cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גאורגי ז'וקוב
הדנייפר, קורסון-צ'רקאסי ומערב אוקראינה
במסגרת קרב קורסון-צ'רקאסי כיתרו כוחות משתי חזיתות סובייטיות כוח גרמני שכלל כ-60 אלף חיילים, במבלט גרמני באזור הערים צ'רקאסי וקורסון בגדה המערבית של נהר דנייפר מדרום לקייב. הכוחות הסובייטיים ניסו להשמיד את הכוח הגרמני המכותר, ובמקביל נאלצו ללחום כדי למנוע מכוחות חילוץ גרמניים חזקים מקבוצת ארמיות דרום לפרוץ את טבעת הכיתור ולחבור לכוחות המכותרים. ב-17 בפברואר, לאחר למעלה משלושה שבועות של קרבות קשים, הצליח חלק מהכוח הגרמני המכותר לפרוץ את טבעת הכיתור ולחבור לכוח החילוץ לאחר שנטש מאחור כמעט את כל ציודו הכבד. שני הצדדים היריבים ספגו אבדות כבדות במהלך הקרב, אך הוא שאב חלק גדול מהעתודות הניידות של קבוצת ארמיות דרום הגרמנית, החליש את כוחה, ויצר את התנאים שאפשרו לצבא הסובייטי לפתוח בשורת מתקפות מוצלחות בשטח אוקראינה המערבית במהלך החודשים הבאים.
בסוף פברואר נורה ואטוטין במארב של לאומנים אוקראינים בדלנים ונפצע אנושות. הוא מת מפצעיו כעבור חודש וחצי וסטלין מינה את ז'וקוב להחליף אותו בפיקוד על החזית האוקראינית הראשונה. בתחילת מרץ, במסגרת תפקידו החדש, ז'וקוב פיקד על מבצע פרוסקורוב-צ'רניבצי שבמסגרתו כבש הצבא האדום את מערב אוקראינה עד למרגלות הרי הקרפטים. ב-10 באפריל 1944 היה ז'וקוב האדם הראשון שניתן לו עיטור הניצחון. במקביל ניתן העיטור גם לסטלין ולואסילבסקי על "חלקם בשחרור אוקראינה המזרחית."
החזית הבלארוסית הראשונה
לאחר המערכה על אוקראינה המערבית הועבר ז'וקוב לחזית המרכזית והוטל עליו לתאם בין החזית הבלארוסית הראשונה והחזית הבלארוסית השנייה במהלך מבצע בגרטיון. במבצע השתלט הצבא האדום על כלל שטחי בלארוס וחדר לתוך פולין. מבצע בגרטיון החל ב-22 ביוני 1944, והפתיע כליל את ה-OKW. הגרמנים העריכו שהמתקפה הסובייטית תערך בחזית הדרומית, ולכן ריכזו כמעט את כל כוחותיהם הניידים בחזית המזרחית בגזרה זו. מתוך 22 דיוויזיות פאנצר ופאנצרגרנדיר, 18 הוקצו לאוקראינה ורק 3 לבלארוס. במקביל למבצע בגרטיון עמד ז'וקוב בראש מערך התיאום בין שתי החזיתות הבלארוסיות לחזית באוקראנה שפעלה במסגרת מבצע לבוב-סנדומייז', חדירה עמוקה לשטחי פולין מדרום וניתוק קו האספקה בין קבוצת ארמיות מרכז לדרום כך שהכוחות הגרמנים של קבוצת ארמיות צפון אוקראינה יישארו ללא אפשרות של קבלת תגבורת. המבצע החל ביולי ועיקר הפעילות הוטלה על החזית האוקראינית הראשונה בפיקודו של קונייב, שנעה ממערב אוקראינה לעבר דרום פולין, מהעיר לבוב ועד לסנדומייז' הממוקמת מדרום ללובלין.
שני המבצעים (בגרטיון ולבוב-סנדומייז') הובילו לשחרור שארית שטחי ברית המועצות, שנותרו תחת הכיבוש הגרמני, לחדירה סובייטית לתחומי פולין, ולביסוס מספר ראשי גשר גדולים בגדה המערבית של נהר הוויסלה. ז'וקוב קיבל את הפיקוד על החזית הבלארוסית הראשונה בנובמבר 1944. לאחר המבצע המשולב שהוביל לחדירת הצבא האדום לתוך פולין, ז'וקוב הציע להימנע מהשתלטות על פרוסיה המזרחית קודם העברת תגבורת שריון מהחזית האוקראינית הראשונה. הצעתו נדחתה ומבצע פרוסיה המזרחית החל בינואר 1945 כאשר ההנהגה הסובייטית העליונה משוכנעת כי ההגנות החלשות מסביב לחבל הארץ יובילו לנפילתו בקרב קל. ההפך היה הנכון, והקרב על פרוסיה המזרחית הפך למרחץ דמים ארוך בן שלושה חודשים במהלכו הממסד המדיני של גרמניה הנאצית גייס ילדים וקשישים לקרב. שתי הארמיות הגרמניות, שהגנו על פרוסיה המזרחית, בסיוע יחידות פולקסשטורם, כותרו ולאחר מכן הושמדו כמעט לחלוטין, ושרידיהן נלקחו בשבי. במהלך המבצע ביצעו כוחות הצבא האדום פשעי מלחמה רבים כנגד האוכלוסייה האזרחית הגרמנית, ומספר גדול של אזרחים מצאו את מותם במהלך הלחימה, או במהלך מנוסתם מהכוחות הסובייטיים המתקדמים.
קרב ברלין
עוד בינואר 1945 פתחו ז'וקוב וקונייב, במערך הנהגה משותף, במבצע ויסלה-אודר שבמהלכו השתלטו כוחות הצבא האדום על ורשה, התקדמו לעבר מערב פולין והגיעו עד לגדות נהר האודר, הגובל בחבל ברנדנבורג שבתוכו יושבת ברלין. במבצע המשולב של החזית הבלארוסית הראשונה והחזית האוקראינית הראשונה היו מעורבים 2,203,600 חיילים של הצבא האדום. אבדותיהם של החיילים הסובייטים במבצע זה הסתכמו ב-193,215 איש. מתוך מספר זה, החזית הבלארוסית הראשונה בראשות ז'וקוב איבדה 77,342 מתוך 1,028,900 איש (7.5%), בעוד שהחזית האוקראינית הראשונה איבדה 115,783 מתוך 1,083,800 איש (10.7%). בסוף פברואר נפתח מבצע פומרניה המזרחית ומבצע שלזיה תחתית שהרחיבו את ראש החץ האסטרטגי שפתחו כוחותיהם של ז'וקוב וקונייב על גדות האודר. הצבא הגרמני בחזית המזרחית נחלש מאוד כתוצאה מהאבדות שספג בחודשים הראשונים של שנת 1945, וסבל ממחסור חמור בדלק ובנשק כבד (טנקים ומטוסים). אולם סיפורי הזוועה בדבר התנהגות הצבא הסובייטי כלפי האוכלוסייה האזרחית הגרמנית באזורים שנכבשו על ידו, והפחד מפני גורל החיילים שייפלו בשבי הסובייטי, חיזקו את נחישות החיילים הגרמנים להילחם עד הסוף, כדי למנוע את המשך התקדמות הצבא האדום אל מעבר לנהר אודר, לתוך ליבה של גרמניה. בתחילת אפריל, בעקבות השלמת מבצע פרוסיה המזרחית בכיבוש קניגסברג על חוף הים הבלטי, התקדם ז'וקוב לעבר מבצע הכרעה של המלחמה בכיבוש הבירה הגרמנית והחל לרכז כוחות בפרנקפורט על האודר לקראת חציית הנהר. הפיקוד העליון קבע חלוקת מטרות לקראת סדרת מבצעי השתלטות על גבי לב גרמניה וחלק מכוחותיהם של ז'וקוב וקונייב נועדו לכתר את מרחב ברלין מצפון ומדרום בתנועת איגוף עמוקה. הכוחות הסובייטיים, שנועדו ליטול חלק במתקפה על ברלין, כללו 2.5 מיליון חיילים, יותר מ-6,000 טנקים ותותחים מתנייעים, 7,500 מטוסים ויותר מ-40 אלף כלי ארטילריה. הם נהנו מעדיפות עצומה בכוח אדם ובמיוחד בציוד כבד על הכוחות הגרמניים.
ב-16 באפריל 1945 פתח בקרב על ברלין תוך מרוץ עם הזמן כנגד מרשל איוואן קונייב על היוקרה שבהפלת הבירה הגרמנית. לאחר מעבר הקרב על רמת זלו התקדמו כוחות החזית הבלארוסית הראשונה לעבר ברלין חזיתית. החזית הבלארוסית השנייה נעה מצפון והחזית האוקראינית הראשונה מדרום ובכך העיר נפלה לכיתור סובייטי. ב-23 באפריל החלה מתקפה על פרברי העיר והקרב התגלגל לכדי מאבק בין הרחובות של העיר שהיה למרחץ דמים. רק לאחר שמונה ימי לחימה, הצליחו 7 ארמיות סובייטיות, שהשתייכו לחזיתות של ז'וקוב וקונייב, להשלים את ההשתלטות על העיר ולהכניע את כיסי ההתנגדות האחרונים. ב-30 באפריל 1945, התאבד אדולף היטלר בתוך הפיהררבונקר. דגל ברית המועצות הונף מעל בניית הרייכסטאג והקרב למעשה סימן את המסמר האחרון בקברה של גרמניה הנאצית. במקביל לפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה החלה קריסת הוורמאכט בשלל חזיתות המלחמה וב-8 במאי נכנעה גרמניה הנאצית בכניעה ללא תנאי. נחתמו סדרת צווי כניעה, תחילה מול בעלות הברית המערביות ובהמשך, ב-9 במאי 1945, חתם ז'וקוב בברלין, בשם ברית המועצות, על מסמך הכניעה של גרמניה.
