cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוקטור ז'יוואגו (סרט)
רקע
סרטו של דייוויד לין נוצר ממספר סיבות. הרומן של פסטרנק זכה להצלחה בינלאומית, והמפיק קרלו פונטי היה מעוניין בעיבוד הסיפור לקולנוע כדי שישמש בין היתר לקידומה המקצועי של אשתו, סופיה לורן. לין, שנחל הצלחה אדירה עם הסרט לורנס איש ערב, ביקש לביים סרט אינטימי ורומנטי יותר, כדי לאזן את עבודתו בסרט הפעולה שזה עתה סיים עליו את עבודתו. אחד השחקנים הראשונים שהוחתמו על חוזה הופעה בסרט היה עומר שריף, אשר שיחק בתפקיד שריף עלי, יד ימינו של לורנס איש ערב. שריף אהב את הסיפור, וכאשר שמע שלין הוא הבמאי לעיבוד הקולנועי, הוא ביקש לשחק בסרט בתפקיד פאשה. שריף הופתע כאשר לין הציע שישחק בתפקיד ז'יוואגו. פיטר או'טול, שהיה הבחירה הראשונה של לין לתפקיד הראשי, סירב להצעה. לתפקיד הראשי נשקלו גם השחקנים מקס פון סידוב ופול ניומן. מייקל קיין מספר בספרו האוטוביוגרפי כי גם הוא התבקש לקרוא את התסריט לסרט, אולם הוא שהציע כי עומר שריף ישחק את התפקיד הראשי. רוד שטייגר נבחר לתפקיד קומרובסקי לאחר שמרלון ברנדו וג'יימס מייסון סירבו לתפקיד. מועמדותה של אודרי הפבורן נשקלה לתפקיד טוניה, בעוד רוברט בולט הציע כי אלברט פיני ישחק את פאשה. לין הצליח לשכנע את פונטי כי סופיה לורן אינה מתאימה לתפקיד לארה, וטען שהיא גבוהה מדי. לבסוף נבחרה ג'ולי כריסטי לתפקיד, לאחר המלצה של ג'ון פורד שביים את הסרט קסידי הצעיר בהשתתפותה.
מכיוון שהספר נאסר להפצה בברית המועצות, עיקר העבודה על הסרט נעשתה בספרד במשך עשרה חודשים, וכל תפאורת העיר מוסקבה נבנה מן היסוד מחוץ לעיר מדריד. קטעי הסרט העוסקים בשירותם של ז'יוואגו ולארה במלחמת העולם הראשונה צולמו בסוריה, כך גם אחוזת ואריקינו. חלק מקטעי הסרט בחורף, בעיקר מראות נוף והימלטות יורי מן הפרטיזנים, צולמו בפינלנד. מראות חורף של המשפחה בדרכה ליוריאטין צולמו בקנדה.
"ארמון הקרח" בואריקינו צולם אף הוא בספרד, כמו גם הסתערות הפרטיזנים על האגם הקפוא. לוח פלדה הושם על קרקעית ואדי, ושלג מלאכותי (בעיקר גרגרי שיש) פוזר ממעל. רוב קטעי החורף בסרט צולמו בטמפרטורות גבוהות, לעיתים אף 30 מעלות.
הבדלים בין הסרט לספר
עלילת הסרט דוקטור ז'יוואגו נאמנה לרומן רק באופן כללי. העלילה הבסיסית זהה, והסיפור המסופר בסרט סוטה רק לעיתים רחוקות מן הרומן של פסטרנק. אולם, רבות מעלילות המשנה - במיוחד אלה הנוגעות להיבטים ההיסטוריים/מדיניים של הרומן - קוצצו מן הסרט, או נסקרו ברפרוף. כמעט מחצית מן הדמויות שבספר לא מופיעות בסרט, בעוד שאחרות נוטלות חלק קטן בהרבה (באופן מיוחד אנה גרומקו, פאשה, וליבריוס). דמויות אחרות נוצרו כאמלגם של מספר דמויות בספר שאינן מופיעות בסרט (במיוחד קוריל, העריק הבולשוויקי, קומיסר רזין, ופטיה שומר היערות). מבקרים רבים מתחו ביקורת על התסריט שהפחית את תיאור מלחמת העולם הראשונה לחמש דקות בלבד מפי המספר, ובאותה דרך טיפל התסריט בשירותו של ז'יוואגו בפרטיזנים, תיאור המתפרס על פני כשבעה עמודים בספר.
ההשתלשלות בסרט המתרחשת בזמן הווה, עשרות שנים לאחר האירועים העיקריים בעלילת הסרט, בה יבגרף מופיע בתפקיד המספר לנערה ולמעשה לצופים בסרט, נוספה לתסריט כאמצעי לקידום העלילה. עומר שריף התבדח לאחר עשיית הסרט כי אמצעי זה נוסף כדי להבטיח לצופים כי יורי ולארה נפגשים לבסוף, אף על פי שהצופים יאלצו להמתין כשעתיים עד שהדבר מתרחש בעלילה.
עלילת הסרט אף משמיטה אירועים משמעותיים בחיי דוקטור ז'יוואגו לאחר שנפרד מלארה, כאשר הוא שב למוסקבה, נוטש את מקצוע הרפואה, מתמקד בכתיבה, מפתח יחסים רומנטיים עם אישה שלישית (מרינה) שהיא אם לשתי בנותיו, בעוד חייו מתדרדרים והוא מוצא עצמו חסר כל. בסרט, התקף הלב של ז'יוואגו בטראם מתרחש לאחר שהוא רואה את לארה, ברומן זוהי האחות השווייצרית המבוגרת שלה הצועדת במדרכה.
התגובות לסרט
הסרט הופיע בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 1966.
אף שזכה בהצלחה קופתית גדולה, דוקטור ז'יוואגו קיבל ביקורות נוקבות, במיוחד נמתחה ביקורת על אורך הסרט ועל האופן שבו תוארו בו היחסים הרומנטיים בין ז'יוואגו ללארה. הגרסה הראשונית שהוקרנה למבקרים הייתה באורך 220 דקות, ולאחר הביקורת על אורך הסרט וקצב האירועים האיטי, לין קיצץ 17 דקות מן הסרט בטרם שוחרר לבתי הקולנוע. הקטעים שקוצצו אבדו ולא נמצאו עד היום. לין נפגע באופן אישי מן הביקורות על הסרט, וטען באותה עת כי לא יביים סרט נוסף בחייו. אולם, מבקרים רבים גם הגנו על הסרט, וההצלחה המסחרית הרבה שהסרט זכה לה איפשרו ללין להמשיך ולביים. בשנת 1970 ביים את "בתו של ריאן", ובשנת 1984 את "המעבר להודו".
הסרט הותיר חותם משמעותי בתרבות העממית ובאופנה, ונותר אחד הסרטים האהודים ביותר עד היום. הפסקול לסרט, אותו כתב מוריס ז'אר, הוא אחד הידועים בהיסטוריה של הקולנוע.
כמו הספר, אף הסרט נאסר להקרנה בברית המועצות, שם הוקרן לראשונה בשנת 1994.
פרסים
הסרט זכה בחמישה פרסי אוסקר והיה מועמד לחמישה פרסים נוספים:
דגלי אנטארקטיקה
עד לשנת 2002 לא היה דגל רשמי ליבשת אנטארקטיקה, וזאת משום שאין ממשלה רשמית אחת ביבשת. מספר מדינות טוענות לבעלות על חלקי היבשת, אולם בהתאם לאמנת אנטארקטיקה הוחלט שתביעות ריבונות אלה יושעו. בשנת 2002 בחרו המדינות החברות באמנה דגל שייצג את היבשת, אך הדגל הוחלף בשנת 2020. הדגל הישן, שכיום משמש לסמל האמנה עצמה, בעל רקע כחול ובמרכזו צללית צורת היבשת בלבן יחד עם קווים לבנים המייצגים את קווי האורך והרוחב באזור הקוטב הדרומי. הדגל החדש נקרא "טרו סאות'" (דרום אמיתי) והוא הדגל מורכב משני פסים אופקיים שווים בצבעים כחול כהה (למעלה) ולבן, ומעוין גדול, המפוצל לשני דלתונים שונים, דלתון קמור מלמעלה ודלתון קעור מלמטה. הדלתון הקמור צבוע בלבן, והקעור בכחול כהה.
דגלים מוצעים
מספר דגלים הוצעו במטרה לסמל את יבשת אנטארקטיקה:
גרהם ברטרם
גרהם ברטרם (Graham Bartram) מתבסס בהצעתו לדגל אנטארקטיקה על דגל האומות המאוחדות. במרכז הדגל מפה בצבע לבן של היבשת, על רקע כחול. הצבעים מסמלים נייטרליות (ובכך נוגדים את הטענות החופפות בשטחן של הממלכה המאוחדת, צ'ילה וארגנטינה לשטחים ביבשת). הדגל הונף באנטארקטיקה לראשונה בשנת 2002 ביוזמת טד קיי (Ted Kaye), חבר האוגדה הווקסילולוגית הצפון אמריקאית, בבסיסי המחקר של הממלכה המאוחדת, ברזיל ואוקראינה, ובכך הפך למעשה הדגל לדגל רשמי (מכוח המנהג הבינלאומי).
