cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איציק אלשיך
איציק אלשיך (נולד ב-11 בנובמבר 1952) הוא מנכ"ל חברת התקליטים "הליקון", יו"ר פדרציית יצרני המוזיקה הישראלית (סניף של הפדרציה הבינלאומית של יצרני המוזיקה) משנת 2009. דור שני בתעשיית המוזיקה הישראלית. מנהל את חברת "ישראפון" שעסקה בייצור תקליטי ויניל וכיום בעלת קטלוג ישראלי ותיק (שלישיית גשר הירקון, איש חסיד היה, בוסתן ספרדי).
אלשיך הוא בנם של נפתלי ונלי אלשיך. אביו הקים עם דודו את חברת התקליטים ישראפון ב־1953. בוגר אוניברסיטת תל אביב בתואר מהנדס אלקטרוניקה.
ב-1985 הקים ביחד עם רוני בראון את חברת המוזיקה "הליקון". הם בחרו לקרוא לה על שם ההר "הליקון" שביוון, "אשר על פי המיתולוגיה היוונית שכנו בו תשע המוזות – אלות היצירה, האמנויות והמדעים, שעיקר תפקידן היה להעניק השראה ליוצרים ובעיקר למשוררים, למוזיקאים ולפילוסופים". השניים שותפים בחלקים שווים ומנהלים את החברה יחדיו.
חברת "הליקון" התפתחה עם השנים והפכה לאחת מחברות המוזיקה המובילות בישראל, עם נתח שוק של כ-35%. בין האמנים הישראלים הבולטים שהפיקה: ריטה, רמי קלינשטיין, אתניקס, יהודית רביץ, ארקדי דוכין, אביב גפן, עידן רייכל, יהודה פוליקר, עברי לידר, קובי אוז, נינט טייב, שירי מימון. "הליקון" מייצגת בישראל את החברות הבינלאומיות Universal Music ,EMI. ל"הליקון" מספר חטיבות לייצוג אמנים ביניהן ניתן למצוא את "הליקון סונגס" - ייצוג כותבים ומלחינים. "הליקון כנען" - ניהול והפקה של אמנים ומופעים כגון: שלומי שבת, אתניקס, שירי מימון ושמעון בוסקילה, מתי כספי וריקי גל. כמו כן, הליקון שותפה במועדון רדינג 3 במתחם נמל תל אביב.
צופן (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פורמולה 1 עונת 2011
עונת 2011 בפורמולה 1 היא העונה ה-62 בה התקיימה האליפות. 28 נהגים המייצגים 12 קבוצות השתתפו ב-19 מרוצים. העונה החלה ב-27 במרץ בגרנד פרי האוסטרלי והסתיימה ב-27 בנובמבר בגרנד פרי בגרנד פרי הברזילאי. סבסטיאן פטל וקבוצת רד בול רייסינג זכו בתואר האליפות בפעם השנייה ברציפות.
וילם פלוסר
וילם פלוסר (בצ'כית: Vilém Flusser; 12 במאי 1920 – 27 בנובמבר 1991) היה פילוסוף, סופר ועיתונאי יהודי-צ'כי. הוא גר במשך תקופה ארוכה בסאו פאולו (ובה הפך לאזרח ברזילאי) ומאוחר יותר בצרפת. בעקבות זאת יצירותיו נכתבו במספר שפות שונות.
עבודותיו המוקדמות הושפעו מדיונים ברעיונותיו של מרטין היידגר. כמו כן ניכרה עליו השפעתם של האקזיסטנציאליזם והפנומנולוגיה. לפנומנולוגיה היה תפקיד מרכזי במעבר שלו פלוסר לשלב המאוחר של יצירתו, שבו הפנה את תשומת לבו לפילוסופיה של התקשורת ושל היצירה האומנותית.
קורות חייו
פלוסר נולד בשנת 1920 בפראג, למשפחה של אינטלקטואלים יהודים. אביו, גוסטב פלוסר, למד מתמטיקה ופיזיקה (בין השאר לימד אותו אלברט איינשטיין). וילם פלוסר הוא בן דודו של דוד פלוסר. התחנך בבתי ספר יסודיים גרמנים וצ'כיים ולאחר מכן בבית-ספר תיכון גרמני.
ב-1938 התחיל ללמוד פילוסופיה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת קארל בפראג. ב-1939, זמן קצר לאחר הכיבוש הנאצי, הוא היגר ללונדון עם אדית ארת' (שהפכה לאשתו בהמשך) והוריה, כדי להמשיך את לימודיו למשך סמסטר אחד בבית הספר לכלכלה ומדעי המדינה של לונדון. פלוסר איבד את כל משפחתו במחנות הריכוז הגרמניים: אביו מת במחנה בוכנוואלד בשנת 1940; סביו, אמו ואחותו הובאו לאושוויץ ומאוחר יותר לטרזיינשטט, שם הושמדו.
שנה לאחר מכן הוא היגר לברזיל, וקבע את מגוריו בסאו פאולו ובריו דה ז'ניירו. בתקופה זו החל לעבוד בחברה צ'כית שעסקה ביבוא וביצוא, ולאחר מכן ב"סטאביוולט" (Stabivolt), יצרנית מכשירי רדיו וטרנזיסטורים.
משנות ה-1950 לימד פלוסר פילוסופיה ושימש עיתונאי. בשנת 1960 החל לשתף פעולה עם המכון הברזילאי לפילוסופיה בסאו פאולו ומאמרו פורסם בכתב-העת הברזילאי לפילוסופיה. כך התקרב לקהילה האינטלקטואלית הברזילאית. באותו עשור הוא פרסם ולימד פילוסופיה במספר בתי ספר בסאו פאולו: כיהן כמרצה לפילוסופיה של המדע בבית הספר הפוליטכני של אוניברסיטת סאו פאולו וכפרופסור לפילוסופיה של התקשורת בבית הספר למשחק ובבית הספר ללימודי קולנוע מתקדמים בסאו פאולו. הוא גם השתתף בפעילות אומנותית, והיה מעורב בבינאלה לאומנות עכשווית של סאו פאולו ובאירועי תרבות אחרים. בשנת 1963 התפרסם בפורטוגזית את ספרו הראשון, "שפה ומציאות".
ב-1972 החליט לעזוב את ברזיל. ייתכן כי הוצאת ספריו לאור נעשתה קשה יותר בגלל המשטר הצבאי ששלט אז בברזיל, אף שעבודותיו עסקו בתקשורת ושפה.
הוא עבר לגור באיטליה ולאחר מכן בגרמניה ובכפר רוביון בדרום צרפת. עד למותו היה פעיל בכתיבה בתחום תאוריות של מדיה ותקשורת ונתן הרצאות בנושא.
בשנת 1991 נסע פלוסר לפראג על מנת להרצות, אך בדרכו לשם קיפח את חייו בתאונת דרכים.
כתיבתו
מסותיו של פלוסר הן קצרות, פרובוקטיביות, צלולות ובעלות דמיון לסגנון של מאמרים עיתונאיים. מבקריו מציינים שהוא הוגה פחות "שיטתי" מאשר "דיאלוגי" שניחן בחשיבה אקלקטית.
במרכז התעניינותו עמדו נושאים של כתיבה, תמונה טכנולוגית, צילום, נדידה, פילוסופיה, תקשורת וספרות, ובשנותיו המאוחרות - הפילוסופיה של התקשורת ושל היצירה האומנותית. כתביו משקפים את חיי הנדודים שלו: אף כי רוב עבודותיו נכתבו בגרמנית, טקסטים אחרים שלו ראו אור בפורטוגזית ובצרפתית. תרגומים של מאמריו לשפות אחרות הם נדירים יחסית, בין השאר משום שכתביו מפוזרים בשפות שונות, כמאמרים או כקטעי ספרים. בשנת 2014 יצא לאור תרגום עברי של ספרו לקראת פילוסופיה של הצילום בהוצאת רסלינג, ספר שבמקור נכתב בגרמנית וראה אור לראשונה בשנת 1983.
הארכיונים של פלוסר שכנו בעבר באקדמיה לאמנויות המדיה בקלן, וכיום הם נמצאים באוניברסיטת ברלין לאומנויות.
מוחמד רזה מירזאי
מוחמד רזה מירזאי ג'בארי הוא אתלט המתחרה במשחקים הפאראלימפיים עבור המשלחת האיראנית. מירזאי מתמחה בהטלת כידון ובעל ארבע זהב מדליות פאראלימפיות במקצוע.
קריירה
מירזאי התחרה לראשונה באולימפיאדת הנכים אטלנטה (1996) בשני מקצועות. בתחרות יידוי הפטיש (קטגוריה F56) הוא סיים במקום החמישי, ואילו בתחרות הטלת הכידון זכה במדליית הזהב כשקבע שיא פאראלימפי חדש של 40.42 מטרים.
באולימפיאדת הנכים סידני (2000) עבר מירזאי להתחרות בקטגוריה F57, והתמקד בתחרויות הטלת הכידון בלבד. הוא זכה במדליית זהב נוספת בתחרות כשקבע שיא עולם בקטגוריית הנכות שלו עם הטלה למרחק של 38.64 מטרים.
באולימפיאדת הנכים אתונה (2004) הוא זכה במדליית זהב פעם נוספת, כשהטיל את הכידון למרחק של 40.71 מטרים, ובאולימפיאדת הנכים בייג'ינג (2008) זכה במדליית זהב רביעית ברציפות.
חיים בלומנפלד
חיים בלומנפלד (נולד בשנת 1961) הוא קצין משטרה ישראלי בדימוס בדרגת תת-ניצב. שירת כסגן מפקד מחוז תל אביב וכמפקד המכללה הלאומית לשוטרים.
