cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרלין
מרלין אמברוזיוס, מירדין אמריס
אאורליוס אמברוזיוס היה דמות שהופיעה ב"היסטוריה בריטונום" מאת נניוס. אליבא דנניוס, כשרונותיו של אמברוזיוס נתגלו כשהמלך הבריטי וורטיגרן ניסה להקים מגדל בטירתו דינס אמריס. המגדל התמוטט פעם אחר פעם בטרם הושלם, ויועציו החכמים אמרו לו שהפתרון היחידי לבעיה זו היה לפזר על היסודות דם של "ילד שנולד בלי אב". אמברוזיוס ענה להגדרה זו, על פי השמועה, אך לכשהובא בפני המלך, הוא גילה את הסיבה האמיתית להתמוטטויות המגדל: מתחת ליסודות המגדל היה אגם ובו שכנו שני דרקונים שהרעידו את האדמה וגרמו להתמוטטויות, בעודם לוחמים זה בזה.
התפתחות בכתבי ג'פרי ממונמות'
"נבואות מרלין" אינן מספרות הרבה על הרקע לנעורי מרלין. כשג'פרי כלל את הנביא בספרו הבא, "תולדות ממלכת בריטניה" (בלטינית: "היסטוריה רגום בריטניה"), הוא הוסיף לו קווי-אופי הלקוחים מסיפורים על אודות אאורליוס אמברוזיוס, שכתב נניוס ב"היסטוריה בריטונום". ג'פרי מגולל שוב את הסיפור בגרסה מיופה מעט, ומעניק לילד חסר-האב את שמו של הפייטן המתנבא, מרלין. הוא מקפיד להבדיל דמות החדשה זו מאאורליוס אמברוזיוס, וכדי להסתיר את הפלגיאט מנניוס, הוא מצהיר בפשטות ובבוטות שאמברוזיוס היה שם אחר למרלין. הוא הולך ומוסיף סיפורים חדשים הקושרים את מרלין לסיפורי המלך ארתור וקודמיו.
הוא מוסיף את שיפוריו שלו לסיפור, וממקמו בקרמרת'ן (ולשית: Caerfyrddin). בעוד שאמברוזיוס של נניוס מגלה לבסוף שהוא בנו של קונסול רומאי, הרי שמרלין של ג'פרי נולד לבת-מלך מידי אינקובוס. הסיפור על מגדלו של וורטיגרן נשאר בבסיסו זהה; הדרקונים התת-קרקעיים, אחד לבן והשני אדום, מסמלים את הסקסונים והבריטים, והקרב האחרון ביניהם הוא בגדר סימן לבאות.
בנקודה זו ג'פרי ממונמות' מכניס פרק ארוך על נבואותיו של מרלין, הלקוח מיצירתו הקודמת - "נבואות מרלין". הוא מגולל רק עוד שני סיפורים חדשים על הדמות; בראשון, מרלין יוצר את הסטונהנג' כאתר-קבורה בעבור אאורליוס אמברוזיוס. בשני, כשפיו של מרלין מאפשרים לאותר פנדרגון לחדור אל טירת טינטאג'ל במסווה ולעבר את איגריין בבנו ארתור. סיפורים אלה מופיעים גם בעיבודים מאוחרים רבים ליצירותיו של ג'פרי ממונמות'.
ג'פרי ממונמות' עסק במרלין גם ביצירתו השלישית, "ויטה מרליני". הוא ביסס את ה-'ויטה' על סיפורים על מירדין המקורי בן המאה השישית. על אף שהעלילה מתרחשת זמן רב לאחר תקופת חייו של "מרלין אמברוזיוס", הוא מנסה לטעון שאלו אותן הדמויות על ידי מתן אזכורים שונים למלך ארתור ומותו כפי שתואר ב-"היסטוריה רגום בריטניה".
עיבודים מאוחרים לאגדה
בתקופה מאוחרת, המשורר רובר דה בורון גולל מחדש את הסיפור בפואמה הנושאת את השם מרלין. רק מספר שורות ממנה שרדו, אך גלגולו מחדש של הסיפור כפרוזה נעשה לתופעה נפוצה ועובד מאוחר יותר לשתי רומנסות. בגרסתו של דה בורון מרלין נולד לבתולה המעוברת בידי שד המיעדו להיות אנטיכריסט. מזימתו נכשלת כשהאם מתוודה בפני בלז, הכומר שלה, על מצב הדברים הקשה; עם לידתו של מרלין, הם ממהרים להטבילו לנצרות ובכך משחררים אותו מטלפיו של השטן. מוצאו השטני מעניק למרלין ידיעות אל-טבעיות על העבר וההווה, ואף אלוהים מסייע בידו, בהעניקו לנער ידיעות נבואיות על העתיד.
בשנת 2008 רשת ה-BBC החלה בשידורי סדרת טלוויזיה, בשם "מרלין", אודות הקוסם בראשית דרכו כעוזרו של המלך ארתור. בתחום הקלפים הטיפוליים ישנה סדרת קלפים של מרלין הקוסם.
בסדרת ספרי "הארי פוטר" ישנו אות המוענק לקוסמים ראויים ושמו "אות מסדר מרלין" וניתן לקבל אותו בכמה מעלות.
לטאת לבה
לטאת לבה (שם מדעי: Microlophus) היא סוג של לטאות ממשפחת הטרופידוריים החיות באזורי אקלים טרופי באמריקה הדרומית. שבעה מינים מהסוג חיים באיי גלאפגוס שבאוקיינוס השקט. מינים אחרים מצויים ברחבי אקוודור, צ'ילה ופרו מחופים ויערות עד למורדות הרי האנדים. מקור שמם בפעילות חלקם על חופים געשיים המלאים בלבה קשיחה, דבר הנפוץ באיי גלאפגוס.
אלו מיני לטאות קטנות וזריזות, בעלות צידיים צבעוניים המשמשים למשיכת בני זוג ולאיום על יריבים. ללטאות ראשים קטנים ורגליים ארוכות, והן מהירות ביותר. הן צדות חרקים כגון זבובים, לעיתים בשיתוף פעולה הדדי של חיות גדולות יותר כגון איגואנות ים או אריות ים, המושכים אליהם זבובים רבים.
מקס מורלוק
מקסימיליאן ("מקס" או "מקסל") מורלוק (בגרמנית: Maximilian ("Maxl" or "Max") Morlock, 11 במאי 1925 - 10 בספטמבר 1994 בנירנברג שבגרמניה) היה כדורגלן גרמני ששיחק בנירנברג ובנבחרת גרמניה המערבית בעמדת הקשר ההתקפי.
קריירת מועדונים
מורלוק ניחן ביכולת לשחק בעמדות רבות במגרש, והוא תופקד לרוב כקשר התקפי, אך הוא ביצע בנוסף גם מספר תפקידים הגנתיים והבקיע שערים רבים.
קריירה בינלאומית
את הופעתו הראשונה במדי נבחרת גרמניה המערבית ערך מורלוק בשנת 1950, כאשר החליף את פריץ ואלטר הפצוע. בשנת 1954 השתתף מורלוק במונדיאל 1954, והיה חלק משמעותי בזכייה של הנבחרת בתואר, לראשונה בתולדותיה. מורלוק הבקיע שער נגד נבחרת טורקיה בניצחון 4-1 בשלב הבתים. שתי הנבחרות נפגשו שוב בפלייאוף העלייה משלב הבתים לנוכח העובדה שלפי הכללים שהיו נהוגים אז, אם שתי נבחרות סיימו עם מספר נקודות זהה, היו ממשיכים למשחק מכריע. במשחק זה נבחרת גרמניה המערבית ניצחה את טורקיה בתוצאה 7-2, ומורלוק הבקיע שלושער. בהמשך, מורלוק הבקיע שער בחצי הגמר מול נבחרת אוסטריה שהסתיים בתוצאה 6-1 לגרמניה המערבית. במשחק הגמר מול נבחרת הונגריה, הובילה הנבחרת ההונגרית בתוצאה 2-0 כבר בדקה השמינית, ונראתה בדרך הבטוחה לזכות בתואר, במיוחד לנוכח העובדה שבשלב הבתים של אותו מונדיאל הביסה הונגריה את גרמניה המערבית בתוצאה 8-3. במשחק הגמר, מורלוק הבקיע שער מצמק בדקה העשירית, והלמוט ראן הוסיף צמד, ונבחרת גרמניה המערבית זכתה במונדיאל שנערך בשווייץ, כאשר הגמר כונה הנס של ברן בגין ההתרחשות המפתיעה. בדצמבר 1958 ערך מורלוק את הופעתו האחרונה במדים הלאומיים, במשחק מול נבחרת מצרים.
מותו והנצחתו של מורלוק
בשנת 1994 מורלוק נפטר מסרטן, בגיל 69. שנה לאחר מותו, נחנכה כיכר על שמו, מחוץ לאצטדיון פרנקנשטדיון בנירנברג. בשנת 2006 אוהדי נירנברג דרשו לשנות את שמו של אצטדיון הפרנקנשטדיון עצמו למקס מורלוק שטדיון, אך נתקלו בסירוב מצדה של עיריית נירנברג, מאחר שזו חתמה על הסכם מסחרי עם בנק מקומי, ולכן האצטדיון נקרא באותה תקופה איזיקרדיט שטדיון. בשנת 2017 הוסב שמו של האצטדיון לשם אצטדיון מקס מורלוק.
אן, נסיכת אורליאן
אן, נסיכת אורליאן (בצרפתית: Henri d'Orléans; 5 באוגוסט 1906 - 19 במרץ 1986), הייתה בתו של הנסיך ז'אן, דוכס גיז ואשתו של הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה.
