cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקונסיירז'רי
ז'אן השני
סביב שנת 1350 הקים ז'אן השני בפינת ארמון הסיטה את הפוויליון המרובע של המטבחים שייעד עבור "פשוטי" ארמון המלך. ארבע הגזוזטראות המערביות של חדר השורים בודדו משאר החדר בעזרת קירות ומוטות. במטבח זה הוכנו ארוחות למסיבות מלכותיות שבהן השתתפו מאלפיים ועד לשלושת אלפים אורחים.
מגדל השעון
ז'אן השני הקים מגדל בפינה הצפון-מזרחית של הארמון, שנקרא "מגדל השעון" (בצרפתית: tour de l’Horloge), ובו הותקן השעון הציבורי הראשון בצרפת בסביבות שנת 1371. השעון הוחלף בשנת 1585, בתקופת כהונתו של אנרי השלישי, בשעונו של ז'רמן פילון, שנותר מאז על כנו. ב-22 בפברואר 1358 אסף אטיין מרסל, מנהיג הסוחרים של פריז שמילא תפקיד המקביל לראש עיריית פריז, כ-3,000 איש ועלה אל ארמון המלך, פרץ בכוח אל לשכת המלך ורצח שני מרשלים לעיני יורש העצר, שארל מנורמנדי, לימים שארל החמישי.
שארל החמישי
שארל החמישי החליט לנטוש את ארמון הסיטה לטובת אוטל סן-פול.
אואז
אואז (בצרפתית:  Oise) הוא נהר בצפון צרפת. מקורו בבלגיה, והוא נשפך אל נהר הסן. על שמו של נהר האואז נקראים מחוזות צרפת אואז ועמק האואז ובעבר גם מחוז סן ואואז.
14 בפברואר
14 בפברואר הוא היום ה-45 בשנה בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה נשארו עוד 320 ימים (321 בשנה מעוברת).
פלורידה (אורוגוואי)
פלורידה (בספרדית: Florida) היא עיר המשמשת כבירת מחוז פלורידה בדרום־מרכז אורוגוואי.
היסטוריה
העיר נוסדה ב־24 באפריל 1809. ב־10 ביולי 1856 הפכה לבירת המחוז וב־19 באפריל 1894 הוכרזה כעיר.
גאוגרפיה
העיר ממוקמת בדרום־מרכז אורוגוואי, כ־80 קילומטרים צפונית לעיר הבירה מונטווידאו. גובהה הממוצע הוא 70 מטרים מעל פני הים. במזרחה חולף נהר סנטה לוסיה, אשר נשפך לריו דה לה פלטה.
דמוגרפיה
נכון לשנת 2022, אוכלוסיית העיר עומדת על 33,640 תושבים.
תחבורה
העיר ממוקמת לצד כביש מספר 5 החוצה את המדינה לאורכה, ממונטווידאו בדרום ועד לריברה בצפון. כמו כן בעיר יש תחנת רכת המקשרת אותה עם מונטווידאו. מזרחית לעיר ישנו מנחת למטוסים קלים.
דוגם צלילים
דוגם צלילים או סמפלר (באנגלית: Sampler) הוא כלי מוזיקלי אלקטרוני הדומה לסינתיסייזר, אך מייצר את צליליו על בסיס צלילים שונים המצויים בזכרונו. תקליטנים מַרבים להשתמש במכשיר זה.
מכשיר זה מאפשר לדגום צליל כלשהו, מציוץ של ציפור ועד לקטע מוזיקלי שלם. את הצליל ניתן לעוות ולשנות במגוון פרמטרים ולנגנו באמצעות מקלדת אלקטרונית השולטת על הסמפלר. פעולה זו נקראת סמפול.
מכשיר אלקטרוני זה התפתח עם המוזיקה האלקטרונית, שבה "מומצאים" צלילים חדשים ומתחקים אחרי צלילים קיימים. הסמפלר הראשון היה המלוטרון שהיה מבוסס על מאגר צלילים שהוקלטו על סלילים מגנטיים ואורכם היה עד שמונה שניות. בשנות השמונים התחילו לצוץ דוגמים דיגיטליים מסחריים ראשוניים, הראשון מהם ה-CMI של חברת פיירלייט האוסטרלית, שהדגם הראשון שלו הושק ב-1979, והיה מבין הסמפלרים הראשונים שאפשרו הקלטה ואחסון של צלילים חדשים על ידי המשתמשים. בימינו לרוב תופס הסמפלר הווירטואלי הממוחשב את מקומו של הסמפלר הממומש בחומרה.
מלבד במוזיקה אלקטרונית, נעשה בסמפלר שימוש נרחב גם במוזיקת היפ הופ, והוא כלי בסיס ביצירת מוזיקת האוס וטראנס.
מתוך הסמפלר התפתח הלופר, המשכפל ומשמיע בלולאה קטע מוקלט.
עקרב (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ולדימיר שטאלוב
ולדימיר אלכסנדרוביץ' שַטַאלוֹב (ברוסית: Владимир Александрович Шата́лов; 8 בדצמבר 1927 – 15 ביוני 2021) היה קוסמונאוט סובייטי, אשר השתתף ב-3 משימות חלל: סויוז 4, סויוז 8 וסויוז 10.
היסטוריה
ולדימיר שטאלוב גויס לצבא בשנת 1944 ונקלט בחיל האוויר הסובייטי. בשנת 1949 הוא סיים בית הספר לטייסים. הוא כיהן בתפקידים שונים עד שבשנת 1963 נכלל ביחידה להכנת קוסמונאוטים סובייטים.
בין 1971 ל-1987 היה שטאלוב מפקד בסיס האימונים של מרכז טייסי החלל בברית המועצות ומשנת 1987 עד 1991 היה מנהל בית ספר לקוסמונאוטים. במהלך שירותו הגיע לדרגת לוטננט גנרל.
על שמו קרוי המכתש שטאלוב שבצד הרחוק של הירח.
נפטר ב-15 ביוני 2021.
מבצע תרנגול (1956)
מבצע "תרנגול" הוא מבצע צבאי של צה"ל שבמהלכו הופל מטוס תובלה מצרי מדגם איליושין Il-14, שבו היו אמורים לטוס רמטכ"ל צבא מצרים, עבד אל-חכים עאמר, וקצינים בכירים נוספים בדרכם חזרה מסוריה לפגישת תיאום של כריתת ברית-הגנה בין מצרים, סוריה וירדן.
רקע
באוקטובר 1956 התכוננו צבאות צרפת, בריטניה וישראל למבצע מוסקיטר, תקיפה משולבת של מצרים לשם החזרת השליטה בתעלת סואץ לצרפת והפלת משטרו של נאצר. בתקופה מתוחה זו, בבוקר יום א', 28 באוקטובר 1956, נתקבלה ידיעה מודיעינית בדבר חזרת צמרת הצבא המצרי מדמשק בשני מטוסים לאחר שיחות תיאום של מבצעים משותפים כנגד ישראל. לנוכח ההכנות למבצע הקרב הוחלט לירטם בעודם בדרכם למצרים. על פי הידיעה צפויים לטוס במטוס איליושין 14 הרמטכ"ל המצרי עבד אל-חכים עאמר וקצינים נוספים ובמטוס נוסף שאר צמרת הצבא.
ההכנות למבצע
ב-28 באוקטובר בשעה 14:00 לערך, שעות אחדות לאחר קבלת הידיעה המודיעינית, נקרא מפקד טייסת העטלף יואש צידון (צ'אטו) למפקדת חיל האוויר ברמלה ושם נמסרו לו על ידי ראש מחלקת אוויר שלמה להט על הכוונה ליירט את המטוסים שבהם צמרת המטכ"ל המצרי. בעצת צידון הוחלט על יירוט המטוסים מעל הים התיכון ועל יציאה כחצי שעה לאחר המראת המטוס המצרי משדה התעופה בדמשק. מסלול הטיסה הצפוי של הטיסה המצרית היה על גבול מגבלת הדלק אולם בשל חשיבות המבצע הוחלט לבצעו גם במחיר נטישת המטוס המיירט בדרכו חזרה וחילוץ הטייס והנווט. לאחר פגישתם שב צידון לבסיס רמת דוד ויצא לטיסת אימון במטוס מטאור דו מושבי מדגם NF-13 המיועד ליירוט לילה ומצויד במכ"ם. האימון נועד לתרגל טכניקות להפלת מטוס בוכנה איטי שאותו דימה מטוס הרווארד.
המבצע
באותו ערב, סמוך לשעה 20:00, חצי שעה לאחר שדיווח המודיעין על המראת המטוס המצרי ויום לפני תחילת מבצע קדש, יצאו יואש צידון (צ'אטו) כטייס והנווט אלישיב ברוש (שיבי) מטייסת 119 ("טייסת העטלף") במטוס מטאור מדגם NF-13 מס' 52 מרמת דוד. המטוס ששימש למשימה החשאית היה היחיד מבין שלושת המטאורים מדגם זה שהיו כשירים לטיסה בחיל האוויר, ושהיה מיועד למשימות בלילה ובמזג אוויר קשה.
צוות המטוס טס מעל הים התיכון בלילה חשוך ללא ירח והוכוון מהבקרה לעבר מטוס שנקלט במכ"ם גילוי אווירי שניצב בכרמל ושנחשד כמטוס האיליושין 14 של חיל האוויר המצרי.
כאשר היה מטוס המטאור במהירות שיוט בגובה 10,000 רגל, הבחין הנווט בעזרת המכ"ם במטוס היעד, במרחק 3 מייל (4.8 ק"מ) מהם. המטאור ניווט את עצמו על פי הדי המכ"ם והתקרב אל המטוס המצרי עד ליצירת קשר עין והתייצב מאחוריו במרחק עשרות מטרים. לבקשת מפקד חיל האוויר האלוף דן טולקובסקי הטייסים דיווחו למפקדה על צורת המטוס שהם רואים, מספר החלונות שבו, ואף על כך שהם רואים מבעד לחלונות, לובשי מדים מתהלכים במעברים. לאחר שהמטוס זוהה בוודאות ניתן לצוות אישור לפתוח באש ולהפיל אותו.
