cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיטר, פול ומרי
תולדות הלהקה
את הלהקה הקים המפיק אלברט גרוסמן בשנת 1961, לאחר שבחן מספר זמרים בסצנת הפולק של ניו יורק. לאחר חזרות שנערכו במיאמי, ארגן גרוסמן הופעות ב-"The Bitter End", בית קפה פופולרי בגריניץ' וילג' בניו יורק.
בשנת 1962 הקליטו את אלבומם הראשון: פיטר, פול ומרי, שכלל את השירים "500 Miles" (500 מיילים), "Lemon Tree" (עץ לימון), וגרסאות כיסוי לשיריו של פיט סיגר "If I Had a Hammer" (לו היה לי פטיש) ו-"Where Have All the Flowers Gone?" ("איפה הפרחים כולם?"). האלבום צעד במשך 10 חודשים ברשימת עשרת הגדולים של מגזין בילבורד, כולל 7 שבועות במקום הראשון. הוא נמכר רבות במשך העשורים הבאים, ונמכר בסך הכל ביותר משני מיליון עותקים.
בשנת 1963 הוציאה הלהקה את "פאף דרקון הקסם", ללחן של יארו ומילים של לאונרד ליפטון, חבר של יארו מאוניברסיטת קורנל. השיר מתאר את התמימות האבודה של הילדות, ובניגוד לפרשנות פופולרית שהודבקה אליו אינו עוסק בסמים.
ביוני 1963, "פיטר, פול ומרי" הוציאו סינגל של השיר "Blowin' in the Wind" מאת בוב דילן, שהיה אז לא ידוע יחסית, שגם הוא נוהל על ידי אלברט גרוסמן. "Blowin' in the Wind" נמכר ב-300,000 עותקים השבוע הראשון לאחר צאתו לאור, ב-17 באוגוסט, זה היה במקום השני במצעד השנתי של ה"בילבורד", עם מכירות של יותר ממיליון עותקים. יארו נזכר שכאשר אמר לדילן הוא ירוויח יותר מ-5,000 דולר תמלוגים עבור זכויות היוצרים, דילן נדהם. ב-28 באוגוסט 1963, "פיטר, פול ומרי" הופיעו על הבמה עם הכומר מרטין לותר קינג ב ההיסטורי, שבו נאם את נאום "יש לי חלום", שם שרו את ל"Blowin' in the Wind" ומאז הפך להמנון זכויות האזרח. השלישייה ביצעה מספר גרסאות כיסוי נוספות לשיריו של בוב דילן: "The Times They Are a-Changin'", "Don't Think Twice, It's All Right",  "When the Ship Comes In".
בשנת 1969 זכו "פיטר, פול ומרי" להצלחה עם גרסתם לשיר Leaving on a Jet Plane של ג'ון דנוור. הם הקליטו את השיר לאלבום "Album 1700" משנת 1967, אך הוציאו אותו כצד ב' לסינגל לשיר חדש, והשיר היה ללהיט. באותה שנה גם הקליטה הלהקה את אלבומם Peter, Paul and Mommy שזכה בפרס גראמי לאלבום הילדים הטוב ביותר.
צ'רקאסי
צֶ'רקָאסי (באוקראינית: Черкаси; ברוסית: Черкассы) היא עיר באוקראינה במרכז מחוז צ'רקאסי. נמצאת ליד נהר הדנייפר, דרום מזרחית לקייב. אוכלוסיית העיר מנתה בשנת 2001 296,191 נפש. בעיר קיימת קהילה יהודית קטנה.
היסטוריה
לראשונה מוזכרת ב-1384 כחלק מהנסיכות הוסאלית של קייב תחת שלטון הדוכסות הגדולה של ליטא. ב-1532 נעצרו חילותיו של חאן קרים, סאדט-גירי, סמוך לצ'רקאסי. לאחר איחוד לובלין ב-1569 בשליטת פולין. בתקופה זאת, רוב תושבי העיר נהיו קוזקים ולקחו חלק פעיל במרד של 1648. לאחר מכן חלק מההטמאנות הקוזאקית. לפי שלום אנדרוסובו ב-1667 חזרה לפולין. ב-1793 בחלוקת פולין השנייה צורפה לאימפריה הרוסית. במאה ה-19 התפתחה בעיר תעשיית הסוכר. בין 1918 ל-1922 עברה מיד ליד עד שב-1922 נהייתה חלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית. באוגוסט 1941 נכבשה על ידי הגרמנים, ב-14 בדצמבר 1943 שוחררה. מ-1954 משמשת כמרכז מחוז צ'רקאסי.
יהודי צ'רקאסי
הקהילה היהודית בעיר נוסדה ב-1762 לפי היתר מהמלכה קתרינה השנייה. הקהילה שגשגה, ובשנת 1910 נמנו בעיר כ-13,000 יהודים, כ-30% מהאוכלוסייה. באותה תקופה הייתה בעיר מרפאה יהודית, 13 בתי כנסת, תלמוד תורה ובית ספר יהודי. לאחר השתלטות הקומוניסטים על העיר, נסגרו בה בהדרגה כל המוסדות היהודיים.
בזמן הכיבוש הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה הוטלו על יהודי העיר שלא הספיקו להימלט ממנה גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה וחובת ענידת סרט זרוע, ובאוקטובר 1941 רוכזו כולם בידי המשטרה האוקראינית בגטו שהוקם בעיר. בנובמבר 1941 נורו למעלה מ-300 מיהודי הגטו, ובחודשים שלאחר מכן חוסל הגטו בהדרגתיות, תוך רצח שארית יושביו.
בשנת 1989 חודשה הפעילות היהודית בעיר, ונפתח בה מרכז קהילתי. בשנת 1994 הוקמה בעיר קהילה דתית, וב-2003 נפתח מחדש בית הכנסת המקומי בראשות שליח חב"ד, הרב דב אקסלרוד בנו של הרב גדליהו אקסלרוד.
ספורט
קיימת בעיר קבוצת כדורסל בשם צ'רקסקי מנקיז, המשחקת בסופרליגה האוקראינית.
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-73
שמות המועמדים פורסמו ב-7 בינואר 2010. המותחן הפסיכולוגי "ג'וקר" היה מועמד למספר הרב ביותר של פרסים, ב-11 קטגוריות. הוענק פרס חדש בקטגוריית הליהוק הטוב ביותר.
מנחה הטקס היה גרהם נורטון.
בנימין צביאלי
בנימין צביאלי (הרשקוביץ) (ערב סוכות, י"ד בתשרי תרע"ט, 20 בספטמבר 1918 – ט' בשבט תשס"ד, 1 בפברואר 2004) היה מראשוני קול ישראל וממניחי היסוד לשידורי הדת והמסורת בקול ישראל.
ביוגרפיה
נולד בשם בנימין הרשקוביץ ב-1918 בקאליש שבפולין, בנם של שלמה ואסתר-חנה הרשקוביץ. למד בישיבת תומכי תמימים בוורשה ובישיבת רדומסק. בשנת תרצ"ו (1936) עלה לארץ ישראל לבדו. רוב משפחתו נספתה בשואה. התיישב בירושלים ולמד בישיבת מרכז הרב, ובמקביל החל ללמוד בסמינר למורים "מזרחי". סיים תואר ראשון ואחר כך תואר שני בתלמוד ובלשון עברית באוניברסיטה העברית. בזמן לימודיו בירושלים הצטרף ל"הגנה".
בתחילת שנות החמישים ערך את עיתון "הצופה לילדים" במשך כשנתיים, החל מאוקטובר 1950. באותן שנים החל לעבוד ברדיו המנדטורי קול ירושלים ועסק בכתיבתן, עריכתן ושידורן של תוכניות הדת והמסורת. בשנת 1946 עבר קורס שדרים, ולאחריו החל לעבוד ב"קול ישראל".
לאחר קום המדינה הקים את המדור להווי ומסורת יהודית ב"קול ישראל", וניהל אותו במשך שנים רבות. היה אחראי לשידוריהן של תוכניות הדת והמסורת ב"קול ישראל", ובהן השידור היומי של "פרקי היום בתנ"ך". בשנות השישים ערך והגיש את התוכנית "קבלת שבת" ששודרה בימי שישי. כמו כן ערך את התוכנית "פרקי חזנות כבקשתך". בשנות השבעים העביר את עריכת התוכנית והגשתה לידי אחד מעובדי המחלקה הדתית, ברוך שיין.
במהלך עבודתו ב"קול ישראל" הוסמך לרבנות, ובין הסומכים אותו הרב הראשי איסר יהודה אונטרמן, הרב יצחק יעקב וכטפויגל והרב שלמה יוסף זוין. כונה "הרב של הרדיו", והשיא רבים מעובדי "קול ישראל".
בשנים 1958-1956 שהה בשליחות באנגליה מטעם המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של הסוכנות היהודית. במהלך שליחותו השתלם ברשות השידור הבריטית ה-BBC. בסוף שנות השישים הצטרף לצוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית, ולאחר מכן התמנה למנהל תוכניות הדת בטלוויזיה (בין השאר, היה היוזם של סיום שידורי הלילה ב"פסוקו של יום"). בתפקיד זה שימש שנים רבות עד צאתו לגמלאות באמצע שנות השמונים.
בשנת ה'תשמ"ט הוענק לו תואר יקיר ירושלים. על שמו קרוי רחוב בירושלים.
