cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נטילת ידיים
ברכה על נטילת ידיים לפני תפילה
לדעת הרמב"ם יש לברך "אשר קדשנו במצוותיו וציונו על נטילת ידיים" הן כשנוטל את ידיו לפני קריאת שמע והן כשנוטל לפני תפילת העמידה, והדבר נכון גם לגבי תפילת מנחה ותפילת ערבית. לדעת הרא"ש יש לברך ברכה זו לפני שנוטל ידיו לתפילות שחרית מנחה וערבית. כאשר מנקה ידיו ב עליו, לדעת הרא"ש, לברך: "אשר קדשנו במצוותיו וציונו על נקיות ידיים". לעומת זאת, לדעת הרשב"א אין מברכים "על נטילת ידיים" אלא לפני אכילה ולפני תפילת שחרית בלבד, וזאת לא מהטעם של נקיות לפני התפילה, אלא משום ש"בשחר אנו נעשים כבריה חדשה "חדשים לבקרים רבה אמונתך", וכמו שבא להם ז"ל במדרש, וצריכין אנו להודות לו יתברך על שבראנו לכבודו לשרתו ולברך בשמו. ועל דבר זה תקנו בשחר כל אותן ברכות שאנו מברכין בכל בוקר ובוקר. ולפיכך אנו צריכין להתקדש בקדושתו וליטול ידינו מן הכלי ככהן שמקדש ידיו מן הכיור קודם עבודתו". השולחן ערוך מכריע שיש ליטול בברכה רק לפני תפילת שחרית, ואילו לפני מנחה וערבית יטול ידיו במים ללא ברכה. כשמנקה ידיו לפני תפילת שחרית בכל מידי דמנקה יברך "על נקיות ידיים", כדעת הרא"ש. לפי האמור בספר מעשה רב מנהג הגר"א היה לברך על הנטילה לפני כל תפילה.
נטילה מכלי
במים אחרונים ובנטילת ידיים שחרית החובה היא לרחוץ ידיים במים, אך אין חובה ליטול דווקא מכלי. גם בטבילת ידיים אין צורך בכלי.
נטילה מכוחו של אדם
בנטילת ידיים לסעודה חובה שהמים יינתנו על הידיים מכוח גברא, היינו מכוחו של אדם, ולא די בשטיפת הידיים במים הזורמים מאליהם. את הצורך בכוח גברא הסביר בהגהות מיימוניות בכך שחכמים רצו לדמות את מצוות נטילת הידיים למצוות מי חטאת. ניתן לקיים את הדרישה של כוח גברא גם על ידי פתיחה וסגירה של פקק או ברז (בתנאי שהנטילה היא מכלי). ניתן ליטול ידיים גם מאנשים טמאים כמו גוי או נדה. כמו כן ניתן ליטול ידיים מחסרי דעת כמו חרש, שוטה וקטן, ונחלקו הפוסקים אם ניתן ליטול ידיים מקוף או מכוח גברא ישן (מים שזורמים מכח שפיכתם על ידי אדם לפני זמן ממושך).
טבילת ידיים
ניתן לטהר את הידיים גם על ידי טבילתם במקווה או במעיין. בטבילת ידיים אין צורך בכלי, ואדרבא, הטבילה בכלי פסולה. כאשר הטבילה היא במעיין ניתן להקל ולטבול גם במעיין שאין בו 40 סאה, אך כאשר הטבילה היא במקווה - נחלקו הפוסקים אם ניתן להקל בכך. עוד נחלקו אם ניתן לטבול ידיים במים שאובים המחוברים לקרקע (כגון באמבטיה).
יש סוברים שבטבילת ידיים יש לברך או. אך הדעה המקובלת בהלכה היא שיש לברך גם בטבילת ידיים.
נטילת ידיים והמגפה השחורה
היינריך גרץ שיער בעקבות מאמרים היסטוריים שונים, שהסיבה למיעוט היחסי של פגיעת המגפה השחורה באוכלוסייה היהודית, הייתה בעקבות המנהג היהודי של נטילת ידיים לפני ואחרי ארוחה, לאחר היציאה לשירותים ולאחר נגיעה במתים או סביבתם, יציאה מבתי קברות, או נגיעה בבעלי חיים. עם זאת, כיום מקובל במחקר כי אחוז היהודים שמתו במגפה לא היה נמוך מאחוז הגויים (ביחס לגודל הקהילה) והטענות בדבר מיעוט המתים היהודים היו חלק מעלילת שווא אנטישמית שהאשימה את היהודים בהפצת המגפה.
אמציה חן
קורות חייו
אמציה חן נולד בקיבוץ חולדה בשם אמציה חיימוביץ. כנער התאמן בסיירות בשדות מסביב לקיבוץ חולדה. בתיכון למד בבית ספר מקצועי במגמת אגרומכניקה בעמק הירדן. עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים, שם שובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר חן מסלול הכשרה כלוחם והשתתף באימונים ופעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה, וכן עבר קורס מ"כים חי"ר. בקורס קציני חי"ר פגש בצוער מסיירת שקד וביקש לעבור ליחידה זו. עם סיום הקורס מונה למפקד מחלקה בסיירת שקד עד שחרורו בשנת 1962. לאחר השחרור עבד בעסק משפחתי בבאר שבע, ובשיווק סיטונאי של ירקות בחיפה.
לאחר המלחמה עשה חן הסבה לשריון, בשנים 1976 עד 1979 היה מפקד חטיבת שריון במילואים, חטיבה 434 ("עקבות הפלדה"). פיקד על אוגדת מילואים 220 ופיקד על בסיס האימונים בצאלים. בשנות ה-80 למד והדריך במכללה לביטחון לאומי.
חן השתחרר מצה"ל בדרגת תת-אלוף בשנת 1991, ומאז הוא עובד כקבלן כבישים ותשתיות. במילואים הוא מונה כאחראי על הפקת לקחים בצה"ל. חן מפרסם מאמרים בנושאים צבאיים בכתבי עת שונים, במטרה להניע שינוי בצה"ל.
השקפותיו
חן מבקר בחריפות את צה"ל על אי הפקת לקחים ומבקר את "מבחן התוצאה" שלטענתו מונע הפקת לקחים, כי הוא מתייחס רק לתוצאה ומתעלם מהסיבות שגרמו לתוצאה. לטענתו, כל הכשלים שהיו במלחמת העצמאות הופיעו שוב ושוב בשאר מלחמות ישראל בלא שתוקנו. בין כשלים אלו הוא מונה את העדר השילוב בין החילות, פירוק והרכבה מחדש של יחידות בזמן מלחמה כך שהאימונים של היחידות מאבדים מהאפקטיבית שלהם, פיקוד ושליטה ברמה בלתי נסבלת מעל רמת הגדוד ובמקום זאת התערבות של מפקדים בכירים בהחלטות של מפקדים זוטרים בלא שיש להם מידע הנצרך לקבלת ההחלטות, מודיעין טקטי ואסטרטגי ברמה נמוכה, ובעיות בלוגיסטיקה. לטענתו, ועדות חקירה אינן עוזרות בשיפור המערכת הצבאית אלא מזיקות. חן טוען שלישראל מעולם לא היה צבא של ממש אלא רק אוסף של חילות ויחידות, והרמטכ"לים פעלו כמנהלי תאגיד המורכב מיחידת רבות ולא כמפקדי צבא. הוא ביקר את המכללה לביטחון לאומי אשר מלמדת את הקצינים נושאים מגוונים כמו כלכלה וציונות, אך לטענתו מזניחה את נושא הביטחון.
חן טען כלפי רבים ממפקדי צה"ל שלא הבינו מספיק בענייני צבא ובעקבות זאת הטעו את הממשלה. בין השאר טען שמשה דיין "לא הבין כלום בצבא" ועל יצחק רבין ודוד אלעזר אמר שלא העריכו נכונה את היכולות של צה"ל. את מוטה גור האשים במניעת הפקת לקחים לאחר מלחמת יום כיפור.
חן התנגד להסכמי אוסלו והעלה כנגדם את הנימוק שצה"ל אינו כשיר להתמודד עם הפרת ההסכם. בבחירות לכנסת ה-18 הוא הביע תמיכה באיחוד הלאומי שבראשו עמד פקודו לשעבר, יעקב כץ (כצל'ה).
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
חיבוט ערבה
חיבוט ערבה הוא מנהג המתקיים בהושענא רבא, היום האחרון של חג הסוכות, כזכר למצוות ערבה במקדש. נהוג לאגוד את ענפי הערבה ובסיום התפילה של הושענא רבא לחבוט את הערבות ברצפה. מאחר שנטילת ערבה היא מנהג שהנהיגו הנביאים, ולא תקנה דרבנן, לא נתקנה לה ברכת המצווה.
מקור המנהג
על פי המשנה במסכת סוכה, נטילת לולב בחג הסוכות הייתה נהוגה הן בבית מקדש והן מחוצה לו, אולם נטילת ערבה הייתה נהוגה במקדש בלבד. ב היא נקראת מצוות ערבה.
קיום המנהג
מבחינת ההלכה, די בענף אחד עם עלה אחד לטובת חיבוט הערבה, אולם בשל הרצון להדר במצווה היו שכתבו שיש לקחת לפחות שלושה ענפים. המנהג הנפוץ כיום, בהשפעת דברי האר"י הוא לחבוט חמישה ענפים חמש פעמים. את הערבות אוגדים בקשר ובסיום התפילה של הושענא רבא, מבצעים את חיבוט הערבה.
מאחר שנטילת ערבה היא מנהג נביאים, לא נתקנה לה ברכה. עם זאת, ישנם נוסחים של בקשות ותפילות הנאמרות לפני ואחרי חיבוט הערבה. במהלך החיבוט יש הנוהגים לומר את המשפט הארמי "חביט חביט ולא בריך", שמוזכר בגמרא, המשמש כתזכורת לכך שיש לחבוט ללא ברכה.
