cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ים צ'ונס
ג'יימס בארנט "ג'ים" צ'ונס (באנגלית: James Bernett "Jim" Chones; נולד ב-30 בנובמבר 1949) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגות ה-ABA וה-NBA בין השנים 1972–1982. בעונת זכה באליפות ה-NBA כשחקן לוס אנג'לס לייקרס, ולאורך 10 עונותיו בשתי הליגות העמיד ממוצעים כוללים של 12.5 נקודות, 8.2 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים למשחק.
קריירת מכללות
צ'ונס נולד וגדל בעיר ראסין שבוויסקונסין, ובשנת 1969 החל ללמוד באוניברסיטת מרקט אשר במילווקי הסמוכה. בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, 1970/1971, קלע 17.9 נקודות ואסף 11.5 ריבאונדים בממוצע למשחק, והוביל את ה"גולדן איגלס" לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Sweet Sixteen), תחת המאמן חבר היכל התהילה של הכדורסל אל מקגווייר. לקראת סיום עונתו השנייה, במהלכה רשם ממוצעים של 20.6 נקודות ו-11.9 ריבאונדים למשחק, קיבל הצעת חוזה מקבוצת ליגת ה-ABA ניו יורק נטס, ועזב את מרקט בעת שעמדה על מאזן ניצחונות מושלם 21–0. בכך, היה השחקן השני בתולדות ליגת המכללות אשר עוזב לליגה מקצועית לפני סיום לימודיו האקדמיים. על אף שעזב את קבוצתו לפני תום העונה, נבחר צ'ונס לחמישיית העונה של ליגת המכללות (First-team All-American).
קריירת משחק מקצועית
בקיץ 1973 אכן הצטרף צ'ונס לנטס, על אף שנבחר על ידי לוס אנג'לס לייקרס בבחירה ה-31 של דראפט ה-NBA 1973. לאחר עונה אחת בניו יורק עבר לשחק בקבוצת קרוליינה קוגרס, אף היא מה-ABA; בשתי עונותיו בליגה העמיד ממוצעים כוללים של 13.1 נקודות ו-7.5 ריבאונדים למשחק.
לקראת עונת עבר לשחק בקליבלנד קאבלירס מה-NBA, אשר רכשה את הזכויות עליו. ב-5 עונותיו עם הקאבלירס היה אחד השחקנים הבולטים של הקבוצה, לצדם של בינגו סמית', אוסטין קאר וקמפי ראסל, ותרם 14.3 נקודות ו-9.5 ריבאונדים בממוצע למשחק. בעונת העפילה קליבלנד לגמר האזור המזרחי, לראשונה בתולדותיה, בטרם הודחה על ידי האלופה שבדרך – בוסטון סלטיקס.
ביולי 1981 הועבר לצד בראד הולנד ושתי בחירות דראפט עתידיות לוושינגטון בולטס, בתמורה למיץ' קופצ'אק. בסיום עונת עזב צ'ונס את הקבוצה ופרש ממשחק, בגיל 32.
עמית הכטר
עמית הכטר (נולד ב-30 בספטמבר 2001) הוא שחקן ישראלי.
קריירה
בשנת 2014, כשהיה בגיל 12, גילם את דמותו של יונתן בסרט "מדינת הגמדים" שיצא לאקרנים בשנת 2017.
בחנוכה 2019 השתתף במחזמר "כל ההתחלות" (מכולת קטנה ומדליקה 2) המשלב את שיריו של אמיר פרישר גוטמן, וגילם את הדמות אמיר. המחזמר עלה באשדוד ובוים על ידי קובי מחט. בדצמבר של אותה שנה גילם את הדמות יורגן בעונה השלישית של הסדרה "אחותי קפצה כיתה".
במרץ 2020 החל לשחק בתור דניאל פישר בסדרה "ספיידרז" בערוץ טין ניק לצופי HOT. באפריל 2020 החל להנחות לצד קים אור אזולאי את התוכנית "זורמים" העוסקת בשמירה על איכות הסביבה והנחלים ומשודרת בערוץ TeenNick.
הכטר גילם את דמותו של ניתאי בסדרה "מחנה אבא", שעלתה לראשונה למסך ב-8 באוגוסט 2020 בערוץ KIDZ לצופי yes.
בשנת 2021 גילם הכטר את שי בסדרה "מי פה הבוס?" של כאן חינוכית. באותה שנה שיחק את יצחק רבין במספר פרקים ברשתות החברתייות של חייל החינוך והנוער.
בשנות 2021–2022 המשיך לשחק בתור דניאל פישר בסדרה "ספיידרז" בערוץ טין ניק לצופי HOT.
השתתף במספר פרסומות.
חיים אישיים
משרת בתיאטרון צה"ל.
ולו-ווחה
ולו-ווחה (ביוונית: Βέλο-Βόχα) היא רשות מוניציפלית ביחידה האזורית קורינתיה, פלופונסוס, יוון. בירת העירייה נמצאת בזבגולאטיו. שטחה של העירייה הוא 164.847 קמ"ר.
העירייה ולו-ווחה הוקמה ברפורמת השלטון המקומי בשנת 2011 במיזוג שתי הרשויות לשעבר, והפכה ליחידה עירוניות:
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 17 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא יולי (30 מעלות צלזיוס), והחודש הקר ביותר הוא ינואר (7 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 791 מילימטרים בשנה. חודש דצמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (167 מ"מ גשם), וחודש יולי הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (7 מ"מ גשם).
בין נהר פרת ונהר חדקל
בֵּין נְהַר פְּרָת וּנְהַר חִדֶּקֶל הוא אחד מקבוצה של חמישה שירי-עם שפרסם חיים נחמן ביאליק בירחון "השילוח" בשנת 1906. השיר נמנה עם קבוצת השירים בעלי מוטיבים עממיים משירת היידיש, המספרים על נערה יהודייה שעורגת לחתנה וחולמת על חיי נישואים מאושרים.
"בין נהר פרת ונהר חדקל" הפך גם לזמר-עם פופולרי, שקיבל לחן ערבי ידוע, והוא מבוצע על ידי זמרים רבים החל מראשית המאה העשרים.
על השיר
נערה יהודייה, הנמצאת בתוך תפאורה פנטסטית בעלת גוון אגדתי כביכול של גן העדן התנ"כי, מקיימת דיאלוג עם דוכיפת דמיונית על געגועיה לבן-זוג. הנערה לא נמצאת בגן עדן, אלא בעיירה מזרח אירופאית כלשהי, דקלים צומחים באקלים טרופי ולדוכיפת אין נוצות זהב. "התפאורה של השיר מכוונת אפוא למשהו לא ריאליסטי; היא מכוונת למשהו שהוא על גבול של דבר כה 'יפה', יפה כל כמה שיכולה נערה פרובינציאלית עד-מאוד לחלום על יופי" כתבה לאה גולדברג בניתוחה את השיר.
זהו אכן שיר עם, אך מזוהה כשיר עם יהודי. התפאורה פנטסטית, הציפור פלאית, אך המציאות היא של עיירה יהודית, בתוכה חיה נערה יהודית כשרה עם נדוניה מוכנה, וכל מה שחסר לה הוא חתן. המוטיב הוא מוטיב ידוע של נערה המצפה לחתנה, של עוף פלאים אגדי ושל דיאלוג בין הנערה ובין העוף, שחושף את מאווייה של הנערה ותיאורו של הבחור. אלא שביאליק אינו הולך בדרך סלולה וידועה מראש בשיריו, וחושף גם את הצד הארוטי והפתייני במשאלתה של בת ישראל הצנועה; הוא עושה זאת באמצעות מטפורות והרמזים ברורים מ"שיר השירים" ותיאורים תמימים לכאורה של מיטתה וכרה של הנערה.
"גַּן נָעוּל, אֲחֹתִי כַלָּה; גַּל נָעוּל, מַעְיָן חָתוּם. ... יָבֹא דוֹדִי לְגַנּוֹ, וְיֹאכַל פְּרִי מגָדָיו" אומר מחבר "שיר השירים", וביאליק מחרה מחזיק אחריו: "אִמְרִי לוֹ: הַגָּן פּוֹרֵחַ,
נָעוּל הוּא וְאֵין פּוֹתֵחַ;
רִמּוֹן פָּז שָׁם יֵשׁ בֵּין עָלָיו –
אַךְ אֵין מִי שֶׁיְּבָרֵךְ עָלָיו" ובבית הבא הוא מוסיף: "וְעוֹד תַּגִּידִי לוֹ: מִטָּתִי אַשְׂחֶה לַיְלָה בְּדִמְעָתִי, וּמִתַּחַת לִבְנַת בְּשָׂרִי נִשְׂרָף מִדֵּי לַיְלָה כָּרִי".
חוקר הספרות אבנר הולצמן מתאר את הבתים דלעיל כתכסיסי פיתוי ושידול מצד הנערה, שבאמצעותם ובאמצעות תיאור הנדוניה שלה היא מנסה ללכוד את לבו של הבחור המיועד. "מתוך המונולוג התמים שלה נחשפים מאווייה הארוטיים הנואשים בפירוט ובתעוזה שקשה למצוא כדוגמתם בחלקיה הקאנוניים של שירת ביאליק" קובע הולצמן.
הדוכיפת פותחת את תשובתה לנערה במילים המשונות: "רִיפַת דִּיפַת וּמוֹרִיפַת", שמתאימות כאילו לתפאורת האגדה. בגרסה הראשונה של השיר הופיעו מילים אחרות בשתי שורות הפתיחה של תשובת הדוכיפת: "לחש נחש, כוס של ברכה / הדוכיפת ככה שחה", אך בסופו של דבר החליף המשורר את לחש הכשפים למילים שלקוחות מהמקורות היהודיים: ריפת ודיפת הם שמות מקראיים שונים של אחד מצאצאי יפת, ואילו "מוריפת" הוא מעין עיוות של השד מריגז ב"לחש הקסמים" התלמודי. מילים חסרות משמעות, לכאורה, מעין "הוקוס פוקוס" בגרסה יהודית.