ביוגרפיה
בלומנפלד גדל בכפר הנוער ניצנים שם שימש אביו רפאל בלומנפלד כמנהל הכפר. למד בתיכון עירוני ע"ש תגר באשקלון.
הוא התחנך בקיבוץ ניצנים ובאשקלון (תיכון עירוני ע"ש א. תגר). בצה"ל שירת כקצין מודיעין והשתחרר בדרגת סרן.
ב-1992 התגייס כצוער למשטרה. ב-1994 מונה לקצין אגף קהילה ומשמר אזרחי בתחנת רמלה. הוא שימש בתפקידים שונים באגף המבצעים ובאגף התנועה. בלומנפלד שירת כראש לשכת ראש אגף התנועה, ראש מדור תאום ובקרה בלשכת המפכ"ל, בשנים 2008–2010 פיקד על תחנת אשקלון. בתפקידו הבא שימש סגן מפקד מרחב ציון. ב-2012 מונה למפקד מרחב מוריה. ב-2014 מונה לעוזרו של המפכ"ל יוחנן דנינו.
ב-2016 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד המכללה הלאומית לשוטרים. הוא שימש בתפקיד עד מרץ 2019. בתפקידו הבא מונה לסגן מפקד מחוז תל אביב.
בשנת 2022 פרש לגמלאות.
השכלה
הוא בעל תואר ראשון כללי מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במנהל עסקים. בוגר תוכנית המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר.
נסים קיוויתי
נסים יוסף קיוִויתי (נולד ב-23 בנובמבר 1926) הוא עיתונאי, קריין ומנחה טלוויזיה ישראלי. היה שדרן ספורט, עד ליציאתו לפנסיה בשנת 1991.
ביוגרפיה
קיוויתי נולד בתל אביב בשם נסים כוויתי למשפחה שמוצאה בעיראק. בצעירותו היה אתלט וזכה בגיל 20 באליפות ("רבנאות") ארץ ישראל בריצת 1500 מטר. במקביל היה פעיל בגדנ"ע ובהגנה. במלחמת העצמאות שירת כלוחם בחטיבת גבעתי. באליפות ישראל שנערכה ביולי 1949 זכה בתארים גם בריצות 400 מטר ו-800 מטר. עם שחרורו מהצבא עבר לגור בלונדון כדי ללמוד הנדסה. במקביל התאמן באתלטיקה בהדרכת פרנץ שטאמפל, מאמנו הנודע של רוג'ר בניסטר. במכביה השלישית הוא השתתף במדי בריטניה וזכה בשלוש מדליות. קיוויתי נמנה עם שדרני השידור העברי של ה-BBC, ששידרו בעברית בעיקר למאזינים בישראל, עד להפסקת השידורים בשנת 1968. ב-1952 נשלח על ידי ה-BBC לסקר את אולימפיאדת הלסינקי, וב1953 היה בצוות שדרני טקס ההכתרה של אליזבת השנייה. בעקבות הצלחתו שימש ככתב של הטלוויזיה הישראלית בלונדון, ובשנת 1973 קודם לתפקיד כתב ידיעות אחרונות בוושינגטון.
בעת שהותו בלונדון תרגם קיוויתי ב-1966 לעברית את ספרו של וולטר וינטרבוטום (המנג'ר הראשון של נבחרת אנגליה בכדורגל), "יסודות הכדורגל". כיוון שבשפה העברית חסרו מונחים רבים המקבילים למונחים האנגליים, המציא אותם קיוויתי בעצמו, וכלל בספר המתורגם מעין מילון למונחים החדשים. חלק מהמונחים שהמציא קיוויתי עבור הספר המתורגם נקלטו בעברית ומשתמשים בהם עד היום.
את הקריירה העשירה שלו כשדרן ספורט בענפי האתלטיקה והשחייה בערוץ הראשון החל קיוויתי באולימפיאדת מינכן (1972), שם הוא גם סיקר את טבח הספורטאים. הוא המשיך לשדר את מרבית התחרויות בענפים אלה גם בארבע האולימפיאדות הבאות: אולימפיאדת מונטריאול (1976), אולימפיאדת מוסקבה (1980), אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) ואולימפיאדת סיאול (1988). השידורים הישירים שלו באתלטיקה היו לרוב לצד הפרשן ד"ר גלעד ויינגרטן, ואת שידורי השחייה ביחד עם הפרשן ומאמן השחייה יוסף טלקי. במקביל, המשיך את עבודתו העיתונאית בידיעות אחרונות, עד שבשנת 1979 התפטר כדי להתמסר לקריירה הטלוויזיונית במחלקת הספורט של הטלוויזיה הישראלית בניהולו של אלכס גלעדי. מאותה עת החל לשדר נוסף על תחרויות שחייה ואתלטיקה קלה, גם תחרויות טניס וכדורגל יחד עם יורם ארבל. קוויתי שידר את משחקי הכדורגל שהתקיימו במונדיאל 1986 שנערך במקסיקו, ובמונדיאל 1990 שהתקיים באיטליה. במסגרת עבודתו במחלקת הספורט ברשות השידור השתתף בהנחיית מבט ספורט, וכן את "משחק השבת" תוכנית סיכום משחקי השבת. כמו כן שידר משחקים בליגת העל בכדורגל ומשחקי נבחרת ישראל, וכן משחקים מליגת העל בכדורסל במהלך שנות השמונים ותחילת שנות התשעים עד פרישתו.
קיוויתי הוא ידען גדול בתחום הספורט, ובפרט במקצועות האתלטיקה הקלה והשחייה. הוא שידר תחרויות אתלטיקה גם בשתי אליפויות עולם: אליפות העולם באתלטיקה 1983 שנערכה בהלסינקי, פינלנד ואליפות העולם באתלטיקה 1987, שנערכה ברומא, איטליה.
לצד הצלחותיו ספג מדי פעם ביקורת על צורת השידור שלו, אופן התבטאותו ועל טעויותיו בשידור. במונדיאל מקסיקו ב-1986 שגה כאשר לא הבחין במשך כחצי שעה בפסילת שער לחובת נבחרת ברזיל במשחקה מול נבחרת ספרד, והמשיך לשדר כאילו ספרד הבקיעה. כמו כן, יחסית לשדרן, קולו לא היה רדיופוני דיו. עם הגיעו לגיל 65 בשנת 1991, פרש לפנסיה. הוא זכה להערכה רבה על כישוריו כשדרן, שהלכה וגברה במיוחד אחרי פרישתו. מערכת האתר nrg העניקה לו בשנת 2006 את "פרס ישראל האלטרנטיבי" בתחום הספורט, שמוענק ל"אישים שתרומתם הרבה לא מצאה את דרכה אל הכותרות". אלכס גלעדי הצהיר ב-2008 כי "לא קם ולא יקום יורש לנסים קיוויתי".
ב-8 בינואר 2014 קיבל עיטור על מפעל חיים בספורט, בטקס שארגנה התאחדות לספורט הוותיקים בישראל.
בדצמבר 2016, לאחר שמלאו לו 90 שנה, אירח אותו ואת רעייתו זיווה נשיא המדינה ראובן ריבלין בלשכתו, ואמר, בין השאר, "הבאת אלינו הביתה את יסודות הכדורגל, את יסודות הספורט כולו".
מפקד בני ישראל בערבות מואב
מפקד בני ישראל בערבות מואב (1273 לפנה"ס, 2487 לבריאת העולם לפי מסורת חז"ל) הוא אירוע מקראי המתאר את המפקד שנעשה בשנה הארבעים ליציאת מצרים בערבות מואב, לאחר המגפה שבאה בעקבות חטא בעל פעור.
רקע
לאחר חטא המרגלים נגזר על דור יוצאי מצרים למות במדבר, ולפיכך לקראת הכניסה לארץ בתום ארבעים שנות הנדודים נצטווה משה לספור את החיילים בשנית.
הציווי
סיבת המפקד העיקרית היא ספירת הצבא ("כל יוצא צבא בישראל") וחלוקת הנחלות - לאחר המפקד, הקב"ה מצווה על חלוקת הנחלות לכל המשפחות שנמנו במפקד - . כמו כן, רואים ששבט לוי נמנה בהמשך בנפרד משום ש, כלומר, מכיוון שהם לא נוחלים עם שאר השבטים, לא נפקדו איתם.
במדרש תנחומא מובאות שתי סיבות נוספות למפקד:
המפקד
המפקד התנהל כסדר הדגלים במסעות המדבר: סה"כ נמנו במפקד - 601,730.
בשבט לוי, שנמנה בנפרד ואצלו מנו כל זכר מבן חודש, ישנן חמש משפחות שמתפרטות מבני לוי (גרשון קהת ומררי): הלבני, החברוני, המחלי, המושי והקרחי. מספרו של שבט לוי - 23,000. המפרשים מעירים שנשמטו כאן משפחת השמעי והעזיאלי וחלק מן היצהרי.
השוואת המפקדים
בא' אייר שבשנה השנייה לצאת בני ישראל ממצרים (תחילת ספר במדבר) נערך מפקד נוסף. בין המפקדים גודלו של העם כמעט ולא השתנה (603,550 במפקד הראשון ו-601,730 במפקד הנוכחי).
לעומת זאת, בשבטים עצמם חלו שינויים - שבט מנשה גדל ב-20,500 איש (מ-32,200 ל-52,700), שבט שמעון פחת ב-37,400 איש. אחד ההסברים לירידה במניין שבט שמעון הוא שעיקר המגפה על חטא פעור פגעה בו, כמו שרואים שדווקא אדם חשוב משבטם הקריב את המדיינית לעיני כל העם.
