cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
החלום והיום
תקציר העלילה
בני משפחת שוורץ אינם מודעים לחלומות, המרחיקים אותה מהם למחוזות שאינם מוכרים להם. לא זו בלבד, שאינם יודעים על פרקי הזמן האלה, אין הם יודעים דבר על הקורות את בטי בתקופת המלחמה וכל עניינם בה מתמצה בכך, שהיא זקוקה להחלמה ומצוות דתם מורות להם לדאוג לה למזון טוב במידה מספקת. הם אינם מתעניינים לדעת מה איבדה במלחמה ומי ממשפחתה נשאר, אם בכלל. אם המשפחה, אישה טובת לב שבעלה רודה בה, אינה מעלה בדעתה, שבהולנד מוכת המלחמה והכיבוש הנאצי אי אפשר לקנות בגדי ילדים באופן חופשי וכאשר היא שומעת, שחליפת מכנסיים חדשה וחמה נגנבה לבטי בדרכה מהולנד לשווייץ, אין היא משתתפת בצערה אלא מודיעה לה, שבכל מקרה לא הייתה יכולה ללבוש אותה אצלם, משום שבנות אינן לובשות מכנסיים. היא מודעת לכך, שלילדה יש רק חצאית וחולצה וכאשר צריך לכבס אותן אין לה שום מערכת בגדים אחרת להחלפה, אך תגובתה לכך היא השתאות, איך זה שלחה אותה אמה בלתי מצוידת כהלכה, פסיקה ביקורתית, המכאיבה לילדה ופוגעת בה. כדי לפתור את הבעיה היא נותנת לה שמלה ישנה שלה ללבישה עד שיתייבשו בגדיה, פתרון המביא עליה את לעגם של הילדים.
כל התנהגותה של משפחת שוורץ זרה לילדה ובלתי מובנת לה. ילדי המשפחה רבים ביניהם ומתקוטטים בשעה שהיא נכספת בכל רגע של יקיצה אל אחיה התאום ואל אחותה הקטנה ומוקירה כל הזדמנות לשוב אליהם בחלום, גם כשהזכרונות קשים ומכאיבים. אבי המשפחה נוהג באשתו בגסות ובקשיחות, גוער בילדיו, מתרפס לפני אחיו העשיר ומנמיך קומתו לפני הגויים, ועם זאת רואה עצמו צדיק, נדיב ורחב-לב משום שהכניס ילדה פליטת שואה אל ביתו לשלושה חודשים. ובטי מסתכלת, מקשיבה ועורגת אל אביה הנאור, החכם, הסבלן והאוהב. אצלו התפרשו מצוות הדת בחן ובחסד, לא בקפדנות מצליפה ומאיימת.
נקודות האור היחידות בחייה של בטי הם שני הביקורים שהיא זוכה להם מידידי הוריה השווייצריים, הבאים מז'נבה לראותה ולשמח אותה. אלה הם אנשים שונים בתכלית השינוי ממארחיה, פסיכולוגים במקצועם, אנשים המבינים ללב ילדים ואוהבים אותם. כאשר ידידו הטוב של אבי בטי, אלקס, בא לקחתה לטיול ממושך, זוכה לבסוף בטי לשפוך את לבה ולשאול את השאלות שהציקו לה ללא הרף - מדוע לא עלו לארץ ישראל כמתוכנן? מה קרה לאישורי הכניסה שלהם ומדוע לא הוחלפו בשבויים גרמנים, כפי שהובטח להוריה? ואיך ייתכן, שאותם אנגלים, שהיו מבעלות הברית ולחמו בגבורה כזאת בנאצים, הם אלה שחסמו לפניהם את הדרך להצלה? גם לאלקס, המבוגר, החכם והמבין, אין תשובות לכל השאלות האלה, אך הוא לפחות מקשיב לה ומנסה לענות והוא גם היחיד שאומר לבטי, שמותר לה לבכות כשהיא מרגישה צורך בכך ומותר לה גם לאכול עוגות כאוות נפשה ולא בהקצבה. (בטי גילתה את דרכם של השווייצרים, לקנות לכל הילדים בקבוק אחד של מיץ תפוחים ולהקצות להם פרוסת עוגה קטנה או חתיכת שוקולד, בשעה שהמבוגרים אוכלים ושותים להנאתם ללא הגבלה, שלא לדבר על כך, שילדים צריכים להיראות אך לא להישמע.)
לקראת סוף שהותה של בטי בשווייץ, לקראת חג הפסח, מגיע לביקור הדוד מארץ ישראל, אחיה הצעיר של מרת שוורץ, ובואו מאיר שוב את ימיה העגומים שם. רב הוזמן אל הבית ללמד את הילדים על סדר פסח, אבל את בטי אין מצרפים לשיעורים, שמא ידרוש הרב תוספת מחיר על הכללת עוד ילדה במצווה, אבל יוסי, הדוד מארץ ישראל, לוקח את הילדה תחת חסותו ומלמד אותה כל מה שברצונה לדעת על ההגדה ועל מנהגי הסדר. הוא גם נותן לה מתנה - אלבום תמונות קטן מארץ ישראל, שאליה נכספה כל כך להגיע לפני המלחמה ובמהלכה, ומספר לה על החיים בקיבוץ שלו.
סוף סוף מגיעה שהותה של בטי בקרב השווייצרים עגולי הפנים לסיומה - ומוקדם מכפי שציפתה, למרבה שמחתה. בטי חזקה יותר, לא פחות עצובה אך חכמה ויודעת יותר בהלכות עולם ואדם, חוזרת הביתה, אל אמה.
אברהם איכר
ב"הגנה"
במאורעות תרצ"ו - תרצ"ט היה איכר קצין הקישור למשטרה הבריטית מטעם הסוכנות היהודית, לענייני הנוטרות. הוא הקים עם אורד וינגייט את היחידות המיוחדות ואת המשמרות הניידים, הכשיר נוטרים בקורסים משותפים עם הבריטים, ולקח חלק ביצור נשק במחתרת, הפצתו לסליקים ויבוא נשק מחוץ לארץ. איכר נמנה עם מקימי "משמר החופים" ופיקד עליו עד סוף מלחמת העולם השנייה, כאשר הועבר לידי הפלמ"ח.
בשנות המדינה
בשנים 1950 עד 1960 היה אברהם איכר קצין הביטחון של הסוכנות היהודית. בין השאר, היה ממונה על הכשרת כיתות הכוננות ביישובים החדשים להגנה נגד מסתננים. היה חבר עם גולדה מאיר-יושבת ראש, דוד נמרי ויהודה ארזי, בוועד להקמת מוזיאון ההגנה בבית אליהו גולומב בשדרות רוטשילד בתל אביב.
איכר נמנה עם מייסדי מושב אביחיל, ליד נתניה. מיוזמי ומקימי מוזיאון בית הגדודים במושב. הוא התגורר במושב עד פטירתו בשנת 1980 ונטמן בבית העלמין בו.
משפחתו
אברהם איכר היה נשוי ארבע פעמים. מאשתו הראשונה צילה לבית שטיינגרט נולדה הבת קטינה. אשתו השנייה הייתה מרים (1909–1936), בתם של שמואל וסולטאנה טאג'יר, ממייסדי תל אביב. לשניים נולדה הבת מרים (מיקי). בנה הוא איש העסקים והפוליטיקאי אראל מרגלית. מאשתו השלישית טובה לבית קוסובסקי נולדו בתו אבה ובנו ישראל (איזי). איכר אימץ את בנה של אשתו הרביעית אנה, רוני איכר, תא"ל במיל. ומנכ"ל חברת אחוזות החוף.
נער עם סל פירות (קאראווג'ו)
נער עם סל פירות (באיטלקית: Fanciullo con canestro di frutta) הוא ציור משנת 1593 לערך, של אמן הבארוק האיטלקי קאראווג'ו, המוצג כיום בגלריה בורגזה שברומא.
היצירה צוירה זמן קצר לאחר הגעתו של קאראווג'ו לרומא ממילאנו. הדוגמן שדיגמן עבורו היה ידידו הטוב, הצייר הסיציליאני מריו מיניטי, שהיה באותה עת בן 16. ציור זה, שהיה חלק מאוספו של ג'וזפה צ'זרי, נרכש על ידי הקרדינל שיפיונה בורגזה בשנת 1607.
המועד המדויק של ציור התמונה אינו ידוע, אולם המומחים סבורים שהיצירה קדמה לציורים נוספים בהם מופיע מיניטי, כגון "מגיד העתידות", ו"המרמים במשחק הקלפים". אלה האחרונים צוירו בשנת 1594.
היצירה היא יצירה גנרית, שנועדה להראות את יכולתו של האמן להציג מרקמים וצבעים שונים - החל מעורו של הנער וקליפת האפרסק, דרך בדי הגלימה ועד לנצרי הסלסלה.
הצל ברקע התמונה הוא כנראה צלו של קאראווג'ו עצמו, ושל בד הציור. הפירות צוירו בצורה יוצאת דופן באיכותה, ובסלסלה סוגי פירות רבים על מנת להראות את יכולות האמן. ניתן לראות בסל אפרסק בשל, ארבעה אשכולות ענבים (שנים שחורים, אחד אדום, ואחד "לבן"), רימון פרוס, ארבע תאנים - שתים שחורות ושתים ירוקות, שלושה תפוחים בשלים - שנים אדומים ואחד צהוב, ושני ענפים עם אגסים. עלי הפירות מעידים על מחלות שונות של עצי פרי - והדבר מדגים את יכולתו של קאראווג'ו לצייר בצורה ריאליסטית את האובייקט מולו, מבלי לייפות אותו ולהפכו לאידיאלי.
היצירה ייחודית גם במיניות המופגנת של מיניטי - כתפיו החשופות ותנוחת הצוואר מאפיינים ציורים נשיים בתקופת הבארוק ולא ציורים של גברים.
