cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איטליה באירוויזיון 2021
רקע
לפני אירוויזיון 2021, השתתפה בו איטליה 44 פעמים מאז הצטרפותה הראשונה, בתחרות הפתיחה שהתקיימה בשנת 1956. מאז, זכתה איטליה בתחרות בשתי הזדמנויות: בשנת 1964 עם השיר "Non ho l'età" בביצועו של ג'יליולה צ'ינקווטי ובשנת 1990 עם השיר "Insieme: 1992" בביצוע טוטו קוטוניו. איטליה פרשה מהאירוויזיון מספר פעמים, תוך שנעדרה מ-1998 ועד 2010. חזרתה בשנת 2011 עם השיר "Madness of Love", בביצוע רפאל גואלזי, הסתיימה במקום השני – התוצאה הגבוהה ביותר שלה, מאז ניצחונה בשנת 1990 ועד ניצחונה בשנת 2021. בשנת 2018, ארמאל מטה ופבריציו מורו ייצגו את איטליה עם השיר "Non mi avete fatto niente" והגיעו למקום החמישי עם 308 נקודות. בתחרות של 2019 ייצג הזמר מחמוד את איטליה עם השיר "Soldi", וסיים במקום השני עם 472 נקודות. בשנת 2020 דיודאטו היה צריך לייצג את המדינה עם "Fai rumore", אך התחרות בוטלה בעקבות מגפת הקורונה.
בין השנים 2011–2013, נעשה שימוש בפסטיבל סן רמו כאמצעי לבחירת הנציג של המדינה בתחרויות האירוויזיון. המשתתף שנבחר היה אז אחראי לבחירת השיר בו יתחרו. מאז 2015, האמן שזוכה בפסטיבל המוזיקה מקבל הזדמנות לייצג את איטליה באירוויזיון, אם כי בשנת 2016 הזוכה סירב לעשות זאת ובמקומו ייצגה את המדינה מי שסיימה במקום השני.
לפני האירוויזיון
רשות השידור האיטלקי RAI אישרה כי המבצע שייצג את איטליה באירוויזיון 2021 ייבחר כחלק מהאמנים שיתחרו בפסטיבל סן רמו 2021. על פי כללי סן רמו 2021, הזוכה בפסטיבל יזכה לייצג את איטליה. הפסטיבל התקיים בין 2 ל-6 במרץ 2021, כאשר הזוכה נבחר ביום האחרון של הפסטיבל.
עשרים ושישה אמנים התחרו בן רמו 2021. בין האמנים המתחרים היו משתתפי האירוויזיון לשעבר פרנצ'סקה מיקיילין וארמאל מטה, שייצגו את איטליה בשנת 2016 ובשנת 2018 בהתאמה. בנוסף, השירים של נואמי, פרנצ'סקה מיקיילין ופדץ נכתבו יחד על ידי מחמוד, שייצג את איטליה בשנת 2019. המתחרים היו:
גמר
26 האמנים שהעפילו לגמר ביצעו ב-6 במרץ 2021 את שירם בפעם האחרונה. לבסוף, לאחר שלבי ההצבעה הוחלט כי מונסקין ושירה "Zitti e buoni" ייצגו את איטליה באירוויזיון 2021.
יואב קריים
יואב קריים (נולד ב-1976 ברמת גן) הוא פעיל חברתי למען זכויות הנכים בישראל ודובר מטה מאבק הנכים בישראל בזמן הפגנות הנכים של שנת 1999 ושנת 2001. היה מועמד מטעם מפלגת מרצ בבחירות לכנסת ה-16 וה-18. ב-1 בינואר 2012 התמנה ליו"ר המועצה לשיקום נכי נפש בקהילה. משנת 2016 מכהן כמנהל משותף באשכול לשינוי חברתי בבית איזי שפירא ברעננה.
ילדותו
קריים נולד פג ואובחן עם שיתוק מוחין והוא לוקה גם בלקות קשב וריכוז, דיסלקסיה ועיוורון בעין אחת. אביו, יוסי קריים, היה עורך כתב העת "פרוזה עיתונספרות" לספרות עברית.
כשהיה קריים בן שמונה, הוא התראיין עם אביו לטור של דן בן אמוץ בעיתון "חדשות", ולתוכנית ערב חדש עם דן מרגלית כשהיה בן שתים-עשרה. אביו תמך בהמתת חסד של תינוקות שצפויים להיות נכים קשים כמו יואב. לעומתו, יואב הסביר שהוא רואה בחיים ערך עליון.
קריים סיים בהצלחה את בית הספר היסודי אולם התקשה להתקבל לבתי ספר תיכוניים אחדים בטענה שבתי ספר אלה אינם ערוכים להתמודד עם תלמיד בעל לקויות רבות וקשות. בסופו של דבר למד קריים בתיכון חדש ברמת גן, ערך בו את עיתון בית הספר, שימש בו כיושב ראש מועצת התלמידים וקיבל תעודת בגרות בהצטיינות. קריים זכה בנעוריו ב-14 מדליות זהב בתחרויות ספורט נכים בארצות הברית.
בשנת 1991, כשהיה קריים בן חמש עשרה, אביו נפטר ממחלת לב והותיר לאמו של קריים, נעמי, את החובות הרבים שצבר כתב העת שלו. לנעמי ולחברי המשפחה נדרשו כעשר שנים להחזיר חובות אלה והדבר פגע ביכולת התשלום עבור הפיזיותרפיה לה נזקק קריים.
בגרותו
קריים התקבל ללימודי תואר ראשון בחינוך, אך המוסד האקדמי בו ניסה ללמוד חזר בו מהחלטתו לקבל את קריים בטענה שהוא אינו ערוך להתמודד עם לקויותיו. קריים פנה אל העיתונאי נתן זהבי שפרסם את הסיפור והמוסד האקדמי קיבל את קריים. קריים נאלץ לפרוש מלימודיו כעבור שנה משום שאותו מוסד אקדמי לא הצליח להעביר את כל קורסי החובה ואת הבחינות בעל-פה לכיתות נגישות לכיסאות גלגלים.
לאחר פרישתו מלימודיו שימש כדובר של עמותות שונות והתבלט כדובר של מטה מאבק הנכים בזמן ההפגנות של 1999 ושביתת השבת הארוכה של הנכים מול משרד ראש הממשלה בשנת 2001.
מטה מאבק הנכים ניסה לאחד אנשים עם סוגי נכויות שונים למאבק נגד קיצוץ קצבאות הנכות ונגד שלילתן מנכה שמנסה לעבוד. המטה הצליח לארגן נכים רבים לשביתת שבת בת 77 יום, אולם כמעט כל אותם נכים היו משתמשי כיסאות גלגלים שאינם נכי צה"ל. אפילו ארגוני החירשים שהיו להם טענות דומות כלפי הממשלה לא שיתפו אתם פעולה. החירשים שארגנו הפגנה באותו מקום ובאותה שנה המתינו עד ששביתת השבת של מטה מאבק הנכים תסתיים לפני שהם החלו בפעולתם. מטה מאבק הנכים לא הצליח להצמיד את קצבת הנכות לשכר המינימום, אך שביתת השבת שלו הסתיימה בהישגים תגמוליים מרשימים אחרים.
בתום שביתת השבת, הציע יוסי שריד לקריים את המקום ה-12 ברשימת מרצ לכנסת ה-16 וקריים נעתר. לקראת הבחירות הצטרפו יוסי ביילין ויעל דיין למרצ וקריים הועבר למקום ה-14 ברשימה. שריד ופעילי מרצ הכריזו כי הם מצפים לחמישה עשר מנדטים ושבישראל יהיה לראשונה חבר כנסת נכה המשתמש בכיסא גלגלים. המפלגה קיבלה באותן בחירות שישה מנדטים בלבד.
עם הצטרפותו למרצ ויתר קריים על תפקיד הדובר במטה מאבק הנכים במטרה שהמטה יישאר לא מפלגתי. אולם הצורך של המטה להשיב טובה כנגד טובה לחבר הכנסת עמיר פרץ, אילצה את המטה להביע תמיכה במפלגת עם אחד. לקראת הבחירות לכנסת ה-17 פרסם המטה תמיכה בחבר הכנסת שאול יהלום מסיבות דומות.
עם תום הבחירות לכנסת ה 16 שב יואב לפעולתו כדובר והיה פעיל במטה מאבק הנכים עד לשנת 2010 במקביל. לאחר החשיפה במהלך מאבק הנכים ובבחירות לכנסת ה-16 הצליח קריים לחזור ללימודים אקדמיים, והשלים את התואר ראשון בחינוך וסוציולוגיה במכללות בית-ברל ותל חי. ביולי 2008 התייצב קריים לימין משרד הרווחה ואל מול מאבק הנכים המונשמים נגד חוק שיביא להקטנת קצבאותיהם של נכים שיצאו לעבודה המביאה לשכר בינוני וגבוה.
כיום קריים משמש כמנהל שותף של האשכול לשינוי חברתי בבית איזי שפירא, מרצה בחוג לריפוי בעיסוק בקריה האקדמית אונו ויו"ר המועצה הארצית לשיקום נכי נפש בקהילה במשרד הבריאות, מנחה את פרויקט אספת הצעירים של עמותת גוונים יחד עם אשתו גלית, ויושב ראש ארגון "קשר - הבית של המשפחות המיוחדות".
קימונו
הקימונו (יפנית: 着物; מילולית: "פריט לבוש") הוא הלבוש המסורתי של יפן. בעבר שימשה המילה "קימונו" במשמעות של ״לבוש״, וייצגה את כל סוגי הלבוש. בעת החדשה נתייחדה משמעותה לזו של החלוק המהודר והטקסי המשמש בעיקרו את המין הנשי, אך גם גברים וטף. כיום נלבש הקימונו בעיקר כלבוש חגיגי בטקסים, חגים, ומסיבות משפחתיות.
