cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב ואדי מבעוק
קרב ואדי מבעוק הוא קרב משולב שהתרחש בחצי האי סיני ב-14 באוקטובר 1973 – יומה השמיני של מלחמת יום הכיפורים כחלק מקרב השריון ב-14 באוקטובר. בקרב הושמדה ממארב חטיבה 3 מהדיוויזיה המשוריינת הרביעית של צבא מצרים על ידי כוחות שריון וצנחנים, בסיוע התותחנים וחיל האוויר של צה"ל.
רקע
ב-14 באוקטובר פתח צבא מצרים במתקפה לאורך מרכז ודרום חזית תעלת סואץ במטרה לפרוץ מראשי הגשר שביסס בגדתה המזרחית מזרחה לעבר מעברי הגידי והמיתלה לעומק חצי האי סיני. בגזרה הדרומית של התעלה איתר המודיעין המצרי פרצה במערך הישראלי: ציר לא סלול אך עביר לרק"ם במעלה ואדי מבעוק. הוואדי, הממוקם כעשרה קילומטרים דרומית מזרחית לעיר סואץ, מוביל לכיוון מעבר המיתלה. במקום לא נערכו קרבות שריון עד אותו זמן ופתחת הוואדי לא נחסמה על ידי כוחות משמעותיים. העפלה עד ראש הציר הייתה מאפשרת לכוח המצרי לאגף את הכוחות הישראליים מדרום ולהגיע לעורפם.
המתקפה התרחשה בגזרת עוצבת סיני (אוגדה 252) בפיקוד קלמן מגן. מצפון לוואדי היו מוצבים כוחות מחטיבת השריון הסדירה 401 בפיקוד דן שומרון, גדוד 46 בפיקוד דוד שובל, גדוד 195 בפיקוד עוזי לבצור וגדוד 52 בפיקוד עמנואל סקל. באזור מתחם "עכברוש", על ציר הרוחב ציר "עזבון" כלפי דרום ומערב נערך גדוד חרמ"ש 89 מחטיבה ממוכנת 875 בפיקוד המג"ד יצחק שושני ומדרום לו, פרוס להגנה על צומת "נווה"-"יורה" (במפת קוד סיריוס על ציר החת"מ), היה מוצב מזה שלושה ימים גדוד הצנחנים 202 בפיקוד דורון רובין כשהוא מתוגבר על ידי שתי מחלקות טנקים.
ראשית תנועת המצרים
ההתקפה הייתה חלק ממתקפה מצרית לרוחב החזית הדרומית בסיני בגזרת אוגדה 252. עם שחר יצא ממתחם "קרת-מורה" ועלה בוואדי מבעוק טור משוריין של חטיבה 3 המצרית מדיוויזיה משוריינת 4. בהתאם לתו"ל של התקפה מתוך תנועה, החטיבה התקדמה בשני דרגים. הדרג הראשון הורכב משני גדודי טנקים שתוגברו בשתי פלוגות חי"ר ממוכן על גבי נגמשי BTR, הדרג השני כלל גדוד טנקים פחות פלוגה. הטור כלל ארטילריה נגררת 122 מ"מ D30 בגיבוי משאיות אספקה ותחמושת. עתודת החטיבה המצרית כללה את גדוד החי"ר הממוכן שלה פחות שתי פלוגות. במקביל נשלח גדוד חי"ר ממוכן 339 מחטיבת 113 מדיוויזיה ממוכנת 6, בסיוע פלוגת טנקים וחי"ר, על ציר דרומי יותר בשם "זאבה". יעדי גדוד 339 היו אבטחת האגף הדרומי של חטיבה 3 בתנועתה ותפיסת צומת "יורה"-"עזבון" על ציר הרוחב, 7 ק"מ מדרום לצומת המיתלה כמאמץ משני.
תגובת צה"ל והקרב
הטור שנע בוואדי התגלה בסביבות 6:30 על ידי תצפיות של פלס"ר 401 שתוגברו באנשי מודיעין מפיקוד הדרום, אשר איישו תצפית ארוכת טווח פיקודית, תצפית 215 ו' (בפיקוד יורם ניסים, מש"ק מפלס"ר 67 בחטיבה 401, ובה תצפיתן מפיקוד דרום, אבינועם דנין) שסופחה למודיעין חטיבה 401 שהתמקמה בנ.ג 368 סגול 128 במפת קוד סיריוס (2 ק"מ מזרחית ל"עזבון" 62) והיא דיווחה על התקפה מצרית אוגדתית. בעקבות הדיווח הזניק החפ"ק האוגדתי את הטנקים מגדוד 46 של דוד שובל מחטיבה 401 בפיקודו של דן שומרון. במקביל זיהו את הטור כוח מוסווה של גדוד הצנחנים 202 מפלוגה ג' עליה פיקד דורון אלמוג ממקומה על דיונה באזור שנמצא צפונית מזרחית לציר "מאפר 67" כ-8 ק"מ צפונית לצומת "נווה"-"יורה" דרומית מזרחית לרכס קרת-מורה וכ-3 ק"מ מזרחית לציר החת"מ (ציר "נווה") ותצפית קצרת טווח של פלס"ר 67 מחטיבה 401, היורדת מרכס קרת מורה כקילומטר מזרחית ל"נווה" 68 על ציר החת"מ מעל עיקול ואדי מבעוק בפיקוד המש"ק יונתן גבע.
עם איתור תנועת חטיבה 3 מזרחה הפעיל גדוד 202 מחלקת טנקים וזוג תול"רים לרדוף אחרי החטיבה ולתקוף אותה מאגפה הדרומי. היה זה כוח קטן מכדי לעצור חטיבת טנקים, יתר כוחות הגדוד פעלו בצומת "נווה"-"יורה" כנגד גדוד חי"ר ממוכן 339 מתוגבר בפלוגת טנקים ומנעו את התקדמותו. חטיבה 3 חדרה לעומק של כ-20 ק"מ מזרחה מקו המגע, הרחק לתוך הגזרה האוגדתית ונבלמה בסופו של דבר על ידי גדוד 46 כשראשון הטנקים שלה נמצא כ-800 מטר ממערך גדוד החרמ"ש 89 על הציר רוחב וכל הכוחות שלה (של חטיבה 3 המצרית) בתוך הוואדי כ-7 ק"מ מיעדיה הסופיים. למעשה בוואדי מבעוק היה המאמץ העיקרי של המצרים, מהלך מסוכן לכל הגזרה הדרומית בשל הגעת הכוח המצרי לקרבה מסוכנת מאוד למעבר המיתלה (כשבעה קילומטר) ובשל האפשרות לתפיסת המעבר בידי המצרים. מהלך זה נעצר בפועל על ידי גדוד 46 שחצץ בין המאמץ העיקרי לבין מעבר המיתלה תוך כדי שהוא משמיד את מרבית הכוח המצרי מחטיבה 3 שהיה בשטח נחות.
בפועל הקרב התפתח ללא תכנון מוקדם, כאשר למעשה נערכו שני קרבות במקביל, גדוד 202 באזור צומת "נווה"-"יורה" וגדודים 46 ו-89 באזור "עכברוש" ובקצה המזרחי של ואדי מבעוק (על ציר הרוחב) כאשר סיוע האש פעל בסיוע ישיר לכל הכוחות וחיל האוויר תקף עצמאית היכן שאותרו כוחות על ידיו. מול חטיבה 3 המצרית התנהל קרב לא שקול (מאחר שהמצרים כמעט ולא השיבו אש). בקרב השתתפו מצפון גדוד 46 עם שתי פלוגות טנקי מגח (בפיקוד ירון רם ועירא עפרון) ופלוגת טנקי שוט-קל שהייתה תחת פיקוד גדוד 46 (מגדוד 104 של חטיבה 164, בפיקוד אבישי דקל, "זבוב") ועוד מחלקה מפלוגה ג' מגדוד 46 שעברה את הוואדי לצד הדרומי שלו ותפשה עמדות באזור סגול 154 מדרום מחלקת הטנקים שתחת פיקוד גדוד 202, שתפשה עמדות מערבית לסגול 146 אל מול החלק האחורי של חטיבה 3, ובסיוע אש תלולת מסלול של האגד הארטילרי מרגמות 81 מ"מ של גדוד 89 ומטוסי חייל האוויר.
מח"ט 3 המצרי נהרג, מפקדות הגדודים נפגעו בצורה קשה מאוד, סוללות הארטילריה D30 המצריות הושמדו ובסביבות שעה 10:00 חטיבה 3 הפסיקה להתקיים ככוח לוחם. בתום הקרב כוחות החרמ"ש וגדוד 46 המשיכו לסרוק את השטח ולהשמיד את יתרת הכוחות עד שעות אחר הצהריים המוקדמות. גדוד החי"ר הממוכן 339 שהיה בשטח כינוס באזור עיון מוסא מדרום לחטיבה 3, נע גם הוא למשימתו שהייתה אבטחת האגף הדרומי של חטיבה 3, בתנועתו להצטרף לחטיבה, הוא נתקל במערך הגנה של גדוד 202 בצומת "נווה"-"יורה" והתפתח קרב במקום. גדוד 339 לא הצליח להתקדם ולמעשה התפרק למספר כוחות שנעו למספר כיוונים – כולל מזרחה.
חיילי גדוד 202, שלא היה משוריין, נותרו במדרון אחורי, והמג"ד ניצל בעיקר את מחלקות הטנקים שסופחו אליו, את נשקי הפלוגה המסייעת שלו – תותחים ללא רתע ומרגמות 81 מ"מ, וחוליות בזוקה. כאמור מג"ד 202 דורון רובין שלח שלושה טנקים וכיתת תול"ר לתפוס את המצוק מעל לוואדי באזור סגול 146 מדרום לוואדי מבעוק. הכוח פגע בעשרה טנקים ובמספר משאיות. במקביל תקפו הכוחות המצרים שהגיעו על ציר "זאבה" את צומת "נווה"-"יורה" בשני גלים. מג"ד 202 החזיר לאזור זה מחלקת טנקים בפיקוד איתן ידיד-לוי ממקומה באזור סגול 146 לבלום התקפה זו, ונעזר במחלקת המרגמות ובסיוע ארטילרי ואווירי יעיל לאזור צומת "נווה"-"יורה". פלוגת טנקי השוט-קל ("זבוב") שהיו ת"פ גדוד 46, נשלחה כתגבור לגדוד 202 והשתתפה בניהול האש עם הכוחות המצריים.
