cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
RTR Planeta
באוקטובר 2009 נוצרה במיוחד גרסה נפרדת של ערוץ הטלוויזיה ששודרה באמצעות לוויין אאוטלסאט 36A לצופי טלוויזיה אוקראינים. הדבר נעשה מכיוון שב-1 בנובמבר 2008 דרשה מועצת השידור והרדיו האוקראינית כי מפעילי הכבלים (האוקראינים) יסירו את ערוצי הטלוויזיה הרוסיים שלא אימצו את החקיקה האוקראינית מרשימות השידור שלהם. ההחלטה השפיעה בעיקר על RTR-Planeta, הערוץ הראשון ורשת TV Center. כמו כן, באותה עת, הוא נבנה על ידי אלקטל ספייס מבוסס על הלוויין Spacebus-3000B2, ששוגר בטיסת הבכורה של רקטת אטלס III.
ב-1 במאי 2010, RTR Planeta חזרה לרשתות הכבלים האוקראיניות.
חרם ליטאי
באפריל 2015 נחסמו שידורי RTR Planeta לשלושה חודשים על ידי ליטא בגלל מה שהיא טענה כתעמולה ועידוד "אלימות והפעלת מלחמה". נציבות הרדיו והטלוויזיה של ליטא הסבירה כי RTR Planeta מציגה את האוקראינים כאויבי רוסיה ומפגינה בזלזול לשלמותה הטריטוריאלית של אוקראינה.
צביר ברווז הבר
צביר ברווז הבר (נקרא גם Messier 11 ,M11, או NGC 6705) הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים מגן הנמצא במרחק של כ-6,000 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-2,900 כוכבים, אחד הצבירים הפתוחים העשירים ביותר המוכרים כיום.
היסטוריה
הצביר התגלה בשנת 1681 על ידי האסטרונום הגרמני גוטפריד קירך (Kirch), שתיאר אותו כערפילית עם כוכב שדרגת בהירות נראיתו 8. בשנת 1733 זיהה האסטרונום הבריטי ויליאם דרהאם כי מדובר בצביר כוכבים. שארל מסיה צפה בו בשנת 1764 ותיאר אותו כצביר המכיל כוכבים רבים וכלל אותו בקטלוג מסיה.
לצביר דרגת בהירות 6.3 כך שכמעט לא ניתן להבחין בו בעין. באמצעות משקפת ניתן לזהות אותו כשתי מעלות מדרום מזרח לכוכב β במגן, אך דרוש טלסקופ כדי להבחין בכוכבי הצביר עצמם, שהבהיר שבהם הוא מדרגת בהירות 8. הצביר כולל כ-500 כוכבים מדרגת בהירות 14 או נמוכה יותר, שניתן להבחין בהם באמצעות טלסקופ חובבים איכותי.
מאפייני הצביר
קוטרו של צביר ברווז הבר הוא כ-50 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-6,000 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-14 דקות קשת. צורתו של הצביר משולשת, שבאחד מקודקודיה כוכב בהיר שצבעו כתום, ומזכירה להקת ברווזי בר במעופם ומכאן שמו.
הצביר עשיר וצפוף ביחס לצבירים פתוחים ומכיל כ-2,900 כוכבים. כמו בצבירים פתוחים אחרים, מרבית הכוכבים בצביר הם צעירים מסוג ספקטרלי B, שצבעם כחלחל, אך הוא כולל לא מעט כוכבים זקנים - ענקים צהובים, כתומים ואדומים, שבהירותם גדולה יותר משל הכוכבים הצעירים כך שנוכחותם ניכרת. גילו של הצביר מוערך בכ-220 מיליון שנים.
הרברט הנרי אסקווית'
הרברט הנרי אסקווית' (Herbert Henry Asquith; 12 בספטמבר 1852 – 15 בפברואר 1928) היה מדינאי בריטי שכיהן כראש ממשלת בריטניה מטעם המפלגה הליברלית בין השנים 1908 עד 1916. עד לכהונתה של מרגרט תאצ'ר היה אסקווית' ראש הממשלה שכיהן בתקופת הכהונה הרצופה הארוכה ביותר בבריטניה במאה ה-20.
אסקווית' הוביל את המפלגה הליברלית בשורה של רפורמות במדיניות הפנים, כולל הנהגתו של ביטוח סוציאלי והחלשת כוחו של בית הלורדים. הוא הנהיג את הממלכה במלחמת העולם הראשונה, אך שורה של משברים צבאיים ופוליטיים גרמה להחלפתו בסוף שנת 1916 על ידי דייוויד לויד ג'ורג'. נפילת ממשלותיהם של השניים גרמה לירידת כוחה המשמעותי של המפלגה הליברלית.
טרם כהונתו כראש ממשלה שימש אסקווית' כשר הפנים וכשר האוצר. הוא היה ידוע בכינוי "H. H. Asquith" עד אשר ב-1925 הוענק לו תואר אצולה והוא היה ידוע בתואר רוזן אוקספורד ואסקווית' (Earl of Oxford and Asquith).
הישגיו של אסקווית' בעיתות שלום עמדו בצל הכישלונות שלו בתקופת המלחמה. היסטוריונים רבים מתארים אותו כראש ממשלה הססן, שאינו מסוגל להצטייר כלפי הציבור כדמות אקטיבית ודומיננטית. אחרים מדגישים את יכולת הניהול הגבוהה שלו וטוענים שרפורמות פופולריות רבות שמיוחסות ללויד ג'ורג', "האיש שניצח את המלחמה", הונהגו למעשה על בסיס יוזמותיו של אסקווית'. הדעה הרווחת בקרב ההיסטוריונים היא שהיו שני אסקווית': אסקווית' הפייסני שהיה מנהיג מוצלח בתקופת השלום ואסקווית' ההססני ובסופו של דבר המותש, שהוביל מדיניות של בלבול והססנות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-1915 מינה את ועדת בנסן.
בנו, הרברט אסקווית', היה משורר וסופר, מהבולטים במשוררי אנגליה ששיריהם הושפעו משירותם במלחמת העולם הראשונה.
ראשית חייו
הרברט הנרי אסקווית' נולד במורלי (Morley) שבמערב יורקשייר כבנם של ג'וזף דיקסון אסקווית' ושל אשתו אמילי ווילאנס. משפחת אסקווית' הייתה משפחה מהמעמד הבינוני. ג'וזף אסקווית' היה סוחר בצמר ובבעלותו היה מפעל לעיבוד צמר.
הרברט היה בן שבע כאשר מת אביו. אמילי וילדיה עברו להתגורר בבית בסמוך למקום מגוריו של אביה שעסק אף הוא בענף הצמר. הרברט למד שם בבית ספר ומאוחר יותר נשלח לפנימייה כנסייתית ליד העיר לידס. ב-1863 נשלח הרברט לגור עם דודו בלונדון, שם הוא החל ללמוד בבית הספר התיכון של לונדון בניהולו של אדווין אבוט אבוט.
ב-1870 זכה אסקווית' במלגה ללימודים קלאסיים בבייליול קולג' שבאוקספורד וב-1874 הוא קיבל מלגה נוספת. למרות חוסר הפופולריות של הליברלים בתקופה זו של ממשלתו הראשונה של ויליאם גלאדסטון, נעשה אסקווית' נשיא מועדון הוויכוחים של אוקספורד בשנת לימודיו הרביעית. באותה שנה הוא סיים את לימודיו. במקביל הוא החל ללימוד משפטים בלינקולנס אין.
לאחר סיום לימודי המשפטים ב-1876 הוא החל לעסוק במקצועו ובשנות השמונים הוא זכה להצלחה מרובה. בתקופה זו הוא הכיר את ריצ'רד האלדן (Richard Haldane), שאותו מינה בשנת 1912 לתפקיד הלורד צ'נסלור.
חיי נישואין
ב-1877 נשא אסקווית' לאישה את הלן קלסאל מלאנד (Helen Kelsall Melland), בתו של רופא ממנצ'סטר. לזוג נולדו ארבעה בנים ובת אחת עד למותה של הלן מטיפואיד ב-1891. ב-1894 נישא אסקווית' בשנית למרגוט טננט (Tennant), בתו של סיר צ'ארלס טננט, ונולדו להם בן ובת.
לאסקווית' יצא שם של מטריד מינית. בין הנשים שהעידו על כך היו קלמנטיין צ'רצ'יל, אשתו של וינסטון צ'רצ'יל ואשת החברה ליידי אוטולין מורל (Ottoline Morrell). ב-1912 הוא התאהב בוניטיה סטנלי (Venetia Stanley) ויחסו האובססיבי כלפיה המשיך עד לאחר 1915, כאשר היא נישאה לאדווין מונטגיו, חבר בממשלתו. קובץ ממכתביו של אסקווית' לסטנלי, שחלקם נכתב במהלך ישיבות הממשלה וכלל פירוט של עניינים פוליטיים, התפרסם, אך לא ידוע אם היחסים ביניהם נשאו אופי מיני. מספר המכתבים הגיע ל-560 וכמה מחברי הממשלה היו מוטרדים מהאופן הכפייתי של יחסיו איתה. וינסטון צ'רצ'יל, אז שר הימייה, ראה במכתבים סיכון ביטחוני. לאחר שוניטיה סטנלי דחתה את חיזוריו, הוא החל במערכת יחסים עם אחותה הגדולה, סילביה, שנמשכה כמה שנים.
