cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צ'ארלס וילסון
שנים ראשונות
המשימה הראשונה של וילסון הייתה מיפוי העיר ירושלים. משימה זו הושלמה ב-1865, כאשר הוציא לאור את המפה המודרנית הראשונה של העיר, אשר הצטיינה בדיוקה הרב. וילסון השתמש לצורך הפקת המפה במיטב הידע והטכנולוגיה של זמנו בנושא מדידה ומיפוי.
במהלך המיפוי התחיל וילסון לעסוק בחפירות ארכאולוגיות. הוא היה הראשון שרשם ותיעד באופן מדעי ומדויק ממצאים סביב להר הבית ובמיוחד את קשת וילסון, שהייתה חלק מגשר שחיבר את הר הבית עם העיר העליונה. אף על פי שווילסון לא גילה את הקשת אלא רק תיעד אותה היא נקראת על שמו. הוא גם קיבל רשות מהשלטונות לרדת לתוך בורות ופירים בהר הבית והיה הראשון (ובמקרים מסוימים גם האחרון) שתיעד אותם.
ב-1865 פרסם וילסון את ספר המשלחת "Ordnance Survey of Jerusalem" - סקר צבאי של ירושלים.
עבודה במסגרת הקרן לחקר ארץ ישראל
ב-22 בנובמבר 1865 יצא וילסון למשימתו השנייה באזור והראשונה שנערכה במסגרת הקרן לחקר ארץ ישראל, גוף שהוקם במנזר וסטמינסטר בחסות מלכותית במטרה לחקור באופן מדעי את ארץ ישראל והלבנט. מטרת המשימה הייתה למפות את האזור שממזרח להר הלבנון. הסקר כלל התחקות הידרוגרפית אחר מקורותיו של הנהר הירדן וחפירות ארכאולוגיות באתרים הקשורים לנצרות, כגון בכפר נחום.
ב-1867 יצא וילסון יחד עם הנרי ספנסר פלמר (H. S. Palmer) לסקר בסיני מטעם ה-Ordnance Survey שרות הסקר והמיפוי הממשלתי של בריטניה, בסקר השתתף גם המלומד אדוארד הנרי פלמר ואחרים. המטרה המוצהרת של הסקר הייתה להתחקות אחר מקומו של הר סיני המקראי, אולם לחצי האי סיני הייתה משמעות וחשיבות צבאית עליונה מבחינת הבריטים הן כאזור חיץ בין אזור ההשפעה שלהם במצרים לבין האימפריה העות'מאנית והן כמפתח לתעלת סואץ. בין השנים 1869–1872 פורסמו כרכי ה-"Ordnance Survey of the Peninsula of Sinai" - "סקר האורדננס של חצי האי סיני", שכללו לראשונה מפות מדויקות של השטח וסקר גאוגרפי מקיף.
שנות השבעים של המאה ה-19 ייוחדו על ידי הקרן לגולת הכותרת של פעילותה - יצירת המפה המקיפה והמדויקת ביותר של ארץ ישראל. פרויקט זה שכונה "From Dan to Beersheba" - "מדן ועד באר-שבע" (קרוי גם "סקר ארץ ישראל המערבית"), הניב 26 גליונות מפה, כל גיליון מלווה בכרך מחקרי. וילסון פרסם בכרכים אלה סיכומים שהיו במשך שנים אבן-פינה ונקודת מוצא לכל מחקר בנושא. וילסון ערך את הכרכים על ירושלים ועל הכנרת.
ב-1871 פרסם וילסון יחד עם צ'ארלס וורן, עמיתו לקרן לחקר ארץ ישראל וממשיך דרכו, את הספר הפופולרי "The Recovery of Jerusalem".
בין ארץ ישראל לבריטניה
בשנות השבעים של המאה ה-19 חזר וילסון לבריטניה. ב-1874 התקבל כחבר בחברה המלכותית. הוא שימש כראש מחלקת הטופוגרפיה במשרד המלחמה הבריטי וכראש מחלקה בחיל המודיעין הבריטי. כמו כן עמד בראש משלחת המיפוי הצבאי של אירלנד. לקראת סוף התקופה חזר לאזור המזרח התיכון כקונסול כללי באנטוליה ובמצרים, שם היה גם ראש מחלקת המודיעין.
בשנים אלה יזם מפעל תרגום של כתבי עולי רגל וספרי מסעות לארץ הקודש לאנגלית והוצאתם לאור. ב-1881–1883 הפיק את סִדרת "ארץ ישראל הציורית", שכרכיה היו גדושים באיורי נופים ואתרים בארץ ישראל, לבנון, סיני ומצרים ונדפסו בה מאמרים פרי עטם של גדולי המחקר הארץ-ישראלי – קלוד קונדר, הנרי בייקר טריסטראם, צ'ארלס וורן, אדוארד הנרי פאלמר ומרי אליזה רוג'רס.
פעילות בסודאן
בשנות השמונים של המאה ה-19 נשלח וילסון לסייע לצ'ארלס גורדון בסודאן. וילסון פיקד על כח שהיה אמור לסייע לגורדון להחזיר את השליטה הבריטית בח'רטום, אך למרות שפעל בחירוף נפש נכשל במשימה. על פעילותו בסודאן קיבל וילסון תואר אבירות ודרגת מייג'ור-ג'נרל (המקבילה לדרגת אלוף).
שנותיו האחרונות
וילסון שוחרר מהצבא ב-1899 וחזר לארץ ישראל, לסקר עבר הירדן, מואב ואדום. ב-1904 ביקר בפעם האחרונה בירושלים.
וילסון נפטר באנגליה ב-25 באוקטובר 1905 ונקבר בעיירה Tunbridge Wells במחוז קנט.
על מצבתו נחרט פסוק מספר מיכה, ו' 8: "הִגִּיד לְךָ אָדָם, מַה-טּוֹב; וּמָה-יְהוָה דּוֹרֵשׁ מִמְּךָ, כִּי אִם-עֲשׂוֹת מִשְׁפָּט וְאַהֲבַת חֶסֶד, וְהַצְנֵעַ לֶכֶת, עִם-אֱלֹהֶיךָ."
וילסון והיהודים
וילסון היה נוצרי אדוק ופילושמי (אוהד-יהודים) מובהק. הוא התעניין בקשר היהודי לארץ ישראל וחקר בתי כנסת. לדוגמה, במסגרת המיזם "מדן ועד באר-שבע" כתב מאמר בשם: "הערות לגבי בתי כנסת יהודיים בגליל" והיה הראשון שבחן נושא זה.
נקודות-הייחוס של וילסון בירושלים
לשם עבודת המיפוי היה צורך למדוד בדיוק רב נקודות-ייחוס. נקודת הייחוס נמדדה לפי מיקומה בקוי אורך ורוחב, לפי הרום שלה מעל פני הים ולפי מרחקה הקרקעי מנקודות-ייחוס אחרות. בירושלים סימנו וילסון וצוותו מאות נקודות-ייחוס, שנחרטו על קירות העיר וסומנו במפת העיר. כל נקודת ייחוס (באנגלית: Benchmark) נחרטה בצורת חץ המצביע למעלה ותחום בקו מאוזן. ציור זה אף כלול בסמל הקרן לחקר ארץ ישראל. חלק מנקודות הציון לא שרדו את מעבר השנים וההתפתחות האורבנית, אך חלקם עדיין קיים כיום, כגון הסימון על בית-השער של שער יפו והסימון מול האכסניה הפרוטסטנטית בה התגורר וילסון ברוב ביקוריו בירושלים, ברחוב סנט מרק.
אגט
אגט הוא מינרל זעיר גביש נפוץ מאוד ממשפחת הקוורץ, הנמצא לרוב כגאודות בסלעים מסוגים שונים ומאופיין בפסים צבעוניים. מקור השם אגט הוא השם אכטיס שניתן לו על ידי הפילוסוף היווני תאופרסטוס על שם נהר בסיציליה (Achates), הקרוי היום דירילו (Dirillo). השם "אגט" בגמולוגיה משמש כדי להגדיר סוגי כלקדון מפוספסים, דוגמת אוניקס בעל פסים ישרים ו"אגט תחרה" (lace agate) בעל פסים מפותלים.
השימוש העיקרי באגט הוא כאבן חן המשובצת בתכשיטים וכחומר ליצירת חפצי נוי. בתרגומים אחדים של התנ"ך ובמקורות אחרים אגט היא אבן השבו שהייתה משובצת בחושן.
תכונות
אגט שקוף בצורתו הטהורה, והצבעים שבו נוצרים משינוי כימי בתמיסה היוצרת אותו כתוצאה מחדירה של חומרים זרים לתוכה: צבעים שחורים וחומים מתקבלים מחדירת חומצה גופרתית, אדומים מתקבלים מחדירת תחמוצות ברזל, כחולים מתקבלים מחדירת אשלגן פֶרוֹציאנידי (potassium ferrocyanide), ירוקים מתקבלים מחדירת סלדוניט (Celadonite) – מינרל אשלגני מקבוצת הנציצים. חדירת חומרים אלה הופכת את האגט משקוף לשקוף למחצה, ואף אטום לחלוטין.
אגט מתאפיין בפסים בעוביים שונים, חלקם ישרים וחלקם קונצנטריים, הנוצרים בשוליו הפנימיים של החלל ומתקדמים אל מרכזו. פסים ישרים מתקבלים כאשר הסלע שבו מתגבשת התמיסה אינו משנה את מקומו במשך תקופה ארוכה, ופסים עגולים מתקבלים כאשר הסלע משנה את תנוחתו, למשל כאשר הוא מתגלגל כחלוק במורד נהר. דרך נוספת ליצירת פסים עגולים היא חדירה חוזרת ונשנית של התמיסה אל החלל מכמה כיוונים והתגבשות הדרגתית בשוליו. במקרים רבים נוצרים פסים ישרים ועגולים לסירוגין בשל שינוי במנח הסלע.