ויטני סמית'
הדגל שהוצע על ידי הווקסילולוג ויטני סמית (Whitney Smith) הוא דגל כתום (הצבע הכתום הוא הצבע הבינלאומי המסמל קריאה לעזרה - צבע זה בולט במיוחד אל מול צבע השלג). הצבע הכתום נבחר בשל השוני שלו ליתר דגלי מדינות העולם. הסמל על הדגל כולל את האות "A" המסמלת את שם היבשת בלועזית (Antarctica). האות A ניצבת על צלחת, המסמלת את מיקום היבשת על פני כדור הארץ, ושתי ידיים המחזיקות את היבשת, מסמלות שימוש בדרכי שלום ביבשת. הסמל שעל הדגל צבוע בלבן המסמל את צבעה של היבשת. הסמל ממוקם בקרבת הניצב של הדגל, ולא במרכזו, וזה בשל הרצון שיראו את הסמל גם כאשר הדגל יתבלה בקצהו הרחוק מהניצב (דבר שקורה במהרה בשל הרוחות העזות הנושבות ביבשת). דגל מוצע זה לא הונף מעולם באופן רשמי.
דגלי טריטוריות
מרבית המדינות השונות הטוענות לשליטה על שטחים באנטארקטיקה משתמשות בדגלי הלאום של המדינות בבסיסיהם, אולם מספר מדינות הציעו דגלים לטריטוריות אלה:
הטריטוריה האנטארקטית הבריטית
דגל הטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה הוא נס לבן שבמרכז סמל הטריטוריה.
הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת
דגל הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת הוא דגל כחול שבקנטון הדגל (הרביע העליון הקרוב לניצב) מופיע דגל צרפת. במרכז הדגל מופיע סמל הטריטוריה.
טיירה דל פואגו
דגל הפרובינציה הארגנטינאית טיירה דל פואגו הכוללת בתוכה גם את שטח אנטארקטיקה הארגנטינאית (מ- 25 מעלות מערב ועד 74 מעלות מערב) אומץ רשמית בשנת 1999 בעקבות תחרות שנערכה. הדגל מציג ציפור אנטארקטית וכן את הצלב הדרומי.
אזור מאגאלנס
פרובינציית אנטארקטיקה צ'ילנה המהווה חלק מאזור מגלאנס ואנטארקטיקה צ'ילנה (53 מעלות מערב עד 90 מעלות מערב). בבירת הפרובינציה - פוארטו ויליאמס מניפים את הדגל של הפרובינציה עליו מוצג הצלב הדרומי מעל רכס הרים.
שטח חסות רוס
שטח חסות רוס (טריטוריה שניו זילנד טוענת לשליטה בה) מניפה רשמית את דגל ניו זילנד אולם היו מספר מקרים שהונף בטריטוריה הדגל בעיצובו של הוקסילולוג ג'יימס דיגנן (James Dignan) המתבסס על דגל ניו זילנד, כאשר לדגל צבע רקע שונה מזה של רקע דגל ניו זילנד. צבע הרקע מייצג את ים רוס ואילו הפס הלבן בתחתית הדגל שהוצע על ידי דיגנן מייצג את מדף הקרח רוס.
האינטרמצו האיראני
האינטרמצו (Intermezzo) האיראני הוא מונח המתייחס למאות התשיעית עד האחת-עשרה, הנחשבות שיאה של ההשפעה האיראנית (הפרסית) על העולם המוסלמי, בעיקר בזכות מורשת התרבות האיראנית הקדם-אסלאמית, ובמיוחד התרבות הסאסאנית.
רקע היסטורי
כיבושי האסלאם הפילו את השלטון האיראני של האימפריה הסאסאנית, מה שהפך אותה למודל פוליטי שהיה קל יותר לאימוץ על ידי המסלמים מאשר המודל השלטוני והתרבותי הביזנטי, שהמשיך להתקיים ולהיאבק בהתפשטות האסלאם. אף על פי ניגודים אמוניים ויחס מזלזל כלפי התרבויות של תקופת ה"ג'אהליה" (תקופת הבערות הדתית שקדמה לנבואת מחמד) - המסלמים, כמו כל השלטונות הפוליטיים שקדמו להם, לא רצו להצטייר כשליטים-מקרוב אלא בתור שושלת בעל שורשים במרקם של המזרח התיכון. תרבויות אלו היו מוכרות לערבים מימים ימימה ולכן לא הייתה להם בעיה להסתגל אליהם. בעצם ניתן לומר שהמסלמים בימי הביניים ידעו להבדיל בין סמלים דתיים שאיבדו את משמעותם האלילית לבין הדת הכופרת עצמה, והצליחו "לאסלם" סמלי שלטון אלו.
לכן, השליטים המסלמים החלו לאמץ לעצמם מרכיבים מצורת השלטון וההתנהלות השלטונית הביזנטית ובעיקר הסאסאנית. מרכיבים אלו כללו מטבעות, שפת ממשל ששימשה את דרג הלבלרות המקצועי שעליו נשען השלטון (יוונית בתקופה האומיית), תוארי שלטון, הארמונות וצורתם. אפילו עצם הרעיון של הורשת השלטון מאב לבן, רעיון שהפך לנחלת הכלל גם בסונה וגרם למחלוקת רבה באסלאם ולשתי פתנות - הוא ביסודו של דבר רעיון שמקורו באימפריות שקדמו לעידן האסלאם.
בתקופה האומיית ניתן להבחין במאבק-מזה ומזיגה-מזה של השפעה ביזנטית עם מנהגים ערביים וחותם כלשהו של השפעה איראנית. השליטים האומיים גרו בארמונות, בעיקר בדמשק, אבל עד לשלב מאוחר מאוד של שלטונם לא ניתן לומר שהם כוננו בירה רשמית וקבועה אלא היו נעים ונדים כדרך הבדוים בין ארמונות הקיץ והחורף שלהם (מנהג שהיה נוהג גם בפרס האכימנית). הם דבקו בתארים הערביים המסורתיים של הח'ליף, בעיקר התואר "ח'ליפת רסול אללה" - למרות הטענה (שמקורה בהשמצות מצד העבאסים) שהם לקחו לעצמם את התואר "ח'ליפת אללה." בנוסף, הח'ליף עבד אלמלכ קבע את הערבית כשפה שבה נוהל הממשל.
בנוסף, בתקופה האומיית, הופלו לרעה מתאסלמים מקרב העמים הפרסיים בתורת "מואלי" (בני חסות, כמו הקליינס הרומיים) וגם נותרו קנים רבים וגדולים של התנגדות זורואסטרית במחוזות מבודדים של איראן, כיוון שההתמקדות הצבאית של השושלת הייתה דווקא במאבק בנצרות ובביזנטיון, ולא בזורואסטרים ובעובדי האלילים בהודו ומרכז אסיה שמעבר להם.
תחילת ההשפעה האיראנית המובהקת הייתה בעלית השושלת העבאסית ב-780. העבאסים התבססו מלכתחילה על התמיכה האיראנית של תושבי ח'ראסאן, מחוז אשר הפך לעורף כלכלי ומוקד השפעה פוליטית מרכזית בתקופה העבאסית. גם הבירה העבאסית, מדינת אלסלאם, נמצאה בעראק שהפכה בינתיים לחלק מעולם ההשפעה האיראנית. העיר, שנקראה בלשון העם בשם הפרסי בגדאד, הייתה במרחק של לא יותר מ-50 קילומטרים מהבירה הסאסאנית הקדומה קטסיפון. הח'ליפים התסייעו בהתקוממות של מואלי פרסים בהנהגת שר צבא פרסי, מתאסלם מדור ראשון, בשם אבו מסלם. אבו מסלם שינה את זכויות המואלי בכך ששיחרר אותם מלהיות קליינטים של שבטים ערבים. העבאסים אף הקימו לעצמם צבא נאמנים כמשמר ארמון המלכות, אבנאא' אלדַוְּלה (בני המהפכה) שהפכו לבעלי מעמד רם ולמתיישבים הראשונים בבגדאד שהייתה מלכתחילה עיר שלטון בלבד.
מראשיתם, הסתייעו העבאסים בשושלת יועצים פרסית שנקראו הברמכים. העבאסים גם נשאו נשים פרסיות כפילגשות. כמו אשתו של הארון אל-רשיד ואמו של מי שעתיד לרשת אותו (אלמאמון) - מראג'יל. גם אלמאמון נשא אישה פרסיה, בהון, בטקס כלולות מפואר במיוחד, כמיטב המסורת האיראנית. למשך זמן מה שלט הח'ליף הזה מבירה זמנית שהוקמה במֵרְוְ שבאיראן. הוא גם נתוואה לשלטון אבסולוטי ולאחיזה במוסרי הממסד הדתי שאפיינה את השליטים הקדומים של פרס, ולכן ניסה לקרב את לבבותיהם של אנשי סיעת עלי (ה"שיעים") ושל זרמים יותר נייטרלים כגון המעתזילה. על הסונה הוא ניסה לכפות את האמונה המעתזלית באמצעות המִחְנַה (ה"אינקויזיציה").
האינטרמצו
שיא ההשפעה האיראנית שהחל עם ימי שלטונו של אלמאמון ב-813, המשיך כאשר העבאסים נאלצו לבזר את שלטונם. גם הסאסאנים וגם האכימנים שלטו באמצעות "סַטְרַפּים" שמשלו במחוזות השונים בבחינת שליטים עצמאיים-למחצה. כך, גם העבאסים מצאו לנכון לתת השלטון במחוזות הרחוקים יותר בידי אמירים. שורה של אמירויות שקמו במזרח האימפריה, בלבה של הרמה האיראנית והיו שושלות ממוצא פרסי, ביטאו למעשה את עליית קרנה של התרבות האיראנית בתוך האסלאם. מצב זה נמשך עד שבאו הסלג'וקים והצליחו לאחד בידם את השלטון למשך זמן מה בצורה "ריכוזית" יותר.
