cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי יוון–ניו זילנד
יחסי יוון–ניו זילנד הם יחסי החוץ בין יוון לניו זילנד. יוון מוסמכת לניו זילנד משגרירותה בקנברה, אוסטרליה. לניו זילנד יש שגריר שאינו תושב ברומא, איטליה.
היסטוריה
לאחר שבמהלך מלחמת העולם השנייה, כוחות ניו זילנד נלחמו לצד היוונים ביוון ובכרתים, יוון מקיימת מערכת יחסים מיוחדת עם ניו זילנד. כוח מצומצם המורכב מכוחות של ניו זילנד, אוסטרליה, בריטניה ויוון, נלחמו כדי להגן על האי מפני פלישה. הפלישה לכרתים על ידי צנחנים גרמנים החלה ב-20 במאי 1941, והסתיימה שבעה ימים לאחר מכן עם פינוי 16,500 חיילי חבר העמים. ההפסדים של בעלות הברית בקרב על כרתים היו 15,743 נפגעים. הנפגעים ניו זילנדים כללו 671 הרוגים ו-967 פצועים, ואילו 2,180 נלקחו בשבי. קרב כרתים מוזכר מדי שנה בכרתים וגם בניו זילנד. ראש ממשלת ניו זילנד הלן קלארק הובילה משלחת גדולה מניו זילנד לכרתים במאי 2001, כדי להשתתף במלאת 60 שנה לקרב. שר החוץ, פיל גוף, השתתף בחגיגות יום השנה במאי 2003 ואנט קינג במאי 2006. אחרי המלחמה הגיע גל צנוע של הגירה יוונית לניו זילנד. במפקד שנערך ב-2006 2,547 אנשים זיהו עצמם כיוונים. הסכם ביטוח לאומי דו צדדי נכנס לתוקף ב-1 באפריל 1994.
במאי 2007 אירחה ניו זילנד את ראש ממשלת יוון קוסטס קרמנליס לביקור קצר - הראשון שנערך על ידי ראש ממשלת יוון בניו זילנד.
כחלק ממאמץ לפרוס מחדש את המשאבים באירופה, סגרה ניו זילנד את שגרירותה באתונה בשנת 1991, ומאז היא מיוצגת ביוון דרך שגרירותה ברומא שהוסמכה בהתאם. עם זאת, היא עדיין שומרת על קונסוליית כבוד באתונה. יוון מחזיקה בניו זילנד קונסוליות של כבוד באוקלנד ובוולינגטון. שגרירות יוון בוולינגטון נפתחה בשנת 1999 ונסגרה בשנת 2015, בעקבות משבר החוב הממשלתי ביוון.
יחסים
ניו זילנד ויוון נמצאים בשלבים האחרונים של חתימת אשרת עבודה וחופשה בין שתי המדינות.
הסכם ביטוח לאומי
הסכם הביטוח הלאומי בין ממשלות ניו זילנד ויוון מאפשר לתושבים לשעבר באחת המדינות גישה להטבות ופנסיות מסוימות במסגרת מערכת הביטוח הלאומי של המדינה השנייה.
מוזיאון האוויר והחלל הצרפתי
מוזיאון האוויר והחלל (צרפתית: Musée de l'Air et de l'Espace) הוא מוזיאון העוסק בתולדות התעופה. המוזיאון הממוקם בקצה שדה התעופה לה בורז'ה שבקומונה לה בורז'ה, הוא המוזיאון האווירי הוותיק ביותר בעולם, אחרי וושינגטון. המוזיאון, שנוצר בעקבות מלחמת העולם הראשונה, עבר לטרמינל האווירי לה בורז'ה בשנת 1975. הוא הפך למוסד מנהלי ציבורי בשנת 1994 ובעל התווית "מוזיאון דה פראנס".
תיאור
בהשתרעו על פני 150,000 מטר מרובע של שטח והאנגרים, הוא אחד ממוזיאוני התעופה הוותיקים בעולם. אוסף המוזיאון מכיל יותר מ-19,595 פריטים, כולל 150 מטוסים, וחומר החל מהמאה ה-16. כמו כן מוצגים כלי טיס וחלליות מודרניים יותר, כולל אב הטיפוס לקונקורד, ורקטות שווייצריות וסובייטיות. במוזיאון יש גם את החתיכה היחידה שנותר מהציפור הלבנה, מטוס משנת 1927 שניסו להפוך לראשון שיבצע טיסה טרנס-אטלנטית מפריז לניו יורק. ב-8 במאי 1927, המטוס המריא מלה בורז'ה, השליך את ציוד הנחיתה שלו (שמאוחסן במוזיאון), ונעלם מעל האוקיינוס האטלנטי. וכן פריטים רבים אחרים.
המוזיאון מציע קורסים למורים וסדנאות חינוך, וכן הכשרה בתולדות התעופה והתפתחות הטכניקות. בשיתוף עם הרשויות המקומיות היא עורכת פרויקט פיילוט "כנפי העיר", שמטרתו לספק הכשרה לשיקום מטוסים לצעירים הנמצאים בקשיים.
מנשה הראל
מנשה (מנשק'ה) הראל (5 במאי 1917 – 23 בפברואר 2014) היה פרופסור לגאוגרפיה וחתן פרס ישראל לחקר ידע ארץ ישראל.
ביוגרפיה
נולד כמנשה בביוף בסמרקנד שבאוזבקיסטן, אליה הגיע סבו מאפגניסטן בשנת 1865. סבו האחר, בנימין אברהמוף, כיהן כנשיא הקהילה היהודית בעיר. בשנת 1921 עלה עם הוריו, שנמלטו מהמשטר הקומוניסטי לארץ ישראל במסע שארך שמונה חודשים, דרך אפגניסטן והודו ומשם בהפלגה לנמל יפו.
בשירותו בפלמ"ח, בו היה חבר מתקופת היווסדו, היה מדריך קפא״פ וממציאו (מקל קצר). הדריך בקורס הקפא״פ הראשון למפקדי הפלמ״ח בקיבוץ משמר העמק, תחת פיקודו של עקיבא עצמון. בשנים 1943–1945 היה מסתערב בשליחות המוסד לעלייה ב' במחתרת בסוריה ועסק בהברחת עולים לארץ ישראל. היה מפקד ההגנה בדמשק ומייסד ההגנה בחלב. פעל תחת פיקודם של ירוחם כהן ושל עקיבא פיינשטיין.
הראל היה ממקימי ״חבורת האש״, חבורה שהורכבה בעיקרה מאנשי פלמ״ח שנהגו בערבים לשיר שירי רועים ושירי רעות מסביב למדורה ומכאן שמה ״חבורת האש״. חבורה זו המשיכה בפעילותה גם לאחר קום המדינה, בעיקר ביום העצמאות. את ההמנון של חבורה זו ״עֲלִי, עֲלִי הָאֵשׁ״ כתב עמנואל זמיר: כָּל הַגְּבָרִים שְׁחֹרֵי זָקָן, עֵינַיִם אֵשׁ – יָצְאוּ לִלְחֹם! ... עֲלִי, עֲלִי הָאֵשׁ! בְּאֵר חָפַרְנוּ – לֹא לַזָּר, וּפְרִי שְׂדוֹתֵינוּ – לָנוּ בָּר! ... שֵׁם לַגְּבָרִים, בַּגִּבּוֹרִים - אֵשׁ! דּוֹדִי, דּוֹדִי עַז, גַּם כּוֹבֵשׁ, וְלוֹ דּוֹדַי כִּבְעֹר הָאֵשׁ ...יָצָא עִם לֵיל, דּוֹדִי לַקְּרָב. בִּנְפֹל אָבִיו, נִשְׁבַּע יַלְדִּי: ״כִּי לֹא נָפַל אָבִי בִּכְדִי!" ... עֲלִי, עֲלִי הָאֵשׁ!... עם חבריה נמנו אליהו גמליאל עזרא כדורי ושלמה כהן (סולימאן הגדול).
בשנת 1946 נשא את חנה לאשה. חנה הראל, אשת חינוך, הייתה מורה ומחנכת, ניהלה בית ספר בירושלים. בהמשך, הקימה וניהלה את היחידה לחינוך מיני וחינוך לחיי משפחה במשרד החינוך.
לאחר הקמת צה"ל היה קצין בגדוד 13 של חטיבת גולני. בשנים 1949–1952 חזר לצבא והיה מראשוני הנח"ל וממייסדיו. היה מ״פ במחנה 80, הקים את בית הספר לסיירים במחנה ״בית דראס״ ופיקד על בית הספר למפקדי סיירים. בתום שירותו הצבאי פנה ללימודים אקדמיים בגאוגרפיה היסטורית ובארכאולוגיה וסיים תארים ראשון ושני באוניברסיטה העברית בירושלים (1957, בהצטיינות).
במקביל ללימודיו החל ללמד גאוגרפיה וגאוגרפיה היסטורית של ארץ ישראל בסמינר למדריכי עליית הנוער, בבית המדרש למורים ע"ש דוד ילין ובתיכון ליד האוניברסיטה (1952–1961). בשנים 1962–1963 למד באוניברסיטת ניו יורק וסיים בהצטיינות לימודי דוקטורט, במהלכם גם לימד באוניברסיטה גאוגרפיה היסטורית של ארץ ישראל. בשובו לישראל שימש מרצה להוראת גאוגרפיה באוניברסיטה העברית ובטכניון (1964–1969). בשנת 1969 הצטרף לסגל המחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב (עד 1981 כמרצה ולאחר מכן כפרופסור חבר). עם הגיעו למחלקה ייסד בה את ענף הלימוד של גאוגרפיה היסטורית של ארץ ישראל.
בשנת 1977 היה פרופסור אורח באוניברסיטת קלארק בבוסטון, משנת 1982 שימש כמרצה במכללת אריאל (לימים אוניברסיטת אריאל) ובשנת 1984 לימד בהיברו יוניון קולג' בלוס אנג'לס. בשנת 1987 פרש לגמלאות.
