cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תקופת הצרות
שלטון וסילי שויסקי
לאחר שעלה וסילי שויסקי לשלטון החלה בדרום התקוממת איכרים. חלק ניכר של האוכלוסייה לא תמך בשלטונו, ובנוסף, הופיע טוען חדש לכתר, דמיטרי הכוזב השני. לקראת סוף שנת 1608 רוב המדינה הייתה בשליטתו. בשליטת הצאר היו הערים מוסקבה, קולומנה, סמולנסק, ניז'ני נובגורוד, קאזאן וערים נוספות במזרח המדינה. כתוצאה מחולשת השלטון החלו פלישות של הורדת נוגאי, וכוחות של חאנות קרים הגיעו עד לאזורים במרכז רוסיה, דבר שלא התרחש כבר תקופה ארוכה. במקביל, כוחות של פולנים וליטאים, שהיו חלק מצבא דמיטרי הכוזב השני, פלשו לערים רבות והטילו מיסים על ערים שבשליטתם. בתחילת 1609 היו לצבא הצאר, בראשות מיכאל סקופין-שויסקי, כמה הצלחות בשדה הקרב, אך גם כמה הפסדים בקרבות חשובים. ממשלת שויסקי חתמה על חוזה עם שוודיה, לפיו הרוסים יעבירו שטחים נכבדים לשליטה שוודית בתמורה לתמיכה צבאית. כוחות של כ-15 אלף שכירי חרב שוודים הועברו לרוסיה. הצבא המשותף הצליח להתקדם בשדה הקרב וזכה לכמה הצלחות. המצור על מוסקבה הופסק ודמיטרי הכוזב השני נאלץ לעזוב את המחנה שלו בפרברי מוסקבה ולהימלט. ב-12 במרץ 1610, צבאו של מיכאל סקופין-שויסקי, אחיינו של הצאר ואסילי, נכנס למוסקבה. באופן מפתיע, ב-29 באפריל המפקד הצעיר והאהוד נפטר. על פי הגרסה המקובלת, הוא הורעל בהוראת וסילי שויסקי עצמו, שפחד מהתמיכה בו בקרב האצולה ומהאהדה לה הוא זכה. הצבא, תחת פיקודו של דמיטרי שויסקי, אחיו של הצאר, יצא ממוסקבה במטרה לשחרר את העיר סמולנסק ממצור של צבא זיגמונט השלישי, מלך פולין. ב-4 ביולי 1610 התרחש קרב קלושינו. הרוסים נחלו תבוסה מוחצת וצבאם התפזר. תוך זמן קצר וסילי שויסקי סולק מהשלטון על ידי הבויארים, הפולנים נכנסו למוסקבה וכל משפחת שויסקי הועברה לוורשה.
שליטה בויארית
תבוסת הצבא בקרב קלושינו הביאה לכך שווסילי שויסקי סולק מן השלטון והשליטה הועברה למועצה של 7 בויארים (מסטסלבסקי, טרובצקוי, אובולנסקי, רומנוב, ליקוב ושרמטייב). האצולה המוסקבאית נשבעה אמונים לנסיך הפולני ולדיסלאב, ובמהלך 20–21 בספטמבר 1610 הפולנים נכנסו למוסקבה. הביזה שביצעו הכוחות הפולנים וההבדלים בין האמונה הקתולית לאורתודוקסית, הביאו לכך שמספר ערים בצפון-מערב ובמזרח המדינה התנגדו למהלך ולא הסכימו להכיר בנסיך הפולני כצאר חדש. ב-17 במרץ 1611, הפולנים, שסברו כי המהומות אשר התקיימו בשוק של מוסקבה מהוות את תחילתה של התקוממות, רצחו מעל 7,000 מתושבי העיר. בתגובה התארגן צבא מתנדבים בראשות וויוודה של ריאזן פרוקופי ליאפונוב בערים שהתנגדו לנסיך וולדיסלאב. צבא המתנדבים הגיע לפרברי מוסקבה והחל קרב על כיבושה. בעקבות מאבקים פנימיים, ליאפונוב נהרג וצבא המתנדבים התפזר. באותה שנה כוחות של חאנות קרים פלשו לאזור ריאזן. לאחר 20 חודשי מצור נפלה העיר סמולנסק לידי הפולנים. נוסף על כך, השוודים פירקו את הברית הצבאית עם הרוסים והחלו בכיבוש ערים בצפון השטח הרוסי הידוע בשם מלחמת אינגריה.
בחירת הצאר החדש
בהתאם לכרוז שפורסם ב-10 בנובמבר 1612 הוחלט על אספת זמסקי סובור ועל בחירת צאר חדש. כל עיר הייתה צריכה לשלוח משלחת בהרכב של עשרה אנשים. מלך פולין זיגמונט ניסה לכבוש את מוסקבה מחדש, אך בהיעדר כוח גדול מספיק נאלץ לסגת.
בינואר 1613 החלו הישיבות של זמסקי סובור. 4 מועמדים נשקלו: וסאילי שויסקי, וורטינסקי, טרובצקוי ומיכאל רומנוב. ב-7 בפברואר התקיימה בחירת הצאר החדש. ההכרזה הרשמית נדחתה עד ל-21 בפברואר, במטרה לוודא שהבחירה (במיכאל רומנוב) מקובלת על כל שכבות האוכלוסייה.
עם בחירת הצאר החדש, השלטון המרכזי השתרש והסתיימה תקופת הצרות.
השלכות תקופת הצרות
התקופה הסתיימה תוך אבדות טריטוריאליות קשות לרוסיה הצארית. אזור סמולנסק אבד לעשרות שנים וחלק משמעותי במזרח חבל קרליה עבר לשוודיה. רוב אוכלוסיית קרליה עזבה ועברה לשטחים פנימיים של רוסיה. רוסיה איבדה את המוצא למפרץ הפיני. השוודים עזבו את נובגורוד רק בשנת 1617 והותירו אחריהם עיר הרוסה.
כלכלת המדינה סבלה קשות. השטח המעובד באזורים רבים קטן פי 20 ומספר האיכרים קטן פי 4. על-פי הערכות, אף במחצית המאה ה-17 האוכלוסייה במספר אזורים ראשיים הייתה קטנה מזו שהייתה במחצית המאה ה-16.
דוגמה 95
דוגמה 95 (מדנית: Dogme95) היא תנועה קולנועית אשר הוקמה על ידי הבמאים הדנים לארס פון טרייר ותומאס וינטרברג. התנועה, הדוגלת בצילום סרטים ללא שימוש באמצעים מלאכותיים, כגון תפאורה או תאורה מלאכותית, הפכה ממניפסט אומנותי ותו לא לאחווה בין מספר במאים המבקשים לעקוב אחר החוקים הנוקשים אשר אימצו. בין הסרטים הבולטים אשר נוצרו בהשראת דוגמה 95 ניתן למצוא את "החגיגה", "האידיוטים" ו"השיר האחרון של מיפונה". באתר התנועה מופיעים 55 סרטים אשר הופקו על פי עקרונותיה וקיבלו את ברכתה.
הקמת התנועה וכללי המניפסט
וינטרברג ופון טרייר חיברו יחדיו את המניפסט ב-1995, והכריזו באופן פומבי על הקמת התנועה ב-22 במרץ באותה שנה. פון טרייר ניצל כנס על עתיד הקולנוע המסחרי בפריז ובמקום לשאת את נאומו בנושא חילק את מניפסט התנועה לקהל הכנס. לדבריו, מטרתו הייתה "ליצור קיצוניות חדשה", בתגובה להקצנת תקציבי הענק של הסרטים המסחריים באותה תקופה. אתר התנועה מרחיב בנושא זה וסביר כי מטרתם הכוללת של החוקים היא לאפשר לבמאים לעבור חוויה "מטהרת" לעומת הפקת סרטים מסחריים עתירי תקציב, וכן ליצור דיון בדבר תעשיית הקולנוע בכללותה.
דה היט פקטורי
דה היט פקטורי (באנגלית: The Hit Factory) הוא אולפן הקלטות בעיר ניו יורק בבעלותו ובניהולו של טרוי גרמנו.
באולפני קונווי התארחו מגוון להקות, מפיקים, אמני מיקסינג ומוזיקאים, כמו סטיבי וונדר, פול סיימון, דייוויד בואי, Talking Heads, Hall & Oates, מיט לוף, פורינר, וילג' פיפל, פיטר גבריאל, הרולינג סטונז, ג'ון לנון, ברוס ספרינגסטין, U2, E Street Band, סינדי לאופר, בילי איידול, רוברט פאלמר, ג'ואן ג'ט, האיגלס, אריק קלפטון, קית' ריצ'רדס, מייקל ג'קסון, ניל יאנג, טינה טרנר, ראן די אם סי, בילי ג'ואל, מארק רונסון, מריה קארי, סלין דיון, ביונסה, TLC, מדונה, אן סינק, פרנק סינטרה, מרי ג'יי בלייג', לותר ואנדרוס, ג'נט ג'קסון, סיל, קולדפליי, פיט טאונסנד, ג'ורג' מרטין, אנדראה בוצ'לי, שאדיי, אליסון מויה, ג'רי גולדסמית', טראוויס סקוט, פוסט מאלון, קנדריק לאמאר, ליידי גאגא, אדל, פרנק אושן, קניה וסט, ג'ון לג'נד, ג'יי באלווין, ניקי מינאז', ליל עוזי ורט, קארדי בי, וינטון מרסליס, בון ג'ובי, מייקל בובלה, ג'סטין ביבר, דה ויקנד, ריהאנה, קייטי פרי, ליל ויין ובאדי גאי.
