cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נחל תלם
שמורת יער אל קוף
הוואדי מתחבר אל "ואדי אל-קוף", היורד מאלוני ממרא מצפון לחברון. בדרך קולט נחלים נוספים. בהמשכו מכונה הנחל "נחל גוברין", שהוא אחד מיובלי נחל לכיש. המשכו של הוואדי עובר ב"שמורת יער אל קוף". השמורה ניטעה בשנת 1927 בתקופת המנדט הבריטי על ידי מחלקת הנטיעות הממשלתית. השטח המקורי של היער היה 1,000 דונם. מחלקת הייעור של ממשלת ירדן הרחיבה את היער, ובשנת 1966 נטעה בצפונו עוד 900 דונם. בתחומי המשתלה נובעים שני מעיינות קטנים וכן ריכוז נדיר של צמחי חלמונית גדולה.
חולדה הנביאה
חולדה במסורת חז"ל
בפרקי דרבי אליעזר (פרק לג) מסופר בזכות מה זכתה לנבואה:
נחל תלם
שמורת יער אל קוף
השמורה חוצה את כביש חברון-בית גוברין, שסלול על תוואי הדרך הרומית העתיקה מחברון לאשקלון. יש המכנים קטע כביש זה בשם "שער הגיא החברוני"
חולדה הנביאה
חולדה במסורת חז"ל
על פי מדרש זה, חולדה זכתה בנבואה משום צדיקותו של בעלה, שלום בן תקות. בדרך זו מתרץ המדרש מדוע הוזכר בעלה של חולדה בצמוד לשמה.
נחל תלם
שמורת יער אל קוף
בקצה המזרחי של "שמורת יער אל קוף" נמצא המעיין "עין אל-קוף". מי המעיין זורמים לבריכת בטון קטנה וממנה בצינור אל משתלה של עצי יער. המשתלה נוהלה על די מחלקת הייעור של ממשלת ירדן ואחרי מלחמת ששת הימים עברה לאחריות המנהל האזרחי. ליד הבריכה עצי צפצפה גדולים ונאים.
מערת טור-צפא
באזור מצויה "מערת טור-צפא", מערה טבעית, הגדולה ביותר מבין המערות במורדות המערביים של ההר בישראל. המערה נחקרה על ידי דוד עמית מרשות העתיקות ועמוס פרומקין מהאוניברסיטה העברית בירושלים. המערה נמצאת במצוק תלול מעל הגדה המערבית של ואדי איצחה (נ"צ 1102/1540).
חולדה הנביאה
חולדה במסורת חז"ל
רש"י מביא שלחולדה הייתה לשכה סמוכה ללשכת הגזית (מושב הסנהדרין) שהייתה פתוחה כלפי חוץ וסתומה כלפי הסנהדרין מפני הצניעות. במקום אחר הוא מביא שהייתה יושבת בין שני שערי חולדה שנקראו לדעתו על שמה. הוא אף מפרש שחולדה הייתה מלמדת את הזקנים תורה שבעל פה, על פי המילים :
נחל תלם
מערת טור-צפא
האזור שבו נמצאה המערה קרוב למרכז שפלת יהודה, אזור שבו נמצא ריכוז צפוף של יישובים מתקופת בר כוכבא. ריכוז בולט של מערות כאלה נמצא ליד לכיש במערות חזן. מכאן גם עלתה ההשערה כי היא שימשה כמערת מפלט בימי מרד בר כוכבא. על פי עדויות שודדים נמצאו במקום מטבעות מזמן מרד בר-כוכבא (132–135): ההערכה של החוקרים היא כי לקראת סוף המרד שימשה חלקה התחתון של המערה כמקום מקלט ומחבוא לאחרוני המורדים, אשר ניצלו את קושי הנגישות אל האגף הנסתר במערה (למרות הקרבה לדרך הרומית החשובה בין חברון לבית גוברין).
חולדה הנביאה
חולדה במסורת חז"ל
במדרש בראשית רבתי מן המאה ה-11, נמנת חולדה הנביאה עם כ"ב הנשים הכשרות שהיו בעולם.
נחל תלם
מערת טור-צפא
אורכה הכולל של המערה 441 מטר. כיוונה הכללי: מערב - צפון מערב. המערה היא בשיפוע של 20 מעלות, כנטיית שכבות הסלעים שבתוכה היא נמצאת. המערה מורכבת משני מפלסים עיקריים: העליון בעל אולמות גדולים והתחתון מורכב ממחילה צרה וחדרונים קטנים. בקרקעית המערה העליונה הצטבר מילוי עפר, גואנו (הפרשות עטלפים) ואבנים עד לגובה של 2 מטר ויותר. סמוך לפתח נמצאו ממצאים פרהיסטוריים: שברי כלים ופסולת כלי צור האופייניים לתרבות המוסטרית, המעידים על פעילות במקום בהתקופה הפלאוליתית התיכונה - 50–200 אלף שנה קודם זמננו.
במפלס העליון של המערה נצפו בשנים 1974–1988 מאות עד אלפי עטלפי פירות ומעט עטלפי חרקים.
חולדה הנביאה
קבר חולדה
במספר מקורות תנאיים קדומים מוזכר שקבר חולדה הנביאה נמצא בתוך העיר ירושלים.
על פי מסורת מאוחרת יותר, קברה של חולדה הנביאה נמצא בהר הזיתים. ר' משה באסולה שביקר בירושלים במאה השש עשרה כתב כך: "על ראש הר הזתים בית גדול, ושם תוך בירה יפה חולדה הנביאה בקבר של שיש. גם שם צריך לפרוע לשומר ישמעאל ליכנם ד' דרימי (סוג של מטבע) ולפרוע שמן להדליק, כי שם נרות תמיד". בתוספתא מסכת נגעים (ו, ב) מוזכר קברה כקבר היחיד שהיה בתחומי ירושלים, והמהרי"ט (שו"ת ב, יו"ד, לז) מבאר, שהר הזיתים היה מחוץ לתחומה של ירושלים בימי בית המקדש הראשון ולכן קברו אותה שם, ובימי בית המקדש השני, שהרחיבו את העיר ובנו את החומה במרומי הר הזיתים כדי שלא יוכלו לכבוש את העיר מכיוון זה, הוכלל קברה של חולדה בתחום העיר.
המקום המזוהה כיום עם קבר חולדה, הנמצא על הר הזיתים, ידוע בנצרות כ"קבר פלגיה", ובאסלאם כ"קבר ראבעה אלעדויה". פלגיה הייתה קדושה נוצרית שחיה במאה הרביעית, וראבעה אלעדויה הייתה מיסטיקנית סופית שחיה במאה השמינית. כלומר, קבר זה מקודש לשלוש הדתות המונותאיסטיות, וכל אחת מהן מייחסת אותו לאישה אחרת. הייחוס הנוצרי לפלגיה הוא המוקדם ביותר, ומופיע כבר במאה השישית.
הכנסייה הבפטיסטית וסטבורו
הכנסייה הבפטיסטית וסטבורו (באנגלית: Westboro Baptist Church) היא כנסייה בפטיסטית בדלנית המוכרת כארגון שנאה גזעני הדוגל באנטישמיות נוצרית, אסלאמופוביה, להט"בופוביה כמו גם שנאה כלפי קבוצות נוצריות אחרות, למשל קתולים. הכנסייה מזדהה ככנסייה היפר-קלוויניסטית, עקרונותיה המרכזיים הם התייחסות מילולית-פונדמנטליסטית לכתבי הקודש הנוצריים (הכוללים את התנ"ך והברית החדשה בלבד), שלילה מוחלטת של דתות וזרמים אחרים (כולל נצרות קתולית), אמונה שהומוסקסואליות היא חטא שדינו מוות, והאשמת היהודים ברצח ישו. הכנסייה טוענת שהשתתפה משנת 1991 עד 2018 ביותר מ-62,000 הפגנות ברחבי ארצות הברית.
בניגוד לדעה המקובלת, הכנסייה נוטה לא להביע גזענות כלפי שחורים, ואינה מציגה מוטיבים אנטי-שחורים בפומבי. מייסד הכנסייה פרד פלפס, עורך דין במקצועו, היה ידוע בעבודתו המשפטית לצד אפרו-אמריקאים במסגרת התנועה לזכויות האזרח.
היסטוריה
הכנסייה נוסדה בידי פרד פלפס (Fred Phelps), כומר ועורך דין אמריקאי. פלפס נולד בקנזס בשנת 1929 ונפטר ב-24 במרץ 2014. הוא היה אב ל-13 ילדים.
בשנת 1955 הוא הקים את הכנסייה באופן עצמאי. לכנסייה שהקים יש אופי בפטיסטי וקלוויניסטי, אך מעולם לא היה לה קשר לקהילות או למוסדות רשמיים של הנצרות. ב-2016 היו בכנסייה כ-70 חברים, רובם בני משפחה של פלפס.
פעילות מחאה
כנסיית וסטבורו ידועה כארגון דתי קיצוני בעקבות ההפגנות הרבות שהיא עורכת תוך הנפת שלטים שעליהם סיסמאות פרובוקטיביות הקוראות להתמסרות וכניעות כלפי אלוהים וישו, ורמיסת דגל ארצות הברית. ב-1996 ערך הארגון הפגנה מול מוזיאון השואה האמריקאי וטען שהיהודים הביאו על עצמם את השואה משום שהם מבצעים מעשי סדום ומשום שהם רצחו את ישו. במשך השנים נערכו הפגנות נוספות נגד מוסדות יהודיים כמו הליגה נגד השמצה, שמתחה ביקורת על כנסיית וסטבורו. הארגון משווה את רוב הדתות כגון הנצרות הקתולית, אסלאם ובודהיזם.