סופו של שיר העם התמים אינו אופטימי כדרכו של שיר-עם רגיל; נבואתה של הדוכיפת לא התקיימה, והנערה ממשיכה להמתין ולחפש. ביאליק, טוענת לאה גולדברג, אינו מלגלג באירוניה על גורלה של הנערה, אלא מביט בה בחיוך של מבוגר טוב לב. הסוף איננו טרגדיה אלא חיוך. מצטרפים לאינטרפרטציה של "הסוף הטוב" זיוה שמיר והלל ברזל. לעומתם טוענים פישל לחובר ועדי צמח שלשיר התמים יש במפורש סיום טראגי.
החרוז
משקלו הטרוכיאי של השיר הקליל, הבתים המרובעים בעלי החריזה המובהקת של א-א, ב-ב, ג-ג, ד-ד, וכו' מתאימים לשיר עממי קלאסי, והרושם הכללי הוא של פשטות צורנית. אך לאמיתו של דבר יוצר ביאליק "להטים" בשירו, טוענת לאה גולדברג.
החריזה בשיר מגובשת ורבגונית. לדוגמה: בשלושה מקרים נחרזת בשיר מילה אחת עם מילה בעלת צליל זהה, אך במשמעות שונה ובאיות, שהוא לעיתים זהה ולעיתים שונה. בבית הרביעי: "רִמּוֹן פָּז שָׁם יֵשׁ בֵּין עָלָיו / אַךְ אֵין מִי שֶׁיְּבָרֵךְ עָלָיו"; בבית השביעי: "וְנוֹצָה רַכָּה שְׁמוּרָה עִמִּי / מְרוּטָה בְּעֶצֶם יָד שֶׁל-אִמִּי"; ובבית המסיים את דברי הדוכיפת: "שְׁתֵּיהֶן לָךְ – וּבְרֶגֶל קַלָּה / לִקְרַאת דּוֹדֵךְ בֹּאִי, כַּלָּה!"
החריזה איננה שגרתית גם מבחינות אחרות: "חִדֶּקֶל" - "דֶּקֶל" - שני שמות עצים שמגיעים מספירות שונות; "לֹא בְּמֹהַר וְלֹא בְמַתָּן כִּי בְאַהֲבָה בָּךְ אֶתְחַתָּן" (ההגייה היא בהברה אשכנזית) - שם עצם עם פועל; "חוּגִי" - "זוּגִי", שם פועל עם שם וכינוי, וכיוצא בזה. בניגוד למשוררים רבים, אין ביאליק משתמש בחריזה של תיבה אחת בלבד אלא בחריזה של הברה שלמה: "חֲלוֹמוֹ" - "שְׁלוֹמוֹ". או בצורה מורכבת יותר: "מִּשְׁכָּבוֹ" - "יָבֹא", או "הַשָּׁמַיְמָה" - "נִתְקַיְּמָה". וכך, באמצעות החריזה המגוונת, בעלת יסוד ההפתעה הצלילית, מבטל ביאליק את השעמום של חרוז הצמדים, וכאשר הוא מערב חרוזים מורכבים בפשוטים ביותר, הוא משמר בלבו של הקורא את תחושת הפשטות והעממיות.
החרוזים המגוונים, הפנטזיה ומעשי הכשפים בתפאורה, ההרמזים מהמקורות, המוטיבים היהודיים הברורים, יוצרים תמהיל הרמוני של שיר עם קלאסי, אך בעל אווירה ברורה של עיירה יהודית.
הזמר
לשיר "בין נהר פרת ונהר חידקל" יש ביצועים רבים. יוסף חיים ברנר כתב על זמרתו כבר בשנת 1911 בסיפורו "עצבים": "מאחד הבתים יצאה נערה [ ...] כשהיא מזמזמת מילודיה ערבית קלה, נעימה ומטעימה את פסוקי 'שיר-העם' משל המשורר: "צפור-זהב, עופי, חוגי, ובקשי לי בן-זוגי". הלחן הוא של המלחין הערבי, שאותו הוא חיבר במקור לשיר "קַדֻכּ אֶלְמָיָאס" (قدك ألمياس).
ברכה צפירה כתבה בספרה "קולות רבים", שהיא עצמה התאימה את שירו של ביאליק ללחן הערבי, אך דברי ברנר מוכיחים שהחיבור נעשה כבר קודם לכן. צפירה אכן שרה לראשונה את השיר בעיבודו של נחום נרדי. בשנת 1968 היא חזרה על ההקלטה, כשהיא פותחת אותה בביצוע השיר המקורי הערבי, ממנו הושאל הלחן.
בין המבצעים הנוספים: נינה ברלי, מרים אביגל, נחמה הנדל, נתניה דברת, עפרה חזה ואחרים.
לשיר חוברו גם כמה לחנים נוספים מאת דוד נובקובסקי, ידידיה אדמון, ניסן כהן, גיל אלדמע ומאוחר יותר גם איה כורם. כורם ביצעה את גרסתה לשיר בפסטיבל הזמר והפזמון בשנת 2013, ושנתיים לאחר מכן הוא יצא באלבומה הלב הזה, המשומש תחת השם "ציפור זהב".
ברק סרי
ברק סרי (נולד ב-24 ביוני 1962) הוא עיתונאי ויועץ תקשורת ישראלי. היה עורך המקומון "כאן דרום" והחינמון "ישראלי". שימש בעבר כיועץ התקשורת של שר הביטחון אהוד ברק, השר לביטחון פנים אבי דיכטר, שר התחבורה ישראל כץ ושר הפנים אריה דרעי.
ביוגרפיה
סרי נולד וגדל באשדוד לרינה ולאבינועם סרי, אביו היה סגן ראש עיריית אשדוד במשך עשור בין השנים 1989 ל-1998.
סרי שירת כקצין בחיל המודיעין. כיהן כעורך ברשת שוקן במשך כ-20 שנה; בין השאר במקומון "כאן דרום". בינואר 2006 גויס כמנהל התוכן של העיתון ישראלי, ולאחר פרישת עמוס רגב בשנת 2007 מונה לעורך הראשי של העיתון, תפקיד שמילא במשך שנה עד לסגירתו. לאחר מכן החל סרי לשמש כיועץ התקשורת של השר לביטחון פנים, אבי דיכטר ואחר כך של שר התחבורה ישראל כץ.
באוגוסט 2009 מונה ליועץ התקשורתי של אהוד ברק וכיהן בתפקיד 4 שנים. ביוני 2013 הודה בהתנהגות שאינה הולמת, במסגרת הסדר טיעון, לאחר שהעביר מידע מכפיש על דובר צה"ל לשעבר אבי בניהו לעיתונאי. הדבר היה בסיומו של מאבק עז שנמשך שנים בין שר הביטחון ברק לרמטכ"ל גבי אשכנזי ובכירי שתי הלשכות בפרשת הרפז. בסיום החקירה החליטה המשטרה להמליץ על הגשת כתבי אישום נגד הרמטכ"ל אשכנזי, דובר צה"ל, תא"ל אבי בניהו, ועוזר הרמטכ"ל, אל"ם ארז וינר.
בתקופה שהיה סרי עורך המקומון "כאן דרום", היה למקומון הנפוץ ביותר באזור הדרום והיה אחד העיתונים המובילים ברשת שוקן.
בשנים בהן עבד במשרד הביטחון ניהל סרי את כל המערך התקשורתי של שר הביטחון אהוד ברק, מול צה"ל, משרד הביטחון וכל אמצעי התקשורת.
בשנים בהן עבד במשרד הביטחון, יצא צה"ל למבצע עמוד ענן בעזה, והמאבק של ישראל נגד הניסיון של איראן להגיע לנשק גרעיני הגיע לשיאו. בשנים הללו התלווה סרי לשר הביטחון ברק לנסיעות רבות לארה״ב, אירופה ומדינות נוספות במסגרת המערכה המדינית שניהלה ישראל נגד הגרעין האיראני. סרי עבד עם שר הביטחון ברק עד פרישתו מהחיים הפוליטיים.
בשנים 2013–2015 שימש כיועץ התקשורת של שר התשתיות הלאומיות, האנרגיה והמים סילבן שלום.
במאי 2015 מונה ליועצו של שר הפנים אריה דרעי. באוקטובר 2020 פתחה נציבות שירות המדינה בחקירה משמעתית נגד סרי מאחר שהוא משמש במקביל כפרשן פוליטי ברדיו ללא קבלת שכר, ללא היתר. בנוסף, חלק מהתבטאויותיו של סרי ברדיו נשמעות כהבעת עמדה פוליטית וחורגות לכאורה מהמותר על פי תקנון שירות המדינה.
לסרי פינת פרשנות קבועה שמשודרת מדי בוקר בתוכנית ׳שבע תשע׳ ברדיו 103, יחד עם הח״כ לשעבר איתן כבל, בה השניים מעניקים פרשנות מחוייכת על נושאים אקטואליים. סרי משמש כחבר פאנל קבוע בתוכנית הבוקר של קשת 12. בנוסף, סרי מפרשן ומתראיין בנושאים פוליטיים ומדיניים בתוכניות טלוויזיה ורדיו נוספות.
סרי ליווה את השר דרעי בארבע מערכות הבחירות האחרונות עד סיום תפקידו כשר ביוני 2021 והרבה לייצג באמצעי התקשורת את עמדות המגזר החרדי.
במרץ 2023 הודיע על התמודדותו לראשות עיריית אשדוד בבחירות לרשויות המקומיות.