רבים מן האגטים חלולים במרכזם כתוצאה מהפסקת תהליך ההתגבשות, אם בגלל שינויים בתמיסה – שברוב המקרים יוצרים גבישי קוורץ גדולים הצומחים למרכז, או עקב שינוי בתנאים – למשל סידוק ותהליכי בליה אחרים הגורמים לתמיסה לצאת מן החלל.
מאחר שאגט הוא חומר קשה (7 בסולם מוס, בדומה לקוורץ), במקרים רבים הוא נותר חשוף לאחר שתהליכי בליה כילו את הסלע המכיל אותו.
משקלו הסגולי של האגט נמוך מעט מזה של קוורץ - 2.6.
אופן היווצרות שנוי במחלוקת
אגט נוצר מתמיסה סיליקטית בסדקים או בחללים שנוצרו בתוך סלעים הנמצאים בעומק לא רב (בין 100–200 מטרים) ומתגבשת בתוכם. במקרים רבים נמצא אגט בחללים שנוצרו בסלעים געשיים מבועות גז שהתנדפו והותירו חלל. אגט נמצא גם כחומר מחליף במאובנים רבים. תהליך ההתגבשות ממושך מאוד ואורך מיליוני שנים.
על אף תפוצתו הנרחבת של האגט, הבנת התהליכים היוצרים אותו נתקלה בשאלות לא פתורות רבות.
מקורות הסיליקה
אף שרבים מאמינים שהאגט נוצר בו זמנית עם הסלע המארח, קיימת טענה נגדית כי היווצרות האגט החלה מיליוני שנים לאחר היווצרות הסלע המארח. אי ודאות נוספת קשורה למקור הסיליקה ממנה נוצר אגט. הדעות נחלקות לשני מחנות, ולשניהם ראיות תומכות רבות.
חדירה במהלך פעילות הידרותרמית
דעה אחת היא כי הסיליקה, שמקורה בסלע המארח או בסביבתו הקרובה, הושקעה בחללים במהלך פעילות הידרותרמית חוזרת ונשנית. דעה זו נשענת על ההנחות הבאות:
למרות העדויות התומכות בתאוריה זו, אחד ההיבטים הבעייתיים בה הוא כי השקעת הגיבוש הראשונית של כלקדון אמורה לבלום את חדירתן החוזרת של תמיסות סיליקטיות.
מקור מגמטי
הדעה השנייה גורסת כי האגט מתגבש מחומרים המצויים בתוך המאגמה הראשונית היוצרת גם את הסלע המארח. בתוך מאגמה זו מוצעת נוכחותם של ג'ל, גושים של סיליקה פולימרית או זכוכית סיליקטית המכילים מים. בתאוריה זו נפתרת הבעיה המוצגת בתאוריה הקודמת – בלימת חדירה חוזרת של תמיסות סיליקטיות - זאת, מאחר שכל הסיליקה הנדרשת ליצירת אגט תימצא שם מלכתחילה.
רעיון דומה מציע כי האגט בסלעים געשיים הוא בעצם קסנולית של חלמיש ימי בגלל הדמיון בערכי δ18O שלהם. קסנוליתי חלמיש אלה אינם נספגים במאגמה אלא נישאים בה כטיפות נמסות המשתנות לאגט.
על אף מחקרי עומק רבים ושיפור בטכנולוגיה ובשיטת המחקר, מקור הסיליקה הנדרשת לצמיחת אגט אינו ידוע בוודאות. משקעי אגט – שהם תהליכים מורכבים ורב שלביים – מייצגים בעיה גדולה למדענים.
מעורבות ביולוגית
אגטים מייצגים אחת מן הדוגמאות המרשימות ליצירתן של תבניות וצורות אוטונומיות בטבע. התאוריות המודרניות טוענות כי אין מקום למעורבות של תהליכים ביולוגיים ביצירת תבניות אלה. לחלופין קיימים מחקרים הגורסים כי מעורבת בהם סיליקה שנוצרה על ידי פטריות, בעיקר בסביבה חמה והידרותרמית.
במחקרים אלה נטען כי קיימת נוכחות של חומצות אורגניות – למשל חומצה אוקסילית, חומצה אסקורבית וחומצת לימון – המאיצות פירוק של קוורץ בתוך תמיסה הנשלטת על ידי נוכחותם של מיקרואורגניזמים מסוימים.
דיווחים דומים התקבלו ממכרה ברזל בהודו, שם נצפו דוגמאות פוליאמין בברזל כתוצאה מנוכחותן של בקטריות. בקטריות אלה מייצגות כוחות סביבתיים התורמים לבליה של סלעים בטבע. הן מוכרות קולקטיבית כ"מפרקות סלעים" (lithotrophs) ונמצאו בקרום כדור הארץ בעומק של יותר מ-3 ק"מ. קיימים סוגים רבים של בקטריות כאלה, אולם הידועות ביותר הן בקטריות כ"תיובקילוס" (Thiobacillus) ו"סולפולובוס" (Sulpholobus). בקטריות אלה ממירות גופרית - הנמצאת בסלעים כאחד ממרכיביהם - לחומצה גופרתית המאיצה תהליכי בליה.
לפירוק הביוגני של קוורץ ולדה-פלמור (פירוק פולימר למונומר) יש חשיבות יסודית במחזור הסיליקה הביולוגית. אורגניזמים כאלה - בקטריות ופטריות - המפרקים סיליקטים הם מתווכים חשובים ליצורים כצורניות, המטמיעות ומרכזות סיליקה.
מה לצורניות ולאגט? כנראה כלום, אבל קיימת אפשרות שאגט הוא צורה מבוססת פחמן או צורן של תרכיז ביולוגי מסוג כלשהו, או שיירים מאובנים של תהליכים כאלה.
אופני השקעה
ניסיונות לגדל אגט במעבדה לא עלו יפה עד כה, והשאירו את החוקרים מבולבלים באשר לאופן ההשקעה של אגט. רבים מאמינים כי יצירת אגט היא פנ-זמנית (כמעט בו זמנית) להיווצרות הסלע המארח, אך ידיעת הזמן היחסי ותנאי הסביבה החיצוניים במהלך ההשקעה בלבד אינם מספיקים על מנת לענות על כל שאלותיהם של המדענים בנוגע להשקעת אגט. כמו בשאלות בלתי פתורות אחרות בנושא היווצרות אגט, נערכו מחקרים רבים שעוצבו לפענוח המסתורין מאחורי אופן ההשקעה של אגט.
מציאת רצועות מיקרוסקופיות של כלקדון-קוורצין (סוג של כלקדון) באגט תורמת לאי הבהירות. לפי אחד המחקרים, תנודות אִיזוּר אלה הן תוצאה של הדדיות מחזורית בין שיעור הצמיחה של האגט ושיעור הדיות (איבוד מים) באזור המגע שבין הגביש לתמיסה. מחקרים אחרים גורסים כי מעבר מרקם מכלקדון לקוורצין עשוי להיגרם גם משינויים ברמת הרוויה של הסיליקה בתמיסה.
"תאומי ברזיל" – פגם בצפיפות המופיע בשולי תאומי גביש (צמיחה של גביש אחד על גבי גביש אחר) האופייני לסוגים שונים של קוורץ – נצפה גם באגט. פגם זה, בנוסף לאי טוהר באגט, מצביעים על צמיחה מהירה של סיליקה מתמיסה ברוויית יתר, כנראה ללא שלב גיבוש מקדים. תהליך השקעה זה נחשב כאִרגון עצמי של המבנה הפנימי במינרל, שאינו תלוי בתנאים חיצוניים.
מחקרים אחרים השתמשו בדגמי בקרה כימית מתוך ניסיון להסביר את טבעם המעוות של סיבי הקוורץ וכיצד נוצרים בו הפסים הנראים לעין. דגמים אלה מניחים כי אגט נוצר מגוש סיליקה בתוך מאגמה, והם מנבאים כי גודלם של הסיבים משתנה באופן מחזורי, כפי שאכן נצפה באגט.
טמפרטורת היווצרות
טמפרטורת ההיווצרות של אגט בסביבה געשית אינה ידועה כלל, והיא מפתח להבנת המחלוקת הנוגעת למקורות האגט. מחקרים שנערכו בנושא השתמשו בטווח טמפרטורות שבין 50°C לבין 400°C. טווח רחב זה מציע אחד מן השניים: או שהאגט נוצר בטווח טמפרטורות רחב, או שהמסקנות ממחקרים אלה אינן מדויקות. חוקרים הציעו עדויות המצביעות על כך שאגט נוצר בטמפרטורות נמוכות (50°C) מנוזלים המכילים שרידי מטאוריטים. חוקרים אחרים ערכו מחקרים איזוטופיים באגטים שהציעו כי אגט נוצר בטמפרטורות שבין 50°C ל-120°C. מניתוח רצועות הכלקדון והקוורצין הסיק אחד החוקרים כי סדר הגודל של ההבדלים בין השניים רומז על טמפרטורות שמעל 100°C עד גבול של 169°C. בהתבסס על חישובים של שינויים בהרכב התמיסה, הוצע טווח של 50°C עד 250°C. בנוסף, הוצעו 375°C על יסוד מדידת גאותרמומטר (geothermometer) של גודל תא יחידה, וקיימות תאוריות היווצרות המציעות טמפרטורות גבוהות יותר, עד 400°C. ניסויים הבוחנים היווצרות כלקדון הגיעו לטמפרטורות גבוהות למדי. לבסוף נמדד ריכוז אלומיניום בקוורץ והוצע טווח טמפרטורות של 50°C עד 200°C.