הארגון מדגיש את איסור משכב זכר ומרבה למחות נגד הומוסקסואליות, וטוען שפיגועי 11 בספטמבר ואסונות טבע שונים הם נקמתו של אלוהים על פריצות מינית ועל כפירה.
ב-1998 ערך הארגון הפגנה בהלווייתו של מת'יו שפרד, צעיר הומוסקסואל וקורבן פשע שנאה שהוכה למוות. הארגון הרבה להפגין בהלוויות של חיילי צבא ארצות הברית שנהרגו באפגניסטן ובעיראק בקריאה שאלה נשרפים בגיהנום כעונש על נטישת המוסר האלוהי. בעקבות זאת, במספר מדינות נחקקו חוקים האוסרים הפגנות במרחק של עד 150 מטר מהלוויה, והסנאט האמריקני אישר את "חוק הכבוד לגיבוריה הנופלים של אמריקה". ארגוני ליברלים, הומוסקסואלים ויהודים מרבים לערוך הפגנות נגד בהן משתתפים מאות אנשים.
כנסיית וסטבורו תועדה בסרט דוקומנטרי של ה-BBC שנקרא "המשפחה השנואה ביותר באמריקה" אותו ערך והגיש העיתונאי לואי ת'רו, בתוכנית הטלוויזיה של מייקל מור, בתוכניתו של ביל אוריילי בפוקס ניוז ובתחקירים שונים של ערוצי חדשות אמריקאים ובריטים.
סיסמאות המשמשות אותה: "אלוהים שונא מתרוממים", "אלוהים שונא את אמריקה", "אלוהים שונא את ישראל", "היהודים הרגו את ישו", "תודה לאל על 11/9", "אובמה הוא האנטיכריסט", "כמרים (קתולים) אונסים ילדים". באתר האינטרנט הרשמי של הכנסייה מצוין כי אינה תומכת בגזענות, ובמעשי אלימות של ארגונים ניאו נאצים. לטענתם "הנאצים האמיתיים בעולם הם המתרוממים".
פסק דין שניידר נגד פלפס
הפגנות של אנשי הכנסייה לצד לוויותו של חייל שנהרג בשנת 2006 הובילו לתהליך משפטי ממושך, שבסופו, בשנת 2010, הכריע בית המשפט העליון של ארצות הברית, בפסק דין תקדימי, שהתבטאויות בנושאים בעלי עניין ציבורי והמצוקה הרגשית שהתבטאויות אלה גורמות לא יכולות להוות עילה לתביעת נזיקין, אפילו במקרים שבהם התבטאויות אלה מפורשות כשערורייתיות או פוגעניות.
ב-10 במרץ 2006 הפגינו חברי הכנסייה מחוץ לבית לוויות במרילנד, בשעה שנערכה בו הלווייתו של מתיו שניידר, נחת אמריקני שנהרג בתאונה בעיראק שבוע קודם לכן. חברי הכנסייה החזיקו שלטים עם ססמאות כגון "חיילים מתרוממים", "אלוהים שונא אותכם" ו"תודה לאל על החיילים המתים". בנוסף, הם פרסמו מודעות אינטרנט בהן הם האשימו את הורי ההרוג על החינוך הקתולי שנתנו לבנם, בטענה שהם גידלו את בנם לשטן וכדומה.
שניידר ערער על ההחלטה לבית המשפט העליון של ארצות הברית. בית המשפט העליון הסכים לדון בערעור, ובפניו ניצבה השאלה האם פעילות הכנסייה חוסה תחת הגנת התיקון הראשון לחוקה, הגם שהיא הופנתה כביכול כלפי אזרחים פרטיים בעניין פרטי. בית המשפט התבקש גם להכריע האם זכות הביטוי גוברת על הזכות לחופש הדת ולהתכנסות בלתי-אלימה; והאם הנוכחים בלוויה מהווים קהל שבוי שזכאי להגנה מפני תקשורת שאינה רצויה בעיניהם. 22 ארגוני זכויות אזרח וחופש העיתונות הגישו לבית המשפט עמדות כידידי בית המשפט התומכות בזכות הכנסייה להפגין.
שופטי בית המשפט העליון הכריעו לטובת המשיבים ברוב של 8 מול 1. נשיא בית המשפט ג'ון רוברטס כתב את החלטת הרוב. בהחלטתו נכתב שהמפגינים, אנשי הכנסייה, זכאים להגנה מיוחדת תחת התיקון הראשון לחוקה. רוברטס לא קיבל את טענתו של שניידר, שההתבטאויות של אנשי הכנסייה עסקו בנושא פרטי וכוונו באופן ישיר כלפיו וכלפי משפחתו. התקדים שקבע פסק הדין נוגע להגנה על התבטאויות שערורייתיות ופוגעניות. רוברטס כתב שההגדרה של התבטאות כ"שערורייתית" היא גמישה ביותר, ובמקרים מעין אלה סביר שהמושבעים לא יהיו נייטרלים ויהוו כלי להשתקה של התבטאויות מעוררות מחלוקת ומרגיזות. הסיכון לחופש הביטוי הוא גדול מידי, ולכן התיקון הראשון לחוקה מגן גם על התבטאויות שנתפסות כשערורייתיות ופוגעניות:
רוברטס ציין בהחלטתו שהמפגינים נשמעו להוראות רשויות החוק, וסירב להכיר במשפחת שניידר כקהל שבוי. שבעה שופטים הצטרפו לעמדתו. השופט סטיבן ברייר הצטרף להחלטה, אך הגיש עמדה נפרדת לפיה הפסיקה מתייחסת רק להפגנות ולא לפרסומים האינטרנטיים שקדמו להן.
השופט סמואל אליטו היה היחיד שהתנגד להחלטה, בציינו כי "מחויבותנו הלאומית העמוקה לדיון חופשי ופתוח אינה רישיון לתקיפה המילולית המרושעת שהתקיימה במקרה זה". אליטו כתב שהכנסייה משתמשת במכוון ובאופן אסטרטגי בפגיעה במשפחה על מנת להשיג סיקור תקשורתי, זאת מתוך ציפייה ש"התקיפה מצד המשיבים תפגע במשפחה ובחברים של הנפטר, ומשום שהתקשורת נמשכת בעל כורחה למראה אנשים באבל. ככל שההפגנות בלוויה הן שערורייתיות יותר, כך הכנסייה הבפטיסטית וסטבורו יכולה לקבל פרסום רב יותר".
בוריס טיטוב
חיים וקריירה
בוריס טיטוב נולד במוסקבה בערב חג המולד 1960. בשנת 1983 סיים את לימודיו במחלקה לכלכלה במכון ליחסים בינלאומיים במוסקבה.
עסקיו
בשנת 1989 התפטר טיטוב מחברה ממשלתית בה עבד ומונה לראש המחלקה לכימיה של המפעל הסובייטי-הולנדי המשותף "אורל". בשנת 1991 הוא ושותפיו ייצרו חברה משלהם, Solvalub. הם קנו חומרי סיכה, מחברה שעמה הם שיתפו פעולה בפרויקט מעורבים.
טיטוב הפך למנהל בכיר של קבוצת SVL. הוא הוזכר גם בתקשורת כיו"ר מועצת המנהלים של הקבוצה. מאוחר יותר, החברה הפכה לקבוצת השקעות וסחר, הפועלת בשוק הנפט, אגרו ופטרוכימיה וגזים נוזלים. החברה התערבה מהר מאוד במימון מחדש של ייצוא מרוסיה, ארגון מימון פרויקטים והשקעות בפרויקטים של ייצור ותחבורה. טיטוב, שהוא בעל הרוב בחברה, החזיק בהון שהוערך ב-2 מיליארד דולרים בשנת 2008. ב-26 ביוני 2012, דירקטוריון חברת אבראו-דיורסו הצביע על סיום כהונתו של טיטוב כמנהל החברה, בשל העברתו לשירות המדינה ובחירתו לחברות בדירקטוריון.
פעילות חברתית
בשנת 2000 הוא נבחר להיות חבר בוועד המנהל וסגן נשיא איגוד התעשיינים והיזמים הרוסי. בשנת 2003 הוא נכנס למשרת יו"ר משותף, ובמאי 2004, יו"ר הארגון הציבורי "רוסיה העסקית". בתפקיד זה הוא מתח ביקורת על מדיניותו הכספית הנוקשה של שר האוצר אלכסיי קודרין. הוא עמד על הצורך להגדיל את הייצור המקומי של סחורות, לעורר ביקוש, למשוך השקעות ולשנות הפחתות מס ושיעור מימון מחדש של הבנק המרכזי.
כמנהיג "רוסיה העסקית", בוריס טיטוב הפך לחבר במספר גופים ממלכתיים וציבוריים. הוא הפך לחבר במועצה ליישום פרויקטים לאומיים עדיפים ומדיניות דמוגרפית וקידום מוסדות החברה האזרחית ומועצת זכויות האדם תחת נשיא הפדרציה הרוסית, חבר במועצה לתחרותיות ויזמות בממשלת רוסיה ובנציבות לפיתוח תעשייה, טכנולוגיה ותחבורה. הוא כיהן כיו"ר הצד הרוסי של המועצה העסקית הרוסית-סינית, יו"ר השותפות הלא-מסחרית לריכוז שוק הגז וחבר בנשיאות המועצה הלאומית לממשל תאגידי.
בשנים 2005–2008 היה טיטוב חבר בלשכה הציבורית של הפדרציה הרוסית.