את הענפים שנותרים לאחר החיבוט נהגו לשמור כסגולה ולהשתמש בהם לתשמיש מצווה, כגון חומר בעירה לאפיית המצות בפסח, בדומה לנעשה עם שאר המינים (אתרוג למרקחת או סגולה ללידה קלה; לולב לביעור חמץ או סגולה נגד גנבים והדס להריח בהבדלה במוצאי שבת).
שנים-עשר השליחים (פירושונים)
The Twelve Apostles
לאונרד האסי
לאונרד דאנקן אלברט האסי (באנגלית: Leonard Duncan Albert Hussey; 6 ביוני 1891 – 25 בפברואר 1964) היה מטאורולוג, ארכאולוג, רופא וחוקר ארצות אנגלי, חבר במשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית ובמשלחת שקלטון-רווט, שתיהן בפיקודו של ארנסט שקלטון. לאחר מותו של שקלטון על סיפון ה"קווסט" במעגן בג'ורג'יה הדרומית, המשיכו שאר אנשי הסגל במשלחת שקלטון-רווט בהפלגה דרומה, ואילו האסי ליווה את שקלטון אל מונטווידאו ומשם, לפי הוראת ליידי אמילי שקלטון, החזיר את גופתו לקבורה בג'ורג'יה הדרומית.
האסי שירת בצבא בריטניה במלחמת העולם הראשונה והיה עם שקלטון ברוסיה. אחרי המלחמה למד רפואה ובמשלחת שקלטון-רווט שירת כעוזר רופא. אחרי שובו מן המשלחת עבד האסי בשוק הפרטי ובשנת 1940 התגייס שוב ושירת כקצין רפואה מצטיין בחיל האוויר המלכותי במלחמת העולם השנייה.
סודאן ושקלטון
בשנת 1913 התקבל האסי לעבודה כאנתרופולוג וארכאולוג בחפירות בג'בל מויה, סודאן, כחבר במשלחת של הנרי ולקאם. בעת שהותו בסודאן, קרא בעיתון ישן על כוונתו של שקלטון לארגן משלחת לאנטארקטיקה וכתב לו כי הוא מעוניין להצטרף למיזם. שקלטון פגש את האסי ולאחר עיון בדמותו, הודיע לו שהוא מוצא חן בעיניו והוא מסכים לצרפו למשלחת. לאחר זמן אמר לו, שבחר בו משום ש"נראה מצחיק".
המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית 1917-1914
האסי הצטרף למשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של 1914 עד 1917 לים ודל כמטראוגולוג. הוא ניהל יומן בכריכת-עור במשך כל המשלחת. האסי היה מקובל על חברי הקבוצה הודות לחוש ההומור שלו ולנגינתו בכל הזדמנות בבנג'ו שלו בעל חמשת המיתרים, יחד עם חיקויי הטרומבון וחמת חלילים של ג'יימס מק אילרוי. פרנק וורסלי אמר עליו, "האסי ניחן בשנינות מזהירה, ומענה הלשון החריף שלו היה מן השמחות היחידות שעוד נותרו לנו. לעיתים קרובות היינו עושים יד אחת לקנטר אותו רק למען העונג שבשמיעת תשובותיו החריפות. מכל התגרות כזאת היה יוצא תמיד בידו על העליונה, ואחת היא כמה מאיתנו התייצבו מולו לנסות לנצח אותו." ב-22 ביוני 1915 ערכו האסי ואנשי הסגל "קונצרט עישון" ומסיבת תחפושות למשך ארבע שעות, שבמהלכן היה האסי מחופש לזמר נודד שחור.
הבנג'ו, במשקל 5.5 ק"ג, הוצא משברי אנדיורנס בידי שקלטון כ"סם מרפא חיוני לנפש", שהצלתו הצדיקה חריגה מן ההוראה המחמירה שקבע, להסתפק ב"קילו אחד לאיש". ב-24 באפריל 1916, כששקלטון יצא עם עוד חמישה אנשים להפליג על סירת ההצלה "ג'יימס קיירד" מאי הפיל לג'ורג'יה הדרומית להזעיק עזרה, היה האסי בין 22 האנשים שנשארו מאחור לחכות לחילוץ והבנג'ו שלו המשיך לשמש אותו לשיפור המוראל. האסי לא הצטיין בנגינה בבאנג'ו, אבל הוא שימש אותו בהרפתקותיו הרבות ובין השאר ניגן בו לפני שבט אוכלי אדם באפריקה.
מלחמת העולם הראשונה
האסי הצטרף תחילה לקבוצה מאנשי הסגל של אוניברסיטת לונדון להכשרה לקצונה, וגויס כצוער בדרגת סגן לייטננט ב-13 בנובמבר 1912. בשנות המלחמה שירת בצרפת וכן השתתף עם שקלטון במבצעים במורמנסק שבצפון רוסיה כחלק ממשלחת דוב הקוטב. בסוף הסכסוך, הגיע האסי לדרגת סרן.
משלחת שקלטון-רווט 1922-1921
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, הוסמך האסי כרופא וחזר אל שקלטון למשלחת שיצאה בפיקודו לאנטארקטיקה על סיפון ה"קווסט".
לאחר מותו של שקלטון במעגן בג'ורג'יה הדרומית, ביקש פרנק ויילד את האסי ללוות את גופתו לאנגליה, כשוויילד עצמו קיבל את הפיקוד על ה"קווסט". האסי הגיע לדרום אמריקה ושיגר לאנגליה מברק להודיע על מות חוקר הארצות. אלמנתו של שקלטון ענתה, כי שקלטון צריך להיקבר בגריטוויקן שבג'ורג'יה הדרומית, והאסי מילא את הוראותיה כלשונן.
קריירה רפואית בלונדון
לאחר שובו לאנגליה, עסק האסי ברפואה בלונדון עד 1940. הוא התקבל כחבר בקולג' המלכותי למנתחים והיה בעל רישיון לעסוק ברפואה מטעם הקולג' המלכותי לרופאים.
מלחמת העולם השנייה
האסי התגייס לחיל האוויר המלכותי במלחמת העולם השנייה. הוא שירת באיסלנד כקצין רפואה ראשון בכיר בדרגת מפקד טייסת (מקבילה לרב-סרן) ואחר בבסיס בנסון של חיל האוויר המלכותי בלונדון. למשך תקופת מה לאחר המלחמה נשאר בקשר עם חיל האוויר המלכותי, כמפקד טייסת מתנדב במילואים.
קריירה לאחר המלחמה
האסי חזר לעיסוקו כרופא כללי בהרטפורדשייר, שם נשאר עד 1957. עם פרוש שנת 1946 קיבל תואר אבירות (OBE) על שירותו במלחמהוב-1949 שירת על אוניית הקיטור "שבט מקואולי" כרופא האונייה, בהפלגה מאנגליה לדרום אפריקה ואוסטרליה. הוא פרסם דין וחשבון על המשלחת הטראנס-אנטארקטית, תחת הכותרת "דרומה עם אנדיורנס". בשנת 1957, לאחר שפרש מעבודתו, היה האסי לנשיא המועדון האנטארקטי. כחלק ממעורבותו הגדלה והולכת בתנועת הצופים לאחר פרישתו, העניק לכמה תנועות צופים את מדליית שקלטון-האסי.
מותו
בשנת 1960 פרש האסי לוורת'ינג ונאלץ לקצץ בקריירת ההרצאות שלו עקב בריאותו הירודה. הוא תרם את רשימותיו ואת שקופיות פנס הקסם שלו לראלף גולט, ידידו ומנהיג צופים מקומי, שקיבל עליו את תוכנית הרצאותיו. הבנג'ו שלו, שלקח עמו למשלחות ואחר כך הציב בתצוגה במרפאה שלו, נתרם, עם חתימותיהם של כל חברי ה"אנדיורנס", למוזיאון הימי הלאומי. בשנת 2004 נאמד ערכו ביותר מ-150,000 לירות שטרלינג. האסי מת בלונדון בשנת 1964, בן 72. הוא הותיר אחריו את אשתו, שמתה ב-1980. ילדים לא היו להם ונכסיו עברו לסוכנת הבית שלו, מרגרט מוק, עד מותה היא בשנת 1999.
כתבים שיצאו לאור ועיטורי כבוד
האסי הוציא לאור מספר עבודות במהלך חייו, לרבות עריכת רשומות משתי משלחותיו של שקלטון ומספר מאמרים בשיתוף עם חברי משלחת אחרים.
האסי קיבל מספר עיטורים על עבודתו בשתי מלחמות העולם וכחבר במשלחות של ארנסט שקלטון.
אבחון ציורי ילדים
אִבְחוּן צִיּוּרֵי יְלָדִים הוא שיטת מדידה והערכה המשמשת בפסיכולוגיה של האישיות. בשיטה זו נעזרים הבוחנים בציורי ילדים לצורך ניתוח אישיותם. השיטה מסייעת באבחון בעיות בתחומים הקשורים לגוף, לנפש, להתפתחות הקוגניטיבית וליחסים של הילדים עם סביבתם הקרובה. באמצעות הציורים ניתן לקבל תמונה רחבה ומעמיקה לגבי האופן בו ילדים חווים את העולם שסביבם. תחום זה כולל שיטות שונות של אבחון וטיפול באמצעות אמנות, ונמצא בשימוש פסיכולוגים ומטפלים באמנות. השיטה מסתמכת על מחקרים שנערכו על ידי פסיכיאטרים, פסיכולוגים, אמנים, אנשי חינוך וגרפולוגים, אשר מצאו קשרים חיוביים בין ההבעה החזותית והבחירות הלא-מודעות של הילד בזמן הציור לבין מאפיינים נפשיים ורגשיים. כן נסמכת השיטה על הידע והמחקר אודות התפתחות ציורי ילדים.