לסיכום, קשה להעריך במדויק את טווח הטמפרטורות בהן מתגבש אגט, וריבוי המחקרים בנושא לא הניב פתרון. ובכל זאת, רוב המחקרים מתחילים בהשערת פלמור של תמיסות סיליקטיות בטמפרטורה של 100°C.
גילם של אגטים
אף שרבים מאמינים שהאגט נוצר בו זמנית עם הסלע המארח, קיימת טענה נגדית כי היווצרות האגט החלה מיליוני שנים לאחר היווצרות הסלע המארח.
מחקרים הראו כי אגט משתנה עם הזמן ("מזדקן") בשיעורים ידועים. הוכח כי הזדקנות יצרה ירידה כללית בכמות המוגניט (moganite, מינרל סילקטי שהתגלה ב-1984) ובתכולת המים באגט. למעשה, מוגניט לא נוכח כלל באגטים שנמצאו בסלעים אשר נוצרו לפני תור הסילור (לפני כ-445 מיליון שנה). מים מעורבים בטרנספורמציה של מוגניט לכלקדון, ושינוי זה אחראי לצמיחה הפנימית של תאי היחידה של כלקדון. ניידותם של מים במהלך הזמן הגאולוגי מאפשר לחלק מן הסיליקה באגט להתמוסס ולהתגבש מחדש. צמיחתם של תאי היחידה והירידה בנפחם גורמים לעלייה בצפיפות, עם עלייה של 2% לערך בצפיפות באגטים זקנים לעומת אגטים צעירים.
תאי יחידה של אגט בן 400 מיליון שנה לערך הגיעו לגודלם המרבי, עובדה המציינת כי הדינמיקה של צמיחת הגביש מוגבלת ל-400 מיליון שנה. מכאן עלתה ציפייה שהמשך צמיחתם יוביל להידרדרות איטית בקשרים הפנימיים ובסופו של דבר להרס המבנה הסיבי של הכלקדון באגט, אך לא כך נמצא. עם זאת, שינוי כזה בתאי היחידה מוצע כשיטה לתיארוך ממוצע של אגטים שנמצאו בסלעים מארחים בני פחות מ-400 מיליון שנה, כמו גם למציאת הבדל - אם קיים - בין הגיל היחסי של האגט לגילו של הסלע המארח. בנוסף, מדידת גודל תאי היחידה, צפיפותם, תכולת המים והמוגניט עשויים לספק ראיות לפעילות קדומה באזור. נדרשים מחקרים נוספים כדי לראות אם תהליך יצירת האגט יכול לשמש לתיארוך משקעים סיליקטיים ומאובנים.
בעיות נוספות
המחקרים שפורטו עד כה נוגעים בתחומים אחדים של היווצרות אגט, אך אינם עונים, למשל, על שאלת תנאי סביבה הנחוצים להתגבשותו.
אגט בהיסטוריה
היכרותם של בני האדם עם האגט מתחילה בתקופות פרהיסטוריות, ונעשה בו שימוש כמו גם בסוגי קוורץ וכלקדון אחרים. קשיותם של סוגי הקוורץ השונים איפשרה ליצור מהם כלי נשק וכלי עבודה, וכך נעשה גם באגט.
כלים מאגט נמצאו ביישובים קדומים וכן בחפירות באתרים בבליים עתיקים.
במצרים העתיקה ובמקומות נוספים נעשה שימוש ב"אגט עין" כתחליף לעיניים בצלמיות מגולפות.
למיתרידטס הראשון מלך פרתיה היה אוסף של אלפי קערות אגט. קערות כאלה היו פופולריות גם בתקופת האימפריה הביזנטית ובאצולה של תקופת הרנסאנס. העיר אידר-אוברשטיין בגרמניה נודעה בגילוף קערות אגט וחפצים נוספים, וקיים תיעוד מסוף המאה ה-15 על כרייה נרחבת באחד מיובלי נהר הריין.
אמונות
אמונות שונות נקשרו לאגט:
סוגי כלקדון
סוגים אחדים של כלקדון אינם אגט, אם כי המילה "אגט" מופיעה בשמם:
יאניק קאמנן
יאניק קאמנן (נולד ב-5 באוקטובר 1981) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת חלוץ.
קריירה
קאמנן התחיל את קריירת המשחק שלו במחלקת הנוער של לה מאן, ושיחק בה מ-1998 עד 1999, וכשהיה בן 18 עבר לטוטנהאם הוטספר האנגלית. לאחר 3 שנים באנגליה חזר קאמנן לצרפת ושיחק בשטרסבורג (2002-2003), דיז'ון (2003-2004) ואז'קסיו (2004-2005).
בשנת 2005 עבר קאמנן לבלגיה, שם שיחק באוסטנד (2005-2006), ולאחר מכן עבר לתקופה קצרה לקבוצת שפהאוזן משווייץ.
בפגרת החורף של ליגת העל הישראלית הובא קאמנן למכבי הרצליה על ידי מאמנה, פרדי דוד. קאמנן כבש 6 שערי ליגה בחצי עונה במדי הקבוצה, וזכה עמה בגביע הטוטו. בסוף העונה נרכש קאמנן על ידי מכבי תל אביב. בעונתו הראשונה במועדון שיחק ב-30 משחקים וכבש 12 שערים, ובחצי הראשון של עונת 2008/09 כבש רק שלושה שערים.
בינואר 2009 חתם קאמנן בסיוואספור הטורקית. את שער הבכורה שלו בקבוצה כבש במשחק רבע גמר הגביע נגד גלאטסראיי ועזר לקבוצתו להעפיל לשלב הבא. בסיום אותה עונה סיימה סיוואספור במקום השני בליגה. בשנת 2011 עבר קאמנן לקבוצת מרסין מליגת העל הטורקית.
בשנת 2012 עבר לקבוצת גבאלה מליגת העל האזרית. במהלך שנתיים וחצי במועדון כבש 16 שערי ליגה ב-62 הופעות.
לקראת עונת, לאחר שנה ללא קבוצה, חתם לאולנוי.
המפלצת של פרנקנשטיין
המפלצת של פרנקנשטיין (באנגלית: Frankenstein's monster) או היצור של פרנקנשטיין (באנגלית: Frankenstein's creature), המכונה לעיתים קרובות בטעות רק פרנקנשטיין, היא דמות בדיונית שהופיעה לראשונה ב"פרנקנשטיין, או פרומתאוס המודרני" – רומן מאת מרי שלי משנת 1818. בשמו של הספר, משווה הסופרת בין יוצר המפלצת, ד"ר ויקטור פרנקנשטיין, לדמות המיתולוגית פרומתאוס, שברא את בני האדם מחימר והעניק להם אש.
המפלצת של פרנקנשטיין הפכה לאייקונית בתרבות הפופולרית, והיא הופיעה בסוגים שונים של אמצעי מדיה, לרבות סרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה, מרצ'נדייזינג ומשחקי וידאו. הגרסה האייקונית ביותר של הדמות היא בגילומו של בוריס קרלוף, בסרט "פרנקנשטיין" משנת 1931.
שמה של המפלצת
ברומן המקורי מאת מרי שלי מעולם לא מיוחס למפלצת שם ממשי; אם כי כאשר הוא משוחח עם יוצרו, ד"ר ויקטור פרנקנשטיין, המפלצת אומרת: "אני צריך להיות אדם שלך" (התייחסות לאדם הראשון כפי שהוא מתואר בביבליה). ד"ר פרנקנשטיין מתייחס ליצירתו במילים "יצור" (creature), "שד" (fiend), "רוח" (spectre), "שד" (demon), "עלוב" (wretch), "שטן" (devil), "דבר" (thing), "ישות" (being) ו-"עוג" (ogre). יצירתו של פרנקנשטיין התייחסה לפחות פעם אחת אל עצמה באמצעות המילה "מפלצת" (monster), כמו גם תושבי הכפר האחרים לקראת סוף הרומן.
כמו בספרה של שלי, היעדר השם של היצור הפך לחלק מרכזי בעיבודים הבימתיים של הרומן שהועלו בלונדון ובפריז בעשורים שלאחר הופעתו הראשונה. בשנת 1823 שלי עצמה השתתפה בהצגה "Presumption; or, the Fate of Frankenstein" מאת המחזאי ריצ'רד ברינסלי פיק, העיבוד הבימתי המצליח הראשון לרומן שלה. "התוכניה של ההצגה שעשעה אותי מאוד, כי ברשימת התפקידים נכתב _________, מאת מר ט' קוק", כתבה לחברתה לי האנט. "מצב חוסר שם, עבור זה שלא ניתן להעניק לו שם, הוא טוב למדי".
בתוך עשור ממועד פרסומו המקורי כבר נעשה שימוש בשמו של היוצר - פרנקנשטיין - על מנת להתייחס אל היצור שיצר, אולם "טעות" זו לא התבססה היטב, אלא במועד מאוחר הרבה יותר. הסיפור עובד לבמה בשנת 1927 על ידי פגי וובלינג, כאשר בעיבוד זה ד"ר ויקטור פרנקנשטיין אכן מעניק ליצור את שמו. עם זאת, ליצור אין שם בסדרת הסרטים של סרטי יוניברסל בכיכובו של בוריס קרלוף שהחלה בשנות ה-30, אשר התבססה במידה רבה על המחזה שכתבה וובלינג. הסרט של סרטי יוניברסל משנת משנת 1931 מתייחס אל זהותו של היצור באופן דומה כמו ברומן של שלי: בכתוביות הפתיחה, הדמות מכונה רק "המפלצת" (שמו של השחקן מוחלף בסימן שאלה, אך שמו של קרלוף מופיע בכתוביות הסיום). אף על פי כן, די מהר היצור התפרסם בשם העממי "פרנקנשטיין". שימוש זה נחשב לעיתים לטעות, אך ישנם פרשנים הרואים במפלצת את התמצית של פרנקנשטיין, ולא טעות.