מטוס האיליושין טס במהירות איטית של 323 קמ"ש, קרוב למהירות ההזדקרות של המטאור. המטאור התמקם מאחורי האיליושין ופתח עליו באש אולם עקב תקלה נורו פגזים משני התותחים שמותקנים בכנף שמאל בלבד (במקום ירי מארבעת התותחים). מצרור הפגזים נפגע מנוע שמאל של האיליושין והחל לבעור. רתע התותחים מכנף שמאל גרם להטיה שמאלה של מטוס המטאור, וכתוצאה מהמהירות הנמוכה ומרתע של התותחים נכנס המטאור לסחרור חריף שמאלה. הטייס המצרי לא דווח בקשר על הפגיעה בו, ייתכן שכתוצאה מפגיעה של הירי במערכת החשמל.
טולקובסקי הורה לצידון לשוב לעמדת ירי ולהפיל את המטוס המצרי. לאחר תמרוני ייצוב שב המטאור לעמדת ירי מאחורי המטוס המצרי שהקטין את מהירות טיסתו וכיבה את אורות הניווט. כדי שיצליח לטוס במהירות הנמוכה של המטוס המצרי, פתח צידון מדפים, הגביר את עוצמת המנועים, "הרים את האף" והתקרב מאוד אל האיליושין, עד למרחק של כ-25 מטרים, ופתח שוב באש. הפעם כיוון צידון את הירי לקצה הכנף הימנית של האיליושין, כדי שההסטה לשמאל שגורם הדף התותחים תביא לפגיעה בגוף המטוס. במטח הירי השני התלקח המטוס המצרי והחל נופל מטה כשהוא אחוז להבות. כתוצאה מהמהירות הנמוכה והדף הירי נכנס המטאור שוב להזדקרות ולסחרור שמאלי מסוכן והחל מאבד גובה במהירות לצד המטוס המצרי הבוער. הטייס הישראלי הצליח בקושי להיחלץ מהסחרור, והתייצב בגובה של 300 מטרים בלבד מעל הים. המטוס המצרי נפל לים במרחק של כ-200 ק"מ מחופי קפריסין.
המטאור שב מזרחה וחזר בשלום לישראל ונחת בבסיס חצור עם כמות דלק מועטה מאוד. מנועיו כבו מחוסר דלק מיד לאחר הנחיתה בעודו נע על פני המסלול.
הייתה זו ההפלה הראשונה של טייסת העטלף.
תוצאות המבצע
המבצע נחשף לציבור רק כעבור 33 שנים (בשנת 1989) בכתבה בעיתון "מעריב".
דלי (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אפריז
אפריז (מצרפתית, frise) הוא אלמנט אדריכלי שמקורו באדריכלות יוון העתיקה והוא אחת השכבות האופקיות המופיעות בחזית טיפוסית של מבנים קלאסיים ונאו-קלאסיים. קיימות גרסאות רבות של אפריזים אשר בחלקן האלמנט חלק ונקי מקישוטים ובאפריזים רבים מופיעים קישוטים ותבליטי אבן שמטרתם קישוט או העברת מסר כלשהו (כגון סיפור היסטורי או דתי המוצג על ידי פיסול).
האפריז הוא הרצועה האמצעית באנטבלטורה, חלקה העליון של החזית, והוא נמצא מעל הארכיטרב ומתחת לקרניז והגמלון. מידות האפריז בבנייה הקלאסית משתנות אך הן פרופורציונליות לשאר הרכיבים על פי הגדרות הסדרים הקלאסיים. הסדר הדורי מחלק אותו ליחידות רוחב משניות המכונות "מטופות" ו"טריגליפים" שמופיעים בהתאם למקצב העמודים. המטופות הם תבליטי אבן והטריגליפים הם הפסים המפרידים ביניהם ומחלקים את האפריז במקצב שווה, מדויק וסימטרי. הקרניז (כרכוב) המונחת מעל האפריז, בולטת ממנו מעט כלפי החוץ ומדגישה אותו על ידי מיסגורו בקווים אופקיים ארוכים.
סמילוסוכוס
סמילוסוכוס (שם מדעי: Smilosuchus; משמעות השם: "תנין אזמל" עקב צורת הלסתות שלו) הוא סוג של זוחל קדום ממשפחת הפייטוזאוריים אשר חי בסוף תור הטריאס. המאובנים שלו התגלו באמריקה הצפונית ב-1995 ושויכו לסוג לפטוסוכוס (Leptosuchus). בהמשך התברר שהמין, L. gregorii היה בעל מבנה שונה של ציצות וקשקשים, כך שהמין הועבר לסוג אחר. בהמשך התגלו עוד שני מינים מסוג זה.
היצור דמוי-התנין היה בעל גולגולת באורך 155 סנטימטר והגיע לאורך 7–12 מטר, מה שהופך אותו לגדול שבפייטוזאוריים. הגולגולת הייתה צרה מאוד, עם לסת עליונה שהזדקרה למעלה ונחיריים רחבות מאוד שבלטו מקצה הראש ועם עיניים בקצה העליון של הראש. הלסת הייתה שטוחה ובעלת שיניים קדמיות שנועדו לתפוס טרף ועוד כמה שיניים אחוריות שנועדו לחתוך את הבשר. התנין הסתתר במארב מתחת למים, שם חיכה לטרף גדול כמו הפלסירה.
קארל טאוסיג
קרל טאוסיג (בגרמנית: Carl Tausig; 4 בנובמבר 1841 - 14 ביולי 1871) היה פסנתרן יהודי פולני, מלחין ומורה למוזיקה. היה תלמידו של פרנץ ליסט ובמהלך חייו הקצרים מאוד ליווה את ריכרד וגנר. טאוסיג נודע בעיקר בזכות העיבודים שלו ליצירות לפסנתר של מלחינים מפורסמים רבים.
קורות חיים
טאוסיג נולד למשפחה יהודית בוורשה. קיבל את ההכשרה המוזיקלית הראשונה שלו מאביו, המלחין ותלמידו של זיגיסמונד תאלברג אלויס טי טאוסיג (1820-1885). בגיל 14 נסע לויימאר כדי לרכוש השכלה מוזיקלית אצל פרנץ ליסט, והפך במהרה לתלמידו האהוב.
טאוסיג ערך את הופעת הבכורה שלו בשנת 1858 בקונצרט בברלין בניצוחו של הנס פון בילוב, ולאחר מכן יצא לסיור קונצרטים ברחבי גרמניה, שנמשך שנתיים. מבקרים אחדים העריצו את הכישורים הטכניים, שהפגין בנגינה על פסנתר, בעוד אחרים מצאו את נגינתו רועשת ושתלטנית. מבין המבקרים היו שהתייחסו בסלחנות לנגינה ה"אקסצנטרית-ליסטיאנית" שלו, וסברו שזו תשתפר עם התבגרותו. בגיל 16 פגש בציריך את ריכארד ואגנר, והפך לחסידו המסור. ואגנר, שהביע עמדה אנטישמית בוטה במאמרו היהדות במוזיקה, התיידד עם טאוסיג על אף מוצאו היהודי, והציג אותו לפני מעריציו. בשנת 2013 יצא הסרט "היהודים של ואגנר", שעוסק בין היתר ביחסים המורכבים בין השניים. טאוסיג הכיר לוואגנר את עמיתו המשורר פטר קורנליוס, חסיד נוסף של המלחין.
מוצאו היהודי של טאוסיג מוזכר במכתב ששלח המלחין הגרמני הנחשב לליברלי יותר, היינריך מארשנר, שבו מכונה טאוסיג "היהודי הקטן".
לאחר שהות קצרה בדרזדן בשנת 1862, נסע טאוסיג לווינה, שם לא זכה להכרה. בווינה ב-17 אפריל 1864, ביצע לראשונה יחד עם ברהמס את הסונאטה הגדולה של ברהמס לשני פסנתרים. טאוסיג העריץ את ברהמס והתיידד עמו. בשנת 1865 נישא לסראפין פון וראבליי (Seraphine von Vrabely) והתיישב בברלין, שם פתח באותה שנה בית ספר ללימודים גבוהים בפסנתר. בתחילת 1871 תמך ב"פסטשפילהאוס" של ואגנר, והקים יחד עם תלמידה שלו, הרוזנת מארי שלייניץ, ארגון חסות לפסטיבל ביירוית. ואגנר שיבח אותו על שהרים "תרומה יוצאת דופן ועל האנרגיה הנפלאה" שלו.
זמן קצר לפני מותו ערך טאוסיג כמה סיבובי הופעות בגרמניה וברוסיה, והתקבל בהתלהבות גדולה. טאוסיג מת בלייפציג מטיפוס ב-14 יולי 1871, בגיל 29. נקבר בבית הקברות הפרוטסטנטי "Friedhof III der Jerusalems- und Neuen Kirchengemeinde".
יצירותיו
תפוקתו של טאוסיג כמלחין קטנה וכיום ממעטים לעסוק בה. לצד יצירות מקוריות לגמרי, עיבד לפסנתר יצירות של מלחינים רבים וכתב מספר יצירות פדגוגיות לצורכי הוראה ותרגול.
מה שנותר מיצירתו של טאוסיג נועד לפסנתר בלבד. חלק מן היצירות שלא יצאו לאור מופיעות ברשימה. יצירות אחרות שלא יצאו לאור או אבדו עם השנים אינן מופיעות ברשימה. אלה כוללות עיבוד לאטיוד אופוס 25 מס' 2 של שופן וחיבורים תזמורתיים (קונצ'רטו לפסנתר וגרסה תזמורתית של "אוניית הרפאים" (Das Geisterschiff).