טובטן גיאטסו
טובטן גיאטסו או טופטן גיאטסו, בשמו המלא -נגא-וונג לובסנג טובטן גיאטסו ג'ידרל צ'וקלי נמגיאל (בטיבטית: ཐུབ་བསྟན་རྒྱ་མཚོ་, טוב בסטן רגיה מטסו; בסינית: 土登嘉措; 12 בפברואר 1876 – 17 בדצמבר 1933) היה הדלאי לאמה השלושה עשר של טיבט. הוא שלט כמנהיג של טיבט עצמאית בפועל בשנים 1933-1913.
טובטן גיאטסו התבלט כאיש רפורמות ופוליטיקאי מיומן בדיפלומטיה בתקופה שבה טיבט הפכה לכלי בזירת "המשחק הגדול" - היריבות בין האימפריה הרוסית לאימפריה הבריטית ולאימפריה של שושלת צ'ינג בסין. דלאי לאמה ה-13 גלה פעמיים אחרי פלישה בריטית ואחר כך סינית בארצו. במישור הפנימי החזיר את המשמעת בחיי המנזרים הבודהיסטים והשתדל לנטרל את כוחם המוגזם של נזירים על ידי הגדלת המשרות הרשמיות המוענקים לאזרחים הרגילים.
חייו
טובטן גיאטסו נולד ב-1876 כבן של האיכר גונקה רינצ'ן ושל אשתו, לובסנג דולמה בכפר פרקהודה או להוקה (לנגדון) דגפו, על יד המנזר סמ-יה, בדרום טיבט. המקום נמצא במחוז טקפו (דגפו) בפרובינציה אי טסנג, 160 קילומטר דרומית-מזרחית מלהאסה. בשנת 1878 אחד מאבות המנזר גאנדן, שהוטל עליו למצוא את "גלגולו" של דלאי לאמה הקודם, טרינליי גיאטסו המנוח, הודיע שגילה אותו בילד זה, אז בן שנתיים. הילד הנבחר הוסע ללהאסה וב-14 בפברואר אותה שנה קיבל את סממני שליחותו כדלאי לאמה ה-13. ה"אמבאנים", הנציבים הקיסריים בטיבט שיגרו מסר לממשלה בבייג'ינג כי הילד נבחר בעזרת "קלפי הזהב". לפי בקשת הממשלה הקיסרית גם הפאנצ'ן לאמה טנפאי וונגצ'וק הכיר בילד הכתיר אותו ב-1 באוגוסט 1879 בארמון פוטאלה, בשם החדש "נגאוונג לובסנג טובטן גיאטסו ג'ידרל צ'וקלי נמגיאל". משמעות השם "טובטן גיאטסו" הייתה "אוקיינוס התורה של בודהה".
אך קיבל על בידיו את המנהיגות הפוליטית בפועל רק אחרי שהגיע לבגרות כשמלאו לו 19, בשנת 1895.
אגוואן דורז'ייב
בנעוריו למד טובטן גיאטסו אצל חכם דת בשם אגוואן דורז'ייב (1938-1854), מונגולי יליד בוריאטיה, אז חלק מאימפריה הרוסית, שרכש ידע רב בתורה הבודהיסטית במנזר גלוגפה בדרפונג, על יד להאסה. דורז'ייב הפך למקורב של דלאי לאמה הצעיר ומאוחר יותר שימש לו כשגריר בשליחויות לרוסיה ולארצות אחרות.
בין המולדת לגלות
אחרי המסע הצבאי הבריטי בפיקודו של סר פרנסיס יאנגהסבנד בתחילת שנת 1904 בעצתו של דורז'ייב, נמלט דלאי לאמה לאורגה הרחוקה, במונגוליה. נסיעתו לשם ארכה 4 חדשים. שהה מעל שנה באורגה ובמנזר וואנג חורי, ממערב לאורגה, ולימד שיעורי דת. הוא פגש שם את המנהיג הרוחני של מונגוליה החיצונית, בוגד גגין ג'בטסונדמבה חוטוקטו התשיעי. לפי מקורות רוסיים הוא מעורב בהחלטות לגבי היפרדות מונגוליה מסין בתור מדינה פדרלית עצמאית, נתמכת על ידי רוסיה.
אחרי בריחתו של דלאי לאמה מלהאסה החליט הממשל הקיסרי של שושלת צ'ינג להדיחו ולטעון מחדש על סוברניות מלאה לגבי טיבט. בו זמנית העלה הקיסר הסיני תביעות טריטוריאליות גם כלפי נפאל ובהוטן. בספטמבר 1904 הגיעו סין ובריטניה להסכם שנחתם בארמון פוטאלה בנוכחות האמבאן ונציגים מבוטהן ונפאל. בהסכם זה הסכימה בריטניה לא להתערב בטיבט ולהכיר בזכויות הקיסר הסיני בארץ זו. עם זאת באוקטובר 1906 ג'ון וסטון ברוק היה לאנגלי הראשון שהתקבל על ידי דלאי לאמה. המנהיג הטיבטי נתן את הסכמתו שהבריטים יערכו שני מסעות בתוך טיבט. באותה שנה גם סר צ'ארלס אלפרד בל הוזמן בחצר הפאנצ'ן לאמה התשיעי טובטן צ'קי ניאמה, בטשילהונפו ודנו ביחד על המצב הפוליטי באזור.
דלאי לאמה שהה במנזר קומבום על ידי שינינג ואחר כך נסע מזרחה אל אחד מארבעת ההרים הקדושים של הבודהיסטים בסין, הר ווטאי, כ-300 קילומטר מבייג'ינג. הוא קיבל שם שורה של שליחים אירופיים, ביניהם הציר האמריקאי בבייג'ינג, וליאם וודוויל רוקהיל, הקולונל מנרהיים מטעם השלטונות הרוסים, חוקר אנגלי בשם כריסטופר אירווינג, הדיפלומט הבריטי ר.פ.ג'ונסון מן השירות הקולוניאלי ואיש הצבא הצרפתי, משנה הרוזן אנרי ד'אולון. דלאי לאמה ניסה להשתמש בקשרים עם המעצמות כדי לשחרר את ארצו מהשלטון הסיני. מתוך דאגה לביטחונו האישי, העניק לו מנרהיים במתנה אקדח מסוג בראונינג והראה לו איך לטעון אותו מחדש.
בספטמבר 1908 התקבל דלאי לאמה אצל הקיסר גואנגשו והקיסרית. בשיחתם ניסה הקיסר הסיני להדגיש את מעמדה של טיבט כאזור חסות, בעוד שהמנהיג הטיבטי נמנע מלהשתחוות בפניו. הוא נשאר בבייג'ינג עד סוף שנת 1908. בשובו למולדת התחיל לארגן את מנהלו מחדש. אך בשנת 1909 פלש לטיבט כוח צבאי סיני בפיקודו של הגנרל צ'או-אר פנג והדלאי לאמה נמלט. הוא חצה את יאטונג (דרומו, בטיבטית) ואת המעבר ג'לפלה לסיקים ואחר כך להודו. בעת שהותו בארץ זו התרשם מביטויי הקדמה של העולם המודרני. אולם הוא לא נשאר הרבה זמן בגלות. בשנת 1911 הודחה השושלת צ'ינג במהפכת שינהאי ובסוף שנת 1912 נסוגו היחידות האימפריאליות האחרונות מטיבט.
שלטונו
בשנת 1895 קיבל טובטן גיאטסו סמכויות שלטוניות מידי המנזרים הגדולים שנהנו בעבר מהשפעה רבה באמצעות העוצר. בשתי תקופות הגלות שלו – בשנים 1904–1909 בעקבות הפלישה הבריטית, וב-1910–1913 בעקבות ההתערבות הצבאית הסינית נעשה טובטן גיאטסו ער יותר למורכבויות הפוליטיקה הבינלאומית והפך לדלאי לאמה הראשון שייחס חשיבות ליחסי החוץ.
הוא בחר בצורה הסטנדרטית של דגל טיבט, המקובלת עד לימינו. בשלהי שנת 1912 הוא הנפיק בולים ראשונים של המדינה ושטרות כסף טיבטיים ראשונים. בשנת 1913 הקים את שירות הדואר של טיבט. הוא ביצע שורה של צעדים לכיוון עצמאות ארצו ופיתוחה. הקים בשנת 1913 מכללה לרפואה חדשה - מנטסיקנג - באתר בית החולים המסורתי שעל יד ג'וקהנג. הנהיג וחיזק מערכת מסים וניסה להצר את שחיתות הפקידים, הקים כוח משטרתי וב-1923 הקים את מפקדתו בהלאסה. ערך רפורמה של מערכת המשפט שהפכה לאחידה בכל הארץ. ביטל את עונש המוות והפחית את השימוש הענישות גופניות. שיפר את התנאים בבתי הסוהר. בנוסף למערכת החינוך הדתית הנהיג מערכת חינוך חילונית. יחסו לזרים - יפנים, בריטים או אמריקאים שביקרו בטיבט היה לבבי. בשנת 1923 ייסד בגיאלטסה את בית הספר האנגלי הראשון בטיבט. החליט בנוסף לשלוח 4 תלמידים מצטיינים ללימודי הנדסת חשמל באנגליה. מינה פקחים שישגיחו על ביצוע הרפורמות. בשנת 1914 חיזק את הכוחות הצבאיים בטיבטים על ידי ארגון אימוניהם.
