cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ערבית חג'אזית
ניבים בדווים חג'אזיים
ניבי הערבית המדוברים בפי השבטים הבדווים של אזור החג'אז לא היו, באופן יחסי, מושא למחקר רב. עם זאת, אופן הדיבור של כמה שבטים מראה זיקה קרובה הרבה יותר לניבים בדווים אחרים, במיוחד לשכנים באזור הנג'ד, מאשר לאופן דיבורם של אלו בערי החג'אז. הניבים של ניבי החג'אז הצפוניים מתמזגים עם ניבי סיני וירדן, בעוד שהניבים של הדרום מתמזגים עם אלו של עסיר ושל נג'ד. קונפדרציות שבטיות רבות בנג'ד ובמזרח חצי האי הם לרוב מהגרים חדשים מהחג'אז, והם כוללים את שבט עתיבה, מטיר, חרב ובני חלד. בתקופות קדומות יותר, שבטים ערביים רבים אחרים גם הגיעו מהחג'אז, כולל בנו כנאנה, ג'הינה, בנו סלים וע'טפאן. בנוסף, לא כל הדוברים של הניבים הבדויים הללו הם באמת בדווים נוודים; חלקם פשוט יושב ביישובי קבע באזורים כפריים, ולכן מדברים ניבים הדומים לאלו של השכנים הבדווים.
איידהו
איידהו (באנגלית: Idaho ) היא מדינה בארצות הברית. המדינה הצטרפה לאיחוד ב-3 ביולי 1890.
נכון ל-2018 אוכלוסיית איידהו מונה 1,787,065 תושבים, ה-38 המאוכלסת בארצות הברית.
38% משטח המדינה הוא יער, הכי הרבה מכל מדינות ארצות הברית.
מקור השם
שמה של המדינה עלה לראשונה בכלל עבור מקום אחר, כאשר חיפשו בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-19 שם לטריטוריה חדשה שהפכה מאוחר יותר למדינת קולורדו. פעיל פוליטי בשם ג'ורג וילינג הציע את השם "איידהו" והסביר שהיא מילה אינדיאנית שפירושה "מרגלית ההר". לאחר שווילינג גילה שהוא המציא את המילה הוחלט לקרוא לטריטוריה החדשה "קולורדו".
בערך באותה תקופה הוקם מחוז בטריטוריית וושינגטון בשם איידהו, על שם ספינת קיטור בשם זה ששטה בנהרות האזור. כשחלק ממזרח טריטוריית וושינגטון, שכלל את המחוז הזה, הפך לטריטוריה נפרדת ב-1863 ניתן לה השם איידהו, שהפך לשם המדינה כשהיא התקבלה לאיחוד ב-1890.
היסטוריה
קיימות עדויות לקיומם של אנשים באיידהו לפני כ-14,500 שנים. ב-1959 נמצאו בחפירות במערת וילסון בוט ליד טווין פולס עדויות לפעילות אדם כולל ראשי חץ. אלו בין הפריטים הקדומים ביותר שנמצאו בצפון אמריקה. השבטים האינדיאנים הבולטים באיידהו היו הנז פרס בצפון ובצפון מערב והשושון בדרום.
בשנים שבין הכרזתה כטריטוריה להפיכתה למדינה ב-1890 ידעה איידהו מספר תהפוכות. הבירה עברה לבויסי מלואיסטון, מורמונים התיישבו בחלקה הדרום מזרחי והיה ניסיון לחלק את הטריטוריה בין טריטוריית וושינגטון ומדינת נבדה.
כלכלת איידהו התבססה בעיקר על כריית מתכות וב-1892 פרצה שביתת כורים, שגלשה לעימותים אלימים בין הכורים לשומרי המכרות, שכללו ירי ופיצוץ מכרות. כיום מבוססת כלכלת איידהו בעיקר על חקלאות ותיירות אך תעשיות מדע וטכנולוגיה תופסות חלק הולך וגדל בכלכלת המדינה.
איידהו הייתה אחת מהמדינות הנפגעות ביותר במדינות צפון-מערב פסיפיק במהלך השפל הגדול. המחירים צנחו בגידולים העיקריים של איידהו: בשנת 1932, אחד הגידולים העיקריים של המדינה, תפוחי אדמה, הכניסו עשרה סנט בלבד לעומת 1.51 דולר בשנת 1919, בעוד שחקלאי איידהו ראו את הכנסתם השנתית של 686 דולר בשנת 1929 זה ירד ל -250 דולר בשנת 1932.
בשנים האחרונות הרחיבה איידהו את בסיסה המסחרי כמדינה תיירותית וחקלאית כך שיכלול תעשיות מדע וטכנולוגיה. מדע וטכנולוגיה הפכו למרכז הכלכלי היחיד הגדול ביותר (מעל 25% מכלל הכנסות המדינה) במדינה והם גדולים יותר מחקלאות, ייעור וכרייה יחד.
ביולי 2007 נכנס לתוקפו חוק הקובע כי שפתה הרשמית של המדינה היא האנגלית.
גאוגרפיה
איידהו ממוקמת בצפון מערב ארצות הברית וגובלת בפרובינציה הקנדית קולומביה הבריטית בצפון, במונטנה ובוויומינג במזרח, ביוטה ובנבדה בדרום ובאורגון ובוושינגטון במערב. במזרח איידהו נמצאים הפארק הלאומי ילוסטון והרי הרוקי.
אקלים
האקלים של איידהו משתנה מאוד. למרות הגבול המערבי של המדינה הוא שהוא כ־560 קילומטר מן האוקיינוס השקט, ההשפעה הימית עדיין מורגשת באיידהו, במיוחד בחורף, כאשר כיסוי עננים, לחות, וכמות המשקעים נמצאות במידה המרבית שלהם. להשפעה זו השפעה מתמתנת בחורף בה הטמפרטורות אינן נמוכות כפי שאפשר היה לצפות במדינה צפונית עם גובה רב בעיקר. ההשפעה הימית בולטת פחות בחלקה המזרחי של המדינה שם דפוסי המשקעים הופכים לרוב, עם קיץ רטוב יותר וחורפים יבשים יותר, והבדלי הטמפרטורה העונתיים הם קיצוניים יותר, ואקלים יבשתי למחצה יותר.
איידהו יכולה להיות חמה מאוד, אם כי תקופות ממושכות של מעל 37 מעלות צלזיוס הן נדירות, למעט הנקודה הנמוכה ביותר בגובה, Lewiston, שבהתאמה רואה מעט שלג. ימי הקיץ החמים מתקבלים על ידי הלחות היחסית הנמוכה וערבים קרירים יותר בחודשי הקיץ שכן, לרוב המדינה, ההבדל היומי הגבוה ביותר בטמפרטורה הוא לרוב בקיץ. חורפים יכולים להיות קרים, תקופות ממושכות של מזג אוויר קר מתחת לאפס אינן חריגות. הטמפרטורה הגבוהה ביותר בכל הזמנים שנמדדה באיידהו היא 48 מעלות צלזיוס, היא נרשמה באורופינו ב-28 ביולי 1934; הטמפרטורה הנמוכה ביותר בכל הזמנים שנמדדה היא 60- מעלות צלזיוס. היא נרשמה בסכר פארק האי ב-18 בינואר 1943.
כלכלה
התוצר הממשלתי הגולמי לשנת 2015 היה 64.9 מיליארד דולר, וההכנסה לנפש על בסיס תוצר 2015 ואומדני אוכלוסייה לשנת 2015 הייתה 39,100 דולר.
איידהו היא מדינה חקלאית חשובה, היא מייצרת כמעט שליש מתפוחי האדמה הגדלים בארצות הברית. כל שלושת זני החיטה, האביב הצפוני הכהה, אדום קשה ולבן רך גדלים במדינה. מחוז נץ פרץ נחשב לאזור הצמח הלבן והגדל.
כיום, הענף הגדול ביותר באיידהו הוא תחום המדע והטכנולוגיה. הוא מהווה מעל 25% מהכנסות המדינה ומעל 70% מייצוא המדינה. הכלכלה התעשייתית של איידהו צומחת, כשמוצרי היי-טק מובילים את הדרך. מאז סוף שנות השבעים, בויסי הבירה התגלתה כמרכז לייצור. בויסי היא ביתו של מיקרו טכנולוגיה, היצרנית היחידה בארצות הברית של שבבי זיכרון גישה אקראית (DRAM). מיקרו ייצרו פעם מחשבים שולחניים, אך בהצלחה מוגבלת מאוד. היולט-פקארד מפעילה מפעל גדול בבויסי מאז שנות השבעים, המוקדש בעיקר לייצור מדפסות LaserJet. אנליטיקס היא עוד חברת תוכנה לניהול חשבונות ודיווחים להשקעות, המדווחת על יותר מטריליון דולר בנכסים הממוקמת במדינה. ON Semiconductor, שמפקדה ברחבי העולם נמצא בפוקטלו, הוא חידוש מוכר נרחב של מוצרי מוליכים למחצה משולבים עם איתות מעורב, שירותי יציקה עם אותות מעורבים ומוצרים דיגיטליים מובנים. לסאן מיקרוסיסטמס (כיום חלק מחברת Oracle Corporation) ישנם שני משרדים בבויסי ומחסן חלקים בפוקטלו. סאן מביאה למדינה סכומי משכורת שנתית ומעל 300 מיליון דולר הכנסות למדינה.
בשנת 2014, איידהו התגלתה כמדינה השנייה בחברה הידידותית לעסקים קטנים, רק מאחורי יוטה, על סמך מחקר שהתבסס על נתונים של יותר מ 12,000 בעלי עסקים קטנים.