מבין יצירותיו המקוריות של טאוסיג ועיבודיו הרבים ליצירות קלאסיות ראויים לציון החיבורים הבאים: שני אטיודים קונצרטיים, המחליפים תעתיקים מוקדמים לפסנתר לבלדה הסימפונית שלו "אוניית הרפאים"; נעימות צוענים הונגריות, חיבור לפסנתר; "ערביות וינאיות חדשות"; תרגילי אצבעות ברמה גבוהה; מבחר תרגילים מתוך "גראדוס אד פרנסום" של קלמנטי; תעתיק לטוקטה ופוגה של באך ברה מינור, רי"ב 565; ותעתיקים ל"הזמנה למחול" של ובר ולשש רביעיות מיתרים של בטהובן; עיבודים למארש הצבאי מס' 1 ברה מז'ור של שוברט וליצירות של וגנר - אמני השירה מנירנברג, "דהרת הוולקירות" ושיר האהבה של זיגמונד.
תעתיקים
כמה מן היצירות הללו נשארו לא-גמורות; במידת האפשר, ניתנו להלן פרטים על מצב כתב היד.
No.1 - g minor, K.12 No.2 - g minor, K.426 No.3 - f minor, K.519 No.4 - Pastorale in E major, K.9 (orig. in D minor) No.5 - Capriccio in E major, K.20
טאוסיג נחשב לאחד משלושת הפסנתרנים הגדולים של המאה התשע עשרה, לצד פרנץ ליסט ואנטון רובינשטיין.
מועצות אזוריות לשעבר
לפני קום המדינה ולאחריה הוקמו מועצות אזוריות שאיגדו בתוכן מספר יישובים.
לאחר מספר שנים כזה או אחר חלק מהמועצות האזוריות אוחדו ממספר סיבות:
מספר מועצות אזוריות בוטלו לאחר פינוי תושביהן.
המועצות האזוריות לשעבר:
תעשיית אפייה בישראל
תעשיית האפייה בישראל פועלת לשם אספקת צורכי תושבי המדינה במוצרי מאפה למיניהם: לחם לסוגיו, מוצרי מאפה מתוקים (עוגות ועוגיות) ומוצרי מאפה שאינם מתוקים (כגון בורקס וחטיפים מלוחים). זו תעשייה ותיקה, ששורשיה במאה ה-19, בתקופה העות'מאנית.
עיקר הצריכה של מוצרי מאפה בישראל מיוצר בישראל. יבוא מתקיים בתחומים מעטים, ובתחומים מעטים נוספים נעשה הייצור בישראל לפי זיכיון ממותג בינלאומי. חלק קטן ממוצרי מאפה המיוצרים בישראל מיוצא לחו"ל.
לחם
בישראל פועלות ארבע קבוצות עיקריות לייצור תעשייתי של לחם לסוגיו (לחם, חלות, פיתות): חלק ניכר ממוצריהן של מאפיות אלה (לחם אחיד וחלות רגילות) נמצא בפיקוח מחירים של משרד הכלכלה והתעשייה. בעשור השני של המאה ה-21 הורשעו מאפיות אלה ומנהליהן בפרשת קרטל הלחם, באשמת יצירת הסדר כובל של חלוקת השוק ותיאום מחירים בתחום הלחם האחיד והחלות הנתונים לפיקוח מחירים. על המאפיות ומנהליהן הוטלו קנסות, ועל מרבית המנהלים הוטלו גם עונשי מאסר קלים.
למאפיות אלה קווי ייצור אוטומטיים, שתפוקתם היא אלפי מוצרי לחם (לחמים, לחמניות ופיתות) בשעה. במרבית ימות השבוע קווי הייצור פועלים בתפוקה חלקית, אך כיוון שהם אינם פועלים בשבת ובחגי ישראל, במוצאי שבת ובמוצאי חג הם פועלים בתפוקה מלאה, וביום שישי ובערב חג הן פועלות בתפוקה כמעט מלאה.
בנוסף למאפיות גדולות אלה, שמוצריהן נמכרים ברחבי ישראל, פועלות מאפיות קטנות, בהן מאפיית הצבי, המייצרות לחמים מיוחדים הנמכרים באזור פעילותה של המאפייה.
בישראל פועלים כ 1850 סניפי מאפיות וקונדיטוריות מתוכם כ 590 סניפים פועלים כחלק מרשתות בתי מאפה וקונדטוריות. בין הרשתות הבולטות בענף: "מאפה נאמן", "לחם תושיה", "מאפיית אריאל" ו"שיבולת השרון".
על פי נתוני חברת סטורנקסט על השוק המבורקד, סך המכר הכספי של מוצרי הלחם שנמכר ברשתות השיווק הקמעוניות בשנים 2018–2020 היה כ–1.5 מיליארד ש"ח בשנה.
בצק קפוא
בשוק הבצק הקפוא פועלים שלושה יצרנים גדולים:
בנוסף פועלים בתחום זה יצרנים קטנים. הבצק הקפוא מופץ לנקודות אפייה במרכולים, שבהן נשלמת אפייתו ומוצרי המאפה נמכרים לצרכנים. בנוסף מוצרים חצי אפויים ואפויים משווקים קפואים לנקודות מכירה קמעונאיות, לבתי מלון ולמסעדות, שבהם הם מחוממים ונמכרים לצרכנים.
מוצרי מאפה מתוקים
בתחום מוצרי המאפה המתוקים (עוגות, עוגיות וכדומה) פועלים יצרנים רבים, בהם אסם, שטראוס גרופ, רוקחמן, מנעמים, אחווה, אנטקוביץ', שפיצר, מאפיית אריאל ועוד.
מוצרי מאפה לא מתוקים
קטגוריה זו כוללת קשת רחבה של מוצרי מאפה:
מצות
ענף ייחודי של תעשיית האפייה הוא ענף המצות, שתוצרתו, לצריכה מקומית וליצוא, מיועדת בעיקר לצריכה בחג הפסח. בתחום פועלות מאפיות אחדות, בהן מצות אביב, שנוסדה ב-1887 ביפו וב-1949 עברה לבני ברק, ומצות יהודה, שנוסדה ב-1921 בצפת וב-1949 עברה לירושלים.
בשנת 2012 ייצאה ישראל מצות בסך כ-19.4 מיליון דולר, מתוכם כ-11.5 מיליון דולר (כ-59%) לארצות הברית ומרבית הייצוא הנוסף, לקנדה (כ-5%), בריטניה (כ-8%) ואיטליה (כ-8%). שאר הייצוא התפרס על פני כ-45 מדינות ברחבי העולם, מאזרבייג'ן ועד ניגריה וקניה.
חומרי גלם
חומר הגלם העיקרי לתעשיית האפייה - קמח לסוגיו - מיוצר בטחנות הקמח בישראל, שהבולטת שבהן היא רשת שטיבל, המחזיקה גם ב-24% מהבעלות במאפיות אנג'ל.
חומרי גלם אחרים, בהם שמרים ומשפרי אפייה, מסופקים על ידי יצרנים מקומיים, בהם פוליבה, ויבואנים, בהם סורפול ופוראטוס.
איסור אפיית לילה
ההתנגדות לאפייה בלילה הייתה, יחד עם הדרישה שלא לעבוד ביום ראשון, יעד מרכזי של ארגוני אופים במקומות שונים בעולם במהלך המאה ה-19. ביוני 1925 אימץ ארגון העבודה הבינלאומי את אמנת עבודת לילה (מאפיות), 1925, שנכנס לתוקף במאי 1928.
בפברואר 1951 אישרה הכנסת הראשונה את חוק איסור אפיית לילה, שהיה חוק העבודה הראשון שחוקק על ידי הכנסת. החוק אסר אפייה מסחרית בשעות הלילה, משעה 22:00 ועד שעה 6:00 (בהמשך צומצם האיסור עד 4:00), בנימוק שאפייה בלילה מזיקה לבריאות העובד, ויש לה השפעה רעה על כל אורח החיים של העובד. לא הייתה הקפדה על קיומו של החוק, והוא בוטל ביולי 1998. בדברי ההסבר לביטול החוק נכתב שמוצע לבטל את החוק בגלל התקדמות החקיקה הסוציאלית והסתירה בין החוק לחוק יסוד חופש העיסוק.
אלגוריתם הבנקאי
אלגוריתם הבנקאי (Banker algorithm) הוא מנגנון להקצאת משאבים והימנעות ממצב קיפאון שפותח על ידי אדסחר דייקסטרה. האלגוריתם מבצע זאת על ידי דימוי ההקצאה של הכמות המקסימלית של כל משאבי המערכת שסוכמו מראש ואז ביצוע בדיקת "מצב-בטוח", לשלילת אפשרות של מצב קיפאון עבור כל שאר התהליכונים בסיכון, לפני שמבוצעת החלטה אם להקצות את המשאבים. האלגוריתם פותח בתהליך התכנון של מערכת ההפעלה THE ושמו נקבע בגלל הדמיון לאילוצים הקיימים על הבנקאי בחישוב נזילות כספים.
האלגוריתם
לאלגוריתם יש 2 תנאים.
1. המערכת לא נמצאת במצב קיפאון (deadlock).
2. המתזמן ידאג שתהליך ירוץ עד שיושלם.
בהתאם לכך, האלגוריתם יכול להיות באחד מתוך 3 מצבים:
1. safe - שני התנאים מתקיימים. 2. unsafe – רק התנאי הראשון מתקיים ומצב קיפאון הוא אופציונלי. 3. מצב קיפאון.
אלגוריתם הבנקאי מופעל על ידי מערכת ההפעלה בזמן שתהליך מבקש הקצאה. האלגוריתם נמנע מקיפאון על ידי שלילה או דחייה של הבקשה, אם הוא מזהה שהבקשה יכולה להעביר את המערכת למצב לא בטוח (שייתכן ויתרחש קיפאון). כאשר תהליך חדש נכנס למערכת, הוא חייב להצהיר מראש מהו המספר המקסימלי שהוא יצטרך להשתמש מכל משאב בו זמנית. כמובן שלא ניתן לחרוג מהמספר הכולל של המשאבים שקיים במערכת. ברגע שתהליך מקבל את כל המשאבים שהוא ביקש, הוא מחויב להחזיר אותם תוך זמן מוגבל.