המלחמה עם הצבא הסיני ב-1932
בשנת 1932 ניסה דלאי לאמה לכבוש שטחים בצ'ינגהאי ובסיקאנג ונכנס לעימות עם יחידות צבאיות סינית. בפיקודו של הגנרל המוסלמי מה בו פאנג, הצליח הצבא הלאומי המהפכני הסיני שכלל ארמייה מוסלמית מצ'ינגהאי וארמייה סינית מסיצ'ואן להביס את הטיבטים. הסינים כבשו בחזרה כמה מחוזות בפרובינציה שיקאנג, מחוזות שיצ'ו, דנגקה ואחרים. הטיבטים נהדפו מעבר לנהר ג'ינשה. מהבו פאנג וליו ון הוי הזהירו את שלטונות טיבט שלא להעז לחצות שוב את הנהר. אחד הניצחונות של מה בופאנג התרחש בדאן צ'וקורגון. כמה גנרלים טיבטים נכנעו לסינים והודחו מתפקידיהם על ידי דלאי לאמה. המנהיג הטיבטי בקש עזרה מהשלטונות הבריטים בהודו. בלחץ הבריטים הסכימה ממשלת ננג'ינג להסכמי שביתת נשק שנחתמו בין הטיבטים לבין הכוחות של מה וליו.
ולדימיר טיסמניאנו
ולדימיר טיסמניאנו (ברומנית: Vladimir Tismăneanu; נולד ב-4 ביולי 1951) הוא פוליטולוג, סוציולוג והיסטוריון יהודי-רומני-אמריקאי, שהיגר לארצות הברית. אחד החוקרים החשובים של המשטר הקומוניסטי ושל התקופה הפוסט-קומוניסטית ברומניה ובמזרח אירופה. פרופסור באוניברסיטת מרילנד, ארצות הברית. יושב ראש הוועדה הנושאת את שמו, שחיברה את דו"ח טיסמניאנו על פשעי הקומוניזם ברומניה.
קורות חיים
ולדימיר נולד בבראשוב שברומניה הקומוניסטית כבנם של לאונטה טיסמניאנו והרמינה מרקוזון, פעילים קומוניסטים ממוצא יהודי, מלוחמי מלחמת האזרחים של ספרד בה איבד לאונטה את ידו הימנית. ולדימיר למד בבית הספר יחד עם ילדיהם של יתר ראשי השלטון הקומוניסטי ברומניה, בהם בנו של ניקולאה צ'אושסקו, המשיך ללימודי פילוסופיה וסוציולוגיה באוניברסיטת בוקרשט והצטיין בלימודיו כשמסת המחקר שלו הייתה "השמאל החדש ואסכולת פרנקפורט". עבודת הדוקטורט שלו משנת 1980 נשאה את השם "מהפכה וחשיבה ביקורתית. התאוריה הפוליטית של אסכולת פרנקפורט רדיקליזם של השמאל בן זמננו."
בין השנים 1974–1981 עבד כסוציולוג ב"המעבדה הסוציולוגית העירונית" בבוקרשט והיה ממונה על התעמולה בוועד המרכזי של איגוד הנוער הקומוניסטי ברומניה. במסגרת פעילותו ערך והוציא לאור כתבי עת כמו: "אמפיתיאטרו", "התודעה הקומוניסטית", "חיים סטודנטיאליים", "כתב עת לפילוסופיה", "קונטמפורנול" (קרי, "בן זמננו"), "העתיד הסוציאלי" ו"הצעיר הלניניסטי", חלקם בעלי אופי תעמולתי וחלקם בעלי אופק תרבותי רחב ורוח חדשנות.
בשנת 1981 הגיע טיסמנאנו לספרד, במסגרת טיול, ולא שב לרומניה. הוא עבר לוונצואלה, שם עבד תקופה קצרה במוזיאון לאמנות מודרנית של קראקס, מוזיאון שנוהל על ידי דודנית של אביו, סופיה אימבר. הוא שיתף פעולה עם קרלוס רינגל, בעלה של סופיה והוגה דעות אנטי-קומוניסט. משנת 1982 התיישב בארצות הברית, תחילה בפילדלפיה ולאחר מכן בוושינגטון הבירה. בין השנים 1983–1990 עבד במכון לחקר מדיניות חוץ בפילדלפיה ובין השנים 1985–1990 לימד באוניברסיטת פנסילבניה. במהלך כל הזמן הזה שיתף פעולה עם רדיו קול אמריקה, רדיו אירופה החופשית ותחנות רדיו אחרות ששידרו אל הגוש הקומוניסטי. משנת 1990 היה לפרופסור באוניברסיטת מרילנד ומנהל המכון לחקר החברות הפוסט-קומוניסטיות.
שיטת ברקאי
התוכנית משלבת הקנייה של מקורות היהדות במקביל למקצועות כלליים. היא מופעלת בכעשרים בתי ספר שונים ברחבי הארץ באופן חלקי או מלא. יסודות השיטה הם הרמוניה בין לימודי קודש וחול, לימוד על פי הפשט ופחות פלפול וכן לימוד הדרגתי - על פי דברי המשנה במסכת אבות "בן חמש למקרא, בן עשר למשנה, בן חמש-עשרה לתלמוד".
במסגרת השיטה נעשה מאמץ שיטתי להקנות לתלמיד בכיתות א'-ד' את מרבית ספרי המקרא בידיעה מקיפה, ובכיתות ה'-ט' את המשנה. מכיתה י' ואילך המטרה היא הקניית ידע בסיסי בתלמוד. נעשה שימוש בקריאה משותפת ושינון של הפסוקים להסדרת גרסה מדויקת של הפסוקים בפי התלמידים.
אחד מהשלוחות הוותיקות של מוסדות ברקאי הוא בתלמוד תורה ביישוב נווה מנחם בקרני שומרון.
מוסדות אורות עציון באפרת
באפרת הוקמו מוסדות "אורות עציון" המלמדים על פי שיטת הלימוד של ברקאי. הרב דן בארי מלווה בפועל את בתי הספר ומהווה מדריך חינוכי לצוותים. המלווים את התלמידים מהמכינה ועד לכיתה ח' בארבעה מוסדות שונים: "מכינות" לילדי גן-חובה בניהולה של הגב' מיכל תעסן. בכל מכינה ישנה גננת (או גנן), סייעת וכן, רב האחראי להקניית הקריאה. "החטיבה הצעירה" לילדים בכיתות א-ב, זוהי מסגרת לבנים ובנות הלומדים בכיתות נפרדות, המנהל הוא יהודה אייזנברג.
"אורות עציון בנות" ו"אורות עציון בנים" הם שני בתי ספר נפרדים לתלמידים בכיתות ג'-ח'.
דמיאן וילקינס
דמיאן למונט וילקינס (אנגלית: Damien Lamont Wilkins; נולד ב-11 בינואר 1980) הוא כדורסלן עבר אמריקאי אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 2004–2018, בעמדות הסמול פורוורד והקלע. ב-10 עונותיו בליגת ה-NBA העמיד ממוצעים כוללים של 6.2 נקודות, 2.3 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים למשחק.
בנו של כדורסלן העבר ג'רלד וילקינס, ואחיינו של דומיניק וילקינס.
ליגת המכללות (1999–2004)
וילקינס נולד בעיר וושינגטון שבקרוליינה הצפונית, וגדל באורלנדו, פלורידה. בין השנים 1999–2001 למד באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית, ובין השנים 2002–2004 למד באוניברסיטת ג'ורג'יה. ב-4 עונותיו בליגת המכללות קלע 10.9 נקודות בממוצע למשחק.
שנות השיא ב-NBA (2004–2013)
לאחר שלא נבחר על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA 2004, חתם על וילקינס על חוזה בסיאטל סופרסוניקס. בעונתו הראשונה בסיאטל העפיל עמה לחצי גמר האזור המערבי, בו הפסידה מול סן אנטוניו ספרס בתוצאה 2–4. בעונת קבע שיאי קריירה של 9.2 נקודות, 3.2 ריבאונדים ו-2.0 אסיסטים בממוצע למשחק, אך הסופרסוניקס סיימו במקום האחרון באזור המערבי, עם מאזן שלילי 20–62. ב-16 בנובמבר 2007 קלע שיא קריירה של 41 נקודות בניצחון קבוצתו מול אטלנטה הוקס.
ביולי 2009, לאחר 5 עונות עם סיאטל/אוקלהומה סיטי, הועבר עם צ'אקי אטקינס בטרייד למינסוטה טימברוולבס, בתמורה לאית'ן תומאס ושתי בחירות דראפט עתידיות.
לקראת עונת חתם על חוזה באטלנטה הוקס. בפלייאוף של אותה עונה העפילה אטלנטה לחצי גמר האזור המזרחי, בטרם הפסידה מול שיקגו בולס (2–4).
בעונת שיחק עבור דטרויט פיסטונס, ובעונה העוקבת שיחק בפילדלפיה 76'.
שלהי הקריירה (2013–2018)
בין השנים 2013–2017 שיחק לתקופות קצרות עבור קבוצות מליגת העל הסינית, מליגת הפיתוח של ה-NBA, מוונצואלה ומפוארטו ריקו.
בעונת שיחק ב-19 משחקים במדי אינדיאנה פייסרס, בטרם שוחרר ממנה בינואר 2018. עד לסיום אותה עונה שיחק עבור גרינסבורו סווארם מליגת הפיתוח של ה-NBA.
נבחרת ארצות הברית
ב-2015 היה חבר סגל נבחרת ארצות הברית בכדורסל, אשר זכתה במדליית הארד במשחקים הפאן-אמריקאיים.
ח'ולדה
ח'ולדה או חולדה הערבית ( בערבית خلدة) היה כפר ערבי בגבול הרי יהודה ושפלת יהודה כ-12 קילומטרים דרומית לרמלה וכקילומטר דרומית מזרחית לחוות חולדה, בגובה של כ-150 מטר מעל פני הים. הכפר היה שייך לנפת רמלה שבמחוז לוד (1945). על פי סקר הכפרים 1945 שנערך בידי רשויות המנדט שטחי אדמותיו היו 9,461 דונם ובשנת 1945 מנה 280 נפשות. במלחמת העצמאות במהלך מבצע נחשון ב-6 באפריל 1948 הכפר נכבש, והתרוקן מתושביו. ב-20 באפריל הרסו כוחות ה"הגנה" את בתי הכפר באמצעות דחפורים.
