cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אריאל: רבעון לאמנויות ולמדע בישראל
"אריאל" נוסד בימיו של מרדכי אבידע, שכיהן כמנהל המחלקה לקשרי תרבות מ-1961, והיה מעין המשך מורחב ומשוכלל של העלון הרבעוני "Cultural Events in Israel" שהוציאה המחלקה קודם לכן, בימיה תחת יהודה יערי. בהמשך התבצעה עריכתו והפצתו בידי גוף פרטי, אך נותרה בפיקוח המחלקה לקשרי תרבות ומדע. העורך המייסד היה יצחק הלוי-לוין (Halevy-Levin), בהשתתפותו של יהודה יערי. הלוי-לוין ערך קודם לכן מספר פרסומים עבור המחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית, בהם כתב העת הספרותי Israel Argosy. עורך המשנה המייסד לצדו היה העורך והמתרגם איש משרד החוץ שמשון ענבל (קלינגר).
כתב העת החל להופיע ב-1962 בחמש שפות: אנגלית (Ariel: a review of the arts and sciences in Israel), צרפתית (Ariel: revue des arts, lettres et sciences en Israël), רוסית (Ариэль: культурно-художественное обозрение), ערבית ("اريئيل: مجله للفنون والآداب في اسرائيل") וספרדית (Ariel: revista de artes y ciencias de Israel). החל ב-1966 הופיע גם בגרמנית (Ariel: Berichte über Kunst und Forschung in Israel), החל בשנות ה-70 גם בפינית (Ariel: Israelin taiteen ja kirjallisuuden aikakauskirja) והחל ב-1977 בטורקית (Ariel: Israil san’at ve edebiyat dergisi). בשנת 1976 הופיע באיטלקית (Ariel: rassegna di arte e letteratura israeliana), וב-1977 הופיע גם בהולנדית (Ariel: driemaandelijks tijdschrift voor kunst en letteren in Israel) ובשוודית (Ariel: kvartalstidskrift för konst och literatur i Israel).
הגיליונות הוקדשו לנושאים כמו תחיית הלשון העברית, ש"י עגנון, ירושלים, המוזיקה בישראל, ישראל והאסלאם ועוד. כן הופיעו במסגרתו תרגומים של יצירות עבריות לשפות זרות. בחוברת הראשונה התפרסמו בין השאר סקירות על הארכאולוגיה בארץ, פיתוח הקרמיקה בארץ, מהדורה מדעית חדשה של התנ"ך, ועידה בינלאומית למדעי היהדות, בית הספר לתיאטרון בתל אביב, פסטיבל המוזיקה הישראלי, ספרים חדשים וסקירה של אמנויות ומדעים. תשומת לב ניכרת הוקדשה לעיצוב ולהדפסה, והרבעון הופיע בהידור, על נייר משובח ובלוויית תמונות צבע. החומר שהופיע ברבעון שימש לפרסומים על ישראל בשפות ומדינות נוספות. המהדורה העיקרית (בשפה האנגלית) הודפסה בעשרות אלפי עותקים, וכתב העת זכה לביקוש רב במדינות שונות.
בשנת 1975 התמנתה יעל לוטן לעורכת הרבעון. פועלה כפעילת שמאל לא עלה תמיד בקנה אחד עם השקפותיהם של אנשי משרד החוץ. ב-1978 התחוללה שערורייה כאשר יו"ר ועדת ההסברה של משרד החוץ, חבר הכנסת מטעם הליכוד זלמן שובל, החליט בהתייעצות עם שר החוץ משה דיין להוציא מגיליון הרבעון (לאחר הדפסתו) שיר של המשורר הדרוזי-פלסטיני-ישראלי סמיח אל קאסם, בטענה כי הלה מתנגד למדינה ומסית נגד מוסדותיה ונגד צה"ל. על רקע זה, בסוף שנת 1979, כעבור כחמש שנות פעילותה כעורכת, הסתיים תפקידה, ועתידו של הרבעון הוטל בספק. על רקע האיום לסגור את כתב העת כתב חיים גורי (בחתימת "חגור") כי "מן הראוי להזכיר, כי בן-18 שנות קיומו היה [כתב העת] דוברה של ישראל בארבע שפות אל האינטליגנציה הבינלאומית וכי בכמה ארצות, הננעלות בפנינו, היה "אריאל" בבחינת שגריר מכובד... "אריאל" היה מאז היווסדו ועד היום – לרבות חמש השנים האחרונות שבהן היה בעריכתה של יעל לוטן, נציג נכבד של תרבותנו לדורותיה ולססגוניותה בשער בת רבים".
מסגד אל-חראם
המבנה המצוי כיום מכסה שטח של 356,800 מ"ר, כולל מרחבי התפילה החיצוניים והפנימיים, ויש בו מקום להכיל עד 820,000 מתפללים בתקופת החג'.
TV3 Puls
TV3 Puls הוא ערוץ טלוויזיה המשדר בדנמרק. הערוץ התחיל את שידוריו ב-23 במרץ 2009. הערוץ משדר תוכניות סגנון חיים ואירועי ספורט כמו פורמולה 1.
מסגד אל-חראם
מקורו על-פי האמונה
על-פי התאולוגיה האסלאמית, המסגד נבנה תחילה בידי המלאכים לפני בריאת האנושות, כאשר אלוהים קבע מקום תפילה בכדור הארץ כדי להחזיר את הבית בגן עדן שנקרא אל-בָיְיתוּ (א)לְמָעְמוּר (ערבית: البيت المعمور), פירושו "בית התפילה של המלאכים". אלביתו (א)למעמור נמצא ישירות מעל הכעבה בגן-עדן. הכעבה הראשונה נבנתה בידי מלאכים, ואדם הראשון היה האדם הראשון שבנה אותה מחדש. מפעם לפעם המסגד נהרס ונבנה מחדש. על-פי אמונה נפוצה הכעבה האחרונה נבנתה בידי הנביא איברהים (אברהם) ובנו ישמעאל. הם צוו בידי אללה לבנות את המסגד, ואת הכעבה. האבן השחורה שוכנת בפינה הדרומית-מזרחית של הכעבה, והאמונה אומרת שהיא ירדה מן השמיים והשחירה בגלל חטאי האדם.
מסורת מוסלמית מניחה את סיפור החיפוש של ישמעאל ואמו אחר מים בסביבת המסגד. בסיפור, הגר רצה בין הגבעות של אל-ספה ואל-מארווה בחיפושה אחר מים לבנה, עד שאלוהים לבסוף חושף בפניה את באר הזמזם, שבה מים זורמים ללא הפסקה עד היום. המוסלמים מחקים את חיפושה של הגר אחר מים כשהם רצים בין שתי הגבעות בכל עת שהם מבקרים בעיר מכה.
לאחר ההג'רה, על ניצחונות הנביא מוחמד כשחזר למכה, האנשים עצמם במכה הסירו את כל האלילים והפסלים בתוך הכעבה ומסביבה וניקו אותם לגמרי. צעד זה החיל את החוק האסלאמי על הכעבה ועל מבנה המסגד מסביב לה.
במאה העשרים ואילך
המבנה הנוכחי הוא התוצאה של הרחבה גדולה שהתחילה בשנת 1982, תחת חסותו של המלך פהד.
ב-20 בנובמבר 1979 - היום הראשון בשנת 1400 בלוח השנה המוסלמי (הראשון בחודש מוחרם), התרחש הקרב על הכעבה. כ-200 קנאי-דת מוסלמים, אנשי "אל-אח'ואן", חלקם צעירים יוצאי האחים המוסלמים במצרים שהיו רשומים ללימודים איסלאמיים באוניברסיטה האיסלאמית באל-מדינה, מקום בו הייתה השפעה חזקה של האחים המוסלמים, מתוגברים בערבים מחצי האי-ערב הטילו מצור על אל-מסג'ד אל-חראם במכה. ההתקפה שבוצעה בידי המורדים הונהגה על ידי ג'הימן אל-עותייבי ומוחמד איבן עבדאללה א-קחטאני.
האירוע זיעזע את העולם המוסלמי שהמקומות הקדושים ביותר באסלאם ראו הרג ואלימות, כאשר מאות עולי-רגל שהו שם בעת החג' (העלייה לרגל) ונלקחו כבני-ערובה, ובסיום, מספר גדול של כוחות סעודיים וכוחות של התוקפים נהרגו כתוצאה מקרב על השליטה במקום.
ב-11 בספטמבר 2015 קרס עגורן על אחד מאגפי המסגד, וגרם ל-107 הרוגים ויותר מ-180 פצועים.
קיבלה
הקיבלה–היא הכיוון שאליו פונים המוסלמים בעת תפילתם (צלאה)–היא לעבר הכעבה. זה כדי לציין את האיחוד בסגידה לאל יחיד. בתחילה היה כיוון הקיבלה לכיוון "בית אֵל-מַקְדִס, ירושלים (ולכן נקראת הקיבלה הזאת "הראשונה מן השתיים"), אך הדבר נמשך רק לשבעה-עשר חודשים, עד שהקיבלה כוונה לכעבה שבמכה. לאחר כמה התחשבנויות של שותפיו של מוחמד, השינוי מאוד בפתאומיות בשעת תפילת-הצהריים באל-מדינה. מוחמד הנחה את התפילה כאשר אללה התגלה אליו והורה לו לקחת את הכעבה כקיבלה (כלומר לשנות את כיוון התפילה לכיוון מסגד אל-חראם). בהתאם לחשבונות מהעבר, מוחמד, שהיה מופנה לירושלים, וכשראה את ההתגלות, מיד פנה לכיוון מכה, והמתפללים שמאחוריו עשו כך גם-כן.
