cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קווארנה
היסטוריה
לאחר מלחמת הבלקן השנייה הועברה העיר לחזקת רומניה, נכבשה בידי הצבא הבולגרי במהלך מלחמת העולם הראשונה והוחזרה שוב לרומנים מתוקף חוזה ניי. תמיכת בולגריה בגרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה הובילה להסכם קראיובה אשר במסגרתו הוחזר כל חבל דרום דוברוג'ה לבולגריה ב-1940. העיר נותרה מאז בחזקת הבולגרים.
כלכלה ודמוגרפיה
בעיר נמל דיג קטן, מעגן יאכטות, קומפלקס בתי הארחה וכן מגרשי גולף המצויים בהקמה. באזור העיר קיים מפעל ליצור מים מינרליים, מפעלי מזון, טקסטיל ועיבוד עץ. 95 אחוזים מהתושבים הם נוצרים אורתודוקסים, 4 אחוזים פרוטסטנטים והשאר מוסלמים סונים.
אקלים
בעיר שורר אקלים ממוזג מתון עד תת-ים תיכוני בשל השפעתו הממתנת של הים השחור. החודש החם בשנה הוא יולי והטמפרטורות נעות בין 17oc מינימום ועד 27oc מקסימום. החודש הקר בשנה הוא ינואר, בו נעות הטמפרטורות ממינימום של מינוס 1oc ועד מקסימום 5oc. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 472 מילימטרים והחודש הגשום ביותר הוא נובמבר.
יחסי ניגריה–צ'ילה
יחסי ניגריה–צ'ילה הם יחסי החוץ בין צ'ילה וניגריה.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-5 באוקטובר 1961.
סוסנה ביר
ביוגרפיה
ביר נולדה בקופנהגן בירת דנמרק, כבת להורים יהודים. המשפחה של אביה, רודולף סלומון ביר (נולד ב-1930), היגרה מגרמניה לדנמרק בשנת 1933 אחרי עלייתו של היטלר לשלטון. משפחת אמה, הֶני לבית יונאס (נולדה ב-1936) היגרה לדנמרק מרוסיה בתחילת המאה ה-20, גם כן עקב רדיפות נגד היהודים. בשנת 1943 שתי המשפחות נמלטו מדנמרק לשוודיה, יחד עם רוב יהודי דנמרק, כדי להינצל מהגירוש למחנות המוות הנאציים. שלוש שנים אחרי תום מלחמת העולם השנייה חזרו לדנמרק. תחת השפעת אירועי השואה, הוריה של סוזנה ביר חינכו את בתם לפי עקרונות של מוסריות וצדק. מאוחר יותר, נושאי הטבע האנושי ושאלות מוסריות העסיקו את הבמאית בסרטיה.
בראיונות לתקשורת כבוגרת, ביר מתארת את עצמה בילדותה כילדה נערית עם קשיים במיומנויות חברתיות, שאהבה לשחק כדורגל עם בנים והעדיפה לקרוא ספרים.
לאחר לימודי תיכון בגימנסיה הקתולית ע"ש נילס סטנסן בקופנהגן (Niels Steensens Gymnasium), נסעה לישראל, שם יש לה קרובים יהודים חרדים בירושלים, כדי להתחבר לשורשיה היהודיים. היא למדה אמנות באקדמיית בצלאל בירושלים, ולאחר מכן עברה לבריטניה ולמדה אדריכלות בבית הספר של האיגוד האדריכלי "Architectural Association School of Architecture" בלונדון. בהמשך עזבה את תחום האדריכלות לטובת לימודי קולנוע. בשנת 1987 סיימה את לימודיה בבית הספר הלאומי לקולנוע של דנמרק בקופנהגן.
קריירה קולנועית
בתום לימודי הקולנוע הוזמנה ביר לשוודיה ויצרה שם את הסרט "פרויד עוזב את הבית" (1992), שקיבל ביקורות חיוביות. לאחר מכן ביימה את הסרט "עניינים משפחתיים", בו כיכבה השחקנית הדנית הידועה גיטה נרבי; עם זאת, הסרט נחשב לכישלון מסחרי וקיבל ביקורות שליליות מצד המבקרים. פריצת הדרך של ביר התרחשה בשנת 1999 עם סרטה החמישי, "האחד והיחיד", קומדיה רומנטית המתארת שני זוגות נשואים שמתמודדים עם הפיכתם לראשונה להורים. הסרט זכה להצלחה קופתית ודורג במקום השלישי ברשימת הסרטים המצליחים בדנמרק בשנות התשעים.
בשנת 2002 ביימה ביר סרט במסגרת הפרויקט ההיפר-סגפגני של לארס פון טריר, "דוגמה 95". הסרט, "אהבות פתוחות", דן בשני זוגות שחייהם הצטלבו בעקבות תאונת דרכים חמורה. גם יצירה זו זכתה להדים ולהקרנות מסחריות ברחבי עולם, וגם בישראל. הסרט זכה בפרסים במספר פסטיבלים, ביניהם פרס המבקרים בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בטורונטו. סרט זה החל שיתוף פעולה פורה עם התסריטאי אנדרס תומאס ג'נסן, שעבד עם ביר מאז על כל סרטיה הדניים. הסרט גם קיבל את התואר "דוגמה #28", שמשמעותו היא שהסרט חולק את הקוד של שבועת הדוגמה, שעיקריה הן נאמנות לקולנוע ריאליסטי (צילום במצלמת כתף, במיקומים שלא הוכנו מבעוד מועד, בתאורה שקיימת במקום הצילום, היצמדות לסיפורים ריאליסטיים, ומעל לכל- chastity, צניעות).
בשנת 2004 יצא סרטה השמיני "אחים", המתאר סכסוך בין שני אחים בצל המלחמה. סרטה התשיעי של ביר, "אחרי החתונה" (2006), זכה להצלחה והיה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר באוסקר האירופי, וכן לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בארצות הברית. הסרט גם השתתף בפסטיבל הקולנוע ירושלים, בו הייתה אחת מאוחרי הכבוד. הסרט מתאר גבר מבוגר שמנהל בית יתומים בהודו, ומקבל הצעת תמיכה כספית מעשיר דני; כשהוא מגיע לדנמרק כדי לפגוש אותו, ומשתתף בחתונת בתו של העשיר, הוא מבין שיש בהצעה יותר ממה שציפה, והסרט דן בלבטיו המוסריים. הסרט נעשה באופן שמזכיר את סרטי הדוגמה, אך לא נכלל כאחד מהם. ביר הסבירה בראיונות שהיא נסחפה אחר האפשרויות הגלומות בעשייה הקולנועית, ושאם תוכן השיעור שתנועת הדוגמה ניסתה להעביר בנושא העברת הסיפור הקולנועי הופנם, אין צורך באמת לאכוף את כל החוקים.
בעקבות הצלחתה, שלושה מסרטיה - "אהבות פתוחות", "אחים" ו"אחרי החתונה" - נרכשו ליצירת גרסה אמריקאית. הסרט "אחים" יצא ב-2009 בבימויו של ג'ים שרידן ובכיכובם של נטלי פורטמן, טובי מגווייר וג'ייק ג'ילנהול. בתקופה זו החלה ביר ליצור בהוליווד. סרטה העשירי, "דברים שאבדו לנו באש", צולם באנגלית, בתקציב של כמה מיליוני דולרים, ובהשתתפות הכוכבים ההוליוודים האלי בארי ובניסיו דל טורו. הסרט פתח את הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות ב-2008. ב-2019 יצאה לאקרנים הגרסה האמריקאית ל"אחרי החתונה".
בשנת 2010 יצאה לאקרנים סרטה "בעולם טוב יותר", ששוב זכה להצלחה בינלאומית. הוא זכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית הסרט הזר, ובפרס סרט הזר הטוב ביותר באוסקר האמריקאי. הסרט, בהשתתפות השחקן השוודי מיקאל פרסנראנדט, עוסק בסוגיית מוסריות וחינוכיות בנוגע לאלימות, לשנאה, נקמה ולגזענות בחברה האנושית - באפריקה ובאירופה. בגלל הרמזים למקרי טבח המוני על רקע אתני וגזעי בארצות כמו סודאן, עורר הסרט ביקורת חריפה מצד גורמים רשמיים סודאנים.
בשנת 2012 יצאה לאקרנים סרטה "רק אהבה", קומדיה רומנטית בה כיכב פירס ברוסנן המגלם איש עסקים אנגלי הגר בדמנרק. הסרט הוא בדנית ואנגלית.
חיים אישיים
ביר הייתה נשואה לשחקן והבמאי השוודי פיליפ זאנדן, ויש לה שני ילדים, גבריאל ואליס-אסתר. לאחר גירושיה מזאנדן, הכירה את בן זוגה, הזמר והמלחין הדני יספר וינגה לייסנר, שכתב את המוזיקה לכמה מסרטיה ("האחד והיחיד", "אחים", "אהבות פתוחות" ועוד).
סגנון ותמה קולנועית
סרטיה של ביר מרבים לעסוק במסגרת המשפחתית המסורתית, בקריסתו של מעמד הביניים הבורגני תחת לחץ הגלובליזציה, הטרור והמלחמה בו, ובאופן בו אנשים מתמודדים עם אסון או אירוע מכונן חיצוני מחייהם. היא מציינת שהרגע שמעניין אותה בחיי דמויות הוא כשתחושת הביטחון שלהם נסדקת, והעולם החיצון מתדפק בדלת. השאלות המרכזיות בסרטיה הן שאלות של מוסר: האם מוסרי לעזוב בן זוג שהפך נכה, האם הטוב האישי קודם לטוב הכללי, וכיצד יש להגיב לאלימות שהעולם מפנה לעבר הפרט.