במלחמת העצמאות פעלו הערבים לניתוק ירושלים מהשפלה ומנעו העברת אספקה וכוחות צבאיים לעיר ולמעשה העיר הייתה במצב של מצור. הדרך מהשפלה לירושלים דרך לטרון נחסמה כבר באזור רמלה והדרך היחידה לעיר מהשפלה עברה דרך מזכרת בתיה, קיבוץ חולדה וח'ולדה הערבית שם התחברה הדרך לכביש מג'דל-לטרון (כיום כביש 3) שהייתה הדרך הראשית שהובילה ממישור החוף הדרומי לירושלים. הכפר שימש בסיס לערבים ובגלל קרבתו לדרך המובילה לירושלים נכבש בפעולה הראשונה לפריצת הדרך לירושלים במבצע נחשון. במלחמת העצמאות לאזור חולדה היה תפקיד חשוב מאוד בעיקר במערכה לפריצת הדרך לירושלים. המקום היה הבסיס העיקרי של הכוחות שהגיעו מהשפלה ולחמו על פתיחת הדרך לירושלים במבצע נחשון, קרבות לטרון ומשם נערכו הפעולות לפתיחת דרך בורמה. דרך זו הייתה דרך עוקפת ששימשה לפריצת המצור על ירושלים נסללה במהלך מלחמת העצמאות מאחר שהכביש מהשפלה לירושלים נחסם בלטרון.
היום נמצאים שרידים של בתי הכפר על גבעה כ-200 מ' דרומית מזרחית ליישוב משמר דוד שנוסד כקיבוץ בשנת 1949 על אדמות ח'ולדה.
פרסים ומועמדויות של איימי ויינהאוס
בין שיריה המוכרים ביותר של ויינהאוס אשר זיכו אותה ברוב פרסיה היו; "Back to Black", "Rehab", ו-"You Know I'm No Good". ויינהאוס זכתה בכ-26 פרסים שונים, והועמדה 66 פעמים לשלל פרסים שונים. בין פרסיה ניתן למצוא 7 פרסי גראמי, פרס המוזיקה של MTV אירופה, פרס המוזיקה העולמית, 2 פרסי ה-NME, וכולי.
BRIT Awards
טקס פרסי המוזיקה הבריטית הוא טקס שבו מוענקים פרסי מוזיקה לאמנים בריטים שונים שעוסקים בעיקר ברוק ובפופ. ויינהאוס הועמדה שמונה פעמים לפרס זה וזכתה בפרס אחד בלבד בשנת 2007, עם אלבומה השני Back to Black. ויינהאוס המשיכה לקבל מועמדויות בטקס זה גם אחרי מותה הטרגי בשנת 2011.
Echo Music Awards
טקס פרסי האקו מתקיים בכל שנה בגרמניה על ידי ה- Deutsche Phono-Akademie (אגודה של חברות ההקלטה הרשמיות של גרמניה).כל שנה זוכה נקבע על ידי מכירותיו בשנה הקודמת. ויינהאוס זכתה ב-2 פרסים מתוך שלוש מועמדויות.
Elle Style Awards
טקס פרסי ה-Elle הוא טקס פרסים אשר מסובסד מדי שנה על ידי מגזין Elle, כהוקרה על הישגים בתחומי העיצוב, והבידור. ויינהאוס הועמדה וזכתה פעם אחת בטקס זה.
Grammy Awards
פרס גראמי הוא פרס אשר ניתן על ידי האקדמיה הלאומית לאמנויות ולמדעי ההקלטה של ארצות הברית עבור הישג יוצא דופן בתעשיית המוזיקה. גראמי הוא פרס שנתי. טקס הענקת הפרס נערך בדרך כלל בסטייפלס סנטר בלוס אנג'לס בחודש פברואר, ומשודר בארצות הברית ברשת הטלוויזיה CBS. זכייה בפרס גראמי מוענקת בעשרות קטגוריות שונות בכל שנה. רוב הקטגוריות מחולקות לפי סוגות מוזיקליות שונות, ואילו הקטגוריות המרכזיות והבולטות ביותר אינן מוגבלות לסוגה מסוימת. גראמי נחשב לפרס היוקרתי ביותר בתעשיית המוזיקה העולמית, ומייצג תחום זה בדומה לפרס האוסקר בתחום הקולנוע, פרס אמי בתחום הטלוויזיה ולפרס טוני בתחום אמנות הבמה. ויינהאוס קבעה שיא היסטורי כאשר הייתה לאמן הבריטי הראשון אשר זכה בשלוש מתוך ארבע הקטגוריות החשובות ביותר בטקס זה; "שיר השנה", "הקלטת השנה", ו-"פריצת השנה". בסך הכל זכתה ויינהאוס בכ-7 פרסי גראמי (5 עוד כשהייתה בין החיים, ו-2 לאחר מותה).
Meteor Music Awards
טקס פרסי המוזיקה של מטאור הוא טקס פרסי המוזיקה הלאומי של אירלנד, אשר מתקיים מדי שנה מאז 2001, ומסובסד על ידי MCD Productions. ויינהאוס הועמדה ואף זכתה פעם אחת בטקס זה בשנת 2008.
MOJO Awards
טקס פרסי ה-MOJO מסובסד על ידי מגזין המוזיקה הבריטי הפופולרי, Mojo. בשנה אחת קיבלה ויינהאוס שלוש מועמדויות ואף זכתה באחת מהן בקטגוריית "שיר השנה".
MTV Europe Music Awards
טקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה, הוא טקס מוזיקה של חברת MTV האירופאית, אשר מתקיים מדי שנה (בחודש נובמבר) במדינה אחרת באירופה, החל משנת 1994.
מדי שנה בוחר הקהל את האמנים ואת השירים הטובים ביותר לאותה שנה, באמצעות שליחת SMS או דרך אתר האינטרנט. הטקס נחשב לאחד מהחשובים במוזיקה המודרנית וזוכה למדרוג גבוה מדי שנה. בין הקטגוריות בטקס: השיר הטוב ביותר, הווידאו קליפ הטוב ביותר, זמר השנה, זמרת השנה, פריצת השנה ועוד. את הטקס מנחה בכל שנה ידוען אחר, והחל משנת 2006 גם "מנחה דיגיטלי" מהאינטרנט. הטקס מועבר מדי שנה בשידור חי בערוץ MTV האירופאי, אך גם מחוץ ליבשת - בארצות הברית, מדינות באסיה ועוד. כמו כן, הטקס מועבר גם בשידור HD.
ויינהאוס הועמדה ארבע פעמים בטקס זה, ובשנת 2007, הצליחה לזכות בקטגוריית "בחירת הקהל".
MTV Video Music Awards
טקס פרסי הווידאו-קליפים של MTV, הוא טקס מוזיקה של חברת MTV, אשר מתקיים מדי שנה (בחודשים אוגוסט - ספטמבר) במדינה אחרת בארצות הברית, החל משנת 1984. הטקס מחלק פרסים עבור הצטיינות בתחום המוזיקה העכשווית ובייחוד בכל הקשור לווידאו קליפים.
הפרס החשוב ביותר בטקס, הוא "קליפ השנה" (Video Of The Year). לרבים ממבקרי המוזיקה או לצופים, נחשב הטקס כטקס חלופה לפרס גראמי (בתחום הקליפים), או כ"האוסקר של הצעירים". אמנם הטקס מיועד לקהל האמריקאי, אך משודר בשידור חי למדינות רבות, בין היתר גם בישראל, וזוכה למדרוג גבוה יחסית. הטקס ששודר בשנת 2011, היה למשדר הנצפה ביותר בערוץ MTV בכל הזמנים.
ויינהאוס הועמדה בטקס זה שלוש פעמים, אך לא הצליחה לזכות באף אחת מן המועמדויות.
MTV Video Music Brazil
טקס פרסי הווידאו-קליפים של MTV ברזיל, מתקיים מדי שנה מאז 1995. ויינהאוס הועמדה פעמיים בטקס זה, אך לא הצליחה לזכות באף אחת מן המועמדויות.
NRJ Music Awards
בטקס זה הועמדה ויינהאוס פעמיים, אך היא לא הצליחה לזכות באף אחת מן המועמדויות.
Premios 40 Principales
בטקס זה הועמדה ויינהאוס פעמיים, בקטגוריית "האמן הבינלאומי הטוב ביותר שאינו ספרדי". ויינהאוס לא הצליחה לזכות, אך זכתה לתשומת לב מרובה באותו טקס שבה הועמדה פעמיים.
Vodafone Live Music Awards
בטקס זה הועמדה ויינהאוס פעמיים בין השנים 2007-08. היא זכתה בשנת 2007, בקטגוריית "אמנית השנה".
World Music Awards
טקס פרסי המוזיקה העולמית הוקם ב-1989. בכל הקריירה שלה, הועמדה ויינהאוס שלוש פעמים בטקס זה. בשנת 2008, זכתה ויינהאוס בקטגוריית "אמנ/ית הפופ/רוק המוכר ביותר של השנה".
נגמ"ש לחימה
נגמ"ש לחימה (באנגלית: Infantry fighting vehicle, בראשי תיבות: IFV, תרגום: רכב לחימת חי"ר, שם פחות נפוץ: mechanized infantry combat vehicle או MICV) הוא רכב קרבי משוריין המשמש לנשיאת חיילים אל שדה הקרב ותמיכה בהם וחיפוי באמצעות אש, תוך לחימה כחיל רגלים ממוכן. נגמ"ש הלחימה כולל חימוש כבד יותר מאשר נגמ"ש רגיל, לרוב תותח אוטומטי אך גם טילי נ"ט ומקלעים.