עד לראשית המאה ה-21 פרסם הראל 13 ספרים וכ-80 מאמרים מקצועיים, מהם שתורגמו גם ליפנית ולרוסית. במאמריו טען לזיהוי מיקומים גאוגרפיים בארץ ישראל על פי תיאורים היסטוריים מן המקרא. ביניהם, זיהוי מסלול יציאת מצרים ומיקום הר סיני, מיקום מכרות פלשת וישראל בנחל יבוק, חשיפת שבעת מדברות יהודה, ומיקום שדות הגידול של שבעת המינים בהרי ירושלים. כמו כן מצא הראל עדויות להיותם של בני ישראל הראשונים לטעת עצי יער בארץ ישראל ושימושם באיתות לצורכי קשר. חקר את השפעת בני ישראל על החקלאות, המסחר והכלכלה בארץ ישראל בתקופת המקרא.
למנשה הראל שני בנים ובת הקרויים על שמות הרים בארץ ישראל: סיני, נבו ומצדה.
הנצחה
פרופ' מנשה הראל נפטר בכ"ג באדר א' תשע"ד (23 בפברואר 2014), ונקבר בחלקת יקירי ירושלים שבהר המנוחות. על שמו של מנשה הראל, נקרא רחוב בירושלים, בקמפוס האוניברסיטה בגבעת רם - בחזית התיכון ליד האוניברסיטה.
פרסים
הראל זכה לאותות יקיר ההסתדרות (1987) ויקיר ירושלים (1991) והוא חתן פרס יגאל אלון (2001) ופרס ישראל לחקר ידע ארץ ישראל (2002). ספריו "זאת ירושלים" ו"מסעי מדבר יהודה וים המלח" זכו בפרס ירושלים לחינוך וחכמת ישראל בשנת 1972, ספרו "מסעי סיני" בפרס יד יצחק בן-צבי וספרו "הגאוגרפיה ההיסטורית של ארץ ישראל" בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר.
צ'ין שה-חואנג, קיסר סין
צִ'ין שְׁה-חְוָאנְג או צ'ין שְׁה-חְוָאנג-דִי (בסינית: 秦始皇 בפיניין: Qín Shǐhuáng; 260 לפנה"ס – 10 בספטמבר 210 לפנה"ס) היה קיסר סין הראשון ומייסד שושלת צ'ין. שמו האישי היה למעשה יִינְג גֶ'נְג (贏政) בעוד ש"שְׁה חואנג-די" היה כינויו הרשמי, שמשמעו "הקיסר הראשון". באמצעות התואר החדש "חוואנג-די" ("קיסר") רצה ג'נג לבדל את עצמו ממלכי שבע המדינות אותן כבש.
צ'ין שה-חואנג נולד למשפחה השולטת באזור האנדאן שבממלכת צ'ין (ממלכה מרוחקת בקצה המערבי של סין), בתקופה בה סין הייתה מחולקת למספר מדינות יריבות. מסופר שהוא היה למעשה בנו של ראש הממשלה (אימו הייתה פילגש של ראש הממשלה זמן קצר לפני שנישאה לאביו מלך צ'ין).
עלייתו לשלטון
צ'ין שה-חואנג היה בנו של נסיך צ'ין גְ'ווָאן גָשְׂיָאנְג, שהפך למלך צ'ין בשנת 249 לפנה"ס. גְ'ווָאן גָשְׂיָאנְג היה נסיך הכתר במיקום לא ריאלי להשגת המלוכה במדינת צ'ין, שנמסר לממלכת ג'או על-פי הסכם, כבן ערובה. במהלך השנים גְ'ווָאן גָשְׂיָאנְג, חבר לסוחר עשיר בשם לוּ'-בּוּוֵיי שאימץ אותו, וסייע לו לחזור לצ'ין, ולחסל את יורש הכתר, ולעלות לשלטון על מדינת צ'ין כמלך, לוּ'-בּוּוֵיי הפך לראש ממשלתו. יש סברה שצ'ין שה-חואנג הוא למעשה בנו הלא חוקי של לוּ'-בּוּוֵיי, עקב זה שרעייתו של גְ'ווָאן גָשְׂיָאנְג הייתה פילגשו של לוּ'-בּוּוֵיי, זמן קצר לפני שנולד. התלאות שחוותה משפחתו של צ'ין שה-חואנג, התבטאו בטינה שחש כלפי ממלכת ג'או במיוחד.
לוּ'-בּוּוֵיי, ראש הממשלה ששירת תחת אביו ולאחר מכן - תחתיו, נחשד בכך שאפשר לאדם להתחזות לסריס וכך להפוך למאהבה של אימו של שְׁה חְוָאנְג. הוא הוגלה אל מחוץ לקיסרות, ומת לאחר שביצע התאבדות (כך ששְׁה חְוָאנְג היגלה את אביו כביכול, דבר שלילי נוסף שההיסטוריה הסינית זוקפת לחובתו, בה כבוד ההורים הוא מעל הכל).
שלטונו
לאחר מות אביו גְ'ווָאן גָשְׂיָאנְג בשנת 245 לפנה"ס, עלה צ'ין שה-חואנג למלוכה, תחת עוצר (היות שהיה בגיל 13), אך לא התחיל להחזיק בשלטון בפועל עד שנת 238 לפנה"ס. לאחר תפיסת השלטון החל המלך הצעיר בהשתלטות על המדינות השכנות והביא לראשונה לאיחודה של סין בשנת 221 לפנה"ס. שליטי ממלכת ין החליטו לבצע התנקשות בקיסר, הם שלחו לארמון הקיסר מתנקש שכיר חרב שהגיע בתואנה של הבאת מפות הממלכה למטרת כניעה בפני הקיסר צ'ין שה-חואנג. לתוך ארמון הקיסר לא ניתן היה להיכנס עם כלי נשק (רק הקיסר היה חמוש, ולכן הוסתרה החרב בתוך המפות). המתנקש קר הרוח הצליח להיכנס לארמון ולהתקרב לקיסר צ'ין שה-חואנג, ואז בפתאומיות שלף את החרב והטיח אותה לעבר הקיסר, לחוסר מזלו החרב ננעצה בעמוד העץ של הארמון, והקיסר התעשת רדף אחרי המתנקש שנלכד על ידי שומרי הארמון, והרג אותו. ממלכת ין נכבשה באכזריות לאחר ניסיון ההתנקשות הכושל בצ'ין שה-חואנג.
בשנת 221 לפנה"ס מלך צ'ין צ'ין שה-חואנג הכריז על עצמו כקיסר (חְוּאנְג-דִי), וזאת כדי לבדל את עצמו משאר השליטים (המלכים - וָאנְג).
מרידות ואי שביעות רצון הנתינים
צ'ין שה-חואנג הטיל על נתיניו מיסים כבדים, למימון בניית החומה הגדולה, והקבר המפואר שבנה לעצמו. מי שלא עמד במיסוי הכבד נשלח לעבודת כפייה באתרי החומה הגדולה השונים, או במפעלי הבנייה המפרכים האחרים שיזם הקיסר הראשון. במסגרת שלטונו העתיק צ'ין שה-חואנג אוכלוסיות לאזורי ספר במיוחד, לכיוון אתרי בניית החומה (מסופר שמי שנהרג במהלך העבודות נטמן בחומה כחומר לביסוסה), והרחיב את גבולות הקיסרות. המיסוי הכבד גרם למרידות קטנות בכל הקיסרות, המרידות דוכאו באכזריות על ידי הצבא הגדול של הקיסר.
מותו
צ'ין שה-חואנג ראה את עצמו כאל, ושאף לחיי נצח. הקיסר הראשון היה אחוז בפחד מהמוות בשל אי שביעות רצון נתיניו (תושבי שש המדינות שנכבשו על ידי צבאו), ובשל ניסיונות התנקשות שחווה בעבר. הקיסר הראשון מצא את מותו באחד ממסעותיו ברחבי הקיסרות, מסע שהסיבה הרשמית לו הייתה בחינת מצב הקיסרות, אך הסיבה האמיתית הייתה חיפוש אחר סם-אלמוות. הוא מת בגיל 50 אחרי ששלט במשך 37 שנים. משערים שסיבת המוות הייתה הרעלת כספית, אותה שתה כסם מאריך חיים. את גופתו הובילו לכיוון הבירה בשיירת מרכבות, שבסמוך לה הובילו דגים רקובים כדי להסוות את ריח הגווייה.
הקיסרים היורשים ונפילת השושלת
היורש של צ'ין היה בנו הצעיר, צ'ין אָר-שְׁה, למרות שבנו הבכור היה מיועד לרשת אותו, אך התאבד עקב מזימה של ראש הממשלה ששינה את הצוואה. הקיסר השני צִ'ין אָר-שְׁה, והשלישי דְזְה-יִינגָ, הופלו וחוסלו תוך 3 שנים, והקיסרות עברה לידי שושלת האן המערבית.
יעקב בלוי
הרב יעקב ישעיה בלוי (בלויא) (י"א באלול תרפ"ט, 16 בספטמבר 1929-ג' בשבט תשע"ג, 14 בינואר 2013) היה דיין ופוסק. היה חבר בד"ץ העדה החרדית ורבה של שכונת סנהדריה-פאג"י מטעמה.
ביוגרפיה
הרב יעקב בלוי עמד עם הרב משה שטרנבוך בראש ועדה שהוקמה על ידי העדה החרדית להכוונת חברות וקרנות פיננסיות בשוק ההון בנושא ריבית.
אף על פי שהרב בלוי נמנה עם חברי בית הדין של העדה החרדית, הוא נמנע מלחתום על כרוזים מטעם בית הדין, מלבד על הכרוז האוסר להשתתף בבחירות.
נפטר בג' בשבט תשע"ג, 2013, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
משפחתו
הרב בלוי הותיר אחריו שלושה בנים. בנו הרב חיים יוסף, מו"צ בעדה החרדית, מונה מטעמה לאחר מות אביו לרב שכונת פאג"י.
שלושת אחיו למחצה (רק מאב, שכן אמו נפטרה בגיל צעיר) הם חסידי חב"ד:
חותרים למגע
חותרים למגע הייתה תוכנית בידור רדיופונית ישראלית ששודרה בגלי צה"ל. את התוכנית יצרו והגישו הקומיקאים שרון טייכר וערן זרחוביץ'.
