cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרנקלין פירס
חייו הפרטיים היו קודרים. אשתו ג'יין סבלה מדיכאון כל חייה, וכל ילדיהם מתו בגיל צעיר. כנשיא, הוא ניסה לקדם אובייקטיביות בבחירת מועמדים לשירות הציבורי וגם לרצות את הדמוקרטים בעזרת מינויים פוליטיים, אך נכשל ורוב מפלגתו פנתה נגדו. תמך בהתרחבות ארצות הברית מערבה וחתם על רכישת גדסדן. ניסה גם לרכוש את קובה מספרד, אך נכשל. חתם על הסכמי סחר עם בריטניה ויפן, וארגן מחדש את משרדי הקבינט, אולם כל הצלחותיו נשכחו בגלל המשברים הפוליטיים.
פירס היה בתחילת כהונתו פופולרי מאוד, אולם האהדה כלפיו במדינות הצפון צנחה, לאחר שתמך בחוק קנזס נברסקה, שביטל את פשרת מיזורי וכשכמה דיפלומטים בממשלו דרשו את סיפוח קובה בצורה שנויה במחלוקת. הוא לא הצליח לקבל את מועמדות מפלגתו בשנית, במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1856.
פירס היה שתיין כל חייו, ומת משחמת הכבד ב-1869. היסטוריונים ופרשנים פוליטיים מחשיבים אותו לאחד הנשיאים הגרועים בתולדות ארצות הברית.
ילדותו ולימודיו
פרנקלין פירס נולד ב-23 בנובמבר 1804, בבקתת עץ באזור ניו המפשייר. הוא היה צאצא מדור שישי של תומאס פירס, שעבר למושבה במסצ'וסטס מאנגליה ב-1634. אביו בנג'מין פירס, שהיה לוטננט במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית, עבר ממסצ'וסטס לניו המפשייר לאחר המלחמה, ורכש חמישים אייקרים. פירס היה הילד החמישי מתוך שמונה שנולדו לבנג'מין ולאשתו השנייה, אנה קנדריק (אשתו הראשונה אליזבת' אנדרוז מתה בלידה של בת). בנג'מין היה מחוקק מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. בילדותו של פירס, אביו היה מעורב בפוליטיקה המקומית, ושני אחיו הגדולים נלחמו במלחמת 1812. הנושאים הציבוריים והצבאיים היו בעלי השפעה גדולה עליו בראשית חייו.
אביו של פירס, שרצה להבטיח את חינוכם של בניו, רשם אותו לבית ספר במרכז העיר בילדותו ושלח אותו לבית הספר העירוני בגיל שתים עשרה. פירס לא אהב את לימודיו, וביום ראשון אחד הלך תשעה עשר קילומטרים אל ביתו. אביו נתן לו ארוחת ערב והסיע אותו אל בית הספר לפני שהוציא אותו מהכרכרה באמצע הדרך וציווה עליו ללכת את שאר המרחק בסופת רעמים. פירס טען שהרגע היה נקודת המפנה בחייו. הוא הועבר אל אקדמיה כדי להתכונן ללימודיו במכללה.
בסתיו 1820, החל פירס ללמוד במכללה. הוא התחבר עם נתניאל הות'ורן. לקראת אמצע לימודיו היה התלמיד הגרוע בכיתתו, אולם ב-1824 הצליח להפוך לתלמיד החמישי הטוב בכיתתו, מתוך ארבעה עשר תלמידים. בשנתו האחרונה כתלמיד, לימד בבית ספר במיין, שם הרוויח את משכורתו הראשונה.
לאחר לימודי משפטים קצרים, למד סמסטר אחד בבית ספר למשפטים. הוא הוסמך לעריכת דין בסוף 1827 והחל לעסוק בעריכת דין. בתיק הראשון שלו הוא הפסיד, אולם הוא החל לבלוט כעורך דין מוצלח. קולו העמוק, קסמו האישי ומכריו הרבים עזרו לו.
