cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איוואן פסקביץ'
ביוגרפיה
לאחר סיום הלחימה הוא קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל והוטלה עליו האחריות להשליט סדר באזור הקווקז, שם התנהלה לחימה קשה נגד התושבים המקומיים ממוצא מוסלמי, ופסקביץ' ניהל נגדם לחימה עיקשת. פסקביץ' תמך במדיניות ההתנחלות הרוסית באזור, וכן תמך בפיתוח קשרים עם האוכלוסייה הארמנית והגאורגית המקומית.
בשנת 1830 החל מרד נגד הרוסים בפולין, ואיוואן דיביץ', מפקד הכוחות הרוסיים באזור, נפטר בעיצומה של המערכה. פסקביץ' הגיע לאזור ב-13 ביוני 1831, וב-26 באוגוסט 1831 ורשה נכבשה על ידי הרוסים וכוחות המורדים נסוגו. גם לאחר סיום הקרבות, המשיך פסקביץ' לנהל את פולין הכבושה. הוא המליץ לצאר לבטל כליל את האוטונומיה הפולנית, אך הקיסר לא קיבל את המלצותיו, אולם פסקביץ' המשיך לנהל את האזור ביד קשה. בשנת 1833 הוא ניצל מניסיון התנקשות, ובשנת 1844 התגלה קשר שמטרתו להורגו,
גזירת הלבוש בפולניה
ובשנת 1846 ציווה פסקביץ' על היהודים הפולניים להמיר את לבושם המסורתי, שהייתה דומה לזה של האצולה הפולנית בימי הביניים, בבגדים רוסיים מודרניים; רבני פולין נקטו קו מתון וחתמו בשנת 1849 על קריאה לציית להוראות הממשל הרוסי.
בשנת 1849 החל מרד בהונגריה. הצאר הגיע לוורשה ונפגש עם פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה שאף הוא הגיע לעיר. סוכם שיחידות צבא בפיקוד של פסקביץ' יעברו את הרי הקרפטים, ויהיו אחראים לדיכוי המרד במקביל לצבא האוסטרי. קיימות ידיעות שפסקביץ' לא היה מרוצה מהנושא וחשש למוניטין שלו, אך בסופו של דבר, צבא רוסי השתתף בקרבות ותרם את חלקו בלחימה, ובספטמבר 1849 חזר פסקביץ' לפולין.
בשנת 1854 הוא נשלח לאזור הדנובה במטרה לנהל את הלחימה נגד הטורקים, אולם בימים הראשונים של נוכחותו באזור הוא נפצע ובהסכמת הקיסר חזר לפולין.
הפציעה השפיעה מאוד על בריאותו, והוא נפטר בוורשה ב-1 בפברואר 1856 בגיל 74. לאות הוקרה, בכל הצבא הרוסי ובשטח פולין הקונגרסאית כולה הוכרז על 9 ימי אבל, ובכיכר מול ביתו בוורשה הוצב פסל לזכרו. הפסל פורק לאחר מלחמת העולם הראשונה כאשר פולין זכתה לעצמאות.
ליומיומטוזיס תורשתי ותסמונת סרטן תאי הכליה
ליומיומטוזיס תורשתי ותסמונת סרטן תאי הכליה הנקראת גם תסמונת ריד היא מצב תורשתי נדיר המאופיין בריבוי ליומיומות עוריות, ואצל נשים- ליומיומות ברחם. התסמונת קשורה לסרטן תאי הכליה, קשר זה נקרא ליומיומטוזיס תורשתי וסרטן תאי הכליה, היא קשורה גם לסיכון מוגבר לליומיוסרקומה ברחם. התסמונת נגרמת על ידי מוטציה בגן חומצה פומרית, אשר מובילה להצטברות של חומצה פומרית. דפוס התורשה הוא אוטוזומלי דומיננטי.
תסמינים
כמעט אצל כל הנשים קיימים שרירנים ברחם, כ-76% עם התגלמות בביטויים עוריים ו-10-16% עם גידולי כליה.
שרירנים ברחם נוטים להופיע בגיל צעיר יותר וגדולים ורבים יותר מאשר באוכלוסייה הכללית. ניתן להבדיל אותם משרירנים ספורדיים על ידי מאפיינים היסטולוגיים מיוחדים כגון נוקלאולים בולטים עם הילות פרינוקלאולריות.
קרצינומה של תאי הכליה נוטה להיות מהצורה הפפילרית (סוג 2) ונוטה להופיע בשכיחות גבוהה יותר בנשים מאשר בגברים עם תסמונת זו. סוגי סרטן אלו מופיעים מוקדם מהרגיל עבור קרצינומות של תאי כליה (בדרך כלל בשנות העשרים והשלושים) ונמצאים בשלבים מתקדמים יחסית בהצגה. לעיתים רחוקות דווח על גידולים בילדים. גידולים אלו מתרחשים אצל ~20% מאלה עם מוטציה זו, דבר המצביע על כך שגורמים אחרים מעורבים בפתוגנזה.
תנאים נלווים
מצבים נדירים יחסית אחרים דווחו בקשר למחלה זו. עדיין לא ידוע אם האסוציאציות הללו הן מקריות או ביטויים של המצב עצמו.
כמו כן, דווחו כוורנומות מוחיות ומחלה מסיבית, מקרונודולרית של יותרת המוח, בקשר לתסמונת זו. דווח גם על מקרה של שארקו-מארי-טות, קולגנומה מפושטת ומחלת שארקו-מארי-טות בקשר למוטציה בגן חומצה פומרית. שני מקרים של ציסטדנומה רירית שחלתית דווחו גם עם מוטציה זו.
סיבות
הגן חומצה פומרית, הממוקם על הזרוע הארוכה של כרומוזום 1. משתרע על פני 22 קילו-בסיסים ויש לו 10 אקסונים (אקסון (גנטיקה)). האקסון הראשון מקודד לפפטיד אות.
פתוגנזה
בעוד שהמנגנונים הפתוגנטיים העומדים בבסיס הנגעים אינם ברורים, הוצע כי הצטברות של פומארט עלולה להוביל לביטוי יתר של האנזים אלדו-קטו רדוקטאז. כמו כן, נמצא כי פומאראט קיים במיטוכונדריה (מיטוכונדריון) ובציטופלזמה. נראה שלצורה הציטופלזמית יש תפקיד בהגנה על ה-DNA מפני פגיעה מולקולרית. דימתיל פומרט הוכח כמעכב תחרותי של פרוליל הידרוקסילאז. עיכוב זה מוביל לייצוב של מספר גורמים הניתנים להיפוקסיה אשר נחשבים כבעלי נטייה להיווצרות גידולים. תואר מסלול חלופי לחילוף החומרים של פומראט בנוכחות מוטציות אלו. גנים נוספים המעורבים המושפעים ממוטציה זו הם Keap1, Nrf2 ו-HMOX1.
אבחון
האבחנה נעשית או על ידי בדיקת פעילות החומצה הפומרית בפיברובלסטים (פיברובלסט) עוריים או תאי לימפובלסטואיד מתורבתים והדגמת פעילות מופחתת (≤60%) או על ידי בדיקה גנטית מולקולרית.. מאפיינים היסטולוגיים מיוחדים של שרירנים עשויים לאפשר אבחנה מוקדמת בהיעדר תסמינים אחרים.
היסטולוגיה
נגעי העור עשויים להיות קשים לאבחון קליני, אך ביופסיית אגרוף תגלה בדרך כלל אזור Grenz המפריד בין הגידול לעור שמעל. בדיקה היסטולוגית מראה גושים עוריים צפופים המורכבים מתאי מוארכים עם ציטופלזמה אאוזינופילית בשפע המסודרים בפאסיקלים (תאי ציר). גרעיני התא (גרעין התא) אחידים, בעלי קצוות בוטים וצורת סיגר עם מיטוזות (מיטוזה) מזדמנות בלבד. כתמים מיוחדים שעשויים להועיל באבחון כוללים טריכרום מאסון, כתם ואן גיסון וחומצה פוספוטונגסטית–המטוקסילין.
לקרצינומות של תאי הכליה יש נוקלאולים גרעינון אאוזינופיליים בולטים המוקפים בהילה ברורה.
אבחנות מבדלות
אבחנה מבדלת של מצב זה כוללת את תסמונת BHD וטרשת שחפת (טרשת גבשושית). מכיוון שהנגעים בעור הם בדרך כלל כואבים, יש צורך לעיתים קרובות גם להוציא גידולים כואבים אחרים של העור (כולל נבוס גומי כחול, ליומיומה, ספיראדנומה אקרינית, נוירומה (נוירומה על שם מורטון, דרמטופיברומה, אנגיוליפומה, נוירילמומה, אנדומטריומה, גידול גלומוס וגידול בתאים גרנוריים; הזיכרון "BLEND-AN-EGG" עשוי להיות מועיל). נגעי עור אחרים שעשויים להילקח בחשבון כוללים צילינדרומה, ליפומה, פורומה וטריכואפיתליומה; אלה נוטים להיות חסרי כאב ויש להם תכונות הבחנה שימושיות אחרות.
טיפול
הנטייה לסרטן תאי הכליה מחייבת בדיקה ובמידת הצורך טיפול אורולוגי (אורולוגיה).
נגעי העור עשויים להיות קשים לטיפול מכיוון שהם נוטים לחזור לאחר כריתה או טיפול הרסני. תרופות המשפיעות על התכווצות שרירים חלקים, כגון דוקסאזוסין, ניטרוגליצרין, ניפדיפין ופנוקסיבנזמין, עשויות לספק הקלה בכאב.