דרישות
כדי שאלגוריתם הבנקאי יעבוד, הוא צריך להתייחס לשלושה דברים:
משאבים יוקצו עבור תהליך רק אם הוא יעמוד בתנאים הבאים:
חלק מהמשאבים המבוקשים במערכות אמתיות הם זיכרון, סמפורים וממשק גישה.
בהינתן n תהליכים במערכת ו-m סוגי משאבים, נשתמש במבני הנתונים הבאים: הערה: [Need[i,j] = Max[i,j] - Allocation[i,j.
דוגמה
בהנחה שהמערכת מבחינה בין ארבעה סוגים של משאבים (C, B, A וD), ניתן דוגמה להקצאה של המשאבים. ''יש לשים לב שהדוגמה מראה את המצב של המערכת לפני שהגיעה דרישה חדשה למשאבים. בנוסף, סוגי המשאבים ומספרם ניתנו רק לצורך הדוגמה. במערכת אמיתית למשל, יהיו יותר סוגי משאבים ויותר מכל אחד מהם.''
סך כל המשאבים במערכת: A B C D 6 7 5 6
משאבי מערכת זמינים(Available): A B C D 2 1 1 3
משאבים שמוקצים כרגע עבור כל תהליך(Allocation): A B C D P1 1 2 2 1 P2 1 0 3 3 P3 1 2 1 0
מקסימום מכל משאב עבור כל תהליך(Max): A B C D P1 3 3 2 2 P2 1 2 3 4 P3 1 3 5 0
נצרכים = מוקצים כרגע - מקסימום עבור תהליך משאבים שעדיין נצרכים עבור כל תהליך(Need): A B C D P1 2 1 0 1 P2 0 2 0 1 P3 0 1 4 0
"מצב בטוח" ו"מצב לא בטוח"
מצב (כמו בדוגמה שלמעלה) נחשב ל"מצב בטוח", אם זה אפשרי עבור כל התהליכים לסיים את ההרצה שלהם. מאחר שהמערכת לא יודעת מתי תהליך יסתיים או לכמה משאבים הוא יזדקק, המערכת מניחה שכל התהליכים מתכוונים לממש את ההצהרה שלהם לשימוש מקסימלי ושהם יפסיקו לרוץ בצמוד. זאת הנחה די סבירה מאחר שלא באמת מעניין את המערכת כמה זמן כל תהליך רץ בנפרד (לפחות לא מנקודת המבט של הימנעות מקיפאון). בנוסף, אם תהליך מסתיים מבלי לממש את ההצהרה למימוש מקסימלי, זה רק יקל על המערכת. ההחלטה אם תהליך יכנס לתור התהליכים המוכנים (Ready queue), נעשית על ידי הגעה למצב בטוח. מצב בטוח יוצר בטיחות במערכת מפני קיפאון.
אם נקבל את ההנחות הללו, האלגוריתם קובע אם מצב הוא בטוח בעזרת ניסיון למצוא קבוצה של הקצאות עבור תהליכים שתאפשר עבור כל אחד מהתהליכים להגיע לדרישת המקסימום שלו ואז להסתיים (ולהחזיר את המשאבים למערכת). כל מצב שלא מצליח למצוא קבוצה כזאת, יחשב למצב לא בטוח.
דוגמה
ניתן לראות שהמצב שנתון בדוגמה הקודמת הוא מצב בטוח על ידי כך שנבחין שכל תהליך יוכל לקבל את דרישת המקסימום שלו ואז להסתיים.
יש לשים לב שבקשות התהליכים וההקצאות נעשו בהדמיה. האלגוריתם למעשה מדמה אותם כדי לוודא שזהו מצב בטוח, אבל בפועל, שום משאב לא הוקצה ושום תהליך לא הסתיים. בנוסף יש לשים לב שלא משנה הסדר שבו התהליכים מבקשים את המשאבים - אם קיימת דרך כלשהי לסדר את הבקשות, המצב עדיין יחשב "מצב בטוח".
דוגמה למצב לא בטוח, היא הדוגמה הראשונה בשינוי תהליך P2 כך שיחזיק בהתחלה עוד יחידה מהמשאב B.
בקשות הקצאה
כאשר המערכת מקבלת מאחד התהליכים בקשה למשאבים, היא מריצה את אלגוריתם הבנקאי כדי לקבוע האם זהו מצב שבטוח להיענות בו לבקשה. ברגע שקיימת יכולת הבחנה בין מצב בטוח ומצב לא בטוח, האלגוריתם מסוגל להמשיך בצורה די פשוטה: ההחלטה אם לדחות או להשהות בקשה לא תקינה או שמביאה למצב לא בטוח, היא החלטה נקודתית בכל מערכת הפעלה.
דוגמה
נתחיל באותו מצב שבו הדוגמה הקודמת מתחילה בשינוי תהליך P3 שדורש 2 מהמשאב C.
כדוגמה נוספת נוכל להניח שתהליך P3 דורש רק יחידה אחת מהמשאב C.
משאבי מערכת זמינים: A B C D 2 0 1 3
משאבים שמוקצים כרגע עבור כל תהליך: A B C D P1 1 2 2 1 P2 1 0 3 3 P3 1 2 2 0
מקסימום מכל משאב עבור כל תהליך: A B C D P1 3 3 2 2 P2 1 2 3 4 P3 1 3 5 0
ולדוגמה אחרונה שתתחיל גם היא באותו מצב למעט העובדה שתהליך P2 דורש רק יחידה אחת של המשאב B.
משאבי מערכת זמינים: A B C D 2 1 0 3
משאבים שמוקצים כרגע עבור כל תהליך: A B C D P1 1 2 2 1 P2 1 1 3 3 P3 1 2 1 0
מגבלות
כמו אלגוריתמים נוספים, קיימות כמה הגבלות כאשר אלגוריתם הבנקאי ממומש. בעיקר הצורך שלו לדעת כמה מכל משאב התהליך יוכל לבקש. ברוב המערכות מידע זה לא זמין, מה שהופך את מימוש אלגוריתם הבנקאי לבלתי אפשרי. בנוסף, זה לא ממשי להניח שמספר התהליכים הוא יציב כיוון שברוב מערכות ההפעלה מספר התהליכים משתנה. ויותר מכך, הדרישה שתהליך ישחרר את כל המשאבים שלו בסופו של דבר (מתי שהתהליך יסתיים), מספיקה עבור התקינות של האלגוריתם אבל היא לא מספיקה עבור מערכת ממשית. המתנה של שעות (או אפילו ימים) כדי שמשאבים ישתחררו ותהליך אחר יוכל להשתמש בהם, הוא בדרך כלל לא אפשרי.
אווליי
אווליי (באנגלית: Eveleigh) הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי עיריית סידני (The City of Sydney).
גאוגרפיה
אווליי הוא שטח בין רדפרן במערב (הגבול הוא בתחנת הרכבת רדפרן), אלכסנדריה ווטרלו בדרום, ניוטאון במזרח ודרלינגטון בצפון. הוא אחד הפרוורים הבודדים בסידני שאינו מכיל בתי מגורים ומתועש לחלוטין. הוא ממוקם כשלושה ק"מ דרומית למרכז העסקים הראשי של סידני. בעבר נפרש יותר מערבה וכלל את תחנת הרכבת רדפרן.
היסטוריה
בעליה הראשון של הקרקע באווליי היה סגן ג'יי-אר הולדן, שנתן לשטח את שמו בעקבות מקום הולדתו באנגליה. השטח כלל במקור חלק נכבד מהפרוור הסמוך רדפרן, ושימש גם למגורים.
בשנות השמונים של המאה ה-19 הלאימה ממשלת ניו סאות' ויילס את שירות הרכבות הפרטי והכושל באזור סידני. חצר הרכבות אווליי הוקמה על מנת לשרת ולתחזק את מערכת הרכבות הקיימת באזור העיר, וב-1908 החלו לייצר באווליי קטרים חדשים. באותה תקופה כ-3,000 עובדים היו מועסקים באתר. עד שנת 1980 העובדים הגיעו לאתר באופן עצמאי מהפרוורים הסובבים, ובשנה זו הם הקימו את תחנת תחנת הרכבת מקדונלדטאון שנועדה לשמש עובדים להגעה לאתר. שתי תחנות הרכבת רדפרן ומקדונלדטאון הן הקרובות ביותר לפרוור.
מרצדס-בנץ EQB
מרצדס בנץ EQB (באנגלית: Mercedes-Benz EQB) היא מכונית משפחתית יוקרתית חשמלית במרכב קרוסאובר בעלת שבעה מקומות, שמיוצרת על ידי מרצדס בנץ משנת 2021. היא הוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של שאנגחאי באפריל 2021 והגיעה לישראל ב-18 ביולי 2022.
אווליי
היסטוריה
סדנאות ומחסני העבודה באווליי היו בעלי חשיבות גדולה לתעשייה באזור סידני. בחצר הרכבות פותח ויוצר קטר הקיטור הראשון באוסטרליה והיא הייתה מקום הייצור והפיתוח של מרבית הטכנולוגיות ששימשו לרכבות קלות במדינה במהלך ראשית המאה ה-20, כמו גם כלי ההנדסה הבינונית והקלה. אווליי היה גם מפעל ייצור התחמושת העיקרי למאמצי צבא אוסטרליה במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה.
מרצדס-בנץ EQB
ה-EQB היא החמישית במשפחת מרצדס-בנץ EQ.
