cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כף הקוף
מוטיבים בסיפור
כף הקוף מסמלת חרדה (משהו אפל, מפחיד ומסתורי), אשמה (לאחר מות הרברט, בנם, האווירה בסיפור היא אווירה של אשמה. כף הקוף מזכירה להם שוב ושוב שבנם מת בגללם), רוע (מסופר שהיא כושפה בקסם אפל. היא מגשימה את המשאלות בדרך שלוקחת משהו בתמורה).
Hound Dog
Hound Dog (בעברית: כלב ציד) הוא שיר בלוז שנכתב במקור על ידי כותבי השירים היהודים-אמריקנים ג'רי ליבר ומייק סטולר בעת שהיו בני עשרה. השיר הוקלט במקור בשנת 1952 על ידי זמרת ה-R&B האמריקנית וילי מיי "ביג מאמא" תורנטון. אף על פי כן, גרסת הכיסוי של השיר משנת 1956 עם עיבוד הרוקנ'רול המחודש בביצועו של אלביס פרסלי היא הגרסה הפופולרית והנודעת ביותר של השיר אשר בשנת 2003 דורגה במקום ה-19 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים של מגזין המוזיקה רולינג סטון. לאורך השנים השיר נכלל בפסקול של סרטים הוליוודים רבים, ובעיקר בשוברי קופות כגון גריז, פורסט גאמפ, בחורים טובים, ואינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח.
ברבות השנים יצאו לשיר גרסאות כיסוי רבות נוספות, הידועות שבהן בוצעו על ידי ג'ימי הנדריקס, האחים אברלי, ג'רי לי לואיס, ג'ון לנון, הרולינג סטונז, רוברט פאלמר, אריק קלפטון, ג'ף בק, ג'יימס טיילור, והלהקה יורופ.
הגרסה המקורית של ביג מאמא תורנטון
שיר זה היה הלהיט הגדול ביותר של זמרת הבלוז ביג מאמא ת'ורנטון, אותו היא ביצעה לראשונה בשנת 1953 לליווי שבוצע על ידי ג'וני אוטיס. גרסה זו הגיעה בשיא הצלחתה למקום הראשון במצעד ה-R&B של המגזין בילבורד ונשארה במיקום זה במשך 7 שבועות.
השיר נכתב במקור על ידי כותבי השירים היהודים-אמריקנים ג'רי ליבר ומייק סטולר עוד בתחילת הקריירה שלהם, בעת היו בני עשרה. לטענתם, הם הציגו את השיר לראשונה בפני תורנטון כאשר הוא כתוב בצד האחורי של שקית מנייר, כאשר תורנטון הוסיפה לשיר מספר מילים.
הכוונה המקורית של מילות השיר הייתה התייחסות לבן זוג לשעבר שה־ut רודף נשים וטפיל, המכונה בזלזול "כלב ציד".
הסינגל עם הביצוע המקורי של השיר מכר מעל ל-2 מיליון עותקים לאורך השנים.
גרסת הכיסוי של אלביס פרסלי
בעודו בלאס וגאס במהלך שנת 1956, שמע אלביס פרסלי את גרסת כיסוי של השיר בביצוע קומי של הלהקה Freddie Bell and the Bellboys. גרסה זו הייתה תוססת יותר ופרועה בהרבה מהגרסה המקורית אשר שילבה את המילים המקוריות של השיר בביצועה של תורנטון, אך עם עיבוד מחודש.
אלביס ביצע בהמשך גרסת כיסוי לשיר בשידור חי בתוכנית האירוח הטלוויזיונית של מילטון ברל, ששודרה ב-5 ביוני 1956, ונצפתה בשידור המקורי על ידי כ-40 מיליון צופים ברחבי ארצות הברית.
גרסת הכיסוי של אלביס הוקלטה ב-2 ביולי 1956 באולפני RCA Victor שבניו יורק. גרסה זו יצאה לראשונה לשווקים ב-13 ביולי 1956. המהדורה הראשונה של סינגל נמכרה במעל ל-4 מיליון עותקים בארצות הברית בלבד. בשיא ההצלחה של השיר הוא שהה במשך 11 שבועות רצופים במקום הראשון של מצד הפזמונים האמריקני.
בעקבות ההצלחה של השיר ליבר וסטולר נשכרו לכתוב עוד שירים רבים עבור פרסלי.
בשנת 2003 דורג השיר במקום ה-19 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים של מגזין המוזיקה רולינג סטון.
יעקב ד'אנקונה
יעקב ד'אנקונה היה סוחר יהודי משכיל מהעיר אנקונה שבאיטליה לחוף הים האדריאטי, אשר יצא למסע אל המזרח הרחוק בשנת 1270. במסעו הוא גילה את "עיר האור" היא זאיטון (צְ'וּ'אַן-ג'וֹאוּ) - היום עיר נמל לחופי האוקיינוס השקט, בדרום-מזרח סין. תיאור מסעותיו בשנים 1270 - 1273 מובא בספר המסעות הקרוי "עיר האור".
עיר האור
כתב היד של יעקב ד'אנקונה מציג את התרבות הסינית כפי שהתגלתה לו בימי הביניים. בטרם הגיעו לסין הוא ביקר ביוון, סוריה, ארץ ישראל, עיראק והודו ומשם בדרך הבשמים לסין דרך חופי הודו סין, וייטנאם, אינדונזיה ומפרץ בנגל. מסעו נערך לאחר מסעות בנימין מטודלה אך לפני מסעות מרקו פולו ואבן בטוטה.
כתב היד פורסם כספר בשם "עיר האור: יומנו הנעלם של האיש אשר נכנס לסין ארבע שנים לפני מרקו פולו" על ידי דייוויד סלבורן, אנגלי תושב איטליה. בבקורות על הספר שהתפרסמו בעיתון ניו יורק טיימס ובמגזין "לונדון רוויו אוף בוקס" (London Review of Books) הובעו ספקות לגבי אמינות כתב היד, אשר שימש כמקור לספר ואף נטען שהוא מזויף. כתב היד לא הוצג מעולם בפומבי. עבודת התרגום של הספר נעשתה בביתו של בעל כתב היד, בעיר אורבייטו שבאיטליה. כמו כן, ישנן עובדות אנאכרוניסטיות בספר, שאינן תואמות את אשר ידוע על התקופה במדינות בהם עבר הנוסע.
תעודת פטירה
תעודת פטירה היא תעודה ציבורית המעידה שאדם מסוים נפטר מהעולם. הנהלים להנפקת תעודת פטירה שונים ממדינה למדינה. יש מדינות בהן קיימות גם תעודות פטירה לחיות מחמד.
בישראל מונפקת תעודת פטירה לבקשת בני משפחה מדרגה ראשונה (בן זוג או בת זוג, ילדים, נכדים, אחים, הורים וסבים) של הנפטר או לבקשת בעל עניין אחר, שיבהיר את עניינו, אך רק עבור מי שנפטר בארץ. בעת בקשה להנפקת תעודת פטירה המבקש צריך למסור את מספר הזהות של הנפטר ואת פרטי המבקש ולמלא את הטופס המתאים.
התעודה מונפקת על ידי משרד הפנים ורק לאחר מרשם האוכלוסין עודכן על ידי הודעת פטירה. אם המבקש הוא בן או בת זוג של הנפטר, משרד הפנים יעדכן בהזדמנות זו את מעמדו האישי בתעודת הזהות שלו או שלה, לפי המקרה.
משפט נורטון
משפט נורטון למעגלים חשמליים ליניאריים קובע שכל צירוף של מקורות מתח, מקורות זרם ונגדים בעלי שני הדקים שקול חשמלית למקור זרם יחיד ונגד יחיד המחובר אליו במקביל. עבור מעגלי AC הפועלים בתדירות יחידה המשפט ניתן ליישום גם לגבי אימפדנסים כלליים, ולא רק לנגדים. שקול נורטון משמש לייצוג כל רשת של מקורות ואימפדנסים ליניאריים בתדירות נתונה. המעגל כולל מקור זרם אידיאלי במקביל לאימפדנס אידיאלי (או נגד למעגלים לא ריאקטיביים).
משפט נורטון הוא הרחבה של משפט תבנין והוא הוצג ב-1926 בנפרד על ידי שני אנשים: החוקר האנס פרדיננד מאייר (1895-1980) והמהנדס אדוארד לארי נורטון (1898-1983) ממעבדות בל.
חישוב שקול נורטון
במציאת שקול נורטון יש להבחין במעגל המקורי בין חלק המעגל שאותו רוצים להחליף בשקול, לבין חלק המעגל המוגדר כעומס, ואותו אין מחליפים. העומס אינו משפיע על השקול המתקבל, וההשפעה היחידה שלו היא בצורת החיבור של שני הדקיו לחלק המעגל שאותו מחליפים. לעיתים (כמו בציור שלעיל), העומס אינו מופיע במפורש, אבל הדקיו חייבים להיות מוגדרים בצורה ברורה.
את תנאי 2 ניתן גם לחשב באופן הבא:
דוגמה
חישוב הזרם השקול, כלומר הזרם דרך העומס, תוך שימוש במחלק זרם:
חישוב ההתנגדות השקולה:
המרה משקול תבנין
שקול תבנין כולל מקור מתח V_{th} \! ונגד R_{th} \! המחובר אליו בטור.
שקול תבנין קשור לשקול נורטון על ידי המשוואות הבאות:
ישיבה תיכונית - תורה ומדע ליד מכון לב
ישיבה תיכונית - תורה ומדע ליד המרכז האקדמי לב (מכונה בקיצור יתמ"ל) היא ישיבה תיכונית שהוקמה בשנת ה'תשנ"ח (1998) בתוך הקמפוס של המרכז האקדמי לב בירושלים ובשיתוף פעולה עמו. מייסד הישיבה הוא הרב עמוס קליגר.
