cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גרי קורן
ביוגרפיה
ב-2010 סיים תואר שני במדע המדינה ולימודי ביטחון לאומי באוניברסיטת חיפה ובמכללה לביטחון לאומי. שימש פרויקטור בלשכת מנכ"ל משרד החוץ וטיפל בין השאר ביחסי ישראל עם מדינות המפרץ, וכן במאמצים לבלימת המשט השני לעזה שהסתיימו בהצלחה דיפלומטית.
בין ספטמבר 2013 לינואר 2017 כיהן קורן כשגריר ישראל בצ'כיה.
בשניים 2017–2019 כיהן כשגריר ישראל במוסקבה, רוסיה.
החל מ-2022 מכהן כשגריר ישראל בקרואטיה.
סמואל פרוט
ביוגרפיה
סמואל פרוט נולד בפלימות', הרביעי מתוך ארבעה עשר ילדים שנולדו לסמואל פרוט (האב), ומרי קייטר. הוא למד בבית הספר בפלימות' והושפע מהמנהל ד"ר ג'ון בידלייק שעודד את פרוט הצעיר ובנג'מין רוברט היידון ללמוד אמנות. הם בילו תקופות בקיץ בציור קוטג'ים, גשרים כפריים וטחנות המים הרומנטיות של העמקים היפים של דבון. עם ג'ון בריטון הוא עשה מסע דרך קורנוול כדי לנסות את כוחו ברישומים ב"יפות בערי אנגליה" ברייטון.
בשנת 1803 עבר ללונדון, שם שהה עד 1812. התחתן עם אליזבת גילספי בשנת 1810 ונולדו להם ארבעה ילדים; רבקה אליזבת (נולדה ב־1813), אליזבת דלסי (נולדה ב־1817), איזבלה אן (נולדה ב־1820), וסמואל גלספי (נולד ב־1822).
בלונדון ראה סמואל פרוט יצירות חדשות, וניסה לתקן ולשפר את סגנונו על ידי לימוד עבודות של ציירי נוף. כדי להתפרנס, הוא צייר ציורים ימיים עבור בית דפוס, לקח סטודנטים ופרסם ספרי ציור עבור הלומדים. הוא היה מהראשונים שהשתמשו בליתוגרפיה.
אך רק בשנת 1818 גילה פרוט את הנישה שלו. כשהוא הוזמן לבקר את ביקורו הראשון באירופה, ולמד את הרחובות המוזרים ומקומות השוק של הערים העתיקות. הוא מצא את עצמו לפתע במחוז אמנות חדש וקסום. עינו תפסה את המאפיינים הציוריים של האדריכלות, וידו תיעדה אותם במיומנות. הרכב הרישומים שלו היה טבעי להפליא. צבעם הציג הרכב מעולה של אור שמש וצל. השרידים הציוריים של האדריכלות העתיקה הופיעו אצלו ברוחב ובגדולה, והחגיגיות של הקתדרלות הגדולות הובלטה בתמונות.
הוא ביסס את המוניטין שלו בנופי הרחוב האלה וזכה לשבחים מהסטודנט שלו לשעבר ג'ון ראסקין. לטענת ראסקין, פרוט אינו מתאר את סימני הגיל באופן סתמי. הוא מדגיש בעיקר טקסטורות מעניינות, ומשתמש בטקסטורות אלה כדי ליצור רשמים עמוקים של גיל שעבר על המקום המצויר. אף על פי שהם מושווים לעיתים קרובות, ויליאם טרנר וגם סמואל פרוט לא היו אמנים וולגריים. בעוד טרנר התרכז ביופיו האינסופי של הטבע, פרוט התעניין יותר בנוף העירוני.
פרוט מונה לתואר הנחשק "צייר צבעי מים" של המלך ג'ורג' הרביעי בשנת 1829, ולאחר מכן של המלכה לאחר מותו.
כמעט ולא היה מקום בצרפת, גרמניה, איטליה או הולנד בהם לא חיפש גמלונים עתיקים ופיסות אבן מפוסלות.
כמות גדולה מספרי הרישומים המקוריים שלו, ליטוגרפיות, ספרי חשבונות, מכתבים וחומרים משפחתיים מוחזקים בצפון דבון. האוסף שלו נמכר במכירה פומבית בשנת 2010, ונרכש על ידי המוזיאון והגלריה לאמנות של פלימות' והוסיף לאחזקותיו הקיימות ביצירותיו.
סמואל גילספי פרוט הלך בעקבות אביו בציור צבעי מים. אחד מבני המשפחה, ג'ון סקינר פרוט, עשה לעצמו קריירה בציור וכתיבת ספרים בטסמניה.
וושינגטון ברטלט
וושינגטון מונטגומרי בַּרטלַט (באנגלית: Washington Montgomery Bartlett; 29 בפברואר 1824 – 12 בספטמבר 1887) היה הפוליטיקאי האמריקאי הראשון ממוצא יהודי שנבחר למשרת מושל מדינה (קליפורניה). כיהן במשך כתשעה חודשים בשנת 1887, עד מותו. קודם לכן היה ראש עיריית סן פרנסיסקו במשך ארבע שנים וסנטור בסנאט של קליפורניה במשך ארבע שנים.
קורות חיים
ברטלט נולד ב-1824 בסוואנה ג'ורג'יה. אביו, קוזם אמיר ברטלט (Cosam Emir Bartlett), היה צאצא למשפחת ברטלט מניו יורק, שאחד מאבות אבותיה, ג'וזייה ברטלט, היה מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית ואחר כך נשיא מדינת ניו המפשייר העצמאית ומושלה הראשון לאחר הצטרפותה לארצות הברית. אמו, שרה מלאדו (Sarah E. Melhado), הייתה יהודייה, מצאצאי יהדות ספרד, וברטלט עצמו דיבר ספרדית שוטפת.
ברטלט האב היה הבעלים והמוציא לאור של עיתון מקומי בסוואנה, וברטלט הצעיר למד ממנו את מקצוע הדפוס.
עיתונאי, עורך ומוציא לאור בסן פרנסיסקו
בתקופת "הבהלה לזהב" של קליפורניה בנובמבר 1849, בהיותו בן 25, עזב ברטלט את סוואנה והיגר לקליפורניה, כשהוא לוקח עמו מכבש דפוס. בתוך חודשיים הוא הקים בית דפוס והחל להוציא לאור ולערוך, בעיר מגוריו החדשה סן פרנסיסקו, עיתון יומי בשם Journal of Commerce. הגיליון הראשון ראה אור ב-23 בינואר 1850 והעיתון, שהיה העיתון היומי הראשון בחוף המערבי של ארצות הברית, הצליח מאוד. ברטלט הוציא לאור בהמשך עוד כמה עיתונים, ביניהם Daily Evening News, ו-True Californian וכן ספרים שונים. ברטלט היה האיש שהוציא לאור את הספר הראשון שנדפס בקליפורניה באנגלית, California as It Is and as It May Be or a Guide to the Gold Region.
עורך דין ופוליטיקאי
במקביל לעיסוקיו העיתונאיים והספרותיים למד ברטלט משפטים, הפך לעורך דין, הקים עם אחיו קולומבוס ברטלט משרד עורכי דין והצטרף לפוליטיקה המקומית, ולמפלגה הדמוקרטית. הוא היה ידוע ומפורסם ברבים ביושרו יוצא הדופן בפוליטיקה של אותה תקופה.
ברטלט כיהן מטעם המפלגה הדמוקרטית במישרות שונות בממשל המקומי, בין השאר כ"פקיד המחוז" של סן פרנסיסקו (County clerk of San Francisco) ועוד. ב-1872 הוא נבחר לסנאט המדינתי של קליפורניה וכיהן כסנאטור במשך ארבע שנים (ינואר 1873 - ינואר 1877). לאחר מכן רץ וניצח פעמיים בבחירות לראשות עיריית סן פרנסיסקו, ראש העיר ה-20 שלה. כיהן ארבע שנים (1882 - 1886) בתפקיד.
בבחירות נובמבר 1886 ברטלט רץ למשרת מושל מדינת קליפורניה, וניצח. הוא נכנס לתפקידו כמושל בינואר 1887, המושל ה-16 של קליפורניה. לא הספיק לכהן יותר מתשעה חודשים בטרם קיבל שבץ ב-23 באוגוסט 1887 ומת כעבור כשלושה שבועות, ב-12 בספטמבר 1887.
ברטלט היה רווק ונפטר ללא ילדים. הוא היה הפוליטיקאי האמריקאי הראשון ממוצא יהודי, שנבחר למישרת מושל. קדמו לו אמנם, דייוויד עמנואל, יהודי שהיה יו"ר בית המחוקקים המדינתי של ג'ורג'יה, ומונה (לא נבחר) ב-1801 לתפקיד מושל מדינה זו ואדוארד זליג סלומון, יהודי שמונה ב-1870 למושל טריטוריית (עדיין לא מדינת) וושינגטון. עוד ראוי לציין שברטלט לא היה אדם דתי, לא חי כיהודי, טקס הלוויה שלו התנהל בכנסייה והוא נקבר בבית קברות אזרחי כללי - Mountain View Cemetery שבאוקלנד (קליפורניה).
מימי קין
מימי קין (באנגלית: Mimi Keene; נולדה ב-5 באוגוסט 1998) היא שחקנית בריטית, אשר ידועה בתפקידיה כסינדי ויליאמס באופרת הסבון של ה-BBC One "איסטאנדרס" וכרובי מת'יוס בסדרה "חינוך מיני" של נטפליקס.
חיים אישיים
קין נולדה ב-5 באוגוסט 1998 ולמדה באקדמיה לאמנויות התיאטרון איטליה קונטי בשנים 2009–2014.