בצבאות קטנים שלא יכולים להרשות לעצמם תחזוקת מערך של טנקים כמו של שכניהם. נגמ"שי לחימה החמושים היטב מהווה אמצעי חלופי למילוי חלל זה בכוח. דוגמאות לכך הן: המדינות הבלטיות, המדינות הנורדיות בלגיה והולנד.
רקע והיסטוריה
נגמ"שי לחימה התפתחו מהנגמ"שים (ראשי תיבות של נושא גייסות משוריין או נוֹשֵׂאת גְּיָסוֹת מְשֻׁרְיֶנֶת) - כלי רכב משוריינים שנועדו לשאת חיילים אל תוך שדה הקרב תוך מתן הגנה מאש קלה ורסיסים. הנגמ"שים חומשו בדרך כלל במקלעים על מנת לאפשר לכלי להגן על עצמו ולהשיב אש. בהמשך נוספו כלי נשק וחימוש נוספים לכלי, בדרך כלל על חשבון מספר החיילים שיכל הכלי לשאת, ואלה איפשרו תמיכה, סיוע וחיפוי באש כבדה יותר בזמן תקיפה. כלי רכב אלו התפתחו לנגמ"שי לחימה.
נגמ"ש לחימה נבדל מנגמ"ש בכך שהוא נושא חימוש כבד יותר (כגון תותח קל או טילים), מקלעים נוספים ופתחי ירי. לכלי הרכב יש לרוב שריון כבד יותר ופחות מקום בבטן הכלי לחיילים.
נגמ"שי לחימה חמושים בדרך כלל בתותח אוטומטי בקליברים של 20 עד 40 מ"מ, מקלעים בינוניים (כגון מאג 7.62 מ"מ) ולעיתים אף בטילי נ"ט. הם לעיתים חמושים גם במרגמות, מטולי רימונים ומדוכות עשן. רוב נגמ"שי הלחימה הם זחליים אך יש גם נגמ"שי לחימה אופניים (הנעים על גבי גלגלים עטויי צמיגים). נגמ"ש לחימה בדרך כלל ממוגן וחמוש יותר מנגמ"ש אך פחות ממוגן וחמוש מטנק מערכה.
אחד מראשוני נגמ"שי הלחימה היה ה-Schützenpanzer Lang HS.30 הגרמני (בקיצור: Schützenpanzer 12-3 או SPz 12-3) ששירת בצבא גרמניה (Bundeswehr) מ-1958 עד תחילת שנות ה-80 של המאה ה-20. ה-SPz 12-3 היה חמוש בצריח ועליו תותח אוטומטי בקליבר 20 מ"מ ונשא 5 לוחמים.
מעצמות המערב הופתעו כאשר ברית המועצות הציגה במצעד צבאי את ה-BMP-1, נגמ"ש הלחימה הראשון שתוכנן מראש למטרה זו. ה-BMP-1 היה בעל פרופיל נמוך וחומש בתותח חלק-קדח 73 מ"מ וטיל נ"ט מדגם סאגר. שריונו המשופע סיפק הגנה מלאה מפני ה-M2 בראונינג (מקלע כבד בקליבר 0.5 אינץ' הנפוץ במדינות ברית נאט"ו) והגנה חלקית מפני תותח אורליקון 20 מ"מ, בקשת של 60 מעלות. הנשק שנשא עליו היווה איום לרק"מים של נאט"ו ואף לטנקי מערכה כבדים בתקופתו. ברם, הכלי היה פגיע למוקשים ונשק נ"ט. ה-BMP-1 הוחלף מאוחר יותר בדגמים מתקדמים יותר: BMP-2 ו-BMP-3, בעלי מיגון משופר וכוח אש חזק יותר.
מאז, כמעט כל המעצמות פיתחו או אימצו נגמ"שי לחימה. אלה כוללים את המארדר והפומה מגרמניה, ה-LAV III מקנדה, הווריור מבריטניה, הבראדלי מארצות הברית, ה-ASCOD מספרד, הדארדו מאיטליה, הראטל מדרום אפריקה, ה-AMX-10P מצרפת, ה-CV-90 משוודיה, ה-K-21 מקוריאה הדרומית ועוד.
נגמ"שי לחימה בישראל
טנקי מרכבה הם בעלי מסדרון אחורי בו אפשר לשאת חיילים, ושימשו לא אחת כנגמ"שי לחימה כשהובילו לוחמים לשטח עוין ותמכו בהם באש כבדה. מגמה זו עשויה להתחזק בעקבות הכנסתם לשירות של פגזי הרקפת 105 מ"מ והכלנית 120 מ"מ הרב-תכליתיים המאפשרים לטנק פגיעה יעילה במטרות אדם (חי"ר וחמושים), מבנים, כלי רכב ורק"מ רך.
צה"ל גם בוחן ייצור גרסאות נגמ"ש לחימה לנמ"ר, כאשר את עמדת הקטלנית יחליף צריח בלתי-מאויש, החמוש בתותח אוטומטי 30 מ"מ, מקלע מקביל, מרגמה 60 ומערכת הגנה אקטיבית לטנקים. ב-2019 החליט צה"ל על הצטיידות באיתן - נגמ"ש אופני בינוני עם מערכת הגנה אקטיבית לטנקים. הנגמ"ש כולל שני דגמים: דגם נשיאת חי"ר ודגם נגמ"ש לחימה עם צריח בלתי מאויש.
נגמ"שי לחימה כבדים
בעקבות התפשטות נשק נ"ט (נגד טנקים) ושימוש במטעני חבלה כבדים (כגון מטען צד ומטען גחון) - שנהפכו לנפוצים במיוחד בעימותים נמוכי עצימות (LIC), לוחמה בשטח בנוי (לש"ב) ולוחמה נגד ארגוני טרור וגרילה - הפכו נגמ"שים ונגמ"שי לחימה למלכודות מוות ליושבים בהם. משום כך היה צריך לשפר את מיגון הכלים הקיימים או לתכנן כלים חדשים עם שריון כבד.
חלק מהכלים כאלה תוכננו בהתבסס על ניסיונו של צה"ל, שהפך תובות טנקים ישנים לנגמ"שים כבדים (דוגמת האכזרית) ובכך יצר כלי בעל רמת מיגון של טנק אך בעלות ייצור ופיתוח נמוכה יחסית מתכנון כלי כבד חדש לחלוטין. בנוסף, טנק המרכבה הוא בעל מסדרון אחורי המאפשר נשיאת חי"ר. האכזרית - שפותחה על בסיס תובת טנקי T-55, שימשה דוגמה למדינות הגוש הקומוניסטי לשעבר וכן לרוסיה, והללו פיתחו רק"מים כבדים על בסיס הטנקים המיושנים, בהם ה-VIU-55 Munja הסרבי וה-BTR-T הרוסי. כמו כן פיתחה רוסיה את ה-BMPT, רכב שנועד לתמוך בטנקים. רוסיה גם מפתחת את ה-BTR-90. אוקראינה פיתחה את BMT-72 ו-BTMP-84 המבוססים על טנקי T-72 ו-T-84 בעלי תובות מוארכות ואף שמרו על התותח הראשי בקליבר 125 מ"מ.
הנמ"ר הישראלי הוא נגמ"ש כבד וקיים לו דגם ניסוי בתצורת נגמ"ש לחימה החמוש בצריח בלתי מאויש עם תותח 30 מ"מ, מקלעים וטילי נ"ט.
תורת הפעלה
בעימותים נמוכי עצימות (עימות מוגבל = עמו"ג) ולוחמה א-סימטרית נגד ארגוני טרור וגרילה, חשיבותו של נגמ"שי לחימה גדולה ביותר. חימושם כבד מספיק כנגד לוחמים, מבנים, כלי רכב ורק"מ קל, אך לא כבד מידי (כמו התותח של הטנק שגורם נזק סביבתי רב ונועד בעיקר להשמדת טנקים אחרים). הם מציעים שילוב של הגנה, ניידות וכוח אש. למרות שהם יעילים בעיקר בעימות מוגבל ניתן להשתמש בהם גם במלחמה כוללת ובמשימות של שמירת שלום.
נגמ"שי לחימה נועדו לשאת לוחמי חיל רגלים אל שדה הקרב ואז לתמוך בהם באש ולחפות עליהם באמצעות הנשק המותקן על גבי הרכב. ייעוד משני הוא השמדת כוחות חי"ר של האויב וסיוע לטנקים. יש לציין שלמרות שחלק נגמ"שי הלחימה חמושים בטילים נגד טנקים ייעודם העיקרי איננו השמדת טנקים.
שריון ואמצעי הגנה
בדרך כלל, נגמ"שי לחימה הם בעלי שריון לכלי רכב ומיגון קל יותר מאשר טנקים, כדי להגביר את הניידות ואף לאפשר יבילות אוויר. רוב נגמ"שי הלחימה עמידים בפני מקלעים כבדים, רסיסי ארטילריה ונשק קל. ברם, הם פגיעים לנשק נ"ט, פגזים ומטעני חבלה כבדים. זאת מאחר שהם לא תוכננו להשמדת טנקים כמשימתם העיקרית (למרות שחלקם חמושים בטילי נ"ט).
נגמ"שי לחימה חדשים יותר, כגון ה-Patria AMV הפיני הם בעלי שריון מודולרי הניתן להרכבה ופירוק, והחלפת לוחות שריון בעובי ומשקל שונה. דבר זה מאפשר להתאים את רמת המיגון והיבילות של הכלי למשימה: כלי קל למשימות לא מסוכנות כל-כך ויביל אווירית או כלי כבד ופחות נייד למשימות מסוכנות יותר. כמו כן, הדגם החדש ביותר של ה-BMP-3 הרוסי מצויד במערכת הגנה אקטיבית Arena. הנמ"ר הישראלי מצויד במעיל רוח של רפא"ל, האיתן בחץ דורבן - מערכת הגנה אקטיבית תוצרת תע"ש המסוגלת ליירט גם חודרנים קינטיים ופגזי טנקים בנוסף לרקטות נ"ט וטילי נ"ט.