חיים אישיים
סרי נמצא בזוגיות עם אורית לדרמן, אב לארבעה ילדים וסב לנכדים.
קישווארדה
קישווארדה (בהונגרית: Kisvárda, בגרמנית: Kleinwardein, ביידיש: קליינווארדיין) היא עיר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג, בצפון מזרח הונגריה בסמוך לגבול עם אוקראינה וסלובקיה, כ-300 ק"מ מבודפשט הבירה וכ-45 ק"מ צפונית מזרחית לנירג'האזה. קישווארדה היא העיר השלישית בגודלה במחוז ושוכנת על עורקי התחבורה הראשיים בין הונגריה לאוקראינה.
מקור השם
משמעות השם קישווארדה היא "מצודה (vár) קטנה (kis)". השם ניתן לה על ידי הכובשים המדיארים בשלהי המאה ה-9, בעקבות מבצר גבעה שמצאו במקום. במסמכים מתקופת ימי הביניים מוזכר היישוב בשמות Warda ו-Warada. הקידומת kis (קטן) נתווספה לשם כדי להבדילו מהיישוב Nagyvárad (כיום אורדיאה, רומניה) שקיבל את הקידומת nagy (גדול).
היסטוריה
בשנת 895 השתלטו המדיארים הפולשים על השטח, ששימש לאחר מכן כמרכז למערכת ההגנה שהוקמה על מבצר הגבעה שנמצא במקום. ב-1085 הדף לאסלו הראשון, מלך הונגריה, את התקפתו של הנסיך הקומני קוטסק (Kutesk) בקרב גדול והכניעו. לכבוד הניצחון בנה המלך כנסייה שהוקדשה לזכרם של פטרוס ופאולוס.
במאה ה-12, עם ירידת חשיבותו של היישוב כמבצר הגנה, הוא עבר לרשותה של משפחת גוטקלד (Gutkeled). אחד מענפי המשפחה, משפחת וארדאי (Várday), אימצה לה את שמו ופעלה רבות לפיתוח היישוב. הם השיגו הגנה מלכותית לבאים ליריד השבועי שהתקיים בו וב-1421 אף זיכו את היישוב במעמד של עיר. ב-1415 קיבל פלברט וארדאי אישור לבניית טירה במקום, ובאמצע המאה ה-15 הוחל בבניית טירת קישווארדה ששרידיה משמשים עד היום כמרכז לפעילות תרבותית. אישטוואן וארדאי, הארכיבישוף של קלוצ'ה והקנצלר של מתיאש הראשון, מלך הונגריה, הרחיב ב-1468 את האוטונומיה של העיר.
המהפכה החברתית בהונגריה ב הביאה להתפתחות מואצת של היישוב ואוכלוסייתה גדלה פי חמישה. רוב המסחר והתעשייה התבססו על מוצרי החקלאות מיישובי הסביבה. הוקמו טחנות קמח, מזקקות ומפעלים נוספים לייצור חומץ ועמילן. גורם נוסף שתרם להתפתחות המסחר הוא מסילת הברזל הצפון-מזרחית של הונגריה שנסללה בשנים 73–1870 ועברה דרך היישוב.
הקהילה היהודית
יהודי קישווארדה נזכרים לראשונה בתעודה רשמית משנת 1730 ולאחר מכן במפקד אוכלוסין משנת 1747. הם התיישבו במקום על פי היתר מיוחד של הרוזן אסטרהאזי בעל האחוזה במקום.
הקהילה התארגנה ב-1796 עם הקמתה של החברה קדישא. בשנת 1801 נבנה בית הכנסת הראשון של הקהילה ובאותה תקופה הוקם גם בית ספר יהודי ברמה גבוהה. הקהילה הקימה שורה של מוסדות צדקה: "אגודת נשים", "עושה חסד", "גמילות חסדים", "מלביש ערומים" ועוד. בשנותיה הראשונות הייתה כפופה לקהילת קאליב, אך החל מ-1844 הפכה לקהילה עצמאית. ומשנת 1885 היו כפופים אליה יהודי כפרי האזור: איאק, אנרץ', דומבראד, דגה, פניישליטקה, גיולהאזה, יקה, קקצ'ה, נירקאראס, פפ, פאטרוהה, רטקזברנץ' וסבולצ'באקה
היהודים מילאו תפקיד מרכזי בהתפתחותו הכלכלית של היישוב ורוב המסחר הקמעונאי היה בידם. היו ביניהם מנהלי וחוכרי אחוזות גדולות, בעלי מחסנים עבור התוצרת החקלאית שהובאה מיישובי הסביבה, וגם היזמים והבעלים של רוב מפעלי תעשיית המזון במקום. הבנקים הראשונים שנפתחו ביישוב היו בבעלות יהודית.
בשנת 1900 מנה בית הספר היהודי כ-370 תלמידים ופעלו במסגרת הקהילה ישיבה גדולה ותלמודי תורה אחדים. ב-1901 נבנה בית כנסת חדש גדול ומפואר. המצב הכלכלי של חלק מהיהודים הידרדר בעקבות המשבר הכלכלי העולמי ב-1930, אך לאחר מכן הייתה התאוששות כלכלית שנבעה מההתחמשות המוגברת של הצבאות באירופה.
ב-8 באפריל 1944 הוחל בריכוז היהודים מישובי הסביבה לגטו שהוכן בקישווארדה. שבוע לאחר מכן, ב-15 באפריל, הוחל גם בריכוז יהודי קישווארדה לתוך הגטו. בסך הכל רוכזו בגטו קרוב כ-7000 יהודים ששהו שם בתנאי צפיפות קשים. ב-29 וב-31 במאי אותה שנה גורשו יהודי הגטו ב-2 משלוחים למחנה ההשמדה אושוויץ.
ילידי המקום
===קבוצות אתניות===
המפלגה הלאומית הסקוטית
המפלגה הלאומית הסקוטית (באנגלית: Scottish National Party, גאלית סקוטית:  Pàrtaidh Nàiseanta na h-Alba, סקוטית: Scottis Naitional Pairtie, בקיצור: SNP) היא מפלגת שמאל-מרכז לאומית הפועלת למען עצמאותה של סקוטלנד. מטרתה המוצהרת היא. המפלגה הוקמה בשנת 1934 כאיחוד בין המפלגה הלאומית של סקוטלנד והמפלגה הסקוטית, ומיוצגת בפרלמנט מאז 1967. כיום המפלגה מיוצגת בפרלמנט הסקוטי עם 64 חברי פרלמנט (מתוך 129 בסה"כ), בפרלמנט הבריטי עם 47 חברי פרלמנט ובפרלמנט האירופאי עם שני חברי פרלמנט.
מנהיג המפלגה מ-2022 הוא סטיבן פלין. קודם לכן כיהנה בתפקיד ניקולה סטרג'ן ולפניה אלכס סלמונד, שכיהן כעשרים שנה ופרש עקב כישלון קמפיין העצמאות מבריטניה "כן סקוטלנד".
אידאולוגיה
המפלגה תומכת בנישואים חד מיניים, פירוז מנשק גרעיני, והורדת גיל ההצבעה ל-16.
המדיניות הכלכלית של המפלגה היא מיגור העוני, דיור ציבורי, מיסוי אישי פרוגרסיבי, תוספת שכר לאחיות ולימודים אקדמיים בחינם.
עד שנות ה-60, המפלגה הייתה מפלגת מרכז ששמה דגש על ייצוג הלאומיות הסקוטית ולא על נושאים כלליים של שמאל וימין. בשנים שלאחר מכן החלה המפלגה לנטות לכיוון השמאל, והחלה להציג את עצמה כסוציאל-דמוקרטית. עד היום קיימים ויכוחים בתוך המפלגה על עקרונותיה: יש במפלגה קבוצות הטוענות שהמפלגה צריכה להיות מרכז מתון, ללא נטייה לשמאל או לימין; לעומת זאת, יש קבוצות הטוענות שהמפלגה צריכה להיות שמאלנית יותר ולהיות מפלגה סוציאליסטית מובהקת.
בנושא עצמאות סקוטלנד קיימות בין פעילי המפלגה שתי גישות: הגישה ההדרגתית והגישה הרדיקלית. הנהגת המפלגה תומכת בגישה ההדרגתית, לפיה עצמאות סקוטלנד תושג בתהליך ארוך, על ידי העברה הדרגתית של סמכויות מהפרלמנט של הממלכה המאוחדת לפרלמנט הסקוטי. תומכי הגישה הרדיקלית, לעומת זאת, סבורים שהמפלגה צריכה להעמיד את עצמאות סקוטלנד כיעד ראשי ועיקרי, ולפעול להכרזת עצמאות בהקדם האפשרי.
בלאדספורט
בלאדספורט (באנגלית: Bloodsport) הוא כינוי בו משתמשים מספר נבלי-על בדיוניים, המופיעים בספרי קומיקס אמריקאים בהוצאת DC Comics. כל הגרסאות הללו קיימות ביקום המשותף של DC, המכונה יקום DC. הדמות נוצרה על ידי הסופר והאמן ג'ון בירן, כשבלאדספורט המקורי הופיע לראשונה בכרך סופרמן מספר 2, חוברת 4 (אפריל 1987). הוא מופיע כיריבו של גיבור העל סופרמן והגלגול הבולט ביותר היה רוברט דובואה.
הדמות עובדה מהקומיקס לצורות מדיה שונות, כולל סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע. הגרסה של רוברט דובואה לבלאדספורט ערכה את הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה בסדרה סופרגירל וגולמה על ידי דייוויד סנט לואיס. ביקום המורחב של DC, רוברט דובואה גולם על ידי אידריס אלבה בסרט "יחידת המתאבדים" (2021).
