cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ון פטריק אובריין
ביוגרפיה
נולד ב-1 בפברואר 1873 למרי ופטריק אובראיין, מהגרים אירים במסצ'וסטס. קיבל תואר ראשון באמנות במכללת הצלב הקדוש בווסטר ותואר שני במשפטים השלים באוניברסיטת ג'ורג'טאון. אחר לימודיו עבד כיועץ משפטי זמני של העיר ניו יורק וכשופט פדרלי בניו יורק.
לאחר התפטרותו של ראש העיר ג'ימי ווקר ב-1932, עקב אישומים בשחיתות, הוכרזו בחירות בהן נבחר אובריין מטעם המפלגה הדמוקרטית, בתמיכת טמאני הול בהבדל של יותר מחצי מיליון צפיות מהמתמודד השני. השבעתו של אובראיין נערכה בהיכל השיאים, ברחוב צ'יימברס 31 במנהטן. נאום ההשבעה שלו לא תיאר חזון לעיר, אלא השתקף בעבודת בית המשפט ובמקצוע המשפטי בכלל. במסיבת העיתונאים שנחנכה לאחר השאלה נשאל ראש העיר החדש מי יהיה מפכ"ל המשטרה החדש. "אני לא יודע," ענה אובראיין. "הם עוד לא אמרו לי." אובריין מילא את תפקידו החל מ-1 בינואר 1933. בכהונתו התמודד אובריין עם השלכות השפל הגדול. בבחירות 1933 אובריין הפסיד לפיורלו לה גוארדיה, ובשל כך, סיים את תפקידו ב-31 בדצמבר אותה שנה. אחר כהונתו שב אובריין לעבודתו המשפטית. אובראיין חזר לעבודתו המשפטית ושימש שלוש פעמים כנציג לוועידה הלאומית הדמוקרטית. הוא נפטר ב -21 בספטמבר 1951 בביתו ברחוב 75 איסט 75 בשעה 19:25. הוא נקבר בבית העלמין שער השמיים במחוז ווסטצ'סטר.
משפחתו
אובראיין התחתן עם הלן מדיגן (1875-1950) בשנת 1908 וילדיהם כוללים את : ג'רארד ג'יי אובראיין, ג'יימס א. שהתחתן עם ויקטור א. פורקר
משה דה פיג'וטו
קורות חיים
נולד בחלב שבסוריה בשנת ה'תרכ"ח לדניאל פיג'וטו, בן למשפחת פיג'וטו (פיצ'וטו) הענפה שמוצאה בפורטוגל, שבניה התיישבו לאחר גירוש פורטוגל באיטליה ובשטחי האימפריה העות'מאנית. חלק מבני המשפחה עברו מאיטליה (שם קיבלו תואר אצולה) והתיישבו בעיר חלב בה הם עסקו במסחר. אחדים מבני המשפחה שימשו בחלב כקונסולים של המדינות מהן הגיעו. המפורסם היה רפאל דה פיג'וטו שהיה קונסול אוסטריה בחלב.
בצעירותו למד בישיבה שהייתה ממוקמת בבית הוריו, בה נהגו רבני העיר ללמוד. בגיל 8 החל ללמוד בבית הספר אליאנס. בשנת ה'תרל"ז התייתם מאביו, ודודו, רבי משה פיג'וטו, שכיהן כקונסול אוסטריה בחלב, גידלו בביתו.
בגיל 18 החל לעסוק במסחר אריגים עם ארצות אירופה, בהן אוסטריה, גרמניה, צרפת ובלגיה. בשנת ה'תרמ"ט נסע לפריז שבצרפת, כדי לבקר בתערוכת המסחר המקומית, ונסיעתו זו חיזקה את קשרי המסחר שלו. בשנת ה'תרנ"ד נסע יחד עם אשתו למסע מסחר נוסף, ובשנת 1900 התיישב באנטוורפן שבבלגיה. מ-1906 עד 1924 גר במנצ'סטר שבאנגליה, שם פעל לבניית בית כנסת ספרדי נוסף על היחיד שהיה קיים עד אז, ובתקופת מלחמת העולם הראשונה בנה בית כנסת נוסף בעיר, עבור יוצאי סוריה, ועמד בראשו. בשנים אלו גם עסק בפעילות ציונית, לקח חלק פעיל באגודת הציונים בדרום העיר, ושימש כחבר המועצה הציונית המרכזית בעיר. כן סייע לחיים ויצמן לגייס כספים לתנועה הציונית, השתתף בהקמת קרן ההכנה שהתמזגה אחר כך עם קרן היסוד והשתתף בפעילות ההכנה להשגת הצהרת בלפור.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התלווה לחיים ויצמן לארץ ישראל במסגרת משלחת ועד הצירים, והתמנה לראש המחלקה המדינית לענייני ערבים של ועד הצירים. לאחר חילוקי דעות בנוגע לשיטת העבודה שלא נעמה לרוחו, התפטר וחזר למנצ'סטר. בשנת 1925 שימש כציר מטעם קהילתו שבמנצ'סטר בוועידת היהודים הספרדים ונבחר כיושב ראש ראשון של ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים. לאחר מכן עלה ארצה והתיישב בירושלים. מספר פעמים נסע שוב לחו"ל, בשליחויות שונות עבור היישוב.
בהשתדלותו נוסדו יישובים חקלאיים, נוצרו הישגים משמעותיים בכלכלת ארץ ישראל ונוסד "בנק קדם". בין השנים עבר להתגורר למשך תקופות קצרות בפריז ובבריסל, ובשנת 1936 עבר להתגורר בתל אביב. עם התחלת רדיפות היהודים באיטליה, ויתר על אזרחותו האיטלקית ועל תואר האצולה שהיה למשפחתו מזה דורות.
בתל אביב נקרא רחוב על שמו ליד דואר אלנבי.
אירוויזיון הילדים 2020
אירוויזיון הילדים 2020 היא התחרות ה-18 של אירוויזיון הילדים מטעם איגוד השידור האירופי. התחרות התקיימה בפולין לאחר זכייתה בשנת 2019 עם השיר "Superhero" בביצוע ויקטוריה גאבור. זו הפעם הראשונה שמדינה מארחת את אירוויזיון הילדים פעמיים ברציפות. זוכת השנה היא צרפת עם השיר J'imagine בביצוע ולנטינה שקיבל 200 נקודות.
בעקבות מגפת הקורונה ולראשונה בתולדות התחרות, הורשו המשלחות לקיים את הופעתן מרחוק: מרבית המדינות הקליטו את ביצוע השיר במדינתן ולא הופיעו על בימת המדינה המארחת, מלבד ארבע: מלטה, סרביה, אוקראינה ופולין (המארחת).
מדינות אחרות
המדינות הבאות הודיעו שלא ישתתפו בתחרות ולא מסרו סיבה:
פינוי אוכלוסייה בברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה
פינוי אוכלוסייה בברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה (אווקואציה) הוא שמָן של מספר פעולות שנקטה ברית המועצות לפינוי התעשייה הכבדה והקלה, ייצור מזון, ואוכלוסייה הרחק מהחזית בזמן מלחמת העולם השנייה.
ביום השלישי לפלישת גרמניה לרוסיה הוקמה בהוראת סטלין ועדת הפינוי (Совет по эвакуации при СНК СССР), וזו דנה באופן שבו יפונו הכלים הנדרשים ללחימה מחוץ לטווח סכנה. בראש הוועדה הועמד לזר קגנוביץ'. ב-3 ביולי 1941 השתנה הרכב הוועדה ובראשה הועמד ניקולאי שברניק.
בעקבות פעילות הוועדה בשנים 1941-1942 פונו כ-17 מיליון תושבים. כמו כן פונו 2593 מפעלים (70% מהם פונו לאורל, מזרח סיביר, אסיה המרכזית וקזחסטן) השאר לאזור ולגה (כיום חלק מהמחוז הפדרלי של הוולגה) ומערב סיביר. מפעלים אלו היו כ-30% מיכולת תעשייתית של ברית המועצות לפני תחילת המלחמה. המפעלים באזורי הפינוי הוקמו בהליך מזורז לרוב בבניינים ארעים ובמהלך שנת 1942 כבר החלו ביצור תוצרת לטובת החזית.
כמו כן פונו כ-40% מהכוח העובד של המדינה שכלל מהנדסים, טכנאים ומפעילי מכונות עבור תעשייה זו. בשנת 1941 פונו 2,393,300 בהמות.
השפעת הפינוי על האזורים שאוכלוסייה פונתה אליהם
מקובל לקשר את עליית התיאטרון והבלט בקזחסטן וברפובליקות אחרות באסיה המרכזית לתנופה שקיבלו בעקבות הגעת אמנים ממערב רוסיה בתקופת המלחמה.
בנוסף לכך, האזורים זכו לגידול משמעתי בתשתית התחבורתית, התעשייתית ועוד.
סוקודה
סוקודה (באנגלית: Sokodé ) היא העיר השנייה בגודלה בטוגו. היא שוכנת בנפת צ'אוג'ו שבמחוז המרכז. העיר נמצאת במרחק של 339 קילומטרים מצפון לעיר הבירה של טוגו, לומה. במפקד האוכלוסין בשנת 2004 חיו בעיר 86,500 נפש, ובמפקד האוכלוסין לשנת 2020 חיו בעיר 109,200 תושבים, העיר ממוקמת בין הנהרות מו ומונו, והיא מהווה מרכז מסחרי לאזורים החקלאיים שמסביב. זוהי עיר רב־אתנית ורב־דתית, אך רוב התושבים הם בני שבט קוטוקוליס ומוסלמים מצפון אפריקה. הגברים לובשים בובוס גדול והנשים משתמשות בצעיף מעל תלבושות צבעוניות..