פסיכולוגים, אנשי חינוך וגרפולוגים רואים בציורי ילדים אמצעי מדידה והערכה בפסיכולוגיה של האישיות. ילדים צעירים מתקשים לבטא את עצמם בצורה מילולית, והציור מספק להם כלי להביע את רגשותיהם וחוויותיהם. בנוסף ניתן למצוא בציורי ילדים ביטוי אישי ראשוני, החשוב לעיתים יותר מדיבור או כתיבה, מכיוון שהם נעזרים בציורים כאמצעי גישור על הפער בין שפתם לבין שפת המבוגרים, ובכך גם יוצרים קשר עם המבוגרים אשר מקיפים אותם. אבחון ציורי ילדים מספק תובנות משמעותיות בנוגע לחשיבה של ילדים, התפתחותם ויחסם עם הסביבה. בעזרת פענוח ציורי ילדים נוכל להיעזר באיתור חוזקות, חולשות ומצוקות.
התפתחות ציורי ילדים
ציור היא יכולת המתפתחת במקביל להתפתחות הפיזית והרגשית של הילד, ולכן ניתן ללמוד על התפתחות הילד באמצעות ניתוח הציורים. הציור הראשוני של ילד בגיל שנתיים בערך נקרא שרבוט. בשרבוט באה הדינמיקה הפנימית של הילד לידי ביטוי גרפי. השרבוט משקף את מידת ההתפתחות המוטורית, הקוגניטיבית והרגשית של הילד, ואת כושר ההסתגלות שלו. כך, באמצעות הציורים, ניתן גם להבחין בנסיגה בהתפתחות בהיבטים אלו. הצורה האופיינית בשרבוט הראשוני היא "פקעת" - סבך של קווים מעגליים, העשוי לבטא את הרגשתו של הילד הקטן בעולם הגדול.
בגיל 2–4 הציור נע משרבוט ראשוני לציור מאורגן של חפצים ודמויות. בשלב זה לילד יש רצונות מוגדרים, והוא מתחיל לבטא אותם. ניתן להבחין בקיומה של כוונה בבחירת העצמים ובארגונם בדף הציור, וכן בבחירה מכוונת של צבע מסוים. בשלב זה הילד מבחין באפשרות ליצור מצורות מסוימות צורות משמעותיות. הצורה השכיחה ביותר היא העיגול, ההופך לשמש, לפרח או לפרצוף. הילד מצייר את העצמים כפי שהוא רואה אותם, ולא כפי שהם במציאות: השמש יכולה להיות גדולה מאוד או קטנה מאוד, לפי החשיבות שהמצייר מייחס לה. הוא גם מצייר את מה שחשוב לו, ואינו מייחס חשיבות לתוצר הסופי, אלא לתהליך הציור עצמו.
קיימת אפשרות לנתח ציורי הילדים על פי האלמנטים הבאים: צבעים, קווים, תנועה, צורה, קומפוזיציה (ארגון היצירה) ופרספקטיבה (אשליית של עומק) בציורי ילדים המעידים על קושי או להפך. אפשר ללמוד מהציורים את התייחסות לכל אלמנט בנפרד או לכלל האלמנטים והאובייקטים ביחד. עם זאת ניתן לראות את שלבי התפתחות של הילד בהשוואה למקובל לילדים בגילו. ניתן לזהות התאמה של התפתחות קוגניטיבית וגם מוטוריקה עדינה על פי הציורים. לפני שהילדים לומדים לתקשר בחופשיות עם הסביבה, ציורים אלו מאפשרים להם לבטא את עצמם ללא כל בעיה. ממצאים מראים קשר ישיר בין הופעת המאפיינים חזותיים בציור, לבין קווי השרטוט של המצייר. דבר זה נותן ביטוי לתוך העומק שמתחולל אצל המציירים.
חשיפה בעולמו הפנימי של הילד - בציורי ילדים מעל גיל 5 מטרתה העיקרית של ציור הילד היא העתקת המציאות כפי שהילד רואה אותה. פענוח ציורי ילדים מאפשר לנו פתח בעולמם של הילדים ואפשרות בנוגע לתפיסת עולמו הרגשי והמחשבתי. הננו יכולים להסיק מכך, שהורים ואף מורים יכולים ללמוד לא מעט אודות ציורי ילדים כאמצעי דרך להבנתם. נוסף לכך קיים ביטוי של היצירתיות והמחשבה שנובעת מתוך הילדים.
ציור משותף בין הורה לילד -הוא כמו ריקוד ביחד. היצירה שנעשית בעזרת ההורה והילד היא יצירה משותפת של שניהם ומאחדת את הדמיון של הילד ושל ההורה ביחד. ישנה פעילות רגשית בזמן הציור המשותף שמאחדת גם את הגוף והנפש. נוצרת תקשורת שונה ביניהם, חיבור והיכרות עמוקה יותר.
מה בודקים במהלך אבחון ציורי ילדים?
בדיקה איכותית ומקצועית של ציור היא תהליך מורכב והיא בנויה משלושה שלבים :
בשלב הראשון - שלב זה מתייחס יותר למאפיינים הגרפיים מיקום וגודל האלמנטים שצייר בדף, סוג הקו שצייר ומידת הלחץ על כלי הציור.
שלב שני - בשלב זה נעשית בדיקה התפתחותית בה עורכים השוואה בין הציור שצייר לציורים אחרים של בני גילו.
שלב שלישי- בשלב זה בוחנים את בחירת הצבעים בהם השתמש וכיצד בחר לשלב אותם בציורו.
כל השלבים האלו מובילים לתוצאה מעמיקה אודות עולמו הפנימי של הילד.
כאשר מאבחנים ציורי ילדים רצוי לשים לב לרושם הראשוני הנובע מהציור לפני שניגשים לאבחן אותו. לאחר מכן, להסתכל על התמונה כולה ולא להתמקד על מציאת סמלים.
אך כאשר קיים סמל או נושא המופיע מספר פעמים בציור אחד, הוא ראוי לתשומת לב מכיוון שקיימים מקרים בהם יש משמעויות נסתרות מאחורי הסמלים.
מתי כדאי לפנות לפענוח ציורי ילדים?
רצוי לפנות לאבחון ציורי ילדים כאשר אנו רוצים להבין את דפוסי התנהגותו של הילד, כאשר אנו רוצים לאתר פחדים ומצוקות, שינוי התנהגותי משמעותי בנוסף, הציורים הם כלי להבנת התנהגותו היומיומית.
חשוב לציין כי יש לאסוף ציורים תקופה ארוכה (חצי שנה ויותר) מסביבות שונות על מנת לאתר מגמות התנהגותיות שונות המאפיינות את הילד לאורך זמן ולא התנהגות חד פעמית.
ראשית המחקר בתחום
המחקר בתחום החל לפני כ-200 שנים והוא קשור לתחום הגרפולוגיה, שמקורותיה נתגלו לפני כ-2,500 שנים בכתביו של הפילוסוף הסיני קונפוציוס. בשנת 1805 שמו לב שבשלבי הציור הראשונים, גילאי 3, ילדים מציירים דמות "ראשן" (פנים שיוצאות ממנו זרועות ורגליים), דמות המקבילה להתפתחות הראשונית של האורגניזם. חוקרים אחרים בדקו את חוקיות ציורי דמויות אדם, והיו אחרים שחיפשו ומצאו קשרים בין ציורי איש לכושר מספרי ותפישה מרחבית.
החוקרת רודה קלוג חקרה בשנות ה-50 וה-60 כמיליון ציורי ילדים אשר נאספו משלושים מדינות מתרבויות שונות, והסיקה מהם כי קיים מכנה משותף רחב מאוד לכל ציורי הילדים ללא קשר לסביבתם. נמצא קשר ישיר בין שלבי התפתחות פיזיולוגיים, מנטליים ורגשיים של הילד למאפיינים חזותיים של הציור כגון איכות הקו, שימוש בסמלים, תפיסת עומק וקומפוזיציה. על קשר בין גורמים אלו ואחרים מושתתים האבחונים השונים.
משמעותם של הצבעים
גם לבחירת הצבעים בציור יש משמעות באבחון, בעיקר בכל הנוגע למימד הרגשי, אך לבחירה משמעויות סובייקטיביות השונות מאדם לאדם. לצבע משמעויות בהיבטים שונים: משמעות קולקטיבית (הכחול כצבע לשמיים ולים, הצהוב כסמל לשמש), משמעות תרבותית (לבן כצבע של טוהר בתרבות המערב ושל מוות בתרבות מזרח), משמעות מקומית (כחול ולבן כצבעי הלאום) ומשמעות אישית. בשנת 1810 חילק גיתה את הצבעים לצבעים קרים (בעלי אורך גל קצר) וצבעים חמים (בעלי אורך גל ארוך). הוא ייחס משמעויות שליליות לצבעים הקרים וחיוביות לחמים. אבחנתו זו קשורה לרגשות אותן מעוררים הצבעים יחד עם תחושת הפרספקטיבה: קרבה או ריחוק. צבעים קרים נראים רחוקים מהעין וצבעים חמים נראים קרובים.
אומנים רבים ובראשם קנדינסקי חיפשו את משמעותם הפסיכולוגית של הצבעים. בהמשך, חקרו את הנושא אחרים תוך בדיקת העדפות הצבעים בגיל הרך, בגיל בית ספר, בגיל מבוגר, בקרב עדות המזרח ואשכנז ובקרב ילדים חולי סרטן במהלך האשפוז.
דמות העצמי
במהלך אבחון ציורי ילדים, כאשר מתבקש הילד לצייר דמות איש או אישה, עשויים מאפיינים בדמות זו לשקף מאפיינים שונים בדמות העצמי של הילד, כפי שהוא תופס אותה.