אופן הבימוי של ביר נותן חופש רב לשחקנים, ומאפשר אלתור הן בטקסטים והן באופן ההגשה. לסרטיה יש קוד ויזואלי משותף - כולם מצולמים במצלמת כתף, ובשיאים הרגשיים משתמשים בתקריבים עצומים ("אקסטרים קלוז אפ", בעגה המקצועית) של עיניים, שפתיים ואצבעות. בנוסף, אופן העריכה אינו נאמן למסורת העריכה ההמשכית, והוא נוסך תחושה חופשית ואקראית יותר.
יתר על כן, ביר מקפידה לסיים את סרטיה בטון מעט אופטימי, באומרה שלמרות שהסרטים שלה אינם מסחריים גרידא, הם גם אינם אמנות טהורה, ועל כן היא צריכה לתקשר עם הקהל שלה, ולתת להם מעט אור להישען עליו.
הראג' הבריטי
הראג' הבריטי (באנגלית: British Raj) הוא השם שניתן לשלטון הבריטי בתת-היבשת ההודית והאזור סביבה בין השנים 1858–1947. החל משנת 1876, שלטון זה נקרא באופן בלתי רשמי האימפריה ההודית (באנגלית: Indian Empire). למרות שם זה האזור אשר נכלל בתחומי האימפריה ההודית כולל את ארבע המדינות הודו, פקיסטן, מיאנמר ובנגלדש של ימינו. בשטחי הראג' נכללו אזורים שבשליטה בריטית ישירה, וכן נסיכויות וממלכות בחסות השלטון הבריטי (כך, לדוגמה, ממלכת מייסור).
הראג' הבריטי הוא צורת שלטון של האימפריה הבריטית‎. הראג' נוהל על ידי מספר קטן מאוד של בריטים, בשיתוף עם האליטה המקומית. הבריטים הצליחו לשלוט על שטח גדול ביעילות, תוך שימוש והצבת מספר קטן יחסית של אנשי אדמיניסטרציה וכוחות שיטור בריטים, משום שבפועל שלטו באזור בשיתוף קבוצות האליטה מקומיות. הדוגמה הבולטת ביותר היא הודו־פקיסטן, בין השנים 1858-1947.
הראג' הבריטי הוקם לאחר שב-15 באוגוסט נחקק חוק פרלמנטרי שהעביר את השלטון בהודו ישירות לפרלמנט ולכתר הבריטי. עד לאותה העת, השלטון בתת-היבשת ההודית התנהל על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית, אך פרוץ המרד ההודי הגדול במאי 1857 הוביל לחוסר אמון ביכולת החברה לנהל מדינה. עם ביטול החברה כאמור עבר ניהול המדינה ישירות לפרלמנט הבריטי עם הקמת המשרד לענייני הודו ותפקיד מזכיר המדינה להודו. הראג' הבריטי הפסיק להתקיים עם קבלת הודו את עצמאותה מידי הבריטים, יחד עם המדינות הנוספות וחלוקת הודו, כל זאת ב-15 באוגוסט 1947.
היסטוריה של הראג' הבריטי
הראג' הבריטי היה הפרק האחרון של הודו הבריטית וההיסטוריה של הודו לפני עצמאותה. פרק זה התחיל כאמור עם פירוק שלטון חברת הודו המזרחית הבריטית כחלק מתוצאות המרד ההודי הגדול, מרד שטילטל את הודו מהיסוד והביא את יחסי האוכלוסייה ההודית והבריטים לשפל. אם כן נקודת הפתיחה של שלטון הראג' הייתה שלילית במקצת ושינויים רבים נדרשו בשנים הראשונות כדי להבטיח את ההצלחה של השלטון הבריטי בהודו.
מיד לאחר המרד הוכפלו הכוחות הבריטים בהודו כחלק ממסקנות המרד, בנוסף עשרות יחידות שמרדו או נחשדו בהתמרדות פורקו ובמקומם העדיפו הבריטים לגייס חיילים חדשים מבין המחוזות והממלכות שהוכיחו את נאמונתם במהלך המרד, בנוסף לאוכלוסיות שנחשבו 'לוחמניות' כגון הגורקות מנפאל והסיקים מצפון-מערב הודו. בנוסף לשינויים בהרכב הצבא, צבא הודו עצמו עבר משליטת חברת הודו המזרחית לפיקוד הצבא הבריטי עצמו. בשנת 1880 צבא הודו כלל כ-66,000 חיילים בריטים, 130,000 חיילים ילידים ו-350,000 חיילים בצבאות ממלכות החסות.
שינוי נוסף שהביא השלטון הבריטי הישיר היה ההכנסה של 'שירות המדינה ההודי' (Indian Civil Service; ICS), הגוף האדמיניסטרטיבי אשר ניהל את המדינה עם כ-1,000 עובדים. עובדי שירות המדינה בראג' הבריטי היו שונים מהאדמיניסטרטורים מטעם החברה שנטו להיות מושחתים, במקום זאת עובדי המדינה היו משכילים ובשנים הראשונות בריטים כולם. בהמשך השנים הוכנסו יותר ויותר עובדים הודים משכילים לשירות המדינה כך שבשנת 1914 היו כ-5% הודים בשירות ובשנת 1942 היו יותר מחצי הודים עם 588 בריטים ו-597 הודים.
גם מערכת המשפט והחוק בהודו עברו שינוי עם מעבר השלטון. החוקים הפכו לקבועים וברורים יותר ומערכת המשפט ליציבה יותר, עם זאת הייתה התחשבות רבה יותר בחוקי הדת והחברה המקומיים. תהליך הקבלה של חוקים חדשים בממשל הבריטי בהודו נוסד ב-'חוק המועצות ההודיות של 1861' ולפיו חוקים יעברו דרך מועצה אחראית לפי נושא החוק, אישור החוק יהיה אחריותו של ראש המועצה, חוקים חשובים יהיו מותנים באישור המושל הכללי. באופן זה, תהליך הקבלה של חוקים חדשים הפך לפשוט יותר, זאת כי בעבר הייתה מועצה אחת שהייתה צריכה להחליט על החוקים כולם. בנוסף לכך, הוכנסו נציגים הודים למועצות כדי לשלב אותם בתהליך קבלת ההחלטות, אך לרוב היו אלו הודים מהמעמדות הגבוהים או שליטים מקומיים אשר נבחרו משום נאמנות.
בתחום החינוך היו התפתחויות רבות עם הקמת עשרות מוסדות חינוך ואוניברסיטאות. החינוך הגבוה בהודו הפך להיות הכלי המכשיר לשירות המדינה הבינוני, אזרחים הודים אשר רצו להשפיע באופן כזה או אחר על ניהול המדינה יכלו כעת ללמוד באקדמיה ולהשתלב בשירות המדינה. בשנת 1857, מעט לפני התפרצות המרד, נפתחו האוניברסיטאות של קולקטה, בומביי ומדראס. בהמשך השנים נוסדו עוד עשרות אוניברסיטאות מרכזיות ברחבי הודו, זאת בנוסף לאלפי בתי ספר יסודיים ועל-יסודיים. בשנת 1887, מבין 21,000 משרות העובדים של שירות המדינה הבינוני; 45% מהם היו הינדים, 7% מוסלמים, 19% חצי-אירופאיים (לרוב אב אירופאי ואם הודית) ורק 29% היו בריטים.
בתחום הצמיחה הכלכלית, בין השנים 1880 ל-1920 היה גידול של כ-1% בממוצע לשנה בכלכלת הראג' הבריטי, אך עם זאת גם האוכלוסייה גדלה בשיעור דומה כך שלא היה שינוי של ממש באיכות החיים וצמיחה כלכלית לאדם. גישת המחקר ההיסטורי של הלאומנות ההודית אף טענה שהודו הייתה עניה יותר בסוף השלטון הבריטי מאשר בתחילתו.
גאוגרפיה
הראג' הבריטי כלל את כל השטחים הנתונים לשלטון הישיר של המושל-הכללי ושלטון הבריטי, כמו גם את ממלכות החסות, שהיו עצמאיות למחצה ונתונות להשפעה בריטית. בשנת 1889 אימץ הפרלמנט הבריטי את ההגדרה הרשמית למונח 'הודו הבריטית':
תחת שלטון חברת הודו המזרחית, התחלקה הודו לשלושה מחוזות שלטון (Presidency) בנגל, בומביי ומדראס. בנוסף לאלו היו שטחים בצפון וצפון-מערב הודו אשר נחשבו למחוז נפרד. במהלך השנים עם כיבוש חלקים נרחבים מהודו לטובת השלטון הבריטי, יחד עם הגידול באוכלוסייה, נוספו באופן הדרגתי עוד ועוד אזורים אשר הפכו למחוזות. בתחילת המאה ה-20 שלושת מחוזות השלטון הפכו למספר מחוזות גדולים ומספר מחוזות קטנים שחילקו את הודו הבריטית. בתוך מחוזות אלו היו חלוקות נוספות לדיוויזיות או חלקות.
ממלכות החסות
כאמור הודו התחלקה לשני חלקים, אזורי שליטה ישירים תחת שלטון הכתר הבריטי (אשר נציגו הוא המושל-הכללי) וממלכות חסות. ההבדל הגדול היה שבאזורי השלטון הישיר חל החוק הבריטי שנקבע בפרלמנט הבריטי או בממשל בהודו, בעוד שממלכות החסות התנהלו באופן עצמאי והתקיימו בתוך מערכת משפטית ופוליטית נפרדת. למרות זאת, מי שאיפשר להם את עצמאותם היחסית היה כמובן השלטון הבריטי לכן נשתמרו קשרים הדוקים מאוד. השליטה הבריטית בממלכות אלו התבטא במעורבות שלטונית, יחסי החוץ של הממלכה, מעורבות צבאית והיקשרות.