פעילות פוליטית
באוקטובר 2007 נבחר לחבר המועצה העליונה של רוסיה המאוחדת. בשנת 2008 עזב את מפלגת השלטון והוא עמד בראש המועצה העליונה של מפלגת כוח אזרחי והחל ליצור מפלגה ימנית חדשה ברוסיה. בנובמבר אותה שנה פורקה המפלגה הדמוקרטית של רוסיה, הכוח האזרחי ואיחוד כוחות הימין והקימו את מפלגת המעשה הנכון. קונגרס המפלגה אישר את שלושת היושבי ראש שלו: סגן יו"ר לשעבר של איחוד כוחות הימין לאוניד גוזמן, העיתונאי גאורגי בובט וטיטוב. כמה ימים לאחר מכן, בהחלטת הקונגרס העשירי של רוסיה המאוחדת אושרה הסרתו של טיטוב מרשימת חברי המועצה העליונה של המפלגה.
ב-22 ביוני 2012, צו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין אישר את מינויו של טיטוב לנציג הנשיאותי להגנה על זכויות היזמים. ב-29 בפברואר 2016, בקונגרס השביעי של מפלגת המעשה הנכון, הוא נבחר ליו"ר ובהמשך התניע מהלך מיתוג מחדש, שבמהלכו שונה שם המפלגה למפלגת הצמיחה.
הקמפיין לנשיאות 2018
ב-26 בנובמבר 2017 הצהיר בוריס טיטוב כי יתמודד לנשיאות בשנת 2018. טיטוב הועמד רשמית על ידי מפלגתו ב-21 בדצמבר. הוא הגיש את המסמכים הנדרשים לרישום לוועדת הבחירות למחרת. המסמכים של טיטוב אושרו ב-25 בדצמבר, מה שאומר שהוא יכל להתחיל באיסוף חתימות. דובר המפלגה העיר שאיסוף החתימות התומכות בטיטוב יחל בתחילת ינואר 2018.
לדברי טיטוב, המטרה העיקרית של השתתפותו בבחירות הייתה לקדם את התוכנית הכלכלית של אסטרטגיית הצמיחה של המפלגה, שהוכנה על ידי מה שמכונה "מועדון סטוליפין" והוצגה בפני הנשיא ולדימיר פוטין במאי 2017. במהלך הקמפיין התכוונו טיטוב וצוותו לנסוע ברחבי הארץ כדי לקדם את התוכנית. ברם הקמפיין לא הצליח וטיטוב סיים במקום הששי עם תמיכה של 0.76% בלבד שהם 555,189 מצביעים.
נורמן לברכט
נורמן נפתלי לברכט (באנגלית: Norman Lebrecht; נולד ב-11 ביולי 1948 בלונדון) הוא פרשן בנושאי מוזיקה וענייני תרבות וסופר יהודי-בריטי. עסק בנושאים אלה ברשות השידור, בעיתונים בבריטניה ובתחנת הרדיו BBC. הוא בעל בלוג למוזיקה קלאסית בשם Slipped Disc. פרסם תריסר ספרים בנושאי מוזיקה וכן ספרי סיפורת.
קורות חיים
נורמן לברכט נולד בשנת 1948 בלונדון, בן לסולומון ומרגריט לברכט. בשנים 1964–1965 למד בישיבת קול תורה בירושלים, ובשנים 1966–1968 למד באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1970–1972 היה כתב ומפיק ברשות השידור. בשנים 1973–1978 היה מנהל החדשות בלונדון ובניו יורק של סוכנות הידיעות Visnews. משנת 1981 הוא כותב בשבועון החדשות "סאנדיי טיימס". בשנים 1994–2002 היה בעל טור ב"דיילי טלגרף". בשנים 2002–2015 היה בעל טור ועורך משנה בעיתון "איבנינג סטנדרד". ברדיו BBC 3 הוא מגיש את "לברכט.חי" (lebrecht.live) משנת 2000 ואת "לברכט מראיין" (The Lebrecht Interview) משנת 2006. כמו כן הוא כותב טור חודשי לכתב העת "סטנדפוינט".
בשנת 2007 החל לפרסם את הבלוג למוזיקה קלאסית "Slipped Disc", הזוכה לפופולריות רבה.
כתבים
לברכט כתב על המלחין גוסטב מאהלר, בספרים "לזכור את מאהלר" (Mahler Remembered) (1987) ו"למה מאהלר?" (Why Mahler?) (2010). עדות לעניינו במוזיקה בת-זמננו היא "אנציקלופדיה שלמה למוזיקה של המאה העשרים" (The Complete Companion to 20th Century Music) (2000) (שהמהדורה הראשונה שלה, "אנציקלופדיה למוזיקה של המאה ה-20" (The Companion to 20th Century Music)  (1996) יצאה בעברית בהוצאת לדורי, בתרגומה של שלומית קדם) ובסדרת הביוגרפיות של מלחינים מן המאה ה-20 בהוצאת פיידון, שהוא מייסדה והעורך שלה.
הקריירה שלו כסופר החלה ב"שיר השמות" (The Song of Names), סיפורם של שני נערים הגדלים בלונדון של תקופת המלחמה, שיצא לאור בשנת 2001 וזכה בפרס וִיטְבְּרֶד לרומן ראשון לשנת 2002. הרומן השני שלו, "משחק הניגודים" (The Game of Opposites) יצא לאור בשנת 2009 בארצות הברית. הרומן עובד לסרט בשם זה בכיכובם של טים רות' וקלייב אוון.
בדצמבר 2019 ראה אור בהוצאת סיימון אנד שוסטר ספרו "Genius and Anxiety: How Jews Changed the World, 1847-1947", שראה אור בעברית ב-2020 בהוצאת דביר בשם: '''גאונות וחרדה: כיצד שינו היהודים את העולם, 1847–1947.
לברכט מרצה במוסדות תרבות חשובים ובאוניברסיטאות. הוא הגיש הרצאות וקורסים באוניברסיטאות שונות, בהן אוניברסיטת לונדון, אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת סירקיוז, אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת גראנאדה בספרד. כמו כן עבד עם תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג, הפילהרמונית של לוס אנג'לס, סאות'בנק סנטר בלונדון, התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם, התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול ועוד; כמו כן עבד עם פסטיבל ורבייה, פסטיבל צ'לטנהם, פסטיבל אדינבורו ופסטיבל מרלבורו, בין השאר.
ביקורת
כתביו הפולמוסיים של לברכט מעוררים לא פעם תגובות נוקבות. בעוד שרוברט קראפט שיבח את "מיתוס המאסטרו" כ"חשיפה של הנהלים העסקיים של ניצוח תזמורת, [ש]יש סיכוי שיהיה ספר המוזיקה הקלאסית הנקרא ביותר של השנה", הרי מבקר האופרה מייקל טאנר כתב בשבועון The Times Literary Supplement, ש"זה אולי הספר הדוחה ביותר שקראתי מעודי". המוזיקולוג ריצ'רד טארוסקין תיאר את לברכט כ"מבקר בריטי תוקפני, מרושל אך מבדר". מנצחים רבים ידועי-שם, מולדימיר אשכנזי ודניאל בארנבוים עד ויליאם כריסטי ופרנץ ולזר-מסט, מקיימים יחסים לבביים עם לברכט ומופיעים בתוכניות הרדיו שלו, אך יש גם המביעים דעות מנוגדות.
שרה לורנס קולג'
שרה לורנס קולג' (באנגלית: Sarah Lawrence College) היא מכללה פרטית במחוז ווסטצ'סטר במדינת ניו יורק, מהסוג המכונה Liberal Arts College, דהיינו מכללה המתמחה במדעי הרוח, מדעי החברה ואומנויות. שכר הלימוד הוא כ-$56,000 לשנה.
היסטוריה
המכללה הוקמה על ידי איל הנדל"ן ויליאם ואן דוזר לורנס (1842–1927). היא הוקמה באחוזתו, ונקראה על שם אשתו שרה בייטס לורנס (1846–1926). המכללה נועדה במקור לנשים בלבד ומטרתה הייתה לחנכן באמנויות ומדעי הרוח. מרכיב מרכזי בתוכנית הלימודים הראשונה של המכללה היה חינוך לפנאי, במסגרתו התלמידות נדרשו להשתלם במשך שמונה שעות שבועיות בתחומים כמו שיחה בצרפתית, דוגמנות, קצרנות, איפור וגינון.
מתכונת הלימודים תוכננה כזו של מערכת ההדרכה של אוניברסיטת אוקספורד (tutoring), הכוללת בנוסף להוראה פרונטלית, מפגשים בין חברי סגל לקבוצות קטנות של סטודנטים. המכללה שומרת על מתכונת זו עד היום. הרולד טיילור היה נשיא המכללה בשנים 1945–1959, והשפעתו הייתה רבה. הוא אימץ את הפילוסופיה החינוכית של ג'ון דיואי, ושאף לרפורמה בחינוך בארצות הברית.
מכללת שרה לורנס הייתה למוסד המקבל גם סטודנטים ממין זכר בשנת 1968 (אם כי היו סטודנטים יוצאי צבא שהתקבלו לאחר מלחמת העולם השנייה עוד קודם). לפני השינוי הזה התקיימו דיונים בנושא העברת המכללה ומיזוגה עם אוניברסיטת פרינסטון (שלא קיבלה עד אז נשים), אך לבסוף ההנהלה בחרה להשאירו כמוסד עצמאי.
תוכנית הלימודים
שרה לורנס מציעה אלטרנטיבה לשיטה המקובלת של מקצועות התמחות במכללות בארצות הברית. לומדים במגוון רחב של קורסים ותחומי דעת על פי אחת מארבע תוכניות לימוד: אומנות יצירתית (כתיבה, מוזיקה, מחול, תיאטרון, קולנוע ואמנות פלסטית); היסטוריה ומדעי החברה (אנתרופולוגיה, כלכלה, מדעי המדינה וסוציולוגיה); מדעי הרוח (לימודי מזרח אסיה, תולדות האמנות, לימודי קולנוע, שפות, ספרות, פילוסופיה ודת); ומדעי הטבע ומתמטיקה (ביולוגיה, כימיה, פיזיקה, מדעי המחשב ומתמטיקה).
