cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יואל מסטבוים
ביוגרפיה
יואל מסטבוים נולד בשנת 1882 במזריטש, בפלך שדליץ שבאימפריה הרוסית, בנם של איטה לבית גלָזֶר ויצחק מסטבוים, בעל בית חרושת לזכוכית ובית משרפות לבנים. התחנך כרגיל בחדר, אצל מלמדים בעלי נטייה מסוימת להשכלה. בנעוריו עבר עם הוריו לעיר המחוז, שדליץ. כשהיה בן 15 החל לעבוד כשוליית צבע. בעת מהפכת 1905 השתתף עם אחיו יודל, שהיה פעיל המפלגה הסוציאליסטית הפולנית (Polska Partia Socjalistyczna, PPS), בפעולות הסברה של המחלקה היהודית של המפלגה. (לימים הוגלה אחיו לסיביר ושם מת). לאחר מכן עבר לעיר ורשה, ושם החל את דרכו הספרותית. סיפורו הראשון, "ירחמילקֶה השוחט" ("ירחמיאלקע דעם שוחטס"), התפרסם בשנת 1906 ביומון "דער וועג" (היומון היידי הראשון בפולין הקונגרסאית) בעריכת צבי פרילוצקי, ובמקביל התפרסם סיפור פרי עטו בכתב העת "רשפים" בעריכת דוד פרישמן. יצירותיו החלו להתפרסם בעיתונות היהודית בפולין: בין היתר ב"רשפים" וב"הבוקר" בעריכת פרישמן, שסבר כי מדובר בסופר מקורי, ותרגם מיצירותיו לעברית, ב"אידישע וואכענבלאט" בעריכת צייטלין, ב"היינט" וב"מאָמענט". זכה להערכתם של הלל צייטלין, ונמנה עם קבוצת הסופרים הצעירים שהתרכזה סביבו (בהם ז. י. אנכי, משה סטבסקי, מנחם בוריישה, י. מ. וייסנברג, שלמה גילברט ויהושע פרלה). לאחר שזכה להערכתו של י. ל. פרץ, התקרב בהשפעתו לאגודת "הזמיר" לתרבות ולאמנות בניהולם של הצוות מאיר יעקב פרייד וד"ר גרשון לוין והאחים נח ונחמיה פינקלשטיין, שריכזה אז את הסופרים ואנשי התיאטרון היהודים הצעירים בעיר.
בשנת 1912 התפרסם בוורשה ספרו הראשון, "סקיצען און בילדער" ("סקיצות ותמונות"). בימי מלחמת העולם הראשונה פרסם סיפורים ותיאורים של חיי המלחמה בעיתונות היהודית בפולין. אחרי המלחמה, בשנת 1919, היגר ללונדון. שם היה חבר מערכת "די ציַיט" בעריכת מוריס מאיר. ב-1922 שב לפולין. אז התפרסם הרומן הראשון שלו: "פון רויטען לעבען" (תורגם לעברית בשם "החיים האדומים"), על הנוער המהפכני של 1905, ובשנת 1923 פרסם את הרומן "מאַריטאס גליק: דריי דורות" (תורגם לעברית בשם "דרכה של מַריטָה"), המגולל סיפור של שלושה דורות המשקף את קורות יהודי פולין מן המעבר מדור החסידות, דרך דור ההשכלה וההתבוללות ועד דור הציונות והחלוציות. בשנת 1925 פרסם את "נחומקעס וואנדערונגען" ("נדודיו של נחומ'קֶה"), רומן רומנטי המלווה את הגיבור מהעיירה הקטנה בפולין ועד החיים בעיר הגדולה בואנוס איירס. כעבור זמן קצר, ב-1926, ראה אור הרומן "ניַיע מענטשען" ("אנשים חדשים", או "חלוצים").
בפולין השתתף מסטבוים בעיתונות היהודית בשלוש שפותיה: כתב בעיתונים העבריים "הצפירה" ו"היום", בעיתונים היידיים "מאָמענט", "לאָדזער טאָגבלאַט" הציוני ו"לאָדזער פֿאָלקסבלאַט" הבונדאי, ובעיתונים הפולניים Nasz Przegląd ("נאש פּשֶגלונד"), Nowy Dziennik ("נובי דז'ניק"), ו-חווילה. פרסם פיליטונים, סיפורים קצרים, סיפורי עם, רשמי מסע ופרקי רומנים. כמו כן פעל באגודת הסופרים והעיתונאים היהודית בוורשה ופרסם את יצירותיו ("סלמנדרה", "חליל הצוענים", פניצ'ק) במאספיה "שריפטן".
מסטבוים היה פעיל ציוני, קרוב לחוגי פועלי ציון, והרצה ברחבי פולין הרצאות ספרותיות וציוניות. בשנת 1933 עלה לארץ ישראל, והשתקע בתל אביב. בארץ כתב על חיי היהודים בה, ובשנת 1935 התפרסמו סיפוריו כקובץ: "יידן אין ארץ ישראל" ("יהודים בארץ ישראל"). כן הופיעו תרגומים עבריים לספריו: תחילה בהוצאת הוועד להוצאת כתביו (ועד היובל), ובהמשך בהוצאת העבריות המובילות. כתב באופן קבוע לעיתון "דבר".
בקיץ 1939, ערב מלחמת העולם השנייה, נסע לביקור בפולין, ולאחר פרוץ המלחמה הצליח בקושי לשוב לארץ. את רשמיו פרסם בספר "ששים יום בפולין של היטלר" (ת"ש 1940).
בשנת 1950 פרסם ממואר בשם "מיַינע שטורמישע יאָרן", שכעבור שנה ראה אור בתרגום לעברית בשם "בסערת השנים".
מסטבוים תכנן רומן בשלושה חלקים שמספר על חיי הארץ. בשנים 1933–1948 ראה אור רק החלק הראשון – ביידיש, "דער כוח פון דער ערד" (1951), ובעברית: "כח האדמה" (1950).
יואל מסטבוים נפטר בשנת 1957 בביתו שברחוב דיזנגוף בתל אביב, מעט לפני יובלו ה-75. נקבר בבית העלמין קריית שאול. הוא הותיר אחריו אישה ובן.
אלמנתו, הלנה מסטבוים (1896–1972), ניהלה גלריה לאמנות בתל אביב ("גלריה 220", ברחוב בן-יהודה 220).
בנו, שמואל מסטבוים (1911–2006), היה מודד, ממתנדבי היישוב. בשנת 1995 פרסם בהוצאה עצמית ספר על אביו בשם "יואל מסטבוים: סופר יידיש: חייו ויצירתו".
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
999 (כתב עת)
הרקע לפרסום כתב העת ומטרת הוצאתו
לאחר קום המדינה עמדו בפני משטרת ישראל שלוש משימות מרכזיות, בנוסף למאבק בפשיעה ושמירה על הסדר החברתי:
משום שהייתה עוינות עמוקה בחברה הישראלית כלפי משטרה עוד טרם הקמתה: ילידי הארץ הכירו את המשטרה העות'מאנית ומשטרת המנדט כסמלי דיכוי ושחיתות, ועבור יהודים שעלו לארץ לאחר הקמת המדינה סימלו השוטרים בארצות מוצאם את האנטישמיות שנחקקה בזיכרונם; נועד כתב העת ליצור קשר בין המשטרה לבין הציבור, ולתת לשני הצדדים להשמיע בו את דברם. כתב העת נועד לתת במה לשוטרים להציג את בעיותיהם המקצועיות והחברתיות והם פרשו את מצוקותיהם מעל דפי כתב העת בפני מפקדיהם ובפני הציבור הרחב.
שם כתב העת ניתן לו ממספרו של קו טלפון החירום המשטרתי, שהיה חידוש מהפכני באותה תקופה.
נושאי הגליונות
999 היה רחוק מהתפיסה השמרנית שניתן היה לייחס לכתב עת משטרתי בשנותיה הראשונות של המדינה. הוא כלל מידע על הפשיעה בישראל בשנים אלה, כמו מועדוני קלפים, שימוש בסמים, זנות, רצח הילדה רחל לוין, אשר הסעיר את הציבור באותה תקופה, דיווחים מהנעשה בבתי הסוהר ועוד, אלה הוצגו מנקודת המבט של המשטרה.
תורגמו מאמרים מכתבי עת זרים ונערכו כך שיתאימו לקורא הישראלי, חידושים טכנולוגיים כגון הפוליגרף וטביעת אצבע.
פורסמו ראיונות עם קציני משטרה ועצות לשירות הציבור כגון “היזהרו מתעלולי הרמאים” או “הכירו את הכייסים ואת תכסיסיהם”.
לצד המידע היו פינת תשבץ שמושגיו מתחום המשטרה, וכן בדיחות וקריקטורות בנושאי שוטרים ופשיעה.
ביקורת על הסרט "בצהרי היום" שמה את הדגש על הנתק בין גורמי האכיפה לבין הקהילה, ועל הנזק מסירוב הקהילה להשתתף במאבק בפשיעה.
בפינת מכתבים למערכת פורסמו שאלות ותלונות כגון שוטרת שסיפרה על תהליך הגיוס למשטרה, ואזרחים שהתלוננו על מטרדים כמו הקמת רעש בלילה.
המערכת
חברי המערכת היו קצינים בכירים במשטרה, כגון עמוס בן-גוריון, שאול רוזוליו, קצין העיתונות של המשטרה, יגאל מוסנזון ונוספים, עובדה שלימדה על החשיבות שייחסה המשטרה לכתב העת.
חלק מהכתבות נכתבו בידי שוטרים וקצינים, בעוד אחרות נכתבו בידי עיתונאים כמו נתן דונביץ' מ“הארץ” או שאול הון מ“דבר” ולאחר מכן מ“מעריב”.
פרסום כתב העת מומן באמצעות מכירת הגיליונות במחיר 300 פרוטות לאזרח, ו-250 פרוטות לשוטר, וכן באמצעות מכירת שטחי פרסום. הפרסומות נגעו הן לנושאים קשורים, לדוגמה אבטחה, נשק ומנעולים, והן למוצרים כמו שמן ושוקולד.