דוגמה טובה לקשר בין השלטון הבריטי לממלכות החסות היא 'חיילי השירות האימפריאלי', יחידות אשר הוענקו לשירות האימפריה הבריטית על ידי ממלכות החסות כאשר זו הייתה צריכה אותם. החיילים צברו ניסיון בקרב ברחבי האימפריה ואילו שליטי ממלכות החסות חיזקו את הקשרים הדיפלומטים שלהם עם הבריטים. בראשית המאה ה-20, עמדו כ-18,000 חיילים ממלכות החסות לרשות צבא האימפריה הבריטית.
בשנת 1947 עם קבלת העצמאות מהשלטון הבריטי, היו באופן רשמי 565 ממלכות חסות עצמאיות. רובן הגדול היו ממלכות ונסיכויות קטנות מאוד, אך היו מספר ממלכות גדולות מאוד ביניהן ממלכת מייסור, היראבאד וג'אמו וקשמיר. רוב הממלכות ויתרו על עצמאותן וסופחו להודו בשנת 1947 חוץ מקשמיר שגורלה לא היה ידוע בין שיוך להודו או לפקיסטן.
ג'ודית מריל
ג'ודית ג'וזפין גרוסמן (באנגלית Judith Josephine Grossman; 21 בינואר 1923 – 12 בספטמבר 1997), הידועה בשם העט ג'ודית מריל בו החלה להשתמש מ-1945, הייתה סופרת מדע בדיוני יהודיה אמריקאית ולאחר מכן קנדית, עורכת ספרותית ופעילה פוליטית.
קורות חיים
מריל נולדה בבוסטון בשנת 1923, לאתל וסמואל (שלמה) גרוסמן. אביה התאבד בשנת 1929, בהיותה בת שש בלבד. אימה, אתל גרוסמן הייתה סופרז'יסטית וגם ממייסדות ההסתדרות הציונית הדסה. ב-1936 עברו האם ובתה הצעירה לרובע הברונקס, ניו יורק.
בשנות העשרה שלה, נמשכה מריל במקביל, הן לציונות והן למרקסיזם.
ביוני 1939, בהיותה בת 16 בלבד סיימה מריל את בית הספר התיכון Morrows High, בברונקס והחלה להתעניין בפוליטיקה עקב הברית בין היטלר לסטלין. היא נישאה לדן זיסמן באוקטובר 1940, אחרי כארבעה חודשי פעילות טרוצקיסטית משותפת ובתם מריל זיסמן נולדה בדצמבר 1942.
ב-1945 נפרדה מריל מזיסמן, אף כי בשלב זה הם טרם התגרשו רשמית. לפרנסתה היא עסקה בעבודות דחק שונות, אך במקביל החלה גם לכתוב סיפורים קצרים, בשלב זה עדיין לא סיפורי מדע בדיוני, אלא בעיקר סיפורים מעולם הספורט, שהתפרסמו במגזינים הספרותיים הזולים של אותה תקופה. החל מ-1945 היא גם לקחה לעצמה את שם העט, שהפך בהמשך לשם בו היא מוכרת בין קוראיה, מריל. היא גם הצטרפה בתקופה זו ל-Futurians - קבוצה ניו-יורקית של חובבי מדע בדיוני - סופרים, עורכים, אמנים וחובבי הסוגה, ביניהם גם סופרי המדע הבדיוני סיריל מ. קורנבלות', תאודור סטארג'ן ופרדריק פול.
בפברואר 1948 התגרשה מריל פורמלית מבעלה הראשון ובנובמבר אותה שנה נישאה לפרדריק פול. בתה השנייה אן פול, נולדה בשנת 1950. כשנתיים לאחר מכן היא נפרדה מפול, וב-1953 התגרשה ממנו סופית. היא חיה עם סופר מדע בדיוני נוסף, וולטר מ' מילר כשישה חודשים ונישואיה השלישיים היו בשנת 1960 לדן סוגרו. גם הנישואין הללו התפרקו בשנת 1963, אף כי לא הגיעו לכדי גירושין סופיים.
בתה של אן (נכדתה של מריל), אמילי פול-ווירי (Emily Pohl-Weary), סופרת מדע בדיוני בזכות עצמה, הייתה גם שותפה לכתיבת הביוגרפיה של מריל לאחר מותה, כשהיא משתמשת בגישתה לטיוטות, הערות ומכתבים שהשאירה מריל.
כתיבתה
ג'ודית מריל החלה לכתוב ולפרסם סיפורים קצרים על ספורט, משנת 1945 ואילך. סיפור המדע הבדיוני הראשון שלה - That Only a Mother התפרסם במגזין המדע הבדיוני Astounding, בשנת 1948 וכשנתיים אחר כך יצא לאור סיפרה הראשון - Shadow on the Hearth, אשר גם עובד בהמשך לסרט טלוויזיה בשם Atomic Attack. חלק מסיפוריה הגיע אל מגזינים בעריכת חברים לשעבר בקבוצת ה-Futurians. היא הייתה מייסד שותף של "מועדון ההידרה" (Hydra Club) בתקופה זו. הסיפור שלה "מרכז מת" (Dead Center) (פורסם בגיליון נובמבר 1954 של "The Magazine of Fantasy and Science Fiction") הוא אחד משני סיפורי מדע בדיוני שיוצגו ב"מיטב הסיפורים הקצרים האמריקאים" (The Best American Short Stories) שערכה מרתה פולי (Martha Foley) ב-1950.
מריל התחילה בעריכת אנתולוגיות של סיפורי מדע בדיוני קצרים בשנת 1950, במיוחד בסדרה פופולרית "הסיפורים הטובים ביותר לשנת...". האנתולוגיות פורסמו בין 1956 ל-1967. במאמרי המערכת שלה, בשיחות ובכתבים אחרים, היא טענה שמדע בדיוני כבר לא צריך להיות מבודד אלא חייב להיות חלק מהזרם המרכזי בספרות. היה לה גם תפקיד חשוב כעורכת הספרים למגזין פנטזיה ומדע בדיוני (The Magazine of Fantasy and Science Fiction) משנת 1965 עד 1969.
פרויקט כושל שמריל החל בשנות ה-1960 המוקדמות, עבור "ליון בוקס" בשיקגו, היווה השראה לעורך המו"ל שלה, הרלן אליסון, לצאת עם גרסה משלו לפרויקט, חזיונות מסוכנים (Dangerous Visions) (הוצאת דאבלדיי, 1967).
כיוזמת תנועת הגל החדש במדע הבדיוני, בשנת 1968, היא ערכה אנתולוגיית מדע בדיוני בריטית. כשאת הסיפורים היא אספה בעת שהתגוררה באנגליה במשך כשנה בשנות ה-1960 המאוחרות.
חייה בקנדה
בשנות ה-1960 המאוחרות, מריל עברה לקנדה, בתואנת "הדיכוי הבלתי דמוקרטי של פעילויות אנטי מלחמתיות, על ידי ממשלת ארצות הברית". היא הייתה בין המייסדות של מכללת רוצ'דייל (Rochdale College), מכללה ניסויית אותה תפעלו התלמידים עצמם ובה חיו חיים משותפים, במידה רבה כחלק מרוח הזמן של התקופה. ברוצ'דייל, היא הייתה "האחראית על הכתיבה וההוצאה לאור" ושם צברה אוסף אישי נרחב של ספרים וכתבי יד שלא פורסמו.
בשנת 1970 היא החלה לפעול בספרייה הציבורית בטורונטו למען אוסף כל פרסומי המדע הבדיוני בשפה אנגלית. היא תרמה את כל הספרים וכתבי העת שברשותה לספרייה ותיפקדה כאוצרת. הספרייה זכתה למרחב משלה, ושמה שונה, בשנותיה האחרונות של מריל, ל-"אוסף המדע בדיוני, ספרות ספקולטיבית, ופנטזיה על שם מריל". מריל קיבל מלגה שנתית קטנה כאוצרת, וכאשר הייתה לחוצה בכסף, גרה במשרדה בספרייה, ישנה על מיטה מתקפלת.
בין 1978 ל-1981 מריל הציגה את השידורים הקנדיים של דוקטור הו .כ-Undoctor, מריל הציגה (3-7 דקות) פרשנויות פילוסופיות קצרות על הנושאים של המופע.
מריל הייתה מארגנת פעילה ואמרגנית של מדע בדיוני בקנדה. לדוגמה, היא הקימה את רשת "הידרה צפון" של סופרים. בשנת 1985 היא השיקה וערכה את הגיליון הראשון של tesseract, האנתולוגיה הקנדית הראשונה למדע בדיוני, שסייעה להגדיר את כתיבת המדע הבדיוני הקנדי.
בראשית 1980, מריל תרמה לארכיון הלאומי של קנדה את האוסף שלה הכולל התכתבויות, כתבי יד שלא פורסמו, וחומרי מדע בדיוני יפני.
אגודת סופרי המדע הבדיוני והפנטזיה של אמריקה (SFWA) העניקו למריל אתואר סופר של כבוד (Author Emeritus) לשנת 1997.
יחסי ניז'ר–צ'ילה
בין הרפובליקה של ניז'ר לרפובליקה של צ'ילה לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים, ושתי המדינות לא מיוצגות האחת אצל השנייה, לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה, אולם שתי המדינות חברות באו"ם ובארגונים בינלאומיים נוספים.
10,000 Hours
הוא סינגל שהוקלט על ידי צמד הקאנטרי האמריקאי דן + שי, בשיתוף הזמר הקנדי ג'סטין ביבר. השיר יצא לאור ב-4 באוקטובר 2019, על ידי חברת התקליטים וורנר נאשוויל.
השיר הגיע בשיאו למקום הרביעי במצעד הבילבורד הוט 100.
הרכב
השיר הוא בסולם מז'ורי של סי במול, עם קצב של 88–92 פעימות לדקה. השיר תואר על ידי בילבורד כ"מיד-טמפו".
