cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יום ולנטיין
מסורות עממיות
מסורות אירופאיות עממיות הקשורות בקדוש ולנטינוס וביום המוקדש לו הפכו שוליות בהקשר המודרני, האנגלו-אמריקני, בעיקר עקב אופן הציון הקושר את היום עם אהבה רומנטית. ואולם יש גם כמה קישורים של היום בינו ובין בוא האביב.
בסלובניה, הקדוש ולנטינוס או "זדרבקו" היה אחד מקדושי האביב, קדוש הבריאות, הדבוראים והצליינים. פתגם אומר שהקדוש ולנטינוס מביא עמו את המפתח לשורשים - צמחים ופרחים מתחילים לצמוח ביום הזה. הוא נחגג כיום שבו העבודה בכרמים ובשדות מתחילה. נאמר גם כי הציפורים מציעות זה לזה להינשא באותו היום. פתגם אחר אומר: "Valentin – prvi spomladin" (ולנטינוס -קדוש האביב הראשון), ובמקומות מסוימים (במיוחד בקרניולה הלבנה), הקדוש ולנטינוס מסמן את תחילת האביב. רק לאחרונה החל להיחגג בסלובניה יום ולנטינוס כיום האהבה. יום האהבה באופן מסורתי היה ה-12 במרץ, יום הקדוש גרגורי, או ה-22 בפברואר, יום הקדוש וינסנט. פטרון האהבה היה הקדוש אנתוני, שיומו נחגג ב-13 ביוני.
לופרקליה
אין עדות לקשר בין יום הקדוש ולנטינוס ובין חג פולחן רומי כלשהו, מלבד טענות של כותבים רבים. לחגיגות לא היה הקשר של אהבה רומנטית עד שירתו של ג'פרי צ'וסר במאה ה-14.
מקורות מודרניים פופולריים נוהגים לקשר בין חגי פברואר הגרקו-רומים, שלכאורה מוקדשים לפיריון ולאהבה, ובין יום ולנטינוס, ואולם לפני צ'וסר במאה ה-14, כלל לא היה קשר בין קדוש בשם ולנטינוס ובין אהבה רומנטית. קישורים כמו אלה שתוארו לעיל, התמקדו יותר בהקרבה מאשר באהבה רומנטית. בלוח השנה האטי, התקופה בין אמצע ינואר ובין אמצע פברואר נקראה החודש גמליון, שהוקדש לנישואיהם הקדושים של זאוס ושל הרה.
ברומא העתיקה, לופרקליה, היה חג פולחן הקשור בפוריות, ונחגג בין ה-13 בפברואר ל-15 בו. היה זה חג מקומי בעיר רומא. חג כללי יותר היה יוּנוֹ-פבּרוּאָה, שמשמעו "יונו המטהר" או "יונו הטהור", שנחגג ב-13–14 בפברואר. האפיפיור גלסיוס הראשון (492-496) ביטל את לופרקליה. מספר חוקרים העלו השערה שגלסיוס הראשון החליף את לופרקליה עם חגיגת טיהורה של מריה ב-14 בפברואר, וטענו שזה מקור הקשר האהבה הרומנטית של המועד, ואולם אין לכך אינדיקציה היסטורית. כמו כן, התאריכים אינם תואמים, שכן בתקופת גלסיוס הראשון, החג נחוג רק בירושלים, בתאריך ה-14 בפברואר, משום שבעיר זו, נחגג חג המולד ב-6 בינואר. על אף שנקרא "טיהורה של מריה", התמקד נושאו של יום זה בעיקר בהופעת ישו בבית המקדש. יום חג הטיהור בירושלים ב-14 בפברואר הפך לחג המציין את הופעת ישו בבית המקדש ב-2 בפברואר, כפי שהוצג לרומא ולמקומות אחרים במאה ה-6, לאחר זמנו של גלסיוס הראשון.
אלבן באטלר בספרו Lifes of the Principal Saints - "חייהם של קדושים עיקריים", העוסק בקדושים בשנים 1756–1759, טוען ללא הוכחה כי בלופרקליה שלפו גברים ונשים שמות מכד כדי למצוא זיווגים, ושמקורם של מכתבי ולנטינוס הוא מנוהג זה. במציאות, המנהג צמח בימי הביניים, ללא קשר ללופרקליה, כשגברים שלפו שמות של נשים לזיווג. אנשי דת נוצריים נאבקו בנוהג זה. כך למשל, פרנציסקוס מסאל, סביב 1600, החליף נוהג זה באחר, שבו נשים היו שולפות שמות של שליחים נוצריים מוקדמים מהמזבח. עם זאת, מנהג דתי זה תועד כבר במאה ה-13, במהלך חייה של הקדושה אליזבת מהונגריה, ולכן ייתכן כי מדובר במקור אחר.
ציפורי האהבה של צ'וסר
ג'ק ב. אורוץ' כותב כי הקישור המתועד הראשון בין יום ולנטינוס ובין אהבה רומנטית הוא בשיר 'פרלמנט הציפורים' (Parlament of Foules) מ-1382 של ג'פרי צ'וסר. בשיר זה כתב:"For this was on seynt Volantynys day""Whan euery bryd comyth there to chese his make."(מאנגלית תיכונה, בתרגום חופשי: כי היה זה ביום הקדוש ולנטין, אשר בו כל ציפור באה לבחור לה מאהב)
השיר נכתב לכבוד יום השנה לאירוסיהם של ריצ'רד השני, מלך אנגליה ושל אן מבוהמיה. חוזה נישואין נחתם ב-2 במאי 1381.
קוראים רבים הניחו כי צ'וסר התייחס ל-14 בפברואר כיום ולנטינוס הקדוש, ואולם אמצע פברואר הוא מועד בלתי סביר להזדווגות ציפורים באנגליה. הנרי אנסגר קלי ציין כי ייתכן שצ'וסר חשב על יום החג לוולנטינוס מגנואה, בישוף מעיר זו שמת בסביבות שנת 307; מועד זה צוין כנראה ב-3 במאי.
שלושה משוררים נוספים כתבו שירים על חיזור ציפורים בהקשר יום ולנטינוס הקדוש: אוטון הנכד (~1238–1328) מסאבוי, ג'ון גואואר מאנגליה, ואביר בשם פארדו מוולנסיה. צ'וסר כנראה הקדים את כולם, ואולם מפאת הקושי בתארוך יצירות מימי הביניים, לא ניתן לקבוע מי מבין הארבעה הגה את הרעיון, והשפיע על האחרים.
חצר האהבה
התיאור הראשון של ה-14 בפברואר כחגיגה שנתית של אהבה מופיע לראשונה ב"אמנת חצר האהבה". האמנה, שנכתבה כביכול על ידי שארל השישי, מלך צרפת, במונט-לה-ז'ולי ב-1400, מתארת מסיבות פזרניות בנוכחות מספר חברים בחצר המלכותית, שכללו משתים, תחרויות הפלה ברומח ותחרויות שירה, שירי אהבה וריקודים. כחלק מהאירוע, הנשים הנוכחות הקשיבו והכריעו בוויכוחים בין אוהבים. לא בנמצא תיעוד נוסף של אירועים אלה, ואף אחד מן האנשים המצוינים בכתב לא הופיע במונט-לה ז'ולי, מלבד מלכתו של שארל, איזבו מבוואריה, שייתכן כי בדתה הכול בזמן שחלתה.
שירת ולנטינוס
השיר המוקדם ביותר ששרד הוא רונדל מהמאה ה-15 שנכתב בידי שארל הראשון, דוכס אורליאן לאשתו שהתחיל כך:
באותו הזמן, הוחזק הדוכס במצודת לונדון לאחר שְׁבִיָּתוֹ בקרב אז'נקור ב-1415.
השירים המוקדמים ביותר באנגלית הופיעו כנראה במכתבי פסטון, שנכתבו ב-1477 על ידי מרג'רי ברואואס לאישהּ לעתיד, ג'ון פסטון, "ולנטיין הטוב והאהוב שלי" ("my right well-beloved Valentine").
כמו כן, יום ולנטינוס מוזכר בעיצבון על ידי אופליה במחזה המלט (1600-1601)): בתרגום לעברית:
המשורר המטאפיזי ג'ון דאן השתמש במעשיית נישואי הציפורים כנקודת התחלה לאפיטלמיום (שיר שבח והלל ליום החתונה ולכבוד הזוג הצעיר) של חגיגת נישואיהם של אליזבת, בתו של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה ופרדריק החמישי ביום הקדוש.
בעידן המודרני
ב-1797 מוציא לאור בריטי הוציא ספר בשם 'משורר הוולנטיין לגבר הצעיר' (The Young Man's Valentine Writer), שכלל עשרות שירי חיזור ואהבה למחזר הצעיר שאינו מסוגל לכתוב בעצמו. בתי דפוס החלו לייצר מספר מוגבל של כרטיסים עם שירים שכונו "גלויות ולנטיין מכניות" Mechanical Valentines. ירידה בעלות שילוח הדואר, במאה ה-19 לוותה במסירה פחות אישית של כרטיסי היום, אך הפכה אותה לקלה יותר. כמו כן, התאפשרה לראשונה שליחה אנונימית של גלויות. אפשרות זו מוצעת כסיבה להופעה הפתאומית של שירים מלאי חיים בתקופה הוויקטוריאנית שנחשבת לחסודה.
מוצרי ולנטיין נעשו כה פופולריים באנגליה בתחילת המאה ה-19 עד שייצורם עבר למפעלים. המוצרים המהודרים עוטרו בתחרה אמיתית ובסרטים הוצגו באמצע המאה ה-19, וגם מתחרת נייר לכשהומצאה. ב-1835, 60,000 כרטיסי ולנטיין נשלחו בדואר בבריטניה על אף דמי הדואר הגבוהים. באוסף כרטיסי הברכה של לאורה סדון באוניברסיטת מטרופולין מנצ'סטר ישנן 450 גלויות ולנטיין המתוארכות לתחילת המאה ה-19, והם הודפסו על ידי המוציאים לאור הגדולים של התקופה. האוסף מוין ונרשם בקטלוג בספרה של לאורה סדון מ-1996, "כרטיסי ולנטיין ויקטוריאניים" (Victorian Valentines).