ביוגרפיה
אן נולדה בלה נוביון-א-תייראש, אן בצרפת ב-5 באוגוסט 1906 לנסיך ז'אן, דוכס גיז ולאיזבל, נסיכת אורליאן, בתם של הנסיך פיליפ, רוזן פריז ומארי איזבל, נסיכת אורליאן. בצעירותה התגוררה אן עם משפחתה בצרפת, בלגיה ומרוקו.
בשנת 1950, קיסר אתיופיה, היילה סלאסי, ביקש להיפגש עם אן, כהכרת תודה על יחס הכבוד שנתן לו בעלה בעת הכיבוש האיטלקי של אתיופיה. אולם, ממשלת איטליה הודיעה לקיסר כי היא תראה במפגש כזה עלבון, ובעקבות כך קטע הקיסר את ביקורו הרשמי וחזר לארצו.
לאחר מכן התגוררה אן בסורנטו, וב-19 במרץ 1986 מתה בביתה.
משפחתה
ב-5 בנובמבר 1927 התחתנה אן עם בן דודה הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה, ממנו נולדו לה שתי בנות:
נחל געתון
נַחַל גַּעְתּוֹן, או ואדי אלעיון (נחל המעיינות), הוא נחל איתן בגליל המערבי. ראשיתו של נחל הגעתון באזור מעלות-תרשיחא (קיבוץ געתון) ומשם הוא זורם מערבה עד היציאה בים התיכון בעיר נהריה, ומכאן שם העיר. רוב החלק הגלוי של הנחל בשדרות הגעתון. לנחל תוואי באורך של 19 ק"מ.
ספיקה
כיום מי כל המעיינות שבאגן הגעתון תפוסים (כשלושה מיליון מ"ק בשנה נשאבים ממעיינות אשחר וכחמישה מיליון מ"ק נשאבים ממעיינות כברי). כתוצאה מכך אפיק הנחל כמעט ויבש לגמרי והוא מכיל זרימה משמעותית רק בחודשי החורף.
יבוש הנחל הביא לפגיעה אקולוגית משמעותית בבתי הגידול הלחים שהיו תלויים בו וכפועל יוצא פגיעה בכמות המינים החיים באגן ובעושרם. למעלה מ-50% משטחי הקרקעות של אגן הגעתון תפוסים או משמשים בצורה זו או אחרת את האדם. במרום האגן שוכנות הערים מעלות תרשיחא ומעונה ובתחתית האגן, העיר נהריה. ממזרח לעיר נהריה, ובצמוד לה, מתקיימת פעילות חקלאית אינטנסיבית הכוללת שדות, מטעים ופרדסים, מאגרי מים ומשקי חי. כיום רוב המים נתפסים על ידי משאבות, והם מנוצלים לטובת יישובי האזור.
לאורך הנחל פזורות עדויות לפעילות אנושית לאורך ההיסטוריה, ובכלל זה עדויות רבות במיוחד לחקלאות שעשתה שימוש במי הנחל לצורך השקיה והפקת אנרגיה לטחנות קמח.
יובלי נחל הגעתון
יובליו העיקריים של נחל הגעתון הם: נחל מרווה, נחל מירב, נחל אשרת ונחל גילה.
יישובים ואתרים באגן הגעתון
שתי ערים גדולות שוכנות בקצות אגן הנחל: העיר המישורית נהריה (ובה שדרות הגעתון הנקראות על שם הנהר שזורם בהן) במערב והעיר ההררית מעלות תרשיחא במזרח (יישוב יהודי וערבי שאוחדו לעיר אחת). ביניהן פרוסים המושבים: בן עמי, נתיב השיירה, עין יעקב ומעונה, והקיבוצים: כברי, געתון ויחיעם. בשולי אגן הנחל שוכנים גם היישוב הקהילתי נווה זיו והמועצה המקומית כפר ורדים ושני כפרים: מעיליא וא-שייח' דנון.
אתרי עתיקות מוכרזים רבים מצויים בעיקר לאורך נחל געתון תחתון ונחל געתון תיכון, והחשובים שבהם: מבצר יחיעם, חורבת געתון (מרכזו של יישוב חקלאי שהוקם בתקופת ממלכת ישראל והתקיים עד מלחמת העצמאות. בקרבת קיבוץ כברי נמצאת ח'ירבת טווירי ובה שרידים מתקופת האמוראים), מתחם מעיינות כברי ותל כברי. בתחומי אגן הנחל מצויים גם אתרים היסטוריים מאוחרים יותר: מאגר המים הבריטי בהר אגר, בונקר של צבא ההצלה של קאוקג'י בהר בטח, ואנדרטה להנצחת חללי שיירת יחיעם.
מתלול הגעתון
חלקו המזרחי והגבוה של אגן נחל געתון, מאופיין בבינוי עירוני של מבני מגורים ותעשייה ובבינוי כפרי (מבני מגורים ומבני משק). באזורי הבינוי הכפרי נראים משארים של שטחי חקלאות הררית (בעיקר מטעי זיתים), וכן מחצבות ומאגרי מים.
יובליו השונים של נחל הגעתון (אשרת, מרוה ומירב) מתחתרים בתלילות ביחידה הררית זאת, ובשל אופייה הדולומיטי הטרשי, לא יושב מרבית שטחה במאות השנים האחרונות. כתוצאה מכך, מתאפיינת יחידה זו בשטח נרחב של חורש טבעי, אשר מהווה את מרבית שטחה. מאז קום המדינה הוקמו מספר יישובים יהודיים קטנים ביחידה זו. בין האתרים המיוחדים ביחידה זו, ניתן לציין את מבצר יחיעם הצלבני, מספר מעיינות ומערות קרסטיות. מרחב נופי זה מוקף בשלושה יישובים כפריים קהילתיים (הקיבוצים געתון ויחיעם ומושב עין יעקב).
רום פני הקרקע ביחידה נע בין 507 מ’ באזור העירוני של מעונה ומעלות תרשיחא במזרח היחידה, ל-100 מ’ במורד נחל אשרת במערב היחידה.
רובה המכריע של היחידה מכוסה חורש אלון מצוי בצפיפות משתנה, ניתן למצוא גם מיני עצים חובבי לחות כאדר סורי וער אציל. סביב היישובים מעט שטחי חקלאות ובמערב מורדות היחידה ניתן למצוא שיחיות קידה שעירה.
מקורות המים ביחידה זו הם שני ריכוזי מעיינות - פיתחת הגעתון (עין אשחר) ופיתחת נחל מירב (עינות אט ומירב). המעיינות נתפסים ולא מזרימים מים בערוצים.
גבעות נחל געתון
חלקו המרכזי של נחל געתון, מאופיין בעיקר בשטחי חקלאות מודרנית (שדות ומטעים) במישור, ובחורש טבעי/יער נטע אדם ע"ג המדרונות. מקטע זה של הנחל נמצא בתפר בין ההר למישור, ולכן ככל שמתקדמים מערבה, אפיק הנחל מתרחב והולך. לאורך אפיק הנחל מצויים שפע של אתרים ארכאולוגיים, רובם אתרי חקלאות עתיקה. בחלקו המערבי והנמוך ביותר של יחידה זו (לפני הגיעו לעיר נהריה), זורם הנחל במישור בתעלה מוסדרת בין שטחי חקלאות מודרנית של שדות ובעיקר מטעים.
מישור הגליל המערבי
במקטע האחרון של נחל הגעתון, לפני מוצאו לים, הוא זורם ברובו בתחום המוניציפלי של העיר נהריה. הנחל חוצה את העיר נהריה לאורך רחובה הראשי בתעלה בנויה שחלקה תת-קרקעי אך רובה פתוחה (במרכזו של שדרות געתון) ונשפך אל הים התיכון בחוף נהריה שהוא חוף רחצה מוסדר. הנוף המישורי והקרקע העמוקה ביחידה זו אפשרו פיתוח חקלאות מודרנית, ואכן כל שטח המישור חקלאי אינטנסיבי: מטעי בננות ושדות שונים של היישובים החקלאיים-יהודיים הממוקמים בו. בין האתרים המיוחדים ביחידה זו, ניתן לציין את מכלול תל כברי ומעיינותיה.
מסלע וקרקע: המישור כולו אלוביאלי, בחלקו הצפוני ניתן למצוא מספר כתמי כורכר קטנים מתצורות שונות אשר אינם בולטים מעל פני השטח.
מקורות מים: למעיינות כברי שפיעה גדולה ובעבר סיפקו מים לעכו על בסיס האמה ששרידיה ניכרים מדרום ומערב להם. המעיינות נשאבים ע”י קיבוץ כברי, וסגורים לציבור הרחב. בעמק פזורים מספר מאגרים. באפיקי הנחלים זורמים מים בחורף.
אקלים
אגן הגעתון, הוא אגן קטן יחסית (רק 49 קמ"ר), ועל כן, האקלים בו אחיד, פחות או יותר, בהיבטים של כמויות קרינה ומשקעים, אולם, בכל זאת קיימים הבדלים בין אזורים שונים באגן, בעיקר בין האזורים הגבוהים ברום האגן לאזורים הנמוכים שבתחתית האגן, ואלו כאמור קשורים למרחק מהים התיכון ולגובה מפני הים. ככל שמתרחקים מהים התיכון (האזורים המזרחיים באגן) כך קטנה הלחות היחסית וקטנה השפעת הים על מיתון האקלים בהיבט של משרע הטמפרטורות של יום ולילה. בנוסף, ככל שעולים בגובה, כך הטמפרטורות יורדות וכמות המשקעים גדלה.
האקלים באגן הגעתון הוא ים תיכוני לח, הקיץ חם ויבש והחורף קר וגשום יותר מאשר ברוב חלקי הארץ. הטמפרטורה הרב שנתית הממוצעת היא כ-30 מעלות, והלחות היחסית היא כ-60% בממוצע. ממוצע המשקעים בכל שטח הגעתון גבוה מ-600 מ"מ בשנה. מספר ימי הגשם גם הוא מהגבוהים בארץ ומגיע לכ-60 ימים בשנה.