ציור אחר שעשוי לבטא זאת, הוא ציור עץ – הוא עשוי לייצג את ה"אני" על היבטיו השונים: האישיות, הביטויים המעשיים הנראים לעין של האישיות, ההתייחסות לסביבה, לבית, לעבר או לעתיד, ושלבי התפתחותו של הילד. מאפיינים כגון עץ גדול עשויים להצביע על תחושת "אני" מפותחת ועל שתלטנות, בעוד עץ קטן מצביע על דימוי עצמי נמוך. הגזע מלמד על אישיותו של המצייר, אם הוא חזק, חלש, יציב, אגוצנטרי ועוד. "עיניים" או שברים בגזע עשויים להיות סימן לקשיים או מצוקות בתחושתו של הילד. גזע או ענפים משוננים או חדים יכולים ללמד על בעיות תקשורת ביחסים של הילד עם סביבתו. איכות קו תקינה מעידה על ביטחון עצמי תקין, בעוד קווים שבורים ורועדים מעידים על חוסר ביטחון.
משפחה
ציורי משפחה הם חלק נרחב בתחום ציורי הילדים. מכובר הייתה הראשונה שהתייחסה לציורי איש ואישה כאל השלכה של עולמו הפנימי של הנבדק. בהמשך, נחקר הנושא במקביל לחוות דעת פסיכולוגית קלינית. הומצאו טכניקות נוספות לציורי משפחה, למשל: משפחה קינטית ומחקר אחר השווה בין ציורי משפחה של ילדים והורים לבנים, שחורים ופורטוריקאניים.
ציור המשפחה עשוי לשקף את יחסו של הילד לכל אחד מבני משפחתו ואת מערכת היחסים שמקיימים בני המשפחה זה עם זה. יחסי הכוחות הקיימים במשפחה, החשיבות והתפקיד שממלאת כל דמות, ובעיקר מקומו של המצייר, גם הם מובעים בציור. יחס זה בא לידי ביטוי במיקומן של הדמויות בדף הציור, בגודלן ובסדר הופעתן. יחסו הרגשי של הילד מכתיב את הסדר, וזה אינו חופף בהכרח לסדר הכרונולוגי. המקום שהילד קובע לעצמו מצביע על תחושותיו בקרב משפחתו ועל מעמדו בה: ילד המרגיש עצמו דחוי ולא אהוב עשוי להציב את עצמו במרוחק משאר בני המשפחה, או שלא יופיע כלל. ילד המעריך את יכולתו והשפעתו, כמו גם ילד תלותי, עשוי לצייר את עצמו סמוך להוריו, מוקף באחיו ואחיותיו. גודל הדמויות, פירוט ומלאות האיברים בהם, הדגשת איברים או אביזרים מסוימים, המרווחים בין הדמויות, צבעוניותן ועוד, הם גורמים שנבדקים במהלך אבחון ציורי משפחה. ילדים המצויים במתח רב או מודאגים בקשר לבעיות במשפחתם, עלולים להתקשות בציור משפחתם או אפילו להיות חרדים מכך. מכך נלמד האם הילד מצוי במתח או מודאג מבעיות משפחתיות.
חינוך
בעזרת אבחון הציור של הילד ניתן להבחין בבעיות הקיימות במידה ועושים ציור קבוצתי בכיתה/בגן וזה יכול לעזור בגיבוש הילדים כקבוצה ותמיכה בביטוי הרגשי של הילד שילוב אבחון הציור משמש רבות את המורים, היועצות ואנשי מקצוע במבט אל העולם הפנימי של הילד, לכן אבחון ציורי ילדים במערכת החינוך משתלב באמצעות "חינוך ולדורף"- שהוא תחום רחב שקיים בתוכו חשיבותה של האמנות- עבודתו האמנותית של המחנך בכיתה.
מחלות
רופאים ופסיכיאטרים רבים גילו עניין בהבדלים בין ציוריהם של ילדים בריאים לילדים חולים. המחקרים בתחום מתחלקים לשלוש קבוצות: חולי פיזי, חולי נפשי ולקויות שונות. בתחום הפיזי נבדקה איכות הקו אצל ילדים הסובלים מאפילפסיה, פתולוגיה מוחית, א. א.ג לא תקין, פיגור שכלי, דלקת מוח כרונית, הפרעות נוירוטיות והתפתחותיות, לקות שמיעה ואחרים. בתחום הנפשי נבדקו הפרופורציות בציור והקשר שלהן לתכונות הנפש, צפיפות הפריטים, הקשר בין סימטריה ועיוותים בציור לעולם הרגש של הילד ולקויות למידה כגון דיסלקסיה.
מחקרים בארץ
גם בארץ נערכו מחקרים בתחום אבחון ציורי ילדים, בהם: רימרמן, מלכה האס, אמיתי, קרייטלר, אברהם ושתיל, ושל הגרפולוגיות: להב, רצון, אנשל, וימר ואורון.
גאיוס סיליוס
גאיוס סיליוס (Gaius Silius; בערך 13 – 48 לספירה) היה סנטור רומי, אשר מונה כקונסול המיועד לשנת 49, אך הוצא להורג על ידי הקיסר קלאודיוס בשל הרומן שלו עם הקיסרית ולריה מסלינה.
ביוגרפיה
בנו של הקונסול גאיוס סיליוס, סיליוס תואר על ידי המקורות העתיקים כאדם אינטליגנטי, אצילי ומושך. הוא התחתן עם בת האצולה יוניה סילאנה, ונבחר לסנאט זמן קצר לפני שנת 47. במהלך השנה הזו הוא דרש בסנאט את אכיפת ה- "Lex Cincia", האוסר קבלת כסף או מתנות תמורת שירותים משפטיים, בניסיון להפיל את אויבו, פובליוס סויליוס רופוס , שהעמיד לדין רבים מלקוחותיו של סיליוס. הסנאט קיבל הצעה זו, אך לפני שניתן היה להגיש הצעה רשמית בפני העם, אלה שנועדו להעמיד לדין על פי חוק זה, בהם סויליוס רופוס, פנו לקלאודיוס בבקשה לתקן את החוק על ידי קביעת שכר טרחה מקסימלי שניתן לגבות. לאחר מכן מונה סיליוס לקונסול בשנת 48 (ככל הנראה לשנה שלאחר מכן).
הקיסרית ולריה מסלינה וסיליוס הפכו למאהבים. מסלינה אילצה אותו להתגרש מאשתו כדי להתחתן איתה, ביצע ביגמיה והתחתן בפני עדים, בזמן שהקיסר קלאודיוס שהה באוסטיה. סיליוס היה חשוך ילדים ורצה לאמץ את בריטניקוס. טיבריוס קלאודיוס נרקיסוס חשף את נישואיהם המדומים ואת המזימה להרוג את קלאודיוס. הקיסר הורה על הוצאתם להורג בשנת 48.
אשתו לשעבר, ממנה התגרש בשנת 47, ג'וניה סילאנה, הייתה חברה של אגריפינה הצעירה והשתיים הפכו מאוחר יותר ליריבות מרות. ככל הנראה בגלל תחבולותיה של אגריפינה, היא הוגלתה ומאוחר יותר מתה בטרנטום בשנת 59.
טייבה (נפת רמאללה ואל-בירה)
פירוש שמו של הכפר הוא "הטובה".
היסטוריה
ידוע כי הערבים נהגו להמיר בשם "טייבה" (שמשמעותו "מקום טוב") שמות יישובים קדומים שכללו את השורש ע-פ-ר, משום שפירוש המילה הערבית "عفريت" (עפרית) היא "שד"; לפיכך, מזהים החוקרים את הכפר עם מקומה של עפרה המקראית המוזכרת בספר יהושע כאחת מערי בנימין.
המסורת הנוצרית מזהה את הכפר עם היישוב אֶפְרַיִם (Ἐφραῒμ), מקום בו התגורר ישו עם תלמידיו לפני הגעתם לירושלים על-פי הברית החדשה, ולכן התקדש המקום והוקמו בו כנסיות ומוסדות נוצרים. בפאתיו הדרום-מזרחיים של הכפר שוכנת כנסייה צלבנית על שם ג'ורג' הקדוש הבנויה על חורבות כנסייה ביזנטית. חלק מהבניינים המודרניים נבנו על יסודות בתים מהמאה ה-5.
במאה ה-19 נערך ליד הכפר הקרב העיקרי בין שבטי הבדואים במלחמת קיס וימן. החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בטייבה בשנת 1863, וכתב כי על אף שרבים מבתי הכפר היו חרבים בזמנו, גרים בו 800 איש, שרובם יוונים אורתודוקסים, ומיעוטם (60 איש) קתולים. גרן מצא במקום מבנים עתיקים, את שרידי הכנסייה על-שם גאורגיוס הקדוש, מספר בורות מים ואסמים חצובים בסלע, ומערה בשם "מאר אליאס", שעל-פי מסורת נוצרית ומוסלמית מקומית, אליהו הנביא מצא בה מקלט בדרכו ליריחו. גרן שב לטייבה בשנת 1870, כתב שהאוכלוסייה הקתולית בכפר התרחבה ל-128 איש, ותיאר את מוסדותיה ומנהיגיה.
מבשלת בירה טייבה
בכפר שוכנת מבשלת בירה המייצרת מאז 1995 את "בירה טייבה", הבירה הפלסטינית הראשונה. ביישוב מתקיים מאז 2005 פסטיבל בירה נודע, ואירופאיים רבים השוהים בארץ (דיפלומטים, עיתונאים וכדומה) מתאמצים להגיע אליו. הפסטיבל השנתי מתקיים בסגנון אוקטוברפסט.
