cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האגודה הבין-לאומית של רופאים למניעת מלחמה גרעינית
השותפים לפעילותו של IPPNW הם ארגונים רפואיים לאומיים עם מחויבות משותפת לפירוק הנשק הגרעיני ומניעת מלחמה גרעינית. הארגונים הלאומיים שונים בגודלם, החל מקומץ של רופאים וסטודנטים לרפואה המסורים לרעיון ועד לעשרות אלפי פעילים ותומכים. כפדרציה עולמית של ארגונים עצמאיים, הארגון מבצע מגוון של פעילויות הקשורות למלחמה, בריאות, צדק חברתי ופעילות סביבתית.
תקופת המלחמה הקרה
האגודה הבין-לאומית של רופאים למניעת מלחמה גרעינית נוסדה ב-1980 על ידי רופאים מארצות הברית ומברית המועצות שחלקו מחויבות משותפת למניעתה של מלחמה גרעינית בין שתי הארצות. על פי העיקרון הראשון של מקצוע הרפואה – הרופא מחויב למנוע את מה שהוא לא יכול לטפל בו – התאגדה פדרציה עולמית של רופאים כדי להסביר לקובעי המדיניות ולציבור את העובדות הרפואיות והמדעיות בנוגע למלחמה גרעינית ולתמוך בפירוק נשק גרעיני ברמה עולמית.
שני יושבי הראש המייסדים של האגודה היו ברנרד לאון מארצות הברית וייבגני חזוב מברית המועצות. השניים החלו לפעול יחדיו בשיתוף עם מייסדים נוספים של הארגון, כולל ג'ים מולר ואריק צ'יביאן מארצות הברית ומיכאיל קוזין ולאוניד אילין מברית המועצות. הם הקימו צוות שינהל מחקר מדעי יסודי המבוסס על נתונים שנאספו על ידי רופאים יפנים שחקרו את ההשפעות של הפצצות האטומיות שהוטלו על הירושימה ועל נגסאקי ועל פי הידע שלהם על ההשפעות הרפואיות של הפציעות שנגרמו כתוצאה מכוויות, הדף וקרינה.
הרופאים השמיעו אזהרה רפואית לאנושות: מלחמה גרעינית תהיה המגפה הסופית, שלא יהיה לה ריפוי ולא מענה רפואי משמעותי. המסר שלהם הגיע לאוזניהם של מיליונים ברחבי העולם. ראש ממשלת ניו זילנד, דייוויד לאני אמר: "IPPNW הפך את המציאות הרפואית לחלק מהמציאות הפוליטית".
בחמש שנות פעילותו הראשונות, עבד הארגון בשיתוף פעולה צמוד עם הארגון האמריקאי המסונף לו "רופאים למען אחריות חברתית" (Physicians for Social Responsibility) ועם הארגון המסונף לו בברית המועצות, הדריך בעלי מקצועות רפואיים, מנהיגים פוליטיים ואת הציבור על ההשלכות הרפואיות והסביבתיות של לוחמה גרעינית. עבור מאמציו אלו, שאיחדו רופאים משני צדי המתרס במהלך המלחמה הקרה, הוענק ב-1984 לארגון "פרס החינוך לשלום של אונסק"ו וב-1985 הוענק לו פרס נובל לשלום. בהודעה שפרסמה ועדת פרס נובל לשלום, נאמר כי IPPNW "ביצעה שירות משמעותי לאנושות על ידי הפצת מידע מוסמך ועל ידי יצירת מודעות להשלכות הרות האסון של לוחמה אטומית".
לאחר המלחמה הקרה
במהלך שנות התשעים, הקים הארגון ועדה בין-לאומית שתחקור את ההשפעות הבריאותיות והסביבתיות של ייצור כלי נשק גרעיניים והניסויים בהם ויחד עם "המכון למחקר האנרגיה והסביבה" (Institute for Energy and Environmental Research) תיעדה את ההשפעות הללו. הוועדה הוציאה לאור סדרה של ספרים כולל: "שמיים וארץ רדיואקטיביים", "פולוטוניום: זהב המוות של העידן הגרעיני" ו"שממה גרעינית", שהיה מחקר מקיף על ההשפעה הסביבתית של תעשיית ייצור הנשק הגרעיני.
באוקטובר 2007, הובילו ה-IPPNW ו"החברה המלכותית לרפואה" בבריטניה, בחסות משותפת, ועידה שהתקיימה בלונדון ושסקרה את המצב הנוכחי של הידע על השפעות הנשק הגרעיני. נתונים מדעיים על ההשפעות על האקלים העולמי של מלחמה גרעינית, שהוצגו לוועידה, נעשו הבסיס למיזם של ה-IPPNW על "רעב גרעיני".
בשנים האחרונות, משכו מחדש ה-IPPNW וסניפיו תשומת לב להשפעות הבריאותיות והסביבתיות של כריית ועיבוד אורניום, ניהלו סקרים בריאותיים בקהילות בהודו ואתגרו את תוכניותיה של אוסטרליה להרחיב את יצוא האורניום שלה. ב-2010, העבירה המועצה הבין-לאומית של הארגון החלטה הקוראת לאיסור עולמי על כריית אורניום בשל הסכנות שהיא יוצרת לבריאות הציבור ולסביבה.
IPPNW ערך גם מחקר על הסכנה הגרעינית בחצר האחורית של מקצוע הרפואה, השימוש בכורים של אורניום מועשר לייצור איזוטופים רפואיים, וניהל מסע תעמולה להסבתם של כורים פגיעים אלה לאורניום שלא ניתן להפכו לכלי נשק גרעיניים.
ב-2007 שיגר הארגון מסע תעמולה לפירוק הנשק הגרעיני (ICAN). כיום הוא מוביל מערכה רפואית חוץ ממשלתית למען אמנה בין-לאומית לאיסור ולחיסול הנשק הגרעיני, יחד עם יותר מ-200 ארגונים הומניטריים, סביבתיים, ארגוני זכויות אדם, שלום ופתוח ביותר מ-80 ארצות.
בשנות התשעים החל הארגון להרחיב את תחום פעילותו כנגד תוקפנות בכלי נשק שמסכנת את בריאות הציבור ואת ביטחונו. הארגון מחויב להפסקת המלחמה ולהצגת ההשלכות של עימותים צבאיים מנקודת המבט של בריאות הציבור. המערכה העולמית לאיסור השימוש במוקשים הייתה כניסתו הראשונה של ה-IPPNW לתחום הפעולה הלא-גרעיני. הארגון החל לעסוק בפעילות נגד אלימות העושה שימוש בנשק קל כאשר ב-2001 הוא שיגר את הקמפיין "מכוון למניעה" (Aiming For Prevention), שמאז הרחיב את פעילותו כך שכלל את ההשלכות הבריאותיות של כל סוגי כלי הנשק. קמפיין זה נוהל בעיקר על ידי סניפיו של הארגון באזורים הדרומיים של כדור הארץ (בעיקר אפריקה שמדרום לסהרה, אמריקה הלטינית ודרום אסיה), שחבריו חיים ועובדים באזורים שאלימות הכרוכה בשימוש בכלי נשק מהווה איום מתמיד ומצריכה שימוש משמעותי בתקציבי הבריאות.
פוטנצה
פוטנצה היא בירת מחוז בזיליקטה ונפת פוטנצה שבדרום איטליה. העיר היא הבירה המחוזית הגבוהה ביותר באיטליה (819 מטר).
בעת העתיקה
ההתיישבות הראשונה בשם פוטנטיה הייתה ממוקמת בגובה נמוך יותר מגובה העיר כיום, כ-10 ק"מ מדרום לפוטנצה של היום. במהלך הקרבות של רומא נגד הסאמניטים והברוטיים פוטנצה הייתה נגד אויבי רומא. בקרב מטאורוס אנשי קרתגו התייאשו מהניסיונות לכבוש את איטליה, והרומאים כבשו את פוטנצה ומעמדה הופחת למעמד מושבה צבאית.
בימי הביניים
במאה ה-6 העיר הועברה לידי הדוכסות הלומברדית של בנוונטו. הסרצנים הגיעו אל העיר לפני שהנורמנים הצליחו לכבוש את דרום איטליה. בשנת 1148 או 1149 רוג'רו השני, מלך סיציליה אירח בעיר את לואי השביעי, מלך צרפת, שאותו הצי הנורמני שחרר משבי הסרצנים. לאחר שהעיר נבזזה בידי פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, תושביה עדיין נותרו נאמנים לבית הוהנשטאופן, וכתוצאה מכך נחרבה כמעט לגמרי בידי שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה. ב-18 בדצמבר 1273 רעידת אדמה החריבה את העיר כמעט כליל.
בעת החדשה
במהלך השנים היוותה העיר מקום למהומות נגד השליטה הספרדית, וב-1694 רעידת אדמה נוספת כמעט החריבה את העיר. עם עליית הרפובליקה הנפוליטנית לשלטון, פוטנצה הייתה אחת הערים הראשונות למרוד במלך. ב-1806 פוטנצה דוכאה בידי הכוחות הבורבונים ולאחר מכן נכבשה בידי צבא צרפת והוכתרה כבירת מחוז בזיליקטה. המלך ז'ואקים מירא שיפר את מצב החיים ומינהל החיים בעיר. ב-1848 פרץ מרד בעיר והעיר דוכאה שוב בידי הכוחות הבורבונים, ולאחר מכן ב-1857 הכתה בעיר רעידת אדמה הרסנית שלישית. ב-1860 פרץ המרד האחרון שהיה בפוטנצה, לפני שג'וזפה גריבאלדי הביא לאיחודה של איטליה.
