cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בנדר סרי בגוואן
היסטוריה
השגשוג שהיה בתקופת הבריטים פסק עם כיבוש העיר בידי האימפריה היפנית בשנת 1941, כחלק ממלחמת העולם השנייה. בנדר סרי בגוואן הייתה תחת שלטון יפני עד סוף המלחמה בשנת 1945. במהלך המלחמה מרבית מהתשתיות נהרסו, כתוצאה מהפצצות בעלות הברית והמאבק של היפנים. אחרי המלחמה, בריטניה ניסתה לשקם את העיר והשקיעה רבות במערכת החינוך והסדר הציבורי.
בשנת 1950 ניהל הסולטאן המקומי משא ומתן עם הבריטים, והעלה את מס החברות ל-30%. בנוסף על כך, האיץ את תהליך השיקום מהמלחמה. עם התרחבות תעשיית הנפט והגז בברוניי, חל תהליך פיתוח מהיר בעיר.
בשנת 1968 הוקם בעיר מוזיאון ברוניי, המוזיאון הלאומי של הסולטנות.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי של ברוניי.
המוזיאון ההיסטורי הממשלתי
המוזיאון ההיסטורי הממשלתי של רוסיה (ברוסית: Государственный исторический музей; בראשי תיבות: ГИM) הוא מוזיאון להיסטוריה רוסית, הממוקם בשוליה הצפון-מערביים של הכיכר האדומה במוסקבה, בין הקרמלין ממערב לשער התחייה ממזרח. במוזיאון מוצגים ממצאים מתקופת האבן ועד למאה ה-18, ומספר הפריטים שבו מונה מיליונים. חלקים מאוסף המוזיאון מוצגים גם בבניין עיריית מוסקבה, במנזר נובודוויצ'י ובכנסיית וסילי הקדוש.
Unlimited
IBC | UNLIMITED - Israel Broadband Company, המוּכּרת במותג "IBC אנלימיטד", היא חברת תקשורת ישראלית, אשר נוסדה בשנת 2013 ומספקת שירותי תשתית תקשורת בארץ. מנכ"ל החברה הוא יוסי חבר.
המוזיאון ההיסטורי הממשלתי
היסטוריה
במתחם בו שוכן המוזיאון ניצב בעבר בניין בית המרקחת הראשי של מוסקבה, שהוקם בפקודתו של הצאר פיוטר הגדול. במספר חדרים בבניין בית המרקחת היו מאוחסנים חפצים בעלי ערך היסטורי, וב-1755 החלו מתקיימים בו לימודים מטעם אוניברסיטת מוסקבה.
Unlimited
פעילות החברה
החברה פועלת על ידי פריסת סיבים אופטיים על גבי רשת החשמל של חברת החשמל ומחברת את לקוחותיה בשוק העסקי והפרטי לתשתיות של סיבים אופטיים, המגיעות עד לביתם (FTTH).
המוזיאון ההיסטורי הממשלתי
היסטוריה
המוזיאון נוסד בשנת 1872 לאחר שהתקבל לכך אישור מאת יורש העצר, ומונה לו ועד מנהל. הוא הוקם על ידי מספר היסטוריונים, ובהם סרגיי סולוביוב ווסילי קלוצ'בסקי, אשר היו מעוניינים לקדם את לימודי ההיסטוריה הרוסית ואת העמקת המודעות הלאומית. בבסיס אוסף המוזיאון היו פריטים מתערוכה זמנית שנערכה באותה שנה, ועם הקמתו הוא זכה לתרומות רבות מבעלי שם ומאוספים פרטיים. הקמת בניין המוזיאון הופקדה בידיו של האדריכל ולדימיר שרווד, לאחר שזכה בתחרות שהתקיימה לשם כך, והוא נבנה בין השנים 1875 ל-1881. החלק הפנימי של המוזיאון עוטר על ידי מיטב הציירים הרוסים, ובהם ויקטור וסנצוב ואיוואן אייבזובסקי.
Unlimited
פעילות החברה
לתשתית הסיבים האופטיים של אנלימיטד יכולת גלישה במהירות סימטרית (מהירות גלישה אחידה בעת העלאת והורדת קבצים) (עד לתחילת 2020 שסלקום נכנסה כשותפה), 1 ג'יגה, ובעבר החברה אפשרה גלישה באינטרנט במהירות הגבוהה בישראל, עד להשקתן של חבילות 2.5 ג'יגה לשנייה בחברות פרטנר ובזק.
החברה היא אחת משלוש החברות שקיבלו רישיון מפ"א (מפעיל פנים ארצי) כללי ממשרד התקשורת, לצד "בזק" ו-HOT. רישיון זה מתיר לחברה לפרוס את תשתית הסיבים האופטיים על גבי רשת החשמל של חברת החשמל באופן בלעדי.
המוזיאון ההיסטורי הממשלתי
היסטוריה
המוזיאון נפתח לקהל ביום הכתרתו של הצאר אלכסנדר השלישי בשנת 1883 וזכה לשם "המוזיאון הקיסרי להיסטוריה". באותו יום נפתחו 11 מ-43 האולמות שהיו בתכנון, והאוסף כלל מוצגים עד למאה ה-12. עם זאת, טקס הפתיחה הרשמי של המוזיאון התקיים רק בשנת 1894 בנוכחותו של אלכסנדר השלישי. החל מסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 נערכו במוזיאון תערוכות זמניות שהוקדשו לנושאים שונים. בשנת 1917 נפתחו לקהל חמישה אולמות נוספים, והתצוגה סיקרה את התקופה המסתיימת במאה ה-16. בשנת 1934 נפתחו מספר אולמות נוספים אשר הציגו ממצאים עד המאה ה-18. בתקופה הסובייטית סופחו למוזיאון בניינים נוספים, חלקם אף מחוץ למוסקבה, ולאוסף נוספו פריטים ממוזיאונים שנסגרו. בין השנים 1986 עד 1997 היה המוזיאון סגור לרגל עבודות שיחזור נרחבות, וב-1995 הוצב פסל המרשל ז'וקוב בחזית המבנה.
Unlimited
פעילות החברה
נכון לאפריל 2021, הסיבים האופטיים של אנלימיטד פרוסים ב־50 יישובים בתל אביב, ראשון לציון, יהוד-מונסון, חולון, רחובות, גני תקווה, לוד, בת ים, יבנה, ירושלים, שוהם, באר יעקב, חדרה, כפר יונה, צור יצחק, פרדס חנה- כרכור, חריש, אור עקיבא, אור יהודה, עפולה, עכו, כרמיאל, נהרייה נס ציונה, נשר, פתח תקווה, ראש העין, קריית גת, אשקלון בבאר שבע, כפר סבא, רמת גן, טירת כרמל, ברעננה, בנתניה, ברמת השרון ובחיפה.
המוזיאון ההיסטורי הממשלתי
היסטוריה
על פריטיו הידועים של המוזיאון נמנים סירה שנמצאה על גדות נהר הוולגה, חפצי זהב סקיתיים, כתבי יד מנובגורוד מהמאה ה-6 וכתבי יד מהמאה ה-9 עד המאה ה-11, וכן אוסף מטבעות המונה 1.7 מיליון פריטים.
Unlimited
היסטוריה
בשנת 2010, יזמה חברת החשמל פיילוט לחיבור סיבים אופטיים על גבי תשתיות חברת החשמל בקריית שמונה. בעקבות הפיילוט החליטה ממשלת ישראל להתיר לחברת החשמל להקים חברת תקשורת פרטית, אשר תפרוס תשתית באופן בלעדי על גבי רשת החשמל של חברת החשמל.
בשנת 2011 החל תהליך מכרזי ארוך לבחירת השותפים במיזם, אשר בסופו נבחרו מספר חברות - Via Europa, חברת החשמל, רפק תקשורת ותשתיות, נכסי זיסאפל, באטמ תקשורת מתקדמת - אשר היוו מַאֲגָד (קונסורציום) של משקיעים, להקמת חברת התשתית ביחד עם חברת החשמל. ביולי 2013, הוקמה חברת (IBC (Israel Broadband Company אשר השיקה את המותג "Unlimited" במאי 2014.
חודש לאחר מכן התחילה החברה בפיילוט חיבור בניינים בטירת כרמל, ובאוגוסט 2014 החלה לבצע חיבורים מסחריים ראשונים בבאר-שבע.
במהלך 2015 המשיכה את פריסת הסיבים האופטיים לערים נוספות. בינואר 2016, התפטר דני לאובר, אז מנכ"ל החברה, מתפקידו. עקב כך הפך יו"ר הדירקטוריון, דורון כהן, למנהל החברה בפועל.
בספטמבר 2016 החלה אנלימיטד בתהליך מציאת משקיע. כחלק מהתהליך פנו חברות ישראליות ובינלאומיות לחברה במטרה לבחון אפשרויות של מיזוג ורכישה. באוגוסט 2018 רכשה סלקום 70% ממניות אנלימיטד (חברת החשמל ממשיכה להחזיק ב-30% הנותרים). בדצמבר 2018 נכנסה קרן תשתיות ישראל למיזם, והחזיקה ב-35% מהמניות, לצד סלקום (35%) וחברת החשמל (30%).
בספטמבר 2020 הוסכם על הצטרפות חברת HOT למיזם, בהשקעה של 170 מיליון ש"ח, כך ש-30% ממנו יישארו בבעלות חברת החשמל, ו-70% הנותרים יהיו בבעלות שווה של קרן תשתיות ישראל, סלקום ו-HOT.
ארכיטקטורת הרשת היא Active Ethernet) P2P) וכדי לממשה משתמשת החברה בציוד אקטיבי של חברת סיסקו.