קידום
ב-29 בספטמבר, דן + שי החלו לרמוז על השיר ברשתות החברתיות, והכריזו כי שיר חדש ייצא לאור ב-4 באוקטובר. הם, כמו גם ג'סטין ביבר, חשפו את שיתוף הפעולה ב-2 באוקטובר.
וידאו קליפ
ב-4 באוקטובר 2019 יצא הוידאו קליפ לשיר בשיתוף עם ג'סטין ביבר והיילי בולדווין. נכון לאוגוסט 2022 צבר הקליפ כ-240 מיליון צפיות ביוטיוב.
הצלחה מסחרית
השיר הגיע היישר אל המקום הרביעי במצעד הבילבורד הוט 100, ובכך הפך לשיר הקאנטרי הראשון שהגיע היישר אל העשירייה הפותחת מאז 2012. בנוסף, זהו שירם הראשון של דן + שי וה-16 של ביבר שהגיע לעשירייה הפותחת במצעד. במצעד איירפליי שירי הקאנטרי, השיר הוא השביעי של הצמד שהגיע למקום הראשון במצעד והראשון של ביבר. בשבוע הראשון לצאתו, צבר השיר 33.3 השמעות בסטרימינג והפך לשיר הקאנטרי שהגיע למקום הגבוה ביותר שאינו שיר חג בהיסטוריה של מצעד שירי הסטרימינג, תוך שהגיע למקום השלישי. השיר מכר גם 53,000 הורדות בשבוע הראשון לצאתו, והגיע לצמרת מצעד שירי הקאנטרי. בשבוע השני, הוא מכר 17,000 עותקים נוספים. השיר שהה במקום הראשון במצעד שירי הקאנטרי במשך 21 שבועות, השהייה הרביעית הארוכה ביותר בהיסטוריה של המצעד. ב-10 בדצמבר 2019, קיבל הסינגל את תואר הזהב מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, וב-16 בינואר קיבל את תואר הפלטינה. נכון למרץ 2020, מכר הסינגל 256,000 עותקים בארצות הברית סך הכל.
גרסת פסנתר
ב-27 בנובמבר 2019 פורסמה גרסת פסנתר לשיר, שנקראה "גרסת החתונה". דן + שי וג'סטין ביבר החליפו חלקים בשיר, אך המילים נשארו זהות.
הקורפוס ה-63 (האימפריה הגרמנית)
הקורפוס ה-63 (הבווארי) (בגרמנית: Generalkommando zbV 63 היה קורפוס של צבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה. הקורפוס הוקם בינואר 1917 ופורק בתום המלחמה.
היסטוריה
הקורפוס ה-63 הוקם בינואר 1917.
עם תחילת מלחמת החפירות, זיהה הצבא הגרמני כי לא ניתן עוד לקיים את יחידת הקורפוס המסורתית, כלומר אחת המורכבת משתי דיוויזיות. בעוד שבמקרים מסוימים (ובמקומות מסוימים) היה די בקורפוס של שתי דיוויזיות, במקרים אחרים היה צורך ב-5 או 6 דיוויזיות. לכן, תחת פיקודו של הינדנבורג (מקיץ 1916), נוצרו מפקדות קורפוס חדשות ללא דיוויזיות אורגניות. הקורפוס החדש הזה נקבע כמפקדה כללית לשימוש מיוחד (בגרמנית: Generalkommandos zur besonderen Verwendung).
הקורפוס ה-63 לחם בקרבות השונים ברומניה ופורק בתום המלחמה.
מפקדים
על הקורפוס ה-63 פיקד לאורך כל קיומו הגנרל הבווארי אלברט פון שוך.
לאקי דאק: ברווז בר מזל
לאקי דאק: ברווז בר מזל (באנגלית: Lucky Duck) הוא סרט טלוויזיה אמריקאי-קנדי מוזיקלי בהנפשה ממוחשבת לילדים, מסוגת קומדיה והרפתקאות, אשר הופק על ידי Nelvana בשיתוף ערוץ דיסני ג'וניור, בו הוא שודר ברחבי העולם. עלילת הסרט, אשר נכתב על ידי מייקל ג' שטרן ובוים על ידי דון קים, עוקבת אחר לאקי דאק, ברווז גומי פגום המתאחד עם צעצועים שונים בשביל למצוא בית חם ואוהב.
תקציר העלילה
לאקי דאק הוא ברווז גומי פגום שיוצר במפעל צעצועים, ולכן יועד להשלכה במקום לשליחה לחנות. לשמחתו, לאקי דאק מצא את עצמו בספינת הובלה. לפתע, בעקבות סופה, לאקי דאק נזרק מהספינה יחד עם פלו, היפופוטמית צעצוע, וסנאפ, צב צעצוע. החברים מחליטים לצאת להרפתקה ולמצוא בית חם ואוהב. במהלך הסרט מושרים שישה שירים מקוריים על ידי הדמויות.
מדבבים
הדיבוב העברי בוים על ידי תמי ברק, והופק על ידי גלי נשר. בנוסף דיבבו בדיבוב העברי גלעד שמואלי, הדר שחף-מעיין, ערן מור ותמי ברק.
הפקה
סרט הטלוויזיה הוכרז לראשונה באוקטובר 2013, כאשר נודע שיהיה בהנפשה ממוחשבת בהפקת Nelvana בשיתוף ערוץ דיסני ג'וניור, בו הוא ישודר ברחבי הועלם בקיץ 2014 כשהוא נחשב ל"סרט המקורי הראשון אי פעם" שלו. עוד נודע שאת הסרט יביים דון קים, יכתוב מייקל ג' שטרן, יפיקו בפועל איירין וייבל וקולין בוהם וילחינו פרדריק וידמן, וויליאם ו. מלפדה וריק גארסיה. במאי 2014 הוכרז תאריך הבכורה של הסרט, 20 ביוני 2014, כאשר פורסם שידבבו בו כריסטיאן בורל, מייגן הילטי וטום קוואנו ושיופיעו בו שישה שירים מקוריים. מאז שידור הסרט במקור הוא שודר בערוצי דיסני ג'וניור ברחבי העולם בדיבובים שונים, ביניהם דיסני ג'וניור ישראל בדיבוב לעברית ב-29 באוגוסט 2014.
שדרות ליטייני
שדרות ליטייני (ברוסית: Лите́йный проспе́кт) היא שדרה רחבה בנפה המרכזית של סנקט פטרבורג, רוסיה. השדרה עוברת מגשר ליטייני עד לנבסקי.
השדרה נוצרה בשנת 1738 כאשר פונה יער כדי ליצור שביל מנבסקי פרוספקט אל בית יציקה (שנת 1711) בגדות נהר הנבה. פירוש המילה הרוסית "ליטייני" הוא "יציקת מתכת" כשם תואר, ומכאן שם הרחוב.
זמן קצר לאחר מהפכת אוקטובר נקראה השדרה על שם וולודארסקי, מהפכן רוסי. בשנת 1944 הוחזר השם ההיסטורי.
לוס פינוס
לוס פינוס (בספרדית: Los Pinos, בתרגום חופשי לעברית: "האורנים") הוא בית הארחה במרכז מקסיקו סיטי המשמש כמשכנו ומקום מגוריו של נשיא מקסיקו, מאז 1934, עת נחנך בידי הנשיא לאסרו קארדנאס. המונח 'לוס פינוס' מהווה גם מטונימיה לנשיא מקסיקו.
היסטוריה
הארמון נבנה ב-1853 בסגנון האמנות האקלקטית, נרכש והיה למעונם הרשמי של נשיאי מקסיקו בשנת 1934. מאז היה הארמון בית ל-13 נשיאי מקסיקו ובני משפחותיהם במשך עשרות שנים. בשנת 2000 פתח הנשיא ויסנטה פוקס את הארמון לציבור הרחב ועבר להתגורר בווילה סמוכה. עד שנת 1940, התגוררו ראשי המדינה של מקסיקו בטירת צ'פולטפק, במקום סמוך. בשנת 1934, נכנס הנשיא לזרו קרדנס לתפקידו וסירב לגור בטירת צ'פולטפק בטענה כי הטירה ראוותנית מדי ואינו רוצה בה כמעונו הרשמי. הוא הציע להקים בית קטן יותר בסמוך לטירה, גם הוא בפארק צ'פולטפק, בשם "Rancho La Hormiga". בהמשך שינה את שם המשכן ל"לוס פינוס".
דן בר"ג
דן פנחס אלפרד בר"ג (13 בספטמבר 1935 - 20 בנובמבר 2009) היה ארכאולוג ישראלי ופרופסור במחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה
בר"ג נולד בלונדון בשנת 1935. הוריו, ד"ר גרשון וגרד בר"ג היו שניהם רופאים, שהיו בדרכם מברלין, שם עבדו ולמדו, לישראל. בארץ שניהם היו לפסיכואנלטיקאים בכירים. בנעוריו השתתף בחפירות ארכאולוגיות בתל חצור בפיקוחו של יגאל ידין. הוא שירת בצה"ל כקצין בחיל המודיעין. לאחר שחרורו בשנת 1956 החל ללמוד ארכאולוגיה באוניברסיטה העברית. הוא השלים תואר דוקטורט בשנת 1970, בנושא כלי זכוכית בארץ ישראל, והחל ללמד באוניברסיטה. הוא הועלה לדרגת מרצה בכיר ב-1973 ולפרופסור חבר בשנת 1978. בשנת 1985 הוא התקבל כפרופסור מן המניין בחוג לארכאולוגיה, ובשנת 2003 יצא לגמלאות. בר"ג הלך לעולמו ב-20 בנובמבר 2009, בן 74 היה במותו. הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
שורה של מחקרים שפרסם הקנו לו שם עולמי במחקר תעשיות הזכוכית העתיקה. כמו כן הוא עסק בחקר האמנות היהודית העתיקה ואף בנומיסמטיקה יהודית וארץ-ישראלית. הוא עמד בראש משלחת החפירות שחשפה את בית הכנסת בעין גדי, אשר שימש את הקהילה המקומית עד שלהי התקופה הביזנטית.