I Am Greater than I Was
I Am > I Was (מבוטא: "I am greater than I was"; בעברית: "אני גדול ממה שהייתי") הוא אלבום האולפן השני של הראפר 21 סבאג'. האלבום יצא לאור ב-21 בדצמבר 2018, על ידי חברות התקליטים סלאוטר גאנג ואפיק רקורדס. האלבום מכיל הופעות אורח של ג'יי קול, סיטי גירלז, אופסט, פוסט מאלון, גאנה, ליל בייבי, סקולבוי קיו, פרוג'קט פאט, צ'יילדיש גמבינו ובן דודו של סבאג' יאנג ניודי. מהדורת הדלוקס של האלבום יצאה כשלושה ימים לאחר צאתו המקורית, ומכילה שיר אחד נוסף, המכיל הופעת אורח של טראוויס סקוט.
האלבום נתמך על ידי שני סינגלים, "A Lot" ו-"Monster". האלבום זכה לשבחים רחבים ממבקרי המוזיקה ולהצלחה מסחרית. הוא הגיע היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200, עם 131,000 יחידות שקולות לאלבום, מתוכן 18,000 מכירות טהורות, והועמד לקטגוריית "אלבום הראפ הטוב ביותר" בטקס פרסי גראמי ה-62.
פינקי והמוח
פינקי והמוח הם שני עכברי מעבדה מהונדסים גנטית, דבר שהקנה להם אינטליגנציה ברמה אנושית ויכולת דיבור. מוח הוא עכבר גאון וחמור סבר שרוצה להשתלט על העולם ופינקי הוא עכבר עליז וטיפש, דמות מצחיקה ולא רצינית. הם גרים בכלוב במעבדות המחקר של אקמי (Acme). בכל פרק למוח יש תוכנית חדשה לשניהם (שהוא הולך להוביל) להשתלטות על העולם, אשר מסתיימת תמיד בכישלון, לעיתים קרובות בגלל פינקי הטיפש והלא רציני. כמו רוב הפרקים של אנימאניקס, פרקים רבים הם פרודיות על נושא מסוים, בדרך כלל סרט. הסדרה נחשבת ליותר הומורסטית, סאטירית ופרועה מ-"אנימניאקס" ומיועדת לצעירים ולמבוגרים.
משפט המפתח המפורסם של הסדרה הוא: גם הקריאות חסרות המשמעות של פינקי, כגון "נארף", "זורט" ו"אגד", מזוהות עם הסדרה.
על בסיס "פינקי והמוח" נוצרה סדרת המשך בשם "פינקי, מירה והמוח" המצרפת את דמותה של מירה (Elmyra באנגלית) מ"עלילות טייני טון". הסדרה שודרה בשנים 1998–1999, וירדה לאחר העונה הראשונה בשל בעיות תקציב.
דמויותיהם של פינקי והמוח חזרו להופיע בשנת 2020 בגרסה המחודשת של "אנימניאקס".
ימק"א
כארגון עולמי ימק"א מורכב מאגודות מקומיות רבות הקשורות אחת לשנייה בנשיאות עולמית ובדרכי הפעולה. הארגון נשען על הקהילה המקומית בלבד, ונתמך בידי תורמים ומתנדבים מהקהילה.
בצפון אמריקה נתפש ימק"א לפעמים רק כמוסד ספורט קהילתי אך למעשה הארגון מציע מגוון פעילויות, בהן: ספורט, שמרטפות (בייבי-סיטינג), מחנות קיץ, שירות תעסוקתי ולימודים רוחניים. הפעילויות בימק"א שונות ממדינה למדינה כתוצאה מהמדיניות של ארגונים מקומיים המאומצים על ידי הארגון העולמי. הארגון פעיל כיום ב-119 מדינות.
כיום, נשיאת ימק"א היא פטריסיה פטלון מקנדה והמזכ"ל הוא קרלוס סנווי מטוגו. מטה ימק"א העולמי יושב בז'נבה, שווייץ.
היסטוריה
ב-1855 הכריזו נציגים של ימק"א בכנס פריז, שהמחלוקות בין הארגונים במדינות השונות לא יצליחו לחבל במאמצי ימק"א להשריש את הערכים הנוצריים.
מעורבות פוליטית
בכמה מדינות היה ימק"א הארגון הראשון שאימץ את התפיסה של ייצוג שווה לכל המינים, לדוגמה, ימק"א נורווגיה. ב-1973 אומצו עקרונות קמפלה, שעיקרם מתן אפשרויות שוות לכל, ללא הבדל דת, גזע ומין. לאחר אימוץ העקרונות היה ברור לכול, שימק"א תיאלץ לנקוט עמדות פוליטיות ולהתייחס לשינויים המתחוללים בעולם. בכנס בגרמניה ב-1997 אומצו העקרונות של "תמורות המאה העשרים", שהתמקדו ביתר שאת בשינויים העולמיים כמו שוויון המינים, מלחמה ושלום, ההתפתחויות בגלובליזציה והגזענות. ימק"א נקטה עמדה במאבק העולמי נגד הפרדה גזעית וגם קראה למציאת פתרון למשבר במזרח התיכון.
ארגוני ימק"א בצפון אמריקה ובמערב אירופה השקיעו משאבים עצומים בהקמת בתי ימק"א במזרח אירופה, יוזמה שהוכתרה כמוצלחת ביותר.
בשנת 2003 נערך בפראג כנס חגיגי במסגרתו ציינו נציגים צעירים מרוב מדינות אירופה את ההתאוששות מפגעי מסך הברזל.
פעילויות
את הפעילויות של ימק"א ניתן לחלק לארבעה תחומים:
בישראל
בניין ימק"א ירושלים הוא מן המהודרים בבנייני הארגון. סניף האגודה בירושלים נוסד ב-8 בינואר 1878, ומבנה הקבע הוקם בין השנים 1928 ו-1933. ימק"א ירושלים משך אליו צעירים רבים אך גם עורר התנגדות מצד גורמים יהודים שחששו מפעולות מיסיונריות בקרב הנוער.
בשנת 2018 שופץ הקריון של ימק"א והותקן הפעמון האחרון שהיה חסר בה (מי במול). הפעמון לא הותקן כאשר נבנתה הפעמוניה במקור עקב קיצוצים בתקציב.
היו זמנים (שיר)
היו זמנים הוא שיר ישראלי מאת חיים חפר בהלחנת משה וילנסקי.
השיר נכתב בעיצומה של מלחמת העצמאות והושר לראשונה על ידי להקת הצ'יזבטרון במסגרת תוכניתה השנייה, בהופעה בחודש יולי 1948.
מילות השיר עוסקות באחד מלוחמי הפלמ"ח, המספר בזקנתו לנכדיו על עלילותיו במלחמת העצמאות. במקור הן ביטאו למעשה כמיהה לבואם של ימים נורמליים לאחר המלחמה, להקמת יישובים אזרחיים על שדות הקרב ולכך שדור הלוחמים יזכה לראות בנים ונכדים ולהזדקן. כיום יש להן נופך נוסטלגי.
מילות השיר חוזות. לימים הוגשם חזון זה בכ-30 יישובים בישראל היושבים במקום שבו היה משלט, כגון העיר בית שמש, שהוקמה על המשלט המשותף.
השיר זכה לפופולריות רבה והוסיף להיות מושר ומושמע לאורך שנים, במיוחד בביצועיהן של שושנה דמארי ויפה ירקוני. הוא זכה לביצועים רבים נוספים ובהם של שמעון ישראלי, אילנית, שרית חדד ונועה קירל.
ארני פייל
ארנסט טיילור פייל (באנגלית: Ernest Taylor Pyle ; 3 באוגוסט 1900 – 18 באפריל 1945) היה עיתונאי אמריקני, שזכה לפרסום ולפופולריות בזכות סגנון כתיבתו ועבודתו, במיוחד בסיקור מלחמת העולם השנייה, עליה זכה בפרס פוליצר בשנת 1944. הוא נהרג באי אוקינאווה שבאוקיינוס השקט בעת שסיקר את הקרבות שם.
שנותיו הראשונות
פייל נולד בחוות אריסים במדינת אינדיאנה. מעט לפני שמלאו לו 18 הצטרף לצי האמריקני, אך שירת שלושה חודשים בלבד שכן מלחמת העולם הראשונה הסתיימה.
לאחר המלחמה למד פייל באוניברסיטת אינדיאנה וערך את עיתון הסטודנטים שם, אך לא השלים את לימודיו. במקום זאת החל לעבוד בעיתון מקומי באינדיאנה. לאחר זמן קצר (ב-1923 לערך) עבר לעיר וושינגטון לעבוד כעורך בעיתון The Washington Daily News. הוא עבד שם שלוש שנים, אך התלונן שבמהלכן לא ניתנה לו אפשרות של ממש לכתוב. ב-1925 התחתן פייל עם אשתו ג'רלדין, אותה הכיר בוושינגטון. היא סבלה ממחלת נפש. ב-1942 התגרשו.
ב-1926 התפטר פייל מעבודתו ויצא עם אשתו למסע במכונית ברחבי ארצות הברית, שהשתרע על פני כ-14 אלף קילומטרים. לאחריו שב לעבודתו הקודמת. בשנים 1928–1932 שימש ככתב התעופה הראשון בארצות הברית. ב-1932 נתמנה פייל לעורך המנהל של העיתון.
מלחמת העולם השנייה
לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה היה פייל לכתב צבאי. הוא לא סיקר את המהלכים הצבאיים שנערכו אלא כתב בסגנונו הייחודי על פני הדברים מנקודת מבטו של החייל הפשוט. כתיבתו זו העלתה את הפופולריות שלו והקנתה לו בשנת 1944 את פרס פוליצר. כ-300 עיתונים ציטטו את כתבותיו. לימים יצאו לאור ארבעה ספרים המכילים את כתבות המלחמה שלו.