בחלק מהמקומות מסתמכת על פריסת הסיבים של סלקום המשתמשת בארכיטקטורת (GPON (passive Ethernet ובכך לא מאפשרת מהירויות הורדה והעלאה סימטריות.
שירותים
IBC UNLIMITED מספקת את שירותיה דרך ספקיות האינטרנט השונות.
השירותים העיקריים של החברה הם:
מבנה רשת
תשתית Unlimited מבוססת על סיבים אופטיים עד-הבניין FTTB) Fiber To The Building) או FTTH) Fiber To The Home), כתלות בבניין אותו מחברים. עובי הסיבים האופטיים הוא כחוט שערה.
אסכולת דרמשטאדט
אסכולת דרמשטאדט (באנגלית: Darmstadt School) הוא כינויה של קבוצה מוגדרת ברפיפות של סגנונות הלחנה, מייסודם של מלחינים שהשתתפו בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטאדט מראשית שנות ה-50 עד ראשית שנות ה-60 של המאה ה-20.
תיאור
אסכולת דרמשטאדט, מושג שלואיג'י נונו טבע בהרצאתו משנת 1958 "התפתחות טכניקת השורה" ("Die Entwicklung der Reihentechnik"), מתארת את המוזיקה הסריאלית נטולת הפשרות שכתבו מלחינים כמו פייר בולז, ברונו מאדרנה, קרלהיינץ שטוקהאוזן (שלושת המלחינים שנונו נוקב ספציפית בשמותיהם בהרצאתו, יחד איתו עצמו), פרנקו אבנג'ליסטי, לוצ'אנו בריו ואנרי פוסר מ-1951 עד 1961. אסכולת דרמשטאדט התפרקה אז ביעילות עקב חילוקי דעות מוזיקליים ותמורה בלתי צפויה שהביא עמו מותו הפתאומי של מנהל סמינר הקיץ של דרמשטאדט, וולפגנג שטיינקה. כמעט מהרגע הראשון שימש הביטוי "אסכולת דרמשטאדט" דרך זלזול בפי פרשנים כמו ד"ר קורט הונולקה (מאמר משנת 1952 מצוטט אצל בוהמר 1987, 43) לתיאור כל מוזיקה הכתובה בסגנון שאיננו מתפשר.
השפעות רקע
מלחינים כמו בולז, שטוקהאוזן ונונו הלחינו את יצירותיהם בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, שבמהלכה הסכימו מלחינים רבים, כגון ריכרד שטראוס, לפוליטיזציה של המוזיקה שכתבו לפי דרישות הרייך השלישי. כדי לשלול אפשרות של הישנות מצב זה ולשמר אמנות לשם אמנות, השתדלה אסכולת דרמשטאדט ליצור סגנון חדש, אל-לאומי, של מוזיקה, שאי אפשר יהיה להצמיד לו שום משמעות מסולפת. כותבי ביוגרפיות מן התקופה האחרונה, בעיקר של בולז ושטוקהאוזן, מנסים להרחיק את מלחיניהם מן המוזיקה של אסכולת דרמשטאדט, אף כי טבע האידאולוגיות המקוריות שלהם נותן מקום להצדקתן.
השפעות חשובות על אסכולת דרמשטאדט היוו יצירותיהם של וברן ווארז, ו""Mode de valeurs et d'intensités" " של מסייאן (מתוך "ארבעה אטיודים רתמיים").
ביקורת
המלחין הנצה, שהמוזיקה שלו בוצעה בקביעות בדרמשטאדט בשנות ה-50, הגיב נגד האידאולוגיות של אסכולת דרמשטאדט, בייחוד נגד הדרך שבה אולצו (לדבריו) מלחינים צעירים לכתוב בדודקפוניה מוחלטת או ליפול קורבן ללעג או להתעלמות. בקובץ כתביו נזכר הנצה בסטודנטים מלחינים המשכתבים את יצירותיהם ברכבת לדרמשטאדט כדי להתאימן לציפיות של בולז (הנצה 1982, עמ' 155). גם פרנקו אבנג'ליסטה, מן המובילים באסכולת דרמשטאדט עצמה, התבטא בגלוי נגד ה"אורתודוקסיה" הדוגמטית של כמה חסידים קנאים, שאותם הגדיר "משטרת הדודקפוניה" (פוקס 2006).
חבר אחר באסכולה, קונרד בהמר, קובע: (בהמר 1987, עמ' 46)
הר רפיד
הר רפיד הוא הר בפרוזדור ירושלים. הוא נמצא כשני ק"מ מצפון־מערב לאבו גוש וכקילומטר אחד צפונית־מערבית לקיבוץ מעלה החמישה. נמצאים לידו שרידי יישוב כפרי מן התקופה הבניזנטית.
מקור השם בחורבת רפיד (ח'ירבאת ראפידיה) הנמצאת בראש ההר. בחורבה נמצאו שרידים של כ־20 מבנים, שלושה בורות מים, מערת קבורה ומתקנים חקלאיים חצובים בסלע מן ההר. מן ההר, החולש מגובה רב על עמק נחל כפירה ועל עין כפירה, יש תצפית על הסביבה, על תל כפירה שמעליו, שלוחות הרי בנימין ומישור החוף. ההר נמצא במגע עם אזור החיץ לשעבר (בגדה המערבית) אשר הפריד בין השטח שבשליטת ירדן לשטח שבשליטת ישראל עד 1967.
יחסי אוגנדה–דרום סודאן
יחסי אוגנדה–דרום סודאן הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה של אוגנדה לבין הרפובליקה של דרום סודאן.
עקב קרבתן הגאוגרפית, שתי המדינות נהנות מקשרים תרבותיים, פוליטיים וכלכליים חזקים.
יחסים פוליטיים
היחסים הפוליטיים בין אוגנדה לדרום סודאן היו ידידותיים במשך כמה עשורים, זאת, לעומת היחסים בין אוגנדה לסודאן, שלעיתים קרובות היו מתוחים. סיבה לכך היא הטענה כי נשיא סודאן עומר אל-בשיר, סיפק תמיכה לצבא ההתנגדות של האל, אשר הטיל טרור על צפון אוגנדה במשך שנים רבות.
יחסים כלכליים
דרום סודאן היא היבואנית הגדולה ביותר של סחורות אוגנדיות. מעל 150,000 סוחרים אוגנדים פועלים בדרום סודאן, ומניבים כ-900 מיליון דולר בעסקים.
ממשלות אוגנדה ודרום סודאן נקטו צעדים לחיזוק הקשרים הכלכליים, כולל פרויקט משותף להקמת שוק משוכלל בג'ובה, המוערך בכ-850 אלף דולר.
צבא ההתנגדות של האל
ע"פ הסכם בין אוגנדה לסודאן, כוחות אוגנדים נכנסו לדרום סודאן בשנת 2002, כדי להילחם בצבא ההתנגדות של האל. ההסכם בין אוגנדה לסודאן פג בשנת 2006, ולא חודש רשמית על ידי ממשלת דרום סודאן, אך בפועל התירה דרום סודאן לאוגנדה להמשיך בפעולותיה נגד צבא ההתנגדות של האל בשטחה.
קרחון עמנואל
קרחון עמנואל (באנגלית: Emmanuel Glacier) הוא קרחון הממוקם ברכס החברה המלכותית, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה. הקרחון יורד מהר ליסטר לכיוון צפון-מערב, בין הר טייבל לסלעי קתדרל, ואז מתחבר עם קרחון פראר.
היסטוריה ומקום השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי משלחת טרה נובה שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913. הקרחון נקרא על שם קולג' עמנואל באוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה.
מאוריס ומידחאט בגיץ'
מאוריס ומידחאט בגיץ' (בבוסנית: Begić) היו מחסידי אומות העולם שהצילו ילדה יהודיה בסרייבו בתקופת השואה.
מאוריס בגיץ' (בבוסנית: Mauricette Begić; (2009-1916); שם נעורים בצרפתית: Sullerot).
מידחאט סיים את לימודי הצרפתית והספרות היוגוסלבית, בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטה בבלגרד ב־1934. בשנת 1936, פגש באוניברסיטת הסורבון בפריז את מאוריס שהפכה לאשתו ב־1939, כשעברו לסרייבו בבוסניה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
בסרייבו, בני הזוג בגיץ' התגוררו בשכנות ללאון וג׳אורג׳ינה פאפו שחיו עם שתי בנותיהן בואנה וזלאטה. המשפחה היהודית התיידדה עם משפחת בגיץ'.
כשהכוחות הגרמנים פלשו באפריל 1941, מידחאט גויס לשורות הצבא היוגוסלבי. בתחילת 1942 לאון פאפו גורש על ידי האוסטאשה למחנה הריכוז יאסנובאץ, ממנו לא חזר. בהיעדר שני בעליהן, בין מאוריס וג׳אורג׳ינה התפתחה חברות טובה. כך למשל מאוריס בקביעות שמרה על זלאטה שנולדה בשנת 1942, בכל פעם שאמה ג׳אורג׳ינה יצאה מן הבית.
יום אחד, כשג׳אורג׳ינה לא חזרה לאסוף את זלאטה התינוקת, מאוריס נכנסה לדירת שכנתה, שם מצאה את ג׳אורג׳ינה מעולפת על הרצפה. מידחאט שבאותו זמן שהה בעיר, לקח את ג׳אורג׳ינה לבית החולים, שם סירבו לטפלה כי הייתה יהודייה. לאחר שמידחאט דיבר עם חבריו, העניין הוסדר וג׳אורג׳ינה פאפו זכתה לטיפול, אולם כעבור מספר ימים היא נפטרה. לפני מותה, מאוריס הבטיחה לג׳אורג׳ינה חברתה, שהיא תדאג לזלאטה. הזוג בגיץ׳ חזרו לדירה, אספו את דבריה של זלאטה ומאז טיפלו בה כבת משפחה.