קריירה
הקריירה של קין החלה על הבמה, בהופעה המקצועית הראשונה שלה שיחקה בתפקיד ג'ניי בהצגה "Kin" בתיאטרון רויאל קורט החל מ-19 בנובמבר עד 23 בדצמבר 2010. בשנת 2013 הופיע קין בסדרת הקומדיה לילדים של ערוץ CBBC "Sadie J" ובסדרה "Our Girl". בין 2013 ל-2015 השתתפה בסדרה "איסטאנדרס". בשנת 2016 הופיעה קין בפרק של הסדרה "Casualty" בתור לאנה ווסטמור, ושיחקה את מייגן בסרט הקצר "הבריחה" בשנת 2017. לקין היו גם תפקידי דיבוב למשחקי הווידאו "Castlevania: Lords of Shadow" 1 ו-2. בשנת 2019 קין גילמה את אדית' טולקין בצעירותו בסרט "טולקין". בהמשך השנה החלה לשחק את רובי מתיוס בסדרה של נטפליקס "חינוך מיני", והופיעה בסרט "הגנה צמודה".
Payphone
Payphone (בעברית: טלפון ציבורי) הוא הסינגל הראשון מתוך אלבום האולפן הרביעי של להקת הפופ רוק האמריקאית מארון 5, ביחד עם הראפר ויז קאליפה.
הסינגל הוכתר כהצלחה. בתוך שבוע הגיע השיר למקום השלישי במצעד בילבורד הוט 100, עם מכירות של 493,000 עותקים, ובכך שבר את השיא של שיר דיגיטלי שמבוצע על ידי קבוצה. ב-16 באפריל 2012, יום לפני צאת הסינגל, הופיעה הלהקה הופעת בכורה של השיר על במת "The Voice" האמריקאי ביחד עם הראפר ויז קאליפה.
דייוויד אייבס
דייוויד אייבס (באנגלית: David Ives; נולד ב-11 ביולי 1950) הוא מחזאי אמריקאי בן זמננו.
ביוגרפיה
יליד דרום שיקגו, אייבס למד באוניברסיטת נורת'ווסטרן ולאחר מספר שנות הפסקה, בית הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל, שם הוא קיבל תואר שני במחזאות. בהפסקה שלקח בין לימודיו בנורת'ווסטרן ללימודיו בייל הוא עבד במשך שלוש שנים כעורכו של כתב העת פוריין אפיירס.
באמצע שנות התשעים הוא כתב בSpy Magazine. הוא כתב מפעם לפעם קטעים הומוריסטיים בניו יורק טיימס מגזין, הניו יורקר ופרסומים נוספים. באותה העת מגזין מגזין ניו יורק בחר בו לאחד מ"מאה הניו יורקים החכמים ביותר".
עבודתו
מחזהו הראשון של אייבס בניו יורק, הוצג בCircle Repertory Company בשנת 1972, אחריו הוצג המחזה Saint Freud באותו תיאטרון בשנת 1975. בשלהי שנות השמונים, מחזותיו הקומיים בני המערכה החלו לעלות מדי שנה בפסטיבל Punch Line השנתי שמוקדש למחזות בני מערכה אחת, בהם: Sure Thing, Words, Words, Words, Variations on the Death of Trotsky, Philip Glass Buys a Loaf of Bread, ו-The Universal Language. ספר המחזות הפופולריים ביותר של אייבס הוא All in the Timing, שצמח מתוך ערב קומדיות בנות מערכה אחת שראשיתו בתיאטרון Primary Stages ב-1993, ועבר אחר-כך לתיאטרון ג'ון האוסמן הגדול יותר והציג 606 פעמים. ההפקה זיכתה אותו בפרס המבקרים על שם ג'ון גלזנר למחזאות.
רוב מחזותיו הקצרים כלולים באנתולוגיות All in the Timing ו-Time Flies. מחזותיו הארוכים שנכתבו עד לשנת 2005 אסופית ם ב-Polish Joke And Other Plays. שם הספר "בדיחה פולנית", מרמז לרקע הפולני-אמריקאי של אייבס. הוא גם מחברו של המחזה בין המערכה האחת Ancient History, שמתעד סיומו של קשר חברותי בין יהודי לקתולי באופן קומי ושנון.
ב-2006 הוא פרסם תרגום חדש לפארסה הקלאסית של ז'ורז' פדו "יתוש בראש", שהציגה לראשונה בשיקגו. התרגום זכה בפרס ג'וזף ג'פרסון ("ג'ף") לעיבוד. ב-2008 הועלו שני מחזות פרי עטו בניו יורק. האחד הוא עיבוד יצירתו של מארק טוויין Is He Dead? האחר, "ירושלים החדשה", עוסק בהחרמתו של ברוך שפינוזה. "ירושלים החדשה" זכה בפרס הול-וורינר.
Venus in Fur הועלה לראשונה בתיאטרון אוף ברודוויי Classic Stage Company בניו יורק ב-2010 בכיכובם של נינה אריאנדה וווס בנטלי. ב-2010 תרגם אייבס את מחזהו של פייר קורניי "השקרן" עבור The Shakespeare Theatre Company בוושינגטון די. סי., וזכה עליו בפרס צ'ארלס מקארתור למחזה חדש מצטיין בטקס פרסי הלן האייס בוושינגטון בשנה שלאחר מכן. תרגומו ל"המיזנתרופ" של מולייר הוצג לראשונה ב-Classic Stage Company בניו יורק ונשא את הכותר "בית הספר לשקרים" (The School For Lies). ב-2011 הוא גם תרגם את מחזהו של ז'אן פרנסואה רנארד "Le Legataire universel" שהפרימיירה שלו הייתה ב-"Le Legataire universel" בוושינגטון די. סי. ונשאה את השם "The Heir Apparent."
בסתיו 2011, הייתה הצגת הבכורה של Venus in Fur בתיאטרון Manhattan Theatre Club בברודוויי בכיכובה של נינה אריאנדה ששבה לדמות אותה היא גילמה ב-Classic Stage Company ויו דנסי שיחק את הדמות שבנטלי גילם לראשונה. וולטר בובי ביים שוב את המחזה. ההצגה זכתה לביקורות חיוביות ובפברואר 2011, עברה להציג בתיאטרון Lyceum Theatre, כשאריאנדה ודנסי המשיכו בתפקידיהם. בסתיו 2021 סטיבן סונדהיים חשף כי השניים עובדים יחד על מחזמר חדש בשם Square One.
מפרץ התקווה
אורכו של המפרץ 5 קילומטרים; רוחבו של המפרץ 3.7 קילומטרים.
המפרץ נפתח אל המצר האנטארקטי.
אתר ציפורים מיוחד
המקום מהווה מוקד רבייה לציפורים מהחשובים בעולם. במקום נמצאת אוכלוסיית פינגווין אדלי מהגדולות בעולם, כ-125,000 זוגות. במקום מקננים גם: פינגווין לבן אוזן, חמסן חום, שחפית ארקטית, יסעורון וילסון, שחף דומניקני וכיאוניס לבן, ועל כן המפרץ הוכרז כאזור ציפורים בעל חשיבות.
גילוי ומיפוי המפרץ
המפרץ התגלה ב-15 בינואר 1902, על ידי המשלחת השוודית לאנטארקטיקה, בפיקודו של אוטו נורדנשלד.
בסיסי מחקר
לחופי המפרץ שוכן בסיס אספרנסה הארגנטינאי, כמו גם בסיס מחקר אורוגוואיני (ECARE), שבמקור שימש כבסיס D של משלחת המחקר הבריטית, והועבר לידי אורוגוואי בשנת 1997.
במפרץ נורו לראשונה יריות בהיסטוריה של אנטארקטיקה, כאשר בשנת 1952 חיילים ארגנטינאים ירו לעבר צוות מחקר בריטי. ארגנטינה התנצלה על המקרה, והודיעה כי השעתה את מפקד הכוח.
החאן של מנוק
החאן של חנוק (ברומנית: Hanu' lui Manuc, Hanul lui Manuc, Hanul Manuc) הוא בניין היסטורי במרכז העתיק של בוקרשט, בירת רומניה, בשכונת ליפסקאן, ששימש מתחילת המאה ה-19 כבית הארחה או קרוונסראי ידוע. המקום משמש כבית מלון שוכנים בו מסעדה, בית קפה, ברים ומספר חנויות. יש לו חצר פנימית עם שתי קומות מצוידות בגלריות פנימיות עם קשתות תלתניות המזכירות את הסגנון הברנקובאני, מרפסות, סולמות. בחצר שבו התכנסו במאה ה-19 העגלות ומרכבות הסוסים, מתארגנים ערבי פולקלור, מופעים וירידים. המלון והמסעדה עברו שיפוץ אחרון בשנת 2007.
המיקום
הבניין שוכן ברחוב הנקרא Strada Franceză מס' 62–64 (הרחוב נקרא בעבר קרול, 30 בדצמבר, יוליו מאניו). מעבר לרחוב נראים חורבות החצר הנסיכותית של בוקרשט - "החצר הישנה" Curtea Veche (קורטיה וקה) או Curtea Domnească (קורטיה דומניאסקה). בצד האחורי נמצא פיאצה אונירי (ככר האחדות - Piața Unirii) הרחבה והמודרנית.
