cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אחריות שילוחית ואחריות מעביד
אחריות שילוחית ואחריות מעביד בדיני הנזיקין
סעיף 14 לפקודת הנזיקין מעגן את דוקטרינת האחריות השילוחית בדיני נזיקין. אחריות שילוחית מהווה, על פי הגישה המקובלת, מעין סוג של אחריות מוחלטת, כל זאת מאחר שאין היא טעונה אשם מצד השולח, עליו מוטלת החבות (החולקים על גישה זו גורסים, כי החבות השילוחית דווקא עולה בקנה אחד עם עקרון האשם הנזיקי- ר' פירוט בהמשך). אשמתו של השלוח ('agent') מיוחסת באופן גורף לשולח ('principal') גם כאשר השולח עצמו הפעיל שיקול דעת, ונהג בזהירות סבירה כלפי הניזוק (למעט סייגים שיפורטו בהמשך). סוגיה זו נידונה בהרחבה ב- ע"א 502/78 מדינת ישראל נ' ירוחם ניסים (להלן: פרשת ניסים), פ"ד ל"ה (4) 748.
לאור האמור לעיל, אחריות שילוחית היא אחריות בלתי ישירה. אחריות זו כרוכה על פי רוב בסנקציה המוטלת על השולח, המבטאת את הסתייגותה הנורמטיבית של החברה מאותו מעשה. מן הראוי להזכיר שסוגיית סיווגה של אחריות שילוחית בארצנו כישירה או עקיפה נידונה בפסק דין מנחה שניתן בנושא- ע"א 338/60 מדינת ישראל נ. מדר פ"ד טו 1569. בפרשה זו נידונה אחריותה השילוחית של המדינה למותו של אדם, שעלה על טרמפ ברכב צבאי ונהרג כתוצאה מתאונה דרכים שנגרמה עקב נהיגתו הרשלנית של הנהג הצבאי. נשיא בית המשפט העליון (בדימוס) שמעון אגרנט הציג שתי גישות שונות, האחת לפיה אחריות השולח היא עקיפה, ואחרת ולפיה היא ישירה. אגרנט נמנע מלהכריע בשאלה זו, אך אימץ לחיקו את האחריות העקיפה. הפסיקה שלאחר מכן אימצה גם היא את גישת האחריות העקיפה. דוגמה לכך ניתן למצוא בדבריה של השופטת (בדימוס)דליה דורנר ב-ע"א 8199/01 עזבון מירו ז"ל ואח' נ' מירו ואח' פ"ד נז (2) 785. במקרה זה, שוטר שהפקיר את נשקו האישי, גרם בהתרשלותו למותו של מכרו. השופטת דורנר דנה באחריות המשטרה, שנתבעה בגין אחריותה השילוחית למעשה השוטר: "המדינה אינה חולקת על כך, כי השוטר נשא עמו בעת חופשתו את האקדח המשטרתי, שבו נורה המנוח, ברשות. לו סברתי, כעולה מטענות המדינה, כי הורשה לקחת עמו את הנשק אף שלא לצורך תפקידו, הרי ממילא הייתי מחייבת את המדינה ברשלנות ישירה ולא שילוחית."
התפתחות היסטורית של הדוקטרינה
מקורם של דיני האחריות השילוחית באנגליה של התקופה האנגלו-סכסית, אז מקובל היה העיקרון לפיו אחראי מעביד לכל נזק שגרמו הכפופים לו באשר הם. עיקרון זה בוסס על היחס לעובד (שהיה למעשה עבד) כאל חפץ, במובן זה, שאינו שונה מבהמה שבבעלות המעביד, ולכן אחריות המעביד עליו מוחלטת, כשם שאחריותו על הבהמה שבבעלותו מוחלטת. עיקרון זה הלך והתמוסס במקביל לדעיכת מוסד העבדות, ובמקביל להבחנה שנוצרה בין אחריות פלילית לאזרחית. בתחילה פטרו את המעביד מאחריות למעשה פלילי של עובדו, ועם הזמן גם מאחריות לנזקי גוף ורכוש שאינם פליליים.
השופט ויליאם בלקסטון היה מהראשונים שפיתחו את דוקטרינת האחריות השילוחית בשלהי המאה ה-17, וחידושיו בתחום מלווים אותנו עד היום. בלקסטון הרחיב את הדוקטרינה בין השאר על ידי הטלת אחריות מעביד בגין הוראה מכללא, ולאו דווקא הוראה מפורשת. כלומר, פעולה שנעשתה במהלך העבודה התקין, והסבה נזק, תקים אחריות שילוחית, גם אם והשולח לא הורה מפורשות על ביצוע הפעולה. בנוסף, קבע בלקסטון, כי אחריות מעביד תיתכן, הן בפעולות שנעשו במהלך עבודתו השגרתית של העובד, והן על מעשי רשלנות של העובד.
פיתוחים אלו עוגנו בפסיקה האנגלית במספר פסקי דין במאה התשע עשרה. פסקי דין אלו יצרו הלכה לפיה מעביד אחראי לנזקים שגרם עובדו, גם אם בנסיבות מסוימות פעל העובד ברשלנות, או בניגוד להוראות המעביד. משלב זה ואילך, החלו להתפתח דיני האחריות השילוחית המודרניים בתצורה המוכרת לנו כיום.
התפתחות בולטת היא הרחבת הדינים, כך שיחולו בנסיבות מסוימות, גם על מעשה עוולה מכוון של העובד. סוגיה זו הושארה לפתחם של משפטני המאה העשרים.
בארצנו, המשפט העות'מאני לא הכיר כלל בדוקטרינת האחריות השילוחית. נעשה ניסיון של המשפט העברי לקלוט את הדוקטרינה לחיקו בתקופת השלטון הבריטי (ר' ע"א 113/40 שרמן נ' דנוביץ'), אך הניסיון כשל עקב התנגשותו עם החוק המנדטורי שהחילו הבריטים בארץ (סימן 46 לדבר המלך במועצה על ארץ ישראל) ב-1947 קבע בית המשפט המנדטורי העליון, שדיני האחריות השילוחית האנגליים חלים גם בארץ ישראל (ר' ע"א 29/47 "החברה הלונדונית להפצת הנצרות בין יהודים" נ' אור). מיד לאחר הקמת מדינת ישראל, אומצה פקודת הנזיקין המנדטורית, ועימה הפסיקה האנגלית, ששימשה כמקור היסטורי לדוקטרינה זו.
הרציונלים העומדים בבסיס האחריות השילוחית, בדגש על אחריות מעביד
לא ניתן למצוא רציונל ממצה יחיד, המצדיק את הטלת האחריות השילוחית. לכן, במקרים שונים תוצדק הטלת האחריות השילוחית על ידי רציונלים שונים. מחד, יש טיעונים המביאים להרחבת האחריות השילוחית, כמו למשל עיקרון פיזור הנזק. מאידך, יש המצמצמים אותה, כמו הרצון לשמור על אינטרס המעביד. ככלל, ניתן לסווג את הרציונלים לשתי תתי-קבוצות עיקריות על פי שיקולי צדק ושיקולי יעילות, להלן:
שיקולי צדק
שיקולי יעילות
על עקרונות "הכיס העמוק", פיזור הנזק והביטוח, כותב השופט אגרנט: "...העובד הרשלן הינהו, בדרך כלל, חסר אמצעים כספיים ולכן יהיה "משוריין"...בכוחו של זה [המעביד] לבטח את עצמו נגד ההפסד הכספי...ו"לפזר" את הוצאות הביטוח הזה בין בני ציבור..."
מבט ביקורתי על הרציונלים בכללותם: פרופסור גד טדסקי סובר, שאחריות מעביד כמעט והעלימה כליל מהתודעה המשפטית את אחריותו הישירה של העובד למעשיו. הניזוק מעדיף פעמים רבות "לדלג" מעל העובד המזיק, אשר לו האחריות הישירה, ולפנות במישרין לכיסו העמוק של המעביד. במקביל, לעיתים קרובות, המעביד עצמו "שוכח" את זכותו להיפרע מנזקיו תוך תביעת עובדו. נוצרה מציאות, לפיה הרציונל לייחס למעביד אחריות למעשי עובדו, הפך לחזות הכל. לעיתים קרובות, העובד מודע לכך, ותחושת המחויבות האלמנטרית של עובד להימנע מנזק בשל אחריותו הישירה הפכה זניחה. לכן, נוצר מצב לא רצוי בו עובד אינו נושא באחריות נזיקית למעשיו הוא. הדברים מקבלים משנה תוקף במיוחד במציאות הנוכחית, בה העובד אינו חסר כל כבעבר, אינו כפוף בכל רגע נתון למעסיקיו, ובעל מומחיות רבה בתחומו, כדוגמת: אקדמאים, מדענים, מהנדסים וכו'. שיקול דעתו של העובד למעשיו גדל, אך בניגוד לרצוי, אחריותו הנזיקית הלכה למעשה, פוחתת.