חיל האוויר הקדיש לתקיפת הכוחות המצריים בגזרה כרבע מגיחותיו בפיקוד הדרום, בעיקר של טייסות סקייהוק. בשעה 11:00 דיווחו התצפיות על בריחה בלתי מאורגנת של המצרים בציר ואדי מבעוק לכיוון התעלה. חלקם ברחו בנסיעה וחלקם נטשו את הטנקים והחלו לברוח ברגל. מפקד מחלקת התול"ר, אבי מלכה, הציב את ג'יפ התול"ר בשטח שולט והשמיד שלושה או ארבעה טנקים מצריים. בשעות אחר הצהריים נפגע הג'יפ פגיעה ישירה, המ"מ נפצע קשה, ושני הלוחמים בג'יפ – הכוון וחובש ששימש כנהג, נהרגו. חובש נוסף הוזעק לטפל בנפגעים, אך נהרג מפגיעה ישירה של פגז טנק בעת פעולת החילוץ. ההרוגים והפצוע שנותרו בשטח חולצו בסופו של דבר עם ערב. מלכה עוטר בציון לשבח של אלוף פיקוד המרכז יונה אפרת על פועלו בקרב. בשעות אחר הצהריים המשיך חיל האוויר לתקוף את הכוחות הנסוגים. התקיפות שמרביתן היו תקיפה גבוהה התמקדו באזור ציר "נווה 70" – שטח הריכוז והדרג השני של חטיבה 3. השפעת חיל האוויר הייתה מסיבית, גם במספר הפגיעות ובעיקר בהשפעה המורלית על שני הצדדים.
בבוקר 16 באוקטובר התריעה תצפית 215 ו' על נוכחות כוח מצרי באזור ציר "זאבה". גדוד 202 שלח שלושה טנקים ואת פלוגת איליוב לסרוק את הגזרה מדרום לציר יורה בכיוון ציר "זאבה". הכוח הסורק נתקל בשריוניות ברד"מ שפתחו עליו באש, הטנקים השמידו את השריוניות והכוח הסתער על המצרים שנכנעו. בהסתערות נהרג חייל של המ"פ אבי איליוב. במהלך הסריקות שנעשו נמצאו כמאה חיילים מצריים על נגמ"שים, שהתחבאו במהלך הקרב מדרום לצומת. חיילים אלה, ובראשם המג"ד, נכנעו ונשבו ללא קרב.
תוצאות הקרב
ככל הנראה לצה"ל היו בקרב שבעה הרוגים – שניים מתקרית התול"ר, החובש שנהרג בניסיון החילוץ, לוחם נוסף נהרג מארטילריה מצרית כשחצה בריצה שטח פתוח לספק פגזים למחלקת הטנקים, שני אנשי צוות טנק מגח ממחלקת טנקי מגח שסופחה לגדוד 202 ב-12 באוקטובר במקורם אנשי צוות מגדוד 46 בחטיבה 401, וקצין שריון במילואים, דרור נבו, מ"מ טנקי שוט-קל מפלוגת זבוב, גדוד 104 חטיבה 164. השלושה נפגעו מפגיעות בטנקים שלהם בקרב באזור צומת ""נווה"-"יורה". לגדוד 89 ולגדוד 46 לא היו נפגעים כלל לא באנשים ולא בכלים. בסריקה באזור קרב גדוד 46 נספרו כ־60 כלי רק"מ (טנקים ונגמשים) חלקם פגועים וחלקם שלמים.
יש להניח כי גדוד 202 פגע באזור הצומת "נווה"-"יורה" בעוד כ־10 טנקים ובהרבה משאיות וכלי רכב על ידי מחלקת הטנקים והתול"רים שנשארו בצומת ובעיקר על ידי האש תלולת המסלול של הגדוד ושל האגד הארטילרי. אחר הצהריים נפגעו 5–6 טנקים ועוד נגמ"שים על ידי מחלקת הטנקים של איתן ידיד לוי באזור "זאבה"-"נחליאלי" שם תקף גם חיל האוויר אחר הצהריים. חטיבה 3 וגדוד 339 נגרעו מסדר הכוחות המצרי וכ-120 חיילים מצרים נשבו. בסה"כ הושמדו בשני ימי המתקפה המצרית הכושלת כ-90 טנקים בגזרה הדרומית כולה, רובם בקרב ואדי מבעוק וחלקם באזור צומת "נווה"-"יורה". כישלון מצרי זה הצטרף לשורה של כישלונות במתקפת 14 באוקטובר.
הקרב היה מאולתר, בנוהל קרב חפוז ותוך כדי תנועה. הקרב היה בניהול אוגדתי ובפיקוד גדודי בגזרות הלחימה. מה שהחל כהפתעה בחדירת חטיבת טנקים מצרית דרך מערך הקו הקדמי לעומק השטח, הסתיים בניצחון מכריע של צה"ל. התוצאה הושגה בזכות תגובות מהירות, פעולות נכונות, ורמה מקצועית גבוהה של לוחמים ומפקדים בכל הרמות – בגדודים 202, 46 ו־89, מערך המודיעין הקרבי שפרסה חטיבה 401 והתמיכה הלוגיסטית לכלים הלוחמים על ידי סמח"ט 401, תוך כדי הלחימה וניהול הקרב המשולב על ידי החפ"ק האוגדתי, ומאידך שלומיאליות ומקצועיות נמוכה של המצרים.
נתון אחד בקרב נתון בוויכוח: בתיאורים הישראליים של הקרב מופיעה התקפה חטיבתית מוגברת נוספת לכיוון צומת "נווה"-"יורה" של חטיבה משוריינת 22 וגדוד חי"ר מחטיבת חי"ר 1. במקורות המצריים אין אזכור להתקפה כזו ובניתוח מבצעי התקפה כזו היא בלתי סבירה. חטיבה 22 אשר סופחה לדיוויזיה 19 לקראת הצליחה המשיכה להילחם במסגרת דיוויזיה 19.
אסתר עילם
אסתר עילם (1939 – 1 באוגוסט 2023) הייתה דמות מרכזית בפמיניזם הישראלי מראשית דרכו. פעילותה של עילם וכתיבתה בנושאים הקשורים בפמיניזם וצדק חברתי זיכו אותה בפרסים והכרה, ביניהם תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית.
עילם הייתה יוזמת ומקימת התנועה הפמיניסטית בתל אביב (1971), ואחת ממייסדות מרכז הסיוע לנפגעות תקיפה מינית, וכן ממקימות ארגון הפמיניזם המזרחי, אחותי - למען נשים בישראל. הייתה פעילה במגוון תחומים בפמיניזם הישראלי, כולל בתחומי הפוליטיקה, התרבות, והחינוך. הייתה היוזמת של אירועים ראשוניים בישראל נגד אלימות מינית ומגדרית, ופעילה למען שלום.
ביוגרפיה
עילם נולדה כאסתר ספורטה בשנת 1939, בתל אביב, למרים (לבית דה-מאיו), ולאון שעלו מסלוניקי. ולה בנוסף שתי אחיות ואח.
בשנת 1964, היא נישאה לזוהר עילם: פסיכולוג, סופר, ומארגן קהילתי, אותו הכירה במהלך התואר הראשון שלה. היא סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה ופילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב ב-1972.
עילם למדה לתואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב. כשהשלימה את עבודת התזה שלה בנושא סטראוטיפים מיניים. במהלך לימודיה היא עבדה כעוזרת מחקר של דפנה יזרעאלי, בנושא "נשים מנהיגות בתקופת היישוב". היא גם עבדה כחוקרת בפרויקט האקדמי "עיירות פיתוח בפריפריה הישראלית" (1978). בשנת 2002 סיימה תואר שני בפילוסופיה, בו בחנה עילם את האפשרות "ליצור מדע פמיניסטי: פילוסופיה פמיניסטית של מדע לנוכח בקורות על ההבחנה 'פרטי-ציבורי'".
לדבריה של עילם, היא הייתה כבר אם לשני ילדים כשהבינה, בשנת 1970, עד כמה כל צעד ושעל בחייה מושפעים מהיותה אישה בחברה פטריארכלית. מכך, החליטה לפעול לשינוי היחס המגדרי בחברה ובמוסדותיה, והיא מקדמת מטרה זו הן כפעילת שטח ובמסגרת ארגונים ותנועות שונות, והן באקדמיה.
עילם נפטרה ב-1 באוגוסט 2023 נקברה בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא..
פעילות פמיניסטית
עילם הייתה בין ה"אמהות המייסדות" של הפמיניזם בישראל. בשנת 1972, היא הקימה את הקבוצה הפמיניסטית הראשונה בתל אביב, הקבוצה לשחרור האישה, שהפך כעבור שלוש שנים לעמותת "התנועה הפמיניסטית בישראל". היא כיהנה כיו"ר הארגון בכל שנה מחדש מהיווסדותו ועד שנת 1992. במסגרת פעילותה בתנועה, היא הקימה והנחתה קבוצות להעלאת תודעה, והובילה פרויקטים בתחומי חינוך, הסברה, וארגון. בנוסף, כתבה וערכה עילם את ביטאון התנועה, ושמשה כדוברת בערוצי התקשורת ואל מול ארגונים וקהילות שונות. היא חילקה את זמנה בין עבודת חינוך - שכללה הרצאות והדרכת תלמידות וסטודנטיות, לבין עבודה להרחבת השיח הפמיניסטי והעלאתו לסדר היום הציבורי. בין הפרויקטים הפוליטיים שהנהיגה עילם הם הקמפיינים לתיקון חוק ההפלות ולקבלת חוק יסוד שוויון זכויות האישה.