הסבר
חלוק הקימונו אינו חלוק-בית גרידא, כי אם מלבוש מפואר, בר-שימוש הן כלבוש רשמי והן בחיי היומיום. חלוק הקימונו אינו אלא כתונת ארוכה ועשויה משי, המעוצבת בצורת T ומאופיינת בצווארון ובשרוולים רחבים וארוכים, הנשמטים עד גובה הקרסוליים. על חלקו החיצוני של הקימונו ניתן לחזות בהדפסים ארוגים או צבועים, על פי נושא נבחר. כמיטב המסורת, בעוד נשים נשואות תעטינה בקימונו מסוג אחד, הרי שנשים שטרם נישאו תתעטפנה בקימונו מסוג אחר, הנודע בשם פוריסודה (מילולית: שרוולים קצרים). האחרון הוא בגד בעל שרוולים המגיעים עד הרצפה, אשר נועד במקורו בעיקר לאירועים רשמיים ומיוחדים.
היסטוריה
דגמי הקימונו הראשונים הושפעו עמוקות מההנפו, הלבוש הסיני המסורתי, באמצעות תרומות תרבותיות רחבות היקף שהתרחשו בציר היפני-סיני. ברם, היה זה אך במרוצת המאה השמינית כאשר עיצובים סיניים נכנסו לאופנה בקרב היפנים והמאפיין הבולט לכך היה הפיכתו של הצווארון הגבוה למאפיין שכיח במיוחד בקרב אופנת הנשים היפנית.
למן תקופה זו נותרה צורתו הבסיסית של הקימונו במהותה בלא כל שינוי, הן בקרב הנשים והן בקרב הגברים. כיום, בימינו אנו, משמשות תלבושות הקימונו על פי רוב בתור מלבושים לאירועים מיוחדים הנלבשים בעיקר על ידי נשים. גברים אפשר יהיה למצוא לבושים בקימונו בעיקר בחתונות, טקסי תה ובאירועים אחרים הנושאים אופי בעל יחוד או היבטים רשמיים שונים ומגוונים. את הקימונו אפשר אף למצוא על גופם של גברים, כמו גם נשים, בכל האמור בסוגי ספורט מסוימים, דוגמת קנדו. פעמים רבות, ניתן יהיה לזהות מתאבקי סומו מקצועיים הלבושים קימונו, וזאת בשל העובדה שחלק מדרישות התפקיד שומה עליהם ללבוש ביגוד יפני מסורתי כל אימת אשר יופיעו בפרהסיה. נוסף על כל זאת, מעטות הן הנשים המבוגרות ועוד פחות מכך הגברים אשר עודם ימצאו לובשים את הקימונו על בסיס יומיומי.
בשנות האלפיים עומדות לרשותם של חובבי הקימונו ביפן סדנאות והשתלמויות בהן המשתלם ימצא למד היאך יש לעטות את הקימונו על גופו. השיעורים יקיפו את היבטי בחירת הדוגמאות והבדים המתייחדים לכל אירוע ואירוע ולכל עונה ועונה במרוצת השנה, וכן את רזי התאמת אבזריו ומלבושיו התחתונים של הקימונו אל הקימונו עצמו. עוד תלמדנה את תורת ברירת שכבות המלבושים התחתונים על פי משמעויות עדינות, העדפת וקשירת האובי ותחומים רבים נוספים בעלי זיקה ישירה לקימונו. ישנם אף מועדונים המוקדשים לתרבות הקימונו. באחד הנודעים שבהם, קימונו דה גינזה, תוכל להשתתף במפגשים חברתיים ובטיולים ברחבי טוקיו בעודכם עוטים את הלבוש המסורתי.
טקסטיל
כל קימונו מיוצר מתוך "טאן", גליל-בד יחיד המיוצר בגדלים תקניים של כ-35 סנטימטרים ברוחבו וכ-11.5 מטרים באורכו (אורך זה מספיק לתפירת קימונו אחד למבוגר גרידא), כאשר כל הגליל ישמש להכנת הקימונו. קימונו מסורתי נארג ידנית ובדיו נוצרים ומעוצבים אף הם במלאכת-יד לעיתים קרובות. טכניקות שונות דוגמת יוזן עודן בשימוש להוספת הדקורציות והדפוסים לבגד הבסיסי. חזרה על דפוסים המתפרשים על פני חלקים נרחבים מהקימונו נעשית, כמיטב המסורת, בטכניקת היוזן ובשעוונית. ברבות השנים התפתחו תמורות שונות בצבעים, באריגים ובסגנונות, כמו גם באבזרים, דוגמת האובי.
מן הבחינה המסורתית, משמשים המשי, רקמות משי מוזהבות ומעוטרות, מלמלת משי (דוגמת הצ'ירימן) ומטווי סאטן (כמו הרינזו) לאריגת הקימונו כמו גם האובי. עם זאת, בד בבד עם התפתחות תעשיית הטקסטיל ניתן היה לרכוש את הקימונו בן-זמננו העשוי אריגים זולים יחסית וקלים לשימור וטיפוח, דוגמת משי מלאכותי, כותנה, סאטן כותנה, פוליאסטר וסיבים סינתטיים אחרים. אפס, המשי עודו נחשב לאריג האידיאלי והשימוש בו נמצא בגדר חובה בכל האמור בלבישת קימונו במסיבות רשמיות.
נודעת חשיבות רבה לדוגמאות אשר מודפסות על גוף הקימונו, והן-הן אלו אשר תבדלנה בין "סתם" קימונו ליומיום לבין קימונו רשמי איכותי. בעוד שעל הראשון ניתן למצוא בשכיחות-מה דוגמאות ארוגות או צבועות החוזרות על עצמן, הרי שעל מלבושים המיועדים לאירועים רשמיים אפשר יהיה להחשף לדוגמאות בעיצוב-חופשי הנצבעות על כל הבד או שמא רק לאורך שולי-הבגד. זאת ועוד, על פי הדוגמה שעל הקימונו אפשר יהיה לקבוע באיזו עונה עליו להעטות. כך, למשל, בעוד שדוגמאות בעלות פרפרים או סאקורה (דובדבן יפני) תעטרנה את הקימונו הנועדים לעונת האביב, הרי שדוגמאות דמויות-מים תהיינה נפוצות למדי במהלך ימי הקיץ החמים; מוטיב מקובל ואהוד על ידי רבות בחודשי הסתיו אינו אלא צבעו החום-זהבהב של עץ האדר היפני; לעומת זאת, בעבור תקופת החורף עשויים העיצובים אף לכלול במבוק, עצי אורן, פריחות עצי שזיפים וכיוצאים באלו.
קימונו ישנים ממוחזרים לעיתים קרובות במגוון אופנים: מן האפשר לעבדם על מנת ליצור האורי, היוקו או אף קימונו לילדים. אפשרות אחרת תהיה יצירת טלאים לקימונו פגומים, תיקי-יד ואבזרי קימונו דומים, כיסויים, נרתיקים או תיקים בעבור מכשירים שונים, דוגמת מחזיקי קוביות-סוכר, בהם נעשה שימוש במהלך טקסי-התה. קימונו שניזוק מתחת לקו-המותניים יכול להלבש תחת האקאמה וזאת על מנת להסתיר את הנזקים. בימים עברו, נהגו אמנים מיומנים לטוות מחדש בעמל רב את קצוות המשי של קימונו ישנים לטקסטיל חדש ברוחבו של אובי שיעדו קימונו לגברים בלבד, בעשותם שימוש בשיטת אריגת מיחזור העונה לשם סאקי-אורי.
חלקי הקימונו
באופן טיפוסי, עשוי הקימונו המוגמר ארבע רצועות בד עיקריות: שתי כנפות המכסות את הגוף וכן שתיים, המהוות את השרוולים, בעלות רצועות נוספות קטנות יותר, היוצרות את הכנף הקדמית הצרה ואת הצווארון. הקימונו הגבריים זמינים במגוון מידות, אך אלו הנשיים נארגים בגודל אחיד, כאשר כל קימונו מותאם אפוא ללובשת אותו בעזרת קפלים למיניהם.<BR> מקימונו הארוג כדבעי יימשכו שרוולים המגיעים עד לפרק היד כאשר הידיים מונמכות כלפי מטה. בעוד שקימונו לגברים אמור להשתפל בערך עד הקרסוליים וזאת ללא קיפולים כלל ועיקר, הרי שקימונו לנשים ארוך יותר וזאת על מנת לפנות מקום מספק לאוהאשורי, קרי, הקפל היכול להראות תחת האובי. אנשים שקומתם גבוהה או מבנה גופם רחב עד מאוד, דוגמת מתאבקי הסומו כבדי-המשקל, נאלצים אפוא לעטות קימונו במידות מיוחדות המותאמות להם באופן אישי. דבר זה קל לביצוע לאור העובדה שכל קימונו וקימונו עשוי מגליל טאן בשלמותו, ועל כן ניתן לפרקו על-נקלה ולהתאימו מחדש לאנשים בעלי ממדי-גוף שונים.
אריגה
הקימונו נתפר מבד ארוג באופן ידני. הבד נארג בנול-יד יפני העונה לשם האטה אוריקי (Hata oriki). זאת ועוד, הקימונו נתפר באופן מסורתי מאריג שרוחבו עומד על 36–40 סנטימטרים לערך.