היסטוריית פרסום
דמותו של רוברט דובואה, שיצרו הסופר והאמן ג'ון בירן והאמן קארל קסל, הופיעה לראשונה בכרך סופרמן. 2, חוברת 4 (אפריל 1987) כבלאדספורט. הגלגול השני, אלכסנדר טרנט, הופיע לראשונה בהרפתקאות סופרמן מספר 507 (דצמבר 1993) ונוצר על ידי הסופר קארל קסל והאמנים בארי קיטסון וריי מקארתי. הגלגול השלישי, המכונה בלאדספורט III, הופיע לראשונה בסופרמן מספר 652 (יולי 2006) ונוצר על ידי הסופרים קורט בוסיק וג'ף ג'ונס והאמן פיט וודס. דמוליצ'יה, גרסה נשית של בלאדספורט, הוצגה על ידי הסופר דייוויד מישלני, והאמנים קירון דווייר ודניס רודייה ב-Action Comics #718 (פברואר 1996), בו רכשה את הטכנולוגיה של בלאדספורט.
רוברט דובואה
רוברט דובואה הוא עריק מווייטנאם, שסבל מהתמוטטות נפשית והפך לאובססיבי למלחמת וייטנאם לאחר שנודע כי אחיו הלך במקומו. דובואה גויס לשרת בצבא האמריקאי. אך עם קבלת הודעת הגיוס נמלט לקנדה, לא משום שהתנגד מבחינה מוסרית למלחמה, אלא משום שפחד מהמוות. אחיו הצעיר של דובואה, מייקל, הופיע במקומו והציג את עצמו כרוברט. מייקל דובואה נשלח להילחם בווייטנאם, שם איבד את ידיו ורגליו. כאשר נודע לו שאחיו איבד את איבריו, דובואה השתגע מאשמה.
לבסוף יצרו איתו קשר עם רוברט אנשיו של המיליארדר לקס לות'ר, שביקש חייל לחסל את סופרמן. אנשיו של לות'ר, בניהולו של אדם בשם קימברלי, שיחקו ברגשותיו של דובואה בווייטנאם על מנת להתנות אותו פסיכולוגית לרצות להרוג את סופרמן. הם גם ציידו את דובואה בארסנל של כלי נשק מתקדמים, כולל אקדח שירה מחטי קריפטונייט. לאחר מכן נכנס דובואה לפעולה במטרופוליס וכינה את עצמו בלאדספורט. כעת הוא טען כי גם אחיו והוא שירתו בקרבות בווייטנאם ונפצעו שם. הוא טען בזעם על אזרחי מטרופוליס על בזבוז החופש שלטענתו גם אחיו וגם הוא נאבקו כדי להגן וטבח ללא הבחנה בעשרות אנשים חפים מפשע. בהתנגשות הראשונה שלו עם סופרמן, בלאדספורט החליש אותו קשות עם קליע קריפטונייט.
לאחר שקיבל עזרה רפואית, סופרמן התעמת שוב עם בלאדספורט. אפילו לות'ר, שזעם על כל כך הרבה אנשים שנרצחו בשל תשומת הלב שהדבר ימשוך לתקיפתו, ניסה לעצור את הרוצח המטורף. סופרמן הצליח לגרום למכשיר הטלפורטציה ששימש את בלאדספורט כדי להביא לתקלה בכלי הנשק. לאחר מכן איים בלאדספורט לפוצץ את ערכת הכוח של הטלפורטור שלו ולפוצץ עשרה קילומטרים רבועים מהעיר. עם זאת, חברו של סופרמן, ג'ימי אולסן, למד על זהותו האמיתית של בלאדספורט ואיתר את אחיו. מול מייקל, בלאדספורט התמוטט בצער ונלקח למעצר.
לדובואה יש מפגש קצר עם דדשוט, שבסופו של דבר הופרדו על ידי סופרמן ובאטמן. הוא גם הופיע בחוברת JLA/הנוקמים כנבל שארב לויז'ן ואקוומן עם קבוצת נבלים אחרים. מאוחר יותר הוא נלחם באיירון מן, אך הוא מרוסן על ידי האל ג'ורדן. דובואה נשאר בכלא מספר שנים, ובסופו של דבר הרוויח את איבתו של אסיר אחר באי סטרייקר שמאז קיבל את השם בלאדספורט: אלכסנדר טרנט. כשהמתח הגזעי התחיל להציף את אי סטרייקר, החליט סוהר הכלא לארח משחק איגרוף בין דובואה לטרנט. הוא האמין שזו הדרך האידיאלית לאפשר לאסירים לפרוק את תסכוליהם מבלי לעורר מעשי אלימות נוספים. כדי להגן על המצב ביקש הסוהר מסופרמן לשפוט במשחק. עם זאת, פרצה מהומה וכתוצאה מכך דובואה שם את ידו על אחד מנשקיו של טרנט והשתמש בו כדי לפוצץ חור בקיר הכלא. דובואה נמלט, אך ככל הנראה נורה למוות על ידי סוהרים חמושים במגדל השמירה.
אלכסנדר טרנט
דמותו של אלכס טרנט היא גזענית ופנאטית, חבר בקבוצה העליונה שבה הן פרי וייט והן פרנקלין שטרן פגשו בצעירותם. הוא מאמץ את השם בלאדספורט, שבאופן אירוני שימש בעבר אפרו אמריקאי. יש לו גם טלפורטור דומה שהושתל בגופו, שבו הוא יכול גם להשתמש כדי להזמין נשק. הוא נתפס על ידי סופרמן לאחר שרון טרופ הורס את המחסן שממנו הוא השיג את נשקו. זמן מה לאחר מכן, במאמץ לספק מוצא לעלייה במתיחות בכלא האי סטרייקר, נערך משחק איגרוף בין שתי דמויות הבלאדספורט. טרנט מסוגל להפעיל את הטלפורטור שלו ולזמן נשק. בבלבול שנוצר, דובואה נהרג בעת ניסיון להימלט. טרנט נשרף מאוחר יותר בתא הכלא שלו על ידי האחים על כך שהפגין חולשה מול דובואה. טכנולוגיית הטלפורטור שימשה מאז את דמוליצ'יה.
בלאדספורט III
דמות לא ידועה הופיעה כבלאדספורט, ובסופו של דבר התחברה עם מספר דמויות נוספות כדי להביס את סופרמן. סופרמן ניסה לעצור את כל הנבלים, במיוחד מכיוון שבלאדספורט ירה בג'ימי אולסן. לאחר אירועים אלה, בלאדספורט הופיע בהמון הנבלים שהועברו לכוכב אחר (תואר בחוברת Salvation Run).
אישיות
דובואה מעמיד פנים שהוא ותיק מר ממלחמת ווייטנאם, שמרגיש מאוד נבגד ודחוי על ידי ארצו, ולכן הוא נהנה מכעס רב וצודק כלפי חבריו האמריקאים על כך שבזבזו את החירויות שכביכול עזר לשמר בעת הלחימה. עם זאת, אין לו ניסיון ממקור ראשון על המלחמה הזו, נאומיו ואופיו נובעים במידה רבה מסרטים על המלחמה והייצוגים העממיים של ותיקי מלחמת וייטנאם. אף על פי שבתחילה נראה שהוא מודע לכך שפרסומת הווטרינר שלו בדיונית, הוא הלך והפך למנותק יותר. דובואה, המתואר כאדם אלים וחזק מאוד, נפל לתוך פנטזיה קבועה על היותו חייל ואף חששו מהאסירים המסוכנים האחרים בכלא האי סטרייקר במטרופוליס.
כוחות ויכולות
על אף שלרוברט דובואה אין כוחות על אנושיים, הוא הוכיח את היותו לוחם אדיר בעת הצורך בשל מצבו הגופני המצוין וחוסר הפחד שלו כלוחם. ברשותו מכשיר המאפשר לו להעביר אמצעי לחימה ממקום רחוק במיידי, כאשר אמצעים רבים מהווים אב טיפוס ייחודי מפרויקטים מתקדמים של LexCorp. סופרמן הגדיר את הארסנל כ"לא-ממדי" הן באיכות והן בכמות.
הוא חזק להפליא ועמיד באופן משמעותי מהאדם הממוצע, כפי שמעידים על הישרדותו מכמה עימותים פיזיים עם סופרמן. הרפלקסים והחושים של דובואה נלהבים בצורה יוצאת דופן ומאפשרים לו להגיב לדדשוט ולזעזע את סופרמן. הוא יורה מהיר ומדויק עם מגוון רחב של כלי נשק, החל מאקדחים ועד טיל כתף. הוא צלף דו-כיווני, ויכול לירות ללא כל אובדן דיוק או מהירות. על גודלו העצום ושריריו, נראה כי לדובואה המטורף יש רמה משמעותית של כוח ועוצמה: במשחק איגרוף הוא עמד בכף רגל עם אלכסנדר טרנט, גבר בעל כוח על אנושי גבולי ורפלקסים מהירים.
כלבת (סרט, 2023)
כלבת (ברוסית: Бешенство) הוא מותחן עלילתי רוסי, בבימויו של דמיטרי דיאצ'נקו ובכיכובו של אלכסיי סרבריאקוב. הקרנת הבכורה נערכה בפברואר 2023.
עלילה
הדמות הראשית של הסרט היא אדם שמביא את בנו המכור לסמים לבית ציד בטייגה כדי להחזיק אותו שם בזמן הסגר במדינה. ממש ברגע זה מתחילה מגפת כלבת אצל חיות הבר.
הפקה
הצילומים החלו בינואר 2021 באלטאי. המפיקים היו אלכסיי קזאקוב, איליה סטיוארט, פאבל בוריה ומוראד אוסמן, בבימויו של דמיטרי דיאצ'נקו, הידוע בטרילוגיית הסרטים שלו "הבוגאטיר האחרון".