לאחר המלחמה ועד מות סטלין
ב-10 ביוני 1945 נתמנה למפקד העליון של כוחות הכיבוש הרוסיים בגרמניה (בהמשך התקבעו לשטחי גרמניה המזרחית). עוד קודם לכן, במסגרת תפקידו כאחראי על אזור כיבוש צבאי החליט, עם כניעת גרמניה הנאצית, להעביר שלוש החלטות לשיפור חייהם של הנתונים תחת הכיבוש: (1) החלת מערכת חלוקת מזון, (2) הפעלה מחדש של השרתים הציבוריים, (3) חלוקת מנות של חלב לילדים. הוא זירז את העברת תהליך העברת המזון ממכסות האספקה של ברית המועצות לעבר שטחי הכיבוש בגרמניה וטען כי פעל פועלו התבסס על כך שלצד שנאתו לנאציזם הוא העריך את העם הגרמני. בסופה של המלחמה ז'וקוב למעשה נשא באהדה יוצאת דופן מצד האוכלוסייה הכללית של ברית המועצות ומצד החיילים בשטח על פועלו. ז'וקוב לקח חלק בועידת פוטסדאם והתיידד עם מקביליו מנהיגי השטחים הכבושים של גרמניה מטעם בריטניה, ארצות הברית וצרפת, פילדמרשל ברנרד לו מונטגומרי, גנרל דווייט אייזנהאואר ומרשל ז'אן דה לאטר דה טסיני בהתאמה. ז'וקוב היה חבר מועצת הממשל של בעלות הברית (אנ') על חלוקת גרמניה לאזורי הכיבוש לאחר מלחמת העולם השנייה.
ז'וקוב רכב על סוס לבן בראש מצעד הניצחון של הצבא האדום במוסקבה ב-24 ביוני 1945. ההערצה והפופולריות שלו האפילה על זו של סטלין, דבר שהיה לצנינים בעיני הרודן. סטלין ביקש להשפילו ולכן במרץ 1946 הודח ז'וקוב ממשרתו והוחזר למוסקבה לשאת במשרת המפקד העליון של כוחות הקרקע של הצבא האדום. בשנת 1947 כמה מעוזריו וחבריו נעצרו במסגרת פרשת השלל והופעל עליהם לחץ כבד לתת מידע מפליל על ז'וקוב עצמו. באמצע 1946 הגיעה לידי סטלין תלונה בדבר ייצור מטוסים פגומים עבור חיל האוויר הסובייטי. סטלין העביר את הנושא לטיפולו של השר לביטחון המדינה, ויקטור אבאקומוב, ולמעשה הנחה אותו כיצד לפעול לאורכה של הפרשה. מספר קיצינים בכירים בשורות חיל האוויר הסובייטי נעצרו ונשלחו למאסר. מטרת הפרשה היה להרחיק מז'וקוב את עוזריו הבכירים. הסיבה הרשמית לתחילת הפרשה היה חקירה בנושא של העברת שלל גרמני לידיים פרטיות ללא אישורים. בכך הואשמו מפקדים בכירים בצבא האדום ובראש ובראשונה ז'וקוב עצמו. האשמות נגד ז'וקוב התבססו על הודעת המרשל אלכסנדר נוביקוב שנעצר עוד בשנת 1946 ומידע שהעביר ניקולאי בולגנין ליוסיף סטלין על קרונות רכבת עם רכוש שלל שמועבר מגרמניה הכבושה לביתו של ז'וקוב. ז'וקוב זומן לבירור ב-1 ביוני 1946, פוטר מתפקיד מפקד חיל היבשה ונשלח להרי אורל בתוך מפקד פיקוד. בקיץ 1946 מונה לתפקיד חסר חשיבות של מפקד צבאי במחוז אודסה.
פרשת השלל נועדה לוודא את ריחוקו של ז'וקוב מעמדות כוח שעלולות לאיים על סמכותו האבסולוטית של סטלין. ב-20 בינואר 1948, הפוליטביורו קיבל החלטה "בדבר החבר גאורגי ז'וקוב" שנועדה להשפיל את שמו של ז'וקוב ולהכפיש אותו על תפקודו כמפקד צבא הכיבוש בגרמניה המזרחית לאחר המלחמה. בהחלטה נכתב כי ז'וקוב פעל בהתנהגות בלתי הולמת עבור מפקד סובייטי ועבור חבר המפלגה (הקומוניסטית) וכי בעלי בריתו ותומכיו בשורות הדרג הצבאי והדרג הפוליטי פעלו להשתיק את הידיעות על התנהלותו זאת. בעקבות ההחלטה, השר בולגנין הורה על פיטוריו של ז'וקוב מתפקיד המפקד הצבאי באודסה למוצב המרוחק של מפקד צבאי במחוז האורל.
השיבה למשרת הנהגה
באוקטובר 1952, במהלך הבחירות לקונגרס ה-19 של ברית המועצות, העלו תומכיו של ז'וקוב את שמו כמועמד אפשרי לסובייט העליון. עם מות סטלין ב-5 במרץ 1953 עבר ז'וקוב לפעילות פוליטית ותמך בניקיטה חרושצ'וב. חרושצ'וב היה נתון במאבק סמכות על הנהגת ברית המועצות לאחר סטלין בינו לבין גאורגי מלנקוב ולברנטי בריה. עוד במהלך 1953 מינה בריה את ז'וקוב לסגן שר ההגנה תחת בולגנין. לדברי סרגיי חרושצ'וב, בנו של ניקיטה, אביו לחץ על בריה למנות את ז'וקוב למשרה, שכן ראה בו בעל ברית פוליטי רב חשיבות. מותו של סטלין הותיר משבר ירושה שהוביל למינויו הזמני של מלנקוב לתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית. מאבק סמכות התפתח בין בריה וחרושצ'וב וז'וקוב צידד באחרון. שני הצדדים היריבים טיפחו מחנות פנים-מפלגתיים וניסו לקרב לשורותיהם מנהיגים צבאיים ידועים ביוקרתם מימי המלחמה.
ב-26 ביוני 1953 התקיימה פגישה מיוחדת של הפוליטביורו הסובייטי שכונסה על ידי מלנקוב. בריה הגיעה לפגישה בתחושה לא נוחה מכיוון שנקרא בחיפזון - ואכן, ז'וקוב הורה לגנרל קיריל מוסקלנקו (שחבר לחרושצ'וב לצידו של ז'וקוב) להכין בחשאי כוח מיוחד והתיר לכוח להשתמש בשתי מכוניות מיוחדות של ז'וקוב ובולגנין (שכללו זכוכיות שחורות) על מנת לחדור בבטחה לתוך הקרמלין. ז'וקוב גם הורה לו להחליף את משמר המ.ב.ד. במשמר צבאי של המחוז הצבאי של מוסקבה, שהיו נאמנים לו. לבסוף, במהלך הפגישה, חרושצ'וב הציע לגרש את בריה מהמפלגה הקומוניסטית ולהביאו בפני בית דין צבאי על סדרה ארוכה של אישומים בפשעים חמורים שנעשו בהיותו מפקד הנ.ק.ו.ד.. הכוחות המיוחדים של מוסקלנקו צייתו. מלנקוב לחץ על כפתור בשולחנו, והכוח שהוכן מראש של קצינים חמושים בראשות ז'וקוב פרץ לחדר ואסר את בריה. ישנן שמועות כי בריה נורה במקום, אך נראה שסברה זו אינה נכונה. בריה נלקח בתחילה לכלא לפורטובו, ומשם הועבר למטהו של הגנרל מוסקלנקו. מעצרו נשמר בסוד עד אשר סגניו החשובים נעצרו גם הם. כוחות הנ.ק.ו.ד. ששהו במוסקבה והיו תחת פיקוד בריה פורקו מנשקם על ידי יחידות צבא סדירות. העיתון "פראבדה" הודיע על מעצרו של בריה רק ב-10 ביולי, תוך ציון מלנקוב כיוזם והזכרת "פשעי בריה כנגד המפלגה והמדינה".
בריה נשפט בפני "טריבונל מיוחד", ולא הותר לו לייצג עצמו או לבטא את עמדתו. ז'וקוב היה חבר הטריבונל וקונייב ניהל אותו. נגזר עליו גזר דין מוות והוא הוצא להורג מיידית על ידי פאבל בטיצקי. לצד בריה הוצאו להורג מספר חבריו ותומכיו. לאחר מות בריה, צומצם הנ.ק.ו.ד. ממעמד של משרד ממשלתי לוועדה (הק.ג.ב.), ואף אדם שעמד בראשו לא ריכז כוח רב כל כך בידיו כבריה בשעתו. במהלך 1954 היה ז'וקוב אחראי על סדרת ניסויים בפצצות ביקוע גרעיני באתר הניסויים סמיפלטינסק (הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית). בנוסף היה אחראי על התרגול הצבאי "כדור שלג" בטוטסקוי, מחוז אורנבורג, שמטרתו הייתה לבחון התנהלות של הכוחות המזוינים בתרחיש של מלחמה גרעינית. במסגרת התרגיל שנערך בטוטסקוי נעשה שימוש בטילים בליסטיים בעלי ראש נפץ גרעיני מסוג RDS-4, במשקל 40 קילוטון. התרגיל כלל 45 אלף חיילים ותצפתו מעליו כל שרי ההגנה של מדינות ברית ורשה כולל מספר שרים סובייטים ובהם גם חרושצ'וב.