הטאהרים
השלטון בנישאפור לאחר 813 ניתן למצביא הנאמן של אלמאמון ומי שסייע לעלייתו לשלטון, טאהר בן חוסיין, שסייע לאלמאמון להתקומם מול אחיו אלאמין כפי שאבו מוסלם סייע בשעתו לאל-צפאח להתקומם על האומיים. טאהר היה אמיר בחסות העבאסים, אך ניתנה לו עצמאות רבה והוא הכריז על הורשת השלטון לבנו טלחה, ואף החל לטבוע מטבעות בשמו בתור "אמיר" בלי אזכור שמו של הח'ליף. זמן קצר לאחר מכן טאהר מת, ייתכן ביוזמת הח'ליף.
אף על פי, הותר לשושלת שלו להמשיך להתקיים עוד ארבעה דורות עד ששוב לא הצליח השליט, מוחמד אבן טאהר, לעמוד בפני שיעים זיידים ובפני ח'וארג' שקמו במחוז סיסתאן, וב-873 נפלה השושלת והוחלפה בצפארים. הטאהרים גם שימשו כמושלים מקומיים מטעם משטרת בגדאד (אצחאב אלשורטה) אך גם כאן אירועי המחנה ואחר כך הכאוס ששלט בח'ליפות בשנות השישים של המאה התשיעית גרמו לירידת קרנם.
צפארים
הצפארים היו שושלת שיצאה מחלציו של יעקוב בן אללַיְת' א-צפאר (صفار - חרש נחושת) שהיה לוחם קודש במלחמה מול הח'וארג' שהתקוממו במחוז סיסתאן. הפופולריות והכוח הצבאי שגרף במאבק בח'וארג' הפכו אותו לשליט המחוז ב-861. הצפארים גם התפשטו והקימו אימפריה שהקיפה חלקים גדולים מהרמה האיראנית ונאבקו בכיסי התנגדות של זורואסטרים וגם בטורקמנים עובדי אלילים בגבול טרנסאוקסיאנה.
בניגוד לטאהרים, א-צפאר קבע עובדות בשטח והכריח את העבאסים להכיר בשלטונו. עם זאת, כבר בימיו של אחיו ויורשו של יעקוב, ספגה האמירות תבוסה ב-901 מצד השושלת הסאמאנית שקמה באותו זמן בבלח', והם שלחו את עמר לח'ליף כאסיר.
סאמאנים
הסאמאנים הם השושלת האיראנית המובהקת ביותר וגם החזקה והמשפיעה ביותר. היא קרויה על שם משפחת סאמאן, שהייתה משפחה חשובה באימפריה הסאסאנית ואשר התאסלמה זה-מכבר ואף על פי כן הייתה אדוקה לאסלאם הסוני. אבי השושלת נקרא בשם הפרסי סאמאן ח'ודא - שם פרסי מובהק, בעל הקשרים אליליים מובהקים והוראה של אצולה ("خدا" בפרסית - אלוהים). לאחר מכן נטלו לעצמם הסאמאנים שמות ערביים כגון אסמאעיל וכדומה, ועם זאת שלטונם, שנמשך מ-819 עד 999, היה בעל מאפיינים פרסיים מובהקים בשטחי השפעתו וגם בתרבות שהתקיימה בחצר האמיר, בה גם שורר פירדַוְּסי שחיבר את השאהנאמה - שירת המלכים האפית של איראן. הסאמאנים גם נודעו כעיארון גדולים ושומריה של הסונה, וכן כשליטים צדקים שבנו את בוכרה (בח'ראא) לתלפיות והקימו את חומותיה בעזרת עבודות אנגריה. על אסמאעיל סופר שהיה עומד בכיכר העיר בקור ובשלג ומקשיב לתלונות הנתינים.
הבויים
השושלת הבוית (آل-ی بویه, בערבית נקראו "بویهیه") הייתה שושלת שמקורה בתושבים הזורואסטרים שנותרו במחוז ההררי דַיְלַם במחוז גילאן שבאיראן. מחוז זה לא התאסלם כיוון שהגישה אליו עבור צבא גדול הייתה קשה מאוד ותושביו נודעו כלוחמים רגליים מיומנים, בעיקר בהטלת קרדומי-קרב. אל מחוז זה נמלט הגיעו דאעים פליטים של השיעה הזיידית והשיגו את נאמנותם של תושבי המקום ושל המשפחה השלטת - בויה (אבי המשפחה היה דייג ששימש כקצין בצבא הזיארי).
הבוים התפשטו אל סיסתאן, גורגאן ולבסוף אל עראק וכבשו את בגדאד ב-945 בהנהגתו של אחמד מֻעיז אלדַוְּלה. כך הפכו הבויים לשליטים בפועל בבגדאד. בשלב זה, נראה, כי הם גם המירו את נאמנותם הדתית משיעה זיידית לשיעה התריסרית (שהאמאם שלה כבר נכנס ל"ע'יבה" - הסתר פנים) וביקשו שלא לעורר עליהם את קצפו של הרוב הסוני שעליו שלטו ולא לקרוא תיגר על תוארו של הח'ליף. לכן, נטלו לעצמם הבוים תארים אחרים, חלקם מתוך אוצר המלים הפוליטי של האימפריות האיראניות הקדומות. תוארם העיקרי היה "אמיר אלאֻמראא" - שהיה בעל הוראה צבאית וכמו "חלונית." תואר שני, מכובד הרבה יותר ממנו, היה תואר השלטון הפרסי והאלילי "שאהנשאה" - מלך המלכים.
כל השליטים הבוים גם אימצו לעצמם לַקְב ערבי שכלל את התיבה "דולה" שפירושה בתקופה ההיא היה - ארץ או שושלת. השלטון באימפריה הבוית התמקד דווקא בפרס הקדומה - מחוז פארס שבירתו הייתה העיר שיראז. שליטים נוספים מבני השושלת מונו בערים מרכזיות אחרות באיראן כגון בגדאד ואחרות. דבר זה גרם במרוצת השנים לפילוג פוליטי ומאבק ירושה. אחד השליטים, בהאא אלדולה, הכתיר את עצמו כשאהנשאה ב-991 ויצא נגד אחיו, סמסם אלדולה. תשומת לב יש להקדיש לעובדה ששמותיהם של הבוים כשליטים, נשארו שמות פרסיים ולא ערביים.
דעיכת ההשפעה האיראנית
כיבושי הסלג'וקים לאחר ניצחונם על העז'נוים בקרב דנדנקאן ב-1041, וכניסתם לבגדד, הביאו לריכוז מחודש של כוח השלטון בבגדד הבירה ולירידה במרחב העצמאות של אמירויות שפעלו בשם הח'ליף. זאת על אף ירידה נוספת בריבונותו של הח'ליף עצמו, שכן השליט בפועל היה הסולטאן הסלג'וקי, שמוצאו טורקי. הסלג'וקים הביאו משהו מהמסורת התורכמנית, לרוב מגורים באוהלים (נוכח הארמון), מעמד גבוה של נשים במשפחת השלטון ושימוש בתארים תורכמניים כגון "ח'אן" ו"ח'אגן."
אף על פי כן, ההשפעה הפרסית לא נעלמה אלא התמידה בהשפעתה על העולם האסלאמי, זאת דרך שמות תואר כגון שאהנשאה (שימש גם את הסלטאן הסלג'וקי), אח'שיד שהיה תוארו של נסיך סוגדיה (סוע'דיה) שבאוזבקיסטן ולאחר מכן תוארו של מושל מצרים המוסלמי ושמות פרטיים של שליטים כגון תוראנשאה וכיוצא באלו. גם בשלהי התקופה הסלג'וקית קמו שושלות פרסיות עצמאיות-להלכה, כמו שושלת ח'וארזם-שאה, שהייתה למעשה המשך של שושלת מהתקופה הסאסאנית, וכן הלאה.
זלצגיטר
זלצגיטר (בגרמנית: Salzgitter) היא עיר עצמאית (בגרמנית: kreisfreie Stadt; עיר שאינה כפופה למחוז) במדינת סקסוניה התחתונה שבגרמניה. היא שוכנת בין הילדסהיים לבין בראונשווייג. יחד עם בראונשווייג ועם וולפסבורג, זלצגיטר היא אחד משבעת האזורים המטרופוליניים של סקסוניה התחתונה. מספר תושבי המטרופולין הוא כ-110,000 תושבים ושטחו הוא כ-224 קמ"ר, ובכך הוא האזור המטרופוליני הגדול ביותר בסקסוניה התחתונה ואחד הגדולים בכל גרמניה. מקורה של זלצגיטר בצירוף כמה עיירות וכפרים, וכיום היא מורכבת מ-31 רבעים שביניהם שטחים פתוחים רבים. מרכז הקניות הראשי של עיר צעירה זו הוא בפרבר לבנשטדט (Lebenstedt), ומרכז העסקים הראשי נמצא בפרבר זלצגיטר-באד. העיר מקושרת לתעלה המרכזית (Mittellandkanal) של גרמניה ולתעלת האלבה הצדדית (Elbe-Seitenkanal) באמצעות תעלת משנה. האזורים המטרופוליניים הקרובים הם בראונשווייג, השוכנת במרחק של כ-23 ק"מ מצפון-מזרח, והנובר, השוכנת במרחק 51 ק"מ מצפון-מערב. העיר נוסדה בשנת 1942 ובכך היא אחת מהערים המעטות בגרמניה שנוסדו במאה ה-20.
שם העיר
עד ל-21 במרץ 1942 זלצגיטר היה שמה של העיירה שכיום מהווה את הפרבר זלצגיטר-באד (Salzgitter-Bad). מאז ועד לשנת 1951 היה שמו של הפרבר זלצגיטר והוא היה חלק מהעיר ואטנשטדט-זלצגיטר (Watenstedt-Salzgitter). ב-1951 שונה שמו של הפרבר זלצגיטר בחזרה לזלצגיטר-באד, ועקב היות השם זלצגיטר פנוי, הוא ניתן לעיר ואטנשטדט-זלצגיטר, וכך היא קרויה עד היום. כיום ואטנשטדט-זלצגיטר הוא שמו של אחד מפרבריה הקטנים של זלצגיטר ומספר תושביו מונה כמה מאות.