דוגמה 95
הקמת התנועה וכללי המניפסט
חוקיה הקשיחים של התנועה מופיעים ב"שבועת הטהרה" (Vow of Chastity), אותה חייב להשבע כל המעוניין להצטרף לתנועה. עשרה מהחוקים מוגדרים בסעיפים, אך בנוסף להם השבועה כוללת הצהרת כוונות שעל הנשבע לקבל על עצמו. החוקים הם כדלקמן:
על המבקש להצטרף ל"דוגמה 95" להצהיר כי ימנע מהפעלת טעם אישי, כי איננו אמן ולא יתייחס לסרט כאל יצירה. המבקש נדרש עוד להצהיר כי יהיה מוכן להקריב עקרונות אסתטיים ו"כל טעם טוב" למען "להוציא בכוח את האמת" מדמויותיו ועלילתו.
הפקת הסרטים תחת דוגמה 95
הפקת סרטים תחת חוקים שכאלו איננה דבר פשוט, ואכן התנועה לא ממליצה לבמאים מתחילים לנסות ולאמץ את חוקיה בניסיונם הראשון לצלם סרט. למעשה, גם חבריה המייסדים של התנועה חטאו לעיתים בהפרת חוקיה הנוקשים. כך, למשל, וינטרברג כיסה חלון באחת מהסצנות ב"החגיגה", ובכך השתמש באביזר ולא השתמש באור הטבעי באתר הצילומים. פון טרייר, שותפו לייסוד התנועה, השתמש בקטע מוזיקלי שלא לפי כללי המניפסט עבור סרטו "האידיוטים". סרטים מאוחרים יותר שלהם לא הוכרו כסרטי דוגמה 95, על אף שניכר כי הושפעו מחוקי המניפסט.
בעבר נדרשו המעוניינים כי סרט שיצרו יקבל הכרה כסרט דוגמה 95 להגישו לוועדת בקרה של התנועה, אך החל מ-2001, ולאחר 31 סרטים שאושרו בדרך זו, מנהג זה פסק. כיום כל שיוצר צריך לעשות כדי שסרטו יוכר על ידי התנועה הוא להגישו לאתר התנועה, תוך ציון כי הוא מאמין בתום לב שהסרט ממלא אחר החוקים הנוקשים, זאת בהתאם לרוח התנועה, המתמקדת ביושר אומנותי.
ציבא
צִיבָא הוא דמות מקראית, המתוארת בספר שמואל כעבד שאול המלך, ולאחר מכן כעבד לנכדו מפיבושת.
שמו ומוצאו
נראה שמוצא שמו של ציבא הוא מן הלשון הארמית, מהמילה, סיב, שפירושה: לשון ענף. משה צבי סגל מפרש משורש צ-ב-ה, כלומר - רצה, הזדקק לדבר, או שהשם ציבא הוא קיצור של השם ציביהו. רד"ק בפירושו לשמואל ב', ט' דורש בעקבות רז"ל:.
ברשימת היחס של שבט בנימין בספר דברי הימים א', ח', ט' מופיע השם: צִבְיָא, אך לדעת מיכאל קוכמן חוקר המקרא מדובר במשפחה או קבוצה נבדלת מבני בנימין.
סיפור המעשה
הקורא נפגש לראשונה עם דמותו של ציבא ב. הסיפור המסופר במרכזו של פרק ט' הוא החסד, שעשה דוד למפיבושת בן יהונתן. עיקרו של סיפור זה הוא החסד וקיום ההבטחה, שעושה דוד עם הנותרים בבית שאול. דוד מבקש לברר אם יש עוד צאצא לבית שאול על מנת לעשות עמו חסד. לשם כך הוא מזמן אליו את ציבא, עבד שאול. ציבא מספר לדוד כי ליהונתן נשאר בן נכה רגליים הנמצא בבית מָכִיר בֶּן עַמִּיאֵל בעיר לִדְבִר. דוד בתגובה קורא למפיבושת ומודיע לו על החסד שיעשה עמו: הוא ישיב לו את הנחלה שירש מפיבושת משאול אביו - וכמסתבר הוחרמה ממנו - וישים אותו בין אוכלי שולחנו. בין מפיבושת וציבא נערו קיים ניגוד. המחבר המקראי מספר כי נכדו של שאול הוא נכה וחסר כל ויש לו ילד אחד ואילו נערו ציבא, הוא בעל מעמד ורכוש. לציבא חמישה עשר ילדים ולרשותו עומדים עשרים עבדים. דוד מכנה את ציבא 'עבד' או 'נער'. על דרך הניגוד מכונה מפיבושת בפי דוד כ'בן אדוניך'. דוד מצווה על ציבא ועבדיו לעבוד את האדמה אשר למפיבושת. תשובת ציבא מנומסת והיא ביטוי להכנעה:.
בשמואל ב', ט"ז מסופר על דוד הבורח מירושלים מפני אבשלום. נערו של שאול אשר לאחר מותו של שאול 'עובר בירושה' למפיבושת בא לקראת דוד וברשותו אספקה לדוד ולצבאו. בהיותו ממונה על רכושו של מפיבושת, יש ביכולתו לספק לדוד וצבאו מזון. חשיבות פירוט המזון בשמואל ב' ט"ז א'-ד', היא בהבלטת המחווה של ציבא. לשאלתו של דוד עונה ציבא בפירוט רב. מתוך נימוס לדוד הוא אומר, שהתוצרת ברשותו מיועדת לבית המלך ולנעריו, כלומר לצבאו. דוד שואל את ציבא: וְאַיֵּה בֶּן-אֲדֹנֶיךָ. שאלתו של המלך נועדה לברר את סיבת העדרו של מפיבושת. ציבא עונה כי אדונו נמצא בירושלים והוא מוסיף את הסיבה כך שתצטייר כנאמרה בפי מפיבושת עצמו: כִּי אָמַר, הַיּוֹם יָשִׁיבוּ לִי בֵּית יִשְׂרָאֵל אֵת מַמְלְכוּת אָבִי. דוד פוסק מבלי לשאול את מפיבושת: הִנֵּה לְךָ, כֹּל אֲשֶׁר לִמְפִיבֹשֶׁת. בתגובה זו בולטת צורת הדיבור המנומסת של ציבא. ייתכן כי סיפור משני זה בצד מרד אבשלום משקף אנטגוניזם, שהיה קיים בקרב שבט בנימין, שבטו של שאול, שאיבד את המלוכה.
בשמואל ב' י"ט, מסופר המעשה מנקודת מבטו של מפיבושת. מפיבושת יורד לקראת דוד. הוא טוען בפני דוד, כי ציבא שיקר. דוד פוסק שוב כי: אַתָּה וְצִיבָא, תַּחְלְקוּ אֶת-הַשָּׂדֶה. יוסף בן מתתיהו בספרו קדמוניות היהודים מתאר את דברי מפיבושת בפירוט רב, ואילו פסיקתו של דוד באה אצל בן מתיתיהו בצורה שונה מן הכתוב במקרא, מפיבושת על פי יוסף בן מתתיהו מקבל את דברי דוד בהכנעה: 'יהי הכל לציבא דיי שהוחזרה לך המלכות'.
דמותו
הערכת דמותו של ציבא תלויה בשאלה אם הדברים שסיפר לדוד על אודות מפיבושת היו נכונים, או שציבא שיקר, ודברי מפיבושת הם הנכונים. אם ציבא סיפר לדוד את האמת, משמע שהיה אחד מתומכיו הנאמנים ביותר של דוד, שסייע לו בשעתו הקשה. לעומת זאת אם שיקר לדוד - וכך סבורים רוב המפרשים - הרי שהיה תככן ואופורטוניסט, המוכן לבגוד באדונו ברגע שהוא סבור שיש ביכולתו להפיק מכך תועלת, ובוודאי לא הנאמנות לדוד היא שהניעה אותו. בסיפור עצמו אין תשובה חד-משמעית לשאלה זו, והיא נמסרת להכרעתו של הקורא. הפרשנים הקלאסיים סבורים שציבא שיקר לדוד. במחקר המודרני הדעות חלוקות. רוב הפרשנים סבורים, כאמור, שציבא שיקר, אך חלק מהם מאמינים שהוא דיבר אמת ומפיבושת הוא ששיקר. יש הסבורים שהטקסט מעורפל במתכוון ומאפשר את שתי הפרשנויות הסותרות. הפרשנים הסבורים שציבא שיקר מסתמכים בעיקר על עדות הכתוב שמפיבושת נהג מנהג אבלות: "ולא עשה רגליו ולא עשה שפמו ואת בגדיו לא כבס" למן היום, שדוד נמלט מירושלים בשל המרד ועד שובו. הם טוענים, שלמפיבושת לא הייתה סיבה לנהוג כך אם קיווה לנפילת בית דוד והעובדה שעשה זאת, מעידה על צערו הכן.
גורמים לא מבוקרים
גורמים לא מבוקרים (פקטורים) הוא כשל לוגי מסוג שגיאות דגימה, השייך לקבוצת כשלי היקש, בו מגיעים למסקנה על בסיס השוואה בין שתי קבוצות או יותר, אף על פי שישנם הבדלים חשובים בין שתי הקבוצות, לבד מההבדל שנקבע בניסוי, היכולים להחשב אחראיים לתוצאות המושגות.
UPN
UPN (ראשי תיבות באנגלית: United Paramount Network – "רשת פרמאונט המאוחדת") הייתה רשת שידור אמריקנית שנוסדה בתאריך 16 בינואר 1995 והייתה בבעלות חברת CBS.
אופי הערוץ
הרשת כיוונה לקהל הדמוגרפי הצעיר, נוער ומבוגרים-צעירים, והתחרתה עם רשת קטנה נוספת, The WB, אך UPN נחשבה לרשת הקטנה יותר מבין השתיים וגם לא זכתה לרייטינג כמו The WB. כ-80% מתכניה כוונו לקהל האפרו-אמריקני, ביניהן הסדרות כולם שונאים את כריס, מלקולם ואדי, אזור הדמדומים (כאשר הגרסה המחודשת הונחתה על ידי אדם אפרו-אמריקאי), מואישה, כולנו, חברות והטופ מודל הבאה, בהנחייתה של דוגמנית-העל השחורה טיירה בנקס.