מהלך כהונתו (1955–1957)
ב-1955 נתמנה לשר ההגנה בידי ניקולאי בולגנין. בפברואר אותה השנה בולגנין התמנה ליושב ראש מועצת השרים (ראש ממשלת ברית המועצות). ז'וקוב התנגד נחרצות להשבת מערכת הקומיסרים הצבאיים עקב הפגיעה החריפה שהמערכת יצרה בהתנהלות ובביצועים של הצבא וטען כי פוליטיקאים אינם אנשי צבא מיומנים. ז'וקוב חידש את משרת ראש מטה חילות הקרקע (תפקיד שסטלין ביטל ב-1950) ומינה את סגנו, קונייב, למשרה. לפי יוזמתו של חרושצ'וב, ז'וקוב היה האחראי על הפחתת הכוחות המשרתים בכוחות המזוינים של ברית המועצות מ-4,815,870 חיילי קבע לפחות משלושה מיליון. ביולי 1955, ז'וקוב, ביחד עם חרושצ'וב, בולגנין וויאצ'סלב מולוטוב, ייצגו את ברית המועצות בוועידת מנהיגים לצד ראשי בריטניה, צרפת וארצות הברית. חרושצ'וב העריך כי חברותו האישית של ז'וקוב עם הגנרל האמריקאי אייזנהאואר, שנבחר לנשיא ארצות הברית בבחירות של 1952, תתרום לשיפור ביחסי ארצות הברית–ברית המועצות. אייזנהאואר הציע מדיניות "שמיים פתוחים" ששני הצדדים יוכלו להטיס מטוסי ביון מעל שמי הארצות ולפקח על פעילות צבאית ופיתוח גרעיני. ז'וקוב תמך בתוכנית, אך חרושצ'וב, בולגנין ומולוטוב התנגדו לה.
ב-1956 היה לחבר מרכז המפלגה הקומוניסטית. מאז מלחמת העולם השנייה הייתה הונגריה מדינת חסות של ברית המועצות והוסדר בה משטר קומוניסטי בדומה לכל שאר מדינות הגוש המזרחי. באוקטובר 1956 פרץ המרד ההונגרי שהיה למרידה עממית שהורכבה ממיליציות חמושות שמטרתה הייתה להפיל את המשטר הקומוניסטי. ז'וקוב, לצד כל שאר חברי הפוליטביורו, דחק בחרושצ'וב לשלוח כוחות לדחוק ברשויות השלטון בהונגריה ולפקח עם הגבול בין הונגריה לאוסטריה, שהיה חלק ממסך הברזל שהפריד את הגוש המזרחי והגוש המערבי במלחמה הקרה. עם זאת, ז'וקוב ורוב חברי הפוליטביורו לא היו להוטים לראות התערבות בקנה מידה מלא של הצבא האדום בהונגריה. ז'וקוב אף המליץ על נסיגת כוחות ברית המועצות כאשר נראה היה כי יצטרכו לנקוט בצעדים קיצוניים כדי לדכא את המרד שהפך למהפכה. עמדתו של ז'וקוב והלך הרוח הכללי בקרב ההנהגה הסובייטית השתנה כאשר ראש ממשלת הונגריה החדש, אימרה נוג', ממנהיגי המרידה, החל לפעול להוצאת הונגריה מברית ורשה. בסופו של יום, ז'וקוב וקונייב עמדו בראש הכוחות של הצבא האדום שעשו דרכם לתוך הונגריה ומוטטו את המרד בכוח הזרוע.
עוד ב-1956, מלחמת סיני פרצה בין ישראל, בריטניה וצרפת נגד מצרים. ז'וקוב יצא בהצהרה רשמית שבה הצהיר כי הוא תומך בזכותה של מצרים להגנה עצמית וייצג את עמדת ארצו שצידדה בממשלה הסוציאליסטית של גמאל עבד אל נאצר במצרים במטרה להשיג תמיכה של ארצות ערב במסגרת המלחמה הקרה. ביום הולדתו ה-60 ב-1956 ניתן לז'וקוב עיטור גיבור ברית המועצות הרביעי. ב-1957 נתמנה לדרגת חבר מלא בנשיאות הוועד המרכזי. חרושצ'וב חיזק את ז'וקוב באומרו עליו: בהמשך 1957 ז'וקוב ביקר באלבניה וברפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. בהגיעו ליוגוסלביה פגש בנשיאה יוסיפ ברוז טיטו ופעל לגשר על הפיצול היוגוסלבי-סובייטי שנוצר בין טיטו לסטלין ושהמשיך גם לאחר מות סטלין.
הנפילה השנייה והשבת כבודו
תוך זמן קצר באה הנפילה השנייה של ז'וקוב. חרושצ'וב החליט כנראה כי לז'וקוב אישיות חזקה מדי, בעיקר בעקבות מאבקים ביניהם שנסובו סביב שאלת חופש הפעולה של הצבא מהשפעת הגורמים הפוליטיים בהנהגת המדינה. ז'וקוב אף דרש שמצביאים בשורות הצבא האדום ידווחו לו בתור נציג ההנהגה הסובייטית קודם שידווחו לחרושצ'וב ולהנהגת המפלגה בכלל. כמו כן דרש גם התנצלות רשמית של הממשלה הסובייטית בעבור הצבא עבור אירועי הטיהורים הגדולים שביצע סטלין בין 1937 ל-1938. ז'וקוב לקח חלק בניקוי שמם וזכרם של מיכאיל טוכאצ'בסקי, גריגורי שטרן, וסילי בליוכר ואלכסנדר יגורוב, כולם קורבנות הטיהורים. יריביו הפוליטיים של ז'וקוב גינו אותו בתור רפורמיסט ותומך ברודנות צבאית. האופוזיציה מקרב הפלג השמרני במפלגה להתנהלותו של ז'וקוב הייתה גורם מרכזי להפלתו מההנהגה. ב-29 באוקטובר 1957, בעוד ז'וקוב באמצע מסעו הדיפלומטי באלבניה וביוגוסלביה, החליט הוועד המרכזי ליטול מז'וקוב את כל תפקידיו ותאריו המפלגתיים. ז'וקוב הוחלף בתפקיד שר ההגנה במרשל ברית המועצות רודיון מלינובסקי. ז'וקוב הואשם בתכנון קשר להפלת המשטר, בטיפוח פולחן אישיות משל עצמו, בתקיפת מוסדות המפלגה בצבא ועוד. שוב צלל ז'וקוב לתהומות הנשייה. לתקופה מסוימת ז'וקוב התבודד בפרישתו.
עם סילוק חרושצ'וב ועליית ברז'נייב, ניקולאי פודגורני וקוסיגין השתפר היחס לז'וקוב. הוא אמנם לא קיבל תפקיד פוליטי אך כבודו הוחזר לו. הוא קיבל דאצ'ה ליד מוסקבה והחל להופיע בציבור. ברז'נייב פעל לטפח את דמותו ומורשתו של ז'וקוב מחדש במטרה לחזק את ביסוסו הפוליטי האישי בעיני ההמונים. ב-1969 הופיע ספר זיכרונותיו, שנכתב על ידי סופרי צללים, והפך ללהיט בברית המועצות; מספר מהדורות חדשות, שנערכו כל פעם לפי הצרכים הפוליטיים של השעה, יצאו לאורך השנים. ז'וקוב החל לכתוב את הספר כבר ב-1969, אך כתיבתו התארכה והתעכבה בעקבות התדרדרות במצבו הבריאותי שנבעה מלקותו במחלה קרדיווסקולרית. גורם נוסף להתעכבות הכתיבה היה מאבקים ממושכים עם האחראי על רשויות הצנזורה, מיכאיל סוסלוב, שדרש מספר פעמים להסתכל בספר טרם פרסומו ודרש למחוק משורותיו את כל רישומי הביקורת שז'וקוב הפנה כלפי סטלין, מולוטוב, וורושילוב והמרשל סמיון בודיוני. כפר הולדתו נקרא בשמו, וכן רחובות במוסקבה ובלנינגרד, שעליהן הגן במלחמה.
ערוב ימיו ופטירתו
במאי 1974 לקה בהתקף לב ונכנס לתרדמת. ב-18 ביוני 1974 ז'וקוב נפטר במוסקבה. גופתו נשרפה ועפרו נטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין וזאת על אף בקשתו האחרונה ודרישות משפחתו בפני הרשויות להיקבר בטקס של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית. ב-1995 נבנה פסל בדמותו מול המוזיאון ההיסטורי הממשלתי. ביום מאה השנה להולדתו ב-1996 התקיים טקס אזכרה דתי מטעם הכנסייה האורתודוקסית בבית הקברות של חומת הקרמלין.
חייו האישיים
כשהיה בן 23 ז'וקוב התחתן לראשונה עם אלכסנדרה דייבנה ז'וקובנה, ולזוג נולדו שתי בנות, ארה ואלה. ז'וקוב לא שמר נאמנות מוחלטת לרעייתו ובמהלך שנות העשרים היה קרוב למריה וולקובה, אחות מוסמכת אותה פגש בבית חולים שבו שהה במלחמת העולם הראשונה. לז'וקוב ולוולקובה הייתה ילדה אחת שנולדה ממזרה, מרגריטה, אך פרשת הניאוף שלו מעולם לא פגעה במוניטין הציבורי שלו. מאורח יותר בחייו התגרש מאלכסנדרה ונישא בשנית לגאלינה אלכסנדרובנה סמיונובה. לזוג הייתה בת אחת משותפת, מריה, שהייתה הבת הרביעית והצעירה ביותר של ז'וקוב. גאלינה נפטרה ב-1973, מסרטן השד. לז'וקוב הייתה אחות גדולה בשם מריה (ילידת 1894) ואח צעיר בשם אלכסיי (יליד 1901) שנפטר בצעירותו. אביו, קונסטנטין, היה סנדלר ונפטר ב-1921 ואמו אוסטינינה הייתה בת למשפחת חקלאית קשת יום ונפטרה ב-1944.
לאורך כל חייו מצא ז'וקוב תחביב בגידול דגים באקווריום ובדיג. במהלך תקופת התבודדותו שלאחר הדחתו בידי חרושצ'וב, קיבל ערכת דיג מקצועית מהנשיא אייזנהאואר והשניים נותרו חברים טובים. בתקופת פרישתו נהג לצאת לחופשות בסוצ'י ולדוג על גדות הים השחור. ב-1975, האסטרונומית הסובייטית ליודמילה צ'רניק ביצעה תצפית ראשונה ומיפתה כוכב לכת מינורי וקראה לו לכבודו של ז'וקוב בשם: 2132 Zhukov. ב-1976 הונפק בול דואר בדמותו של ז'וקוב לזכרו.