קבלת כתב העת בציבור
הגיליונות הראשונים של 999 זכו לתפוצה גבוהה. יהושע בר יוסף סיפר שהיה בין הראשונים.
מוכר בקיוסק שרואיין על ידי כתב מעריב סיפר שכתב העת.
ביקורת
למרות הקבלה, נמתחה ביקורת הן על התוכן, שכלל בין היתר “תמונות מגרות” לטענת המבקרים, כגון תמונות מכלא הנשים, או מאזורי זנות בשטח הגדול, והן על עלות ההוצאה הגבוהה שכללה הדפסה על נייר משובח, אשר היה נדיר אותן שנים.
דיון בכנסת
999 עלה לסדר היום במליאת הכנסת ביום 11 בפברואר 1953 על ידי חברת הכנסת אסתר רזיאל-נאור שטענה:. היא טענה כי מטרתה של המשטרה לשלוט על הפצת המידע וכך למנוע את הפצתו בצורה שתהיה נוחה לה פחות; כי נגרם בזבוז כח אדם העוסק בעריכה עיתונאית במקום בעבודת משטרה; כי מתבזבזים כספים על ההדפסה וכי קיימת בעיתיות בנושא הפרסומות:
המליאה העבירה את הטענות לוועדת הפנים. מכיוון שהדיונים בוועדות אלה היו סגורים, הם התנהלו באופן חופשי יותר מדיוני המליאה. בוועדה עלה אופיו הדואלי של כתב העת, היוצא לאור על ידי רשות מנהלית, אך נמכר לציבור, ממומן מפרסומות ומדמי מכירה, ומודפס על ידי המדפיס הממשלתי בתשלום. התברר שכתב העת אינו נושא במלוא העלויות, כפי שטען קודם לכן שר המשטרה, וכי גירעונותיו ממומנים לעיתים מקרנות שוטרים, לרבות קרנות פנסיה. נמתחה ביקורת על כותרת המשנה של 999 - “עיתון משטרת ישראל”, היוצרת זיקה פורמלית למשרד ממשלתי.
ועדת הפנים סברה שישנה בעייתיות בעירוב שבין הפרטי לציבורי בכתב העת. הוועדה קבעה שאמנם מטרתו ליצור קשר עם הציבור, והשינויים שחלו בו, הם חיוביים, אך לא מספיקים, ונקבע כי קיימת בעייתיות במקורות המימון, שכן מטרות "קרנות השוטרים" הן אחרות. חברי כנסת הזהירו מפני התפתחות “החתמות חובה” על כתב העת, או השגת פרסומות בדרך לא ראויה, ולכן המליצה ועדת הפנים לערוך שינויים.
המשך פרסום מחוץ למשטרה
השינוי חל במאי 1954, שעד אז תמך האוצר בסכום של 200 ל"י לחודש בפרסום. בדיון האחרון באותה שנה בכנסת כינה ראש הממשלה משה שרת, את 999: אחד מאותם.
כתב העת שרד עד שנת 1957, ובגיליונותיו האחרונים ניכר תהליך דעיכה: מיעוט כתבות, ריבוי פרסומות, החלפת עמוד השער המעוצב בעמוד פשוט ועוד.
סופו של כתב העת
לדעת נעמי לבנקרון נראה כי שני אירועים מרכזיים הביאו לסופו של כתב העת ב-1957: עם זאת, עצם קיומו, והתכנים שפורסמו בו, מספקים מידע על שורה של סוגיות העוסקות בחברה הישראלית הצעירה, ועל ניסיון ליצור קשרים מסוג אחר בין המשטרה לבין הציבור במדינה החדשה.
The Weeknd in Japan
The Weeknd in Japan הוא אלבום הלהיטים הראשון של הזמר הקנדי דה ויקנד. האלבום מכיל סינגלים משלושת אלבומיו: Kiss Land, Beauty Behind the Madness ו-Starboy, ושירו עם הראפר בלי, "Might Not", מתוך המיקסטייפ השמיני של הראפר, Up for Days, והשירים "Call Out My Name" ו-"Wasted Times" מתוך המיני-אלבום My Dear Melancholy. האלבום יצא לאור באופן דיגיטלי ופיזי, אקסקלוסיבית ביפן, ב-21 בנובמבר 2018, על ידי יוניברסל מיוזיק יפן. האלבום יצא זמן קצר לפני סיבוב ההופעות של דה ויקנד באסיה, The Weeknd Asia Tour.
הוצאה ועטיפה
האלבום יצא לאור ביפן ב-21 בנובמבר 2018, על ידי יוניברסל מיוזיק יפן כדי להנציח את הופעתו הראשונה של טספיי ביפן, במקוהארי מסה בדצמבר 2018, כחלק מסיבוב ההופעות שלו ב-2018, The Weeknd Asia Tour. האלבום יצא לאחר המיני-אלבום My Dear Melancholy, שיצא בתחילת השנה, וכולל שירים שונים מרשימת השירים של סיבוב ההופעות שלו.
עטיפת האלבום משלבת היבטים שונים של הכרזות ששימשו לקידום סיבוב ההופעות The Weeknd Asia Tour.
לוי ביליג
לוי (לואיס) בִּילִיג (Billig; 1897 – 21 באוגוסט 1936) היה איש חינוך, מזרחן, אחד המרצים הראשונים במכון למדעי המזרח באוניברסיטה העברית וחבר ועדת הבחינות הממשלתית. נרצח במהלך פרעות תרצ"ו.
ביוגרפיה
ביליג נולד בלונדון, אנגליה, בן לדב (ברנרד). ביליג היה בן יחיד עם שלוש אחיות, וגדל והתחנך במשפחה יהודית-ציונית יוצאי רוסיה. לאחר שסיים בהצטיינות את לימודיו היסודיים והתיכוניים, המשיך ללימודיו הגבוהים באוניברסיטאות לונדון וקיימברידג', בתחומים פילולוגיה, לימודים קלאסיים, מזרחנות ולימודי יוונית וגרמנית.
בפעילותו במכון חקר את הזרם השיעי באסלאם וייצג את האוניברסיטה בקונגרסים בינלאומיים למזרחנים בשנים 1928 (לונדון) ו-1931 (ליידן, הולנד), וכן היה חבר מערכת ב"פלסטיין אוריינטל סוסייטי" ובועדת הבחינות הממשלתית.
בשנת 1930 יצא בסבב ספריות לעיראק וממלכת פרס, במטרה לחפש ספרים עבור מחקרו בכת השיעים. באותה השנה הוציא ביליג מקראה וספר לימוד בערבית שכתב וליקט, יחד עם אבינועם ילין (בנו של דוד ילין), בשם "ליקוטי קריאה בלשון הערבית".
בתחילת המרד הערבי הגדול, בבוקר ג' באלול תרצ"ו, נורה ביליג למוות על ידי מתנקש ערבי מהכפר סילוואן, בחדרו בביתו של פריץ סימון (מפקד המקום מטעם "ההגנה"), בשעה שפרצה כנופיה לשכונת הפקידים - בין המחנה הצבאי ותלפיות בדרך לארמון הנציב. בעת הרצח עבד ביליג על מחקרו בתולדות התרבות הערבית.
ביליג היה בן 39 במותו. נקבר בבית העלמין בהר הזיתים. הותיר אחריו הורים ואחיות.
לאחר מותו, קיימה האוניברסיטה העברית ימי לימוד לזכרו ופתחה בקרן בסך 500 לירות שפירותיה ישמשו פרס עבור תלמידים במדעי המזרח.
אוון סמית'
אוון סמית' (באנגלית: Owen Smith; נולד ב-2 במאי 1970) הוא פוליטיקאי בריטי חבר מפלגת הלייבור. הוא מייצג בפרלמנט של הממלכה המאוחדת את מחוז פונטפריד' בדרום ויילס. התמודד בבחירות שנערכו ב-21 בספטמבר 2016 על מנהיגות מפלגת הלייבור נגד היו"ר המכהן, ג'רמי קורבין, והפסיד בהן.
במערב אין כל חדש (סרט, 1930)
במערב אין כל חדש (באנגלית: All Quiet on the Western Front) הוא סרט קולנוע בשחור-לבן מ-1930 בבימויו של לואיס מיילסטון, אשר זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ובפרס אוסקר על הבימוי. הסרט התבסס על הספר "במערב אין כל חדש" שנכתב ב-1929, על ידי הסופר הגרמני אריך מריה רמרק ומתאר את חוויותיו כחייל במלחמת העולם הראשונה. הסרט הפציפיסטי מראה את הזוועה של המלחמה ואת חוסר ההיגיון שבה. חוליות אס אה נאציות מנעו בכוח את הקרנת הסרט באולמות, וב-1933 הספר היה אחד מהספרים שנאסרו לקריאה על ידי הנאצים ונשרפו בהפגנתיות.
ב-1990 צורף הסרט למאגר הסרטים לשימור של ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על רקע היותו נכס תרבותי והיסטורי. ב-1998, נכלל הסרט במקום 54 ברשימת 100 הסרטים הטובים ביותר מטעם מכון הסרטים האמריקאי, אך בדירוג השני שנערך ב-2007 לא נכלל הסרט ברשימה זו.
ב-1979 הופק בממלכה המאוחדת סרט טלוויזיה באותו השם שהתבסס אף הוא על הספר של אריך מריה רמרק.
עיבוד נוסף של הספר יצא לאקרנים בשנת 2022.
עלילה
הסרט מתחיל בכיתתו של הדמות הראשית, פול באומר, שבה המורה נואם בהתלהבות נאום פטריוטי לתלמידיו המסיימים את לימודיהם והולכים להתגייס לצבא. ההזיות הרומנטיות על הצבא של חברי הכיתה נשברות במהירות במהלך האימון הקצר אבל קפדני שלהם תחת רב"ט פוגעני בשם הימלסטוס, אשר מודיע להם ישירות, "אתם הולכים להיות חיילים-וזה הכל."