דמוגרפיה
מפקד האוכלוסין בארצות הברית מעריך את אוכלוסיית איידהו בכ־1,787,065 נכון ל -1 ביולי 2018, עלייה של 14% מאז 2010. זה היה גידול של 37,265, לעומת השנה הקודמת וגידול של 186,626, או 11.91%, מאז 2010. זה כולל עלייה טבעית מאז המפקד האחרון של 58,884 (111,131 לידות פחות 52,247 מקרי מוות) ועלייה עקב הגירה של 75,795 אנשים למדינה. ישנם מספר גדול של אמריקאים ממוצא אנגלי וגרמני באיידהו. העלייה מחוץ לארצות הברית הביאה לעלייה של 14,522 איש, והגירה בתוך המדינה הניבה עלייה של 61,273 איש. נתון זה הפך את איידהו למדינה העשירית הצומחת ביותר אחרי מחוז קולומביה (16.74% +), יוטה (+14.37%), טקסס (14.14%), פלורידה (13.29% +), קולורדו (13.25% +), דקוטה הצפונית ( 13.01% +), נבדה (12.36% +), אריזונה (12.20%) ווושינגטון. משנת 2017 ועד 2018 צמחה אוכלוסיית איידהו בקצב השני הכי מהיר, רק שנייה לנבדה.
הטבלה שלהלן מייצגת את נתוני קבוצות האוכלוסייה נכון ל-2017
ממשל ופוליטיקה
בראש הרשות המבצעת עומד מושל שנבחר לקדנציה של ארבע שנים. הבחירות למושל מתקיימות בזמן בחירות אמצע הקדנציה. סגן המושל נבחר בבחירות נפרדות באותו מועד. אין הגבלה על אורך הכהונה הכולל של המושל וסגנו.
בית המחוקקים של איידהו מורכב מבית הנבחרים בו 70 חברים ומהסנאט בו 35 חברים. בכל שנתיים נבחרים בכל אחד ממחוזות הבחירה שלוש מערכות בחירות נפרדות: אחת לסנאטור, ושתיים לחברי בית הנבחרים. אורך הקדנציות של חברי שני הבתים הוא שנתיים, ואין הגבלה על אורך הכהונה הכולל.
בבית המשפט העליון של איידהו מכהנים חמישה שופטים שנבחרים בבחירות כלליות לקדנציות של שש שנים. נשיא בית המשפט העליון נבחר על ידי השופטים לקדנציה של ארבע שנים. עד ל-1983 הנשיא היה השופט שלו נותרו מספר השנים המועטות ביותר עד סיום הקדנציה הנוכחית שלו.
בעידן המודרני, איידהו הייתה מדינה רפובליקנית אמינה בפוליטיקה הנשיאותית. היא לא תמכה בדמוקרט לנשיאות מאז 1964. אפילו בבחירות ההן, לינדון ג'ונסון ניצח את בארי גולדווטר במדינה בפחות משתי נקודות אחוז, לעומת שאר המדינה בה הביס אותו בפער ניכר. בשנת 2004, ג'ורג 'וו. בוש הרפובליקני ניצח את איידהו בהפרש של 38 נקודות אחוז ועם 68.4% מהקולות, וזכה ב -43 מתוך 44 מחוזות. רק מחוז בליין, המכיל את אתר הסקי עמק סאן, תמך בג'ון קרי, שבבעלותו בית באזור. בשנת 2008 ברק אובמה זכה ב-36.1 אחוז במדינה מה שהיה לאחוז הטוב ביותר עבור מועמד לנשיאות דמוקרטית באיידהו מאז 1976.
הסנאטורים המייצגים את המדינה הם: מייק קראפו וג'ים ריש הרפובליקנים. לאיידהו 4 קולות אלקטורליים.
השכלה
מועצת החינוך הממלכתית של איידהו מפקחת על שלוש אוניברסיטאות מקיפות. אוניברסיטת איידהו במוסקו הייתה האוניברסיטה הראשונה במדינה (נוסד בשנת 1889). היא פתחה את שעריה בשנת 1892 והיא המוסד להענקת קרקעות ואוניברסיטת המחקר העיקרית של המדינה. אוניברסיטת Pocatello נפתחה בשנת 1901. בויסי סטייט הוא הספר האחרון שהשיג מעמד האוניברסיטה באיידהו. בית הספר נפתח בשנת 1932 בתור בויסי ג'וניור קולג' והחליף את שמו ל- בויסי סטייט בשנת 1974. לואיס-קלארק סטייט קולג' ב Lewiston היא המכללה הציבורית היחידה שאינה אוניברסיטאית באיידהו. זה נפתח כבית ספר רגיל בשנת 1893.
אורגון
אורגון (באנגלית: Oregon ) היא מדינה במערב ארצות הברית השוכנת לחופי האוקיינוס השקט. בירת המדינה היא סיילם. המדינה גובלת במערב באוקיינוס השקט, בצפון בוושינגטון, בדרום בנבדה ובקליפורניה ובמזרח באיידהו.
מקור השם
פירוש השם אורגון לא ברור, וישנה השערה כי השם הוא אנגלוז של המילה הצרפתית ל"הוריקן" – "Ouragon".
ב-1765 הזכיר המייג'ור הבריטי רוברט רוג'רס את השם Ouragon בבקשת תמיכה כספית במשלחת. ב-1778 התייחס ג'ונתן קרוור בספר מסעותיו לנהר הגדול במערב בשם אורגון (Oregon). המשורר ויליאם קולן בראיינט השתמש בפואמה "תנטופסיס" (Thanatopsis) בשם "אורגון" לתיאור השטח שבו עברה משלחת לואיס וקלארק.
מורדוביה ארנה
בעקבות החלטת FIFA, האצטדיון אירח מספר משחקים במונדיאל 2018 ושימש זמנית גם כאצטדיונו הבייתי של מועדון הכדורגל מורדוביה סרנסק. לאצטדיון קיבולת של 43,958 צופים ומשמש לאירוח משחקי נבחרת רוסיה בכדורגל. בעונת 2019 שימש לאירוח משחקי קבוצת מורדוביה סרנסק במסגרת ליגת הכדורגל הלאומית ואירח את משחקיה של טמבוב בליגת העל הרוסית בכדורגל משנת 2019 עד 2021.
אורגון
היסטוריה
העדות הראשונה לאדם באזור אורגון מתוארכת לשנת 15,000 לפני הספירה במערת פורת רוק הסמוכה לפורת רוק. החל מהאלף השמיני לספירה הופיעו התיישבויות באורגון סמוך לנהר קולומביה והחוף. עד המאה ה-16 לספירה היו מספר רב של שבטים ילידים באורגון, בהם: בנוק, צ'ינוק, טקלמה, קלאמת, קוקוולי, אומפקווה ונז פרס.
מורדוביה ארנה
בניית האצטדיון
בשנת 2010 נערך טקס הנחת אבן הפינה ברחוב וולגוגרד, על גדות נהר אינסאר בעיר מורדוביה, בשטח שישמש את האצטדיון. תחילה תוכנן להשלים את הבנייה עד שנת 2012 אולם עיכובים שונים דחו את פתיחת האצטדיון לשנת 2018.
אורגון
היסטוריה
האירופאים הראשונים שהגיעו לאורגון היו מגלי ארצות ספרדים תחת פיקודו של חואן רודריגס קבריו, שיצאו בשנת 1543 ממקסיקו למסע לחקר חופה של אמריקה הצפונית. פרנסיס דרייק האנגלי נחת באורגון לביצוע תיקונים בזמן מסעו להקפת העולם, בשנת 1579, כנראה במפרץ הקרוי היום מפרץ דרייקס. דרייק הכריז על שטח אורגון תחת ריבונות אנגלית, מה שנהפך לעילה בסכסוך הטריטוריאלי בין אנגליה למקסיקו שנים אחר כך, וכן במלחמת ארצות הברית–מקסיקו. לאחר מסעו לחקר החוף המערבי של חואן חוזה פרז הרננדס הספרדי בשנת 1774, משלחות ספרדיות החלו באופן קבוע לעצור באורגון בדרכם לאסיה לסחור בתבלינים. ג'יימס קוק סייר ב-1778 לאורך החוף בניסיון למצוא את המעבר הצפון-מערבי.
מורדוביה ארנה
בניית האצטדיון
תקציב האצטדיון הגיע לכדי 16,5 מיליארד רובלים והגיע מהתקציב הפדרלי ותקציב העיר מורדוביה. על עבודת הבנייה עמלה חברת "הנדסת ספורט" (Спорт-Инжиниринг) שמחזיקה בבעלות על כמה מהאצטדיונים שנבנו עבור המונדיאל.
על פי דיווחי התקשורת הרוסית, דווח שהושלמה העבודה הכללית לקראת הכנת הקרקע לבנייה. על פי החלטת הממשלה נבחרה חברת "PSO קאזאן" לבנות את האצטדיון. אותה חברה גם בנתה את המתקנים עבור אוניברסיאדת קאזאן (2013) ובנתה את אצטדיון אק בארס ארנה.
אורגון
היסטוריה
במאה ה-18 וה-19 החלו מיסיונרים וציידים צרפתים קנדים לנדוד לאורגון וחלקם התיישבו שם באורח קבע. בין המתיישבים נמנה לוסייר, שמיוחס כחקלאי האירופאי הראשון באורגון. ההגירה הצרפתית הותירה חותם בצורת שמות מקומות רבים בצרפתית כמו נהר מהלואר, העיר לה גרנדה ואף שמה של אורגון. משלחת לואיס וקלארק (1805–1806) עברה באזור במהלך מסעם. הם בנו מצודת חורף בפורט קלטסופ סמוך לשפך נהר קולומביה. הודות למשלחת זו ולמסעו של הבריטי דייוויד תומפסון (1811) נודע על הכמות הרבה של חיות פרווה באזור וכן התגלה שביל אורגון, נתיב יבשתי החוצה את הרי הרוקי, ומוביל בסופו של דבר לחוף האוקיינוס השקט. ב-1811 הקים היזם הניו-יורקי ג'ון ג'וזף אסטור בשפך נהר קולומביה את פורט אסטוריה כתחנה המערבית ביותר של חברת הפרוות הפסיפית. זה היה יישוב הקבע הראשון של לבנים באזור. במלחמת 1812 השתלטה בריטניה על כל התחנות של חברת הפרוות הפסיפית. בשנים 1820–1830 שלטה חברת מפרץ הדסון על כל האזור הצפון-מערבי של מחוז קולומביה.
