cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תנועת אומ"ץ
העמותה הוקמה במאי 2003 כשדרוג לעמותת אמיתי, שהפסיקה לפעול. בהודעת ההקמה נאמר שהעמותה הוקמה עקב מה שחבריה רואים כשימוש ציני בנושאים ביטחוניים ומדיניים לעסקיהם הפרטיים של כמה מבכירי הממשל ומקורביהם, וחדירת גורמים פליליים למערכת הפוליטית הממלכתית והמקומית. זוהי עמותה א-פוליטית, המתקיימת מתרומות ומדמי חבר, ללא תקצוב מהמדינה, וחבריה פועלים בהתנדבות. בראשה עמד העיתונאי אריה אבנרי עד לפטירתו. מאפריל 2016 עומד בראש העמותה פליצ'ה פלד.
מפעולות העמותה
בשנים 2004–2008 טיפלה העמותה גם בנושאים הבאים:
בשנת 2015 עתרה העמותה לבג"ץ בדרישה לפתוח בחקירה גלויה נגד ראש יאח"ה, תת-ניצב אפרים ברכה, ולהשעותו מתפקידו, "מחמת עבירות פליליות לכאורה שביצע תנ"צ ברכה, כפי שאלה נחשפו בפירוט באתר News1 על ידי העיתונאי יואב יצחק". כעבור כשבוע התאבד ברכה, ולאחר מכן שיבח משרד המשפטים את הגינותו של ברכה ואת מסירותו לשלטון החוק.
בינואר 2021 בעקבות עתירתה של תנועת אומ״ץ התחייבה המדינה להעביר את דירת השרד בניו יורק, הרשומה על שמו של ראש הממשלה בנימין נתניהו לחזקת מדינת ישראל. אומדן שווי הדירה הוא בהערכה גסה כ 17 מיליון דולר, רכוש השייך למדינת ישראל מיום קנייתה לפני 34 שנים אך עדיין הייתה רשומה על שם בנימין נתניהו לשעבר שגריר ישראל באומות המאוחדות
אות אומ"ץ
עמותת אומ"ץ מעניקה בכל שנה את אות אומ"ץ לאישים אשר לדעת העמותה תרמו למדינה בהתאם למטרות העמותה.
ג'ו שווארץ
הרב ד"ר יוסף-יהושע (ג'ו) שווארץ (1899, אוקראינה - 1975) היה מנהל המערך האירופי של הג'וינט באירופה בתקופת השואה ואחריה . הוא עמד בראש פעילות סיוע והצלה שתמכה באלפי יהודים בתקופת השואה באירופה הכבושה בידי גרמניה הנאצית, וכן ביהודים שהיו בשטחי ברית המועצות שלא נכבשו.
ראשית חייו
ג'ו שווארץ נקרא על שם דודו מצד אמו, הרב יוסף יהושע פרייל, שהיה מהמשתתפים בקובץ "יגדיל תורה" ונפטר לפני לידתו של ג'ו שווארץ. ב-1907 היגר שווארץ לארצות הברית, עם הוריו, אברהם-נחמן וגולדה-מרים, ועם ארבע אחיותיו. בארצות הברית נולדו שתי אחיותיו הצעירות ואחיו הצעיר. הוא למד בישיבת רבנו יצחק אלחנן שבישיבה יוניברסיטי בניו יורק והוסמך לרבנות. בין השנים 1922-1925 היה רב קהילה. ב-1928 נולד לו ולאשתו, השחקנית דורה ראשבק, בנם היחיד, נתן. הוא קיבל תואר דוקטור בלימודי המזרח מאוניברסיטת ייל. הוא דבר אנגלית, יידיש, גרמנית, צרפתית, עברית, ערבית, ארמית ואשורית. לאחר מכן הרצה באוניברסיטה האמריקאית בקהיר ובאוניברסיטת לונג איילנד. הוא היה עובד בארגון רווחה יהודי בברוקלין וב-1939 החל לעבוד בג'וינט בתפקיד מזכיר.
בתקופת השואה
שווארץ מינה את סאלי מאייר לנציג הג'וינט בשווייץ, סייע להעפלה והקים באיסטנבול משרד נוסף של הג'וינט. הכספים שהצליח שווארץ לגייס בארצות הברית הועברו לארגוני התנגדות והסתרת יהודים באירופה הכבושה, והגיעו בין היתר גם לתנועת ההתנגדות הצרפתית ולצבא היהודי. כספים נוספים הגיעו לגטו ורשה, דרך השליח יצחק גיטרמן, ואף סייעו במימון מרד גטו ורשה. לאחר תחילת הניצחונות של בעלות הברית בצפון אפריקה, בסוף 1942, החל שווארץ בקשרים עם יהדות צפון אפריקה. בקיץ ובסתיו 1943 ביקר שווארץ בארץ ישראל וארגן משלוחי מזון, בגדים וציוד סיוע גם לפליטים יהודים בברית המועצות ובטרנסניסטריה. שווארץ ניסה לסייע לסאלי מאייר במשא ומתן עם קורט בכר, בו ניסו נציגים יהודים שונים של יהדות הונגריה, בהם ישראל קסטנר, להציע כופר לבכר בתמורה להצלת יהודים בהונגריה.
לאחר השואה
לאחר המלחמה ארגן שווארץ את פעילות הג'וינט בצרפת. הוא שלח צוותים של הג'וינט למחנות העקורים בגרמניה וניסה לשלוח צוותי ג'וינט לארצות מזרח אירופה, בעיקר להונגריה, רומניה ופולין. הוא ביקר במחנות העקורים בתור חבר בוועדת ארל הריסון בשליחות הנשיא טרומן, ועדה שלאחר ביקורה פרסמה את דו"ח הריסון. לשווארץ היה חלק בכתיבת הדו"ח. דו"ח זה היה בעל השפעה מרכזית בהחלטתו של טרומן לתמוך בהגירה יהודית לארץ ישראל למען פתרון שאלת העקורים.
עוד סייע שווארץ לארגון הבריחה. ארגון הג'וינט ביקש לא להזדהות עם הציונות כדי לא להתנגש עם הבריטים, ששלטו בארץ ישראל, שכן הג'וינט נזקק לאישור הבריטים לשם פעילותו באירופה, וכן מכיוון שארגון הג'וינט הוקדש לרווחתם של יהודים בכל העולם ולא רק לרווחת הציונים באופן ספציפי. עם זאת, באוגוסט 1948, לאחר עזיבת הבריטים את ארץ ישראל, אישר שווארץ סיוע של הג'וינט לעלייה ההמונית.
ב-1950 מונה שווארץ לתפקיד סגן יושב ראש המגבית היהודית המאוחדת מדינת ישראל. ב-1955 היה שווארץ סגן נשיא הבונדס.
באטמן - דמויות
למשך כל הסיפורים שפורסמו בחוברות הקומיקס באטמן בהוצאת DC קומיקס, וכן באדפטציות השונות שנעשו לדמות במדיות כסדרות טלוויזיה, סרטי קולנוע ואנימציה, חברו לדמות במרוצת השנים דמויות משנה רבות, חלקן הפכו לאנשי סודו ולמכריו, וחלקן לנבלי-העל הכה מפורסמים שלו. דמות המשנה הראשונה שהופיעה לצד באטמן הייתה זו של מפכ"ל המשטרה ג'יימס גורדון, בחוברת הראשונה Detective Comics #27 ממאי 1939, בן בריתו במשטרת גות'אם סיטי. שותפו רובין הופיע לראשונה שנה לאחר מכן ואילו משרתו האישי אלפרד פניוורת' הופיע בשנת 1943. באטמן חבר במרוצת הזמן גם לגיבורי-על נוספים בליגת הצדק, כמו סופרמן, החץ הירוק, זטאנה, ויילדקט והקנרית השחורה.
משפחת העטלף
משפחת העטלף זהו השם הלא רשמי לקבוצת דמויות אשר משויכות לבאטמן בדרך זו או אחרת, לרוב אלה אשר נוטלים את החוק לידיהם הלבושים בתחפושת ואומנו על ידו או שפועלים תחת חסותו. הקבוצה פועלת כיחידה אחת בעלת מניע משותף הפועלת בתוך ומחוץ לגות'אם סיטי, כשבאטמן הוא מנהיגה. רובם מחשיבים אותו כחבר קרוב ואיש סוד, כיוון שהיו עמו בקשר ארוך וממושך והם ממעטים לערער על סמכותו. במיני סדרה "ברוס ויין: נמלט" משנת 2002, החבורה פועלת יחדיו על מנת להוכיח את חפותו של באטמן שהופלל ברצח אשר לא ביצע. נרמז גם לאורך ההיסטוריה של הדמות, שמשפחה אומנת זו שומרת על איש העטלף מליפול עמוק לתוך הזהות הסודית אשר יצר לעצמו, ואשר שומרת על ערכי מצפונו והווייתו. משפחת העטלף חוותה טלטלה רצינית במיני סדרה "באטמן: נוח בשלום" כאשר ברוס ויין נהרג לכאורה בידי הנבל דארקסייד, אך בהמשך מתגלה כי ויין שרד וחזר בזמן כדי לסכל את מזימתו של דארקסייד. באתחול שנערך ב-2011 ברוס ויין הוא הבאטמן היחיד, דיק גרייסון הרובין הראשון נלחם בפשע כנייטווינג, דמיאן ויין הוא הרובין הנוכחי וטים דרייק הוא רובין האדום. ברברה גורדון, קסנדרה קיין וסטפני בראון נוטלות את זהות באטגירל לסירוגין.