בשנת 1975, מונתה עילם על ידי ראש הממשלה יצחק רבין ל"וועדת נמיר" למעמד האישה בישראל. היא השתתפה בצוותים "נשים בפוליטיקה" ו"נשים בחינוך". הדו"ח הסופי של הוועדה הוגש לראש הממשלה מנחם בגין בשנת 1977, וכלל את מחקרה על סטראוטיפים מיניים בחומרי לימוד של בתי הספר היסודיים, אותו ערכה יחד עם מיכל בלר.
בשנות ה-1980, המשיכה עילם להקים ולהשתתף ביוזמות פמיניסטיות ואחרות למען צדק חברתי. משנת 1979 ועד 1986, הייתה חברת דירקטוריון במפלגת מרצ, בראשותה של שולמית אלוני. בתחילת העשור היא עבדה כרכזת קהילתית בשכונת נווה עופר שבדרום תל אביב, ובמהלך מספר שנים הייתה בוועדת ההיגוי של ארגון שח"ל - שירותי עזרה לקרבנות. היא ישבה גם בוועדת ההיגוי הראשונה של שתיל, מטעם הקרן החדשה לישראל. בין 1982 ל-1987, היא הייתה בין מייסדות ומארגנות הקולקטיב "נשים נגד אלימות נגד נשים", אשר פעל למיגור פורנוגרפיה, ויזם פעילות שטח כגון מצעדי "לקחת בחזרה את הלילה" כחלק מתנועת נשים עולמית נגד אלימות, והקמפיין "נהגת תני טרמפ לאישה". ב-1985 ארגנה את ההפגנה הראשונה נגד אונס, וכן את ההפגנה הראשונה שהתקיימה ליד בתי משפט בתל אביב בגין פסק הדין במקרה האונס הקבוצתי בשומרת. אחד ההישגים המקצועיים של עילם בתקופה זו היה הקמת מרכז ייעוץ לאישה, עם סניפים בירושלים ורמת גן, המרכז הראשון מסוגו בישראל, המציע פסיכותרפיה פמיניסטית.
עילם הייתה אחת מהחברות הראשונות בשדולת הנשים בישראל, היא הייתה חברה מייסדת וחברת דירקטוריון של פורום ארגוני הנשים בין 1984–1989, והקימה ב-1985 את "משמר הנשים", ארגון להגנה עצמית של נשים המתגוררות בצפון תל אביב, בתקופה שבה פעל באזור "האנס מצפון תל אביב". עילם הפכה לפעילה למען השלום אחרי שהשתתפה בכנס האו"ם בדבר נשים בניירובי בשנת 1985, כמייצגת התנועה הפמיניסטית ושדולת הנשים. בסוף שנות השמונים הייתה עילם פעילה בארגון נשים בשחור, ומאז ממשיכה להיות פעילה ביוזמות שלום והידברות, במיוחד עם נשים פלסטיניות.
בשנת 1990, יזמה והשתתפה עילם ב"מבצע עדות", שנערך על ידי מספר ארגונים פמיניסטיים אשר אספו עדויות מנפגעות אלימות דרך שיחות טלפון. באותה השנה, השתתפה עילם בקבוצה הישראלית הראשונה לתקשורת אמפתית לא אלימה, על פי שיטתו של מרשל רוזנברג, מארצות הברית, וכן בקורסי גישור ובסמינרים משותפים אשר חיברו בין יהודים ופלסטינים. בין פעולותיה הנוספות בשנים אלו, עילם הייתה ממקימות ומפעילות הקואליציה נגד סחר בנשים וארגון "תמר", למען נשים בזנות. בתחילת עשור זה, בשיתוף עם אישה שעסקה בזנות, הקימה עילם את הארגון "אנחנו שוות", אשר פעל לסיוע לזונות, וביצירת שינוי בגישת הציבור אליהן. הארגון קיים סיורים בשטח ובמכונים, ערך פעילות חינוכית, הוציא לאור ידיעון, ותרם למחקר ולכתבות בנושא. עילם היא גם ממייסדות בית הספר הקהילתי לנשים, המחויב לרב-תרבותיות, וערכה עבורו ביבליוגרפיה של ספרות פמיניסטית בעברית ובאנגלית, ותוכנית לימודים לקורס על אלימות נגד נשים.
בשנת 2000, יחד עם פעילות פמיניסטיות נוספות, ביניהן בהן הנרייט דהאן כלב, ויקי שירן, נטע עמר ושולה קשת, הוקמה תנועת "אחותי - למען נשים בישראל", ארגון פמיניזם מזרחי המתמקד בקידום נושאים של צדק כלכלי, חברתי, פוליטי ותרבותי ולהעצמת הסולידריות עם נשים מקבוצות לא-הגמוניות בישראל. עילם היא חברת הוועדה המנהלת, ושירתה בוועדות ההיגוי של פרויקטים במסגרת התנועה כגון "נשים בונות תרבות של שלום", פיתוח כלכלה פמיניסטית", "קורס מנהיגות נשים", "נגד סחר בנשים", "נשים כותבות שלום", "סחר הוגן", "רווחת פעילות פמיניסטיות", "קואליציית לבי במזרח", ועוד. היא מייצגת את "אחותי" בפורומים ארגוניים שונים של נשים, וכן בכנסת ובמסגרות של פעילות למען זכויות אזרח ואדם.
במאי 2013, השתתפה עילם בפעילות "נשים בצהוב", קבוצת סיור בדרום תל אביב אותה הקימה הפעילה המזרחית אורטל בן דיין, להגנה על נשים בשכונה מפני אלימות. ב-2018 הייתה פעילה ב"מזרחים ומזרחיות נגד הגירוש", והייתה אחת מהנואמות המרכזיות בהפגנה הגדולה שנערכה בדרום תל אביב נגד גירוש פליטים אפריקאים, במרץ 2018.
פוליטיקה
בשנים 2008–2014 הייתה עילם חברה בסיעה המורחבת של "עיר לכולנו".
בספטמבר 2018 הצטרפה עילם לרשימתו של אסף הראל - "אנחנו העיר", לבחירות לעיריית תל אביב.
מחקר וכתיבה
במהלך שנות פעילותיה, במסגרת ומחוץ ללימודי התואר שלה, עסקה עילם במחקר ובכתיבה פמיניסטית. בין הנושאים שכתבה עליהם עילם הם פוליטיקה, שיטות מחקר, ניתוח טקסטים מכל דיסציפלינה מעמדה פמיניסטית, אלימות מינית, תרבות, ועוד. עילם ביקרה את השיח הפמיניסטי ההגמוני, אשר יובא בעיקרו מארצות הברית בתור אימפריאליזם תרבותי, וטענה שהוא מנציח את הריבוד המעמדי בין נשים. עקרון פמיניסטי חשוב של עילם, וכך בפמיניזם המזרחי, הוא ההכרה בכך שלא רק הפטריארכיה ממצבת בחברה ובמוסדותיה גברים כבעלי הכוח היחסי, אלא שגם בין נשים יש הבדלים ביחסי הכוח ונגישות למשאבים בשל מוצאן, מעמדן וגורמים מצטלבים נוספים.
במשך זמנה באקדמיה, פעלה עילם רבות להכנסת הפמיניזם אל בין כותלי המוסדות, ועריכת הכרות לסטודנטיות ולמרצות כאחד עם התחום. עם זאת, היא בין המבקרות של האקדמזציה של השיח, אשר לפי הניתוח שלה מנכס את הפמיניזם מהשטח, ותורם להשתקת הנשים שהן מלכתחילה חברות בקבוצות מודרות לשוליים, ואשר קולן פחות נשמע.
מיקרוסופט אקסל
Microsoft Excel היא תוכנה ליצירת גיליונות אלקטרוניים, שפותחה ומופצת על ידי מיקרוסופט וכוללת כלי חישוב, כלים גרפיים, טבלאות ציר, ושפת תכנות מאקרו בשם Visual Basic for Applications. היא מופצת כחלק מחבילת Microsoft Office ליישומים משרדיים בסביבת חלונות ומאק. התוכנה נפוצה בשימוש רחב, במיוחד בגרסה 5 שנכנסה לשימוש ב-1993, והחליפה את תוכנת לוטוס 1-2-3 כתקן עבור תעשיית גיליונות אלקטרוניים. ייעודה העיקרי הוא הצגה וחישוב של ערכים מתמטיים ונוסחאות לצרכים שונים החל מחישובי שכר, דרך נוסחאות מרובות-ערכים ועד לחישובים מדעיים.
מאפייני התוכנה
ל-Microsoft Excel תכונות בסיסיות המשותפות לכל הגיליונות האלקטרוניים, שעיקרן רשת של תאים המסודרים בשורות ממוספרות ועמודות בעלות שם, המאפשרות מיפוי של כל תא באמצעות מיקומו בעמודה ובשורה, כשעל התאים ניתן ליצור מניפולציות נתונים כמו פעולות חשבון. כך לדוגמה, ניתן ליצור מחירון מוצרים שיתבסס על עלויות ייצור משתנות, שערי מטבעות וגורמים נוספים.
התוכנה מציעה מגוון פונקציות מורכבות ומתואמות בין רכיבי התוכנה, כלי-נוסחאות סטטיסטיים, פיננסיים ולוגיים ואף מסדי נתונים. היא יודעת לבצע אוטומציה ושכלול נתונים, כמו גם עדכון ערכים ונתונים ממקורות חיצוניים: מהאינטרנט או ממסדי נתונים (למשל שער הדולר), המרות, סידור וניפוי ערכים. התוכנה מסוגלת לבצע זאת בשילוב של טקסט ותאריכים או סוגי מטבעות בעולם.
התוכנה מטפלת במסדי נתונים (טבלאות) ומאפשרת מגוון של פעולות בסיסיות בטבלאות: הוספה, מחיקה ועדכון רשומות תוך אפשור אימות נכונות, קישור טבלאות, מיון, סינון, איחוד טבלאות ודיווח. כלי הפקת הדוחות קרוי טבלאות ציר (pivot tables) ומשמש כלכלנים ואנשי מינהל לבחינה תמציתית של נתונים גולמיים מנקודות מבט שונות.