כיבוש גאליה אקוויטניה במלחמת גאליה
רקע
מפקד צבא הפלישה הרומאי היה פובליוס קראסוס, בנו של בן בריתו הפוליטי של יוליוס קיסר, מרקוס ליקיניוס קראסוס. קראסוס הצעיר הוכיח את עצמו עוד בראשית המלחמה כשפעולתו הנבונה הביאה את הניצחון לרומאים בקרב ביבראקטה, שבו שירת בדרגת מפקד חיל הפרשים. בהמשך, קודם לדרגת לגאטוס ותחת דרגה זו קיבל תחת פיקודו לגיון ונשלח בראשו לעבר ברטאן בשנת 57. בשנת הלגיון שהיה תחת פיקודו תוגבר בשתי קוהורטות נוספות וכן בחיל פרשים ורגלים קלים ובראש הצבא הזה נשלח לכבוש את גאליה אקוויטניה.
גבולה הדרומי של גאליה אקוויטניה נקבע על ידי הרי הפירנאים, גבולה המערבי עבר בחוף האוקיינוס האטלנטי ונהר הגארון היווה את הגבול הצפוני והמזרחי. באותה תקופה התגוררו בגאליה אקוויטניה 14 שבטים גאלים שונים.
רומאים
בתקופה זו הצבא הרומי היה צבא מקצועי וחייליו ראו בשירות בו קריירה ארוכת שנים. המבנה המבצעי החשוב ביותר בצבא הרומי היה הלגיון, שנחלק לקוהורטות. בלגיון שירתו אזרחים רומאים בתפקידי חיל רגלים כבד ולא נכללו בו חיילים קלי חימוש או פרשים. בנוסף ללגיונות שירתו בצבא הרומי חילות עזר שחייליהם גויסו מקרב עמים כבושים או מקרב שכירי חרב. חיילים אלו שירתו בחיל הפרשים וביחידות של חיל רגלים קל.
הלגיונר היה מוגן היטב בשריון שרשראות, מגן גדול סקוטום ועל ראשו קסדה טובה. שריונו של הלגיונר היה טוב כמו שריונו של האריסטוקרט הגאלי, אך היות שהאריסטוקרטים היו מעטים היווה השריון הכבד של הלגיונר יתרון מכריע בקרב. לחימושו השתמש הלגיונר בחרב גלדיוס שאורכה כ-50-65 ס"מ ונועדה בעיקר לדקירה, בפגיון כבד ובכידון הטלה כבד - פילום. הפילום היה יעיל לטווח של כמה עשרות מטרים והיה מסוגל לפלח את המגן של היריב ואף להוציא אותו מכלל שימוש. כך נותר הלוחם הגאלי חשוף ללא מיגון אפקטיבי כלשהו, נתון לחסדי הלגיונר המשוריין בכבדות.
בתקופה זו נחלק הלגיון ל-10 קוהורטות (סדר גודל של גדוד, 480-600 לוחמים), כל אחת בת שש קנטוריות (סדר גודל של פלוגה, 80-100 לוחמים) תחת פיקודו של קנטוריון. סביר להניח שבתחילת המערכה כלל כל לגיון כ-5,000 לוחמים, ובסופה נותרו בו כ-4,000 בגלל האבדות בקרבות. בעקבות הרפורמה המריאנית כלל הלגיון אך ורק חיל רגלים כבד ולא היו בו כוחות קלים כלשהם או פרשים. בנוסף, כל לגיון כלל יחידות ארטילריה אורגניות. כל קנטוריה הייתה מצוידת בסקורפיון (סוג של בליסטרה קלה) ואילו לכל קוהורטה נוספה בנוסף לכך בליסטרה כבדה יותר. לגיון בתקן מלא כלל 60 סקורפיונים ו-10 בליסטרות.
גאלים
החיילים הגאלים רכשו את כלי נשקם בעצמם. החיילים היעילים ביותר בצבא הגאלי הגיעו מקרב האצולה הלוחמת, אך אלה היו מעטים וגם הם לא התאמנו באופן מסודר, אלא הסתמכו בעיקר על גבורה אישית שהתאימה לאורח הלחימה הגאלי. שיטה זו, המסתמכת על גבורה אישית, הייתה נחותה יחסית לשיטה שנקטו בה הלגיונרים שנלחמו כיחידה מלוכדת אחת. חלק הארי של הצבא גויס מקרב האיכרים שהיו חסרי הכשרה צבאית ויעילותם הצבאית הייתה מעטה. מרבית השבטים הגאלים היו דרי יבשה ולא החזיקו צי צבאי. הוונטים, שישבו באזור חצי האי ברטאן, היו יוצאי דופן מבחינה זו והחזיקו צי פעיל.
המערכה
צבאו של קראסוס נתקל בקשיים כבר בתחילת המערכה. שבט הסוטיאטים (Sotiates) טמנו מארב לצבאו. בהתחלה תקפו את שדרת צבאו עם חיל הפרשים החזק שלהם, אך נסוגו וכשהרומאים יצאו למרדף, נתקלו לפתע במספר גדול של לוחמים גאלים רגלים שארבו להם בצד הדרך. למרות ההפתעה, הצליח קראסוס להשתלט על המצב ובעזרת חימושו העדיף של צבאו, הצליח להתגבר על הגאלים. כתוצאה מתבוסתם, נפתחה הדרך לאופידום העיקרי שלהם. קראסוס לא התמהה והטיל עליו מצור.
במהלך המצור הורה קראסוס לבנות סוללה סביב האופידום ולהרכיב אילי ניגוח מחופות בגג חזק מעץ (vineae) כדי לתקוף את העיר. הגאלים יצאו לגיחה בניסיון להשמיד את מכונות המצור הרומאיות ואף ניסו למוטט את הסוללה, אך כשכשלו בכך פתחו במשא ומתן וביקשו תנאי כניעה נוחים.
לאחר כיבוש האופידום, המשיך קראסוס לתוך גאליה אקוויטניה. האקוויטנים ניסו להתאגד בברית צבאית כדי לנסות להתנגד באופן משותף לפולש הרומאי. מאמציהם הגיעו אפילו עד תומכיו של קווינטוס סרטוריוס (Quintus Sertorius) שמרד בשלטון הרומאי בספרד כ-20 שנים לפני מלחמת גאליה. אנשים אלה נחשבו לבעלי ניסיון צבאי רב ומונו לעמוד בראש הצבא הגאלי.
הגאלים התגוננו באופן תקיף. התקפותיהם על קבוצות מבודדות של חיילים רומאים שהיו יוצאים לאסוף אספקה קטעו למעשה את שרשרת האספקה של קראסוס. הוא מצדו לא יכול היה לפצל את צבאו ולהפריש כוחות גדולים יותר למען איסוף האספקה בגלל מספר החיילים הקטן שהיה עמו. כדי להתמודד עם המצב החליט להכריע את הגאלים בקרב כי חשש שהתקפותיהם ידללו את כוחותיו ובכך יעלם הסיכוי לניצחון צבאי.
קראסוס ערך את כוחותיו לפני המחנה הגאלי, אך אלה סירבו לצאת לקראתו. הגאלים העדיפו להמשיך בטקטיקת הגרילה שעבדה היטב עד כה. משראה שהגאלים לא מתכוונים לצאת לקראתו, החליט קראסוס לתקוף את המחנה הגאלי המבוצר. סיור גילה לו את הנקודה החלשה בשער המחנה הגאלי, בצדו הרחוק מהכוח הרומאי. קראסוס שלח 4 קוהורטות לעבר השער והוא עם שאר הצבא המשיך לתקוף בחזית.
כוח האיגוף הרומי הצליח לכבוש את השער והודיעו על הצלחתם לקראסוס בצעקות ובו זמנית תקף קראסוס בכל כוחו את חזית המחנה. הגאלים שהיו מוקפים מכל הצדדים נסוגו לכל עבר, אך רבים נהרגו. הניצחון בקרב פירק את הקואליציה האקוויטנית וכמעט כולם נכנעו לרומאים.
אישטוואן קולצ'אר (רופא)
שלמה אישטוואן קולצ'אר (במקור עד 1906 קראוס, בהונגרית: István Shlomo Kulcsár; בודפשט, 19 בספטמבר 1901 – תל אביב, 12 ביוני 1986) היה רופא ישראלי ממוצא הונגרי, גינקולוג, פסיכיאטר, פסיכולוג אינדיבידואלי, פרופסור באוניברסיטת תל אביב, מהפסיכיאטרים שבדקו את אדולף אייכמן, הוא אביו של אישטוואן קולצ'אר (1932), סופר ועיתונאי.
ביוגרפיה
אישטוואן קראוס נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה קולצ'אר (קראוס) (1872–1922), חייט, ושל גיזלה בלאו (1880–?). סבו מצד אמו, שומה בלאו, היה מורה בעיירה קרמנד. בשל החוק המפלה האנטי יהודי הנומרוס קלאוזוס, לא התקבל לאוניברסיטה, לכן לפי טענה שאין נמצאו לה סימוכין, הוא התנצר בגיל תשע-עשרה, אך גם בכך לא הצליח לעקוף את החוק ולא התקבל אז לאוניברסיטה. הוא למד במכללה הווטרינרית במשך שנה אחת ולאחר מכן הפך לסטודנט בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ארז'בט בעיר פץ' בדרום הונגריה. את התואר ברפואה קיבל בשנת 1926, אך כבר במהלך שנותיו באוניברסיטה עבד במעבדות של המכונים הפתולוגיים והפדיאטריים.