ב־1944, הזוג בגיץ' הצטרפו לפרטיזנים, והותירו מאחוריהם את זלאטה, ושני ילדיהם מידו וסלמה עם בני משפחתם שטיפלו בהם.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה, הזוג אימץ באופן רשמי את זלאטה, וסיפרו לה על עברה ועל הוריה רק כשהגיעה לגיל 15. זלאטה בחרה לקרוא לעצמה בשם המשפחה בגיץ'-פאפו. מאוריס ומידחאט עברו לצרפת, שם גם זלאטה זכתה להקים משפחה.
הכרה והנצחה
ב־27 בפברואר 1991, הזוג הוכר על ידי יד ושם כחסידי אומות עולם בטקס שהתקיים בפריז.
שיחדש
שִׂיחָדָש (באנגלית: Newspeak; כמו המקור האנגלי, השם העברי הוא הלחם בסיסים של המילים "שִׂיחַ" ו"חָדָש") היא שפה בדיונית המוצגת בספרו של ג'ורג' אורוול, "1984". המינוח "שיחדש" הפך ביטוי מקובל לפעולה של תיאור המציאות במסולף בעזרת מונחים הממסכים את האמת.
על פי עלילת הספר, שיחדש היא שפה מומצאת, המבוססת על השפה האנגלית, אשר יצר השלטון באוקיאניה – מדינה טוטליטרית שבה האזרחים נמצאים תחת עינו הפקוחה של האח הגדול, המייצג את שלטון מפלגת הסוֹצאנג. באוקיאניה ההיסטוריה משוכתבת לפי צורכי השליטים, והשפה המדוברת מותאמת כך שתוגבל יכולת החשיבה של האזרחים. מטרת השיחדש היא לצמצם את אוצר המילים, תוך סילוק מונחים כ"חופש", ובד בבד ליצור מצב שבו הדיבור הופך להיות פעולה אוטומטית שמקורה בגרון האנושי, ולא פעולה מנטלית שמקורה במוח – וכך להפוך את ההתנגדות למפלגה לבלתי אפשרית, שכן דוברי שיחדש לא יוכלו לנמק התנגדות כזאת בנימוקים רציונליים. כך למשל, התרגום לשיחדש של הפסקה המפורסמת מהכרזת העצמאות של ארצות הברית, הדנה בחופש ועל החיפוש אחר האושר, מסתכם במילה אחת – "חושבפשע" (ThoughtCrime) – המילה המיוחדת בשיחדש לכל פעילות מנטלית שאינה על פי עקרונות המפלגה.
בהתאם למטרות השיחדש, מצומצם אוצר המילים בכל מהדורה חדשה של המילון. במילים שיכולות להתפרש באופן שלילי מבוטלת הדו משמעות שלהם – לדוגמה המילה "חופש" עדיין קיימת בשיחדש אולם מותר להשתמש בה רק במובנה הלא פוליטי. לפי תוכנית המפלגה תחליף שיחדש את שִׂיחַ־יָשָׁן (האנגלית התקנית והרגילה) כשפה המדוברת באוקיאניה בשנת 2050 לערך.
דקדוקית, לשיחדש כמה מאפיינים ייחודיים; מכיוון שמטרתה לצמצם את אוצר המילים, אפשר להשתמש במילה בכל חלקי הדיבר – המילה סכין, לדוגמה, יכולה לשמש במשמעות של מילת הציווי "חֲתוך", ובזה אפשר לבטל את המילה "חתוך" שהופכת למיותרת. בהוספת הסיומת "יי" בסוף המילה אפשר ליצור שם תואר – משמעות המילה "קליי", לדוגמה, היא "קליל"; בהוספת התחילית "ב" בתחילת המילה אפשר ליצור את תואר הפועל – משמעות המילה "במהר", לדוגמה, היא "מהירות". כמו כן ניתן לעשות הנגדה שלילית למילים בהוספת הסיומת "אל" בתחילת המילה או הגברה חיובית של משמעותה בהוספת "יתר" (plus) או "כפליתר" (doubleplus) בסוף המילה לשם השגת הדגשה חזקה יותר.
המילים בשיחדש מחולקות לשלושה סוגים שונים:
ביות האוגר הזהוב
ביות האוגר הזהוב החל בסוף המאה ה־18, כשחוקרי טבע סיווגוהו כאוגר הזהוב, הידוע גם כאוגר הסורי ובשמו המדעי Mesocricetus auratus. בשנת 1930, חוקרים מתחום הרפואה לכדו אוכלוסייה של אוגרים זהובים למטרות הרבעה על מנת לערוך עליהם ניסויים. תהליכי ביות נוספים הפכו אותו לחיית מחמד פופולרית.
סביבתו הטבעית של האוגר הזהוב נמצאת באזור קטן בצפון־מערב סוריה שליד העיר חלב. הוא תואר לראשונה במדע במהדורה השנייה (שפורסמה ב־1797) של הספר "ידיעת הטבע של חלב", ספר שנכתב ונערך על ידי שני רופאים סקוטים שחיו בסוריה. האוגר הזהוב הוכר כמין נפרד לראשונה בשנת 1839. בשנת 1930, פרופ' שאול אדלר שחיפש אוגרים זהובים למטרת מחקר מדעי על שושנת יריחו שלח את חברו, הזואולוג פרופ' ישראל אהרוני שחזר באותה העת מטורקיה. אהרוני לכד אם ואחד עשר גורים ואלו הפכו לאוגרים הזהובים הראשונים שהפכו לחיות מעבדה. אהרוני הרביע זוג מהאוגרים הללו, ובמהלך שנות ה-30 שלח את צאצאיהם למעבדות שונות ברחבי העולם. בארצות הברית, לא יאוחר מסוף שנות הארבעים של המאה הקודמת, תעשיית אוגרים מסחרית החלה לספק אוגרים לשימוש במעבדות, ובה בעת להגדיל את הפופולריות שלהם כחיות מחמד. בשנים שלאחר מכן, משלחות נוספות בחזרה לסוריה לכדו אוגרים נוספים במטרה להגדיל את הגיוון הגנטי בקרב אוכלוסיות האוגרים שהתחלקו בין מרביעי המין.
אוגרים זהובים פראיים הופכים למבויתים לאחר מספר ימים מלכידתם. כמו כן, אוגרים פראיים מסתגלים לחיים בשביה במהירות ומשגשגים בתנאי מעבדה.
קִטלוגו כמין נפרד
דבר הדפוס הראשון הידוע שתיאר את האוגר הזהוב היה בנוסח משנת 1797 של פטריק ראסל ובמהדורה השנייה של הספר "ידיעת הטבע של חלב", שהוא ספרו של אחיו למחצה (אלכסנדר ראסל) שפורסם לראשונה ב־1756. אלכסנדר ראסל היה רופא סקוטי שחי בסוריה מ־1740 עד 1750 או 1755, וכשהה בחלב, תיעד את ידיעת הטבע של האזור. פטריק ראסל עבר לחלב ב־1750 ונשאר שם עד 1781, וכמו אחיו גם הוא עסק בתיעוד ידיעת הטבע. לא ידוע מי מהם כתב את תיאור האוגר בשביל הספר. ייתכן שפטריק לקח אותו מרשימותיו של אלכסנדר שלא פורסמו, או שפטריק בעצמו כתב אותו והוסיף אותו למהדורה השנייה.
בספר, האוגר מתייחס ל"Mus Cricetus Linn. S.N. p 82: Hamster, Buffon (H.N. XIII. p177)", מה שאומר שהוא קוטלג בו כחיה הזהה לאוגר האירופי כפי שתיארו אותו ז'ורז-לואי לקלר דה בופון וקארולוס ליניאוס.
בשנת 1902, אלפרד נירינג חקר דגם שמור של אוגרת זהובה מהמוזיאון הארכאולוגי של האוניברסיטה האמריקאית בביירות. בשנת 1898, הוא הגדיר וביסס את הסוג Mesocricetus והגדיר מחדש את האוגר הזהוב כ־Mesocricetus auratus.
לכידת אוגרים חיים
לאחר זיהוי האוגר על ידי ווטרהאוס, נדמה שלא נעשה מחקר מקורי על האוגר הזהוב עד 1930. בשנת 1930, ישראל אהרוני לכד כמה אוגרים זהובים חיים שהיו גם הראשונים שידועים למדע, וב־1942 הוא פרסם את הערותיו וסיפור מסעו באוטוביוגרפיה שלו, "זיכרונות זואולוג עברי".
אהרוני כבר היה מודע לקיומו של האוגר הזהוב, ולאחר פנייתו של אדלר תכנן ללכוד אוגרים זהובים בטבע ולהביאם לו. אהרוני נעזר במדריך סורי מקומי, ג'וֹרג'יוּס, שקיבל מידע בשמו ממנהיג מקומי (השייח' אֶל־בֶּלֶד) על מקום הימצאותם המשוער של אוגרים. ב־12 באפריל 1930, השייח' קרא לאהרוני ולג'ורג'יוס לפגישה שהביאה לתפיסת האוגר הזהוב. כך תיאר אותה אהרוני:
לאחר שהיו ברשותו אם האוגרים ו־11 ילדיה, אהרוני נשאר עם עשרה. בזמן לכידת האוגרים, עיני הגורים עדיין לא נפתחו מחמת גילם. אהרוני ואשתו דאגו לאוגרים במהלך הביאם בחזרה אל האוניברסיטה. עם זאת, כל האוגרים ברחו, וכאשר אהרוני החזיר אותם, הוא נשאר עם תשעה גורים. אהרוני העביר אותם לחיים בן מנחם, מייסד מחלקת החיות באוניברסיטה העברית. בן מנחם שם את האוגרים בקופסה עם תחתית מעץ, ואהרוני תיאר את מה שקרה בהמשך:
במהלך שנה אחת בלבד, שתי הנקבות והזכר האחד הולידו 150 צאצאים. אדלר היה הראשון שקיבל חלק מהם, והוא ומדען אחר פרסמו את המחקר הראשון שנעשה בעזרת אוגרים סוריים ב־1931.