הישיבה מוגדרת ישיבה תיכונית שבע שנתית ומיועדת לבעלי כישורים גבוהים. לומדים בה כשלוש מאות תלמידים ומגמה אחת, בגרות אקדמית-טכנולוגית הכוללת בין היתר 5 יח"ל בתנ"ך, 5 יח"ל בגמרא, ו-10 יח"ל באלקטרוניקה (5 עיוניות ו-5 במסגרת עבודת גמר). החל משנת הלימודים תש"ף נוספה מגמת פיזיקה. הישיבה היא מוסד פנימייתי ומגיעים אליה תלמידים ממקומות שונים בישראל ומחוצה לה.
רבני הישיבה הם: הרב צפניה קלרמן, הרב מנחם גראוס, הרב טל אייזנברג, הרב מאיר בן שימול, הרב שמעון בטאט, הרב רפאל בובליל, הרב יאיר מירון, הרב הלל בן נון
שינויים משמעותיים בישיבה
בשנת הלימודים תשס"ו (2005-2006) נפתח מסלול ללימודי תואר ראשון B.Sc במדעי המחשב, שאותו מקבלים התלמידים בכיתה י"ג במסגרת המרכז האקדמי לב, במשך השנים בישיבה ניתנת לתלמיד האופציה לעבור ללמוד תואר אחר שהוא המשך ישיר של מדעי המחשב, לדוגמה - תואר בהנדסת תוכנה.
כמו כן בשנת הלימודים תשע"ו (2015-2016) נפתחה האופציה ללמוד תואר בהנדסת אלקטרו-אופטיקה והנדסת אלקטרוניקה.
בשנת הלימודים תשע"ז (2016–2017) נפתחה חטיבת הביניים בהנהלת הרב רפאל בובליל.
בשנת הלימודים תשע"ח (2017–2018) יצא הרב עמוס קליגר לחופשת שבתון, ולתפקיד ראש הישיבה נתמנה הרב משה וייס, בתפקיד זה כיהן עד סוף שנת הלימודים תשע"ט (2018–2019).
בשנת הלימודים תשע"ט (2018–2019) מונה הרב צפניה קלרמן לראש הישיבה, בתפקיד זה כיהן עד סוף שנת הלימודים תשפ"ב (2021–2022).
בסוף שנת הלימודים תשפ"ב (2021–2022) נפתחו פנימיות הסטודנטים עבור התלמידים במסגרת הפנימייה, לאחר כ-25 שנה של שהייה בפנימיות ישנות יותר. הסטודנטים של המרכז האקדמי לב עברו לפנימיות חדשות יותר.
בשנת הלימודים תשפ"ג (2022–2023) מונה הרב רפאל בובליל לעמוד בראשות הישיבה ונפתחה האפשרות ללמוד תואר במנהל עסקים.
הוועדה לפשעים פיננסיים כלכליים (ניגריה)
הוועדה הניגרית לחקירת פשעים כלכליים ופיננסיים (EFCC, The Economic and Financial Crimes Commission; בשפת היורובה: Ìgbìmọ̀ Ìwàọ̀daràn Tòkòwó àti Oníìnáwó) הוקמה ב-2003 כגוף אכיפת חוק ניגרי הנאבק בהלבנות הון ותרגילי העוקץ הניגרי (הונאות מקדמה, המכונות גם תרגיל מספר 419). מטות הארגון נמצאים בלאגוס הבירה ובעיר אבוג'ה.
היסטוריה
הארגון הוקם בשנת 2003, לאחר ש-FATF - כוח המשימה הפיננסי הבינלאומי למלחמה בהלבנות הון הודיע שניגריה היא אחת מ-23 המדינות שאינן משתפות פעולה במאבק בהלבנות הון.
כאשר עמד נוּהוּ ריבּאדוּ בראש הארגון הוא עסק בביעור השחיתות הציבורית וקידם חקירת בכירי ממשל ניגריים שנחשדו במעורבות בנטילת שוחד ופשעי הונאה כלכלית. ב-2005 הוועדה פעלה באופן אינטנסיבי כנגד בכירים בממשל הניגרי ועצרה בין השאר גם את דיאפרייה אלאמיסייגה, מושל מדינת באיילסה בניגריה, שהואשם בשחיתות ונעצר לאחר שכיהן בתפקיד המושל משנת 1999. בספטמבר 2006 הוועדה חקרה 31 מתוך 36 מושלי המדינות הפדרליות של ניגריה. באפריל 2008 הוועדה חקרה את בתו של נשיא ניגריה לשעבר, הסנאטורית ליאבו אובסאניו בלו, בחשד שנטלה 100 מיליון נאירות (10,000 דולרים אמריקניים) שנגנבו ממשרד הבריאות. שרת הבריאות וסגנה, הועמדו למשפט ב-2010 על גנבה מתקציב המשרד במהלך שנת 2009, גנבה שמוערכת בסכום של 30 מיליון נאירות שהם 30,000 דולרים.
ב-6 ביוני 2008 מונתה פארידה מְזאמבר ואזירי לראש הוועדה, כאשר ב-6 באוגוסט אותה שנה, נוהו ריבאדו פוטר מתפקיד עוזר מפכ"ל לסגן נציב משטרת ניגריה. פארידה ואזירי הובילה מהלך אינטנסיבי דומה לקודמה בתפקיד. ומאז 2008 מתפרסמת רשימת האנשים המבוקשים ביותר בידי הוועדה.
כביש החוף (שיר)
כביש החוף הוא פזמון שנכתב, הולחן ובוצע על ידי צמד הזמרים סטטיק ובן-אל תבורי ויצא לאור בשנת 2016. השיר זכה להצלחה רבה ולמספר השמעות גבוה ברדיו. כביש החוף הוא השיר השני שביצעו סטטיק ובן אל תבורי, לאחר השיר "ברבי".
הצלחתו של השיר
כביש החוף הופיע במצעד 20 השירים המושמעים ביותר לשנת 2016 והגיע למקום ה-14.
צפיפות אלקטרון
צפיפות אלקטרון (באנגלית: Electron Density) הוא מונח במכניקת הקוונטים המתאר את הסבירות של אלקטרון להימצא בנקודה מסוימת.
במולקולה, אזורים של צפיפות אלקטרונית נמצאים בדרך כלל סביב האטום והקשרים שלו. במערכת מצומדת, כמו פנול או בנזן ותרכובות כמו המוגלובין וכלורופיל, צפיפות האלקטרון מכסה את האזור כולו.
בחישובים קוונטיים, צפיפות האלקטרון היא פונקציה של הקואורדינטות r מוגדר כך ש  הוא מספר האלקטרונים בנפח קטן dr.
עבור מולקולות "מלאות" (Closed Shell) כלומר שאינן חסרות אלקטרונים ניתן לכתוב את :
צפיפות ספין
צפיפות ספין היא צפיפות אלקטרון בחישובים המשמשים רדיקלים חופשיים. היא מוגדרת כצפיפות האלקטרון הכוללת של אלקטרונים של ספין אחד פחות הצפיפות האלקטרונית הכוללת של אלקטרונים בעלי הספין הנגדי. אחת הדרכים למדוד צפיפות ספין היא על ידי שיטת "Spin Resonance", כאשר דיפרקציה של נייטרונים מאפשרת מיפוי צפיפות הספין בשלושה ממדים (3D).
אזור החוף (קמרון)
אזור החוף (בצרפתית: Région du Littoral) הוא אזור בקמרון.
באזור מתגוררים 3,354,978 תושבים (נכון ל-2015). בירת האזור היא דואלה.
יחסי מונטנגרו–צרפת
יחסי מונטנגרו–צרפת הם יחסי החוץ בין מונטנגרו וצרפת.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים עם בית המלוכה במונטנגרו וממשלתו הופסקו על ידי צרפת רק בדצמבר 1920, לאחר הבחירות לפרלמנט של ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים שהתקיימו ב-28 בנובמבר באותה השנה. אולם, אף לאחר ניתוק הקשרים המשיך המלך ניקולה להתגורר בצרפת, בעקבות הדחתו מתפקידו, ואיחוד ממלכת מונטנגרו עם ממלכת סרביה ליצירת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, עד למותו בשנת 1921.
הרפובליקה של צרפת הכירה רשמית במונטנגרו ב-13 ביוני 2006, אז כוננו יחסים דיפלומטיים בין המדינות.
נציגויות דיפלומטיות
מונטנגרו מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז וקונסוליה כללית בליון. מאידך, צרפת מחזיקה במונטנגרו שגרירות בפודגוריצה בלבד.
על כפות המנעול
על כפות המנעול, סיפורי אהבים הוא קובץ סיפוריו השלישי של הסופר העברי שמואל יוסף עגנון, ראה אור לראשונה בשנת 1922.
סדר הסיפורים:
יצירת קובץ הסיפורים
בתחילת 1913 כתב עגנון, שהתגורר בברלין, למו"ל פישל לחובר מוורשה, שקיבל את הצעתו להוציא לאור קובץ של סיפוריו, שבו ייכללו סיפורי אהבים שפורסמו קודם לגן בכתבי העת "הפועל הצעיר" ו"בינתיים". עגנון הוסיף "רוצה אני לעבד ולעבד את הדברים האלה עד כמה שידי מגעת, שלא יהא לבי נוקף אותי בקראי אותם בספר" - זו הייתה דרכו ביחס לסיפוריו, להמשיך ללטשם גם לאחר שפורסמו. עגנון הציע לקובץ את השם "עד שיפוח היום", שם הלקוח משיר השירים. תוכנית זו לא יצאה לפועל, אך לאחר מלחמת העולם הראשונה חזר עגנון לעסוק בפרסום קובץ דומה, בשם "על כפות המנעול" (גם שם זה נלקח משיר השירים), הפעם בהוצאת יודישער פערלאג הברלינאית. קובץ סיפורים זה אכן יצא לאור בסתיו 1922, וכלל 75 עמודים ובהם שישה סיפורים: "אחות", "תורה וגדולה", "מיטתו של שלמה יעקב", "הסדר", "עובדיה בעל מום" ו"חופת דודים".