בארצות הברית, החל לראשונה ייצור המוני של תבליטי תחרה למכירה זמן קצר לאחר 1847 על ידי אסתר האולנד (1828-1904) מווסטר, מסצ'וסטס. אביה ניהל חנות ספרים ומכשירי כתיבה גדולה, אבל האולנד קיבלה השראתה מכרטיס ולנטיין אנגלי שקבלה משותף עסקי של אביה. מסוקרנת מרעיון ייצור גלויות דומות, הניעה האולנד את עסקהּ באמצעות ייבוא תחרה ועיטורים פרחוניים מאנגליה. כתב בירחון האמריקאי גרהמ'ס (Graham's American Monthly) חזה ב-1849 בכתבו: "יום ולנטיין הקדוש הופך להיות... לא, בעצם הפך להיות, חג לאומי." הנוהג האנגלי של שליחת כרטיסי ולנטיין היה מבוסס מספיק על מנת שישמש מקדם עלילה בנובלה "וידויי מר האריסון" (Harrison's Confessions) מ-1851. מאז 2001 איגוד כרטיסי הברכה (Greeting Card Association) מעניק את פרס אסתר האולנד ל"בעלי חזון בתחום הגלויות" (Esther Howland Award for a Greeting Card Visionary).
מאז המאה ה-19 החל ייצור המוני של כרטיסי ברכה לכתיבה בכתב יד. בממלכה המאוחדת, חצי מהאוכלוסייה מוציא כ-1.3 מיליארד לירות שטרלינג בשנה על כרטיסים, פרחים, שוקולדים ומתנות נוספות. מוערך כי 25 מיליון כרטיסים נשלחים בשנה. באמצע המאה, המסחר ביום ולנטיין נראה כמבשר את מסחורם הקרב של חגים נוספים בארצות הברית. במחצית השנייה של המאה ה-20, נוהג החלפת הכרטיסים הורחב לכל סוגי המתנות - ורדים, שוקולדים עטופים בסאטן אדום, קופסאות בצורת לב.
יחסי ארמניה–גרמניה
יחסי ארמניה–גרמניה הם היחסים הדיפלומטיים בין ארמניה לבין גרמניה.
סקירה כללית
היחסים בין המדינות היו תמיד יציבים, ושתי המדינות פועלות יחד לאורך השנים בשיתוף פעולה.
בגרמניה נעשו בשנת 2005 צעדים כדי להכיר ברצח העם הארמני, בתקופת שלטונו של הקנצלר גרהרד שרדר. עם זאת, בעוד שגרמניה קראה לטורקיה לקבל את "אחריות היסטורית" על חלקה ברצח, ממשלת גרמניה נמנעה מלהשתמש במילה "רצח עם". במהלך המלחמה הקרה, הצורך לשמור על תמיכת טורקיה בנאט"ו, גרמה לממשלת מערב גרמניה להתעלם מן הנושא. בשנת 2015 דרש הציבור הגרמני להגדיר את רצח העם הארמני כ"ג'נוסייד".
במרץ 2015 את משרד החוץ הפדרלי דיווח על יחסים פוליטיים, כלכליים ותרבותיים חיוביים בין שתי המדינות.
חיילים ארמנים צורפו לכוח הגרמני המוצב באפגניסטן, ומסייעים לשמור על שדה התעופה בצפון קונדוז.
יחסים דיפלומטיים
ארמניה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין, ו-2 קונסוליות בפרנקפורט וקרלסרוהה, ואילו גרמניה מחזיקה בארמניה שגרירות בירוואן בלבד.
ג'פרסון דייוויס
ג'פרסון פיניס דייוויס (באנגלית: Jefferson Finis Davis; 3 ביוני 1808 – 6 בדצמבר 1889) היה מנהיג מדינות הדרום (נשיא קונפדרציית המדינות של אמריקה – הקונפדרציה) במלחמת האזרחים האמריקנית בין השנים 1861–1865. קודם לכן היה איש צבא ופוליטיקאי שפעל במסגרת ארצות הברית. כחבר המפלגה הדמוקרטית, ייצג דייוויס את מיסיסיפי בסנאט ובבית הנבחרים של ארצות הברית בתקופה שקדמה להעברת נאמנותו אל הקונפדרציה. בין השנים 1853–1857 כיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית בממשלו של הנשיא פרנקלין פירס.
היסטוריונים רבים מייחסים כמה מחולשותיה של הקונפדרציה למנהיגותו הקלוקלת של דייוויס. התעסקותו בפרטים, רתיעתו מהאצלת סמכויות, חוסר המשיכה הציבורית שלו, סכסוכים שהיו לו עם מושלי מדינות ועם גנרלים רבי עוצמה, העדפת ידידים ותיקים, חוסר היכולת להתמודד עם אנשים שלא הסכימו עמו, הזנחת הצרכים האזרחיים לטובת הצבאיים, והתעלמות מדעת הקהל - כל אלו פעלו נגדו. ההיסטוריונים מסכימים שדייוויס היה יעיל פחות בהשוואה ליריבו מהצפון, הנשיא אברהם לינקולן, כמנהיג מדינה במלחמה. לאחר נפילתו בשבי ב-1865, הואשם דייוויס בבגידה ונכלא בפורט מונרו בהאמפטון שבוירג'יניה. הוא מעולם לא הועמד למשפט, ושוחרר לאחר שנתיים. דייוויס כתב ספר זיכרונות שכותרתו הייתה "עלייתה ונפילתה של ממשלת הקונפדרציה", שהושלם ב-1881. בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 החל לעודד מהלכי פיוס, וביקש מאנשי הדרום להיות נאמנים לאיחוד. אנשי הקונפדרציה לשעבר הביעו הערכה לחלקו במלחמה, וראו בו פטריוט דרומי. הוא היה לגיבור של "המטרה האבודה" של הקונפדרציה בדרום שלאחר תקופת השיקום.
רקע משפחתי ולידתו
ג'פרסון פיניס דייוויס נולד בחווה המשפחתית בפיירוויו שבקנטקי ב-3 ביוני 1808. בהזדמנויות מסוימות הוא דיווח על 1807 כעל שנת לידתו. בבגרותו הוא השמיט את שמו האמצעי, אף על פי שלעיתים הוא השתמש באות הראשונה של שמו האמצעי. דייוויס היה הצעיר מבין עשרת ילדיהם של ג'יין (לבית קוק) וסמואל אמורי דייוויס. אחיו הבכור, ג'וזף אמורי דייוויס, היה מבוגר ממנו ב-23 שנים. ג'פרסון דייוויס נקרא על שם מי שכיהן אז כנשיא ארצות הברית, תומאס ג'פרסון, שאביו העריץ. בראשית המאה ה-20 הוקם האתר ההיסטורי Jefferson Davis Monument State Historic Site ליד מקום לידתו.
נשיא ארצות הברית ומנהיגה בתקופת מלחמת האזרחים אברהם לינקולן נולד בהודג'נוויל שבקנטקי, הנמצאת במרחק של 16 ק"מ מצפון-מזרח לפיירוויו, שמונה חודשים לאחר דייוויס.
הורי אביו של דייוויס נולדו באזור סנודוניה שבצפון ויילס, והיגרו בנפרד לצפון אמריקה בראשית המאה ה-18. אבותיו מצד אמו היו אירים וסקוטים. לאחר שבתחילה הגיע לפילדלפיה, התיישב איוון, סבו של דייוויס מצד אביו, בפרובינציית ג'ורג'יה, שהתפתחה בעיקר לאורך החוף. הוא נשא לאישה את האלמנה לידיה אמורי ויליאם שהיו לה שני בנים מנישואיה הקודמים, וב-1756 נולד בנם המשותף, סמואל אמורי דייוויס. סמואל שירת בצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, יחד עם שני אחיו למחצה. ב-1783, לאחר המלחמה, נשא סמואל לאישה את ג'יין קוק, שנולדה ב-1759 לוויליאם קוק ולאשתו שרה סימפסון, במה שכיום ידוע כמחוז כריסטיאן שבקנטקי. ב-1793 עברה משפחת דייוויס לקנטקי. הם ייסדו קהילה שנקראה "דייוויסבורג" על גבול מחוזות כריסטיאן וטוד, שבסופו של דבר נקראה פיירוויו.
ראשית הקריירה הצבאית
אחיו ג'וזף דאג שדייוויס יתקבל לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית, ובסוף 1824 הוא החל את לימודיו בה. בתקופת הכשרתו שם, הוא הושם במעצר בית על חלקו ב"מהומות משקה הביצים" בחג המולד 1826. בתקרית זו הבריחו הצוערים ויסקי אל תוך האקדמיה כדי להכין את המשקה המסורתי. יותר משליש מצוערי האקדמיה היו מעורבים בתקרית. ביוני 1828 סיים דייוויס את הכשרתו במקום ה-23 מבין 33 הצוערים בכיתתו.
לאחר סיום הכשרתו הוצב לוטננט משנה דייוויס ברגימנט חיל הרגלים הראשון בפורט קרופורד שבטריטוריית מישיגן. זאכרי טיילור, לימים נשיא ארצות הברית, קיבל שם את הפיקוד זמן קצר לאחר הגעתו של דייוויס בראשית 1829. במרץ 1832 שב דייוויס למיסיסיפי לחופשתו הראשונה מאז שהוצב בפורט קרופורד. בעת "מלחמת הנץ השחור" שנערכה באותה שנה הוא עדיין שהה במיסיסיפי, אך באוגוסט שב לבסיסו. בסיום המלחמה הטיל עליו קולונל טיילור ללוות את הלוחם האינדיאני "הנץ השחור" לכלאו. דייוויס עשה מאמצים להגן על הנץ השחור מעיניהם של סקרנים, והלוחם האינדיאני ציין באוטוביוגרפיה שלו שדייוויס התייחס אליו "באדיבות רבה" וגילה אמפתיה למצבו של המנהיג האינדיאני בשביו.