חשיבות ההבחנה בין אחריות שילוחית לאחריות מעביד
הן בספרות המשפטית והן בפסיקה קיימת נטייה מתמשכת להתעלם מההבדלים בין יחסי שולח-שלוח ויחסי עובד-מעביד. ההתייחסות למקרים אלו היא בדרך כלל כאל דוקטרינה אחת. אולם, ישנם מצבים בהם ההבחנה בין יחסי שולח-שלוח ויחסי עובד-מעביד היא מהותית. אחד מהם, עולה בהקשר של סעיף 13(א)(2)(ב) לפקודת הנזיקין, הפוטר מעביד מאחריות למעשי אדם שהיה "אנוס על פי דין להשתמש בשירותיו". לעומת זאת, סעיף 14 לפקודת הנזיקין, העוסק באחריות שילוחית, לא מסייג את האחריות באופן דומה. אם כך הדבר, להבחנה בין המקרים חשיבות רבה. סוגיה זו עלתה לדיון ב-ע"א 4530/91 רשות הנמלים והרכבות נ' צים חברת השיט הישראלית בע"מ, פ"ד נד(4) 583, שם קבע השופט יצחק זמיר, כי "אחריות שילוחית של שולח לשלוח, להבדיל מאחריות שילוחית של מעביד לעובד, אינה מותנית בשליטה של השולח בשלוח, אלא במילוי המקום של השולח על ידי השלוח". דהיינו, לצורך יחסי שליחות בנזיקין אין צורך ב"שליטה גמורה" של השולח על מעשי השלוח, כפי שנדרשת בהגדרת מעביד, אלא ניתן להסתפק במבחן מרוכך יותר של "מילוי מקום". מכאן אנו למדים, שייתכן מצב דברים בו לא מתקיימים יחסי עבודה במובנם לפי סעיף 13, אך מתקיימים יחסי שולח-שלוח על פי סעיף 14. להבדיל מאחריות מעביד, אחריות שילוחית יכולה לקום מקשר ארעי שנכפה על השולח מכוח החוק, גם אם לא הייתה בידו כל אפשרות לשלוט על זהות השלוח.
אחריותו של שולח
אחריותו של שולח מוגדרת בסעיף 14 לפקודת הנזיקין: "המעסיק שלוח, שאיננו עובדו, בעשיית מעשה או סוג של מעשים למענו, יהא חב על כל דבר שיעשה השלוח בביצוע אותו מעשה או סוג מעשים ועל הדרך שבה הוא מבצע אותם".
פסק דין מוביל בנושא הוא מדינת ישראל נ' ניסים (ר' לעיל). פסק הדין עוסק באחריות המדינה לנזק שנגרם לאזרח עובד צה"ל, כתוצאה מנסיעה עם נהג אזרח מן השורה שהועסק על ידי צה"ל לצורך משימה חד-פעמית. הנהג התרשל, וגרם לתאונה בה נהרג ניסים. השאלה המשפטית עימה התמודד פסק הדין הייתה, האם ניתן לחייב את המדינה בפיצוי כאחראית שילוחית למעשי הנהג? נשיא בית המשפט העליון (בדימוס) אהרן ברק, מציע את "מבחן היד הארוכה" לקביעת יחסי שליחות. על פי מבחן זה, יש לבחון אם השלוח משמש כידו הארוכה של השולח ומבצע את רצונו, להבדיל מקבלן עצמאי, הנוטל את המשימה על עצמו. על מנת לסייע בהבחנה, ברק מציע מבחן עזר, השם דגש על מידת עצמאותו של השלוח, דהיינו, אם פעולתו של פלוני אינה נעשית באופן עצמאי משלו, אלא היא פעילות המהווה חלק פנימי ואינטגרלי לפעולתו העסקית של אלמוני- אזי ייחשב פלוני כשלוחו של אלמוני. באמרת אגב באותו פסק דין, מציין השופט ברק, כי בניגוד להלכה המקובלת במשפט האנגלי, אין לשלול על הסף החלטה המכירה באחריותם של שני שולחים שונים לפעולתו של שלוח אחד.
אחריותו של מעביד
הגדרתם של עובד ומעביד לעניין זה מופיעה בסעיף 2 (סעיף ההגדרות) לפקודת הנזיקין. "מעביד" הוא מי שיש לו ביחסיו עם אדם אחר שליטה גמורה על הדרך שבה אדם אחר מבצע עבודה בשבילו, ואילו הוא עצמו אין עליו מרות דומה לגבי אותה עבודה. "עובד" הוא מי שעבודתו נתונה לשליטה כאמור.
מנוסח סעיף 13 לפקודת הנזיקין ניתן ללמוד, שהוכחת אחריותו של מעביד מותנית בקיומם של שלושה יסודות מצטברים:
סמכות נחזית- ב-ע"א 445/88 כונס הנכסים הרשמי כמפרק בנק צפון אמריקה נ. שטיבל פ"ד מ"ד (3) 331, דן בית המשפט באחריותו השילוחית של בנק לעוולות עובדו. במקרה שלהלן, מנהל סניף הבנק, עסק במקביל לפועלו השגרתי, בהשקעות כספים של לקוחות הבנק במסגרת פרטית. לאחר שההשקעות ירדו לטמיון, תבע הניזוק את הבנק באחריות נזיקית למעשיו של מנהל הסניף. הבנק טען, שמנהל הסניף, פעל בניגוד לסמכותו. אמנם, לכאורה התקיימו יחסי עובד-מעביד, אך מעשי מנהל הסניף לא היו אלא למען עצמו, ולבטח שלא למען מעבידו, על כן, אין אלו יחסי עובד-מעביד [על פי סעיף 13(ב) לפקודה]. מתעוררת השאלה, האם מעצם תפקידו כמנהל הסניף, בעשותו פעולות פיננסיות אליהן הוסמך, ובעודו חוסה באצטלה של הבנק, כשהדברים נעשים בסניף עצמו, יש די כדי ליצור סמכות נחזית, המקימה אחריות שילוחית בנזיקין. בפסק הדין נקבע בדעת רוב, כי יש באמור לעיל להקים על הבנק אחריות שילוחית למעשיו של מנהל הסניף, על כן, מחובתו לפצות את הניזוק.
שלילת אחריות במקרים חריגים
בפקודת הנזיקין נקבע, שמעביד אינו אחראי לעוולתו של עובד, שלא העסיק מרצונו. "...שהיה אנוס על פי דין להשתמש בשירותו של אדם שאין בחירתו מסורה לו" [סעיף 13א(2)(ב)]. פרשה המעוררת שאלה זו היא פרשת רשות הנמלים (ר' לעיל), בה עסקו בשאלת אחריותה השילוחית של חברת "צים" לנזק שגרם עובד של רשות הנמלים בעת ניתוב אונייה עבורה. ניתן היה לטעון במקרה זה שהדין חייב את צים להשתמש בשירותי הנתב ולכן אינה אחראית לנזק שגרם, אך טענה זו לא הועלתה בפסק הדין ולכן לא נידונה. מסיבה זו, בין היתר, העדיף השופט זמיר להתייחס לאחריותה של צים כאחריות שילוחית, עליה לא חל חריג זה, ולא כאחריות מעביד.
בעבר הקרוב, לא הוטלה אחריות על מעביד בגין עוולות התקיפה (סעיף 25), כליאת שווא (סעיף 28) ונגישה (סעיף 61) של עובדו. חריגים אלו בוטלו בתיקון האחרון לפקודת הנזיקין באוקטובר 2005. הרציונל הבולט העומד מאחורי ביטול חריגים אלו הוא הגשת תביעות כנגד רופאים במקרים של רשלנות רפואית בגין העוולות הללו, מתוך תפיסה מוסרית שאין זה ראוי להאשים רופא, שכל ייעודו להיטיב עם אדם, בעוולות בעלות אופי שלילי כגון אלו לעיל. ביטול החריגים לעיל אפשר לתבוע את בתי החולים באחריות שילוחית ולהגיע ל"כיסם העמוק".
כלי נוסף המקנה חסינות למעביד הוא דיני ההתיישנות. הגשת תביעה נזיקית כלפי עובד, אינה מפסיקה את מרוץ ההתיישנות לגבי מעבידו. מכאן, שלצורך התיישנות, נוצרת הפרדה מלאכותית בין עובד למעביד.
משפט משווה
אחריות שילוחית של מעביד קיימת במרבית שיטות המשפט. בדין האנגלי ובדין האמריקאי, בדומה לדין הישראלי, ניזוק, המבקש להוכיח את אחריותו השילוחית של מעביד, צריך להוכיח את שלושת היסודות המוכרים בדין הישראלי. אולם, ישנם סוגי אחריות שילוחית שאינם מוכרים בישראל, ומוכרים או הוכרו בעבר בשיטות משפט זרות. המשפט המקובל למשל, הכיר בעבר באחריותו השילוחית של בעל למעשיה של אשתו, אחריות זו בוטלה ב-1935. בחלק משיטות המשפט הקונטיננטאליות מכירים באחריות שילוחית של הורים למעשי ילדיהם. אחריות מעין זו, לא הוכרה במשפט המקובל, ובמשפט הישראלי. במספר מדינות בארצות הברית מכירים באחריות שילוחית של בעל מכונית לנזק שגרם בן משפחתו על ידי נהיגה במכונית לצורכי המשפחה.
אם כן, ניתן לטעון, כי יסודות האחריות השילוחית, דומים בין מערכות המשפט השונות, כשבשולי הדוקטרינה מתקיימים חריגים. יש להניח, שמקור חריגים אלו בשיקולי מדיניות מקומיים. בעזרת דוקטרינות המייחסות אחריות שילוחית למעשי הזולת ניתן להכווין התנהגות, להגביר פיקוח, ולהשיג פיזור אופטימלי של הנזק. על כן, שיטות משפט מסוימות עושות שימוש בתכונותיה אלה של האחריות השילוחית, על מנת להעניק פתרונות נקודתיים לצרכים חברתיים, כגון מניעת נהיגה פרועה של בני נוער.
אחריות שילוחית במשפט העברי
דיני הנזיקין זוכים לדיון נרחב במשפט העברי, ובכלל זה, חבותם של שולח ומעביד. ככלל, קובעת ההלכה, שלא יחוב אדם למעשי הזולת. אף על פי כן, קיימים חריגים. ראשית, מבחינה ההלכה בין עובד שכיר לקבלן עצמאי. שנית, קיימת הבחנה בין עובד לשלוח..