אווליי
היסטוריה
אווליי הייתה גם מוקד לשינוי חברתי, שכן בה החלה שביתת עובדי הרכבות הראשונה בניו סאות' ויילס, שהביאה ליצירת שבוע עבודה בן שישה ימים, והפכה לתקדים לכוחם של איגודים מקצועיים.
מרצדס-בנץ EQB
עיצוב
ה-EQB מעוצבת כמו מרצדס-בנץ GLB-קלאס שהיא ה"אמא" של ה-EQB החשמלית שמבוססת עליה וכמו שאר דגמי EQ של מרצדס שמקבלות עיצוב ופלטפורמה המתאים למכונית חשמלית. בפנים המכונית ניתן לראות מסך מגע המשדר את המולטימדיה המחובר ללוח מחוונים דיגיטלי.
אווליי
היסטוריה
חצר הרכבות נסגרה בשנת 1988, ועבודות הרכבת הועברו לאינפילד. בשנת 1989 אירח אווליי את שוק פאדיז מרקט, בזמן שאתר השוק הקבוע בהיימרקט היה בשיפוצים.
מרצדס-בנץ EQB
מפרט טכני
ה-EQB כוללת שלושה מערכות הנעה חשמליות.
פרדיננד גאורג ואלדמולר
פרדיננד גאורג ואלדמולר (Ferdinand Georg Waldmüller ;15 בינואר 1793 - 23 באוגוסט 1865) היה צייר וסופר אוסטרי, אחד הציירים האוסטרים החשובים ביותר בתקופת בידרמאייר.
מרצדס-בנץ EQB
טעינה
מרצדס-בנץ EQB מצויד במטען פנימי המאפשר טעינה AC בהספק של עד 11 קילוואט וטעינה מהירה DC של הדגם אפשרית עד להספק של 100 קילוואט המטעינה את הסוללה מ-0% ל-80% בתוך 30 דקות.
אווליי
תרבות
בשנת 1991 ממשלת ניו סאות' ויילס, ביחד עם מספר אוניברסיטאות בסידני, הקימה באווליי את פארק הטכנולוגיה האוסטרלי (Australian Technology Park). פארק זה הוא בסיס לחברות הזנק וחברות היי-טק שונות, כמו גם אתר צילומים ואולפנים למספר רב של תוכניות טלוויזיה, בין השאר "כוכב נולד" האוסטרלי (Australian Idol), התוכנית Master Chef ועוד. בתחילת המאה ה-21 התבסס במקום גם אולפן צילומי קולנוע, בו בין השאר מתוכננים הסרטים "Happy Feet 2" ו-"Mad Max 4".
פרדיננד גאורג ואלדמולר
קריירה
בשנת 1807, למד ולדמולר באקדמיה לאמנויות יפות בווינה. הוא התגורר בברטיסלבה (באותה תקופה, חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית) ובשנת 1811 התקבל לעבודה כמורה לאמנויות עבור ילדיו של הרוזן גיולאי בקרואטיה. בהמשך הוא חזר לאקדמיה של וינה ולמד ציור פורטרטים. ב-1814 התחתן עם הזמרת קתרינה ויידנר, ולאחר מכן יצא איתה לסיבוב הופעות, בעודו עובד כמעצב תפאורה.
אווליי
תרבות
חלק נפרד מחצר הרכבות הישנה, הפונה לכיוון רחוב וילסון, הפכה לאולם תיאטרון.
פרדיננד גאורג ואלדמולר
קריירה
ב-1817 חזר ולדמולר לווינה והשקיע זמן רב בציור. הוא התמקד הן בהעתקת יצירותיהם של מאסטרים ותיקים, והן בציור דיוקנים (פורטרטים) ובנושאי ז'אנר וטבע דומם. בשנת 1823 הוא התפרסם בציור דיוקנו של לודוויג ואן בטהובן. מאוחר יותר התעניין ולדמולר בטבע והחל לצייר נופים, אשר בתשומת לבם האוהבת לפרטים ממחישים את אמונתו של ולדמולר שהלימוד המדוקדק של הטבע צריך להיות הבסיס לציור. היצירות הבולטות שלו, שבהן בולט חוש הצבע והידע שלו על הטבע, סייעו בפרסומו.
ב-1819 הפך ולדמולר לפרופסור באקדמיה לאמנויות יפות של וינה, אך היה נתון במחלוקת עם הממסד הווינאי. הוא שאף לבסס את האמנות במוסד על מחקר על הטבע ולימודו המדוקדק. דעותיו עמדו בניגוד לדוקטרינות הרשמיות של אמנות אידיאלית שפרסמה האקדמיה של וינה, ולאחר שפרסם את עבודותיו על חינוך לאמנות, הוא נאלץ לפרוש ב-1857. בשנת 1863 הוא התקבל בחזרה לחוגי האמנות של וינה, ובשנת 1865 קיבל תואר אבירות.
פרדיננד גאורג ולדמולר נחשב אחד הציירים האוסטרים החשובים ביותר בתקופת בידרמאייר (Biedermeier period). בציוריו הוא מצליח לתאר באופן מופתי את הנוף, ומעבד באופן משכנע מאפיינים של קרבה מול ריחוק, אפיון מדויק של פנים אנושיות, מתאר באופן מפורט ומעודן טקסטורות, או תיאור חיי היום-יום הכפריים. ביצירותיו, שנחשבות כמבריקות, מסבירות, ומעלות סוגיות מוסריות או ביקורת חברתית - השפיע על דור שלם של אמנים. בהיותו חסיד של התבוננות טבעית וציורי אוויר פנורמי, כמו גם מבקר של ציור אקדמי, ולדמולר הקדים בהרבה את זמנו.
ולדמולר נפטר ב-23 באוגוסט 1865 בהינטברוהל, אוסטריה.
אמנות שנבזזה על ידי הנאצים
ולדמולר היה אחד האמנים האהובים על אדולף היטלר. תחת הנאצים, 1933–1945, נבזזו יצירות אמנות רבות של ולדמולר שהיו בבעלות אספנים יהודים וחלקן הועברו למוזיאון הפיהרר של היטלר בלינץ. תביעות להשבת יצירות אמנות של ואלדמולר, שנבזזו, כוללות:
סמסונג גלקסי S10
מאפיינים
סדרת מכשירי ה־S10 כוללת ארבעה דגמים עם מפרטי חומרה שונים:
המכשירים המרכזיים בסדרה, ה־S10 וה־+S10, כוללים בהתאמה מסכי 6.1 ו־6.4 אינץ' בטכנולוגיית "Dynamic AMOLED", וברזולוציית 1440p. לצגים יש צדדים מעוקלים הנשפכים לקצוות האופקיים של המכשיר. שלא כמו טלפונים קודמים של החברה, המצלמה הקדמית שלהם מוטמעת בתוך התצוגה, בפינה הימנית העליונה שלה, ובשני הדגמים מוחבא קורא טביעת אצבע אולטרסוני בתוך המסך. מכיוון שהם מבוססים על טכנולוגיית אולטרה-סאונד, קוראי טביעת האצבע אינם מתאימים לכל מגיני המסך. בדגמים הבין-לאומיים נעשה שימוש במערכת על שבב מסוג Exynos 9820, ובדגמים האמריקאיים נעשה שימוש ב-סנאפדרגון 855. שני המכשירים נמכרים עם קיבולת אחסון פנימי של 128 או 512 ג'יגה בייט.
לגלקסי S10 יש מצלמה אחורית עם עדשות מרובות; הצמצם הכפול ברזולוציית 12 מגה פיקסל ועדשת הטלפוטו 12 מגה פיקסל שנכחו בגלקסי S9+נשמרו גם במכשיר זה, אך נוספה גם מצלמה בעלת עדשה עם זווית רחבה ברזולוציית 16 מגה פיקסל. המצלמה הקדמית של ה־S10+ מלווה בחיישן עומק, שהחברה אמרה עליו שיסייע לשפר את איכות מסנני התמונה.
בנוסף הושקו גם גלקסי S10e, שהשינויים העיקריים בו הם מסך קטן אף יותר, סוללה קטנה יותר, מסך ברזולוציה נמוכה יותר, וחיישן טביעת אצבע שממוקם בכפתור ההפעלה ולא מתחת למסך. דגם נוסף שהושק בסדרה, הוא הגלקסי s10 5g, דגם שתומך ברשת מהדור החמישי. שיפורים נוספים הם הוספת חיישן נוסף לצד המצלמות, שיפור קל במצלמות הסלפי, וכן מסך וסוללה גדולים יותר. מודל יותר לייט לטלפון הS10e, הS10Lite, הושק בפברואר 2020 וכן כולל סורק טביעת אצבע מתחת למסך, אך בה עם פחות פיצ'רים, אינו עמיד כלפי מים ואינו בא עם טעינה אלחוטית.
המכשירים (למעט ה-S10 5G וה-S10 Lite) הושקו בישראל ב-3 במרץ. מודל הS10 5G לא הושק בישראל ומודל הS10 Lite הושק בפברואר 2020
שאנגחאי (סרט, 2010)
שאנגחאי (באנגלית: Shanghai) הוא סרט מתח פוליטי, נאו-נואר אמריקאי, משנת 2010, בבימויו של מיקאל הופסטרום, בכיכובם של ג'ון קוזאק וגונג לי. הסרט יצא בסין ב-17 ביוני 2010. הסרט יצא מהדורה מוגבלת בארצות הברית ב-2 באוקטובר 2015, אך קיבל ביקורות שליליות ולא הרוויח יפה בקופות כשהכניס 9.2 מיליון דולר בלבד לעומת תקציב הפקה של 50 מיליון דולר.