גם בהתייחסויות מודרניות אל המפלצת - אין אחידות בשמה. למשל, בסדרת ספרים מאת דין קונץ שפורסמה לראשונה בשנת 2004, נקרא היצור "דוקאליון", על שם הדמות דאוקליון מהמיתולוגיה היוונית, שהוא בנו של הטיטאן פרומתאוס (התייחסות לשמו המקורי והמלא של הרומן). דוגמה נוספת היא סדרת הטלוויזיה "פני דרדפול" של רשת שואוטיים: בפרק ששודר לראשונה בשנת 2014, ויקטור פרנקנשטיין שוקל בקצרה לקרוא ליצירתו "אדם", לפני שהוא מחליט לתת ליצור "לבחור את שמו שלו". המפלצת, לאחר שהיא מעניינת בספר יצירותיו של ויליאם שייקספיר, בוחרת בשם "פרוטאוס" מתוך "שני אדונים מוורונה". מאוחר יותר מתגלה שפרוטאוס הוא למעשה איננו המפלצת הראשונה שאותה יצר ד"ר פרנקנשטיין, כי אם השנייה, כאשר המפלצת הראשונה נקראה בשם "קליבן", דמות מתוך "הסערה", ומי שבחר שם זה היה שחקן תיאטרון שאימץ אותו. מאוחר יותר, לאחר שהיצור עוזב את התיאטרון, הוא מאמץ לעצמו את שמו של המשורר האנגלי ג'ון קלייר . דוגמה נוספת היא ניסיונו של רנדל מונרו, יוצר ובקומיקס, להפוך את "פרנקנשטיין" לשם הקנוני של המפלצת, כאשר בעבודתו פרנקנשטיין הוא גם המפלצת וגם תאורטיקן של תאוריית הקשר על זיוף הנחיתה על הירח.
ביוגרפיה בדיונית
על פי ספרה של מרי שלי, "פרנקנשטיין, או פרומתאוס המודרני", ד"ר ויקטור פרנקנשטיין בונה את היצור בעליית הגג של הפנסיון שלו באמצעות שיטה מדעית המתוארת באופן מעורפל, המורכבת מכימיה (מתקופתו כסטודנט באוניברסיטת אינגולשטאדט, שבאינגולשטאדט, בוואריה) ואלכימיה (המבוססת בעיקר על כתביהם של פאראצלסוס, אלברטוס מגנוס, וקורנליוס אגריפה). עם זאת, פרנקנשטיין נגעל מיצירתו ונמלט ממנה באימה. המפלצת מפוחדת, ואיננה מודעת לזהותה שלה, נודדת לבדה.
לזמן מה, המפלצת מוצאת מקום מפלט ומחסה בקרבת קוטג' מרוחק ומבודד, בו מתגוררת משפחה של איכרים. בתחילה, המפלצת מאזינה בסתר למשפחה, לומדת להכיר אותם ואת חייהם, ואף לומדת לדבר, ובחלוף הזמן - הופכת לבעלת דיבור רהוט, משכילה ומנומסת. בסופו של דבר, המפלצת מציגה את עצמה בפני אבי המשפחה, איכר עיוור, המתייחס אליו באדיבות. עם זאת, כאשר שאר בני המשפחה חוזרים הביתה, הם נרתעים מהמפלצת ומבריחים אותה. היצור, מלא תקווה אך מבולבל, מציל את חייה של ילדה קטנה מטביעה בנהר, אך הוא נורה בכתפו. היצור מוצא את יומנו של ד"ר פרנקנשטיין בכיס מעיל שמצא במעבדה, והוא נשבע לנקום ביוצרו על שהשאיר אותו לבדו בעולם ששונא אותו.
המפלצת הורגת את ויליאם, אחיו הצעיר של ד"ר פרנקנשטיין, כאשר היא מגלה על הקשר המשפחתי בין הילד לבין יוצרו. כאשר ד"ר שפרנקנשטיין נמלט אל ההרים, היצור ניגש אליו ומבקש מיוצרו שייצור עבורו בת-זוג. בתמורה, הוא מבטיח להיעלם עם בת-זוגו ולעולם לא להטריד שוב את האנושות; המפלצת מאיימת להשמיד את כל מה שיקר לד"ר פרנקנשטיין, אם הוא ייכשל או יסרב. ד"ר פרנקנשטיין מסכים ובונה מפלצת נוספת, הפעם בדמות אישה, אבל נחרד מהאפשרות שכתוצאה מכך ייווצר גזע חדש של מפלצות, ועל כן הוא משמיד את יצירתו. בתגובה, היצור הורג את הנרי קלרוול, חברו הטוב ביותר של ד"ר פרנקנשטיין, ובהמשך הורג את כלתו של ד"ר פרנקנשטיין, אליזבת לוונצה, בליל כלולותיהם. עקב כך, אביו של ד"ר פרנקנשטיין נפטר מרוב צער. כעת, כאשר נותר לו לחיות רק עבור נקמה, ד"ר פרנקנשטיין מחליט להקדיש את חייו להרס יצירתו.
חיפושיו של ד"ר פרנקנשטיין אחר המפלצת שלו מובילים אותו אל החוג הארקטי, שם הוא נופל אל תוך מים קפואים ולוקה בדלקת ריאות קשה. ספינה, ובה משלחת המנסה להגיע אל הקוטב הצפוני, נתקלת בד"ר פרנקנשטיין הגוסס, אשר מספר את סיפורו לקפטן הספינה, רוברט וולטון. מאוחר יותר, המפלצת עולה לסיפון; אך לאחר שהיא מגלה כי ד"ר פרנקנשטיין מת, היא חשה בצער כה רב על מות יוצרה ונודרת להצית את עצמה ולהתאבד "בקצה הצפוני ביותר של העולם"; לאחר מכן, המפלצת נעלמת, ומאז לא היא לא נראתה שוב לעולם ולא נשמעה שוב לעולם.
מראה חיצוני
מרי שלי תיארה את המפלצת של פרנקנשטיין כיצור בגובה 2.4 מ' בעל מראה הכולל ניגודים מחרידים:
תמונה של היצור הופיעה במהדורת הספר משנת 1831. בעיבודים מוקדמים של הספר לתיאטרון, היצור הוצג כלבוש בטוגה, מוצלל, עם גוון עור בצבע כחול בהיר. לאורך המאה ה-19, ייצוגים של המפלצת בתמונות היו שונים מאוד זה מזה, בהתאם לאמן.
הייצוג המוכר ביותר של המפלצת של בתרבות הפופולרית הוא בגילומו של בוריס קרלוף בסרט "פרנקנשטיין" משנת 1931, אותו עיצב ואיפר ג'ק פירס. אולפני יוניברסל, שהוציאו את הסרט, מיהרו להבטיח את הבעלות על זכויות היוצרים על מאפייני איפור זה. קרלוף שיחק את המפלצת בשני סרטים נוספים של אולפני יוניברסל, "כלתו של פרנקנשטיין" ו-"בנו של פרנקנשטיין"; לון צ׳ייני ג'וניור החליף את קרלוף בתפקיד המפלצת בסרט "The Ghost of Frankenstein"; בלה לוגוסי גילם גם הוא את התפקיד, בסרט "פרנקנשטיין פוגש את איש הזאב"; וגלן סטריינג' שיחק את המפלצת בשלושת סרטי אולפני יוניברסל האחרונים שהציגו את הדמות - "House of Frankenstein", "House of Dracula" ו-"אבוט וקוסטלו פוגשים את פרנקנשטיין". בכל הסרטים האלו - השחקנים אופרו בצורה המחקה את המראה האייקוני של קרלוף. עד היום, תמונת מראה פניו של קרלוף בדמות המפלצת נמצאת בבעלות Karloff Enterprises, חברה השייכת לבתו של קרלוף. אי לכך, אולפני יוניברסל החליפו את דמותו של קרלוף בזו של גלן סטריינג' ברוב מהלכי השיווק שלהם.
מאז גילם קרלוף את דמות היצור, הוא מוצג כמעט תמיד כדמות גבוהה מאוד, דמוית אל-מת, לעיתים קרובות עם ראש שטוח וברגים על צווארו כדי לשמש כמוליכים חשמליים או אלקטרודות גרוטסקיות. הוא לובש חליפה כהה, מרופטת בדרך כלל, עם שרוולי מעיל קצרים מדי ומגפיים עבים וכבדים, מה שגורם לו ללכת בהליכה מגושמת וקשיחת רגליים (בניגוד לרומן, שבו הוא מתואר כגמיש מאוד, לעומת בני אדם). גוון עורו משתנה (אם כי גוונים של ירוק או אפור הם הנפוצים ביותר), וגופו נראה תפור בחלקים מסוימים (כגון סביב הצוואר והמפרקים). דימוי זה השפיע על יצירות של דמויות בדיוניות אחרות, כגון הענק הירוק.
במיני-סדרה הטלוויזיונית משנת 1973 "Frankenstein: The True Story", ננקטה גישה אחרת לתיאור המפלצת: מייקל סרזין נראה כגבר נאה להפליא, שמאוחר יותר מתדרדר למפלצת גרוטסקית בגלל פגם בתהליך היצירה.
בסרט הקולנוע "פרנקנשטיין" משנת 1994, את היצור מגלם רוברט דה נירו בגישה הקרובה יותר למקור הספרותי, למעט שגרסה זו מעניקה ליצור שיער אפור מקריח וגוף מכוסה בתפרים מדממים. דמות קולנועית זו, כמו ברומן, מונעת מכאב ובדידות. בגרסה זו, ד"ר פרנקנשטיין מעניק למפלצת את מוחו של המנטור שלו, ד"ר וולדמן, בעוד שגופתו עשויה מהאדם שהרג את ולדמן בעודו מתנגד לקבלת חיסון. המפלצת שומרת על "זיכרונותיו" של ולדמן, שככל הנראה עוזרים לה ללמוד במהירות לדבר ולקרוא.