ראשית הקריירה הפוליטית
אסקווית' נבחר לפרלמנט ב-1886 כנציג המפלגה הליברלית מטעם מחוז הבחירה של מזרח פיף (East Fife) שבסקוטלנד. הוא מעולם לא שירת בתפקיד של שר זוטר והתפקיד הממשלתי הראשון שלו היה שר הפנים בממשלתו הרביעית של גלאדסטון ב-1892. הוא המשיך להחזיק בתפקיד זה גם לאחר 1894, כאשר לורד רוזברי מונה להיות ראש הממשלה. בבחירות של 1895 איבדו הליברלים את כוחם וישבו במשך עשר שנים על ספסלי האופוזיציה. ב-1898 דחה אסקווית' הצעה לכהן כמנהיג המפלגה הליברלית, אז מפלגה מפולגת ולא פופולרית, והעדיף לנצל את הזמן לצבור הון בעבודה כעורך דין.
במהלך התקופה בה היה אסקווית' סגנו של מנהיג המפלגה, הנרי קמפבל-באנרמן, היה זה האחרון מבקש את נוכחותו של אסקווית' בדיוני הפרלמנט על ידו באומרו: "קיראו לפטיש הגדול" ("Send for the sledge-hammer"), בהתייחסו לשליטתו של אסקווית' בעובדות וליכולת הנאום הטובה שלו.
לאחר נפילת ממשלתו השמרנית של ארתור ג'יימס בלפור בדצמבר 1905, אסקווית' ובעלי בריתו ריצ'רד האלדן ואדוארד גריי הסכימו לשבת בממשלה תחת קמפבל-באנרמן רק בתנאי שהוא יקבל תואר אצולה ויעבור לשבת בבית הלורדים, וכך ייוותר אסקווית' מנהיג המפלגה בבית הנבחרים. הצעד הזה נחל כישלון, ולבסוף הסכים אסקווית' לכהן כשר האוצר, גריי כיהן כשר החוץ והאלדן כשר המלחמה בממשלתו של קמפבל-באנרמן. המפלגה זכתה בניצחון סוחף בבחירות של 1906.
אסקווית' הפגין את תמיכתו הנאמנה בסחר חופשי בהיותו שר האוצר. הוא גם הציע את הרפורמות הליברליות הראשונות, כולל מתן גמלאות מעל גיל 70, מתוך מטרה להפחית את ממדי העוני בקרב שכבת האזרחים הוותיקים. רפורמה זו, אף בהיותה משמעותית, לא הטביעה את חותמה כמו זו שהנהיג יורשו של אסקווית' בתפקיד שר האוצר, דייוויד לויד ג'ורג'. בתקופת כהונתו של אסקווית' בתפקיד היה עדיין לבית הלורדים זכות וטו על יוזמות חקיקה.
קמפבל-באנרמן התפטר ב-3 באפריל 1908 עקב בריאותו הרופפת ומת 19 ימים לאחר מכן ואסקווית' ירש אותו בתפקיד ראש הממשלה. המלך אדוארד השביעי נפש אז בביאריץ שבצרפת וסירב לשוב ללונדון על רקע בריאותו. אסקווית' נאלץ לנסוע לביאריץ כדי לקבל באופן רשמי את המינוי, ראש הממשלה היחידי של בריטניה שקיבל את המינוי על אדמת ניכר (ב-2022 קיבלה אליזבת טראס את המינוי בבית הנופש של המלכה בטירת בלמורל שבסקוטלנד, מסיבות רפואיות דומות).
רפורמות ליברליות
ממשלתו של אסקווית' הייתה מעורבת במרוץ חימוש ימי יקר עם האימפריה הגרמנית ובתוכנית רווחה חברתית נרחבת בהובלת דייוויד לויד ג'ורג', שר האוצר ובשלב זה גם בהובלת וינסטון צ'רצ'יל, שכשר המסחר נקט בצעדים לשיפור תנאי העבודה בבתי החרושת. תוכנית הרווחה החברתית הייתה שנויה במחלוקת וממשלתו של אסקווית' נתקלה בהתנגדותה של המפלגה השמרנית. כמו שאירע בתקופת כהונתן של הממשלות הליברליות בשנים 1892–1895, כמה חוקים נפלו עקב הצבעת הנגד של בית הלורדים שהיה בשליטת המפלגה השמרנית. בית הלורדים אישר את החוק ליישוב סכסוכי עבודה, את החוק לפיצוי עובדים ואת חוק עבודת שמונה השעות, אך דחה את חוק החינוך של 1906 ואת החוק הרישוי של 1908.
בית הלורדים
הדברים הגיעו לשיאם ב-1909, כאשר באופן מכוון הגיש לויד ג'ורג' את מה שנקרא "התקציב של העם" (People's Budget), אחד השנויים ביותר במחלוקת בהיסטוריה של בריטניה. התקציב העלה באופן שיטתי את המיסוי על העשירים, במיוחד בעלי הקרקעות, כדי לממן את תוכנית הרווחה החברתית ואת בנייתן של ספינות קרב חדשות. רבים מחברי המפלגה השמרנית העדיפו את הטלתם של מכסי יבוא, כדי לעודד את התעשייה הבריטית ואת הסחר עם מושבות האימפריה.
השמרנים, שבאופן מסורתי ייצגו את בעלי הרכוש, ומתוך תקווה לכפות בחירות על ידי דחיית התקציב, תכננו לנצל את הרוב שלהם בבית הלורדים להפיל את חוק התקציב. בית הלורדים לא התערב בדרך כלל בחוקים כלכליים והתנגדותם יצרה משבר חוקתי. אסקווית' נאלץ להתנצל בפני יועצו של המלך על נאום שנשא צ'רצ'יל שקרא לפיזור הממשלה וגער בצ'רצ'יל בישיבת הקבינט באומרו לו להתרחק מעניינים הקשורים ל"פוליטיקה גבוהה". בשלב זה לא היו צפויות להתקיים בחירות עד לשנת 1914 והיה צורך בהסכמתו של המלך לפיזור מוקדם של הפרלמנט. התקיימו פגישות מחאה רבות נגד התקציב, רבות מהן אורגנו על ידי בני משפחת המלוכה. פוליטיקאים ליברלים רבים תקפו את האצולה, כולל לויד ג'ורג' עצמו שאמר ש"עלות אחזקתו של דוכס אחד שווה לעלותן של שתי ספינות מלחמה".
חוק התקציב אושר על ידי בית הנבחרים ב-5 בנובמבר 1909 אך ב-30 בנובמבר דחה אותו בית הלורדים והמדינה אולצה ללכת לבחירות כלליות בינואר 1910. הסוגיה העיקרית בבחירות הייתה הקריאה לבטל את זכות הווטו של בית הלורדים. פתרון רדיקלי אפשרי היה האיום לגרום למלך להעניק תוארי אצולה לאישים בעלי נטייה ליבראלית ש"יציפו" את בית הלורדים ויעקפו את זכות הווטו של הבית. במהלך מסע הבחירות דיבר לויד ג'ורג' על "ערבויות" ואסקווית' דיבר על "אמצעי הגנה" שיהיו נחוצים לפני הקמתה של ממשלה ליברלית, אך המלך הודיע לו שלא עולה בדעתו אפילו לחשוב על הענקת תארים נוספים אלא רק לאחר סיום מערכת הבחירות. חלק משרי הקבינט הציעו שהזכות להעניק תוארי אצולה תהיה בידיו של ראש הממשלה. בלפור סירב להיגרר לשאלה אם הוא מוכן להקים ממשלה שמרנית, אך הוא יעץ למלך להבטיח שהוא יעניק תוארי אצולה עד לנקודה בה הוא יראה כי בשלים התנאים לשינוי חוקתי.
הבחירות הסתיימו באיזון כמעט מוחלט בין המפלגות, כאשר הליברלים הובילו ביתרון של שני מושבים על פני השמרנים, אך חסר להם רוב בפרלמנט. הליברלים הקימו ממשלת מיעוט שהייתה תלויה בתמיכתה של המפלגה הלאומית האירית, שחבריה היו אלה שהפעילו את הלחץ לבטל את זכות הווטו של הלורדים מתוך מטרה למנוע את האפשרות שזכות זו תסכל את הנהגתו של שלטון הבית. הם איימו להצביע נגד התקציב, דגלו ברפורמת מחירים והתנגדו להגדלת המיסוי על הוויסקי, אך ניסיון של לויד ג'ורג' לזכות בתמיכתם על ידי ביטולו של מיסוי זה, נחל כישלון.
ב-14 באפריל אישר בית הנבחרים את הבסיס לחוק הפרלמנט 1911, שיבטל את זכות הווטו של הלורדים בנוגע לחוקים בעלי השלכה כספית, יקצר האפשרות שלהם להשהות חוקים אחרים לתקופת צינון של שנתיים בלבד, ייתן תוקף סופי לחוקים אם אושרו שלוש פעמים על ידי בית הנבחרים ויקצר את משך תקופת הפרלמנט משבע שנים לחמש (המלך העדיף שיוחלט על ארבע שנים). בעימות זה ביקש אסקווית' את תמיכתם של חברי הפרלמנט האירים שיגבו אותו בבקשתו מהמלך לפרוץ את המבוי הסתום עוד באותה תקופת כהונה של הפרלמנט על ידי הענקת תוארי אצולה לאישים שיתמכו במאמץ לאישור החוק, בניגוד להתניה קודמת של המלך שצעד כזה לא יבוצע לפני שיתקיימו בחירות נוספות. לעומת זאת התקציב אושר על ידי שני בתי הפרלמנט, אך הוויכוח על חוק הפרלמנט עדיין המשיך.
המלך החדש, ג'ורג' החמישי, לא הסכים שצעדו הראשון כמלך יהיה צעד כה דרסטי כנגד האצולה ואסקווית' היה צריך לגייס את כל כושר השכנוע שלו כדי לגרום למלך להבטיח שהוא ישתף איתו פעולה. בסופו של דבר נתן לו המלך את הבטחתו עוד לפני הבחירות שהתקיימו בדצמבר 1910, אך אסקווית' לא נתן פומבי להבטחה זו.