עיטורים ומדליות
המרשל ז'וקוב עוטר בעשרות עיטורים ומדליות. בין השאר הוא עוטר 4 פעמים במדליית "גיבור ברית המועצות".
סינדרלה (להקה)
Cinderella (סינדרלה) היא להקת רוק אמריקאית אשר נוסדה בפילדלפיה בשנת 1983 על ידי כותב השירים, הפסנתרן, והגיטריסט טום קיפר יחד עם חברו הבסיסט אריק בריטינגהאם. הלהקה הוציאה ארבעה אלבומי אולפן, וחמישה אלבומי הופעה חיה.
הלהקה התגלתה על ידי ג'ון בון ג'ובי בעת שניגנה במועדון בפילדלפיה. ובשנת 1985 הם חתמו על חוזה בחברת התקליטים מרקורי\פוליגרם ובאותה עת צירפו אליהם את הגיטריסט ג'ף לאבר והמתופף ג'ים דרנס שלאחר מכן החולף במתופף פרד קורי שמלווה את הלהקה עד היום.
כעבור שנה יצא אלבום הבכורה "Night Songs" (שירי לילה) שהגיע למעמד של פלטינה משולשת וזכה להצלחה רבה. לאחריו הגיעו "Long Cold Winter" (חורף ארוך וקשה) בשנת 1988, "Heartbreak Station" (תחנת הלבבות השבורים) בשנת 1990, ולבסוף אלבומם האחרון " Still Climbing " (עדיין מטפס) בשנת 1994
סולן הלהקה טום קיפר ניחן בקול גרוני ועוצמתי ביותר אותו איבד מספר פעמים בקריירה. לראשונה בשנת 1991 לאחר סיבוב ההופעות של אלבומם השלישי "תחנת הלבבות השבורים". הוא נאלץ לעבור ניתוחים בגרונו במהלך השנים ולימד עצמו לשיר מחדש.
מלבד השירה טום מנגן בקלידים, מפוחית, סקסופון, ובעיקר גיטרה עבור הלהקה. הוא מתמחה בנגינת סלייד על הגיטרה ומבצע את רוב קטעי הסולו של הלהקה.
הלהקה ידועה בחיבתה לבלוז ומוזיקת קאנטרי אותם הם משלבים לרוב בשיריהם.
להיטה הידוע ביותר של הלהקה הוא השיר - (Dont know what you got (till it's gone אשר יצא כסינגל מאלבומם השני. השיר הוא בלדה ומיוחד בזכות שירתו הגרונית של טום ומילותיו הנוגעות.
מוצי ליאון
משה (מוּצִי) ליאון (נולד ב-9 בינואר 1944 בבולגריה) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בקבוצת מכבי יפו ובנבחרת ישראל, חבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
ביוגרפיה
ליאון נולד ברוסה שבצפון בולגריה ועלה לישראל בגיל 5. אביו שיחק כמגן בקבוצת כדורגל בעיר רוסה. מוצי ליאון שיחק בקבוצת מכבי יפו בתפקיד מגן שמאלי ובלם אחורי, נחשב בעיני רבים לכדורגלן הטוב ביותר של מכבי יפו בכל הזמנים. הוא הועלה לקבוצת הבוגרים על ידי המאמן ואסיל ספאסוב. משחקו הראשון בשורות הבוגרים של מכבי יפו היה ב-30 בדצמבר 1960 נגד שמשון תל אביב והמלא האחרון בקדנצייה הראשונה נערך ב-8 בינואר 1966 מול הכח מכבי רמת גן. ב-15 בינואר 1966 במהלך עונת 1965/1966 בליגה הלאומית נערך משחק ליגה בין מכבי יפו להפועל ירושלים. בדקה ה-81 פסק השופט מנחם אשכנזי בעיטת עונשין מ-11 מטרים לזכות הפועל ירושלים. מוצי ליאון ואהרן לוי "פוצצו את המשחק". יפו הועמדה בפני ועדת משמעת, לוי הורחק לשנה בפועל ושנה על תנאי מהמגרשים, ומוצי ליאון הורחק לארבעה חדשים. בתגובה להרחקה, עזב ליאון את הארץ לדרום אפריקה, שם שיחק כמקצוען בקבוצות וסטוויו אפולון וריינגרס מדרום אפריקה. הרחקתו לתקופה ארוכה, והקשיים הכלכליים במכבי יפו, הרצון להרוויח סכומי כסף גדולים יותר בליגה מקצוענית הובילו את ליאון לשחק בדרום אפריקה, שלא הייתה אז חברה בפיפ"א ולכן לא נזקק לשחרור ממכבי יפו.
ב-1970 שב לשחק בשורות מכבי יפו. משחקו הראשון בקדנצייה השנייה היה ב-7 בפברואר 1970 מול הפועל חיפה ומשחקו האחרון בשורות מכבי יפו היה ב-26 במאי 1984 מול הפועל תל אביב. מוצי ליאון הוא שיאן ההופעות בשורות מכבי יפו במספר משחקי הליגה, ושני במספרן במשחקים רצופים לאחר משה אוננה. בסך הכל שיחק ב-399 משחקי ליגה (103 בקדנצייה הראשונה ו-296 בקדנצייה השנייה) ובהם כבש 15 שערים.
ליאון היה מזוהה עם מכבי יפו לא רק בגלל מוצאו הבולגרי, שאפיין את שחקני הקבוצה ואוהדיה, והשנים הארוכות שעשה בה, אלא גם בגלל התאמתו המוחלטת לאופי העקשני והלוחם של המועדון, שנאבק במשך שנים רבות בתחתית טבלת הליגה הלאומית (באותן השנים הליגה הבכירה בישראל). לליאון היה מוניטין של מגן קשוח ואגרסיבי במיוחד. הוא אימן את מכבי יפו לתקופות קצרות בראשית 1978 וב-1985.
במאי 1962 זומן לראשונה לנבחרת ישראל בכדורגל על ידי המאמן גיולה מאנדי. לזכותו 26 הופעות בנבחרת ישראל, במדיה כבש שער אחד במשחק גמר גביע אסיה מול נבחרת קוריאה הדרומית, משחק שבו ניצחה ישראל 1–2, וזכתה באליפות אסיה.
לרגל חגיגות ה-60 למדינת ישראל נבחר ליאון למגן השמאלי הטוב ביותר בכל הזמנים בכדורגל הישראלי. בשנת 2009 נבחר כחבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
ילטושקיב
ילטושקיב (באוקראינית: Ялтушків; בפולנית: Jałtuszkiw; ברוסית: Ялтушков, ילטושקוב) היא עיירה במחוז ויניצה שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
ילטושקיב נזכרת לראשונה בשנת 1431, ובאמצע המאה ה-16 הוענקו לה זכויות עיר. במהלך המאה ה-16 פשטו על העיירה הולאכים והטטרים, ובסוף המאה ה-17 הייתה תחת שלטון טורקי.
יהודי ילטושקיב
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה בוצעו בעיירה מספר פוגרומים בידי חיילים ואיכרים אוקראינים, בהם נרצחו כ-50 יהודים. בתקופה הסובייטית פעלו בעיירה מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי, ונמנו בה כ-1,200 יהודים.
ב-15 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו מיד בחטיפת יהודיה לעבודות כפייה, תוך רצח חלקם. ב-20 בדצמבר 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אשר הוקף בגדר תיל, ואשר אליו הובאו גם יהודים מיישובי האזור. בגטו, בו שררה צפיפות רבה, מתו יהודים רבים מרעב וממחלות, ומעת לעת ביצעו שוטרים גרמנים ואוקראינים מעשי התעללות ורצח ביושביו.
ב-19 באוגוסט 1942 נערכה בגטו סלקציה, תוך הפרדה בין "כשירים לעבודה" ושאינם, ורצח המסתתרים. למחרת נורו כ-450 מיהודי הגטו בבורות ירי ליד תחנת הרכבת המקומית, תוך העברת קבוצת צעירים למחנות עבודה.
ב-15 באוקטובר 1942 נרצחו 1,194 היהודים שנותרו בגטו שבעיירה.
גונגסון לונג
גונְגְסוּן לונְג (בסינית מסורתית: 公孫龍) היה פילוסוף ופוליטיקאי סיני מהמפורסמים ביותר מאסכולת השמות בפילוסופיה הסינית. כתב ארבע עשרה יצירות מתוכן רק שש שרדו לימינו. ידוע רק מעט על חייו של גונְגְסוּן.
חייו ועבודותיו
גונְגְסוּן לונְג חי במדינת ג'או בתקופת המדינות הלוחמות (מאה 5 לפנה"ס עד שנת 221 לפנה"ס) שם שירת יחד עם מאו גונג, מחבר תשע המגילות כמשרת של האדון של פינגיואן. הוא החזיק בעמדה פציפיסטית ובעזרת עבודותיו ניסה לקדם פתירת מחלוקות בעזרת פולמוס מאשר בעזרת מלחמות. כאמור, מעט מאוד פרטים ידועים על חייו.
עבודתו המפורסמת ביותר היא "סוס לבן אינו סוס" (白馬論, Báimǎ Lùn) מעין מלכודת תעתוע להיגיון בה הוא מנסה (כמו הרבה פילוסופים באסכולת השמות) להראות שהשפה האנושית (מילים ומשפטים) לא מספיק מהימנה כדי לתאר את המציאות וכמו כן לבחון את הקשר בין מילים למשמעותם והקשר בין הגיון וויכוח. בגלל טבעה הפולמוסי של העבודה, אפשר להגיד שהיא עונה יותר לאופי היווני הקדמון (מוצגת כמגדירה מושגים בעזרת ניתוח) מאשר פילוסופיה סינית עתיקה (מוצגת בצורה שמסתירה פשטות בתוך עומק ועומק בתוך פשטות בעזרת כפילות במשמעות של המילים). תוכן העבודה הוא שיחה בין מתנגד ותומך, התומך תומך בטענה ש"סוס לבן הוא לא סוס" ומתנגד המתנגד לטענה זו. עבודות אחרות נמצאות בספרו ''' גונְגְסוּן לונג דְזְה'''(公孫龍子).