נישואיו הראשונים ואחריתם
דייוויס התאהב בשרה נוקס טיילור, בתו של מפקדו בצבא, זאכרי טיילור. השניים ביקשו את רשותו של אביה של שרה להינשא. טיילור סירב, שכן הוא לא איחל לבתו לחוות את חיי אשת קצין בבסיסי הצבא בחזית. בעקבות זאת החליט דייוויס לפרוש מהצבא, וב-20 באפריל 1835 התפטר. הוא נשא ב-17 ביוני את שרה לאישה בלואיוויל שבקנטקי, והתפטרותו נכנסה לתוקף ב-30 ביוני.
אחיו הבכור של דייוויס, ג'וזף, היה איש מצליח מאוד, ובבעלותו הייתה אחוזת מטעים בשטח של 7.2 קמ"ר שגבלה בנהר המיסיסיפי ושכנה על חצי אי 32 ק"מ מדרום לוויקסבורג, מיסיסיפי. בשל רצונו שאחיו הצעיר ורעייתו יהיו בקרבתו, נתן ג'וזף את השימוש בקרקעות לאחיו ג'פרסון, שבסופו של דבר טיפח את האחוזה שם.
באוגוסט 1835 נסעו בני הזוג דרומה לאחוזתה של אחותו של דייוויס, אנה, בלואיזיאנה. הם התכוונו לבלות את חודשי הקיץ החמים באזור הכפר הרחק ממישור הנהר המוצף למען בריאותם, אך למרות זאת לקו שניהם במלריה או בקדחת צהובה. ב-15 בספטמבר 1835 נפטרה שרה בגיל 21 לאחר שלושה חודשי נישואים בלבד. דייוויס עצמו חלה קשה גם הוא, ומשפחתו חששה לחייו.
בסוף אותה שנה הפליג דייוויס מניו אורלינס להוואנה שבקובה (שהייתה אז בשלטון ספרד), לצורכי החלמה. לנסיעה זו הצטרף אליו ג'יימס פמברטון, שהיה העבד היחיד בבעלותו באותה עת. את זמנו שם הוא ניצל לסקור את כוחות הצבא הספרדי שם ולשרטט את ביצוריהם. אף על פי שלא הייתה שום עדות שהצביעה על כוונותיו מעבר לעניין כללי, ידעו הרשויות שם שדייוויס היה קצין צבא לשעבר והתרו בו לחדול מתצפיותיו. מתוך שעמום ומתוך תחושה שבריאותו השתפרה, הוא קנה כרטיס לאונייה שהפליגה לניו יורק, ומשם המשיך לוושינגטון די. סי. וערך ביקור אצל חברו לספסל הלימודים, ג'ורג' וולאס ג'ונס. זמן קצר לאחר מכן הוא שב עם פמברטון למיסיסיפי.
במשך כמה שנים לאחר מותה של שרה, חי דייוויס חיי התבודדות והוקיר את זכרה. הוא בילה את זמנו בניקוי ובטיפוח שטח האחוזה ולמד סוגיות בממשל ובהיסטוריה. בראשית 1836 רכש דייוויס 16 עבדים. ב-1840 עלה מספר העבדים שבבעלותו ל-40 וב-1845 ל-74. הוא קידם את פמברטון למעמד של משגיח על העבדים בשדות. ב-1860 הגיע מספר העבדים שבבעלותו ל-113.
ב-1840 החל דייוויס להיות מעורב בפוליטיקה כאשר השתתף באספה של המפלגה הדמוקרטית בוויקסבורג ולהפתעתו הוא נבחר כנציג המפלגה בוועידה המדינתית בג'קסון. ב-1842 הוא נכח בוועידה הדמוקרטית וב-1843 הוא היה למועמד המפלגה לבית הנבחרים של מיסיסיפי מטעם מחוז וורן-ויקסבורג. במערכת הבחירות הראשונה שלו הוא נחל הפסד. ב-1844 נשלח דייוויס לוועידת המפלגה בפעם השלישית והעניין שלו בפוליטיקה גבר. הוא נבחר כאחד מששת האלקטורים בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1844 וסייע במערכת הבחירות ברחבי מיסיסיפי למועמד הדמוקרטי ג'יימס פולק.
נישואיו השניים והקמת משפחה, בחירתו לקונגרס
ב-1844 הכיר דייוויס את ורינה בנקס האוול, אז בת 18, שאחיו ג'וזף הזמין לאחוזת הוריקן בחג המולד. היא הייתה נכדתו של מושל ניו ג'רזי, ריצ'רד האוול. משפחת אמה הייתה מהדרום ועל בניה נמנו בעלי מטעים מצליחים ממוצא אירי-סקוטי. תוך חודש מהיכרותם הציע לה האלמן בן ה-35 נישואין והם התארסו. הם נישאו ב-26 בפברואר 1845.
בחירתו לקונגרס
באותה תקופה שוכנע דייוויס להציג את מועמדותו לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מיסיסיפי והחל במסע ברחבי המדינה לקבלת תמיכה. בבחירות אלו הוא ניצח ונכנס לקונגרס ה-29.
ילדיו
בנוסף לילדיהם אימצו ורינה וג'פרסון דייוויס למשך זמן מסוים את ג'ים לימבר, יתום בן תערובת.
בריאותו של דייוויס הייתה רופפת עד יומו האחרון, כולל התקפים חוזרים ונשנים של מלריה, פצעי קרב ממלחמת ארצות הברית–מקסיקו וזיהום כרוני בעיניו שגרם לו לכאבים כאשר נחשף לאור בהיר. הוא גם סבל מכאב עצבי מן העצב המשולש (Trigeminal neuralgia), הפרעה עצבית שגורמת לכאב בפנים.
מלחמת ארצות הברית–מקסיקו
ב-1846 פרצה מלחמת ארצות הברית–מקסיקו. דייוויס הקים רגימנט מתנדבים, "רגימנט הרובאים הראשון של מיסיסיפי" והיה הקולונל שלו תחת פיקודו של חמו לשעבר, זאכרי טיילור. ב-21 ביולי הפליג הרגימנט מניו אורלינס לטקסס. קולונל דייוויס שאף לחמש את חייליו ברובים בעלי קנה מחורק מסוג "M1841 מיסיסיפי". באותה תקופה היו עדיין רובי מוסקט חלקי קדח הנשק העיקרי של חיל הרגלים וכל יחידה שהייתה חמושה ברובים בעלי קנה מחורק נחשבה כמיוחדת. הנשיא ג'יימס פולק הבטיח לדייוויס את הרובים אם הוא יישאר בקונגרס מספיק זמן כדי להשתתף בהצבעה חשובה על חוק מיסוי שהיה חשוב לו. לכך התנגד הגנרל וינפילד סקוט על רקע טענתו שכלי הנשק לא נבחנו במידה מספקת. דייוויס התעקש והזכיר לנשיא פולק את הבטחתו. הרגימנט חומש ברובים, שהייתה להם השפעה משמעותית בקרב. הרגימנט של דייוויס נודע בשם "רגימנט הרובאים של מיסיסיפי" בשל היותו הראשון שצויד באופן מלא ברובים אלו. פרשה זו הייתה תחילתה של איבה ארוכת שנים בין דייוויס לבין סקוט.
בספטמבר 1846 השתתף דייוויס בקרב מונטריי, בו הוא הוביל תקיפה מוצלחת על מבצר לה טנריה. ב-28 באוקטובר הוא התפטר מחברותו בבית הנבחרים. ב-22 בפברואר 1847 הוא לחם בגבורה בקרב בואנה ויסטה, בו הוא ספג ירייה ברגלו ופונה משם בבטחה על ידי רוברט ה. צילטון. בהכירו בגבורתו וביוזמתו של דייוויס, אמר עליו הנשיא טיילור, "בתי, אדוני, התברכה בחוש שיפוטי טוב יותר כלפי אנשים בהשוואה אלי". ב-17 במאי הציע הנשיא פולק לדייוויס מינוי פדרלי לדרגת בריגדיר גנרל ופיקוד על בריגדת מיליציה. דייוויס דחה את המינוי בטענה שחוקת ארצות הברית מוסרת את הסמכות למינוי קציני מיליציה למדינות ולא לממשל הפדרלי.
סנאטור
כהוקרה לשירותו של דייוויס במלחמה מינה אותו מושל מיסיסיפי, אלברט ג. בראון, לכהן כחבר סנאט ארצות הברית מטעם מיסיסיפי, במקומו של הסנאטור הדמוקרט ג'סי ספייט שמת ב-14 במאי 1847. דייוויס, שגם הוא היה דמוקרט, החל את כהונתו הזמנית ב-5 בדצמבר ובינואר 1848 הוא נבחר על ידי בית המחוקקים של מיסיסיפי כדי לכהן במשך שנתיים נוספות. בדצמבר מונה דייוויס כנגיד מכון סמית'סוניאן.
ב-1848 הציע דייוויס תיקון (הראשון מבין כמה) להסכם גואדלופה אידלגו שיספח את רוב צפון-מזרחה של מקסיקו, אך ההצבעה כשלה ברוב של 44 מתנגדים מול 11 תומכים. אנשי הדרום רצו להרחיב את הטריטוריה שהוחזקה על ידי מקסיקו כאזור בו תותר העבדות. בנוגע לקובה, הכריז דייוויס "שהיא חייבת להיות בידינו" כדי "להגדיל את מספר מחוזות הבחירה שבהן העבדות מותרת". הוא גם היה מודאג בנוגע להשלכות הביטחוניות של הנוכחות הספרדית בקרבת חופיה של פלורידה.
קבוצה של מהפכנים קובנים בהנהגתו של ההרפתקן הוונצואלני נרסיסו לופס, התכוונה לשחרר את קובה מהשלטון הספרדי בכוח הזרוע. בחפשם מפקד צבאי למשלחת שכירי חרב, הם הציעו את התפקיד קודם כל לגנרל ויליאם ג. וורת', אך זה מת לפני שהגיע לידי החלטה. בקיץ 1849 ביקר לופס את דייוויס וביקש ממנו לפקד על המשלחת. הוא הציע לו תשלום מידי של 100,000 דולר (2 מיליון דולר בערכים של 2013), בנוסף לסכום זהה כאשר קובה תשוחרר. דייוויס דחה את ההצעה, באומרו שאין זה עולה בקנה אחד עם חובתו כסנאטור. כאשר נשאל אם הוא ממליץ על מישהו אחר, הציע דייוויס את רוברט אדוארד לי, אז מייג'ור בצבא שהוצב אז בבולטימור. לופס פנה ללי שגם הוא דחה את ההצעה מתוך מחויבותו לתפקידו.
