cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שופר (תקשורת)
בברית המועצות
ברית המועצות הייתה מדינה עם שלטון חד מפלגתי (המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות הייתה המפלגה השולטת), משטר קומוניסטי ודיקטטורי שהגביל מאוד את חופש הביטוי בברית המועצות, למפלגה הקומוניסטית היה שופר רשמי שנקרא "פראבדה" ואף היה בין 1918 עד 1991 העיתון הנפוץ ביותר במדינה, לעיתון כתבו מאמרים בכירי ממשל סובייטים כגוון ולדימיר איליץ' לנין, ניקיטה חרושצ'וב, ניקולאי בוכארין ורבים נוספים ובעקבות כך היה הדרך בו פורסמה הדרך המדינית של הממשל בברית המועצות, גם לאחר פירוק ברית המועצות המשיך לתפקד העיתון כשופר אך הפעם של המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית והיה נפוץ הרבה פחות מבעבר.
בסין
ביוני 2011 לאחר שענקית הטכנולוגיה האמריקאית גוגל הצהירה כי מתקפת האקרים פגעה קשות בעסקיו והחברה שוקלת לנקוט צעדים בהתאם, כתוצאה מכך עיתון המפלגה הקומוניסטית של סין "פיפלס דיילי" הזהיר את גוגל מנטילת חלק במאבק הפוליטי נגד סין (כחלק מיחסי ארצות הברית-סין ויחסי סין עם מדינות המערב בכלל).
עוד באותה השנה בעת מלחמת האזרחים בלוב (2011) הזהיר העיתון הרשמי של ממשלת סין את מדינות המערב ודרש מהם לתת לאו"ם להוביל את תהליכי השיקום של המדינה ללא השפעה חיצונית, דבר זה נבע מהעובדה שבלוב יש אינטרסים כלכליים רבים לסין, והיא דואגת לכך שהם יהרסו או יגרם להם נזק. לסין יש פרויקטים רבים בלוב בעקבות יוזמת חגורה אחת, דרך אחת.
מקרה נוסף שמעיד על חוסר העצמאות של התקשורת בסין והזיקה הרבה שלה לממשלה התבטא בפרסום סיני שהתפרסם במאי 2017, בפרסום נכתב כי המודיעין הסיני עצר או החליט להוציא להורג כ-20 סוכנים שפעלו מטעם הCIA ופעלו בשטח הרפובליקה העממית של סין, התקשורת הסינית והעיתון בפרט שפרסם את המקרה הגדירו אותו כ"ניצחון מוחץ" לעם הסיני.
מלבד העיתונאות המודפסת גם הרדיו הבינלאומי של סין שמתייחס לטאיוואן כחלק מהרפבוליקה העממית של סין ומתנגד בפרהסיה לעצמאות של טאיוואן.
בקוריאה הצפונית
בקוריאה הצפונית, מדינה בעלת משטר חד-מפלגתי (המפלגה החוקית היחידה היא מפלגת הפועלים של קוריאה הצפונית שפועלת לפי אידאולוגיית ג'וצ'ה שפיתח קים איל-סונג, שליטה הראשון של המדינה) מרבה העיתונות לתפקד כשופר של הממשל, כך למשל אחרי סופת טייפון שפגעה בחופה המזרחי של המדינה באוגוסט 2020 עיתון שנמצא בבעלותה של מפלגת הפועלים האשים הרשויות בעיר החוף וונאן בכך שהן לא נערכו כראוי לטייפון מייסא ואף האשימו אותן ב"גישה לא אחראית" וזאת לאחר שהמנהיג קים ג'ונג און הורה ל-12 אלף מחברי המפלגה להשתתף במאמצי השיקום במקביל להדחת בכיר באחד מהרשויות המקומיות באזור האסון.
אירוע נוסף שציין את הזיקה המובהקת בין העיתונאות הצפון קוריאנית לממשל הצפון קוריאני היה לאחר ששני מפציצים אמריקניים חלפו בשמי קוריאה הדרומית בזמן שתרגלו יכולות תקיפה בתרגיל שהיה בהשתתפותם של מטוסי קרב דרום קוריאניים, לאירוע התייחס העיתון רודונג שהאשים את ארצות הברית ב"פרובוקציות צבאיות חסרות אחריות".
בתקשורת במדינות ערב
בעקבות היותה של התקשורת במדינות ערב לא עצמאית ברובה הגדול, רוב כלי התקשורת מואשמים על ידי גורמי אופוזיציה כ"שופר התעמולה" של ההמשל, דבר זה מתבטא בהתחנפות לשליטי המדינות (במרבית מדינות ערב יש חוקים האוסרים העברת ביקורת על השליט), ושימוש כשופר לשליט המדינה וממשלו.
מלבד שידורי חדשות, מוזיקה ותכנים נוספים, היו ממשלות שניצלו את הרדיו גם כבמה להטפה דתית (דעוה) בכך שהם ניצלו את פלטפורמת הרדיו כתחליף למינבר (במת הדרשן במסגד), מתוך מוּדעוּת לכוחה ההולך וגדל של התקשורת והחשיפה הציבורית הרחבה שבאה איתה, כך הצליחו אותם מטיפים להעביר את מסריהם לתפוצה רחבה יותר של אנשים, בעוד הרדיו (ולאחר מכן - הטלוויזיה, המרשתת ואמצעים נוספים) הפכו לאמצעים מודרניים שמשמשים את הדרשן (ח'טיב) והמטיף (דאעיה).
סוריה
כך למשל הביטאון "תשרין" ואנשיו תומכים ללא סייג בעמדות הממשל הסורי, ותוקפים את מתנגדיו של נשיא סוריה, בשאר אל אסד. כך למשל היה כאשר ראש ממשלת ישראל, אהוד אולמרט במהלך שיחות ישראל-סוריה הסכים לנסיגה מהגולן תמורת שלום וחרף התקדמות השיחה העורך הראשי של העיתון, עיסאם דארי כתב מאמר בו כתב כי "העולם כולו מבין כי ישראל קוראת למלחמה ואויבת של השלום", דבר דומה באותו הנושא הייתה לאחר ועידת אנאפוליס לאחר שמספר מאמרים בעיתון התייחסו לוועדה וכתבו עליה "ההזדמנות האחרונה בפני הממשל האמריקני להפגין את כנות כוונותיו ולשפר את תדמיתו בפני האזרח הערבי".
דוגמה נוספה שקשורה ליחסי ישראל-סוריה הייתה ביום הנכסה של 2011 כאשר הפגינו מאות סורים (ממוצא פלסטיני) ברמת הגולן ואף ניסו לפרוץ את גדר הגבול שבין ישראל לסוריה ובעקבות כך התרחש עימות בין המפגינים לכוחות צה"ל, העיתון התייחס לאירוע וכתב אליו "מה שקרה שלשום בגולן הכבוש אינו אלא הקדמה לסחף גדול יותר של המונים, שאין להם גבול בדרך לשחרור ולשיבה".
מצרים
במצרים, שבה הוקמה כבר בשנות ה-20 תחנת רדיו מסחרית ראשונה, אשר עליה קיבלה חברת מרקוני זיכיון שידור בשנת 1934. בשנת 1947 הולאם הרדיו המצרי והפך למונופול בידי השלטון. תחת שלטון "הקצינים החופשיים" שהיה בהנהגתו של גמאל עבד אל נאצר ובכך הפך הרדיו כלי להפצת האידאולוגיה של נאצר "נאצריזם".
במצרים אחד העיתונים הנפוצים ביותר הם העיתון היומי "אל-אהראם". במשך שנים רבות כונו העיתון ועורכו, מוחמד חסנין הייכל, באמצעי התקשורת הישראליים "שופרו של נאצר".
אחד מהמקרים הבולטים שהעיתון שימש ככלי תעמולה של המשטר היה בעת חידוש המשא המתן בין ישראל לפלסטינים בסוף 2010 באחת מהשיחות הישראליות שהיו בהשתתפותם של נשיא מצרים, חוסני מובארכ, נשיא הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו וכן נשיא ארצות הברית, ברק אובמה התפרסמה בעיתון תמונה מזויפת של המנהיגים בתמונה נראה מובארכ, מוביל את מנהיגי המדינות וזאת על מנת להמחיש את המעורבות שלו בשיחות, עם זאת בתמונה האמיתית נראה אובמה מוביל את מנהיגי המדינות, העיתון נחשב על ידי רבים כשופר של הממשל במצרים, אחד מהמתנגדים והפעילים הבולטים שפועלים כנגד הפצתו של העיתון היה פעיל זכויות האדם המצרי הישאם קאסם שאמר "כי אלו שהציבו את התמונה המעובדת באתר האינטרנט ככל הנראה התכוונו להתחנף לנשיא ולרצות אותו, באופן המזכיר את העיתונות הסובייטית ובהמשך גם ציין כי לדעתו פרסום התמונה "גרם ליותר נזק מאשר תועלת".
הרשות הפלסטינית
גם ברשות הפלסטינית, שהנשיא שלה הוא מחמוד עבאס, קיימים שופרים שמשמשים את הממשל ככלי תעמולתי עם הטיה פוליטית, כך למשל העיתון אל-איאם שנחשב לתומך עקבי של תנועת הפת"ח.