עלילה
בדצמבר 1941, רגע לפני כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, סוכן אמריקני ממשרד מודיעין הצי מגיע לשנגחאי כדי למצוא את חברו קונר שאך זה נרצח כנראה על ידי הטריאדה בהוראת הרשויות היפניות. נחוש לגלות מי הרג את קונר ומדוע, הוא מתחיל לעבוד בעיתון שנגחאי הראלד תחת זהות העיתונאי פול סואמס, שאוהד את הנאצי והיה סיפור הכיסוי שלו גם בעת שהותו בברלין. הוא פוגש את אנתוני לאן-טינג, אדון פשע רב השפעה, ואת קפטן טנאקה, מהצבא היפני, בשגרירות גרמניה בשנגחאי, במהלך אירוע למוזמנים בלבד. מאוחר יותר הוא מתיידד עם אנתוני כשהוא מציל אותו במהלך התקפה על הקצינים היפניים על ידי ההתנגדות הסינית במועדון לילה.
פול מבין שאשתו של אנתוני, אנה, ארגנה את ההתקפה והיא מנהיגת ההתנגדות. לאחר מכן הוא מחליט לעזור לה להעביר הודעות. לאחר שנפגש סוף סוף עם איש הקשר של קונר בקונסוליה היפנית, פול מגלה כי קונר ניהל רומן עם נערה יפנית בשם סומיקו ולאחר חיפוש בביתה, חושף תמונות רבות שצילם קונר בחדר חשוך סמוך. חלק מהתמונות כוללות את קפטן טנאקה, קצינים יפניים אחרים ואת נושאת המטוסים קאגה.
לא משוכנע שסומיקו בגדה בקונר, הוא קובע למצוא אותה ולקבל תשובות. לאחר כמה מפגשים נוספים עם אנה, אנתוני, קפטן טנאקה, וחקירת בית אופיום, פול מבין שסומיקו הייתה אהובתו של קפטן טנאקה, שקונר שידל אותה לרגל עבורו. סיפור הכיסוי של פול נחשף כשאיש הקשר של קונר נעצר, ופול נחקר על ידי קפטן טנאקה בנוגע למקום הימצאה של סומיקו, שאת מיקומה הוא אינו יודע. לאחר ששוחררה, אנה לוקחת את פול לבית בטוח שם הסתירה את סומיקו, שנמצאת על סף מוות בשל חשיפה לאופיום ומחלות אחרות.
אנתוני נותן לקפטן טנאקה את מיקום הבית הבטוח כדי להציל את אנה ממעצר; בתוך הבית הבטוח, טנאקה מודיע לפול שהצי היפני החל לתקוף את פרל הארבור שעה קודם וכי גם הפלישה לשנגחאי בעיצומה. טנאקה מודה בהריגת קונר, אך רק מתוך קנאה כשנודע לו על הרומן שלו עם סומיקו. טנאקה מוטרד מבקש אז את עזרתו של פול במתן תרופות כדי להקל על סומיקו. לאחר שסומיקו מתה, כולם מתכוננים לעזוב, אך טנאקה רוצה לחקור את אנה מה שמכעיס את אנתוני וגורם לו להפיל את שומרי הראש של טנאקה ולפצוע את טאנקה עצמו באופן קשה. לפני שהוא מצליח להרוג את טנאקה, אנתוני נפצע אנושות משומר ראש גוסס.
הפקה
במקור צילומי הסרט תוכננו להיערך בשאנגחאי. עם זאת, לאחר מחלוקת שנבעה מהסצינות המיניות הגרפיות בסרטו של אנג לי, Lust, Caution, שאך זה צולם בעיר והתרחש באותה תקופה, האישורים שחברת וינשטיין קיבלה בוטלו על ידי ממשלת סין באפריל 2008, לאחר שהושלמו כבר שלושה חודשים של עבודות הכנה בשנגחאי ורק שבוע לפני תחילת הצילומים. לפיכך, צוות הסרט נאלץ לעבור לבריטניה לצילומי פנים ולבנגקוק, תאילנד, שם הוקם סט המורכב משני בלוקים.
טונגזי, קיסר סין
הקיסר טונג-ג'ה (סינית: 同治帝; פין-יין: Tóngzhì dì; וייד-ג'יילס: Tung Chih; חי: 1856-1875) הקיסר ה-8 של סין משושלת צ'ינג. הוא הוכתר בגיל 5, ולכן מדיניות שלטונו הוכתבה על ידי אמו הקיסרית האלמנה צה שי. חרף זאת, טונג-ג'ה ניסה לקדם תהליכי מודרניזציה בקיסרות הסינית. ניסיון זה, אשר קיבל את הכינוי "רסטורציית טונג-ג'ה", לא צלח. הוא נפטר מאבעבועות שחורות.
חייו
הבן היחיד שנותר בחיים של הקיסר שיאנפנג והקיסרית האלמנה צה שי, ניסה הקיסר טונגזי להביא רפורמה פוליטית בתקופת רפורמציית טונגזי. שמו הרשמי של הקיסר היה פנסנגגה סאבינגא במאנצ'ורית ונודע בסינית כשישיאנג (祺祥). אך שם זה ננטש אחר כך על ידי אמו צה שי לטובת "טונגזי", התכווצות של הביטוי הקלאסי (tong gui Yu zhi (同归 与 治; 同歸 與 פירושו "השבת סדר ביחד". פרשנות אלטרנטיבית מכנה אותו כ"אם ובנה קיסרים"(母子 同治 天下), שם זה מתאים למצב העניינים, כנוהגת הקיסרית האלמנה בהיותה עוצרת השלטון, היא ניהלה כוח אמיתי ולמעשה שלטה מאחורי הקלעים. הביטוי הפוליטי הסיני המסורתי "לבקר בקהלים מאחורי וילון" (垂帘听政; 垂簾聽政) נטבע כדי לתאר את שלטונה של הקיסרית האלמנה צה שי באמצעות בנה קיסר טונגזי אשר הפך לקיסר בגיל חמש עם מות אביו, קיסר שיאנפנג. בחירתו של אביו של ליורש העצר, סושון, הוסרה לטובת שותפות בין אמו הקיסרית האלמנה צה שי, הקיסרית האלמנה שיאן, ודודו השישי הנסיך גונג. אף כי ככל הנראה היו תקוות כי קיסר טונגזי יהפוך למנהיג כמו קיסר קאנגשי (שעלה על כס המלוכה בילדותו בשנת 1661), תקוות אלו יתבררו במהרה כטעות, מאחר שהקיסר הטונגזי גדל להיות עקשן וצעיר ממוזג.
בסתיו 1872 התחתן הקיסר המתבגר עם הקיסרית שיאוזיי ומספר פילגשים. הקיסר הטונגזי ככל הנראה רצה לתפוס את השלטון באופן מיידי, מה שהביא לריב בבית המשפט הקיסרי בנוגע לפירוק השלטון והתזמון שלו. עם זאת, שתי הקיסריות התנדנדו עד לתאריך המיועד של 23 בפברואר 1873. יום לאחר שהקיסר טונגזי תפס את מושכות הכוח ביקשו המעצמות הזרות קהל עם הקיסר המתבגר שיוכיח כי הוא באמת השליט של סין. הבקשה הוציאה מחלוקת חריפה בין השרים בחוקי החוץ, שהבהירו כי הם לא יבצעו את הקוטו הפולחן לקיסר, לבין המשרד לענייני חוץ של זונגלי, בנוגע לפרוטוקול שיש לקיים. ממשלת צ'ינג הייתה גם מתעבת להחזיק את הקהל בתחומי העיר האסורה, ובסופו של דבר התיישבה על "ביתן האור הסגול" באחד מארמונות האגם שממערב לעיר האסורה, המהווה כיום חלק מזונגונגנאי. הקהל נערך סוף סוף ב-29 ביוני 1873. עם זאת, לאחר שהקהל, הנציגים הזרים הבהירו את מטרת מטרדם שהתקבל באולם ששימש את קיסרי צ'ינג בתחילה לקבלת שליחים של מדינות יובלות. בסתיו 1874, הקיסר טונגזי נקלע להתנגשות עם שריו, שכללו את שני דודיו, הנסיך גונג והנסיך צ'ון, בעיקר בגלל תוכניותיו של הקיסר לבנות מחדש את ארמון הקיץ הישן בתקופה בה האימפריה פשטה רגל, ומעל לכך הייתה התנהגותו המופרכת שהוסיפה ריבים פנימיים. הקיסר הגיב בפיטורי השרים, אך הקיסריות האלמנות שיאן וצה שי התערבו, והוא הושיב אותם מחדש במקומן לפי הכרת כוחו שלו כי הוא למעשה הקיסר. באותו דצמבר הוכרז כי הוא חולה באבעבועות שחורות, והקיסריות האלמנות חידש את עוצמתן בממשל. הוא נפטר ב-12 בינואר 1875, ולא הותיר אחריו בנים שיחליפו אותו. מותו של קיסר טונגזי הותיר את בית המשפט הקיסרי במשבר ירושה, מכיוון שאף על פי שהיה חסר ילדים, על פי הדיווחים, הקיסרית שלו הייתה בהריון. בסופו של דבר, הגדירו הקיסריות את בן דודו בן השלוש של הקיסר טונגזי, זאיטיין, כיורש העצר. זייטאין היה בנו הביולוגי של הנסיך צ'ון, אך אומץ באופן סמלי כבנו של הקיסר של שיאנפנג כדי לגרום לו להיות זכאי לרשת את קיסר טונגזי. זייטאין התגייס אפוא כקיסר גואנג סו, כאשר הקיסריות האלמנות שיאן וצה שי חזרו לתפקידיהם כעוצרות הקיסרות. אשתו של הקיסר טונגזי נפטרה כמה חודשים לאחר מכן.