המבנה
החאן נבנה כמבנה מלבני, עם מרתפים וקומות מרתף, קומת קרקע וקומה עליונה כשבאמצע חצר גדולה שבה חנו במאה ה-19 העגלות ומרכבות הסוסים. גם בקומת הקרקע וגם בקומה מעליה מסביב לחצר נבנו גלריות-מרפסות ארוכות מצוידות ב-166 עמודי ברזל מכוסי עץ אלון. המחוברים בקשתות תלתניות, המזכירות את הסגנון הברנקובאני. על שני סולמות עץ ניתן לעלות לשני ביתנים הניצבים זה מול זה. הגג עשוי חלוקים ממשיך במרזבים רחבים. באולם הראשי :" הנסיכותי" 20 חלונות מורכבים מארבעה חלונות קטנים יותר, שכל אחד מהם עשוי מ-42 חלקי זכוכית צבעונית, בסך הכל 3360 חלקי זכוכית צבעונית. החאן כלל חנויות. בקומת קרקע היו חדרי הנוסעים המזדמנים לזמן קצר בעוד שבקומה העליונה היו לנים האורחים לתקופה ארוכה יותר. בזמנו החאן היה רועש בגלל שיחות וויכוחים קולניים, של ערב רב של סוחרים, איכרים, בני עיר, כמרים, גברות מכובדות, צוענים, וכו'. הסחורות בחנויות היו מגוונות ולא פעם נדירות, כמו דברי הבושם של הסוחר אנטון ויטנר (1843) או השטיחים האנטוליים של חאג' עלי (1846). פעל שם משרד לתרגום, וכן מרפאות של רופאים, כגון ד"ר י.נ. אוארבך שעבד קודם לכן באלבה יוליה.
בניית החאן
בית הארחה, שנקרא בהתחלה החאן "קורטיה וקה" ("החצר הישנה"), נבנה בשנת 1808 על גדת הנהר דמבוביצה בבוקרשט מיוזמת הסוחר, החלפן והדיפלומט עמנואל מרזאיאן, ארמני יליד רוסצ'וק (באימפריה העות'מאנית - בשטח בולגריה של ימינו) ושנודע כמנוק ביי (1769–1817). הוא היה עשיר מופלג, פעל בשטח בולגריה ובוולאכיה ועל שירותיו זכה מהסולטן העות'מאני מוסטפא הרביעי תואר של דרגומן ואחר כך תואר סמלי של "ביי (נסיך) של מולדובה". אחרי שנת 1812 הוא נמלט לבסרביה, שהפכה אז לחלק מהאימפריה הרוסית. מנוק, שניהל קשרים הדוקים עם מפקדי הכוחות העות'מאנים שמדרום לדנובה ועם שליטי ולאכיה ומולדובה, הגיע בשנת 1806 לבוקרשט, בירת ולאכיה, ונאלץ להישאר בה מסיבות קשורות לסכסוכים פנימיים באימפריה העות'מאנית והמלחמה העות'מאנית-רוסית שפרצה באותה שנה. במחצית השנייה של השנה התחיל בבניית החאן שהושלמה בשנת 1808. לפי עדויות אחדות הבנייה התחילה עוד ב-1803 על מגרש במתחם החצר הנסיכותית, ברחוב שנקרא אז "קורטיה וקה" ("החצר הישנה"). סגנון הבנייה היה חדשני יחסית לאותה תקופה, מכיוון שמנוק לא רצה שהחאן החדש ייראה כמו מבצר כפי שהיה נהוג במאה ה-18. עד לסוף המאה ה-18 המגרש שעליו נבנה החאן השתייך לחצר הנסיכותית של ולאכיה ששכנה בסמוך. במקביל למגרש זה קנה מנוק אחוזות רבות באזור, המוזכרות בצוואתו משנת 1815. בצורתו המקורית לפי תיאורים של התקופה, בקומת המרתף של הבית היו 15 מרתפים מקומרים, בקומת קרקע פעלו 23 חנויות, שני אולמות, 10 מחסנים, חדרי משרתים, מטבחים ומנהרה. בקומה העליונה שכנו 107 חדרים, שרובם נועדו לאירוח נוסעים. בחצר הפנימית היה בית קפה וכן גן עם מזרקה. בין הבניין לנהר דמבוביצה נבנה רציף מאבן, בעל רוחב של מעל מטר עם מעגנים לסירות. אחרי שדמבוביצה נהפכה לתעלה לצורך פתיחת שוק הבשר (Hala de Carne), גם על יד חזית זאת התווספו מספר חנויות.
הבית אירח בשנת 1812 את המשלחות העות'מאניות והרוסיות שנשאו ונתנו ביניהן בשלהי המלחמה הרוסית-עו'תמאנית בשנים 1806–1812. בסיום הדיונים נחתם הסכם השלום של בוקרשט ב-28 במאי 1812 (16 במאי לפי לוח השנה היוליאני).
אחרי מותו של מנוק ב-1815
עד לאמצע המאה ה-19 היה החאן של מנוק הבניין המסחרי החשוב של בוקרשט והוא אחסן 15 חנויות סיטונאיות, 23 חנויות קמעוניות, 107 חדרי משרדים או מגורים, שני אולמות אירועים ובית מרזח. אחרי 1812 עבר מנוק לגור באחוזתו בחנצ'שט, בבסרביה. בגלל המרחק הרב לבוקרשט החליט למכור את החאן וחיפש לקוחות החל מסוף שנת 1816. אחרי שנפטר ב-20 ביוני 1817, ככל הנראה בעת תרגולי רכיבה על סוס, עבר הבחאן למנהלי עזבון, מכיוון שילדיו היו קטינים. הוחלט להחכיר את כל הנדל"ן שהיה ברשותו בוולאכיה. בדצמבר 1827 נחכרו נכסיו כולל החאן על ידי דימיטריה ד. דדו וניקולאיה אלקסיו.
רעידת האדמה בשנת 1838
ב-11 בינואר 1838 ניזוק הבניין מאוד ברעידת אדמה. ועדה שבדקה אאותו המליצה על הריסת חלק מהבניין ועל בנייה מחדש. איוואן מוראט מרזאיאן, בן של מנוק, שהיה באותה עת כבר יורש בעל מלוא הזכויות, לא הסכים לכך. אחרי סחבת של קובלנות, איומים ובדיקות חוזרים ונשנים, בשנים 1841–1842 החליט הבן למכור את חאן שהפך עבורו לבלתי רווחי. בשנת 1842 שכן בבניין לזמן קצר בית העירייה של בוקרשט.
באמצע המאה ה-19
ב-1842 קנה את הבית הפיטאר דימיטריה איקונומידיס (אקונומו) יחד עם עוד שני שותפים - גאורגה איקונומידיס ולמברו ואסילסקו. איקונומידיס הוריש אותו במותו בשנת 1854 לשלושת ילדיו. אחיו של המנוח, גאורגה איקונומידיס, יחד עם שותף בשם אלכסנדרו קירופול ערערו על הצוואה. אחרי הליכים משפטיים הוכרז הבן קוסטאקה אקונומו כיורש עיקרי של החאן. המקום נוהל בהמשך עד שנת 1870 על ידי שלושה בעלים: פאנאיט וזאנטיה, מילאן לומוביץ' ודימיטריה קוסטנדינסקו. ב-1868 קונסטדינסקו שינה לראשונה את שם החאן ל"הוטל". אחרי 1860 הוחכר מרבית שטח המלון ל-4 שנים למילאן לומוביץ'. הצייר הצרפתי דיידונה אוגוסט לאנסלו, שביקר בבוקרשט בשנת 1860, צייר את החאן כפי שנראה ביום רגיל. ברישומיו ציין כי הבניין נראה שחור מלכלוך ודייריו מנהלים בו את חייהם בעיני כל בלי דאגה לפרטיות, כשמבלים רב זמן בגלריות. הצייר ציין את שתי שורות הגלריות שחיברו ביניהם ארבעה הבתים המרכיבים את החאן. התרשם בין היתר, מהסולם הגדול האלגנטי המשרת את שתי הקומות, מהמעקים המעוצבים בטעם ולדבריו מדובר בארמון מעץ. הזקוק לשפוץ כללי. יחד עם זאת בשנים 1858–1859 סיפק החאן רווחים של 69,420 ליי.
"גראן הוטל דאצ'יה"
בשנת 1861 או 1862 הבניין נמכר ללמברו ואסילסקו. בשנת 1874 השקיע הבעלים החדש בשיפוצו ושינה את שמו ל"גראן הוטל דה לה דאסי" - מלון דאצ'יה. למלון היו שני אולמות גדולים, שאירחו נשפים ומסיבות. החל מהחורף 1878 אמרגן בשם י.ד. יונסקו ארגן בהם מופעי תיאטרון ואופרטות. ב-1879 הופיע כאן הקוסם האמריקאי גיימס לואון שמשך קהל רב. שלוש פעמים בשבוע התקיימו נשפי מסיכות בליווי התזמורת של הכנר והמנצח לודוביק ויסט. זכורות הופעות של השחקנים גריגורה מנולסקו ומיכאיל פסקאלי ושל להקת האופרטות של יון בז'נארו. מאוחר יותר נרכש החאן על ידי משפחת קנטקוזינו. הולאם בימי המשטר הקומוניסטי (1989-1947) והוחזר לבני משפחה זו בשנת 2007.
אירועים חשובים
הבניין עבר שיפוצים חוזרים - בשנים 1848, 1863, 1970-1966, 1991–1992 ולאחרונה ב-2007–2009. המבנה נשאר שלם והוא אחד משלושת בתי הארחה של שכונת ליפסקאן המשמש עדיין כבית מלון.
קישורים חיצוניים
לפי Dan Berindei, Sebastian Bonifaciu. ''București. Ghid touristic (Bucharest. Tourist Guide)''. Sport – Turism Publishing House, 1978 Ursula Fait. ''Caravanserais. Bucharest Life in the 18th Century''. ''Hanuri. Bucureștii în secolul al XVIII-lea''.
קרב החסידה והנשר
"קרב החסידה והנשר" (1967) הוא הדפס עץ מאת האמן הישראלי רודי להמן.
תיאור
ההדפס "קרב החסידה והנשר" נוצר בשנת 1967 בטכניקה של הדפס עץ. ההדפס מציג נשר עף עם צפורניים שלופות וחסידה דולקת בעקבותיו. להמן בחר לעוות את נקודת המבט והציפורים בו מתוארות מנקודת מבט גבוהה, המשטיחה את התיאור ומדגישה את המשטחים הגאומטריים שבהדפס. להמן גם מנגיד בין שתי הציפורים על ידי יצירת עימות טונאלי בין הנשר השחור לחסידה הלבנה.