באביב 1832 יצאו לאור בהוצאת שוקן "כל סיפוריו של שמואל יוסף עגנון", בארבעה כרכים, שהרביעי שבהם נקרא "סיפורי אהבים", וכלל, ב-295 עמודים, שלושה מהסיפורים שנכללו ב"על כפות המנעול" (שלושת האחרים שולבו ברומן "הכנסת כלה"): "אחות", "עובדיה בעל מום" ו"חופת דודים", ואליהם נוספו הסיפורים "כיפורים", "בדמי ימיה", "בנערינו ובזקנינו" ו"גבעת החול".
בקיץ 1953 יצאה לאור של מהדורה חדשה של "כל סיפוריו של שמואל יוסף עגנון", בשבעה כרכים, ובה חזר קובץ הסיפורים להיקרא "על כפות המנעול", עם כותרת המשנה "סיפורי אהבים". לקובץ זה, בן 490 עמודים, נוספו הנובלה "סיפור פשוט" והסיפורים "לילות", "פנים אחרות" ו"הרופא וגרושתו", ונגרע ממנו הסיפור "כיפורים".
חובת קארו
חובת קארו (שם מדעי: Eupodotis vigorsii) היא מין של עוף שוכן מדבר ממשפחת החובתיים. היא חיה בטבע בדרומה של אפריקה בלסוטו, נמיביה ודרום אפריקה. אורכה הממוצע 56-62 ס"מ ומשקלה 1.1-2 ק"ג. כמו רוב החובות, הזכרים במין זה גדולים מהנקבות אם כי שניהם לא גדולים ביותר. הנוצות חומות לאורך הגוף כולל הראש והמקור הקצר והרגליים כהות יותר ודקות.
הם חיות בסוואנות הדרומיות וניזונות בעיקר מחרקים שהם מוצאות בעשבים.
לא ידוע הרבה פרטים על חובה זו.
חוברת ערב
חוברת ערב או חוּבָּה עַרְבִית (שם מדעי: Ardeotis arabs) היא מין עוף מדברי ממשפחת החובתיים והיא קרובת משפחתה של חוברת קורי הענקית.
כמו רוב מיני החוברות הזכרים גדולים בהרבה מהנקבות ומשקלם הממוצע 5.7-10.9 ק"ג בהשוואה לנקבות ששוקלות 4.5-7.7 ק"ג. המשקל המקסימלי לחוברה זהו היא 16.8 ק"ג. גובהם הממוצע 70-92 ס"מ. הם מזכירות מאוד את קרוביהם - חוברות קורי ובעלי צווארים אפורים, ראשים מעט לבנים, כנפיים חומות וגדולות ובטן לבנה ויש להם ציצה שחורה מאחורי הראש. עם זאת הם הרבה יותר רזים מהם. הם מותאמים לתנאי מדבר ונוטים לעוף לעיתים רחוקות ובעת סכנה יעדיפו לרוץ. הם מחפשים באדמה חרקים קטנים וזחלים למאכל.
חוברות אלה חיות באזורים הצחיחים של צפון ומרכז אפריקה וגם בדרום אסיה במדינות: אלג'יריה, בורקינה פאסו, קמרון, צ'אד, חוף השנהב, ג'יבוטי, אריתריאה, אתיופיה, גמביה, גאנה, גינאה ביסאו, קניה, מאלי, מאורטניה, מרוקו, ניז'ר, ניגריה, סנגל, סומליה וסודאן וכן באסיה בעיראק, ערב הסעודית ותימן. הם בירידה בתפוצתם.
היינמן פוגלשטיין
הרב חיים [היינמן] פוגלשטיין (בגרמנית: Heinemann Vogelstein; כ"ב בשבט תר"א, 13 בפברואר 1841 - י"ז באב תרע"א, 4 באוגוסט 1911) היה מנהיג הזרם הרפורמי ביהדות גרמניה.
ביוגרפיה
חיים פוגלשטיין נולד בעיר לאגה שבנסיכות ליפה. לדברי בתו הוא חתם תמיד בשמו הלועזי, היינמן, אך התעקש לחגוג את יום הולדתו בתאריכו העברי, כ"ב בשבט. אביו ישראל עבד כסבונאי, ואמו יוליה לבית אדלר הייתה עקרת בית. עוד בגיל ארבע ידע עברית, ובגיל שש החל ללמוד בבית-הספר. המנהל התרשם מהילד המוכשר ועזר לו להתקבל לגימנסיה.
ב-1859 נסע פוגלשטיין לעיר ברסלאו, שם למד באוניברסיטה המקומית ובמקביל השתלם בבית המדרש לרבנים בראשות הרב זכריה פרנקל. הרב דוד פיליפסון, היסטוריון התנועה הרפורמית, ציין כי עוד בעת לימודיו התקרב לתורתו של מייסדה הרב אברהם גייגר, שכיהן אז בעיר; אך היחסים המתוחים בין פרנקל השמרן לגייגר מנעו ממנו לתת לכך פומבי. ב-1868 נסמך לרבנות ובהשפעת מנהל המוסד קיבל את משרתו הראשונה עוד באותה שנה, בפלזן שבבוהמיה. במרץ 1869 נישא לרוזה לבית קובראק. ב-1871 הפגין את דעותיו הדתיות כשנסע להשתתף בוועידת אאוגסבורג, שם היה בוגר ברסלאו היחיד; שנתיים קודם לכן היה מנואל יואל הפוזיטיבי-היסטורי היחיד שנטל חלק בוועידת לייפציג. פוגלשטיין נפגש עם גייגר ונעשה למקורבו. במהלך הכינוס, שהנהיג מנגנון לעקיפת החליצה באמצעות חוזה קדם-נישואין, הצהיר כי פיליפסון ציין כי למשך שארית חייו הוסיף לאחוז בעמדות גייגריאניות של רפורמה מתוך רצף היסטורי עם העבר. הוא חיבר מחקרים רבים בנושאים כמו הביטול למעשה של עונש המוות בתלמוד והמאבק בין לויים לכהנים בימי המקדש כפי שהוא משתקף בנוסח המקרא בפרשת קרח, שם מתוארים הראשונים כמתאווים למעמדם של האחרונים.
ב-1880 עבר לשטטין, שם כיהן כרב עד יומו האחרון. ב-1887 יצא נגד פעילותם של מיסיונרים נוצרים משוודיה שהגיעו לגרמניה. ב-1894 ערך סידור תפילה חדש עבור איחוד הקהילות בווסטפאליה, "סדר תפילה" (Israelitisches Gebetbuch): בין היתר, עקב דחיית הרפורמה את רעיון תחיית המתים, שינה את "וְאַתָּה עָתִיד לִטְּלָהּ מִמֶּנִּי, ולְהַחֲזִירָהּ בִּי לֶעָתִיד לָבוֹא... בָּרוּךְ אַתָּה ד', הַמַּחֲזִיר נְשָׁמוֹת לִפְגָרִים מֵתִים" ל"ואתה עתיד לטלה ממני, ולהחיותה לעתיד לבוא... ברוך אתה ד', אשר בידו נפשות החיים והמתים." כמו כן, כגייגר בשעתו, השמיט ניסוחים פרטיקולריים שהדגישו את בחירת עם ישראל: "בָּרוּךְ... אוֹזֵר יִשְׂרָאֵל בִּגְבוּרָה", "עוֹטֵר יִשְׂרָאֵל בְּתִפְאָרָה" וקטעים דומים נמחקו. חוקרי ליטורגיה כיעקב יוסף פטוכובסקי וולטר הומולקה לא מצאו הבדל אידאולוגי משמעותי בין מהדורת 1894 ל"יום ביומו" הידוע של גייגר מ-1874; פוגלשטיין הותיר דווקא כמה התייחסויות למלאכים ("לְעֻמָּתָם מְשַׁבְּחִים וְאוֹמְרִים" וכו'), מחק כמו מורהו את " מִכָּל הָעַמִּים" והתמקד בעיקר בהסרת החזרות. הסידור החדש עורר שערורייה ברחבי גרמניה ופוגלשטיין הותקף על ידי התאולוג וההיסטוריון אברהם ברלינר מבית המדרש לרבנים בברלין.
ב-1897 הצטרף הרב משטטין לאחרים, אורתודוקסים וליברליים גם יחד שזנחו את חילוקי הדעות ביניהם, במסגרת מה שנודע כרבני המחאה. הם חיברו הצהרה נגד טענתו של תאודור הרצל כי היהדות מהווה לאום ולא דת והאשימו אותו בניסיון להפוך את הייעוד המשיחי שלה לחזון פוליטי-חילוני. התנגדותם הנחרצת אילצה את הרצל להעביר את הקונגרס הציוני הראשון ממינכן, בה נועד להיערך, לבזל. הוא נודע מאז כאויב גדול לציונות, והרבה לדרוש ולעשות כנגדה.