ב-1943 ספגה העיר הפצצות קשות של בעלות הברית. ב-1980 התרחשה בפוטנצה רעידת אדמה רביעית.
ד"ר פומרנץ
ד"ר פומרנץ הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של אסי דיין, שיצא לאקרנים בשנת 2012. זהו סרטו האחרון של דיין כבמאי.
עלילה
הסרט מתאר את ד"ר פומרנץ (אסי דיין), פסיכולוג קליני בערוב ימיו המקצועיים והאישיים, שחי עם בנו יואב (מיכאל הנגבי), איש תסמונת אספרגר העובד כפקח חניה. השניים מתפקדים לכאורה ושורדים את חייהם בדוחק ובדחק, אך הפער בין חייהם היומיומיים ותפקודם האישי והחברתי הנורמטיבי הולך וגדל לאורך העלילה ומהווה את מוקד הסרט, הן מבחינת ההומור המקברי והן מבחינת המסר האקזיסטנציאליסטי שמלווה אותו - "החיים הם מחלה עם 100% תמותה", מסביר ד"ר פומרנץ למטופליו האובדניים.
רעיונות אלו מושפעים מחייו האישיים של השחקן והבמאי אסי דיין, המגלם את גיבור הסרט, במיוחד לגבי סוגיית ההתאבדות והקשר שלה למידת התמיכה החברתית או הבדידות והניכור הבינאישי בחיים, שעימם מתמודדים כל גיבורי הסרט.
שחקנים בולטים נוספים בסרט הם רבקה מיכאלי, שלמה וישינסקי, יוסף כרמון, שמיל בן ארי, שלמה בר-שביט, יבגניה דודינה, צופית גרנט, לוסי דובינצ'יק ואושיק לוי.
התגובות לסרט
הסרט לא זכה לצופים רבים בבתי הקולנוע, אך זכה לביקורות חיוביות.
הפצה
הסרט נתמך על ידי קרן הקולנוע הישראלי בשיתוף yes והופץ לבתי הקולנוע על ידי חברת "יונייטד קינג", אולם לא הופץ תחילה במדיה ביתית. בעקבות מותו של אסי דיין במאי 2014, הסרט ראה אור לראשונה במהדורת DVD ביוני 2014.
You're My Heart, You're My Soul
You're My Heart, You're My Soul (בעברית: את הלב שלי, את הנשמה שלי) הוא הסינגל הראשון של הצמד הגרמני מודרן טוקינג, שיצא כחלק מאלבום הבכורה שלו, The 1st Album. השיר יצא לאור ב-29 באוקטובר 1984 אך נכנס ל-40 העליונים בגרמניה ב-21 בינואר ונכנס לעשירייה הפותחת ב-28 בינואר 1985, כמעט 3 חודשים לאחר תאריך יציאתו המקורי. לאחר חמישה שבועות נוספים הוא הגיע למקום הראשון במצעד, ושהה במשך שישה שבועות במקום הראשון במצעד ובסך הכול 25 שבועות במצעד עצמו. הוא קיבל בסופו של דבר את תואר הזהב על מכירות של למעלה מ-250,000 בגרמניה. "You're My Heart, You're My Soul" נחשב לסינגל הנמכר ביותר של הצמד, עם מכירות של למעלה מ-8 מיליון עותקים.
"You're My Heart, You're My Soul" קיבל את תואר הזהב בצרפת על מכירות של למעלה מ-715,000 עותקים.
השיר הופץ מחדש ב-1998 בשם, "You're My Heart, You're My Soul '98", לקראת האיחוד של הצמד. הוא הצליח להימכר בלמעלה מ-500,000 עותקים בגרמניה.
You're My Heart, You're My Soul '98
You're My Heart, You're My Soul '98 הוא הסינגל הראשון של מודרן טוקינג שיצא מהאלבום השביעי שלו, Back for Good, והסינגל הראשון לאחר האיחוד שלו ב-1998. זוהי הגרסה המחודשת של המקור "You're My Heart, You're My Soul", שיצא ב-1984. "You're My Heart, You're My Soul '98" יצא ב-1998.
הוא הגיע למקום הראשון בהונגריה ונכנס לחמישייה הפותחת במספר מדינות כולל גרמניה, שווייץ, אוסטריה, צרפת ונכנס לעשירייה הפותחת במדינות אחרות כולל שוודיה ופינלנד. בגרמניה, השיר נכנס לעשירייה הפותחת ב-6 באפריל 1998, והגיע בשיאו למקום השני בשבוע שלאחר מכן. לאחר ששהה 10 שבועות בעשירייה הפותחת, הוא קיבל בסופו של דבר את תואר הפלטינה על מכירת למעלה מ-500,000 עותקים בגרמניה בלבד. בצרפת, הגיע השיר למקום השלישי בסופו של דבר וקיבל את תואר הזהב על מכירות של 250,000 עותקים.
דוד סולטן
דוד סולטן (נולד ב-11 בספטמבר 1938) הוא מזרחן ודיפלומט ישראלי בדימוס. כיהן כשגריר ישראל במצרים, בטורקיה ובקנדה.
קורות חיים
דוד סולטן נולד בשכונת הליופוליס בקהיר, בן זקונים לאם ויקטוריה ולאב יום-טוב. בגיל 11, בספטמבר 1949, עלה עם הוריו ממצרים לישראל. המשפחה התגוררה בגבעתיים, שם למד בבית הספר היסודי על שם ברל כצנלסון ובבית הספר התיכון על שם דוד קלעי. באוגוסט 1958 התגייס לחיל התותחנים. ב-1960 החל לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים. סיים תואר ראשון בהיסטוריה של ארצות האסלאם ומדע המדינה ותואר שני בהיסטוריה של ארצות האסלאם ויחסים בינלאומיים. נשוי לעדינה ואב למיכל ולענת.
קריירה מקצועית
ב-1963 החל עבודתו במשרד החוץ, לאחר שעבר את בחינות הצוערות. שימש כעובד מחקר בנושאי המזרח התיכון עד ליציאתו לשליחותו הראשונה כמזכיר ראשון בשגרירות בחוף השנהב ב-1972. לאחר מלחמת יום הכיפורים, עם ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם ישראל מצד מדינות אפריקניות ובהן חוף השנהב, עבר ב-1974 לשמש כמזכיר ראשון ולאחר מכן יועץ בשגרירות בהאג. ב-1979 סיים שליחותו בהאג ושב לעבודה במשרד בירושלים, השתתף בקורס הבין שירותי של קהילת המודיעין הישראלית ושימש מנהל מחלקה במרכז למחקר מדיני. ב-1982 יצא כממונה על הנציגות ונציג למוסדות האו"ם בניירובי, קניה. ב-1983 עבר לכהן כציר בשגרירות בקהיר וב-1985 עבר לכהן כקונסול כללי במילאנו, איטליה. החל מ-1987 שימש כמנהל לשכת המנכ"ל במשרד החוץ והחל מ-1989 שימש כסמנכ"ל לענייני מזרח תיכון במשרד. במסגרת תפקיד זה השתתף בשיחות השלום שנפתחו בועידת מדריד, בשיחות שהתקיימו בוושינגטון בעקבותיה ובשיחות הרב-צדדיות שנפתחו במוסקבה. בשנים 1992 עד 1996 שימש כשגריר ישראל במצרים ובשנים 1996 עד 2000 שימש כשגריר ישראל בקנדה. בשנת 2000 היה חבר במשלחת ישראל לעצרת הכללית של האו"ם ונציג בוועדה השלישית לענייני זכויות אדם. בשנים 2001 עד 2003 שימש כשגריר ישראל לטורקיה, עד לפרישתו לגמלאות בשנת 2003. ב-2007 פרסם את ספרו הדן בהסדרת היחסים בין ישראל למצרים "בין קהיר לירושלים: הנורמליזציה בין מדינות ערב וישראל - הדוגמה המצרית" בהוצאת אוניברסיטת תל אביב. באותה שנה פורסם הספר גם בשפה האנגלית וב-2010 פורסם הספר בתרגום לערבית בהוצאה מצרית.
חיים אישיים
דוד נישא לעדינה ב-12 בפברואר 1971. לשניים שתי בנות משותפות ושישה נכדים. הם מתגוררים בירושלים. אחת מבנותיו היא הדיפלומטית הישראלית, ענת סולטן-דדון.
בית הכנסת ישורון (גדרה)
בית הכנסת המרכזי ישורון הוא בית הכנסת הראשון שנבנה בגדרה. בית הכנסת נבנה על ידי אנשי תנועת ביל"ו בשנת תרע"ו (1912).
היסטוריה
בזמן עליית צעירים מאגודת ביל"ו לארץ, התיישבו חלקם בגדרה, וביוזמת הרב יחיאל מיכל פינס שעזר להם בהתיישבות בעיר, הם הקימו את בית הכנסת הראשון בגדרה. בית הכנסת היה למבנה הראשון שהוקם בגדרה.
בתחילה שימש אחד הצריפים כבית הכנסת, ורק בשנת 1912 נבנה על מקומו של הצריף, בית הכנסת המוכר כיום הממוקם בראש הגבעה ברחוב הביל"ויים.
לאחר בנייתו שימש בית הכנסת לשימושים נוספים: התקיימו בו ישיבות ועד הקהילה, כמו כן שימש תקופה לבית ספר, ומקום כינוס באירועים ציבורים שונים. במלחמת העולם הראשונה בשנת 1917 הסתתרו יהודים בגג הבניין על מנת להתחמק משירות בצבא הטורקי. כמו כן בתקופת המנדט הבריטי, שימש מרתף הבניין כ'סליק' של כוחות ההגנה.
בהקמת המדינה, שימש המבנה כמשרדי המועצה המקומית.