לאחר מכן, הם מגיעים לקו החזית, שבו שוררת אנרכיה רבה וחוסר סדר. מיד הם מתחילים להילחם ורבים מהחיילים נהרגים. אחרי הקרב החיילים ששרדו הולכים לאכול וכל אדם מקבל מנה כפולה, בגלל מספר ההרוגים הרב.
איווטה (מחוז)
מחוז איווטה (ביפנית: Iwate-ken 岩手県) הוא המחוז השני בגודלו ביפן, אחרי מחוז הוקאידו. המחוז שוכן באזור טוהוקו שבצפון האי הונשו, ובו נמצאת הנקודה המזרחית ביותר באי. בירת המחוז היא מוריאוקה. מחוז איווטה ידוע בנופי הטבע שבו, בעיקר בשל העובדה שבמחוז זה צפיפות האוכלוסייה הנמוכה ביותר ביפן, מלבד בהוקאידו.
במערב אין כל חדש (סרט, 1930)
עלילה
יום אחד, רב"ט הימלסטוס מגיע לחזית ונהרג מיד. בהתקפה על בית קברות, פול דוקר חייל צרפתי, אך מוצא את עצמו לכוד בתוך בור עם אדם גוסס במשך לילה שלם. במשך כל הלילה, הוא מנסה נואשות לעזור לצרפתי, אבל נכשל והצרפתי מת מפצעיו. הוא בוכה בכי מר ומתחנן לסליחה מהגופה.
איווטה (מחוז)
ב-11 במרץ 2011 נפגע האזור ברעידת האדמה ובצונאמי שבא בעקבותיה, שהסבו נזק רב.
במערב אין כל חדש (סרט, 1930)
עלילה
אחרי שחזר לקרבות, פול נפצע ומפונה לבית חולים קתולי. הוא חוזר לחופשה בביתו, ונדהם על חוסר ההבנה של האזרחים בנוגע למלחמה - הוא שומע מהם כי הם חושבים שפריז הולכת להיכבש בקרוב, מה שרחוק מהמציאות. פול רואה את מורו מהתיכון נואם נאום פטריוטי בהתלהבות רבה בדומה לנאום בתחילת הסרט, דבר המכעיס ומעציב אותו.
איווטה (מחוז)
היסטוריה
באזור בו שוכן כיום מחוז איווטה התיישבו אנשי תקופת ג'ומון (2,800-1,900 לפנה"ס). ראיות לכך ניתן למצוא בבורות קבורה מהתקופה בעיר נישידה, ובכלים מהתקופה שנמצאו ברחבי המחוז.
במערב אין כל חדש (סרט, 1930)
עלילה
בסצנה האחרונה, פול חוזר לקרבות בקו החזית. הוא רואה פרפר ממש מעבר לחפירה שלו. פול מחייך ומושיט יד כלפי הפרפר, אך הוא נחשף, והוא נורה ונהרג בידי צלף.
איווטה (מחוז)
היסטוריה
האזכור הראשון לנוכחות יפנית באזור אירע בסביבות 630, אז נבנה מקדש האקוסן על הר קאנזן - כיום העיר הירַאיזומי. באותה תקופה עשו דרכם לאיווטה סוחרים, ציידים, נזירים ופושעים. מעט ידוע על היחסים בין יפנים אלה לאוכלוסיית האמישי (Emishi) המקומית, אך ב-776 הדרדרו היחסים כשכוחות גדולים של הקבוצה האתנית של היאמטו (כיום כינוי ליפנים) פלשו לאזור ותקפו את כפרי המקומיים. הלחימה נמשכה עד 787 כשאנשי היאמטו ספגו מפלה בסמוך לנהר קיטקאמי, בו טבעו 1,000 חיילים.
מחוז איווטה הנוכחי נוסד ב-1876, לאחר מלחמת בושין שהובילה לתקופת מייג'י.
גאוגרפיה
מחוז איווטה פונה לאוקיינוס השקט במזרח. הגבול עם מחוז אקיטה במערב נתחם בעיקר בהרי אוֹאוּ (Ou). מחוז אאומורי שוכן מצפון לאיווטה, ומחוז מיאגי שוכן לדרומו.
ברכס הרי אואו במערב המחוז יש הרי געש פעילים, כגון הר איווטה (2,038 מטרים והנקודה הגבוהה ביותר במחוז) והר קוריקומה (1,627 מטרים). הר הָיַאצ'ינֶה (1,917 מטרים), השוכן בלב רכס קיטקאמי, הוא ההר המזרחי ביותר ביפן ולפיכך נוצרה בו מערכת אקולוגית אנדמית.
מלבד רכסי ההרים, מאפיין נוסף של מחוז איווטה הוא נהר קיטקאמי הזורם מצפון לדרום, בין רכסי ההרים. זהו הנהר הרביעי בגודלו ביפן והארוך באזור טוהוקו.
בעבר היה מחוז איווטה עשיר במינרלים, בעיקר זהב, כסף, ברזל, פחם וגופרית, אך כיום הופסקה הכרייה. בשל הפעילות הוולקנית יש באזור שפע של מעיינות חמים המהווים תעשייה משגשגת. משאב נוסף בעל ערך הוא יערות המחוז. לפני מלחמת העולם השנייה העץ השכיח ביותר ביערות היה אשור, אך מאז ננטעו ארזים רבים.
ערים
במחוז איווטה ישנן שלוש-עשרה ערים:
כלכלה
כלכלת המחוז מתרכזת בעיר הבירה מוריאוקה ומתבססת על תעשיית תקשורת וייצור מוליכים למחצה.
דמוגרפיה
אוכלוסיית מחוז איווטה, נכון ל-1 באוקטובר 2007, עומדת על 1,363,702.
מפקד האוכלוסין הראשון במחוז נערך ב-1907 ועמד על 770,406 תושבים. ב-1935 חצתה אוכלוסיית המחוז את קו מיליון התושבים, וב-1985 נרשם שיא האוכלוסייה עם 1,433,611 תושבים.
אגם ויידמה
אגם ויידמה (בספרדית: Lago Viedma) הוא אגם באורך 80 ק"מ בפטגוניה, בפרובינציית סנטה קרוס, ארגנטינה, סמוך לגבול עם צ'ילה. זהו אגם מים מתוקים גדול ומוארך, הנוצר ממי קרחונים.
מקור שם האגם מהחוקר הספרדי אנטוניו דה ויידמה, שבשנת 1783 הגיע לחופיו, ובכך היה לאירופאי הראשון שעשה זאת.
העיירה אל צ'לטן והפסגות של הרי הפיץ רוי וסרו טורה שוכנים סמוך מאוד לאגם.
האגם ניזון בעיקרו מקרחון ויידמה בקצה המערבי שלו. רוחבו של הקרחון 5 ק"מ ומקום השפך שלו הוא האגם. הנוף החום שמסביב לאגם הוא תוצאה של הקרח, שלא השאירה שום צמחייה על העמקים שמסביבו.
מים מאגם ויידמה זורם לאגם ארחנטינו דרך נהר לה לאונה, ובסופו של דבר נשפך לאוקיינוס האטלנטי דרך הנהר סנטה קרוס.
למרות שרוב שטח האגם שוכן בשטח ארגנטינה, החופים המערביים מגיעים לשדה הקרח הפטגוני הדרומי, לאזור בו הגבול בין ארגנטינה לצ'ילה נותר לא ברור.
תומאס בוק
תומאס בוק (באנגלית: Thomas Bock; 1790 – 1855) היה אמן וצלם אנגלי-אוסטרלי. אחד האמנים המקצועיים הראשונים באוסטרליה והתפרסם בזכות דיוקנאות הקולוניסטים שלו. כבר בשנת 1843 החל לצלם והפך לאחד הצלמים המסחריים הראשונים באוסטרליה.
ביוגרפיה
בוק נולד בסאטון קולדפילד, ברמינגהאם, אנגליה. עבד כחרט. לאחר שסיים את חניכותו עבר להתגורר בלונדון והתבסס כחרט וצייר מיניאטורות. בשנת 1817 הוענקה לבוק מדליית הכסף של חברת האמנויות והמסחר על חריטת דיוקן.
באפריל 1823, בוק נמצא אשם במתן סמים לאישה צעירה (פילגשו, שאת תינוקה רצה להפיל) ונידון לגירוש לארץ ואן דימן (טסמניה), והגיע לשם בינואר 1824 על סיפונה של הספינה "אסיה". הוא החל לעבוד בהכנת גלופות לשטרות, ולאחר מכן במשימות רשמיות של ציור דיוקנאות של עבריינים שהוצאו להורג וחרט את הלוחות בשנים 1829, 1830 ו-1835 שפורסמו על ידי ד"ר ג'יימס רוס.
עם זכייתו בחופש התמקם בוק כאחד האמנים המקצועיים הראשונים באוסטרליה והתפרסם בזכות דיוקנאות הקולוניסטים שלו. הוא הוזמן גם על ידי ליידי ג'יין פרנקלין לצייר את דיוקנאותיהם של כמה אבוריג'ינים טסמניים. הסטודיו הראשון של בוק היה בהובארט, אך מאוחר יותר הוא עבר לרחוב קמפבל, וכאן צייר את רוב דיוקנאותיו. בשנת 1843 בוק היה בסידני אך חזר להציג בתערוכת האמנות הגדולה הראשונה, שהתקיימה בהובארט בשנת 1845. רוברט הוקר דאולינג היה בין תלמידיו.
בוק צייר בצבעי שמן, צבעי מים ועפרונות צבעוניים וכן עבד כאחד הצלמים הראשונים באוסטרליה. אך לדברי הנרי אלפורט, בן זמנו של בוק, עבודות העפרון שלו היו אלה שהניבו את התוצאות המוצלחות ביותר שכן במדיום זה הוא תפס בצורה טובה את דמותו של הדיוקן. בוק היה אחד המציגים בתערוכת האמנות הגדולה הראשונה, בהובארט. עבודתו הרשמית הניבה הזמנות פרטיות, ועד למותו בהובארט, טסמניה, הוא היה צייר פורטרטים שהתמתה במיניאטורות.