קריירה
בין 1926 לבין 1938 היה רופא נשים בבית היולדות באויפשט. כבר כרופא צעיר הייתה לו פרקטיקה פרטית, שבה העניק בעיקר טיפול פסיכיאטרי וייעוץ פסיכולוגי פרטני (אינדיבידואלי), ולאחר מכן עסק בפרקטיקה אנליטית. קולצ'אר היה חבר ותלמיד של שנדור פרנצי ותמך בפסיכולוגיית העומק, כ"אדלריסט" וניסה ליישב את התיאוריה של פרויד עם המרקסיזם. מראשית שנות ה-30 היה חבר פעיל ב"התאחדות הפסיכולוגיה האינדיבידואלית ההונגרית", נבחר למזכיר ההתאחדות והרבה להרצות לפני קהל. הוא כתב כמה מחקרים וספרים בנושא פסיכולוגיה אינדיבידואלית, ובשנת 1933 פרסם את עבודתו של אלפרד אדלר "הכרת טבע האדם" (Menschenkenntnis) בהונגרית. בשנים 1934–1936, יחד עם בלה סקיי, ערך את כתב העת הפסיכולוגי "הכרת האדם" (Emberismeret). משנת 1932, הייתה לו פרקטיקה פרטית גם לפסיכואנליזה ביחד עם אשתו השנייה של פרידייש קארינתי, ארנקה בהם, בדירתו ברחוב פאנוניה 19 ברובע 13 של בודפשט (19 Pannónia utca). ב-1934 הפך למומחה בנוירולוגיה ופסיכיאטריה.
פעילות אנטי שלטונית
קולצ'אר היה אוהד פעיל של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית הבלתי חוקית (הוא גם הצטרף למפלגה לאחר המלחמה). בשנות ה-30 הוא שמר על ידידות קרובה עם המשורר אטילה יוז'ף, שאחד משיריו "נכשל" נמצא במגירת השולחנו במהלך חיפוש משטרתי בביתו. כמה חודשים לאחר מכן הוא הועמד לדין, אך בית המשפט זיכה אותו מחוסר ראיות. בין 1938 לבין 1944, עבד במחלקה הנוירולוגית והפסיכיאטרית של בית החולים סנט יאנוש. הוא הועסק תחילה כעוזר מדעי, אך גם לקח חלק בעבודה קלינית: הוא ביצע גם בדיקות נוירולוגיות אמבולטוריות. מאוחר יותר.
במלחמת העולם השנייה הוא גויס תחילה לשרות צבאי, אך כשגילו את מוצאו היהודי נלקח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). במחנות העבודה, הוא החל לכתוב תחת השם הבדוי באלאז' קרמנדי (Balázs Körmendi), את יצירתו "וידוי יהודי" (Zsidógyónás), שהתפרסמה לבסוף רק עשרות שנים לאחר מכן. הוא שרד את סוף המלחמה ואת טרור מפלגת צלב החץ עם ניירות מזויפים.
ציונות ועלייה
מתום המלחמה בשנים 1945 עד 1948 עבד כרופא ראשי בבית החולים של הוועדה הלאומית לטיפול במגורשים (DEGOB), ובין השנים 1948 עד 1950 היה רופא במרפאת אויפשט. לאחר המלחמה חזר לשורשיו היהודיים והיה לאחד ממנהיגי התנועה הציונית בהונגריה. הוא נבחר לסגן נשיא האגודה הציונית ההונגרית. ב-1950 עלה לישראל עם אשתו ובנו. בישראל מונה ב-1951 למנהל בית החולים לחולי נפש בעכו, שזה עתה הוקם. בשנים 1956–1957 הצליח להשתלם בבריטניה, הולנד ושווייץ בזכות מלגת משרד הבריאות. במהלך סיורו נשא הרצאה בקונגרס הבינלאומי השני לפסיכיאטריה בציריך. בשנת 1959 מונה למנהל המחלקה הפסיכיאטרית בבית החולים שיבא בתל השומר. המוסד פעל גם כבית חולים הכשרה של בית הספר לרפואה של אוניברסיטה תל אביב. משנת 1969 היה פרופסור במחלקה לפסיכיאטריה של אוניברסיטת תל אביב עד לפרישתו בשנת 1971, אך המשיך לבקר בבית החולים ולהמשיך את עבודתו במרפאה.
ב-1961 התבקש לבצע בדיקה פסיכולוגית של פושע המלחמה אדולף אייכמן, שנלכד בארגנטינה שנה קודם לכן. חמש שנים לאחר מכן, הוא ואשתו השלישית, הפסיכולוגית הקלינית שושנה קולצ'אר ולאופולד סונדי דיווחו על תוצאות הבדיקה הזו שלהם בפירוט במאמרם בשם:
בשנת 1965 פורסם ב-Excerpta Medica Interna גיליון 117 מחקרו
אשתו הראשונה הייתה אנה פאזקאש (1905–1973), אותה נשא ב-7 באפריל 1928 בבודפשט. הם התגרשו ב-1936. אשתו השנייה הייתה יוז'ה זבולנסקי (1910–?), רופאה, אותה נשא ב-30 באוקטובר 1937.
משה אור-טס
משה אור-טס (אורטס) (נולד ב-27 ביולי 1935, בח'רטום, סודאן) הוא מהנדס אלקטרוניקה ומנהל ישראלי. כיהן כמנכ"ל חברת אלתא מערכות, כסמנכ"ל התעשייה האווירית לישראל למחקר ופיתוח, וכמנהל חטיבת האלקטרוניקה, מערכות נשק וחלל; היה הממונה על פרויקטי החלל "אופק" ו"עמוס", על פרויקט ה"חץ", על מערכות ההתרעה האוויריות ועל מערכות מגוונות בחזית הידע הטכנולוגי. חתן פרס ביטחון ישראל לשנת 1972.
משפחתו ותחילת חייו
משה אורטס נולד ב-1935. אביו, יואב-ליאון אורטס (כלכלן), נסחף לרעיון הציוני כבר בצעירותו. בגיל עשרים ואחת, התנדב לשורות הגדודים העבריים שיזם זאב ז'בוטינסקי, ונלחם באימפריה העות'מאנית בקרבות גליפולי, במלחמת העולם הראשונה, במסגרת גדוד נהגי הפרדות בפיקודו של יוסף טרומפלדור. לאחר המלחמה, כיהן כסגן נשיא הקהילה בח'רטום, שם התחתן עם גרייס חסידה חכים, נינתו של רבה הראשי של צפת, החכם באשי, הרב יוסף יאודה חכים. המשפחה, שמנתה 7 ילדים, עלתה לארץ ישראל ב-1936, והתיישבה בכפר אביחיל ליד נתניה. בשל מקצוע האב, עברה לתל אביב.
רבקה, אחותו של משה, שירתה במלחמת העצמאות כקשרית בחטיבת גולני והשתתפה בשחרור אילת (אום רשרש). במלאת שנה למבצע, יצאו רבקה ומפקדה בג'יפ לחגיגות באילת. הג'יפ עלה על מוקש שהוטמן על ידי מחבלים מירדן. רבקה נפצעה אנושות, אך עברה ניתוחים רבים והחלימה. , אחיו, נהרג חודשים לאחר פציעתה של רבקה, במהלך אימונים בצה"ל.
משה למד בבית הספר היסודי על שם ביאליק. בשנת 1949, עם המעבר לתיכון, החל ללמוד בתיכון ערב ובשעות היום עבד. בתחילה, במפעל קטן ליצור צבעי לכה לציפורני נשים ובהמשך שיווק מוצרי קוסמטיקה. בהמשך, עבד ב"אגף האספקות" של משרד הביטחון בבית רומנו, בתחילה כמפעיל מעלית, לאחר מכן כמנהל יחידת השליחים, ולבסוף כסגן מנהלת הארכיב. במקביל ללימודי הערב ולעבודה ביום, היה חניך ואחר כך מדריך וחבר בוועדת התרבות של השכבה, בתנועת הנוער "צופי הגימנסיה הרצליה".
באוגוסט 1953 התגייס לצה"ל ושובץ ליחידה בענף האבחנה כבוחן פסיכוטכני, ולאחר מכן כמנתח עיסוקים. במהלך שירותו הכיר את בלה לבית שרמן, והם התחתנו ב-6 בפברואר 1956.
לאחר שחרורו מצה"ל למד הנדסת אלקטרוניקה בטכניון בחיפה. הזוג עבר לגור בשכונת הדר ולאחר מכן בשכונת נווה שאנן.
פעילותו באלתא
בתחילת עבודתו פיתח יחידת התרעה קולית לאוזניות הטייס של מטוס האימונים "פוגה-מגיסטר", מערכת לכיול מד ספיקת דלק במטוס ומערכת טעינה ופריקה של סוללות ניקל-קדמיום. לאחר מכן מונה להיות מנהל פרויקט מקלט הטיל "לוז" של מכון 3 ומנהל פרויקט ייצור מכשיר להצפנת דיבור בקשר.
ב-1963 יצא עם המשפחה לשליחות מטעם התעשייה האווירית באיטליה, לנהל את הפיתוח של צג מכ"ם מותאם לחיל האוויר הישראלי, בחברת 'סלניה' האיטלקית, שהייתה אחת החברות הידועות בתחום. הידע שרכש בנושא באיטליה, איפשר לאחר מכן לייצר את צג המכ"ם בישראל כאב טיפוס למכ"מים שיפותחו בעקבותיו.
שינוי שם המשפחה מ"אורטס" ל"אור-טס" היה חלק מדרישת ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, שכל מי שיוצא בשליחות המדינה חייב לעברת את שמו.