אמצעי הגנה נוסף ונפוץ הוא מדוכות עשן המספקות מיסוך לכלי ומקשים לכוון ולהתביית עליו. כלים אחרים מצוידים בשבשים המונעים מטילי נ"ט להתביית על הכלי.
חימוש ראשי
הנשק הראשי, בדרך כלל, של נגמ"ש לחימה הוא תותח אוטומטי בקליברים שנעים בין 20 ל-40 מ"מ. תותחים אלה יעילים כנגד מגוון רחב של מטרות: כלי רכב, רק"מ רך, חי"ר, מסוקים וכלי טיס מנמיכי טוס. תחמושת התותחים כוללת כמה סוגים: פגזים נפיצים, דליקים, חודרנים קינטיים ועוד. הפומה הגרמנית וה-CV90 יכולים להגביה את התותח שלהם עד לזווית של 70 מעלות כדי לירות בכלי טיס.
מקלעים
נגמ"שי לחימה רבים כוללים מקלע מקביל בצריח ליד התותח. הקליבר הנפוץ ביותר הוא 7.62 מ"מ והם נועדו בעיקר כנגד חי"ר. כמו כן, נגמ"שי לחימה כוללים מקלעים נוספים, כגון על צוהר המפקד.
טילים
מספר נגמ"שי לחימה חמושים בטילים נגד טנקים. רובם, לטווח בינוני (2000–4000 מטר). אחרים נושאים גם טילים נגד מטוסים.
מטולי רימונים
מספר נגמ"שי לחימה חמושים במטולי רימונים בעיקר של 30 מ"מ, 40 מ"מ ו-76 מ"מ. ביניהם נמנה הפומה הגרמנית. על הנמ"ר הישראלי ניתן להתקין מקל"ר 40 מ"מ על עמדת קטלנית.
רוב נגמ"שי הלחימה חמושים במדוכות עשן ומשגרי רימוני עשן להגנה.
ורה דנש
ורה דנש (במקור גרוסמן, בהונגרית: Dénes Vera; בודפשט, 12 במרץ 1915 – בודפשט, 16 במרץ 1970) הייתה נגנית צ'לו עטורת פרסים ומורה למוזיקה יהודייה-הונגרייה, אשתו של המנצח והכנר פרידייש שאנדור.
ביוגרפיה
דנש נתנה קונצרטים כבר בהיותה סטודנטית באקדמיה ולימדה תלמידים. משנת 1936 הפכה לנגנית המובילה של התזמורת הקאמרית לנשים של בודפשט. בשנים שלאחר מכן ניגנה גם בלהקות קמריות וסיירה איתן. בשנות מלחמת העולם השנייה לא יכלה להופיע בפני קהל לא יהודי בשל יהדותה, לכן ב-1939 הפכה לסולנית בלהקת אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך שהופעותיה היו על פי רוב בתיאטרון גולדמארק. שם הכירה את בעלה, לו נישאה ב-1940. בנוסף להופעות, היא לימדה גם בבית הספר היהודי למוזיקה וקיבלה על עצמה תלמידים פרטיים.
ב-1944 נכלאה בתקופת שלטון מפלגת צלב החץ, אך הצליחה להימלט והסתתרה ביחד עם בעלה פרידייש שאנדור באמצעות מסמכים מזויפים עד תום המלחמה והשחרור על ידי כוחות הצבא האדום.
ב-1945 הצטרפה מיד לחיים המוזיקליים. היא ניגנה לראשונה בהרכב מזדמן בשם "תזמורת האמנים" (Művész Zenekar), ולאחר מכן בתזמורת הפילהרמונית הלאומית (Nemzeti Filharmonikus Zenekar) שהוקמה באותה התקופה. היא נשארה בקבוצה זו גם לאחר שינוי השם (התזמורת הממלכתית ההונגרית), וב-1952 קיבלה את התואר "סולנית צ'לו", אותו שמרה עד מותה. הוא גם הפכה לסולנית המובילה של התזמורת הקאמרית ההונגרית, שהוקמה ב-1957.
דנש לא הזניחה אף לרגע את המוזיקה הקאמרית. כבר בשנת 1946 הייתה חברה מייסדת של רביעיית המיתרים טאטראי. ב-1951 תפסה את מקומו של הצ'לן אדה בנדה ברביעייה.
היא קיבלה הזדמנות חדשה כמורה לצ'לו ב-1949. במערכת החינוך המוזיקלי ההחדשה בבודפשט הפכה למפקחת המקצועית של הבירה על כלי הצ'לו. עשר שנים מאוחר יותר הפכה כבר למורה מקצועית באקדמיה למוזיקה, ומשנת 1964 למורה באוניברסיטה. היא גידלה דור שלם של נגני צ'לו בהונגריה.
כסולנית, הרפרטואר שלה כיסה את כל ספרות הצ'לו. היא הציגה גם את הקונצ'רטו לצ'לו של המלחין אנדראש מיהאי (במקור מאוטנר) שהיה ניצול שואה לאחר שחרורו ממחנה הריכוז בוכנוואלד, וגם את הקונצ'רטו של טיבור שאראי וקטעים קאמריים. ב-1953 ערכה הקלטת רדיו של סונטת הסולו לצ'לו של ג'רג' ליגטי, שלא שודרה לבסוף עקב הצנזורה של המפלגה הקומוניסטית, סונטה שהוזמנה בחלקה על ידי ורה דנש.
למרות העובדה שבמבנה גופה לא הייתה צ'לנית אידיאלית, בחריצותו ובחתירתו לשלמות, זכתה להכרה גדולה בתחום הזה שהיה תחום חזק ביותר בהונגריה. המבקרים הדגישו את נגינתו האקספרסיבית ואת הגוון היפה ביותר שלה. מתוקף חינוכה עוד מבית היא השתייכה לאסכולה הגרמנית כאמנית וכמורה. בתה, אנה שאנדור (1950–2022), הייתה נגנית העוגב של התזמורת הקאמרית פרנץ ליסט.
היט רב
היט רב (באנגלית: Heat Rub) הוא שם כולל למגוון מוצרים המיועדים להקלה על כאבים הנגרמים מתופעות כדאבת השרירים ומתנת, כאבי שרירים וכאבי ראש הנגרמים מלחץ. הם נקראים כך משום שהם מפיקים הרגשה של חום בתוך אזור השריר אליו הם מסופקים, ובכך עובדים כגורם משכך. מוצרים אלה בדרך כלל מגיעים בצורת משחה, אם כי קיימים גם בצורת אגד מדבק ותרסיס.
הרכיבים העיקריים הפעילים במוצרים אלו הם מנתול, אשר מצר את כלי הדם, מת'יל סליסילייט, אשר משכך כאב ומפחית תחושה באזור הפגוע וקמפור, אשר משפר את זרימת הדם. בנוסף, עשויים להכיל רכיבים אקזוטיים כפלפל קאיין.
מת'יל סליסילייט, החומר הפעיל בכמה ממוצרי ההיט רב, רעיל במידה ומשתמשים בו בהגזמה. נוסף על כך, פדים לחימום אינם רצויים בשימוש עם מוצרי ההיט רב מכיוון שהדבר גורם לספיגת יתר של הרכיבים הפעילים במוצר.
אלדו מנוציו
אלדו פיו מָנוּציוֹ הזקן, או בשמו הלטיני, אלדוס פיוס מנוקיוס, או אלדוס פיוס מנוטיוס (באיטלקית: Aldo Pio Manuzio; בלטינית נהג לחתום Aldus Mannucius, אחר כך Manucius ולבסוף Aldus Pius Manutius; 1449 בסיאנו - 6 בפברואר 1515 ונציה) היה מלומד הומניסטי איטלקי שפעל בוונציה והפך לדפס ומוציא לאור מפורסם, מייסד בית הדפוס האלדיני בוונציה שנודע באיכות הגרפית ובדרך כלל, בדיוק הדפסותיו. נקרא "הזקן" כדי להבדילו מנכדו, אלדו מנוציו הצעיר.
אלדו מנוציו הזקן המציא את הדפוס הנקרא "איטלקי", קבע את השימוש המודרני בנקודה ופסיק ופיתח את המראה המודרני של הפסיק. הנהיג פורמט קטן וזול של ספרים עטופים בוולום, שדמו לספרים בכריכה רכה של ימינו.
תחילת דרכו
אלדו מנוציו למד לטינית ברומא אצל גספרינו דה ורונה ודומיציו קלדריני, ויוונית בפרארה אצל גוארינו דה ורונה. ב-1482 שהה במירנדולה אצל חברו ללימודים, ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה. כשפיקו דלה מירנדולה עבר לגור בפירנצה, מצא למנוציו עבודה כמורה של שני אחייניו, הנסיכים מקארפי, אלברטו השלישי פיו וליונלו פיו. מנוציו ואלברטו פיו שמרו על קשר ידידות כל חייהם, וייתכן מאוד כי אלברטו פיו מימן מאוחר יותר את ההדפסות הראשונות של אלדו מנוציו (אולי חמשת הכרכים של כתבי אריסטו). באותה תקופה הבשילה שאיפתו העיקרית של אלדו לשמר את הספרות וההגות היוונית וגם את מורשת הספרות הרומית בעזרת מהדורות מודפסות. בשנת 1490 הוא התיישב בוונציה, והקים בה את בית הדפוס שלו. עיר זאת הייתה אז, חוץ מיעודיה המסחריים, מרכז החשוב ביותר ללימודים קלאסיים הודות לכתבי היד והספרים היווניים של הספרייה המרצ'יאנית שהוקמה על ידי הקרדינל בסריונה כאכסניה לאוספי ספריו. בוונציה קישר מנוציו יחסי עבודה וידידות עם אנשי רוח ואמנים מקומיים בני תקופתו ועם רבים מקרב חכמי יוון שנפלטו מביזנטיון אחרי כיבוש העיר על ידי הטורקים ב-1453.