מראשית שנות ה-90 עסקו פוגלשטיין ושותפו הקרוב צזר זליגמן באיחוד שורות הרפורמים בגרמניה - אלה היו מזוהים בעיקר עם בית המדרש הגבוה למדעי היהדות והחוגים סביבו - למול התחזקות השמרנים הדתיים בקהילות. גלי הגירה ממזרח אירופה וחדירת הציונים למוסדות אמנם לא התרגמו להתחזקות בשמירת המצוות, אך שני גורמים אלה נטו לכרות בריתות עם הרבנים המסורתיים יותר ולתמוך בהם בענייני דת. ב-1898 הקימו פוגלשטיין וזליגמן את "איחוד הרבנים הליברלים", שנועד לייצג את "הליברלים באמת" ולהעניק משמעות לתואר שהיה עד אז מעורפל למדי. בתחילה מנה 37 חברים, וערב מלחמת העולם הראשונה היו בו 72, מעט פחות ממחצית הרבנים בארץ; הם עמדו על שיעור דומה עד לימי המשטר הנאצי. ב-1908 הם הקימו גם זרוע שנועדה לפנות לקהל הרחב, "האיחוד ליהדות ליברלית", שמנה כמה אלפי חברים. בין תומכיהם היו הרבנים מקס דינמן וליאו בק, אף שהאחרון נחשב לאוהד יחסית כלפי הציונות. פוגלשטיין נפטר בסנט מוריץ שבשווייץ, בעת שהנהגת האיחוד הייתה עסוקה בגיבוש מצע בהתאם לעקרונות הרפורמיים. זליגמן השלים את העבודה ב-1912. לימים מנה הגוף 10,000 חברים רשומים והיה לאחד מהחברים המייסדים של האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת ב-1926.
לפוגלשטיין היו ארבעה ילדים: הרמן (1870–1942), רב רפורמי בגרמניה ובארצות הברית; לודוויג, יו"ר איחוד הקהילות העבריות האמריקניות; תאודור , תעשיין ובנקאי; ויוליה בראון-פוגלשטיין , היסטוריונית ופעילת פמיניזם וסוציאל-דמוקרטיה.
Web Gallery of Art
Web Gallery of Art; בקיצור: WGA, הוא אתר אינטרנט הכולל אוסף וירטואלי של יצירות אמנות אירופאיות בעיקר מהתקופות הגותית, הרנסאנס והבארוק.
נכון לינואר 2022, האוסף כולל העתקים של כ-52,867 יצירות עם נתונים חיוניים (שם האמן, שם היצירה, תאריך, טכניקה, גודל, בעלים) וביוגרפיות של כ-5,588 אמנים.
ניתן לרכוש פוסטרים של היצירות שבאוסף.
האתר הוקם כיוזמה פרטית של שני מדענים הונגרים: הפיזיקאי ד"ר אמיל קרן ואיש מדעי המחשב ד"ר דניאל מרקס.
זכויות יוצרים
גלריית האינטרנט לאמנות מוגנת בזכויות יוצרים כמסד נתונים. ניתן להשתמש באוסף התמונות והמסמכים שהורדו ממסד הנתונים רק למטרות חינוכיות ואישיות. הפצת התמונות בכל צורה שהיא אסורה ללא אישור הבעלים החוקי שלהן.
תוכן אלקטרוני כולל
תוכן אלקטרוני כולל או בכינוי הנפוץ שלו TEC (ראשי תיבות של Total Electron Content) הוא מדד כמותי חשוב במדידות הקשורות ליונוספירה של כדור הארץ.
TEC מייצג את סך האלקטרונים בין שתי נקודות לאורך גליל בעל שטח חתך של מטר מרובע אחד.
TEC משמעותי כאשר מנסים לקבוע נצנוץ,השהיית קבוצה ופאזה (גלים) בעיבוד אותות של מעבד גלי רדיו בתווך. TEC של היונוספירה מאופיין על ידי תצפיות של שינויי פאזה של גלים המשודרים מלוויינים הנמצאים מעל היונוספירה, בעיקר בשימוש של מערכות ניווט לוויינים. TEC מושפע באופן חזק מפעילות סולארית.
זמן (ישיבות)
בעולם הישיבות, זמן הוא כינוי לתקופת לימודים רציפה (בדומה לסמסטר). שנת הלימודים בישיבה מחולקת לשלושה זמנים, בדומה לשלישים בבית הספר. לכל זמן יש אורך שונה, ובין כל זמן לבא אחריו ישנה חופשה הנקראת בין הזמנים.
הזמנים השונים
בכל סוגי הישיבות (קטנות, הסדר, גבוהות ולעיתים גם בתיכוניות), כמו גם בחלק מהמכינות והמדרשות קיימים שלושה "זמנים". "זמן אלול" - האורך באופן קבוע מעט יותר מחודש, "זמן קיץ" - שאורכו מעט יותר משלושה, ו"זמן חורף" שנמשך חמישה חודשים (או שישה, בשנה מעוברת).
לכל "זמן" נקבעת מסכת מרכזית הנלמדת בישיבה בסדרי העיון והבקיאות, כאשר לעיתים לומדים את המסכת במשך זמן אחד בלבד ולעיתים במשך שנה שלמה או מספר "זמנים". נהוג שגם כאשר ממשיכים ללמוד אותה מסכת במשך ה"זמן" הבא, פרק אחר מאותה המסכת יילמד.
זמן אלול
זמן אלול, מתחיל בראש חודש אלול ומסתיים ביום כיפור. זמן זה הוא תחילת שנת הלימודים. הנערים מתחילים בזמן זה את הישיבה קטנה, לאחר שסיימו את לימודיהם בחיידר או בבית הספר. הבוגרים יותר, שסיימו את שלוש שנות הלימוד בישיבה קטנה, מתחילים את לימודיהם בישיבה גדולה. כמו כן שאר התלמידים עולים בזמן זה מהשיעור (=כיתה) שהיו בו, לשיעור הבא (בדומה לעליית כיתה הנהוגה בבתי הספר).
זמן חורף
זמן חורף, מתחיל מראש חודש חשוון ומסתיים בראש חודש ניסן. בחלק מהישיבות, ישנו מעין בין הזמנים בימי חנוכה, ומיד לאחריהם מתחילים זמן חדש. בדרך כלל הדבר נעשה על מנת לייצר התחלה חדשה, ליצור תחושת התחלה נוספת שתגרום ללימוד רציני יותר.
זמן קיץ
תקופת "בין הזמנים" זו שבין תשעה באב לראש חודש אלול, היא חדשה יחסית ולא הייתה נהוגה בישיבות הוותיקות במזרח אירופה, אז היה זמן אחד ארוך מראש חודש אייר ועד ליום הכיפורים.
תקופות ה"זמנים" נקבעות לפי החגים, כאשר חג הסוכות וחג הפסח נחשבים לחגים משפחתיים שבהם התלמידים משוחררים לבתיהם, לעומת חג השבועות והימים הנוראים שבהם שוהים התלמידים בישיבה.
בין הזמנים
תקופת החופשה בין זמן לזמן נקראת בין הזמנים (נהגה בעולם הישיבות במלעיל), והיא ניתנת כדי לאפשר לבני הישיבה לשהות עם משפחתם תקופה מסוימת, בייחוד בחגים, לנוח מעמלה של תורה (שהרי "תורה מתשת כוחו של אדם"), ולאגור כוחות לקראת הזמן הבא. בישיבות נזהרים מלקרוא לה "חופשה", על מנת להבדיל בין מטרתן של הישיבות בנתינת זמן מנוחה להתרעננות בלבד לבין החופשה הנהוגה בבתי ספר הכלליים, המנוצלים, לדעתם, לבילויים אגרסיביים. סיבה נוספת היא משום שגם בתקופת בין הזמנים מקפידים רבים מן הלומדים להמשיך וללמוד במסגרת מצומצמת יותר, לעיתים במסגרת "ישיבות בין הזמנים", ולמילה "חופשה" יש הקשר של חופש מוחלט ללא עול תורה כלל.
מאידך, חלק מהישיבות מעדיפות להשאיר את בין הזמנים על כנו ולחזק במקום זאת את "ישיבות בין הזמנים", זאת כלקח ממלחמת יום הכיפורים, שבעקבותיה נשארו התלמידים ללמוד רצוף "זמן אלול" (ה'תשל"ג) ו"בין הזמנים" ו"זמן חורף" (ה'תשל"ד) דבר שיצר שבעה חודשים רצופים של לימוד. מרבית ראשי הישיבות והמשגיחים דיווחו שהם חשים בלאות ובקושי ומודעים לצורך במנוחת בין הזמנים. כדי לשמור על דרך האמצע, מחזקות הישיבות את "ישיבת בין הזמנים" ואף מציעות מלגה המחולקת לתלמידים.
כחלק ממטרה זו לשמר את ימי הבין הזמנים, נוסדו '''ישיבות המשך הזמן', כאשר בשבוע הראשון של חודש ניסן מתקיים שבוע של לימוד משותף, המיועד לתלמידים מישיבות קטנות וגדלות.
בישיבות רבות ישנה חופשה קצרה אף בזמן ימי החנוכה, בדרך כלל רק לארבעה ימים, מחצית מימי החנוכה. ימים אלו נקראים לעיתים בבדיחוּת "בין הזמנים דרבנן", משום שחופשה זאת לא הייתה נהוגה בעבר והתחדשה רק בזמן האחרון, בדומה לחגים שחז"ל תיקנו שהתחדשו רק בתקופה מאוחרת (ומכיוון שחג החנוכה הוא מדרבנן).
מקור
יש שהביאו מעין מקור לבין הזמנים מדברי הגמרא, שרבא ביקש מתלמידיו שלא ייראו לפניו (כלומר ילכו לבתיהם ולא יישארו בישיבה) בימי תשרי ובימי ניסן (הפרשנות המקובלת מנמקת דברים אלו בריבוי עבודות חקלאיות בתקופות אלו).