מחיר
מחירו של הקימונו עשוי להיות יקר לא במעט. זאת ועוד, עלותו של הקימונו המיועד בעבור האישה עשויה אף להגיע למחיר 10,000 דולר; ערכת תלבושת קימונו שלמה ומלאה, הכוללת קימונו, לבוש תחתון, אובי, עניבות, גרביים, סנדלים ואבזרים למיניהם, עשויה להגיע אף ל-20,000 דולר ויותר. אובי אחד ויחיד עשוי להמכר במחיר של כמה אלפי דולרים. ברם, רוב רובם של הקימונו המצויים בבעלותם של חובבי הקימונו או אלה שמשלח-ידם באמנויות מסורתיות, נמכרים במחיר סביר. אנשים רבים מעדיפים להכין בעצמם את הקימונו שלהם והלבוש התחתון המתאים על ידי יצירת דוגמה תקנית, או אף על ידי מיחזור קימונו ישנים. אריגים זולים ותוצרי-מכונות עשויים אף להחליף את המשי המסורתי הנצבע ידנית. יתר על כן, ביפן ישנו שוק פורח בעבור קימונו ביד-שנייה, שמחיריהם עשויים אף להתחיל ב-500 ין. אובי לנשים, לעומת זאת, נותרו ברובם מוצר יקר ערך. בעוד שאובי פשוטים כבדוגמה פשוטה או צבע אחיד עשויים להמכר במחירים נמוכים למדי, החל ב-1,500 יין, הרי שאפילו אובי משי משומש עשוי לעלות כמה מאות דולרים, שכן יש צורך בבעל-מלאכה מיומן על מנת ליצרם. אובי לגברים, אף אלה העשויים משי, נוטים לעלות הרבה פחות, בשל העובדה שהם צרים יותר, קצרים יותר ומעוטרים הרבה פחות מאלו המיועדים לנשים.
סגנונות
סגנונותיהם של הקימונו נעים מסגנון רשמי באורח קיצוני עד מאוד ועד לסגנון פשוט, קל ונוח לשימוש יומיומי. מידת הרשמיות שבקימונו הנשי נקבעת על פי רוב על ידי הדוגמה, האריג והצבע. קימונו לנשים צעירות הם בעלי שרוולים ארוכים המעידים על מצב לובשותיהם כנשים שטרם נישאו, והם נוטים אפוא להיות משוכללים יותר מאשר קימונו רשמי דומה המיועד לנשים מבוגרות. קימונו לגברים עשויים בדרך כלל צורה בסיסית אחת, ונלבשים בעיקר בצבעים מאופקים למדי. מידת רשמיותם נקבעת אף היא על ידי סוג וצבע האבזרים, האריגים ומספר או העדר הקא-מון (סמלי המשפחה), כאשר מספר גבוה של חמישה סמלים מסמל רשמיות קיצונית. המשי, מטבע הדברים, הוא האריג הרצוי והרשמי ביותר. קימונו העשויים אריגים דוגמת כותנה ופוליאסטר אמורים לשקף על פי רוב סגנון פשוט ונוח יותר.
קימונו לנשים
שרווליו של קימונו המשמש אישה נשואה קצרים מהשרוולים המצויים בקימונו היאה לרווקה, וזאת מסיבות מעשיות לגמרי: שומה על אישה נשואה לעבוד בידיה החשופות דרך-קבע, ואילו שרוולים ארוכים עלולים להפריע אותה ממלאכתה. אישה נכבדת רוכסת את הקימונו שלה באמצעות אבנט מוארך הנקשר לו מאחורנית, ואשר על כן היא עשויה להזדקק לעזרה ולסיוע, וזאת כדי להצליח במלאכת ההתלבשות. נשים זולות בציורים יפניים מתוארות כאשר אבנט הקימונו שלהן נסגר מלפנים, כך שהן יכולות לסגור אותו לבד. בשרוול הבגד יימצא לעיתים קרובות כיס פנימי בלתי נראה לעין המשמש לאחסנת חפצים כנרתיק או מטפחת.
אף ברצותן, נשים רבות ביפן בת-זמננו אינן מסוגלות לעטות קימונו בלא כל עזרה: הקימונו הנשי הטיפוסי כולל למצער תריסר יחידות לבוש נפרדות הנלבשות, נבחרות ומהודקות למקומן על-פי כללי פרוטוקול קבועים, והסיוע של מלבישת קימונו מקצועית ומורשית הוא אפוא בגדר חזון נפרץ. על פי רוב, תקראנה מלבישות הקימונו נקראות לשירות בבית הלקוח לקראת אירועים מיוחדים, ברם חלקן אף עובדות מתוך מכונים לעיצוב-שיער.
בחירת סגנון הקימונו היאה לנסיבות האירוע אינה פשוטה כלל ועיקר. היא מצריכה היכרות עם משמעותו הסמלית כמו גם המסרים החברתיים העדינים של הקישוט, המשקפים את גילה של האישה, מצבה המשפחתי ומידת הרשמיות של האירוע ההולך וקרב.
קורוטומסודה (Kurotomesoe)
פוריסודה
ירוטומסודה (Irotomesode)
הומונגי (Hōmongi)
צוקסאגה
ירומוג'י (Iromuji)
קומון
אדו קומון
קימונו לגברים
בניגוד לקימונו של נשים, שמלות הקימונו לגברים הן פשוטות הרבה יותר ולרוב תכלולנה מספר מרבי של חמישה חלקים נפרדים, לא כולל הנעלה.
בעידן המודרני, ההבחנות העקרוניות בין הקימונו לנשים לבין זה של הגברים טמונות באריגים. הקימונו הטיפוסי יבוא בצבע כהה ומאופק; שחור, כחול כהה, ירוק כהה וחום הם צבעים נפוצים. האריגים לרוב עמומים למדי. לחלקם יש דוגמה עדינה, ואריגים בעלי מרקמים נפוצים בקימונו מן הסוג הרשמי פחות. שמלות קימונו מן הסוגים הלא רשמיים עשויים להצבע בצבעים מעט בהירים יותר, דוגמת סגול בהיר, ירוק בהיר וכחול בהיר. מתאבקי סומו נודעו ככאלה שלובשים לפרקים צבעים בהירים למדי כצבע הפוקסיה.
הסגנון הרשמי ביותר של קימונו לגברים הוא שחור אחיד עם חמישה קא-מון על החזה, הכתפיים והגב. סגנון רשמי מעט פחות מתבטא בקימונו בעל שלושה קא-מון. קימונו מסוג זה יתאים לרוב לביגוד תחתון ואבזרים בצבע לבן.
כמעט כל מלבושי הקימונו יכולים להיהפך לרשמיים יותר על ידי הוספת hakama ו-haori (ראו להלן).
אבזרים נלווים ופרטי לבוש תואמים
נאגהג'ובאן (Nagajuban)
האדהג'ובאן (Hadajuban)
סוסויוקה (Sosoyoke)
גטה
האקאמה
האורי
האורי-הימו (Haori-himo)
קאנזאשי (Kanzashi)
אובי (Obi)
אובי-יטה (Obi-ita)
דאטג'ימה (Datejime)
קושי הימו (Koshi himo)
טאבי
וואראג'י (Waraji)
יוקאטה (Yukata)
זורי (Zori)
הטיפול בקימונו
בעבר, לעיתים קרובות היה צורך בפירוק הקימונו לגמרי על מנת לרחצו, ובתום הרחצה והייבוש הוא היה נתפר מחדש ומוכן ללבישה. אריגים בני-זמננו ושיטות ניקוי חדישות התפתחו, וכך התפוגג הצורך להוסיף ולעשות כן, הגם שרחיצה מסורתית של קימונו עודה מתקיימת אף בימינו אנו. קימונו תפור לפי מידה יועבר ללקוח יחד עם תפרים מכליבים ארוכים ומשוחררים הממוקמים סביב הקצוות החיצוניים של הקימונו. תפרים אלה מוחלפים לעיתים לצורכי אחסון. הם אף עוזרים במניעת התקפלויות וקמטים וכן שומרים על צורתו המקורית של הקימונו.
בדומה למלבושי מסורתיים יפנים רבים אחרים, ישנן דרכים מסוימות לקיפול הקימונו. שיטות אלו מסייעות בשימור המלבוש ובשמירה עליו מפני התקמטות בעת האחסנה. לעיתים קרובות יאוחסן הקימונו עטוף בנייר.
יש לאוורר את הקימונו למצער בכל עונה של השנה וכן לקראת ובתום כל לבישה שלו. אנשים רבים מעדיפים לנקות את הקימונו שלהם בניקוי יבש, הגם שאפשרות זו עשויה להיות יקרה עד מאוד ואף בלתי אפשרית בעבור סוגים מסוימים של אריגים וצבעים.
ישועת ה' כהרף עין
יְשׁוּעַת ה' כְּהֶרֶף עַיִן הוא ביטוי שמשמעותו שה' מושיע במהירות גדולה.
רעיון הביטוי מופיע כבר אצל הנביא ישעיהו, בנוסחו המוכר הוא מופיע (ככל הנראה) לראשונה אצל רבי ניסים גאון.
מקור הביטוי
הביטוי בנוסח המוכר מופיע (ככל הנראה) לראשונה אצל רבי ניסים גאון, שכותב "ולא נתן על דעתו שישועת ה' כהרף עין, כמו שנאמר ישועתו כהרף עין".
גרסאות שונות
הביטוי מופיע בשני נוסחים, תשועת ה' כהרף עין וישועת ה' כהרף עין, רבי ניסים גאון מביא גרסה ישועתו כהרף עין, רבי משה סופר גרס בהרף עין, ריה"ל שם בפי ה' את המשפט "ישועתי כהרף עין", רבי יצחק אברבנאל כותב "תשועת ה' תהיה כהרף עין", רבי משה חגיז כותב תשועת ה' שהיא כהרף עין.
