cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אף פעם לא מאוחר מדי
אודות ההפקה
קרן הקולנוע העניקה 50 אלף דולר לעשיית הסרט, 50 אלף דולר נוספים גויסו באמצעות הפייסבוק, ממאות משקיעים. בתום הצילומים קיבלו סכומים נוספים ממפעל הפיס, קרן הקולנוע. הם זכו גם בפרס מה"סינמרקט" בפסטיבל חיפה, להשלמת העבודה בברלין.
בכורת הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, לאחריו הוקרן בפסטיבל פרייבורג, שם זכה בפרס הראשון, בפסטיבל אדינבורו ובפסטיבל בהמבורג.
בנובמבר 2011 נכתבה בעיתון "וראייטי" ביקורת משבחת לסרט. בעקבותיה פנו אליו אנשים שונים בחו"ל בהצעות עבודה. אחת מהן הייתה מוונדי ג'אפט, המפיקה בפועל של הסרטים "הג'וב האיטלקי" ו"אני לא שם זין". היא קראה תסריט באנגלית שפלוק כתב ואמרה לו שהיא מעוניינת לביים אותו. פלוק מתגורר בניו יורק ועובד על סרטו החדש "הכרטיס" (The Ticket).
שייר
שייר (באנגלית: Shire Plc) היא חברת תרופות גדולה עם משרדים ראשיים בג'רזי, אירלנד. עם שווקים גדולים בעיקר בבריטניה וארצות הברית, ומוצרים הכוללים: ליסדקסאמפטמין (עם הכנסה של מעל מיליארד דולר שנתית), אדרול, גואנפסין, מסלזין, לנת'נום קרבונט, אלפא-גלקטוסיד, אידורסולפז, ולגלוסרז-אלפא, איקטיבנט ודרמגרפט. החברה רשומה בבורסת לונדון ושייכת למדד FTSE 100 היוקרתי, וכן בנאסד"ק. באפריל 2017 העסיקה כ-22,000 עובדים ושווי השוק שלה הוערך במעל 53 מיליארד דולר. במאי 2018 חברת התרופות היפנית טקדה הגיעה להסכם על רכישת שייר תמורת 62 מיליארד דולר.
היסטוריה
שייר הוקמה בשנת 1986 בבריטניה על ידי חמישה יזמים: הארי סטרטפורד, דניס סטפנס, פיטר מוריארטי, ג'וף הול וד"ר ג'ים מוריי. תחת ניהולו של רולף סטאהל. מניות שייר נרשמו לראשונה למסחר בבורסה של לונדון בשנת 1996. המוצרים הראשוניים של שייר היו תוספי סידן (Calcichew-D3) עבור חולים המבקשים לטפל או למנוע אוסטאופורוזיס.
החברה גדלה במהירות באמצעות שורה של רכישות ומיזוגים.
בפברואר 2005, רשות הפיקוח על שוק התרופות בקנדה הורתה לה למשוך מהשוק הקנדי את התרופה הנמכרת ביותר שלה, אדרל XR, עקב מותם של עשרים אנשים שהשתמשו בה. אדרל משמשת לטיפול בהפרעות קשב.במרץ 2006 הגישה לבית משפט מחוזי במדינת פנסילווניה תביעה נגד חברת התרופות הישראלית טבע תעשיות פרמצבטיות, בטענה כי גרסה גנרית שפיתחה טבע מפרה שני פטנטים על תרופת הדגל שלה - אדרל (Adderall XR) - בשחרור מושהה. במרץ 2018, מנהל מערכות המידע (מנמ"ר) של חברת טבע עבר לעבוד בחברה.
פעילות בישראל
במרץ 2000, רכשה מחברת די-פארם הישראלית את הזכויות לתרופה לטיפול באפילפסיה שפיתחה. במסגרת ההסכם חברת די-פארם המשיכה ליצר את התרופה עובר שייר בישראל. באוגוסט 2006 חברת יישום, העוסקת במסחור הטכנולוגיות של האוניברסיטה העברית, חתמה על הסכם עם שייר, לפיו שייר תמסחר מולקולה שפותחה באוניברסיטה העברית. ב-2010 חתמה חברת הביופרמצבטיקה הישראלית קמהדע על הסכם ההפצה עם שייר.
דיולה ברטוש
דיולה ברטוש (בהונגרית: Bartos Gyula; סגד, 7 באפריל 1872 – בודפשט, 21 למאי 1954) היה שחקן יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל), זוכה פרס האמן המצטיין, זוכה בתואר "חבר לנצח של התיאטרון הלאומי של בודפשט".
רולי שפר
רולי שפר נולד בבוקרשט, רומניה בשנת 1947. ידוע באמנותו הפוינטיליסטית והנאו-אימפרסיוניסטית. עבודתו התאפיינה בסינתזה של אמנות אירופאית והשראה מצפת והאווירה שלה. הוא חי ברומניה, צרפת וישראל. נפטר בשנת 2011 בישראל. כמה מיצירותיו מוצגות כיום בגלריית בית קסטל בצפת.
ביוגרפיה
רולי שפר נולדה בבוקרשט, רומניה. ידוע באמנות הפוינטיליסטית והנאו-אימפרסיוניסטית שלו. לעיתים קרובות צייר את עירו המאמצת צפת. הוא למד אמנות באקדמיה לאמנות ניקולאי גריגורסקו, תחת הצייר הסוריאליסטי ז'ול פרחים. רולי שפר עבר עם משפחתו לפריז ב-1964 למשך שנתיים ולאחר מכן חזרו לארץ התיישבו בצפת. בצפת למד אצל יצחק פרנקל. לאחר שירותו הצבאי סיים את לימודיו ב-Grand Chamiere, בפריז. לאחר שנתיים חזר והתיישב בצפת, והצטרף לציירים כמו משה קסטל, שמשון הולצמן, יצחק פרנקל פרנל ואחרים שבחרו בצפת כמקום מושבתם.
סגנון
רולי שפר הושפע ממוריו וכן מהתלמידים שהקיפו אותו במהלך גיבושו. בזמן שלמד בGrand Chamiere, הוא נתקל ביצירות של אימפרסיוניסטים, אקספרסיוניסטים, פוינטליסטים וציירים אחרים. לנאו-אימפרסיוניסטים כמו Seurat ו-Signac הייתה השפעה מתמשכת על האמן הצעיר. שפר החל להתעניין בטכניקות הייחודיות של השניים אשר היו מכוונות על ידי ניתוח מדעי של ההרמוניה ושל התנגשות הצבעים בו זמנית.
הוא יישם בקנבסים שלו צבעי יסוד שונים ובכך יצר תחושת תנועה בזמן כשהעין מביטה מרחוק.
עם שובו לצפת החל לפתח סגנון אמנותי משלו, התנגשות וסינתזה ייחודית בין מסורות מקומיות לאמנות אירופית. סגנונו מאופיין בצבעוניות עשירה, בקומפוזיציות מדויקות, כל אלו מושגים באמצעות שימוש בנקודות וצבעים זוהרים. דרך שפה חדשה זו הוא הצליח להעביר אווירה דרמטית לדלתות, לסמטאות העתיקות ולחלונות בקנבסים שלו. באמצעות אמנותו הוא ניסה לחשוף את ההילה המיסטית של צפת.
יצירתו של שפר מאופיינת בסינתזה של רוחניות בלתי נראית ומציאות קונקרטית, אשר סימנה את סגנונו כתערובת של המסורת האירופית והצפתית.
ליז'יה קלארק
ליז׳יה קלארק (בפורטוגזית: Lygia Clark; 23 באוקטובר 1920, בלו הוריזונטה – 25 באפריל 1988, ריו דה ז'ניירו) הייתה אמנית ברזילאית שנודעה ביצירתה בתחום הציור, המיצב והאמנות ההשתתפותית. קלארק מקושרת, לעיתים קרובות, עם תנועות הקונסטרוקטיביסטים הברזילאיות של אמצע המאה ה-20 ועם תנועת הטרופיקיה.
יחד עם אמנים ברזילאים, אמילקר דה קסטרו, פרנץ וייסמן, ליגיה פאפ והמשורר פריירה גולאר, ייסדה קלארק את תנועת הנאו-קונקרטיזם. הנאו-קונקרטיסטים האמינו כי האמנות צריכה להיות סובייקטיבית וחוויה פיזית. לאורך הקריירה שלה, קלרק חקרה דרכים שבהן מבקרי תערוכות (אשר מאוחר יותר כינתה "משתתפים") יכולים לתקשר באופן פעיל עם יצירות האמנות שלה. היא ביקשה להגדיר מחדש את היחסים בין האמנות והחברה. יצירותיה של קלארק עסקו בתחושות וברגשות פנימיים.
ביוגרפיה
מספר מבקרים טוענים שיצירתה הקדימה את העידן המודרני של מידע דיגיטלי. עבודותיה המאוחרות יותר היו מופשטות והוליסטיות עם דגש על פסיכותרפיה וריפוי.
השפעות
יצירותיה של קלארק הושפעו במידה רבה מהתנועה הקונסטרוקטיביסטית וממושגים של בית הספר באוהאוס. עבודתה המוקדמת של קלארק שיקפה את התעניינותה בפסיכואנליזה ובמחקר של זיגמונד פרויד. בהמשך הקריירה שלה, עבודותיה ההוליסטיות יותר הציגו השפעות מחוויות שהיו לה עם מטופלים פסיכוטיים ונוירוטיים. קלארק הייתה בטיפול בעצמה, וההצעות שפיתחה בחנו את הגבול בין אמנות, תרפיה וחיים.