פרוגנוזה
סקירה משנת 2006 קבעה כי RS מוביל לעיתים קרובות לסרטן כליות בין הגילאים 30–50. סרטן הכליה הורג בערך 1 מכל 3 אנשים, אך שיעורי ההישרדות ל-5 שנים השתפרו בין השנים 1974–1976 ו-1995–2000, מ-52% ל-64%.
היסטוריה
התסמונת תוארה לראשונה על ידי ריד ב-1973. הקשר עם הגן חומצה פומרית נחשף בשנת 2002.
קישורים חיצוניים
ו במרכז המידע למחלות גנטיות ומחלות נדירות (GARD).
1050-1059 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 1059 - 1050 לפני הספירה
סמי נחמיאס
שמואל "סמי" נחמיאס (1935 - 18 באוגוסט 2019) היה קצין צה"ל ממייסדי סיירת מטכ"ל וראש ענף המבצעים המיוחדים באגף המודיעין. לאחר שחרורו שירת כקצין המודיעין הראשי של משטרת ישראל.
ביוגרפיה
נחמיאס נולד וגדל בירושלים. ב-1954 התגייס לצה"ל ושירת בגדוד 890 בפלוגתו של מאיר הר-ציון. הוא השתתף בפעולות התגמול ובמהלך מבצע שומרון נפצע באורח קשה, פציעה שמנעה ממנו לחזור לשרת כלוחם. נחמיאס השתחרר מהשירות הסדיר, טייל בארצות הברית ובהודו ועבד כמאבטח. הוא התגייס שוב לשירות קבע ושימש מפעיל סוכנים בשלוחה הצפונית של יחידה 154 תחת פיקודו של אברהם ארנן. עם הקמת פלוגה ה' למבצעים מיוחדים ביחידה, צירף ארנן את נחמיאס לגוף המייסד של היחידה שהפכה לסיירת מטכ"ל. נחמיאס שימש כקצין המודיעין של סיירת מטכ"ל כשאת דרגות הקצונה קיבל ללא קורס קצינים. במהלך שירותו בסיירת ליווה את פעולותיה המבצעיות הראשונות וכן לאחר שינוי ייעודה, את תחילת מבצעי המודיעין המיוחדים הראשונים במצרים תוך שימוש במסוקים.
בתפקידו הבא שימש סגן מרחב ירושלים של יחידה 504. לאחר מלחמת ששת הימים היה חבר יחד עם שמואל גורן, רפי סיטון ויגאל סימון בצוות היחידה לאיתור ורכישת חלקים מהמגילות הגנוזות.
ב-1971 מונה נחמיאס לראש ענף מבצעים מיוחדים באגף המודיעין.
לאחר שחרורו הצטרף למשטרת ישראל ומונה לקצין המודיעין הראשי של הארגון. נחמיאס ויחידתו נלחמו בפשע המאורגן וב-1977 נחשפה רשימת ה-11 שחוברה על ידי אנשיו. עימות עם מפכ"ל המשטרה חיים תבורי בין היתר על רקע רצונו של נחמיאס להקים יחידה שתאבק בפשע המאורגן החמור, הובילה לעזיבתו של נחמיאס את המשטרה ביוני 1977. לאחר עזיבת המשטרה חבר ב-1978 לאברהם ארנן בהקמת משרד החקירות הפרטיות "א.נ. יועצים מיוחדים בע"מ".
הוא נפטר ב-2019 ותרם את גופתו למדע.
חיים אישיים
נחמיאס היה נשוי בשנית לגליה ואב לשלושה.
אברהם אילון
אברהם אילון (2 באפריל 1928 - דצמבר 2010) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, ראש המחלקה להיסטוריה במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה
אברהם אילון נולד בתל אביב ב-2 באפריל 1928, בן להודה ולדוד לנטשנר, ומכאן נגזר כינויו "לנטש". למד בגימנסיה הרצליה ובמקביל הדריך בגדנ"ע. התגייס לחי"ש והשתתף בהגנת תל אביב. לחם במסגרת הפלוגה המסייעת של גדוד 51 של חטיבת גבעתי, ונפצע במבצע מכבי. לאחר מלחמת העצמאות עבר קורס קצינים והמשיך כמדריך בו. מונה למפקד חוות הגדנ"ע בבאר אורה.
בעקבות תאונת צניחה ולימודים באוניברסיטה העברית בירושלים עבר לעסוק בכתיבת היסטוריה צבאית, במסגרת הוצאת "מערכות". בשנת 1964 מונה לראש ענף היסטוריה בדרגת סגן-אלוף. במשך שנים אחדות הוביל את כתיבת ההיסטוריה של מלחמת ששת הימים, אך מחקר זה פורסם רק בשנת 2017.
במלחמת יום הכיפורים ליווה את סגן הרמטכ"ל, האלוף ישראל טל, ורשם בדקדקנות את האירועים במוצב הפיקוד העליון. הטקסט המלא של מחברותיו אלה מוצג באתר האינטרנט של ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון. בתחילת המלחמה נעדר בנו, סגן, שהיה קצין תצפית קדמי במוצב החרמון. לאחר כיבושו מחדש של החרמון חקר אילון את אחד השבויים הסורים, וזה הוביל אותו אל גופת בנו. בעקבות זאת עסק אילון באיתורם של נעדרי צה"ל נוספים. היה עוזר הנספח הצבאי בארצות הברית ואחר הדריך במכללה לביטחון לאומי.
ספריו
מחבר:
מחבר ועורך:
עורך:
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
תרגום (אפל)
תרגום (באנגלית: Translate) היא אפליקציית תרגום ל-iOS שפותחה על ידי אפל עבור מכשירי ה-iOS שלהם. האפליקציה, שהוצגה ב-22 ביוני 2020, מאפשרת לתרגם משפטים או דיבור בין מספר שפות ושוחררה רשמית ב-16 בספטמבר 2020, יחד עם iOS 14. כל התרגומים מעובדים באמצעות המנוע העצבי של המכשיר, וככאלה ניתן להשתמש בהם גם במצב לא מקוון.
שפות
התרגום נתמך כיום בין השפות אנגלית (בריטית ואמריקאית), ערבית, סינית מנדרינית, צרפתית, גרמנית, ספרדית, איטלקית, יפנית, קוריאנית, פורטוגזית (ברזיל) ורוסית. כל השפות תומכות בהכתבה וניתנות להורדה לשימוש לא מקוון.
צבי צור (כימאי)
תולדות חייו
צור נולד ב-1919 בגליציה, פולין (כיום באוקראינה) למשפחה ציונית. בשנת 1937 עלה לארץ ישראל והחל ללמוד מתמטיקה ולאחר מכן כימיה באוניברסיטה העברית. עם סיום לימודיו בשנת 1944, החל יחד עם חבריו ללימודים לרקוח תרכובות כימיות בדירה שכורה בירושלים. בראשית ייצרו חומרים שנועדו לכוחות היישוב במאבקם להקמת המדינה, אולם במקביל הבינו צור וחבריו את הצורך במוצרים כימיים למדינה שבדרך, בעיקר בתחום החקלאות. הייצור גדל, והוחלט להקים מפעל קטן לייצור חומרים כימיים - לשם כך הושכרה רפת ביישוב מוצא, והמפעל התמקד במוצרים להגנת הצומח. במשך ארבע שנים רקחו צור ושותפיו חומרים כימיים שונים במפעל זה, והגדילו בהדרגה את תפוקת המפעל. כך המשיכו עד תחילתה של מלחמת העצמאות.
בשנת 1948, עם פרוץ מלחמת העצמאות, גויס צור יחד עם חבריו למפעל חמ"ד וסייע לצה"ל במהלך המלחמה. במהלך המלחמה הפכה המעבדה ליחידה לייצור חומרים כימיים עבור צה"ל.
לאחר המלחמה הוקם המפעל מחדש באזור שכונת אבו כביר בתל אביב ונקרא בשם "אגן". בשנת 1952 החליט צור לממש את חזונו של דוד בן-גוריון ולהקים מפעל כימי גדול בנגב; כך הוקמה "מכתשים" והתבססה בבאר שבע. בשלב מאוחר יותר עברו מתקני הייצור שלה לרמת חובב. במהלך כהונתו הצליחה מכתשים לבסס את מעמדה כאחת מחברות האגרו-כימיה המצליחות בעולם תוך שהיא מתבססת על ייצור חומרים גנריים להגנת הצומח.
הוענקו לו התארים יקיר העיר באר שבע ודוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בן-גוריון. בשנת 1985 הדליק משואה ביום העצמאות כהוקרה על פועלו להקמת התעשייה הכימית בישראל.
חייו הפרטיים
צור היה נשוי למירה, בתו של ד"ר דב גורביץ, רופא ילדים ידוע בתקופת היישוב. היו להם שלושה ילדים. מאז הקים את מכתשים, הוא התגורר בבאר שבע ופעל רבות לקידום העיר וכן סייע בהקמת הסינפונייטה הישראלית באר שבע. נפטר ב-2013 בעומר.
אחיו הבכור, עמנואל צור, היה מחלוצי התעופה בארץ ישראל.
נעמה שפירא
נעמה שפירא (נולדה ב-12 במאי 1964 בתל אביב) היא שחקנית, מורה למשחק, מדבבת ובמאית דיבוב ישראלית.
ביוגרפיה
שפירא בוגרת בית צבי בהצטיינות בשנת 1987. משחקת בתיאטרון, בטלוויזיה ובקולנוע. הציגה מחזות, בין היתר, בתיאטראות: הקאמרי, הבימה, בית לסין, חיפה, באר שבע, הספרייה, תיאטרון התנועה, המרכז לתיאטרון – עכו.