בר"ג היה נשיאה של החברה הנומיסמטית וערך את כתב העת של החברה "Israel Numismatic Journal". בשנת 2006 הוענק לו פרס קינדלר ע"ש אריה קינדלר, מטעם "החברה הנומיסמטית לישראל" שמעניק פרס שנתי על שם אחד ממייסדיו עבור תרומה ייחודית למחקר הנומיסמטיקה (מטבעות) והמטרולוגיה (מידות ומשקלות).
וילה מדיצ'י בקפאג'ולו
וילה מדיצ'י בקפאג'ולו (באיטלקית: Villa Medicea di Cafaggiolo) היא וילה השוכנת סמוך לעיירה ברברינו די מוג'לו בעמק הנהר סייווה במחוז טוסקנה שבמרכז איטליה, כ-25 קילומטרים צפונית לפירנצה. זו הייתה אחת האחוזות העתיקות והמועדפות ביותר בין האחוזות של משפחת מדיצ'י. הווילה הייתה ברשותה של המשפחה מאז המאה ה-14, אז הייתה בבעלותו של אווררדו דה מדיצ'י (Averardo de' Medici). בנו של אווררדו, ג'ובאני די ביצ'י דה מדיצ'י (Giovanni di Bicci de' Medici), נחשב למייסד שושלת מדיצ'י.
הווילה שוחזרה על פי העיצוב של אדריכל הרנסאנס הידוע מיקלוצו בשנת 1452, והפכה למקום מפגש עבור כמה מגדולי האינטלקטואלים של הרנסאנס האיטלקי. הווילה שוכנת באזור מוג'לו, האזור שממנו הגיעו במקור בני משפחת מדיצ'י. אף על פי שהיא לא הייתה הגדולה והמפוארת מבין אחוזותיהם הרבות, הם ביקרו בה לעיתים קרובות. עקב כך הייתה הווילה זירת אירועים רבים חשובים בתולדות השושלת, החל בקבלת פנים של כלות מדיצ'י ועד לרצח של אשת מדיצ'י.
הטירה נמצאת כיום בבעלות פרטית של החברה "Società Cafaggiolo srl", והיא אחת הווילות באתר המורשת העולמית הווילות והגנים של משפחת מדיצ'י בטוסקנה של ארגון אונסק"ו.
היסטוריה
מקורה של וילה מדיצ'י בקפאג'ולו במאה ה-14. ה"מבצר" (Fortezza), שהיה שייך לרפובליקת פירנצה ב-1349, היה ידוע כ"קפאג'ולו דה מדיצי" ב-1359, כשהיה שייך לאווררדו דה מדיצ'י (שמת ב-1363). הוא הוריש את האחוזה לג'ובאני די ביצ'י מדיצ'י שהוריש אותו במשותף לאווררדו וג'וליאנו די פרנצ'סקו דה מדיצ'י, הנכדים של לורנצו, בנו הצעיר של אווררדו. מהם הוא עבר בירושה לאחים קוזימו וללורנצו. והועבר לבעלות בלעדית של קוזימו בחלוקת הרכוש של 1451.
ב-1452, שנה אחר כך, מינה קוזימו, שהיה הראשון בשושלת שחיבר בין ניהול הבנק המשפחתי לניהול בפועל של רפובליקת פירנצה, את מיקלוצו, האדריכל החביב עליו, לתכנן מחדש את הטירה שלו כמפלט כפרי נוח יותר, שאפשר יהיה לצאת ממנו למסעות ציד. הייתה זו אחת מארבע הווילות שנבנו על ידי קוזימו. האחרות היו הווילה בקרג'י, וילה מוצי (Villa Mozzi) ווילה דל טרביו. מיקלוצו כבר תכנן את הארמון העירוני של קוזימו בפירנצה, פאלאצו מדיצ'י-ריקארדי, ואת הווילה של קוזימו בקרג'י. האדריכל הפך את המצודה הקודרת לבית מגורים כפרי שגגו מוקף שינות - למעשה, הטירה הפכה לווילה.
לאחר מותו של קוזימו דה מדיצ'י בשנת 1464, הפכה הווילה למשכן ציד של בנו פיירו. פיירו הוחלף בשנת 1469 על ידי בנו לורנצו דה מדיצ'י (המכונה "il Magnifico" – "המפואר"), והיא הפכה למקום מגוריו האהוב. הווילה שימשה למגורים לעיתים קרובות גם בחורף וגם בקיץ, והיא הפכה למקום מפגש של האינטלקטואלים הגדולים של התקופה, שבאו בשל המסיבות הרבות שהוקדשו לציד, או סתם כדי לבדר את חצר האצולה בפרי עטם, למשל ידוע שלואיג'י פולצ'י (Luigi Pulci) קרא בקול רם את ה"מורגנטה" (Morgante, שירה אפית על רולאן) שלו שם. לורנצו חיבר רבים משיריו בקפאג'ולו, והיו גם אורחים נודעים אחרים דוגמת מרסיליו פיצ'ינו וחבריו הנאמנים ביותר, פוליציאנו וג'ובאני פיקו דלה מירנדולה.
משנת 1476 ואילך נדרש לורנצו המפואר לגייס כספים, משום שהאפיפיור סיקסטוס הרביעי החרים רבים מנכסיו. הוא לווה מבני דודיו, והתוצאה הסופית כי הבעלות על הווילה הועברה לאחר משא ומתן ממושך ללורנצו די פיירפרנצ'סקו ואחיו ג'ובאני בשנת 1485. קפאג'ולו עברה איפה למשך תקופה לענף הצעיר של בית מדיצ'י - שהקים כבשנים לייצור מיוליקה במבני החוץ של הווילה - עד שכל אחזקות מדיצ'י שוב הוחזרו לידיו של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה.
לאו העשירי (לשעבר ג'ובאני די לורנצו דה מדיצ'י) האפיפיור מבית מדיצ'י העביר חלק מילדותו בטירה, וקבע בקצרה את חצרו בווילה ב-15 בדצמבר 1515, עם שובו משיחותיו הסודיות עם פרנסואה הראשון, מלך צרפת בבולוניה, שעליהם נאמר כי הוא שיחק משחק כפול במאמציו לסלק את הצרפתים מאיטליה.
ב-1676 הייתה הווילה המקום שבו נרצחה אשת מדיצ'י. אלאונורה די גארציה די טולדו (Eleonora di Garzia di Toledo), אשתו של פייטרו דה מדיצ'י (Pietro de' Medici), שהזניח אותה, ניהלה פרשיית אהבים עם אציל צעיר בשם ברנרדינו אנטינורי (Bernardino Antinori). הפרשייה נחשפה כשאנטינורי הרג מתוך הגנה עצמית אציל בשם פרנצ'סקו ג'ינורי. אנטינורי הודה בביצוע הפשע והוגלה לאי אלבה על ידי גיסה של אלאונורה, פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה. ממקום גלותו באלבה שלח אנטינורי בפזיזות מכתבי אהבה לאלאונורה. מכתבים אלו נפלו לידיו של הדוכס הגדול, שהורה מיד להוציא להורג את אנטינורי במטרה לשמור על כבוד המשפחה. ב-11 ביולי 1576 הזמין פייטרו, הבעל הנבגד, את אשתו לטירה, ושם חנק אותה ברצועה לכלבים. הדיווחים על הרצח הושתקו ודווח שהיא מתה מהתקף לב. אלאונורה נקברה בטקס מפואר בקפלת מדיצ'י (המאוזוליאום המשפחתי) בבזיליקת סן לורנצו, כבוד המוענק בדרך כלל לבן למשפחת מדיצ'י. בעלה הרצחני נשלח מהחצר הפלורנטינית לחצר המלכות בספרד עד מותו בשנת 1604.
בשנת 1737, עם מותו של ג'אן גסטונה דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, השליט האחרון של טוסקנה מבית מדיצ'י, הועברה הבעלות על הווילה בקפאג'ולו ליורשים של נכסי מדיצ'י, בית הבסבורג-לורן, בדמותו של פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. כבן זוגה של הקיסרית העתידית מריה תרזה מאוסטריה, הוא ביקר לעיתים רחוקות בטוסקנה, ונשאר בווינה.
תאבעו אל-תאבעין
תאבִּעוּ אל-תאבעין (ערבית: تَابِعُ ٱلتَّابِعِينَ) הם נחשבים לדור השלישי של המוסלמים, אלו שבאו לאחר התאבִּעוּן. המוסלמים הסונים מחשיבים אותם לאחד הדורות הטובים ביותר בהיסטוריה של האנושות.
וילה מדיצ'י בקפאג'ולו
היסטוריה
אין ספק שהווילה בקפאג'ולו הייתה בית מועדף על בני מדיצ'י, ולו משום העובדה שהיא שרדה כמגורים של בני מדיצ'י הרבה יותר מרבים מבתיהם האחרים: פאלאציו וקיו הגדול, מושב הכוח שלהם, פונה בשנת 1587 בתמורה לפאלאצו פיטי. הווילה הנוספת של קוזימו דה מדיצ'י בתכנונו של מיקלוצו, וילה די טרביו, נמכרה בשנת 1644 על ידי פרדיננדו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה לג'וליאנו סראלי תמורת 113,500 סקודו איטלקי.
בשנת 1864 מכרה ממשלת איטליה את הטירה לנסיך מרקאנטוניו בורגזה. בורגזה ביצע בווילה תוכנית בנייה מחודשת נרחבת, ששינתה חלק ניכר מעיצובו של מיקלוצו. העיצובים החדשים סילקו את הביצורים שנותרו, כמו החפיר וחומות המגן, ואילו הפנים עוצב מחדש בסגנון עתיק יותר, דמוי ימי הביניים.
