cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יעקב חסדאי
משנתו החברתית
ספריו הראשונים, 'אמת בצל המלחמה' ו'בעט ברזל', הם מעין קבצים של הרצאות שנתן לחייליו, מכתבים וכתבים ראשונים שלו, עוד בעת שירותו בצה"ל. הם משקפים את דעתו ואת תפיסותיו בסוגיות הנוגעות לצבא, כמו דמות הצבא וערכיו, וכן דרך החינוך הצבאית. רובם של כתביו הביקורתיים נעשו שנויים במחלוקת עם כתיבתם, ולא תמיד אושר לו לפרסם בפומבי את דעותיו. המאמר שפותח את הספר הראשון ('סדקים ביסודות'), מתחיל במכתב שכתב אל שמעון פרס, שר הביטחון באותה עת, מיד לאחר שסיים את עבודתו במסגרת ועדת אגרנט, בו הוא מפרט מסקנות אישיות שלו ביחס למה שראה ולמד במהלך מלחמת יום הכיפורים ולאחריה. מכתב זה נמסר על ידי שר הביטחון לפרסום בקובץ פנימי של מערכות, שיועד לקצונה הבכירה של צה"ל בלבד, באותה עת. מכתב נוסף, שעסק בלקחים מקצועיים מאותה מלחמה, לא הותר לפרסום. פרסומים אלה ואחרים הפכו אותו לאיש ריבו של הממסד הצבאי, דבר שכנראה גם לא תרם לקידומו הלאה בפיקוד הבכיר בצה"ל. המאמרים שברשימה החלקית שלהלן, שחלקם גם פורסם בשני ספרים אלה, עוסקים בסוגיות ובהיבטים שחסדאי מעלה, ומאפשרים לבחון אותם מזוויות לא שגרתיות.
חסדאי טוען במספר מקומות כי הכשל של מלחמת יום הכיפורים לא היה נקודתי כפי שהחברה הישראלית והמערכת הצבאית והפוליטית ביקשה לראותו. לדבריו, לא ניתן לתחמו לגבולות שאלת ההפתעה ואחריות אמ"ן לה, כפי שלא ניתן לפתור אותו בהדחת הקצינים שנתפסו שאחראים לכשל. במלחמה, לדידו, התגלתה בעיה רחבה הרבה יותר ביחס לחברה הישראלית, שבמובנים רבים טרם נפתרה.
יחס ישר
יחס ישר בין שני משתנים מתקיים כאשר אחד מהם הוא כפולה של המשתנה השני בגודל קבוע. במצב כזה, מסמנים Y \propto X, ואומרים ש־Y מתכונתי (או: פרופורציונלי) ל־X.
באופן פורמלי יותר, קיים יחס ישר בין X ל-Y אם קיים מספר קבוע שמקיים. במקרה כזה, \lambda נקרא "גורם הפרופורציה".
יחס ישר בין שני משתנים נשמר גם כאשר שני המשתנים מוכפלים באותו מספר קבוע. יחס ישר הוא מקרה פרטי של יחס ליניארי, אשר יכול להכיל גם קבועים נוספים.
אוליבר מורטון
במהלך תקופת כהונתו השנייה כמושל, ולאחר שלקה במוגבלות חלקית עקב שבץ מוחי, הוא נבחר לכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית. הוא נמנה עם מנהיגי סיעת הרפובליקנים הרדיקלים במהלך תקופת השיקום, ותמך במספר רב של הצעות חוק שנועדו להנהיג רפורמות במדינות הקונפדרציה לשעבר. ב-1877, במהלך תקופת כהונתו השנייה בסנאט, לקה מורטון בשבץ מוחי שני ששיתק אותו, וגרם להתדרדרות מהירה במצב בריאותו. שנה לאחר מכן הוא נפטר. האבל על מותו הקיף את כל האומה ואלפים השתתפו בהלווייתו. הוא נטמן בבית הקברות קראון היל שבאינדיאנפוליס.
ראשית חייו
אוליבר מורטון נולד במחוז ויין שבאינדיאנה, ליד היישוב הקטן סולסברי, כבנם של ג'יימס ת'רוק ושרה מילר מורטון. סבו קיצר את שם המשפחה מת'רוקמורטון (Throckmorton) למורטון, אך הגברים של המשפחה נשאו את השם ת'רוק כשם אמצעי. הוא נקרא על שמו של, הקומודור שניצח ב במלחמת 1812. כבר מגיל צעיר סלד מורטון משמו, ולפני שהחל את הקריירה הפוליטית שלו הוא קיצר אותו ל"אוליבר פרי מורטון", לאחר שהשמיט את השמות האמצעיים האזרד ות'רוק. כאשר היה בן שלוש נפטרה אימו הוא גדל אצל הוריה. את רוב שנות ילדותו הוא חי איתם באוהיו.
כנער צעיר הוא שב לאינדיאנה והצטרף למשפחתו בעיירה סנטרוויל. הוא עזב את בית הספר בגיל 15 ולזמן קצר עבד כפקיד בבית מרקחת, אך עזב לאחר סכסוך עם בעל בית המרקחת ועבר להיות מתלמד ככובען. לאחר ארבע שנים בעסקי הכובענות, הוא החל לאבד עניין והתפטר כדי להתחיל לימודים באוניברסיטת מיאמי שבאוקספורד, אוהיו, שם הוא למד שנתיים והיה חבר באחוות בטא-טתא-פי. לאחר מכן הוא למד לזמן קצר באוניברסיטת סינסינטי כדי להמשיך בלימודי המשפטים שלו. ב-1845 הוא שב לסנטרוויל ובשנה שלאחר מכן התקבל ללשכת עורכי הדין של אינדיאנה. מורטון הקים משרד עורכי דין בשותפות עם השופט ניומן והיה לעורך דין מצליח ואמיד. ג'ון פ. קיבי, שאותו ימנה מורטון לימים כתובע הכללי של אינדיאנה, החל ללמוד בהדרכתו משפטים בריצ'מונד ב-1849. לאחר שקיבי התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1852 נעשו השניים שותפים במשרד עורכי דין עד 1860. ב-1845 נשא מורטון לאישה את לוסינדה ברבנק. לזוג נולדו חמישה ילדים, אך רק שניים מתוכם הגיעו לבגרות.
ראשית הקריירה הפוליטית
ב-1852 נבחר מורטון כשופט נודד, אך התפטר לאחר שנה בלבד לאחר שהוא הגיע למסקנה שהוא העדיף את העיסוק בעריכת דין. ב-1854 הוא כבר היה מעורב בפוליטיקה של אינדיאנה. בתחילה הוא נמנה עם מתנגדי העבדות במפלגה הדמוקרטית, אך הוא התגורר באזור שבו הייתה המפלגה הוויגית המפלגה הדומיננטית, והיה לו סיכוי קלוש להתקדם בפוליטיקה מבלי לשנות את שיוכו המפלגתי. לסעיף בחוק קנזס נברסקה, שביטל את פשרת מיזורי, ושאסר על העבדות בטריטוריות המערביות שמעבר למיזורי, הייתה השפעה מפלגת על שתי המפלגות. כאשר הדמוקרטים היו חלוקים בסוגיה, מורטון זיהה עצמו עם עמדתם של תומכי מפלגת הארץ החופשית והתנגד לחוק. בהשפעתו של הסנאטור ג'סי ב. ברייט, הרחיקו הדמוקרטים משורותיהם את מתנגדי העבדות, כולל מורטון, מהוועידה המדינתית של אינדיאנה ב-1854. באותה שנה הצטרף מורטון יחד עם חברי סיעות פוליטיות אחרות כדי להקים את מפלגת העם, אחת מהמפלגות שקדמו למפלגה הרפובליקנית באינדיאנה.
בפברואר 1856 כבר היה מורטון חבר במפלגה הרפובליקנית שהוקמה אז ברמה הלאומית כאשר היה לחבר בוועדת ההחלטות בוועידה הארצית המקדימה של המפלגה שהתכנסה בפיטסבורג. הוא גם שימש כנציג בוועידה הארצית של המפלגה שהתכנסה באותה שנה בפילדלפיה. מורטון, שהיה אז בן 32, היה באותה שנה למועמד מפלגת העם והמפלגה הרפובליקנית למשרת מושל אינדיאנה. יריבו מטעם הדמוקרטים היה אשבל וילארד, חבר פופולרי בסנאט המדינתי. על אף מערכת בחירות רצופת מאבקים, שבה בפעם הראשונה זכה מורטון לתשומת ליבם של המצביעים ברחבי המדינה, הוא הובס על ידי וילארד בבחירות הכלליות בהפרש של קצת יותר מ-6,000 קולות, זאת על רקע האשמות משני הצדדים בהונאת בחירות. הרפובליקני הרדיקלי ג'ורג' ו. ג'וליאן, שתיעב את מורטון, טען שמורטון לא נקט בעמדה תקיפה מספיק נגד העבדות, וכוויגי שמרן לשעבר, הוא טען שהוא היה ותרן מדי בסוגיה במדינה שבה תושביה ילידי הדרום לא גילו שום עניין בשחורים או במאבק לביטול העבדות. על אף ביקורות אלו, נאומיו של מורטון נגד העבדות הפכו אותו לפופולרי בקרב הרפובליקנים באינדיאנה. בשל המוניטין שלו על אופן דיבורו "הפשוט והמשכנע", אמרו בני תקפותו של מורטון עליו שהוא לא היה "רהוט או שנון", אלא יותר "הגיוני וסביר".
