cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טרוגברג
טרוגברג (בגרמנית: Trugberg) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה 3,933 מטר, וממוקם בקנטון ואלה שבשווייץ.
תיקנחול אפריקני
התיקן שייך לקבוצה של תיקנים הנוהגים להתחפר מתחת לחול לכן מכונים גם תִּיקַנְחוֹל.
תת-מינים:
טרוגברג
גאוגרפיה
ההר נמצא במזרח הרכס המרכזי באלפים הברניים באזור יונגפראו-אלטש-ביטשהורן מעל הקונקורדיהפלאץ שבקרחון אלטש (המקום בו מתחברות זרוע היונגפראו וזרוע אוויגשנפלד למרכז הקרחון).
ההר מוקף בהרים (מצפון בכיוון השעון) מנך, קליין גרינהורן, גרוס גרינהורן, פישר גאבלהורן, דראייקהורן, קרנצברג, ויונגפראו.
במהלך חקר הר היונגפראו ניסו קבוצת חוקרים שווייצרים ביניהם אדוארד דזור (Pierre Jean Édouard Desor) ולואי אגאסי להגיע לפסגת טרוגברג אותו חשבו בטעות כיונגפראו, וכשעמדו על טעותם כינו את ההר טרוגברג שמשמעותו בגרמנית אחיזת עיניים.
בעילת קטינה
בעילת קטינה הוא כינוי משפטי למספר עבירות העוסקות בקיום יחסי מין עם קטינים. במשפט הישראלי המונח "בעילת קטינה" מיוחד רק לעבירה לפי סעיף 346 לחוק העונשין העוסקת בבעילה אסורה בהסכמה, אך ישנן עבירות נוספות המתייחסות ליחסי מין עם קטינים שלעיתים מתייחסים אליהן בשיח הציבורי כ"בעילת קטינה".
בחלק מהמדינות, קיום יחסי מין עם קטינים מתחת לגיל ההסכמה נחשב בכל מקרה לאונס ומכונה אונס סטטוטורי. החוק במדינת ישראל מבחין בין כמה וכמה מצבים בהם מעורבים קטינים ביחסי מין, ובין כמה וכמה דרגות חומרה. כן רואה החוק את העובדה כי עבירה פלילית בוצעה כנגד קטין, כנסיבה מחמירה המביאה להחמרה בעונש, או להחמרה אחרת, כגון הארכת תקופת ההתיישנות. כן חלה חובת הדיווח על בעלי מקצועות מסוימים, כגון עובדים סוציאליים, כאשר הם מגלים כי נעברה עבירה מסוג זה כלפי קטין. המונח "קטין" על פי החוק הישראלי בעבירות אלו הוא גמיש, ויכול להגיע בנסיבות מסוימות עד ל-21 שנים.
בעילה
בעילה מוגדרת בסעיף 345(ג) לחוק העונשין כהחדרת איבר מאברי הגוף או חפץ לאיבר המין של האישה. החוק הישראלי מבחין בין מספר שלבים בהתבגרותה של האישה, ומדרג את העבירות הכרוכות בבעילת קטינה (עד לגיל 21) על פי חומרתן -
מעשה סדום
החוק מגן רק על קטינה מפני בעילה, ואינו עוסק בקטין. סעיף 347(ג) לחוק העונשין מגדיר כמעשה סדום החדרת כל איבר או חפץ לפי הטבעת של אדם, או החדרת איבר המין לפיו. הסעיף חל בצורה שווה על נשים ועל גברים. חוק העונשין מחיל על ביצוע מעשה סדום את המדרג הגילאי שהוא מחיל על בעילה.
בעילת קטינה כנסיבה מחמירה
על פי סעיף 346 לחוק העונשין, אם מעשה אונס בוצע בקטינה, שגילה פחות מ-16 שנים, הרי שזו נסיבה מחמירה שיש בה כדי להחמיר את העונש מ-16 שנים ל-20 שנים. כך גם, בהתאמה, בנוגע למעשה סדום ומעשה מגונה, ולעבירות בתוך המשפחה. עבירות מין בקטינים בתוך המשפחה (בנוסף לכל עבירות האונס) נושאות גם עונש מינימלי שלא יפחת מרבע העונש המקסימלי, ולא ירוצה כולו במאסר על תנאי, אלא יש צורך בתקופת מאסר בפועל.
התיישנות
סעיף 354 לחוק העונשין מאריך את תקופת ההתיישנות. מניין ההתיישנות בעבירה שנעברה בקטין מתחיל, בדרך כלל, בהגיעו לגיל 18. מניין ההתיישנות בעבירת מין שנעברה בקטין על ידי קרוב משפחה או אחראי מתחיל בהגיעו לגיל 28.
נישואים
כשהקטינה עברה את גיל 14 ובעילתה אינה מסווגת סטטוטורית כאונס, אז בעילתה בהסכמה אסורה על פי החוק רק במקרה בו הבועל אינו נשוי לקטינה. מכאן שהחוק צופה מצב בו קטינה שגילה פחות מ-16 תהיה נשואה. על פי חוק גיל הנישואין, תש"י-1950, אין לערוך נישואין או קידושין של נער או נערה שטרם מלאו להם 18 שנים. כל המעורב בטקס מסוג זה, לרבות בני הזוג, עורך הנישואין והורי הקטינים, דינו מאסר שנתיים. עם זאת, במקרים מיוחדים הנדונים בחוק רשאי בית המשפט לענייני משפחה להתיר נישואי קטינים.
רכבת הדואר התת-קרקעית במינכן
רכבת הדואר התת-קרקעית במינכן הוקמה בשנת 1910 על ידי ופעלה עד שנת 1988. היא נועדה לייעל את העברת דברי הדואר בין ובין בית הדואר המרכזי של העיר. הרכבת, שפעלה ללא נהג, נסעה על מסילה צרה ברוחב של 45 ס"מ בתוך מנהרה תת-קרקעית שנחפרה לאורך 350 מטרים. הרכבת והמנהרה שופצו מספר פעמים לאורך השנים. בשנת 1988, עם העברת בית הדואר למיקום חדש, יצאה הרכבת מכלל שימוש.
הרקע להקמת רכבת הדואר התת-קרקעית
המרחק הקצר שהפריד בין שני המבנים הוביל את מנהלי הדואר למחשבה על עקיפת התנועה הסואנת שברחוב ארנולף על ידי רכבת מטען חשמלית שתנוע בתוך מנהרה תת-קרקעית.
הקמת הרכבת הדואר
עם קבלת ההחלטה על הקמת רכבת הדואר התת-קרקעית החלה העבודה על חפירת המנהרה שתחבר את שני המבנים. תוואי המנהרה יצא מתחת לרציף של תחנת הרכבת במינכן, והחל להעמיק במסלול מעוגל שקוטרו 25 מטרים עד לעומק של 6.8 מטרים. מכאן טיפסה המנהרה בשיפוע מתון לכיוון בית הדואר המרכזי של מינכן, שם התפצלה לשתי מנהרות מקבילות שהובילו אל התחנה ששרתה את בית הדואר. בהמשך התוואי נחפרה המנהרה במסלול מעגלי לעבר התחנה האחרונה אשר שימשה לצורכי תחזוקה. אורך המנהרה היה כ-350 מטרים, רוחבה 2.35 מטרים וגובהה מטר ושמונים ס"מ.
במכרז לבניית הציוד הנייד של רכבת הדואר זכתה, שהייתה אחת החברות המובילות בתחום בגרמניה. תשתית החשמל ומערכות השליטה ברכבת בוצעו על ידי.
קו הרכבת נחנך ביום 10 באוקטובר 1910. בעיתון המקומי Münchner Neuesten Nachrichten נכתב באותם ימים:
מבנה רכבת הדואר
הציוד הנייד של הרכבת כלל קטרים חשמליים וקרונות בעלי מבנה ייחודי שתוכננו ונבנו במיוחד עבור רכבת הדואר. הקטרים החשמליים, שנעו באופן אוטומטי ללא נהג, צוידו בזרועות גבוהות בעזרתן קיבלו אספקת חשמל משני כבלים שנמתחו בחלקה העליון של המנהרה. קרונות הרכבת, שהיו במשקל עצמי של 150 ק"ג ויכלו לשאת מטען של 120 ק"ג, צוידו במנגנון רכינה אוטומטי שאפשר לטעון ולפרוק במהירות את שקי הדואר בתחנות. מסוע הוביל את שקי הדואר באופן אוטומטי מרציף הפריקה אל עמדות המיון שבבית הדואר.
כל אחת מיחידות הרכבת הורכבה מקטר וארבעה קרונות. שניים מן הקרונות חוברו לפני הקטר ושניים מאחוריו, כך שבכל מצב הקטר דחף שני קרונות וגרר שניים. הרכבת נעה במהירות של כעשרה קילומטרים בשעה, עברה את המרחק של 350 מטרים במשך כדקה וחצי, וביצעה כעשר נסיעות הלוך וחזור בכל שעה.
שיפוץ רכבת הדואר בתום מלחמת העולם השנייה
בשלהי מלחמת העולם השנייה נפגעה רכבת הדואר של מינכן מספר פעמים. בהפצצה אסטרטגית שנערכה בשנת 1944 נהרסה לחלוטין תחנה מספר 3 שבחצר משרד התחבורה, והרכבת המשיכה לפעול רק בין תחנה מספר 1 לתחנה מספר 2. בהתקפה אווירית אחרת, שנערכה בשנת 1945, פגעה פצצה ישירות בקטע המרכזי של המנהרה, בין תחנה מספר 1 ותחנה מספר 2, וגרמה לקריסת המנהרה ולהשבתת רכבת הדואר.