ליז׳יה קלארק היא אחת האמניות המוכרות מתנועת הטרופיקליה. קלארק בחנה את תפקידה של התפיסה החושית ואת ההשפעה הרגשית שיש למשתתפים עם יצירותיה. דוגמה למשיכתה החזקה של קלארק עלאינטראקציה האנושית היא יצירתה מ-1967 O eu tu (אני ואת/ה). היצירה מורכבת משתי חליפות גומי תעשייתיות המחוברות זו לזו בחבל המדמה חבל טבור. המשתתפים בחליפות התחברו יחד, אך לא יוכלו לראות זה את זה, ויצרו קשר כמעט פסיכו-מיני בין השניים. קלארק אמרה על יצירותיה, "העשייה בתוך ההווה היא הדבר החשוב ביותר, האמנות מתמוססת אל תוך העולם".
"נוסטלגיה של הגוף"
ב 1964 החלה קלארק את הכנת הסדרה "נוסטלגיה של הגוף", מתוך כוונה לנטוש את יצירת חפצי האמנות לטובת יצירת אמנות הנובעת מהחושים. יצירותיה בסדרה זאת הסתמכו על חוויות המשתתפים כפי שהן באות לידי ביטוי באופן ישיר בגופם. יצירות אלו התייחסו לקיומם הסימולטני של ניגודים בתוך אותו מרחב: פנימי וחיצוני, מטפורי ומילולי, זכר ונקבה.
טיפול אומנות
מבקר האמנות גיא ברט הבחין כי קלארק "הפיקה מכשירים רבים כדי להטמיע את החוש החזותי בתוך המודעות של הגוף." יצירותיה המאוחרות של קלארק התמקדו במידה רבה בחושים הלא-מודעים: מגע, שמיעה וריח. עבור יצירתה משנת 1966, "נשמו איתי", יצרה קלארק צינור גומי מעוגל והזמינה את המשתתפים להחזיק את הצינור ליד אוזנם. המשתתפים יכלו לשמוע את קול האוויר נכנס ויוצא מהצינור, כך שנוצרה חוויה חושית אישית עבור כל משתתף.
תקופות סגנוניות
בתחילת הקריירה של קלארק התמקדה ביצירת ציורים מונוכרומטיים קטנים שנעשו בשחור, אפור ולבן. בשנות ה-60 הפכה עבודתה למושגית יותר, והיא השתמשה בחפצים רכים הניתנים לתמרון על ידי הצופים-משתתפים. מאוחר יותר הייתה קלרק שותפה בהקמת תנועת הנאו-קונקרטיביזם, אליה הצטרף האמן הברזילאי האליו אויצ'יקה. לאורך הקריירה שלה, האמנות של קלארק עסקה במחקר אודות השפעת האמנות על צופים. אחת המטרות העיקריות שלה כאמנית הייתה לפנות אל האדם הממוצע, לא רק אל הקהל הבורגני.
בסוף שנות ה -50, קלארק ומספר חבריה התנתקו מקבוצת הקונקרטיביזם על מנת להקים את תנועת הנאו-קונקרטיביזם. הם פרסמו את המניפסט שלהם בשנת 1959. הנאו-קונקרטיביסטים האמינו כי האמנות היא סובייקטיבית ואורגנית. בכתביה של קלארק היא מסבירה כי אין לראות ביצירת האמנות כ'מכונה׳ או כ׳אובייקט' אלא מעין ׳גוף׳, אשר הופך לשלם רק באמצעות השתתפות הצופים. קלארק מיזגה בין אמנות ההפשטה הגאומטרית המודרנית של אירופה לבין אלמנטים מן התרבות הברזילאית. תנועת הנאו- קונסטרוקיביזם הברזילאית שאבה את רעיונותיהם האמנותיים ממקס ביל, שהיה מנהל בית הספר לעיצוב אולם בגרמניה בתחילת שנות החמישים. אחת ממטרות הקבוצה הייתה ליצור אמנות בינלאומית, מודרנית המתנגדת לסגנון הפרובינציאלי הפופולרי בברזיל. הנאו-קונקרטיביסטים דגלו באמנות אינטואיטיבית, אך אקספרסיבית וסובייקטיבית.
הנאו-קונקרטיביסטים התעניינו כיצד יצירת האמנות יכולה להיות מושפעת מהצופה ומהאופנים בהם האמנות יכולה "לבטא מציאות אנושית מורכבת". הם ביקשו ליצור יצירות אמנות המתקשרות עם הצופה והופכות את הצופה למודע יותר לגוף הפיזי שלו ולקיום המטאפיזי שלו. הם יצרו אובייקטים תלת-ממדיים נעים, אשר הניעו את הצופים והפכו אותם בעצם לאמנים בפני עצמם. דוגמה אחת לעבודה מסוג זה היא יצירתה של קלארק "ביצ'ו", חפץ מתכתי מוזהב עם צירי מתכת. השתתפות הצופים הייתה חיונית להשלמת היצירה. קלארק מתארת את חילופי הדברים בין הצופה לבין יצירתה "ביצ'ו" כדיאלוג בין שני אורגניזמים חיים. נוסף על כך, נאו-קונקרטיביסטים שאפו למתוח את גבולות הייצוג של היצירה האמנותית. עבורם, יצירת האמנות היא הפעולה עצמה ותהליך העבודה עצמו. על פי שיטה זו, האינטראקציה של הצופה עם היצירה היא הרגע בו הצופה באמת חווה את משמעות היצירה.
במהלך שנות ה-70 בחנה קלארק את היחס בין התפיסה החושית והתת הכרתית של המשתתפים לבין יצירות האמנות שלה. היא התייחסה לכך כאל "פולחן ללא מיתוס". עבור קלארק, ליצירה לא תהיה שום משמעות במנותק מהשתתפות הצופים. המשתתפים לוקחים את חפצי האמנות לידיהם ומשנים אותם בכל דרך שירצו. כך הגבול בין המשתתפים לבין היצירה מטשטש. המשתתפים הופכים לאחד עם היצירה. במובן מסוים, המשתתף ויצירת האמנות יתמזגו. בשנים האחרונות של הקריירה שלה, התמקדה קלארק באופן בלעדי בפסיכותרפיה ובשימוש באמנות כאקט של ריפוי. מטרתה של קלארק לאורך הדרך האמנותית שלה הייתה לעלות על כל שלב קודם ביצירתה, משום שרעיונות שנחשבו במקור לפריצת דרך היו מיושנים ביחס לעבודותיה המאוחרות.
יצירותיה המאוחרות והמוכרות יותר של קלארק נתפסו כ"חוויות חיות". תקופת יצירתה האינטראקטיבית של קלארק נמשכה שלושה עשורים. היא לא הפרידה בין הנפש לבין הגוף והאמינה כי האמנות צריכה להחוות דרך כל חמשת החושים. אחרי 1963, עבודתה של קלארק לא הייתה יכולה להתקיים מחוץ לרגע השתתפותו של המשתתף. האמנות שלה הפכה לחוויה אינטראקטיבית. היא האמינה כי הצופה (הידוע גם בשם "משתתף") שימש תפקיד פעיל וחשוב בעולם האמנות. זו אחת הסיבות לכך שלא ניתן להנות מעבודתה של קלארק באופן מלא בתוך כותלי המוזיאון. אמונתה הייתה כי האמנות צריכה להיות חוויה רב חושית, לא רק כזו אשר נהנים ממנה רק באמצעות העיניים. בשלב מסוים כתבה "אנחנו מציעים: ההצעה שלנו היא של דיאלוג. לבד אנחנו לא קיימים. אנחנו נתונים לחסדיך ", היא המשיכה ואמרה" אנחנו המציעים: קברנו את האמנות כפי שהייתה ואנו קוראים לכם להנציח את המחשבה באמצעות הפעולה שלכם".
אחד מיצירות האמנות האינטרטיביות המוכרות ביותר שלה היא "באבא אנתרופג'יקה - Antropofágica". יצירה זאת נוצרה בעקבות חלום שקלארק חלמה על חומר אנונימי שזרם מפיה. חוויה זו לא הייתה מהנה עבור קלארק. היא ראתה בכך הקאה של חוויה שחוותה בעבר, אשר נבלעה בעבר על ידי אחרים. במובן מסוים, נראה שקלארק ראתה בזוועה זו כדרך להציג את חירותה. אחד ממטרותיה של קלארהייתה ליצור אמנות המכוונת לקהל גדול יותר בעולם, תוך דגש על נושאים חברתיים וכך להנכיח רעיונות של חופש תרבותי. עבור יצירות האמנות האינטראקטיביות שלה, קלארק השתמשה תמיד בחפצים יומיומיים זולים. לאובייקטים אלה הייתהתה משמעות רק אם הגיעו במגע ישיר עם גוף המשתתף.
בחלק האחרון של הקריירה שלה, התמקדה קלארק בטיפול דרך אובייקטים אמנותיים כאלטרנטיבה לפרקטיקה של יצירת אובייקטים אמנותיים מסורתיים. כשחזרה לריו דה ז'ניירו ב -1976, התמקדותה הטיפולית של קלארק נשענה על זיכרון הטראומה. "גיליתי שהגוף הוא הבית ... וככל שאנחנו הופכים מודעים אליו יותר, כך אנו מגלים מחדש את הגוף כמכלול דינאמי ומשתנה", כתבה ב-1971 כאשר הפכה את היוצרות של המחשבה על אמנות. היא רצתה לגלות מדוע לחפצים מסוימים מעוררים במטופליה זכרונות חיים. בהתאם למטופל, קלארק התאימה את צורת הטיפול כך שהמפגשים איתה יכולים להיות למשך טווח קצר או טווח ארוך. הטיפול בא לידי ביטוי באמצעות הקשר בין אובייקט ההתקשרות לבין האופן שבו המשתתף פירש את משמעותו.
אוספים
עבודותיה של קלארק נמצאות באוספים ברחבי העולם, כולל MoMA, New York, Tate Modern, לונדון, מוזיאון האמנויות היפות, יוסטון; MAM, ריו דה ז 'נירו, מוסאו Nacional Centro de Arte ריינה סופיה, מדריד מרכז פומפידו, פריז.
שוק האמנות
ב- Sotheby's בשנת 2014 נמכר פסל האלומיניום המתקפל של קלארק ביצ'ו-אם-סי-מד (מס' IV) (1960) ב-1.2 מיליון דולר, ומכפיל את האומדן הגבוה של 600 אלף דולר.