גאוגרפיה
זלצגיטר שוכנת בתוך עמק מיוער שקרקעיתו היא אדמת לס, בין יער אודרוואלד (Oderwald) לבין גבעות זלצגיטר (Salzgitter-Höhenzug). אורכה של העיר מצפון לדרום הוא 24 ק"מ ורוחבה ממזרח למערב הוא 19 ק"מ. הנקודה הגבוהה ביותר היא גבעת האמברג (Hamberg) המתנשאת לגובה 275 מטרים מעל פני הים והממוקמת מצפון-מערב לזלצגיטר-באד.
היסטוריה
מקורה של זלצגיטר בראשית המאה ה-14 והיא התפתחה סביב למעיינות מים מלוחים ליד הכפר פרפשטדט (Verpstedt, מאוחר יותר Vöppstedt). השם לקוח משם כפר שכן בשם גיטר (כיום פרבר של העיר) ומשמעותו הוא "מלח ליד גיטר". האזכור הראשון לשם הוא משנת 1347. לאחר מאתיים שנה של כריית מלח, קיבלו האיכרים שחיו באזור של זלצגיטר של היום זכות להקים עיר, אך הם איבדו שוב את עצמאותם העירונית כאשר העיר הועברה לידי דוכסות בראושווייג-לינבורג (Braunschweig-Lüneburg) בראשית המאה ה-16. מאוחר יותר השתייכה זלצגיטר לדיוקסיה של הילדסהיים. כאשר הדיוקסיה הועבר לידיה של פרוסיה ב-1803 הושבה לעיר העצמאות המוניציפלית שלה, אך היא נלקחה ממנה שוב ב-1815, כאשר היא נעשתה חלק מממלכת הנובר. ב-1830 הוקמו בעיר מעיינות מלוחים.
לאחר שממלכת הנובר התמזגה עם פרוסיה ב-1866 הפכה זלצגיטר לעיר פרוסית, שקיבלה שוב זכויות של עיר ב-1929. קודם לכן, נוסדו העיירות פורזלץ (Vorsalz) ב-1926 וליבנהאל (Liebenhall) ב-1928. בשלב זה השתייכה זלצגיטר למחוז גוסלאר (Goslar) וכללה, בנוסף לזלצגיטר עצמה, כמה יישובים קטנים. ב-1936 נוסדה קנישטדט (Kniestedt) שהיא כיום חלק מזלצגיטר-באד.
עקב הימצאותה של עפרת ברזל בזלצגיטר, שעליה ידוע כבר מ-1310, הקימו השלטונות הנאצים ב-1937 מפעל לכריית ולהפקת ברזל. כדי להקל על פיתוח מפעלי הברזל, היה צורך להקים מנגנון ממשל ייחודי לאזור. לצורך כך הוכרז ב-1 באפריל 1942 על הקמתה של עיר עצמאית. למטרה זו אוחדו 28 רשויות מקומיות לעיר שניתן לה השם ואטנשטאט-זלצגיטר. מאחר שהעיר השכנה גיטר נוסדה כבר ב-1938, כללה העיר החדשה 29 רבעים ב-1942. באוקטובר אותה שנה הקים האס אס את מחנה הריכוז דריטה (Drütte), מחנה משנה של מחנה הריכוז נוינגמה, כדי לספק עובדי כפייה למפעלי הברזל. מחנה משנה זה שיכן 2800 אסירים. בסך הכול פעלו בזלצגיטר שלושה מחנות ריכוז. במהלך מלחמת העולם השנייה, ניזוקה זלצגיטר קשות מהפצצות בעלות הברית. לאחר המלחמה הפכה מדינת בראושוויג לחלק ממדינת סקסוניה התחתונה, והעיר ואטנשטאט-זלצגיטר הפכה לעיר עצמאית בתוכה.
בשנת 1951 שונה חזרה שמה של העיר לזלצגיטר בעוד ששמו של הפרבר שנקרא עד אז זלצגיטר, שונה לזלצגיטר-באד, בהתייחס למעיינות המלוחים שבו. במסגרת רפורמה מנהלית של סקסוניה התחתונה שבוצעה ב-1 במרץ 1974, הוגדל מספר הפרברים בעיר ל-31. כריית הברזל המשיכה עד ל-1982. ב-1975 הוקמה במקום מטמנה לפסולת רדיואקטיבית.
דניאל נמיר
דניאל נמיר (נולד ב-12 באוגוסט 1997) הוא שחיין ישראלי. אלוף ישראל (2019) במשחה ל-400 מטר חופשי. ייצג את ישראל במשחקים האולימפיים (טוקיו 2020), בשתי אליפויות עולם (בודפשט 2017 וקוואנגג'ו 2019) ובשתי אליפויות אירופה (גלאזגו 2018 ובודפשט 2021). שותף לשיא הישראלי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
ביוגרפיה
נמיר שחיין הפועל דולפין נתניה לומד ומתאמן באוניברסיטת אריזונה. בישראל הוא מתאמן בהדרכתם של אהוד סגל ולוקה גברילו.
2017
באליפות העולם שנערכה בבודפשט בסוף יולי 2017 סיים נמיר במקום 16 במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם דניס לוקטב, לירן קונובלוב, תומר פרנקל בתוצאה של 7:19.32 דקות, כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:49.34 דקות.
באליפות ישראל שנערכה בתחילת אוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:50.10 דקות, אחרי דניס לוקטב ממכבי אשדוד (1:49.34 דקות) ולפני גיל קיזלר ממכבי חיפה (1:50.22 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 2:07.58 דקות, במקום שביעי במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 25.06 שניות ובמקום 11 במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 51.14 שניות.
2018
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, סקוטלנד באוגוסט 2018 סיים נמיר במקום שביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי משולב ביחד עם דניס לוקטב, אנסטסיה גורבנקו אנדראה מורז בשיא ישראלי חדש של 7:40.07 דקות, כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:48.71 דקות. בשלב המוקדמות הוא שחה כשחיין ראשון שיא אישי חדש של 1:49.58 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 11 במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם דניס לוקטב, דוד גמבורג ויונתן בטשא בתוצאה של 7:22.71 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 1:50.19 דקות, במקום 30 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:57.37 דקות ובמקום 35 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:50.08 דקות.
2019
בתחרות שבע הגבעות שנערכה ברומא, איטליה ביוני 2019 קבע נמיר במשחה ל-200 מטר חופשי שיא אישי חדש של 1:49.68 דקות ובמשחה ל-400 מטר חופשי שיא אישי חדש נוסף של 3:57.35 דקות. שבוע לאחר מכן, בתחרות המבחן האחרונה לקראת אליפות העולם שנערכה בווינגייט בסוף יוני 2019 הוא סיים במקום שני במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 3:54.92 דקות, אחרי דניס לוקטב (3:54.65 דקות), במקום שלישי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:49.13 דקות, אחרי דניס לוקטב (1:48.50 דקות) וגל כהן גרומי (1:49.05 דקות) ובמקום חמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 50.43 שניות.
קריטריון אולימפי
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו שבקוריאה הדרומית ב-26 ביולי סיים במקום עשירי ביחד עם דניס לוקטב, תומר פרנקל וגל כהן גרומי בשיא ישראלי חדש של 7:11.99 דקות, שיפור של יותר מ-4 שניות לשיא בן 3 השנים (7:16.25 דקות), כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:47.96 דקות ובכך קבעו את הקריטריון האולימפי לאולימפיאדת טוקיו (2020).
אלוף ישראל
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה בווינגייט הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 3:53.24 דקות, לפני מתן רודיטי מבני הרצליה (3:53.65 דקות) ובר סולובייצ'יק ממכבי קריית ביאליק (3:54.85 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:49.31 דקות, אחרי יעקב טומרקין ממכבי אשדוד (1:49.22 דקות) ודניס לוקטב (1:49.25 דקות), שניהם ממכבי אשדוד. נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.47 שניות.
2020
בתחרות קריטריון שנערכה ברוטרדם, הולנד בתחילת דצמבר 2020 סיים במקום שישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:57.00 דקות, במקום שמיני במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:49.26 דקות ובמקום 12 במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 50.15 שניות.
שבועיים לאחר מכן, בתחרות קריטריונים לאולימפיאדה שנערכה בווינגייט הוא סיים שני במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:48.77 דקות, מאית השנייה אחרי גל כהן גרומי (1:48.76 דקות) ולפני דניס לוקטב (1:49.04 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.39 שניות.
2021
חודש לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה באמצע יוני 2021 זכה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:56.93 דקות, אחרי דניס לוקטב (3:54.59 דקות) וגיל קיזלר ממכבי חיפה (3:57.47 דקות). נוסף לכך, הוא סיים רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:48.95 דקות, לאחר שבגד הים נקרע לו, עם תחילת המשחה. בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אישי חדש של 1:47.86 דקות, התוצאה השלישית בטיבה באליפות. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.52 שניות.
דיוויזיית הרגלים ה-16 (ברית המועצות)
דיוויזיית הרובאים ה-16 (הדיוויזיה הליטאית) הייתה יחידת חיל רגלים שהוקמה בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה אופיינה באחוז גבוה של יהודים בשורותיה - כ 30% מכלל החיילים.