הסדרות היחידות שזכו לקהל רחב היו סדרת המדע הבדיוני מסע בין כוכבים: וויאג'ר, קומדיית המצבים חברות, דרמת הנעורים ורוניקה מארס ותוכנית הריאליטי הטופ מודל הבאה.
מיזוג עם WB
ב-14 בינואר 2006 חברת CBS (בעלת UPN) וחברת האחים וורנר הודיעו על הקמת ערוץ חדש בסתיו 2006 , תחת השם The CW. ערוץ זה מציג מאז תוכניות וסדרות השייכות לשני הערוצים The WB ו-UPN.
הרשת הפסיקה את שידוריה ב-15 בספטמבר 2006, לקראת פתיחת רשת The CW. חלק מהתחנות המקומיות ששידרו את הערוץ עברו לשדר את הרשת החדשה MyNetworkTV.
הטרמינולוגיה של החדית'
הטרמינולוגיה של החדית' (בערבית: مُصْطَلَحُ الحَدِيْث) היא גוף הטרמינולוגיה האסלאמית אשר נוגעת לחדית', ומפרטת את דרגת אמינותם ואת סוגיהם.
אבן חג'ר אל-עסקלאני הגדיר את התחום באופן הבא: "ידיעת העקרונות לפיהם נקבעים איכותם של המוסר ושל המסורה".
טרמינולוגיה המתייחסת לאותנטיות של החדית'
הגדרותיו של אבן חג'ר מלמדות כי יש חמישה תנאים שיש לעמוד בהם, כדי שחדית' מסוים יחשב לסחיח, ואלו הם:
חַסַן (حَسَن) מתורגם הכי נכון כ"טוב", או "איכותי".
חדית' כזה מוגדר כחדית' אשר האותנטיות שלו אינו מבוססת מספיק, אך הוא מספיק מבוסס על מנת לשמש כראיה תומכת בענייני הלכה וכדומה.
דַעיף (ضَعِيْف) הוא הגדרת חדית' מסוים כ"חלש", והכוונה היא שרמת האותנטיות שלו נמוכה מאוד.
מַוְודוּע (مَوْضُوْع) הוא הגדרה של חדית' כמפוברק.
טרמינולוגיה המתייחסת למקור של המסורה
מַרְפוּע (مَرْفُوْع) הוא חדית' אשר מיוחס לנביא מוחמד.
מַוְוקוּף (مَوْقُوْف) הוא חדית' אשר מיוחס לאחד מהסחאבה.
מקטוע (مَقْطُوْع) הוא חדית' אשר מיוחד לאחד מהתאבעון.
טרמינולוגיה המתייחסת למספר המוסרים בכל שלב של המסורה
מֻתַוַואתִר (مُتَواتِر) הוא חדית' אשר נמסר על ידי מספר כל כך גדול של אנשים בכל אחד מהשלבים בשרשרת המסירה, עד כדי כך שזה לא ייתכן שהם כולם הסכימו ביניהם על נוסח שגוי.
עזיז (عَزِيْز) הוא חדית' אשר בכל חוליה משרשרת המוסרים ניתן למצוא שני אנשים שונים.
ע'ריב (غَرِيْب) הוא חדית' אשר נמסר רק על ידי אדם אחד בכל אחת מהחוליות בשרשרת המוסרים.
יונתן בשיא
יונתן בשיא (נולד ב-7 ביולי 1948) הוא איש ציבור שכיהן כיו"ר מנהלת ההתנתקות (מנהלת סל"ע) והאחראי על יישום ההסדרים למפונים במסגרת תוכנית ההתנתקות מטעם משרד ראש הממשלה.
ביוגרפיה
בשיא נולד בקיבוץ הדתי שדה אליהו, בנם של פיארה ופאולו (שאול) בסי, ילידי איטליה. בינואר 1967 התגייס לצה"ל לגדוד 906 של הנח"ל. בשיא עבר מסלול הכשרה כלוחם ובמהלך קורס מ"כים חי"ר לחם במלחמת ששת הימים, בין היתר בקרב אום-כתף. בהמשך השלים קורס קציני חי"ר ושימש כמפקד מחלקה. בשנת 1969 התמנה בשיא כסגן בנח"ל לפקד על פלוגת בני משקים. במילואים שימש בשיא במספר תפקידי פיקוד, במלחמת לבנון הראשונה היה מפקד גדוד 7002 בחטיבה 165. בהמשך שימש מפקד חטיבה וראש מטה אוגדה בדרגת אלוף-משנה. בשיא היה מנהל המפעלים האזוריים של קיבוצי עמק בית שאן וכן שימש כמנכ"ל משרד החקלאות בתקופת השר יעקב צור, בממשלות רבין ופרס. כיהן משנת 1996 כיו"ר חברת "מהדרין" העוסקת בשיווק פרי הדר ובעיבוד פרדסים, ודירקטור בחברות ציבוריות נוספות עד 2017.
בשיא היה מבין מנסחי אמנת כנרת השואפת ליצור מכנה משותף לזרמים והמחנות השונים ציבור היהודי (ימין-שמאל, דתיים-חילוניים וכו') ואף חתם עליה ביחד עם שורה של אנשי ציבור מהימין ומהשמאל.
לאחר תוכנית ההתנתקות מונה על ידי ראש הממשלה אריאל שרון ליו"ר מנהלת ההתנתקות (מנהלת סל"ע) והאחראי על יישום ההסדרים למפונים מטעם משרד ראש הממשלה. בעקבות ביצוע תפקיד זה קיבל בשיא איומים על חייו והוצמדה לו אבטחה.
בתחילת 2007 עזב בשיא את קיבוץ שדה אליהו בשל הצקות מתמשכות מצד אנשי ימין בשל חלקו כראש מנהלת סל"ע ועבר למעלה גלבוע כחבר הקיבוץ, שם מתגוררים שלושה מילדיו.
במרץ 2007 מינה שר החקלאות שלום שמחון את בשיא ליו"ר בהתנדבות של המועצה לענף הלול (מועצת הלול), תפקיד אותו מילא קודם לכן במקביל להיותו מנכ"ל משרד החקלאות.
בפברואר 2011 נבחר בשיא ליו"ר איגוד התעשייה הקיבוצית. משמש יו"ר הדירקטוריון של חברת מיטרוניקס לייצור ציוד לבריכות שחייה.
עריכת ספרי שד"ל
בשיא, שמוצאו ממשפחה יהודית איטלקית, עסק בחקר ובעריכת ספרי שמואל דוד לוצאטו (שד"ל). בפברואר 2008 יצא לאור במסגרת ידיעות ספרים ספרו של שד"ל "על החמלה וההשגחה" בעריכתו של בשיא.
ב-2013 יצא בעריכתו ספרו של שד"ל - "הוויכוח".
ב-2015 יצאה בעריכתו סדרת ספרי פירוש שד"ל על התורה. ב-2019 הושלם פירוש שד״ל לתנ״ך עם יציאתה לאור של סדרת ספרי פירוש שד״ל לנביאים וכתובים.
ב-2022 יצא הפירוש "אוהב גר" של שד"ל על תרגום אונקלוס בעריכתו של בשיא.
מדגם לא מייצג
מדגם לא מייצג הוא כשל לוגי מסוג שגיאות דגימה, השייך לקבוצת כשלי היקש בו מגיעים למסקנה היקשית על בסיס מקרים שאינם מגוונים מספיק כדי לייצג את הקבוצה שביחס אליה מסיקים מסקנות. כשל זה שונה מכשל הכללה חפוזה, משום שכאן הדגימה עשויה להיות גדולה מספיק, אך עדיין לא מייצגת את הקבוצה הכוללת.
דוגמאות:
ריינג' רובר ולאר
לנד רובר ריינג' רובר ולאר (באנגלית: Range Rover Velar) היא מכונית במרכב קרוסאובר בעלת חמישה מקומות, שמיוצרת על ידי לנד רובר משנת 2017. היא הוצגה בתערוכת הרכב בלונדון ובתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה במרץ 2017, והגיעה לישראל בספטמבר 2017.
במבחן הריסוק (הבטיחות) קיבל הולאר חמישה כוכבים.
עיצוב
הולאר כוללת עיצוב המיועד על פי לנר רובר "לגניבת" לקוחות ממרצדס-בנץ ופורשה. הולאר כוללת שלושה מסכי מגע, לוח מחוונים דיגיטלי בקוטר 12.3 אינץ' ושני מסכי מגע בקוטר 10 אינץ'. ישנה חבילת עיצוב הנקראת R DYNAMIC המעניקה למכונית מראה ספורטיבי.
מפרט טכני
הולאר כוללת ארבעה מנועים (2 בנזין, 2 דיזל). היצע מנועי הבנזין כולל מנוע בנזין בנפחי 2.0 ליטר (I4 צילנדרים) ו-3.0 ליטר (V6 צילנדרים) עם מגדש טורבו המספקים 250 כוחות סוס (מנוע 2.0 ליטר) ו-380 כוחות סוס (מנוע 3.0 ליטר). היצע מנועי הדיזל כולל מנוע דיזל בנפחי 2.0 ו-3.0 ליטרים המספקים כ-180 כוחות סוס (מנוע 2.0 ליטר), 240 כוחות סוס (מנוע 2.0 ליטר) ו-300 כוחות סוס (מנוע 3.0 ליטר). לכל המנועים תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים.
ריינג' רובר ולאר SV אוטוביוגרפי דינמיק אדישן
הולאר SV אוטוביוגרפי דינמיק אדישן, היא גרסת "הביצועים הגבוהים" לגרסה הבסיסית הכוללת מנוע בנזין V8 צילינדרים בנפח 5.0 ליטרים עם מגדש על המספק כ-550 כוחות סוס ב-6,000 סיבובים לדקה ומומנט מרבי של 69.3 קילוגרמים בין 2,500 ל-5,500 סיבובים לדקה. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 4.5 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 274 קילומטרים לשעה. בנוסף למנוע שיפרה לנד רובר את מתלי הרכב. גרסה זו הוצגה בפברואר 2019.