קרל בארי שארפלס
קרל בארי שארפלס  (באנגלית: Karl Barry Sharpless; נולד ב-28 באפריל 1941) הוא כימאי אמריקאי וזוכה פרס נובל לכימיה (פעמיים), הידוע בעבודתו בנושא תגובות סטריאו-סלקטיביות וכימיה של קליקים.
ראשית חייו
שארפלס נולד ב-28 באפריל 1941 בפילדלפיה, פנסילבניה. הוא סיים את לימודיו לתואר הראשון בשנת 1959, והמשיך את לימודיו בקולג' דרטמות', וסיים בתואר שני בשנת 1963. ותואר דוקטור בכימיה מאוניברסיטת סטנפורד בשנת 1968. הוא המשיך בעבודות פוסט-דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד (1968–1969) ובאוניברסיטת הרווארד (1969–1970).
קריירה אקדמית
שארפלס הוא פרופסור במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (1970–1977, 1980–1990) ובאוניברסיטת סטנפורד (1977–1980). הוא מחזיק בתפקיד הפרופסור בכימיה של W. M. Keck מאז שנת 1990.
מחקר
שארפלס פיתח תגובות חמצון סטריאו-סלקטיביות, והראה כי ניתן לזרז את היווצרות מעכב בעל עוצמה פמטומולרית על ידי האנזים אצטילכולין אסטראז, החל באזיד ואלקין. הוא גילה כמה תגובות כימיות שהפכו את הסינתזה הא-סימטרית ממדע בדיוני לשגרה יחסית, כולל אמינוהידרוקסילציה, דיהידרוקסילציה ואפוקסידציה א-סימטרית חדה.
בשנת 2001 הוא זכה בחצי מפרס נובל לכימיה על עבודתו בתגובות חמצון מזרזות כיראליות. המחצית השנייה של פרס השנה חולקה בין ויליאם ס. נואלס וריוג'י נויורי (על עבודתם בנושא הידרוגנציה סטריאו-סלקטיבית).
את המונח "כימיה של קליקים" טבע שארפלס בשנת 1998, ותואר לראשונה על ידי שארפלס, הרטמות קולב ומ.ג. פין במכון המחקר Scripps בשנת 2001. זה כולל קבוצה של תגובות סלקטיביות מאוד, אקסותרמיות המתרחשות בתנאים קלים; הדוגמה המוצלחת ביותר היא אלקין האוזין האוסגן המחזור ליצירת 1,2,3-טריאזולים.
פרסים והוקרה
שארפלס הוא חתן פרס נובל לכימיה לשנת 2001 ולשנת 2022.
בשנת 2019 הוענקה לשארפלס מדליית פריסטלי, הכבוד הגבוה ביותר של האגודה האמריקנית לכימיה, על "המצאת שיטות חמצון קטליטיות, אסימטריות, הרעיון של כימיה של קליקים ופיתוח הגרסה המזרזת נחושת של תגובת מחזור האזיד-אצטילן."
הוא בעל תוארי כבוד מהמכון המלכותי לטכנולוגיה (1995), האוניברסיטה הטכנית במינכן (1995), האוניברסיטה הקתולית בלוביין (1996) ואוניברסיטת ווסליאן (1999).
חיים אישיים
שארפלס התחתן עם יאן דוזר בשנת 1965 ולהם שלושה ילדים. הוא התעוור בעין אחת במהלך תאונת מעבדה בשנת 1970, זמן קצר לאחר שהגיע ל-MIT כעוזר פרופסור.
המכללה האקדמית להנדסה וטכנולוגיה אורט הרמלין, נתניה
המכללה האקדמית להנדסה וטכנולוגיה אורט הרמלין נתניה הייתה מכללה אקדמית שהוקמה על ידי רשת אורט ישראל וידידי המכללה בארץ ובעולם. זוהי המכללה האקדמית השנייה שהוקמה על ידי אורט ישראל כמכללה-אחות למכללת אורט בראודה הפועלת בכרמיאל. נשיא המכללה הראשון היה פרופ' חיים גוטפינגר. נשיאה בשנותיה האחרונות היה פרופ' גדי גולן. המכללה נסגרה באוגוסט 2015.
היסטוריה
מכללת אורט הרמלין נתניה הוקמה במטרה לפתח מרכז אקדמי ייחודי בתחומי ההנדסה והטכנולוגיה, שיתמקד בהכשרת מהנדסים בעלי חשיבה חדשנית ויתרמו בעתיד לתעשייה ולחברה בישראל. בשנת 2009 קיבלה המכללה הכרה כמוסד אקדמי מהמועצה להשכלה גבוהה.
המכללה קיימה לימודים אקדמיים והעניקה תואר ראשון בהנדסה – 'בוגר במדעים' (B.Sc - Bachelor of Science) בתחומי הנדסה רפואית, הנדסת חשמל ואלקטרוניקה והנדסת מכונות.
תוכניות הלימוד שילבו מרכיבים מפרויקט הדגל החדש של המכללה Smart Grid בהובלת פרופ' גדי גולן, נשיא המכללה. המכללה נבחרה להיות הקמפוס החכם הראשון בישראל להדגמת פירות פרויקט המגנט ISG הלאומי Israel Smart Grid 'הרשת החכמה בישראל' בשיתוף חברות מובילות בתעשיית הטכנולוגיה העילית החברות במאגד ISG: מוטורולה, מוביקס, סאטק, Ceva, יישומי בקרה, PowerCom, ECI, Solar Edge. הקמפוס החכם הוא פרויקט טכנולוגי חדשני ועתידני בנוף המכללות להנדסה בארץ. הוא מאפשר לסטודנטים להיחשף לנושאים העומדים ברומו של סדר היום הטכנולוגי-הנדסי-חברתי-אקולוגי בתחומי ההתייעלות האנרגטית. הפרויקט מופעל בשיתוף בין המכללה האקדמית לחברות מובילות בתעשייה כגון: מוטורולה, Nation E, סאטק, סולר-אדג' חברת חשמל ומשרדים ממשלתיים ועירוניים. מטרתו של הפרויקט הייתה להפוך את קמפוס המכללה, לאי אנרגטי בר-קיימא הניזון ממספר מקורות אנרגיה, בנוסף לרשת החשמל, ולנווט ביניהם בין המקורות הללו לפי צורכי השעה בצורה חכמה ובזמן אמת.
קמפוס המכללה ממוקם במרחב הצפוני של פארק העסקים והטכנולוגיות ע"ש ספיר בנתניה בסמוך לאצטדיון נתניה.
בתחילת 2015 החליטה המועצה להשכלה גבוהה על סגירת המכללה בסוף הסמסטר. המכללה התנגדה להחלטה זו, והגישה עתירה לבג"ץ נגדה, אך המכללה נסגרה באוגוסט 2015.
בקמפוס המכללה ממשיכה לפעול מכללת אורט הרמלין להנדסאים נתניה, שהוקמה בשנת 1998.
RavMonE.exe
RavMonE (מוכר גם כ-RJump) הוא וירוס מחשבים מסוג סוס טרויאני שנכתב בפייתון, אשר "פותח דלת אחורית" במחשבים, שמערכת ההפעלה שלהם היא חלונות. ברגע שהמחשב נדבק, הווירוס מאפשר למשתמשים בלתי מורשים לקבל גישה לתכולת המחשב. הדבר מהווה סכנה לבעל המחשב, כיוון שהתוקף מסוגל לגנוב מידע אישי ולהשתמש במחשב כנקודת גישה לרשת פנימית.
RavMonE התפרסם בספטמבר 2006 כאשר מספר נגני איפוד נשלחו כשהם מכילים את הווירוס. חברת אפל ספגה ביקורת ציבורית על כך שהמוצר שלהם הכיל וירוס.
נח רוזנבלום
נח רוזנבלום (ביידיש: נח ראָזענבלום; 1864-1917?) היה מתרגם, עיתונאי וחבר עיתון המליץ. אחד משיריו המוכרים הוא השיר שאו ציונה נס ודגל אשר פורסם לראשונה בכתב-העת האשכול (סיון תרנ"ח, 1898) בחתימת נפ"ש [נח פרח-שושן]. מאז תחילת המאה העשרים לא הגיעו ידיעות עליו, והשמועה אמרה שהוא נפטר בשנות מלחמת העולם הראשונה ועד כה לא אותר מקום קבורתו.
ביוגרפיה
נח רוזנבלום נולד בשנת 1864 בקרליץ שבמינסק (היום בבלארוס) ובצעירותיו עבר לבסרביה (כיום מולדובה). הוא היה מורה בחדר מתוקן בעיר בלץ ולאחר מכן בסורוקה, שם נשא אישה שהתפרנסה מחנוונות, ושם גם נולדו לו ילדיו. הוא היה מתרגם ועיתונאי ובזמנו הפנוי כתב שירים וסיפורים רבים.
נח רוזנבלום תואר על ידי שלמה הלל'ס, אחד מתלמידיו, כך:
ב-1897, כתב שאול טשחרניחובסקי, שיר בעל שם זהה לשיר "נס ציונה" בסנקט פטרבורג, אשר אותו הקדיש לאגודה ציונית, אלא ששירו של רוזנבלום נדפס קודם.
בתחילת הדרך, נגרם בלבול עקב 2 השירים הזהים, ותפוצתם הייתה זהה, אך לאחר מכן, דווקא שירו של רוזנבלום קיבל תפוצה רחבה יותר עקב לחנו שחובר לו אשר רבים העדיפו.
שמות כמו 'ציונה' או 'נס ציונה', אומצו על ידי עשרות אגודות שונות ברחבי העולם. אך דווקא שם העיר נס ציונה הגיע מספר ירמיהו, פרק ד', פסוק ו': "שאו-נס ציונה העיזו אל-תעמדו".