גדעון עפרת ראה בהדפס ביטוי לתחושת ההזדהות של להמן בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים ומהווה מעין אלגוריה של ניצחון החלש על פני החזק.
תצלום היצירה הופיע בלקסיקון האמנים "Isart" (1975) ובספר "100 שנות אמנות הדפס בישראל" (2015). פלטת העץ של ההדפס, שמקורה בעיזבון האמן, נמצאת כיום באוסף סדנת ההדפס ירושלים.
פחדיו של האדם החכם
פחדיו של האדם החכם (באנגלית: The Wise Man's Fear) הוא ספר פנטזיה אפית שנכתב בידי פטריק רותפס, השני בטרילוגיית רשומות קוטל המלך אשר ממשיך את סיפורו של קוותה, אשר מכתיב להיסטוריון את מעלליו, בפונדק הממוקם בעיירה נידחת. הספר פורסם במרץ 2011, ארבע שנים אחרי פרסומו של שם הרוח. "פחדיו של האדם החכם" הגיע עם צאתו למקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, וזכה בפרס דייוויד גמל לספר הפנטזיה הטוב ביותר לשנת 2012. הגרסה העברית, בהוצאת אופוס יצאה לאור חמש שנים מאוחר יותר, ב-2016 בשל תהליך העברת זכויות ההפצה מהמו"ל הישראלי הקודם הוצאת כנרת זמורה ביתן לאופוס.
עלילה
קוותה נוסע בהמלצת חברו האציל תרפה אל העיר סברן, כדי לסייע לאציל העשיר המאר אלברון, השליט המקומי ואחד מעשירי העולם. המאר מבקש מקוותה לעזור לו לחזר אחר הגבירה מלואן לקלס. קוותה מגלה כי היועץ הארקנאי של המאר מרעיל אותו, ולאחר שקוותה משכנע את המאר שמעשה הבגידה התרחש, היועץ נמלט מהאחוזה. קוותה פוגש בעיר את חברתו דנה, והם מתחילים להפגש לעיתים קרובות, עד שמריבה פורצת ביניהם כאשר קוותה דואג לדנה ומנסה להרחיק אותה מהפטרון המסתורי שלה, והיא בתגובה מאשימה אותו בהתנהגות רכושנית כלפיה.
מייד לאחר מכן, המאר שולח את קוותה יחד עם ארבעה שכירי חרב לצוד שודדים המאיימים על גובי המיסים שלו. במהלך המסע, קוותה לומד ממורה הדרך שלהם את יסודות הגישוש והציד, וכן לומד מטמפי, אחד משכירי החרב המשתייך לאיידם, את יסודות השפה האיידמית ופילוסופיית החיים שלהם. לאחר מצוד ממושך, החמישה מגיעים אל מחנם המבוצר של השודדים וקוותה הורג אותם במעשי קסמים שונים. קוותה מבין שמנהיג השודדים (שהצליח להמלט בדרך מסתורית) הוא אחד מהצ'נדריאן כיוון שכבר ראה אותו ברצח הוריו.
כשהארבעה פונים לחזור לסברן כדי לקבל מהמלך את שכרם, הם פוגשים בפלוריאן, פיה יפהפייה ועתיקת יומין שסיפורים רבים הילכו על הקסם הזר שבה שגרם לגברים מתים למות מאהבה כלפיה. קוותה מצטרף לפלוריאן, לומד ממנה את סודות האהבה ורק לאחר היתקלות מסוכנת במיוחד עם הקאהת'י, יצור עתיק ומסוכן, הוא מבין שעליו לחזור אל משימתו הראשונית: לגלות כמה שיותר על הצ'נדריאן. בדברי חלקות, קוותה מצליח להימלט מציפורני טרפה של פלוריאן ולצאת חזרה מממלכת הפיי אל העולם האמיתי. במהלך השהות הארוכה עם פלוריאן, היא תופרת לו גלימה עשויה מצללים וקרני אור ירח המכונה "שאיד". לבסוף קוותה עוזב, ומגלה שבעולם התמותה חלפו רק שלושה ימים.
קוותה וטמפי, שכיר החרב מן האיידם, נוסעים יחד לאדמרה, ארצם של בני האיידם, שם טמפי מועמד לדין על שלימד את קוותה את סודות בני עמו. על מנת להציל את טמפי ואת עצמו נדרש קוותה להוכיח שהוא ראוי ללמוד את אמנות הלחימה של האיידם. לאחר זמן מה באיידם מוכיח קוותה את היותו ראוי, מקבל מהאיידם חרב עתיקה והם מחשיבים אותו כאחד מהם.
בדרך חזרה אל סברן, קוותה פוגש בלהקת שודדים שחטפו שתי נערות. השודדים מתחזים לבני אדמה רוה לאחר ששדדו ורצחו את הלהקה המקורית. קוותה הורג אותם ומשיב את הנערות אל ביתן. כאשר קוותה חוזר אל המאר, הוא ואשתו מראים לו תיבה אטומה שעוברת בירושה במשפחתה, וקוותה מגלה לראשונה שחרוט בה כתב בשפה יילית - שפה קשה שארצה נחרבה ומעט מבניה דוברים אותה, וכמעט שאיש אינו מסוגל לקרוא אותה. לאחר מכן מתגלה למאר ולאשתו הטריה כי קוותה הוא בן אדמה רוה, אותם הגבירה שונאת מכיוון שאחותה ברחה והתחתנה עם זמר נודד מהאדמה. המאר נאלץ לגרש את קוותה מעל פניו, אך גומל לו במכתב המאפשר לו לשלם את שכר הלימוד באוניברסיטה מכספו של המאר. קוותה חוזר לאוניברסיטה ומסכם עם הגזבר של האוניברסיטה שהם יחלקו ביניהם את שכר הלימוד הגבוה שהאוניברסיטה תשית עליו. במסעו, מגלה קוותה שהסיפורים על מסעותיו נפוצו באזור, רובם מעוותים או מומצאים. לאחר חזרתו של קוותה הוא למד שהיחיד באוניברסיטה שמכיר יילית הוא המגיסטר הראשי - הרמה, והוא מתחיל ללמוד איתו. בתוך כך, הרמה חולה, ומפסיק לתפקד, והמגיסטר המה - שנוא נפשו של קוותה נבחר להחליפו. המה משתמש בהשפעתו כמגיסטר הראשי כדי להעלות את שכר הלימוד של קוותה, מבלי לדעת שבכך הוא רק מכניס כיכרות לארנקו. מקור הכנסה נוסף של קוותה, הוא העיצוב שהוא יצר למגן מפני חיצים הנקרא "חסר הדם", כללי האוניברסיטה קובעים שתלמיד שיצר עיצוב יקבל 10% מהרווחים של מכירת אותו פרט מאותו עיצוב.
קוותה בוחר לסיים את הסיפור ליום זה כיוון ש"בפעם הראשונה בחיי שבה היה כסף בכיסי. זה מקום טוב להפסיק בו למשך הלילה" ו"אם נמשיך הלאה, המצב יעשה קודר שוב".
בסיפור המסגרת המתרחש בהווה, שני חיילים מגיעים לפונדק ומכים את קוותה. בסט, ידידו של קוותה, שלח אותם בניסיון לעורר את אדונו ולהחיות את רוחו, אך הניסיון נכשל וקוותה מובס על ידי החיילים, והם מכים אותו. בסט כועס על החיילים ורוצח אותם.
התרגום לעברית
הספר הראשון בסדרה, "שם הרוח", יצא בהוצאת כנרת זמורה ביתן ב-2010, אך ההוצאה החליטה שלא להדפיס מהדורות נוספות, ולוותר על הפקת מהדורה עברית לספר השני שיצא ב-2011. בתום חמש שנים, זכויות ההוצאה פקעו, והדרך נפתחה לרכישת הזכויות לפרסום הספר הראשון והשני על ידי הוצאת אופוס. תחילה ניסה לקדם המתרגם צפריר גרוסמן ניסיון להוציא את הספר בעזרת מימון המונים, אולם משזה נכשל, אופוס המשיכה לקדם את הפרויקט והדפיסה את הספר הראשון מחדש יחד עם תרגום לספר השני. במעבר בין ההוצאות, שם הסדרה בעברית השתנה מ"רשומות קוטל המלכים" ל"רשומות קוטל המלך".
M69
M69 (מ-Messier 69, נקרא גם NGC 6637) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים קשת הנמצא במרחק של כ-29,700 שנות אור ממערכת השמש. זהו אחד מהצבירים הכדוריים המתכתיים ביותר שידועים, ככל הנראה תוצאה של היווצרותו בסמוך למרכז השביל החלב.
היסטוריה
הצביר התגלה על ידי שארל מסיה ב-31 באוגוסט 1780 יחד עם M70 הסמוך והוכנס לקטלוג מסיה, שם תואר כערפילית ללא כוכבים עמומה וקשה לצפייה. לדברי מסיה, הערפילית כבר התגלתה על ידי ניקולא לואי דה לאקאי סביב שנת 1851 ותחת הציון Lac I.11, תוארה כ"דומה לגרעין של שביט". לפי רישומיו של לאקאי שכוללים מיקום ובהירות, לא נראה שהוא אכן צפה בצביר זה אלא בערפילית NGC 6634. בשנת 1784 צפה האסטרונום ויליאם הרשל ב-M69 וציין שזהו צביר כוכבים שנראה כמו מיניאטורה של M53. ג'ון הרשל צפה בצביר בשנת 1834 וציין שיש בו כוכבים מדרגת בהירות 14-15 ושהוא עגול ובהיר עם מרכז בהיר יותר מהשוליים.