הממוצע הרב שנתי בנהריה הוא 640 מ”מ בשנה. עם העלייה בגובה לכוון מזרח חלה עליה בכמות המשקעים אשר מגיעה לשיא של עד 800 מ”מ בשנה. הטמפרטורה השנתית הממוצעת נמוכה יחסית אך מתמתנת עם הקרבה לים התיכון באזור השפך. לעיתים רחוקות יורדת הטמפרטורה בחורף מתחת ל-0 מעלות צלזיוס, וכן לעיתים נדירות עולה הטמפרטורה מעל ל 40 מעלות צלזיוס. אירוע שלג נדיר ומשכו אינו עולה על יממה או שתיים. הבצורת נדירה בו.
גאומורפולוגיה
תהליכי שבירה אינטנסיביים, שקיעת גושים בין שברים ולחלופין התרוממות גושים בין השברים עיצבו יותר מכול את נופי אגן הגעתון.
אגן הגעתון הוא הומוגני מבחינה מורפולוגית-נופית. ראוי לציין את הקשר בין הטקטוניקה למערכת הדרכים: בקעת הגעתון שימשה כבר בימי קדם פרוזדור מעבר טבעי אל מישור החוף.
תמונתו הנופית הכללית של אגן הגעתון היא של רמה, הנטויה בשיפוע מתון ורצוף מערבה - אל מישור החוף. נטייה זו היא פרי הרמת השוליים המזרחיים של הגליל המערבי מעל בקע פקיעין, וההטיה של כל האזור למערב. השתפלות השטח מרום של 600 מ' לערך במזרח, ועד לגובה מישור החוף במערב, היא מתונה ורציפה. למעשה אין "נפילה" טופוגרפית מההר אל מישור חוף הגליל, אלא ירידה טופוגרפית מתונה של השטח עד מישור החוף. בכך שונה נוף הגליל המערבי מנוף הרי ירושלים, הצונחים במדרגת כפיפה חריפה אל השפלה. בגליל המערבי אין בעצם מדרגת מעבר מההר אל המישור. כביש נהריה-צמת-כברי-מעלות, ממחיש היטב את העובדה הזאת.
לשברים האלה, שהם כה דומיננטיים בעיצובו של הגליל המערבי, מצטרף גורם נוסף - ליתולוגי - התורם לעיצוב הנוף: המסלע של האגן הוא ברובו גיר קשה הנחשף לתהליכי ההמסה, וכיוון שכמות המשקעים באגן היא רבה יחסית (מעל 640 מ"מ בשנה) התפתחו כאן נופים קרסטיים מרשימים: נופי טרשונים מן היפים בארץ, מערות נטיפים ומערות המסה רבות, עמקים קרסטיים – דולינות, מעיינות קרסטיים הנובעים ממחילות המסה ועוד.
ישנם כמה אזורים שבהם נותר מסלע קרטוני רך על פני השטח, ובולט בהם נוף של גבעות מעוגלות ועמקים רחבים ביניהן: כזהו נופו של אזור תרשיחא-מעונה שבמזרח האגן. בנוף זה נוצרו גם מדרגות טבעיות בשל התמוטטויות קרקע וגלישות קרקע, בעקבות התרופפות כוח האחיזה של הסלע עם ספיחת המשקעים הרבים.
קווי ההעתק הגדולים סייעו להתחתרותו של נחל הגעתון.
לאפיק הגעתון עומק ניכר ומהלכו ישר, ללא פיתולים חדים ותפניות - תוצאת מהלכו לאורך קווי השבירה.
קרקעות
אופי הקרקע באגן הגעתון מושפע בעיקר מסלע האם, שהוא סלע משקע פחמתי - גיר, דולומיט, קירטון וחוואר. מקור נוסף לחומר שבקרקע הוא אבק חרסיתי, אך הוא אינו נפוץ בשל המרחק הרב מהמדבר. קצב הבלייה, מידת השטיפה (של גיר וחומרים נוספים הנשטפים מסלעי האב) ומידת הסחיפה משפיעים גם הם על תכונות הקרקע. באגן, בליית הסלעים היא בעיקרה בלייה כימית עקב כמות המשקעים הרבה. השטיפה על ידי המים מרחיקה לעיתים קרובות את כל המרכיב הגירי.
קרקע טרה-רוסה היא הקרקע השכיחה ביותר באזור ההררי של האגן והיא מכסה את סלעי הגיר והדולומיט, צבעה אדום או חום והיא חרסיתית, חסרת או מעוטת גיר (על אף שנוצרה על גבי סלעי דולומיט וגיר), לרוב רדודה אם כי יכולה להיות עמוקה יותר בכיסים וסדקים. באזור שקע מעלות תרשיחא בו מחשופי קירטון וחוואר נוצרות קרקעות רנזדינה המתחלקות לשניים: בשולי העמק נמצאות רנדזינות בהירות, בהן גודל הגרגר גדול יותר והן מכילות גיר ובמרכז השקע נמצאות רנדזינות חומות הנוצרות על גבי קירטון קשה או נארי ויכולות להיות גם חסרות גיר. לרגלי המדרונות, במפתחי הגאיות ובתחתית האגן, סמוך לחוף נהריה, מתפתחות קרקעות קולוביות-אלוביות המכילות אבנים וצרורות רבים. קרקעות אלו נוצרות מבלייה של חומר מדרוני ומסחף של קרקעות ההרים שמעליהן. לאורך רכס הכורכר, בשולי המדרונות ובחלקו ההררי התחתון של נחל געתון נוצרים גרומוסולים שהם קרקעות חרסיתיות עמוקות שמקורן בסחף דק גרגר. בגרומוסולים מתרחש לרוב ערבוב אנכי של הקרקע - סדוק בעונת היובש ולאחר מכן חלחול חומרים מלמעלה בעונת הגשמים. עקב ההשתנות הרבה של סוגי הקרקעות במרחב פותח המושג “חבורת קרקעות”. חבורה כוללת בדרך כלל צירוף של מספר סוגי קרקע המופיעים בסמוך זה לזה, באופן החוזר על עצמו בתנאי אקלים מסוימים ועל גבי מסלע דומה. בין הסוגים של אותה החבורה יש לעיתים קשר של מוצא - למשל קרקע אחת שהתפתחה על גבי סחף של קרקע אחרת, צירוף זה יחזור על עצמו כשהסוג האחד נמצא על הגבעות והסוג השני למרגלות הגבעות.
הידרולוגיה
מבחינה הידרולוגית, ניתן לחלק את הנחל לשלושה מקטעים בהתאם לקיבולת הנחל או נפחי המים הזורמים בו:
1. קטע הנחל העליון מהר מעונה ועד תחילת מעיינות הגעתון. כאן אפיק הנחל הוא אכזב, והופך לאיתן רק במהלך חודשי החורף, עת שהוא הופך לנקז הטבעי של האזור ההררי.
2. קטע הנחל האמצעי מעיינות הגעתון ועד עיינות כברי. קטע זה מכיל את עיינות געתון (עין מירב, עין אשחר ועין מבוע): 3. קטע הנחל התחתון מכביש 70 ועד הים, הכולל את עינות כברי (עין צוף, עין השיירה, עין גיח, ועין שפע): בסה"כ תרמו מעיינות כברי, כ־8.8 מיליון מ"ק בשנה. מה שהופך את מעיינות כברי למקור המים המרכזי של נחל הגעתון.
מעיינות כברי נובעים לאורך קו שבר באורך כ־5 ק”מ מצפון-מזרח לדרום-מערב. מקור המים הוא בשתי אקוות, שבאזור זה אין ביניהן חציצה. כתוצאה מהשפעת האקווה העליונה, שפיעת המעיינות גוברת ימים מעטים אחרי הגשמים, ואילו האקווה התחתונה, שמקור מימיה עמוק יותר, מבטיחה יציבות בשפיעת המעיינות בקיץ ובסתיו. מעל שלושת המעיינות עין שפע, עין צוף ועין גיח, נבנו ברכות אגירה שהתמלאו בשל הלחץ הארטזי. אלו הן ברכות הרמה – מתקן ייחודי לארץ ישראל ובולט במיוחד בגליל המערבי בין עכו וצור. מפלס המים הגבוה בברכות אפשר הפעלת טחנות קמח, כאשר עין שפע בלבד הזין שש טחנות קמח שסביר כי חלקן נבנה על יסודות טחנות עתיקות.
מצב המים ואיכותם
עיינות הגעתון ועיינות כברי נתפסו בשנות ה–50 למטרת אספקת מי שתייה לתושבי הגליל המערבי, ולמעשה בעשרות השנים האחרונות זרמו בנחל מי גשמים בלבד. כתוצאה מזיהום חמור שהתגלה במי עיינות כברי, בעיינות געתון, ובעין זיו בשנת 2006, הופסקה השאיבה של עיינות געתון, וכיום מי המעיינות משוחררים לזרימה חופשית בנחל. בעקבות רצף השנים השחונות המעיינות שופעים רק מספר חודשים בשנה, ובחודשי הקיץ והסתיו הם יבשים. המים מעיינות כברי שימשו בעבר לשתייה, אולם בשנים האחרונות, בגלל זיהום שהתגלה באקוויפר, לא ניתן היה להשתמש במים לשתייה, והם משמשים לחקלאות. לעיתים משוחררים עודפי מים לנחל ומתקיימת זרימה בהיקפים משתנים בחלקו התחתון של הנחל.
