cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הצי הלבן הגדול
הרכב הצי
מסעו של הצי ארך כ-80,000 קילומטרים ובדרכו עצר הצי בעשרים נמלים המצויים בשש יבשות. הצי כלל ארבע אוניות מערכה מסוגים שונים וכן אוניות נלוות רבות. האוניות היו מסוגים שונים שנוצרו לאחר מלחמת ארצות הברית ספרד, מ-1900 ואילך, אך החדישות שבספינות, ארבע אוניות המערכה מסדרת קונטיקט, שנבנו ב-1907, היו כבר מיושנות, שכן האוניה הבריטית אה"מ דרדנוט שהושקה ב-1906 הייתה מהפכנית ושונה בתצורת החימוש העיקרי שלה ובמערכת ההנעה שלה, ולמעשה הפכה את כל אוניות המערכה שהיו קיימות עד אז למיושנות. כיום מתייחסים לאוניות הצי הלבן הגדול כ"פרה-דרדנוט". בעת שיצא הצי לדרכו החלה ארצות הברית בהשקת אוניות דרדנוט, אך אלו לא השתתפו במסע. שתי האוניות הישנות יותר מסוג "קירסרג'" שהושקו ב-1900, היו כבר כה מיושנות, שלא ניתן היה לראותן ככשירות לקרב.
במהלך השלב הראשון של המסע, הקפת יבשת אמריקה דרך מצרי מגלן, לוו אוניות המערכה ב"שייטת טורפדו" שהורכבה משש משחתות, ומספר אוניות נלוות. אלו לא הפליגו באותו המסלול של הצי אלא במסלול משלהן. בסן פרנסיסקו הוחלפו שתיים מאוניות המערכה באוניות אחרות.
השלב השני
השלב השני של המסע היה המסע מקליפורניה אל פיוג'ט סאונד שבצפון מערב מדינת וושינגטון ובחזרה. עם העגינה בסן פרנסיסקו הוחלפו שתיים מאוניות המערכה (מיין ואלבמה) באחרות (ויסקונסין ונברסקה). גם מפקד ספינת הדגל, ה"קונטיקט", אדמירל רובלי אוונס הוחלף באדמירל ס. מ. תומאס, וזאת בשל בריאותו הלקויה של אוואנס.
אוואנס הוביל את הצי צפונה, וביקר במספר נמלים במדינת וושינגטון, לרבות סיאטל, בלינגהם וטקומה. בסיאטל הצטופפו שלוש מאות אלף איש ב-25 במאי 1908 על מנת לצפות בצי שצעד ברחובותיה הראשיים של העיר. לאחר מכן, שב הצי דרומה. המסע מסן פרנסיסקו לפיוג'ט סאונד ובחזרה נמשך אחד עשר שבועות. ב-7 ביולי 1908 יצא הצי לדרכו מערבה על מנת להשלים את ההקפה מסביב לעולם.
השלב השלישי
לאחר הביקור ביוקוהמה, התפצל הצי לשניים. האסקדרון הראשון הגיע למנילה באופן ישיר, בעוד שהאסקדרון השני ביצע עגינת ביניים בנמל אמוי שבסין (כיום שיאמן).
חואן גואידו
חואן חררדו גוּאַיְדוֹ מארקס (בספרדית: Juan Gerardo Guaidó Márquez; נולד ב-28 ביולי 1983) הוא פוליטיקאי ונצואלני, חבר מפלגת הרצון העממי, המייצג את מדינת ורגאס באספה הלאומית של ונצואלה מאז 2016 ומכהן כנשיא האספה הלאומית מאז ינואר 2019.
גואידו הושבע כנשיאה הזמני של ונצואלה ב-23 בינואר 2019, בתמיכת האספה הלאומית. השבעתו נערכה כשבועיים לאחר השבעתו של ניקולאס מדורו לתקופת כהונה שנייה, זאת בעקבות הטענה של האופוזיציה בוונצואלה ושל מדינות וארגונים בינלאומיים, שתוצאות הבחירות לנשיאות במאי 2018 אינן לגיטימיות. מדורו סירב להכיר בגואידו כנשיא, ומאז המדינה נמצאת במשבר חוקתי.
ביוגרפיה
גואידו סיים את לימודיו בשנת 2000 וב-2007 הוכשר כמהנדס תעשייה באוניברסיטה הקתולית אנדרס בייו. הוא היה חלק מתנועת סטודנטים פוליטית שמחתה נגד החלטת הממשלה שלא לחדש את רישיון השידור לרשת הטלוויזיה RCTV. הקבוצה גם הביעה מחאה נגד הרפורמות של הוגו צ'אווס, בעיקר אלה הקשורות למשאל העם על החוקה ב-2007. ב-2009 הפך גואידו לאחד ממייסדי מפלגת רצון העם, יחד עם לאופולדו לופס.
בבחירות לפרלמנט שנערכו ב-2010 נבחר גואידו למושב כנציג פדרלי מטעם מדינת ורגאס, ונבחר גם למושב באספה הלאומית בבחירות 2015.
ב-13 בינואר 2019 עצרו אותו השירותים החשאיים בוונצואלה, ושוחרר מאוחר יותר באותו יום. באותו היום הכריז על עצמו כממלא מקום נשיא המדינה. ב-23 בינואר הוא נשבע כנשיא בהפגנה בקראקס, והוכר על ידי מספר מדינות, בראשן ארצות הברית, כנשיא ונצואלה. נשיאותו של גואידו הוכרה על ידי 57 מדינות, בהן ישראל, בעוד ש-21 מדינות תמכו במדורו.
ב-30 בדצמבר 2022 הודח גואיידו מתפקידו כממלא מקום נשיא המדינה.
נזירים ציסטרציאנים
נזירים ציסטרסיאניים (לטינית: Cistercenses; נקראו גם "נזירים לבנים") היו מסדר נזירים קתולי שפעל באירופה מימי הביניים. שרידיו נשתמרו גם בימינו, וגם בישראל פועל מנזר הטראפיסטים בלטרון החבר במסדר. חייהם התאפיינו בעבודת כפיים מאומצת בעיקר בחקלאות, וכן בעיסוקים במתכות. הציסטרסיאניים היו בין הראשונים שהביאו לאירופה את טכנולוגיית התנורים הרמים להפקת ברזל.
היסטוריה
בשנת 1098 חש הנזיר רובר אי שביעות רצון מדרכו של מנזר קלוני. הוא החליט לעבור מהמנזר בבורגון לסיטו (Cîteaux) אשר בבורגונדי ליד דיז'ון ביחד עם 20 נזירים. יחד עם הדוכס אוטו מבורגונדי הם בנו מנזר, שנקרא המנזר החדש (Novum Monasterium). החיים במנזר התנהלו לפי תקנון הנזורה של בנדיקטוס. שנה לאחר מכן נקרא רובר על ידי האפיפיור לשוב למולם, ואת מקומו ירש אלבריק הקדוש עד 1109. אחריו כראש המסדר כיהן סטיבן הרדינג האנגלי עד 1134. לאחר שהמייסד עזב היה נראה שהמסדר החדש ידעך.
נקודת המפנה הגיעה ב-1112 עם הצטרפותם של נזירים חדשים, שהיו מוכנים לפעול רבות בשירות המסדר. ראש המצטרפים היה ברנרד מקלרבו ואיתו 30 נזירים. מאז הצטרפותם המסדר השפיע השפעה מכרעת על כל הכנסייה הקתולית. במותו של סטיבן היו במסדר כבר 30 מנזרים, ועד מותו של ברנרד ב-1154 כבר 280. ברנרד זכה לראות אחד מחניכיו נבחר לאפיפיור בשם אאוגניוס השלישי.
בשנת 1119 כבר חברו למסדר החדש ארבעה מנזרים: קררבו (מ-1113), לפרטה (מ-1115), פונטיניי (מ-1114) ומורימון (מ-1115). תוך הכרה בחשיבות הגדלה של המסדר, פרסם האפיפיור אינוקנטיוס השלישי את Charta libertatis (תקנון המסדר), לפיו נקבע שבראש המסדר יעמוד אב מנזר, שיהיה אמור במשך השנה לבקר בארבעת המנזרים של המסדר. מקום מושבו של אב המנזר נקבע להיות סיטו, ופעם בשנה תערך ועידה שנתית של אבות המנזרים בסיטו. בוועידה חייבים להשתתף ראשי המנזרים הקרובים, והרחוקים לעיתים נדירות יותר.
במאה ה-12 התחילה דעיכה מסוימת של המסדר מסיבת מחלוקות פנימיות. ב-1615 במסדר הוקמו שתי סיעות: האחת דרשה קיום כל המצוות ללא סטיה לפי בנדיקטוס והשנייה תמכה ברפורמות מסוימות. בשנת 1662 ארמאנד-ז'אן לה בוטלייה דה רנסי בצרפת, אב המנזר נוטר־דאם דה לה טראפ שבנורמנדי הקים את סיעת הנזירים הטרפיסטים, שדרשו יתר הקפדה על תקנון המסדר. בעקבות פועלם של הטרפיסטים מנזרים רבים, כולל המנזר בסיטו עברו לשיטה הטרפיסטית. המסדר הציסטריאני בעצמו היה בשיא הפריחה בתקופה זו בכל הארצות הקתוליות: צרפת (פלינטינים וטראפיסטים), ספרד (קלטרבה, אלקנטרהמונטזה, אלפמה), איטליה ואוסטריה, והיה למסדר העשיר ביותר בכנסייה.
ב-1790 בעקבות המהפכה הצרפתית הצרפתים סגרו את רוב המנזרים. הקיסר יוזף השני סגר מנזרים רבים באוסטריה ב-1781. בכל זאת הצליח המסדר לשמור על כוחו גם במאות ה-19 וה-20, למרות חילון המדיניות ונטישה המונית של הדת. כיום רוב המסדרים נמצאים באירופה בצרפת, גרמניה, אוסטריה, וספרד, ויש גם מנזרים בארצות הברית. באוסטרליה וניו זילנד יש בכל אחת מנזר אחד.