מהדורה מדעית
מהדורה מדעית או מהדורה ביקורתית (באנגלית: scholarly edition; critical edition) היא הוצאה לאור של טקסט, העוקבת אחרי כל כתבי היד ומהדורות הדפוס שלו שניתן לאתר ("עדי נוסח") ומטרתה להגיע לטקסט המקורי והמדויק ביותר, תוך תיקון ומחקר שיבושים, השמטות, תוספות ועריכות שנוצרו תוך כדי העתקת כתבי היד במרוצת הדורות, תוך שימוש בכלים פילולוגיים-היסטוריים. עריכת מהדורה מדעית של טקסט היא דוגמה נפוצה לעבודת דוקטורט במדעי הרוח. הפקת מהדורה מדעית אורכת זמן רב ודורשת פעמים רבות שהות של החוקר בספריות ברחבי העולם המחזיקות עותקים מקוריים ואיתור עותקים באוספים פרטיים, מכירות פומביות ומקורות אחרים. עריכת מהדורה מדעית דורשת היכרות אינטימית עם הטקסט, השפה בה נכתב והדיסציפלינה המדויקת במסגרתו נחקר. חלקים מתוך מהדורה מדעית או מהדורות מדעיות של קטעים קטנים (פרגמנטים) מתפרסמים תדיר בכתבי עת מדעיים בתחום מדעי הרוח. פרסום המהדורה מאפשר בסיס מוסכם להמשך המחקר ולדיון ביקורתי במהדורה עצמה על ידי חוקרים עמיתים. על אף שלרוב מדובר בטקסטים עתיקים, נערכות מהדורות מדעיות גם לטקסטים מודרניים, למשל בתחום הספרות והשירה, בהם מתחקה החוקר אחר טיוטות והגהות מקוריות של המחבר.
מרכיבי המהדורה
המהדורה המדעית תכלול בדרך כלל את המרכיבים הבאים:
סוגי מהדורות
קיימות מספר שיטות בהן נקטו מהדירים בהכנת מהדורות ביקורתיות או מדעיות של טקסטים:
מהדורה סינופטית
מהדורה סינופטית או "סינופסיס" היא מהדורה מדעית מיוחדת, הכוללת את הצגתם המשווה של מספר עותקים של מקורות (דפוס או כתבי יד) "מתחרים", באופן שכל שורת טקסט מוצגת מול כל שורה במקורות המקבילים. אופן הצגה זה מאפשר למצוא מקבילות מילוליות בין המקורות המקבילים; השמטות או הוספות; אפשרות זיהוי דילוג על מילים או אותיות שהושמטו או עוותו כחלק מתהליך העתקה; צנזורה שהוחלה על טקסט ועוד. השלב הסינופטי הוא כלי עבודה של החוקר בדרכו להפקת המהדורה המדעית ולעיתים רואה אור בנפרד כנספח למהדורה או כמאמר מדעי נפרד.
הדיגיטציה מאפשרת יצירת מהדורות השוואתיות רחבות-היקף (בניגוד למקום המצומצם על דף מודפס ניתן לבצע באופן ממוחשב השוואות ברמת שורה בין עותקים רבים מאוד, איתור "משפחות" של מקורות לפי אפיון של השמטות או החלפת מילים שיטתית וכדומה).
מהדורות מדעיות- דיגיטליות
כחלק מתחום מדעי הרוח הדיגיטליים, מוצגות היום מהדורות מדעיות-דיגיטליות למספר חיבורים. ד"ר אבי שמידמן מציג מהדורת מדעית-דיגיטלית מלאה לקרובות לתפילת שמונה-עשרה מהגניזה הקהירית (http://www.qerovot18.com/mssview.aspx?id=90). בשנת תשפ"ב הוציא ירון זילברשטיין מהדורה מדעית למסכת ראש השנה בירושלמי (https://www.yerushalmi-criticaledition.com/). המהדורה כוללת מדורי נוסח, אפראט, מקבילות לספרות חז"ל, פרשנות (המתבססת על ספרות מחקר וספרות רבנית) ומובאות מספרות הגאונים והראשונים למסכת זו. בשלב הפיתוח הבא יוצג במיזם זה קובץ TEI של מדור הנוסח, והלומדים יוכלו לבחור בין תצוגות שונות של מדור זה (המבוסס על כתב יד ליידן ותיקונים מתוך קטעי גניזה לירושלמי). זאת לצד תצוגות שונות של שאר המדורים במהדורה.
רג'פ טאיפ ארדואן
רֵגֵ'פּ טָאִיפּ אֶרְדוֹאָן (בטורקית: Recep Tayyip Erdoğan, ; נולד ב-26 בפברואר 1954), הוא נשיא טורקיה ה-12 מאז 28 באוגוסט 2014. קודם לכן כיהן כראש ממשלת טורקיה ה-26 במניין, החל מ-14 במרץ 2003 ועד מינויו לנשיא.
ארדואן הנהיג בתחילת כהונתו כראש ממשלה מדיניות ליברלית במידה מסוימת, שהגיעה לכדי הסדר זמני של המאבק בכורדיסטן הטורקית וקידמה מגעים לנרמול יחסי ארמניה–טורקיה, כמו גם ניסיון כניסה טורקי לשורות האיחוד האירופי. החל מכהונתו השנייה כראש ממשלה ב-2007, השתנתה מדיניותו, והוא החל לנקוט עמדה אסלאמיסטית קיצונית יותר, החריף את המתיחות מול הכורדים, יוון וארמניה, וניסה להשפיע על תנועות מרדניות שונות בארצות ערב, שהתפרצו במסגרת האביב הערבי ב-2011. גל מחאות רחב נגדו ונגד שלטונו הסמכותני פרץ ב-2013, ובעקבות מדיניותו בוצע ניסיון הפיכה צבאית כושל נגדו ב-2016. ארדואן ניצל את הסערה הציבורית בעקבות ניסיון ההפיכה וקיים משאל עם ששינה את המשטר בטורקיה ממשטר פרלמנטרי למשטר נשיאותי, בעודו מכהן כנשיא.
טורקיה בהנהגת ארדואן נוקטת מדיניות חוץ אקטיבית ושאפתנית, הכוללת מאבקים ויריבויות מול רוסיה במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה ומלחמת האזרחים השנייה בלוב. מדיניותו הובילה אותו למאבק ישיר מול ארצות הברית כאשר ב-2018 ממשל טראמפ הטיל סנקציות כבדות על טורקיה, שהובילו, ביחד עם התפרצות מגפת הקורונה והתערבותו האישית של ארדואן בפעילות בנקאית, למשבר כלכלי כבד בטורקיה. נגד ארדואן הועלו חשדות שונים לשחיתות שלטונית וממשלו פועל נגד האופוזיציה ונגד גופי תקשורת המתנגדים לו באופן שמעמיד בסימן שאלה את מעמד זכויות האדם בטורקיה.
בהנהגתו של ארדואן, יחסי טורקיה–ישראל ספגו מפלה, במיוחד לנוכח המשט לעזה ב-2010. מדיניותו האנטי-ישראלית והפרו-פלסטינית של ארדואן הובילה לנתק ביחסים בין המדינות. החל משלהי 2020 חל שינוי מגמתי בהתנהלות וביחס של ארדואן כלפי ישראל, והוא החל לקדם מגעים בניסיון לנרמול היחסים.
תחילת דרכו
ארדואן נולד באיסטנבול למשפחה גאורגית (צ'בנבורי), שמוצאה בבתומי. המשפחה נמלטה מגאורגיה לריזֶה לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). סבו של ארדואן נהרג בגאורגיה בשנת 1916 במהלך המערכה בקווקז במלחמת העולם הראשונה. את סיפור מוצאה של משפחתו סיפר ארדואן עצמו במהלך ביקורו בבתומי ב-12 באוגוסט 2004. ילדותו של ארדואן עברה עליו בריזה, ושם גדל. המשפחה חזרה לעיר מאיסטנבול כשארדואן היה עדיין פעוט. האב היה חבר במשמר החופים הטורקי, זרוע של צבא טורקיה. בקיץ נהגה המשפחה לבלות בעיירה גונאיסו הקרובה.
עם השנים הואץ תהליך התיעוש של כלי החקלאות, במיוחד במהלך שנות החמישים כאשר קודמו בידי ממשלת מנדרס. התהליך תרם להגדלת הפער בין החקלאים העשירים והעניים והוביל למצב שמיעוט של חקלאית עשירים סיפקו את עיקר הייצור החקלאי של המדינה. בעקבות כך, מאות אלפי משפחות של חקלאים עניים וקשיי יום עברו לערים בציפייה להשיג תעסוקה חדשה, ורבים מהם יישבו שכונות עוני גדולות. הפער בין הערים הליברליות ואזור הספר החקלאי שרוב תושביו היו מוסלמים מסורתיים, הוביל למהפך דמוגרפי בתוך המדינה. כתוצאה ישירה של תהליך זה, כשהיה ארדואן בן 13 חזרה המשפחה לאיסטנבול, שם עבד בנעוריו לפרנסתו ולפרנסת משפחתו כמוכר לימונדה וסימיט. בנוסף היה גם מוכר בקבוקי מים עבור נהגים שהיו בנהיגה על הכביש. בילדות לא הביע עניין בפוליטיקה, ורצה בבגרותו לעסוק בכדורגל. לאחר הזמנה להתקבל למועדון הכדורגל המקצועי פנרבאצ'ה ס. ק., אביו מנע ממנו להצטרף למועדון עקב הצורך בו לפרנסת המשפחה. לימים נקרא על שמו מגרש הכדורגל המקומי של המועדון שבו הוא נהג לשחק בילדות.