תאבעו אל-תאבעין
על פי ההגדרה הסונית, כדי שאדם יוגדר אחד מתאבעו אל-תאבעין, עליו להיות מוסלמי, אשר במהלך חייו ראה לפחות אחד מהתאבעון, ונפטר כשהוא מוסלמי. זאת אומרת, שהוא לא שב מאמונתו באסלאם עד יומו האחרון.
וילה מדיצ'י בקפאג'ולו
מבנה
בניגוד לבתי המגורים הטוסקניים הרבים האחרים שהוקמו על ידי משפחת מדיצ'י, אין בווילה מדיצ'י בקפאג'ולו הקפדה על האידיאלים של אדריכלות הרנסאנס. לא ניתן לייחס זאת לתאריך 1452, השנה בה מונה מיקלוצו להפוך את הבניין מטירה לווילה. הבניין האמיתי הראשון של הרנסאנס, בית היתומים אוספדלה דלי אינוצ'נטי בפירנצה, תוכנן כבר בשנת 1419, ומיקלוצו הוכיח כי הבין את העיצוב החדש בשנת 1444 בתכנון שלו להרחבה בת עשרת הצדדים לבזיליקה סנטיסימה אנונציאטה, בהשראת התוכנית של מקדש מינרווה מדיקה הרומאי, ובין 1444 ל-1460 הוא בנה את ארמון הרנסאנס הראשון של המאה ה-15, פאלאצו מדיצ'י-ריקארדי עבור קוזימו דה מדיצ'י. הארמון הוא אולי גם סיבה נוספת לתכנון השמרני של הטירה. האצולה בפירנצה ביקרה את קוזימו באופן חריף על מה שנחשב כתכנון יומרני של הארמון.
תאבעו אל-תאבעין
בין התאבעו אל-תאבעין הבולטים היו:
וילה מדיצ'י בקפאג'ולו
מבנה
הארכיטקטורה של הווילה הייתה בסגנון קוואטרוצ'נטו רטרוספקטיבי במתכוון, סגנון ותקופה ששילבו בין סגנונות האדריכלות הגותית והאדריכלות הקלאסית, ותקופה של שינויי צורה שהייתה הולדת הרנסאנס, שאולי מודגמת בצורה הטובה ביותר באמצעות הכיפה של הקתדרלה של פירנצה בתכנון פיליפו ברונלסקי, שבנייתה החלה ב-1417. הכיפה בעצמה הייתה גותית בשימוש בכיפה המחודדת, אבל היא מתרוממת לאוקולוס קלאסי. או בפשטות "גותי בצורה אבל רנסאנסי בפרטים". בסגנונה דמתה הטירה לפאלאצו וקיו, המשכן הקודם של משפחת מדיצ'י בפירנצה, שגם בו ביצע מיקלוצו שינויים בזמן שהטירה נבנתה.
משום כך, במבט ראשון, נראה שהארכיטקטורה של קסטלו מדיצ'או די קפאג'ולו היא של טירה מימי הביניים ולא של וילה. בחזית, מגדל עם שינות שמשני צדדיו אגפים עם חורי ירי, מחוזקים בעזרת באסטיונים בכל פינה. מאפיינים גותיים ורנסאנסיים אלו לא נכללו על ידי מיקלוצו כדי לשמור על מאפיינים מהמצודה הקודמת אלא, 33 שנה לאחר תחילת בניית אוספדלה דלי אינוצ'נטי של ברונלסקי, כמוטיב במתכוון שנועד למלא את הצורך ההומניסטי שווילה צריכה להיות "מקום לרוח לנוח", מה שתאם למבנים שנועדו לשמש כמפלט כפרי ומעון ציד. המשיקולים והשינות, בפועל לא יותר מגמלונים בולטים עם שינות שנתמכו בעזרת קשתות קטנות וזיזים, נועדו לקישוט ולא להגנה. עם זאת, אין לומר שהווילה הייתה חסרת הגנה לחלוטין, ועובדה זו ניכרת באדריכלות. האקלים הפוליטי בתקופה חייב את כל בתי האצילים להיות מוגנים למחצה. לכן, כמו בתכנון של הארמונות העירוניים הגדולים הראשונים, הייתה קומת הקרקע "חצר מוגנת המוקפת בחדרי שומרים ומגורים לחיילים". מבנה זה הכתיב את צורת החלונות. הם היו קטנים ורחוקים מהקרקע בקומה הראשונה, בעוד שאלו בקומות העליונות, שבהם שהו הבעלים, היו גדולים ורבים יותר. הלונטה של ג'וסטו אוטנס מ-1599 אינה מראה דבר לגבי ההגנות החיצוניות והביצורים. ידוע שהיה חפיר, קרוב לוודאי בין המאפיינים הבודדים שהשתמרו מהמבצר הקודם.
שמורת סנטה קתרינה
שמורת סנטה קתרינה (בערבית: محمية سانت كاترين) היא שמורת טבע הנמצאת בדרום חצי האי סיני במחוז דרום סיני במצרים. שטח השמורה הוא כ-4,250 קילומטרים רבועים. השמורה מכילה את רוב האזור המכונה "ההר הגבוה" בדרום סיני ובשטחה נמצא ג'בל קתרינה - ההר הגבוה בסיני ובמצרים (2,629 מטר).
שמורת סנטה קתרינה גובלת במזרח בשמורת נבק ובדרום ב. צורת השמורה במפה היא צורת משולש שבסיסו בצפון. גבולה הצפוני מזרחי עוקב בחלקו אחרי אפיק ואדי נצב הנמצא מדרום לכביש נואיבה - סנטה קתרינה (בסמוך למנזר סנטה קתרינה) וגבולה הצפוני מערבי הוא כביש סנטה קתרינה - א-טור, העובר בוואדי פיראן. גבולה המזרחי הוא כביש נואיבה - שארם א-שייח' וגבולה המערבי הוא כביש א-טור - שארם א-שייח'.
מטרת השמורה היא לשמר את הנוף, הצומח והחי בשטח השמורה, כמו גם מבנים וערכים היסטוריים ואת התרבות ואורח החיים המסורתי של הבדואים שחיים באזור.
גאוגרפיה וגאולוגיה
באוקטובר 1968, בעת ששטח סיני היה בשליטת ישראל, החלה עבודת צוות מטעם רשות שמורות הטבע שערך סקר נופי דרום סיני. זאב משל, שהיה מעורכי הסקר, חילק לאחריו את דרום סיני ל-25 יחידות נוף גאוגרפיות. מהן נכללות בתחום שמורת סנטה קתרינה היחידות הבאות:
נקודות עניין
נקודות העניין העיקריות בשמורה הן:
וילה מדיצ'י בקפאג'ולו
הגנים
כשם שהאדריכלות של הרנסאנס הסתכלה לאחור על התקופה הקלאסית, כך גם תכנון הגנים של הרנסאנס כללו טרסות עם חורשות צינית ושבילים שבשוליהם הדסים ופסלים, בדיוק כמו אלו ברומא העתיקה. לאציל ההומניסט מהרנסאנס, הגנים היו חשובים כמו הווילה עצמה. סימני ההיכר של אדריכלות הרנסאנס היו סימטריה, איזון ופרופורציות מדויקות, ואם וילה מדיצ'י בקפאג'ולו עצמה לא ממש עמדה בדרישות הללו, הגנים שלה בהחלט עשו זאת. עקרונות הרנסאנס יושמו בקפידה בעיצוב הגן. בתקופה זו היחס אל הגן היה כשל שלוחה של הבית עצמו, וככזה היה מאורגן באותו סדר. הפסלים והספסלים מוקמו באותו יחס בתוך הבית - מרפדים חלקים נפרדים, כאשר החלקים מייצגים חדרים ואולמות. מערות מלאכותיות הוקמו לא רק להגנה מהשמש, אלא גם כרקע לסצנות אלגוריות המתוארות באמצעות הפסלים והמים. בקפאג'ולו הועסקו הפסלים הגדולים ביותר באותה תקופה ביצירת המזרקות, המערות המלאכותיות והפסלים, כולל ניקולו טריבולו, ג'ורג'ו וזארי וברנרדו בונטלנטי.
שמורת סנטה קתרינה
נקודות עניין
הרים נוספים הנחשבים כבעלי עניין ונמצאים במסלולי טיולים:
וילה מדיצ'י בקפאג'ולו
הגנים
הציור של הווילה בלונטה של אוטנס ב-1599 מראה גם מאפיין פופולרי נוסף של התקופה, מים, מצרך יקר ערך. לעיתים קרובות, כשהמים היו זמינים, הם הוזרמו למזרקות ולמפלי המים, כשהם תורמים לא רק למטרה המובנת, השקיה, אלא גם לתנועה ולצלילים. נוכחות המים גם אפשרה את המותרות הגדולות ביותר בגן של טוסקנה, דשא ירוק. סמל מותרות זה נשתל בדרך כלל רק סמוך לבית, שם אפשר היה להעריך אותו בקביעות.
בגינון אמנותי ובגדר חיה, שדרשו פחות מים, השתמשו בעדיפות לשתילה ססגונית, והם אפשרו את הבידוד הנחוץ לחלוקת הגן לחלקים נפרדים, וגם לצללים ולפיסול ירוק חי. בכך הפך גן הרנסאנס לסמל לעושרו ותרבותו של הבעלים, ממש כמו ביתו או אוסף האמנות שלו.