פייל כתב בארצות הברית ובזירות הלחימה של אירופה, צפון אפריקה והאוקיינוס השקט. ביולי 1944 כמעט ונהרג בהתקפה מוטעית של מפציצים אמריקניים בראשית מבצע קוברה בנורמנדי שבצרפת. הוא הודה כי בשל שהותו בשדות הקרב היה קרוב ללקות בהתמוטטות עצבים.
ב-1944 כתב פייל טור שבו עשה נפשות לתשלום תוספת שירות קרבי לחיילי רגלים בדומה לזו שכבר שולמה לאנשי צוות אוויר. בעקבות זאת קיבל הקונגרס חוק שאישר תוספת זו, אשר זכה לכינוי "חוק ארני פייל".
בשלהי המלחמה יצא פייל לאוקיינוס השקט וסיקר תחילה את השירות על סיפונה של נושאת מטוסים שם. כתבותיו שם דווקא תיארו באופן לא מחמיא את הצי לאור "החיים הקלים" של הימאים בהשוואה לאלו של חיילי הרגלים, אשר פייל הודה כי ליבו היה עמם. כתבות אלו זכו לביקורת מצד עיתונאים עמיתים וחיילים, שסברו שהוא מיעט מקשיי השירות בצי.
Pure Heroine
Pure Heroine (בתרגום חופשי: גיבורה טהורה) הוא אלבום הבכורה של הזמרת הניו זילנדית לורד, שיצא ב-27 בספטמבר 2013. ההקלטות לאלבום החלו ב-2012 עם המפיק ג'ואל ליטל אחרי שהוחתמה בחברת התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ בגיל 12. לאחר יציאת המיני אלבום (EP) שלה ב-2013 והסינגל הבכורה מתוכו "Royals", לורד חזרה לאולפן הקלטות על מנת לכתוב ולהפיק חומרים נוספים. מבחינה מוזיקלית, הז'אנר של האלבום הוא פופ, עם מילים שמבקרות את הנושא הידוע של נוער, מכיוון שהאלבום היה בהשראת שנות הנעורים שלה והביקורת של תרבות המיינסטרים.
ארני פייל
מלחמת העולם השנייה
באפריל 1945 יצא פייל לסקר את קרב אוקינאווה. ב-18 באפריל שהה באי הקטן איאה שימה (Ie Shima), מצפון מערב לאוקינאווה. הוא נסע בג'יפ עם מפקד חטיבה מדיוויזיית הרגלים ה-77, שעסקה בכיבוש האי. הג'יפ נסע על גבי דרך שכבר טוהרה לפני כן כאשר מקלע יפני החל לירות לעברו משטח שולט כחצי קילומטר משם. הג'יפ עצר ויושביו זינקו לתעלה. כשהרים פייל את ראשו להסתכל סביב פתח המקלע היפני שוב באש והוא נפגע ברקתו ונהרג במקום.
Pure Heroine
הסינגל הראשון מהאלבום, "Royals" זכה להצלחה מסחרית גדולה, והגיע למקום הראשון במצעדים בקנדה, אירלנד, בריטניה וארצות הברית, מה שהפך את לורד לאמנית הניו זילנדית הראשונה שהצליחה להכניס שיר למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 ולאמן הצעיר ביותר שעשה זאת מאז השיר "I Think We're Alone Now" משנת 1987 של הזמרת טיפאני. "Tennis Court" יצא כסינגל השני מהאלבום וכיכב במצעדים רבים. "Team" יצא כסינגל השלישי מהאלבום ונכנס לטופ 10 בניו זילנד, קנדה וארצות הברית.
רקע
מגיל 14, לורד עובדת עם חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ כדי לפתח את הסאונד והחזון האמנותי שלה. לפני כן, באוגוסט 2009 כשלורד הייתה בת 12, החבר המוזיקאי שלה, איאן, שלח למפיק סקוט מקלהאן מיוניברסל שתי הקלטות ביתיות; אודיו של לורד וחברה מבצעים את הלהיט של הזמרת דאפי "Warwick Avenue", וסרטון נוסף של לורד מבצעת את השיר "Mama Do" של פיקסי לוט. ההקלטות הגיעו למקלהאן ולבסוף הוא החתים את לורד ליוניברסל בהיותה בת 13. בהתחלה צירפו אותה לרצף של כותבי שירים שונים, בניסיון לפתח את סגנון המוזיקה שלה, אך ללא הצלחה. מקלהאן אמר: "אני חושב שהיא הבינה שהיא הולכת לכתוב מוזיקה משלה, אבל זקוקה למישהו שיעזור לה עם ההפקה". לורד החלה לכתוב שירים בעזרת גיטרה בגיל 13 או 14. בסופו של דבר, לורד החלה לעבוד עם הכותב והמפיק ג'ואל ליטל והצלחת הקשר ביניהם הייתה כמעט מיידית – תוך שבוע של עבודה משותפת, יצר הצמד שלושה שירים, כולל "Royals". לאחר שהשלימה את ההקלטות בנובמבר 2012, יצא "The Love Club EP" למכירה דיגיטלית במרץ 2013, ולמכירה פיזית במאי 2013, עם חמישה שירים כולל הלהיט "Royals".
The Love Club EP זכה להצלחה ביקורתית, כשקיבל שבחים ממבקרי מוזיקה, אשר השוו את ה-EP (מיני אלבום) לעבודה של סקיי פררה, פלורנס אנד דה מאשין, לנה דל ריי וגריימס. ה-EP גם הפך להצלחה מסחרית, כשדורג במקום הראשון בניו זילנד ובמקום השני באוסטרליה, שם ה-EP הגיע למעמד פלטינה מחומשת עם 350.000 עותקים שנמכרו. המיני אלבום גם דורג במקום השלישי במצעד האלבומים של ארצות הברית ומכר עד כה 800,000 עותקים. ב-27 במאי 2013, להקת הבנות Gap 5 ביצעה את השיר "Royals" באקס פקטור ניו זילנד והוזכר על ידי הזמרת מלאני בלט. לפני תחילת עבודה על אלבומה הבכורה "Pure Heroine", הודיעה לורד על כוונתה ליצור את האלבום בעבודה "מלוכדת". כמו ש-The Love Club EP הוקלט עם המפיק ג'ואל ליטל, כך נועד להיות גם Pure Heroine.
מוזיקה ומילים
במהלך ההקלטות של האלבום, לורד אמרה כי לא באמת היה לה סאונד ספציפי בראש כשהתחילה להקליט, והוסיפה שהקשיבה לכמות גדולה של היפ הופ ומוזיקה אלקטרונית. לורד גם האזינה לזמרת לנה דל ריי, ולקחה השראה משירי ההיפ הופ שלה. מאוחר יותר, היא הראתה את מילות השירים לבן זוגה, ג'יימס לוב. לורד סיפרה ששיתוף הדברים עם בן זוגה השפיע על כתיבת האלבום.
הקול של לורד ב-"Pure Heroine" תואר כ"ייחודי ומסקרן מאוד" על ידי אתר המוזיקה PopMatters והוגדר כ"הרבה מעבר לגילה". לורד הצהירה כי הפוקוס העיקרי שלה באלבום הוא קולה מפני שהיא לא מנגנת על שום כלי נגינה, ולכן צריך שלקול שלה יהיה את כל הפוקוס. מבקרים שיבחו את המוזיקה שבאלבום ואת הסאונד, ושיבחו במיוחד את השותפות של לורד עם ג'ואל ליטל. "Clash Music" שיבחה את האלבום: "נוצץ, גאוני, חשיבה קדימה". השירים שבאלבום גרמו להתעניינות עולמית בשל תוכנם ומשמעותם, בעיקר בגלל העובדה שהזמרת ששרה אותם היא בסך הכל בת 16.
סינגלים
במרץ 2013, The Love Club EP שוחרר למכירה דיגיטלית, ולמכירה פיזית במאי 2013. ה-EP כלל בתוכו חמישה שירים כולל "Royals. "Royals דורג במקום ה-1 במצעד הסינגלים של ניו זילנד ב-15 במרץ 2013 ונשאר שם במשך שלושה שבועות. באותו היום, The Love Club EP דורג במקום ה-2 במצעד האלבומים של ניו זילנד. באוגוסט 2013, לורד הפכה לבחורה הראשונה שהגיעה לראש של מצעד ה"שירים אלטרנטיביים" של בילבורד מאז הזמרת טרייסי בונהאם ב-1996. השיר הפך לשיר הראשון של לורד שהגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקאי בילבורד הוט 100. היא הפכה לאמן הצעיר ביותר (16) שדירג שיר במקום הראשון בארצות הברית מאז השיר "I Think We're Alone Now" של הזמרת טיפאני ב-14 בנובמבר 1987. בנוסף, לורד היא האמן הניו זילנדי הראשון שהצליח לדרג שיר במקום הראשון בבילבורד הוט 100 כאמן סולו.
הסינגל השני מהאלבום הוא "Tennis Court" שיצא לאור בניו זילנד ב-7 ביוני 2013. השיר מותח ביקורת על סגנון החיים המפואר, ומתייחס לתהילה החדשה של לורד. השיר התנגן במהלך אליפות וימבלדון של שנת 2013. ב-14 ביוני 2013, הסינגל דורג במקום ה-1 בניו זילנד. באותו שבוע, הפכה לורד לאמן הניו זילנדי הראשון בעל ארבעה שירים עד המקום ה-20 במצעד הטופ 40 של ניו זילנד. אף על פי כן, במצעד הבילבורד הוט 100, לא זכה השיר להצלחה דומה להצלחת השיר Royals, והגיע אל המקום ה-71.
ארני פייל
הנצחה
לאחר נפילתו של פייל הקימו חיילי הדיוויזיה ה-77 אנדרטה לזכרו במקום נפילתו. הכתובת עליה היא: "במקום זה איבדה דיוויזיית הרגלים ה-77 חבר, ארני פייל, 18 באפריל 1945". כאשר החזירה ארצות הברית את אוקינאווה לשליטת יפן הושארה האנדרטה על כנה.