היסטוריה
ילידי המקום הקדומים הם תערובת של בני שבטים החיים במערב אפריקה מדרום למדבר סהרה. האזור מעורבב במהגרים חדשים יותר בני גורמה, מהחלק המזרחי של הנהר ניז'ר, עם בני השבטים החיים בואגאדוגו וניאמי. למבנה אוכלוסייה זה נוספו סוחרים ובעלי מלאכה סודנים ( המנדינקה, ממאלי ההיסטורית ) והאוסה, מאז המאה ה־16.
בסוף שנת 1897 הוקם מאחז בסוקודה, בו יישבו הגרמנים את בני ממלכות קוטוקולי הדומיננטיים באזור.
העיר התפתחה בתקופה הפרה־קולוניאלית כצומת דרכים מסחרית על תוואי דרך אגוז הקולה בין גאנה לבנין. בתקפה המודרנית העיר היא מרכז מסחרי על כביש האורך היחיד בטוגו, המקשר בין הבירה לומה לבין בורקינה פאסו. העיר מורכבת מכפרים שהיו קיימים בעבר ושהפכו עם השנים לשכונות בעיר.
גאוגרפיה
אזור סוקודה מאופיין ברשת צפופה של נהרות ושטח הררי. שני הנהרות העיקריים הם Kpondjo ו־Kpandi, הזורמים ליד העיר ומתאחדים לנהר Na המהווה יובל המזין את נהר המונו. נקודת החיבור בין נהר מונו לאגני הניקוז של נהר וולטה נמצאת כמה קילומטרים צפונית לעיר.
דמוגרפיה
סוקודה היא העיר עם שיעור המוסלמים הגבוה ביותר בטוגו. 70% מהאוכלוסייה הם מוסלמים ו־30% הנותרים הם נוצרים, בעיקר קתולים. סוקודה היא ביתם של אנשי טם ורוב התושבים בסוקודה מדברים את שפת אנשי טם Kotokoli (או טם). השם האתני Kotokoli הוא השם שניתן לדוברי שפת הטם על ידי הסוחרים שנעו לאורך הנהר ניז'ר. שפות רבות אחרות מדוברות בעיר, במיוחד ewé.
בין השנים 1981–2020 קצב גידול האוכלוסייה בממוצע עמד על 2.26% בשנה.
מבחינת הנוף העירוני, ניתן לחלק את העיר לשני חלקים: מרכז, עם דיור מסורתי בצפיפות גבוהה, והפרברים, כאשר הדיור הולך ונעשה פחות צפוף ככל שמתרחקים מהמרכז. חומרי בניין מודרניים מחליפים יותר ויותר את חומרי הבניין מסורתיים ( לבני בוץ ).
אקלים
העיר ממוקמת בגובה ממוצע של 340 מ', באמצע הדרך בין האוקיינוס לרצועת הסאהל. סוקודה נהנה מאקלים טרופי, עם שתי עונות שונות: עונת הגשמים, שנמשכת מאפריל עד אוקטובר, בשיאה מיולי עד ספטמבר, והעונה היבשה, החל מנובמבר עד מרץ. כמות המשקעים נעה בין 1,200 ל־1,500 מילימטרים בשנה ומספר ימי הגשם משתנה בין 100 ל־130. הטמפרטורה הממוצעת היא 26 מעלות צלזיוס כפי שנמדד בין השנים 1961–1990. קצב האידוי גבוה ומוערך ב־1,500 מילימטרים בשנה והוא מודגש במיוחד בתקופת ההרמאטן מנובמבר עד ינואר. הלחות משתנה מאוד, ותלויה בכל הגורמים הנ"ל.
כלכלה
כלכלת סוקודה בנויה על תחבורה, מסחר ומלאכת יד. מתקיימת מעט פעילות תעשייתית, כמו ייצור ועיבוד כותנה וסוכר. החקלאים מגדלים בעיקר תירס, קסאווה, בטטות, פלפל ושעועית. חקלאים רבים החיים סביב סוקודה מגדלים עדרי פרות. בני פולה הנוודים עוברים לעיתים קרובות ליד סוקודה, עם עדרי הזבו שלהם בדרך בין בורקינה פאסו לניגריה.
ירקות מגדלים בעיקר לאורך הנהרות. רוב השטחים החקלאיים הם מישורי הצפה. המגדלים מתחילים לעבד את שטחיהם לאחר עונת הגשמים.
פסטיבלים
'גדאו-אדוסה-קוסו': פסטיבל של בני הקוטוקולי המרכזי מורכב משלושה ימי חגיגות, מיום שישי עד ראשון. תפקידו של טקס הגדאו, שנחגג בערב שלפני האדוסה, הוא להודות לאבות הראשונית על יבולים רבים. טקס האדוסה, או פסטיבל הסכינים, הוא טקס חניכה שמקורו בלוחמים סמאסיים המפגינים את כוחם ואומץ לבם על ידי התמודדות עם אתגרים פיזיים. למחרת מתקיים טקס הקוסו, שהוא פסטיבל הנשים, בו רוקדות הנשים ריקודים מסורתיים בפארק העירוני בעיר.
טיפול ממוקד משימה
טיפול ממוקד משימה (באנגלית: Task centered approach) היא שיטת טיפול שנועדה לשמש ככלי בעבודה סוציאלית להגדרה ממוקדת של בעיה על ידי המטופלים, וסיוע ממוקד בהווה ומוגבל בזמן לשם פתרון הבעיה. השיטה פותחה ב-1972 על ידי העובדים הסוציאליים ויליאם רייד ולורה אפשטיין. לאורך השנים אומצה השיטה גם על ידי תחומי עיסוק נוספים.
הטיפול מלווה בבנייה וביישום של משימות, המושגות באמצעות התערבות ופעילות מובנית המכונה "רצף תכנון משימות ויישומן". שיטת הטיפול היא אמפירית, ופותחה על פי ממצאים של מחקרים בנוגע לטיפול המתנהל תוך כדי עיצוב עקרונות מדידים וגיבוש תוצאות אותן ניתן להעריך כל פרק זמן מסוים. יעילות השיטה נבדקה במספר מחקרים.
היסטוריה
שיטת הטיפול ממוקד המשימה פותחה בשנת 1972 על ידי ויליאם רייד (William J. Reid) ולורה אפשטיין (Laura Epstein). היא נשענה על שיטה קודמת של פרלמן, משנות ה-50, שנקראה "שיטת טיפול באמצעות תהליך של פתרון בעיות". במחקרים נמצא כי שיטה זו, הפועלת לפי עקרונות טיפול קצר מועד המוגבל בזמן, הייתה אפקטיבית באותה מידה כמו טיפול שאינו מוגדר בזמן ונמשך לעיתים שנים רבות.
הספרות המקצועית שעוסקת בנשירה של מטופלים מטיפולים, הראתה שמטופלים רבים נשרו מרצונם הרבה לפני תום הטיפול כשהוא היה מתוכנן לטווח ארוך; הסיבות הבולטות לכך היו איבוד המיקוד של הטיפול במהלך הזמן שעבר, והגעה להישגים ולשינוי כבר בשלבים הראשונים של הטיפול.
לפי ממצאים של מחקרים שנערכו בתחום, פותחה גישה של טיפול קצר מועד, תוך כדי שיתוף המטופל במיקוד הטיפול לכיוון של פתרון הבעיות באמצעים מדדים.
השיטה נוסתה מאז שנות ה-70 בעשרות מחקרים ועבודות דוקטורט, שבהן אישרו הממצאים את יעילות השיטה.
בעקבות מחקרים אלו שוכללה הגישה עד להגעה למודל הנוכחי של תכנון משימות ותהליך יישומם (אנגלית: TPIS - Task Planning and Implementations Sequence).
כיום מיושמת שיטת הטיפול ממוקד המשימה במערכות כגון משפחות, קבוצות, ארגונים וקהילות.
רקע תאורטי
שיטת טיפול ממוקד משימה היא ביסודה שיטה אמפירית לטיפול. כתוצאה מכך, הבסיס התאורטי לשיטה הוא בסיס שמערב ספקנות, בכך שהוא מנסה כל הזמן למצוא הוכחות מחקריות לאמינותו. על פי הנחות היסוד התאורטיות, יש לנסות לברר את הבסיס לבעיות המטופל, את אופיו ואת היסודות למוטיבציה שלו להגיע לשינוי.
אנשים שפותרים בעיות בצורה אקטיבית מסוגלים להגיע להחלטות רציונליות תוך הגדרת הצרכים והרצונות שלהם, ומסוגלים להגיע לתהליכי שינוי כדי להגשים אותם. לעומתם, אנשים שמגיעים לטיפול נתפסים על פי שיטה זו כמי שכשלו בפתרון בעיותיהם, ומטרת ההתערבות הטיפולית היא לסייע להם במאמציהם.
קילמס (עיר)
קילמס (בספרדית: Quilmes) היא עיר בפרובינציית בואנוס איירס שבארגנטינה. העיר היא בירת נפת קילמס והיא נמצאת 17 ק"מ דרומית לבירה בואנוס איירס.
היסטוריה
קילמס הוא שמו של שבט ילידי שחי בעבר באזור טוקומאן. במאה ה-17, לאחר שהספרדים כבשו את דרום אמריקה ודחקו את המקומיים מאדמותיהם, אולץ השבט להתיישב בשטח מוגדר (רדוקסיון) ליד בואנוס איירס, על מנת שיהיה בפיקוח השלטונות. במהלך המסע הרגלי מתו רבים מבני השבט. ההתיישבות נזנחה ב-1810 והפכה לעיר רפאים. ב-1818 הוקמה העיר קילמס במתכונתה הנוכחית. במהלך הפלישות הבריטיות לריו דה לה פלטה בשנים 1806–1807 הגיע הצבא הבריטי ממונטווידאו לקילמס ומשם התקדם לבואנוס איירס.