עלייה לרגל
החראם הוא החלק החשוב ביותר בעלייה לרגל של החג' והעומרה שמתרחשת בחודש ד'ו אל-חיג'ה בלוח השנה המוסלמי ובכל זמן בשנה, בהתאמה. העלייה לרגל של החג' היא אחת מחמשת עמודי האסלאם, וכל מוסלמי שבריא מבחינה גופנית ויכול להרשות לעצמו מסע שכזה נדרש לבצע אותו. בשנים האחרונות, כשלושה מיליון מוסלמים מבצעים את החג' מדי שנה.
כעבה
באופן מילולי, משמעות המילה כעבה בערבית מקום גבוה בעל הוקרה ויוקרה. ייתכן גם כי המילה כעבה נגזרה מהמילה כָעְבּ שפירושה קובייה. כמה מן השמות האלו כוללים: המבנה בשלמותו בנוי ללא השכבות של האבן האפורה-כחולה מהגבעות שסובבות את מכה. ארבע הפינות בכלליות מופנות לארבע רוחות השמיים. בפינה המזרחית נמצאת הרוּקְן אל-אָסְוואד (האבן השחורה, תעתיק מדויק: אלרכן אלאסוד), בפינה הצפונית נמצאת הרוּקְן אל-עִירָאקי ('הפינה העיראקית', תעתיק מדויק: אלרכן אלעראקי), במערבית נמצאת הרוּקְן א-שָאמִי ('הפינה הסורית', תעתיק מדויק: אלרכן אלשאמי) ובפינה הדרומית הרוּקְן אל-יָמָאנִי ('הפינה התימנית', תעתיק מדויק: אלרכן אלימאני). ארבע החומות מכוסות בבד (כסווה). הכסווה לרוב עשוי ממשי שחור ורקומים עליו השהאדה ופסוקים מהקוראן.
חצר
החצר נמצאת סביב הכעבה והמתפללים משתמשים במרחב הזה כדי לבצע תפילות טוואף וצלאה.
מסגד
בתחילה, המסגד היה מאוד קטן יחסית לגודלו היום אולם, עם הזמן הוא הורחב. תחת שלטון העות'מאנים הוא גדל בערך עד לגודלה של החצר כיום. עבודת הרחבה גדולה בוצעה בידי הממשל הסעודי ברעיונות האדריכלות המודרנית. המסגד הפך למקום של פרופורציות אפיות, שיש ביכולתו לאכסן כמיליון מתפללים במהלך החג' (העלייה לרגל). המסגד גם מצויד באמצעי-נוחיות מודרניים כדוגמת מזגני-אוויר ומדרגות נעות שמסוגלות להוביל 100,000 אנשים בשעה. מחוץ למסגד העכשווי ישנה חזית שיש מפוארת, ויש לו שלוש קומות שכל אחת מהן יכולה להכיל אלפי מתפללים.
אימאמים ומואזינים
אימאמים בחראם שריף:
מוזיאון ובית ראשונים
מוזיאון ובית ראשונים במגדל הוא מוזיאון המנציח את ההיסטוריה של היישוב מאז תחילת ההתיישבות במקום בשנת 1906. המוזיאון השוכן במרכז ההיסטורי של היישוב, נחנך בנובמבר 1998. המבנה נתרם על ידי משפחת הורוביץ, מהמשפחות הראשונות במושבה, לזכר יעקב ואייל הורוביץ. המוזיאון שופץ בסיוע המועצה לשימור אתרים והמועצה המקומית מגדל, והוכרז כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.
המוזיאון שוכן במבנה בעל שתי קומות שהוקם בשנת 1906, והיה מהמבנים הראשונים של החווה החקלאית שהוקמה על ידי גרמנים במקום במטרה להקים יישוב גרמני ולמצוא את קברה של מרים המגדלית. בקומת הקרקע של המבנה אולם גדול ששימש בעבר כרפת של החווה, ובצמוד אליו במפלס גבוה יותר שני חדרים קטנים ששימשו בעבר למגורים.
התצוגה במוזיאון מורכבת מתמונות המספרות את סיפור ההתיישבות במקום, מבנים כגון וילה מלצ'ט ומבנים נוספים, אנשים, ומסמכים המוצגים לקהל. התצוגה מאורגנת לפי סדר המאורעות ההיסטורי של המושבה. בקומה השנייה של המושבה, תצוגה המוקדשת לשכונת העולים החדשים שהצטרפו למושבה לאחר קום המדינה, וכן לדמויות מההיסטוריה של המושבה.
בצמוד למבנה נמצא אתר הנצחה ואנדרטה לבני המושבה שנפלו במלחמות.
גלאזגו ריינג'רס
מועדון הכדורגל ריינג'רס (באנגלית: Rangers Football Club), הידועה גם כגלאזגו ריינג'רס, היא קבוצת כדורגל סקוטית מהעיר גלאזגו, המשחקת בליגת העל הסקוטית. ריינג'רס היא הקבוצה המעוטרת ביותר בעולם, ויחד עם המתחרה העירונית הוותיקה סלטיק שולטות שתי הקבוצות בצוותא בכדורגל הסקוטי, והיריבות בין שני המועדונים היא מהמפורסמות בעולם. המשחקים ביניהם, אשר מכונים הדרבי של גלאזגו או ה"אולד פירם", רווי רגשות בשני הצדדים, שכן ריינג'רס מזוהה עם הפרוטסטנטים היוניוניסטים, ואילו סלטיק מזוהה עם הקתולים האירים. מדי הקבוצה הביתיים הם בגווני כחול-לבן ומכנסיים לבנים, ומגרשה הביתי הוא אצטדיון אייברוקס, אשר מכיל 50,817 מקומות ישיבה.
הישגה הטוב ביותר של הקבוצה הוא זכייתה בגביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1972, והיא בין הקבוצות היחידות בעולם המחזיקים ביותר מ-50 תוארי אליפות מקומיים (כולל גביע התערוכה הבינלאומית בגלאזגו) ו-111 תארים בסך הכל. אף על פי שהוקמה לפני 151 שנים, אומנה הקבוצה על ידי 20 מאמנים שונים בלבד (נכון לשנת 2023). גלאזגו ריינג'רס הייתה אחת משתי הקבוצות היחידות בסקוטלנד (יחד עם סלטיק) שמעולם לא ירדו לליגת המשנה, אך בשנת 2012 הורדה הקבוצה לליגה הרביעית בסקוטלנד עקב פשיטת רגל. לאחר שעלתה שלוש ליגות בארבע שנים חזרה ריינג'רס לליגה הבכירה בסקוטלנד בשנת 2016.
הקמה והשנים הראשונות
מועדון כדורגל ריינג'רס נוסד בגלאזגו שבסקוטלנד על ידי ארבעת המייסדים: האחים מוזס מק'ניל ופיטר מק'ניל, פיטר קמפבל וויליאם מק'בית' - שנפגשו ב-West End Park שבגלאזגו (כיום נקרא פארק קלינגרוב) במרץ 1872. בנוסף נחשב דייוויד היל שהגיע מאוחר יותר גם לאחד החברים המייסדים בהיסטוריית המועדון הרשמית. המשחק המתועד הראשון של הריינג'רס היה משחק ידידות שנגמר בתיקו ללא שערים (0-0) עם קבוצת מועדון הכדורגל קלנדאר (שהיה מועדון זמני שהתקיים בין השנים 1872–1874 בלבד). המשחק התקיים על שטח הפארק שנקרא כיום "Glasgow Green". בשנת 1873 התקיים במועדון המפגש השנתי הרשמי הראשון בו נבחרו חברי ההנהלה והצוות המקצועי. בשנת 1877 ריינג'רס הגיעו לראשונה לגמר הגביע הסקוטי. אחרי תיקו במשחק הראשון, סירבה ריינג'רס לקיים משחק חוזר והגביע הוענק לקבוצת "וואלה אוף לאבן". הקבוצה זכתה באותה השנה בתואר הראשון שלה: גביע הצדקה של הסוחרים של גלאזגו אחרי שניצחה 1–2 את "וואלה אוף לאבן". משחק הדרבי של גלאזגו או ה"אולד פירם" הראשון התקיים בשנת 1888, שנת היווסדותה של קבוצת סלטיק, ונגמר בהפסד 2–5 לקבוצה שברובה הורכבה משחקנים אורחים מהיברניאן ושיחקו עבור סלטיק במשחק ידידות זה. הליגה הסקוטית במתכונתה הנוכחית הוקמה בעונת 1890–1891 וריינג'רס שסיימו ביחד עם קבוצת דאמברטון במקום הראשון בליגה הוכרזו כאלופים משותפים לליגה בפעם הראשונה (וזוהי הפעם היחידה בה התואר התחלק בין 2 קבוצות מאז ומעולם). ריינג'רס זכו בפעם הראשונה בגביע הסקוטי בשנת 1894 אחרי ניצחון 1–3 על סלטיק בגמר הגביע. עד לתחילת המאה ה-20 זכה המועדון בעוד 2 אליפויות ו-3 גביעים סקוטיים. לאחר מכן בזמן היותו של ויליאם וילטון מזכיר המועדון ולאחר מכן מאמן הקבוצה (אחד הדמויות הבולטות בתולדות המועדון), זכה המועדון ב-10 אליפויות.
תקופת בילי סטרות' וסקוט סימון
לאחר מותו של וילטון בתאונה ימית ב-1920, התמנה ביל סטרות' למאמן המועדון, ותחתיו זכה המועדון ב-14 אליפויות עד לפתיחת מלחמת העולם השנייה ב-1939. ב-2 בינואר 1939, נשבר שיא הליגה לכמות צופים במשחק אחד כאשר 118,567 צופים הגיעו למשחק ה"אולד פירם" שנקבע מסורתית לראש השנה החדשה, בו ריינג'רס ניצחו את סלטיק בדרבי. סטרות' הדריך את המועדון במשך 34 שנים רצופות עד שנת 1954, וזכה ביותר תארים מכל מאמן אחר בהיסטוריה של הליגה הסקוטית, עם 18 תוארי אליפות, 10 גביעים, ו-2 גביעי ליגה מקומיים. בנוסף זכה המועדון תחתיו 7 פעמים בגביע המלחמה המיוחד, 19 גביעי גלאזגו, ו-17 גביעי צדקה של הסוחרים של גלאזגו וגביעים קטנים נוספים.