עובדי מפעל של חברת בואינג במדינת קנזס תרמו כסף לייצור מפציץ B-29 סופרפורטרס, וזמן קצר לאחר נפילתו, ב-1 במאי 1945, קראו לו על שמו של פייל. המטוס נשלח לזירת האוקיינוס השקט, שרד את המלחמה שם והוחזר לארצות הברית. ב-1953 פורק לגרוטאות.
Pure Heroine
סינגלים
ב-13 בדצמבר 2013, "No Better", שיר מתוך הגרסה המורחבת של האלבום, יצא למכירה דיגיטלית ב-iTunes כסינגל הרביעי מהאלבום במדינות מחוץ לארצות הברית.
ארני פייל
הנצחה
ב-1945 הופק סרט הקולנוע The Story of G.I. Joe, שביקש לתאר את עולמו של החייל האמריקני הלוחם דרך עיניו של פייל, והסתמך על כתיבתו. השחקן ברג'ס מרדית' גילם בו את דמותו של פייל. הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר. מקצת מהכנסות הסרט נתרמו לייסוד מלגות לזכר פייל באוניברסיטת אינדיאנה.
מפעלי הנצחה שונים הוקמו לזכר פייל:
Pure Heroine
הצלחה מסחרית
האלבום דורג במקום השלישי במצעד האלבומים האמריקאי, עם מכירות של 129.000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו. בשבוע השני שלו במצעד, האלבום נפל שלושה מקומות למקום השישי עם 51 אחוז של ירידה במכירות ל-63.000 עותקים. בשבוע השלישי שלו, האלבום נפל מקום נוסף למקום השביעי עם מכירות של 48.000 עותקים, אולם בשבוע הרביעי שלו, האלבום עלה מהמקום השביעי למקום החמישי כשמכר 40.000 עותקים. נכון ל-3 בדצמבר 2013, האלבום מכר 413,000 עותקים וב-19 בדצמבר 2013 הוא הגיע למעמד זהב בארצות הברית עם 541,000 עותקים. במהלך תקופת חג המולד האחוזים של מכירות האלבום גדלו ב-14 אחוז בארצות הברית כשהוא מכר 78,000 עותקים והעלה את עצמו מהמקום ה-11 למקום ה-7 במצעד האלבומים. ב-9 בינואר 2014, "Pure Heroine" קפץ מהמקום השביעי למקום החמישי, עם 46,000 עותקים נוספים. נכון ל-26 בינואר 2014, מכר האלבום 800.000 עותקים בארצות הברית. נכון לדצמבר 2013, האלבום מכר מיליון וחצי עותקים ברחבי העולם.
ביקורות
האלבום נכלל במספר רשימות שפרסמו גופי תקשורת שונים לסיכום האלבומים הטובים ביותר לשנת 2019, וסיכום האלבומים של העשור השני. כתב העת בילבורד דירג את האלבום במקום ה-23 ברשימתם "100 האלבומים הטובים ביותר של העשור השני". מגזין התרבות רולינג סטון דירג את האלבום הבכורה זה ברשימתם "100 האלבומי הבכורה הטובים ביותר בכל הזמנים" במקום ה-100.
קומנדו (סרט)
קומנדו הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 1985 שבויים בידי מארק .ל. לסטר בכיכובם של ארנולד שוורצנגר, ראי דאון צ'ונג, וורנון וולס ודן הדייה. הסרט נחשב לאחד מסרטי הפעולה המפורסמים ביותר בכל הזמנים. הסרט יצא לאקרנים ב-4 באוקטובר 1985. הסרט צולם בלוס אנג'לס, קליפורניה.
הסרט הועמד לפרס סאטורן על האפקטים, אבל בפרס זכה סרטו של ג'יימס קמרון "שובו של הנוסע השמיני" (הבמאי ששיתף פעולה עם שוורצנגר ב-1984). פסקול הסרט הולחן בידי ג'יימס הורנר. הסרט קיבל ביקורות מוצלחות והיה ללהיט מסחרי עצום.
ביקורות והכנסות
הביקורות היו מוצלחות, והצליח בקופות כאשר הכניס מעל ל-20 מיליון דולר והגיע לסכום של כ-57.5 מיליון דולר.
מוזיקה
שיר הנקרא "We Fight for Love" הושמע במהלך הסרט ובוצע והוקלט בידי "תחנת הכוח" אך לא היה בפסקול הרשמי של הסרט.
משה אהרן אפשטיין
משה אהרן אפשטיין (נולד ב-8 באוגוסט 1952) הוא חלילן ומנצח ישראלי.
ביוגרפיה
אפשטיין למד נגינה בחליל צד אצל אורי טפליץ וניצוח ותאוריית המוזיקה באקדמיה למוזיקה בתל אביב, שם סיים את לימודיו ב-1975 בהצטיינות יתרה. בשנת 1976 קיבל תעודת אמן ויצא להמשך לימודים בשווייץ אצל אורל ניקולה והשתלם גם בקורסים עם מרסל מואיז.
בשנים 1980–1986 היה אפשטיין סולן בסינפונייטה הישראלית באר שבע.
משנת 1981 היה חבר בסגל האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, שם הוא לימד חליל צד, מתודה ומוזיקה קאמרית, וכיהן כמנהל מוזיקלי ומנצח של התזמורת הקאמרית של האקדמיה.
בין השנים 1999–2012 הוא כיהן כפרופסור בבית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בהמבורג.
בין השנים 1992–1995 ניצח על התזמורת הסימפונית תל אביב.
מאז שנת 2013 מכהן כדיקן הפקולטה לחינוך מוזיקלי במכללת לוינסקי.
אפשטיין מגיש כיתות אמן שנתיות בגרמניה ומוזמן להרצות באוניברסיטת ייל בארצות הברית, באוסקה ביפן, בבית הספר הגבוה למוזיקה בפרנקפורט ועוד. כמו כן הופיע כמנצח וסולן עם תזמורות קאמריות מהחשובות בישראל ובפסטיבלי מוזיקה בינלאומיים. הופיע בין השאר כסולן עם הפילהרמונית של ברלין.
משה אהרן אפשטיין הוציא עד כה שני תקליטורים והקלטות רבות לרדיו. ספרו על האספקט הטכני של הנגינה בחליל יצא בהוצאת צימרמן-פרנקפורט.
וילמר בריוס
וילמר אנריקה בריוס טראן (בספרדית: Wilmar Enrique Barrios Terán) הוא כדורגלן קולומביאני המשחקת בעמדת הבלם וקשר האחורי בקבוצת זניט סנקט פטרבורג ובנבחרת קולומביה.
דפורטס טולימה
בריוס ירצה לשכוח את משחק הבכורה שלו במדי דפורטס טולימה שנערך ב-23 בפברואר 2013 מול בויקה צ'יקו והסתיים בהפסד של 0–3 כאשר בריוס עצמו הורחק במחצית השנייה. כבש את שער הבכורה שלו בבוגרים ב-17 בספטמבר 2014 במסגרת הגביע מול אינדפנדיינטה מדיין שהסתיים בניצחון של טולימה 2–4. את שער הבכורה שלו בליגה הבכירה כבש ב-17 במאי 2015 בניצחון של טולימה 0–5 על חאגוארס קורדובה. זכה באליפות עם קבוצת הנוער של דפורטס טולימה וכן בגביע עם הקבוצה הבוגרת ב-2014. הפך מהר מאוד לכוכבה של הקבוצה ואף לקפטן שלה בגיל כה צעיר. ביסס את מעמדו כאחד מהשחקנים הטובים בליגה ונבחר לקשר המצטיין בליגה בעונת 2015. לאחר האולימפיאדה בריו עזב את טולימה לאחר 4 שנים שבהן שיחק 144 משחקים וכבש 5 שערים.
בוקה ג'וניורס
ב-23 באוגוסט 2016 הודיעה קבוצת הפאר הארגנטינאית, בוקה ג'וניורס, על רכישתו של בריוס שבדיוק סיים לייצג את נבחרתו במשחקים האולימפיים בריו. אין סכום מדויק לעסקה, אך מדובר סביב ה-3 מיליון דולר. את הבכורה מול הקהל הביתי בבומבונרה ערך ב-29 באוקטובר כאשר שיחק את 17 הדקות האחרונות וזכה לשבחים מהאוהדים בניצחון 0–4 על טמפרליי. ב-19 באוגוסט 2017 כבש את שערו הראשון במדי בוקה בניצחון 1–2 על סרו פורטניו במשחק ידידות ואת השער הרשמי כבש מול אסטודיאנטס לה פלאטה ב-10 בדצמבר 2017 בניצחון 0–1. ב-11 במרץ 2018 החל בשניות הסיום מהלך שבסיומו בוקה כבשה שער ניצחון מול טיגרה שעזר לה מאוד במאבק על האליפות. בריוס הפך ליקיר האוהדים ולאחד השחקנים האהובים במועדון, בזכות סגנון משחקו שגרם להערכה רבה כלפיו.
זניט
ב-1 בפברואר 2019 חתם בזניט סנקט פטרבורג מליגת העל הרוסית בכדורגל תמורת 15 מיליון יורו למשך 4.5 שנים. הוא הופיע לראשונה במדי התכולים-לבנים ב-12 בפברואר 2019 בהפסד הקבוצה לפנרבחצ'ה בשלב 32 האחרונות של הליגה האירופית. את שער הבכורה שלו הבקיע במסגרת הקלאסיקו הרוסי, נגד ספרטק מוסקבה כשהבקיע בדקה 27, במשחק שנערך ב-17 במרץ 2019.