העיר התפתחה וגדלה עם התגברות גלי ההגירה לארגנטינה במאה ה-19 והייתה מועמדת להיות בירת הפרובינציה, אך לבסוף נבחרה לה פלאטה לבירה.
מבנה העיר
העיר מחולקת לשני חלקים שנמצאים ממזרח וממערב לפסי הרכבת. החלק המזרחי מבוסס יותר כלכלית ובו מרכז קניות גדול. ככל שמרחיקים מזרח לכיוון נהר ריו דה לה פלטה השכונות הולכות ונהיות עניות. שכונות המצוקה שקרובות לנהר סובלות גם מהצפות כאשר הוא עולה על גדותיו.
כלכלה
בעיר מספר מפעלים וחברות גדולות כגון מבשלת הבירה קילמס, חברת טקסטיל, חברה לייצור זכוכית, חברה לחומרי בניין וחברה לחימום ומיזוג אוויר.
ספורט
בעיר שתי קבוצות כדורגל: קילמס אתלטיקו קלוב שמשחקת בליגת העל הארגנטינאית וארחנטינו דה קילמס שמשחקת בליגה השלישית. העיר נבחרה על ידי איגוד הוקי השדה הבינלאומי (FIH) לארח את אליפות העולם בהוקי שדה לשנת 2014.
ססנה איירקראפט קומפני
ססנה איירקראפט קומפני (באנגלית: Cessna Aircraft Company) ידועה בשם ססנה, היא יצרנית מטוסים אמריקאית המבוססת בעיר ויצ'יטה שבקנזס. החברה ידועה במטוסי הטורבו פרופ והמנהלים שהיא מייצרת. ססנה היא חברת בת של תאגיד טקסטרון.
צסנה-185 סקייוואגן הוא מטוס אבטיפוס של מטוסי הצסנה האזרחים והוא המריא ב-1960 וכמה צבאות בעולם קנו אותו. ב-1968 קנה חיל האוויר הישראלי מטוסי צסנה 206 והמשטרה העבירה לחיל האוויר מטוסי צסנה 180. הצבא השתמש במטוסי צסנה שלו במלחמת שלום הגליל למטרות תובלה של ציוד וכוח אדם. רוב השנים עשו בו שימוש למטרות אימון טייסים.
תיק נעדר
תיק נעדר הוא ספר בלשי מאת דרור משעני, שיצא לאור בשנת 2011 בהוצאת כתר, עלילת הספר מתרחשת בחולון, והיא הראשונה בסדרת עלילותיו של פקד אברהם אברהם. הספר השני בסדרה, "אפשרות של אלימות", יצא לאור בשנת 2013.
הספר תורגם לשפות אחדות: אנגלית, דנית, איטלקית, גרמנית, פולנית, שוודית, הולנדית, רומנית, צרפתית, נורווגית, קטלאנית וספרדית. בשנת 2018
הספר עובד לסרט קולנוע צרפתי בבימויו של אריק זונקה. משעני היה שותף לכתיבת התסריט, ביחד עם במאי הסרט, וונסן קאסל הופיע בו בתפקיד הראשי. במאי 2019 החל שידורה, בכאן 11, של סדרת הטלוויזיה "תיק נעדר", המבוססת על הספר.
תמצית העלילה
חנה שרעבי מגיעה למשרדו של פקד אברהם אברהם במשטרת חולון, ומדווחת על היעדרותו של בנה בן ה-16 וחצי, עופר שרעבי, שיצא בבוקר לבית הספר, אך לא הגיע לשם ולא יצר קשר. אברהם מרגיע אותה, אך כאשר חולפים עוד יומיים והנער לא נמצא, מתחילים חיפושים אחריו, בראשותו של פקד אברהם. אילנה, המפקדת של אברהם, מצרפת לחקירה, למורת רוחו של אברהם, את אייל שרפשטיין, חוקר צעיר ושאפתן, ובנוסף לו את אליהו מעלול, חוקר נוער ותיק.
רפאל שרעבי, אביו של הנעדר, הוא ימאי, קצין מכונות ראשי, שיצא להפלגה לטריאסטה שעות ספורות לפני שנודע דבר ההיעדרות. אחותו של עופר, הצעירה ממנו בשנתיים, סובלת מפיגור שכלי. אח נוסף צעיר מעופר ב-11 שנים. בעקבות ההיעדרות מוזעק רפאל שרעבי הביתה, וחוזר בטיסה מאיטליה.
שכן של משפחת שרעבי, המורה לאנגלית זאב אבני, שנתן שיעורים פרטיים לעופר, מציע עזרתו למשטרה, באומרו שיש לו היכרות קרובה עם הנער. אבני משתתף בקורס לכתיבה יוצרת, וההיעדרות נחשבת בעיניו לאירוע הפותח את מעייני היצירה שלו. הוא כותב מכתבים בשמו של עופר, ושם אותם בתיבת הדואר של הוריו. בנוסף הוא מטלפן למשטרה, בלי להזדהות, וממליץ לחפש את עופר בחולות חולון, אך החיפושים אינם מעלים דבר.
אברהם יוצא לשבוע של סיור לימודי, שתוכנן קודם להיעדרות, במשטרת בריסל. במהלך שהייתו שם נמצא ילקוטו של עופר מושלך במכולת אשפה. זהו ממצא ראשון המאפשר להתקדם בחקירה. אברהם אינו נהנה בביקורו בבריסל, שם עסוקים מארחיו בתיק היעדרות משלהם, והוא אינו שולט בשפתם. רק ביומו האחרון שם יש לו מעט נחת, כאשר השוטרת מריאנקה לוקחת אותו לסיור חפוז בעיר.
עם חזרתו לישראל מתוודה זאב אבני על המכתבים ששלח, וצעד זה פותח פתח לפתרון התעלומה שבסופה נודע כי עופר שרעבי, הנעדר, נרצח.
אברהם אברהם
פקד אברהם אברהם הוא בן לאב שעלה מעיראק ואם שעלתה מהונגריה. הוא בן 38, מופנם ועצור, ומתגורר לבדו בחולון, לא רחוק מבית הוריו. לקראת סוף הספר מתפתח רומן בינו ובין מריאנקה, שוטרת בלגית שמוצאה מסלובניה. הוא מספר לה על תחביבו: "אני קורא כל ספר מתח, ואז אני עורך חקירה משל עצמי ומוכיח שהבלש בספר טועה או מטעה את הקוראים במכוּון, ושהפתרון האמיתי שונה מהפתרון שאותו הוא מציג". בספר אין כמעט התייחסות לשם הכפול, אברהם אברהם, ומוצג רק מקרה אחד של קנטור, בשיחת טלפון לאברהם, המתחילה במילים: "שלום אברהם אברהם, מדבר אורי אורי מהשב"כ שב"כ".
חולון
עלילת הספר מתרחשת בחולון, ובהתאם לכך מוזכרים בספר אתרי העיר: שכונת קריית שרת, שכונת נווה רמז, רחוב אלופי צה"ל, רחוב ההסתדרות, כיכר סטרומה, מוזיאון העיצוב ועוד. מיקום העלילה בחולון, הנחשבת לעיר שינה אפרורית, עורר את תשומת לבם של המבקרים. תלמה אדמון כתבה על כך: "בחירתו בחולון כזירת ההתרחשות היא מעשה אמנותי נכון ואמיץ. חולון היא ישראל, יותר מתל אביב וירושלים ואפילו יותר מדימונה. בהדהוד התודעה הקולקטיבית חולון היא המקום שבו גרים כולם, מקום חסר ייחוד שנכפה על החולות, ובכל זאת החיים רוחשים בו. הסופר הנוקב בשמות רחובות בחולון, כפי שסימנון נוקב בשמות רחובות בפריז, מכיר בזהות המקום החולוני מפני שהוא קיים." חנה הרציג שבחה אף היא בחירה זו: "ההתוודעות למרחב ולדמויות בעיר בעלת התדמית הכי לא סקסית, מאפשרת, בלי שום אזכור של מציאות פוליטית וחברתית, להציג את החתך המרכזי של יושבי הארץ, ללא תוויות של עשוקים, מזרחיים, או מודרים."
ארס פואטיקה
חנה הרציג ציינה: "ברומן של דרור משעני יש עוד ציר מקביל, העוסק במעשה הכתיבה עצמו, ומושתלים אליו פרטים מהמציאות הספרותית המוכרת לנו. כך שבין השאר, זהו רומן בלשי על "איך כותבים רומן בלשי" ויותר מזה - על איך כותבים ספרות בכלל."
תהליך הכתיבה בכלל מוצג בספר דרך עיניו של זאב אבני, הלומד כתיבה יוצרת ועושה צעדים ראשונים בכתיבה, במה שנראה כרומן מכתבים.
פרטים אוטוביוגרפיים
פרטים אחדים בספר קשורים לביוגרפיה של המחבר. חולון, העיר שבה מתרחשת העלילה, היא עיר הולדתו של משעני. אביו של פקד אברהם אברהם הוא עורך דין, וכך גם אביו של משעני. אברהם מתאהב בשוטרת זרה, מריאנקה, ומשעני נשוי לחוקרת ספרות, מרתה (לה הוא מקדיש את הספר), שמוצאה מפולין.
ישיבת רבנו חיים עוזר
ישיבת רבנו חיים עוזר היא ישיבה גדולה בבני ברק המשתייכת לזרם החרדי-ליטאי. הישיבה נקראת על שם הרב חיים עוזר גרודזנסקי, מגדולי התורה בליטא. קודם השואה. בישיבה לומדים 80 תלמידים וכ-70 אברכים.