חיי הנזירים
בתוך המנזרים, הנזירים לובשים חלוק לבן ובחוץ חלוק אפור ולכן ידועים גם בשם "הנזירים האפורים".
הנזירים הקפידו על חיים לפי יישום ישיר של דברי בנדיקטוס מנורסיה במחלוקתו עם פטר הזקן. הנזירים היו חייבים לעסוק בעבודות חקלאיות שונות. הודות להם הומצאו חידושים רבים, שתרמו למדע בן זמנם.
נזירים ציסטרסיאניים ממנזרים רבים מייצרים מוצרי מזון, כמו גבינה, לחם ומצרכי מזון אחרים. מנזרים רבים בבלגיה והולנד, כגון מנזר אורבל, מנזר וסטוולטן ומנזר וסטמייל מפיקים בירה לנזירים ולמכירה לציבור הרחב. בירות הטרפיסטים מכילות סוכרים ושמרים ובניגוד לבירות הרגילות, משתפרות אם מאחסנים אותן לתקופה ממושכת ליישון. בירות אלה נהפכו למפורסמות ונחשבות על ידי מבקרי בירה רבים למשובחות בעולם.
אריאנה נתיבי אוויר אפגנים
היסטוריה
אריאנה נוסדה ב-27 בינואר 1955. עד שנת 1970 החזיקה חברת פאן אמריקן ב-49% ממניות החברה, ו-51% הנותרים היו בידי הממשלה האפגנית. באותה תקופה היו בצי החברה מטוסי בואינג 707, בואינג 727 ו-DC-10.
הלנה רקוצקי
ביוגרפיה
רקוצקי נולדה בקרקוב, פולין.
אריאנה נתיבי אוויר אפגנים
היסטוריה
בשנת 1996 השתלטו אנשי הטליבאן על המדינה, בעקבות זאת התכנסה מועצת הביטחון של האו"ם ובהחלטה 1267 שלה, אילצה את החברה להשעות את פעילותה בחו"ל.
הלנה רקוצקי
אלופת העולם
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בבזל, שווייץ בשנת 1950, זכתה רקוצקי ב-5 מדליות מהן 4 מדליות זהב כולל בתחרות הקרב רב אישי, סוס קפיצות, קורה, וקרקע
אריאנה נתיבי אוויר אפגנים
היסטוריה
לאחר הפלת שלטון הטליבאן בשנת 2001, וכמחווה של רצון טוב לקראת פיתוח יחסי החוץ עם אפגניסטן, חודשו הטיסות ליעדים הבינלאומיים.
הלנה רקוצקי
אלופת העולם
הופעותיה המאכזבות באולימפיאדת הלסינקי (1952), במיוחד על המקבילים המדורגים, מנעו ממנה להשתתף בשלב הגמר בתחרות הקרב רב אישי, היא סיימה במקום 43 בלבד, במקום שביעי בתרגיל על סוס הקפיצות ובמקום שמיני בתחרות הקרב רב קבוצתי.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1954 זכתה רקוצקי בשתי מדליות ארד, בתחרות הקרב רב אישי ובמקבילים המדורגים.
אריאנה נתיבי אוויר אפגנים
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לדצמבר 2018:
הלנה רקוצקי
אלופת העולם
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכתה רקוצקי במדליית ארד בתחרות הקבוצתית. היא סיימה במקום רביעי בתחרות הקרב רב קבוצתי בזכותה ובזכות בת-ארצה, נטליה קוט, במקום שמיני בתחרות הקרב רב אישי, במקום חמישי במקבילים המדורגים, במקום שביעי בתרגיל על סוס הקפיצות, במקום 14 בתרגיל הקרקע ובמקום 16 בתרגיל הקורה.
תארים והישגים
רקוצקי נבחרה להיכל התהילה של ההתעמלות בשנת 2004.
רכס אראמיס
רכס ארמיס (באנגלית: Aramis Range) הוא הרכס השלישי מכיוון צפון בהרי הנסיך צ'ארלס באדמת מק. רוברטסון שבאנטארקטיקה.
הרכס ממוקם 17 קילומטרים דרומית מזרחית לרכס פורתוס.
שיא גובהו של הרכס (בהר אבס) מתנשא לגובה של 2,135 מטרים מעל פני הים.
קרחון כריבדיס מפריד בין רכס אראמיס לבין רכס פורתוס.
מקור השם
המשלחת קראה לרכס, בדומה לשני הרכסים הצפוניים לו (רכס אתוס ורכס פורתוס), על שמות הדמויות מהספר "שלושת המוסקטרים" של אלכסנדר דיומה - ספר שחברי המשלחת הביאו עימם, והיה הפופולרי מבין הספרים שחברי המשלחת קראו.
לקריאה נוספת
• R.J. Tingey, GEOLOGICAL WORK IN ANTARCTICA 1971
• John Manning, Mapping Surveys in the Prince Charles Mountains of Antarctica, 2012, P 4
שמואל אביטל
שמואל אביטל (נולד ב-22 באפריל 1951) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת העבודה, ושר בלי תיק מטעם מפלגת עם אחד (2001–2002).
ביוגרפיה
אביטל נולד בעיר קזבלנקה במרוקו. עלה לישראל ב-1953 ואת לימודיו סיים בתיכון החקלאי "אשל הנשיא". בצה"ל שירת בחיל השריון וסיים את שירותו כסגן-אלוף במילואים. סיים תואר ראשון בספרות והיסטוריה של עם ישראל מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אביטל כיהן כמזכיר וגזבר מושב תדהר, נבחר לרכז חברה ומשק בתנועת המושבים ושימש סמנכ"ל הרשות לפיתוח חקלאי. כיהן כיו"ר ועדת משק בתנועת המושבים, יו"ר ועדת הנוער בחטיבת בני המושבים ושימש מזכיר מחוז המושבים במפלגת העבודה ויו"ר האגף לתרבות ולחינוך בהסתדרות. במסגרת תפקידיו הציבוריים מונה ליו"ר החברה הכלכלית לפיתוח מושבי גת ושימש יו"ר ארגון מושבי הנגב.
בשנת 1992 נבחר לכנסת ה-13 מטעם מפלגת העבודה והיה חבר בוועדות הכנסת השונות, ועמד בראש השדולה החקלאית.
בבחירות המקדימות במפלגת העבודה בשנת 1996 לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה, התמודד על המקום המשוריין למחוז המושבים והגיע שני אחרי שלום שמחון, עם 4,928 קולות. הוא שובץ במקום ה-48 ונשאר מחוץ לכנסת ה-14. באותה שנה מונה לגזבר ההסתדרות.
בשנת 2001, מונה לשר לתיאום חברתי מטעם מפלגת עם אחד בממשלה ה-29 בראשות אריאל שרון. עיקר תפקידו היה טיפול במפעלים במצוקה. במסגרת תפקידו היה מעורב בשורה של נושאים חברתיים. ב-22 בפברואר 2002 הגיש את התפטרותו מהממשלה, בהתאם להחלטת מפלגתו על פרישה מהקואליציה.
לאחר עזיבת החיים הפוליטיים, שימש כיושב-ראש קרן "מבטחים" ולאחר מכן, כחבר מינהלת קרנות הפנסיה הוותיקות. החל מספטמבר 2003 הוא שימש כיושב-ראש מועצת המנהלים של המשביר לצרכן החדש.
על פי כתבת תחקיר, אשר שודרה בתוכנית "השבוע" בערוץ 10 במאי 2010, בשנת 2002, בזמן ששימש כיו"ר קרן מבטחים, עזר אביטל לנוחי דנקנר לגייס סכום של יותר מ-50 מיליון דולר מכספי חברי הקרן לצורך קניית חברת אי.די.בי.. זאת, אף על פי שנוחי דנקנר ביקש את הסכום ללא ערבות, ולמרות מסמך פנימי שקבע כי נפלו פגמים בהליכי אישור עסקת המימון.
אביטל שימש כיושב ראש חברת "מקסימה" בין השנים 2008–2012, בתקופה בה הייתה בבעלות קבוצת אי.די.בי.
אביטל נשוי ואב לשלושה. חבר מושב תדהר.
פונטדריים
פונטדריים (שם מדעי: Pontederiaceae) היא משפחה של צמחים עשבוניים בעלי פרחים בסדרת הקומלינאים. מערכת המיון APG II משנת 2003 משייכת את המשפחה תחת סדרת הקומלינאים בתת-מחלקת הקומלינידיים. זוהי משפחה קטנה של צמחי מים הטרוסטיליים הגדלים באזורים טרופיים וסובטרופיים כולל באמריקה,אפריקה הטרופית,אסיה ואוקיאניה. צ'ארלס דרווין גילה עניין בצורה מורפולוגית הטרוסטילית מסוימת הנמצאת במשפחה הידועה כמין הטרוסטילי. המשפחה מכילה קרוב לוודאי פחות מתריסר מינים. המשפחה הופיעה בסוף תקופת האאוקן לפני 39 מיליון שנים.
משפחה זו ידועה בשל הצמח פונטדריה עבת-רגל, המכונה גם יקינתון המים, זהו מין פולש בערוצי מים רבים.
טקסונומיה
ישנם שמונה סוגים הנכללים במשפחה זו:
פרח העכביש
פרח העכביש (או באשן קוצני, באנגלית: spiny spiderflower; שם מדעי: Cleome spinosa) הוא מין פרח מהסוג באשן הצומח בעונות הקיץ והאביב. הפרח לא עמיד בפני קור ולכן צומח רק בעונות החמות יותר. בשיא צמיחתו גובהו יכול להגיע עד כמטר והעובי שלו יכול להגיע עד כחצי מטר.
הוא מואבק על ידי עטלפים.
בעולם
הפרח נפוץ בעיקר בארגנטינה, פרגוואי, אורוגוואי ודרום ברזיל. בארץ ישראל מצויים שלושה סוגים של באשנים, אך באשן קוצני אינו אחד מהם.