כבר באוקטובר 1843 בוק קנה מצלמה דאגרוטיפ ומכשירים נילווים והפיק צילומי דיוקנאות, אשר היו מהראשונים שצולמו באוסטרליה. בוק שמר בבירור על התעניינותו בצילום כיוון שבשנת 1849 הוא פרסם כי השלים את סידוריו להוצאת דאגרוטיפים אישיים מהסטודיו שלו ברחוב קמפבל 22.
ב-18 במרץ 1855 נפטר תומאס בוק בן 65.
עם כל עבודתו הקשה, בוק מת לא עשיר, שכן ב-1 במאי 1855 נפתחה תערוכת ציוריו בחדר התערוכות בהובארט במטרה לגייס כסף לאלמנתו ומשפחתו.
בוק היה אחד המיומנים ביותר מבין האמנים המורשעים המוקדמים. עם זאת, חלק ניכר מתפוקתו הנרחבת נותרה אבודה, או לפחות לא מזוהה.
גבעת הראל
גבעת הראל הוא מאחז ויישוב קהילתי בבנימין, הפועל במתכונת אגודה שיתופית. נמנה עם יישובי גוש שילה ושייך למועצה אזורית מטה בנימין. שוכן בגדה הצפונית של נחל שילה העליון, בגובה 740 מטר מעל פני הים. כיום מתגוררות במקום כ-80 משפחות.
מקור השם
המאחז הוקם בשנת 1998 (חשוון ה'תשנ"ט) ונקרא על שמו של הראל בן נון, בנו של הרב אלחנן בן נון, לשעבר רב ההתנחלות שילה הסמוכה, שנהרג יחד עם שלמה ליבמן בידי מחבל בעת שמירה על ההתנחלות יצהר. לאחר ההלוויה החליטו יגאל בן נון, אחיו של הראל, ושיבי דרורי לעלות לקרקע ולהקים יישוב חקלאי לזכרו של הראל.
הקמה והתפתחות
כחלק מהליך ההקמה, הוקמה ליישוב אגודה שיתופית. לאגודה השיתופית יש הסכם הקצאה על הקרקע עם ההסתדרות הציונית העולמית עד לשנת 2045.
בין המאחז לבין כביש 60 ניטעו כרמי גפנים ומטעי זיתים בהיקף של מאות דונמים. ביישוב הוקם יקב בוטיק בבעלותו של ד"ר שיבי דרורי ממקימי היישוב ששמו "יקב גבעות".
בפברואר 2023 החליט הקבינט המדיני ביטחוני להכשיר את היישוב.
מבני ציבור
במאחז פועלים: בית כנסת, מקווה טהרה, מעונות וגני ילדים, גן משחקים, מגרש ספורט, משחקיה לילדים, ספרייה, חדר נוער, וסניף בני עקיבא.
תיירות
במאחז מספר אתרים תיירותיים, בהם: חוות סוסים, מערת הנחושת, מערת השקד, פינת חי, גלריית אומנות מקרמיקה, יקב בוטיק המפיק גם שמן זית, מסעדת בשרים ומזבח האבן. מ-2013 מתקיים בקיץ מדי שנה ביישוב "מרוץ גבעת הראל", שבו משתתפים עשרות מתושבי המועצה. הרצים עוברים ליד כרמי הגפנים ומטעי הזיתים ומשקיפים על תל שילה.
המזבח החצוב
בתחומי היישוב נחשף מזבח עולה חצוב בסלע, ניצב על גבי טרסה, ומעליו ומתחתיו מדרון תלול ומצוקי - כך שהמזבח בולט על פני השטח. במהלך עבודות פיתוח בשנים 2016-2017 הוזז המזבח מעט וכיום רק אדם המכיר את המזבח יוכל להצביע עליו. מתחתיו מצוי כבשן סיד קדום. המזבח נמצא במפנה הדרומי של ההר ופונה לגבעת הרואה, המשקיף על נחל שילה, בקטע הנחל המחבר את עמק שילה ועמק לבונה.
נחל שילה
נחל שילה הוא נחל אכזב שראשיתו בסביבות היישוב גבעת הראל. הנחל שימש כציר תחבורה עיקרי בדרך האבות, ונראה שזהו "מעלה לבונה" הקדום. קטע נחל זה נקרא "נחל (ואדי) עלי". הנחל זורם לכיוון מערב והוא מתחבר לנחל הירקון כשלושה קילומטר צפונית למחלף מורשה.
אתר פריחת החלמוניות
במדרון הדרומי של היישוב נמצא אתר פריחה גדול של חלמונית גדולה שהתגלה בשנת 2005. החלמוניות פורחות לרגלי עמוד אבן המכונה "שומר החלמוניות". בזמן שיא הפריחה מגיע מספר החלמוניות ל-4,800 וזהו אחד מהמוקדים היחידים בישראל בהם ניתן לצפות בפריחה.
עין עוז
כ-600 מטר מערבה מהיישוב, נמצא עין עוז - מעיין שכבה הנובע במפנה המערבי של הנחל, וכנראה שימש לעוברי-דרכים שעברו בנחל. המעיין נקרא בפי הערבים "עין מחֵיבִּר". למעיין שתי בריכות - בריכת מבוגרים בגובה של 1.70 ובריכה רדודה לילדים. לצידו של עין עוז נמצא כבשן סיד נוסף.
קסטן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מייקל אדוארדס
מייקל "אדי" אדוארדס (באנגלית: Michael "Eddie" Edwards ; נולד ב-5 בדצמבר 1963) הוא קופץ סקי לשעבר שייצג את בריטניה באולימפיאדת קלגרי (1988). אדוארדס נודע בכינויו "אדי העיט" ("Eddie the Eagle") והיה במוקד הסיקור התקשורתי באולימפיאדת קלגרי כחביב הקהל וכמושא ללעג וההערצה כאחד.
ביוגרפיה
בגיל 13 נחשף לגלישת סקי בעת טיול באיטליה והחל להתאמן בגלישה במורד. היה חבר בנבחרת בריטניה אך לא נכלל בסגל לאולימפיאדת סרייבו (1984). הוא החליט לעבור ללייק פלאסיד שבמדינת ניו יורק בארצות הברית ולהתאמן לקראת האולימפיאדה הבאה. בשל קשיי תקציב החליט לעבור הסבה לקפיצות סקי, מקצוע בו לא היו מתחרים בריטים נוספים. לאחר מספר חודשי אימונים החל להתחרות בסבב הגביע האירופאי. אדוארדס היה קצר ראייה והרכיב משקפיים עבים שהתמלאו תדירות אדים מתחת למשקפי הסקי, כמו כן היה כבד באופן משמעותי ביחס למקובל בענף. הישגיו היו נמוכים מאוד ביחס לשאר המתחרים, והוא היה מושא ללעג ולקלס מצד פרשנים וחלק ממתחריו שטענו כי הוא מבזה את הענף, מאידך הוא זכה לאהדת הקהל. בתחרות בקנדרשטג שבשווייץ ב-1986, שבר את שיא בריטניה כשקפץ למרחק של 68 מטר בתחרות הקפיצות מגובה 70 מטר. ב-1987 ייצג את בריטניה באליפות העולם בקפיצות סקי שהתקיימה באוברסטדורף שבמערב גרמניה וסיים במקום האחרון.
בהיעדר תחרות, הוא זכה להיכלל בסגל משלחת בריטניה לאולימפיאדת קלגרי (1988). סגנונו המרושל וסיפורו האישי הפכו אותו למוקד התעניינות של האוהדים והתקשורת במשחקים האולימפיים, הוא זכה לכינוי "אדי העיט" בהתאם לשלט שהניף לכבודו אוהד בקבלת הפנים בשדה התעופה. בתחרות הקפיצה מגובה של 70 מטר סיים אחרון מתוך 58 משתתפים כשקפץ למרחק של 55 מטר. הוא בחר להשתתף גם בתחרות הקפיצה מגובה של 90 מטר, זאת על אף הפצרות המארגנים שימנע מכך בשל חוסר ניסיונו ותנאי מזג האוויר הקשים. גם בתחרות זו סיים אחרון בהפרש ניכר משאר המתחרים, על אף ששבר את שיא בריטניה כשקפץ למרחק של 71 מטר בקפיצתו הראשונה.
בעקבות התחרות הפך לסלבריטי, יום למחרת הוטס במיוחד ללוס אנג'לס להשתתף בתוכנית The Tonight Show בהנחיית ג'וני קרסון. הוא שב לכפר האולימפי לטקס סיום המשחקים, במהלכו זכה להכרה בנאומו של נשיא הוועד האולימפי הבינלאומי, חואן אנטוניו סמראנש שציין:. לאחר האולימפיאדה השתתף בפרסומות ובאירועים שונים, זכה בתוכניות המציאות "!Splash" והקליט מספר שירי פופ בפינית. הוא הרוויח מאות אלפי לירות שטרלינג אך איבד את כל כספו כתוצאה מהתנהלות רשלנית והוכרז כפושט רגל.
הוא המשיך להתחרות בסבב תחרויות הקפיצות בסקי אך ללא הצלחה יתרה. בעקבות הישגיו הנמוכים בקלגרי, החליט הוועד האולימפי הבינלאומי לקבוע קריטריון מינימום להשתתפות בתחרויות לפיו על הספורטאי להיות באחוזון ה-70 ומעלה מבין המתחרים הבינלאומיים או בין ה-50 המובילים בענף. קריטריון שזכה לכינוי "חוק אדי העיט". אדוארדס נכשל בניסיונותיו להשיג את הקריטריון לאולימפיאדת אלברוויל (1992), לאולימפיאדת לילהאמר (1994), ולאולימפיאדת נאגנו (1998).