ועדת המסחר, המדע והתחבורה של הסנאט של ארצות הברית
ועדת המסחר, המדע והתחבורה של הסנאט של ארצות הברית (באנגלית: United States Senate Committee on Commerce, Science, and Transportation) היא ועדה קבועה בסנאט של ארצות הברית. מלבד סמכויות בתחום שיפוט רחב בכל הקשור למסחר בין-מדינתי, קביעת מדינויות בתחומי המדע, טכנולוגיה והתחבורה — ועדת המסחר של הסנאט היא גם הגדולה ביותר מבין הוועדות הקבועות בסנאט ולה 27 חברים בקונגרס ה-118 של ארצות הברית. בראשות הוועדה, המורכבת משש ועדות משנה, יושבת הסנאטורית מריה קנטוול מוושינגטון והחבר הבכיר הוא הסנאטור טד קרוז מטקסס.
היסטוריה
במהלך ההיסטוריה של הסנאט של ארצות הברית, מספר ועדות החזיקו במסכויות השיפוט הנוכחיות של ועדת המסחר, המדע והתחבורה המודרנית. ועדות אלה היו:
רקע להקמת הוועדה
במהלך הישיבה השנייה של הקונגרס ה-14 אימץ הסנאט החלטה שמיסדה מערכת של ועדות חקיקה קבועות. צעד זה יצר אחת עשרה ועדות קבועות, כל אחת מונה חמישה חברים, בהן ועדת המסחר והייצור. טרם שנת 1826, החברות בוועדת המסחר והייצור התבססה על בחירות ובהתאם להשגחתו של נשיא ארצות הברית ג'ון קווינסי אדמס. הסנאטור קיבל את מרב הקולות של חברי הוועדה נבחר ליושב ראש הוועדה. בכך, בעוד היו כמעט פי שניים סנאטורים מהמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית מאשר כאלה מהמפלגה הפדרליסטית בימי הקונגרס ה-14, נבחר לתפקיד יו"ר הוועדה הסנאטור הפדרליסט ויליאם האנטר מרוד איילנד.
באותם ראשית הימים של ועדת המסחר והייצור, התמקדה הוועדה בעיקר בהכנת דוחו"ת סטטיסטיים ובניהול חקירות שביקשה מליאת הסנאט בנושאים כמו שיפורי הנמלים בארצות הברית, כמות וסוג הפריטים הנסחרים בסחר חוץ, חפירת תעלות, וכן רגולציה על ספינות. העיסוקים הבלתי-מעוררי מחלוקת הללו אמורים היו להסתיים בסוף אמצע שנות ה-20 של המאה ה-19. הצעת החוק הראשונה עליה בתחום השיפוט של הוועדה הייתה הצעה להקלה על סוחרים בעיר ניו יורק שטענו כי שילמו מסי יבוא מופרזים. מעט לאחר מלחמת 1812, נרשם ביקוש גובר לסייע לצמיחה הכלכלית של תעשיות בולטות בארצות הברית. כתגובה, חוקק הקונגרס מספר מכסי מגן עם התנגדות מועטה. עם זאת, כאשר הוצע להרחיב מכסי מגן אלה ב-1824, הוויכוח על אודות ההצבעה החריף. התנגדות עזה הגיעה מצד מדינות דרום ארצות הברית שכלכלותיהן מבוססות-החקלאות נהנו מסחר בינלאומי יציב ומצד נציגי מדינות צפון ארצות הברית שהתעשיות הימיות שלהן שגשגו הודות לסחר חוץ נמרץ.
פיצול בוועדה
ועדת המסחר והייצור המליצה בעד הצעת חוק הנוגעת למכסי מגן ב-1824, בשעה שהוועדה התפצלה קשות בין האינטרסים והאג'נדות השונות שחבריה ביקשו לקדם. הצעת החוק נדונה במליאת הסנאט המלא במשך שבועיים והתקבלה ברוב של 21–25. העברת חקיקה זו הוביל לקרע מתמשך בוועדת המסחר והייצור. הקרע בוועדת המסחר והייצור הוביל ב-1825 את יו"ר הוועדה, הסנאטור מאלון דיקרסון מניו ג'רזי להציע הצעה שקראה לפצל את הוועדה לשתי ועדות שונות: האחת תעסוק בסוגיות מסחר והשנייה תעסוק בסוגיות יצרניות. החלטה זו אושרה ברוב של עשרים חברים לנגד תשעה שהתנגדו. הסנאטור דיקרסון התמנה ליו"ר ועדת הייצור וחבר המיעוט ג'יימס לויד ממסצ'וסטס התמנה ליו"ר ועדת המסחר. ועדות אלה יפעלו למשך 120 השנים הבאות.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, התחבורה המסילתית בארצות הברית החלו להתרחב במהירות. במהלך תקופה זו הוטלו ספקות בענייני מסילות הברזל ובשנת 1872 המליץ הנשיא יוליסס ס. גרנט על הקמת ועדת מיוחדת של הסנאטור שתעסוק בבחינת הסוגיה. הוועדה קרמה עור וגידים, ובראשה עמד הסנטור ויליאם וינדום ממינסוטה, לימים מזכיר האוצר של ארצות הברית. ועדה זו הציע שורה של רפורמות, כולל הלאמת רכבות ובנייתן בידי ממשלת ארצות הברית, אך לא נקטה בפעולה ממשית במשך למעלה מעשור. ב-1885 הציע הסנאטור שלבי מור קולום באילינוי הצעה הקוראת להקמת ועדה זמנית שתשקול את הסדרת מסילות הברזל. הסנאט אישר את ההחלטה, ובכך נוסדה "הוועדה הנבחרת לתחבורה מסליתית בין-מדינית".
הוועדה למסחר בין-מדינתי
בדצמבר 1885 הוקמה הוועדה למסחר בין-מדינתי כוועדה קבועה. הסנאטור קולום נתמנה ליושב ראש הוועדה הראשון, שם כיהן במשך 28 השנים הבאות (13 שנים מהן העביר כיו"ר) עד לפרישתו מהסנאט ב-1913. הוועדה למסחר בין-מדינתי פעלה ועבדה במשך יובל שנים. ב-1886 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית בתיק המשפטי "ואבאש, סנט לואיס וחברת הרכבות פסיפיק נגד מדינת אילינוי" (Wabash, St. Louis & Pacific Railway Co. v. Illinois) כי מתן אסדרה של מדינות ארצות הברית על תעריפי הרכבות (וסחר בי-מדינתי בכלל) כבלתי חוקתי. כתוצאה מכך, קביעת תעריפי הרכבות הוטלה על הממשלה הפדרלית של ארצות הברית, והוועדה למסחר בין-מדינתי העלתה את "חוק המסחר הבין-מדינתי מ-1887" שקבע שליטה פדרלית על שיעורי המחירים לנסיעה ברכבות ושירותיה.
הוועדה לתעלות בין-ימיות
כשם שנוסדה הוועדה למסחר בין-מדינתי כדי לטפל בסוגיות הקשורות להרחבת הפוטנציאל התחבורתי של מסילות הברזל באמצע ובשלהי המאה התשע עשרה, עד סוף המאה נתגלה בקרב חברי הסנאט כי יש צורך לטפל בסוגיות אלה סביב המאמצים לייעל את התעשייה הימית. רבים הסכימו כי החשיבות האסטרטגית של תעלה ברחבי מצר פנמה נתגלתה על ידי המסע ההיסטורי שנערך סביב כף הורן בידי נושאת המטוסים "(USS Oregon (BB-3"במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד. כתוצאה מכך, ב-1899, הסנאט הצביע בעד ייסוד הוועדה לתעלות בין-ימיות. הסנאטור (ולשעבר בריגדיר גנרל בצבא הקונפדרציה) ג'ון טיילר מורגן מאלבמה הפך ליושב-הראש הראשון של הוועדה ותחת ראשותו נתקבל "חוק ספונר" ב-1902 אשר סלל למעשה את הדרך להקמת תעלת פנמה. אמנם הוועדה לתעלות בין-ימיות המשיכה לפעול עד ראשית 1947, ישנן הוכחות מעטות המצביעות על כך שהוועדה הוציאה לפועל עבודות אחרות.
כאמור, לסנאט לא היו ועדות קבועות עד שנת 1816, אז הוקמו בה אחת עשרה ועדות בלבד. עד סוף המאה התשע עשרה פעלו בסנאט 42 ועדות קבועות, ועד שנת 1913 הגיע מספר הוועדות לשיא של 73 ועדות. ב-1921 נעשה בסנאט ארגון מחדש של בניין הוועדות ומספר הוועדות הקבועות צומצם מ-73 ל-33. ועדת המסחר, ועדת התעשייה, הוועדה למסחר בין-מדינתי והוועדה לתעלות בין-ימיות שרדו את כל התהליך. כל אחת מהן תמשיך לפעול ל-25 שנים הבאות.
הוועדה המודרנית
באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20, נערך בסנאט רה-אורגניזציה. חוק הארגון החקיקתי מחדש משנת 1946 נכתב כדי לייעל את הקונגרס ולשפר את אפקטיביות שלו. כפי שנקבע בחוק, מספר ועדות הסנאט הקבועות צומצם פעם נוספת מ-33 ל-15 ופורקו ועדות מיוחדות אחדות אשר תחומי השיפוט שלהן חפפו לאלה של ועדות קבועות אחרות. ועדת המסחר ו-ועדת התעשייה — ועדות שהתפצלו בעבר מוועדה אחת משום שהיה קושי באיזון צורכי המסחר אל מול צורכי הייצור — יחד עם הוועדה למסחר בינן-מדינתי והוועדה לתעלות בין-ימיות חדלו מלהתקיים. כמעט כל תחומי השיפוט שלהן הועבר לוועדה יחידה, חדשה, לענייני מסחר וסחר חוץ. ב-1958 הוקמה ועדת מדעי החלל והאווירונאוטיקה וב-1961 קוצר שמה של "הוועדה למסחר בין-מדינתי וסחר חוץ" ל"וועדת המסחר".