סוגי פרח העכביש
פרח העכביש מתייחס לצמחים מסוג באשן (Cleome) ובנוסף מסוג Grevillea: ישנם 6 סוגים שונים של צמחי ה-Grevillea:
מחלף שער העמקים
מחלף שער העמקים (ג'למה) הוא מחלף מרכזי בעמק זבולון, בקרבת קיבוץ שער העמקים, המפגיש את כביש 6 וכביש 75. צומת העמקים שודרג למחלף כחלק מפרויקט הארכת כביש 6 צפונה על ידי חברת שפיר הנדסה, נפתח לתנועה חלקית ב-14 בנובמבר 2018 ולתנועה מלאה ב-29 במרץ 2019. במחלף זה עוברת תנועה המגיעה מאזור עפולה, מגדל העמק, מגידו, יקנעם עילית וקריית טבעון אל אזור חיפה, וחלק מהתנועה מאזור נצרת לחיפה. לצד המחלף עוברת מסילת העמק וזורם תחתיו נחל הקישון.
מבנה המחלף
המחלף מורכב משלושה חלקים:
הבאים מכיוון מחלף תל קשיש בכביש 6 יכולים להמשיך צפונה בכביש 6 אל מנהרת רכסים או לרדת ממנו לכביש 75 לכיוון קריית טבעון וצומת השומרים או לכיוון מחלף יגור ולהפך.
היסטוריה
כביש חיפה–קריית טבעון–נצרת (כביש 75) וכביש 70 (כביש שלומי–יקנעם) הם דרכים עתיקות בארץ ישראל, אך בעוד הראשונה הייתה דרך ראשית שחיברה את חיפה עם נצרת וג'נין וממנה למרכז הארץ, הדרך השנייה הייתה בשימוש מועט עד לאמצע שנות ה־30 של המאה ה־20 עקב מצבה, אז נסלל כביש שלומי–יקנעם (חלק מכביש 6). נקודת הפיצול בין שתי הדרכים הייתה בצומת העמקים, כאשר הדרך ליקנעם וג'נין התפצלה מהדרך הראשית שלומי–נצרת בסמוך לגשר נחל קישון, ועברה על הגדה הדרומית של הנחל. מאוחר יותר שונה הצומת, כך שהדרך הראשית היא דרך שלומי – יקנעם, והדרך המתפצלת ממנה היא דרך חיפה–קריית טבעון–נצרת.
מקור השם ג'למה במצודת טגארט שהקימו הבריטים ממערב לצומת על יד הכפר הערבי ג'למה בשנים 1940–1941. המקום משמש בסיס צה"ל, וסמוך לו את שירות בתי הסוהר, לאחר שהועבר ממשטרת ישראל בשנת 2005 "בית מעצר קישון". ממזרח לצומת נמצא פארק העמקים ובו הגשר העות'מאני ששימש את מסילת הרכבת חיפה–דמשק למעבר מעל נחל קישון. מצפון לצומת נמצא האתר הארכאולוגי תל מעמר. קרוב לצומת, סמוך להר הכרמל, נמצאת מחצבת ג'למה הנטושה.
סן-פייר (סן-פייר ומיקלון)
סן-פייר (בצרפתית: Saint-Pierre) היא בירת הקולקטיב הצרפתי מעבר לים של סן-פייר ומיקלון, מול חופי ניופאונדלנד בקנדה. סן-פייר היא הקומונה המאוכלסת יותר מבין שתי הקומונות המרכיבות את סנט פייר ומיקלון.
גאוגרפיה
הקומונה של סן-פייר מורכבת מהאי סן-פייר ומספר איים קטנים יותר סמוכים, כמו ל'איל-אוקס-מרינס. אף על פי שהקומונה של סן-פייר מכילה כ-90% מאוכלוסיית סן-פייר ומיקלון, מבחינת שטח היא קטנה משמעותית מהקומונה השנייה בסן-פייר ומיקלון, מיקלון-לנגלד, השוכנת מצפון-מערב לה באי מיקלון.
היישוב המרכזי בקומונה ממוקם בצד הצפוני של המפרץ ונקרא בשם ברנשואה (Barachois), הפונה לאוקיינוס האטלנטי, בחוף המזרחי של האי סן-פייר.
היסטוריה
ז'אק קרטייה תבע את האיים לצרפת בשנת 1536, לאחר שהתגלו על ידי הפורטוגזים בשנת 1520. בתום מלחמת שבע השנים בשנת 1763, האיים הועברו לממלכת בריטניה הגדולה, רק כדי שיוחזרו לצרפת בשנת 1816. מאז 1816 ועד היום, האיים נשארו תחת שלטון צרפתי.
סן-פייר הייתה מאחז ששימש את אל קפונה להובלת אלכוהול מקנדה לארצות הברית במהלך האיסור על ייבוא המשקאות החריפים לארצות הברית.
ממשלה
מקומות בולטים נוספים בסן-פייר כוללים את הקתדרלה של סן-פייר, השוכנת מצפון לכיכר, ונבנתה מחדש בראשית המאה העשרים לאחר שרפה גדולה, ומגדלור פואנט או קאנון, בפתח הנמל. צפונית יותר, קרוב לבית החולים לשעבר של העיירה, נמצא פרונטון זאזפיאק בט - זירה לספורט הבסקי המסורתי בשם פלוטה.
תחבורה
שדה התעופה סן-פייר, שדה התעופה הבינלאומי של סן-פייר ומיקלון, ממוקם דרומית לסן-פייר ומשורת על ידי אייר סן-פייר, עם טיסות לשדה תעופה מיקלון, חמישה שדות תעופה קנדיים וטיסות עונתיות לפריז, צרפת.
חינוך
Lycée-Collège d'État Émile Letournel - בית הספר התיכון הציבורי בקומונה של סן-פייר, ובו חטיבת ביניים, תיכון מקצועי ותוכניות בצורה-שישית.
מיס רוסיה 2010
תחרות מיס רוסיה 2010 נערכה באולם קונצרטים במוסקבה.
מאוקטובר עד דצמבר 2009 נערכו המיונים לתחרות.
בפברואר 2010 הוצגו המועמדות לראשונה בתקשורת.
בתחרות השתתפו 51 מתמודדות מרחבי רוסיה, לאחר מכן נופו 15 לשלב רבע הגמר.
מנחת התחרות הייתה הזמרת אלסו.
בחלק האמנותי לקחו חלק בין היתר להקת הרוק מומיי טרול. הכתר שניתן לזוכה עשוי זהב לבן, 750 קראט.
התחרות שודרה בערוץ NTV.
שגיא חיימוביץ
שגיא חיימוביץ (נולד בשנת 1965) הוא גינקולוג ישראלי, משנת 2018 אחראי טיפול אמבולטורי והיסטרוסקופיה במחלקת נשים יולדות ופריון במרכז הרפואי הלל יפה בחדרה, הראשון בעולם שפיתח ומבצע היסטרוסקופיות באמצעות לייזר.
ביוגרפיה
חיימוביץ נולד באורוגוואי, בשנת 1976 בגיל 11 עלה עם משפחתו לישראל, בני המשפחה התיישבו בכפר סבא, אביו קיבל מינוי של סגן מנהל מחלקה גינקולוגית בבית החולים מאיר.
לאחר סיום תיכון כצנלסון בכפר סבא, שירת חיימוביץ בצה"ל.
בשנת 1987 התקבל ללימודי הרפואה באוניברסיטת ברצלונה. בשנת 1994 סיים את הפקולטה לרפואה באוניברסיטת ברצלונה. בשנת 1998 סיים התמחות בגיניקולוגיה ומיילדות בבית החולים האוניברסיטאי "Hospital Universitario Materno Infantil Vall d´Hebron".
בנוסף לתואר "MD" ברפואה, לחיימוביץ הוענק תואר "PhD" בגיניקולוגיה.
בין השנים 1999–2006 עבד חיימוביץ כגיניגולוג בכיר בבית החולים "Hospital Sant Jaume de Calella", בברצלונה. ממרץ 2007 ניהל חיימוביץ את היחידה להיסטרוסקופיה בבית החולים האוניברסיטאי "דל מאר" בברצלונה (Hospital del Mar de Barcelona)
מאפריל 1997 עד נובמבר 1998 כיהן חיימוביץ כנשיא האגודה הגיניקולוגית הספרדית. בין השנים 1997–1998 היה חיימוביץ חבר מועצת המנהלים של החברה הספרדית לגיניקולוגיה. מפברואר 2006 חבר חיימוביץ בוועדת הפיתוח של רשות השיקום בקטלוניה. כמו כן, הוא מכהן כנשיא הקונגרס העולמי להיסטרוסקופיה.
בברצלונה ארגן חיימוביץ מחנות קיץ לבני הקהילה היהודית.
בסוף 2017 החליטו בני משפחת חיימוביץ לעלות למדינת ישראל וחיימוביץ התחיל לעבוד בבית החולים "הלל יפה" בחדרה. מלבד עיסוקו של חיימוביץ כאחראי טיפול אמבולטורי והיסטרוסקופיה, עוסק חיימוביץ בהשתלמויות והכשרה מקצועית בתחום. יחידת ההיסטרטסקופיות שבניהולו, הפכה למוקד הדרכה לרופאים מכל הארץ ומהעולם.
פיתוח היסטרוסקופיות באמצעות לייזר
בשנת 2007 פיתח חיימוביץ שיטת ניתוחים תוך רחמיים באמצעות לייזר ללא הרדמה. חיימוביץ היה הגיניקולוג הראשון בעולם שהתחיל לנתח היסטרוסקופיות באמצעות "לייזר". היסטרוסקופיה הוא הליך רפואי שבמסגרתו מוחדר סיב אופטי לתוך הרחם. החדרת הסיב מאפשרת התבוננות על הרחם מבפנים. ההליך מיועד לברור סיבות להפלות, לעקרות לטיפול בפוליפים ועוד.