צומח
האזורים הנמוכים (0–200 מ’ מעל פני הים) מאופיינים בצומח מעוצה בגובה נמוך ובצפיפות דלילה יחסית (שיחים ובני שיחים) עם מעט עצים הפזורים במרחקים גדולים זה מזה בעוד האזורים הגבוהים (200–507 מ’ מעל פני הים) מאופיינים בחורש בצפיפות משתנה.
מכיוון שתוואי הגעתון זורם ממזרח למערב, ניכרת השפעת המפנים היטב, בעיקר באזור ההררי. במפנים הצפוניים התפתח וריאנט מזופילי המאופיין בחורש צפוף הדורש תנאי לחות טובים ומתחתיו תת-יער, אשר עם השנים, הולך ונעלם בעקבות הצטופפות והתגבהות של עצי החורש, במקביל מופיעים מינים חובבי צל. לעומת זאת במפנים הדרומיים מופיע חורש בצפיפות דלילה או בינונית עם שיחים ובני שיח.
במרבית האזורים הטבעיים המכוסים בסלעי גיר או דולומיט התפתחה קרקע טרה רוסה פורייה כך שאופי הצומח אחיד בקירוב במרבית האזורים ההרריים, פרט למספר אזורים מיוחדים בהם יש לקרקע השפעה שונה על הצומח כגון המצע הקירטוני אשר נמצא בשקע מעלות ובשיפולי ההרים לכוון במישור. על מצע זה מתפתח צומח ייחודי של בתות ושיחיות עם מינים המאפיינים מצע קירטוני כמו לוטם שעיר ומרווני, לטמית ערבית, געדה כרתית, צתרה ורודה וכו’, בעוד עצים ים תיכוניים כמעט ואינם מופיעים.
לאורך חוף הים ולרצועה של עד 100–400 מ’ מקו החוף קיים צומח ייחודי של חוף ים על מצע של קרקעת גרומוסול וחול.
מפתח נחל געתון, באזור צומת געתון התפתחה קרקע ייחודית של מצע של סחף נחלים עליה התפתחו יערות דלילים של חרוב מצוי.
חברת הצומח הנפוצה ביותר באגן היא חברת אלון מצוי אשר מתלווים אליו מיני עצים שונים שהעיקריים שבהם: חרוב מצוי, בר זית בינוני, אלה א”י, ער אציל, קטלב מצוי, ואלון תולע, שלושת האחרונים אופייניים לאזורים הגבוהים של האגן. השיחים המלווים העיקריים הם: קידה שעירה, אלת המסטיק, לוטם שעיר ומרווני, אשחר מנוקד וא”י, מרווה משולשת ואשבל מופסק. אזורים אשר עברו פגיעה משמעותית כגון שרפה או רעיית יתר מאופיינים בהתכסות מהירה וצפופה של סירה קוצנית וקידה שעירה. למעשה אלו שני המינים הנפוצים ביותר באגן ביחד עם אלון מצוי. הדינמיקה של התפתחות הצומח באגן הגעתון מהירה ביותר עקב המשקעים הרבים ותנאי הגידול הטובים. משך הזמן של התאוששות הצומח בשטחים שעברו הפרה משמעותית כמו חקלאות או שרפה עומד על 15–30 שנים בהתאם לתנאי קרקע מסלע, אם כי באזורים בהם קיימת רעייה חזקה, היא גורמת להאטה של תהליך זה ולהתבססות מינים שאינם נאכלים ע”י צאן ובקר כמו סירה קוצנית, קידה שעירה, לבנה רפואי ואלת המסטיק בעוד מינים כמו אלון מצוי, אלון תולע ובר זית בינוני מתמעטים. חברות צומח הראויות להתייחסות הן חברת חרוב מצוי-אלת מסטיק אשר מתפתחות על גבי נארי (קרטון), חברת אלון מצויער אציל המתפתחת בעיקר על גבי גיר קרסטי.
יערות קק”ל נטועים מהווים חלק מאזור האגן והם מאופיינים בכתמיות וגוון רב הן בהרכב הצומח והן צפיפותו. יערות אלו מפוזרים מרחבית בעיקר לאורך השוליים הצפוניים של האגן. במקרים רבים ישנה התפתחות יפה של מינים ים תיכוניים כתת-יער ואזורים בהם קיים יער נטוע צפוף ללא תת-יער הם נדירים יחסית. מינים מעוצים ראויים לציון: אשחר מנוקד – שיח קוצני אשר תפוצתו בעולם מוגבלת לישראל לבנון, ירדן וסוריה בלבד בעוד בארץ הוא מופיע בעיקר באזור הגבוה של הגליל המערבי. מין זה נצפה במספר רב של יחידות צומח. אדר סורי – עץ נדיר המופיע בעיקר במפנים צפוניים ובבתי גידול לחים. תפוצתו בעולם בישראל לבנון סוריה ודרום טורקיה בלבד. בישראל גדל המין אך ורק בגליל המערבי ובמורדות החרמון כאשר נחל בית העמק הוא גבול תפוצתו הדרומי בעולם. אורן ירושלים – קיימת אוכלוסיית בר של מין זה באזור ירכא אולם במקביל תת-המין של אורן ירושלים אותו נוטעת קק”ל הולך ונפוץ בשטחי האגן.
בעלי חיים
אגן הגעתון מאופיין בשטח הררי מצוקי ומיוער, המייצר תנאים מיוחדים לבעלי החיים הגרים בו. התנאים האלו אידיאליים למינים שונים כיוון שכך הם פחות חשופים. וכן חוף ים שהוא בית גידול נוסף בפני עצמו.
חיות הבר באגן הגעתון חשופות לסכנות שונות ומצליחות לשרוד למרות פעילות האדם. לעיתים הן שורדות בעזרתם של אנשי רשות שמורות הטבע ופעילויות אחרות הנעשות במכוון, כדי לאפשר לבעלי החיים האלו להתקיים למרות הסכנות האורבות להם: ציידים, מכוניות, כלבים וחתולים, הרעלות ועוד. יש מינים שבאופן טבעי היו פעילים בלילה, אך הם העבירו את פעילותם לשעות בהן יש פחות טיילים ותיירים ולכן ניתן לראותן בשעות הבוקר המוקדמות ובשעות הערב. בעלי החיים העיקריים הפועלים בשטחו של אגן הגעתון הם: יחמורים, זאבים, תנים, שועלים, חזירי בר, דורבנים, גיריות, שפני סלע, דלק, סמור, נחשים (זעמן המטבעות, זעמן שחור, תלום קשקשים), קרפדות, סלמנדרות, חרדונים, לטאות (לטאה מצויה ולטאה ירוקה), צבי ים וציפורים (חיוואי נחשים).
היסטוריה, ארכאולוגיה והתיישבות
מבחינה התיישבותית ניתן לחלק את האגן לשני אזורי משנה: אזור החוף ובו העיר כברי, עיר גדולה עם קשרי מסחר בינלאומיים, והאזור ההררי והמיוער שהגישה אליו קשה. דרכי המסחר הראשיות עוקפות את האזור ההררי ולכן הוא מנותק יחסית - אך במקביל גם מוגן. עם זאת, הוא איננו רחוק מדרכים ראשיות בקנה מידה אזורי ואף בין-יבשתי כמו הדרכים הרומיות עכו-צור ועכו-ציפורי-טבריה. התל העיקרי באזור זה הוא תל מעיליא. חלקו המזרחי של אגן הגעתון היווה את אחד הגבולות בין נחלות שבטי אשר ונפתלי ובתקופות מאוחרות יותר שימש כחיץ בין עמים הפגאנים וממלכת החשמונאים.
לאזור אגן הגעתון יש מספר מאפיינים ארכאולוגיים ייחודיים: בריכות הרמה - טחנות הרמה שהמים מגיעים אליהן מלמטה ולא מלמעלה. הטחנה מצויה מעל למעיין שמקור מימיו התת-קרקעי גבוה ממקור נביעתו על פני השטח. הנביעה נסגרת בבריכה, והמים עולים לפי חוק הכלים השלובים ונופלים לתוך ארובה. כל 26 בריכות ההרמה הידועות בעולם נמצאות בארץ ישראל, כאשר רובן באגן הגעתון. חלק מטחנות הגעתון שימשו בעונת המסיק גם כמכמרות – טחנות שנועדו למיצוי שמן מהגפת וייעול ייצור השמן.
ההצפות באגן הגעתון
נחל הגעתון מנקז שטח כולל של 49 קמ"ר. שטח זה זוכה לכמויות המשקעים מהגבוהות בישראל, בממוצע למעלה מ-640 מ"מ גשם בשנה. כמעט בכל חורף מתרחש אירוע גשם חריג, בו אגן הגעתון מקבל כמויות גשם אדירות בפרק זמן מאוד קצר, המשקעים הרבים לא מספיקים לחלחל אל מי התהום ולמעשה מתורגמים לנגר עילי הזורם ישירות אל נחל הגעתון ויובליו. אפיק הנחל מתמלא במהירות ומתחיל לזרום בעוצמה אל נקודת השפך לעבר העיר נהריה. בשל בעיות הקשורות למוביל המים בעיר ולתופעות אחרות באגן הנחל, מתרחש כמעט בכל חורף אירוע הצפה בעיר. הדבר מביא להצפות רחבות היקף של כל האזור הסמוך לאפיק הגעתון אף למרחק של מאות מטרים מהנחל, ראו למשל חורף 2019–2020 בישראל.