מיוליקה בקפאג'ולו
המבנה החיצוני הארוך משמאל לטירה בתמונה היה ידוע כ"מניקה לוּנגה" (Manica Lunga), שפירושו "האגף הארוך". מבנה זה שימש לייצור מיוליקה, כלי קדרות המתאפיינים בשכבת זיגוג דקה עשויה מתחמוצת בדיל אשר רווחו בתקופת הרנסאנס בספרד ובמיוחד באיטליה. ספירת המלאי ב-1498 ציינה שהכבשנים לשריפת כלי הקדרות הושכרו לפיירו וסטפנו די פיליפו דה מונטלופו, שהקימו את הכבשנים בחסות משפחת מדיצ'י ב-1495.
צ'ארלס ספראג
צ'ארלס ארתור ספראג (באנגלית: Charles Arthur Sprague; ) היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אורגון ה-22 בשנים 1939–1943. הוא גם היה העורך והמוציא לאור של העיתון Oregon Statesman בשנים 1929–1969.
קריירה עיתונאית
ב-1925 עבר ספראג לאורגון, רכש שליש מהמניות של העיתון Corvallis Gazette-Times, והיה למנהל העסקי שלו. ארבע שנים לאחר מכן הוא רכש שני-שלישים מהמניות של העיתון Oregon Statesman, שבהמשך היה לעיתון המשפיע ביותר בבירת המדינה סיילם. במשך ארבעים השנים הבאות, היה ספארג העורך והמוציא לאור של עיתון זה. ב-1955 קיבל ספראג את פרס העיתונות על שם אלייג'ה פאריש לאבג'וי, וכן תואר דוקטור לשם כבוד מקולג' קולבי. ספראג קנה לעצמו שם כאחד מעורכי העיתונים והפרשנים המובילים באזור הפסיפיק נורת' וסט, ומאמרי המערכת שכתב הודפסו לעיתים קרובות מחדש בעיתונים הגדולים בארצות הברית. ספראג רכש מוניטין ארצי כדובר רהוט של ערכי העיירות הקטנות, השמרנות הפיסקלית, והאינטרנציונליזם. הוא שלט בעיתון עד ליומו האחרון. אף על פי שהיה רפובליקני מוצהר, הוא נקט בעמדה עצמאית בענייני השעה, ושיקף את הדעה הפרוגרסיבית שלעיתים קרובות הייתה מקור לעימותים מול מנהיגי מפלגתו.
ראשית הקריירה הפוליטית
ב-1938 היססו הרפובליקנים אם להציב אתגר למושל אורגון המכהן, איש המפלגה הדמוקרטית, צ'ארלס מרטין, שזכה לתמיכה חזקה מאנשי העסקים הרפובליקנים. כתוצאה מכך זכה ספראג בקלות במועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת המושל מבין שמונה מועמדים. באותה עת היה מרטין מבקר חריף של הניו דיל, ובבחירות המקדימות של מפלגתו ניצב מולו האיש שזכה לתמיכת ממשל הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, חבר הסנאט המדינתי, הנרי הס. תוך כדי שהוא ניצל את הפילוג בשורות הדמוקרטים, הפך ספראג את התערבות הממשל לנושא מרכזי במסע הבחירות שלו, ודחק במצביעים "להתנכר להתערבות חיצונית בעניינים פנימיים". מרטין ובעלי בריתו תמכו במסע הבחירות של ספראג. על אף היותו מתמודד חסר סיכוי לכאורה, היה ניצחונו של ספראג ברור, והוא ניצח בבחירות הכלליות ב-32 מתוך 36 מחוזות אורגון, ובסך הכל גרף 214,062 קולות מול 158,744 הקולות של הס. בבחירות אלו זכו הרפובליקנים ברוב בסנאט המדינתי של 21 מושבים מול 9 המושבים של יריביהם, ובבית הנבחרים המדינתי הם זכו ב-50 מושבים מול 10 המושבים של יריביהם.
מושל אורגון
כמושל, עורר ספראג את המורשת הפופוליסטית של ג'ורג' ג'וזף וג'וליוס מאייר. בגיבוי הן מצד הפועלים והן מצד המגזר התעשייתי, הוא החל מידית לשפר את שירותי התעסוקה המדינתיים והנהיג תוכניות הכשרה מקצועית כדי לסייע למובטלים, זאת כמאמץ לחלץ את אורגון מהשפל הגדול. הוא הפעיל תהליכי מודרניזציה במערכת החינוך המדינתית באמצעות קידום חקיקה שדאגה ליציבות בבתי הספר במחוזות הכפריים. הוא הפחית את החוב המדינתי ב-12 מיליון דולר ודאג לאיזון התקציב במקביל להגדלת שירותי הרווחה החברתיים. ספראג סייע לשמור על השקט בסכסוכי עבודה כאשר התנגד באופן החלטי לחוק למניעת פיקוח, שמאוחר יותר נקבע כנוגד את החוקה על ידי בית המשפט העליון של ארגון. עם זאת הוא איבד את התמיכה הפוליטית של האיגודים המקצועיים, כתוצאה ממדיניותו להענקת חוזים מדינתיים לאלו שהגישו את ההצעות הזולות ביותר, בין אם הם היו חברות שעובדיהם היו מאוגדים, ובין אם לאו.
הרפובליקנים ציפו למצב של קלות מבחינה חקיקתית ופוליטית. אף על פי כן, ספראג הטיל וטו על הצעות חוק רבות שהועברו על ידי עמיתיו הרפובליקנים, עד כי מתנגדיו ניסו ליזום בחירות חוזרות. ניסיון זה כשל, אך יעילותו של ספראג ירדה.
במהלך תקופת כהונתו של ספראג כמושל, הייתה אורגון למדינה הראשונה בארצות הברית שיזמה פעולות שליטה על כריתת עצים כדי להבטיח אכיפה של פעולות ייעור פרוגרסיביות. פעולות אלו כללו הגנה על עצים מפני שריפות לבירוא יערות, הימנעות מכריתת עצים צעירים במהלך פעולות כריתה, ושמירה על מספר מסוים של עצים בוגרים למטרות הזרעה. בנוסף, אומצה תוכנית למחקר ייעור מדינתי. ספראג גם דאג שתינתן למדינה סמכות לרכוש קרקעות נטושות לייעור מחדש. "טיפול חכם בקרקעות היערות הטבעיים", הוא הכריז, "מצריך את ביסוסם תחת בעלות ציבורית, למעט אלו שהקרקעות נמצאות בידיהם של חברות פרטיות חזקות שמסוגלות לטפל בהם לטווח ארוך".
עם התגברות הלחצים לקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה, ניסה ספראג למתן את הדעות ואת הגישה כלפי היפנים. מסע הבחירות למשרת המושל של 1942 החל כאשר אירעה המתקפה על פרל הארבור. ביום המתקפה הוא פקד על האזרחים ממוצא יפני להישאר בבתיהם וקרא לתושבי אורגון לא להטריד אותם. ספראג המשיך להגן על היפנים עד שעמיתו הרפובליקני, מזכיר המדינה של אורגון, ארל סנל נכנס למירוץ. בשלב זה נטה ספראג ימינה, אך באמצע פברואר הוא "דחק לביצוע פעולה נוספת כדי להסיר את האיום הזה והמליץ על כליאתם". כמה ימים לאחר מכן חתם הנשיא רוזוולט על צו נשיאותי 9066. ספראג לא כלל את דעותיו או את עמדותיו הפוליטיות בסוגיה זו במסע הבחירות שלו, ואלו לא דווחו בעיתונות.
בכל מקרה, ספראג הפסיד בבחירות המקדימות לסנל, שבבחירות הכלליות נבחר כמושל אורגון הבא. ספראג חש תחושה צורבת של הפסד, ומאוחר יותר התחרט על שינוי דעתו בנוגע ליפנים. הוא תמך בשובם של המפונים היפנים ובהשבת רכושם בדצמבר 1944, הגן עליהם באסיפות, ואף קיבל עיטור מאת הקיסר הירוהיטו "על שירות מצוין לעניין היפני" זמן קצר לפני מותו.
ב-1944 ניסה ספראג להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית, אך בבחירות המקדימות של הרפובליקנים הוא הפסיד לגאי קורדון, שנבחר.
מותו והנצחתו
צ'ארלס ספראג נפטר בסיילם ב-13 במרץ 1969. הוא נטמן בבית הקברות סיטי ויו שבעיר. על שמו נקרא ב-1972 בית ספר תיכון בסיילם.
ספראג היה קרוב משפחה רחוק של שניים ממושלי רוד איילנד, ויליאם ספראג השלישי וויליאם ספראג הרביעי.
תנ"ך ז'נבה
חשיבותה הרבה של גרסה זו היא בשל העובדה שהגיעה עם מגוון מדריכים ועזרי לימוד מקראיים עבור הקהל הרחב, והיה התנ"ך הראשון שחולק לפסוקים (חלוקת הפרקים נעשתה כשלוש מאות שנה קודם לכן). כן נוספו ציטוטים והפניות לפסוקים מקבילים ורלוונטיים אחרים, ובכך התאפשר לקורא להשוות בין הפסוקים בכל התנ"ך, ולהגיע להבנה טובה יותר ותלויה פחות. כמו כן הוכנסו מבואות לכל ספרי התנ"ך שסיכמו את כל החומר, וכללו מפות, טבלאות, חיתוכי עץ, איורים, מדדים ותוספות נוספות. שיפורים אלו, הובילו בסופו של דבר את המוניטין של ביבליית ז'נבה בהיסטוריה של לימוד התנ"ך ותפוצתו בקרב הקהל הרחב.
רקע
ב-1530 תרגם ויליאם טינדייל את החומש מהיוונית שבמהדורת הקספלה לאנגלית, ו-5 שנים לאחר מכן פרסם מיילס קאברדייל את כל הביבליה באנגלית. תרגומו זה היה הראשון באנגלית שינק ישירות מהמקור העברי (של התנ"ך) והיווני (של הברית החדשה), והראשון שהופץ באופן נרחב באמצעות הדפוס. בתקופה זו שלטה באנגליה המלכה מרי הראשונה (1553-1558), אשר ניסתה להחזיר את אנגליה מהנצרות הפרוטסטנטית, אותה אימץ אביה, אל זו הקתולית והכפיפות לאפיפיורות ברומא.