בשנת 1965 יצא בשליחות אלתא לארצות הברית, ללמוד ולהשתתף בפיתוח מכשיר מדידה לגילוי קרינה גרעינית כדי לפתח תחום זה בארץ.
בשנת 1966 יצא בשליחות נוספת, הפעם לצרפת, כמהנדס בכיר, לצורך מעקב אחר אחת מתוכניות פיתוח האמל"ח שנעשו בצרפת. שותפו לתפקיד היה סא"ל עודד ארז מחיל האוויר. הקשרים המעולים עם צרפת החלו להיסדק במהלך 1967, והחשש מפני החמרת המצב הביא את אור-טס לשכנע את המנהיגות המדינית והתעשייתית בישראל להעביר את הפיתוח לישראל, כדי למנוע תלות במקרה של הרעה ביחסים בין שתי המדינות. ואכן כבר במהלך 1967 הטילה צרפת אמברגו על יצוא נשק צרפתי לישראל, ולאחר מכן, בינואר 1969, הוחרפו היחסים בין המדינות, והצרפתים הפסיקו כל ייצוא נשק לישראל.
בשנת 1968, לאור שינוי היחסים בין המדינות, חזר לארץ והוטלה עליו המשימה לפתח את מערכת האמל"ח הצבאי בישראל, בתוך מפעל "אלתא". עד למלחמת יום הכיפורים, ניהל פרויקטים ש"כיסו למעשה את שלוש הפלטפורמות הפועלות בשדה הקרב, הטנק, מטוס הקרב וספינת הקרב וכן מערכות אמל"ח מגוונות".
ב-1972 קיבל את פרס ביטחון ישראל על פיתוח מערכת תפעולית מבצעית, וערך מוסף ויתרון איכותי בשדה הקרב.
ביולי 1972 מונה לסגן ראש מנהל הנדסה וראש אגד הנדסת מערכות מכ"ם, ל"א ומערכות נשק.
בחודש נובמבר 1977 מונה למנכ"ל אלתא. בתפקיד זה הרחיב את פעולות החברה לשווקים בינלאומיים, באירופה ובדרום אמריקה . החברה זכתה בפרסי יצואן מצטיין רבים.
בתקופת ניהולו פותחו מכ"ם מוטס (מכ"מ הלביא), מכ"ם ימי (דגון), מערכות איכון מכ"ם לאיתור מקורות ירי ומקום הפגיעה, שאפשר לחיל התותחנים טיוב הטיווח וההתרעה (מיזם "שילם") (על כך קיבל תעודת כבוד מחיל התותחנים בחגיגיות ה-70 לחיל), מערכת לוחמה אלקטרונית (מחול ע'), צג מובנה מערכת מיחשוב ספרתית חכמה עם אלגוריתמיקה לשליפת מידע לחיל האוויר, מערכת מודיעין מוטסת להתרעה מוקדמת (הקונדור, שלימים הוחלפה בפלקון) ומכ"ם לנמל התעופה בן-גוריון.
החל משנת 1980 השתתפה אלתא שבניהולו בפיתוח מטוס הלביא. באותה שנה גם הסתיים פיתוח המזל"ט הראשון בתעשייה האווירית, אשר כונה בשם "זהבן".
ביוני 1982, לאחר 22 שנות פעילות בחברת אלתא, מתוכן כ-5 שנים בתפקיד המנכ"ל, פרש אור-טס מהחברה ועבר לפעילות בחברה האם, התעשייה האווירית לישראל.
פעילותו בתעשייה האווירית
ביולי 1982 מונה לתפקיד מטה, כסגן הסמנכ"ל למו"פ בתעשייה האווירית. כעבור שלושה חודשים קודם לכהונת סמנכ"ל ולחבר הנהלת החברה.
בתפקידו זה קידם את פרויקט "קורנס 2000" להשבחת מטוס מקדונל דאגלס F-4 פנטום.
באפריל 1983 מונה למנהל חטיבת אלקטרוניקה בתעשייה האווירית. החטיבה כללה 4 מפעלים: מב"ת, תמ"מ, מל"מ ואלתא.
בין פעולותיו כמנהל החטיבה, הוביל את פיתוח פרויקט הארפי לחיל האוויר (כולל ראש ביות אלקטרואופטי) ומערכת הטיל ברק לחיל הים. כמו כן, הוביל כמנהל את פיתוח הטיל הטקטי "נמרוד" ואת פרויקט "להט", טיל זעיר מונחה לייזר, שניתן לשגרו מקנה תותח של טנק ופרויקטים רבים נוספים.
היה שותף לפרויקט הלביא של התעשייה האווירית. הוא התנגד לביטולו ועסק בפיצויי המפוטרים ושיקום החברה לאחר שהפרויקט בוטל.
בשנת 1994 התבקש על ידי המנכ"ל, משה קרת, להכין את מהלך ההפרטה של אלתא. לאחר שזו נדחתה במפתיע על ידי המנכ"ל, פרש אור-טס מהתעשייה האווירית בסוף יולי 1994, לאחר 34 שנות פעילות בחברה, מתוכן 11 בחטיבה. מפגשי פרידה נערכו לכבודו על ידי ההנהלה, ראשי התחומים והעובדים, וכן מפגש מרגש עם יצחק רבין, שביקש לפגוש את אור-טס באופן אישי.
בתוכנית החלל
תחת ניהולו עסקה החברה בביצוע תוכנית החלל הישראלית, ובה לוויין המודיעין "אופק" ולוויין התקשורת "עמוס".
באוקטובר 1986 הוקם "מרכז טכנולוגיות החלל במבת" ובספטמבר 1988 שוגר בהצלחה הלוויין אופק 1, באמצעות המשגר שביט. בשנת 1990 שוגר לוויין המחקר השני, אופק 2. הלוויין אופק 3 שוגר חודשים מעטים לאחר שאור-טס עזב את החטיבה.
הלוויין עמוס 1 שוגר ממרכז החלל הגיאני בגיאנה הצרפתית, ב-16 במאי 1996, באמצעות הטיל אריאן 5.
במסגרת פעילותו כמנהל החטיבה קידם את פרויקט טיל החץ. המכ"ם שליווה את פרויקט החץ, "אורן ירוק" פותח באלתא, בהמלצתו. בשנת 1993 בוצעו שני ניסויי יירוט מוצלחים, וניסוי נוסף ב-1994 - עם פרישתו מהחברה.
בזכות תרומתו לקידום הפרויקטים השונים, הוזמן אור-טס לשיגורים שנעשו, הן ללוויינים והן לטיל החץ, במשך שנים רבות לאחר פרישתו.
המשך פעילותו של אור-טס לאחר פרישתו מתע"א
לאחר פרישתו הקים חברה בבעלותו, IMBO (Industrial Management & Business Opportunities).
בשנים 1994–1999 שימש כחבר בדירקטוריון "כלל תעשיות אלקטרוניות", תחתיה פעלו החברות הבנות ECI Telecom, סאיטקס ועוד.
אור-טס כיהן גם כיו"ר הדירקטוריון של החברות הקיבוציות "צרעה מוצרי בריאות בע"מ" ו"צרעה מערכות דינמיות", בין 1997 ל-2000. כמו כן, שימש כיו"ר פעיל בסטרט-אפ "סימלט" שעסק בסימולטורים לכטמ"ם, מ-2005 ועד 2010.
כיהן במשך כשש שנים כדירקטור בחברת "דגם מערכות".
מיולי 2006 ועד לסגירתה ב-2011 שימש כיו"ר חברת "שילטקס", שבבעלות קבוצת שילר, שפעלה בתחום הטקסטיל המתוחכם. אור-טס הגיע לתפקיד לאחר ירידה של 40% במכירות החברה, כשהוא חדור אמונה שיש להצעיד את תעשיית הטקסטיל בארץ. במפעל נעשו שינויים בהתנהלות החברה. אולם תהליכי הגלובליזציה היקשו מאוד על יכולת העמידות של תעשיית הטקסטיל בישראל בתחרות העולמית. במחצית השנייה של 2011, לאחר איזון תקציבי שלילי, ולאחר שנכשלו הניסיונות למצוא משקיע לחברה, הוחלט על סגירת המפעל.
פעילות ציבורית
בשנות ה-80, הצטרף אור-טס כחבר לאיגוד תעשיות האלקטרוניקה. בהמשך התמנה לחבר הנשיאות. בינואר 1990, נבחר על ידי האספה הכללית ליו"ר נשיאות האיגוד, במקום האלוף (מיל.) בני פלד. בינואר 1994, לאחר שתי קדנציות, העביר את התפקיד לידי חנן אכסף. במהלך כהונתו גדלו מכירות הענף פי 1.6 לכדי 4.6 מיליארד דולר, והיצוא גדל פי 1.7 להיקף של 3.2 מיליארד דולר.
מתוקף תפקידו כיו"ר איגוד תעשיות האלקטרוניקה, צורף אור-טס ב-1990 לנשיאות התאחדות התעשיינים בישראל. הוא שימש כיו"ר הוועדה לתכנון אסטרטגי. בשנת 1993, נבחר לכהונה של שנתיים כיו"ר אגף האלקטרוניקה והתוכנה במסגרת התאחדות התעשיינים. הוא פעל מול משרד האוצר על הגדלת הסכום המוקצב למחקר ופיתוח.
בשנים 1988–1990 היה חבר הפורום לחשיבה אסטרטגית על עתיד הכלכלה והתעשייה ביוזמת דב לאוטמן.