בהירות נראיתו של הצביר היא מדרגה 7.6 כך שהוא עמום יחסית. ניתן להבחין בו רק באמצעות משקפת איכותית או טלסקופ ועל מנת לצפות בכוכבי הצביר, שהבהירים שבהם הם מדרגת בהירות 14, יש צורך בטלסקופ מקצועי. זהו אחד מעצמי מסיה הדרומיים ביותר ובשל כך ובשל עמימותו קשה לצפות בו מאירופה. מיקומו כ-2.5 מעלות מצפון-מזרח לכוכב קאוס אוסטרליס (ε בקשת) וכ-3.3 מעלות מדרום מזרח לכוכב קאוס מרידיונליס (δ בקשת). כ-2.5 מעלות ממזרח לו נמצא הצביר הכדורי M70 וכ-5.3 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לו נמצא הצביר M54.
מאפייני הצביר
M69 נמצא קרוב יחסית למרכז שביל החלב - כ-6,000 שנות אור בלבד. גודלו הזוויתי כפי שמופיע בחשיפה ארוכה הוא פחות מ-10 דקות קשת שממרחק של כ-29,700 שנות אור נותן לו רדיוס של כ-85 שנות אור. ליבתו צפופה, חצי ממסתו המוערכת בכ-300,000 מסות שמש מרוכזת ברדיוס של כ-7 שנות אור בלבד. מתכתיותו גבוהה יחסית לצבירים כדוריים, אך עדיין נמוכה בהרבה מזו של כוכבים כמו השמש, והספקטרום של אורו מתאים לקרינת כוכב מסוג ספקטרלי G2 או G3, שמאפין צבירים זקנים יחסית. בצביר התגלו מעל ל-60 כוכבים משתנים, מהם 8 מסוג משתני RR בנבל ושניים דומים למירה.
המרחק לצביר הסמוך M70 דומה למרחק אל M69 כך שהם קרובים זה לזה והמרחק ביניהם מוערך בכ-1,800 שנות אור. הצביר M54 שנראה קרוב לשניהם נמצא למעשה במרחק גדול פי שלושה מהם כך שהמרחק בינו ובין M69 גדול פי שניים מהמרחק בין M69 ובין כדור הארץ.
ג'מאל קרופורד
ארון ג'מאל קרופורד (באנגלית: Aaron Jamal Crawford; נולד ב-20 במרץ 1980 בסיאטל, וושינגטון) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק בעמדות הרכז והקלע.
נחשב לשחקן התקפה מצוין, אך במשך רוב הקריירה לא הגיע להישגים מכיוון ששיחק בעיקר בקבוצות תחתית והעפיל לפלייאוף לראשונה רק בעונתו העשירית בליגה, במדי אטלנטה הוקס. זכה שלוש פעמים בתואר השחקן השישי של העונה (2010, 2014, 2016), יותר מכל שחקן אחר. כמו כן מחזיק בשיא ה-NBA ל בקריירה.
נעורים ומכללות
בצעירותו שיחק קרופורד בנבחרת הכדורסל של בית הספר התיכון ריינר ביץ' ובזכות יכולת מצוינת בשנותיו בה החליטו מנהלי התיכון לתלות את מספר חולצתו (23) ואף שחקן של ריינר ביץ' לא ילבש את מספר החולצה הזו לעולם. לאחר סיום לימודיו בשנת 1999 התקבל לאוניברסיטת מישיגן ובעונתו היחידה במדיה קבע מעולים של 16.6 נקודות, 4.5 אסיסטים ו-2.8  למשחק.
שיקגו בולס
קרופורד נרשם לדראפט ה-NBA 2000 כשהוא בן 19 בלבד ונבחר במקום השמיני על ידי קליבלנד קאבלירס, שהעבירה אותו לשיקגו בולס תמורת בחירת הדראפט שלה, כריס מיהם. בשתי עונותיו הראשונות בליגה, החמיץ משחקים רבים ובעקבות זאת לא קיבל דקות משחק רבות ולא היה גורם משמעותי בשיקגו. רק בעונתו השלישית ב-NBA החל להפוך לשחקן משמעותי בהרכב של קבוצתו, הוא שותף ב-80 משחקים במהלך העונה הסדירה מתוכם ב-31 פתח בחמישייה. כמו כן קבע ממוצעים נאים של 10.7 נקודות, 4.2 אסיסטים ו-2.3 ריבאונדים למשחק. בעונתו הרביעית והאחרונה בשיקגו הפך לשחקן המוביל של הקבוצה יחד עם אדי קרי וקירק היינריך והיה מלך הסלים שלה עם 17.3 נקודות בממוצע, להן הוסיף 5.1 אסיסטים, 3.5 ריבאונדים ו-1.4 חטיפות למשחק.
ניו יורק ניקס
לקראת עונת הועבר קרופורד יחד עם ג'רום ויליאמס לניו יורק ניקס, בעסקה במסגרתה קיבלה שיקגו את דיקמבה מוטומבו, אוטלה הרינגטון, קזארי טריבנסקי ופרנק ויליאמס. עם הגעתו לניו יורק המשיך קרופורד במגמת השיפור שלו וכבר בעונתו הראשונה בקבוצה היה לשחקן המוביל שלה יחד עם סטפון מרבורי וקורט תומאס. הוא קבע ממוצעים נאים של 17.7 נקודות, 4.3 אסיסטים, 2.9 ריבאונדים ו-1.3 חטיפות למשחק, אך עם זאת ניו יורק סיימה את העונה הסדירה במקום ה-11 במזרח עם מאזן 49-33 ולא העפילה לפלייאוף.
לקראת עונת עברה ניו יורק מספר שינויים בסגל השחקנים כאשר העיקרי מביניהם היה החלפתו של תומאס באדי קרי, לצידו שיחק קרופורד בעבר במדי שיקגו. למרות השינויים, חוותה ניו יורק את אחת העונות הגרועות בתולדותיה וסיימה את העונה הסדירה במקום האחרון במזרח וה-29 בליגה עם מאזן 59-23. קרופורד, אשר המשיך להציג יכולת אישית טובה, אך סבל מיכולת קבוצתית ירודה, סיים את העונה עם ממוצעים סבירים, אך חלשים יחסית לשנתיים האחרונות של 14.3 נקודות, 3.8 אסיסטים ו-3.1 ריבאונדים למשחק. בעונה שלאחר מכן שב קרופורד ליכולתו מלפני שנתיים וכך גם ניו יורק שסיימה את העונה הסדירה במקום העשירי במזרח עם מאזן 49-33. הוא קלע שיא קריירה של 52 נקודות במשחק נגד מיאמי היט ב-26 בינואר 2007 ובסך הכל סיים את העונה הסדרה עם ממוצעים של 17.6 נקודות, 4.4 אסיסטים ו-3.2 ריבאונדים למשחק.
בעונת הגיע קרופורד לשיאו ועם 20.6 נקודות, 5.0 אסיסטים, 2.6 ריבאונדים וחטיפה אחת בממוצע למשחק היה מלך הסלים, מלך האסיסטים ומלך החטיפות של ניו יורק. יחד עם זאק רנדולף הוא הפך לשחקן המרכזי בקבוצה ושיחק כמעט 40 דקות בממוצע ב-80 המשחקים בהם שותף. אף על פי כן, ניו יורק המשיכה לדשדש בתחתית הליגה וסיימה את העונה הסדירה במקום הלפני אחרון במזרח עם מאזן 59-23, כאשר רק מיאמי היט ממוקמת אחריה כקבוצה הגרועה בליגה.
גם את עונת פתח קרופורד בצורה מצוינת ובשונה מעונות קודמת, השנה דווקא הצליח להוביל את קבוצתו למאזן מכובד של שישה ניצחונות לעומת חמישה הפסדים בחודש הראשון של העונה. למרות זאת, החליטו ראשי ניו יורק לבצע מהפכה בסגל השחקנים שכבר מספר שנים מובילים את הקבוצה לתחתית הליגה. רנדולף הועבר ללוס אנג'לס קליפרס וקרופורד נשלח לגולדן סטייט ווריורס שהעבירה בתמורה את אל הרינגטון.
גולדן סטייט ווריורס
גם בגולדן סטייט המשיך קרופורד לבלוט, אך שוב לא הצליח להעפיל לפלייאוף, לאחר שקבוצתו סיימה את העונה הסדירה במקום העשירי במערב עם מאזן 53-29. הוא סיים את 54 משחקיו בגולדן סטייט עם ממוצעים של 19.7 נקודות, 4.4 אסיסטים ו-3.3 ריבאונדים למשחק.
אטלנטה הוקס
לקראת עונת הועבר שוב, הפעם לאטלנטה הוקס בתמורה לספידי קלקסטון ואייסי לואו. באטלנטה היה לראשונה בקריירה שחקן מוביל בקבוצת צמרת ועל אף שלא פתח באף משחק של הקבוצה קבע ממוצעים של 18 נקודות, 3 אסיסטים ו-2.5 ריבאונדים. על כן נבחר לשחקן השישי של העונה. מבחינה קבוצתית השלים קרופורד את רביעיית המובילים של הקבוצה יחד עם ג'ו ג'ונסון, ג'וש סמית' ואל הורפורד שהובילו את הקבוצה למאזן מצוין של 29-53 ולמקום השלישי במזרח והשישי בליגה. בסיבוב הראשון בפלייאוף, הדיחה אטלנטה את מילווקי באקס. לאחר שכבר הובילה 0-2, אך נוצחה בשלושת המשחקים הבאים, הגיעה אטלנטה למשחק השישי בפיגור 3-2, אך 24 נקודות של קרופורד הובילו את הקבוצות למשחק שביעי מכריע, שם קלע 22 נקודות והוביל את קבוצתו לחצי גמר המזרח. העונה המעולה של אטלנטה נעצרה בסיבוב הבא נגד אורלנדו מג'יק וכוכבה דווייט הווארד שהביסו את הקבוצה בכל המשחקים בסדרה והדיחו אותה מהפלייאוף לאחר ניצחון 0-4 חלק. בעונת 2010/2011 המשיך להיות שחקן מוביל, למרות ירידה ל-14.2 נק' למשחק. בפלייאוף שוב הודחה אטלנטה בסיבוב השני, הפעם בשישה משחקים לשיקגו בולס.