בסרט "ואן הלסינג" משנת 2004, המפלצת מוצגת כגרסה מודרנית לעיצוב הדמות של קרלוף. גובהו 240–270 ס"מ, יש לו ראש קירח ומרובע, צלקות מחרידות ועור ירוק חיוור. חשמל זורם בגופו כתוצאה מהשתלות שעבר בראשו ובליבו. ברגליו הושתלו בוכנות הידראוליות, מה שהופך את מראה עיצובו לשל סייבורג סטימ-פאנקי. אמנם הוא אינו רהוט כמו ברומן, אך גרסה זו של היצור היא אינטליגנטית ולא אלימה, יחסית.
עוד בשנת 2004, ערוץ הולמרק עיבוד את הרומן למיני-סדרה "פרנקנשטיין". לוק גוס מגלם את היצור בהפקה זו. עיבוד זה דומה יותר למפלצת כפי שהיא מתוארת ברומן: אינטליגנטי ורהוט דיבור, עם שיער כהה וגולש ועיניים דומעות.
סדרת הטלוויזיה משנת 2014 "פני דרדפול" דחתה אף היא העיצוב של קרלוף לטובת התיאור של מרי שלי. בגרסה זו ליצור היה שיער כהה וגולש, כפי שתיארה שלי, אם כי הוא חורג מתיאורה על ידי כך שעורו אפור בהיר ועל פניו מופיעות צלקות ברורות. בנוסף, הוא בגובה ממוצע, והוא אפילו נמוך יותר מדמויות אחרות בסדרה. בסדרה זו, המפלצת מכנה את עצמו "קאליבן", על שם הדמות בסרט "הסערה" של ויליאם שייקספיר. בסדרה, ויקטור פרנקנשטיין מייצר עוד שני יצורים, שלא ניתן להבחין ביניהם לבין בני אדם רגילים.
אישיות
כפי שהיא מתוארת ברומן של שלי, המפלצת היא יצור רגיש, רגשי, שמטרתו היחידה היא לחלוק את חייו עם ישות חיה אחרת כמוהו. ברומן, וכן במספר עיבודים קולנועיים, הוא מוצג כבקיא ביצירות מופת ספרותיות, כגון "גן העדן האבוד" מאת ג'ון מילטון, "חיי אישים" מאת פלוטרכוס ו-"ייסורי ורתר הצעיר" מאת יוהאן וולפגנג פון גתה.
מההתחלה, המפלצת נדחית על ידי כל מי שהיא פוגשת. היא מבינה מרגע "לידתו" שאפילו היוצר שלה אינו יכול לעמוד בפניה, הדוחות אותו; רתיעתו של ד"ר פרנקנשטיין מתוארת בספר, כשהוא אומר: "... יד אחת [של המפלצת] נמתחה, לכאורה לעכב אותי, אבל נמלטתי ...". כאשר היצור רואה בעצמו את ההשתקפות שלו, הוא מבין שגם הוא נרתע ממראהו. הרצון הגדול ביותר שלו הוא למצוא אהבה וקבלה; אך כאשר נשלל ממנו הרצון הזה, הוא נשבע לנקום ביוצרו.
בניגוד לאופן הצגתו בגרסאות קולנועיות רבות, היצור ברומן הוא בעל יכולת דיבור רהוט ברמה גבוהה מאוד. כמעט מיד לאחר יצירתו, הוא מתלבש בעצמו; ובתוך 11 חודשים הוא יכול לדבר ולקרוא גרמנית וצרפתית. בסוף הרומן נראה כי היצור מסוגל לדבר אנגלית בצורה שוטפת גם כן. אופן הצגת היצור ביצירות כגון "ואן הלסינג" או "פני דרדפול" היא נאמנה יותר למקור הספרותי, אם כי הגרסה האחרונה היא היחידה שבה הדמות מגיבה באלימות לדחייתה.
בעיבוד הקולנוע משנת 1931, המפלצת מתוארת כאילמת וחייתית; ההסבר שניתן לכך בסרט הוא שזה מפני שהושתל בו בטעות מוח "לא תקין", של עבריין. בסרט ההמשך שלאחר מכן, "כלתו של פרנקנשטיין", המפלצת לומדת לדבר, אם כי במשפטים קצרים ועילגים. בסרט ההמשך השני, "בנו של פרנקנשטיין", היצור הופך שוב לחסר יכולת דיבור. בעקבות השתלת מוח בסרט ההמשך השלישי, "רוח הרפאים של פרנקנשטיין", המפלצת מדברת בקולו ובאישיותו של תורם המוח. כך היה זה גם בתסריט של סרט ההמשך הרביעי, "פרנקנשטיין פוגש את איש הזאב", אולם כל הדיאלוגים נחתכו מהסרט בטרם הופץ. בסרטים מאוחרים יותר, המפלצת לרוב המשיכה להיות אילמת, אם כי בסרט "אבוט וקוסטלו פוגשים את פרנקנשטיין" היא נשמעת מתייחסת אל הרוזן דרקולה בכינוי "מאסטר". לרוב, המפלצת מוצגת כפוחדת מאש.
המפלצת כמטפורה
לעיתים, חוקרים מחפשים משמעות עמוקה יותר בסיפורה של שלי, ובהתאם לכך ערכו אנלוגיה בין המפלצת לבין ילד ללא אם; אמה של שלי עצמה נפטרה בזמן שילדה אותה. אנלוגיה אחרת השוותה בין המפלצת לבין מעמד מדוכא; שלי כתבה כי המפלצת זיהתה "חלוקת רכוש, עושר עצום ועוני קלוש". אחרים רואים במפלצת את התוצאות הטרגיות של התקדמות מדעית בלתי מבוקרת, במיוחד כאשר בזמן הפרסום, גלווניזם שכנע מדענים רבים שתחיית מתים באמצעות זרמים חשמליים הייתה אפשרות מדעית.
הצעה נוספת היא כי דמותו של ד"ר פרנקנשטיין התבססה על מדען אמיתי בעל שם דומה, אשר כונה "פרומתאוס מודרני" - בנג'מין פרנקלין. לפיכך, המפלצת מייצגת את האומה החדשה שפרנקלין עזר ליצור מתוך שרידים שהשאירה אחריה אנגליה. גם אביו של ויקטור פרנקנשטיין "הכין עפיפון, עם חוט ומיתר, ששאב את הנוזל מהעננים", כתב שלי, בדומה לניסוי העפיפון המפורסם של פרנקלין.
כפר מנחם
כְּפַר-מְנַחֵם הוא קיבוץ מתנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר בשפלת יהודה, כ-9 ק"מ דרומית מזרחית מגדרה.
גובהו המרבי של הקיבוץ מגיע ל כ-200 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה
כפר מנחם הוקם לראשונה כמושב עובדים בשנת 1935 על ידי קבוצת פועלים בשם "ארגון מנחם" (על שם מנחם אוסישקין) שהתארגנה ברחובות. "ארגון מנחם" נוסד בשנת 1933 במלאת 70 למנחם אוסישקין. הקבוצה חסכה כספים במשך שנתיים לשם רכישת קרקע ליד אידניבה. עם פרוץ מאורעות 1936 המקום נעזב ונהרס בידי הערבים. ב-28 ביולי 1937 הוקם היישוב מחדש במסגרת יישובי חומה ומגדל. בספטמבר 1939 נמנו ביישוב 110 תושבים ב-40 משקים.
בנובמבר 1939 החליפו המוסדות המיישבים את חברי "ארגון מנחם" בגרעין "אמריקה-כרית", חברי השומר הצעיר, שהיה בהכשרה במושבה כפר הדר, ליד רמתיים (אנשי "ארגון מנחם" שעזבו הקימו את מושב כפר ורבורג ביום 31 באוקטובר 1939).
ראשוני הקיבוץ, גרעין "כרית" (ראשי תיבות של: כת רווקים יהיו תמיד) הגיעו לישראל מפולין, באפריל 1932 יחד עם המבקרים במכביה השנייה, באפריל 1933 יצא הקיבוץ לעצמאות והתיישב בכפר הדר. במקביל, בנובמבר 1935 הגיע לארץ גרעין של קיבוץ אמריקה ב' והתאכסן כגרעין בקיבוץ עין שמר. באוקטובר 1936 התקיים איחוד בין שני הגרעינים וגרעין אמריקה ב' עבר להדר. שם הגרעין המאוחד היה "אמריקה-כרית" והוא שהה בהדר עד סוף 1939.
ב-6 בדצמבר 1939, נר ראשון של חנוכה, נערך טקס העלייה על הקרקע של הקיבוץ שנקרא הפעם "כפר מנחם". לאחר כשנה, עזבו את תחום החומה (חומה ומגדל) והקימו את יישוב הקבע על גבעה סמוכה, דרומית לחומה. בחומה נשארה הבאר הראשונה של הקיבוץ מתוך שלוש בארות וכן המאפיה של הקיבוץ. ביולי 1943 הצטרפו לכפר מנחם חברי קיבוץ אלגביש, שרוב חבריו היו יוצאי תנועת השומר הצעיר בגרמניה וגליציה. האיחוד עם אלגביש היווה את אחד מציוני הדרך המשמעותיים של כפר מנחם.
לאחר מלחמת העצמאות הועברו לקיבוץ כ-9,000 דונם מקרקעות הכפר הערבי אידניבה שתושביו נמלטו ממנו במהלך המלחמה. האדמות הוכרזו נכסי נפקדים, וסופחו ליישוב.