השיעורים בנויים סביב במתכונת של סמינרים קטנים ואינטראקטיביים מאוד ובלימודים פרטיים עם חברי הסגל. הציונים הם הערכות מילוליות.
המכללה מציעה תשע תוכניות לתואר שני. התוכניות מעניקות תואר שני באומנויות (MA), תואר שני באומנויות יפות (MFA) או תואר שני במדעים (MSc) לבוגריה.
הקמפוס
הקמפוס של מכללת שרה לורנס משתרע על כ-160 דונם בגבעה מעל גדות נהר הברונקס. חלק גדול מהקמפוס היה במקור חלק מהאחוזה של מייסד המכללה, ויליאם ואן דוזר לורנס, אם כי המכללה הכפילה את גודלה מאז היווסדה. בשטח המכללה גדלים עצי אלון ואולמוס גדולים. רבים מהבניינים הישנים הם בסגנון האדריכלות של "תחיית טיודור" שהיה פופולרי באזור בראשית המאה העשרים, ורבים מהבניינים החדשים יותר של המכללה מנסים להוות פרשנות מעודכנת לאותו סגנון. הקמפוס מחולק לשני חלקים ייחודיים, "הקמפוס הישן" ו"הקמפוס החדש": הראשון בגבולות אחוזת לורנס לשעבר, השני נרכש זמן מה לאחר שנותיו המוקדמות של המכללה.
חברי סגל ובוגרים ידועים
חוקר המיתולוגיה ג'וזף קמפבל לימד שנים רבות במכללה. מבוגרי המכללה שהתפרסמו: אליס ווקר, ברברה וולטרס, ג'יי ג'יי אברהמס, בריאן דה פלמה ורם עמנואל.
ורה לין
ביוגרפיה
היא נישאה בשנת 1941 לנגן הקלרינט והסקסופון הארי לואיס.
בזמן מלחמת העולם השנייה הנחתה תוכנית רדיו שהעבירה מסרים מהמשפחות לחיילים בחזית ולהפך. בשנת 1939 הקליטה את שירה We'll Meet Again (אנו עוד נפגש), שהפך לשיר תקווה לחיילים בחזית שחלמו לחזור בחיים הביתה. שיר תקווה מאותה תקופה הוא "הצוקים הלבנים של דובר" (The white cliffs of Dover). במהלך המלחמה הצטרפה להתאחדות שירות לאומי לבידור (ENSA) והופיעה בפני חיילים בריטיים במצרים, בהודו ובבורמה.
אחרי המלחמה הוציאה לין אלבום שהיה לאלבום הבריטי הראשון שתפס את צמרת המצעד בארצות הברית. בשנות החמישים עוד הייתה לין זמרת מובילה בבריטניה. נודעה כשומרת אדוקה על גבולות הדמוקרטיה.
ב-13 בספטמבר 2009 הגיע אלבום האוסף של ורה לין We'll Meet Again: The Very Best of Vera Lynn למקום הראשון במצעד הפזמונים הבריטי ובכך הייתה לזמרת המבוגרת ביותר אשר הובילה במהלך חייה את המצעד הבריטי.
לין נפטרה ב-18 ביוני 2020.
אזכורים בתרבות הפופולרית
באלבום "החומה" של להקת פינק פלויד, הוזכרה לין בשיר Vera, שמילותיו "האם מישהו כאן זוכר את ורה לין? זוכרים איך היא אמרה שנפגש שנית ביום שטוף שמש אחד? ורה – מה עלה בגורלך? האם מישהו אחר כאן מרגיש כמוני?" (תרגום חופשי). בפתיחת הסרט נשמע חלק משירה "The Little Boy that Santa Claus Forgot".
בסרטו האנטי-מלחמתי של סטנלי קובריק "דוקטור סטריינג'לאב – איך הפסקתי לפחד ולמדתי לאהוב את הפצצה" מסתיים במונטאז' של פיצוצים גרעיניים על רקע השיר "We'll Meet Again".
במשחק המחשב "Call of Duty 3" נקראים שני ג'יפּים "ורה" ו"לין".
היא מוזכרת גם בשיר של גארי ניומן, "War songs", ובשיר של להקת טרוויס, "U16 girls".
ספורט מוטורי
ספורט מוטורי, הוא שם כולל למגוון ענפי הספורט בהם נעשה שימוש ברכב ממונע. הספורט המוטורי כולל מרוצים, תחרויות ומיומנות שליטה ברכב. המרוצים הנפוצים ביותר בתחום הם מרוץ מכוניות, מרוץ אופנועים, קארטינג ומרוץ סירות. עובדי המסלול שדואגים לבטיחות ויעילות המרוצים נקראים מרשלים. תחרות פורמולה 1 היא פסגת התחרויות. ספורט מוטורי מופיע בסרטים רבים. הספורט המוטורי כולל בתוכו סיכונים רבים. בישראל קיימת "התאחדות לספורט המוטורי בישראל"
סיכונים
ספורט מוטורי עלול לעיתים לסכן את המתחרים בו עד כדי סכנת חיים. בתחילת המאה ה-20 היו תאונות קטלניות רבות במרוצי מכוניות ואופנועים אשר אירעו מדי שנה. החל משנות ה-60 של המאה ה-20 חלה עלייה במודעות לסכנות במרוצים וסדרות המרוץ הבכירות החלו ליישם תקנות המשפרות את בטיחות המתחרים. עם השנים הפכו אירועים טרגיים לנדירים עקב השיפורים במבנה כלי הרכב, בחליפות המגן ובמבנה מסלולי המרוץ.
בריטניק
בריטניק (HMHS Britanic) הייתה אוניית נוסעים של חברת וייט סטאר ליין. בריטניק הייתה הספינה השלישית והאחרונה בסדרת האוניות "אולימפיק", לאחר אולימפיק וטיטניק, ונועדה לשרת כאוניית נוסעים טראנס אטלנטית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1915, הוסבה בריטניק לאוניית בית חולים על ידי הצי המלכותי ותפקדה כך עד לטביעתה בידי מוקש ימי ליד האי היווני קיאה, בים האגאי, בנובמבר 1916.
בריטניק הושקה בתחילת מלחמת העולם הראשונה, כשנתיים לאחר טביעת הטיטאניק. בעקבות האסון הוכנסו בה מספר שינויים בהיבט הבטיחות. עם כניסתה לשירות בשנת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוסבה הספינה לבית חולים צף בשירות הצי המלכותי הבריטי. בבוקר ה-21 בנובמבר 1916 נפגעה הספינה ממוקש ימי של הצי הקיסרי הגרמני ליד האי היווני קיאה וטבעה כעבור 55 דקות.
בעת הפגיעה היו על הסיפון 1,066 אנשים. 1,036 הניצולים חולצו מהמים ומסירות ההצלה, ו-30 אנשים מצאו את מותם. בריטניק הייתה כלי השיט הגדול ביותר שאבד במלחמת העולם הראשונה.
בעתיד מיליארדר הולך לממן תוכנית לתיירות בעזרת צוללות לבריטניק.
סאונה
סאונה (מפינית: Sauna) הוא השם לסוג של מרחץ אדים בו שוהה המתרחץ בחדר המכיל אוויר לח או יבש בטמפרטורה גבוהה מאוד המעודדת הזעה מוגברת. מקורה של הסאונה בפינלנד, שם שימשה כאמצעי מרחץ במשך אלפי שנים. כיום קיימים סוגים רבים של סאונות, אולם כאשר משתמשים במונח סאונה הכוונה היא לרוב לסאונה הפינית.
טמפרטורת האוויר בסאונה נעה בין 80°C ל-110°C. טמפרטורה כה גבוהה היא לרוב בלתי נסבלת לגוף האדם, ולכן מווסתת רמת הלחות באוויר לכדי יובש כמעט מוחלט, אשר הופך את חוויית השהייה בסאונה לנסבלת ואף מהנה. בסאונות הלחות ("סאונות רטובות"), בהן יכולה רמת הלחות באוויר להגיע ל-100%, תהיה הטמפרטורה נמוכה בהרבה מאשר בסאונות היבשות, ותנוע לרוב בין 40°C ל-60°C. על אף הטמפרטורה הנמוכה יחסית בסאונות מסוג זה, עומס החום המתקבל משילוב הטמפרטורה ומידת הלחות נחשב לרוב לקשה יותר מאשר זה המתקבל בסאונות היבשות.
הסאונה היא מוסד חשוב בתרבות הפינית. באלפי שנות קיומה של התרבות נחשבה תמיד הסאונה פרט חיוני, מקום לניקוי הגוף והנפש, ובעבר גם האמינו בסגולות הריפוי של הסאונה. כיום יש בפינלנד סאונה לכל משפחה בממוצע, הן בדירות ובבתים בעיר, והן בצמוד לבתי הקיץ הפיניים (mökki) על שפת האגם.
הכניסה לסאונה הפינית היא בעירום מלא, וכאשר מדובר במשפחות וחברים קרובים נכנסים גברים ונשים יחדיו. בסאונות ציבוריות מקובלת הפרדה בין גברים ונשים.
העת העתיקה
כיום מקובל להניח כי מקורה של הסאונה ביבשת אסיה, והיא הגיעה לאירופה, ומשם לשאר העולם, על ידי השבטים האסייתים שהפכו במרוצת השנים לתושבי פינלנד. לפני אלפי שנים החלו שבטים נודדים אלו, שמקורם במרכז אסיה, בנדידה לעבר צפון מערב היבשת, כאשר הם מיישבים את מערב רוסיה, אסטוניה, ליטא, הונגריה ולבסוף גם את פינלנד. בתקופת נדודים זו השתמשו הנוודים בקרונות מרחץ מתניידים, אשר שימשו לרחצה אישית נוחה, בדומה למקובל כיום בקרב שבטי נוודים אשר עודם נודדים ברחבי מרכז אסיה.