הקשרים האינטלקטואליים האיתנים האלה הובילו בסופו של דבר בשנת 1502 להקמת "החוג האלדיני" או ה"אקדמיה אלדינה" שפעלה בבית הדפוס והוקדשה ללימודי תרבות יוון. אקדמיה זו, שהפכה את ונציה ל"אתונה שנייה" ויכלה להתגאות בכך שעם חבריה נמנו אחדים מגדולי הדור כמו ארסמוס מרוטרדם, פייטרו במבו ותומאס לינאקר וכן מרקו מוזורו ושיפיונה פורטגרי המכונה "קרטרומאקו". האקדמיה אלדינה קבעה לעצמה את המטרה לקדם את חקר הקלסיקונים היוונים באיטליה ובאירופה. חבריה השתדלו לשוחח ביניהם רק ביוונית, ובמקרים של הפרת הכללים או עשיית שגיאות, הם התחייבו כעונש לתרום קנסות לקרן משותפת ששימשה לארגון מפגשיה החגיגיים.
בית הדפוס בוונציה
בשנת 1494 אלדו מנוציו פתח את בית הדפוס ברובע סנטו אגוסטינו של ונציה. המוטו שלו, "Festina lente" ("תזדרז לאט") או "affrettati con calma" ("תזדרז ברוגע") הופיע לראשונה ב-1498 על מהדורה של כתבי פוליציאנו. הוא מיוצג על ידי סמל מצויר: עוגן ודולפין, אותו מצא מנוציו על מטבע רומי עתיק שתרם לו פייטרו במבו. העוגן סימל את האיתנות, והדולפין - את המהירות. ספריו נפוצו במהרה בכל רחבי אירופה המערבית ונודעו כ"מהדורות אלדיניות".
בשנת 1505 התחתן אלדו מנוציו עם מריה, בתו של אנדראה טורזאנו (או טורזאני) מאזולה, שהצליח לרכוש את בית הדפוס שהוקם בוונציה על ידי ניקולס ג'נסון. טורזאנו שיתף בניהול בית הדפוס הזה לא רק את אלדו, אלא גם את פיירפרנצ'סקו ברבריגו, בנו של הדוג'ה בפועל באותן השנים, אגוסטינו בארבאריגו. כך קמו שניים מבתי ההוצאה לאור החשובים של ונציה. עבור מפעלו של אלדו הפצת השפה והפילוסופיה היוונית הייתה יעד ראשון, לפני הרווח הכלכלי. דאגתו הראשונה הייתה לשמור על סטנדרט איכות גבוה ככל האפשר של מהדורותיו, שנחשבו על ידי הביבליופילים לאוצרות של ממש, ולהבטיח זמינות מרבית של הספרים בחוגים רחבים ככל האפשר של קוראים.
על שיווק הספרים שהדפיס אלדו הופקדו יוונים. השפה יוונית שימשה בשיחות לא רק באקדמיה אלדינה אלא גם בביתו של מנוציו ואף בהוראות שנתן לעובדי הדפוס ולכורכים. לפחות שלושים יוונים הועסקו כמגיהים, כחוקרי כתבי יד וקליגרפיות ששימשו כמודל לגופנים.
מפעל הוצאות לאור - הלוגו Venetiis, in aedibus Aldi
בשנים 1498-1495 פרסם אלדו מנוציו את כתבי אריסטו ב-5 כרכים. בדצמבר 1499 הוציא לאור ספר חריג מאוד לעומת שאר תוצרתו המפורסמת: "היפנרוטומאכיה פוליפילי" או "קרב האהבה של פוליפילי בחלום", רומן המיוחס בדרך כלל לנזיר הדומיניקני פרנצ'סקו קולונה, וכתוב בהשראת דנטה ובוקאצ'ו. הספר יצא מלווה באיורים קסילוגרפיים והיה, גם בשל תחכום השפה המערבת איטלקית ולטינית, לאחד הלהיטים של הספרות ההומניסטית האיטלקית.
אלדו הלך לעולמו ב-6 בפברואר 1515 אחרי שהוציא לאור כ-130 מהדורות ספרים ביוונית, לטינית ואיטלקית ("השפה הוולגרית", כלומר שפתו של העם), כולל כתבי בני זמנו כמו ארסמוס, אנג'לו פוליציאנו או פייטרו במבו, אגרותיה של קתרינה מסיינה ומעל לכל, הסופרים וההוגים קלאסיים, מאריסטו עד תוקידידס, מהרודוטוס עד קיקרו, מסופוקלס עד לוקיאנוס, הומרוס, אובידיוס, קאטולוס, ורגיליוס ורבים אחרים.
אחרי מותו, חמיו ושני גיסים המשיכו את מפעלו עד ששני בניו, אחד מהם ההומניסט פאולו מנוציו, הגיעו לפרקם. בית הדפוס האלדיני חדל לפעול בשנת 1590 אחרי הדור השלישי, שנציגו היה אלדו מנוציו הצעיר.
תבונה ורגישות (מיני-סדרה, 2008)
תבונה ורגישות (באנגלית: Sense and Sensibility) היא דרמה טלוויזיונית משנת 2008, עיבוד לרומן באותו שם מאת ג'יין אוסטן שיצא לאור ב-1811. אנדרו דייוויס שכתב את התסריט ניסה להשכיח מהצופים את הגרסה הקולנועית מ-1995 שביים אנג לי. הסדרה כללה סצנות של "מיניות גלויה" יותר מאשר העיבודים הקודמים של הספר, בהם סצנת הפיתוי וסצנת הדו-קרב שהושמטו מהסרט העלילתי. ג'ון אלכסנדר ביים את הסדרה והפיקה אן פיבצ'ביק. בתפקידי אלינור ומריאן דשווד כיכבו האטי מוראהן וצ'ריטי וייקפילד.
אתרי הצילומים היו בברקשייר, סארי, בקינגהאמשייר ובדבון במשך חודשיים החל מאפריל 2007. ההפקה הייתה משותפת ל-BBC ול-WGBH בוסטון. הסדרה שודרה בבריטניה החל מ-1 בינואר 2008 בשלושה חלקים, ומשכה כ-6 מיליון צופים לפרק. "תבונה ורגישות" זכתה לביקורות חיוביות ממבקרי הטלוויזיה, וכמו כן השחקנים וצוות ההפקה היו מועמדים לפרסים שונים על תפקידיהם. ב-14 בינואר 2008 יצאה הסדרה בבריטניה על גבי DVD.
תקציר עלילה
מר הנרי דשווד (סיימון ויליאמס) מוריש את אחוזתו, נורלנד פארק, ואת כל הונו לבנו ג'ון (מארק גאטיס). ג'ון מבטיח לאביו שהוא ידאג לרווחתן של אמו החורגת, גברת דשווד (ג'נט מקתיר) ולאחיותיו למחצה אלינור (האטי מוראהן), מריאן (צ'ריטי וייקפילד) ומרגרט (לוסי בוינטון). אבל אשתו של ג'ון, פאני (קלייר סקינר) משכנעת אותו לא לתת כסף לאחיותיו. אדוארד פררס (דן סטיבנס), אחיה של פאני, מגיע לביקור ומתיידד עם אלינור. גברת דשווד מקווה שהשניים יתארסו, אך פאני מודיעה לה ששידוך כזה לא יהיה לרוחה של אמה. גברת דשווד מקבלת מכתב מבן דודה, סר ג'ון מידלטון (מארק ויליאמס), שמציע לה בית מגורים בתחומי האחוזה שלו, ברטון פארק בדבונשייר. היא מחליטה לעזוב מיד את נורלנד יחד עם בנותיה.
במהלך ארוחת ערב בברטון פארק מציג סר ג'ון בפני בנות משפחת דשווד את אשתו, ליידי מידלטון (רוזנה לאוול); את אמה, גברת ג'נינגס (לינדה באסט) ואת קולונל ברנדון (דייוויד מוריסי) ידיד המשפחה. ברנדון מתאהב במבט ראשון במריאן, אבל היא מצדה חושבת שהוא מבוגר מדי בשבילה. מריאן יוצאת לטייל עם אחותה מרגרט, היא נופלת ונוקעת את הקרסול. בחור צעיר שעובר בסביבה, נושא אותה בחזרה אל ביתה. הוא מציג את עצמו כג'ון וילובי (דומיניק קופר) וחוזר למחרת לשאול לשלומה. גם ברנדון מגיע לביקור, אך כשהוא רואה את וילובי הוא עוזב במהירות את המקום. האהבה המשותפת לשירה מקרבת את וילובי ומריאן זה לזה. וילובי גוזר תלתל משערה של מריאן למזכרת. גברת דשווד ואלינור מעלים השערות ומניחים שהשניים התארסו בסתר.
ברנדון מזמין את משפחות דשווד ומידלטון לבקר באחוזתו בדלפורד, אבל ביום המתוכנן לביקור נקרא ברנדון לנסיעת עסקים דחופה. וילובי מבקש לשוחח עם גברת דשווד ועם מריאן, והשתיים מצפות שהוא יציע נישואים. אולם, וילובי מספר להן שדודתו שולחת אותו ללונדון והוא לא יחזור לדבונשייר בשנה הקרובה. אחרי שווילובי נוסע אדוארד מגיע לביקור. בנות משפחת דשווד שמות לב שהוא נראה אומלל ומרוחק. גם בברטון פארק יש אורחות, האחיניות של גברת ג'נינגס לוסי (אנה מאדלי) ואן סטיל (דייזי הגארד). כשנודע ללוסי שבנות משפחת דשווד מכירות את משפחת פררס, היא מגלה לאלינור שאדואר והיא מאורסים בסתר זה ארבע שנים. ידיעה זו פוגעת מאוד באלינור. גברת ג'נינגס מזמינה את אלינור ואת מריאן להתלוות אליה ללונדון, ומריאן מקווה לפגוש שם את וילובי, שאינו עונה למכתבים שהיא שולחת לו.