המקורות המוקדמים ביותר הידועים לקיום המושג "בין הזמנים", מופיעות באירופה במחצית הראשונה של המאה ה-17. לראשונה בספר "באר שבע" של רבי יששכר בר איילנבורג (נדפס לראשונה בשנת ה'שע"ד, 1614) המספר בהקדמתו: "כאשר התחלתי ללמוד... מסכת הוריות ביומי דמפגרי בהו רבנן שקורין בארצינו בין הזמנים...". בעשורים שלאחר מכן מוזכר המושג לשלילה בדברי המהרש"א (נדפס לראשונה בשנת ה'שפ"ז, 1627) והשל"ה (נדפס לראשונה ה'ת"ח, 1648) שדעתם לא הייתה נוחה מקיום התופעה. כן מוזכר המושג אצל רבי ידידיה שלמה רפאל נורצי בהקדמה לספרו מנחת שי (נדפס באמצע המאה ה-18 אך נכתב מאה שנים קודם לכן).
ספרות
בשנות ה-2000 התפתחה ההתייחסות ההלכתית לתקופת החופשה הישיבתית, וחוברו מספר ספרים העוסקים בהליכותיהם והנהגתם הראויה של בני הישיבות בחופשה. בין הספרים שנכתבו במיוחד על "הלכות בין הזמנים": ספר "מנוחת אמת", שחיבר הרב מרדכי גרוס, ספר "שלהי דקייטא", שחיבר הרב שמואל ברוך גנוט, ספר "דבר הלכה/בין הזמנים", שחיבר הרב יהודה לייב שטרן, ספר "הזמן ובין הזמנים", שנכתב בעילום שם המחבר. ארגון "דרשו" פרסם מספר קובצי עת, המתפרסמים בישיבות לפני היציאה לפגרה והעוסקים ב"הלכות והליכות ל'בין הזמנים'". מידי בין הזמנים היה מנהיג הציבור הליטאי הרב שטינמן נוהג לפרסם אזהרה על הסכנות הרוחניות שאורבות לבני הישיבות בימים אלו ומעורר את תלמידי הישיבות להקפיד על לימוד תורה גם בימים אלו ולהימנע מסיכונים מיותרים.
חובה לבנת בטן
חובה לבנת בטן (שם מדעי: Eupodotis senegalensis) היא מין של חובה קטנה יחסית החיה ברחבי הסוואנות האפריקניות.
מאפיינים
אורכה הממוצע 48–61 ס"מ. צבעה חום-צהבהב עם צוואר אפור ובטן לבנה. הראש לבן עם פסים מודגשים בקצוות ועם סימני קווים שחורים מתחת לעיניים. המקור קצר ואדום והרגליים ארוכות ועוזרות לחובה לרוץ מהר. החובות אוהבות לקרקר בחבורות קטנות והן עושות את זה בעיקר בשעות הבוקר ומשמיעות צלילים גרוניים של "קווא" ו"ווקא" לחלופין.
אולט (נהר)
מאפיינים
האולט נובע ממעיין השמאלש הגדול (Hăşmalşul Mare), בהרי הקרפטים המזרחיים, בגובה 1,440 מטר מעל פני הים, וזורם לאורך 615 קילומטרים עד לשפכו, לתוך נהר הדנובה, במקום הקרוי איסלז (Islaz), ליד העיר טורנו מגורלה (Turnu Măgurele).
שם הנהר בלטינית הוא אלוטה (Aluta), או אלוטוס (Alutus).
נהר האולט נתן את שמו לחבל ארץ היסטורי גדול בדרום מערב רומניה הקרוי אולטניה (Oltenia), או בשפות גרמניות מסוימות ולאכיה הקטנה.
האולט קולט בדרכו את מי הנחלים הבאים:
All the Love
All the Love, המכונה גם All the Love in the World, הוא שיר של להקת הרוק האנגלית The Outfield. שיר זה הוא הסינגל השלישי מאלבום אולפני הבכורה שלהם, Play Deep (1985), שיצא על ידי חברת התקליטים בקולומביה רקורדס. הסינגל בא אחרי הלהיט הגדול ביותר של הלהקה, "Your Love", ויצא במאי 1986. בארצות הברית, השיר הגיע למקום ה-14 במצעד הרוק רצועות אלבומי הבילבורד ולמקום ה-19 בבילבורד הוט 100.
מנדל וינבך
הרב מנחם מנדל וינבך (ג' בתשרי תרצ"ד, 23 בספטמבר 1933 – כ"ז בכסלו תשע"ג, 11 בדצמבר 2012) היה ראש ישיבת אור שמח בירושלים.
תולדותיו
נולד בגליציה, בנם של יחזקאל-שרגא ושרה-גיננדל וינבך. בשנת תרצ"ח (1938), ערב מלחמת העולם השנייה, היגר עם משפחתו לארצות הברית והם התגוררו בפיטסבורג שבפנסילבניה. למד בישיבת תורה ודעת, והיה מקורב לרב משה פיינשטיין.
בתחילת שנות ה-70 ייסד עם הרבנים נח וינברג ונטע שילר את ישיבת "שמע ישראל" לחוזרים בתשובה. כעבור זמן פרש הרב וינברג ובד בבד הוסב שם הישיבה ל"אור שמח" והרב וינבך המשיך לעמוד בראשה עד מותו. הוא ביסס את שיטתו לקירוב ליהדות על ידי לימוד עיוני של סוגיות התלמוד, כמקובל במסורת הישיבות ה'רגילות'.
חיבר, ערך ותרגם ספרים בשפה האנגלית בנושאים תורניים שונים, ובהם ממשלי החפץ חיים ופירוש המלבי"ם למגילת אסתר שיצאו במהדורות רבות. פרסם מאמרי מחשבה והשקפה בכתבי עת שונים בישראל ובארצות הברית. היה מרצה מבוקש במסגרות תורניות רבות, בעברית ובאנגלית. היה ממייסדי "הסמינר החדש" בירושלים והרצה בפני תלמידות הסמינר. התמנה על ידי הרב שך ליושב-ראש הוועדה הרוחנית של העיתון יתד נאמן באנגלית.
התגורר בשכונת מטרסדורף והיה ממייסדי בית המדרש "היכל שמואל" בשכונה. התגורר בבניין מרכזי בשכונה, שבין דייריו רבנים ואישי ציבור ידועים ובהם הרב אליעזר גולדשמידט, הרב חיים פינחס שיינברג, קלמן כהנא והרב זבולון זק"ש.
אשתו, שיינדל וינבך, היא סופרת ומתרגמת. היא עומדת בראש מספר ארגוני חסד וגמ"חים ובהם ארגון "יד ליד" הפועל מביתם. בנו, הרב משה וינבך, הוא דרשן ומשפיע.
ספריו
Malbim’s commentary
שפץ ביתך
שפץ ביתך (באנגלית: Home Improvement) הייתה קומדיית מצבים אמריקאית ששודרה ברשת ABC בין השנים 1999-1991.
בישראל הסדרה שודרה במספר ערוצים, בהם הערוץ הראשון, ערוץ הילדים, ערוץ 3, ערוץ המזרח התיכון וערוץ סטאר וורלד.
תקציר העלילה
הסדרה מתארת את המתרחש אצל משפחת טיילור מדטרויט. מתמקדת באב המשפחה טים טיילור, העובד בתור שיפוצניק וגם מנחה תוכנית טלוויזיה משלו בשם "זמן שיפוץ". בה הוא מסביר ביחד עם עוזרו, אל בורלנד, על הכלים לבנייה או שיפוץ, אבל בסיומו של כל אחד מהפרקים השתבש דבר מה.
בטיסט ז'אביקוני
בטיסט ז'אביקוני (בצרפתית: Baptiste Giabiconi; נולד ב-9 בנובמבר 1989) הוא דוגמן צרפתי.
ביוגרפיה
ז'אביקוני נולד בשפך הרון למשפחה שמוצאה בקורסיקה. בילדותו גר תקופה מסוימת בקורסיקה עילית, ולאחר מכן עברה משפחתו למרסיי.
לאחר לימודיו בתיכון הוא למד תקופה אווירונאוטיקה.
ב-2008 חתם על חוזה עם סוכנות הדוגמנות "DNA Model Management" בניו יורק.
באותה שנה בחר בו המעצב קרל לגרפלד להיות הפנים של שאנל, ב-2009 הוא סגר את תצוגת האופנה של החברה ביחד עם לארה סטון ופריה בהה אריקסן, והוא ביצע זאת גם ב-2010.
בין המגזינים שכיכב בהם הם הרפרס בזאר וElle.
ב-2010 הצטלם לקמפיין של רוברטו קוואלי ביחד עם קייט מוס והיה לפנים של חברת קוקה-קולה, לצד קוקו רושה.
הוא דורג במקום הראשון ברשימת הדוגמנים הבינלאומיים של האתר "models.com" ותפס את מקומו של שון אופריי, שהיה במקום הראשון ברשימה שנתיים ברציפות.
ב-2010 הוציא את סינגל הבכורה שלו, "Showtime".
ב-2011 התחרה גם ב-Danse avec les stars, המקבילה הצרפתית של התוכנית "רוקדים עם כוכבים", וסיים במקום השלישי.
שלמה בן יעיש
דון שלמה בן יעיש (Abenaes; בפורטוגזית: אלווארו מנדש, Alvaro Mendes; 1520–1603) היה דיפלומט, איש עסקים ואיש ציבור מבני האנוסים ששב ליהדות, והיה בעל השפעה רבה בחצרם של מלכי אירופה בני זמנו, כמו גם בחצר הסולטאן העות'מאני. היה ממשיכם של דון יוסף נשיא ודונה גרציה בחידוש היישוב היהודי בטבריה במהלך המאה ה-16.
