cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ו
ג'וֹ (杖:じょう, jō?) הוא מקל עץ המשמש ככלי נשק יפני מסורתי. הוא פותח ביפן העתיקה לצורך אימון סמוראיים ולדו-קרב. הג'ו משמש לרוב בג'וֹדּוֹ (אומנות המקלות) ובאייקידו. בנוסף ישנם כוחות משטרה יפנים שעדיין משתמשים בג'ו.
מקור
לפי האגדה הג'ו הומצא על ידי סמוראי בשם קטהסויושי (夢想 權之助 勝吉) לאחר שתקף סמוראי אחר בשם מיאמוטו מוסאשי (宮本 武蔵 ) והלה הכה אותו עם עץ מדורה שהיה זרוק לידו, והפיל אותו. קטהסוישי כל כך הורשם, שהוא עזב את המקום והקים בית ספר ללחימה במקל כנגד חרב.
שימוש בג'ו
הג'ו הוא כלי נשק, הדורש טכניקה, דיוק וזריזות ולא כוח. המכות של הג'ו מכוונות לרוב למקומות פגיעים בגוף האדם דוגמת הרקות. הג'ו קצר מהבו ולכן דורש זריזות גדולה יותר, אך הג'ו ארוך יותר מהבוקן (חרב עץ) ולמרות זאת דרושה מיומנות גבוהה כדי להילחם בקרב של ג'ו נגד חרב. בשונה מהחרב והסכין את הג'ו אפשר לתפוש בכל מקום לכן מספר המכות האפשריות בו הוא כמעט אין סופי.
באייקידו
באייקידו יש לג'ו שלושה שימושים מרכזיים: ג'ו-דורי - הנגא (NAGE - מבצע הטכניקה) לא מחזיק בנשק, והאוקא (UKE - התוקף) תוקף בעזרת מקל. על הנגא להגן על עצמו מהתקפות שונות כגון דקירה לבטן מכה לצד הראש ומכה לחזית הראש. ג'ו-נגא - הנגא מחזיק במקל והאוקא תופס את המקל שלו, הנגא צריך להטיל את האוקא או לנעול אותו בבריח. ישנן תפיסות שונות ורבות בהן יכול האוקא לתפוס את המקל של הנגא, לכל אחת מהן יש עשרות הגנות שונות. ג'וגי - הג'וגי הוא קאטה של תנועות בעזרת המקל המדמות קרב בין לוחם בעל מקל לכמה תוקפים התוקפים לרוב בחרבות (אין שום תוקפים במציאות והקאטה נעשית לבד). הג'וגי בוחן את איכות המכות של האייקידוקה. ישנם שלושה ג'וגים באייקידו, ג'וגי 1 - 3.
בג'ודו
בג'ודו (אומנות המקלות) יש שני סוגים של שימושים. הראשון הוא הג'וגי, גם כן רצף של מכות כנגד סייפים. הקאטות הן סה"כ דומות לקאטות באייקידו רק שבג'ודו יש 12 קאטות שונות. השימוש הנוסף הוא משטרתי. כיוון שמאז ומעולם האומנות הייתה קשורה מאוד לאכיפת החוק, גם בלימוד האומנות לומדים דברים רבים הקשורים לעניין, לדוגמה שימושים שונים של המקל כדי להכניע, לרתק ואף לקשור את בן הזוג.
מאפייני הג'ו
הג'ו עשוי לרוב מעץ אורן (בימינו בעיקר אורן טיוואני), לכל אדם מתאים ג'ו באורך אחר, ג'ו צריך להגיע מהרצפה עד לבית שחיו של האוחז בו, כך שאורכו הממוצע הוא 128 ס"מ. עובי הג'ו הוא בין 24 ל-30 מ"מ, עובי המקנה לו חוזק ועמידות בד בבד עם משקל מתאים ונח לשימוש. על הג'ו להיות ישר לכל אורכו על מנת לשמור על הדיוק בלחימה איתו. ג'ו ישר מתגלגל היטב על רצפה ישרה.
שביל סובב דליה
תוואי המסלול
מקטע תחילת המסלול מתוחזק ומטופח על ידי מפעל זוהר דליה בבעלות הקיבוץ. המקטע השני מתוחזק עי ידי "מרכז השבילים". לאורך המסלול ניבטים מצד אחד בתי התושבים ומהצד האחר נופי האזור. בשביל עוברים המטיילים באזור "הבית של גולי" שנבנה על ידי האדריכל שמחה יום טוב, הידוע בכינויו "גולי" בשנת 1982. בהמשך המסלול עוברים המטיילים ב-"גן הורים", שניטע על ידי בני הקיבוץ לזכר בני משפחות המתיישבים שניספו בשואה.
אולימפיאדת השחמט 1927
אולימפיאדת השחמט הראשונה אורגנה על ידי פיד"ה וכללה תחרות פתוחה, תחרות לנשים ומספר אירועים נוספים לקידום השחמט. היא התקיימה בלונדון שבאנגליה בין 18 ביולי ל-30 ביולי 1927.
דניאל ברוקס
דניאל ברוקס (באנגלית: Danielle Brooks; נולדה ב-17 בספטמבר 1989) היא שחקנית וזמרת אמריקאית. מוכרת בעיקר בעקבות תפקידה בסדרה המקורית של נטפליקס, "כתום זה השחור החדש". ברוקס הייתה מועמדת לפרס טוני עבור דמותה של סופיה בברודוויי לשנת 2015 במחזה "הצבע ארגמן".
ראשית חיים
ברוקס נולדה באוגוסטה, ג'ורג'יה וגדלה בקרוליינה הדרומית, למשפחה נוצרית. אביה היה דיאקון ואמה, שרה. היא החלה לשחק בגיל שש במחזה ילדות המספר את סיפור חייו של ישו שהוצג על ידי הכנסייה שלה. בשנתיים האחרונות שלה בתיכון, היא למדה בבית הספר למנהל ומדעי הרוח של מושל קרוליינה הדרומית, בית ספר תיכון לאמנות סלקטיבית. כמו כן, למדה דרמה בבית הספר ג'וליארד וסיימה את לימודיה בשנת 2011.
קריירה
לאחר שסיימה את לימודיה בג'וליארד, ברוקס קיבלה תפקידים בשתי הפקות בתיאטרון. היא עזבה את התפקידים הללו על מנת להצטרף לצוות השחקנים לסדרה המקורית של נטפליקס "כתום זה השחור החדש". סדרה על כלא נשים. ברוקס שיחקה בתפקיד טאשה "טייסטי" ג'פרסון כאחת האסירות. דמותה נועדה במקור להופיע בסדרה לשני פרקים בלבד, אך לבסוף נשארה והופיעה בתפקיד ראשי לאורך הסדרה כולה, 7 עונות. את חברתה הטובה ביותר של טייסטי בסדרה, פוסי, מגלמת סמירה ויילי, השתיים חברות טובות בחייהן עוד מהימים שלמדו יחד בג'וליארד. ההופעות של ברוקס בסדרה קיבלו ביקורות חיוביות על ידי מבקרי הטלוויזיה, כאשר כתב אחד מכנה אותה "השחקנית פורצת הדרך של הסדרה ואחד הכישרונות החדשים והמרעננים של 2013". ברוקס שודרגה מחבר צוות חוזר לשחקנית מן המניין וכשחקנית ראשית החל מהעונה השנייה.
קטוסטומיים
קטוסטומיים (שם מדעי: Catostomidae) היא משפחת דגים שוכני מים מתוקים מסדרת הקרפיונאים הגדולה. דגים אלה הם קרוביהם של הבינוניים. הם חיים בטבע בנהרות ואגמים באמריקה הצפונית אך חלק מהמינים כמו מוצץ ארוך-חוטם (Catostomus catostomus) ודג עטלף סיני חיים במזרח אסיה. מאובנים דגים ממשפחה זו נמצאו מהאאוקן.
דניאל ברוקס
קריירה
בספטמבר 2013 לוהקה ברוקס בפרק בעונה השלישית בסדרה של HBO "בנות", והפכה לשחקנית האפרו-אמריקאית הראשונה המופיעה בתוכנית.
קטוסטומיים
לבני משפחה זו סנפירים רחבים, זנבות קטנים וראשים מגודלים עם שפתיים רחבות הבנויות בצורה המתאימה ליניקה של חומרים מזינים מקרקעית המים. לדגים אלה כמעט ואין שיניים למעט שורה יחידה בפיהם. בעזרת פיהם הרחב הם מצליחים לינוק צמחייה מימית, אצות, חרקים קטנים, סרטנים, תולעים ודגים קטנים. אורכם הממוצע הוא עד 60 ס"מ אך המין הגדול ביותר - דג עטלף סיני, יכול להגיע לאורך של 135 ס"מ ולמשקל של מעל 40 ק"ג. כמותו גדולים גם בני הסוג Ictiobus.
דניאל ברוקס
קריירה
ברוקס ביצעה את הופעת הבכורה שלה בברודוויי במהדורת 2015 של "הצבע הסגול" בתור סופיה. המחזמר נפתח ב-10 בדצמבר 2015. ברוקס קיבלה ביקורות טובות על הופעתה, וקיבלה מועמדות לפרס טוני לשחקנית המוצגת הטובה ביותר במחזמר. ביוני 2019 היא שיחקה את ביאטריס בהפקה של התיאטרון הציבורי ב-"מהומה רבה על לא דבר".
חיים אישיים
ברוקס טבעונית משנת 2017.
ב-16 בנובמבר 2019 נולדה לה בת.
