cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרנצ'סקו סקרלטי
ביוגרפיה
פרנצ'סקו סקרלטי נולד בפלרמו שבסיציליה. הואיל והאי היה תחת שליטת ממלכת נאפולי, יצא פרנצ'סקו ללמוד בקונסרבטוריון בעל המוניטין בעיר זו. התפקיד הראשון שהתמנה אליו לאחר לימודיו, בשנת 1690, היה לכנר בקאפלה המלכותית בנאפולי, בה בשעה שאחיו אלסנדרו היה למאסטרו די קאפלה שם. דבר מינויו היה שנוי במחלוקת: עינם של לא מעט מוזיקאים נאפוליטנים הייתה צרה בקרתן הצעיר ובקשריו בחצר.
ב-1690 נשא פרנצ'סקו לאישה את רוזלינדה אלבנו וכעבור שנה שוחרר מתפקידו בחצר וחזר לסיציליה למשך 24 שנים לפחות. רישומים באיגוד המוזיקאים בפלרמו בינואר וביולי 1694 מעידים על עבודתו שם כמוזיקאי מקצועי. בין השנים 1703 ל-1711 בוצעו יצירות שלו בפלרמו, ברומא ובנאפולי.
בשנים הבאות סייר פרנצ'סקו ברחבי אירופה. הוא ביקר בלונדון בשנת 1719; מקורות מסוימים גורסים, שביקורו זה נעשה בהזמנת ידידו הנדל, שאותו פגש שנים אחדות קודם באיטליה, וייתכן שהיה זה פרנצ'סקו ג'מיניאני שהזמינו לשם.
מעט מאוד ידוע על הזמן שעשה בלונדון. ההנחה היא, שעבד בתזמורות תיאטרון. ג'ון ארבותנוט המליץ על סקרלטי לפני ג'יימס ברידג'ס, דוכס צ'אנדוס. צ'אנדוס, פטרונו של הנדל, ניהל מוסד מוזיקלי בביתו הראשי, "קאנונס" במידלאסקס, אבל נראה שסקרלטי לא הצטרף אליו.
בשנת 1724 חי פרנצ'סקו סקרלטי בדבלין, שם כיהן במשרת "ממונה על המוזיקה". נראה שבעת שהותו באירלנד נישא בשנית, הואיל ו"דבלין ז'ורנל" מ-1733 מודיע כדברים האלה: ג'יין סקרלטי, אשתו של פרנסיס סקרלטי, ממונה על המוזיקה, ברחה מבעלה האמור. הבריות מתבקשים שלא לתת כל אשראי לאותה ג'יין סקרלטי בהסתמך על בעלה הנזכר לעיל; שכן הוא לא ישלם שום חובות שתצבור; אף לא יפרע שום חשבונות שתוציא על שמו.
הרישום האחרון המזכיר את פרנצ'סקו סקרלטי הוא משנת 1741, כשנבצר ממנו, כמסתבר, להופיע בקונצרט מחמת בריאות לקויה. דבר לא נשמע על אודותיו מתאריך זה ואילך. חוקרים מניחים, שמת זמן קצר לאחר זאת.
לאה הרפז
ילדות ונעורים
לאה (הלנה גולדברג) הרפז נולדה בעיר קרץ' (חצי האי קרים בברית המועצות) למשפחה יהודית מפולין. המשפחה הצעירה ברחה מזרחה לברית המועצות עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין בספטמבר 1939, והגיעה לקולחוז קרוב לעיר טשקנט שבאוזבקיסטן. האב, שפסה (שבתאי), היה חבר מפלגת הבונד בלודז', (דור שני לשיוך המפלגתי ודור שני להתבוללות) משורר, עורך של כתב עת אוונגרדי לשירה ביידיש ומורה להיסטוריה פולנית. אמה של הלנה הייתה בתו של חסיד גור. בגיל 17 הצטרפה לתא של המפלגה הקומוניסטית בלודז', שהוצאה בפולין אל מחוץ לחוק. היא נעצרה לעיתים קרובות והאב החסיד העשיר והמכובד בקהילה היהודית, נאלץ בכל פעם לשחד מישהו ולשחרר אותה מהמעצר.
פרנצ'סקו סקרלטי
יצירות
רוב כתבי היד המקוריים של יצירותיו החשובות נמצאים כיום בספרייה הבודליאנית באוניברסיטת אוקספורד. כמה מהם מתוארכים בחתימת ידו של פרנצ'סקו:
תאוריית הבריאה הספונטנית
תאוריית הבריאה הספונטנית היא תאוריה שהאמינו בה בעבר, ולפיה חיים יכולים להיווצר מחומר ללא חיים. הכוונה היא לסוגים מסוימים של בעלי חיים, בעוד אחרים נוצרים בתהליך רבייה טבעי מההורים.
לאה הרפז
ילדות ונעורים
בקיץ 1941, בהיותה תינוקת בת ארבעה שבועות, נעצר אביה באשמת סבוטז' ונפסקו לו 8 שנות מאסר. הוא נשלח למחנה לעבודת כפייה על גבול ברית המועצות ומנצ'וריה. במחנה חלה האב מאוד, אבל בקיץ 1945 הצליח לברוח ממחנה העבודה ונסע ברכבות ללא כרטיס או תעודת מעבר למרחק אלפי קילומטרים, עד ששב לקולחוז. בינואר 1946, אחרי תלאות רבות, אישרו למשפחה לשוב לפולין, במסגרת הרפטריאציה, עם יהודים פולנים נוספים.
תאוריית הבריאה הספונטנית
גישה זו קודמה בידי אריסטו, שערך והרחיב עבודות של פילוסופים קודמים ותאוריות מוקדמות על היווצרות החיים. תאוריה זו החזיקה מעמד כאלפיים שנה, עד המאה ה-19, כאשר ניסוייו של לואי פסטר הפריכו אותה באופן סופי. ניסויים קודמים, למשל הניסוי המפורסם של הרופא האיטלקי פרנצ'סקו רדי על זבובים במאה ה-17, כבר הוכיחו את אי-נכונותה של התאוריה באשר להיווצרותם של סוגים אחדים של יצורים חיים.
לאה הרפז
ילדות ונעורים
עם תחילת הלימודים בבית הספר החלה הלנה ללמוד בקונסרבטוריון העירוני נגינה בכינור. לאחר אירוע אלים לא רחוק מהבית, שבו רגמו ילדים בוגרים את הלנה באבנים מצופות בשלג והיא נפצעה קשה, גמלה ההחלטה בלב הוריה לעלות לישראל. באוקטובר 1950 עלתה המשפחה למדינת ישראל באניה "גלילה". באניה שינתה הלנה את שמה ללאה על שם סבתה מצד אמה, במטרה להקל על השתלבותה בחברת הילדים בישראל. ההתאקלמות בארץ לוותה בקשיים אופייניים לעולים בשנות ה-50. לאה חלתה בדיזנטריה, אביה המשורר היידי והאינטלקטואל נאלץ לעבוד בעבודת כפיים, ומכיוון שהיידיש הייתה שפה אסורה בתיאטרון הישראלי דאז, נוצר קונפליקט קשה בין הבת, שהעברית הייתה שפתה, לבין אביה, שהיידיש הייתה שפת אמו.
תאוריית הבריאה הספונטנית
התאוריה שהתא הוא בבסיסו של כל יצור חי ושתאים נוצרים מתאים אחרים החליפה לבסוף את תאוריית הבריאה הספונטנית. למרות זאת, האביוגנזה, כלומר השאלה כיצד נוצרו החיים והתאים הראשונים מלכתחילה, עודנה פתוחה.
לאה הרפז
כתיבה ויצירה
הרפז החלה לכתוב שירים בעברית בגיל 10, שנה אחרי עלותם ארצה. בגיל 14 פורסם לראשונה סיפור שלה, בעיתון היידי "לעצטע נייעס". שנה אחר כך התפרסם שיר שלה בעיתון היידי "היינט". שתי היצירות הופיעו בשם לאה גולדברג.
בשנת 1960, בגיל 19, החלה לפרסם שירה וסיפורים קצרים, בתחילה במוסף הספרות של "ידיעות אחרונות" אבל העורך אשר נהור הודיע לה שכדי שיוכל לפרסם את יצירותיה, יהיה עליה לעברת את שם משפחתה, משום שבאותו שם כבר נודעה המשוררת הוותיקה לאה גולדברג. נהור החליט לפרסמה בשם לאה הרפז וכך הודפסו השירים והסיפורים תחת שמה הספרותי החדש. בשנת 1968 החלה לצייר ובשנת 1971 החלה ללמוד ציור באופן פרטי אצל רפי לביא, במשך שנתיים.
משנת 1970 החלו להלחין שירים שכתבה. רפי בן-משה הלחין שיר פרי עטה ומסר אותו לביצוע ללהקת פיקוד הדרום. אחריו הולחנו עוד משיריה. בשנת 1971 פרסמה את ספרה הראשון, "המסילה אל הים", ושנה מאוחר יותר את ספרה השני: "הלנה ואני". בספר הראשון עוצבה העטיפה על ידי שוקי זקס אולם שנה מאוחר יותר, קובץ השירים נעטף בציור של לאה, בעידוד המערכת שהוציאה את הספר לאור. כעבור שש שנים הפסיקה לפרסם, אם כי המשיכה לכתוב שירה, וחזרה ללימודים. בשנת 1989 חזרה לאה לכתוב פרוזה. שנה לאחר מכן פורסם סיפור שכתבה בכתב העת עתון 77 ומאז המשיכה לפרסם סיפורים. בשנת 2010 פרסמה הרפז קובץ שירים חדש בשם "עץ מהגוני מארץ מדיצ'י". בהמשך פרסמה שני קובצי שירה: "קצה הגוף" (בשנת 2012 ואת "הקשב הזה" (בשנת 2015).
עיצוב אופנה
הרפז למדה עיצוב אופנה בחו"ל. בשנת 1968 החלה לעצב סריגים עבור חברת "צמר החסידה", שייצרה צמר לסריגת יד. עיצוביה פורסמו בקטלוגים שנתיים. החוברות זכו להצלחה רבה. שנה אחר כך פחתו התרגומים, ואילו הדגמים שעיצבה התרבו. בהמשך, הפכה למעצבת הראשית.