מדובר בבעיות של מומים מולדים כגון מחיצה תוך רחמית, רחם בצורת T או ממצאים חריגים ברחם אשר עשויים לגרום להפלות חוזרות או חוסר יכולת להרות, או במצבים של שרירנים בגדלים משתנים, פוליפים חריגים ועוד. היתרון בטיפול בלייזר הוא שמדובר בהליך קצר, נעשה ללא הרדמה ובעצם האישה מגיעה לאשפוז יום קצר או אפילו לביקור במרפאה ובאותו היום הבעיה שלהן כבר נפתרת.
זמן הניתוח בשיטת הלייזר התקצר משעה - שעה וחצי ל-10 דקות. חיימוביץ ביצע יותר מ-5,000 ניתוחים בשיטה זו.
משפחה
חיימוביץ תושב הרצליה, נשוי בשנית, אב ל-3 בנות מאשתו הראשונה, ובן מאשתו הנוכחית.
חיימוביץ נולד בשם: שגיא, ב-30 השנים שהתגורר בספרד היה קרוי: סרג'יו, ובחזרתו לישראל בשנת 2018 חזר לשמו הקודם: שגיא.
ג'ין לאנג
ג'ין אריק לאנג, (באנגלית: Gene Eric Lang; נולד ב-15 במרץ 1962 בפאס כריסטיאן, מיסיסיפי) הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר בליגת ה-NFL. את קריירת הפוטבול החל לאנג באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה. לאחר שסיים את לימודיו נבחר בדראפט של שנת 1984 על ידי דנוור ברונקוס. ב-1988 עבר לשחק באטלנטה פלקונס שם שיחק עד שפרש ב-1990.
דוד קלעי
דוד קַלָעִי (גולד) (כ"ט בשבט תרנ"ח, 21 בפברואר 1898 – ח' בחשון תש"ט, 10 בנובמבר 1948) היה פעיל ציוני, איש תנועת העבודה, ממקימי שכונת בורוכוב, ספרן, מתרגם, סופר ומעורכי אנציקלופדיות בהוצאת "מסדה".
ביוגרפיה
קלעי נולד ב-1898 בעיירה שְׁצֶ'קוֹצ'יני שבפולין, לחיה ויעקב מרדכי, סוחר. קיבל חינוך מסורתי בוורשה; משפחתו גרה בראדומסק. למד בישיבת הרבי מגור ושימש שם כספרן. כתב מאמרים בירחון הרבני "הפלס" וביומון היידי "דער מאמענט". ייסד את אגודת ההסתדרות הציונית בראדומסק. ב-1918 עבר לוורשה והיה ממייסדי "צעירי ציון" בעיר. המשיך לכתוב, ועבד בין היתר בעיתון העברי "הצפירה".
ב-1920 עלה לארץ ישראל ונרתם לפעילות ב"אחדות העבודה". היה חבר מערכת ב"קונטרס" ואחר-כך ב"דבר". היה מפעילי הסתדרות העובדים הכללית וניהל את הוצאת הספרים של "אחדות העבודה", בה הוציא במהדורה ראשונה ב-1922 את תרגומו ל"מניפסט הקומוניסטי" של קרל מרקס. היה מנהל הארכיון והמוזיאון של תנועת העבודה.
מ-1922 היה מפעילי הקמת שכונת בורוכוב, שבה בנה את ביתו. בין ראשוני מייסדיה ומחברי התקנון שלה. עסקן פעיל בה כל השנים.
ב-1923 נשא לאשה את פנינה לבית גשאניק (1899–1997).
המשיך בעבודה פובליציסטית בעיתונות וכן בעבודה ספרותית. תרגם ספרים רבים. יסד וניהל את הוצאת הספרים על שם חברו זאב ברזילי ואת הוצאת הספרים "חברה". ב-1928 ערך ביחד עם מנדל פרובסט את התערוכה הראשונה של העיתונות בארץ וחוברת על תולדותיה והתפתחותה.
ערך את ספרי הוצאת שטיבל, ושימש כרכז העריכה של "האנציקלופדיה הכללית" ואנציקלופדיה "נעורים".
חיבר ופרסם את הספרים "", "40 שנות אחד במאי בארץ" ו"איך נוסדה ההסתדרות", שאותם הועיד להיות חלקים של ספר גדול שהתכונן לחבר על תנועת הפועלים בארץ.
תוך כדי עבודתו כמחבר וכעורך יצר הרבה חידושים לשוניים (בייחוד במדעי החברה ובכלכלה) ובענייני כתיב.
קלעי נפטר בשכונת בורוכוב, בח' בחשון תש"ט (10 בנובמבר 1948), בן 50. נקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
ליום השנה הראשון למותו הופיע קובץ לזכרו, ובו דברי הערכה עליו ואוסף גדול ממאמריו, מסותיו ואגרותיו בענייני תרבות, ספרות, חברה, כלכלה, התיישבות ועוד.
על שמו נקרא תיכון קלעי בגבעתיים ורחוב בשכונת בורוכוב.
חיל האוויר הפקיסטני
היסטוריה
החיל הוקם בשם חיל האוויר המלכותי הפקיסטני (RPAF) לאחר חלוקת הודו ב-1947. ב-1956, עם הפיכתה של פקיסטן לרפובליקה, שונה השם לחיל האוויר הפקיסטני (PAF).
מראשית הקמתו שיתף החיל פעולה עם בריטניה וצרפת ומאוחר יותר עם ארצות הברית, שהפכה לספקית הנשק העיקרית של צבא פקיסטן. שיתוף פעולה זה ספג מכה קשה אחרי שממשלו של ביל קלינטון החליט להטיל סנקציות על פקיסטן בשל ניסויי הגרעין שביצעה. כתוצאה מהסנקציות, בוטלה עסקת רכישת 71 מטוסי F-16 שהיו אמורים להצטרף ל-40 מטוסי F-16 שכבר נרכשו על ידי פקיסטן ב-1981.
טייסים פקיסטניים השתתפו במהלך מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים. לפי מקורות פקיסטניים, הצליחו הטייסים הפקיסטניים להפיל 3 מטוסים ישראליים מבלי לספוג אבדות, אחד הטייסים הפקיסטניים זכה בשל כך לאות כבוד מטעם הממשל הסורי.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר, שיתפה פקיסטן פעולה עם כוחות ארצות הברית במלחמה נגד הטרור, כתוצאה משיתוף פעולה זה הסכים השלטון האמריקאי להסיר את הסנקציות, ארצות הברית העניקה במתנה גם 2 מטוסי F-16 ולאחרונה שתי המדינות חתמו על הסכם לרכישת 44 מטוסי F-16, כמו כן, שתי המדינות חתמו על הסכמי נשק שונים הכוללים אספקת מסוקי קרב, טילים ושדרוג מערכות הנשק שברשות פקיסטן.
מדריכי צבא פקיסטניים רבים מצויים במדינות המפרץ, טייסים פקיסטניים רבים משרתים בשורות חיל האוויר המלכותי הסעודי וכן בחיל האוויר של איחוד האמירויות. בין פקיסטן לערב הסעודית גם ברית הגנה ושיתוף הפעולה הצבאי הפך לצמוד בשנים האחרונות.
כלי התעופה שברשות החיל
בשנים האחרונות מתבצע תהליך מודרניזציה של החיל אשר כולל עסקאות נשק נרחבות.
עסקאות נשק עתידיות
בנוסף למטוסי F-16 ומטוסי JF-17, פקיסטן חתמה על הסכם עם סין לרכישת 36 מטוסי J-10 - מטוס קרב סיני מתקדם שלפי הערכות מבוסס על פרויקט הלביא הישראלי. פקיסטן עדיין שוקלת אפשרות לרכישת מטוס קרב מתקדם (יורו פייטר 2000 טייפון, JAS-39 גריפן או דאסו ראפאל). כמו כן, פקיסטן אמורה לקבל מטוסי AWACS מתוצר סאאב, מטוסי P-3 אוריון שישמשו בעיקר את חיל הים הפקיסטני וכן רכישות נוספות של מסוקי קוברה ומסוק קרב מתקדם אחר.
חגי אבריאל
חגי אבריאל (איבראל) (8 באוקטובר 1922 - 13 בספטמבר 1972) היה איש הפלמ"ח והפלי"ם, פעיל במוסד לעלייה ב', ממייסדי קיבוץ שדה בוקר, ממייסדי מצפה רמון וראש המועצה האזורית רמת נגב.
קורות חייו
חגי אבריאל נולד בווינה שבאוסטריה באוקטובר 1922. הוא היה הצעיר מבין שלושה ילדים. לימים נבחר אחיו הבכור אהוד אבריאל לכהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י, שגריר ישראל במספר מדינות, ויושב ראש ההסתדרות הציונית העולמית. בשנת 1938 עלה חגי ארצה במסגרת עליית הנוער, והתחנך בקבוצת הנוער בעין חרוד עד שנת 1940. כך סיפר אחיו אהוד:
בשנת 1940 הצטרף עם חבריו אל "הגרעין האוסטרי" שהשתייך לקיבוץ המאוחד וישב בנהריה, שעה שהוכשר לעלייה לקרקע לשם ייסוד קיבוץ געתון. חברי הגרעין הגיעו לבסוף לקיבוץ נאות מרדכי שבעמק החולה. בין השנים 1942-1951 שירת בכוחות המגן הישראלים. בשנת 1957 נשא את טובה אבריאל לאישה ולזוג נולדו חמישה ילדים. בשנת 1960 הצטרפה המשפחה לקיבוץ משאבי שדה. חגי אבריאל היה ראש המועצה האזורית רמת הנגב כחמש שנים, בין השנים 1964-1969. נפטר בשנת 1972, בן חמישים בלבד, ממחלה ממארת. הוא נקבר בבית העלמין שבקיבוצו משאבי שדה.