את שמו תחת שיריו נהג לחתום עם הקיצור נפ"ש. זה הוא היה קיצורו של שמו העברי "נח פרח שושן", אך רבים נהגו להתבלבל ולחשוב שכותב היציריות הייתה נחמה פוחצ'בסקי, שגם היא נהגה לכתוב עם חתימת קיצור זו.
לאחר ששירו נדפס, שיר נוסף פרי עטו, ושמו שומר ישראל, נדפס גם כן, ועליו חתם רוזנבלום בשמו המלא. על כמה ממאמריו חתם רוזנבלום בשם בדוי אחר 'בן זרח'.
המליץ נסגר ב-1904 ומטה לחמו נשבר. בימי מהפכת 1905 נעצרו בתו הגדולה ובנו בנימין, הוגלו לקווקז ומאז נעלמו עקבותיהם. את שנותיו האחרונות חי ברעב ובעוני, ובשנת 1915, יש הסוברים כי בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, הלך לעולמו בהיותו בגיל 51, אם כי פרט זה שנוי במחלוקת ויש הסוברים כי מת ב-1917.
יוסיף פאשיל
יוסיף פאשיל (או יוזף פאשיל) (ברומנית: Iosif Paschill; בגרמנית: Joseph Paschill; 17 בספטמבר 1877, בוקרשט – 29 במרץ 1966 בוקרשט) היה מלחין, פסנתרן ונגן עוגב, ומנצח מקהלה ומורה רומני, בן למיעוט הגרמני. ממייסדי המוזיקה לעוגב ברומניה.
ביוגרפיה
בין השנים 1901–1902 השתלם פאשיל אצל גבריאל פורה בפריז. נודע כנגן עוגב – בין השאר, בבית הכנסת קורל של בוקרשט - שבו פעל שנים רבות עד שנת 1924 ובקתדרלה הרומית-קתולית "ספנטול יוסיף" (יוסף הקדוש) בעיר. בצעירותו איחד את האגודות לשירה מקהלתית האוסטרית והגרמנית בבוקרשט לאגודה אחת - "אגודת השירה הגרמנית של בוקרשט - החברה הכוראלית הגרמנית קונקורדיה" Deutscher Gesangverein Eintracht - Societatea corală germană Concordia, כמו כן ניהל את ה - Deutsche Liedertafel בבוקרשט.
יוסיף פאשיל היה ידוע גם כמורה לפסנתר והרמוניה ועם תלמידיו נמנה מלחין הרומאנסות יונל פרניק. הוא היה גם המורה הראשון לפסנתר של דינו ליפאטי.
יוסיף פאשיל עצמו הלחין רומאנסות שנשארו נכסי צאן ברזל בתולדות המוזיקה הקלה הרומנית, כמו: "תחת עץ הדובדבן המלבלב" (Sub vişinul înflorit) (מילים: קרול סקרוב), "בקרחת היער על יד הכרם" ( În rariştea de lângă vii), "מה את רוצה?" (Ce vrei?) ,(מילים י. דוריאנו), Ochii tăi frumoşi şi limpezi ("עיניך היפות והבהירות") ואחרות.
פאשיל יצר מוזיקה לעוגב, מוזיקה מקהלתית, לתזמורת כלי נשיפה, האופרה ""מריוארה" לפי לברית של המלכה אליסאבטה של רומניה, קנטטת חג המולד, פנטזיה רפסודית, "אווה מריה", פוט פורי של מוזיקה עממית רומנית "הפרח של רומניה", מוזיקה ליטורגית קתולית.
הלחין גם קטעי חזנות כמו היצירה "מגן אבות" (1919) אותה הקדיש לחזן ארנולד וקר, לזיכרון עבודתם המשותפת בבית הכנסת הקורל בבוקרשט.
בחינת בגרות (סרט)
בחינת בגרות הוא סרט דרמה ישראלי משנת 1983, המספר על זוג תיכוניסטים אוהבים, רוני (דן תורן) ואורנה (עירית פרנק) שהסתבכו בהריון לא מתוכנן. בשל כך חלה התלבטות ברורה בין האפשרויות השונות: הפלה, מסירה לאימוץ או גידול הילד בכוחות עצמם. הוריהם של הזוג הצעיר רואים בהם ילדים בני "טיפש-עשרה" שעשו טעות, אולם מותו של חבר קרוב עומרי (רוני פינקוביץ') במהלך השירות הצבאי מוכיח להורים את בגרותם של השניים.
הסרט מבוסס על ספרה של גלילה רון פדר "בחינת בגרות". שיר הנושא של הסרט בוצע על ידי גרי אקשטיין ומזי כהן. "בחינת בגרות" מכר 260,000 כרטיסים בישראל, והוא ממקום במקום ה-100 ברשימת מאה הסרטים הישראליים הנצפים ביותר בכל הזמנים.
קישורים חיצוניים
ביקורות
ז'ק נריה
ז'ק (יעקב) נריה (נולד ב-9 בפברואר 1951) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה שכיהן כנספח צה"ל בצרפת וכיועצו המדיני של ראש ממשלת ישראל יצחק רבין. סופר, דירקטור, וחוקר בכיר במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
ביוגרפיה
נריה נולד בבית החולים האמריקאי בביירות, לבנון, לאב יליד רוסיה, ולאם ילידת רודוס. הוא חונך בפנימיות נוצריות.
אביו נפטר בהיותו ילד, ובהיותו כבן 17 עלה נריה לישראל. החל את לימודיו באוניברסיטת חיפה כעתודאי להיסטוריה של ארצות האסלאם.
בשנת 1971 התגייס לצה"ל, ולאחר שעבר קורס קצינים הוצב בצנזורה הצבאית. במהלך מלחמת יום הכיפורים הועבר למחלקת המחקר באגף המודיעין, שם שירת במהלך השנים הבאות. במחלקה זו, שהייתה לימים לחטיבה, התקדם עד לדרגת סגן-אלוף, וכיהן במגוון תפקידים כגון ראש המחלקה הבסיסית, ראש ענף מצרים, וראש ענף סוריה-לבנון.
בשנת 1987 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לנספח צה"ל בצרפת, בלגיה ולוקסמבורג. הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 1990.
עם שובו לארץ, מונה לעוזר ראש אגף המודיעין להערכה, תפקיד אותו מילא עד לשחרורו מצה"ל בשנת 1992. מיד לאחר שחרורו החל נריה לשמש כיועצו המדיני של ראש הממשלה יצחק רבין. במסגרת תפקידו זה, לקח חלק במשלחות הישראליות למשא ומתן עם סוריה, לבנון וירדן, ומאוחר יותר שימש גם כחבר במשלחת ליישום הסכמי אוסלו.
החל מסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 שימש בשורת תפקידים ציבוריים, ובהם ראש המחלקה ליחסים בינלאומיים בהסתדרות העובדים הכללית החדשה, יועץ לשר האנרגיה לנושא קשרים בינלאומיים, ויושב ראש הקרן ההומניטרית בישראל. כמו כן שימש דירקטור בחברות ובמיזמים שונים.
לאורך השנים כתב מעל ל-120 מאמרים על אודות ההתרחשויות במזרח התיכון עבור המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, בו הוא משמש כיום כחוקר בכיר. כמו כן כתב שלושה ספרים. נריה מרצה במסגרות שונות והשתתף בין היתר בסדרה התיעודית "אויבים" של תאגיד השידור הישראלי.
לנריה תואר ראשון בהיסטוריה של ארצות האסלאם, תואר שני בלימודי המזרח התיכון, ותואר שלישי בפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב.
חיים אישיים
נריה נשוי ואב לחמישה.
לודוויג פון אסטורף
לודוויג גוסטב אדולף פון אסטורף (בגרמנית: Ludwig Gustav Adolf von Estorff; 25 בדצמבר 1859 – 5 באוקטובר 1943) היה קצין צבא גרמני ששירת בעיקר כמפקד שוצטרופה באפריקה; ומאוחר יותר כגנרל בצבא הגרמני הקיסרי במלחמת העולם הראשונה. הוא גם עוטר בעיטור פור לה מריט, העיטור הצבאי הגבוה ביותר של גרמניה.
ראשית חייו
לודוויג היה בנם השני של גנרל מיור אגרט לודוויג פון אסטורף (1831–1903) ושל אשתו יוליה ברנהרדין, לבית פון ויצנדורף (1836–1902). בשנת 1878, לאחר שהיה צוער בברלין, הוסמך אסטורף כקצין בצבא הפרוסי כלויטננט ברגימנט הרגלים ה-31 (תורינגיה ה-1). בשנת 1894, כהאופטמן, הוא עזב את הצבא כדי להצטרף לשוצטרופה של דרום-מערב אפריקה הגרמנית. שם הוא שירת במרד ויטבוי הראשון. לאחר חמש שנים הוא חזר לזמן קצר לגרמניה, ולאחר מכן חידש את השירות בתחנות שונות ביבשת אפריקה.
שירות באפריקה
הוא התפטר ב-1903 אך הצטרף מחדש לשוטרופה בשנה הבאה כדי להילחם במלחמות הררו כמפקד גדוד ורגימנט. בקרב ווטרברג הוא הוביל טור, ולאחר מכן קיבל פקודה לרדוף אחרי בני ההררו הנמלטים דרך מדבר אומהקה הדל. אסטורף מתח ביקורת רבה על הפיקוד על הגנרל לותר פון טרוטה ועל החלטותיו, הן מסיבות אסטרטגיות והן מסיבות אתיות, שהביאו בכוונה לרצח העם של ההררו והנאמה. בכל זאת מילא אחר פקודותיו; ובכך יש לו חלק באותו פשע. בתחילת 1907 הוא מונה למפקד השוצטרופה של דרום-מערב אפריקה הגרמנית. הוא סגר מיד את מחנה הריכוז אי הכרישים האימתני, בניגוד לרצונות הפוליטיים המקומיים, והעביר את אנשי נאמה שנותרו ליבשת. אסטורף נשאר בתפקידו עד שייצא לבסוף לגרמניה ב-1911. יומניו, הדיווחים והתכתובות של אסטורף על תקופתו באפריקה נאספו בסופו של דבר ויפרסמו לאחר מותו. כעת, כאוברסט בצבא הגרמני הקיסרי, הוא פיקד על רגימנט הרגלים ה-92 (בראונשווייג).