בינואר 1977 התפטרה עקב שינויים בהנהלת החברה ובתנאי העסקתה והקימה חברה פרטית בשם "אפנת דליה", על שם בתה הבכורה. בתחילה עבדה מהבית עם שתי עובדות ובהמשך גדלה החברה בהדרגה. בתחילה המשיכה לכתוב ולפרסם אבל כאשר המפעל גדל (30 עובדים), הפסיקה לפרסם אבל פתחה נתיב לייצא את התוצרת המפעל שלה לאירופה. בשנת 1983 סגרה את החברה.
לימודים
הרפז למדה בסדנאות כתיבה משנת 1964 ועד 1993. כמו כן למדה מבוא לפילוסופיה, תולדות האמנות, ציור, קולנוע וכתיבה לתיאטרון.
פטירה
לאה הרפז נפטרה מסיבוכים רפואיים לאחר שחלתה בקורונה. הותירה שלוש בנות.
דלקת כלי דם
בקבוצת דלקות כלי הדם נכללות דלקת של דופן כלי הדם, הן עורקים והן ורידים, וכן דלקת כלי הלימפה. הדלקות מופיעות בדרגות חומרה שונות ועלולות להביא במקרים מסוימים למוות.
גורמים
הסיבה לחלק מדלקות כלי הדם אינה ידועה עדיין, בין הגורמים המוכרים נמנים:
כלי דם תקין - היסטולוגיה
כלי דם (הצינור בו עובר הדם) מורכב מארבע שכבות עיקריות:
סיווג
יש מספר דרכי סיווג לדלקות כלי דם, בהן גורמי המחלה, מיקום כלי הדם הדלקתיים, אולם הדרך המקובלת לסווג דלקות כלי דם שונות היא לפי קוטר העורקים הנפגעים: גדול, בינוני או קטן.
ארץ הנסיכה אליזבת
ארץ הנסיכה אליזבת (באנגלית: Princess Elizabeth Land) היא אזור באנטארקטיקה בין קו אורך 73 °מזרח לבין כף פנק (ב 87 ° 43 'מזרח).
אוסטרליה טוענת לריבונות באזור כחלק מהאזור האנטארקטי האוסטרלי, אף כי טענה זו אינה מוכרת.
בארץ הנסיכה אליזבת מצויות שתי רוסיות: תחנת ווסטוק (המקום הקר ביותר על פני כדור הארץ), ותחנת מירני.
האזור מחולק לשני אזורים:
ממערב לארץ הנסיכה אליזבת מצוי מדף הקרח אמרי, וממזרח לה ארץ קייזר וילהלם השני.
גילוי האזור
ארץ הנסיכה אליזבת התגלתה ב-9 בפברואר 1931, על ידי משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בשנים 1931–1929, תחת פיקודו של סר דאגלס מוסון.
מקור השם
מוסון קרא ל-"ארץ הנסיכה אליזבת" על שמה של הנסיכה אליזבת, לימים, המלכה אליזבת השנייה.
ההכרזה הרשמית על השם, ב-18 בדצמבר 2012, הביאה להחמרת הסכסוך הדיפלומטי בין בריטניה לבין ארגנטינה.
סיודאד חוארס
סיודאד חוארס (בספרדית: Ciudad Juárez; ידועה גם כ"חוארס" ובעבר כ"אל פאסו דל נורטה") היא עיר במקסיקו והגדולה ביותר במדינת צ'יוואווה.
אוכלוסייתה של העיר מוערכת ב-1.5 מיליון נפש. העיר נמצאת על גדת הנהר ריו גראנדה, סמוך לגבול בין מקסיקו וארצות הברית, ליד העיר אל פאסו שבטקסס. אל פאסו וסיודאד חוארס מרכיבות את אחד האזורים המטרופוליטניים הדו לאומיים הגדולים בעולם, ואוכלוסייתם מונה ביחד 2.5 מיליון נפש. סיודאד חוארס היא אחת הערים הגדלות בקצב המהיר בעולם.
מדי יום חוצים את מעברי הגבול בין חוארס לאל פאסו כ-60,000 נפש, עובדה ההופכת את העיר לשער כניסה עיקרי לכל צפון מקסיקו ומרכזה. העיר היא בעלת מרכז תעשייתי מתפתח בו פועלים כ-300 "מאקילדורס" - מפעלים המייבאים חומרי גלם בתעריף מוזל, חופשי ממס, ומחזירים לארץ המוצא את המוצר המושלם. על אף שגשוגה של התעשייה, סובלת העיר גם מעוני ואלימות, והייתה זירה לסדרת רציחות של עובדות מפעלים שטרם פוענחה.
היסטוריה
העיר סיודאד חוארס נוסדה ב-1659 כ"אל פאסו דל נורטה" (El Paso del Norte; בספרדית - "השער הצפוני") על ידי הספרדים, שחיפשו מסלול לאזור הרי הרוקי הדרומיים. המיסיון של נואסטרה סניורה דה גוואדלופה היה אחד מיישובי הקבע הראשונים באזור. העץ ממנו נבנה הגשר מעבר לריו גראנדה הובא מהעיר סנטה פה במהלך המאה ה-18. הסכם גואדלופה אידלגו שסיים את מלחמת ארצות הברית–מקסיקו בשנת 1848 קבע כי הריו גראנדה יהיה הגבול בין שתי המדינות, והפריד בין היישובים שעל שתי גדות הנהר. המרכז העירוני מצפון הפך לאל פאסו שבטקסס ואילו המרכז העירוני שמדרום הפך לעיר סיודאד חוארס. גורל דומה נפל בחלקן של 13 ערים נוספות במקסיקו. במהלך הפלישה הצרפתית למקסיקו, בין השנים 1862 ל-1867, שימשה אל פאסו דל נורטה כתחנת מעבר לכוחותיו הרפובליקניים של בניטו חוארס עד שייסד את ממשלתו הגולה בצ'יוואווה. ב-1888 הוחלט לקרוא את העיר על שמו, סיודאד חוארס (עירו של חוארס).
במהלך השלבים הראשונים של המהפכה המקסיקנית שימשה העיר כבירה זמנית, כאשר כוחות הנאמנים למועמד האופוזיציה פרנסיסקו מדרו, שהונהגו על ידי פנצ'ו וייה, כבשו את העיר ב-20 בנובמבר 1910. לאחר לוחמה שנמשכה כעשור, החלימה העיר בתקופת חוק היובש בארצות הברית (1919–1933), בה שימשה כמרכז בידורי לתושבי ארצות הברית שרצו ליהנות משתייה חריפה באופן חוקי. חוארס המשיכה לקלוט תיירים מצידו הצפוני של הגבול במהלך שנות ה-40 ושנות ה-50, ופיתחה מרכז ובו בארים, מועדוני לילה, בתי בושת, ומרכזים למלחמת שוורים. פיתוח מרכזי המאקילדורס, מפעלים להרכבה המתבססים על ייבוא של חומרי גלם ללא מכס, הביא לעיר אנשים רבים שמצאו בהם עבודה. המפעלים משכו לעיר תאגידים כדלפי, מפעל גדול לייצור חלפים לרכב, שביסס בעיר את המרכז הטכנולוגי שלו בחצי הכדור המערבי, ומעסיק יותר מ-2,000 מהנדסים. אך קרבתה של העיר לגבול ותהליכי העיור הביאו גם ליצירת שכונות עוני המכונות "קולוניות".
ארצות הברית מקיימת קונסוליה כללית בעיר, בנוסף ל-שגרירות ארצות הברית במקסיקו סיטי
דמוגרפיה
הצמיחה השנתית באוכלוסיית העיר במהלך שנות ה-90 הייתה 5.3%. היא נבעה במיוחד מהגעתם של תושבים חדשים מתוככי מקסיקו, ויש המעריכים כי כיום, 32% מתושבי העיר הגיעו מחוץ לתחומי מדינת צ'יוואווה. על אף שרוב המהגרים הם מקסיקנים, ישנם רבים המגיעים ממדינות אחרות במרכז אמריקה כגואטמלה, הונדורס וניקרגואה.
קרטל הסמים חוארס
חוארס ידועה לשמצה באלימות ובפשע השוררים בה, חלקם נובעים מפעילותו של קרטל חוארס, העוסק בסחר בסמים.
אלימות בין קרטלי סמים מתחרים הביאה לכך שיותר מרבע מ-3,800 הרציחות המתרחשות במקסיקו מדי שנה על רקע של סחר בסמים התרחשו בחוארס. העיר היא בעלת אחד משיעורי הרצח הגבוהים ביותר במקסיקו. הרציחות בעיר הן לא רק רבות אלא גם אכזריות. בשנת 2009 קיבלה העיר את התואר המפוקפק "בירת הרצח העולמית" והפכה לעיר המסוכנת בעולם עם מספר מקרי הרצח הרבים ביותר ביחס לאוכלוסייה.
רציחות הנשים בחוארס
משנת 1993 הייתה חוארס זירה לרצח של יותר מ-400 נשים שנרצחו, רבות מהן לאחר התעללות מינית, ונמצאו כשהן זרוקות לצד הדרך. רבות נוספות טרם נמצאו. על אף לחץ לתפוס את הרוצחים ואיתורם של מספר חשודים, האחראים למעשים טרם נתפסו. ספר בשם "בנות חוארס" מאת העיתונאית תרסה רודריגס, שיצא לאור בשנת 2007 טוען כי האחראים לרציחות הם גורמים בכירים במשטרה ואזרחים מכובדים בעיר.