יחסי אהבה
ברוס ויין ניהל מספר מערכות יחסים רומנטיות במשך השנים. רובן לא זכו להצלחה בעיקר בגלל אורח חייו כבאטמן. להלן כמה מאהבותיו המפורסמות:
חברות
{{פירושונים|
ראו גם
}}
לוקאס אלאריו
לוקאס ניקולאס אלאריו (בספרדית: Lucas Nicolás Alario, נולד ב-8 באוקטובר 1992 בטוסטדו שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת החלוץ באיינטרכט פרנקפורט.
קריירת מועדונים
אלאריו גדל בנוער של אתלטיקו קולון מסנטה פה שבארגנטינה. בשנת 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של אתלטיקו קולון, כשהחליף את כריסטיאן ראול לדסמה בהפסד הביתי 0–1 לארסנאל דה סרנדי. עד לשנת 2014 אלאריו מיעט לשחק באופן יחסי, ועשה את הפריצה שלו באותה שנה, כאשר הבקיע את שער הבכורה שלו במשחק מול טיגרה בחודש מרץ. באותה שנה וגם בעונת 2015 הבקיע אלאריו מספר שערים נוספים, ומשך עניין מהקבוצות הגדולות.
ביוני 2015 חתם אלאריו בריבר פלייט על חוזה לארבע שנים, תמורת 2.25 מיליון פסו ארגנטינאי שהועברו לאתלטיקו קולון. ביוני 2015 ערך אלאריו את הבכורה במדי ריבר פלייט, כאשר החליף את פרננדו קבנאגי במשחק מול טמפרליי. כעבור מספר ימים הבקיע אלאריו שער בתיקו 1-1 מול גוארני מליגת העל הפרגוואית, במשחק הגומלין של חצי גמר גביע ליברטדורס. ריבר פלייט עלתה לגמר לאחר משחק זה, לראשונה מאז 1996. בגמר מול טיגרס, אלאריו הבקיע את השער הראשון במשחק הגומלין שהסתיים בתוצאה 0–3 לריבר פלייט, לאחר 0-0 במשחק הראשון, וזכה עם ריבר פלייט בגביע הליברטדורס. בספטמבר 2015 הבקיע אלאריו את השלושער הראשון שלו במדי ריבר פלייט, בניצחון הליגה 1–4 על נואבה צ'יקגו. בגביע העולם למועדונים 2015 הבקיע אלאריו שער בחצי הגמר מול סאנפרצ'ה הירושימה וסייע לקבוצתו להעפיל לגמר, בו הפסידה ריבר פלייט 0–3 לברצלונה. בשנת 2016 זכה אלאריו עם ריבר פלייט בגביע רקופה סודאמריקנה, כשהוא מבקיע את השער השני בניצחון 1–2 על אינדפנדיינטה סנטה פה בגמר, לאחר 0-0 במשחק הראשון בין השתיים. גם במשחקי ליגת העל הארגנטינאית הצטיין אלאריו, והוכתר כאחד מחלוצי העתיד של ארגנטינה, כשהבקיע 41 שערי ליגה ב-82 הופעות. אלאריו אף זכה עם ריבר פלייט פעמיים בטורניר הגביע הארגנטינאי ובגביע סורוגה בנק.
חלוצי המחר
חלוצי המחר (בערבית: رواد الغد) היא תוכנית טלוויזיה שבועית לילדים ששודרה מ-13 באפריל 2007 עד 16 באוקטובר 2009  בערוץ הטלוויזיה הרשמי של חמאס, Al-Aqsa TV. התוכנית עלתה לכותרות ברחבי העולם בעקבות שימושה בדמות הדומה למיקי מאוס בשם "פרפור" ("פרפר" בערבית, או גלגול של "פיר", "עכבר" בערבית). הדמות הוחלפה מאז בדבורה בשם "נחול", לאחר שבפרק האחרון בכיכובו של "פרפור" נטען בתוכנית כי הוכה כביכול למוות על ידי ישראלי שניסה לגנוב את המפתח ליישוב הפלסטיני הבדיוני תל א-רביע (תרגום מילולי לערבית של השם "תל אביב"), שעפ"י התוכנית נכבש על ידי היהודים והפך לתל אביב, והפך לשאהיד. ב-8 בפברואר 2008 הסבירו מגישי התוכנית כי "נחול" "הורעל בביתו" והחליף אותו הארנב הלבן "אסוד" (אריה בערבית), הדומה לבאגס באני. "אסוד" מסביר את שמו בכך ש"ארנב" הוא כינוי לפחדנים, ואילו "אני, אסוד, אגמור עם היהודים ואוכל אותם!" בפרק האחרון של העונה השלישית, ב-2 בינואר 2009, נראה אסוד מת בבית חולים לאחר מתקפה ישראלית במהלך מבצע עופרת יצוקה. אותו החליף דוב שנקרא "נאסור" (Nassur).
לוקאס אלאריו
קריירת מועדונים
בספטמבר 2017 חתם אלאריו על חוזה לחמש עונות בבאייר לברקוזן מהבונדסליגה, תמורת דמי העברה של 24 מיליון אירו שהועברו לריבר פלייט. בהופעת הבכורה שלו, בה ניצחה לברקוזן 0–3 את המבורג, הבקיע אלאריו שער וגם בישל שער. אלאריו הבקיע עד לתום העונה תשעה שערים, אך לא הצליח להעפיל עם הקבוצה לליגת האלופות.
חלוצי המחר
התוכנית עוסקת במסורות ובסגנונות חיים אסלאמיסטיים. בין היתר, עוסקת התוכנית בחשיבות של תפילה יומיומית ושל תזונה נכונה, אך גם בנושאים קיצוניים יותר, כעליונות אסלאמית, תיעובם של ישראל ושל ארצות הברית והדרכתם של הצופים הצעירים על עקרונות הג'יהאד.
לוקאס אלאריו
קריירת מועדונים
ב-24 ביוני 2022 חתם באיינטרכט פרנקפורט.
חלוצי המחר
גורמים רשמיים בישראל ובארצות הברית גינו את התוכנית כמסיתה, אנטי-ישראלית, אנטי-אמריקאית ואנטישמית. מפיק התוכנית הגיב כי התוכנית עוסקת בילדים שמביעים את רגשותיהם בנוגע לדברים שהם עדים להם. ב-16 באוקטובר 2009 התוכנית ירדה מלוח השידורים בגלל שחברת דיסני החליטה לפתוח בהליכים משפטיים נגד חמאס על רקע הפרת זכויות יוצרים.
לוקאס אלאריו
קריירה בינלאומית
בספטמבר 2016 ערך אלאריו את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ארגנטינה, כשהחליף את לוקאס פראטו במשחק מוקדמות מונדיאל 2018 מול נבחרת אורוגוואי. את שערו הראשון במדים הלאומיים הבקיע אלאריו בניצחון 0–6 על נבחרת סינגפור במשחק ידידות שנערך ביוני 2017.
תארים
ריבר פלייט
יעקב דה האז
יעקב דה האז (באנגלית: Jacob de Haas; 13 באוגוסט 1872 - 22 במרץ 1937) היה יהודי-בריטי, עיתונאי, סופר ופעיל ציוני מלונדון.
פעילותו
דה האז, יליד לונדון, היה מראשוני התומכים בקריאתו של הרצל וממשתתפי הקונגרס הציוני הראשון. הוא שימש כיועצו של הרצל בעת ביקורו הראשון בלונדון ב-1896. לקראת הקונגרס הציוני הראשון בבזל גייס הרצל את דה האז לפעול בקרב חובבי ציון על מנת להכין את הקונגרס בקרב יהדות אנגליה. בהמשך השתתף דה האז בקונגרס כנציג יהדות אנגליה (יחד עם אפרים איש כישור). במסגרת פעילותו בקונגרס נבחר דה האז לוועדת ההתיישבות ועסק בהקמת הבנק היהודי אוצר התיישבות היהודים שעל יסודו הוחלט ב-1898 בקוגרס הציוני השני.
בשנת 1902 נענה דה האז לפנייתו של הרצל לנטוש קריירה עיתונאית מבטיחה בלונדון ולעקור לארצות הברית כדי להפיץ גם לשם את בשורת הציונות. דה-האז התיישב בבוסטון והפך לעורך "המכבי" (The Maccabaean) ולמזכיר הארגון הציוני.
דה האז המשיך בפעילותו הציונית עוד מספר שנים ואף השתתף במספר קונגרסים ציוניים נוספים. לאחר פטירתו של הרצל ב-1904 התאכזב דה האז מהשינוי של התנועה הציונית לכוון של ציונות מעשית בהובלת תנועת חובבי ציון וב-1911 החליט להתרחק מפעילות ציבורית. דה האז חזר לפעילות ציבורית בארצות הברית ב-1915 עם עלייתו של לואי ברנדייס, משפטן יהודי אמריקאי בכיר, להנהגת התנועה הציונית בארצות הברית. היכרותו של דה-האז עם ברנדייס החלה לאחר הגעתו של דה האז לארצות הברית והוא זה שקירב את ברנדייס לעקרונות הציונות ולבסוף גם הוביל אותו להתגייסות מלאה לפעילות הציונית האמריקאית. ב-1917 היה בין הגורמים (יחד עם ברנדיס ואליהו זאב לוין אפשטיין) שפעלו אצל הנשיא וודרו וילסון לאשר את הניסוח של הצהרת בלפור.