חינוך ולימודים
לארדואן ניתן חינוך דתי מסורתי מילדות, והא חבר בקהילת איסקנדרפאשה (İskenderpaşa), קהילה בזרם נקשבנדיה באסלאם הסופי. ב-1965 סיים לימודיו בבית ספר יסודי והמשיך לבית ספר דתי באיסטנבול שאת לימודיו בו השלים ב-1973. רבע מכל השיעורים בבית הספר שלו הוקדשו ללימוד הקוראן, קורות חייו של מוחמד והשפה הערבית. עוד באותן השנים הצטרף לאגודות לאומיות שמרניות שקמו בריאקציה בתגובה לתנועות סוציאליסטיות וקומוניסטיות שהובילו לתסיסה אזרחית נרחבת באותן השנים וגרמו להפיכה צבאית שנייה מסוגה נגד הממשלה האזרחית ב-1971. במסגרת חוגים פוליטיים אלו, שארדואן המשיך לקחת חלק בהם גם בלימודיו האקדמיים, הוא פיתח את יכולתו הרטורית וגישתו הציבורית לאנשים מן השורה, ששימשה אותו בהמשך בדרכו הפוליטית.
בשנת 1981 סיים לימודים אקדמיים בתחום מנהל עסקים באוניברסיטת מרמרה. היה פעיל פוליטית הן כסטודנט והן בתקופה שלאחר מכן. בימיו באוניברסיטה נפגש לראשונה עם המנהיג האסלאמיסטי נג'מטין ארבקאן, והפך לבן לווייתו. ההתמקחות הראשונה של ארדואן עם רשויות החוק הגיעה לאחר ההפיכה הצבאית השלישית ב-1980 (ראו ליל הגנרלים בטורקיה 1980), בזמן שעבד עבור רשות התחבורה של איסטנבול שהייתה עבודה זמנית שלו לצד לימודיו האקדמיים. האחראי על ארדואן, קולונל בדימוס, הורה לו לגלח את שפמו כסמל ליישור קו עם החילוניות הלאומית שהצבא פעל לשמר נגד סיעות מוסלמיות שמרניות ואחרות. ארדואן סירב ונאלץ לעזוב את העבודה.
תחילת הקריירה הפוליטית
ב-1976 נבחר לראש הסניף הצעיר של מפלגת הישועה הלאומית. שם היה עוזרו של נג'מטין ארבקאן, ולימים היה ליד ימינו. ארבקאן הנהיג תנועה אסלאמיסטית שמרנית, אשר בשונה מתנועות אסלאמיסטיות ברחבי ארצות ערב, ניסתה להשתלב בתוך המערכת הפוליטית הדמוקרטית ולא להפיל את המערכת. בשנת 1978 נשא לאישה את אמינה, שהיא ממוצא ערבי. לימים יתייחס לנישואיו כדוגמה לשילוב בין-עדתי בטורקיה. לזוג נולדו שני בנים ושתי בנות. מפלגת הישועה הלאומית נשאה סממנים של פופוליזם, כאשר מנהיגה ארבקאן הנהיג מצע קיצוני וקרא לקדם השבה של השריעה לקוד החוקים, הוקיע נשים שסירבו ללבוש חג'אב, הוקיע נוצרים ויהודים, וקרא להוציא להורג להט"בים. ארבקאן גם תקף את הממשלה, על שערוריות כספים שהתרחשו בתוכה במשך שנים והוסתרו דרך הפריחה הכלכלית של טורקיה שנמשכה לתוך שנות התשעים המוקדמות.
לבסוף, העלייה החדה בחוב הלאומי של טורקיה במקביל לעליית ערך הלירה הטורקית ועליית השימוש בשערי חליפין, הובילו לכך שמשקיעים רבים איבדו את אמונם בכלכלת טורקיה ופרץ משבר פיננסי חריף ב-1994. הבנק הלאומי מיהר להתערב ואיבד מחצית מכספי שילום החובות שלו למשבר, בניסיון כושל לבלום את נפילת הערך החדשה של הלירה. לנוכח המשבר התפרסמו לבסוף שערוריות השחיתות השלטונית הרבות בממשלתה של טנסו צ'ילר ממפלגת הדרך הנכונה, מפלגת מרכז שמרנית וחילונית. המשבר הכלכלי תרם לעלייה חדה בתמיכה הציבורית בתנועה האסלאמיסטית של ארבקאן, וזה קידם את יד ימינו, ארדואן, כמועמד המפלגה בבחירות לראשות עיריית איסטנבול.
The Hill
The Hill (בעברית: "הגבעה", בהתייחס לגבעת הקפיטול) הוא אתר חדשות אמריקאי, הפועל מוושינגטון הבירה, שהחל כעיתון בשנת 1994. האתר בבעלות "הוצאת Capitol Hill", שבעצמה כפופה לבעלות ".News Communications, Inc".
רג'פ טאיפ ארדואן
ראש עיריית איסטנבול
הודות לתמיכת מגזר מהגרי העבודה מאזורי הספר, נבחר ארדואן במפתיע, נגד ציפיות רוב הסקרים וגורמי התקשורת, לראש עיר. ארדואן קידם רפורמה נגד השחיתות הרבה ששררה ברשת הבירוקרטיה של העיר, קידם תשתיות כגון בניית מערכת ביוב חדשה מתחת לשכונות העני הגדולות של העיר, מימון בתי ספר ציבוריים ומימון תשתיות התחבורה ובעיקר שרתי התחבורה הציבורית שכללו רכבות ואוטובוסים. כל אלו הובילו לכך שתומכיו ויריביו העריכו את יכולתו הניהולית וההערכה כמו גם ההכרה הציבורית אליו ברחבי המדינה גברה. ארדואן ביסס את הקריירה הפוליטית שלו ואת תדמיתו הציבורית על פעילותו בשעת כהונתו כראש עיריית איסטנבול.
עם עליית התמיכה במפלגת הישועה הלאומית של ארבקאן וארדואן, הוקמו סדרת קואליציות וממשלות שנועדו למנוע את עלייתם לשלטון בכל מחיר. קואליציות אלו כללו אף שיתוף פעולה בין חילוניים, שמרנים וקיצוניים מכל קצוות המפה הפוליטית. ב-1995 השיגה מפלגת הישועה הלאומית 158 מתוך 550 מושבים באספה הלאומית הגדולה של טורקיה וארבקאן התמנה לראש ממשלת טורקיה. המדיניות האסלאמיסטית הקיצונית שבה דגלה הממשלה החדשה הובילה למפלתה המהירה. ב-1997 התערב הצבא והזהיר כי אם הממשלה לא תפזר את עצמה, תבוצע הפיכה צבאית נוספת. הפיכה מלאה לא יצאה לפועל, מכיוון שהאיום הספיק להביא לפיזור הממשלה. הצבא קידם את מינויו של מסוט ילמאז ממפלגת המולדת השמרנית לראש הממשלה. ב-1998, בעקבות ההפיכה המלאכותית שביצע הצבא, נגזרו על ארדואן 10 חודשי מאסר לאחר שהקריא בפומבי שיר קיצוני הנוגד את עקרונות החילוניות של טורקיה לנוכח המשבר שהוביל לפיזור ממשלתו של ארבקאן. במילות השיר היה, בין השאר, המשפט "המסגדים הם בסיסינו, כיפותיהם קסדותינו, צריחיהם חרבותינו והמאמינים חיילינו". בפועל ריצה ארדואן ארבעה חודשים בכלא ואז שוחרר.
The Hill
חלק משמעותי מתשומת הלב לה זוכה האתר היא היותו נייטרלי ולא-מפלגתי, בניגוד לעיתונים אחרים כמו וושינגטון פוסט ופוקס ניוז. על פי מחקר של "קרן נייט" משנת 2020, The Hill נקרא בדרך כלל על ידי קהל מתון, הנוטה מעט אל הימין הפוליטי. The Hill, שמתחרה בעיקר בפוליטיקו, מציג מגוון רחב של השקפות עורכים מכל הקשת הפוליטית; עם זאת, בדרך כלל בעלי הטורים ותורמיו נחשבים לשמרניים יותר.
רג'פ טאיפ ארדואן
עלייה לשלטון
לאחר שחרורו שב ארדואן למערך הפוליטי האסלאמיסטי, שהתארגן מחדש במסגרת "מפלגת העקרונות". המפלגה קידמה פרובוקציה פופוליסטית שהציגה את איסור לבישת החג'אב בציבור כחוק שפועל נגד נשים ומונע מהן להגיע לשוויון במעמדן לזה של גברים. הארגון המחודש של התנועה בדמות מפלגת העקרונות כלל גם קידום מצע ליברלי ופרוגרסיבי יותר, שנועד להפשיט את הגוש החילוני מייחוד המצע הליברלי שלו. מפלגת העקרונות קראה לקידום מגעים להסדר במאבק בכורדיסטן הטורקית, נרמול היחסים עם ארמניה ועוד. לאחר שבית המשפט קבע כי המפלגה נוגדת את עקרונות החילוניות ומכאן נוגדת את חוקת טורקיה, התנועה התארגנה מחדש בראשות ארדואן בדמות מפלגת הצדק והפיתוח.
המפלגות החילוניות פעלו להציג, בקמפיין פוליטי, את ארדואן בהיותו יליד אנטוליה חסר חינוך וערכים השקוע בעבר ובן לשכונת עוני. בפועל, מוצאו הצנוע תרם לו להשיג תמיכה אזרחית רבה עוד יותר. מכאן שב-2002, בבחירות לאספה הלאומית הגדולה, מפלגת הצדק והפיתוח השיגה רוב מוחץ של מעל לשני שלישים מכלל המושבים. המפלגה עלתה לשלטון תחת הנהגתו לכאורה של עבדוללה גול, מאחר שמנהיג המפלגה ארדואן לא היה כשיר לכהן בפרלמנט או כראש ממשלה לאחר הרשעתו ב-1998; תיקון חוקתי בסוף 2002 הסיר את אי הכשירות הזו. ארדואן ניצח במושב פרלמנטרי בתחילת 2003 והחליף את גול כראש ממשלה.