במהלך השנים שופץ בית הכנסת מספר פעמים, בין השנים 1954–1961 שופץ הבניין והורחב, ומאז הוא משמש כבית הכנסת המרכזי של העיר גדרה. בשנים 2004–2006 שופץ הבניין פעם נוספת.
1904 בארצות הברית
1904 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 128 שנה מיום היווסדה.
טירת לאודג
טירת לאודג או בורג לאודג (בהולנדית: Burg Laudegg) היא טירה שממוקמת ליד שלוש העיירות לאדיס, סרפהאוס ופיס , טירול, אוסטריה. הטירה נמצאת ליד אחד מהדרכים של רומא העתיקה.
מיקום
טירת לאודג עומדת למרגלות הרי האלפים ויושבת על בליטה אנכית של צפחה מעל עמק אוברינטל בגובה של מעל פני הים.
היסטוריה
הטירה נבנתה בראשית ימי הביניים, והתיעוד הראשון שלה היא מ-1239. עם זאת, המיניסטריאליס המקומי של לאודג מתועדת אפילו מוקדם יותר (1232) ביומן בית המשפט של הדוכס אוטו פון אנדץ' באינסברוק.
ב-1406, בזמן מרד האיכרים באפנצל טירת לאודג וטירת שטיינג הושמדו בפיקודו של איטל רדינג האב. בשנים שלאחר מכן, בוצעו רק התיקונים הנחוצים ביותר, ראשית תחת מקסימיליאן הראשון, שהתעניין באזור. הטירה הורחבה מעט, אך הכספים שהובטחו לתושבי האזור לא נשלחו מעולם. אף על פי שהטירה הייתה המרכז המנהלי של אוברס גריכט עד למאה ה-17, יש תיעוד מ-1551 כי שומרת הטירה התגוררה בשלוס סיגמנדסירד (נבנה ב-1471) והטירה כבר לא הייתה בשימוש כמחנה או חנות לנשק. במאה ה-17, המבנה שופץ, אם כי הבניין נותר ריק ונפל לחורבן לאחר שהמרכז המנהלי עבר לריד אים אוברינטל. שיקום חלקי של הטירה החל ב-1964. כיום הטירה נמצאת ברכוש פרטי, אך היא פתוחה לביקור אחד לשבוע ביולי ובאוגוסט.
כספיון (סרט)
כספיון הוא סרט ילדים ישראלי של חברת פיצ'י פוי משנת 2004, שהופץ על ידי קלסיקלטת. הסרט מבוסס על סדרת ספרים באותו שם מאת פאול קור, הכוללת את הספרים "כספיון הדג הקטן", "כספיון בסכנה" ו"המסע הגדול של כספיון". זהו הסרט הישראלי הראשון ששילב אנימציה תלת־ממדית.
תקציר העלילה
כספיון, דג קטן שקיבל את שמו עקב צבעו הכסוף, הרחיק לכת בשחייתו והבחין לפתע בדבר הדומה להר במראהו, אבל כשראה שלדבר יש עין שדומעת, הוא הבין כי לא יכול להיות שמדובר בהר. למעשה היה זה לווייתן, אך כספיון מעולם לא נתקל בלווייתן קודם לכן.
כספיון, שהתרשם מאוד מגודלו העצום של הלווייתן, תהה לגבי בכיו. הלווייתן סיפר לו כי חרף גודלו, הוא בסך הכול לווייתן תינוק שאיבד את הוריו ומכאן הסיבה לבכיו. הודות לאחיו ובני-דודיו הרבים, הנראים כמוהו בדיוק, הלווייתן שב אל אביו ואמו. לאחר מכן הלוויתן אף מציל את כספיון מכריש רעב, ושקנאי שפגש לוקח את כספיון למסע ביבשה כאשר האחרון נמצא בפיו של הסקנאי הממולא במים. עם חזרתו של כספיון חבריו מריעים לו, והוא מסכם את הרפתקאותיו במשפט "רטוב או יבש, העולם פשוט נהדר".
שירים בסרט
בסרט מופיעים 4 שירים שהולחנו על ידי עדי כהן ונכתבו על ידי נועם משולם, כשלקראת כל פרק הצופה ישמע שיר חדש. הלחנת המוזיקה והשירים בסרט זיכתה את כהן בפרס אקו"ם . השירים המופיעים בסרט:
כהן טען כי לחניו לשירי הסרט שאבו השראה מסרטי "פו הדב" של דיסני.
מריה לואיסה בומבל
מריה לואיסה בומבל (בספרדית: María Luisa Bombal; 8 ביוני 1910 – 6 במאי 1980) הייתה סופרת צ'יליאנית, שזכתה לשבחים ברחבי העולם, ונחשבה לאחת המשוררות הגדולות ביותר בצ'ילה. עבודתה התאפיינה לרוב במאפיינים ארוטיים, אפלים, פמיניסטיים וסוריאליסטים, ועסקה לעיתים קרובות במגדר ובנשיות. בנוסף זכתה בומבל בפרס הספרות העירוני של סנטיאגו של שנת 1942 על ספרה "העטוף" ("La Amortajada").
ראשית חייה
מריה לואיסה בומבל נולדה בפסאו מונטריי בווינה דל מאר, לאב ארגנטינאי ואם ממוצא צפון אירופאי, וכתוצאה מכך נחשפה בילדותה גם לספרות ספרדית וגם לספרות גרמנית. אחד הסופרים האהובים עליה בילדותה היה הנס כריסטיאן אנדרסן, שיצירותיו השפיעו ככל הנראה על עבודתה שלה. עם מות אביה בשנת 1923, בגיל 8 עברה בומבל עם אמה בלנקה אנתס פרכט ועם אחיותיה לפריז, שם סיימה את לימודי התיכון והאוניברסיטה. בשנת 1931 חזרה בומבל לצ'ילה, שם התגוררה עד שעברה לבואנוס איירס בשנת 1933, בשל הזמנת הקונסול פבלו נרודה. בבואנוס איירס עבדה בומבל ב, ונפגשה עם הכותבים המקובצים סביבו. כך, הפכה לפעילה בתנועה האינטלקטואלית של אותה תקופה
חיים אישיים
כאשר חזרה בומבל לצ'ילה ב-1931 מלימודיה בפריז, פגשה חבר צעיר של משפחתה בשם יולוג'ו סאנצ'ס ארראזוריץ. בין השניים נפתח רומן אינטנסיבי, שעם סיומו בשנת 1933 עברה בומבל להתגורר בבואנוס איירס. בבואנוס איירס נישאה לאמן ; למרות היותו הומוסקסואל. הנישואים היו קצרים, שכן בומבל בחרה להינשא על מנת להימנע מבדידותה; בעוד לארקו ניהל במהלך נישואיהם רומנים עם גברים.
שנה לאחר חזרתה לצ'ילה ב-1940, נעצרה בומבל על ניסיון התנקשות במאהבה לשעבר יולוג'יו סאנצ'ס, ככל הנראה בשל היחס המזלזל שלו כלפיה.
לאחר שחרורה בשנת 1944 היא עברה לארצות הברית, שם התגוררה כמעט 30 שנה. בחודשיה הראשונים בארצות הברית החלה בומבל לסבול מאלכוהוליזם קשה שליווה אותה להמשך חייה, וככל הנראה הביא למותה. בנוסף, באותה שנה היא פגשה אמריקאי צרפתי בשם פאל דה סן פאל, שאליו נישאה ב-1 באפריל 1944. לשניים נולדה בת בשם ברידג'ט, על שם גיבורת הרומן השני של בומבל ("העטוף").
קריירה
בשנת 1944 עברה בומבל לארצות הברית שם החלה להתמקד בכתיבת מחזות. בשנת 1947 פרסמה את ספרה האחרון " House of mist", שנכתב באנגלית, מה שהנגיש אותו לאנשים רבים נוספים וסייע להצלחתו בכל העולם.
מוות
לאחר מות בעלה בשנת 1969, עזבה בומבל לבואנוס איירס. שם היא נשארה עד מותה ב־6 במאי 1980. מותה נגרם מהפרעה במערכת העיכול אשר ככל הנראה הייתה תוצאה של אלכוהוליזם.
לאחר מותה הופצה שמועה שלפיה בומבל נפטרה בודדה ונטושה בחדר משותף של בית חולים ציבורי. ברם, עשרים וחמש שנים לאחר מותה, הסנטור קרלוס בומבל, שהיה אחיינה, טען שמדובר במיתוס, ושדודתו נפטרה בעודה נעזרת ונתמכת על ידי בני משפחתה ועל ידי אחיות בבית החולים, ולא נאלצה להיות לבדה בימיה האחרונים.
השפעות ואופי כתיבתה
עבודתה של בומבל התעמקה לעיתים קרובות במצבן של הנשים בחברה. על מנת להדגיש את בדידותן הרדיקלית של הנשים אל מול הגבריות השולטים בחברה, בחרה בומבל להתעמק בפסיכולוגיה של הדמויות הנשיות, ולא בסיפור העלילתי; וכתוצאה מכך עבודתה נוטה להיות לא ריאליסטית, ואפילו פנטסטית.
עבודותיה "הערפל האחרון " ו"העטוף"; סמנו את תחילת חידוש באמריקה. בעבודות אלה שינתה בומבל את המבנה המסורתי של הרומן כמספר אירועים- ובמקום גישה זו בחרה בומבל לגשת באופן פואטי למניעיו הנסתרים של המצפון האישי.