מרד טאיפינג
הונג שיאקוואן (1814–1864) הושפע באופן מיוחד מהאי יציבות חברתית של אזור קנטון. הוא השתייך למשפחה של איכרים צנועים ממחוזת הואה שמצפון לקנטון, חברי קהילת האקה המצויים באזור. הונג יצר גרסה משלו לנצרות עם טרנספורמציה מוחלטת של האומה הסינית כדי להתחיל את מרד הממלכה האלוהית שלו. בסוף 1851 כבש צבא טאיפינג את העיר החומה הראשונה של יונגן. כאשר עלה הקיסר טונגזי בן החמש על כס המלכות בשנת 1861, מרד טאיפינג איים על שנגחאי. מהלך זה הניע מספר קונסוליות זרות של בריטים, צרפתים ואמריקאים לבירה השמימית, להזהיר את טאיפינג מפני התערבות במסחר המערבי. הנייטרליות הזרה החלה להתפוגג כאשר האינטליגנציה המערבית של הטאיפינג חשפה הן את האידאולוגיה הדתית הלא-אורתודוקסית שלה והן את חוסר הבנתה את העולם המערבי. על מנת להציל את שנגחאי, הורה קיסר טונגזי לגנרל זנג גואפן לתקוף נגד המורד. מינויו של זנג היה נקודת המפנה במלחמת טאיפינג. זנג היה גנרל וירטואליסימו שביים קמפיין על-פרובינציאלי על ידי צבאות שגויסו והובלו על ידי סגני לוטו ובני חסותו השונים, שנתמך על ידי גיוס ההכנסה החיצוני, כולל הכנסות ממסים ומכס. האסטרטגיה שלו הייתה לעבור ממערב במורד יאנגזי כשהוא לוקח ערים עוקבות, ואילו לי הונג-ג'אנג, סגן ראשו, התקדם ממזרח דרך ג'יאנגסו לעבר ננקינג. בירת המורדים נפלה ביולי 1864. הונג שיאקוואן כבר מת, ב-1 ביוני 1864. לאחר נפילת העיר טבח גדול אירע. כוחות גרילה טייפינג ברחו דרומה, כולל בנו של הונג המלך היורש הונג רנגן, כדי להמשיך בתנועה, אך שניהם נלכדו במהרה והוצאו להורג. כוחות הטייפינג האחרונים נהרסו בגואנגדונג בראשית 1866, לאחר שהגיעו למעגל גאוגרפי כמעט מלא במהלך חמש עשרה שנים.
התנועה לחיזוק הכוח הקיסרי
ההשראה לתנועה המחזקת את הכוח הקיסרי משנות הארבעים של המאה העשרים נבעה מתוך תפיסה זו שההגנה של סין מול מלחמה ומרידה צריכה לבוא מבפנים, שכן האיש העילאי מתחזק תחת הכרח לפעולה החזקה של גן עדן. עלויות המלחמה והמרד הכתיבו ששושלת צ'ינג נוקטת באמצעים נמרצים כדי להבטיח את הישרדותה. יתרה מזאת, עצם הישרדותה של סין עצמה עמדה כעת על כף המאזניים. מאמצי חיזוק עצמי התפתחו ברצף של שלבים במשך תקופה של כמעט חצי מאה. בשנת 1840 המפכ"ל הקיסרי לין זקסו, שהתרשם מכוחן של אוניות מלחמה בריטיות בקרבות הראשונים של מלחמת האופיום, דגל באימוץ טכנולוגיה של חיל הים המערבי. קיטור ההנעה נמסיס העביר מעגלים סביב צומת מלחמה סינית מסורבלת. חלק מהסינים האמינו בתחילה כי גלגלי ההנעה מונעים על ידי גברים בתוך הספינה, אך עד מהרה התוודעו לעוצמת הקיטור, המפקח לין היה המחזק העצמי הראשון. ארגונים המחזקים את עצמם, כולל ארסנלים, מספנות ובתי ספר טכניים, הוקמו כעת בנמלי האמנה העיקריים שבהם הגישה לטכנולוגיה המערבית הייתה ישירה ביותר. עד שנת 1860, רובם המוחץ של מעמד המלומדים הסיני הפך מודע לגודל השינויים שחלו עקב הנוכחות המערבית הרקיעה שחקים בסין. כעת הם הצהירו כי שינוי בלתי ניתן לעמוד בפניו ודגלו למחקרים מעמיקים יותר של הטכנולוגיה המערבית. רפורמות רבות הוצעו ויושמו, אך בסופו של דבר כישלונם של הרפורמות נבע ממספר גורמים כמו מעצמות פוליטיות.
מליסה ראוש
מליסה איווי ראוש (באנגלית: Melissa Ivy Rauch; נולדה ב-23 ביוני 1980) היא שחקנית וקומיקאית יהודיה-אמריקאית. נודעת בזכות גילומה של ברנדט, בת זוגו של הווארד וולוויץ מסדרת הטלוויזיה "המפץ הגדול".
ביוגרפיה
ראוש נולדה בעיירה מרלבורו שבניו ג'רזי, למשפחה יהודית. יש לה תואר במשחק מקולג' מרימאונט במנהטן.
קריירה
בזמן שלמדה משחק ראוש עשתה מופעי סטנד-אפ באזור מנהטן. ראוש התפרסמה בניו יורק בזכות הופעתה בהצגת היחיד "The Miss Education of Jenna Bush", המתארת את דמותה של בת הנשיא לשעבר, ג'נה בוש. ההצגה זכתה לשבחים בביקורות ובהצגות שבה שיחקה ראוש נמכרו כל הכרטיסים.
ב-2009 ראוש שיחקה בתפקיד אורח את דמותה של ד"ר ברנדט רוסטנקובסקי, אשתו של הווארד וולוויץ (סיימון הלברג) בסדרת הטלוויזיה של ה-CBS המפץ הגדול. מתחילת 2010, במהלך העונה הרביעית של התוכנית, היא קודמה לתפקיד קבוע בסדרה.
ראוש השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "Best Week Ever" בערוץ VH1.
ראוש הופיעה בסדרה "דם אמיתי" ב-2010 כסאמר, ובסדרה "המשרד". בנוסף, ראוש הופיעה במהדורה האמריקאית המחודשת של סדרת הטלוויזיה האוסטרלית "קאת & קים". היא הופיעה גם בסדרת הטלוויזיה "Dirty Sexy Money", ובסרטי הקולנוע "אחי, אני אוהב אותך" ו"עידן הקרח: מסלול התנגשות". בשנת 2015 שיחקה בתפקיד ראשי בדרמה הקומית "מדליית ארד", בתפקיד הופ-אן גרגורי, מתעמלת אמנותית בעבר שזכתה במדליית ארד ולאחר 10 שנים שבה למקצוע על פי בקשה אחרונה של המאמנת שלה.
בשנת 2019 שיחקה בקומדיה הרומנטית "פשוט רגיש מדי", לצדה של מורנה בקארין, וגילמה את שירה בסדרה הקומית "נפילות חדות" של רשת Showtime.
חיים אישיים
נשואה למחבר הספרים וינסטון ראוש, ששינה את שם משפחתו "בייגל" לזה שלה כשנישאו.
סדר השיח
סדר השיח (צרפתית: L'ordre du Discours) היא הרצאת הבכורה של הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו, שנערכה בקולז' דה פראנס ב-2 בדצמבר 1970 ומנתחת את מושג ה"שיח". ההרצאה שעובדה לספר הפכה במהרה ל"טקסט מפתח" עבור פרשני פוקו, שכן פוקו עוסק בה לראשונה באופן מושגי ושיטתי בשאלות של כוח ושליטה, ומנתח את המימד החומרי והפרקטי של השיח, ואת המבנה שלו כזירה של יחסי כוח. מבין כל הרצאתותיו של פוקו בקולז', רק הרצאה זו יצאה לאור כספר בחייו.
את ההרצאה הקדיש פוקו למורו ופטרונו המנוח, ז'אן איפוליט, שאת כיסאו בקולז' ירש. היפוליט היה מי שדחף טרם מותו לבחירתו של פוקו לקולז', יחד עם הפרופסורים ז'ורז' דומזיל, ז'ול וולמן ופרנאן ברודל.
נושא הנאום
פוקו פותח את יצירתו במשאלה שדרכה מועברת הביקורת העיקרית של פוקו על השיח,. לכאורה, השיח מייצג בימינו אנו אמצעי תרבותי של חברה מתקדמת הפותרת את מכלול בעיותיה בדיון מעמיק וחופשי שמטרתו למצוא, לפשר ולגשר אל האמת, אבל על פני השיח הוא כלי כוחני ואלים אשר מגביל את הפצת מידעו, מגביל את תוכן שיחתו ומנסה לעצב את האינבידואל במוסכמותיו.
פוקו מנסה לחשוף לקורא עד כמה הנחה זו שגויה בבסיסה, שכן לכל שיח, לטענתו, יש מקור המשמיע את שטף דברים כשהוא כפוף כל הזמן לתדמיתו, הנקבעת בידי הסביבה החיצונית (ה"מוסד"), זו שקובעת את הכללים והחוקים על פיהם מדברים ומגיעים לחקר האמת. לכן מהדהד בראשו של אותו מקור קול מהדהד ואומר,. מפני שהוא נחוש בדעתו להשמיע את סיפורו, האמת שלו, אבל הוא כבול למסגרת, וכאשר הוא נוהג לפי אותה מסגרת הוא מאבד את מהותו מפני שהוא הופך להיות חלק מאותה מסגרת ששואבת ממנו את כוחו.
פוקו מנסה במהלך ההרצאה לברר מדוע בני האדם מפחדים, מדוע הם אינם יכולים לתת לשיח לומר את הדברים ותמיד מחפשים אחר המקור שאומר את אותם דברים? מבחינתו של פוקו האמת היא מכלול כל השיחים.
הליכים חיצוניים של הדרה
הדיבור, טוען פוקו, אינו חופשי, מפני שהוא פועל לפי חוקי הדרה והרחקה לא רק באמצעות הליכים פנימיים של השיח אלא גם חיצוני, דהיינו באמצעות מנגנוני שימור והפצה מידע.