הקמת הדיוויזיה
הקמת הדיוויזיה החלה ב-18 בדצמבר 1941, בעקבות החלטת ההנהגה הסובייטית להקים יחידות לאומיות בתוך הצבא האדום. הכוונה הייתה להקים יחידות שיורכבו מבני לאום אחד או מיוצאי מחוז או רפובליקה אחת מסוימת של ברית המועצות. היחידות הלאומיות הוקמו מסיבות פוליטיות – כדי להציג את אחדות עמי ברית המועצות בפני האויב הנאצי. הדיוויזיה קיבלה את המספר 16, בצבא האדום כבר הייתה דיוויזיה עם מספר כזה, אך היא הושמדה כליל בקרבות להגנת לנינגרד באוקטובר 1941.
ההחלטה המקורית הייתה להקים דיוויזיה מחיילים ליטאים אתניים, ששירתו בצבא האדום. לצורך כך כל החיילים והקצינים ממוצא ליטאי נגרעו מיחידותיהם ונשלחו למחנה אימונים של הדיוויזיה בעיר בלחנה שבמחוז גורקי. כמו כן צוערי בית הספר לקצינים של וילנה (אשר פונה לסיביר לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות) הוסמכו באופן מזורז לקצונה ונשלחו לתפקידי פיקוד בדיוויזיה. עד מהרה התברר כי אין די ליטאיים בצבא האדום כדי להקים את הדיוויזיה. מרבית הגברים הליטאיים נשארו בשטח הכיבוש הגרמנים. כמו כן חלק לא מבוטל מהחיילים ממוצא ליטאי ערק מן הצבא האדום בשלבים הראשונים של המלחמה. לכן הוחלט לגייס לדיוויזיה כל אדם שהיה תושב של ליטא ללא קשר למוצאו הלאומי. כך גויסו לדיוויזיה יהודים רבים – פליטים מליטא הכבושה, שהספיקו להימלט מן הגרמנים לתוך שטחי רוסיה. גם לאחר הגיוס של תושבי ליטא מצבת כוח האדם בדיוויזיה לא הגיעה לכמות האנשים הדרושה לפי התקן ולכן הוחלט להעביר לדיוויזיה קצינים וחיילים מנוסים מיחידות האחרות של הצבא האדום ללא קשר למוצאם או מקום לידתם. מתוך 10,250 מחיילי הדיוויזיה כ-7,000 היו תושבי ליטא.
נכון ל-1 בינואר 1943 הרכב הלאומים בדיוויזיה היה כדלקמן:
בשלבים הראשונים של קיום הדיוויזיה, הפקודות ניתנו בשפה הליטאית, אך מהר מאוד ניתנה ההנחיה לעבור לרוסית, כיוון שכשליש מחיילי הדיוויזיה לא ידעו ליטאית כלל. יחד עם זאת בחלק מיחידות הדיוויזיה הפקודות ניתנו גם ביידיש.
היסטוריה קרבית
הקמת ואימון הדיוויזיה נמשכו עד לפברואר 1943, אז היא נשלחה לחזית. טבילת האש הראשונה של הדיוויזיה אירעה ב-21 בפברואר 1943 ליד הכפר אלכסייבקה, 50 ק"מ דרום-מזרחית לעיר אוריול. היא השתתפה בניסיון כושל של הצבא האדום לכבוש את העיר מידי הגרמנים. בסופו של הקרב נאלצה הדיוויזיה לסגת, תוך שהיא סופגת אבדות כבדות.
בקיץ 1943 השתתפה הדיוויזיה בקרב קורסק. הדיוויזיה, כחלק מהארמייה ה-48 של החזית המרכזית, מוקמה בחלק הצפוני של בליטת קורסק. במהלך הקרב הדיוויזיה הצליחה להדוף 5 מתקפות של דיוויזיית שריון 18 ודיוויזיית חי"ר 383 של הוורמאכט. בסיום המערכה בקורסק הועברה הדיוויזיה לחזית קלינין, עמה השתתפה בקרבות הבלימה בבלארוס. לאחר מכן הועברה לחזית הבאלטית הראשונה ולקחה חלק בקרבות לשחרור פולוצק במסגרת מבצע בגרטיון. בסוף יולי 1944, עם התקרבות הצבא האדום אל שטחה של ליטא, הועבר הדיוויזיה מבלארוס צפונה. ב-2 באוגוסט היא הגיעה לפאתי שאולאי ושחררה אותה תוך קרב קצר. לאחר שחרור העיר היא הושארה בה, כדי לתת מנוחה ללוחמים ולגייס חיילים מקרב האוכלוסייה הליטאית המקומית.
באוקטובר 1944 הוחזרה הדיוויזיה לחזית. חייליה נטלו חלק בהתקפה הסובייטית, במהלכה הובקעו קווי ההגנה הגרמניים באזור העיר קלייפדה והכוחות הגרמניים בקורלנד כותרו ונותקו משאר השטח שהיה בשליטת וורמאכט. בהמשך נלחמה הדיוויזיה נגד הכוחות הגרמניים המכותרים בקורלנד עד לסוף המלחמה במאי 1945.
איילת השחר (קיבוץ)
אַיֶּלֶת הַשַּׁחַר היא קיבוץ בעמק החולה, בסמוך לחצור הגלילית וליסוד המעלה, השייך למועצה אזורית הגליל העליון. לצד הקיבוץ נחשף היישוב הקדום חצור, ובכניסה לקיבוץ הוקם בתכנון האדריכל דוד רזניק מבנה ייחודי לאצירת העתיקות שנחשפו במקום. בזכות מיקומו של היישוב ליד גבול הצפון הוא שימש כנקודת מעבר חשובה למעפילים מסוריה ולבנון לארץ ישראל. כמו כן, קלט הקיבוץ, לאורך השנים, עולים רבים מרחבי אירופה וצפון אפריקה. כן שימש כנקודה מרכזית לביטחון הגליל העליון המזרחי וכבלם לכוחות הסורים הפולשים במלחמת השחרור.
היסטוריה
איילת השחר נוסדה בסיוע קפא"י בשנת 1915 על ידי קבוצה של חמישה גברים ואישה אחת מאנשי העלייה השנייה שהתגבשה לצורך התיישבות. הקבוצה, בתמיכתו של חיים מרגליות קלווריסקי, קיבלה בחכירה 700 דונם מאדמת נג'מת א-צובח, שעד לאותו זמן הוחכרה לאיכרי ראש פינה, שהחכירו בתורם את האדמה לערבים, לשנת ניסיון בתנאֵי "החרתים" הערבים.
באמצע שנת 1918 קיבלו 20 המתיישבים שהתאספו בינתיים חזקה על הקרקע, ובהמשך קנתה הקבוצה אדמות נוספות. היא קיבלה בחכירה מהממשלה 800 דונם נוספים בשנת 1921, ובשנת 1924 קיבלה מיק"א אדמות שנקנו בשנת 1892. בתחילת שנת 1923 עבר הקיבוץ מהגבעה הדרומית-מזרחית לנקודה סמוכה, בגדה הצפונית של נחל "ווגז", הוא נחל חצור. חיזוק לפעילות המשקית ניתן למתיישבים על ידי קפא"י, שנוסדה זמן קצר קודם לכך.
בשנת 1920 שימשה איילת השחר כמרכז לכוחות שנחלצו להגנת תל-חי וכן בסיס לחוזרים מהקרב.
ב-4 במאי 1923 הוזמנו לקיבוץ אנשי הוועד המרכזי של ההסתדרות החקלאית לכבוד חנוכת הבתים הראשונים של איילת השחר: חמישה מבני מגורים, רפת דו-קומתית ומגדל מים.
מיום הקמת היישוב היה החוסר במים, לצד החוסר בקרקעות, הבעיה המרכזית של המתיישבים, שכן היו צריכים להסתפק במי ואדי ווגז (חצור), ששימשו גם את היישובים הערביים הסמוכים. המים הללו הספיקו בקושי למשק ולאוכלוסייה הקטנה. במרץ 1926, בעקבות סכסוך מתמשך על מים עם ערביי הסביבה, נדרשו כל הגברים באיילת השחר להגיע למשטרת צפת ושמונה מהם נאסרו. בראשית שנות ה-30 נבנתה תעלת מים, שהובילה בגרביטציה את מי הוואדי לבריכת אגירה, להשקיית גידולים חקלאיים. אחרי חיפושים וקידוחים עקרים נמצאו ב-1936 מים בקידוח באדמות הקיבוץ. ב-1951 התחיל הקיבוץ לקבל מים דרך חברת מקורות, שהגיעו ממעיינות עינן. אז חלה גם תנופת פיתוח של המשק החקלאי. נכון לשנת 2023 מקבל המשק מים משלושה מקורות שונים, ובהם ממפעל שאיבה עצמי.
בניגוד ליישובים אחרים בגליל, לא הצטרפה איילת השחר לאחר מאורעות תל חי לגדוד העבודה, ולכן נשארה ללא תמיכה כלכלית מספקת מיק"א, פיק"א והמוסדות ההסתדרותיים. בהיעדר כספים מספיקים ומחסור בכח אדם הגיעה איילת השחר לידי משבר ופנתה בשנת 1925 לקיבוץ עין חרוד בבקשת הצטרפות שנענתה בחיוב. באוקטובר 1925 הצטרף הקיבוץ לעין חרוד, שפרש מגדוד העבודה ב-1923 והיה מעוניין בדריסת רגל בגליל העליון. ההצטרפות לארגון קיבוצי עין חרוד הביאה לשיפור במצבה של איילת השחר, אשר עלתה על דרך המלך.
בשנת 1930 הוקם בקיבוץ בית ספר ובינואר 1936 הונחה אבן פינה למבנה קבע לבית הספר בקיבוץ. באותו זמן מנה הקיבוץ כ-250 נפש.