חינוך
על פי ההערכות האחרונות אחוז ידיעת קרוא וכתוב בעיר הוא בין הגבוהים במקסיקו, ו-97.3% מתושבי העיר מעל לגיל 15 יודעים קרוא וכתוב. בעיר יש שלוש אוניברסיטאות ציבוריות ושתי אוניברסיטאות פרטיות. המוסד הטכנולוגי של סיודאד חוארס (Instituto Tecnológico de Ciudad Juárez) שנוסד ב-1964, היה המוסד הציבורי הראשון ללימודים גבוהים בעיר. לאחר מכן, ב-1968 נוסדה האוניברסיטה "Universidad Autónoma de Ciudad Juárez", והיא הייתה לאוניברסיטה הגדולה בעיר, ולאחת מהאוניברסיטאות הטובות במקסיקו. האוניברסיטה פזורה על פני מספר אתרים בעיר. כן פועלת בעיר הפקולטה למדע המדינה של "האוניברסיטה האוטונומית של צ'יוואווה". "המוסד לטכנולוגיה ולחינוך גבוה של מונטריי" ו"האוניברסיטה האוטונומית של דוראנגו" הן אוניברסיטאות פרטיות הפועלות בעיר. המוסד הטכנולוגי של מונטריי נפתח ב-1983 והוא אוניברסיטה פרטית המועדפת על בעלי האמצעים בעיר. המדובר בשלוחה מקומית של רשת לחינוך גבוה.
בית הספר הקתולי "Instituto Latinoamericano", הוא מוסד דתי המפעיל מוסדות חינוך שונים, לחינוך בסיסי וחינוך גבוה, במגמה המוצהרת לעצור את התפשטות הדת הפרוטסטנטית במקסיקו.
באופן כללי ניתן לומר שהעיר מציעה אפשרויות נרחבות לחינוך, המותאמות לכל טעם ולכל מעמד כלכלי. עם זאת רבים מעדיפים ללמוד בעיר השכנה אל פאסו.
ספורט
כדורגל הוא הספורט האהוב בחוארס. קבוצת הכדורגל המקומית היא "Indios de Ciudad Juárez", המשחקת בליגת העל המקסיקנית. האינדיוס משחקים באצטדיון האולימפי על שם בניטו חוארס (Estadio Olímpico Benito Juárez) כמו כן יש בעיר קבוצות בייסבול, כדורסל, פוטבול אמריקני ומועדון טניס שזכה להישגים. העיר היא גם המקום שבו מתקיים מרוץ האופניים "צופקבראס 100", למרחק מאה קילומטר, מדי שנה מאז שנת 1997.
בעיר פועל מרכז לספורט אתגרי המכונה "Parque Extremo", הכולל משטחי בטון ועפר לרכיבת אופני BMX וסקייטבורד.
תאוריית התלות (מדעי החברה)
תאוריית התלות היא מקבץ תאוריות במדעי החברה, פרי יצירתם של אינטלקטואלים שונים, ובמרכזה תפיסת עולם הגורסת כי מדינות תת-מפותחות ועניות בפריפריה העולמית מנוצלות בידי מדינות מפותחות ועשירות במרכז במטרה לשמר את עושרן וצמיחתן הכלכלית. נוסף על כך, עוניין של המדינות התת-מפותחות, כך טוענת התאוריה, הוא תוצאה של אופי השתלבותן במערכת העולמית, ותפקידן בו במסגרת "חלוקת העבודה" העולמית, ולא, כפי שטוענים כלכלנים חסידי תאוריית השוק החופשי, תוצאה מהשתלבותן החלקית בו. משום כך עוסקת התאוריה ביחסים שבין מדינות מפותחות ומדינות "תת-מפותחות", ולא "מתפתחות".
הנחות היסוד של התאוריה הן:
התאוריה הופיעה לראשונה כתגובה לתאוריות ליברליות של סחר חופשי בשנות ה-50 של המאה ה-20 מבית מדרשו של ראול פרביץ' (Prebisch), שמחקרו במסגרת ECLA הראה כי עושרן של מדינות עניות נטה לקטון, בעוד שעושרן של מדינות עשירות - לגדול. פול באראן (Baran) פיתח תאוריית תלות בהשפעת הניתוח המרקסיסטי, וזו התפתחה במהירות לאסכולות שונות. אחדים, כגון אנדרה גונדר פרנק (Gunder Frank), התאימו את התאוריה למרקסיזם. תאוריות תלות "סטנדרטיות" אחרות, לעומת זאת, נבדלות ממרקסיזם בהתנגדותם לבינלאומיות, בדחייתם את התקווה לקידמה במדינות תת-מפותחות באמצעות תיעוש או מהפכה משחררת. טאוטוניו דוס סנטוס תיאר "תלות חדשה", המתמקדת ביחסי הפנים והחוץ כאחד של המדינות התת-מפותחות בפריפריה. פרננדו אנריקה קרדוזו, נשיא ברזיל לשעבר וסוציולוג במקצועו, כתב רבות על התלות בזמן שהיה בגלות פוליטית, וטען כי התאוריה מהווה גישה טובה ללימוד ההבדלים הכלליים בין מרכז ופריפריה. הסוציולוג האמריקני עמנואל ולרשטיין עידן את ההיבט המרקסיסטי של התאוריה וכינה אותה בשם "המערכת העולמית".
תאורית התלות הפכה פופולרית בשנות ה-60 וה-70 כביקורת על תאוריית המודרניזציה (המוכרת גם בשם "תאורית הפיתוח") שלאור המשך העוני בחלקים נרחבים של העולם, נראה היה כי כשלה. לקראת סוף המאה ה-20 דעכה קרנה של תאוריית התלות, בעיקר לנוכח גידולן של כלכלות מזרח אסיה והודו. אף על פי כן התאוריה עדיין נפוצה בדיסציפלינות כגון היסטוריה ואנתרופולוגיה, בין אם לחיוב ובין אם לשלילה.
גרסה קיצונית של תאוריית התלות שימשה כחלק מהבסיס התאורטי למפלגה הקומוניסטית של קמבודיה. המדיניות פותחה במסגרת לימודי תואר שלישי בפריז של פעילים בכירים במפלגה הקומוניסטית של קמבודיה ("קבוצת פריז").
פאצ'צ'י
משפחת אל-פאצ'צ'י (בערבית – الباجه جي; תעתיק מדויק – אל-באג'הג'י) היא משפחה סונית בעלת השפעה בעיראק.
אלי מודיאנו
אלי מודיאנו (באיטלקית: Elie Modiano;‏ 1881, סלוניקי, יוון – 1968, שם) היה אדריכל יהודי, בן למשפחת מודיאנו היהודית-איטלקית.
ביוגרפיה
מודיאנו נולד ב-1881 בסלוניקי, ליעקב ומתילדה לבית חכים, השני בין שישה אחים למשפחת מודיאנו, אחת המשפחות העשירות והידועות של הקהילה היהודית בסלוניקי, יוון.
מודיאנו למד ב ולאחר שחזר לסלוניקי, היה אחד האדריכלים המשפיעים ביותר בעיר שהטביע את חותמו לאחר שביצע תכנון של מספר מבנים בעלי שם, ברחבי העיר סלוניקי.
נישא לביאטריס פרנסס.
קלוד לנצמן
קלוֹד לנצמן (בצרפתית: Claude Lanzmann; 27 בנובמבר 1925, בואה-קולומב שבצרפת – 5 ביולי 2018, פריז) היה במאי יהודי-צרפתי של סרטי קולנוע תיעודיים. מוכר בעיקר כיוצרו של הסרט התיעודי "שואה" מ-1985. כמעט כל סרטיו של לנצמן עוסקים בעם היהודי ובמדינת ישראל.
קורות חיים
לנצמן נולד בשנת 1925 בבואה-קולומב (Bois-Colombes) שבצרפת, למשפחה יהודית בעלת שורשים במזרח אירופה. סבו מצד אביו, יצחק לנצמן, הגיע מעיירה ליד מינסק, בלארוס, ואמו של קלוד, פאולין (לבית גלוברמן, 1903–1995), נולדה על הספינה שבה נסעו הוריה מאודסה למרסיי. בעקבות גירושי הוריו בשנת 1934 עברו קלוד, אחיו הצעיר ז'אק (לימים סופר, תסריטאי וכותב שירים) ואחותו אוולין (אוולין ריי, לימים שחקנית תיאטרון) יחד עם אביהם לבריאוד שבמחוז לואר עילי (Haute-Loire). בספטמבר 1938 חזרה המשפחה לפריז, שם המשיך קלוד את לימודיו בבית הספר קונדורסה ובו נחשף לראשונה לאנטישמיות. בגיל 18 הצטרף לנצמן לתנועת ההתנגדות הצרפתית והשתתף בלחימה בנאצים בפרובינציית אוברן. הוא התמחה בפילוסופיה בסורבון ומאוחר יותר התמנה למזכיר המגזין הצרפתי הספרותי-פוליטי "זמנים מודרניים".
ב-2001 קיבל לנצמן פרס על מפעל חיים מטעם סינמטק ירושלים. ב-2009 יצא ספרו האוטוביוגרפי "הארנב מפטגוניה", שזיכה אותו בפרס ויצו צרפת. הספר תורגם לעברית בידי חגית בת-עדה וראה אור בהוצאת כתר בשנת 2011.
קריירה קולנועית
סרטו הראשון, "ישראל, למה", הציג ראיונות עם דמויות שונות בישראל של תחילת שנות ה-70, בהם רן כהן, יגאל ידין וצ'רלי ביטון.
סרטו השני, "שואה", הביע את גישתו של לנצמן לנושא תיעוד השואה: לנצמן התנגד נחרצות לחקירת הסיבות לרוע של גרמניה הנאצית, וטען כי חקירה שכזו היא בלתי אפשרית, גסה ובלתי מוסרית. אורכו של הסרט 9 שעות והוא כולל אך ורק ראיונות וצילומים עכשוויים של האתרים בהם התחוללה השואה, ללא חומרים מצולמים מתקופת השואה. לנצמן גם הוציא לאור ספר בשם "שואה", המהווה את תמליל הסרט.