ב-1858 כבר אימצה מפלגת העם באופן רשמי את השם של המפלגה הרפובליקנית, וב-1860 בחרו הרפובליקנים במורטון כמועמדם לתפקיד סגן מושל המדינה כשותפו למרוץ של הוויגי לשעבר שהיה שמרן יותר, הנרי סמית' ליין. פוליטיקאים רפובליקנים פיקחים סברו שמורטון יחשב לרדיקלי יתר על המידה ולא יוכל לגרוף את קולותיהם של המצביעים לשעבר של מפלגת שאינם יודעים דבר בחלקה הדרומי של המדינה, בעוד שאדם עם מורשת וויגית כמו ליין יצליח לעשות כן. בשל העובדה שלשניים הייתה השפעה חזקה במפלגה, ואף אחד מהם לא היה מעוניין לנהל מאבק גלוי עם זולתו, הוסכם על פשרה, על פיה נבחר ליין כמועמד למשרת המושל ומורטון נבחר כמועמד לתפקיד הסגן. לשני המועמדים היה ברור שאם הם ינצחו בבחירות ואם יושג רוב לרפובליקנים בבית המחוקקים של המדינה, תבחר האספה הכללית של אינדיאנה בליין כסנאטור ומורטון יירש אותו כמושל המדינה. מסע הבחירות התמקד בעיקר בסוגיות שרווחו אז בארצות הברית, כולל חקיקה כלכלית, תעריפים, והאיום בפרוץ מלחמת האזרחים. בבחירות הכלליות ניצחו ליין ומורטון והרפובליקנים אכן השיגו את השליטה בבית המחוקקים המדינתי. כפי שהוסדר מלכתחילה בין השניים, ביום לאחר השבעתו של ליין כמושל, בחרה בו האספה הכללית לאייש את המושב של המדינה בסנאט. ליין התפטר מיד מכהונתו כמושל ומורטון ירש אותו והושבע כמושל אינדיאנה ה-14 ב-18 בינואר 1861, הראשון מבין כל מושלי המדינה שנולד בתחומיה.
המאמץ המלחמתי
מורטון כיהן כמושל אינדיאנה במשך שש שנים מ-1861 ועד 1867, ותמך בתקיפות באיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית. בעוד אחרים הטיפו לפשרה ולפיוס, מורטון דרש את הפסקת הדיונים על פרישה, ללא שום פשרה נוספת, ואם יהיה צורך בכך, את השימוש בכוח כדי לשמור על שלמות האיחוד. בנאום שנשא ב-22 בנובמבר 1860 הכריז מורטון: "אם נחוץ מאבק דמים כדי להקים את האומה, נחוץ גם מאבק כדי לשמר אותה". הוא גם היה תומך נלהב של ניהול המלחמה על ידי הנשיא לינקולן. מורטון, שלא היה בעד פיוס, האמין שתפקידו כמושל אינדיאנה היה "להוקיע בגידה ולתמוך במטרתו של האיחוד".
מורטון גם האמין שהמלחמה בלתי נמנעת והחל להכין את המדינה לפריצתה כבר בימיו הראשונים כמושל. הוא מינה אנשים לעמדות בממשלת המדינה שהתנגדו לפשרה עם מדינות הדרום. הוא גם הקים, ללא הסכמה מהרשות המחוקקת, מאגר נשק מדינתי, בו כ-700 איש ייצרו תחמושת, ועשה הכנות נוספות לקראת המלחמה שמשמשה ובאה.
שלושה ימי לאחר שב-12 באפריל 1861 פרצה המלחמה עם הפגזת פורט סאמטר בקרוליינה הדרומית, שיגר מורטון מברק לנשיא לינקולן, בו הוא הציע את גיוסם של 10,000 מתנדבים חמושים מאינדיאנה לסיוע בדיכוי המרד. בסוף החודש, כ-12,000 מתנדבים מאינדיאנה כבר התגייסו כדי להילחם לצד האיחוד, ובכך אף עברו את המכסה הראשונית של שישה רגימנטים (4,683 איש). בישיבה מיוחדת של האספה הכללית של אינדיאנה שהתקיימה ב-24 באפריל, קרא מורטון לפוליטקיאים של אינדיאנה לשים בצד את השיקולים המפלגתיים ולהתאחד כדי להגן על האיחוד. הוא גם קיבל את רשות בית המחוקקים ללוות ולהוציא כספים כדי לרכוש נשק ואספקה לציוד הכוחות של אינדיאנה.
מבין "מושלי המלחמה" של לינקולן, שהיו חשובים מאוד בשלבים הראשונים של המלחמה, "אף אחד מהמושלים לא היה אמיץ או משפיע כפי שהיה מורטון". אף על פי שמאמציו של מורטון לא התקיימו מבלי שגררו מחלוקת והובעה כלפיהם התנגדות משמעותית מיריביו הפוליטיים, עיקר כוחו במהלך המלחמה היה יכולתו לגייס אנשים וכספים עבור צבא האיחוד ולצייד אותם לקרב. הוא גם דיכא בהצלחה את אוהדי הקונפדרציה באינדיאנה. כמנהיגם של הרפובליקנים במדינה, הוא התעמת עם הדמוקרטים שוחרי השלום.
במהלך המלחמה שמרו לינקולן ומורטון על ברית קרובה ביניהם, אף על פי שלינקולן היה מוטרד באותה עת מעריצותו של מורטון. הנשיא גם הכיר בכך שלמורטון היו חששות מוצדקים, והעיר פעם אחת שמורטון היה "בחור טוב אך בזמנים מסוימים הוא האדם עם הרסן המשוחרר ביותר שאני מכיר". מורטון חשש במיוחד שקנטקי, ששכנה מדרום לאינדיאנה, מעבר לנהר אוהיו, תפרוש מהאיחוד ותהווה איום על ביטחונה של אינדיאנה.
מורטון עשה מרחקים רבים כדי להבטיח שאינדיאנה תתרום הכי הרבה שאפשר למאמץ המלחמתי. הוא לא חשש מהביקורת שהוטחה בו אם הוא חש שהאינטרסים של אינדיאנה היו בסכנה. לעיתים קרובות הוא התעמת עם הרשויות הפדרליות ועם מפקדים צבאיים בסוגיות מדיניות הגיוס, הצבותיהם של רגימנטים, מינוי מפקדים צבאיים, רכישת אספקה, והטיפול שניתן לחיילים חולים ופצועים. אף על פי שהוא רצה שאינדיאנה תקבל הכרה רחבה כפי שקיבלו מדינות אחרות, יריביו הפוליטיים של מורטון קראו לעיתים קרובות תיגר על מאמציו. באחת הפעמים הוא התלונן באוזני לינקולן "שאף מדינת חירות אחרת אינה מאוכלסת בדרומיים כמו אינדיאנה", מצב שהוא האמין שמנע ממנו לפעול בכוח כפי שהוא שאף.
העימות עם האספה הכללית
אף על פי שעלה בידו של מורטון לשמור את אינדיאנה מאוחדת בשלבים הראשונים של המלחמה, מרגע שהאמנציפציה עלתה לסדר היום ב-1862, ספגו הרפובליקנים תבוסה ניצחת בבחירות אמצע הכהונה, ומורטון איבד את תמיכת הרוב הגדול של הדמוקרטים בבית המחוקקים המדינתי. לפני שבית המחוקקים החדש התכנס ב-1863, החל מורטון להפיץ דיווחים שהדמוקרטים התכוונו לתפוס את השליטה על ממשלת המדינה, לפרוש מן האיחוד ולעורר מהומות. הדמוקרטים הגיבו בביקורת נוקבת על מורטון ועל לינקולן, על ניהול המלחמה, ועל סוגיות האמנציפציה ואובדן הזכויות החוקתיות. ההאשמות משני הצדדים יצרו אווירת מתיחות שרק החריפה את היחסים בין שתי המפלגות ויצרה עימותים נוספים בהמשך.
מורטון כבר נקט בשורה של כמה צעדים בלתי חוקתיים כאשר פעל על דעת עצמו ללא אישור בית המחוקקים, כולל הקמת מאגר נשק מדינתי, והדמוקרטים ניסחו הצעת חוק בניסיון לצמצם את סמכותו. כאשר ביקשו הדמוקרטים באינדיאנה להעביר את המיליציה המדינתית מסמכותו הפיקודית של מורטון למועצה מדינתית, הוא פיזר מיד את האספה הכללית. הוא חשש שברגע שתהיה בידם השליטה במיליציה, עלולים היו הדמוקרטים לנסות להדיח אותו מתפקידו ולפרוש מן האיחוד. מורטון הוציא הנחיות סודיות למחוקקים הרפובליקנים, וביקש מהם להישאר מחוץ לאינדיאנפוליס, בירת המדינה, כדי למנוע את קיומו של קוורום באספה הכללית שנדרש כדי להעביר חקיקה כלשהי. כל הרפובליקנים למעט ארבעה נמלטו לעיר מדיסון, שם הם יכלו לעבור לקנטקי במקרה שהדמוקרטים היו מנסים לאלץ אותם לשוב לאינדיאנפוליס.
מבלי שיחוקק חוק התקציב, לא יכלה ממשלת המדינה לקבל כספים כדי לפעול, והדמוקרטים הניחו שמורטון ייאלץ לכנס מושב מיוחד ולקרוא לרפובליקנים לשוב. הדמוקרטים קיוו לנקוט שוב בצעדי לחץ כדי להחליש את מורטון, אך הוא היה מועד לתוכניותיהם. תוך שהוא חרג מסמכויותיו על פי החוקה, הוא הוציא כספים במיליוני דולרים מהלוואות פדרליות ופרטיות. צעדו של מורטון לחתור תחת סמכות בית המחוקקים הצליח. הוא הצליח לממן באופן פרטי את ממשלת המדינה ואת מאמצי המלחמה באינדיאנה. הבנקאי תושב אינדיאנה לשעבר, ג'יימס לנייר מחברת הבנקאות הניו יורקית וינסלו, לנייר ושות' הלוו למורטון כספים כדי לשלם את הריבית על חובות המדינה עד שממשלת המדינה יכלה לחדש את מאמצי גביית ההכנסות שלה.