בבחירות אלה נחלו הליברלים ניצחון נוסף, אף על פי שהרוב שלהם בפרלמנט נסמך על חברי פרלמנט אירים. עם זאת, אסקווית' היה מסוגל לרסן את כוחו של בית הלורדים באמצעות חקיקתו של חוק הפרלמנט (Parliament Act 1911). על פי החוק יכלו הלורדים להשהות את אישורו של חוק שאושר על ידי בית הנבחרים ללא יותר משנתיים, אך להוציא יוצאים מהכלל, הם לא יכלו לדחות על הסף חוקים כאלה. ניצחונו זה של אסקווית' סימן את סוף העידן בו היה לבית הלורדים השפעה מרכזית על הפוליטיקה הבריטית. אף על פי שאסקווית' עצמו היה מחברי האגף הימני של המפלגה הליברלית, הוא המשיך לשתף פעולה עם לויד ג'ורג' במיסודה של מערכת הבטחת הכנסה למובטלים ובהנחת הבסיס למדינת הרווחה הבריטית.
זכות הבחירה לנשים
אף על פי שרוב חברי הפרלמנט של המפלגה הליברלית היו בעד מתן זכות בחירה לנשים, אסקווית' התנגד לכך במשך זמן רב, עוד מאז שנות השמונים של המאה ה-19. למרות התנגדותו למתן זכות בחירה לנשים, הוא האמין שזה תפקידו של בית הנבחרים להכריע בסוגיה. במהלך תקופת כהונתו כראש ממשלה, הונחו על שולחן הפרלמנט שלוש הצעות חוק למתן זכות בחירה לחלק מהנשים, אך הצעות אלה נפלו דווקא עקב התנגדותם של ליברלים, שחששו שאוכלוסיית הנשים שתקבל זכות בחירה תהייה מתומכי השמרנים וחוק כזה ינחיל להם תבוסה בבחירות. במהלך כהונתו של אסקווית' אושרה המדיניות של הזנה בכפייה של שובתות רעב מקרב הסופרג'יסטיות שנכלאו. באוגוסט 1912 פורסם בשבועון הרפואי, The Lancet, מאמר המגנה את ההאכלה בכוח ומגדיר אותה כסוג של עינוי.
אסקווית' היה מטרה מרכזית לחיציהן של הסופרג'סטיות, החלון בדאונינג 10 נופץ ב-1908 וב-1912 הותקפה הכרכרה שלו בדבלין על ידי מארי ליי (Mary Leigh), התקפה בה נפצע המנהיג הלאומני האירי ג'ון רדמונד. ממסמכי ארכיון שהתפרסמו בשנת 2006 ניתן להבין כי היה חשש כבד בממשלה מפני התנקשות בחייו של אסקווית'.
ב-1915 נאלץ אסקווית' להקים ממשלת קואליציה עם השמרנים, וכאשר בשנה שלאחר מכן הוחלף אסקווית' בלויד ג'ורג' בתפקיד ראש הממשלה, נסללה הדרך לחקיקת חוק מתן זכות בחירה לנשים ב-1918. באי רצון הצביע אסקווית' בעד החוק שאושר לאחר מכן על ידי בית הלורדים. באופן אירוני, הצעדים שהוביל אסקווית' לשינוי מבנה כוחו של בית הלורדים היו מהגורמים שתרמו לאישורו של החוק.
ממשלה ליברלית
אף על פי שהליברלים היו באופן מסורתי שוחרי שלום, הפלישה הגרמנית לבלגיה בניגוד לכל ההסכמים, גרמה לזעם בבריטניה ועוררה חלום בלהות של שליטה גרמנית בכל היבשת, דבר שהיה בלתי נסבל. אסקווית' הוביל את האומה למלחמה יחד עם צרפת. הסכם לונדון (1839) חייב את בריטניה לשמור על הנייטרליות של בלגיה במקרה של פלישה, והשיחות שהתקיימו עם צרפת מאז 1905, שנשמרו בסוד גם מפני רוב חברי הקבינט, מיסדו את נוהל שיגורו של חיל משלוח שישתף פעולה עם צרפת.
בעצתם של אסקווית' ושריו הכריז המלך מלחמה על גרמניה ב-4 באוגוסט 1914. אסקווית' עמד בראש הממשלה הליברלית שנכנסה למלחמה. בתחילה היו שני האישים המשפיעים ביותר בממשלה וינסטון צ'רצ'יל, שכיהן כלורד הראשון של האדמירליות, והוריישו קיצ'נר, שקיבל מאסקווית' עצמו את תפקיד שר המלחמה.
ממשלת הקואליציה
בעקבות הקרע בממשלה ב-25 במאי 1915, שנגרם עקב מה שקרוי "משבר הפגזים" (מחסור חמור בתחמושת בחזית שגרם למשבר פוליטי), ועקב כישלון המתקפה במערכת גליפולי, נעשה אסקווית' לראש ממשלת קואליציה חדשה, שאוישה באישים מרכזיים מהאופוזיציה. בתחילה, נתפשה קואליציה זו כצעד פוליטי גאוני, כאשר המנהיג השמרני אנדרו בונאר לואו קיבל תפקיד זוטר יחסית, שר המושבות, בעוד שארתור ג'יימס בלפור קיבל את תפקיד הלורד הראשון של האדמירליות במקומו של צ'רצ'יל. קיצ'נר, שזכה לאהדה ציבורית גדולה, הציע לאסקווית' את התפטרותו, אך תחת זאת העביר ממנו אסקווית' את האחריות על החימוש לידיו של לויד ג'ורג', שהועמד בראש משרד חדש שהיה אחראי על הנושא.
בנובמבר 1915 הוקמה ועדה מתמדת אנגלו-צרפתית שבה כיהנו ראשי הממשלה, אישי קבינט וקציני צבא משתי המדינות, אך ראש ממשלת צרפת, אריסטיד בריאן, דחה את הצעתו של אסקווית' שיוקם משרד ממשלתי משותף קבוע. בסתיו אותה שנה התגבשה כבר קואליציה לתמיכה בהנהגת גיוס חובה ובהיעדרה של מנהיגות חזקה, התפתחו המערכות בסיני, בגליפולי, במסופוטמיה ובמקדוניה. אסקווית' שיגר את קיצ'נר לסיור בים התיכון, בתקווה שהוא יישאר שם כמפקד העליון של הכוחות. סיור זה זכה לחיצי ביקורת של הפוליטיקאים ושל הגנרלים כאחד. אסקווית', שפקפק באמינותו של קיצ'נר וכינה אותו "עמית בלתי נסבל", נותר שוב בתפקיד שר המלחמה בהיעדרו של קיצ'נר. עם שובו, נלקחה מקיצ'נר האחריות על השליטה על הנושאים האסטרטגיים. לגנרל ויליאם רוברטסון, ראש המטה הכללי הקיסרי, ניתנה הזכות לדווח ישירות לקבינט. רוברטסון היה מחויב למאמץ בריטי בחזית המערבית ומעמדו הרם היה אחד הגורמים שבגללם היו הגנרלים נתונים לבקרה מוגבלת של הפוליטיקאים בעיצומה של המלחמה.
בהדרגה החלו להישמע ביקורות על העדר התקיפות מצדו של אסקווית' בניהולה של המלחמה. כאשר הוא נפל למשכב, אמר קיצ'נר שהוא לא חשב שאסקווית' מיצה את כל התירוצים האפשריים, למעט מחלת קיבה. גנרל דאגלס הייג, שמונה לאחרונה כמפקד העליון של הכוחות הבריטיים בצרפת, השתתף בישיבת קבינט בלונדון ב-15 באפריל 1916, שדנה על הקרב על הסום הממשמש ובא. הקבינט הסכים, עם הסתייגות מה, על הרחבת גיוס החובה לגברים נשואים. קיצ'נר ורוברטסון היו בעד צעד זה אך לשאר חברי הקבינט היה חשש שהדבר עלול לגרום למשבר פוליטי שיפיל את הממשלה. הייג העיד שאסקווית' הגיע לישיבה לבוש למשחק גולף והיה נחוש בדעתו לסיים את הישיבה במהרה כדי לצאת לחופשת סוף השבוע שלו, אף על פי שבהזדמנות אחרת הוא ציין שאסקווית' היה מסוגל לדון בעניינים צבאיים, אף על פי שהיה ברור שהוא תחת השפעת משקה. ביום שני שלאחר חג הפנטקוסט של 1916, דן אנדרו בונאר לואו בסוגיית מינוי שר מלחמה חדש לאחר שקיצ'נר טבע בים במהלך מסעו לרוסיה. הוא זעם לא רק על עצם העובדה שהיה עליו לנסוע לביתו של אסקווית' בברקשייר, אלא על כך שבהגיעו לשם מצא את ראש הממשלה משחק ברידג' עם שלוש גבירות (בתו של אסקווית' הכחישה את הסיפור מכול וכול וטענה שאביה שקד בביתו על כתיבת נאום). לאחר שבונאר לואו סירב להמתין שהם יסיימו את סבב המשחק, הציע לו אסקווית' את התפקיד, אך הוא סירב, מאחר שהוא כבר סיכם עם לויד ג'ורג' כי זה האחרון ימונה לתפקיד.