פורטלנד טרייל בלייזרס
ב-15 בדצמבר 2011 חתם על חוזה לשנה בפורטלנד טרייל בלייזרס בה קיבל 5 מיליון דולר. באותה עונה קלע 13.9 נק' למשחק בלבד- הכי נמוך שלו מאז עונת 2002/2003 ופורטלנד סיימו במאזן 28-38 ולא הגיעו לפלייאוף.
לוס אנג'לס קליפרס
ב-6 ביולי 2012 חתם קרופורד בלוס אנג'לס קליפרס לשלוש שנים עבור 15 מיליון דולר.בעונת 2012/2013, קלע 16.5 נקודות למשחק, והקליפרס סיימו במקום הרביעי במערב עם מאזן 56-26 אך הודחו בשישה משחקים לממפיס גריזליס בסיבוב הראשון. בעונת 2013/2014, קרופורד השתפר ל-18.6 נק' למשחק, ממוצעיו הגבוהים מאז גולדן סטייט, והקליפרס סיימו שלישיים במערב, אך הודחו בסיבוב השני לאוקלהומה סיטי בשישה משחקים. בסוף אותה עונה, זכה קרופורד בתואר השחקן השישי בפעם השנייה בקריירה. בעונת 2014/2015, ממוצעו של קרופורד ירדו ל-15.8 נק' ו39 אחוז בלבד מהשדה. למרות זאת, הקליפרס סיימו במקום השלישי, ואף הדיחו את האלופה היוצאת, סן אנטוניו ספרס. בסיבוב השני, שיחקו הקליפרס נגד היוסטון רוקטס, והובילו 3-1 בסדרה ובמשחק השישי הובילו ב-20 נק', אך הפסידו לבסוף את הסדרה בשבעה משחקים אחרי קאמבק של הרוקטס במשחק השישי ובסדרה בכלל. בתום העונה חתם על הארכת חוזה בקליפרס.
מינסוטה טימברוולבס
ב-6 ביולי 2017 הועבר קרופורד לאטלנטה הוקס במסגרת טרייד, אולם למחרת שוחרר מן הקבוצה, וב-9 ביולי חתם במינסוטה טימברוולבס.
פיניקס סאנס
ב-17 באוקטובר 2018 חתם לעונה במדי פיניקס סאנס.
ברוקלין נטס
ביולי 2020 חתם על חוזה בברוקלין נטס עד לסיום עונת. בשל פציעה בשרירי מיתר הברך, שיחק קרופורד במשחק אחד בלבד במדי הנטס, ולא שותף כלל בפלייאוף 2020.
ב-20 במרץ 2022, לאחר כשנתיים בהן לא שיחק, הכריז על פרישה ממשחק פעיל.
מיהאי קראוס
ביוגרפיה
מיהאי קראוס נולד במשפחה יהודית. לאביו היה מפעל לייצור פטיפונים.
קראוס התחיל להלחין בגיל שלוש עשרה. הוא היה תלמידם של ויקטור הרצפלד וזולטאן קודאי באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. הוא החל את דרכו כמלחין קלאסי. בשנת 1916 זכה בפרס על מיסה שכתב. הוא כתב נונט (קומפוזיציה לתשעה כלים או לתשעה קולות) עבור כלי מיתר וכלי נשיפה.
ב־22 במאי 1919 הייתה הצגת הבכורה בבית האופרה של בודפשט ליצירה הבימתית הרצינית היחידה שלו, האופרה "מריקה". שילוב הסגנון ההונגרי עם וריזמו, היצירה הועלתה אז שבע פעמים. זו הייתה בכורת האופרה היחידה בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה [17B – 4–17].
אלון רבוע כחול ישראל
אלון רבוע כחול ישראל בע"מ (בעבר "ריבוע כחול ישראל") הוא קונצרן ישראלי שבסיסו בקיבוץ יקום. החברה מנוהלת על ידי יו"ר הדירקטוריון אביגדור קפלן, ומנכ"ל החברה ישראל יניב. החברה מגדירה את עצמה כחברת השקעות מגוונות, שתחומי הפעילות שלה הם מסחר, נדל"ן, דלק, קמעונאות ותקשורת. בעל השליטה בחברה הוא מוטי בן משה.
רקע
ב-1972 התמזגה קו-אופ תל אביב עם "דן השרון אגודה צרכנית שיתופית", והוקמה "קואופ תל אביב דן השרון", אגודה צרכנית שיתופית שמספר חבריה הגיע לכמה עשרות אלפים.
ב-1982 התמנה בני גאון למנכ"ל "קו-אופ ת"א דן השרון", שצמחה בניהולו מרשת צרכניות לעסק רווחי וצומח. חברה בת בשם "יחדיו - חברה להספקה במחוז ת"א", שהוקמה עוד בשנת 1961, הפכה לחברה ציבורית ב-1988, כשהשתחררה מחברת העובדים של ההסתדרות והנפיקה איגרות חוב לציבור.
בשנת 1988 קיבלה קו-אופ ריבוע כחול את הזיכיון להפעלת סניפי "וונדיס" בישראל, והיא פתחה את הסניף הראשון של הרשת בכיכר דיזנגוף שבתל אביב. בהמשך נפתחו עוד שלושה סניפים בישראל. בתחילת שנות ה-90 הפסיקה הרשת את פעילותה בישראל.
הקמת החברה
בשנות התשעים צמחו מאוד עסקי החברה, בין היתר כתוצאה מגידול באוכלוסייה בעקבות העלייה ההמונית מברית המועצות לשעבר, וכן שינוי בטעמי הציבור וברמת המינוע, שהביאו את הרשת לפתוח את רשת חנויות הדיסקאונט "סופר-סנטר", ומאוחר יותר את רשת ההיפרמרקטים "מגה".
ב-1996 אוגדו עסקי האגודה השיתופית, ובכלל זה האחזקה במניות החברה הבת (כ-80%), לחברה בע"מ, בשם הריבוע הכחול ישראל, והיא הונפקה בניו יורק בשם Blue Square Israel. בשנת 2000 רשמה החברה האם גם את מניותיה שלה למסחר בישראל (רישום דואלי).
המיתון בתחילת המאה ה-21 לא פסח על הרשת, אם כי היא צלחה אותו תוך פגיעה קלה יחסית.
בעקבות רכישת דור אלון שונה שם החברה ל"אלון רבוע כחול ישראל בע"מ".
תחומי פעילות
לחברה תחומי פעילות מגוונים. בשנת 2021 הוכנסה על ידי הוועדה לצמצום הריכוזיות לרשימת הגורמים הריכוזיים, בשל מחזור מכירות ואשראי שעלו בשנת 2019 על 5.98 מיליארד ש"ח.
בעלות
בשנת 2003 רכשה אלון חברת הדלק לישראל, יחד עם מתיו ברונפמן ושלום פישר את השליטה ב"ריבוע כחול - ישראל בע"מ" מאגודת "קואופ תל אביב-דן- השרון" כך שהבעלות על גרעין השליטה התחלקה בין קבוצת אלון (כ-73.5%) וברונפמן-פישר (כ-26.5%). תמורת המכירה חולקה בין חברי האגודה השיתופית לאחר הליך משפטי ממושך.
ב-29 בינואר 2016 הודיעה החברה האם, אלון חברת הדלק לישראל, על מכירת 72.71% מהחזקותיה ב"אלון רבוע כחול ישראל" לחברת "גינדי ישראל 2010" שבשליטת גינדי החזקות, תמורת 115 מיליון ש"ח. להשלמת העסקה נדרשת "אלון חברת הדלק לישראל" לעמוד בתנאים אחדים, ובהם הסדר חוב עם בעלי האג"ח של "אלון רבוע כחול ישראל" והבנקים.
ב-15 בפברואר 2016 הכריעו מחזיקי האג"ח של החברה בהצבעה שקיימו, לקבל את הצעתו של מוטי בן משה לרכישת החברה, ולדחות את הצעתה של גינדי.
בעלי תפקידים
דודי וייסמן כיהן עד 17 במרץ 2015 כמנכ"ל אלון רבוע כחול ישראל.
קרל גוסטב איקמן
קרל גוסטב איקמן (בשוודית: Carl Gustaf Ekman; 6 באוקטובר 1872 – 15 ביוני 1945) היה פוליטיקאי שוודי. הוא כיהן כחבר הריקסדאג (הפרלמנט השוודי) בין השנים 1911–1932, הן בבית התחתון והן בבית העליון, כמנהיג "מפלגת העם למחשבה חופשית" בין השנים 1924–1932 וכראש ממשלת שוודיה בין השנים 1926–1928 ושוב בין השנים 1930–1932.
ראשית חייו
קרל גוסטב איקמן נולד בכפר מונקטורפ (Munktorp, כיום בתחומי העיר שופינג) שבחבל וסטמנלנד, לאביו, קרל איקמן, חוואי ואיש צבא ולאמו, יוספינה ספסטרום. בגיל 12 הוא החל לעבוד כפועל חווה ובמקביל קרא כל מה שיכול היה לשים עליו את ידו והחל לקבל תפקידים שונים במסגרת התנועה השוודית להינזרות מאלכוהול. בהמשך הוא קודם להיות מנהל הקרן שדאגה לצורכי קבורה ולסעד לנכים במסגרת תנועת ידידי ההינזרות מאלכוהול בעיר אסקילסטונה.