האיחוד האירופי
ב-3 בנובמבר 2002 ניצחה בבחירות "מפלגת הצדק והפיתוח" האסלאמיסטית (AKP) בראשות ארדואן. הניצחון היה על רקע המשבר החברתי, קריסת הכלכלה במדינה ופיטורי מיליוני עובדים במשק הטורקי. ניצחון מפלגתו האסלאמית של ארדואן בבחירות נחשב למהפך דרמטי, לאחר עשרות שנים של שליטת המפלגות החילוניות במדינה. ארדואן, הדוגל במדיניות פרו-אסלאמית, חש תחילה בצורך להפיג את חששות הגנרלים בצבא, שבאופן מסורתי נמנו עם המחנה החילוני במדינה. הוא הבטיח עם מינויו למצוא קו פייסני המאחד בין האסלאם למודרניזציה, ואף הביע את רצונו בצירוף טורקיה לאיחוד האירופי. ערב מלחמת עיראק נקט עמדה מרוככת כלפי ארצות הברית (לעומת רוב המדינות במזרח התיכון, שהתנגדו נחרצות למלחמה) ונטה להיענות לבקשת האמריקנים להשתמש בשטחה של טורקיה לצורך המתקפה בעיראק. יוזמה זו שלו סוכלה על ידי הפרלמנט הטורקי. בסופו של דבר התנגד להצעה אמריקאית להשתתף במלחמה בעיראק משתי מטרות עיקריות, ראשית החשיבות של עיראק מבחינה כלכלית עבור טורקיה והעובדה שמשבר כלכלי כבר נגרם קודם לכן עקב מלחמת המפרץ, ושנית במטרה להתקרב לאיחוד האירופי. האיחוד, בהנהגתם של גרהרד שרדר בגרמניה וז'אק שיראק בצרפת, נטו לתמוך בכניסה טורקית לאיחוד האירופי.
רצונו להצטרף לאיחוד האירופי עורר חילוקי דעות בינו לבין האירופים, שטענו שטורקיה מפרה זכויות אדם ועקרונות שוויון. נטען שהיא אינה בשלה להצטרף לאיחוד האירופי, בין היתר בעטיה של חקיקה שהוביל ארדואן, שהגדירה את ניאוף האישה כעבירה פלילית, וכן התנגדות ארדואן לביטול חוק המגביל את חופש הביטוי במדינה ואוסר לפרסם תכנים הפוגעים בלאומיות הטורקית. בשנת 2006 התהפכו היוצרות ביחסים בין טורקיה לאיחוד האירופי כאשר ההנהגה האירופית התחלפה: בבחירת אנגלה מרקל בגרמניה וניקולא סרקוזי בצרפת, שני המנהיגים הביעו קו אחיד של התנגדות להצטרפות טורקית לשורות האיחוד. ההנהגה של האיחוד האירופי הציגה עמדה לפיה ללא הסדר של המאבק בקפריסין טורקיה לא תתקבל לשורות האיחוד.
העולם המוסלמי
ארדואן פעל החל מכהונתו הראשונה כראש ממשלה לחזק את יחסיה של טורקיה עם מדינות העולם המוסלמי בכלל ומדינות עולם שלישי בקצוות העולם המוסלמי, כגון סומליה וסנגל, בפרט. המטרה היא להרחיב את תחום ההשפעה הכלכלי של טורקיה דרך השקעות והאצה של שיתוף הפעולה ותוך כדי כך לחזק את מעמדה הגאופוליטי של המדינה. טורקיה בהנהגת ארדואן גם פועלת, החל מהפלת שלטון סדאם חוסיין, לקידום שיתוף פעולה כלכלי עם עיראק, ואף הכרה בכורדיסטן העיראקית כספקית לייבוא אנרגיה.
בשנת 2004, לאחר שנים רבות של קיפאון ביחסי טורקיה–סוריה, במיוחד לאור התמיכה של חאפז אל-אסד בבדלנים הכורדים בטורקיה, ארדואן הזמין ואירח את נשיא סוריה, בשאר אל-אסד, באנקרה. באותה העת הייתה סוריה מבודדת מבחינה בינלאומית והצעד של ארדואן לקידום היחסים עמה היה יוצא דופן. בשנת 2006 בוצע צעד יוצא דופן נוסף לעבר גישור ביחסיה של טורקיה עם ארצות ערב, כאשר עבדאללה, מלך ערב הסעודית, קיים ביקור ממלכתי בטורקיה.
ארדואן גם המשיך בקידום המדיניות של קודמיו בתחום חיזוק קשריה הכלכליים והדיפלומטיים של טורקיה עם הארצות הטורקיות במרכז אסיה, מטרה שבמסגרתה טורקיה מתחרה על השפעה באזור מול הודו, שגם כן מחפשת לקדם אינטרסים במרכז אסיה.
מדיניות פנים והסדרים
ארדואן פעל לקדם הסדר מדיני במשבר בן עשרות השנים בין טורקיה לבדלנים הכורדים. התקוממות עממית של כורדים שדורשים את עצמאותם בחבל כורדיסטן הטורקית הובילו להקמת מיליציות בעלות מאפיינים של ארגוני טרור כגון מפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK). ממשלת ארדואן הראשונה הצליחה להגיע להסדר מדיני חלקי עם המיליציות לפיו הממשלה התירה חינוך בשפה הכורדית בבתי ספר, ורשת השידור הלאומית החלה לשדר ערוץ כורדי ממלכתי: KurdTV.
בבחינת מדיניות הפנים, ארדואן קידם חקיקות שונות שהיו ליברליות בהרבה מאלו שביצעו קודמיו בממשלות החילוניות והליברליות. ב-2005 לדוגמה, הוא קידם חוק שנתן לגליזציה לקיום מצעדי גאווה בטורקיה, מהלך יוצא דופן.
בתחילת 2007 נרצח העיתונאי הטורקי-ארמני הנודע הראנט דינק, שתמך בשיתוף הפעולה בין טורקיה לארמניה וקרא להכרה תרבותית וגישור מעל פשעי רצח העם הארמני. בהלווייתו יצאו 200,000 אבלים לצעדה במחאה על ההתנקשות בקריאות "כולנו ארמנים" ו"כולנו הראנט דינק" בכורדית, טורקית וארמנית. הביקורת על סעיף 301 (בו נאסרת השמצת המדינה, מוסדותיה ואנשיה; חקיקה שהועתקה מילה במילה מאיטליה הפשיסטית) גברה לאחר הירצחו, דבר שהוביל להצעה פרלמנטרית שדרשה את ביטול הסעיף.
פער כלכלי ושחיקה
בבחירות 2007 ניצחה מפלגתו של ארדואן את האופוזיציה המפולגת עם 16,327,291 קולות (46.58%). מפלגות האופוזיציה הגדולות שהתמודדו מול מפלגת הצדק והפיתוח היו מפלגת העם הרפובליקאית הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת התנועה הלאומית - מפלגה לאומנית קיצונית גזענית וחילונית בעלת מאפיינים פשיסטים. בבחירות ירדה מפלגת הצדק והפיתוח ב-22 מושבים באספה הלאומית הגדולה אך נשארה בעלת רוב מוחלט עם 341 מושבים וארדואן התמנה לקדנציה שנייה בראשות הממשלה. באותה השנה קידמה מפלגת הצד והפיתוח של עבדוללה גול בתור המועמד מטעמה לתפקיד הייצוגי והסמלי בעיקרו של נשיא טורקיה. לאחר התמודדות מול מועמד מפלגת התנועה הלאומית, גול נבחר לנשיא בהצבעה של האספה הלאומית הגדולה.
מדיניות חוץ
ב-2010, נפגש עם נשיא ברזיל לואיז אינסיו דה סילבה המכונה "לולה" פעמיים, אחת בביקור שלו בברזיל ושנית בביקור של לולה בטורקיה. שתי המדינות פעלו לקדם את היחסים ביניהן ודרך כך ארדואן ניסה לשתף פעולה עם לולה בכדי שזה יעזור לו לקדם את יחסי ארצו עם איראן. על אף היחסים הרעועים, ארדואן פעל בניסיון לקדם את יחסי איראן–טורקיה. במאי 2010, ארדואן ערך ביקור לא מתוכנן בטהראן, בתיאום עם לולה, כדי להסכים למיקור חוץ של העשרת האורניום האיראני לארצו כדי למנוע סנקציות נוספות על איראן. אחרי לחץ גובר של בריטניה וארצות הברית לתמוך בסנקציות נגד איראן, אמר ארדואן: "למעשה, אין כיום נשק גרעיני באיראן, אבל לישראל, שגם היא ממוקמת באזורנו, יש נשק גרעיני. טורקיה היא אותו מרחק משתיהן. מה אמרה הקהילה הבינלאומית נגד ישראל עד כה? זה עליונות החוק או חוק הממונים?". ארדואן הוביל קו מדיניות אנטי-ישראלי שהחריף לאורך כהונתו והוביל אף לקיפאון ביחסי טורקיה–ישראל לאחר שהגיע לשיאו ב-2010 במשט לעזה (ראו בפרק יחסו לישראל).
עם בחירתו של ברק אובמה לנשיא ארצות הברית, הוא קיים ביקור ממלכתי בטורקיה שהיה למסעו הראשון מעבר לאוקיינוס האטלנטי מאז בחירתו לנשיא. ארדואן גם פעל לחזק את יחסי ארצו עם פקיסטן ועם קטר, כאשר דרך השפעה על השנייה טורקיה יכולה להשיג ראש חץ למפרץ הפרסי.
קדנציה שלישית כראש ממשלה (2011–2014)
ביוני 2011 זכתה מפלגתו בכ-50% מהמושבים באספה הלאומית הגדולה וארדואן התמנה לכהונה שלישית בראשות הממשלה.