מורדוביה ארנה
לאחר המונדיאל
ב-21 באפריל 2018 נערך באצטדיון משחק הבכורה בין מורדוביה סרנסק לזניט איז'בסק, במסגרת ליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה. האצטדיון שימש כמגרש הבית בעונה 2018/2019. במאי 2019 נבחר לשמש כאצטדיונה הביתי של טמבוב בליגת העל הרוסית בכדורגל בשנים 2019–2021, בעקבות שיפוצים באצטדיון ספרטק בטמבוב.
אורגון
היסטוריה
תנועת מתיישבים רבה בשביל אורגון, נתיב שיירת עגלות מפורסם, שהחל ב-1842–1843 הביאה את ארצות הברית לפתור את המחלוקת הטריטוריאלית על האזור עם בריטניה, שהסתיימה סופית עם חתימתו של הסכם אורגון ב-1846. טריטוריית אורגון נקבעה סופית ב-1848.
מורדוביה ארנה
לאחר המונדיאל
ביוני 2021, הפך באצטדיון למגרשה של קבוצת הכדורגל סרנסק.
אורגון
היסטוריה
העברת חוק ב-1850 המעניק קרקע למתיישבים באורגון הגביר את זרם המתיישבים. החוק בא על חשבונם של האינדיאנים שנדחקו לשמורות המיועדות להם. ב-14 בפברואר 1859 התקבלה אורגון כמדינה לארצות הברית. למרות זאת, זרם המהגרים היה קטן יחסית עקב הסכנה בשביל אורגון הארוך והקושי במסע הימי מקיף היבשת.
במלחמת האזרחים האמריקנית הייתה אורגון בין מדינות האיחוד. למרות ריחוקה מאזורי הקרבות חיילים גויסו באורגון ונשלחו מזרחה לסייע לצבא האיחוד במלחמה.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 נסללו מסילות רכבת וקישרו את אורגון בצורה קלה, זולה ובטוחה יחסית לשאר ארצות הברית, מה שהוביל לגידול מהיר באוכלוסייה ולפיתוח של תעשייה חקלאית ותעשיית עצים. עד היום אורגון ומדינות החוף המערבי מובילות בתעשיות אלו.
בשנת 1994 הפכה אורגון למדינה האמריקאית הראשונה שהעניקה לגליזציה של התאבדות בסיוע רופאים באמצעות חוק מוות בכבוד. במסגרת משאל עם ב-4 בנובמבר 2014, הותרה צריכת מריחואנה לשימוש אישי לאחר שתושבי המדינה הצביעו בעד הקמת מערכת מיסוי ובקרה על מכירת מריחואנה. בכך הצטרפה מדינת אורגון למדינות וושינגטון, קולורדו ואלסקה המתירות צריכת מריחואנה לצורכי הנאה. מה שהפך את אורגון למדינה השנייה באותה תקופה שחוקקה נישואים לבני זוג מאותו המין, התאבדות בסיוע רופאים ושימוש במריחואנה לצורך הנאה.
גאוגרפיה
אורגון ממוקמת בחוף המערבי. היא המדינה התשיעית בגודלה בשטחה בארצות הברית עם 251,418 קמ"ר. בשטחה היא גדולה מעט יותר מבריטניה הגדולה. אורגון גובלת במערב באוקיינוס השקט, בצפון בוושינגטון בדרום בקליפורניה ונבדה, ובמזרח באיידהו. אורגון מחולקת לשישה אזורים: החוף, עמק וילאמט, רכס קסקייד, הרי קלאמת, נהר הקולומביה ופרובינציית אגן ורכס. הנקודה הגבוהה ביותר היא פסגת הר הוד שגובהו 3,428 מטרים ונקודתה הנמוכה ביותר היא פני הים. הפארק הלאומי היחיד בשטחה הוא הפארק הלאומי קרייטר לייק, אשר נוצר בתוך קלדרה של הר געש לא פעיל. זהו האגם העמוק ביותר בארצות הברית – 592 מטרים.
פני השטח של אורגון מגוונים מאוד ונעים מיערות גשם שבאזור החוף למדבר באזורים הדרום מערביים, רכס קסקייד הגבוה במערב ועמק וילאמט במרכז. רכס קסקייד, במערב המדינה, משתרע לכל אורכה, עד צפון קליפורניה, ומשפיע על האקלים: ריבוי משקעים ברכס, ומדבר צל גשם במורדותיו המזרחיים.
רוב אוכלוסיית המדינה מתגוררת בעמק וילאמט המשתרע מיוג'ין (העיר השנייה בגודלה), בדרום עד לפורטלנד (העיר הגדולה במדינה) בצפון העמק, דרך ערים גדולות נוספות כמו סיילם (בירת המדינה).
בעוד גבולה הדרומי מוגדר באופן שרירותי על ידי קו רוחב, וגבולה המערבי על ידי הים הגבול הצפוני והצפון מערבי מוגדר ברובו על ידי תוואי נהר קולומביה.
האורגניזם הגדול ביותר החי באורגון (השייך למין Armillaria ostoyae), היא פטרייה הגדלה כמטר מתחת לפני האדמה ומשתרעת על פני 8.8 קמ"ר והיא בת אלפי שנים.
אקלים
ברוב אורגון יש אקלים מתון בדרך כלל, אם כי יש שוני משמעותי בין אזורים לאור מגוון הנופים ברחבי המדינה. באזור המערבי של המדינה (מערבית לטווח המפלים ) יש אקלים אוקיאני, המאוכלס ביערות מעורבים ירוקי עד וצבעוניים. האקלים המערבי של אורגון מושפע מאוד מהאוקיינוס השקט; השליש המערבי של אורגון רטוב מאוד בחורף, בינוני עד רטוב מאוד באביב ובסתיו, ויבש במהלך הקיץ. הלחות היחסית של אורגון המערבית היא גבוהה למעט בימי הקיץ, שהם חצי יבש למחצה ולח; מזרח אורגון בדרך כלל מתאפיין בלחות נמוכה כל השנה. בחלקה הדרומי-מערבי של המדינה, ובמיוחד בעמק רוג, יש אקלים ים תיכוני עם חורפים יבשים ושקופים יותר וקיצים חמים יותר, בדומה לצפון קליפורניה. בחלק הצפון-מזרחי של אורגון שורר אקלים צחיח למחצה, ובאזורי השטח הגבוהים שלו יש אקלים סובארקטי. המדינה מדורגת במקום החמישי לטמפרטורות הקיץ הקרירות ביותר של מדינה כלשהי במדינה, אחרי מיין, איידהו, וויומינג ואלסקה.
לשני שלישים המזרחי של אורגון, המורכבים במידה רבה ממדבר גבוה, יש חורפים קרים ומושלגים וקיצים יבשים מאוד. חלק ניכר מהמזרח הוא חצי צחיח כמו שאר האגן הגדול, אם כי הרי הכחול הם רטובים מספיק כדי לתמוך ביערות נרחבים. מרבית אורגון מקבלת כמויות שלג משמעותיים, אך עמק וילאמט, בו מתגוררים 60 אחוז מהאוכלוסייה, יש חורפים מתונים משמעותית לרוחב הרוח שלו ולרוב רואים שלג אלא רק גשם קל.
הטמפרטורה הרשומה הגבוהה ביותר של אורגון היא 48 מעלות צלזיוס בפנדלטון ב-10 באוגוסט 1898, והטמפרטורה הנמוכה ביותר שנרשמה היא 54- מעלות צלזיוס בסנקה ב-10 בפברואר 1933.
כלכלה
תיירות היא ענף כלכלי חשוב. היערות, האגמים, שמורות הטבע והחופים מושכים תיירים לאורך כל השנה. פסטיבל שייקספיר של אורגון שנערך בעיר אשלנד גם הוא יעד תיירותי מפורסם. רבות במיוחד הן המבשלות הבירה במדינה, כאשר העיר הגדולה ביותר, פורטלנד, מחזיקה בשיא עולמי של מספר מבשלות בעיר אחת.
שיעור האבטלה של אורגון עמד על 5.5% בספטמבר 2016, ואילו שיעור האבטלה בארצות הברית עמד על 5.0% באותו חודש.
דמוגרפיה
מפקד האוכלוסין בארצות הברית מעריך כי אוכלוסיית אורגון עומדת על כ־4,217,737 נכון ל-1 ביולי 2019, גידול של 10.09% לעומת מפקד 2010. נכון למפקד 2010, אוכלוסיית אורגון הייתה 3,831,074. ההרכב המגדרי של המדינה היה 49.5% גברים ו-50.5% נשים. 22.6% מהאוכלוסייה היו מתחת לגיל 18; 63.5% היו בין הגילאים 18–64; ו-12.5% היו בני 65 ומעלה.
אורגון הייתה "היעד המוביל ביותר" של המדינה בשנת 2014, כאשר שתי משפחות עברו למדינה עבור כל אחת שעוברת בשאר המדינה (66.4% ל-33.6%). אורגון הייתה גם היעד המוביל ביותר בשנת 2013, והיעד השני הכי פופולרי בשנת 2010 עד 2012.
ממשל ופוליטיקה
בראש הרשות המבצעת עומד מושל שנבחר לקדנציה של ארבע שנים. המושל מוגבל לשתי קדנציות רצופות, אך אין הגבלה למספר הקדנציות הכוללת. הבחירות למושל מתקיימות יחד עם בחירות אמצע הקדנציה. אורגון היא אחת מהמדינות הבודדות בהן לא קיים תפקיד סגן המושל, ובמקרה שהמושל מפסיק למלא את תפקידו מחליף אותו מזכיר המדינה. המושלת הנוכחית היא קייט בראון, חברת המפלגה הדמוקרטית. מצביעי אורגון בחרו מושלים דמוקרטיים בכל בחירות מאז 1986, ובחרו לאחרונה את קייט בראון על פני באד פירס הרפובליקני בבחירות המיוחדות של 2016 לכהונה של שנתיים, ובחרו בה שוב מחדש לכהונה של ארבע שנים על פני קוטה בוללר הרפובליקני בשנת 2018.