בעקבות פרסום הצהרת בלפור, החל מ-1919 סכסוך בין ברנדייס לחיים ויצמן על יחסה של הציונות לאנגליה שבסופו "ניצחה" דרכו של ויצמן וברנדייס ועוזרו דה האז נדחקו מהנהגת התנועה הציונית. בכאב לב חווה דה האז לא רק את הרחקתו מהעשיה אלא גם את ההתנהלות של ההסתדרות כנגד תנועות ציוניות אחרות. סלידתו של דה האז באה לשיאה בשיבושי הצדק שאירעו במשפט סטבסקי ורוזנבלט שהואשמו ברצח חיים ארלוזורוב. ב-1935 ביקר זאב ז'בוטינסקי בארצות הברית ואז השתכנע דה האז סופית והצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית. במעשהו זה הפך למוקצה ונדחק מחוץ לזירת הפעילות הציונית המרכזית. כאות הערכה על הצטרפותו לתנועה, מינה ז'בוטינסקי את דה האז לתפקיד "נשיא" קונגרס וינה שבו התכנסה ב-1935 ההסתדרות הציונית החדשה.
דה האז נפטר בניו יורק ב-1937. בתו של דה האז היא פלורנס דה האז דמביץ, עורכת דין אקטיביסטית מוושינגטון. פלורנס דה האז נישאה ללואיס נ. דמביץ, מבכירי הפדרל ריזרב בשנות החמישים ובן משפחתו של השופט לואי ברנדייס (נכדו של דודו לואיס דמביץ).
הנצחה
ב-1938 הוקמה בבאר יעקב פלוגת בית"ר שנקראה "פלוגת העבודה ע"ש יעקב דה האז"
על שמו של דה האז נקראו רחובות בתל אביב וירושלים.
סורת לוקמאן
סוּרת לֻקְמָאן (בערבית: سورة لقمان) היא סורה מספר 31 בקוראן, והיא מכילה 34 פסוקים, אשר מורכבים מ-550 מילים, שמכילות 2121 אותיות. שם הסורה נגזר מלוקמאן החכם אשר מוזכר בפסוקים 12–19 שבסורה. על פי האמונה האסלאמית, אללה מסר את הסורה הזאת למוחמד בתקופה שקדמה להג'רה.
תוכן
פסוק 1 מורכב מהאותיות אליף. לאם. מים (ا ل م), וישנם פרשנים אשר גורסים כי מדובר בצירוף אותיות שמשמעותן ידועה רק לאללה. עם זאת, גרס, הצחאבי אבן אל-עבאס כי מדובר בהצהרה של אללה, שבה הוא מכריז שהוא אללה, ושהוא הכל יודע.
פסוקים 2–5 מדברים על הצדיקים ועל מעשיהם הטובים.
פסוקים 6–7 מתמקדים בלא מאמינים ובמעשיהם ההפוכים למעשיהם של הצדיקים.
פסוקים 8 -11 מציגים את גן העדן, המהווה לכאורה פרס למאמינים ולצדיקים.
פסוקים 12–13 מדגישים את עצותיו של לוקמאן לבנו. תחילה הוא מספר לו שישנו רק ישות עליונה אחת, ושכדאי לו לעבוד רק אותה.
בפסוק 14 לוקמאן מספר לבנו על החשיבות של כיבוד הורים.
פסוקים 17–19 ממליץ על המתינות, על ההתרחקות מקיצוניות, ועל הימנעות מעשיית מעשים רעים.
פסוקים 20–21 שוב דנים בלא מאמינים, ובעונש הצפוי להם לכאורה בעולם הבא.
פסוק 22 שוב מדבר על המאמינים.
פסוק 23 פונה לכאורה אל הנביא מוחמד, ואומר לו שאל לו להיות עצוב מכך שהלא מאמינים סטו מדרך הישר.
פסוקים 24–34 מדברים מתמקדים באללה, ובכך שהוא תמיד פועל לטובת האנושות.
במסורת האסלאמית
על פי המסורת האסלאמית, אללה שולח שלושים מלאכים להגנתו של האדם אשר קורא את הסורה הזאת בלילה, והם מגנים ושומרים עליו עד הבוקר. כמו כן, על פי אותה מסורת, אללה שולח שלושים מלאכים גם לזה אשר קורא את הסורה הזאת בבוקר, והם שומרים ומגנים עליו עד הלילה. מקור אסלאמי נוסף גורס כי האדם אשר ילמד את הסורה ויקפיד בקריאתה, יזכה בעולם הבאה להיות בחברתו של לוקמאן החכם.
עלומים (אגודה)
עלומים - אגודה ישראלית של ילדים שהוסתרו בצרפת בימי השואה, היא עמותה שהוקמה בשנת 1993. האגודה נולדה מהצורך שלא לשכוח את העבר ולהבטיח שזיכרון השואה שחברי האגודה ניצלו ממנה ייכון לעד.
האגודה זוכה להכרה של השלטונות הישראליים והצרפתיים. היא פועלת בזכות התנדבותם של החברים. מספר חברי העמותה, נכון ליוני 2006 כ-900 חברים.
קריטריון הקבלה לאגודת עלומים הוא אדם שהוסתר בצרפת (עם או בלי הוריו) בשנים 1944–1941 (כולן או חלקן), חי בישראל, נולד אחרי 1 בינואר 1925. יו"ר האגודה הוא ד"ר ישראל ליכטנשטיין.
פעילות האגודה
שני התחומים העיקריים בהם פועלת האגודה הזיכרון והתמיכה:
Iron Maiden (אלבום)
Iron Maiden ("בתולת הברזל") הוא אלבום הבכורה של להקת המטאל איירון מיידן, אשר יצא בשנת 1980.
סקירה אמנותית
במשך ארבע שנות קיומה הראשונות של איירון מיידן (1980-1976), השתנה הרכב הלהקה מספר פעמים, וב-14 באפריל 1980, עם הרכב שונה לגמרי מהמקורי, הוציאה הלהקה אלבום בכורה אשר נקרא כשם הלהקה - על שמו של מכשיר עינויים מימי הביניים - Iron Maiden ("בתולת הברזל"). המוביל בהרכב היה הבסיסט והמלחין סטיב האריס. סולן הלהקה היה הזמר פול דיאנו, אשר במקור הגיע מסצנת להקות הפאנק.
סגנונו של האלבום הוא רוק כבד/מטאל קלאסי, אופייני מאוד לתקופה, ומושפע במידה מסוימת מדיפ פרפל. המוזיקה היא קצבית, שמחה ומלודית. השירים הם קצרים (יחסית לרוק) ומהירים, אך יחד עם זאת, מאופיינים ברמה מלודית וטכנית גבוהה.
שירי האלבום סובבים סביב שני נושאים מרכזיים אצל איירון מיידן של דיאנו: רצח ומין. ברוב השירים הדובר הוא רוצח צמא דם המתרברב במעשיו. דוגמה לשיר מאפיין מאוד של האלבום, הן מבחינה מוזיקלית והן מבחינת הליריקה, הוא "Sanctuary", בו הדובר, הרוצח, מבקש מקלט אצל אישה זרה מפני המשטרה, ובאותה הזדמנות רוצה גם לשכב איתה. שיר זה אינו מופיע בכל הגרסאות של האלבום.
השירים "Remember Tomorrow" ו-"Strange World" שונים משאר השירים באלבום בהיותם בעלי מנגינה עצובה, והשני אף שומר על קצב איטי ושקט לכל אורכו- מאפיין נדיר מאוד אצל איירון מיידן גם באלבומים הבאים.
יצירת המופת "Phantom of the Opera" בולטת מאוד משאר השירים באלבום באורכה, במהירותה המסחררת, במלודיה המתפתחת, וברמה הטכנית יוצאת הדופן. דיאנו משתתף רק בחלק הראשון של היצירה, בעוד החלק השני הוא אינסטרומנטלי.
כמו כן, יש לציין את היצירה "Transylvania", השונה משאר השירים בהיותה אינסטרומנטלית.
השיר המפורסם ביותר מהאלבום הוא "Running Free", שיר שמח, קליל וקליט, בו הדובר הוא נער מופרע המוצא את עצמו במעצר.
בשיר הנושא, "Iron Maiden", הסוגר את האלבום, אין הרבה מילים, ושני הבתים הכלולים בשיר זה חוזרים על עצמם שלוש פעמים. שיר זה מבוצע הרבה פעמים בהופעות, לעיתים קרובות כשיר שסוגר את ההופעה ומתכונן לבואו של דגם גדול של אדי, הקמע של הלהקה.
הצלחת האלבום
"Iron Maiden" זכה להצלחה מסחררת ומכר מיליוני עותקים, והשיר "Running Free" הפך ללהיט. כבר בשנה השנייה לצאת האלבום, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות, אשר הגיע עד יפן, שם כונה "Maiden Japan" (משחק מילים המהווה מחווה לדיפ פרפל, אשר הוציאה ב-1972 אלבום הופעה חיה בשם "Made In Japan").
הילה לולו לין
הילה לולו לין (שמה המלא: הילה לולו לין פרח כפר בירעים; נולדה ב-6 בנובמבר 1964) היא אמנית ישראלית רב-תחומית/רב חושית", העוסקת במדיומים שונים בהם ציור, פיסול, מיצב, מיצג, קולנוע, וידאו ארט, שירה והוצאת ספרים.
יצירותיה של לין הוצגו הן ברחבי ישראל - במוזיאון תל אביב, מוזיאון ישראל, מוזיאון חיפה לאמנות, המשכן לאמנות עין חרוד, ובמוזיאונים נוספים וכן בגלריות רבות, והן בעולם – בארצות הברית, בספרד, בצרפת, בנורווגיה, ביפן, בפורטוגל ובאיטליה.
ביוגרפיה
הילה לין נולדה בקיבוץ משמר העמק בשנת 1964. בגיל שלוש הצטרפה להוריה שנסעו לשליחות של שנתיים וחצי בחבל קסאווין באיראן, שלאחריה חזרו לישראל והתגוררו בכפר ביל"ו.