בסרטו השלישי, "צה"ל", שחקר את המיתוס הצה"לי, נקט לנצמן גישה דומה וכלל בסרט אך ורק ראיונות עם דמויות שונות, בהן אריאל שרון, אהוד ברק, עמוס עוז ואביגדור בן-גל. ב-1997 וב-2001 יצאו שני סרטים שכוללים סיפורים שלא זכו להיכלל בסרט "שואה": "Un vivant qui passe", העוסק בסיפורו של נציג הצלב האדום שנשלח לדווח על המתרחש בטרזיינשטט, ו"סוביבור" (שם הסרט במקור: "סוביבור, 14 באוקטובר 1943, ארבע אחה"צ") העוסק במחנה סוביבור ובבריחה ממנו. בראשית 2014 יצא סרט נוסף של לנצמן המתבסס על חומר שלא נכלל ב"שואה", "אחרון הלא-צדיקים", המספר את סיפורו של בנימין מורמלשטיין, ראש היודנראט האחרון בטרזיינשטט.
קישורים חיצוניים
אריאל שוייצר, ההרפתקן: על "אחרון הלא צדיקים" (2013), סרטו של קלוד לנצמן, תקריב גיליון 7, 2015.
בעקבות מותו:
רבקה קוהוט
רבקה קוֹהוּט (באנגלית: Rebekah Bettelheim Kohut; 9 בספטמבר 1864 – 11 באוגוסט 1951) הייתה מחנכת, סופרת ומנהיגת קהילה אמריקאית, יהודיה ילידת הונגריה. היא הייתה הנשיאה הראשונה של הקונגרס העולמי לנשים יהודיות, שנבחרה בוועידה הראשונה שלו בשנת 1923. ב-1935 כינתה ליליאן וולד את רבקה קוהוט "הגברת הראשונה של יהדות אמריקה".
נעורים והשכלה
רבקה בטלהיים נולדה בקאשה, הונגריה (כיום קושיצה, בסלובקיה), בתם של הרב אלברט בטלהיים והמורה הנרייטה א. ויינטראוב בטלהיים. משפחת בטלהיים היגרה לארצות הברית כשרבקה הייתה ילדה קטנה. הם גרו בריצ'מונד בווירג'יניה לפני שהתיישבו בסן פרנסיסקו בקליפורניה, שם סיימה קוהוט תיכון. היא למדה, אך לא סיימה את לימודיה באוניברסיטת קליפורניה.
קריירה
כאשת רב בניו יורק, היא נטלה תפקיד ציבורי בשיפור הקהילה. היא הקימה ארגון נשים בקהילה של בעלה בבית הכנסת המרכזי, "אחוות הנשים של בית הכנסת המרכזי לשירות אישי", שסייעה לעולים חדשים בלואר איסט סייד. היא גם הייתה מעורבת ב של ניו יורק, שחיפשה דרכים לשפר את התברואה בעיר.
כמחנכת, היא הייתה האישה היהודייה היחידה שנאמה בקונגרס הלאומי של אימהות ב-1897, בנושא "יראת הורים, כפי שנלמדה בבתים עבריים". ב-1899, היא הקימה את המכינה לבנות לקולג' על שם קוהוט (Kohut College Preparatory School for Girls), פנימייה, אותה ניהלה עד 1905 עם בנה החורג ג'ורג' אלכסנדר קוהוט. הם הקימו וערכו עיתון בית ספר יהודי, "מחשבות מועילות" (Helpful Thoughts). היא הרצתה על ספרות אנגלית במשך שנים רבות. ב-1933 החלה תפקיד במשך שנתיים כמנהלת.
לאחר שהתאלמנה, היא הייתה נשיאת הסניף הניו יורקי של המועצה הלאומית של נשים יהודיות (NCJW) בשנים 1897–1901, שימשה כנאמן של האגודה העברית של נשים צעירות, והייתה פעילה בפוליטיקה של העיר ניו יורק. במהלך מלחמת העולם הראשונה היא עבדה עם ועדת הנשים של העיר להגנה לאומית על שיבוץ נשים בעבודות הקשורות למלחמה, והיא גייסה כספים לסיוע במלחמה. היא הפכה ליו"ר ועדת השיקום של ה-NCJW, שהופקדה על סיוע לקהילות יהודיות באירופה מוכת המלחמה. ב-1923 הייתה מייסדת והנשיאה הראשונה של הקונגרס העולמי של נשים יהודיות, שהתכנס בווינה. בשנת 1927, היא הייתה האישה הראשונה שכיהנה כשופטת בבית המשפט היהודי לבוררות בעיר ניו יורק. ב-1932 מינה אותה מושל ניו יורק פרנקלין דלאנו רוזוולט לחברה היחידה בוועדה המחוקקת המשותפת על אבטלה (Joint Legislative Committee on Unemployment), שם היא קראה להקמת ביטוח אבטלה ממלכתי באופן מיידי.
היא כתבה שני ספרי זיכרונות, "החלק שלי" (My Portion, 1925), ו"עוד אתמולים" (More Yesterdays, 1950), וביוגרפיה של בנה החורג, "בית אביו: סיפורו של ג'ורג' אלכסנדר קוהוט" (His Father's House: The Story of George Alexander Kohut, 1938). בשנות ה-30 של המאה ה-20, היא שימשה כיועצת לשירות התעסוקה של מדינת ניו יורק, ודאגה למימון ומודעות לטיפול במצוקתם של פליטים יהודים גרמנים. "האישה היהודייה", הכריזה, "חייבת לבחור בין עולם לא מאורגן, כאוטי וחסר ביטחון לבין עולם שבו יש שלום, שפע, חופש וביטחון".
חיים אישיים
היא נישאה לרב חנוך יהודה קוהוט בשנת 1887, כאשתו השנייה (כאשר הרב בנימין סאלד, אביה של הנרייטה סאלד, ערך את הטקס). לחנוך יהודה קוהוט היו חמישה בנים ושלוש בנות מנישואיו הראשונים, רובם היו עדיין צעירים. היא התאלמנה כשהרב קוהוט נפטר בשנת 1894. "נולדתי באירופה, נעורי היו בווירג'יניה, התחנכתי בקליפורניה, ומקווה לסיים את ימי בניו יורק", כתבה ב-1895.
מוות ומורשת
רבקה קוהוט מתה ב-1951, בגיל 86, בניו יורק.
ב-1952 תרמה בתה החורגת של קוהוט, ג'וליה קאהן (Julia Kahn), שני לוחות אשוריים לאוניברסיטת ייל לזכרה של רבקה קוהוט. המסמכים המשפחתיים של קוהוט, כולל ספרי חשבונות מבית הספר לבנות של רבקה קוהוט, נשמרים בארכיון באוניברסיטת ייל.
קברן (עיר)
קֶבְּרֶן (ביוונית עתיקה Κεβρήν; ביוונית מודרנית Κεβρήνη, קֶבְרִינִי) הייתה עיר ביוון העתיקה במרכז עמק נהר סקמנדרוס (כיום קראמנדרס - Karamenderes) באזור חצי האי "טרואס", המכונה כיום "ביגה" (Biga) באנטוליה. לטענת חוקרים אחדים הוסב שם העיר לאנטיוכיה אשר בטרואס (ביוונית עתיקה Ἀντιόχεια τῆς Τρωάδος) למשך תקופה מסוימת במהלך המאה ה-3 לפנה"ס. שרידים ארכאולוגים שהתגלו בצ'אל דא (בטורקית Çal Dağ) על מדרונותיו המיוערים של הר אידה (כיום קאז דאי, Kaz Dağı) כ-7 ק"מ מדרום לנהר סקמנדרוס, זוהו כשרידי העיר קברן בידי הארכאולוג החובב פרנק קלברט בשנת 1860.
ייסוד העיר
השרידים הארכאולוגים המוקדמים ביותר הכתובים יוונית, שהתגלו בקברן מתוארכים למחצית המאה ה-7 ותחילת המאה ה-6 לפנה"ס. בין היתר נמצאו באתר כלי חרס אופייניים המרמזים על קיומה של קהילה מעורבת גרקו-אנטולית. לדברי ההיסטוריון האתונאי קסנופון בן גרילוס סמוך לשנת 400 לפנה"ס כללה עדיין אוכלוסיית העיר קברן תושבים אנטולים ויווניים ומציין ששתי הקבוצות האתניות הללו חיו בדו-קיום הרבה אחרי תקופת ההתיישבות היוונית. מקורות מאמצע המאה ה-4 לפנה"ס מעלים את הסברה שהעיר נוסדה בידי האיולים, סימוכין לקביעה זו ניתן למצוא בכתובת מצבה לאחד מאזרחי קברן הכתובה בדיאלקט האיולי שאותרה לא הרחק מהר אידה. ההיסטוריון אפורוס איש קימה טוען שמייסדי העיר הגיעו מעיר הולדתו, לקביעה זו יש להתייחס בזהירות המתבקשת, היות שאפורוס היה ידוע בעת העתיקה בחשיבות המופרזת שייחס לעיר הולדתו קימה.
התקופה הקלאסית
במאה ה-5 לפנה"ס קברן השתייכה למחוז הלספונטוס והיוותה חלק מן הליגה האטית-דלית. כמו כן בין השנים 454 ל-424 שילמה קברן מעשר לאתונה בסך שלוש כיכרות זהב, מלבד בשנת 450 שאז שילמה רק 8700 דרכמות. בעקבות תבוסתה של אתונה לקראת סוף המלחמה הפלופונסית בשנת 404 לפנה"ס, עברה קברן לשליטתו של הטירן זניס מדרדנוס, אשר יחד עם רעייתו מניה שלטו יחד באזור הטרואס שמונו על ידי האחשדרפן פרנבזוס השני. בשנת 399 לפנה"ס תפס את השלטון בקברן המצביא הספרטני דרקלידס, אך עד מהרה שבו הפרסים ותפסו את השלטון באזור. בשנת 359–360 תפס שכיר החרב היווני כרידמוס את השלטון לזמן קצר אך עד מהרה הודח על ידי האחשדרפן הפרסי ארטבזוס השני מפריגיה. בשלב מסוים במאה ה-4 הוכנס לשימוש בקברן מטבע ועליו ראשו של אחשדרפן, דבר המחווה על הקשר הקרוב של העיר לשליטים הפרסים. בסביבות שנת 310 לפנה"ס חדלה קברן להתקיים כעיר עצמאית כאשר אנטיגונוס מונופתלמוס ייסד את אנטיגוניה טוראס (אשר שמה הוסב מאוחר יותר לאלכסנדריה טוראס) וכלל בתוכה את קברן.