קולפוסקופיה
קולפוסקופיה (באנגלית: Colposcopy) הוא הליך אבחון רפואי המראה תצוגה מוגדלת של צוואר הרחם של הרקמות, ושל נרתיק הפות. מקור השם מגיע מיוונית: "קולפוס" משמעו "ריק, רחם, וגינה" ו"סקופוס" משמעו "להסתכל". על פי האקדמיה ללשון העברית: שקיפת צוואר הרחם. בדיקה זו מאפשרת לאבחן נגעים טרום סרטניים ונגעים ממאירים. תהליך זה נעשה באמצעות קולפוסקופ, אשר מספק תצוגה מוגדלת של האזור. הקולפוסקופ מאפשר להבחין ויזואלית בין רקמה תקינה לרקמה לא תקינה, ולקיחת ביופסיה להמשך בדיקה פתולוגית. המטרה העיקרית של קולפוסקופיה היא מניעת סרטן צוואר הרחם על ידי זיהוי נגעים טרום סרטניים בשלבם המוקדם וטיפול בהם. ההליך פותח על ידי הרופא הגרמני הנס הינסלמן, עם עזרה של אדואר וירטוס הנאצי, שביצע ניסויים באסירות יהודיות במחנה אושוויץ. ישנו קולפוסקופ מיוחד אשר מצויד במצלמה ומטרתו לאסוף ראיות לתקיפה מינית או אונס.
אינדיקציות
קולפוסקופיה לא יעילה עבור מטופלות אשר בבדיקת משטח צוואר הרחם שלהן הראו תוצאות נמוכות של פגיעה רקמתית. הבדיקה תתרום לנשים אשר יש פגיעה רקמתית נראית, אמנם הבדיקה לא תוכל לאבחן הישנות של סרטן אם יש.
הליך
בתחילה, נלקחת ההיסטוריה הרפואית של המטופלת הכוללת בין השאר: מספר ההריונות שעברה, המחזור האחרון, אלרגיות משמעותיות והיסטוריית עישון. במקרים מסוימים, חובה לבצע בדיקת הריון לפני הבדיקה. ההליך מוסבר במלואו למטופלת, שאלות נשאלות ונענות והמטופלת חותמת על הסכם הבדיקה.
מטרת הבדיקה הקולפוסקופית היא לאבחן רקמות לא תקינות בצוואר הרחם. הגדלה נמוכה (2× 6×) עשויה לשמש כדי לקבל רושם כללי על מבנה האזור. הגדלות גדולות יותר (8x כדי 25x) מנוצלות כדי להעריך את מצב הנרתיק ואת צוואר הרחם. חומצה אצטית ותמיסת יוד מוזרקים לפני השטח כדי לשפר את הדמיית האזורים החריגים.
בדיקת הקולפוסקופיה מבוצעת כאשר האישה שכובה על גבה. מציבים מראה בנרתיק לאחר שהפות נבדק ולא מצאו בו ממצאים חשודים.
נלקח 3% חומצה אצטית ומוחדרת לנרתיק על ידי צמר גפן. את "אזור השינוי", הוא אזור קריטי על צוואר הרחם שבו רבים מהנגעים הסרטניים והלא סרטניים מופיעים בדרך כלל לראשונה.
לאחר בדיקה מקיפה, הרופא אשר מבצע את הבדיקה קובע אילו אזורים היו חריגים ומבצע ביופסיה לאותו אזור באמצעות האמצעים העומדים לרשותו. ישנם מקומות אשר הבדיקה מבוצעת בהרדמה כללית, שלא לצורך. כיום, מומלץ על הרדמה מקומית כדי להקל על תחושת המטופלת.
פיענוח
מודל אחד עבור ניקוד קולפוסקופיה הוא "ציון שוודי", אשר מקצה ציון בין 0 ל-2 ל-5 פרמטרים שונים. ציון נע בין 0 ל-10. ציון של ≥5 מראה על כמות נגעים גבוהה, ו ≥8 מראה על-90% HGL וציון <5 לא דורש ביופסיה בגלל סיכון נמוך של סרטן.
סיבוכים
סיבוכים או סיכונים משמעותיים כתוצאה מבדיקת קולפוסקופיה לא נפוצים, אבל עשויים לכלול דימום, זיהום באזור הביופסיה או רירית הרחם, והכישלון לזהות את הנגע. חלק מהמטופלות חוות מידה מסוימת של אי נוחות במהלך הגרידה, ורבות חוות אי נוחות או כאב במהלך הביופסיה.
קולפוסקופיה עם ביופסיה אינו גורם בעיות פוריות.
מעקב
מעקב הוא קריטי להצלחת התהליך. נגיף הפפילומה האנושי הוא זיהום נפוץ והסיבה הבסיסית ביותר לדיספלזיה של צוואר הרחם. חולים צריכים לקיים סקס בטוח כדי להפחית את הסיכונים שלהם להידבקות והפצת נגיף הפפילומה האנושי. מחקר אחד מצביע על כך שהמצאות פרוסטגלנדין בזרע עלול להאיץ צמיחת גידולים בצוואר הרחם וכי קונדומים יכולים לסייע במקרה זה.
הערות שוליים
קט:אנדוסקופיה
Agápē
Agápē הוא המיקסטייפ השני של הזמרת-יוצרת האמריקאית ג'וג'ו. המיקסטייפ יצא לאור ב-20 בדצמבר 2012 בהוצאת עצמית, בדומה למיקסטייפ הקודם, Can't Take That Away from Me, אשר יצא לאור בשנת 2010. מתוך המיקסטייפ יצאו שני סינגלים.
הר אש (אנטארקטיקה)
הר אש (באנגלית: Mount Ash) הוא הר בהרי דרווין שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,025 מטרים מעל פני הים.
ההר מתנשא מעל הצד הצפונית של קרחון הת'רטון.
ההר מצוי 20 קילומטרים דרומית מערבית לצוק ג'אנקשן.
גילוי ההר
ההר מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, באמצעות סקרים שבוצעו בעזרת טלורומטר, ותצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1963–1959.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
לקריאה נוספת
• WARWICK F. VINCENT, CLIVE HOWARD-WILLIAMS, Nitrate-rich inland waters of the Ross Ice Shelf region, Antarctica, Antarctic Science 6 (3): 339-346 (1994), P 340
טום פארקר
תומאס רוברט "טום" פארקר (אנגלית: Thomas Robert "Tom" Parker; 19 בנובמבר 1897, סאות'המפטון - 1 בנובמבר 1987, סאות'המפטון) היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי.
הר אש (אנטארקטיקה)
לקריאה נוספת
• Lorna Louise Thurston, A PILOT FRAMEWORK AND GAP ANALYSIS TOWARDS DEVELOPING A FLUVIAL CLASSIFICATION SYSTEM IN THE ROSS SEA REGION ANTARCTICA, P 23
טום פארקר
קריירת המשחק
פארקר החל את הקריירה שלו במועדונים מקומיים כגון שולינג ריינג'רס ושולינג אתלטיק, וב-1918 הצטרף לסאות'המפטון מהליגה הדרומית, זמן קצר לפני תחילת מלחמת העולם הראשונה. בעונתו הראשונה בסיינטס (הכינוי של סאות'המפטון) הוא שיחק במשחקים הלא רשמיים של תקופת המלחמה ובמשחקי ידידות, ובסך הכל השתתף ב-39 משחקים שבהם הבקיע 12 שערים, מתוכן עשרה בפנדלים. פארקר היה שחקן הרכב קבוע בסאות'המפטון בשבע העונות הראשונות שלאחר המלחמה, ושיתף פעולה בהצלחה עם פרד טיטמס.
גביע אפריקה לאומות 2021
גביע אפריקה לאומות 2021 הוא טורניר הכדורגל ה-33 של גביע אפריקה לאומות. הטורניר נערך בחודשים ינואר–פברואר 2022. בתחילה, הטורניר היה אמור להתקיים בקיץ 2021, אולם בעקבות מזג האוויר החם באותה תקופה, החליטו בקונפדרציית הכדורגל של אפריקה להקדים את הטורניר לינואר 2021. ביוני 2020 הוחלט לדחות את הטורניר בשנה בעקבות מגפת הקורונה.
פורמט התחרות היה כמו התחרות הקודמת. 24 הנבחרות חולקו ל-6 בתים של 4 נבחרות, כאשר הנבחרות בכל בית שיחקו האחת נגד השנייה פעם אחת. בתום שלב הבתים, שתי הראשונות בכל בית עלו לשמינית הגמר ואליהן הצטרפו 4 הנבחרות הטובות מהמקום השלישי. מכאן ואילך שיחקו הנבחרות בשיטת "נוק אאוט".
הגרלת הבתים
24 הנבחרות חולקו ל-4 דרגים כאשר בכל דרג 6 נבחרות. הנבחרת המארחת ומחזיקת התואר שובצה אוטומטית בדרג 1, שאר הקבוצות שובצו בדרגים השונים לפי דירוג פיפ"א מה־12 באוגוסט. ב־17 באוגוסט 2021 נערכה ההגרלה בה נקבע כי בכל בית הוגרלה נבחרת אחת מכל דרג.
בית א'
המשחקים שוחקו באצטדיון אולמבה, יאונדה, מלבד המשחק הלפני אחרון שישוחק באצטדיון באפוסם, באפוסם.
בית ב'
המשחקים שוחקו באצטדיון באפוסם, באפוסם, מלבד המשחק הלפני אחרון שישוחק באצטדיון אמאדו-אאידז'ו, יאונדה.
בית ג'
המשחקים שוחקו באצטדיון אמאדו-אאידז'ו, יאונדה, מלבד המשחק הלפני אחרון שישוחק באצטדיון רומדה אדז'יאה, גארואה.
בית ד'
המשחקים שוחקו באצטדיון רומדה אדז'יאה, גארואה, מלבד המשחק האחרון שישוחק באצטדיון אמאדו-אאידז'ו, יאונדה.
בית ה'
המשחקים שוחקו במרכז הספורט של ז'אפומה, דואלה, מלבד המשחק הלפני אחרון שישוחק באצטדיון לימבה, לימבה.
בית ו'
המשחקים שוחקו באצטדיון לימבה, לימבה, מלבד המשחק הלפני אחרון שישוחק במרכז הספורט של ז'אפומה, דואלה.