אולם המאה בוורוצלב
אולם המאה בוורוצלב (בפולנית: Hala Stulecia; בגרמנית: Jahrhunderthalle) או אולם העם (בפולנית Hala Ludowa) הוקם בין השנים 1911 ו-1913, לפי תוכניתו של מכס ברג ששימש באותה העת כאדריכל העיר. המבנה נחשב לאבן דרך בתחום ההנדסה והאדריכלות המודרנית בתחילת המאה ה-20 ולפורץ דרך בפיתוח הבנייה בבטון מזוין. בשל כל אלה הוכרז האולם בשנת 2006 כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
וורוצלב, שנקראה בעבר בשם ברסלאו, הייתה אחת הערים החשובות באימפריה הגרמנית והיא התפתחה במהירות במאה ה-19. הבניין הוקם לקראת תערוכה לציון מאה שנים לפנייתו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה אל העם הגרמני ב-1813, ומכאן שמו המקורי של המבנה בגרמנית. ב-1910 החליטה מועצת העיר על הקמת המבנה ולשם כך יוחד שטח של 1,500 דונם שכלל את גני שצ'יטניצקי (Park Szczytnicki) ואת גן החיות. התכנון הופקד בידיו של מכס ברג ששימש כאדריכל העיר מאז 1909, וזה הציג את תוכניתו לאולם בתחילת 1911. התוכנית אושרה ב-28 ביוני 1911, ובד בבד פורסמה תחרות לתכנון המתחם כולו. ב-1912 אישרה מועצת העיר את התוכנית המלאה שלבשה צורה של כיכר וסביבה מספר מבנים ושתי שדרות.
עבודות ההקמה החלו בשנת 1911, תוך שימת דגש על בחירת חומרי הבנייה ואיכותם. הבטון הובא ממפעלי הבטון של שלזיה באופולה ונעשה שימוש בפלדה איכותית במיוחד לדריכת הבטון. מבחני עומס והתקשות נערכו במשך חודשים ותוצאותיהם נבחנו בקפידה, בין היתר על דגם מוקטן של המבנה ביחס של 1:25. תערוכת המאה החלה במאי 1913 בנוכחות וילהלם השני, קיסר גרמניה ולמעלה מ-100,000 איש ביקרו בה. לאחר שננעלה המשיך האולם לשמש לתערוכות שונות, קונצרטים ולהצגות תיאטרון. המתחם הורחב בשנים 1924–1925 ונוספו לו ביתן תערוכות גדול וארקדת כניסה מקורה שגגה נהרס במלחמת העולם השנייה. ב-1948 נערכה במקום תערוכה לכבוד גאולת השטחים שנמסרו מגרמניה לפולין, ובכיכר הוקמה "מחט" פלדה ("Iglica"). בשנת 1963 אירח האולם את אליפות אירופה בכדורסל. בשנת 2011 נערכו שיפוצים מקיפים הכוללים את כל חלל הפנים של המבנה.
האולם והמתחם
האולם נבנה כולו מבטון מזוין וצורתו כשל קואטרפויל (Quatrefoil), מבנה סימטרי שכולל ארבעה "עלים". במרכזו חלל עגול גדול בקוטר של 65 מטרים ובגובה של 42 מטרים. הכיפה, שגובהה 23 מטרים, עשויה בטון מזוין ובה 4 מעגלים של חלונות, הניצבים בארבע קומות זה מעל זה, בצורה המזכירה עוגת חתונה. האולם יכול להכיל עד 8,000 מקומות ישיבה ובשעת בנייתו היה המבנה הגדול מסוגו בעולם.
ממערב לאולם ממוקמת כיכר המתוכננת בדוגמת פורום עתיק ואליה מובילה שדרת עמודי בטון מזוין המשמשת לה כשער. מצפון לאולם ולכיכר שוכן מבנה עם ארבע כיפות, שתוכנן בשנת 1912 כדי לשמש כמשכן לתערוכה ההיסטורית. סמוך, מצפון-מזרח לאולם העם, ניצבת פרגולת בטון בצורת פרסה המקיפה בריכה מלאכותית. סמוך לכניסה ניצב מבנה המנהלה שהוקם ב-1937.
רשת החינוך אנקורי
רשת החינוך אנקורי היא רשת חינוך פרטית, בפיקוח ובהכרה של משרד החינוך, המפעילה בתי ספר תיכון אינטרניים ומכוני הכנה לבחינות הבגרות ולבחינות הפסיכומטרי, ברחבי ישראל.
הרשת הוקמה ב-1948 בתל אביב, על ידי חנוך אנקורי, כמרכז להשלמת בגרויות. ב-1956 נפתח תיכון אנקורי, כתיכון אקסטרני בתל אביב. ב-1987 פתחה אנקורי בית הוצאה לאור לספרי לימוד. ב-1989 הוקמו בחיפה ובירושלים קמפוסים ללימודי קורסים לבגרות ולפסיכומטרי וב-1992 הוקם קמפוס ראשון לציון שכלל את התיכון הראשון של אנקורי מחוץ לתל אביב. ב-1996 הפך אנקורי מתיכון אקסטרני לתיכון אינטרני.
נכון לסוף 2012 פעלה רשת החינוך אנקורי בשמונה קמפוסים ובכעשר שלוחות לימוד נוספות. בנוסף למרכזי הלימוד פועלת ברשת החינוך אנקורי מחלקת מחקר העוסקת בפיתוח ספרים ועזרי לימוד עבור כלל בתי הספר בישראל. רשת החינוך אנקורי גם מפעילה מערך קורסי חוגים והשכלה עבור השב"ס.
היסטוריה
הרשת הוקמה בשנת 1948 על ידי חנוך אנקורי, מורה למתמטיקה, אנגלית וצרפתית, בוגר המחזור השני של הגימנסיה העברית. בשנים הראשונות עבד אנקורי מסלון ביתו בקומת הקרקע ברחוב בן יהודה 175 בתל אביב. הלימודים התקיימו סביב שולחן ארוך ולמדו בו בין 8 ל-10 תלמידים במקביל.
בסוף שנות ה-50, בעקבות הביקוש הרב ללימודים אצלו, הקים אנקורי את תיכון אנקורי ופתח בבניין בו הוא גר שלוש כיתות לימוד עם משרדים וחדר מורים. הוא גייס מספר מורים, מתוכם שלושה מתיכון חדש, והוסיף מקצועות לימוד נוספים לבגרות. בעקבות הביקוש הגבוה לימד בכיתות ב-3 משמרות. בשעות הבוקר תיכוניסטים ובשעות הצהריים והערב קהל מבוגר יותר שעבד בבקרים והשלים בגרויות.
באמצע שנות ה-60 הציע אנקורי שיעורי תגבור באנגלית במהלך חופשת הקיץ ושיעורי אנגלית בהתכתבות. במרוצת שנות ה-60 הביקוש ללימודים בתיכון אנקורי עלה בהתמדה ולאחר נדודים בין קמפוסים בדרום העיר ובמרכזה, עברו בשנת 1971 התלמידים וההנהלה לקמפוס חדש ברחוב סירקין 3 בתל אביב, הוא בית אנקורי.
בשנת 1973 קנתה הרשת את "קולג' תיכון", שפעל בר"ג, והתלמידים עברו והשתלבו באנקורי בת"א. בהמשך קנתה את תיכון בוחן, את תיכון רון, את תיכון פיטמן ואת תיכון "תלם" בגבעתיים שנסגר. כאשר נסגר "מכון שחר", ואורה שיינרמן מבעלי "מכון שחר" הצהירה על פשיטת רגל, קלטה הרשת את כל התלמידים שהיו רשומים שם ונפגעו מהמהלך, והציעה להם קורסי בגרות ופסיכומטרי בכל רחבי הארץ, עבור דמי רישום בלבד.
בשנת 1979 מספר התלמידים בתיכון אנקורי בתל אביב הגיע לכ־1,500 תלמידים. והרשת פיצלה את התלמידים בין הקמפוס ברחוב סירקין 3, קמפוס ברחוב בן יהודה וקמפוס ברחוב טרומפלדור 30, במבנה שנבנה עבור ישיבת תל אביב, המשמש את הרשת עד היום.
בשנות ה-80 הפכה הרשת לאבן שואבת למורים עם כישורים מגוונים ופוטנציאל מנהיגות, בהם יואל גבע, לימים בעל מכון ללימודי פסיכומטרי, שם לוי, הבעלים של High Q, צבי סטפק, מורה להיסטוריה ולימים המייסד של מיטב בית השקעות, אורה שיינרמן שלימים הקימה את "מכון שחר" ומשה מיודובניק, מורה למדעי החברה שלימים הקים את "תיכון תל אביב".
באמצע שנות ה-90 אישר משרד החינוך לרשת להפוך לתיכון אינטרני, במעמד מוכר שאינו רשמי, ובתוך כך איפשר לפתוח כיתות י', י"א וי"ב. בשלב מאוחר יותר הגיע גם האישור לכיתה ט'. המהלך איפשר לתלמידי הרשת להבחן במבנה בית הספר, והעמיד את הרשת במעמד זהה למעמדם של התיכונים הציבוריים ולהציע אלטרנטיבה למערכת החינוך הציבורית במקומות נוספים.
בתחילת שנות ה-90 יצאה הרשת מגבולות תל אביב ופתחה קמפוסים נוספים לתיכון בראשון לציון (1992), רעננה (1994), חיפה (1994), אשדוד (1997), ירושלים (1997) ופתח תקווה (2001).