שולח אינו נושא באחריות, שכן לא רצה כלל בנזק ולא ציווה לעשותו- "לתקוני שדרתיך ולא לעוותי" ( ר"י הזקן). מעביד, לעומת זאת, כפוף להבחנה אם נטל האחריות והפיקוח מוטל עליו, שעה שהעובד במהלך עבודתו גרם נזק (שמירה מפני היזק העובד), אם לאו. במידה ולא חייב המעביד בפיקוח- פטור, וגם אם אין הניזוק יכול להיפרע מהמזיק, לא תקום עילת תביעה כנגד המעביד. אם כן, המעביד פטור מאחריות באופן גורף, כל עוד לא חלה עליו חובת שמירה ופיקוח. הרב יעקב בן אשר, הלא הוא "בעל הטורים", כותב: "עבד שגנב... אין בעליו חייב לשלם בשבילו, ולא שאר כל דבר שמזיק, כיוון שהוא בן דעת, ובעלים אינו יכול לשמרו..." (טור חו"מ, סימן שמ"ט). לעומת זאת, מעביד יהא אחראי בנזיקין אם היה חייב בשמירה ובפיקוח, ובהנחה שעובדו אינו נוטל את האחריות לנזק. במקרה ואין מדובר ביחסי עובד-מעביד, אלא בקבלן עצמאי, תקום חבות מכוח חוזה, רק אם הייתה התרשלות בבחירת הקבלן. כל מקרה אחר, לא יקים חבות למעשי הזולת.
צמצום חבות המעביד עוררה לא פעם קושי. אחת הדרכים להתמודד עם צמצום זה, היה באמצעות תקנות הקהל שהרחיבו את חבות המעביד, לאור דרישת הציבור. דרך אחרת הייתה באמצעות תקנות שהתקינו חז"ל.
מבט ביקורתי
אחד מהרציונלים הבולטים של אחריות שילוחית, כאמור לעיל, הוא הגעה אל כיסו העמוק של המעביד ומתן יכולת לניזוק להיפרע ממנו זמן שהמזיק דל אמצעים. הספרות המשפטית בנושא, מתייחסת ליכולתו של המעביד לבטח את עצמו, כטיעון בשבחה של החלת האחריות השילוחית. באמצעות ביטוח, יכול מעביד לבטח ניזוק פוטנציאלי בצורה אופטימלית, תוך פיזור הנזק. אם כן, לכאורה הדין מכווין את התנהגותם של מעבידים לבטח את עצמם. הכוונה זו אינה נעשית במישרין, כלומר, אינה מחייבת את המעביד לרכוש ביטוח, אלא נעשית בדרך עקיפה באמצעות דיני הנזיקין, המתמרצים את המעביד לבטח עצמו. עמימות זו יוצרת התנגשות עם עקרונות השוק החופשי, כשלמעשה במקביל נוצר למעביד תמריץ ליטול סיכון, ולהימנע מלבטח את עצמו. אם המעביד לא יבטח עצמו הוא יוכל להוריד את מחירי המוצר או השרות אותו הוא מספק, ולהתחרות ביעילות רבה מול מתחרים מבוטחים. ביטוח מעביד מפני תביעה בגין נזקי עובדו מגולם במחיר השירות או המוצר. על כן, מעביד מבוטח יאלץ לגבות מחיר גבוה ממתחרהו שאינו מבוטח. בשוק חופשי, אם כן, ייהנה המעביד שאינו מבוטח מיתרון המחיר, בהנחה שהצרכן הסביר, שעלול להינזק, אינו מודע להיות המעביד מבוטח או לא. נוצר תמריץ למעביד, ליטול סיכון, ולא לבטח את עצמו, שכן בדרך זו ימקסם את רווחיו, לכל הפחות לטווח הקצר. הניזוק עלול למצוא את עצמו חסר יכולת להיפרע במלוא נזקו ממעביד שאינו מבוטח, לעומת יכולתו להיפרע ממעביד מבוטח. סביר, שהדין הקיים מאפשר לניזוק להגיע לכיסו העמוק של המעביד, אך אין כל הכרח, שבכך יזכה הניזוק לפיצוי הולם לניזקו. אי לכך, מן הראוי שהמדינה תעשה שימוש ביכולתה להסדיר כשל זה, תחייב את כלל המעבידים לבטח את עצמם מפני נזקי עובדיהם, ולא תגביל את מעורבותה למקרים נקודתיים בלבד. יש שיגידו, כי מצב זה לא יתמרץ את העובדים לפעול בזהירות הראויה, ויצור מציאות לא רצויה בה העובדים יהפכו אדישים לתוצאות מעשיהם בשל ידיעתם כי מעבידם מבוטח. על כשל זה ניתן להתגבר באמצעות חקיקה, שתקל על יכולתו של המעביד לתבוע את עובדיו בגין נזק שגרמו. באופן זה תגבר המדינה על כשל השוק שמתמרץ מעביד לקחת סיכון, תגן בצורה מיטבית על ניזוקים, ותיצור שוויון ראוי בין מעבידים במידת אחריותם למעשי עובדיהם.
מבט לעתיד- הצעת חוק דיני ממונות
מלבד השוני בהגדרת עובד ומעביד לצורך הטלת אחריות בנזיקין (ר' לעיל), בהצעת חוק דיני ממונות שונו גם נוסחי הוראות החוק לגבי אחריות שילוחית ואחריות מעביד.
סעיף 369 להצעת חוק דיני ממונות קובע, כי "מעביד נושא באחריות שילוחית בנזיקין לעוולה שביצע עובד שלו, תוך כדי עבודתו." נוסח קצר ותמציתי זה, מחליף את סעיף 13 לפקודת הנזיקין על כל תתי סעיפיו. נראה, כי סעיף 369 מגלם בניסוחו את ההתפתחות הפסיקתית של הדוקטרינה: ראשית, הסייג של סעיף 13(א)(2)(ב), הפוטר מעביד מאחריות כשהיה אנוס להשתמש בשירותיו של עובד, הושמט. נראה, שבכך אומצה הלכת רשות הנמלים (ר' לעיל). בנוסף, הושמטה החלופה של סעיף 13(א)(1) לפיה המעביד צריך להרשות, או לחלופין לאשרר את המעשה גורם הנזק. ויתור על סעיף זה מבטא את הרחבת החלת האחריות על מעבידים.
באשר לאחריות שילוחית, את מקומו של סעיף 14 לפקודת הנזיקין מחליף סעיף 370 להצעת חוק דיני ממונות. סעיף 370 לקודיפיקציה, דומה בניסוחו לסעיף 14 לפקודת הנזיקין, למעט העובדה שמודגשת ההבחנה בין שלוח וקבלן עצמאי, תוך הוספת המילים "המעסיק שלוח שאינו עובדו ושאינו קבלן..."
ככלל, נוסח הסעיפים הרלוונטיים בהצעת חוק דיני ממונות קצר ותמציתי יותר, ומכאן, חזקה עליו שיהיה כללי ופתוח לפרשנות רחבה מבעבר. נראה שהמחוקק מותיר במכוון מקום נרחב להפעלת שיקול דעת של בית המשפט, ומכשיר בכך את הקרקע להתפתחות עתידית של הדוקטרינה.
ראו גם
אחריות מעסיק קבלן (בעל חוזה)
יחסי ארצות הברית–סומליה
יחסי ארצות הברית–סומליה הם יחסי החוץ בין ארצות הברית לסומליה.
היסטוריה
ממשלת סומליה בחרה בדרך הסוציאליסטית, ולכן נתמכה על ידי ברית המועצות. בשנת 1977 פרצה מלחמת אוגדן בין סומליה לאתיופיה, שנהנתה גם היא מתמיכת ברית המועצות, וברית המועצות החליטה להמר על אתיופיה הקומוניסטית שנראתה אמינה יותר, ובעקבות כך היא תמכה באויבי סומליה במלחמה זו. דבר זה הוביל לכך שארצות הברית החלה לתמוך בסומליה, שהייתה לה עמדה אסטרטגית מועילה, בסכסוך זה. התמיכה הצבאית והטכנולוגית החלופית של ברית המועצות וארצות הברית אפשרה לסומליה להקים את הצבא הגדול והחזק ביותר ביבשת אפריקה. עם זאת, כבר בשנת 1978, סומליה ספגה תבוסה קשה במלחמה, שסימנה את תחילתו של משבר ממושך שהפך למלחמת אזרחים ארוכה בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 שהובילה להתפוררותה של המדינה בפועל.
לאחר נפילת ממשלת באר ופרוץ מלחמת האזרחים בסומליה, שגרירות ארצות הברית במוגדישו נסגרה, אף כי ממשלת ארצות הברית מעולם לא ניתקה רשמית את היחסים הדיפלומטיים עם סומליה. קרב מוגדישו שהתרחש ב-3–4 באוקטובר 1993, כחלק ממבצע שמירת השלום של האו"ם בסומליה, במהלכו ספגו הכוחות המיוחדים האמריקניים אבדות גבוהות באופן בלתי סביר, השפיע על החלטת הנהגת ארצות הברית להסיג את הכוחות האמריקנים מסומליה.
ארצות הברית תמכה בממשלת המעבר הפדרלית בחסות האו"ם בסומליה, שהוקמה בשנת 2004.
הממשלה הפדרלית הסומלית הוקמה ב-20 באוגוסט 2012, עם תום מנדט הביניים של ממשלת המעבר הפדרלית, והיא השלטון המרכזי הקבוע הראשון במדינה מאז פרוץ מלחמת האזרחים.