מריאן רואה את וילובי בנשף, אבל הוא בקושי מתייחס אליה. היא מגלה מאוחר יותר שהוא מאורס למיס גריי העשירה, וממאנת להינחם. ברנדון מספר לאלינור שווילובי פיתה את בת חסותו הצעירה, אלייזה ויליאמס, ונטש אותה כשנכנסה להריון. כאשר גברת פררס (ג'ין מארש) מגלה שבנה אדוארד מאורס ללוסי היא מאיימת לנשל אותו מהירושה, אלא אם כן הוא יבטל את האירוסים, מה שאדוארד מסרב לעשות. ברנדון מציע לאדוארד משרת כומר באחוזתו שבדלפורד, ואדוארד אסיר תודה על כך. מריאן שמתגוררת אצל גברת ג'נינגס, יוצאת החוצה בסערה ומתמוטטת. קולונל ברנדון מוצא אותה ומחזיר אותה הביתה. היא נופלת למשכב וקודחת מחום. וילובי פוגש את אלינור ומספר לה שהוא אהב את מריאן, והתכוון לשאת אותה לאישה, אבל היה חייב להתחתן עם אישה עשירה, כי דודתו נישלה אותו מהירושה כשנודע לה על התנהגותו ויחסו לאלייזה. אחרי שמריאן מתאוששת האחיות חוזרות לביתן ומריאן מבלה את זמנה בדלפורד, ובסופו של דבר מתאהבת בברנדון. אלינור שומעת שלוסי סטיל הפכה לגברת פררס, והיא מניחה שלוסי התחתנה עם אדוארד. אבל כשאדוארד עצמו מגיע לקוטג' בו הן גרות הוא מגלה להן שזה אחיו רוברט (לאו ביל) הוא זה שהתחתן עם לוסי. אדוארד מצהיר על אהבתו לאלינור ומציע לה נישואים. השניים מתחתנים כמו גם מריאן וברנדון.
אתרי צילומים
הסדרה "תבונה ורגישות" צולמה כולה באתרי צילומים באנגליה, לרוב במחוזות ברקשייר, סארי, בקינגהמשייר ודבון. הצילומים החלו בתחילת אפריל 2007 והסתיימו בתחילת יולי. "בלקפול מיל", קוטג' מהמאה החמש עשר בצפון דבון שימש כביתם של בנות משפחת דשווד, ברטון קוטג'. החזית של וורת'הם פארק הוצגה כנורלנד פארק, בית האחוזה של משפחת דשווד. צילומי הפנים של נורלנד נערכו בהאם האוס שבריצ'מונד, וצילומי החוץ נערכו בשטח האחוזה. צילומי החוץ של ברטון פארק, ביתו של סר ג'ון מידלטון, נערכו באחוזת "לוזלי פארק". הספרייה שימשה כספרייתו של קולונל ברנדון, וחדר נוסף שימש לצילומי מריאן כשהיא חולה. אתרי צילומים נוספים היו ב"דורני קורט", "לינקולנ'ס אין" ו"קלובלי פיר".
פרסים ומועמדויות
הסדרה הייתה מועמדת ל"פרס מגנוליה לסרט הטלוויזיה או מיני-סדרה הטובים ביותר" של פסטיבל הטלוויזיה של שנחאי. ג'ון אלכסנדר זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר, והאטי מוראהן זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בסרט טלוויזיה על תפקידה כאלינור דשווד.
דייוויס היה מועמד ל-"Broadcasting Press Guild Awards" על התסריט.
פיפס היה מועמד לפרס באפט"א ולפרס אמי על הפסקול.
הצלם שון בוביט היה מועמד לפרס אמי על הצילומים.
דייוויד גרוס
דייוויד ג'ונתן גרוס (באנגלית: David Jonathan Gross; נולד ב-19 בפברואר 1941) הוא פיזיקאי אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 2004.
קורות חיים
גרוס נולד בוושינגטון די. סי. למשפחה יהודית. אביו, ברטרם מיירון גרוס (1912–1997), היה פרופסור במדעי החברה. בגיל 13 הגיע דייוויד גרוס לישראל, במסגרת עבודתו של אביו. למד בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים. את התואר הראשון והשני בפיזיקה קיבל מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ואת הדוקטורט עשה באוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה.
בשנת 2000 זכה בפרס הארווי, ובשנת 2004 בפרס נובל לפיזיקה יחד עם דייוויד פוליצר מהמחלקה לפיזיקה במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech) ופרנק וילצ'ק מהמחלקה לפיזיקה של MIT. השלושה זכו בפרס בזכות ההסבר שגיבשו באמצע שנות השבעים על אופיו של הכוח הגרעיני החזק, הכוח הפועל בין הקווארקים, הם חלקיקי היסוד המרכיבים את גרעין האטום.
בריאיון לעיתון "הארץ" למחרת הזכייה סיפר "חיפשתי הסבר להתנהגות המוזרה של הקווארקים במשך שנים רבות, כשהתחלתי לעבוד על כך הייתי בן 27, בגיל 32 מצאנו את הפתרון".
גרוס משמש כמנהל מכון קאוולי לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה וכן מנהל את בית ספר החורף של המכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית. הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית ב-2001.
חיים אישיים
גרוס גרוש ונשוי בשנית, אב לשני ילדים מנישואיו הראשונים.
בריאיון שהעניק גרוס לסוכנות הידיעות המקדונית באתונה הוא הציג את עצמו כהומניסט ואתאיסט.
בורנה צ'וריץ'
בורנה צ'וריץ' (בקרואטית: Borna Ćorić; נולד ב-14 בנובמבר 1996) הוא טניסאי קרואטי מקצועני. נכון למאי 2022 מדורג צ'וריץ' במקום ה-264 בעולם בסבב ה-ATP. בשיאו דורג במקום ה-12 בעולם (12 בנובמבר 2018). עד כה זכה ב-2 תארים ביחידים.
ביוגרפיה
צ'וריץ' נולד בזאגרב, בנם של דמיר וז'לז'קה ולו אחות אחת. בגיל חמש החל לשחק טניס.
ב-2013 זכה בטורניר הנוער של אליפות ארצות הברית הפתוחה. באותה שנה זכה בחמישה טורנירי פיוצ'ר. ב-2014 זכה לראשונה בטורניר צ'לנג'ר כשגבר על מאלק ג'זירי בטורניר איזמיר. באליפות ארצות הברית הפתוחה הודח בסיבוב השני. את השנה סיים במקום ה-93 בדירוג ATP והיה בכך לשחקן הצעיר יותר בין מאה המדורגים הראשונים.
לוקאס וינטרה
לוקאס וינטרה (ביוונית: Λουκάς Βύντρα; בצ'כית: Loukas Vyntra; נולד ב-5 בפברואר 1981) הוא כדורגלן יווני-צ'כי המשחק בעמדת הבלם ולזכותו 57 הופעות בנבחרת יוון.
קריירה
וינטרה נולד בצ'כוסלובקיה לאב צ'כי ולאם יוונית, ובגיל צעיר חזר עם אמו ליוון. בשנת התחיל את הקריירה שלו כאשר חתם בפנליאקוס מליגת המשנה היוונית. וינטרה לא השתלב במועדון ובקיץ עבר לואריה ששיחקה אז בליגה השלישית. בעונה שלאחר מכן חזר לפנליאקוס והפך לשחקן הרכב קבוע הקבוצה, עמה עלה בעונת לליגת העל היוונית.
בינואר עבר וינטרה לפנאתינאיקוס, ובעונתו הראשונה בקבוצה זכה עמה בדאבל. ב-29 בספטמבר 2004 ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרות אירופאיות, בהפסד 0–1 לפ.ס.וו. איינדהובן בשלב הבתים של ליגת האלופות. ב-16 בפברואר 2005 הבקיע את שער הבכורה שלו במסגרת אירופית, בניצחון 1–0 נגד סביליה בשלב ההצלבה של גביע אופ"א, אך בגומלין ניצחה סביליה 2–0 ועלתה לשמינית הגמר. בעונת זכה עם הקבוצה בדאבל נוסף.
בינואר הגיע וינטרה לספרד וחתם עד תום העונה בקבוצת לבאנטה מההליגה הבכירה. בסיום העונה האריך את חוזהו בקבוצה בשנתיים נוספות, וב-19 בינואר 2014 כבש את שער הבכורה שלו במועדון, במשחק מול ברצלונה שהסתיים בתיקו 1–1.
ב-31 ביולי 2015 הגיע וינטרה לישראל, וחתם לשנתיים בקבוצת הפועל תל אביב. ב-8 באוגוסט 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשפתח בהרכב הקבוצה במשחק מול בני יהודה במסגרת גביע הטוטו. את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ערך ב-24 באוגוסט 2015, במשחק מול בית"ר ירושלים באצטדיון טדי, במחזור הראשון של עונת 2015/2016. וינטרה שיחק עונה אחת בהפועל תל אביב, וערך במדיה 29 הופעות בכל המסגרות.
ב-29 באוגוסט 2016 חתם וינטרה באומוניה ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית, ובמדיה שיחק שלוש שנים. ב-17 ביולי 2019 חזר לליגה היוונית וחתם בקבוצת לאמיה 1964, במדיה שיחק שלוש שנים עד גיל 41.
נבחרת יוון
וינטרה החל את הקריירה הבינלאומית שלו כאשר ייצג את יוון באולימפיאדת אתונה. ב-8 ביוני 2005 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יוון, בהפסד 0–1 ל במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006. וינטרה היה חלק מסגל הנבחרת במשחקי גביע הקונפדרציות 2005, יורו 2008, מונדיאל 2010 ומונדיאל 2014.