cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איה גורדון נוי
אופי יצירתה
שילוב החפצים בתמונה, במקרים רבים חפצים פשוטים ויומיומיים, מעניק ליצירה ממד סוריאליסטי וריאליסטי כאחד, המוסיף ליצירה משמעויות נסתרות, מעין סאבטקסט ליצירה. במקרים רבים השילוב מקורי במיוחד, ואף חריג; כמו למשל ילד שגופו הוא למעשה תמונת קומקום, ושערותיו הן גזרי עיתונים; שילוב היוצר דמות ייחודית ומסקרנת.
יצירות מסוג זה עשויות להפוך לסמל, כפי שקרה למשל לגיבורת ספר הילדים "נונה קוראת המחשבות", שהפכה לסמל בזכות עצמה - ככל הנראה גם בעקבות שילוב הדמות המאוירת עם המכשיר היומיומי להפרחת בועות סבון, בהקשר שהפך שימוש זה לסמלי.
בין מקורות השראה ליצירתה של גורדון-נוי נמנה הסוריאליזם, כאשר שינוי קני המידה ויעדי החפצים מעניק משמעות שונה לחפץ ולאיור כולו; וכן זרם הדאדא, כאשר השילוב של החפצים יוצר במקרים רבים את שפת הקולאז' המזוהה עם המאיירת. מקורות ההשראה ליצירה הם מגוונים, ומגיעים בעיקר מחיי היומיום. כך למשל בספר "תומאס ואני" משולבת תמונת חביתה וסלט מארוחת הערב, כחלק מאיור הספר. גורדון-נוי נוטה לאיור ראשוני ואינטואיטיבי, שמבטא במקרים רבים את ההסתכלות ה'ילדית' והתמימה של הילד גיבור הסיפור.
השימוש בטקסט באיור
לעיתים הטקסט נבחר בהקשר לנושא היצירה, וכמשלים לה: הוא מעניק משמעויות נוספות לאיור, ויוצר דיאלוג פנימי בין חלקי היצירה. אך לעיתים נראה כי הטקסט נבחר באופן אקראי, ובמקרה זה הצורה של המילים הופכת לחלק בלתי נפרד מההיבט האיורי שבה, באותה הצורה שלמעשה ילדים קטנים מתבוננים בסימני האותיות שאינם מובנים להם - כצורות מעניינות ומורכבות, ותו לא. שימוש עיצובי זה באותיות ובמילים עשוי לשדרג הן את חוויית ההתבוננות של הילד הצעיר בספר, והן את שיפור מוכנותו של הילד להיכרות עם האותיות ולקריאה.
תהליך היצירה
תהליך היצירה מלווה בחיפוש אחר מקורות השראה וחומרים לשילוב ביצירה, חומרים אשר משפיעים על אופי היצירה ועל סגנונה. שלב חשוב ביצירה הוא הצילום, שמקבע את כלל המרכיבים לכלל יצירה אחת. הגימור הסופי נעשה באמצעות עיבוד ממוחשב לתצלום והוספת איוריים נוספים על גביו.
ביצירה המשלבת מוצגים חומריים ואיורים, שלב מכריע בהתפתחות כיוון היצירה הוא מציאת החפץ המתאים לשילוב בה. תהליך היצירה של הדמות נונה מהספרים "נונה קוראת המחשבות" (2012) ו"נונה ומחק האויר" (2015) מדגים תהליך זה.
סימי לינטון
סימי לינטון (באנגלית: Simi Linton) היא כותבת יהודייה-אמריקאית, יועצת ומרצה שעבודתה מתמקדת בחקר נושא לימודי מוגבלויות.
ביוגרפיה
לינטון נולדה בשנת 1947 וגדלה בעיר ניו יורק, בת לאדוארד צ'איקן ואוגוסטה לונגוויל צ'איקן. אביה נפטר כשהייתה בת 8. נשרה מלימודים בקולג' לאחר כמה חודשים ועבדה בעבודות מזדמנות. נישאה לג'ון קלי כשהייתה בת 19. בתחילת שנות ה-70 עברה הכשרה כיועצת גיוס והחלה לעבוד עם צעירים שניסו להימנע מגיוס, סביב מלחמת וייטנאם. באפריל 1971 נסעה ביחד עם בן זוגה וחברתה בטרמפים להפגנת מחאה כנגד המלחמה בוושינגטון ובדרכם נפגעו בתאונת דרכים. בעלה וחברתה נהרגו והיא נפצעה קשה ונעשתה משותקת בפלג גופה התחתון. שהתה בבית חולים שיקומי כשנה ואז החליטה ללמוד.
למדה תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת קולומביה, ניו-יורק אותו סיימה ב-1977 המשיכה ללימודי דוקטורט בייעוץ פסיכולוגי באוניברסיטת ניו יורק. שם פגשה את דייוויד לינטון ונישאה לו. לאחר מכן עבדה בפקולטה במשך ארבע עשרה שנה. לימדה חינוך וייעוץ בהנטר קולג' עד 1998. כאישה צעירה בכיסא גלגלים חייה בניו יורק היו מאתגרים בשל העדר נגישות ומודעות. רק כשהייתה בחוף המערבי הצטרפה לתנועה הולכת וגדלה של פעילות בנושא זכויות מוגבלים והשתלבה בה לינטון מוכרת כמומחית בתחומה ועוסקת בשיפור והגברת האופן בו מיוצגות מוגבלויות.
תרומותיה
רואה את המוגבלות כתופעה חברתית פוליטית ובעיקר כתרבות. היא תוצאה של כיצד אנו כחברה מדברים וחושבים על גופנו, רוחנו ועל אנשים בכלל. רק כאשר ייחקרו האספקטים החברתיים והתרבותיים של המוגבלות אפשר יהיה להבינם באופן מלא כפי שנעשה בפמיניזם, לימודים אפרו-אמריקאיים, אתניות וכדומה. רואה בהסתכלות זאת את הדרך לעסוק במוגבלות בכל המערכות, כולל באקדמיה. מתוך תפיסת עולם זו היא עוסקת בנושאים של מיניות ומוגבלות וכן אמנות ומוגבלות ובמיוחד במחול, תחום הקרוב לליבה. מסבירה כי המחול, לדוגמה, אינו שייך רק לבעלי מבנה גוף מסוים ויכולת לתנועות מסוימות אלא לכולם- ופועלת כדי לקדם פתיחות של גופים אמנותיים לקראת הכללת אנשים עם מוגבלויות ביצירה משותפת שכוללת גם את זווית הראייה שלהם.
לינטון כתבה שני ספרים בנושא המוגבלות, עשתה סרט על מחול, מנהלת בלוג המדווח על אירועי אמנות של אנשים עם מוגבלות ומוחה על עוולות וייצוגים מטעים של מוגבלויות.
יסדה את הקואליציה הלאומית למיניות ונכות (Coalition on Nationality and Disability).
ב-1995 קיבלה מענק יוקרתי ע"ש שוויצר מהמכון הלאומי על מחקרה בנושא  נכות ושיקום.
ב-2015 זכתה במדליית הוקרה מאוניברסיטת קולומביה על פועלה.
כובע פנמה
כובע פנמה (בספרדית: sombrero panamá או sombrero de paja-toquilla), הוא כובע קש בעל שוליים שמקורו באקוודור. (למרות שמו) הכובע עשוי באופן מסורתי מקליעת נצרים של ליבת צמח ה"טוקייה" (toquilla), שלימים נודע גם בשם "צמח כובע פנמה". המקומיים מכנים אותו גם בשם "פאחה טוקייה" (דקל קש בספרדית), אף על פי שלא מדובר בדקל בהגדרתו הבוטנית.
ב-6 בדצמבר 2012 כללה אונסק"ו את אומנות הקליעה המסורתית ברשימת נכסי מורשת התרבות הרוחנית, מתוך הכרה כי מיומנות הקליעה היא אומנות של ממש המהווה נכס רוחני מקומי המועבר מדור לדור במשך מאות שנים. כיום קיימים גם מוסדות פרטיים המבקשים לשמר את המסורת ולהעבירה בצורה מוסדרת לבני המקום המעוניינים בכך. קליעת הכובעים הייתה בעבר בראש ובראשונה מקור פרנסה מכובד עבור בני המקום, בעיקר כמוצר המשמש לייצוא שבתחילה נרכש על ידי בני המקום, ומאוחר יותר על ידי המתיישבים האירופאים-הקולוניאליסטים.
תכונות
לכובע תכונות המתאימות לאקלים החם והלח השורר באזור, ולכן הוא אהוד בקרב מטיילים, ובעיקר בקרב נופשים (גם בשל עלותו). בשל מכלול תכונותיו, ובהן צבעו הבהיר, הוא מתאים לאזורים בעלי קרינה גבוהה. כמו כן ניתן ל"גלגל" דגמים מסוימים ולשאתם בקלות, דוגמת דגם "אופטימו". במרוצת המאה ה-20 הפך הכובע לפריט אופנה הקשור לפעילות ימית ולאזורי הנופש הטרופיים. נהוג להתאימו ללבוש פנאי בגוונים בהירים, העשויים כמוהו מאריגים קלים כגון, פשתן, כותנה או משי. ישנם כובעי פנמה עמידים בכביסה.