במלחמת העצמאות
מ-5 ביוני עד 14 ביוני, הקיבוץ סבל מהפגזות והפצצות אוויריות של הצבא הסורי. אנשי הקיבוץ מנו 170 פגזי תותחים ו-70 פצצות מהאוויר שנפלו בשטח המשק. ב-5 ביוני 1948 הופצץ הקיבוץ מהאוויר. שש פצצות נפלו בשטח הקיבוץ וחבר אחד נהרג. ב-10 ביוני 1948 הופגז המשק מהאוויר במהלך שעות רבות. אחת העמדות נהרסה וחמישה מיושביה נהרגו. בעקבות נפילת משמר הירדן בידי הסורים, פונו הילדים עד גיל 9 מהקיבוץ. הילדים מעל גיל 9 גויסו לעבודת החפירות.
בקרבות עשרת הימים, במבצע ברוש, הופצץ הקיבוץ רבות על ידי הסורים ונשלחו לעברו התקפות שסוכלו. ב-16 ביולי 1948 הצליחו מגיני הקיבוץ להפיל מטוס סורי מסוג הרווארד. שרידיו מונחים עד היום ליד גני הילדים של הקיבוץ.
במדינת ישראל
בשנת 2009 הושלם סרטו של חבר הקיבוץ ישי אורן "חפָּשׂים", שצולם במהלך ארבע עשרה שנים. הסרט מתאר את התמורות שחלו בקיבוץ איילת השחר מבעד לעיני צעירי הקיבוץ, והוא נועד להקרנה במסגרת פסטיבל דוקאביב בשנת 2010, אך לאחר שהבמאי, שבינתיים חזר בתשובה, הוציא צו מניעה - הקרנתו בוטלה. מאוחר יותר, בפברואר 2011, הוקרן הסרט בערוץ יס-דוקו, בערב נושא מיוחד שהוקדש לציון 100 שנה לתנועה הקיבוצית.
בשנת 2008 אישרה הוועדה לנושאים תכנוניים עקרוניים (הולנת"ע), את שינוי מעמדו של קיבוץ איילת השחר למושב לבקשת הקיבוץ, אך בסופו של דבר ההחלטה בוטלה באספת הקיבוץ בשנת 2010, ושינוי המעמד לא בוצע בפועל.
מקור השם
מקור שמו של היישוב הוא מן הפסוק בתהילים פרק כ"ב פסוק א': "לַמְנַצֵּחַ, עַל-אַיֶּלֶת הַשַּׁחַר", כלומר קרני אור הבוקר הראשונות המפציעות כקרני האיילה, ומזכיר את השם הערבי של חלקת הקרקע, נַגְ'מַת אֶ-צֻבְּח (نَجْمَة الصُّبْح) כלומר כוכב הבוקר. השם הערבי נַגְ'מַת אֶ-צֻבְּח מקורו, לפי אגדה מקומית שנשמרה אצל זקני ראש פינה, בשם משפחתו של האיכר העברי שהיה אמון על חלקה זו, חקלאי בשם "מורגנשטרן". הפועלים הערביים התקשו בהגיית השם, וכדי להקל עליהם תרגם מורגנשטרן בעבורם את שם משפחתו לערבית. כך הפך 'כוכב בוקר' (בגרמנית וביידיש) לנַגְ'מַת אֶ-צֻבְּח.
בכור ילדי היישוב זכה לשם "כוכב" והוריו, רוחמה ואריה וישניבסקי, עברתו את שם משפחתם ל"שחר".
כלכלה וחברה
הקיבוץ הוא משק חקלאי בעיקרו, המבוסס על שדות בחקלאות שלחין ובעל, מטעים נשירים וענפי בעלי חיים: רפת, לול וכוורות. לאורך השנים נעשו ניסיונות שונים להקמת תעשיות, שכולן לא זכו להצלחה מרובה. בין אלה בלט מפעל "איתן", שייצר תבניות לצמיגים, והיה המפעל היחידי מסוגו באזור המזרח התיכון.
ענפי התיירות הקיימים: מגרש פיינטבול, מטווח ספורטיבי וכן הפעלת טיולי ג'יפים.
במשך עשרות רבות של שנים, משנת 1936 ועד שנת 2018, קלט הקיבוץ עלייה מארצות שונות, ממערב וממזרח, ומראשית שנות ה-90 גם מרוסיה ומאתיופיה. חלק גדול מהעולים הגיע דרך עליית הנוער. עם תחילת העלייה הגדולה של יהודים מאתיופה בתחילת שנות ה-90 הוקם בקיבוץ מרכז קליטה גדול לעולים החדשים, במקום בית ההארחה, שנסגר מעט לפני כן. באפריל 2018 נסגר מרכז הקליטה. בשנת 2019 החל הקיבוץ בשיפוץ מרכז הקליטה, כדי להופכו שוב למלון.
במהלך השנים הופרט הקיבוץ בהדרגה וחלק מענפי השירות הפכו לעסקים קטנים, ביניהם: נגריה, מוסך, חשמליה ועוד.
משפט PCP
בתורת הסיבוכיות, משפט PCP (באנגלית: PCP theorem. האותיות PCP הן ראשי תיבות של Probabilistically Checkable Proofs - הוכחות הניתנות לבדיקה הסתברותית) קובע כי לכל בעיית הכרעה ממחלקת הסיבוכיות NP יש הוכחות הניתנות לבדיקה הסתברותית (הוכחות שניתן לבדוק על ידי אלגוריתם אקראי) בעלת סיבוכיות בדיקה קבועה וסיבוכיות אקראיות לוגריתמית.
משפט PCP קובע כי לכל n קיים קבוע אוניברסלי K, כך שכל הוכחה מתמטית באורך n יכולה להיכתב מחדש כהוכחה באורך poly(n) הניתנת לאימות בדיוק של 99% באמצעות אלגוריתם אקראי הבוחן רק K מהאותיות של ההוכחה.
נאסי (שפה)
נאסי היא שפה המורכבת מאוסף ניבים שונים, המשמשת את בני עם הנאסי החיים בדרום-מערב סין. השפה משתייכת לענף הטיבטי-בורמי במשפחת השפות הסינו-טיבטיות.
משפט PCP
משפט PCP הוא אחת מאבני היסוד של התאוריה לחקר הקושי של הקירוב, אשר חוקרת את הקושי הטמון בעיצוב יעיל אלגוריתמי קירוב שונים לבעיות אופטימיזציה. במסגרת המחקר על הקשר של אלגוריתמים אלה למשפט PCP זכתה ב-2001 קבוצת מתמטיקאים בפרס גדל, וביניהם שני הישראלים שמואל ספרא ואוריאל פייגה. המשפט תואר על ידי עודד גולדרייך כ"שיאו של רצף מרשים של עבודות [...] עשיר ברעיונות חדשניים". בשנת 2019 זכתה אירית דינור בפרס גדל על הוכחה חדשה למשפט.
נאסי (שפה)
נתונים כלליים
מספר דוברי השפה עומד על מעל ל-300,000. היא מדוברת בקרב בני הנאסי ועמים נוספים במחוז יונאן באזור האוטונומי ליציאן-נאסי, וכן באזורים וײסי, צ'ז'ונדיאן, נינלאן, דאצין, יונשן, חה-צין, צזיאן-צ'ואן, ולאנפינג. כמו גם באזורים מסוימים במחוז סצ'ואן.
משפט PCP
הגדרת הוכחות הניתנות לבדיקה הסתברותית
בהינתן בעיית הכרעה L, הוכחה הניתנת לבדיקה הסתברותית (probabilistically checkable proof system) של L עם שלמות c(n) ונאותות s(n) (כך ש- ) מכילה שתי ישויות: "מוכיח" ו"מוודא". בהינתן פתרון משוער X באורך n, היכול להיות אמיתי או שקרי, ה"מוכיח" מייצר הוכחה π המראה כי X פותר את L. ה"מוודא" V הוא מכונת טיורינג רנדומלית עם אורקל הבודקת את ההוכחה π (המראה כי x פותר את L) ומחליטה האם לקבל הוכחה זאת.
נאסי (שפה)
נתונים כלליים
השפה משמשת באופן פעיל את כל רובדי האוכלוסייה ומקיפה את כל תחומי החיים של דובריה. באזורים מסוימים מתנהלים הלימודים בבתי הספר היסודיים בשפת הנאסי, יוצאים לאור עיתונים וספרות מגװנת, ומשודרים אף שידורי רדיו וטלוויזיה.
משפט PCP
הגדרת הוכחות הניתנות לבדיקה הסתברותית
הסיבוכיות של ה"מוודא" תוגדר בשני פרמטרים:
נאסי (שפה)
נתונים כלליים
הניבים המרכיבים את השפה מתחלקים למזרחיים ומערביים. הקבוצה המזרחית הכוללת בין היתר את הניבים יונין, גואבה, ובאיצויבה, המדוברים בידי שבט המוסואו נחשבת כיום על ידי בלשנים רבים כקבוצה קרובה לשפות המוסואו. הקבוצה המערבית (שהיא למעשה, שפת הנאסי) מתחלקת לניבים צפונײם ודרומײם המובדלים ביניהם במערכת הצלילים ובאוצר המלים. בניבים הצפוניים מרובות המלים השאולות מטיבטית ואילו בדרומײם - מסינית.
טיפוס המשפט בשפה הוא מסוג SOV.
הגיית השפה וכתיבתה
מבחינה היסטורית נכתבת שפת הנאסי בשלוש מערכות כתב שונות. כתב הדונגבה הפיקטוגרפי וכתבי הגבה והמאלימסה ההברתיים.