במהלך הליגה שהתקיימה במתכונת אזורית בזמן המלחמה, השיגה ריינג'רס ניצחון בתוצאת שיא של 1–8 על סלטיק ב"אולד פירם" (בליגה האזורית הדרומית).
סקוט סימון המשיך את הצלחתו של סטרות' זוכה ב-6 אליפויות, 5 גביעים סקוטים, ו-4 גביעי ליגה, והפך להיות המאמן השני שהצליח להשיג טרבל מקומי בעונת 1963/1964. מאידך בתקופתו הפסידה הקבוצה 1–7 ב"אולד פירם", ההפסד בתוצאה הגבוהה ביותר של ריינג'רס במפגשי הדרבי בכל הזמנים.
ריינג'רס הגיעה לחצי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1960, שם הפסידה לאיינטרכט פרנקפורט 12-4 בסיכום שני המפגשים (הפסד בהפרש שיא לקבוצה סקוטית במפעל אירופי). ב-1961 הייתה ריינג'רס הקבוצה הבריטית הראשונה שהגיעה לגמר המפעל האירופי הבכיר, אך הפסידה 1–4 לפיורנטינה בסיכום שני משחקים. פעם נוספת הגיעה ריינג'רס לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע ב-1967 אך הפסידה פעם נוספת בגמר, הפעם לבאיירן מינכן בהארכה.
שנות ה-70 וה-80
ב-1971 התרחש אחד האסונות הגדולים ביותר שידע הכדורגל הסקוטי - אסון אייברוקס, בו התמוטטות מדרגות היציאה באצטדיון במהלך משחק ה"אולד פירם" גבתה 66 הרוגים. באותה העונה התקיים משחק לאיסוף כסף למשפחות ההרוגים, בין קבוצה מעורבבת של שחקני סלטיק וריינג'רס שנקראה "סקוטלנד XI" בהאמפדן פארק, למשחק הגיעו 81,405 צופים. ההישג האירופי הבולט ביותר של הקבוצה הוא זכייתה בגביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1972, אז ניצחה הקבוצה 2–3 את דינמו מוסקבה בגמר הגביע משער של קולין שטיין וצמד של וילי ג'ונסטון בקאמפ נואו שבברצלונה. לאחר סיום המשחק קיבלה והניפה הקבוצה את הגביע בחדר קטן בתוך האצטדיון, בגלל התפרעויות אוהדים חריפות של אוהדיה בתגובה ליד הקשה של המשטרה הספרדית. ריינג'רס הורחקה מהמפעלים האירופיים למשך שנתיים בעקבות התפרעות אוהדים זו, אך ההרחקה לבסוף הייתה לעונה אחת לאחר ערעור של ריינג'רס. בעונה העוקבת התחרתה ריינג'רס בגמר הסופר קאפ האירופי למרות הרחקה זו, נגד אייאקס אמסטרדם ההולנדית שניצחה את הסקוטים 3–6 בסיכום שני המשחקים וזכתה בתואר על חשבונם.
ב-1973 זכתה הקבוצה בגביע סקוטי נוסף תחת הדרכתו של ג'וק וואלאס על חשבונה של סלטיק במשחק גמר "אולד פירם" בגביע הסקוטי לעיני 122,714 צופים - המשחק בעל קיבולת הצופים הגבוהה ביותר שתועד בסקוטלנד. בעונת 1974/1975 זכה המועדון בתואר אליפות תחת הדרכתו של וואלאס, לראשונה לאחר 11 שנים בהן לא זכתה בתואר. בעונה לאחר מכן זכתה בטרבל מקומי, וכך גם בעונת 1977/1978.
לאחר ששחקן העבר ג'ון גרייג מונה למאמן הקבוצה, לא הצליח המועדון לשחזר את הצלחתו בתקופתו כשחקן, והוא הוחלף על ידי וואלאס שחזר לתפקד כמאמן לקדנציה שנייה. וואלאס נכשל גם הוא לשחזר את הצלחתו מהקדנציה הקודמת, עם אחוז הצלחה של פחות מ-50%, והוחלף על ידי גריים סונס ב-1986.
שנות ה-90
תקופתו של סונס התחילה עם 3 אליפויות רצופות, שלאחריהן החליפו בתפקיד וולטר סמית' שהמשיך את הרצף ותחתיו הקבוצה זכתה ב-6 אליפויות רצופות, כאשר סך הכל חוותה הקבוצה תקופה של הצלחה מסחררת והשלימה רצף של 9 אליפויות רצופות מעונת 1988/1989 ועד לעונת 1996/1997 והצליחה לשחזר את הישג השיא של סלטיק שזכתה גם היא ב-9 אליפויות ברציפות בעבר. בין העונות הזכורות היו עונת 1990/1991 בה הגיעה הליגה להכרעה רק במחזור הסיום ביום האחרון של הליגה, בה הצליחה הקבוצה להשיג ניצחון 0–2 נגד אברדין בביתה, כמו גם עונת 1992/1993 בה זכתה הקבוצה בטרבל מקומי, ובנוסף הייתה הקבוצה מרחק של גול אחד מלהבטיח מקום בגמר ליגת האלופות. בעונת 1997/1998 לא הצליחה הקבוצה להשיג את התואר העשירי ברציפות והרצף נקטע על 9 אליפויות רצופות. בשנת 1998 הפך דיק אדבוקאט ההולנדי למאמן הזר הראשון בתולדות המועדון שמונה בסוף עידן וולטר סמית'.
שנות ה-2000
בעונתו השלישית של אדבוקאט נכשלה הקבוצה להתחרות בסלטיק תחת הדרכתו של מרטין אוניל. וזאת למרות השקעת שיא של המועדון שכללה את רכישת טורה אנדרה פלו בסכום עתק של 12 מיליון פאונד - סכום שיא על כרטיס שחקן בתולדות המועדון, שלא הצליח להתרומם מעבר לשלב הבתים בליגת האלופות. אדבוקט התפטר מתפקידו באוקטובר 2001, והוחלף על ידי אלכס מקליש. בעונה המלאה הראשונה שלו - 2002/2003 הצליחה מקליש לשחזר את הישג המאמנים הקודמים והיה למאמן השישי בהיסטוריה שהצליח להשיג טרבל מקומי, כאשר ריינג'רס זוכה באליפות ביתרון הפרש שערים בלבד כשניצחה 1–6 את דונפרמליין אתלטיק והשיגה את התואר המקומי ה-50 שלה בהיסטוריה והיה המועדון הראשון בעולם להשיג 50 תארים מקומיים בליגה בכירה.
הנהלת המועדון בראשות דייוויד מורי הוכחה כבזבזנית ביותר והשקיעה את המועדון בחובות של 52 מיליון פאונד. מצבו הפיננסי של המועדון הוחמר עד כדי כך שבקיץ 2003 הייתה חייבת הקבוצה למכור מספר גדול של שחקנים בכירים, מה שגרם למועדון להיכשל בשלושת המפעלים המקומיים ולא לזכות בשום תואר בעונת 2003/2004, מאורע שאירע בפעם האחרונה רק בעונת 1985/1986.
לקראת עונת 2004/2005 חזר המועדון לקדמת הבמה כאשר החתים החתמות ענק בדמותם של ז'אן-אלן בומסונג, דדו פרשו ונאצ'ו נובו, וביחד עם חזרתו של הקפטן לשעבר ברי פרגוסון שהוחזר מבלקברן רוברס האנגלית השלים המועדון מסע רכש מרשים בקיץ. המועדון סיים את עונה זו באופן דרמטי ביום האחרון של הליגה, כאשר ספגה סלטיק שהובילה לאורך כל העונה שער מאוחר נגד מאת'רוול, בזמן שריינג'רס הובילה נגד היברניאן והצליחה לזכות בתואר, מה שאילץ את המסוק שהוביל את צלחת האליפות לשנות כיוון להענקתו לריינג'רס במקום לסלטיק.
בליגת האלופות הצליח המועדון להגיע לשלב 16 האחרונות בליגת האלופות לאחר תיקו 1-1 נגד אינטר מילאנו - הקבוצה הסקוטית הראשונה שמגיעה לשלב מאוחר זה מאז 1993, והודחה רק בזכות יתרון שערי חוץ של ויאריאל על ריינג'רס. בפברואר 2006 הודיע דייוויד מורי הבעלים כי מקליש יסיים את דרכו בקבוצה בתום העונה הנוכחית.
בסוף עונת 2005/2006 התמנה פול לה-גן הצרפתי, שאימן את הקבוצה בעונת, והיה המאמן הלא-סקוטי השני בתולדותיה. העונה החלה רע עבור המועדון שהודח במפתיע מוקדם מאוד מגביע הליגה, בזמן שסלטיק הצליחה להשיג יתרון מבטיח בצמרת הטבלה בליגה. במסגרת האירופית היו ריינג'רס הקבוצה הסקוטית הראשונה שמגיעה לשלב 32 האחרונות במסגרת גביע אופ"א ועושה זאת ללא הפסד בשלב הבתים. עם זאת ב-4 בינואר 2007, עזב לה-גן את הריינג'רס לאחר עימות מתוקשר עם הקפטן והכוכב הגדול של הקבוצה, בארי פרגוסון, והוחלף על ידי וולטר סמית', שהגיע ב-10 בינואר - מאמן עבר במועדון שחזר לקדנציה השנייה שלו. בעונה העוקבת 2007/208 נפלה ריינג'רס משלב המקודמות של ליגת האלופות לעונה זו ונכנסה למפעל גביע אופ"א. לאחר מכן הקבוצה העפילה לגמר גביע אופ"א 2008, לאחר שהיא מדיחה בשלבי הנוק-אאוט בטורניר את פנאתינאיקוס, ורדר ברמן, ספורטינג ליסבון ופיורנטינה. הקבוצה הגיעה לגמר שהתקיים במנצ'סטר בו היא הפסידה לקבוצת זניט סנקט פטרבורג 2-0. כמות מוערכת של כ-200 אלף אוהדים נסעו למנצ'סטר לכבוד המשחק, והתרחשו הפרות סדר קטנות ברחבי העיר. בעונת 2008/2009 נפלה הקבוצה מליגת האלופות במוקדמות וסיימה את דרכה האירופית מוקדם מהצפוי. בליגה המועדון זכה באליפות ה-52 שלו בסקוטלנד עם ניצחון על דנדי יונייטד במחזור האחרון. בנוסף ניצחה הקבוצה בגמר הגביע הסקוטי והוסיפה את הגביע ה-33 לארון התארים שלה, כשהיא מנצחת את פלקירק 0–1 בגמר.