במחצית 2002 מונה לחבר ועדת המחקר של המדען הראשי. פעל רבות לשינוי חוק המו"פ בתנאי גלובליזציה. בהמשך מונה על ידי שר המדע והטכנולוגיה, פרופ' יובל נאמן כחבר מליאת המועצה הלאומית למחקר ופיתוח אזרחי.
עם הקמת המכללה האקדמית נתניה, הוזמן אור-טס להיות חבר במועצה המנהלת של המכללה, והוא פועל כחבר המועצה המנהלת עד היום (2022).
האתגר שמעבר לאופק
אור-טס הוציא לאור ספר אוטוביוגרפי בשם "האתגר שמעבר לאופק"{{הערה|המחבר: משה אור-טס; עריכה לשונית: ד"ר מיקי כץ. האתגר שמעבר לאופק, בגוגל ספרים, ContentoNow, 2015} ISBN 9655504492}}, בו פירט את השתלשלות חייו, את הקריירה שלו בתעשייה ואת משנתו הניהולית ופעילותו הציבורית לקידום התעשייה של איגוד תעשיות האלקטרוניקה{{הערה|משה אור-טס, ; עריכה לשונית: ד"ר מיקי כץ. האתגר שמעבר לאופק, בWorldCat, ContentoNow, 2015 - לספר 484 עמודים} ISBN 9655504492}}.
אור-טס פרשֹ בספר את משנתו על מגמות בשדה הקרב העתידי ועל הצורך להשקיע במו"פ, בתשתיות, במערכות ובציוד, החיוניים לביטחון המדינה.
הספר הודפס בהוצאת קונטנטו נאו, והושק בערב בהשתתפות דוד עברי, משה ארנס, מנכ"ל מכון פישר תא"ל (מיל') עשאל אברהם, מנכ"ל התעשייה האווירית לשעבר משה קרת, מנהלי מפעל אלתא לדורותיהם (ובהם ד"ר דביר מאיר ונינו לוי), אנשי תעשייה בכירים בעבר ובהווה ושותפו לפרס ביטחון ישראל לשנת 1972 תא"ל (מיל') עודד ארז, שגם היה בין הדוברים.
גנובתנים
גנובתנים (באנגלית: Cerci ביחיד: גנובתן) הם זוג גפיים בפרק האחורי של הגוף בפרוקי-רגליים. על פי רוב, גנובתנים משמשים לצורך חישה, אך חלקם משמשים כנשק מצבטיים או בתהליך ההזדווגות. בדומה לאיברים אחרים כגון מחושים, מנדיבולות וכו' נהוג לחשוב שהגנובתנים התפתחו בעבר מזוג רגליים שהתנוון בצורתו הפרמיטיבית של החרק. ייתכן מיצור שדומה לנושאי ציפורניים.
באר שבע: שכונות
באר שבע היא עיר מחוז בדרום ישראל, מהערים הגדולות בישראל באוכלוסייתה, והשנייה בישראל בגודל שטחה.
שכונות העיר שונות זו מזו בשל גורמים מגוונים, כגון תקופת הקמתן, האוכלוסייה שעבורה הן הוקמו וטופוגרפיית השטח עליו הן הוקמו. השכונות נבנו במרחק גדול מאוד זו מזו, ונפרשו על פי שטח נרחב. הדבר איפשר בהמשך את התרחבותן, ומאפשר בנייה אף כיום בשכונות הוותיקות.
חלק מהשכונות בבאר שבע מסודרות לפי הא"ב כסדר הקמתן, ואלו הן: שכונה א', שכונה ב', ועד שכונה י"א (לא כולל ז', ח', י'). השכונה הוותיקה ביותר היא העיר העתיקה של באר שבע, אשר הוקמה בתחילת המאה העשרים. מעט שכונות בעיר נקראות בשם. שכונות אלה הן חדשות יחסית, פרט לשכונת נווה נוי, שהייתה מעברה נפרדת בעת הקמתה. שכונת רמות היא השכונה הגדולה ביותר בשטחה בבאר שבע, ומהווה כ-30% משטחה של העיר.
העיר העתיקה
האזור של באר שבע העות'מאנית והמנדטורית מכונה כיום "העיר העתיקה" (על אף שהיא הוקמה בראשית המאה העשרים וביחס לערים עתיקות אחרות בישראל, היא אינה כה עתיקה). מבין כ-350 המבנים שנותרו מהתקופה העות'מאנית והמנדטורית, בולטים המסגד הגדול של באר שבע, שאחרי קום המדינה הפך למוזיאון באר שבע, ננטש בשל מצבו הרעוע בשנות ה-90 וכיום נמצא במרכזה של מחלוקת ציבורית ומשפטית; בית המושל הסמוך לו, שאחרי קום המדינה ועד לשנות ה-70 שימש כבית העירייה וכיום משמש כמוזיאון הנגב לאמנות; בית הסראייה, שמשמש כיום את המשטרה; ביתו של קצין המחוז בשנות ה-30, עארף אל-עארף; ו"בית הספר לילדי הבדואים" ששימש אחר קום המדינה כ"בית החייל" ו"בית קצין העיר", ומשמש את פארק קרסו למדע כיום.
אחרי קום המדינה, והקמת שכונות המגורים מצפון לעיר העתיקה הפך האזור למרכז המסחר והעסקים של העיר. בתים רבים נהרסו ובמקומם הוקמו פסאז'ים ומבני חנויות מודרניים. בשנות ה-80 הפך רחוב קק"ל, במרכז האזור למדרחוב, פעולה שזכתה להצלחה רבה בתחילת דרכה. עם הקמת קניון הנגב בשנות ה-90, ומרכזי הקניות הפתוחים הגדולים בשנות ה-2000 ירד קרנה של העיר העתיקה כאזור מסחרי.
בשנות ה-60 וה-70 נעשה ניסיון ראשון, על ידי זכריה לירז להפוך חלק מהעיר העתיקה לאזור של תרבות ובילויים, במיוחד סביב רחוב סמילנסקי, שרוב הבתים בו מלפני קום המדינה נשתמרו. בעשורים שאחר כך פעילות זאת דעכה. מאז תחילת שנות ה-2000 נעשה ניסיון מחודש להפוך את האזור למוקד תרבותי. רחוב סמילנסקי חודש והפך למרכז של פסטיבל סמילנסקי, בסמוך לו נבנה מרכז הצעירים, ובית המושל שופץ והפך למוזיאון לאמנות.
משנת 2000 נמצא בשכונה סניף באר שבע והדרום של "האגודה", מרכז קהילת הלהט"ב.
שכונת דרום
"שכונת דרום", או "שיכון דרום" הוא השכונה הראשונה שהוקמה אחרי מלחמת העצמאות, כהמשך לעיר העתיקה, ומדרומה לה.
אוכלוסיית השכונה כיום מורכבת בעיקר מקשישים שגרו בשכונה עוד מהיווסדה, אך בניגוד לעבר מתגוררים בה כיום גם זוגות צעירים שבנו ושיפצו דירות, וכן סטודנטים ששוכרים בתים ודירות באזור.
בשכונת דרום פועל מתנ"ס מרגליות אשר מקיים חוגים ופעילויות שונות לכלל תושבי השכונה. המתנ"ס הוא מהפעילים בעיר ונותן מענה אף לתושבים משכונות אחרות בעיר.
המרכז האזרחי
המרכז האזרחי מצוי מצפון מערב לעיר העתיקה, ממזרח לשכונה א' ומדרום לשכונה ג'. אזור זה מכיל מבני ציבור רבים. המרכז כולל, בין השאר, את בית העירייה, קריית הממשלה וקניון קריית הממשלה, קניון הנגב, התחנה המרכזית של באר שבע, תחנת הרכבת באר שבע מרכז, היכל בית המשפט, בית ההסתדרות, המשכן לאמנויות הבמה באר שבע, הספרייה העירונית והקונסרבטוריון העירוני. באזור שוכנים גם בית יד לבנים, בית העם ששימש את תיאטרון באר שבע ומשמש כיום כבית ספר למשחק בנגב והיכל התרבות של ההסתדרות.
בעבר שכן באזור גם "קולנוע קרן" שנהרס ובמקומו הוקמו שלושה מגדלי מגורים מעל מרכז מסחרי.
שכונה א'
בסוף שנות התשעים זכתה השכונה הוותיקה (שכוללת הרבה דירות עמידר ועמיגור) לשיפור במצבה בעקבות בניית מרכז הרמב"ם בדרומה, שאליו עברו עשרות זוגות צעירים. בשכונה פועלים שני בתי ספר יסודיים (ממלכתי ודתי), בית ספר על תיכוני ממלכתי, וכן המכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון, המכללה הטכנולוגית באר שבע, מרכז קניות, בית חב"ד (סניף עירוני), מתנ"ס ובית מד"א עירוני.
כמו כן, בשכונה פועל מאז שנת 1952 שבט הצופים "ניצני הנגב". מדובר בשבט הוותיק ביותר בהנהגת (מרחב) דרום של תנועת הצופים. השבט פועל ברחוב ביאליק.
בשכונה זו נמצא אחד מסמלי העיר, בית כנסת הפירמידה, שהוא בית הכנסת העיראקי הגדול. גם בית כנסת סטרומה נמצא בה.
בשנת 2013 נחנך בקצה השכונה בסמוך לבית העירייה הסיטי פארק.