לאחר המלחמה, בשנת 1948, שוקמה המנהרה וחודשה פעילותה של רכבת הדואר. בתקופה זו גדל מאוד היקף המכתבים בהם נדרש הדואר לטפל, והיה צורך לקרב את נקודת הפריקה של הרכבת אל האזור בו בוצע מיון המכתבים בתוך בית הדואר. בשנת 1950 הוארכה המנהרה בעוד 50 מטרים מעבר לתחנה מספר 3 ונבנתה תחנה נוספת, תחנה מספר 4.
חידוש רכבת הדואר
בשנת 1966 החלה הנהלת הרכבת הפדרלית הגרמנית בפרויקט הענק של הקמת הרכבת התחתית של מינכן. המנהרה של רכבת הדואר עמדה בדרכו של הנתיב המתוכנן לרכבת התחתית, ולא היה מנוס מלהרוס את הקטע הבעייתי. בחודש אוגוסט 1966 הופסקה פעילותה של רכבת הדואר, והציוד ההיסטורי שלה הועבר למוזיאונים שונים בגרמניה. קטרים מספר 3, 4 ו-22 נשמרו ב, קטר מספר 21 נשמר במרכז התחבורה, שלוחה של המוזיאון הגרמני למדע במינכן, וקטר מספר 23 נשמר ב.
מנהלי הדואר, שלא רצו לוותר על אמצעי התחבורה האמין והיעיל שעמד לרשותם, החליטו במחשבה שנייה להתחיל מיד בחפירת מנהרה חדשה בתוואי שונה. היא עקפה את מסלול מנהרת הרכבת התחתית והתחברה בהמשך אל התוואי הישן של מנהרת הדואר משנת 1910. המנהרה החדשה נבנתה מחלקי בטון יצוקים מראש, להבדיל מן המנהרה ההיסטורית שהייתה מחופה בלבנים. מסילת ברזל חדשה הונחה בתוך המנהרה, ומערכת שליטה אלקטרונית חדישה הותקנה לאורך המסילה.
חברת רכבות בשם "בראון, בוורי ושי" זכתה במכרז לשיפוץ וחידוש הקטרים והקרונות של רכבת הדואר. למערכת הישנה הייתה קיבולת של 400 שקי דואר בשעה, כמות שלא הספיקה עוד לטיפול בהיקף הדואר שעבר דרך בית הדואר במינכן, ורכבת הדואר המשופצת נבנתה כך שתתמודד עם כמויות דואר גדולות בהרבה.
בעיצובה החדש כללה המערכת שתי מסילות מקבילות עליהן נעו שתי רכבות הלוך וחזור באופן מתמיד. הרכבת השלימה את המסע בין תחנה מספר 1 לתחנה מספר 4 בתוך 132 שניות, במהירות של 10.3 קמ"ש. הרכבת ביצעה 275-300 מסעות ביממה, כשעל כל אחד מארבעת הקרונות מועמסים 8-10 שקי דואר. בשיא פעילותה העבירה הרכבת כ-11,000 שקי דואר ביממה. בתחנה מספר 1 הועברו שקי הדואר באמצעות מסוע לעבר פיר ספירלי שהעלה אותם אל מפלס רציף הדואר בתחנת הרכבת, שם הם הועמסו על עגלות משא מיוחדות והועלו על רכבות הדואר.
רכבת הדואר התת-קרקעית החדשה הושלמה והחלה לפעול ביום 20 בדצמבר 1966, בדיוק בזמן על מנת לאפשר לדואר להתמודד עם כמויות הדואר הגדולות שנשלחו לרגל חג המולד.
הפסקת השימוש ברכבת הדואר
בשנת 1988 הועבר בית המיון המרכזי של מינכן לאתר אחר, והנהלת הדואר נדרשה לבחון את המצב ולהחליט לגבי עתידה של רכבת הדואר. בעקבות מחקרים שבוצעו התברר כי כדי להוביל בתקופות שיא כמות של 1,200 שקי דואר בשעה, ניתן להסתפק במנהרה דו סטרית בה ינועו כלי רכב חשמליים עם נהג. כלי הרכב החשמלי, שאורכו שבעה מטרים ומהירותו 18 ק"מ בשעה, העביר את המכתבים בין בית הדואר ובין תחנת הרכבת במהירות, באופן ידידותי לסביבה, ומבלי ליצור הפרעה לתנועה.
קטע ממנהרת הדואר באורך של כ-200 מטרים הוסב בעלות של שישה מיליון מרקים גרמניים לתנועה של כלי רכב חשמליים. המנהרה המוסבת הוקמה ברוחב של 4 מטרים ובגובה של שני מטרים וחצי.
רכבת הדואר התת-קרקעית במינכן הושבתה ביום 21 באפריל 1988. ארבעת הקטרים ששימשו אותה הועברו לתצוגה במוזיאון הגרמני, במוזיאון הדואר, במוזיאון התחבורה, ובבית הדואר החדש של מינכן.
ראו גם
רכבת הדואר התת-קרקעית בלונדון רכבת הדואר התת-קרקעית בציריך רכבת המטען התת-קרקעית בשיקגו
רפי כהן (שף)
רפי כהן (נולד ב-1975) הוא שף ישראלי, בעליה לשעבר של מסעדת ביסטרו "רפאל".
ביוגרפיה
רפי כהן נולד בירושלים וגדל במושבה הגרמנית. הוא החל לבשל בחיק משפחתו בגיל צעיר. את רזי המטבח המרוקאי למד בגיל תשע מסבתו עזיזה, ילידת קזבלנקה, שהתגוררה בקטמונים. כהן התקבל בגיל שלוש עשרה כמתלמד במחלקת קונדיטוריה של מלון המלך דוד בירושלים. כנער עבד במסעדת גראפה. במהלך שירותו הצבאי עבד במסעדת ארקדיה מיום פתיחתה תחת השף עזרא קדם. לאחר שחרורו מצה"ל, שהה במשך שנתיים בפריז, ושם התלמד אצל אלן פאסאר ופייר גנייר. לאחר מכן עבר ללונדון למשך שנה וחצי, ושם התלמד אצל השף מרקו פייר וייט, באיטליה למד במלון-מסעדה "דון אלפונסו" במאסה לוברנסה, ביישוב סנט'אגאטה סואי דואה גולפי, שעל יד נאפולי. ארבעת המורים שלו היו בעלי שלושה כוכבים במדריך מישלן כל אחד. בשובו לישראל שב לעבוד במלון המלך דוד, במסעדת "לה רז'אנס", הפעם כשף ראשי.
ב-17 באוקטובר 2001 פתח כהן את מסעדת רפאל בתל אביב. התבשילים מבוססים על המטבח הישראלי, ולהם נוספו בשרים ופירות ים. המסעדה זכתה לתשבחות במדורי ביקורת המסעדות השונים. בשנת 2004 נפתח במקום בר חמארה, שבו מוגש מגוון של משקאות אלכוהוליים יחד עם מנות בר. במסעדה העסיק בין השאר את השף יובל בן נריה כטבח, אשר הקים בהמשך מספר מסעדות משלו.
מאז שנת 2009 מפתח כהן קו סלטים ביחד עם סלטי צבר.
בסוף 2013, פתח כהן מסעדה נוספת, "חמש" ברחוב מנדלי בתל אביב. באפריל 2014 סגר רפי כהן את המסעדה לחודש לאחר שלטענתו התגלתה מעילת ענק בכספי המסעדה באמצעות מערכת המחשוב. בשיאה של הפרשה התמוטט כהן ואושפז. באפריל 2017 נסגרה המסעדה שוב ועובדיה ביקשו לקבל צו פירוק מאחר שלטענתם לא שולמו להם משכורות מאז פברואר וכהן אינו ניתן להשגה. קדמו לסגירה זו שנתיים בהן רפי כהן הסתבך בתביעות משפטיות מול עובדים לשעבר.
ב-7 בספטמבר 2017 שב כהן לישראל ונעצר בנתב"ג עם שובו בגין היעדרותו מדיונים משפטיים המתנהלים נגדו בגין תקיפה. ב-6 בנובמבר נעצר שוב בחשד כי איים לרצוח את שותפו העסקי לשעבר. הלה הגיש תלונה במשטרה ולאחר זמן קצר, כהן נעצר.
באפריל 2018 הוכרז כהן כפושט רגל. בפברואר 2023 הורה בית המשפט המחוזי בתל אביב להקצות 450 אלף ש"ח מתוך הכספים שהצטברו בתיק פשיטת הרגל לשיקומו של כהן.
באפריל 2021 נעצר כהן לאחר שפרץ לבית הכנסת ותקף את בתו של רב בית הכנסת לאחר שניסתה להניסו החוצה.
יחסי פרו–צ'ילה
יחסי פרו–צ'ילה הם היחסים הבינלאומיים בין פרו וצ'ילה. שתי המדינות ממוקמות בחלקה המערבי של אמריקה הדרומית וחולקות גבול יבשתי באורך 169 ק"מ.
בזירה הבינלאומית, שתי המדינות חברות מלאות בארגון מדינות אמריקה (OAS), בוועדה הכלכלית לאמריקה הלטינית ובקריביים, בפורום לקידום דרום אמריקה ובארגון המדינות האיבריות-אמריקאיות לחינוך, מדע ותרבות (OEI).
רקע
לצ'ילה ופרו היסטוריה משותפת מעת היותם חלק מאימפריית האינקה במהלך המאה ה-15. בעת שהשטחים היו חלק מהאימפריה הספרדית, המדינות היוו את מלכות המשנה של פרו והקפיטניה חנרל של צ'ילה.