צעדיו של מורטון גרמו לזעם רב בקרב הדמוקרטים, שהתקיפו אותו נמרצות. הוא הגיב בהאשמות נגדם בבגידה. בעקבות פיזור האספה הכללית ב-1862, הוא ביקש מהגנרל הנרי ב. קרינגטון סיוע בארגון מימון הפעילות הצבאית. הוא גם הקים רשת מודיעין בהובלתו של קרינגטון כדי לטפל באוהדי הדרום שהיו קשורים ל"אבירי מעגל הזהב", והחל מ-1863, גם באבירים האמריקאים שהתמזגו עם בני החירות. חברי קבוצות חשאיות אלו כללו דמוקרטים ואחרים שתמכו בזכויות המדינות והתנגדו למטרתו של האיחוד במלחמה. קרינגטון הצליח בשמירה על ביטחון המדינה, אך צעדיו כללו גם מעצרים שרירותיים, דיכוי חופש הדיבור וחופש ההתאגדות, ובאופן כללי צעדי דיכוי על המיעוט אוהד הדרום באינדיאנה. בתקרית שמאוחר יותר נקראה הקרב על פוגס ראן, שלח מורטון חיילים לשבש את מהלכה של התכנסות מדינתית של הדמוקרטים, שם רבים ממנהיגי הדמוקרטים נעצרו, עוכבו או ספגו איומים. מורטון גם דחק בתומכי המלחמה מקרב הדמוקרטים לפרוש ממפלגתם בשם האחדות למשך המלחמה, וכמה מהם נענו לו. המושל לשעבר ג'וזף רייט היה בין הדמוקרטים שהורחקו משורות המפלגה ב-1854, ובניסיון להציג גישה דו-מפלגתית, מינה אותו מורטון לסנאט של ארצות הברית.
כתגובה לצעדיו של מורטון נגד מתנגדיו, כינתה אותו המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה "דיקטטור" ו"מאפיונר סמוי". הרפובליקנים הגיבו על כך בטענה שהדמוקרטים עשו שימוש ב"טקטיקות בוגדניות לניהול המלחמה". מורטון, ללא אישור בית המחוקקים המדינתי, שלח את המיליציה ביולי 1863 כדי לפעול נגד פשיטת מורגן, תקרית שבה פושטים של הקונפדרציה בפיקודו של גנרל צבא הקונפדרציה חצו את נהר אוהיו אל דרום אינדיאנה. התמיכה הרחבה בקונפדרציה בקרב חברי מעגל הזהב ותושבי אינדיאנה ממוצא דרומי הצטמצמה באופן כללי לאחר שאנשיו של מורגן בזזו בתים רבים של תומכי מעגל הזהב, זאת על אף תמיכתם בקונפדרציה. לאחר שהפושטים של מורגן לא הצליחו לגייס תמיכה באינדיאנה במספרים משמעותיים, צמצם מורטון את צעדי הדיכוי שלו נגד אוהדי הקונפדרציה באינדיאנה, זאת מתוך מחשבה שאי הצלחתם של תומכי הקונפדרציה להגיש סיוע לאנשיו של מורגן בהיקף משמעותי, יכלה גם להעיד על כישלונם לסייע באופן דומה במקרה שתתרחש פלישה בהיקף מלא.
תקופת כהונתו השנייה
ב-1864 עמדה המלחמה כבר לפני סיומה, אך רבים מתושבי אינדיאנה היו יגעים ממנה ולא ראו את קיצה כאשר הם התכוננו לבחירות הבאות למשרת המושל. חוקת אינדיאנה אסרה על המושל לכהן יותר מארבע שנים במשך תקפה של שמונה שנים, אך מורטון נבחר ב-1860 כסגן המושל ובאותה עת הוא רק השלים את תקופת כהונתו של ליין, כך שהוא טען שהוא כשיר להתמודד בבחירות על משרת המושל בבחירות הבאות. הדמוקרטים זעמו ופתחו במערכה קשה נגד מורטון, שלא ניהל מערכת בחירות אינטנסיבית יתר על המידה. תחת זאת, הוא השיב הבייתה כ-9,000 חיילים בשירות פעיל לחופשה כדי שיצביעו בבחירות, וסביר היה להניח שהם הצביעו בעדו, "ידיד החיילים", ובעד ועמיתיו הרפובליקנים.
בבחירות אלו נבחר מורטון לתקופת כהונה שנייה כמושל, לאחר שהביס בהן את ידידו משכבר הימים, הדמוקרט ג'וזף מקדונלד בהפרש של יותר מ-20,000 קולות. אף על פי שמערכת הבחירות התקיימה בזמן מלחמה, כששני הצדדים נאבקו זה בזה, נשארו מורטון ומקדולנד ידידים לאחר הבחירות ומאוחר יותר שירתו יחדיו בסנאט של ארצות הברית. דמוקרטים רבים טענו שמורטון ביים את הבחירות בגלל שהרפובליקנים השיגו מחדש רוב בשני בתי האספה הכללית המדינתית.
באוקטובר 1865 לקה מורטון בשבץ מוחי שגרם לו להיות מוגבל חלקית לזמן מה. לצורך קבלת טיפול, הוא נסע לאירופה, שם הוא ביקש את עזרתם של כמה רופאים מומחים, אך אף אחד מהם לא היה מסוגל לרפא אותו מהשיתוק שבו הוא לקה. במהלך תקופת החלמתו, שימש סגנו, קונרד בייקר, כמושל בפועל. עם תום המלחמה, דאג בייקר לשחרורם של רוב הכוחות של אינדיאנה. במרץ 1866 שב מורטון לתפקד כמושל, אך מכאן והלאה הוא לא היה מסוגל להתהלך ללא סיוע.
תקופת כהונתו ראשונה
אלו שהשקיפו על מורטון מקרוב ראו בו אדם בלתי נלאה, בעל "נחישות בלתי מעורערת, זריז ובעל ראיה לרחוק..." חסר מנוחה ומלא אנרגיות, ציין אחד העיתונים, "הוא סיגל לעצמו מין סוג של אדישות צינית לגופו המוגבל, כמו בית שלא בוצעו בו תיקונים, וגרר אותו כמו חילזון שגורר את הקונכייה שלו". כחבר הסנאט של ארצות הברית, "הוא לא פטר את עצמו משום חובה, שימש כיושב ראש וכחבר בכמה ועדות, לא נעדר מעולם ממושבו, והיה מוכן לדיון בכל עת".
מקורות שלא היו ידידותיים כלפי מורטון תיארו אותו במונחים שליליים. "עם השפע של התכונה שקרויה 'עוצמה', סנאטור מורטון הוא בעל אחת התכונות הנוראיות ביותר בחיים הציבוריים", וכפי שהעיתונאי ג'ורג' אלפרד טאונסנד תיאר אותו: "מחשבה אפלה, נחושה, מדוכדכת ונואשת משתקפת בגוון עורו היבש ובעיניו המכונסות בתוך עצמן. מבנהו החזק, שנחלש בטרם עת, עדיין נושא בו את רצונו הפראי, הוא מתנשא באמצעות קביו, וההתדרדרות שלו היא פסיעותיו של העריץ... הוא שואף להיות נורא למען קיומה של החירות. מצפונו ואומץ ליבו מוזנים לכן מהקיצוניות שלו. כמו כל הקנאים הארורים, הוא חושב שהוא חש את חסד האל נע בקרבו".
מורטון, שכיהן בסנאט במהלך תקופת השיקום, תמך ברובה של התוכנית של הרפובליקנים הרדיקלים לעיצובן מחדש של מדינות הקונפדרציה לשעבר. בראשית תקופת כהונתו הראשונה בסנאט, הוא תמך בחקיקה לחיסול מוחלט של הממשל האזרחי במדינות הדרום והטלת ממשל צבאי. הוא גם תמך בחקיקה לביטול כל חוקות מדינות הדרום - כמעט בכל מקרה כפי שנכפה ב-1865 ללא הגשת ההחלטה על כך להצבעת הבוחרים - ודרישת קיום בחירות לנציגים לוועידות חוקתיות מדינתיות שתהיינה אחראיות לכתיבת חוקות חדשות. בנוסף, הוא הצביע בעד סעיפים שהכריזו שחוקות המדינות החדשות ייכנסו לתוקף רק אם הן תאומצנה על ידי רוב של המצביעים הרשומים, לא רק אלו שהצביעו בבחירות המיוחדות שקראו לאימוץ החוקות. בה בעת, הוא היה בעד הגבלות מחמירות על אנשי הקונפדרציה לשעבר שקיבלו היתר להצביע, במיוחד אלו שנשאו שבועה לתמוך בחוקת ארצות הברית ושירתו במשרה פוליטית וצבאית מטעם קונפדרציית המדינות של אמריקה.
במהלך משפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון הצביע מורטון בעד הרשעתו של הנשיא, כפי שעשו רוב הרפובליקנים המתונים וכל הרפובליקנים הרדיקלים, והוא הביע בקול את אכזבתו מזיכויו של ג'ונסון. אף על פי שמורטון נשא נאום בסתיו 1865 בו הוא טען שהעבדים ששוחררו אז לא היו בשלים לקבלת זכות ההצבעה, ומרגע שהוא פעל לבטל את "חוקי השחורים" של אינדיאנה שהגבילו את זכויות האזרח הבסיסיות שלהם, ואת הסעיף בחוקה שאסר את כניסתם אל המדינה, הוא הפך על פיה את עמדתו לאחר המלחמה. ב-1866 כבר הגיע מורטון למצב שהוא חלק את ההשקפה הכללית בקרב הרפובליקנים שהאמצעי היחידי להבטחת הנאמנות להגנת הממשלות על זכויות האזרח של השחורים חייבת להיות באמצעות מתן לזכרים הבוגרים של כל גזע את זכות הבחירה. כפי שהוא הסביר, "אני מתוודה, ואני עושה זאת ללא שום בושה, שלמדתי מהאירועים הגדולים של המלחמה". הוא תמך בקבלת התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית, וכאשר החלו הדמוקרטים להתפטר בהמוניהם מהסנאט במהלך הדיון כדי למנוע את קיומו של קוורום, תכנן מורטון תמרון ששמר את הצעת החוק בתוקף ואפשר לה לעבור.