שפירא נשואה למלחין והבמאי אורי וידיסלבסקי ושיחקה במספר הצגות שהלחין וידיסלבסקי וביניהן: "קיסריה - סופ"ש", "שירה", "פיקניק בחוסמסה", "שיינדלה", "ציד המכשפות", "שש נשים מכוערות מדברות על יופי". כמו כן, כתבה יחד עם בעלה את סיפור המופע האקרובטי "אפקט הפרפר" (וידיסלבסקי גם ביים והלחין) ב"קרקס Y". באכסניה זו היא מלמדת אקרובטים משחק. בנוסף, מעבירה סדנאות למשחק, כותבת ומביימת בבתי ספר בפרדס חנה ומלווה דרמטולוגית כותבים מתחילים.
שיחקה בפרסומות בטלוויזיה.
אם לשלושה ומתגוררת בתל אביב.
אדפיים
אדפיים (שם מדעי: Adapidae) היא משפחה נכחדת של פרימטים נכחדים, בעלי אף-לח מהקבוצה הנכחדת אדפיפורמס, שחיו רק בתקופת האאוקן לפני 55 עד 34 מיליון שנה מהיום.
פרימטים אלה נחשבים ליצורים הדומים מאוד ללמורים וקרוביהם, אך היו גם בעלי מספר מאפיינים של בעלי אף-יבש - הקופים או הקופיפים. מבנה הכפות שלהם ומפרקי הידיים שלהם מרמז על התפתחות זו וכן העובדה שהיו בעלי אצבעות חסרות טפרים, אך שהיו גם בעלי מאפייני למורים כמו חוטם מוארך יחסית, חלל עיניים גדול ושיני מסרק. מינים אלה היו קטנים יחסית ומשקלם לא עלה על קילוגרם אחד.
המאובנים של בני המשפחה התגלו באירופה, אפריקה ואמריקה הצפונית, מה שמרמז על חיבורם אחת לשנייה. הם היו אוכלי כל שנעו בזריזות בין העצים של יערות גשם קדומים ונראה שנכחדו עם היעלמותם.
אור רויזמן
אור רויזמן (נולד ב-22 במרץ 2002) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת כנף שמאל בהפועל ירושלים מליגת העל, בהשאלה ממכבי תל אביב.
קריירה
בוגר מחלקת הנוער של מכבי מכבי תל אביב, שם הצטיין, ומשעלה לבוגרים הושאל לבית"ר תל אביב בת ים (11 שערים) ולסקציה נס ציונה (ארבעה כיבושים ושלושה בישולים בליגת העל), כשבמהלך שתי עונות ההשאלה שלו היה שחקן הרכב קבוע. ב-10 ביולי 2023 הושאל להפועל ירושלים.
אדוארד פון שטיינלה
אדוארד יאקוב פון שטיינלה (בגרמנית: Edward Jakob von Steinle; 2 ביולי 1810, וינה – 19 בספטמבר 1886, פרנקפורט) היה צייר אוסטרי שפעל בעיקר בגרמניה. הוא היה חבר בתנועת הנצרתיים.
ביוגרפיה
אדוארד פון שטיינלה למד ציור אצל אביו שהיה אמן בווינה. בהמשך הוא למד בווינה באקדמיה לאמנות והמשיך אצל לאופולד קופנוויזר. בשנים 1828–1834 הוא התגורר ברומא.
לאחר חזרה מרומא פון שטיינלה תוך זמן קצר עבר לפרנקפורט בו קיבל הזמנה לעשות מספר ציורים בכנסיית הארמון של אציל מקומי. לפני תחילת העבודות פון שטיינלה עבר השתלמות אצל פטר פון קורנליוס. בשנים 1838–1842 הוא השלים את העבודה. הוא היה חבר קרוב של פיליפ פייט והחליט להישאר בפרנקפורט.
בשנת 1850 פון שטיינלה קיבל משרה של פרופסור באקדמיה לאמנות בפרנקפורט. פרדיננד בקר היה בין תלמידיו.
במקביל הוא עבד על ציורים עבור כנסיות בקלן, מינכן, אאכן וטריר. בשנת 1875 הוא השלים ציורים עבור קתדרלת שטרסבורג.
בנוסף לציורים עבור כנסיות פון שטיינל עשה איורים לספרי ויליאם שייקספיר וקלמנס ברנטנו.
על תרומתו לתרבות בשנת 1883 הוענק לפון שטיינלה עיטור מקסימיליאן.
בלקן בולגריאן איירליינס
בלקן בולגריאן איירליינס (בבולגרית: Балкан) הייתה חברת תעופה בבעלות ממשלתית, וחברת התעופה הלאומית של בולגריה בין השנים 1947 ו-2002.
במהלך שנות ה-70, החברה נהייתה חברת תעופה אירופאית משמעותית. החברה נתקלה באי-יציבות פיננסית לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי במרכז ומזרח אירופה. החברה הצליחה להמשיך בפעילות, לאחר שעברה הפרטה שנויה במחלוקת בתחילת המאה ה-21, אך עם זאת הכריזה על פשיטת רגל ב-2002. בולגריה אייר הפכה ליורשת של בלקן בדצמבר 2002.
שנים מוקדמות
בבולגריה נוסדה חברת תעופה קצרת יומין ב-1927, "בונאבאד", אך המדינה לא יכלה להשרות לעצמה להשקיע בתובלה אווירית מודרנית עד אחרי סוף מלחמת העולם השנייה. ב-1946, משרד התחבורה והתקשורת גיבש מנהלה לתקשורות אווירית.
המנהלה השיקה באופן רשמי שירותים תחת השם נתיבי אוויר בולגריים (בבולגרית: Български въздушни линии) לראשונה ב-29 ביוני 1947 במטוס Ju 52 בטיסה מסופיה דרך פלובדיב לבורגס. קווים נוספים נוספו מי דלאחר מכן. עד סוף השנה, המנהלה הזמינה כמה מטוסים מתוצרת סובייטית מדגם ליסונוב Li-2 שהיו גרסה של הדאגלס DC-3 ועד 1968 שירתו בחברה לפחות 13 כאלו.
שנות ה-60
ב-1962 החברה החלה לבצע טיסות עם מטוסי האיליושין Il-18, זאת וגם התרחבות תעשיית התיירות הבולגרית החלו לשווק את שמה של החברה באירופה ובמפה העולמית. עד אמצע שנות ה-60, תיירות הייתה תעשייה חשובה שהביאה מטבע זר עבור בולגריה. לא הרבה אחר כך, ועד של חברת מסחר מקומית החליטו להקים עסק תעופה משלהם אשר כלל חבילות נופש וטיסות צ'ארטר לבולגריה תחת השם בולאייר (Булер). אף על פי שהחברה החדשה ניסתה לרכוש מטוסי סילון מדגם קרוול, בולאייר לבסוף מצאה עצמה קונה רק מטוסי איליושין Il-18 תחת לחץ פוליטי סובייטי ובולגרי. המטוסים טסו בין מדינות מערב-אירופאיות להבאת תיירים ליעדי נופש בולגריים.
חברת התעופה הלאומית רכשה שלושה מטוסים מדגם טופולב Tu-134 בסוף 1967.
שנות ה-70
במרץ 1970, בלקן שירתה 22 מדינות באפריקה, אסיה, ואירופה ועוד 9 יעשדים מקומיים. באותו זמן, צי החברה כלל מטוסים מדגמי אנטונוב An-2, An-10, An24B, איליושין Il-14 ואיליושין Il-18, טופולב Tu-134. ב-18 בינואר 1972, מטוס מדגם איליושין התרסק ועלה בלהבות בזמן ניסיו נחיתה בנמל התעופה ציריך קלוטן בערפל, רק שני נוסעים שרדו את ההתרסקות. במהלך 1971, בלקן היית החברה הראשונה מחוץ לגבולות ברית המועצות שתפעלה את הטופולב Tu-134. ב-21 בדצמבר, תאונה נוספת של מטוס איליושין במהלך המראה גרם למותם של 28 נוסעים.
כשכלכלות הגוש המזרחי החלו באופן הדרגתי להיכנס לתהליך סטגנציה בשנות ה-70, בלקן המשיכה לצמוח. ב-1974 רשת היעדים של החברה הייתה באורך 119,900 קילומטרים. עד סוף שנות ה-70, החברה הייתה משנעת 3 מיליון נוסעים בשנה, יותר מכל חברת תעופה מהגוש המזרחי (חוץ מאירופלוט) באותה תקופה.
שנות ה-80
ב-1986, בלקן אורגנה מחדש כחלק מתהליך כולל בכלכלה הסוציאליסטית של בולגריה כניסיון להפוך את החברה ליותר פרודוקטיבית.
בלקן הצטרפה ליאט"א ב-1988, והפכה לחברה ה-175 בארגון. ב-10 בנובמבר 1989, מנהיג בולגריה באותה תקופה, טודור ז'יבקוב הוסר מהשלטון ובולגריה החלה להתרחק מהגוש המזרחי. בתוך כשנה, בלקן אורגנה מחדש שוב.
שנות ה-90
באמצע 1991, בלקן חכרה שני מטוסים מדגם בואינג 767-200ER מאייר פראנס על מנת להתחרות עם חברת התעופה "ג'ס אייר" בקווים לצפון אמריקה ודרום אסיה. באותו זמן בלקן גם קיבלה כמה מטוסים מדגם איירבוס A320 מאוריקס. המטוסים הישנים של החברה, מתוצרת ברית המועצות, נשאר בצי המטוסים גם לאחר קבלת המטוסים החדישים.