ב-3 בדצמבר 1849 בחר הסנאט בדייוויס ליושב ראש ועדת הכוחות המזוינים. ב-29 בדצמבר הוא נבחר על ידי בית המחוקקים של מיסיסיפי לתקופת כהונה מלאה של שש שנים בסנאט, כפי שהחוקה אפשרה אז. בכל אופן, בספטמבר 1851 הוא התפטר כדי להתמודד על משרת מושל מיסיסיפי במערכת בחירות שהנושא העיקרי בה הייתה פשרת 1850, שאליה הוא התנגד. בבחירות הוא הובס על ידי עמיתו הסנאטור הנרי ס. פוט, בהפרש של 999 קולות. כשהוא נטול משרה ציבורית, המשיך דייוויס בפעילותו הפוליטית. הוא לקח חלק בוועידת זכויות המדינות שהתכנסה בג'קסון בינואר 1852. בשבועות שלפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית של 1852 הוא ניהל את מערכת הבחירות בכמה מדינות דרומיות עבור המועמדים הדמוקרטים פרנקלין פירס וויליאם רופוס קינג.
מזכיר המלחמה
ב-1853, לאחר בחירתו לנשיאות, מינה פרנקלין פירס את דייוויס למזכיר המלחמה. בתפקידו זה החל דייוויס את הסקרים לקראת סלילתה של מסילת הברזל הפסיפית כדי לבחון כמה נתיבים אפשריים למסילת הברזל הטרנס-יבשתית. בדצמבר אותה שנה הוא קידם את רכישת גדסדן שבמסגרתה נרכשו ממקסיקו השטחים המהווים כיום את דרום אריזונה. הוא ראה את גודלו של הצבא הסדיר כבלתי מספיק למילוי משימותיו וטען שיש להגדיל את המשכורות, צעד שלא בוצע כבר 25 שנים. הקונגרס הסכים להגדיל את סולם השכר. הם גם אישרו הוספת ארבעה רגימנטים, שהגדילו את כוח האדם של הצבא מכ-11,000 לכ-15,000 איש. דייוויס גם דאג להרחבת השימוש ברובים שהוכחו כיעילים במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו. כתוצאה מכך, הן המוראל והן יכולותיו של הצבא השתפרו. דייוויס היה מעורב בעבודות הציבוריות כאשר הנשיא פירס הפקיד בידיו את האחריות על בניית אמת המים לאספקת המים לוושינגטון הבירה והרחבתה של העיר, שני מיזמים שהוא ניהל באופן ישיר. ממשל פירס סיים את תפקידו כאשר הנשיא פירס הפסיד בבחירות המקדימות מול ג'יימס ביוקנן. תקופת כהונתו של דייוויס כמזכיר המלחמה הסתיימה כאשר תמה נשיאותו של פירס, והוא שב לכהן בסנאט ב-8 במרץ 1857.
שובו לסנאט
בשנות ה-40 של המאה ה-19 התגברו המתחים בין הצפון והדרום על רקע שורה של נושאים, כולל סוגיית העבדות. "הצעת וילמוט", שהוצגה ב-1846, תרמה להגברת מתחים אלו. אם היא הייתה מתקבלת, הייתה נאסרת העבדות בכל השטחים שהועברו ממקסיקו. פשרת 1850 יצרה הפוגה זמנית, אך פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד שהוכרע ב-1857 על ידי בית המשפט העליון, האיץ את הוויכוח הציבורי. נשיא בית המשפט העליון, רוג'ר טוני קבע שפשרת מיזורי הייתה בלתי חוקתית ושלאפרו-אמריקאים אין זכות עמידה כאזרחים על פי החוקה. אנשי הצפון זעמו ויותר ויותר החלו אנשי הדרום לדבר על פרישה מהאיחוד.
כהונתו המחודשת של דייוויס בסנאט הופרעה בראשית 1858 כתוצאה ממחלה שהחלה כהצטננות קשה שסיכנה אותו באובדן עינו השמאלית. הוא נאלץ להישאר בחדר חשוך במשך ארבעה שבועות. את קיץ אותה שנה הוא בילה בפורטלנד, מיין. ביום העצמאות הוא נשא נאום נגד הפרישה על סיפונה של ספינה ליד בוסטון. ב-11 באוקטובר הוא שוב האיץ לשמור על שלמות האיחוד בנאום שנשא באולם פניול שבבוסטון ושב לסנאט מיד לאחר מכן.
כפי שהוא הסביר בספר זכרונותיו "עלייתה ונפילתה של ממשלת הקונפדרציה", האמין דייוויס שכל מדינה היא ריבונית ושיש לה זכות בלתי ניתנת לערעור לפרוש מן האיחוד. באותה עת הוא יעץ לעמיתיו מהדרום להשהות את הפרישה, שכן הוא לא היה סבור שהצפון יסכים ליישום זכות הפרישה בדרכי שלום. כמי ששירת כמזכיר המלחמה תחת הנשיא פירס, הוא גם ידע שהדרום סבל ממחסור במשאבים צבאיים וימיים הנחוצים להגנה בעת מלחמה. בכל אופן, לאחר בחירתו של אברהם לינקולן לנשיאות ב-1860 החל המצב להסלים. ב-20 בדצמבר 1860 אימצה קרוליינה הדרומית חוק לפרישה וב-9 בינואר 1861 הלכה אחריה מיסיסיפי. דייוויס צפה זאת מראש, אך המתין עד שקיבל את ההודעה הרשמית. ב-21 בינואר, היום שאותו הוא כינה "היום העצוב ביותר בחיי", הוא נשא נאום פרידה בסנאט, התפטר מתפקידו ושב למיסיסיפי.
נשיא הקונפדרציה
מתוך ציפייה לקריאה לדגל מאז פרישתה של מיסיסיפי, שלח דייוויס מברק למושל ג'ון פטוס, "חשוב על כל תפקיד שמיסיסיפי צריכה שאמלא והצב אותי בו". ב-23 בינואר 1861 מינה פטוס את דייוויס כמייג'ור גנרל בארמיית מיסיסיפי. ב-9 בפברואר התכנסה ועידה חוקתית במונטגומרי, אלבמה ושקלה את מועמדותם של דייוויס ושל רוברט טומבס מג'ורג'יה כמועמדים אפשריים לנשיאות. דייוויס, שזכה לתמיכה משש מתוך שבע מדינות, זכה בקלות. הוא נתפס כ"אלוף חברת העבדות וכמגלם הערכים של מעמד בעלי המטעים", ונבחר כנשיא הזמני של הקונפדרציה. ב-18 בפברואר 1861 הוא הושבע. אלכסנדר סטיבנס נבחר כסגנו, אך השניים נטרו איבה זה לזה באופן תמידי.
דייוויס היה הבחירה הראשונה לתפקיד בשל הישגיו הפוליטיים והצבאיים. הוא רצה לשרת כמפקד העליון של צבאות הקונפדרציה, אך הוא ציין שימלא כל תפקיד שיידרש ממנו. בהמשך כתבה רעייתו ורינה שכאשר הוא קיבל את הידיעה שהוא נבחר לנשיאות, "תוך כדי קריאת מברק זה הוא נראה כה עצוב עד שחששתי שצרה פקדה את משפחתנו".
כמה מבצרים שהיו בשטחי הקונפדרציה נותרו בידי האיחוד. דייוויס שלח נציגים לוושינגטון עם הצעה לשלם על כל רכוש פדרלי הניצב על אדמת הדרום, בנוסף לחלקו של הדרום בחוב הלאומי, אך לינקולן סירב להיפגש עם הנציגים. כמה דיונים בלתי רשמיים כן נערכו עם מזכיר המדינה ויליאם סיוארד בתיווכו של שופט בית המשפט העליון, ג'ון א. קמפבל, שמאוחר יותר התפטר מתפקידו, שכן הוא היה מאלבמה. סיוארד רמז שפורט סאמטר יפונה, אך לא נתן לכך ערובות.
ב-1 במרץ 1861 מינה דייוויס את גנרל פ.ג.ט. בורגארד לפקד על כוחות צבא הקונפדרציה בסביבת צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, שם התכוננו בכירי המדינה להשתלט על פורט סאמטר. בורגארד היה אמור להכין את כוחותיו אך להמתין לפקודות לתקיפת המבצר. בתוך המבצר השאלה לא נסובה סביב שיקולים גאופוליטיים, אלא בשאלת ההישרדות. המזון שברשותם היה אמור לאזול ב-15 בחודש. חיל המצב של האיחוד כלל שישה קצינים ו-127 חיילים תחת פיקודו של מייג'ור רוברט אנדרסון. הנשיא החדש, אברהם לינקולן, שלא שאף ליזום מעשי אלימות, הודיע למושל קרוליינה הדרומית, פיקנס, שהוא משגר צי קטן של ספינות מבסיס הצי בניו יורק כדי לחדש את האספקה, אך לא כדי לתגבר את הכוחות בפורט פיקנס שבפלורידה ואת פורט סאמטר, אך הוא לא יידע על כוונתו זו את דייוויס. מבחינתו של לינקולן, דייוויס, כמנהיג התקוממות, היה חסר כל מעמד רשמי. ניהול מגעים איתו היה מעניק לגיטימיות למרד. העובדה שפורט סאמטר היה נחלה של ארצות הברית הריבונית, הייתה הסיבה להחזקתו של חיל המצב במבצר. הוא הודיע לפיקנס שכוח האספקה לא ינחית כוחות או כלי נשק, אלא אם כן הוא יותקף. בסופו של דבר, עם התקרבותם של ספינות האספקה לנמל צ'ארלסטון, החלה הפגזה וצוותי הספינות צפו במחזה במרחק של 16 ק"מ בים.