רקע
התוכנית שודרה בגלי צה"ל מדי יום חמישי במשך שעתיים החל מיוני 2010 (למעט פגרות) עד לינואר 2015. התוכנית היוותה המשך ל"תוכנית הערב" של המגישים ברדיו תל אביב. לאחר סיום שידור התוכנית בגל"צ חזרו המגישים לתוכנית ברדיו תל אביב בשם טייכר וזרחוביץ'.
בכל תוכנית ביצעו השניים מספר מערכונים בהם הם גילמו את רוב הדמויות, בסיועם של מבצעים אורחים שהבולטת בהם היא השחקנית ליאת הר לב. המערכונים בוצעו כתסכיתים וכיכבו בהם על פי רוב דמויות קבועות, מהן חיקויים ומהן דמויות פיקטיביות. רבים מהמערכונים ומהחיקויים בתוכנית מתבססים על שדרני ותוכניות רדיו, מגלי צה"ל ומתחנות אחרות. לעיתים הגיבו המערכונים לאירועים אקטואליים אך ככלל אופי התוכנית היה בידורי בלבד. תוכניות סיום העונה נערכו במתכונת חיה בפני קהל.
חלק מהמערכונים ומהדמויות שנוצרו בתוכנית היוו בסיס למערכונים בתוכנית הטלוויזיה "ארץ נהדרת", בה משתתפים טייכר וזרחוביץ' ככותבים וזרחוביץ' והר לב כשחקנים.
דמויות ופינות נוספות
בנוסף הושמעו בתוכנית שירים ישראליים נשכחים שמילותיהם נתפסו בדיעבד כמגוחכות, בהם השיר "טאקו" של הזמרת חני יופה, השיר "לימוזין" של הנרי ברטר ועוד. לאורך שנת 2014, "אימצה" התוכנית את הזמר אליעד מלכי, שאף הופיע באירוע סוף השנה.
יחסי הפיליפינים–תאילנד
יחסי הפיליפינים–תאילנד הם היחסים הדו-צדדיים שבין הפיליפינים לבין תאילנד. שתי המדינות ייסדו יחסים דיפלומטיים ב-14 בינואר 1949. תאילנד היא אחת משותפות הסחר המרכזיות של הפיליפינים, בעיקר בענף האורז.
לפיליפינים שגרירות בבנגקוק, ואילו לתאילנד שגרירות במנילה.
היסטוריה
ראשית היחסים בין שתי המדינות נמצאת במאה ה-13 בהקשר הסחר הימי שבדרום-מזרח אסיה. ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שלא רק שהתקיימו קשרי מסחר ותרבות, אלא שגם הייתה הכרה במעמד הפוליטי של הישויות שהתקיימו. סיאם על ממלכותיה השונות והפיליפינים והראג'ות בשטחה. עדויות לקשרי המסחר נמצאו בדמות סחורות קרמיקה מסוחותאי וסוונוואק באזור לוזון וויסאיאס. עיקר הסחורות שנמצאו בפיליפינים מהמאה ה-13 משויכת בעיקר לסיאם. ב-1586, מספר עשורים לאחר שספרד יצרה את דריסת הרגל שלה במדינה, סיאם הוזכרה כיעד אפשרי להתרחבות כתולדה של אינטרסים מסחריים ומדיניים. בשנה זו נוצר גם הקשר הראשון בין תאילנד לספרד. קשרי הסחר בין הפיליפינים לסיאם שובשו כשספרד החלה לתת עדיפות לקשרים בין הארכיפלג לבין אמריקה וחצי האי האיברי.
ב-14 ביוני 1949, כשלוש שנים לאחר עצמאות הפיליפינים, כוננו שתי המדינות את היחסים הדיפלומטיים ביניהן.
במהלך תקופות מאוחרות יותר, ובהן שלטונו של פרדיננד מרקוס בפיליפינים וכל כהונתה של נשיאת הפיליפינים קורסון אקינו בין השנים 1986–1992, היחסים בין המדינות הוזנחו בשל משבר כלכלי והמצב הפוליטי בפיליפינים. לאחר מכן חל שיפור ביחסים בין המדינות. בשנת 2017 נפגשו נשיא הפיליפינים רודריגו דוטרטה וראש ממשלת תאילנד פריות צ'אן-אוצ'ה במהלך ביקור רשמי של דוטרטה בתאילנד.
מסחר
בין שתי המדינות התעוררה מחלוקת באשר למיסוי יצואניות הסיגריות של הפיליפינים בעת שהיא עושה עסקים עם תאילנד. הנושא הועלה לדיון בארגון הסחר העולמי, כשב-2008 עלה הנושא לדיון בארגון לאחר שהפיליפינים האשימה את תאילנד בהפרת כללי המכסים של הארגון על ידי הטלת מיסים מפלים לכאורה על ייצוא סיגריות פיליפ מוריס. תאילנד מצידה טענה כי ערך הסחורות הוצהר כנמוך מכפי שאכן היה. שלוש החלטות של הארגון הוכרעו לטובת הפיליפינים.
עתודה טכנולוגית
עתודה טכנולוגית היא מסגרת לימודים שמעמיד צה"ל באמצעות משרד החינוך לרשות בוגרי כיתה י"ב, בעלי תעודה טכנולוגית. במסגרת זו, העתודאים דוחים את גיוסם לצה"ל, לומדים בכיתה י"ג לימודי טכנאי, ובאפשרותם להמשיך בכיתה י"ד לימודי הנדסאי (שניהם נלמדים במכללות כלימודים על-תיכוניים, אך אינם נחשבים לתארים אקדמיים).
לימודי העתודה הטכנולוגית מפוקחים על ידי משרד החינוך ותכני הלימודי מפותחים כך שיכשירו את הבוגרים למגוון המשימות שיידרשו למלא במהלך השירות בצבא ובשוק העבודה שלאחר השחרור. בסיום הלימודים, ולאחר שעמדו בבחינות של משרד החינוך ובהגשה של פרויקט גמר המסכם ומיישם את הידע שצברו, מוענקת לבוגרים תעודת הנדסאי מטעם משרד החינוך במסלול בו בחרו ללמוד.
מסלולי לימוד
לימודי העתודה הטכנולוגית מתקיימים במסלולי לימוד מגוונים הכוללים אלקטרוניקה, תוכנה, חשמל, מכונות, אדריכלות ובנייה, קולנוע וטלוויזיה, תעשייה וניהול ועוד.
קיימות מספר תוכניות שמגדירים בצה"ל, ביניהן :
גיוס והמשך לימודים
בוגרי העתודה הטכנולוגית מתגייסים לצה"ל בהתאם לצרכיו ומשתלבים בחיילות האוויר, ים, מודיעין, חימוש ובאגף התקשוב. לאחר הגיוס משתלבים הבוגרים בקורסים ובהכשרות צה"ליות בהתאם לנדרש ובהתאם לתפקיד אותו ימלאו במהלך השירות ובהתאם לצורכי החיל הקולט.
הלימודים בעתודה הטכנולוגית ממומנים (בחלק מהמקרים) על ידי צה"ל. לימודי העתודה הטכנולוגית מקנים לבוגרים פטור ממבחן פסיכומטרי והכרה בעד 30 נקודות זכות בבואם ללמוד במוסדות להשכלה גבוהה (בכפוף לתנאיו של המוסד בו יבחרו ללמוד).
ראו גם
דומה אך שונה:
דויטשה אופר ברלין
דויטשה אופר ברלין (בגרמנית: Deutsche Oper Berlin) הוא בית אופרה השוכן בברלין, גרמניה (במה שהיה לפנים מערב ברלין). זהו משכנה של להקת אופרה ושל להקת הבלט של ברלין.
היסטוריה
הבניין, החדש יחסית, נבנה אחרי מלחמת העולם השנייה, אבל תולדותיו מתחילות ב"בית האופרה הגרמנית" ברובע שרלטונבורג (רחוב ביסמרק 34-37), שהוקם בשנת 1911 ונפתח ב-7 בנובמבר 1912 בהפקה של פידליו מאת בטהובן בניצוח איגנץ ואגהלטר.
בשנת 1925 שונה שמו ל"בית האופרה העירונית". יוזף גבלס, שר התעמולה של אדולף היטלר, החזיר את השם הקודם. בשנת 1935 עוצב הבית מחדש בידי פאול באומגרטן ומספר המושבים הופחת מ-2300 ל-2098. הבניין נהרס ב-23 בנובמבר 1943. לאחר המלחמה השתמשה הלהקה בבניין תיאטרון המערב עד להשלמת הבניין החדש ב-24 בספטמבר 1961. הפקת הפתיחה הייתה דון ג'ובאני של מוצרט. הבניין החדש נפתח בשמו הנוכחי.
באוקטובר 2005 התמנה המנצח האיטלקי רנאטו פאלומבו למנהל מוזיקלי, החל מעונת 2006–2007. בין המנהלים המוזיקליים והמנצחים הראשיים הקודמים של האופרה היו ברונו ולטר בשנות ה-20, פרנץ פריצ'אי (1948–1952), לורין מאזל בשנות ה-60, גרד אלברכט בשנות ה-70 וה-80, חסוס לופז-קובוס, ייז'י קוט וכריסטיאן תילמן בשנות ה-90. המנהל הכללי בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה, קרל אברט, זכור לטובה כמי שבחר הגירה על פני מתן גושפנקה להשקפת העולם הנאצית בנושא המוזיקה והיה שותף לייסוד פסטיבל גליינדבורן לאופרה באנגליה לפני שחזר לכהן כמנהל מוזיקלי אחרי המלחמה.
בספטמבר 2006 ניתכה ביקורת על בית האופרה לאחר שביטל הצגות של האופרה אידומניאו מאת מוצרט בגלל החשש שסצנה ממנה, המציגה את ראשיהם הכרותים של ישו, בודהה ומוחמד, תפגע במוסלמים ופעולות מחאה אלימות יהוו סיכון ביטחוני לבית האופרה. בין מבקרי ההחלטה נמנים שרים גרמנים וקנצלרית גרמניה אנגלה מרקל. תגובת המוסלמים הייתה מעורבת - מנהיג המועצה האיסלמית הגרמנית בירך על ההחלטה ואילו מנהיג הקהילה הטורקית בגרמניה אמר, בצאתו נגד ההחלטה: "מדובר כאן באמנות, לא בפוליטיקה... אסור להסכים לכך שהאמנות תהיה תלויה בדת - או שנמצא עצמנו שוב בימי הביניים."