הסנאטור ממסצ'וסטס ג'ורג' פ. הואר, תיאר את מורטון כאדם עם "התייחסות מועטה להקפדה על החוקה". לא שמורטון התייחס מרצון בביטול לשבועתו להגן על חוקת ארצות הברית, אלא שהואר הוסיף, "הוא האמין שהחוקה צריכה להיות מפורשת לאור הכרזת העצמאות של ארצות הברית, כך שהיא תוכל להיות חוק החיים של עם גדול, רב עוצמה וחופשי. על פי עיקרון זה של פירוש החוקה, כל פירוש קפדני או צר, שימצא בפירוש המילולי של החוקה, חייב לקבל קדימות". לאור דברים אלו, הציב הואר את מורטון למעשה באותה קטגוריה כמו הסנאטור צ'ארלס סאמנר, שבאופן גלוי הכריז על קביעת הכרזת העצמאות שכל בני האדם נבראו שווים כמילים המגדירות שעל פיהן תישפט כל חובה חוקתית.
לאחר השבעתו של הנשיא הנבחר יוליסס ס. גרנט ב-1869 נעשה מורטון לאחד מהמנהיגי הסנאט שממשל גרנט יכול היה להיסמך עליהם. הוא סייע בהובלת הצעת החוק לקבלתה מחדש של וירג'יניה כמדינה שמיוצגת בקונגרס והצביע בעד החוזה לסיפוח סנטו דומינגו לארצות הברית. בהמשך, הוא התעמת עם יושב ראש ועדת החוץ של הסנאט צ'ארלס סאמנר בוויכוח מר בנוגע לכוונותיו של הנשיא בנוגע לאומה הקריבית ותושביה. בסנאט טען מורטון לטובת חוק האכיפה של 1871, שנודע גם כחוק הקו קלוקס קלאן, ושהעניק לנשיא סמכות נרחבת להאבק בטרור בדרום העמוק. מורטון היה בלתי משתפר במאמציו לקשור את הדמוקרטים לבגידה של תקופת המלחמה ולאלימות של תקופת השלום, ובאופן כללי ניתן היה להסתמך עליו כמי שיספק הגנה משמעותית לזכות הממשלה הפדרלית להתערב ולאכוף את ההגנה על זכויות האזרח של האפרו-אמריקאים. מורטון תמך בזכותו של המנהיג השחור מלואיזיאנה פינקני בנטון סטיוארט פינצ'בק, לאייש את מושבו בסנאט, אף על פי שמאמציו אלו לא נשאו פרי. מורטון הצביע בעד חוק זכויות האזרח של 1875.
ממשל גרנט, שראה במורטון ידיד רב עוצמה, הציע לו את משרת השגריר בממלכה המאוחדת, במקומו של ג'ון לותרופ מוטלי, אך הוא דחה את ההצעה. בשל העובדה שהאספה הכללית של אינדיאנה נשלטה על ידי הדמוקרטים, חשש מורטון שאם הוא יפרוש מהסנאט הם ייבחרו במקומו באחד מאנשיהם. ב-1874 גרמו לו חששות דומים לסרב להזמנה לקבל מינוי לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
תקופת כהונתו השנייה
ב-1873 נבחר מורטון לתקופת כהונה שנייה בסנאט וב-1874 היא החלה. עמדתו בנוגע לשטרות הכסף נוספה למוניטין השנוי במחלוקת שלו. במהלך תקופה של קשיים כלכליים רציניים ודפלציה, העדיף מורטון הצעת חוק שתוסיף יותר כסף בשטרות למחזור. הוא החל את תקופת כהונתו השנייה בהובלת התמיכה של הסנאט בחוק האינפלציה שהנשיא גרנט הטיל עליו וטו. צעדו זה של מורטון היה פיקחי מבחינה פוליטית. באינדיאנה הדרישה לכסף קל להשגה עמד בראש סולם העדיפויות של הדמוקרטים, ובסתיו 1874 הם ניהלו את הבחירות במדינה בעיקר על בסיס סוגיה זו. עם זאת, תוך שנה הצטרף מורטון לרפובליקנים אחרים בתמיכה בחוק החזרת השטרות שלמעשה השעה את סוגיות המטבע החדשות והעניק למזכיר האוצר של ארצות הברית את הסמכות להוציא כספים מן המחזור.
ב-1876 הוזכר שמו של מורטון כמועמד אפשרי לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית בוועידת המפלגה שהתקיימה בסינסינטי. ריצ'רד תומפסון הציע את שמו של מורטון לוועידה כמועמד, אך עמדתו של מורטון בסוגיית שטרות הכסף, בשילוב עם בריאותו הרופפת, חיסלו את סיכוייו לקבל את המינוי מצירי הוועידה. על כל פנים, אף אחד מסוגיות אלו לא השפיעה כה רבות כמו שיוכו של מורטון עם ממשל גרנט שהיה ספוג בשחיתות. מועמדותו של מורטון הייתה עלולה להפוך את הרפובליקנים לפגיעים הן בסוגיית השיקום והן בסוגיית השחיתות. בנוסף, לתומכיו של גרנט היה מועמד חלופי בדמותו של הסנאטור רוסקו קונקלינג מניו יורק. בין שני המועמדים, גוש "האיתנים" הרפובליקנים היה מפולג, ללא שום סיכוי לאיחוד, שכן קונקלינג ומורטון תיעבו זה את זה. כאשר החלו סבבי ההצבעה, הגיע מורטון למקום השני לאחר ג'יימס בליין, ובסבב ההצבעה השישי הוא כבר ירד למקום הרביעי. מתנגדיו של בליין יכלו למנוע את מועמדותו רק על ידי התלכדות מאחורי מועמד שיהיה מקובל על נציגים בעלי חשיבה רפורמית וגוש "האיתנים". בסבב ההצבעה השביעי כמעט כל מתנגדיו של בליין, כולל תומכיו של מורטון, התאחדו מאחורי רתרפורד הייז שזכה במועמדות המפלגה ובהמשך נבחר לנשיאות.
מורטון היה אחד החברים בעלי ההשפעה בסיעה שכונתה "האיתנים" (stalwart) של המפלגה הרפובליקנית. חברי סיעה זו היו מחויבים עמוקות להגן ולשמור על הממשלות מטעם המפלגה במדינות הדרום. כצפוי, בחורף 1876–1877 היה מורטון בין התומכים התקיפים ביותר בזכותו של הייז להיבחר לנשיאות בבחירות הצמודות. כאשר התמנה מורטון כחבר בוועדת הבחירות, שעליה הוטל לקבוע את תוצאות הבחירות, לא היה שום ספק שהצבעתו תהיה בעד הייז. לאחר שתומכיו של הייז פנו לדמוקרטים ממדינות הדרום, תוך הבטחה שהנשיא הנבחר לא ינקוט בשום צעד לקידומם של המושלים הרפובליקנים בלואיזיאנה ובקרוליינה הדרומית, היו חששות שמורטון יגרום לקשיים. להפתעתם של רבים, על פי מדיניותו של הייז הוסר הסיוע הצבאי למושלים הרפובליקנים בשתי מדינות אלו, ומורטון הוכיח את עצמו כאחד ממגיניו החזקים של הנשיא, וטען שעמיתיו הרפובליקנים גילו סבלנות ונתנו סיכוי לדרך החדשה בדרום.
מותו
ב-1877 נבחר מורטון לשמש כיושב הראש של ועדת החקירה לחקירת האשמות של שוחד נגד לה פאייט גרובר, סנאטור מאורגון שאך נבחר. הוועדה שהתה 18 ימים באורגון, שם קיימה שימועים וחקירות. במסע בדרך חזרה, עבר מורטון בסן פרנסיסקו למנוחה ולביקור. לאחר ארוחת הערב של 6 באוגוסט לקה מורטון בשבץ מוחי חמור שגרם לשיתוק בצד השמאלי של גופו. ביום המחרת הוא נלקח ברכבת לשאיין שב, שם הוא פגש בגיסו, ג'ון א ברבנק, לשעבר מושל. מורטון התלווה אליו לביתה של חמותו בריצ'מונד, אינדיאנה, שם הוא נשאר עד 15 באוקטובר, כאשר הוא המשיך לביתו שבאינדיאנפוליס כדי להחלים. הוא נשאר בעיר, מוקף בבני משפחתו. אוליבר מורטון נפטר ב-1 בנובמבר 1877.
ארונו של מורטון הוצב בקפיטול של אינדיאנה עד שהועבר לכנסייה המתודיסטית רוברטס פארק שבאינידיאנפוליס, שם התקיים טקס האשכבה. בטקס נכחו מכובדים רבים מרחבי ארצות הברית, והנשיא הייז הורה על הורדת הדגלים לחצי התורן. בשל העובדה שהכנסייה לא הייתה יכולה להכיל את הקהל הרב, אלפים המתינו בחוץ ויצאו בתהלוכה ארוכה כדי לצפות בטקס הקבורה בבית הקברות קראון היל שבעיר.
מדיניותו והביקורת עליה
למורטון היו מבקרים רבים במהלך שירותו הציבורי. הם לעגו לאופן שבו הוא ניהל את ממשלת אינדיאנה במהלך מלחמת האזרחים ומתחו ביקורת על האופן שבו הוא דיכא בגלוי את חופש הדיבור, המעצרים של יריביו הפוליטיים, וההפרות של חוקות אינדיאנה וארצות הברית ביותר מהזדמנות אחת. מורטון הצדיק את מעשיו הכוחניים כ"צורך הכרחי בתקופת המלחמה" כדי להגן על אינדיאנה ועל האיחוד. בסנאט של ארצות הברית הוא היה לאחד המגינים החשובים ביותר של הממשלות הרפובליקניות במדינות הדרום. היסטוריונים מודרניים של תקופת השיקום הגיעו למסקנה שמורטון היה בין התומכים העקביים ביותר של השוויון המשפטי על פי החוק.