כעת ניצב דייוויס מול ההחלטה הגורלית ביותר בקריירה שלו: למנוע את תגבור פורט סאמטר או לאפשר אותו. יחד עם חברי הקבינט שלו הוא החליט לדרוש שחיל המצב הפדרלי ייכנע, ואם יסרב, להשתמש בכוח כדי למנוע תגבור לפני הגעת הצי. אנדרסון לא נכנע. באישורו של דייוויס, החל בורגארד את הרעשת המבצר עם עלות השחר ב-12 באפריל. כוחות הקונפדרציה המשיכו את הרעשת המבצר עד כניעתו יומיים לאחר מכן. איש לא נהרג בדו-קרב הארטילרי, אך משמעות התקפת בסיס אמריקאי הייתה שהלחימה החלה. הנשיא לינקולן הורה ל-75,000 אנשי מיליציה לצעוד דרומה כדי לתפוס מחדש את רכוש הממשלה. הן בצפון והן בדרום החלו להתקיים הפגנות בהן דרשו המפגינים לפתוח במלחמה. מלחמת האזרחים האמריקנית החלה.
תחילת המלחמה
במאי 1861, עם הצטרפותה של וירג'יניה לקונפדרציה, העביר דייוויס את ממשלתו לריצ'מונד. בהמשך החודש הוא ומשפחתו השתכנו שם במה שנקרא הבית הלבן של הקונפדרציה. לאחר שכיהן כנשיא זמני מאז פברואר, נבחר דייוויס ב-6 בנובמבר לתקופת כהונה מלאה של שש שנים, וב-22 בפברואר 1862 הוא הושבע.
בפרוץ המלחמה, כמעט 21 מיליון חיו במדינות הצפון, בהשוואה ל-9 מיליון בדרום. בעוד שאוכלוסיית הצפון הייתה כמעט כולה לבנה, בדרום חיה אוכלוסייה עצומה של עבדים שחורים. הגיוס לצבא הייתה זכותם של גברים לבנים בלבד. דרומיים רבים היו אחוזי אימה מהאפשרות שגברים שחורים יאחזו בכלי נשק. למעט גברים זקנים ונערים, מספר הגברים הלבנים שיכלו לשרת בצבא היה פחות משני מיליון. מעמסה נוספת הייתה הצורך לפקח על כשלושה מיליון וחצי עבדים שחורים, שכן לא היה כל אמון ביניהם לבין בעליהם. לרשות הצפון עמדה יכולת תעשייתית רחבה בהשוואה לזו של הדרום. בצפון נבנו כמעט כל הקטרים, אניות הקיטור והמכונות התעשייתיות ורשת הרכבות שלו הייתה נרחבת ומפותחת יותר. כמעט כל מאגרי התחמושת היו בצפון, בעוד שמרכיבים קריטיים לייצור אבק שרפה היו במשורה בדרום.
רוב מסילות הברזל בדרום היו מסילות מסוג פשוט שתוכנן לשאת את חבילות הכותנה הגדולות אל נמלי הנהרות בעונת הקטיף. רובן של מסילות אלו לא היו מקושרות למסילות אחרות, ובכך הפכה הובלת מטענים לקשה מאוד. בעוד שלרשות האיחוד עמד צי גדול, הצי החדש של הקונפדרציה החזיק רק בכמה ספינות שנלקחו בשבי או נבנו לאחרונה. אלו הועילו מאוד, אך בסופו של דבר הוטבעו או ננטשו ככל שהצי של האיחוד שלט על יותר נהרות ונמלים. פשיטות על ספינות של הצפון במימי האוקיינוס האטלנטי גרמו לנזק עצום ואילצו את ספינות האיחוד למצוא מקלט בנמלים בטוחים. עם זאת, הסגר הימי של הצפון על הדרום גרם להברחת הסחורות להיות מסובכת ויקרה. באופן אירוני, מבריחים אלו לא סיפקו כמויות משמעותיות של ציוד לחימה שצבא הדרום היה זקוק לו נואשות, אלא מוצרי מותרות מאירופה שהיוו הקלה מתנאי המלחמה הקשים.
ביוני 1862 מינה דייוויס את הגנרל רוברט אדוארד לי במקום ג'וזף א' ג'ונסטון הפצוע בפיקוד על ארמית וירג'יניה הצפונית, הכוח העיקרי של הקונפדרציה בזירה המזרחית. בדצמבר אותה שנה ערך דייוויס סיור בארמיות של הקונפדרציה בזירה המערבית. סביבו היה מעגל מצומצם מאוד של יועצים צבאיים. לרוב הוא קיבל את ההחלטות האסטרטגיות המרכזיות בעצמו, אף על פי שהוא התייחס בכבוד להשקפותיו של לי. על בסיס הנתונים של מצב האספקה המוגבלת של הדרום בהשוואה לזו של הצפון, החליט דייוויס שהלחימה של כוחות הקונפדרציה תתרכז בעיקר על הגנה אסטרטגית. הוא המשיך לנקוט בגישה זו לכל אורך המלחמה והקדיש תשומת לב מיוחדת להגנת בירתו ריצ'מונד. הוא אישר את המתקפות האסטרטגיות של לי כאשר הוא חש שהצלחתן תזעזע את הביטחון העצמי של הצפון ותגרום לשמירה על השקט באותה גזרה. עם זאת, המערכות המעטות שבהן פלשו כוחות הקונפדרציה אל הצפון נחלו תבוסה. קרב אנטיאטם העקוב מדם שהתנהל במרילנד והפלישה לקנטקי (שניהם ב-1862), סחטו את כוחותיהם של אנשים שלא היה להם תחליף ושל קצינים מוכשרים. המתקפה הסופית שהובילה למרחץ הדמים בן שלושת הימים בקרב גטיסברג ב-1863, פגעה בכוחו של הדרום עוד יותר.
הממשל והקבינט
כנשיא הזמני של הקונפדרציה בשנת 1861 הרכיב דייוויס את הקבינט הראשון שלו. רוברט טומבס מג'ורג'יה היה מזכיר המדינה הראשון, וכריסטופר ממינגר מקרוליינה הדרומית היה מזכיר האוצר. ל'רוי פופ ווקר מאלבמה מונה למזכיר המלחמה, לאחר שהומלץ לתפקיד על ידי קלמנט קליי וויליאם יאנסי (שניהם דחו הצעות לשמש כחברי קבינט בעצמם). ג'ון רייגן מטקסס היה המנהל הכללי של דואר הקונפדרציה. יהודה פיליפ בנימין היה התובע הכללי. אף על פי שמינויו של סטיבן מלורי לא הוגש על ידי נציגות מדינתו, פלורידה, דייוויס עמד על כך שהוא האדם הטוב ביותר לתפקיד מזכיר הצי ובסופו של דבר אושר מינויו.
מאז ייסוד הקונפדרציה, בין שאר השיקולים בנוגע לזכויות המדינות, אחד הגורמים לבחירותיו של דייוויס לחברי הקבינט היה ייצוג מגוון של אישים מהמדינות השונות. הוא היה תלוי בין השאר בהמלצותיהם של חברי קונגרס ואישים בולטים אחרים. גישה זו סייעה לשמור על יחסים טובים בין הזרוע המבצעת לזרוע המחוקקת. מאידך זה גרם גם לתלונות מיותר ויותר מדינות, שכן מדינות נוספות הצטרפו לקונפדרציה ומספר המדינות החברות עלה על מספר המושבים בקבינט.
עם התקדמות המלחמה גברה חוסר שביעות רצון זו ובוצעו חילופי גברי תכופים באיוש התפקידים בקבינט. טומבס, ששאף בעצמו לכס הנשיאות, היה מתוסכל וכמה חודשים לאחר מינויו הוא התפטר והתגייס לצבא. ב-25 ביולי 1861 הוא הוחלף בתפקיד מזכיר המדינה על ידי רוברט מ. ט. האנטר. ב-17 בספטמבר התפטר ווקר מתפקידו כמזכיר המלחמה על רקע עימות עם דייוויס, שפיקפק באופן ניהול המלחמה על ידו והציע לו לשקול קבלת משרה אחרת. ווקר ביקש וקיבל פיקוד על הכוחות באלבמה. בנימין עזב את משרת התובע הכללי כדי להחליפו ותומאס בראג מקרוליינה הצפונית (אחיו של הגנרל ברקסטון בראג) החליף את בנימין בתפקיד התובע הכללי.
בעקבות הבחירות לנשיאות הקונפדרציה שנערכו בנובמבר 1861, הכריז דייוויס על הקמתו של הקבינט הקבוע במרץ 1862. בנימין החליף תפקיד שוב ומונה למזכיר המדינה. ג'ורג' ו. רנדולף מוירג'יניה מונה כמזכיר המלחמה. מלורי המשיך כמזכיר הצי ורייגן המשיך כמנהל הכללי של דואר הקונפדרציה. שניהם המשיכו לשמש בתפקידיהם עד תום המלחמה. ממינגר נשאר מזכיר האוצר ותומאס ה. ווטס מאלבמה מונה כתובע הכללי. ב-1862 התפטר רנדולף מתפקידו כמזכיר המלחמה וג'יימס סדון מוירג'יניה מונה להחליפו. בסוף 1863 התפטר ווטס מתפקידו כתובע הכללי כדי לקבל את תפקיד מושל אלבמה וג'ורג' דייוויס מקרוליינה הצפונית מונה להחליפו. ב-1864 פרש ממינגר מתפקידו כמזכיר האוצר בשל עימותים עם הקונגרס והוחלף בג'ורג' טרנהולם מקרוליינה הדרומית. ב-1865 גרמה שוב האופוזיציה בקונגרס לסדון להתפטר מתפקידו כמזכיר המלחמה והוא הוחלף בג'ון ברקינרידג' מקנטקי.