אקסל כוללת כלים להצגה גרפית של הנתונים. מאחר שהתצוגות הגרפיות מתעדכנות דינמית בעקבות שינויים בנתונים, זהו כלי זמין להדגמה של מושגים ומשפטים מתמטיים, גרפים כלכליים (כמו שערי מניות) ועוד.
ככל תוכנת גיליון אלקטרוני, אקסל מצטיינת במתן תשובות לתרחישים מסוג "מה אם". מאחר שישנם אנשים (כמו מנהלים, כלכלנים ורואי חשבון) שרוב עבודתם קשורה בפיתוח מודלים ובחינתם, התוכנה מציעה עזרים לתמיכה בתהליכי קבלת ההחלטות הנגזרים מפעילות זאת: כלים כמו ניהול תרחישי "מה אם" (scenarios) ופתרון של בעיות אלו תחת אילוצים בצורה אוטומטית (solver).
בנוסף, לאקסל מגוון רחב של תכונות אינטראקטיביות המאפשרות ממשקי משתמש שבכוחם להסתיר את הגיליון האלקטרוני מהמשתמש לחלוטין, כשהגיליון מציג את עצמו כגיליון מערכת תומכת החלטה (DSS); זאת באמצעות ממשק משתמש מותאם אישית המעוצב, למשל, ספציפית עבור מנתח מניות. במימוש משוכלל יותר, יישום אקסל יכול לתשאל אוטומטית מסדי נתונים חיצוניים ומכשירי מדידה בתזמון שנקבע (למשל לפי עדכון), לנתח את התוצאות, ליצור דוח או מצגת שקופיות פאוור פוינט, ולשלוח את התוצאה בדואר אלקטרוני על בסיס קבוע לרשימת משתתפים.
ההיבט התכנותי האופציונלי הקיים באקסל, VBA, מאפשר למשתמש לנקוט מגוון רחב של שיטות נומריות, למשל בפתרון משוואות דיפרנציאליות בפיזיקה מתמטית, ולאחר מכן החזרת התוצאות אל הגיליון האלקטרוני.
VBA
אקסל היא תוכנה הניתנת להרחבה באמצעות כתיבה בשפת התכנות ויז'ואל בייסיק ליישומים (Visual Basic for Applications), שהיא דיאלקט של שפת VB. תכנות בשפה זו מאפשר מניפולציות שונות על גיליון הנתונים האלקטרוני בדרך שאינה אפשרית על-פי רוב בטכניקות סטנדרטיות של גיליונות אלקטרוניים, ומרחיב את טווח הפעילות של התוכנה ואת הגמישות שלה.
מתוכנתים יכולים לכתוב קוד ישירות באמצעות עורך Visual Basic (VBE), הכולל חלון לכתיבת קוד, ניפוי קוד, וסביבת ארגון מודול קוד. המשתמש יכול לממש שיטות מספריות (בדומה לפונקציות המובנות באקסל, כך שניתן יהיה להתייחס אליהן מתוך שורת הנוסחאות של האקסל (ראו תמונה)), כמו גם אוטומציה של משימות כגון עיצוב של גיליון, או עבודה על נתוני ארגון, תוך הנחיית החישוב באמצעות כתיבת תוצאות ביניים לגיליון האלקטרוני במקום אחר.
דרך נפוצה וקלה ליצירת קוד VBA היא באמצעות מקליט מאקרו. פעולת הקלטת המאקרו של המשתמש מייצרת קוד VBA בצורה של מאקרו. לאחריה ניתן לחזור על פעולות אלה באופן אוטומטי על ידי הפעלת המאקרו. שגרות מאקרו יכולות גם להיות קשורות כמו פקודות מאקרו לסוגים שונים של הֲדקים כמו קיצורי מקשים, לחצן הפקודה או גרפיקה. קוד VBA של המאקרו גם ניתן לעריכה ב-VBE. תכונות מסוימות, כגון פקודות לולאה לא ניתן להקליט, ויש להכניסן לתוך מודול VBA ישירות על ידי המתוכנת.
ניתן ליצור אינטראקציה של קוד VBA עם הגיליון האלקטרוני באמצעות מודל האובייקטים של אקסל (לדוגמה, באמצעות סרגלי כלים מותאמים אישית או שורות פקודות ותיבות הודעה). שיטות אלו יאפשרו למשתמש להפעיל את הפונקציות בדרך שהוא מפעיל פקודות מאקרו שנוצרו באמצעות מקליט המאקרו, אבל יתרונן על פקודות המאקרו בכך שהן גמישות ויעילות יותר.
השימוש בקוד הקלטות מאקרו עשוי שלא להיות תואם מגרסה אחת של Excel למשנהה. קוד המשמש ב-Excel 2010 לא ניתן לשימוש ב-Excel 2003, ולעיתים פקודות מאקרו, כמו שינוי צבעי תאים, עלולות להיות חסרות תאימות לאחור.
מאחר שזוהי שפת הפיתוח העיקרית של חברת מיקרוסופט באפליקציות שלה, כגון חבילת האופיס כולה ודפדפן האינטרנט IE של החברה, פותחו תוספים רבים (add-ins) לאקסל, גם בידי אנשים פרטיים וחברות צד שלישי.
פונקציות
ב-Excel ישנן מאות פונקציות המאפשרות לבצע חישובים מורכבים. היכולת לכתוב בגיליון נוסחאות המורכבות מפונקציות קיימות מאפשרת גמישות והתאמה קלה יחסית לצורכי המשתמשים. כאשר רשימת הפונקציות הקיימת אינה מספיקה לצורכי המשתמשים, ניתן להעשיר אותה על ידי כתיבת פונקציה מותאמת אישית בשפת ויזואל בייסיק ליישומים.
כאשר משתמש נדרש לפונקציה שלא השתמש בה בעבר, או שאינו זוכר את פרטי השימוש בה, ביכולתו להיעזר באשף הפונקציות המדריך כיצד להשתמש בפונקציה. האשף מאפשר גם לאתר את הפונקציה המתאימה ביותר במגוון אופנים: על פי שמה, על פי הקטגוריה שהיא שייכת אליה, או על פי מילות מפתח המופיעות בהסבר על הפונקציה.
דאגרוטיפ
דאגֵרוֹטִיפּ (בצרפתית: Daguerreotype) הוא אחד מתהליכי הצילום המוקדמים ביותר, והראשון שהופץ באופן מסחרי. את התהליך פיתח ב-1836 הצייר ומעצב התפאורות הצרפתי לואי ז'אק מנדה דאגר, כשכלול של ההליוגרפיה, שהוצגה ב-1826 על ידי ז'וזף ניספור נייפס. התהליך התבסס על טכניקה המטביעה בעזרת קרני-אור את הדימוי המצולם באופן פוזיטיבי, ישירות על פני לוח כסף ממורק שהונח בגב קמרה אובסקורה. הדאגרוטיפ אינו תהליך הצילום הראשון, אך היה מתהליכי הצילום הראשונים שהצליחו לרשום ולקבע בצורה טובה ויציבה את הדימוי המצולם. הדאגרוטיפ הפך לשיטת הצילום המסחרי הראשונה, והיה נפוץ בעיקר בשנות הארבעים והחמישים של המאה ה-19. הפיכת הצילום לטכניקה שנמצאת בהישג ידו של הציבור הרחב, יצרה מצב חדש שהיו לו השלכות חברתיות, מדעיות ותרבותיות ניכרות.
ניסיונות קודמים: ההליוגרפיה של נייפס
בשנת 1826 הצליח ניספור נייפס לרשום ולקבע דימוי באופן ספונטני בעזרת אור על גבי לוח מתכת שהוצב בגב קמרה אובסקורה; דימוי זה נחשב לתצלום הראשון בהיסטוריה ששרד. לתהליך שהמציא קרא נייפס "הֶלְיוֹגְרַפְיָה" (רישום-שמש. הליוס=שמש, גרפיה=רישום). התהליך דרש חשיפה ארוכה בת כמה שעות לשמש ישירה, והדימוי שנוצר בה היה קשה להבחנה. באוגוסט 1827 נסע נייפס לאנגליה כדי לעורר עניין ולמצוא מימון להמצאתו, אך מסעו נכשל כישלון חרוץ. בדרכו לאנגליה עצר נייפס בפריז ונפגש עם מעצב התפאורות וממציא הדיורמה לואי ז'אק מנדה דאגר, שזה זמן ניסה לקבע, ללא הצלחה, את הדימוי המופיע בגב הקמרה אובסקורה. דאגר התרשם מתמונת ההליוגרפיה של נייפס והתעודד מהצלחתו, ואף ניסה להיכנס עם הממציא לשותפות. ב-14 בדצמבר 1829 נעתר נייפס, המזדקן והמאוכזב מכישלון מסעו לאנגליה, לבקשות התפאורן הפריזאי, וחתם על הסכם שותפות לפיתוח ושיפור ההליוגרפיה עם דאגר. שלוש שנים לאחר חתימת ההסכם מת נייפס, בטרם זכתה המצאתו לפרסום או להכרה, ובלי שקיבל כל תרומה משמעותית לתהליך מצד שותפו הצעיר. את מקומו בשותפות ירש בנו, איזידור נייפס, אך נייפס הבן לא נטל חלק ממשי בהמשך פיתוח ההמצאה.
ניסוייו של דאגר
דאגר המשיך לנסות ולפתח את ה"הליוגרפיה", ומייחסים לו את גילוי "הדמות הסמויה" - הטבעה בלתי נראית לעין שמחולל האור בחומר הצילומי לאחר חשיפה קצרה יחסית, אותה ניתן להעצים ולגלות באמצעים כימיים בשלב מאוחר יותר. ואולם אין כל מסמך, ארכיב או עדות לתרומתו לשכלול תהליך הצילום של נייפס. ההסבר המקובל לעובדה זו הוא שמעבדתו של דאגר, שבה היו מרבית תצלומיו המוקדמים וכל רשימותיו, נשרפה יחד עם דירתו ותיאטרון הדיורמה ב-8 במרץ 1839, בעת שדאגר היה בפגישה עם המדען והממציא סמואל מורס לו הציג את דימוייו. "סודו עדיין שמור עמו", כתב מורס למחרת, "אך שלבי התקדמותו בגילוי ומחקריו המדעיים יקרי הערך אבודים עבור הקהילה המדעית."