אטימולוגיה
מקור השם לא נעוץ במוצאו של הכובע כי אם בנקודת ההפצה המקובלת שלו. במהלך המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 התנקז נתיב הסחר המקובל לייצוא סחורות ממרכז ודרום אמריקה למצר פנמה (אותה הסיבה שבגינה יזמו האמריקאים את הקמת תעלת פנמה). כבר ב-1834 תועד השימוש בשם "כובע פנמה", על שום מוצא ההפצה שלו לרשת המסחר הגלובלית.
היסטוריה
במאה ה-17 החלה תעשיית קליעת הקש להתפתח כפרקטיקה ביתית ברחבי קו החוף באקוודור. במהלך המאה ה-18 צברה חבישת הכובע אהדה מקומית, והייצור התפתח בהדרגה. כבר באותה העת התקבע אזור "מאנאבי" (שבמערב אקוודור, השוכן לחופי האוקיינוס השקט) כמקור לאריג האיכותי ביותר.
במאה ה-19 הפך הכובע לפריט אופנה מקובל אצל הקולוניאליסטים הבריטים, והפך למזוהה עם האימפריה. בייחוד הכובע מדגם "אופטימו", המוצג בסרטים רבים כחלק מאפיון "בוני האימפריה", המבדיל אותם מבני המקום ומבני זמנים אחרים. כמו כן במהלך מחציתה השנייה של אותה מאה, החל הכובע להיות אופנתי בקרב המתיישבים האמריקאים במערב, בעת הבהלה לזהב בקליפורניה. רבים מהם חנו בדרכם לקליפורניה במצר פנמה. הכובע הפך למוצר אופנתי נחשק לאחר פרסום תמונתו של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט בה הוא נראה חובש את הכובע לראשו במהלך ביקורו באתר הקמת תעלת פנמה.
תהליך הכנת הכובע
תהליך הכנתו של כובע פנמה מתחלק לשני שלבים עיקריים: קליעת האריג שממנו מורכב הכובע, והכנת האימום.
תהליך הקליעה מתבצע באופן בלעדי על ידי בני המקום, כחלק מהתקינה המקובלת להגדרת הכובע ככובע פנמה. התהליך מתחיל בקטיף גבעולי הטוקייה, ממשיך בטיפול הכולל מיון, בישול, ייבוש והלבנה, וכן קליעתם לאריג בצורת מעגל כדי לאפשר את עיצובו של הכובע וריכוכו במכות כנגד גוש עץ רך. תהליך הקליעה מסתיים בגיזום עדין של קצות קש העולים מפני שטח האריג להקניית מראה עדין וגיהוצו בחום. תהליך האימום אינו מתבצע רק באקוודור. ישנם כובענים מומחים ברחבי העולם להם קשרים מסחריים עם הקולעים המקומיים, מהם הם רוכשים את הכובעים טרם הכנת האימום ולאחר מכן מעצבים אותם בהתאם לביקוש ולהזמנות אישיות.
דגמים מקובלים
כמו כן נפוצים הדגמים הבאים:
כובעי פנמה עשויים באופן מקובל מקש בהיר שעבר הלבנה כדי לשמר את צבעו הטבעי. ככלל מקובלות שתי שיטות הלבנה. האחת נחשבת לאיכותית יותר, ובשל כך היא מקובלת בכובעים האיכותיים ביותר, כ"מונטה כריסטי" שבמאלבי אקוודור. השיטה מתבצעת באמצעות טיפול בגופרית מחוממת בגחלים לוחשות. לעומתה, השיטה הרווחת בכובעים היקרים פחות מקואנקה שבאקוודור, מתבצעת על ידי טיפול במי חמצן המקנה לקש בוהק לבן במיוחד.
ישנם דגמים העושים שימוש בקש צבוע בגוונים צהבהבים או חומים (מקובל לקרוא לצבע "קקאו"), להבדיל מכובע פנמה המסורתי המקובל על תיירים המבקרים בחופי הים. כובעים כאלה נרכשים לרוב על ידי תיירים השוהים בספארי ובפנים היבשת. כמו כן ישנם דגמים המשלבים קש בגוונים שונים.
בחלק מאריגי הקש נהוג לקלוע דוגמאות פתוחות גדולות, דמויות תחרה התורמות לנידוף הזיעה ולאוורור הראש.
איכותו של כובע פנמה נקבעת על ידי איכות הקש והטיפול בו, צפיפות הקליעה או צפיפות האריג שממנו הוא עשוי. יצרני הכובעים השונים מדרגים מספרית את תוצרתם. ככל שהמספר הנקוב גבוה יותר, כך האריג שממנו עשוי הכובע צפוף יותר. אין שיטת דירוג אחידה ומקובלת על היצרנים השונים ולכן לא ניתן להשוות דירוגים שונים של יצרנים שונים זה לזה. מקובל שהכובעים האיכותיים והיקרים ביותר מיוצרים במונטה-כריסטי, מאלבי, אקוודור, שם כ-12 קולעים מסורתיים מקצועיים משמרים את אומנות קליעת כובעי ה"סופר פינו" (המעודנים ביותר) בעידודה של קרן סיוע פרטית שהוקמה במיוחד למטרה זו ("קרן מונטה-כריסטי"). נכון לפברואר 2014, לכובע פנמה האיכותי ביותר כ-800 קשרים לסנטימטר רבוע.
סיפורי פולקלור אופפים את כובעי הסופר-פינו, כמו הסיפור הרווח כי כובע איכותי הוא צפוף כל כך ולכן ביכולתו "להחזיק מים", וכשהוא "מגולגל", הוא דק דיו לעבור בקלות דרך טבעת נישואים.
גם שמם של הכובעים המיוצרים בקואנקה, אקוודור יצא עד למרחוק.
כמו בתחומים רבים אחרים, עלות היצור הנמוכה במזרח אסיה ובעיקר בסין הביאו לנדידה של היצור מאקודור וגוויעתה של רוב התעשייה המקומית, לטובת גרעין אמנים קטן בהרבה מזה שהיה בימים עברו.
בתרבות הפופולרית
במרוצת השנים הפך כובע פנמה מכובע קש מקומי לסמל סטטוס של ממש. כובע המקובל לזהות לראשם של ראשי מדינות ועשירי תבל. צורה מסוימת של כובע פנמה, האופטימו, מזוהה יותר מכל עם דמות השליט האימפריאליסט הבריטי ברחבי המושבות החמות באימפריה, מאוסטרליה ומלזיה דרך הנמלים של סינגפור והונג קונג ועד הודו, עדי כדי השימוש הרווח בו בקולנוע לייצוג הדמות. רט באטלר בסרט חלף עם הרוח חובש דגם מונטה קרלו.
אל-חירה
היסטוריה
אל-חירה הייתה אחת הממלכות העצמאיות שהקימו הערבים בנאות מדבר ובמרכזי מסחר, או באזורי הספר של פרס וביזנץ ובחסותן, עוד טרם הופעת האסלאם. אל-חירה קמה על רקע הזעזוע שנבע מחילופי השלטון בפרס, כאשר בראשית המאה ה-3 תפסה את השלטון השושלת הסאסאנית. את הזעזוע הזה ניצלו מספר שבטים בדואים והתיישבו באזור הפורה שעל גדות נהר הפרת. שבטים אלה היו מאורגנים בברית שבטי תַנוּח'. חלקם המשיכו בחיי הנוודות, ואחרים החלו לעסוק בחקלאות ולהקים ישובי קבע. החשוב שבישובים האלה היה בעיר אל-חירה, שהוקמה לא הרחק משרידיה של בבל העתיקה. היא נוסדה כנראה בסוף המאה ה-3 על ידי קבוצת שבטי תַנוּח', שהיגרה לאזור זה מבחריין. תולדות ממלכת אל-חירה עד המאה ה-5 לוטות בערפל, אך מאותה תקופה ואילך ברור שהיא מילאה תפקיד של ממלכת חיץ שמלכיה, בני נצר משבט לַחְ'ם (بنو لخم), היו כפופים לשושלת הפרסית הסאסאנית. תמורת שמירת הגבול, ריסון פשיטות הבדואים והשתתפות במלחמותיהם של הפרסים נגד הביזנטים, קיבלו מלכי אל-חירה מפטרוניהם תמיכה בכסף ובאנשי צבא והייתה להם בדרך כלל השפעה ניכרת בחצר המלכות הסאסאנית. שושלת בני לח'ם שלטה באל-חירה, פרט לתקופה קצרה, עד ראשית המאה ה-7. במקורות מוסלמיים מסופר כי במחצית המאה ה-6 קיבל מלך אל-חירה סמכות על האזור המשתרע מעומאן ובחריין במזרח חצי האי ערב, דרך ועד לעיר טאיף. אולם סמכות כזאת לא הופעלה כדבר שבשגרה. אמנם נמסר כי תקופה מסוימת עסקו יהודי העיר ית'רב שבחיג'אז בגביית מסים עבור מלך אל-חירה, וכי גובי מסים מטעמו נשלחו אל שבטים ערביים, אך מסופר גם כי לעיתים הושלכו גובים כאלה אל הבור. אכן קשה היה להפעיל סמכות בקרב הבדואים הנוודים, שגאוותם הייתה, בין היתר, על חירותם. במאה ה-6 היו גם מלחמות בין ע'סאן לאל-חירה. בראשית המאה ה-7 החליטו הסאסאנים לסלק את המלך האחרון,, ולהפוך את האזור למחוז בשליטת נציב פרסי. שלטון השושלת הלח'מית הגיע לקיצו בשנת 602, כאשר מלך פרס ח'וסרו השני הדיח את המלך העצמאי האחרון של אל-חירה וציווה לרצוח אותו.