קורות חיים
בן יעיש נולד בטאווירה שבדרום פורטוגל בשם אלווארו מנדש למשפחת אנוסים. לאחר שקיבל הכשרה כצורף נסע בשנת 1545 להודו שם רכש ממון אישי רב בסחר ביהלומים במכרות סמוך למדרס. ב-1555 שב לפורטוגל, ועוטר בתואר אבירות, אביר מסדר סנטיאגו, על ידי ז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל.
הוא החל בקריירה דיפלומטית, ושהה בשליחותו של ז'ואאו במדריד, פירנצה, פריז ולונדון. בפריז שהה 16 שנים וזכה לחסדה של המלכה קטרינה דה מדיצ'י. כאשר אוחדו פורטוגל וספרד, בשנת 1580, תחת שלטונו של פליפה השני, מלך ספרד, נמנה עם נאמניו של הטוען לכתר, אנטוניו דה קראטו.
בשנת 1585 הגיע בן יעיש לסלוניקי ושם חזר אל היהדות בפומבי, עם משפחתו. הוא נטש את השם "אלווארו מנדז" ונקרא "שלמה בן יעיש" (ובשפות אירופיות: "Solomon Abenaes"). בשל עושרו והשפעתו בחצרות מלכי אירופה התקבל אצל סולטאן האימפריה העות'מאנית מוראט השלישי. הסולטאן העניק לו את התואר "דוכס מיטילני" (האי לסבוס), ולבקשתו מונה כשליט טבריה, וזאת לאחר מותם של דון יוסף נשיא ודונה גרציה, שחכרו מן הסולטאן את "טבריה ושבע ערי הפריזי אשר בסביבתה". הוא שלח לטבריה את בנו יעקב (שנולד כ"פרנסיסקו מנדש") אך על אף שיעקב בנה מספר מבנים בטבריה, ושמר על היישוב היהודי שם, נראה כי לא נחן במרץ ובמעשיות של אביו, והעדיף את לימוד התורה על העיסוק בדיפלומטיה וממשל, ולאחר מותו של בן יעיש לא הצליח לשמור על מפעלו בטבריה.
הודות לקשריו הענפים בחצרות מלכי אירופה, שמר על מעמדו בחצר הסולטאן עד מותו. הוא נחשב לכוח המניע מאחורי הברית האנגלו-טורקית כנגד פליפה השני, ונהנה מאמונה וידידותה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה ושל מזכירה פרנסיס וולסינגהם באמצעות קשריו עם רופאה האישי, המומר רודריגו לופז.
מערכת היחסים בין בן יעיש, רופאה של המלכה רודריגו לופז והטוען לכתר אנטוניו דה קראטו, הגיעה לסיום טראגי ב-1593, כאשר דה קראטו, שהסתכסך עם לופז ובן יעיש, העליל על לופז כי זה רצה להרעיל את המלכה, והביא לתלייתו הפומבית. על אף שבן יעיש עשה כמיטב יכולתו כדי להציל את לופז, וכשל, לא פחתה השפעתו בחצר המלוכה האנגלית ובחצר הסולטאן. ב-1603 נפטר.
נח גורליק
נֹחַ גוֹרֶלִיק (1893–1943) היה משורר יידיש וסופר ילדים.
קורות חיים
נולד בעיר בוברויסק. זכה לחינוך מסורתי, למד בילדותו ב'חדר', ובצעירותו המשיך לימודיו בישיבה. לאחר מלחמת העולם הראשונה החל לפרסם שירי ילדים ביידיש, בעיתוני הילדים בפולין ובברית המועצות. בתקופה שבין המלחמות ערך כתב והוציא לאור מקראות ספרותיות. יצירותיו כונסו בשלושה כרכים ביידיש, הנקראים בתרגום חופשי לעברית: "הסוחר והדוב", שנדפס בעיר חרקוב, בשנת 1918, מעשייה בחרוזים. שירי הילדים שלו יצאו לאור בספר "שירי ילדים", מינסק, 1928. וכרך "שירי נעורים", שנדפס אף הוא במינסק, בשנת 1929.
בבית הספרים הלאומי בירושלים רשומים שניים מספריו ביידיש. יצירותיו לא תורגמו לעברית.
נרצח בידי הנאצים בגטו מינסק, בשנת 1943.
חובת הארטלוב
חובה הארטלוב (שם מדעי: Lissotis hartlaubii) היא מין של עוף קרקע ממשפחת החובתיים הנפוצה בערבות ברחבי אפריקה שמדרום לסהרה. היא קרויה על שם החוקר גוסטב הארטלוב והיא קרובתה של חובה שחורת בטן.
חובה זו נפוצה במזרח אפריקה שמדרום לסהרה באתיופיה, קניה, סומליה, סודאן, טנזניה ואוגנדה.
היא מזכירה את קרובתה ואפורה מנומרת בכנפיים עם מקור ורגליים בהירים, לחיים שחורות-לבנות ובטן שחורה.
כמו קרובותיה למשפחה, חובה זו יכולה לרוץ במהירות והיא מעדיפה לעשות זאת מאשר לעוף בעת סכנה.
היטל פישר
היטל פישר (Fischer projection) הוא שיטה לתיאור גרפי של המבנה התלת-ממדי של מולקולות כיראליות, בעיקר פחמימות, בצורה דו-ממדית. היטל פישר נקרא על שם הרמן אמיל פישר שהשתמש בו לראשונה. השימוש בהיטל פישר נפוץ בעיקר בביולוגיה ובכימיה אורגנית.
בהיטל פישר, הקשרים מיוצגים על ידי קווים ישרים. מולקולה בעלת אטום פחמן אחד מצוירת כצלב אנכי שאטום הפחמן במרכזו. במולקולות בעלות שני אטומי פחמן או יותר, שרשרת הפחמן והאטומים או הקבוצות הפונקציונליות הקיצוניים מיוצגים כקו אנכי, ושאר האטומים או הקבוצות הקשורים לשרשרת רשומים מימין ומשמאל ומחוברים בקווים אופקיים. כל אטום פחמן מיוצג כ"צומת" לאורך שרשרת זו. אטום הפחמן הקרוי C1 נמצא תמיד בראש שרשרת הפחמנים, כלומר הוא הפחמן העליון בציור.
במולקולה בעלת אטום פחמן אחד או שניים, ההיטל מתאר את המולקולה כשהיא מכוונת כך שהקווים האופקיים מייצגים קשרים עם אטומים שבולטים קדימה, כלפי הצופה, ואילו הקווים המאונכים הם קשרים עם אטומים ששקועים אחורה, לתוך הדף (פרט לקשר בין שני אטומי פחמן שנמצא במישור הדף).
במולקולות בעלות יותר משני אטומי פחמן, היטל פישר מייצג את מצב המולקולה כאשר הקשרים בין אטומי הפחמן בשרשרת מכוונים כך שאטומים אלה נמצאים על מעטפת של גליל וכל שאר האטומים המקושרים מכוונים החוצה מהגליל (מצב שאינו בהכרח אפשרי או יציב במציאות).
השימוש בהיטלי פישר נפוץ בתחום הביוכימיה על מנת להציג חד-סוכרים, אך ניתן להשתמש בהם גם לתיאור חומצות אמינו, ולצורך תיאור מולקולות אורגניות נוספות. בשל העובדה שהיטלי פישר מציגים את הסטריאוכימיה (מבנה תלת-ממדי) של מולקולה, הם שימושיים להבחנה בין שני האננטיומרים של מולקולה כיראלית. אם נחליף שני קשרים שנמצאים מימין ומשמאל לשרשרת הפחמנים זה בזה, נהפוך את המולקולה לאננטיומר שלה.
מועצה אזורית אבו בסמה
אַבּוּ בַּסְמַה (בערבית: أبو بسمة "אבי החיוך") הייתה מועצה אזורית בנגב במחוז הדרום, שפעלה בין השנים 2003-2012, ושאיגדה 11 יישובים בדואים וסיפקה שירותי חינוך ורווחה לבדואים של הפזורה המתגוררים באזור.
גאוגרפיה
המועצה הורכבה מהכפרים אבו קרינאת, אום בטין, א-סייד, ביר הדאג', דריג'את, מולדה, מכחול (מרעית), קסר אל-סיר, כוחלה, אבו תלול ותראבין א-צאנע המרוחקים זה מזה מרחק של עשרות קילומטרים. לשטח המועצה לא הייתה רציפות טריטוריאלית, אלא הורכב מתשעה מתחמים מבודדים, שרובם מוקפים בשטח הגלילי שבין באר שבע, ערד ודימונה ב"אזור הסייג" ושניים מהם הוקפו במועצות האזוריות בני שמעון ורמת הנגב.
אוכלוסייה
הנתונים הסטטיסטיים הרשמיים של הלמ"ס, מנו רק את תושבי המועצה שרשמו את כתובתם בצורה רשמית במשרד הפנים, ולכן מספר התושבים הרשמי לא שיקף מעולם את המציאות. בפועל, מספר התושבים ביישובים המוכרים של המועצה עמד עם פירוקה על כ-45,000 בני אדם, אך המועצה הייתה אחראית על החינוך והרווחה בעוד עשרות כפרים בלתי מוכרים בנגב, כך שתחת חסותה נמצאו למעלה מ-80,000 בני אדם, מרביתם בדואים.
רקע היסטורי
לפני הקמת המדינה חיו הבדואים כקהילה סמי-נוודית, אך הם התחילו לעבור תהליך התיישבות עוד בתקופת השלטון העות'מאני. בזמן המנדט הבריטי השלטונות לא הרבו להתייחס לנושא. לאחר הכרזת העצמאות וסיום מלחמת העצמאות רוב הבדואים עזבו למצרים וירדן, ונשארו רק 11,000 איש מתוך 65,000. אלה שנשארו הועברו תחילה ל"אזור הסייג" בנגב בו הם התיישבו בפזורה.