ה"העטוף" ("La Amortajada")
ברומן "העטוף", מציגה בומבל דיוקן אינטימי של אישה הלכודה בנישואים אומללים ומבודדת באחוזתו המכוסה ערפל של בעלה. היא מתארת את הקושי שבמאבק נגד האדישות של בעלה, הערפל התמידי וחוסר הסיפוק שלה מחייה. הרומן מתאר חוויות בלתי רגילות באופן מוחשי ואמיתי- האישה ניגשת לגופתה של ילדה צעירה, מתרחצת בעירום בבריכה ופוגשת מאהב בסתר- באופן שבו אין הקורא יודע אם מדובר במציאות, או בפרי דמיונה של האישה, שמנסה לפצות על האופי המחניק של חייה.
"העטוף", כמו גם עבודותיה האחרות של בומבל, עוסק במניעים ובפסיכולוגיה של האישה ובחוויה הנשית באותה התקופה, ומציגים את הקונפליקט המגדרי שבין הגבריות והנשיות.
ברנרדו בלוטו
בֶּרנַרְדוֹ בֶּלוֹטוֹ (באיטלקית: Bernardo Bellotto; 30 בינואר 1721 – 17 בנובמבר 1780) היה צייר נוף עירוני איטלקי (באיטלקית: vedutista), ויוצר הדפסים בתצריב, הידוע בזכות ציורי הנוף של ערי אירופה שלו – דרזדן, וינה, טורינו וורשה. הוא היה תלמידו ואחיינו של קאנאלטו (כינויו של ג'ובאני אנטוניו קאנאלה) הנודע ולפעמים השתמש בשמו המהולל של האחרון, וחתם בתור ברנרדו קאנאלטו. בגרמניה ובפולין קרא לעצמו בלוטו בשמו של דודו קאנאלטו. זה גרם לבלבול מסוים, אולם עבודתו של בלוטו קודרת יותר בצבעה מזו של קאנאלטו וסגנון הציור שלו של עננים וצללים מקרב אותו לציור ההולנדי.
הסגנון של בלוטו התאפיין בייצוג מפורט של נופים אדריכליים וטבעיים, ובאיכות הספציפית של התאורה של כל מקום. סביר שבלוטו, ואומנים ונציאנים אחרים של הוודוטה, השתמשו בקמרה אובסקורה כדי להשיג דיוק מעולה של נופים עירוניים.
ביוגרפיה
בלוטו נולד בוונציה, בנם של לורנצו אנטוניו בלוטו (Lorenzo Antonio Bellotto) ופיורנצה קאנאלה (Fiorenza Canal), אחותו של קאנאלטו המפורסם, ולמד בבית המלאכה של דודו.
בשנת 1742 הוא עבר לרומא, שם ציור ודוטה של אותה עיר. בשנים 1744 ו-1745 הוא נסע לצפון איטליה, שוב צייר ודוטה של כל עיר. בין היתר עבד עבור קרלו אמנואלה השלישי, מלך סרדיניה מבית סבויה.
מ-1747 עד 1758 עבר לדרזדן, בעקבות הזמנה של אוגוסט השלישי, מלך פולין. הוא יצר ציורים של הערים דרזדן ו וסביבותיהן. כיום הציורים הללו משמרים זיכרון של יופייה לשעבר של דרזדן, שנהרסה בהפצצות במהלך מלחמת העולם השנייה.
המוניטין הבינלאומי שלו גדל, ובשנת 1758 הוא נענה להזמנה מהקיסרית מריה תרזה להגיע לווינה, שם צייר נופים של המונומנטים של העיר.
בשנת 1761 עזב בלוטו את וינה ועבר למינכן, שם שהה כמעט שנה. במכתב לבת דודתה מריה אנטוניה, דוכסית בוואריה, שיבחה הקיסרית מריה תרזה את ההישגים האמנותיים של בלוטו בחצר הווינאית. מסיבה זאת, הוא נשכר על ידי המשפחה השלטת של בוואריה להכין ציורים. הוא צייר נוף פנורמי של מינכן ושתי וודוטות של ארמון נימפנבורג עבור מקסימיליאן השלישי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה. בסוף 1761, חזר בלוטו לדרזדן.
כאשר אוגוסט השלישי, מלך פולין, שהיה גם הנסיך הבוחר של סקסוניה, שבדרך כלל התגורר בדרזדן, מת ב-1763, הפכה עבודתו של בלוטו פחות חשובה בדרזדן. כתוצאה מכך, הוא עזב את דרזדן כדי לחפש עבודה בסנקט פטרבורג בחצרה של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה. אולם בדרכו לסנקט פטרבורג, קיבל בלוטו ב-1764 הזמנה מהמלך החדש של פולין סטניסלאב פוניאטובסקי להיות צייר החצר שלו בוורשה מ-1768.
כאן הוא נשאר כ-16 שנים, למשך שארית חייו, כצייר החצר של המלך, עבורו צייר נופים רבים של הבירה הפולנית וסביבותיה עבור הטירה המלכותית בוורשה, השלמה לציורים ההיסטוריים הגדולים שהוזמנו על ידי פוניאטובסקי מ. ההזמנות הראשוניות שלו כללו עיטור מצויר של בין השנים 1767 ל-1770, שחדר עבודה שבו צויר קמרון מדומה הוא הדוגמה היחידה שנשתמרה לעיטור רב שאבד ב-1784 במהלך הפיכת הטירה לקסרקטין צבאי.
ציוריו של ורשה, 26 ודוטות שצוירו בשנים 1770–80 כדי לייפות את מה שנקרא חדר פנורמה (לימים חדר קאנאלטו) בטירה המלכותית בוורשה ולאחר מכן הועברו לרוסיה, הוחזרו לממשלת פולין ב-1921 שימשו בבנייה מחדש של העיר לאחר הרס כמעט מוחלט על ידי חיילים גרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
ציוריו המוקדמים של בלוטו נושאים מאפיינים בולטים של סגנונו של דודו, והפכו אישיים ומיוחדים יותר בשנים מאוחרות יותר עם השראה ברורה של ציור נוף הולנדי עם צביר עננים, צללים ועלווה עשירה. הצבע שלו קר יותר ומאופיין באפור פלדה.
התקופה האחרונה של עבודתו של האמן מוערכת כנבדלת מהשלבים המוקדמים יותר תוך דגש על מיידיות ההתבוננות, חתירה לטיפול גנרי בדמויות שאינן העיקר בציור הנוף (staffage), יכולת ללכוד את אווירת המקום ושינוי גלוי בציורים שלו שהופכים צבעוניים יותר עם גוונים חמים יותר. בפעם הראשונה הוא גם לקח על עצמו לצייר נושאים היסטוריים, כולל "הכתרתו של סטניסלב אוגוסט" (1778) למלך ו"כניסתו של יז'י אוסולינסקי לרומא ב-1633" (1779) בהזמנת. בלוטו יצר אסכולה של ציור שהמשיכה ופותחה מאוחר יותר על ידי זיגמונט פוגל ומרצ'ין זלסקי.
יוהאן ליידונר
יוהאן ליידונר (באסטונית: Johan Laidoner; 12 בפברואר 1884 – 13 במרץ 1953) היה גנרל ופוליטיקאי אסטוני. ליידונר לחם בצבא האימפריה הרוסית במהלך מלחמת העולם הראשונה, ולאחריה נעשה למפקד הראשון של צבא אסטוניה. ב-1920 הוא פרש מהצבא והפך לחבר בריגיקוגו - הפרלמנט האסטוני. ב-1924 הוא מונה שוב למפקד הצבא האסטוני במטרה לדכא ניסיון הפיכה קומוניסטי. הוא פרש מהצבא בשנית מיד לאחר מכן. ב-1934 הוא מונה בפעם השלישית למפקד הצבא האסטוני. בפעם הזו, הוא הכריז על משטר צבאי, והוביל את אסטוניה לתקופה שנודעה בתור "עידן השתיקה". בעקבות כיבוש אסטוניה בידי הסובייטים ב-1940, הוא נשלח למאסר ברוסיה ומת בכלא.
צבא האימפריה הרוסית
ליידונר נולד ב-12 בפברואר 1884, למשפחת חוואים ענייה באסטוניה שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית. הוא למד בבית ספר יסודי בעיירת הולדתו וב-1901 התגייס לצבא האימפריה הרוסית. ב-1908 הוא הועלה לדרגת לייטננט. ב-1911 הוא נישא לבת אצולה פולנייה. ב-1912 הוא הועלה לדרגת קפטן ומונה למפקד פלוגה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוצב ליידונר במטה הקורפוס הקווקזי ה-3. במרץ 1915 הוא הוצב בדיוויזיית הרגלים ה-21. באוקטובר של אותה שנה הוא הועבר לשמש כמפקד מחלקת המודיעין של החזית המערבית. ב-15 באוגוסט 1916 הוא הועלה לדרגת פודפולקובניק. במרץ 1917 הוא מונה לראש מטה דיוויזיית הגרנדירים הקווקזית ה-1. באוקטובר של אותה שנה, הוא הועבר למלא את אותו תפקיד בדיוויזיית הרגלים ה-62.
בינואר 1918 החליט הצבא הרוסי להקים דיוויזיה שתורכב אך ורק מחיילים אסטונים. ליידונר מונה למפקד הדיוויזיה. עם זאת, באמצע פברואר, התמוטט כליל הצבא הרוסי אל מול מתקפת הקיסרות הגרמנית. ב-19 בפברואר עזב ליידונר את הצבא הרוסי ועבר לגור בפטרוגראד. חמישה ימים לאחר מכן הכריזה אסטוניה על עצמאותה מהשלטון הרוסי. יום למחרת נכנסו הגרמנים למדינה וכבשו אותה.