האספה המחוקקת של אורגון מורכבת משני בתים – בית הנבחרים בו יש 60 חברים הנבחרים לקדנציה של שנתיים, וסנאט בו יש 30 חברים הנבחרים לקדנציה של 4 שנים, כאשר כל שנתיים מתקיימות בחירות בכחצי מהמחוזות. אין הגבלה על אורך הכהונה של חברי שני הבתים.
בית המשפט העליון של אורגון מורכב משבעה שופטים שנבחרים בצורה בלתי-מפלגתית בבחירות הכלליות לקדנציות של שש שנים. חבר השופטים כולל כיום את שני השופטים העליונים היחידים בארצות הברית שהם הומוסקסואלים גלויים. בית המשפט בוחר מתוכו את אחד השופטים לנשיא בית המשפט העליון לקדנציה של שש שנים.
ההצבעה בבחירות באורגון מתקיימת כולה דרך הדואר. המצביעים מקבלים את טופסי ההצבעה לביתם, ויכולים להחזיר אותם במעטפות כפולות בדואר, או במשרדי ועדות הבחירות המקומיות. אורגון הנהיגה שיטה זו בבחירות מקומיות החל משנות ה-80, ובבחירות הפדרליות החל משנת 2000.
המדינה מחולקת מנהלית ל-36 מחוזות. הגדול שבמחוזות אורגון הוא מחוז הרני (26,250 קמ"ר), והקטן שבהם הוא מחוז מולטנומה (1,130 קמ"ר). מחוז מולטנומה הוא גם המחוז המאוכלס ביותר (כ-756,530 תושבים), ובו שוכנת גם פורטלנד, העיר המאוכלסת ביותר במדינה. המחוז הדליל ביותר באוכלוסייה הוא מחוז וילר עם 1,430 תושבים.
הסנאטורים המייצגים את אורגון הם רון ויידן וג'ף מרקלי, חברי המפלגה הדמוקרטית. מתוך 5 החברים (כלומר, למדינה 7 קולות אלקטוריילים) המייצגים את המדינה בבית הנבחרים של ארצות הברית, ארבעה מתוכם דמוקרטים ואחד רפובליקני. בבחירות לנשיאות נוטה אורגון להצביע עבור המועמד הדמוקרטי. אורגון תמכה במועמדים הדמוקרטיים בשמונה מערכות הבחירות האחרונות. ברק אובמה הדמוקרטי, זכה במדינה בהפרש של שתים עשרה נקודות אחוז, כשגרף מעל 54% מהקולות העממיים בשנת 2012. בבחירות 2016, הילרי קלינטון ניצחה את אורגון ב-11 נקודות אחוז.
בתי ספר
בשנת הלימודים 2013–2014 היו במדינה 567,000 תלמידים בבתי ספר ציבוריים. כמו כן היו 197 מחוזות בתי ספר ציבוריים, ששורתו על ידי 19 מחוזות לשירותי חינוך.
בשנת 2016 מחוזות בתי הספר הגדולים במדינה היו: בתי הספר הציבוריים של פורטלנד: הכוללים 47,323 תלמידים; מחוז בית הספר סאלם קייזר, הכולל 40,565 תלמידים; מחוז בית הספר ביברטון, הכולל 39,625 תלמידים; מחוז בית הספר הילסבורו, הכולל 21,118 תלמידים; וצפון Clackamas הספר המחוזי, הכולל 17,053 תלמידים.
השכלה גבוהה
מאז המעבר של מדד 5 ב-1990, שקבע גבולות לרמות הארנונה, אורגון נאבקת לממן השכלה גבוהה. מאז, אורגון קיצצה את תקציב ההשכלה הגבוהה וכעת היא מדורגת במקום ה-46 במדינה בהוצאות המדינה לתלמיד. עם זאת, החקיקה ב-2007 מימנה את מערכת האוניברסיטאות הרבה מעבר לתקציב המבוקש של המושל, למרות שעדיין מכסה את שיעורי הלימוד ב-3% לשנה. אורגון תומכת בסך הכול בשבע אוניברסיטאות ציבוריות ובסניף אחד. זה בית של שלוש אוניברסיטאות מחקר ציבוריות: אוניברסיטת אורגון (UO) ביוג'ין ואוניברסיטת המדינה של אורגון (OSU) בקורווליס, שתיהן מסווגות כאוניברסיטאות מחקר עם פעילות מחקרית גבוהה מאוד, ובאוניברסיטת המדינה של פורטלנד שמסווגת כאוניברסיטת מחקר עם פעילות מחקרית גבוהה.
UO היא סלקטיבית ארצית מדורגת הגבוהה ביותר של המדינה ואפילו מרוב אוניברסיטה ציבורית על ידי U.S. News & World Report ופורבס. OSU היא אוניברסיטת ה-Land-grant היחידה במדינה, בעלת ההרשמה הגדולה ביותר של המדינה לסתיו 2014, והיא האוניברסיטה הגבוהה ביותר במדינה על פי "הדירוג האקדמי של האוניברסיטאות העולמיות". OSU מקבלת מימון שנתי למחקר רב יותר מכל מוסדות ההשכלה הגבוהה הציבורית באורגון יחד. אוניברסיטת פורטלנד הממלכתית העירונית של המדינה יש את ההרשמה השנייה בגודלה באורגון.
ספורט
אורגון היא בית לשלוש קבוצות ספורט מקצועיות מרכזיות: קבוצת הכדורסל פורטלנד טרייל בלייזרס מליגת ה-NBA, קבוצת הכדורגל פורטלנד טימברס מליגת ה-MLS וקבוצת הכדורגל נשים מליגת ה-NWSL.
עד 2011, קבוצת הספורט המקצועית הגדולה היחידה באורגון הייתה פורטלנד טרייל בלייזרס. משנות השבעים ועד שנות התשעים היו הבלייזרס אחת הקבוצות המצליחות ב-NBA. בתחילת המאה ה-21, הפופולריות של הקבוצה הקבוצה נחלשה עקב סכסוכים פנימיים ובעיות כספיות, אך חזרה לעצמה לאחר עזיבתם של שחקנים שנויים במחלוקת ורכישת שחקנים חדשים כגון ברנדון רוי, למרכוס אולדרידג' ומאוחר יותר דמיאן לילארד. הבלייזרס משחקים באולם מודה סנטר בפורטלנד.
פרסי בחירת הנוער 2000
טקס פרסי בחירת הנוער לשנת 2000 התקיים ב-6 באוגוסט 2000 בסנטה מוניקה שבקליפורניה ושודר בערוץ פוקס. לטקס לא היו מנחים, אולם פרדי פרינז ג'וניור הציג אותו לצד הופעות האומנים 98 דיגריז, בי.בי מאק, נו דאוט ואנריקה איגלסיאס. הספורטאיות האחיות סרינה וונסה ויליאמס קיבלו בטקס זה את פרס הישג יוצא מגדר הרגיל על הישגים בענף הספורט טניס.
גיתי פאשאאי
גיתי פאשאאי הייתה זמרת, שחקנית ומלחינה איראנית. נמנית בין הזמרים האיראניים המוכרים ביותר בשלהי שנות ה-60 עד שנות ה-70.
ביוגרפיה
פאשאאי נולדה ב-13 ביוני 1940 בטהרן, באיראן. את אהבתה למוזיקה ירשה מסבה, ג'אפר מנסורי, מוזיקאי ונגן איראני. היא למדה במספר כיתות אמן בשנותיה הראשונות, והמשיכה את לימודי המוזיקה שלה בניו יורק, שם קיבלה במקביל דיפלומה באדריכלות.
חיים אישיים
פאשאאי נישאה למסעוד קימיאי בשנת 1969. בשנות ה-80 עברה להמבורג שבגרמניה, שם חקרה את תחום מוזיקת הכנסיות ואת המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק. הזוג התרגש ב-1991.
היא נפטרה מסרטן השד בטהרן, ב-7 במאי 1995.
הקרבות על רכס "חמוטל" במלחמת יום הכיפורים
גבעת "חמוטל", בערבית: אבו וקפה (חלקה המערבי) וכת'יב עיפן (חלקה המזרחי), היה שם קוד של צה"ל במפת סיריוס לרכס חולי באורך של כ-5 ק"מ וברוחב של כ-1 ק"מ, הנמצא במערב חצי האי סיני, מערבית למחנה טסה, כ-14 ק"מ ממזרח לתעלת סואץ. רכס זה עמד במוקד של קרבות רבים במהלך מלחמת יום הכיפורים. הקרבות בין צה"ל לצבא המצרי על "חמוטל" נמשכו כמעט מתחילת המערכה בסיני ועד קרוב לסיומה. המצרים, שהצליחו להשתלט על הרכס ב-8 באוקטובר, נאחזו בעמדותיהם והצליחו לשמור על אחיזתם בחלק המערבי של "חמוטל" עד כניסת הפסקת האש לתוקף, ב-25 באוקטובר 1973. קיימת טענה הגורסת כי מרכז מערך ההגנה המצרי באזור זה היה באזור פתחת ציר "פוטון" (שם במפת קוד סיריוס) שמדרום ל"חמוטל", וכי רק בחלקו המערבי של רכס "חמוטל" היה מגנן מצרי ששימש כאגפו הצפוני של קו ההגנה המצרי הראשי באזור.
רקע
חזית הדרום במלחמת יום הכיפורים נפתחה ב-6 באוקטובר 1973 במבצע באדר של הצבא המצרי שהצליח במבצע מתוכנן היטב לצלוח את תעלת סואץ, להשתלט תוך שעות מועטות על רוב מרחב קו בר-לב, להקים מספר ראשי גשר לאורך תעלת סואץ ולהעביר דרכם כוחות חי"ר ושריון בהיקף גדול. בשלב זה, העדיף הצבא המצרי להתארגן ולבסס את אחיזתו בגדה המזרחית של תעלת סואץ ולא חתר להתקדמות מהירה מזרחה.