ב-2016 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "Eddie the Eagle" אודות אדוארדס, בסרט בבימויו של דקסטר פלטשר מגלם טארון אגרטון את דמותו של אדי העיט ויו ג'קמן מגלם את מאמנו.
האוניברסיטה האירואסיאתית הלאומית על שם ל. נ. גומיליוב
האוניברסיטה האירואסיאתית הלאומית על שם ל. נ. גומיליוב (בקזאחית: '''(Л.Н. Гумилёв атындағы Еуразия ұлттық университеті (ЕҰУ, ברוסית: (Евразийский национальный университет имени Л.Н. Гумилёва (ЕНУ''') היא האוניברסיטה הלאומית של קזחסטן והאוניברסיטה החשובה ביותר במדינה מבחינת הוראה ומחקר. הקמפוס המרכזי שלה נמצא מול בניין הנשיאות בבירה אסטנה. היא קרויה של שמו של ההיסטוריון והאתנולוג הרוסי לב גומיליוב, שחקר את ההיסטוריה של שבטי הקזחים והביע תמיכה בתנועה הלאומית הקזחית. בשנת 2018 דורגה האוניברסיטה במקום ה-394 בדירוג QS של אוניברסיטאות בעולם ובמקום ה-30 בדירוג חמישים האוניברסיטאות הצעירות מחמישים שנה של הדירוג. האוניברסיטה נוסדה ב-1996 בצו נשיאותי של נורסולטן נזרבייב, כאיחוד של בית הספר אקמולה להנדסה אזרחית ובית הספר אקמולה לחינוך. בשנת 2000 אוחד לאוניברסיטה גם המוסד ללימודי דיפלומטיה של משרד החוץ הקזחי ושלוחת אוניברסיטת מוסקבה שפעלה בקזחסטן הולאמה ושולבה לתוכה. בשנת 2001, במלאת עשר שנים לעצמאות קזחסטן, נקבעה כאוניברסיטה הלאומית.
משפט המכשפות בנוגרדו
המשפט
גראטיאדיי הרחיבה את הודאתה וסיפרה שהיא ומכשף נוסף בשם סנטו פטרלינו ערכו יחדיו טקסים בשבת המכשפות. במהלכם רקדו יחד עם מכשפות נוספות, זימרו ונתנו לשטן את לחם הקודש. המכשפות מרחו על עצמן משחה שהכינו מ"לחם הקודש, מים קדושים מהכנסייה, דם של חיות קטנות ושומן של תינוקות מתים" בזמן ששרו מזמורים שקראו לחילול הקודש ולאחר מכן הפכו עצמן לחתולים ועזבו את המקום.
דומניקה קאמלי, לוסיה קאבדן, דומניקה גראטיאדיי, קטרינה ברוני, ולנטינה אנדריי, איזבלה ופולוניה גראטיאדיי וזינוורה צ'מולה נידונו למוות בעריפת ראש ושריפה על מוקד ב-14 באפריל 1647. מריה סלבטורי ומדלנה אנדריי (שהייתה ידועה כ"לה פילוסופה") מתו בכלא. יש הטוענים כי ולנטינה אנדריי ואיזבלה ופולוניה גראטיאדיי הצליחו להמלט.
ראו גם
משפטי המכשפות של איי התעלה
יחסי אוסטרליה–הפיליפינים
יחסי אוסטרליה–הפיליפינים הם יחסי החוץ בין אוסטרליה והפיליפינים.
היסטוריה
לאוסטרליה ולפיליפינים היסטוריה ארוכה של שיתוף פעולה דו-צדדי. בשנת 1957 מונה שגריר אוסטרליה בפיליפינים, ובשנת 1962 הפיליפינים פתחה שגרירות בקנברה. ב-18 בנובמבר 2015 חתמו ראש ממשלת אוסטרליה מלקולם טרנבול ונשיא הפיליפינים בניגנו אקינו השלישי על הצהרה משותפת על שותפות בין המדינות, אשר בטווח הארוך אמורה להוביל להתפתחות נוספת של קשרים דו-צדדיים. בשנת 2016 אוסטרליה והפיליפינים חגגו 70 שנה לכינון היחסים הדו-צדדיים.
הגירה
בשנים 1960–1990, מספר לא מבוטל של פיליפינים היגרו לאוסטרליה וכיום הם אחת מקהילות המהגרים הצומחות ביותר באוסטרליה. בשנת 2011 אוסטרליה ערכה מפקד אוכלוסין, 225,000 אוסטרלים ציינו את שורשיהם הפיליפינים בשאלונים (בשנת 2001 היו 129,000 איש). בשנת 2016 למדו מעל 10,000 סטודנטים פיליפינים באוסטרליה, וצמיחת הסטודנטים ממדינה זו גדלה ב 100% בהשוואה לשנת 2010.
אתנה - המועצה הציבורית לקידום נערות ונשים בספורט
אתנה - המועצה הציבורית לקידום נערות ונשים בספורט היא מועצה ציבורית בישראל שהוקמה בחודש מרץ 2005, לאחר החלטת ממשלה להקמת גוף מייעץ למשרד התרבות והספורט. מטרת המועצה היא "פיתוח תרבות ספורט בישראל בדרך אשר תבטיח את השתתפותן המלאה של ילדות נערות ונשים בכל תחומי הספורט".
מטרות
מטרות המועצה הן:
האלפים היפניים
האלפים היפניים (ביפנית: 日本アルプス) הם קבוצה של שלושה רכסי הרים ביפן החוצים לשניים את האי הונשו. קבוצת רכסי הרים זו, הנפגשת במרכז האי, כוללת את הרי הידה, הרי קיסו והרי אקאישי. השם לקבוצה נטבע לראשונה על ידי הארכאולוג האנגלי ויליאם גאולנד, במקור עבור הרי הידה בלבד, והוא הפך פופולרי בזכות פועלו של הכומר וולטר וסטון, מיסיונר אנגלי שטיפס על הרים אלה.
הפסגות הגבוהות של האלפים היפניים הן בין הפסגות הגבוהות ביפן, לאחר הר פוג'י, בהגיען לגבהים של למעלה מ-3,000 מ'. עם פסגות אלה נמנים הר קיטה המגיע לגובה 3,193 מ', הר הוטאקה המגיע לגובה 3,190 מ' והר אונטאקה המגיע לגובה 3,067 מ'. האחרון שבהם הוא גם אתר משיכה לעולי רגל ולתיירים בשל היותו הר געש פעיל, שהתפרצותו האחרונה אירעה בשנת 1980.
האלפים הצפוניים, הרי הידה, נמצאים בתחומי המחוזות נאגנו, טויאמה וגיפו. חלק קטן מהם אף מגיע למחוז ניאיגטה. האלפים המרכזיים, הרי קיסו, נמצאים בתחום מחוז נאגנו. האלפים הדרומיים, הרי אקאישי, משתרעים על פני המחוזות נאגנו, יאמאנאשי ושיזואוקה.
בישופ בריגס
שרה גרייס מקלוכלין (באנגלית: Sarah Grace McLaughlin; נולדה ב-18 ביולי 1992), הידועה בשם הבמה בישופ בריגס (Bishop Briggs), היא זמרת ופזמונאית, מוזיקאית בריטית.
ביוגרפיה
שרה גרייס מקלוכלין, נולדה בלונדון ב-18 ביולי 1992, בתם של הורים סקוטים מהעיירה בישופבריגס, שהעניקה בהמשך את שם הבמה שלה. בגיל ארבע עברה לטוקיו עם משפחתה. היא שרה בציבור בפעם הראשונה בבר קריוקי בטוקיו, ובה הבינה שהיא רוצה להיות פרפורמרית. התבגרותה במסורות הקריוקי של העיר ושמיעת מוזיקה, החל מנגני מוטאון ועד הביטלס בבית, גם היא היוותה השראה להמשיך במוזיקה. היא התחילה לכתוב שירים משלה בגיל שבע והייתה מביאה אותם למען משפחתה. היא עברה להונג קונג בגיל 10, שם התגוררה עד גיל 18. היא המשיכה לעסוק במוזיקה לאורך כל שנות נעוריה, והשתתפה במספר מופעי כישרונות והופעות בבית הספר. לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר הבינלאומי בהונג קונג, עברה להתגורר בלוס אנג'לס ולמדה במכללה למוזיקאים.
טיצ'יאן פיל
טיצ'יאן רמזי פיל (באנגלית: Titian Ramsay Peale; 17 בנובמבר 1799 - 13 במרץ 1885) היה אמן, וחוקר טבע אמריקאי. הוא היה מאייר מדעי ידוע, שציוריו וציורי הטבע שלו נודעו ביופיים וברמת דיוקם. הוא השתתף במספר סקרים מדעיים, בהם ליווה את סטיבן הרימן לונג בשנת 1819 כדי לחקור את הרי הרוקי ובהמשך שירת במשלחת הבדיקה של ארצות הברית (1838-1842).
ביוגרפיה
פיל נולד ב־17 בנובמבר 1799 בפילדלפיה, בנו הצעיר של האמן הנודע, צ'ארלס וילסון פיל. הוא נחשף לראשונה לחקר ההיסטוריה של הטבע תוך כדי סיוע לאביו בטיוליו הרבים בחיפוש אחר דגימות למוזיאון פיל. המשפחה עברה לג'רמנטאון, פנסילבניה, מחוץ לפילדלפיה, שם החל לאסוף ולצייר פרפרים וחרקים אחרים. אף על פי שחלק מאיורי הפרפרים והעשים שלו פורסמו, הרוב נותר ללא פרסום עד לא מזמן. כמו אחיו הגדולים רפאל, רמברנדט ורובנס פיל, גם טיצ'יאן עזר לאביו בשימור דגימות לתצוגה במוזיאון, שכלל תרומות מג'ורג' וושינגטון, תומאס ג'פרסון, ומשלחת לואיס וקלארק.