ההקמה
הישיבה הוקמה בשנת תשנ"א-1991 על ידי הרב מנחם צבי ברלין, בוגר ישיבת חברון, שכיהן קודם לכן כר"מ בישיבת גאון יעקב בבני ברק. הישיבה הוקמה בברכתו של הרב שך, שבחר את שמה.
בנו של ראש הישיבה הרב יחיאל ברלין משמש כראש ישיבה לצד אביו.
הישיבה שכנה בתחילה בשכונת זיכרון מאיר בבני ברק ומאוחר יותר עברה לרחוב שלמה המלך 25. בהנחת אבן הפינה למבנה הישיבה נאם הרב שך.
צוות הישיבה
הר"מים בישיבה הם, ראש הישיבה הרב יחיאל ברלין הרב מנחם מנדל וולפא, הרב אברהם ישעיהו אדלר (חתנו של הרב גרשון אדלשטיין). ראש הקיבוץ הוא הרב אלעזר דוד ברלין, בנו של ראש הישיבה, המשגיח בישיבה הוא הרב נתן רוז'ין והרב רפאל כהן.
בעבר כיהנו כראש קיבוץ ומ"ראשי הישיבה" הרב דוד לוי (כיום ר"מ בישיבת פוניבז'). כמשגיח שימשו הרב נח פאלי (כיום בישיבת תורה בתפארתה) והרב דורון גולד (כיום משגיח בישיבת דרך חכמה של הרב סילבר).
לאסלו לקטוש
לאסלו לקטוש (במקור קלנר, בהונגרית: Lakatos László; בודפשט, 17 ביולי 1881 – ניס, 13 בפברואר 1944) היה סופר, מחזאי, עיתונאי, מתרגם יהודי-הונגרי ששם קץ לחייו בשואה.
ביוגרפיה
לאסלו לקטוש נולד בבודפשט במשפחה יהודית כבנם של הסוחר יאקאב קלנר ושל רגינה וייס. הוא הפך לעיתונאי ולסופר מעיסוק כפקיד בנק. משנת 1903 היה כתב של ה"פשטי הירלאפ" ((Pesti Hírlap (1878-1944)) של ה"מדיאר נמזט" (Magyar Nemzet (1899-1913)), ושל הפשטי נאפלו. אחר כך היה העורך של כתב העת וילאג (Világ). בשנת 1910 התקבל לתא הבונים החופשיים פטפי. המחזה הראשון שלו הוצג בשנת 1916 על ידי התיאטרון הלאומי של בודפשט. באותה שנה התחתן עם יולאן, בתם של מור גלרי ורגינה שיין. מחזותיו זכו להצלחה גם בחו"ל. בשנים 1923–1924 עבד כדרמטורג בתיאטראות האיחוד (Unió). לאחר מכן, היה העיתונאי של עיתוני אשט, והיה העורך של כתב העת "הונגריה" (Magyarország). הוא היגר לצרפת לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה בשל מוצאו היהודי וחקיקת סדרת חוקים אנטי יהודיים על ידי הממשלה הימנית של הונגריה. לאחר כיבושה המלא של צרפת על ידי גרמניה הנאצית הוא נרדף על ידי הגסטפו ובמנוסתו החליט לשים קץ לחייו.
פילומנה
פילומנה ביוונית עתיקה:  Ἁγία Φιλουμένη) הייתה קדושה מעונה בתולה של הכנסייה הקתולית, לכאורה נסיכה יוונית צעירה אשר מתה מות קדושים במאה ה-4.
ההכרה הציבורית שלה כקדושה החלה במאה ה-19 לאחר הגילוי הארכאולוגי בקטקומבות של פריסילה, סמוך לרומא, שם נמצאו עצמות של אישה צעירה אשר תוארו כשל קדושה מעונה. ז'אן מארי וייני פעל רבות להפצת שמה בין המאמינים. שום מידע לא היה ידוע עליה כקדושה, אך נמצאה כתובת על קברה, כדי לציין את שמה.
בשנת 1805 נלקחו השרידים ל"מוגננו דל קרדינלה" והפכו למוקד הערצה, במיוחד לאחר כמה "ניסים" שאירעו באזור אשר נזקפו לזכות השרידים. ה"ביוגרפיה" שלה ניתנה על בסיס חזיונות של נזירה נפוליטנית מקומית.
ב-13 בינואר 1837 אישר האפיפיור גרגוריוס השישה עשר את אירוע החגיגה לכבוד פילומנה, ותוך זמן קצר הוכרה פילומנה כקדושה ברחבי איטליה על ידי חגיגות נוספות לכבודה. ארכאולוגים והיסטוריונים פקפקו בממצאים והטילו ספק בקיומה של פילומנה, אך היא הייתה לקדושה פופולרית.
ב-1961, כחלק מהבדיקה המעמיקה של רשימת הקדושים ברוח ועידת הוותיקן השנייה, הסירה אותה הכנסייה מלוח השנה הליטורגי וביטלה את יום חגה.
צבי ג'וריני
ביוגרפיה
צבי הירש (הרשל) בן מוניש בוגומולני נולד בעיירה סורוקה שבבסרביה, רוסיה. בנעוריו עזב את עיירתו ונסע ללמוד זמרה וקומפוזיציה בקונסרבטוריון. שירת בצבא כמורה לזמרה ומנצח על תזמורת צבאית. במלחמת העולם השנייה נסע לאיטליה להמשיך בלימודי זמרה. באיטליה החל להופיע עם גדולי הזמרים דאז, ואימץ לעצמו את שם הבמה "ג'וריני". לאחר מכן היה לזמר באופרה הממלכתית של רומניה שבבוקרשט. ב-1923 ביטל חוזה הופעות באופרה הממלכתית בעקבות פנייתם של אנשי הבמה מהיישוב מרדכי גולינקין ומרים ברנשטיין-כהן לבוא לארץ ישראל ולהשתתף בהקמת האופרה הארצישראלית. הוא עלה ארצה והיה למעמודי התווך של האופרה של גולינקין, הן כסולן והן כמנהל הסטודיו שליד האופרה, שהכין את הזמרים הארצישראליים. ב-1927 נסע לסיבוב בערי ארצות הברית וליווה את שליחי המוסדות הלאומיים. הופיע מעל במות האופרות הגדולות באירופה ובדרום אפריקה.
ג'וריני חיבר שירים ולחנים שהושרו בפי זמרים והועלו על גבי תקליטים. בשנותיו האחרונות שקד על מחקר וחיבור לחנים לפי מקור הזמר הישראלי העממי, שנותרו בכתובים.
התגורר ברחוב אדוארד ברנשטיין 11 בתל אביב. תואר כ"איש נלבב, בעל שיחה נעימה ומתובלת הומור עסיסי ועממי".
צבי ג'וריני נפטר בינואר 1960, בגיל 74. נקבר בבית העלמין קריית שאול. הותיר את אשתו פרימה ואת בנו היחיד, גדעון ג'וריני, ומשפחתו.
אלמנתו פְּרומָה נפטרה ב-1976. בנו גדעון (שהיה המושל הצבאי של יריחו לאחר מלחמת ששת הימים) נפטר ב-1992.
צב רך קטן-ראש
צב רך קטן-ראש (שם מדעי: Chitra) הוא סוג של צב ממשפחת צבים רכים בעלי ראשים קטנים.
אורכם של צבים אלה יכול להגיע ל-1.5 מ'. הם בעלי שריון רך בצבע ירוק-כחול והקצוות כתומים. הצוואר גדול אך הראש והזנב קטנים.
התפתחות שיא העולם במשחה ל-200 מטר חופשי
התפתחות שיא העולם במשחה ל-200 מטר חופשי הן התוצאות הטובות ביותר במשחה זה שנקבעו ברחבי העולם ומוכרות על ידי פדרציית השחייה הבינלאומית (FINA). ישנה הפרדה בין השיאים במשחה זה לנשים ולגברים וכן לבריכה אולימפית (50 מטר) ולבריכת 25 מטר.
להלן רשימה של התפתחות שיא העולם מאז שיא העולם המוכר הראשון.
The 10%ers
הסדרה מתרחשת במשרדו של סוכן כישרונות, והיא התחילה כפיילוט בשנת 1993 שהוצג כחלק מה"Comedy Playhouse" קצר הימים של ITV (לא להתבלבל עם ה-Comedy Playhouse ארוך הימים של ה-BBC), ואז המשיכה כשתי סדרות שהוצגו בשנת 1994 ו-1996. השחקנים הקבועים היו: קלייב פרנסיס, שגילם את הדמות הראשית דומיניק עדן, בנדיקט טיילור בתפקיד אטין, קולין סטינטון בתפקיד טוני, ואליזבת בנט בתפקיד ג'ואן. היו הופעות קמע של ג'ונתן רוס וניקולס פרסונס.
הפיילוט נכתב על ידי רוב גרנט ודאג ניילור, אם כי הסדרות הראשונה והשנייה נכתבו על ידי ניילור וכותבים משותפים שונים, כולל סטיב פונט ופול אלכסנדר. המפיק היה אד ביי, ואז מרקוס מורטיימר.
זוג או פרד (סרט)
זוג או פרד הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2012 בכתיבה, הפקה ובימויו של טומי לנג.
זה סרט המשך ל"טייארה" (2009) והוא סרט אוטוביוגרפי המספר על חייו של לנג אחרי מותה של אשתו ד"ר רותי פלטשר לנג, ועל השאיפה לזוגיות חדשה בצל הגעגועים לבת הזוג שהלכה לעולמה.
בסרט משולבים צילומים תיעודיים אמיתיים של אשתו של לנג, צילום קברה וסרטים ביתיים בהשתתפותה.
תקציר העלילה
פטר (רוברט הניג), אלמן בן 56, מחליט לאחר התלבטות ארוכה לעבור לגור עם נוגה (שלומית הגואל-טריגר), עו"ד גרושה בת 55.