ערב הסעודית
אחד מהמקרים הבולטים ביותר של שופר ממשלתי הוא היומון א-שרק אל-אווסט שנפוץ בניו יורק, קזבלנקה, קהיר, ריאד, ג'דה, דמאם, מדינה, דובאי, בגדאד, ביירות ובמקומות נוספים בחבי העולם. בעקבות היותו של העיתון בבעלותם של משפחת המלוכה הסעודית מאמרי העיתון תואמים את עמדות הממשל הסעודי, אחד מהמאמרים היו כאשר העיתון הצהיר שלדעתו נגמר הסכסוך ישראלי-ערבי, אלא יש רק סכסוך ישראלי-טורקי-איראני ואף הרחיב ואמר כי אם ישראל תרצה עשות עסקה גדולה עם הערבים היא יכולה לעשות זאת, כותב המאמר מאמון פנדי ציין את המועברות של טורקיה וקטאר בסכסוך הישראלי-פלסטיני בעזרת תמיכת בחמאס והאחים המוסלמים (טענה דומה טוען הממשל הסעודי מספר שנים) ומוסיף כי לסעודיה יש את הכוח לתווך ביוזמה בין ישראל לפלסטינים.
אדוארדו רוסלס
אדוארדו רוסלס (בספרדית: Eduardo Rosales; 4 בנובמבר 1836 – 13 בספטמבר 1873) היה צייר ספרדי. הוא היה חסיד של תנועת האמנות האיטלקית הידועה בשם "פוריסמו" והתמחה בסצנות היסטוריות.
ביוגרפיה
הוא נולד במדריד. בנו השני של פקיד זוטר, הוא החל את לימודיו בבית ספר פרטי שהופעל על ידי האסקולפיוס (פיאריסטים). הוא התייתם כנער ונרשם לאקדמיה המלכותית לאמנויות יפות של סן פרננדו, שם למד אצל פדריקו דה מדרסו ב-1851.
רוסלס ליווה כמה חברים לרומא ב-1857, ללא מלגה או תמיכה כספית אחרת, עד שקיבל קצבה מיוחדת מהממשלה להמשך לימודיו ב-1861. הוא הצטרף לקבוצה של ציירים ספרדים שנפגשו בקפה גרקו, שכללה את חוסה קסדו דל אליסל, דיוסקורו פואבלה ומריה פורטוני. שם החל להתרועע עם חסידי תנועת הנצרתיים, אך עד מהרה נטש את התעניינותו בהם והפיק את יצירתו החשובה הראשונה "Tobías y el angel".
עם זאת, הוא המשיך להתעניין בפיתוח סגנון ריאליסטי יותר, שהושג ביצירתו הידועה ביותר "Doña Isabel la Católica dictando su testamento". הוא הציג אותה בתערוכה העולמית של פריז (1867) ומאוחר יותר חזר לרומא, שם שלח מכתב לחבריו וסיפר להם שהציור זכה להצלחה יוצאת דופן, וקיבל את מדליית הזהב הראשונה של צייר זר. הוא זכה גם בתואר אביר בלגיון הכבוד.
שנים אחרונות
הוא התחתן עם בת דודתו מקסימינה בשנת 1868. נולדו להם שני ילדים, אחד מהם, אלויסה, מת בינקותו והונצח בציורו "Primeros pasos" ("צעדים ראשונים"). רוסלס היה במצב בריאותי ירוד בעצמו, לאחר שלקה בשחפת במשך שנים רבות, וערך ביקורים תכופים בפנטיקוסה בהרי הפירנאים, שם המים היו מפורסמים בסגולותיהם המרפאות. ב-1869 הוא עזב את רומא סופית ופתח סטודיו במדריד. הביקורת הקשה שקיבל על יצירתו "לה מוארטה דה לוקרציה" (1871) הותירה אותו מיואש והוא מעולם לא צייר עוד על קנבס בקנה מידה גדול.
בשנה שלאחר מכן, בתקווה למצוא אקלים שיהיה מתאים יותר לבריאותו, הוא עבר למורסיה. עם הכרזת הרפובליקה הספרדית הראשונה, הוצעו לו משרה במוזיאון הפראדו, שאותה דחה, ובאקדמיה המלכותית של ספרד ברומא שאותה קיבל אך מעולם לא מילא, עקב החמרה במצבו.
הוא מת זמן קצר לאחר מכן, במדריד.
ב-1922 כיבדה אותו מדריד בפסל זיכרון, שהוצב ברחוב הקרוי על שמו, Paseo del Pintor Rosales.
מחנה אביב
כחלק מחטיבת תבל פועל בבסיס בית הספר לדיפלומטיה צבאית, שנוסף על הכשרת חיילי החטיבה וחיילי צה"ל נוספים, מקיים גם השתלמויות לנציגי צבאות זרים.
יחידת דובר צה"ל שכנה במשך שנים רבות במבנה שכור בסמוך למחנה רבין ולבית סוקולוב. בשנת 2019 עברה היחידה למחנה אביב, למבנה משרדים בן שש קומות, שהוקם למענה בעלות של כ-60 מיליון ש"ח. המבנה, בשטח של 5,000 מ"ר, בולט בהידורו.
פיטר בויל
פיטר בויל (באנגלית: Peter Boyle; 18 באוקטובר 1935 – 12 בדצמבר 2006) היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי. זכור בעיקר כפרנק ברון, אביו של ריי, בסדרה "כולם אוהבים את ריימונד".
ילדות ותחילת הקריירה
בויל נולד בנוריסטאון, פנסילבניה, ומאוחר יותר עבר לפילדלפיה השכנה. הוא למד בבית הספר התיכון West Philadelphia Catholic High School, ובשנת 1957 סיים את לימודיו באוניברסיטת לה סאל בפילדלפיה. הוא שירת בחיל הים האמריקני, אולם הקריירה הצבאית שלו נקטעה בשל התמוטטות עצבים. בויל עסק בהוראת דרמה בבתי ספר קתוליים בפיטסבורג לפני שפנה למשחק בעצמו. לאחר מכן למד משחק בניו יורק והחל לשחק בתור מורי השוטר בגרסה הנודדת של "הזוג המוזר" של ניל סיימון, תפקיד אותו עזב בשיקגו על מנת להצטרף לאנסמבל אלתור בעיר. בויל הופיע בתפקיד קצר בסרט "מדיום קול" בשנת 1969.
וו"ס מוסקבה
וו"ס מוסקבה (ברוסית: ВВС, שהוא ראשי התיבות ל-Военно-воздушные силы, שמשמעותו: חיל האוויר) היה מועדון כדורגל סובייטי מהעיר מוסקבה.
היסטוריה
המועדון הוקם בשנת 1944 במוסקבה בחסות בית הספר הצבאי לתעופה.
פיטר בויל
קולנוע ותיאטרון
בויל קיבל את מועמדותו הראשונה לפרסי אמי בשנת 1997, על תפקידו בסרט הטלוויזיה "Tail Gunner Joe". במהלך השנים הוא הופיע בסרטים רבים נוספים, בהם "נהג מונית" של מרטין סקורסזה (1976), "מלקולם אקס" (1992), "ירח דבש בלאס וגאס" (1992) ו"מונסטר בול" (2001).
וו"ס מוסקבה
היסטוריה
המועדון ייצג את חיל האוויר הסובייטי ושחקניו שיחקו במדי צהוב-כחול. משחקי הבית נערכו באצטדיון "דינמו" ובאצטדיון "סטלינץ".
פיטר בויל
קולנוע ותיאטרון
בתקופה זו השתתף בויל גם בהפקות תיאטרון שונות ובמספר סדרות טלוויזיה, שהמוכרת ביניהן היא, ככל הנראה, כולם אוהבים את ריימונד.
וו"ס מוסקבה
היסטוריה
הישג השיא של הקבוצה באליפות ברית המועצות הוא מקום 4 בליגת העל בעונת 1950. בליגת העל הקבוצה שיחקה 161 משחקים. בטורניר הגביע הסובייטי ההישג הגבוה ביותר היה העפלה לחצי גמר בעונת 1951.
פיטר בויל
קולנוע ותיאטרון
ב-1990 עבר בויל שבץ שהותיר אותו אילם למשך חצי שנה. לאחר התאוששותו, הוא זכה בפרס אמי בשנת 1996 על תפקיד אורח שגילם בפרק "מנוחתו האחרונה של קלייד ברוקמן" של הסדרה "תיקים באפלה". אולם כאמור, הוא התפרסם במיוחד על גילום תפקידו של פרנק ברון הנרגן בקומדיית המצבים "כולם אוהבים את ריימונד", בשנים 1996–2005. על תפקידו זה היה בויל במשך מספר שנים מועמד לפרסי אמי, אולם מעולם לא זכה בפרס. לעומתו, כוכבי הסדרה האחרים - ריי רומנו, פטרישיה היטון, בראד גארט ודוריס רוברטס - זכו כל אחד בפרס אמי אחד לפחות על תפקידיהם בסדרה.
וו"ס מוסקבה
היסטוריה
אחד ממאמניה הנודעים ביותר היה וסבולוד בוברוב שכיהן כמאמן הקבוצה בעונת 1952.
פיטר בויל
מותו
בשנת 1999 לקה בויל בהתקף לב על הסט של "כולם אוהבים את ריימונד", אולם התאושש במהרה ושב לשחק.
וו"ס מוסקבה
היסטוריה
במאי 1953, הקבוצה התפרקה עקב הפחתה בכוחות המזוינים.
הישגים ותארים
אליפות ליגת המשנה הסובייטית: 1946
פיטר בויל
מותו
ב-12 בדצמבר 2006 נפטר פיטר בויל בבית חולים בניו יורק, לאחר מאבק במיאלומה נפוצה ובמחלת לב. הוא השאיר אחריו אלמנה, לוריין, ושתי בנות, לוסי ואיימי. דרך לוריין וחברתה יוקו אונו התחבר בויל עם ג'ון לנון, ולנון אף שימש שושבין בחתונתו של בויל בשנת 1977.