בשנים 1986–1989 למדה לתואר ראשון במחלקה לעיצוב קרמי וזכוכית. (BFA) בבצלאל בירושלים. לאחר לימודיה בבצלאל הוסיפה לין לשמה את השם "לולו", שהיה כינוי שניתן לה בילדותה. "לולו" זה גם שם הפונט שהמציאה.
החל משנת 2019 לין היא פרופסורית חברה יוצרת בבצלאל.
חיים אישיים
לין יוצרת ומתגוררת בתל אביב-יפו. תקופה ארוכה הייתה בת-זוגה של הזמרת-יוצרת יהודית רביץ. בן זוגה הוא האמן חנא פרח כפר בירעים, שלין אימצה את שם משפחתו.
פעילותה האמנותית
לין עסקה רבות בזוויות ראיה אמנותיות סביב נושא הגוף, דרך זיקה לאובייקטים פשוטים, יומיומיים. הביצה, אברי הגוף ונקביו הם מוטיבים חוזרים בעבודותיה, כמו גם פעולות אקסצנטריות כגון בליעת ולעיסת חפצים וחומרים שונים, מניפולציות על עיניים, עקורות או מודבקות, או פעולות על הגוף כגון גילוח גבות, הקזת דם ורחיצת ידיים בדבק.
עבודתה נוגעת בהיבטים עכשוויים של השיח הפמיניסטי המאוחר ומציעה מבט ביקורתי על ערכים וסמלים העומדים בבסיס התרבות המקומית. את שורשי עבודתה ניתן לזהות באמנות המושגית, באמנות המיצג ובאמנות הווידאו של שנות ה-70 של המאה ה-20.
הילה לולו לין פרצה לתודעה בשנות ה-80 המאוחרות, ביצירות וידאו ארט של תיעוד עצמי במראה קשה ואכזרי. בתערוכת היחיד הראשונה שלה "קול הימימ" (1992) הציגה פסלים עשויים מהכלאות בין אורגני וסינתטי, קונקרטי ובדוי, מענג ומהנה. בעבודות הווידאו ארט שיצרה היא ביטאה גוון סוריאליסטי ומיניות פרובוקטיבית, ובלט בהן הניסיון לערעור תפיסות מסורתיות אודות מיניות האישה.
בעבודת הווידאו "הקצ לדמעות" (1994) שהוצגה בתערוכה "מטאסקס 94", הופיעה לולו לין כשהיא מעבירה על גופה חלמון של ביצה, כשהיא מתעדת את מסעו על גופה במהלך אינסופי של קליטה ופליטה. מבקר האמנות יגאל צלמונה פירש את העבודה כניסיון לכינון יחס שונה בין זהות גברית לנשית. האוצרת תמי כץ-פרימן כתבה כי "לולו לין מבקשת לפרום את התפרים המקובלים בין אשה-מזון-גוף-בשר-וחומר [...] הגוף נתפס כאן כטריטוריה אינסופית, נזילה וחמקמקה".
עבודת הטריפטיך "דם קר: שיר בשלושה חלקים" (1996) שנוצרה במיוחד לתערוכה "דזרט קלישה" לפני רצח רבין, מציגה את שמי המזרח התיכון מעל תל אביב וירושלים כבשר חשוף ומדמם. בעבודה "הצילו" (2002), מופיעה הילה לולו לין כדמות ביונית הנכנסת ללב ים כשגופה העירום קשור ברצועות ויניל; ב"הבנתי" (2002), היא נראית הולכת בשבילי קיבוץ משמר העמק, בו נולד אביה, בדמות "המפלצת מהקיבוץ", כשגופה מצופה בשכבת לטקס כמו עור, ואבנים מוכנסות בין גופה והכיסוי, ומכבידות על רגליה. המיצב "חפרפרת" (2005), שהוצג במוזיאון תל אביב לאמנות, כלל אלמנטים של פרפורמנס וייצר אמירה נוקבת בנושאים של משטור ובקרה, כפייה ושלילת חופש. בעבודות אלה לין משתמשת בדרכים ובטכניקות שונות במילים. המילים שחוזרות על עצמן הן: אהבתי; ברחתי; הבנתי; סלחתי; גמרתי; שיקרתי; נפלתי. מילים אלה הופיעו בתערוכות שונות בוידיאו, בכרטיסים קטנים ואף במיצגים ככתובות אש.
בשנת 2002, הקימה בשותפות עם הבנאי, האמן והארכיטקט, חנא פרח כפר בירעים, בן עקורי הכפר, את עמותת שרנקה. מרכז הפעילות של הפרויקט הוא פעולות פרפורמטיביות המתרחשות בכפר בירעים, ומתועדות בווידאו ובצילום סטילס. זאת, במטרה לאפשר התבוננות וחשיבה אמנותית, אדריכלית, חברתית, פוליטית וביקורתית, ולעסוק בשאלות של זיכרון, שייכות, התמודדות אישית וקולקטיבית, משטור, הרס וכפייה. הפעולות מתרחשות בכפר, במה שנותר מבית המשפחה, ובסוף כל פעולה מתרוקן הכפר ושב למצבו כשטח צבאי סגור.
הילה לולו לין משתמשת בפונט משלה בעבודותיה, המושתת על כתב ידה, ועל השימוש החדשני האופייני שלה בשפה - אותיות קויות וזוויתיות, ללא אותיות סופיות. כך מתארת אותו גליה בר אור:
הילה לולו לין אף כותבת והוציאה ספרי אמן רבים וספרים בהם משולבים כתיבה וציור.
תערוכות גדולות ועבודות חשובות
להילה לולו לין היו כמה תערוכות ומיצגים בולטים במהלך השנים, שמשכו ענין רב:
"אמנית פלסטית יוצרת תיאטרון דימויים חושני בקול, צבע, תנועה ופיסול בתוך מבוך תת-קרקעי. הצופים מוזמנים לבנות בעצמם את מסלול התנועה שלהם בין אובייקטים, מרחבים פיסוליים והקרנות על מסכי ווידאו גדולים המשולבות במשטחי סאונד ותאורה. בארבעת האולמות פועלות במקביל עשר דמויות ארכיטיפיות. תנועתן המונוטונית והסיזיפית נגזרת מסוג הפעילות שהן מבצעות: סיבוב גלגל החיים, פיזור נוצות מעל מגדל, מתיחת חוט דרך חור בקיר, התגוששות על מצע פחם. כל אלה יוצרים מארג אירועים אינטנסיבי, מפתה, מאיים ומטריד."
תערוכה רב תחומית שהציגה פיסול, בנית חלל אלטרנטיבי בחלל המוזיאון, מסכי וידיאו, מילים שחזרו על עצמן במופעים שונים, ואף שיתפה את הקהל באופן פעיל. מילים שהילה משתמשת בהן באופן חוזר מבטאות מצבים נפשיים ותחושות אישיות, כמו רגשי אשמה, פחד, וידויים אישיים. במקביל מתעמתות מילים אלו עם סמלים של ערכים ומוסר. המילים היו כתובות ב-3 שפות - אנגלית, ערבית ועברית
עבודות בעיקר ברישום על נייר, שנעשו בעט ועם מדבקות משרדיות. לתערוכה יצא ספר מקיף הכולל תערוכות קודמות, עבודות בכתב ובהדפס, ומאמרים של האוצרת ואחרים. בעבודות בתערוכה ובספר הילה משתמשת בפונט "לולו" שהיא המציאה. ללא אותיות סופיות ועם קוים חדים וזוויתיים. הספר כתוב כרגיל ב-3 שפות - אנגלית, ערבית ועברית
כיכר סדום
כיכר סדום הוא חבל ארץ גאוגרפי בצפון הערבה ומדרום לים המלח. אזור כיכר סדום הוא מקום שפכם של נחלי הנגב והרי אדום הגדולים אל ים המלח ובהם נחל הערבה, נחל צין, נחל זרד (ואדי חיסה) ואחרים. עקב ריבוי מקורות המים התפתחה מלחת סדום שהיא המלחה הגדולה בישראל. מדרום למלחת סדום במוצא שפך הנחלים, חווארי כיכר סדום, תצורת נוף של משקעי ימת הלשון הקדומה.
בכיכר סדום הוקמו מפעלי ים המלח בשנת 1934 ובשנת 1959 הוקמה חוות הבודדים נאות הכיכר שלימים הפכה למושב נאות הכיכר.
טבח
טֶבַח הוא הרג או רצח המוני ישיר ומכוון, בייחוד של אזרחים לא לוחמים, או אלו שאין ביכולתם להתגונן כראוי. מעשי טבח בעבר הוגדרו כפרעות (במיוחד כשבוצעו נגד יהודים) וכיום מוגדרים לעיתים קרובות כפשעי מלחמה או "זוועות". לפיכך, לא נוהגים להשתמש במילה לתיאור הריגת לוחמים, אלא אם כן התיאור הוא מטפורי (לעיתים קרבות קשים מכונים כ"טבח" בגלל כמות המתים בהם, אף על פי ששני הצדדים היו חמושים). עם זאת, רצח המוני ומכוון של שבויים מוגדר לעיתים קרובות כטבח.
לעיתים קרובות, מתייחסים למקרים של רצח המוני כאל מעשי טבח ולהפך, ללא הבדלה בין המונחים. אין הגדרה אובייקטיבית למה מהווה "טבח". ארגונים בינלאומיים שונים הציעו הגדרה רשמית של המונח פשעים נגד האנושות, אשר עם זאת תכלול מקרים של רדיפה או התעללות שאינם גורמים למוות. לעומת זאת, "טבח" אינו בהכרח "פשע נגד האנושות". מונחים חופפים אחרים כוללים פשע מלחמה, פוגרום, רצח המוני, הרג המוני והרג ללא משפט.