מתיחת פנים שנת 2020
בספטמבר 2020 הציגה לנד רובר מתיחת פנים לולאר. מתיחת הפנים כללה שדרוג פנים המכונית, בעיקר במערכות המולטימדיה ובקונסוליה המרכזית. בתחום ההנעה החליפה לנד רובר את מנוע ה-3.0 ליטר במנועי הבנזין והדיזל למנוע בנזין/דיזל I6 צילנדרים בנפח 3.0 ליטרים עם מגדש על חשמלי ומערכת מיקרו-היברידית המסייעת בתאוצה ומפעילה את מגדש העל, המנועים מספקים בין 360 ל-400 במנעו הבנזין ו-300 כוחות סוס במנוע הדיזל, שאר המנועים לא שונו.
יחד עם מתיחת הפנים הציגה לנד רובר את הדגם היברידי פלאג-אין, הנקרא ריינג' רובר ולאר P400e, הכולל מערכת הנעה היברידית המשלבת בין מנוע בנזין בנפח 2.0 ליטר המספק כ-300 כוחות סוס למנוע חשמלי המספק כ-141 כוחות סוס, שניהם מספקים יחד 404 כוחות סוס ב-5500 סיבובים לדקה עם סוללת ליתיום-יון בקיבולת 17.1 קילוואט שעה המספקת טווח נסיעה חשמלי של 53 קילומטרים. את הסוללה ניתן לטעון במטען מהיר בקיבולת 32 קילוואט המטעין את הסוללה מ-0 ל-80 בתוך חצי שעה, או במטען ביתי בקיבולת 7 קילוואט המטעין את הסוללה מ-0 ל-8 בתוך שעה ו-40 דקות. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 5.0 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 240 קילומטרים לשעה.
סמל הוואי
סמל מדינת הוואי הנוכחי מקורו בסמל רפובליקת הוואי שאף הוא מתבסס על סמל ממלכת הוואי. הסמל הנוכחי התקבל עם סיפוחה של הוואי לארצות הברית בשנת 1900. באותה עת נכתב בראש הסמל "טריטוריית הוואי" במקום שמה של הרפובליקה. עם הפיכתה של הוואי למדינה שונה הכיתוב ל"מדינת הוואי" (באנגלית: State of Hawaii).
תיאור הסמל
במרכז הסמל מגן המחולק לארבעה רביעים. על הרביע השמאלי העליון, והימני התחתון מופיעים פסים בצבעי אדום, לבן וכחול. בכל אחד משני רביעים אלה ארבעה פסים, וביחד שמונה פסים המסמלים את שמונה האיים העיקריים של הוואי. הרביע הימני העליון והשמאלי התחתון צבועים בצהוב ומכילים מוט המסמל שלטון וסמכות. מוט זה היה המוט שנישא לפני המלך וסימל את שלטונו וסמכותו. במרכז הסמל מצויר כוכב המסמל את הכוכב החמישים שנוסף לדגל ארצות הברית עם הצטרפות הוואי כמדינה.
משני צידי מגן האבירים שני תומכים - משמאל, המלך קמהאמהא הגדול אשר איחד את איי הוואי תחת שלטונו, ומימין הנפשה של ה"חירות", המחזיקה בידה את דגל הוואי. שני תומכים אלה מסמלים את השלטון שהיה בהוואי בעבר (השלטון המלוכני) והשלטון הנוכחי בהוואי (הדמוקרטיה).
מעל המגן מופיעה שמש זורחת - המסמלת את "הולדת" המדינה החדשה ורשומה שנת קבלתה של הוואי כמדינה לארצות הברית - 1959. מתחת המגן - עוף החול העולה מתוך עלי טארו, בננה ושרך. עוף החול מסמל את עלייתה של המדינה החופשית המודרנית מתוך המדינה המלוכנית הישנה. העלים מסמלים את הצמחייה הנפוצה באי.
בתחתית הסמל מופיע מוטו המדינה: "אואה מאו קה אאה או קא איינא אי קא פונו" - "החיים של האדמה מבוססים על הצדיקות". מוטו זה נקבע על ידי המלך קמהאמהא השלישי בשנת 1843 לאחר שנכשל ניסיון של הצי המלכותי הבריטי לכבוש את האיים.
אף (מגזין)
"אָףְ" הוא מגזין אורבני חודשי, שהודפס בירושלים והופץ בתל אביב, בירושלים, בחיפה ובבאר שבע. כל חודש בנושא אחר, והווה במה פתוחה ליוצרים מקומיים ובינלאומיים. המגזין שאב את ההשראה שלו מ"פנזין", אך לא הוגדר ככזה בשל היותו מודפס בצבע וכן הכיל מודעות פרסומת שתומכות בהוצאתו לאור.
על המגזין
מגזין אף היה מגזין אמנות רחוב רב תחומי עצמאי שנוסד בשנת 2010 ללא מטרות רווח. המגזין יצא פעם בחודש ומציג איורים, ציורים, צילומים וכן סיפורים וקטעי שירה של יוצרים מכל הארץ ואף מהעולם. על-פי יוצריו מטרתו הייתה לתת במה ליוצרים מוכרים ומתחילים ולקדם את היצירה הישראלית בישראל ומחוצה לה. עורכי המגזין היו לאו ליברמן, לירן פישר, נועה ברגר ומעיין יהודאי ויותם קלנר. כמו כן, קלנר עצב את המגזין. על לוחות האירועים אחראים קובי זיסלין ויותם מיכאל יוגב.
בכל גיליון התפרסמו יצירות בנושא שונה ומוגדר מראש לפי בחירת המערכת ו/או קהל הקוראים והיוצרים. כמו כן, היו טורים קבועים בכל חודש, של כותבים קבועים בנושאים מוזיקה, אוכל, יחסים, ביקורות אישיות וסגנון חופשי.
מגזין אף חולק חינם ברחובות, פאבים, מסעדות, בתי קפה, חנויות אופנה ומועדונים ברחבי הערים ירושלים, תל אביב, חיפה ובאר שבע. הוצאתו לאור התאפשרה באמצעות מודעות פרסום לעסקים בירושלים ובתל אביב (על פי רוב עסקים מעולם התרבות והפנאי), כאשר המודעות ממשיכות את הקו הנושאי והעיצובי של הגיליון במטרה ליצור חיבור בין קהל הקוראים והיוצרים לבין המקומות המפרסמים. בין השנים 2012-2015 המגזין פעל כחלק מעמותת בר-קיימא לתרבות, אמנות, מוסיקה ושלום. כמו כן, הייתה סקירה מקוצרת של אירועי החודש (הופעות, מסיבות והצגות תיאטרון) במגזין עבור הערים ירושלים ותל אביב. וכמו כן אירועים ופסטיבלים מרכזיים ברחבי הארץ כמו אינדינגב. המגזין הופץ בכ-10.000 עותקים בכל חודש.
גיליונות עבר
עד כה התפרסמו 23 גיליונות למגזין.
אירועים והפקות של המגזין
בנוסף לפעילות החודשית של הדפסה והפצת המגזין, מגזין אף גם מפיק אירועים והפקות חיצוניות דוגמת ארטשיק, יריד אמנות ואופנה אשר מתארח בכל פעם במקום אחר. עד כה נערכו 3 ירידי ארטשיק וזכו להצלחה רבה. היריד האחרון התרחש בחאנל'ה, בר בתיאטרון החאן בירושלים בו התארחו אמנים ויוצרים שונים. היו למעלה מ-20 דוכנים שהציעו קומיקס, כרזות בדפוס משי, בגדים, מצלמות לומוגרפיה, תכשיטים ועוד.
אירוע מרכזי היה ציון שנה לתחילת הוצאת המגזין, ב-27 בינואר 2011. האירוע התרחש ב-5 מוקדים שונים בעיר ירושלים: בר הקצה, בר הטוביה, מועדון הצעצוע, המשרדים של תנועת רוח חדשה הירושלמית ובגלריה "יפו 23" של האקדמיה בצלאל. הכניסה לאירוע הייתה בחינם ובמהלך האירוע ניתן היה ליהנות מהופעות חיות, אוכל, תערוכות, מיצגים, מסיבה ועוד.
אה"מ סנדוויץ' (1759)
אוניית הוד-מלכותו "סנדוויץ'" (באנגלית: HMS Sandwich) הייתה אוניית קו מדרגה שנייה ,נושאת 90 תותחים, של הצי המלכותי הבריטי. היא הושקה ב-14 באפריל 1759 במספנת הצי המלכותי בצ'טם.
"סנדוויץ' השתתפה בקרב כף סנט וינסנט, בו שימשה כאוניית הדגל של אדמירל רודני.
היא הוסבה ב-1780 לסוללת תותחים צפה, ומ-1790 שימשה כגווה בנמל. ב-1810 פורקה האונייה ונגרטה.
ב-1797, במהלך מרד המלחים בנור בו נטלו חלק 28 אוניות, הייתה "סנדוויץ' "אוניית הדגל" של ריצ'רד פארקר. לימים ניתלו מסקריות האונייה 29 ממנהיגי המרד ובהם פארקר עצמו.
בציור מאת הצייר הצרפתי אוגוסט מייר, המנציח את קרב טרפלגר, נראית אה"מ "סנדוויץ'" יורה מתותחיה אל אוניית הדגל הצרפתית "ביסנטור" (האונייה שכל תרניה התמוטטו, משמאל למרכז הציור). תוך כדי כך נאבקת האונייה הצרפתית גם עם אה"מ "ויקטורי" (מאחוריה) ואה"מ "טמרר" (בצד השמאלי של הציור). האמת היא, כי אה"מ "סנדוויץ' לא לחמה כלל בקרב טרפלגר, והימצאותה בציור היא פרי טעות של הצייר.