הפעילות למען זכות הבחירה לנשים פנו גם הן נגד אסקווית' כאשר הן אימצו את המדיניות של "עסקים כרגיל" בתחילת המלחמה, בעוד שהרעיון של גיוס חובה לא זכה לאהדה בקרב אנשי הזרם המרכזי של המפלגה הליברלית. האופוזיציה האשימה את אסקווית' בחלקו באירועים כמו מרידת חג הפסחא (אפריל 1916) ובהתקדמות האיטית והאבדות הכבדות בקרב על הסום, שבו נהרג בנו של אסקווית', ריימונד.
ההדחה
לאחר פינויו של ראש הגשר בגליפולי בתחילת שנת 1916, הקים אסקווית' מחדש את מועצת המלחמה בה היו חברים חמישה שרים ובהמשך השנה תפחה המועצה לגודל של 11 חברים, כשרוב הזמן אסקווית' היה עסוק בהשכנת שלום בין חבריה.
לויד ג'ורג', שכעת מונה להיות שר המלחמה, מצא את עצמו מתוסכל עקב הקיצוצים בסמכויותיו וכעת הוביל מסע למינויו כראש ועדה קטנה שתנהל את מהלכי המלחמה. בתחילה הסכים אסקווית' לרעיון, בתנאי שהוועדה תדווח לו על בסיס יומי ושהוא יוכל, אם ירצה, לשבת בישיבותיה, אך אז, עקב זעמו על מאמר שפורסם בטיימס, שהבהיר שהוא נדחק לשוליים, הוא נסוג מהסכמתו ודרש שהוועדה תוקם רק אם הוא עצמו ישב בראשה.
בנקודת זמן זו הגיש לויד ג'ורג' את התפטרותו, וב-5 בדצמבר 1916, כאשר הוא הבין שהוא לא זוכה יותר לתמיכת העיתונות ולא לתמיכתם של מנהיג השמרנים, אסקווית' עצמו התפטר והצהיר כי הוא מסרב לכהן תחת כל ראש ממשלה אחר. המניעים לצעדו זה לא ברורים, אך ככל הנראה הוא האמין שאף אחד אחר לא יצליח במלאכת הרכבת ממשלה חדשה. לאחר שבונאר לואו דחה את האפשרות שהוא ירכיב ממשלה, עקב סירובו של אסקווית' לשרת תחת מנהיגותו, נעשה לויד ג'ורג' למנהיג הקואליציה יומיים לאחר מכן, כשהוא מתנה את הסכמתו במילוי דרישתו הקודמת שהוא יעמוד בראש קבינט מלחמה מצומצם.
רוב ההיסטוריונים מתארים את מנהיגותו של אסקווית' בתקופת המלחמה כחסרת אחריות. הוא תואר כראש ממשלה הססן, שנכנס להלם עקב הצורך להחליט החלטות של חיים ומוות על בסיס יומי, שבקושי היה מסוגל להתמודד עם רצונם של הכוחות בחזיתות הרבות שהיו צריכים לקבל הוראות ושבמקרה הטוב שימש כנקודת איזון לאישים שקיבלו את ההחלטות החשובות.
מנהיג האופוזיציה בתקופת המלחמה
יחד עם רוב מנהיגי המפלגה הליברלית, סירב אסקווית' לשרת בממשלה החדשה. הוא נותר בתפקיד מנהיג המפלגה, אך היה לו קשה להוביל אופוזיציה של ממש בזמן המלחמה. מאוחר יותר, ב-1917, הוביל לויד ג'ורג' מהלך של הקמת מועצת מלחמה עליונה המשותפת לכל בעלות הברית שתחזיר את השליטה הפוליטית על ההחלטות האסטרטגיות, בניגוד לדעתם של הגנרלים הבריטים, שעדיין נהנו מתמיכה גדולה מצידה של העיתונות. לאחר נאום שנשא לויד ג'ורג' בפריז ב-12 בנובמבר, בו הוא הביע את דעתו שהניצחונות הגדולים בחזית המערבית לא הצדיקו את המחיר הגבוה בחיי אדם, הוא זכה ללגלוג מצדו של אסקווית'.
אסקווית' היה גם פעיל בדיוני הפרלמנט כאשר לויד ג'ורג', שהיה להוט למקד את המאמץ המלחמתי הבריטי כנגד טורקיה ולא על החזית המערבית, העביר את רוברטסון מתפקידו כראש המטה הכללית בראשית 1918. הפרלמנט סער עקב מלחמת העיתונות בין בעלי בריתו של לויד ג'ורג' לבין הגנרלים, ולאחר שראש הממשלה אתגר את בית הנבחרים שהוא יכול להצביע אי אמון בממשלה, ויתרו על כך חברי הבית מתוך המחשבה שאין הם יכולים לשאת את האפשרות שאסקווית' יחזור לאחוז בהגה השלטון.
המפלגה הליברלית נקלעה למשבר חריף בנוגע לדיון על האשמותיו של קצין בשם פרדריק מוריס, שטען כי לויד ג'ורג' הטעה את הפרלמנט כדי שישונעו כוחות לחזיתות באיטליה ובארץ ישראל במקום לחזית המערבית ובכך ספגה בריטניה אבדות כבדות במתקפת האביב. לויד ג'ורג' שרד את הוויכוח הזה.
האיחוד מחדש של הליברלים
אסקווית' המשיך להיות מנהיג המפלגה הליברלית, אף על פי שעד לשובו לבית הנבחרים ב-1920 שימש בפועל בתפקיד זה סר דונלד מקלין. עד לשנת 1922 הוא היה שוב למנהיג האופוזיציה, אז נבחרו יותר חברי פרלמנט ממפלגת הלייבור מאשר חברי הפרלמנט משני הפלגים של המפלגה הליברלית גם יחד.
לאחר תום כהונתו של לויד ג'ורג' כראש ממשלה ב-1922, התאחדו מחדש שתי הסיעות של המפלגה. ב-1923 התקיימו בחירות על רקע הוויכוח על יוקר המחיה, אותו הנושא שהביא לניצחונם הסוחף של הליברלים ב-1906. תוצאות הבחירות הללו השאירו את הליברלים במקום השלישי לאחר הלייבור. לאסקווית' היה תפקיד מרכזי בכינונה של ממשלת מיעוט של הלייבור בינואר 1924 בראשותו של רמזי מקדונלד.
בבחירות של 1924 איבד אסקווית' שוב את מושבו בפרלמנט. בשנה שלאחר מכן הוענק לו תואר אצולה, ויקונט אסקווית'. לויד ג'ורג' ירש את מקומו כמנהיג סיעת הליברלים בפרלמנט, אך אסקווית' נשאר מנהיג העל של המפלגה עד לשנת 1926, אז ירש אותו לויד ג'ורג' בתפקידו על רקע הוויכוח שנסב ביניהם על רקע התמיכה בשביתה כללית.
שנותיו האחרונות ומותו
לקראת סוף חייו, אסקווית' נעזר בכיסא גלגלים, לאחר שלקה בשבץ מוחי. הוא מת בביתו הכפרי בברקשייר ב-1928. אשתו מרגוט מתה ב-1945. שניהם נקברו בכנסייה המקומית. אסקווית' ביקש כי לא תערך לו לוויה ציבורית.
צאצאיו
לאסקווית' היו חמישה ילדים מאשתו הראשונה הלן וחמישה מאשתו השנייה מרגוט, מתוכם שלושה מילדיה של הלן לא האריכו ימים מעבר לגיל הינקות.
בנו הבכור, ריימונד, נהרג בקרב על הסום ב-1916 ותואר האצולה של אסקווית' עבר לבנו היחיד של ריימונד שנולד חודשים ספורים לפני התפטרותו של סבו מתפקיד ראש הממשלה.
בתו היחידה מאשתו הראשונה, ויולט, נקראה לימים ויולט בונהם קרטר והייתה אשת ציבור בזכות עצמה. בנו הרביעי, סיריל, היה שופט. בנו הרברט אסקווית', שלעיתים נוטים לבלבל בינו לבין אביו, היה משורר ידוע וארתור אסקווית' היה קצין בכיר בצי המלכותי. שני ילדיו הצעירים ממרגוט היו אליזבת, שנישאה לדיפלומט רומני ואנתוני, שהיה במאי קולנוע. מבין צאצאיו החיים היום נמנית נינתו, השחקנית הלנה בונהם קרטר.
הר שוקף
הר שוֹקֵף הוא הר ברכס הכרמל. פסגתו – המגיעה ל-497 מטר מעל פני הים – היא הנקודה הגבוהה ביותר בכרמל התיכון, המשתרע מדרום לנחל אורן. ההר נמצא על גבי שלוחה בין נחל אורן מצפון ונחל בוסתן מדרום, שעל אף גובהה – 480-450 מטרים – היא בולטת אך במעט מעל סביבתה. ההר בנוי מקירטון חווארי והקרקע המצויה באזור היא רנדזינה.
ההר נמצא ב"גן לאומי שוקף" המשתרע על שטח של 4,000 דונם וכולל גם את חורבת שוקף מדרום למרגלות ההר ואת נחל בוסתן העליון. גן לאומי זה הוא חלק מפארק הכרמל. מסלולו של שביל ישראל עובר בשטח ההר ומגיע עד לפסגה, שם נמצאים שרידיו של מבנה הרוס. מפסגת ההר ניתן להשקיף על היישובים ניר עציון, עתלית, בית אורן, דלית אל-כרמל ועספיא, וכן על חוף דור, אוניברסיטת חיפה והר טללים ומספר שכונות בחיפה.
ההר הוא אתר פריחה של אירוס הסרגל, ערבז סוככני, סחלב פרפרני, סחלב שלוש שיניים, דבורנית דינסמור, דבורנית צהובה. ניתן לראות את הפריחה בפיסגת ההר ומדרום מזרח לפיסגה.