קורנליו זליה קודריאנו
קוֹרנֶליוּ זֶלְיָה קוֹדרְיאָנוּ (13 בספטמבר 1899 – 30 בנובמבר 1938) היה פוליטיקאי רומני ימני קיצוני, אנטישמי ואנטי-קומוניסט. היה המייסד והמנהיג של "לגיון רב-המלאכים מיכאל" בשמותיו השונים – "משמר הברזל", "הכל למען המולדת" ובעיקר "התנועה הלגיונרית". הוא הפעיל טרור, תכנן התנקשויות והשתתף בהן, העריץ את משטרו של אדולף היטלר, וכונה בידי אנשיו בשם הקפיטן (Căpitanul). קודריאנו נרצח בהיותו במאסר, יחד עם 13 לגיונרים נוספים שריצו עונשי מאסר על רצח של אישים רומנים בולטים; רצח האסירים בוצע בהוראת קרול השני, מלך רומניה. שנתיים לאחר הרצח הגיעה מפלגתו של קודריאנו לשלטון, באה חשבון עם האחראים לרצח, וערכה לקודריאנו ולחבריו מסע קבורה מפואר.
קודריאנו נערץ במהלך חייו ברומניה על ידי רבים, בעיקר צעירים והיו אף שהישוו אותו בעקיפין לישו. גם בתקופה המודרנית יש ברומניה מעריצים של קודריאנו ושל התנועה הלגיונרית שיצר.
משפחתו
קורנליו זליה קודריאנו היה הבכור מבין שבעה אחים ואחיות במשפחה מסטורוז'ינץ שבצפון בוקובינה, ונקרא בלידתו בשם "קורנליו זלינסקי". לאחר צירוף בוקובינה לרומניה, שינתה משפחתו את שמה לשם בעל צליל רומני יותר, "זליה" (Zelea), שנגזר מהשם הרומני של שריון השרשראות שנהגו ללבוש חיילים היוצאים לקרב באותה תקופה. שוררת אי-בהירות באשר למקום לידתו של קורנליו, ביאשי או בעיירה חוש.
מוצאם האתני של הוריו, יון ואליזבט, שנוי במחלוקת, והיה בו עניין בשל משמעותו הרבה כרקע לחייו של מנהיג זרם לאומני:
סנדקו של קורנליו היה הפרופסור אלכסנדרו קונסטנטין קוזה. את לימודיו בבית הספר היסודי עשה בחוש וביאשי. בין השנים 1912–1916 למד בתיכון הצבאי שבמנזר "דאלו" (Mânăstirea Dealu). במלחמת העולם הראשונה, אף שלא הגיע עדיין לגיל גיוס, עזר במשך זמן קצר לאביו עד שהאב נפצע במלחמה. בין השנים 1917–1918 עבר קורסים ב"בית הספר הצבאי של חיל הרגלים" בבוטושאן. לאחר המלחמה, בספטמבר 1919, החל ללמוד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת יאשי.
הופעתו ומטענו הרוחני
קודריאנו היה גבה קומה וטוב מראה. הוא נהג ללבוש בגדים עממיים לאומיים ובכך התבלט מאוד מבין הסובבים אותו. הוא מיעט בדיבור וסלד מנואמים, אולי גם משום שלא הצטיין בכך, כפי שעקץ אותו מיכאי סטלסקו בביטאונו.
לפי עדותו, הוא ניזון בנעוריו מהקלאסיקנים הרומנים וממאמריהם של פרופסור ניקולאה יורגה ופרופסור אלכסנדרו קונסטנטין קוזה, מאמרים שהופיעו בעיתונים שאסף אביו. למאמריו של יורגה התלוותה הסיסמה "רומניה לרומנים, רק לרומנים, לכל הרומנים" ולמאמריו של קוזה התלוותה הסיסמה "הלאומיות היא הכוח היוצר של התרבות האנושית, התרבות היא הכוח היוצר של הלאומיות". ממאמרים אלה הפיק קודריאנו שלושה אידיאלים לעם הרומני, כפי שניסח אותם:
פעילותו הפוליטית הודרכה על ידי אנטי-קומוניזם, אנטישמיות, שלילת המשטר הדמוקרטי ותמיכה בכנסייה האורתודוקסית הרומנית. בגיבוש עמדותיו הוא התבסס לא פעם על נתונים שגויים. הוא האמין למשל, שברומניה היו שניים עד שניים וחצי מיליון יהודים, כשבפועל היו בסביבות 800,000 בלבד. הוא לא האמין למספרים שסיפק המכון לסטטיסטיקה, כי בעבר עמד בראשו יהודי.
בינואר 1938, בראיון שנתן לעיתונאי בריטי, אמר קודריאנו:
בתחום מדיניות החוץ של רומניה הצהיר קודריאנו במאמר שפורסם בכתב העת הלגיונרי "Buna Vestire" (הבשורה הטובה) ב-30 בנובמבר 1937, שהוא מתנגד לדמוקרטיות הגדולות של המערב, שהוא מתנגד להסכמה הקטנה ולהסכמה הבלקנית, שאין לו שום כבוד לחבר הלאומים ושאינו מאמין בו. קודריאנו תמך בהצטרפות לאיטליה הפשיסטית ולגרמניה הנאצית במאבק נגד הקומוניזם. הוא הצהיר, שאם התנועה הלגיונרית תגיע לשלטון ברומניה, תקום תוך 48 שעות ברית עם איטליה וגרמניה למען הגנה על הצלב, התרבות והציוויליזציה הנוצרית.
משמר התודעה הלאומית
בשנת 1919 הצטרף קודריאנו כחבר ל"משמר התודעה הלאומית", ארגון עובדים אנטי-קומוניסטי ואנטישמי שהנהיג קונסטנטין פאנקו, שרברב וחשמלאי שנודע בכוחו הפיזי הגדול. ב-9 בפברואר 1920 פרסם ביאשי, יחד עם פאנקו, עיתון בשם "Garda Conștiinței Naționale" (משמר התודעה הלאומית). המשמר יצא להפגנות רחוב מול הפגנות הרחוב של הנוטים לסוציאליזם, וכתוצאה מכך התפתחו קטטות רחוב רבות. כשפרצה השביתה הכללית ברומניה, שמעו אנשי המשמר שבבית החרושת לסיגריות ביאשי שובתים כאלף עובדים, הדגל האדום הונף על המבנה ותמונות המלך הושלכו ובמקומן הוצגו תמונותיהם של קרל מרקס, טרוצקי וכריסטיאן רקובסקי. אנשי המשמר התאספו ויצאו אל בית החרושת, פרצו פנימה וקודריאנו החליף את הדגל האדום בדגל הלאומי הרומני, אותו הכין מראש. פעולה זו לא הפסיקה את השביתה, לכן קודריאנו וחבריו פעלו לאסוף מובטלים שיחליפו את העובדים השובתים, ולאחר שהצליחו לאסוף כ-400 עובדים, גרמו לשבירת השביתה.
כעבור חודש היה עימות דומה בסדנאות מסילות הרכבת ביאשי, ב-Nicolina (ניקולינה), שם עבדו כ-4,000 פועלים וגם הם שבתו והניפו דגל אדום על המבנה. פאנקו, קודריאנו וחבריהם ארגנו מסע אל הסדנאות באמצעות רכבת וחדרו לתוך בנייני הסדנאות העזובים, שם טיפס קודריאנו והחליף את הדגל. ביציאה מהסדנאות עמדו הפועלים השובתים, ולא הפריעו להם לצאת (קודריאנו, פאנקו ואדם נוסף צעדו בראש עם אקדחים בכיסיהם).
הרקע למצב באוניברסיטאות
בסיום מלחמת העולם הראשונה השתנו גבולות רומניה, השתנה הרכב אוכלוסייתה וגדל מאוד החלק היחסי של המיעוטים. שטחה של רומניה גדל מ-130,177 קילומטרים רבועים ב-1913 ל-295,049 קילומטרים רבועים ב-1919. האוכלוסייה, למרות האבדות הכבדות במהלך המלחמה, גדלה מכ-7,160,000 תושבים ב-1912 לכ-15,541,000 ב-1920. ב-1912 היוו המיעוטים 8% מאוכלוסיית רומניה, אך ברומניה הגדולה הגיעו המיעוטים לכ-30% מהאוכלוסייה וחלקם לפחות היו בעלי שאיפות אירידנטיות, הרואות בהסתפחות למדינות שכנות הגשמה של רצון לאומי. בנסיבות אלה הייתה התעוררות חזקה במיוחד של הלאומנות הרומנית וחשדנות מוגברת כלפי בני מיעוטים.
במהלך שנות המלחמה הושבתו הלימודים באוניברסיטאות, ולאחר המלחמה באו ללמוד בהן הסטודנטים שלימודיהם נפסקו בגלל המלחמה, השנתונים של המלחמה וגם השנתון השוטף. חלק נכבד מהסטודנטים היו מגויסים, לחמו בחזית, נפצעו ואפילו התנסו בשבי. הם באו מהאווירה האלימה של המלחמה, חלקם היו בוגרים ונשאו דרגות קצונה - כל זה השפיע על התנהגותם ועל נכונותם או אי נכונותם לקבל מרות.
הרקע ביאשי
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה בוקרשט בירת רומניה, והממשלה הרומנית על כל שלוחותיה עברה ליאשי. יחד עם הממשלה הגיעו גם פליטים רבים ואוכלוסיית יאשי הוכפלה. צירוף חבל בסרביה לרומניה הוסיף לאוכלוסיית רומניה יהודים עניים רבים שגרו בסביבות יאשי, וחלק מהם עברו לגור ביאשי עצמה. בעיר חיו יהודים רבים וזה היה תמריץ עבור יהודי בסרביה לבוא ליאשי, כדי ללמוד באוניברסיטת יאשי ולקבל תמריצים מממשלת רומניה, תמריצים שכוונו אל עניי החבלים המסופחים. יהודי בסרביה המסורתיים יותר דיברו ביניהם יידיש והמודרניים יותר נהגו לדבר רוסית, שתי שפות שהרומנים לא ידעו ודיבור בהן עורר חשדנות יתירה אצלם. חלק מיהודי בסרביה המודרניים שהגיעו ליאשי, נטו אחרי רעיונות סוציאליסטיים. ביאשי היה ניסיון לבצע מהפכה פרו-סובייטית. הניסיון נכשל, אך הוא עורר התנגדות עזה לרעיונות סוציאליסטיים וחשדנות רבה כלפי הדוגלים בהם.