עשר אצבעות
עשר אצבעות היא תוכנה ללימוד מתמטיקה, המכילה אלפי פעילויות ומשחקונים שמפתחים מיומנות מתמטית, סקרנות וחשיבה מדעית. שיטת הלימוד מבוססת על חקר מודרך, גילוי עצמי, עידוד דרכי פתרון שונות, והתאמה אישית לרמת התלמיד. התוכנית מבוססת על ניסיון עבודה רב-שנתי עם עשרות מורי מתמטיקה בבתי ספר יסודיים, ומותאמת לתוכנית הלימודים במתמטיקה של משרד החינוך. התוכנה זמינה בעברית, ערבית, אנגלית, ורוסית.
התוכנה קיימת בשתי גרסאות: גרסת בית ספר, המופצת תחת השם ״עשר אצבעות״ ומיועדת לתלמידים ומורים, וגרסת בית, המופצת תחת השם ״הפיקסלונים״ ומיועדת לילדים והורים.
התוכנה פותחה על ידי חברת "Matific", שהוקמה בשנת 2012. צוות הפיתוח כלל את פרופ' רז קופרמן, מתמטיקאי ומומחה להוראת מתמטיקה בבתי ספר יסודיים, ופרופ' שמעון שוקן, מדען מחשב ומומחה לפיתוח מערכות למידה בעידן הרשת. החברה מעסיקה כמאה עובדים בישראל, צפון אמריקה, דרום אמריקה, אירופה, ואוסטרליה.
התוכנה נמצאת בשימוש בלמעלה מ-40 מדינות ו-30 שפות, ופועלת בכרבע מבתי הספר בישראל. בכל מדינה, התוכנה מותאמת לתוכנית הלימודים המקומית, ולתוכן העניינים של ספרי לימוד פופולריים למתמטיקה.
התוכנה זכתה בפרס ה-Codie היוקרתי (2016 ו-2017), וזוכה לחוות דעת מעולות. לדברי פרופ׳ אהרן צ'חנובר, "עשר אצבעות מהווה שער כניסה מגרה ומרתק לעולם המתמטיקה והמדעים".
קרסאווה (כדורגל)
מועדון הכדורגל "קרסאווה" (ברוסית: Футбольный клуб «Красава») היה מועדון כדורגל מקצועני רוסי מהעיר ז'וקובסקי שבמחוז מוסקבה, שהתמודד בליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה, השלישית בחשיבותה במבנה ליגות הכדורגל ברוסיה בעונת 2021/2022.
המועדון הוקם ביוזמתו של הכדורגלן והבלוגר יבגני סאבין.
היסטוריה
בדצמבר 2020 יבגני סאבין הודיע על הקמת מועדון כדורגל מקצועני בשם "קרסאווה", על שם ערוץ היוטיוב הפופולרי שלו. ב-13 בפברואר 2021 פורסם שיורי סיומין ישמש כמאמן-יועץ. ב-20 בפברואר פורסם שהמועדון יתבסס בעיר אודינצובו שבפרברי מוסקבה.
ברם, ב-14 במאי נודע שהקבוצה עברה לעיר ז'וקובסקי וכי תארח את משחקיה באצטדיון מטאור בעיר, כאשר מחנה האימונים של הקבוצה ימוקם במתחם הספורט של ברוניצי, ההחלטה לעבור מאודינצובו הגיע לאחר שסאבין השתתף באירוע לציון יום הניצחון על הנאצים שנערך בעיר והתברר שנערך בחסות מפלגת רוסיה המאוחדת והבלוגר ראה בכך הטיה פוליטית לא תקינה עבורו. ב-18 במאי 2021 הקבוצה קיבלה רישוי השתתפות בליגה המקצוענית לעונת 2021/22. הקבוצה שיחקה בליגה במשך עונה אחת והעפילה עד לשלב 64 האחרונות בטורניר הגביע הרוסי בכדורגל 2021/2022. במאי 2022, נאסר עליה מלהשתתף בעונת 2022/2023 בליגה הלאומית השנייה, לאחר שבעליה יבגני סאבין ביקר את הרשויות בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה.
עמנואל וליקובסקי
עמנואל וליקובסקי (באנגלית: Immanuel Velikovsky, 10 ביוני 1895 – 17 בנובמבר 1979) היה רופא, היסטוריון חובב, וסופר יהודי רוסי - ארץ ישראלי - אמריקאי, שהתמחה בפסיכואנליזה. נודע בעיקר בכרונולוגיה האלטרנטיבית שהגה לגבי ההיסטוריה של העולם העתיק, ובהשערתו כי נדידה של כוכב הלכת נוגה ברחבי מערכת השמש לאחר שנפלט מכוכב הלכת צדק יצרה שורת קטסטרופות בכדור הארץ, וגרמה להתרחשותם של כמה סיפורים מקראיים, כמו מכות מצרים ושמש בגבעון דום, ולאירועים נוספים המתוארים במיתוסים שונים מרחבי העולם. רעיונותיו נדחו על ידי הקהילה המדעית כפסאודו-מדע, והוא אף הואשם בשרלטנות בשל הצגה מסולפת של טקסטים עתיקים וממצאים ארכאולוגיים.
כתב לפחות שבעה ספרים, חלקם רבי מכר שתורגמו לכתריסר שפות. הראשון והידוע בהם עולמות מתנגשים (Worlds in Collision), יצא לאור ב-1950 בהוצאת מקמילן (Macmillan Publishers). שלושה מספריו פורסמו לאחר מותו, וחלק מכתביו לא נדפסו.
רוסיה וארץ ישראל
וליקובסקי נולד בוויטבסק שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). הוריו, שמעון וליקובסקי וביילה (לבית גרודנסקי) היו יהודים ציונים בני המעמד הבינוני. וליקובסקי היה הצעיר משלושת בניהם. למד בבית ספר תיכון ידוע במוסקבה, "מדבדניקוב גימנסיום" וסיים בהצטיינות בשפות ובמתמטיקה. המשיך ללימודי רפואה באוניברסיטת מוסקבה והוסמך בה כרופא ב-1921. עבד כשלוש שנים בברלין, במערכת של העיתון Scripta Universitatis’ journal, אשר עורך החלק המדעי בו היה אלברט איינשטיין. ב-1923 נישא לכנרת אלישבע לבית קרמר (בתו של המו"ל גיאורג קרמר מהמבורג). הזוג עלה לארץ ישראל בשנת 1924, ונולדו להם שתי בנות. בשנות ה-20 עסק בהוצאה לאור של "כתבי האוניברסיטה ובית הספרים בירושלים" (Scripta Academica Hierosolymitana) - אוסף מאמרים של גדולי המדענים היהודיים בעולם, כהכנה לפתיחת האוניברסיטה העברית על הר הצופים ב-1925. היה מראשוני הפסיכואנליטיקאים בארץ ישראל, לאחר שהתמחה אצל וילהלם שטקל, תלמידו של זיגמונד פרויד וכתב מספר מאמרים מקצועיים בתחום זה. מארץ ישראל היגר עם משפחתו לארצות הברית בשנת 1939.
ארצות הברית
בשנתו הראשונה בארצות הברית עסק וליקובסקי בכתיבת ספרו אדיפוס ואחנאתון (Oedipus and Akhenaton), שיצא לאור רק שנים רבות לאחר מכן. הספר התבסס על ספרו של זיגמונד פרויד, Moses and Monotheism ותוך כדי העבודה עליו וליקובסקי החל לפתח את התיזה שלו. עיקריה של התיזה ראו אור רק כעבור כעשור, בספרו הראשון "עולמות מתנגשים" והשני "ארץ רעשה" (Earth in Upheaval, 1952).
לפי התאוריה, יציאת מצרים למשל, ארעה במהלכן של תהפוכות-טבע חריגות בהיקפן ובעצמתן. לטענתו, אם נבדוק מסורות היסטוריות שונות, נוכל למצוא בהן עקבות ברורים לאותם אירועים. ואם נסנכרן בעזרת אירועים אלה את הכרונולוגיות השונות, נוכל לגלות ביניהן דמיון במקום הסתירות שמצאו החוקרים. באמצעות תארוכן של תהפוכות הטבע שאירעו, לשיטתו, במאה ה-15 ובמאה ה-8 לפנה"ס, וליקובסקי הגיע לשינויים מרחיקי לכת בכרונולוגיה המצרית, ובעקבות זאת בכרונולוגיות של שאר העולם העתיק.
ניסיונותיו של וליקובסקי להסביר את אירועי הטבע הללו כתוצאה מהתקרבות מוגזמת של גרם שמיימי לכדור הארץ, גרמו לסערה הממשית. והוא המשיך ועשה זאת גם בספריו הבאים: "תקופות בתוהו" (Ages in Chaos), "ההייתה תקופת חושך ביוון", "רעמסס השני ותקופתו" (Ramses II and his Time), ו"גויי הים" (Peoples of the Sea).
ספרו "תקופות בתוהו" מנתח ממצאים ארכאולוגיים כמו פפירוס איפוור ואבן שחם, שנמצאה באל עריש, ומתארך מחדש את התקופה הפרעונית. לטענתו, גילוי זה מביא איתו פתרון לסתירות שהופיעו בעדויות ההיסטוריות עצמן (שבדרך כלל נמצאו כתובות על גבי פפירוסים) והוא מאפשר התאמה בין העדויות ההיסטוריות לבין העדויות המקראיות. כמו כן, הוא מזהה את עם החיקסוס כעמלק, ובכך, כך נטען, מאפשר לחבר את תיאורי התנ"ך ותיאורי הפפירוסים המצריים לתמונה אחת רחבה של אותו האירוע.