באוקטובר 2021 האריך את חוזהו בזניט עד סוף עונת 2025/2026 בליגת העל הרוסית בכדורגל.
הנבחרת עד גיל 23
הוא זומן ב-10 במרץ 2016 למשחקי הפלייאוף של אולימפיאדת ריו מול מקבילתה, ארצות הברית. קולומביה השיגה את הכרטיס ושובצה בבית אחד עם ניגריה, יפן ושוודיה. היא העפילה לרבע הגמר אך הודחה על ידי המארחת, ברזיל. בריוס שיחק את כל ארבעת המשחקים ולא כבש.
הנבחרת הבוגרת
הוא זומן לראשונה למדי הנבחרת הבוגרת במרץ 2015 לקראת משחקי הידידות מול ו. היה בסגל הרחב של לקראת הקופה אמריקה 2016 אך נופה מהסגל הסופי. את הבכורה הרשמית ערך במשחק חוץ מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. סך הכל שיחק בשבעה משחקי מוקדמות ולא כבש. נכלל בסגל הסופי של קולומביה למונדיאל 2018 ושיחק שלושה מתוך ארבעת המשחקים שקיימה הנבחרת בטורניר, בו הודחה בשלב שמינית הגמר על ידי.
דאגלס פיית'
'''דאגלס ג'. פיית' (אנגלית: Douglas J. Feith'''; נולד ב-16 ביולי 1953) הוא יהודי-אמריקאי נאו-קונסרבטיבי פרו ישראלי. היה תת-מזכיר ההגנה לענייני מדיניות בממשל הנשיא ג'ורג' בוש (הבן), מיולי 2001 עד אוגוסט 2005, פרופסור למדיניות ביטחון לאומי באוניברסיטת ג'ורג'טאון בין 2005 ל-2007 וכיום הוא חבר בכיר במספר צוותי חשיבה שמרנים ידועים, ביניהם מכון הדסון.
קורות חיים
פיית' נולד וגדל בפילדלפיה, אחד משלושת ילדיהם של זוג יהודים יוצאי פולין, חברי בית"ר פולין, שניצלו מהשואה והגיעו לארצות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה. ההורים ושבעת האחים והאחיות של אביו של פיית', לא ניצלו. כבר האב היה חבר במפלגה הרפובליקנית והבן המשיך בעקבותיו. פיית' למד וקיבל תואר ראשון בהצטיינות באוניברסיטת הרווארד והמשיך לדוקטורט, שוב בהצטיינות, בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון. מורהו בהרווארד ריצ'רד פייפס היה זה שהכניסו ב-1981 לממשל נשיא ארצות הברית רונלד רייגן, כחבר במועצה לביטחון לאומי, המתמחה בענייני המזרח התיכון תחת פייפס. ב-1982 הוא עבר לפנטגון, כיועץ מיוחד לריצ'רד פרל עוזר שר ההגנה דאז קספר ויינברגר וב-1984 מונה לסגן עוזר מזכיר ההגנה לניהול מדיניות. ב-1986, כשעזב את מישרתו בממשל קיבל את המדליה האזרחית החשובה ביותר שמעניק משרד ההגנה האמריקאי.
במשך למעלה מעשור לאחר מכן ניהל משרד עורכי דין ולוביסט, בין השאר למען ישראל וביולי 2001 מונה לתת מזכיר ההגנה לענייני מדיניות בממשל ג'ורג' בוש (הבן), במקום וולטר סלוקומב. באוגוסט 2005 התפטר מהממשל ומונה לפרופסור למדיניות ביטחון לאומי באוניברסיטת ג'ורג'טאון, תפקיד בו כיהן בין 2005 ל-2007. מאז הוא חבר בגופי חשיבה שמרנים שונים, בראשם מכון הדסון. בנוסף לכך הוא גם חבר "המכון היהודי לענייני ביטחון לאומי" (JINSA), המנסה לקדם ברית אסטרטגית בין ארצות הברית לישראל, ושורה נוספת של ארגונים וגופי חשיבה דומים.
פיית' נשוי, אב לארבעה וגר כיום בבת'סדה, מרילנד.
תפקודו כתת-מזכיר לשר ההגנה
פיית' היה מקורב לקבוצת נאו-קונסרבטיבים בממשל בוש, שהידועים שבהם הם פול וולפוביץ וריצ'רד פרל (בדרך מקרה, שלושת האישים הללו יהודים, אף על פי שקבוצת הניאו קונסרבטיבים בממשל בוש לא כללה רק יהודים). קבוצה זו נחשבת לאחד הגורמים שקידמו ודחפו את הפלישה האמריקאית לעיראק ב-2003. אחד מתפקידיו החשובים הראשונים היה ליצור ולעמוד בראשו של "המשרד לתוכניות מיוחדות" ("Office of Special Plans"). תפקידו של גוף זה היה לעבור על מודיעין גלמי, ללא הסינון של גופי המודיעין השונים (בעיקר ה-CIA), ולהזרים מידע גלמי זה למקבלי ההחלטות, בעיקר שר ההגנה דונלד ראמספלד, סגן הנשיא דיק צ'ייני, והנשיא בוש עצמו. המידע הגולמי שמשרד זה הזרים למקבלי ההחלטות כלל פרטים רבים שהוכחו כמוטעים, כולל מידע שסוכנות הביון המרכזית עצמה טענה בתוקף שאינו מבוסס, בעיקר בנוגע לקשרים בין עיראק לארגון אל-קאעידה, ופרטים לגבי נשק להשמדה המונית בעיראק. כמו כן הקים ועמד בראש "המשרד להשפעה אסטרטגית" (Office of Strategic Influence), גוף שתפקידו היה להחדיר תעמולה לעיתונות של מדינות זרות (החוק אוסר על משרד ההגנה האמריקאי לעסוק בתעמולה בתוך ארצות הברית.
על תפקודו של פיית' במשרד ההגנה האמריקאי בין 2001 ל-2005 נמתחה ביקורת רבה. גנרל תומי פרנקס, מי שהיה מפקד הכוחות האמריקאים בפלישה האמריקאית לאפגניסטן ב-2001, ואחר כך מפקד הפלישה האמריקאית לעיראק ב-2003, אמר על פיית' שהוא "הכי טמבל בכל הפלנטה" ("the dumbest fucking guy on the planet."). מבקר משרד ההגנה האמריקאי פרסם ב-2007 דו"ח שתיאר את פעילות "המשרד לתוכניות מיוחדות" בראשות פיית', ומתח עליו ביקורת קשה.
כתיבתו ודעותיו
פיית' מרבה לכתוב מאמרי דעה, בעיקר בוול סטריט ג'ורנל, קומנטרי, וניו ריפבליק, אף כי מאמריו הופיעו גם על במות אחרות. ספרו הידוע ביותר הוא War and Decision ("מלחמה והחלטה") (הוצאת הארפר וקולינס - 2008), העוסק בשנים הראשונות (2001–2004) של המלחמה האמריקאית בטרור באפגניסטן ובעיראק. הנרי קיסינג'ר כתב על ספר זה כי זהו "התיאור החכם ביותר והמלא ביותר של תהליך המחשבה בפנטגון לפני ובמהלך השלבים הראשונים של המלחמה בעיראק. הספר גם זכה בשבחי מבקרים נוספים, אך העיתונים הגדולים נמנעו מלהתייחס אליו ולפרסם ביקורות, ולכן לא קיבל תהודה גדולה. פיית' הודיע שכל ההכנסות מהספר ייתרמו לקרנות שעוסקות בחיילים משוחררים, אף כי לא ציין באילו קרנות בדיוק מדובר.
פיית' גם השתתף עם רפאל ישראלי בכתיבת הספר "הסכנה שבמדינה הפלסטינית" ועם אורי רענן בכתיבת הספר "ההידרה של הטבח: הקשר הבינלאומי של הטירור". בנוסף, הוא גם היה עורך-שותף של הספר "הלגיטימיות של ישראל בחוק ובהיסטוריה".
פיית' דוגל במדיניות חוץ של "שלום מתוך כוח" ובמסגרת זו התנגד למשל ל"דטאנט" בין ארצות הברית לברית המועצות ובאמצע שנות התשעים של המאה העשרים התנגד להסכמי אוסלו. בהקשר זה הוא היה אחד מ-18 החברים המייסדים של ארגון "ירושלים אחת", שהוקם במטרה להתנגד להסכמי אוסלו ולשמור על ירושלים המאוחדת בירת ישראל. הוא הציע לישראל, יחד עם ריצ'רד פרל מורהו ואחרים, לעבור מניסיונות כושלים להגיע לשלום כולל עם שכנותיה, למטרה בת השגה הרבה יותר לדעתו - כינון מאזן כוחות אסטרטגי מול אויביה. בתחומי פנים הציע לישראל להימנע מקבלת כל סיוע כלכלי מארצות הברית, משום שזה דווקא יחזק את כלכלתה, לדעתו.
כריסטיאן גודינו
כריסטיאן גודינו (Christian Goudineau; נולד ב-5 באפריל 1939 - 9 במאי 2018) הוא ארכאולוג והיסטוריון צרפתי, המתמחה בחקר הגאלים. פרופסור של כבוד בקולז' דה פראנס.
בין השנים 1965 ל-1968 למד בבית הספר הצרפתי ברומא (École française de Rome). בשנת 1968 מונה לעוזר הוראה ואחר כך נהיה פרופסור באוניברסיטת פרובאנס. בשנת 1984 נבחר כפרופסור בקולז' דה פראנס ועזב את משרתו באוניברסיטת פרובאנס.