שלמי שמחה
קורבן שלמי שמחה הוא אחד משלושת הקורבנות שמתחייב בהם כל אדם מישראל בעלייתו לרגל לבית המקדש בשלושת הרגלים - פסח, שבועות וסוכות.
מקור המצווה
נאמר בתורה: "וְשָׂמַחְתָּ בְּחַגֶּךָ אַתָּה וּבִנְךָ וּבִתֶּךָ וְעַבְדְּךָ וַאֲמָתֶךָ וְהַלֵּוִי וְהַגֵּר וְהַיָּתוֹם וְהָאַלְמָנָה אֲשֶׁר בִּשְׁעָרֶיךָ",, ומכאן שמצווה לשמוח ברגל לפני ה'. ובמקום אחר נאמר: "וְזָבַחְתָּ שְׁלָמִים וְאָכַלְתָּ שָּׁם וְשָׂמַחְתָּ לִפְנֵי ה' אֱלֹהֶיךָ", ומכאן למדו שקיום מצוות שמחה הוא על ידי הקרבת קורבן שלמים ואכילת בשרו.
החייבים במצווה
כל אדם מישראל חייב בשלמי שמחה, אחד אנשים ואחד נשים, כפי שנאמר: "ושמחת בחגך אתה ובנך ובתך". עם זאת, יש הסוברים שהאשה אינה חייבת במצווה זו, אלא החובה היא על בעלה או על אביה לשמח אותה, כלומר שעליו מוטלת החובה להעלותה לירושלים, להקריב קורבן שלמי שמחה ולתת לה לאכול ממנו. ערל (יהודי שאינו מהול) וטמא - פטורים ממצווה זו, משום שאסור להם לאכול בשר קורבנות.
החובה לשמח את העניים
מצווה זו כוללת חובה מוסרית - לשמח את בני השכבות החלשות בחברה, וכפי שכותב הרמב"ם: "כשיזבח אדם שלמי חגיגה ושלמי שמחה - לא יהיה אוכל הוא ובניו ואשתו בלבד וידמה שיעשה מצווה גמורה, אלא חייב לשמח העניים והאומללים, שנאמר: 'והלוי והגר והיתום והאלמנה' - מאכיל הכל ומשקן כפי עושרו, ומי שאכל זבחיו ולא שימח אלו עמו - עליו נאמר: 'זבחיהם כלחם אונים להם כל אוכליו יטמאו כי לחמם לנפשם'" (הלכות חגיגה ב, יד).
טעם המצווה ופרטיה
עיקר מצוות שלמי שמחה אינה מצווה להקריב קורבן שלמים, אלא לאכול מבשר הקורבן. לפיכך ניתן לקיים את המצווה גם באמצעות אכילת בשר קורבנות אחרים, ככתוב במשנה : "ישראל (מי שאינם כהנים) יוצאין ידי חובתן (חובת שלמי שמחה) בנדרים ונדבות (קורבנות נדבה שהקריבו, אף שלא הוקדשו כ"שלמי שמחה") ובמעשר בהמה, והכהנים (גם) בחטאות ואשמות ובבכור ובחזה ושוק (של קורבן שלמים או תודה; כל אלו הם קורבנות או חלקי קורבנות שנאכלים על ידי הכהנים).
מצוות אכילת שלמי שמחה נוהגת בכל ימי הרגל, ובכל יום מימי הרגל יש לאכול מבשר הקורבנות. יש הסוברים שבצד מצוות אכילת שלמים בכל ימות הרגל יש גם מצווה להקריב שלמי שמחה פעם אחת ברגל. ויש ששללו חידוש זה (ה"חזון איש").
הקרבת שלמי השמחה דוחה יום טוב ואינה דוחה שבת.
לאחר חורבן בית המקדש
לאחר חורבן בית המקדש לא ניתן לקיים את מצוות שמחת הרגל באמצעות קורבן שלמים, ולפיכך קבעו חכמים שקיום המצווה נעשה בדרכים אחרות, כאשר יש הבדל בין אנשים לנשים ובין מבוגרים לילדים. אנשים מקיימים את מצוות השמחה ביין, ככתוב (תהלים קד, טו): "ויין ישמח לבב אנוש" (לדעת הרמב"ם ניתן לצאת ידי חובה גם באכילת בשר), נשים - בקניית בגדים ותכשיטים, וילדים - "נותן להם קליות ואגוזים ומגדנות (ממתקים)".
עודד דוידוף
ביוגרפיה
דוידוף נולד בירושלים. הוא בנו של שחקן ומאמן הכדורגל דוד דוידוף.
למד בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. סרט ביכוריו, "אוקטן 96", זכה בצל"ש בתחרות הסרט הקצר 1993. סרט הגמר שלו, "בידיים טובות" (1994), נבחר כאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים, של בית הספר סם שפיגל. זכה בפרסים בפסטיבל מינכן ובפסטיבלים נוספים.
בשנת 2001 ביים דוידוף את הסרט "מרס תורכי", מותחן קומי המבוסס בחופשיות על רב המכר של לימור נחמיאס מ-1996, "צבוטותי". בשנת 2005 ביים את הסדרה "מישהו לרוץ איתו", המבוססת על ספרו של דויד גרוסמן באותו שם. הסדרה הפכה לסרט קולנוע בשם זה, שהוצג בערב הפתיחה של פסטיבל הקולנוע ירושלים ביולי 2006 והיה לסרט הישראלי הראשון שפתח פסטיבל זה.
בשנת 2007 ביים את הסדרה הקומית "הכל דבש", ובשנת 2009 את סדרת המתח הבולטת "תמרות עשן".
ב-2012 יצא לבתי הקולנוע סרטו "הדילרים". הסרט לא זכה לביקורות טובות וכשל בבתי הקולנוע.
בשנת 2023 יצאה הסדרה ״מלאך משחית ״ אותה יצר.
חיים אישיים
אשתו לשעבר של דוידוף היא הבמאית דפנה לוין.
בליעל
שמאל|ממוזער|250px|תחריט עץ של בליעל ועושי דברו, מתוך הספר (Buche Belial (1473 בליעל או בן בליעל, בספרי התנ"ך, הוא כינוי לאדם בעל תכונות מוסריות שליליות. מקובל לפרש את השם על פי האטימולוגיה "בלי-על", שפירושה "ללא תועלת", ללא עילוי, או ללא עול (של מוסר או יראת שמים). מעטים פירשו את השם כעומד בפני עצמו.
במקורות מאוחרים יותר, כגון בספרים החיצוניים, זהו כינוי לשד. בתורת הדמונולוגיה "גואטיה" נודע לבליעל מעמד חשוב: הוא מופקד על השקרים ועל האשמה, ובתור נסיך האזור הצפוני של הגיהנום הוא מפקד על שמונים לגיונות של שדים. מבין היסודות, הוא אחראי על יסוד האדמה ועל השדים הנבראים ממנה. עם נסיכי גיהנום האחרים נמנים אשמדאי, אוליאס ווסאגו.
בספר היובלים קרויים עובדי אלילים "בני בליעל".
בעברית המודרנית, לעיתים משתמשים בשם בן בליעל במשמעותו התנ"כית, כשם גנאי לאדם מנוול או לא מוסרי.
ביהדות
בתנ"ך מופיע הכינוי "בליעל" במספר הקשרים של רשע, כגון: אך מכך למדה הגמרא "אמר ר' אלעזר נחזיק טובה לרמאין שמדמים עצמם כעניים שלוליהם היינו חוטאים כל יום" שאדם שמבקש ממך צדקה ואינך נותן, אתה נקרא חוטא. אבל בזכות הרמאים אנו לא מאמינים לכל אחד שפושט ידו ויש לנו במה לתלות כשאנו מעלימים עין.
עוד בגמרא שם "אמר ר' חייא בר מדפתי ר' יהושע בן קרחה אומר כל המעלים עיניו מן הצדקה כאילו עובד עבודת כוכבים" והתורה מתייחסת לכך בחומרה גדולה. מהיכן למד זאת: כתיב מהכא "השמר לך פן יהיה דבר עם לבבך בליעל וגו" זה נאמר לאדם שמתעלם מן הצדקה "ויצאו האנשים בני בליעל" כשמדברים על עבודה זרה, כמו שבפסוק הקודם "השמר..." משווה לעבודה זרה אף כאן בפסוק השני שמתעלם מהצדקה משווה לאדם שעובד עבודה זרה.
בספרים החיצוניים
במגילות כיתתיות מבית שני (כולל מגילת מלחמת בני אור בבני חושך, סרך היחד, מגילת ההודיות, ספרות הפשרים ועוד) בליעל הוא מנהיגם של בני החושך.
בספר ברית דמשק, מסופר כי באחרית הימים בליעל ישוחרר נגד ישראל כפי שדיבר אלוהים אל ישעיהו הנביא. המסמך מזכיר שלוש רשתות של בליעל: ניאוף, עושר וחילול הקודש. לעיתים בליעל מוזכר כשליחו המעניש של האל ולעיתים כמורד בסמכות האל (כמו משטמה). הוא זה שפיתה את קוסמי פרעה, יוחנה ואחיו, לעמוד מול משה ואהרון בסיפור עשר המכות. על פי המסמך כל אדם הנשלט על ידי בליעל ומדבר בשמו נחשב כמכשף.
בספר צוואות השבטים מוצג בליעל כיריבו של אלוהים. בשמעון (ה:ג) כתוב כי ניאוף מרחיק את האדם מן האל ומקרב אותו לבליעל. לוי מצווה את בניו לבחור בין חוק האלוהים למעשי בליעל (לוי יט:א). בנוסף הוא אומר כי כאשר הנשמה מופרעת האל עוזב אותה והיא נשלטת על ידי בליעל. יוסף (כ:ב) מנבא כי בני ישראל יצאו ממצרים עם אלוהים באור וישאירו את המצרים עם החושך ובליעל. בספר הברית מתואר כי באחרית הימים המלאכים יענישו את שדי השקר והבליעל (ג:ג, יח:יב).