אראמיס (דמות ספרותית)
אראמיס (בצרפתית: Aramis, René d'Herblay), הוא דמות בדיונית ברומנים שלושת המוסקטרים, אחרי עשרים שנה, והוויקונט דה בראז'לון מאת אלכסנדר דיומא האב. הדמות היא גרסה בדיונית ביותר של המוסקטר אנרי ד'אראמיס (1620-1655).
אישיות
אראמיס מוצג כרודף שמלות, תפיסה רווחת לאותה תקופה לגבי ישועים ואבות מנזר. בתור מוסקטר, הוא משתוקק להיות אב כמורה; אבל ככומר, הוא נמשך לחייו של החייל. בשלושת המוסקטרים, מתגלה שהוא הפך למוסקטר בגלל אישה: כגבר צעיר בהכשרה לכמורה, איתרע מזלו שנתפס (בתמימות או לא) קורא לאישה צעירה נשואה ונזרק מביתה. בשנה שלאחר מכן, הוא למד סייף עם הסייף הטוב בעיר כדי לנקום. לאחר מכן הוא קרא תיגר על האיש שהתעלל בו לדו-קרב ובזכות כישורי הסיוף החדשים שלו, הרג אותו כמעט בבת אחת. מכיוון שעריכת דו-קרב נאסרה בצו מלכותי ואראמיס היה כומר מתחיל, הוא נאלץ להיעלם ולאמץ פרופיל נמוך מאוד. הוא התגייס למוסקטרים תחת השם המשוער "אראמיס". שם פגש את אתוס, פורתוס ואחר כך את ד'ארטניאן. יחד, הם פעלו כדי להגן על המלך ולמנוע את חשיפת הרומן של המלכה עם הדוכס מבקינגהאם על ידי הקרדינל רישלייה.
אראמיס מצליח במידה רבה, הודות לחוצפתו ולתוכניותיו המקיאווליות. הוא רואה בכל ניצחון שלב בדרך להשגת כוח רב יותר. בסופו של דבר, הוא מונה לגנרל העליון של הישועים, וזה בדיוק מה שמציל את חייו בסוף הוויקונט דה בראז'לון, לאחר שהוא נבגד על ידי ניקולא פוקה.
למרות שאיפתו האישית חסרת הרחמים, אראמיס הוא חבר נאמן ביותר: למעשה, הטעויות היחידות שלו מגיעות כאשר הוא מסרב לפגוע או להעליב את חבריו. באחרי עשרים שנה, הוא מסכים להפצרותיו של אתוס לחסוך על חייו של הנבל מורדאונט, וב-הוויקונט דה בראז'לון, הוא מסרב לדכא את גילוי האמת של ד'ארטניאן על בל-איל. אראמיס אפילו מגלה לחברו פורתוס את זהותו האמיתית של האיש במסכת הברזל, למרות החשש שזה יגרום לפורתוס להרוג אותו (אראמיס). החברות כל כך חשובה לאראמיס, שבסוף הוויקונט דה בראז'לון, הוא בוכה - בפעם הראשונה והיחידה בחייו - לאחר שגרם למותו של אחד מחבריו.
מאהבות
שאיפותיו הפוליטיות של אראמיס משתלבות עם שאיפותיו הרומנטיות, כשדיומא "מלהק" אותו בספריו לתפקיד המאהב של האישה בעלת העוצמה הפוליטית החזקה ביותר של זמנו. בשלושת המוסקטרים, המתרחש ב-1627, הוא מאהבה של יועצת המלכה, הדוכסית ד'שברוס. באחרי עשרים שנה, הוא מאהבה של אן ז'נבייב דה בורבון-קונדה, דוכסית לוז'נוויל, אחותם של שני הניצים בפרונד הראשון, לואי השני, נסיך דה קונדה וארמנד דה בורבון, נסיך קונטי.
שמות
בניגוד לשאר המוסקטרים, אראמיס מכונה פעמיים בשמו הפרטי רנה. זה קורה לראשונה כאשר ד'ארטניאן נתקל באראמיס ופילגשו בפרק "Les Deux Gaspard" של הספר השני, ושוב כאשר באזין מדבר על אראמיס בספר השלישי. באחרי עשרים שנה, אראמיס הוא ישועי המכונה האב ד'הרבליי או אביר ד'הרבליי (Abbé d'Herblay או Chevalier d'Herblay). ב-הוויקונט דה בראז'לון, הוא הבישוף של ואן, תואר שניתן לו על ידי ניקולא פוקה, ומאוחר יותר הופך לגנרל העליון של הישועים. כשהוא חוזר מהגלות, הוא אציל ספרדי ושגריר המכונה הדוכס מאלמדה.
קולנוע וטלוויזיה
שחקנים שגילמו את אראמיס על המסך כוללים את:
מספר קונגרואנטי
במתמטיקה, מספר קונגרואנטי הוא מספר טבעי שהוא שטח של משולש ישר-זווית שאורכי שלוש צלעותיו הם מספרים רציונליים. לדוגמה, 6 הוא מספר קונגרואנטי שכן הוא שטח המשולש שצלעותיו הוא 3,4,5, וגם 5 הוא מספר קונגרואנטי שכן הוא שטח המשולש ישר הזווית שאורך צלעותיו. לעומת זאת כל המספרים הטבעיים הקטנים מ-5 אינם קונגרואנטים.
רשימת המספרים הקונגרואנטים הראשונים: 5, 6, 7, 13, 14, 15, 20, 21, 22, 23, 24, 28, 29, 30, 31, 34, 37, 38, 39, 41, 45, 46, 47, …
בניסוח אלגברי, מספר טבעי \ n הוא קונגרואנטי אם ורק אם קיים פתרון במספרים רציונליים למערכת המשוואות הבאה:
בעיית המספר הקונגרואנטי
השאלה אם מספר רציונלי נתון הוא מספר קונגרואנטי נקראת "בעיית המספר הקונגרואנטי". נכון לימינו (2021) בעיה זו לא הובאה לפתרון מוצלח ונחשבת בעיה פתוחה בתורת המספרים. התיאוריה של טאנל (Tunnell's theorem) מספקת קריטריון פשוט לקביעת אם מספר קונגרואנטי, אולם התוצאה שלו מסתמכת על השערת ברץ' וסווינרטון-דייר, אשר טרם הוכחה אף היא.
משפט המשולש הישר של פרמה, על שמו של פייר דה פרמה, קובע כי מספר רבוע (מספר שהוא ריבוע של מספר שלם אחר) אינו יכול להיות מספר קונגרואנטי, וכן מספר שהוא כפולה של מספר רבוע לא יכול אף הוא להיות קונגרואנטי.
סינית
Ĉino
זאב בודד (טרור)
זאב בודד או טרוריסט זאב בודד (מכונה בישראל גם טרור יחידים או טרור בודדים) הוא אדם אשר מבצע פעולות אלימות של טרור על מנת לתמוך בקבוצה או תנועה מסוימת, או מתוך אידאולוגיה, אך מבצע זאת לבדו, מחוץ למסגרת של תנועה או ארגון ומבלי לקבל סיוע וחומרים מכל קבוצה שהיא. על אף שהזאב הבודד פועל לבדו, הוא יכול להיות מושפע ומונע מאמונה ומאידאולוגיה של קבוצה חיצונית.
חוקרי עתיד מעריכים כי עד שנת 2050 יוכל מפגע בודד להוציא לפועל פעולה שתגרום למותם של 100,000 בני אדם.
מקור המונח
על פי הליגה נגד השמצה, המונח "זאב בודד" הפך לפופולרי על ידי אנשים שהזדהו עם עליונות לבנה בשנות ה-90. טום מצגר, שהקים תנועה נאו-נאצית, עודד פעילות מחתרתית של בודדים או תאים קטנים ואשר בניגוד לפעילות של חברות בארגונים גלויים וידועים, הבודדים היו מיועדים לפעול כ"לוחמים הפועלים לבד או בקבוצות קטנות ואשר תוקפים את הממשלה או מטרות אחרות על בסיס יום יומי, ובאופן אנונימי".
מומחה הטרור בריאן מייקל ג'נקינס מתאגיד ראנד מעדיף את המונח "כלב משוטט" על פני "זאב בודד". על פי ג'נקינס, רוב האנשים המעורבים בהתקפות אלה "מחרחרים אלימות, עצבניים ואגרסיביים אך ללא גיבוי".
שימוש נוכחי
המונח "זאב בודד" נמצא בשימוש ארגוני האכיפה בארצות הברית והמדיה.
מוזיקה מזרחית - מונחים
המונחים המוזיקליים המשמשים במוזיקה המזרח-תיכונית. המונחים משמשים כיום בשפה הערבית בשל היותה השפה השלטת באזור המזרח התיכון (לינגואה פרנקה) במאות השנים האחרונות וכן בשפותיהן של האימפריות הגדולות ששלטו באזור, כלומר הפרסית והטורקית.
א
ערבית, המונח הנפוץ לשיר, בעיקר בעשורים לאחר מלחמת העולם השנייה.
ערבית, היכולת להביע רגש באופן מוזיקלי.
שם תואר למלומד בכלל ולמלומד מוזיקלי בפרט.
להיות בתוך התעלות מוזיקלית (מילולית- מלא הרמוניה).