קריירה פוליטית
ב-1908 הוא מונה להיות העורך הראשי של העיתון הליברלי Eskiltuna-Kuriren. ניסיונו להיבחר לריקסדאג כשל בשל שליטתם של הסוציאל-דמוקרטים באסקילסטונה, אך ב-1911 הוא מונה להיות הנציג של המפלגה הליברלית בבית העליון של הריקסדאג מטעם מחוז יבלבורג. עד מהרה הוא כבש לעצמו מקום כתומך המוביל בכל שוודיה בהנהגת חוק יובש. ב-1913 הוא עבר לסטוקהולם ועד מהרה הוא החל לייצג את העיר בפרלמנט.
איקמן היה הפוליטיקאי המשפיע והשנוי במחלוקת ביותר בשוודיה של שנות העשרים של המאה ה-20. אנשי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הוא ראו בו כבוגד במעמד שממנו הוא בא, שכן היה לו רקע של איש מעמד העובדים והוא היה לחבר במפלגה לא-סוציאליסטית. איקמן היה האיש שעמד מאחורי נפילתן של כמה ממשלות של הסוציאל-דמוקרטים: ממשלתו של יילמאר ברנטין ב-1923, ממשלתו של ריקארד סנדלר ב-1926 וממשלתו של ארביד לינדמן ב-1930. ב-1924 נבחר איקמן להיות מנהיג המפלגה החדשה, "מפלגת העם למחשבה חופשית" (Frisinnade folkpartiet), לאחר שהליברלים התנגדו לחוק היובש והקימו את המפלגה הליברלית של שוודיה.
ראש הממשלה
לאחר נפילת ממשלתו של סנדלר ב-1926, נבחר איקמן לתפקיד ראש הממשלה בפעם הראשונה. הוא הצליח לתמרן בין שני חלקי המפה הפוליטית והצלחתו עלתה על הצפוי. הוא פתר וויכוח ישן בנוגע למיסים המקומיים באמצעות חקיקת חוק למיסוי יחסי, חוק שבתוקף עד היום. כמו כן הוא יישם רפורמה גורפת במערכת החינוך. בבחירות של שנת 1928 ניצחה המפלגה השמרנית ואיקמן נאלץ לוותר על תפקיד ראש הממשלה לטובתו של ארביד לינדמן.
ב-1930 שב איקמן והקים ממשלה חדשה, לאחר שפר אלבין הנסון הפיל את ממשלת לינדמן על רקע ההצבעה על העלאת תעריפי הדגן. כהונתו השנייה של איקמן כראש הממשלה הייתה קשה יותר. השפל הגדול שהחל לאחר קריסת הבורסה בניו יורק ב-1929, השפיע גם על שוודיה וגרם לשפל הן בכלכלה והן בחקלאות. גישת הצנע המסורתית של איקמן הקשתה עליו לקבל את התוכניות להמרצת הכלכלה שהיו כרוכות בהוצאה ציבורית גדולה.
מורשתו של איקמן עמדה במידה רבה בסימן התמרונים הפוליטיים שלו וכן בסימן השערורייה שהובילה להתפטרותו. אמירה זו עושה עוול למדיניותו מוכוונת המטרה במהלך התקופה הקשה הזאת שבה שום מפלגה לא יכלה להשיג רוב פוליטי ברור.
קתרינה מסיינה
ביוגרפיה
קתרינה נולדה בסיינה ב-25 במרץ 1347. אביה יאקופו בנינקזה (באיטלקית: Benincasa) היה שייך למעמד הבינוני הנמוך והתפרנס מעסק של צביעת בדים. אמה, לאפה לבית פיאג'נטי (באיטלקית: Piagenti), לפי חלק מהמקורות, הייתה בתו של משורר מקומי. קתרינה הייתה הצאצא ה-23 של הוריה. רבים מאחיה נספו במגפה השחורה שהשתוללה באותה שנה.
בשנת 1366 בעקבות חיזיון, החלה בפעילות של עזרה לנזקקים ובפעילות פוליטית (ראה להלן). כך החלו שנים של נדודים ומסעות בשליחויות מדיניות. בקיץ 1378 הייתה לה תקופת רגיעה קצרה אותה בילתה בסיינה, עירה. בתקופה זו כתבה את ספרה "דו-שיח" (ר' להלן). בנובמבר של אותה שנה הוזמנה לרומא על ידי האפיפיור אורבנוס השישי. שם חיה עד שנפטרה מאנורקסיה נרבוזה ב-29 באפריל 1380.
גופה של קתרינה קבור בכנסיית סנטה מריה סופרה מינרווה ברומא. ראשה הופרד מגופה וקבור בכנסיית סן דומניקו בסיינה.
קורות חייה נרשמו על ידי רימונדו מקפואה, שהיה היועץ שמונה לה בנעוריה על ידי המסדר הדומיניקני וגם הכומר המוודה שלה. הם נכללו ב-Legenda major.
פעילותה המדינית
פעילות הצדקה שלה, סגפנותה וחזיונותיה שנודעו ברבים יצרו סביבה חוג של מעריצים ותומכים, נשים וגברים, איתם נדדה בצפון ומרכז איטליה והטיפה לטיהור הכנסייה. החל מ-1370 הייתה מעורבת בפוליטיקה של הכנסייה והערים האיטלקיות. שאיפתה הייתה להביא לשלום בין ערי המדינה של איטליה ובינן לבין האפיפיור, שישב באביניון, ולהבריא את הכנסייה. באותה תקופה החלה בכתיבת אגרותיה לבכירי הכנסייה ולמנהיגים המדיניים של ערי איטליה. היא שלחה לאפיפיור גרגוריוס האחד עשר איגרת בה הביעה זעזוע ממעשי האכזריות והרצח ששכירי חרב מטעמו ביצעו באיטליה.
ב-1376 יצאה לאוויניון בשליחות פירנצה על מנת להביא לפיוס בין העיר לבין האפיפיור. השליחות אמנם נכשלה אולם הייתה לה השפעה רבה על החלטתו של גרגוריוס האחד עשר, בהמשך אותה שנה, לחזור לרומא. בתחילת 1378 נשלחה על ידי האפיפיור לפירנצה במאמץ נוסף להביא לפיוס בין העיר לאפיפיור, אך גם ניסיון זה נכשל. במהלך שהותה בפירנצה נעשה ניסיון להתנקש בחייה.
בקיץ נבחר אפיפיור חדש והושגה הבנה בין פירנצה לאפיפיור. בספטמבר אותה שנה כשפרץ הקרע המערבי הגדול תמכה קתרינה באפיפיור האיטלקי אורבנוס השישי. כנגד האנטי-אפיפיור קלמנס השביעי. פעולתה המדינית האחרונה, ממש על ערש דווי, הייתה הפיוס בין האפיפיור לבין הרפובליקה של פירנצה.
כתביה
החיבור "דו-שיח" Dialogo, אוסף של קרוב ל-400 אגרות, וסדרה של תפילות. הגותה הושפעה במידה רבה מאוגוסטינוס, ברנאר מקלרבו ותומאס אקווינס. כתביה נכתבו בניב הפלורנטיני והם נמנים עם הכתבים הקלסיים של הספרות האיטלקית המוקדמת.
תהליך הקדשתה
כבר בחייה הייתה קתרינה לדמות נערצת בכל רחבי איטליה. ב-1461 הוכרזה כקדושה על ידי האפיפיור פיוס השני. ב-1939 הוכרזה על ידי האפיפיור פיוס השנים עשר יחד עם פרנציסקוס מאסיזי כקדושה הפטרונית של איטליה, ב-1970 הוכרזה כמורה של הכנסייה הקתולית, אחת משתי הנשים הראשונות שזכו לתואר זה. ב-1999 הוכרזה על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני כקדושה הפטרונית של אירופה, יחד עם אדית שטיין היהודיה ובריגיטה משוודיה.
הכנסייה הקתולית חוגגת את יום קתרינה מסיינה ב-29 באפריל. הכנסייה האנגליקנית מציינת את יום הקדוש שלה ב-6 באפריל.
פרס המוזיקה של בילבורד לאמן החברתי המוביל
פרס המוזיקה של בילבורד לאמן החברתי המוביל היא אחת משלוש הקטגוריות שנבחרות על ידי הקהל בטקס. הפרס מוענק על סמך אינטראקציות גדולות של מעריצים עם מוזיקה, כולל סטרימינג ומעורבות חברתית, יחד עם תוצאות ההצבעה העולמיות.
בשנת 2011 הפרס הוענק לראשונה לג'סטין ביבר, שהוא שיאן המועמדויות בקטגוריה עם שמונה מועמדויות, ואחריו אריאנה גרנדה עם שבע, BTS עם חמש, בעוד ריהאנה וטיילור סוויפט עם ארבע לכל אחת. ביבר הוא גם המועמד המעוטר ביותר עם שש זכיות רצופות. רצף הניצחונות שלו נשבר ב2017 על ידי BTS, שהיו להקת הקיי-פופ הראשונה שהייתה מועמדת וזכתה בפרס בילבורד. הם זכו בפרס במשך חמש שנים רצופות.
יחסי איטליה–פקיסטן
יחסי איטליה–פקיסטן הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה של איטליה לרפובליקה האיסלאמית של פקיסטן. לשתי המדינות יש יחסים לבביים.
סקירה כללית
איטליה היא משקיעה פעילה בפקיסטן. איטליה סיפקה לפקיסטן 100 מיליון דולר במסגרת הסכם החלפת החוב לפיתוח איטלקי בפקיסטן לפרויקטים של פיתוח חברתי בתחום הבריאות, החינוך והתברואה בפקיסטן. ממשלת איטליה הסכימה לספק קו אשראי השווה ל-10 מיליארד דולר למשקיעים איטלקים שמוכנים להשקיע בפקיסטן. איטליה תמכה גם במכרז פקיסטן להסכם סחר חופשי בין פקיסטן לאיחוד האירופי.