אנטיוכיה אשר בטרואס
סדרה נדירה של מטבעות ברונזה מציגה את סמלי העיר קברן: ראש אייל מצד אחד וראשו של אפולו מן הצד השני. אבל הכתובת המופיעה על המטבעות  Ἀντιοχέων (Antiocheōn) רוצה לומר "מטבע של האנטיוכים". חוקר הכתובות הצרפתי לואי רובר טוען על סמך המופיע בבסיס המטבעות שקברן נוסדה בידי אנטיוכוס הראשון (סוטר כלומר המושיע) בשם אנטיוכיה טוראס לאחר ניצחונו של אנטיוכוס על ליסימכוס בקרב קורופדיום בשנת 281 לפנה"ס, שלאחריו רוב שטחה של אסיה הקטנה עברה תחת שלטונו. יתר על כן, רובר מציין שעל חלק מן המטבעות מופיעות האותיות B ו- K וכוללות ציור של אלה לצד ראש האייל: היות שהאלה היא סמל טיפוסי למטבעות שיוצרו בעיר בירות אשר בטרואס הנזכרת בתעודות אך ממצאים ארכאולוגיים לקיומה לא אותרו. לטענתו של רובר אותיות אלה הן קיצור של B(irytis) ו- K(ebren) ומהוות הוכחה לאיחודן של שתי הערים לכדי סימפוליטאה אחת איחוד שהיווה את התשתית להקמתה של אנטיוכיה אשר בטרואס. טיעוניו של רובר היו מושא חוזר ונשנה לביקורת נוקבת מצדו של הארכאולוג ג'ון מנואל קוק, שלא זיהה שום ראייה ארכאולוגית או על גבי מטבעות לכיבוש בתקופה ההלניסטית באתר צ'אל דא. קוק ביסס את טענותיו על סקר שטח בן יומיים שנערך  בצ'אל דא ולפיכך יהיה צורך להמתין לחפירה ארכאולוגית מלאה כדי לבסס תשובות בדוקות לגבי ההתיישבות ההיסטורית במקום במאה ה-3 לפנה"ס.
כולם בשביל אחד, אחד בשביל כולם (סרט)
כולם בשביל אחד, אחד בשביל כולם (באיטלקית: Tutti per 1 - 1 per tutti) הוא סרט הרפתקאות ופנטזיה איטלקי משנת 2020 בבימויו של ג'ובאני ורונזי. הסרט, שנכתב על ידי ג'ובאני ורונזי וניקולה בלדוני, מהווה סרט המשך לסרט "המוסקטרים: משימה מסתורית" ובדומה לקודמו הוא קומדיה הרפתקנית בכיכובם של המוסקטרים, ד'ארטניאן, פורתוס, אראמיס ואתוס, היוצאים לסדרת הרפתקאות במטרה להציל את המלך לואי ה-14.
עלילה
צרפת, המאה ה-17. ארבעת המוסקטרים מזדקנים, אראמיס מת ומתגלגל מחדש בתור זאב, ד'ארטניאן, אתוס ופורטוס, למרות מגבלות הגיל, חייבים לבצע משימה אחרונה לפני פרישתם: המלכה אן מזמינה אותם ללוות את הנסיכה גווינבר, בתו של הנרי מלך, אנגליה, לגבול עם הולנד כדי להתחתן עם המלך לעתיד. אולם במהלך המסע פוגשים המוסקטרים במשרת בן עשר בשם אונו, שמתאהב בטירוף בגווינבר ורוצה להתחתן איתה בכל מחיר. במהלך המסע נקלעים שלושת המוסקטרים להרפתקאות שונות, החל ממפגש עם סיראנו דה ברז'רק וחבורת השודדים שלו, ועד להתנגשות עם הצבא ההולנדי.
בית הכנסת האיטלקי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
תום סויר (אנימה)
תום סויר (באנגלית: Adventures of Tom Sawyer, ביפנית: トム・ソーヤーの冒険) הייתה סדרת אנימה יפנית בת 49 פרקים שהופקה לטלוויזיה בשנת 1980 בהשראת הספר "הרפתקאותיו של תום סויר" מאת מארק טוויין. בשנות התשעים שודרה הסדרה בערוץ 2 ושודרה בערוץ ג'וניור עד 2015. את שיר הפתיחה בישראל מבצע מוטי דיכנה.
ניקולא אנלקה
ניקולא סבסטיאן אנלקה (בצרפתית: Nicolas Sebastien Anelka; נולד ב-14 במרץ 1979 בוורסאיי) הוא כדורגלן עבר צרפתי, ששיחק בעמדת החלוץ. לאורך הקריירה שלו, במהלכה שיחק בקבוצות רבות, נבחר אנלקה פעמיים לנבחרת העונה בפרמייר ליג וזכה בתואר הכדורגלן הצעיר של השנה בליגה האנגלית ב-1999. הוא שיחק גם בנבחרת צרפת עד שנת 2010, עמה השתתף בשתי אליפויות אירופה.
תחילת הקריירה
בנערותו שיחק אנלקה במסגרת אקדמיית הכדורגל הצרפתית "קלייר פונטין". ב-1995 הוא עבר לשחק במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל פריז סן-ז'רמן, וגילה יכולות כישרוניות כחלוץ. הוא ערך מספר הופעות לסירוגין גם בקבוצה הבוגרת של פריז סן-ז'רמן.
בפברואר 1997 בגיל 17, הועבר אנלקה למועדון האנגלי ארסנל תמורת כחצי מיליון לירות שטרלינג, והחל לשחק תחת המאמן החדש ארסן ונגר. את שערו הראשון במדי ארסנל הוא כבש בניצחון 3–2 על קבוצת מנצ'סטר יונייטד. במהלך עונת קיבל אנלקה הופעות מועטות בארסנל, אך בעונת  הוא הפך לשחקן קבע בקבוצה הבוגרת של המועדון, לאחר פציעתו הארוכה של איאן רייט. אנלקה לקח חלק חשוב בזכייה של ארסנל ב"דאבל" - אליפות הפרמייר ליג וגביע ה-FA בעונה אחת, ואף כבש שער בניצחון 2–0 על ניוקאסל יונייטד בגמר הגביע.
בעונת הגיע אנלקה לשיאו במדי ארסנל, כאשר כבש 17 שערים ב-35 משחקי ליגה. באותה עונה הוא זכה בתואר הכדורגלן הצעיר של השנה בליגה האנגלית, וכן נכלל בנבחרת העונה בפרמייר ליג. על אף שנתלו באנלקה ציפיות רבות, ארסנל לא זכתה בעונה זו באף תואר, ולא הצליחה להגיע לשלב גבוה גם בליגת האלופות. בסך הכול שיחק אנלקה 90 פעמים וכבש 28 שערים בכל המסגרות, בשלוש עונות בהן שיחק בארסנל.
ריאל מדריד
בקיץ של 1999 הועבר אנלקה לקבוצת ריאל מדריד הספרדית, תמורת 22.3 מיליון לירות שטרלינג. העברה זו רשמה את סכום השיא דאז של העברה בתולדות המועדון.
בתחילת דרכו בריאל מדריד הפגין אנלקה יכולת מרשימה, אך בהמשך התקשה להסתגל לקבוצה והסתכסך עם האוהדים, חבריו לקבוצה והמאמן החדש ויסנטה דל בוסקה. הוא אף קיבל השעיה ל-45 ימים במהלך העונה, לאחר שסירב לקחת חלק באימון הקבוצה. אנלקה הוחזר בסופו של דבר לסגל והחל להצטיין לקראת סיום העונה, כאשר היה חלק חשוב בזכייה של ריאל מדריד בליגת האלופות לעונת - הוא כבש שערים חשובים בשני משחקי חצי הגמר נגד באיירן מינכן, ופתח בהרכב במשחק הגמר מול ולנסיה. אף על פי כן, הוא עזב את המועדון כבר לאחר עונה אחת.
חזרה לפריז, ומעבר בקבוצות רבות
בקיץ 2000 חזר אנלקה למועדון נעוריו, פריז סן-ז'רמן, תמורת סכום שהוערך ב-20 מיליון לירות שטרלינג, וחתם לראשונה על חוזה מקצועני במועדון. בעונתו הראשונה בפריז,, הוא כבש שמונה שערים, ולא הגיע עם הקבוצה לאף הישג משמעותי. במהלך העונה שלאחר מכן הוא כבש שני שערי ליגה בלבד ב-12 משחקים, עד שהושאל לליברפול בינואר 2002. הוא הבקיע ארבעה שערי ליגה בלבד באנגליה עד לסיום העונה, אך שערים אלה היו משמעותיים בזכייתה של ליברפול במקום השני בפרמייר ליג. מאמן ליברפול ז'ראר הוייה לא הציע לאנלקה חוזה בסיום העונה.
אנלקה החליט להישאר בליגה האנגלית, ובפתיחת עונת הצטרף לקבוצת מנצ'סטר סיטי שאותה אימן קווין קיגן. הסכום שבו נרכש על ידי הסיטי, 13 מיליון לירות שטרלינג, היה גם הוא שיא מועדון. בעונה זו הוא כבש 13 שערים לזכות מנצ'סטר סיטי. בעונת הוא המשיך את יכולתו הטובה כאשר כבש 16 שערים, מה שלא מנע את העונה החלשה של קבוצתו, שסיימה באזור התחתית של טבלת הפרמייר ליג.
לאחר שכבש שבעה שערים ב-19 משחקים במהלך חצי העונה שלאחר מכן במדי מנצ'סטר סיטי, עבר אנלקה בינואר 2005 לקבוצת פנרבחצ'ה הטורקית, תמורת 7 מיליון לירות שטרלינג. כבר באותה עונה הוא סייע לפנרבחצ'ה לזכות באליפות ליגת העל הטורקית. במהלך הקיץ של שנה זו היה אנלקה מועמד לחזור לקבוצות אנגליות, אך הוא החליט להישאר בפנרבחצ'ה גם בעונת, וכך חזר להשתתף בליגת האלופות. בעונתו השנייה בפנרבחצ'ה הוא כבש עשרה שערים במסגרת הליגה, אך הקבוצה איבדה את האליפות בטורקיה לטובת גלאטסראיי.