חזרה רפטטיבית על תווים נמוכים. מקובלת במוזיקת הד'כר הסופית.
ב
סוגה מוזיקלית כלית, שקולה, מולחנת מראש ובעלת מבנה דמוי רונדו. התפתחה מהפשרו העות'מאני.
ג'
אווירה מוזיקלית.
ד
מפרסית, הדרך שבה כלי מוזיקלי מכוון או תהליך כיוונו.
מפרסית, הקדמה מוזיקלית קצרה המולחנת מראש. מטרתה לבסס את המקאם של היצירה הבאה אחריה (מילולית- גלגל).
סוגה מוזיקלית וקאלית שהתפתחה במצרים בסוף המאה ה-19. יחודה הוא דו-שיח בין הזמר הסולן למקהלה (מילולית- תור).
ד'
אחד מטקסי הסופיים. כולל בתוכו בחלק מהמסדרים חזרה רפטטיבית על הברות דתיות עם ליווי מוזיקלי (מילולית - זכירה).
ה
אחד מפרקי סוגת הדור. דיאלוג טקסטואלי בין הזמר הסולן למקהלה.
מוזיקאי חובב.
ו
מוזיקאי בעל חוש קצב מצוין.
אוסף יצירות המנוגנות ברצף וחולקות אותה תבנית מלודית. הייתה נפוצה בקאהיר של תחילת המאה ה-20.
ח
קונצרט, אירוע מוזיקלי גדול.
ט
תוף בצורת גביע, דרבוקה.
גובה הצליל.
סוגה קולית קלילה בערבית מדוברת.
רגש ההתעלות שיוצרת המוזיקה. מתייחס גם למוזיקה העירונית המסורתית.
כ
הרגשה מהנה כתוצאה ממוזיקה.
הכינור המערבי.
הכינור המזרחי המוקדם.
ל
קטע מעבר כלי קצר בין שורות וקאליות.
סגנון מוזיקלי (מילולית-צבע).
לחן, מנגינה.
צורה ווקאלית אשר הזמר חוזר בה על המילים "יא ליל" או "יא עין". ככלל מובילה למואל.
מ
צורה ווקאלית מאולתרת אשר הטקסט בה הוא בשפה המדוברת. בדרך כלל יבוא לפניה ליאלי.
סוגה ווקאלית בעלת מבנה לא קבוע ומילים רגשניות. הייתה פופולרית בשנות ה-30 של המאה ה-20 במצרים.
האזנה קשובה ושיפוטית.
זמר.
זמרת.
מצב של התעמקות במוזיקה.
מצב של התעלות מוזיקלית. תבנית מלודית במוזיקה הערבית והטורקית.
נ
חליל הבנוי מקנה סוף או פלסטיק.
היכולת להעריך ולבצע את מוזיקת הטרב היטב (מילולית- נשימה).
נעימה או תבנית מלודית.
כיוון לא נכון או זיוף.
ס
כינוס מוזיקלי לילי.
התעלות יצירתית אצל המבצע כתוצאה מהתבנית המלודית.
במסורת הסופית, ביצוע של מוזיקה דתית או האזנה לה.
סוגה כלית במבנה של רונדו, מנוגנת במפעם של עשר שמיניות (סמאעי ת'קיל) למעט הבית האחרון.
האזנה למוזיקה.
ע
לאוטה בעלת צוואר קצר וללא סריגים.
נגינה בכלי מוזיקלי.
נגן בכלי מוזיקלי.
פ
קבוצת יצירות אשר בדרך כלל כתובות באותו מקאם ומבוצעות ברצף. נהוג בעיקר במוזיקה הסורית.
הרכב מוזיקלי גדול אשר התפתח בשנות ה-60 של המאה ה-20.
ק
כלי פריטה השייך למשפחת הכלים הכורדופוניים. צורתו טרפז ישר-זווית והוא נפוץ כיום במזרח התיכון, בטורקיה, בצפון אפריקה, בבלקן ובחלקים מאסיה.
תבנית מלודית שמטרתה לסיים קטע, מילולית - נעילה.
סוגה וקאלית אשר מתבססת לרוב על טקסט מהתקופה הערבית הקלאסית.
טוניקה או צליל סופי.
הצלילים הנמוכים ביצירה או בכלי נגינה.
ר
תוף קטן בעל מצילות.
כינור בעל מיתר אחד עד שלושה.
מרווח הקטן מחצי טון בתאוריה המוזיקלית הערבית (מילולית- רבע).
היכולת להעריך ולבצע את מוזיקת הטרב היטב (מילולית- נשמה).
ת
השראה השורה על המבצע (מילולית- התגלות).
סוגה קולית סופית בעלת מפעם גמיש ודיאלוג בין הזמר הסולן לליווי הכלי.
סוגה כלית אשר כוללת בתוכה קטעי אלתור סולניים ופזמון חוזר.
הרכב מוזיקלי קטן הכולל בתוכו זמר, קאנון, כינור, עוד, נאי ותוף רק (מילולית, תח'ת הוא דרגש).
השגת תחושת התעלות באמצעות הארכת הברות ואלתור עליהן.
מעין פזמון חוזר בבשרף או בסמאעי.
יציאה מחושבת היטב מן התבנית הריתמית.
טרנספוזיציה של היצירה מתו אחד לאחר.
סוגה כלית אלתורית של כלי סולן.
המסורת המוזיקלית הערבית (מילולית- מורשת)
ליווי מוזיקלי אשר מחקה את שירתו של הזמר (מילולית- תרגום).
מילים והברות אשר מתוספות למילות השיר המקוריות כדי להתאים את המשקל הפואטי למפעם המוזיקלי.
לטיפה אבן זיאתין
לטיפה אבן זיאתין (בערבית: لطيفة بن زياتين; נולדה ב-1 בינואר 1960, בתטואן שבמרוקו) היא פעילה חברתית צרפתייה-מרוקאית, אמו של עימאד אבן זיאתין (נולד ב-1981), שבמהלך שירותו כחייל בצבא צרפת, נרצח באירוע טרור במרץ 2012. לזכרו של עימאד, הקימה לטיפה עמותת שלום הנושאת את שמו.
ביוגרפיה
לטיפה, שגדלה בתרבות דתית מוסלמית, היגרה בגיל 17 ממרוקו לצרפת בשביל לחיות עם בעלה – אחמד, שבאותה תקופה גר בטולוז והיה פעיל בחברת הרכבות הצרפתית SNCF. נולדו להם ארבעה בנים ובת אחת, ביניהם עימאד איבן זיאתין שנרצח בגיל 30 על ידי הטרוריסט המוסלמי-צרפתי מוחמד מרה.
בעקבות הסבל והטראומה שחוותה לאחר מות בנה, ובהשפעת רצונה הרב למנוע מקרים נוספים של שנאה וטרור בעולם, החליטה אבן זיאתין להקים עמותת שלום בשם "עימאד – ארגון למען הנוער והשלום" (בצרפתית: IMAD - Association pour la jeunesse et la paix), אותה הקימה ב-20 באפריל 2012 – כחודש לאחר רצח בנה. עמותה זו פועלת למען קידום השיח ההדדי בין בני נוער מתרבויות שונות, דתות שונות, לאומים שונים ומרקעים חברתיים נבדלים. במקביל, היא פועלת למען שיקום אוכלוסיות של בני נוער הנמצאים במצוקה כלכלית-חברתית.
בפברואר 2017 הוצא לפועל פרויקט "חיים ביחד" (Vivre Ensemble) בחסות הארגון, שבמסגרתו יצאה משלחת של 30 בני נוער ישראלים ופלסטיניים – יהודים, נוצרים וערבים, למסע חינוכי ייחודי בפריז שהפגיש ביניהם, גיבש אותם יחדיו וחשף בפניהם את העושר התרבותי של שלוש הדתות. במהלך הביקור אירח את המשלחת נשיא צרפת לשעבר – פרנסואה הולנד, שהביע את תמיכתו בחברי המשלחת ואת הערכתו כלפי פעילות הארגון.
אבן זיאתין משקיעה רבות בקידום הערכים ההומניסטיים בהן דוגלת, ומבקרת יום-יום במוסדות חינוך שונים, בהם מציגה את תפיסת עולמה שמבוססת על ערכים כגון אמפתיה, כבוד, קבלת האחר ואהבת הזולת. לדעתה של לטיפה, המגוון התרבותי שמאפיין את עולמנו הוא סגולה שיש להיטיב ממנה, ולא דבר שאמור להוות גורם לשנאה ולסכסוכים קשים בין עמים. לדבריה, בני הנוער הם אלו שיקבעו את העתיד ולפיכך נחוץ להשקיע בחינוכם על מנת ליצור עולם טוב יותר, בו לאלימות ולטרור אין מקום.
משאל העם במצרים (1956)
משאל העם במצרים הוא משאל עם כפול שנערך במצרים ב-23 ביוני 1956. שני הנושאים היו קבלת חוקה חדשה וכן מועמדותו של גמאל עבד אל נאצר לתפקיד הנשיאות. נאצר היה המועמד היחיד. על פי הנתונים הרשמיים, שניהם התקבלו בכמעט 100% הסכמה.