רישומיו פורסמו ב"אנטומולוגיה האמריקאית" של תומאס סאי כבר בשנת 1816, והוא נבחר זמן קצר לאחר מכן לאקדמיה למדעי הטבע. פיל השתתף במסע 1817 של האקדמיה למדעי הטבע לפלורידה וג'ורג'יה, יחד עם תומאס סאי, ג'ורג' אורד ויליאם מקלור. הוא היה עוזרו של סאי במשלחת להרי הרוקי בהנהגת סטיבן הרימן לונג בשנת 1819. האוסף שהוגש לאקדמיה למדעי הטבע בפילדלפיה ממסע זה כלל 122 רישומים של פיל. הוא רכש תרנגול הודו פרא לאוספי המוזיאון.
פיל סיפק איורים לספר של סאיי "אנטומולוגיה אמריקאית" ( 1824-28) וכן לספר של צ'ארלס לוסיין בונפרטה (1825-1833). הוא גם התחייב למשלחת איסוף לפלורידה מטעם בונפרטה.
בשנת 1831 פרסם פיל עלון המכונה "חוזר של המוזיאון פילדלפיה: המכיל הוראות לשימור והכנת מוצגי טבע". מוזיאון פיל המשיך לצבור מוניטין עולמי. פיל פיתח שיטה יעילה לאחסון פרפרים בקופסאות אטומות עם חזיתות וגב זכוכית. כתוצאה מכך, חלקים מאוסף שלו נשמרו עד ימינו. הוא הותיר אוסף מוקפד של למעלה ממאה מיני פרפרים שונים שזכה לשבחים בזכות הצבעים והיופי של החרקים.
בשנת 1838, שנתיים לאחר שחזר צ'ארלס דרווין ממסעו על הביגל, פיל לקח חופשה מעבודתו במוזיאון כדי להפליג על סיפון אונייה "פיקוק", כחוקר הטבע הראשי של משלחת ארצות הברית, 1838-1842 בהנהגת סא"ל צ'ארלס וילקס. כחוקר טבע ראשי, הוא אסף ושמר דגימות שונות מהסביבה שעברו, שרבות מהן נארזו ונשלחו חזרה למוזיאון. פיל לא הצליח להשלים את דו"ח הסיכום לאחר חזרת המשלחת, (1848). לפיכך, ג'ון קאסין נשכר כדי להפיק כרך מתוקן, שפורסם בשנת 1858. במהלך המשלחת, וילקס קרא מעבר על שם טיצ'יאן פיל.
ב־1 במאי 1843, לחצים כלכליים אילצו את פיל למכור את המוזיאון שפשט את הרגל לאייזק בראון פרקר.
טיצ'אן פיל המשיך לעבוד במשרד הפטנטים האמריקני והיה מחלוצי הצילום האמריקאני.
פייר האנטאי
פייר הנטאי (בצרפתית: Pierre Hantaï; נולד ב-28 בפברואר 1964, פריז) הוא נגן צ'מבלו ומנצח צרפתי.
ביוגרפיה
פייר הנטאי נולד בפריז למשפחה של הצייר שימון הנטאי. בגיל עשר הוא לראשונה שמע יוהאן סבסטיאן באך וכעבר שנה שמע הקלטות בביצוע של גוסטב ליאונהארדט. החל מגיל 11 הוא התחיל ללמוד נגינה בצ'מבלו. תחילה לימוד עצמי ואחר כך במסגרת מסודרת. בהמשך הוא למד שנתיים אצל ליאונהארדט באמסטרדם. בשנת 1983 הוא זכה בפרס שני בתחרות שנערכה בברוז'.
הקלטות ראשונות של הנטאי התרכזו ביצירות של מלחינים בריטים לוירג'ינל ושל באך. הוא פעמים הוציא "וריאציות גולדברג" (1993 ו-2003) והם זכו להצלחה רבה. כמו כן הוא הקליט סדרה עם יצירות של דומניקו סקרלטי. בנוסף לכך הוא הקליט "הפסנתר המושווה" ויצירות של ג'ירולאמו פרסקובלדי ופרנסואה קופרן.
פייר הנטאי מרבה להופיע באירופה, אמריקה הצפונית ואסיה. הוא השתתף בפסטיבלים רבים.
בשנת 1985 הוא הקים Le Concert Français בו הוא מבצע וגם מנצח. כמו כן הוא מופיע עם אחיו במסגרת Trio Hantaï.
בשנת 2000 הוא היה מלמד תקופה מסוימת בקונסרבטואר של פריז, אך לא זכה במשרה קבועה.
ג'ולאון לסקוט
ג'ולאון פטריק לסקוט (נולד ב-16 באוגוסט 1982) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת הבלם.
לסקוט, בוגר מחלקת הנוער של וולברהמפטון וונדררס, עבר לאורך הקריירה במספר קבוצות בפרמייר ליג ובצ'מפיונשיפ, וכן שיחק תקופה קצרה ביוון. את הישגיו הקבוצתיים גרף במדיה של מנצ'סטר סיטי, עמה זכה פעמיים באליפות ופעם אחת בגביע.
לזכותו של לסקוט 26 הופעות ושער בודד במדי נבחרת אנגליה, אותה ייצג בין היתר בטורניר יורו 2012.
וולברהמפטון וונדררס
לסקוט החל את הקריירה בקבוצת הנוער של וולברהמפטון וונדררס, ממנה עלה לקבוצה הבוגרת ששיחקה אז בליגת המשנה. בעונת, כשהיה בן 17 בלבד, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, וכבר באותה העונה תפס את מקומו בהרכב הקבוצה, ואף הוכתר לשחקן הצעיר המצטיין של העונה פעמיים ברציפות. בעונת היה שותף בכיר להעפלתה של וולברהמפטון לפרמייר ליג, לאחר שהחסיר משחק ליגה אחד בלבד לאורך כל העונה, בדרך לניצחון 3-0 בגמר פלייאוף ההעפלה על שפילד יונייטד.
בעקבות ניתוח שעבר, נאלץ לסקוט להחמיץ את כל עונת 2003/2004 בפרמייר ליג, וראה מהצד את וולבס יורדת בחזרה לליגת המשנה. לסקוט עבר תהליך שיקום ושב למגרשים בעונת, רשם 46 הופעות ליגה ונבחר בקבוצת המצטיינים של העונה בצ'מפיונשיפ.
אברטון
שיתוף הפעולה המוצלח בין ג'וזף יובו לפיל ג'אגלייקה במרכז ההגנה, הביא את דייוויד מויס, מאמן הקבוצה, להציב את לסקוט פעמים רבות כמגן שמאלי, ולסקוט הצליח לבלוט גם בעמדה זו. הוא העפיל עם אברטון לגמר גביע ה-FA לעונת, שם הפסידה הקבוצה 2-1 לצ'לסי.
מנצ'סטר סיטי
לקראת עונת 2009/2010, ביקש לסקוט להציבו ברשימת ההעברות, אך נתקל בסירוב מצד הנהלת המועדון. הוא אף ביקש להוציאו מסגל הקבוצה למחזור הפתיחה מול ארסנל, אך שוב נדחה על ידי המאמן מויס, עלה בהרכב, וספג עם קבוצתו תבוסת 6-1. לבסוף השיג לסקוט את השחרור המבוקש וחתם במנצ'סטר סיטי תמורת סכום של כ-22 מיליון ליש"ט.
במשך כעונה וחצי, התקשה לסקוט להציג את היכולת הגבוהה מתקופתו באברטון. בנוסף, נאלץ להתמודד עם סדרת פציעות, כולל פציעה בברך בה נותח מספר שנים קודם לכן. בעקבות כך, הוא אף היה מועמד לצאת בהשאלה בחזרה לוולברהמפטון במהלך חלון ההעברות בינואר 2011. מאמן הקבוצה, רוברטו מאנצ'יני, סירב לשחררו, וחודש לאחר מכן זכה לסקוט להזדמנות לשוב ולתפוס מקום בהרכב הקבוצה, כאשר קולו טורה נכשל בבדיקת סמים, ולסקוט נבחר להחליפו במרכז ההגנה לצידו של וינסנט קומפאני. לסקוט תפס את מקומו של טורה בהצלחה, ושב להפגין יכולת גבוהה, ובין היתר בלט בניצחונה של הסיטי בדרבי של מנצ'סטר, 1-0 במסגרת חצי גמר הגביע. לסקוט אף פתח בהרכב למשחק הגמר מול סטוק סיטי, שהסתיים בניצחון קבוצתו 1-0 ובזכייה ראשונה של לסקוט בקריירה בתואר. הוא כבש פעמיים בנגיחה בשני מחזורי הסיום, וסייע לקבוצתו לסיים את העונה במקום השלישי.
לסקוט פתח את עונת 2011/2012 עם שער בהפסד 3-2 למנצ'סטר יונייטד במגן הצדקה, שהיה להפסד האחרון של הסיטי על אדמת אנגליה עד לחודש דצמבר, ארבעה חודשים בסך הכול. לסקוט בלט במרכז ההגנה של הסיטי ותרם שני שערים ב-31 הופעות בזכייתה של הקבוצה באליפות אנגליה בתום העונה. עונה לאחר מכן הגיע עם קבוצתו פעם נוספת לגמר הגביע, אך לא שותף בהפסדה של הסיטי 1-0 מול ויגאן אתלטיק.
במהלכה של עונת 2013/2014 איבד לסקוט את מקומו בהרכב, ובמהלך חלון ההעברות אף קיבל הצעות לעזוב את המועדון, ובין היתר הגיעה הקבוצה לסיכום עם וסטהאם יונייטד שתקלוט את השחקן. עם זאת, לסקוט סירב וביקש להמתין עד לתום העונה, בשל רצונו לזכות בתארים נוספים עם המועדון. עד לתום העונה ערך לסקוט עשר הופעות ליגה בלבד, אך זכה עם הקבוצה באליפות שנייה בקריירה, וכן בגביע הפוטבול ליג. בתום העונה שוחרר לסקוט מהסיטי, לאחר שערך במדיה 107 הופעות ליגה וכבש שבעה שערים.