מלחמת העולם הראשונה
כשהחלה מלחמת העולם הראשונה גנרל-מיור אסטורף הוביל חטיבה בצרפת ונפצע פעם נוספת כשכדור ניפץ את ברכו. הוא חזר לתפקיד ב-1915 ומונה למפקד דיוויזיית הרגלים ה-103, והוביל אותה במערכה הסרבית. ב-1916 פיקד על דיוויזיית הרגלים ה-42 בחזית המזרחית, תחילה ברומניה ולאחר מכן צפונה יותר. על שירותיו במערכה האחרונה קיבל אסטורף את עיטור Pour le Merite, העיטור הצבאי הגבוה ביותר של גרמניה. כשהדיוויזיה שלו הייתה חלק מהארמייה השמינית המפורסמת, הוא הוביל את כוחות הנחיתה במהלך מבצע אלביון, המבצע האמפיבי המוצלח לכיבוש הארכיפלג של מערב אסטוניה. במרץ 1918 קיבל לידיו את הפיקוד על הקורפוס ה-60. בימיה האחרונים של המלחמה הוא היה ממלא מקום מפקד הארמייה השמינית.
לאחר המלחמה
לאחר סיום המלחמה שימש כמפקד האחרון של הקורפוס הראשון היוקרתי וכמושל הצבאי של קניגסברג לאורך 1919. הוא נשאר ברייכסווהר שצומצם בהרבה ושימש בו-זמנית כמפקד חטיבה, מחוז צבאי ופיקוד כללי. במהלך הפוטש של קאפ הוא הכריז על תמיכתו בממשלת ההפיכה החדשה. כשההפיכה נכשלה וממשלת רפובליקת ויימאר הלגיטימית חזרה, הוא הודח מתפקידו. הוא לא מילא תפקיד נוסף, אבל ב-1939, בגל הקידום להנצחת קרב טננברג, הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
אסטורף מת באואלצן ב-5 באוקטובר 1943.
אמיל ראוש
אמיל ראוש (בגרמנית: Emil Rausch; 11 בספטמבר 1883 - 14 בדצמבר 1954) היה שחיין גרמני, אלוף אולימפי בעל 4 מדליות מהן 2 זהב.
ביוגרפיה
ראוש נולד בברלין.
באולימפיאדת אתונה (1906) זכה ראוש במדליית כסף במשחה שליחים 4x250 מטר חופשי בתוצאה של 17:16.2 דקות, אחרי הונגריה (16:52.4 דקות) ולפני בריטניה. בנוסף, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-1 מייל בתוצאה של 32:40.6 דקות.
בשנת 1954 נפטר ראוש בעיר הולדתו בברלין.
עימאד גנימאת נ' מדינת ישראל
פסק הדין דיון נוסף פלילי 2316/95 עימאד גנימאת נ' מדינת ישראל ניתן על ידי בית המשפט העליון בשנת 1995. פסק דין זה הוא מפסקי הדין החשובים שנכתבו בעקבות "המהפכה החוקתית". פסק הדין עסק בשאלה האם הגדרת עבירה כ"מכת מדינה" יכולה לשמש בסיס למעצר עד תום ההליכים. פסק הדין עסק בפרשנות עילות המעצר בחוק סדר הדין הפלילי, ובזכויות נאשמים ועצירים לאור חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. בפסק הדין הוחלט כי את החוקים שנחקקו לפני חקיקת חוק יסוד זה יש לפרש על פיו. בעניין מסוכנות אישית הוחלט כי הנטל להראות את המסוכנות הסובייקטיבית של הנאשם רובץ על כתפיה של המדינה, ולא ניתן להסתמך על סעיף כללי.
רקע
עימאד גנימאת הואשם בשתי עבירות של גנבת רכב, ונעצר עד תום ההליכים בהתבסס על מסוכנותו לשלום הציבור. פסק הדין, שלכאורה היה אמור להיות פסק דין פשוט בנושא הארכת מעצר עד תום הליכים, ניתן בתקופה שלאחר חקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וטרם חקיקת חוק המעצרים. חוק סדר הדין הפלילי (כנוסחו אז) פירט בסעיף 21א (א)(2) את העבירות שחומרתן, כשלעצמה, מצדיקה מעצר עד לתום הליכי המשפט. עבירה של גנבת רכב איננה נכללת ברשימה זו, אולם סעיף 21א (א)(1) מורה כי בית המשפט רשאי לצוות על מעצר עד תום ההליכים אם "בשל נסיבות העבירה או מהותה קיים יסוד סביר לחשש שהנאשם יסכן את חייו של אדם או את ביטחונו או את שלום הציבור או ביטחונו או את ביטחון המדינה".
המהפכה החוקתית
בשנת 1992, החלה בישראל מהפכה חוקתית עם חקיקתם של שני חוקי יסוד העוסקים בזכויות האדם: חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק יסוד: חופש העיסוק. השופט אהרן ברק, בעת שכיהן כשופט בית המשפט העליון ואחר כך כנשיאו, התייחס אל חוקים אלה כאל בעלי מעמד על-חוקי הדומה לחוקה. לפי גישה זו, ניתנה לבתי המשפט הסמכות להכריז על בטלותו של חוק העומד בסתירה אליהם. עם חקיקת חוקי יסוד אלה, חל שינוי מהותי במעמדן של זכויות האדם בישראל, יחד עם עליית כוחו של בית המשפט העליון (בפרט בשבתו כבג"ץ) לעומת הכנסת והממשלה.
גניבות רכב בשנות ה-90
בשנות התשעים, גנבת מכוניות מישראל לשטחים הייתה בעיצומה ואף הוגדרה כ"מכת מדינה". שיא התופעה אירע בשנת 1997 בה נגנב מספר שיא של מכוניות: 42,291. בניסיון למגר את התופעה, הקימה משטרת ישראל יחידה מיוחדת בשם "יחידת אתג"ר", היחידה למלחמה בגניבות הרכב במשטרת ישראל. בשנת 1998, לאחר הקמת היחידה, חלה ירידה משמעותית בגניבות הרכבים ל-29,697 לכל השנה.
עילות מעצר על פי חוק סדר הדין הפלילי
סעיף 21א (א)(1) לחוק סדר הדין הפלילי ציין את רשימת העבירות שמי שנאשם בביצוען, ניתן להאריך את מעצרו עד תום ההליכים:
עובדות פסק הדין
גנימאת, אז כבן 21, תושב הכפר צוריף שבנפת חברון, גנב מכונית פרטית ממקום חנייתה בירושלים ונהג בה לכיוון חברון. משהגיע למחסום ונדרש לעצור, נטש את המכונית ונמלט. כעבור פחות מחודשיים, גנב עם חברו מכונית פרטית אחרת, ממקום חנייתה בבית-שמש. בדרכם לכפר צוריף התקלקלה המכונית. גם הפעם הסתלק גנימאת לדרכו. אך חברו שנשאר במקום נעצר, ובעקבות חקירתו – נעצר גם גנימאת. באותה תקופה גנבת מכוניות נחשבה למכת מדינה, וכל יום היו נגנבות מכוניות להימכר בשטחים או לפירוק לחלקים.
בבית המשפט הודה גנימאת בגנבת הרכב הראשון וטען שעשה זאת כדי לעזור בפרנסת משפחתו המתקשה להתקיים. הוא כפר באשמה ביחס למכונית השנייה, וטען שהיה נוסע תמים ולא היה קשור לגנבתה. גנימאת הואשם בבית משפט השלום בשני מקרי הגנבה, ומעצרו הוארך עד תום ההליכים. בית משפט השלום האריך את מעצרו בטענה כי גנבת רכב היא מכת מדינה, וקיבל את טענות המדינה כי הוא מסוכן לציבור וכי הארכת המעצר תרתיע גנבי רכב עתידיים. גנימאת ערער לבית המשפט המחוזי, וערעורו נדחה. בבקשת הערעור לבית המשפט העליון ערעורו התקבל והוחלט, ברוב של שניים (השופטים דורנר וברק) מול אחד (השופט חשין), על שחרורו בנימוק שהמדינה לא עמדה בהוכחת מסוכנותו של גנימאת וחבורתו בכנופיית גנבי רכב. השופטים ברק ודורנר הדגישו את החומרה שבמעצר אדם שלא הורשע. באותה העת הוחלט לקיים דיון נוסף בהרכב רחב יותר. בדיון הנוסף שלפנינו בית משפט העליון בפסק הדין אישר וביטל את החלטתו בדיון הראשון.
טענת המדינה
המדינה מודעת להשפעתו של חוק היסוד על מדיניות המעצרים, באותם מקרים בהם עילת המעצר סומכת על חומרת העבירה בלבד. אך, אין זה ראוי שמכוח חוק היסוד יוכבד על המדינה נטל ההוכחה לעניין היותו של נאשם מסוכן לציבור. נטל זה, ממילא אינו קל; שהלוא כדי להעמיד עילה למעצר מוטל על המדינה לבסס את טענתה שקיים יסוד סביר לחשש שאם ישוחרר ממעצרו יסכן הנאשם את שלום הציבור. ואם, בהשפעתו של חוק היסוד, תידרש המדינה להוכיח את מסוכנותו של הנאשם בדרגת ודאות גבוהה יותר, יש חשש שהמדינה לא תעמוד בנטל. אם כך יקרה, עלולים להיפגע אינטרסים חיוניים כשלום הציבור וביטחונו.