באזור נמצאות קרקעות בבעלות פרטית, רובן של תושבי דלית אל כרמל וקרקעות נוספות בבעלות יהודית. בשנת 2005 אושרה תוכנית להפקיע 4,123 דונם בהר שוקף ובנחל בוסתן לטובת הגן הלאומי. בחודש אוגוסט 2007 אישרה ועדת המשנה לעררים במועצה הארצית לתכנון ובנייה את ההחלטה, במסגרתה הושארו 600 דונם לשימושים חקלאיים.
היסטוריה
המקום היה מיושב במאה ה-19 על ידי דרוזים. במקום נמצאו שרידי קירות ועדויות לעיבוד חקלאי, ובין שרידי החורבה נמצאו ממצאים ארכאולוגים מתקופות שונות: כלי צור נאוליתיים וכלקוליתיים וחרסים מהתקופה ההלניסטית, הרומית, הביזנטית והערבית. בנוסף נמצאו במקום שני ריכוזים של גומות. ממערב לה מצויים שרידי מחצבה קדומה הכוללת שתי מערות קבורה. במורדות המערביים של הר שוקף נמצאת חורבת רקית מהתקופה הרומית-ביזנטית.
בשרפה בכרמל בחודש דצמבר 2010 נשרף חלק גדול מהגן הלאומי שוקף.
פרד הויברג
פרדריק כריסטיאן "פרד" הויברג (באנגלית: Fredrick Kristian "Fred" Hoiberg; נולד ב-15 באוקטובר 1972) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל אמריקאי. שיחק בליגת ה-NBA בין העונות –, ורשם במהלכן ממוצעים כוללים של 5.4 נקודות, 2.7 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים למשחק.
בין העונות – שימש כמאמן קבוצת שיקגו בולס.
קריירת תיכונים מכללות
בין השנים 1991–1995 למד באוניברסיטת המדינה של איווה, וב-4 עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה קלע כ-15.8 נקודות בממוצע למשחק. בעונתו האחרונה נבחר לחמישיית העונה של "מחוז ה-Big Eight" לאחר שקלע 19.9 נקודות למשחק והוביל את קבוצתו לשלב "32 הגדולות" של טורניר אליפות המכללות, בפעם השלישית בלבד בתולדותיה.
קריירת משחק
הויברג נלקח בבחירה ה-52 של דראפט ה-NBA‏ 1995, על ידי אינדיאנה פייסרס. ב-4 עונותיו באינדיאנה סבל מפציעות רבות והשתתף ב-139 משחקים בלבד מתוך 328 משחקי קבוצתו. בתקופה זו שימש כשחקן ספסל וקלע 3.9 נקודות בממוצע למשחק, תחת המאמנים לארי בראון ולארי בירד.
לקראת עונת חתם על חוזה בשיקגו בולס, במדיה שיחק ב-4 העונות הבאות. בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה הציג יכולת טובה ורשם ממוצעים של 9.1 נקודות, 4.0 ריבאונדים ו-3.3 אסיסטים למשחק, אך את שתי העונות סיימה שיקגו עם מאזן הניצחונות הנמוך ביותר באזור המזרחי (עם 20.7% ו-18.3%, בהתאמה). ב-3 במרץ 2001 קבע שיאי קריירה הן בנקודות (28) והן באסיסטים (13) במשחק קבוצתו מול מילווקי באקס.
בקיץ 2003 חתם הויברג על חזה לשנתיים במינסוטה טימברוולבס. בעונת העפיל עם מינסוטה לשלב גמר המערב, בו הפסידה ללוס אנג'לס לייקרס בתוצאה 2–4. לאורך אותו הפלייאוף השתתף בכל 18 משחקי קבוצתו, וקלע 6.4 נקודות בממוצע למשחק. במהלך העונה העוקבת הוביל הויברג את כל שחקני ה-NBA באחוזי קליעה לשלוש, עם 48.3%. ביוני 2005 עבר ניתוח באבי העורקים, ובאפריל 2006, לאחר שלא הצליח לחזור לשחק כדורסל, הודיע על פרישה.
אוניברסיטת המדינה של איווה
לקראת עונת 2010/2011 מונה הויברג לאמן את קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת המדינה של איווה, בה שיחק בעבר כסטודנט. בסיום עונת 2011/2012 זכה בתואר מאמן העונה במחוז ה-Big 12, לאחר שקבוצתו רשמה מאזן ניצחונות חיובי 23–11 והעפילה לטורניר אליפות המכללות. באפריל 2013 חתם על הארכת חוזה בקבוצה ל-10 עונות נוספות עבור כ-20 מיליון דולר, עם אופציית יציאה ל-NBA בסך 500,000 דולר. בעונת 2013/2014 העפילה הקבוצה לשלב שמינית הגמר של טורניר אליפות המכללות ("NCAA Sweet Sixteen"), בפעם הרביעית בלבד בתולדותיה והראשונה מאז 2000, בהובלת דיאנדרה קיין.
שיקגו בולס
ביוני 2015 מונה הויברג למאמן קבוצת שיקגו בולס, כמחליפו של טום ת'יבודו. בעונתו הראשונה בשיקגו רשמה הקבוצה מאזן ניצחונות 42–40, ולא העפילה לשלב הפלייאוף לראשונה מזה 8 עונות. בעונה העוקבת חתמו בקבוצה שני השחקנים הוותיקים דוויין וייד וראז'ון רונדו, אשר סייעו לבולס להעפיל לפלייאוף מהמקום השמיני במזרח. בפלייאוף עצמו הפסידה הקבוצה לבוסטון סלטיקס בסיבוב הראשון, על אף שניצחה את שני המשחקים הראשונים של סדרה בבוסטון. בעונת עזב את הקבוצה שחקן האולסטאר ג'ימי באטלר, והבולס רשמו את מאזן הניצחונות הנמוך ביותר של הקבוצה מזה 14 שנים, 27–55 (32.9%).
לאחר שפתחה את עונת עם מאזן שלילי 5–19 פיטרה שיקגו את הויברג מתפקידו, ומינתה במקומו את עוזר המאמן ג'ים בוילן.
שגיא מלמד
שגיא מלמד (נולד ב-1965) הוא מומחה לגיוס משאבים, פובליציסט, סופר ומדריך קראטה. הוא מכהן כסמנכ"ל פיתוח משאבים ברשות העתיקות ופעיל לקידום היחסים בין ישראל לתפוצות ובין היהודים לבין תרבויות ודתות אחרות.
ביוגרפיה
שגיא מלמד נולד וגדל בקיבוץ רמת יוחנן, דור שלישי למייסדי הקיבוץ. סביו וסבותיו משני הצדדים עלו לישראל מאירופה. בצה"ל שירת בחיל השריון בשנים 1984–1988. במהלך האינתיפאדה הראשונה פיקד על מחלקה מבצעית בגדוד שריון. תפקידו האחרון בשירות קבע היה מפקד יחידת "רחף". בתפקידו האחרון במילואים שירת כקצין קישור לצבא ירדן.
מלמד הוא בעל תואר מוסמך מאוניברסיטת הרווארד (1996) בלימודי המזרח התיכון עם התמחות במשא ומתן ובפתרון סכסוכים, ובוגר תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה (1994). הוא בוגר התוכנית לניהול עסקי בכיר של המרכז הישראלי לניהול (2008).
באוניברסיטת הרווארד הקים מלמד את מדריך הקריירה למזה"ת של האוניברסיטה: (The Harvard Middle East Career Directory, 1996-1994). – פרויקט המחבר בין מעסיקים לעובדים פוטנציאליים בתחום המזרח התיכון. במסגרת פעילותו הציבורית באוניברסיטת הרווארד כיהן כחבר הנהלה של "האוניברסיטה של המזה"ת".
מלמד כיהן כסגן נשיא לקשרי חוץ ופיתוח משאבים במכללה האקדמית תל-חי (2009-2003). בהמשך כיהן כראש מערך פיתוח משאבים עולמי באוניברסיטת בר-אילן (2010-2009).
בשנים 2010-2021 כיהן כסגן נשיא לקשרי חוץ ופיתוח משאבים במכללה האקדמית עמק יזרעאל. במסגרת תפקידו במכללה היה מיוזמי ומקימי המרכז למחקר ביחסי יהדות ונצרות (Galilee Center for Studies in Jewish-Christian Relations).
הוא שותף בקבוצת 'משיג', אשר להקמתה היה שותף ב-2003 ובמסגרתה הוא מסייע לארגונים ללא מטרות רווח להקים ולשדרג יכולות גיוס תרומות פנים-ארגוניות.
מלמד, שהוא בעל חגורה שחורה דאן 4, מתאמן בקראטה בשיטת שוטוקאן מאז 1989, תחת הדרכתם של סנסיי נתן בן הרוש (דאן 8) וסנסיי סרז' שוראקי (דאן 9). בשנת 2003 ייסד את מועדון הקראטה שוטוקאן הושעיה וכיהן כראש המועדון וכמדריך הראשי. במהלך העשור לפעילותו העמיד מועדון הקראטה של הושעיה מעל 30 בעלי חגורות שחורות, אשר כמה מהם אף הקימו בהדרכתו של מלמד מועדוני קראטה משלהם.
הוא חבר דירקטוריון של הארגון "בודו למען השלום", בו משמשות אמנויות לחימה כאמצעי לקירוב לבבות ושבירת סטריאוטיפים בין יהודים לערבים.
מאז 2006 מפרסם מלמד מאמרים פובליציסטיים. הוא בעל טור וכותב אורח בעיתונים ובאתרים שונים, בהם: Cleveland Jewish News, The Times of Israel, Canadian Jewish News, Jewish Journal, St Louis Light, Virtual Jerusalem, Bridges for Peace, הזמן הירוק וישראל היום.