מעשי הטבח והרציחות ההמוניות הגדולות בהיסטוריה היו הניסיונות להשמיד קבוצות אוכלוסייה שלמות או קהילות של אנשים, בדרך כלל על בסיס השתייכותם האתנית או הדתית - חלק מהרציחות ההמוניות הללו נחשבים לרצח עם ואחרים לפשעים נגד האנושות, אך לעיתים קרובות פשעים מסוג זה הובילו להרשעות אחדות או לשום הרשעות.
כמו כן, השתמשו במילה "טבח" כדי לתאר רצח של אזרחים או חיילי צבא בהיקפים קטנים יותר, אם לאירוע הייתה השפעה פוליטית על אירועים עתידיים אחרים, לדוגמה טבח בוסטון.
מעשי טבח נפוצים בתקופות מלחמה ובייחוד בזמן מלחמת אזרחים. כמו כן, מעשי טבח רבים נערכים בעת ניסיונות לביצוע טיהור אתני או רצח עם (דוגמת השואה - אשר היקף מעשי הטבח השיטתי והמוסדר של 10 מיליון נפש במהלכה היו מקרה שלא היה כדוגמתו במאות השנים האחרונות), בעת ניסיונות של משטרים דיקטטוריים לדכא את האופוזיציה או את הקבוצה האתנית שאיננה משתייכת לקבוצה השלטת, וכן בעת ביצוע פעולות טרור (דוגמת הפיגוע במלון פארק). מעשי טבח מבוצעים לעיתים גם ללא מניע פוליטי או אחר (כדוגמת הטבח בתיכון קולומביין).
השימוש במילה זו לעיתים שנוי במחלוקת, במיוחד כאשר הוא נועד לגייס את דעת הקהל הבינלאומית נגד מבצעי הפשע כביכול. דוגמה לכך הוא השימוש במילה "טבח" לתיאור הקרב בג'נין על ידי סאיב עריקאת (ולאחר מכן על ידי אחרים ברשות הפלסטינית או במסגרת הסרט ג'נין ג'נין). דוגמה נוספת היא כינוי הקרבות ב-13 באוקטובר 1990 בשלהי מלחמת האזרחים בלבנון בין תומכי מישל עון למיליציות הנוצריות האחרות וצבא סוריה כ"טבח", למרות שהתנהלו קרבות די שקולים בין הכוחות.
הערות שוליים
arz:مدبحة Strage Pembunuhan beramai-ramai
בלוג השירה בציבור של ד"ר הוריבל
בלוג השירה בציבור של ד"ר הוריבל (באנגלית: Dr. Horrible's Sing-Along Blog. מכונה בקיצור: דוקטור הוריבל) הוא מיני-סדרת רשת קומית-דרמטית מוזיקלית שיותר מאוחר אוחדה לסרט באורך 43 דקות, שהופק באופן ייעודי להפצה ברשת האינטרנט. מככב בו ניל פטריק האריס בתור בילי, אשר עוטה על עצמו דמות של רשע-על אמביציוזי בשם ד"ר הוריבל המעוניין להיכנס לליגה הבכירה של דמויות הרשעים וכן לזכות באהבתה של פני.
הסרט נכתב על ידי הכותב והבמאי ג'וס וידון, יחד עם אחיו זאק וידון וג'ד וידון ועם ארוסתו (כיום אשתו) של ג'ד, השחקנית מוריסה טנצ'רון. הסרט נכתב במהלך שביתת התסריטאים בארצות הברית בסוף שנת 2007 ובתחילת שנת 2008. כוונת הכותבים הייתה ליצור סרט קצר וזול, אך עם זאת מקצועי, אשר יציג באופן עקיף ואלגורי את הסוגיות סביבן נערכה השביתה.
הסרט בנוי משלוש מערכות בנות כ-14 דקות כל אחת (כל מערכה היא בעצם פרק במיני-סדרה). כל אחת מהמערכות הופצה בנפרד ברשת האינטרנט במרווחים בני יומיים ומאוחר יותר הופץ הסרט המלא בגרסת DVD.
עלילה
לאחר מספר כישלונות לבצע פשעים שיאפשרו לו להתמנות כחבר בליגת הרשע, מקבל ד"ר הוריבל הודעה לפיה הוא מוכרח לבצע התנקשות בחייו של מישהו על מנת שיוכרז כחבר בליגה. ד"ר הוריבל לא מצליח להחליט במי יתנקש, ומטיל ספק אם כלל יוכל להרוג אדם כלשהו, אך לאחר שהוא רואה שוב את אהובתו פני יחד עם יריבו קפטן האמר, הוא מחליט שיהרוג את קפטן האמר.
ד"ר הוריבל מפתח "קרן מוות", על בסיס קרן ההקפאה שלו, באמצעותה יוכל להרוג את קפטן האמר. הוא בוחר להתנקש בו במהלך נאומו בטקס חנוכת מקלט לחסרי בית, אותו יזמה פני. במהלך נאומו, מתנהג קפטן האמר ביהירות כלפי חסרי הבית וכלפי פני עצמה, אשר נפגעת מדבריו ומתכוונת לעזוב את המקום. ברגע זה בדיוק מגיע ד"ר הוריבל, ומקפיא את קפטן האמר. ד"ר הוריבל מהסס מעט לפני שהוא הורג את קפטן האמר, ובמהלך רגעי ההיסוס הללו מפסיקה קרן ההקפאה לפעול במפתיע וקפטן האמר חוזר לחיים. במהלך מאבק שמתחולל בין ד"ר הוריבל לקפטן האמר נפגעת קרן ההקפאה ומתפוצצת, ובכך פוצעת פציעה קלה את קפטן האמר אשר נמלט מהמקום בבכי. התפוצצותה של הקרן גורמת, עם זאת, גם לפציעתה הקשה של פני, אשר מתה בידיו של ד"ר הוריבל המגיע לטפל בה.
בעקבות אירוע טראגי זה, במהלכו התנקש למעשה ד"ר הוריבל באהובתו פני, הוא מתקבל כחבר בליגת הרשע. בסוף הסרט מוצג ד"ר הוריבל כחבר פעיל בליגה, אשר לכאורה השיג את מטרתו, אך במקביל הוא מוצג גם כבילי - אשר מפרסם קטע נוסף בבלוג שלו, בו הוא מציין בעצב כי הוא "לא מרגיש כלום" ("and I won't feel a thing").
בעלילת הסרט שזורים שירים רבים, והיא נעה פעמים רבות בין הומור ונונסנס לבין דרמה ואף טרגדיה. כמו כן, פרשנויות שניתנו לסרט מוצאות בו מסרים רבים אודות עולם תעשיית הקולנוע והטלוויזיה, וכן מסרים חברתיים אחרים.
השחקנים
כמו כן, משתתפים בסרט בתפקידים שוליים שותפים רבים של הבמאי ג'וס וידון מהפקותיו הקודמות, בהם אף שרה מישל גלר (כוכבת הסדרה "באפי ציידת הערפדים") כניצבת, בתפקיד נסתר. גם יוצרי הסרט לוקחים בו חלק, בעיקר בתפקידי שירה.
ההפקה
הסרט הופק במימונו העצמי של ג'וס וידון, שעמד על כ-200,000 דולר. וידון עצמו טען מאוחר יותר כי נהנה מחופש מוחלט ביצירת הסרט, ללא לחצים מטעם חברות הפקה ואולפנים גדולים. הסרט תוכנן להיות באורך של 30 דקות, אך בשל העובדה שלא הופעלו שום לחצי עריכה נוקשים, הוא התארך ל-43 דקות. הסרט צולם כולו באתרים שונים בלוס אנג'לס, והשירים הוקלטו באולפן ביתי בדירתו של וידון.
במקביל להפצת הסרט ברשת האינטרנט, הושק ברשת גם קומיקס אודות קפטן האמר - אשר הופץ מאוחר יותר באותה השנה גם במהדורה מודפסת.
יובל אלוני
יובל אלוני (נולד כנראה ב-19 בנובמבר 1941) הוא איש ציבור וחינוך, פעיל חברתי ויועץ ממשל ישראלי. ממייסדי המועצה האזורית מטה-יהודה וראש המועצה השני שלה. יועץ לענייני חברה ורווחה לסגן ראש הממשלה ושר החינוך יצחק נבון, יועץ לענייני חברה וממשל לסגן ראש הממשלה ושר התחבורה ישראל קיסר. שליח ההסתדרות לקהילות יהודיות באמריקה הלטינית. ממייסדי תוכנית מיכא"ל. שותף בהקמת מקור מחיה לעניים במדינת קניה.
ביוגרפיה
יובל אלוני נולד בשם סַעֵדּ ביישוב היהודי אל מסילה, סמוך לעיר תעז במחוז שרעאב שבדרום תימן. בהיעדר רשומות לידה בתימן נרשם על ידי רשויות העלייה לישראל ב-1 בינואר 1939 בשם סעדיה. בן בכור מבין שמונת ילדיהם של יעיש בן ישראל ומזל לבית אבו סעוד.
בשנת 1949 עלה לישראל עם הוריו ובני-משפחתו במסגרת מבצע "על כנפי נשרים", למעברת פרדסיה, משם עברו לייסד את מושב עמקה שבגליל המערבי. ב-1953 הצטרפה משפחתו למייסדי מושב העובדים בקוע. ברוח מדיניות כור ההיתוך עִברתה המשפחה את שמה ל"אלוני" ואת השם סעדיה ל"יובל".
יובל אלוני התחנך במסגרת החינוכית של עליית הנוער בבית הספר החקלאי התיכון בנחלת יהודה וסיים את לימודיו בגיל 16 לאחר ש"הוקפץ" שתי כיתות. למרות גילו הצעיר נשלח בשנת 1957 על ידי המחלקה לצעירים במפא"י לסמינר למדריכי נוער בבית-ברל. שירת כמדריך נוער אזורי לחבל לכיש במחלקת ההדרכה של חטיבת בני-המושבים בתנועת הנוער העובד והלומד.