המאה ה-19
בשנת 1820 הצטרפה צ'ילה עם הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה - כיום ארגנטינה - לפרו במלחמת העצמאות, תוך מתן כוחות ותמיכה ימית. כאשר שתי המדינות זכו בעצמאותם, צ'ילה ופרו חלקו יחסי שלום כתוצאה מהיעדר גבול בין שתי המדינות ויצירת קשרים שהגדילו עוד יותר את השלום.
בשנת 1823, ברנרדו או'היגינס, שנחשב לאבי המדינה על ידי הצ'יליאנים והיה בנו של אמברוסיו או'היגינס, אחד ממלכי המשנה של פרו, היגר עם משפחתו לגלות ברפובליקה החדשה של פרו, העצמאית. לאחר שהתפטר מתקפידו כמנהל העליון של צ'ילה, עד למותו בשנת 1842 בקאסה או'היגינס בלימה.
מאוחר יותר, במהלך עשור הסכסוכים שקדמו למלחמת האוקיינוס השקט, פרו ניסתה לנהל משא ומתן לפתרון שליו ודיפלומטי בין בוליביה לצ'ילה. אף על פי שלפרו הייתה ברית הגנה סודית עם בוליביה נגד צ'ילה, פרו לא הכריזה מלחמה על צ'ילה, גם אחרי שצ'ילה פלשה לנמל אנטופגסטה בבוליביה. הסכסוך לא הוכרז רשמית עד שצ'ילה הכריזה מלחמה על בוליביה ופרו ב-5 באפריל 1879. פרו הכריזה מלחמה על צ'ילה למחרת וגירשה את תושבי צ'ילה. הסכסוך בין הצדדים הלוחמים הביאה לפלישה צ'יליאנית לפרו, חורבן מספר ערים פרואניות בעקבות העמדה הצבאית הצ'יליאנית, וכיבוש בירת פרו. המלחמה בין השתיים הסתיימה באמנות אנקון בשנת 1883 ושל לימה בשנת 1929.
המאה ה-20
בין השנים 1973–1980 יחסי צ'ילה ופרו היו מתוחים; בזמן שצ'ילה הייתה תחת שלטון הדיקטטורה הצבאית, בראשותו של אוגוסטו פינושה, פרו נשלטה על ידי הממשלה המהפכנית של כוחות הצבא בראשותו של הגנרל חואן ולסקו שמונה גם לנשיא הממשלה הצבאית, וקידמה רפורמות בעלות אופי לאומני.
בשנת 1979, לקראת ציון מאה שנה למלחמת האוקיינוס השקט, סדרת הכנות צבאיות פרואניות הביאו את שלטונות צ'ילה להניח כי תיערך פלישה פרואנית בסופו של דבר, ולכן מיקשה צ'ילה את גבולותיה במאות אלפי מוקשים נגד טנקים ונגד אדם.
המאה ה-21
החל משנת 2002 החלו ממשלות שתי המדינות בתהליך תיחום הגבול בהתאם להסכמים הבינלאומיים שנחתמו באמנת אוטווה. ב-22 באוגוסט 2006 נחתם הסכם הסחר החופשי צ'ילה-פרו אשר נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2009.
בשנת 2008 פרו תבעה את צ'ילה על המקרה של הסכסוך בתיחום הגבול הימי בין צ'ילה ופרו לפני בית הדין הבינלאומי לצדק בהאג. בשנת 2014 בית המשפט נתן את פסק דינו, אשר שינה את הגבול הימי בין שתי המדינות באזור הכלכלי הבלעדי.
בשנת 2017, התקיים הקבינט הדו-לאומי צ'ילה-פרו הראשון בלימה, אשר בו התכנסו המנהיגים, מישל בצ'לט ופדרו פבלו קוצ'ינסקי, יחד עם שרי החוץ שלהם על מנת להגיע להסכמות משותפות.
יחסים מסחריים
היחסים המסחריים בין שתי המדינות הם משמעותיים. באמצעות הסכם ההשלמה הכלכלית שנחתם בין צ'ילה לפרו, שנכנס לתוקף ב-1 ביולי 1998, שתי המדינות הסכימו לבטל מכסים שישפיעו על סחר דו-צדדי בסחורות. תהליך הרחבת ההסכם לכדי הסכם סחר חופשי הסתיים בלימה ב-22 באוגוסט 2006, כאשר החוזה נחתם על ידי הרשויות בשתי המדינות, ונכנס לתוקף ב-1 במרץ 2009.
בשנת 2012, צ'ילה ופרו ייסדו יחד עם קולומביה ומקסיקו את הברית הפסיפית, ברית אזורית בעניינים כלכליים, חופש הגירה והיבטים אחרים.
בשנת 2016, חילופי המסחר בין שתי המדינות הסתכמו ב-2,551 מיליון דולר. המוצרים העיקריים שייצאה צ'ילה לפרו היו נחושת, תכשירים למשקאות לא אלכוהוליים ומקרל קפוא, ואילו פרו מייצאת לצ'ילה בעיקר נחושת, תרכיזי מוליבדן וחומצה גופרתית.
הגירה
ההגירה הפרואנית לצ'ילה גדלה בעשורים האחרונים מסיבות שונות. על פי מפקד האוכלוסין הצ'יליאני בשנת 2012, מספר התושבים הפרואנים החוקיים במדינה מסתכם ב-103,624 נפש, המהווים את המושבה הזרה הגדולה ביותר במדינה עד שנת 2019, אז עקפה אותם הקהילה הוונצואלית בצ'ילה. צ'ילה מייצגת 9.5% מההגירה הבינלאומית של הפרואנים לשנת 2013. מצד שני, ההגירה הצ'יליאנית בפרו הושוותה בחודשים האחרונים לזו של הפרואנים שמגיעים לעבוד בצ'ילה, כך עולה ממחקר שנערך על ידי מצפה ההגירה הבינלאומי.
פארי פלאז'
פריז היא מהערים הגדולות באירופה, ומספר תושביה כולל המטרופולין מגיע ל-12,067,000. פריז שוכנת בצפון מערב צרפת, בלב מישור האגן הפריזאי הגדול, על גדות נהר הסן, רחוקה מרחק משמעותי מכל חוף ים אמיתי.
בשנת 2002 יזם ראש העיר הנבחר ברטראן דלנואה את המיזם, בו גודר שטח על גדות נהר הסן, אליו הובאה כמות גדולה של חול, וכן גם כיסאות-נוח ושימשיות, מקלחות ציבוריות ומלתחות, צימחיה תואמת לרבות עצי דקל, ואפילו צדפים. לאורך האזור נבנו מספר בריכות שחייה המאפשרות לתיירים ליהנות לא רק מחוף מלאכותי באמצע האזור האורבני, אלא גם משחייה ורחצה במים.
עלות המיזם היא מעל 15 מיליון אירו בשנה, ובחודש שבו הוא פועל מבקרים בו (נכון ל-2007) ארבעה מיליון תיירים.
מתחילתו בשנת 2002 ועד 2017, הוקם המיזם בכל שנה על ידי חברת הבניה לאפארז' הולסים. בשנת 2017 הפסיקה עיריית פריז את ההתקשרות עם החברה, ובעקבותיה הופסק המיזם באופן זמני, לאחר שהתגלתה תמיכתה המוצהרת של החברה בדאעש ובדרישת נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לבנות את חומת ההפרדה בגבול מקסיקו-ארצות הברית
אלבטרוס גלאפגוס
אלבטרוס גלאפגוס (שם מדעי: Phoebastria irrorata) הוא המין היחיד במשפחת האלבטרוסיים שחי באזורים טרופיים במשך כל חייו. זהו העוף הגדול ביותר החי באיי גלאפגוס. שלא בעונת הרבייה, חיים אלבטרוסים אלו בעיקר באזורים החופיים באקוודור ובפרו. תוחלת חייו נעה בין 40 ל-45 שנים.
מאפיינים
אלבטרוסי גלאפגוס הם עופות בינוניים בגודלם. אורכם מגיע ל-86 סנטימטרים, ומשקלם ל-3.4 קילוגרמים. מוטת כנפיהם היא כ-2.27 מטרים. ייחודם מתבטא בצווארם ובראשם הצבועים בצהוב חיוור, בניגוד לגופם, שהוא ברובו חום. מאפיין בולט אף יותר הוא מקורם הארוך שצבוע בצהוב בהיר - זה האחרון נראה גדול באופן לא-פרופורציונלי למידות גופם וראשם. לפרטים הצעירים ניצוי חום רך. אלבטרוסי גלאפגוס ניזונים בעיקר מדגים, מדיונונים ומסרטנים. לעיתים הם יתקיימו על מזון לא טרי, כמו שאריות מזון שעוכלו ושהוקאו (העלאת גירה) על ידי עופות אחרים. בשעת הציד, האלבטרוס יתמקד באזור באוקיינוס בו טרפו נוטה לשחות בסמוך לפני המים. הוא עשוי לחפש ולצוד טרף במרחק רב מגוזליו.
אלבטרוסי גלאפגוס מקננים באופן בלעדי באי אספניולה השייך לאיי גלאפגוס. הקנים נבנים באזורים עם לבה, סלעי בזלת וצמחייה מועטה. נוהגי החיזור מיוחדים ומרהיבים. הם כוללים הקפות מקור מהירות, נקישות מהירות, והשמעת קולות רמים תוך הרמת הראש והמקור מעלה. הביצים מוטלות בין החודשים אפריל ויוני, ותקופת הדגירה אורכת חודשיים ימים. שבועיים לאחר בקיעתם הגוזלים נשארים יחד במין "פעוטון", בעוד שההורים עפים לים על מנת למצוא מזון. בשובם, ההורים מאכילים את גוזליהם בכמויות גדולות של דגים שמנוניים שהם כבר עיכלו בעצמם (המזון מועבר לצאצאים כשהוא מעוכל). ההורים עשויים להאכיל את גוזליהם בלמעלה משני קילוגרמים של שמן. מראה הגוזלים בגדילתם מגושם וחסר חן. הגוזלים מגיעים לגודל מלא עד חודש דצמבר, ועוזבים את המושבה חודש לאחר מכן. הזכר והנקבה מזדווגים זה עם זה ונשארים נאמנים זה לזה עד ליום מותו של אחד מהם.