בתחילת האלף הראשון לספירה הפכו השבטים הנודדים ליושבי קבע באזור, והחלו לעסוק למחייתם בסחר בפרוות. עם תחילת התיישבות הקבע פחת הצורך בקרונות הרחצה הניידים, והפינים החלו כורים לעצמם בתי מרחץ חדשים במעבה האדמה. חדרי מרחץ אלו היו למעשה מערות חצובות, אשר בתוכן נבנה תנור אבן שהוסק בעצים, ואשר עליו היו שופכים מים כדי למלא את החלל האטום באדים מטהרים.
במרחץ מסוג זה לא נבנתה ארובה אשר מנקזת את עשן השריפה אל מחוץ לחלל המערה, ולכן בעת חימום המקום לטמפרטורה גבוהה התמלא החלל בעשן. לפני שנכנסו המתרחצים היה נהוג להוציא את רוב העשן על ידי אוורור החדר, אולם ריחו של העשן הכבד נספג היטב בקירות האטומים, כמו גם ברוחצים שבתוכם. מרחץ זה, על אף שכמעט ולא קיים כיום, נקרא בפינית "סאוו" (Savu - "עשן").
ימי הביניים
במרוצת השנים התפשטה הסאונה הפינית ברחבי אירופה, ובמאה ה-16 היה מרחץ האדים, המזכיר בתכונותיו את הסאונה הפינית, בשימוש נפוץ בכל רחבי היבשת. עם תחילתה של תנועת הרפורמציה, הופסק השימוש במרחץ אדים באירופה הקתולית כמעט לחלוטין, וזאת משום שמקור המנהג היה בארצות הפרוטסטנטיות, ולכן נתפס כמגונה. בתקופה זו נמשך השימוש במרחצי האדים רק בארצות סקנדינביה ובמערב רוסיה.
מרחץ האדים בנורווגיה ושוודיה
כחלק מהתפשטותו של מרחץ האדים באירופה הגיע המנהג גם לשכנותיה המערביות של פינלנד, נורווגיה ושוודיה. דעיכת השימוש במרחץ בארצות הקתוליות לא נגע לארצות פרוטסטנטיות אלו, אולם עד מהרה הופסק בהן השימוש במרחץ זה כמעט לחלוטין.
במאה ה-18, החלה מתגבשת קואליציה של כלכלנים ורופאים אשר יצאה למלחמת חורמה כנגד השימוש במרחץ אדים, פרטי או ציבורי. לדידם של הכלכלנים היה השימוש במרחץ זה בזבזני ביותר, ופוגע באחד ממשאבי הטבע היחידים של ארצות סקנדינביה - העץ. מרחץ האדים צרך כמויות עצומות של עצים, הן לצורך הבערת התנורים והן לבניית המבנה עצמו, אשר לרוב לא החזיק מעמד זמן רב ונדרש לתיקונים ושיפוצים לאחר פרקי זמן קצרים של שימוש.
הרופאים, מצידם, טענו כנגד המרחץ כי הוא גורם להתפתחותם של מגוון תחלואים ומעודד העברת מחלות מין ומחלות עור.
טענות המתנגדים למרחץ האדים לא היו משוללות יסוד לחלוטין. עם העלייה במודעות להגיינה אישית בקרב תושבי אירופה עלתה צריכת העצים בסקנדינביה במאות אחוזים, והעמידה בסכנה ממשית את קיומו של משאב הטבע החשוב. גם טענתם של הרופאים הייתה מוצדקת, וזאת לנוכח תנאי התברואה הנמוכים במרבית מבתי המרחץ, כמו גם הקשר המתפתח בין בתי המרחץ הציבוריים לתעשיית הזנות שתרמה את חלקה בהפצת מחלות המין המדוברות.
מחאתם של המתנגדים למרחץ האדים עלתה יפה, וכעבור שנים ספורות פסק השימוש ב"באסטו" (Bastu, מרחץ האדים השוודי) כמעט לחלוטין, למעט שימושים טקסיים בחגים ולצרכים רפואיים ספציפיים.
גם ההתפתחות שחלה בייצור הבגדים התחתונים, ובראש ובראשונה המעבר ללבישת תחתונים עשויי כותנה, תרמה לזניחת השימוש במרחץ האדים. בד הכותנה, שהוא נוח לכביסה, שימש מעתה כסופג זוהמה אשר אותו היו רוחצים במקום לרחוץ את הגוף עצמו.
לאחר הפסקת השימוש במרחץ האדים בשוודיה ניסו השוודים, ששלטו באותה התקופה בפינלנד, להביא להפסקת השימוש בסאונה במדינה. על התושבים הפינים הופעל לחץ תעמולתי כבד, שבמהלכו הופצו שמועות כי הסאונה גורמת ליצירת גידולים בגוף, לאובדן הראייה, לפגיעה בעור ולעוויתות לא-נשלטות. עוד טענו המומחים השוודים כי הסאונה מהווה סכנת נפש לילדים ובשמץ של גזענות רמזו כי עורם השחום והמקומט של הזקנים הפינים נראה כך בעקבות השימוש הרב שעשו בסאונה.
עד מהרה החלו מופיעים גם מחקרים מדעיים רשמיים השוללים את השימוש בסאונה. בשנת 1751 כתב מחבר בשם פר אדריאן גאאד כי הסאונה גורמת לאובדן הראייה טרם לאובדן השמיעה. בשנת 1756 ראה אור מאמר בשם "הצורך בשמירה ודאגה לילדים הוא חובתו של כל הורה נוצרי". במאמר בעל אופי דתי מובהק זה, נכתב בין היתר כי "בפינלנד ישנו מנהג משוגע, לפיו נוטלות אימהות את ילדיהן הקטנים אל הסאונה, אשר, בדומה לכל השגעונות, מביאה למותם המוקדם של אותם הילדים. נדמה כי אמהות אלו מבקשות למעשה את מות ילדיהן".
הסאונה כחלק מהפולחן הדתי
בעקבות נסיונותיהם של השוודים להפסיק את השימוש בסאונה בפינלנד, החלה הסאונה זוכה למעמד חדש בקרב הפינים הגאים במורשתם. לאחר מאות שנים של שימוש יומיומי במרחץ, קיבלה הסאונה גם סממנים דתיים, אשר נועדו לחזק את הקשר בין הפינים למרחץ האהוב עליהם ולמנוע את השפעתם הרעה של המלומדים השוודים.
בשנת 1776 כתב כלכלן שוודי: "אנשים עיקשים אלו מקשרים את הסאונה עם מקורות הדת ורואים בה מעין מקדש!". פתגם מתקופה זו, אשר נמצא בשימוש גם היום גורס כי "בסאונה על האדם לנהוג בעצמו כמו שהיה נוהג עצמו בכנסייה".
הסאונה בתקופה הרומנטית
במאה ה-19 לאחר חתימת הסכם שלום בין רוסיה לנפוליאון, יצאו הרוסים למלחמה מול שוודיה, אשר בסופה נלקחה פינלנד לידיו של הצאר הרוסי אלכסנדר הראשון. אלכסנדר הראשון הטיל איסור חמור על קיום פעילות פוליטית בפינלנד, מה שהביא להגברת הלאומנות הפינית וחיפוש אחר סממני תרבות ייחודיים בהם יוכלו הפינים להאחז.
עד מהרה תפסה הסאונה את מקומם של סממני התרבות האסורים, והחלה משמשת כגורם מאחד וכמקור גאווה ייחודי לעם הפיני. הסאונה הפכה למושא לשירים ואגדות עם, וכן לנושא אשר הופיע ביצירות אמנות רבות מאותה התקופה.
הסאונה בתקופת התיעוש
באותה מידה בה העלתה תנועת הלאומנות באירופה את מעמדה של הסאונה בפינלנד, כך פגעה מהפכת התיעוש באותו מעמד. הגעת החשמל לפינלנד והאפשרות לחמם מים באופן פשוט יחסית, הביאו לנטישה המונית של הסאונה לטובת אמבט המים. השימוש בסאונה, שנותרה סמל לאומי, הוגבל לאירועים מיוחדים בלבד דוגמת חגים או מסעות ציד חווייתיים.
גם צמיחתו של מעמד ביניים מבוסס בפינלנד הביא לפגיעה במעמדה של הסאונה. הבורגנים החדשים שאפו להפוך את מדינתם למודרנית ככל הניתן, ולכן החלו מנתקים את הקשר המסורתי לסאונה ולפנים הדתיים שהיא ייצגה בעבר. באזורים המבודדים המשיכה הסאונה להוות את אמצעי הרחצה המקובל, אולם עם הגעתם של מתיישבים חדשים אשר שאפו להפריח את השממה, החל המנהג מתדרדר גם באזורים אלו.
עם התפתחות מדע הרפואה איבדה הסאונה גם את מעמדה הרפואי. הסאונה, שבעבר שימשה כמקום בו ילדו נשים את ילדיהן ובו נערכו ניתוחים פשוטים והקזות דם, ננטשה על ידי ההמונים לטובת בתי החולים המודרניים. גם הרגלי הרחצה השתנו בתקופה זו: לפני המאה ה-19 היה נהוג כי גברים ונשים משתמשים בסאונה יחדיו ובעירום מלא, וגם היציאה לטבילה במים הקרים בין פרקי השהייה בסאונה נעשתה בעירום. עם חדירת התרבות המערבית למדינה החל להיעלם הנוהג של כניסה לסאונה בעירום, והחלו צצות סאונות נפרדות לנשים וגברים.הגידול באוכלוסיית המדינה פגע אף הוא בסאונה המסורתית. הסאונה, ששימשה בעבר מקום מפגש והווי לאזרחים, נהייתה קטנה מלהכיל את האנשים הרבים שנדרשו לשירותיה, ועד מהרה הפך המקום ממקום מפגש חברתי למקום רחצה בלבד, כאשר הרחצה מתבצעת במשמרות בעלות פרק זמן קצוב. שינוי זה פגע רבות בקסם של הסאונה והביא פינים רבים להעדיף את המקלחת הביתית על חוויית הרחצה בסאונה, שהפכה מכנית ומנוכרת.