בספטמבר 2012 הצליח הצבא הסומלי בעזרת כוחות האיחוד האפריקאי לכבוש מהאסלאמיסטים את כל היישובים הגדולים במדינה, כולל הבירה מוגדישו. ב-10 בספטמבר בחר הפרלמנט הפדרלי החדש של סומליה את חסן שייח' מחמוד לנשיא המדינה.
ב-17 בינואר 2013 הודיעה מזכירת המדינה האמריקנית הילרי קלינטון, לאחר פגישה עם חסן שייח' מחמוד, על הכרה רשמית של ארצות הברית בממשלת סומליה.
מעגל קרבס
למעגל קרבס שלל שמות נוספים: מעגל חומצת הלימון, מעגל החומצה הציטרית, מעגל החומצות הטריקרבוקסיליות (או בקיצור: מעגל TCA) ומעגל קרבס-סנט-גיירגי. המעגל קרוי על שם הביוכימאי היהודי-גרמני הנס אדולף קרבס, ועל גילויו הוענק לקרבס פרס נובל לרפואה לשנת 1953.
חשיבות המסלול
ביצורים אווירניים מהווה מעגל קרבס את השלב השני מתוך שלושה בתהליך הנשימה התאית. לפני המעגל מתרחשת הגליקוליזה; התוצר שלה, פירובט, הופך לאצטיל קואנזים A, אשר מהווה את תחילתו של מעגל קרבס. התוצרים של המעגל הם 2 מולקולות ATP וכן שני קואנזימים מחוזרים (כלומר - נושאי אלקטרונים עודפים; מקורם של האלקטרונים באצטיל קואנזים A אשר מפורק בַמעגל); שני אלו - NADH ו-FADH2 - עוברים לשלב השלישי של הנשימה, הזרחון החמצוני, שם הם תורמים את האלקטרונים שלהם לחמצן. מעבר האלקטרונים מהמזון (ראשיתו של תהליך הנשימה התאית) אל החמצן (סופו של תהליך הנשימה התאית) מלווה בפליטת אנרגיה, אותה מסוגל התא לנצל בשלב מאוחר יותר.
מעגל קרבס מתרחש במטריקס של המיטוכונדריה ביצורים אוקריוטיים ובציטופלזמה ביצורים פרוקריוטיים (חיידקים).
הכנה למעגל קרבס: מפירובט לאצטיל קואנזים A
החומר ההתחלתי שנכנס למעגל קרבס הוא אצטיל קואנזים A; החומר הסופי בתהליך הגליקוליזה, לעומת זאת, הוא פירובט. לפני מעגל קרבס מתרחשת לפיכך המרה של השני לראשון.
קואנזים A, מולקולה ארוכה הנגזרת מ-ATP ומוויטמין B5, משמש בסך הכול כנשא של קבוצת האצטיל (CH3C=O), והוא אינו משתתף בתגובה כלשהי. האצטיל לבדו אינו נוטה להגיב עם תרכובות אחרות, והיותו מחובר לקואנזים A גורמת ל"הפעלתו". האתר הפעיל של קואנזים A נמצא בקצה המולקולה; זוהי קבוצת תיול (סולפהידריל, אטום גופרית הקשור לאטום מימן: SH). קבוצת התיול נוטה לאבד את אטום המימן ולהתרכב עם אצטיל; תכונה זו משמשת לא רק במעגל קרבס, אלא גם בעשרות מסלולים מטבוליים אחרים בתא.
התגובה שבמהלכה נפלט פחמן דו-חמצני מפירובט מכונה דקרבוקסילציה (שכן ה-COO שנפלט מהווה קבוצת קרבוקסילט). את התגובה מזרז האנזים PDH, פירובט דהידרוגנאז (Pyruvate dehydrogenase). זהו מערך סבוך ומשוכלל של שלושה אנזימים וחמישה קואנזימים.
שלבי התהליך
המעגל מורכב משרשרת של שמונה תגובות כימיות; בתגובה הראשונה משתתף חומר (המכיל 4 אטומי פחמן) הנקרא אוקסלואצטט (Oxaloacetate); חומר זה נוצר גם בתגובה האחרונה בשרשרת, ולפיכך מדובר ב"מעגל": אוקסלואצטט מגיב בתחילת המעגל עם אצטיל קואנזים A, וגורם בכך להתנעת התהליך; מולקולת האוקסלואצטט הנוצרת בסוף התהליך יכולה להגיב עם עוד מולקולת אצטיל קואנזים A ולהתניע מעגל חדש; לפיכך, מולקולת אוקסלואצטט אחת יכולה להגיב עם מספר בלתי מוגבל של מולקולות אצטיל קואנזים A.
פירוט שלבי מעגל קרבס
איבוד של פחמן דו-חמצני מתרחש פעמיים לאורך המעגל. זוהי מהותו ותפקידו העיקרי של המעגל: אטומי הפחמן, שמקורם בגלוקוז, בחלבונים ובחומצות השומן שאנו צורכים במזון, מתחמצנים באופן מלא והופכים לפחמן דו-חמצני, אשר נפלט מהתא אל מחזור הדם ולאחר מכן אל הסביבה בתהליך הנשימה. זהו מקורו של הפחמן הדו-חמצני שאנו נושפים מריאותינו. כשהמזון מתחמצן לפחמן דו-חמצני הוא מאבד אלקטרונים, אשר מועברים ממעגל קרבס אל השלב הסופי של הנשימה התאית - הזרחון החמצוני - שם הם יימסרו באופן סופי למולקולות חמצן. מעגל קרבס הוא, אם כן, התחנה הסופית של תהליך פירוק המזון שאנו צורכים (שכן בזרחון החמצוני לא נעשה כל פירוק שהוא, והדבר גם אינו אפשרי - המזון כולו חומצן במעגל קרבס לפחמן דו-חמצני ונפלט לסביבה).
ניתן גם לראות (בעזרת התרשים) את מקור שמותיו של המעגל: "מעגל חומצת הלימון" קרוי על שם תוצר הביניים הראשון - ציטרט (היון של חומצה ציטרית, חומצת לימון); "מעגל החומצות הטריקרבוקסיליות" כיוון שציטרט, איזוציטרט ואלפא-קטוגלוטרט הם יונים של חומצות קרבוקסיליות משולשות, המכילות שלוש קבוצות קרבוקסיל (COOH).
שלב I - ציטראט
הריאקציה הראשונה במעגל קרבס היא תגובת דחיסה אלדולית של אצטיל קואנזים A עם אוקסלואצטט ליצירת ציטראט, המקוטלזת על ידי ציטראט סינתאז.
משוואת הריקאציה:
בריאקציה, פחמן המתיל מקבוצת האצטיל של האצטיל קואנזים A, מצטרף לקבוצת הקרבוניל (C-2) של האוקסלואצטט. בשלב זה נוצר תוצר ביניים באתר הפעיל של האנזים - ציטרואיל קואנזים A, אשר עובר במהירות הידרוליזה ומשחרר מולקולות ציטראט וקואנזים A חופשיות.
האנזים ציטראט סינתאז המצוי אצל בעלי חיים, צמחים, פטריות, ארכיאה וחיידקים גראם-חיוביים מורכב מ-2 דומיינים, קטן וגדול, וביניהם נמצא האתר הפעיל של האנזים, ובו 2 אתרי קשירה - האחד לציטראט או לאוקסלואצטט והשני לקואנזים A. האתר הפעיל מורכב מ-3 שיירי חומצות אמינו ("שלשה קטליטית") החיוניים לפעילותו - 2 שיירי היסטידין ושייר אספרטט אחד (His274, His320 ו-Asp375), להם סלקטיביות גבוהה לסובסטרטים של הריאקציה. צורתו המרחבית של האנזים משתנה מפתוח לסגור בעת הקישור עם הסובסטרטים שלו (כמו אוקסלואצטט). אצל אצות וחיידקים גראם-שליליים, האנזים מורכב מארבעה עד שישה דומיינים זהים והוא תלוי NADH. ציטראט סינתאז הוא האנזים היחיד במעגל קרבס אשר יכול לקטלז יצירת קשר פחמן-פחמן.
ההידרוליזה של הקשר התיאו-אסטרי עתיר האנרגיה הופכת את הריאקציה לאקסרגונית מאוד. האנרגיה החופשית הסטנדרטית של גיבס בריאקציה זו היא שלילית מאוד, ומשמעות הדבר ששלב זה חד כיווני; דבר זה חיוני מאוד לפעילותו של מעגל קרבס, מאחר שריכוז האוקסלואצטט הוא נמוך מאוד במצב נורמלי.
מולקולת הקואנזים A ששוחררה בריאקציה ממוחזרת, ותשתתף בדה-קרבוקסילציה חמצונית של מולקולת פירובט נוספת שתיכנס לקומפלקס PDH.
שלב II - איזוציטראט
אקוניטאז מפעיל מנגנון דהידרציה-הידרציה, כאשר באתר הפעיל מעורב בקטליזה צבר אטומי ברזל-גפרית [4Fe-4S]; השיירים הקטליטיים המעורבים באתר הפעיל הם His101 ו-Ser642, ומלבדם קיימים לפחות 21 שיירי חומצות אמינו נוספים המעורבים בזיהוי הסובסטרט, ייצוב מבנה ה-[4Fe-4S] ועוד.