יבולי הכותנה היו ענף היצוא העיקרי של הדרום והבסיס לכלכלתה. ייצור הכותנה היה תלוי עבדות. עם פרוץ המלחמה הבין דייוויס שדרושה התערבות של מעצמות אירופה כדי שהקונפדרציה תצליח לעמוד איתנה מול האיחוד. ממשל הקונפדרציה שיגר משלחות למדינות אירופה, אך כמה גורמים מנעו את הצלחת הדרום בתחום הדיפלומטיה. הסגר שהטיל האיחוד על הקונפדרציה גרם למעצמות אירופה להישאר נייטרליות, בניגוד לאמונה של הדרום שהסגר ינתק את אספקת הכותנה לבריטניה ולמדינות אירופאיות נוספות ויניע אותן להתערב לטובת הדרום. מדינות רבות באירופה התנגדו לעבדות. בריטניה ביטלה את העבדות בתחומה בשנות ה-30 של המאה ה-19 והצהרת האמנציפציה של לינקולן ב-1863 צמצמה את התמיכה בדרום מצד מדינות אירופה עוד יותר. לבסוף, עם התקדמות המלחמה ועם ירידת הסיכויים לעמידתו של הדרום, היו המעצמות הזרות משוכנעות שכוחה של הקונפדרציה לא יעמוד לה. בסופו של דבר, הקונפדרציה לא זכתה להכרה מצידה של אף מדינה זרה.
כשלים אסטרטגים
רוב ההיסטוריונים מותחים ביקורת קשה על דייוויס על האסטרטגיה הצבאית הפגומה שלו, על בחירת ידידיו לתפקידי פיקוד צבאיים ועל ההזנחה מצדו של המשברים בעורף. עד השלבים האחרונים של המלחמה הוא התנגד למאמצים למנות מפקד עליון לצבא שימלא את התפקידים הללו בעצמו. "רוב מפקדי צבאו, אנשי הקונגרס והציבור הרחב תיעבו אותו, עוד לפני שהקונפדרציה מתה במשמרת שלו", והגנרל בורגארד כתב: "אם הוא היה מת היום, כל המדינה תשמח על כך".
שבט ראובן
שֵׁבֶט רְאוּבֵן הוא אחד משבטי ישראל המוזכרים בתנ"ך. הוא נקרא כך על שם אבי השבט, ראובן בן לאה ויעקב. ראובן היה בכור בני יעקב ובכור השבטים.
ג'פרסון דייוויס
כשלים אסטרטגים
ב-31 בינואר 1865 מונה לי לתפקיד זה, אך היה זה כבר מאוחר מדי. דייוויס התעקש על אסטרטגיה שתנסה להגן על כל הטריטוריות של הדרום במאמץ שווה לכאורה. גישה זו גרמה לדלדול המשאבים המוגבלים של הדרום והפכה אותו פגיע למתקפות אסטרטגיות משולבות של הצפון בזירה המערבית הרגישה, הווה אומר, כיבושה של ניו אורלינס בראשית 1862. דייוויס קיבל החלטות אסטרטגיות נוספות שהיו שנויות במחלוקת, כמו האישורים שנתן ללי לפלוש לצפון ב-1862 וב-1863 בשעה שהארמיות המערביות היו תחת לחץ עצום. כאשר נחל לי תבוסה בגטיסברג, נפלה גם ויקסבורג בו-זמנית והאיחוד השיג את השליטה על נהר המיסיסיפי ופיצל את שטחה של הקונפדרציה. בוויקסבורג, הכישלון לתאם את פעולתם של כוחות רבים משני עברי הנהר נגרם בעיקר בשל חוסר יכולתו של דייוויס לגרום למחלקות הממשל שלו לעבוד בשיתוף פעולה או לאלץ גנרלים כמו אדמונד קירבי סמית', ארל ואן דורן ותאופיליוס ה. הולמס, לשלב ידיים לטובת המאמץ המלחמתי. למעשה, במהלך השלבים המאוחרים של מערכת פרנקלין-נאשוויל, הזהיר דייוויס את בורגארד שקירבי סמית' לא ישתף פעולה עם שום הצעה שתועלה על ידו.
שבט ראובן
ברכת יעקב
.
ג'פרסון דייוויס
כשלים אסטרטגים
דייוויס הואשם בניהול גרוע של הגנרלים שלו ובתיאום לקוי ביניהם. זה כלל את אי רצונו לפתור את העימותים בין ליאונידס פולק, ידיד אישי שלו, לבין ברקסטון בראג, שהובס בקרבות חשובים ואיבד את אמון פקודיו. באותו אופן הוא היסס להרגיע את ג'וזף א' ג'ונסטון המוכשר אך הזהיר יתר על המידה, עד אשר לאחר כמה אכזבות שפורטו במכתב שהוא שלח ב-1 במרץ 1865 לקולונל ג'יימס פלאן ממסיסיפי, הוא החליפו בג'ון בל הוד, בן מדינתו קנטקי, שהיה שותף להשקפותיו של דייוויס על מדיניות צבאית תקיפה.
דייוויס נשא נאומים בפני החיילים ובפני פוליטיקאים, אך בדרך כלל הוא התעלם מפשוטי העם, שהתמרמרו על ההעדפה שהוא הפגין כלפי העשירים ובעלי הכוח. כך כשל דייוויס ברתימתם לטובת הלאומיות של הקונפדרציה. אחד ההיסטוריונים מדבר על "ההתערבות הקשה של ממשלת הקונפדרציה". ההתערבות בכלכלה, בחקיקה ושליטת המדינה בכוח האדם, בייצור ובמערכת התחבורה היו בדרום בהיקף רחב יותר בהשוואה לאלו שבצפון. דייוויס לא עשה שימוש במעמדו כנשיא כדי להוביל את האנשים ברטוריקה שתעורר אותם. תחת זאת הוא קרא לאנשים להחזיק בגישה פטליסטית ולהקריב את חייהם למען ארצם. חוץ ממסע של חודשיים ברחבי הקונפדרציה בו הוא פגש מאות אחדות של אנשים, נישאר דייוויס במשך כל תקופת כהונתו בריצ'מונד, שם היו איתו במגע מעט מאוד אנשים. לעיתונים בדרום הייתה תפוצה מוגבלת ורוב תושבי הקונפדרציה לא קיבלו הרבה מידע אודותיו.
שבט ראובן
סמלי השבט
שמו של ראובן נחרט על אבן האודם שבחושן. דגל השבט הוא ציור של דודאים על רקע אדום. החודש המקושר לראובן הוא תמוז או ניסן.
ג'פרסון דייוויס
כשלים אסטרטגים
באפריל 1863 גרם המחסור במזון למהומות בריצ'מונד, בהן העניים שדדו ובזזו מזון ממספר רב של חנויות עד שדייוויס נשבר והשיב את הסדר על כנו. דייוויס וסגנו נטרו איבה זה לזה, וחמור מכך, הוא התעמת עם מושלי המדינות רבי הכוח שהביאו את זכויות המדינות כטיעונים לעיכוב שיתוף המיליציות שלהם ועצרו את תוכניות הגיוס.
יעילותו של דייוויס כמנהיג מדינה במלחמה הוערכה כלקויה בהשוואה לזו של לינקולן, אף על פי שלדייוויס היה ניסיון צבאי רב יותר בהשוואה ליריבו. דייוויס היה מעדיף להיות גנרל בצבא ולרוב הוא ניהל את העניינים הצבאיים בעצמו. לפי אחד ההיסטוריונים השניים פעלו בדרכים שונות לחלוטין:
שבט ראובן
המסע במדבר
שבט ראובן חנה במדבר ראשון בדרום מחנה ישראל, בצמידות לשבט שמעון. כשם שחנייתם במדבר הייתה בדרום, כן הייתה נחלתם בארץ ישראל: ראובן בדרום עבר הירדן ושמעון בדרום הארץ.
ג'פרסון דייוויס
כשלים אסטרטגים
לניצחון האיחוד על הקונפדרציה היו גורמים רבים ודייוויס הבין כבר מההתחלה שהדרום היה בעמדת נחיתות, אך בסוף, לינקולן תרם להשגת הניצחון בעוד שדייוויס תרם לתבוסה.
שבט ראובן
נחלת השבט
נחלת שֵׁבֶט רְאוּבֵן מוגדרת בתור: "אֶרֶץ סִיחוֹן ואֶרֶץ מֶלֶךְ חֶשְׁבּוֹן" (לפי ספר נחמיה, ט' כ"א). תיאור הנחלה בספר יהושע מורכב מערים - המוקפות חומה, בהן שבמה, והחצרות - שאינן מוקפות חומה ומתחומים גאוגרפיים.
ג'פרסון דייוויס
ימי הקונפדרציה האחרונים
במרץ 1865 הוצאה פקודה כללית מספר 14 לגיוס העבדים לצבא, עם הבטחת חירות תמורת שירות. הרעיון הועלה כבר שלוש שנים קודם לכן, אך דייוויס לא יישם אותו עד השלבים האחרונים של המלחמה ומעט מאוד עבדים גויסו.
שבט ראובן
תחום הנחלה
תחום נחלת השבט, בגבולותיו הטבעיים, הם: בצפון - נחל חשבון, במערב ים המלח, בדרום נחל ארנון ובמזרח - המדבר וארץ בני עמון. לשם הגדרת התחומים הגאוגרפיים בנחלת השבט בתיאור מובאים מונחים ייחודיים כמו: "וְכָל הַמִּישֹׁר", "בְּהַר הָעֵמֶק" - שטח ההר היורד בתלילות לעמק, "אַשְׁדּוֹת הַפִּסְגָּה" -שהם המורדות המערביים של עבר הירדן לים המלח ו"הירדן והגבול" שהם בקעת הירדן. מלבד ממלכות סיחון וארץ חשבון, כלולה בנחלה גם מקום מושבם של "נְסִיכֵי סִיחוֹן" - אשר הזמינו את בלעם לקלל את עם ישראל.
ג'פרסון דייוויס
ימי הקונפדרציה האחרונים
ב-3 באפריל, כשכוחות צבא האיחוד בפיקודו של יוליסס ס. גרנט היו מוכנים לכבוש את ריצ'מונד, נמלט דייוויס לדנוויל, וירג'יניה, יחד עם שרי הקבינט. ארבעים שעות לאחר מכן הגיע לינקולן ללשכתו של דייוויס בריצ'מונד. מ-3 ועד 10 באפריל הוא השתכן במעונו של ויליאם סתרלין. ב-12 באפריל לערך הוא קיבל לידיו את מכתב הכניעה של רוברט א. לי. הוא הוציא את הכרזתו הרשמית האחרונה כנשיא הקונפדרציה ויצא דרומה לגרינסבורו שבקרוליינה הצפונית.