דונגבה - כתב הכולל קרוב ל-2000 סימניות ש-90% מתוכן - פיקטוגרמות. מספר מצומצם בלבד של סימניות הוא בעל משמעות פונולוגית. כתב זה שימש את כהני הדת לכתיבת הטקסטים המקודשים להם. כיום מכירים כתב זה רק כמה עשרות זקנים.
משפט PCP
הגדרת הוכחות הניתנות לבדיקה הסתברותית
כסימן מוסכם נקבע כי הוא קיצור לכתיבה
נאסי (שפה)
הגיית השפה וכתיבתה
גבה - כתב הברות שפותח מסימני הכתב הסיני, סימניות דונגבה מפושטות וסימנים נוספים. לסימני הגבה לא הייתה קיימת מערכת קריאה וכתיבה אחידה, וכל כהן דת השתמש בסימנים כראות עיניו.
משפט PCP
משפט PCP
משפט PCP קובע כי:. כלומר, כל בעיות ההכרעה השייכות למחלקת הסיבוכיות NP שייכות גם למחלקת הסיבוכיות PCP בהינתן סיבוכיות אקראיות לוגריתמית וסיבוכיות בדיקה קבועה.
נאסי (שפה)
הגיית השפה וכתיבתה
הכתב הלטיני - הוכנס על ידי הממשלה הסינית ב-1957. מבוסס על תעתיק פין-יין אך משתמש בעיצורים בסופי ההברות לציון מערכת הטונים. רק כ-70,000 איש מכלל דוברי הנאסי מסוגלים להשתמש במערכת כתב זו.
משפט PCP
אנלוגיה קוונטית למשפט PCP
בשנת 2012, תומאס וידיק וטויושי איטו פרסמו עבודה המראה כי ישנה מגבלה משמעותית ליכולת של מוכיחים שזורים לשתף פעולה במשחק מרובה משתתפים. צעד זה נחשב לצעד מרכזי ביצירת האנלוגיה הקוונטית למשפט PCP.
חפציבה
חֶפְצִיבָּה הוא קיבוץ השוכן בעמק חרוד על גבול עמק יזרעאל ועמק בית שאן. הקיבוץ נמצא בין הערים עפולה ובית שאן, ומשתייך למועצה אזורית הגלבוע.
בחפציבה מתגוררים כ-650 נפשות.
היסטוריה
הקיבוץ הוקם בשנת 1922 על ידי עולים מצ'כוסלובקיה ומגרמניה מתנועת בלאו וייס (כחול-לבן) שהורכבה משתי קבוצות דוברות גרמנית, האחת מצ'כסלובקיה והשנייה מברלין. שם הקבוצה הגרמנית לפני עלייתה היה "מהפכה" והקבוצה נוסדה על ידי משה שובה. הקיבוץ שוכן למרגלות הר הגלבוע. חפציבה הוא קיבוץ שכן לבית אלפא ושוכן מערבית לו. הקיבוץ הוקם על ידי הקרן הקיימת לישראל באדמות נוריס-מזרח (עמק יזרעאל המזרחי) שנקנו על ידי הקרן הקיימת. הקיבוץ הוקם גם הודות לתרומות של יהודי צ'כוסלובקיה שבתמורה להן ניתנה לקבוצה של יהודי צ'כוסלובקיה קדימות בהתיישבות. שמו של היישוב הוא כשם החווה על יד חדרה בה הוכשרו הראשונים לחקלאות.
בקיבוץ חפציבה נמצא מרכז של תנועת המקויה. הקשר של התנועה עם הקיבוץ החל בשנת 1962, כאשר התלמיד הראשון מתנועת המקויה הגיע ללמוד עברית באולפן חפציבה. מידי חצי שנה מגיעה קבוצת תלמידים לאולפן במטרה ללמוד את שפת התנ"ך, לחזק את אמונתם ולהכיר את המקומות הקדושים ליהודים ולנוצרים. בחג היובל של חפצי-בה הקימה התנועה לרגלי הגלבוע גן יפני. הגן משלב אלמנטים ארצישראלים יחד עם תבנית מסורתית של גנים ביפן, ומכיל אלמנטים יפנים.
בשטח הקיבוץ שרידי בית כנסת עתיק, שהתגלה בשנת 1928 תוך כדי חפירת תעלת מים. בבית הכנסת "בית אלפא", אתר של רשות הטבע והגנים בכניסה לקיבוץ, נמצא פסיפס מפורסם ובו שלושה חלקים: גלגל מזלות, ארון קודש וכלי קודש כמו מנורות ושופר, ועקדת יצחק.
בית התרבות של הקיבוץ נקרא ע"ש צבי דר, מחלוצי הקיבוץ. ממייסדי התעשייה הצבאית בישראל.
ביום חמישי כ"ד תמוז תשמ"ו - 31 ביולי 1986 בשעה 17:00 לערך, נהרגו תשעה נערים ונערות בני 15–17 בני הקיבוץ וחבר הקיבוץ שנהג ברכב, לאחר שנלכדו ברכב הטרנזיט בעת שהסיעם חזרה מקייטנה בקיבוץ פלמחים, ונשרפו למוות בעקבות התנגשות חזיתית עם סמי-טריילר בכביש התענכים. קרוב לעשרת-אלפים איש ליוו את ההרוגים בהלוויה שנערכה לאחר שלושה ימים בבית הקברות האזורי שלמרגלות הגלבוע. האסון השאיר חותם של עצב כבד בקיבוץ, ובעקבותיו גם סכסוך ארוך שנים בין כמה מחברי הקיבוץ.
טנגריים
טנגריים (שם מדעי: Thraupini) הוא שבט של ציפורי שיר ממשפחת הפרושיים שמיניו נפוצים ביבשת אמריקה.
התנהגות ותפוצה
רוב הטנגריים חיים בזוגות או בקבוצות קטנות המונות שלושה עד חמישה פרטים. לעיתים קבוצות כוללות רק את התא המשפחתי, כלומר את זוג ההורים ואת צאצאיהם.
הטנגריים הם אוכלי כול, והרכב תזונתם משתנה ממין למין. רובם ניזונים (בהרכב כזה או אחר) מפירות, מזרעים, מצוף, מחלקי פרחים ומחרקים. חלקם מלקט חרקים מהענפים, חלקם מחפש חרקים בחלקיהם התחתונים של העלים, וחלקם ממתין בדממה לחרק חולף שיילכד במעופו. מגוון זה מאפשר למינים המשתמשים בשיטות ציד שונות לאכלס אזורים חופפים, בלא שהתחרות ביניהם על המזון תהיה מרה.
תפוצתם של הטנגריים כוללת את יבשת אמריקה בלבד, ובעיקר את האזורים הטרופיים שבה. כ-60% מהטנגריים חיים בדרום אמריקה, וכחצי מתוך אלו חיים בהרי האנדים. רוב המינים הם אנדמיים לאזור קטן יחסית, כמו למשל פרושי דרווין שאנדמיים לאיי גלאפגוס. כ-18 מינים שוכנים בצפון אמריקה ובאמריקה התיכונה במשך כל השנה. ארבעה מינים הם מינים נודדים המקננים בצפון אמריקה.
רבייה
עונת הרבייה מתחילה במרץ ומסתיימת בסוף יוני באזורים בעלי אקלים ממוזג, בעוד שבדרום אמריקה היא חלה בחודשים ספטמבר ואוקטובר. מינים מסוימים הם טריטוריאליים, בעוד שאחרים בונים קנים סמוך אחד לשני. הזכרים מציגים את נוצותיהם הצבעוניות לראווה על מנת למשוך בנות זוג אפשריות ולהרחיק זכרים יריבים. נוהגי החיזור של כמה מן המינים כוללים קידת קידה והרמת זנב.
רוב הטנגריים בונים את קניהם השקערוריים על ענפי עצים. קניהם של כמה מינים הם כמעט כדוריים בצורתם. הכניסה לקן נמצאת בדרך כלל בצדי הקן. זני העצים עליהם הם בונים את קניהם משתנים בין המינים. רוב המינים מקננים באזורים המוסתרים בצמחייה עבותה.
אנה מאסי
אנה מאסי (באנגלית: Anna Massey; 11 באוגוסט 1937 – 3 ביולי 2011) הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה בריטית.
חייה
אנה מאסי נולדה בסארי שבאנגליה. בתו של השחקן ריימונד מאסי, ואחות לדניאל מאסי, שחקן אף הוא.
הופעתה הראשונה בקולנוע הייתה ב-1958 בסרט Gideon's Day. ב-1960 שיחקה בסרט "המציצן" (Peeping Tom) של מייקל פאואל, ובשנת 1972 בסרטו של אלפרד היצ'קוק "פרנזי". מאסי הייתה מוכרת בעיקר כשחקנית טלוויזיה, וגילמה שורה ארוכה של תפקידים בסדרות דרמה ובסרטי טלוויזיה כגון "משפחת פאליסר" (1974), "רֶבּקָה" (1979) (לצידו של בעלה לשעבר ג'רמי ברט), "ראש העיר קסטרברידג'" (1978), ו"מנספילד פארק" (1983).
ב-31 בדצמבר 2004 הוענק לה תואר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE).
הכוכב האדום בלגרד (כדורסל)
הכוכב האדום בלגרד (בסרבית: КК Црвена звезда) היא קבוצת כדורסל סרבית מעיר הבירה בלגרד, המתמודדת בליגת העל הסרבית, ב וביורוליג.
היסטוריה
מועדון הכדורסל נוסד ב-1945, השתתף בליגה היוגוסלבית וזכה ב-15 אליפויות ו-5 גביעים.
מאז שהחל להשתתף בליגה הסרבית הקבוצה אמנם בצמרת דרך קבע, אך לא מצליחה לזכות בתארים כמו בעבר. לעומת זאת, יריבתה העירונית פרטיזן בלגרד זכתה בחמש אליפויות רצופות מאז החלה לפעול הליגה הסרבית.