בשלב הראשון של הריאקציה His101 פועל כחומצה (מוסר פרוטון) ועושה פרוטונוציה על קבוצת ההידרוקסיל שעל פחמן מס' 3 של הציטראט, ומאפשר לו להשתחרר כמולקולת מים ("דה-הידרציה"). בו זמנית, Ser642 מקבל את הפרוטון הקשור לפחמן מס' 2, כך שנוצר קשר כפול בין פחמנים מס' 2–3, ומתקבל תוצר הביניים ציס-אקוניטאט. בנקודה זו, המולקולה עושה "פליפ" ומסתובבת ב-180° באופן שפחמן מס' ופחמן מס' 3 מחליפים את העמדות שלהם; נהוג לומר שה"פליפ" הזה משנה את המולקולה מ"מצב ציטראטי" ל"מצב איזוציטראטי".
שלב III - אלפא-קטוגלוטראט
בשלב השלישי מתרחשת דה קרבוקסילציה חמצונית של איזוציטראט, וקבלת התוצר אלפא קטוגלוטראט דרך תוצר הביניים אוקסלוסוקצינאט. התגובה מקוטלזת על ידי האנזים איזוציטראט דהידרוגנאז (IDH), ובמהלך התגובה משתחררת מולקולת הפחמן דו-חמצני הראשונה במעגל.
האנזים איזוציטראט דהידרוגנאז מורכב מ-3 תתי יחידות ודורש לפעילותו יון מגנזיום דו ערכי (Mg2+) או יון מנגן דו ערכי (Mn2+) באתר הפעיל. בבני אדם, האנזים קיים ב-3 איזופורמים: IDH3 מקטלז את ריאקציית השלב השלישי במעגל קרבס תוך כדי חיזור +NAD ל-NADH, ואילו IDH1 ו-IDH2 מקטלזים את אותה התגובה אך לא בקונטקסט של מעגל קרבס, ופועלים במיטוכונדריה, בפראוקסיזום ובציטוזול.
שלבי הריאקציה (דיאגרמה מצד שמאל):
שלב IV - סוקציניל קואנזים A
בשלב הרביעי מתרחשת דה-קרבוקסילציה חמצונית נוספת, הפעם של תוצר השלב הקודם - אלפא קטוגלוטראט, ויצירת סוקציניל קואנזים A ופחמן דו-חמצני. הריאקציה מקוטלזת על ידי האנזים אלפא קטוגלוטראט דהידרוגנאז, כאשר +NAD משמש כנשא אלקטרונים (מקבל) קואנזים A כנשא של קבוצת הסוקציניל. אלפא קטוגלוטראט דהידרוגנאז הוא למעשה קומפלקס מולטי-אנזימטי שמורכב מאלפא קטוגלוטראט דהידרוגנאז (E1), דיהידרוליפואיל טרנס-סוקצינילאז (E2) ודיהידרוליפואיל דהידרוגנאז (E3).
הריאקציה הזו היא למעשה דומה מאוד לריאקציה אותה מקטלז פירובאט דהידרוגנאז (PDH) בהכנה לכניסה למעגל קרבס (מעבר מפירובט לאצטיל קואנזים A), וגם הקומפלקס של אלפא קטוגלוטראט דהידרוגנאז דומה מאוד במבנה ובתפקוד לקומפלקס של פירובאט דהידרוגנאז, ואין ספק כי שניהם הגיעו מאותו אב אבולוציוני קדום. יש לציין שעל אף המבנה הדומה של הרכיב E1 של 2 הקומפלקסים (וכן על אף ששניהם קושרים תיאמין טריפוספט כקופקטור), רצפי חומצות האמינו שלהם שונות כמובן, והם קושרים סובסטרטים שונים - פירובאט ואלפא-קטוגלוטראט. רכיבי E2 ב-2 הקומפלקסים גם הם מאוד דומים, ושניהם קושרים קוולנטית ליפואיל כקופקטור. רכיב E3 ב-2 הקומפלקסים זהה לחלוטין.
שלבי הריאקציה:
הרווח האנרגטי
במהלכו של מעגל קרבס נוצרת מולקולה אחת בלבד של הנוקלאוטיד ATP או של GTP, אשר לרוב מומר בעזרת אנזים ל-ATP, "מטבע האנרגיה" של כל היצורים החיים. על כל מולקולת גלוקוז שאנו צורכים במזון, אם כן, מתקבלות שתי מולקולות ATP במעגל קרבס (כיוון שגלוקוז מתפרק בגליקוליזה לשתי מולקולות פירובט, וכל אחת מהן מתניעה סיבוב נפרד של מעגל קרבס).
בגליקוליזה מתקבלות גם כן שתי מולקולות ATP; לעומת זאת, בשלב הבא של הנשימה, הזרחון החמצוני, מתקבלות 30 - 36 מולקולות ATP. ברור, אם כן, שהזרחון החמצוני הוא השלב בו מופקת רוב האנרגיה; הגליקוליזה ומעגל קרבס הם שלבים מקדימים בלבד.
מעגל קרבס כצומת מטבולי
בנוסף לתפקידו העיקרי של מעגל קרבס - הפקת אנרגיה - משמש המעגל גם כצומת מטבולי בעל חשיבות עליונה. כל תוצרי הביניים של המעגל (ראו לעיל) משמשים לסנתוז ובניית חומרים שונים בתא (אנבוליזם). בנוסף, תרכובות רבות שאנו צורכים במזון, ואשר מהן לא מופקת אנרגיה באופן ישיר (נוקלאוטידים, חומצות אמינו, חומצות שומן - מתפרקים (עוברים קטבוליזם) בתא ותוצריהם מומרים לתוצרי הביניים של מעגל קרבס, כך שתרכובות אלו יכולות להיכנס ישירות למעגל ולהזין אותו.
חיים נפתלי ויסבלום
הרב חיים נפתלי ויסבלום (תרצ"ב (1932-י"ד בתשרי תשע"ו, 26 בספטמבר 2015) כיהן כרבה של שכונת נוה שאנן בחיפה במשך למעלה מיובל שנים, ולפני כן כיהן כרבו של מושב שדה יעקב וראש ישיבת "תקות יעקב".
תולדותיו
נולד בסטניסלב שבגליציה לרב יעקב יצחק ויסבלום, רבה של שכונת הדר הכרמל, ולחנה שושנה (אייזן) נכדת האדמו"ר מסטרטין ואחות האדמו"ר רבי משה פינחס אייזן מברודי. למד בבית הספר "יבנה - נצח ישראל" בחיפה ואחר כך בישיבת פוניבז'. בתום לימודיו בישיבת פוניבז' הוסמך לרבנות על ידי הרבנים הראשיים לישראל, הרב איסר יהודה אונטרמן והרב יצחק נסים.
לפני נישואיו כיהן כרבו של מושב שדה יעקב במשך מספר שנים ובו ייסד את הישיבה התיכונית "תקות יעקב" ועמד בראשה. לאחר נישואיו המשיך לכהן כרבו של מושב שדה יעקב במשך כעשור והמשיך לעמוד בראש הישיבה התיכונית "תקות יעקב" שייסד. בתשכ"ד מונה לרבה של שכונת נוה שאנן בחיפה ושימש במשרה זו במשך למעלה מ-51 שנים עד פטירתו. בתקופת כהונתו ייסד בתי כנסת ומוסדות תורניים.
נפטר בערב חג הסוכות, תשע"ו ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
משפחתו
למשפחת ויסבלום שורשים בחסידות זידיטשוב וחסידות סטרטין. מצד אביו היה דור שביעי בן אחר בן לרבי אלימלך ויסבלום מליז'נסק ונכד האדמו"ר ר' צבי הירש מזידיטשוב בעל ה"עטרת צבי". אחיו הרב יהודה צבי היה משגיח בישיבת "קרלין" בבני ברק. אחיו הרב אורי וייסבלום הוא משגיח ישיבת נחלת הלויים. אחותו פנינה נישאה לרב משה שלמה סלונים, שהיה ראש רשת החינוך של מוסדות חב"ד בישראל. אחותו מרים רבקה נשואה לרבי יצחק מנחם וינברג, האדמו"ר מטולנה.
פונטוליס
פונטוליס (שם מדעי: Pontolis) הוא סוג נכחד של יונק ימי אשר השתייך למשפחת הניבתניים. סוג נכחד זה היה גדול בהרבה מהניבתן המודרני, והוא חי במהלך המיוקן והפליוקן שלפני 11.6–5.3 מיליון שנה לחופה המערבי של אמריקה הצפונית במימי האוקיינוס השקט. הסוג הוגדר ב-1905 בידי פרדריך ויליאם טרו והוא כלל מין יחיד - Pontolis magnus.
הוא ניזון במימי האוקיינוס השקט מרכיכות ימיות ומדגים שהוא תפס. ייתכן שהוא אף הרג חיות גדולות יותר באמצעות שיניו הרחבות. הוא עצמו היה כמעט שלא היה מאוים על ידי טורפים למעט המגלודון הענק.
עובד סוציאלי לחוק הנוער
עובד סוציאלי לחוק הנוער (עד סוף 2010: פקיד סעד לחוק הנוער) הוא עובד סוציאלי שעבר הכשרה מיוחדת בתחום החוק ותקנותיו, וקיבל מינוי משר הרווחה לתפקיד העוסק בהגנה על קטינים. תפקידו לייצג את מערכת הרווחה במדינת ישראל בהגנה על קטינים הנפגעים בידי האחראים עליהם ונתונים בסיכון, בהתאם לחוק הנוער (טיפול והשגחה), תש"ך-1960.
רציונל והגדרות התפקיד
המקובל הוא שהורים הם האחראים על גידול ילדם, וכן על השמירה וההגנה עליו מפני פגיעה או התעללות. אולם כאשר ההורים האחראים על הילד הם החשודים בפגיעה בו, הרי שהילד מוגדר כחסר ישע.