שנות ה-90 היו עידן של דעיכה בבלקן. חברת התעופה סבלה ממעבר בולגריה לכלכלת שוק. מנהלים לשעבר של תעשיות בבעלות המדינה החלו ליצור חברות פרטיות כדי לספק את התעשיות שהם ניהלו פעם (במחירים גבוהים), וחברות פרטיות אחרות ניסו לקנות את התוצרת שלהם (במחירים נמוכים). המטרה הייתה לשלוט גם במכירות וגם באספקה, וכתוצאה מכך הכלכלה הבולגרית נכנסה למיתון עמוק. בגלל המיתון וגורמים אחרים, התיירות במדינה נפגעה והמסחר גם הוא, דבר שפגע בחברה. במרץ 1995, לבלקן היה צי של ארבעה מטוסי איירבוס A320, שלושה מטוסי אנטונוב An-12, ארבע עשרה An-24, שלושה בואינג 737-500, שני בואינג 767-200ER, שישה איליושין Il-18, חמישה טופולב Tu-134, חמישה עשר טופולב Tu-154B ושבע Tu-154M. בזמן זה לחברה היו 3889 עובדים ורשת היעדים של החברה כללה 52 יעדים. ב-1998 מטוסי הבואינג 767 הוחזרו לאייר פראנס ומטוסי ה-A320 הועברו לחוכרים אחרים. המטוסים הישנים של החברה החלו להראות את גילם וממשלת בולגריה הראתה רצון לגייס כספים עבור קניית איירבוס A310 כדי לשמר את שירות הטיסות לטווח-הארוך, אך לא יצא שום דבר לבסוף מיוזמה זו.
בסוף 1998, החברה הייתה מוכנה להימכר לחברת אחזקות הנקראת בלקן אייר, אשר הורכבה ממשקיעים בולגרים ואמריקאים, אך עסקה זו לבסוף הושהתה. במהלך כל העשור היו שמועות על אינטרס של משקיעים בבלקן. השמועות האלו בדרך כלל כללו חברת תעופה רוסית או גרמנית אשר תהיה מוכנה לקנות את החברה. לבסוף, שתי חברות ישראליות - חברת ההשקעות זאבי וכנפיים-ארקיע (הבעלים של ארקיע) קנו 75% ממניות בלקן בולגריאן באמצע 1999 עבור 150,000 דולרים בהתחייבות להשקיע 100 מיליון דולר בחברת התעופה בעשור הקרוב. ארקיע לבסוף פרשה מההסכם ולאחר מכן ב-2001 החברה הכריזה על פשיטת רגל.
ג'קי (סרט)
ג'קי (באנגלית: Jackie) הוא סרט דרמה ביוגרפית אמריקאי על ג'קלין קנדי, רעייתו של נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ון פ. קנדי. את הסרט ביים פבלו לריין ובתפקיד הראשי מככבת נטלי פורטמן.
הסרט נבחר להתחרות על אריה הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בוונציה ה-73 ויצא לאקרנים בארצות הברית ב-2 בדצמבר 2016.
עלילה
הסרט עוקב אחר ג'קלין קנדי בתקופה בה הייתה הגברת הראשונה בבית הלבן וחייה לאחר רצח בעלה, הנשיא ג'ון פ. קנדי בשנת 1963 בטקסס והפיכתה לאלמנה צעירה.
הפקה
הצילום העיקרי של הסרט החל ב-16 בדצמבר 2015 בפריז שבצרפת. ב-28 בפברואר 2016 סצינות ממסע ההלוויה של קנדי צולמו במרכז העיר בוושינגטון די. סי..
ביקורות
הסרט זכה לשבחי מבקרי הקולנוע, בדגש על משחקה של פורטמן בסרט. באתר Rotten Tomatoes הסרט עומד על כ-95% ביקורות חיוביות.
פורטמן הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט, לאחר שזכתה בפרס בזכות תפקידה בסרט "ברבור שחור".
אלכסנדר לודז'
אלכסנדר לודז' (או אלכסנדרוב לודז'קי, בפולנית Aleksandrów Łódzki) היא עיר הממוקמת במרכז פולין במחוז לודז' ומשמשת כעיר-לוויין של לודז'. בעבר הייתה מרכז חסידי גדול וחשוב של יהודי פולין ומקום מושבה של חסידות אלכסנדר.
היסטוריה
העיירה נוסדה בשנת 1816 בידי רפאל ברטושבסקי, שהקים את הכנסייה הקתולית המקומית. בשנת 1820, נתן לעיירה את שמה, לכבודו של הקיסר המכהן של רוסיה אז והמלך הרשמי של פולין – אלכסנדר הראשון, אשר סייע בהשגת זכויות להתיישבות עירונית בשנת 1822. לאחר 1832, העיירה החלה לרדת מבחינה כלכלית, כשלא עמדה בתחרות עם מרכזי הטקסטיל השכנים.
במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, קמו חברות סריגה רבות, שנחשבות לערש תעשיית הלבנים והגרביים הפולנית ולכן זכתה אלכסנדר לכינוי "עיר הגרב". מפעלי טקסטיל ובמיוחד המפעלים ליצור גרביים הוקמו בידי האוכלוסייה ממוצא גרמני במקום עם שיטות עבודה ומכונות שהובאו מגרמניה. רוב מפעלים אלו נוהלו או היו בבעלות תושביה היהודים, וביניהם המפעל הגדול ביותר באזור בבעלות ישראל פוזננסקי. עם הכיבוש הגרמני בשנת 1939 הועברו הבעלות והניהול לידי בני המקום ממוצא גרמני. תעשייה זו שלטת בעיר עד עצם היום הזה. בשנת 1910 העיירה חוברה בחשמלית עם לודז', אך זו הופסקה לאחר שנה.
מתחילתה היו באלכסנדר אוכלוסייה מעורבת משלוש תרבויות ושלוש דתות: היו צאצאים פרוטסטנטים של הסורגות הגרמניות, יהודים סוחרים, ופולנים קתולים שבעיקר עבדו כבעלי מלאכה וכפועלים במפעלים. עד שנת 1945 היוו הגרמנים את הקבוצה האתנית הגדולה והעשירה ביותר.
בעת הכיבוש הגרמני, שולב האזור ברייך השלישי. בחודש הראשון לכיבוש, הקימו הגרמנים משרד "קליטה חוזרת" לגרמנים האתניים תושבי מזרח אירופה בלודז', שנועד לתעד את הקבוצות הגרמניות מחוץ לגבולות גרמניה. עם ייסוד המשרד, הם החלו ליישב באזור אוכלוסייה ממוצא גרמני. באותה תקופה שם העיר לודז' הוסב לשם ליצמנשטדט, והאזור הפך למחוז ורתגאו. בראש האוכלוסייה הגרמנית באזור עמד לודוויג וולף, איש המפלגה לעצמאות גרמנית לפני המלחמה, שצורף לאס. אס. ואף ניהל לזמן קצר את משרד האס אס בלודז'. 3,000 מתושבי המקום הצטרפו למשטרה מקומית אלימה בשם "פולקסדויטשה זלבצשוץ". ניטש ויכוח על מעמדם הגרמני של תושבי אזור לודז', ומשרד התעמולה הגרמני אף פרסם ספר המעצב את דמותם מחדש כחלק משולב ומאוחד עם העם הגרמני. עם זאת, רשם ביומנו שר התעמולה, יוזף גבלס, ספקות לגבי סיפוח לודז' והאזור לגרמניה, בנמקו כי האזור הוא "ערמת אשפה מלאה טינופת יהודים ופולנים". גרמניה סגרה את בתי הספר הפולנים באלכסנדר, עמותות הוצאו אל מחוץ לחוק, מונומנטים נהרסו ופולנים הודחקו. האוכלוסייה היהודית בעיר גורשה בדצמבר 1939 ולאחר מכן נרצחה.
לאחר המלחמה, בין השנים 1945 -1948, נעקרה כמעט כל הקהילה הגרמנית של אלכסנדר, כשהיא נחשפת באותו הזמן לדיכוי והתעללות מצד השלטונות הקומוניסטים, והעיירה איבדה למעשה את צביונה המקורי.
בשנים 1975–1998 העיירה הייתה שייכת למחוז הישן- לודז'.
יהודים
קהילה יהודית עצמאית הוקמה באלכסנדר בשנת 1830 בידי יהודים שהגיעו מלוטומיירסק. בשנת 1826 העניק המושל הפולני לקהילה זכות לגור ולרכוש נכס באזורים שצוינו בעיר.
אלכסנדר הייתה מרכז חסידי גדול וחשוב של יהודי פולין - מקום מושב שושלת הרבנים של חסידות אלכסנדר, שהוקמו על ידי הרב יחיאל דנציגר (1894-1828) והתפתחה מאוד בימי יצחק מנחם מנדל דנציגר, שהקים את ישיבת "בית ישראל". אלכסנדר הייתה גם המקום שבו הרב חנוך הניך הכהן לוין, האדמו"ר השני של חסידי גור, הנהיג את חסידיו עד למותו בעיירה בשנת 1870.
האוכלוסייה היהודית באלכסנדר מנתה כ 1,000 נפשות ב-1850, 1,673 (27.9% מכלל האוכלוסייה) בשנת 1879, ו-2,635 (31.9%) בשנת 1921. אחרי מלחמת העולם הראשונה רוב יהודי העיירה השתייכו לזרמים החרדיים או הציונים הדתיים, ומיעוטם היה שייך לבונד. עם זאת פעלו באלכסנדר קבוצת כדורגל ותנועות הנוער בית"ר, גורדוניה ומפלגת הציונים הכלליים. עד לשואה היו באלכסנדר 14 בתי כנסת.