האביב הערבי
המדיניות הטורקית של התערבות בממשלות וגופים פוליטיים שונים בעולם הערבי השפיעה על התנהלות הפוליטיקה של המזרח התיכון. מדינאים טורקים הצהירו בהזדמנויות שונות ששינוי בעולם הערבי הוא בלתי נמנע וחייב לשקף את הדרישות הלגיטימיות של אנשים לצדק, חופש ושגשוג. יתרה מכך, השינוי חייב להתרחש ללא אלימות, ויש להבטיח מעבר שליו לדמוקרטיה פלורליסטית. בפועל, ממשלות ארדואן פעלו לחזק את ההשפעה הטורקית על מדינות העולם הערבי דרך הבטחה לכך ששיתוף פעולה עם טורקיה יאפשר לתושבים שגשוג וצדק. ההתנגדות של אזרחים ברחבי העולם הערבי למשטרים הרודניים והעריצים שנכפו עליהם הובילה ב-2011 להתפרצות של האביב הערבי, שהחל עם המהפכה בתוניסיה. ארדואן שאף להשיג דריסת רגל טורקית בתוך לוב עוד טרם פרצה ההתקוממות נגד משטר מועמר קדאפי. הדיפלומטיה השקטה של ארדואן מאחורי הקלעים פעלה לקדם הפיכה שקטה נגד קדאפי. במהלך העשור שקדם לפרוץ האביב הערבי, טורקיה פיתחה סוגים שונים של קשרים עם מדינות המזרח התיכון, במטרה לשפר את היחסים עם הממשלות ועם הציבור. מדיניות ההתקשרות הזו השתלמה בכמה דרכים, תוך כדי העלאת הפרופיל של טורקיה באזור. אינטלקטואלים ערבים, פעילים ומנהיגי נוער בעלי נטיות פוליטיות שונות גילו עניין רב במה שיש המתארים כ"מודל הטורקי". תדמית הדמוקרטיה היציבה של טורקיה, הכלכלה הפורחת מאותה העת ומדיניות החוץ הפעלתנית והעצמאית יצרו הערכה גוברת להישגי המדינה, מה שהגדיל את הכוח הרך שלה באזור.
בעוד האביב הערבי הוביל להתקוממויות ממדינה למדינה, טורקיה המשיכה להאיץ בממשלות ערב לבצע רפורמה בממשל שלהם ולחזק את שיתוף הפעולה עמה. בפרוץ ההתקוממויות, ארדואן פנה לתמוך במורדים בכדי לפתוח דף חדש עם הממשלות החדשות שנועדו להקים לאחר המהפכות שקידמו: האחים המוסלמים במצרים, תנועת נהדה בתוניסיה וחמאס ברשות הפלסטינית, הפועלת ללא הצלחה בניסיון למוטט את שלטון פת"ח לא רק ברצועת עזה אלא בכל רחבי הרשות . מתוך כך, ארדואן זעם על ההפיכה במצרים ב-2013, במהלכה הצבא, בהנהגתו של עבד אל-פתאח א-סיסי, הפיל את משטר מורסי הפרו-טורקי. ארדואן סירב תקופה להכיר בלגיטימציה של ממשל א-סיסי וגינה את ההפיכה, בטענה כי ישראל עמדה מאחוריה . בנוסף, מכיוון שהאביב הערבי הוביל בסוריה לפרוץ מלחמת אזרחים, ארדואן החל לקדם באופן הדרגתי מעורבות טורקית במלחמה בסוריה בין היתר מטרה להעמיק את ההשפעה הטורקית בעולם הערבי.
שערוריית השחיתות והמחאות
במהלך קדנציה זו יזם חוק אשר אוסר הפלה מלאכותית בשטחי טורקיה מה שהוביל למחאה בת אלפי אזרחים באיסטנבול. ב-2012 קידם בדיקה שלאחר המוות של גופתו של הנשיא המנוח טורגוט אזאל, שמת באמצע כהונתו במפתיע ב-1993. חקירה גילתה כי רמת הדי-די-טי בגופו של אזאל הייתה גבוהה פי עשרה מהמצב התקני בריאותית וכי ההסבר לכך הוא שמת בעקבות הרעלה, ובכך אוששו חשדות לכך שלמעשה הוא נרצח. בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה קלטה טורקיה מאות אלפי פליטים, שנמלטו מסוריה לטורקיה.
התובע שוחרר בהמשך אך הנזק לתדמיתו הציבורית של ארדואן נותר. בהמשך הממשלה הורתה בצו חירום על סגירת עיתון שהטיל עליה ביקורת. בהמשך, כאשר קבוצת אזרחים קטנה יצאה בהפגנה לא-אלימה נגד התוכנית להמרת פארק גאזי באיסטנבול למרכז קניות, הממשלה השתמשה באלימות בכוחות האכיפה בשביל לפזר את ההפגנה. בעקבות כך, פרצו מחאות בכל רחבי טורקיה נגד ממשלתו של ארדואן ונגד התנהלותו הסמכותנית. הוא נאלץ להתמודד עם גל המחאות שבמהלכו כינו אותו המפגינים "דיקטטור". המחאות סימלו מעין תחייה פוליטית עבור הסיעות החילוניות, הליברליות והסוציאל-דמוקרטיות בשורות הפוליטיקה, סיעות שהיו רדומות עד לפני כן. בעקבות האירועים חל מהפך בהתנהלותו של ארדואן לקיצוניות ולסמכותנות: הוא נקט במדיניות קרה ומאיימת כלפי ארמניה; חידש את המאבק בכורדים בדרום-מזרח המדינה; השתמש באלימות של רשויות האכיפה לפיזור ולפירוק גופי אופוזיציה נגדו ועוד על בסיס הטענה כי הם מאיימים על עקרונות מוסלמים.
קדנציה ראשונה כנשיא (2014–2018)
בבחירות לנשיאות שנערכו ב-10 באוגוסט 2014 נבחר ארדואן לנשיא טורקיה, והוא הנשיא הראשון בטורקיה שנבחר לתפקיד בבחירות ישירות על ידי העם (בעקבות תיקון לחוקה שהוביל הוא עצמו בשנת 2007). הוא החל לכהן בתפקיד זה ב-28 באוגוסט 2014. לתפקיד ראש הממשלה נבחר במקומו יועץ החוץ שלו ושר החוץ בממשלותיו השנייה והשלישית, אהמט דבוטאולו. ארדואן נותר מנהיג מפלגת הצדק והפיתוח ומתפקידו הייצוגי בעיקרו כנשיא טורקיה המשיך לקדם את מדיניותו דרך עושי דברו בממשלה ובאספה הלאומית.
ניסיון ההפיכה ותיקון לחוקה
ב-15 ביולי 2016 התרחש ניסיון הפיכה צבאית בשלטונו של ארדואן בטורקיה, ארדואן הפציר בעם לצאת לרחובות ולהתנגד לצבא, והניסיון נכשל. לאחר הניסיון בוצעו מעצרים גדולים של עשרות אלפי אזרחים, שופטים וקצינים. המניעים שעומדים מאחורי האירוע אינם ברורים. מועצת השלום הטורקית טענה שסיבות ההפיכה היו שחיקת המעמד החילוני, חיסול המשטר הדמוקרטי, זלזול בזכויות האדם ואובדן מהימנותה של טורקיה בזירה הבינלאומית. ממשלת טורקיה האשימה את המורדים בקשרים לתנועת גולן – קבוצה המוגדרת כארגון טרור על ידי השלטון בטורקיה, ובראשה עומד פטהוללה גולן, שהוגלה מן המדינה לאחר קרע בינו לבין ארדואן. למרות זאת, גולן גינה את ניסיון ההפיכה והכחיש את מעורבותו. הוא האשים את טורקיה בבימוי האירוע כמבצע דגל כוזב שמטרתו להגביל את חירויות האזרח וטיהור הצבא והרשות השופטת, והגברת הכוח של מוסד הנשיאות בטורקיה.
במהלך ניסיון ההפיכה נהרגו לפחות 300 בני אדם ויותר מ־2,100 נפצעו. נזק נגרם למבני ממשל רבים, כולל בניין הפרלמנט הטורקי והארמון הנשיאותי. ניסיון ההפיכה גרר אחריו גל מעצרים המוניים שמנה לפחות 40,000 עצורים, בהם 10,000 חיילים, וכן, מסיבות בלתי ברורות, 2,745 שופטים. 15,000 אנשי חינוך הושעו והרישיונות של 21,000 מורים שעובדים במוסדות פרטיים בוטלו גם הם על ידי הממשלה מכיוון שהמורים היו, לכאורה, נאמנים לגולן. התגובות לאירוע היו שליליות הן בטורקיה עצמה והן ברחבי העולם. מפלגות האופוזיציה הגדולות גינו את הניסיון, ומנהיגים מרחבי העולם, בהם מנהיגי האיחוד האירופי, נאט"ו וארצות הברית, קראו לכבד את המוסדות בטורקיה ואת אלו שנבחרו בה באופן רשמי. ארגונים בינלאומיים התבטאו נגד ההפיכה גם כן. מועצת הביטחון של האו"ם, לעומת זאת, לא גינתה את ההפיכה לאחר שמצרים, חברה זמנית במועצה, הביעה התנגדות לנוסח ההודעה.
כשבועיים לאחר משאל העם חסם ארדואן את הגישה לוויקיפדיה, בהסבר כי "מדובר בצעד מנהלי", כמו כן שיבש את הגישה לטוויטר ופייסבוק לפרקי זמן קצרים.
רוסיה, סוריה ולוב
ארדואן פעל לקדם חיזוק יחסים מול רוסיה בשנותיו כראש ממשלה, על אף היות שתי הארצות יריבות אזוריות. ב-2004 ביקורו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין בטורקיה היה הביקור הראשון של ראש מדינה רוסי בטורקיה מאז ביקורו של ניקולאי פודגורני מברית המועצות ב-1975. שתי המדינות יזמו תשתית צינור הגז בלו סטרים המוביל גזים טבעיים מסטברופול אשר בצפון הקווקז ברוסיה, דרך הים השחור ודרומה לאנקרה ומעבר לה בטורקיה. היחסים פרחו בתקופת נשיאותו של דמיטרי מדבדב ברוסיה, ונחתמו סדרת הסכמים לשיתוף פעולה אנרגטי רחב היקף בין שתי המדינות.