אלבטרוסי גלאפגוס ידועים במיומנויות התעופה המפותחות שלהם. הם יכולים לעוף במשך מספר שעות בלי הפסקה. טכניקת תעופה בה הם משתמשים תכופות היא תעופה עם הרוח ודאייה ממושכת. בדרך זו הם מנצלים את מהירות הרוח בגובה של יותר מ-15 מטרים מעל פני הים - הרוח מאפשרת להם לדאות תוך השקעת מאמץ קטן יחסית. עם זאת, כנפיהם הגדולות וגופם הרזה מקשים עליהם בזמן ההמראה והנחיתה. כדי להקל על עצמם בזמן ההמראה, הם נוהגים להמריא ממצוקים. בזמן ההמראה בים, לעומת זאת, הם נעזרים בכפות רגליהם המכוסות קרומי שחייה, ברוח ובגלים.
אוכלוסיית אלבטרוסי גלאפגוס שחיה באזור מוגנת על ידי צוות הפארק הלאומי שבמקום. עם זאת, גורמים אחרים מפריעים להם ומעמידים אותם בסכנה: תחום תפוצה טבעי מצומצם, לכידה כשלל לוואי (Bycatch) של דיג, הפרעה מצד תיירים, מחלות והשפעת הציד הבלתי-חוקי במים הסמוכים. הגורם שאחראי לנזק העיקרי למין הוא ככל הנראה הלכידה כשלל לוואי על ידי דייגים, מה שהוביל לשינוי הערכת הסיכון שלו על ידי איגוד השימור העולמי (IUCN) בשנת 2000: מ"קרוב לסיכון" ל"פגיע". ב-2001 נאמד מספר הפרטים הבוגרים בכ-34,700, אולם נראה שמאז החלה אוכלוסייתו להציג מגמת הידלדלות בקצב לא ידוע. בנוסף, נראה שהלכידה כשלל-לוואי פוגעת בזכרים יותר מאשר בנקבות, וכך נפגע גם היחס בין המינים. מאחר שבמצב העניינים הנוכחי המין מאוים על ידי קריסת האוכלוסייה עד לכדי הכחדה, מצב השימור שלו שונה ל"בסכנת הכחדה חמורה" בשנת 2007.
943
נולדו
אדגר, מלך אנגליה
ניקו פאס
ניקולס "ניקו" פאס מרטינס (בספרדית: Nicolás "Nico" Paz Martínez; נולד ב-8 בספטמבר 2004 בסנטה קרוס דה טנריפה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי-ארגנטינאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ריאל מדריד מלה ליגה.
קריירת מועדונים
פאס גדל במחלקות הנוער של סן חואן, טנריפה וריאל מדריד. בשנת 2022 החל לשחק בריאל מדריד קסטיליה, קבוצת המילואים של ריאל מדריד.
קריירה בינלאומית
נכלל בסגל נבחרת ארגנטינה עד גיל 20 לטורניר אליפות אמריקה הדרומית עד גיל 20 בשנת.
פיל לורד וכריסטופר מילר
פיל לורד וכריסטופר מילר הם צמד קולנוענים אמריקאים, היוצרים את סרטיהם במשותף: מביימים, כותבים ומפיקים. השניים זכו בפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר על עבודתם בהפקה "ספיידרמן: ממד העכביש".
קורות חיים
לורד נולד ב-12 ביולי 1975 במיאמי, מילר נולד ב-23 בספטמבר 1975 באוורט, וושינגטון. השניים למדו יחד בדארטמות' קולג'. במהלך שהותם בדראטמות' פרסם עיתון בית הספר פרופיל על מילר, שמשך את תשומת לבו של מייקל אייזנר, מנכ"ל חברת וולט דיסני. לדברי לורד, אייזנר הביא את הפרופיל לידעת חבריו המנהלים בדיסני, ואלו קבעו פגישה עם מילר. מילר הסכים בתנאי שיותר לו להביא עמו את לורד. בפגישה הוצעה להם עסקת פיתוח לשנתיים ב-Disney Television Animation.
קריירה
בשנת 2009, לאחר תהליך ממושך הוציאו השניים את סרטם העלילתי הראשון, גשם של פלאפל, אותו ביימו וכתבו יחד. הסרט זכה להצלחה וביקורות חיוביות.
לאחר מכן בקשו השניים לנסות משהו שונה, והציעו את עצמם כבמאים לתסריט "רחוב ג'אמפ 21" שכתב מייקל באקול. האולפן הסכים, והשניים ביימו את סרט הלייב אקשן הראשון שלהם. הסרט זכה להצלחה, שהובילה להפקת סרט המשך "רחוב ג'אמפ 22".
בשנת 2014 ביימו השניים את סרט ההנפשה סרט לגו, על פי תסריט שכתבו. הסרט זכה להצלחה שבעקבותיה הופקו סרטי ספין אוף, ואף סרט המשך על פי תסריט שכתבו הצמד.
בינואר 2017 השניים החלו לעבוד על ביום הסרט "סולו: סיפור מלחמת הכוכבים". ב-20 ביוני 2017 דווח כי הם פוטרו על ידי חברת לוקאספילם בשל "חילוקי דעות יצירתיים".
הצמד נבחר ב-2015 על ידי סרטי סוני הנפשה ליצור סרט הנפשה על דמותו של ספיידרמן. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2018 בשם "ספיידרמן: ממד העכביש". השניים כתבו את התסריט, ואף היו חלק מן המפיקים. הסרט זכה להצלחה בקורתית נרחבת, ואף זכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר.
משרד זכויות האדם של עיראק
המשרד לזכויות האדם היה משרד ממשלתי בממשלת עיראק, שפעל בין השנים 2003 לבין 2015. המשרד הוקם על ידי הרשות הזמנית לקואליציה כאשר הוקמה מועצת הממשל העיראקית לאחר הפלישה לעיראק במהלך מלחמת עיראק.
המשרד עוסק בין בזכויות אדם, קורבנות של משטרו של הנשיא העיראקי לשעבר סדאם חוסיין, זכויות של נפגעי פעולות טרור, זכויות של קדושים מעונים, זכויות אסירים והאחראיות על קברי אחים בשטח עיראק.
המשרד פורק כחלק מסדרה של פירוק משרדים נוספים בממשלה העיראקית, מלבד המשרד לזכויות אדם פורק גם המשרד לענייני נשים, המשרד לעניינים פרובינציאליים ומשרדים נוספים.
נבחרת גביע הפדרציה של רוסיה
נבחרת גביע הפדרציה של רוסיה (ברוסית: Сборная России по теннису в Кубке Федерации) היא נבחרת הטניס הלאומית של רוסיה המשחקת בגביע הפדרציה העולמי ומורכבת משחקניות הטניס הבכירות ביותר שלה. הנבחרת מנוהלת על ידי פדרציית הטניס הרוסית. מאז שנת 2014 קפטן הקבוצה היא אנסטסיה מיסקינה.
הנבחרת מתחרה בבית העליון ונחשבת לאחת הטובות בעולם.
חברות הנבחרת
נכון לנובמבר 2021:
היסטוריה
הנבחרת היא יורשת נבחרת טניס הנשים של ברית המועצות ומתחרה בטורניר מאז 1968, ומאז 1997 הנבחרת מתמודדת בבית העליון בגביע הפדרציה. הנבחרת שיחקה 133 משחקים וניצחה 91 מתוכם.
הנבחרת זכתה בגביע הפדרציה ב-2004, 2005, 2007 וב-2008 והעפילה לגמר ב-1988 (כנבחרת ברית המועצות), ב-1990 (כנבחרת חבר המדינות), ב-1999, ב-2001 ב-2011, 2013 וב-2015.
בנובמבר 2021 זכתה בגביע בילי ג'ין קינג, במה שהיה לתואר הקבוצתי החמישי בתולדותיה.
תנועת שח"ר
תנועת שח"ר (ראשי התיבות של שלום, חינוך ורווחה), היא תנועה שהוקמה ביוני 2002 על ידי יוסי ביילין במטרה לאחד את תנועות השמאל תחת הנהגתו. ביילין הקים את התנועה לאחר שהתאכזב ממדיניות העבודה בה היה חבר, ובמיוחד מחברותה בממשלת האחדות הלאומית בראשות אריאל שרון.
דרוננגאלם
דרוננגאלם (Drunengalm או Drunegalm) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 2,408 מטר מעל פני הים, וממוקם בקנטון ברן בשווייץ.
תנועת שח"ר
למרות הקמת התנועה לא פרש ביילין מהעבודה ואף התמודד בפריימריס לקביעת רשימתה לבחירות לכנסת ה-16 בדצמבר 2002, ואולם כשל להשיג מקום ריאלי. עקב כך פרש מהמפלגה עם יעל דיין, שכשלה אף היא בפריימריס והצטרפה לשח"ר. ימים ספורים לאחר מכן הודיעו השניים על ריצה משותפת עם מרצ והבחירה הדמוקרטית, ושוריינו להם המקומות ה-11 וה-12 ברשימה המאוחדת. המיקום הנמוך לו זכו נבע מכך שהשניים הצטרפו לאחר שכבר נקבעה רשימת מרצ לכנסת.