על רקע רדיפותיה הבלתי פוסקות את הפרוטסטנטים, ברחו מספר מלומדים פרוטסטנטים מאנגליה לז'נבה שבשווייץ, שהייתה אז רפובליקה עצמאית, כשז'אן קלווין, ומאוחר יותר תיאודור בזה, מהווים בה את המנהיגות הרוחנית והתאולוגית. בין המלומדים הללו היה גם ויליאם וויטינגהם, שפיקח על מלאכת התרגום, ובשיתוף עם מיילס קאברדייל, כריסטופר גודמן, אנתוני גילבי, תומאס סמפסון וויליאם קול, הם יצרו את התרגום המכונה היום בשם תנ"ך ז'נבה, שהיה מבוסס על התנ"ך של טינדייל. לתנ"ך צורפו הערותיו של קלווין עצמו שהיו בעלי השפעה רבה בפרשנות הפופולרית והשפיעו על עמדת הציבור בנושאים מגוונים ושונים. העבודה עצמה הושלמה לאחר הצטרפותה של אליזבת הראשונה מלכת אנגליה (שהומלכה ב-1559), כאשר רוב המנהיגים הדתיים חזרו לאנגליה מן הגלות שנכפתה עליהם.
מהדורות
המהדורה המלאה הראשונה של תנ"ך ז'נבה, יחד עם הברית החדשה בגרסה מתוקנת יותר, הופיעה לראשונה בשנת 1560. היא הודפסה במהדורת כיס זולה, וכך הוברחו עותקים רבים לאנגליה. ב-1575 הודפסה לראשונה באנגליה, ומאז הודפסו למעלה מ-150 מהדורות שונות של תנ"ך זה, האחרון כנראה ב-1644. התנ"ך הראשון שהודפס בסקוטלנד היה תנ"ך ז'נבה, שיצא לאור לראשונה בשנת 1579. המעורבות החברתית של נוקס וקלווין ביצירת תנ"ך ז'נבה הורגשה במיוחד במדינה זו, שם נחקק חוק (בשנת 1579) המחייב כל בית אשר בידו האמצעים המספיקים לרכוש עותק, לעשות זאת.
המלך ג'יימס הראשון ותנ"ך ז'נבה
עם מותה של אליזבת ב-1603, עלה על כיסא המלכות באנגליה המלך ג'יימס הראשון. שנה לאחר מכן אירח המלך ועידה בנושאים הנוגעים לענייני דת, המכונה מועצת המפטון קורט (על שם המקום בו נערכה הוועידה, ארמון המפטון קורט). הכנס בא על רקע המאבק המר בין הפרוטסטנטים לקתולים באנגליה ובסקוטלנד, וניסה לגשר על הפערים הדתיים-תאולוגיים שהיו בין המלך ג'יימס לנציגי הכנסייה האנגליקנית, כולל המנהיגים הפוריטנים האנגלים. אחד העניינים שנידונו בוועידה היה נושא תרגום התנ"ך והברית החדשה לאנגלית. בעוד תנ"ך ז'נבה היה התנ"ך המועדף על האנגליקנים והפוריטנים במהלך העידן האליזבתני, המלך ג'יימס הראשון לא אהב את התרגום ואף הביע את דעתו בכנס באופן ברור: "אני חושב שמכל תרגומי התנ"ך לאנגלית, תרגום ז'נבה הוא הכי גרוע." ככל הנראה, סלידתו מגרסה זו לא הייתה בהכרח מעצם התרגום, אלא בעיקר בשל ההסברים והערות השוליים. לדבריו הוא הרגיש כי ההערות הן "מאוד חלקיות, לא נאמנות, חתרניות, ומתענגות מהתרברבות מסוכנת ובוגדנית ..." סביר להניח, כי ג'יימס ראה בפרשנות של תנ"ך ז'נבה לפסוקים מקראיים מסוימים המרדה וחתרנות כנגד מוסד המלוכה.
אחת הדוגמאות המובהקות לכך הוא סיפורן של המיילדות שפרה ופועה, שסירבו למלא אחר פקודת המלך פרעה. בהערות השוליים שיבח תנ"ך ז'נבה את הסירוב הזה, ומתח ביקורת רק על כך שהן שיקרו כשהסבירו לפרעה את מעשיהן. כך אומרת ההערה שם: "מִריין מוצדק, אך התחזותן רעה". המסקנה העולה מהערות מסוג זה היא כי המלך יכול אף הוא להיחקר על ידי הציבור וכי אינו חסין מביקורת. באופן היפותטי, יוכלו אנשים בשם יראת האלוהים (או צו מצפונם) להמרות את פי מלכם.
קישורים חיצוניים
תנ"ך ז'נבה כולל ההערות - טקסט
מפלצות ים במפת ארץ ישראל בתנ"ך ז'נבה 1599 - מאתר ארץ ישראל EretzIsrael.co.il
הר אימהותפ
הר אימהותפ או הר אימהוטפ או הר אימחותפ (באנגלית: Mount Imhotep) הוא הר בחלקו הדרומי של האי בראבנט, בארכיפלג פאלמר, שבאנטארקטיקה.
גילוי ומיפוי ההר
ההר מופה לראשונה על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1899–1897), בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש.
ההר צולם מן האוויר על ידי האנטיג אירוסרוויירס בע"מ בין השנים 1956–1957; ההר מופה על בסיס תצלומי אוויר אלה בשנת 1959.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
ההר נקרא על שמו של אימחותפ, אשר חי במצרים העתיקה והיה הרופא הראשון (הקדום ביותר) ששמו ידוע כיום.
השם ניתן, בדומה לשמות של אתרים רבים נוספים באזור, על שמו של חלוץ בתחום הרפואה.
מיכאיל ברקלאי דה טולי
שמאל|ממוזער|200px|מיכאיל ברקלאי דה טולי מיכאיל ברקלאי דה טולי (ברוסית: Михаил Богданович Барклай-де-Толли, בגרמנית: Michael Andreas Barclay de Tolly; 27 בדצמבר 1761 – 26 במאי 1818) היה גנרל-פלדמרשל רוסי שבלט במלחמת רוסיה–צרפת (1812). זכור כראשון שיישם את מדיניות האדמה החרוכה, מדיניות שהתפרשה אז ברוסיה כתבוסתנית.
רקע
הוא נולד במשפחת גרמנים-בלטים בעלת שורשים סקוטים. במהלך מחצית המאה ה-17 משפחתו עברה לריגה בעקבות דיכוי המרד בסקוטלנד על ידי אוליבר קרומוול. סבו היה ראש העיר של ריגה. אביו (Weinhold Gottard Barclay de Tolly) שירת בצבא הרוסי והיה בעל תואר אצולה רוסי. הוא נולד ככל הנראה, באחוזה המשפחתית פמושיס שבקרבת שבלי שבאותה תקופה הייתה בשטחה של דוכסות קורלנד וסמיגליה ובשנת 1795 סופחה לאימפריה הרוסית במהלך חלוקת פולין. הוא עצמו כתב בביוגרפיה שלו שנולד בריגה.
ברקלאי דה טולי התחיל את שירותו הצבאי בשנת 1776, ובשנת 1778 קודם לדרגת קצין זוטר. לאור העדר קשרים ובהיותו חסר יחוס נאלץ לשרת 20 שנים עד שקודם לדרגת סגן-אלוף. הוא השתתף במלחמה העות'מאנית - רוסית (1787 - 1792), בין היתר במצור אוצ'קוב ובקרבות נוספים. בשנת 1790 הועבר לצפון והשתתף במלחמה נגד השוודים. בשנת 1794 השתתף בקרבות בפולין בזמן המרד המקומי.
באחד הקרבות נגד הצבא הצרפתי ספג פציעה קשה שאילצה אותו לעזוב את הצבא לאחר שקודם בדרגה וקיבל עיטורי כבוד.
בשנת 1808 חזר לצבא ובמסגרת המלחמה הפינית נטל חלק בפעולות נגד שוודיה. פעילותו הייתה בין הגורמים העיקריים להצלחה הרוסית במלחמה ובסיפוח פינלנד. לאחר המלחמה קודם למושל פינלנד ועד לשנת 1810 היה המפקד הצבאי של האזור.
ב-20 בינואר 1810 התמנה לתפקיד שר הביטחון וחיזק את הצבא לקראת המלחמה נגד צרפת ויזם את הקמת הארגון הראשון למודיעין צבאי ברוסיה, הלשכה המיוחדת.
מלחמת 1812
הוא פיקד על הארמייה הראשונה שהתמקמה בליטא. בלחץ כוח עודף, החל בנסיגה מאורגנת תוך ניהול קרבות והחל להשתמש באסטרטגיה שנקראה מאוחר יותר אדמה חרוכה. בסביבות אוגוסט התחבר עם הארמייה השנייה שהייתה בפיקודו של פיוטר בגרטיון שהאשים אותו באי-יכולת ניהול המלחמה וייצג בכך את הדעה ששיטת הלחימה הזאת אינה מכובדת. הערכת פעילותו בזמן המלחמה מושפעת מראיית ה"מפלגה הרוסית" בחצר המלוכה, שראתה בו גרמני שמסיבה לא ברורה הוביל לאסטרטגיית נסיגה בשלב הראשון של המלחמה.
ב-29 באוגוסט 1812 הוחלף דה טולי על ידי מיכאיל קוטוזוב שקיבל את פיקוד העליון על הצבא. ברקלאי דה טולי נשאר מפקד הארמייה הראשונה. למרבה האירוניה, קוטוזוב המשיך באסטרטגית האדמה החרוכה של דה-טולי.