בעונת 2010/2011 זכתה הקבוצה בגביע הליגה פעם נוספת, כשניצחה את סלטיק בהארכה. בליגה הקבוצה זכתה באליפות השלישית ברציפות שלה כשניצחה את קילמרנוק 5-1 ביום האחרון של העונה. בסיום העונה עזב המאמן וולטר סמית' את הקבוצה.
התפרקות וירידה לליגות הנמוכות
ביולי 2012, עקב החובות הכבדים המועדון היה חייב להימחק מספרי ההתאחדות ולהיות מוקם מחדש בשם רשמי שונה כאשר החליף בעלות. על כן לאחר דיונים רבים הוחלט על ידי ההתאחדות הסקוטית להוריד את גלאזגו ריינג'רס לליגה הרביעית - הליגה הרשמית הנמוכה ביותר בסקוטלנד, וזאת גם רק בתנאי שלמועדון יהיה איסור של שנה אחת ללא העברות שחקנים.
רוב שחקני הקבוצה סירבו לעבור לבעלות החברה החדשה שהקימה הקבוצה ועל כן בעונה הראשונה של המועדון החדש רובו של הסגל היה חדש. המשחק הראשון בליגה הרביעית נגמר בניצחון גדול של 1–5 על מזרח סטירלינגשייר, כאשר הגיעו 49,118 צופים למגרש. זהו היה שיא עולמי של כמות צופים לליגה רביעית רשמית במדינה כלשהי. הקבוצה המשיכה לנצח, אך הפסידה בגביע האתגר הסקוטי לליגות נמוכות. כמו כן הגיעה לרבע גמר הגביע הסקוטי והפסידה גם שם. הקבוצה גם שברה את השיא של עצמה כשהביאה 49,463 צופים למשחק, ואחרי זה שוב כשהביאה 49,913 צופים למשחק נגד סטירלינג אלביון. במרץ 2013 עלתה הקבוצה לליגה השלישית בסקוטלנד לאחר תיקו חסר שערים נגד מונטרוז.
מלבד הפסד לפורפאר אתלטיק בסיבוב הראשון בגביע הליגה, את עונת 2013/2014 החלה הקבוצה באופן מושלם עם מספר נקודות מקסימלי ב-15 המשחקים הראשונים בליגה השלישית אבל בהמשך נעצרה מעט עם תיקו. לבסוף במרץ 2014 עלתה הקבוצה לצ'מפיונשיפ הסקוטי (הליגה השנייה בסקוטלנד) וגם הצליחה להגיע לגמר גביע האתר הסקוטי, אך הפסידה בגמר הגביע לריית' רוברס. בנוסף הגיעה הקבוצה לחצי גמר הגביע הסקוטי אבל הפסידה 1–3 לדנדי יונייטד.
עונת 2014/2015 הייתה פחות מוצלחת מקודמותיה כאשר בחלק הראשון של העונה הקבוצה הפסידה הרבה ממשחקיה להיברניאן, הארטס וקבוצות נוספות, ובנוסף הודחה בחצי גמר גביע האתגר הסקוטי. לאחר המשך של חוסר הצלחה בליגה התפטר מקויסט מתפקידו כמאמן הקבוצה והוחלף על ידי קני מקדאוול באופן זמני, אבל מצב זה נמשך 3 חודשים, במהלך תקופה זו השיגה הקבוצה 3 ניצחונות בלבד, ומינתה את סטיוארט מק'אל באופן קבוע לשאר המשחקים בליגה. הקבוצה הגיעה למקום השלישי בלבד בליגה אבל העפילה לפלייאוף העלייה לליגה הבכירה, אך הפסידה 1–6 למאת'רוול בסיכום צמד משחקים. ביוני 2015 הודיעה הקבוצה על מינויו של מארק וואברוטון למאמן הקבוצה ל-3 עונות וכיוונה למקום הראשון בליגה השנייה ולהעפלה אוטומטית לליגה הבכירה. ב-5 באפריל 2016 עלתה הקבוצה לפריימרשיפ הסקוטי ובכך השלימה את חזרתה לליגה הראשונה לאחר 4 שנות היעדרות. כשבוע וחצי לאחר מכן, ריינג'רס שיחקה נגד סלטיק בחצי גמר הגביע הסקוטי ועלתה לגמר הגביע אחרי שסיימה בתוצאה 2–2 לאחר הארכה וניצחה 5–4 בפנדלים. בגמר ריינג'רס הפסידה להיברניאן.
חזרה לליגה הראשונה
לאחר שאת עונת 2016/2017 החלה הקבוצה בליגה הראשונה באופן רע, התפטרו מארק ווארבורטון ודייוויד וויר מתפקידם בפברואר 2017, ובמקומו מונה באופן זמני גריים מורטי. פדרו קאיקסינה הפורטוגלי מונה לבסוף למאמן הקבוע של הקבוצה וסיים את העונה. את עונת 2017/2018 לאחר מכן החלה הקבוצה בתוצאות הגרועות בתולדותיה, כאשר הפסידה במוקדמות הליגה האירופית לקבוצה הלוקסמבורגית פרוגרס נידרקורן בתוצאה 1–2 וזאת כבר בסיבוב הראשון במפעל באחת ההפסדים המפתיעים ביותר בשנים האחרונות ובכלל באירופה, כאשר הלוקסמבורגים מעולם לא סיימו משחק אירופי בתיקו והבקיעה רק שער אחד בלבד במשחקים לפני צמד המשחקנים נגד ריינג'רס. לאחר זעזוע זה הקבוצה ניסתה להתאושש בליגה אך לא צלחה והפסידה גם במשחק ה"אולד פירם" 2-0 לסלטיק והודחה על ידי מאת'רוול בגביע הליגה. לאחר תיקו בדקה ה-95 נגד קילמרנוק פיטרה הקבוצה את קאיקסיניה וגריים מורטי אימן אותה באופן זמני פעם נוספת, אך נשאר הוחלט כי יישאר עד לסיום העונה לפחות. ב"אולד פירם" השני בעונה זו הפסידה הקבוצה 0–5 לסלטיק, אחד ההפסדים המשפילים בתולדותיה, ומורטי פוטר מתפקידו כמאמן הזמני (שכבר הספיק להפוך למינוי קבוע), כאשר סלטיק גם זוכה בתואר במשחק זה. ריינג'רס סיימה את עונה זו במקום השלישי בליגה מאחורי סלטיק ואברדין, בפעם השנייה ברציפות.
תקופת סטיבן ג'רארד
לקראות עונת 2018/2019, ב-4 במאי 2018, שחקן העבר האנגלי סטיבן ג'רארד המזוהה עם ליברפול שפרש שנתיים לפני כן ממשחק פעיל, הוחתם כמאמן ריינג'רס ל-4 עונות. את תקופתו החלה הקבוצה באופן חיובי עם 12 משחקים ללא הפסד בליגה, כאשר היא מבטיחה את מקומה בשלב הבתים של הליגה האירופית. אך בהמשך הפסידה לסלטיק ב"אולד פירם" הראשון בעונה, והודחה מגביע הליגה על ידי אברדין.
את עונת 2019/2020 פתחה הקבוצה עם העפלה לשלב הבתים בליגה האירופית, אך הפסידה ב"אולד פירם" הראשון בעונה, 2-0 לסלטיק. יום לאחר מכן החתימה הקבוצה את ריאן קנט האנגלי מליברפול תמורת כ-7 מיליון פאונד, אחת ההחתמות היקרות שלה בשנים האחרונות. הקבוצה הגיעה לגמר גביע הליגה, ולמרות הופעה טובה, הפסידה 0–1 בסיום המשחק. ב-12 בדצמבר העפילה ריינג'רס לשלב 32 האחרונות בליגה האירופית, אחרי תיקו 1-1 עם יאנג בויז שהבטיח להם מקום, ולראשונה מאז עונת 2010/2011 הגיעה הקבוצה לשלב הזה. ב-29 בדצמבר ניצחה ריינג'רס 1–2 באולד פירם את סלטיק, בסלטיק פארק, וזהו היה הניצחון הראשון של ריינג'רס על סלטיק מאז אוקטובר 2010, שהייתה המועמדת לקחת את התואר. אולם מעידות של ריינג'רס לאחר מכן מול הארטס בגביע והמילטון בליגה, השאירו את המועדון ללא תואר מהעונה הזאת, מלבד העפלה לתחרויות אירופיות של העונה הבאה.
בעונת 2020/2021 הצליחה לזכות באליפות סקוטלנד, לראשונה מזה עשור.