ב-2012 ראה אור ספרו הראשון "בנארצי" בהוצאת אחיאסף. הספר מאיר מנקודת מבט אישית מגוון נושאים ואתגרים הניצבים בפני מדינת ישראל והעם היהודי, ביניהם יחסי יהודים-ערבים, הקשר בין יהודי ישראל ליהודי התפוצות, צה"ל, סוגיות של שלום, מוסר ומלחמה ונושאי כלכלה וחברה. בשנת 2013 יצא הספר לאור באנגלית תחת הכותרת Son of My Land. במסגרת נסיעותיו ברחבי העולם, מלמד מרצה בפני קהילות יהודיות ונוצריות ברחבי תבל על נושאים אלו ואחרים.
בפברואר 2016 נבחר לנשיא מועדון הבוגרים של אוניברסיטת הרווארד בישראל.
ב-2016 ראה אור ספרו "גיוס תרומות, המדריך הישראלי המעשי" בהוצאת מטר.
ספרו Mindful Fundraising יצא לאור ב-2021 בהוצאת גפן, וכלל פרק על גיוס תרומות בשעת משבר שנכתב במהלך מגפת הקורונה ב-2020.
מאז 1998 מתגורר שגיא מלמד בהושעיה, יישוב קהילתי דתי בגליל התחתון. הוא נשוי לבטסי ואב לארבעה.
קישורים חיצוניים
מבחר מאמרים
משולם רטס
משולם כרמל (רטס) (14 במאי 1935 - 9 באוקטובר 1973) היה מפקד גדוד 71 במהלך קרבות הבלימה ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים, במהלכם הוא נהרג. על מעשיו ופיקודו במהלך הקרבות באזור הר חרמונית הוענק לו לאחר מותו עיטור העוז על ידי הרמטכ"ל מרדכי גור.
ביוגרפיה
משולם רטס נולד ב-14 במאי 1935 בצ'רנוביץ, רומניה. בשנת 1949 עלה לארץ עם משפחתו אשר עברה להתגורר בחיפה, בעוד שהוא החל ללמוד בכפר הנוער הדתי בכפר חסידים. לאחר מכן עבר ללמוד בבית ספר תיכון מקצועי "אורט", שם למד במגמת מסגרות מכנית.
מהגיוס ועד מלחמת יום הכיפורים
במרץ 1953 התגייס רטס לצה"ל ושירת בחיל השריון בימיו הראשונים ובכך היה נוכח להתהוות והתעצמות החיל במהלך השנים. בשנת 1956 שירת רטס בתור מפקד מחלקת טנקים במהלך מלחמת סיני, לאחר המלחמה השתלם בקורס קציני מודיעין ושירת כקצין מודיעין וקצין מבצעים בגדוד שריון. לאחר מכן השתלם גם בקורס מפקדי פלוגות שלאחריו הועלה לדרגת סרן וקיבל פיקוד על פלוגת טנקים. בשנת 1961 הועלה לדרגת רב-סרן, שנתיים לאחר מכן קודם לתפקיד סגן מפקד גדוד 46. בשנת 1965 סיים רטס את לימודיו במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, שנתיים לאחר מכן עם פרוץ מלחמת ששת הימים שירת רטס בתור סגן מפקד גדוד אשר נלחם בחצי האי סיני. בשנת 1968 עבר רטס לשרת בתור מדריך ראשי במתקן אימונים של חיל השריון, שנה לאחר מכן הועלה לדרגת סגן-אלוף ובנובמבר 1969 מונה למפקד גדוד 46 ושירת בתפקיד במהלך מלחמת ההתשה עד מרץ 1971. לאחר מכן מונה לסגן מפקד חטיבת שריון בסיני. לאחר תקופת שירות ארוכה בסיני מונה רטס למפקד קורס מפקדי פלוגות ובשנת 1973 מונה למפקד קורס קציני שריון, שני הקורסים הבכירים בחיל השריון.
מלחמת יום הכיפורים
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים קיבל רטס פיקוד על גדוד 71 שנוצר ערב המלחמה מחיילים מבה"ד 1, מדריכים מבית ספר לשריון ומדריכים מצאלים. במהלך קרבות הבלימה ברמת הגולן, בקרב באזור הר חרמונית ב-9 באוקטובר נהרג משולם תוך כדי הלחימה. על פי הקלטה של הקרב, תוך כדי שרטס דיבר בקשר נפגע הטנק שלו והוא נהרג. על מעשיו בקרב זה, פיקודו והבלימה העיקשת של כוח השריון עליו פיקד הוענק לרטס עיטור העוז על ידי הרמטכ"ל מרדכי גור.
ציטוט מתיאור המעשה בתעודת העיטור:
נח"ל אלישע
נח"ל אלישע (כנותה גם נח"ל פרת) היא היאחזות נח"ל לשעבר, ממזרח ליריחו.
ההיאחזות, שהוקמה ב-1982, נקראה על שם הנביא אלישע, שחולל נסים ביריחו, ועל שמו מכונה מעיין אלישע.
ההאיחזות הפכה בתחילת האינתיפאדה השנייה למוצב צבאי.
אחר פינוי הקהילה היהודית מבית הכנסת שלום על ישראל, ישבה ארנה קובוס בהיאחזות במשך שבעה חדשים, עד שעברה לבית חגלה ('מול נבו').
במהלך מהומות מנהרת הכותל, בצהרי 27 בספטמבר 1996, עם תום תפילת יום השישי במסגדים, תקף המון פלסטיני את ההיאחזות. במהלך הקרב נפצעו שני חיילי נח"ל אשר שירתו במקום, ונהרגו ארבעה שוטרים פלסטינים.
בנובמבר 2000 נהרג בהיאחזות רב-סרן אמיר זוהר מירי שוטרים פלסטיניים וכמה חיילים נוספים נפצעו. בתגובה לאירוע הפציצו מסוקי קרב של חיל-האוויר את מפקדת המודיעין הכללי שביריחו.
ההיאחזות ננטשה ב-2003.
צ'ליוסקין
אוניית "צ'ליוסקין" (ברוסית: Челюскин) הייתה אונייה רוסית שיועדה להעברת סחורות בין שפך נהר לנה לבין נמל ולדיווסטוק. ב-13 בפברואר 1934, היא טבעה אך הצוות הצליח לארגן מחנה על הקרח. להצלת האנשים אורגן מבצע אווירי מוצלח ולטייסים שהשתתפו במבצע הוענק תואר גיבור ברית המועצות שנוסד בעקבות האירוע.
"צ'ליוסקין" נבנתה בדנמרק לפי הזמנת ברית המועצות. האונייה הייתה מיועדת להעברת סחורות ונוסעים במימי אוקיינוס הקרח הצפוני. בהתאם לכך, היא חוזקה והוגדרה לצורכי ביטוח כאוניית נוסעים ומשא מדגם שובר קרח.
האונייה הושקה ב-11 במרץ 1933 וב-3 ביוני 1933 עזבה את דנמרק בדרכה ללנינגרד תחת השם "לנה". לאחר הגעתה לנמל היעד הוחלט להחליף את שמה ל"צ'ליוסקין" לזכר חוקר הארצות הרוסי סמיון צ'ליוסקין.
מסע האונייה
ב-16 ביולי 1933 עזבה האונייה את לנינגרד בדרכה לולדיווסטוק. על המסע פיקד רב חובל ולדימיר וורונין וראש המשלחת היה אוטו שמידט, גאוגרף וחוקר ידוע של אזור הצפון. בדרכה נכנסה האונייה למספנות בהן נבנתה ועברה תיקונים קלים. ב-2 באוגוסט 1933 עזבה האונייה את נמל מורמנסק ועל סיפונה 112 אנשים. מטרת המסע היה ללמוד את היכולת לעבור את המעבר הצפון-מזרחי במהלך קיץ בודד. באזורים הקשים היה מתוכנן להיעזר בשובר קרח.
גושי הקרח הראשונים החלו להפריע לתנועת האונייה מזרחה בים קארה. בעזרת שוברי קרח האונייה הצליחה לעבור את האזור והמשיכה בצורה עצמאית. בים צ'וקצ'י התברר שלא ניתן להמשיך במסע וב-23 בספטמבר נלכדה האונייה על ידי גושי קרח. במשך כחודשיים נסחפה האונייה מזרחה על ידי הקרח וב-4 בנובמבר 1933 התקרבה למצר ברינג. עד לים הפתוח נותרו קילומטרים בודדים ואף נשלח מברק ברכה לולדיווסטוק. עקב שינוי בכיוון תנועת הקרח החלה האונייה להיסחף בחזרה לכיוון צפון-מערב. בקרבת מקום הייתה שובר קרח, אך אוטו שמידט סירב לקבל את עזרתו כי חשב שאחר מסע כה ארוך בקרח האונייה תמשיך להחזיק מעמד. במשך מספר חודשים המשיכה האונייה להסחף ולהתרחק ממים פתוחים ללא קרח. ב-13 בפברואר 1934 בעקבות הלחץ הגדול על הדפנות, נשברה האונייה וטבעה בתוך שעתיים.
הצוות התארגן בעוד מועד ולכן הצליח לארגן על הקרח מחנה זמני ולהעביר למחנה את המצרכים. בסך הכול היו במחנה 104 אנשים. 8 אנשים עזבו את האונייה עוד במהלך המסע מסיבות שונות ומנהל המשק בוריס מוגילביץ' נהרג במהלך עזיבת האונייה.