בולטון וונדררס וצ'לסי
באוגוסט 2006 חזר אנלקה פעם נוספת לכדורגל האנגלי, כאשר חתם בקבוצת בולטון וונדררס תמורת 8 מיליון לירות שטרלינג, שיא העברה בתולדות בולטון. בעונת היה אנלקה הכובש המוביל של בולטון עם 11 שערי ליגה, וסייע לקבוצה לסיים במקום השביעי בפרמייר ליג, שהקנה לה השתתפות בסיבוב הראשון של גביע אופ"א. במהלך עונה זו ובמהלך הקיץ של 2007 הביע אנלקה את רצונו לעבור לקבוצת פרמייר ליג בכירה, אך לאחר שכנועים לגבי עתידו בבולטון ממאמנו סמי לי, הוא חתם על חוזה חדש בבולטון עד לשנת 2011.
כבר בתחילת דרכו בצ'לסי הבקיע אנלקה שערים: שער נגד ויגאן את'לטיק בגביע ה-FA, ונגד פורטסמות' במסגרת הליגה. אף על פי כן, הוא הפגין בהמשך יכולת מאכזבת, ולא כבש אף שער נוסף עבור צ'לסי עד לסיום העונה. במשחק הגמר של ליגת האלופות באותה עונה, מול מנצ'סטר יונייטד, הפסידה צ'לסי בדו-קרב בעיטות עונשין. אנלקה בעט את הפנדל המכריע, שנעצר על ידי אדווין ואן דר סאר.
את עונת פתח אנלקה בצורה מרשימה לאחר פציעתו של דרוגבה, והבקיע שערים רבים לזכות קבוצתו, שנאבקה על אליפות הפרמייר ליג. אנלקה סיים את העונה עם 19 שערי ליגה, שזיכו אותו בתואר מלך השערים של הפרמייר ליג, וכן נכלל בנבחרת העונה בליגה האנגלית. הוא שותף בכל משחקיה של צ'לסי גם בליגת האלופות, וכבש שני שערים שסייעו לצ'לסי להגיע עד לחצי הגמר, שם הודחה על ידי ברצלונה. בסך הכול הוא כבש 25 שערים בכל המסגרות.
בעונה הבאה,, כבש אנלקה 11 שערים במסגרת הפרמייר ליג ו-15 בכל המסגרות, וסייע לצ'לסי לזכות ב"דאבל" הראשון בתולדותיה של אליפות וגביע ה-FA. בכך הפך אנלקה לאחד משלושה שחקנים שזכו באליפות הפרמייר ליג עם שתי קבוצות שונות, יחד עם הנינג ברג ואשלי קול. לאחר שובו של דרוגבה מהשתתפות בגביע אפריקה שימש אנלקה בעיקר בתור קיצוני התומך בחלוץ ומשום כך עבר תקופה ארוכה ללא כיבושי שערים, אך כבש פעמיים בניצחון 8–0 על ויגאן את'לטיק שהבטיח לקבוצה את האליפות.
שלהי הקריירה
ב-1 בינואר 2012 חתם אנלקה בקבוצת שאנגחאי שנחווה הסינית, שם שיתף פעולה עם דידייה דרוגבה. אנלקה חתם כמאמן-שחקן.
ב-26 בינואר 2013 הושאל אנלקה ליובנטוס האיטלקית, מקבוצתו שאנגחאי שנחווה, וזאת עד לתום העונה.
ב-4 ביולי 2013 חתם אנלקה בוסט ברומיץ' אלביון לשנה.
ב-28 בדצמבר "חגג" אנלקה הבקעת שער בתנועת "קנל" הנחשבת למחווה אנטישמית, ונענש בהשעייה ל-5 משחקים ובקנס בסך 80,000 שטרלינג.
בספטמבר 2014 חתם אנלקה במומבאי סיטי מליגת ה-ISL ההודית. בעונתו השנייה במועדון מונה למאמן-שחקן. בתום העונה הודיע אלנקה על פרישה ממשחק פעיל.
נבחרת לאומית
אנלקה השתתף עם נבחרת צרפת גם בגביע הקונפדרציות ב-2001. הוא כבש שער אחד במסגרת שלב הבתים, נגד נבחרת קוריאה הדרומית, וזכה עם צרפת גם בטורניר זה. על אף הפתיחה הטובה של הקריירה הבינלאומית שלו, אנלקה איבד בהמשך את מקומו בנבחרת, וכמעט שלא זומן לסגלה במשך כחמש שנים. הסיבה העיקרית לכך הייתה חוסר הצלחתו לבסס את מקומו במועדון אחד, מה שפגע ביכולת המשחק שלו. כאשר החלוץ ג'יבריל סיסה נפצע ולא יכול היה להשתתף במונדיאל 2006, הועדף סידני גובו על פני אנלקה בתור מחליפו של סיסה בסגל למונדיאל.
אנלקה הוחזר לסגל הנבחרת על ידי ריימונד דומאנק בתחילת משחקי מוקדמות יורו 2008. במהלך הקמפיין הוא כבש ארבעה שערים, כולל שערים בשני ניצחונות חשובים במיוחד -1–0 על ליטא במרץ 2007, ו-2–0 על אוקראינה ביוני אותה שנה. הוא סייע לצרפת להעפיל ליורו, ונכלל בסגל הנבחרת גם לטורניר עצמו. במהלך הטורניר הוא שותף בכל שלושת משחקיה של צרפת בשלב הבתים, ולא הצליח למנוע את הדחתה כבר בשלב זה.
חייו האישיים
אנלקה נשוי לכוריאוגרפית הבלגית ברברה טאוסיה, להם שני ילדים, קאיס וקאהיל. בשנת 2004, אנלקה התאסלם במהלך שהותו באיחוד האמירויות הערביות ואימץ את השם בילאל עבדול-סלאם. אנקלה סיפר לעיתונאים כי במהלך חודש הרמדאן קיים את מצוות הצום, אולם לאחר שנוכח להבין כי הוא נפצע בתדירות גבוהה יותר בימי הצום, החליט לוותר על קיום המצווה.
באוגוסט 2020 יצא סרט דוקומטרי בנטפליקס בשם "אנלקה: שנוי במחלוקת", הסוקר את הקריירה ובעיקר את התקריות ובעיות המשמעת בהן היה מעורב במהלכה.
דילן פן
ביוגרפיה
פן נולדה ב-13 באפריל 1991 בלוס אנג'לס, קליפורניה לשחקן והבמאי שון פן ולשחקנית רובין רייט. רייט ויתרה על תפקידה של העלמה מריאן בסרט "רובין הוד: נסיך הגנבים" עקב הריונה עם דילן. פן גדלה ברוס, עיירה במחוז מרין, קליפורניה. אחיה הצעיר הופר פן, הוא גם שחקן ודוגמן. סבה מצד אביה ליאו פן הוא ממוצא רוסי-יהודי וליטאי-יהודי, ואילו סבתה מצד אביה איילין ריאן היא קתולית וממוצא אירי ואיטלקי.
דוגמנות
שלטי חוצות הדוגמנות הראשונים שעליהם הופיעה פן היו עבור חברת האופנה גאפ בשנת 2013. לאחר מכן היא הופיעה במגזין האופנה GQ בדצמבר 2013, הופיעיה במגזין "W" בינואר 2014, ובמגזין Elle במרץ 2014.
פן הצטלמה עבור הצלם טוני דוראן עבור גיליון השביעי של אביב/קיץ 2014 של מגזין "ארוטיקה ואמנויות יפות!", בעירום חלקי שפורסם באפריל 2014. בתוך שבועות מיציאתו של הגיליון לאור, פן חתמה על חוזה דוגמנות חדש עם Premier Model Management כדי לייצג אותה בבריטניה.
פן הופיעה במקום ה-68 ברשימת ה-"Hot 100" השנתית של המגזין מקסים ב-2014, ובמקום ה-93 ברשימת 99 הנשים הנחשקות ביותר של אתר האינטרנט "AskMen.com" באותה שנה. ביוני 2014, היא הצטלמה לקליפ לשיר של ניק ג'ונאס "Chains" במלון אלכסנדריה. שלושה חודשים לאחר מכן, פן ופופי דלווין גילמו אופנועניות ב-"Rock Roll Ride", סרט קצר של מעצב הנעליים סטיוארט ויצמן, בבימויה של ג'וליה רסטואין רויטפלד, לשבוע האופנה בפריז. היא הופיעה על השער של מגזין האופנה "L'Officiel" בדצמבר אותה שנה ועל השער של המגזין "Asos" באוגוסט 2015. בינואר שלאחר מכן, פן ואחיה הצעיר הופר, השתתפו יחד בקמפיין המשותף הראשון שלהם, בסופו של דבר הופיעו השניים בשבוע האופנה במילאנו.
משחק
הופעתה הראשונה של פן הייתה סרט האימה "Condemned", בבימויו של אלי מורגן גסנר, בו גילמה את חברתו של חבר להקה המתגורר בבניין מוזנח. הסרט הוקרן לראשונה ביום שישי ה-13 בנובמבר 2015. תפקיד מוקדם נוסף היה בסרט "אלביס וניקסון" בו כיכב קווין ספייסי. הסרט הוצג לפחות בפסטיבל סרטי אביב אחד ויצא לאקרנים באפריל 2016. בנובמבר 2015, פורסם שהיא לוהקה לתפקידים בשני סרטים עצמאיים: "GenRX" ו-"Unfiltered". ב-2021 היא שיחקה יחד עם אביה בסרט "חיים במנוסה", שביים אביה. בשנת 2022 שיחקה בתפקיד ראשי לצד אחיה הופר פן בסרט המתח "Signs of Love".