בין השנים 1985 ל-1994 שימש כמנהל יחיד המחקר אודות הגאלים ב-CNRS, ובין השנים 1992 עד ל-1995, שימש כראש הוועדה לארכאולוגיה ב-CNRS. בשנת 1998 מונה לחבר בלגיון הכבוד הצרפתי.
בארנסלי (כדורגל)
מועדון הכדורגל בארנסלי (באנגלית: Barnsley Football Club) הוא מועדון כדורגל אנגלי מהעיר בארנסלי שבדרום יורקשייר. המועדון הוקם ב-1887 בשם בארנסלי סנט פיטרס. בסיום עונת המועדון עלה לצ'מפיונשיפ לאחר שסיים במקום ה-6 בפוטבול ליג הראשונה וזכה בפלייאוף העלייה. בעונת 2017/18 ירד המועדון בחזרה לליגה השלישית ושב לצ'מפיונשיפ כעבור עונה. בסיום עונת 2021/2022 ירד המועדון בחזרה לפוטבול ליג הראשונה. ההישג הטוב ביותר בתולדות המועדון הוא הזכייה בגביע ה-FA בעונת. עד כה השתתף המועדון רק בעונה אחת של הפרמייר ליג.
סגל נוכחי
(בהשאלה ממץ)
זיגפריד מכולץ
גנרל זיגפריד מכולץ (בגרמנית: Siegfried Macholz; 20 בספטמבר 1890 – 25 במאי 1975), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
מכולץ נולד ב-20 בספטמבר 1890 בממל, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1909 התגייס ליכל לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-152 (אלזס ה-1), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה מונה מכולץ למפקד רגימנט הרגלים ה-203, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-76 בחזית המערבית, וב-4 בינואר 1940 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-218. ב-1 ביוני 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-10 ביוני אותה שנה הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-192. ב-7 באוקטובר 1940 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-122, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עמה כחלק מהקורפוס ה-28 במסגרת הארמייה ה-16. ב-19 בדצמבר 1941 קיבל מכולץ על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-1 ביוני 1942 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-1 במרץ 1943 מונה מכולץ למפקד דיוויזיית המילואים ה-191, אשר הפכה ב-1 בפברואר 1944 לדיוויזיה ה-49. הדיוויזיה הוצבה בגזרה שבין בולון לאטאפלה, ולחמה במהלך המערכה בנורמנדי. באוגוסט 1944 נסוגה הדיוויזיה לעבר פריז, ומשם לעבר בריסל. לאחר מכן הוצבה הדיוויזיה באזור אאכן, והשתתפה בקרב על אאכן. ב-16 באוקטובר 1944 קיבל מכולץ על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-26 בינואר 1945 מונה למפקד הדיוויזיה ה-295 בנורווגיה, ופיקד עליה עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה התגורר מכולץ בעיר הנובר, עד למותו ב-25 במאי 1975, והוא בן 85 שנים.
אפולוניוס הסופיסט
אפולוניוס הסופיסט (ביוונית: Ἀπολλώνιος ὁ Σοφιστής) היה מדקדק שחי ככל הנראה לקראת סוף המאה ה-1 לספירה, אך ייתכן שלימד ברומא בזמנו של הקיסר טיבריוס.
הוא נולד באלכסנדריה, בנו של מדקדק אחר, ארכיביוס מאלכסנדריה (או שייתכן והיה אביו של ארכיביוס).
המילון נערך בפעם הראשונה על ידי וילואזון (1773) וגם על ידי אוגוסט עמנואל בקר  (1833).
ג'ורג' ארמסטרונג קסטר
ג'ורג' ארמסטרונג קסטר (באנגלית: George Armstrong Custer; 5 בדצמבר 1839 - 25 ביוני 1876) היה מפקד בחיל הפרשים של צבא ארצות הברית במלחמת האזרחים האמריקנית ובמלחמות האינדיאנים. קסטר היה ידוע בכינוי 'הגנרל הילד' שדבק בו עקב היותו הגנרל הצעיר ביותר במלחמת האזרחים. קסטר היה אחד הקצינים הראשונים שצירפו עיתונאים למבצעיו ובעקבות זאת התפרסם בציבור. קסטר היה דמות נערצת בקרב האמריקאים, והידיעות על מותו בקרב ליטל ביגהורן (שהתפרסמו ב-4 ביולי, במהלך חגיגות מאה השנים לעצמאותה של ארצות הברית), זעזעו את האומה האמריקאית.
ביוגרפיה
קסטר נולד בניו רמלי, אוהיו לעמנואל הנרי קסטר ולמריה ווארד קירקפטריק. הוא סיים את האקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית (וסט פוינט) (עם הציונים הנמוכים ביותר במחזורו), עם פרוץ מלחמת האזרחים ב-1861. ב-9 בפברואר 1864 נשא לאישה את אליזבת קליפט בייקון. מעולם לא נולדו להם ילדים.
מלחמת האזרחים
עם פרוץ מלחמת האזרחים מונה קסטר לקצין זוטר בגדוד הפרשים החמישי בקרב בול ראן הראשון. קסטר היה אמיץ לב ואף זכה בחמישה ציונים לשבח על אומץ לב בקרב. לאחר המלחמה פיקד קסטר – שכבר הועלה לדרגת מייג'ור גנרל – על 'גדוד פרשי מישיגן' ב'חיל המתנדבים'. קסטר היה ידוע במשמעת הברזל שדרש מחייליו ואחת הבריגדות שלו כמעט התמרדה נגדו.
מלחמות האינדיאנים
קסטר נקבר תחילה בשדה הקרב שהפך לבית קברות לאומי ב-1876, אך נקבר שנית ב-10 באוקטובר 1877 בבית הקברות וסט פוינט.
סטיבן צ'ידוויק
סטיבן צ'ידוויק (באנגלית: Stephen Chidwick; נולד ב-10 במאי 1989) הוא שחקן פוקר אנגלי אשר זכה בצמיד אליפות העולם בפוקר ובגביע סבב טריטון, ונכון לאוגוסט 2022 ממוקם במקום הרביעי בכל הזמנים בזכיות מטורנירים.
ביוגרפיה
צ'ידוויק החל לשחק בטורנירי פוקר ב-2008, ובאותה השנה זכה בטורניר במסגרת סבב פוקרסטארס באיים הקריביים. ב-2010 החל לשחק בטורנירים במסגרת אליפות העולם בפוקר, וב-2011 הגיע לראשונה לשולחן גמר בטורניר במסגרת הסבב, כאשר סיים במקום הרביעי בטורניר Pot-Limit טקסס הולדם. הוא ממעט לשחק בטורנירים בעלי עלות כניסה אשר נמוכים מ-10,000 דולר, למעט במסגרת אליפות העולם בפוקר, ומשתתף קבוע בטורנירים בעלי עלות כניסה גבוהים במיוחד.
ב-2018 זכה לראשון בפרס הגבוה ממיליון דולר בטורניר אחד, כאשר סיים במקום השישי בטורניר במקאו בעל עלות כניסה של 2 מיליון דולר הונג קונגי, כ-250 אלף דולר, וזכה בכ-10 מיליון דולר הונג קונגי, כ-1.3 מיליון דולר. באותה השנה סיים במקום השני בשחקן השנה של GPI.
את זכייתו הגדולה ביותר עשה ב-2019, כאשר סיים במקום הרביעי בטורניר מיוחד לצדקה במסגרת סבב טריטון אשר התקיים בלונדון, בעל עלות כניסה של כמיליון ליש"ט, וזכה ב-4.4 מיליון ליש"ט, כ-5.37 מיליון דולר. באותה השנה זכה בצמיד אליפות העולם בפוקר, כאשר ניצח בטורניר Pot-Limit אומהה הולדם בעלות כניסה של 25,000 דולר, וזכה בכ-1.6 מיליון דולר.
נכון לאוגוסט 2022, צ'ידוויק זכה בסך של כ-43.5 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-5 מיליון דולר בסבב אליפות העולם, והוא במקום הרביעי בכל הזמנים בזכיות מטורנירים.
ארץ ישראל השלמה
חזון ארץ ישראל השלמה מבוסס במובנו המצומצם ברובו על גבולות ארץ ישראל על פי ההלכה, שטחי המנדט הבריטי עד שנת 1921 ושטחי מדינת ישראל לאחר מלחמת ששת הימים ולפני הסכם השלום עם מצרים במובן מצומצם פחות, ועל גבולות ההבטחה במובנו הרחב. עם זאת, רבים נוהגים להשתמש במינוח הזה גם כלפי ההשקפה המתמקדת בכל הארץ שבין הירדן לים ושאר גבולותיה הביטחוניים של מדינת ישראל אשר בשליטתה, במיוחד כאשר מדובר בשיח מול השקפות המערערות על גבולות אלה.
הגדרת המונח
המונח ארץ ישראל השלמה אינו מושג מוחלט וברור. לכך כמה סיבות, בהן:
המונח ארץ ישראל השלמה מתייחס למספר מושגים: כל אחת מהאפשרויות תלויה בהקשר שבו נעשה שימוש במונח ארץ ישראל השלמה ובתקופה שבה נעשה בו שימוש.