דירוג המקום השלישי
בשלב שמינית הגמר ("16 האחרונות") יצטרפו לשני המקומות הראשונים בכל בית גם ארבע הנבחרות שיסיימו במקום השלישי עם המאזן הטוב ביותר, והן ישחקו נגד מנצחות בתים א', ב', ג' ו-ד'. שיבוץ העולות מהמקום השלישי נגד מנצחות הבתים א'-ד' ייקבע לאחר סיום שלב הבתים לפי אחת האפשרויות שבטבלה, בהתאם לארבעת המקומות השלישיים הטובים ביותר:
מלכי השערים
56 שחקנים שונים
האסון בשלב שמינית הגמר
בזמן משחק בשלב שמינית הגמר בין קמרון לקומורו, נוצר לחץ בכניסה לאצטדיון. שמונה אוהדים ביניהם ילד נמחצו למוות. אחרים נפצעו.
בית הכנסת אליהו
בית הכנסת אליהו הוא בית כנסת אורתודוקסי הממוקם במרכז העיר מומבאי שבהודו. זהו בית הכנסת הספרדי השני בעיר. בית הכנסת נוסד ב-1884 על ידי יעקב אליאס ששון, בנו של אליהו דוד ששון ונכדו של דוד ששון; האחרון היגר מבגדאד שבעיראק להודו ב-1832 בשל רדיפות והשתקע במומבאי, שנקראה אז בומביי. בית הכנסת תוחזק ונשמר בידי נאמנותו של יעקב ששון.
טום פארקר
קריירת המשחק
פארקר תואר בספר "Holley & Chalk's The Alphabet of the Saint" כ"אף פעם לא המהיר בשחקנים, היה לו חוש מיקום מעולה ותיקוליו היו מתוזמנים היטב". סאות'המפטון היה אחד מהמועדונים המייסדים של הליגה השלישית בעונת 1920/1921, ולאחר זכייה באליפות העפיל לליגה השנייה ב-1922. המועדון העפיל לחצי גמר גביע ה-FA ב-1925, אך המשחק נגד שפילד יונייטד בסטמפורד ברידג' היה לא טוב מכמה בחינות: פארקר הבקיע שער עצמי ושיחק לא טוב, החמיץ פנדל, וכתוצאה מחוסר תיאום בינו לבין השוער טומי אלן הובקע השער השני של שפילד.
בית הכנסת אליהו
בית הכנסת ממוקם בשכונת ה"קולבה" ברחוב ד"ר ו. ב. גנדי מארג 55, מומבאי.
טום פארקר
קריירת המשחק
ב-21 במאי 1925 השתתף פארקר במשחק של נבחרת אנגליה נגד נבחרת צרפת, שהיה משחקו היחיד במדי בנבחרת.
המועדונים החזקים של אנגליה החלו לגלות עניין בפארקר. הנהלת סאות'המפטון סירבה להצעות הראשונות, אך כיוון שהיה צורך בכסף על מנת לממן את בניית אצטדיון הדל היא נאלצה באבי 1926 לקבל את הצעת ארסנל של הרברט צ'פמן על סך של 3,250£, ופארקר עבר לארסנל תוך לקחית מקומו של אלק מקי בהרכב. מלבד משחקי המלחמה הוא השתתף ב-275 משחקים במדי סאות'המפטון, והבקיע בהם 12 שערים.
הופעת הבכורה של פארקר במדי ארסנל הייתה נגד בלקברן רוברס ב-3 באפריל 1926. היה זה משחקו הראשון של פארקר מתוך 172 משחקים רצופים בהרכב, מספר המהווה שיא מועדון שטרם נשבר. תוך זמן קצר הוא קיבל את סרט הקפטן, והוביל את שחקני ארסנל לגמר גביע ה-FA הראשון בתולדות המועדון, שהסתיים בהפסד 0 - 1 לקארדיף סיטי. לאחר זכיית ארסנל בגביע ה-FA בעונת 1929/1930 (ניצחון על האדרספילד טאון באצטדיון ומבלי) פארקר היה לקפטן הראשון בהיסטוריה של ארסנל שזוכה להניף גביע.
פארקר המשיך להיות הקפטן של ארסנל בעונת האליפות 1930/1931, ובהפסד השנוי במחלוקת לניוקאסל יונייטד בעונה שלאחר מכן. לאורך כל התקופה הזאת הוא היה שחקן הרכב קבוע, והחמיץ שישה משחקי ליגה בלבד במשך שבע עונות במועדון. אולם, ב-1932 פארקר כבר היה בן 35, ובתחילת עונת 1932/1933 הוא הוחלף בעמדת המגן הימני על ידי ג'ורג' מייל. משחקו האחרון בארסנל היה נגד דרבי קאונטי ב-8 באוקטובר 1932, והוא עזב את ארסנל על מנת להתמנות לתפקיד המאמן של נוריץ' סיטי ב-1933.
קריירת האימון
בעונתו הראשונה (1933/1934) של פארקר בנוריץ' הוא הוביל את המועדון לאליפות הליגה השלישית הדרומית, ולפיכך גם להעפלה לליגה השנייה.
פארקר חזר לסאות'המפטון ב-1937. כשהגיע למועדון ניתן לו תקציב להבאת שחקנים חדשים, והוא שאף לבנות סגל שחקנים שיוביל את המועדון להעפלה מהליגה השנייה. במשך שתי עונות הוא הוציא 9,000£ על שחקנים חדשים, והביא את הקיצוני בילי בייוויס, השוער סם וורהרסט והקשר המרכזי בילי דודג'ין. אולם, ההחתמה החשובה ביותר הייתה של טד בייטס מנוריץ' סיטי, שהוביל את סאות'המפטון בחזרה לליגה הראשונה. תוכניותיו של פארקר לחיזוק סאות'המפטון נעצרו כתוצאה מפריצת מלחמת העולם השנייה ב-1939. הוא המשיך כמנהל-מאמן בשנות המלחמה הראשונות, ואימן הרכבים שהתבססו בעיקר על שחקנים אורחים. ביוני 1943 הוא התפטר מתפקידו כתוצאה מסכסוך עם הנהלת המועדון, והחל לעבוד במספנות סאות'המפטון כמבקר ספינות מטעם לוידס של לונדון.
בין 1955 ל-1957 הוא אימן את נוריץ' סיטי פעם נוספת, אך הפעם הוא לא זכה להצלחה והמועדון סיים בתחתית הליגה.
פארקר חזר לעבודתו כמבקר ספינות עד ליציאתו לפנסיה ב-1962. זמן קצר לאחר פרישתו ביקש ממנו טד בייטס (שהתמנה בינתיים לתפקיע המאמן של סאות'המפטון) לעבוד עבורו כמאתר כישרונות במשרה חלקית. מאוחר יותר פארקר הפך למאתר כישרונות במשרה מלאה, והחזיק במשרתו זו עד לעזיבתו ב-1975.
ארתור קורי
סר ארתור ויליאם קורי (Arthur William Currie; 5 בדצמבר 1875 – 30 בנובמבר 1933) היה גנרל קנדי, מפקד הגיס הקנדי במלחמת העולם הראשונה מאז אמצע 1917 והקנדי הראשון שקיבל דרגת גנרל ופיקד על צבא קנדה. תחת פיקודו הפכו ארבע הדיוויזיות של הגיס הקנדי לכוח לוחם של חיילי סער שהצליחו תמיד להשיג את מטרותיהם, לעיתים תוך מחיר דמים כבד. הוא השכיל לפתח טקטיקות לוחמת סער של "נשוך והחזק", במסגרת מלחמת החפירות הסטטית בעיקרה ולפיכך הצליח להציג הישגים שבלטו על רקע כישלונות עמיתיו הבריטים וצרפתים.
ראש ממשלת בריטניה, לויד ג'ורג' התבטא שלו הייתה המלחמה נמשכת לתוך 1919 היה מחליף את מפקד כוחותיו, דאגלס הייג בקורי.
תולדות חייו
קורי נולד באונטריו ולמד באוניברסיטת טורונטו.
ב-1894 התנדב לגדוד הארטילריה של המיליציה הקנדית, כוח המתנדבים של הדומיניון. ב-1900 הוצע לו תפקיד פיקודי והוא התקדם בסולם הדרגות במקביל לקריירה כאיש עסקים. ב-1913 הסתבך בחובות בעסקאותיו ומשך כ-11,000 דולרים מקופת הגדוד לשם כיסוי חובותיו האישיים. סם יוז (Sam Hughes), שר ההגנה בממשלת בורדן, שהיה אביו של פקוד של קורי בגדוד, המליץ לקורי לקבל את הפיקוד על גדוד בחיל המשלוח הקנדי שיצא לאירופה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כדרך לפתור את בעיותיו הכספיות.
הוא הוכיח אומץ ונחישות בפיקודו על הדיוויזיה בקרב על הסום. אולם נקלע לתקרית עם מיטיבו עד אז, שר ההגנה סם יוז. יוז ביקש כי בנו יקודם לתפקיד של פיקוד על דיוויזיה, אך קורי סירב, על סמך התרשמותו מתפקודו של הבן בקרב. מאותה עת ועד מותו ב-1921 ניהל יוז מסע צלב אישי נגד קורי.
בקרב רכס וימי היה קורי סגנו של מפקד הכוחות הקנדיים, הלוטננט-גנרל (רב-אלוף) הבריטי ג'וליאן בינג. בקרב השתתפו כל ארבע הדיוויזיות הקנדיות לראשונה ככוח מאוחד. קורי היה שותף פעיל לבניית טקטיקת הקרב, ההכנות (כולל חפירת מנהרות נפץ, הצבת כוח ארטילרי גדול שיספק מיסוך לכוח המסתער ותרגול הכוחות בהסתערות מהירה בדילוג תוך שימוש בכוח-אש מסיבי תוך כדי הסתערות) והתדרוכים המפורטים לקראתו, שהיו מפתח להצלחה. הוא גם היה להוט לאמץ טכנולוגיות חדישות כגון איכון באמצעות קול, טכנולוגיה שסייעה להשמדת 83% מהארטילריה הגרמנית עוד בטרם הקרב.