בהתיישבות בנגב
במהלך שירותו בנגב החליט חגי לקשור את חייו עם ההתיישבות בנגב. הוא השתחרר מהצבא בשנת 1951, והחל בייסוד חוות בוקרים קואופרטיבית סמוך לנחל צין. לימים הפכה החווה לקיבוץ שדה בוקר, זאת לאחר שהגיע אליה גרעין הצופים הראשון, שהוכשר לפני כן בקיבוץ גבע. לימים יספר מיכה טלמון, מנהל חבל הנגב של המחלקה להתיישבות, על הנהגתו של חגי בהקמת שדה בוקר:
ב-26 במאי 1956 עזב אבריאל את הקיבוץ וייסד עם עוד 13 חברים את "האגודה החקלאית השיתופית מצפה רמון" כדי להקים יישוב קואופרטיבי לצד מחנה העובדים שלצדי הדרך הנסללת בין מכתש רמון לאילת (כביש 40). לאחר סיום הכביש עבדו המתיישבים במפעל במחצבות במכתש. לאחר כשנה פורק הקואופרטיב, תוך שהמוסדות המיישבים לקחו עליהם את חובותיו, ומצפה רמון הייתה לעיירה. במכתב שכתב חגי באותה עת לטובה אשתו מתאר חגי את פעלו לגיוס חלוצים להתיישבות במצפה רמון:
הנצחתו
בשנת 1973, במלאת שנה לפטירתו, יצא ספר זיכרון בשם "חגי, פרקי חיים" לזכרו של אבריאל. דברים רבים על פעלו של חגי אבריאל בנגב, מובאים בספרו של זאב זיוון, "מניצנה עד אילת: סיפורו של הנגב הדרומי". מצפה נוף על שמו של חגי אבריאל נמצא על גבעה גבוהה, בצד הכביש מצומת טללים לשדה בוקר. המצפה נקרא "מצפור חגי", והוא משקיף על בקעת שדה בוקר בואכה נחל צין והרי מואב והרי אדום שמעבר לבקעת הערבה.
אליפות העולם באתלטיקה באולם
אליפות העולם באתלטיקה באולם היא תחרות שמאורגנת על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית (IAAF). התחרות היא אחת מתחרויות האתלטיקה הגדולות בעולם. האליפות מתקיימת פעם בשנתיים בתחילת עונת האתלטיקה בחודש במרץ.
היסטוריה
התחרות הראשונה נערכה בפריז שבצרפת בשנת 1985 והיא נקראה אז בשם משחקי העולם באולם ולכן אינה נחשבת כאליפות העולם הראשונה באולם.
טבלת המדליות
כולל את ברמינגהאם 2018
אשמדאי
אַשְׁמְדַאי הוא מלך השדים במסורות העממיות היהודיות והנוצריות. מקורו מהשפה הפרסית; אזמידאן - שטן (מילולית: aesma-כעס; daeva-דיווה, מעין רוח רעה או שד בדת הפרסית העתיקה).
ניתן למצוא את גזרון השם אשמדאיוס (ασμοδαιοσ) לראשונה מהלחם של שתי מילים בשפת הפרסיים המזרחיים - אווסטית aesma ו daēuua, או בשפה הפרסית/פהלווית xem-dew משמעותם זהה בשני הלשונות והיא: שד-הזעם.
מהותו
לפי ספר הזוהר, אשמדאי היה מתמיד מלך השדים - והוא מלכם עד היום, כשמעולם לא הוחלף בשד אחר. אמו של אשמדאי היא נעמה, ואביו - שמדון. לעומת זאת, במקורות קבליים אחרים מסופר שנפטר, וצאצאיו מושלים כעת על השדים, זאת בהתאם לקביעת הגמרא שהשדים מתים כבני אדם.
בספר הזוהר נזכר שהוא עלה ללמוד ב"מתיבתא דרקיע", הישיבה שזוכים להיכנס אליה רק הנשמות שבגן העדן העליון (מופיע גם בתלמוד, במסכת גיטין, בסיפור על לכידת אשמדאי בידי המלך שלמה).
שימוש באשמדאי
בתלמוד הבבלי, וכן במדרש, מסופר כי שלמה המלך השתמש באשמדאי לצורך בניית בית המקדש, כשרצה לגלות באמצעותו את מיקומו של השמיר. שר צבאו, בניהו בן יהוידע, לכד את אשמדאי, ואף למד ממנו אחרי לכידתו דברי חכמה.
לאחר תכסיס מתוחכם של אשמדאי, הוא הסיר משלמה המלך את ההגנות שהגנו עליו מפניו, וזרק אותו למרחק ארבע מאות פרסה. אז, מָלַךְ אשמדאי במקומו של שלמה, עד אשר שב שלמה מן הגלות. כשראה אשמדאי את שלמה, הוא ברח ממנו למקום בו שהה מלכתחילה. גם לאחר כן, נזהר עדיין שלמה מאשמדאי, ומינה שישים גיבורים לשומרו חמושים בחרבות ומגינים, ככתוב בשיר השירים, המיוחס לשלמה.
במקורות הפרסיים
במזמורי הגאת'ות, המהווים חלק מהאווסטה שבכתבי הקודש של המאמינים בזורואסטריות, שמו של השד נכתב לראשונה ב (29:2 + Yasna;30:6) ומבוטא כ :Ashem א-ש-ם, בכתבים אלה מתוארים ההולכים בדרכו של Aeshma ככאלה שבחרו בדרך הרשע ומביאים על ידי כך להרס העולם או לפגיעה בו, ולעומתם - חסידי אהורא מזדא המתמחים בלימוד הדרך לגירוש -רוח השטן היא - Aeshma ב: Yasna 48:12.
בכתבי הדת הזורואסטרית נאמר כי ביכולתו של אותו שד לעורר כוחות רשע ומגיפות, aeshma הוא השד היחיד שמוזכר בגאת'ות, לדוגמה ב-Yasna 57:10 הוא מזמור המהלל את Sraosha הגיבור שמסייע ועוזר לעניי המקום לבנות את ביתם, ומביס את השד באבחת גרזן.
במקורות הרבניים במדרש ובקבלה
אשמדאי אינו מופיע בתנ"ך, וההתייחסות המוקדמת ביותר אליו מצויה בכתבי הבשורות האפוקריפיות. בספר טוביה אשמדאי תורגם בעברית ל"רוח המשחית": "וייקח רפאל (מלאך) את רוח המשחית וינדהו המדברה במצרים" (פרק ח פסוק ג) . ראוי לציין כי הדבר דומה מאוד לכליאת עזזאל (שגם מזוהה עם שדים) בספר חנוך א', פרק י', פסוק ד' : "ועוד אמר יי אל-רפאל אסר את-עזזאל ידיו ורגליו והשלכתו אל-החשך ועשית פתח אל-המדבר אשר בדודאל והשלכתו שמו." ומכך עולה הקבלה בין שתי הדמויות.
בתלמוד הבבלי נאמר כי אשמדאי ממונה להזיק מי שאוכל או שותה זוגות.
במדרש מובא המעשה הבא:
כשהוצרכו רבי שמעון בר יוחאי ורבי אליעזר בן רבי יוסי לילך אצל הקיסר לבטל גזירות על ישראל, בא אשמדאי לעשות להם נס, ונכנס בגופה של בת הקיסר והיא צווחה "הביאו לי את ר' שמעון", וכשבא לחש באוזנה "צא!", ויצא - וביטל המלך את הגזרות. גרסה אחרת לסיפור זה הובאה בתלמוד, אך שם הסיפור נסוב על שד בשם 'בן תמליון'.
אגדות יהודיות מימי הביניים סיפרו על מותו של אשמדאי בגזירות תתנ"ו, בשעה שיצא בראש צבא השדים להציל את קהילות אשכנז מפני הצלבנים.
התוספות כתבו שאשמדאי הביא למלך שלמה אדם עם שני ראשים, מבני בניו של קין.
בספר הזהר, נזכר כי אשמדאי כתב לשלמה המלך 'ספר טומאה' שהיו בו 1,405 דברי טומאה, ואף נזכרו שני דברים בשמו:
בעץ חיים נזכר שאשמדאי הוא מקליפת נוגה, ושאשתו היא השדה לילית.
הרמ"ק מרחיב בפרדס רימונים על אשמדאי, לפיו לאשמדאי הייתה אשה בשם 'לילית זעירתא', ואף שנשלט על ידי סמאל הייתה להם מריבה על שדה בשם 'לילית עולמתא'. מלילית זעירתא נולד חרבא דאשמדא "אלפפוניא" וכן נקרא "גור אריה" ממונה על שמונים אלף מלאכי חבלא, ובאותו זמן נולד מלאך "חרבא דמלכא משיחא".
וולגה שחורה
וולגה שחורה (בפולנית: czarna wołga) הוא ביטוי המתייחס לאגדה אורבנית שנפוצה בפולין, הונגריה, רוסיה, בלארוס, אוקראינה, יוון ומונגוליה, במיוחד בשנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20. מדובר על מכונית מדגם וולגה 21 או וולגה 24 בצבע שחור (לפי גרסאות אחרות צבע אדום) שנועדה לחטיפת אזרחים ובפרט ילדים. לפי גרסאות שונות, במכונית נהגו כמרים, נזירות, יהודים, המשטרה החשאית הפולנית, המאפיה הרוסית, ערפדים, סוגדים לשטן או השטן בעצמו. לגלגלי המכונית היו חישוקים לבנים, תא הנוסעים היה מוגף בווילונות לבנים או שהיה אלמנט לבן כלשהו לרכב.
מרבית המכונית מן הסדרה נצבעו בצבע שחור כדי לחסוך בעלויות ייצור. הדבר הקנה לרכב תדמית שלילית מבשרת רעות שגרמה לפאניקה בקרב ההמונים.