למורטון הייתה אישיות נוקשה, שגרמה לתיעובו מצד אויביו, ושהושמצה על ידי עיתוני האופוזיציה. לפי אחד הדיווחים, הוא לא ניחן בשנינות, לא בחוש הומור, לא באינטלקט, ולא בכושר שיחה מבריק, שיכלו למשוך את אלו שלא הסכימו אתו מבחינה פוליטית. נאמר על אחד הרפובליקנים שהוא הכריז, "נוכחותו היא רעל קטלני" ו"הוא ספינקס, ואני מוצא את עצמי נאלם דום כאשר אני מקיים שיחה עם אדם זה".
אף, אחד ממבקריו של מורטון לא יכול היה להאשימו בשחיתות. מורטון היה בין הראשונים שסירבו לקבל חלק כלשהו בתשלומי ההחזרים שהקונגרס נתן לחבריו ב-1873 והשיב את הכסף לאוצר ארצות הברית ברגע שהוא קיבל אותו. לא הייתה לו שום נגיעה לשערוריית קרדיט מוביליר. בית המחוקקים של אינדיאנה שהיה בשליטת הדמוקרטים, סרק תיקים רשמיים כדי לאתר עדויות ללקיחת שוחד או סחיטת כספים בחוזים מתקופת המלחמה, וסיים את החקירה בידיים ריקות. מבחינתם של אחרים, על אף שהחזיק בעמדות שהרגיזו רבים ממתנגדיו, נחשב מורטון לאיש עם ידיים נקיות משחיתות במהלך המלחמה כאשר השחיתות הייתה דבר שבשגרה. על התנהלותו ההוגנת הוצע לו תגמול מהאספה הכללית של אינדיאנה ועל ידי אחרים בהזדמנויות רבות. לאחר שנודע למורטון שהנשיא גרנט מינה את בנו, ג'ון מ. מורטון, לתפקיד רשם משרד הקרקעות בטריטוריית דקוטה, הוא כתב מיד לנשיא וביקש שיחזור בו מהמינוי, תוך מחאה שהוא לא יכול להרשות לעצמו אף קרוב משפחה שימונה למשרה פוליטית.
לאחר בחירתם האומללה של הסנאטורים ג'סי ד. ברייט וגרהאם נ. פיץ', הצליח מורטון בהפיכתה של אינדיאנה למדינה בולטת בארצות הברית. המדינה ואזרחיה היו קודם לכן מטרה לבדיחות מצידם של תושבי מדינות המזרח, אך חלק ניכר מזה הופסק לאחר מלחמת האזרחים.
הנצחתו
אחד משני הפסלים שמייצגים את אינדיאנה באוסף היכל הפסלים הלאומי הוא של מורטון. פסל משנת 1926 של מורטון מעשה ידיו של ג'ורג' ברוסטר משמש כהנצחה למדינת אינדיאנה בפארק הצבאי הלאומי בוויקסבורג, מיסיסיפי, כאות כבוד למושל רב העוצמה מתקופת המלחמה.
במרכז העיר אינדיאנפוליס ניצבים שני פסלים של מורטון. פסל אחד ניצב בצד המזרחי של הקפיטול המדינתי, ופונה לשדרת הקפיטול. הפסל, מעשה ידיו של רודולף שוורץ, נחנך ב-1907. הפסל השני, מעשה ידיו של פרנק סימונס, הוצב ב-1864 בכיכר המצבה, כאשר זו הייתה פארק עירוני, והועבר למיקומו הנוכחי ב-1899 כחלק מהכיכר בה ניצבת אנדרטת החיילים והמלחים של אינדיאנה.
פסל בדמותו של מורטון ניצב בקומה השנייה של בית המשפט של מחוז ויין בעיר ריצ'מונד, שם ניצב בעבר בית ספר שנקרא על שמו של מורטון. החלק המרכזי של בית הספר הנוכחי הניצב במקום קרוי בשם אולם מורטון. בית הספר התיכון על שם מורטון בעיר המונד, נקרא על שמו. על שמו של מורטון קרויים מחוזות בקנזס ובדקוטה הצפונית.
ביתו של מורטון בסנטרוויל הוכנס ב-1975 למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
ארק (להקה)
ארק (בשוודית: The Ark) היא להקת גלאם רוק שוודית.
היסטוריה
הלהקה הוקמה ב-1991.
ב-1996 הוציאה מיני אלבום עם ארבעה שירים שמתוכם השיר "Racing With The Rabbits" הוא הידוע ביותר, אך המיני אלבום זכה להצלחה מועטה.
ב-2000 הוציאה את אלבומה המלא הראשון "We Are the Ark" שמכר מעל 173,000 עותקים.
ב-2002 הוציאה את הסינגל "Father of a Son" הדיבר על הזכות לזוגות הומוסקסואלים לאמץ ילדים.
ב-2004 שירה "One of Us is Gonna Die Young" דורג במקום הרביעי במצעד הפזמונים השוודי.
ב-2006 הלהקה הופיעה בשגרירות השוודית בארצות הברית, במהלך ההופעה חברי הלהקה זכו לביקורת אודות הערה שהעירו אודות אירועי 11 בספטמבר.
ב-2010 הלהקה הודיעה על התפרקותה. בספטמבר 2011 הם ביצעו את הופעתם האחרונה בפארק השעשועים "Gröna Lund" בסטוקהולם מול קהל של 15,000 אנשים.
הם זכו במספר פרסים ונחשבים ללהקה השוודית המצליחה ביותר מאז אבבא.
וינצ'נצו מונטלה
וינצ'נצו מונטלה (באיטלקית: Vincenzo Montella; נולד ב-18 ביוני 1974 בקסטלו די צ'יסטרנה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מאמן.
כינויו של מונטלה כשחקן היה L'Aeroplanino, "האווירון הקטן", הנגזר ממבנה גופו הקטן יחסית ומתנועת חגיגת השערים שלו, שהתאפיינה בפריסת הידיים לצדדים, כמו כנפי אווירון. בתקופה זו היה ידוע ביכולות הכדרור שלו, וביכולותיו בניצול מצבים.
תחילת הקריירה
מונטלה גדל בקבוצת הנוער של אמפולי, וערך את הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בעונת. הוא שיחק בשורות הקבוצה 5 עונות, בהן שיחקה הקבוצה בליגה השלישית באיטליה.
בעונת, הצטרף מונטלה לקבוצה גנואה, מהליגה השנייה באיטליה, סרייה ב'. בעונתו היחידה בקבוצה, כבש 21 שערי ליגה, ואף זכה עם המועדון בגביע האנגלו-איטלקי, ששוחק בעונה זו בפעם האחרונה בהיסטוריה.
סמפדוריה
לאחר עונה אחת הוא הוחתם בקבוצת סמפדוריה, בשורותיה ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א', ב-6 בספטמבר 1996. כשבועיים מאוחר יותר, במחזור השלישי של אותה עונה, כבש את שער הבכורה שלו בליגה הבכירה, בניצחון על רומא. הוא המשיך וכבש 22 שערים ב-28 משחקים בעונתו הראשונה בליגה הבכירה, שיא השערים לשחקן בעונת הבכורה בסרייה א'. בסיום העונה השלישית בסמפדוריה ירדה הקבוצה לליגה השנייה, ומונטלה סיים את דרכו בקבוצה.
רומא
בעונה שלאחריה קאפלו החתים את חלוץ פיורנטינה, הארגנטיני גבריאל בטיסטוטה, ובין השניים נוצרה מחלוקת על החולצה מספר 9, המספר המועדף על שניהם. בסופו של דבר, מונטלה קיבל את החולצה - ובטיסטוטה בחר במספר 18. בטיסטוטה התברר במהרה כחלוץ המועדף על קאפלו, ומונטלה קיבל דקות מועטות יותר. עם זאת, כבש מספר שערים חשובים באותה עונה, וזכה עם הקבוצה באליפות השלישית בתולדותיה, והיחידה בקריירה שלו.
למרות מיעוט הדקות להן זכה בעונות שחלפו, התחבב מונטלה על אוהדי הקבוצה, במיוחד עקב הופעותיו הטובות בדרבי העירוני מול לאציו. הוא כבש כבר במשחק הדרבי הראשון שלו בקבוצה בשנת, והשיא הגיע בדרבי שהתקיים ב-10 במרץ 2002. מונטלה כבש 4 שערים בניצחון רומא 1–5, ובכך קבע את שיא השערים לשחקן במשחק דרבי ברומא מאז ומעולם.
לקראת עונת, עזב המאמן קאפלו, שהיה מסוכסך עם מונטלה ומיעט לתת לו דקות, וכך למרות עונה חלשה של הקבוצה, שהחליפה 4 מאמנים במהלכה, מונטלה כבש 23 שערים, הישג השיא שלו בקבוצה. בעונה שאחריה נפצע ונותח בגבו ובכתפו, ולכן שוב מיעט לשחק.
בינואר 2007 מונטלה הושאל לחצי עונה לקבוצת פולהאם מהפרמייר ליג לחצי עונה, תחנתו היחידה בקריירה מחוץ לאיטליה. הוא פתח בסערה עם צמד בהופעת הבכורה שלו בגביע ה-FA, אך בהמשך מיעט לשחק, ובסך הכל כבש 3 שערי ליגה עבור הקבוצה וסייע לה להימנע מירידה.
עונה לאחר מכן הושאל לסמפדוריה, בה שיחק כבר בעבר, וחזר מהשאלה לעונה נוספת ואחרונה ברומא, בה שותף רק כמחליף. בסיום עונה זו פרש ממשחק פעיל.