על תפקודו בקרב, ובעיקר על ההכנות המדוקדקות קיבל קורי מאת המלך ג'ורג' החמישי תואר "אביר מפקד" במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, שהקנתה לו את הזכות להקדים את התואר "סר" לשמו. ב-9 ביוני 1917, כאשר בינג קודם לפיקוד על הארמייה השלישית, קיבל קורי את הפיקוד על הכוח הקנדי והיה בכך למפקד הקנדי הראשון של הכוח.
בהמשך פיקד קורי על הכוחות הקנדיים בקרב איפר השלישי, קרב פשנדל, מתקפת מאה הימים.
עם שובו לקנדה קודם לדרגת גנרל מלא, ולמפקד הצבא הקנדי.
גיחות הרעשה מעל קהיר במלחמת ההתשה
גיחות הרעשה מעל קהיר היו סדרה של גיחות של מטוסי קרב ישראליים שביצעו בומים על קוליים מעל קהיר כאמצעי לחץ נוסף על הציבור המצרי והשלטון המצרי במהלך מלחמת ההתשה. הגיחות גרמו לנזק למבנים בעיקר ברובעי היוקרה של קהיר ולזעם ותסכול של ההנהגה המצרית.
במהלך מלחמת ההתשה שאפה מצרים לשחוק את כוחות צה"ל ולהביא לנפגעים רבים ככל האפשר בעיקר באמצעות תקיפות ארטילריה לעבר קו בר-לב ולעבר מטרות במערב סיני. בתגובה נהגה ישראל לתקוף כוחות מצריים בצידה המערבי של תעלת סואץ באמצעות הפצצות חיל האוויר ובפעולות קרקעיות. הימשכותה של המלחמה, והגידול במספר החיילים הנפגעים לצה"ל הביא להחרפת תגובותיו, שהחל לתקוף גם כוחות בעומק מצרים וכן מטרות תשתית אזרחית ומטרות כלכליות. התקיפות בוצעו בין היתר באמצעות כוחות חי"ר מוסק. חלק מההתקפות העמוקות הביאו לרגיעה בחזית למשך מספר שבועות או חודשים מאחר שדרשו מהמצרים הקצאת משאבים לשמירה על עורפם באמצעות כוחות שמירה על מתקנים שנקראו המיליציות העממיות. ב-17 ביוני 1969 במהלך גיחת צילום של שדות תעופה צבאיים בסביבת קהיר ושל הכור הגרעיני באינשאס של שני זוגות מטוסי מיראז' 3 מטייסת 119, הגביר אחד המטוסים מהירותו כדי לחבור לבן זוגו ובטעות עבר את מהירות הקול כשהוא בגובה נמוך של 800 רגל מעל לשכונותיה של קהיר. הבום העל קולי שנוצר גרם להרס, ניפץ זגוגיות בשכונת היוקרה הליופוליס שבה ארמון הנשיא ובמפקדת ההגנה האווירית המצרית. אמצעי התקשורת בעולם דיווחו על ההרעשה הישראלית בקהיר והביכו את ההנהגה המצרית.
נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר זעם על ביצוע הבום העל קולי מעל בירת מצרים ולאחר דיון עם המפקדי הצבא, הדיח את מפקד חיל האוויר מוסטאפה שאלבי אל חינאווי שהספיק לכהן כשמונה חודשים בלבד ומינה במקומו את עלי מוסטפא בגדאדי. כן הדיח את מפקדים נוספים ובהם מפקד ההגנה האווירית חסאן כאמל והעניש אחרים.
מפקד חיל האוויר הישראלי, מוטי הוד ביקש לברר את נסיבות המקרה וראה בו כאמצעי נוסף להפעלת לחץ על המצרים. כתוצאה מכך, בהמשך המלחמה הזניקה ישראל מטוסי קרב לביצוע בומים על קוליים מעל שכונות היוקרה של קהיר. במטרה להגביר את עוצמת הפיצוץ והנזק למבנים, בוצעו הבומים במטוסי הפנטום שהיו גדולים יותר מהמיראז'ים ולכן גרמו להדף חזק יותר וביצעו פס נזק לאורך העיר. אחת הגיחות המשפיעות בוצעה ב-4 באוקטובר 1969, שבו טסו זוג מטוסי פנטום בין היתר מעל ארמון הנשיא ומעל כיכר תחריר כשהם מזעזעים את המבנים מנפצים שמשות וזורעים הרס רב.
גיחות ההרעשה היו גורם נוסף שהביא את נאצר לדרוש מבני בריתו הסובייטים לשלוח חיל משלוח להגנה על שמי ארצו.
המנון פיפ"א
בשנת 1994 אימצה פיפ"א כהמנון רשמי את יצירתו של המלחין הגרמני פרנץ למברט. המנון פיפ"א מושמע בפתיחת כל משחקי הידידות הבינלאומיים ומשחקים רשמיים כחלק מגביע העולם בכדורגל, גביע הקונפדרציות, גביע העולם בכדורגל עד גיל 20, גביע העולם בכדורגל עד גיל 17, גביע העולם למועדונים, גביע העולם בקטרגל, גביע העולם בכדורגל חופים, גביע העולם בכדורגל נשים, גביע העולם בכדורגל נשים עד גיל 20, גביע העולם בכדורגל נשים עד גיל 17 וגביע העולם למועדוני נשים.
ארז ישראלי
ביוגרפיה
ישראלי נולד בבאר שבע ב-1974, הצעיר משני בניהם של פקידת השמה ואיש התעשייה האווירית. הוריו התגרשו כשהיה בן 6 והוא עבר עם אימו מספר דירות.
בכיתה ט' ישראלי עבר לפנימיית מושבת האמנויות במצפה רמון. "ההחלטה הכי חשובה שעשינו בסופו של דבר." אומר ישראלי בריאיון לעיתון הארץ.
היה תלמידו ועוזרו של האמן גדעון גכטמן (1942-2008) שהשפיע על עבודותיו ונתן לו השראה.
במהלך לימודיו במדרשה לאמנות בבית ברל הרבה ישראלי לעסוק בדימויי שכול והנצחה. עבודות אלו כללו פריטים שונים, כגון ספסל שעליו הונחו כריות יצוקות בטון, ציורים של דמותו כחייל מת, וכן גרלנדת זרים - סמל מובהק של שכול - יצוקה בבטון (חומר עמיד הנקשר לביצורים צבאיים ואנדרטאות), ובגרסה אחרת - זר זיכרון צה"לי עשוי רקמת חרוזים.
"חלק מהעניין שלי בכך היה הרגע שבו נערים נלקחים בשיא היופי שלהם. שמתי את עצמי המון במקום של הגיבור המת. אם זה לצייר אותי בתור גיבור מת, או לעשות לעצמי סרט זיכרון ('בחור כארז'). חלק מזה היה הפחד מאובדן וממוות, במדינה שמתים בה כל הזמן." אומר ישראלי.
מוות ושכול 2003–2009
בפרויקט הסיום שלו במדרשה בשנת 2003 הציג ישראלי מיצב שכלל ייצוגים שונים של חיילים צעירים ברגעי מותם. באחד המיצבים נראה ג'יפ צבאי מוקטן כאשר ראשו של חייל מת נשמט על ההגה ומפעיל צופר זיכרון. הדימוי הזכיר את המשוריינים הניצבים בצדי הדרך לירושלים ומייצר חוויה אינטנסיבית של מפגש מצמרר וחשוף עם ייצוגיהם של רגעי המוות.
ישראלי מסביר בריאיון לעיתון מעריב כי ההחלטה להתעסק בייצוג חיילים לא הייתה פשוטה:.
בעבודה "אל מלא רחמים" מ-2004 נראה ישראלי כשהוא מחליק שוב ושוב מאחיזת אמו, כאשר רפיונו מסמן את המוות, את האובדן ואת חוסר יכולתה של האם להושיע. ברקע מתנגנת תפילת "אל מלא רחמים", הנהוגה בלוויות, שהואטה.
בעבודה שנוצרה כהמשך ישיר לקודמתה "ללא כותרת" מ-2006, מחזיקה האם את ישראלי בתנוחת "פייטה" ומורטת נוצות הדבוקות בשעווה אל גופו. המריטה החוזרת על עצמה מציגה את ההשלמה של האם עם מות הבן ואת חוסר היכולת שלה להיפרד ממנו. בעבודה זו הוחרפה תחושת המוות באמצעות  הפעולה האכזרית באופייה שמבצעת האם. מריטת הנוצות מרמזת על הכנת מרק עוף בשבת, פעולה הקשורה אסוציאטיבית לביתיות ומשפחתיות: האם משלימה עם מות הבן, אך לא נפרדת ממנו, אלא מנסה, באמצעות אכילתו, להשיבו אל הגוף ממנו יצא.
דימוי חוזר ביצירתו המוקדמת הם זרי הפרחים הקשורים באבל ובזיכרון. בתחילה עסק בצילומי זרים שהושלכו הצידה בבתי הקברות, ולאחר מכן יצק זרים מבטון, בניסיון להפוך אותם לנצחיים, למצבות של עצמם.
בתערוכה "העברים החדשים: מאה שנות אמנות ישראלית" מציג ישראלי את עבודתו "שדה פרחים" מ-2005. ישראלי יצר שדה פרגים עשוי חרוזי זכוכית נוצצים. בספר 100 שנות אמנות ישראלית כותב יגאל צלמונה: "תחושת ההיקסמות למראהו כפולה: היא נובעת מיופיו של השדה הטבעי המדומה, המוכר לרבים מטיולי אביב בארץ, ומיופים של החרוזים הזוהרים בצבעוניותם (...), אלא שהפרג שצבעו עז כצבע הדם הוא גם סמל עתיק יומין של מוות ובייחוד של מות חיילים בקרב (...) הפרחים שצומחים בסביבת תלולית בולטת בשדה מרמזת על קבר שכוסה בצמחייה."