בנצרות
בכתבי הנצרות המוקדמת, בליעל נוצר לאחר לוציפר ומזוהה כמלאך הבלבול והתאווה. בצורה פרדוקסלית, כתבים מסוימים מציגים את בליעל כאביו של לוציפר ששכנע אותו למרוד נגד האלוהים ולכן היה למלאך הראשון שגורש מהשמים.
בברית החדשה, הכינוי מתייחס לשטן. פאולוס נשאל כיצד המשיח ובליעל יכולים להסכים. הוא עונה כי אין הרמוניה בין המשיח לבליעל וכי אין שום דבר משותף בין המאמין לכופר.
מאז ימי הביניים, בליעל נחשב כמלך רב עוצמה של הגיהנום המספק שדים משרתים (פמיליריים) להולכים בדרכו. סבסטין מיכאליס קטלג את השדים השונים בסוף המאה ה-16. הוא טוען כי בליעל מפתה באמצעות חטא הגאווה וכי יריבו הוא פרנסיס מפאולה. נראה שמיכאליס הבין את משמעות השם בליעל כ"בעל-על", כלומר בעל הגאווה.
בספר גן העדן האבוד מוצג בליעל כמלאך שגורש מהשמים, יפה תואר ובעל לשון חלקלקה, המפתה כמרים להפוך לאתאיסטים.
אלטלנה
אָלטָלֶנָה (באיטלקית: Altalena; פירוש: נדנדה) הייתה אונייה שנרכשה על ידי האצ"ל בקיץ 1947 והופגזה על ידי צה"ל ב-22 ביוני 1948, במהלך ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות. הספינה הפליגה לישראל ביוני 1948 כשהיא מובילה על סיפונה כ-930 עולים, ציוד צבאי רב וציוד רפואי. הספינה הגיעה לחופי ישראל כחמישה שבועות לאחר קום מדינת ישראל וכשלושה שבועות לאחר שארגון האצ"ל הסכים להתפרק מנשקו ולהשתלב במסגרת צה"ל.
במהלך המשא-ומתן, שהתקיים טרם הגעת הספינה לחופי ישראל בין הנהגת האצ"ל בראשות מנחם בגין לבין נציגי ממשלת ישראל, התגלעו חילוקי דעות קשים בשאלה לאן יועבר הציוד הצבאי שעל הספינה.
המדינה ראתה במטען הנשק דבר רצוי, אך חששה ממצב שבו פריקת הנשק לידי יחידות חמושות שאינן בפיקוד צה"ל יאיים על ריבונות המדינה. הוסכם בין פיקוד האצ"ל לבין הממשלה שהאונייה תגיע לחוף כפר ויתקין ותפרוק שם את מטענה בחשאי ולא בנמל תל אביב. בשעות הערב המאוחרות ב-20 ביוני 1948 הגיעה האונייה לחוף ויתקין, ושם הורדו העולים והחלה פריקת הציוד הצבאי שעל סיפונה. הממשלה החליטה לרכז כוח גדול שירתיע את אנשי האצ"ל מלקחת את הנשק וימנע קרב. בשעות הבוקר כותר אזור הנחיתה על ידי כוחות מחטיבת אלכסנדרוני, ומפקד החטיבה, דן אבן, הציב לאנשי אצ"ל אולטימטום למסור באופן מיידי את הנשק שנפרק מהאונייה לידי צה"ל. לאחר שנפרק חלק מהנשק, התגלתה האוניה בידי האו"ם. פיקוד האצ"ל דחה את האולטימטום, ובשעות הערב של 21 ביוני פתחו כוחות האצ"ל באש לעבר כוחות צה"ל. כוחות צה"ל השיבו אש, ובמהלך הקרב נהרגו ארבעה אנשי אצ"ל ושני חיילי צה"ל. במקביל, חלק מחיילי אצ"ל נטשו את עמדותיהם וניסו להגיע לכפר ויתקין, ובקרב ליד בית דגן נהרגו שני אנשי אצ"ל נוספים. הספינה נמלטה מחוף כפר ויתקין והפליגה דרומה לכיוון תל אביב, בתקווה ששם יוכלו אנשי האצ"ל לפרוק בביטחה את הנשק שעל סיפונה.
לאחר הגעת "אלטלנה" לחופי תל אביב בליל 22 ביוני, נעשו ניסיונות נוספים להגיע לעמק השווה אבל ללא הועיל. בבוקר התחדשו חילופי האש, ובשעות אחר הצהריים הורה הפיקוד העליון של צה"ל על הפצצת הספינה, היא הופגזה ועלתה באש, ונותרה שרופה על שרטון מול חופי תל אביב. למעלה משנה לאחר מכן הוטבעו שרידי הספינה מול חוף נבי רובין.
בעימותים בין כוחות צה"ל ולוחמי האצ"ל נהרגו 16 לוחמי אצ"ל, שלושה חיילי צה"ל, ונפצעו עשרות. זמן קצר לאחר סיום הפרשה נעצרו כ-200 אנשי אצ"ל במסגרת מבצע שכונה מבצע "טיהור". הארגון פורק ואנשיו השתלבו בצה"ל. הסוגיות שעלו בפרשה, ובהן הנחיצות בצבא מאוחד, שאלת הציות לממשלה והעיקרון של הימנעות ממלחמת אחים, ממשיכות לעורר פולמוס ציבורי ופוליטי לוהט עד ימינו. לימים כונה האירוע בשם "פרשת אלטלנה".
הרקע לפרשה
פרשת אלטלנה התרחשה במהלך ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות (11 ביוני - 9 ביולי 1948), זמן קצר לאחר הקמת מדינת ישראל. באותה תקופה הייתה המדינה נתונה במצב צבאי קשה, בעקבות פלישת צבאות ערב לשטח ארץ ישראל המנדטורית, שהחלה ב-15 במאי 1948. היא סבלה ממחסור חמור בציוד צבאי מכל הסוגים, ובמיוחד בנשק כבד (כלי רכב משוריינים, מטוסים וכלי ארטילריה), ונסיונותיה לרכוש נשק ולהביאו לישראל, נתקלו בקשיים חמורים עקב האמברגו שהוטל על ידי מועצת הביטחון של האו"ם, על אספקת נשק לצדדים היריבים במלחמה בא"י.
ההכנות להפלגת "אלטלנה", כולל מימון רכישת האונייה, איושה וציודה, נעשו לפני חתימת ההסכם לפירוק אצ"ל, אך הפלגתה והגעתה לחופי ישראל התרחשו לאחר שההסכם נחתם ב-1 ביוני. לפי ההסכם כוח האצ"ל בירושלים, שכונה "הגדוד הירושלמי", שמר על עצמאותו, אך יחידות אצ"ל אחרות הוכפפו לצה"ל, ושולבו במסגרת חטיבה 7, 8 ו-18. ההסכם נחתם על רקע שאיפתו של ראש הממשלה, דוד בן-גוריון לאחד את כל הכוחות הצבאיים, שפעלו במסגרת היישוב היהודי בא"י (ההגנה, הפלמ"ח, האצ"ל והלח"י) תחת מסגרת צבאית אחת (צבא הגנה לישראל), שתהיה כפופה למרות הממשלה הזמנית של מדינת ישראל.
לתהליך זה הייתה משמעות עמוקה עבור היישוב היהודי, שכן החלוקה לארגוני המחתרת השונים, הייתה מעוגנת בהתפלגות תרבותית ופוליטית של תנועות ערכיות שונות. תנועות אלו שאפו לשמר את עצמאותן, ולכן התנגדו למהלכיו של בן-גוריון להביא ליצירת מערכת ביטחונית ממלכתית אחת, שכולם סרים למרותה, לאחר הקמת המדינה. ההתנגשות והמתח הטבעי בין נטיית הממשלה לקבוע כי למדינה יש מונפול בלעדי על השימוש בכוח צבאי לבין נטיית תנועות פוליטיות שונות (במיוחד אצל מי שנקראו בשם "ארגוני הפורשים", שלפני קום המדינה לא קיבלו את מרות הנהגת ההסתדרות הציונית והנהגת היישוב) להמשיך במצב הקודם, שימשה מצע נוח לפרוץ עימותים סביב נושא זה, אשר פרשת אלטלנה סימנה את שיאם.
הרכש והפלגת האונייה
לפי עדותו של מפקד האונייה, אליהו לנקין, הציוד הצבאי שהועמס על "אלטלנה" כלל כ-5,000 רובים, 450 מקלעים, 5 זחל"מים, כמה אלפי פצצות מטוסים וכארבעה מיליון כדורים. כמו כן הכילה האונייה ציוד רפואי רב (כולל חדר ניתוח) ומדים לרוב. רב החובל של האונייה היה מונרו (עמנואל) פיין, יהודי ששירת בצי האמריקאי.
האונייה הייתה אמורה להגיע לישראל ב-15 במאי 1948, אך מאחר שרכישת הנשק וארגון הלוחמים ארכו זמן רב, יציאתה התעכבה, והיא הפליגה מצרפת רק ב-11 ביוני. עיכוב זה היה משמעותי ביותר, שכן כתוצאה ממנו "אלטלנה" הגיעה לחופי ישראל רק לאחר כניסתה לתוקף של ההפוגה הראשונה במלחמה בא"י. בינתיים, נחתם ב-1 ביוני הסכם על שילוב אצ"ל בצה"ל, במסגרתו הוסכם, שהאצ"ל יפסיק כל פעילות עצמאית לרכישת נשק. בעקבות ההסכם מסרו נציגי אצ"ל לממשלת ישראל על קיום אוניית הנשק ועל תוכנית ההפלגה שלה, אך מועד ההפלגה המדויק שלה מצרפת לא היה ידוע להם.
את ההחלטה על מועד ההפלגה הסופי של האונייה קיבל שמואל כץ, ששימש כמנהל מפקדת האצ"ל באירופה. הוא החליט לא להודיע להנהגת האצ"ל בישראל על מועד ההפלגה, משום שלטענתו "לא חשב שהדבר נחוץ", טעות שהתבררה בדיעבד כגורלית.