שבט ראובן
תחום הנחלה
חוקר המקרא, זכריה קלאי, עמד על התופעה לפיה הנחלה כוללת תיאורים של אזורים גאוגרפים ומגדיר אותה כך: תיאור הנחלה של שבט ראובן כולל "מניין תחומים": תחומים "קטנים" אלו הערים והחצרות ותחומים "גדולים" כמו: "וְכָל הַמִּישֹׁר עַל מֵידְבָא". גם סדר מניין המקומות מתחיל מהתחומים הגדולים ועובר - ל"קטנים" - לערים ולחצרות: תחילה במערב, עובר למזרח ומסיים בצפון - ליד בֵית פְּעוֹר, המוכר לנו מערבות מואב - מושב שבטי ישראל - קודם לכניסת לארץ ישראל המערבית בימי יהושע בן נון.
תיאור הגבול
בספר יהושע הוגדרו גבולות שבט ראובן כפי שהובטחו לו על ידי משה, והערים שכלל, בהם יהצה, בית בעל מעון, שבמה ובית הישימות: "וַיִּתֵּן מֹשֶׁה, לְמַטֵּה בְנֵי רְאוּבֵן לְמִשְׁפְּחֹתָם. וַיְהִי לָהֶם הַגְּבוּל, מֵעֲרוֹעֵר אֲשֶׁר עַל שְׂפַת-נַחַל אַרְנוֹן וְהָעִיר אֲשֶׁר בְּתוֹךְ הַנַּחַל וְכָל-הַמִּישֹׁר עַל-מֵידְבָא. חֶשְׁבּוֹן וְכָל-עָרֶיהָ, אֲשֶׁר בַּמִּישֹׁר; דִּיבֹן וּבָמוֹת בַּעַל, וּבֵית בַּעַל מְעוֹן. וְיַהְצָה וּקְדֵמֹת, וּמֵפָעַת, וְקִרְיָתַיִם וְשִׂבְמָה, וְצֶרֶת הַשַּׁחַר בְּהַר הָעֵמֶק: וּבֵית פְּעוֹר וְאַשְׁדּוֹת הַפִּסְגָּה, וּבֵית הַיְשִׁמוֹת. וְכֹל, עָרֵי הַמִּישֹׁר, וְכָל-מַמְלְכוּת סִיחוֹן מֶלֶךְ הָאֱמֹרִי, אֲשֶׁר מָלַךְ בְּחֶשְׁבּוֹן ... וַיְהִי, גְּבוּל בְּנֵי רְאוּבֵן הַיַּרְדֵּן, וּגְבוּל".
ג'פרסון דייוויס
ימי הקונפדרציה האחרונים
ב-14 באפריל נורה לינקולן ומת ביום המחרת. דייוויס הביע צער על מותו. מאוחר יותר הוא אמר שהוא האמין שלינקולן היה נוקשה פחות כלפי הדרום בהשוואה ליורשו, אנדרו ג'ונסון. לאחר מכן הכריז ג'ונסון על פרס של 100,000 דולר על לכידתו של דייוויס והוא האשים אותו בסיוע לתכנון הרצח. כשהמערכת הצבאית של הקונפדרציה נכנסה לאי-סדר מוחלט, החיפושים אחר דייוויס התחדשו ביתר שאת.
שבט ראובן
תיאור הגבול
הגבול הדרומי הוא נחל ארנון - גבול ארץ אדום, המערבי הוא בפועל ים המלח, המזרחי הוא המדבר ארץ לא מיושבת, ומשיק לארץ בני עמון. הגבול הצפוני תוחם את נחלת שבט גד באפיק "נחל חשבון".
ג'פרסון דייוויס
ימי הקונפדרציה האחרונים
ב-5 במאי 1865 קיים הנשיא דייוויס פגישה אחרונה עם חברי הקבינט בוושינגטון, ג'ורג'יה ופיזר את הממשלה באופן רשמי. הפגישה התקיימה בבית הרד, ששימש כסניף המקומי של בנק ג'ורג'יה, ובה נכחו 14 פקידי ממשל. ב-10 במאי נעצר דייוויס על ידי כוחות האיחוד באירווינוויל שבג'ורג'יה יחד עם ורינה רעייתו ובני לווייתו. ורינה דייוויס תיארה את נסיבות המעצר של בעלה: "רק יום קודם לכן תקף האויב את המחנה שלנו כשהם צורחים כמו שדים... התחננתי לפניו שיאפשר לי לכסות אותו במעיל גשם גדול שלעיתים קרובות שימש אותו כאשר חלה במהלך הקיץ ושקיוויתי שהוא יוכל לכסות בו את עצמו באפרוריות הבוקר כך שלא ניתן יהיה לזהותו. כאשר הוא פנה לדרכו זרקתי על ראשו צעיף שחור קטן שהיה על כתפי והוא אמר שהוא לא מצא את כובעו. שלחתי אחריו את המשרתת שלי עם דלי מים מתוך תקווה שהוא לא יזוהה".
שבט ראובן
הקשר עם שבט גד
הקשר של שבט ראובן עם שכנו הצפוני, שבט גד נושא אופי מיוחד. זאב ארליך, במאמרו: "ערי גד וראובן בכיבוש ובהתנחלות", מצביע על תופעה מעניינית: בני שבט גד בונים, או מבצרים, ארבע ערים בנחלת שבט ראובן. וכך כתוב בספר במדבר: "וַיִּבְנוּ בְנֵי-גָד, אֶת-דִּיבֹן וְאֶת-עֲטָרֹת, וְאֵת, עֲרֹעֵר. לה וְאֶת-עַטְרֹת שׁוֹפָן וְאֶת-יַעְזֵר, וְיָגְבְּהָה. לו וְאֶת-בֵּית נִמְרָה, וְאֶת-בֵּית הָרָן: עָרֵי מִבְצָר, וְגִדְרֹת צֹאן." . ואילו בערי נחלת שבט ראובן לא כלולה הסייפא: "עָרֵי מִבְצָר, וְגִדְרֹת צֹאן".
ג'פרסון דייוויס
ימי הקונפדרציה האחרונים
בעיתונות נפוצו דיווחים שדייוויס נמלט כשהוא מכוסה במעילה של רעייתו. ידיעות אלו הובילו לשמועות שהוא ניסה להימלט כשהוא לבוש בבגדי אישה, שהעניקו השראה לקריקטורות שבהן הוא הופיע כך. יותר מארבעים שנה לאחר מכן נטען במאמר בעיתון The Washington Herald שצעיפה הכבד של ורינה דייוויס הונח על בעלה שהיה "תמיד רגיש לאוויר קר", כדי להגן עליו מ"האוויר הקר של שעות הבוקר המוקדמות" על ידי העבד ג'יימס הנרי ג'ונסון, משרתו האישי של דייוויס ושל משפחתו במהלך המלחמה ואחריה. בינתיים הוסעו חפציו האישיים של דייוויס ברכבת לסדר קי, פלורידה. בתחילה הם הוסתרו באחוזתו של הסנאטור דייוויד לוי יולי ולאחר מכן הועברו להשגחתו של סוכן חברת הרכבות בוולדו. ב-15 ביוני נלקחו מסוכן זה חפציו של דייוויס על ידי חיילי צבא האיחוד יחד עם כמה מתיקי המסמכים של ממשלת הקונפדרציה. במקום זה הוקם לוח זיכרון המתאר את האירוע. ב-1939 נפתח אתר ההנצחה לג'פרסון דייוויס כדי לציין את המקום בו דייוויס נשבה.
שבט ראובן
הקשר עם שבט גד
הרב נפתלי צבי יהודה ברלין, הנצי"ב, בפירושו "העמק דבר", כתב: אמנם "לבני ראובן היה מקנה רב, אבל לבני גד היה -מקנה עצום מאוד, על כן נכנסו בעובי הקורה יותר מבני ראובן" (ל"ב, א'). כלומר, את הפסוק יש להבין כך: "ומקנה רב היה לבני ראובן, (אבל=) ולבני גד (היה מקנה) עצום מאד...".
ג'פרסון דייוויס
מאסרו
ב-19 במאי 1865 נכלא דייוויס בפורט מונרו שעל חוף וירג'יניה. בהוראתו של הגנרל נלסון מילס, מפקד המבצר, הונחו אזיקים על רגליו. לדייוויס לא הותר לקבל מבקרים והוא לא הורשה להחזיק שום ספר למעט התנ"ך. מצב בריאותו החמיר והרופא במבצר התריע שחייו של דייוויס בסכנה, אך הוא המשיך להיות כלוא בתנאים אלו במשך כמה חודשים עד לסוף הסתיו של אותה השנה כאשר תנאי כליאתו שופרו. באמצע 1866 סיים גנרל מילס את תפקידו במקום והיחס לדייוויס שופר עוד יותר.
לאחר שלמד על דבר כליאתו של דייוויס, שלח לו האפיפיור פיוס התשיעי דיוקן שלו שעליו נכתבה הכתובת בלטינית "Venite ad me omnes qui laboratis, et ego reficiam vos, dicit Dominus" (פְּנוּ אֵלַי כָּל־הָעֲמֵלִים וְהַטְּעוּנִים וַאֲנִי אָנִיחַ לָכֶם, הבשורה על-פי מתי, 11, 28). נאמר שכתר קוצים הקשור לדיוקן זה נוצר על ידי האפיפיור, אך ייתכן שהכתר נוצר על ידי ורינה, רעייתו של דייוויס.
שבט ראובן
הקשר עם שבט גד
בדרום הם בנו את דיבון, עטרות, ערוער ועטרות שופן - כנגד מואב. בצפון-מזרח הם בונים את יעזר ויגבהה - כנגד עמון. בצפון-מערב הם בונים את בית נמרה ובית הרן - כנגד הכנענים אשר ממערב לירדן.