באיטליה חיים מעל 150,000 פקיסטנים, בעיקר מתגוררים בערים מילאנו וברשה, שרובם הגדול הגיעו ממחוז פנג'אב בפקיסטן. איטליה השתתפה בעיקר בתרומתה המדעית של פקיסטן לעולם, ושתי המדינות הקימו את הוועידה הבינלאומית לאסטרופיזיקה ויחסות בשנת 2011.
איטליה מעדיפה הסכם סחר חופשי עם פקיסטן במסגרת האיחוד האירופי.
משבר נגיף הקורונה
במרץ 2020 דיווח משרד החוץ האיטלקי שפקיסטן שולחת 500,000 טבליות כלורוקין כדי לעזור לחולים איטלקים הסובלים מנגיף הקורונה.
חצי האי טריניטי
חצי האי טריניטי (באנגלית: Trinity Peninsula) או חצי האי טרינידד (ספרדית) הוא חלקו הצפוני ביותר של חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
חצי האי הוא חלק משטחה של אנטארקטיקה שארגנטינה טוענת לבעלות עליו, ויש לה נוכחות צבאית ואזרחית קבועה שם.
גילוי חצי האי
פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן היה בין הראשונים לחקור את המקום במהלך מסעותיו לאזור בשנת 1819 -1820. מאוחר יותר, המשלחת השוודית, בשנת 1901 בפיקודו של אוטו נורדנשלד שהתה באזור אף היא תקופה.
מקור השם
שם הנוכחי של חצי האי ניתן, ככל הנראה, על ידי אדוארד ברנספילד בינואר 1820, שקרא לאזור "ארץ טריניטי" (על שם השילוש הקדוש), אם כי הגדרת האזור שנויה במחלוקת בקרב ההיסטוריונים.
ז'ול דומון ד'אורוויל, במהלך מסעו בשנת 1838, קרא לאזור "ארץ לואי פיליפ" (Louis Philippe), על שם לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
שם זה (לואיס פליפה בספרדית) נוהג גם כיום בצ'ילה.
אלטוני ויליאמס
אלטוני ויליאמס הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות תפקידו כד"ר רנדל הולמס באופרת הסבון "אם לאהוב אותך זאת טעות".
ביוגרפיה
ויליאמס נולד וגדל בשיקגו, אילינוי. הוא החל להופיע בהפקות של חברת תיאטרון סטספנהוולף: "שיעור לפני המוות" בשנת 2003, ו-One Arm של טנסי ויליאמס בשנת 2004. מאוחר יותר הוא החל להופיע בתוכניות טלוויזיה, כולל תפקידים אורח בסדרות הטלוויזיה מחשבות פליליות, ER, האוס, קאסל ו-NCIS.
בשנת 2014 לוהק ויליאמס לתפקיד ד"ר רנדל הולמס באופרת הסבון בפריים טיים, "אם לאהוב אותך טעות". בהמשך מילא תפקידים חוזרים בסדרת הטלוויזיה של רשת ABC, נקמה (2014–15) ובדרמה הפוליטית של נטפליקס, השורד המיועד.
הרמן לנגביין
הרמן לנגביין (בגרמנית: Hermann Langbein); (1912, וינה – 1995), היה אסיר אושוויץ, היסטוריון וחסיד אומות העולם מאוסטריה.
לפני המלחמה
לנגביין היה שחקן תיאטרון, קומוניסט בהשקפותיו ולחם כחבר בבריגדות הבינלאומיות למען הרפובליקנים ונגד פרנסיסקו פרנקו והלאומנים במלחמת האזרחים בספרד. לאחר המלחמה עבר לצרפת.
בתקופת מלחמת העולם השנייה
עם כיבוש צרפת על ידי גרמניה במאי 1940 נשלח לנגביין למחנות ריכוז גרמניים, בהם דכאו ואושוויץ. בדכאו היה לנגביין מזכירו של רופא המחנה אדוארד וירטס והשתמש בקשריו כדי לסייע לאסירים יהודים. חלקם ניצלו מהמתה בזריקות רעל או בתאי גזים הודות לבקשתו של לנגביין. באושוויץ קיבלו מספר רופאים יהודים תפקידים בזכות התערבותו של לנגביין, תפקידים שעד אז נשמרו רק לפולנים או לגרמנים לא יהודים, מה שהציל את חייהם של חלקם. באושוויץ טען לנגביין בפני וירטס (שכעת היה הרופא באושוויץ) שרצח בתאי גזים של יהודים חולים עשוי לגרום לכך שיהודים חולים לא יתייצבו לדווח על מחלות, מחשש להירצחם, וכך יתפשטו מגפות באושוויץ גם בקרב סגל המחנה. וירטס השתכנע והמליץ בפני ארתור ליבהנשל, מפקד המחנה, לרצוח - מקרב היהודים ששרדו בסלקציות ההשמדה ונמנו כעת על סגל היהודים האסירים - רק יהודים שהם חולים אנושים.
באושוויץ וכן במחנות אחרים בהם היה כלוא, היה לנגביין בין מנהיגי המחתרת שבין חבריה היו בני לאומים שונים וכן יהודים. באוגוסט 1944 הועבר למחנה הריכוז נוינגמה.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה היה לנגביין המזכיר הכללי של ארגון אושוויץ הבינלאומי וכן מזכיר בארגון נוסף של אסירי מחנות הריכוז הנאציים. לנגביין כתב מספר ספרים על קורותיו בתקופת המלחמה. ב-1967 הכיר יד ושם בלנגביין כחסיד אומות העולם.
טום רוגיץ'
טומאס "טום" פטר רוגיץ׳ (בסרבית: Томас "Том" Петар Рогић, נולד ב-16 בדצמבר 1992) הוא כדורגלן אוסטרלי שמשחק בעמדת קשר התקפי.
קריירה מועדונים
בינואר 2013 חתם רוגיץ' בסלטיק אלופת סקוטלנד. ב-9 בפברואר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 1–3 על אינברנס בו נבחר לשחקן המצטיין. בעונתו הראשונה בקבוצה ערך שמונה הופעות.
בעונת 2013/14 שותף רק בשלושה משחקים בליגה בקבוצה וב-14 בינואר 2014 הושאל למלבורן ויקטורי האוסטרלית. ב-26 בינואר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 0–5 לסידני. באפריל 2014 נפצע רוגיץ' ונעדר עד לתחילת עונת 2015/2016.
בעונת 2015/2016 נהפך לשחקן הרכב בסלטיק וכבש 10 שערים ב-30 משחקים בליגה.
ב-12 בספטמבר 2022 חתם רוגיץ' בוסט ברומיץ' אלביון לעונה אחת.
אלינור מקסטיליה
אלינור מקסטיליה (1241 – 28 בנובמבר 1290) הייתה אשתו הראשונה של אדוארד הראשון, מלך אנגליה. היא נישאה לו כחלק מהסכם פוליטי שהעניק לאנגליה ריבונות על גסקוניה. בנוסף החזיקה בתואר רוזנת פונטייה משנת 1279 ועד מותה.
ביוגרפיה
אלינור נולדה בבורגוס לפרדיננד השלישי, מלך קסטיליה ולג'ואן, רוזנת פונטייה. הגרסה הספרדית של שמה הייתה ליאונור, אך באנגליה היא נודעה כאלינור על שם סבתא רבתא מצד אביה, אלינור מאנגליה, בתם של אלינור מאקוויטניה והנרי השני, מלך אנגליה.
עוד לפני נישואיה של אלינור לאדוארד ב-1254 ייעדה אותה משפחתה להינשא לתיאובלד השני מנווארה, על מנת לחזק את טענותיהם לשלטון בממלכת נווארה. אימו של תיאובלד, מרגרט מבורבון, התנגדה לנישואים אלה, וב-1253 במסגרת ברית שחתמה עם חיימה הראשון, מלך אראגון התחייבה כי תיאובלד לעולם לא יתחתן עם אלינור.
נישואיה לאדוארד
בעקבות הסכם זה החל אלפונסו העשירי, אחיה למחצה של אלינור, לנהל משא ומתן עם הנרי השלישי, והשניים הסכימו כי אלינור תינשא לאדוארד, שבאותה עת החזיק בתואר דוכס. הנרי היה מעוניין בנישואים ואף הסכים לזנוח את ההכנות לקראת טקס האבירות של אדוארד באנגליה שכבר היו בעיצומן, כדי שאלפונסו עצמו יעניק לאדוארד תואר אבירות בספרד.
הזוג הצעיר נישאו במנזר לאס הולגאס בבורגוס, ב-1 בנובמבר 1254. אדוארד ואלינור היו קרובי משפחה רחוקים - סבו של אדוארד המלך ג'ון וסבתא רבתא של אלינור היו אחים. בעת נישואיהם אלינור הייתה בת שלוש עשרה וחצי בלבד, ובמהלך השנה הראשונה לנישואיהם כבר ילדה את ביתה הראשונה, שמתה בינקות. בסוף הקיץ של 1255 הגיעה אלינור לאנגליה ואדוארד הגיע בעקבותיה כמה חודשים לאחר מכן.
קרובי משפחה נוספים של אלינור הגיעו אף הם לאנגליה זמן קצר לאחר נישואיה כדי לזכות בחסותו של הנרי השלישי, מהלך שנתקל בהתנגדות מצד אצילי אנגליה והפך אותה ללא פופולרית. מנגד, הברית בין הנרי לאלפונסו אפשרה שליחת חיילים אנגלים וצרפתים לערים סביליה וקורדובה, שנכבשו באותה תקופה מידי המורים, נוכחות צבאית שהמשיכה עד לפרוץ מלחמת מאה השנים.