על אף שלא ידוע דבר על ניסוייו ומחקריו של דאגר, ברור שהלה המשיך במרץ לנסות ולפתח את הליך ההליוגרפיה לאחר מות נייפס, כשהוא משוחרר יחסית מתלות בשותף וכשברשותו סוד ייצור ההליוגרפיה. בשנת 1835 או 1836 השיג פריצת דרך משמעותית בזכות עצמו: בשלב האחרון של ניסוייו החל נייפס להשתמש בלוחות נחושת מצופים כסף כדי לקבל דימוי זוהר יותר. ניגודיות הדימוי הועצמה על ידי השחרת הרקע של לוח הכסף בעזרת אדי יוד. בנוסף, החל נייפס לפתח את תצלומיו על ידי אידוי ולא על ידי שטיפת הלוחות מחומרי הפיתוח. הליך זה חשף דמות סמויה - דימוי לטנטי - שנוצר בזמן חשיפה קצר יחסית. פיתוחים אלו של נייפס התוו, ככל הנראה, את המשך מחקריו של דאגר. על פי אחת הגרסאות הפופולריות: "באחד מימי האביב של שנת 1835 הניח דאגר בארונית הכימיקלים שלו לוח לא מפותח שנחשף למעט מדי אור, בכוונה למרקו ולהשתמש בו מחדש למחרת היום. בבוקר יום המחרת, בעת שפתח את ארונית הכימיקלים, נדהם לגלות דימוי ברור ומובחן על גבי הלוח! מאחר שלא ידע איזה כימיקל גרם לפלא, שחזר דאגר את התנאים ששררו יום קודם, ויצר במכוון לוח בתת-חשיפה, אותו הניח בארונית למשך הלילה. גם למחרת הופיע הדימוי. ימים רבים חזר דאגר על ההליך, ובכל יום החסיר כימיקל אחר מהארונית. בתהליך ארוך של אלימינציה [...] גילה לבסוף שאדים שנוצרו מכמה טיפות כספית גרמו להופעת הדימוי הפוזיטיבי. בזכות המידע הזה נמצאה שיטה מספקת ליצירת דימויים בעזרת אור; היה ברור כעת שדרושה חשיפה קצרה בלבד של הלוח, ושניתן לפתח דמות סמויה או לטנטית לחלוטין לכדי תמונה פוזיטיבית בעזרת עיבוי של אדי כספית".
דאגר החליט שהשיפור שהכניס לתהליך הוא משמעותי כל-כך, עד שאין מדובר עוד באותה ההמצאה, ולכן היא אינה נכללת בהסכם עם נייפס הבן. לתהליך החדש לכאורה קרא על שמו - "דאגרוטיפ".
תהליך יצירת דאגרוטיפ
כדי ליצור דאגרוטיפ יש:
כאשר מזיזים את לוח הדאגרוטיפ המפותח, כך שמשתקף ממנו אזור כהה, מופיע לנגד עיני הצופה דימוי פוזיטיבי, שכן אזורי הכספית נראים בגוונים בהירים לעומת הרקע הכהה.
הדימוי שנוצר באופן זה שברירי למדי, וניתן להסירו מעל פני הלוח במגע קל. דאגר המליץ להגן על הדימוי על ידי מסגורו או על ידי הדבקתו ללוח זכוכית. הוא ניסה למצוא חומרים אחרים אותם ניתן יהיה למרוח על גבי הלוח כדי להגן על הדימוי, אך אף אחד מהם לא פעל באופן מספק.
משא ומתן על רכישת הזכויות על ההמצאה
למזלם, פגשו השותפים בפרנסואה אראגו (Arago 1786-1853), מנהל האובזרבטואר של פריז ומזכיר האקדמיה למדעים, שעסק במחקריו המדעיים באור ובתכונותיו, ולכן גילה מיד עניין רב בתהליך. אראגו צפה את השימושים הרבים שטומן בחובו הדאגרוטיפ, הן עבור המדע, בין אם עבור חוקרי אור ובין כמדיום לתיעוד מדעי, והן עבור התרבות בכלל. המדען דאג לכך שדאגר ונייפס הבן יקבלו תמורה נאותה עבור מאמציהם, ושהמצאתם תזכה לפרסום ולהכרה ברחבי צרפת. בינואר 1839 פרסם אראגו הודעה קצרה על תהליכי הדאגרוטיפ וההליוגרפיה בעלון האקדמיה למדעים, בה הוצגו ההמצאות בקווים כלליים, וכתב כי פרטים נוספים יפורסמו בהמשך. ההודעה עוררה עניין ציבורי רב. לאחר הפרסום מיהר המדען האנגלי ויליאם הנרי פוקס טלבוט (Fox-Talbot 1800-1877), שפיתח במקביל ובאופן בלתי תלוי תהליך צילום שונה, לפרסם את המצאתו. טלבוט הציג את דימוייו המצולמים בפני המכון המלכותי (Royal Institution) עוד באותו חודש, ושלח מכתבים למספר מדענים, ביניהם גם לאראגו, ובהם דרש הכרה בזכות הראשונים שלו על התהליך.
הכרזתו של אראגו כבלה את ידיהם של ממציאים ומדענים שונים, שניסו לקבע דימויים באמצעות חומרים רגישים לאור. אראגו תזמן בקפידה את מהלך האירועים בצרפת; למרות העניין הרב בדאגרוטיפ הקפיד אראגו שלא תהיה כל תצוגה פומבית של התהליך; יחד עם ידידו מבית האצולה לואי ז'וזף גה-ליסאק דאג להעביר בפרלמנט הצרפתי את האישורים שיבטיחו תשלום הוגן לדאגר ולנייפס עבור הסכמתם לפרסם את תהליך. תוכניתו הייתה להעניק לממציאים פנסיה לכל חייהם ולא להעניק להם זכויות פטנט, שהייתה הגמול המקובל. לשם כך היה עליו לשכנע את חברי הפרלמנט במקוריות ובחשיבות ההמצאה. ב-3 ביולי 1839 פרס בפניהם אראגו את חזונו לפיו ההמצאה תתרום לא רק לאומנויות, אלא גם למדעים, לארכאולוגיה, לאסטרונומיה, לנוסעים בעולם ולפעילות האנושית ככלל. אראגו הבין גם את הפוטנציאל ההמוני שטמון בצילום, שפותח אותו לקהלים גדולים ורחבים הרבה יותר מאשר קהילת המדענים המצומצמת. בנוסף, הדגיש אראגו כי הפרסום יביא תהילה ורווח כלכלי לצרפת. אראגו וגיי-ליסק טענו שטיפול רגיל בהמצאה - כלומר, הענקת זכויות פטנט לממציאיה - לא יביא למימוש מלא של הפוטנציאל הטמון בה, ולא יפיק רווח הולם לבעליה.
המדינה נעתרה לדרישתו של אראגו לתגמל את הממציאים. היא קנתה מהם את זכויות היוצרים והפכה את ההמצאה לנחלת הכלל. צרפת ויתרה הן על המונופול שיכול היה להיות לה מתוקף הרכישה, והן על האפשרות למלא תפקיד ממשלי מפורש בתהליכי המיסוד של ההמצאה: "רכישת ההמצאה, ובה בעת ויתור על זכויותיה מתוקף רכישה זו, פירושם החתמת ההמצאה בעת ובעונה אחת בחותם לאומי - צרפתי - ובחותם אוניברסלי. כך בקשה צרפת לשמור לעצמה את המונופול הרוחני, אך להפוך את הצילום לסמל לתהליכים של דמוקרטיזציה. מראשיתו הוצג הצילום כמתנה שניתנה לעם, כברכה שהורעפה עליו, כזכות שהוענקה לו".
פרסום תהליך הדאגרוטיפ
ב-19 באוגוסט 1839, בישיבה חגיגית משותפת של האקדמיה הצרפתית למדעים ולאמנויות, הציג אראגו, מזכיר האקדמיה, את שיטת הדאגרוטיפ ללכידת דימויים בעזרת מכשיר קמרה אובסקורה, והכריז כי תהליך הצילום החלוצי של דאגר ונייפס יהיה חופשי לשימוש הציבור ומשוחרר מרישיונות ומזכויות פטנט. נאומו הנלהב נועד לשכנע את עמיתיו ושומעיו המחוקקים בחשיבות המצאת הצילום ובנחיצותה של אחריות מצד המדינה להגן עליה ולקדמה. על הבמה ישבו לצידו של אראגו איזדור נייפס ודאגר, שסירב לדבר בפני הקהל. אראגו תיאר בפירוט את התהליך המדעי לייצור הדימוי, והתווה את שימושיה היישומיים של ההמצאה. בעבור פרסום השיטה, שכללה ויתור על זכויות הפטנט לשימוש בדאגרוטיפ, קיבל דאגר מממשלת צרפת פנסיה שנתית לכל חייו על-סך 6,000 פרנק, ואילו איזדור נייפס קיבל פנסיה על-סך 4,000 פרנק. מחווה אצילית זו נעשתה, ככל הנראה, גם במטרה לסכל את הטענות לזכויות היוצרים של האנגלי פוקס-טלבוט, וגם מתוך ההכרה במורכבות הדרישה לאכוף זכויות פטנט ברחבי אירופה וארצות הברית.
אראגו סיכם את דבריו בפני בית הנבחרים בנימה פטריוטית, שהציבה את צרפת כנושאת הבשורה של הצילום: "צרפת אימצה המצאה זו ומן הרגע הראשון הייתה גאה על כך שהיא יכולה להציג אותה בנדיבות לעולם כולו".
כאמור לעיל, להמצאת הדאגרוטיפ קדמו התצלום הראשון (ששרד) משנת 1826 שצילם ניספור נייפס, ושיטת הנגטיב-פוזיטיב שהמציא פוקס-טלבוט כבר בשנת 1835. דאגר עצמו צילם דאגרוטיפים מאז 1836. עם זאת, תאריך פרסום ההמצאה ב-1839, מקובל כתאריך שבו הומצא רשמית הצילום.