התצלום "קושקוש (דיוקן עצמי בגיל 30)" הוא תוצר לוואי של מיצג מצולם שערך ישראלי, אשר במהלכו תפר לגופו זר צה"לי של גרברות אדומות כאילו היה הגוף עצמו מעין זר הנצחה חי, ובסופו נמרטו הפרחים מגופו יחד עם שיער חזהו ובטנו והגוף הופשט מסימני גבריותו.
בראיון שנתן ישראלי לגיתית גינת הוא מסביר על השימוש המרובו בגופו ביצירותיו לחיבור עם שכול ומוות : " מעניין אותי המקום שבו המדינה מייצרת באופן מודע פעולות גופניות כחלק מההבניה של זיכרון קולקטיבי. את יום העצמאות אנחנו זוכרים דרך מעגלי המחולות ברחובות, בימי הזיכרון אנחנו עומדים דום בצפירה. הגוף הוא מאוד משמעותי ופעיל בטקסים הקולקטיביים שלנו."
אירופה, גרמניה והשואה
בעבודת הווידאו "Jewish lesson" משנת 2009 נראה האמן כשהוא תופר טלאי צהוב שיצר על גופו, כמו מנסה לחוות את הכאב, זה שהפך לקלישאה בתרבות הישראלית באופן פיזי ממשי.
בריאיון לעיתון הארץ מסביר ישראלי את יחסיו לדימוי הטלאי: "
על עיסוקו בשכול אמר ישראלי: "תמיד שואלים אותי 'מה הסיפור, אתה ממשפחה שכולה?', תמיד משייכים אותך לדור שני-שלישי-רביעי. אני חושב שאני מייצג משהו שכבר מנותק מזה. דור שכבר לא מרגיש מחויב לסיפור מהבית. אני חושב שלו היה כזה, לא הייתי יכול לטפל בנושאים האלה. כולנו הרי בתוך הסיפור הזה. אין אחד שלא מכיר מישהו שמת או נפגע בצבא ושאין לו קשר לשואה, אבל זה לא בא אצלי מהמקום הזה (...) זה רומן שהתחיל ממקום פורמליסטי, של צורה ונפח ויחסים צורניים".
במיצב "ליל שישי", מ-2009 ישראלי מטפל באופן ישיר בקלישאות ובפתוס סביב נושא השואה. ישראלי הציב בקומה התחתונה של גלריה גבעון שולחן אליפטי מכוסה מפה לבנה סרוגה, וערך אותו למה שנראה כסעודת ליל שישי לארבעה סועדים. על השולחן חלה קלועה, סכו"ם כסף מהודר וארבע צלחות פורצלן שבתחתיתן "מרק" העשוי מיציקת אפוקסי. סביב שולי השולחן רכבת צעצוע עם סמלים נאציים נוסעת סחור סחור על מסילה. הסמליות עזה וברורה: צלחות מרק העוף הופכות לייצוג מיידי של יהדות אירופה הנכחדת; פעולת הקפאתו של הנוזל הצהוב מסמנת את הקפאת הרגע שבו ננטש השולחן והזמן עצר מלכת, בעוד שרכבת המלחמה ממשיכה בנסיעתה.
"המיצב שלו כמעט קלישאתי – זה הרי כמעט מביך לסמל את השואה באמצעות רכבת", כותבת מבקרת האמנות הילה שקולניק־ברנר על העבודה,
השימוש האינטנסיבי של ישראלי במוטיבים של שואה ושכול, הקימו לישראלי מבקרים רבים שהאשימו אותו בציניות ובמסחור. יניב יהודה אייגר, כתב מעריב לענייני תרבות ואמנות אמר על תערוכתו "ליל שישי": "העבודות של ארז ישראלי כל כך מנסות להרגיז וכל כך קלישאתיות, עד שגם הסיכות שהוא מחדיר לבשר לא מכאיבות באמת".
ב-2010 ישראלי השתתף בתערוכת יחיד במוזיאון תל אביב לרגל מועמדותו לפרס גוטסדינר לאמנות ישראלית. לתערוכה הוא קרא "אשפרה" והיא נולדה במידה מסוימת מתערוכתו הקודמת "ליל שישי". ההצבה הפיסולית רחבת ההיקף שבמרכז התערוכה קושרת בין מוטיבים מבניים אדריכליים ובין טקסטיל (בד המעיל) וטקסט (ספר התורה). היא מבוצעת במגוון אופני עיבוד של בטון, חומר שישראלי מרבה להשתמש בו מאז עבודותיו המוקדמות.
התערוכה "אדמה נמוכה" מ-2012 היא תוצאה של שהות בת חצי שנה בדיסלדורף שבגרמניה, עירו של יוזף בויס, בתנאי מלגה מלאה. התערוכה ממשיכה את ההתעסקות של האמן באופן ישיר ועקיף באירופה של מלחמת העולם השנייה ובשואה בפרט. התערוכה ספגה ביקורות קשות מצד מספר מבקרים וכותבים. גליה יהב, מבקרת אמנות בעיתון הארץ, כתבה על תערוכתו של ישראלי: "למרות המיומנות הפיסולית 'אדמה נמוכה' של ארז ישראלי המתכתבת עם יוזף בויס וגרמניה הנאצית היא תערוכה קיטשית נטולת אירוניה הלופתת חזק מידי את הצופה בגרונו."
ב-2014  ייצר ישראלי עבודת קיר על בניין מרכז האמנות בתניאן. ישראלי זכה בתחרות בה השתתפו 7 אמנים, בהזמנת האוצר ומנכ"ל המרכז כריסטוף טאנרט. "כבר מן הרגע הראשון היה לי ברור שעבודתי תעסוק באופן ישיר בעברו של הבניין, קרי באחים ליאו ופליקס ישראל, ובמפעל האור שהקימו, ושפעל בבניין עד לעליית הנאצים לשלטון ב-1933" אומר ישראלי. יצירתו של ישראלי מחיה את העבר, כאשר הוא מנכיח מחדש את זכרו של ישראל פליקס, בכתיבת אותיות שמו על הבניין. אולם כפי שהעבר מתכסה בשכבות של שנים וכפי שהבניין משנה את שימושיו במשך שבעת העשורים שחלפו מאז, כך גם שמו של בעל המפעל מופיע ביצירה: אות על אות, האחת על השנייה, בקנה מידה גדול ובצבעים פלואורסצנטיים זוהרים - בלי להתממש לכדי שם קריא וקוהרנטי. כך נוצר דיסוננס בין השם והעיסוק בזיכרון, לבין התוצאה החזותית, האניגמטית. מה שנותר הוא אקט סימבולי, "מחיקת הסובייקט והנצחתו" כדברי האמן.
ב-2015 במסגרת תוכנית חילופי אמנים בה הציג בגלריית קרונה הברלינאית יצר ישראלי סדרת עבודות בשם "ההבדל בין אוווווו לאהההה". הסדרה הראשונה היא איורים של בדיחות על שואה, על גרמנים ועל קווירים שמצא ישראלי ברשת ויצר להן אילוסטרציות, כאשר יש דגש על הקשר הוויזואלי בין האף לאיבר המין של היהודי. השנייה היא סדרה  שיצר על גופו, כאשר במשך 10 שבועות קעקע מדי שבוע את החותמות שהוטבעה על ידו שנכנס למועדון הברגהיין הברלינאי. במהלך הביקורים חיבר מצלמה לזרועו שצילמה את המתרחש מ-'נקודת המבט' של החותמת. השלישית היא סדרה של עבודות עץ העוסקות בחדרי החושך שבמועדון הזה ובמועדונים אחרים, בהם דמות שמופעלת על ידי חוט ואיבריה שמציצים מתוך החשכה הם אפים ואיברי מין גבריים.
בימים אלו מתגורר ישראלי בברלין והוא מיוצג על ידי גלריית קרונה (Crone).
בלדווין השלישי, מלך ירושלים
בּלְדווִין השלישי (1130-1163, Baldwin III of Jerusalem, כונה גם "המלך הנער") היה שליט ממלכת ירושלים מ־1143 עד 1163. הוא היה בנם הבכור של מֶלִיסֶנְדֶה ופוּלְק. בלדווין הוכתר למלך בשותפות עם אמו בשנת 1143, וכיהן ככזה עד שהפיל את שלטונה בשנת 1153 ומלך כשליט יחיד. בלדווין השלישי נודע כמצביא אמיץ ומוכשר, שהישגיו האטו במעט את התדרדרות ממלכת ירושלים, וכן כמלך משכיל ונבון.
התבוסות המוקדמות של שנות מלכותו גרמו בעקיפין להתפוררותן הסופית של נסיכויות אדסה ואנטיוכיה, אך הגנתו על גבולות הממלכה וכיבושיו בדרום ובמזרח, כמו גם הברית שכרת עם האימפריה הביזנטית, הבטיחו את המשך קיומה של ממלכת ירושלים הצלבנית; הצלחתו בכיבוש אשקלון היה מכה קשה לארצות האסלאם כולן, שהפכו כנועות לממלכת ירושלים מצפון ומדרום.