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 שוב עבר מבנה ועדות הסנאט שינוי. ב-1976 הוקמה הוועדה המיוחדת לבחינת מערכת ועדות הסנאט והמליצה לשנות את שמה של "ועדת המסחר" ל"ועדת המסחר, המדע והתחבורה" הפועלת בהווה. ועדת מדעי החלל והאווירונאוטיקה פורקה ב-1977 ותחומי השיפוט שלה עברו לוועדה המודרנית. בראשות הוועדה המאוחדת והחדשה עמד הסנאטור וורן מגנוסון מוושינגטון, לימים הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית. כיום בראשות הוועדה יושב הסנאטור רוג'ר ויקר ממיסיסיפי.
דלפי
דֶלְפִי (יוונית Δελφοί; במקור נקראה דלפוי) הוא אתר ארכאולוגי ועיר מודרנית ביוון הנמצאת בחלק הדרום-מערבי של הר פארנאסוס בעמק פוקיס. דלפי הייתה מקום מושבו של האורקל מדלפי, שהיה האורקל החשוב ביותר ביוון הקלאסית, והיא הייתה אתר חשוב עבור המאמינים באל אפולו. המקום המקודש בדלפי היה מקדש פאן-הלני. במקום זה התחרו פעם בארבע שנים ספורטאים מכל רחבי העולם היווני במשחקים הפיתיים.
דלפי הייתה ידועה בעולם היווני כאתר שבו נמצאת אבן האומפאלוס, שהיא מרכז כדור הארץ והיקום. בהסטיה (סוג של קמין או תנור) הפנימית של מקדש אפולו בערה אש נצחית. לאחר קרב פלטאיה הערים היווניות כיבו את האש שבערה אצלן והדליקו אותה מחדש תוך שימוש באש שהודלקה בדלפי; בסיפורי הייסוד של כמה מושבות יווניות המתיישבים הראשונים הקדישו אותן לדלפי.
מיקום
דלפי נמצאת במרכז יוון על טראסות ומישורים לאורך המדרון הדרומי של הר פארנאסוס בגובה של 2,455 מטרים. במרחק 15 קילומטרים בכיוון דרום-מערב וליד מפרץ קורינתוס נמצאת עיר הנמל קירה. העיר נמצאת במרחק 180 קילומטרים מאתונה.
אפולו
מקורו של השם דלפוי הוא במילה היוונית δελφ (דלף) שמשמעותה חלל או במילה δελφός (דלפוס) שמשמעותה רחם. הטענה היא שהשם מרמז על קשר לגאיה, אלת האדמה. אפולו מקושר לאתר בגלל הכינוי שלו דלפיניוס שמשמעותו היא "האחד מדלפי". הכינוי מקושר גם לדולפינים בהמנונים ההומריים (שורה 400), שבהם מתוארת הגעתו הראשונה של אפולו לדלפי בצורת דולפין, כאשר הוא נושא כוהני דת מכרתים על גבו. השם ההומרי של האורקל הוא פיתו (Πυθώ).
אגדה נוספת טוענת שאפולו הלך לדלפי מכיוון צפון ועצר בטמפה שבתסליה על מנת לאסוף דפנה, שהייתה קדושה עבורו. לזכר האגדה הזו המנצחים במשחקים הפיתיים קיבלו זרי דפנה שנקטפה בטמפה.
דלפי הפכה לאתר של המקדש הראשי עבור אפולו, כמו גם המשחקים הפיתיים והאורקל הידוע. גם בתקופה הרומית נותרו בה מאות פסלים מקודשים, שתוארו על ידי פליניוס הצעיר ונצפו על ידי הגאוגרף פאוסאניאס. על קיר המקדש נחרטו שלושה ביטויים: "דע את עצמך" (γνῶθι σεαυτόν), "הכל במתינות" (μηδὲν ἄγαν) והאות אפסילון שנחשבה כמסמלת את המספר 5. חיבורו של פלוטרכוס על המשמעות של האות אפסילון החרוטה על קיר המקדש הוא המקור הספרותי הקדום היחיד המדבר על הכתובת.
לפי אחד המיתוסים מאותה תקופה אפולו הרג את המפלצת פיתון (אלוהות כתונית), אולם לפי מיתוסים אחרים הוא ניסה להרוג את אשתו פיתיה, שחיה ליד המעיין הקסטלייני וזאת כיוון שפיתון ניסה לאנוס את לטו בזמן שהיא הייתה בהריון עם אפולו וארטמיס. הגופות של השניים נעטפו סביב המטה שלו שביחד עם הכנפיים יצר את מטה הרמס.
המעיין שליד העיר זורם לעבר המקדש אך נעלם מתחתיו והוא יוצר סדק קרקעי שממנו בקע עשן שגרם לאורקל מדלפי לתת את נבואותיו. אפולו הרג את פיתון אך היה חייב להיענש על כך, כיוון שהיא הייתה הבת של גאיה. מקדש אפולו הוקדש במקור עבור גאיה ולאחר מכן, ככל הנראה, עבור פוסידון. השם פיתיה הפך לתואר של האורקל מדלפי. כעונש על הרצח אפולו נשלח לעבודות כפיים במשך שמונה שנים. פסטיבל בשם ספטריה נערך פעם בשנה ותיאר את הריגת הנחשית, המנוסה, הכפרה וחזרתו של אפולו. המשחקים הפיתיים נערכו פעם בארבע שנים על מנת להנציח את הניצחון.
ארווין רוהד כתב שפיתון הייתה רוח ארצית שהוכנעה על ידי אפולו, ונקברה מתחת לאומפאלוס, וזהו מקרה של אלוהות אחת המקימה מקדש מעל הקבר של אלוהות אחרת. לפי השקפה אחרת אפולו היה תוספת מאוחרת לפנתאון היווני ובמקור היה מלידיה. האטרוסקים שהגיעו מאנטוליה הצפונית האמינו גם כן באפולו, וייתכן כי בהתחלה הייתה זהות בינו לבין האל אפלו מהמיתולוגיה המסופוטמית. אפלו היה תואר אכדי שמשמעותו "בן" ובמקור הוא ניתן לאל המגיפות נרגל, שהיה בנו של אנליל.
האורקל של אפולו
דלפי ידועה בעיקר בשל האורקל שהייתה במקדש אפולו. ניתן למצוא בדלפי מספר רב של חפצים המתוארכים לרביע האחרון של המאה ה-8 לפנה"ס שמקורם מהתקופה הפרהיסטורית ועבודת האלילים לגאיה.
כוהנת האורקל בדלפי הייתה ידועה בשם פיתיה. אפולו דיבר באמצעות האורקל שלו, שהייתה צריכה להיות אישה מבוגרת בעלת היסטוריה נקייה שנבחרה מקרב פשוטי העם של האזור. הנביאה קיבלה את השם פיתיה וישבה על כיסא בעל שלוש רגליים מעל הסדק בקרקע. כאשר אפולו הרג את, גופתה נפלה לתוך הסדק, ומתוכו בקע עשן שהגיעו מהגופה המתפוררת. הנביאה הייתה נכנסת לטראנס שנבע מהעשן, ואפשרה לאפולו להשתלט על הגוף שלה. במצב זה היא ניבאה. הנביאה דיברה בחידות, שפורשו על ידי כוהני הדת של המקדש, ואנשים התייעצו איתה בנושאים רבים ומגוונים.
ה.ו פארק כותב שהקמת דלפי והאורקל התרחשו לפני ההיסטוריה המתועדת והמקורות בנוגע לכך מעורפלים, אך מתוארכים במידה מסוימת לתקופה שבה עבדו את גאיה.
לאורקל הייתה השפעה רבה ברחבי העולם היווני, ונהגו להתייעץ איתה לפני כל האירועים החשובים: מלחמות, הקמת מושבות וכו'. היא זכתה לכבוד רב במדינות ההלניות למחצה שמסביב לעולם היווני כגון לידיה, קאריה ואפילו מצרים.
הסיבילה מדלפי
הסיבילה מדלפי הייתה נביאה אגדית שניבאה בדלפי זמן קצר לאחר מלחמת טרויה. הנבואות המיוחסות לה מצויות באוספים כתובים של אמרות נבואיות. לנביאה זו אין כל קשר לאורקל של אפולו, ואין לבלבל בינה לבין הפיתיה.
מבנים
תחילת ההתיישבות בדלפי מתוארכת לתקופת האבן החדשה כאשר השימוש העיקרי באתר החל בתקופה המיקנית (1600 – 1100 לפנה"ס). רוב השרידים ששרדו עד היום (2007) מתוארכים למאה ה-6 לפנה"ס שבה הפעילות בדלפי הייתה בשיאה.
מקדש אפולו
ההריסות של מקדש אפולו שבהן ניתן עדיין לצפות מתוארכות למאה ה-4 לפנה"ס והן חלק ממבנה דורי. מקדש זה הוקם על חורבותיו של מקדש קדום יותר המתוארך למאה ה-6 לפנה"ס, כאשר גם מקדש זה הוקדם על חורבותיו של מבנה מהמאה ה-7 לפנה"ס המיוחס לארכיטקטים טרופוניוס ואגאמדס.
המקדש מהמאה ה-6 לפנה"ס נקרא "המקדש האלקמאונידי" כהוקרה למשפחה האתונאית שסיפקה את המימון לבנייתו. המקדש היה בצורת אכסדרה משושה בעלת סידור של 6 עמודים על 15. המקדש נחרב בשנת 373 לפנה"ס ברעידת אדמה, ובנייתו של המקדש השלישי הושלמה בשנת 330 לפנה"ס. המקדש השלישי מיוחס לארכיטקטים הקורינתיים ספינטארוס, קסנודורוס ואגאתון.