רבני העיר
רבני העיר היו יעקב אהרן ינובסקי, רבי חנוך הניך הכהן לוין, רבי יחיאל דנציגר, ואחריו המשיכה הרבנות עם אדמור"י השושלת.
שואת יהודי אלכסנדר
בשנת 1939 היו באלכסנדר 3,500 יהודים, שהיוו שליש מכלל האוכלוסייה. תקופה קצרה לפני המלחמה החלו יוצאי גרמניה החיים בעיירה, שהיוו חלק ניכר מאוכלוסייתה, לתקוף את הצעירים היהודים ולשדוד את בתי היהודים. התארגנה קבוצה להגנה עצמית שאיימה על השודדים הגרמנים וגירשה אותם מן העיר.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, התאחדו התושבים הגרמנים, תושבי אזור לודז' בארגון שתבע עצמאות כלכלית לגרמנים אך לא שטח.
ב-1 בספטמבר 1939, עצר השלטון הפולני רבים ממנהיגי הגרמנים תושבי המקום. ב-3 בספטמבר ירו הפולנים באזרחים גרמנים באזור זה, בתואנה שהגרמנים תקפו אותם. אירוע זה שימש את הגרמנים כעילה לתקיפת הפולנים והמשיך אחר כך בעיקר גם לתקיפתם של היהודים.
יומיים לפני הכיבוש הגרמני עזבו את העיר אנשי הממשל הפולני, ורבים מתושביה היהודיים ברחו לעיר לודז' הסמוכה. בין הנמלטים היה הרבי מאלכסנדר. בזמן המתקפה באזור זה לא נרשמו תקיפות נגד יהודים בידי הפולנים, ואף קיימות עדויות וביניהן עדות פליטי אלכסנדר, שהאוכלוסייה הפולנית התגייסה להכניס את הפליטים היהודים לבתיהם, וזאת ללא כל תמורה.
למחרת, ביום שישי, לפני מוצאי שבת סליחות שלקראת ראש השנה, העלו הגרמנים באש את בית הכנסת המרכזי ואילצו את היהודים לשרוף את ספרי הקודש שנמצאו בבתיהם. היו כמה מקרים בהם יהודים הקריבו את חייהם כשניסו להציל את הספרים, וביניהם ספרי תורה. יהודים שחזרו מלודז' לאחר שגם זו נכבשה, הושמו במאסר בעזרת קבוצות נוער של תושבי המקום ממוצא גרמני.
גרמנים מאזורי הגבול נטו יותר לפעול עם רגשות נקם בפולנים ובפרט ביהודים בעקבות תוצאות מלחמת העולם הראשונה. בעידוד השלטון הנאצי, ניתן היתר לתושבי פולין ממוצא גרמני להביע את שנאתם ליהודים כהזדהות עם הלאום הגרמני והוכחה להשתייכותם אליו.
בראש השנה שנת ת"ש, ה-14 בספטמבר 1939, הוצאו מעל עשרים אסירים יהודים לבית הקברות, נצטוו לחפור את בורות קבריהם ועונו עד מוות. ביום השני של ראש השנה נמשכו הרציחות. למחרת, בשבת, נצטוו כל הגברים היהודים בעיר להתייצב בכיכר העיר להתעללות נוסח השפלת אולקוץ', כולל גזיזת זקנים פומבית. חטיפה של יהודים ברחובות, שוד, גזיזת פיאות והטלת כופר גבוה נמשכה עד סוף 1939. בינואר 1940 הרסו את בית המדרש והישיבה של חסידות אלכסנדר ושדדו את ספרייתו הגדולה של הרבי מאלכסנדר ובהם ספרים בעלי ערך היסטורי רב, כמו תנ"ך בדפוס הראשון של דניאל בומברג הנוצרי וכתב יד של ספר הגלגולים מאת המקובל הרב שלום שרעבי. את שארית הספרים שרפו, בית המדרש פורק ואת עצי המבנים העבירו לצורך בעירה.
בעיירה הוקמו יודנראט ויחידת משטרה יהודית. הרציחות והשוד נמשכו עד גירוש היהודים האחרונים.
היהודים גורשו במספר קבוצות, כשאחרוני היהודים גורשו מאלכסנדר בגירוש המוני, לאחר שבעשרה בטבת תבעו ההיטלר יוגנד והתושבים הגרמנים של העיירה לסלקם תוך חמישה ימים. ב 27 בדצמבר 1939, ט"ו בטבת ת"ש, גורשו יהודי העיירה במסע רגלי לזגירש ומשם לגטו גלובינה. בלילה זה קפאו למוות שני תינוקות ועוד איש אחד שלא מצא מקום מסתור. בית הקברות היהודי של אלכסנדר נחרש והפך לגן ציבורי בהוראתם. תצלום אישה וילדיה מן הגירוש נמצא בספר היזכור. קיימת רשימה של לפחות 1,400 שמות של יחידים שנרצחו, מתוך יותר מ-3,000 יהודי העיר שנרצחו ופחות ממאה ששרדו. עד הגירוש, הגרמנים רצחו במקום בין 290 ל-444 אזרחים ופצעו 43.
על הקיר בכלא בו הומתו יהודים בתליה, הוקמה מצבה ברוסית המאזכרת את הנרצחים הראשונים מיהודי העיירה.
בפברואר 1940, כחודשיים אחרי גירוש יהודי אלכסנדר, הוקם גטו לודז', ראשון הגטאות הסגורים על אדמת פולין והשני בגודלו אחרי גטו ורשה.
מירון אוריאל
מירון אוּריאל (אוקסנברג) (15 ביוני 1935 – 13 במאי 2006) היה סופר, מתרגם, עיתונאי ועורך ישראלי. עיקר כתיבתו היה עשרות פרסומים של ספרות קלה, תחת שמות עט רבים. כמו כן פרסם מספר ספרי עיון בשמו.
ביוגרפיה
מירון אוריאל נולד באביב 1935, בן יחיד לשחקן התיאטרון יוסף אוקסנברג ולרעייתו השחקנית עזובה אפשטיין. שירת בצה"ל כצפן בחיל הקשר ובתפקיד זה השתתף במלחמת סיני.
פרסם ספרים בשמות עט:
בסוף שנות ה-60 הצטרף למערכת השבועון "לאשה", ובמשך שנים רבות היה סגן עורך שם.
אוריאל נפטר ב-2006, סמוך למלאת לו 71. נקבר בבית העלמין ירקון. הותיר את אשתו, מרים אוריאל (מדריכה לילדים במצפה הכוכבים בגבעתיים), ושני ילדים.
ענת גורן
ביוגרפיה
גורן נולדה לאם מורה ממוצא הונגרי ואב ששירת במוסד ובהמשך בשב"כ ולה שתי אחיות נוספות. היא גדלה בפרדס חנה ולמדה בבית הספר "אלונים" ביישוב. בתקופת התיכון שהתה ברפובליקה הדומיניקנית ובקנדה במסגרת שליחות של משפחתה. בצה"ל שירתה כפקידה פלוגתית בחטיבת הצנחנים. לאחר שהשתחררה עבדה באל על, החלה ללמוד בבית ספר לעיתונאות ולתקשורת כותרת אך לא סיימה את לימודיה.
עבדה במשך שלוש שנים כתחקירנית בתוכנית "חמש עם גדי סוקניק" של חברת החדשות של ערוץ 2, ולאחר מכן ככתבת בתוכנית. בשנת 2000 עברה לעבוד בתוכנית "אולפן שישי" של חברת החדשות. לאחר שהות בת שנה בבוסטון עם בן זוגה רביב דרוקר שלמד באוניברסיטת הרווארד, החלה לעבוד במגזין החדשות של ערוץ 10. כמו כן הגישה את התוכנית כל בוקר. ב-2007 עברה לזכיינית ערוץ 2 רשת והגישה יחד עם עמנואל רוזן את תוכנית התחקירים "קופסה שחורה". ב-2008 יצרה את הסדרה התיעודית "אדרנלין" ששודרה במשך שתי עונות.
ב-2014 החלה לעבוד בתוכנית "המקור" של ערוץ 10. במרץ 2016 החלה להגיש את התוכנית "היום שהיה" במקום רומי נוימרק שעברה לתאגיד השידור הישראלי. בשנים 2017–2019 יצרה את הסדרה התיעודית "דיין: המשפחה הראשונה" שעלתה לשידור ב-19 ביוני 2019 ב-STINGTV ובyes דוקו. הסדרה שודרה לאחר מכן גם ברשת 13.
לאורך השנים יצרה מספר סרטים וסדרות תיעודיים:
חיים אישיים
גורן היא בת זוגו של העיתונאי רביב דרוקר והם הורים לארבעה בנים. הזוג מתגורר בתל אביב.
אנטון מיטריושקין
אנטון ולדימירוביץ' מיטריושקין (ברוסית: Анто́н Влади́мирович Митрю́шкин; נולד ב-8 בפברואר 1996, קרסנויארסק, רוסיה) הוא כדורגלן רוסי, המשחק בעמדת השוער בחימקי. שיחק במדי נבחרת הנוער של רוסיה וזכה עמה באליפות אירופה לנוער 2013.
ביוגרפיה
אנטון נולד בקרסנויארסק. בגיל שבע עבר עם משפחתו להתגורר אצל קרובי משפחה ברוסטוב על הדון. אביו, ולדימיר מיטריושקין, הוא אלוף ברית המועצות בבנדי במדי יניסיי קרסנויארסק.