מלחמת העצמאות האסטונית
הגרמנים תכננו להקים באסטוניה מדינה עצמאית לכאורה, שבפועל תהיה ממשלת בובות של גרמניה. הממשלה הזמנית של אסטוניה החלה לעמול על הכנת התשתיות להקמתה של מדינה אסטונית בחסות הגרמנים. צבא אסטוני חדש הוקם בחיפזון, וב-4 באפריל 1918 ליידונר התגייס אליו בדרגת קולונל, למרות זאת, הוא נותר בפטרוגראד. ב-11 בנובמבר של אותה שנה נכנעה גרמניה בפני בעלות הברית, ואסטוניה איבדה את המגינה שלה. ב-28 בנובמבר פלש הצבא האדום לאסטוניה בניסיון להחזיר את הארץ אל השליטה הרוסית. יומיים לאחר מכן עזב ליידונר את פטרוגראד והגיע לטאלין ב-8 בדצמבר. ממשלת אסטוניה מינתה אותו למפקד הראשון של צבא אסטוניה.
הצבא האסטוני סבל מנחיתות מספרית לעומת הסובייטים. כמו כן הוא עוד טרם הספיק להתארגן, ומרבית החיילים היו חסרי ניסיון. ליידונר הצליח לארגן במהירות את המגויסים האסטונים לצבא מסודר וממושמע עם היררכיה פיקודית ברורה. הוא שלח אל שדה הקרב בעיקר יחידות קטנות שהשתלטו על מסילות ברזל וצמתים אסטרטגיים, וכך מנעו מהסובייטים להתקדם אל פנים הארץ. לעזרת האסטונים הגיעו המוני מתנדבים מפינלנד, שוודיה, דנמרק ואף מבריטניה. עד מהרה נעצרה כליל ההתקדמות הסובייטית, ובינואר 1919 פתח ליידונר במתקפת נגד ושיחרר את כל שטחי אסטוניה במהירות. האסטונים אף חצו את הגבול, פלשו לליטא ולטביה וחברו אל הצבא הלבן. ב-2 בפברואר 1920 נחתם חוזה טארטו, אשר במסגרתו הכירה ברית המועצות באסטוניה, והמלחמה תמה. ב-26 במרץ של אותה שנה הוא עזב את הצבא בדרגת לוטננט גנרל.
המשך קריירה צבאית ופוליטית
לאחר שעזב את הצבא, נבחר ליידונר לריגיקוגו - הפרלמנט האסטוני, כמועמד עצמאי. הוא המשיך לכהן בתפקיד עד 1929. בין היתר הוא שימש כיו"ר ועדת החוץ של הריגיקוגו, וכחבר המשלחת האסטונית לחבר הלאומים.
ב-1 בדצמבר 1924 ניסו קומוניסטים אסטונים, בתמיכת ברית המועצות, לבצע ניסיון הפיכה באסטוניה. הממשלה כינסה דיון חרום אשר במהלכו הוחלט להחיל ממשל צבאי במדינה. ליידונר מונה מחדש למפקד הצבא האסטוני. הוא הצליח לדכא את ניסיון ההפיכה תוך חמש שעות, אולם המשטר הצבאי נותר על כנו במשך מספר שבועות נוספים עד שניצודו אחרוני המורדים. ב-8 בינואר 1925 בוטל הממשל הצבאי, וליידונר פרש מהצבא פעם נוספת.
ב-12 במרץ 1934, לנוכח התחזקותה של תנועת הימין הקיצוני "ואפס", הכריז נשיא אסטוניה קונסטנטין פטס על כינון משטר צבאי. הוא מינה את ליידונר בפעם השלישית למפקד הצבא, והעניק לו סמכויות נרחבות שכללו אפשרות לפרק מפלגות ולצמצם את חופש הביטוי. ליידונר ופטס הפכו לשליטים בפועל של אסטוניה, והנהיגו בה משטר אוטוריטרי שבהיסטוריה האסטונית נודע בשם "עידן השתיקה". הם שכתבו את החוקה האסטונית, והגדילו מאוד את הצבא האסטוני באמצעות גיוס חובה ורכישה של נשק מודרני חדשני. ב-24 בפברואר 1939 הועלה ליידונר לדרגת גנרל.
הכיבוש הסובייטי
ב-17 ביוני 1940 פלשה ברית המועצות לאסטוניה וכבשה אותה במהירות. ליידונר הוגלה לפנזה שברוסיה. הוא התגורר שם עם משפחתו במשך כשנה, אולם בעקבות פרוץ מבצע ברברוסה, הוא נכלא במעצר בית ובהמשך הועבר בין בתי כלא שונים של הנ.ק.ו.ד. רק ב-16 באפריל 1952 ניתן לו גזר דין רשמי - 25 שנות מאסר. הוא נכלא בכלא המרכזי של ולדימיר, שם מת ב-13 במרץ 1953. הוא נקבר בבית הקברות של הכלא, אולם שרידיו לא נמצאו מעולם. אשתו שוחררה ב-1954 וחזרה לאסטוניה. היא נפטרה ב-1978.
כמו בלדה
"כמו בלדה" (ידוע גם במילותיו הראשונות: "אִם זֵר קוצים כואב") הוא שירו של המשורר הישראלי נתן יונתן. השיר הולחן על ידי המלחין והרופא גידי קורן, ובוצע לראשונה על ידי להקת "האחים והאחיות".
אף שהשיר נכתב זמן קצר לפני מלחמת יום הכיפורים, בתודעה הציבורית קושר השיר ושירים נוספים אל אבל השכול על בנו של יונתן,, שנהרג במלחמת יום הכיפורים בסתיו 1973. לדברי נתן יונתן, חודשים מספר לאחר מלחמת יום הכיפורים, פנה אליו העורך של מדור הספרות של "מעריב", הסופר משה שמיר, וסיפר לו כי מצא אצלו שיר של יונתן וביקש לפרסמו. כיוון שיונתן חש כבוד רב אל שמיר, שהיה הראשון שפרסם את שיריו, נאות לבקשתו. השיר ששמיר פרסם היה "כמו בלדה" ולמרות היותו שיר אהבה, בעקבות הנסיבות, הוא נצרב בתודעה הישראלית כשיר זיכרון.
השיר בלחנו של קורן נעשה אהוב מאוד, במיוחד אצל צעירים, וזכה לעיבודים וביצועים רבים, בין השאר על ידי דודו זכאי, אייל גולן, שלומי שבת, נריה חובב, אמיר דדון ואחרים.
לחן נוסף נכתב על ידי שלמה גרוניך. השיר בלחנו של גרוניך ליווה את סרטם התיעודי של נתן יונתן וחיים שירן, "ליאור", ששודר בטלוויזיה הישראלית.
שיללה
שיללה (ביידיש: שילעֶל) היא עיר בחבל זאמוט, הבירה המנהלית של מחוז המשנה שיללה במחוז טאורגה שבמרכז ליטא.
יהודים התיישבו בשיללה כבר מן המאה ה-18, וב-1897 היו היהודים רוב (56%) אוכלוסיית העיירה. בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה ובעקבותיה היגרו רבים מיהודי המקום לארצות הברית ולדרום אפריקה. בודדים עלו לארץ ישראל. ב-1939, ערב השואה היו בעיירה רק כ-80 משפחות יהודיות, 350 איש, כמעט כולם נרצחו בשואת יהודי ליטא.
חאווייר פרננדס
חאווייר פרננדס לופס (בספרדית: Javier Fernández López; נולד ב-15 באפריל 1991 במדריד) הוא מחליק אמנותי על קרח ספרדי, בעל מדליית ארד אולימפית (פיונגצ'אנג 2018), פעמיים ברציפות אלוף עולם (שאנגחאי 2015 ובוסטון 2016), פעמיים ברציפות זוכה מדליית ארד מאליפות עולם (לונדון 2013 וסאיטאמה 2014), 7 פעמים ברציפות אלוף אירופה (2013–2019) ו-8 פעמים אלוף ספרד בהחלקה אמנותית על קרח ליחידים.
ביוגרפיה
פרננדס נולד במדריד. הוא החל להתאמן בהחלקה על הקרח בגיל 6. מאמצע שנת 2011 החל פרננדס להתאמן בהדרכתו של בריאן אורסר מקנדה.
באולימפיאדת ונקובר (2010) סיים פרננדס במקום 14 בתחרות לגברים בהחלקה אמנותית על הקרח.
אלוף אירופה
באליפות אירופה בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בזאגרב קרואטיה בינואר 2013 זכה פרננדס במדליית ארד בתחרות לגברים בתוצאה של 274.87 נקודות. חודשיים לאחר מכן, באליפות העולם בהחלקה אמנותית על קרח שנערכה בלונדון אונטריו קנדה במרץ הוא זכה במדליית ארד בתחרות לגברים בתוצאה של 249.06 נקודות, אחרי פטריק צ'ן מקנדה (267.78 נקודות) ודניס טן מקזחסטן (266.48 נקודות).
באולימפיאדת סוצ'י (2014) זכה פרננדס לשאת את דגל ספרד בטקס הפתיחה. במשחקים עצמם הוא סיים במקום רביעי בתחרות לגברים בהחלקה אמנותית על הקרח.
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בסאיטאמה שביפן במרץ 2014 זכה פרננדס במדליית ארד בתחרות לגברים בתוצאה של-275.93 נקודות, אחרי יוזורו האניו (282.59 נקודות), וטאצוקי מצ'ידה מיפן (282.26 נקודות).
אלוף עולם
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בשאנגחאי סין במרץ 2015 זכה פרננדס במדליית זהב בתחרות לגברים בתוצאה של 273.90 נקודות, לפני יוזורו האניו (271.80 נקודות) ודניס טן (267.72 נקודות).