בסיום עונת 2010/11, התמזגה לתוך המועדון קבוצת הכדורסל של ז'לזניק בלגרד שהתפרקה.
בעונת 2017/18 זכתה באליפות ליגת העל הסרבית בפעם הרביעית ברציפות.
אפרים דוידי
אפרים דוידי (נולד ב-3 במרץ 1954) הוא עמית הוראה להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, עיתונאי ופעיל שמאל ישראלי. משמש כעורך הראשי של השבועון "זו הדרך", כתב העת של המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י).
ביוגרפיה
נולד בעיר לה פלאטה שבארגנטינה, שם גדל. בשנים 1973 עד 1974 למד באוניברסיטת לה פלאטה שבארגנטינה. בשנת 1975 עלה לארץ ומשנה זו ועד 1979 למד לתואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ובהיסטוריה כללית באוניברסיטת חיפה, בשנת 1999 קיבל תואר שני מהמחלקה ללימודי שלום ופיתוח שבאוניברסיטת גטבורג שבשוודיה.
בשנים 2001 עד 2005 כתב את עבודת הדוקטורט שלו בבית הספר להיסטוריה של אוניברסיטת תל אביב במכון להיסטוריה ותרבות של אמריקה הלטינית בהנחייתו של פרופסור רענן ריין. נושא הדיסרטציה היה: "הון, עבודה ושלטון - עשור בתולדות תנועת הפועלים בארגנטינה 1976 - 1966" (מחקרו פורסם בשנת 2008 בהוצאת רסלינג). בשנים 2005 עד 2006 השלים סמינר פוסט-דוקטורנטים בין-אוניברסיטאי באוניברסיטת בן-גוריון.
דוידי שימש במשך שנים רבות ככתב של העיתון "דבר". היה יושב ראש ועד העיתונאים של העיתון "דבר" וחבר הנהלת האגוד הארצי של העיתונאים. בשנים 1994–1996 ניסה להפוך את "דבר" לקואופרטיב, מול איומי ההסתדרות לסגור אותו. מ-1995 הנהיג קבוצת עיתונאים שניהלו בפועל את העיתון עד לסגירתו ביוני 1996.
בשנת 2003 נמנה אפרים דוידי עם מייסדי המכללה החברתית כלכלית, היה מנהלה הראשון ומשנת 2005 כיהן כמנהלה האקדמי, בשנת 2011 סיים את תפקידו.
דוידי הוא חבר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הישראלית. בין השנים 2002 עד 2007 כיהן כחבר הנהגת ההסתדרות מטעם סיעת חד"ש, וכן הוצב ברשימתה של חד"ש לכנסת השש עשרה, לכנסת השבע עשרה ולכנסת השמונה עשרה (במקומות 41,35 ו-84 בהתאמה).
דוידי כותב ומרצה בנושאי גלובליזציה, קפיטליזם, החברה הישראלית, המזרח התיכון, ותנועות חברתיות באמריקה הלטינית. בשנים האחרונות הוא עוסק בחקר השלכות הגלובליזציה על החברה הישראלית בכלל ועל העובדים בפרט, וכיצד הגלובליזציה מעצבת יחסים חברתיים ומעמיקה את הקשר בין הון לשלטון.
בשנים 2005–2007 שימש אפרים דוידי כעמית מחקר במכון ללימודים בינלאומיים ואזוריים ע"ש ס' דניאל אברהם שבאוניברסיטת תל אביב וכיהן כעמית הוראה באוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 2012 מונה להחליף את תמר גוז'נסקי בתפקיד העורך הראשי של השבועון "זו הדרך", כתב העת של המפלגה הקומוניסטית הישראלית. הוא משמש בתפקיד זה עד היום.
בבחירות לכנסת ה-24 הוצב במקום ה-28 ברשימה המשותפת.
כיום (2022) משמש כמרצה בבית הספר להיסטוריה ומלמד בתוכנית הרב-תחומית למדעי הרוח אוניברסיטת תל אביב.
אלכסנדר הרביעי, מלך מוקדון
אלכסנדר הרביעי (ביוונית: Ἀλέξανδρος Δ΄; 323 לפנה"ס - 309 לפנה"ס) היה בנו של אלכסנדר הגדול ורוקסנה. הוא נרצח בילדותו על ידי קסנדרוס במאבקי הכוח שהתנהלו בעת מלחמות הדיאדוכים על חלוקת האימפריה שייסד אביו.
ביוגרפיה
אלכסנדר הגדול נפטר לפני שהספיקה אשתו ההרה, רוקסנה, ללדת את בנם, וחלק ממפקדי הצבא המוקדוני קראו להכתיר את פיליפוס השלישי, אחיו החורג והלוקה בנפשו של אלכסנדר הגדול, למלך. פרדיקס, שהיה קצין בכיר בחיל הפרשים, שכנע את הצבא להמתין ולראות את תוצאות ההריון של רוקסנה ומינו של התינוק. כשנולד התינוק, התמנה פרדיקס לעוצר כדי להעביר את השלטון בצורה חלקה כשיגיע הילד לבגרות.
כשהיה אלכסנדר בן חמש נודע שלאביו יש עוד בן נסתר מנסיכה יוונית בשם ארטמיסיה.
אלכסנדר נותר במוקדון יחד עם אמו, וצפה מהצד בהשתלטות הדיאדוכים על האימפריה של אביו. למרות האיום שהיה בכך שהוא עשוי לתבוע את ירושתו, הדיאדוכים לא נגעו בו לרעה בשל ההילה שהייתה לאביו. בסופו של דבר שלח אחד מהם, קסנדרוס שמו, מתנקשים לרצוח אותו.
סיסיליוס הראשון
אין כל תעוד היסטורי למלכותו של סיסיליוס, והוא נחשב לאחד המלכים האגדיים של בריטניה.
סיסיליוס עלה לשלטון לאחר מות אביו, גארגאסטיוס, בשנת 735 לפנה"ס לערך. לאחר מותו עלה לשלטון יאגו, אחיו.
לסיסיליוס היו שני בנים קינמרק ואנטוניוס מדוכסי קורנוול האגדיים.
סיסיליוס מת בשנת 721 לפנה"ס לערך.
רגאדה
אודות והיסטוריה
מוזיקת הרגאדה והריקוד הנלווה לה מקורם בריקוד מלחמה עתיק של לוחמים אמזיגים, ושם הז'אנר נגזר משמם של שני כפרים במרוקו עם שם דומה.
בני שבט הזנאתי, שביצעו במקור את המוזיקה הזו, היו נוהגים לערוך ריקוד מלחמה מסורתי הכולל מוזיקה לאחר ניצחון על האויב. זה מתבטא עד היום בז'אנר באמצעות השימוש בכלי נשק ובנקישות רגליים במקצב המוזיקה.
ריקוד הרגאדה מאופיין במאסטרים המכונים שייח'ים. הם מנגנים מוזיקה ורוקדים עם מספר כלים כמו בנדרי, ראיטה, וזמ׳אר שהוא סוג של חליל. הרקדנים מניעים את כתפיהם לקצב התופים, מחזיקים בידיהם רובה או מקל, ומכים איתו בין היתר ברצפה.
תוכן המוזיקה מספר לעיתים קרובות סיפורים על נושאים כמו אהבה ורגשות של עצב ואושר. הרגאדה ידוע באזורי צפון-מזרח מרוקו, ובעיקר במחוזות אוג'דה, ברקנה, תאורירת, נאדור, אל חוסימה, תאזה, בן טייב ועוד.
מסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, נעשה בז'אנר שימוש נרחב בסינתיסייזר מוזיקלי לצד הכלים המסורתיים. זמר פופולרי בז'אנר כיום הוא טלבי וואן.
קרליץ (מחוז משנה)
מחוז משנה קרליץ (בבלארוסית: Карэліцкі раён) הוא אחד מ-17 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הורדנה בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיירה קרליץ.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה קרליץ 24,130 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 94.76% בלארוסים, 2.62% רוסים ו-1.55% פולנים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (89.66%) ורוסית (8.08%).
כלניות (שיר)
כלניות הוא שיר ישראלי ידוע, פרי עטם של נתן אלתרמן ומשה וילנסקי. השיר התפרסם במיוחד בביצועה של הזמרת שושנה דמארי, ששרה אותו כמעט בכל הופעותיה, והפך מזוהה עמה. השיר חובר כפזמון סנטימנטלי עבור התוכנית השנייה של תיאטרון הקברט התל אביבי "לי-לה-לו" בינואר 1945 והפך ללהיט ביישוב. בספטמבר אותה שנה הוצבה בארץ ישראל המנדטורית הדיוויזיה המוטסת הבריטית השישית שחייליה חבשו כומתות אדומות. כינוי הלעג "כלניות" דבק בצנחנים הבריטים וילדים שרו להם את השיר בקרנות רחוב, לפיכך הוצא צו זמני נגד השמעתו.
חיבור השיר
משה ואלין, בעליו של תיאטרון "לי-לה-לו" שכר את נתן אלתרמן על מנת שיחבר פזמונים קלילים עבור התוכנית השנייה של התיאטרון, "ראיון בלי-לה-לו". ואלין, שרצה לשלב בתוכנית זמרת בת 22 בתחילת דרכה, שושנה דמארי, ביקש מאלתרמן שיר רומנטי-סנטימנטלי. ואלין האמין ששיר כזה יוכל להיות "מסמר הערב". אלתרמן התמהמה ולא השיב לוואלין. רק לאחר הפצרות חוזרות ונשנות העביר לידיו שיר שכתב מספר שנים קודם לכן ולא פרסם, בשם "כלניות".