לנוגה יש בת בשם נלי (26) (ליהי אברמסון) ולפטר יש את ניר (26) (עומרי אשין) ורמי (23) (אביב אלקבץ). אתם גר גם אביה של נוגה, הוגו (הוגו ירדן) (78).
פטר חוזר לעבוד אחרי כמה שנים של אבטלה, עם המעסיק הקודם שלו, ומתמנה למנהל קניון ברומניה. הזוגיות שלהם יודעת עליות וירידות עם מחשבות על המשכת הזוגיות או פרידה (מכאן שם הסרט).
נוגה נשארה אחראית על הבית. נוגה מדווחת למשטרה על רמי שמעשן סמים והוא נלקח לתחנת המשטרה. פטר בוגד בנוגה עם מזכירתו ברומניה אך חוזר לארץ כששומע על בנו שנעצר. רמי משוחרר ומכיר את דנה (דנה ידלין), משוררת וזמרת. רמי מתלבט בין דנה לנלי.
ניר מגלה לאביו שהוא הומוסקסואל וזה מתקשה לקבל זאת בהתחלה. פטר מספר לנוגה על הסטוץ עם המזכירה ברומניה והיא מחליטה להיפרד אך חוזרת. נוגה מגלה לפטר שהיא זאת שהסגירה את רמי למשטרה ואז פטר רוצה להיפרד.
לאורך כל הסרט מנהל פטר "שיחות" עם אשתו המנוחה ומתייעץ אתה מה לעשות. הוא עושה זאת בחוף הים ועל קברה.
לבסוף, רמי מפסיק להשתמש בסמים ובכסף של סבא הוגו נוסע אחרי דנה לדרום אמריקה. נלי נוסעת לאנגליה ללימודים. ניר מתפייס עם פטר ועובר לדירה שלו. פטר ונוגה מחליטים ששווה לעבוד על הקשר והאמון שאבד כי האהבה גדולה מהכאב.
טאפנס מידלטון
טאפנס מידלטון (באנגלית: Tuppence Middleton; נולדה ב-21 בפברואר 1987) היא שחקנית אנגלייה. ב-2010 הייתה מועמדת לפרס לונדון איבנינג סטנדרד לשחקנית המבטיחה ביותר.
מידלטון כיכבה בשתי סדרות דרמה תקופתיות בריטיות ששודרו באותה עת "עלילות דיקנס" (2015–2016) בתפקיד מיס האווישם, ו"מלחמה ושלום" (2016) בה שיחקה בתפקיד הנסיכה הלן קורגינה.
ביוגרפיה
טאפנס מידלטון נולדה בבריסטול שבאנגליה לנייג'ל וטינה מידלטון. שמה הפרטי "טאפנס" הוא הכינוי שנתנה סבתה לאמה בילדותה. היא גדלה בקליבדון שבסאמרסט יחד עם אחיה הצעיר ג'וש ואחותה אנג'ל.
מידלטון צברה קהל מעריצים בעקבות הופעתה בסרט האימה הקומי "Tormented" משנת 2009. היא גילמה תלמידת בית ספר, ג'סטין פילדינג, שיוצאת לדייט עם אחד הנערים הפופולריים ביותר בבית הספר, ומגלה שהוא וחבריו אחראים למותו של אחד מחבריהם לכיתה. היא הופיעה גם בפרסומות למסטיק "Extra" ולרשת הטלוויזיה "Sky TV".
ב-2010 הייתה מידלטון מועמדת לפרס לונדון איבנינג סטנדרט לשחקנית המבטיחה ביותר, וכיכבה בסרטו של סמואל אברהם "Connect" שהיה מועמד לפרס באפט"א. ב-2011 שיחקה בתפקיד טניה גרין בסיטקום הבריטי "סעודת שישי", ובתפקיד שרה בסדרה "סירנות". ב-2012 שיחקה במותחן "איום מבפנים". במרץ 2013 הופיעה לראשונה בתיאטרון במחזה "The Living Room" מאת גרהם גרין. עוד שיחקה בתפקיד קטן בסרט "טראנס" של דני בויל. ב-2015 כיכבה בסדרה של נטפליקס "סנס8" בתפקיד ריילי בלו.
ב-2016 כיכבה מידלטון בדרמה "מלחמה ושלום" בתפקיד הנסיכה הלן קורגין. בסדרה, שזכתה לשבחי הביקורת, כיכבה השחקנית לילי ג'יימס שידועה מתפקידיה בדרמות תקופתיות.
אנדרו דייוויס שעיבד את "מלחמה ושלום" אמר על הופעתה של מידלטון שהלן היא "האישה השובבה ביותר בטלוויזיה כרגע". ואילו ב"עלילות דיקנס" היא מגלמת את האישה הפגיעה ביותר. תפקידים חשובים אלה קידמו את מידלטון אל השורה הראשונה של השחקנים הבריטים.
ב-2020 כיכבה בסרט "Possessor" לצד שון בין, אנדראה רייסבורו וכריסטופר אבוט.
חיים אישיים
בראיונות ספרה מידלטון שהיא הייתה ילדה ביישנית בציבור ובבית הספר, ולעומת זאת בבית הייתה די קולנית ושחצנית. כשהתבגרה נבחנה לבית ספר למשחק ונדהמה מכך שהתקבלה. עוד אמרה בראיון ששואלים אותה אם היא קרובת משפחה של קייט מידלטון, והוסיפה ש"למרבה הצער אין קשר משפחתי".
תמר אלכסנדר
תמר אלכסנדר (17 באוקטובר 1945 – 29 במרץ 2023) הייתה פרופסור במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, חוקרת ספרות עממית, פולקלור ותרבות יהודי ספרד דוברי לאדינו ויו"ר הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו.
ביוגרפיה
תמר פריזר נולדה בירושלים. אביה של תמר אלכסנדר נולד באירקוצק בסיביר, רוסיה. אמה הייתה בת למשפחה שהתגוררה בירושלים מזה כמה דורות ומוצאה היה מבולגריה ומרוקו הספרדית.
אלכסנדר למדה בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה והייתה חברה בתנועת הנוער העובד והלומד. את לימודי התואר הראשון עשתה באוניברסיטה העברית בספרות עברית ובחוגים המצורפים היסטוריה והיסטוריה של עם ישראל. סיימה בהצטיינות, המשיכה במסלול ישיר לדוקטורט בספרות עברית, בתחום הסיפור העברי בימי הביניים בהנחיית פרופ' יוסף דן. לתואר שלישי המשיכה את לימודיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס לשם נסעה בעקבות בן זוגה. כתבה את עבודת הדוקטור על "אתיקה ואסתטיקה בסיפורי ספר חסידים" בהנחיית הפרופסורים: עמוס פונקנשטיין, ארנולד בנד ויוסף דן. שם גם החלה בלימודי פולקלור בהדרכת פרופ' רוברט ג'ורג'יס, אז ממייסדי האסכולה ההקשרית בחקר הפולקלור. עבודת הדוקטור פורסמה כספר בהוצאת מוהר בגרמניה.
עם שיבתה לישראל התקבלה למחלקה לספרות עברית באוניברסיטה העברית שם גם עמדה בראש החטיבה לפולקלור. ייסדה והייתה עורכת שותפה לכתב העת "מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי" יחד עם הפרופסורים: גלית חזן-רוקם, הגר סלמון ושלום צבר. מספרות ימי הביניים עברה לחקר הספרות העממית והפולקלור בהנחיית פרופ' דב נוי. מכאן ואילך התמקדה בחקר התרבות האוראלית של יהודי ספרד דוברי לדינו.
ב-1990 עברה למחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון שם עבדה עד לפרישתה, בדרגת פרופסור מן המניין, באוקטובר 2014. ייסדה את החטיבה לפולקלור ועמדה בראשה למעלה מעשור. נבחרה פעמיים לראשות המחלקה לספרות. בשנת 1997 הופקדה על הקתדרה החדשה לחקר יהדות ספרד באוניברסיטת בן-גוריון, על שם אסטל פרנקפורטר, עליה היא הופקדה עד למותה. ייסדה וניהלה את מרכז משה דוד גאון לתרבות הלאדינו (2004–2015). ייסדה והייתה עורכת שותפה לכתב עת לחקר יהדות ספרד בשם "איל פריזנטי" (החל מ-2007) עם פרופ' יעקב בן-טולילה וד"ר אליעזר פאפו.
יזמה את הקמת המסלול לתואר ראשון בלימודי פולקלור והקימה את תוכנית הלימודים לספרויות יהודיות, את החטיבה ללימודי ספרות עברית בקמפוס באילת, את החטיבה ללימודי פולקלור במכללת אחוה ואת תוכנית אופ"ק (אוניברסיטה פעילה בקהילה). מייד עם פרישתה הוזמנה להקים מחלקה בין תחומית במדעי הרוח והחברה במכללת אחוה.
הייתה חברת סנאט, חברת הוועדה המרכזת הכלל אוניברסיטאית של הרקטור ונבחרה לוועדה לקידום נשים באקדמיה.
הוזמנה כפרופסור אורחת לאוניברסיטאות ייל בארצות הברית, הקומפלוטנסה במדריד וגרנדה. ארגנה כנסים רבים, הן בישראל והן בשאר העולם, כגון את מושבי הלאדינו בקונגרס העולמי למדעי היהדות בכל ארבע שנים במשך 12 שנה, וכנס בינלאומי בדוברובניק מדי שנתיים.
פרסים מענקי מחקר ואותות כבוד
אלכסנדר זכתה בשני פרסי הצטיינות על פעילותה, מטעם נשיאת האוניברסיטה ומטעם הרקטור.
ספרה "מעשה אהוב וחצי" זכה בפרס טולדנו עבור המחקר הטוב ביותר לשנת 2000.