כתוצאה מהתפתחות זאת נפתחה בפני ערביי המדבר הדרך לפלוש לשטחיה של פרס. בשנת 610 הצליחו לוחמים ערביים להכות צבא פרסי ב ליד העיר אל-חירה. אף כי הכוחות שהשתתפו בקרב היו קטנים יחסית, ואין לראות בו התמודדות כללית של שני העמים, ראו בו הערבים את ראשיתו של מפנה היסטורי בתולדותיהם. בימיו של הח'ליף הראשון אבו בכר החלו צבאות ערביים לצאת את גבולות שטחיהם המסורתיים בחצי האי ערב, הן לכיוון סוריה כדי להילחם בביזנטים, והן לכיוון עיראק כדי להילחם באימפריה הסאסאנית. הם אף הצליחו לכבוש את אל-חירה.
לאחר הכיבוש המוסלמי, ירדה חשיבותה של אל-חירה במהירות, מאחר שתושביה עברו אל העיר החדשה אל-כופה.
אוכלוסייה
בשתי ממלכות הגבול, אל-חירה וע'סאן, הייתה אוכלוסייה מעורבת מבחינה אתנית, דתית ותרבותית, חלקה ערבים וחלקה אחרים, חלקה יושבי קבע וחלקה נוודים, חלקה נוצרים וחלקה בני דתות אחרות. שושלת בנו נצר וחלק גדול מתושבי אל-חירה היו נוצרים נסטוריאנים, ואחר כך גם מונופיזיטים, שנמלטו אליה מפני רדיפות הביזנטים, למרות שהדת הרשמית של פטרוניהם הפרסים הייתה הדת הזורואסטרית. הנוצרים באל-חירה, אשר היוו חלק ניכר מהאוכלוסייה במקום, היו ידועים בשם "אלעבאד". הם היוו את היסוד העירוני שבממלכה ונהנו מהשפעה מכרעת על ענייניה. בסוף המאה ה-6 קיבלה אף המשפחה השלטת את הדת הנוצרית. היה זה דגם של חברה ערבית אשר לא הייתה מבוססת על קירבת דם ועל התייחסות לשבט אחד, כי אם על אמונה משותפת, עוד בתקופה הטרום-אסלאמית. אל-חירה הייתה לעיר חשובה שפרנסתה על חקלאות באזור המושקה הפורה שבינה לבין נהר הפרת, על תעשייה, כמו תעשיית האוכפים, ועל המסחר עם חופי המפרץ הפרסי ועם חצי האי ערב.
מעמד פוליטי
שתי הממלכות, ע'סאן ואלחירה, היו תלויות לחלוטין במעצמות מבחינה כלכלית ופוליטית, ועצם קיומן היה תלוי בשירותים הקבועים שהן סיפקו למעצמות. מכאן שגם מדיניות עצמאית לא הייתה להן. בין ערביי חצי האי ערב ובין שתי ממלכות החיץ האלה שררו יחסים מורכבים. מצד אחד איבה, שכן השבטים נהגו לפשוט על גבולות האימפריות, ואילו הממלכות ניסו לרסנם, להטיל עליהם מרות ולגבות מהם מסים. מצד שני, מנהיגי שבטים היו אורחים קבועים אצל המלכים ולעיתים הגיעו איתם להסכמים, או קיבלו מהם מתנות וכיבודים, שהביאו לחיזוק מעמדם בתוך שבטיהם. משוררים ערבים, שהיו באותה תקופה השופרות הפוליטיים, נהגו לעיתים תכופות לבקר בחצרות המלכים. בין המשוררים האלה היה המשורר מהעיר ית'רב, שלימים היה משוררו של הנביא מוחמד.
בראשית המאה ה-6 הייתה ממלכת כינדה (مملكة كندة) כוח מתחרה לממלכות הגבול אל-חירה וע'סאן. באמצע המאה ה-6 קשר שליט דרום ערב מטעם ממלכת אקסום, אברהא, קשרים עם שתי הממלכות.
הממלכות היו מרכזים של חיי עיר, מסחר, דת ותרבות ושימשו עבור חצי האי ערב צינור לעולם הגדול ולתרבותו, הן החומרית והן הרוחנית. נפילתן של ממלכות הגבול לא חסמה את ההשפעות החיצוניות על חצי האי ערב ולא שינתה בהרבה את חיי הערבים בחצי האי ערב ובשוליו. השינוי המכריע התרחש זמן קצר לאחר מכן, עם עליית האסלאם.
השפעה תרבותית ודתית על האזור
באל-חירה הייתה ניכרת השפעה נוצרית חזקה. תרבותה של אל-חירה הופצה בדרכים שונות בחצי האי ערב. המסורת מספרת על אנשים שלמדו באל-חירה את מלאכת הקריאה והכתיבה בערבית ולימדוה לתושבי חצי האי ערב, וכן הפיצו את סיפורי המקרא. מיטב הכוחות התרבותיים מקרב הבדואים נמשכו לאל-חירה. בחצרה חיו ויצרו משוררים כטרפה בן אל-עבד, אל-חארת' בן חִלִזה , עַמר בן כלת'ום ועוד. אין ספק שכוחה הפוליטי והצבאי של אל-חירה עשה רושם רב על ערביי המדבר. בעצם קיומה הייתה אל-חירה אחת הממלכות שעזרו להכשיר את הקרקע מבחינה מדינית, תרבותית ודתית להופעת מוחמד ולהצלחתו. התושבים הנוצריים של אל-חירה היו בין נושאי ההשפעה הדתית החזקה על תושבי חצי האי ערב בכלל ועל ההוגים ומחפשי האלוהים שבקרבם בפרט.
Karma (שיר של אנג'לה פריסטרי)
"Karma" הוא סינגל של הזמרת האלבנית אנג'לה פריסטרי. הוא נכתב על ידי אולטי קוררי, והולחן על ידי קלדי בהיטי. השיר יצג את אלבניה באירוויזיון 2021 שהתקיים ברוטרדם, הולנד, לאחר הזכייה בקדם האירוויזיון האלבני, פסטיבלי אי קנגס.
רקע וקומפוזיציה
באוקטובר 2020, הוכרז כי אנג'לה פריסטרי תתחרה כאחת מ-26 התמודדים שנבחרו להתמודד במהדורה ה-59 של קדם האירוויזיון האלבני, פסטיבלי אי קנגס, שבו נקבע נציג אלבניה לאירוויזיון 2021. כחלק מחוקי התחרות, מילות הערכים המשתתפות היו צריכות להיות באלבנית. פריסטרי לקחה חלק בשיר "Karma" שכתב הפזמונאי האלבני אולטי קוררי והולחן על ידי הזמר-יוצר האלבני קלדי בהיטי. בתום פגישה בין פריסטרי לקוררי ובהיטי, הוחלט שהשיר יישוחזר מחדש כאשר שפת השיר תהיה עדיין באלבנית.
פסטיבלי אי קנגס
רשת השידור של אלבניה, RTSH, ארגן את המהדורה ה-59 של פסטיבלי אי קנגס כדי לקבוע את נציג אלבניה באירוויזיון 2021 שיתקיים ברוטרדם, הולנד. לאחר קיום הגמר הגדול, נבחרה אנג'לה פריסטרי יחד עם השיר "Karma" לייצג את המדינה בתחרות.
רוטרדם
המהדורה ה-65 של האירוויזיון תתקיים ברוטרדם, הולנד ותורכב משני חצאי גמר ב-18 במאי וב-20 במאי 2021, ומגמר ב-22 במאי 2021. על פי כללי האירוויזיון, כל מדינה משתתפת, למעט המדינה המארחת (הולנד) וחמש המדינות הגדולות (גרמניה, צרפת, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת), נדרשת להיות אחת מעשר המדינות שיעפילו מאחד משני חצאי הגמר לגמר. ב-17 בנובמבר 2020, הוכרז כי אלבניה תופיע במחצית השנייה של חצי הגמר השני של התחרות. ב-20 במאי 2021, פריסטרי ביצעה את השיר בחצי הגמר השני של התחרות, והגיעה למקום העשירי עם 112 נקודות. ב-22 במאי, בגמר התחרות, הגיעה פריסטרי למקום ה-21 עם 57 נקודות.
זכויות להט"ב בניקרגואה
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בניקרגואה מתמודדים עם אתגרים משפטיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים. פעילות הומוסקסואלית של גברים ונשים היא חוקית במדינה מאז 2008, בעוד אפליה על בסיס נטייה מינית אסורה בתחומים מסוימים, לרבות בתעסוקה ובגישה לשירותי בריאות. הגנה מפני פשעי שנאה חלה הן עבור נטייה מינית והן עבור זהות מגדרית. עם זאת, מאז 2015, חוקת המדינה הגבילה הכרה באימוץ ונישואים על ידי זוגות הומוסקסואלים עבור הטרוסקסואלים בלבד.
לפי ארגון הלהט"ב הניקרגואי, "Movimiento de la Diversidad Sexual" נכון לאפריל 2015 חיים במדינה כ-600,000 תושבים הומוסקסואלים.