ספרטק
הוא החל לשחק כדורגל בבית הספר של מועדון סק"א רוסטוב שברוסטוב על הדון, כאשר התגורר סמוך לאצטדיון המועדון. המאמן הראשון של מיטריושקין היה קונסטנטין בויקו ואז עבר למחנה האימונים של מועדון מקומי אחר - "רוסטוב". בזמן שהתאמן כחלק מההרכב, הוא קיבל הזמנה לשחק בנבחרת המקומיתלליגת הכדורגל לילדים. באחד המשחקים לכד את תשומת לבם של הסקאוטים של מועדון הכדורגל המוסקבאי ספרטק. כתוצאה מכך, בגיל 14, מיטריושקין הגיע לאקדמיה של ספרטק, שם החל לעבוד עם מאמן השוערים יורי דרווין.
בתחילת 2013 הוא צורף לסגל קבוצת המילואים ספרטק-2 ובסוף מרץ ערך את הופעת הבכורה שלו במדי קבוצת הנוער של ספרטק באליפות רוסיה לנוער. ב-30 במרץ הוא שיחק 90 הדקות במשחק הביתי מול קובאן קרסנודאר, בו האדומים-לבנים ניצחו. כבר במשחק הבא ברוסטוב נגד חבריו לשעבר, מיטריושקין שוב הגן על שערי קבוצתו כבר מהדקות הראשונות. בדקה ה-82, עם התוצאה 4:0, הוא פינה את מקומו לוולדיסלב טרשקין ברחבה ושותפיו בסוף המפגש הצליחו לכבוש את השער החמישי. ב-10 באפריל, המאמן הראשי ואלרי קרפין, במקום סרגיי פסיאקוב הפצוע, הזמין את מיטריושקין בן ה-17 לאימונים וכבר לקראת המשחק של המחזור הבא בליגת העל הרוסית מול אמקר פרם, הוא נכנס לראשונה לרשימת השחקנים הרכב הקבוצה הבוגרת של ספרטק. עם חזרתו מאליפות אירופה 2013 בה נבחרת זכתה, המשיך להתאמן במחנה האימונים של ספרטק בטושינו והשתתף בהכנות לקראת המשחק האחרון של העונה מול אלניה.
את הופעת הבכורה שלו בהרכב הבוגרים של ספרטק ערך ב-8 במרץ 2014 במשחק נגד טרק גרוזני הצ'צ'נית ובכך הפך לשוער הראשי הצעיר ביותר בתולדות המועדון. עם זאת, ספג שער כבר בשנייה ה-33, שהפך ליחיד במשחק. ב-5 בספטמבר 2014 הוא השתתף במשחק הפתיחה של אצטדיון אוטקריטיה ארנה, במשחק זה הוא נכנס כמחליף.
סיון
ב-1 בפברואר הוא חתם במועדון סיון השווייצרי. ספרטק שמרה את זכות העדיפות לרכוש את מיטריושקין למקרה שיקבל הצעה ממועדון בליגה הרוסית. ב-23 באפריל, במשחק נגד לוגאנו, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל השווייצרית. במחזור הבא, במשחק עם מוליכת הטבלה בזל, הפך מיטריושקין לשחקן הטוב ביותר של המשחק על פי בחירת האוהדים. במשחק המחזור ה-34 הוא בישל שער והציל בעיטת עונשין.
הוא הציל שתי בעיטות ישירות בדו-קרב פנדלים בחצי גמר הגביע השווייצרי מול לוצרן (0-0, 6-5 בפנדלים) וסייע לקבוצתו לעלות לגמר הגביע השווייצרי 2016/17. במחזור השני של עונת 2017/18, במשחק עם לוזאן-ספורט, הוא הוביל את הקבוצה עם סרט קפטן והפך לקפטן הצעיר ביותר בתולדות המועדון. ב-26 בנובמבר 2017, פגע ברקמת הסחוס של מפרק הברך השמאלית במשחק נגד גראסהופרס וב-4 בדצמבר הוא עבר ניתוח, אך תהליך ההחלמה התעכב ומיטריושקין החל להתאמן רק בינואר 2019. בסוף מאי הוארך החוזה שלו עם הקבוצה לשלוש עונות. ב-19 ביולי הוא שיחק את המשחק הרשמי הראשון מזה שנה וחצי: במשחק הבייתי של המחזור הראשון איבדה סיון את אליפות שווייץ לבזל 1:4. ב-30 ביוני 2020 עזב מיטריושקין את המועדון השווייצרי.
ביולי הוא התאמן במחנה האימונים של מונקו, אך לאחר הגעתו של ניקו קובאץ' החליט שלא להצטרף לקבוצה.
פורטונה דיסלדורף ודינמו דרזדן
באוקטובר 2020 חתם לשנתיים בפורטונה דיסלדורף, אך לא שותף באף משחק וביוני 2021 כבר חתם בדינמו דרזדן.
קריירה בנבחרת
ב-25 בספטמבר 2012 הוא שיחק במשחק המוקדמות הראשון לאליפות אירופה לנוער 2013 בסלובקיה מול צ'כיה וספג 3 שערים באותו משחק. עם זאת, בהמשך נבחרת רוסיה ניצחה את נבחרות דנמרק ומונטנגרו והגיעה לסיבוב המוקדמות העליון. כאן הנבחרת בהדרכתו של דמיטרי חומוקה גברה על נבחרות סלובניה ואנגליה בתוצאה זהה 2:1 והפסידה לפורטוגלים, אך במקביל הצליחה לזכות בכרטיס לטורניר הגמר. בטורניר הגמר שנערך בסלובקיה, מיטריושקין ספג שער אחד בלבד בחמישה משחקים במשחק עם האיטלקים ובמפגש חצי הגמר עם נבחרת שוודיה שהסתיים בתיקו ללא שערים, המשחק הוכרע בד-קרב פנדלים 10:9 לטובת הרוסים. מיטריושקין בלם כדור אחד של מירזה חלוואז'יץ' ואז, בתורו, בעט לשער. המפגש האחרון עם איטליה הסתיים גם בתיקו נטול שערים בזמן החוקי ואחרי שמיטריושקין בלם שלוש בעיטות ישירות, הנבחרת הרוסית ניצחה 5:4 והפכה לאלופת אירופה לנוער. בסוף הטורניר אופ"א חגגה את משחקו של הרוסי הצעיר וכינתה את מיטריושקין השחקן הטוב ביותר באליפות והוא סומן כשוער מוצלח בעצירת בעיטות פנדל.
בשנת 2015 הוא זכה במדליית הכסף באליפות אירופה לנוער ביוון. בטורניר הוא שיחק במשחקים מול הולנד, גרמניה, יוון ופעמיים מול ספרד.
יחסי טנזניה–מלאווי
יחסי טנזניה–מלאווי הם היחסים הדיפלומטיים בין טנזניה למלאווי. לשתי המדינות יש מחלוקות על גבולן באגם מלאווי. אורכו של הגבול בין המדינות הוא 512 ק"מ.
היסטוריה
בין המדינות קיים סכסוך גבול ארוך שנים על הבעלות על אגם מלאווי. בשנת 1890, הסכם נחתם בין מזרח אפריקה הגרמנית לניאסלנד, אשר הגדיר את הגבול לאורך קו החוף. מצב זה אינו מתאים לטנזניה המודרנית, שמאמינה שהגבול צריך להיות באמצע האגם. ממשלת מלאווי מכירה בהפעלת אמנת 1890 ותובעת את הזכויות על כל חלקו של האגם לאורך גבול המדינות, אשר מכיל מרבצים של גז טבעי.
מלאווי קיבלה עצמאות בשנת 1964, ומיד לאחר מכן היחסים הדיפלומטיים עם שכנתה המזרחית, טנזניה, הפכו למתוחים. הנושאים העיקריים בין שתי המדינות הם: השקפות שונות על מצבם של אנשים לבנים בדרום אפריקה; חשדותיו של נשיא מלאווי, הייסטינגס בנדה, שטנזניה מסייעת ומעניקה חסות לכמה מהגרים בולטים ממלאווי להפיל את משטרו; סכסוך טריטוריאלי על הגבול לאורך אגם מלאווי. הייסטינגס בנדה שמר על קשרים הדוקים עם דרום אפריקה והיה אחד הנשיאים האפריקאים הבודדים שביסס יחסים דיפלומטיים עם אותה מדינה, מה שהיה סיבה חזקה לטנזניה (שהתנגדה למדיניות האפרטהייד) להציע מקלט ותמיכה ליריביו הפוליטיים של הייסטינגס בנדה. טנזניה התנגדה לא רק למדיניות דרום אפריקה, אלא גם לשלטונות פורטוגל במוזמביק (עימם מלאווי קיימה יחסים קרובים), שהשפיעה על החלטתו של נשיא טנזניה ג'וליוס נייררה במאי 1967 להכריז בגלוי על טענות לחלק מאגם מלאווי.
בשנת 2012 חתמה ממשלת מלאווי על חוזה עם חברה בריטית לחיפוש שדות נפט באגם מלאווי, מה שהקשה על היחסים עם טנזניה. במאי 2013 הצהיר הפרלמנט של טנזניה כי המדינה מתכוונת לשים 6 ספינות נוסעים באגם מלאווי, מה שהכעיס את השלטונות במלאווי.
האנדרטה הגדולה בגבעת מאנסו
החלק המרכזי של האנדרטה, שהוא גם המוכר ביותר, מורכב משני פסלי ארד בגובה 22 מטר כל אחד בדמותם של אבי האומה והנשיא הנצחי של הרפובליקה, קים איל-סונג (משמאל בתמונה), ובנו ויורשו בתפקיד המנהיג העליון של קוריאה הצפונית, קים ג'ונג-איל (מימין בתמונה).