שני פרויקטים מחקריים זכו במלגות מחקר מטעם הקרן הלאומית למדע בישראל בסך 200,000 דולר.
בשנת 2009 זכתה במלגת ארסמוס מונדי למחקר באוניברסיטה במדריד.
בשנת 2012 קיבלה אלכסנדר את אות המופת של 'מסדר המעלה האזרחי' (El orden del merito civil) מטעם חואן קרלוס מלך ספרד, כהוקרה על הישגיה בחקר תרבות יהודי ספרד.
פעילות אקדמית וציבורית
אלכסנדר הרצתה במשך שנים בהתנדבות במסגרות שונות ברחבי ישראל ואף הקימה בבאר שבע חוג קהילתי של דוברי לאדינו שנפגש בקביעות. שימשה כחברת ועד של המרכז החינוכי-ספרדי בירושלים ושל אגודת הידידות ישראל-ספרד, כחברת ועדת התרבות של ועד העדה הספרדית ועדות המזרח בירושלים וכראש האגודה החינוכית יהלו"ם, המקדמת לימוד מורשת היהדות לעולים חדשים.
בין השנים 2008–2012 כיהנה כחברת המועצה להשכלה גבוהה, כיהנה עד למותה כחברה בוועדות שונות מטעם המל"ג (אלון, מעו"ף ומינוי פרופסורים במכללות). בין השאר היא כיהנה ב-1992 (500 שנה לגירוש יהודי ספרד) כיועצת מדעית ראשית לתרבות ספרד במשרד החינוך, כחברת הוועד המנהל של האיגוד העולמי למדעי היהדות ושל חברת ספרד, כחברת המועצה של מכון בן צבי, של הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו ושל הפדרציה הספרדית.
עם פרישתה בשנת 2015 מונתה אלכסנדר ליושבת ראש מועצת הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו.
מחקר
לאחר פרסום הספר על סיפורי ספר חסידים, כל שאר הספרים התמקדו בתרבות יהודי ספרד דוברי הלאדינו.
מחקרים אלו מתמודדים עם השאלה כיצד מתפקדת התרבות שבעל פה ככלי לביטוי ולעיצוב של הזהות האתנית-הקבוצתית של יהודי ספרד. זאת מתוך מטרה לעמוד על ייחודה התרבותי של קבוצה זו. המחקרים מציעים דגמים תאורטיים שיפים לבדיקת הזהות התרבותית של כל קבוצה אתנית כחלק מתפיסה פלורליסטית של רב תרבותיות.
מחקרים אלו תורמים להבנת התרבות הייחודית של יוצאי ספרד כחלק מכלל התרבות היהודית בכלל וכחלק מהתרבות הישראלית העכשווית. מחד, המחקרים באים להאיר נושא שהוזנח עד כה, התרבות הספרדית שבעל פה ומאידך, הם מצביעים על הלגיטימציה החברתית לקיום תרבויות קבוצתיות.
ספרים ומאמרים שכתבה פורסמו בשבע שפות: עברית, אנגלית, צרפתית, רוסית, סרבית, ספרדית ולאדינו.
'''The Pious Sinner - Ethics and Aesthetics in the Medieval Hasidic Narrative, J.C.B. Mohr (Paul Siebeck), Tubingen, 1991.
הוא דן בשאלת הזיקות בין הסיפור בספר חסידים לבין ההקשר האידאולוגי תאולוגי של תנועת חסידות אשכנז בגרמניה בסוף המאה ה-12 וראשית ה-13. בספר נבדקת גם שאלת היחס בין סיפורים אלו למסורת הסיפורית היהודית על פי דגם משולש: הסיפור המסורתי שאין בו שינויים רבים לעומת המסורת; הסיפור שעבר תהליך של הסתגלות לאידאולוגיה והתפיסות של חסידות אשכנז; והסיפור הייחודי שמציע סיפורים חדשים שנוצרו בקרב תנועת חסידי אשכנז כדי לבטא את תפיסותיהם הייחודיות.
מעשה אהוב וחצי: הסיפור העממי של יהודי ספרד ראה אור בשנת 2000 – בסיועה של מתילדה כהן-סראנו.
בספר זה אלכסנדר ממפה, מסווגת ומנתחת את הסיפור העממי היהודי-ספרדי מנקודת מבט אתנו-פולקלוריסטית. באמצעות ניתוח טקסטואלי וקונטקסטואלי של הסיפורים, היא מציגה את תפקודו של הסיפור העממי ככלי ביטוי לזהותה הייחודית של הקבוצה המספרת ואת המארג הסבוך של קשרים הדדיים שבאמצעותו זהות זו נקשרת בזהויות סמוכות ובה בעת מתבדלת מהן, ודנה באסטרטגיות הספרותיות והפרפורמטיביות ובדפוסים האסתטיים שבהם תפקוד זה בא לידי ביטוי בסיפור ובמעמד הביצוע שלו. מחקר זה זכה לפרס טולידנו למחקר הטוב ביותר של השנה בתחום יהודי ספרד. הספר אף יצא לאור בעיבוד לאנגלית ובשנת 2008 ראה אור בארצות הברית בסדרת פטאי לפולקלור ואנתרופולוגיה יהודית תחת הכותרת The Heart is a Mirror - The Sephardic Folktale.
ספר זה הוא פרי מחקר חלוצי בסוגת הפתגם בפולקלור היהודי-ספרדי. שכן על אף פרסומם של פתגמים בדפוס מאז המאה הי"ט, היה המחקר בתחום זה דל ביותר. הוא מבוסס על בדיקה וניתוח של כחמישים אלף פתגמים בלאדינו, החל בפתגמים אישיים שאלכסנדר עצמה רשמה מפי אמה, עבור דרך פתגמים המבטאים ערכים קבוצתיים, כגון היחס לעולם, לבית, למזל, או למקורות יהודיים, וכלה בפתגמים השאובים ממעגל התרבות היהודית הרחבה ומשמרים-מעצבים את הזיכרון הקולקטיבי. באמצעות ניתוח הפתגמים מבקש המחקר להתחקות אחר אותה שאלה שהעסיקה את אלכסנדר גם בספרה הראשון: כיצד מתפקד הפולקלור – הפעם, סוגת הפתגם – ככלי לביטוי ולעיצוב של הזהות האתנית-הקבוצתית של יהודי ספרד. שאלה זו נבדקה בשלשה מעגלים: יצירת היחיד ('המפתגם' או 'המפתגמת', כלשונה של אלכסנדר) והמסגרת המשפחתית; גבולות קבוצתיים וזהות אתנית; זיכרון לאומי ותרבות יהודית.
מילה בשעתה זהב מעלתה: הפתגם הספרדי-יהודי בצפון מרוקו נכתב במשותף עם פרופ' יעקב בן טולילה וראה אור בשנת 2008.
הספר הוא פרי מחקר שאלכסנדר ובן טולילה, בעצמו יליד טטואן, דובר וחוקר חכיתיה, ערכו במשותף. פירותיו הם תולדה של חיבור בין מחקר פולקלוריסטי ספרותי ובלשני. זהו אוסף מדעי של למעלה מאלף פתגמים בחכיתיה, שנלקטו ותועדו ממקורות דבורים וכתובים – דפוסים וכתבי יד של אספני פתגמים, בנוסף לעבודת שדה של המחברים עצמם. כל הפתגמים תורגמו לעברית ולצדם דברי הסבר מפי המידענים, מידע הקשרי ומקבילות מחמש תרבויות בעלות זיקה לתרבות החכיתיה ומשיקות לה: התרבות ההיספאנית, התרבות העברית (המקורות הקאנוניים); תרבות הלאדינו המזרחית (סלוניקי), התרבות הערבית-היהודית, והתרבות הערבית-המוסלמית. פרקי המבוא למחקר עוסקים בחכיתיה, מזה, ובסוגת הפתגם, והפתגם החכיתי בפרט, מזה. פרקי המחקר מוקדשים לארבע זוויות פרשניות: בלשנית, תמאטית, הקשרית והשוואתית, וכל אחד מהם בוחן את הפתגמים בזיקה לאחת מן התרבויות המשיקות.
ספר נוסף בסדרת מחקרים זו מצוי כעת בהכנה. נושאו הוא מגיה יהודית-ספרדית והוא מתמקד בעיקר ב'פריקנטי' (לחשי ריפוי) – ז'אנר שהוא על פי תפיסת המחברים, ז'אנר ספרותי-פואטי מתובנת, שקול ולעיתים מחורז, המתלווה לטקסי ריפוי ובפרט לטקסי גירוש שדים וסילוק עין הרע. הספר נסמך על מחקר משותף עם ד"ר אליעזר פאפו ונכתב בידיהם במשותף.
ז'אנר נוסף שאותו חקרה אלכסנדר במהלך עבודתה הוא המחזה העממי. בתחום זה היא פרסמה יחד עם האתנו-מוזיקולוגית שושנה וייך-שחק את הספר לעת כזאת, מחזה מוזיקלי לפורים בשאלוניקי. זוהי מהדורה של המחזמר בלאדינו 'שירי אסתר', שהוצג בסלוניקי ערב הכיבוש הנאצי. לצד הניתוח המוזיקולוגי מידי וייך-שחק, עסקה אלכסנדר בניתוח טקסטואלי של המחזה והראתה כיצד עיבוד מקוצר זה של 'אסתר' (מאת ראסין) מתאים עצמו לנסיבות הזמן והמקום, ערב הכיבוש הנאצי של סלוניקי.