בתרבות
הביטוי מופיע בשירים ישראלים רבים, כך בשיר "ישועתו" של רבע לאפריקה, בשיר "רבי נחמן" של אלעד שער, בשיר "ישועת ה' כהרף עין" של יוני רועה, ובשירים אחרים.
אדה מוסוליני
אדה מוסוליני (1 בספטמבר 1910 - 9 באפריל 1995) הייתה בתו הבכורה של הדיקטטור האיטלקי בניטו מוסוליני. בעלה היה הרוזן גליאצו צ'אנו, שר החוץ בממשלתו של מוסוליני.
ביוגרפיה
נולדה מחוץ לנישואין לבניטו מוסוליני ורקלה גוידי בעיר פורלי בצפון איטליה. הוריה נישאו רק חמש שנים לאחר הולדתה. עם הפיכת אביה לראש ממשלת איטליה בשנת 1925 אדה יחד עם אמה ואחיה עברו לקרפניה וארבע שנים אחר כך לרומא.
ב 24 באפריל 1930 היא נישאה לרוזן גליאצו צ'אנו, אחד מנאמניו של מוסוליני, לפני המצעד על רומא והפכה לרוזנת אדה צ'אנו. בעלה מונה לדיפלומט והזוג התגורר בשאנגחאי. ביולי 1939 היא הופיעה על השער של המגזין טיים כ"אשת הציר" והוצגה כפנים הנשיות של מדינות הציר.
מלחמת העולם השנייה
ב-25 ביולי 1943, כאשר האופוזיציה הפנימית, בהנהגתו של שר החוץ לשעבר דינו גראנדי, עמדה על סף הדחתו של מוסוליני, הצטרף אליהם בעלה של אדה גליאצו צ'אנו, והצביע, בישיבת המועצה הפשיסטית העליונה שנועדה להדיח את מוסוליני, נגד חותנו. עם זאת, כאשר הצליח מוסוליני האב להימלט משביו, וייסד בצפון איטליה את הרפובליקה של סאלו, הצטרף אליו צ'אנו. אדה, ניסתה להפעיל את השפעתה, ולמצוא להם מקלט במדינה זרה, אך ידידיו של צ'אנו בוותיקן סירבו לעזור לו. לבסוף הבטיחו לו הגרמנים מעבר לספרד, אך במקום זאת עצרו אותו ושלחו אותו לעיר ורונה.
הצבעתו של צ'אנו נגד מוסוליני נחשבה למעשה חמור של בגידה, ולאחר משפט פומבי הוא נמצא אשם, ונדון למוות. לא ברור אם מוסוליני לא רצה להגן על חתנו, או לא יכול להגן עליו. כל מאמציה של אדה, שחצתה את המדינה שהייתה נתונה הן במלחמת אזרחים והן במלחמה בין הצבא האמריקני הפולש ובין הצבא הגרמני, על מנת לשכנע את אביה לחון את צ'אנו, נכשלו. צ'אנו הוצא להורג בירייה ב-11 בינואר 1944.
ניסיונות הבריחה בתום המלחמה
אדה, לאחר הוצאתו להורג של בעלה, נמלטה לשווייץ כשהיא לבושה כאיכרה. עמה היו יומני המלחמה של צ'אנו, והיא מסרה אותם לעיתונות האמריקנית. היומנים מגלים את כל סודות המשטר הפשיסטי במלחמת העולם השנייה. יומני צ'אנו היו בעלי אופי פוליטי, ולעיתים נדירות התייחסו לאירועים אישיים.
חייה לאחר מלחמת העולם השנייה
עם חזרתה לאיטליה משווייץ היא נעצרה באי ליפארי ונידונה לשנתיים מאסר בגין סיוע לפשיזם. אדה הכחישה את מעורבותה במפלגה הפשיסטית ואף ניהלה רומן עם פעיל קומוניסטי בולט בשם לאונידה בונג'יורנו.
אדה, נפטרה ברומא בשנת 1995.
ואנקה
ואנקה (במאורית: Wanaka) היא עיירה הנמצאת במרכז חבל אוטגו, באי הדרומי של ניו זילנד. ואנקה ממוקמת בקצה הדרומי של אגם ואנקה ומהווה מוקד משיכה תיירותי לפעילות בטבע במשך כל השנה. נכון לשנת 2018 מתגוררים בעיירה 8,900 תושבים.
מבצע פלוטו
מבצע פלוטו היה מבצע שערכו בעלות הברית במלחמת העולם השנייה להנחת צינורות דלק תת-ימיים בתעלת למאנש בין בריטניה לצרפת לאחר הפלישה לנורמנדי, על מנת להבטיח אספקה שוטפת של דלק לצבאותיהם בחזית מערב אירופה. שני קווי צינורות הונחו לרוחב התעלה מחודש אוגוסט 1944 ואילך, ובהם 21 צינורות דלק באורך כולל של כ-1,250 קילומטר. עד לסיום המלחמה באירופה הוזרמו בצינורות אלו 782 מיליון ליטר דלק.
שמו של המבצע הורכב מראשי תיבות: "PipeLine Under The Ocean" ("קו צינורות מתחת לאוקיינוס").
פיתוח וייצור תשתית הצינורות ומתקני השאיבה
הנחת צינורות דלק קבועים לשם אספקת דלק לצבאות בעלות הברית באירופה נחשבה כבעלת חשיבות רבה מבחינת מתכנני הפלישה לאירופה. להם היה ברור, שללא אספקה נאותה של דלק תתעכב תנועת כוחות בעלות הברית או אף תיעצר, ומצב זה עלול להיות מנוצל על ידי הצבא הגרמני לטובתו.
אספקת דלק בצינורות קבועים הייתה דרושה כדי להקטין את התלות של בעלות הברית בשינוע דלק מבריטניה ליבשת אירופה באמצעות מכליות ומכלים ניידים שיובלו בספינות. אמצעים אלו היו צפויים להעמיס עומס רב על הנמלים באירופה בהן יפרקו בעלות הברית את אספקתן, ויהיו נתונים לסכנה מתמדת של שיבוש פעילותם עקב תנאי מזג האוויר ופעילות האויב.
תכנון המבצע החל במחצית הראשונה של שנת 1942 ביוזמת מטה המבצעים המשולבים במשרד המלחמה הבריטי והמשרד לפיתוח משק הדלק לצורכי מלחמה (Petroleum Warfare Developement) ובמעורבות של האדמירליות הבריטית.
המורכבות הטכנית של המבצע כמו גם היקפו התעשייתי הצריכו גיוס מספר רב של בעלי מקצוע מתאימים. לפיתוח הצינורות גויסו בין השאר מהנדסים של מספר חברות דלק בריטיות - חברת הדלק האנגלו-איראנית, חברת הדלק העיראקית וחברת הדלק של בורמה.
מספר גדול של חברות אזרחיות בריטיות הועסקו כקבלניות לפיתוח וייצור הצינורות. בשל האורך הכולל הגדול של הצינורות שהיה צריך לייצר, נמסר חלק מן העבודה גם לחברות אמריקניות אחדות. הן ייצרו בארצן כ-20% מאורך הצינורות שיוצרו לצורך המבצע.
צינור HAIS
אב הטיפוס של הצינור פותח על ידי שני מפעלי מתכת אזרחיים. במאי 1942 הוא הונח לניסיון (על ידי ספינת הנחת כבלים של שירות הדואר המלכותי) במים רדודים בנהר במחוז קנט ודלק הוזרם דרכו בהצלחה. ביוני 1942 נערך בצינור ניסוי מוצלח במים עמוקים יותר בשפך הנהר קלייד (Clyde) בסקוטלנד. לאור הצלחת הניסוי הוחלט רשמית לכלול את מבצע פלוטו בתוכנית הפלישה לאירופה. בעקבות ההצלחה גם הוחלט להגדיל את קוטר הצינור ל-3 אינץ' (7.6 סנטימטרים).
בדצמבר 1942 נערך ניסוי רחב היקף להנחת צינור HAIS לרוחב תעלת בריסטול (מחוף ויילס הדרומי לחוף הצפוני של דבון), באורך של 72 קילומטר. קשיים גדולים ועיכובים התעוררו בתחילה בהפעלתו, אבל לבסוף הוזרמו בצינור זה 125 טון דלק מדי יום במשך שלושה שבועות.
כל קילומטר של צינור HAIS הכיל כ-15 טון עופרת וכ-14 טון פלדה ומשקלו הכולל היה קרוב ל-30 טון. כיוון שהתברר שיש הכרח לקיים בו בכל עת לחץ קבוע לשם מניעת נזק למבנהו היה הצינור מובל כשהוא דחוס במים, ואז היה משקלו 34 טון לקילומטר.
לצורך הצמדת קטעי הצינור זה לזה פותח פרק הצמדה מיוחד, שהיה גדול בקוטרו מקוטר הצינור, ושני קצות הצינורות הוכנסו לתוכו.
צינור HAIS נועד להנחה על ידי ספינת הנחת כבלים. התברר שספינות הנחת הכבלים שהיו קיימות באותה עת לא היו גדולות דיין והמתקנים שעל סיפוניהן לא היו חזקים דיים לצורך משימה זו. לפיכך תוכנן ציוד מתאים, כולל תוף גדול ממדים שעליו נכרך הצינור. הציוד הותקן על סיפונן של מספר ספינות סוחר.
השם שניתן לצינור - כמו גם לדגם הצינור האחר שפותח - נועד שלא להסגיר דבר על טבעו, לשם שמירת סודיות המבצע. הוא הורכב מן האותיות הראשונות של שם המהנדס שהגה אותו ושל שמות החברות שהיו שותפות בפיתוחו - המהנדס Hertley, והחברות Anglo-Iranian petroleum corporation ו-Seamen.