חומצה קרוטית
חומצה קרוטית (באנגלית: Cerotic acid) היא חומצת שומן רוויה. בטמפרטורת החדר החומר הוא מוצק גבישי לבן. זוהי חומצה קרבוקסילית שלה שרשרת בת 26 פחמנים נוסחתה: C26H52O2 או CH3(CH2)24COOH, החומצה הקרוטית שייכת לקבוצת חומצות השומן הארוכות המיוצרות ברשתית התוך-פלזמית בתא. הצטברות חומצה קרוטית בגוף מתרחשת בחולי אדרנולויקודיסטרופיה. החומצה היא מרכיב חשוב בדונג דבורים ובווקס קרנוּבָּה מקור השם במילה הלטינית Cire -דונג.
חברובסק
חברובסק היא עיר בפדרציה הרוסית במזרח הרחוק הרוסי, כ־30 ק"מ מהגבול עם סין. העיר משמשת כבירת מחוז חברובסק ובמשך 18 שנים (משנת 2000 עד 2018) שימשה כמרכזו האדמיניסטרטיבי של מחוז המזרח הרחוק הפדרלי. זהו אחד המרכזים התרבותיים, ההשכלתיים והפוליטיים הגדולים באזור המזרח הרחוק. על פי מפקד אוכלוסין מ־2016 אוכלוסיית העיר עומדת על 611,160 נפש. בעיר קיימת קהילה יהודית, שבראשה עומד משנת 2000 שליח הרבי מליובאוויטש הרב יעקב סנטקוב.
העיר היא השנייה בגודלה במזרח הרחוק הרוסי, אחרי ולדיווסטוק השוכנת כ־800 ק"מ דרומה לה ומקושרת עמה ברכבת לילה לאורך תוואי הרכבת הטרנס סיבירית. מוסקבה נמצאת במרחק 8,533 ק"מ של נסיעת רכבת. בעיר ישנם 2 נמלי תעופה, תחנת רכבת, נמל על נהר אמור, צומת כבישים וארבע תחנות רכבת נוספות.
העיר הוקמה בשנת 1858 כמצודה צבאית ונקראה חברובקה על שם ההרפתקן מהמאה ה־17, ירופיי חברוב. משנת 1880 הוכרזה המצודה כעיר והייתה לבירת מחוז פרימורסקי ומשנת 1884 הייתה למרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז המושלות עבר האמור. בשנת 1893 חברובקה שינתה שמה לחברובסק. ב־1922 הייתה חלק מרפובליקת המזרח הרחוק שסופחה לרוסיה הסובייטית. מאז 1926 מהווה העיר לבירת מחוז המזרח הרחוק ומשנת 1938 — בירת מחוז חברובסק. משנת 2002 עד 2018 הייתה בירת המחוז הפדרלי של המזרח הרחוק הרוסי. בעיר שוכן גם המשרד הפדרלי לפיתוח המזרח הרחוק, מטה הפיקוד הצבאי המזרחי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
היסטוריה
אזור העיר היה במקורו חלק מהקיסרות הסינית, ונקרא "בוֹלי". ב־26 במרץ 1652 הותקפו קוזאקים על ידי כוח פרשים משולב של הסינים במבצר אצ'נסק, ששכן במקום בו נבנתה בהמשך חברובסק, אך הם הצליחו למנוע את כיבושו. שנתיים לאחר מכן התחולל במקום קרב הוטונג, בו ניצח צבא משולב מאנצ'ו־קוריאני את הרוסים. ב־1658 260 רובאים ותותחנים קוריאנים הביסו סופית את כוחותיו של הקוזאק אונופריג' סטפאנוב בשארודי, ליד שפך נהר הסונגארי. הם קטלו 270 מאנשיו והניסו את הרוסים מהאזור.
בשנת 1858 החלה האימפריה הרוסית במגעים עם אימפריית צ'ין, כאשר מהצד הרוסי ניהל את המשא ומתן הרוזן ניקולאי מוראביוב־אמורסקי, המושל הכללי של מזרח סיביר, מהצד הסיני ניהל את המשא ומתן המפקד העליון אישאן, יחד השניים חתמו על חוזה אייגון שבמסגרתו האזור כולו עבר לשליטת רוסיה. באותה שנה מוראביוב פקד לשלוח לאזור את גדוד הקו הסיבירי ה־13 בפיקודו של יאקוב דיאצ'נקו. הגדוד הקים ב־31 במאי 1858 את מוצב הצבא חברובקה (Хаба́ровка) על שם מגלה הארצות הרוסי ירופיי חברוב, שנחשב ליום ייסוד העיר. המקום הנבחר התבסס על ממצאי משלחת אמור בראשות מגלה הארצות גנאדי נבלסקי. המוצב גדל והיה למרכז כלכלי ותעשייתי חשוב במפגש הנהרות אמור ואוסורי.
בשנת 1864 נבנתה השדרה המרכזית של העיר, רחוב הגדה [ברגובאיה] (שונה בהמשך לרחוב שבצ'נקו). בשנת 1865 התגוררו בעיר 1,294 תושבים (רובם חיילים וקציני גדוד הקו הסיבירי ה־13) ומרבית המבנים בעיר נועדו לשימוש צבאי לרבות מחסני נשק, בתי מגורים לפיקוד הצבאי וחיל מצב. העיר התפתחה מאוד בשל היותה צומת תחבורתי ימי במפגש הנהרות אמור ואוסורי. בשנת 1873 נפתח בית ספר בעיר ובאותה שנה ביקר לראשונה אורח רם מעלה, הנסיך הגדול אלכסיי אלכסנדרוביץ' שעל שמו נקרא מכון ההשכלה הגבוהה שנפתח בשנת 1875.
לקראת 1880, 22 שנים לאחר הקמתה, התגוררו בעיר 2,036 איש, מהם 47.3% אנשי צבא, 21.3% זרים (בעיקר פועלים סינים), 1.4% מקומיים ו־7% קצינים, אנשי כמורה, סוחרים ותעשיינים. אומנם באותה עת, ניקולאייבסק שימשה כבירת המחוז אך לחברובסק היו נתונים גאוגרפיים טובים יותר ובאותה שנה המצודה הצבאית הפכה לעיר ובירת מחוז פרימורסקי. ב־1891 הגיע יורש העצר הרוסי, ניקולאי אלכסנדרוביץ', לביקור בעיר ובנוכחותו נחנך פסל לזכרו של ניקולאי מוראביוב־אמורסקי (הנחשב לאחד ממייסדי העיר). הפסל נהרס לאחר מכן על ידי שלטונות ברית המועצות.
יורופקאפ
פיב"א יורופקאפ (או גביע אירופה של פיב"א, מכונה "יורוקאפ") הוא טורניר כדורסל אירופי המאורגן על ידי פיב"א אירופה. הטורניר הוא הרביעי בחשיבותו באירופה אחרי היורוליג, היורוקאפ וליגת האלופות. אלופת היורופקאפ הנוכחית היא ק.ק. ולוצלאווק, שניצחה בגמר עונת את שולה באסקט.
היסטוריה
ב-30 ביוני 2015 הודיעה פיב"א אירופה שתקים תחרות חדשה שתחליף את היורוצ'לנג' ותתחרה ביורוקאפ של היול"ב. לאחר הקמת ליגת האלופות בכדורסל של פיב"א הפך היורופקאפ לטורניר השני בחשיבותו של פיב"א והרביעי באירופה.
המשחק הראשון בתולדות המפעל שוחק ב-21 באוקטובר 2015 ופתח את עונת. במשחק ניצחה דונר חרונינגן את פורטרס קורמנד 78–71. בעונת 2016/2017 התחילה לפעול ליגת האלופות, ומאז קבוצות מליגת האלופות יכולות לעבור ליורופקאפ בהתאם למקום בו סיימו.
פורמט
החל מעונת הקטינה פיב"א את מספר הקבוצות המשתתפות בטורניר ל-32 קבוצות. 32 הקבוצות מחולקות ל-8 בתים בשני אזורים (4 בתים בכל אזור), כשבכל בית 4 קבוצות. הקבוצות משחקות בשיטת ליגה של בית וחוץ, ושתי הראשונות מכל בית מעפילות לסיבוב השני.
חברובסק
היסטוריה
ב־21 באוקטובר 1893 שינתה העיר את שמה לחברובסק בהתאם לצו מספר 9984 של שר הפנים לשינוי שם העיר חברובקה לחברובסק. בשנת 1894 נוסד בעיר סניף של החברה הגאוגרפית הרוסית שתרם לחיי התרבות בעיר בהקמת תיאטראות, מוזיאונים וספריות. תרבות הילידים המקומית נשתמרה היטב במוזיאונים בעיר וביישובי ניינץ קרובים כסיחצ'י־אליין, שם נמצאו ציורי קיר בני 1,300 שנים. מוזיאון האמנות בחברובסק מציג אוסף נדיר של איקונין עתיקים. באוקטובר 1895 הוקם בעיר המכון לתחבורה ומסילות ברזל שהיה למכון לימודי ראשון מסוגו בעיר בתחום הטכני. בשנת 1897 יצאה לדרך הרכבת הראשונה מהעיר. באותה עת עמדה האוכלוסייה על 14,900 איש. בשנת 1902 הוקמו מכוני ארטילריה שבשנת 1908 הפכו למפעל הנשק "ארסנל" (ששמו שונה בהמשך ל"דלדיזל"), שעובדיו היוו חלק מהמחאות וההפגנות שהתרחשו בעיר בשנים 1906–1907. בשנת 1908 הוקם בסיס שייטת אמור. בשנים 1913–1916 נבנה גשר יורש העצר אלכסיי ניקולאייביץ' שמעל נהר אמור וחיבר למעשה בין מסילות הברזל של חברובסק למזרח סיביר.
לאחר מהפכת פברואר גדל כוחם של הסוציאליסטים ובעיקר מחנה המנשביקים שבחרו במרץ 1917 מועצה של פועלים ונציגי החיילים. הנציגים עצרו את מפקד המשטרה ואת המושל הכללי. ב־6 במרץ פיזרה הממשלה הרוסית את גדוד הז'נדרמריה וארבעה ימים לאחר מכן פורקה גם מחלקת המשטרה של משרד הפנים. העיר הוכפפה למחוז המזרח הרחוק ונוהלה על ידי קומיסרים. ב־14 באפריל 1917 הוחלפה המשטרה הקיסרית במיליציה עממית שנטלה על עצמה את תפקידי הביטחון.