פרויקט המחקר הגדול של אלכסנדר שהשתרע, למעשה, על פני כל שנות עבודתה. עיקרו – אפיון וניתוח של מכלול הז'אנרים העממיים של יהודי ספרד כדי לעמוד על תרבותם הייחודית של היהודים דוברי הלאדינו. וכך, לצד הספרים, זכו תחומים רבים נוספים כגון החידה הספרדית-יהודית, הזיקה בין שיר לפתגם, סיפורי חלום, אגדות שבחים, מעשיות נשים, הלחש המאגי, הבדיחה, האנקדוטה והסיפור האישי להארה ולדיון בעשרות ממאמריה. מאמרים אלה הושתתו לעיתים על עבודת שדה, לעיתים על מקורות כתובים, ולעיתים על שניהם יחדיו.
דיוויזיית השדה ה-21 של הלופטוואפה
דיוויזיית השדה ה-21 של הלופטוואפה (בגרמנית: 21. Luftwaffen-Feld-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-1 בדצמבר 1942 על בסיס דיוויזיית השדה של הלופטוואפה מיינדל, והועמדה תחת פיקוד ריכרד שימפף. ב-1 בנובמבר 1943 הוכפפה הדיוויזיה לוורמאכט, ושמה שונה לדיוויזיית השדה ה-21. הדיוויזיה לחמה בקרבות השונים בגזרה הצפונית כחלק מקבוצת ארמיות צפון, ובנובמבר 1944 רוב יחידותיה שולבו בדיוויזיה ה-329. מטה הדיוויזיה והיחידות הכפופות לו המשיכו להילחם בכיס קורלנד, עד לכניעת הכוחות הגרמניים בכיס ב-9 במאי 1945.
מלון ריץ (מדריד)
מלון ריץ (מדריד) (בספרדית: Hotel Ritz Madrid) הוא מלון יוקרה בעל 5 כוכבים הנמצא בפלאסה דה לה ליאלטאד (Plaza de la Lealtad) מספר 5, ברובע רטירו במדריד, ספרד. המלון ממוקם באזור הנקרא "משולש הזהב" של התרבות, מול מוזיאון הפראדו ובסמיכות לגלריות נוספות הכוללות את מוזיאון תיסן בורנמיסה ומוזיאון ריינה סופיה. פארק בואן רטירו וגנים בוטניים נוספים נמצאים אף הם בקרבתו. חזית המלון רשומה כמונומנט לאומי והוא יושב בתוך גנים עם מסעדה.
המלון חגג 100 שנים להיווסדו באוקטובר 2010 ועבר שיפוץ ב-2013. הוא נבנה על ידי אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד בשנת 1910 על מנת לשמש מלון מלכותי.
היסטוריה
המלון נבנה על פי בקשתו של אלפונסו השלושה עשר ונפתח ב-2 באוקטובר 1910. המלך חזר מסיבוב באירופה במהלכו הבין שלחצר הספרדי חסר בית מלון עם מספיק יוקרה לאצולה האירופית ולאורחים רמי מעלה. הרעיון שלו היה לבנות מלון בדומה למלון ריץ בלונדון ולמלון ריץ בפריז. המלך בעצמו הקנה שטח למלון והמלונאי המפורסם סזאר ריץ שוכנע להוביל את הפרויקט.
האתר הנבחר היה פעם אזור בן שכן ההיפודרום סירקוס והגנים של תיאטרון טיבולי הישן והיה בבעלות של הגנים של בואן רטירו במדריד. הפתיחה הרשמית ב-2 באוקטובר 1910, הייתה בנוכחות המלך אלפונסו השלושה עשר, שרים וראש העיר של מדריד. המלון הפך במהרה לאחד ממוקדי חיי התרבות של העיר.
הבעלים הקודמים של המלון, בלמונד (Belmond), מכרו את המלון לקבוצת מנדרין-אוריאנטל (Mandarin Oriental) במאי 2015 תמורת 148 מיליון דולר. הבעלים החדשים הודיעו שבכוונתם לערוך שיפוץ נוסף למלון בעלות 103 מיליון דולר עד 2017.
אורחים מפורסמים
במהלך ההיסטוריה של המלון אורחים מפורסמים רבים שהו בו בהם: ארנסט המינגוויי, רנייה השלישי, נסיך מונקו ואשתו גרייס קלי, שחגגו את ירח הדבש שלהם באחת הסוויטות. אורחים מפורסמים אחרים כללו את אווה גרדנר, מישל פייפר, מדונה וג'יימס סטיוארט, שהורשה להיכנס רק לאחר שהראה את דרגות הקולונל שלו בצבא ארצות הברית.
נומה
נומה (בדנית: Noma) היא מסעדה הנמצאת בקופנהגן שבדנמרק בניהולו של השף רנה רדזפי (René Redzepi). משמעות שמה היא הלחם בסיסים של המילים הדניות nordisk (עברית: נורדי) ו- mad (עברית: אוכל). המסעדה נבחרה לטובה בעולם בסקר 50 המסעדות הטובות בעולם במגזין רסטורנט לשנים 2010, 2011, 2012, 2014 ו-2021, ובשנים 2013 ו-2019 היא דורגה במקום השני. מאז ספטמבר 2021 היא מחזיקה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום למסעדות. המסעדה ידועה בשל האוכל החדשני שלה שמהווה פרשנות של המטבח הנורדי, ומקדם את זרם המטבח הנורדי החדש.
היסטוריה
המסעדה נפתחה ב-2003 במחסן ישן בשטח החוף של שכונת כריסטיאנסהאון במרכז קופנהגן.
הבניין נמצא בכיכר המסחר הגרינלנדית (בדנית: Grønlandske Handelsplads), שבמשך 200 שנה היה מרכז סחר אל ומאיי פארו, פינמארק, איסלנד ובייחוד גרינלנד. דגים יבשים, הרינג מומלחים, שמן ועורות של לווייתנים הם בין המצרכים שאוחסנו בתוך המחסן ומסביב לו, לפני שהוא נמכר לשוק האירופאי.
בעקבות החלטה להעתיקה למקום חדש, הושבתה המסעדה מסוף שנת 2016 ועד שנפתחה מחדש ב-2018, במשכנה החדש שבשכונת כריסטיאניה.
האוכל
מטבחה של נומה הוא נורדי/סקנדינבי, מייסדי המסעדה, רנה רדזפי וקלאוס מאייר, ניסו להגדיר מחדש את המטבח הנורדי. מטבחה של נומה יכול להיחשב כפרשנות של האוכל הנורדי יותר מאשר אוכל נורדי מסורתי, כפי שמתאר מאייר בספרו Noma - Nordic Cuisine.
חלק מעיבוד המזון ותיבולו נעשה על גבי אבן בזלת, לפי מסורות צפון-אירופיות עתיקות יומין. המסעדה מייצרת חומץ, בירות, יינות שרף ואף יינות מיוחדים משלה. מרכיבים טריים לצורכי המטבח מובאים אליה בטיסות כמה פעמים בשבוע מגרנלנד, מאיי פארו ומאיסלנד. בכל כמה שבועות הטבחים נוסעים מחוץ ליערות קופנהגן ומלקטים את עשבי התיבול של המסעדה. נתון נוסף ומעניין הוא שהמים המינרלים של המסעדה נשאבים מגזעי עצים.
הצוות
רנה רדזפי, יליד 1977, ממוצא חצי דני- חצי אלבני מקדוני, עבד קודם לכן במסעדות "פרנץ' לונדרי" של תומאס קלר, "אל בולי" של פראן אדריה, "קלדר" (Kong Hans' Kælder) ו"לה ז'ארדן דה סאנס" של ז'אק ולוראן פורסל. הסומלייה הוא פונטוס אלופסון. המסעדה מעסיקה סטאז'רים מכל העולם: רוסיה, רומניה, ארצות הברית, ספרד, מקסיקו ועוד. גם מישראל יצאו מספר סטאז'רים להתמחות במסעדה זו: ביניהם השף שחר דבח, שהיה לישראלי הראשון במסעדה. מאיר אדוני, דייוויד פרנקל ועוד.
צב רך אמריקני
צב רך אמריקני (שם מדעי: Apalone) הוא סוג של צב ממשפחת צבים רכים החי באמריקה הצפונית מקנדה ועד צפון מקסיקו.
צבים אלה בעלי חוטם מוארך ואף דמוי חדק והם בעלי שריון שטוח וראש קטן. הם חיים במקווי מים ומותאמים לחיים בהם באמצעות כפותיהם הגדולות ושריונם השטוח. צבעם ירוק כהה עד שחור. הבטן לבנה או צהובה.
הצבים חיים במקווי מים רדודים ואיטיים ומחפשים טרף מימי.
משחקיות של פוקימון
המשחקיות (באנגלית: Gameplay) של סדרת משחקי הווידאו "פוקימון" כוללת בעיקר את תפיסתם ואימונם של יצורים בדיוניים המכונים "פוקימונים" ושימוש בהם כדי להילחם במאמנים אחרים. כל משחק בסדרת המשחקים בנוי לפי העיקרון הזה, כך שבכל דור (קבוצת משחקים שקשורים זה לזה) נוספים מינים וזנים חדשים של פוקימונים, וכן יכולות ופריטים חדשים.
כמה מהמושגים הכלליים הוצגו במקומות אחרים בזיכיון לפני שהופיעו במשחקים; לדוגמה: קרבות כפולים הופיעו בסדרת האנימה הרבה לפני שהופיעו במשחקים, ויכולות מיוחדות של פוקימונים הוצגו לראשונה במשחק הקלפים של פוקימון. משחק הקלפים היה גם הראשון להציג פוקימונים נוצצים (ביפנית: 光る, באנגלית: shiny) שהצבע שלהם שונה מהצבע המקורי.
מבנה המשחק
כל משחק בסדרה מתרחש במחוז (באנגלית: region) בדיוני הממוקם בעולם של פוקימון, ומתחיל כשהשחקן מקבל את הפוקימון ההתחלתי שלו מהפרופסור המחוזי. לאורך המשחק, דמות השחקן מטיילת במחוז, לוכדת ומפתחת את הפוקימונים שלה, מביסה מאמנים אחרים, ומתחזקת.