מאוחר יותר החליטה הממשלה לבנות שבעה יישובים מיועדים לשבטים בדואים: רהט, כסייפה, תל שבע, חורה, ערערה בנגב, לקייה ושגב שלום. המטרה העיקרית הייתה לגרום להם לעבור לתושבות קבועה דרך בניית ערים עם תשתית מפותחת. בפועל העדיפו הבדואים לגור ביישובים כפריים ורק חלק מהם הסכים לעבור ליישובים החדשים. כתוצאה מכך קהילות בדואיות גרו בפזורה ללא גישה לתשתיות בסיסיות כמו מים, חשמל וביוב, וכל עוד היה קיים מספר רב של יישובים בלתי-מוכרים אלה, הרשויות לא יכלו לספק תנאים לכולם.
אחרי למידת לקחים בתחילת שנות ה-2000, יזמה הממשלה הקמה של עוד מספר יישובים בדואים בנגב - כפריים הפעם. רוב היישובים האלה אוחדו במועצה האזורית אבו בסמה ולכן לא היה למועצה זו רצף טריטוריאלי.
הקמת המועצה
המועצה הוקמה בסוף שנת 2003, בהתאם להחלטת ממשלת ישראל מס' 881 מיום 29 בספטמבר 2003 להקים שמונה יישובים לבדואים בנגב. שבעה מתוכם (כולל תראבין א-צאנע) נכללו בתחומי מועצה אזורית אבו בסמה. הקמתה של המועצה היוותה הכרה בכפרים שבשטחה - שהיו עד אותה עת בלתי מוכרים.
משרדי המועצה לא היו כלל בתחומה, אלא בבאר שבע.
בראש המועצה הועמד עמרם קלעג'י, לשעבר מנכ"ל משרד הפנים, המשמש ראש ועדה קרואה. המינוי של הוועדה הקרואה הוארך מעת לעת עד שהגיע למקסימום המותר בחוק ועל כן נקבע שייערכו בחירות בדצמבר 2009. אולם בהתקרב המועד של הבחירות המיועדות שונה החוק המגביל את תקופת הכהונה המקסימלית של ועדה קרואה על מנת לאפשר את המשך כהונת הוועדה הקרואה לתקופה נוספת.. בפברואר 2011 החליט בית המשפט העליון כי יש לערוך את הבחירות עד דצמבר 2012.
שיפור ובניית התשתיות במועצה
הקמת המועצה וההכרה ביישוביה שהחלה עוד קודם לכן הביאה להליך של הקמת מרפאות, בתי ספר (למשל, בית ספר נווה מדבר) ומוסדות חינוך ונוער נוספים, סלילת כבישים והקמת תשתיות מים וחשמל, בהשקעה של מאות מיליוני שקלים. עם זאת, לאור הזמן הרב שעבר מאז קבלת ההכרה ביישובים הושמעה מחאה מצד האגודה לזכויות האזרח וארגונים נוספים על כך שרבים מהיישובים טרם חוברו לרשת החשמל הארצית, נכון לפברואר 2008.
פירוק המועצה
בשנת 2012 החליט שר הפנים לאור הגידול באוכלוסייה כי יש לפרק את המועצה לשני גופים נפרדים ועל כן בוטלה המועצה בנובמבר אותה שנה והוחלפה במועצות האזוריות נווה מדבר ואל קסום. יש לציין כי בשל הפיצול נדחו הבחירות עליהן החליט בג"ץ בפסיקתו ובשתי המועצות החדשות עומדות ועדות קרואות, כך שהפיצול שימש הלכה למעשה ככלי לעקיפת החלטת בג"ץ.
Sheezus
ביקורות
אבי פיטשון מעיתון הארץ טען ש"היא לא משחזרת את הקסם" של אלבומיה הקודמים. ב-ynet נטען שמרוב עיסוק במסרים, היא שוכחת את המוזיקה. ב"אנשי הספר" נטען לעומת זאת, שזהו אלבום פופ מעולה.
מכבי חיפה (כדורעף נשים)
מכבי XT חיפה היא קבוצת כדורעף נשים ישראלית מהעיר חיפה המשתתפת בליגת העל בכדורעף נשים. הקבוצה זכתה 4 פעמים בתואר האליפות ו-4 פעמים בגביע המדינה.
היסטוריה
קבוצת הכדורעף נשים של מכבי חיפה היא חלק מאגוד מכבי חיפה כרמל. הקבוצה הוקמה בשנת 1985 על ידי משה קסל, תחילה בשם "מועדון כדורעף נווה שאנן", בקיץ שלפני עונת 2015/2016, שונה שם המועדון למכבי חיפה. בתחילה היה שייך המועדון להפועל אך בשנת 2014 עברה הקבוצה למכבי, בעונת 2017/2018 החל תהליך של מעבר הקבוצה שהייתה עצמאית למכבי חיפה כרמל וזאת עקב קשיים בניהול הקבוצה הקבוצה שכללו איחורים בתשלומים וחובות לשחקניות ולספקים. בעונת 21/22 עברה הקבוצה רשמית למועדון מכבי חיפה כרמל, בעונה הזו זכתה הקבוצה בדאבל. הקבוצה עלתה לליגת העל בכדורעף נשים בתחילת שנות ה-90. מאז שנת 2010 משתייכת הקבוצה בקביעות לחבורת הצמרת והתמודדה על האליפות ועל גביע המדינה מדי שנה וגם הצליחה לזכות בהם. בעונת 2015/2016 זכתה הקבוצה לראשונה בדאבל. את הדאבל השני שלה הקבוצה זכתה בעונת 2017/2018. התואר הבא של הקבוצה היה אליפות המדינה בעונת 2018/19 כשאת הגביע הן הפסידו במשחק הגמר. התואר הבא של הקבוצה היה גביע המדינה בעונת 2021/22, כשבסדרת גמר הליגה ניצחו בתוצאה 3:2 את הפועל כפר סבא ובכך קטפו גם את תואר האליפות, והשלימו דאבל לעונת 2021/22.
ברכת שהחיינו
זמני הברכה
הסוג הראשון של הברכה כולל את:
הסוג השני של הברכה כולל:
ברכה כשמתרחש לאדם אירוע חשוב ומשמח, כגון לידת ילד. לדוגמה בטקס העברת שגרירות ארצות הברית לירושלים בירכו ראש הממשלה ונשיא המדינה את ברכת שהחיינו.
דינים נוספים
בליל היום השני של ראש השנה, ישנה מחלוקת האם יש לברך ברכת שהחיינו גם בלילה זה. על מנת לצאת מהספק נהוג בהרבה קהילות לאכול פרי חדש, המצריך גם הוא ברכת שהחיינו, ולכוון בברכה על היום ועל הפרי.
לפי חלק מהפוסקים, בברכת שהחיינו לא חל הכלל האומר ש"ספק ברכות להקל", לפיו אין לברך במקום שיש ספק אם האדם חייב בברכה זו או לא, משום שברכה זו באה על שמחת הלב, ואם האדם שמח - הברכה אינה לבטלה.
בימי בין המצרים יש שנהגו שלא לברך שהחיינו. (בימי ספירת העומר, היו שנהגו שלא לברך, אך למעשה נפסק לברך).
יש להבדיל בין ברכה זו הנאמרת כאשר השמחה היא של אדם יחיד, לברכת הטוב והמטיב, הנאמרת כאשר השמחה משותפת עם אדם נוסף.
בית חדש
בני זוג שקנו בית, אם הם שותפים בו, שניהם צריכים לברך 'הטוב והמיטיב'. ואם הבית שייך לאחד מהם ורשום על שמו, רק הוא יברך עליו, אבל הואיל ויהנו ממנו יחד, יברך 'הטוב והמטיב'. יחיד שקנה לעצמו בית, יברך 'שהחיינו'. אבל שוכר בית או מי שקיבל רשות לגור בבית מספר שנים, כיוון שהבית אינו שלו, אינו מברך עליו.
יש מקהילות הספרדים שאין מברכים על בית חדש, כמו שכתב הבן איש חי (שנה ראשונה פרשת ראה): "ונהגו שילבוש בעל הבית בגד חדש בתוך אותה סעודה ויברך עליו שהחיינו ויכוין על הבית". אם לא היה לו דבר לברך עליו שהחיינו, יכווין בברכת הטוב והמטיב שבברכת המזון להודות על הבית החדש.
מטבע לשון
המילה "שהחיינו" הפכה בלשון העממית למטבע לשון שמשמעותה "סוף סוף!". כך יכול אדם לומר לחברו שנדרש לו זמן רב מדי לבצע פעולה עבורו: "שהחיינו! כמה זמן צריך בשביל לקנות גלידה?"
המדיום
המדיום (באנגלית: The Medium) היא אופרה טרגית קצרה עם מוזיקה וליברית מאת ג'אן קרלו מנוטי.
באופרה הקצרה (היא נמשכת שעה), ובה שתי מערכות.
האופרה נכתבה בהזמנת (בתמיכה ובמימון) של קרן אליס מ. דיטסון (Alice M. Ditson Fund) מאוניברסיטת קולומביה שבעיר ניו יורק, במדינת ניו יורק, שבארצות הברית.
הופעת הבכורה של האופרה הייתה באוניברסיטה ב-8 במאי 1946.
ההופעה המסחרית הראשונה של האופרה הייתה בין ה-1 במאי - 1 בנובמבר 1947, בתיאטרון הקשר (Heckscher) הייתה הופעה כפולה, בהופעה זו הוצגה גם האופרה "הטלפון", אף היא מאת מנוטי.