בעיקר בגלל האופי הפילפולי של עבודותיו יש הרואים אותם כהיתולים פילוסופיים ויש הלוקחים אותם ברצינות כוויכוח על היגיון. עבודותיו זכו לתגובות נגד רבות בתקופתו, מן הבולטים שבהם היו הקונפוציאניסטים שראו בעבודותיו פלפול מיותר.
טבע עברי
טבע עברי היא עמותה ישראלית שהוקמה בשנת 2009, ופועלת לקידום אחריות סביבתית יהודית בישראל. העמותה הוקמה על ידי עינט קרמר. העמותה חברה בפנים - איגוד ארגוני יהדות ישראלית. נשיא העמותה הוא הרב מיכאל מלכיאור.
פעילות העמותה
לאורך השנים הובילה טבע עברי שורה של מיזמים סביבתיים המחוברים למורשת ישראל, ברוח מטרות העמותה, וביניהם:
ג'יימס מאיר רוטשילד
הברון ג'יימס (יעקב) מאיר רוטשילד (בצרפתית: Jakob James de Rothschild; 15 במאי 1792 – 15 בנובמבר 1868) היה בנקאי יהודי, מייסד הענף הצרפתי של שושלת רוטשילד. אביו של "הנדיב הידוע" הברון בנימין אדמונד ג'יימס דה רוטשילד.
ביוגרפיה
יעקב נולד בפרנקפורט שבגרמניה כבנו החמישי והצעיר ביותר של מאיר אנשל רוטשילד, מייסד המשפחה. בשנת 1811 עבר בהוראת אביו לפריז, כדי לשמש שם כמנהל עסקי המשפחה בצרפת, ובשנת 1817 הקים את הסניף הראשון של אימפריית העסקים המשפחתית בפריז ובכך היה למייסד הענף הצרפתי של שושלת רוטשילד. הוא שימש כיועץ כלכלי לשני מלכים צרפתיים, ייעוץ שקנה לו את השם של הבנקאי החזק במדינה כולה. לאחר מלחמות נפוליאון מילאו עסקיו של יעקב תפקיד חשוב בהפיכתה של צרפת לאימפריה תעשייתית, וזאת על ידי מימון הכשרתם והקמתם של מסילות ברזל ואתרי כריית מחצבים. ההון שצבר במסגרת עסקיו העניק לו מקום של כבוד בקרב רשימת האנשים העשירים ביותר בעולם באותה העת.
בשנת 1822 הוכתר יעקב, יחד עם שלושה מאחיו, בתואר ברון מטעם פרנץ השני, שהפך לפרנץ הראשון, קיסר אוסטריה.
ב-11 ביולי 1824 התחתן יעקב בפרנקפורט עם בטי סלומון דה רוטשילד (1805–1886), בת-אחיו סלומון מאיר רוטשילד. הנישואין היו חלק ממהלכיו של אבי המשפחה לשמר את הונה של המשפחה בתוך עצמה, מהלכים שבאו לידי ביטוי בשידוך בנות המשפחה לבניו. לשניים נולדו חמישה ילדים:
בשנת 1854 שכר ג'יימס את שירותיו של האדריכל ג'וזף פקסטון כדי שיבנה לו טירה מדרום-מערב לפריז. הטירה הנאו-רנסאנסית, שכינויה "פרייר" (Château de Ferrières), הפכה למשכנה של המשפחה. בשנת 1870, בעת המשא ומתן לאחר מפלת הצרפתים במלחמת צרפת–פרוסיה, התאכסנו בה הקייזר וילהלם הראשון והקנצלר ביסמרק, שהתגורר בחדרי הברון. הטירה המשיכה לשמש כמשכן המשפחה עד לשנת 1975, שבה הוענק מתחם המגורים המשפחתי כמתנה לאוניברסיטת הסורבון הפריזאית.
באותו זמן יזם ומימן את הקמת בית החולים היהודי הראשון בירושלים, "בית החולים מאיר רוטשילד".
שלושה חודשים לאחר שרכש את שאטו לאפיט נפטר הברון ג'יימס דה רוטשילד. בניו אלפונס וגוסטב ירשו את אימפריית העסקים שהקים.
במהלך השנים, דעך כוחו הכלכלי של הבנק שאותו הקים ג'יימס מאיר רוטשילד ואשר צבר את רוב הונו מעסקאות מימון למיזמים שונים שהנהיגו ממשלות מדינות אירופה. דעיכה זו החלה בסופה של המאה ה-19 ונבעה בעיקר מפיתוחן של שיטות מימון ממשלתיות חדשות, שהיו עדיפות על השיטות המיושנות יחסית של בנק רוטשילד. על אף הירידה בהיקף עסקיהם, נשארו צאצאיו של ג'יימס במרכז זירת העסקים הבינלאומית. עם זאת, בשנת 1982 ספגה הרשת זעזוע קשה עם ההלאמה של הבנק המרכזי שלה על ידי ממשלת צרפת הסוציאליסטית בראשותו של פרנסואה מיטראן. את הריסות העסק המשפחתי שיקם אחד מצאצאיו של ג'יימס, אריק דה רוטשילד, שיחד עם בן דודו דוד הקים בנק משפחתי חדש והפך אותו לעסק מצליח.
על שמו נקרא היישוב זכרון יעקב. שמו המקורי של בית הכנסת הנקרא היום החורבה היה "בית יעקב" לאור תרומתו של ג'יימס לבית הכנסת. מאחר שבית הכנסת שכן במתחם המכונה חורבת רבי יהודה החסיד דבק שם זה בבית הכנסת וכך הוא נקרא היום באופן רשמי.
קריטריום דו דופינה
קריטריום דו דופינה ליברה (צרפתית Critérium du Dauphiné Libéré) הוא מרוץ אופני כביש שנתי הנערך בחבל דופינה שבמזרח צרפת, בחסות העיתון המקומי. כמו הטור דה סוויס הוא נחשב מרוץ הכנה חשוב לטור דה פראנס. המרוץ נערך בתחילת יוני, באזור הררי בצרפת ולכן פסגות מפורסמות כגון הר ונטו ומעבר גאליבייה המופיעות בטור דה פראנס נמצאות גם הן במסלול המרוץ. כל הרוכבים שנצחו בטור דה פראנס חמש פעמים, ניצחו גם בדופינה ליברה לפחות פעם אחת.
לאנס ארמסטרונג, הקפיד להשתתף במרוץ זה כחלק מהכנותיו לטור דה פראנס ואף ניצח בו פעמיים, אך מאוחר יותר נשללו ממנו ניצחונות אלה בשל שימוש בסמי אמרוץ.
אליאנה רובשקין
אליאנה רובשקין (נולדה ב-25 ביוני 1988) היא אינטרסקס שגידלו אותה כבן והייתה הטרנסג'נדרית הראשונה שהכירו בה בסין ובהונג קונג כאישה ללא ניתוח לשינוי מין.
אחרי ההכרה המגדרית שלה היא הפכה לאישה הטרנסג'נדרית הראשונה שהוכרה כאישה בנציבות האו"ם לפליטים בעולם.
קורות חיים
רובשקין נולדה וגדלה בבוגוטה שבקולומביה למשפחה יהודית שהיגרה מאוקראינה בשנות ה-70. היא אובחנה כאינטרסקס וגודלה כבן. היא בוגרת רוקחות מהאוניברסיטה הלאומית של קולומביה. ב-2011 היא התקבלה לתואר שני באוניברסיטה לרפואה של טייפה. באותה העת היא החלה את התהליך לשינוי מגדרי באמצעות טיפול הורמונלי.
הזהות המינית של אליאנה כאישה הוכרה תחת האומות המאוחדות בעקבות אמנה בדבר מעמדם של פליטים.
היא נעצרה בהונג קונג מאחר שתמונתה לא נראתה זהה לה. הדרכון נלקח ממנה, והיא חויבה לגור במחנה פליטים. היא נשלחה לבית חולים פסיכיאטרי לאחר שניסתה להתאבד.
סרט קצר של CNN שתיעד את סיפורה זכה באחד מפרסי התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה במאי 2015.
חיים אישיים
ביוני 2015 נישאה לאיתמר גולבר, יהודי-ישראלי מסורתי, למרות התנגדות משפחתו. השניים גרים באוקלנד, ניו זילנד.
אלח דם
אֶלַח דם (באנגלית: Sepsis - ספסיס) הוא מצב רפואי מסכן חיים, הנגרם כתוצאה מתגובה חיסונית לזיהום חמור.
אלח דם מאופיין בנוכחות של מיקרואורגניזם פתוגני ו/או רעלני במחזור הדם או ברקמת תאים כלשהי בגוף. בהקשר זה חשוב להבחין בין שני מונחים קרובים - "אלח דם" ו"הרעלת דם". הרעלת דם (Septicemia) היא מצב שמתאפיין בנוכחות פיזית של מיקרואורגניזם כלשהו ו/או רעלניו בזרם הדם, ואילו אלח דם הוא, כאמור, מצב המתאר תגובה חיסונית של הגוף לנוכחות זיהום חמור. את המונח הרעלת דם ניתן לסווג על סמך סוג המיקרואורגניזם שנמצא בדם: בקטרמיה (Bacteremia) - נוכחות חיידקים בדם, וירמיה (Viremia) - נוכחות נגיפים בדם, פונגמיה (Fungemia) - נוכחות פטריות בדם ופרזיטמיה (Parasitemia) - נוכחות טפילים (פרזיטים) בדם. כיום הורחב השימוש במונח "אלח דם" גם לתיאור נוכחות מיקרואורגניזם כלשהו ו/או רעלניו במחזור הדם וכמעט שאין משתמשים במונח "הרעלת דם" יותר.