במקרים כאלה, ובדומה למדינות מערביות אחרות, קבעה מדינת ישראל, בחוק הנוער, כי היא רואה עצמה מחויבת מוסרית וחוקית להגן על הילד ולמנוע את מצב הסיכון שבו הוא נמצא.
עובד סוציאלי המכהן בתפקיד זה יושב בכל רשות מקומית. הוא נדרש לתת מענה לכל דיווח על קטינים בסיכון המגיע אליו במסגרת תפקידו.
לפי חוק הנוער, יתערב עובד סוציאלי כאשר קיימים חששות להתעללות או הזנחה קשה בקטין על ידי האחראים עליו. סוגי ההתעללות השונים הם:
ב. התערבות לאור החוק
בהתאם לשיקול דעתו יוכל העובד הסוציאלי לקיים פגישה עם האחראים על הקטין, להבהיר להם את החומרה שבפגיעה בקטין, ולהתרות בהם כי ישנו את דרכיהם, בהסכם לאור החוק. במסגרת ההסכם יכול העובד הסוציאלי לדרוש מהאחראים על הקטין כי יספקו לו תנאי מחיה ומגורים נאותים, יחדלו לחלוטין מפגיעה גופנית בו, ועוד, לפי ההקשר. הסכם לאור החוק נעשה לרוב כאשר מדובר באירוע חד פעמי של אלימות כלפי קטין או הזנחה פושעת שלו מצד הוריו, שמקורה בגורמים תרבותיים או נפשיים, ללא כוונה פלילית ולא באופן חוזר ונשנה.
ג. דיווח למשטרה ומתן המלצה
עובד סוציאלי שהתרשם, לאחר בדיקת הנושא, מקיום עבירה פלילית כלפי הקטין לפי חוק העונשין, מחויב לדווח למשטרה בתוך זמן סביר על העבירה. הדיווח יימסר למחלק הנוער במשטרה, אולם דרכי ההתערבות של המשטרה יתואמו עם העובד הסוציאלי ולאור המלצותיו. האוריינטציה של עובד הסוציאלי אינה פלילית אלא טיפולית ומטרתה למנוע את הסיכון לקטין ולהיטיב את מצבו. לכן, המלצותיו של העובד הסוציאלי למשטרה, יהיו תלויות לא רק בחומרת העבירה, אלא גם בשיתוף הפעולה של ההורים עם רשויות הרווחה, ובהפסקת מצב הסיכון לקטין.
ד. פניה לבית המשפט לנוער
במידה שלמרות התערבויות קודמות עדיין נתון הקטין בסיכון; או שחומרת הפגיעה בקטין מחייבת פעולה חריפה יותר מקיום פגישה לאור החוק, ביכולתו של העובד הסוציאלי לפנות לבית המשפט לנוער, בהתאם לחוק הנוער.
בפנייה לבית המשפט יכול העובד הסוציאלי לבקש סעד בשתי דרכים:
ההחלטה בעניין מתן הצווים השונים נתונה בידי בית המשפט לנוער, ולא בידי העובד הסוציאלי עצמו. בית המשפט יפעיל שיקול דעת בהתאם לחומר שיוגש לבית המשפט על ידי הצדדים, ומתוך שיקול טובת הקטין.
הדיון בבית המשפט לנוער לפי חוק הנוער (טיפול והשגחה) תש"ך 1960 הוא דיון אזרחי. כמקובל במשפט האזרחי, העובד הסוציאלי אינו "תובע"; הוא מכונה "המבקש", ומתוקף תפקידו הוא מבקש את הסעד במטרה להגן על הקטין. ואילו ההורה או הפוגע בקטין אינו נחשב "נאשם" אלא הוא המשיב בתיק.
רק משטרת ישראל היא הגורם הרשאי לשקול העמדה או אי-העמדה לדין פלילי, של ההורה הפוגע, לפי שיקול דעתה.
חובת הדיווח
החוק בישראל מחייב במקרים מסוימים יחידים ורשויות לדווח לעובד הסוציאלי על מצב ילד או נער. הנה כמה מן המקרים הללו:
התערבות במקרים של קטין המסכן את עצמו
העובד הסוציאלי יכול להתערב גם לפי בקשת ההורים, שבנם או בתם (לעיתים קרובות בגיל ההתבגרות) פורקים עול, מתנהגים בצורה חסרת גבולות באופן קיצוני, עד כדי סיכון של עצמם. דוגמאות להתנהגות כזאת, בין השאר, הן:
במקרים קיצוניים שבהם מסכן הקטין את עצמו בהתנהגות כזו, יכול עובד סוציאלי לחוק הנוער להתערב. גם כאן, כמו בתיאור ההתערבות שהוזכרה למעלה, יהיה הקשר הראשוני של העובד הסוציאלי עם הקטין או הקטינה, ב"שיחה לאור החוק".
בהמשך, ולפי שיקול הדעת, חומרת המצב, ושיתוף הפעולה מצד הקטין או היעדרו, יכול העובד הסוציאלי לפנות לבית המשפט לנוער בבקשה לסעד שיגן על הקטין מפני עצמו.
גם כאן יוכל העובד הסוציאלי לפנות לבית המשפט בבקשה לצו השגחה; או לחלופין בבקשה לצו הוצאה ממשמורת (צו מעון), לפי העניין.
הכשרה ומינוי לתפקיד
על עובד סוציאלי לחוק הנוער להיות עובד סוציאלי באחת המחלקות לשירותים חברתיים בישראל, ונדרש לוותק, ניסיון בתחום עבודה עם ילדים ונוער, והמלצות הממונים.
עובד סוציאלי לחוק הנוער עובר הכשרה בת שנת לימודים וחצי, הנוספת על לימודי העבודה הסוציאלית אותם סיים בעבר. ההכשרה מתקיימת בבית הספר המרכזי לעובדים בשירותים החברתיים השייך למשרד הרווחה. לאחר תום לימודיו מקבל העובד הסוציאלי מינוי לתפקיד זה משר הרווחה. המינוי מתחדש אחת לשלוש שנים לפי שיקול דעת.
יורק סיטי
הצלחותיו העיקריות של המועדון הן בתחרויות הגביע, ושיאן היה חצי גמר גביע ה-FA ב-1955. בעונת 1995/1996 של גביע הליגה הביס המועדון את מנצ'סטר יונייטד בתוצאה 3 - 0 במשחק שנערך באולד טראפורד; באותה עונה זכו שחקני היונייטד בדאבל.
אצטדיון הבית של המועדון הוא קיטקאט קרסנט, לאחר שקודם לכן נקרא בות'האם קרסנט. השם השתנה בעקבות חוזה חסות עם חברת נסטלה המחזיקה במפעל גדול בעיר.
זסטפוני (כדורגל)
מועדון הכדורגל של זסטפוני (בגאורגית: ”ზესტაფონი” საფეხბურთო კლუბი) הוא מועדון כדורגל מהעיר זסטפוני, שבמחוז אימרתי בגאורגיה. את משחקיה משחקת הקבוצה באצטדיון העירוני זסטפוני.
היסטוריה
מועדון הכדורגל נוסד ב-18 ביוני 2004 ביוזמת בעל המניות של JSC, "גיאורגי ניקולדזה מפעל לסגסוגת-מתכת ברזל של זסטפוני". מרגע היווסדה נכללה הקבוצה בליגת העל הגאורגית.
בעונה 07/2006 שיחקה הקבוצה בגביע האינטרטוטו מול טובול מקזחסטן ונפלה בסיבוב הראשון לאחר שבמשחק הראשון בקזחסטן הפסידה 3:0 ובמשחק השני בגאורגיה ניצחה רק 2:0.
בעונה 2006/07 סיימה הקבוצה במקום הרביעי, בדיוק באותו מקום בו סיימה את העונה הקודמת (06/2005). במחזור 25, במאי 2007, ניצחה הקבוצה את קאחתי תלאווי (שירדה ליגה בסוף העונה) 7:0 בבית.
בעונת 2007/2008 זכתה הקבוצה בגביע גאורגיה.
Pop Life
Pop Life (חיי הפופ) הוא אלבום האולפן השלישי של הדי.ג'יי הצרפתי דייוויד גטה, אשר יצא ב-18 ביולי 2007.
אלכסנדר טאירוב
אלכסנדר טאירוב (רוסית: Александр Яковлевич Таиров, (24 ביוני (לפי הלוח היוליאני) או ב-6 ביולי (לפי הלוח הגרגוריאני) 1885 ברומני, מחוז פולטבה, האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) – 25 בספטמבר 1950 במוסקבה) היה במאי תיאטרון והוגה תיאטרון יהודי-רוסי.
חייו
נולד בשם אלכסנדר קורנבליט (Александр Яковлевич Корнблит). אביו, יעקב קורנבליט, היה מנהל בית הספר היסודי בברדיצ'ב. בגיל 10 עבר לגור בקייב אצל דודתו, שחקנית לשעבר. בשנת 1905 חווה על בשרו את הפוגרום של קייב. הוא גם נעצר פעמיים על ידי המשטרה של הצאר והחליט בעקבות זאת לעבור לסנט פטרסבורג. שם הוא פגש לראשונה את שחקנית התיאטרון הידועה וורה קומיסרז'בסקאיה ושיחק לצידה בתיאטרון שלה תחת הבמאי המפורסם וסבולוד מיירהולד. במקביל הוא המשיך ללמוד משפטים, לימודים אותם החל כבר בקייב.