כלל הגורמים המוזכרים, יחד עם תחילת הבנייה בבטון אשר דרש השקעה רבה כדי לחמם את מבנה הסאונה לטמפרטורות הנדרשות, ועליית תחום ביטוח הרכוש (חברות הביטוח ראו במבני העץ של הסאונות, הקלים להתלקחות, סיכון ביטוחי), הביאו את הסאונה לשפל שלא נודע כדוגמתו מעולם.
תחייתה של הסאונה
תחייתה של הסאונה החלה בתחילת המאה ה-20 והגיעה לממדיה המרביים בעת מלחמת העולם השנייה. בתקופה זו היה המצב החברתי בפינלנד קשה ביותר. מקומות הבילוי נסגרו, המחסור במזון הפך ממשי, ומקום הבילוי היחיד שהמשיך את פעולתו כתמול שלשום היה הסאונה. פן נוסף שעזר לעידוד הפופולריות של הסאונה היה השימוש בסאונות לחימום החיילים בחזית. סאונות רבות שנמצאו נטושות והרוסות באזורי הכפר המבודדים שופצו על ידי כוחות הצבא והופעלו לרווחת החיילים.
במהלך המלחמה, התגבשה קבוצה של עיתונאים, רופאים ואדריכלים פינים אשר שמו להם למטרה להחיות את תרבות הסאונה בפינלנד. הקבוצה שנודעה בשם "ידידי הסאונה הפינית" (Suomalaisen Saunan Ystavat), ויותר מאוחר כ"חברת הסאונה של פינלנד" (Sauna Seura r.y), החלה לחקור את השימוש בסאונה, את התנאים האקלימיים ששוררים בה ואת השפעתה על גוף האדם, וזאת במטרה ליצור את הסאונה המיטבית שתשוב ותכבוש את העם הפיני.
בשנת 1940 פרסם ראש החברה, ה. ג'. ויהריוארי את "ספר הסאונה", שהכיל בקצרה את ההיסטוריה של נוהג המרחץ ברחבי העולם, מקורות הסאונה הפינית וכן תוכניות לבניית הסאונה הנכונה. הספר הופץ גם ברחבי העולם במספר שפות והביא לחידוש ההתעניינות בסאונה הפינית גם מחוץ לפינלנד.
לאחר המלחמה הקימה החברה מתחם רחצה בסמוך להלסינקי אשר שימש את חברי החברה, ובשנת 1952 הוקם מתחם גדול הפתוח לציבור. במתחם זה ערכה נאס"א ניסויים בתפקוד גוף האדם בטמפרטורות גבוהות, דוגמת הטמפרטורות אליהן מגיע גוף אשר שב מהחלל אל תוך האטמוספירה. כיום חברים בחברת הסאונה של פינלנד כ-2,000 איש. החברה מפרסמת ירחון העוסק בסאונה והיא אחראית לארגון "קונגרס הסאונה הבינלאומי" אשר מתרחש אחת לארבע שנים.
ההתעניינות העולמית בסאונה הביאה להקמתן של חברות מסחריות רבות שהחלו מייצרות חדרי סאונה פרטיים בהתאם למחקרי חברת הסאונה של פינלנד. כיום קיימות כ-300 חברות כאלה אשר מייצאות את מרכולתן לרחבי העולם.
מודרניות ומסורת
המחקר והפיתוח בתחום הסאונה לא עצרו במאה ה-20, וכיום ממשיך התחום להתפתח במקביל להתפתחות הטכנולוגית. הסאונה הפינית שימשה כבסיס לפיתוח סאונות רבות ומגוונות, וחלקן עושות שימוש בטכנולוגיה המתקדמת ביותר. דוגמה לסאונה כזו היא סאונה המבוססת על קרני אור אינפרה אדום אשר מחליפות את החום הסטנדרטי הנפלט מתנורים רגילים. בתחום ה"קונבנציונלי" יותר של הסאונות ניתן למנות את הסאונות שעושות שימוש בגז לצורך חימום וכמובן בחשמל.
הסאונה היא מוסד חשוב בתרבות הפינית. באלפי שנות קיומה של התרבות נחשבה תמיד הסאונה פרט חיוני, מקום לניקוי הגוף והנפש, ובעבר גם האמינו בסגולות הריפוי של הסאונה. בעת העתיקה הייתה הסאונה חדר הלידה המועדף היות שנחשבה כסטרילית. כיום יש בפינלנד סאונה לכל משפחה בממוצע, כאשר הדירות החדשות מצוידות בחדר סאונה צמוד למקלחת, ובבית מגורים משותף ישנה סאונה משותפת לדיירי הבניין. כמו כן, בכל בית קיץ (mökki) יש סאונה על שפת האגם.
מבנה הסאונה
הסאונה הקלאסית היא מבנה עץ, וגם בסאונות בבתים הפרטיים הבנויים מלבנים מצופים הקירות בעץ. בפינת חדר הסאונה מותקן תנור הסאונה (KIUAS), ומולו בנויים שניים או שלושה דרגשי עץ מדורגים. הטמפרטורה בדרגשים העליונים חמה יותר מזו שבדרגשים התחתונים, וכך יכולים המשתמשים לבחור את מידת החום בה הם רוצים לשהות. בנוסף ישנו מד חום שעל פיו מווסתים את טמפרטורת הסאונה (אם כי סאונות חשמליות חדשות מצוידות בתרמוסטט).
הסאונה הפינית המקורית התבססה על תנורים שמוסקים בעץ. עם התפתחות הטכנולוגיה, נכנסו לשוק תנורי סאונה חשמליים, שהם כיום הנפוצים ביותר בסאונות בבתים הפרטיים. בבתי-קיץ מתקינים רבים את הסאונה הקלאסית המוסקת בעצים, ולדעת מרבית הפינים זוהי הסאונה המשובחת יותר. בסאונה בבתי קיץ, בהם אין מים זורמים, ישנו לעיתים גם דוד מים בצמוד לתנור. בדוד מחממים מים לרחצה. על תנור הסאונה מונחות אבנים מיוחדות (לרוב מאבן קשה, השומרת על חום לאורך זמן כגון גרניט), שמתלהטות מהחום המופק מהתנור. אבנים אלה משמשות לפיזור החום בחדר, וכן ליצירת לחות באמצעות אידוי מיידי של מים המוטלים עליהם על פי הצורך.
הרחצה בסאונה
אל הסאונה נכנסים לאחר שטיפה של הגוף במים חמים. בבתי הקיץ, שבחלקם אין מים זורמים ומקלחת, עושים זאת בדרך כלל על ידי הרטבת הגוף במים שחוממו בתנור מיוחד שנמצא בחדר הסמוך לסאונה. בתוך הסאונה מטילים מדי פעם על האבנים מים, שאותם דולים מתוך דלי בעזרת כף עץ. המים מתאדים מיד ומשחררים גל של קיטור בחדר. מומלץ שלא לשהות בסאונה יותר מ-15 דקות ברציפות, ואף פחות.
חלק מחוויית הסאונה היא מעבר מהיר וחד מחימום הגוף בחום הסאונה לצינונו. בשלב זה ישנם הבדלים קלים בין הסאונה העירונית לסאונה בבתי הקיץ. בבתי הקיץ נוהגים לצאת מהסאונה הישר למי האגם הסמוך, שעשויים להיות קרים מאוד. בחורף, יש הנוהגים לקדוח מבעוד מועד חור באגם הקפוא, ואז לטבול למשך כמה שניות במים הקפואים. אחרים, שאינם מחבבים מים קרים מדי, טובלים באגם רק בקיץ, ובשאר חודשי השנה הם מסתפקים בצינון באוויר הקר שבחוץ. בעיר, לעומת זאת, נוהגים הפינים לצנן עצמם במקלחת קרה או פושרת, ולחזור לשהייה נוספת בסאונה.
היבטים פיזיולוגיים ורפואיים
תוצאה מיידית של שהייה בסאונה היא עלייה בטמפרטורת הגוף, והגברת פעולתם של המנגנונים לוויסות חום הגוף. הדבר מתבטא בהתרחבות של כלי הדם ובפעילות יתר של בלוטות הזיעה, תהליכים המובילים לירידה בלחץ הדם ובאספקת הדם לאיברים חיוניים בגוף. תגובת הגוף לתהליכים אלה כוללת האצה של קצב הנשימה והדופק, וכן הפרשה של אדרנלין ואנדורפינים. השפעתם של אלה דומה להשפעת מורפיום, מה שנותן הסבר חלקי לתחושה הנעימה שמעניקה השהייה בסאונה.
השהייה בסאונה מרפה את שרירי הגוף ומפחיתה כאבי שרירים ומפרקים. מכוני בריאות וכושר נוהגים לכלול סאונה בין השירותים המוצעים, להרפיית שרירי מתאמנים ועוסקים בספורט.
יש המייחסים לסאונה השפעות רפואיות חיוביות נוספות כגון סיוע בריפוי מחלות כאלו ואחרות, אך אין ראיה מחקרית התומכת בטענות אלה. הימצאות בסאונה איננה פותחת או מחדשת את התאים על פני העור, לא מוציאה רעלים מהגוף ולא מורידה כולסטרול. לעומת זאת, ידוע על השפעות מזיקות של שהייה בסאונה בתנאים מסוימים. בשל העובדה שהסאונה ממריצה את הלב ואת מחזור הדם ומאמצת את הנשימה, היא אינה מומלצת לחולי לב וללוקים במחלות ריאה כגון אסתמה.