אפידמיולוגיה
בארצות הברית, אלח דם הוא סיבת המוות המובילה בחולים המאושפזים בטיפול נמרץ שאינם סובלים מפקקת בעורק הכלילי, וסיבת המוות העשירית בדירוג הכללי לפי המידע משנת 2000 מהמרכז לבקרת מחלות ומניעתן. אלח דם נפוץ וקטלני יותר בקשישים, אנשים עם פגיעה במערכת החיסון, וחולים במצב קריטי. הוא מתרחש בשיעור של 1-2% מכל האשפוזים ואחראי לתפוסה של כ-25% מהמיטות ביחידות הטיפול הנמרץ. אלח דם הוא סיבת מוות עיקרית ברוב יחידות הטיפול הנמרץ בעולם, עם שיעורי תמותה הנמדדים בכ-20% בגין אלח דם רגיל, כ-40% בגין אלח דם חמור וביותר מ-60% בגין הלם זיהומי (ספטי).
תסמינים
התסמינים של אלח דם מקושרים בדרך כלל לבסיס של תהליך ההדבקה כשההדבקה עוברת למצב של אלח דם. הסימפטומים שמופיעים הם טכיקרדיה, טכיפנאה, חום ו/או ירידה במתן שתן. התגובה החיסונית שגורם אלח דם היא דלקת מערכתית הגורמת להפעלה נרחבת של מסלולי דלקת וקרישה. תגובה זו יכולה לגרום לאי תפקוד של מערכת כלי הדם ההיקפיים, ולפעמים אפילו בתנאים של טיפול מיטבי, עשוי להסתיים בכשל רב מערכתי ובסופו של דבר במוות.
הגדרה של אלח דם
קיומו של אלח דם מאושר אם יש חשד או הוכחה לקיומו של זיהום בדם, והוכח כי שניים או יותר מהקריטריונים של תגובה דלקתית מערכתית (Systemic Inflammatory Response Syndrome – SIRS) מתקיימים:
ההגדרות המוסכמות ממשיכות להתפתח עם ההרחבות האחרונות של תסמיני התופעה, המשקפות את התפתחות הניסיון הקליני.
תתי-הקבוצה החמורים יותר של אלח דם הם אלח דם חמור (אלח דם עם אי תפקוד איברים חמור) והלם ספטי (אלח דם עם נפילת לחץ בעורקים הכליליים).
באופן שונה, ייתכן כי שניים או יותר מהקריטריונים של תגובה דלקתית מערכתית מתקיימים ללא כל עדות על זיהום, וחולים מאובחנים בטעות כלוקים ב-SIRS. חולה הלוקה ב-SIRS וכשל איברים חמור מוגדר כסובל מ-"SIRS חמור".
חולים מוגדרים כסובלים מ"אלח דם חמור" אם יש להם אלח דם בנוסף לסימנים של היפופרפוזיה מערכתית (זרימת דם נמוכה למערכות הגוף), המסתיים בכשל של האיבר או בעליית ריכוז לקטאט בפלזמת הדם מעל 4 ננו-מול לכל דציליטר (עשירית ליטר) דם. חולה מוגדר כסובל מ"הלם ספטי" אם יש לו אלח דם ולחץ דם נמוך גם לאחר מתן עירוי נוזלים מתאים.
הקריטריונים לאבחון מבוגרים באלח דם אינם ישימים לתינוקות שגילם פחות מחודש ימים. בתינוקות אלה האבחון של אלח דם נעשה באמצעות וידוא נוכחותו של זיהום בנוסף ל"אוסף" של סימנים ותסמינים עקביים עם תגובה מערכתית להדבקה.
טיפול
הטיפול באלח דם נשען על אנטיביוטיקה, ניקוז כירורגי של מוגלות, עירוי נוזלים ותמיכה מתאימה באיברים הכושלים. טיפול זה יכול לכלול המודיאליזה במקרה של כשל בכליות, הנשמה מלאכותית במקרה של כשל ריאתי, עירוי של מוצרי דם, וטיפול נוזלי ותרופתי במקרה של כשל היקפי. הבטחת תזונה מתאימה, במידת הצורך על ידי צינורית הזנה, חשובה במהלך מחלה ארוכה.
הבעיה בהתאמת הטיפול לחולים באלח דם היוותה עיכוב במתן טיפול לאחר זיהוי אלח הדם. מחקרים שפורסמו הראו שעבור כל שעה של עיכוב במתן הטיפול האנטיביוטי הנכון יש עלייה של 7% בשיעור התמותה. התפתח שיתוף פעולה בינלאומי שמטרתו ללמד אנשים על אלח דם ולשפר את תוצאות ההתמודדות של חולים עם אלח דם, שנקרא "הקמפיין לשרידת אלח דם". הקמפיין פרסם סקירה המבוססת על עדויות של אסטרטגיות טיפול עבור חולים באלח דם חמור, עם כוונה לפרסם סדרה שלמה של קווים מנחים בשנים שיבואו. כיום קיים הגוף Sepsis Alliance שהוקם בשנת 2007, המחנך להעלאת את מודעות בציבור למקרי ספסיס במטרה למנוע תחלואה קשה על ידי תשומת לב לתסמינים מוקדמים.
ברגע שהושגה רווית הוריד המרכזי (ScvO2), כלומר, רווית החמצן של דם ורידי כשהוא חוזר ללב כפי שנמדד בוריד החלול העליון, יש שיפור במצב. אם ScvO2 הוא פחות מ-70%, ניתן עירוי דם כדי להגיע לריכוז המוגלובין של 10g/dl ואז מוסיפים אינוטרופים עד ש-ScvO2 מגיעה לאופטימום. צינרור מבוצע על מנת להפחית את דרישת החמצן אם ScvO2 נשאר נמוך למרות האופטימיזציה של ההמודינמיקה. מתן שתן מנוטר גם כן, עם מטרה של 0.5ml/kg/h. בניסוי המקורי, התמותה ירדה מ-46.5% בקבוצת הבקרה ל-30.5% בקבוצת הניסוי. הקווים המנחים של ממליצים על "הקמפיין לשרידת אלח דם" EGDT כטיפול החייאתי ראשוני לחולים עם עדויות לאלח דם ברמה B.
רוב הטיפולים המכוונים כלפי התהליך הדלקתי עצמו נכשלו בשיפור התוצאות, אולם שימוש בדרוטרקוגין אלפא (גורם מפעיל של חלבון C שהוא אחד מחלבוני הקרישה) הראה הפחתה בתמותה משיעור של בערך 31% לשיעור של כ-25% באלח דם חמור. על מנת לקבל דרוטרקוגין אלפא, לחולה צריך להיות אלח דם חמור או הלם ספטי עם תוצאה של 25 או יותר במבחן APACHE II וסיכון נמוך של דימום. טיפול במינון נמוך של הידרוקורטיזון הראה סימנים מבטיחים עבור חולים בהלם ספטי עם אי ספיקה של בלוטת האדרן כפי שהיא מוגדרת על ידי מבחן הגירוי של ACTH.
טיפול תקני של תינוקות עם חשד לאלח דם מורכב מטיפול תומך, שמירת איזון נוזלים עם עירוי נוזלים, והשילוב של אנטיביוטיקה בטא-לקטמית (כגון אמפיצילין) עם אמינוגליקוזיד כגון גנטמיצין.
סיכויי ההחלמה מאלח דם
אלח דם המאובחן בשלב מוקדם, טרם שהתרחשה פגיעה באיברים חיוניים, ניתן לעיתים לטיפול בעזרת טבליות אנטיביוטיקה, אף ללא צורך באשפוז בבית החולים. מרבית הלוקים באלח דם פשוט יחלימו לגמרי. אלח דם חמור והלם זיהומי הם מצבי חירום רפואיים הדורשים אשפוז ביחידה לטיפול נמרץ בבית החולים. היחידות לטיפול נמרץ ערוכות לניטור קפדני ולתמיכה במערכות הגוף תוך כדי הטיפול בזיהום. עקב הפגיעה באיברים חיוניים ובמערכות הגוף, אלח דם חמור עלול לגרום לתחלואה קשה ולמוות.
אלן מקנה
אלן מקנה (באנגלית: Alan McKenna) הוא שחקן בריטי, שגילם את דמותו של טוני אנדרוז באופרת הסבון איסטאנדרס של ה-BBC.
חייו
בטלוויזיה שיחק מקנה בתוכניות כגון "The Brides in the Bath", "להעיר את המתים", "The Bill", "השופט ג'ון דיד", "ספוקס", "Lead Balloon", ו-"Life Begins". בסדרה "Little Miss Jocelyn" שיק מקנה בתפקיד משנה. ב-2014 הופיע בתפקיד מפקח בילוש פיל קרבטרי בדרמת הפשע "עמק האושר". הוא דיבב תפקידים אחדים במשחק הווידאו "Titanfall".
ב-2015 שיחק מקנה בתפקיד רודרי פרוברט בפרק "Murder by Magic" מתוך הסדרה "רציחות במידסומר". הוא כתב, הפיק וכיכב בסרט הפעולה "Pressure".
בקולנוע הופיע מקנה בסרטים "Blessed" עם הת'ר גראהם, דייוויד המינגס ואנדי סירקיס. בסרט "סגן המפקד" שיחק לצדו של ז'אן-קלוד ואן דאם, בסרט "זאב אמריקאי בפריז" עם ז'ולי דלפי, ובסרט "Dangerous Parking".
נקמתו המתוקה של פיקאסו
"נקמתו המתוקה של פיקאסו" הוא ספר מאת הסאטיריקן אפרים קישון שנכתב בשנת 2004, בו הוא מבקר את האמנות המודרנית.
תקציר הספר
הספר מהווה פובליציסטיקה באורך מלא על האמנות המודרנית. ניתן בבירור להבין שדעתו של קישון היא נגד האמנות המודרנית כפי שהיא נתפסת על ידי חובבי האמנות ומבקרי האמנות. אמני האמנות המודרנית זוכים בפיו לכינוי "בדחנים" והאמנות עצמה לכינוי "ליצנות זולה". לפי קישון הם בנוסף מובאת גם ביקורת על כך שכיום ניתן להציג מסגרת ריקה או אסלה צבועה כיצירת אמנות ולקבל ביקורות תומכות ולזכות באהבת הקהל.