פנחס אמתי
פנחס (פּיניֶה) אמִתַּי (ורכזון) (י' באייר תרפ"ח, 30 באפריל 1928 – כ"ט בסיוון תשפ"ג, 18 ביוני 2023) היה אנטומולוג (חוקר פרוקי-רגליים) שהתמחה בחקר העכבישנים, איש ידיעת הטבע, מחנך וסופר ישראלי. עד מותו היה ותיק המתנדבים בגן החיות התנ"כי בירושלים (מ-1940). היה מרצה לביולוגיה בסמינר דוד ילין. חתן פרס פרוינד לקידום החינוך וההסברה המדעיים לציבור הרחב לשנת 1996. פעל רבות לחינוך ילדים ונוער למחקר וללימוד הטבע.
קורות חיים
אמיתי נולד באביב 1928, בן בכור לשרה ומשה ורכזון, משפחה חרדית בעיר העתיקה בירושלים. מילדותו אהב טבע והיה עוזרו של ד"ר אהרן שולוב, באיסוף חרקים. ד"ר ישראל אהרוני היה הראשון שהנחה אותו לעבודה מדעית ועודד אותו באיסוף חרקים וברישומם.
אלכסנדר טאירוב
התיאטרון הסינתטי
טאירוב היה אחד היוצרים החשובים בברית המועצות בתחום התיאטרון. הוא ניסה לשלב בין תפיסותיו של קונסטנטין סטניסלבסקי לבין אלה של מיירהולד. הוא חלם על תיאטרון בלי מחזות כתובים. הוא רצה ליצור שחקן שיהיה אומן בטכניקה "הפנימית" כמו גם ב"חיצונית".
פנחס אמתי
קורות חיים
בין 1943 ל-1948 עבד כחשמלאי במפעל האשלג בסדום. במלחמת העצמאות, כאשר הירדנים הטילו מצור על סדום, השתתף בקרבות לפתיחת המצור. לאחר שחרורו חזר לעבודה באוניברסיטה העברית כלבורנט, ולאחר מכן התמנה גם לעוזר הוראה. בנוסף היה מורה לטבע בקריית ענבים. בין 1956 עד 1973 שירת במילואים בסיירת הירושלמית תחת פיקודו של יוסי לנגוצקי. בשחרור ירושלים, בשנת 1967, השתתף בקרבות באזור ארמון הנציב.
ב-1955 התפרסם מאמרו הראשון על עקרבים כפולי עוקץ, וב-1959 התפרסם מאמרו על תגלית דרכי הרבייה אצל עקרבים. עקב הצורך בפיתוח חיסון פסיבי נגד עקיצות עקרבים, פיתח אמיתי מכשיר חשמלי שכונה "מחלבת העקרבים" ואִפשר הפקת ארס עקרב לשם פיתוח תרכיב החיסון. החל מ-1962 היה מורה בסמינר דוד ילין בירושלים. ב-1969 היה שותף בחקר הלישמניה בישראל ובאתיופיה. בין השנים 1976–1995 שימש כמורה לזואולוגיה של "נוער שוחר מדע" במסגרת האוניברסיטה העברית. בשנים 1979–1982 שימש כאוצר האוסף האנטומולוגי של האוניברסיטה העברית. במקביל, בין השנים 1980–1995, הדריך במסגרת החברה להגנת הטבע. הדריך במשך שנים רבות את המתנדבים והמדריכים בגן החיות התנכ"י בירושלים. בספטמבר 2016 נקרא החדר שבו הדריך, על שמו. בשנת 1960 יצא לאדיס אבבה שבאתיופיה ביחד עם ד"ר יז'י פּרוּשינסקי, כדי לחקור שם את המחלה שושנת יריחו (לישמניאזיס) המופצת שם על ידי עכברים. ב-2019 עסק אמיתי בכתיבת ספר על המחלה.
בשנת 1998 הגדיר הארכנולוג הפולני ד"ר יז'י פּרוּשינסקי עכביש חדש למדע מבני משפחת הקפצניים וקרא לו על שמו של אמיתי, "פלגרה אמיתי" (Phlegra amitaii). ב-2021 נקרא על שמו מין של עקרב: עקרבחול אמיתי Buthacus amitaii. שמות שונים של חרקים ועכבישים נקראים בעברית בשמות שהעניק להם אמיתי, כגון: עב-יד כושי, נבו יריחו, קטלן דו-גוני, שרקן וגמל שלמה עצבני.
ב-2019 הוענק לו אות "יקיר ירושלים" על תגליותיו החשובות במחקריו הרבים ועל תרומתו ליסוד המושג "טבע עירוני" בירושלים.
ב־4 בפברואר 2021 התפרסם מאמרו של Igor Armiach (עידו) ושותפיו, בו הגדיר זן חדש של עכביש ממשפחת הזאבניים, וקרא לו על שמו של אמיתי, "אוויפה אמיתי" (Evippa amitaii).
אמיתי היה נשוי ליפה משנת 1947 ועד מותה ב-2020.
נפטר ב-18 ביוני 2023 ונקבר בחלקת יקירי ירושלים שבהר המנוחות בגבעת שאול. הותיר אחריו שתי בנות, נגבה נבון וסיגל סוכצקי אמיתי, שישה נכדים ושישה נינים. התגורר בשכונת בית וגן בירושלים.
אלכסנדר טאירוב
התיאטרון הסינתטי
בטכניקה "הפנימית" הוא התכוון למערך הרצונות, הדמיון והרגשות של השחקן, ובטכניקה "החיצונית" התכוון ליכולות הגופניות והקוליות, לנשימה וכו'. מה שהוא כינה "סינתטי", היה הרצון לשלב בין כל האמנויות השותפות ליצירה התיאטרונית.
ארוחת עשר
בתי ספר
בבתי הספר הפסקה זו נקראת גם "הפסקת אוכל" מורכבת הארוחה ברוב המקרים מכריכים, שהתלמידים מביאים עמם מהבית. לעיתים מדובר גם בפרי, בירק או בחטיף. בחלק מגני הילדים מובאת ארוחת העשר מהבית, באותה מתכונת כמו בבתי הספר. במקרים אחרים היא מוכנה בגן, וכוללת פרוסות לחם, ירקות פרוסים, מספר ממרחים כגון גבינה לבנה, חומוס וממרח שוקולד ולעיתים גם חביתה.
היסטוריה
עד סוף שנות ה-70 נשאו התלמידים את ארוחתם ב"תיק אוכל" - תיק קטן, עם רצועה לתלייה על הכתף, שהכיל את הארוחה ומפית בד, אותה נהוג היה לפרוש על השולחן בכיתה כדי לא ללכלך אותו בפירורים.
בשנות ה-50 תיק האוכל המקובל בבתי הספר היסודיים היה עשוי בד, לפעמים תפור על ידי האימהות משאריות אריג. מפית הבד המצורפת לארוחה נתנה הזדמנות לאימהות להפגין את כישורי הרקמה שלהן. היו מפיות עם שמות הילדים, היו פרחים, פרפרים וכדומה. נוסף למפית, נדרשו הילדים להביא גם מגבת קטנה וסבונייה בתיק האוכל. הבדלי מסורת והשכלה ניכרו גם בנוהגי עטיפת הכריך - היו שעטפו בנייר פרגמנט, ששימש קודם לעטיפת גבינה, נרחץ ויובש לשימוש חוזר, והיו שלא ראו פגם בעטיפת הכריך בנייר עיתון. הכריכים בשנות הצנע היו מוגבלים בגיוונם - לחם שחור או לבן, מרוח בגבינה לבנה או במרגרינה, בחלבה או בלקרדה - זה בערך כל מה שהיה בשנים ההן, והמהדרין הוסיפו גם פרי - תפוח, בננה או קלמנטינה, לפי העונה.
בשנות ה-70 תיק האוכל היה מוצר תעשייתי עשוי חומר פלסטי רך, לעיתים דמוי עור, מפיות הבד כבר לא נרקמו על ידי האמהות אלא נרכשו מודפסות בשלל הדפסים, כבר לא צורפו לתיק סבוניה ומגבת והכריך נעטף במפית או שקית פלסטיק, הלחם הוחלף לעיתים בלחמנייה ומגוון מילויי הכריכים התעשר.
מקומות עבודה
ישנם מקומות עבודה, בעיקר כאלו הפועלים בסגנון ההסתדרותי שהיה נפוץ יותר בעבר, שבהם נהוגה הפסקת עשר, לאכילת ארוחה שהעובד הביא עמו. בחלקם קיים עדיין גם מוסד "חלוקת התה" - משקאות חמים מוכנים עבור העובדים, בעיקר עובדים העוסקים בקבלת קהל, על ידי עובדת המכונה "מחלקת התה" ומוגשים אל שולחנם. בחלק ממקומות העבודה קיימת מכירת כריכים ומשקאות על ידי ספק פרטי, המקבל אישור למכירת תוצרתו בין המשרדים או במזנון המנוהל בתוך מקום העבודה.
בחלק ממקומות העבודה, בעיקר במרכזי הערים, קונים העובדים ארוחת עשר של כריך, בייגלה או עוגות בוקר בחנויות מכולת או מזנונים בקרבת מקום, אם לפני הגיעם לעבודה או בגיחה למספר דקות תוך כדי יום העבודה. למקומות עבודה שאינם בקרבת אזור מסחרי (למשל, בסיסי צבא) מגיעים לעיתים מזנונים ניידים - כלי רכב החונים ונהגיהם מוכרים כריכים, חטיפים וכדומה, דרך חלון בחזיתם. בסלנג ישראלי מכונים "גזלן".
במקומות עבודה שבהם לא נהוגה הפסקת עשר, אם בשל תחילת עבודה מאוחרת (בסביבות 9:00 בבוקר) או בשל אי רצון ההנהלה בכך, מתאפשר לרוב לעובדים לצאת להפסקת אוכל לסירוגין.