צינור HAMMEL
דגם נוסף של צינור פותח לאחר שהתעורר חשש שלא תימצא כמות מספיקה של עופרת לייצור צינורות HAIS באורך הדרוש. שני מהנדסים אזרחיים הציעו ליצור צינור פלדה על בסיס ניסיונם, שהראה שבשימוש באורכים גדולים יש גם לו גמישות. פרקי הצינור חוברו זה לזה בריתוך. קוטר הצינור היה 3 אינץ' (7.6 סנטימטרים) ועובי דפנותיו 6.3 מילימטרים.
לצורך הנחת צינור HAMMEL פותח תוף מתכת גדול, בקוטר של 15 מטר וברוחב של 27 מטר, שעליו נכרך הצינור. התוף היה צף על פני המים ונגרר על ידי ספינות כאשר הוא מתגלגל ומשחרר את הצינור תוך כדי מהלכו. תוף זה קיבל את השם Conundrum. התוף נשא צינור באורך של 111 קילומטר. משקל התוף כשהוא ריק היה 250 טון, ולאחר שנכרך הצינור עליו – כ-1,600 טון. קטעי צינור HAIS חוברו לקצותיו של צינור זה על מנת להקל על חיבור קצותיו למתקנים ביבשה.
שם הצינור הוא חיבור של האותיות הראשונות של שמות המהנדסים שהגו אותו – Hammick ו-Ellis.
הנחת צנרת ומתקני שאיבה בבריטניה
תוכנית הנחת הצינורות קבעה כי הם יימתחו בשני קווים מן החוף הדרום-מערבי של בריטניה. נקודת המוצא של קו הצינורות המערבי הייתה בחופו הדרום-מזרחי של האי וייט, משם נועדו הצינורות להימתח אל שרבור (Cherbourg) שבצרפת. נקודת המוצא של קו הצינורות המזרחי הייתה בדנג'נס (Dungeness) שממערב לדובר והוא נועד להימתח אל בולון (Boulogne) שבצרפת. שמות הקוד של הקווים היו במבי (BAMBI) ודמבו (DUMBO), בהתאמה.
כבר בשלב מוקדם של תכנון המבצע וההכנות לו הוחל בהנחת קווי צינורות ממאגרי דלק בבריטניה אל שתי נקודות המוצא. שם הוקמו תחנות שאיבה ומכלי אחסון לשם הזנת הדלק לצינורות. הצינורות, מכלי האחסון ותחנות השאיבה שניבנו הוסוו היטב כדי שלא להזמין הפצצות גרמניות עליהם. תחנות השאיבה ניבנו בתוך בניינים תמימים למראה – בניינים נטושים, מוסכים, בתי נופש ואפילו חנות גלידה.
הנחת הצינורות
חודשיים לאחר הפלישה לנורמנדי, ב-12 באוגוסט 1944, החלה הנחת קווי הצינורות. העיכוב בתחילת הפעולה נבע בין השאר מן הצורך לטהר ממוקשים את שטחי הים בהם הונחו הצינורות.
תחילה הונחו ארבעה צינורות מן האי וייט לשרבור - שני צינורות HAIS ושני צינורות HAMMEL. אורך כל צינור היה 111 קילומטר והנחתו ארכה 10 שעות. קושי נוסף התעורר בהעלאת קצות הצינורות ליבשה והמשימה הושלמה במאמץ רב. בקו זה הוזרמו בתחילה 56,000 גלון דלק ליום – כ-184 טון.
לאור ההתקדמות הגדולה של צבאות בעלות הברית לתוך צרפת ובלגיה באוגוסט וספטמבר 1944 הונח בים קו הצינורות בין דנג'נס לבין בולון שבצרפת, ששוחררה בינתיים מידי הגרמנים. הונחו 17 צינורות (11 מדגם HAIS וששה מדגם HAMMEL). הם הונחו ברצועת ים ברוחב של כ-3 קילומטר. אורך כל צינור היה 47 קילומטר והנחתו ארכה כ-5 שעות. על חוף הים בצרפת הוסוו קצות הצינורות לשם הגנתם.
בסך הכל הונחו במבצע פלוטו 21 צינורות באורך כולל של כ-1,250 קילומטרים. לצורך מבצע הנחת הצינורות הופעל צי של 34 כלי שיט שונים, מהם ארבע ספינות להנחת כבלים וארבעה תופים צפים.
בינואר 1945 הוזרמו בכל הצינורות 300 טון דלק ליום, במרץ 1945 – 3,000 טון ליום ובהמשך 4,000 טון ליום. בסך הכל הוזרמו בצינורות מבצע פלוטו עד לסיום המלחמה באירופה 172 מיליון גלון (782 מיליון ליטר) דלק.
צינורות אלו (שחלקם נמשו מן הים לאחר המלחמה) נחשבים לאבותיהם של צינורות הדלק שהונחו שנים לאחר מכן בין בריטניה לבין אסדות הקידוח, אשר הוקמו לשם הפקת נפט מן הים הצפוני.
פיטר פלצ'יק
פיטר פלצ'יק (באוקראינית: Петер Пальтчик; נולד ב-4 בינואר 1992) הוא ג'ודוקא ישראלי; זוכה מדליית ארד מאליפות העולם (2023), אלוף אירופה (2020) במשקל עד 100 ק"ג וזוכה במדליית ארד אולימפית (טוקיו 2020) כחלק מנבחרת ישראל בקטגוריית הנבחרות המעורבות.
ביוגרפיה
פלצ'יק נולד בעיר יאלטה, בחצי-האי קרים שבאוקראינה. כתינוק בן תשעה חודשים, עלה לישראל עם אמו לריסה והשניים התגוררו בראשון לציון. לאחר כשנה, עלו לישראל גם סבו וסבתו, הוריה של אמו. עד אשר היה בן שבע, התגוררה אמו של פלצ'יק בארצות הברית למטרות עבודה, ופלצ'יק גדל בישראל עם סבו וסבתו. הוא למד בתיכון יגאל אלון, במגמת תקשורת. את שירותו בצה"ל עשה על תקן "ספורטאי מצטיין" כאפסנאי באגף לוגיסטיקה אווירית בבסיס חיל האוויר בצריפין.
פלצ'יק נולד במשקל גבוה של 5.1 ק"ג עם עצמות עקומות ובעיות בריאות שונות, ורופא המליץ למשפחתו שיתחיל לעסוק בספורט. בעקבות כך, שלח אותו סבו להתאמן בג'ודו בהיותו בן ארבע במועדון "סמוראי דו" בראשון לציון, תחת הדרכתו של פבל מוסין. בגיל 16, הצטרף לנבחרת הקדטים של ישראל. שנה אחר כך, זכה באותה עונה באליפות ישראל לקדטים, לג'וניורס ועד גיל 23. בגיל 18 הצטרף לנבחרת הבוגרת תחת המאמן הלאומי אורן סמדג'ה.
בספטמבר 2011 התחרה באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה בלומל שבבלגיה, וזכה במדליית כסף בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג.
ביוני 2012 עבר פלצ'יק ניתוח מסובך בברך ימין בעקבות קרע ברצועה הצולבת האחורית במהלך אימון שגרתי. בשל הניתוח והשיקום המעבר לקטגורית הבוגרים נקטע עד לשנת 2014.
בינואר 2014 חזר פלצ'יק להתאמן במסגרת נבחרת ישראל הבוגרת בג'ודו. בפברואר 2014 זכה במדליית ארד בטורניר ה-European Open באוברוורט ובספטמבר זכה שוב בארד ב-European Open בטאלין. באליפות ישראל באותה השנה הוא התחרה בקטגוריית המשקל 90 ק"ג וזכה במדליית הזהב.
ב־2015 החליט פלצ'יק בשיתוף עם המאמן הלאומי של הנבחרת לעלות לקטגוריית המשקל עד 100 ק"ג ובכך לנסות לשפר את הביצועים בקרבות. ביוני 2015 השתתף במשחקים האירופיים שנערכו בבאקו והודח בסיבוב השני. בנובמבר 2015, בעיצומו של המירוץ לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, השתתף פלצ'יק בגרנד פרי צ'ינגדאו וקרע את הרצועות בכתפו במהלך קרב מול האלוף האולימפי המונגולי ניידנגין טובשינבאייר. בכך החמיץ את ההזדמנות להתחרות על כרטיס למשחקים האולימפיים בריו ונאלץ לעבור ניתוח ושיקום ארוך של 9 חודשים.
בפברואר 2017 זכה פלצ'יק במדליית ארד בתחרות מסבב גביע אירופה שנערכה ברומא. במרץ הוא השתתף בגרנד סלאם באקו והגיע למקום החמישי. באליפות אירופה שנערכה בוורשה באפריל אותה שנה הגיע למקום השביעי. ב-4 ביוני התקיימה תחרות מהסבב האירופי בבוקרשט, רומניה, בה פלצ'יק זכה במדליית הארד. ב-18 ביוני זכה במדליית זהב בגרנד פרי קנקון לאחר שניצח בחצי הגמר את לוסיאנו קוראה הברזילאי, לשעבר אלוף העולם, וגבר בגמר על את בנג'מין פלטצ'ר הבריטי בניקוד וזארי. באליפות העולם שנערכה בספטמבר בבודפשט ניצח בשני קרבות אך הפסיד בשמינית הגמר למייקל קורל ההולנדי שדורג ראשון בעולם. באוקטובר זכה במדליית ארד בגרנד סלאם אבו דאבי לאחר שניצח את מיקלוש סיריניקס ההונגרי.