תיכון אנקורי
תיכון אנקורי הוא תיכון אינטרני פרטי לכיתות ט' עד י"ב הבנוי במתכונת Small School האמריקאים. זהו מודל של בתי ספר השומרים על מבנה ארגוני קטן, שלא עולה על 350 תלמידים בקמפוס, כדי למזער מנגנונים בירוקרטיים המאפיינים בתי ספר גדולים, וכדי לאפשר דיאלוג עמוק יותר בין מורים, הורים ותלמידים. בתי ספר קטנים ניחנים בגמישות תפעולית, ויכולים להתאים את עצמם לדרישות ומטרות אישיות של תלמידים ומורים. המגמות הנלמדות בבתי הספר התיכוניים של הרשת הן: קולנוע, מנהל עסקי, תעשייה וניהול, תושב"ע ופילוסופיה. הפעילות החברתית הערכית מתמקדת ביצירת מודעות ומעורבות חברתית ופוליטית ובהכנה לקראת השירות הצבאי. אחוז המתגייסים לשירות קרבי בקרב בוגרי בית הספר הוא מן הגבוהים, כמו כן אחוז היוצאים לשנת שירות ולמכינות קדם צבאיות גבוה ביחס לממוצע הארצי.
התיכונים של אנקורי הם על-אזוריים באופיים וקולטים תלמידים לאורך כל השנה מרדיוס גאוגרפי גדול. התיכונים של אנקורי נמצאים בצפון (הקריות), רעננה, פתח תקווה, ירושלים, ראשון לציון, אשדוד ותל אביב, ולהם מערך הסעות מיישובים מרוחקים יותר.
בגרות ופסיכומטרי
רשת החינוך אנקורי מפעילה מערך קורסים להכנה לבחינות הבגרות וכן קורס הכנה לבחינות הפסיכומטרי.
אנקורי מערכות למידה
מחלקת המחקר והפיתוח של הרשת מוציאה מדי שנה למעלה מ-60 ספרי לימוד חדשים המותאמים למבנה תוכניות הלימוד של משרד החינוך, לחטיבת הביניים ולחטיבה העליונה ובהתאם לשינויים הנערכים בהן. סדרת ספרי ה"מיקוד" של אנקורי מהווים כ 50% משוק ספרי המיקוד בישראל.
הספרים נכתבים ונערכים באופן שמקל ומפשט את חומר הלימוד, ומלווים בספרי הדרכה גם למורי בתי הספר. המחלקה אחראית גם על מעקב ולמידה של בחינות משנים עברו ואחראית על אלפי דפי לימוד לתרגול.
במקביל, מפתחת הרשת מערכות למידה את ספרי הפסיכומטרי של אנקורי. אנקורי פסיכומטרי הוא המכון היחיד שבחר להוציא את חומרי הלימוד שיצר למכירה בחנויות.
אנקורי בעידן הדיגיטלי
ברשת אנקורי מאמינים ששימוש מושכל בטכנולוגיה ייצר פלטפורמה שהיא גם לימודית וגם חברתית, המאפשרת לשמור על קשר רציף ומוגן בין תלמידים, מורים והורים. הרשת פיתחה והציגה בשנת 2012 מודל ראשוני בעולם למדיניות התנהלות ברשתות חברתיות בבתי ספר (SMP) המודל פותח על ידי הצוות הפדגוגי בשיתוף אנשי טכנולוגיה ובהנחיית ד"ר יובל קרניאל, מהחוג לתקשורת במרכז הבינתחומי הרצליה, ע"ד סער סיקלאי ועו"ד יורם ליכטנשטיין. מודל הפעילות הפך מושא למחקר בינלאומי בראשותו של פרופ' ברוך שוורץ מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
רשת החינוך אנקורי השקיעה מאמצים וכסף רב בפיתוח פלטפורמות דיגיטליות. לצד אתר החברה, עמודי הפייסבוק ונכנסים דיגיטליים נוספים, הקימה הרשת את "אנקוריוויל" - אפליקציה המאפשרת לתרגל וללמוד את אוצר המילים ולענות על שאלות פסיכומטריות, באמצעות חמישה משחקים מקוריים, ובדרגות קושי שונות. בנוסף, מבצעת האפליקציה מעקב אוטומטי אחר התקדמות הלמידה, ומייצרת משוב בזמן אמת.
קארל פון דרייס
הברון קרל פון דרייס (29 באפריל 1785 – 10 בדצמבר 1851) היה ממציא גרמני שבנה אב טיפוס לאמצעי תחבורה דו גלגלי מונע בכוח אדם שנקרא "לאופמשינה" (Laufmaschine, "מכונת ריצה"), לימים הבסיס לפיתוחם של האופניים והאופנוע.
כלי רכיבה זה היה עשוי מעץ, הכיל 2 גלגלים שנעו בקו אחד וכידון להיגוי ללא דוושות. כונה גם בשם דרייזין (draisine על שם הממציא) או ולוסיפד (velocipede). הרוכב על גבי הדרייזין הניע עצמו באמצעות דחיפת רגליו כנגד הקרקע.
בנוסף לכך המציא דרייס את הדגם הראשון של מכונת הכתיבה, עם מקלדת שפותחה מאוחר יותר לסטנוגרף, תנור אפייה ללא בעירה (Hay chest), מטחנת בשר, מתקן להקלטת פסנתר על גבי סרט נייר וקוודריציקל (רב אופן) מונע על ידי דוושות.
תולדות חייו
קרל פון דרייס נולד בקרלסרוהה, בירת נסיכות באדן הגרמנית, ב-29 באפריל 1785 למשפחת אצולה מקומית לא עשירה במיוחד אך בעלת השפעה. סנדקו היה קרל-פרידריך הדוכס של באדן שהועיד אותו בהמשך לקריירה ביערנות.
קרל דרייס למד בבית ספר בעיר הולדתו, לאחר סיום לימודיו בשנת 1800, עבר לפפורצהיים ללימודים בבית ספר פרטי למינהל היערנות.
בשנים 1805-1803 למד דרייס ארכיטקטורה, חקלאות ופיזיקה באוניברסיטת היידלברג.
עם תום לימודיו הצטרף לשירות המדינה כפקיד יערנות ועבד כמורה במכון ליערנות הפרטי של דודו. ב- 1810 קיבל את התואר של יערן ראשי, אם כי לא הוצב במשרה זו. שנה לאחר מכן פרש משירות המדינה אך המשיך לקבל משכורת (מעין פנסיה) על מנת שיוכל להקדיש את מירב זמנו לפיתוח המצאותיו. המצאתו הבולטת ביותר הייתה הדרייזין, אב טיפוס של אופניים ללא דוושות.
הרעיון מאחורי הדרייזין היה למצוא כלי תחבורה מונע על ידי אדם שיחליף את הסוס ויאפשר למספר רב של אנשים אמצעי תחבורה מהיר, יעיל וזול. הסוסים הצריכו טיפול ומזון רב ועלותם הייתה יקרה. בנוסף, בשנת 1816 בעקבות התפרצות געשית באינדונזיה התחוללה באירופה שנה ללא קיץ שגרמה לפגיעה קשה ביבולים. כתוצאה מכך סוסים רבים נטבחו לצורכי מזון.
דרייס ביצע את נסיעתו המתועדת הראשונה על גבי הדרייזין ב- 12 ביולי 1817, כשרכב מרחק של 13 ק"מ בתוך שעה מהעיר מנהיים. מספר חודשים מאוחר יותר עורר סנסציה כשרכב מרחק של כ-60 ק"מ בתוך 4 שעות מגרנסבאך לבאדן-באדן. בהמשך דרייס הוסיף לדרייזין אביזרים כגון מטרייה ומפרש רוח.
בשנת 1818 זכה דרייס במעמד מיוחד מטעם הדוכס (Großherzogliches Privileg) (בבאדן לא היה קיים חוק פטנטים באותה תקופה), על מנת שיוכל ליהנות מפירות המצאתו. בנוסף לכך מונה על ידי הדוכס למשרת פרופסור למכניקה, אולם היה זה תואר לשם כבוד בלבד שאפשר לו להמשיך ולקבל פנסיה כממציא.
עם זאת דרייס לא זכה לשווק את המצאתו או להרוויח ממנה. מלבד זאת הדרכים שהיו מיועדות לכרכרות לא היו נוחות לנסיעה, ונסיעה על מדרכות באופניים ללא בלמים הייתה מסכנת את הולכי הרגל ולפיכך בלתי מעשית. למעשה הרכיבה בכלי זה נאסרה על ידי הרשויות בגרמניה, בריטניה, צרפת, ארצות הברית ואפילו בכלכותה שבהודו ועיכבה את המשך התפתחות האופניים למשך עשרות שנים.
ב- 1820 אירע בבאדן רצח פוליטי. הנאשם ברצח, סטודנט בשם לודוויג סנד, הורשע ונידון למוות. אביו של דרייס ששימש כשופט עליון של באדן לא הסכים לחון את הנאשם. בעקבות כך קרל דרייס החל לסבול מרדיפה מצד סטודנטים בכל רחבי גרמניה ונאלץ להגר לברזיל בשנת 1822.
בין השנים 1822–1827 התגורר דרייס בברזיל, שם שימש כמפקח קרקעות, אך לבסוף חזר למנהיים.
ב- 1838 ניצל דרייס מניסיון התנקשות ועבר להתגורר בכפר וולדקצנבוך, במרחק כ- 30 ק"מ מהעיר. בתקופה זו ערך ניסויים ב"קוודריצקל" - מעין רב-אופן בעל 4 גלגלים המונע בדוושות (רב-אופן דומה קיים גם כיום ומכונה דרייזין). לבסוף חזר למקום הולדתו בקרלסרוהה.