בשנת 1959 התגייס לשירות-החובה בצה"ל. מילא את שירותו הצבאי בפלוגה מ' של גדוד 52 חטיבה 7 של חיל השריון, פלוגת הטנקים הסדירה הראשונה במערך הצה"לי. סיים את שירותו הסדיר כנסיין שדרוג טנק הסופר-שרמן לטנק הישראלי M51, השתחרר מהמילואים בדרגת סגן.
עם שחרורו מהשירות הצבאי נשלח שוב על ידי אגף הצעירים במפא"י ללמוד בתוכנית ההכשרה הגבוהה למנהיגות של תנועת "העבודה" במכון להשכלה ולמחקר בית-ברל. אלוני סיים תוכנית זו כבוגר לימודי פילוסופיה וכלכלה.
מאז ייסודה של המועצה האזורית מטה יהודה ביוני 1964 כיהן יובל כחבר הנהלה, סגן ראש-המועצה ומנהל המחלקה לתרבות, נוער וספורט. בשנת 1978 נבחר לכהן כראש המועצה השני של מטה יהודה.
בין השנים 1984–1985 נשלח מטעם תנועת המושבים לשמש יושב ראש המחלקה לשילוב אזורי בהסתדרות הכללית של העובדים בארץ-ישראל במטרה להביא לשילוב חברתי בין ערי הפיתוח לבין המושבים והקיבוצים ברחבי הארץ על בסיס אזורי.
משם, נקרא על ידי סגן ראש הממשלה ושר החינוך והתרבות יצחק נבון לשמש כיועץ לענייני חברה ורווחה כחבר הנהלת המשרד ולנהל את אגף הרווחה במשרד בין השנים 1986–1989.
פעילות ציבורית, פוליטית וחברתית
אלוני החל את דרכו בשירות הציבורי בשנת 1958, כמדריך קהילה ונוער בחבל לכיש, ובהמשך, בין השנים 1962–1963, כרכז תוכניות הדרכה "חטיבת בני המושבים" בפרוזדור ירושלים.
בתחילת שנות ה-60 פעל כנציג מושב בקוע וכפעיל תנועת המושבים יחד עם קבוצת פעילים בראשות יחזקאל זכאי, רכז אזורי של תנועת המושבים ויהודה דקל מהמחלקה להתיישבות בסוכנות היהודית, בהקמת "מבואות ירושלים", ארגון קניות אזורי לתשומות המשק החקלאי העצמאי, בדומה להתיישבות המושבית והקיבוצית הוותיקה, במקום "המשביר לעולה" שנתן את השירות הזה למושבי העולים. פעל לאיחוד היישובים השונים באזור, תנועות ההתיישבות הפוליטיות-אידאולוגיות וארבע המועצות האזוריות הקיימות (הרי יהודה, האלה, אבן העזר וגיזו) לרשות אזורית אחת. בחודש יוני 1964 הכריז משרד הפנים על הקמתה של המועצה האזורית מטה יהודה, שהייתה רשות מקומית-אזורית חדשה שאיחדה למעשה את כל המרחב ההתיישבותי במחוז ונעשתה בכך למועצה האזורית הגדולה בישראל (לפי מספר היישובים הכלולים בה). מיום כינון המועצה החדשה נמנה יובל על הנהלתה ושימש סגן ראש המועצה.
יובל הקים וניהל את המחלקה לתרבות לנוער ולספורט במועצה ואת השירותים החברתיים, חינוך, סעד, דת, רווחה וטיפול באוכלוסיות מיעוטים.
אלוני פעל לקידום האינטגרציה החברתית והתרבותית של הקהילות והעדות השונות שהתכנסו תחת כנפי המועצה החדשה. הקים מרכזי נוער אזוריים ונבחרות ספורט, מקהלות, להקות מחול, תנועה ופולקלור, את המדרשה בעין כרם ואת תוכנית הלימודים האישיים במכללת מטה יהודה.
בין השנים 1971–1981 ייסד את המכללה הקהילתית 'מטה יהודה", שהעניקה תואר בוגר (BA) ושימש יו"ר הנהלתה.
יובל אלוני החל דרכו כפעיל מפא"י כשליח המושב למוסדות התנועה והמפלגה. היה חבר מרכז מפלגת פועלי ארץ ישראל – מפא"י. בשנת 1965 פרש עם צעירי מפא"י יחד עם בן-גוריון להקמת רפ"י.
אלוני היה פעיל במסגרות פוליטיות ומוסדיות נוספות ושירת בגופים חברתיים ציבוריים בישראל ומחוצה לה. הוא הוצב בארגנטינה כשליח המחלקה לקהילות ספרדיות בהסתדרות הציונית העולמית והיה יועץ למשלחת ההסתדרות באמריקה הלטינית.
היה יועץ להקמת מפעלי תעשייה בהתיישבות העובדת, כיהן חבר בהנהלות של מוסדות ציבור: מזכירות תנועת המושבים, ארגון קניות מבואות ירושלים, המשחטה האזורית עוף ירושלים, תנובה, קופ"ח כללית, הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית, הסתדרות הפועלים החקלאיים, האגודה לטיפוח חברה ותרבות מורשת תימן ועוד. כמו כן, היה שותף להקמת עמותת "אעלה בתמר" ויו"ר הוועדה הציבורית לציון 30 שנים לעליית "על כנפי נשרים". יובל אף נקרא לשמש בין השנים 1994–1996 כמנכ"ל-משקם תיאטרון המחול "ענבל" בעקבות התמוטטות כללית של המוסד התרבותי.
אלוני יזם במועצה מפעלי תרבות רבי משתתפים, בשיתוף אגף התרבות במשרד החינוך ואמנות לעם. היה ממקימי בתיה"ס האזוריים האינטגרטיביים ופעיל באגודות למען אינטגרציה חברתית ותרבותית בחינוך בישראל. היה חבר דירקטוריון מרכז אקדמי כרמל.
ראש המועצה האזורית מטה יהודה, (1978–1981)
בשנת 1978, נבחר יובל לכהן כראש המועצה. בתקופת כהונתו, גדלה המועצה ונוספו לה שלושה יישובים: נווה שלום, יד השמונה ועין נקובה. בתום כהונת המועצה הרביעית נמנו בתחומי המועצה 52 יישובים. בנוסף ליישובים אלה נכללו בתחומי המועצה 9 "נקודות" נוספות, חלקן יישובים של ממש וחלקם מוסדות לחינוך ולבריאות שאין להם מעמד רשמי של יישוב, כמו שריגים, אבן העזר וגיזו. במהלך כהונתו של אלוני גדלה אוכלוסיית המועצה מ-21 אלף תושבים ל-25 אלף. כמו כן, הוסדרו סופית גבולותיה המוניציפליים של המועצה ביחס לירושלים. כך, למשל, הסתיים הטיפול בגבולות המושבים אורה ועמינדב לטובת קהילות התושבים, ונערך הסדר משפטי-מנהלי נוסף באזור רמות. בנוסף, כל האדמות החקלאיות בﬠמק הארזים ﬠובדו על ידי מתיישבי המועצה באין מפריע, וכן תוקן הגבול בין הבירה לבין קיבוץ רמת רחל ללא פגיעה באדמות החקלאיות של הקיבוץ.
כדי לשמור על אופי המועצה האזורית כאגד של ההתיישבות העובדת, התנגדה המועצה בראשותו של יובל ללחצו העיקש של שר הפנים, יוסף בורג, להקמת קריית טלזסטון על קרקע פרטית בגבול היישוב אבו גוש. המועצה התנתה את הסכמתה לכך שהיישוב החדש (בעל המאפיינים העירוניים) יהיה מחוץ לתחום המועצה והסכימה לגרוע את תחומו משטח הרשות, כפי שאכן נעשה בסופו של דבר.
בתחום החינוך, חלו שינויים מהותיים ועמוקים בעקבות הכרעת בג"ץ, שאפשרה בתי-ספר אזוריים אינטגרטיביים המתנהלים לפי אזורי רישום המאוכלסות בתלמידים מכל זרמי המושבים והקיבוצים, כפי שדרשה המועצה.
בתחום הכלכלה, הוחלט לעודד ולאשר עסקים למתיישבים שיפתחו בתי מלאכה ועסקים להשלמת פרנסתם, בתנאי שלא יהוו מטרד תברואתי ואקולוגי.
המועצה פעלה לקדם את צורכיהם של צעירי היישובים לקראת פרק חייהם המשפחתיים או הבוגרים בתחומי היישובים. לשם כך, גובשה תוכנית "בנה-ביתך" לבנים שאינם בנים ממשיכים במשק ההורים. צעירים אלה הופנו אל המרכזים האזוריים של המועצה (בגיזו, שריגים ובצור-הדסה), אשר הוקמו במקור לספק מגורים לעובדי ציבור ואנשי מקצוע נותני שירותים באזור. בתקופה זאת התגבש גרעין של בני המושבים אשר נועד להתיישב בעמק איילון ולהקים מושב עובדים חדש, כפר רות.
בתחום הבינוי והפיתוח בוצעו בין השנים 1978–1981 ביישובי המועצה עבודות פיתוח ובינוי. הוקמו 33 כיתות, ארבעה מעונות יום, ארבעה בתי עם ושני אולמות ספורט חדשים. הותקנו מערכות חימום בבתי ספר ביישובי ההר הגבוה, דוגמת כמו אורה, עמינדב, קריית ענבים ועוד. נערכה תוכנית להקמת המרכז האזורי במתחם אזור התעשייה בהר-טוב שבו ירוכזו כל שירותי המועצה בתחום החינוך על-תיכוני, התרבות ומערך ההסעות, לצד מפעלים אזוריים כמו משחטת עוף ירושלים, מכון תערובת, בתי קירור, בית אריזה, מרכז הובלות ועוד.