יחסי שתי המדינות התהפכו בעקבות מדיניות ההתפשטות השאפתנית של טורקיה שהחל ארדואן לקדם ביתר שאת מאז בחירתו לנשיא. שתי המדינות מנהלות מלחמות פרוקסי במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה ומלחמת האזרחים השנייה בלוב. בסוריה טורקיה תומכת באופוזיציה הסורית למשטר אסד במטרה להעלות לשלטון ממשל פרו-טורקי שיחזק את המעורבות הטורקית במדינה ויכפיף אותה לתחום השפעה טורקי. כנ"ל בלוב, איפה שטורקיה תומכת במועצת הנשיאות בראשות פאיז א-סראג' נגד בית הנבחרים הלובי בהנהגתו של ח'ליפה חפתר. בתגובה לכך, קיימת מעורבות רוסית במלחמת האזרחים בסוריה לצד משטר אסד וקבוצת וגנר, צבא פרטי הפועל בחסות ההנהגה האוליגרכית ברוסיה, פועל בלוב נגד ממשלת טריפולי של א-סראג'.
היחסים בין רוסיה לטורקיה התדרדרו באופן דרסטי לאחר שמטוס F-16 של חיל האוויר הטורקי הפיל מטוס SU-24 רוסי במרחב האווירי של סוריה ב-24 בנובמבר 2015. כתוצאה מכך, נחקק איסור מוחלט על כניסת תיירים רוסים לטורקיה. כתוצאה מכך, ממשלת רוסיה החליטה כי היא אינה מאפשרת לחדש תחבורה אווירית עם טורקיה. שבעה חודשים לאחר המקרה, הקשרים בין שתי המדינות "קפאו". ביוני 2016 ארדואן החל לקדם נורמליזציה והתנצל בפני נשיא רוסיה פוטין בקשר למות הטייס הרוסי. ארדואן גם הדגיש כי הוא מוכן לעשות כל דבר על מנת להחזיר את היחסים באופן ידידותי. בסוף 2016 שוטר טורקי לאומני רצח במכוון את שגריר רוסיה בטורקיה, אנדריי קרלוב, ושתי המדינות ניסו להימנע מפגיעה ביחסים ביניהן בעקבות הרצח. ב-2019, לנוכח המשבר הנשיאותי בוונצואלה, שתי המדינות נקטו עמדה של תמיכה במשטר ניקולאס מדורו.
נושאים נוספים
ארדואן גם הוקיע את רדיפת הרוהינגיה במיאנמר, וכינה אותה רצח עם. דרך כך, טורקיה בהנהגת ארדואן טיפחה לעצמה מוניטין בקרב מיעוטים מוסלמים נרדפים ברחבי העולם כמדינה הפועלת להגנתם ללא קשר לזרם האסלאמי שאליו הם שייכים.
במהלך המשבר הדיפלומטי הקטרי, שבמסגרתו רוב העולם הערבי ניתק את קשריו עם קטר, ארדואן ניצל את ההזדמנות לחזק את ההסתמכות הקטרית על טורקיה ואת שיתוף הפעולה בין שתי המדינות. דרך מדיניות זאת, טורקיה חיזקה את מעורבותה והשפעתה בתחום המרחב של המפרץ הפרסי.
במטרה להשפיע על מהלך קבלת ההחלטות של האיחוד האירופי ביחס לטורקיה, ארדואן איים לאפשר למיליוני פליטים מרחבי המזרח התיכון ומסוריה בפרט לעבור את גבולות ארצו לעבר יבשת אירופה, מהלך שעלול להחריף פי כמה וכמה את משבר הפליטים באירופה.
קדנציה שנייה כנשיא (2018–מכהן)
עם בחירתו מחדש ביוני 2018 והשבעתו ב-9 ביולי הוא אשרר למעשה את כהונתו לקדנציה נוספת בת חמש שנים, שבמסגרתה יורחבו סמכויותיו והוא יחזיק בסמכויות חסרות תקדים שאף מנהיג טורקי לא החזיק בהן במאה השנים האחרונות, זאת במקביל להשתלטות הדרגתית שביצע על מנגנוני האיזונים והבלמים במערכת הפוליטית הטורקית, וביצוע פעולות שנועדו למנוע ביקורת עליו, כמו מינוי נאמנים בין ראשי הצבא, ומאסר לעיתונאים ופעילי זכויות אדם שביקרו את השלטון. במשך שלוש השנים שחלפו מאז ניסיון המהפכה ארדואן עצר, כלא, העלים, הגלה או הדיח כ-500 אלף טורקים, מרביתם עובדי מדינה, אבל גם אנשי עסקים, אנשי אקדמיה, מורים, פוליטיקאים ואחרים. המדינה גם תפסה את נכסיהן של יותר מ-1,000 חברות גדולות, שנחשדו כי לקחו חלק בניסיון ההפיכה. לאורך שנות כהונתו, השתלט ארדואן על רוב כלי התקשורת במדינה והקשה על יכולתם של עיתונאים ביקורתיים להתבטא. ארגון "עיתונאים ללא גבולות" העריך בשנת 2023 כי כ-90% מכלי התקשורת בטורקיה הוחזקו על-ידי הממשלה ותומכיה.
הפלישה לכורדיסטן הסורית
פעולה טורקית צבאית נרחבת בסוריה החלה באוגוסט 2016, עם מבצע מגן הפרת במסגרתו מנעו כוחות טורקים את התפשטותה של המדינה האסלאמית לעבר הגבול וכמו כן גם מנעו את ההשתלטות של כורדיסטן הסורית על כל רחבי הגבול הטורקי-סורי. השטחים הכבושים במסגרת המבצע הפכו לשטח בטוח עבור כוחות האופוזיציה הסורית. לאחר הפגזות, פשיטות אוויריות ופעולות מינוריות על אורכו של הגבול עם סוריה יצאה טורקיה בשנת 2017 בפלישה מרכזית נוספת על צפון טורקיה, הפעם לתוך מחוזות אידליב וחלב. כמו כן הפעולה התמשכה גם אל לטקיה לחופי הים התיכון. בשנת 2018 יצאה טורקיה במבצע נוסף, הפעם נגד הכוחות הכורדים של היחידות להגנת העם, הכוחות הסוריים הדמוקרטיים ומפלגת הפועלים של כורדיסטן במסגרת מבצע ענף זית. במקביל העבירה טורקיה כמויות נשק גדולות למורדים באידליב.
הפעולה הטורקית בצפון-מערב סוריה משנת 2017 נענתה במתקפת נגד סורית רק ב-2019, ומתקפת הנגד שהחלה במרץ אותה השנה צלחה בהשבת שטחים מועטים לידיה. נוסף על כך, הפעולה הטורקית הביאה את צבא טורקיה לשערי העיר חלב. בדצמבר יצאה סוריה במתקפת נגד שנייה ונרחבת בהרבה במסגרתה פירקה את מערך החזית המזרחית של הכיבוש הטורקי. לאחר נסיגת הכוחות של ארצות הברית מתמיכתם בכורדיסטן ומשהותם בסוריה, החלה באוקטובר 2019 המתקפה הטורקית על כורדיסטן הסורית - המבצע הרחב ביותר אשר טורקיה הוציאה לפועל במסגרת המלחמה. על פי דוברו של ארדואן, הפעולה מטרתה "לתקן את הדמוגרפיה", טיהור אתני למעשה של הכורדים. פעולה זאת הביאה את הטורקים לפנים סוריה והביאה ליצירת קו אש סורי-כורדי מאוחד נגד הכיבוש הטורקי. ב-22 באוקטובר נשיא רוסיה פוטין וארדואן חתמו על הסכם חדש ליצירת אזור חיץ בצפון סוריה ולהפסקת אש.
בעקבות המבצעים, שלטה טורקיה בחלק מצפון סוריה והמורדים בנשיא סוריה אסד היו תחת חסותה.
עיצומים, אינפלציה ומגפת הקורונה
לאחר שבתחילת שלטונו טורקיה ידעה פריחה כלכלית, המדינה נכנסה למיתון  , ובמקרים מסוימים פורסם שארדואן התערב בפעילות הבנק המרכזי  , והיו מקרים בהם מי שבקרו את מדיניות הממשלה נחקרו על ידי רשויות האכיפה. החל מ-2018, ממשל טראמפ בארצות הברית הטיל סנקציות כבדות על טורקיה שעם הזמן נתנו את אותותיהם על הכלכלה הטורקית. ב-2020, הסנקציות הוחמרו לאחר שטורקיה קנתה מערכת הגנה אווירית מידי רוסיה. הסנקציות הן הגורם העיקרי לפרוץ משבר החוב והמטבע של טורקיה. המשבר מאופיין בצניחת ערכה של הלירה הטורקית, אינפלציה גבוהה, עליית עלויות האשראי, ועלייה בפירעונות הלוואות בהתאם. המשבר נגרם בשל הגירעון חריף בחשבון השוטף של הכלכלה הטורקית וכמות נכבדת של חובות פרטיים במטבע החוץ, בשילוב עם הסמכותיות ההולכת וגוברת משטר ארדואן התערבותו הלא שגרתית בתחום מדיניות הריבית. הסנקציות המשיכו לתוך כהונת ממשל ביידן האמריקאי, ועם הזמן גברה ההשפעה שלהן על הכלכלה הטורקית.