ב-1961 פקד אסון את הקיבוץ כאשר שבעה מילדיו נהרגו בתאונת דרכים.
משנת 2006 הקיבוץ בתהליך של מעבר לקיבוץ מתחדש.
בשנת 2022 החליט הקיבוץ על שיוך ב"חלופת האגודה"
חינוך
כיום נמצאים בכפר מנחם 2 בתי ספר: בקיבוץ שכן "מוזיאון השפלה". הוצגו בו אוסף ארכאולוגי מהממצאים באזור וכן תערוכות מתחלפות, והוא שימש מרכז חינוכי. בשנת 2010 הועבר המבנה לשימוש בי"ס "האלה".
ליד הקיבוץ היה קיים שחזור חומה ומגדל, ב-2009 המקום נסגר וב-2014 נהרס השחזור באופן יזום על ידי הקיבוץ עקב סכנת התמוטטות.
תעשייה
חלק נכבד מהכנסות הקיבוץ מקורן במפעל המתכת כפר מנחם המייצר חלקי מתכת ופלסטיק בעיקר עבור תעשיית החשמל. המפעל הוקם בשנת 1943 עם הגעתו של גרעין אל-גביש של יוצאי גרמניה.
בנוסף פעל בקיבוץ מפעל הקרמיקה כפר מנחם שקם בשנת 1964 והיה חלק מתעשיית הקרמיקה הענפה שפעלה בארץ. במפעל עבדו חברי קיבוץ, ביניהם גם אמנים יוצרים. המפעל נסגר בשנות ה-90 בשל התחרות הקשה עם הייבוא מארצות המזרח. כמה מהאמנים שעבדו במפעל הקרמיקה יוצרים עד היום בשדרת האמנים שקמה בבנייני המפעל.
בית הבנים
בקיבוץ אולם - "בית הבנים", לזכר הנופלים במערכות ישראל ובהם האחים עמרם ויוחנן בן-חורין שנהרגו במלחמת ששת הימים. בו אולם מופעים אזורי. הבניין נחנך ב-1979 ולו כיפה גאודזית. תכננו נעשה בידי ממציא הכיפה באקמינסטר פולר בשיתוף עם שותפו שוג'י סאדאו (Shoji Sadao) שלא היו בישראל, והתכנון המפורט והמקומי בידי מנחם באר. במבנה מספר קירות אמנות שנוצרו על ידי משה סעידי חבר הקיבוץ. האולם היה ב 2014 בסכנת סגירה אך ממשיך להתקיים למרות הקשיים.
אמנות בקיבוץ
מאז היווסדו פעלו בכפר מנחם שורה ארוכה של אמנים חברי הקיבוץ שיצירותיהם פזורות ברחבי הקיבוץ. האמן הבולט מכולם הוא משה סעידי שפרץ באמצע שנות ה-50 כצייר ופסל ואף שימש כיו"ר ארגון אמני הקיבוץ הארצי. החל מ-1968 התמקד סעידי ביצירת קירות קרמיקה אמנותיים שאותם שילב בכל רחבי הארץ, אך בקיבוץ כפר מנחם מצוי מקבץ העבודות הרחב והמגוון ביותר שיצר. כך למשל ניתן למצוא את עבודותיו במועדון לחבר, במרפאה, בספרייה, בבית הספר, בבית הקברות ובחדר האוכל.
בבניינים שבהם פעל מפעל הקרמיקה של הקיבוץ שוכנת היום שדרת האמנים. במקום פועלים אמנים מתחומים שונים שמטפחים את השדרה, עורכים בה אירועים שונים ומקיימים את המקום כחלק ממיזם רב פעלים של יצירה, שותפות וקהילתיות.
השדרה נמצאת כרגע בפני סכנת סגירה בשל התוכניות של הקיבוץ להרוס את מבני המפעל הישנים לצורך הקמת אזור תעשייה חדש. אמני השדרה נאבקים על מנת לשמר את המקום הן כאתר מורשת והן כמקום קהילתי ליזמויות, תרבות ועסקים מקומיים.
אצבע הגליל
אצבע הגליל היא אזור גאוגרפי בצפון-מזרח ישראל.
אזור אצבע הגליל כולל את עמק החולה ורצועה מזרחית מהרי נפתלי של הגליל העליון. גבולות האזור: במערב ובצפון גבול ישראל-לבנון, במזרח רמת הגולן ונהר הירדן, ובדרום קו דמיוני בין קיבוץ מלכיה במערב לגונן במזרח.
אצבע הגליל היא שלוחה של הגליל העליון הישראלי ועמק החולה, שצורפה לשטח המנדט הבריטי על ארץ ישראל בשנת 1924, בהסכם בינו לבין המנדט הצרפתי על סוריה ולבנון, בין השאר בעקבות ייסוד היישובים מטולה, תל חי וכפר גלעדי באזור. כינויה ניתן לה בשל צורתה הצרה והמוארכת, כמעין אצבע יבשה הפולשת לתחום לבנון.
היסטוריה
עם תחילתה של ההתיישבות הציונית בארץ ישראל, החלה הקמת יישובים בגליל ובין השאר, באצבע הגליל. במקום הוקמו מטולה, כפר גלעדי ותל חי. מאורעות תל חי סימלו יותר מכל את מאבקם של היהודים בערבים על ארץ ישראל במהלך מאורעות תר"פ. בעקבות המאורעות נערכו דיונים בין בריטניה לצרפת, ובסופם נכלל השטח בתחום המנדט הבריטי כחלק מקביעתו הסופית של הגבול בשנת 1924, בשונה מהסכם סייקס–פיקו משנת 1916, שלפיו נועד להיכלל בתחום המנדט הצרפתי.
בשנות ה-30 וה-40, הוקמו באזור קיבוצים ומושבים על מנת ליצור ריכוז התיישבות שיבטיח את השליטה בו, והאזור אכן נכלל בשטח המדינה היהודית בתוכנית החלוקה.
במהלך מלחמת העצמאות, לאחר כיבוש צפת, ב-10 במאי 1948, הפעיל הפלמ"ח "תעמולת לחש" - שמועה שהופצה בקרב הכפריים הערבים ולפיה כוח רב של יהודים עומד לפשוט על העמק ולבער את הכפרים הערביים. תעמולה זו צלחה, וחלק ניכר מהכפריים נמלט מאימת הצבא.
לאחר קום המדינה הוקמו באצבע הגליל מספר יישובים נוספים, בהם העיר קריית שמונה. עד כיבוש הגולן במלחמת ששת הימים ספג האזור פגיעות קשות מצד סוריה. בשנים שלאחר מכן הוא נפגע לא אחת מכיוון לבנון, הן בחדירות מחבלים והן בהתקפות קטיושות ומרגמות.
מאז הנסיגה הישראלית מלבנון בשנת 2000, וביתר שאת לאחר מלחמת לבנון השנייה ב-2006, החל ארגון חזבאללה להעלות דרישות טריטוריאליות לאזור תוך שימוש בשמות הכפרים הערביים שהיו בסביבה, חלק מ"שבעת הכפרים".
דמוגרפיה
ההתיישבות היהודית המתחדשת בצפון הגליל העליון שראשיתה בסוף המאה ה-19, ולימים נודעה בשם "אצבע הגליל", התעבתה במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר נפילת האימפריה העות'מאנית,הסכם סייקס–פיקו ייעד את אצבע הגליל להיות תחת השפעה צרפתית. בפועל, לאחר שהכוחות הבריטים נסוגו האזור בראשית 1919, הצרפתים לא קיימו בו נוכחות צבאית מתמדת, הלאומנים הסורים שאפו לספחו לממלכה הערבית של סוריה ושבטים מקומיים גם הם בחשו בקדירה. לאור זאת האזור הפך לשטח הפקר ומריבה עד לסימונו הסופי של הגבול – הסכם ניוקומב-פולה מ-1924 והוא התוואי המוכר כיום כגבול הבינלאומי בין ישראל, סוריה ולבנון.
באצבע הגליל חיים כ־50,000 תושבים בצורות יישוב שונות: עיר, קיבוץ, מושב ומושבה. הבעיות שהתושבים מתמודדים איתן הן בעיות המאפיינות פריפריה גאוגרפית.
המצעד הצבאי בפראג (2018)
המצעד התקיים ברחוב האירופי, אחד הרחובות המרכזיים של פראג, שנשא בעבר את שמו של ולדימיר איליץ' לנין. השתתפו במצעד כ-4,000 חיילים מצבא צ'כיה ומצבא סלובקיה, אנשי שירותי החירום של צ'כיה, וכן חיילים של מדינות ברית נאט"ו (שצ'כיה חברה בה) - בריטניה, צרפת, איטליה וארצות הברית. במצעד נכללו גם טנקים וכלי רכב צבאיים נוספים וכן מסוקים ומטס של מטוסי קרב.
במצעד, שהתקיים במזג אוויר גשום, צפו אלפי צופים שנאספו בצידי הרחוב. נשיא צ'כיה מילוש זמאן השקיף על המצעד בחברת אורחים שונים מחו"ל, וביניהם נשיא סלובקיה אנדריי קיסקה ומזכיר ההגנה של ארצות הברית ג'יימס מאטיס.
ההכנות למצעד נמשכו כשנתיים. הוא היה הראשון שנערך בצ'כיה מאז 2008, והגדול במצעדים מאז המצעד שנערך בה ב-1985, לפני נפילת השלטון הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה במהפכת הקטיפה.
פאנגיי
פנגאיי (בטונגאית: Pangai) הוא כפר המהווה את המרכז המנהלי של מחוז חאפאי (Ha'apai) שבטונגה.