התגרויות והתארגנויות ראשונות באוניברסיטת יאשי
באוקטובר 1919 נרשם קודריאנו ללימודי משפטים באוניברסיטת יאשי. מ-15 באוקטובר 1919 ועד 1 בספטמבר 1920 הוא עבד כמחנך בבית הספר לאמנות ומלאכה של יאשי.
קודריאנו הקים חוג סטודנטיאלי בשם "שטפאן וודה" והנהיג אותו בעימותים עם סטודנטים יהודים או סטודנטים בעלי השקפה סוציאליסטית. כשפרצה שביתה באוניברסיטת יאשי על רקע מעצרו של סטודנט סוציאליסט יהודי, מנעה הקבוצה של קודריאנו בכוח את כניסתם של סטודנטים שובתים למסעדת הסטודנטים, בטענה שאם הם שובתים, אינם זכאים להיכנס. קבוצתו גם התנכלה לאותם סטודנטים שחבשו כובע קסקט, בטענה שזה סוג של מדים של הסטודנטים אוהדי הקומוניזם. הם נהגו לחטוף את הקסקטים מעל ראשי הסטודנטים ולשרוף אותם.
קודריאנו ואנשיו פגעו גם במערכות העיתונים ובבתי הדפוס שלהם, כמו "Lumea" (העולם) ו-"Opinia" (העמדה), פגעו בריהוט, ניפצו חלונות וזרקו את אותיות הדפוס לנחל. את העורכים של "Opinia" הכו ברחוב, וכל זאת משום שלא מצאו חן בעיני קודריאנו עמדות העיתונים.
הרחקה מהאוניברסיטה שלא בוצעה
בעקבות ההתקפה על עורכי העיתונים, התכנסה הסתדרות העיתונאים של חבל מולדובה ב-1 ביוני 1921, חקרה את הנושא ופנתה במחאה ובתלונה אל רקטור אוניברסיטת יאשי. להודעה זו הצטרפה הודעה של החברות הסטודנטיאליות של יאשי, שגינו את התנהגותם של קודריאנו וחבריו וקראו לנקיטת אמצעים נגדו לפי התקנון. סנדקו, פרופסור קוזה, יצא להגנתו.
הסנאט של אוניברסיטת יאשי, שהתכנס לדון בעניין ב-2 ביוני, החליט פה אחד לסלק לתמיד את קודריאנו מלימודים באוניברסיטת יאשי. בעקבות ערעור סנדקו, התכנס שוב הסנאט ב-8 ביוני וחזר על החלטתו, תוך תביעה מהפקולטה למשפטים לבצע את ההחלטה. במועצת הפרופסורים של הפקולטה למשפטים, בה ישבו פרופסור קוזה וחבריו, לא קיבלו את הדין, סירבו לקבל את החלטת הסנאט, משכו את נציגותם מהסנאט והכריזו על עצמאות. קודריאנו קיבל מהם הודעה שיוכל להמשיך את לימודיו כרגיל. בסיום לימודיו של קודריאנו, סירבה האוניברסיטה להעניק לו דיפלומה, וכדי להירשם כעורך דין וללימודי המשך, השתמש קודריאנו בתעודה שהפיקה לו הפקולטה למשפטים. הסכסוך בין הפקולטה למשפטים ובין האוניברסיטה נמשך שנים, גם אחרי עזיבת קודריאנו.
נשיא התאגדות הסטודנטים למשפטים
בסתיו 1921 קודריאנו היה לנשיא התאגדות הסטודנטים למשפטים. הבחירה הזאת לא אושררה על ידי האוניברסיטה, אשר ציינה שהוא במעמד של מסולק ממנה לצמיתות. קודריאנו הנהיג שינויים בהתאגדות הסטודנטים למשפטים - בעבר נהגו להתכנס פעם בשבוע וכל פעם סטודנט הציג נושא חוקי או ספר חוק, קרא ממנו, ניתחו את הטקסט ודנו בו. קודריאנו החליף את תוכני החוק עם תכנים אנטישמיים, בדיונים השבועיים הוצגו ספרים או מאמרים (בעיקר מאמרים אנטישמיים של פרופסור קוזה, סנדקו), שתקפו את היהודים והיהדות ודנו בהם. דיונים אנטישמיים אלה משכו קהל רב, גם מפקולטות אחרות.
ב-20 במאי 1922 הקים קודריאנו את "איגוד הסטודנטים הנוצרים" (Asociaţia Studenţilor Creştini) ועמד בראשו.
במהלך קיץ 1922 קודריאנו לקח חלק, יחד עם קבוצת פורעים אנטישמיים צעירים, בהתקפות חוזרות ונשנות על שחקנים ושחקניות יהודים בעת הופעתם על במות שונות, במטרה להרחיק את היהודים מעיסוק בתיאטרון.
ניסיון להמשך לימודים בגרמניה
קודריאנו רצה להמשיך בלימודיו בגרמניה, אך סבל ממחסור בבגדים ובכסף. חבריו סיפקו לו בגדים ולקחו הלוואה של 8,000 לאי, אותה התחייבו להחזיר בתשלומים, כדי שיהיה לו כסף לנסיעה ולשהות בגרמניה.
הוא נסע לברלין ונרשם לאוניברסיטה, שם משך תשומת לב רבה בגלל לבושו הרומני העממי יוצא הדופן. באותה תקופה הייתה גרמניה במשבר כלכלי והמטבע שלה התרסק; בתוך העוני הכללי, נמוג עד מהרה גם כספו של קודריאנו. כדי להתקיים, החליט לעסוק במסחר במזון, לנסוע לכפרים, לקנות שם מוצרי מזון ולחזור לעיר ולמכור אותם למסעדות. הוא עבר לגור ביינה, שם היו הוצאות המחייה נמוכות יותר.
פולמוס גופות היהודים בפקולטות לרפואה ברומניה והחזרה לרומניה
הקהילות היהודיות ברומניה סירבו לאפשר נתיחת גופות של יהודים על ידי סטודנטים בפקולטות לרפואה. הסטודנטים שמו לב, שחלק מהגופות המגיעות לאולמות מסולקות במהלך הלילה ונשארות רק גופות של נוצרים. בימים 3 ו-4 בדצמבר 1922, תבעו הסטודנטים הנוצרים באוניברסיטת קלוז' לאפשר לסטודנטים יהודים לנתח רק גופות של יהודים ובמהלך המהומות פגעו בסטודנטים יהודים. ביום 10 בדצמבר 1922, באוניברסיטת בוקרשט, התפרצו בזעם הסטודנטים הנוצרים, גירשו מהאולמות את הסטודנטים היהודים, וכתבו עצומה המופנית לפרדיננד הראשון, מלך רומניה, ולראש ממשלת רומניה ובה דרישה לקביעת נומרוס קלאוזוס מחמיר. הם יצאו אל הרחוב כדי להביא את העצומה ליעדה ובדרך התעמתו עם כוחות הסדר, כשהם צועקים סיסמאות אנטישמיות.
הידיעות על אירועים אלה הגיעו לקודריאנו בגרמניה והלהיבו אותו - הוא החליט לשוב לרומניה, כדי לקחת חלק בהם.
הקמת ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית
ב-4 במרץ 1923 ייסד קודריאנו יחד עם הפרופסור (לימד כלכלה פוליטית באוניברסיטת יאשי) אלכסנדרו קונסטנטין קוזה, הסנדק שלו, את ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית. בין המייסדים התעוררו חילוקי דעות לגבי מבנה התנועה, כשקודריאנו רצה במבנה צבאי למחצה וקוזה בחל בכך. באותה תקופה נפגש קודריאנו עם יון מוצה, מתרגם הפרוטוקולים של זקני ציון לרומנית ומי שעתיד להיות האידאולוג של תנועת הלגיונרים וגיסו של קודריאנו. המצע העיקרי של המפלגה היה המאבק בהענקת אזרחות וזכויות ליהודי רומניה. דגל התנועה היה דגל רומניה שבמרכזו עיגול לבן ובתוכו צלב קרס.
למרות התנגדותם של קוזה, קודריאנו וחבריהם, אושרה ב-27 במרץ 1923 חוקת רומניה על ידי האספה הלאומית המתמדת של הסנאט של רומניה, ברוב של 137 בעד, שני מתנגדים ושני נמנעים, ולמחרת חתם עליה פרדיננד הראשון, מלך רומניה. המתנגדים יצאו לרחובות למחות וקודריאנו הפיץ כרוז שקרא לאספה באוניברסיטת יאשי. מקום הכינוס שונה לאחר מכן, המוחים התעמתו עם המשטרה והיו מעצרים. למחרת הלך קודריאנו למשטרה כדי להביא אוכל לעצורים, וכשגילה שחוקרים סטודנט אחר באשמה של חיבור הכרוז, הצהיר שהוא בעצמו מחבר הכרוז. בעקבות הצהרתו נעצר ושוחרר כעבור כמה ימים.