בשנת 1951 ביים מנוטי, בעזרת יוצר הסרטים אלכסנדר חמיד, גרסה קולנועית ששל האופרה, בסגנון פילם נואר (סרט אפל), ובכיכובה של מארי פאוורס בתפקיד מאדאם פלורה ואנה מריה אלברגטי בתפקיד מוניקה.
הפקת טלוויזיה בשידור חי בכיכובה של מארי פאוורס התקיימה ב־12 בדצמבר 1948 בסדרת הטלוויזיה סטודיו ואן (Studio One).
מערכה ראשונה
מוניקה, בתה של מאדאם פלורה, וטובי, נער משרת אילם משחקים בתחפושות. מאדאם פלורה, או "באבא" כפי שהם מכנים אותה, מגיעה שיכורה לביתה, היא צועקת עליהם ואלימה כלפיה על שלא הכינו את הבית לסיאנס של אותו לילה.
עד מהרה האורחים מגיעים, מר וגברת גוביניו (Gobineau), לקוחות קבועים - המגיעים מדי שבוע לסיאנס, והאלמנה גברת נולאן (Nolan) שמגיעה בפעם הראשונה. בתחילה גברת נולאן חוששת מהסיאנס ורוצה לעזוב את המקום, אולם בני הזוג גוביניו משכנעים אותה להישאר.
האורחים מתיישבים סביב שולחן הסיאנס. במרכז מאדאם פלורה היושבת בטראנס, ומשני צדדיה האורחים.
האלמנה נולאן חושבת שהיא מדברת עם ילדתה המתה, שנפטרה בגיל 16. הסיאנס מזויף, והיא מדברת עם מוניקה המסתתרת מאחורי המסך. כשמוניקה נעלמת, האלמנה נולאן מנסה ללכת אחריה, אולם בני הזוג גובניה מרסנים אותה. בני הזוג "יוצרים קשר" עם בנם התינוק, שנפטר בגיל שלוש, ולא למד לדבר, ולכן הוא רק צוחק. גם קול הצחוק נעשה על ידי מוניקה שמעבר למסך.
לפתע מרכישה מאדאם פלורה בזוג ידיים האוחזות בגרונה, והיא נבהלת, ודורשת מהאורחים לעזוב.
מערכה שנייה
טובי מציג מופע בובות למוניקה. אהבתם ההדדית נעשית ברורה. כשמאדאם פלורה שבה הביתה היא מאשימה שוב את טובי, בטוחה שהוא יודע מה קרה באותו לילה.
האורחים מגיעים שוב, מצפים לסיאנס נוסף, מאדאם פלורה מסרבת, מנסה להחזיר להם את כספם, ומנסה לשכנע אותם שהסיאנס היה מזויף תוך שהיא מציגה את השיטות שבהן היא ומוניקה השתמשו.
האורחים לא מאמינים לה, ומסרבים לקחת את הכסף. הזוג גובניה מתעקשים שהם מזהים את צחוקו של בנם (והוא לא דומה לקולה של מוניקה), וכן שהם הרגישו את מגעו, ואילו האלמנה נולאן מתעקשת שהיא שמעה את ביתה, שאמרה לה לחפש משכית שהיא לא ידעה על קיומה, וגילתה אותה לאחר הסיאנס.
האורחים מתעקשים, שאולי פלורה חשבה שהיא מרמה אותם, אולם הסיאנס היה אמיתי.
לאחר שהאורחים הולכים, פלורה מגרשת את טובי מביתה, למרות זעקותיה של מוניקה.
פלורה משתכרת ומאבדת את ההכרה.
טובי חוזר אל הבית ומחפש את תוף המרים שלו, והרעש מעיר את פלורה, אשר קוראת "מי שם", ושטובי לא עונה לוקחת את אקדחה, יורה בו, והוא נופל מתבוסס בדם. כשהיא רואה את הגופה פלורה מאבדת את שפיותה, וצועקת "הרגתי רוח רפאים".
האריות הידועות
האריות הידועות באופרה:
שני לטומאה
בהלכות טומאה וטהרה, שני לטומאה הוא דרגת הטומאה הקיימת מדין תורה באוכלים ומשקים שנטמאו מראשון לטומאה ומדרבנן גם אדם וכלים, ומשקים שנטמאים חוזרים להיות ראשון לטומאה.
חטיבה 55
חטיבה 55 (במלחמת יום הכיפורים - חטיבה 247, מאוחר יותר חטיבה 623), המכונה גם "עוצבת חוד החנית" ו"המרכזית", בשל שייכותה לפיקוד המרכז, היא חטיבת צנחנים במילואים, שהוקמה רשמית בשנת 1966. החטיבה כפופה לעוצבת האש.
שני לטומאה
הלכות הטומאה
שני לטומאה שנגע באוכל רגיל ("אוכל חולין") - אינו מטמא אותו. לעומת זאת שני לטומאה שנגע במשקה - נעשה המשקה ראשון לטומאה, מדרבנן. תרומה וקודש שנגע בהם שני לטומאה - נעשו "שלישי לטומאה", ואסור לאכול אותם, אלא שורפים אותם
חטיבה 55
החטיבה נטלה חלק במלחמות ישראל מעת הקמתה. במלחמת ששת הימים, נטלה החטיבה חלק מרכזי בקרב על ירושלים. במהלך מלחמת ההתשה, השתתפה החטיבה באופן אינטנסיבי בלחימה, במרדפים בבקעת הירדן ובתפיסת קו על גדות תעלת סואץ. במלחמת יום הכיפורים, צלחה את תעלת סואץ (מבצע אבירי לב), וניהלה קרבות להרחבת ראש הגשר בגדה המערבית, במסגרת אוגדה 143. במלחמת לבנון הראשונה, השתתפה החטיבה בקרבות בגזרה המזרחית. החטיבה נטלה חלק גם במבצע חומת מגן, במלחמת לבנון השנייה ובפעילות בט"ש לאורך גבולותיה של ישראל. החטיבה מונה 4 גדודים: 66 (בעבר 7), 28 (בעבר 8), 71 (בעבר 9) וגדס"ר 6623.
שני לטומאה
שיטת רבי עקיבא
שיטת רבי עקיבא היא, ששני עושה שלישי גם בחולין. רבי עקיבא דורש את האמור בפסוק "יִטְמָא" למשמעות האחרת, המשתמעת מתוך אותה המילה עצמה רק בנקודות אחרות - "יְטַמֵא", כלומר המשקה שבתוכו מטמא אוכל אחר טומאת אוכלין
חטיבה 55
הקמת החטיבה
החטיבה הוקמה בשנת 1966 בעקבות התובנה כי אין לצה"ל מספיק כוחות רגליים לעת מלחמה. עד שנה זאת פעל גדוד מילואים 771 שהפך לגדוד 28 במסגרת חטיבה 35 ועל בסיסו הוקמה החטיבה. החטיבה הורכבה בראשיתה מיוצאי חטיבת הצנחנים הסדירה ולוחמי המילואים של גדוד 28.
שני לטומאה
שיטת רבי עקיבא
רבי יוסי, תלמידו של רבי עקיבא, חלוק עליו וסובר ששני אינו עושה שלישי בחולין, כי אם בתרומה וקדשים.
חטיבה 55
מלחמת ששת הימים
לקראת מלחמת ששת הימים חטיבה 55 הייתה מיועדת לצנוח באל עריש שבצפון מצרים על מנת לעזור לאוגדת טל. למבצע זה התאמנה החטיבה שבועיים. כאשר ב-5 ביוני, ביום הראשון למלחמה הצליח חיל האוויר במשימתו ואוגדת טל התקדמה במהירות התברר שאין בחטיבה צורך. בשעה 14:30 אותו יום התקבלה פקודה לעלות לירושלים לתגבר את הכוחות של פיקוד המרכז. המשימה הייתה להדוף את מתקפת הצבא הירדני, בין היתר בהר הצופים, להגדיל את שטחה של ירושלים העברית ואם יתאפשר - אף לכבוש את העיר העתיקה. שלושת גדודיה של החטיבה התחלקו לשלוש משימות. גדוד 66 בפיקודו של יוסי יפה נשלח לכבוש את הציר העירוני באזור שכונת פאג"י, השתלטות על השטח ששולט מצפון על ואדי ג'וז מצפון ומלון אמבסדור, וכוננות לכיבוש הר הצופים ואולי אף העיר העתיקה. משימתו של גדוד 71 בפיקודו של עוזי עילם הייתה לפרוץ באזור בית החרושת לבלוקים ליד מעבר מנדלבאום, להתקדם לשכונת ואדי ג'וז, לטהר את השכונה האמריקאית ושכונת באב א-זהרה ולחסום את הציר המוביל לרמאללה מצפון ולדרך יריחו ממזרח. המשימה (הראשונית) של גדוד 28 בפיקודו של יוסי פרדקין הייתה לשמש ככח עתודה.
ירושלים
בקרבות בירושלים נפלו 97 לוחמים מהגדודים, הסיירת, מפקדת החטיבה והיחידות החטיבתיות האחרות. 26 עיטורים ועוד צל"שים רבים הוענקו לחייליה על ידי הרמטכ"ל ובהם עיטור הגבורה לסגן מרדכי פרידמן. במיוחד התפרסם הקרב על גבעת התחמושת בזכות שירו של יורם טהרלב "גבעת התחמושת", אף על פי שתיאור הקרב בשיר אינו נאמן למציאות. ל-15 מלוחמי הקרב הוענקו צל"שים, בהם גם איתן נאוה שנפל בקרב ועוטר מאוחר יותר בעיטור הגבורה, הוא "איתן" הנזכר בשיר.