הכפר שוכן על חופו המערבי של האי ליפוקה (Lifuka) ומספר תושביו הוא 2,427 על פי מפקד שנערך ב-2011. במרכז הכפר ניצבת כנסייה קתולית וכן כמה חנויות ושווקים ובנק אחד. כמה אתרים היסטוריים נמצאים בכפר כמו כמה כנסיות, בתים בסגנון קולוניאלי ובתי קברות.
שדה התעופה של האי ממוקם 5 ק"מ מצפון לכפר. כמו כן פועל רציף לעגינת מעבורות.
מדרסה (סדרת טלוויזיה)
מדרסה היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת דרמה קומית, על בית ספר דו לשוני יהודי-ערבי בירושלים, אשר נוצרה על ידי סייד קשוע. הסדרה החלה את שידוריה בכאן חינוכית ב-1 בינואר 2023.
תלמידי בית הספר הדו-לשוני
תלמידי התיכון:
תלמידי היסודי:
הפקה
הסדרה בוימה על ידי גורי אלפי, הופקה על ידי "פארן סטודיו" וצולמה באביב 2022. זו הסדרה הראשונה שתאגיד השידור הישראלי כאן עורך בשיתוף פעולה בין שני ערוצים, כאן חינוכית ומכאן 33.
וייט מודל M
וייט מודל M (ב-אנגלית: White Model M) היא מכונית מפוארת בסגנון מכונית עידן פליז המונעת באמצעות מנוע קיטור מתוצרת White Motor Company אשר יוצרה בין השנים 1906–1910 ב-ארצות הברית. נשיא ארצות הברית ויליאם הווארד טאפט רכש יחידה בשנת 1909
היצרנית "White Motor Company"
חברת "וייט מוטור" הייתה חברה אמריקאית לייצור משאיות, אוטובוסים וטרקטורים חקלאיים משנת 1900 ועד 1980. החברה ייצרה גם אופניים, גלגיליות, מחרטות אוטומטיות ומכונות תפירה. לפני מלחמת העולם השנייה, החברה התבססה בקליבלנד, אוהיו.
בסוף המאה ה-19 בנו של מייסד החברה, רולין ווייט (Rollin H. White) התחיל לבנות מכוניות קיטור. הקבוצה הראשונה של חמישים מכוניות הושלמו באוקטובר 1900, אבל לא נמכרו לציבור עד אפריל 1901, כדי לבדוק ולבחון את הרכבים ביסודיות.
בשנת 1905 היה צורך להפריד את מחלקת הרכב מחברת האם שלה כדי להתאים את צמיחת העסק ולהפריד ביניהם פיזית. ב-4 ביולי 1905 הושקה מכונית קיטור שהייתה מכונית מרוץ, בשם "Whistling Billy". בשנת 1907 "ספינת קיטור לבנה" (White steamer) הייתה אחת הרכבים הראשונים בבית הלבן, כאשר הנשיא תאודור רוזוולט, הנשיא ה-26 של ארצות הברית, אפשר להשירות החשאי של ארצות הברית להשתמש במכונית שמאחורי עגלתו.
דגמי "וייט מודל M" נבנו בין השנים 1906–1910.
מכונית הקיטור האחרונה נבנתה בינואר 1911, כאשר עברה החברה לכלי רכב המונעים בבנזין. החברה בנתה כ-10,000 מכוניות קיטור.
4 המכוניות של נשיא ארצות הברית "טאפט"
נשיאי ארצות הברית החלו את השימוש במכוניות בראשית המאה ה-20, כאשר הנשיא ויליאם הווארד טאפט רכש ארבע מכוניות והסב את אורוות הבית הלבן למוסך.
הנשיא טאפט רכש צי של ארבע מכוניות: שתי מכוניות מפוארות מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית "Pierce-Arrow Motor Car Company", מכונית חשמלית מתוצרת יצרנית המכוניות החשמליות "Baker Motor Vehicle Company" ומכונית קיטור "ווייט מודל M" מתוצרת כלי הרכב "White Motor Company"
נחל רפאים
נַחַל רְפָאִים הוא נחל אכזב בהרי יהודה, המנקז את כל אזור דרום מערב ירושלים וסביבותיה.
אורך הנחל כ-20 ק"מ והוא מתחלק לשלושה חלקים עיקריים: בחלקו העליון עובר הנחל בתוך העיר ירושלים, בתחומי עמק רפאים דרך המושבה הגרמנית ויתר שכונות העמק (במקביל לנתיב רחוב עמק רפאים), וממשיך דרך שכונת קטמונים עד לאזור קניון מלחה וגן החיות התנ"כי. בחלק זה הנחל מתון יחסית אך יוצר חציצה בין שכונת גילה הדרומית לחלקי העיר האחרים. החלק השני של הנחל ידוע גם בשם "עמק לבן". בקטע זה הנחל יוצא מהשטח הבנוי ומתחתר לעמק בעומק 200–300 מטר. על מדרונותיו נובעים הרבה מאוד מעיינות שכבה דוגמת עין לבן ועין חניה, ועל מדרונותיו בנויים המושבים אורה ועמינדב והכפרים הפלסטיניים ואלאג'ה ובתיר. חלקו האחרון של הנחל הוא קטע יפה, עמוק ומפותל. מהכפר בתיר ואילך מכוסים מדרונות הנחל התלולים ביערות קק"ל (יער עמינדב ויער בגין) ונוצרים בו נפתולים רבים. סיומו של הנחל במפגש עם נחל שורק, מתחת לכביש ירושלים–בר־גיורא.
דב פרייברג
דב פרייברג (25 במאי 1927 – 26 במרץ 2008) היה עד התביעה במשפט אייכמן ומשפט דמיאניוק וסופר שכתב על השואה ועל קורותיו כניצול השואה.
ביוגרפיה
פרייברג נולד בשנת 1927 בוורשה בירת פולין, בנם של משה ורבקה פרייברג. שנות ילדותו עברו בעיר התעשייתית לודז', שם היה לאביו מפעל לסוודרים.
במלחמת העולם השנייה
עם תחילת הכיבוש הנאצי, כשהיה בן 12, ניסה אביו להימלט עם אחיו מזרחה, אך נורה למוות בידי הגרמנים, שהשיגו את השיירה בה הלך ותקפו אותה. כעבור מספר חודשים עברה אמו עם ארבעת ילדיה לבית הוריה בוורשה, שנכלל בשטח הגטו שהוקם בנובמבר 1940 בלב הרובע היהודי בעיר. כעבור שנה, בסתיו 1941, כאשר תנאי החיים בגטו הצפוף הלכו והורעו ורבבות מתושביו גוועו בו למוות, דרבנה אותו אמו להימלט מן הגטו בסיוע מבריח, והוא נמלט אל העיירה הנידחת טורובין שבמחוז לובלין, שם חיו יהודי העיירה, ובהם בני משפחת אביו, בתחושת שלווה יחסית.
ב-17 במאי 1942 הוקפה העיירה לפתע בכוחות אנשי אס-אס מלווים במסייעים מקומיים ואוקראינים. מרבית תושבי העיירה היהודים, יחד עם יהודי עיירות נוספות בסביבה, גורשו בברוטליות למחנה הריכוז וההשמדה סוביבור. עם הגיעו של פרייברג למחנה, הצליח להשתחל לקבוצת עובדי כפייה שהוצאה מתוך המשלוח המיועד להשמדה בגז, והועסק בתחילה במיון חפצי הקורבנות ואחר כך בעבודות כפייה שונות, וזאת תחת משטר התעללויות, רעב וטרור רצחני. פרייברג הצליח לשרוד בתנאי המחנה הקשים כ-17 חודשים (לימים סיפר על קורותיו במחנה בעת ההיא בספרו "שריד מסוביבור").
באוקטובר 1943 השתתף פרייברג במרד האסירים במחנה, והצליח להימלט אל היערות הסמוכים ולהצטרף ליחידת הפרטיזנים של יוסף סרצ'וק, עד שחרור האזור על ידי הצבא הסובייטי ביולי 1944.
לאחר המלחמה
ב-1948 עלה לישראל, וביחד עם אנשי קבוצת ההכשרה השתקע בקיבוץ משמרות שבצפון השרון. שם קיבל הכשרה צבאית ונלחם במלחמת העצמאות. לאחר מכן השתקע ברמלה, ושם התגייס לצבא לשירות צבאי סדיר ושירת כחבלן ומפרק מוקשים במסגרת חיל ההנדסה. במהלך שירותו הצבאי נולדו לו שתי בנותיו, רבקה (הקרויה על שם אמו) ויעל. בהמשך עבד כמנהל ייצור במפעל מנועי רמלה, ולאחר מכן עבד במפעל הטורבינות "אורמת" שביבנה.
ב-1961 העיד במשפט אייכמן, וסיפר על זוועות מחנה ההשמדה סוביבור. כעבור ארבע שנים ב-1965, הוזמן להעיד במשפט בעיר האגן בגרמניה, שבו הועמדו לדין קציני אס-אס שפעלו בסוביבור. בשנת 1987 גם במשפט דמיאניוק, והגיש בג"ץ נגד שחרורו בטענה שהוא צריך להישפט גם על פשעיו במחנה סוביבור.
פרייברג היה מרצה מבוקש, והרצה רבות לפני תלמידים, חיילים וקצינים ובמסגרות חינוכיות להוראת השואה. נסע פעמיים עם משלחות נוער לפולין כאיש עדות. כמו כן הוזמן על ידי ראש הממשלה יצחק רבין להשתתף במשלחת רשמית שיצאה לפולין.
פרייברג פרסם ארבעה ספרים בהוצאה עצמית, כולם בעריכת יעקב שרת. "שריד מסוביבור" (1988) מספר את קורותיו מפרוץ המלחמה, בתקופת השואה, ההעפלה ארצה על סיפון ה"אקסודוס"" ועד יום הגעתו לארץ. הספר זכה להצלחה גדולה ויצא בשמונה מהדורות, וראה אור בתרגום לאנגלית בשם "To Survive Sobibor" בהוצאת גפן.