האונייה יצאה לדרכה בחשאי, מבלי להודיע למפקדת אצ"ל בישראל, אך דבר הפלגתה התגלה על ידי הסוורים בנמל שפתחו בשביתה והדליפו זאת לצהובון בריטי (כנראה בשל מסדר שנעשה בנמל לפני העלייה) וממנו הגיעה השמועה לרויטרס, AP, ולבסוף גם ל-BBC. שם שמע לראשונה מנחם בגין, מפקד אצ"ל, על ההפלגה. בגין ניסה לעכב את הגעת האונייה, אך ללא הצלחה. לטענת אליהו לנקין, מפקד האונייה, הסיבה הייתה בעיות קשר אך יש הטוענים כי לנקין העמיד פנים שמערכת הקשר לא עובדת.
משא ומתן
נציגי הממשלה הציעו למנחם בגין שהממשלה תרכוש את כל הנשק שעל הסיפון, ובשל כך נערכה ישיבה של מפקדי האצ"ל ובה נדונה הצעת הרכישה, בגין התנגד נחרצות בטענה כי אין אנשי האצ"ל סוחרי נשק. ב-15 ביוני נועד מנחם בגין עם נציגי ממשלת ישראל, והודיע להם כי האונייה מפליגה לעבר חופי ישראל בניגוד להוראתו. ישראל גלילי העביר לבגין את הנחיית ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, כי על האונייה להגיע במהירות, שדר שהצליח להגיע אל האונייה. ב-16 ביוני התקיימה פגישה בין נציגי אצ"ל לנציגי משרד הביטחון, שבה עלו חילוקי דעות בדבר חוף היעד של "אלטלנה". בניגוד להצעת אצ"ל שהספינה תפרוק את העולים והציוד הצבאי שעל סיפונה בנמל תל אביב שם היו לאצ"ל תומכים רבים, החליטה הממשלה שהיא תעגון בחוף כפר ויתקין, במאמץ לשמור בסוד את דבר קיומה ממשקיפי האו"ם.
למרות הסיכום במחלוקת בדבר חוף היעד, נותרה אי-הסכמה משמעותית בנוגע לחלוקת הנשק שעל סיפון האונייה: בגין דרש כי חמישית מהנשק יועבר ל"גדוד הירושלמי", והשאר ליחידות צה"ל עם קדימות ליחידות אצ"ל. בן-גוריון הסכים שחלק מהנשק יועבר לירושלים, אך עמד על כך ששאר הנשק יופקד ישירות בידי צה"ל ללא תנאים מוקדמים, ורק לאחר מכן יוחלט מה ייעשה בו. עיתוי ההגעה של אלטלנה לחופי ישראל, יצר בעיה נוספת לממשלת ישראל, משום שהספינה נשאה ציוד צבאי, והנשק שהיה על סיפונה היווה הפרה של החלטת אמברגו הנשק של מועצת הביטחון ושל תנאי ההפוגה.
ישיבת הממשלה ב-20 ביוני
ב-20 ביוני בשעות הערב נערכה ישיבת ממשלה שעסקה בנושאים שונים ביניהם המצב החמור בירושלים. בסוף הישיבה, ניתנה סקירה של התפתחות הפרשה. לפי הדיווח הייתה בחוף ויתקין התכנסות כ-500 אנשי אצ"ל.
בן-גוריון העלה חשש נוסף והוא החלשת מעמדה של הממשלה במגעים עם שליח האו"ם לארץ ישראל, הרוזן ברנדוט, משום שהאחרון עלול להגיע למסקנה כי הממשלה הזמנית אינה שולטת במתרחש במדינת ישראל.
כל השרים שדיברו בישיבה, כולל מרדכי בנטוב, הרב פישמן-מיימון, יצחק גרינבוים אחזו בדעה כי עדיף להימנע מקרב ככל האפשר, ולשם כך יש לרכז כוח גדול שירתיע את אנשי האצ"ל. כפי שביטא זאת גרינבוים:.
עלה גם החשש כי כוחות צה"ל במקום לא יספיקו להתארגן בזמן כדי למנוע פריקה של מספיק נשק כך שיתפתח משבר רציני עוד יותר. הרב פישמן טען כי "אם אפשר לרכז כוח במידה שיספיק כדי לאיים עליהם - צריך לעשות את הדבר." לכך ענה בן-גוריון: "לאיים אפשר רק אם מוכנים גם לפעול. הם אינם ילדים ויש ערך לאיום רק כשהוא רציני... אם נכון הדבר שיש להם 5,000 רובים ו-250 מכונות ירייה הרי מה שהם עושים עתה הוא משחק ילדים לעומת מה שיעשו מחר. ואז תהיה שתי מדינות ושני צבאות." הרב פישמן שאל אם צריך לתת התראה לבגין ובן-גוריון אמר: "כמובן שכן".
בן-גוריון הבהיר כי מטרת הכוח היא מניעת הורדת הנשק לחוף, ואם אין ברירה ייעשה שימוש בכוח שמונה שרים הצביעו בעד, ושר אחד, הרב פישמן, נמנע. נוסח ההחלטה הוא "מחליטים פה אחד לתת סמכות למטה לפעולה נגדית, אם ירכז כוח מספיק במועד הדרוש. על המפקד במקום להשתדל למנוע בלי כוח, אם לא יקבלו דינו - ישתמש בכוח".
הגעת האניה לכפר ויתקין
בשעה 11.00 בערב שיגר יגאל ידין, ראש אגף המבצעים במטכ"ל צה"ל, מברק למפקדי חטיבות "קרייתי" ו"גבעתי": "לרגל אפשרות של התקוממות גדודי האצ"ל לפקודתך בעקב פעולות העלולות להתרחש מהלילה, עליך לנקוט בכל האמצעים הפרבנטיבים שהגדודים הנ"ל לא יוכלו לבצע את ההתקוממות הזאת". חיילי חטיבת גבעתי סירבו לבצע את המשימה. לאור זאת, נדרש דן אבן (אפשטין), מפקד חטיבת אלכסנדרוני, לכתר עם חייליו את כפר ויתקין, ולהחרים את ציוד האונייה. בנוסף לחטיבת אלכסנדרוני הובאו למקום כוחות מחטיבה 7, גדוד 89 (הקומנדו מחטיבה 8 בפיקודו של משה דיין) ופלוגה מהגדוד השישי (שהובאה ממחנה פרדס-חנה).
מספר דקות לאחר מכן, שלח דן אבן שליח לבגין עם אולטימטום קצר מטעם משרד הביטחון, למסירת האונייה על תכולתה לרשות הצבא. האולטימטום דרש תשובה תוך 10 דקות. הנימוק שניתן על ידי הממשלה לזמן הקצר היה כי שהות ארוכה בחוף עלולה לגרום לנהירה המונית של אנשי אצ"ל לחוף ולהחרפת העימות בין שני הצדדים. בנאום לפני העולים החדשים על סיפון אלטלנה, אמר בגין שהנשק שעל הספינה נועד ליחידות האצ"ל כדי להגן על ירושלים, ולכן אין כוונה למסור אותו לרשות צה"ל. עוד אמר שהאצ"ל יגן על ירושלים וצבא ההגנה לישראל (הגנה בהדגשה - בציניות) יגן על תל אביב.
בגין ראה באולטימטום הדחוק עלבון, וסגנו יעקב מרידור ניסח זאת כך: "איך זה תוך עשר דקות נותנים אולטימטום? מה זה? אנחנו פושעים? איזו גישה זאת? לא עשינו בשביל המולדת משהו, כדי שהם יוכלו לתת את הפקודות האלה? זה קומם אותנו". בגין טען זמן קצר לאחר מכן כי לא הייתה לו אפשרות לענות תוך עשר דקות וכי הוא רוצה לדבר עם דן אבן.
חלפו עוד מספר שעות שבהן אנשי האצ"ל המשיכו לפרוק את ארגזי הנשק מהספינה, ללא מימוש האולטימטום.
לפי בן-גוריון, היות שניתנו הוראות ברורות לפיקוד הצבא, לא היה לו יותר מה לעשות, והוא לא היה מעורב בנושא עד לפנות ערב. ראש אגף מבצעים, יגאל ידין (שתפקד בעצם כרמטכ"ל באותו זמן) נסע לכפר ויתקין בעצמו וניהל את הפעולות שם.
גילוי האונייה על ידי כוחות האו"ם
אנשי האו"ם גילו את דבר בוא ספינת הנשק ואת מקום עגינתה. מספר שעות לאחר הגעתה, בשעות הבוקר של 21 ביוני, נשלח לחוף ויתקין מטוס של האו"ם שחג מעל הספינה. אנשי האצ"ל הבינו כי קיומה התגלה. למרות זאת המשיכו אנשי האצ"ל בפעולות פריקת הנשק. מאוחר יותר שלח האו"ם גם שני פקחים לכיוון הספינה אולם אנשי האצ"ל מנעו מהם להתקרב אליה.
טיסת האווירון מעל האנייה, נודעה לשר החוץ, משה שרת בשעות הבוקר של אותו יום. יתר על כן, לטענת שרת, עוד באותו בוקר כינסו אנשי האצ"ל עיתונאים ודיווחו על האניה לכתבים, ומשם הדבר הגיע גם לאנשי האו"ם. שרת הגיע למסקנה כי משרד החוץ חייב לדווח לאו"ם על הנושא כדי שישראל לא תואשם בהפרת האמברגו. בשעות אחר הצהרים של אותו יום, שלחו אנשי האו"ם שליחים לשרת כדי לקבל הבהרות. שרת היה באותו זמן עסוק בכתיבת מכתב לאנשי האו"ם לדווח על האוניה ועל כך שמדובר במורדים נגד המדינה. אנשי האו"ם סברו בתחילה כי מדובר בהגעתן של שלוש ספינות נשק, אולם הובהר להן כי שתי ספינות הן ספינות משמר החופים.
קרב בכפר ויתקין
נוכח הסירוב להיענות לאולטימטום, ומשניסו משאיות הנשק לפרוץ את המצור, בשעות הערב של 21 ביוני פתחו אנשי האצ"ל באש לעבר חיילי צה"ל. הם הרגו שני חיילי צה"ל, ובחילופי האש שלאחר מכן נהרגו ארבעה אנשי אצ"ל. בנוסף נפצעו 14 אנשי אצ"ל ו-3 חיילי צה"ל. מפקד האצ"ל במקום ביקש הפוגה של 45 דקות לפינוי הפצועים, בכלי רכב של האצ"ל. מפקדי צה"ל במקום הסכימו להפסקת האש ולפינוי הפצועים ברכבים של צה"ל. בשעה תשע בערב הודיע "קול ישראל" כי הוטל עוצר על העיר נתניה.