היסטוריה
חברים רבים מטעם קהילת הלהט"ב בניקרגואה מילאו תפקידים בולטים במהלך קיומה של מהפכת מפלגת החזית הסנדיניסטית. עם זאת, זכויות להט"ב לא היו בראש סדר העדיפויות של ממשלתה כיוון שרוב האוכלוסייה הוגדרה כרומאית-קתולית. הגנה על זכויות חברי הקהילה נחשבה גם למסוכנת מבחינה פוליטית ועתידה להיענות בעוינות מצד הכנסייה הקתולית, שהוגדרה כמי שמקיימת יחסים גרועים עם הממשלה. במלאת עשור למהפכת הסנדיניסטית (1989), הושקו מרכזים קהילתיים רבים עבור חברי הקהילה לאחר צעדה של פעילים שהתקיימה בבירה מנגואה.
לאחר שארצות הברית הסירה את הסנקציות הכלכליות שהפנתה נגד ניקרגואה, החלו לפעול במדינה ארגונים לא ממשלתיים רבים אשר החלו לקדם זכויות להט"ב. כתוצאה מכך, ניקרגואה אירחה את פסטיבל הלהט"ב הציבורי הראשון שלה בשנת 1991. חגיגת הגאווה השנתית במנגואה, שנערכה בסביבות 28 ביוני, מתרחשת עד הלום ומשמשת להנצחת ההתקוממויות של חברי הקהילה בארצות הברית נגד התעמרות משטרת ניו יורק המכונות מהומות סטונוול.
לאחר שזכו לתמיכה במשך שנים, הצעת חוק שנכתבה בעבר להגנה על נשים מפני אונס והתעללות מינית שונתה על ידי חברי פרלמנט נוצרים שמרנים באספה הלאומית בעודה הטילה עונש של עד 3 שנות מאסר על כל מי "שמעודד, מקדם, מפרסם או נוהג במין בין בני אותו המין באופן שערורייתי" אשר כללו גם כל מעשה מיני בין זוגות הטרוסקסואלים לא נשואים. פעילי זכויות להט"ב ובני בריתם הפגינו בניקרגואה ובשגרירויות מחוץ למדינה נגד ההצעה אך עם זאת, הנשיאה ויולטה צ'מורו חתמה על החוק ביולי 1992 כסעיף 204 לחוק הפלילי של ניקרגואה.
בנובמבר 1992, קואליציה הידועה בשם "הקמפיין למיניות ללא דעות קדומות" המורכבת בין היתר מעורכי דין, לסביות ופעילים הומוסקסואלים, הציגה ערעור לבית המשפט העליון לצדק המערערת על החוק כבלתי חוקתי אם כי בית המשפט דחה את הערעור במרץ 1994.
ב-1 במרץ 2008 נכנס לתוקף חוק עונשין חדש אשר ביטל את תוכן סעיף 204 ובכך, העביר אי-הפללה של מעשה מיני מחוץ לנישואין ופעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה בעוד גיל ההסכמה הושווה ל-16 שנים, ללא קשר לנטייה מינית או מגדר. ממשלת ניקרגואה במשך השנים המליצה למדינות נוספות לבטל את איסוריהן על פעילות הומוסקסואלית בחוק הידועים בתור "מעשה סדום" בהן אנטיגואה וברבודה.
הכרה במערכות יחסים חד מיניות
ניקרגואה אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור או שותפות).
ביוני 2014, הקונגרס של ניקרגואה אישר קוד משפחה מתוקן שיגביל הכרה בנישואים, שותפויות ואימוץ עבור זוגות הטרוסקסואלים בלבד. ב-8 באפריל 2015, קוד המשפחה החדש נכנס לתוקף בעוד מספר ארגונים הגישו תביעה על רקע אי חוקתיות נגד הקוד.
סעיף 72 לחוקת ניקרגואה קובע כי, "נישואים ואיגודים יציבים מוגנים על ידי המדינה; הם נשענים על הסכם מרצון בין גבר לאישה, וניתן לפרק אותם בהסכמה הדדית או על פי רצונו של אחד הצדדים".
ב-9 בינואר 2018, בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם (IACHR) קבע כי מדינות החתומות על האמנה האמריקאית לזכויות אדם מחויבות לאפשר לזוגות חד מיניים להינשא. הפסיקה, שקבעה תקדים מחייב למדינות רבות באמריקה הלטינית, קובעת כי,
הגנה מפני אפליה
סעיף 315 לחוק העונשין על "עבירות נגד זכויות עובדים" קובע כי אפליה על בסיס נטייה מינית דינה עד שנת מאסר.
סעיף 3(1) לחוק מס' 820 "לקידום והגנה על זכויות אדם מול "HIV" ואיידס למניעתו", אוסר על אפליה על רקע נטייה מינית.
סעיף 1 בהחלטת השרים "671-2014" אוסר על אפליה על רקע נטייה מינית, זהות מגדרית וביטוי מגדרי בנגישות לשירותי בריאות.
חוק פשעי שנאה
סקר משנת 2012 של המרכז לצדק ומשפט בינלאומי מצא כי 53 תקיפות נגד להט"ב התרחשו בין השנים 1999–2011. מתוכם, 15 היו מעורבים ברציחות (10 גברים הומוסקסואלים, 4 טרנסג'נדרים ולסבית 1). המספר האמיתי של מקרי רצח והתקפות אלימות צפוי להיות גבוה יותר, שכן קורבנות רבים בוחרים שלא להוקיע את הפיגועים במשטרה מחשש להטרדות מאת הפקידים על רקע הומופובי.
האומות המאוחדת
מאז הפיכת הומוסקסואליות לחוקית בשטחה, ניקרגואה הפכה לפעילה ברמה הבינלאומית בתמיכה עבור זכויות להט"ב. בשנת 2011, חתמה באו"ם על "ההצהרה המשותפת על הפסקת מעשי אלימות והפרות זכויות אדם נלוות המבוססות על נטייה מינית וזהות מגדרית" המגנה אלימות ואפליה כלפי חברי קהילת הלהט"ב.
בג"ץ מילר נגד שר הביטחון
בג"ץ 4541/94 אליס מילר נגד שר הביטחון ואחרים, הוא החלטה שניתנה ב-1995 בעתירה שהוגשה לבג"ץ על ידי אליס מילר בסיוע האגודה לזכויות האזרח ושדולת הנשים. בג"ץ קבע שאין הצדקה להבחנה בין גברים לנשים המצדיקה למנוע מנשים להגיש מועמדות לקורס טיס בצה"ל. בג"ץ זה הוא אחד מפסקי הדין המשמעותיים והתקדימיים בסוגיית הזכות לשוויון מגדרי והגנתו בזכויות החוקתיות לכבוד ולשוויון.
שירות נשים בצה"ל
לפני קום המדינה, בתקופת מלחמת העולם השנייה, התנדבו כ-4,000 מנשות היישוב לחיילות העזר הבריטיים לנשים. צנחני היישוב, שהצניחה בריטניה באירופה הכבושה, כללו גם שתי נשים, חנה סנש וחביבה רייק. הן נשבו והוצאו להורג.
טענות העותרת
מילר לא ביקשה לבטל לחלוטין את ההגבלות על השתתפות נשים בתפקידי לחימה. אולם, לדבריה המדיניות בנושא זה אינה יכולה להיות גורפת, אלא עליה להתייחס באופן פרטני לאופי התפקיד, לאופי היחידה ולאופי המועמד או המועמדת. גישה זו מתחייבת מעקרון השוויון: כל עוד אין מתקיים טעם ענייני ורלוונטי להבדלה בין נשים לבין גברים לעניין מילויו של תפקיד מסוים, יש לנהוג בשני המינים על פי אותה אמת מידה.
טענות המשיבים
לטענת המדינה, עקרון השוויון בין נשים לגברים אינו חל על חוקים ותקנות הנוגעים לשירותן של נשים בצה"ל. החוק מבחין בין נשים לבין גברים לעניין היקף חובת השירות ותנאי השירות של נשים, בשל השוני המהותי, במאפיינים הרלוונטיים, בין גברים לבין נשים. ההתייחסות השונה לשירותן של נשים נסמכת על שונות רלוונטית בנתונים, ולכן אינה בגדר אפליה פסולה אלא בגדר הבחנה מותרת. לדברי המדינה, מניעת קבלתה של מילר לקורס טיס אינה הגישה החברתית הגורסת כי אין לחשוף נשים לסיכוני הלחימה אל מול האויב והנפילה בשבי, אלא מ"טעמים תכנוניים", שאינם מאפשרים לצה"ל לאפשר לחיילות לשרת כטייסות בחיל-האוויר. טעמים אלו הם שהכשרתו של טייס היא ממושכת וההשקעה הכספית בה היא רבה מאוד. ההכשרה מבוססת על ההנחה שהטייס ישרת תקופה ארוכה, שבע שנים בשירות סדיר ולאחר מכן בשירות מילואים של יום מילואים מדי שבוע, כדי להישאר בכושר טיסה. חיל האוויר טען כי גם אם יהיו נשים שיהיו מוכנות להתנדב לשירות כזה, הן עלולות להתחרט ולהחליט להפסיק את ההתנדבות (כפי שהחוק הקיים מאפשר להן), בעיקר לאחר שיהפכו לאימהות. הטענה היא כי מסיבות אלה, מהותו של התפקיד אינה מאפשרת שילובן של נשים. לדברי המדינה, בחירת המועמדים לשיבוץ בתפקיד צבאי כלשהו חייבת להתבסס על צורכי הצבא בלבד, ולכן על שיקול הדעת של הצבא לגבור על שיקולים אחרים.
החלטה
בית המשפט העליון פסק ברוב דעות שאי מתן אפשרות לנשים להתקבל לקורס טיס, אך ורק בגין היותן נשים, הוא אסור ומהווה יחס מפלה ופסול. כתוצאה מכך הוצא צו שחייב את רשויות הצבא לזמן את מילר למבדקי התאמה לקורס טיס ולקבל אותה אם תימצא מתאימה.
השלכות פסק הדין
החלטת בג"ץ פתחה בפני נשים תפקידים שונים, שעד אז יוחדו לגברים בלבד. נוסף על קורס הטיס נפתחו גם תפקידים במערך ההגנה האווירית של חיל האוויר, בגדוד האב"כ של חיל ההנדסה ובמשמר הגבול. בנוסף הוקם גדוד חי"ר ייעודי, ששמו "קרקל", שמטרתו שילוב נשים בחיל הרגלים.
ב-1998 קורס חובלים היה עדיין סגור לנשים. הילה שחר, שהייתה בוגרת צופי ים ורצתה להתגייס לקורס עתרה לבג"ץ בנושא. קצינת ח"ן ראשית אורית אדטו,  שכנעה את הרמטכ"ל שאול מופז לפתוח את הקורס לנשים לפני ששופטי בג"ץ יתערבו.
למרות זאת, גם היום ישנם תפקידים בצה"ל הסגורים בפני נשים. דוגמה אחת מהעבר היא מערך המחבט של מערך ההגנה האווירית. בשנת 2003 הגישה לוחמת הנ"מ יערה שטולברג עתירה לבג"ץ נגד החלטת צה"ל למנוע מנשים להשתלב במערך זה. לאחר שחרורה של שטולברג דחה בג"ץ את העתירה בטענה שהיא איננה רלוונטית עוד. מערך המחבט עצמו נסגר בשנת 2006. מאז סגירת המערך שולבו הנשים ברוב מערך ההגנ"א - טילי היהלום (פטריוט), טילי ההוק, טילי החץ וסוללות כיפת ברזל. מערכת הנשק ברקן (סטינגר) אינה פתוחה בפני נשים, זאת בשל המאמץ הפיזי הניכר אשר כרוך בהפעלתה (הכולל בין היתר נשיאת טיל במשקל עשרות ק"ג), אשר אינו תואם את סרגל המאמצים הפיזיים שנקבע לנשים. כ-20% מהכוח הלוחם בסוללות ההגנ"א כיום הן לוחמות.
קבוצת הקרב וישגראד
קבוצת הקרב וישגראד היא קבוצת קרב של האיחוד האירופי. הקבוצה כוללת חיילים ממדינות קבוצת וישגראד בהנהגת פולין.
היסטוריה
ב-12 במאי 2011 הכריז שר ההגנה הפולני בוגדן קְליך על כוונת ארצו להקים קבוצת קרב אשר תורכב ממדינות קבוצת וישגראד. על פי מדיניות ההגנה האירופית, כל קבוצת קרב מתקיימת במשך חצי שנה אשר במהלכה היא משמשת כיחידת תגובה מהירה של האיחוד. לאחר חצי שנה אמורה הקבוצה להתפרק. נקבע כי קבוצת הקרב וישגראד תקבל את חצי השנה הראשונה של 2016.
ב-2014 הודיעו מדינות ברית וישגראד כי בכוונתן לצרף לקבוצה גם חיילים מאוקראינה, וכמו כן הצהירו כי בהתחשב במלחמת האזרחים במדינה, הן שוקלות גם להמשיך ולקיים את קבוצת הקרב מעבר לזמן שנקצב לה. החלטה זו נגנזה בסופו של דבר, וקבוצת הקרב התקיימה חצי שנה בלבד. מיד לאחר מכן הודיעה הוועדה הצבאית של האיחוד האירופי כי קבוצת הקרב תוקם מחדש במהלך המחצית השנייה של 2019. הפעם השתתפו בקבוצה גם חיילים מקרואטיה. לאחר פירוק הקבוצה בסוף השנה, יצאה הצהרה רשמית כי הקבוצה תוקם מחדש ב-2023.
פיליפי (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
סופ קילז
סופ קילז (באנגלית: SoapKills; בערבית: الصابون يقتل, תעתיק מנוקד: "אַ-סַּאבּ֫וּן יַ֫קְתֻל", פירוש: "הסבון הורג") היא להקת אינדי-פופ לבנונית. הקבוצה שהוקמה בשנת 1997 על ידי יסמין חמדאן וזיאד חמדאן מתוך כוונה לשלב מוזיקה ערבית קלאסית ומוזיקה אלקטרונית.
היסטוריה
יסמין חמדאן וזיאד חמדאן, כחלק מסצנת השוליים בביירות, לבנון. שאבו השראה מהמוזיקה הערבית הקלאסית והסצנה האלקטרונית החדשה שהתבססה בביירות. הם החליטו יחד להקים את הלהקה בשנת 1997.
שם הלהקה מבוסס על שמו של שיר שכתב זייד על בנייתה מחדש של ביירות אחרי מלחמת האזרחים בלבנון.
תחילה הכלי האלקטרוני המרכזי בלהקה היה המערכת גרוב: Roland MC-303 אותה רכש מלהקתה הקודמת של יסמין חמדאן שהתפרקה.
הלהקה הופיעה בהרכבים שונים במהלך השנים, הם הקליטו את אלבומם Bater בשנת 2001, לשם כך הצטרפו להרכב רַבִּ֫יעְ מְרוּוֶה וואליד סאדק אשר ניגנו בחליל וחצוצרה, אחר כך נשארו להקלטת האלבום Cheftak ב-2002.
לאחר צאת שני האלבומים הופיעה הלהקה ברחבי אירופה, סוריה, מצרים, ירדן, לבנון ואוסטרליה.
ב-2002 שיתפו פעולה הצמד עם האמנית לַמְיַא ז'ורייז' ומכרם חמדאן בהפקת פסקול למחול.
בשנת 2005 הוציאה הלהקה את אלבומם Enta Fen, אלבום המשלב חומרים חדשים וגרסאות רמיקס לשירים קודמים.
בשנת 2006 עברה יסמין חמדאן לפריז, צרפת. הלהקה לא התפרקה אך לא מרבה להופיע.
בשנת 2015 הוציאו אלבום אוסף לשירי הלהקה.
במשך השנים הוצגו שירי הלהקה בפסי קול לסרטי קולנוע בלבנון כמו A Perfect Day משנת 2005. ו-What Shoes משנת 2006.
פרויקטי סולו
זיאד הקים במקביל לסופ קילז גם להקה משלו בשם "הממשלה החדשה". יסמין חברה למפיק המוזיקלי מירוואייס לפרויקט בשם Y.A.S. המשלב גם הוא מוזיקה ערבית עם אלקטרונית.
יסמין הוציאה ב-2013 את אלבום הסולו שלה Ya Nass אשר הופץ בתפוצה בינלאומית דרך חברת התקליטים העצמאית Crammed Discs.
דיסקוגרפיה
הוצאות לא רשמיות
פצ'אקמק
פצ'אקמק (בספרדית: Pachacámac, בקצ'ואה: Pachakamaq) הוא אתר ארכאולוגי השוכן כ-40 קילומטרים דרומית-מזרחית ללימה בירת פרו, בעמק הנהר. האתר יושב לראשונה בסביבות שנת 200 לספירה ונקרא על שם האל היוצר "בורא כדור הארץ". האתר שגשג כ-1,300 שנים עד שפלשו הספרדים. פצ'אקמק משתרע על כ-6,000 דונם.
האל פצ'ה קמק
המיתוסים ששרדו על פצ'ה קמק מעטים ומבולבלים: למשל, חלק מהסיפורים מזהים אותו כאייקה (Ayca), אחיו הפחדן של מאנקו קאפאק, המייסד המיתולוגי של ממלכת קוסקו שהפכה לאימפריית האינקה (בעוד שאחרים אומרים שהוא, מאנקו קאפאק וויראקוצ'ה היו שלושת הבנים היחידים של אינטי, אל השמש). סיפור אחר מספר שהוא יצר את האיש הראשון ואת האישה הראשונה, אבל שכח לתת להם אוכל – וכשהאיש מת והאישה התפללה מעל ראשו של פצ'ה קמק לאביו אינטי שיהפוך אותה לאם של כל עמי הארץ פצ'ה קמק זעם. כשהילדים נולדו, הוא ניסה להרוג אותם בזה אחר זה - רק כדי להיות מוכה ולהיזרק לים על ידי בנה הגיבור ויצ'מה, ולאחר מכן פצ'ה קמק ויתר על המאבק והסתפק בכך שהפך לאל העליון של הדגים.
הפירמידות של פצ'אקמק
בשנות ה-90 של המאה ה-19 החלו ארכאולוגים לחקור לראשונה את פצ'אקמק. הם מצאו הרבה מבנים עצומים ואתרי קבורה שנבזזו בעבר. החלק הראשון (הקדוש) של האתר כולל מקדשים בעלי משמעות דתית ובית קברות גדול. החלק השני כולל כמה מבנים שהם בעיקר פירמידות חילוניות. במתחם הבניינים הזה היו פירמידות מדורגות מלבני בוץ עם רמפות וכיכרות. מבנים אלה מתוארכים בין סוף המאה ה-13 לאמצע המאה ה-14.
שלוש הפירמידות המפורסמות ביותר נמצאות כולן במגזר הקדוש (המגזר הראשון). אלה הם המקדש המצויר, מקדש השמש והמקדש הישן של פצ'אקמק.
לדברי פטר אקהאוט (Peter Eekhout), ארכאולוג שחקר וחפר את האתר של פאצ'קמק: "במשך עשרות שנים רוב החוקרים חשבו שהפירמידות (מהחלק השני) הן "שגרירויות" דתיות ששיכנו משלחות מקהילות רחוקות שבאו להתפלל, שהעלו מס. והביאו מנחות לפצ'ה קמק". אקהאוט הגיע למסקנה אחרת לאחר עבודתו באתר. אקהאוט וצוותו גילו שהמבנים חסרים את המאפיינים שאפיינו את המרכזים הדתיים של אותה תקופה. הוא הגיע למסקנה שהמבנים שימשו כארמונות עבור ה, שליטי פצ'אקמק.
פסל אליל פצ'אקמק
בשנת 1938 מצא ארכאולוג במקדש המצויר פסל אליל באורך 2.34 מטרים ובקוטר של 13 סנטימטרים, חפץ שנהרס לכאורה על ידי. תיארוך פחמן-14 מצא שהאליל מתוארך בערך ל-760 עד 876 לספירה, תקופת אימפריית וארי, ושהוא נצבע פעם עם צינובר.
מקדש השמש
מקדש השמש (בספרדית: Templo del Sol, מוצג למטה) הוא בגודל של 30,000 מטרים רבועים והוא בצורת טרפז. הארכיטקטורה שלו היא של פירמידת מדרגות שיוצרת טרסות סביב המבנה. מקדש זה תוארך לתקופת שליטת האינקה על פצ'אקמק. כמה ארכאולוגים מאמינים שבמקדש זה אולי הוקרבו בני אדם. קורבנות של נשים וילדים נמצאו בבית קברות של האינקה בתוך חלק מהמבנה. מנחות קבורה שנמצאו עם הקורבנות מצביעות על הקורבנות שמקורם בחברות מהחופים. עם זאת, ארכאולוגים מוגבלים בידע שלהם על אתר זה מכיוון שמקדש השמש ופירמידות רבות אחרות בפצ'אקמק נפגעו באופן בלתי הפיך מביזה ותופעת מזג האוויר אל ניניו.
המקדש הישן
המקדש הישן, הנקרא גם מקדש פצ'אקמק, הוא הבניין העתיק ביותר בפצ'אקמק. הוא בנוי על צוק סלעי ומאופיין בשימוש מאסיבי בלבנים קטנות של בוץ, המתוארך לתקופת הביניים המוקדמת, בהשפעת תרבות לימה (המאות השלישית עד המאה השביעית).
מבנים אחרים
רוב המבנים והמקדשים המשותפים נבנו סביב 800–1450, זמן קצר לפני ההגעה והכיבוש על ידי אימפריית האינקה.
אתרי קבורה
ארכאולוגים חשפו אתרי קבורה רבים. אתרים אלה עשויים להיות מתוארכים לתקופות שונות בהיסטוריה של פצ'אקמק, והם ממוקמים בחלקים שונים של העיר. באזור החלק הדרום-מזרחי, במקדש אינטי (אל השמש של האינקה), מצאו ארכאולוגים בית קברות שהוקצה ל"בתולות השמש" (Mamaconas), נשים בעלות מעמד חשוב. נשים אלו ארגו בדים לכוהנים, ובישלו בירה מתירס (צ'יצ'ה) ששימשה בחגי האינקה. הנשים הוקרבו בטקס החשוב ביותר. הן נחנקו בעזרת רצועת כותנה - לחלק מהנשים הכותנה עדיין הייתה מלופפת סביב צווארן כאשר גופותיהן התגלו - ואז נעטפו בבד משובח ונקברו בקברי אבן. כל אחת מהן הייתה מוקפת במנחות מהאזורים הגבוהים של פרו, כמו קוקה, קינואה ופלפל קאיין. בשנת 2012 מצאו ארכאולוגים בלגים אתר קבורה בן 1,000 שנה מול פצ'אקמק שהכיל למעלה מ-80 שלדים ומומיות, שרבים מהם היו תינוקות. הקבר הכיל מנחות כגון כלי חרס, חפצים מסגסוגת נחושת וזהב, מסכות מעץ, כלבים ושרקנים.
בשנת 2019 מצאו ארכאולוגים באזור זה בית קברות בן 1,000 שנה. מנהל פרויקט אישמה (Ychsma) פרופסור אקהאוט (Peter Eekhout) דיווח כי השרידים האנושיים נקברו בצורה מאסיבית עם פריטים שונים וכלי חרס. אנתרופולוגים בראשות ד"ר לורנס אוונס (Lawrence Owens) התייחסו למצב של המומיות:
השפעות חיצוניות
בני תרבות וארי (בערך 600–800 לספירה) בנו את העיר מחדש, וכנראה השתמשו בה כמרכז מנהלי. מספר עיצובים בהשפעת הווארי מופיעים על המבנים ועל כלי החרס והבדים שנמצאו בבתי הקברות של תקופה זו. לאחר קריסת אימפריית הווארי, המשיכה פאצ'קמק לצמוח כמרכז דתי. רוב המבנים והמקדשים הנפוצים נבנו בשלב מאוחר יותר זה (בערך 800–1450 לספירה).
אימפריית האינקה פלשה לפאצ'קמק והשתלטה על האתר בסביבות שנת 1470. עבור האינקה, פצ'אקמק הייתה חשובה ביותר לדת וכן מרכז מנהלי חשוב. כשהאינקה התחילו את מסעות הכיבושים, כבר היה להם אל בריאה משלהם, ויראקוצ'ה. עם זאת, מתוך כבוד לדתם של העם שכבשו האינקה שילבו את פצ'ה קמק בדתם. אך פצ'ה קמק וויראקוצ'ה לא היו שווים, הם האמינו שוויראקוצ'ה חזק יותר. ובכל זאת, לפצ'אקמק ניתנה מידה בלתי רגילה של עצמאות מאימפריית האינקה.
כשאימפריית האינקה פלשה לאזור, הייתה בעמקים של הנהרות רימאק (Rímac) ו מדינה קטנה שהאנשים קראו לה אישמה. הם השתמשו בפצ'אקמק בעיקר כאתר דתי לסגידה לפצ'ה קמק, אל הבריאה. האישמה הצטרפו לאימפריית האינקה יחד עם פצ'אקמק. האינקה שמרו על האתר כמקדש דתי ואיפשרו לכוהני פצ'אקמק להמשיך לתפקד ללא תלות בכוהנים של האינקה. זה כלל את האורקל, שכנראה האינקה התייעצו איתו. האינקה בנו חמישה מבנים נוספים, כולל מקדש לשמש בכיכר הראשית.
הפלישה הספרדית
באתרים כמו פצ'אקמק, הספרדים השתמשו בשנאה המקומית כלפי האינקה כטקטיקה להפלת שלטון האינקה.
לאחר קרב קחאמרקה, שלח פרנסיסקו פיסארו את אחיו, וארבעה עשר פרשים, לפצ'אקמק כדי לבזוז את זהב במקדשים. לפי הכרוניקן הספרדי בן המאה ה-16, לכוהנים נודע על חילול הקודש הספרדי של מקדש קוסקו, ו"הורו לממאקונס הבתולות לעזוב את מקדש השמש", משם הם אומרים שהכוהנים הוציאו יותר מארבע מאות מטענים של זהב, וכן ממקדש פצ'אקמק. הם החביאו את הזהב, והוא לא התגלה עד היום, ולא סביר שהוא יופיע אלא במקרה, כיון שכל אלה שידעו, אלה שהסתירו אותו וגם אלה שהורו על הסתרתו מתו.
ארננדו עזב את קחאמרקה ב-5 בינואר 1533, וחזר אליה ב-14 באפריל 1533, לאחר שטימא את המקדש. במסעו חזרה דרך עמק חאוחה, הוא לכד את, המצביא של אטוואלפה.
"בתוך כמה שנים נהרסו חומות המקדש על ידי המתיישבים הספרדים, שמצאו שם מחצבה נוחה למבנים משלהם."
סיירוס קונאו
סיירוס קונאו (באנגלית:Cyrus Cuneo; 18 ביוני 1879 – 23 ביולי 1916), היה אמן, שנולד למשפחת אמנים ונגנים אמריקאים איטלקיים, גם אחיו רינאלדו קונאו (1877–1939) ואגיסטו (1890–1972), ובנו טרנס קונאו (1907–1996) הפכו לאמנים.
ביוגרפיה
סיירוס קונאו התאמן כמתאגרף, והפך לאלוף במשקל זבוב במועדון האולימפי בסן פרנסיסקו בכספי הפרס שלו, יחד עם רווחים ממשרות שעסק בהם, ומכירת סקיצות, הצליח לממן נסיעה לפריז ללמוד ציור.
חינוך לאמנות
קונאו החל את לימודיו באמנות עוד כשגר בסן פרנסיסקו, במכון לאמנות מארק הופקינס. כשנסע לפריז בשנת 1896, התאמן אצל ג'יימס אבוט מקניל ויסלר ובסופו של דבר הפך לתלמיד הראשי שלו. קונאו הקים בית ספר לרישום בשעות אחר הצהריים. לימוד ציור סקיצות ואיגרוף סייעו לקונאו לפרנס את עצמו בפריז. הטיימס כתב שלקונאו היה מבנה גוף מעולה והוא ספורטאי טוב, וכמתאגרף היה מפורסם לא רק באמריקה, אלא גם בפריז ובלונדון.
עברי אלבז
עברי אלבז (נולד בשנת 1986 בירושלים), הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה המכהן כמפקד חטיבת הנגב. בעבר שימש כמפקד בא"ח גבעתי ומפקד גדס"ר גבעתי. המג"ד הראשון של הגדס"ר שהגיע משורות סיירת גבעתי.
סיירוס קונאו
חינוך לאמנות
קונאו התגורר במונפרנאס בפריז, בשנת 1900 כשהציג לראשונה באקדמיה המלכותית. הוא הציג שתי יצירות באותה שנה, שתיהן איורים על פי המלך ליר מאת שייקספיר. קונאו הציג גם במקומות אחרים.
עברי אלבז
ביוגרפיה
אלבז התגייס לצה"ל, שובץ בחטיבת גבעתי והתקבל לפלס"ר גבעתי. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לפלס"ר ומונה למפקד צוות. בהמשך שימש כסגן מפקד הפלס"ר ולחם במבצע חורף חם ברצועת עזה. במהלך הלחימה במחנה הפליטים ג'באליה נפצע מפגיעת כדור מאש כוחותינו שפגע בידו וכתפו. אלבז השתקם ושב לשרת בחטיבה כמפקד פלוגה. בשנים 2015–2016 שימש כמפקד יחידת רימון. בשנים 2017–2019 שימש כמפקד סיירת גבעתי ולאחר מכן על גדוד הדס בבה"ד 1. במאי 2020 מונה למפקד בא"ח גבעתי. במאי 2022 מונה למפקד חטיבת הנגב וקיבל דרגת אל"ם.
סיירוס קונאו
המעבר ללונדון
הוא התחתן עם האמנית נלי טניסון קונאו בלונדון ב־20 באוקטובר 1903.
סיירוס קונאו היה אמן מצליח מבחינה כלכלית. במהלך מלחמת העולם הראשונה צייר נושאי מלחמה בלונדון ובמכירה פומבית של אחד מציוריו מימנו קניית שני אמבולנסים לחזית.
מוות פתאומי
קונאו קיבל הרעלת דם לאחר שנדקר בטעות מסיכה. הוא מת ב-23 ביולי 1916.
קבוצת הקרב האמפיבית הספרדית-איטלקית
היסטוריה
הקבוצה הוקמה ב-1998 על בסיס כוחות נחתים מחיל הנחתים של ספרד המסונף לחיל הים הספרדי ומהבריגדה הימית סן מרקו המסונפת לחיל הים האיטלקי. מאוחר יותר הצטרפו לקבוצה חיילים מיוון ומפורטוגל. הקבוצה כוללת בסך הכול 1,500 חיילים מארבע המדינות. יש לה שני בסיסים ימיים: ברינדיזי באיטליה ורוטה בספרד. לרשות הקבוצה עומדת נושאות המטוסים האיטלקית "קאבור" ו"ג'וזפה גריבלדי"  וספינת התקיפה האמפיבית הספרדית "חואן קרלוס".
במסגרת מדיניות קבוצות הקרב של האיחוד האירופי, הקבוצה נכנסה לכוננות במהלך המחצית הראשונה של 2009. במהלך תקופה זו, היא הייתה אמורה לשמש ככוח תגובה מהירה של האיחוד במקרה שיפרוץ משבר צבאי.
אריה נייגר
אריה נייגר (נולד ב-1956) הוא עורך דין ואל"ם במילואים בצה"ל. פיקד על חטיבה 226 והיה מיוזמי הרפורמה במערך המילואים בצה"ל וגיבושה בחוק שירות המילואים.
ראשית חייו
אריה נייגר נולד וגדל בחיפה. בשנת 1974 התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. בשנת 1976 השלים קורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לגדוד 890 בחטיבת הצנחנים ושימש כמפקד מחלקה. בשנת 1976 השתתף במבצע אנטבה. לאחר מכן שימש כסגן מפקד סיירת צנחנים. בשנת 1977 שימש כמפקד פלוגה בגדוד 890. נייגר לחם במבצע מנורה ובמבצע ליטני, במהלכו נפצע. בהמשך היה סגן מפקד הגדוד. לאחר מכן השתחרר מצה"ל.
קריירה משפטית
לאחר שחרורו מצה"ל פנה ללימודי כלכלה ומשפטים באוניברסיטה העברית. במקביל ללימודיו עבד בחברה להגנת הטבע, שם היה ממקימי מחלקת שמירת הטבע ביחד עם ד"ר יוסי לשם והוביל מאבקים סביבתיים. התמחה בבית המשפט העליון אצל השופט דב לוין ואצל עו"ד יעקב נאמן. נייגר עבד מספר שנים כעורך דין בארצות הברית, ובשנת 1992 פתח משרד עצמאי והתמחה בתחום איכות הסביבה. בשנת 2011 הצטרף כשותף בכיר למשרד "עמית, פולק, מטלון ושות'". בשנת 2021 עבר להיות ראש מחלקת איכות סביבה במשרד אגמון ושות', רוזנברג הכהן ושות'. הוא מרצה בתחום איכות הסביבה בקריה האקדמית אונו ובאוניברסיטת באר שבע.
פעילותו בתחום המילואים
בשירות המילואים לחם נייגר במבצע שלום הגליל בגזרה המערבית כמפקד פלוגת סיור חטיבתית. בהמשך שימש כמפקד גדוד צנחנים במילואים, בדרגת סא"ל. נייגר התקדם במערך המילואים ובתפקידו האחרון שימש כמפקד חטיבה 226, חטיבת צנחנים במילואים בפיקוד הצפון.
נייגר עסק רבות במערך המילואים בצה"ל. בשנת 1995 יצא להגנתו של סגן יהושע שדיאל, אשר היה מעורב בתקרית בה נהרג חייל מאש כוחותינו, והיה מיוזמי ומקימי פורום המג"דים, מח"טים וטייסים במילואים. נייגר פרש מן הפורום לאחר שהתמנה למפקד חטיבה 226, אולם נותר פעיל בולט למען זכויות אנשי המילואים ולטובת רפורמה בשירות המילואים למודל יעיל יותר. בשנת 2004 היה חבר בצוות חשיבה בראשות הקמל"ר, תא"ל אריאל היימן, לבחינת מודל שירות המילואים, ובהמשך אף היה חבר בוועדה ציבורית אותה הקים שר הביטחון, שאול מופז, לבחינת מערך המילואים שבעקבותיה נחקק חוק שירות המילואים.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
אינגריד אלכסנדרה, נסיכת נורווגיה
ביוגרפיה
אינגריד נולדה ב-21 בינואר 2004 בבית החולים של אוניברסיטת אוסלו. היא הוטבלה לנצרות בארמון המלכותי ב-17 באפריל על ידי הבישוף של אוסלו, סנדקיה היו יורשי העצר של דנמרק, ספרד ושוודיה, סבה המלך האראלד החמישי, דודתה הנסיכה מרתה לואיז וסבתה מצד אימה מאריט טג'נסן.
ב-2005 נולד אחיה הנסיך סברה, ובנוסף לו יש לה אח למחצה מנישואיה הראשונים של אמה. מאחר שב-1990 בוטל חוק העדפת הבן הבכור בסדר הירושה הנורווגי נמצאת אינגריד במקום השני בסדר הירושה לאחר אביה. כצאצאית של אדוארד השביעי היא נכללת גם בסדר הירושה לכתר הבריטי אך שם אחיה נמצא לפניה בתור.
ב-2010 החלה אינגריד את לימודיה בבית הספר, הוריה בחרו לשלוח אותה לבית ספר ציבורי, שלא כמו קודמיה במשפחת המלוכה הנורווגית, מכיוון שהוריה רצו שתהיה לה ילדות רגילה ככל האפשר. באותה שנה שימשה גם כשושבינה בחתונה של הסנדקית שלה ויקטוריה נסיכת שוודיה ואף הוזכרה בפרק בסדרה "משפחת סימפסון". ב-2011 הופיעה אינגריד במהלך קליפ שהוצג באירוויזיון ביחד עם אמה ואחיה למחצה רוקדים לצלילי מוזיקה.
היא מתגוררת עם משפחתה באחוזת סקאוגום.
ז'וזה פונטה
ז'וז'ה מיגל דה רושה פונטה (בפורטוגזית: José Miguel da Rocha Fonte; נולד ב-22 בדצמבר 1983) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הבלם בספורטינג בראגה ובנבחרת פורטוגל.
פורטוגל
פונטה נולד בעיר פנאפייל ושיחק שלוש שנים בקבוצת הילדים של המועדון העירוני. בשנת 1994 הצטרף לקבוצת הנוער של ספורטינג ליסבון. בין השנים 2002 ו-2004 שיחק בקבוצת המילואים של המועדון בליגה השנייה של פורטוגל בשורותיה רשם 59 הופעות. בשנת 2004 חתם בקבוצת סלגוריוס, אך זמן קצר לאחר מכן המועדון נקלע לקשיים כלכליים והוא עבר לשחק בקבוצת פלגוריוס מהליגה השנייה. בעונת 2005 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הפורטוגלית, כששיחק בקבוצת ויטוריה סטובאל. ביצועיו הטובים משכו את תשומת לבם של מנהלי בנפיקה ליסבון, שהחתימו אותו בקבוצה בינואר 2006. לאחר החתימה הושאל לקבוצת פאסוס די פריירה, בשורותיה הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה. עונה לאחר מכן הושאל לקבוצת אסטרלה, במדיה הבקיע שער נוסף.