הילדים שנחטפו במכוניות מן הדגם נרצחו ודמם שימש לרפואת העשירים במערב או ערבים שסבלו מלוקמיה. לפי גרסאות אחרות איברי הילדים נקצרו ושמועה זו צורפה לשמועה כי הק.ג.ב סוחר בכבד אדם. לקראת סוף המאה ה-20, האגדה שונתה ורכבי החטיפה נהפכו למכוניות ב.מ.וו או מרצדס, כאשר מראות הצד הוחלפו בקרניים. לפי אחת מן הגרסאות מספר השטן, 666, הופיע בשלמותו או בחלקו על לוחית הרישוי. לגרסה נוספה שמועה כי הנהג היה נוהג לשאול את העוברים ושבים מה השעה וברגע שהאדם היה עונה היה רוצח אותם. לפי גרסה אחרת, בתוך 24 שעות בדיוק הנשאל האקראי היה מוצא את מותו. אך, אם הנשאל היה משיב "זה זמן האלוהים" הוא היה מוגן מרצח ונהג הרכב המסתורי היה נוסע ונעלם.
עג'לון
עג'לון (בערבית: عجلون), היא עיירה הררית בצפון ממלכת ירדן המשמשת כבירה של מחוז עג'לון. העיר ממוקמת 76 ק"מ צפונית־מערבית לבירה עמאן. היא ידועה במיוחד בשל שרידיה המרשימים של מצודת עג'לון, מצודה איובית מהמאה ה־12 שהורחבה בהמשך בידי הממלוכים.
היסטוריה
בשנת 1838, רוב תושבי עג'לון היו מוסלמים סונים ונוצרים יוונים.
על-פי המפקד הירדני של 1961, התגוררו באותה העת 5,390 תושבים בעג'לון, מתוכם 2,023 נוצרים.
דמוגרפיה
בשנת 2015 התגוררו בעג'לון 9,990 נפש. במחוז עג'לון בכללותו, האוכלוסייה הייתה כ-176,080 ב-2015. שעה שבמחוז עג'לון הנוצרים הם מיעוט, הם מהווים מעל מחצית מתושבי העיר עג'לון. רוב המוסלמים בעיר משתייכים לשבט אל-סמדי.
גאוגרפיה
ישנה תיאוריה ששמה של העיירה קשור לעגלון מלך מואב המוזכר בתנ"ך, אם כי הקשר המדויק - אם קיים - אינו ברור. מצודת עג'לון נבנתה בשנת 1184 על ידי עז אל-דין אוסאמה, גנרל בצבא צלאח א-דין. מתחתיה התגלו שרידיו של מנזר ביזנטי. המצודה שלטה בתנועה לאורך הכביש המחבר בין דמשק למצרים, ומסמנת את הגבול הרחוק ביותר של פלישות פרנקיות במהלך מסעי הצלב. הממלוכים הוסיפו למצודה מגדל בולט. המצודה נכבשה על ידי המונגולים בשנת 1260 ונפגעה מכך. המצודה ניזוקה ברעידת האדמה של 1837 ושוב ברעידת האדמה של שנת 1927.
במרכז עג'לון נמצא מסגד עג'לון הגדול. מסגד זה הוא אחד העתיקים ביותר שקיימים בירדן, ונבנה לפני כ-800 שנה. מבנה זה היה בעבר כנסייה נוצרית ביזנטית, ובמקום נמצאו כתובות בשפה היוונית. מגדל התפילה מכונה בפי חלק מהמקומיים "הפילטר" (הכוונה למסנן סיגריות, מכיוון שחצי מהמגדל נבנה מעל מגדל מרובע, ככל הנראה מגדל פעמונים של הכנסייה). בשנת 2007 החלה העבודה על שיפוץ המסגד כדי לאפשר לתיירים לבקר בו. בסופה של שנת 2013, הקיר המערבי של המסגד התפרק, ובמקום התגלו ספר תנ"ך וצלבים.
טופוגרפיה
הרי עג'לון מכוסים בצמחייה וביערות ירוקים עבותים, ומהווים יעד פופולרי לטיפוס הרים. פסגות ההרים מגיעות לגובה של כ-1268 מטר מעל גובה פני הים. בחורף מתחוללות סופות שלגים בהרים אלו.
בנק קרדי ליונה
בנק קרדי ליונה הוא בנק צרפתי היסטורי.
בתחילת שנות ה-90 היה הבנק הצרפתי הגדול ביותר, בתקופה זו היה מוחזק ברובו על ידי המדינה. הבנק נודע בשל ניהולו הלקוי בתקופה זו, דבר שכמעט הוביל לפשיטת רגל ב-1993.
בשנת 2003 נקנה הבנק על ידי הבנק הצרפתי המתחרה קרדי אגריקול (Crédit Agricole), תמורת 20 מיליארד דולר, ומאז נקרא הבנק LCL.
היסטוריה
הבנק הוקם בשנת 1863 על ידי הנרי ז'רמן בעיר ליון שבצרפת, ובסביבות שנת 1900 היה לבנק הגדול בעולם. בשנת 1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, הולאם הבנק יחד עם שאר הבנקים הצרפתיים.
עד ראשית שנות ה-90 היה בנק קרדי ליונה בנק מרכזי בצרפת. אולם הבנק נפל קורבן להונאה בהיקף של 1.5 מיליארד דולר, ונוהל באופן כושל שהביא אותו לסף הליך פירוק בשנת 1996, אז הוזרמו לו כספים על ידי ממשלת צרפת. בשנת 1999 הופרט.
החל משנת 1998 חקרה המשטרה הצרפתית חלפנים שלקחו המחאות השייכות ללקוחות של בנקים בצרפת, העבירו אותן דרך בנקים בישראל והעלימו את מקורו של הכסף, וכך ביצעו העלמת הכנסות מפני רשויות המס. בעקבות החקירה והכניסה של ישראל לרשימה השחורה של כוח-המשימה הבין-ממשלתי למאבק בהלבנת-הון (Financial Action Task Force on Money Laundering), החליט הבנק בינואר 2002 להפסיק לעבוד עם בנקים מישראל.
בארץ ישראל
בסוף המאה ה-19 הפעיל הבנק סניף בארץ ישראל, לצד סניפים של בנקים בינלאומיים נוספים. פעילות הבנק בארץ ישראל החלה ב-1892 עם פתיחת סניף בירושלים והפעלת נציגות ביפו, אשר ב-1903 התמסדה כסניף משנה. פעילותו הענפה בארץ השתנתה בעקבות מלחמת העולם הראשונה, כאשר מוסדות קתוליים העבירו את חשבונותיהם לבנק האיטלקי, בנקו די רומא, וארגונים יהודיים החלו להעביר את עסקיהם לבנק אנגלו-פלשתינה. ב-1927 חיסל הבנק את פעילותו בארץ ישראל.
X-2 סטארבסטר
X-2 סטארבסטר (X-2 Starbuster) היה מטוס מחקר אמריקאי מסדרת מטוסי ה-X שנבנה לצורך בדיקת מאפייני טיסה בתחום המהירויות של 2-3 מאך. שני מטוסי X-2 יוצרו על ידי בל איירקראפט קורפוריישן ושימשו לניסויים במשך כארבע שנים, במהלכן ביצעו 20 טיסות, מתוכן 10 היו טיסות דאייה והשאר ממונעות. שני המטוסים אבדו בתאונות קטלניות.
תכנון ופיתוח
הקניית ייצוב ובקרה מתאימים למטוס הטס במהירויות על-קוליות היה רק אחד הקשיים העיקריים מולם ניצבו חוקרי טיסה כשהתקרבו למהירות 3 מאך. משום שידעו כי במהירויות בתחום זה יחלו גם להיתקל ב"מחסום תרמי", השפעות של חימום רב הנוצר מחיכוך אווירודינמי. ה-X-2 משוך הכנפיים, שיוצר מפלדת אל-חלד וסגסוגת נחושת-ניקל קלה ועמידה לחום מסוג K-מונל, והונע על ידי מנוע רקטי דו-תאי מדגם XLR25 היכול לייצר דחף של 2,500 עד 15,000 ליברות-כוח (11 עד 67 קילו-ניוטון) (הטייס יכל לשלוט על מידת הדחף שייצר באמצעות משנק), נועד לחקור את תחום המהירויות הזה.
היסטורית שירות
לאחר ששוגר ממפציץ B-50A שהותאם לכך, טייס הניסוי של בל, ג'ין "סקיפ" זיגלר השלים את טיסת הדאייה הבלתי-ממונעת הראשונה של X-2 בבסיס חיל האוויר אדוארדס ב-27 ביוני 1952. ב-12 במאי 1953, בדיקה שביצע זיגלר למערכת הדלק הנוזלית בעת שהיה מחובר ל-B-50 גרמה לפיצוץ המטוס (מספר 46-675) שהביא למותם של הטייס, זיגלר, ואיש צוות של ה-B-50, פרנק וולק. ה-X-2 נפל לימת אונטריו משם לא חולץ. ה-B-50A ניזוק אף הוא כתוצאה מהפיצוץ ולכן הוחלף ב-B-50D שהותאם לשיגור ה-X-2.
פרנק ק. "פיט" אוורסט השלים את הטיסה הממונעת הראשונה במטוס השני (מספר 46-674) ב-18 בנובמבר 1955, ועד לטיסתו האחרונה ב-X-2 בשלהי יולי 1956, הוא קבע שיא מהירות חדש של 2.87 מאך (1,900 מיל/שעה, 3,050 קמ"ש). ה-X-2 עמד בציפיות אך לא בלי קשיים. במהירויות גבוהות, אוורסט דיווח כי מערכות ההיגוי כמעט ולא היו אפקטיביות. יתר על כן, מחקרי הדמיה ומנהרות רוח, יחד עם מידע מטיסותיו, הצביעו על כך שהמטוס יתקל בבעיות יציבות חריפות עם התקרבו למהירות 3 מאך.