דרוננגאלם
גאוגרפיה
דרוננגאלם הוא ההר השלישי מצפון והחמישי מדרום, ברכס ההרים המפריד בין העמקים קנדר (Kandertal) ופרוטיג (Frutigtal) לבין העמקים זימן (Simmental) ודיאמטיג (Diemtigtal), המתחיל בהר ניזן שצופה על העיר שפיץ ואגם תון, וכולל מלבד דרוננגאלם את ההרים פרומברגהורן, הוניזן, מאנליפלואה, גסור ואלבריסטהורן.
תנועת שח"ר
תנועת שחר התמודדה עם המפלגות מרצ והבחירה הדמוקרטית בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2003, מלבד בחמש ערים - באר שבע ובית שאן שם התנועה לא נכנסה למועצת העיר, בחדרה ובמודיעין המפלגה זכתה לשני מנדטים כל אחת ובעיילבון שם התמודדה התנועה עם הבחירה הדמוקרטית ללא מרצ, אך כנציגי מרצ והרשימה המשותפת זכתה למנדט אחד.
דרוננגאלם
גאוגרפיה
ההר שוכן בין הר הפרומברגהורן מצפון וההר הוניזן מדרום.
תנועת שח"ר
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 גברה במפלגה המאוחדת אי הנחת מהשם החדש, שלא זכה להכרה מספקת בציבור, ועלו דרישות לחזור ולשנותו ל"מרצ". היו"ר ביילין התנגד לכך, וכפשרה הוחלט לשנות את שם המפלגה ל"מרצ-יחד".
דיוויזיית השריון ה-11 (בריטניה)
דיוויזיית השריון ה-11 של הצבא הבריטי הייתה דיוויזיית שריון בריטית אשר לחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
במרץ 1941 הוקמה הדיוויזיה ביורקשייר, והועמדה תחת פיקודו של פרסי הוברט. הדיוויזיה הייתה אמורה להשתתף במבצע לפיד, אולם לבסוף לא נשלחה לצפון אפריקה, מאחר שתנאי הקרקע שם לא התאימו כל כך ללוחמת שריון. זמן קצר לאחר הפלישה לנורמנדי ב-6 ביוני 1944, נחתה בנורמנדי הדיוויזיה, שם הייתה מעורבת בלחימה קשה במהלך המערכה בנורמנדי, ובמיוחד במבצע אפסום בסוף יוני, ובאמצע יולי במבצע גודווד. בעקבות התמוטטות הוורמאכט בנורמנדי לאחר קרב פאלז, דיוויזיית השריון ה-11, חצתה את נהר הסן ב-28 באוגוסט, כבשה את אמיין רק שלושה ימים לאחר מכן, והגיעה לאנטוורפן ב-3 בספטמבר, חמש שנים מאז תחילת המלחמה. לאחר שמילאה תפקיד קטן בלבד במבצע מרקט גארדן, הייתה הדיוויזיה מעורבת בקרב הבליטה ובמבצע ממשי בפברואר – מרץ 1945. הדיוויזיה חצתה את נהר הריין בסוף מרץ והשתתפה בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה, בתהליך שחרור מחנה הריכוז ברגן בלזן באמצע אפריל ונכנסה לליבק בתחילת מאי. יום הניצחון באירופה בא זמן קצר לאחר מכן, ובינואר 1946 פורקה הדיוויזיה.
הדיוויזיה הוקמה מחדש בשנת 1950, אולם פורקה שוב בשנת 1956 והוסבה לדיוויזיה ה-4.
גורם תמותה
גורמי התמותה אינם זהים בהכרח לסיבת המוות הסופית. דוגמה לכך אפשר לראות בסיבת המוות בצקת ריאות, שהיא אינה מחלה אלא תוצאה של אי ספיקת לב שמאלית. גם אי ספיקת הלב איננה בהכרח המחלה, היא יכולה להגרם מטרשת עורקים, שהיא המחלה וגורם התמותה האמיתי. לכן, כאשר באים לחקור את גורמי התמותה יש להתייחס לסיבת המוות לאור מחלת הרקע שהיא הגורם לפטירה.
במדינות שונות גורמי תמותה שונים התלויים באורח החיים של התושבים, בגורמים גנטיים, באיכות החיים ומצב מערכת הבריאות. ארגון הבריאות העולמי (WHO) מפרסם מעת לעת סטטיסטיקה לגבי גורמי התמותה בעולם.
סיבות המוות המובילות בישראל בקרב גברים ונשים הן מחלות ממאירות ומחלות לב.
Either Way
Either Way (בעברית: כך או כך) הוא סינגל שהוקלט על ידי הצמד מוזיקלי הבריטי Snakehips בהשתתפות הזמרת האנגלייה אן-מארי והראפ האמריקאי ג'ואי באדאס. השיר יצא לאור ב-28 ביולי 2017, על ידי חברת התקליטים סוני מיוזיק אנטרטיינמנט, כסינגל שלא מתוך אלבום.
יחסי אנגולה–ניגריה
יחסי אנגולה–ניגריה הם היחסים שבין רפובליקת אנגולה לרפובליקה הפדרלית של ניגריה.
היסטוריה
היחסים בין אנגולה לניגריה הם חזקים וממושכים, בעיקר לאור העובדה ששתי המדינות מייצרות ומייצאות נפט. שתי המדינות חברות באופ"ק, באיחוד האפריקאי, ובארגונים משותפים נוספים.
שיתוף פעולה כלכלי
בשנת 2016 עמד היקף הסחר בין שתי המדינות על 2 מיליון דולר בשנה. הייצוא של ניגריה לאנגולה עמד על 442,000 דולר, והייצוא של אנגולה לניגריה עמד על 1.56 מיליון דולר.
פרשת ההסגרה
ממשלת אנגולה עצרה בספטמבר 2007 את הנרי אוקאה הניגרי, מנהיג תנועת הגרילה "התנועה למען שחרור הדלתא של הניז'ר" ("Movement for the Emancipation of the Niger Delta"), ארגון המורדים הגדול ביותר בניגריה, באשמת העברה וסחר בנשק. הוא נלכד כשהגיע לשדה התעופה של לואנדה, בירת אנגולה, וניסה לעלות על מטוס במטרה לברוח לדרום אפריקה. בין אנגולה לניגריה אין הסכם הסגרה, בעיקר בשל העובדה שבניגריה עדיין יש עונש מוות, ובאנגולה לא מסגירים חשודים למדינות בהם הם עלולים להיענש בעונש מוות.
ב-21 בנובמבר הסכים ראש ממשלת אנגולה, ז'וזה אדוארדו דוש סנטוש, להסגיר את אוקאה לניגריה, אך משפטנים יעצו לממשלה לשקול את העניין שוב.
בינואר 2008 הודיע היועץ המשפטי לממשלה כי עדיין לא הוחלט האם אנגולה תסגיר את אוקאה.
ב-15 בפברואר 2008 הוסגר אוקאה סופית לניגריה. הוא הובא למשפט, שוחרר ב-13 ביולי 2009, נעצר שוב ב-2 באוקטובר 2010 והובא שוב למשפט. ב-21 בינואר 2013 הורשע ב-13 כתבי אישום שונים ונשלח ל-24 שנות מאסר.
יצחק מקורביל
רבי יצחק מקורביל (? - כ"ח באייר ה'ם', 29 באפריל 1280) היה מחכמי הראשונים במאה ה-13, ומבעלי התוספות בצרפת. פעל בקורביל. כתב את הספר "עמודי הגולה", הידוע יותר בכינויו ספר מצוות קטן.
ביוגרפיה
נולד בתחילת המאה ה-13 לרבי יוסף, והיה חתנו של רבי יחיאל מפריז.
למד אצל חותנו, רבי יחיאל, וכן אצל רבינו דוד, רבי משה בר שניאור ושאר אחיו, רבני איברא שבנורמנדיה, צרפת.
עיקר מפעלו הספרותי הוא ספר מצות קטן אותו כינה 'עמודי גולה' שמטרתו לתת ספר הלכה מעשי לפשוטי העם. רבי יצחק פעל רבות להפצת ספרו ברחבי קהילות אשכנז ואכן כתבי היד הרבים של הספר והעתקתו בתוך סידורי התפילה מלמדת על תפוצתו הרחבה. בנוסף חיבר תוספות לתלמוד וכתב תשובות ופסקים.
תלמידו המפורסם רבנו פרץ כתב הערות רבות על ספרו הסמ"ק והן משובצות במהדורות הנדפסות.
כונה גם "רבי יצחק בעל החוטם" (כינוי המופיע כבר בתלמוד הבבלי (תענית כט, א) ומתפרש כתואר של כבוד). יש אומרים שהסיבה בגינה זכה בכינוי זה היא משום שהיה לו חוטם גדול, או מכיוון שעל חוטמו צמחו שערות.
נפטר בכ"ח באייר ה'מ' (29 באפריל 1280).
אובי טופין
אובדיה ריצ'רד "אובי" טופין (באנגלית: Obadiah Richard "Obi" Toppin; נולד ב-4 במרץ 1998) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בקבוצת אינדיאנה פייסרס מליגת ה-NBA.