בניגוד לדוקטרינות של ביקורת המקרא שהיו בתקופתו, שיחסו את מוצאן של רבות ממצוות התורה לתקופה של גלות בבל, ניסה להוכיח בעקבות הגילויים של התרבות האוגריתית, ודמיונה הרב לתנ"ך בלשון, בסגנון, בידע הרפואי, במונחים טכניים ועוד, כי התורה נכתבה בתקופת התרבות האוגריתית, יותר מאלף שנה מוקדם מכפי שטענה אז ביקורת המקרא.
כתביו זכו לתשומת לב נרחבת וחלקם היו לרבי מכר, אך גם לביקורת חריפה מצד הקהילה המדעית שראתה אותם כפסבדו מדע. וליקובסקי הגן על עצמו בספר "חרם בשם המדע" (Stargazers and Gravediggers). הוא גם פרסם ספר, "לפני עלות השחר", על שיחותיו והתכתבותיו עם אלברט איינשטיין.
ספריו תורגמו לעברית כמעט במלואם על ידי בתו, שולמית וליקובסקי–כוגן, רעייתו של אברהם כוגן, שהתגוררה בישראל.
ביקורת
רעיונותיו של וליקובסקי נדחו על ידי האקדמיה, ועבודתו נחשבת בדרך כלל לשגויה באופן מוחלט. חוקרים רואים את המתודולוגיה שלו כשיטה בלתי מקובלת להסקת מסקנות (לדוגמה, התבססות על מיתולוגיה השוואתית כדי להסיק על מכניקה שמימית ). בשנות ה-70 התעמתו עם רעיונותיו אנשי מדע בולטים כקארל סייגן וסטיבן ג'יי גולד. סייגן הסכים שוליקובסקי העלה טענות שצריכים להתמודד איתן, אך חשב שאפשר להסביר את התופעות בדרכים חלופיות. הביקורת העיקרית על ספרו ״עולמות מתנגשים״ מצד הקהילה האסטרונומית הייתה שהמכניקה השמימית המוצגת בו אינה מעשית מבחינה פיזיקלית, ודורשת מכוכבי הלכת לנוע במסלולים שאינם תואמים את חוק שימור האנרגיה ואת חוק שימור התנע הזוויתי. סטיבן ג'יי גולד תמצת את תגובתו של הזרם המרכזי במדע כלפי וליקובסקי במילים:.
הכרונולוגיה של וליקובסקי נדחתה אף היא על ידי רוב ההיסטוריונים והאגיפטולוגים. כבר מהבחינות הראשונות שלה, נטען שהשימוש של וליקובסקי בממצאים כדי להציג הוכחות הוא מאד סלקטיבי. בשנת 1965, נשא אברהם זקס, אשורולוג ומומחה לכתב יתדות, הרצאה באוניברסיטת בראון בה ביקר בחריפות ובהרחבה את השימוש שעשה וליקובסקי בכתבים אשוריים עתיקים ללא שיש בידו ידע בקריאת כתב יתדות. לדבריו. בשנת 1978, לאחר שהתפרסמו בעיכוב כרכים חדשים של סדרת ״עידנים בתוהו״ של וליקובסקי, ערכה החברה הבריטית ללימודים בין-תחומיים כנס מיוחד בגלאזגו כדי לבחון את הכרונולוגיה המתוקנת. המסקנה הסופית של מפגש זה, בשילוב עבודתם של חוקרים כפיטר ג'יימס, ג׳ון בימסון (John Bimson), הייתה שהכרונולוגיה המתוקנת היא מופרכת. יש שאף האשימו אותו בשרלטנות בשל הצגה מסולפת של טקסטים עתיקים וממצאים ארכאולוגיים שונים.
באמצע שנות ה-80 פרסם סי. לירוי אלאנברגר, שותפו לשעבר של וליקובסקי ועורך המגזין ״קרונוס״ , מאמר בשם ״שיעור מווליקובסקי״ (״A Lesson from Velikovsky"), בו סיכם את הטיעונים של אנשי מדע כנגד וליקובסקי ורעיונותיו, אך תקף את הדרך בה הוצגה הביקורת המדעית כלפיו: למרות דחיית שיטתו הכרונולוגית כליל על ידי הקהילה המדעית, מיעוט של חוקרים חובבים התרשמו ממנה, והציעו בערוצים פופולריים שיטות נוספות המנסות לסנכרן בין סיפורי המקרא לבין ממצאים הארכאולוגיים.
הורשיו גייטס
הורשיו לויד גייטס (באנגלית: Horatio Lloyd Gates; 26 ביולי 1727 – 10 באפריל 1806) היה חייל בריטי בדימוס, ששירת כמייג'ור גנרל אמריקאי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית. הוא התהדר בכך שהוביל את הצבא הקונטיננטלי לניצחון בקרב סרטוגה, טענה מעוררת מחלוקת עד היום, והואשם בתבוסת הצבא בקרב קמדן. גייטס תואר כ"אחת האושיות הצבאיות השנויות ביותר במחלוקת במלחמה", בשל חברותו בקבוצה שניסתה להדיח את הגנרל ג'ורג' וושינגטון מתפקידו, פיקודו בקרבות סרטוגה, ומעשיו במהלך התבוסה בקרב קמדן ואחריה.undefined
יליד מחוז אסקס, גייטס שירת בצבא הבריטי במהלך מלחמת הירושה האוסטרית ומלחמת הצרפתים ואינדיאנים. מתוסכל מאי יכולתו להתקדם בשורות הצבא, גייטס מכר את העמלה הצבאית שלו, עבר לארצות הברית, והקים מטע קטן בווירג'יניה. בהמלצתו של ג'ורג' וושינגטון, הקונגרס הקונטיננטלי מינה את גייטס לקצין המנהלה הכללי של הצבא הקונטיננטלי ב-1775. הוא מונה למפקד מבצר טיקונדרוגה ב-1776 ולמפקד מחלקת הצפון ב-1777. זמן קצר לאחר שמונה למפקד מחלקות הצפון, הביס הצבא הקונטיננטלי את הבריטים בקרב סרטוגה. לאחר הקרב, מספר חברי הקונגרס שקלו להחליף את וושינגטון בגייטס, אך לבסוף וושינגטון נשאר בתפקיד מפקד הצבא הקונטיננטלי.
גייטס מונה למפקד מחלקת הדרום ב-1780, אך הודח מתפקידו לאחר ההפסד בקרב קמדן. ההפסד בקרב הרס את המוניטין הצבאי של גייטס והוא לא החזיק בעמדה פיקודית נוספת לאורך המלחמה. לאחר המלחמה, גייטס חזר לגור באחוזתו בווירג'יניה, אך לבסוף החליט לשחרר את עבדיו ולעבור לניו יורק. הוא נבחר לקדנציה אחת בבית המחוקקים של מדינת ניו יורק ומת ב-1806.
סילוגיזם סטטיסטי
סילוגיזם סטטיסטי הוא סילוגיזם המשתמש במינוחים סטטיסטיים ובהגדרות לא מוחלטות כי אם יחסיות כמו "רוב" ("רוב החתולים רודפים אחרי עכברים"), "בדרך כלל", "ככלל", וכדומה. בתחום הסילוגיזם הסטטיסטי נובעים הכשלים מכך שההכללה אינה נכונה תמיד. כשלי סילוגיזם סטטיסטי שייכים לקבוצת דיקטו סימפליקיטר.
זהב צבעוני
זהב טהור הוא בצבע צהוב-אדמדם, אך ניתן לייצר זהב צבעוני בצבעים שונים אחרים.
ניתן לסווג זהב צבעוני לשלוש קבוצות:
לפי הגדרת הקראט, זהב טהור 100% (בפועל מתייחסים ל-99.9% ומעלה) הוא 24 קראט, כך שכל סוגי הזהב הצבעוני פחות טהורים מזה, בדרך כלל 18 קראט (75%), 14 קראט (58.5%), 10 קראט (41.67%) או 9 קראט (37.5%).
זהב לבן
זהב לבן הוא סגסוגת של זהב ומתכת לבנה אחת לפחות (בדרך כלל ניקל, כסף או פלדיום). בדומה לזהב צהוב, טוהר הזהב הלבן נמדד בקראט.
תכונות הזהב הלבן משתנות בהתאם למתכות בהן נעשה שימוש בסגסוגת וליחסים ביניהן. כתוצאה מכך ניתן להשתמש בסגסוגות זהב לבן למטרות רבות ומגוונות, סגסוגת ניקל למשל היא קשה וחזקה, ולכן מתאימה לייצור טבעות וסיכות. לעומת זאת, סגסוגות כמו זהב-פלדיום הן רכות, גמישות ומתאימות לעיצובים עם אבני חן. לעיתים צורף מומחה משלב בסגסוגות זהב-פלדיום גם מתכות אחרות, כמו נחושת, כסף ופלטינה, שמוסיפות למשקל ולעמידות. המונח "זהב לבן" משמש באופן רחב בתעשיית התכשיטים לתיאור כל סגסוגת זהב בגוון לבן. תכשיטים מסחריים רבים מצופים ברודיום, ונפוצה התפיסה השגויה שצבע הרודיום הוא למעשה הצבע של זהב לבן. המונח "לבן" מכסה ספקטרום גדול של צבעים הגובל או חופף לצהוב בהיר, גוני חום ואפילו ורוד חיוור מאוד. ציפוי רודיום מאפשר ליצרני התכשיטים להסתיר את הצבעים הלא-לבנים.
בזהב לבן טיפוסי האחוז המשקלי של הזהב הוא 90%, ו-10% במשקל מרכיב הניקל. ניתן להוסיף נחושת כדי להגביר את הגמישות ולהקל על תהליך העיבוד של החומר.
שתי פאזות מעניקות לסגסוגות זהב-ניקל-נחושת את החוזק שלהן. הפאזה הראשונה היא תרכובת זהב-נחושת עשירה בזהב, והשני הוא תרכובת ניקל-נחושת עשירה בניקל.