בסך הכל כבש 102 שערים בכל המסגרות במדי רומא, מה שהפך אותו לכובש הרביעי בכל הזמנים של המועדון.
נבחרת איטליה
מונטלה זומן לנבחרת לראשונה בשנת, השנה בה ערך את הופעת הבכורה שלו בשורותיה, מול , ב-5 ביוני.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת ליורו 2000 ולמונדיאל 2002, ובסך הכל ערך 20 הופעות בינלאומיות, וכבש 3 שערים.
קריירת אימון
עם פרישתו זכה מונטלה בחוזה לשלוש שנים כמאמן קבוצת הנוער עד גיל 15 של רומא.
מספר ימים בלבד אחרי ששוחרר מרומא, ב-9 ביוני 2011, התמנה מונטלה למאמן קטניה הסיציליאנית, והוביל את הקבוצה לעונה במקום ה-11 במרכז הטבלה. לראשונה אחרי 8 שנים, סיימה הקבוצה את העונה מעל יריבתה העירונית, פלרמו, שסיימה במקום ה-16. בסיום העונה המוצלחת יחסית, נקשר שמו לחזרה למשרות האימון ברומא. מונטלה עזב את קטניה לאחר עונה אחת בלבד, שנה לפני תום חוזהו המקורי.
כשבוע לאחר עזיבתו, ב-11 ביוני 2012, מונה למאמן קבוצת פיורנטינה, שסיימה במקום ה-13 בלבד והייתה מצויה במשבר עמוק. כבר בעונתו הראשונה עשה מונטלה שינוי מאסיבי בסגל הקבוצה, כשהחליף 17 מתוך 26 השחקנים בקבוצה הבוגרת. את העונה סיימה הקבוצה במקום ה-4 בסרייה א', לאחר שאיבדה את המקום ה-3 המוביל לליגת האלופות במחזור האחרון של העונה, לטובת מילאן. גם בעונתו השנייה בקבוצה סיימה פיורנטינה במקום ה-4, ובאותה עונה הוביל מונטלה את הקבוצה לגמר הגביע האיטלקי, בו היא הפסידה בתוצאה 1–3 לנאפולי.
ב-28 ביוני 2016 מונה למאמנה של מילאן. ב-27 בנובמבר 2017 פוטר מתפקידו.
ב-28 בדצמבר 2017, כחודש לאחר שפוטר ממילאן, מונה מונטלה למאמנה של סביליה מהליגה הספרדית. ב-28 באפריל פוטר מאימון הקבוצה לאחר רצף של משחקים בליגה הספרדית בהם הקבוצה לא ניצחה. ב-10 באפריל 2019 חזר לאמן בפעם השנייה את פיורנטינה. ב-21 בדצמבר 2019 פוטר מתפקידו לאחר 4 ניצחונות ב-17 מחזורים.
קסמונה בת אסמאעיל
קסמונה בת אסמאעיל (בערבית: قسمونة بنت إسماعيل; נולדה כנראה במאה ה-12) הייתה משוררת יהודייה שכתבה בערבית בתקופת ימי הביניים באנדלוסיה, היחידה ששיריה שרדו עד ימינו.
מקורות
רק שלושה שירים של קסמונה מוכרים כיום, וזאת מכיוון שצוטטו בשתי אסופות מאוחרות: חיבורו של א-סיוטי, "נוזהת אל-ג'ולסא פי אשעאר אל-ניסא" (אנתולוגיה של שירי נשים), וחיבורו של אחמד מוחמד אל-מקארי, "נפח אל-טיב". נראה שא-סיוטי, ואולי גם אל-מקארי, הסתמכו על אנתולוגיה מוקדמת יותר של שירה אנדלוסית, "כתאב אל-מע'רב" מאת אבן סעיד אל-מע'רבי.
ביוגרפיה
מעט ידוע על חייה של קסמונה. שני מקורות מספרים כי אביה היה יהודי, וכי הוא לימד אותה את אמנות הפואטיקה. אל-מקארי מכנה את האב "אסמאעיל אל-יהודי", אולם א-סיוטי מכנה אותו "אסמאעיל בן בגדאלה אל-יהודי", ואומר שקסמונה חיה במאה ה-12. יש סברה לפיה אביה של קסמונה היה שמואל הנגיד (מת 1056), או שהיה אחד מאבות המשפחה, אבל היסודות לכך מוטלים בספק.
חיבורים
שלושה שירים של קסמונה ידועים:
1. האחד הוא חלק מאתגר שירי שהתחיל אביה של קסמונה. כך הוא מתחיל:
ועל כך משיבה קסמונה:
2. בהקדמה לשיר המפורסם ביותר של קסמונה, המצוטט לרוב באסופות שירה ערבית, מסופר שיום אחד היא הביטה במראה וראתה שהיא יפהפייה ובשלה לנישואין. ואז היא דקלמה בית שיר זה:
3.
אמנון לורד
אמנון לוֹרְד (נולד ב-28 ביולי 1952) הוא עיתונאי, מבקר קולנוע, סופר, עורך ומפיק טלוויזיה ישראלי. כיום הוא בעל טור בעיתון "ישראל היום". בעבר כתב וערך באתר "מידה" ובעיתונים "מקור ראשון" ו"חדשות".
ביוגרפיה
אמנון לורד, בנם של קתי וחיים, נולד בקיבוץ עין דור של הקיבוץ הארצי והיה חניך בתנועת השומר הצעיר. אחיו הגדול נהרג ב-1969 בעת שירותו בחיל השריון. לורד שירת כקצין בינה רשתית ביחידה 848 במהלך מלחמת יום הכיפורים.
אחרי השירות הצבא נסע לארצות הברית למד שנתיים וחצי קולנוע וטלוויזיה, חזר לישראל ועבר לגור בתל אביב. עם חזרתו עסק בעבודות פרילנס בקולנוע. בין השאר ביים וכתב ב-1980 סרט קצר בשם "יש מקום של נרקיסים". בנוסף כתב ב-1982, יחד עם יהודה ג'אד נאמן, את התסריט לסרט "מגש הכסף", בו שיחק בתפקיד הראשי גידי גוב, כקיבוצניק צנחן שהוא גם נציג של קבוצה ערבית־יהודית המזדהה עם המאבק הפלסטיני. חברו הוא ד"ר ואליד חאדר (יוסוף אבו ורדה), מרצה ערבי־ישראלי באוניברסיטת תל אביב, שמאמין בפתרון הסכסוך בדרכי שלום. שיחד הם מנסים להקים להקים אוניברסיטה ערבית בשטחים.
קריירה עיתונאית
את דרכו העיתונאית החל בכתיבה בשבועון התנועתי "השבוע בקיבוץ הארצי", ובהמשך פרסם כמה כתבות במוסף "חותם" של העיתון "על המשמר".
ב-1984, עם הופעת העיתון "חדשות", השתלב במשרה מלאה בתחום העיתונות. עבד ב"חדשות" ככותב וכעורך עד סוף 1991. פרסם כתבות רבות בנושאי אקטואליה בסגנון הניו-ג'ורנליזם, והיה שותף בעיצוב סגנון העריכה הייחודי של מוסף האקטואליה "השבוע" (אותו ערך רמי רוטהולץ).
מ"חדשות" עבר ל"ידיעות תקשורת", למקומון "תל אביב", ושימש בו מבקר קולנוע ועורך של גיליונות מיוחדים במשך עשר שנים.
עד שנות התשעים, לורד זוהה עם השמאל בישראל ואף לקח חלק בהפגנות של תנועת "שלום עכשיו". באמצע שנות ה-90 החל לגבש מחדש את דעותיו הפוליטיות. בעקבות הסכמי אוסלו החל לפרסם מאמרים אופוזיציוניים שחרגו מתחומי הכיסוי שאיתם היה מזוהה.
לקראת הבחירות של 1996 פרסם כי הוא מתכוון לתמוך בבנימין נתניהו והליכוד. מכאן ואילך הפך למבקר חריף של השמאל. פעל יחד עם קבוצה קטנה של ידידים, שהחלו לזהות את עצמם באותה תקופה כמודל מקומי של נאו-שמרנות, מודל שהיה מבוסס בעיקר על ביקורת המיתוסים של השמאל והתנגדות לדוגמטיות של השמאל בישראל – יותר מאשר על הזדהות עם הימין. עם קבוצה זו נמנו, בין השאר, ד"ר יובל שטייניץ ופרופ' מעוז עזריהו.
ב-1998 יצא לאור ספר ראשון שלו, רומן קצר בשם "דודיק היפה" (הוצאת כתר). בשנת 2000 יצא לאור ספרו על השמאל הישראלי, "איבדנו כל אשר יקר היה" (הוצאת תמוז). באותה תקופה גם ערך והגיש סדרה בטלוויזיה החינוכית על ראשית הקולנוע הישראלי ("היו סרטים").
בשנת 1999 עבר לעיתון "מקור ראשון", שהיה אז בראשית דרכו. הוא החל לפרסם שם טור בשם "נגד הרוח" המופיע מאז.
בשנת 2001 זכה בפרס הישראלי לביקורת התקשורת של האגודה לזכות הציבור לדעת.
בשנת 2003 יצא לאור ספרו "מלחמה בבית", שהוא אסופה של טורים וכתבות משנות האינתיפאדה השנייה. באותה שנה רכש שלמה בן צבי את "מקור ראשון" מידי מייקל כריש, ובסוף ינואר 2004 מינה את לורד כעורך בפועל של העיתון. הוא שימש בתפקיד זה כחמש שנים, עד אמצע 2009.
בשנת 2010 יצא לאור ספרו "רצח בין ידידים – סיפור מלחמה פוליטי", ביוגרפיה פוליטית על אורי אבנרי, דמות מרכזית בתולדות השמאל הרדיקלי. לורד חושף את שורשיו הקומוניסטיים של אבנרי ומציע תזה חדשנית בדבר היותו, למעשה, סוכן מדיח. בשנת 2013 יצאה לאור ספרו "הדור האבוד - סיפורה של מלחמת יום הכיפורים".