רקע
לפני ההצבעה, נאצר ביסס את השלטונו במצרים. מצד אחד הדיח את נשיא מצרים מוחמד נגיב וממובילי מהפכת הקצינים החופשיים. מצד שני פתח במבצע מסיבי נגד האחים המוסלמים מתנגדי המשטר. כוחות אופוזיציה אחרים ניצבו בעבר על ידי עצרת השחרור, התנועה הפוליטית הרשמית של המדינה, שהוקמה על ידי מועצת הפיקוד המהפכנית, לאחר ביטול המפלגות הפוליטיות ב-1953. מטרתה של עצרת השחרור הייתה להשיג תמיכה המונית ברחבי המדינה במועצת הפיקוד המהפכנית, אשר ב-1956 אורגנה מחדש למפלגת "האיחוד הלאומי". העיתונות גם תמכה במשאלי העם. מפלגת האיחוד הלאומי בחרה בוועדה חוקתית שתכתוב את החוקה החדשה, אם כי חבריה נבחרו על ידי נאצר עצמו. תורם עיקרי נוסף ללגיטימציה הגוברת של נאצר הייתה הכריזמה האישית שלו.
תחושת פעלנות יוזמת
תחושת פַּעֲלָנוּת יוֹזֶמֶת או תחושת סוכנות לעיתים נקראת גם תחושת שליטה (באנגלית: Sense of agency; בראשי תיבות: SA או SoA) היא התחושה שאנחנו גורמים למשהו לקרות. לעיתים היא מוגדרת בתור החוויה של שליטה בפעולות המוטוריות שלנו, ודרכם בהתרחשות אירועים חיצוניים.
משאל העם במצרים (1956)
תוצאות
על פי נתוני ממשלה, שככל הנראה היו פיקטיביים, משאלי העם זכו לתמיכה גורפת על ידי ציבור הבוחרים. עם זאת, מלכתחילה התעוררות ספקות משמעותיים לגבי הגינותו ושקיפותו של משאל העם. בעיתונות העברית אף נכתב בלעג שנאצר "נבחר" עוד בטרם התקיימו הבחירות. זאת משום שבזמן המשאל נאצר כבר היה בשלטון. הוא הנחיל סביבה פוליטית נוקשה ביותר, בה דוכאו קולות האופוזיציה, ונעדרה כל תחרות פוליטית אמיתית. בנוסף, לא התקיימה עיתונות חופשית ולממשלה הייתה שליטה מוחלטת בתקשורת. ואכן, מועמדתו של נאצר לנשיאות והצעת החוקה החדשה התקבלו לכאורה כמעט פה אחד. נאצר היה המועמד היחיד, והתמודד מטעם מפלגת השלטון החדשה, "האיחוד הלאומי". הוא השתמש בהצלחה בהצבעה כדי לקדם את עצמו כ"מגן הדמוקרטיה", אך בפועל ההצבעה נוצלה באופן סמכותני כדי לקדש את שלטונו. החוקה הציעה מספר שינויים משמעותיים. היא ביטלה את המלוכה והקימה את מצרים כרפובליקה נשיאותית, כחלק מהאומה הערבית, והכתירה את נאצר כנשיא. היא גם התוותה מערכת פוליטית חדשה במשטר חד-מפלגתי. כאשר האיחוד הסוציאליסטי הערבי בראשות נאצר הפך להיות הארגון הפוליטי החוקי היחיד. החוקה העניקה לנאצר סמכויות נרחבות, כולל היכולת למנות ולפטר פקידי ממשל ולפזר את הפרלמנט בהתאם לראות עיניו. בנוסף, חוקת 1956 נועדה לטפל בנושאים חברתיים וכלכליים. היא קראה לרפורמת קרקעות, במטרה לחלק מחדש קרקעות לאיכרים ולהפחית את כוחה של האליטה המסורתית בעלת הקרקעות. היא גם הציגה צעדים לקידום צדק חברתי, כגון שכר מינימום, שיפור בזכויות העובדים והלאמה של תעשיות מפתח. החוקה נשארה בתוקף עד מותו של נאצר ב-1970, אם כי בוצעו בה תיקונים שלאחר מכן במהלך כהונתו. ב-1971 אושרה חוקה מצרית חדשה, שהחליפה את זו מ-1956, והוחלפה גם היא בשנת 2014.
תחושת פעלנות יוזמת
תחושת הפעלנות עומדת בבסיס מאפיינים רבים של חברות אנושיות. לדוגמה: בעולם המשפט, הבסיס לאחריות משפטית מבוסס על אחריות לפעולה, ובמקרים רבים אנשים שאינם שולטים במעשיהם לא יועמדו לדין. בנוסף, הטכנולוגיה בחברה המודרנית יצרה אפשרות להרחבת תחושת הפעלנות, תחושה שחשובה במיוחד בקבלת החלטות ובנשיאת עול האחריות בהקשרים צבאיים ומדיניים. מושג הפעלנות היוזמת חל לא רק על הסביבה המיידית הסובבת את האדם אלא על סביבות נרחבות יותר. פעולות באזור מסוים בעולם יכולות להשפיע על סביבות באזור מרוחק מאות קילומטרים, ואף על סביבות וירטואליות. בהקשרים בריאותיים, מחקר אפדימיולוגי רחב היקף מצא כי ליכולת לחוש פעלנות יוזמת יש השפעה מרכזית על הבריאות. נמצא גם כי פגיעה בתחושת הפעלנות גורמת לירידה באיכות החיים.
הגדרה פורמלית
הרבה מפעולותינו, אך לא כולן, מלוות בחוויה סובייקטיבית המשתנה בתוכנה ובמידת הבולטות שלה. חוויה זו יכולה לכלול את הכוונה לפעול, לבחור התנהגות על פני התנהגויות אחרות או לגרום את התחלתה או הפעלתה של פעולה מסוימת. חוויות מהסוגים הללו הן ביסודן קוגניטיביות, וקשורות להכנת פעולה באונות המצחיות ולפקודה המוציאה התנהגות מוטורית לפועל באזור המוטורי העיקרי. הן מסווגות כ'מרכזיות'. זאת, לעומת חוויות הקשורות למידע המגיע מרצפטורים המשתייכים למערכת הסומטוסנסורית מוסרים מידע למוח על כך שתנועה אכן התרחשה, אשר מסווגות כחוויות פרפריאליות.
פעלנות יוזמת ושנאת אי שוויון
קבלת החלטה מושפעת מכמה מניעים שונים כמו: שנאת סיכון, מקסום התועלת של כלל המושפעים מההחלטה, הרצון להרוויח עבור עצמי וכדומה. אחד ממניעים אלו הוא הרצון להימנע מתוצאות לא שוויוניות בין מושפעי ההחלטה. לעיתים המניעים עלולים להתנגש זה בזה, למשל בסיטואציה בה כדי ליצור רווח כללי יותר גדול יש צורך לבצע החלטה שתוצאותיה לא שוויוניות.
אחד הגורמים אשר מווסתים את סדר העדיפויות של המניעים המובילים את ההחלטה הוא תחושת פעלנות יוזמת של המשתתף. במחקרים נמצא כי במצבים בהם הפעלנות היוזמת נמוכה, למשל כאשר משתתפים שפטו החלטות אשר הונחתו עליהם בעל כורחם, הם נטו יותר להתחשב בשוויניות של תוצאות ההחלטה כאשר נשאלו עד כמה הם מסופקים מההחלטה שהונחתה עליהם. זאת בהשוואה למצב בו רמת הפעלנות היוזמת שלהם הייתה גבוהה, למשל כאשר הם עצמם היו מעורבים בהליך קבלת ההחלטה, ולא רק שפטו החלטה שניתנה עליהם בעל כורחם. ממצאים אלו תוקפו גם באמצעות מדידות אלקטרופיזיולוגיות של מוליכות עורית.
אחד ההסברים האפשריים להשפעת הפעלנות על סדר העדיפויות בקבלת החלטה ניתן על ידי שני חוקרים ישראלים: אילן יניב ושהם חשן-הלל. חוקרים אלו שיערו כי כאשר ישנה מעורבות של המשתתף בהליך קבלת ההחלטה, הוא רואה את רווחי האחר מההחלטה כנובעים מנדיבותו ובכך הוא מרוויח ערך מפעולה שכזו, גם במחיר של פגיעה ברווחיו החומריים מההחלטה בצורה שאינה שווה. כאשר המשתתף אינו שותף לקבלת ההחלטה, הוא רואה את תוצאות ההחלטה כמעידות על כישוריו, ועל כן הוא ידחה תוצאות החלטה שמיטיבות עם אחר לעומתו, דבר שמעמיד אותו בעמדת נחיתות.
מושגים קשורים
תחושת הפעלנות משחקת תפקיד מכריע בהתפתחות קוגניטיבית, לרבות השלב הראשון של מודעות עצמית (או חוויה פרה-תאורטית של מנטליות עצמית של אינדיבידואל), אשר תומכת בתיאוריה של התודעה. למעשה, היכולת של אינדיבידואל לזהות עצמו כסוכן ההתנהגות היא האופן שבו העצמיות נבנית כישות עצמאית מהעולם החיצוני. לתחושת הפעלנות ולמחקר המדעי שלה השלכות חשובות בקוגניציה החברתית, בשיפוט המוסרי ופסיכופתולוגיה.
כאמור, יש קשר הדוק בין תחושת בין תחושת הפעלנות לבין תחושת הבעלות (sense of ownership). ההבחנה הרעיונית ביניהן הוגדרה על ידי הפילוסוף והפנומנולוג שון גלאגר.