פוליטיקה מקומית
פירס פעל לטובת ג'קסון במחוזו, וג'קסון ניצח במחוז ובמדינה ברוב גדול בבחירות, למרות שהפסיד בניו המפשייר. התוצאה חיזקה את המפלגה הדמוקרטית, ופירס הפך למייצגה בבית הנבחרים של ניו המפשייר. אביו נבחר שוב להיות מושל, ופרש לאחר כהונה אחת. פירס הצעיר מונה להיות יושב ראש ועדת החינוך של בית הנבחרים ב-1829, והוועדה לענייני ערים כעבור שנה. ב-1831, הרוב אצל הדמוקרטים אפשר לפירס להיבחר לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים. יושב הראש הצעיר התנגד להרחבת הבנקאות, תמך בהגנה על המיליציה המקומית, ותמך בג'קסון בניסיונו להיבחר מחדש. בגיל עשרים ושבע היה הכוכב החדש במפלגה. למרות הצלחותיו, במכתביו האישיים המשיך להתאבל על רווקותו.
כמו כל הגברים הלבנים בין גילאי שמונה עשרה וארבעים וחמש, היה פירס חבר במיליציה המקומית. הוא נשאר שם עד ל-1847, והגיע לדרגת קולונל לפני שהפך לבריגדיר גנרל בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו. פירס התעניין בשדרוג המיליציות, שהידרדרו לאחר סיום מלחמת 1812, ופעל לשיפור האימונים ורמת המוכנות שלהן. פירס היה חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת נורוויץ' בין 1841 ל-1859, וקיבל תואר דוקטור למשפטים לשם כבוד ב-1853.
בסוף 1832, המפלגה הדמוקרטית בחרה בפירס כאחד מחמשת מועמדיה לבית הנבחרים של ארצות הברית. כיוון שהמפלגה הוויגית עדיין לא משכה קהל גדול, והמפלגה הרפובליקנית הלאומית התפרקה, היה ברור שפירס יבחר. ג'קסון גם ניצח בקלות באותה השנה בבחירות הנשיאותיות. ניו המפשייר הפכה למדינה הצפונית ביותר שתמכה בדמוקרטים, וסייעה לקריירה של פירס. כהונתו החלה במרץ 1833, אולם הוא לא הושבע עד לכינוס הקונגרס בדצמבר. בינתיים התארס וקנה את הבית הראשון שלו. פרנקלין ובנג'מין היו בין האזרחים שקיבלו את הנשיא ג'קסון כשזה ביקר במדינה באמצע 1833.
נישואין וילדים
ב-19 בנובמבר 1834, התחתן פירס עם ג'יין מין אפילטון. משפחת אפליטון הייתה וויגית, בניגוד למשפחת פירס הדמוקרטית. ג'יין הייתה ביישנית, דתית ותומכת באיסור על משקאות חריפים, וניסתה לשכנע את פירס להימנע מאלכוהול. היא חלתה בשחפת. היא תיעבה את הפוליטיקה ואת וושינגטון, והמתח הזה נמשך במשך כל הקריירה של פירס.
ג'יין לא חיבבה את מקום מגוריהם, וב-1838, עברה המשפחה לקונקורד. היו להם שלושה ילדים, וכולם מתו בילדותם. פרנקלין הבן (2–5 בפברואר 1836) מת מספר ימים אחר לידתו, ואילו פרנק רוברט (27 באוגוסט 1839 - 14 בנובמבר 1843) מת בגיל ארבע מטיפוס. בנג'מין (13 באפריל 1841 - 6 בינואר 1853) מת בתאונת רכבת בגיל אחת עשרה.
בית הנבחרים
פירס נסע לוושינגטון בנובמבר 1833, לקראת תחילת מושב הקונגרס ב-2 בדצמבר. כהונתו השנייה של ג'קסון החלה, והדמוקרטים שלטו בבית הנבחרים, והתכוונו למנוע את חידוש הזיכיון לבנק השני של ארצות הברית. הדמוקרטים, כולל פירס, חיסלו הצעות חוק של המפלגה הוויגית, וזיכיון הבנק פג. פירס נפרד ממפלגתו, והתנגד לחוקים דמוקרטים למימון שיפורים פנימיים בכסף ממשלתי. הוא טען שהבנק וההשקעה בתשתיות לא היו חוקתיים, ושהשיפורים הפנימיים הם אחריות המדינות. כהונתו הראשונה לא הייתה בולטת מבחינת חקיקה, והוא נבחר מחדש במרץ 1835. כשלא היה בוושינגטון, המשיך ללמוד משפטים, וחזר בדצמבר לוושינגטון כדי להתחיל את הכהונה השנייה שלו.