בעונת 2021/2022 סיימה הקבוצה במקום השני בפרמיישיפ הסקוטי אחרי סלטיק, במהלך אותה העונה עזב סטיבן ג'רארד את משרת האימון לטובת אסטון וילה מהפרמייר ליג, ובמקומו מונה ג'ובאני ואן ברונקהורסט ההולנדי. בליגה האירופית העפילה הקבוצה לגמר לראשונה מאז 2008, לאחר שגברה בשלב הנוקאוט הראשוני על בורוסיה דורטמונד, בשמינית הגמר על הכוכב האדום בלגרד, ברבע הגמר על ספורטינג בראגה ובחצי הגמר הדיחה את ר.ב לייפציג. בגמר פגשה ריינג'רס את איינטרכט פרנקפורט הגרמנית, לה הפסידה בתום דו-קרב פנדלים. מספר ימים לאחר מכן זכתה בגביע הסקוטי ה-34 שלה והראשון מאז 2009, לאחר שגברה במשחק הגמר על הארט אוף מידלות'יאן.
חזרה לליגת האלופות
לאחר שהפסידה עונה קודם לכן בגמר הליגה האירופית, העפילה גלאזגו לליגת האלופות לראשונה אחרי 12 שנות היעדרות, לאחר שגברה בשלב הפלייאוף על פ.ס.וו. איינדהובן.
סגל הקבוצה
(קפטן)
(בהשאלה מניו יורק סיטי)
(בהשאלה מבאיירן מינכן)
מרכזית בת גלים
התחנה המרכזית בת גלים ממוקמת בשכונת בת גלים בעיר התחתית של חיפה, ופעלה בשנים 1974–2003, הייתה חלק ממערך התחבורה הציבורית הפנים-עירונית בחיפה, והבין-עירונית ממנה יצאו אוטובוסים לכל רחבי ישראל.
מבנה התחנה
מבנה התחנה משתרע לגובה ומאכלס בתוכו גם את בניין אגד. המבנה תוכנן על ידי משרד האדריכלים שרון-אידלסון יחד עם רוזוב-פרייברגר. תכנון הקונסטרוקציה הייחודית לתחנה הופקד בידי המהנדס אשר מילשטין ממשרד המהנדסים "א. מילשטין - א. זינגר". בעבר שכנו בבניין גם משרדי הנהלת חברת החשמל עד שעברו למגדל חברת החשמל בדרום העיר. הרציפים העירוניים מוקמו בחלק העליון של התחנה, הקרוב לכניסה, כך שהאוטובוסים המגיעים לא היו צריכים לרדת לקומה הבין-עירונית. כמו כן קיים מעבר תת-קרקעי המחבר בין תחנת רכבת בת גלים, מרכזית בת גלים, והתחנות לכיוון מזרח הממוקמות בצידה השני של דרך ההגנה. המעבר איפשר גישה נוחה לקווים החולפים על פני התחנה בדרכם מזרחה - במקור היו אלה הקווים מטירת כרמל ועתלית לכיוון הדר הכרמל. במבנה היו כ-40 חנויות, שני סניפי בנק, סניף דואר, אולם אירועים וקיוסקים.
בצמוד לתחנה היה מוסך לטיפול באוטובוסים עם 16 עמדות, חמש תחנות תדלוק, וחניון ל-200 אוטובוסים.
היסטוריה
עד לפתיחתה של התחנה המרכזית בשכונת בת-גלים הייתה קיימת התחנה המרכזית של חיפה בשדרות הכרמל, במושבה הגרמנית, שנמצא לא הרחק משם.
לפני שינוי מערך האוטובוסים בחיפה ובניית מרכזית חוף הכרמל ומרכזית המפרץ, הייתה זו התחנה המרכזית היחידה של חיפה, ורוב הנסיעות הבין-עירוניות המגיעות לחיפה היו מסתיימות בה, פרט לנסיעות מסוימות שהיו מסתיימות או מתחילות בהדר: קווי טירת כרמל ועתלית, חלופות שעות שיא של קווי הקריות וצפון הארץ, וכן נסיעות שנכנסות לחיפה בין שישי אחר הצהריים לבין שבת אחר הצהריים. ממנה היו יוצאים קווים לכל חלקי חיפה.
בעקבות פתיחת מרכזית המפרץ ב-2002 ומרכזית חוף הכרמל ב-2003 התחנה נסגרה. בשלב הראשון נשארו עדיין במתחם התחנה רציפים של מספר קווים עירוניים, אך אלה הוצאו ממנה זמן מה לאחר פתיחת מרכזית חוף הכרמל. עד אמצע שנת 2012 בקצה התחנה היה מסוף "בת גלים", אך כיום האוטובוסים מגיעים לתחנת הרכבת חיפה – בת גלים הסמוכה לתחנה, ומאז פעילות האוטובוסים בתחנה נפסקה כולה.
בסוף שנת 2018 השלימה חברת נצבא את רכישת השליטה במתחם.
כיום המבנה נטוש לחלוטין ואין בו שום פעילות.
אוטו גולדשמידט
אוטו גולדשמידט (, שמו המלא: אוטו מוריץ דוד גולדשמידט; 21 באוגוסט 1829 – 24 בפברואר 1907) היה מלחין, מנצח ופסנתרן יהודי-גרמני, ידוע בקונצ'רטי הפסנתר שלו. נישא ל"זמיר השוודי", הסופרן ג'ני לינד.
ביוגרפיה
גולדשמידט נולד בהמבורג, גרמניה. הוריו היו הסוחר מוריץ דוד גולדשמידט ופעילת זכויות הנשים יוהנה גולדשמידט. היו לו שבעה אחים. הוריו העשירים והמשכילים השתייכו לקהילה היהודית הרפורמית הליברלית בגרמניה. אמו הייתה זמרת, פסנתרנית, כנרת ונבלנית, והיא התמקדה בחינוך המוזיקלי של ילדיה.
גולדשמידט השתתף בקונסרבטוריון בלייפציג מ-1843 עד 1846, שם למד אצל הנס פון בילוב, פליקס מנדלסון ומוריץ האופטמן. בנוסף, לקח שיעורי פסנתר פרטיים עם קלרה שומאן.
ב-5 בפברואר 1852 נישא גולדשמידט לזמרת הסופרן המפורסמת ג'ני לינד בבוסטון, מסצ'וסטס. כדי לרצות את אשתו, הצטרף לכנסייה האפיסקופלית. לזוג נולדו שלושה ילדים.
מ-1858 התגוררו בני הזוג בלונדון, שם הפך לפרופסור בשנת 1863, ולאחר מכן היה מנהל באקדמיה המלכותית למוזיקה. בשנת 1876 ייסד את מקהלת באך, שאותה הוביל עד 1886. גולדשמידט ערך כמה פעמים את הפסטיבלים המפורסמים של הריין התחתון בדיסלדורף.
לאחר מות אשתו בשנת 1887, פרסם את הביוגרפיה שלה. גולדשמידט נפטר בלונדון בשנת 1907, בגיל 77.
כריסטופר טיי
כריסטופר טיי (באנגלית: Christopher Tye; סביבות 1505 - סביבות 1572) היה מלחין ונגן עוגב אנגלי, שלמד באוניברסיטת קיימברידג' ובשנת 1545 היה לדוקטור למוזיקה הן בקיימברידג' והן באוקספורד.
חייו
טיי היה מדריך המקהלה של קתדרלת אילי מסביבות שנת 1543 ומשנת 1559 כיהן גם כנגן עוגב במקום. דף השער של "מעשי השליחים" מאת טיי (לונדון 1553) מתאר אותו כ"אחד מאצילי הקאפלה המכובדת ביותר של הוד מעלתו", וייתכן שהיה המורה למוזיקה של המלך אדוארד השישי, שתואר כמי שציטט את אביו, הנרי השמיני שאמר, כי לאנגליה יש רק אל אחד, אמת אחת ודוקטור אחד לאמנות המוזיקה, הלא הוא דוקטור טיי, הנערץ על שליטתו בהרמוניה של המוזיקה.
טיי נשאר באלי בתקופת שלטונה של המלכה הקתולית מרי, על אף העדפתו הברורה לפרוטסטנטיות. ב-1560 או 1561 התפטר ממשרתו באלי, שם החליף אותו בתפקידו רוברט וייט (שאף נשא לאישה את בתו), התקדש לכנסייה והיה לרקטור של דודינגטון אשר במחוז קיימברידג'. הוא מת ב-1572 או 1573, עדיין פעיל כנראה בתקופת שלטונה של אליזבת, כדברי אנתוני ווד:
המוזיקה של טיי לכנסייה הקתולית כוללת מזמורי תפילה ומיסות - ידועה בעיקר מיסה המבוססת על השיר "רוח המערב" (המהווה בסיס גם למיסות מאת ג'ון טאוורנר וג'ון שפארד). עוד חיבר יצירות באנגלית לכנסייה האנגליקנית, בהן מוזיקה לטקסי תפילה ומזמורים, ויצירות להרכבי ויולים.
בזאריה
בזאריה (בערבית: بزّاريا) הוא כפר פלסטיני במרכז השומרון, 13.3 ק"מ צפונית מערבית לשכם, בנקודה הצפונית ביותר של נפת שכם. הוא ממוקם בעמק, בגובה של 460 מטר מעל פני הים. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית בזאריה מנתה מעל 2,252 תושבים בשנת 2007.
בזאריה ממוקם על הר אילן, שפסגתו היא בגובה של 588 מטר מעל פני הים. הגובה הממוצע של הכפר הוא 450 מטר מעל פני הים. החלק הישן של הכפר מורכב משני דונמים שברובם בתים חרבים חלקית, עם כמה בתים מודרניים יותר. היישובים הקרובים ביותר הם רמין מדרום, בורקה מדרום-מזרח, סילת א-ד'אהר מצפון-מזרח, אל-עטרה מצפון, כפר רמאן מצפון-מערב, וענבתא ממערב.
היסטוריה
ב-1838 ציין אדוארד רובינסון את בזאריה במסעותיו באזור, ושייך אותו לאזור המנהלי של ואדי א-שאיר, ממערב לשכם. ב-1870 ציין ויקטור גרן כי בזאריה הוא כפר של כמאה תושבים, מוקף במספר גנים נטועים ברימון ותאנה. ב-1882 תיאר סקר ארץ-ישראל המערבית בזאריה כ"ביצה קטנה" על קרקע מוגבהת, עם מעיינות במזרחה.