באפריל 2018 זכה פלצ'יק במדליית זהב בגרנד פרי טביליסי שבגאורגיה כאשר ניצח בגמר את מרב מגרייב מרוסיה באיפון כשתי דקות וחצי לסיום הקרב. באליפות אירופה 2018 שנערכה באפריל בתל אביב, פלצ'יק זכה במדליית הארד בקטגוריית המשקל עד 100 ק"ג. בסיבוב הראשון הוא פגש את יבגניס בורודבקו הלטבי וכשתי דקות מפתיחת הקרב השיג ניקוד וזארי שהספיק לניצחון. בשמינית הגמר הוא פגש את בויאן דוסן הסרבי ולאחר ארבע דקות ללא ניקוד הקרב נכנס לניקוד זהב בו ספג הסרבי את העונש השלישי ופלצ'יק עלה לרבע הגמר. ברבע פלצ'יק גבר על זלים קוטסוייב האזרי כאשר דקה ו-13 שניות לסיום הקרב הצליח להשיג וזארי. בחצי הגמר הוא התמודד מול סיריל מארה הצרפתי ולאחר 2 דקות ו-16 שניות מפתיחת הקרב מארה נכנס לתרגיל חניקה שגרם לפלצ'יק להתעלף והפסיד באיפון. פלצ'יק ירד לקרב על מדליית הארד בו התמודד מול ניאז בילאלוב הרוסי אותו ניצח 39 שניות מפתיחת הקרב כאשר השיג איפון. באוגוסט 2018, פלצ'יק התחרה בגראנד פרי בודפשט וזכה במדליית ארד כאשר בקרב על המדליה פגש את מרטין פאצ'ק השוודי אותו ניצח באיפון לאחר ריתוק. באוקטובר 2018 זכה פלצ'יק במדליית זהב בגראנד סלאם אבו דאבי וזאת לאחר ניצחונות על קארל ריכרד פריי הגרמני בחצי הגמר ועל סגן האלוף האולימפי, אלמר גסימוב האזרי בגמר. ב-18 בנובמבר, פלצ'יק זכה במדליית זהב בגראנד פרי האג כאשר ניצח באיפון בקרב הגמר את מיקיטה סביריד הבלארוסי לאחר שהקרב נכנס לזמן ניקוד זהב.
בינואר 2020 זכה פלצ'יק בגראנד פרי תל אביב השני, במדליית זהב לאחר שניצח את יריבו, לאונרדו גונסאלבש הברזילאי בווזארי בגמר. פלצ׳יק ביצע תרגיל נגד כאשר הברזילאי ניסה להטילו באוצ׳י מאטה, והפך אותו על הצד הנגדי כ-45 שניות לפני תום הקרב, יתרון אותו הצליח לשמר עד סיום הקרב.
בפברואר 2020 זכה פלצ'יק במדליית הזהב בגראנד סלאם פריז היוקרתי. פלצ'יק ניצח בגמר את ורלאם ליפרטליאני הגיאורגי, מדליסט הכסף מאולימפיאדת ריו. הקרב בין השניים היה צמוד במיוחד ובמצב של שני עונשים 1:38 דקות בתוך ניקוד הזהב, הצליח פלצ'יק להוציא עונש שלישי מכריע מיריבו ולנצח אחרי החלטת וידאו. זהו הזהב הראשון של ג'ודוקא ישראלי זה 16 שנה בתחרות הכי יוקרתית בסבב העולמי, כשהקודמת הייתה של אריק זאבי.
באליפות אירופה 2020 שנערכה בפראג, זכה פלצ'יק במדליית הזהב לאחר שניצח כל חמשת הקרבות והפך לג'ודוקא הישראלי הרביעי שזוכה בתואר האירופי. הוא התחיל בסיבוב השני בו גבר על בנג'מין פלצ'ר האירי באיפון 4:32 דקות בתוך זמן ניקוד זהב, המשיך עם ניצחון בעונשים על יבגניס בורודבקו הלטבי בשמינית הגמר וניצח באיפון ברבע הגמר כאשר הכניע את יריבו בוריס באורגייב הבולגרי 43 שניות מפתיחת הקרב לאחר תרגיל בריח. בחצי הגמר פלצ'יק פגש את ורלאם ליפרטליאני הגיאורגי וניצח בניקוד וזארי לאחר תרגיל מוצלח 8 שניות לסיום. בגמר פלצ'יק התמודד מול אלוף אירופה המכהן, ארמן אדמיאן הרוסי, ולאחר 4 דקות ללא ניקוד, הקרב נכנס לניקוד זהב בו ניצח פלצ'יק בווזארי לאחר תרגיל מוצלח. לאחר זכייה זו ובתום האליפות, פלצ'יק עלה למקום הראשון בדירוג העולמי.
בינואר 2021 זכה פלצ'יק במדליית הארד בטורניר המאסטרס שנערך בדוחה שבקטר. הוא החל את דרכו בסיבוב השני בו ניצח בווזארי את אלמר גסימוב האזרי בזמן ניקוד זהב בקרב ארוך של 11 דק׳ ו-42 שניות. ברבע הגמר פלצ'יק ניצח בווזארי את ארמן אדמיאן הרוסי ובחצי הגמר הפסיד בניקוד וזארי לורלאם ליפרטליאני הגיאורגי ונשר לקרב על מדליית הארד בו ניצח בעונשים את אלוף העולם המכהן, ז'ורז' פונסקה הפורטוגלי.
באולימפיאדת טוקיו 2020, פלצ'יק זכה במדליית ארד עם נבחרת ישראל בקטגוריית הנבחרות המעורבות. בתחרות האישית בקטגוריית המשקל של עד 100 ק"ג, סיים פלצ'יק במקום השביעי. הוא הגיע לתחרות האולימפית מדורג רביעי מבין המתחרים והחל את דרכו בסיבוב השני שם ניצח בווזארי את אוטגונבטאר לחאגבסורן המונגולי בתוך זמן ניקוד זהב לאחר שביצע תרגיל בשם סומי-גאשי. ברבע הגמר פלצ'יק הפסיד בווזארי לארון וולף היפני ונשר לקרבות בית הניחומים שם הפסיד באיפון למדורג שמיני, שאדי אל-נחאס הקנדי לאחר שהקרב נכנס לניקוד זהב.
באליפות העולם 2022 שנערכה בטשקנט, זכה פלצ'יק במדליית ארד עם נבחרת ישראל בתחרות הקבוצתית לאחר ניצחונות על נבחרות אוזבקיסטן, דרום קוריאה והולנד. בתחרות האישית בקטגוריית המשקל עד 100 ק"ג, הוא הודח בקרב הראשון. בגרנד סלאם פריז 2022 זכה במדליית הכסף לאחר שהפסיד לטומא ניקיפורוב הבלגי.
באליפות העולם 2023 שנערכה בקטר, זכה פלצ'יק במדליית הארד בקטגוריית המשקל עד 100 ק"ג. הוא הגיע אל האליפות מדורג שביעי בעולם והחל את דרכו בסיבוב השני בו גבר באיפון על קנטארו לידה היפני תוך 41 שניות לאחר תרגיל אוצ'י-מטה. בשמינית הגמר הוא ניצח בווזארי את ניאז איליאסוב הרוסי וברבע הגמר הפסיד לזלים קוטסוייב האזרי לאחר קיבל עונש על פעולת התחמקות לא חוקית. פלצ'יק נשר לקרבות בית הניחומים, שם גבר בניקוד ווזארי על שרחן נורליחן הקזחי ועלה לקרב על מדליית הארד. בקרב על המדליה היה אמור פלצ'יק להתמודד מול שאדי אל-נחאס הקנדי, שנפצע ונאלץ לפרוש מהתחרות, ופלצ'יק זכה לראשונה בקריירה במדליה באליפות העולם.
פרסים
פרסים לפי האתר "JudoInside"
הנרי החמישי (מחזה)
הנרי החמישי הוא מחזה היסטורי מאת ויליאם שייקספיר. המחזה פורסם לראשונה במהדורת קוורטו בלתי-רשמית ב-1600 ונקרא The Cronicle History of Henry the fift (הכרוניקות של הנרי החמישי). המחזה מתאר אירועים בחיי הנרי החמישי, מלך אנגליה לפני קרב אז'נקור ואחריו, שעיקרם מסעו לצרפת וניצחונו שם בקרב מעטים מול רבים. המחזה מהווה המשך ישיר למחזות הנרי הרביעי, חלק ראשון והנרי הרביעי, חלק שני. המחזה עובד לקולנוע שלוש פעמים: ב-1944 עם לורנס אוליבייה בתפקיד הנרי ב-1989 עם קנת בראנה בתפקיד הראשי, העיבוד השלישי בוצע ב-2019 בסרט "המלך", בכיכובו של טימותי שאלאמה, כמקור היסטורי עיקרי הסתמך שייקספיר על הכרוניקות של רפאל הולינשד.
תקציר
המצור על ארפלר כמעט ממוטט את הצבא האנגלי, שנחלש בשל מחלות ונכנס אל עונת הסתיו הגשומה. בעת נסיגת הצבא לקאלה הוא נקלע לקרב אז'נקור, בנחיתות מספרית ומורלית, ערב יום הקדוש קריספין (25 באוקטובר). הנרי מתלבש במלבושי חיילים פשוטים, מתהלך במחנה הערוך ללחימה ביום המחרת, שומע את יאוש החיילים ומעודד את רוחם מבלי שהם יודעים מיהו. עם שחר, לקראת הקרב עם הצרפתים הגאוותנים, נושא המלך נאום מעודד וממריץ וקורא לחיילים שאמנם הם מעטים, אך ביום מן-הימים יהיו גאים לספר לכל שהם היו שם, ביום קריספין, בעת הניצחון הגדול (מערכה רביעית, סצנה III):
הקרב נהפך לניצחון מוחץ של האנגלים. אחריו, במסגרת הסכם הכניעה הצרפתי, מוסכם שהנרי ישא לאשה את קתרין מוולואה, בתו של המלך המובס שארל השישי, מלך צרפת. סצנות החיזור המגושמות של הנרי אחר קתרין, וניסיונה ללמוד את השפה האנגלית מפי האומנת שלה, הן הסצנות ההומוריסטיות במחזה.