אזור רכס "חמוטל" הוחזק מפתיחת המלחמה על ידי חטיבת השריון הסדירה 14, שהחזיקה את התעלה לפני פרוץ המלחמה. חטיבות המילואים של צה"ל שגויסו בבהילות, החלו להגיע לקו החזית בסיני רק למחרת, במהלך 7 באוקטובר.
אזור הקרבות
מצפון: ממזרח: מדרום:
מדרום מערב: מתחם "מיסורי" (שם במפת קוד סיריוס) – מתחם רחב הנמצא בין תעוז "טלוויזיה" ובין ציר "לקסיקון" הסמוך לתעלת סואץ. נמצא מצפון לחווה הסינית.
קרקע
ברוב חלקיה של הגדה המזרחית של תעלת סואץ הקרקע היא חולית. בחלק המרכזי-צפוני היא עבירה לנגמ"שים ולטנקים אך קשה מאוד עד בלתי אפשרית למעבר זחל"מים. חלקים גדולים מהשטח הם מישוריים או בעלי מבנה גבעי מתון ביותר. אזור "חמוטל" – רכס חולי, המורכב ממספר דיונות גדולות היוצרות רכס בכיוון כללי מזרח-מערב כשבצידו המערבי, באופן כללי הגבוה יותר (110 מטר), מצוי קפל קרקע המהווה כעין מחסה. הרכס שולט על צומת הכבישים "טליסמן" -"פוטון" הנמצא בחלקו המזרחי של הרכס. הכביש חוצה את הרכס במעין אוכף. המדרון המזרחי הוא חולי ותלול יחסית וניתן לעלות עליו רק עם טנקים או נגמ"שים וגם זאת בקושי. ממזרח לכביש יש נקודה גבוהה, כת'יב עיפן שגובהה 115 מטר. חלקו המערבי סמוך יחסית לתעלת סואץ ושולט על כל המרחב עד התעלה, כולל המרחב שבכיוון צפון מערב. הגבעה היא חלק מ"קו" גבעות הנמשך בגזרה המרכזית בסיני, מדרום לצפון, בטווח של כ-10 ק"מ ממזרח לתעלת סואץ.
צירי תנועה
ב-1973 היה קיים בגזרת הלחימה הקרובה כביש עיקרי אחד בכיוון צפון-דרום - כביש החת"ם (חיל תותחנים) - ציר המרוחק 8-12 ק"מ ממזרח לתעלה וכונה במפת סיריוס "פוטון" חלק גדול הכביש נסלל על קו הגבעות. קטעו של כביש החת"ם הנמצא צפונית לציר טליסמן כונה "חזיזית" במפת הקוד הצה"לית. מטסה בכיוון מערב - צפון מערב בכיוון אסמאעיליה, עבר ציר "טליסמן" (שם במפת קוד סיריוס). צומת הכבישים "טליסמן"-"פוטון" נמצא על חלקו המזרחי של אזור "חמוטל", נקודה המדגישה את חשיבות הרכס.
הקרב הראשון ב-8 באוקטובר - כיבוש "חמוטל" על ידי הצבא המצרי
בבוקר יום מתקפת הנגד האוגדתית ב-8 באוקטובר, שימשה חטיבה 500 כעתודה בעורף החטיבות הישראליות שפעלו בגזרה הצפונית בסמוך לתעלת סואץ. בעת שגונן הורה לשרון לצאת למסע דרומה, השאירה אוגדת שרון את גדוד סיור 87 להחזיק את אזורי "חמדיה" ו"כישוף" הנמצאים מדרום ל"חמוטל" ו"מכשיר", בסמוך לצומת "עכביש" – "פוטון", אך לא השאירה כוח דומה על "חמוטל". לאחר המלחמה היו הוויכוחים על חוסר התיאום וחוסר הסיוע בין שרון ואדן באזור זה אחד מהנושאים שעמדו במוקד "מלחמת הגנרלים", וגם בדיוני ועדת אגרנט. את מקומם של גדודי חטיבה 14 שהחלה במסעה דרומה תפסו בשעה 11:00 שניים מגדודי חטיבה 500: גדוד 433 תפס את מתחם "נוזל" וגדוד 429 את "חמוטל".
באותה עת, על פי תוכנית מצרית סדורה שאמרה כי ב-8 באוקטובר על הדיוויזיות שבחזית להתקדם לקו 10-12 ק"מ מהתעלה (כביש החת"ם), התקדמו יחידות של דיוויזיית החי"ר 16 המצרית ותפסו את עמדות "מיסורי", "טלוויזיה", "מכשיר" ו"חמוטל". את "חמוטל" ומכשיר" תפסה חטיבה ממוכנת מתוגברת בגדוד טנקים. במהלך התקדמות זו, או במהלך הקרבות שבהמשך אותו יום, נפצע עמיד (תא”ל) עאדל יוסרי – מפקד חטיבה 112 חי”ר מדיוויזיה 16 חי”ר המצרית ואיבד את רגלו. בזמן ההתקפה המצרית על "חמוטל" הגן על הגבעה כוח של 8 טנקים מגדוד 429 (מחטיבה 500), שתפס את המתחם בשעה 11:00, ונתקל בשעות צהריים המאוחרות בירי טנקים וארטילריה. מג"ד 429 העריך כי מדובר בכוח של כ-50 טנקים ו-2,000 חיילי חי"ר ולאחר שנפגעו 2 טנקים ישראלים, החליט בשעה 15:00 לסגת מהגבעה ולהתארגן מחדש להתקפה בכוח גדול יותר.
הקרב השני ב-8 באוקטובר - התקפת גדודים 429 ו-198
לקראת התקיפה המתוכננת אחר הצהריים, חוזקה חטיבה 500 בגדוד 198 מחטיבה 460. גדוד 198 הסדיר עבר יומיים קשים של לחימה בשני ימי המלחמה הראשונים וכלל באותה עת 13 או 14 טנקים בלבד. תוכנית ההתקפה הייתה שגדוד 429 (בפיקוד דן ספיר) וגדוד 198 (בפיקוד עמיר יפה) יתקפו מצפון וגדוד 433 (בפיקוד נחום זקן) יחפה ממזרח. אריה קרן, מפקד חטיבה 500, תיאר את ההכנות לקרב: "כשקבענו את תוכנית המתקפה האמנו שזו גבעה חשופה, שהמצרים השתלטו עליה רק בצהריים, ועדיין לא הספיקו להתחפר. חשבנו שנצליח לנפנף אותם. האמנתי שזה יהיה כמו במלחמת ששת הימים. בדיוק כמו כל הצבא, עלינו על הגבעה בלי חיפוי של ארטילריה או של חיל האוויר."
ההתקפה הישראלית החלה בערך ב-17:00. גדוד 198, שהגיע מהצפון תוך איגוף מזרחי, לא הצליח ליצור קשר עם חטיבה 500 וזיהה בטעות את גבעת "מכשיר" הדרומית כ"חמוטל" והסתער עליה. גדוד 429 החל את ההסתערות על "חמוטל" אך מיד נפגעו מספר טנקים ישראלים מטילי נ"ט ולהסתערות הסופית יצא דן ספיר, מג"ד 429, בראש ארבעה טנקים בלבד. הטנק שלו ספג פגיעת פגז מצרי והוא נהרג. שאר הכוח של גדוד 429 נסוג. בינתיים זיהה מג"ד 198 את טעותו לאחר שחודש הקשר עם מפקדת חטיבה 500. הוא שלח שני טנקים לכיוון "חמוטל" והמשיך להילחם על רכס "מכשיר" שגם עליו היו כוחות גדולים של חי"ר ושריון מצרים. קיימת טענה כי אמנם גדוד 198 זיהה בטעות את "מכשיר" כ"חמוטל", אך בדרכו דרומה עלה למעשה על מרכז רכס "חמוטל" והכוח של גדוד 198 ש"נשלח" לחמוטל היה למעשה כוח החיפוי שהשאיר ב"חמוטל" מפקד גדוד 198 לפני שיצא להתקפה דרומה על "מכשיר". שני הטנקים מגדוד 198 שעלו על "חמוטל", פגשו בדרכם את הטנקים הנסוגים של גדוד 429, ועל הגבעה ראו אנשי צוות ישראלים שהטנקים שלהם נפגעו. הם ניהלו אש מול טנקים מצרים ופגעו במספר טנקים. לאחר שנורתה עליהם אש נ"ט ולאחר שחיפו על כוחות הגדוד שלהם שניסו לכבוש את "מכשיר" (ללא הצלחה) הם נסוגו מזרחה.
הקרב השלישי ב-8 באוקטובר - התקפה ראשונה של חטיבה 421
בעת שאוגדה 143 שבה ממסע הסרק שלה דרומה, פקד מפקד האוגדה, אריאל שרון על חטיבה 421 (בפיקוד חיים ארז) להתקיף ולכבוש את "חמוטל" ועל חטיבה 600 (בפיקוד טוביה רביב) להתקיף ולכבוש את "מכשיר". קיימת טענה שארז וקצין המבצעים החטיבתי שלו נפגשו ב"ציונה" (מזרחית ל"חמוטל") עם מפקד וקצין המבצעים של חטיבה 500 ווידאו שכל הטנקים של חטיבה 500 ירדו מהגבעה. ארז הורה לגדוד 257 (בפיקוד שמעון בן שושן) לתקוף מצפון ולגדודים 264 (בפיקוד גיורא לב) ו-599 (בפיקוד עמי מורג) לחפות ממזרח. גדוד 257 ספג ארטילריה ופגיעות מירי נ"ט ארוך טווח מ"מכשיר" (שלא נכבש על ידי חטיבה 600). בתחילת המלחמה חסרו הטנקים של חטיבה 421 את מקלע המפקד עקב שינויים שנעשו בהם ערב המלחמה, ובחלק מיחידות החטיבה לא היו מקלעים כלל, וצוותי הטנקים התקשו מאוד בלחימה מול חיילי החי"ר המצרים. הגדוד נסוג לפי הוראת המח"ט והותיר טנק פגוע ואת אנשי צוותו ההרוגים על הגבעה.