הטמפרטורה הקיצונית בסאונה וההזעה המוגברת הנגרמת בעקבותיה, עלולים לגרום להתייבשות מהירה. על-כן, מומלץ על שתיית מים מרובה לפני ואחרי השהייה בסאונה. על פי רוב, שהייה של למעלה מ-15 דקות בסאונה אינה מומלצת, ובסאונות רבות מותקן שעון חול או אמצעי אחר לתזמון השהות בה.
איציק כהן (כדורסלן)
יצחק (איציק) כהן (נולד ב-10 באוגוסט 1968) הוא כדורסלן עבר ישראלי. גובהו 2.04 מטר, שיחק בעמדת הסנטר.
ביוגרפיה
כהן נולד בירושלים ושיחק בנערותו במחלקת הנוער של מכבי ירושלים, ולאחר מכן עבר למחלקת הנוער של מכבי תל אביב. כשבגר הוא הושאל למכבי דרום תל אביב שהייתה קבוצת בת של מכבי תל אביב ושיחקה בליגה הארצית. כהן שיחק במכבי תל אביב במשך 6 עונות.
כשחקן מכבי תל אביב, שימש כמחליף לגבוהים. אחד ממשחקיו הזכורים הוא משחק גמר גביע אירופה לאלופות בשנת 1988 נגד טרסר מילאנו. במשחק זה עלה מן הספסל, לאחר שקווין מגי נקלע לבעיית עבירות, וקלע 6 נקודות נוסף על 7 ריבאונדים, אך למרות זאת מכבי תל אביב הפסידה במשחק. בסך הכל קלע 69 נקודות במדי הקבוצה באירופה.
בעונת 1991/92 הצטרף לעולה החדשה הפועל אילת. בעונה הבאה שיחק בהפועל גבת. בתום העונה חזר לאילת ושיחק במסגרתה שתי עונות נוספות.
בסך הכל קלע 882 נקודות בליגה הלאומית.
שיחק 82 פעמים בנבחרת ישראל. הוא היה חבר בנבחרת הקדטים של ישראל. השתתף איתה באליפות אירופה בבולגריה בשנת 1985, וקלע 9.9 נקודות בממוצע למשחק. השתתף עם הנבחרת הבוגרת באליפות אירופה שנערכה ב-1987 ביוון בה סיימה ישראל במקום האחד עשר. הוא תרם 2.5 נקודות בממוצע למשחק, כשחקן מחליף של לבאן מרסר והאווי לאסוף הגבוהים. לקראת המשחקים האולימפיים בסיאול (1988), היה חלק מסגל הנבחרת במשחקי המוקדמות, אך הנבחרת לא העפילה לאולימפיאדה.
לאחר פרישתו ממשחק
לאחר פרישתו איציק כהן הוא יזם הייטק. מתגורר בארצות הברית ופועל בעמק הסיליקון.
מקדונל דאגלס MD-12
מקדונל דאגלס MD-12 (באנגלית: McDonnell Douglas MD-12) היה קוד התכנון למטוס נוסעים רחב גוף דו קומתי שתוכנן על ידי מקדונל דאגלס בשנת 1990. לחברה לא היו משאבים מספיקים לפיתוח מטוס כה גדול והפרויקט בוטל.
פיתוח
למטוס היו יתרונות רבים על המטוס המוביל באותה התקופה, ה-747, בהם: שתי קומות מלאות (בבואינג 747 הקומה השנייה ממוקמת בשליש הקדמי בלבד), טווח טיסה גדול יותר, ומשקל המראה מרבי גדול יותר. טיסת הבכורה תוכננה לשנת 1995, ומסירת המטוסים הראשונים לשנת 1997.
בעקבות עלויות הפיתוח הגבוהות, עזבה חברת טאיוואן אירוספייס (Taiwan Aerospace) את הפרויקט, מקדונל דאגלס לא יכלה להתמודד עם העלויות הגבוהות לבדה והיא הודיעה באוקטובר 1996 על ביטול הפרויקט.
בואינג עשתה שימוש ברעיון מאוחר יותר במחקר המטוס New Large Airplane שנועד להחליף את ה-747, אך בסופו של דבר רעיון המטוס הדו-מפלסי יושם באיירבוס.
קאמינגס
{{פירושונים|
ראו גם
}}
The Astonishing
The Astonihshing הוא האלבום השלושה עשר של להקת המטאל הפרוגרסיבי דרים ת'יאטר, אשר יצא לאור כאלבום כפול ב-29 בינואר 2016. כפי שתואר במגזין הרולינג סטון, סיפור האלבום הוא על "להקה של מורדים שקוראת תיגר כנגד אימפריה מדכאת, כשהמוזיקה משחקת תפקיד מרכזי". הסיפור הושפע מהערצת ג'ון פטרוצ'י לכותרים כמו מלחמת הכוכבים ומשחקי הכס, כמו כן השקפת עולמו על תפקידה של הטכנולוגיה בחיי היום יום המודרניים.
בריאיון למגזין "פטיש המטאל", כינה דייב לינג את האלבום "מורכב, קולנועי, שאפתני, עד לרמה של טירוף", והעניק לו את הציון 8 מתוך 10.
עלילת האלבום
עלילת הסיפור מתרחשת בימיה האחרונים של שנת 2284 וימיה הראשונים של שנת 2285 ב"ממלכה הצפונית של אמריקה".
שליט הממלכה הוא המלך נפאריוס, הוא נשוי למלכה אראבל ואב לנסיך דאריוס והנסיכה פיית', הוא שולט בממלכה ביד קשה ותושבי הממלכה חיים רובם בעוני חמור.
באחד מחוקיו הוא אוסר על השמעת מוזיקה ושירה מכל סוג למעט מנגינת ה"נומאקס" (NOMAC - Noise Machine) - מכונות רעש, מין כלי טיס כדוריים המפיקים צלילים דיגיטליים "חסרי-נשמה" (מעיין ביקורת על המוזיקה האלקטרונית שהיא "חסרת נשמה" לעומת מוזיקת המטאל).
מבירת הממלכה העלילה עוברת לעיירה Ravenskill, עיירה קטנה וענייה הנמצאת בקצה הממלכה, הרחק מהמרכז השלטוני שלה.
בעיירה מתגורר אדם בשם אריס עם אשתו אוונג'לין ובנם זאנדר, אריס מספר על אחיו גבריאל, אדם בעל יכולות שירה מיוחדות כל כך עד שכשהוא שר, "ציפורי השיר נודמות ומקשיבות" ושירתו יכולה אפילו לרפא אדם חולה, גבריאל צובר תהילה בזכות שירתו ומתכנן קרוא תיגר על המלך נפאריוס כדי שייבטל האיסור על המוזיקה.
נפאריוס אינו מרוצה משירתו של גבריאל ומצהיר כי אם לא יסגיר את עצמו בתוך שלושה ימים העיירה Ravenskill תיחרב עד היסוד.
אריס מתלבט האם לעזור לאחיו במאבקו משום שלפני מות אשתו החולה הוא הבטיח לה שישמור על בנם זאנדר הרחק מכל הקרבות והמלחמות, הנסיך דאריוס חוטף את זאנדר ומודיע לאריס שיהרוג אותו אם לא ישכנע את גבריאל להסגיר עצמו.
גבריאל ופיית, נפגשים ומחליטים לשתף פעולה גם כדי להציל את זאנדר וגם כדי להתיר את האיסור על המוזיקה, לאחר כמה פגישות ביניהם, דאריוס שריגל אחריהם אל האמפי תיאטרון, מגיע עם זנדר השבוי ומיד מופיע שם גם אריס שהחליט להגן על אחיו ומאבקו למען החופש המוזיקלי.
בין אריס ודאריוס פורץ קרב חרבות במהלכו הורג דאריוס את אריס אך גם פוגע בטעות באחותו פיית' ופוצע אותה אנושות, גבריאל המזועזע ממה שראה מכסה את אוזניו של זאנדר וזועק זעקה חזקה כל כך עד שהחרישה את דאריוס.
גבריאל מנסה להשתמש בשירתו כדי להציל את פיית' אך מגלה כי איבד את קולו בזעקתו, כאשר היא עומדת לנשום את נשימתה האחרונה מגיעים תושבי Ravenskill בהמוניהם ומנחמים את גבריאל, גבריאל מצליח עם עזרתם לשוב ולשיר ומציל את חייה של פיית'.
לאחר שהמלך נפאריוס מגלה על מה שקרה הוא מחליט לבטל את החוק שלו שאוסר את המוזיקה, גבריאל ופיית' מתחתנים, מגדלים את זאנדר כבנם ומוחלים לדאריוס על פשעיו.
מותר שוב להאזין למוזיקה ולשיר, המלך נפאריוס מורה לכבות את ה"נומאקס" ולהרוס אותם וכל תושבי הממלכה חוגגים.
סלסטיט
סלסטיט (או סטרונציום גופרתי), הוא מינרל שנוסחתו SrSO4 הידוע גם בשם "סלסטין". סלסטיט מופיע בטבע כגביש וכגוש סיבי דחוס ובדרך כלל נמצא בסלעי משקע. מופיע לעיתים קרובות בסביבת גבס, הליט וסידן גופרתי (CaSO4).
סלסטיט נמצא במקומות רבים בעולם ונכרה בעיקר בכמויות קטנות, משום שהביקוש למינרל זה נמוך. אחוז המרכיבים משתנה ממקור למקור, במדגסקר לדוגמה נמצאו גבישים כחלחלים.