שכונה ב'
שכונה ב' ממוקמת במרכזה של העיר באר שבע נחשבת לליבה של העיר, נמצאת מצפון לשכונה א', מדרום לשכונה ד', ממזרח לשכונה ה', וממערב לשכונה ג'. נמצאים בה שלושה מסמלי העיר, הקונסרבטוריון העירוני, הספרייה העירונית ומועדון השחמט העירוני (שזכה לשם עולמי). בנוסף נמצאים בשכונה מרכזי בילוי, פאבים, מסעדות ופארק הסופרים הגדול, שלוחה של הספרייה העירונית שמאפשר למבקרים לקרוא ספרים מהספרייה בפארק. בשכונה היה ממוקם משנות החמישים אצטדיון וסרמיל שכיום נהרס ועל שיטחו נבנים מרכז מגורים גדול בן 2300 יחידות דיור חדשות שנוספו לבניה מתחדשת נוספת במקום. השכונה הוקמה כשיכון בשנות החמישים. השיכון יושב בתחילתו על ידי עולים בעיקר מתוניס, ממרוקו, מפולין, ומצרים. בשנות השישים קלט השיכון גם עלייה מלוב. בשנות השבעים נקלטו עולים מרוסיה ומגאורגיה. בשנות התשעים מעט עולים מחבר המדינות עברו לשכונה. השכונה מתאפיינת כיום בעיקר באוכלוסייה צעירה מקומית, מתבגרת וסטודנטים רבים הלומדים באוניברסיטת בן-גוריון ובמכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון. בשכונה קיים מתנ"ס, בית ספר יסודי ובית ספר על יסודי. הרחובות המרכזיים בשכונה הם ביאליק, המשחררים, בצלאל, חז"ל ודרך מצדה. מאפיינה הייחודי:הספרייה העירונית והימצאות בליבה של העיר באר שבע.
אוכלוסייה לשנת 2018: 6,672
שכונה ג'
שכונה ג' נמצאת ממזרח לשכונות א' ו-ב' ומצפון למרכז האזרחי. השכונה הוקמה כשיכון בשנות החמישים, בתחילתה קלטה השכונה עולים מרומניה, מעיראק, ממרוקו, מלוב ומתוניס. בשנות השמונים קלטה השכונה כמות גדולה של עולים מאתיופיה ובשנות התשעים גם עולים מחבר המדינות. סטודנטים רבים מתגוררים בשכונה ג' (עקב קרבתה לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב).
בשכונה מרכז קליטה, קופת חולים מחוזית, בנייני משרדים גבוהים, בית מדעים לנוער, שלושה בתי ספר יסודיים (שניים ממלכתיים ואחד ממלכתי דתי) ושני בתי ספר על יסודיים.
ב-1960 נפתח במרכז השכונה קולנוע אורות שפעל במשך 30 שנה ותפקד כמרכז תרבותי וחברתי בבאר שבע בכלל ובשכונה ג' בפרט.
בשכונה ממוקמים מועדוני ספורט רבים, כגון מועדון קריקט באר שבע ומרכזי אמנויות לחימה רבים.
בשכונה נמצא תיכון עירוני מקיף א' על שם פועה מנצ'ל, המקיף הראשון במדינה ובת דור באר שבע. תחנת הרכבת באר שבע צפון ממוקמת אף היא בשכונה ג' - בצמוד לאוניברסיטת בן-גוריון ולמעונות הסטודנטים. מרבית בתי השכונה הם יחידות צמודות קרקע עם גינות בחצרות הבתים, או בניינים בעלי שתיים עד שלוש קומות. קבוצת בניינים גבוהים יותר (עד 8 קומות) שנבנו סביב 1980 מצויים בקצה השכונה, ברחוב וינגייט, סמוך לבית החולים סורוקה. בשנים האחרונות יש מגמה פרטית של פינוי-בינוי בלתי מתוכנן ובשכונה החלו להופיע גם בניינים בני למעלה מ-10 קומות.
בין השנים 1978 ו-2007, השכונה קיבלה סיוע לשיקום פיזי וחברתי מפרויקט שיקום השכונות. הרחובות המרכזיים בשכונה הם השלום, ארלוזורוב ווינגייט.
אוכלוסייה לשנת 2018: 11,183
שכונה ד'
שכונה ד' היא שכונה בבאר שבע, הנמצאת מצפון לשכונות ג' וב' מזרחית לשכונה ו' ודרום-מערבית לשכונת רמות. בהיותה שכונה גדולה מאוד, שכונה ד' מתחלקת לשלושה אזורים: ד' דרום, ד' צפון, וד' מזרח (ו' הישנה).
בשכונה נמצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. מאז הקמתה בשנות ה-70, החלו לדור בשכונה סטודנטים, המהווים אוכלוסייה חזקה ומושכים עסקים ואירועי תרבות. נכון לשנת 2012, מחצית מהדירות בשכונה שייכות למשקיעים ומושכרות לסטודנטים. בשכונה צצו גם בתי קפה ומסעדות לשירות הסטודנטים, הבולטים שבהם ברחוב רינגלבלום. עם זאת חלקים אחרים של השכונה (בעיקר בד׳ צפון, המרוחקת יחסית מן האוניברסיטה) המשיכו להוות מוקדי עוני ופשיעה, וחלק גדול מבתי צפון השכונה הם מושכרים בדמי מפתח.
בשכונה נמצאים כמה מהבניינים המזוהים ביותר עם הסגנון הברוטליסטי באדריכלות: בניין הפירמידה ברחוב אברהם אבינו, בניין מרכז הנגב על דרך מצדה, וכן רבים מהבניינים בקמפוס אוניברסיטת בן-גוריון (ידוע במיוחד בניין הספרייה) ובבית החולים סורוקה.
ברחבי השכונה נמצאים בין היתר: ישיבת בני עקיבא אהל שלמה, המרכז לבריאות הנפש באר שבע, המתנ"ס המרכזי ע"ש לוין, בתי ספר, בית כנסת ע"ש קדושי אושוויץ, בתי כנסת למגוון העדות השונות ושני מרכזי קניות.
אוכלוסייה לשנת 2018: 18,036
שכונה ה'
שכונה ה שבבאר שבע נמצאת צפונית לשכונה א', דרומית לשכונה ד', מערבית לשכונה ב' ומזרחית לשכונה י"א.
במרכז השכונה, משתרע פארק ה' ובשמו הרשמי פארק גדולי ישראל. בחודשי הקיץ נערכים בו מופעים. הרחובות המרכזיים בשכונה הם דרך המשחררים, שדרות יעלים, הצבי, העלייה וטבנקין.
אוכלוסייה לשנת 2018: 12,276
שכונה ו'
בשכונה ו' (המכונה ו׳ החדשה) ממוקם קמפוס מכללת קיי, וכן מספר בתי ספר ("אוצר החיים", "מאיר", "בנות חיל", "מצפה", "תומר", "רעים", "נווה במדבר", "שובו"), קניון אביה, בית הכנסת שובו-בנים של יוצאי אתיופיה. עד שנות ה-90 נמצאו בשכונה גם בית-ספר עממי "עמית" ותיכון מקיף ד' (במקומו עומד היום "מקיף אמי"ת"). בשכונה נמצא בנין יד שרה המשרת את כל העיר והאזור.
בשכונה נמצאת הקריה החרדית של באר שבע. נכון לשנת 2019 היא מנתה כ-500 משפחות. נכון ל-2019, במרכז הקריה החרדית עומד שלד של בניין בית כנסת מונומנטלי, שקרוי ״הכותל הדרומי״, שבנייתו נעצרה. אם וכאשר יושלם הבניין, הוא יכיל שבעה חדרי תפילה קטנים, חדר תפילה נוסף, גדול, חדרי לימוד תורה, מקווה טהרה וחנות תשמישי קדושה.
שכונה ו' הוקמה כשכונת רווחה מודרנית, אך בשל הריחוק היחסי שלה מהמרכזים הכלכליים והארגוניים של העיר וממוקדי משיכה אחרים, הדירות בה הפכו לזולות ומשכו אוכלוסייה ענייה. חלקים משכונה ו' הפכו לשכונת מצוקה. כך רק אזור הקוטג'ים שלה, אזור ״וילות מצדה״, נשאר יוקרתי.
הרחובות המרכזיים בשכונה הם דרך מצדה, שאול המלך, דוד אלעזר, מבצע נחשון, מבצע עובדה ומבצע יואב.
מרכז הקניות הגדול שנבנה בה, קניון אביה, נתון מזה שנים בהפסדים כספיים.
אוכלוסייה לשנת 2018: 22,379.
שכונה ט'
שכונה ט' (שמכונה רשמית גם "שכונת אשכול", אם כי כינוי זה אינו נמצא בשימוש בין תושבי העיר) נמצאת מדרום לשכונה ה', מצפון לשכונות נווה זאב ושיכון דרום, וממזרח לנאות לון. השכונה הוקמה בשנות ה-70, יושבה תחילה בעיקר על ידי עובדי קמ"ג, עולים דרום אמריקאים, תושבים שפונו משכונה ד', וחלק מתושבי העיר המבוססים שיצאו מהשכונות הוותיקות האחרות. פרק זמן קצר לאחר הקמתה החלה להתפתח בשכונה קהילה של המגזר הדתי לאומי בשיטת ה"חבר מביא חבר", קהילת "מולדת" בנוסח ספרד (של יהודי אשכנז) ו"אריאל" בנוסח עדות המזרח. בשכונה פועל בית הכנסת "אשל אברהם" של התנועה המסורתית בישראל. בתחילת המילניום הנוכחי הוקם במרכז השכונה בית כנסת ספרדי נוסף, "עוז ותעצומות". בשבתות ובחגים פועל בבית ספר "נתיבי עם" מניין תימני.