הפסל הוא אחד מהסמננים הבולטים של פולחן האישיות הצפון קוריאני, אשר מפאר את משפחת קים.
היסטוריה
האנדרטה הושקה במקור בחודש אפריל 1972, לרגל יום הולדתו ה-60 של קים איל-סונג. בעת ההשקה, האנדרטה כללה רק את פסלו של קים איל-סונג, שהיה עשוי במקור מזהב, אך מאוחר יותר שונה לארד.
לאחר מותו של קים ג'ונג-איל בשנת 2011, נוסף לאנדרטה גם פסלו, מצפון לפסל הישן של קים ג'ונג-איל. במקביל, בוצע שינוי קל בפסלו של איל-סונג, כך שישקף את דמותו בגיל מאוחר יותר, ובעודו מחייך. במקור, פסלו של קים ג'ונג-איל כלל מעיל ארוך שעטף את הדמות, אך העיצוב שונה זמן קצר לאחר מכן למעיל מסוג אנוראק.
מקורות מקוריאה הדרומית העריכו כי עלות פסלו של קים ג'ונג-איל הייתה בסביבות ה-10 מיליון דולר, כאשר לשם גיוס הסכום הנדרש, העובדים הצפון-קוריאנים שעבדו בחו"ל בתקופה זו נדרשו על ידי המשטר לתרום כל אחד 150 דולר לשם בניית האנדרטה.
תיאור האנדרטה
מצדי הפסלים המרכזיים, לאורך שני השבילים העוקפים את הפסלים ומובילים למוזיאון, מוצגים פסלים שונים בקנה מידה קטן יותר של חיילים, פועלים, ואיכרים אשר לקחו חלק במאבק המהפכני להגשמת המהפכה הסוציאליסטית. הגובה הממוצע של פסלים אלו הוא כ-5 מטר.
כל המבקרים באתר, בין אם תושבים מקומיים ובין אם מבקרים זרים, מצופים לקוד בפני האנדרטה, וכן להניח פרחים למרגלותיה לשם הפגנת כבוד. כמו כן, ובניגוד לטענה נפוצה, אין כל איסור לצלם את האנדרטה, אך עם זאת, יש לוודא כי התמונות כוללות את שני הפסלים בשלמותם, וכן להקפיד על צילום מחזית האנדרטה.
קורפוס הפרשים הראשון (ורמאכט)
קורפוס הפרשים הראשון (בגרמנית: I. Kavallerie-Korps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הקורפוס הוקם ב-25 במאי 1944 על בסיס הקורפוס ה-78, וכמפקדו מונה אוסווין גרוליג. הקורפוס לחם בתחילה כחלק מהארמייה השנייה, ולאחר מכן כחלק מהארמייה הרביעית, והשתתף בקרבות בפרוסיה המזרחית. בינואר 1945 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השישית, ולחם עמה במהלך המצור על בודפשט. לאחר מכן לחם הקורפוס בקרבות בהונגריה, ובאפריל הועבר תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השנייה, עמה לחם עד סוף המלחמה.
ביר להלו
ביר להלו (בתעתוק לאנגלית: Bir Lehlou, בערבית:: بئر الحلو) היא עיירת נווה מדבר בסהרה המערבית הממוקמת 236 ק"מ מסמארה, סמוך לגבול מאוריטניה וממזרח לחומת הגבול, בשטח השייך לחזית פוליסריו. יש בעיירה בית מרקחת, בית ספר ומסגד. היא עומדת בראש האזור הצבאי החמישי של רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית והייתה הבירה הזמנית של הרפובליקה עד שטיפריטי הפכה לבירה הזמנית ב-2008.
השם "ביר להלו" מגיע מערבית מגרבית, ופירושו "באר המים המתוקה (כלומר טעימה, או לא מלוחה). השם בערבית מודרנית יהיה ביר אל האלו (بئر الحلو)
היסטוריה
הממשלה הגולה של רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית ישבה בטינדוף, אלג'יריה. היא התייחסה לביר להלו כבירה הזמנית שלה, כל עוד בירת סהרה המערבית אל-עיון נמצאת בשליטה מרוקאית. כאן גם הוכרזה קיומה של הרפובליקה ברדיו בליל ה-27 בפברואר 1976, על ידי נשיאה הראשון, אל-עואלי מוסטפא סייד. חלק מהמקורות מציינים את ביר להלו כמקום הולדתו של אל-עואלי. מאז סוף 1975, הרדיו הלאומי של ה-SADR שידר משם על גלים בינוניים וקצרים, תוך שידור אינטרנטי את התוכניות בערבית חסניה, וגם כמה שעות בספרדית.
ב-20 במאי 2005, במקביל ליום השנה ה-32 לתחילת המאבק המזוין של חזית פוליסריו, נחנך בית ספר יסודי בביר להלו. בית הספר נקרא " חוזה רמון דייגו אגייר " (קולונל והיסטוריון ספרדי, הזר הראשון שזכה באזרחות הכבוד הסהרה) לכבודו.
ב-27 בפברואר 2010 אירחה ביר להלו את יום השנה ה-34 להכרזת רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית, בנוכחות מספר שגרירים מאפריקה ודרום אמריקה.
ב-12 באוקטובר 2011, במהלך חגיגות יום האחדות הלאומית ה-36, חנך מפקד האזור הצבאי החמישי של סהרה, חמה סלמה, הרחבה של בית הספר בעיירה וכן של מסגד.
קורס מפקדי טנקים
מבנה הקורס
הקורס מתקיים אחת לארבעה חודשים בגדוד 196 במחנה שיזפון. אל הקורס מגיעים חיילים מכל חטיבות השריון  (לחטיבה 7 פלוגת כנרת, לחטיבה 401 פלוגת חוד אלון ולחטיבה 188 פלוגת להב) לאחר שסיימו את מסלול ההכשרה כאיש צוות טנק. הקורס נחשב לאחד היקרים בצה"ל בשל עלויות הפעלת הטנקים והתחמושת הרבה הנורית בו.
ברנרד וידל שו
ברנרד וידל שו (1891–1984) היה שופט בריטי בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
ביוגרפיה
בשנים 1910–1923 שירת במשטרת הודו. שו הוסמך כעורך דין בשנת 1923. בשנת 1925 מונה לעוזר מנהל מחוז קיסומו-לונדיאני בקניה. במאי 1928 מונה למנהל המחוז בפועל עם סמכות של שופט שלום. בשנת 1934 מונה לשופט שלום במומבסה. בשנת 1936 עבר לכהן כשופט מחוזי רוטציוני בארץ ישראל. בעקבות מותו של ארנולד שרוויל מונה לנשיא בית המשפט המחוזי בירושלים. בתחילת 1945 מונה לשופט בבית המשפט העליון בארץ ישראל.
בשנת 1947 הוא כיהן כממלא מקום זקן השופטים. לאחר הקמת מדינת ישראל עבר לקפריסין לכהן כשופט בבית המשפט העליון שם. בשנת 1956, לאחר שדן למוות שני אנשי מחתרת היה יעד לחיסול ונפגע בפיגוע של אאוקה במרחק כמה מאות מטרים מבית המשפט בניקוסיה. באחד המשפטים הוא פסל את הודעתו של ניקוס סמפסון שהודה ברצח שביצע כחבר באאוקה, בגלל הטיפול הלקוי שקיבל לאחר מעצרו, כמוהם לא ראה שו, לדבריו, ב-47 שנות ניסיונו. לימים הודה סמפסון שרצח 15 חיילים ואזרחים בריטים.
בשנת 1957 קיבל תואר אבירות ביום ההולדת של המלכה.
משחק וידאו שיתופי
משחק וידאו שיתופי, משחק שיתופי או משחקיות שיתופית (באנגלית: Cooperative gameplay; מכונה בקיצור גם Co-Op או Coop) הוא תכונה במשחקי וידאו המאפשרת לשחקנים לשתף פעולה כחברים בקבוצה אחת נגד יריבי בינה מלאכותית, כך שהצלחתו של שחקן אחד היא הצלחת כולם. סגנון משחק זה שונה, ואף נחשב למנוגד למידה מסוימת, מסוגי משחקים מרובי משתתפים אחרים, בהם השחקנים מתחרים זה בזה, ועליהם, בדרך כלל להכשיל זה את זה כדי להצליח.
משחקים שיתופיים יכולים להתבצע בחיבור מקומי של שחקנים הנמצאים באותו המקום, או בין שחקנים הנמצאים במקומות מרוחקים ונפגשים ביניהם על גבי האינטרנט. לרוב, חיבור באופן מקומי יעיל יותר מפני שהוא חוסך בעיות הנגרמות בשל חיבורי אינטרנט לקויים ובשל מרחקים גדולים. לדוגמה, אם המשחק מופעל משרת ישראלי ושחקן מארצות הברית יתחבר אליו, ייתכן ויחווה לאגים, שהם ניתוקים מזדמנים ברציפות המידע שמגיע מהאינטרנט. מסיבה זו, מומלץ לשחק לפי אזורים: EU - אירופה, המזרח התיכון, רוסיה והסביבה. NA - צפון אמריקה, מקסיקו. JP - המזרח הרחוק. AUS - אוסטרליה, ניו זילנד.