מקור השם
מקור שמו של הספר בצוואתו של פבלו פיקאסו, מחלוצי האמנות המודרנית, שבה נכתב: על פי צוואה זו טוען קישון כי מההתחלה האמנות המודרנית התחילה כבדיחה ולא כמשהו פורץ דרך (למרות שאמינותה של הצוואה מוטלת בספק), ומכאן שם הספר.
ביקורת
הספר יצא לאור בגרסה נוספת לפני 2004, אך בגרמנית, משום שבישראל לא נמצא מו"ל שהיה מוכן להוציא את הספר. בעקבות הוצאתו לאור של הספר בישראל אמר קישון, בריאיון למולי שפירא בגלי צה"ל: "אני לא סתם חושב שהאומנות המודרנית היא רמאות, אני פשוט יודע זאת". תגובתו של הצייר יאיר גרבוז, בהמשך לאותו ראיון: "אני מאוד ממליץ קודם כל לקנות את הספר, אבל הייתי ממליץ לקנות יחד אתו כמה בקבוקונים של טיפקס ואז להתיישב בנוחיות ולמחוק קודם כל את שם ההוצאה שאחראית לחרפה הזו ואחר כך את הטקסט הילדותי והאלים, ואז תקבלו אלבום נורא יפה של מיטב האמנות המודרנית של המאה העשרים".
מוג'ודין
מוג'ודין (בערבית: موجودين; מילולית: [אנחנו] קיימים), או יוזמת מוג'ודין לשוויון, הוא ארגון לא-ממשלתי הדוגל בזכויות אדם של מיעוטים מיניים, ובמיוחד בזכויות להט"ב בתוניסיה.
היסטוריה
הארגון הוקם ב-2014, על ידי פעילים פמיניסטיים ולהט"בים, ששיתפו פעולה במאבק בהטרוסקסיזם, הומופוביה, ביפוביה, טרנספוביה, אפליה מינית, או כל צורה אחרת של אפליה על בסיס נטייה מינית, זהות מגדרית, ביטוי ומאפיינים מיניים.
משימה
העמותה מציעה מרחבים בטוחים לתמיכה ולמעקב פסיכולוגי לנפגעי האפליה. הוא מציע קווי קשר בין חברי הקהילה הגאה, ומספק מידע על זכויות להט"ב.
מודעות ומעקב
העמותה מספקת באופן קבוע דיווחים על מצב זכויות הלהט"ב וזכויות האדם בתוניסיה. חבריה של העמותה מציעים התערבויות במרחבי האוניברסיטאות בתוניסיה.
לארגון יש רשת של אנשי רפואה (פסיכותרפיסטים, פסיכולוגים ורופאים), משפטנים ועורכי דין מקצועיים. הארגון מתמקד בהסברה, ומדווח על מקרים של מעצרים שרירותיים שקשורים אך ורק לזהות המגדרית של האדם או נטייתו המינית, ואף דיווח על מקרים של עינויים שבוצעו על ידי המשטרה המקומית.
הארגון גם מציע סדנאות שמאפשרות להרחיב את רשת הפעילים הלהט"בים, ומבצעים סולידריות חברתית עם הקהילה הגאה.
הארגון יצר שתי רצועות קומיקס שמבוססות על עדויות של להט"בים בתוניסיה.
מגדל איילון
מגדל רוגובין תדהר או בשמו הקודם מגדל איילון הוא מגדל משרדים הממוקם ברחוב מנחם בגין 11, במתחם הבורסה שברמת גן. זהו גורד השחקים השלישי בגובהו ברמת גן. הבניין בנוי בסמיכות לנתיבי איילון החולפים לאורך חזיתו המערבית ולתחנת הרכבת של תל אביב – סבידור מרכז.
המבנה בנוי על חלקה בגודל 4,000 מטר רבוע, וכולל חניון המשתרע על פני שטח של כ-20,000 מטר רבוע. למגדל 35 קומות והוא מתנשא לגובה של 132 מטר ללא החוד הדקורטיבי. שטח קומה טיפוסית עומד על כ-1,000 מטר רבוע בממוצע. המגדל מחופה בשילוב אבן גרניט אפורה וזכוכית רפלקטיבית בעלת גוון ירוק.
המגדל הושלם בשנת 2009, באיחור של שש שנים, לאחר שבשל ירידה בביקוש לשטח למשרדים, הושלמו רק 17 הקומות התחתונות בשנת 2002, ואכלוס המגדל החל בינואר 2003. בראשו של המגדל הוקם מנחת מסוקים בצורת "כתר", שהוסר בשנת 2006, עת החלה הקמת יתר הקומות, והושב עם השלמת הבניין.
בבניין שוכנת, בין היתר, הנהלת בנק אוצר החייל.
נבחרת ניו זילנד ברוגבי
נבחרת ניו זילנד ברוגבי, המכונה "אול בלאקס" (All Blacks) מייצגת את ניו זילנד בתחרויות בינלאומיות של רוגבי יוניון, בהן גביע העולם ברוגבי.
אחד המאפיינים המזוהים עם הנבחרת הוא ריקוד ההאקה המאורי ששחקניה נוהגים לבצע לפני כל משחק, מנהג שכיום נהוג בכל נבחרות הספורט של ניו זילנד. צבע מדי הנבחרת הוא שחור, וסמלה של הנבחרת הוא דגל שחור ועליו עלה שרך כסוף.
היסטוריה
הרוגבי הגיע לניו זילנד מאנגליה ב-1870, והמשחק הראשון נערך באותה שנה בין שתי קבוצות של סטודנטים מנלסון. מועדון הרוגבי הראשון במדינה, קאנטרברי רוגבי פוטבול יוניון הוקם ב-1879, וב-1892 נוסדה התאחדות הרוגבי של ניו זילנד. ב-1893 הוקמה לראשונה נבחרת ניו זילנדית, והיא נסעה לאוסטרליה, שם קיימה עשרה משחקים מול קבוצות מקומיות, וניצחה בתשעה מהם. בשנה שלאחר מכן הגיעה לניו זילנד הקבוצה האוסטרלית ניו סאות' ויילס ואראטאס, ובמשחק הביתי הראשון של הנבחרת, הפסידה 6–8.
ב-15 באוגוסט 1903, ערכה נבחרת ניו זילנד את משחקה הרשמי הראשון מול נבחרת לאומית, נבחרת אוסטרליה. במשחק, שנערך בסידני לעיני 30 אלף צופים, ניצחה ניו זילנד 3–22. ב-1905 יצאה הנבחרת למשחקים באיים הבריטיים, אז גם דבק בה הכינוי "All Blacks".
ב-1976 הייתה הנבחרת במרכזה של שערורייה בינלאומית, כאשר יצאה למשחק בדרום אפריקה מול הנבחרת המקומית. באותה העת, החרימו את דרום אפריקה גופים בינלאומיים רבים, ובהם הוועד האולימפי הבינלאומי, בשל משטר האפרטהייד. כמה מדינות אפריקאיות דרשו מהוועד האולימפי להשעות את ניו זילנד, ומשזה סירב, החליטו 28 מדינות, מרביתן מאפריקה, להחרים את אולימפיאדת מונטריאול (1976). ב-1985 אסר איגוד הרוגבי של ניו זילנד על הנבחרת לנסוע לדרום אפריקה, וב-1986, לאחר שקבוצת שחקנים ניו זילנדית נסעה לדרום אפריקה למשחק לא רשמי, החליט האיגוד להשעות את שחקני הנבחרת שהיו ביניהם משני משחקים.
ב-1987 אירחה ניו זילנד את גביע העולם הראשון ברוגבי, יחד עם אוסטרליה. במשחק הגמר שנערך באוקלנד, גברה על צרפת בתוצאה 9–29. בגביע העולם הבא, שנערך ב-1991 באיים הבריטיים ובצרפת, הייתה הנבחרת הניו זילנדית מבוגרת יחסית. היא העפילה לשלב חצי הגמר, בו הפסידה 6–16 לנבחרת אוסטרליה. בגביע העולם שנערך ב-1995 בדרום אפריקה, העפילה לשלב הגמר, בו הפסידה לדרום אפריקה 12–15 לאחר הארכה. באליפות זו בלט שחקן הכנף של הנבחרת - ג'ונה לומו, שרשם שבעה טריים בחמישה משחקים.
בגביע העולם שנערך ב-1999 בוויילס, סיימה ניו זילנד במקום הרביעי, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת צרפת 31–43, ובמשחק על המקום השלישי הפסידה לדרום אפריקה בתוצאה 18–22. התוצאה נחשבה לכישלון, והמאמן, ג'ון הארט, התפטר. בגביע העולם שנערך באוסטרליה ב-2003 סיימה במקום השלישי, לאחר שהפסידה בחצי הגמר למארחת 10–22, וגברה על נבחרת צרפת 13–40 במשחק על המקום השלישי. בגביע העולם שנערך בצרפת ב-2007 נחשבה ניו זילנד לאחת המועמדות המובילות לזכייה. בשלב הבתים, בו התמודדה מול נבחרות איטליה, סקוטלנד, פורטוגל ורומניה, ניצחה בכל המשחקים בהפרשים שנעו בין 40 ל-95 נקודות. עם זאת, נעצרה כבר בשלב רבע הגמר, לאחר הפסד למארחת, צרפת, בתוצאה 18–20. היה זה גביע העולם היחיד בהיסטוריה בו לא הצליחה להעפיל לשלב חצי הגמר.
בשנת 2011 אירחה ניו זילנד את גביע העולם. בשלב הבתים שיחקה מול נבחרות טונגה, יפן, צרפת וקנדה. היא ניצחה בכל במשחקים בהפרש שבין 20 נקודות (מול צרפת) ל-76 (מול יפן). בשלב רבע הגמר ניצחה את ארגנטינה 10–33, ובחצי הגמר גברה על אוסטרליה 6–20. במשחק הגמר שוב נפגשה עם צרפת, ולאחר שגברה עליה בתוצאה 7–8, הוכתרה בפעם השנייה בתולדותיה כאלופת העולם, ולראשונה מזה 24 שנים.