שנותיו האחרונות
דרייס היה דמוקרט נלהב ותמך במהפכה בבאדן באביב העמים של 1848. בעקבות כישלון המהפכה נשללו ממנו תאריו והכנסתו הוחרמה לצורכי שיקום נזקי המהפכה. המלוכנים ניסו להכריז עליו כעל בלתי שפוי ולכלאו.הוא מת חסר פרוטה ב-10 בדצמבר 1851 בקרסלרוהה עיר הולדתו.
יער נחשונים
יער נחשונים הוא יער נטוע בידי אדם המעורב בחורש ים תיכוני טבעי גדול. היער משתרע מצפון לעיר אלעד, מדרום לקיבוץ נחשונים ולראש העין וממזרח לכביש 444, בגבהים הנעים בין 70 ל-140 מטרים מעל פני הים. אחד מיובלי נחל מזור הקרוי בשם הלא רשמי נחל נחשונים זורם דרך היער לכיוון הירקון. בגבעה במרכז היער יש שרידי בונקרים ותעלות קשר מתקופת מלחמת העצמאות ובכניסה ליער שרידי מחצבה ומשרפת סיד.
סטפן סרקוטיץ' פון לובצ'ן
סטפן סרקוטיץ' פון לובצ'ן (בגרמנית: Stefan Sarkotić von Lovćen;4 באוקטובר 1858, אוטוצ'אס, ממלכת סלאבוניה – 16 באוקטובר 1939, וינה, גרמניה הנאצית) היה פלדמרשל-לוטננט אוסטרו-הונגרי, מושל בוסניה והרצגובינה ובהמשך כיהן כמפקד פלגת ארמייה במערכה לכיבוש מונטנגרו.
תחילת הקריירה
סרקוטיץ' היה בנו של קצין רגלים וב-1879 סיים את המכללה הצבאית על שם מריה תרזה והוצב בגדוד רגלים בהרצגובינה. בהמשך למד באקדמית המלחמה האוסטרו-הונגרית בווינה והוצב לשורת תפקידי מטה בעיקר בתחומי המודיעין. ב-1901 הועלה לדרגת קולונל ומונה לראש מטה הקורפוס ה-12 וב-6 בנובמבר 1907 הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד חטיבה. ב-1910 מונה למפקד הדיוויזיה ה-44. ב-2 בנובמבר 1911 הועלה לדרגת פלדמרשל לוטננט, וב-10 באפריל 1912 מונה למושל חבל הונווד ולמפקד משמר הבית של ממלכת קרואטיה-סלאבוניה.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה סרקוטיץ' למפקד הדיוויזיה ה-42 שהייתה חלק מהקורפוס ה-13 בארמייה החמישית ולחם עימה במערכה על סרביה. אף על פי שהאוסטרו-הונגרים כשלו במתקפתם ונהדפו אל מחוץ לגבולות סרביה הדיוויזיה שלו תפקדה היטב במהלך הקרבות, ולאחריהם קודם לדרגת גנרל חיל הרגלים. ב-22 בדצמבר 1914 מונה לתפקיד מושל בוסניה והרצגובינה במקומו של אוסקר פוטיורק שהודח ובמסגרת זו פיקד על כח צבאי בהיקף של פלגת ארמייה. ב-אוקטובר – נובמבר 1915 הצליחו כוחותיו שהיו תחת פיקודו הכולל של אוגוסט פון מקנזן להביס את הצבא הסרבי שהתמודד כעת גם מול צבא הקיסרות הגרמנית וממלכת בולגריה.
ב-7 בינואר 1916 הוביל סרקוטיץ' את כוחותיו לתוך ממלכת מונטנגרו ותוך סיוע ארטילרי מספינות שהפליגו ממפרץ קוטור, הצליחו האוסטרו-הונגרים לכבוש את הרי לובצ'ן ועד לסוף ינואר השלימו את כיבוש כל הממלכה. בראשית 1917 זכה לתואר הברון פון לובצ'ן והועלה לדרגת גנרל אוברסט, על חלקו בקרבות שהובילו לכיבוש מונטנגרו. עם התמוטטות כוחות מעצמות המרכז בחזית המקדונית התקדמו כוחות מדינות ההסכמה במהירות לאלבניה ומשם למונטנגרו ובוסניה, תוך שאינם נתקלים בהתנגדות משמעותית. פון לובצ'ן נותר רשמית בתפקידו כמושל בוסניה והרצגובינה עד לכניעת האימפריה האוסטרו-הונגרית ופרש משירות צבאי ב-1 בדצמבר 1918. הוא התנגד להקמת ממלכת יוגוסלביה ועל רקע זה גלה ממולדתו והתיישב בווינה. פון לובצ'ן הלך לעולמו ב-1939 והוא בן 81 שנים.
יושי
יושי (באנגלית: Yoshi, ביפנית: Yosshi ヨッシー) הוא דינוזאור בדיוני מסדרת משחקי הווידאו מריו של חברת נינטנדו, המשמש כסיידקיק של האחים מריו ולואיג'י. כמו כן, יושי מככב בסדרת משחקים הנושאת את שמו, וגם כדמות משנה במשחקי ספין-אוף לסדרת מריו, כמו Mario Party וMario Kart.
קבלה
יושי הוא אחת הדמויות המוכרות ביותר בסדרת מריו. הוא מככב גם בשלל מוצרים נלווים (מרצ'נדייז) ומשמש כנושא של מספר צעצועים, חולצות, בובות וכו'. יושי הופיע גם בשני מבצעים של האפי מקדונלד'ס (באנגלית: Happy McDonald's) כצעצוע המתווסף לארוחה שבה כיכבו רק מריו, דונקי קונג ויושי עצמו. כמו כן נוצרה על יושי סדרת משחקים נפרדת בהמשך.
משחקים
מאז שנת 1991 יושי יצא לאור עם משחקים משלו:
עצב הגומד
עצב הגומד (TA: Nervus ulnaris) הוא אחד העצבים העיקריים של הגפה העליונה. העצב מתואר לפעמים כעצב התנועות העדינות שכן הוא מעצבב את רוב השרירים הקטנים בכף היד האמונים על תנועות עדינות של האצבעות.
מהלך
תחילתו של עצב הגומד בכבל התיכון של מקלעת הזרוע. העצב עובר בזרוע כשהוא מלווה את עורק הזרוע במהלכו בין כופפי המרפק לפושטי המרפק לאורך כמחצית מהזרוע, שכן בנקודה זו מתחיל העצב להתרחק מהעורק אחורנית עד מעברו מאחורי עילית העלי התיכונה של עצם הזרוע (הבליטה הגרמית בצד התיכון של המרפק).
העצב נכנס לאמה בין ראשי השריר כופף שורש היד הגומדי ומצטרף למהלכו של עורק הגומד לאורך עצם הגומד. השניים נכנסים לכף היד דרך התעלה על שם גויון (Guyon) הסמוכה לתעלת שורש כף היד אך שטחית יותר ממנה, שם מתפצל העצב לענפים הסופיים שלו.
ענפים ועיצבוב
לעצב הגומד אין כל ענפים בזרוע.
ענפים לשרירים
באמה מתפצלים מהעצב מספר ענפים המעצבבים את השריר כופף שורש היד הגומדי ואת המחצית התיכונה של השריר כופף האצבעות העמוק.
בתוך כף היד מעצבב הענף העמוק של עצב הגומד (Ramus profundus nervus ulnaris) את שרירי הזרת האינטרינסים (שבתוך כף היד, בבליטת תת-כף היד), את השריר מתוויך האגודל, את השרירים התולעיים התיכונים ואת כל השרירים הבין גרמיים.
הענף השטחי של עצב הגומד (Ramus superficialis nervus ulnaris) מעצבב את שריר הכף הקצר.
ענפים לעור
לפני כניסת העצב לכף היד, מתפצלים ממנו הענף הכפי (Ramus palmaris nervus ulnaris) והענף הגבי (Ramus dorsalis nervus ulnaris) ומעצבבים את העור בחלקה התיכון של כף היד.
ראו גם
יד טופר
סטמפניו
סטֶמפֶּניוּ (ביידיש: סטעמפעניו) הוא רומן קצר של שלום עליכם.
שלום עליכם כתב אותו ב-1888 ושלח אותו בצירוף מכתב למנדלי מוכר ספרים אותו העריץ. הוא הודיע לו שזה הרומן היהודי הראשון שלו והוא שונה מהרומנים של עמים אחרים בכך שהוא מתאר את החיים היהודים השונים בתנאים, מנהגים והרגלים משאר אומות העולם.
הרומן מסתמך על דמותו של הכליזמר יוסל'ה דרזנר (1822–1879) שסיפורים רבים סופרו עליו בקשר לנגינתו המהפנטת ויכולתו לכבוש את ליבן של נשים חסודות, בתולות ונשואות.
לפי שלום עליכם, כוונתו הייתה ליצור ברומן שלושה טיפוסים או גיבורים ראשיים: סטמפניו וכינורו, רוחל'ה - בת ישראל תמימה המתאהבת בו ופריידל - אשתו התגרנית של סטמפניו.
משפט ארנפסט
במכניקת הקוונטים, משפט ארנפסט (על שם הפיזיקאי פאול ארנפסט) הוא משפט המקשר בין הנגזרת של ערך התצפית של אופרטור פיזיקלי כלשהו, עם הקומוטטור שלו עם ההמילטוניאן של המערכת.
סטמפניו
שלום עליכם לא הקצין את הרומן. לאחר שרוחל'ה נפגשת באופן אסור עם סטמפניו ועומדת ליפול ברשתו היא רואה בדמיונה את חברתה חיה-אטל שארוסה בניומין  זנח אותה ונישא לאחרת. רוחל'ה בורחת לבעלה ומשכנעת אותו להפסיק לגור עם הוריו. הזוג עובר ליהופץ (קייב) שם הם מתחילים חיים חדשים ונולד להם בן.