יאקוב לה מייר
יאקוב לה מייר (בהולנדית: Jacob Le Maire; בסביבות 1585, אנטוורפן או אמסטרדם - 22 בדצמבר 1616 בלב ים) היה ימאי הולנדי, שהקיף את כדור הארץ בשנים 1615 ו-1616. המצר שבין ארץ האש לאיסלה דה לוס אסטדוס, ארגנטינה נקרא מצר לה מייר על שמו, אף כי לא בלי חילוקי דעות. היה זה לה מייר עצמו שהציע למועצה על סיפון "אנדראכט" שהמצר שאך זה התגלה ייקרא על שמו והמועצה הסכימה פה אחד עם לה מייר. המחבר, או מחברים, של "The Relation" התייצבו לצד רב החובל של ה"אנדראכט", וילם סכאוטן בהכרזה,
לאחר זאת הקיפה ה"אנדראכט" את כף הורן ובכך הוכיחה, כי ארץ האש איננה יבשת.
חייו
ב-14 ביוני 1615 הפליגו יאקוב לה מייר ווילם סכאוטן מטסל ברפובליקה ההולנדית. ב-29 בינואר 1616 הקיפו את כף הורן, שאותו כינו על שם הספינה "הורן", שאבדה בשריפה. העיר ההולנדית הורן גם הייתה עיר הולדתו של סכאוטן. לפני שיצאו למסע היסטורי זה, הצטיידו לה מייר וסכאוטן בעשרים וחמישה אלף לימונים, שאותם קנו מילידי סיירה לאון, תמורת "אי-אילו חרוזים וכמה סכיני נירנברג עלובות", למניעת צפדינה באנשי הצוות. הם נכשלו בניסיונם לעגון באיי חואן פרננדס בראשית מרץ וחצו את האוקיינוס השקט בקו ישר פחות או יותר, ובדרכם ביקרו בכמה מאיי טואמוטו. בין ה-21 ל-24 באפריל 1616 היו בני המערב הראשונים שביקרו באיי טונגה (הצפוניים): "אי הקוקוס" (Tafahi), "אי הבוגדים" (Niuatoputapu) ו"אי התקווה הטובה" ([Niuafo'ou). ב-28 באפריל גילו את איי הורן, שם התקבלו במאור פנים ושהו עד 12 במאי. אז שייטו לאורך החופים הצפוניים של ניו אירלנד וגינאה החדשה וביקרו באיים השכנים, בהם, ב-24 ביולי, מה שנודע בהמשך כאיי סכאוטן.
הם הגיעו לאיי מאלוקו הצפוניים באוגוסט ולבסוף לטרנאטה, מושב המטה של חברת הודו המזרחית ההולנדית, ב-12 בספטמבר 1616. כאן קיבלו את פניהם בהתלהבות המושל הכללי של איי הודו המזרחית, לורנס ראל, אדמירל סטפאן פרהאגן, ומושל אמבון, יאספר יאנס.
ה"אנדראכט" הפליגה הלאה לג'אווה והגיעה לבטאוויה ב-28 באוקטובר, עם מספר ראוי לציון של 84 אנשי צוות מתוך הצוות המקורי של 87 של שתי הספינות. אף כי פתחו נתיב לא נודע, טען יאן פיטרסון קון מחברת הודו המזרחית להפרה של המונופול החברה על הסחר לאיי התבלינים. לה מייר וסכאוטן נאסרו וה"אנדראכט" הוחרמה. אחרי שיחרורם, חזרו מבטאוויה לאמסטרדם יוריס ואן ספילברכן, שהיה במסע משלו להקפת כדור הארץ, אם גם בדרך המסורתית של מצר מגלן.
לה מייר היה על סיפון האונייה "אמסטרדם" במסע הזה הביתה, אבל מת בדרך. ואן ספילברכן ישב ליד ערש מותו וכתב את הדין וחשבון של לה מייר למסעו, שאותו כלל בספרו "ראי לאיי הודו המזרחית והמערבית". שאר אנשי הצוות הגיעו להולנד ב-1 ביולי 1617, שנתיים ו-17 יום אחרי צאתם. איזאק, אביו של יאקוב, יצא נגד ההחרמה וההסדר של חברת הודו המזרחית, אבל רק בשנת 1622 הכריע לבסוף בית המשפט לטובתו. הוא קיבל 64,000 לירות והשיב לחזקתו את יומני בנו (שפרסם אז בעצמו), וחברתו הורשתה לסחור דרך הנתיב החדש שהתגלה. לרוע המזל, בשלב זה, תבעה גם חברת הודו המערבית ההולנדית חזקה על אותו נתיב מים.
מורלט משויש
מורלט משויש (שם מדעי: Brachyramphus marmoratus) היא מין של עוף ימי ממשפחת האלקיים.
אורכו של המורלט 25 ס"מ והוא בעל נוצות אפורות כהות עם ראש וחזה לבנים, כיפת ראש כהה, עיניים כהות ומקור דק שחור, כנפיים בעלי קצוות שחורות ואמצע לבן ובטן לבנה מנומרת. המורלט בעל רגליים עם קרומי שחייה והוא שחיין וצוללן טוב אך מעופף חלש.
מורלטים אלה חיים באמריקה הצפונית בסמוך לאוקיינוס, אך הם מתרבים ביערות של עצים מחטניים כמו אשוח דאגלס, אשוחית, Tsuga ואף על הסקויות העצומות (בעיקר סקוויה נאה) ובהם מקננים ומטילים ביצה יחידה. לאחר 40 יום הוא מוכן לעופף לעבר האוקיינוס.
המורלטים יכולים לשחות בים במשך זמן רב ולא לשוב ליבשה. הם ניזונים מדגים שהם מוצאים ובעיקר מדגי הרינג וטרוטנית.
יום התחבורה הציבורית הבין-לאומי
יום התחבורה הציבורית הבין-לאומי מצוין מדי שנה ברחבי העולם לשם כיבוד מעמדה של התחבורה הציבורית על פני הרכב הפרטי.
היסטוריה
ב-22 בספטמבר 1996 נערך ה-"Car Free Day" (יום ללא מכוניות) הראשון באירופה. זאת הייתה יוזמה עצמאית שהתקיימה בשלוש ערים: רייקיאוויק (איסלנד), באת' (אנגליה), ולה רושל (צרפת), שערכו פעילויות לעידוד השימוש בתחבורה ציבורית, אופניים והליכה ברגל, על חשבון השימוש ברכב פרטי. היוזמה התבררה כמוצלחת מאוד, וכעבור שנים אחדות התרחבה וזכתה לגיבוי ממשלות, ובהמשך הפכה לאירוע רשמי של האיחוד האירופי. האיחוד לא הסתפק רק ביום אחד והכריז על ה-“European Mobility Week” ("שבוע הניידות האירופאי").
במהלך השבוע הזה נערכים קמפיינים להסברה על תחבורה בת קיימא, מתקיימות פעילויות שונות במטרה לקדם תחבורה ציבורית, אירועי אופניים ובערים מסוימות אף מוקדשים חלקים שלמים מהעיר לתנועת אופניים והולכי רגל בלבד. תוכנית זו הצליחה לקדם את הנושא התחבורה הציבורית ברחבי אירופה, ובשנת 2010 כבר נרשמו לתוכנית למעלה מ-2000 ערים בעולם.
ציון היום במקומות שונים בעולם
הכנס הפך לאירוע המרכזי בעולם התחבורה הציבורית, למקום המפגש השנתי לכל בעלי העניין ולכר פורה לרישות ויצירת שיתופי פעולה חדשים. לדוגמה: באתונה, נסגר מרכז העיר לכניסת כלי רכב למשך יממה שלמה, וההגעה אליו התאפשרה באמצעות רכבת תחתית בלבד. את מקומן של המכוניות תפסו הבזאר, יריד אמנות ואירועי מוזיקה. כמו כן, בבודפשט נערכים במשך שבוע אירועים שונים בנושא תחבורה בת קיימא. בין השאר, מוקדשים ימים לקידום נסיעה באופניים, הליכה ברגל ושייט על הדנובה (חלק ממערכת התחבורה הציבורית בעיר). ברומא נערכים אירועי אופניים והושקה פלטפורמת קאר-פולינג עירונית. גם שם נסגר מרכז העיר לכניסת כלי רכב פרטיים למשך יום שלם. בין הערים המשתתפות ניתן למצוא גם את ברצלונה, מדריד, טולוז, ציריך, רוטרדם, מונטריאול, מילאנו, אוסלו ועוד.
יום התחבורה הציבורית בישראל
בישראל מדי שנה עורך ארגון תחבורה "היום ומחר" את הכנס המרכזי בהשתתפות חברות התחבורה הציבורית, חברי כנסת, בכירי משרד האוצר, חברות התחבורה הציבורית, המגזר העסקי והחברה האזרחית. כנס יום התחבורה הציבורית ייצר בישראל שיח בין גורמי המפתח לקידום תחבורה ציבורית במדינה.
היוזמה שהחלה באירופה הפכה להצלחה עולמית וגרמה להשפעה גם עלינו, ובארץ יום תחבורה ציבורית מצוין מדי שנה החל משנת 2004. יום זה מהווה הזדמנות מעולה להעלאת המודעות בכל הנוגע לבעיות הנלוות עקב שימוש רב ברכב הפרטי : זיהום האוויר, זמן אבוד בפקקים ובעיות חברתיות בין עוברי הדרך.
נושא זה עלה לסדר היום כיוון שכ-65% מהתעבורה בארץ מבוצעת על ידי רכב פרטי. לעומת זאת, רק כ-30% מהאוכלוסייה הבוגרת בישראל משתמשת באוטובוסים וברכבת כאמצעי תחבורה עיקריים.