הוקלט ביוון
הוקלט ביוון (באנגלית: Recorded In Greece, ביוונית: Καταγράφεται στην Ελλάδα) הוא אלבום אולפן מאת הזמר היווני-ישראלי אריס סאן, שיצא בשנת 1969 בישראל וביוון.
רקע
האלבום הוקלט ביוון, על ידי חברת התקליטים CBS. ב-1 בינואר 1969 האלבום יצא ביוון ובישראל. שירי האלבום מושרים כמעט כולם ביוונית, ומנוגנים בסגנונו הרגיל של סאן - מבנה השירים דומה למוזיקה יוונית סטנדרטית, אך במקום להשתמש במנדולינה כמו שנהוג ביוון, סאן משתמש בגיטרה חשמלית. האלבום משלב גם מוזיקה מזרחית ופולק בין שיריו. האלבום הצליח מאוד בישראל, אך הצלחתו העיקרית הייתה ביוון, שם סאן כבר היה זמר מפורסם ואלבומיו נקנו באהדה בקרב הציבור הרחב. ביוון, מכירות האלבום עקפו את מספר המכירות בישראל בכמעט פי שניים.
שברולט אפלנדר
שברולט אפלנדר (באנגלית: Chevrolet Uplander) הוא מיניוואן מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית שברולט, חברת בת של קונצרן הרכב האמריקאי ג'נרל מוטורס, אשר יוצר בין השנים 2004–2008 (שנת מודל 2005) בארצות הברית, ובין השנים 2005–2009 בקנדה ובמקסיקו.
"שברולט אפלנדר" שווק בישראל.
==גרסאות==
אולבור תולוס
אולבור תולוס הוא הר געש כבוי הנמצא במישור אליסיום על פני כוכב הלכת מאדים.
ההר מצוי בסמך להרי הגעש אליזיום מונס והקאטס תולוס.
גובהו של ההר 4.5 קילומטרים מעל פני המאדים, וקוטרו 158.38 קילומטרים. בראש ההר מצויה קלדרה שקוטרה 30 קילומטרים ועומקה 3 קילומטרים (הקלדרה, לשם השוואה, גדולה מהר הגעש אטנה שבאיטליה).
נוקיה C2-01
מפרט
הדגם כולל מצלמה אחורית של 3.2 מגה פיקסל, נגן מוזיקה, דפדפן אינטרנט, מקלט רדיו, יציאת USB, שעון עצר, טיימר, חיבור לבלוטות', כניסה לכרטיס זיכרון עד 32 ג'יגה בייט, ועוד.
מכשירים רבים מדגם זה הותאמו לשמש כטלפון כשר באישור ועדת הרבנים לענייני תקשורת, והם נפוצים במגזרים החרדי והחרדי לאומי בישראל.
פטראנודוניים
פטראנודוניים (שם מדעי: Pteranodontidae) היא משפחה של זוחלים מעופפים שחיו בתקופת הקרטיקון לפני 66–88 מיליון שנה, בסמוך להכחדת הדינוזאורים הגדולה. מאובניהם התגלו באמריקה הצפונית והדרומית.
פטרוזאורים אלה בלטו בעיקר בכרבולת האחורית הגדולה שלהם שכנראה שימשה לאיזון. כמו הפטרוזאורים הגדולים האחרים הם לא נפנפו בכנפיהם אלא דאו בדומה לנשרים וחסידות מודרניות.
הם עפו מעל הימים ושלו דגים במקורם הארוך. לפטראנודוניים לא היו כלל שיניים.
רויאל איירקראפט פקטורי F.E.2
ה-F.E.2 (באנגלית: Farman Experimental 2) היה סימון לשלוש גרסאות שונות שהתבססו על תוכנית למטוס דו-כנפי דו-מושבי בעל תצורת מדחף הודף (Pusher Configuration), אשר נבנו בידי מפעל המטוסים המלכותי (Royal Aircraft Factory) הבריטי בתקופה שבין 1911 ל-1914.
הגרסה השלישית ל-F.E.2 הייתה בשימוש גיס התעופה המלכותי במהלך מלחמת העולם הראשונה כמטוס קרב ומפציץ לשעות היום והלילה. בצוותא עם האיירקו D.H.2 והנופורט 11 (Nieuport 11), היה ל-F.E.2 חלק חשוב בסיום תקופת העליונות האווירית בחזית המערבית ממנה נהנה שירות האוויר הגרמני מסוף קיץ 1915 ועד אביב 1916 (תקופה שנודעה בעיתונות הבריטית כ"פורענות הפוקר"; Fokker Scourge).
תכנון ופיתוח
הסימון F.E.2 מתייחס לשלוש גרסאות השונות למדי בעיצובן אשר שמרו על העיצוב הבסיסי, פרי תכנונם של האחים פרמן מצרפת - תצורה של מדחף הודף בחלקו האחורי של גוף המטוס - אך מלבד זאת מדובר היה במטוסים שונים לחלוטין. "השימוש החוזר" בסימון F.E.2 היה מקור לבלבול רב.
(1911) F.E.2
ה-F.E.2 הראשון תוכנן בידי ג'פרי דה הבילנד ב-1911 במפעל המטוסים המלכותי. על אף הטענה כי ה-F.E.2 היה בנייה מחדש של ה-F.E.1 שתכנן דה הבילנד לפני שהצטרף לצוות המתכננים של המפעל, היה זה למעשה מטוס חדש לחלוטין ובנייתו הושלמה לפני שה-F.E.1 נהרס בהתרסקות ב-15 באוגוסט 1911. המטוס דמה בעיצובו הבסיסי ל-F.E.1, ללא הגה גובה קדמי, אך היה לו צוות של שני אנשים אשר ישבו זה אחר זה בתא טייס דמוי בית מנוע עשוי מסגרת עץ ומכוסה בד. המטוס צויד במנוע סיבובי צרפתי מדגם גנום-רון (Gnome-Rhône) בעל 50 כ"ס ודה הבילנד עצמו ביצע את טיסת הבכורה ב-16 באוגוסט 1911.
לקראת סוף אפריל 1912 הותקן במטוס מנוע משופר מדגם גנום-רון בעל 70 כ"ס אשר אפשר נשיאת נוסע בנוסף לטייס וטס לראשונה ב-26 באפריל של אותו חודש. למחרת היום הותקנו במטוס מצופים, בעזרתם בוצעו טיסות ניסוי נוספות לאחר יומיים. בקיץ של אותה שנה הותקן שוב ב-F.E.2 כן נסע יבשתי ובחרטומו הותקן מקלע מדגם מקסים, שהפך אותו לאחד המטוסים הראשונים בו הותקן כלי נשק, אך התברר כי למקלע טווח הגבהה מוגבל וכי יש צורך בפיתוח התקן שיאפשר הפעלה יעילה יותר.
(1913) F.E.2
ה-F.E.2 השני היה המשך רשמי ל-F.E.2 הראשון ושמר על מספר מרכיבים דומים לקודמו, אך היה בעל תכנון חדש ומודרני, גודל ובעל משקל רב יותר, מוטת כנפיים שהוארכה מ-10.06 ל-12.80 מטרים ותא טייס משופר אווירודינמית שהורכב מצלעות עשויות מצינורות פלדה אשר כוסו בלוחות של סגסוגת מתכת. המשקל המרבי עלה מ-545 ל-848 ק"ג. ב-F.E.2 החדש נעשה שימוש במבנה הכנפיים החיצוניות שהורכבו גם ב-B.E.2, ובמקום מאזנות הותקן מנגנון פיתול כנף (wing warping) לשליטה צדדית. במטוס הותקן מנוע מדגם רנו בעל 70 כ"ס שהניע מדחף בן ארבעה להבים, והדלק אוחסן בתוך מכל גלילי מאחורי הטייס והזין את הקרבורטור באמצעות שימוש בכבידה.
ב-23 במרץ 1914 התרסק ה-F.E.2 על הקרקע לאחר שנכנס לסחרור מגובה 150 מטרים, ככל הנראה בשל חוסר בסנפיר, חיסרון שהיה משותף למרבית המטוסים של אותה תקופה. הטייס, רולנד קמפ, שרד את ההתרסקות אך הנוסע שנלווה לטיסה, אווארט היינס, נהרג.