רוב הנשק שהביאה האוניה נותר בה, אבל חלק ממנו נפרק לחוף. לפי הערכת תנועת החרות, כ-2000 רובים (כ-40% מהרובים באוניה), מאות מכונות ירייה וכמיליון כדורים (25%) נפרקו לחוף והגיעו בסופו של דבר לידי צה"ל. גם לפי הערכת הממשלה חלק מהנשק נפרק בחוף אבל רובו נותר באונייה.
בשלב זה האונייה נמלטה אל לב ים ועל סיפונה בגין וכ-100 אנשי אצ"ל, מיעוטם עולים. לפי מרידור הסיבה לכך הייתה חשש לחייו של בגין. בגין עצמו נימק את ההפלגה ברצון להתייעץ עם חבריו ולהגיע להסדר לפריקת הנשק. האניה הפליגה בתחילה לכיוון חיפה אך סבה לתל אביב בפקודת ספינות חיל הים.
ביום המחרת, 22 ביוני, הסכים יעקב מרידור שנותר כמפקד האצ"ל בכפר ויתקין להיכנע. הדבר כלל מסירת כלי הנשק והרכבים במקום לידי צה"ל, ומסירת מכתב אישי מכל אחד מאנשי האצ"ל שיספק את פרטיו וכן התחייבות להופיע בפני השלטונות אם ידרשו לכך. שני הצדדים התחייבו לשחרר שבויים שהיו בידם.
קרב בבית דגן
אנשי אצ"ל לשעבר שהיו בגדודי צה"ל בדרום הארץ, עזבו את עמדותיהם כדי לסייע לכוחות האצ"ל. ב-21 ביוני, כוח של לוחמי אצ"ל לשעבר שגויסו לגדוד 57 של חטיבת גבעתי, נטש את עמדותיו בחזית ליד רמלה (שטרם נכבשה), השתלט על נשק ועל כלי רכב של צה"ל ויצא בשיירה לכיוון כפר ויתקין.
השיירה נעצרה במחסום בבית דגן שאויש על ידי אנשי חטיבת קרייתי שניסו לעצור את התקדמותה. הם סירבו להישמע לפקודה לחזור לבסיס. בקרב שהתפתח נהרגו שני אנשי אצ"ל. אחד מהם היה ויקטור-אריה פקולה ומספר חיילי צה"ל נפצעו. שיירת אנשי אצ"ל גברו על כוח צה"ל, פרצו את המחסום, בזזו את הציוד הצבאי שהיה במקום והמשיכו בנסיעה מהירה לעבר חוף הים. בן-גוריון דיווח על התקרית בישיבת הממשלה למחרת, באמרו כי הכוח חסם את הדרך וכי אנשיו מנעו ממנו לשוב לתל אביב בשל כך.
ניסיונות תיווך ב-21 ביוני
במשך 21 ביוני ניסה שר הפנים ונציג הציונים הכלליים יצחק גרינבוים לקיים דיונים עם אנשי האצ"ל שהיו מעורבים בהסדר הקודם. הצעתו הייתה שהנשק יוכנס למחסנים תחת שמירה משותפת של האצ"ל ושל צה"ל, והנשק יהיה מיועד לציוד הגדודים של צה"ל. גרינבוים היה סבור שהמטרה היא לא להכניע את האצ"ל בכל מחיר, אלא לסיים את הפרשה בשלום - גם על ידי משא ומתן. הצעת גרינבוים הייתה שהנשק יימסר לצבא, לפי מה שהוסכם קודם, תופרש 20% מכמות הנשק לירושלים (לא ברור אם החלוקה היא בידי האצ"ל או צה"ל) הצבא יתחשב בכך שהאצ"ל הביא את הנשק וקודם כל יופרש חלק מהנשק להשלמת ציודם של שני גדודי האצ"ל אם נדרש, וכן ציוד של גדודי האצ"ל נוספים.
הרב פישמן, גרינבוים ושפירא הציעו לקדם תיווך וישיבת ממשלה. גרינבוים ניסה במשך שעות להגיע לבן-גוריון אבל נכשל בכך. לבסוף כתב מכתב שהגיע אל בן-גוריון בשעות הערב. הוא קיבל תגובה חריפה מבן-גוריון, על כך שהוסכם שלא יהיה משא ומתן נוסף. הנימוקים לכך ניתנו בישיבת הממשלה שהתקיימה למחרת - בעוד שבעיני האצ"ל השאלה המרכזית הייתה ועודנה, כיצד יחולק הנשק, בעיני הממשלה השאלה המרכזית היא כיצד לשמור על סמכות המדינה.
קרב ימי עם אוניות חיל הים
בשעה 21:15 פנתה אלטלנה לעבר תל אביב. שתי קורבטות, "אח"י וג'ווד" ו"אח"י אילת", בפיקודו של מפקד חיל הים פול שולמן, נשלחו כדי לרדוף אחר אלטלנה ולמנוע ממנה להגיע לחופי תל אביב. כדי למנוע את הטבעתה ניסתה אלטלנה להיצמד ככל האפשר לקרבת החופים. הווג'ווד ואילת ניסו ליצור עם אלטלנה קשר ולבקש ממנה לפנות ללב ים באמתלאות שונות, אולם לנקין עשה עצמו כלא מבין והתעלם מהמסרים.
אח"י אילת ירתה בתותחי 20 מ"מ על אלטלנה, בזמן שזו חמקה דרומה בשעות החשכה. אלטלנה השיבה אש מקלעים שלא פגעה ולא גרמה נזק. בהמשך התפתח קרב ימי קצר עם אח"י וג'ווד, שבו נעשו חילופי אש מקלעים. חייל צה"ל, איש האצ"ל לשעבר, ששירת בוג'ווד נפצע בקרב.
בשתי אוניות חיל הים פרצו מרידות זוטא. ישראלים ומתנדבים שנמנו עם הצוותים סירבו למלא פקודת ירי. לפי משה נקדימון סיפרו לצוותים סיפור כוזב לפיו מדובר באוניית אויב ערבית.
אלטלנה הייתה בעלת יכולות תמרון טובות יותר מאניית חיל הים והיא הצליחה להתחמק לחוף תל אביב.
עגינת האונייה בתל אביב
ב-22 ביוני בשעה 00:30 השליכה אלטלנה עוגן מול מלון "קטה דן", סמוך למטה הפלמ"ח ולרחוב פרישמן. על פי הצעת מפקד האונייה אליהו לנקין, העלה אותה רב החובל מונרו פיין על שרטון, שריד של אוניית המעפילים "טייגר היל" שטבעה ב–1939. נימוקו היה כי "עכשיו יהיה ברור לכל אחד שאונייה על שרטון איננה עוסקת במרידות".
במקום היו כוחות של חיל המשמר (חי"ם) שהורכב מחיילים בעלי כושר לקוי או גיל גבוה. על הגנת תל אביב הופקדה חטיבת קרייתי ויחידות משנה שלה, שנערכו לתפיסת החוף מול האונייה. במהלך הלילה נסגרו רחובות ובתי קפה על הטיילת התרוקנו ממבליהם. נשלחו פטרולים ונערכה כוננות למניעת ירידה מהספינה, עם הוראות לפתיחה באש.
באמצע הלילה נערך ניסיון להוריד סירה מאלטלנה על מנת ליצור קשר עם מפקדת האצ"ל שהייתה ממוקמת בבניין בית החולים "פרויד" ברחוב לילינבלום תל אביב. אש שנורתה מתוך עמדת שקי החול שלמרגלות מטה הפלמ"ח אילצה את הסירה לחזור.
ניסיונות משא ומתן בליל 21–22 ביוני
בשעות הלילה התקיימו מגעים בין גורמים שונים. שליח העביר פתקים בין בגין על האוניה לבין חיים לנדאו, בכיר במפקדת האצ"ל שהיה מעורב במגעים על המיזוג בצה"ל.
בשעה 03:40 יזם צבי אורבך, מפקד כוחות החי"ם (חיל המשמר) בחטיבת קרייתי, שפיקד על הכוחות בגזרת חוף תל אביב, שיחות בין גלילי וידין שהיו במטכ"ל, לבין לנדאו, איתן לבני, מפקד גדוד האצ"ל בצה"ל ובן ציון קצנלבוגן מוותיקי האצ"ל. בשעה 04:00 לפנות בוקר דיווחו גלילי וידין לבן-גוריון בביתו על כישלון המגעים. לדברי גלילי, בשיחה זו אמר בן-גוריון שלא יהיה מנוס משימוש בכוח, לרבות תותחים. בסיום המפגש הסמיך בן-גוריון את שניהם להמשיך לנהל את המגעים עם האצ"ל והורה להם לנקוט "שפה איתנה" במשא ומתן עם נציגיו. גם סבב נוסף של שיחות כשל.
בבוקר ניסה מפקד חיל המשמר להידבר עם האנייה אך הוא סולק ממנה.
ישיבת הממשלה בבוקר 22 ביוני
במהלך הישיבה תודרכו השרים לגבי אירועי יום אמש ולגבי עגינת האוניה בחוף תל אביב. בקרב חברי הממשלה, שהשתתפו בישיבה, התגלעו חילוקי דעות ביחס לדרך הטיפול באלטלנה. נציגי מפ"ם (אהרן ציזלינג ומרדכי בנטוב) ומפא"י (בן-גוריון, משה שרת ואליעזר קפלן) בממשלה, בתמיכת השרים פליכס רוזנבליט ובכור שיטרית תמכו בנקיטת גישה תקיפה ובלתי מתפשרת כלפי אנשי האצ"ל על האונייה, בעוד נציגי המפלגות הדתיות (משה חיים שפירא והרב פישמן) והציונים הכלליים (יצחק גרינבוים ופרץ ברנשטיין) תמכו בגישה פשרנית יותר, ובהמשך ניהול משא ומתן עם נציגי האצ"ל, בתקווה להגיע בכל זאת לפשרה מוסכמת. מרבית השרים ראו בפעולות האצ"ל מרד כנגד סמכות הממשלה הזמנית. הם העלו חששות שונים כמו פרוץ מלחמת אחים בשל הפרשה, ופגיעה אנושה ביכולת להחזיק מעמד מול צבאות ערב.