זמן מה לאחר ההכרזה פרסם דאגר מדריך להכנת דאגרוטיפ, ובו סקירה היסטורית של המצאתו של ניספור נייפס, עבודתם המשותפת וההסכם שחתמו. בנוסף פירט הממציא את התהליך והמכשירים הדרושים להכנת התצלום. ב-1 בספטמבר 1839, עוד בטרם פורסם המדריך, ערך דאגר הדגמות של התהליך לכמה עיתונאים, ומיד אחר-כך החל לתת הרצאות והדגמות פומביות.
לדאגרוטיפ היו כמה מגרעות בולטות באותה תקופה: רבים ניסו להתגבר על מכשלות אלו מיד עם פרסום התהליך, וחלקם אף זכו להצלחה.
עידן הדאגרוטיפ
במשך שני עשורים לאחר הצגתו הפומבית היה הדאגרוטיפ לשיטה המעשית והנפוצה ביותר לייצור תצלומים. התהליך זכה להצלחה אדירה ולתפוצה עצומה: עשרות חנויות צילום נפתחו, ולאחר שהוכנסו שיפורים בתהליך, שקיצרו את משך החשיפה, יכול היה ההמון להצטלם והאדם הפשוט יכול היה לרכוש דימוי של עצמו. תצלומים אלו היו יחידאים, ולא ניתן היה לשכפל אותם. לא אחת הם נשמרו בנרתיקים כמו תכשיט. בין המצולמים היו גם אנשים שנפטרו, רבים מהם היו ילדים, שאת דיוקן הפוסט-מורטם שלהם הזמינה המשפחה.
הטכנולוגיה התפשטה במהירות בעולם, ודאגרוטיפים נעשו בכל רחבי אמריקה הצפונית, באפריקה, במזרח התיכון, בסין, ביפן, באירופה ובאיי הדרום. בתקופת השיא של הדאגרוטיפ, בין השנים 1839 ל-1860, צולמו כשלושים מיליון דאגרוטיפים בארצות הברית לבדה. על-פי אומדן מסוים היה היקף המסחר השנתי הדאגרוטיפים באמריקה בשנת 1850 בין 8 ל-12 מיליון דולר.
בפריז, שהפכה לאחד המרכזים השוקקים ביותר לייצור דאגרוטיפים בעולם, נפתחו אטלייה רבים לצילום, שהציעו ללקוחותיהם בעיקר תצלומי דיוקן, אך גם מראות חוץ (כגון צילום הגינות הפרטיות או מראות אחוזת הכפר). חלקם מכרו גם תמונות "אמנותיות" יותר, כלומר פחות מסחריות, כגון מראות של פריז. אטלייה פריזאי הפיק בין השנים 1845–1850 כ-5,000 דאגרוטיפים בשנה בערך. ואולם, דימויים רבים לא שרדו, משום שהלוחות נהרסו בקלות, התחמצנו או אוכלו על ידי קורוזיה, ומשום שתנאי השימור שלהם במאה ה-19 לא היו מספקים. חלק מהלוחות מורקו מחדש לשימוש חוזר, בשל מחירם הגבוה של חומרי הגלם.
דאגרוטיפ בארץ ישראל
הצילומים הראשונים שצולמו בארץ ישראל היו באמצעות דאגרוטיפ בדצמבר 1839 על ידי פרדריק פסקה.
שיפורים טכניים
לאחר פרסום תהליך יצירת הדאגרוטיפ נפוצה השיטה במהירות בעולם, ורבים ניסו לשפר את הטכניקה ולהתגבר על החסרונות העיקריים שבו: משך החשיפה הארוך, שבריריותו של הלוח המצולם, חוסר היכולת לרשום צבעים וחוסר היכולת לשכפל את הדימויים.
קיצור משך החשיפה
הבעיה שזכתה למענה המהיר ביותר הייתה משך החשיפה הארוך, שהיווה מגבלה מרכזית ביישום הטכניקה לשם צילום בני-אדם. בעת פרסום התהליך נע משך החשיפה הנדרש בין שלוש לשלושים דקות, בהתאם לתנאי התאורה, מזג האוויר, עונת השנה וכיוצא בזה. תוך מספר חודשים הופחת זמן החשיפה לדקה ואף פחות מכך. בעיית החשיפה הארוכה טופלה במקביל בכמה רמות: שיפורים כימיים, שכלולים אופטיים ובניית מנגנוני תאורה.
הפתרון הראשון שהוצע היה הגברת עוצמת האור שמגיע ללוח הצילום. ניתן היה להגביר עוצמה זו על ידי הוספת מקורות אור או על ידי שיפורים אופטיים של העדשה. בארצות הברית הציגו אלכסנדר וולקוט (Alexander S. Wolcott), בונה מכשירים, ושותפו ג'ון ג'ונסון (John Johnson) מערכת תאורה משוכללת שהגבירה את כמות האור שמוקרן על נושא הצילום. השניים השתמשו במראות מתכווננות מחוץ לסטודיו שלהם כדי לכוון את אור השמש ולרכזו בצורה יעילה על המצולם. האור המוקרן סונן דרך זכוכיות בצבע כחול, שכן לוח הדאגרוטיפ היה רגיש במיוחד לאור כחול, והדבר עזר לקצר עוד יותר את זמן החשיפה.
וולקוט וג'ונסון עיצבו, בנוסף, מצלמה חדשה, שונה מאוד ממצלמתו של דאגר; מראה קעורה הוצבה בגב המצלמה, ורכזה את האור על לוח הדאגרוטיפ, שהוצב במרכז המצלמה על גבי מסילה מתכווננת. במצלמה זו לא הייתה כל עדשה.
יוזף מקס פצוואל (Joseph Max Petzval), מתמטיקאי וממציא מווינה, פיתח עדשה לצילום פורטרטים, שאותה הציג לציבור כשישה חודשים לאחר מועד הכרזת הדאגרוטיפ. עדשת פטזוואל קיצרה מאוד את משך החשיפה.
דרך שונה לקיצור משך החשיפה הייתה על ידי שינוי ההרכב הכימי של לוח הצילום. דאגר השתמש ביודיד הכסף כחומר רגיש לאור, אך תוך זמן קצר גילו מדענים שישנם מלחי כסף רגישים לאור הרבה יותר, בעיקר תערובות של כסף עם ברום ועם כלור.
הגנה על הדימוי העדין
ניסויים שערך דאגר בחומרים שונים שנועדו לצפות ולהגן על הדימוי הדאגרוטיפ העדין לא עלו יפה, משום שציפויים אלו שינו ועוותו את הדימוי. הפתרון המקובל להגנה על התצלום היה מסגורו במעין קופסאות דמויות ספר ומצופות עור; הדימוי הוצמד לזכוכית בנייר הדבקה, ושניהם מוסגרו יחדיו במסגרת פליז מעוטרת. לצידה הפנימי השני של הקופסה הוצמד בד מעוטר אף הוא.
אמצעי כימי להגנה על הדימוי הומצא בשנת 1840 על ידי ארמן איפוליט פיזו; טיפול בלוח הצילום באמצעות תמיסת זהב כלורידי וסודיום תיוסולפיט, מחזק את יציבות הדימוי ואף משפר את מראהו.
הדאגרוטיפ ככלי אמנותי
שאלת מעמדו של הדאגרוטיפ ככלי אמנותי הועלתה כבר על ידי אראגו בדין-וחשבון שהגיש לבית הנבחרים ביולי 1839; לרגל כתיבת הדו"ח פנה אראגו לצייר המפורסם פּוֹל דֵלָרוֹש (Paule Delaroche), שבחן את דימויי הדאגרוטיפ והסיק שיהפכו נושא לבחינה וצפייה עבור אמנים, בעיקר בשל הפירוט המדויק והצלול ועושר הגוונים שבהם. תהליך הדאגרוטיפ, ממשיך דלרוש, יצמצם את הזמן והמחיר שמקדישים אמנים לאיסוף דימויים למחקר עתידי. הצייר טען לסיכום שהמצאתו של דאגר מעניקה שרות אדיר לאמנויות היפות.
לאחר פרסום התהליך כבשו תצלומי הדאגרוטיפ, כמפורט למטה בהרחבה, את מקומו של הדיוקן המצויר. אך בשדה האמנות הגבוהה, למרות דבריו של דלרוש, נתקל הדאגרוטיפ בביקורת עוינת מצד מבקרי אמנות ואמנים, שראו בדימוי החדש את אויב האמנות. אופיו המכניסטי, הלא-אישי, האינסטרומנטלי, ההמוני והתעשייתי של הדימוי, והעובדה שייצורו לא דרש הכשרה אומנותית מוקדמת, הביא לתפיסתו כמדרדר ומחריב האמנות. המשורר ומבקר האמנות שארל בודלר, מזועזע מהמחשבה שהגדרת האמנות תקבע מעתה על-פי מידת דיוקו של הדימוי בהשוואה למציאות חיצונית כלשהי, בלא כל התייחסות לייצוג העולמות הפנימיים, הדמיוניים והפנטסטיים של האמן, ביטא עמדה זו בצורה המובהקת ביותר:
הפורטרט
הדאגרוטיפ התבסס בתחילה (1939) על פורמט "5X7 וכן על פורמט 6.5x8.5". מאוחר יותר הופיעו פורמטים שונים.
עיקר השימוש המסחרי בתהליך היה ליצירת פורטרטים. עם שכלול ההמצאה יכלו בני המעמד הבינוני החדש לרכוש דימוי של עצמם במחיר זול יחסית. הבעלות על דיוקן עצמי, שהייתה לפנים פריבילגיה של בני המעמדות העליונים, הפכה כעת לנפוצה והמונית.