השכונה נחשבת לאחת השכונות היוקרתיות בעיר. בשכונה פועל מתנ"ס, שבט של תנועת הצופים, בית ספר על יסודי ממלכתי (מקיף ו' על שם "קוהל") וארבעה בתי ספר יסודיים ("יובלים" ו-"אשכול" - ממלכתיים רגילים, "נתיבי עם" שהוא ממלכתי-דתי ו"מולדת" שרוב כיתותיו ממלכתיות רגילות ואחדות מהן כיתות חינוך מיוחד לתלמידים לקויי שמיעה).
בשנת 2013 נפתח בצמוד לדרך דוד טוביהו, על מתחם מלון נאות מדבר שנהרס, קניון "גרנד קניון" - הגדול בישראל. כמו כן, אושרו בה תוכניות להקמת מגדלי מגורים. הרחובות המרכזיים בשכונה הם שדרות ירושלים, עין גדי רחבת צפת ומגידו.
שכונה י"א
השכונה הוקמה בשנות ה-80 וה - 90 על רקע מספר עליות משמעותיות שפקדו את ישראל בשנים אלה, והצורך בתוספת יחידות דיור בכל הארץ. במהלך שנות ה-90 קלטה השכונה גם עולים מחבר המדינות, ועברו אליה תושבים מהשכונות הוותיקות יותר של העיר. בשטח השכונה מצוי גם מתחם מגורים קטן שהוקם בשנות ה-80 המוקדמות על ידי אנשי צבא מחיל האוויר, באותו זמן כשכונה נפרדת משאר העיר באר שבע.
בשנת 2013 הוקם בשכונה לאורך שדרות טוביהו המרכזיים בעיר הגרנד קניון באר שבע - הקניון המרכזי בעיר והגדול בישראל, המשתרע על כ-50,000 מ"ר שטחי מסחר וכולל 250 חנויות, מתחמי בילוי, מסעדות, חדרי כושר ועוד. אורכו של הקניון נמדד בכ-273 מ' (כאורכה של אוניית הנוסעים טיטניק). כמו כן, בשכונה קיימים קניון שאול המלך, חמישה בתי ספר יסודיים, בית ספר על יסודי, מקיף ע"ש יצחק רבין, קופת חולים, קן (סניף) של הנוער העובד והלומד ומתנ"ס.
בשנת 2008 נחנך בשכונה פארק החייל האוסטרלי, אחד הפארקים העירוניים המרכזיים בעיר. הפארק מנציח את החיילים האוסטרלים אשר כבשו את העיר במלחמת העולם הראשונה. הרחובות המרכזיים בשכונה הם שדרות טוביהו, דרך מצדה, שאול המלך, אברבנאל, אלפסי, וגולדה מאיר.
בסמוך לשכונה עובר נחל סוללים אשר עתיד לעבור פיתוח עירוני סביבתי הכולל שבילי הליכה ורכיבה, עצים ומדשאות עד לשכונה ה' ופארק החייל האוסטרלי.
תכנון מוצע:
שדרות טוביהו יפותחו כשדרה עירונית ראשית (בשנת 2021 החלו דיונים תכנוניים להקמת רכבת קלה בבאר שבע שעתידה לעבור גם לאורך שדרות טוביהו).
לאורך הכניסה המערבית לעיר (צומת טוביהו ואילן רמון) יותר שילוב בניה בגובה של עד 24 קומות.
אוכלוסייה: 17,700 תושבים.
נאות לון
שכונת בתים פרטיים (קוטג'ים, ווילות ובתים דו משפחתיים) במערב באר שבע. גבולות: ממזרח: שכונה ט', ממערב: הקאנטרי קלאב, מדרום: שכונות נווה זאב - חצרים, מצפון: שכונה י"א. בשכונה מספר בתי כנסת, בית חב"ד, בית ספר יסודי, ובמרכזה מרכז מסחרי, פארק ומגרשי כדורסל, טניס וכדורגל. "חורשת לון", שעל שמה נקראת השכונה (או "יער לון", כפי שכונתה בפי תושבי העיר הוותיקים), צמודה לה וגולשת לתוכה.
במקור, השכונה הייתה אמורה להיבנות סמוך יותר לכביש המוביל למוזיאון חיל האוויר (דרך ג'ו אלון), אך ההחלטה שונתה והוחלט להעתיק את מיקומה לתוך תחומי העיר ובסמוך לשכונות אחרות, כנראה עקב בעלות נתיבי ישראל על הכביש המוביל למוזיאון ולבסיס חצרים, והימצאותה של מזבלה עירונית גדולה באזור המתוכנן. בשכונה נמצא בית ספר "נאות לון". תושבי השכונה נמצאים במעמד סוציו-אקונומי בינוני עד גבוה.
ביולי 2013 נחנך הסקייט פארק בסמוך לקאנטרי קלאב. הרחובות המרכזיים בשכונה הם שומרון, עכו, אבן שושן, הרב קאפח, שמעון אגרנט, והגאונים.
אוכלוסייה לשנת 2018: 5,560.
נווה זאב
נווה זאב היא אחת מהשכונות החדשות והגדולות בבאר שבע, נכון ל-2021 התגוררו בה כ-32,000 תושבים והיא השכונה המאוכלסת בעיר. תכנון השכונה המקורי כלל כ־8,000 יחידות דיור. רוב הבנייה בשכונה היא של בניינים בני חמש עד שמונה עשרה קומות, קוטג'ים ודופלקסים.
חלק נכבד מחלקה הישן יותר של השכונה (ששמה הוא "נאות חצרים", ששימש בעבר כאתר חירום לעליות הגדולות שהגיעו לישראל בתחילת שנות ה-90; עוד לפני-כן נמצאה בשטח השכונה מעברת חצרים) מורכב מבתים המנוהלים על ידי חברת "עמידר" והוא אוכלס בעיקר בעולים מחבר המדינות. חלקה החדש יותר של השכונה (סוף שנות ה-90 ושנות ה-2000) מאוכלס על ידי אוכלוסייה מבוססת יותר. בשכונה בית ספר תיכון (ע"ש יצחק רגר) ושני בתי ספר יסודיים ("יחדיו" ו"נווה-שלום"), בית חב"ד, מתנ"ס חדש וכן מרכזים של הנוער העובד והלומד ובני עקיבא. הרחוב המרכזי בשכונה הוא רחוב יוהנה ז'בוטינסקי שבו נמצא קניון שנחנך בשנת 2010, וממוקמות עשרות חנויות לאורכו. בשכונה פועל קן (סניף) של הנוער העובד והלומד. הרחובות המרכזיים בשכונה הם יוהנה ז'בוטינסקי, נפתלי הרץ אימבר, בר ניסן וחטיבה 8.
בשטח השכונה היה מצוי גם אחד האתרים הארכאולוגיים החשובים בבאר שבע, ביר אבו מטר, על גבי חלק ממנו עובר רחוב נפתלי הרץ אימבר ועל חלקו קיים היום גן ציבורי (ממערב לכיכר עם הטנק).
אוכלוסייה לשנת 2018: 13,930.
נווה נוי
נווה נוי ממוקמת מדרום לעיר העתיקה, מעברו הדרומי של נחל באר שבע. במזרח סמוכה השכונה לכביש 25 וממוקמת צפונית מזרחית לשכונת נחל בקע.
השכונה הוקמה בתחילת שנות ה-50, על פי גישת עיר גנים בתכנון העיר באר שבע, כשכונת גנים נוספת לאלו שקדמו לה (שכונות א' עד ה'). המיוחד בשכונה זו היה בנייה חד קומתית עם חלקות של חצי דונם (דו משפחתיים על דונם אחד) ששימשו כמשקי עזר. תחילה יושב המקום כמעברה על ידי עולים ממרוקו ומתוניס ונקראה בכינוי "מעברת משקי עזר" או "מעברת משק עזר" במשך הזמן וביוזמה מקומית עם תום תקופת המעברות נשאר השם "משק עזר" ואחר כך גם "נווה נוי" שזה שמה של השכונה היום.
בשכונה מתקיימת קהילה קראית גדולה, בי"ס יסודי ממלכתי "מענית", פנימיית "אשלים" לנוער חוסה, מרכז דואר שכונתי, קופת חולים, בית חב"ד, מתנ"ס ושלושה מרכזי קניות זעירים. בית ספר של האגודה למען ילדים עיוורים, קן (סניף) של תנועת הנוער העובד והלומד. עד שנת 2007 היה קיים בתוך שכונת נווה נוי בסיס חיל האוויר ובו השלוחה הבאר שבעית של הטכני בחיפה, בסוף שנת 2007 בית הספר הטכני הועבר למתחם חדש בגבול היציאה המערבית של העיר. במקום נערכו גם חפירות ארכאולוגיות ונמצא יישוב בשם "באר צפד", מן התקופה הכלקוליתית – האלף ה-5 לפנה"ס בתחום השכונה.
בכניסה לשכונה מכיוון העיר העתיקה, מעבר לנחל באר שבע, נמצא פארק פעמון החירות, שהוא חלק מפארק נחל באר שבע. בשכונה פועלות מסעדות ומקומות בילוי. בנוסף, בקרבת קריית יהודית - אתר גדול ובו בתי מלאכה, מוסכים, אולמי אירועים, בי"ס יסודי ממלכתי "מענית" ומרכז מסחרי גדול.
אוכלוסייה לשנת 2018: 5,177.
שכונת נחל בקע
שכונת נחל בקע נמצאת דרומית לנווה נוי ונקראת על שם הנחל הסמוך נחל בקע. השכונה הוקמה בתחילת שנות התשעים כאתר מגורים זמני, הגדול בישראל (2308 יחידות דיור).