הגדרה על-פי התנ"ך
יש הגוזרים את גבולות ארץ ישראל על-פי זיהוי גבולות השטח שהיה בשליטת עם ישראל או מיושב על ידו בימי השופטים ובימי ממלכת ישראל המאוחדת (ממלכת שאול, דוד ושלמה). על פי הפרשנות המרחיבה הוא כולל את השטחים המכונים בתנ"ך: הגולן, הבשן, הגלעד ("עבר הירדן"), והשטח שבין "הים הגדול" (כלומר, הים התיכון) לנהר הירדן. הפרשנות הזאת מבוססת על אזכורים של מקומות שהיו נתונים לשליטת שבטי ישראל או מאוחר יותר מלכי ישראל בספרי שמואל ומלכים. בפועל קשה לדעת במדויק באילו שטחים פעלה ממלכת ישראל, משני טעמים:
הבחנה בין "ארץ ישראל השלמה" ל"ארץ המובטחת"
לעיתים נעשה שימוש במונח "ארץ ישראל השלמה" כדי לתאר את "הארץ המובטחת", אולם יש להבחין בין המונחים. "הארץ המובטחת" היא הארץ בגבולות המוזכרים בברית בין הבתרים ומשתרעת, על פי הכתוב, מנהר מצרים בדרום (נהר אשר זיהויו אינו ברור, יש משערים שמדובר בוואדי אל-עריש ויש שמזהים אותו עם השלוחה המזרחית של הנילוס) ועד הפרת בצפון (ככל הנראה, הנקודה שבה נהר הפרת קרוב ביותר לים התיכון).
שטח "הארץ המובטחת" חופף במידה קרובה לשטח שהיה בשליטת מלך מצרים בכנען לפני המאה ה-14 לפנה"ס, ותקופות מסוימות אחריה (ראו ). על פי החוקר יהושע גרינץ, גבולות ארץ היעוד, כפי שהובטחה על ידי אלוהים לאבות, היא ארץ הכנעני, או ארץ כנען לגבולותיה, הכוללת את כל מרחב סוריה ולבנון של היום. גם בספר יהושע הובטחה לעם ישראל "כל ארץ החיתים" הצפונית. גם בגבולי יחזקאל הוזכרה ארץ ישראל מצפון מערב הים התיכון, דרך חת-לון, מזרחה אל נהר הפרת ודרומה אל מי מריבת קדש במדבר הדרומי מזרחי. על פי דרכו המחקרית של גרינץ' המרחב של הארץ המובטחת שהייתה בתקופת המקרא ישות אתנית וגאוגרפית אחת, תהיה על פי חזון נביאי ישראל גם בעתיד ארץ ממשית וראלית ויחידה גאוגרפית אוטונומית.
עבר הירדן המזרחי
חלקים מעבר הירדן נכללו בשטחי ממלכות יהודה וישראל בתקופת התנ"ך ובממלכת החשמונאים בתקופת בית שני. בראשית הציונות נעשו מאמצים בהיקף מצומצם לרכוש אדמות וליישב יהודים בעבר הירדן.
בשנים 1919–1920, העלה חיים ויצמן כבא כח ההסתדרות הציונית נימוקים רבים היסטוריים ומעשיים (שטחים שנקנו ממזרח לנהר הירדן וכללו את הקיבוץ הראשון, דגניה, אדמות בבעלות יהודית בחורן) בפני וועידת ורסאי ושאר הגופים הלאומיים והבינלאומיים שעסקו בהסדרים הטריטוריאליים במזרח התיכון שלאחר מלחמת העולם הראשונה, בזכות שמירת שלמות הבית הלאומי היהודי משני עברי הירדן תוך התחשבות באינטרסים הבריטיים במזרח התיכון. לדוגמה, ההסתדרות הציונית שרטטה את גבולו המזרחי של הבית הלאומי היהודי ממערב למסילת הרכבת החיג'זית, (אשר חוצה את עבר הירדן המזרחי לאורכו במישור שממזרח לגב ההר הירדני), ובמקביל לה, מתוך הבנת האינטרס הבריטי לשמר את השליטה במסילה בידיים בריטיות.
הגבולות שהוסכמו בין בריטניה לצרפת, ואשר נסמכו על הסכם סייקס–פיקו, זכו ב-1920 לאישור חבר הלאומים, הוועידה הבינלאומית בסן רמו והפרלמנט הבריטי. חבר הלאומים סייג את כתב המנדט כך שבריטניה הייתה רשאית להוציא את עבר הירדן המזרחי מתחום הבית הלאומי היהודי. זאת כיוון שבריטניה הייתה מעוניינת למסור את השטח לאמיר עבדאללה. הפרדת עבר הירדן המזרחי מן השטח שנועד מלכתחילה לבית הלאומי היהודי קיבלה ביטוי רשמי בדבר המלך במועצה ובספר הלבן הראשון. בזכות היישוב היהודי באצבע הגליל תוקן ב-1923 הגבול הצפוני של פלשתינה (א"') כך שגם אצבע הגליל נכללה בגבולות המנדט הבריטי (קודם לכן נועדה להיות בגבולות המנדט הצרפתי על סוריה ולבנון) ולימים בגבולות מדינת ישראל.
כיום הגבולות האלה מוכרים כגבולות התוחמים את שטח מדינת ישראל, יש"ע, וממלכת ירדן.
ההסתדרות הציונית, למרות התנגדותה הנמרצת המוקדמת, קיבלה את התכתיב הבריטי שנתק את עבר הירדן המזרחי מתחומי הבית הלאומי היהודי, והעדיפה להתמקד בפיתוח ארץ ישראל שממערב לירדן. גם זאב ז'בוטינסקי, ממנהיגי התנועה הציונית, שבדרך-כלל הסתייג מפשרות טריטוריאליות, כתב באותם ימים "הנני שותף מלא... להסכמתנו לספר הלבן". לימים הסביר ז'בוטינסקי את הסכמתו מתוך חששו לביטול המנדט ומתוך אמונה שמבחינה משפטית יוכל להיווצר רוב יהודי בארץ ישראל גם במגבלות החדשות. התנועה הרוויזיוניסטית ומקימה זאב ז'בוטינסקי וחלק מתנועת אחדות העבודה, בניגוד לפשרנות הזמנית שגילו לנוכח התכתיב הבריטי, המשיכו לראות בעבר הירדן המזרחי כמתאים להתיישבות יהודית וראוי להיכלל במדינה היהודית המתוכננת, וראיית עבר הירדן המזרחי כאחד מחבלי המולדת הפכה לסיסמה מרכזית של התנועה הרוויזיוניסטית - סמל האצ"ל מציג תמונת רובה על רקע מפת ארץ ישראל בגבולות המנדט המקורי (המנדט הבריטי על פלשתינה-ארץ-ישראל ואמירות עבר הירדן). סמל זה עדיין עומד בכניסה למצודת זאב, מרכז תנועת הליכוד שבתל אביב למרות שתנועת הליכוד תמכה בהסכם השלום בין מדינת ישראל לממלכת ירדן. אחד משירי בית"ר, "שמאל הירדן", שנכתב על ידי ז'בוטינסקי קרא "שתי גדות לירדן, זו שלנו, זו גם כן". ביטאון התנועה הרוויזיוניסטית, גם היום, נקרא "הירדן".
לימים התגלגלו העקרונות הללו של התנועה הרוויזיוניסטית לכדי חילוקי דעות, לחזית של יריבות פוליטית, ולשסע בין "יונים" ל"ניצים".
עבר הירדן המזרחי זהה לעבר הירדן המערבי מבחינה פיטוגאוגרפית.
פולמוס החלוקה
הוויכוח בעד ונגד ארץ ישראל השלמה החל ערב גיבושה של תוכנית החלוקה הראשונה בידי ועדת פיל הבריטית, בשנת 1936. הפולמוס נגע לשאלות שונות אידאולוגיות ופרגמטיות. מבחינה אידאולוגית נחלקו הפלגים הציוניים בשאלה האם גבולות המדינה היהודית הן עניין קריטי - אחד מסממניה המהותיים של המדינה, או עניין טכני שיש ליחס לו שיקולים מעשיים בלבד. בין השיקולים המעשיים שהועלו בהקשר זה: האם גבולות המדינה היהודית אמורים לכלול שטחים בארץ ישראל ההיסטורית המיושבים בצפיפות יחסית על ידי ערבים, האם יש להעדיף שטחים שנוח להקים בהם יישובים יהודיים על פני שטחים שיש להם חשיבות היסטורית או דתית בתולדות עם ישראל, וכן, האם יש לקבל הצעות להקמת מדינה יהודית בגבולות מצומצמים, או לדחות אותן עד שאפשר יהיה להקים מדינה בגבולות ארץ ישראל השלמה. היו גם שדחו את רעיון החלוקה משום שהאמינו כי הפתרון של מדינה דו-לאומית יהודית-ערבית בגבולות רחבים עדיף על פני מדינה יהודית בגבולות מצומצמים, או על פני שליטה של מדינה יהודית על ציבור לא-יהודי גדול.
לאחר השביתה הכללית הערבית ו"מאורעות תרצ"ו" (המרד הערבי הגדול, אפריל 1936 ואילך), הוקמה ועדת חקירה ממלכתית בריטית לעניין ארץ ישראל, ועדת פיל. עוד לפני שפורסמו החלטותיה, ניכר היה כי תחליט על "חלוקה", כלומר הפרדה מדינית בין הערבים והיהודים בארץ. בגישה זו תמכו חיים ויצמן ודוד בן-גוריון. עוד לפני שפורסמו החלטות הוועדה, קמו לתוכנית מתנגדים רבים בתנועה הציונית. ראשון השוללים היה מנחם אוסישקין, נשיא הקרן הקיימת לישראל שתבע מחיים ויצמן, שניהל את מדיניות החוץ מול הוועדה הבריטית, להתנגד לתוכנית החלוקה. מהעבר השני, ד"ר יהודה לייב מאגנס, נשיא האוניברסיטה העברית, התנגד לתוכנית החלוקה ותמך במדינה דו-לאומית. הקיצוני במחייבי תוכנית החלוקה היה שמואל דיין, ממייסדי דגניה ונהלל, שראה בשוללי התוכנית אנשים רגשניים ולא מציאותיים וחשב שמדינה יהודית שתתיר עלייה חופשית היא הכרח גם בגבולות מצומצמים.