איסור
בכל שיח קיימים תכניים או רבדים של שיחה שאסור לדבר עליהם. תוכן הדברים שמותר או אסור לומר נקבע על פי המקום, הזמן והאופן בו נאמרים דברים כך לדוגמה השיח בין שני אנשים מבוגרים והשיח בין אדם מבוגר וילד יעסוק ויהדיר תכניים שונים. ומכל לכל, בכל שיח ישנה הדמות הסמכותית שחורצת ומחליטה בנושאים, למשל בבית המשפט יהיה זה השופט, ובגן הגננת וכן הלאה. האיסורים האלו, ההימנעות מלומר את כל מחשבותיך ודעותיך, מרחיקים את השיח, לטענת פוקו, מהאמת האמיתית שלו, מאותו יסוד המבוסס על שקופות ונייטרליות. התחומים הבולטים ביותר בהדרה זו הם הפוליטיקה והמיניות.
האיסור מוכיח כי השיח אינו חסר גבולות ופתוח לעסוק בכל נושא פעוט אלא להפך, הם חושפים את זיקתו של השיח לדובר השיח, לכוחו בשיח ולאובייקט עליו מנסים להשתלט.
תבונה אל מול המשוגע
חלוקה שנייה שחוצה את השיח היא האופוזיציה בין התבונה לשיגעון. המשוגע הוא זה שמשוחח על דברים אשר אינם יכולים להימסר ולהתקבל בידי השומעים כמו יתר האחרים. דיבורו על פי רוב נתפס כבטל, נטול אמת וחסר חשיבות, ופוקו מרחיב, כי אין הוא יכול לשמש עדות במשפט, לקבל תוקף בחוזה, וכן הלאה. לעיתים, דבריו של המשוגע אינם מתיישבים עם השיח, ועל כן הוא נחשב כ"רעש" לשיחה ולא חלק אינטגרלי ממנה. אם כי מסתייג פוקו וטוען שמדי פעם המשוגע יכול להצטייר כ"היגיון התמים" או הבריא בשיחה, אך בשני המקרים המשוגע עדין מתיוג כדמות שוליים וזניחה בחברה.
פוקו מבדיל את המשוגע לבעל התבונה,
אמנם עם השנים השיח משתנה, והמשוגע של העבר הוא לא המשוגע של היום, אבל החלוקה הישנה עדין קיימת והשוני הוא קימתם של מוסדות חדשים; כמו למשל מערכת היחסים בין הרופא למטופל, בין בר הדעת, שלכאורה מבין הכל בגופו של האדם, לבין המטופל, שאינו יודע ולו דבר קטן הנוגע לגופו שלו עצמו.
אמת ושקר
חלוקה שלישית שמזהה פוקו ביחסי ההדרה עליהם מכונן השיח הנה אופוזיציה בין אמת ושקר; אמת, טוען פוקו, אינה דבר מוחלט ובלתי תלוי, אלא היא בעצמה תוצר היסטורי, כפוי ושרירותי ביסודו. האמת האבסולוטית, בעיני פוקו, משתנה, אבל הפונקציה שחורצת מה היא ה"אמת", היא תמיד קבועה ותלויה במנגנוני ההדרה: האיסורים (התוכן, הזמן, המקום והאופן, ובעל זכות הדיבור), "תבונה אל מול שיגעון". במילים אחרות, האמת האבסולוטית תמיד נוכחת אבל כל אחד בוחר להציג צד אחד ממנה ועל כן ה"אמת" החדשה שמתקבלת היא משתנה בפרספקטיבה של הזמן ותלויה בבעל הסמכות המצוי "בתוך השיח" שפועל על פי כלליו ומוצאים מתוכו את ה"אמת".
פוקו טוען כבר בראשית החיבור כי המקור אינו מציג בהכרח אמת, אלא יש לו כוח לחרוץ מה היא האמת או יותר נכון מה היא הזווית שבה הוא רואה את האמת. דהיינו המציאות נמדדת על פי עיניו של בעל הסמכות. ואם אדם מאמין לאמת "בדויה" או "שגויה" היא עדין אמת מבחינתו ושנים רבות יכולות לחלוף בעוד בעל הסמכות נחשב "לחכם" וכל המתנגדים ל"טיפשים". וגם כאשר המתנגדים יזכו סוף סוף להציג את הצד ה"אמיתי" שלהם, האמת הקודמת, "הבדיונית" זו שיצרה מציאות שלמה הייתה אמיתית במשך שנים.
ובל לאדם שינסה להוכיח או להסביר טענה מסוימת כשהוא אינו נעזר באותם חוקי, כי אז טענתו תחשב שקרית. פוקו מונה מספר דוגמות לתהליך הדרה זה. אחת מהם הוא השיטה המדעית, שהתפתח בעקבות חיפוש אחר אמת אבסולוטית, ומנסה לאמוד את האמת באמצעות הכתבה חומרנית: מה היא הרמת הטכנית שיש להשקיע בידע על מנת שניתן יהיה לאמת אותו ולהפיק ממנו תועלת. נשכח מעיניה של אותה שיטה כוחו של המוסד בשיחה. הרי ביסוס אותו אמת נשען על מוסדות ומנגנונים ולכן מלווה ברבדים שלמים של פרקטיקות כמו מערכת חינוך, מערכת ספרותית, פרסומים, ספריות, חברות ידע ומעבדות. יתרה מזו, לרצון זה מתלווה אופן מסוים בו הידע משמש בחברה, מנוצל מחולק ומיוחס על ידי חבריה. בהקצנה ניתן לטעון כי אותה אמת היא מטבעה "נטאי" ונבואה המגשימה את עצמה. בעולם בו לא כל נושא זוכה לסיקור באופן דומה ובהתייחסות זהה בידי האוכלוסייה, שכן מה שחשוב לאדם אחד יחשב פעוט בעיני אדם אחר, ערך האמת אובד, והסמכות מושל בו.
שלושת מנגנוני הדרה אלו משמרים את השיח מבחוץ, וקובעים מה נכנס ומי נכנס לתוך שיח.
הליכי הדרה פנימיים
פוקו מאפיין, בנוסף, את מערכת החוקים הפנימיים לפיהם מפעיל השיח את שליטתו ותיחומו העצמי; חוקים העוסקים בסיווג, סידור והפצה של השיח. חוקים אלו מהווים מימד אחר של שליטת השיח – על המקרה והמקרי. המקורות לכל אותם תהליכים הדרה פנימים, כולם כאחד בלתי נדלים, וחרף זאת, בתוך כל אחד מאותם עקרונות עליהם נרחיב, נראה איך מתבצע פיקוח מתמיד.
מקור ופרשנות
שנית, תפקיד הפרשנות הוא תמיד לומר לבסוף את מה שנאמר בשקט עמוק בתוך ההיגד הקודם. על הפרשנות לומר – באופן פרדוקסלי אך בלתי נמנע – בפעם הראשונה את מה שכבר נאמר, ולחזור שוב על מה שלא נאמר אף פעם.
מחבר
המחבר הוא המקור הנותן משמעות לסוגי השיח, המקבץ אותן ומלכדם על פי המוסכמות החברתיות של אותה תקופה בה כתב את יצירתו. המושג הורחב בהרצאה אחרת של פוקו, "מהו מחבר?".
תקפו כהן
מפרשי התלמוד דנו רבות בכל שלב של הסוגיה, ולסוגיה יש השלכות על שאלות רבות בעניין ספקות בממון. הרב שבתי כהן (הש"ך) כתב ספר שלם בשם "תקפו כהן" העוסק בענייני ספקות ממון, על שם סוגיה זו.
סדר השיח
מחבר
המחבר אינו קיים בכל שיח אלא רק בתחומים מסוימים כמו מדע, ספרות ופילוסופיה. בעוד תחומים מסוימים שמרו על תפקיד המחבר ואף העצימו תפקידו (לדוגמה בספרות), בתחומים אחרים טשטשו אותו בשיח כגון בשיח המדעי.
תקפו כהן
מהלך הסוגיה
רב המנונא מביא את המשנה הבאה בשביל להוכיח דין מסוים לגבי קדושת ממון המוטל בספק:. לצורך כך הוא מניח שבמקרה שהכהן תוקף בהמה שהיא ספק בכור לא מוציאים אותה ממנו, וטענתו היא שזהו הגורם לכך שההתייחסות לבהמה היא כקדושה. רבה חולק על רב המנונא ואומר לו שאם הכהן תקף מוציאים את הבהמה ממנו, אלא שההתייחסות אל הבהמה כקדושה לא מושפעת מהשאלה האם מוציאים אותה מהתוקף.
סדר השיח
מחבר
הפרשנות מגבילה את המקריות של השיח דרך פעולת זהות (identity) שמקבלת צורה של חזרה ושכפול. לכאורה המחבר מדמה לאינדיבידואל והאני הפנימי אבל בפועל הוא פועל על פי אותם מוסכמות ומייצר עמן זהות שמבטלת ממנו את מקוריותו.
דיסציפלינה
הדיסציפלינה מאגדת בתוכה את מכלול השיטות, קורפוסים, כללים והגדרות. האמיתות אלו מהווים מעין מערכת אנונימית העומדת לרשות הכלל מבלי לקשור את הדיסציפלינה אל מקורה, דהינו ממציאה, ובכך נבדלת מעקרון המחבר. הדיסציפלינה נבדלת גם מעקרון הפרשנות. אמנם הן הדיסציפלינה והן הפרשנות מייצרים היגדים חדשים אך הן נבדלות זו מזו מפני שהראשונה אינה חותרת לחזור אל המקור ולשנן מסריו.
תקפו כהן
מהלך הסוגיה
לאחר מכן רב חנניה מביא ברייתא המסייעת לדעת רבה לפיה מוציאים את הבהמה מיד התוקף:, הטיעון שלו הוא שאם ההתייחסות לבהמה לא הייתה כממון של הבעלים באופן מוחלט לא ניתן היה לעשר איתה. בהמשך הגמרא מסבירה שהברייתא הזו לא מדברת כלל על ספק בכור, אלא על טלה שפדו בו ספק פטר חמור.