בשנת 1945 הייתה האוכלוסייה 320 נפש, כולם מוסלמים, כשברשותם היו 4,278 דונם אדמה. מתוך קרקעות אלו 357 דונם היו של מטעים ואדמות השקיה, 1,393 שימשו לגידולי דגנים, ואילו 52 דונם היו שטח בנוי.
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכמי שביתת הנשק של 1949, הייתה בזאריה תחת שליטה ירדנית. במפקד הירדני של 1961 נמצאו 530 תושבים.
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, בזאריה נמצאת תחת שליטה ישראלית. 91% מאדמות הכפר מוגדרות כשטח A, ואילו 9% הנותרים מוגדרות כשטח B.
ב-1997 מנתה בזאריה 1,606 נפש, כשמתוכם 7.3% היו פליטים פלסטינים וצאצאיהם. המשפחות העיקריות בכפר הן חוסיין, סלים, חמאד, נאסר, ועודה.
ארמנית
שפות ארמניות הן שתי שפות שמוצאן מהתפלגות השפה הארמנית: לאחר רצח העם הארמני הייתה הארמנית המערבית בשימוש על ידי התפוצות הארמניות בלבד.
היסטוריה
ארמנית היא שפה הודו-אירופית ומדוברת רק באזור הקווקז ובתפוצות הארמניות בעולם. שפה זו היא שלוחה בפני עצמה במשפחת השפות ההודו-אירופיות ואינה משתייכת לאף קבוצה במשפחה זו. יש המשײכים את השפה הפריגית ממשפחת השפות הפריגיות שכבר נכחדה ויש שאף מוצאים קשר בין היוונית לארמנית. כמו כן ישנן מילים רבות בשפה הארמנית השאולות מפרסית וכן השפעת השפות הקווקזיות אשר מדוברות על ידי העמים הגרים בצמוד לארמניה.
מלחמת הירושה האוסטרית
מלחמת הירושה האוסטרית (בגרמנית: Österreichischer Erbfolgekrieg) היא מלחמה שהתרחשה בין השנים 1740–1748 בין אוסטריה ופרוסיה, לאחר שמלך פרוסיה, פרידריך השני, כבש את שלזיה מידי אוסטריה במחאה על כך שמריה תרזה ירשה את אביה משושלת הבסבורג בתור קיסרית האימפריה הרומית הקדושה בטענה שלא ייתכן שאישה תירש את הקיסרות, והוא צריך להיות היורש. מריה תרזה, כאשה, נחשבה לחלשה, ולכן עוד כמה נסיכים (כמו קרל אלברכט, הנסיך הבוחר מבוואריה) טענו גם הם לירושת האימפריה.
במלחמה היו מעורבים כמעט כל הצבאות באירופה. בנות בריתה של פרוסיה היו צרפת, ספרד ובוואריה, בעוד שבנות בריתה של אוסטריה היו בריטניה והולנד, אויבותיה המסורתיות של צרפת, וגם סקסוניה וסרדיניה. המלחמה התפשטה גם מחוץ לאירופה והרחק ממנה, והגיעה עד למאבקים בין בריטניה וצרפת על שליטה במושבות ברחבי העולם.
המלחמה הסתיימה בהסכם אקס לה שאפל בשנת 1748. שלזיה נשארה בידי פרוסיה, ואוסטריה מסרה כמה דוכסויות בצפון איטליה לאויבתה, ספרד, ולבעלת בריתה, סרדיניה, ובריטניה קיבלה שטחים רבים מידי צרפת ברחבי העולם.
רקע
הסנקציה הפרגמטית של 1713 הבטיחה את ירושת בית הבסבורג, בכך שאפשרה אף לנשים לרשת, והיא אושרה על ידי הנחלות ההבסבורגיות השונות, הדיאטה הקיסרית, ספרד, רוסיה, פרוסיה, בריטניה וצרפת. עם זאת, כאשר נולדה בתו של קרל - מריה תרזה בשנת 1717, נישל קרל מהירושה את שתי אחייניותיו מריה יוזפה ומריה אמליה, שהיו נשואות בהתאמה לשליטי בוואריה וסקסוניה, ובעקבות כך הם סירבו להחלטת הדיאט הקיסרי. בנוסף, למרות הסכמה פומבית לסנקציה הפרגמטית שניתנה בשנת 1735, חתמה צרפת על הסכם סודי עם בוואריה בשנת 1738, והבטיחה לתמוך ב"טענות הצודקות" של קרל אלברכט, הנסיך הבוחר מבוואריה.
קרל תמך בטענת פרידריך אוגוסט השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה לכס הפולני במלחמת הירושה הפולנית, ואחר כך תמך ברוסיה, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית, בין השנים 1735–1739. ההפסדים בלוחמים, כסף וטריטוריה בשתי מלחמות בעלות ערך אסטרטגי נמוך אלו, החלישו את אוסטריה בדיוק בזמן הלא נכון, ואילו קרל גם לא הכין את מריה תרזה לתפקידה החדש, ולא שיתף אותה בכל תפקיד בממשלה. דיפלומטים רבים ומדינאים היו ספקנים בכך שאוסטריה תוכל לשרוד את התחרות הצפויה שתיווצר בעקבות מותו של קרל, מה שאירע לבסוף באוקטובר 1740.
סקירה צבאית ואסטרטגיות
ניתן לחלק את המלחמה לשלוש מערכות שונות אך קשורות; הראשונה, מערכה לשליטה על שלזיה בין פרוסיה ואוסטריה. השנייה, מערכה שבה צרפת התכוונה להחליש את אוסטריה בגרמניה, ואילו ספרד ביקשה לכבוש מחדש שטחים באיטליה שאבדו לאחר מלחמת הירושה הספרדית; השלישית הייתה מערכה של בריטניה נגד צרפת כחלק מתחרות עולמית גוברת על העליונות האימפריאלית. בסופו של דבר, הכיבוש הצרפתי של ארצות השפלה האוסטריות נתן להם דומיננטיות ברורה על הקרקע, בעוד הניצחונות הימיים של בריטניה הפכה אותה לדומיננטית יותר בים.
במשך רוב המאה ה-18 נהגה צרפת במלחמותיה באותו אופן: היא הותירה את מושבותיה להגן על עצמן, והייתה מציעה רק סיוע מינימלי (על ידי שליחת רק מספר מצומצם של חיילים או חיילים חסרי ניסיון), מתוך הבנה שבלחימה למען המושבות היא עלולה להפסיד בכל מקרה. האסטרטגיה הזאת נכשלה במידה מסוימת לגבי צרפת: הגאוגרפיה, בצירוף העליונות של הצי הבריטי, הקשתה על הצי הצרפתי לספק אספקה משמעותית ותמיכה למושבות הצרפתיות. כמו כן, כמה גבולות ארץ ארוכים הפכו את הצבאות המקומיים לנחוצים עבור שליטי צרפת. בהתחשב בצרכים צבאיים אלה, הממשלה הצרפתית, באופן לא מפתיע, ביססה את האסטרטגיה שלה באופן גורף על הצבא באירופה: היא תשמור את רוב צבאה ביבשת אירופה, בתקווה שכוח כזה ינצח קרוב יותר לבית. בתום מלחמת הירושה האוסטרית החזירה צרפת את כיבושיה האירופיים, תוך שהיא מקבלת בחזרה את נחלותיה האבודות מחוץ לצרפת, כמו לואיסבורג, ושיקמה במידה רבה את המצב הקיים בכל הנוגע לצרפת.
הבריטים - על ידי נטייה כמו גם מסיבות פרגמטיות - נמנעו מהתחייבות בקנה מידה גדול של חיילים ביבשת. הם ביקשו לקזז את החסרון שנוצר באירופה על ידי הסתמכות על מעצמה יבשתית אחת או יותר, שהאינטרסים שלהם היו מנוגדים לאלה של אויביהם, בעיקר צרפת. במלחמת הירושה האוסטרית חברו הבריטים לאוסטריה; עד מלחמת שבע השנים, הם היו בעלי ברית עם האויב שלה, פרוסיה. בניגוד בולט לצרפת, בריטניה חתרה לנצל באופן פעיל את המלחמה במושבות לאחר שהשתלבה במלחמה, תוך ניצול כוחה הימי. הבריטים נקטו אסטרטגיה כפולה של הסגר ימי והפגזת נמלי האויב, ואף ניצלו את יכולתם להעביר את הכוחות בים עד קצה גבול היכולת. הם הטרידו את ספינות האויב ופגעו במאחזים של האויב, תוך שימוש ממושך במתנחלים מן המושבות הבריטיות הסמוכות. תוכנית זו עבדה טוב יותר בצפון אמריקה מאשר באירופה, אבל הכינה את הבמה למלחמת שבע השנים.
שלזיה (1740)
פרוסיה בשנת 1740 הייתה מעצמה מתפתחת, מדינה קטנה אך מאורגנת היטב, שמלכה החדש, פרידריך השני, רצה לאחד את הנחלות המפוזרות והמפוצלות של הכתר שלו על ידי סיפוח שטחים ביניהם, ובכך ליצור מדינה מאוחדת ורצופה. פרידריך היה בן 28 כשעלה לכס המלוכה ב-31 במאי 1740 לאחר מות אביו, פרידריך וילהלם הראשון. אף על פי שפרוסיה ואוסטריה היו בעלות ברית במלחמת הירושה הפולנית (1733-1738), שהסתיימה רק שנתיים קודם לכן, האינטרסים של שתי המדינות השתנו כאשר קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, מת ב-20 באוקטובר 1740. פרידריך ואביו לא חיבבו את אוסטריה ואת זלזוליה השונים כלפי פרוסיה (כמו להציע להם את דוכסויות יוליך וברג בתמורה לברית, רק כדי להתכחש לזאת אחר כך).