קריירת מכללות
בשנת 2017 החל ללמוד באוניברסיטת דייטון אשר בדייטון, אוהיו, אולם לא הורשה לשחק בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה מאחר שלא עמד בדרישות האקדמיות של ליגת המכללות. בעונתו הראשונה עם ה"דייטון פליירס", 2018/2019, קלע טופין 14.4 נקודות למשחק ב-66.6% קליעה מהשדה, ובסיום העונה נבחר לחמישיית העונה של מחוז Atlantic 10. בעונת 2019/2020 הציג שיפור משמעותי כאשר הוביל את קבוצתו בממוצעי נקודות (20.0), ריבאונדים (7.5) וחסימות (1.2) למשחק, והוליך אותה למאזן של 29 ניצחונות ו-2 הפסדים (בשל מגפת הקורונה לא נערך טורניר אליפות המכללות). בסיום העונה זכה בפרס נייסמית' ובפרס ג'ון אר. וודן המוענקים לשחקן המכללות המצטיין בארצות הברית.
קריירה מקצוענית
בדראפט ה-NBA 2020 נבחר טופין בבחירה השמינית, על ידי ניו יורק ניקס.
בשנת 2022 התחרה בתחרות ההטבעות של משחק האול סטאר וזכה במקום הראשון.
גילת רשתות לווין
גילת מתכננת ומייצרת מוצרים, ומספקת פתרונות כוללים ושירותים מקצה לקצה לתקשורת לוויינים. היצע המוצרים שלה כולל פלטפורמת רשת תקשורת לוויינית מבוססת ענן, מודמים במהירות גבוהה, אנטנות ניידות בעלות ביצועים גבוהים, ומגברי מצב-מוצק (SSPA) וממירי תדרים (BUC) להספקים גבוהים בעלי יעילות גבוהה. הפתרונות של גילת תומכים ביישומים רבים, אלו כוללים קישוריות פס רחב, תמסורת סלולרית, שירותים לארגונים, אינטרנט מהיר בטיסות (IFC), קישוריות לכלי שיט ולרכבות, וקישוריות לכוחות ביטחון, חירום והצלה.
היסטוריה
גילת רשתות לווין הוקמה בשנת 1987 על ידי יוצאי היחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין יואל גת, עמירם לוינברג, שלמה תירוש, גידי קפלן ויהושע לוינברג (אחיו של עמירם). כולם, למעט האחרון, הכירו במהלך השירות הצבאי, שהיו שותפים לפרויקט סודי, שזיכה אותם בפרס ביטחון ישראל. מפקדם בעת השירות היה זהר זיסאפל (שהקים מספר שנים קודם את חברת "רד תקשורת מחשבים"). לאחר שחרורם מהצבא החליטו להקים חברה ביחד, והפרויקט הראשון שבו זכו היה בתחום הטלוויזיה בכבלים, כאשר חברת דנקנר השקעות שכרה את שירותיהם לסייע בתכנון המכרז לטלוויזיה בכבלים ופרישת הרשת של חברת "מת"ב – מערכות תקשורת בכבלים". בהמשך סייעו ליתר חברות הכבלים שהוקמו באותה עת.
מטרתם בעת הקמת החברה הייתה לפתח מוצרים לשוק האזרחי וההזדמנות הגיעה כאשר חברת "ספייסנט" מארצות הברית, שהפעילה רשת של לוויינים לתקשורת נתונים, שכרה את שירותיהם לתכנון מערכות Very Small Aperture Terminal או בקיצור VSAT, תחנת בסיס זעירה לתקשורת נתונים חד-כיווניות. באותה עת תחנת VSAT אחת עלתה כ-15 אלף דולר והייתה בגודל של מקרר. "ספייסנט" ביקשה שיפתחו פתרון קטן וזול יחסית. את הפיתוח ביצעו תחילה במרתף ואחר כך בדירת שיכון בשכונת נווה שרת בתל אביב. כאשר הושלם הפיתוח, הם יצאו להדגים אותו לחברה ולמרות שפעל בהצלחה, "ספייסנט" החליטה תחילה לא לקנות את המוצר. בשלב הבא נדרשו לגייס מימון חיצוני להמשך הפעילות. סיוע ראשוני התקבל מקרן בירד ומנהלה אד מלבסקי, שעזר לגילת לחתום על הסכם לשיתוף פעולה אסטרטגי עם "ספייסנט", הכולל ביצוע מחקר ופיתוח משותף. את המימון החיצוני הראשון קיבלה גילת מקרן ההון סיכון היחידה שפעלה אז בישראל, קרן אתנה וחברת השקעות דיסקונט. גילת גייסה 1.5 מיליון דולר, לפי שווי של שלושה מיליון דולר.
בשנת 1991, השיקה גילת פתרון VSAT לתקשורת נתונים דו-כיוונית, אך החברה לא הצליחה למכור כמות משמעותית ממנו. פריצת הדרך העסקית הגיעה כאשר גילת מכרה את המוצר לרשת בתי-המרקחת Rite Aid בארצות-הברית, שהיו לה 2,700 סניפים. בעלי הרשת היו משפחה יהודית, שאיתה יצרו קשר דרך שמעון פרס. Rite Aid השתמשה בציוד של גילת לפריסת רשת תקשורת נתונים דו-כיווניות לסניפיה, באמצעות לוויינים. העסקה הייתה להצלחה הגדולה הראשונה של גילת, ובעקבותיה ביצעו הנפקה ראשונה לציבור בנאסד"ק, ב-1993, שבה גויסו כ-28 מיליון דולר לפי שווי של 150 מיליון דולר. קצב ההכנסות של החברה צמח ממיליונים בודדים בתחילת שנות ה-90, ל-54.5 מיליון דולר ב-1995.
בשנת 1994 רכש קונצרן ג'נרל אלקטריק את חברת-האם של "ספייסנט", קבוצת שירותי התקשורת. מכיוון ש"ספייסנט" הייתה חטיבה קטנה שלא בעסקי הליבה של התאגיד, הצליחו בשנת 1998 מנהלי גילת לשכנע את ג'נרל אלקטריק למכור להם את "ספייסנט" בתנאים נוחים, תמורת 225 מיליון דולר באמצעות החלפת מניות. בעקבות העסקה החזיקה ג'נרל אלקטריק ב-30% ממניותיה של גילת, והייתה לבעלת המניות הגדולה ביותר בחברה. ג'נרל אלקטריק מכרה את רוב המניות תוך שנים ספורות ברווח גדול.
בינואר 1999,הגישה גילת תשקיף לרשות ניירות ערך בארצות הברית להנפקה של מניות שההיקף הכספי שלה היה כ-275 מיליון דולר. גיוס ההון הגדול בכל הזמנים של חברה ישראלית בוול-סטריט עד אז. זה היה הגיוס הרביעי שגילת ביצעה בוול-סטריט עד אז, וסך ההון שגייסה הגיעה באותה עת לכ-400 מיליון דולר.
את שנת 1999, שנת הפעילות הראשונה לאחר רכישת "ספייסנט", סיימה גילת עם הכנסות של כ-338 מיליון דולר. בפברואר 2000, בשיא בועת הדוט-קום נסחרה בשווי של קרוב לארבעה מיליארד דולר. את שנת 2000, סיימה עם הכנסות שיא של 504.6 מיליון דולר, גידול של כ-49% מ-1999. אך בשנת 2002, לאחר התפוצצת בועת הדוט-קום, ירידה בהכנסות, וכישלון מיזם StarBand (מיזם ענק להקמת רשת לוויינים לאספקת שירותי אינטרנט מהיר דו-כיווני) נכנסה להליך של הסדר חוב. בעקבות חוב של כחצי מיליארד דולר, מתוכם 350 מיליון דולר לבעלי איגרות החוב שלה ועוד 150 מיליון דולר לבנקים, בעיקר לבנק הפועלים.
במרץ 2003, לאחר 16 שנה בהן שימש כמנכ"ל ויו"ר החברה פרש יואל גת מהתפקיד, בעקבות המשבר הפיננסי החריף אליה נקלעה החברה והסדר הנושים בעקבותיו. גם עמירם לוינברג, נשיא החברה, פרש מניהול החברה, אך המשיך לכהן כדירקטור. אורן מוסט, לשעבר המשנה למנכ"ל סלקום, מונה למנכ"ל ונשיא גילת, ואילו שלמה רודב מונה ליו"ר. מוסט עזב את תפקידו לאחר כ-15 חודשים.
ב-2015 זכתה בחוזה הגדול בתולדותיה, הקמת רשת תקשורת בפרו עבור 285 מיליון דולר.
בינואר 2020 הוסכם על מכירת החברה לחברת Comtech Telecommunications האמריקאית, לפי שווי של כ-577 מיליון דולר. לפני עסקה זו היו 34.1% ממניות "גילת" בידי קרן פימי ו-9.7% בידי מבטח שמיר.
פעילות
החברה היא ספקית מובילה של פתרונות תקשורת לווינית וטלקומוניקציה היברידית. גילת פועלת תחת שתי יחידות עסקיות, גילת פתרונות רשתות (GNS) וגילת תפעול רשתות (GNO). במשך השנים סיפקה החברה יותר מ-500,000 תחנות לווין זעירות (VSAT-Very Small Aperture Terminal) ביותר מ-80 מדינות על פני 6 יבשות.
מטה החברה של גילת ממוקם בפתח תקווה, מרכז Spacenet נמצא במקלין, וירג'יניה, ומרכזי rural operations נמצאים באמריקה הלטינית. בנוסף, לגילת יש 14 משרדים מקומיים ו- 4 מרכזי שירות ברחבי העולם.