וסט ברומיץ' אלביון
לקראת עונת 2014/2015 בפרמייר ליג חתם לסקוט במדי וסט ברומיץ' אלביון בהעברה חופשית. לסקוט היה להחתמה הראשונה של המועדון תחת המאמן אלן אירווין, שהיה עוזר המאמן בתקופתו של לסקוט באברטון. הגעתו של המאמן טוני פוליס בינואר שיפרה את משחק ההגנה של הקבוצה, ולסקוט זכה לשבחים לאחר שקבוצתו הצליחה לשמור שש פעמים על רשת נקייה בעשרה משחקים. עד לתום העונה כבש לסקוט שער אחד ב-34 הופעות, וזמן קצר לאחר פתיחת עונת 2015/2016, עזב את הקבוצה וחתם במדי אסטון וילה.
אסטון וילה
עם המעבר, חשף לסקוט כי היה אוהד אסטון וילה מגיל צעיר. עם זאת, במהלך העונה ספג ביקורות רבות על יכולתו, וכן הואשם בחוסר מאמץ מספק ובגישה שלילית. לאחר תבוסת 6-0 לליברפול, פרסם הבלם ברשת הטוויטר תמונה של רכב יוקרה, ועורר את זעמם של אוהדי הקבוצה. מאוחר יותר טען כי מדובר בטעות ואף התנצל על היכולת שהפגינה הקבוצה. בעקבות הפסד למנצ'סטר יונייטד באפריל 2016, נשרה הקבוצה לליגת המשנה, ולסקוט טען אז כי זהו "משקל שיורד מהכתפיים" וכי כעת תוכל הקבוצה להתרכז בלתת לאוהדים מה שמגיע להם - הופעות טובות של הקבוצה. הערות אלו הביאו לביקורת קשה על השחקן, כולל מצד שחקני העבר של המועדון, סטן קולימור ופול מקגראת'. לאחר עונה אחת, שוחרר לסקוט מהמועדון.
א.א.ק. אתונה וסנדרלנד
לקראת עונת חתם לסקוט בא.א.ק. אתונה היוונית, קבוצתו הראשונה מחוץ לאנגליה. לאחר ארבע הופעות ליגה בלבד, סבל לסקוט מפציעה בברכו אותה ספג כאשר דיווש על אופני כושר בדירתו. הפציעה השביתה אותו לתקופה ארוכה, אך הוא סירב לעזרה מהצוות הרפואי של המועדון, והתעקש על השלמת השיקום באנגליה. הפערים הביאו לביטול מהיר של חוזהו של לסקוט בקבוצה, והוא שוחרר מהמועדון ב-14 בנובמבר 2016. חודשיים אחר כך חזר לסקוט לפרמייר ליג וחתם במדי סנדרלנד בחוזה עד לתום העונה. הוא הספיק לערוך שתי הופעות ליגה במדי הקבוצה, שהיו משחקיו האחרונים בקריירה. בתום העונה שוחרר מהקבוצה, ופרש ממשחק פעיל בגיל 35.
נבחרת אנגליה
לסקוט ערך את הופעת הבכורה בנבחרת אנגליה תחת המאמן סטיב מקלארן במסגרת מוקדמות יורו 2008, כשהחליף את ריו פרדיננד עם פתיחת המחצית השנייה בניצחון 3-0 על. אנגליה כשלה להעפיל לטורניר הגמר. על אף שהיה שותף פעמיים במוקדמות מונדיאל 2010, לא זומן לסקוט לסגל לטורניר הגמר על ידי פאביו קאפלו בגלל פציעה.
הטורניר הגדול היחיד בקריירה הבינלאומית של לסקוט היה טורניר יורו 2012. לסקוט שותף פעמיים במוקדמות יורו 2012, וזומן לסגל לטורניר על ידי המאמן רוי הודג'סון. לסקוט פתח בהרכב במשחק הפתיחה של אנגליה בטורניר מול, ולאחר שלושים דקות כבש את שערו היחיד במדי אנגליה, לאחר שנגח פנימה בעיטה חופשית של סטיבן ג'רארד. המשחק הסתיים בשוויון 1-1. הוא שמר על מקומו בהרכב גם בניצחונות 3-2 על ו-1-0 על, שסייעו לאנגליה לסיים בראש הבית. לסקוט פתח גם ברבע הגמר, שם נכנעה אנגליה בדו-קרב בעיטות עונשין ל, לאחר שוויון 0-0 בתום ההארכה.
בשלהי הקריירה הבינלאומית ערך לסקוט חמש הופעות במוקדמות מונדיאל 2014. משחקו האחרון במדי אנגליה היה במסגרת הטורניר, בשוויון 1-1 מול ב-26 במרץ 2013. בסך הכול ערך לסקוט 26 הופעות במדי אנגליה, בהן כבש שער אחד.
פדריקו פרנקו
פדריקו פרנקו הוא מנתח במקצועו. הוא אחיו של חוליו ססאר פרנקו, סנאטור לשעבר ויו"ר המפלגה הליברלית הרדיקלית האותנטית, שכיהן אף הוא כסגן הנשיא. פדריקו פרנקו כיהן גם כיו"ר של מפלגת PLRA והיה מושל סנטרל בשנים 2003 - 2008.
ביוגרפיה
פדריקו פרנקו נולד באסונסיון, ולמד בבית ספר יסודי ברפובליקה הדומיניקנית. בתיכון למד בתחילה בבית הספר הלאומי של אסונסיון, ובהמשך במכללה האפוסטולית סן חוסה, באותה העיר. בהמשך למד רפואה באוניברסיטה הלאומית של אסונסיון. עם השלמת מהלך לימודיו בשנת 1986 הוסמך כמנתח. לאחר מכן התמחה ברפואה פנימית. במהלך לימודיו נישא (ב-1982), והוא אב לארבעה ילדים.
ב-2003 נבחר פרנקו למושל מחוז סנטרל, מטעם המפלגה הליברלית הרדיקלית האותנטית. ב-2008 הועלתה האפשרות שיהיה מועמד המפלגה לנשיאות פרגוואי, אך בסופו של דבר החליטה המפלגה כי פרננדו לוגו, נציג המפלגה הדמוקרטית נוצרית במסגרת הברית הפטריוטית לשינוי, יהיה מועמדה לנשיאות, ופרנקו יהיה המועמד הברית לתפקיד סגן הנשיא. במהלך כהונתו מתח ביקורת על לוגו בסוגיות של ניהול קרקעות ובהתנהלותו בפרשת חשיפת הילד שנולד ללוגו מחוץ לנישואין.
ב-22 ביוני 2012 החליט הקונגרס הלאומי להדיח את לוגו בעקבות פינוי אלים של איכרים שהשתלטו על אחוזה. 17 איכרים נהרגו על ידי שוטרים. באותו היום הושבע פרנקו כנשיא במקומו ומפלגתו של פרנקו יצאה מן הברית עם המפלגה הדמוקרטית הנוצרית. נשיאים בדרום אמריקה הודיעו כי אינם מכירים בהדחה וטענו כי מדובר בהפיכה. נשיאת ברזיל, דילמה רוסף, הציעה להשעות את פרגוואי מהמרקוסור ומאיחוד מדינות דרום אמריקה. נשיאת ארגנטינה כריסטינה פרננדס דה קירשנר ונשיא אקוודור רפאל קוראה הודיעו כי לא יכירו בשלטונו של פרנקו.
ב-15 באוגוסט 2013 סיים פרנקו את כהונתו כנשיא פרגוואי.
האן (יחידה אדמיניסטרטיבית)
האן (ביפנית: han 藩) היו הפייף של אדונים פיאודלים, או דאימיו, ביפן של תקופת אדו. מלומדים קונפוציאנים החלו להשתמש במילה זו באמצע תקופת אדו כחיקוי לשיטה הפאודלית של סין הקדומה, והמילה הפכה לביטוי שגור בעת תקופת מייג'י. אף על פי שמונח "האן" לא נמצא בשימוש רשמי כיום, מעמדו כמונח המתאר נחלות פיאודליות בתקופת אדו השתרש.
האן היו טריטוריות בתקופת אדו שהניבו 10,000 קוֹקוּ אורז (יחידת מידה; 1 קוקו=278.3 ליטר) או יותר. מספרם של ההאן השתנה, אך לרוב עמד על סביבות 300. לעיתים היו מקימים האן בתוך טריטוריה של האן אחר, ואלה נקראו שינהאן וניתנו לרוב לבניו של הדאימיו שלא עמדו לרשת אותו.
ההאן הגדול ביותר ביפן, מלבד זה של השוגון, היה האן קאגה, שהניב מעט מעל מיליון קוקו בשנה.
השוואה מול פרובינציות
פרובינציות ( kuni 国) נוסדו ביפן במאה השמינית על ידי הקיסר. הפרובינציות היו חטיבות מנהלתיות של הממשלה המרכזית, ובראשן עמדו מושלים שמינתה החצר הקיסרית בקיוטו. בסוף תקופת הייאן נחלש השלטון המרכזי, והמושלים המקומיים התקשו לעמוד בפני הלוחמים המקומיים. כשנוסדה שוגונות קאמאקורה, נמסר תפקיד שמירת הסדר בפרובינציות לסמוראים המקומיים, שנקראו דאימיו.
בתקופת מורומאצ'י איבדה החצר הקיסרית את כל סמכויותיה המנהלתיות, וכך יכלו הדאימיו לרכז את כוחם בתוך הפרובינציות. בדרך זו הקימו הדאימיו מערכת שלטונית מרוכזת בתוך כל פרובינציה. שיאה של מערכת זו התבטא בשיטת ההאן, בה שלט כל דאימיו בפייף שלו כממלכה נפרדת בה נהנה מעצמאות יחסית בכל הנוגע לעניינים פנימיים.