בעבר הייתה בריטניה היצרנית המובילה בעולם של סלסטיט וסיפקה כ-90% מהצריכה העולמית. מקור הסלסטיט של בריטניה היה מרבץ גדול במחוז גלוסטרשייר. בזמן מלחמת העולם השנייה, השתבשה פעולת האוניות מבריטניה לארצות הברית ונדרשו מקורות סלסטיט חדשים. במקסיקו נמצא מרבץ סלסטיט חדש, שתכולת הבריום שלו הייתה גבוהה לעומת תכולת הבריום בסלסטיט הבריטי.
מרבצים נוספים של סלסטיט נמצאו בטורקיה, ארצות הברית, ספרד, איראן, אלג'יריה, פקיסטן, ארגנטינה ועוד.
דאב סי
ויליאם קלהון הבן (באנגלית: .William Calhoun, Jr; ), ידוע גם בשם הבמה דאב סי (WC ,Dub C), הוא ראפר ושחקן קולנוע אמריקאי, מהחוף המערבי. נולד בטקסס, ועבר בגיל צעיר ללוס אנג'לס. הוא התחיל כראפר ב-Low Profile, ולאחר מכן ייסד את הלהקה WC and the Maad Circle. בהמשך התחיל בקריירת סולו שבה הוא הוציא לאור ארבעה אלבומים ובמקביל הצטרף לסופרגרופ Westside Connection עם חבריו מאק 10 ואייס קיוב.
נורת' אמריקן XB-70 ולקירי
הXB-70 ולקירי (באנגלית: XB-70 Valkyrie) מתוצרת נורת' אמריקן היה גרסת מטוס ניסוי של ה-B-70, שנועד לשמש כמפציץ כבד המסוגל לטוס במהירויות של מאך 3 ובגבהים של 21,300 מטר. אף על פי שלא היו מטוסי יירוט שיכלו להשיג מפציץ זה בתקופה בה פותח, גרמו טילי הקרקע-אוויר הסובייטיים, אשר הוכנסו לשירות בשלהי שנות ה-50 לספקות בקשר ליכולותיו לבצע את משימתו. חיל האוויר האמריקאי ביטל לבסוף את התוכנית השאפתנית בשנת 1961. הפרויקט הפך לתוכנית מחקר ובמסגרתה נבנו שני דגמי ניסוי שסומנו כ-XB-70A, שהשתתפו במגוון תוכניות ניסוי משותפות לחיל האוויר ונאס"א. אחד ממטוסי הניסוי התרסק בשנת 1966 לאחר התנגשות עם מטוס F-104 סטארפייטר, והמטוס השני המשיך את טיסות הניסוי עד להוצאתו משירות בשנת 1969, אז הועבר למוזיאון הלאומי של חיל האוויר של ארצות הברית.
דאב סי
תחילת הקריירה
דאב סי התחיל את הקריירה המוזיקלית שלו עם ההרכב Low Profile. הלהקה הוציאה לאור את האלבום "We're in This Together" ב-1989. לאחר מכן הוא הקים את הלהקה WC and the Maad Circle, יחד עם הראפרים: קוליו, Sir Jinx ו-DJ Crazy Toones. הלהקה הוציאה לאור שני אלבומים: "Ain't a Damn Thang Changed" בשנת 1991 ו-"Curb Servin" ב-1995.
נורת' אמריקן XB-70 ולקירי
תהליך הפיתוח
בשלהי שנת 1954 בוצע מחקר על ידי חברת בואינג ותאגיד ראנד לגבי מטוס הפצצה אסטרטגי שיוכל להשתמש במגוון כלי הנשק הגרעיניים שהיו בפיתוח באותה תקופה. מסקנותיהם היו שיידרש מטוס בעל טווח ארוך, יכולת נשיאת מטען גבוהה וכן יכולת לטוס במהירות על קולית במהלך יעף ההפצצה על מנת לצאת בזמן מטווח הפיצוץ הגרעיני. האופציות שעמדו אז למהנדסים היה שימוש בכור גרעיני או בדלקי זיפ כמקור אנרגיה עיקרי.
דאב סי
קריירת הסולו
בשנת 1998 הוציא לאור דאב סי את אלבום הסולו הראשון שלו, "The Shadiest One", שהגיע למקום ה-19 במצעד בילבורד 200 ולמקום השני במצעד אלבומי ה-B&R /היפ הופ של בילבורד. השירים "Better Days" ו-"Just Clownin" מהאלבום נחשבו כלהיטי R&B מתונים. ב-12 בנובמבר 2002 דאב סי הוציא לאור את אלבומו השני "Ghetto Heisman", שבו הוא ארח את האמנים: אייס קיוב, סנופ דוג, נייט דוג, סקארפייס, מאק 10 ובוץ' קסידי. האלבום זכה להצלחה נמוכה יותר מאשר אלבום הסולו הראשון של דאב סי והגיע למקום ה-46 במצעד בילבורד 200 ולמקום ה-7 במצעד אלבומי הB&R /היפ הופ של בילבורד. ב-2007 דאב סי הוציא לאור את אלבומו השלישי "Guilty by Affiliation" תחת חברת התקליטים של אייס קיוב Lench Mob Records. באלבום דאב סי אירח את האמנים: אייס קיוב, דה גיים, סנופ דוג ובוץ' קסידי. ב-8 במרץ 2011 הוציא לאור דאב סי את אלבומו הרביעי "Revenge of the Barracuda", האלבום כלל את הראפרים אייס קיוב, דאז דילינגר, Young Maylay ו-Kokane. ב-2012 דאב סי התארח בשיר "Jetlag" של הראפר הדני L.O.C וגם התארח בשיר " Still Westsidin'" של הזמרת Vicky Chand's.
נורת' אמריקן XB-70 ולקירי
תהליך הפיתוח
בשנת 1955 הוציא חיל האוויר האמריקאי מכרז למטוס הפצצה כבד. על פי המכרז, תוכנן המטוס להיכנס לשירות ב-1963 בסימון כ"מערכת נשק 110A" למטוס סילון ו"מערכת נשק 125A" למטוס גרעיני. הדרישות המבצעיות למערכת נשק 110A היו מהירות שיוט של מאך 0.9 ומהירות על קולית גבוהה ככל הניתן ב-1,852 קילומטר טווח באזור המטרה. כל זאת עם מטען פצצות של 22,670 קילוגרם (50,000 ליברות) וטווח מבצעי של 7,400 קילומטר. ביולי 1955 הגישו שישה מתמודדים את הצעותיהם, ב-8 בנובמבר זכו החברות בואינג ונורת' אמריקן בחוזים עבור פיתוח השלב ראשון של התוכנית.
ב-1956 הגישו שתי החברות את תכנוניהן למטוס "110A": שני הדגמים כללו מכלי דלק נתיקים גדולים בקצה כל כנף שניתן להשליך התרוקנותם או לקראת ההאצה למהירות על קולית. המכלים כללו גם את החלק החיצוני של הכנף, כך שעל ידי השלכתם אמור היה הפרופיל של הכנפיים של המטוסים להפוך לצורת טרפז צרה ולאפשר גרר נמוך יותר במהירות גבוהה. כמו כן, כללו שני המטוסים תאי טייסים אשר נועדו לבלוט כמה שפחות ובכך להקטין את החיכוך עם זרימת האוויר על מנת להקטין את הגרר, מה שהיה גורם לשדה ראייה צר מתוך התא. שני הדגמים היו בעלי משקל המראה של 340,000 קילוגרם. בתגובה, דרש חיל האוויר המשך תכנון בטענה שהמטוסים כבדים ומסובכים מדי לתפעול.
בשנים 1957–1955 חלה התקדמות גדולה בתחום האווירודינמיקה ופיתוח מנועי הסילון. דגמי מנועים חדשים וכונסי אוויר מתקדמים בעלי רמפות או חרוטים הציעו תבונות חדשות ומפתיעות. אף על פי שמנוע סילון בכוח מלא ועם מבער אחורי שורף הרבה מאוד דלק, הוא מסוגל להניע את המטוס למהירויות של עד פי ארבעה ממנוע רגיל, כלומר המנוע חסכוני בהרבה במהירותו המרבית מאשר במהירות שיוט. כלומר, אם מטוס היה מסוגל להגיע למהירות של מאך 3, עדיף היה לו להמשיך ולטוס את כל המשימה במהירות זאת.
דאב סי
קישורים חיצוניים
עבר
נורת' אמריקן XB-70 ולקירי
תהליך הפיתוח
התכנונים החדשים של החברות המתחרות שיקפו מגמה זו וכללו מבנים ארוכים ודקים, כנפי דלתא ובתי מנועים מתקדמים. ההבדל הגדול בין התכנונים של נורת' אמריקן ובואינג היו בסידור המנועים. בעוד שבתכנון של בואינג שכנו המנועים בנפרד על גבי מנשאים בכנפיים (בדומה ל-B-58), שכנו המנועים בעיצוב של נורת' אמריקן יחד בתעלה חצי מעוגלת בחלק האחורי של הגוף. למרות זאת חיפשו מהנדסי נורת' אמריקן יתרון כל שהוא על פני המתחרה. בחיפושיהם הם עלו על דוח של שני מומחי מנהרות רוח שתיארו כי ניתן לכלוא את גלי ההדף הנוצרים עם מפגש האוויר עם חרטום המטוס במהירויות על קוליות ועל ידי כך להגדיל את העילוי בתנאים אלה. עקב כך האריכו מהנדסי נורת' אמריקן את בתי המנועים עד לחלק הקדמי של הגוף ותכננו קצות כנפיים שיכולים לנטות מטה עד 90 מעלות. הכנפיים הנפולות אפשרו, בנוסף על כליאת גלי ההדף, להקטין את תזוזת מרכז הלחץ במהירויות על קוליות על ידי הקטנת שטח הכנף וכמו כן היוו כמעין משטחי מייצב כיוון.