לעניין גנימאת: בשונה מהערעור לעליון, שבו המדינה טענה כי גנימאת מסוכן לציבור, מקושר לגורמים עבריינים ושיחרורו יסכן את הציבור, טענה המדינה, כי גנימאת "מסוכן לציבור" רק משום שגנבת מכוניות היא מכת מדינה, והעבירה שנעברה מסכנת ופוגעת בציבור, והאמור בסעיף 21א(א)(1) לחוק עשוי וראוי להתפרש כמעמיד עילה למעצרו של נאשם בשל כך (ורק בשל כך) שהעבירה בה הוא מואשם משתייכת לתופעה עבריינית המהווה "מכת-מדינה", וכי "נשקפת סכנה לשלום הציבור ולרכושו אם ישוחרר". על יסוד אותה תשתית נטען, כי גנימאת "מסוכן לציבור".
טענת גנימאת
באי כוחו של גנימאת טענו כי לא הוכח כי הוא מסוכן, שהמדינה לא הוכיחה שלגנימאת יש קשרים עבריינים, שניתן לשחררו בחלופת מאסר וכי זכותו לחופש נפגעת. בנוסף טענו כי טענת מכת מדינה איננה יוצרת הצדקה לעצור אדם עד תום ההליכים ונוגדת את חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
פסק הדין
ההחלטה שהתקבלה בערעור לעליון נשארה על כנה כי בנסיבות העניין, היה מקום לשחרר את העורר בתנאים בהם שוחרר על ידי בית משפט זה בערר. בנוסף, נפסק כי יש לפרש את חוק המעצרים וחוקים בכלל על פי חוקי היסוד, למרות סעיף 10 לחוק יסוד כבוד האדם וחירותו:. לעניין המסוכנות האישית, קבע בית המשפט כי מכיוון שמדובר בעניין של חירות אישית שעלולה להפגע, לפני הוכחת אשמה, על המדינה יש נטל גדול להוכיח את המסוכנות האישית של הנאשם ולא די בעניין כללי כמו "מכת מדינה".
נימוקי ההחלטה
האם בעבירה שהפכה ל"מכת מדינה" יש, כשלעצמה, כדי להקים עילה למעצרו של הנאשם? הוחלט פה אחד ש"מכת מדינה", כשהיא לעצמה, איננה מעמידה עילת מעצר לפי סעיף 21א'(א)(1) לחוק סדר הדין הפלילי, אולם יכולה היא להוות שיקול בין שיקולים לעניין העמדתה של עילת מעצר.
האם פרשנות דיני המעצר מושפעת מחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו? נקבע כי גם חוקים שקדמו לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו יש לפרש ברוחו, ולפיכך עילות מעצר לפי חוק סדר הדין הפלילי [נוסח משולב] חייבות להתייחס למסוכנות הנאשם הספציפי.
הוחלט ברוב דעות
חוק יסוד: כבוד אדם וחירותו, נודעת לו השפעה על פרשנותם של דיני המעצר הקיימים, ובכלל זה על פרשנות יסודותיה של עילת המעצר הנדונה.
עמדת מיעוט
לדעת הנשיא שמגר לא היה מקום לחלופת מעצר וכי המדינה עמדה בנטל ההוכחה. לדעת השופט גולדברג, נושא חלופת המעצר לא עמד כלל לדיון בדיון הנוסף. לדעת השופט חשין, לא היה מקום להחליט בשאלת חלופת המעצר, הואיל ושאלה זו לא עמדה לדיון לא בערר ולא בדיון הנוסף.
התגבשות עילת מעצר עד תום ההליכים
ברוב דעות של שישה (השופטים שמגר, ברק, גולדברג, מצא, חשין ושטרסברג-כהן) מול אחת (השופטת דורנר) הוחלט כי במקרה הנ"ל כן התגבשה עילה למעצר עד תום ההליכים של גנימאת על-פי סעיף 21א(א)(1) לחוק הסדר דין הפלילי. בית המשפט בדיון הנוסף אימץ, אם כן, את דעת המיעוט של השופט חשין מהדיון הראשון.
שחרור גנימאת בתנאים מגבילים
שלושה מן השופטים (מצא, שטרסברג-כהן וברק) קבעו כי היה מקום לשחרר את גנימאת בתנאים מגבילים, מול שלושה שופטים (שמגר, גולדברג וחשין) שקבעו כי יש להשאירו במעצר עד תום ההליכים. את תוצאת "תיקו" זו הכריעה השופטת דורנר שסברה כי לא קמה עילת מעצר כלל נגד גנימאת וכך הצטרפה להחלטתם של שלושת השופטים הראשונים לשחררו של גנימאת בתנאים מגבילים.
עובדות שגויות שניתנו לשופטי הדיון הנוסף
לשופטי הדיון הנוסף ניתן מידע כאילו המשפט של גנימאת הסתיים או על סף סיום, והם עוסקים בנושא תאורטי בלבד. עם זאת, משפטו של גנימאת לא הסתיים והיה צפוי לדיון חמישה שבועות מפסק הדין, בהם הייתה קיימת מחלוקת אם היה אמור להישאר במאסר או לא. בתסקיר לקביעת מתחם העונש של גנימאת התגלה כי יש לו הרשעה קודמת של כניסה לישראל ללא אישור ונהיגה ללא רישיון. בדיון לבית המשפט העליון נאמר בתום לב על ידי בא כוחו של גנימאת כי הוא ללא הרשעות קודמות.
שופטים
מ' שמגר, א' ברק, א' גולדברג', א' מצא, מ' חשין, ט' שטרסברג-כהן, ד' דורנר.
לפי השופט א' מצא מכת מדינה אינה עילה למעצר. מאידך,.
הנשיא (בדימוס) מ' שמגר:.
השופט א' גולדברג:.
בהחלטתה של השופטת ד' דורנר, היא מצטרפת להחלטתו של השופט ברק כי אין לעצור אדם, אלא אם הדבר הוא חיוני. שיטת משפט דמוקרטית נאורה משתחררת ממנטליות של מעצר כאמצעי ראשון. מדינה שערכיה דמוקרטיים מאמצת מנטליות של מעצר כאמצעי אחרון. גם לדעתה, אנו מרבים בישראל מעבר למידה הראויה במעצר לאחר אישום. לדעתה, מדיניות שיפוטית ראויה מחייבת להורות על מעצר רק כאשר אין מוצא אחר. בעניין זה, לא משנה אם הנאשם משוחרר משום שנקבעה לו חלופת מעצר, או שהוא משוחרר בערובה בהיעדר עילת מעצר, זו הייתה המדיניות השיפוטית הראויה אף בהיעדר חוק-היסוד: כבוד האדם וחירותו.
השופט א' ברק הצטרף לפסק דינו של השופט מצא:.
השופט מ' חשין אמר בהחלטתו כי מכת מדינה איננה מהווה עילה לבדה להארכת מעצר, אך ניתן להתחשב בה במכלול הנסיבות. בנוסף, אמר השופט חשין כי פירושו-שלו לחוק אינו תולה עצמו – מעיקרו – בחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו. חירות וכבוד היו גם לפני היות חוק-יסוד זה, ואותם חירות וכבוד די היה בהם, לדעתו, די והותר, כדי להעמיד עילות-מעצר – על דרך העיקרון – רק על התכליות המנויות בסעיף 21א(א)(1) לחוק.
מייצגים
עו"ד גלי גלעד ייצגה את עימאד גנימאת, פרקליטת המדינה דורית ביניש ועו"ד רבקה לוי-גולדברג יצגה את המדינה.
בעקבות פסק הדין
במסגרת פסק הדין בעניין גנימאת, קבע בית המשפט העליון שלחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו יש השפעה על פרשנות חוקים קיימים שנחקקו לפני חוק היסוד. פסק דין זה, המדגים את השפעתם של חוקי היסוד ושל הרוח של המהפכה החוקתית, הפך לפסק דין מנחה לעניין השפעת חוקי היסוד על חוקים ישנים הקיימים לפני חוקי היסוד ועל השפעת חוק היסוד על חוק המעצרים ופירושו יעשה בהשפעת חוק היסוד. הקביעה כי לעניין מסוכנות על פי סעיף 21א(א)(1) לחוק סדר הדין הפלילי הנטל לשכנע את המדינה מונח על כתפיה של התביעה וכי לעניין מסוכנות, דבר שנחשב "מכת מדינה" אינו מרים את הנטל, השפיעה על גישת המדינה בבקשות לארכת מעצר ובהחלטות לגבי הארכות המעצר. ניתן לראות החלטות אף מהשנים האחרונות המאזכרים ומסתמכים על ההלכות שנקבעו.
גם עם השפעתם של חוקי היסוד על פרשנות חוקי המעצר, השינוי במספר הבקשות למעצר שאושרו היה זניח. במחקר שערך המרכז לחקר פשיעה, משפט וחברה בשנת 2012, נעשה מדגם ובו נמצא כי בית המשפט קיבל כשישים אחוז מבקשות התביעה למעצר עד תום הליכים, שרובם נשארו במעצר עד תום ההליכים וחלק קטן שוחרר לפני מתן פסק הדין. נכון לינואר 2017 פסק דין הוזכר במעל 427 פסקי דין שונים.
יחסי צ'ילה–קזחסטן
יחסי צ'ילה–קזחסטן הם יחסי החוץ בין צ'ילה וקזחסטן.