בגביע העולם שנערך ב-2015 באנגליה שוב הגיעה ניו זילנד כמועמדת פייבוריטית לזכייה. היא ניצחה בכל משחקיה בשלב הבתים, בו התמודדה עם נבחרות ארגנטינה, גאורגיה, טונגה ונמיביה. בשלב רבע הגמר הביסה את סגניתה היוצאת, צרפת, בתוצאה 13–62. בחצי הגמר גברה על דרום אפריקה 18–20, ובמשחק הגמר ניצחה את אוסטרליה 17–34. בכך, הייתה ניו זילנד לנבחרת הראשונה בהיסטוריה שזוכה בפעם השלישית בגביע העולם, ולראשונה שמגנה על תוארה וזוכה בו פעמיים ברציפות.
בגביע העולם שנערך ב-2019 ביפן עברה ניו זילנד את הבית המוקדם עם ניצחון עם יריבתה העיקרית, נבחרת דרום אפריקה, וניצחונות גבוהים על קנדה ונמיביה. משחק נוסף, מול איטליה, בוטל בשל תנאי מזג אוויר קשים ונרשם רשמית כתיקו. ברבע הגמר ניצחה ניו זילנד בקלות את אירלנד, אך בחצי הגמר נוצחה במפתיע על ידי אנגליה ואיבדה את תוארה.
מודז'יוב
מודז'יוב (בפולנית: Modrzejów. בכתיב עברי נכתב גם מונדז'יוב או מונדז'ב) הוא רובע של העיר סוסנוביץ בפרובינציית שלזיה בדרום-מערב פולין. בעבר הייתה מודז'יוב עיר עצמאית.
מיקום
הרובע מתוחם מצפון עם דמבובה גורה, במזרח עם ניווקה , ומדרום וממערב עם מיסלוביצה שעל גדות הפשמשה השחור , מיובלי הוויסלה.
במרכז המחוז עובר הכביש הלאומי מס' 79.
היסטוריה
העיר מופיעה החל מ-1650. בשמה הנוכחי מופיעה העיר החל מ-1711. עם הזמן הסתפחה העיר כפרוור של סוסנוביץ, אף על פי שהיא מרוחקת ממנה שישה ק"מ.
בעיר קיים בית קטן, שעל פי מסורות מקומיות התאכסן בו נפוליאון בונפרטה בדרכו לכיבוש מוסקבה. טרום מלחמת העולם השנייה היה הבית בבעלותו של יהודי בשם שמואל ווגנר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין נסוג הצבא הפולני ממיסלוביצה לעבר מודז'יוב, כשהוא חוצה את נהר הפשמשה השחור ומפוצץ אחריו את גשר ברזל המחבר ביניהם, ב-3 בספטמבר. למחרת היום, ב-4 בספטמבר, נכנסו הנאצים לעיר והחלו בהתעללויות ובמעשי שוד.
יהדות מודז'יוב
בעיר היה ריכוז יהודי גדול החל מתקופה מוקדמת. בעקבות מגפה שהשתוללה, היגרו היהודים למקום מפיליצה, צ'נסטוחובה, אולקוש ועוד. בשנת 1713 כבר היה לקהילה היהודית במקום בית הכנסת ובית קברות משלה. ערב מלחמת העולם השנייה עדיין הייתה קיימת בבית הקברות מצבה בת 250 שנה של הרב נפתלי הירץ בכרך, בעל "עמק המלך", שנפטר בה בשנת ה'תפ"ד (1724) כאשר שהה במקום. בשנת 1849 חיו בעיר 310 יהודים שהיוו סך של 84% מאוכלוסייתה, ובשנת 1884 מנתה העיר 586 יהודים שהיו סך 89.3% מתושבי העיר. הרב יצחק טוביה פרידע כיהן כרב העיר בין השנים ה'תרמ"ה (1885) - ה'תרפ"ח (1928), כשבשנותיו האחרונות סייע לו הרב ישעיהו אנגלרד.
בין שתי מלחמות העולם התפרנסו רוב תושבי העיר מתעשייה וכריית פחם. כ-70% מיהודי העיר עסקו במסחר, וכ-30% באומנות. בעיר היה בית מדרש, קופת גמ"ח, הסתדרות ציונית כללית, תנועת המזרחי, פועלי ציון, ארגון רוויזיוניסטי ועוד. בין רבני העיר בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה נמנים הרב יחיאל יצחק רפפורט (מטעם המזרחי), שבלט בה בפעילותו הציונית, והרב ישראל יצחק פיקרסקי.
עם כיבוש הנאצים את העיר במלחמת העולם השנייה, נאסר על היהודים להימצא ברחובה הראשי של העיר, הם הוטלו בעוצר, וחויבו לענוד על בגדיהם טלאי להקל את זיהויים כיהודיים. האוכלוסייה הפולנית, שגם מלפני כן לא הייתה ביחסים טובים עם היהודים, ניצלה את המצב ושדדה אף ההיא את החנויות והמעונות היהודיים. רבים מהפולנים שיתפו פעולה עם המשטר הנאצי והסגירו יהודים, ורק מעטים מתוך הפולנים חסו על היהודים וסייעו להם ככל יכולתם. ב-11 בנובמבר נאסרו מספר יהודים במיסלוביצה למשך חודש, כערבות ביטחונית. צעירים נלקחו לעבודות כפייה, ומספר יהודים הוצאו להורג על התאספות לתפילה בציבור. עם התגברות הגזירות נמלטו צעירים רבים לאזורים שבשליטה הסובייטית. כבר ב-1940 הוקם בעיר גטו (ברחוב הנריקה (Henryika), על פי אחת הגרסאות) אל תוכו צופפו היהודים. בגטו הוקם יודנראט בראשותו של יהודי בשם הוכצייט (Hochzeit), שעמד תחת פיקוחו של היודנראט המרכזי של שלזיה עילית שהיה ממוקם בגטו סוסנוביץ (בראשות משה מרין). תחת היודנראט ובפיקודו של פרידמן הוקמה משטרה יהודית שמנתה שלושה שוטרים.
עם הקמת הגטו (1940) מנו תושביו 1,700 יהודים, וכעבור שנה (1941) ירד מספרם ל-1,600. גיוס הגברים לעבודות כפייה והנשים לעבודות תפירה עבור הצבא הגרמני, הביא את היודנראט להקים מעון יום עבור הילדים, כשבני נוער מקומיים מנהלים אותו. מפעלים חיוניים הוקמו במקום, על מנת לדחות ככל הניתן את גירוש היהודים. משפחות רבות קרסו תחת הנטל כאשר בעליהן נחטפו לעבודות כפייה במחנות עבודה. המצב בגטו הלך והחמיר, שירותי התברואה והבריאות הידרדרו, יוקר המחיה האמיר והרעב נעשה כבד.
במאי 1942 בוצעה אקציה במודז'יוב, יחד עם כל אזור סוסנוביץ. הגטו הוקף בחיילים והתושבים הצטוו להתאסף בכיכר העיירה במקום בוצעה סלקציה בה נשלחו הצעירים לעבודות כפייה. כעבור שלושה חודשים, ב-12 באוגוסט בוצעה אקציה גדולה בכל האזור, כולל בנדין, ובה רוכזו כ-60,000 יהודים. לאחר סלקציה, נשלחו מתוכם 10,500 אל מותם באושוויץ. הנותרים שבו לגטאות, ומודז'יוב נותרו בשלב זה 1,000 יהודים. ב-13 במאי 1943 חוסל הגטו סופית, ותושביו נשלחו לגטו שרודולה שבצפון מחוז סוסנוביץ. תושבים יהודים שהתחבאו במקומות מסתור נקראו על ידי פרידמן לצאת ממחבואיהם, ואף הם הצטרפו לגטו שרודולה (יהודי אחד שנותר בבונקר אצל פולני, ניצל ושוחרר עם בוא הרוסים). חודשים ספורים לאחר מכן, ביוני-אוגוסט, חוסל גטו שרודולה ותושביו נשלחו לאושוויץ. חמישה אנשים מתושבי מודז'יוב שהסתתרו בבונקרים - ניצלו. מלבדם, רק 25 נוספים שרדו את המחנות לאחר השואה.
ג'וש הנדרסון
ביוגרפיה
הנדרסון נולד בדאלאס שבטקסס לשרון לי הנדרסון. הוא גדל בטלסה שבאוקלהומה ושם סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 2000. תחביבו העיקרי הוא לשחק בייסבול. הנדרסון לוקה בהטרוכרומיה, קשתית עינו הימנית היא בצבע כחול ואילו השמאלית היא בצבע ירוק.
קריירה
הנדרסון השתתף בתוכנית לגילוי כישרונות בשם "Popstars". לאחר התוכנית הוא היה חלק מלהקה תחת השם "Scene 23" אך לאחר תקופה קצרה עזב את הלהקה כדי להתחיל בקריירת משחק ודוגמנות. הנדרסון השתתף בתחילת דרכו בסיטקומים שונים כגון: "Maybe It's Me", "One on One" ו"8 Simple Rules... for Dating My Teenage Daughter".
ב-2003 ביצע את הופעת הבכורה שלו בסרט האימה "עלוקות" ושנה לאחר מכן בסרט הקומי "איזו מן שכנה". בשנת 2005 לוהק הנדרסון לסדרה "Over There" של רשת FX Networks. שנה לאחר מכן שיחק בשובר הקופות "סטפ אפ" לצדם של ג'נה דוואן וצ'נינג טייטום. לאחר מכן לקח חלק בעוד מספר סדרות וסרטים.
בין 2006 ל-2007 השתתף בסדרה "עקרות בית נואשות" בתור אחיינה של אחת מהשחקניות הראשיות, ניקולט שרידן. לאחר מכן שיחק בתפקיד משנה בסדרה "90210" וביצע הופעת אורח ב-"CSI".