תוך שהוא דחה את הסנקציה הפרגמטית של 1713, פלש פרידריך לשלזיה ב-16 בדצמבר 1740. כדי לתמוך בפלישתו, השתמש פרידריך בפרשנות מפוקפקת של הסכם (1537) בין בית הוהנצולרן לבין שליטי בז'ג מבית פיאסט כאמתלה. מה שפרידריך חשש באמת היה שנסיכים אחרים באירופה התכוננו לנצל את מאבק הירושה לרכוש את נחלות בית הבסבורג לעצמם ו / או להפחית את כוחה של האימפריה הרומית הקדושה. בפרט, פרידריך חשש שאוגוסט השלישי, מלך פולין, התכונן לתפוס את שלזיה בעצמו כדי לאחד את סקסוניה ופולין.
חוויית הלחימה האחרונה של הצבא הפרוסי הייתה השתתפותם במלחמת הירושה הפולנית (מערכת הריין 1733–1735), שבה נמנעו הפרוסים מן הקרב. איש בבית-המלוכה ההבסבורגי לא סמך על מניעי הכוח העולה החדש של פרוסיה, ולפיכך, הקיסר הרומי הקדוש לא קרא לפרוסים, שהיו ווסלים [מפוקפקים] של האימפריה הרומית הקדושה, לתמיכה באימפריה. לפיכך, לצבא הפרוסי היה מוניטין בלתי-נלאה ונחשב לאחד הצבאות הקלים של האימפריה הרומית הקדושה. מוניטין זה נסמך על צבא קבע של 80,000 חיילים, שהיוו 4% מתוך 2.2 מיליון תושבי פרוסיה. כך היה הצבא הפרוסי לא פרופורציונלי לגודל המדינה שהגן עליה. לשם השוואה, באימפריה האוסטרית היו 16 מיליון אזרחים, אך הצבא היה רק מחצית מגודל הצבא הפרוסי בגלל מגבלות כלכליות. כך, בהגנה על השטח העצום של האימפריה האוסטרית, היה צבא קטן זה יותר כ"מסננת" מאשר מגן מפני פלישה זרה.
יתר על כן, הצבא הפרוסי היה מאומן טוב יותר מאשר צבאות אחרים באירופה ובראשו עמדו קצינים מעולים. המלך פרידריך וילהלם הראשון ו"הגאון המנחה של הצבא הפרוסי", לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו או "דסאואר הזקן", הביא את הצבא הפרוסי לשלמות שלא הייתה ידועה באירופה; הם לא היו יריבים במשמעת, בדייקנות ובקצב האש. יתר על כן, בעוד שהאוסטרים נאלצו להמתין לגיוס כדי להשלים את כוחות השדה, גדשו גדודי פרוסיה מיד את שדה המערכה. עם הצבא הזה זה לא היה מפתיע כי פרידריך הצליח להתגבר על שלזיה. עם זאת, פרידריך ביקש עוד יתרונות במלחמה שהוא תכנן. לפיכך, היה לו שר החוץ שלו - היינריך פון פודווילס - ניהל משא ומתן חשאי על הסכם עם צרפת, כדי להעמיד את אוסטריה במלחמה בשתי חזיתות. כך תוכל פרוסיה לתקוף את האוסטרים במזרח, בעוד צרפת תתקוף את אוסטריה ממערב. ההסכם עם צרפת נחתם באפריל 1739.
בתחילת דצמבר הנהיג פרידריך את צבאו לאורך נהר אודר וב-16 בדצמבר, ללא הכרזת מלחמה רשמית, פלשו הפרוסים לשלזיה. במשך רוב המאה הקודמת, רוכזו המשאבים הצבאיים של אוסטריה בהונגריה ובאיטליה, נגד האיומים של העות'מאנים והספרדים בהתאמה, תוך הזנחת אזורים אחרים פגיעים פחות. כתוצאה מכך, לאוסטרים היו פחות מ-3,000 חיילים זמינים להגנה על שלזיה, ואף על פי שהכוח הוגדל ל-7,000 זמן קצר לפני ההתקפה הפרוסית, הם יכלו להחזיק רק את מבצרי גלוגאו, ברסלאו ובז'ג, תוך ויתור על שאר המחוז, והם נסוגו למוראביה, ובשלב זה נכנסו שני הצדדים למחנות החורף. פרוסיה שלטה עתה ברוב המחוז העשיר ביותר באימפריה ההבסבורגית (המיסים השלזיים סיפקו 10% מכלל ההכנסות הקיסריות), עם אוכלוסייה של למעלה ממיליון איש, המרכז המסחרי הגדול של ברסלאו ותעשיות כרייה, אריגה וצביעה גדולות. פרידריך קיווה להימנע ממלחמה ארוכה על ידי לכידה במהירות את כל שלזיה, והעמדת מריה תרזה בפני עובדה מוגמרת, בתמורה לכך שפרוסיה תסכים להשארת השטחים הגרמניים האחרים של בית הבסבורג; אולם, שימור אוסטריה על מבצריה בדרום שלזיה וכישלון המאמצים הדיפלומטיים הפרוסיים לשכנע כוחות כמו בריטניה ורוסיה להסכים לכיבושיו, פירושו שלא ניתן היה להשיג ניצחון מהיר.
בעלות הברית בבוהמיה (1741)
בתחילת השנה חצה צבא אוסטרי חדש בפיקודו של גנרל וילהלם ריינהרד פון נייפרג את הנייסה וצעד לעבר בז'ג, תוך שהוא מאיים לחתוך את הפרוסים. ב-10 באפריל הכה צבאו של פרידריך את האוסטרים על השדות המושלגים ליד מולביץ. זו הייתה הפעם הראשונה שפרידריך הוביל כוחות לקרב. הניצחון שהשיג פרידריך בקרב מולביץ היה חוויה לימודית למלך הצעיר, שיצא מן השדה ממש לפני שהכוחות שלו הביסו את האוסטרים; הן הטקטיקה שלו והן חיל הפרשים שלו היו מגושמים למדי, והניצחון הושג רק בגלל המשמעת של חיל הרגלים הפרוסי ומפקדם הוותיק, פילדמרשל קורט פון שוורין.
פרידריך השיג ברית עם הצרפתים נגד האוסטרים, וחתם על חוזה ברסלאו ב-5 ביוני. לפיכך ב-15 באוגוסט החלו הצרפתים לחצות את הריין והצטרפו לכוחות נסיכות הבוחר מבוואריה על הדנובה והתקדמו לעבר וינה. הכוחות המשולבים של הצרפתים והבווארים כבשו את העיר לינץ האוסטרית ב-14 בספטמבר. אולם בשלב זה השתנתה לפתע המטרה, ולאחר מספר רב של צעדות, התקדמו בעלות הברית האנטי-אוסטרים, בשלושה גופים נפרדים, לעבר פראג. הצבא הצרפתי עבר דרך אמברג ופלזן, הכוח הבווארי צעד על בודווייס, והסקסונים (שהצטרפו עכשיו לבעלות הברית נגד אוסטריה פלשו לבוהמיה ליד עמק האלבה. האוסטרים יכלו בהתחלה להציג התנגדות קטנה, אך עד מהרה התנגש כוח ניכר בטאבור בין הדנובה לבין בעלות הברית, והחיילים האוסטרים, כולל נייפרג, הועברו במהרה משלזיה בחזרה למערב כדי להגן על בירת אוסטריה, וינה, מפני הצרפתים.
עם פחות חיילים אוסטריים בשלזיה לפרידריך היה עכשיו קל יותר. המבצרים הנותרים בשלזיה נלקחו על ידי הפרוסים. לפני שעזב את שלזיה, הגנרל האוסטרי נייפרג עשה הסכם מוזר עם פרידריך, הסכם קליין-שנלנדורף (9 באוקטובר 1741). בהסכם זה נכנעה המצודה בנייסה אחרי מצור מדומה, והפרוסים הסכימו לתת לאוסטרים לעזוב ללא פגע ואת שחרור הצבא של נייפרג לשירות במקום אחר. עם זאת בהונגריה, בשנת 1741, התגברה ההתלהבות מהמשיכה האישית, של מריה תרזה, והם התגייסו בהמוניהם, דבר אשר סיפק לצבא הסדיר כוח רב ערך של 60,000 חיילים קלים יותר. צבא חדש נאסף תחת פלדמרשל לודוויג קבהנהילר בווינה, והאוסטרים תכננו מסע חורף התקפי נגד הכוחות הפרנקו-בוואריים בבוהמיה והצבא הבווארי הקטן שנשאר על הדנובה כדי להגן על נסיכות הבוחר.
בינתיים, מוריס דה סאקס וכוח צרפתי קטן, הסתערו על פראג ב-26 בנובמבר 1741. פרנץ שטפן, בעלה של מריה תרזה, שפיקד על האוסטרים בבוהמיה, נע לאט מדי כדי להציל את המבצרים. הנסיך הבוחר מבוואריה, שנטל את התואר ארכידוכס אוסטריה, הוכתר למלך בוהמיה (9 בדצמבר 1741) ונבחר לכס המלוכה הקיסרי כקרל השביעי (24 בינואר 1742), אך לא נעשו כל פעולות אקטיביות.
בבוהמיה היו במהלך דצמבר רק התכתשויות. על הדנובה, קבהנהילר, הגנרל הטוב ביותר בשירות האוסטרי, התקדם ב-27 בדצמבר לעבר בעלי הברית, כיתר אותם בלינץ, ולחץ על בוואריה. מינכן עצמה נכנעה לאוסטרים ביום ההכתרה של קרל השביעי.
בתום המערכה הראשונה של המלחמה הזאת, הצרפתים, תחת מרשל דוכס דה ברוי הזקן, שמרו על דריסת רגל מסוכנת במרכז בוהמיה, תוך שהם מאוימים על ידי הצבא הראשי של האוסטרים, וקבנהילר היה בבוואריה ללא התנגדות. פרידריך ארגן שביתת-נשק חשאית עם אוסטריה, וכך נשאר לא פעיל בשלזיה.