משפט ארנפסט
המשפט אומר כי מתקיים:
כאשר A הוא אופרטור פיזיקלי, ו- הוא ערך התצפית שלו.
סטמפניו
עיבודים לתיאטרון וקולנוע
סטמפניו הועלה בתיאטרון הבימה ב-1972 בעיבודו ובבימוי של שמואל בונים עם מוזיקה של דובי זלצר. בתפקידים הראשיים שיחקו נסים עזיקרי בתפקיד סטמפניו ולבנה פינקלשטיין בתפקיד רוחל'ה. ההצגה הועלתה 37 פעם בלבד.
משפט ארנפסט
משפט ארנפסט מופיע רבות בתמונת הייזנברג בתור ערך התצפית של משוואת התנועה של הייזנברג. כמו כן, הוא מהווה תמיכה מתמטית לעקרון ההתאמה של בוהר.
סטמפניו
עיבודים לתיאטרון וקולנוע
בשנת 1989 הוקרן בערוץ הראשון סרט בשם "סטמפניו", בבימויו של דן וולמן, ובכיכובם של אביטל קורמן, עמוס שוב, טל קרסלניק ורות פרחי.
משפט ארנפסט
משפט ארנפסט דומה מאוד למשפט ליוביל על המילטוניאנים, כאשר מחליפים את הקומוטטור בסוגרי פואסון. לפי כלל האצבע של דיראק, טענות במכניקת הקוונטים שמכילות קומוטטור מתאימות לטענות מהמכניקה הקלאסית כאשר מחליפים בין הקומוטטור וסוגרי פואסון, מוכפלים ב- iħ.
סטמפניו
עיבודים לתיאטרון וקולנוע
התיאטרון הקאמרי העלה את ההצגה ב-2012 בצורת עיבוד חפשי לרומן על ידי עדנה מזי"א ובבימויה (בשיתוף יחזקאל לזרוב שיצר גם את הכוריאוגרפיה למחזה). בתפקידים הראשיים השתתפו יחזקאל לזרוב בתפקיד סטמפניו ורונה לי שמעון בתפקיד רוחל'ה.
משפט ארנפסט
הוכחה בתמונת שרדינגר
תהי מערכת קוונטית הנמצאת במצב קוונטי \Phi. נרצה לחשב את הנגזרת בזמן של ערך התצפית של האופרטור A, והיא לפי הגדרה:
כאשר האינטגרציה היא על כל המרחב. כשנפעיל את משוואת שרדינגר, נקבל:
והיות ואופרטור ההמילטוניאן הרמיטי, מתקיים גם
כשנציב את שתי המשוואות האחרונות במשוואה הראשונה, נקבל את המשפט:
במקרים בהם האופרטור A אינו תלוי בזמן, האיבר האחרון מתאפס.
הוכחה בתמונת הייזנברג
בתמונת הייזנברג, הנגזרת טריוויאלית. תמונת הייזנברג מקדמת בזמן את המערכת באמצעות אופרטורים ולא מצבים על ידי משוואת התנועה של הייזנברג:
ניתן להוכיח מכאן את משפט ארנפסט בקלות באמצעות הפעלת נגזרת האופרטור באופן הבא:
ניתן להוציא את הנגזרת מהביטוי הראשון היות שוקטורי מצב בתמונת הייזנברג הם בלתי תלויים בזמן. על כן:
דוגמה
עבור חלקיק גדול הנע בפוטנציאל V, ההמילטוניאן הוא
כאשר המעבר השני נובע מכך שאופרטור התנע חילופי עם עצמו ואינו תלוי מפורשות בזמן.. נשתמש בכך שמתקיים ונקבל:
נפעיל על הביטוי השני את כלל לייבניץ ונקבל:
וזהו החוק השני של ניוטון. זוהי דוגמה לעקרון ההתאמה של בוהר. באופן דומה, ניתן לבדוק את השינוי בזמן של ערך התצפית של המקום:
אכן, שוב קיבלנו התאמה לעקרון מהמכניקה הקלאסית.
סיגל
סיגל הוא שם פרטי בעברית. {{פירושונים|* סיגל – סוג של צמחים בעלי פרחים, הקרויים גם סיגל או סיגלית
ראו גם
}}
סטיספיקציה
בקבלת החלטות, סטיספיקציה (באנגלית: Satisficing) או מודל השבעת הרצון הוא מונח שטבע הרברט סיימון, לתיאור מצב בו פרט או גוף כלשהם מסתפקים במינימום הנדרש של ראיות לצורך קבלת החלטה כלשהי, במקום לאסוף מקסימום ראיות בנושא.
סיימון טען כי לעיתים גופים עסקיים או בני אדם פרטיים טועים לחשוב כי הם מבצעים תהליך קבלת החלטות רציונלי (כלומר מקסום תועלות או רווחים אל מול מינימום עלויות) כאשר למעשה הם "מסתפקים" באוסף מוגבל של ראיות אשר אינו יכול להביאם להבנה מספיקה של המצב.
סיימון טען כי על מנת להגיע להחלטה רציונלית אמיתית, כזו אשר מתאימה אמצעים למטרות מוגדרות באופן אופטימלי, יש לאסוף את כל הראיות הנדרשות לכך. גם בתהליך איסוף הראיות יש לבצע תהליך של מקסום, כלומר לבחון באיזו נקודת זמן איסוף ראיות נוספות יביא תועלת פחותה לעומת העלות של אותו איסוף, ולהפסיק את איסוף הראיות בנקודה זו. אולם, קבע סיימון, נקודת עצירה זו היא לעולם איננה אופטימלית בעצמה, שכן על מנת לדעת איזו נקודה היא הנקודה האופטימלית יש צורך בסט נוסף של ראיות אודות פעולת האיסוף עצמה, כלומר סט ראיות מסדר שני. על מנת להשיג את סט זה יש צורך בפעולת איסוף עצמאית וחוזר חלילה ברגרסיה אינסופית. כלומר, לעולם אין אנו מבצעים אופטימיזציה כשאנו מקבלים החלטה אלא רק סטיספיקציה, כלומר הסתמכות על אינטואיציה או "תחושת בטן", לגבי ההחלטה עצמה.
SugarCRM
SugarCRM היא חברת תוכנה הממוקמת בקופרטינו, בקליפורניה. החברה יצרה ומתחזקת את יישום הרשת Sugar או בכינויו הנפוץ: SugarCRM על שם החברה, וכן אתר ניהול קשרי לקוחות (CRM) אשר זמין גם כקוד פתוח וגם כקוד פתוח מסחרי (Commercial OSS).
בפברואר 2014 הודיעה SugarCRM כי היא לא מתכוונת להוציא גרסאות עתידיות בקוד פתוח, אלא תציע תיקוני באגים בלבד.
הפונקציונליות של היישום מכילה מערכות מידע לאוטומציה של מכירות (Sales Force Management System), שיווק, מערכות תמיכת לקוחות, מערכות שיתוף מידע, Mobile CRM ו-Social CRM.
החברה מנהלת מספר אתרים, בהם: SugarCRM.com ,SugarForce.org ו-Sugar Exchange.
תוכנת Vtiger CRM התפצלה מ-SugarCRM במטרה ליצור תוכנה לניהול קשרי לקוחות בה כל המרכיבים ברישיון קוד פתוח כולל תוספים שהיו בקוד סגור, כגון מחולל דוחות, סינכרון ל-Microsoft Outlook ו- Gmail, אינטגרציה עם מסמכי Microsoft Office ועוד.
גיא אריאלי
גיא אריאלי (נולד ב-17 באוגוסט 1975) הוא דוגמן, שחקן ומנחה ישראלי.
ביוגרפיה
אריאלי נולד בלוד, בן בכור לרונית ואבנר אריאלי. אביו הביולוגי עזב את הבית כשהיה בן כמה חודשים והוא גדל עם אבא חורג. בגיל 12 הוצא מהבית בשל התעללות שעבר מצד אביו החורג, והועבר לקיבוץ כברי וגדל שם כילד חוץ.
תחילת הקריירה
בשנת 1999 השתתף בסדרת הנוער "החבר'ה הטובים" בתור דודי, שחקן כדורגל רגיש בן לאב שתלטן המתמודד עם בעיות בקריירה ובזוגיות.
בשנת 2003 השתתף והנחה את תוכנית הטלוויזיה "זאפ T.V", בערוץ הראשון. באותה שנה שיחק בטלנובלה "משחק החיים" את דמותו של ירון, נער רגיש הגר עם סבתו ונשבה בקסמו של התיאטרון, כנגד רצונה של משפחתו ולמורת רוחו של חברו הטוב. כמו כן באותה השנה אריאלי השתתף בפסטיגל והנחה אותו לצד רועי בר נתן ועופר שכטר, וביצע בו את השיר "אהבה ראשונה" שזכה במקום השלישי.
לאחר מכן שיחק ב"אינגלה", "פרנקו וספקטור", "אהבה בשלכת", "העולם על פי גיא ותם", "הפרקליטים" ובטלנובלה בהפקת סלקום בשם "הנסיכה", שיועדה לשיווק בטלפונים סלולריים.
ב-2003 יצא יומן התלמיד שלו.
המשך הקריירה
בשנת 2006 השתתף בסדרה "ילדות רעות" בדמותו של אריק, שדרן רדיו מבוקש ובנה של מנהלת חברת התקליטים המדוברת. כמו כן, ניצח בעונה השנייה של "רוקדים עם כוכבים" לצד מאשה טרוינסקי.