הלימודים במכללה האקדמית הורחבו ונכללו בו 39 מסלולי השכלה, הדרכה, חינוך, הוראה והשתלמות מקצועית, ובכלל זה הוראת שפות ותהיל"ה – תוכנית הכשרה ייחודית ללומד המבוגר.
חינוך ותרבות
ב-1994 התגייס יובל לפתח את תוכנית מיכא"ל – מיצוי כישורים אישיים למצוינות. התוכנית נועדה להתמודד עם הפער העדתי באמצעות שיפור הישגי החינוך בפריפריה החברתית של מדינת ישראל. התוכנית מורכבת משלושה מרכיבים ראשיים: העצמה אישית לחיזוק אמונת התלמיד בעצמו; חשיפה לתחומי דעת ואמנות כדי לעורר סקרנות, אהבת ידע וגילוי תחומי עניין אישים; הענקת כלים מעשיים ללמידה יעילה כגון קריאה מהירה, זיכרון, אנגלית, מתמטיקה ועוד.
מרקנה
אצטדיון מריו פיליו (בפורטוגזית: Estádio Mário Filho), המכונה מרקנה (Maracanã), הוא אצטדיון כדורגל מהגדולים בעולם, הנמצא בריו דה ז'ניירו שבברזיל. האצטדיון מכיל 78,838 מקומות ישיבה והוא מגרשן הביתי של הקבוצות פלמנגו ופלומיננסה וכן של נבחרת ברזיל בכדורגל.
היסטוריה
האצטדיון נבנה לקראת גביע העולם בכדורגל ב-1950, והכיל במקור מקום לכ-200 אלף צופים, כשחלק מהיציעים יועדו לעמידה. במשחק בין נבחרות ברזיל ואורוגוואי בבית הגמר של אותו טורניר צפו 199,854 צופים, מספר שיא של צופים במשחק כדורגל בכל הזמנים.
ב-19 ביולי 1992 התמוטט אחד היציעים העליונים וגרם למותם של שלושה צופים ולפציעתם של 50 נוספים. לאחר האסון תכולת הקהל באצטדיון הוקטנה משמעותית כאשר במהלך שנות ה-90 הותקנו בו מושבים. לאחר יום השנה ה-50 להקמתו של האצטדיון נערכו בשנת 1999 שינויים שהגדילו את תכולתו לכ-103,000 צופים.
ב-14 בינואר 2000 אירח האצטדיון את משחק הגמר הראשון של גביע העולם לקבוצות בו ניצחה קורינתיאנס את ואסקו דה גאמה 3–4 בבעיטות הכרעה מ-11 מטר.
בין 2005 ו-2006 נסגר האצטדיון לצורך שיפוץ מקיף. האצטדיון נפתח מחדש בינואר 2007 כשהוא מכיל 95,000 מקומות ישיבה וללא מקומות עמידה. האצטדיון אירח את טקס פתיחת המשחקים הפאן-אמריקאיים שהתקיימו בעיר באותה השנה.
אצטדיון זה אירח מלבד אירועי ספורט גם אירועים מוזיקליים, ביניהם את רוק בריו, והופעות של פרנק סינטרה (ב-1980) ופול מקרטני (ב-1990).לקראת האירועים הבינלאומיים מונדיאל 2014 ואולימפיאדת ריו 2016 עבר האצטדיון מתיחת פנים, שכללה בנייה מחדש של היציעים קרוב יותר לכר הדשא, החלפת המושבים, תוספת מסכי תצוגה גדולים, הרחבת שטח הקירוי של היציעים עד לכר הדשא, הקמת תאי VIP, וכן שינויים בפנים ובסביבת האצטדיון. בתום השדרוג עמדה תכולת האצטדיון על 78,838 מקומות ישיבה.
האצטדיון נחנך מחדש ב-27 באפריל 2013. משחק הבכורה הבינלאומי הראשון שהתקיים בו היה משחק ידידות בין נבחרות ברזיל ואנגליה שהסתיים בתוצאה 2:2, ב-2 ביוני 2013. האצטדיון אירח חלק ממשחקי גביע הקונפדרציות 2013, ואירח בין היתר את משחק הגמר של הטורניר. בנוסף הוא אירח את גמר מונדיאל 2014 ושנתיים לאחר הוא ארח את טקס הפתיחה והסיום וגמר טורניר הכדורגל של אולימפיאדת ריו 2016. טורנירי קופה אמריקה 2019 ו-2021 נערכו בברזיל, ואצטדיון המרקנה אירח כמה משחקים כולל שני הגמרים.
אילת מזר
אֵילַת מזר (10 בספטמבר 1956 – 25 במאי 2021) הייתה ארכאולוגית ישראלית, שהתפרסמה בעיקר בשורת גילויים חשובים של שרידים ארכאולוגיים מתקופת הבית הראשון בירושלים.
ביוגרפיה
מזר הייתה בתו של אורי מזר, בנו של הארכאולוג המקראי ונשיא האוניברסיטה העברית לשעבר בנימין מזר, דודו של הארכאולוג פרופסור עמיחי מזר, אף הוא מהאוניברסיטה העברית.
מזר קיבלה את הדוקטורט שלה בארכאולוגיה מהאוניברסיטה העברית ב-1997.
מזר כיהנה כחוקרת אורחת במכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים ועבדה במכון שלם.
בין השנים 1986–1988 היא חידשה את החפירות בבית הקברות הדרומי שבאכזיב, בהן נחשפו קברים שלא נתגלו בעבר ובהם ממצאים פיניקיים רבים.
בקיץ 2005 היא חשפה את מבנה האבן הגדול בעיר דוד. על סמך התיארוך, המיקום והגודל, מזר העלתה את האפשרות כי המבנה שימש ארמונו של דוד המלך. התגלית זכתה לסקירה תקשורתית רחבה, בין השאר בגלל השערה זו ובגלל בולה (חותם) שנמצאה באתר הנושאת את השם יהוכל בן שלמיהו (דמות מקראית). ארכאולוגים אחרים הגיבו בהתרגשות לגבי הממצא, אך באופן זהיר יותר לגבי ההשערה שמדובר בארמונו של דוד.
בכנס "חידושים בחקר ירושלים" ה-13 באוניברסיטת בר-אילן שהתקיים בנובמבר 2007 הצהירה כי משלחתה גילתה קטעים מן החומה והמגדל הנזכרים בספר נחמיה. בריאיון להארץ חלק ישראל פינקלשטיין על הזיהוי והתיארוך.
ביולי 2008 מזר מצאה בולה שנייה במתחם מבנה האבן הגדול, הנושאת את שמו של גדליהו בן פשחור, המוזכר בתנ"ך.
ב-2010 ד"ר אילת מזר הכריזה על חשיפת קטע חומה מסביב לעיר דוד המתוארך לדעתה לימי שלמה המלך, וכנראה נבנה על ידיו. אם התארוך נכון, ממצא זה עולה בקנה אחד עם המתואר במקרא.
ב-2015 מצאה משלחת בראשותה בולה עם טביעת חותמו של חזקיהו המלך באזור העופל. הייתה זו הפעם הראשונה שטביעת חותם של מלך ממלכי יהודה וישראל התגלתה באתרה בחפירה ארכאולוגית מדעית, ומשום כך היא נחשבת לממצא אמין.
מזר הייתה בין אישי הציבור שהקימו את הארגון הא-פוליטי "הוועד הציבורי למניעת הרס העתיקות בהר הבית", בו היו חברים אנשי רוח, אישי ציבור, ארכאולוגים, משפטנים ואנשי ביטחון. היא הייתה אחת הפעילות הבולטות בו.
מזר נפטרה ב-25 במאי 2021. התגוררה בירושלים והייתה אם לארבעה.
פינקברי
פינקברי (באנגלית: Pinkberry) היא רשת אמריקאית לממכר פרוזן יוגורט שמרכזה בלוס אנג'לס שבקליפורניה. החנות הראשונה נפתחה בינואר 2005 על ידי שני אמריקנים ממוצא קוריאני בשם היי קיונג (שלי) הואנג ובן זוגה יאנג לי. במרץ 2008 היו ברשת 43 סניפים, 34 מהם בדרום קליפורניה ותשעה בעיר ניו יורק. בנובמבר 2012 היו לרשת 220 סניפים ב-17 ארצות.
היסטוריה
החנות השנייה נפתחה כעבור יותר משנה וחצי, בספטמבר 2006. מאז נפתחו עוד סניפים רבים בקליפורניה ובניו יורק. ב-16 באוקטובר 2007 השקיעה קרן מוורון של מייסד רשת בתי הקפה סטארבקס הווארד שולץ 27.5 מיליון דולר בפינקברי. מטרת ההשקעה הייתה להאיץ מהלך של התרחבות לכל רחבי ארצות הברית.
בעקבות הצלחתה של הרשת קמו לה מתחרים רבים באזור קליפורניה. במקרה אחד גלשה התחרות להגשת תלונה על ידי בעל חנות מתחרה (קיוויברי) כנגד לי בגין איומים, ובהגשת תביעה על ידי פינקברי כנגד אותו מתחרה בגין העתקת סמליל והפרת סימן מסחר. בשנת 2007 הוגשה כנגד פינקברי תביעה בטענה להטעיית הצרכנים, משום שלאור כמות תרביות החיידקים במוצר שנמכר על ידה לא ניתן לכנותו "יוגורט" על פי התקנות של מחלקת המזון והחקלאות של קליפורניה.