מערכות 1742
פרידריך קיווה שהפסקת האש תבטיח את שלזיה בידיו, שעליה הוא נלחם בלבד. אף-על-פי שהיה בברית עם הצרפתים, לא היה לו כל רצון לראות בהם את הכוח הדומיננטי בגרמניה באמצעות חורבן אוסטריה. לצרפתים מצדם היו שאיפות לחלק את רוב שטחי בית הבסבורג ביניהם, פרוסיה, בוואריה וסקסוניה. אבל עם הצלחתו של קבהנהילר וההתלהבות הנלהבת של הונגריה, התגברה התנגדותה של מריה תרזה, והיא גילתה את הוראות ההפוגה, כדי לסכסך את פרידריך עם בעלי בריתו, ובעקבות כך המלחמה התחדשה. פרידריך לא נח על זרי הדפנה. במערכת הקיץ המיוחדת של 1741 הוא מצא זמן להתחיל את הארגון מחדש של הפרשים שלו. אימוני הפרשים הפרוסיים הוזנחו על ידי אביו של פרידריך - המלך פרידריך וילהלם הראשון, מן הסתם משום שהוא עצמו היה חייל רגלי, גם האימון של חיל הפרשים התעלם מן "הדסאואר הזקן" שהיה הגאון האמיתי מאחורי הצבא הפרוסי. פרידריך התאכזב מביצוע חיל הפרשים שלו בקרב מולביץ. עם זאת, כתוצאה מהכשרתו של פרידריך בקיץ 1741 שיפר חיל הפרשים הפרוסי את כוחו, ומילא תפקיד הרבה יותר חשוב בקרבות הבאים של מלחמת שלזיה הראשונה.
הקיסר הבווארי קרל השביעי, ששטחיו נכבשו על ידי האוסטרים, ביקש ממנו ליצור הסחה על ידי פלישה למוראביה. ולפיכך בדצמבר 1741 חצה הגנרל הפרוסי, קורט כריסטוף גראף פון שוורין, את הגבול ותפס את אולומוץ, ובנוסף הטיל מצור על גלאץ, והצבא הפרוסי התרכז באולמוץ בינואר 1742. תוכנית משולבת של פעולות נעשתה על ידי הצרפתים, הסקסונים והפרוסים להצלת לינץ, אבל לינץ נפלה במהרה. דה ברוי על הוולטאבה נחלש בשל עזיבתם של הבווארים כדי להתנגד לקבהנהילר, והסקסונים כדי להצטרף לכוחות פרידריך, ולכן לא היה במצב שבו היה יכול לצאת להתקפה, וכוחות גדולים תחת פיקודו של קרל אלכסנדר, נסיך לורן נחו בחזיתו מבודווייס עד ייהלבה (איגלאו). פרידריך יצא עם כוחותיו לעבר איגלאו, ובדרכו הטיל מצור על ברנו, אולם כיוון ההתקדמות השתנה, ובמקום לנוע נגד הנסיך קרל, דחף פרידריך דרומה לעבר זנוימו ומיקולוב. המערכים הקיצוניים של הפרוסים הופיעו לפני וינה, אולם התקדמותו של פרידריך הייתה רק פשיטה, והנסיך קרל, שהשאיר מסך של חיילים לפני דה ברוי, צעד כדי לנתק את הפרוסים משלזיה, בעוד ההיטרים ההונגריים זרמו לתוך שלזיה העילית דרך מעבר יבלונקוב. הסקסונים, מבולבלים ומרוחקים, צעדו עד מהרה אל ארצם, ופרידריך עם כוחותיו הפרוסים הובס בסויטאבי וליטומשל על יד קוטנה הורה שבבוהמיה, שם היה בקשר עם ברוי מצד אחד ועם שלזיה מאידך גיסא. לא ננקטה שום הגנה על אולמוץ, והגיס הפרוסי הקטן שנותר במוראביה צעד בחזרה לעבר שלזיה העילית.
הנסיך קרל שצעד לעבר ייהלבה וטויטש (דויטש) ברוד על קוטנה הורה על מרדף אחר פרידריך. ב-17 במאי 1742 הסתובב פרידריך ופנה לעבר הכוחות האוסטרים שרדפו אחריו. הוא נלחם באוסטרים במה שנודע כקרב חוטוזיץ. לאחר מאבק קשה זכה פרידריך לניצחון פרוסי גדול, שהושג על ידי ארגון מחדש של פרשים מאומנים, והוא פיצה על הכישלונות הקודמים שלהם. התנהגות הפרשים נתנה סיכוי רציני לתהילתם העתידית, לא רק על ידי הלחימה בשדה הקרב, אלא על ידי רדיפתם הנמרצת של האוסטרים המובסים.
מערכת 1743
שנת 1743 נפתחה בצורה איומה לכוחות הקיסר הרומי הקדוש החדש, קרל השביעי. הצבאות הצרפתים והבוואריים לא פעלו היטב יחד, ומרשל דה ברוי הועמד בראש צבא בעלות הברית בבוואריה, מה שיצר מתח בין דה ברוי לבין המפקדים הבווארים. דה ברוגי התווכח בגלוי עם הפלדמרשל הבווארי, פרידריך היינריך פון זקנדורף. לא הייתה שום התנגדות קשורה לכוח המתכנס של צבאו של הנסיך קרל לאורך הדנובה, קבנהילר מזלצבורג לכיוון דרום בוואריה, והנסיך לובקוביץ מבוהמיה לעבר הנאאב. הבווארים, תחת פיקודו של הרוזן מינוצי, סבלו תבוסה חמור בעיר זימבאך ליד בראונאו ב-9 במאי 1743 בידי הנסיך קרל מלורן.
כעת ירד צבא אנגלי, בפיקודו של המלך ג'ורג' השני, במורד נהר המיין לכפר הנאו. צבא זה הוקם באזור הריין התחתון, עם נסיגת הצבא הצרפתי (וסטפליאני) בפיקודו של המרקיז דה מיילבואה. צבא בעלות-הברית קיבל את הכינוי "הצבא הפרגמטי", משום שהוא נבע מקונפדרציה של מדינות שתמכו בסנקציה הפרגמטית של 1713, מה שהפך את מריה תרזה ליורשת הבלעדית של שטחי ההבסבורגים. הצבא הפרגמטי התקדם דרומה במעלה המיין לעבר נקאר, הארץ לפני נסיגה זו בקיץ 1743. צבא צרפתי, תחת מרשל נואיי, נאסף על הריין התיכון כדי להתמודד עם הכוח החדש הזה. מרשל נואיי ציפה נכונה כי בהתחשב בבעיות הניצבות בפני הצבא הפרגמטי, יביא ג'ורג' השני את כל הצבא הפרגמטי בחזרה למיינץ. מרשל נואיי תכנן להניח מלכודת לצבא הפרגמטי ולהביס אותו. עם זאת, בעל בריתו של מרשל נואיי, מרשל דה ברוי, היה כעת בנסיגה מלאה. מקומות חזקים של בוואריה נכנעו בזה אחר זה לנסיך קרל. אבל הצבא הצרפתי של מרשל נואיי עדיין היה נחוש בדעתו להשיג ניצחון, בעוד צבא הפרנקו-בווארי בפיקודו של דה ברוי נסוג לעבר צרפת. בקרב דטינגן ניסה נואיי לתמרן תמרון נועז על מנת לאגף את הצבא הבריטי, אך פקודו, הדוכס דה גרמונט, תקף את הצבא הפרגמטי ללא שקיבל פקודה על כך, והובס תוך שהוא סופג אבדות כבדות.
פרידריך השני, מלך פרוסיה נבהל מן התבוסה בדטינגן. פרידריך ראה שהוא עומד בפני קואליציה של יריבים פוטנציאליים, ובהם אוסטריה, בריטניה ורוסיה. עם זאת, תוך זמן קצר הבין פרידריך כי הקואליציה נגדו לא הייתה חזקה כפי שהופיעה לראשונה. האוסטרים והבריטים לא ידעו לנצל את ניצחונם בדטינגן. מרשל נואיי נהדף כמעט עד הריין על ידי המלך ג'ורג'. הצבא הצרפתי ובווארי כבר היה לחלוטין במנוסה, והיה במצב של סכנת השמדה בין אשפנבורג והנאו בתוך העמק שנוצר על ידי גבעות שפסארט והנהר. אולם הצבא הפרגמטי לא מיהר לרדוף לאחר ההתקפה. לפיכך, למרשל נואיי היה זמן לחסום את המיצר ואת הגבעות מסביב. בשלב זה נאלצו כוחות בעלות-הברית לפלס את דרכם בין השורות הצרפתיות והבוואריות. ובכל זאת, בגלל ההפסדים הכבדים שנגרמו לצרפתים, קרב דטינגן והמרדף אחריו נחשבים לניצחון משמעותי של הנשק האנגלו-אוסטרי-האנוברי.
הקואליציה נגד פרידריך נחלשה לפתע כאשר בית המלוכה בסנקט פטרבורג גילה מזימה להדיח את הצארינה יליזבטה, ולהחזיר את הילד איוואן השישי כצאר, עם אמו הדוכסית הגדולה אנה לאופולדובנה שתשמש לו כעוצרת. העניינים היו הרבה יותר גרועים עבור בעלות הברית נגד פרידריך כאשר שליח אוסטרי אנטוניוטו בוטה אדורנו נמצא מעורב באופן אינטימי במזימה. ואכן, העלילה נודעה בשם "קונספציית בוטה". ההפיכה חזרה לפגוע לא רק נגד אוסטריה, אלא גם נגד בתי המלוכה הסקסוניים והבריטיים. אדישותו הראשונית של פרידריך לאמנה עם רוסיה השתנתה עתה להתלהבות, נוכח התוצאות של הקונספירציה של בוטה.