במקומות שבהם עובדים במשמרות, מתחילים לעבוד מוקדם מאוד או עובדים שעות רבות, כמו במפעלים ובבתי חולים, קיימים לפעמים חדרי אוכל שבהם מוגשת ארוחת בוקר לעובדים. ארוחה זו דומה בהרכבה לארוחת עשר המוגשות בגני ילדים.
הערות שוליים
Podwieczorek
תנשמית האביב
תנשמית האביב (שם מדעי: Helicoverpa armigera), הנקראת גם הליוטיס ותנשמית השמש המצויה, היא מין של עש ממשפחת התנשמיתיים. הבוגרים נפוצים בישראל במשך רוב השנה, מלבד בחורף, בו הם מועטים. באביב אוכלוסייתם גדלה, עם ההתרבות, ובסתיו היא קטנה שוב.
תיאור
אורך גופה כ-20 מ"מ, מוטת כנפיה עד 40 מ"מ. צבע גופה וכנפיה הוא חום בהיר, עם כתמים יותר כהים עליו. יש והכתמים כהים רק מעט יותר, ויש מקרים בהם הכתמים כמעט שחורים. הכנפיים האחוריות לבנבנות, ויש להן פס כהה רחב בשוליים.
רבייה
הביצים מוטלות בודדות על צמחי בר או תרבות ממינים שונים. בין הצמחים הללו נמנים ירקות, אספסת, תלתן, בוטנים, כותנה ועוד. הזחל בודד בכל שלבי התפתחותו, והזחלים אינם מתגודדים, כמיני פרפראים אחרים. אורך הזחל לפני ההתגלמות הוא 35 מ"מ, וצבעו נע בין חום בהיר מאוד, דרך גוני ירוק שונים, ועד חום כהה, זאת לפי צבע מזונו. לזחל יש פסי אורך בהירים, עם פסים כהים לצידם. ההתגלמות נעשית לרוב בקרקע.
הזחלים שבקעו על צמחי כותנה ניזונים בעיקר מהפירות. נזקם לצמחים אלה גדול, כיוון שהם עוברים לפרי שני, לפני שגמרו לאכול את הראשון.
ניסיון הפיגוע בטיסת אל על מלונדון (1986)
ניסיון הפיגוע בטיסת אל על מלונדון לתל אביב היה ניסיון כושל לפוצץ מטוס בואינג 747 של חברת אל על ב-17 באפריל 1986. אן מרי מרפי, קתולית אירית בת 32, שהייתה בהיריון, ניסתה לעלות לטיסת אל על LY016 שעצרה בלונדון בדרכה מניו יורק לתל אביב כשעמה מזוודה שלה תחתית כפולה. בצד הנסתר של המזוודה הטמין ארוסה הפלסטיני־ירדני של מרפי, ניזאר נוואף אל-מנסור אל-הינדאווי, חומר נפץ שהיה אמור להתפוצץ במהלך הטיסה, ולהביא למותם של 375 הנוסעים. מרפי לא הייתה מודעת לפצצה שבמזוודתה, שצפויה הייתה להמית גם אותה. אנשי הביטחון של חברת אל על חשדו במרפי וערכו בדיקה קפדנית למטענה וגילו את חומר הנפץ. זה היה אחד ממספר מקרים בהם עשו ארגוני הטרור שימוש ב"נוסע תמים" לצורך החדרת מטען חבלה למטוס.
החקירה הבריטית העלתה שסוריה ושירותי המודיעין שלה היו קשורים במישרין לניסיון הפיגוע. ממשלת בריטניה החזירה את שגרירה מדמשק. אל-הינדאווי נידון ל-45 שנות מאסר, ככל הנראה העונש הקצוב הארוך ביותר בתולדות המשפט הבריטי, שאינו מאסר עולם, ועתירותיו לקיצור עונשו נדחו בכל הערכאות.
רקע
ניזאר נוואף אל-מנסור אל-הינדאווי, יליד 1954, הוא ירדני ממוצא פלסטיני. עד מלחמת העצמאות היה אביו בעל משק בביסאן. במקצועו היה הינדאווי עיתונאי וברח מירדן בשל פעילותו המהפכנית. בלונדון הוא לא התאקלם יפה, עסק בעבודות "צווארון כחול", והתחתן עם אישה פולניה שילדה לו בת, אך נטשה אותו. במצוקתו פנה הינדאווי לבחון אפשרויות בשגרירות סוריה.
בינתיים, ב-1984, נכנס הינדאווי למערכת יחסים עם מרפי, חדרנית בת 30 שהגרה ללונדון מדבלין, בירת אירלנד. ב-1985 הגיע הינדאווי לסוריה, עבר בה הכשרה צבאית, ופגש בבכירים סוריים, בהם ראש מודיעין חיל האוויר, מוחמד אל חולי, אדם המקורב לחאפז אל-אסד. אלו סיכמו איתו על ביצוע הפיגוע, העניקו לו דרכון דיפלומטי, ואף שילמו לו מקדמה של 12,000 דולר - חלק מסכום של רבע מיליון דולר, שהיה אמור לקבל אחר הצלחת הפעולה. הינדאווי השתמש בדרכון סורי מזויף, ובקשות הויזה שלו בשם מזויף זה נתמכו בידי שגרירות סוריה. הינדאווי שב מאוחר יותר לסוריה להכשרה נוספת ונאמר לו כי אם ייתפס, אסור לו להודות בהיותו שליח הסורים; אחרת, יסכן את חייהם של מאות קרובי משפחה. בתחילת 1986 נודע להינדאווי שמרפי בהריון. הוא לחץ עליה לעבור הפלה מלאכותית אך היא סירבה ושקלה לשוב לאירלנד.
הכנת הפיגוע
ב-7 באפריל הפתיע הינדאווי את מרפי בדרישה שיתחתנו לאלתר והכין תוכניות טיול למזרח התיכון. בתירוץ כלשהו הסביר את רצונו שיטוסו בטיסות נפרדות. הוא דרש ממרפי בתוקף שתשמור על דיסקרטיות לגבי תוכניות הטיול והכין אותה לקראת התשאולים שייערכו לה לקראת טיסתה לישראל. הוא גם סייע לה באריזה לטיסה וסיפק לה מזוודה על גלגלים בעלת תחתית כפולה. בתחתית הנסתרת הכניס הינדאווי חומר נפץ מסוג סמטקס, סוג שקשה לגלותו באמצעות בדיקת הרנטגן הרגילה. בחומר נפץ זהה נעשה שימוש בפיצוץ טיסת פאן אם 103 כשנתיים וחצי לאחר מכן. הינדאווי צייד את מרפי גם במחשבון, כביכול מתנה לחברים בישראל. למעשה במחשבון היה מתקן שהפך אותו להדק להפעלת חומר הנפץ במזוודה. אחרי שנפרד הינדאווי ממרפי הוא שב בחזרה למלונו. בדעתו היה לעלות במהרה על מטוס חברת התעופה הסורית לדמשק שבו הוכן לו מקום מבעוד מועד כאחד מאנשי הצוות.
גילוי המטען
מרפי נכנסה לשער בנמל התעופה הית'רו. בדיקת הרנטגן השגרתית של אנשי הביטחון הבריטים לא הצליחה לאתר את מטען החבלה. עתה ניצבה מרפי בפני התשאול הקפדני של אנשי הבידוק הביטחוני באל על. תשובותיה ההססניות, שנבעו מהנחיותיו של הינדאווי, עוררו את חשדו של איש הביטחון. היא טענה שאינה מתכוונת לפגוש בישראל איש, ושאין לה קרובים. ברשותה נמצא סכום כסף זעום, ולא היה בפיה הסבר משכנע מאין יהיו לה אמצעים לממן את שהותה. אז נבחן תיקה של מרפי ורוקן מתכולתו. התיק הריק נמצא כבד להפתיע, ובדיקה נוספת מצאה את הצד הנסתר של המזוודה ובו 1.5 ק"ג של חומר נפץ. בחקירתה הנוספת סיפרה הצעירה האירית את הסיפור במלואו. מרפי נמסרה לידי הרשויות הבריטיות, ונמל התעופה הית'רו נסגר לכמה שעות. בין הנוסעים שניצלו היו חברת הכנסת עדנה סולודר ואיש העסקים החרדי רפאל הלפרין. הינדאווי המתין באותה עת לטיסתו לסוריה, אולם עם היוודע כישלון הפעולה, הוא נלקח לשגרירות הסורית ולאחר מכן לדירת מסתור. בבוקר שלמחרת, מכיוון שחשש שהסורים עומדים לחסלו, נמלט הינדאווי מהדירה. מאוחר יותר הוא זוהה במלון שבו ניסה למצוא מחסה, ובעצת בעל המלון, ערבי שהכיר את משפחתו, הסגיר הינדאווי את עצמו. האנשים שסייעו להינדאווי להתחמק תחילה מהמשטרה התבררו כשומרים בשגרירות הסורית והם גורשו מבריטניה.
החקירה ותוצאותיה
בשעות הראשונות נפל החשד על לוב, שנחשבה למדינת טרור והייתה במוקד תשומת הלב הבינלאומית לאחר שמטוסי ארצות הברית תקפו אותה יומיים קודם. אולם בחקירתו, כאשר לא צלח ניסיונו הראשוני לטעון שפעולתו הייתה קשורה להברחת סמים, סיבך הינדאווי את מפעיליו, אנשי המודיעין הסורי, וחשף את שלבי התכנון שקדמו לניסיון הפיגוע. הוא סיבך גם את אחיו, שהתברר כקשור לפיצוץ טרוריסטי במערב ברלין. הינדאווי נידון ל-45 שנות מאסר. ב-2004 נפסק כי ממשלת בריטניה יכולה למנוע ממנו לבקש חנינה.