שוגונות טוקוגאווה הגדירה את הדאימיו כסמוראי שהפייף שלו הניב 10,000 קוקו בשנה, ונחלתו של הדאימיו הייתה האן. דאימיו היה רשאי, באישור השוגון, להקים נחלה נפרדת בתוך ההאן שלו, ולמסור אותו למקורביו או לבניו שלא עמדו לרשת אותו. שליטים של נחלות כאלה היו עשויים לזכות בתואר דאימיו מהשוגון, אך לרוב נחלות אלה היו כפופות להאן ממנו יצאו.
כשנפלה שוגונות טוקוגאווה, נותרה שיטת ההאן על כנה למספר שנים נוספות בתקופת מייג'י, אך לבסוף הוחלפה בשיטת המחוזות.
דירוג
ההאן דורגו על פי גודלם ועל פי ההכנסה שלהם, אך הסיווג נקבע לפי חשיבות פוליטית. ההאן הגדול ביותר הקיף שטחים הגדולים משטח פרובינציה. בפרובינציות מוטסו ודווה ניתן לדאימיו מעמד מיוחד מפני שההאן שלהם חלש על הפרובינציה כולה, ועל הדאימו בעלי הדירוג הנמוך ביותר נאסר לבנות טירות.
וידוי עבור מנוצחים
וידוי עבור מנוצחים (בצרפתית: Confession pour vaincus, ברומנית: Spovedania pentru învinşi) הוא ספר שכתב פנאיט איסטרטי בעקבות טיול ממושך ברחבי ברית המועצות. יצירתו של איסטרטי פורסמה בשנת 1929, בפריז, כחלק מהטרילוגיה "אל להבה אחרת" (בצרפתית: "Vers l'autre flamme").
הטרילוגיה, בנוסף ליצירתו של איסטרטי, הכילה את יצירותיהם של בוריס סוברין (Boris Souvarine) וויקטור סרג' (Victor Serge), יצירות שפורסמו בעילום שם מחבריהם, בגלל חששם של שני הסופרים האלה מפני השלטון הסטליניסטי של ברית המועצות. שני סופרים אלה היו שייכים למחנה הטרוצקיסטי, שנרדף באותה תקופה.
איסטרטי שב מברית המועצות לצרפת ב-15 בפברואר 1929. הוא כתב לרומן רולן וסיפר לו על רשמיו ועל כוונתו לכתוב ספר על כך, אך רולן, שהיה יושב ראש אגודת ידידי ברית המועצות בצרפת (איסטרטי עצמו היה אחד משני סגניו), ניסה לשכנע אותו לא לכתוב את הספר, כדי לא לגרום נזק תדמיתי לברית המועצות. למרות דברי רולן, איסטרטי התחיל לכתוב וב-20 במאי כתב היד היה מוכן למסירה לדפוס.
בספר מציג איסטרטי שאלה, שהפכה לשם דבר: "אני רואה את הביצים השבורות, אבל איפה החביתה?" איסטרטי הגיב בכך לאמירתו של פקיד סובייטי בכיר, שטען שאי אפשר להכין חביתה מבלי לשבור ביצים.
עיצור דו-שפתי, סותם, אטום
עיצור דו־שפתי סותם אטום (עִצּוּר דּוּ-שְׂפָתַי סוֹתֵם אָטוּם) הוא צליל עיצורי המצוי בשפות מדוברות רבות. סימן ה-IPA לעיצור הוא P לטינית קטנה /p/, ובמערכת X-SAMPA הוא נכתב כ-<tt>p</tt>. זהו הצליל לאות פ|פּ. בשפות מעטות כמו ערבית אין אות שהצליל שלה הוא <tt>p</tt>.
סיומוט
סיומוט (בגרינלנדית: Siumut- "קדימה") היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית גרינלנדית.
היסטוריה
סיומוט הוקמה בשנת 1971 כתנועה פוליטית וכמפלגה בשנת 1977, ולאחר הקמת שלטון הבית של גרינלנד בינואר 1979, בבחירות הכלליות באפריל 1979 היא קיבלה שלושה עשר מושבים מתוך 21 בפרלמנט של גרינלנד שהוקם זה עתה, מה שאיפשר ליו"ר המפלגה יונתן מוצפלדט להפוך לראש הממשלה הראשון של גרינלנד. בעקבות הבחירות הכלליות בשנת 1991, מוצפלדט הוחלף על ידי לארס אמיל יוהנסן, שהקים קואליציה עם האינואיט אטקטיגיט. משנת 1997 ועד 2002 היה מוצפלדט שוב ראש הממשלה, עד שהוחלף על ידי הנס אנוקסן מ-2002 ועד 2009. בבחירות הכלליות שנערכו ב-15 בנובמבר 2005, זכתה המפלגה ב-30.7% מהקולות הבוחרים ו-10 מתוך 31 מושבים בלאנדסטינג. בבחירות הכלליות ב-2009, היא זכתה ב-26.5% מקולות הבוחרים ו-9 מהמושבים ובבחירות 2013, היא זכתה ב-42.8% מקולות הבוחרים ו-14 מתוך 31 מושבים. בבחירות 2014 המפלגה עדיין הייתה המפלגה הגדולה ביותר, אך היא איבדה שלושה חברי פרלמנט.
תוצאות הבחירות
הפרלמנט של גרינלנד הפולקטינג
פייר דוהם
פייר דוהם (9 ביוני 1861 - 14 בספטמבר 1916), היה פיזיקאי, מתמטיקאי ופילוסוף של המדע.
פילוסופיה של המדע
פילוסופית המדע של דוהם היא רשתית במובן זה שלטענתו אי אפשר לבודד טענה מדעית ולאמת אותה (כמו בשיטתו של ויטגנשטיין המוקדם או של קארנפ), וגם לא להפריך אותה (למשל, בשיטת קרל פופר). זאת משום שכל טענה מדעית תאורטית קשורה ברשת עמוקה של משמעויות לעובדות. וכל עובדה קשורה לרשת של תאוריות. לכן אין עובדות. בכך, דוהם הקדים את תומאס קון בתובנה שגם המדע וגם הדת מבוססים על אמונה. בכך, דוהם העמיד בסימן שאלה את שיטות המחקר הן של ניוטון והן של דקארט.
במידה רבה, דוהם פיתח את פילוסופיית המדע שלו כדי שתהווה בסיס למהפכה שביקש לחולל בתחום הפיזיקה.
פיזיקה
הפיזיקה של דוהם היא אנטיתיזה לפיזיקה של ג'יימס קלרק מקסוול. מקסוול המציא את האלקטרו-דינמיקה כהסבר לפיזיקה האלקטרומגנטית השונה מהפיזיקה המכנית של ניוטון. דוהם טען שהתרמודינמיקה של החשמל עדיפה על פני האלקטרודינמיקה. לפיזיקה הכוללת שלו, דוהם קרא "אנרגטיקה". אנרגטיקה יכולה להסביר לא רק את כל התופעות החשמליות, אלא גם את כל התופעות הכימיות, וכל התופעות המכניות.
אקיטה (מחוז)
מחוז אקיטה (ביפנית: Akita-ken 秋田県) הוא אחד ממחוזות יפן, הנמצא באזור טוהוקו שבצפון האי הונשו, האי המרכזי של יפן. בירת המחוז היא העיר אקיטה.
היסטוריה
בשל היותו מבודד ממרכזי המסחר, הפוליטיקה והאכולוסיה הגדולים של המדינה על ידי רכסי אוֹאוּ (Ōu) ודווה (Dewa) נותר מחוז אקיטה מנותק מהאוכלוסייה היפנית ביפן עד שנת 600. האזכור הראשון של המחוז מופיע ב-658, כשמושל מחוז קוֹשי, אבה נו היראפו, כבש את השבטים המקומיים, בשטחן של הערים אקיטה ונושירו כיום. לאחר מכן הקים היראפו מצודה על נהר מוגאמי, וזו הייתה ראשיתה של ההתיישבות היפנית באזור.
המחוז החליף בעלות מספר פעמים. בתקופת אדו היה המחוז שייך לשבט סטאקה, ששלט באזור במשך 260 שנה, ופיתח את החקלאות ואת תעשיות כרייה הפעילות עד ימינו. לאורך ההיסטוריה נחשב המחוז כחלק מפרובינציית דווה. ב-1871, לאחר תחילתה של תקופת מייג'י, בוטלה שיטת הנחלות ופרובינציית דווה התפרקה ובמקומה קם מחוז אקיטה של ימינו.
גאוגרפיה
מחוז אקיטה פונה לים יפן במערב, וגובל בארבעה מחוזות אחרים: אאומורי מצפון, איווטה במזרח, מיאגי בדרום-מזרח ויאמאגטה בדרום.
צורתו של המחוז היא משולשת, כ-181 קילומטרים מצפון לדרום ו-111 קילומטרים ממערב למזרח. רכס הרי אואו מסמן את גבולו המזרחי של המחוז, והרי דווה, המקבילים להרי אואו, חוצים את מרכז המחוז.
ערים
במחוז אקיטה ישנן שלוש-עשרה ערים:
כלכלה
כמו ברוב אזור טוהוקו, כלכלתו של מחוז אקיטה מתבססת בעיקר על תעשיות מסורתיות כגון חקלאות, דייג ויערנות. עובדה זו גרמה לרבים מצעירי המחוז להגר לטוקיו ולערים גדולות אחרות. זהו המחוז בעל שיעור הילדים הנמוך ביותר ביפן - 11.2% מאוכלוסיית המחוז. נכון ל-2010 עומדת אוכלוסיית המחוז על מעט מעל מיליון תושבים.
תרבות
מחוז אקיטה ידוע בחקלאות האורז שלו ובמזקקות הסאקה שבו. המחוז ידוע גם כמקום מוצאם של כלבי האקיטה. נשות המחוז, הנקראות אקיטה ביג'ין (秋田美人 "יפיפיות אקיטה"), ידועות בעורן הלבן, פניהן המעוגלות וקולן הגבוה.