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בבוסטון ארצות הברית באפריל 2016 זכה פרננדס במדליית זהב בתחרות לגברים בתוצאה של 314.93 נקודות (תרגיל קצר: 98.52 נק' ותרגיל חופשי: 216.41 נק', התוצאה הטובה ביותר שלו) התוצאה הטובה ביותר שלו, לפני יוזורו האניו (295.17 נקודות) וג'ין בויאנג מסין (270.99 נקודות) ובכך הגן על תוארו.
מדליית ארד אולימפית
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכה במדליית ארד בתחרות ליחידים בתוצאה של 305.24 נק', אחרי יוזורו האניו (317.85 נק') שהגן על תוארו והפך למחליק הראשון שזכה בשתי מדליות זהב אולימפיות ברציפות מזה 66 שנה ושומה אונו (306.90 נק'), שניהם מיפן.
היפו היפי
היפו היפי הוא שיר ילדים שכתבה לאה לופנפלד, הלחין קובי אשרת וביצע השחקן והזמר הישראלי־אמריקאי מייק בורשטיין. בורשטיין ביצע את השיר בפסטיבל שירי הילדים השמיני, שהתקיים בחנוכה תשל"ח (1977), וזכה במקום הראשון.
השיר זכה לביצועים רבים, בין השאר של דודו זר, אפרת רייטן, עודד מנשה ודנה דבורין, טל מוסרי וארז בן הרוש, עירית ענבי, דליה עמיהוד, מיכל צפיר וסיון ברטלה, משתתפי ההצגה "ילד פלא", והגרובטרון.
על השיר
כותבת המילים, הפזמונאית לאה לופנפלד, כתבה את השיר כמחווה להיפופוטמים. לופנפלד, שהעידה על עצמה כאוהבת בעלי חיים, ביקרה בספארי ברמת גן, שם סיפרו לה מבקרים אחרים שההיפופוטם שבמקום לא זוכה לתשומת לב. הדבר נגע לליבה. , סיפרה. היא מסרה את השיר לקובי אשרת להלחנה משום שהרגישה שהוא יתאים למשימה. מייק בורשטיין ביצע את השיר בפסטיבל שירי הילדים השמיני, שהתקיים ב־1977, וזכה במקום הראשון. לטענתה של לופנפלד, מאז.
ביקורת והצלחה
נועם שגב מ־ynet בחר בשיר כאחד מ־25 השירים הטובים של פסטיבלי הילדים (מתוך 87 מועמדים).
השיר הוצג למצעד רשת ג' ב־12 בדצמבר 1977, נכנס למקום ה־25 במצעד בשבוע שלאחר מכן, ויצא ממנו בשבוע שלאחר מכן.
על ניהול משק הבית
על ניהול משק הבית (ביוונית: Οἰκονομικός, תעתיק: אוֹיקונוֹמיקוֹס) מאת קסנופון, הוא דיאלוג סוקרטי מהמאה ה-4 לפנה"ס, העוסק בכלכלת הבית ובחקלאות. זוהי אחת מהיצירות המוקדמות ביותר המתארות את ה"כלכלה" (economics) במובנה המקורי כאחזקת הבית, והיא מהווה מקור מידע להיסטוריה החברתית והאינטלקטואלית של יוון הקלאסית, תוך נגיעה בנושאים נלווים, כגון מערכות יחסים בין גברים ונשים, עבדות, חינוך ועוד. חוקרים נוטים לתארך את חיבור היצירה לתקופה מאוחרת בחייו של קסנופון (362 לפנה"ס לערך). היצירה תורגמה ללטינית על ידי קיקרו, וזכתה לתהילה מחודשת בתקופת הרנסאנס.
תוכן הדיאלוג
סיפור המסגרת של הדיאלוג מתאר את שיחת קריטובולוס - בנו של קריטו מאלופסה - עם סוקרטס, הסבה סביב שאלות סוקרטס סביב משמעות העושר, שמזוהה בתועלת ובאיכות חיים ולא רק ברכוש, ותולה את הצלחת כלכלת הבית במתינות ועבודה קשה. בעניין ניהול משק הבית, מצטט סוקרטס, הטוען כי הוא עצמו איננו יודע דבר בנושא, את איסכומכוס. זה האחרון היה אציל-חקלאי (ביוונית: καλὸς κἀγαθός, בכתיב לטיני: Kalos kagathos) שהיה ידוע כ"יפה וטוב". איסכומכוס נתן לסוקרטס עצות בנושא חינוך האשה והעבדים, ובשמירה עליהם. החיבור מכיל מידע רב אודות חקלאות וכולל עצות רבות בנושא. שני שלישים מהדיאלוג נסובים על השיחה עם איסכומכוס. בסוף הדיאלוג אין חזרה לשיחת סוקרטס עם קריטובולוס.
רות קליגר-עליאב
רות קליגר-עליאב (בגרמנית: Ruth Klüger, שם הנעורים: רות פולישוק, 27 באפריל 1910, קייב – 16 בפברואר 1980) הייתה פעילה ציונית, חברה ב ואשת יחסי ציבור ישראלית.
קליגר–עליאב מילאה תפקיד מפתח בארגון הפלגתן של אוניות המעפילים ״טייגר היל״ ו–״הילדה״ כמו גם בפרשת ה–״דריין 2״ (פרשת קלאדובו-שאבאץ). על ידי כך סייעה בהצלת אלפי יהודים מאירופה בין השנים 1938–1941 שהובאו דרך רומניה, בולגריה וטורקיה לארץ ישראל. בין השנים 1941–1944 הייתה שליחת המוסד לעלייה במצרים. אחרי מלחמת העולם השנייה המשיכה לסייע לניצולי השואה במחנות העקורים. עם הקמת מדינת ישראל השתלבה בחברת הספנות הישראלית "צים", כרבים מאנשי המוסד לעלייה ב'.
ילדות ולימודים
קליגר חזרה והתאחדה עם אמה, אחיה ואחיותיה, רק כעבור שבע שנות פרידה בעיר צ'רנוביץ, שהייתה החל משנת 1918 לחלק מממלכת רומניה. שם השלימה לימודיה בבית הספר היסודי ובתיכון, והפכה לפעילה בתנועת "השומר הצעיר". בתום מבחני הבגרות, נסעה ללימודי משפטים בווינה, אך עזבה את אוסטריה לפני שסיימה את עבודת הגמר. קליגר שלטה בשבע שפות: רוסית ויידיש, גרמנית, רומנית, אנגלית, ספרדית ועברית. מאוחר יותר למדה גם פורטוגזית.
ארץ ישראל
בשנת 1934 התחתנה עם עמנואל קליגר וביחד עלו לארץ ישראל כעבור שנה, והתיישבו בקיבוץ משמר העמק. ילדה הראשון מת בגיל צעיר מדלקת קרום המוח. קליגר התקשתה להסתגל לחיי הקיבוץ ומשום כך ב-1936 עברה לתל אביב, בה הועסקה במחלקת יחסי חוץ של ההסתדרות. בשנת 1940 התגרשה מבעלה.
ההעפלה דרך רומניה ובולגריה
בשלהי שנת 1938 אחרי ליל הבדולח הבינה הנהגת היישוב היהודי בארץ-ישראל (פלשתינה) שיהודי גרמניה ואוסטריה בסכנה חמורה. שניים ממנהיגי ההגנה, אליהו גולומב וברל כצנלסון, התרשמו מכישוריה, ושכנעו אותה להתגייס לשורות התנועה לפעילות באירופה מטעם המוסד לעלייה ב' שבפיקודו של שאול אביגור. התנגדותה התקיפה של בריטניה לעליית היהודים לארץ ישראל גרמה לכך שפעילי העלייה הבלתי לגלית או "עלייה ב", כפי שכונתה, שנמצאו בחו"ל נאלצו לפעול בחשאי, על מנת להימנע ממעצרים ומשפטים ומסיכון מפעלם. ביוני 1939 הייתה קליגר האשה היחידה מבין עשרת חברי המוסד לעלייה ב'.
בין לבין, פגשה את אחיה, גיסותיה, ודודותיה מצ'רנוביץ ווינה, ואת אהוב נעוריה ומשפחתו מצ'רנוביץ, ודברה על לבם על מנת שינצלו את חלון ההזדמנויות ההולך ונסגר לעלות על אחת מהספינות שארגנה ולהמלט מהכליה הצפויה ליהודי אירופה.
"טייגר היל"
אחד ממבצעי ההעפלה שארגנה יחד עם עמיתיה היה של אניית "טייגר היל". היא הצליחה לגייס מהבנק הרומני למסחר כמות גבוהה של כספים שדרש בעל הספינה, הספינה הפליגה מנמל קונסטנצה ברומניה ועל סיפונה 1,417 מעפילים מפולין,ליטא, רוסיה, ועוד ועגנה ב-2 בספטמבר 1939 בנמל תל אביב. מלחמת העולם השנייה פרצה יום קודם כשגרמניה פלשה לפולין.
"הילדה"
בדצמבר 1939 בשיתוף פעולה עם אהוד אבריאל הפליגה מנמל בראילה שעל הדנובה ספינת הנהר "הילדה" שבבטנה הסתתרו פליטים יהודים מגרמניה, דנציג, צ'כיה, אוסטריה, רומניה וכו', שהגיעו קודם על הדנובה לנמל סולינה על ספינות אחרות. האנייה "הילדה" נתקעה למשך חודש בנמל בלצ'יק בהמתנה לקבוצה גדולה של פליטים יהודים שלבסוף לא הצליחו להגיע ונעצרו בדרכם בנקודת הגבול קלאדובו בין יוגוסלביה ובין רומניה. בהמשך קפיאת מי הים השחור עיכבה גם היא את המשך המסע. קליגר נאלצה לעזור לחלץ את המבצע מהמבוי הסתום מול התקוממות חלק מהנוסעים שסבלו מתנאים פיזיים קשים ביותר, מול מחאות צוות האנייה ונכבדי העיירה בלצ'יק ותושביה. הצליחה בסופו של דבר להרגיע את רוחות המעפילים המיואשים, להשיג אספקה נוספת, לארגן רחצה בחמאם הנטוש שבארמון המלכה מריה, ולהשיג את המשך שיתוף הפעולה של המקומיים.