ילדותו
בלדווין השלישי נולד בשנת 1130 לפולק מאנז'ו ולמליסנדה, מלכת ירושלים, בתקופת שלטונו של סבו מצד האם בלדווין השני, מלך ירושלים. עם מותו של המלך, כאשר מלאו לבלדווין שנה, עברה ממלכת ירושלים טלטלה ומאבקי כוח בין מליסנדה ופולק (שמלך רק מכח זכותה של אשתו) ששככו רק בעת לידתו של הבן השני אמלריך, לימים המלך אמלריך הראשון. פולק מאנז'ו נפטר בשנת 1143 בתאונת ציד, כאשר בלדווין היה בן 13. בהיותו קטין הוא הוכתר כמלך לצד אימו, שהייתה השליטה האמיתית בממלכה, בחג המולד של אותה השנה. המלכתו המוקדמת היא שהקנתה לו את הכינוי "המלך הנער".
מסע הצלב השני
המבחן האמיתי לצמד השליט הגיע עם המצור על אדסה (1144). ביום 29 בדצמבר פרץ צבאו של השליט המוסלמי זנגי אל תוך העיר, בירת רוזנות אדסה ויומיים לאחר מכן נכנעה המצודה. כך נפלה בידי האסלאם בירת הנסיכות הראשונה שייסדו הצלבנים. מליסנדה, שראתה בעצמה אחראית לשלומן של המדינות הצלבניות הקטנות, שלחה את צבאה לעזרת הנצורים, אך לשווא. ממלכת ירושלים הייתה מאוימת כעת גם היא.
באפריל 1146 הופיע ממזרח שבט תורכמאנים, והשתלט על המבצר הצלבני שבואדי מוסא החולש על הדרך לאילת, בעזרת תושבי המקום הערביים; בלדוין בן השש עשרה יצא לעברם, אולי כדי לזכות בהכרה כלוחם למרות גילו הצעיר. בסיוע אבירי מצודת כרכ, צר בלדווין במשך שבועיים על המבצר, ולבסוף הדף את הפולשים, שנכנעו.
באותה השנה, נפל מסוסו זנגי, מכניע אדסה ואימת הצלבנים, ומת. בנו, נור א-דין, שאף להרחיב את גבולו מזרחה, בין אם אל דמשק המוסלמית בה משל הווזיר הסלג'וקי מועין א-דין אונור, ובין אם אל ירושלים. מירון בנבנישתי מסביר כי בין ממלכת ירושלים לדמשק הייתה שביתת נשק בלתי כתובה במשך כ-20 שנה, שנכרתה בזמנו בין מועין א-דין אונור ובין פולק מאנז'ו כדי למנוע מאביו של נור א-דין, זנגי, לכבוש את דמשק, והביאה ליציבות שתי הממלכות גם יחד.
אולם בראשית 1147 הכריז ארמני שהתאסלם בשם אלטונטש, מושל ערי עבר הירדן בוסרה וסְוַלְחָה שבחורן, בדרום סוריה של ימינו, שהיו ואסאליות של דמשק, על אי תלותו במועין א-דין אונור שלקח ממנו את משרתו, והציע למסור לצלבנים את בוסרה וסְוַלְחָה תמורת מינויו לאמיר החורן. אוכלוסיית החורן הייתה נוצרית-אורתודוקסית, מהכנסייה היוונית-מלכיטית, והנוצרים חשבו שיוכלו להתבסס בו בקלות, דבר שיעשה אותם לבעלי כוח טקטי ניכר שיוכל לשמש לאיום על דמשק. המלכה מליסנדה כינסה את המועצה המלכותית, ה"הוט קור", לדון האם להפר את הברית עם דמשק. האצילים היססו, ולכן מחד גיסא כינסו את הצבא בטבריה, סמוך לחורן, ומאידך שלחו משלחת למועין א-דין כדי שיחזיר את אלטונטש למשרתו כאמיר. אונור לא רצה במלחמה עם הצלבנים משום שאז יוכל נור א-דין לצאת אל דמשק, אך גם לא הסכים לאבד את החורן; ולכן שלח להזכיר למליסנדה שעל פי החוק הפיאודלי אל לו לשליט לתמוך בוואסאל מתמרד, והציע לפצותה על הוצאות הכנת צבאה לקרב. המועצה ענתה שמחובתה לסייע לאלטונטש לחזור לעריו, אך התחייבה לא לגרום נזק בשום צורה שהיא לאדמה דמשקאית. אונור הצליח לשכנע את השליח שטובת שתי הממלכות היא להניח לעניין, אך משחזר וניסה לשכנע את המלך והמלכה מצא כי רוח הקרב של החיילים כבר נעורה, והם האשימו את השליח בבגידה. במאי 1147 חצה הצבא הצלבני את הירדן סמוך לכנרת לעבר הגולן, כשמלכו בלדווין בראשו, אך במסעם לאורך נהר הירמוך מזרחה, לעבר דרעא (אדרעי), הטרידו אותם הרוכבים הקלים הטורקמנים של אונור, שבינתיים מיהר לכרות ברית עם נור א-דין. נור א-דין שש על ההזדמנות להרחיב את תחום השפעתו, הברית חוזקה כשהשיא אונור את בתו לנור א-דין, ויחד התקדמו צבאותיהם אל בוסרה, שם מסרה אותה אשתו של אלטונטש לידיהם כאשר הצלבנים במרחק ראייה מהעיר. המוסלמים תקפו את הצבא הצלבני, שנסוג באבדות איומות מידי חיל הפרשים הסלג'וקי כשרק משמעת הברזל שהשליט בלדווין ויכולת ההנהגה שלו הצילה אותו מכליה גמורה, כאשר המלך נותן דוגמה אישית ומסרב להזדרז עם משמר ראשו למקום מבטחים. הברונים החליטו כעת לכרות שביתת נשק עם אונור, אבל השליח נהרג בדרכו; מכל מקום, מועין א-דין אונור השתדל להימנע מלהשמיד כליל את צבא הצלבנים, משום שלא סמך על נור א-דין – בלבו קינן חשש תמידי כי מטרתו של החתן החדש היא כיבוש המזרח ובכללו דמשק, בדומה לשאיפותיו של אביו. אי לכך רצה וזיר דמשק באפשרות עתידית של חידוש הסכם השלום שהיה לו קודם לכן עם ממלכת ירושלים, וכשהגיעו הצלבנים סמוך לחמת גדר בא שליח מאונור להציע להם זכות מעבר ואספקה תמורת שלום נוח לדמשק. בלדווין סירב בגאוה להצעה, אך סטיבן רונסימן (תולדות מסעי הצלב כרך ב', ספר שני) מספר כי זר מסתורי, רוכב על סוס לבן ונושא נס ארגמן, הנהיג את הצבא בביטחון לחמת גדר, אל המים המתוקים. שם, לאחר התנגשות אחרונה בכוחות נור א-דין, הסתיים בחציית הירדן המסע היקר וחסר הטעם, שגרם לחיזוק מעמד נור א-דין.
באביב של שנת 1148, כאשר זנגי כבר לא היה בין החיים וממלכתו חולקה בין בניו, נחתו שרידי מסע הצלב השני, שמטרתו הייתה מיגור האימפריה של זנגי, בערי הנמל של סוריה וארץ ישראל, וביום 24 ביוני 1148 הגיעו לעכו המלכים האירופאיים, שהמשפיעים שבהם היו לואי השביעי מצרפת ואשתו אלינור מאקויטאניה, וקונרד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שם נפגשו עם בלדווין השלישי, מליסנדה, ומועצתם שהורכבה מאבירי אירופה וירושלים. דיון כבד משקל התפתח בשאלה האם לחתור למטרה המקורית ולפנות אל חלב, שתהווה בסיס נוח להתקפת נגד צלבנית להחזרת רוזנות אדסה לשליטה נוצרית, טענה שבה החזיקו המלכה מליסנדה, איש אמונה קונטאבל ממלכת ירושלים מנשה דה ירז' ואלינור מאקויטאניה, או לפעול על פי עצתם של קונרד ולואי ולנסות ללכוד את דמשק, צעד שיחזק משמעותית את ממלכת ירושלים עצמה וכן יגביל את כוחם של בני זנגי. דמשק גם הייתה חשובה יותר בהיסטוריה הנוצרית מאשר חלב ואדסה, והייתה בעלת מיקום אסטרטגי יותר מהמובלעת של אדסה, אך מצד שני – מועין א-דין אונור היה כעת שוב בעל הברית המוסלמי היחיד של הצלבנים, והמתקפה תהרוס לעד את הסכם השלום ביניהם. בסופו של דבר הוחלט כי דמשק תהווה את המטרה למתקפה הצלבנית, הן מפני חוסר כוח האדם שיאפשר מהלומת מחץ על האימפריה של נור א-דין, ובמספר מועט כזה היה ניתן לכבוש רק את דמשק, והן משום שההחלטה נסתייעה בסניורי הממלכה, אשר שאפו לתלות של המלוכה בהם (וברית עם דמשק תחזק את הממלכה ותבצר את השלטון) ובאבירים האירופאיים (שרצו מסעות מיידיים של קרב ותהילה). ההחלטה נתבררה במבט רטרוספקטיבי כטעות מוחלטת, שכן היא שמה קץ להסכם בין ירושלים ודמשק, הסכם שאיפשר את קיומה של הממלכה הנוצרית ואשר מביטולו לא הצליחה הממלכה להתאושש לעולם. אמנם, בהמשך שוקמה הברית, אך דמשק לא הייתה עוד משען בטוח לצלבנים אלא ידידה מרוחקת ואף תלותית בהם.