החנויות
חנויות הרשת עוצבו באופן שנועד למתג את פינקברי כרשת עכשווית-אופנתית. הריהוט בחנויות עוצב על ידי פיליפ סטארק, ועל התאורה הופקדה חברת לה-קלינט. הקירות צבועים במגוון צבעים ורצפת הסניפים זרועה חלוקי נחל.
בתחילה כלל התפריט של פינקברי שני טעמי פרוזן יוגורט בלבד: בסיסי ותה ירוק. מאוחר יותר הצטרף טעם שלישי - קפה. המוצר נמכר בשלושה גדלים - קטן (5 אונקיות, כ-140 גרם), בינוני (8 אונקיות, כ-230 גרם) וגדול (13 אונקיות, כ-370 גרם). בכל אונקיה יש 25 קלוריות, 5 גרם סוכר ו-0% שומן. בנוסף לכך מוצעים בסניפי הרשת "ברד" (shaved ice) עם פירות או תה ירוק, ושייקים (smoothies). לפרוזן יוגורט ניתן להוסיף פירות שונים (כגון פירות יער, מנגו ובננה), ערמונים, שקדים, שבבי שוקולד, עוגיות, גרנולה ועוד. הרשת נוהגת להציע תוספות מיוחדות לזמן מוגבל בחגים ובתקופת הקיץ.
איתן לוסטיג
איתן (אוטו) לוּסְטִיג (14 בפברואר 1905 – 2 בנובמבר 1974) היה מנצח תזמורת ומקהלה ישראלי.
ביוגרפיה
איתן (אוטו) לוסטיג נולד בשנת 1905 בברנו בירת מוראביה, אוסטריה (לאחר המלחמה בצ'כוסלובקיה; לימים בצ'כיה). למד מוזיקה בקונסרבטוריון של פראג, בין היתר אצל אלכסנדר זֶמְלינסקי ופִידֶליוֹ פִינקֶה. משנת 1926 עבד כמנצח בתיאטראות ובבתי אופרה ביַבּלוֹנֶץ, באוסטי נַד לבֶּם ובעיר הולדתו. עם כניסת הנאצים לצ'כוסלובקיה ב-1938 נמלט ממנה עם משפחתו, ובשנת 1939 עלה לארץ ישראל באונייה "פרוסולה" שיצאה מנמל קונסטנצה ברומניה. האוניה הופגזה על ידי הבריטים וכל 650 נוסעיה הועברו לאונייה "טייגר היל", והגיעו לארץ כעולים בלתי-לגאליים (באותה הפלגה עלה ארצה גם המנצח גאורג זינגר). בשנת 1941 הקים בתל אביב את המקהלה הקאמרית תל אביב, שרוב חבריה היו יוצאי גרמניה, אנשים שעזבו את אירופה ועלו ארצה עם עליית הנאצים לשלטון.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 עשה לו לוסטיג שם בין חובבי המוזיקה הנלהבים כשהדריך זמרים בביצועי מוזיקה מתקופת הבארוק במפגשי ה"קוֹלֶגיוּם מוּזיקוּם" – חוג מוזיקלי שמשתתפיו היו זמרים מחברי המקהלה הקאמרית, בליווי הרכבים קאמריים קטנים. בשנת 1954 היה שותף להקמת "האופרה העממית החדשה", עם ד"ר א' רייך והבמאי רוברט שטיין.
בין תלמידיו בלימודי ניצוח: המלחין עמי מעייני. בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 הדריך לוסטיג בין השאר את המקהלה בבית הספר לאמנויות רננים ובשנת 1964 הקים מקהלה מקצועית, ששימשה סניף תל אביבי למקהלת קול ישראל הירושלמית. שני חלקי המקהלה עבדו במקביל על היצירות המיועדות לביצוע ונפגשו פעם או פעמיים לפני הקונצרט לחזרה משולבת. בין היתר הופיעה המקהלה בחנוכת משכן הכנסת בספטמבר 1966.
איתן לוסטיג נפטר בתל אביב בנובמבר 1974 בתום מחלה ממושכת, בגיל 69. נקבר בבית העלמין הדרום.
ייז'י בלוהלאווק
ייז'י בלוהלאווק (בצ'כית: Jiří Bělohlávek, 24 בפברואר 1946 – 31 במאי 2017) היה מנצח צ'כי.
ביוגרפיה
נולד בפראג. בלוהלאווק למד אצל סרג'יו צ'ליבידאקה. הוא בוגר הקונסרבטוריון של פראג והאקדמיה לאמנויות הביצוע של פראג. בשנת 1970 זכה בתחרות הניצוח הלאומית של צ'כיה ומשם התקדם לתפקידי ניצוח בארצו ובעולם.
בין 1977 ל-1989 היה בלוהלאווק מנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של פראג. בשנת 1990 התמנה למנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית הצ'כית, אך בשנת 1991 חלו שינויים בארגון התזמורת ובהצבעת מחלוקת הוחלט למנות את גרד אלברכט למנצחה הראשי. בלוהלאווק התפטר ממשרתו ב-1992. הוא ייסד את הפילהרמוניה של פראג Pražskou komorní filharmonii בשנת 1994 והופיע והקליט עמה בקונצרטים ברחבי העולם. הוא ניצח על הפילהרמוניה של פראג במופע טלוויזיה ב"קונצרטי הפרומס" של ה-BBC. בשנת 2004. היה מנצח כבוד של התזמורת עד מותו.
משנת 1995 עד 2000 כיהן בלוהלאווק כמנצח אורח ראשי של תזמורת רשות השידור הבריטית. בפברואר 2005 התמנה למנצח הראשי הבא שלה, החל מיולי 2006, בחוזה ראשוני ל-3 שנים. כמו כן ניצח על ליל הפתיחה של ה"פרומס" של 2007 וניצח לראשונה על ליל הנעילה בספטמבר. בשנת 2013 הוא פרש מתפקידו ואת מקומו מילא סאקארי אוראמו.
ב-17 בדצמבר 2004 הופיע לראשונה במטרופוליטן אופרה, כשניצח על "קטיה קאבאנובה" של לאוש יאנאצ'ק עם קאריטה מאטילה בתפקיד הראשי. הוא חזר למטרופוליטן בינואר ובפברואר 2007 ל"ינופה" של יאנאצ'ק, גם הפעם עם מאטילה ועם אניה סיליה בתפקיד הקוסטלניצ'קה. עוד הופיע כמנצח אורח בארצות הברית עם תזמורת פילדלפיה ועם תזמורת סנט לואיס.
גאולה כהן
גאולה כהן (25 בדצמבר 1925 – 18 בדצמבר 2019) הייתה פוליטיקאית ישראלית וחברת הכנסת, אשר החלה את פעילותה במסגרת הליכוד ונמנתה עם מייסדי תנועת "התחיה". כלת פרס ישראל לשנת תשס"ג (2003) על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
קורות חיים
כהן נולדה ב-1925 בתל אביב, אחת מעשרת ילדיהם של מרים ויוסף כהן. אביה עלה עם משפחתו מתימן ב-1908 כשהיה בן שבע. היה ממייסדי התאחדות התימנים בישראל וייסד את בית הכנסת "מגן אברהם" ליוצאי תימן ברחוב יהושע בן נון בתל אביב. אמה, מרים, הייתה דור שמיני בארץ ישראל, בת למשפחה ממוצא מרוקאי וטורקי שהתגוררה ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים. בצעירותה שימשה אמה כאחות בתל חי, עת התחולל הקרב בו נהרג יוסף טרומפלדור. אחיה הצעיר היה אהרון כהן.
כהן גדלה בשכונת כרם התימנים, למדה בבית הספר העממי "בלפור", בסמינר למורות וגננות ע"ש לוינסקי, ממנו גורשה כשהצטרפה לאצ"ל, וכן למדה מדעי היהדות, מדעי הרוח, פילוסופיה, ספרות, ומקרא באוניברסיטה העברית בירושלים, בעלת תואר שני.
פעילות במחתרות
ב-1942 התגייסה לאצ"ל, וכשנה לאחר מכן הצטרפה ללח"י, שם הכיסוי שלה היה "אילנה". בלח"י הייתה קריינית תחנת הרדיו המחתרתית "קול המחתרת העברית" הודות לבקיאותה הרבה בשפה העברית והגייתה הספרדית.
בשנת 1948 הצטרפה למפלגת הלוחמים והוצבה במקום הרביעי ברשימתה בבחירות לכנסת הראשונה, אך לא נבחרה לכנסת. בעקבות הפילוג בלח"י במרץ 1949 הצטרפה ל"איגוד החינוכי לחרות ישראל" של ישראל אלדד והייתה חברה במערכת הירחון סולם של לח"י. בשנת 1951 זכתה בפרס על שם חיים נחמן ביאליק לסטודנטים מצטיינים באוניברסיטה העברית. ב-1961 נתמנתה לחברת מערכת העיתון "מעריב". ב-1971 יזמה, הקימה והייתה ליו"ר הנהלת המדרשה הלאומית.
כחברת כנסת
בשנת 1972 הצטרפה לתנועת החרות. בבחירות לכנסת השמינית שובצה במקום ה-35, משבצת הנשים, במקום אסתר רזיאל-נאור ונבחרה לראשונה לכנסת מטעם הליכוד. בשנת 1977 שובצה במקום ה-17 ברשימה לקראת הבחירות לכנסת התשיעית ונבחרה לכנסת.
בשנת 1979 ייסדה עם אחרים את התחיה. בשלב מקדים, היא וח"כ משה שמיר פרשו מהליכוד בעקבות הסכמי קמפ דייוויד והכריזו על סיעת "התחיה-בנא"י". כיהנה כיו"ר ועדת הקליטה של הכנסת.