אחרי תלאות נוספות בדרך, האנייה הגיעה לאיסטנבול, שם הסוכנים הבריטים גילו את מטענה האנושי והשתלטו עליה. בליווי צבאי בריטי האנייה הגיעה בסופו של דבר לארץ ישראל ב-23 בינואר 1940. הגברים שבפליטים נשלחו למחנה המעצר בעתלית.
פרשת דריאן 2
בגלל מעורבותה ברכישת נשק ובבדיקת דרכים לחבלת מאמץ המלחמה הגרמני בשטח רומניה, יחד עם שני שליחים של ההגנה (יצחק הקר ודוד ארנון, ולמעשה גם עם יהודה ארזי שעזב מוקדם יותר), נאלצה קריגר להימלט מארץ זו בסוף שנת 1940, אחרי העלייה לשלטון של המשטר "הלאומי-לגיונרי", בן ברית של גרמניה הנאצית. היא התיישבה באיסטנבול, משם ארגנה יחד עם יהודה ברגינסקי, שמריהו צמרת ויוסף ברפל את ניסיון הצלתם של חלק מהפליטים מסלובקיה ואוסטריה שנעצרו בקלאדובו והועברו לשאבאץ בהוראת שלטונות יוגוסלביה. המבצע נעשה על האנייה "דריאן 2" שנרכשה על ידי המוסד לעלייה ב למטרה זו. אונייה זו הפליגה גם כן מרומניה מערי הנמל סולינה וקונסטנצה (ב-19 בפברואר 1941), עצרה לתחנת ביניים בנמל ורנה והגיעה עם כמעט 800 עולים לנמל חיפה. בין הנוסעים היו גם 70 ניצולים מן האנייה "סלבדור" שטבעה בים השחור ב-12 בדצמבר 1940 ושהועלו באיסטנבול, וכן חלוצים מרומניה ופולין ובראשם אבא ברדיצ'ב. מעפילי קלאדובו-שאבאץ שלא הצליחו להגיע על האנייה "דריין 2" ונותרו ביוגוסלביה נרצחו בשואה.
פעילותה במצרים
בשובה לארץ ישראל עברה קליגר אימונים למשימות ריגול. בשנת 1943 היא נשלחה למצרים כנציגת המוסד לעלייה ב' ועל ידי הסוכנות היהודית. רשמית הייתה אחראית על איסוף תרומות בשביל חיילי הבריגדה הארץ ישראלית שבמסגרת הצבא הבריטי. לאמיתו של דבר היא עסקה באיסוף מודיעין על הכנות ההגנה במצרים מול איום הפלישה הגרמנית, על חיפוש דרכי הצלה של יהודי סוריה, לבנון ומצרים על ידי העלאתם לארץ ישראל. כמו כן חיפשה מקורות אספקת נשק עבור "ההגנה" ויצרה מגעים עם נציגים של כוחות הברית במצרים, בעיקר עם נציגי "צרפת החופשית" שבהנהגת הגנרל דה גול, כמו ז'וזף בלנשאר ופייר מנדס פראנס, מתוך שאיפה להבטיח דרכי עלייה יהודית דרך צפון אפריקה ומתוכה.
אחרי מלחמת העולם השנייה
בשנת 1944 נשלחה קליגר על ידי בן-גוריון כנציגה ראשונה של היישוב לצרפת. היא גם ליוותה אותו בביקורו בריכוזים של ניצולי שואה בגרמניה. אחרי שחרור מחנות הריכוז הנאצים, קליגר הייתה בין הנציגים הראשונים של היישוב שנפגשו עם ניצולי השואה ויצרו מגעים עם השלטונות האזרחיים והצבאיים המקומיים על מנת להקל על תנאי חייהם. היא ביקרה במחנה ברגן-בלזן שבוע אחרי שחרורו, חיפשה ילדים יהודים שהוסתרו במנזרים בצרפת, סייעה בארגון סדר פסח לארבעת אלפים ילדים ניצולים, לרבות מניצולי בוכנוואלד ו-217 ילדים שמצאה במקומות מסתור בברלין.
בשנת 1945 אחרי מפגש עם הגנרל דווייט אייזנהאואר, קיבלה אישור מהקולונל ארנסט וייט להשתמש באנייה "אסקניה" על מנת להסיע 2,500 פליטים יהודים לארץ ישראל. הסעות נוספות באנייה זו לא קיבלו את האישור האמריקאי, עקב הלחץ של גורמים בריטיים.
אחרי הקמת מדינת ישראל
בשנת 1947 חזרה לארץ ישראל אך לא לזמן רב. כבר בתחילת שנת 1948 הופקדה עליה המשימה לאסוף תרומות בדרום אמריקה לטובת צורכי המדינה הצעירה שנמצאה בעימות צבאי עם ערביי ארץ ישראל ועם מדינות ערב. ביום הכרזת המדינה, 14 במאי 1948 שהתה בארצות הברית. באותה תקופה, בדומה למנהיגים ופקידים ממשלתיים אחרים, עברתה את שם משפחתה. השם "עליאב" נבחר בשל פעילותה ב"מוסד לעלייה ב".
בשנת 1974 נבחרה לאשת השנה על ידי מועצת הנשים היהודיות בארצות הברית, זאת לרגל הופעת ספר זכרונותיה "המפלט האחרון" שבו תארה את מאמצי ההצלה משנות 1938–1941 במסגרת המוסד לעלייה ב'.
קליגר-עליאב נפטרה בשנת 1980 והובאה לקבורה בקיבוץ משמר העמק שבו התחילה את דרכה בארץ. אימצה וגידלה שני ילדים ניצולי השואה.
שושלת (סדרת טלוויזיה, 2017) - דמויות
שושלת (באנגלית: Dynasty) היא אופרת סבון אמריקאית המבוססת על אופרת סבון באותו השם ששודרה בשנות ה-80. העונה הראשונה מציגה את דמויותיהם של פאלון קרינגטון (אליזבת גיליס), בלייק קרינגטון (גראנט שואו) וארוסתו, קריסטל פלורס (נטלי קלי), ג'ף קולבי (סאם אדגוק), סאמי ג'ו (רפאל דה לה פואנטה), סטיבן קרינגטון (ג'יימס מק'יי), רב המשרתים ג'וזף אנדרס (אלן דייל) ואת נהגם הפרטי של משפחת קרינגטון, מייקל קולהיין (רוברט כריסטופר ריילי). בהמשך העונה, מוצגת דמותה של אשתו לשעבר של בלייק, אלקסיס קרינגטון (ניקולט שרידן), אמם המנוכרת של סטיבן ופאלון.
העונה השנייה מציגה את דמויותיהם של קריסטל ג'נינגס (אנה ברנדה קונטררס), בתו של ג'וזף, קירבי אנדרס (מדיסון בראון), ואת אדם קרינגטון (סאם אנדרווד), בנם הבכור של בלייק ואלקסיס שנחטף בינקותו.
פאלון קרינגטון
יורשת האימפריה המשפחתית "קרינגטון אטלנטיק", שאינה מרוצה מאירוסיו של אביה, בלייק, לקריסטל פלורס, וזועמת לאחר שבלייק נותן לקריסטל את הקידום לו ייחלה לעצמה. משכך, פאלון ממנפת את עצמה כיריבתו העסקית של אביה, עם גיבוייו של אויבה של אביה, ג'ף קולבי. בהיותה אדישה למשיכתו של ג'ף אליה, פאלון מנהלת קשר מיני עם הנהג המשפחתי, מייקל קולהיין.
קריסטל פלורס-קרינגטון
ראש מחלקת יחסי הציבור של "קרינגטון אטלנטיק", שמתארסת ולאחר מכן מתחתנת עם בלייק ובכך מציבה את עצמה על הכוונת של בתו, פאלון. קריסטל היא המאהבת לשעבר של מתיו בלייזדייל שנהרג לאחר התפוצצות חשודה באתר הקידוח של קרינגטון. בהמשך, קריסטל - שמתגלה ששמה האמיתי הוא סיליה מאצ'דו - מנסה גם להסתיר פרטים מסוימים על עברה מבלייק, אך הגעתו של אחיינה, סאם ג'ונס, מקשה עליה. נורתה למוות בסוף העונה הראשונה על ידי קלאודיה בלייזדייל
בלייק קרינגטון
ראש האימפריה "אטלנטיק קרינגטון" שנישא למנהלת יחסי הציבור שלו, קריסטל פלורס, שמעמידה את משפחתו במרכז שערורייה כאשר מאהבה לשעבר של קריסטל, מתיו בלייזדייל, נהרג בפיצוץ חשוד באחד מאתרי הקידוח שלו. בנוסף, לבלייק יש מערכת יחסים מסובכת עם בנו, סטיבן, שמתנגד לפוליטיקה הקפיטליסטית ולטקטיקה העסקית שלו.
סטיבן קרינגטון
בנו הליברלי וההומוסקסואל של בלייק שמקדיש את עצמו לגורמים סביבתיים והומניטריים, שמנוגדים לעיתים קרובות לאינטרסים העסקיים של אביו. סטיבן מתחיל לנהל רומן עם סאם, ובהמשך מגלה שהוא למעשה אחיינה של קריסטל. בהמשך, סטיבן מגלה שאביו הביולוגי הוא ג'וזף אנדרס ולא בלייק.