מבצע ההצלה
יומיים לאחר קבלת הידיעות על הטביעה החלה התארגנות למבצע הצלה. בראש הוועדה הועמד ולריאן קויבישב. הוחלט לארגן מבצע אווירי. כעבר שלושה שבועות, ב-5 במרץ 1934 הצליח הטייס אנטולי ליאפידבסקי להגיע למחנה ולפנות ממנו 10 נשים ושני ילדים. בטיסה השנייה התקלקל מטוסו והוא הצטרף לשוהי המחנה.
הטיסה הנוספת נערכה רק ב-7 באפריל. במהלך שבוע הצליחו חמישה טייסים לפנות את המחנה. בסך הכול בוצעו 24 טיסות בהם השתתפו 6 מטוסים - שלושה מתוצרת ברית המועצות, שניים מתוצרת ארצות הברית ומטוס נוסף מתוצרת גרמניה. האנשים הועברו ליישוב על שפת הים כ-160 ק"מ מהמחנה. טייס האוניה עם מטוסו הגיע ליישוב באופן עצמאי.
בימים האחרונים של השהייה במחנה, חלה מנהל המשלחת אוטו שמידט ולכן הוחלט להעביר אותו לנום, ארצות הברית לטיפול רפואי.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 החלו חיפושי האונייה. בשנת 2004 נערך מבצע ארכאולוגי תת-ימי ונמצאו שרידי אונייה. בהמשך התברר שמדובר באונייה אחרת. בשנת 2006 נמצאו שרידים נוספים. צילומים וחלקי מתכת הועברו לדנמרק. בפברואר 2007 אישרו מומחי המספנות הדניות שמדובר בחלקי האונייה צ'ליוסקין.
כבר בשנת 1934 הוקרן סרט תיעודי על מבצע ההצלה. בשנת 1984 באולפני לנפילם צולם סרט נוסף על הנושא.
סקוט אוונס
סקוט אנדרו אוונס (באנגלית: Scott Andrew Evans ; נולד ב-21 בספטמבר 1983) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי. הוא ידוע באופרת הסבון של ABC , לחיות את החיים, ובתפקיד החוזר של אוליבר בסדרה גרייס ופרנקי. הוא אחיו הצעיר של השחקן כריס אוונס.
ביוגרפיה
סקוט אנדרו אוונס נולד ב-21 בספטמבר 1983 וגדל בסאדברי, מסצ'וסטס. הוריו הם בוב אוונס, רופא שיניים, וליסה (לבית קפואנו) אוונס, רקדנית ואחר כך מנהלת אמנותית בתיאטרון הנוער של קונקורד. יש לו שתי אחיות, קארלי ושאנה, ואח מבוגר, השחקן כריס אוונס.
סקוט אוונס למד תיאטרון באוניברסיטת ניו יורק. הוא הומו בגלוי, לאחר שיצא מהארון בגיל 19.
קריירה
אוונס החל לשחק את בתפקיד החוזר של השוטר אוליבר פיש באופרת הסבון "לחיות את החיים: ב-15 בינואר 2008. באותה שנה הופיע לזמן קצר בסדרת הטלוויזיה "Guiding Light" בתור טריי ב-2008, ושיחק בתפקיד וודי סייג' בפרק של סדרת הטלוויזיה חוק וסדר: כוונה פלילית''" "ביוני אותה שנה, כמו גם בתפקיד בן ב-21 באוקטובר 2008, בסדרת הטלוויזיה פרינג'. אוונס נראה גם כצ'אד פקיד הדואר בסרט הקולנוע משנת 2009, וידויים של שופהוליק.
בשנת 2022, אוונס גילם את מושא האהבה של דארן הייז בקליפ של " Let's Try Being in Love ".
יהדות לובלין
יהדות לובלין הייתה מן הגדולות שבקהילות היהודיות בפולין. בשיאה מנתה הקהילה כ-45 אלף נפש.
יהודים מוזכרים לראשונה באישור להתיישבות בסביבות לובלין שניתן על ידי קז'ימייז' "הגדול" ב-1316. ב-1535 הוציא מלך פולין צו האוסר על התיישבותם של היהודים בלובלין פרט לרובע מיוחד. החל מ-1580 התכנס בלובלין "ועד ארבע ארצות", ששימש במשך מאתיים שנה כגוף המנהלי העליון של יהדות פולין. כינוסו של הוועד בלובלין הפך אותה למוקד משיכה רוחני וכלכלי בקרב יהודי פולין. לובלין הייתה אחד ממרכזיה של תנועת החסידות, ולפיכך ניטשו בה מאבקים ארוכים בין החסידים למתנגדים. עקב התחרות הכלכלית של היהודים עם המקומיים, הטילו עליהם השליטים הגבלות כלכליות שונות. התחרות גררה איבה שהביאה להתרחשותם של מספר פוגרומים בלובלין. ב-1655 צרו קוזאקים על העיר, טבחו בכאלפיים יהודים והטילו עליהם מס כבד. קהילת לובלין התאוששה אך בקושי מאסונות אלה.
בראשית המאה ה-19 עברה לובלין ידיים מספר פעמים. החל מ-1815 נשלטה העיר על ידי האימפריה הרוסית. ב-1862 בוטלה חובת התיישבותם של היהודים ברובע המיוחד, וכתוצאה מכך גדל מספר התושבים היהודיים בעיר במידה ניכרת. לאחר תום מלחמת העולם הראשונה ב-1918, עברה לובלין לשליטתה של הרפובליקה הפולנית השנייה. תחת השלטון הפולני המשיך היישוב היהודי בפולין להתפתח. בעיר פעלו עיתונים, מפלגות, אגודות תרבות, ארגוני נוער ובתי ספר. חלק ממוסדות החינוך היו ממלכתיים. בעיר התקיימו תלמודי תורה רבים, והמפורסם שבהם הייתה "ישיבת חכמי לובלין". הישיבה נבנתה בלובלין בשל היות לובלין מקום כינוסו של "ועד ארבע ארצות" ומוקד פעילותם של רבנים מפורסמים. הישיבה התפרסמה ומשכה אליה תלמידים מכל רחבי מזרח אירופה.
ב-1939, עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין, החלה שואת יהודי לובלין. יהודים רבים גויסו לעבודת כפייה. הגרמנים תכננו לרכז יהודים בלובלין ובסביבותיה כדי לטהר את האזורים שכבשו מנוכחות לא-ארית, במה שנודע כ"תוכנית לובלין", אך זו נגנזה לבסוף. במרץ 1941 הוקם בלובלין גטו, שבו שררו תנאי היגיינה ירודים ומגפות רבות. החל מאפריל 1942 החל שילוחם של היהודים מלובלין למחנה ההשמדה מיידנק, ובכך היא הפכה לקהילה הגדולה הראשונה באירופה שהושמדה בשואה. ב-1944 שוחררה לובלין על ידי הצבא האדום. ניצולי השואה הספורים ששרדו החלו להגר ממנה לארצות אחרות. נכון לראשית המאה ה-21, אין קהילה יהודית פעילה בלובלין.
הקמת הרובע היהודי
העיר לובלין נוסדה ב בערך על גדות נהר הביסטריצה, כמבצר על דרך המסחר המובילה למחוז זקרפטיה. מועד התיישבותם של ראשוני היהודים בלובלין אינו ידוע. עם זאת, יהודי לובלין נזכרים לראשונה בתעודות שנופקו ב-1316, שעה שלובלין נשלטה על ידי ממלכת פולין, והחל מ-1569 - במסמכים שניתנו על ידי האיחוד הפולני-ליטאי. ב-1336 התיר קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, את התיישבותם של היהודים בעיקר בעיירה פיאסקי, הסמוכה ללובלין. ב-1453 התיר קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, ליהודים שסחרו ברחבי פולין לסחור גם בלובלין. עדות נוספת לנוכחות היהודית בעיר באותה עת ניתן לראות בהתיישבותו של הרב יעקב מטְרִידֵנְט בה ב-1475.
ב-1568 השיגו היהודים פריווילגיה דומה לזו שהשיגו הנוצרים, שאסרה על הנוצרים להתיישב ברובע היהודי וכונתה בשם דומה "Privilegium de non tolerandis Christianis". ב-1580 התכנס בלובלין "ועד ארבע ארצות", הגוף המנהלי של יהודי פולין, ששימש במשך מאתיים שנה כמוסד מרכזי עליון. הודות להתכנסותו של הוועד בלובלין עלה קרנה של העיר בקרב יהדות פולין. מרכז החיים ברובע היהודי היה ברחוב שירוקה, שלאורכו פעלו רוב השווקים, ושכנו בו מספר בתי מדרש ובתי כנסת, לרבות בית הכנסת על שם המהרש"ל. ברחוב זה, לפי המסורת, התכנס מדי חורף "ועד ארבע ארצות". הרובע היהודי התפשט והלך עד לאזורי הביצה שהיו מסביבו ויובשו לצורך הרחבתו. עד 1596 גדל מספר הבתים ברובע היהודי גדל ל-100.
ברבות השנים הפך הרובע היהודי צפוף ואיכות החיים שבו ירדה. יהודים אחדים ניסו לקבל אישור לעזוב את הרובע ולהתגורר בלובלין גופא. עם זאת, רק מעטים זכו באישור, וגם זה לזמן מוגבל בלבד, בשל החוק שאסר התיישבות יהודים בתחומי הערים. עקב התנאים הקשים החלו יהודים להסתנן אל מחוץ לרובע היהודי ללא היתר. בשני מבצעים נרחבים שנערכו ב-1761 וב-1795 גורשו יהודים שהסתננו מחוץ לרובע במשך השנים. באותה שנה ביקר בעיר משיח השקר, יעקב פרנק, והצליח לגייס סביבו קהל מקומי, אך תנועתו לא האריכה ימים.