פסלי הגמלונים מיוחסים לפרקסיאס ואנדרוסתנס מאתונה. באמצעות שימוש בפרופורציות של המקדש השני הצליחו הבנאים לבנות את הסידור של 15 עמודות על 6 מסביב לסטילובטה. בתוך המקדש היה אדיטון, שהיה המרכז של דלפי ומקום מושבה של פיתיה. האנדרטה שוחזרה באופן חלקי בין 1938 ל-1941.
בתי האוצר
החל מהכניסה לאתר ובמעלה המדרון עד לפתח המקדש ישנו מספר גדול של פסלי הקדש ומספר רב של בתי אוצר. מבנים אלו נבנו על ידי פולייס (ערי מדינה יווניות) רבות על מנת להנציח ניצחונות ולהודות לאורקל על עצתה שהייתה חשובה מאוד עבור הניצחונות. הם אחסנו בתוכם את התרומות העשירות שניתנו לאפולו, שהיו בדרך כלל עשירית מהשלל שנלקח בקרב. המבנה הבולט ביותר הוא בית האוצר האתונאי, שנבנה על מנת להנציח את ניצחונה של אתונה על האימפריה הפרסית בקרב מרתון. לפי פאוסאניאס, האתונאים קיבלו מהאורקל עצה שעליהם להסתמך על "קירות העץ" שלהם – ופירשו את העצה כמתייחסת לצי שלהם, וניצחו בקרב סלמיס.
מוצג מרשים שנמצא באתר הוא בית האוצר הסיפניאני, שהיה מפואר והוקדש על ידי תושבי העיר סיפנוס, שהקדישו מעשר מהעושר הרב שצברו ממכרות הכסף והזהב שלהם, עד שהים הציף אותם. אחד מבית האוצר הגדולים ביותר הוא זה של ארגוס. הבית נבנה בשלהי התקופה הדורית, ותושבי העיר היו גאים במעמד של עירם בקרב שאר ערי המדינה. בנייתו של הבית הושלמה בשנת 380 לפנה"ס, והוא מבוסס בעיקר על מקדש הרה הנמצא בארגוליס, האקרופוליס של העיר. אולם, מחקרים מהתקופה האחרונה של יסודות הפסל הארכאיים מלמדים על כך שהבית נבנה בתקופה מוקדמת יותר.
כתוצאה מכל המבנים הללו, ובאמצעות ההגנה של אמפיקטיונה, דלפי הגיעה למעמד של הבנק המרכזי של יוון העתיקה.
המזבח הכיאני
מזבח זה היה המזבח הראשי של מקדש אפולו והוא ממוקם בחזית שלפני הכניסה. המימון והבנייה של המזבח הגיעו מתושבי האי כיוס. המזבח מתוארך למאה ה-5 לפנה"ס על סמך כתובת הנמצאת על הקרניז שלו. המזבח בנוי אך ורק משיש שחור (מלבד הבסיס והקרניז) והוא נחשב למבנה מרשים. המזבח שוחזר ב-1920.
הסטואה של האתונאים
הסטואה בנויה בכיוון צפון מזרח מהמקדש הראשי. היא נבנתה בתקופת הסדר האיוני והיא מורכבת משבעה עמודים חלולים, שבאופן חריג גולפו מאבן אחת (רוב העמודים נבנו מסדרה של גלילים שחוברו זה אל זה). הכתובת על הסטילובטה מלמדת על כך שהסטואה נבנתה על ידי האתונאים לאחר הניצחון הימי שלהם על הפרסים ב-478 לפנה"ס, על מנת לאחסן את שלל המלחמה שלהם.
הקיר הפוליגוני
הקיר התומך נבנה על מנת לתמוך בטראסה שבה נבנה מקדש אפולו השני ב-548 לפנה"ס. מקור שמו של הקיר הוא במבנה הפוליגוני שהקיר מהווה חלק ממנו.
הגימנסיון
הגימנסיון היה סדרה של בניינים ששימשו את צעירי דלפי. כל בניין הורכב משתי קומות: סטואה בקומה העליונה שסיפקה מרחב פתוח, ואתר התעמלות, בריכה ואמבטיות בקומה התחתונה. הבריכות והאמבטיות הללו נחשבו כבעלות כוחות קסומים, ונאמר עליהן גם כי ניתן להשתמש בהן כדי לתקשר עם אפולו באופן ישיר.
המעיין הקסטלייני
המעיין המקודש של דלפי נמצא בעמק פידריאדס. השרידים המשומרים של שתי מזרקות שקיבלו את מימיהן מהמעיין מתוארכים לתקופה הארכאית והרומית, כאשר האחרונים חצבו בסלע.
האצטדיון
האצטדיון ממוקם באזור גבוה יותר במעלה ההר, מעבר לוייה סאקרה (via sacra – הדרך הקדושה) והתיאטרון. האצטדיון נבנה במאה ה-5 לפנה"ס אך שונה כמה פעמים בשנים שלאחר מכן. השינוי המשמעותי האחרון התרחש במאה ה-2 תחת חסותו של הרודס אטיקוס כאשר נבנו מושבי האבן והכניסה הקשתית. האצטדיון יכול להכיל 6,500 צופים, אורך המסלול שלו הוא 177 מטרים ורוחב המסלול הוא 25.5 מטרים.
התיאטרון
התיאטרון העתיק בדלפי נבנה במקום עוד יותר גבוה במעלה הגבעה ביחס למקדש אפולו, והוא נתן לצופים נקודת השקפה על כל המקדש והעמק שמתחתיו. התיאטרון נבנה במאה ה-4 לפנה"ס והוא עבר מספר שינויים מאז. יש בו 35 שורות ו-5,000 מקומות לצופים.
התולוס
התולוס במקדש אתנה הוא מבנה עגול שנבנה בין 380 ל-360 לפנה"ס. הוא מורכב מ-20 עמודים דורים המסודרים בקוטר חיצוני של 14.76 מטרים, כאשר בפנים יש 10 עמודים קורינתיים. התולוס נמצא במרחק של כ-800 מטרים מההריסות המרכזיות בדלפי. שלושה מבין העמודים הדורים שוחזרו. מרקוס ויטרוביוס פוליו מציין כי תאודורוס הפוקיאני הוא הארכיטקט שבנה את הבניין.
החפירות
בימי הביניים דלפי נקראה קאסטרי והייתה בנויה על האתר הארכאולוגי. התושבים השתמשו בעמודי השיש ובמבנים על מנת לתמוך בבתים המאולתרים שלהם, כאשר שיטת עבודה זו הייתה אופיינית לעיירות שנהרסו באופן חלקי או מלא, בייחוד לאחר רעידת אדמה שהתרחשה ב-1580 שהרסה מספר עיירות בפוקיס. לאחר רעידת האדמה הוצע לתושבי הכפר מקום חדש לחלוטין במקום הכפר הישן. ב-1893 בית הספר הצרפתי באתונה הסיר כמויות גדולות של אדמה ממספר רב של אתרי מפולת. בעקבות זאת נחשפו הבניינים העיקריים, המבנים של מקדש אפולו והפסל של אתנה ביחד עם אלפי חפצים, כתובות ותגליפים.
דלפי המודרנית
דלפי המודרנית נמצאת בכיוון מערב מהאתר הארכאולוגי, וסמוכה אליו, ומסיבה זו היא נחשבת ליעד תיירות פופולרי. העיירה נמצאת על כביש מהיר המחבר את אמפיסה עם איטאה ואראכובה. בעיירה יש מספר רב של מלונות, בתי הארחה ופאבים. הרחובות הראשיים צרים ולרוב חד סטריים. בדלפי יש בית ספר, אולם קונצרטים והרצאות, כנסייה וכיכר עירונית. הדרך הטראנס אירופית E4 עוברת דרך הקצה המזרחי של העיר. בנוסף לאתר הארכאולוגי, בדלפי יש גם מרכז סקי וערי חוף המושכות תיירים. בעיירה יש אוכלוסייה של 2,373 אנשים כאשר האוכלוסייה של מחוז דלפי, כולל כריסו, היא 3,511.
המוזיאון הארכאולוגי בדלפי נמצא למרגלות הקומפלקס הארכאולוגי הראשי, בצד מזרח של הכפר, ובצד הצפוני של הדרך הראשית. המוזיאון מכיל אוסף מרשים הקשור לדלפי העתיקה, כולל האזכור הקדום ביותר של מלודיה. הכניסות למוזיאון ולקומפלקס הראשי נפרדות וכרוכות בתשלום, וניתן לקנות כרטיס משותף בהנחה. ליד המוזיאון יש בית קפה קטן ומשרד דואר. הגימנסיון והתולוס נמצאים בכיוון מזרח על הצד המערבי של הדרך הראשית, והכניסה אליהם היא בחינם.
אידה רולף
אידה פאולינה רולף (באנגלית: Ida Pauline Rolf; 19 במאי 1896 - 19 במרץ 1979) הייתה ביו-כימאית ומפתחת שיטת "אינטגרציה מבנית" הידועה כ"רולפינג".
נערות וחינוך
אידה רולף נולדה ברובע הברונקס בניו יורק כילדה יחידה לברנרד רולף, מהנדס אזרחי שהתמחה בבניית מעגנים ורציפים בחוף המזרחי של ארצות הברית. אידה רולף למדה בקולג' ברנרד וקיבלה תואר הראשון ב-1916 בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה. באותו זמן, כיוון שגברים רבים נלחמו באירופה, היא קיבלה הזדמנות נדירה לאישה, לעבוד כחוקרת במכון רוקפלר תחת הדרכתו של ד"ר פובוס לבנה (Phoebus Levene). לבנה היה ראש המעבדה הביוכימית במכון רוקפלר למחקר רפואי.
מחקרה של רולף במכון בתחום הזרחה (פוספאטים) שימש בסיס לעבודת הדוקטורט שלה באוניברסיטת קולומביה. ב-1920 היא קיבלה תואר דוקטור בביוכימיה מקולג' הרופאים והמנתחים באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. שם החיבור המדעי אותו היא הגישה לקבלת התואר היה: "שלוש תוספות לכימיה של פוספוליפידים בלתי רוויים".