ביוני 2017 הצטרף לורד ל"ישראל היום". טור פרי עטו מתפרסם מדי שבוע בכפולה הפותחת של המוסף "ישראל השבוע".
חיים אישיים
אמנון לורד מתגורר בירושלים עם אשתו, הסופרת גיל הראבן, ולזוג שתי בנות.
ספרי (גאורגיה)
סְפֵּרִי (בגאורגית: სპერი) או סְפֵּר הייתה מחוז היסטורי ונסיכות גאורגית עתיקה במזרח אנטוליה. המחוז היה מרוכז בחלקו העליון של נהר הצ'ורו, ומרכזה היה כפי הנראה העיירה איספיר והשתרע עד ממערב עד לעיר בייברוט.
חלק אחד מהנסיכות, הייתה מחוז ארמני בשנים 400 ועד 800. ממוקמת בצפון-מערב של העיר הטורקית, ארזורום, גבוה בהרים, מקביל למחוז הטורקי של היום, פרובינציית איספיר, וצפונית לאזורים ההרריים של נפת ארזורום. נהר הצ'ורוחי נובע אף הוא מכאן, בחלקם הדרומי של הרי הפונטוס שבטורקיה. האזור היה קשה ומחוספס טופוגרפית ואקלימית.
גביע ה-FA
גביע ה-FA או הגביע האנגלי (השם המלא: The Football Association Challenge Cup) הוא מפעל כדורגל של התאחדות הכדורגל האנגלית בשיטת גביע (המפסיד יוצא, או "נוקאאוט"). הגביע האנגלי, המשוחק מאז 1872, הוא מפעל הכדורגל הוותיק ביותר בעולם והיוקרתי מבין שתי תחרויות הגביע הגדולות בכדורגל האנגלי (גביע זה וגביע הליגה האנגלית, המכונה "גביע ה-EFL" הנחשב נחות ממנו). מחזיקת הגביע הנוכחית היא מנצ'סטר סיטי.
השיטה
התחרות משוחקת בשיטת גביע. אין דירוג מועדף של קבוצות בכירות (בדומה למקובל בטורנירי טניס, למשל) כך שכל קבוצה יכולה להיות מוגרלת לשחק כנגד כל קבוצה אחרת. עם זאת, קבוצות המשחקות בליגות הבכירות משתלבות בתחרות בשלבים מתקדמים יותר, כך שקבוצה קטנה המעוניינת לשחק מול קבוצה איכותית מצמרת הליגה הראשונה תצטרך לגבור קודם לכן על מספר קבוצות קטנות יותר בסיבובים המוקדמים.
בכל סיבוב משחקות הקבוצות שהוגרלו האחת נגד השנייה משחק אחד בלבד, בביתה של מי שזכתה לביתיות בהגרלה. במקרה של תיקו, למעט בשלבי חצי הגמר והגמר, משוחק משחק חוזר (replay) בביתה של הקבוצה השנייה. אם במשחק החוזר יש שיויון לאחר 90 דקות משחקים 30 דקות הארכה ואם עדיין יש שיויון מוכרע המשחק בקרב בעיטות עונשין מ-11 מטר. בעבר לא הייתה נהוגה הכרעה בבעיטות עונשין ונערכו משחקים חוזרים נוספים עד להכרעה. היו מפגשים שהוכרעו רק במשחק השישי. אין חשיבות לשערי חוץ ושערים ביתיים.
השלבים המוקדמים
כל מועדון הרשום בהתאחדות ומשחק באחת מהליגות שהיא מארגנת (עד הדרג האחד-עשר) זכאי להרשם לגביע. על מועדוני הליגה נוספים מועדונים שהשתתפו בגביעים המשניים: FA Trophy ו-FA Vase (גביעים לקבוצות שמחוץ לארבע הליגות הבכירות). כל המועדונים נדרשים לעמוד בתנאי סף של יכולת לארח משחק מול קהל בבטחה.
לסיבוב טרום-טרום התחרות הראשון, המתחיל באוגוסט, נרשמו בעונת 2012–2013 מספר שיא של 833 מועדונים. לאחריו בא סיבוב טרום התחרות, ארבעה סיבובי מוקדמות ושישה סיבובים של התחרות הראשית. קבוצות הליגה החזקות אינן צריכות, כאמור, לעבור את כל השלבים האלה. קבוצות ליגה 1 ו-2 של הפוטבול ליג מתחילות בסיבוב הראשון של התחרות עצמה. קבוצות הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ והפרמייר ליג נכנסות רק בסיבוב השלישי. ארבע הקבוצות הנותרות בתום הסיבוב השישי עולות לחצי הגמר.
השלבים המאוחרים
זירתו המסורתית של גמר הגביע מאז 1923 הוא אצטדיון ומבלי, אולם בשל בנייתו מחדש אירח אצטדיון המילניום בקארדיף את הגמרים בין 2001 ו-2006. ב-2007, לאחר סיום בנייתו של אצטדיון ומבלי המחודש, הוא חזר לארח את משחקי הגמר. בשלב חצי הגמר נערכים שני המשחקים באצטדיונים נייטרליים. בעבר היה נהוג בדרך כלל לערוך את משחקי חצי הגמר באצטדיונים גדולים של קבוצות הפרמייר ליג, אך החל מ-2008 הוחלט לערוך באופן קבוע גם את שני משחקי חצי הגמר באצטדיון ומבלי. בשלבי חצי הגמר והגמר אין משחקים חוזרים (עד 1993 התקיים משחק גמר חוזר במקרה של תיקו, ועד 1999 התקיימו משחקים חוזרים בשלב חצי הגמר) ובמקרה הצורך מוכרע המשחק בהארכה ובקרב בעיטות 11 מטר.
השתתפות בליגה האירופית
הזכייה בגביע מקנה לקבוצה הזוכה מקום בשלב הבתים של הליגה האירופית, אלא אם כן הקבוצה מסיימת באחד מארבעת המקומות הראשונים בליגה, ואז זכותה להעפיל לליגת האלופות, היוקרתית יותר.
הגביעים
בתום משחק הגמר מוענק לקבוצה שניצחה גביע, הנשאר בחזקתה במשך שנה. המסורת בוומבלי הייתה שהקפטן מוביל את השחקנים במעלה גרם מדרגות אחד אל התא המלכותי באצטדיון, שם נערך טקס הענקת הגביע, ומשם במורד גרם מדרגות נוסף בצד השני של התא. אולם בקארדיף נערך הטקס על בימת מנצחים על כר הדשא. הגביע מעוטר בסרטים בצבעי הקבוצה הזוכה. שחקני שתי הקבוצות ששיחקו בגמר מקבלים מדליות.
הגביע הנוכחי הוא הרביעי במספר. הראשון, "אליל הפח הקטן", היה בשימוש מ-1872 עד שנגנב מחנות בברמינגהאם, עירה של מחזיקת הגביע אסטון וילה, ב-11 בספטמבר 1895. הגביע מעולם לא נמצא וככל הנראה הותך. הגביע השני היה העתק זהה של הראשון, והיה בשימוש עד שהוענק ב-1910 לנשיא ה-FA הלורד ארתור קיניירד. ב-19 במאי 2005 נמכר גביע זה במכירה פומבית ליו"ר ברמינגהאם סיטי תמורת £478,400. הגביע השלישי נבנה על ידי יצרן מברדפורד ובילה את שנתו הראשונה בארונה של ברדפורד סיטי שזכתה בו ב-1911. ב-1992 הוחלט להחליפו לאחר שאיים להתפורר, בהעתק מדויק המשמש כגביע ה-FA מאז.
זכיות לפי קבוצה
שנים עשר המועדונים הראשונים לפי מספר זכיות:
זכיות רצופות
שני מועדונים זכו בגביע שלוש פעמים ברציפות: וונדררס החל ב-1876 ובלקברן רוברס החל מ-1884. שתיהן אף זכו בהזדמנות נוספת פעמיים ברציפות: וונדררס החל מ-1872 (שנת הייסוד) ורוברס מ-1890. שלושה מועדונים נוספים זכו בגביע פעמיים ברציפות: טוטנהאם, שזכו ב-1961 וב-1962, ושוב ב-1981 וב-1982, בהפרש של שני עשורים בדיוק; צ'לסי, שזכו ב-2009 וב-2010; וארסנל, שזכו ב-2014 וב-2015.
דאבלים
הדאבל המסורתי באנגליה הוא זכייה בעת ובעונה אחת בליגה ובגביע ה-FA, הישג אליו הגיעו שמונת המועדונים הבאים:
המועדון היחיד שהעמיד שתי קבוצות שונות לגמרי שזכו בדאבל בהפרש זמן גדול הוא ארסנל.
בעונת 19–2018 מנצ'סטר סיטי הפכה לקבוצה הראשונה שזוכה בטרבל המקומי - גביע הליגה, גביע ה-FA וגביע הפוטבול ליג.
פיטר ארנט
פיטר ארנט (שם מלא באנגלית: Peter Gregg Arnett, נולד ב-13 בנובמבר 1934 בריברטון שבניו זילנד) הוא עיתונאי אמריקאי ממוצא ניו זילנדי.
ביוגרפיה
ארנט כתב לכתב העת נשיונל ג'יאוגרפיק ואחר כך עבד במספר רשתות חדשות, בעיקר ברשת CNN. ארנט ידוע בעיקר בשל עבודתו ככתב מלחמה, וסיקוריו את מלחמת וייטנאם ואת מלחמת המפרץ הראשונה. ב-1997 ראיין ארנט את אוסאמה בן לאדן. ארנט זכה בפרס פוליצר ב-1966 לסיקור בינלאומי, על עבודתו בווייטנאם (שבה עבד בעיקר בשביל סוכנות הידיעות Associated Press). בנוסף, ארנט נושא באות מסדר התהילה הניו זילנדי (New Zealand Order of Merit).