יום זה נוסד כדי להעלות את המודעות לשימוש בתחבורה הציבורית בישראל ולהעלות את הצורך לשפר את רמת השירות, תדירויות הקווים ומסלוליהם, ולספק לאוכלוסייה תמריצים וסיבות להעדיף אותה על פני הרכב הפרטי.
השתגע העולם
השתגע העולם הוא סינגל של הפזמונאי הישראלי אליה רוסיליו שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם. השיר יצא לאור ב-6 באפריל 2020, כסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה של רוסיליו, "המחברת של אליה", על ידי חברת התקליטים NMC.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אליה רוסיליו, הולחן על ידי רוסיליו ורובי פאייר והופק גם כן על ידי רוסיליו. השיר בסגנון הפופ אשר משלב בתוכו את הסגנון הים-תיכוני. זהו שיתוף הפעולה השני של רוסיליו אדם, לאחר שכתב רוסיליו יחד עם סתיו בגר את הלהיט שני משוגעים.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר, הועלה לערוץ היוטיוב של עומר אדם ב-6 באפריל 2020, בסמוך לצאתו של הסינגל. בקליפ ניתן לראות את אדם ורוסיליו באולפן הקלטות.
ביקורת
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב תוך שהעניק לו ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה.
וו"ס מוסקבה (כדורסל)
מועדון כדורסל וו"ס מבא"ו מוסקבה (ברוסית: Баскетбольный клуб ВВС МВО) הוא מועדון כדורסל סובייטי מהעיר מוסקבה, שהתקיים בשנים 1945 - 1959.
לאחר מלחמת העולם השנייה בהוראת סטלין הוקמה חברת הספורט של חיל האוויר של המחוז הצבאי המוסקבאי (ברוסית: Военно-воздушные Силы, בראשי תיבות ВВС МВО). חברת הספורט כללה מועדוני כדורגל, הוקי קרח, כדורסל וכדורעף. למנהל החברה מונה וסילי סטלין.
קבוצת הכדורסל הפכה לאחת החזקות בברית המועצות ושלא כמו מועדוני הכדורגל וההוקי שהתפרקו בשנת 1953, קבוצת הכדורסל המשיכה להתקיים עד 1959.
הפורום הגלובלי למאבק באנטישמיות
הפורום הגלובלי למאבק באנטישמיות הוא כנס בינלאומי של משרד החוץ להערכת מצב האנטישמיות בעולם וגיבוש דרכי פעולה ציבוריות וממשלתיות. הכנס הראשון התקיים בשנת 2004, ומאז מתקיים פעם במספר שנים. הפורום השביעי התקיים ב-13–14 ביולי 2021, בשיתוף עם משרד התפוצות והשתתפו בו 180 אורחים ועוד מאות באמצעות הזום. בכנס הוצגה תמונת המצב של האנטישמיות ברשתות החברתיות והעלייה בתקופת מבצע שומר החומות.
נקודת וליקאן
נקודת וליקאן (באנגלית: Velikan Point; בבולגרית: нос Великан) היא לשון יבשה סלעית בחוף הדרום מזרחי של האי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, בטריטורייה הבריטית האנטארקטית, שבאנטארקטיקה.
לשון היבשה מכוסה קרח.
הנקודה מהווה את הקצה הדרום-מזרחי של הכניסה למפרצון ניקולוב.
הנקודה ממוקמת 12.65 קילומטרים דרומית - מערבית מכף סמית'; 4.3 קילומטרים צפונית - מזרחית מנקודת סרדץ; ו-4.15 קילומטרים דרום-מזרחית מפסגת דרינוב.
גילוי ומיפוי הנקודה
הנקודה מופתה על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2009, ובשנת 2010.
מקור השם
הנקודה נקראת על שם הכפר וליקאן שבדרום בולגריה.
אידיאולוגיה וחוק בפסיקת בית המשפט העליון
אידאולוגיה וחוק בפסיקת בית המשפט העליון הוא ספר מאת ד"ר קרן וינשל מרגל, הבוחן כיצד משפיעות העמדות האידאולוגיות של שופטים על הכרעתם, יצא לאור בשנת 2016 בהוצאת נבו.
הספר נועד, כדברי המחברת, ובנוסף
הספר מבוסס על מחקרים אמפיריים אותם ערכה קרן וינשל מרגל בהנחיית פרופסור מנחם הופנונג. מסקנות הספר מצוטטות במאמרים אקדמאים, בתחקירים ובכתבות עיתונאיות.
תוכן הספר
הספר מציג ניתוח של החלטות שופטי בית המשפט העליון ומנתח את היחס בין יסודות אידאולוגיים ליסודות משפטיים כפי שבא לידי ביטוי בהכרעתו של שופט בבית המשפט העליון. המחקר מתמקד בהשפעה של עמדות שופטים ושל שינויים בחקיקה על החלטות בשלושה תחומים: 1. חופש דת. 2. מאבק בטרור. 3. הזכות לבחור ולהיבחר. לצד ההתמקדות בבית המשפט העליון בישראל, הספר בוחן בסוגיות אלו גם את בית המשפט העליון בארצות הברית ובקנדה.
הספר מורכב מארבעה חלקים:
בנוסף, הספר פותח דיון תאורטי המבקר את המודל האטיטודונלי ואת תפיסתו הצרה של מושג החוק. על בסיס הביקורת התאורטית הונחו יסודות לפיתוח של מדד חדש, המהווה פיתוח מקורי של תאוריה נאו-מוסדית ונועד למדוד ולהשוות התנהגות אטיטודונלית בבתי משפט עליונים.
תוצאות המחקר, שמוצגות בחלק השלישי של הספר, הצביעו על כך שפרט לחופש דת, בנושאים שנבחנו הייתה לעמדות השופטים השפעה מועטה, שבנושאים מסוימים אף לא עברה מבחן מובהקות סטטיסטית. הנסיבות הביטחוניות והפוליטיות בהן החליטו השופטים השפיעו על הפסיקות במידה מועטה יחסית. כך לדוגמה לאחר פיגוע רצחני, עלה במעט הסיכוי לפסיקה לטובת כוחות הביטחון. מבחינת ההשלכות של שינויים בחוק, עלה שהשופטים שינו את החלטותיהם בהתאם לתיקוני חוק, לרוב גם כשהשינוי לא תאם את עמדתם האידיאולוגית.
מענקים ופרסים
הספר זכה בפרס גורני למשפט ציבורי לשנת 2016, בקטגוריה של "תרומה משמעותית למשפט הציבורי בישראל".
עבור המחקרים שעמדו בבסיס הספר ניתנו מענקים מאת "תוכנית מרכז המצוינות של הוועדה לתכנון ותקצוב והקרן הלאומית למדע", "הדוכן ע״ש גות׳ דרייפוס ליישוב סכסוכים והמשפט" ו"הרשות למחקר ופיתוח באוניברסיטה העברית".
אלכסנדרו אלבו
כריסטיאן אלכסנדרו אלבו (ברומנית: Cristian Alexandru Albu; נולד ב-17 באוגוסט 1993 בבוקרשט שברומניה) הוא כדורגלן רומני המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת ראפיד בוקרשט מליגת העל הרומנית ובנבחרת רומניה.
קריירת מועדונים
הוא הושאל מקונקורדיה קיאז'נה לקבוצות אקדמיקה קליניקן, UTA ארד וראפיד בוקרשט מליגת העל הרומנית. ב-1 ביולי 2022 חתם על חוזה קבוע בראפיד בוקרשט.
קריירה בינלאומית
ב-8 באוקטובר 2021 ערך אלבו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רומניה, בהפסד 1–2 לנבחרת גרמניה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
סידני קירקמן
סר סידני שבלייה קירקמן (29 ביולי 1895 - 29 באוקטובר 1982) היה גנרל בריטי אשר פיקד על כוחות שונים של הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
תחילת דרכו
קירקמן נולד ב-29 ביולי 1895 בבדפורד שבאנגליה. הוא למד באקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ', וב-1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, התגייס לרגימנט הארטילריה המלכותי של צבא בריטניה בדרגת לוטננט משנה. במהלך המלחמה הוא לחם בחזית המערבית ובחזית האיטלקית כמפקד גדוד, ועוטר בצלב הצבאי. בין שתי מלחמות העולם הוא שרת בארץ ישראל, מלטה והודו. בינואר 1925 הוא הועלה לדרגת קפטן, בין 1931–1932 למד במכללת קימברלי לפיקוד ומטה (Staff College in Camberley), ובמרץ 1935 הועלה לדרגת מייג'ור.
מלחמת העולם השנייה
ב-1940 הוא מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-65. ב-1941 הוא מונה לקצין התותחנים הראשי של הקורפוס ה-1, ולאחר מכן של הקורפוס ה-7, הקורפוס ה-12 והדיוויזיה ה-56. במאי 1942 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל ומונה לקצין התותחנים של הארמייה השמינית בפיקודו של ברנרד מונטגומרי. הוא השתתף עמה במערכה בצפון אפריקה, ובכלל זה בקרב אל-עלמיין השלישי. ב-14 באפריל 1943 הוא קיבל קידום זמני לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד הדיוויזיה ה-50. הוא פיקד על הדיוויזיה במהלך פלישת בעלות הברית לסיציליה בין יולי-אוגוסט של אותה שנה, כחלק מהקורפוס ה-13 של מיילס דמפסי. לאחר מכן הוחזרה הדיוויזיה שלו חזרה לבריטניה כדי להתכונן לקראת הפלישה לנורמנדי. בינואר 1944 הוענקה לו דרגה זמנית של לוטננט גנרל, ובמרץ הוענקה לו דרגת קבע של קולונל. ב-19 באפריל של אותה שנה הוא קיבל פיקוד על הקורפוס ה-13, אשר היה חלק מהארמייה השמינית של אוליבר ליס, והוצב בחזית האיטלקית. קירקמן השתתף עם הקורפוס בקרב מונטה קאסינו, ולאחר מכן הועבר תחת הארמייה החמישית האמריקאית של מארק קלארק. במסגרת זו לחם הקורפוס בקרבות על הקו הגותי במהלך הסתיו והחורף של 1944, ובדצמבר של אותה שנה קיבל דרגת קבע של מייג'ור גנרל. במרץ 1945 הוא נאלץ לחזור לבריטניה בגלל דלקת חמורה.