שבועות ספורים לאחר פרסום התהליך שופרה ההמצאה וזמן החשיפה קוצר, כך שניתן היה להשתמש בה לצילום פורטרט. בשנת 1841 שכלולים כימיים ואופטיים אף הצליחו לצמצם את משך החשיפה לשניות ספורות. קהל היעד של צלמי הפורטרט היה בעיקר הבורגנות, משום שמחירו של תצלום דאגרוטיפ נותר גבוה יחסית עד לשנות החמישים של המאה ה-19. התבססותו והתרחבותו של מעמד הבורגנות לאחר המהפכה הצרפתית ובעקבות המהפכה התעשייתית, שינו את פני החברה. רבים מאנשי הבורגנות החדשה הגיעו ממשפחות שלא זכו להיות מצוירות בעבר, ולכן לא היו להן מראות מעברה של המשפחה או ייצוגים של אבותיה. פורטרט הדאגרוטיפ נתפש כעדות למיקום בהיררכיה החברתית, כמכשיר למילוי החוסר בגלריית תמונות משפחתית, וכאמצעי ליצירת "היסטוריה" משפחתית מכובדת.
פרקטיקת צילום הפורטרט נכנסה, כאמור, לשוק מוכן של ציורי-פורטרט, אימצה את מוסכמותיו, התחרתה בו וגברה עליו בסופו של דבר מבחינה מסחרית: "משעלה בידי דאגר לקבע את תמונותיה של הקמרה אובסקורה", טוען הפילוסוף ומבקר האמנות ולטר בנימין, "אז הדיחו הטכנאים את הציירים. אבל הקורבנות האמיתיים של הצילום לא היו ציורי הנוף, כי אם הדיוקנאות המיניאטוריים. הדברים התפתחו במהירות כה גדולה, עד שכבר ב-1840, רוב-רובם של ציירי המיניאטורות הרבים מספור הפכו לצלמים מקצועיים".
בנימין מזהה בפורטרטי הדאגרוטיפ המוקדמים איכות מיוחדת ומסתורין, שנפגמו לאחר זמן, עם התמסחרות הפרקטיקה. עבור הצלמים והמצולמים הראשונים היה בתצלום הפורטרט קסם מאגי ומרתיע: "בתחילה איש לא העז", מצטט בנימין את קרל דוטנדי, חלוץ הדאגרוטיפ בגרמניה, "להסתכל ממושכות בתמונות הראשונות שהוא יצר. כל אחד היסס לנוכח בּרִירוּתם של האנשים והאמין שהפרצופים הקטנים הזערוריים של הדמויות שבתמונות הם עצמם יכולים לראותו, כה מפתיע היה הרושם שהברירות הבלתי-רגילה והנאמנות הלא מורגלת לטבע של תמונות הדאגרוטיפ הראשונות השפיעו על כל אחד". פורטרט הדאגרוטיפ, בהיותו אובייקט שהוא גם תעודה (document) אינפורמטיבי וגם אובייקט אסתטי מעורר רגש, נטען בשני כוחות: כוחה של אמת מדעית מחד וכוחו המאגי (והמדומיין) של שריד קדוש, מאידך. השילוב של שני הכוחות הללו הביא לספקולציות שונות באשר ליכולתו של דימוי הפורטרט המצולם לחדור אל מעבר להופעות, אל מעבר לנראה לעין, ולחשוף, למשל, סודות של האופי האנושי.
במקביל להתמסדות הפורטרט הבורגני מזהה חוקר התרבות והצילום אלן סקולה שני טיפוסים נוספים של הפורטרט המצולם, הפורטרט המאדיר של מנהיגי החברה (מלכים, מדינאים, שופטים, ידוענים), והפורטרט ה"מוסדי-הדכאני" של הסוטה (הפושע, המשוגע, האסיר, כהה-העור): "כל פורטרט מוקדם לקח באופן סמוי את מקומו בהיררכיה חברתית ומוסרית", הוא טוען. "הרגע הפרטי של אינדיבידואליזציה סנטימנטאלית [...] הואפל על ידי שני מבטים אחרים וציבוריים יותר: מבט מעלה, אל ה"טוב" יותר, ומבט מטה, אל ה"נחותים". השימוש המוסדי בפורטרט המצולם, טוען סקולה, נשען על הפן ה"מדעי" ו"אינפורמטיבי" של תצלום הדיוקן, ולפיכך נבע ממסורות ייצוג שונות במובהק מאלו של הפורטרט הבורגני:
סוף עידן הדאגרוטיפ
כשני עשורים לאחר פרסום התהליך פותחו שיטות צילום אחרות שהחליפו את הדאגרוטיפ. שקיעת עידן הדאגרוטיפ הייתה ככל הנראה בלתי נמנעת; התהליך היה מורכב ודרש עבודת הכנה רבה ומדויקת. בשל כך מחירם של דימויי דאגרוטיפ היה יקר מכדי להפוך נגיש עבור ההמונים; בנוסף, זמן החשיפה הדרוש נותר ארוך מדי והקשה על צילום פורטרטים, הפרקטיקה המרכזית לה שימשה הטכנולוגיה; ולבסוף, חוסר היכולת לשכפל את הדימויים הביא לנטישת טכניקת הדאגרוטיפ לטובת שיטות אחרות.
שיטות הצילום העיקריות שהחליפו את הדאגרוטיפ היו:
הדאגרוטיפ כמכשיר מדעי
בעשייה המדעית ישנו שימוש בדימויים כמרכיב מרכזי במתודה המדעית לפחות מאז המאה ה-16. הייצוג החזותי, שאייר את התצפיות המדעיות, נתפס הן כנותן תוקף לדיווח המילולי, והן כמכשיר למדידה לשם השוואה בזכות עצמו, עוד לפני המצאת הצילום.
עם זאת, בתחילה לא הבינו מדענים מדיסציפלינות שונות את מעלות הצילום. כדי להופכו לכלי מדעי היה על אנשי המדע להבין כיצד ניתן לשלב את הדאגרוטיפ ברפרטואר המכשירים המדעיים. הצילום הציע למדענים בעלי יכולת איור נמוכה מכשיר רישום מדויק של תצפיותיהם, שסמכותו אינה נשענת על כישרונו של המאייר. כמו כן, אפשרה הטכנולוגיה נתיב להפצה ותקשורת עם הקהילה המדעית העולמית. בהשוואה לטכניקת צילום הקלוטייפ של טלבוט שפותחה במקביל, הדאגרוטיפ התייחד ברישום חד ומלא פרטים, שהעביר את נושא הצילום בצורה ברורה, ולכן נתפס כריאליסטי, מדויק ו"נכון" יותר, והתאים לפיכך לעיסוק המדעי. אדגר אלן פו, בסדרה בת שלושה מאמרים שפרסם בשנת 1840, הדגיש את הדיוק הפלאי של התהליך ואת הקסם שהוא מהלך על הצופה בו, "עד שכל תיאור מילולי יהיה דל מכדי למוסרו בצורה הולמת":
בנוסף, הדאגרוטיפ נתפס כהצגה-מחדש (re-presentation) של הטבע עצמו; כתוצר בלתי מתווך של הטבע, שרושם בצורה אוטומטית את פרטיו על הדימוי. המדען וצלם הדאגרוטיפ האמריקאי מורס, טען כבר בשנת 1840 כי:
יכולתו של הצילום, אם כן, להפיק לא רק אילוסטרציות אלא גם ידע עובדתי, זוהתה במהירות והביאה לשינוי אופני החשיבה על הידע עצמו. כפי שטענה ליידי אליזבת' איסטלייק (Eastlake), מחלוצות הצילום ואשתו של הנשיא הראשון של החברה הלונדונית לצילום, הצילום בראש ובראשונה אינו אמנות, אלא מכשיר ליצירת "עובדות":
עוד לפני פרסום ההמצאה הבין אראגו את הפוטנציאל שטמון בצילום עבור המדע, והוא ניצל תובנה זו במשא ומתן שניהל מול ממשלת צרפת בנוגע לרכישת הזכויות על ההמצאה. ואכן, הדאגרוטיפ שימש מאז המצאתו ככלי מדעי באופנים שונים, למשל בתצלומי-מיקרוסקופ, בתצלומים אסטרונומיים בעזרת טלסקופ, בתצלומי-רפואה וכמרכיב במכשירים לניסויים באור. למעשה, הדאגרוטיפ שימש ככלי מדעי עוד לפני שהצליחו להבין באופן מדעי כיצד בדיוק הוא פועל.
בשנים הראשונות לתפוצת הדאגרוטיפ העסיקו שאלות מדעיות את כל העוסקים בתהליך, אך במהרה נפרדו דרכיהם של צלמי הדאגרוטיפ המסחריים ושל המדענים. עבור הצלמים, תאוריה שסיפקה הסבר תפעולי שאיפשר להם להמשיך לעבוד הייתה מספקת. מדענים ניסו לענות על השאלה כיצד גורם האור להטבעת הדימוי? מדוע הרישום המצולם שונה מהמידע שקולטת העין? מה תפקיד הכספית ביצירת הדימוי? כיצד ניתן למדוד אור בעזרת הדאגרוטיפ? ומה ניתן ללמוד משיטה זו על אופיו של האור?
ראשית שימשה הטכנולוגיה החדשה בעיקר בתחומי הגאולוגיה (בצילום אתרים, באספקת נתונים), וארכאולוגיה. כבר ביולי 1839, טרם פרסום ההמצאה, טען פרנסואה אראגו, כי: "כל אחד יכול לדמיין בעיני רוחו את היתרונות היוצאים מן הכלל שניתן היה להפיק מאמצעי השיעתוק המהיר והמדויק במסעות למצרים; כל אחד יבין שאם היה לנו הצילום בשנת 1798 היו ברשותנו היום תיעודים תמונתיים אמינים של הדברים שהעולם המלומד מנושל מהם לעד בשל חמדנותם של הערבים ובשל הוונדליזם של תיירים מסוימים [...] העתקתם של מיליוני הירוגליפים שמכסים מונומנטים רבים בתבאי, ממפיס, כרנך ומקומות אחרים הייתה דורשת עשורים רבים ולגיונות של רשמים. בעזרת הדאגרוטיפ אדם אחד יספיק כדי להשיג בהצלחה עבודה עצומה זו." ואכן, שבועות ספורים לאחר פרסום התהליך, נשלחו צלמים למסעות במזרח, בספרד, בקורסיקה, באיטליה ובצרפת, במטרה ליצור מראות טיפולוגיים שיהוו בסיס ליצירת תחריטים. מטרתם של הצלמים לא הייתה מדעית, ותצלומיהם נטו לעיצוב יתר ורומנטיזציה של האתרים המצולמים, אך עבודתם סמנה את האפשרות להשתמש בצילום ככלי תיעודי וכשיטת בחינה של אתרים ארכאולוגיים וגאולוגיים.