הניקל המשמש בסגסוגות זהב לבן עלול לגרום לתגובה אלרגית לאורך זמן (במיוחד נפוץ עקב שעון יד). התגובה מתבטאת בדרך כלל בפריחה קלה בעור (ומכונה "ניקל דרמטיטיס"), ומתרחשת אצל אחד מכל שמונה אנשים. בשל כך במדינות רבות לא נעשה שימוש בניקל בפורמולות הזהב הלבן. ברוב המוחלט של המקרים הזהב אינו זהב טהור, גם בטרם הוספת מתכות שונות לסגסוגת ליצירת זהב לבן. לעיתים קרובות בהפקת הזהב מתקבלת סגסוגת של זהב וכספית, העלולה גם היא לגרום לתגובה אלרגית.
זהב צהוב
סגסוגות זהב צהוב 18 קראט נפוצות כוללות:
זהב ורוד, אדום ורוז-גולד
זהב אדום הוא סגסוגת של זהב-נחושת הנמצאת בשימוש נרחב לתכשיטים אופנתיים. זהב אדום מכונה גם זהב ורוד, או "רוז-גולד". הוא היה פופולרי ברוסיה בראשית המאה התשע-עשרה, והיה ידוע גם בשם זהב רוסי, אם כי כיום המונח הזה כמעט לא בשימוש. במאה ה-21 הפופולריות של תכשיטים עשויים זהב אדום עלתה, וטבעות נישואין, צמידים ותכשיטים אחרים בצבע הזה הפכו לאופנתיים.
בציבור השמות "זהב אדום" או "זהב ורוד" משמשים כמעט כמילים נרדפות, אם כי למעשה החומרים נבדלים זה מזה בתכולת הנחושת. ככל שתכולת הנחושת גבוהה יותר, כך הצבע האדום חזק יותר. בזהב ורוד משתמשים במעט מאוד נחושת, אחריו הרוז גולד, וזהב אדום הוא בעל תכולת הנחושת הגבוהה ביותר. סגסוגות נפוצות בגוון זה:
ניתן להוסיף עד 15% אבץ לסגסוגות עשירות בנחושת כדי לשנות את צבען לצהוב אדמדם או צהוב כהה. זהב אדום 14 קראט, שנמצא לרוב במזרח התיכון, מכיל 41.67% נחושת.
קיים גם זהב המכונה "זהב כתר" והוא נחשב לגרסה הטהורה ביותר של זהב אדום, כלומר בעל הקראט הגבוה ביותר, 22 קראט. הוא שימש במאה ה-16 לייצור מטבעות משום שהיה עמיד יחסית לזהב 23 קראט שהיה נפוץ באותה תקופה.
זהב מנצנץ
תהליך שינוי טמפרטורה לסגסוגת זהב-נחושת-אלומיניום מקנה לה מרקם מיוחד ומראה מנצנץ. לאחר ליטוש, החפץ עובר חימום בשמן חם ל-150–200 מעלות צלזיוס למשך 10 דקות ואז קירור בטמפרטורה של מתחת ל-20 מעלות צלזיוס. התהליך אינו תלוי בקצב הקירור, ובסופו מתקבל משטח נוצץ.
זהב ירוק
זהב ירוק היה מוכר לבני הלידיה (כיום באזור אנטליה, טורקיה) כבר משנת 860 לפני הספירה. הוא כונה אלקטרום, ולמעשה מדובר בסגסוגת הנוצרת באופן טבעי, של כסף וזהב. צבעו נע בין ירוק לצהוב. אמייל נדבק טוב יותר לסגסוגות אלה מאשר לזהב טהור.
ניתן להוסיף את המתכת קדמיום לסגסוגות זהב כדי ליצור צבע ירוק, אך בשל הרעילות הגבוהה של קדמיום השימוש מוגבל ביותר. סגסוגת שמכילה 75% זהב, 15% כסף, 6% נחושת ו -4% קדמיום מניבה גוון ירוק כהה.
זהב אפור
סגסוגות זהב אפור מיוצרות בדרך כלל מזהב ופלדיום. בשל מחירו הגבוה של הפלדיום, קיימות גם חלופות זולות לזהב אפור, למשל סגסוגת של זהב עם כסף, מנגן ונחושת ביחסים מסוימים.
תרכובת מתכות
תרכובות זהב ומתכת ביחס סטוכיומטרי של 1:2 תמיד בעלות מבנה גביש פלואוריט ולכן מאוד שבירות. יחסים סטוכיומטרים אחרים יגרמו לאובדן צבע. עם זאת לעיתים נעשה שימוש ביחס כמויות אחר כדי לגרום למבנים קטנים להיות פחות שבירים. דרך נוספת להפחתת שבירות היא הוספת כמות קטנה של פלדיום, נחושת או כסף.
לתרכובות מסוג זה לרוב עמידות נמוכה בפני קורוזיה. האלמנטים הפחות יציבים נדחקים לסביבה החיצונית ועל פני השטח נוצרת שכבה עשירה בזהב. יש להימנע ממגע ישיר של אלמנטים מזהב כחול וסגול עם העור מכיוון שחשיפה לזיעה עלולה לגרום לפירוק המתכת ושינוי צבעה.
זהב סגול
זהב סגול (נקרא גם זהב אמטיסט וזהב לילך) הוא תרכובת זהב ואלומיניום. תוכן הזהב ב-AuAl2 נע סביב 79% ולכן ניתן להתייחס אליו כזהב 18 קראט. זהב סגול שביר יותר מסגסוגות זהב אחרות, ועשוי להיווצר מעצם המגע בין זהב ואלומיניום (תקלה חמורה כאשר התופעה מתרחשת במוצרי אלקטרוניקה). בניגוד למתכות שהן ניתנות לריקוע, התרכובת הזו עלולה להתנפץ כתוצאה ממכה חדה. לכן השימוש בזהב סגול הוא בעיקר כאבן חן בתכשיטים, ולא בפני עצמו. בחומרים זולים יותר המכילים תכולה נמוכה יותר של זהב, החומר מורכב מתערובת של התרכובת עם אלומיניום טהור מוצק. בתכולה גבוהה יותר של זהב נוצר AuAl והצבע הסגול מוגבל לכ-15% מתכולת האלומיניום. ב-88% זהב החומר מורכב מ-AuAl ומשנה את צבעו. למעשה ההרכב בפועל של AuAl2 קרוב יותר ל-Al11Au6 בשל מבנה הגביש.
זהב כחול
זהב כחול הוא סגסוגת זהב עם גליום או אינדיום. זהב-אינדיום מכיל 46% זהב (כ-11 קראט) ו-54% אינדיום, ונוצרת התרכובתAuIn2. יש הטוענים שלתרכובת זו צבע כחול בהיר, אבל לפי פענוח קואורדינטות הצבע הגוון הוא אפרפר. זהב-גליום, AuGa2 מכיל 58.5% זהב, כלומר כ-14 קראט ובעל גוון כחלחל יותר. נקודת ההתכה של AuIn2 היא 541 מעלות צלזיוס, ואילו של AuGa2 היא 492 מעלות צלזיוס. AuIn2 פחות שביר מ-AuGa2, שהוא עצמו פחות שביר מאשר AuAl2.
ניתן לצפות משטח זהב או כסף סטרלינג בזהב כחול על ידי ציפוי פני השטח בזהב, ואחריו ציפוי אינדיום, כאשר עובי השכבות תואם ליחס האטומי 1:2. לאחר מכן טיפול בחום גורם לשינוי מבני במתכות וליצירת התרכובת הרצויה.
זהב שחור
זהב שחור הוא סוג של זהב המשמש בתכשיטים. ניתן לייצר זהב בצבע שחור בשיטות שונות:
טיפול באשלגן גופרתי לסגסוגות עשירות נחושת יוצר גוון חום עד שחור.
על ידי טיפול בחום של 700–950 מעלות צלזיוס ניתן לצפות סגסוגות המכילות קובלט, למשל 75% זהב ו-25% קובלט, בשכבת תחמוצת שחורה. ניתן להשיג אפקט דומה גם בשימוש בנחושת, ברזל או טיטניום. סגסוגת זהב-קובלט-כרום (75% זהב, 15% קובלט, 10% כרום) מאופיינת בשכבת תחמוצת בגוון ירוק-זית בשל תכולת הכרומיה והיא גם דקה פי חמישה מזהב-קובלט ועמידה יותר בפני שחיקה.
טכנולוגיה שהתפתחה בשנים האחרונות מאפשרת לייצר זהב שחור בעזרת ננו-מבנים על פני השטח באמצעות לייזר. הלייזר גורם לעיוות בפני השטח של המתכת כך שנוצר שטח פנים מוגבר מאוד, אשר סופג כמעט את כל האור שפוגע בו ובכך הופך את הגוון לשחור עמוק. שיטה זו משמשת לרוב בתעשייה הטכנולוגית, ולא לנוי בתעשיית התכשיטים. האינטראקציה בין חלקיקי הזהב השונים משפיעה על טווח אורכי הגל שיבלעו ובכך על הצבע.
זהב כחול
ניתן גם להשתמש בשכבת תחמוצת כדי להשיג גוון כחול בסגסוגות המורכבות 75% זהב, 24.4% ברזל ו-0.6% ניקל. חימום לטמפרטורה של 450–600 מעלות צלזיוס ומגע עם האוויר גורם ליצירת השכבה על פני השטח.
ניתן להשיג זהב 20–23 קראט בצבע כחול עמוק על ידי טיפול בחום של 1800 מעלות צלזיוס לסגסוגת רותניום, רודיום ואלמנטים נוספים. שכבת התחמוצת הצבעונית שנוצרת על פני השטח היא בעובי 3–6 מיקרומטר.
סן מרטין דה לוס אנדס
סן מרטין דה לוס אנדס (בספרדית: San Martín de los Andes, סן מרטין של האנדים) היא עיירה בפרובינציית נאוקן שבמערב ארגנטינה. העיירה שוכנת לחופו המזרחי של אגם לאקר, בגובה של כ-640 מטרים מעל פני הים, כ-45 ק"מ מהגבול עם צ'ילה. העיירה משמשת כבירתה של נפת לאקר, ובשנת 2001 התגוררו בה כ-22 אלף תושבים. בשפת המפוצ'ה היא מכונה "פּוּקָאוּז'וּאֶה" (Pucaullhué), שפירושו "מקום השחפים".