לאחר המלחמה
קירקמן נפטר ב-29 באוקטובר 1982 בסאות'המפטון, בגיל 87.
I Lost My Heart to a Starship Trooper
I Lost My Heart to a Starship Trooper (בעברית: איבדתי את לבי לסיירת חללית) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן ביחד עם הוט גוסיפ. השיר יצא לאור בנובמבר 1978, על ידי חברת התקליטים אריולה רקורדס.
השיר הגיע למקום החמישי ברשת ג', והשישי במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ג'ף קלברט וגרנט יוז והופק על ידי סטיב רולנד, שהפיק גם את הסינגל השני של שרה ברייטמן והוט גוסיפ "The Adventures of the Love Crusader". השיר הוא שיר בסגנון הפופ והדיסקו, אשר משלב בתוכו גם את סגנון האיטלו-דיסקו. בשנת 1998, הופץ השיר מחדש בשם "Starship Troopers".
וידאו קליפ
האודיו הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של ברייטמן עצמה ב-7 במרץ 2017.
המנסרים מטקסס (זיכיון)
המנסרים מטקסס (באנגלית: The Texas Chainsaw Massacre, בתרגום ישיר: "טבח מסור השרשרת בטקסס") הוא זיכיון סרטי אימה-סלאשר אמריקנים פופולרי, שהחל כסרט קולנוע משנת 1974. הסרט הוביל ליצירת שלושה סרטי המשך ולאחר מכן לשני חידושים, כאשר האחרון שבהם הוא הקדמה לקודמו - סרט הקדם. כל סדרת הסרטים עוסקת במשפחת קניבלים שניזונה מבשר הקרבנות שלה. פני עור (Leatherface), אחת הדמויות הראשיות, הוא אחד מהרשעים המפורסמים ביותר מדמויות סרטי הסלאשרים כמו פרדי קרוגר, ג'ייסון וורהיס ומייקל מאיירס. סימני ההיכר שלו הם המסכה שהוא לובש, העשויה מעור אדם, ומסור השרשרת שלו.
בניגוד לשמועות שצצו סביב סדרת הסרטים, הסרט אינו מבוסס על אירועים אמיתיים, אך כמו הסרטים "פסיכו" ו"שתיקת הכבשים" שאב את ההשראה מדמותו של אד גיין, אשר אכן לבש עור אדם, אך פעל לבדו ולא השתמש במסור. הסרט הראשון זכה למעמד של סרט פולחן והשפיע רבות על סרטי הסלאשרים שיצאו אחריו, לרבות ליל המסכות של ג'ון קרפנטר.
המנסרים מטקסס (1974)
סאלי הארדסטי ואחיה הנכה פרנקלין נוסעים בכבישי טקסס לבקר את קברו של סבם, יחד עם חברה של סאלי - ג'רי, חברו הטוב - קירק וחברתו - פאם. החבורה אוספת טרמפיסט שמתגלה כמשוגע, לאחר שהוא פוצע את זרועו של פרנקלין. הם מסלקים אותו מרכבם וממשיכים בנסיעתם. כאשר נגמר לרכבם הדלק, הם מגיעים לבית מבודד, בתקווה שאלו שגרים שם יתנו להם קצת בנזין. אך שם הם מגלים שבתוך הבית גרה משפחה קניבלית מטורפת, בעלת תיאבון רב לבשר אדם, ובראשם "פני עור" אשר רוצח את החבורה. קירק, פאם, ג'רי ופרנקלין נרצחים ואילו סאלי היא הניצולה היחידה. סאלי נחטפת לאחוזה של משפחת הקניבלים. היא בורחת שניות אחדות לפני שהם מצליחים לרצוח אותה והיא תופסת טרמפ על החלק האחורי של משאית להובלת בשר.
הסרט יצא לאקרנים ב-1974 בבימויו של טובי הופר. בתפקידים הראשיים מככבים מרילין בורנס כסאלי הארדסטי, אלן דנזיגר כג'רי, פול א. פארטיין כפרנקלין הארדסטי, ויליאם וייל כקירק, טרי מק'מין כפאם, אדווין ניל בתפקיד הטרמפיסט, ג'ים סידוב בתפקיד מנהל תחנת הדלק, ג'ון דוגן בתפקיד הסבא וגאנר הנסן כ"פני עור".
המנסרים מטקסס 2
השוטר לפטי, דודם של סאלי ופרנקלין, רוצה להתנקם ב"פני עור" ומשפחתו על רציחתו של פרנקלין. לשם כך הוא נעזר בשדרנית רדיו צעירה הידועה כ"סטרץ'" אשר משדרת ברדיו קטע המשמיע את "פני עור" רוצח שני נערים צעירים בנסיעתם. כאשר המשפחה הקניבלית שומעת את הקטע היא ממהרת לתחנה כדי לרצוח את סטרץ'. למזלה של סטרץ', "פני עור" מתאהב בה וחס על חייה, ומשקר לאחיו שאכן רצח אותה. כאשר מנהל המקום מגיע, שני האחים חוטפים אותו, כשבעקבותיהם סטרץ'. היא מגיעה ללונה פארק ישן, שם נמצאת המשפחה, אך נופלת אל תוך מכרה ישן ונלכדת יחד עם המשפחה המטורפת. כעת חייב לפטי להציל אותה, לפני שיהיה מאוחר מדי.
הסרט יצא לאקרנים ב-1986 בבימויו של טובי הופר ובהפקתם של יורם גלובוס ומנחם גולן. בתפקידים הראשיים מככבים דניס הופר כלפטי אנרייט, קרוליין ויליאמס כוניטה "סטרץ'" ברוק, ג'ים סידוב בתפקיד הטבח, ביל מוסלי בתפקיד צ'ופ-טופ סוייר, קן אברט בתפקיד הסבא וביל ג'ונסון כ"פני עור".
פני עור: המנסרים מטקסס 3
מישל וחברהּ ריאן יוצאים מקליפורניה לפלורידה במכונית של אביה כדי למסור לו אותה. הם עוברים ליד אירוע משטרתי, בו המשטרה מוצאת גופה קבורה המכוסה בפסולת רעילה ליד תחנת דלק. בעוד הם ממשיכים בנסיעתם, הם נעצרים בתחנת דלק מקומית, שם הם פוגשים טרמפיסט בשם טקס ואת בעל התחנה, אלפרדו. כעבור זמן מה מתחיל ויכוח בין טקס לאלפרדו, שבסופו אלפרדו יורה בטקס למוות. כאשר מישל וריאן ממהרים לעזוב את מקום האירוע, הם נרדפים על ידי אלפרדו ועל ידי "פני עור" ומשפחתו הפסיכופתית. מישל וראין נפגשים עם בני, נהג משאית שרכבו התקלקל בתחנת הדלק ובחורה ששמה שרה שמשפחתה נרצחה על ידי "פני עור". הארבעה מתחילים במסע הישרדות נגד המנסרים מטקסס.
הסרט יצא לאקרנים ב-1990 בבימויו של ג'ף בר. בתפקידים הראשיים מככבים ויגו מורטנסן כטקס סוייר, קן פורי כבני, קרוליין ויליאמס כוניטה "סטרץ'" ברוק, ויליאם באטלר כריאן, קייט הודג' כמישל, מרים בירד-נטרי בתפקיד מאמה סוייר, ג'ו אונגר בתפקיד טינקר סוייר, טום אברט בתפקיד אלפרדו סוייר ור.א מיהלוף כ"פני עור".
המנסרים מטקסס: הדור הבא
ארבעה בני נוער - ג'ני, שון, הת'ר ובארי, אשר חוגגים את נשף הסיום שלהם, מחליטים לעזוב מוקדם ומעורבים בתאונת דרכים בין יערות טקסס. תקועים ולא יודעים לאן ללכת, ג'ני, הת'ר ובארי מחליטים להתפצל ולחפש עזרה, בעוד שון שומר על הרכב והנהג שהם פגעו ברכבו. הם נתקלים באישה בשם דרלה, אשר מתקשרת לבן זוגה וילמר, שיעזור להם לצאת מהיער. מה שהם לא יודעים זה שהיא ובן זוגה וילמר שייכים למשפחת סוייר המטורפת, אשר צדה אותם אחד אחרי השני.
הסרט יצא לאקרנים ב-1994 בבימויו של קים הנקל. בתפקידים הראשיים מככבים רנה זלווגר כג'ני, ליסה מארי ניומר כהת'ר, טיילר שיאה קון כבארי, ג'ון הריסון כשון, טוני פרנסקי כדרלה, מתיו מקונוהיי בתפקיד וילמר סוייר, ג'ו סטיבנס בתפקיד W.E סוייר ורוברט ג'אקס כ"פני עור".