לאחר שחקרה את טענות הקבוצות הלאומיות השונות בארץ, הציעה הוועדה לפצל את שטח המנדט הבריטי לשלושה חלקים: חלק ערבי, שכלל את שומרון, יהודה, הנגב והשפלה הדרומית מרחובות דרומה, ומובלעות קטנות נוספות, למשל יפו; חלק יהודי בגליל, בעמק יזרעאל ובמישור חוף; רצועה קטנה יותר בשליטה בריטית שכללה את ירושלים ובית לחם ורצועה צרה המגיעה עד לעיר יפו. בנוסף המליצה הוועדה על מובלעת בשליטה בריטית בעיר נצרת.
הצעת הוועדה לחלוקת הארץ עוררה התנגדות קשה בקרב התנועה הציונית מחד ובהנהגה הערבית מאידך. בנימין פוזננסקי, ממייסדי המחנות העולים, תיאר זאת כך (1937): "על מה יתחנך הנוער? היערוג אל כברת אדמה שסועה, אל גוף כרות איברים?" ומולם העמיד את "ארץ ישראל הגדולה... האחידה, השלמה, הטבעית". בן-גוריון לעומתו תמך בהצעת החלוקה הזו בטענה שיש לנצל את ההזדמנות ולהקים מדינה יהודית שאליה תהיה עלייה חופשית של יהודים, אולם הוא פקפק ברצינות כוונותיה של בריטניה. הספק שהוטל בכוונות בריטניה לקיים את ההצעה הכריע את הכף והביא להסכמה על עמדת ביניים: הבעת תמיכה עקרונית במסקנת פיל, תוך הדגשה כי התנועה הציונית דוחה את רעיון החלוקה. דפוס זה של תמיכה והתנגדות לחלוקת הארץ עתיד היה לחזור שוב בכל הצעות החלוקה, ובכלל זה בהצעת החלוקה של האו"ם מנובמבר 1947.
רעיון ארץ ישראל השלמה אחרי מלחמת ששת הימים
תוצאות מלחמת העצמאות הותירו בשלטון ממלכת ירדן כחמישית משטח המנדט הבריטי על פלשתינה-ארץ ישראל ממערב לירדן, באזורים: הרי השומרון, חלק מהרי ירושלים, הרי יהודה, הר חברון, וחלקים ממדבר יהודה וים המלח. קו הפסקת האש נקבע בהסכמי רודוס ב-1949 וכונה "הקו הירוק". קו זה הפך בפועל לגבולה של מדינת ישראל. השטחים שמעבר לו סופחו לממלכת ירדן וכונו על-ידה הגדה המערבית. הסיפוח לירדן הוכר רשמית על ידי בריטניה בלבד, אולם מדינות אחרות הכירו בו בפועל.
במלחמת ששת הימים כבשה ישראל שטחים נרחבים שהיו בידי העם היהודי בעבר, ביניהם שטח הגדה המערבית, שזכתה בישראל לכינוי "אזור יהודה ושומרון". ישראל לא החילה את החוק הישראלי על השטחים האלה, למעט אזור מזרח ירושלים, אולם זמן קצר אחרי המלחמה נפתח "הקו הירוק" למעבר חופשי, ונמחק מהמפה. רעיון ארץ ישראל השלמה, בגבולות שיצרו קווי הפסקת האש החדשים, הפך לנחלתם של אנשי ציבור ואנשי רוח רבים. חלקם תמכו ברעיון עוד קודם למלחמה, אך בעקבות המלחמה סברו שהוא הפך מעשי, וחלקם החלו לתמוך ברעיון בעקבות תוצאות המלחמה. כך, לדוגמה, פורסם ב-1967 לאחר המלחמה גילוי דעת של תנועת סופרים ואנשי רוח שכינתה עצמה "התנועה לשחרור ארץ ישראל". על גילוי הדעת למען ארץ ישראל השלמה היו חתומים נתן אלתרמן, שהיה פעיל מרכזי בתנועה, שמואל יוסף עגנון, אורי צבי גרינברג, חיים הזז, חיים גורי, יהודה בורלא, יעקב אורלנד, מנשה הראל, יצחק שלו, דב סדן, זאב וילנאי, רחל ינאית בן-צבי, זרובבל גלעד ומשה שמיר. פנייתו של אלתרמן אל אברהם שלונסקי ואל לאה גולדברג לחתום על גילוי הדעת נענתה בסירוב. גם חוגי שמאל חברתי פעלו לקידום הרעיון במסגרת התנועה למען ארץ ישראל השלמה וחוג עין ורד. בגילוי הדעת נכתב: "ניצחונו של צה"ל במלחמת ששת הימים העמיד את העם והמדינה בתוך תקופה חדשה וחותכת גורל. ארץ ישראל היא עתה בידי העם היהודי, וכשם שאין לנו רשות לוותר על מדינת ישראל, כך מצווים אנו לקיים מה שקיבלנו מידיה: את ארץ ישראל. הננו חייבים בנאמנות לשלמות ארצנו, כלפי עברו של העם וכלפי עתידותיו גם יחד, ושום ממשלה בישראל אינה זכאית לוותר על שלמות זו".
ההתיישבות באזורים אלה החלה זמן קצר לאחר המלחמה, בעיקר במקומות שבהם היו יישובים יהודיים שננטשו במהלך מלחמת העצמאות. כפר עציון שחרב במלחמת השחרור שב ונבנה. לאחר קבלתה העקרונית של תוכנית אלון החלה ממשלת ישראל לעודד הקמת יישובים בשטחים שהועידה התוכנית להישאר בשליטת ישראל: בקעת הירדן, הגולן ואזור ירושלים. קריית ארבע הוקמה ליד חברון כמענה לדרישה לחדש את היישוב היהודי בעיר זו. לאחר מלחמת יום הכיפורים, פחתה במידה ניכרת התמיכה ברעיון ארץ ישראל השלמה בקרב פעילי השמאל, אולם בקרב התנועה הדתית לאומית צבר הרעיון תאוצה. תנועת גוש אמונים שקמה אחרי מלחמת יום הכיפורים העלתה גרעיני התיישבות נוספים בשומרון, למשל עפרה וקדומים. הקמת גרעיני ההתיישבות האלה נעשתה בניגוד לעמדת הממשלה ותוך עימותים עם כוחות הביטחון, אולם לבסוף תמכה בהם הממשלה לאחר תיווכם של שרים ממפלגת העבודה: ישראל גלילי ושמעון פרס. שמעון פרס אמר אז: "אמנם בגולן יש הרים גבוהים אבל גם בשומרון יש הרים גבוהים וגם אם מישהו לא אוהב את חדרה או פתח תקווה אין זו סיבה להפקיר אותם".
תומכת מובהקת ברעיון הייתה תנועת הליכוד, שהעומד בראשה, מנחם בגין הבטיח להאיץ את תנועת ההתנחלות. הוא אכן הוסיף יישובים רבים ואף החיל את החוק הישראלי על רמת הגולן, אולם החזיר את סיני למצרים במסגרת הסכם השלום. ממשיכו, ראש הממשלה יצחק שמיר היה אף הוא איש ארץ ישראל השלמה. עליית רבין לשלטון ב-1992 ותהליך אוסלו הביאו לשינוי בגישת ישראל לשטחים שמעבר לקו הירוק. בהסכמי אוסלו הוקמה הרשות הפלסטינית שקיבלה לידיה את ניהולם של חלק מהשטחים שמעבר לקו הירוק, בפיקוח ישראל. בעקבות האינתיפדה השנייה השתלט צה"ל מחדש על כל שטחי אזור יהודה ושומרון, אולם במקביל החלה בנייתה של גדר ההפרדה על הקו הירוק וממזרח לו. בשנת 2005, במסגרת תוכנית ההתנתקות, פונו כל היישובים הישראלים מרצועת עזה ומספר יישובים ישראלים בצפון השומרון. ישראל הודיעה שהיא מסיימת לחלוטין את שלטונה ברצועת עזה. לקראת הבחירות שנערכו ב-2006 הודיע ראש הממשלה בפועל אהוד אולמרט על תוכניתו לפנות יישובים ישראלים נוספים ביהודה ושומרון, ועל יצירת גבול חדש שישאיר חלק ניכר מהגדה המערבית מחוץ למדינת ישראל. מפלגתו קדימה זכתה בבחירות ב-29 מנדטים, ואולמרט הרכיב ממשלה עם מפלגת העבודה. עם זאת, לאחר מלחמת לבנון השנייה תוכניתו של אולמרט נגוזה.
בעד ונגד
תומכי הרעיון סבורים שיש לממש את הזכות ההיסטורית של העם לפחות באזורים החשובים ביותר, בהם נמצאות הערים התנ"כיות, הם סבורים שיש חשיבות ביטחונית ממדרגה ראשונה לשליטה בהרים החולשים וכי יש סכנה קיומית לישראל בגבולות "המותניים הצרים" של לפני מלחמת ששת הימים (הכוונה לקטע הקו הירוק שעובר 15–20 ק"מ בלבד ממזרח לחוף הים). הם סבורים שהיות שהמזרח התיכון כולו בידי הערבים וישראל יושבת על שטח קטן ממנו, על מדינות ערב הקיימות למצוא פתרון לאומי גם לערבים הפלסטינים. ראייתה של ארץ ישראל כארץ הקודש שאסור למסור אותה לזרים מהווה נימוק חשוב לחלק מהציבור הדתי, בפרט זה האמון על משנתו של הרב קוק. אחרים סבורים שנסיגה והקמת מדינה פלסטינית תביא להגברת הטרור נגד ישראל.