"מסע אל העבר עם דקל שיבולים" (1993) מתאר את חוויותיו במסע שערך עם קבוצת תלמידי תיכון מצפון הארץ ב-1991. המסע כלל ביקור ראשון של פרייברג באתר המחנה סוביבור, 48 שנים לאחר שנמלט משטחו.
"להיות כאחד האדם" (1996) מספר על התמודדותו עם החיים בארץ כניצול השואה ועל עדותו במשפט אייכמן.
"בין שני עולמות" (2001) מתאר את הדואליות בחייו בין שני העולמות: העולם של השואה, והעולם שאחרי. משפט שנהג לחזור עליו תדיר, ומתמצת את הספר הזה, הוא: "אני הצלחתי לעזוב את סוביבור, אבל סוביבור לעולם לא יעזוב אותי".
ספר נוסף ובו סיפורים קצרים מחייו נותר בכתב יד.
הנריק זיגלסקי
הנריק זיגלסקי (15 ביולי 1908 - 30 באוגוסט 1978) היה מתמטיקאי וקריפטואנליסט פולני אשר עסק בפענוח צופן האניגמה הגרמני לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה.
חייו
זיגלסקי עבד כקריפטואנליסט בביורו שיפרוב שבארמון סכסון בוורשה החל מספטמבר 1932. הוא עבד שם עם עמיתיו בוגרי אוניברסיטת פוזנן ועם בוגרי קורס הקריפטוגרפיה מריאן רייבסקי וג'רזי רוזיקי. יחד הם פיתחו שיטות וציוד לפענוח תשדורות האניגמה.
בסוף שנת 1938, בשל המורכבות ההולכת וגדלה של נוהלי ההצפנה הגרמניים, תכנן זיגלסקי את "ניירות זיגלסקי" התקן ידני למציאת תצורת האניגמה. שיטה זו, כמו קודמתה - "קטלוג הכרטיסים" הייתה בלתי תלויה במספר החיבורים שהיו בשימוש בלוח התקעים של מכונת האניגמה.
בשנת 1943 פונה זיגלסקי יחד עם מריאן רייבסקי לבריטניה שם סופח לפעילות הפענוח המוצלחת בבלצ'לי פארק.
לאחר המלחמה נותר זיגלסקי בגלות בממלכה המאוחדת, שם עסק בהוראת המתמטיקה בבית ספר מקומי. הוא נפטר ב-30 באוגוסט 1978 בליס. הוא קבור בלונדון. מעט לפני מותו הוא זכה להוקרה על תרומתו לפענוח האניגמה ולתואר דוקטור לשם כבוד.
כתוב בעיפרון בקרון החתום
כתוב בעיפרון בקרון החתום הוא שיר עברי קצרצר מאת דן פגיס. השיר מהווה חלק ממחזור השירים "קרון חתום", שהתפרסם בחודש יוני 1970 בגיליון ל"א של כתב העת הספרותי "מאזנים" ובהמשך אותה שנה בקובץ שיריו השלישי של פגיס, "גלגול". השיר מתייחס לשילוח של אזרחים ממקום מושבם למחנות ריכוז והשמדה בתקופת השואה. בשיר נעשה שימוש מטפורי רומז במיתוס על הרצח הראשון ועל דמויותיהם של חוה, הבל, קין ואדם לצורך הארתו של מצב מאוחר – שפיכת אור מיתיזציוני על הסיטואציה הנרמזת, השוֹאתית. פגיס, כשם שעשה ברוב שיריו העוסקים בשואה, אינו מזכיר אותה במפורש, והדרך שבה נדון הנושא היא מאופקת מאוד. השיר הקצר, שבמבט ראשוני נראה פשוט, הוא לאמתו של דבר יצירה מורכבת למדי. השיר נחשב ל"שיר שואה" קאנוני, ומושמע תדיר בהקשר לזיכרון השואה בישראל ואף מחוצה לה. הוא נלמד במסגרת תוכנית הלימודים המחייבת לבגרות בספרות עברית בבתי הספר התיכוניים בישראל. השיר חקוק לצד אנדרטת הקרון ביד ושם ועל אנדרטה באתר מחנה ההשמדה בלז'ץ.
מבנה וסקירה כללית
השיר בנוי מכותרת בת ארבע מילים ומגוף של תשע-עשרה מילים המסודרות בשישה טורים, תוך פסיחה והיעדר כל סימני פיסוק. כותרת השיר ארוכה מכל טורי השיר הן מבחינת מספר הברות והן מבחינת מספר אותיות. מבחינה תחבירית, הוא בנוי משני משפטים, שהשני מביניהם הוא משפט תנאי חסר (אליפטי), קטוע – הפסוקית שהוא מסתיים בה חסרת נשוא. השיר נכתב ללא חריזה (מאפיין של שירה מודרנית ושל שירת השואה בפרט).
תוכן, מוטיבים ודרכי עיצוב
השיר עושה שימוש בסיפור על משפחת האדם הראשונה, מנקודת המבט של חוה הדוברת – אך זה מועתק מהקשרו המקראי המיתולוגי, מועבר אל הֶקשר אחר, היסטורי מאוחר, ונטמע בתוכו. לדברי מלכה שקד, בשיר מתגלה אפוא הענקה של תוקף מיוחד לחוויה חברתית מאוחרת באמצעות שימוש מטפורי סמוי בדמותה של אישה מקראית; "באמצעות השימוש המטפורי הסמוי בדמות הנשית המקראית על רגישותה ופגיעותה, מוענק עומק לא רק לחוויותיו האישיות של המשורר אלא גם לחוויות החברתיות המאוחרות של זמנו". רבקה מעוז הציעה שאופיו הייחודי של השיר נובע בעיקר מבחירתם של הטקסטים המאוזכרים בו ומהדינמיקה שנוצרת תוך כדי העימות ביניהם. טקסטים אלה הם הסיפור המקראי על קין והבל – ולמולו כתובת על קיר רכבת-מוות. אף שקריאה זהירה של השיר מגלה שאין אלה שני הטקסטים היחידים המאוזכרים בו, הרי אין ספק שהעימות ביניהם הוא שיוצר את האפקט החשוב ביותר הבונה את משמעות השיר.
נראה שאף פגיס עצמו ייחס מעמד דומה לשני הטקסטים המאוזכרים בשיר. בראיון שנערך איתו בשנת 1983 עם צאת ספרו "מלים נרדפות", ציין: "בספרים קודמים היה הכתוב מסוגנן כמעט ממרחקים מיתולוגיים של אדם וחוה, קין והבל. הכתיבה הרחוקה, המלוטשת, המסוגננת על קין והבל [...] מעין הערות שוליים מיתולוגיות כתובות בעיפרון על קרון חתום".
בשיחה רדיופונית עם אילנה צוקרמן לרגל צאת ספרו "מלים נרדפות" (1983) תיאר פגיס כיצד נולד השיר:
ואמנם, אף-על-פי שמופיעים כאן ארבעת השמות של בני משפחתה של חוה והדמות הדוברת אומרת על עצמה שהיא חוה, ואף-על-פי שהקורא יכול להבין את הסיטואציה השירית כאילו היא משקפת את עמידתה של חוה המקראית מול עובדת מותו של בנה הבל – שלא תוארה במקרא – בכל זאת השיר אינו עוסק כלל בסיפור המקראי ואין הוא בא לפרשו ולזכותו בהארה חדשה לשמו. הצירופים "אני חוה" ו"הבל בני" מתפרשים לקורא כמבע מטאפורי, שבו "חוה" ו"הבל" הם דימויים סמויים (מטאפורות) של דוברת, שאינה חוה, ושל בנה, שאינו הבל. לפי כותרת השיר, הדוברת נתונה בסיטואציה של עמידה מול חוויית המוות הקרב שלה ושל בנה.
עם זאת, כתוצאה מההשלטה של מרכיבים מסוימים מהסיפור המקראי על השיר – מובלע או מוסתר גם הסיפור המאוחר של אותה דמות הרואה עצמה דומה לחוה והמציגה עצמה כחוה. הסיפור על המוות המתקרב שלה ושל בנה האחד, על סיבת היעדרו של בנה השני (הגדול) מזירת ההתרחשות ועל מה שהיא מבקשת שיוגד לו – נשאר למעשה סיפור מוסתר או מרומז בלבד. העובדה שהשואה רק נרמזת לתוך השיר ולא נכתבת מפורשות מאפשרת לקורא למלא את השיר בידיעותיו ובזיכרונותיו שלו על אודות השואה; השלמת החללים הפעורים בשיר רק מעצימה את השפעתו של השיר על הקורא, כיוון שהוא "מכניס" עצמו לתוך הוויית השיר.
כותרת השיר והמילים הטעונות: עיצוב מרומז של הסיטואציה השוֹאתית
הסתרתו של הסיפור העיקרי, המאוחר, והפיכתו לסיפור מינימליסטי ביותר מושגות לא רק הודות להבלעתו בסיפור המקראי השליט בשיר, אלא בעיקר הודות להפקעת מרכיביו הגלויים (דהיינו, השואה) מגוף השיר ודחיסתם אל הכותרת ואל מילה אחת בלבד מגוף השיר. הכותרת והמילה "בַּמשלוח" הן מילים טעונות המקפיצות את הקורא היישר אל תקופת השואה, באופן שבהשפעתן אין הוא רואה לנגד עיניו את חוה המקראית אלא אישה אחרת, השייכת ל"משלוח" מסוים, כלומר, למה שידוע בתקופת השואה כ"טרנספורט" – אישה שנמצאת דחוסה עם קבוצת נשלחים הכוללת גם את בנה "בקרון החתום" של רכבות המוות.