במקביל, מגפת הקורונה, בה חלו המונים במחלת נגיף הקורונה בטורקיה, התפשטה אל המדינה באמצע מרץ 2020. טורקיה מהווה אחד מאזורי התפרצות נגיף הקורונה החמורים ביותר בעולם. נכון למרץ 2022, נרשמו במדינה 14,488,373 נדבקים וכמעט 100,000 מתים מהמחלה. הממשלה הטילה הגבלות על תנועה ופעילות אזרחית וציבורית ואף הטילה עוצר במספר אזורים במדינה בהתחשב במוקדי הדבקה. ב-18 במרץ 2020 האיץ ארדואן את הציבור להישאר בבית ולא לבקר בבתי חולים מלבד במקרי חירום. ארדואן הצהיר עוד כי הבנקים הציבוריים יעבירו פנסיה לגמלאים מעל גיל 76 לבתיהם, כאשר הסכום המינימלי לתשלום לגמלאים הוא 15 אלף לירות טורקיות. ברחבי העולם, המגפה גררה עמה מיתון כלכלי, ובטורקיה גם כן נגרם מיתון, שהחריף את המצב הכלכלי נוכח הסנקציות.
גם בזמן הפריחה הכלכלית בעשור הראשון להנהגתו של ארדואן היו תקופות של נסיגה מהירה בערך המטבע.
פיוס ותיווך
לאחר שהיחסים בין טורקיה למדינות רבות עלו שרטון, החל ארדואן לשפר את היחסים עם מדינות אלה כשברקע הבחירות המתקרבות והמשבר הכלכלי.
הוא השלים עם יורש העצר של ערב הסעודית, מוחמד בן סלמאן, אחרי שכשל בניסיונות לבודד אותו בעקבות רצח ג'מאל חאשוקג'י בקונסוליה באיסטנבול; איחוד האמירויות הערביות, שאותה האשים בעבר בעידוד ניסיון ההפיכה נגדו בשנת 2016, הבטיחה להשקיע מיליארדי דולרים בכלכלה הטורקית; ועבור מצרים, שאת מנהיגה עבד אל-פתאח א-סיסי כינה בעבר "רוצח", הוא צמצם את פעילות הגולים האסלאמיסטים בטורקיה. היחסים עם ישראל שוקמו בהדרגה.
יחסו למלחמת אוקראינה - רוסיה אופיין במדיניות אמביוולנטית שנעה בין תמיכה מסויגת באוקראינה לניטראליות ואף סיוע לשני הצדדים בו זמנית. טורקיה גינתה את הפלישה הרוסית לאוקראינה ותמכה במרבית החלטות האו"ם לגינוי הפלישה, ומל"טים מתוצרת טורקית שימשו את הצבא האוקראיני וגרמו אבדות רבות לצבא הרוסי. יחד עם זאת תחת ארדואן נמנעה טורקיה מלהצטרף לסנקציות המערביות על רוסיה וכן המשיכה לסחור איתה ולקנות ממנה גז. ארדואן גם נמנע מלהחרים את נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, ונפגש עימו. תחתיו טורקיה גם הטילה קשיים על הצטרפות פינלנד ושוודיה לנאט"ו על ידי הטלת וטו (שאותו בהמשך הסירה כלפי הראשונה והסכימה לקבלה לארגון). בעת המלחמה טורקיה שמשה כמתווכת דיפלומטית בין הצדדים הלוחמים מה שאפשר להגיע להסכם בין הצדדים על האפשרות לייבא חיטה מאוקראינה דרך נמלי דרום המדינה (שהיו תחת מצור ימי רוסי).
יחסו לישראל
ארדואן נקט קו אנטי-ישראלי חריף בנושאי חוץ וביטחון, ובפרט ביחס לסוגיה הפלסטינית. עקב כך נוצרה מתיחות בין טורקיה לישראל. במאי 2004, בעקבות הריגתם של פלסטינים ברפיח במהלך פעולת צה"ל, טען שמדובר בטרור מדינתי וכי אינו רואה הבדל בין ישראל לארגוני הטרור, כיון ש"הם הורגים אזרחים ואתם הורגים אזרחים".
במהלך שנת 2008 תרם לשיחות העקיפות בין ישראל לבין סוריה שנערכו בטורקיה.במבצע עופרת יצוקה הוא תקף בחריפות את ישראל. בתחילת המבצע כינה אותו "פשע נגד האנושות", וכעבור ימים אחדים הוסיף: "ישראל עושה מעשים לא אנושיים ברצועת עזה, שיגרמו לה להשמיד עצמה". ימים אחדים לאחר החלטת מועצת הביטחון על הפסקת אש קרא להרחיק את ישראל מהאו"ם, כל עוד אינה נשמעת להחלטה. בוועידת הפורום הכלכלי העולמי, שנערכה בדאבוס ב-29 בינואר 2009, קם ארדואן ועזב את המקום, במחאה נגד נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס בעקבות מבצע עופרת יצוקה. עקב המשט לעזה במאי 2010, שהוביל ארגון הטרור הטורקי IHH, ואשר במהלך עצירתו נהרגו 9 אזרחים טורקים מפעילי הארגון שתקפו את חיילי צה"ל, התחולל המשבר הדיפלומטי החמור ביותר מאז כינון היחסים בין ישראל לבין טורקיה. ארדואן החזיר את שגריר טורקיה מתל אביב והתבטא בחריפות רבה מאוד נגד ישראל. בסמוך לפרסום דו"ח פאלמר על אירועי המשט, תבעה טורקיה מישראל שתבצע שלוש פעולות: שתתנצל על הרג אזרחיה במשט, שתשלם פיצויים כספיים למשפחות ההרוגים והפצועים ושתסיר את הסגר מעזה ותאפשר כניסה חופשית של כלי שיט לרצועה. לאחר שפורסם דו"ח פאלמר, שקבע שהסגר שהטילה ישראל על עזה חוקי וכי זכותה לעצור כלי שיט שמתכוונים להפר אותו גם בעודם במים בינלאומיים (אך שפעלה בחוסר מידתיות ועליה להביע צער ולשלם פיצויים), וכאשר דרישות טורקיה לא מולאו - היא הודיעה על הורדת רמת היחסים הדיפלומטיים עם ישראל לדרג של מזכיר שני (שמשמעותם גירוש השגריר הישראלי) ועל כך שכלי שיט צבאיים שלה יפטרלו במזרח הים התיכון. טורקיה הודיעה גם על הקפאת קשרי הצבא ותעשיות הביטחון עם ישראל (אשר כבר הושעו ממילא בעבר).
בנאום שנשא בפברואר 2013 אמר ארדואן: "בדיוק כמו הציונות, האנטישמיות והפשיזם, נחוץ שנתייחס לאיסלמופוביה כפשע נגד האנושות". מספר שבועות לאחר מכן חזר בו מדבריו.
ב-22 במרץ 2013 שוחח ארדואן בטלפון עם ראש הממשלה בנימין נתניהו, שהתקשר אליו בתיווכו של ברק אובמה. נתניהו התנצל על תקרית המרמרה, והם החליטו על נורמליזציה של היחסים בין שתי המדינות.
באוגוסט 2013 טען ארדואן שישראל עומדת מאחורי ההפיכה במצרים. ארצות הברית גינתה בחריפות טענה זו, ואביגדור ליברמן, יו"ר ועדת החוץ והביטחון של הכנסת אמר שארדואן הוא "ממשיך דרכו של גבלס".
ביולי 2014 במהלך מבצע צוק איתן תקף ארדואן את חברת הכנסת איילת שקד בטענה שהיא מזכירה את היטלר. מאוחר יותר גינה את ישראל בחריפות, הסית נגדה והאשים אותה ב"רצח עם נגד הפלסטינים" ואמר שמעשיה גרועים מהנאצים. בעקבות דבריו אלפי מפגינים אלימים תקפו את נציגויות ישראל בטורקיה, דבר שהוביל את משרד החוץ להורות על פינוי משפחות נציגי ישראל בטורקיה מחשש לשלומן, ולפרסום אזהרת מסע לטורקיה. נתניהו גינה את דבריו של ארדואן ואמר ש"דברי ארדואן הם אנטישמיים ומחללים את זכר השואה".
לאחר צעדת השיבה הגדולה ארדואן קרא לישראל "טובחת באנשים" ו"רוצחת" וכן קרא לפלסטינים להתקומם והותקף על ידי ראש הממשלה נתניהו.
האשמות באנטישמיות
בשנת 1974 כתב, ביים ושיחק במחזה Mas-kom-ya (ראשי תיבות של "בונים חופשיים-קומוניסטים-יהודים") אשר הציג את הבונים החופשיים, הקומוניזם והיהדות כבסיס הרוע בעולם. בנוסף, כינה את פעולות ישראל בעזה כ"ברבריות הגרועה יותר ממעשי היטלר".
במהלך השנים יוחסו לארדואן מספר התבטאויות אנטישמיות. בשנת 2008 טען כי בשנת 2013 דורג ארדואן במקום השני ברשימת האנטישמים שפרסם מרכז שמעון ויזנטל, בגין אמירתו על "הלובי של הריבית" שעומד לטענתו מאחורי ההפגנות נגדו. עוד טען כי ישראל עומדת מאחורי ההפיכה במצרים, זאת לאחר שצפה בפנל טלוויזיוני שנערך בצרפת ב-2011 עם "אינטלקטואל צרפתי יהודי" (שזוהה מאוחר יותר כברנאר אנרי לוי) שסבר כי גם אם האחים המוסלמים ניצחו בקלפי, הוא אישית סבור שזו לא דמוקרטיה.
ב-2009 פרסם משרד החוץ הישראלי דו"ח לפיו ארדואן מעודד אנטישמיות בארצו, בין היתר על ידי מתן גיבוי להוצאה לאור של עיתונות אנטישמית, כדוגמת העיתון "VAKIT" שיצא לאור גם בגרמניה, שם נסגר על ידי השלטונות בשל תכניו האנטישמיים.
ארדואן הגדיר את המשורר האנטישמי נג'יפ פאזיל קיסקורק כמורה רוחני.
ב-25 ביולי 2017, לאחר פיגוע הטרור בהר הבית ורצח משפחת סלומון בחלמיש ובתגובה לצעדי הביטחון שנקטה ישראל בהר הבית אמר ארדואן "הציונים המטונפים מזהמים את הר הבית".