קרב 9 באוקטובר - התקפה שנייה של חטיבה 421
לאחר כישלון מתקפת הנגד ב-8 באוקטובר, הוחלט בפיקוד דרום להפסיק את הפעילות ההתקפית של צה"ל בגזרת הדרום ולבסס קו הגנה שיתמקד בבלימת התקדמות המצרים. למרות פקודה מפורשת זו, החליט מפקד אוגדה 143, אריאל שרון, להוציא התקפות על "חמוטל" ועל "מכשיר". כיבוש "חמוטל" הוטל על חטיבה 421 וכיבוש "מכשיר" על חטיבה 600. שרון מצא צידוק לחריגתו מהפקודות בכך ש"חמוטל" ו"מכשיר" היו המאחזים המזרחיים ביותר של המצרים בגזרה המרכזית והצפונית בסיני והניסיון לכיבושן היה בבחינת "ישור" קו ההגנה. צידוק נוסף לתקיפה היה שבמידה וההתקפה הייתה מצליחה, ניתן היה לשפר בצורה משמעותית את הסיכוי לחלץ את אנשי מעוז "פורקן" שמול איסמעיליה.
נראה כי חיילי החי"ר המצרים הספיקו להתחפר ערב הקרב במערך חפוז, בשוחות אישיות ללא תעלות קשר. הטנקים המצרים התמקמו רובם בעמדות חפורות. חלק גדול מקו ההגנה המצרי על "חמוטל" היה באוכף שבצדו המערבי של הרכס.
על פי תוכנית ההתקפה הישראלית, גדוד 599 (בפיקוד עמי מורג) אמור היה לחפות ממזרח וגדודים 264 (בפיקוד גיורא לב) ו-257 (בפיקוד שמעון בן שושן) היו אמורים לנוע באיגוף ימני ולתקוף את "חמוטל" מצפון. התנועה להתקפה הישראלית החלה ב-04:30 והעלייה על הרכס החלה ב-05:00. לפי מקור אחר, החלה ההתקפה הישראלית בסביבות השעה 06:00 לרשות החטיבה עמד כוח של מרגמות 120 מ"מ בפיקוד עודד צ'ופ שירה על היעד, אך כנראה ללא השפעה רבה על מהלך הקרב. הגדוד שהוביל את האיגוף, גדוד 264, לא זיהה את מקום תחילת ההסתערות המתוכנן והמשיך בדרכו מערבה לאורך השיפולים הצפון מערביים של הרכס עוד כ-2-3 ק"מ. מפקדו שם לב לנסיגת חיילי חי"ר מצרי מהאזור אליו הגיע מערבה, והציע בקשר למפקד החטיבה להמשיך ולהתקדם מערבה. מפקד החטיבה פקד עליו לחזור ולעלות על השיפוליים הצפון-מערביים של הגבעה. מפקד גדוד 599 שהאזין לקשר וסבר על פי תיאור מג"ד 264 שהגבעה כמעט ריקה מכוחות מצריים, הציע שהוא יתקוף במקביל מדרום מזרח. הצעתו נתקבלה ועל גדוד 257 הוטל להישאר בחיפוי. עם תחילת הקרב הצליח גדוד 264 לכבוש את החלק הצפון מערבי של הרכס, בו היה חי"ר מצרי פרוס בשורות חפורות של עמדות אישיות. הגדוד צפה מערבה וניהל אש לכיוון מערב מול חי"ר וטנקים מצרים בטווח רחוק. בשלב מאוחר יותר חיפה הגדוד באש על כוח של חטיבה 14 הישראלית שחילץ על גבי טנק אחד כ-30 חיילי צה"ל שהצליחו לחמוק ממעוז "פורקן" הנצור. מאוחר יותר חילץ פצועים – צנחנים ישראלים שנמלטו מתעוז באזור והתגלגלו במקרה לגבעת הקרב. גדוד 257 שבחיפוי ספג ארטילריה, אש נ"ט ומספר כלים שלו נפגעו. הוא עסק בחלקו הראשון של הקרב בחילוץ פצועים – בין היתר צנחנים נוספים מהכוח שאנשיו חולצו על ידי גדוד 264. בחלקו השני של הקרב חיפה על גדוד 599 וסייע בחילוץ נפגעיו. גדוד 599 תקף מדרום ונע, ללא בעיות בתחילה, עד קצהו הדרום מערבי של הרכס ומפקדו דיווח כי היעד בידו. מיד עם הדיווח הישראלי, פתחו המצרים באש חזקה על ידי חיילי חי"ר מחופרים ופגעו גם בטנק המג"ד. שלוש הפלוגות של גדוד 599 ביצעו, כל אחת בתורה, הסתערויות על החי"ר המצרי תוך ניסיונות דריסה, ירי בנשק אישי (בהיעדר מקלעי מפקד) וזריקת רימונים. אולם, החיילים המצרים לא נשברו והמשיכו בירי נגד טנקים. במקביל גם נפתחה אש טנקים מצרית על הכוח הישראלי ובקרב השריון פגע הכוח הישראלי במספר טנקים מצרים. בתוך זמן קצר נפגעו טנקים רבים בגדוד 599 והיו לכוח הישראלי נפגעים רבים, כולל כל מפקדי הפלוגות. נראה כי חלק מהפגיעות בטנקים של גדוד 599 היו גם מטילי נ"ט ארוך טווח שנורו מאזור "מכשיר" לאחר שרוב הטנקים הישראלים נפגעו, ניתנה לכוח הישראלי פקודת נסיגה. כל הטנקים הכשירים גררו טנקים פגועים.מתחקיר עצמאי שנערך כ-40 שנים אחרי הקרב, עולה כי גדוד 599 טעה בזיהוי היעד ובמקום לתקוף את חלקו הדרומי של רכס "חמוטל", תקף למעשה את חלקו הצפוני של רכס "מכשיר" ושלדות הטנקים שלו שנפגעו במהלך ההסתערות וננטשו, נותרו בפתחת ציר "פוטון" המצויה בין שני הרכסים.
עם תום הקרב, שהסתיים בשעה 11:00, היו אבדות גדוד 599 - 15 הרוגים (לפי מקור אחר – 8 הרוגים.) וכ-30 פצועים. מתוך 26 הטנקים של הגדוד נפגעו 19-20 טנקים, שלושה מהם נותרו בשטח הלחימה. על פי עדויות לוחמי סיירת שקד שסרקו את העמדות המצריות למחרת, אבדות המצרים בקרב שמול גדוד 599 בחלק הדרום-מערבי של "חמוטל" היו לפחות 200 הרוגים.
9 באוקטובר - גדוד 198 על "חמוטל"
גדוד 198 (בפיקוד עמיר יפה) מחטיבה 500 ישב סמוך לטסה. בעקבות קרבות הימים הראשונים עמדה מצבת הטנקים של הגדוד על 9 טנקים בלבד. כחלק ממאמץ חטיבתי שהתנהל מצפון לחמוטל, באזור "חלוץ" ו"נוזל", נע גדוד 198 בסביבות השעה 15.00 על ציר "טליסמן" לכיוון מערב ותפס את רכס חמוטל. גדוד 198 עלה על חלקו הדרום-מזרחי של הרכס ומצא שם מספר טנקי מג"ח שרופים של אוגדה 143 ונגמ"ש פגוע ובו חיילי חרמ"ש ישראלים שנותרו על הגבעה מהקרב שהתרחש בבוקר אותו יום.
הגדוד החל לירות לכיוון דרום-מערב ונבחנה אפשרות להגיע לטנקי הגדוד שנפגעו מול "מכשיר" ביום הקודם (8 באוקטובר) במטרה לאתר נעדרים ולגרור את הטנקים אך בשל חוסר כוחות לחיפוי הוחלט לזנוח את הרעיון. עם חשכה ירדו הטנקים הישראלים מ"חמוטל" ושבו לחניון לילה סדור באזור טסה. אי ההיאחזות הישראלית ב"חמוטל", למרות שהייתה הזדמנות לכך, נבע כנראה מהיות הרכס בתפר שבין אוגדת שרון לאוגדת אדן. בין הכוחות השכנים שרר חוסר תיאום מוחלט. מספר שעות לאחר שהתקפה חטיבתית ישראלית נהדפה וגבתה מחיר כבד מאוגדת שרון, עלה כוח ישראלי מצומצם והשתלט על חלק מהגבעה, אך נראה שנסוג עקב ייחוס משקל מועט לשליטתו ברכס.
באותו אחר הצהריים ב-9 באוקטובר, במקביל להשתלטות הזמנית והקצרה של גדוד 198 על שוליו הצפוניים של רכס "חמוטל", תקף גדוד 410 מחטיבה 600 את רכס "מכשיר". ההתקפה, שהתבצעה בפועל בפתחת "פוטון" שבין "חמוטל" ו"מכשיר", נבלמה על ידי חי"ר מצרי. לכוח הישראלי נפגעו 5 טנקים, 9 הרוגים ו-4 שבויים.
ההיתקלויות ב-10 וב-11 באוקטובר
אור ל-10 באוקטובר, ב-04:00, יצא כוח מגדוד 257 (חטיבה 421) במטרה לחפש נעדרים ישראלים בטנקים שנותרו על "חמוטל". הכוח מנה 5 טנקים, כולל טנק מ"פ וטנק המג"ד, 3 זחל"מים של סיירת שקד ונגמ"ש של הרופא וקצין הדת. פלוגה נוספת מהגדוד שימשה כחיפוי. הכוח הישראלי עלה על הגבעה דרך ציר "טליסמן" ואחרי שכמעט חצה צפונה את הרכס, ירד מהכביש והחל לטפס מערבה במדרון. מעט לפני שהגיע לשטח מישורי נפתחה עליו אש נ"ט מצרית ובתוך דקה נפגעו 3 טנקים ישראלים. באחד מהטנקים שנפגעו, החל נהג הטנק, שכנראה היה בהלם כתוצאה מהפגיעה, לנסוע עם הטנק אל עבר קווי המצרים. הוא חצה את כל המתחם מערבה ללא שנפגע פעם נוספת וכשהתעשת הצליח לחבור, לאחר מסע של 15 ק"מ, לכוח ישראלי אחר. שאר הכוח הישראלי נסוג לאחר שאיתר (קודם להתקלות) שתי גופות של נעדרים. לכוח הישראלי היה הרוג אחד וחמישה פצועים. שלושה טנקים נפגעו, אחד מהם נותר על הגבעה. בעת שהכוח הישראלי נסוג פתחה הארטילריה הישראלית בהרעשה על העמדות המצריות ולפי דיווחים ישראלים הביא ירי זה למנוסה המונית של המצרים מעמדותיהם.