יישומים באנתרופולוגיה, פיזיונומיה ופרנולוגיה
מהעת בה הותאם הדאגרוטיפ לצילום פורטרטים, שימש התהליך לתיעוד ורישום אנשים לשם מחקר אנתרופולוגי, אתנוגרפי, ביולוגי ורפואי. הפורטרט המצולם איפשר למדענים לבחון בקפידה סובייקטים למיון טקסונומי ולבניית קטלוגים סיסטמיים. האמונה שעמדה בבסיס השימוש בצילום, ביכולתה של המצלמה לספק תיעוד מדויק ואמין, הפכה את המדיום למכשיר בעל פוטנציאל פוליטי רב בידי המדענים. שכן, אם המצלמה יכולה אכן ליצור ידע אובייקטיבי, הרי שניתן להשתמש בצילום לשם ניהול ושליטה בחברה בכלל.
אחד היישומים המדעים הבולטים בפורטרט המצולם באותן שנים היה בתחום הפיזיונומיה (פסבדו-מדע שניסה לקרוא את אופיו של אדם על פי סיווגי תווי פניו), הקרניומטריה (craniometrics, "מדע" שהתבסס על מדידת הגולגולת והמוח), ובפרט בתחום הפרנולוגיה. "מדע" הפרנולוגיה התבסס על מידע ויזואלי ומישושי על צורת הראש, והדאגרוטיפ סיפק תיעוד של "טיפוסים" אותם ניתן ללמוד ולפרסם. התפוצה הבו-זמנית של הפרנולוגיה וטכנולוגיית הדאגרוטיפ במערב מזגה יחד את שני התחומים עבור חוקרים רבים. מבין הפרסומים הבולטים שהתבססו על פרנולוגיה וצילום, ניתן למנות את המהדורה האמריקאית לספר "Rationale of Crrime and its Appropriate Treatment" (פורסם ב-1843) מאת מרמדוק ב. סמפסון (Sampson). למהדורה זו נוספו איורי "מאפיינים פרנולוגיים טיפוסיים של פושעים", שנעשו מתוך תצלומי דאגרוטיפ של הצלם מת'יו בריידי.
מחקר מפורסם אחר, שהתבסס על תצלומי דאגרוטיפ ושימש למעקב וסיווג של "ילידים" אפריקאים, נערך על ידי הביולוג השווצרי לואי אגסי מהרוורד. אגסי האמין בפוליגנזיס, תפיסה לפיה בני הגזעים השונים לא נולדו מאותה הבריאה, וקיווה להיעזר בצילום כדי להוכיח שאנשים כהי עור מוצאם ממין אחר ונחות ביחס לאדם הלבן. בשנת 1850 בחר שבעה עבדים, זכרים ונקבות, ממטע בצפון קרוליינה, כדוגמאות "טהורות" ההולמות למחקרו, ושלח אותם לסטודיו של הצלם ג'וזף זילי (Zealy), בדרישה שיצולמו חשופי חזה, פעם במראה חזיתי ופעם בפרופיל. זילי הפיק סדרה בת חמישה עשר דאגרוטיפים, שהוצגו במוזיאון לזואולוגיה השוואתית בהרוורד (ראו גם כאן).
רפואה
רופאים שונים החלו להשתמש בדאגרוטיפים למטרת לימוד והדגמה של מחלות וסמפטומים. בדומה לשימושים מדעיים אחרים בצילום, מראה התצלומים היה מוזר משום שלא היו עדיין מוסכמות קבועות לצילום הרפואי. לדאגרוטיפ היו מגבלות בולטות לעומת הרישום והציור הצבעוני, שכן הוא היה מונוכרומטי ולא העביר את הבדלי הגוונים, ובנוסף, הוא היה עמוס בפרטים שוליים ולא רלוונטיים, פרטים שאותם נהגו להסיר ברישום הרפואי.
דאגרוטיפים שימשו גם כדי לתעד או לציין אירועים רפואיים חשובים, כמו את אחד הניתוחים הראשונים שבוצע בעזרת אלחוש, מ-16 באוקטובר 1846, שאותו צילמו צלמי הדאגרוטיפ הבולטים סאותוורת והאוז בבית החולים הכללי של מסצ'וסטס בבוסטון.
מחלות ופגמים צולמו בעזרת הדאגרוטיפ במגוון דרכים, לעיתים במפורש, כתיעוד רפואי, ולעיתים למטרת הנצחת עיוותים פתולוגיים, כמו אנשים שנולדו ללא גפיים, מצורעים שפניהם הושחתו, ננסים, וכדומה. תמונות אלו נטלו לעיתים חלק במסגרת לימודי הרפואה. הדאגרוטיפ שימש, בנוסף, לצילום פורטרטים מבוימים רשמיים, שבהם מוצגים הרופאים במקום עבודתם לצד מטופליהם.
אסטרונומיה
למרות המגבלות הרבות שבצילום הדאגרוטיפ, הוא נותר התהליך המועדף על אסטרונומים בשנות הארבעים ותחילת שנות החמישים של המאה ה-19 לצילום השמש, הירח והכוכבים. הבעיה המרכזית הייתה הרגישות המוגבלת לאור של החומר הצילומי; כדי לרשום את גרמי השמים (למעט השמש) נדרשו חשיפות ארוכות, אך בזמן החשיפה הארוכה נע כדור-הארץ ביחס לכוכבים, ולכן נוצר דימוי מטושטש. בנוסף, את דימוי הדאגרוטיפ לא ניתן היה לשכפל ולהפיץ בקרב הקהילה המדעית. עם זאת, יש מדענים שהעדיפו להמשיך ולהשתמש בדאגרוטיפ גם לאחר דעיכת הפופולריות שלו והתרחבות השימוש בטכניקת הצילום על לוח רטוב (קולודיון), משום שבטכניקה החדשה זמן החשיפה המקסימלי עמד על דקות בודדות (לאחר מכן התייבש הלוח ולא היה עוד שמיש). בנוסף, רמת הפירוט שבדאגרוטיפ הייתה גבוהה מזו שניתן היה להפיק מהדפסקולודיון. "במצב הנוכחי של הצילום", כתב ב-1856 אסטרונום שהשווה את טכניקת הדאגרוטיפ והקולודיון, "התהליך המתאים היחידי עבור ניסויים מדעיים [אסטרונומיים] הוא הדאגרוטיפ".
השירותים הווטרינריים ובריאות המקנה
השירותים הווטרינריים ובריאות המקנה (ראשי תיבות: שו"ט) הם יחידת סמך במשרד החקלאות ופיתוח הכפר. תפקיד השירותים הווטרינריים הוא שמירה על בריאות בעלי החיים ורווחתם, ושמירה על בריאות הציבור מפני מחלות המשותפות לבעלי חיים ובני אדם. במסגרת זו, השירותים הווטרינריים מפקחים פיקוח עליון על כל ההיבטים הקשורים באסדרת הטיפול בחיות משק (פרות, דגים, עופות, חזירים, דבורים, סוסים, חמורים, גמלים וצאן) החל בפיקוח על המזון הניתן לחיות המשק, תנאי הגידול, וכלה בטיפולי מניעה וטיפולים תרופתיים. בכל הנוגע לחיות המיועדות למאכל, השירותים הווטרינריים מבצעים מעקב ופיקוח אחר הקמה והפעלה של תחנות מיון ביצים, תחנות מיון דגים, משחטות, בתי נחירה ובתי מטבחיים במטרה לוודא כי אלו עומדים בתנאים הווטרינריים והסניטאריים הנדרשים, לשמירה על בריאות הציבור ובריאות בעלי החיים. כמו כן השירותים הווטרינריים מפקחים פיקוח עליון על ההיבטים הקשורים לאסדרת החזקת חיות מחמד (כלבים, חתולים, ציפורי נוי וכו') - כגון מתן חיסונים, טיפול במחלות רשומות, הסגר כלבים, רישיונות החזקת כלב, שיבוב ועוד. לשירותים הווטרינריים אחריות מקצועית גם על אסדרת העיסוק ברפואה הווטרינרית בישראל, כגון: רישוי רופאים וטרינרים פרטיים ופיקוח עליהם, ואתיקה מקצועית. כמו כן, השירותים הווטרינריים אחראים על רישוי ופיקוח על פעילות הרופאים הווטרינרים הרשותיים (הכפופים מנהלתית לראש הרשות המקומית).
מטה השירותים הווטרינריים נמצא בבית דגן. לשירותים הווטרינריים לשכות וטרינריות מחוזיות הפזורות ברחבי הארץ ומבצעות את פעילותן בתחום הגאוגרפי עליהן הן אחראיות ביישובים ובמשקי יונקים, ושני מרחבים המפקחים על הפעילות במשקי עופות בתחומם.
הקמת השירותים הווטרינריים
השירותים הווטרינריים נוסדו ב-31 במרץ 1920, כאשר הוחלף הממשל הצבאי הבריטי בממשל אזרחי והוחלט להקים את "השירות הווטרינרי הממשלתי", שהיה תלוי במידה רבה בממשל בקהיר. ה"שירות הווטרינרי" נועד בראש וראשונה לספק טיפול רפואי, תרופות ופרזולים לכל בעלי החיים השייכים לממשלה, כולל הז'נדרמריה (חיל שעסק בתפקידי שמירה וביטחון באזורים שמחוץ לערים ובגבולות) והמשטרה שעסקה בפענוח פשעים ובמניעתם. כמו כן הוטל על השירות הווטרינרי לבצע את הפעולות הבאות: