cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויינונה ארפ
עלילה
ויינונה ארפ היא הנכדה-רבה של איש החוק האגדי של המערב הפרוע, ואייט ארפ. היא "היורשת", בת הדור הנוכחי שצריכה להילחם בשדים הקמים לתחייה מנשמותיהם של פורעי החוק שהרג ואייט. בכל דור של המשפחה יש צאצא אחד של ארפ האמון על הבסתם. היא נלחמת גם ביצורים על טבעיים אחרים המאכלסים את משולש נחל הרפאים, שטח מקולל הסמוך להרי הרוקי הקנדיים, שבה שוכנת עיירת מולדה, פרגטורי. ביום הולדתה ה-27 יום הולדת, ויינונה יורשת את הכוחות המיוחדים המאפשרים לה להחזיר את השדים למשכנם בגיהנום, בעזרת אקדחו המקורי של ואייט ארפ. היא מגויסת על ידי מחלקה מיוחדת של סוכנות ממשלתית סודית בראשותו של אקסבייר דולז אשר בסופו של דבר כוללת את דוק הולידיי האלמותי, ואחותה של ויינונה וייברלי ארפ. ניקול הוט, בת זוגה של וייברלי וסגנית השריף בפרגטורי מסייעת לצוות במסגרת תפקידה.
ביקורת
העונה הראשונה קיבלה ציון של 85% באתר Rotten Tomatoes עם דירוג ממוצע של 6.11/10. אתר Metacritic נתן לסדרה ציון ממוצע של 68 מתוך 100. לסדרה היו כ-0.56 מיליון צופים בארצות הברית.
בעונה 2, מספר הצופים הכללי נשאר דומה, אך הייתה גדילה משמעותית של 44% בצפייה בקרב נשים בגילאי 18–34, ונשים מהוות יותר ממחצית קהל הצופים של הסדרה. העונה קיבלה ציון של 100% Rotten Tomatoes, ודירוג ממוצע של 8.33/10.
בביקורת על הסדרה, אתר Collider נתן ל"ויינונה ארפ" ארבעה כוכבים, וקרא לתוכנית "טיפול טרי ומוכר לסיפורי זומבים, המערב הפרוע, ותרבות האקדוחנים" ובה בעת "משהו שמרגיש שונה מכל דבר אחר שאנחנו רואים בטלוויזיה כיום, הודות לא רק לסביבת המסגרת שלה, אלא בשל דמויות הנשים החזקות והבועטות המרובות שבה."על פי Digital Journal, הסדרה היא "חכמה" ו "מורכבת". A.V. Club קרא למלאני סקרופאנו "האישה הנכונה לתפקיד... בעלת נוכחות סמכותית נטולת מאמץ".
E! Entertainment Television מינה את "ויינונה ארפ" בתור התוכנית החדשה הטובה ביותר לשנת 2016, ומגזין וראיטי קרא לה "אחת מ-20 התוכניות הטובות של השנה". Collider זיכה את התוכנית בתואר "תוכנית המדע הבדיוני הטובה ביותר של 2016".
בואינג KC-46 פגסוס
בואינג KC-46 פגסוס (באנגלית: Boeing KC-46 Pegasus) הוא מטוס תדלוק ותובלה צבאית מתוצרת חברת בואינג האמריקאית המבוסס על מטוס הנוסעים בואינג 767. הפגסוס תוכנן כמטוס רב-משימתי לתדלוק אווירי, נשיאת מטען, נוסעים וחולים על גבי אלונקות. הוא מצויד במערכת הגנה רב-שכבתית המאפשרת לו לפעול בסביבה מאוימת.
ב-2011 נבחר המטוס על ידי חיל האוויר של ארצות הברית לשמש כמטוס התדלוק העתידי כמחליפו של מטוס בואינג KC-135 סטרטוטנקר. סך הכל מתוכננת אספקה של 179 מטוסים לחיל האוויר האמריקאי עד 2027.
טיסת הבכורה של המטוס בתצורתו המלאה נערכה בספטמבר 2015, ובדצמבר 2017 נערכה טיסת המבחן הראשונה של המטוס הראשון שיסופק לחיל האוויר האמריקאי. אספקת המטוס לחיל האוויר הייתה צפויה באוקטובר 2018, אך נדחתה ל-2019.
בדצמבר 2017 קיבלה חברת בואינג הזמנה למטוס גם מכוח ההגנה העצמית האווירי של יפן.
במרץ 2020 אישרה מחלקת המדינה האמריקאית למכור לישראל 8 מטוסי KC-46 וציוד נלווה בעלות של 2.4 מיליארד דולר, כמעט שנה לאחר מכן אישרה גם ועדת השרים להצטיידות את העסקה. מסירת המטוסים צפויה בשנים 2026-2025.
צרעה מזרחית
צרעה מזרחית (שם מדעי: Vespa orientalis), או בכינויה העממי דַּבּוּר, היא מין של צרעה חברתית במשפחת הצרעיים.
טקסונומיה ופילוגנטיקה
לצרעה המזרחית יש התאמות ייחודיות לאקלים מדברי, דבר שהקשה להעריך את הקשר הפילוגנטי שלה למינים אחרים של צרעות, על בסיס נתונים מורפולוגיים בלבד. בשנים האחרונות התאפשר שימוש בנתונים גנטיים, בנוסף לנתונים המורפולוגיים, והמידע המשולב מעיד על כך שהמינים הקרובים ביותר לצרעה המזרחית הם צרעה אפינית וצרעה מוקסריאנית.
העוקץ
הארס של הצרעה המזרחית גורם לנפיחות וכאבים באזור העקיצה, בדומה לארס של דבורת הדבש. אולם בניגוד לדבורת הדבש, עוקץ הצרעה המזרחית לא נשאר בגוף הנעקץ. עוקץ הצרעה המזרחית מזכיר יותר את עוקץ דבורת הבומבוס, דומה למחט ומאפשר לה לעקוץ מספר פעמים.
תיאור וזיהוי
לצרעה מזרחית בוגרת יש שני זוגות כנפיים ואורך גופה נע בין-25 ל-35 מילימטרים. אורכם של הזכרים ושל הפועלות דומה לאורכה של מלכת הקן. צבע גופה של הצרעה המזרחית הוא חום-אדמדם עם פסים צהובים בבטנה וכתם צהוב על ראשה. לצרעה המזרחית מלתעות חזקות מאוד והיא עלולה לנשוך אם תותקף. לצרעות הנקבות (מלכה ופועלות) ישנו איבר הנראה כמעיין צינור המשמש הן כצינור הטלה והן כעוקץ. המחושים של זכרים מחולקים ל-13 מקטעים קטנים בעוד שהמחושים של נקבות מחולקים ל-12 וכך ניתן להבחין בין זכר לנקבה. הצרעה המזרחית מזכירה במראה את הצרעה האירופית.
גופה של הצרעה המזרחית הוא בין הגדולים מבין הצרעות בארץ ישראל.
תזונה
הצרעות ניזונות מחלבונים ומסוכרים. בטבע אוכלות הצרעות פגרי חיות ודגים, צוף, פירות ודבש, אך בסביבת האדם הן צורכות גם שאריות אשפה, כגון חלקי בשר ודגים, ואף שאריות מיצים ממותקים. מזון נוסף הוא הפרשות המכילות סוכרים וחומצות אמינו שנוצרות בגוף של זחלי הצרעות מהמזון החלבוני המוגש להם – הפרשות שהמלכה והזכרים ניזונים מהן. המלכה משתמשת בחומצות האמינו כדי ליצור חלבונים להטלת ביצים.
דבורי דבש מהוות טרף קל לצרעה המזרחית, הנחשבת למזיק קשה ביותר לענף הדבוראות. דבורת-הדבש הסורית, שהייתה נפוצה בעבר באופן טבעי בישראל, עמידה יחסית להתקפות של הצרעה המזרחית; עם המעבר לשימוש בדבורי-דבש פחות תוקפניות ונוחות יותר לכוורנים, מתת-המין האיטלקי, הצרעה המזרחית מסבה נזק גדול יותר לכוורות. קבוצה של צרעות התוקפת כוורת מחסלת את רוב הפועלות, ובסופו של דבר משתלטת על הכוורת וניזונה מהזחלים וממאגרי המזון שבה. מדי קיץ, כוורות רבות בישראל מותקפות על ידי צרעות מזרחיות, ומגדלי הדבורים משקיעים מאמצים רבים בחיסול אוכלוסיותיהן.
הקן
הצרעה המזרחית בונה את קינה בדרך כלל באדמה, אך בקרבת האדם ניתן למצוא אותה מקננת בתוך סדקי בתים, ארגזי תריסים, ארונות חשמל וכו'. הקינים בנויים מחלות, הבנויות זו על זו, עשויות מאדמה, ומחולקות לתאים. התאים המשושים בנויים בדרך כלל מחומר אורגני המכיל תאית, כמו גזעי עצים או קרטון, לעוסים היטב ומעורבים עם עפר וריר. הפתחים מופנים כלפי מטה.
המושבה
הצרעה המזרחית חיה במושבה עונתית שנבנית באביב כל שנה על ידי המלכה שהזדווגה מבעוד מועד בקיץ/תחילת הסתיו. לאחר ההזדווגות הזכר מת והמלכה מחפשת מקום להסתתר בו בחורף. בשיא גודלה מכילה המושבה כמה אלפי צרעות ו-600–900 תאים.
מחזור החיים
הצרעה הופכת בוגרת לאחר גלגול מלא הכולל חמישה שלבים: ביצה, זחל, טרום-גולם, גולם ובוגר. הפועלת הופכת לבוגרת בתוך כ-30 יום, לעומת המלכה שמתבגרת תוך כ-40 ימים.
בתחילת האביב מתעוררות המלכות הצעירות מתרדמת החורף שלהן במקום מסתור. לאחר הקמת הקן בוקעות הפועלות הראשונות ואז, לקראת סוף הקיץ, מוקמים תאים בהם יוטלו ביצים מהן יבקעו המלכות חדשות והזכרים. לאחר שאלו הגיחו, הם יוצאים למעוף כלולות. הנקבות חוזרות מופרות לקן, אך עם בוא החורף הקן חרב, והנקבות המופרות נכנסות לשנת החורף במקום מסתור, וחוזר חלילה.
בסוף הקיץ, מגדלי הדבורים עורכים מבצעי השמדה של הצרעה המזרחית, הן על ידי הצבת מלכודות והן באמצעות מתן פרסים לצדים אותן. ככל שמספר הצרעות יפחת בסוף הקיץ, באביב יהיו פחות צרעות באוויר.
מצודת לואיסבורג
היסטוריה
ההתיישבות הצרפתית בקנדה החלה ב-1605 בחבל אקדיה, עם הקמת היישוב פור רויאל לחופי המפרץ שנקרא אז "המפרץ הצרפתי" (Baie Français) (כיום מפרץ פאנדי). ב-1608 הוקמה קוויבק סיטי בעמק הנהר סנט לורנס, והעניין הצרפתי בהתיישבות עבר להתמקד בחבל קוויבק.
צרעה מזרחית
ניסוי הצרעות בחלל
במסגרת הניסוי הוטסו במשימה STS-47 של מעבורת החלל אנדוור, 230 צרעות בוגרות ו-120 גלמים של צרעות. קבוצה נוספת של צרעות וגלמים נבדקה במקביל על הקרקע, כקבוצת ביקורת. עקב תקלה במערכת המים לאחר השיגור, חוו הצרעות עליה חדה בלחות, ומים התחילו להצטבר במתקן הניסוי. הטמפרטורה הגבוהה גרמה לעובש ומזון הצרעות נרקב. כיוון שהאסטרונאוטים חששו לפתוח את המתקן ולשחרר את הלחות (תוך סכנה לשחרור צרעות במעבורת), הוצע לשחרר מעט את הברגים, דבר שבוצע רק ביום השלישי לטיסה. אולם, רוב האוכל כבר היה לא אכיל. כתוצאה מכך מתו 202 צרעות ו-103 גלמים. הצרעות הנותרות איבדו את חוש הכיוון ועמדו חסרות תנועה ללא אינטראקציה בינן. רק 3–4 ימים לאחר החזרה לכדור הארץ, התאוששו הצרעות ששרדו והתחילו לבנות קן. משך החיים של הצרעות המוטסות היה קצר יותר, והן שרדו רק 23 ימים בממוצע לעומת הצרעות בקבוצת הביקורת, ששרדו 43 ימים. כמו כן, הגלמים ששהו בחלל לא השלימו את התפתחותם לצרעות בוגרות.
מצודת לואיסבורג
היסטוריה
ניסיון לעיבוי ההתיישבות בחבל אקדיה נעשה ב-1629, עם הקמת פור סנט-אן (Fort Ste-Anne) בחוף המזרחי של האי איל-רויאל (Île Royale). יישוב זה לא שרד לאורך זמן, למעט נקודת סחר בפרוות שהתקיימה באזור למשך זמן מה.
במסגרת מלחמת המלכה אן כבשו הבריטים את אקדיה ב-1710, ובהסכם אוטרכט מ-1713 הועברה לידי הבריטים השליטה ברוב החבל, ששינה את שמו ל"נובה סקוטיה". השליטה באיל-רויאל נותרה בידיים צרפתיות, והוא הפך לחלק ממושבת הכתר הצרפתית צרפת החדשה ולמעשה לנקודת הגישה היחידה שלה לאוקיינוס האטלנטי. במזרחו של האי הוקם נמל לשירות הצי הצרפתי באוקיינוס האטלנטי בשם "הבר לואיסבורג".
ב-1719 החלו הצרפתים לבנות במקום עיר מבוצרת בשם לואיסבורג, והשקיעו הון רב בפיתוחה. לואיסבורג הפכה למרכז סחר בינלאומי בין צרפת, צרפת החדשה ומושבותיה של צרפת בקריביים. בין היתר הוקם בה ב-1734 מגדלור, הראשון בקנדה, שנועד לסייע לימאים למצוא את דרכם במזג האוויר הערפילי האופייני לאזור. ב-1745, במסגרת מלחמת המלך ג'ורג', צרו הבריטים על העיר ולבסוף כבשוה.
אתר היסטורי לאומי
כיום משמשת המצודה כאתר היסטורי לאומי של קנדה. ב-1961 החליטה ממשלת קנדה לשחזר את אחד מרובעי העיר, ולהשיב את מצודת לואיסבורג למצבה בתקופה שלפני המצור הבריטי ב-1745. בשחזור השתתפו בין היתר בעלי מקצוע רבים, ובהם גם כורי פחם מובטלים תושבי האי, שחלקם למדו טכניקות בנייה צרפתיות מהמאה ה-18. במקרים רבים השתמשו המשחזרים באבנים מקוריות שהיו באתר.
כיום מהווה האתר אבן שואבת לתיירים, הבאים לאתר ומשתתפים בסיורים מודרכים עם מדריכים בני המקום. האתר סייע לעיירה לואיסבורג להתמודד עם קשיים כלכליים שנבעו מירידה בכלכליות ענף הדיג באוקיינוס האטלנטי הסמוך.
אולפני ואן ביורן
אולפני ואן ביורן הייתה חברת אנימציה שהפיקה סרטונים מצוירים בין השנים 1928–1936. החברה הפסיקה את פעילותה בשנת 1936 מאחר שהמפיצים שלהם, חברת RKO, ויתרו על הפקותיהם ועברו לעבוד עם חברת ההפקות של וולט דיסני.
בין סרטוניהם המוכרים היו סדרת טום וג'רי (על שתי דמויות אנושיות, להבדיל מסדרת טום וג'רי של MGM המאוחרת יותר על החתול והעכבר) וכמה מסרטוני פליקס החתול.
ואן ביורן הפיקו בנוסף גם מספר סרטוני פעולה.
בשנת 1932 הם רכשו כמה מסרטי הראינוע של צ'ארלי צ'פלין והפיצו אותם מחדש בתוספת פסקול.
דליה למדני
דליה לַמדָני (10 בפברואר 1931 – 15 במרץ 2017) הייתה עיתונאית ומתרגמת ישראלית. נמנתה שנים רבות עם סגל השבועון "לאשה", שבו פרסמה כתבות בענייני אוכל.
ביוגרפיה
דליה למדני נולדה בשנת 1931 בעתלית. הוריה, חנה וזאב למדני, עלו לארץ ישראל מרוסיה בגפם כחלוצים. בהיותה בת ארבע עברה משפחתה למושב כפר חיים שבעמק חפר, שהוריה נמנו עם מייסדיו. למדה שנה אחת בבית הספר החקלאי בנהלל, ועם פרוץ מלחמת העצמאות הצטרפה ללהקה הצבאית "להקת הכרמל", ככותבת פזמונים ומערכונים. בהמשך שירתה בבסיס הגדנ"ע באר אורה. לאחר שהשתחררה מצה"ל למדה בסמינר למורים בתל אביב ועבדה כמגיהה בדפוס "אחדות". בתום הסמינר ב-1950, עברה להתגורר באילת, אז ישוב קטן מאוד ונידח. עבדה שש כרכזת תרבות ובמקביל לימדה את העולים החדשים עברית. בהמשך שימשה כמורה בכיתות הראשונות שנפתחו בבית הספר המקומי. בשנת 1952 נישאה לסגן-אלוף דב נשרי (אדלר)., מפקד העיר אילת באותה תקופה (כיהן בתפקיד זה בין השנים 1952–1954).
בשנת 1954 עברו בני הזוג לצהלה, ובשנת 1957 נולדה בתה היחידה, ליאת. בשנת 1961 התגרשו (נשרי נישא בהמשך למוזיקאית דרורה חבקין).
מסוף שנות ה-50 עבדה למדני בהוצאת הספרים "עם הספר" של דב ליפץ ובנו אהרן אמיר (שאותו הכירה בחוגי הכנענים), ומ-1961 הייתה מזכירת המערכת של הרבעון הספרותי "קשת" שבעריכת אמיר. עבדה כפרילנס בכתיבה ועריכה, בין השאר כסופרת צללים. בשנת 1967 התקבלה כעובדת קבועה בשבועון "לאשה", תחילה כעורכת זוטרה ובהמשך כעורכת המדור "לבית", תפקיד שאותו מילאה שנים רבות. במקביל פרסמה בשבועון מתכונים וכתבות בענייני אוכל.
בשנת 1964 הכירה למדני את ג'ון "פאדי" קופר, לשעבר מחיילי מח"ל במלחמת העצמאות, אירי במוצאו, שהחליט להישאר בישראל. השניים חיו בזוגיות עד פטירתו של קופר משתייה מופרזת ב-1969.
תרגמה יותר מעשרה ספרי ילדים ונוער, בהם "בן המלך והעני" מאת מארק טוויין, "בת מונטסומה" מאת הנרי ריידר הגרד, "נסיכה קטנה" מאת פרנסס הודג'סון ברנט ו"ילדי המים" מאת צ'ארלס קינגסלי.
כמו כן כתבה מספר שירים, הבולט בהם הוא "טיול בשניים" שהלחין ועיבד אריה לבנון ושהתפרסם בביצועם של הצמד "רן ונמה"
בשנת 1986 יצא לאור בהוצאת זמורה-ביתן ספרה "בישול להקפאה – הקפאה לבישול". בשנת 2014 פרסמה בהוצאת "עולם חדש" את הספר, שאת כתיבתו סיימה עשר שנים קודם לכן, "מסע מסביב לשולחן: על תפקידיו המגוונים של האוכל בתחומים שמחוץ למטבח ובעיצוב התרבות שלנו ושל קודמינו". ב-2016 יצא לאור סיפרה "מסע מסביב למזווה".
דליה למדני הלכה לעולמה במרץ 2017, היא נקברה לצד בתה ליאת נשרי (נפטרה ב-2005, בגיל 48, מסרטן הלבלב) בבית העלמין במושב כפר חיים.
קישורים חיצוניים
מפרי עטה:
ארדה טוראן
ארדה טוראן (בטורקית: Arda Turan; נולד ב-30 בינואר 1987) הוא כדורגלן עבר טורקי ששיחק בעמדות הקיצוני והקשר. וכיום מאמן כדורגל.
גלאטסראיי
טוראן צמח במחלקות הנוער של מועדון הפאר הטורקי גלאטסראיי, וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בעונת 2004–2005. את עונת 2005–2006 בילה טורן כמושאל לקבוצת מאניסאספור, שם צבר ניסיון ודקות משחק. בעונה שלאחר מכן חזר למועדון האם שלו במעמד של שחקן צעיר ומוכשר, ואחרי סדרה של הופעות מרשימות במוקדמות ליגת האלופות, העניק לו המאמן, אריק גרטס, את חולצת ההרכב הראשון.
בעונות הבאות טורן התפתח והשתפר רבות ככדורגלן, והפך לאחד משחקני המפתח של הקבוצה. בעקבות התצוגות המרשימות שלו בליגה המקומית ובמדי הנבחרת, החלו קבוצות רבות מרחבי אירופה להביע התעניינות בטורן, אך הנהלת גלאטסראיי דחתה את כל הפניות בעניינו. עם פתיחת עונת 2009–2010 מונה טורן לקפטן הקבוצה וקיבל את החולצה מספר 10, שהייתה שייכת לכוכב העבר גאורגה חאג'י.
אתלטיקו מדריד
ב־9 באוגוסט 2011 הודיעה גלאטסראיי כי טורן יצטרף למועדון הספרדי אתלטיקו מדריד, תמורת סכום של כ-12 מיליון אירו. בכך הפך טורן לשחקן הטורקי היקר ביותר בהיסטוריה. בתום אותה העונה זכה עם הקבוצה בליגה האירופית, לאחר שפתח בניצחון 0–3 במשחק הגמר על אתלטיק בילבאו.
ב-19 בספטמבר 2013 האריך השחקן את חוזהו בקבוצה עד תום עונת.
ברצלונה
ב-6 ביולי 2015 חתם טוראן בברצלונה לחמש שנים עבור 34 מיליון יורו. במסגרת העונש שפיפ"א השיתה על ברצלונה האוסר עליה להחתים שחקנים חדשים למשך עונה וחצי נאסר על טוראן לשחק במדי הקבוצה עד ינואר 2016, עת יפקע העונש. ב-6 בינואר ערך את הבכורה במדי ברצלונה, במשחק בו ניצחה ברצלונה את אספניול בגביע הספרדי. שלושה ימים מאוחר יותר ערך את הבכורה בליגה, משחק בו בישל לליונל מסי, הבישול הראשון במדי קבוצתו החדשה, וברצלונה ניצחה את גרנדה 4-0.
איסטנבול בשאקשהיר
לאחר שלא שיחק במדי ברצלונה בעונת 2017/2018 בכלל, ב-13 בינואר 2018 טוראן חזר לטורקיה וחתם בחורף במועדון איסטנבול בשאקשהיר, בהשאלה לשארית העונה ולשתיים נוספות.
קריירה בינלאומית
טורן היה אחד מגיבורי הנבחרת הטורקית ביורו 2008, כשכבש את שער הניצחון על בדקה ה-93, ושער נוסף במשחק מול. טורן גם כבש את בעיטת העונשין המכריעה ברבע הגמר מול, שהובילה את טורקיה לחצי הגמר, שם הפסידו לבסוף לגרמניה.
במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010 טורן הבקיע שערים בניצחונות מול ו, אך למרות זאת לא סייע לנבחרתו להעפיל לטורניר הגביע העולמי.
פייסל חוסייני
פייסל עבד אל-קאדר אל-חוסייני (בערבית: فيصل عبد القادر الحسيني, תעתיק: פַיצַל עבד אלקאדר אלחֻסיני; 17 ביולי 1940 – 31 במאי 2001) היה פוליטיקאי פלסטיני, בן למשפחת חוסייני, אחת המשפחות הפלסטיניות העשירות של ירושלים. בשנות ה-90 היה מהבולטים במנהיגי הפלסטינים, והיה מעורב במשא ומתן עם ישראלים, לקידום היעדים הלאומיים הפלסטינים. לאחר הקמת הרשות הפלסטינית, כיהן כממונה על ענייני ירושלים ברשות, כשלשכתו בבניין האוריינט האוס.
ראשית דרכו ופעילות בגלות
פייסל חוסייני היה בן למשפחת חוסייני, מהעשירות והמיוחסות במשפחות הפלסטיניות של ירושלים, שרבים מבניה כיהנו בתפקידי הנהגה פוליטיים ודתיים. אביו היה עבד אל-קאדר אל-חוסייני, מנהיג צבאי בולט בימי המרד הערבי הגדול ומפקד הכוחות הערביים באזור ירושלים בזמן מלחמת העצמאות, ובן-דודו של אביו היה המופתי חאג' אמין אל-חוסייני. סבו, מוסא כאט'ם אל-חוסייני, כיהן כראש עיריית ירושלים וכמנהיג התנועה הלאומית הפלסטינית. פייסל חוסייני עצמו נולד בבגדאד שבעיראק במהלך גלות שנגזרה על משפחתו בידי שלטונות המנדט הבריטי, בשל מעורבותה בהנהגת המרד הערבי. משם עברה המשפחה לערב הסעודית, ובתחילת 1946 השתקעה בקהיר שבמצרים. ב-1948, כשהיה פייסל בן 8, נהרג אביו בקרב על הקסטל שבמבואות ירושלים במהלך קרבות מלחמת העצמאות.
חוסייני גדל והתחנך בקהיר, ואת חופשות הקיץ בילה בבית המשפחה במזרח ירושלים (אז תחת שלטון ירדן). במהלך לימודיו התיכוניים בקהיר הכיר את יאסר ערפאת (שהיה בן-דוד רחוק שלו), והיה לידידו הקרוב ושותפו לדרך לאורך שנים. ב-1957 הצטרף לתנועה הלאומית הערבית, וכסטודנט החל להתבלט בפעילות פוליטית שניסתה לארגן את הסטודנטים הפלסטינים בפזורות ערב. בשנת 1959 הוא היה בין מקימי האיגוד הכללי של סטודנטים פלסטינים, והצטרף לשורות ארגון הפת"ח שבהנהגת ידידו ערפאת. עם הקמת הארגון לשחרור פלסטין ב-1964 הצטרף לשורותיו, ובתקופת פעילותו הראשונה מילא תפקיד מנהלתי בארגון ממקום מושבו במזרח ירושלים הירדנית, אליה שב לאחר היעדרות ארוכה. ב-1967 צורף לצבא השחרור הפלסטיני ונשלח למחנה אימונים של המכללה הצבאית בדמשק, שם הוכשר כמומחה לחבלה.
פעילות בירושלים ובשטחים
במהלך השנים הבאות ביסס חוסייני את מעמדו כאחד הדוברים הבולטים של התנועה הלאומית הפלסטינית בירושלים ובגדה המערבית, בעוד מנהיגים אחרים בני דורו פעלו בגלות. הוא הסתבך תדיר עם השלטונות הישראליים שעקבו אחר תנועותיו, הגבילו את נסיעותיו ועצרו אותו חדשות לבקרים במעצר מנהלי או מעצר בית. ב-1979 ייסד חוסייני בירושלים את המכון ללימודים ערביים, על פי הגדרתו המוצהרת "מכון מחקר ואיסוף נתונים", ועמד בראשו. ב-1983 העביר את משרדי המכון לבניין האוריינט האוס במזרח ירושלים, שמאז התפתח בהדרגה להיות מטה אש"ף בעיר.
לקראת סוף שנות ה-80 החל חוסייני להתעניין באפיקים של משא ומתן עם ישראל כדרך להשגת היעדים הלאומיים של העם הפלסטיני, כאלטרנטיבה למאבק המזוין. באוגוסט 1987 קיים סדרת פגישות עם משה עמירב, אז חבר מרכז הליכוד, במה שהתפרסם מאוחר יותר כפרשת עמירב. במהלך הפגישות גובש מזכר שהובא לידיעת ראש אש"ף יאסר ערפאת וראש ממשלת ישראל יצחק שמיר ומיד לאחר מכן נעצר חוסייני במעצר מינהלי והיוזמה קרסה. כמה חודשים מאוחר יותר העניק חוסייני בצורה מופגנת גיבוי ותמיכה לאינתיפאדה הראשונה. הוא קיים גם מגעים עם אישים ישראלים מחוגי השמאל, שמצאו בו פרטנר ראוי, משכיל ורהוט שניחן בתכונות של מנהיג ושאיתו ניתן להידבר על הסכם שלום. באותה עת עוד נחשבו מגעים עם נציגי אש"ף כבלתי חוקיים בישראל, אך מגעיו של חוסייני עם ישראלים הלכו וגברו. הוא למד עברית, והחל מתראיין בכלי התקשורת הישראליים תוך הצגה מתונה של העמדה הפלסטינית וקריאה להגעה לפשרה ולדו-קיום בשלום.
מלחמת המפרץ בתחילת 1991 הותירה את הפלסטינים במצב קשה בזירה הבינלאומית, בעקבות התייצבותם החד-משמעית לצד סדאם חוסיין. בד בבד, גוועה האינתיפאדה הראשונה. פייסל חוסייני עסק בניסיונות לשיקום מעמדו הבינלאומי של העם הפלסטיני, שספג פגיעה אנושה בעיקר בזירה האמריקנית. בין היתר פעל נמרצות לדרישה בינלאומית לפתיחתו מחדש של המרכז ללימודים ערביים באוריינט האוס, שנסגר בידי ישראל בעת האינתיפאדה. חוסייני עמד בראש משלחת פלסטינית שנפגשה עם מזכיר המדינה האמריקני ג'יימס בייקר והציגה לפניו את עקרונות היסוד הפלסטינים לשיחות שלום עם ישראל, ובהמשך ייצג את הפלסטינים במסגרת המשלחת הירדנית-פלסטינית בועידת השלום במדריד (1991), למורת רוחה של ישראל שהתנגדה לשיתוף תושבי מזרח ירושלים כנציגי הפלסטינים.
חוסייני לא היה חלק מהצוות הפלסטיני שגיבש במגעים חשאיים עם ישראל את הסכמי אוסלו, ואף לא ידע על קיומם בשעת התרחשותם. בעקבות הסכמי אוסלו ב-1993 והקמת הרשות הפלסטינית, מונה חוסייני רשמית כממונה על ענייני ירושלים ברשות הפלסטינית, כשלשכתו בבניין האוריינט האוס שנפתח מחדש. מעמדו של חוסייני בזירה הבינלאומית עלה מאוד, ומשרדיו שבאוריינט האוס הפכו באופן לא-רשמי ל"משרד החוץ" הפלסטיני. פוליטיקאים ודיפלומטים מרחבי העולם פקדו את המקום בקביעות, וכן אנשי תקשורת ופוליטיקאים ישראלים מן השמאל. פייסל חוסייני זכה להכרה כמנהיג פלסטיני מתון ומוערך, בעל סיכויים טובים לרשת את ערפאת כמנהיג העם הפלסטיני ולהובילו לעבר שלום ודו-קיום עם ישראל. ערפאת ראה לצנינים את התחזקות מעמדו, וניסה לקצץ בסמכויותיו. ממשלת ישראל ראתה בחיוב את מנהיגותו כאלטרנטיבה מתונה, אך הוטרדה מביסוס מעמד לשכתו שבאוריינט האוס כמוסד פלסטיני רשמי בלב ירושלים. פעמים מספר איימה ישראל לסגור את הבניין על פעילויותיו, אך מעמדו הציבורי והבינלאומי האיתן של חוסייני לא איפשר זאת.
מותו
זמן קצר לאחר מותו, ועל רקע פיגועי דמים בירושלים במהלך האינתיפאדה השנייה, סגרה ישראל את מטהו באוריינט האוס ומוסדותיו.
עמדותיו
אף שבשיחותיו עם ישראלים נהג חוסייני להציג מסרים מתונים של פיוס ופשרנות, הרי שבאוזני ציבורים פלסטיניים וערביים נקט קו תקיף יותר. בנאומיו, ראיונותיו ומאמריו שיועדו לקהלים אלה הצהיר בהזדמנויות מספר כי ההנהגה הפלסטינית לא נטשה ולא תיטוש לעולם את חזון המדינה הפלסטינית על כל שטחי ארץ ישראל, מן הירדן ועד הים. הוא הדגיש כי יש להפריד בין הטקטיקה קצרת הטווח, במסגרתה ייתכנו ויתורים ופשרות שלביים, לבין האסטרטגיה ארוכת הטווח, במסגרתה יש לחתור להשגת כל היעדים, ללא פשרות. התבטאות שעוררה תשומת לב מיוחדת הייתה כאשר הישווה, בריאיון לעיתון המצרי "אל-ערבי" בשנת 2001, את הסכמי אוסלו לסוס טרויאני, אותו הניחו הפלסטינים לפתחה של ישראל כדי לפתותה לפתוח את שעריה בפני הדרישות הלאומיות הפלסטיניות.
אישי ימין בישראל ובראשם בני בגין, עקבו בדאגה אחר התבטאויות אלה של חוסייני והציגו אותם כראיה לכך שפיו וליבו אינם שווים. הם ראו אותו כטקטיקן ערמומי ומסוכן, שמוליך שולל בחזותו המלוטשת וביכולתו להציג עצמו כיונת שלום מתונה ושלווה כדי להערים על שומעיו. ידידיו של חוסייני מן השמאל הישראלי, לעומתם, ראו בהתבטאויות אלה של חוסייני דברים שנאמרו לצרכים פנים-פלסטיניים, ונועדו לאפשר לו לבסס את מעמדו כמנהיג לאומי ולקבל מנדט להידברותו הפייסנית עם ישראל.
פרסה (איבר)
הפרסה היא קצה האצבע של יונקים מקבוצת הפרסתנים, המחוזקת על ידי מעטה קרטין עבה וקרני. הפרסה בנויה מסוליה קשיחה או גמישה, ומדופן קשיחה שיוצרת הציפורן המגולגלת סביב קצה האצבע. משקל גופו של בעל החיים נשען בדרך כלל על כף הפרסה ועל שולי דופן הפרסה. הפרסות גדלות ללא הפסקה ועוברות שחיקה מתמדת בזמן ההליכה של בעל החיים.
למרבית מכפילי הפרסה (כגון כבשים, עיזים, צבאים, בקר, ביזונים וחזירים) יש שתי פרסות עיקריות בכל רגל, מבנה המכונה "פרסה שסועה". כמו כן, למרבית מכפילי הפרסה הללו יש בנוסף שני טלפיים קצרים (dewclaws) הממוקמים מעט גבוה יותר במעלה הרגל. הטלפיים הקצרים אינם משמשים להליכה, אך במינים מסוימים שבהם הם גדולים יותר (כמו צבאים וחזירים) הם עשויים לגעת בקרקע בעת ריצה או קפיצה. מכפילי פרסה אחרים, כגון ג'ירפות ואנטילוקפרות, הם חסרי טלפיים קצרים. בבעלי חיים מסוימים הנחשבים כבעלי פרסה שסועה, כגון גמלים, הפרסות קטנטנות ונראות כציפורניים בקצות האצבעות.
למפריטי פרסה מסוימים יש פרסה אחת בכל רגל, בעוד שלאחרים יש (או היו) שלוש אצבעות נפרדות בעלות פרסות או ציפורניים גדולות, או פרסה אחת ושני טלפיים קצרים. הטפיר הוא מקרה מיוחד, משום שהוא בעל שלוש אצבעות בכל כף רגל אחורית וארבע אצבעות בכל כף רגל קדמית.
פרסות בשימוש האדם
לאורך ההיסטוריה פרסות מילאו תפקיד משמעותי בטקסים (כגון טקסי קבורה) ובמשחקים, וכן שימשו לייצור דבקים.
קית' לוקהארט
קית' לוקהארט (באנגלית: Keith Lockhart, נולד ב-7 בנובמבר 1959) היה מנצחה ומנהלה המוזיקלי של תזמורת יוטה, שהתאחדה בשנת 2002 עם האופרה של יוטה.
קריירה
לוקהארט, יליד ניו יורק, החליף בשנת 1995 את ג'ון ויליאמס בניהול תזמורת הטיילת של בוסטון ולפני משרה זו היה מנצח חבר של התזמורת הסימפונית של סינסינטי, השוכנת בסינסינטי שבאוהיו.
קית' לוקהארט משמש כמנצח אורח ראשי של תזמורת הקונצרטים של ה-BBC וזאת לאחר שהיה מנצח ראשי של התזמורת בין השנים 2010-2017.
במקביל הוא משמש כמנהל האמנותי של מרכז המוזיקה של ברווארד.
לוקהארט הוא בוגר אוניברסיטת פורמאן.
שימוש משני
שימוש משני (לטינית: Spolia, ספוליה) הוא מונח מתחומי הארכאולוגיה והאדריכלות המתאר תופעה של שימוש בחלקי מבנים עתיקים בבנייה מאוחרת יותר. כך ניתן למצוא שברי עמודים, כותרות וכתובות משובצים בקירות מבנים כחלק מחומרי הבנייה.
בדרך כלל נעשה שימוש משני כצעד של חיסכון בחומרים בסביבה עשירה בחומרי בניין (למשל מהריסות מבנים קדומים) וזאת תוך אדישות למקורם ולערכם האדריכלי והאסתטי.
אולם השימוש בטכניקה זו יכול לנבוע מטעמים של השפלת שלטון קודם. למשל יש הטוענים שהקיסר אדריאנוס ריצף את הפורום שבנה בירושלים באבנים מהר הבית, כדי להשפיל את היהודים. במבנה הקבורה הממלוכי תורבת כובכייה בירושלים נעשה שימוש בחלקי קברים של כמרים צלבניים מכנסיית הקבר, כ"עונש" לכופרים.
לעיתים משקף השימוש המשני דווקא רגישות למורשת העבר וכמיהה להמשכיות. דוד קרויאנקר מציין כי וילהלם השני, קיסר גרמניה ראה עצמו כממשיך המורשת הצלבנית, ולכן ביקש מהאדריכל פרידריך אדלר שישלב בכנסיית הגואל, שנחנכה ב-1898, את שער הכניסה הראשית של הכנסייה הצלבנית מריה לטינה, ששרידיה נחשפו במקום.
במבצר הצלבני בציפורי נעשה שימוש משני בסרקופגים בפינות המבנה.
צ'שין
צ'שין (בפולנית: Cieszyn, בצ'כית: Těšín, בגרמנית: Teschen, יידיש: טעשין), היא עיר בדרום פולין בגבול עם צ'כיה ומרכז מנהלי של מחוז צ'שינסקי (Powiat cieszyński). בעיר חיים 36,109 תושבים, נכון לשנת 2004. צ'שין חצויה, מאז סיום מלחמת העולם השנייה, על ידי נחל האולזה וגם על ידי הגבול שבין פולין ובין צ'כיה. החלק הצ'כי של העיר קרוי צ'שין הצ'כית (Český Těšín).
היסטוריה
על פי המסורת הנקוטה בידי תושבי העיר הוקמה צ'שין בשנת 810 על ידי שלושה אחים, Bolko, Leszko ו-Cieszko, בני מלך, שמצאו במקום מעין והחליטו לייסד יישוב. שם הערך נגזר מהאמירה "cieszym się" שמשמעותה היא "אני מרוצה".
שם העיר מוזכר לראשונה במסמך אפיפיורי משנת 1155. במקום הוקמה מצודה וסביבה נבנה היישוב. ליישוב ניתנו זכויות עיר החל משנת 1290, זכויות שאושררו בשנת 1364.
STS-51-G
STS-51-G, היא המשימה ה-18 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א, והמשימה החמישית של מעבורת החלל דיסקברי. במשימה זו טסו הצרפתי פטריק באודרי וסולטאן בן סלמאן אאל סעוד מערב הסעודית כמומחי מטען. סולטאן בן סלמאן אאל סעוד הוא הערבי הראשון והמוסלמי הראשון שהגיע לחלל. אאל סעוד הוא ממשפחת המלוכה הסעודית.
המשימה
במהלך המשימה, בן סלמאן אאל סעוד ייצג את ארגון התקשורת הערבי Arabsat כאשר הוא עקב וצילם את שיגור לוויין ARABSAT-1B מהמעבורת. כמו כן הוא סייע לאסטרונאוט הצרפתי, פטריק בדרי בניסויים אודות התנהגות גוף האדם בחלל, וניהל שני ניסויים שלו - התנהגות שילוב של נפט ומים בתנאי מיקרו כבידה, וצילום מהחלל של אזורי ערב הסעודית, והמעקב אחר דיונות חול מהחלל.
עם טיסתו לחלל בן סלמאן אאל סעוד היה האדם הצעיר ביותר שטס לחלל, בגיל 28, הערבי והמוסלמי הראשון שהגיעו חלל.
כל הניסויים בוצעו בהצלחה גם כן. הדיסקברי נחתה בבסיס חיל האוויר האמריקני אדוארדס, קליפורניה ב-24 ביוני 1985 לאחר 7 ימים, שעה 38 דקות ו-52 שניות.
יצחק פרלמן
קורות חיים
פרלמן נולד ביפו וגדל ברחוב הקליר בתל אביב, בתקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל. לחיים ושושנה פרלמן, ילידי פולין שעלו לארץ ישראל באמצע שנות השלושים של המאה ה-20.
פרלמן התעניין לראשונה בכינור לאחר ששמע מוזיקה קלאסית ברדיו. בגיל 3 נשללה ממנו הכניסה לקונסרבטוריון רון שולמית בשל היותו קטן מכדי להחזיק בכינור. במקום זאת, הוא לימד את עצמו איך לנגן בכינור באמצעות כינור צעצוע, עד שהיה מבוגר מספיק כדי ללמוד עם רבקה גולדגרט בקונסרבטוריון רון שולמית ובאקדמיה למוזיקה בתל אביב, שם ביצע את הרסיטל הראשון שלו בגיל 10, לפני שעבר לארצות הברית כדי ללמוד בבית הספר ג'וליארד אצל דורותי דיליי ואיוואן גלאמיאן.
בגיל 4 חלה פרלמן במחלת הפוליו ולכן הוא נעזר בקביים ומנגן בישיבה.
מבצע
פרלמן הופיע במופע של אד סאליבן פעמיים: ב-1958 ושוב ב-1964. הוא עשה את הופעת הבכורה שלו באולם קרנגי ב-1963.
עד מהרה החל לבלות את עיקר זמנו במסעות הופעות. הוא הקליט יצירות רבות ובשנות השבעים החל להופיע גם בתוכניות בידור כמו ה-The Tonight Show של ג'וני קרסון והמהדורה האמריקאית של רחוב סומסום, וכן לנגן באירועים שונים בבית הלבן.
בשנות השמונים ובתחילת שנות התשעים, היו הופעות בהוליווד בול בשיאה של עונת הקיץ שם. הוא גם ניגן סולו בפסקול הסרט רשימת שינדלר.
ב-1987, הצטרף לתזמורת הפילהרמונית הישראלית לקונצרטים בוורשה ובבודפשט וכן בערים נוספות במדינות הגוש המזרחי. הוא השתתף עם הפילהרמונית הישראלית בקונצרט הראשון שלה בברית המועצות ב-1990, בערים מוסקבה ולנינגרד והשתתף שוב עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בקונצרטים בסין ובהודו ב-1994.
נכון למאי 2022 פרלמן הישראלי השביעי המושמע ביותר בספוטיפיי עם כ-1.4 מיליון מאזינים חודשיים.
מנצח
בתחילת שנות האלפיים פרלמן החל לנצח. הוא קיבל את תפקיד המנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית של דטרויט, ובין השנים 2002-2004 הוא שימש כיועץ מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של סנט לואיס.
בנובמבר 2007, הכריזה התזמורת הפילהרמונית של ווסטצ'סטר על פרלמן כמנצחה הראשי וכמנהל האמנותי של התזמורת. הקונצרט הראשון שלו בתפקיד זה היה ב-11 באוקטובר 2008.
הופעות בולטות
פרלמן ניגן בארוחת ערב בהשתתפות המלכה אליזבת השנייה ב-7 במאי 2007 בבית הלבן. הוא ניגן גם בטקס ההשבעה של ברק אובמה לנשיא ארצות הברית ב-20 בינואר 2009.
פעילותו הפדגוגית
בשנת 1975, קיבל פרלמן משרת סגל בקונסרבטוריון למוזיקה בברוקלין קולג'.
כיום, פרלמן מלמד בבית הספר ג'וליארד לתוכנית הקדם-קולג'. הוא גם מלמד סטודנטים באופן פרטני בתוכנית פרלמן למוזיקה בלונג איילנד, ניו יורק ורק לעיתים נדירות מנחה כיתות אמן.
תוכנית פרלמן למוזיקה
תוכנית פרלמן למוזיקה, שנוסדה ב-1995 על ידי טובי פרלמן וסוקי סנדלר, החלה את דרכה כמחנה קיץ למוזיקאי כלי קשת יוצאי דופן בין הגילאים 11-18. עם הזמן הוא התרחב לתוכנית של שנה. למוזיקאים ישנה הזדמנות במסגרת התוכנית לקבל את יצחק פרלמן בעצמו, לפני שהם מופיעים במקומות כגון בית הכנסת סאטון פלייס ובתי ספר ציבוריים.
חיים אישיים
פרלמן מתגורר בניו יורק עם אשתו, טובה, כנרת קלאסית גם היא. להם חמישה ילדים. פרלמן הוא בן דוד רחוק של אושיית הקומדיה והטלוויזיה הקנדית האווי מנדל.
פרס ביאליק
פרס ביאליק לספרות יפה ולחכמת ישראל הוא פרס ספרותי, המוענק ליוצרים בתחום ספרות יפה וחכמת ישראל, על ידי עיריית תל אביב-יפו. הפרס מוענק בהתאם להחלטת מועצת העיר, החל משנת 1933 במלאת 60 שנה להולדת המשורר חיים נחמן ביאליק. הפרס נוצר לשם מתן כבוד והוקרה לביאליק, אשר מיום עלותו לארץ, בחר בתל אביב כמקום יצירתו והשפיע רבות על חייה התרבותיים. זהו הפרס הספרותי הפעיל הוותיק ביותר על יצירות בשפה העברית. בעבר חולק מדי שנה, אך מאז 2014 מחולק רק מדי ארבע שנים.
רוברט הארבין
רוברט הארבין (באנגלית: Robert Harbin; 1908–1978) היה קוסם, סופר ואמן אוריגמי בריטי. ביחד עם סמואל רנדלט פיתח שיטת רישום אוריגמי.
ביוגרפיה
בגיל 20 החל הארבין לעבוד בחנות קסמים בלונדון. מעט לאחר מכן הוא החל להופיע כקוסם ברחבי לונדון והיה לקוסם הבריטי הראשון שעבר להופיע בטלוויזיה ואף הנחה תוכנית משלו.
מתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הוא החל לעסוק באומנות האוריגמי היפנית וכתב מספר ספרים בנושא זה, אשר תרמו רבות לפריצתו של האוריגמי לתודעת המערב.
רוז פוסטאנס
רוז אוסנג פוסטאנס (באנגלית: Rose Osang Fostanes; נולדה ב-2 בינואר 1967) היא זמרת פיליפינית. זוכת המקום הראשון בעונתה הראשונה של תוכנית המציאות "אקס פקטור ישראל".
ביוגרפיה
פוסטאנס נולדה בעיר טאגיג שבפיליפינים. בשנת 1990 החלה לעבוד כמטפלת באירופה. בין השנים 2008 –2013, עבדה כמטפלת בישראל. לפני השתתפותה בתוכנית "אקס פקטור ישראל" הייתה סולנית בלהקה שהופיעה בבר קטן בנווה שאנן שבתל אביב.
פוסטאנס השתתפה בעונה הראשונה של "אקס פקטור ישראל", וזכתה בה במקום הראשון. במסגרת התוכנית ביצעה את "The Best" של בוני טיילר. הזמרת שירי מימון שימשה כמנטורית שלה בתוכנית.
בינואר 2014, נעתר שר הפנים, גדעון סער, לבקשתה של פוסטאנס, והעניק לה ויזה מיוחדת לעבוד כזמרת בישראל, זאת על אף שאינה בעלת אזרחות או מעמד של תושבת ישראלית. במרץ 2014 התארחה בהופעה של שירי מימון. באוקטובר 2015 החליט שר הפנים סילבן שלום להעניק לה ויזת אמן לשנה.
פוסטאנס היא לסבית מוצהרת, חיה עם בת זוג והתגוררה בתל אביב עד 2013.
פוסטאנס חזרה לפיליפינים, ומתפרנסת כמטפלת ומהופעות קטנות.
אריה בבקוב
אריה בַּבּקוֹב (כ"ח בחשוון ה'תרמ"א, 2 בנובמבר 1880 - י"ד בתשרי ה'תש"ט, 20 באוקטובר 1948) היה פעיל ציוני, עיתונאי פובליציסט ועורך. מראשי הצה"ר, ציר וחבר נשיאות קונגרס היסוד של ההסתדרות הציונית החדשה.
קורות חיים
נולד בגטצ'ינה שליד פטרבורג, לזלמן דוד בבקוב, חייט במקצועו. קיבל חינוך מסורתי בחדר ובישיבת סלבודקה. אחרי לימודיו (1900–1908) למד באוניברסיטת פטרבורג.
בתחילת דרכו שימש מורה, פועל בבית חרושת ופקיד. במקביל החל בפעילות ציונית והיה ציר בוועידת מינסק ובוועידת הלסינגפורס. אחר כך ציר בהקונגרס הציוני העולמי השביעי, האחד עשר, השנים עשר והשבעה עשר.
ב-1921 עלה לארץ ישראל. לצד עבודותיו כמנהל בחברות שונות, היה חובב רדיו (ולפי אנציקלופדיה תדהר, האדם הראשון בתל אביב שהחזיק משדר רדיו מתוצרת בית) ומנהל שירות הרדיו העברי הראשון שפעל מגני התערוכה טרום הקמת שירות השידור הראשון.
ב-1933 הצטרף למפלגת המדינה העברית והיה עורך ביטאונה "המטרה".
בקונגרס היסוד של ההסתדרות הציונית החדשה (1935) היה ציר וחבר הנשיאות.
בשנותיו האחרונות צמצם את פעילותו הציבורית. הוא התגורר ברחוב בצלאל בתל אביב, עד פטירתו בי"ד בתשרי ה'תש"ט, 20 באוקטובר 1948. הוא נקבר בבית הקברות טרומפלדור.
לורנס סטייגר
__ללא_תוכן__
לורנס "לארי" סטייגר (באנגלית: Lawrence E. "Larry" Stager; 5 בינואר 1943 – 29 בדצמבר 2017) היה ארכאולוג אמריקאי, פרופסור לארכאולוגיה של ארץ ישראל במחלקה לשפות ולציוויליזציות של המזרח התיכון הקדום באוניברסיטת הרווארד ומנהל המוזיאון השמי. בין השנים 1985 ל-2016 ניהל את חפירות משלחת ליאון לוי לאשקלון.
קורות חייו ופועלו
סטייגר נולד בעיירה קטנה כחמישים ק"מ מצפון-מערב לקולומבוס, אוהיו, ולמד בהרווארד, שם סיים תואר ראשון בהצטיינות ב-1965. את עבודות התואר השני והשלישי עשה בהנחיתם של חוקרי המקרא פרנק מור קרוס וג'ורג' ארנסט רייט, שניהם תלמידיו של אולברייט. נושא התזה שלו היה "חקלאות עתיקה במדבר יהודה: מקרה בוחן של הבקעה בתקופת הברזל".
לאחר שסיים את הדוקטורט שלו ב-1972 הועסק באוניברסיטת שיקגו בתפקידי הוראה ומחקר במסגרת המכון האוריינטלי וקודם במשך הזמן עד לדרגת פרופסור מן המניין.
ב-1986 חזר סטייגר להרווארד וקיבל את קתדרת קרן דורות לארכאולוגיה של ישראל, בה החזיק עד לפרישתו. סטייגר לימד קורסים בארכאולוגיה של ארץ ישראל ובתנ"ך והיה חבר פעיל בבית הספר האמריקאי לחקר המזרח (ASOR).
לפני עבודתו באשקלון פעל סטייגר בחפירות בקרתגו בתוניסיה, באידליון שבקפריסין, בתל גזר ובתל חסי. סטייגר דבק בדרך כלל בתיארוך המסורתי של ממלכת ישראל המאוחדת של דוד ושלמה.
בשנת 2009, יצא ספר יובל לכבודו של סטייגר – Exploring the Longue Durée: Essays in Honor of Lawrence E. Stager, בעריכת ג'יי דייוויד שלון, ובהוצאת Eisenbrauns.
ביולי 2016 הוענק לסטייגר פרס פרשיה שימל מטעם מוזיאון ישראל על תרומתו לארכאולוגיה של ארץ ישראל וארצות המקרא.
ב-2018 ראה אור ספר סטייגר – כרך ל"ג בסדרת "ארץ ישראל" בהוצאת החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה בשיתוף המכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
חלום אמריקאי
חלום אמריקאי (באנגלית: American Hustle) הוא סרט קולנוע אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 2013. במאי הסרט והתסריטאי הוא דייוויד או. ראסל. בסרט מככבים כריסטיאן בייל, בראדלי קופר, איימי אדמס, ג'ניפר לורנס וג'רמי רנר.
הסרט מבוסס על פרשת Abscam, פרשה בה ה-FBI ביצע תרגיל עוקץ במטרה להפליל אישי ציבור מושחתים.
עלילת הסרט
אירווין רוזנפלד הוא נוכל קטן, בעלים של רשת מכוני ניקוי יבש בניו יורק, עם מוטו שאנשים יאמינו למה שהם רוצים להאמין. במהלך מסיבה הוא פוגש את סידני פרוסר, חשפנית לשעבר, ובין השניים מתפתחת כימיה ורומן על רקע אהבתם למוזיקה של דיוק אלינגטון. סידני חוברת לרוזנפלד במעשי הנוכלות שלו כשהיא מתחזה לליידי אנגלית ועסקיהם פורחים. במקביל נמצא רוזנפלד במערכת יחסים סבוכה עם אשתו רוזלין שאת בנה אימץ, היא מסרבת להתגרש ממנו והוא חושש לאבד את הקשר עם בנו.
רוזנפלד וסידני נתפסים על ידי סוכן ה-FBI ריצ'רד דימאסו. דיאמסו סוחט את רוזנפלד ומכריח אותו לקחת חלק במעשי עוקץ שהוא רוקם במטרה להפליל אישי ציבור מושחתים. הבוס של דימאסו מתנגד לניסיון להפיל את קרמין פוליטו, ראש העירייה הפופולרי של קמדן בניו ג'רזי, שמנסה לקדם את אטלנטיק סיטי ולהקצות למבצע כספים, אך בזכות תושייתה של סידני הם מצליחים לגרום למבצע לצאת לדרך.
רוזנפלד מתחבב על פוליטו, רוכש את אמונו ומשכנע אותו לקחת שוחד, בעוד דימאסו נופל בשבייה של סידני. במסגרת תרגיל העוקץ מתחזה שחקן לשייח' ערבי עשיר שמעוניין להשקיע באטלנטיק סיטי. הם נפגשים עם ויקטור טלג'יו, מנהיג במאפיה שמסביר להם כי על מנת לקדם את הפרויקט על השייח' לקבל אזרחות אמריקאית, ופוליטו יוכל לקדם את הליך האישור המהיר באמצעות קשריו, כמו כן הוא דורש שהשייח' יפקיד 10 מיליון דולר בחשבון הבנק על מנת לאשר שמדובר בהזדמנות אמיתית.
החבורה נפגשת עם עורך הדין של טליג'יו ומאשרת עמו את העברת הכספים לחשבון הבנק, דימאסו חוגג במטה ה-FBI לאחר שהצליח להפליל את טליג'יו באמצעות הקלטה בסתר של הודאת עורך הדין במעשים פליליים. רוזנפלד נוסע לביתו של פוליטו ומתוודה בפניו שרימה אותו ושה-FBI הפיל אותו בפח, פוליטו שבור הלב מגרש אותו מביתו.
בפגישה במטה ה-FBI מתברר כי הכסף לא הועבר לחשבון של טלג'יו אלא נעלם, ושהארגון קיבל שיחה אנונימית בה צוין כי בתמורה לחסינות עבור רוזנפלד וסידני, ועונש מופחת לפוליטו יתקבל הכסף בחזרה, עוד מתברר כי עורך הדין כביכול של טלג'יו היה חבר של רוזנפלד וסידני שהתחזה לו ושה-FBI נפל בעצמו קורבן לעוקץ.
בסוף הסרט מסופר כי שישה חברי בית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור אחד נעצרו בפרשה, הכסף הוחזר ל-FBI ובתמורה פוליטו אכן קיבל עונש מופחת של 18 חודשי מאסר, כאשר פורסמה הפרשה שמו של דימאסו כלל לא הוזכר. רוזנפלד עבר לחיות יחד עם סידני כשהוא זוכה להתחלק במשמורת על בנו המאומץ, והשניים פתחו יחד גלריית אמנות.
הפקת הסרט
התסריט לסרט שנכתב על ידי אריק וורן סינגר ועובד על ידי דייוויד או. ראסל, מבוסס על פרשת Abscam מסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80. שקופית ההתחלה של הסרט מציינת כי "Some of this actually happened" ("חלק מהאירועים אכן התרחשו"), מה שרומז על החופש האומנותי שלקחו יוצרי הסרט. לתפקידים הגבריים הראשיים לוהקו שחקנים שעבדו בעבר בהצלחה עם ראסל, כריסטיאן בייל (בסרט "פייטר") שלצורך התפקיד העלה במשקל כ-20 קילוגרם וגילח את שיער ראשו, ובראדלי קופר (עבד עם ראסל בסרט "אופטימיות היא שם המשחק"), לתפקידים הנשיים לוהקו איימי אדמס וג'ניפר לורנס שאף הן עבדו עם ראסל בסרטים "פייטר" ו"אופטימיות היא שם המשחק" בהתאמה. צילומי הסרט החלו במרץ 2013 והתקיימו באזור בוסטון ובניו יורק.
תגובות לסרט
הסרט זכה להצלחה בקרב המבקרים וקהל הצופים. הוא רשם הכנסות של מעל 250 מיליון דולר, לעומת תקציב של כ-40 מיליון דולר. באתר Rotten Tomatoes זכה הסרט לציון של 93% בקרב כלל המבקרים, 96% בקרב המבקרים הבכירים ו-79% בקרב הקהל הרחב.
אן הורנדיי מהוושינגטון פוסט העניקה לסרט 3.5 כוכבים וציינה כי מדובר בסרט מהנה לצפייה בו הבמאי מכושף מהדמויות שיצר.
מצטער פטור מן הסוכה
מצטער פטור מן הסוכה היא הלכה בהלכות מצוות ישיבת הסוכה, לפיה אדם שהישיבה בסוכה מֵסֶבה לו צער, פטור מהשהות בה. פְּטוֹר זה מותנה בכך שהצער נובע מהשהייה בסוכה, ואילו בבית הוא לא יסבול ממנו. כמו כן, הצער הפוטר מהסוכה הוא משמעותי, כזה שאם המצטער היה סובל כך בביתו, היה מעדיף לעבור לבית אחר כדי להימלט מן הצער.
כשקיים פטור זה, והאדם בכל זאת ממשיך לשבת בסוכה עליו נאמר הכלל "כל הפטור מן הדבר ועושהו נקרא הדיוט".
מקור הפטור
פטור 'מצטער' מובא בתלמוד הבבלי בשם רבי אבא בר זבדא בשם רב, וגם בשם רבא:.
הטעם לדין נלמד מהפסוק:, אותו פירשו חז"ל: . ואין דרכו של אדם לדור במקום שמצטער בו, אלא מחפש לו מקום אחר בו הוא לא יהיה לו צער. כפי שכתבו בעלי התוספות:.
הגדרת הצער הפוטר
הצער הפוטר מן הסוכה הוא כזה שאם היה האדם סובל ממנו כאשר הוא בתוך ביתו, היה מעדיף לעבור לבית אחר. והכוונה לבית שבו התנאים פחות נוחים מביתו שלו. במשנה במסכת סוכה הובאה דוגמה לצער הפוטר מן הסוכה:. ובתלמוד הבבלי על משנה זו בארו שהכוונה לתבשיל של גריסים:. ופירש רש"י שם שזהו תבשיל שממהר להתקלקל ברדת מעט גשמים עליו.
עוד כלל יסודי הביא הרמ"א להלכה בשם המרדכי, שרק צער שנובע מחמת הסוכה, וכשאדם יהיה בביתו ינצל ממנו, פוטר מהסוכה. למשל אדם שחם לו מאוד בסוכה ובבית יהיה לו נעים. אך אם הצער יימשך בבית, גם אם הוא סובל בסוכה - אינו נפטר מישיבתה. למשל אם בסוכה הוא סובל מיתושים, אך גם בביתו יסבול מהם - חייב בסוכה.
אדם שבנה סוכה במקום או באופן שידע מראש שיבוא לידי צער בסוכה, אינו יכול לטעון שהוא מצטער בישיבתה ולהיפטר מחובת הישיבה בה. לכן אדם שבנה סוכתו במקום שיש בו ריח רע, או באופן שהרוח נכנסת אליה ומקררת אותו - חייב בסוכה על אף שמצטער מהריח או מהקור.
אדם מפונק
בתלמוד הבבלי מובא מעשה:
ממעשה זה למדו הפוסקים שהגדרת הצער איננה אחידה אצל כל בני האדם, וישנם אנשים מפונקים שצער שנחשב למועט בעיני רוב בני האדם ואינו פוטר אותם מהסוכה, ייחשב עבורם לצער גדול והם ייפטרו בו מהסוכה. אמנם סייגו דבריהם ואמרו שדווקא צער שידוע שאניני הדעת סובלים ממנו, נחשב לצער הפוטר אדם כזה מסוכה. אך אם אדם מסוים סובל מדבר שאפילו אניני דעת לא סובלים ממנו בדרך כלל, אין הוא פטור מסוכה.
חזרה לסוכה עם תום הצער
ככלל הפטור של המצטער מהסוכה הוא כל זמן שיש לו צער בסוכה, ומשעה שהצער הפסיק - שבה חובת הישיבה בסוכה. למשל, אם ירדו גשמים בסוכה - פטור מהסוכה וישב בביתו. פסקו הגשמים וכבר הפסיקו לטפטף טיפות מהסכך - חייב שוב לשבת בסוכה.
אמנם בשני מצבים לא הטריחו חכמים את האדם לשוב אל הסוכה גם כאשר הצער כבר עבר ממנה:
ישיבה בסוכה בזמן פטור
בירושלמי נאמר:, ונקטו הפוסקים עיקרון זה ביחס לאדם שנשאר לשבת בסוכה על אף שיורדים בה גשמים והוא מצטער בישיבתה.
אמנם אדם שנכנס לביתו לסעוד שם עקב הגשמים, ובאמצע סעודתו פסקו הגשמים והוא מעוניין להיכנס לסוכה כדי לזכות בקיום מצוות סוכה; למרות שבפועל פטרו אותו חכמים מכך הוא לא נחשב להדיוט אלא יש לו שכר על כך, משום שעל אף שהוא פטור מישיבת הסוכה, מכל מקום הוא אינו מצטער כשיושב בה, והוא נחשב למקיים את המצווה בהתנדבות.
מצטער בשאר מצוות עשה
פְטוּר המצטער מסוכה הוא ייחודי להלכות סוכה ואינו תקף גם לשאר מצוות, לומר שהמצטער פטור מלקיימם. הטעם לחילוק זה מבואר בראשונים לפי שלמצוות סוכה ישנה הגדרה מיוחדת של "תשבו כעין תדורו", שצריך אדם לשבת בסוכה כדרך שהוא רגיל לשבת בביתו בכל השנה, ואם בשאר ימות השנה היה יוצא מביתו מחמת אותו צער, רשאי לעשות כך גם כשיושב בסוכתו בחג. הגדרה זו אינה קיימת בשאר המצוות, ולכן אדם שמצטער מקיום מצווה מסוימת (למשל שתיית ארבע כוסות יין בליל הסדר), אינו פטור מלקיימה משום כך. חילוק זה מוסכם על רוב הפוסקים.
אולם ישנם פוסקים שהשליכו מדין מצטער האמור בהלכות סוכה, גם להלכות אחרות. פוסקים אלו הבינו שפטור המצטער הוא דין כללי בכל המצוות אשר בנסיבות מסוימות ניתן לפטור את המצטער (כגון חולה) מלקיימן.
יוסף פעמוני
ביוגרפיה
עם עלייתו הצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית עם היווסדה, והיה ממייסדי בית"ר. לבסוף הגיע לדרגת קצין נציבות בית"ר.
בארץ עבד כאסיסטנט במכון פסטר של ד"ר אריה בהם (בעהם) עד שנת 1927, אז נתמנה כמנהל המעבדה המרכזית של קופת חולים של ההסתדרות, ושימש בתפקיד זה עד שפוטר ב-1933, לאחר רצח ארלוזורוב, על רקע השתייכותו לתנועה הרוויזיוניסטית.
בשנת 1934 היה ציר לוועידת היסוד של הסתדרות העובדים הלאומית. שנה לאחר מכן היה ציר בקונגרס היסוד של הצ"ח בווינה.
ב-1935 היה, יחד עם יעקב וינשל ואחרים, ממייסדי "קופת חולים לעובדים לאומיים" (לאומית), וכיהן כמנהלה.
כיהן כרופא בבית החולים הדסה (תל אביב).
בהיותו איש אצ"ל ותומך תנועת בית"ר ארגן את השירות הרפואי של אצ"ל ותמך בו בעזרת מגן דוד אדום ומשאבי בית החולים הדסה.
בסוף שנות ה-30 ייסד את מכון ז'בוטינסקי והיה מנהלו הראשון.
נפטר בתל אביב ב-1 בינואר 1966 לאחר ניתוח קשה, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
משפחתו
פעמוני נשא את אסתר, בתו של אליעזר אליהו פרידמן, מראשוני פעילי הציונות, מייסד היומון העברי "הצופה" שיצא לאור בוורשה ועורכו הראשון, ואחותו של ד"ר יהושע פרידמן, מחנך, עסקן תרבות ומתרגם עברי שתרגם בעיקר מן השירה הרומית הקלאסית.
בתו, יעל העליון, ייסדה וניהלה את בית הספר לאמנויות תל אביב. הייתה נשואה ליעקב העליון, עיתונאי "מעריב" לשעבר בטרם התאבדה באוקטובר 2002.
פרגוס מק אכדאך
פרגוס מק אכדאך (בגאלית סקוטית: Ainbcellach mac Ferchair - "פרגוס בנו של אכדאך"; מת בשנת 781) היה מלך דאל ריאטה החל משנת 778 ועד מותו.
פרגוס היה בנו של אאוכייד מק אכדאך, ואחיו של אייד פינד שמלך לפניו, אף שישנן כרוניקות המציינות כי הוא בנו של אייד (עמדה שאינה מקובלת כיום על ידי ההיסטוריונים).
על פי "דברי ימי אלסטר" מת פרגוס בשנת 781. לאחר מותו עלה לשלטון דונכוירכה.
שחרור פריז
שחרור פריז (המכונה גם הקרב על פריז) התרחש במהלך מלחמת העולם השנייה, בחודש אוגוסט 1944, והסתיים בכניעת חיל המצב הגרמני הכובש ב-25 בחודש. בירת צרפת נוהלה בידי גרמניה הנאצית מאז הסכם שביתת הנשק עם צרפת ביוני 1940, בעת שכונן משטר הבובות שקבע את בירתו בעיר המרפא וישי.
עם התקרבות הארמייה השלישית של ארצות הברית בפיקודו של ג'ורג' פטון החלה התקוממות של אנשי המחתרת הצרפתית נגד חיל המצב הגרמני בפריז. ב-24 וב-25 באוגוסט, חברי כוחות הפנים הצרפתים (FFI) של הרזיסטנס קיבלו גיבוי מצבא צרפת החופשית וההתקוממות הפכה ללחימה עירונית, בעזרת בריקדות, מכונות ירייה, צלפי המיליציה הצרפתית וטנקים, שירו לעבר הכוחות הנאציים, עד לכניעתם.
רקע
אסטרטגיית בעלות הברית בעת מבצע אוברלורד שמה דגש על השמדת הכוחות הגרמניים בעת נסיגתם לעבר נהר הריין, בזמן שחברי המחתרת הצרפתית (FFI), תחת פיקודו של קולונל אנרי רול טנגי, ידאגו להתקוממות בעיר הבירה הצרפתית. מפקד כוחות בעלות הברית, הגנרל אייזנהאואר, לא ראה בפריז מטרה מרכזית; הכוחות הבריטיים והאמריקאיים העדיפו להיכנס לברלין לפני שיספיק לעשות זאת הצבא האדום, ולחתור לסיום הלחימה. בנוסף לכך, אייזנהאואר חשב שהעת מוקדמת מדי לקרב בפריז; הוא שאף למנוע גרסה נוספת של קרב סטלינגרד וידע שהיטלר נתן פקודה להחריב את פריז. במטהו העריכו שיזדקקו לאספקה של כ-4,000 טון אוכל ליום עבור תושבי העיר, ולמאמצים נוספים לשיקום תשתיות חיוניות, כולל תחבורה ואספקת אנרגיה. משימה זו דרשה זמן וכוחות רבים של בעלות הברית.
עם זאת, שארל דה גול, מנהיג צרפת החופשית, פתח במשא ומתן עם בעלות הברית תוך כדי איום שישלח את הדיוויזיה המשוריינת השנייה (2ème DB) שלו לבדה לפריז, כדי למנוע מההתקוממות שם להפוך לחורבן של העיר, כפי שקרה לפני כן בוורשה (ב-1 באוגוסט הגיע הצבא האדום לפאתי הבירה הפולנית אך לא פעל לעזרת צבא ההתנגדות המאולתר שפעל בה במרד ורשה, וזה נאלץ להיכנע לכוחות הצבא הנאצי; העיר הוחרבה כתוצאה מכך). לבסוף הסכים אייזנהאואר לשלוח לעיר כוחות תגבור.
ב-24 באוגוסט, מפקד הדיוויזיה המשוריינת השנייה של צבא צרפת החופשית, הגנרל לקלרק, שהתעכב בשל קרבות בדרכים ובשל הנתיבים המשובשים, לא ציית לפקודתו של הגנרל לאונרד ג'רואו, הממונה עליו, ושלח חיל חלוץ (la colonne Dronne) לפריז, עם המסר שהדיוויזיה כולה בדרך ותגיע לבירה למחרת היום. על חיל חלוץ של טנקי M4 שרמן, זחל"מי M2 ומשאיות GMC פיקד קפטן ריימו דרון, שהפך לקצין בעלות הברית הראשון שנכנס לעיר במדים.
ההתקפה הכללית (15–18 באוגוסט)
ב-15 באוגוסט בפנטן (פרבר בצפון מזרח פריז והמקום ממנו פלשו הכוחות הגרמניים לבירה הצרפתית ביוני 1940), כ-2,200 גברים ו-400 נשים - כולם אסירים פוליטיים - נשלחו למחנה בוכנוואלד בשיירה האחרונה שנשלחה מצרפת לגרמניה. השלטונות הגרמניים החליטו לפרוק חלק ממשטרת פריז מנשקה. בעקבות זאת, במקביל להתקדמות המהירה של צבא צרפת החופשית לכיוון פריז, עובדי המשטרה, בעידודם של פעילים קומוניסטיים, פתחו בשביתה. באותו יום פורסמה בביטאון המפלגה הקומוניסטית, ל'אוּמָניטֶה, קריאה ל"התקוממות עממית". עובדי הז'נדרמרי והרכבת התחתית הצטרפו אליהם, ועובדי הדואר גם הם ב-16 באוגוסט. ב-18 בחודש פרצה שביתה כללית כשפועלים בכל רחבי העיר הצטרפו גם הם.
ב-16 באוגוסט קבוצה של 35 חברי רזיסטנס נפלה במלכודת שטמן לה סוכן שתול של הגסטפו: הם הגיעו לנקודת מפגש ביער בולון שם היו אמורים לקבל משלוח נשק. הם נלכדו, נחקרו באכזריות, עונו והוצאו להורג בידי הגרמנים במטה הגסטפו ברחוב דה סוֹסֶה.
ב-17 באוגוסט, יושב ראש המועצה המוניציפלית של פריז, פייר טטנז'ה (Pierre Taittinger), הוטרד מהאפשרות שחומרי נפץ הוטמנו בנקודות אסטרטגיות בעיר בידי הגרמנים, נפגש עם המושל הצבאי הגרמני של פריז וראש חיל המצב בעיר, הגנרל דיטריך פון קולטיץ. לאחר שנודע לו שבכוונתו של קולטיץ לעכב את התקדמות בעלות הברית ככל שיתאפשר לו, ניסה טטנז'ה, בסיועו של הקונסול הכללי של שוודיה, רָאוּל נוֹרדלינג, לשכנע אותו שלא יחריב את פריז. באותו היום החלה גם בריחה של גרמנים ומשתפי פעולה, שלוותה לא פעם בניסיונות ביזה של הרגע האחרון.
ביום שישי, 18 באוגוסט, נורו מטחי אש פזורים בחוצות העיר. הדגל הצרפתי הונף מעל למטה המשטרה באיל דה לה סיטה. שוטרים חברי הרזיסטנס השתלטו על המבנה, עצרו את מפקד המשטרה מטעם וישי ומינו תחתיו מפקד גוליסט. בצהריים הגיעו טנקים גרמנים ומשאיות חיל רגלים כדי לדכא את המרד במטה המשטרה, אך הם לא הצליחו להשתלט עליו. בחלקים אחרים של העיר הוצבו מארבים לכלי רכב של הוורמאכט, ובמקומות רבים התפתח קרב יריות. בגדה השמאלית, סמוך לאיל דה לה סיטה, התפתח קרב קשה במיוחד. בסך הכול נהרגו באותו היום 40 גרמנים ו-70 נפצעו, לעומת 125 הרוגים פריזאים ו-500 פצועים. בתיווכו של הקונסול הכללי השוודי הושגה הפסקת אש, שהחזיקה מעמד כיומיים, אף על פי שלא כובדה במלואה, בעיקר מצד כוחות הרזיסטנס.
התקוממות כוחות הפנים הצרפתים (19–23 באוגוסט)
ב-19 באוגוסט שעטו במורד השאנז אליזה טורי שריון גרמני, עם טנקים, משאיות וזחל"מים מלאים בחיילים ובאמצעי לחימה. השמועה על התקדמות בעלות הברית לעבר פריז פשטה במהירות.
בעקבות הנסיגה הגרמנית היו הרחובות נטושים, כשלפתע החלו ההתנגשויות הראשונות בין כוחות הרזיסטנס לבין הכובשים הגרמנים. אנשים החלו לצאת לרחוב באופן לא מאורגן ומספר חברי כוחות הפנים הצרפתים (FFI) הדביקו כרזות תעמולה על הקירות. הכרזות קראו להתקוממות, הצהירו ש"הלחימה נמשכת", והזמינו את שוטרי פריז, אנשי המשמר הרפובליקאי, הז'נדרמרי, ה-G.M.R (יחידות שיטור שהחליפו את הצבא), שומרי בתי-הסוהר, פטריוטים צרפתים, ו"בני שמונה-עשרה עד חמישים המסוגלים לשאת נשק", להצטרף "למאבק נגד הפולשים". כרזות אחרות הבטיחו "ייסורים צפויים לבוגדים" (כלומר, לתומכי ממשל וישי) וש"הניצחון קרוב". על הכרזות התנוססה חתימתה של "המועצה הפריזאית לשחרור" בתיאום עם הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית, בהתאם לצווי "המפקד האזורי הקולונל רול", הוא אנרי רול טנגי, מפקד כוחות הפנים הצרפתיים.
בעת הקרבות, יחידות קטנות של הצלב האדום נעו ברחבי העיר כדי לסייע לנפגעים הצרפתיים והגרמניים. מאוחר יותר באותו היום, שלושה אנשי המחתרת הצרפתית הוצאו להורג בידי הגרמנים. בפרבר פנטן התפוצצה דוברה מלאה בחומרי נפץ, והרסה טחנת רוח גדולה.
ב-20 באוגוסט, הוקמו בריקדות ברחבי העיר וחברי הרזיסטנס ניסו לשמור עליהן. משאיות הובאו, עצים נכרתו, צעירים עקרו אבנים מהכביש, שרשרת אנושית, רובה של נשים, העבירה את אבני המרצפות, שנערמו יחד עם מוטות ברזל, שלדי מיטות, מכוניות הפוכות ואף משאיות. לרוב הונף על הבריקדות דגל הטריקולור. הנשים תפרו סרטי זרוע של ה-FFI לגברים. לוחמים הוסעו על ידי גברים, נשים, ילדים וקשישים בעזרת רכבי עץ. משאיות דלק הותקפו ונתפסו, כלי רכב אזרחיים אחרים הוחרמו וסומנו בסמל ה-FFI. הרזיסטנס השתמש ברכבים אלו כדי להעביר תחמושת ופקודות מבריקדה אחת לאחרת. ברבעים היוקרתיים, ה-7, ה-8 וה-16 כמעט ולא הוקמו בריקדות; רובן הוצבו בצפונה של העיר ובמזרחה, ברובעי מעמד הפועלים. הבריקדות שמיקומן היה הטוב ביותר הוקמו בדרום-מזרחה של העיר.