עוד קודם להיתקלות זו, עלה רעיון במפקדת אוגדה 143 לנסות ולכבוש את הגבעה בהתקפה של כוח החרמ"ש החטיבתי. לטענת שמשי, רעיון זה נזנח עקב גילם הגבוה יחסית של אנשי החרמ"ש. בעיה נוספת בשיתוף כוח החרמ"ש נבעה מעבירות נמוכה של הזחל"מים עליהם נעו הלוחמים במדרונות החוליים. לאחר ההיתקלות ב-10 באוקטובר, הורה שרון למפקד חטיבה 421 לכבוש את "חמוטל" בקרב נוסף. אולם, ארז שכנע אותו כי יש לכך טעם רק כחלק ממתקפה כוללת באזור. ב-11 באוקטובר איתר מסוק צה"לי שבו טס דב תמרי, סגן מפקד אוגדה 162, כוח שריון מצרי קטן המתקדם באזור חולי צפונית ל"חמוטל" וממערב ל"חגית". אל עבר הכוח המצרי יצא כוח טנקים מגדוד 599 ובקרב שהתפתח נפגעו 5 טנקים מצרים.
מתקפת השריון המצרית ב-14 באוקטובר
עד בוקר 14 באוקטובר נאחזו שני הצדדים בעמדותיהם והתארגנו לקראת המשך הלחימה. בבוקר 14 באוקטובר כחלק ממתקפת השריון המצרית באותו יום, נעה מזרחה חטיבת שריון 14 של הצבא המצרי, שהשתייכה במקור לדיוויזיה 21 (שחצתה את תעלת סואץ מזרחה ב-12 באוקטובר) אך תגברה את דיוויזיה 16 מתחילת הקרבות. הכוח המצרי נע מדרום לציר "טליסמן"" בכיוון מזרח, כשמטרתו השתלטות על מרחב טסה. לכוחות צה"ל היה מידע על התקיפה המתוכננת והם נערכו בעמדות הגנה. חטיבה 421 פרסה באזור "ציונה" ו"חגית" את גדוד 264 ומפקדת החטיבה. בשלב הראשון הפעילו המצרים ריכוך ארטילרי וקיצרו טווחים בעזרת המיסוך שנוצר כתוצאה מההפגזה. בצורה זו הגיעו הטנקים המצריים הקדמיים עד קו העמדות הישראלי. בשלב זה נשלח גדוד 257 צפונה, לרכס שמצפון ל"טליסמן" וניהל אש מהאגף. לגדוד 257 נפגע טנק אחד ומפקד הטנק נהרג. למצרים נפגעו כ-15 טנקים. הכוח המצרי פעל בשני מאמצים חטיבתיים: החטיבה הצפונית נפרשה מאזור "חמוטל" ו"ציונה" דרומה, בפתחה שבין "חמוטל" ו"מכשיר" וחטיבה מצרית שנייה (חטיבת שריון מס' 1) תקפה מול חטיבה 14 באזור "מכשיר".
בקרב שנמשך כשעתיים נפגעו, להערכת הצד הישראלי, כ-50 טנקים מצרים. לאחר שנבלם הניסיון המצרי הראשון, נעשה אחר הצהריים ניסיון התקפה מצרי נוסף, הפעם מכיוון דרום. כ-30 טנקים מצרים נעו צפונה על ציר "פוטון" (ציר החת"ם) לכיוון "ציונה". בקו ההגנה ב"ציונה" עמד עתה גדוד 599 לאחר שהחליף את גדוד 264 בעמדות.
ניסיון התקיפה המצרי בגזרת "חמוטל"-"ציונה" היה חלק מתקיפה של 4 טורי שריון דיוויזיוניים שנעו במגמת תקיפה בבוקר 14 באוקטובר לרוחב כל חזית הדרום. כל ההתקפות המצריות נבלמו על ידי צה"ל ולמצרים נגרמו אבדות קשות. הנתונים על אבדות המצרים בטנקים ביום זה נתונים במחלוקת ונעים בין 100 טנקים ובין 250 טנקים. קצין המודיעין של חטיבה 421 העריך את מספר הטנקים המצרים שנפגעו בקרב בגזרת חטיבה 421 בכ-60-50
לאחר קרב זה, הועברה חטיבה 421 לאזור רפידים במטרה להתכונן לצליחה מתוכננת. עד 19 באוקטובר עמד ב"ציונה", מול "חמוטל", גדוד 429 מחטיבה 500, בפיקוד אריה ארצי
התקפת גדוד 429 ב-19 באוקטובר
ב-15 באוקטובר, עם תחילתו של מבצע אבירי לב לחציית תעלת סואץ על ידי צה"ל, עבר מרכז הכובד של הלחימה בחזית הדרום לפריצת מסדרון הצליחה, והרחבת ראש הגשר הישראלי על שתי גדות התעלה. רוב יחידותיהן של שתי אוגדות השריון הישראליות 162 ו-143 נלחמו באזור זה ואת האחריות על גזרת הארמייה השנייה בחזית שממזרח לתעלת סואץ קיבל כוח בסדר גודל של אוגדה מוקטנת שנקרא "כוח נמר" ופיקד עליו תת-אלוף ששון יצחקי.
התקפת חטיבה 274 ב-21 באוקטובר
כוח צה"ל ספג נפגעים רבים, בעיקר לוחמי פלוגת החרמ"ש הקדמית (בשם הקשר "סמום") בפיקודן של סרן פרוספר עמר, שהייתה רכובה על נגמ"שים. פלוגת החרמ"ש השנייה קיבלה פקודה לעלות לרכס ולנסות לחלץ נפגעים בחסות החשכה שהחלה לרדת. מפקד הכוח הישראלי, יוסי כהן, סירב לפקודות שקיבל להיאחז בעמדות בהן היה מצוי הכוח כיוון שהעריך שהאש מכיוון "מכשיר" חזקה מאוד וסבר שהשארות בעמדות היא בגדר "התאבדות". לאחר דיונים ארוכים ברשת הקשר עם מפקד החטיבה ועם אלוף הפיקוד (שמואל גונן), הוחלט כי הכוח הישראלי ייסוג, אך יישאר בחלקו הצפון מזרחי של הרכס מחוץ לטווח טילי הנ"ט המצרים. חילוץ הנפגעים הישראלים נמשך לאורך הלילה. לצה"ל היו 8 הרוגים ו-20 פצועים בקרב זה. מפקד החטיבה, יואל גונן, העריך מאוחר יותר כי ניתן היה לכבוש את הגבעה רק עם כוח חי"ר גדול ומיומן יותר. למרות הכישלון בקרב, היאחזותו של הכוח הישראלי בחלקו המזרחי של הרכס נשארה שרירה עד הפסקת האש ב-24 באוקטובר.
התמודדות מערך הנ"ט המצרי עם השריון הישראלי
רוב הקרבות שנערכו על "חמוטל" במלחמת יום הכיפורים היו קרבות של שריון ישראלי מול חי"ר מצרי שהיה מתוגבר בנשק נ"ט ובטנקים.
מערך הנ"ט המצרי
המצרים ייחסו לעצירת התקפות הנגד של השריון הישראלי חשיבות מכרעת להצלחת מלחמתם. הם העריכו כי לשריון של צה"ל יש יתרון עליהם בעיקר בנושא קרב התנועה (לטענת שאזלי, לצה"ל היה גם יתרון באיכות הטנקים ובחימוש). יתרון הבא לידי ביטוי בהתקפות נגד ובקרב תנועה בעומק המערך המצרי.המענה התורתי הסובייטי לבעיה זו היה ביסוס מערך הגנה על גרעין נ"ט חזק ושימוש בכוחות משוריינים וממוכנים גדולים, מתוך מערך ההגנה, להתקדמות ולמגע עם האויב. המצרים התבססו על הפתרון הסובייטי אך בשינוי משמעותי: מערך ההגנה הדיוויזיוני התבסס כמעט אך ורק על נשק נ"ט שהיה מגוון באופיו והתפרש לכל רוחב ואורך מערך ההגנה. השריון המצרי שימש רק ככוח מתגבר ולא ככוח המתקדם בחזית ליצירת מגע. דני אשר כתב כי: "יתרונותיו היחסים של חיל הרגלים המצרי, המצויד בנשק נגד טנקים מתקדם קל משקל, ויכולתו לפעול בשטח המדברי ב"חתימה נמוכה", כשקשה לאתרו ולהשמידו, שוכפלה עד לממדים של תוכנית מבצעית כוללת, לפיה נערכו הגדודים, החטיבות, הדיוויזיות, ובסופו של התהליך גם הארמיות, בראשי גשר הגנתיים באמצעותם חסמו, ומהם פגעו בטנקי צה"ל התוקפים מערבה."