קריסטל פאלאס
בעונת 2007 עבר בהשאלה לקבוצת קריסטל פאלאס מהצ'מפיונשיפ האנגלית. בסיום העונה רכשה הקבוצה האנגלית את השחקן. פונטה המשיך לשחק במדי הקבוצה עד עונת 2009/10 וסך הכל רשם 84 משחקים בהם כבש שישה שערים.
סאות'המפטון
בינואר 2010 חתם על חוזה לשלוש וחצי עונות בקבוצת סאות'המפטון, ששיחקה בליגה השלישית. שבוע לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק נגד מילוול. בעונת 2011/12 הבקיע שבעה שערי ליגה וסייע לקבוצה לעלות לליגה השנייה. עונה לאחר מכן סייע לקבוצה להעפלה לפרמייר ליג. ב-19 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה. חודש וחצי לאחר מכן כבש את שערו הראשון בליגה ובאותו משחק הוסיף גם את השני, כשכבש צמד בתיקו 2-2 מול פולהאם.
באוגוסט 2014 חתם על חוזה חדש בקבוצה לשלוש עונות נוספות ומונה גם לתפקיד הקפטן.
ווסטהאם יונייטד
ב-20 בינואר 2017 אחרי 7 שנים בסאות'מפטון, חתם פונטה בווסטהאם יונייטד תמורת 8 מיליון ליש"ט. ב-1 בפברואר 2017 ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 0–4 נגד מנצ'סטר סיטי, עד סוף העונה ערך 16 הופעתו בליגה. בעונתו השנייה לא קיבל כלל דקות לאחר הגעתו של המאמן דייוויד מויס.
סין
ב-23 בפברואר 2018 חתם פונטה בדאליין ייפאנג הסינית. ב-3 במרץ 2018 ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 0–8 לשאנגחאי SIPG. ב-15 ביולי 2018 שוחרר מהקבוצה.
ליל
ב-20 ביולי 2018 חתם פונטה לשנתיים בליל הצרפתית. ב-18 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בתיקו 0-0 נגד מונקו. ב-22 בספטמבר 2018 כבש את שערו הראשון בנצחון 2-1 על נאנט.
ספורטינג בראגה
ב-18 ביולי 2023 חזר לאחר 16 שנה לפורטוגל וחתם בספורטינג בראגה.
קריירה בינלאומית
פונטה רשם הופעה בודדת במדי הנבחרת הצעירה של פורטוגל בינואר 2006, נגד נבחרת סלובניה. את הזימון לנבחרת הבוגרת קיבל שמונה וחצי שנים מאוחר יותר, כשהוא בן 31 וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות מול נבחרת ארגנטינה ב-18 בנובמבר 2014. נכלל בסגל הנבחרת לאליפות היורו 2016, הוא עלה לשחק בשמינית הגמר נגד נבחרת קרואטיה ושמר על מקומו בהרכב עד למשחק הגמר בו זכתה הנבחרת באליפות. המקום בהרכב ניתן לו גם במונדיאל 2018 בו הודחה הנבחרת בשלב שמינית הגמר.
וינסטון וסר דודלי דינג דונג
וינסטון וסר דודלי דינג דונג (באנגלית: Winston Steinburger and Sir Dudley Ding Dong) היא סדרת אנימציה אוסטרלית-קנדית שנוצרה על ידי מייק גייגר.
הסדרה הייתה אמורה להתחיל את השידור שלה ב-2014 אך לבסוף שודרה ב-2016 ב-ABC Me, אוסטרליה וב-2017 ב-Teletoon קנדה.
בהמשך הסדרה נמכרה לעוד מדינות כגון: צרפת, בלגיה. הסדרה החלה את שידוריה בישראל החל מה-15 באוקטובר 2017.
עלילה
הסדרה עוקבת אחרי הרפתקאותם של ילד צעיר בשם וינסטון וחברו הכי טוב, דאדלי החתול שלו.
פרארי קליפורניה
פרארי קליפורניה (2008-2014)
הקליפורניה אשר עוצבה על ידי סטודיו העיצוב של פינינפארינה, תוכננה בעיקר לשוק האמריקאי והושקה בתערוכת הרכב של פריז בשנת 2008. על פי שמועות בתעשייה, המוכחשות על ידי החברה, הקליפורניה החלה במקור כקונספט עבור דגם מזראטי חדש, אבל עלות הייצור הגבוהה הובילה את קבוצת פיאט לתייג אותה כפרארי, כדי להצדיק את המחיר לצרכן, אשר בישראל, עמד על 1,628,000 שקל. הקליפורניה נבנית על קו ייצור חדש סמוך לשער המפעל הקיים במראנלו, איטליה. קו הייצור הקיים מייצר 27 מכוניות ליום, או 6,000 בשנה. במהלך הייצור של קליפורניה, רק 3 מכוניות נבנו עם הילוכים ידניים, כולל הזמנה אחת מבריטניה.
חברת בוש מייצרת את מערכת ההזרקה הישירה. המנוע בנפח 4297 סמ"ק משתמש בהזרקת בנזין ישירה ומספק 453 כ"ס ב-7,750 סל"ד; המומנט המרבי שלו הוא 46.7 קג"מ ב-5000 סל"ד. התוצאה של 106 כ"ס לליטר מנוע, היא מהגבוהות עבור מנועים המאווררים באופן טבעי, שכן יצרנים אחרים משתמשים במגדשי טורבו או במגדשי-על כדי להגיע לרמות כוח דומות. מערכת מחשוב הרכב פותחה על ידי מגנטי מארלי. הגג הקשיח מתקפל באופן חשמלי בתוך 14 שניות וכאשר הוא מקופל נפח המטען הוא 260 ליטר.
המרכב עשוי אלומיניום לטובת שמירה על משקל מופחת והמנוע נלקח מפרארי F430 אך עם הספק מופחת. זהו המנוע הראשון של פרארי המצויד במערכת הזרקה ישירה. יש עוד כמה סעיפים בקליפורניה אשר מופיעים לראשונה בפרארי כלשהי: גג קשיח מתקפל, תיבת מצמד-כפול (עם 7 הילוכים), וזו גם הפעם הראשונה בה פרארי משתמשת ב-V8 בהתקנה קדמית ולא כמנוע מרכזי והפעם הראשונה שפרארי מצוידת במתלים רב-קישוריים. בקליפורניה מבנה גל הארכובה Flat Plane שהפינים שלו מרוחקים זה מזה ב-180 מעלות, ולא Cross plane שבין הפינים מבדילה זווית של 90 מעלות.
יצרנית השעונים פנראי (Panerai), שלה הסכם שיתוף פעולה רשמי עם פרארי, הציגה שעון שמוקדש לפרארי קליפורניה ושהושק במקביל לה. השעון מתאפיין בעיצוב נקי ממתכת מוברשת, שמכוסה בציפוי פחמן בעל תכונות של יהלום (DLC), לטובת עמידות מופלגת. המחוונים הפנימיים עטויים בצבע אדום זוהר כמו בלוח השעונים המסורתי של פרארי, ומנגנון הכרונו פועם ב-28,800 פעימות בשנייה. השעון, שמיוצר ב-400 יחידות בלבד, נמכר במחיר של כ-12 אלף דולר.
עדכון (2012)
ב-15 בפברואר 2012, פרארי הודיעה על שדרוג הדגם של שנת 2009. השינויים כוללים הפחתת משקל הגוף על ב-30 ק"ג, הגדלת הכוח על ידי פלט של 30 כ"ס ו-1.5 קג"מ, מה ששיפר את התאוצה מעמידה ל-100 קמ"ש ל-3.8 שניות. כמו כן, נכנסה חבילת תפעול מיוחדת, Handling Speciale, והופסק השימוש בתיבת הילוכים ידנית בעקבות הביקוש החלש.
המכונית הוצגה באירופה בתערוכת הרכב של ז'נבה בשנת 2012, ובשנת 2013 בארצות הברית. המשלוחים החלו קודם כל לאירופה.
אחזור
בחודש מאי 2012, פרארי אחזרה את הקליפורניה משום שהמנוע היה עלול לקפוא פתאום ואולי לגרום לתאונה. גל הארכובה במנועי ה-F136 הורכב באופן שגוי. ליצרנית הרכב נודע על הבעיה כשזו קרתה במהלך סקירה של המכונית על ידי מבקרי מכוניות. הבעלים יכלו לבחור בין התקנת מנוע חדש על ידי הסוחר שלהם, תיקון המנוע על ידי פרארי צפון אמריקה או קבלת גל ארכובה ומסבים חדשים אשר מותקנים בסוכנות.
במאי 2016, במסגרת פרשיית כריות האוויר של יצרנית הרכיבים טאקאטה, במסגרתה הוזמנו עשרות מיליוני כלי רכב למוסכים ברחבי העולם כדי להחליף כריות אוויר, פורסמה קריאת תיקון לפרארי 458 איטליה ופרארי קליפורניה. זאת, מאחר שכריות האוויר עלולות להיפתח בזמן תאונה ולגרום לפציעה קשה של הנוסע. כל המכוניות שיוזמנו לתיקון יוצרו בין מאי 2008 ועד דצמבר 2011.