ג'פרסון דייוויס
מאסרו
בשלב הראשון זומן חבר מושבעים של 12 שחורים ו-12 לבנים למשפט בניהולו של השופט ג'ון קרטיס אנדרווד.
שבט ראובן
הקשר עם שבט גד
בני ראובן, הם אמנם בעלי "מקנה רב", אך לא "עצום מאד", בונים ערים בתוך השטח ומוגנים מפני מתקפה מן החוץ על ידי בני שבט גד.
ג'פרסון דייוויס
מאסרו
לאחר שנתיים של מאסר, שוחרר דייוויס בערבות של 100,000 דולר ששולמה על ידי שורה של אזרחים נכבדים כמו הוראס גרילי, קורנליוס ואנדרבילט וגריט סמית' (סמית' היה חבר בקבוצת "השישייה הסודית" שתמכה כספית במתנגד העבדות ג'ון בראון). דייוויס יצא למונטריאול כדי להצטרף למשפחתו שנמלטה לשם קודם לכן וחי בלנוקסוויל שבקוויבק עד 1868. הוא גם נסע לקובה ולאירופה בחיפוש אחר עבודה. בשלב מסוים הוא התארח אצל ג'יימס סמית', בעליו של בית יציקה בגלאזגו שהתיידד איתו עוד כאשר ביקר במדינות הדרום לצורך קידום עסקיו. האישום נגד דייוויס נותר על כנו עד אשר בחג המולד 1868 הוציא הנשיא ג'ונסון כתב חנינה נשיאותי על כל עבירת בגידה שבוצעה על ידי "כל אדם שהשתתף באופן ישיר או עקיף בהתקוממות או במרידה האחרונה" וב-15 בפברואר 1869 סגר בית המשפט הפדרלי את התיק כנגד דייוויס לאחר שנציג התביעה הודיע לבית המשפט שהוא לא ימשיך יותר בהליכים נגד דייוויס.
שבט ראובן
הקשר עם שבט גד
לכך התאים יפה מדרשם של חז"ל על הפסוק בברכת משה לגד : "מלמד שתחומו של גד מרחיב והולך כלפי מזרח... מלמד שהיה סמוך לסְפר לפיכך נמשל כאריות".
ג'פרסון דייוויס
שנותיו האחרונות
לאחר שחרורו מהכלא ולאחר שהוענקה לו חנינה, ניצב דייוויס בפני קשיים כלכליים מתמשכים, לצד חיי משפחה בלתי יציבים. ג'וזף, אחיו הבכור, מת ב-1870, בנו ויליאם האוול דייוויס מת ב-1872 ובנו השני, ג'פרסון דייוויס הבן מת ב-1878. רעייתו ורינה הייתה חולה לעיתים קרובות או שהתה מעבר לים ולמשך תקופה מסוימת היא סירבה להתגורר עמו בממפיס. דייוויס סלד מהאפשרות של הזדקקות לצדקה והיה מוכן לקבל רק משרות שהיו יאות לאדם במעמדו שכיהן כסנאטור וכנשיא הקונפדרציה. כמה ממשרות כאלו שהוא לקח על עצמו הוכחו ככישלונות פיננסיים. באחת מנסיעותיו הרבות לאנגליה הוא תר אחר משרה בתחום המסחר בעיר ליברפול. החברות הבריטיות, בכל אופן, היו חשדניות, הן בשל חוסר העניין שלהם במכרות בקנדה, והן בשל חדלות הפירעון של מיסיסיפי בשנות ה-40 של המאה ה-19. דייוויס גם סירב מסיבות כלכליות לקבל משרות כמו מנהל אקדמיית רנדולף-מקון בוירג'יניה ובאוניברסיטת הדרום בסווני, טנסי.
שבט ראובן
צאצאי ראובן
בניו של ראובן הם: חֲנוֹךְ וּפַלּוּא, וְחֶצְרֹן וְכַרְמִי. חצרון וכרמי נזכרים גם ברשימות היחס של שבט יהודה וייתכן שמצביעים על קשרים משפחתיים בין שני השבטים. און בן פלת (פלוא) (במדבר טז, א) ודתן ואבירם, נכדיו של פלוא (מבנו אליאב), היו מראשי המורדים במנהיגותו של משה.
ג'פרסון דייוויס
שנותיו האחרונות
ב-1869 החל דייוויס לעבוד כנשיא חברת ביטוח החיים קרוליינה בממפיס במשכורת שנתית של 12,000 דולר בתוספת הוצאות נסיעה והוא התגורר במלון פיבודי המקומי. הוא גייס לעבודה קציני צבא הקונפדרציה לשעבר כסוכנים וב-1870 אישרה מועצת המנהלים של החברה את מינויו. ב-1873 הוא הציע שהחברה תקים מועצות נאמנים בסניפיה השונים ושהתנאי לכניסה לחבר נאמנים כזה תהיה רכישת פוליסה בשווי של לפחות 5,000 דולר או רכישת מניות של החברה בשווי של לפחות 1,000 דולר. באמצע אותה שנה השפיע המשבר הפיננסי של 1873 על החברה ודייוויס התפטר כאשר החברה התמזגה עם חברה אחרת על אף התנגדותו לכך. הוא גם תכנן את הקמתה של "חברת דייוויס לנד" שבה יוכלו משקיעים לשלם עשרה דולרים למנייה בשטח של 5,700 אקר של אדמה שהייתה בבעלותו בארקנסו. הוא ניסח תשקיף שבו הוא ציין שהוא בעל הון של יותר מ-40,000 דולר והכנסתו לא הגיעה ל-200 דולר.
שבט ראובן
ממצאים חוץ מקראיים
לא נמצאו ממצאים חוץ מקראיים המראים התיישבות של ראובן בשטח נחלתו. אף במקרא עצמו מודגש כי השבט לא סיים את כיבוש נחלתו. את רוב נחלת השבט תפסו למעשה המואבים שהיו שרויים במלחמות עם ממלכות ישראל ויהודה. בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במסגרת 'פרויקט מישור מידבא' בירדן, בראשותו של הארכאולוג הקנדי לארי הר, נתגלו מספר יישובים עם תרבות חומרית זהה לזו שנתגלתה בגב ההר מצפון לירושלים (שילה, שכם) בסוף המאה ה-13 ותחילת המאה ה-12 לפנה"ס. הר זיהה אותם עם התנחלות שבט ראובן.
ג'פרסון דייוויס
שנותיו האחרונות
במותו של הגנרל לי, נעתר דייוויס ב-3 בנובמבר 1870 לבקשה לנהל את טקס הזיכרון הפרסביטריאני בריצ'מונד. הנאום שהוא נשא קידם יוזמות עתידיות, אף על פי שהוא דחה אותם עד יולי 1871, כאשר הוא נשא את נאום הפתיחה באוניברסיטת הדרום. שנתיים לאחר מכן נאם דייוויס בפני החברה ההיסטורית של וירג'ינה בווייט סולפר ספרינגס, שם הוא הכריז שהדרומיים "רומו ולא נכבשו" ושהם מעולם לא היו נכנעים אם הם היו חוזים את תקופת השיקום. בקיץ 1871 הסכים דייוויס לנאום ב-17 ירידים חקלאיים במערב התיכון. הוא ספג ביקורת שהוטחה כלפיו בעיתון שיקגו טריביון ובאינדיאנה הושמעו איומים על חייו, אך הקהל בקנזס סיטי ובפיירוויו שבקנטקי קיבל אותו יפה. במהלך השנתיים הבאות החל דייוויס לכתוב את ספריו אודות הקונפדרציה ונאם רק בפני חברים לנשק לשעבר, ותיקי מלחמת ארצות הברית–מקסיקו (שבפניהם הוא תקף את תוכנית השיקום) ובפני ותיקי צבא הקונפדרציה (שבפניהם הוא קידם את הפיוס).
בשלבים הראשונים של תקופת השיקום שמר דייוויס על שתיקה ולא הביע את דעותיו, אך בחוגים סגורים הוא גינה את המשטר הצבאי הפדרלי והוא האמין ששלטונם של הרפובליקנים על מדינות הקונפדרציה לשעבר בלתי מוצדק. ב-1870 נבחר במיסיסיפי הירם רודס רבלס, האפרו-אמריקאי הראשון שכיהן כחבר בסנאט ארצות הברית, במקומו של אלברט ג. בראון. יותר מכך, במהלך המלחמה, לאחר שג'וזף דייוויס נטש את מטעיו בדייוויס בנד ולאחר כיבוש ויקסבורג והסביבה, המשיך הגנרל גרנט את הניסיון האוטופי של ג'וזף דייוויס והורה שהקרקעות הללו יוחכרו לעבדים משוחררים שהורשו להתיישב באזור. אף על פי שג'וזף דייוויס קיבל את האדמות באופן מידי, מנהיגים שחורים רבים שהגיעו מהמטעים נבחרו כשופטים וכשריפים. לאחר שבשיטפונות של 1867 השתנה נתיבו של נהר המיסיסיפי, מכר ג'וזף דייוויס את המטע לעבד לשעבר שניהל חנות, בן מונטגומרי. בנו של מונטגומרי, אייזיאה תורנטון מונטגומרי, היה השחור הראשון ששימש במשרה רשמית לאחר שהגנרל אדוארד אורד מינה אותו כמנהל הדואר של דייוויס בנד. בן מונטגומרי עצמו נבחר כשופט שלום. אישי ציבור שחורים נוספים במהלך תקופת השיקום במיסיסיפי היו ישראל שד, שנבחר כיושב ראש בית הנבחרים של המדינה והמחוקק אלברט ג'ונסון.
ג'פרסון דייוויס ראה בשלטון ה"כושי והיאנקי" בדרום כמדכא, ואת דעתו זו הוא הביע כבר ב-1871 ובעיקר לאחר 1873. כמו רבים מבני זמנו, הוא האמין שהשחורים נחותים בהשוואה ללבנים. אחד מהביוגרפים המודרניים שלו מאמין שדייוויס העדיף את קיומו של הסדר החברתי הדרומי שכלל "מדינה לבנה דמוקרטית המבוססת על שליטה בבני הגזע השחור הממודרים".