היסטוריה
העיירה נוסדה ב-4 בפברואר 1898, כעמדה אסטרטגית באזור שהיה עד לא מכבר בשליטת המפוצ'ה, ושגם צ'ילה טענה לריבונות בו. ב-1902 נקבע סופית הגבול בין שתי המדינות, בהתאם לבוררות של המלך אדוארד השביעי, וסן מרטין נותרה בצדו הארגנטינאי. ב-30 השנים הראשונות לאחר הקמתה, הייתה העיירה בסיס צבאי, ורק מאוחר יותר, ובמיוחד לאחר הכרזתו של הפארק הלאומי לנין והקמתו של אתר הסקי בהר צָ'פֶּלְקוֹ, החלה לקבל את צביונה הנוכחי, כעיירת תיירות (אם כי עדיין שוכן בתחומה בסיס צבאי גדול).
מאז שנות ה-70 של המאה העשרים, התיירות היא הענף המוביל בעיירה. בחורף פועלים בסביבתה אתרי סקי (החשוב שבהם בצ'פלקו), ובקיץ פוקדים אותה מטיילים המבקרים באתרים הסובבים אותה, ובהם הפארקים הלאומיים לנין ונאוול ואפי ודרך שבעת האגמים. בנוסף, ריבוי האגמים והנחלים באזור מהווים גם מוקד משיכה לחובבי דיג.
מישל מקנמרה
מישל איילין מקנמרה (באנגלית: Michelle Eileen McNamara; 14 באפריל 1970 – 21 באפריל 2016) הייתה כותבת ובלוגרית אמריקאית שעסקה בכתיבה בנושא מקרי פשע אמיתיים. מחברת הספר I'll Be Gone in the Dark: One Woman's Obsessive Search for the Golden State Killer, שעסק בפרשת הרוצח מגולדן סטייט וראה אור ב-2018, לאחר מותה.
ביוגרפיה
בשנת 2005 נישאה לשחקן והקומיקאי פאטון אוסוולט ונולדה להם בת אחת. כתלמידת תיכון כתבה והייתה עורכת בעיתון בית הספר. ב-1992 סיימה לימודיה באוניברסיטת נוטרדאם, וקיבלה תואר שני בכתיבה יצירתית מאוניברסיטת מינסוטה.
קריירה
בשנת 1997, עם תום לימודיה, עברה ללוס אנג'לס במטרה לכתוב עבור תעשיית הסרטים והטלוויזיה. בשנת 2006 השיקה מקנמרה את הבלוג "True crime Dairy" שעסק בחקר מקרי פשע קשים שלא פוענחו. הבלוג עסק בפשעים שלא זכו לתהודה רבה בציבור ובניסיון לפענח אותם.
הספר "I'll Be Gone in the Dark: One Woman's Obsessive Search for the Golden State Killer" עודכן לאחר מותה והושלם על ידי פול היינס ובן זוגה פאטון אוסוולד. הוא יצא לאור ב-27 בפברואר 2018, כשנתיים לאחר מותה וזמן קצר לפני ההודעה על מעצרו של ג'וזף ג'יימס דיאנג'לו, שדגימות ה-DNA שלו נמצאו תואמות לאלו של הרוצח מגולדן סטייט. הספר הגיע למקום השני ברשימת רבי המכר השבועית של הניו יורק טיימס לספרי עיון, ולמקום הראשון ברשימת רבי מכר לספרי עיון של הניו יורק טיימס המורכבת מספרי עיון אלקטרונים ומודפסים.
באפריל 2018 נעצר ג'וזף ג'יימס דיאנג'לו ונמצאה התאמה בין ה-DNA שלו לבין ה-DNA של הרוצח מגולדן סטייט.
בשנת 2020 הוציאה רשת HBO סדרה תיעודית בשם "רוצח נעלם בחשיכה", העוסקת בפרשה מנקודת מבטה של מקנמרה ובשיתוף צילומים והקלטות שלה לפני מותה.
תקיפת שיירת הנשק הערבית בקריית מוצקין
תקיפת שיירת הנשק הערבית בקריית מוצקין היא קרב ב־17 במרץ 1948, במהלכו תקפו כוחות ההגנה שיירת נשק ערבית ליד קריית מוצקין והשמידו אותה. בהתקפה נהרג מפקד הכוחות הערביים בחיפה ורבים מאנשי מטהו. הצלחת פעולה זו תרמה לכישלון הערבים בקרב על חיפה במלחמת העצמאות. על חלקם בקרב עוטרו עמנואל לנדאו (נפל בקרב) ואברהם אביגדורוב בעיטור גיבור ישראל.
רקע היסטורי
בפרוץ מלחמת העצמאות היה מצב הנשק של המשמרות הלאומיים הערביים בערים ובכפרים בכי־רע. בידי הערבים המקומיים היו כלי נשק פרטיים רבים אבל מקולקלים בגלל תחזוקה לקויה וחוסר בחלקי חילוף. סוריה ועיראק סיפקו נשק לצבא ההצלה של קאוקג'י ולא ללוחמים המקומיים. גם עבר הירדן, מצרים וסעודיה עמדו מהצד.
סגן ראש הוועדה הלאומית בחיפה, מוחמד נימר אל־חטיב כתב כי עד אמצע פברואר 1948 היו בידי בני עירו רק רובים מקולקלים עם כדורים עקרים, ציוד שנשאר במדבריות לוב מימי מלחמת העולם השנייה. הוא נסע לסוריה, נפגש עם הנשיא ורכש נשק.
במחצית הראשונה של מרץ 1948 העביר שירות הידיעות של ההגנה (הש"י) ידיעה למפקדת חטיבת כרמלי ובה נאמר כי מפקד הכוחות הערביים בחיפה, מוחמד אל חמד אל־חוניטי, יצא לסוריה כדי להביא תחמושת וחומרי נפץ וכן כסף לתשלום משכורות ללוחמים הערבים בחיפה.
בבוקר יום ה־17 במרץ 1948 נסע אל־חוניטי מדמשק בראש שיירה של שתי משאיות גדולות עמוסות בשנים עשר טון של נשק ותחמושת - 550 רובים צרפתיים וכמאה עשרים אלף כדורים וכן שני טון חומר נפץ. בצידון הצטרפה לשיירה מכונית נושאת נשק ותחמושת מתנת אנשי העיר. השיירה הגיעה לראש הנקרה משם התקשר אל־חוניטי בטלפון לעמיתיו בחיפה והודיע שהוא בדרך. כל תנועותיו ושיחת הטלפון שלו נקלטו על ידי אנשי הש"י שהעבירו מיד את הידיעות למפקדת החטיבה.
מפקד חטיבת כרמלי, משה כרמל, הורה למפקד גדוד 21 של החטיבה בן עמי פכטר לעצור את השיירה ולהחרים את נשקה.
המארב והשמדת השיירה
הוחלט שהמארב יוצב בשני מקומות: ליד משק עין שרה בסביבות נהריה (כיום ניצב במקום בית ליברמן), ובנוסף בכניסה הצפונית לקריית מוצקין. ההחלטה על הצבת המארב סמוך לבתים בקריית מוצקין נתקבלה למרות הסיכון לאוכלוסייה אזרחית, וזאת מפני שהשטח בין עין המפרץ לקריית מוצקין היה חשוף ואי אפשר היה למקם בו מארב מבלי שיתגלה. כדי לשמור על הפעולה בסוד לא הוזהרו דיירי הסביבה על העלול להתרחש ולא פונו מבתיהם.
היות שאנשי גדוד 21 היו עסוקים בפעילות מבצעית ביקש מפקד גדוד 21 ממחלקה מהגדוד הראשון של הפלמ"ח שחנתה ברמת יוחנן לבצע את המארב בקריית מוצקין.
המארב בעין שרה זיהה מונית ואחריה מכונית משא והניח בטעות שזו השיירה. הם פתחו באש על המכונית והרגו את הנהג הערבי. המכונית הועברה לחוף הים ושם נקברה בחולות כדי לא לעורר חשד. לאחר מכן נסוגו במהירות לנהריה.
אל־חוניטי הגיע עם שיירתו לעכו שם הוזמן לארוחת צהרים. מארחיו הפצירו בו להעביר את תכולת השיירה דרך הים לחיפה כי יש חשש שהיהודים יטמינו לו מארב, אולם הוא סירב.
לאורבים היה קושי רב לזהות את השיירה כי לא היו כל סימנים מובהקים למכוניותיה. בנוסף לכך התנועה על הכביש הייתה רבה וכללה מכוניות בריטיות, ערביות ויהודיות.
הפתרון היה הצבת רוכב אופנוע מעולה מחיילי גדוד 21 בחצר בית החרושת היהודי "נעמן", דרומית לעכו. הוא הודרך לזהות את השיירה המורכבת משתי משאיות ומספר מכוניות קטנות ואז לחלוף על פניה, להגיע למקום המארב ולהזעיקו.
השיירה זוהתה על ידי רוכב האופנוע בדרכה דרומה. בשעה 15:30 הוא הגיע למקום המארב וצעק: "הם באים, הם באים".
מיד נחסם הכביש בחביות זפת ואנשי המארב פתחו באש. המכונית הראשונה הצליחה להתחמק לעבר חיפה אבל שאר המכוניות נעצרו. אנשי המארב פגעו בכל מי שניסה לקפוץ ממכוניות השיירה. גם הערבים השיבו אש. החייל אברהם אביגדורוב הצליח להשתלט על שני מקלעי ברן והחייל עמנואל לנדאו הסתער לעבר המשאית הראשונה בכוונה להוביל אותה לרמת יוחנן.