חברות בת
במשך השנים הקימה גילת רשתות לווין מספר חברות בת כספין-אוף או כמיזמים משותפים בתחומים טכנולוגיים המשקים לתחומי פעילותה, בין השאר:
סטארבנד
סטארבנד קומיוניקשן (StarBand Communications) היה מיזם לאספקת אינטרנט מהיר באמצעות לוויין לשוק הצרכני בארצות הברית. המיזם הושק בדצמבר 1999 בשם Gilat2Home. החברה הכריזה שתספק לצרכנים חיבור לאינטרנט באמצעות תקשורת לוויינים, בקצב מהיר פי 400 מקווי טלפון עם חיבור ISDN, שהיה אז הטכנולוגיה הנפוצה לקישור לאינטרנט. שוק המטרה היה בעיקר קהל של 30 מיליון בתי אב שנמצאים רחוק משירותי ה-ADSL והאינטרנט בכבלים מפני שהם ממוקמים בפריפריה ובאזורים הרריים. גילת הודיעה כי היא צופה שלמיזם יהיו 2.7 מיליון מנויים כבר בשנת 2005. על פי התכנון גילת לא השקיע במיזם ישירות, אלא מכרה את ציוד ה-VSAT שלה במחיר נמוך מאוד כדי לאפשר תמחור תחרותי לצרכנים. ובעתיד, תוכל להוזיל את עלויות הייצור עקב היתרון לגודל.
בפברואר 2000 הודיע חברת מיקרוסופט כי היא מצטרפת למיזם עם השקעה של 50 מיליון דולר. ובאפריל 2000 חברת אקוסטאר, ספקית שידורי לוויין השנייה בגודלה בארצות הברית, ובנק ההשקעות ING ברינגס הצטרפו למיזם עם השקעות של 50 ו-25 מיליון דולר בהתאמה. באוקטובר 2000 Gilat2Home שינתה את שמה ל"סטארבנד" והגישה טיוטת תשקיף לגיוס של 287.5 מיליון דולר לפי שווי של כ-900 מיליון דולר בנאסד"ק. אך התפוצצות בועת הדוט-קום הביא לעיכוב בביצוע ההנפקה ובמרץ 2001 היא בוטלה. עם זאת המיזם זכה להצלחה יחסית וגייס ל-25,000 לקוחות עד סוף שנת 2000. עם זאת בתחילת 2001 הוא ניזקק לגיוס הון נוסף, אך כאמור הנפקתו בוטלה.
במאי 2001, הודיעה אקוסטאר על כוונתה להתמזג עם יוז, ספקית שידורי הלוויין הגדולה בארצות הברית והמתחרה הבולטת של גילת. וביולי 2001, אקוסטאר הזרימה לסטארבנד 50 מיליון דולר נוספים תמורת הגדלת החזקותיה ל-34%, ומקבלת, למעשה את השליטה במיזם. בנוסף הודיעה כי היא מתחייבת לשגר תוך שנה לוויין שיקל על שירותי החברה, בעלות של כ-350 מיליון דולר, במקביל להעלאת החזקותיה במיזם ל-60%. באפריל 2002, הודיעה אקוסטאר כי היא נוטשת את המיזם ושלא תבצע בו השקעות נוספות. במאי 2002, גילת מוסרת כי סטארבנד זקוקה להון נוסף של כ-30 מיליון דולר כדי להגיע לאיזון, אך ביוני 2002 הוחלט להגיש למיזם סטארבנד בקשה להגנה מפני נושים (צ'פטר 11). בנובמבר 2003, לאחר ארגון מחדש של חובות המיזם, הוא יצא מהסדר צ׳פטר 11. במסגרת תוכנית הארגון מחדש המירה גילת חוב של 90 מיליון דולר של סטארבנד למניות, בנוסף למימון של 7 מיליון דולר לרכישת חומרה וטכנולוגיה. בתמורה קיבלה גילת 49% מהחברה. הבנקים לאומי, דיסקונט והבינלאומי המירו 113 מיליון דולר של חוב ל-51% ממניות סטארבנד. במרץ 2005, רכשה גילת את יתרת מניות סטארבנד מידי הבנקים ומיזגה אותה עם חברת לוויין השנייה שהחזיקה בארצות הברית, ספייסנס (Spacenet).
גילת תקשורת
גילת תקשורת הוקמה בשנת 1990 על ידי קבוצת המייסדים של חברת גילת רשתות לוויין. שלמה תירוש מונה למנכ"ל עם היווסדה. החברה עסקה במכירת שירותי לוויין והשכרת קווי תקשורת להעברת נתונים באמצעות לוויין, כתחליף לתשתית התקשורת של בזק. אספקת שירותי לוויין דו כיווניים לגורמים המשתמשים בתקשורת נתונים כגון ספקי אינטרנט, או ארגונים שלהם מספר משרדים בפיזור גאוגרפי, שהיו מעוניינים להתחבר למחשב המרכזי של הארגון. חלק מהציוד שבו השתמשה החברה נרכש מהחברה האחות, גילת רשתות לוויין, וחלק נוסף נרכש מספקים אחרים. גילת תקשורת גם החזיקה גם ב-25% ממניות חברת חלל תקשורת, אשר באותן שנים החזיקה בזכויות השיווק לשירותים של לוויין התקשורת הישראלי הראשון "עמוס 1". בנוסף לחמשת המייסדים, החזיקה חברת הביטוח מגדל 17% ממניות החברה ודיסקונט השקעות 10%, ונעם פינק, סמנכ"ל החברה החזיק 6.5%.
בדצמבר 1997 גייסה החברה בהנפקת מניות בבורסת נאסד"ק 21.3 מיליון דולר לפי שווי חברה של 77 מיליון דולר. בפברואר 1998, רכשה רכשה הבעלות המלאה בחברת ישראסט, תמורת 5 מיליון דולר בעסקה של החלפת מניות.
בהמשך החלה גילת תקשורת לספק שירותי לימוד מרחוק - E-learning - באמצעות לוויין, שירות שכלל גם את תוכנת התקשורת עצמה. תחום זה הפך לתחום הפעילות העיקרי שלה. הפתרון שהציעה כלל שירותי ייעוץ, תכנות ושירותי אחסון שרתים. השירות אפשר לארגונים ממשלתיים ומסחריים לקיים קורסים אקדמיים או סדנאות והשתלמויות לעובדים ממקומות מרוחקים. תוכנות החברה היו בין הראשונות שאפשרו לנהל דיאלוג בזמן אמת (Real-time) בין הצדדים ולעקוב אחר התקדמות התלמידים. החברה הרחיבה את פעילותה בתחום על ידי רכישה של מספר חברות. בינואר 1999 רכשה 30% ממניותיה של חברת RTN) Rehab Training Network) האמריקנית תמורת 4 מיליון דולר במזומן. חברה שעסקה באספקת תכנים ושירותי הדרכה באמצעות לווין למגזר הרפואי. בנובמבר 1999 רכשה את חברת ג'ון ברייס הדרכה מידי חברת ICTS, תמורת 20 מיליון דולר בעסקה של החלפת מניות, מיד אחר כך נרכשו החברות האמריקניות אלן קומיוניקיישנס, המפתחת הדרכות לפי דרישת הלקוח, תמורת 23 מיליון דולר; ו-LearnLinc, שפועלת גם היא בתחום ה"כיתות הווירטואליות", תמורת 38 מיליון דולר. כמו כן נרכשו עסקי ההדרכה של חברת אריס בבריטניה ובגרמניה, תמורת 12 מיליון דולר.
בשיא של בועת הדוט-קום, במרץ 2000, נסחרה החברה בשווי של כ-540 מיליון דולר. החברה תכננה לבצע הנפקה שנייה בנאסד"ק, ולגייס 100 מיליון דולר שיכסו את החובות שנוצרו בעקבות שורת הרכישות שמימנה באשראי בנקאי (בעיקר מבנק הפועלים ובנק לאומי). אלא שההנפקה תוכננה להתבצע בחודש אפריל 2000, אך אז החלה הצניחה במניות הטכנולוגיה וההנפקה בוטלה. במהלך שנת 2000 הציגה החברה הספדים ושווי החברה בבורסה צנח תוך חצי שנה ב-90% מהשיא לכ-40 מיליון דולר. בדצמבר 2000, מכרה את החזקותיה בחברת חלל תקשורת לחברת יורוקום תמורת כ-5 מיליון דולר. בתחילת 2001 הוחלט בחברה להחליף את צוות ההנהלה הקודם, ולמנות את ערן לסר וזיו מנדל, שהגיעו מחברת ג'ון ברייס הדרכה, כמנכ"לים משותפים. במאי 2001, הודיעה על שינוי שמה למנטרג'י, כשמה של חברת הבת שלה בצפון אמריקה.
ביולי 2001, הגיש בנק הפועלים בקשת פירוק לחברה, אבל חזר בו. זאת עקב חוב של 30 מיליון דולר של החברה כלפי הבנק. באוקטובר 2001, לאחר דיונים של כמעט שנה, הגיעה החברה להסדר פריסת חובות, שכלל המרה של חלק מהחוב למניות.
במהלך שנת 2002, המשיכו הקשיים העסקיים של החברה, היא המשיכה להפסיד ולא יכלה להחזיר את חובותיה. בספטמבר 2002 פנתה לבית המשפט בבקשה להגנה מפני נושיה, לצורך גיבוש תוכנית הבראה שבמרכזה מכירת רוב הפעילות, ארגון מחדש וצמצום מספר העובדים. בינואר 2003 הגישו הבנקים הנושים בקשה למינוי כונס נכסים לחברה.