באמצע חודש יולי 1148 יצאו הכוחות המשולבים של ממלכת ירושלים וצלבני אירופה ונאספו בטבריה, וביום ה-24 ביולי עמדו הצלבנים מול חומות דמשק. בהיעדר מכונות מצור, ומאחר ומספרם, כ-50,000 לוחמים, לא היה מספיק למצור יעיל על העיר, הטקטיקה הצלבנית נאלצה להסתמך על התקפת פתע שתכריע את המגינים הדמשקאים. אך הלוחמים הערביים המאומנים לחמו בהצלחה בתוקפים, והצלבנים לא מצאו מיקום משביע רצון ואיבדו את גורם ההפתעה; לאחר ארבעה ימים בלבד התברר כי מיד עם הטלת המצור על עירו, שיגר מועין א-דין אונור מסר בהול לנור א-דין, והכוחות המשולבים של בניו של זנגי, סייף א-דין גאזי אמיר מוצול ונור א-דין אמיר חלב, מתקרבים אל העיר. הצלבנים הוכרחו להפסיק את המצור על מנת שלא להלכד בין הפטיש לסדן, ובכך בא הקץ למסע הצלב השני, מאמץ אדיר ממדים שנכשל באופן מוחלט: אדסה לא נכבשה מחדש, הלחץ על אנטיוכיה לא הוקל והמסע על דמשק נסתיים במפלה ואובדן בן הברית המוסלמי היחיד של הצלבנים.
לאחר שהביס את הצרים על דמשק, הבחין נור א-דין שחותנו מועין א-דין אינו מרוצה מהברית הכפויה עמו, וחושש שתוביל להשתלטות חיצונית על דמשק, ולכן ניצל את מצבם העגום של הצלבנים והוביל מתקפה על המבצרים של נסיכות אנטיוכיה. במהלך מצור שהטיל נור א-דין על טירת עינבּ ב-1149 נהרג נסיך אנטיוכיה, ריימונד מפואטייה, ובלדווין השלישי נטל את משרת עוצר הנסיכות, שכן אשתו של ריימונד קונסטנס, יורשת הנסיכות מאביה, הייתה דודניתו מאמו של בלדווין.
לאחר כישלון מסע הצלב השני והסרת איום צלבני מעל דמשק, שב מועין א-דין ושיקם את הברית שהייתה לו עם הצלבנים. לאחר מותו בשנת 1149 עלה לשלטון בנו, מוג'יר א-דין אונור, שהמשיך בדרך אביו וביכר את הברית עם הנוצרים על פני השעבוד לנור א-דין. באוגוסט 1150 נאלץ בלדווין להעביר את טורבסל, ישות אוטונומית שהייתה השריד האחרון לרוזנות אדסה, לידי מנואל הראשון קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית, משום שכוחו המועט לא איפשר לו לצאת להגנתה. לכן, תוך התקפות מצד נור א-דין, פינה את תושביה הנוצריים לממלכת ירושלים ותו לא.
בשנת 1152 נקראו בולדווין ואמו להתערב במחלוקת בין הרוזן ריימונד השני מטריפולי ואשתו הודיירנה מטריפולי, שהייתה בתו של בלדווין השני, מלך ירושלים ולפיכך דודתו של בלדווין ואחות מליסנדה; בדומה לנישואיהם של פולק מאנז'ו ומליסנדה, גם נישואי ריימונד והודיירנה עלו על שרטון כאשר הודיירנה, המולכת בזכות יחוסה, ניסתה לקחת לעצמה שלטון יתר. כשהתיווך נסתיים, הייתה הודיירנה עתידה לשוב עמם לירושלים, כאשר ריימונד נרצח לפתע על ידי מתנקש מכת החשישיים. בלדווין נשאר מאחור כדי ליישב את ענייני טריפולי, שהותקפה לפתע בידי נור א-דין, ואילו הודיירנה הפכה לעוצרת לבנה הצעיר, ריימונד השלישי, כאשר היא מעניקה לבלדווין את זכות הקנאת מבצר טרטוס למסדר הטמפלרים כהגנה מפני המוסלמים, הגנה שצלחה עד נפילת המבצר בידי צלאח א-דין בשנת 1188.
מלחמת האזרחים
לקראת שנת 1152, כשהוא בן עשרים וחמש, ניגש בלדווין לפוליטיקה הפנימית של ממלכת ירושלים. אף על פי שבשבע שנות מלכותו הראשונות לא הראה עניין בניהול הממלכה, עתה דרש אחריות רבה יותר. המלכה הייתה בעלת השפעה רבה בחצר, כמעט בלעדית, ורוב האצילים ורוזני הממלכה נטו לצידה; כבר קודם ניסו הללו להכשיל את בלדווין במעשיו. המלכה הייתה אהודה מאוד על העם, בגלל פועליה הרבים - בשנת 1149, שנת היובל לכיבוש העיר בידי הצלבנים, חנכה ושיפצה המלכה את כנסיית הקבר, בסיוע ידידה הפטריארך הלטיני פולכר (Fulcher); בהמשך חילקה מליסנדה את סופו של רחוב סטפאן הקדוש, הרחוב הראשי של ירושלים הצלבנית (אשר משער שכם עד שער ציון), בו היה הקארדו הרחב, לשלושה שווקים צרים, מקבילים (במערך הקיים עד ימינו), והוסיפה קירוי מסוגנן לכל שוק; היא נודעה כ"פטרונית האמנים", ותרמה רבות לכנסייה וסעיפיה. לעומתה, לבלדווין הצעיר לא היו עדיין הישגים כגון אלו, והוא השתדל לצבור הישגים בהסגות פולשים בגבולותיו.
מליסנדה ובנה החלו מתנכרים זה לזה סביב שנת 1150, ובתחילת שנת 1152 דרש בלדווין מהפטריארך פולכר הכתרה שנייה בכנסיית הקבר, נפרדת מזו שבה הוכתר לצד אמו. הפטריארך סירב לבקשתו, וכמעין הכתרה עצמית רכב בלדווין דרך רחובות ירושלים עם זר עלי דפנה לראשו. פעולה זאת נעשתה לאחר שבלדווין האשים את אחד מעושי דבריה של המלכה בניסיון לשכנעה בצורך לנשלו מתפקיד המלך; קרוב לוודאי שבלדווין התייחס בדבריו למנשה דה ירז', הקונטאבל של הממלכה ומנאמניה המובהקים של המלכה.
בלדווין ואמו הסכימו להעלות את נושא המלוכה בפני ה"הוּט קוּר", המועצה המלכותית. החלטת המועצה, שהורכבה מנציגים פאודליים ומאנשי משפט, עמדה על חלוקת המדינה לשני אזורי שלטון: בצפון, הכולל את עכו וצור האסטרטגיות, ימשול בלדווין בעוד שמליסנדה תשלוט על יהודה והשומרון העשירות, כמו גם על שכם וירושלים עצמה, ובפועל גם על נחלתו של בנה אמלריך רוזן יפו. אמנם, אף לא אחד מהפונים היה שבע רצון מההצעה: בלדווין רצה לשלוט בממלכה בשלמותה, ואמו חששה מחלוקת משאבי הממלכה, שתפתח פתח להתפוררותה, אך כדי למנוע מלחמת אזרחים הסכימו בלדווין ומליסנדה להצעה, וזו התקבלה בסופו של דבר.
אך כעבור שבועות אחדים מחלוקת הממלכה, הנהיג בלדווין, שלא הסתפק בחצי הממלכה, מתקפה על הדרום. שכם נפלה במהרה, והמלך שעט אל ירושלים; אך מנשה דה ירז', שהמלך הורידו מתפקידו, חסם את דרכו לירושלים כאשר הוא מתבצר במג'דל יאבא שבסניוריית איבלין ורמלה. לאחר מצור נכנע מנשה והוגלה מהמדינה, ובלדווין פנה אל ירושלים. יהושע פראוור מסביר כי החשש מהמלחמה בשילוב זכות המורשה הפיאודלית שהייתה קבועה היטב בתודעתם ל האנשים גרמו לתושבי ירושלים לפתוח פתחו את שערי העיר בפני בלדווין, והמלך נכנס אליה כמנצח. מליסנדה ואמלריך, אחיו הצעיר של בלדווין שנטה לצד המלכה, נמלטו למגדל דוד. הכנסייה, שמאז ומעולם העדיפה את צד המלכה, נשאה ונתנה עם בלדווין, וההסכם שנתקבל התיר למליסנדה לשלוט בשכם למשך חייה אם תישבע לבלדווין לא להפריע לשלום. לתפקיד בכיר מינה כעת בלדווין את המפרי השני מטורון, רוזן בניאס שבסניוריה הגלילית של טורון. למרות "פרישתה", שמרה המלכה כוח רב בחצר המלוכה, ורבים מהאצילים שלא ראו בעין יפה את נטייתו של בלדווין למלוך כשליט עצמאי ובלתי תלוי באביריו, נטו לצידה. מליסנדה הייתה גם מדינאית מוכשרת, ואהודה על העם; בלדווין לא הרחיק את אמו מהחצר, וב־1154 התפייס עמה וסמכותה הוכרה (גם אם תחת שלטון בלדווין). פיוס זה סייע לבלדווין הן עקב העובדה שהמלך בילה זמן רב בקרבות, ונזקק לעזרת אמו כדי לנהל את מדיניותו, והן עקב קשרי המלכה עם אחותה ואחייניתה שמנסיכות אנטיוכיה, הודיירנה ומליסנדה מטריפולי, שסייעו לו מצפון בתקופה מתוחה זו, כשעזרתה של דמשק אבדה לו.
בזמן המסעות הצבאיים של בלדווין, כיהנה אמו כעוצרת; מליסנדה נטלה חלק פעיל במרביתם של תהליכי קבלות ההחלטות בממלכה, והופיעה לצד בנה בטקסים הרשמיים. בשנת 1156 הגיעה המלכה לידי הסכם שותפות עם צי הסוחרים של פיזה שתרם רבות לכלכלת הממלכה, בעוד בלדווין שומר על איזון המצב בצפון מול נור א-דין, ובשנת 1157, בעוד בלדווין ורוזני פלנדריה ואנטיוכיה מנחילים מפלות לשליט הערבי ומשחררים את שטחי צפון אנטיוכיה הכבושה, ניהלה מליסנדה קרבות לכיבוש נקודות משלט בנסיכות עבר הירדן מול שבטי התורכמאנים. העם שמח להתפייסות, ובלדווין התחבב עליו עוד יותר.