ארנט החל את דרכו העיתונאית בבנגקוק, והחל להוציא עיתון מקומי בשפה האנגלית בלאוס ב-1960. מאוחר יותר הגיע לווייטנאם, שם עבד כשליח סוכנות הידיעות Associated Press, וחיבר מספר כתבות חשובות, למורת רוחו של הממשל האמריקאי.
באפריל 2003, במהלך מלחמת ארצות הברית בעיראק, התראיין פיטר ארנט לערוץ טלוויזיה עיראקי, ומתח ביקורת על ארצות הברית והנשיא בוש. לדבריו "התוכנית הראשונית למתקפה אמריקנית בעיראק נכשלה בעקבות עקשנות הכוחות העיראקים". דבריו, ובמיוחד העיתוי שבהן הן נאמרו, עוררו סערה בארצות הברית, ובתגובה ארנט כינה את התקרית "טעות בשיפוט" והתנצל על דבריו. עם זאת הוסיף כי "אמרתי בריאיון שנערך בסוף השבוע מה שכולם בכל מקרה יודעים לגבי המלחמה". למרות התנצלותו, רשת NBC בה עבד, החליטה בסופו של דבר לפטרו, ולאחר שיחה שקיים ארנט עם נשיא החברה, ניל שפירו, הודיעה החברה כי הכתב לא יעבוד יותר עבורה.
עדי הימלבלוי
עדי הִימֶלְבְּלוֹי (נולדה ב-27 בנובמבר 1984) היא דוגמנית, מנחה ושחקנית ישראלית.
ראשית חייה
הימלבלוי נולדה בחולון. אמה היא דולי (לבית אמון). כשהייתה בת 3 הוריה התגרשו, וכשהייתה בת 13 אביה יגאל הימלבלוי נפטר מסרטן. לה שלושה אחים-למחצה גדולים מנישואיה הראשונים של אמה שירדו לקנדה ואחות-למחצה צעירה מאביה.
בגיל 16 במקביל למגוריה בחולון, החלה לעבוד בתל אביב כברמנית. שירתה בצה"ל בתור פקידת לשכה (פק"לשית) בבסיס תל-השומר, אך השתחררה בטרם עת. בגיל 20 אף עברה להתגורר בתל אביב.
קריירה
בילדותה, ב-1992 השתתפה בקלטת הווידאו לילדים "100 שירים ראשונים" לצד נתן דטנר וציפי שביט.
בשנת 2001 זכתה במקום הראשון בתחרות הדוגמנות "נערת פלפל", שנערכה במסגרת התוכנית "הראשון בבידור" של דודו טופז, בערוץ 2.
בראשית דרכה, השתתפה כניצבת בווידאו קליפ לשיר "שוב הדיסקו כאן" של להקת הדורבנים. בהמשך, הופיעה גם בווידאו קליפ לשיר "סתם עוד יום" של אוהד חיטמן.
את תפקידה הראשון כשחקנית קיבלה בשנת 2005 בסדרת הנוער המצליחה "השמיניה" פרי יצירתו של גיורא חמיצר, שם גילמה את נטשה סוגוביה, צעירה בעלת כישרון ציור יוצא דופן, אותה גילמה במשך 3 עונות עד שחזרה למסכים ב-2013 למשך 2 עונות נוספות.
בשנת 2006 נטלה חלק בתפקיד ראשי בטלנובלה של HOT3, "האלופה" וגילמה את ליאן פדידה, אשתו של סער פדידה (יהודה לוי) חלוץ "הכוח ירושלים" למשך 3 עונות. השתתפה בפסטיגל של אותה שנה ששמו "פסטיגל פנטזיה" לצד חברותיה מ"השמיניה", דון לני-גבאי ושירה וילנסקי שם הן ביצעו את השיר "שלוש חברות". בהמשך השנה חזרה לשחק בעונה השנייה של "השמיניה".
בשנת 2007 שיחקה בתפקיד אורח בסדרת הדרמה של ערוץ 2, "בשורות טובות", בכיכובו של שי אביבי. בנוסף, נבחרה להיות הפרזנטורית של חברת בגדי הים "פלפל", והמשיכה בתפקיד זה עד 2010. בהמשך דיבבה בסרט האנימציה "צבי הנינג'ה" את אפריל אוניל, והשתתפה בפסטיגל של אותה שנה "פסטיגל על הזמן". באותה שנה, שבה לשחק בעונה השלישית של השמיניה ובעונה השנייה של "האלופה", וזכתה בפרס "שחקנית השנה" בטקס נבחרי הילדים, על תפקידיה ב"השמיניה" וב"האלופה".
בשנת 2008 הצטרפה לצוות מנחי ערוץ הילדים, ממנו פרשה ב-2010. במהלך שנותיה בערוץ הנחתה את התוכנית "מסע קיץ". במקביל להנחיה, הימלבלוי החלה לככב בסדרת המדע הבדיוני לנוער "דאוס" בערוץ הילדים למנויי Yes, וגילמה את רונה רפאלי-מרום, במשך 2 עונות עד 2010.
בשנת 2010 השתתפה בעונה השישית של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" וזכתה במקום השלישי בתחרות. בנוסף השתתפה במחזמר "101 כלבים וגנבים" בתפקיד אנה, שם שיחקה לצד עפר שכטר, חנה לסלאו, ציפי שביט ואחרים. בשנה זו הנחתה בערוץ הילדים את התוכנית "המלאכיות של צ'ובה" לצד דון לני-גבאי.
ב-2010 פרשה מהנחיה בערוץ הילדים, וביולי 2016 חזרה להנחות בערוץ.
בנוסף ב-2010 כיכבה על השער של מגזין בגדי הים של "בלייזר".
בשנת 2011 נבחרה להיות הפרזנטורית של חברת האופנה "בוניטה" ושל חברת מוצרי הטיפוח "Body Shop", וכיכבה במחזמר "אי המטמון" לצד רודריגו גונזלס, יעקב כהן, מרינה קבישר וחן אהרוני.
בשנת 2013 גילמה את דמותה של אביגיל חלמיש בטלנובלה של yes "אניגמה" בערוץ ויוה. בנוסף החלה לשחק בסדרה הקומית "מלבי אקספרס" בערוץ 10. בספטמבר של אותה שנה שבה לשחק בעונה הרביעית והחמישית של סדרת הנוער "השמיניה הדור הבא". כמו כן השתתפה בפסטיגל של אותה שנה "X פסטיגל" ושרה יחד עם עודד פז את השיר "נולדתי להופיע" שזכה להצלחה רבה. באותה שנה נבחרה לפרזנטורית של חברת הנעליים "To Go" (בה דגמנה לצד יונתן ווגמן, אסף הרץ וישראל אטיאס) ושל עוד כמה חברות לבגדי חורף וסתיו.
בשנת 2014 השתתפה בתוכנית בערוץ הילדים "Me אני" שבה כל פרק מתעד חיים של כוכב אחר. כמו כן שימשה שופטת במספר פרקים בתוכנית המציאות של ערוץ הילדים, "פרויקט הלהקה". באותה שנה השתתפה ב"מותק של פסטיבל" בתפקיד סינדרלה.
במרץ 2015 עלתה לשידור בערוץ הראשון סדרת הטלוויזיה "איפה אתה חי?" בכיכובה, בה גילמה את דפנה "דפי" אורן, בחורה אשכנזייה שמתאהבת בבחור בוכרי עם משפחה שמרנית. בחנוכה של אותה שנה כיכבה במחזמר "פיטר פן" וגילמה את וונדי, לצד עפר שכטר וישראל קטורזה.
בשנת 2016 הצטלמה לעונה השנייה של הסדרה "איפה אתה חי?". במהלך פסח, העלתה מופע ענק בשם "יצא משליטה", לצד כוכבים מוכרים כגון תובל שפיר, דר זוזובסקי וגאיה שליטא-כץ. בחודש יוני פורסם כי תגלם את אריאל במחזמר "בת הים הקטנה" שיעלה לבמות בחנוכה. ביולי החלה לככב בקומדיית המצבים "סופשלי" בערוץ הילדים לצופי yes, בכיכובם של שחר חסון, זאב רווח ויובל סגל. ההשתתפה בשנת 2016 בעונה של "הבנים והבנות" בתור "אלי", לצד דוד שאול. בנוסף, באותה שנה יצרה קולקציית נעליים בעיצובה בחברת הנעליים "To Go" והקימה עסק לחדרי תינוקות בשם "בייביז בנמל", יחד עם שלום מיכאלשווילי, אשתו ענבל שלוי ושימי שרגא. באוקטובר 2016 החלה להשתתף בפרסומות "חכם בשמש" של ערוץ הילדים עם טום באום ועודד פז. מלבד זה, היא דיבבה את דמותה של אנה בסרט "על קרח דק".
ב-2017 דיגמה לקמפיין להלבשה תחתונה של חברת "פמינה". באותה עת, השתתפה בהצגת חנוכה "אלאדין והנסיכה יסמין". בנוסף בשנה זו, השתתפה גם בעונה השנייה של הסדרה "איפה אתה חי?" שעלתה לשידור בכאן 11. בסוף השנה, החלה להגיש בערוץ עשר בימי שישי בבוקר את התוכנית "משפחה שכזאת".
ב-2018 הצטלמה לעונה השלישית של "כדברא" מבית yes לצופי ערוץ ניקלודאון, בתור סוכנת אומנים.
ב-2019 המשיכה להשתתף בקמפיין של חברת "פמינה". לפני כן, חתמה חוזה לכשנתיים כפרזנטורית של רשת הקליניקות להסרת שיער "קייר לייזר".
בנוסף ב-2019 הופיעה לראשונה על המסך הגדול, כששיחקה בסרט הקומדיה "המוסד" בתור שרון סאטלברג.