הקשר בגבעת ספירי
מאוחר יותר באותה שנה, היה קודריאנו בין תריסר קושרים שהתכנסו ביאשי ותכננו לרצוח שישה שרים ובראשם ג'אורג'ה מרזסקו. בנוסף להם, תכננו הקושרים גם לרצוח יהודים. בספרו האוטוביוגרפי "עבור לגיונרים", סיפר קודריאנו על החלטתם לגבי היהודים שיש לחסלם: "ישבנו וחשבנו...מצאנו שהמפקדים האמיתיים של המתקפה היהודית על רומניה הם הרבנים, כל הרבנים...מכל הערים. הם מנהיגים את המסה היהודונית (jidănească) להתקפה ובכל מקום בו נופל רומני, לא נפל במקרה. הוא נפל כשהרב המסוים שם עליו עין. מאחורי כל פוליטיקאי קנוי יש ראש של רב שלמד את הסוגיה וציווה על הקהל או על הבנקאי היהודון המסוים לשלם. מאחורי כל עיתון יהודוני וכל שיטה: לשון הרע, השקר, ההסתה, יש תוכנית של רב". קודריאנו טען שמשום שהיו מעטים, החליטו הקושרים להסתפק ברבנים הבולטים של בוקרשט, והדגיש: "אם הייתה לנו האפשרות המספרית היינו לוקחים את כולם". אולם מלבד הרבנים, סימנו הקושרים כמטרות גם את העשירים היהודים אריסטידה בלנק ומאוריצ'יו בלנק מבנק מרמורוש, בלנק ושות', וגם עיתונאי צמרת יהודים וביניהם וילהלם פילדרמן.
ב-8 באוקטובר 1923, בביתו של ניקולאה דראגוש על גבעת ספירי בבוקרשט, כינס קודריאנו את יון מוצה, איליה גרנאצה, טודוסה פופסקו, קורנליו ג'אורג'סקו, ראדו מירונוביץ', לאונידה באנדאק, אאורל ורניכסקו, טראיאן בראזו, ניקולאה דראגוש ויון זליה קודריאנו (אביו) - הנאספים החליטו להעניש את מי שלדעתם בגדו באינטרסים של המדינה והכינו רשימות של מנהיגים ושל עשירים יהודים אותם צריך לחסל, כולל התנקשות בחיי ראש ממשלת רומניה, יון ברטיאנו. אחד הקושרים הסגיר את דבר הקשר. המשטרה עצרה את כל הקושרים והם נכלאו בבית סוהר וקרשט, כולל הבוגד. בחקירה הראשונה החליט קודריאנו להודות בכך שתכננו להרוג את שרי הממשלה, את הרבנים ואת העשירים היהודים הבולטים. הקושרים היו עצורים כמה חודשים, ובמהלך הזמן, תוך כדי התנהלות המשפט נגדם, נודע לקודריאנו שהבוגד הוא ורניכסקו. חבר לא כלוא העביר למוצה כיכר לחם ובתוכו אקדח טעון. באחת מישיבות בית המשפט משך מוצה את ורניכסקו לחדר סמוך ורוקן בו את כדורי האקדח - ורניכסקו נפצע קשה ונלקח לבית חולים. בית המשפט זיכה את הקושרים בגלל טיעון משפטי - לפי החוק הרומני של אותה תקופה, קשירת קשר לביצוע רצח מצריכה קביעת מועד והם עדיין לא קבעו את מועד ביצוע הרציחות. מוצה נשאר במעצר בגלל ההתנקשות בוורניכסקו, אך בהמשך גם הוא זוכה ושוחרר. ב-8 בנובמבר 1923, בעת שהיה חבוש בבית סוהר וקרשט - בתקופה בה היה פעיל של ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית, החליט קודריאנו על הקמת הארגון אחוות הצלב, שהיה ארגון נוער וצעירים.
רצח מנצ'יו והמשפט בטורנו סברין
התסיסה המתמדת שיצר קורנליו זליה קודריאנו בקרב הסטודנטים של יאשי ומעשי האלימות נגד הסטודנטים היהודים ונגד העיתונאים הגדישו את הסאה, ולכן ב-5 בספטמבר 1923 מינה ראש ממשלת רומניה, יון (יונל) ברטיאנו, את קונסטנטין מנצ'יו (Constantin Manciu), מנהיג מקומי של המפלגה הלאומית ליברלית, לתפקיד הפרפקט של משטרת יאשי. המשימה הדחופה שהוטלה עליו הייתה לדכא את מהומות הסטודנטים בעיר. מנצ'יו שקד על משימתו ויחד עם שוטריו הפעיל יד קשה מאוד כלפי הסטודנטים המתפרעים באופן כללי וגם כלפי קודריאנו אישית.
ב-25 באוקטובר 1924, רצח קודריאנו ביריות אקדח בבית המשפט ביאשי את הפרפקט מנצ'יו, לעיני קהל שכלל שוטרים. משפט הרצח של קודריאנו נערך הרחק מיאשי, בטורנו סברין, והמוני חסידים של קודריאנו נהרו אליו וגדשו את אולם המשפט ואת רחבי העיר. הנאשם זוכה על ידי המושבעים והאירוע הפך לחגיגה מתמשכת של אוהדי קודריאנו החוזרים לבתיהם ברחבי רומניה.
החתונה
ב-13 ביוני 1925 הגיעו לפוקשאן קודריאנו וכלתו, אלנה אילינויו, אותה הכיר באוניברסיטת יאשי, שם למדה ספרות. את הזוג ליוו הוריהם, אחיהם ואחיותיהם וכל המשפחה התארחה בבתיהם של גנרל דוקטור מקרידסקו. הוועד המארגן מסר לקודריאנו שכבר הגיעו לחתונה שלושים אלף אורחים והם מתארחים בבתי המקומיים, ובמהלך הלילה צפויים להגיע עוד אורחים, אך לא תהיה בעיה של אכסון כי תושבי העיר שמחים לארח אותם.
בבוקרו של 14 ביוני יצא קודריאנו רכוב על סוס לבית כלתו ופתח את הדרך לשיירה שפנתה למקום המיועד לחתונה, באתר הקרוי "קרנג" (Crâng), מחוץ לעיר. לאחר קודריאנו הרכוב על סוסו נסעו הסנדקים, פרופסור קוזה, כריסטקה סולומון, גנרל מקרידסקו ועוד, ואחריהם העגלה של הכלה, אליה רתמו שישה שוַרים וקישטו אותה בפרחים. אחרי עגלת הכלה היו עוד עגלות, כרכרות ומכוניות של חוגגים, סך הכל 2,300 כלי רכב, ובצידי הדרך בין העצים, המוני ילדים. כשהשיירה הגיעה למרחק של שבעה קילומטרים מהעיר, זנבה עדיין לא יצא מהעיר. רבים מהמתקהלים לבשו בגדים עממיים חגיגיים. במקום המיועד לאירוע הוכנה בימת קרשים ועליה נערך הטקס הדתי. על ראשי בני הזוג התנשאו כתרים מקושטים בצלב קרס ובצלב רומני רגיל. לאחר הטקס פתחו בריקודי הורה, משחקים וחגיגות.
בצהריים התיישב הקהל על הדשאים כדי לאכול את הארוחות שהביאו איתם, ולמי שלא היה, דאגו תושבי המקום. אירועי החתונה בפוקשאן הוסרטו ולאחר מכן הוצגו בבתי הקולנוע בבוקרשט, אבל לזמן קצר מאוד. לאחר שתי הקרנות בלבד, החרימו השלטונות את הסרט ואת העותק הנוסף היחיד ושרפו אותם. בני הזוג קודריאנו יצאו לבלות ירח דבש של שבועיים במרחצאות הרקולאנה אצל ידידים.
פרופסור קוזה ניצל את אירוע החתונה, וקרא לבני המחוז שרק נולדו להם בנים, לבוא ולערוך הטבלה משותפת בשם "קורנליו", כשמו של קודריאנו - מאתיים משפחות נרשמו. השלטונות ניסו למנוע את אירוע ההטבלה והכריזו על העיר פוקשאן כמקום במצב חירום. המארגנים נאלצו לחפש מקום חדש, תחילה בגולשט ולבסוף בסלובוזיה, שם נערכה ב-16 באוגוסט 1925 הטבלה למאה ילדים.
לימודים בצרפת
לאחר נישואיו, התעשר הזוג קודריאנו בסכום של 60,000 לאי, שנאספו ממתנות החתונה ומפדיון מכירות החוברת של קודריאנו "Scrisori studentești din închisoare" (מכתבים סטודנטיאליים מבית הסוהר). יון מוצה, חברו וגיסו העתידי של קודריאנו, סולק מאוניברסיטת קלוז'. השניים התייעצו והחליטו לצאת ללימודים בצרפת, ובחרו בעיר גרנובל. תחילה יצא הזוג קודריאנו ושבועיים לאחר מכן נסע מוצה, שהתבסס על קצבה חודשית.
מוצה נרשם ללימודי המשך להשגת דיפלומה, וקודריאנו נרשם ללימודי דוקטורט בכלכלה פוליטית, לימודים דו-שנתיים. השלושה ניהלו משק משותף, אך הכספים אזלו מהר וקצבתו של מוצה לא הספיקה לשלושה. אשת קודריאנו רקמה ומכרה את עבודותיה וגם שני הגברים למדו לעשות זאת, אך ההכנסות עדיין לא הספיקו. קודריאנו התקשה תחילה בהבנת ההרצאות ורק במשך הזמן למד צרפתית במידה הדרושה ללימודיו.
המשך הלימודים
מוצה עמד בבחינות בהצלחה וחזר לרומניה להתגייס לצבא רומניה לשירות חובה. קודריאנו לא השיג את התוצאות הדרושות במבחני השנה הראשונה שנערכו באוקטובר 1926 ונאלץ לחזור על לימודיו. הוא ניגש שוב למבחנים בפברואר 1927, הפעם בהצלחה. כדי לחסוך בהוצאות הם שכרו דירה בכפר קרוב לעיר וקודריאנו עבד אצל האיכרים בעבודות חקלאיות שונות, כדי לפרנס את עצמו ואת רעייתו, ולממן את שכר הדירה.