פגיעות ביהודים
היחסים בין היהודים לבין המקומיים היו מעורערים. השליטים המקומיים פרסמו איסור על כל פגיעה פיזית ביהודים בשל דתם. תוקף האיסור חודש פעמים אחדות, אך לא מנע מהומות נגד יהודים. כך, למשל, ב-1598 הופצה עלילת דם שלפיה יהודים רצחו ילד נוצרי למטרות פולחן. בעקבות עלילת הדם הועמדו לדין ארבעה יהודים. חרף ניסיונותיה של הקהילה לסייע להם הם הוצאו להורג. האשמות דומות ועלילות דם אירעו בלובלין גם ב-1616 וב-1636. ב-1636 הואשמו היהודים בחטיפת ילד נוצרי למרתף לשם הקזת דמו. הנאשמים הודו במעשיהם לאחר עינויים והוצאו להורג.
בפוגרום נוסף שיזמו ב-1648 חברי מסדר הישועים נרצחו 8 יהודים והועלו באש בתים רבים. במסגרת מחויבותו למנוע פגיעה פיזית ביהודים, שלח המלך, ולדיסלאב הרביעי, שליחים כדי לעצור את הפורעים ולמצות איתם את הדין. במשפט שנערך הואשמו גם ראש עיריית לובלין וחברי הוועד העירוני בכך שלא עשו די כדי למנוע את הפרעות ובמזיד לא נעלו את השערים בכניסה לרובע היהודי עם רדת החשיכה. בית המשפט קבע פיצויים לקהילה היהודית בשל הנזק שנגרם לה בפוגרום. במהלך השנים הבאות קיבלו המורים הנוצרים בלובלין מענק מיוחד שכונה בשם "Kozubales", שפירוש שמו בפולנית הוא "מעות תלמידים". המענק ניתן הן על ידי הקהילה היהודית והן על ידי יחידים שעברו ליד מוסדות הלימוד הנוצריים, ונועד לכך שהמורים ימנעו מתלמידיהם לפגוע ביהודים. הוא הוענק בכסף מזומן ובתבלינים.
הקהילה בלובלין נפגעה שוב במהלך המלחמה הצפונית הקטנה, ממרד חמלניצקי ומהגזרות שבאו בעקבותיו בין השנים 1648–1660. בתולדותיה של יהדות לובלין קרויים האירועים הללו בשם "המבול". ב-1655 צרו קוזאקים על העיר וכבשו אותה. הם שרפו את הרובע היהודי עד היסוד, טבחו בכאלפיים יהודים והטילו מס כבד על הקהילה. ב-1680 עבר "ועד ארבע ארצות" מלובלין לירוסלב, ואיתו עברו גם השווקים התוססים שבהם השתתפו יהודי העיר, מה שגרם לפגיעה ביהודים המקומיים. התאוששות קהילת לובלין מהאסונות שפקדו אותה ארכה שנים ארוכות.
תחת השלטון הרוסי
ב-1862 בוטלה חובת המגורים של היהודים ברובע מיוחד להם. כתוצאה מכך, גדל מספר התושבים היהודים בעיר במידה ניכרת בשנים הבאות. לנוכח ביטול האיסור להתיישב בעיר ללא הגבלה, פרחו החיים היהודיים בלובלין. במהלך תקופת השלטון הרוסי הוקמו בעיר בתי ספר חדשים ואף בית חולים שיועד לקהילה היהודית שנפתח ב-1886. ב-1863 אירעה התקוממות נוספת בפולין שנודעה בשם מרד ינואר. מרבית היהודים, שזכרו את המפלה שספגו המורדים הפולניים ב-1830, לא הצטרפו למרד החדש, ומעטים בלבד התגייסו שוב לשורות הצבא הפולני. המרד השני נכשל אף הוא. לאחר שהצבא הרוסי כבש מחדש את לובלין הוצאו להורג כמה יהודים על ידי חיילים רוסיים בגלל שיתוף פעולה לכאורה עם המורדים הפולנים. כדי למנוע מרידות נוספות, סופחה פולין הקונגרסאית לתוך האימפריה הרוסית כמה שנים מאוחר יותר.
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גויסו יהודים רבים לצבא האימפריה הרוסית. עקב המדיניות האנטישמית של הרוסים, התאפשר לחיל המצב ששהה בעיר לפגוע ביהודים ולבזוז את רכושם. לאחר הביזה, הותר ליהודים לייסד מיליציה עצמאית בת כמאתיים איש, שמטרתה הייתה לשמור על הסדר בלובלין. ב-1915, לאחר הנסיגה הגדולה של רוסיה מפולין ומגליציה, נכבשה העיר על ידי הצבא האוסטרו-הונגרי. בנובמבר אותה שנה פורקה המיליציה היהודית בפקודת השלטונות האוסטריים. אוסטרו-הונגריה, שבה, להבדיל מהאימפריה הרוסית, הונהגה זה מכבר אמנציפציה ליהודים, התירה להם לנהל בעצמם את חייהם הכלכליים והתרבותיים.
תחת השלטון הפולני
ב-1918, לאחר שוך קרבות מלחמת העולם הראשונה, נוסדה הרפובליקה הפולנית השנייה בשטחים שכבשו במלחמה מעצמות המרכז, אוסטרו-הונגריה והקיסרות הגרמנית. תחת השלטון החדש ייחלה הקהילה היהודית לשיפור במעמדה ולשיקום מהיר מנזקי המלחמה, אך תקוות אלה התבדו. כבר בקיץ 1919 אירע בעיר פוגרום, בשם "יום חמישי השחור", שבמהלכו נספו שלושה יהודים ושישים נפצעו. היהודים התקשו להגן על עצמם במהלך הפוגרום שבא להם בהפתעה גמורה. במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 חלה עליית מדרגה במגמות אלה, לנוכח התגברות התעמולה האנטישמית בפולין. חנויות של יהודים הוחרמו ונבזזו. סוחרים יהודים בשווקים נפגעו פיזית וסחורתם הושחתה.
עם זאת, הקהילה היהודית בלובלין המשיכה להתפתח במהלך תקופת השלטון הפולני: נוסדו סניפים של מפלגות ציוניות, מועדוני ספורט ותנועות נוער, ויצאו לאור עיתונים חדשים לקהל היהודי. ב-1930 אף נחנכה בעיר "ישיבת חכמי לובלין", שמשכה אליה תלמידי חכמים רבים מכל רחבי אירופה.
ראשית הכיבוש הגרמני
ב-1 בספטמבר 1939, פלישת גרמניה הנאצית לפולין סימנה את תחילת התהליך שאחריתו - חיסולה של יהדות לובלין. אלפי פליטים שברחו ממערב פולין הגיעו לעיר. הוחל בגיוס חובה של יהודי לובלין לחזית. ב-2 בספטמבר החל הלופטוואפה להפציץ את העיר, ומבנים רבים נהרסו. ב-14 בספטמבר נסוגו הכוחות המזוינים של פולין מן העיר. התושבים המקומיים נתבקשו לסייע בהגנתה - בחפירת תעלות לחימה, למשל - אך מאמצים אלה לא הועילו. ב-17 בספטמבר כבש הוורמאכט את העיר, ולובלין הפכה לחלק מהגנרלגוברנמן, השלטון הגרמני האזרחי בפולין. במהלך ההפצצות והקרב לכיבוש העיר נספו למעלה מאלף נפש, ועשרות אלפים נוספים איבדו קורת גג. מיד עם תחילת הכיבוש עצרו הגרמנים 2,000 יהודים ועינו אותם.
כבר בחודש הראשון לכיבוש הטיל השלטון הגרמני קנס בשווי 150,000 זלוטי על הקהילה היהודית. בעיר לובלין רוכזו כ-3,000 שבויי מלחמה יהודים מן הצבא הפולני, לצורך העברתם לעבודות כפייה ברחבי פולין. ב-25 באוקטובר 1939 נערך מפקד אוכלוסין בקרב יהודי לובלין. ב-9 בנובמבר אותה שנה מונה אודילו גלובוצניק למפקד כוחות האס אס בלובלין ובסביבותיה. ב-23 בנובמבר סומנו חנויות בבעלות יהודית במגן דוד, ושבוע לאחר מכן נסגרו. ב-1 בדצמבר הוטלה על היהודים החובה לענוד טלאי צהוב במרחב הציבורי. החובה הומרה בהמשך בענידת סרט לבן או בהחזקת תעודה שמתנוססת עליה האות "J" (קיצור של Juden, יהודי). מערכת החינוך, שבה כ-5,000 תלמידים, המשיכה לתפקד באותה עת, גם אם במגבלות מסוימות. כך, למשל, בגטו פעל בית יתומים שבו שהו כ-300 ילדים, בגילי 3 עד 18. עד שלהי 1940 נאסר על היהודים לצאת מן העיר ללא אישור ולעסוק במסחר.
הנאצים החלו במימוש "תוכנית לובלין", שנועדה לרכז יהודים מכל רחבי אירופה בלובלין ובסביבותיה כדי להביא אותם לגבולה המזרחי של גרמניה ובכך "לטהר" את האזורים שכבשה גרמניה הנאצית בפולין מנוכחות לא-ארית. זאת, כדי לאפשר התיישבות של גרמנים באזורים אלה. עם זאת, התוכנית ננטשה עד אפריל 1940, לאחר שהחל תכנון ה. התוכנית הופסקה גם בשל מגפת כולרה שפרצה בעיר, והפכה את היוזמה לבלתי-כדאית. עד להפסקת התוכנית, הובאו ללובלין כ-6,300 יהודים מהשטחים שכבשה גרמניה.