(1914) F.E.2
העבודה על גרסה חדשה תחת אותו השם החלה באמצע 1914, בסימון F.E.2a, ונועדה לשמש כמטוס קרב או "מטוס נושא מקלע" בדומה לוויקרס F.B.5 אשר פותח במקביל. מלבד התצורה הכללית שהתבססה על תכנון האחים פרמן, לא היה לתכנון המטוס החדש קשר כלשהו לגרסאות לפניו אשר סומנו באותו השם. ה-F.E.2 החדש תוכנן על ידי הנרי פולנד (Henry Folland) כמטוס דו-מושבי בעל שני אנשי צוות: תצפיתן, שהפעיל גם מקלע לואיס על גבי כנה גמישה שהעניקה למקלע שדה אש נרחב, וטייס שישב מאחורי התצפיתן ומעט מעליו. פעם נוספת הועתק מבנה הכנפיים החיצוניות בו נעשה שימוש במטוס B.E.2. הקצה הנגרר בחלק המרכזי של הכנף העליונה הותקן בצורה שאפשרה שימוש בו כמעצור אוויר במטרה לקצר את המרחק הדרוש לנחיתה. תא הצוות נבנה פעם נוספת עם צלעות מצינורות פלדה וכיסוי סגסוגת מתכת, כאשר תא הטייס היה מוגן בצורה טובה מפני רוח והעניק שדה ראייה טוב ללא הפרעה מצד איש הצוות שמלפנים. התא לתצפיתן היה מוגן פחות, תוך שימת דגש על מתן שדה אש רחב ככל האפשר ופחות על נוחות. המנוע, מקורר מים בעל שישה צילינדרים, מדגם גרין בעל 100 כ"ס כוסה היטב בלוחות אווירודינמיים. הרדיאטור מוקם לפני המנוע ומאחורי מושב הטייס, עם זוג כונסים משני צידי תא הטייס כדי לספק את זרימת האוויר הדרושה.
הזמנה ראשונה לתריסר מטוסים נשלחה "ישירות מלוחות השרטוט" (כלומר, עוד בטרם נערכה טיסת בכורה) זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה והמטוס הראשון שנבנה ערך את טיסת הבכורה שלו ב-26 בינואר 1915. בתקופה זו, כבר נחשבה תצורת המדחף ההודף כמיושנת מבחינה אווירודינמית, אך טכנולוגיית הירי דרך להבי המדחף במטוסים בעלי "מדחף גרר" (Tractor aircraft) עדיין לא פותחה כראוי, ורק תצורה זו אפשרה ירי ישיר קדימה.
רעיון ה-F.E.2 נולד בתקופה בה הייתה הלוחמה אווירית עדיין בחיתוליה, כאשר המחשבה הייתה שאת הנשק יש לכוון על צירו לעבר מטרת האויב, כאשר יטוסו הצדדים היריבים במקביל זה לזה תוך כדי ירי מטחי דופן כדוגמת אוניות הקו של עידן נלסון. משום כך תוכנן ה-F.E.2 עם שדה אש נרחב לפנים ולצדדים, אך הוא חסר כמעט לחלוטין יכולת התגוננות כנגד תקיפה מאחור. מיקומו של המדחף בחלקו האחורי של המטוס מנע את הפתרון שיושם במטוסי סדרת ה-B.E.2, ולבסוף אומץ פתרון לפיו יעמוד המקלען על גבי דופן תאו ויירה לאחור מעבר למדחף ולכנף העליונה. לא היה זה פתרון אידיאלי, אך הוא התקבל על ידי מקלעני המטוסים בקור הרוח האופייני לבני דורם.
כאמור, כללה סדרת הייצור הראשונה שהוזמנה תריסר מטוסים מגרסת F.E.2a, שצוידו במעצור אוויר גדול תחת החלק המרכזי של הכנף העליונה ומנוע מקורר-מים מדגם גרין E.6 בתוך בית מנוע בעל עיצוב אווירודינמי. לאחר טיסת הבכורה, אשר נערכה ב-26 בינואר 1915, התברר כי המנוע חלש מדי ועל כן הוחלף במנוע חדש מקורר-נוזל מדגם בירדמור, בעל 120 כ"ס וששה צילינדרים המסודרים בשורה אחת, שבניגוד לקודמו היה מכוסה פחות בלוחות אווירודינמיים, מכיוון שנזקק לכניסת כמות גדולה יותר של אוויר על מנת לקרר את הרדיאטור. המטוס השלישי בסדרה צויד במנוע הבירדמור, ולאחר טיסת ניסוי מוצלחת ב-30 במרץ 1915 הותקן בשני המטוסים הראשונים מסדרת הייצור, אשר נשלחו לצרפת ב-14 במאי, שם צורפו לטייסת מס' 6 של גיס התעופה המלכותי. בשל מחסור זמני במנועים נמשכה בניית המטוסים הנוספים בעצלתיים, כאשר היחידה האחרונה, אשר צוידה בכן נסע בתצורת "V", נשלחה לצרפת רק ב-5 באוקטובר 1915.
לאחר ה-F.E.2a נבנתה במהירות גרסת הייצור העיקרית של המטוס, ה-F.E.2b, גם כן עם מנוע בירדמור 120 כ"ס, אם כי בהמשך שודרג המנוע לבירדמור בעל 160 כ"ס. מעצור האוויר בו נעשה שימוש בגרסה המוקדמת התגלה כבלתי יעיל בהפחתת מהירות בעת הגישה לנחיתה והושמט. הרדיאטור הורכב בין הטייס למנוע והאוויר לקירור המנוע סופק דרך תעלה מיוחדת. בנוסף, ניתנה לטייס השליטה במגלש הנחיתה בזנב המטוס. סך הכל נבנו 1,939 מטוסי F.E.2 מגרסה b, כאשר מפעל המטוסים המלכותי מייצר רק מעטים מהם ולמעשה נבנו רובם במפעלי מטוסים של חברות פרטיות כגון ג'י אנד ג'יי וויר (G & J Weir), בולטון אנד פאוול (Boulton & Paul Ltd), ריצ'רד גארט אנד סאנס (Richard Garrett & Sons), ורנסומס, סימס אנד ג'פריס (Ransomes, Sims & Jefferies).
כבר בשלב מוקדם צויד הטייס במקלע לואיס נוסף על גבי כנה טלסקופית גבוהה לירי קדימה, מעל ראשו של התצפיתן. בפועל, תופעל גם מקלע זה על ידי התצפיתן, בעיקר לאחר שהתברר שעל ידי טיפוס על שולי תא הטייס, ניתן לירות באמצעותו לאחור מעבר לכנף העלית - מה שצמצם במידה מסוימת את חסרונם הידוע של מטוסים מסוגו לגבי הגנה על חלקו האחורי, אם כי אפילו אמצעי זה לא הצליח לכסות על "השטח המת" הגדול שתחת הזנב. עמדתו של התצפיתן נחשבה כמסוכנת, בעיקר בזמן תפעול המקלע בעת ירי לאחור, בשל הסיכון הגבוה ליפול מהמטוס בזמן קרב אוויר, אם כי שדה הראייה היה מצוין לכל כיוון, מלבד היישר לאחור. בנוסף, היה ה-F.E.2 מסוגל לשאת מטען פצצות חיצוני, ולעיתים קרובות הותקנה בו מצלמה אווירית סטנדרטית.
שיטת פעולה זו תוארה על ידי פרדריק ליבי, אלוף הפלות אמריקני אשר שירת כתצפיתן F.E.2 ב-1916:
לאחר שהועברו פסי הייצור לידי קבלני משנה, המשיך מפעל המטוסים המטוסים המלכותי לשמש בעיקר כמתקן מחקר ופיתוח. באוקטובר 1916 נעשה ניסיון ראשון לצייד את ה-F.E.2b בזרקור שהופעל באמצעות גנרטור מחובר לטורבינת רוח. במרץ 1917 הותקן ב-F.E.2b זרקור בין זוג מקלעי לואיס בניסיון נוסף לייצר מטוס קרב הגנתי לשעות הלילה.
ה-F.E.2c היה גרסה ניסיונית שתכנונה הושלם באוקטובר 1915, כאשר ההבדל העיקרי בינה ובין גרסה b היה החלפת מיקום בין הטייס לתצפיתן, כך שלטייס ניתנה גישה למקלע לואיס לירי קדימה ושדה ראייה משופר, שנחשב ליעיל יותר במהלך נחיתות, אשר אפשר את ביטול גלגל הנחיתה הקדמי והתקנת כן נסע בתצורת "V". לתצפיתן נשמר שדה האש הרחב לירי לפנים, אך קרבתו לכנף מנעה את האפשרות לירי לאחור ומעבר לה. F.E.2a הוסב כדי לשמש כאב טיפוס ושתי יחידות מגרסה זו נבנו ב-1916. F.E.2c אחד צויד בכן נסע בעל גלגל חרטום ושימש כפלטפורמת ניסוי של כוונות הפצצה במפעל המטוסים המלכותי עד להתרסקותו ב-9 במאי 1917. ה-F.E.2c השני נשלח (לאחר שככל הנראה נחשב בטעות כ-F.E.2b) לצרפת באפריל 1916 ושירת במסגרת טייסות מס' 22 ו-25 עד שנפגע במהלך נחיתה ב-17 ביולי 1916 והוצא משימוש. גרסה זו לא נכנסה לייצור בסופו של דבר, ותצורת ה"תצפיתן לפנים" נותרה בשימוש בגרסה הסטנדרטית של המטוס.
דגם הייצור הסופי היה ה-F.E.2d (386 יחידות נבנו) אשר צויד במנוע מדגם רולס-רויס איגל בעל 250 כ"ס. בעוד שהשימוש במנוע חזק יותר לא גרם להבדל משמעותי במהירות בגובה נמוך, חל שיפור בביצועי המטוס בגובה רב, עם תוספת של כ-16 קמ"ש בגובה של 5,000 רגל (1,524 מטרים). מנוע הרולס-רויס שיפר גם את יכולת הנשיאה, ואפשר התקנת זוג מקלעים לתצפיתן ומקלע בודד או זוג נוסף לירי קדימה המופעלים על ידי הטייס.
בעוד שה-F.E.2d הוחלף בידי הבריסטול F.2, הפך באופן בלתי צפוי ה-F.E.2b הישן יותר למפציץ לילה קל טקטי מוצלח למדי, ושימש בתפקיד זה עד סיום מלחמת העולם הראשונה. תקרת השירות וקצב הנסיקה הלא מספקים, מנעו מהמטוס לתפקד כמטוס קרב לילי מוצלח.