אחד החלקים המרכזיים בכל משחק הוא הצורך להביס את ארגון הפשע הפועל במחוז, שבדרך כלל מנסה להשתלט על העולם באמצעות שימוש לרעה בפוקימון, או לקדם מטרה זדונית אחרת. ארגוני הפשע הידועים לאורך השנים בזיכיון הם צוות רוקט, צוות אקווה, צוות מגמה, צוות גלקטיק, צוות פלזמה, צוות פלייר, צוות סקאל, צוות יֵל וצוות סטאר.
טראמפ פורס 1
טראמפ פורס 1 (באנגלית: Trump Force One) הוא שמו הלא רשמי של מטוסם הפרטי של בעלי ארגון טראמפ (פרפרזה על שם מטוסו של נשיא ארצות הברית אייר פורס 1). השם נטבע עוד לפני שדונלד טראמפ הפך לנשיא ארצות הברית והיה בשימוש על ידי תומכיו במהלך מסע הבחירות שלו לבחירות לנשיאות בשנת 2016. הדגם הנוכחי של המטוס הוא מטוס מסוג בואינג 757 ובעבר היה גם שימוש בבואינג 727. המטוס מופעל על ידי "טראמפ שאטל", חברת התעופה של ארגון טראמפ.
היסטוריה
מטוס הבואינג 727 ששימש כ"טראמפ פורס 1" נבנה בשנת 1968 ונמסר מארגון טראמפ לחברת התעופה האמריקאית אמריקן איירליינס. בשנת 1981 הוא הוסב למטוס עסקי ששימש את חברת Diamond Shamrock. מאוחר יותר הוא פעל המטוס עבור טראמפ הסעות עוד לפני שנמכרה. עם חלוף השנים החליט טראמפ לרוכשו מחדש בשנת 1997 על מנת שישמש כמטוסו הפרטי. עם זאת טראמפ העמיד את המטוס למכירה בשנת 2009, אך עדיין השתמש בו ב-2011, כאשר קיבל את הבואינג 757. הוא מכר אותו עוד באותה שנה, ואז הופעל על ידי ווסט סטאר תעופה. המטוס קורקע בשדה התעופה הבינלאומי מונטריאול – מיראבל בשנת 2017.
משחקיות של פוקימון
מבנה המשחק
ניתן לבקר במקומות ומבנים שונים ברחבי העולם, בהם מרכזי פוקימון, מרכולים ומכונים. במרכז פוקימון, השחקן יכול לרפא את הפוקימון שלו בחינם ולגשת למחשב האישי, שם הוא יכול לארגן את אוסף הפוקימונים שלו, לאחסן ולקחת פריטים. לפני משחקי הדור השישי, מרכז הפוקימונים היה גם המקום בו שחקנים יכולים להתחבר עם מחסניות משחק או קלפים אחרים לקרב וכן להחליף פוקימונים עם שחקנים אחרים. הפוקי-מארט היא חנות בה יכול השחקן לרכוש פריטים בכסף, אותו הוא מרוויח מניצחון בקרבות. הפריטים שניתן לרכוש מתחלפים לפי העיר בה נמצא הפוקי-מארט, ולפעמים היא מופיעה בצורות אחרות, כמו בית מרקחת או חנות כלבו. החל ממשחק הדור השישי, אוחדו מרכזי הפוקימון והפוקי מארט ונמצאים במבנה אחד.
טראמפ פורס 1
היסטוריה
מטוס הבואינג 757 רשום בארצות הברית כ-N757AF ונבנה בשנת 1991. במקור הוא נמסר לחברת התעופה קימבר סטרלינג הדניץ, ובהמשך, לאחר 1993, המטוס הופעל על ידי חברת TAESA המקסיקנית.
משחקיות של פוקימון
מבנה המשחק
בנוסף, מעת לעת תכיל עיר במחוז מכון פוקימונים, בו השחקן יילחם מול מאמן חזק המכונה מנהיג מכון, והניצחון נגדו יעניק לשחקן תג מכון. לאחר שהשחקן אוסף שמונה תגי מכון, הוא רשאי לגשת לליגת הפוקימונים המחוזית, ולהילחם נגד המאמנים החזקים באזור, על מנת להפוך לאלוף המחוזי. במשחקי הדור השביעי, הוחלף באופן חד פעמי מנגנון המכונים באתגרי איים, אך הוא הוחזר בדור השמיני.
טראמפ פורס 1
היסטוריה
בנובמבר 2018 נפגע המטוס בתאונה קרקעית לאחר ניסיון נחיתה בנמל התעופה לה גוארדיה שבניו יורק.
משחקיות של פוקימון
מבנה המשחק
השלמת קו העלילה הראשי בכל משחק פותחת אפשרויות חדשות למשחק, ובעיקר גישה למקומות במחוז שלא ניתן להגיע אליהם לפני שמסיימים את העלילה. לאחר מכן, המשחק נותר פתוח כמעט לחלוטין, כאשר המטרה הסופית של השחקן היא להשיג לפחות פוקימון אחד מכל המינים השונים של הפוקימונים הזמינים במשחק, ובכך להשלים את הפוקדע (pokédex). מספר הפוקימונים גדל עם כל דור משחק, החל מ-151 בדור הראשון ועד ל-1,008 בדור התשיעי.
טראמפ פורס 1
הדגם הראשון של המטוס
כאשר תפקד כמטוסו הפרטי של דונלד טראמפ, המטוס יכול לנשוא כ-24 נוסעים והוא מכיל בין היתר חדר הורים, חדר אוכל, מטבח וחדרי ישיבות.
משחקיות של פוקימון
מכוני פוקימון
מכון פוקימון (ביפנית: ポケモンジム, באנגלית: pokémon gym) הוא מבנה הקיים במקומות שונים ברחבי העולם, ובו מאמני הפוקימונים יכולים להתאמן או להתמודד כדי להעפיל לתחרויות של ליגת הפוקימונים. על אף שרמת הקושי והארגון משתנים ממכון למכון, הבסיס נשמר, ומנהיג המכון מתמחה בדרך כלל בסוג אחד של פוקימונים.
טראמפ פורס 1
הדגם השני של המטוס
המטוס השני יכול לנשוא כ-43 אנשים ויש בו חדר אוכל, אמבטיה, חדר שינה, חדר אורחים, מערכת קולנוע ביתית ומטבח.
משחקיות של פוקימון
מכוני פוקימון
בכל מכון ניצבים מאמנים שונים שמולם יתמודד השחקן לפני שנלחם במנהיג המכון. מאמנים אלה ממוקמים לרוב כך שהשחקן נאלץ להילחם מולם כדי להגיע למנהיג. המכון בנוי כך שהשחקן מחויב להילחם מול מאמן אחד לפחות, והקרב הסופי מתנהל מול מנהיג המכון עצמו. כאשר השחקן מנצח את מנהיג המכון בקרב, השחקן זוכה בתג, המשמש הוכחה למיומנותו ומהווה חלק מרכזי בקידום העלילה. בדור השמיני והדור התשיעי השחקן צריך להשלים אתגר, שבנוי בצורת מיני משחק, כדי להמשיך את דרכו במכון. יחד עם התג, השחקן מקבל ממנהיג המכון גם מהלך קרב (TM), אותו השחקן יכול ללמד את הפוקימונים שלו. ככל שהעלילה נמשכת והשחקן אוסף תגים, הרמה המקסימלית של הפוקימונים שיצייתו לפקודותיו של השחקן הולכת ועולה.
טראמפ פורס 1
הדגם השני של המטוס
טראמפ השתמש במטוס במהלך קמפיין הנשיאות שערך בבחירות לנשיאות ב-2016 בו ניצח את המועמדת הדמוקרטית, הילרי קלינטון. לאחר השבעתו לנשיאות, טראמפ החל לנסוע באייר פורס 1 מתוקף היותו כלי התחבורה האווירי הרשמי של נשיא ארצות הברית וזנח את מטוסו הפרטי.
מהירות השיוט של המטוס הוא 990 קמ"ש וטווח הטיסה של המטוס ללא תדלוק מגיע עד כ-7,200 ק"מ. אורכו של המטוס הוא 47 מטרים.
משחקיות של פוקימון
אתגרי איים
במשחקי הדור השביעי – שמש וירח, ואולטרה שמש וירח – אין מכונים או מנהיגי מכון. במקום זאת, השחקן צריך לעמוד באתגרים שיקבל מדמויות במשחק. האתגר הוא בדרך כלל משימה שעליו לבצע על מנת להילחם בפוקימון טוטם, גרסה גדולה וחזקה יותר של זן פוקימון מסוים. ברגע שהשחקן זימן והביס את פוקימון הטוטם, הוא מקבל קריסטל זי, פריט המאפשר לפוקימון להשתמש במהלכים עוצמתיים המכונים "מהלכי זי". השלמת כל האתגרים באי מאפשרת לשחקן לאתגר את ה"קאהונה" של האי בקרב פוקימון סטנדרטי. השחקן יכול להירשם לליגת הפוקימונים רק לאחר שסיים את כל ארבעת הקרבות מול קאהונות האיים. לאחר שניצח את ארבעתם, השחקן יכול להגן על תוארו כאלוף באמצעות הבסת מתמודד אחר.
קרבות פוקימונים
קרבות בין פוקימונים הם מכניקת המשחק המרכזית של משחקי פוקימון. הקרבות משמשים לאימון וחיזוק הפוקימונים, כמו בתחרויות, וכן להגיע ליעדים מסוימים במשחק. ניתן לקיים קרבות בין שחקנים על ידי חיבור בין שני המכשירים (דרך חיבור בין המכשירים, בגרסאות ישנות, או דרך האינטרנט, בגרסאות חדשות יותר).