התנועה הלגיונרית
ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית התפצלה לכמה סיעות ובעקבות הפילוגים שנוצרו בתנועתו, נפרד ממנה קודריאנו והקים, יחד עם יון מוצה, קורנליו ג'ורג'סקו, איליה גרניאצה וראדו מירונוביץ' את "לגיון רב המלאכים מיכאל", שכונתה גם "תנועת הלגיונרים". בשנים שלאחר מכן פעלה תנועתו בדרכים שונות, חוקיות ולא חוקיות כנגד היהודים, הקומוניסטים והפוליטיקאים הדמוקרטים. ב-24 ביוני 1927 הקים קודריאנו את התנועה הלגיונרית. מייסדי התנועה הלגיונרים החלו להוציא לאור ביטאון דו-חודשי בשם אדמת האבות (Pământul Strămoșesc) ועסקו במלאכה ארגונית ענפה.
הסכסוך על מבנה המעון התרבותי הנוצרי
ב-20 במאי 1922 הקים קודריאנו את התאחדות הסטודנטים הנוצרים (Asociația Studenților Creștini), שבאה במקום המרכז הסטודנטיאלי של יאשי ומגמתו הייתה מניעת חברות מהסטודנטים היהודים. ההתאחדות לא הוכרה על ידי אוניברסיטת יאשי ולחבריה קמה בעיה במציאת מקום כינוס ופעילות.
קודריאנו יזם הקמת מבנה בעבודה התנדבותית של הסטודנטים ובעזרת תרומות של אוהדים. המבנה הוקם על מגרש, שהעמיד לרשותם המהנדס גריגורה בז'אן, בכיר בליגת ההגנה הלאומית-נוצרית, מפלגה שהונהגה על ידי אלכסנדרו קונסטנטין קוזה וקודריאנו היה בה חבר בכיר. הבית, שזכה לשם "המעון התרבותי הנוצרי" (Căminul Cultural Creștin), קם על עומדו ושימש בין היתר גם לאירוסי קודריאנו ב-1925.
לאחר הפיצול במפלגה, כשקוזה ובז'אן נשארו עם השם הקודם וקודריאנו הקים את התנועה הלגיונרית, התחיל סכסוך על השימוש במבנה. המהנדס בז'אן, שהמגרש היה רשום על שמו, פנה לבית המשפט וקודריאנו ואנשיו נאלצו לעזוב את המבנה. על רקע זה, באפריל 1928 תקפו קודריאנו וסטודנטים שהתלוו אליו את בז'אן בבית ואיימו להשליך אותו מהקומה השנייה. המשטרה, שהוזעקה על ידי פרופסור קוזה, חיפשה אחר קודריאנו ועצרה אותו ואת חבריו בחשד לתקיפה וניסיון לרצח.
תחילה ניסו הלגיונרים להקים לעצמם בית חלופי, אך בהמשך גדל מספרם בין חברי התאחדות הסטודנטים הנוצריים וכך החזירו לעצמם את השליטה במבנה המעון וזנחו את הבנייה החדשה. להצלחת המעון היה המשך, בניית מבנה דומה ב-1933, בעזרת עבודה התנדבותית בבוקרשט. המבנה זכה לכינוי "הבית הירוק" (צבע מדי הלגיונרים).
המצעדים
קודריאנו חיפש דרך להבליט את תנועתו בעיני הציבור ולשם כך יזם מסעי לגיונרים ברחבי הארץ. המסע כונה "מסע חינוכי" ומטרתו הייתה להרגיל את הלגיונרים לנוע ולהתנהל בקבוצות, להתגבר על קשיים ולחוש את היכולת להשיג מטרות. הלגיונרים הלכו ברגל לבושים חולצות ירוקות, עברו בכפרים ובעיירות וחיו חיים ספרטניים, כשהם ישנים ביערות ומסתפקים במועט. הכפריים הביטו בפליאה אל קבוצות הצעירים הנמרצים ושירותי הביטחון הרומניים, שעקבו אחרי הלגיונרים, דיווחו שהלגיונרים זכו לקבלות אורחים לבביות ביותר. קודריאנו הנהיג גם את "הענישה הלגיונרית", ענישה פיזית במלקות, שבמהלכה מקבל המלקות יספוג את העונש ללא קול. ב-1929 ערכה קבוצת לגיונרים מסע להרי הקרפטים המערביים, לארץ המוצים.
הכינוסים היזומים
ב-8 בנובמבר 1929, ערך קודריאנו ביאשי את "יום הלגיון" בהשתתפותם של כ-300 צעירים מ-200 יישובים שונים ברחבי רומניה. הצעירים עמדו במסדר, וקודריאנו סקר אותו וגם השמיע להם סיסמאות. לאחר המסדר צעדו אל המיטרופוליה שם הושמעה תפילה לשלום המלך ולאחר מכן חזרו למעון הסטודנטים ושמעו נאום של קודריאנו, על הסכנה היהודית והצורך להילחם "למען רומניה לרומנים".
ב-10 בדצמבר באותה שנה ובאותה עיר נערך "יום הסטודנט הנוצרי", לציון הקמת "איגוד הסטודנטים הנוצרים" (Asociaţia Studenţilor Creştini) במאי 1922. בכינוס השתתפו מאה סטודנטים במעון הסטודנטים וקודריאנו סיפר להם על אירועי אותם ימים ותבע קביעת אידיאל חדש: "רומניה לרומנים ונוצרית".
במהלך הזמן התחילו להצטרף רוכבים נוספים לקודריאנו ואז, כדי להבחין בין הרוכבים הלגיונרים ובין סתם רוכבים שמו הלגיונרים נוצת תרנגול הודו בכובעיהם. קבוצות הרוכבים עטורי הנוצות בכובעיהם משכו תשומת לב רבה והשמועות על הכינוסים משכו קהל רב. כשקודריאנו הגיע שוב ליריד ברשט, עם חמישים רוכבים, התאספו במקום 3,000 איש כדי לשמוע את דבריו.
מסע לטרנסילבניה ומסע לבסרביה
קודריאנו החליט לנצל את הצלחת המסע הרכוב; הוא יצא עם חבריו לכיוון חבל טרנסילבניה והגיע ללודוש לקראת חג המולד. הלגיונרים הרכובים עם הנוצות בכובעים היו נכנסים לכפרים תוך כדי שירה והיוו אטרקציה רצינית. בימים 23 - 27 בדצמבר עברו דרך כפרי טרנסילבניה ואז השאיר קודריאנו בטרנסילבניה את ניקולאה טוטו (הרוצח של דוד פאליק), כדי לארגן את האיכרים בגדודים ובפלוגות ובעצמו פנה לכיוון בסרביה.
בינואר 1930 פנו קודריאנו ופרשיו לכיוון בסרביה והכניסו חידושים בהופעה - על חזהו של כל פרש נתפר צלב לבן וקודריאנו עצמו החזיק בידיו צלב עץ. הם עברו את הפרוט לתוך דרום בסרביה באזור העיר קאחול. בכניסה לעיר עצר אותם שוטר, שהזמין אותם למטה המשטרה לבירור נסיבות בואם, אך קודריאנו התעלם מכך והמשיך למרכז העיר שם היו אלפי איכרים. קודריאנו התחיל לנאום, אך הופסק על ידי שוטר, שהכריז על הכינוס כלא חוקי. קודריאנו החליט להעביר את הכינוס לשולי העיר, אך לשם הגיעה קבוצת חיילים עם רובים מכודנים וקולונל, שאיים על קודריאנו באקדחו. קודריאנו נאלץ לוותר על הכינוס, אך הודיע שיערוך אותו באותו מקום ביום ראשון, 3 בפברואר. כדי שיוכל לעשות זאת פנה למשרד הפנים בבוקרשט וקיבל אישור לכינוס, בתנאי שיערך בסדר מופתי.
לקראת האספה המיועדת נתבעו הלגיונרים מבוקרשט, יאשי, גאלאץ, פוקשאן ומקומות נוספים להגיע למקום במספרים גדולים ככל האפשר. צליחת הפרוט נעשתה בסדר צבאי, תחילה עברו מאה פרשים עם נוצות בכובעים וצלב לבן על החזה, אחריהם צעדו עם דגלים הולכי הרגל ואחריהם 80 עגלות ובכל עגלה 4 עד 6 אנשים ודגל. לכינוס הגיעו כעשרים אלף איש. מעודד מהצלחת הכינוס תכנן קודריאנו את "המצעד לבסרביה" - המצעד עמד להתקיים לאורך חודש ימים על ידי לגיונרים, שעמדו לצעוד ב-7 טורים שיחצו את הפרוט במרחקים של 20 קילומטרים האחד מחברו ויצעדו עד הדניסטר. קודריאנו פרסם את תוכנית המצעד וקבע אותו ליום 20 ביולי 1930. יהודי בסרביה חששו מאוד מהמצעד, כי לכל מקום אליו הגיעו הלגיונרים, הפיצו תעמולה אנטישמית ועודדו מעשי אלימות נגד היהודים. יהודי רומניה וחוגים נוספים הפעילו לחצים על שר הפנים לחזור בו מהסכמתו למצעד על בסרביה, ובסופו של דבר בוטל אישור המצעד.
מאבקים נוספים והתרחבות התנועה הלגיונרית
את כוונותיו כלפי היהודים הציג קודריאנו בינואר 1930, בעיתון לאומני, שם הבטיח לאיכרי רומניה, אותם קיווה לקרב למפלגתו, את 4 הסעיפים הבאים:
הרגאט
הרגאט או הממלכה הישנה (ברומנית: Regatul או Vechiul Regat) הם הכינויים המקובלים אחרי שנת 1918 ברומניה לטריטוריה הבסיסית בה נוסדה "ממלכת רומניה", טריטוריה שכללה את חבל מולדובה כולל מחוז הרצה, חבל ולאכיה ("הארץ הרומנית") כולל אולטניה ומונטניה, וחבל דוברוג'ה כולל (בין 1913–1940) הקדרילטר.