קריירה
במהלך לימודיה ולאחר השלמתם עבדה רולף עם לבנה במכון רוקפלר. בהתחלה במחלקת הכימותרפיה ואז במחלקת הכימיה האורגנית, עד שהגיעה למעמד של 'שותף'. ב-1919–1927 היא פרסמה 16 מאמרים אקדמיים, רובם בביטאון ביולוגיה-כימיה. מחקריה היו ברובם מבוססי מעבדה על תרכובת ביוכימית של לציטין וצפילין, מולקולות מסיסות בשמן המהוות מרכיב ראשי בקרום העוטף מבנה ביולוגי. ב-1927 עזבה רולף את עבודתה מסיבות בריאותיות ומשפחתיות. היא עזבה את ארצות הברית ונסעה לשווייץ שם בין היתר היא למדה מתמטיקה ופיזיקה גרעינית באוניברסיטה הטכנולוגית בציריך והחלה לפתח את האינטגרציה המבנית. היא פרסמה שני מאמרים אקדמאיים על האינטגרציה מבנית.
אינטגרציה מבנית
רולף החלה לפתח את השיטה ב-1920 כדי לטפל בבנה ובאנשים מוגבלים באופן קבע שלא יכלו למצוא עזרה במקום אחר. מטרתה הייתה לארגן את מבנה גוף האדם בהתאם לכוח הכבידה. השיטה בתחילה נקראה ״שחרור תנוחתי״ ורק יותר מאוחר "אינטגרציה מבנית". השיטה ידועה גם בשם "רולפינג".
ב-1971 רולף יסדה "עמותה למען אינטגרציה מבנית" שלימים שינתה את שמה ל"מכון רולף לאינטגרציה מבנית". בנה השני, ריצ׳ארד, עזר לה לפתח את ה"אינטגרציה מבנית", וללמוד את ההשפעה שיש לטכניקה על אנשים מוגבלים, שניהם לימדו את השיטה במקומות שונים בארצות הברית. במשך שנים הם פעלו מניו יורק לקדם את טכניקת הטיפול וליידע כמה שיותר אנשים על השיטה ויתרונותיה.
חיים אישיים
רולף הייתה נשואה לוולטר פרדריק דומרל. היו להם שני בנים, אלן מייקל דומרל וריצ׳ארד רולף. ריצ'רד הוא רופא ומורה ל"אינטגרציה מבנית" וממשיך לקדם ולפתח את פרויקט ה"רולפינג" של אמו.
אברהם בלבן
אברהם בלבן (נולד ב-1944 בקיבוץ חולדה) הוא חוקר ספרות, סופר, משורר ופרופסור אמריטוס לספרות עברית חדשה באוניברסיטת פלורידה.
אודות
אברהם בלבן נולד וגדל בקיבוץ חולדה. בשנת 1962 החל לפרסם שירים בעלון של חברת הילדים ומאז היה בקשרי ידידות עם הסופר עמוס עוז (שעבר לגור בחולדה בגיל 14). עוז קרא את השירים ונתן לבלבן כמה ספרי שירה כדי שיכיר כמה כותבים. עוז גם נתן לבלבן טיוטה של סיפורו הראשון "ארצות התן" כדי שיחווה את דעתו.
בלבן סיים את הדוקטורט באוניברסיטת תל אביב בשנת 1979. עבודתו הייתה בנושא שירתו של אלתרמן בהנחיית דן מירון. בראשית שנות השמונים, שהה שנה באוניברסיטת הרווארד כחוקר אורח. לימד באוניברסיטת מישיגן בין השנים 1983 ל-1989. בשנת 1989 עבר לאוניברסיטת פלורידה ובשנת 1991 מונה לפרופסור מן המניין. בשנות השמונים כתב מאמרים ושני ספרים על יצירתו של עמוס עוז.
בלבן פרסם בשנת 2000 את ספרו האוטוביוגרפי "שבעה" בהוצאת הקיבוץ המאוחד. הספר העוסק בקורות ילדותו בקיבוץ חולדה ובו תיאורים קשים אודות החינוך הקיבוצי ומוסד הלינה המשותפת בבית הילדים. הרומן השני שלו, "אומרים אהבה", יצא בשנת 2006 בהוצאת הקיבוץ המאוחד ועוסק במשורר ישראלי המוזמן לאוקספורד ואשר מתאהב באשה נשואה במהלך ביקור בישראל.
בשנת 1979 זכה בפרס טלפיר למחקר ובשנת 1982 בפרס היצירה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול.
בעל טור קבוע "רשימות תל אביביות" במדור "תרבות וספרות" של הארץ.
הוא נשוי לסופרת ומשוררת רחל גיל.
קישורים חיצוניים
על כתביו:
דינו אנדלובו
דינו אנדלובו (באנגלית: Dino Ndlovu; נולד ב-15 בפברואר 1990) הוא כדורגלן דרום אפריקאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת בולוספור מליגת המשנה הטורקית ובנבחרת דרום אפריקה.
קריירה
אנדלובו החל את הקריירה שלו בקבוצות נוער שונות בדרום אפריקה, ובשנת 2009 חתם בקבוצת ממלודי סאנדאונס אך לא הצליח להשתלב בקבוצה והושאל כעבור שנה לבלומפונטיין סלטיק, במדיה הופיע תשע פעמים וסיים איתה במקום החמישי בליגה. בסיום עונת חיפש לשחק מחוץ לארצו, וחתם בבני יהודה תל אביב מליגת העל בישראל. אנדלובו פתח כמעט בכל משחקי הליגה של הקבוצה, כבש שמונה שערים ובישל ארבעה. כמו כן, שיחק בארבעה משחקי מוקדמות הליגה האירופית, אך הקבוצה הודחה לאחר הפסד כפול לפאוק סלוניקי. את עונת של ליגת העל סיים עם בני יהודה במקום הרביעי.
במהלך קיץ 2012 נמכר אנדלובו למכבי חיפה תמורת מיליון אירו, וחתם בשורותיה לארבע עונות. עונת הייתה טובה מבחינת אנדלובו, כאשר הוא כבש תשעה שערי ליגה שסייעו לקבוצה לסיים במקום השני בטבלה, שיחק במסגרת הליגה האירופית ובסך הכל כבש 16 שערים בכל המסגרות. בעונת חלה הידרדרות במעמדו של אנדלובו בקבוצה, כאשר סבל מפציעות חוזרות וערך שתי הופעות בלבד.
בינואר 2014 אנדלובו עזב את ישראל וחזר לדרום אפריקה אחרי שהושאל לקבוצת סופרספורט יונייטד. בריאיון לאתר "kickoff" טען לגזענות כלפיו מצד אוהדי מכבי חיפה שהובילה לרצונו לעזוב. ביוני 2014 השלימה סופרספורט יונייטד את רכישתו של אנדלובו. בינואר 2015 חתם בקבוצת מפומלנגה בלאק אייס'ס, גם היא מהליגה הבכירה בדרום אפריקה.
ב-6 ביולי 2015 חתם באנורתוסיס פמגוסטה מליגת העל הקפריסאית, בעונתו היחידה בקבוצה הבקיע 17 שערים בליגה. ב-13 באוגוסט 2016 חתם לשנתיים בקרבאך האזרית.
בינואר חתם בג'ג'יאנג גרינטאון מהליגה הסינית הראשונה. ביוני 2021 הצטרף לקבוצת קוג'אליספור מליגת העל הטורקית. באוגוסט 2022 חזר לסין וחתם בצ'אנגצ'ון יאטאי. בינואר 2023 חזר לטורקיה וחתם בבולספור מהליגה השנייה.
נבחרת דרום אפריקה
אנדלובו שיחק במדי הנבחרות הצעירות של דרום אפריקה עד גיל 20 ועד גיל 23, וב-7 בספטמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, במשחק ידידות נגד, ונפצע באותו משחק. באותה שנה הוא שיחק עם הנבחרת בשני משחקי ידידות נוספים, מול ו, וב-5 במרץ 2014 נכנס כמחליף במחצית השנייה בהפסד 5-0 לברזיל, שוב במשחק ידידות.
ניסים בנימין
ניסים בנימין (8 באפריל 1920 - 14 באוקטובר 1965) היה איש ביטחון ישראלי. שימש כמפקד מחנה העולים "גרנד ארנס" במרסיי, צרפת (1950–1952) ונהרג בפעולה חשאית בשליחות המוסד בשנת 1965. פעילותו הביטחונית וחלק מאירועי חייו נותרו חסויים עד היום.
ביוגרפיה
בנימין נולד באורפה, טורקיה, בן בכור לשולמית ובנימין. ב-1933 עלה ללא בני משפחתו ברגל, דרך סוריה לארץ ישראל. התגורר בראשון לציון אצל דודו. תחילה עבד בנימין בעבודות מזדמנות בבניין, בסבלות ועוד.
בני משפחתו עלו בשנת 1949 והתיישבו אף הם בראשון לציון.
בשנת 1944 הצטרף בנימין לבריגדה היהודית עם הקמתה. בתום המלחמה ביקר את משפחתו בטורקיה.
עם שובו של בנימין לארץ ישראל, נענה לקריאת דוד בן-גוריון לביסוס כוח צבאי לוחם ואיסוף נשק. כחבר בהגנה, הוא ניצל את קשריו והכרות בסיסי הצבא המצרי מזמן היותו לוחם בצבא הבריטי והבריח נשק רב ממצרים.
בנימין לחם בהגנה ככוח החלוץ של הפלמ"ח, וקיבל את אות ההגנה ב-1958.
בשנת 1948, התגייס בנימין לצה"ל, לגדוד 9 והשתתף בקרבות על ירושלים. בהמשך התנדב למשמר הגבול, שם שירת עד שנת 1950.