על צמד טייסי ניסוי צעירים, הקפטנים אייבן ס. קינצ'ול ומילבורן ג. "מל" אפט, הוטלה המשימה להרחיב את המעטפת, וב-7 בספטמבר 1956, קינצ'ול היה לטייס הראשון שחצה את גובה 30,480 מטר (100,000 רגל) כשהטיס את ה-X-2 לגובה שיא של 38,466 מטר (126,200 רגל). 20 יום בלבד מאוחר יותר, בבוקר ה-27 בספטמבר, שוגר מל אפט מ-B-50 לטיסתו הראשונה במטוס רקטי. הוא הונחה לטוס ב"מסלול האנרגיה המרבי האופטימלי" ולהימנע משינויי היגוי מהירים מעבר ל-2.7 מאך. אפט טס כפי שהונחה בדיוק רב, והפך לאדם הראשון שחצה את ה-3 מאך ביום ההוא, כשהאיץ למהירות 3.2 מאך (3,370 קמ"ש, 2,094 מיל/שעה) ברום 19,960 מטר (65,500 רגל). עד לרגע זה התנהלה הטיסה ללא רבב. ברם, מסיבה כלשהי, זמן קצר לאחר שהגיע למהירות השיא, ניסה אפט לבצע פנייה בעוד שהמטוס טס עדיין במהירות גבוהה מ-3 מאך (אפשרי שעקב פיגור במכשור המטוס סבר אפט כי הוא טס במהירות נמוכה יותר, או אולי חשש שהוא מתרחק יותר מדי מאתר הנחיתה המיועד באגם היבש רוג'רס). ה-X-2 החל לטוס בפראות ללא שליטה ואפט מצא את עצמו נאבק עם בעיית הצימוד האינרציאלי, בה נתקל גם הטייס צ'אק ייגר בעת שהטיס את ה-X-1A כשלוש שנים מוקדם יותר. אולם, בניגוד לייגר, אפט לא הצליח להיחלץ מהמצב והתרסק עם מטוסו.
אף-על-פי שהטיסות ב-X-2 לימדו רבות על חימום אווירודינמי במהירות גבוהה ועל טיסה בגובה רב מאוד, אירוע זה קטע את התוכנית בטרם הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה (NACA) יכלה להתחיל בחקר טיסה מפורט עם המטוס, והחוקרים נאלצו להשעות את החיפוש אחר תשובות לרבות מהתעלומות של טיסה במאך גבוה עד להגעתו, שלוש שנים לאחר מכן, של המטוס הרקטי הנסיוני המתקדם ביותר, ה-X-15.
חניבעל: מקור הרוע (סרט)
חניבעל: מקור הרוע (באנגלית: Hannibal Rising) הוא סרט אימה אשר יצא בשנת 2007, ובוים על ידי פטר ובר. הסרט נחשב כרביעי בסדרת הסרטים על ד"ר חניבעל לקטר וכמו קודמיו, גם הוא מבוסס על ספר בשם זה שכתב תומאס האריס (שתפקד גם כתסריטאי בסרט זה) בשנת 2006. הסרט מספר על ילדותו והתבגרותו של חניבעל לקטר מגיל 6 עד גיל 20 ומה היו הסיבות לכך שנהפך לרוצח קניבל. רוב הסרט צולם בBarrandov Studios בפראג.
נאסר-1
נאסר-1 (פרסית: نصر-۱) הוא טיל נגד ספינות לטווח קצר המיוצר תחת רישיון סין באיראן. למעשה זה הוא שמו האיראני של הטיל הסיני C-704.
חניבעל: מקור הרוע (סרט)
עלילה
הסרט מתחיל בעיצומה של מלחמת העולם השנייה בליטא, בעונת החורף כאשר כל האזור מכוסה בשלג. חניבעל לקטר, ילד בן 6, רואה איך משפחתו נהרגת על ידי מטוסים גרמניים מהאוויר והוא נותר לבדו עם אחותו הקטנה, מישה. לפני שאביו נהרג, הבטיח חניבעל שישמור על אחותו הקטנה תמיד. הם מסתגרים במעון קייט זמן מה עד שפולשים לביתם בוזזים ששיתפו פעולה עם הנאצים ומוצאים אותם. עם הזמן, הבוזזים שרעבו למזון בחרו במישה, הרגו אותה, בישלו אותה ואכלו את בשרה.
נאסר-1
תיאור
לגוף הטיל צורת סיגר עם 4 כנפונים מתקפלים באמצעו, ו-4 כנפונים קטנים יותר בקצהו, בסמוך למנוע. אורכו 3.5 מטר ומשקלו 350 ק"ג, הראש הקרבי של הטיל שוקל 150 ק"ג. טווח יעיל של הטיל עד 35 ק"מ והוא מונחה מכ"ם וביות תת-אדום.
מאפיינים
איראן טענה כי הטיל בעל יכולת לחמוק מגלי המכ"ם ומסוגל להשמיד מטרות של עד 100 טון כגון ספינות קטנות כמו הפריגטה . הנאסר-1 ניתן לשיגור מהיבשה, ומהים ולאחרונה איראן הודיעה כי התאימה את הטיל לשיגור ממסוקים ומצוללות. הנאסר-1 הוא למעשה שמו האיראני של הטיל הסיני C-704. כמה טילי C-704 נמצאו על אוניית המשא "ויקטוריה" שניסתה להבריח אמצעי לחימה מאיראן לרצועת עזה ונתפסה בשנת 2011 על ידי שייטת 13 במסגרת מבצע חוק ברזל. איראן מייצרת את הטיל בתחומה תחת רישיון סיני. יחד עם זאת, איראן טוענת כי הצליחה לשדרג את הטיל וכי הטווח המבצעי של הטיל כיום הוא 3,000 ק"מ, אולם מומחים במערב טענו כי איראן נוהגת להתפאר בהישגים טכנולוגים ללא בסיס.
חניבעל: מקור הרוע (סרט)
עלילה
הסיוטים על הדרך הנוראה שבה נהרגה אחותו רודפים את חניבעל, כעת בן 15, כל לילה והרצון שלו לנקום באותם אנשים שעשו זאת גובר. הוא מנסה להיזכר בשמות של אותם החיילים אך אינו מצליח. לאחר שהוא גונב סם מעורר זיכרון מבית הכלא, הוא נזכר בשם אחד. משם, הוא יוצא לדרך קשה ומלאת קורבנות. חניבעל לומד להילחם בדרך הסמוראית ומוצא את כל האנשים שהשתתפו ברצח ובאכילת אחותו הקטנה. הוא רוצח כל אחד מהם בדרך קשה ואכזרית.
נאסר-1
ניסיון מבצעי
בדצמבר 2008, כוח ימי איראני ביצע ניסוי מוצלח בירי קרקע-קרקע של הטיל. לאחר הצלחת הניסוי איראן הודיעה במרץ 2010 על ייצור המוני של טיל הנאסר-1. בתחילת 2010, במהלך תרגיל צבאי איראני הטיל נורה מבסיס יבשתי. בשנת 2013 פרסמה איראן ניסוי נוסף המשוגר מהאוויר, לצד טיל איראני נוסף בשם קאדר המיוצר אף הוא ברישיון סיני, ושמו בסין הוא C-802.
חניבעל: מקור הרוע (סרט)
עלילה
צמוד לסיפורו, מתנהלת חקירה משטרתית שמובילה בסופו של דבר להכרה ב"מפלצת האדם" שנוצרה מילד בן 6, שמול עיניו קרה רצח זוועתי. למרות כל ניסיונות השוטרים לתפוס את חניבעל, הוא מצליח להתחמק ולהמשיך לצוד אחר הרוצחים של אחותו, עד האחרון מביניהם.
נאסר-1
ניסיון מבצעי
במהלך מבצע צוק איתן, ובתגובה להפצצת צה"ל את ביתו של מוחמד דף על יושביו, ארגון החמאס טען כי ירה טיל נאסר-1 לעבר אסדת קידוח ישראלית השייכת לשותפות ים תטיס ונמצאת מול חופי אשקלון. הדיווח הוריד את מדד הנפט והגז באותו היום.
חניבעל: מקור הרוע (סרט)
עלילה
חניבעל מתאהב אט אט במוראסקי שמנסה לשכנע אותו לעצור בזמן עם הרצח אך הוא לא נענה לה. לקראת סוף הסרט, חניבעל מגלה שגם הוא היה שותף באכילת אחותו הקטנה, מתוך חוסר הכרה. משנודע לו הדבר המעגל מושלם והחיה החבויה בו משתלטת על אישיותו לחלוטין.
ים ארגנטינה
ים ארגנטינה (בספרדית: Mar Argentino) הוא ים על החוף המזרחי של ארגנטינה, מלה פלאטה בצפון עד ים סקוטיה בדרום והאוקיינוס האטלנטי במזרח.
הים משתרע לאורך חופי ארגנטינה עד קצה ארץ האש ובמזרח כולל את מימי איי פוקלנד. שטח הים הוא כמיליון קילומטרים רבועים. השם לים זה ניתן ב-1891 על ידי יוליוס פופר, שפרסם אז מפה של האזור, והוא מקובל בכל העולם.
גוסטב לאנגה
גוסטב לאנגה (בגרמנית: Gustav Lange; 13 באוגוסט 1830 – 20 ביולי 1889) היה מלחין גרמני אשר הלחין יצירות קלאסיות.
ביוגרפיה
לאנגה נולד בשוורשטדט, סמוך לארפורט, בסקסוניה הפרוסית, בשנת 1830. בהיותו בברלין הוא למד אצל אדוארד גרל.
הוא כתב מספר פנומנלי של יצירות, רובן קלילות ופופולריות. יצירות הסולו לפסנתר שלו, "אדלווייס", אופוס 31 ו"בלומנליד", אופוס 39. בנוסף, הוא כתב קונצ'רטו מאוד מפורסם לטרומבון והרבה נגנים צעירים ומבוגרים אוהבים לנגן אותו כיוון שהוא ארוך, יש בו קטעים מהירים, איטיים, תרועה, שירה חזק וחלש. שלוש היצירות הן הידועות ביותר ביצירותיו כיום ואהובות על חובבי מוזיקה.