מייקל קולהיין
נהגו הפרטי של בלייק, אהובה של פאלון ויד ימינה הבלתי רשמי; רק לאחר שהם נפרדים, פאלון מבינה שהיא באמת אוהבת אותו והשניים חוזרים להיות זוג.
ג'ף קולבי
חברה לשעבר לספסל הלימודים של פאלון, ועובדו לשעבר של בלייק. לאחר שבית המשפט קבע שהתוכנה עליה עבד שייכת למעשה לבלייק, ג'ף מעולם לא סלח לו על "הבגידה" הזאת. ג'ף מסכים לממן את העסק החדש של פאלון על מנת להיות קרוב אליה, אך סובל מחוסר יכולתה לראות את ערכו כשותף וכשווה לה. בהמשך, ג'ף מגלה שאמו, מילי קוקס (דומיניק דוורו), היא למעשה אחותו למחצה של בלייק קרינגטון, מה שהופך אותו לבן קרינגטון באופן לא רשמי.
ג'וזף אנדרס
רב המשרתים המגונן של אחוזת קרינגטון, שמאוים מנוכחותה של קריסטל בתור הגבירה החדשה של האחוזה, וכמו כן, מנוכחותו של אחיינה, סאם.
קריסטל ג'נינגס
האישה ממנה סיליה מצ'אדו קיבלה את זהותה כקריסטל. קריסטל באה אטלנטה על מנת להציע את תנחומיה לבלייק, ובמהרה השניים מתאהבים ואף מתארסים.
קירבי אנדרס
בתו המרוחקת של אנדרס שמגיעה לאחוזת קרינגטון לאחר שהוזמנה על ידי סאם לחתונתו עם סטיבן. לאחר הגעתה, אנדרס משתדל לשמור על קירבי מרוחקת מבני משפחת קרינגטון, לאור אורח חייה הפראי וחוסר אמונו בה.
אדם קרינגטון
בנם הבכור של בלייק ואלקסיס, שנחטף בינקותו. לאחר ששיטה בסטיבן בפריז בשם הבדוי "ד"ר מייק האריסון", אדם מגיע לאטלנטה לחפש את החיים ואת המשפחה שנמנעו ממנו.
ליאם רידלי
דמותו של ליאם רידלי מופיעה לראשונה כשפאלון מסדרת אותו כדייט עבור סאם לחתונתה המזויפת עם ג'ף, מה שגרם לסטיבן לקנא. בפני סאם, ליאם מודה שהוא לא הומו, ומעודד אותו לחזר אחרי סטיבן. עם תום הטקס, פאלון מודיעה לג'ף שנישואיהם אינם חוקיים מאז שהיא פגשה ונישאה לליאם בלילה הקודם בבית העירייה. אף על פי שביטול הנישואים שלהם נמצא בהליכים, ליאם מסכים להשתתף בהלוויה של סביה של פאלון, תומאס קרינגטון. לאחר מכן, ליאם עוזר לפאלון לנסות לרמות את אמה, אלקסיס, ליאם והשניים מתנשקים. עם זאת. אלקסיס מגלה לפאלון שליאם הוא למעשה עיתונאי בשם ג'ק לואדן שמתעד חיי משפלה עשירה ומקבל על כך תשלום של 6 מיליון דולר, מה שגורם לפאלון הזועמת לזרוק אותו בשל המחשבה כי הוא כותב על משפחתה. בתגובה, ליאם מעניק לאלקסיס את כתב היד שלו - שמספר למעשה על משפחתו שלו - על מנת שתמסור אותו לפאלון, אבל היא שורפת אותו במקום. בסיום העונה, ליאם מופיע בחתונתם של סטיבן וסאם, ומגלה לפאלון שהוא מאוהב בה. או אז, הוא מגלה לה כי כתב היד שלו עסק למעשה במשפחתו העשירה, משפחת ואן קירק מניו יורק, ופאלון מתעמתת עם אלקסיס.
בעונה השנייה, פאלון מנהלת משא ומתן למכירת "קרינגטון אטלנטיק" לדודו של ליאם, מקס ואן קירק, אך לצורך כך היא נאלצת להעמיד פנים שהיא עדיין נשואה לליאם. כשהיא חושדת שמייקל בוגד בה, פאלון כמעט שוכבת עם ליאם. ליאם מציב בפני פאלון אולטימטום, ובסופו של דבר היא בוחרת ביחסיה עם מייקל על פני ליאם. עם זאת, בהמשך, פאלון ומייקל פונים לליאם בבקשת עזרה בגישה לקבצים של ואן קירק, שהם מקווים שיוכיחו שמקס עמד מאחורי הברחת הסמים ויוציאו את מייקל מהכלא. אף על פי שהוא מסרב בהתחלה, ליאם מסכים לעזור. אחרי שפאלון נפרדת ממייקל מכיוון שהיא אינה מרגישה שהיא יכולה לסמוך עליו, היא מבקרת את ליאם, אך מגלה אישה אחרת בדירתו. בתגובה, פאלון לוקחת לטיול בנות את מוניקה, קריסטל, קירבי וסאם במטרה לרגל אחרי ליאם, אשר נמצא באותו אתר הסקי באיידהו עם חברתו החדשה, אשלי; ושם פאלון מבקשת מליאם הזדמנות נוספת והלה מסרב לה. לאחר שליאם מגלה שפאלון וחברותיה התעללו באשלי, הוא זועם ואומר לה שהוא לא מעוניין לראות אותה שוב. עם זאת, פאלון קונה את חברת ההוצאה לאור שאחראית להפצת הרומן החדש של ליאם, מתוך כוונה להרוס את הספר, עד שהיא קוראת אותו, ונרגשת לגלות שהוא מבוסס על מערכת היחסים שלהם. ליאם ופאלון מתפייסים וחוזרים לנהל קשר רומנטי. בסיום העונה, פאלון מציעה לליאם נישואין עם הטבעת המשפחתית שלו, שבטעות נופלת אל מעמקי האגם, אך אדם תוקף אותו ללא ידיעתה ובערפול חושים, הוא מועד אל הבריכה שבאחוזה ומאבד את הזיכרון. כשפאלון מגלה זאת היא מנסה לגרום לו להיזכר בה בכל דרך אפשרית ולבסוף הוא נזכר בה והם חוזרים להיות ביחד. חשב שהוא אבא לקויות אך בסוף מתברר שקונטר הוא אחיו מרומן של אבא שלו עם חברתו מייי התיכון.
דומיניק דוורו
אמם של ג'ף ומוניקה קולבי ואחותו למחצה של בלייק, שנולדה בשם מילי קוקס כתוצאה מרומן של תומאס קרינגטון. עזבה את ילדיה ומשפחתה לטובת קריירה בניו יורק לפני אירועי הסדרה, אך שבה באמצע העונה השנייה במטרה לדרוש מבלייק את המימון שהבטיח לה.
מתיו בלייזדייל
מהנדס השטח של בלייק בחברת "אטלנטיק קרינגטון" ומאהבה לשעבר של קריסטל, שנפצע ולאחר מכן מת בפיצוץ באתר הקידוח במהלך הפרויקט האחרון שלו עבור בלייק לפני התפטרותו. לאחר מכן, אלמנתו, קלאודיה, מאשימה את בלייק במותו. ההתפוצצות נקבעת כחבלה, וכתוצאה מכך משפחת קרינגטון פועלת על מנת להסתיר את הקשר של קריסטל למתיו. ידידו של מתיו, וילי סנטיאגו, מספר לקריסטל כי לפני מותו, מתיו דחה את הצעתו של בלייק לעבור לעבוד עבורו בסין. במקביל, פאלון מדליפה את קלטת הסקס שלו ושל קריסטל. לאחר שהיא מאיימת על משפחת קרינגטון באיומי אקדח, קלאודיה מודה בכך שתכננה את הפיצוץ שהרג את מתיו, אם כי גרמה למותו בשוגג. קלאודיה נעצרת, ובעזרתו של מפקד המשטרה סטנספילד, בלייק שולח את קלאודיה לבית הבראה ובמקום לכלא, שם מתגלה לכאורה שמתיו לא מת בעודו מבקר את קלאודיה בבית ההבראה ומשכנע אותה לנקום במשפחת קרינגטון. בסיום העונה. מתיו עוזר לקלאודיה להימלט מבית ההבראה והם חודרים לאחוזה, שם קלאודיה מתעמתת עם קריסטל בעזרת אקדח. מתיו פוסע ביניהן בזמן שקלאודיה יורה, ואו אז מתגלה שמתיו היה יציר דמיונה, וקריסטל נפצעת אנושות.
המפיקה בפועל סאלי פטריק. אמרה על עיצובו המחודש של הדמות:
קלאודיה בלייזדייל
אשתו המעורערת בנפשה של מתיו, המתאוששת מפציעה בראשה, שהותירה אותה ללא זיכרון. כשהיא מוטרדת ממותו החשוד של מתיו, היא מאשימה את בלייק בהריגתו.
מוניקה קולבי
אחותו של ג'ף וחברתה הטובה ביותר של פאלון. לאחר שפאלון נפרדה מייקל ורבה עם מוניקה, מוניקה מאשימה אותה באנוכיות ומתחילה מערכת יחסים רומנטית אך קצרה עם מייקל. בהמשך, מוניקה וג'ף מגלם שסבתם הייתה מאהבתו הסודית של תומאס קרינגטון, מה שבעצם אומר שאמם, מילי קוקס, היא בתו של תומאס ואחותו למחצה של בלייק. השניים מבינים שכנכדיו של תומאס, הם זכאים לחלק ממניותיו ב"קרינגטון אטלנטיק", ומנצלים זאת על מנת לכפות על בלייק למכור את החברה.