אריאלי השתתף בהצגות "טרזן וג'יין", "הנסיכה והעדשה", "הקוסם!" הנחה בערב מחוה לאריק איינשטיין בהיכל דרום השרון ועוד. השתתף בפרסומות לחברת פלאפון, לבנק אוצר החייל, למילקי יחד עם הדוגמנית בר רפאלי ולברק 013.
בשנים 2009–2013 הנחה את שלוש העונות של התוכנית המוטורית "טסט ראשון" בערוץ הראשון.
בשנת 2009 השתתף במחזמר "ספר הג'ונגל" בבימויו של אמיר פיי גוטמן, הוא ראיין בערוץ הראשון את המתמודדות בתחרות "מלכת היופי של העלייה" בתוכנית ספיישל בו התמודדו בנות שעלו לארץ ממדינות שונות על התואר.
בשנת 2011 השתתף אריאלי בתפקיד אורח בעונה השלישית של "החברים של נאור" בפרק "אהבה בדרום תל אביב".
בשנת 2012 שיחק בסדרת הדרמה, "אלנבי" בתור עידו, שותף במועדון חשפנות שמאוהב באחת החשפניות. התוכנית שודרה בערוץ 10.
החל מינואר 2015 מנחה פעמיים בשבוע את מגזין חדשות הילדים "המהדורה" בערוץ הראשון.
בשנת 2016 שיחק בסדרת הטלוויזיה "תאג"ד" בתפקיד אמנון.
ב-2017 הנחה את תוכנית הסדנא "diy" בערוץ 10.
ב-2018 הנחה את תוכנית "הערב" כמנחה מחליף עם יעל בר זוהר.
ב-26 בספטמבר 2019 עלתה לשידור סדרת הטלוויזיה "חמישים" בהשתתפותו.
בינואר 2023 נקרא להחליף את רון שחר בתפקיד הראשי בהצגה "מעבר לדלת" בתיאטרון הבימה מאת אורי אוריין, בבימויו של גמא פריד, ולצידה של יעל לבנטל. באותה השנה השתתף בסדרה "מלכת היופי של ירושלים".
חיים פרטיים
בין השנים 2002–2006 היה בזוגיות עם הדוגמנית ניקול דיקסטרא.
ביוני 2008 נישא אריאלי לנעמה גבעתי, אחותה של הדוגמנית שרי גבעתי. לזוג בת ושני בנים.
דונילוביצ'ה
דונילוביצ'ה (בבלארוסית: Дуні́лавічы, דונליביצ'י; בפולנית: Duniłowicze; ביידיש: דונילאוויטש) הוא כפר במחוז ויטבסק שבבלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
האזכור הראשון לדונילוביצ'ה הוא משנת 1473. במהלך המאה ה-17 הוקמו בכפר כנסייה ומנזר.
בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית, ובשנת 1921 נכלל במחוז וילנה שבתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. בשנת 1941, תחת השלטון הסובייטי, קיבל היישוב מעמד עירוני, אך בשנת 1954 הושב למעמד כפרי.
יהודי דונילוביצ'ה
בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-700 יהודים, קרוב למחצית תושביו. בכפר פעלו מוסדות דת ותרבות יהודיים, וכן תנועות נוער ציוניות.
בספטמבר 1939 הועבר הכפר לשליטה סובייטית, ובתקופה זו נסגרו בו המוסדות היהודיים, ועסקים פרטיים במקום הולאמו.
ב-4 ביולי 1941 נכנסו לכפר הגרמנים, ותוך מספר הטילו על יהודי המקום גזירות שונות, ובהן הגבלות תנועה וחובת ענידת טלאי צהוב. בהמשך, הוקם בכפר יודנרט, בראשות ישעינו פרידמן, אשר נצטווה לספק לגרמנים עובדים יהודים לעבודות כפייה.
בלילה של ה-21 בנובמבר 1942 נכנסו לגטו אנשי איינזצגרופן ושוטרים פולנים ובלארוסים, והחלו לירות על בתי הגטו, ולהצית אותם. יהודים שנתפסו מסתתרים בגטו, או שניסו להימלט ממנו, נורו במקום. כ-800 היהודים הנותרים הובלו לאורווה גדולה בסמוך לכפר, ושם נורו כולם. מהיהודים שהצליחו להימלט מהכפר היו שהצטרפו ליחידות פרטיזנים.
יחסי בנגלדש–קטר
יחסי בנגלדש–קטר הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה העממית של בנגלדש לבין מדינת קטר.
היסטוריה
בנגלדש מיוצגת בקטר באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בעיר הבירה דוחה. בנגלדש וקטר חתמו על ברית הגנה ומאוחר יותר הגבירו אותה והרחיבו את סמכויותיה. ארגון הצדקה הקטרי מחזיק יש בתי ספר, פנימיות, בתי יתומים ומרכזי ספורט בבנגלדש. ב-2014 האיגוד למען זכויות נשים בנגלדש-קטר הוקם בדוחה. שר החוץ של בנגלדש אבו חסן מחמוד עלי ביקר בקטר ב-2016 כדי לדון על הסחר הבילטרלי בין שתי המדינות.
יחסים כלכליים
בנגלדש וקטר חתמו בנובמבר 2013 על עסקה בה הוסכם כי בנגלדש תייבא גז טבעי נוזלי מקטר. בנגלדש ייצאה לקטר באותה השנה סחורות בסך 1.8 מיליון דולר אמריקאי. העיתון הבנגלי פרוטום אלו התחיל לפרסם באופן שבועי בקטר באוקטובר 2014, היומון הבנגלי הראשון לפרסם מחוץ למדינה. ביוני 2017, בנגלדש חתמה על הסכם עם החברה הקטרית ראסגז לייבוא של 2.5 מיליון טונות של גז טבעי נוזלי למשך כל 15 השנים הבאות. המשלוחים אמורים להתחיל ב-2018.
ב-2015 הקבוצה הגדולה ביותר של מהגרים מבנגלדש הייתה הקבוצה תושבת קטר. נכון ל-2015, כ-123,000 בנגלים גולים עובדים בקטר, בעיקר בענף הבנייה.
דילן תומאס
דילן מרלאיס תומאס (באנגלית: Dylan Marlais Thomas; 27 באוקטובר 1914 – 9 בנובמבר 1953) היה משורר וסופר וולשי. נחשב לאחד מהמשוררים הוולשים הידועים ביותר ולאחד מהמשוררים החשובים ביותר במאה ה-20. שירו הנודע הוא "ולא תהא למוות ממשלה".
ביוגרפיה
תומאס נולד בעיר סוונסי שבדרום ויילס. אביו, שהיה סופר במקצועו ובעל תואר באנגלית, חינך את בנו לדבר אנגלית ולאו דווקא בשפת אמו, ולשית. שמו האמצעי, מרלאיס, בא משמו של דודו, גווילים מרלס (במקור תומאס).
עיקר ילדותו של תומאס עברה עליו בסוונסי עם טיולים קבועים בתקופת הקיץ לבקר את משפחתה של אמו באזור הכפרי של קארמרתן (Carmarthen). הניגוד בין האזור הכפרי של תקופות הקיץ לחיים בעיר השפיע רבות על יצירתו של תומאס. בגיל 11 החל את לימודיו בבית הספר היסודי בו לימד אביו אנגלית. אביו גם היה האחראי על עיתון בית הספר ועד מהרה הגיש תומאס עבודות לפרסום ושירו הראשון פורסם בעיתון זה. בגיל 13 כבר מכר את אחד משיריו לעיתון מקומי.
ביולי 1931 הפסיק את לימודיו בבית הספר והחל לעבוד ככתב בעיתון הוולשי ""וולס איבנינג פוסט". בדצמבר בשנה שלאחר מכן פוטר מעבודתו משום שדיווח על ביטולו של אירוע ספורט, זאת בזמן שישב בפאב.
ב-1933 פורסמו כמה משיריו במספר כתבי עת ואחד משיריו אף הוקרא במסגרת תחרות של רדיו ה-BBC.
ב-1934, כאשר היה בן 20, עזב את בית המשפחה ועבר ללונדון, שם פרסם את ספר השירים הראשון שלו "18 שירים". הספר מיצב אותו כאחד המשוררים הצעירים המבטיחים ביותר בשירה האנגלית. למרות פרסומו כמשורר נודע תומאס באותם ימים יותר כשתיין.
ב-1937 נישא תומאס לקייטלין מקנמרה. הזוגיות של השניים ידעה עליות ומורדות וידוע ששניהם ניהלו במהלך נישואיהם מספר רומנים מחוץ לנישואים לרוב אף בידיעת בן הזוג. לזוג נולדו שלושה ילדים, שני בנים ובת. כדי להימלט מחיי הנישואים וכן כדי להרוויח כסף ממכירת ספריו תומאס נסע תכופות לארצות הברית על מנת לקדם את עסקיו שם.
ב-9 בנובמבר 1953 התמוטט ומת לאחר שתייה מרובה במלון צ'לסי שבניו יורק, שבו שהה במהלך מסע לקידום מכירות. סיבת המוות העיקרית הייתה דלקת ריאות כשלחץ על המוח וכבד מורחב מהווים גורמים תורמים. לתומאס גם הייתה סוכרת, שבה לא הקפיד לטפל כהלכה והוחמרה עוד יותר בשל השתייה הכבדה שלו. לאחר מותו הובאה גופתו לוויילס והוא נקבר בחצר הכנסייה בעיירה לוכארן (Laugharne) שבה גר עם אשתו, קייטלין, מ-1949. ב-1994 נפטרה אלמנתו ונקברה לצדו. ביתם בעיירה הפך למוזיאון לזכרם.
עבודתו
תומאס נחשב לאחד מגדולי המשוררים של המאה ה-20 לצד רוברט פרוסט, ויליאם בטלר ייטס ותומאס סטרנס אליוט ולדמות מובילה בספרות האנגלו-ולשית.