בכל דיוויזיית חי"ר מצרית צולחת היו 72 משגרי סאגר נישאים בידי אדם (3 חיילים מפעילים משגר) בחלוקה של 3 פלוגות נ"ט חטיבתיות וגדוד נ"ט דיוויזיוני. (זאת לעומת חימוש הדיוויזיות האחרות בהן היו 32 משגרים הנישאים על ידי BRDM. טילי הסאגר כיסו את טווח 500-3,000 מטר ומטולי ה-RPG כיסו את הטווח הקצר, עד 500 מטר. בכל כיתת חי"ר תקנית בצבא המצרי היה מטול RPG שתופעל על ידי 2 לוחמים שנשאו גם 5 רקטות. כך, בגדוד היו 27 מטולים ובדיוויזיה כ-450 מטולים. בנוסף, תוגברו דיוויזיות החי"ר הצולחות בגדוד קומנדו שנשא 36 מטולי RPG. לדיוויזיות החי"ר היה גם נשק נ"ט נוסף בדמות תול"רים B-10 ו-B11 (90 תול"רים בדיוויזיה) ותותחי נ"ט בקוטר 85 מ"מ (36 קנים בכל דיוויזיה). שמעון בן שושן, מפקד גדוד 257 בחטיבה 421, תיאר את הלחימה בריאיון עם אביגדור קהלני: "גם כסגן-אלוף, איש קבע עתיר ניסיון, נכונה לי הפתעה גדולה לנוכח ההיקף העצום של נשק נ"ט שמילא את הזירה. כוונתך לטילי "סאגר", לתותחים נגד טנקים? הכל, "סאגרים", "בזוקות", "אר-פי-ג'י". הכל. לפי חשבוני, כל חייל שני בצבא המצרי היה מצויד בנשק נ"ט." החוקר דני אשר מסכם: "כמותם המסיבית וצורת פריסתם של כלי הנ"ט במערך הלחימה מבליטים את היות המערך כולו מעין רצף של מגנני נ"ט".
רמטכ"ל צבא מצרים, סעד א-שאזלי, כתב בספרו "חציית התעלה": החידושים העיקריים שהנהגנו לא היו כלי נשק חדשים דווקא. אפשר שהפעלנו טילים נגד-טנקים ונגד-מטוסים קלי משקל בכמות שעלתה על ציפיותיו של האויב, אך כלי הנשק עצמם היו מוכרים היטב. חידושינו העיקריים היו בתחום האימונים, הטכניקה ונחישות ההחלטה." בן שושן תיאר את לחימת המצרים בקרב על "חמוטל" ב-9 באוקטובר: "אלו לא היו המצרים שהכרנו מ-67'. לא יכולנו לזוז שם. על כל תנועה קטנה של טנק חטפנו ישר סאגר, אר-פי-ג'י או פגז. כיוונתי את הקנה של הטנק שלי על מצרי חמוש במקלע, אבל הוא לא ברח אלא המשיך לירות על הטנק."
השריון הישראלי
על פי אברהם אדן, שהיה מפקד גייסות השריון בחלק גדול מהתקופה שבין מלחמת ששת הימים ובין מלחמת יום הכיפורים, הלקח העיקרי שהיה לצה"ל מהעימותים הצבאיים מול מצרים ב-1956 וב-1967 היה: "בסוס עוצמת צבא היבשה על כוח שריון גדול ככל שיתאפשר". כמו כן, הושם דגש על לחימת טנקים גם ללא הסתייעות במרכיבים משלימים כמו ארטילריה, הנדסה וחרמ"ש. למרות שבתאוריה הצה"לית הודגש שיתוף הפעולה עם כל המרכיבים, בפועל, התרגל השריון הישראלי לפעול עם טנקים בלבד וסבר כי מול צבאות ערב די בכך. גישה זו אף הביאה לכך שעם פרוץ המלחמה ניתנה עדיפות לציוות ושינוע הטנקים אל החזית והגעת יחידות הארטילריה, ההנדסה והחרמ"ש לחזית התעכבה כך שבהתקפות הראשונות של צה"ל בחזית המצרית כמעט ולא היה סיוע מצד המרכיבים המשלימים.
המודיעין של צה"ל היה מודע לקיום טיל הסאגר בצבאות מצרים וסוריה ואף הוציא מספר פרסומים אודותיו לפני המלחמה. פרסומים אלו לא הביאו בצה"ל לשינוי בתפיסת האיום החדש. לא באגף המודיעין, שהיה אמור לנתח את דרכי הפעולה האפשריות של הצבא המצרי בהינתן קיום טילי נ"ט יעילים ולא בחיל השריון, עליו פיקד מ-1969 אברהם אדן. החוקר דני אשר כתב: "המידע על הטילים נ"ט וההערכות על השפעתם על טקטיקת הלחימה של הכלי הבודד נלמדו, אך לא הוערכה ההשפעה המצטברת של הפעלה מרוכזת של מטחי טילים אישיים נ"ט על תורת ההפעלה של השריון הישראלי, שגרסה התקדמות מהירה של שריון – גם ללא סיוע ארטילרי רב וללא כוח חרמ"ש." לטענת אדן, השריון הישראלי התמודד מול טילי השמל במלחמת ששת הימים והגיע למסקנה כי אינם יעילים בתנאי קרב, טילי הסאגר הופיעו במלחמת ההתשה והטנקים הישראלים ניסו להתמודד עימם באמצעות היחשפות מינימלית באמצעות ירי מעמדות בתרגולת מחלקתית. ההנחה הצה"לית הייתה שהסתערות ישראלית משוריינת תתקל בחוסר היעילות ובחוסר הנחישות שאפיינו מפגשים קודמים עם נ"ט מצרי - הנחה שהתבדתה במלחמת יום הכיפורים. אריה קרן, מפקד חטיבה 500, אמר לאחר ניסיון הכיבוש של "חמוטל" שנכשל ב-8 באוקטובר: "לפני הקרב חשבנו שבהסתערות, במכת האש ובהלם השריון נשתק את האויב. רק אחרי שהטנקים התחילו להפגע, וחוט תיל של סאגר מונח לך פתאום על האוזן, חלחלה תחושה קשה וחזקה, לא רק אצלי אלא אצל כל הצבא, שאולי אנחנו לא מוכנים לסוג כזה של לחימה." חלק ממפקדי הטנקים הישראלים טענו כי בשנים שלפני המלחמה, לא ניתן משקל מספיק הן במחשבה, הן באימונים ובתרגול והן בחימוש הטנק, לשאלת ההתמודדות עם כוחות חי"ר אויב. כמו כן, נטען כי מפקדי הטנקים הישראלים לא אומנו לצפות ולאתר חי"ר אויב בטווחים קרובים.
צה"ל סבל בגזרת הדרום ממחסור בחי"ר מיומן שיוכל להתמודד עם חיילי החי"ר המצרים. אברהם אדן כותב כי החרמ"ש, מבחינת איכות כוח האדם שהיה בו ומבחינת הרק"ם בו עשה שימוש, היה בתחתית סולם העדיפויות של חיל השריון בשנים שלפני מלחמת יום הכיפורים. חלק גדול מיחידות החרמ"ש שהיו אמורות לנוע ליד הטנקים, צוידו בזחל"מים מיושנים שסבלו מכשירות טכנית נמוכה, מיגון גרוע ועבירות נמוכה. יחידות החי"ר הייעודי, כגון חטיבות הצנחנים, יועדו להתמודדות עם יעדים מבוצרים או מעברים ונקודות בעלי חשיבות קריטית אך לא ללחימה ניידת כפי שמתאפיינת לוחמת השריון. אדן אף מתאר את שיחתו עם מחליפו בזמן המלחמה כקצין שריון ראשי, מרדכי ציפורי, ב-11 באוקטובר לגבי רשימת בקשות לציוד צבאי שיוטס מארצות הברית, שבה אמר: "רצוני שתדע, שלמרות שנפגעו לנו טנקים רבים, הדבר הדחוף ביותר שאנו זקוקים לו הוא נגמ"שים. איננו מסוגלים לנצל אפילו את מעט החי"ר שברשותנו בגלל הזחל"מים. חוץ מזה חשוב מאוד שתבקשו הרבה תחמושת לטנקים נגד החי"ר התוקף, הם בעייתנו העיקרית". הערה זו מעידה כנראה על אי התאמה בין חימוש הטנקים ובין אופי שדה הקרב בו פעלו. אדן מתאר דיון הפקת לקחים שנערך באוגדתו ב-10 באוקטובר ובו עלו תרגולות (כנראה חדשות לחלק מהמפקדים) של לימוד השטח מראש וניסיון לצפות את הכיוונים והטווחים מהם עשויים להיירות טילי סאגר, מינוי צופים טילים באגפי יחידות על מנת שיתריעו מיידית על טיל שנורה והדגשת תרגולת החמיקה מטילים על ידי תמרון מהיר של הטנק. לעומת זאת, התרגולת של הטנקיסטים הישראלים להתמודדות מול צוות בזוקה בודד תורגלה רבות בשנים שלפני המלחמה ונעשה בה שימוש רב גם בקרבות, אם כי מול מערכי חי"ר רוויים בבזוקות מסוג RPG-7.
בספרו, "חציית התעלה", הקדיש שאזלי ל"יום שלישי, 9 באוקטובר", היום בו נערכו שתי התקפות חטיבתיות משוריינות של צה"ל על "חמוטל" ו"מכשיר", פסקה קצרה בלבד, הנפתחת במילים: "האויב המשיך בעקשנות להקריב את חיי צוותי הטנקים שלו. הם תקפו ב"מנות קטנות" והמשיכו בטקטיקה של הסתערות חיל הפרשים." אברהם אדן הודה כי "חייבים להודות שלא צפינו את מהלך הצליחה המצרי שהתבסס על חי"ר שבקדמתו הוקמה על ידי קומנדו מצרי מעין חומת נ"ט, באמצעות כל כלי הנ"ט שרוכזו מכל יחידות החי"ר". החוקר פיליפ קארבר (Phillip A. Karber), הרחיק עוד יותר וטען כי המהפכה שהביא הנשק האנטי-טנקי במלחמת יום הכיפורים משתווה רק למהפכה שהתרחשה בקרב לאופן ב-1339 בו הצליחו חיילי הרגלים הקלים של הקונפדרציה השווייצרית הישנה להתגבר על האבירים של בית הבסבורג. קארבר טוען כי בדומה לקרב לאופן, מעבר לחידוש הטקטי שבו הוכחה עליונות ההגנה של חייל הרגלים הקל מול הפרש הכבד והנייד, יש כאן גם "דמוקרטיזציה של הלוחמה" בעלת משמעות פוליטית-חברתית.