גוסטב לאנגה נפטר בוורניגרודה בשנת 1889.
שלמה רבינוביץ
קורות חייו
נולד בעיירה ולושצ'ובה (Włoszczowa), לפרומט ודב צבי הכהן, שהיו ממשפחת מתנגדים. משפחתו מיוחסת לב"ח, למהרש"ל ועד לרש"י. בידי סבו היה ספר יוחסין ובו ייחוס עד לאהרון הכהן.
בילדותו התחנך בפיטרקוב אצל רבי אברהם צבי הירש פצנובסקי מחבר הספר "שו"ת ברית אברהם" ואצל רבי דוד חריף מחבר הספר "בית דוד", מתלמידיו של "היהודי הקדוש" מפשיסחא. וגם מרבי ישעיה מפשעדבורז בפיטרקוב נמשך ר' שלמה לחסידות למורת רוחו של אביו שאמר עליו: "הפסד גדול הוא למוח כזה שמרבה לעסוק בחסידות ולא בפלפול".
באותם ימים כונה "העילוי מוולושצ'ובה", וסופר עליו שלילה אחד בעודו לומד בבית המדרש, נכנס בו פחד, הוא נטל את השופר שהיה בבית הכנסת ותקע בו תקיעה, שברים, תרועה, תקיעה. לפתע נתחלחל כאשר ראה נפטרים בתכריכים עומדים על יד החלונות ושואלים: "האומנם שופרו של משיח הוא זה?!". והוא נמלט מבית המדרש בבעתה. סיפור זה נתפרסם בכל הסביבה והכל דיברו על קדושתו הנוראה של העילוי אשר בתקיעתו הטהורה הוציא נפטרים מקבריהם.
רבי שלמה רבינוביץ' עסק גם בכתיבת חיבורים תורניים בפלפול ובסברא על התלמוד. הוא היה בקי בספר "אורים ותומים" לרבי יהונתן אייבשיץ בעל פה וממנו למד דרכי החיבור והפלפול. חיבורו הראשון היה חידושיו על מסכת כתובות. לאחר מכן כתב חיבור מעמיק בענייני חזקות כדרך הספר שב שמעתתא וחיבר ספר על 13 קושיות במסכת עבודה זרה שאת כולן תירץ בתירוץ אחד, תוך שהוא כותב במליצה שלושה עשר אני יודע. את חיבורו למסכת כתובות כתב בגיל עשרים ושלוש. מכל חיבוריו נותר בידינו רק חידושיו על מסכת כתובות כי תלמידיו נטלו את כתביו לעצמם.
נשא לאשה את הרבנית גיטל בת רבי שמואל מבארזילוב, אך היות שהחמות לא רצתה בשידוך התעכבה החתונה זמן רב עד לפטירת החמות. בעקבות זה לא שהה בבית חמיו כמקובל באותם ימים אלא הלך להתגורר אצל אביו בפשדבורז, ושימש כמלמד עד שנת תקצ"ד. בתקופה זו התקרב מאוד לסבא קדישא רבי ישכר בר מרדושיץ ששימש כרב בעיירה.
בשנת ה'תקצ"ב (1831), כשהוצע לרבי שלמה לכהן כרב העיר ראדומסק, מנתה הקהילה היהודית בעיר כארבע מאות תושבים. היהודים גרו בתחום הפרבר בּוּגָאי, שהיה נפרד מן העיר בשער ובכניסה מיוחדים. ביום ראשון י"ט באדר ב' ה'תקצ"ד מונה ר' שלמה לרב של העיר ראדומסק. מבואות ראדומסק החלו לקלוט את מאות החסידים, שבאו לשמוע את דברי תורתו של רבי שלמה רבינוביץ' ולהכתירו לרבם. אך למרות אי רצונו לשמש כאדמו"ר לחסידים, נכפה עליו הדבר על ידי רבו הס"ק מרדושיץ ומחותנו רבה של בנדין רבי דוב בעריש הרציגר.
בשנת ה'תר"ג (1843) נפטר רבי ישכר בר מרדושיץ, ורבים מחסידיו של רבי דב בר מרדושיץ' נסעו לראדומסק וקבלו עליהם את מרותו של רבי שלמה.
באסרו חג של פסח ה'תר"ח (1848) נפטר רבי יצחק מוורקה, לאחר פטירתו הצטרפו רבים מחסידיו, אל הנוסעים לרבי שלמה לראדומסק, והוא התחיל להתפרסם בחכמתו ובמופתיו, אותם לפעמים היה עושה על ידי אמרות שנונות. עם זאת גם בהיותו אדמו"ר, היה נוסע לפעמים לרבי חיים מצאנז ומתבטל לפניו.
האדמו"ר מראדומסק נודע כ"בעל תפילה" ומלחין. רבים נהרו לשמוע את נעימותיו, כשהיה עובר לפני התיבה בקבלת שבת.
מסופר שאחרי פטירת החידושי הרי"מ בכ"ג באדר ה'תרכ"ו אמר שמקובל אצלו שכשיסתלק צדיק הדור יקראו לו להיות בעל תפילה בקבלת שבת בשמים, ואכן באותו שבוע עוד לפני שבת נפטר.
על פטירתו, בכ"ט באדר ה'תרכ"ו, מסופר כי קודם לחצות הלילה נטל לידיו את ספר הזוהר ולמד בו. מעט אחרי חצות הניח ידיו וראשו על הספר וכך נפטר. תלמידיו שבאו בבוקר מצאוהו "ישן" על ספר הזוהר ולא רצו להעירו. רק כעבור כמה שעות כשראו שהרבי לא מתעורר. נדהמו לראות כי הרבי נפטר. למחרת בערב שבת כ"ט באדר ה' תרכ"ו נערכה הלווייתו במעמד רבבות מחסידיו.
אחרי פטירתו, מונה בנו, רבי צבי מאיר (ד' באב תרס"ב) לשמש כממלא מקום אביו ברבנות העיר ראדומסק. ואילו בנו השני רבי אברהם יששכר בער רבינוביץ, מונה כממלא מקום אביו וכממשיך שושלת אדמו"רות ראדומסק. בן נוסף היה הרב אריה לייביש (כ"א באב ה'תר"ן).
יהודה יפרח
ביוגרפיה
יפרח למד בישיבה התיכונית אור עציון, שש שנים בישיבת ההסדר בעתניאל ושבע שנים במכון משפטי ארץ להכשרת דיינים. למד בנוסף בכולל בריסק, בישיבת המקובלים בית אל, ואצל הרב אליעזר צבי ספרין, האדמו"ר מקומרנא בית שמש. שירת בצה"ל כקצין בחיל השריון והגיע במילואים לדרגת רב-סרן.
בעל תואר ראשון בחינוך ממכללת מורשת יעקב, ותואר שני ודוקטורט במחשבת ישראל מאוניברסיטת בר-אילן. הדוקטורט של יפרח עוסק בקבלה של האדמו"ר האמצעי בחב"ד, הרב דובער שניאורי. סיים תואר במשפטים ב.
לימד כעשר שנים במדרשת שובה, ובמסגרתה הקים את בית המדרש הגבוה 'פנימה'. כשלוש שנים לימד במכינה הקדם צבאית אלישע שבנווה צוף. הקים וניהל במשך שלוש שנים את "סטנדר - אתר הלימודים לציבור הדתי".
בשנת ה'תשע"א (2011) הקים בעיתון מקור ראשון מוסף בשם "צדק", מגזין שבועי לענייני משפט, דין והלכה. הוא ערך את המוסף עד שנת 2014 אז מונה לראש הדסק המשפטי של העיתון. במקביל לעבודתו במקור ראשון עורך יפרח את מדור "הכרוניקה" בכתב העת השילוח.
בעבר פרסם מאמרים פובליציסטיים רבים בבמות שונות כגון בשבע, הארץ, נקודה, סגולה ועוד. כתיבתו עוסקת בתחומים מגוונים: משפט, הלכה, פוליטיקה, פילוסופיה, קבלה, וחברה.
עוסק בדמיון מודרך בשיטת 'דמיון נובע'. הוא מחזיק ברישיונות טיס וצלילה.
מתגורר בתקוע.
מאחורי השער
על השיר
מילות השיר חוברו על ידי חיים נחמן ביאליק, ואולארצ'יק הלחין אותן. ב-16 באוגוסט 2012 הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'. בשבוע לאחר מכן דורג במקום ה-16. ב-6 בספטמבר עלה למקום החמישי – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע. ב-22 בנובמבר, לאחר עשרה שבועות צעידה, יצא מהמצעד השבועי.
הר שחורת
הר שחורת הוא חלק מרכס הרי אילת, ונמצא בין נחל שחורת לנחל רודד. הוא נקרא כך בשל הסלעים השחורים הנמצאים בחלקו התחתון ותוחמים את נחל שחורת העובר למרגלותיו.
מבנה
הר שחורת הוא גוש נטוי המופרד בכל עבריו בקווי שבירה. חציו מורכב בעיקר מסלעי גיר ימיים ואילו חציו השני עשוי סלעי יסוד. המדרון הצפוני של ההר יורד בשיפוע מתון יחסית אל נחל שחורת ואילו מדרונו הדרומי צונח אל נחל רודד. בבסיסו של ההר יש שכבות אבן חול צבעונית.
גובה
נקודתו הגבוהה ביותר של ההר מתנשאת לגובה של כ-586 מטרים מעל פני הים.
מגלן מצויץ צפוני
המגלן המצויץ הצפוני (שם מדעי: Geronticus eremita) הוא מין עוף הנמנה עם משפחת הכפניים ותפוצתו היא אגן הים התיכון.
מאפיינים
המגלן המצויץ הצפוני שוכן בטורקיה, במדבר הסורי ובמרוקו. עד להקמת מדינת ישראל הזדמן גם לארץ ישראל, אך מאז נחשב כנכחד בה. עם זאת, מדי פעם מזדמנים לארץ פרטים אחדים, בעיקר בדרום.