המלחמות והכיבושים
לאחר מות אביו נאלץ מוג'יר א-דין, שהיה שליט חלש בהרבה מקודמו, להעלות מס לשליטי ממלכת ירושלים תמורת ההגנה מפני נור א-דין, מס אשר נחשב למשפיל ובלתי נסבל מצד תושבי דמשק המוסלמים. כוחו של מוג'יר א-דין החל מתדרדר במהרה, ובזמן מלחמת האזרחים, בשנת 1154, עלה בידי נור א-דין להדיחו מכיסאו ולהשתלט על דמשק שסופחה לנחלת בית זנגי. לראשונה שלט מושל אחד על כל שטחה של סוריה, למן אדסה בצפון ועד לחבל חורן בדרום. אובדן המשקל המוסלמי בצפון לטובת נור א-דין היה אסון מדיני גדול לממלכת ירושלים, אם כי נור א-דין נמנע מלצאת מיד למלחמה בממלכת ירושלים ואף המשיך להעלות לה את המס. ובכן, מצפון הייתה חסומה הדרך לכיבושים, אליהם שאף כעת המלך הצעיר על מנת להוכיח את יכולותיו, כאשר סוריה מאוחדת תחת שליט אחד ומסע הצלב השני נחל כישלון חרוץ; ירושלים יכולה רק להרחיב את השפעתה לכיוון דרום, לעבר מצרים.
מצרים נכנסה אז לתקופה של תוהו ובוהו עם רציחתו של הווזיר אלאפדל. מהומה שררה בארץ, ובשלטון הפאטימי הוחלפו הווזירים שוב ושוב בתככי החצר, כאשר הם נרצחים או מודחים ומדרדרים את מצרים למלחמת אזרחים. מצבה הפנימי של מצרים קרץ לצלבנים, והם הידקו את אחיזתם בדרום ואת טבעת החנק סביב אשקלון. בשנים 1149–1150 הקים בלדווין השלישי מבצר בעזה, שנמסר לידי מסדר הטמפלרים. כתגובה כרתו המצרים ברית עם נור א-דין ושלחו צי של שבעים אוניות להטריד את הנמלים הצלבניים לאורך החוף בקיץ של 1151 מיפו דרך צור וטריפולי.
כיבוש אשקלון
ביום 25 בינואר 1153 עלה צבא ממלכת ירושלים על אשקלון ושם עליה מצור, כאשר לצורך כיבוש העיר אסף בלדווין את כל הכוחות הצבאיים של ממלכת ירושלים מכל קצוותיה, כולל המסדרים הצבאיים, וכן האצילים בעלי הקרקעות וראשי הכנסיות. למרות זאת היה מספר הלוחמים בחיל המצב המצרי לפחות כמספר התוקפים, אם לא למעלה מזה, וברשותם היו מאגרי מזון גדולים. בלדווין ציווה גם לקנות ספינות צליינים שעגנו ביפו, ומתרניהן וקרשיהן נבנו מכונות מצור אדירות. לאורך שבעה חודשים התנהלו ההתקפות משני הצדדים ללא הפסקה, אך מבלי שהצליחו הצלבנים לפרוץ אל תוך העיר; אשקלון הותקפה גם מצד הים - צי צלבני של 15 אוניות שמקורו לא נהיר סגר עליה ממערב עד שנהדף לאחר חמישה חודשים על ידי צי מצרי בן 70 אוניות. עם סיום בניית מגדל המצור פרצו הצלבנים את מערכת החומות החיצונית והתקרבו לחומה העיקרית של העיר, וכאשר הצליחו מגני העיר לשרוף את המגדל, גרמו בכך לחומת העיר להתמוטט כתוצאה מחום הבעירה. אל תוך הפרצה זינקו האבירים הטמפלרים, מתוך תקווה לזכות בתהילה ובביזה המובטחת לכובשי העיר, אך כוח מצרי גדול הדף אותם. קרב אמיץ התחולל בעיר, ובסופו נתלו גופותיהם של כל הטמפלרים מחומות העיר, עד האחרון שבהם.
רוח הצבא נפלה, אך בסופו של דבר, ב-19 באוגוסט נפרצו חומות העיר, ולחימה עזה השתוללה בסמוך לפרצה; בשלב זה איבדו אנשי העיר תקווה, וב-22 באוגוסט ביקשו המגינים להיכנע תמורת ההבטחה כי יינתן להם לצאת למצרים. פרופ' יהושע פראוור ציין (בספרו "תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל") כי בעיר הייתה קהילה יהודית גדולה, עם בית דין משלה, שכללה פליטים מערים אחרות בארץ ישראל שברחו מאימת השלטון הצלבני; תמיד היו היהודים רעים למוסלמים באיבתם את הנוצרים. קהילה זו נצטרפה לפליטים המוסלמים שיצאו מאשקלון בלווי פרשים צלבנים עד לאל עריש. אשקלון הפכה לעיר צלבנית וארץ ישראל כולה הייתה בשליטת הצלבנים - ללא מובלעות מוסלמיות. נור א-דין מיהר לדהור דרומה אל אשקלון, אך מוג'יר א-דין לא אפשר לו לעבור עם צבאו בשטחי דמשק לעזרת המוסלמים הנטבחים, וכך סיכל את הצלתם והחלשת ממלכת ירושלים. לאחר הכיבוש הפך המסגד של אשקלון לכנסיית פאולוס הקדוש, ומסגד "אל-חדרא" (הירוק) הפך ל"כנסית מרים הירוקה". בלדווין נתן את אשקלון לאחיו אמלריך לנחלה, ובכך הכפיל את שטחה של רוזנות יפו.
נפילת העיר הכתה גלים במצרים ובסוריה; ביצורי העיר אשקלון וגבורת מגיניה היו לאגדה לאחר חמישים שנות הלחימה שלהם כנגד המתקפות הצלבניות, וכיבושה היווה מהלומה מוראלית אדירה לארצות האסלאם כולן. דמשק מיהרה לשוב ולשלם מס למלך בלדווין, והמצרים נהגו כמותם.
כיבושיו של בלדווין בדרום סייעו לאחיו וממשיך דרכו, המלך אמלריך, לפשוט על מצרים, למוטט את שלטונה וצבאה ולכבשה בפרק זמן קצר.
הברית הביזנטית
כיבושיו של בלדווין זיכו אותו ביוקרה מספקת כדי שהביזנטים יחפצו להיות עמו בשלום, ובייחוד הקיסר מנואל הראשון, שנטה תמיד לכרות בריתות שלום עם מעצמות שכנות; בלדווין שלח את המפרי השני מטורון לביזנטיון בשנת 1157, והרוזן חזר עם ההצעה - נישואי בלדווין לתאודורה קומננה, אחיינית הקיסר מנואל. בלדווין הסכים, אף על פי שהברית הייתה, למעשה, לטובת האימפריה הביזנטית, אשר זכתה בכך בהכרת ירושלים לכוחה באנטיוכיה; שכן הברית גם חיזקה את ממלכת ירושלים בבעלת ברית חשובה מול נור א-דין המאיים מצפון. לפי חוזה הנישואים הובטחה לתאודורה במקרה שתתאלמן מבלדווין ללא ילדים העיר עכו בלבד, הסכם זהיר שנועד למנוע מהביזנטים להשתלט על נתחים גדולים יותר בארץ. הנישואין נערכו בספטמבר 1158, כאשר בלדווין היה בן 28 ותאודורה בת 13 בלבד.
יחסי ירושלים–קונסטנטינופול השתפרו עוד יותר כאשר נפגשו בלדווין ומנואל באנטיוכיה, ב-1159. השנים נהפכו לידידים, ומנואל אימץ במידת מה את הלבוש והמנהגים האירופאיים ואף השתתף בטורניר רכיבה מול המלך בלדווין. מנואל אף טיפל באופן אישי בבלדווין, כאשר הלה נזרק מסוסו בזמן אחת התחרויות. מאוחר יותר ב-1159 (או 1160), היה בלדווין לעוצר אנטיוכיה פעם נוספת, לאחר שרנו, נסיך אנטיוכיה (רנו משאטיון), נשבה בקרב שפרץ לאחר פשיטת שוד כושלת באזור מארש; דבר זה היה בניגוד מוחלט לאינטרסים הביזנטיים, ואולי לכן חפץ מנואל בגושפנקה נוספת לשליטתו בנסיכות הכבושה וניסה להשתדך עם הנסיכה מריה מאנטיוכיה, בת דודתו של בלדווין. בלדווין אכן העדיף לסכל את השידוך, שיקשור את הביזנטים באנטיוכיה לעד, והציע למנואל בת דודה אחרת שלו, מליסנדה מטריפולי, שכן רוזנות טריפולי הייתה קלה פחות להשתלטות מצד הביזנטים. נסיונותיו כשלו, ומנואל נישא למריה בהמשך שנת 1160.
מותו
בלדווין נפטר כשנה לאחר מות אמו. נישואיו לא הניבו צאצאים, ולכן ירש אמלריך אחיו את כתרו, בעוד לתאודורה, שהייתה כעת רק בת 16 או 17, ניתנה עכו לנחלה.
אישיותו
בצעירותו היה בלדווין אמנם נמרץ ושובב, והרבה במשחקי קוביות ודומיהם, ואף היה מפלרטט מדי פעם עם נשים; אך בבגרותו חל בו "שינוי לטובה", והוא נותר תמיד נאמן לחלוטין לאשתו תאודורה.
ויליאם תיאר את מראהו של המלך כ"גבוה מהממוצע, גפיו מותאמים לגופו... תווי פניו היו עדינים ונעימי סבר, עורו בריא ובוהק - הוכחה לכוח מולד; ... עיניו היו בינוניות, בולטות מעט ובורקות. שערו היה זהוב וחלק, ועל לחייו וסנטרו גידל זקן מלא למדי. הוא היה רחב קומה, אך לא בשרני כאחיו או צנום כאמו".