גרינבוים הסביר במהלך ישיבה את הצעת הפשרה שלו לסיום המשבר עם האצ"ל. הוא הביע חשש, שהפעלת כוח צבאי להכנעת אלטלנה, עלולה לדחוף את הארגון לחזור בו מהסכמתו להשתלב במסגרת צה"ל, ולרדת שוב למחתרת, הפועלת נגד ממשלת ישראל. יחד עם הרב פישמן ומשה שפירא, הוא הציע להפסיק את העימות הצבאי עם האצ"ל ולבחור וועדת שרים בת שלושה חברים, לניהול משא ומתן עם נציגיו. רוב השרים התנגדו לקיום משא ומתן כזה. שר החוץ, משה שרת טען בתקיפות כי לא מדובר כאן בריב בין "שתי כנופיות" אלא בארגון שמפר הסכם עם הממשלה וממאן להשמע להוראותיה. בעוד שבתחילת הפרשה, ובעיני האצ"ל גם בסופה - "העיקר היה עניין חלוקת הנשק" מצהירים בן-גוריון ושרת כי "העיקר היה סמכות מדינת ישראל" - ולכן אין להיכנס למשא ומתן נוסף עד לקבלת תנאי הממשלה על ידי האצ"ל.
לפי בן-גוריון:
בשלב זה אנשי האצ"ל עדיין קיוו לפרוק את הנשק שנותר באוניה בחוף תל אביב, ולאחר מכן להגיע להסדר כלשהו עם הממשלה. לממשלה הזמנית היה ברור בשלב זה, כי לאחר גילוי האניה, והגעתה לחוף תל אביב, לא ניתן עוד להסתיר את פריקת הנשק ממנה ממשקיפי האו"ם, וישראל אינה יכולה להרשות לעצמה את המחיר המדיני של פריקת הנשק מאלטלנה בניגוד להחלטת האמברגו של מועצת הביטחון של האו"ם. עוד קודם לכן עלה חשש מכך, שמועצת הביטחון עלולה למנוע הגעה של אוניות עם עולים מאירופה לישראל, אם ברנדוט לא יסמוך על הבטחות ממשלת ישראל. שרת אמר במהלך הישיבה, כי לאחר תום ההפוגה השנייה, הוא יצליח לשכנע את האו"ם למסור את הנשק הנותר לידי צה"ל. כמו כן שרי הממשלה חששו מהפצצת האניה על ידי הערבים מיד בתום ההפוגה. הממשלה החליטה כי לאחר כניעת האוניה, היא תבקש מנציגי האו"ם לפרוק את הנשק ממנה, כדי לשים אותו תחת פיקוח האו"ם, או לחלופין להשאיר את הנשק על האוניה תחת פיקוח האו"ם עד לגמר ההפוגה. הממשלה גם החליטה כי אם האוניה תציע להפליג חזרה לים ולחזור רק באישור הממשלה, היא תשקול את הנושא מאוחר יותר, בהתאם לתפיסה כי הנושא העיקרי העומד על הפרק הוא לא גורל הנשק שעל האונייה, אלא הציות לסמכותה של הנהגת המדינה היהודית הצעירה (הממשלה הזמנית).
הממשלה דחתה ברוב של 6 מול 4 את הצעה להקים וועדה למשא ומתן עם האצ"ל. ברוב של 7 מול 2 החליטה הממשלה לדרוש שהאצ"ל ימסור את כל הציוד הצבאי שעל סיפון אלטלנה לידי צה"ל ורשויות המדינה. בן-גוריון הבהיר בתום הישיבה "אני רוצה שיהיה ברור מה החלטה שקבלנו. אנחנו החלטנו שדורשים מהם למסור את האניה. אם לא יסכימו - פירוש ההחלטה כפי שהבינותי שיש להשתמש בכוח כמו בכפר ויתקין - לתקוף אותם בכוח כזה שיהיו נאלצים להיכנע, במקרה ויפנו אלינו ויודיעו שהם מסלקים את האניה מחוץ הארץ - תדון הממשלה בדבר ותתן להם תשובה. אני מניח שאין ערור על כך שזהו פירוש ההחלטה: לעשות הכל למען שאפשר יהיה לתפוס את האניה בלי שפיכת דמים. אבל אם לא תהיה דרך אחרת - להשתמש בכוח".
היערכות בחופי תל אביב
בשעות הבוקר של 22 ביוני נתן בן-גוריון לראש אג"מ (והרמטכ"ל בפועל), יגאל ידין, הוראה לפיה: "עליך לעשות את כל הצעדים, ריכוז צבא, כוח אש (תותחים, מכונות ירייה), זורקי להבות ... למען הבא את האונייה לכניעה ללא תנאי". בעקבות הוראה זו נשלחו כוחות מחטיבות יפתח, כרמלי והנגב לאזור תל אביב וסוללת תותחים הוצבה באזור מחנה יונה.
בשעות הבוקר הסתננו אנשי אצ"ל ואוהדי הארגון לאזור החוף של תל אביב, באזור שבין חוף גורדון לחוף ירושלים של תל אביב המודרנית. לפני הצהריים הם פרקו מנשקם את אנשי החי"ם, ויצרו ראש גשר לאלטלנה. לאחר איבוד שליטה במצב מצד חי"ם הועבר הפיקוד לצה"ל. בשלב זה מפקדת חיל הים שבמלון "סן רמו" בסמוך לאלנבי הייתה נצורה בשטח שבידי האצ"ל.
שידור מטעם ארגון האצ"ל טען כי כוחות עצומים של צה"ל מתכוונים לבצע התקפה רצחנית על יחידות האצ"ל. אנשי הארגון גם איימו בהתפשטות הסכסוך על פני כל הארץ. בשעה 09:45 החלה האניה לכרוז לחוף שלא להפריע לה להוריד את הנשק.
משעה עשר בבוקר לערך פיקד יצחק רבין על כוחות צה"ל שהגנו על מטה הפלמ"ח במלון "ריץ" בחוף תל אביב לשם נקלע במקרה עם זוגתו. הוא ציין בספרו פנקס שירות, שבקרב הכוחות נפוצו שמועות על כך ש"האצ"ל מתכוון להשתלט על תל אביב כולה". הוא כתב שפעילי אצ"ל השתלטו על כמה עמדות סמוך לחוף ולוחמי חטיבת קרייתי נטשו את עמדותיהם על מנת להימנע מלהשתתף במלחמת האחים. לעומתם מחלקה אחת של חיילי חטיבת גבעתי לא נסוגה מעמדותיה.
תחילת הקרב בתל אביב
סמוך לשעה 12 בצהריים, שידרה אלטלנה לחוף כי היא תחל בפריקת הנשק ואם יפריעו להם בכך - יפתחו באש. דבר זה הוביל להערכות רבה בחוף. עיתונאים שהיו במועדון "סקופוס" נדרשו לעזוב בגלל סכנת קרב.
עקב אי התקדמות במגעים, החליטו אנשי האצ"ל לשלוח סירה עם אמצעי לחימה כלחץ על נציגי הממשלה לפתוח במשא ובמתן. היה ברור שמדובר בפרובוקציה, אבל ההנחה הייתה כי הדבר יקדם את המשא ומתן. יונה פרגר שהיה בעל ניסיון רב מונה לפקד על הסירה. לוחמי הסירה הורכבו משלושה כוחות. כוח אחד, בן חמישה לוחמים, חמושים במטול נגד טנקי (פיאט) ובנשק אישי במתחם קפה "פנורמה", כוח שני, עם 5 לוחמים, מול מטה הפלמ"ח, ופרגר עצמו וארבעה נוספים, חמושים בשני ברנים ובמכשיר קשר, בעמדה ברחוב הירקון הסמוך. באמצעות נשק זה ניסו אנשי האצ"ל להשתלט על מלון ריץ, שבו שכן מטה הפלמ"ח, בסמוך לרחוב פרישמן. משלב זה המלון נמצא במצור על ידי אנשי האצ"ל. כשמול כוחות האצ"ל נמצאים כוחות צה"ל חמושים במקלעים. שני הצדדים החלו לצעוד זה מול זה, הפיקוד במלון ריץ החליט שלא לפתוח באש אלא אם כן יותקף והסירה הראשונה שיצאה מאלטלנה פרקה ללא שתותקף.
הסירה חזרה לאלטלנה. אנשי האצ"ל מילאו אותה שוב בנשק ושלחו אותה לחוף. בשעה 12:15 התקרבה הסירה לחוף במסעה השני. אנשיה קראו לעבר החוף לא לגלות התנגדות, אבל בטרם יכלה לעגון, פתחו כוחות צה"ל באש לכיוון הסירה. מקור האש היה במרפסת של ויצו, מטה חיל המשמר. פנחס וזה העיד שהירי נועד לחסום את נסיונותיה של הסירה להגיע לחוף, למנוע התנגשות וקורבנות שווא. משך כל אותו זמן נהרו אנשי אצ"ל, חלקם חמושים, לכיוון החוף, ויצרו טבעת מכתרת סביב אזור עגינת הספינה. אנשי האצ"ל החלו לפרוק נשק, בעוד חיילי גדוד 44, שהורכב מאנשי הפלמ'"ח, ניסו למנוע זאת מהם. בתגובה, פתחו אנשי אצ"ל בירי לעבר החיילים שהיו במטה במלון "ריץ". מצרור היריות הראשון נפל הקרבן הראשון באותו יום בתל אביב, איש הפלמ"ח פסח וולודינגר. רק לאחר מכן חיילי צה"ל השיבו אש, והחל קרב יריות קשה בין אנשי אצ"ל בחוף ובספינה לבין חיילי צה"ל במטה חיל המשמר, ובמטה הפלמ"ח. הסירה הצליחה להוריד קבוצת אנשים במרחק 300 מ' מצפון לאונייה, אך בכל פעם שניסתה לחזור נבלמה על ידי האש הכבדה.