יורופקאפ
פורמט
16 הקבוצות בסיבוב השני מתחלקות ל-4 בתים של 4 קבוצות. גם בשלב זה הקבוצות משחקות בשיטת ליגה של בית וחוץ.
חברובסק
היסטוריה
העיר ספגה אבדות רבות במהלך מלחמת האזרחים והייתה לחלק מרפובליקת המזרח הרחוק שהפכה לחלק מברית המועצות ב־14 בנובמבר 1922. באפריל 1923 חודשה המועצה העירונית של חברובסק ובדצמבר הייתה למרכז האדמיניסטרטיבי של המזרח הרחוק הרוסי. בינואר 1926 עמדה אוכלוסיית העיר על 52,000 איש. במאי 1930 הייתה העיר ליחידה טריטוריאלית נפרדת. באוגוסט 1932 נחנך מפעל לרכבים שבתקופת מלחמת העולם השנייה ייצר טנקים, באוקטובר אותה שנה נחנך שדה תעופה.
יורופקאפ
פורמט
שתי הראשונות מכל בית מעפילות לשלב הפלייאוף, ואליהן מצטרפות גם 8 קבוצות מהמקומות החמישי והשישי בשלב הבתים של ליגת האלופות. גם בשלב זה הקבוצות משחקות בשיטת ליגה של בית וחוץ. ארבע הקבוצות המנצחות ברבע הגמר מעפילות לפיינל פור, שנערך במקום נייטרלי.
שלב הבתים משוחק מאוקטובר עד דצמבר והסיבוב השני משוחק מדצמבר עד ינואר, והפלייאוף מתחיל בפברואר.
חברובסק
היסטוריה
בתקופת מלחמת העולם השנייה הייתה העיר למטה פיקוד הכוחות הסובייטיים במזרח הרחוק ובמסגרת זאת נפתחו בתי ספר לריגול נגדי. מ־25 ועד 30 בדצמבר 1949 נערכו בעיר משפטי חברובסק, בהם הואשמו תריסר חברי צבא קוואנטונג היפני בייצור ושימוש בנשק ביולוגי במהלך מלחמת העולם השנייה (ראו גם יחידה 731).
יורופקאפ
קבוצות ישראליות במפעל
עירוני נס ציונה זכתה במפעל בעונת, לאחר הגמר שנערך בהיכל מנורה מבטחים בתל אביב. הישג נוסף הוא של הפועל חולון שהגיעה לחצי הגמר בעונת. קבוצות נוספות שהגיעו לשלב רבע הגמר הן מכבי ראשון לציון (בעונת ) ועירוני נהריה.
חברובסק
היסטוריה
ב־1996 נערכו לראשונה בתולדות העיר הבחירות לראשות העיר, בהן ניצח פאבל דמיטרייביץ' פיליפוב, שמועמדותו זכתה לתמיכת מושל מחוז חברובסק, ויקטור אישאייב. ב־1998 הושלם שיפוץ כיכר העיר המרכזית ובשנת 2002 הפכה העיר למרכז הניהולי של המחוז הפדרלי של המזרח הרחוק הרוסי.
בשנת 2008 בוצע שיפוץ מקיף לתחנת הרכבת העירונית.
בשנת 2020 התקיימו בעיר הפגנות רחבות היקף כנגד ממשלת רוסיה בעקבות מאסרו של סרגיי פורגאל, מושל המחוז. הדיווחים סביב ההפגנות סותרים בין הגורמים השונים, וכמות המפגינים מוערכת בטווח של בין 5,000 ל-35,000 איש. על פי הערכות ראשי המחאה, מדובר בהפגנה הגדולה ביותר בהיסטוריה של העיר.
פוליטיקה וממשל
מאחר שהעיר נחשבת למרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז חברובסק שוכנים בה מרכזי השלטון של המחוז בהם בית ממשלת מחוז חברובסק, מעון המושל ובית המועצה המחוזית המחוקקת של עבר הבאיקל. הרשות המבצעת בעיר היא עיריית חברובסק שברשה עומד אלכסנדר סוקולוב. המועצה המחוקקת היא הדומה העירונית של חברובסק (Хабаровская городская дума).
ראשי העיר (1991 ואילך)
{| class="wikitable" style="font-size:90%; text-align:center;"
ראשי העיר חברובסק
! width=30 | ! width=170 | ראש העיר ! width=200 | תחילת כהונה ! width=200 | סוף כהונה {| class="wikitable" style="font-size:90%; text-align:center;"
ראש עיריית חברובסק
! width=70 | ! width=170 | ראש העיר ! width=200 | תחילת כהונה ! width=200 | סוף כהונה
רובעי העיר
העיר מחולקת לחמישה רבעים:
תחבורה
כ־10 ק"מ פועל נמל התעופה הבינלאומי "נובי" ("חדש" ברוסית) בו נוחתות טיסות מסין, קוריאה הדרומית, דרום מזרח אסיה, אירופה ומרכז אסיה. במהלך חודשי הקיץ מפעילה חברת התעופה המקומית טיסות שכר ישירות לנמל התעופה בן-גוריון. ישנו נמל תעופה נוסף, קטן יותר (ונקרא כך גם בשם "מאלי", "קטן" ברוסית).
בתחומי העיר נמצא גם שדה התעופה הצבאי צנטרלני ("המרכזי").
ספורט
בעיר פועלים מספר אצטדיונים — אצטדיון לנין, אצטדיון דינמו, אצטדיון יונוסט, אצטדיון נפטיאניק, אצטדיון לוקומוטיב ואצטדיון זאריה.
העיר אירחה שלוש פעמים את אליפות העולם בבנדי: ב־1980, ב־2015 וב־2018 (יחד עם העיר חרבין).
NXT TakeOver: Phoenix
NXT TakeOver: Phoenix היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWE, השייך לארגון הפיתוח שלהם, NXT. כמו כן, האירוע שודר בערוץ של ה-WWE Network. האירוע נערך ב-26 בינואר 2019, באולם טוקינג סטיק ריזורט ארנה שבפיניקס, אריזונה וכלל קרבות בין המתאבקים של המותג NXT עקב העלילות, שנבעו ביניהם במהלך התקופה עד לקיום האירוע. האירוע היה האירוע ה-23 בסדרת אירועי NXT TakeOver.
חמישה קרבות התנהלו באירוע. בקרב המרכזי, תומאסו צ'אמפה ניצח את אליסטר בלאק ושמר על אליפות ה-NXT. בקרב הלפני אחרון, שיינה בייזלר ניצחה את ביאנקה בלאייר בהכנעה טכנית ושמרה על אליפות הנשים של NXT. עוד ברשימת הקרבות, ה-War Raiders (הנסון ורואו) ניצחו את The Undisputed Era (קייל אוריילי ורודריק סטרונג) וזכו באליפות הזוגות של NXT, וג'וני גרגאנו ניצח את ריקושט וזכה באליפות צפון אמריקה של NXT.
עלילות
האירוע כלל קרבות שנבעו מעלילות מתוסרטות שהתקיימו במהלך התוכנית של NXT. סדרת אירועי NXT TakeOver החלה ב-29 במאי 2014, כחלק מאירועי השלם וצפה של NXT, המשמשת כליגת הפיתוח של ה-WWE, כשערכה את האירוע השני שלה שהועבר בערוץ ה-WWE Network בשם NXT TakeOver. בחודשים שלאחר מכן, הביטוי "TakeOver" הפך למותג המייצג את כל אירועי השלם וצפה של NXT. האירוע היה אירוע השלם וצפה הראשון של NXT בשנת 2019.
ב-25 ביולי 2018 בפרק של התוכנית NXT, תומאסו צ'אמפה ניצח את אליסטר בלאק וזכה בחגורת האליפות של NXT בשל התערבות מצד ג'וני גרגאנו. ב-5 בדצמבר בפרק של התוכנית NXT, קרב חוזר בין השניים על התואר נקבע לאירוע בפיניקס.
ב-26 בדצמבר 2018 בפרק של התוכנית NXT, ביאנקה בלאייר ניצחה את איאו שיראי, לייסי אוואנס ומיה יים בקרב מרובע אשר קבע את זהות המועמדת לתואר אליפות הנשים של NXT של שיינה בייזלר באירוע בפיניקס.
ב-9 בינואר 2019 בפרק של התוכנית NXT, ה-War Raiders (הנסון ורואו) תקפו את קבוצת The Undisputed Era במהלך הקרב של EC3 נגד אדם קול. הג'נרל מנג'ר של NXT, ויליאם ריגל הודיע בחשבון הטוויטר שלו שבאירוע בפיניקס, קייל אוריילי ורודריק סטרונג יגנו על אליפות הזוגות של NXT נגד ה-War Raiders.
ב-19 בדצמבר בפרק של התוכנית NXT, ג'וני גרגאנו ניצח את אליסטר בלאק בקרב כלוב לאחר עזרה מצד צ'אמפה. שבוע לאחר מכן, דרך הקלטת וידאו, צ'אמפה הציע לגרגאנו להתחרות על אליפות צפון אמריקה של NXT, כך שהוא וגרגאנו יוכלו "להשתלט על העולם" ב-NXT. ב-9 בינואר 2019, האלוף הצפון אמריקאי, ריקושט, אמר לגרגאנו שכל מה שהוא יצטרך זה לבקש הזדמנות להתחרות על התואר. צ'אמפה הגיע כדי לפתור את הקונפליקט בין גרגאנו לריקושט, אך הותקף על ידי בלאק. העימות ביניהם הסיח את דעתו של ריקושט, מה שאיפשר לגרגאנו להכות את ריקושט בעזרת מהלך הסופר קיק. לאחר מכן באותו הערב, קרב בין ריקושט לגרגאנו על האליפות הפך לרשמי באירוע בפיניקס.