גילת די.בי.אס
גילת די.בי.אס (DBS) הייתה חברה בת של גילת תקשורת, שהוקמה לצורך החזקת חלקה של החברה באחת מהקבוצות שהתמודדה וזכתה במכרז שידורי טלוויזיה בלוויין בישראל (תחת המותג YES). הקבוצה - חברת די.בי.אס שירותי לווין (1998) בע"מ - הוקמה בשנת 1998 על ידי איש העסקים עזרא הראל והחברות ישפאר, בזק וגילת תקשורת שהחזיקה 15%. אך בינואר 1999, אסר משרד התקשורת על גילת תקשורת להמשיך ולהחזיק במניות, בגלל חשש לניגוד אינטרסים. החשש נובע מכך שדיסקונט השקעות, שהחזיקה 19% ממניות גילת תקשורת, שלטה גם בחברת הכבלים תבל. בעקבות הוראה זו, הקימה גילת את "גילת די.בי.אס", לה הועברו מניותיה ב-YES בעלי המניות בגילת למעט דיסקונט השקעות קיבלו מניות בחברה החדשה. בספטמבר 2000 חתמה "גילת די.בי.אס", על הסכם עם שאול אלוביץ' לרכישת מניותיה ב-YES, במטרה שיהפוך לבעל השליטה. הקבוצה ביקשה תמורתן לא יותר מסכום ההשקעה בהן, כ-70 מיליון ש"ח. על פי ההסכם הייתה העסקה אמורה להיות מושלמת בתוך 180 יום ממועד החתימה, אך אלוביץ' לא עמד בהתחייבות לבצע את העסקה ולפעול להשלמתה, והחל סכסוך משפטי. במרץ 2010 רכש לבסוף אלוביץ' את השליטה ב-yes מכל בעלי המניות האחרים, למעט בזק שהמשיכה להחזיק 49%.
שרביטן גס
שרביטן גס (שם מדעי: Ephedra pachyclada וכן Ephedra sinaica Riedl) הוא צמח הנפוץ בערבות שיחים ובמחשופי סלעים קשים, ממערכת חשופי הזרע. הצמח הוא חד ביתי חסר פירות ובמקומם יש לו אצטרובלים חד מיניים, המשמשים מאכל לציפורים.
עליו של השרביטן הגס מנוונים, וממוקמים כמעין נדן קרומי על הגבעול.
השרביטן הגס נפוץ בדרום ישראל, וכן בסיני ודרום ירדן.
יחסי בלגיה–יפן
יחסי בלגיה–יפן (בהולנדית: Relaties België-Japan; בגרמנית: Beziehungen zwischen Belgien und Japan; בצרפתית: Relations Belgique-Japon; ביפנית: ベルギーと日本の関係) הם היחסי הדיפלומטיים בין ממלכת בלגיה לבין יפן. בלגיה מיוצגת ביפן על ידי שגרירותה בטוקיו, בירת יפן, בנוסף ל-5 קונסוליות כבוד בערים: סאפורו, נגויה, קיוטו, אוסאקה ופוקואוקה. יפן מיוצגת בבלגיה על ידי שגרירותה בבריסל, בירת בלגיה.
מגעים ראשוניים (1866-1893)
ב-1 באוגוסט 1866 בלגיה ויפן חתמו על אמנת החוץ, המסחר והניווט של יפן–בלגיה.
על בסיס האמנה אשר נחתמה בין שתי המדינות, ב-28 במרץ 1867 הוקמה בעיר יוקוהמה קונסוליה בלגית, בראשותו של איש העסקים ההולנדי מוריס ליג'ונה. ליג'ונה הוחלף על ידי אמיל מולרון ביולי 1872, אשר המשיך לכהן כסגן הקונסול ביוקוהמה עד אוקטובר 1878. בשנת 1869 בלגיה פתחה קונסוליה נוספת בטוקיו, בראשותו של לואי שטראוס, איש עסקים מאנטוורפן. הקונסוליה הזו נסגרה בשנת 1873.
ב-25 ביוני 1873 מונה שארל דה גרוטה, אזרח בלגיה אשר גר ביפן, לשר תושב יפן. גרוטה הגיע ליוקוהמה בנובמבר 1873.
שארל דה גרוטה עזב את יוקוהמה ועבר לגור בבלגיה במרץ 1878. בדצמבר 1879 גרוטה חזר ליוקוהמה בתור ממלא מקום שר התושב הבלגי ביפן. בעודו בבלגיה, הוא ניהל משא ומתן על מינויו של מוריס ורהגה דה נאייר, לקונסול הבלגי החדש בקונסולית בלגיה ביוקוהמה. ורהגה דה נאייר נכנס לתפקיד הקונסול באוקטובר 1879. ב-27 באוקטובר באותה השנה, הוא נמצא ללא רוח חיים במעונו. לפי העיתונות היפנית ורהגה דה נאייר התאבד. לפי עיתונות העיר גנט, עיר הולדתו של דה נאייר, הטענה היפנית היא שגויה או מסולפת על ידי השלטון היפני.
בינואר 1880 גוסטב סקרידי מונה כקונסול הבלגי החדש ביוקוהמה. במאי 1883 סקרידי הואשם בתלונה שיפוטית של כמה מאנשי עסקים יפניים. בעקבות הפרשה, בינואר 1884, סקרידי עזב את יפן.
בשנת 1881 שארל דה גרוטה הסתבך עם הרשויות היפניות, בעקבות מה שמכונה "מקרה הוטה". בספטמבר 1881, על פי בקשת משרד החוץ הבלגי, גרוטה עזב את יפן. בפברואר 1882 גרוטה חזר ליפן, לאחר פתרון המקרה מול הרשויות היפניות. ב-16 בספטמבר 1884, כהונתו של גרוטה הסתיימה עקב מותו הפתאומי.
מתקופת מלחמת סין–יפן הראשונה ועד לתחילת מלחמת העולם השנייה
הברון אלברט ד'אנתן, שר התושב החדש של בלגיה ביפן, הגיע ליוקוהמה באוקטובר 1893. בנובמבר באותה השנה, הוא והצוות הבלגי אשר עבד עימו, הועברו לטוקיו, בירת יפן. בשנת 1904 ד'אנתן הועלה לתפקיד הדיקן של החיל הדיפלומטי הבלגי בטוקיו. את תפקיד זה הוא מילא עד ה-25 ביולי 1910 כאשר נפטר. קברו נמצא בבית הקברות זושיגאיה בטוקיו. תפקידו כשר התושב הבלגי בטוקיו חל במקביל למלחמת סין–יפן הראשונה (1894–1895) ומלחמת רוסיה-יפן (1904–1905).
באפריל 1911 ז'ורז' דלה פיילה דה ליברגם ירש את תפקידו של אלברט ד'אנתן ומונה שר התושב החדש של בלגיה ביפן. ז'ורז' מילא את תפקידו עד לסיום כהונתו המאי 1919. כהונתו של ז'ורז' הייתה במקביל למלחמת העולם הראשונה (1914-1918).
בדצמבר 1920, אלברט דה באסומפייר התמנה לשר התושב הבלגי החדש. הוא שהה ביפן עד פברואר 1939. בעקבות עלייה ביחסים הדיפלומטיים בין יפן לבלגיה, הפך באסומפייר לדיפלומט הבלגי הראשון ביפן בדרגת שגריר (יוני 1922).
כהונתו של באסומפייר חוותה את רעידת האדמה הגדולה בקאנטו אשר אירעתה ב-1 בספטמבר 1923. באסומפייר היה מעורב בקבלת הסיוע הבלגי ליפן בעקבות רעידת האדמה. באסומפייר היה גם עד לעליית המיליטריזם היפני לשלטון במהלך כהונתו. כדיפלומט זר ביפן, הוא נקלע לאירועים כמו רצח ראש ממשלת יפן, הארה טקאשי בנובמבר 1921, תקרית מנצ'ורי בשנת 1931 והקמת מנצ'וקוו בשנת 1932, תקרית ה-15 במאי 1932.
בנובמבר 1939 אלברט דה באסומפייר קודם לדרג השגריר הבלגי ביפן.
קרלו גולדוני
ספר זכרונות
יש שפע של מידע אוטוביוגרפי על גולדוני, שחלקו הגדול מקורו בהקדמות למחזותיו וב"ספר הזכרונות" שלו. עם זאת, ידוע שהזכרונות הללו מכילים שיבושי עובדות רבים, בעיקר בכל הנוגע לילדותו ונעוריו. בזכרונות אלה מתאר גולדוני את עצמו כלץ מלידה, חסר דאגה, קל דעת ובעל מזג נוח ומאושר, עמיד בפני כל מהלומות הגורל ועם זאת, נשוא פנים ומכובד עד תוך-תוכו. טיפוסים כאלה היו שכיחים למדי באיטליה.
יחסי בלגיה–יפן
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר כניעתה של יפן ב-2 בספטמבר 1945, המפקד העליון של בעלות הברית (SCAP) השתלט על הריבונות היפנית עד אפריל 1952. כתוצאה מכך, בלגיה הייתה צריכה אישור של ה-SCAP כדי לרקום יחסים דיפלומטיים עם יפן. הברון גיא דאופריסן דה לה צ'וואלרי הפך לנציג הצבא הבלגי בטוקיו באוקטובר 1946. המנדט שלו נמשך עד לאפריל 1952, אז חדל ה-SCAP מלהתקיים כתוצאה מאמנת סן פרנסיסקו.
קרלו גולדוני
ילדות, נעורים ולימודים
גולדוני נולד בוונציה בשנת 1707, בן למרגריטה וג'וליו גולדוני. בזכרונותיו גולדוני מתאר את אביו כרופא ואומר, שלהיכרותו עם התיאטרון אחראי סבו, קרלו אלסנדרו גולדוני. לאמיתו של דבר, נראה שג'וליו היה רוקח; באשר לסב, הוא מת ארבע שנים לפני שקרלו בא לעולם. כך או כך, גולדוני גילה עניין עמוק בתיאטרון מאז שחר ילדותו, וכל הניסיונות לכוון את פעילותו לאפיקים אחרים עלו בתוהו; צעצועיו היו בובות וספריו - מחזות.