מחקר מאוניברסיטת חיפה והאוניברסיטה הפתוחה השווה בין השפעתם של משחקים מלחמה שיתופיים על שחקנים לעומת משחקים מלחמה תחרותיים. שחקנים ששיחקו במשחק השיתופי תיארו עלייה במספר החברים ובכמות האינטראקציות החברתיות שנוצרות במהלך המשחק. שתי הקבוצות דווחו שהמשחק סייע להם לפרוק מתח ועזר להם להיות רגועים יותר בחיים שמחוץ למשחק. עם זאת, שתי הקבוצות הראו סימנים של התמכרות לגבי השימוש במשחק. מחקר נוסף (דובי, עדן ועשת-אלקלעי, 2012 ; Eden & Eshet-Alkalai, 2014) הראה שרמת התוקפות של השחקנים ששיחקו משחק תחרותי עולה לאחר המשחק, לעומת רמת התוקפנות של השחקנים ששיחקו במשחקים השיתופיים, שיורדת.
אדאסי
אדאסי היה מלך אשור, האחרון בשורה של שבעה מלכים שתפסו את השלטון האשורי בכוח בשנים 1720-1701 לפנה"ס לאחר גירוש האמורים והבבלים מאשור. שושלת אדאסי נקראה על שמו. הוא הוחלף על ידי בנו, בל-באני.
בתקופתו הסתיימה מלחמת האזרחים בממלכה ושבה יציבותה. המלכים שאחריו המשיכו במדיניות שהנהיג, אך לא השכילו (מרצון או בשל חוסר הצלחה) להרחיב את גבולות האימפריה.
קיימנים
קיימנים (שם מדעי: Caimaninae) היא תת-משפחה של תנינאים ממשפחת האליגטוריים. כל מיני האליגטוריים החיים כיום הם מתת-משפחת הקיימנים, למעט המינים בסוג אליגטור.
תיאור
הקיימנים נפוצים באמריקה המרכזית ובאמריקה הדרומית, ואזורי המחיה שלהם הם ביצות ונהרות. כמו זוחלים רבים אחרים, גופם מכוסה בקשקשים והם פעילים בעיקר בלילה. מידותיהם של הקיימנים קטנות יחסית לתנינאים אחרים: אורכם הממוצע הוא ומשקלם הממוצע של רוב המינים נע בין 6 ל-40 קילוגרם. המין קיימן שחור יוצא מן הכלל, וממדיו גדולים בהרבה: אורכו המרבי יכול להגיע למעל ומשקלו יכול לכ-1,100 קילוגרם. להבדיל, המין הקטן ביותר של קיימן הוא קיימן גמדי של קיווייה, שאורכו מגיע עד בלבד. פרט לשני מינים אלה, האורך הממוצע של הקיימנים הוא 2 עד 2.5 מטרים.
הקיימנים שונים מהאליגטורים במספר מאפיינים מרכזיים:
כעור המשמש לתעשייה, נחשב עורם של הקיימנים קשיח יותר וגמיש פחות משל תנינים אחרים, בעיקר בשל מבנה הקשקשים, ולכן הוא זול יותר.
התנהגות
הקיימנים הם טורפים אוכלי בשר, וכמרבית התנינים הם ניזונים בעיקר מדגים. הם גם נוהגים לצוד חרקים, ציפורים, יונקים קטנים וזוחלים. בשל ממדיהם הגדולים יחסית (על אף שרובם קטנים יחסית לתנינאים) ואופיים הפראי, מעטים הם אויביהם הטבעיים. בעלי החיים הטורפים הגדולים היחידים שיכולים לטרוף קיימנים בוגרים הם היגואר ונחשי האנקונדה. עם זאת, האויב הגדול ביותר של הקיימנים הוא האדם, אשר צד אותם על מנת להשתמש בבשרם ובעורם.
נקבות הקיימנים בונות קן גדול בהן הן מטילות את ביציהן. הנקבות מטילות 10–50 ביצים בכל תטולה, והוולדות בוקעים תוך כ-6 שבועות.
הדיוויזיה ה-132 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-132 (בגרמנית: 132. Infanterie-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-5 באוקטובר 1940 בלנדסהוט, כחלק מגל הגיוס ה-11 של הוורמאכט, והועמדה תחת פיקודו של רודולף זינצניך.
במאי 1941 השתתפו יחידות הדיוויזיה הזו בדיכוי המרד הסרבי בסנסקי מוסט במדינת קרואטיה העצמאית, מדינת בובות פשיסטית שהוקמה בשטח יוגוסלביה. לאחר פעולות בבלקן, השתתפה הדיוויזיה במבצע ברברוסה במסגרת קבוצת ארמיות דרום. הדיוויזיה הוחזקה בעתודה ולא השתתפה בלחימה בברית המועצות עד 27 ביולי 1941, ליד קוזיאטין שבאוקראינה. הדיוויזיה הייתה מעורבת לאחר מכן בפעולות מדרום לקייב לאורך נהר הדנייפר ולאחר מכן הוסטה לחצי האי קרים, שם שירתה במצר פרקופ, חצי האי קרץ' וחזית סבסטופול. במהלך המצור על סבסטופול כבשה הדיוויזיה את מבצרי מקסים גורקי. לאחר מכן הועברה הדיוויזיה לארמיות צפון כדי לתקוף את העיר המבוצרת לנינגרד בשל ניסיונה בתקיפת סבסטופול. לפני שההתקפה על לנינגרד, שכונתה מבצע נורדליכט, החלה, הדיוויזיה נאלצה להשתתף בהדפת מתקפת סיניאבינו הסובייטית באוגוסט 1942. הדיוויזיה בילתה את רוב שנת 1943 בהגנה על הסביבה סביב "צוואר הבקבוק": רצועת אדמה דקה הממוקמת לאורך החוף הדרומי של אגם לדוגה, שהייתה חיונית לשמירה על המצור על לנינגרד בנובמבר 1943 הועברה הדיוויזיה ברכבת אל האגף הדרומי הקיצוני של קבוצת הארמיות צפון. בזמן שהוצבה שם היא הייתה עדה להשמדת קבוצת ארמיות מרכז עם תחילתה של מתקפת הקיץ הרוסית, הנקראת מבצע בגרטיון. לאחר מכן, הדיוויזיה הפכה אחראית לשמירה על הקשר בין קבוצת הארמיות צפון לבין מה שנותר מקבוצת ארמיות מרכז, ולמנוע מהרוסים לאגף את קבוצת הארמיות צפון מדרום. בסופו של דבר הדיוויזיה נותקה משאר הצבא הגרמני בכיס קורלנד שם נכנעה לרוסים ב-10 במאי 1945.
פננקה
__פירושונים__
צבי וייס
צבי וייס הוא זמר, חזן ובעל תפילה חסידי-ישראלי.
ביוגרפיה
בשנת 2012 הוציא את אלבום הבכורה שלו - "ריבונו של עולם". באלבום יצירות הקשורות בעיקר לספירת העומר. ליוו את האלבום מקהלת "ידידים", והמעבד מנחם בריטובסקי.
בשנת 2017 הוציא את אלבומו השני - "אוצר", מלחניו של הרב בן-ציון שנקר. וייס מארח באלבום את הזמרים גדעון לוין, יצחק מאיר, יעקב מוצן ודביר שפיגל. את האלבום הוציא בחברת התקליטים דברי שיר.
בין פברואר 2022 לאוקטובר 2022 שפט וייס בתוכנית הריאלטי "המלחינים" ששודרה ברדיו קול חי.
וייס הוא אחד משני החזנים הראשיים בבית הכנסת הגדול בירושלים.
מגיש את תוכנית החזנות של רדיו קול חי.
קוסייר (מצרים)
קוסייר (בערבית: القصير; תעתיק מדויק: אלקציר) היא עיר במצרים, לחוף ים סוף, שנוסדה לפני כ-5,000 שנים.
קוסייר שוכנת 138 ק"מ מדרום להורגאדה, 139 ק"מ מצפון למרסא עלם ו-73 ק"מ מצפון לנמל התעופה הבינלאומי מרסא עלם. בעיר כ-50,000 תושבים.
היסטוריה
בקוסייר נמצאה בתקופה התלמיית העיר מיוס הורמוס. המקום הוא בסמוך לעיר הנמל המצרית הקדמונית סאואו (Sewew) שממנה יצאו המשלחות לפונט האגדית. בעונת החפירות של שנת 2000 נמצאו חוזים מסחריים עם השם מיוס הורמוס המאמתים את שם המקום. לפי הממצאים תקופת הפריחה של העיר הייתה במאה השנייה לפנה"ס.
מזרח פלורידה
מזרח פלורידה (בספרדית: Florida Oriental) הייתה מושבה של בריטניה הגדולה מ-1763 עד 1783 ומחוז של פלורידה הספרדית מ-1783 עד 1821. בריטניה השיגה את השליטה במושבה הספרדית הוותיקה לה פלורידה בשנת 1763 כחלק מההסכם שסיים את מלחמת הצרפתים והאינדיאנים (כפי שכונתה מלחמת שבע השנים בצפון אמריקה). בריטניה החליטה שהטריטוריה גדולה מכדי לנהל אותה כיחידה אחת, וחילקה את פלורידה לשתי מושבות המופרדות על ידי נהר האפלאצ'יקולה: מזרח פלורידה עם בירתה בסיינט אוגוסטין ומערב פלורידה עם בירתה בפנסקולה. מזרח פלורידה הייתה הרבה יותר גדולה והיווה את עיקר השטח הספרדי לשעבר של פלורידה ואת רוב מדינת פלורידה הנוכחית. זה היה גם האזור המאוכלס ביותר בפלורידה הספרדית, אבל לפני שהשליטה הועברה לבריטניה, רוב התושבים - כולל כמעט כולם בסיינט אוגוסטין - עזבו את השטח, ורובם היגרו לקובה.