התנועה לביטול העבדות התחזקה באמצע שנות השלושים, והקונגרס הוצף בעצומות להגבלת העבדות במדינה. פירס ראה במעשיהם של מתנגדי העבדות כמטרד, והתנגד לכל פעולה ממשלתית כנגד העבדות, למרות שהתנגד לעבדות עצמה. הוא התנגד לרטוריקה הדתית של מתנגדי העבדות, שהציגו את יריביהם כחוטאים. פירס טען שיש לחסל את התנועה לביטול העבדות למען שלמות האיחוד.
למרות זאת, פירס התנגד למניעת קבלת העצומות מטעם מתנגדי העבדות. לעומת זאת תמך בחוק "סתימת הפיות", שהיה אמור למנוע מעצומות נגד העבדות להיקרא בקונגרס. החוק עבר ב-1836. מתנגדי העבדות טענו שהיה "צפוני עם עקרונות דרומיים". פירס טען שאף אחד בניו המפשייר לא התנגד לעבדות, וכעס כשג'ון קלהון קרא עצומה נגד העבדות מניו המפשייר בסנאט. פירס טען שרוב החותמים היו נשים וילדים, וקלהון התנצל בפניו.
הסנאט
התפטרות הסנאטור אייזיק היל, שנבחר למושל ניו המפשייר במאי 1836, גרמה לכך שהמועצה המחוקקת של ניו המפשייר נאלצה להחליט בנוגע למחליפו. כהונתו הייתה אמורה להסתיים במרץ 1837, ולכן המועצה הייתה צריכה לבחור גם באדם שיזכה לכהונה מלאה. פירס נחשב למועמד מקובל, אולם לא הצליח להיבחר למחליפו של היל. בדצמבר 1836, נבחר לכהונה מלאה בסנאט, שהחלה במרץ 1837, והפך לאחד מהסנאטורים הצעירים ביותר. במהלך אותה תקופה, אביו, אחותו ואחיו חלו, וג'יין המשיכה לסבול מבעיות בריאות. כסנאטור, סייע לחברו נתניאל הות'ורן להשיג עבודה במחלקת המכס של בוסטון.
פירס תמך במפלגתו ברוב המקרים. הוא היה סנאטור טוב, אולם לא התבלט מעל שלישיית הסנאטורים המובילים: ג'ון קלהון, הנרי קליי ודניאל ובסטר. פירס נכנס לסנאט במהלך משבר כלכלי, בהלת 1837. הוא טען שהסיבה למשבר הייתה צמיחת מערכת הבנקאות, שהובילה לעודף סחר ולספקולציות. כדי שהכסף הממשלתי לא יתמוך בהלוואות ספקולטיביות, תמך בהצעתו של הנשיא הדמוקרטי, מרטין ואן ביורן, ליצור מערכת אוצר עצמאית, הצעה שפילגה את המפלגה. העימות על העבדות המשיך, ומתנגדי העבדות הציעו את ביטולה במחוז קולומביה. פירס תמך בקלהון שהתנגד לכך, בטענה שההצעה היא רק הקדמה לקראת ביטול עבדות כלל ארצי. הוויגים החלו להתחזק, ולקראת סוף העשור לדמוקרטים היה רק רוב קטן בקונגרס.
פירס התעניין בצבא. הוא התנגד לחוק שהיה אמור להגדיל את מספר הקצינים ללא הטבות לקצינים בעמדות הקרב. הוא התעניין בקצבאות ליוצאי הצבא, והיה יושב ראש הוועדה בנושא בין 1839 ל-1841. הוא תמך במודרניזציה של הצבא.
פירס תמך בואן ביורן במהלך הבחירות של 1840. ואן ביורן ניצח בניו המפשייר אולם הפסיד לויליאם הנרי הריסון, גיבור צבאי, והוויגים השתלטו על הקונגרס. הריסון מת חודש לאחר שנכנס לתפקידו, וסגנו ג'ון טיילר החליף אותו. פירס והדמוקרטים מיהרו לאתגר את הממשל החדש, התנגדו לפיטוריהם של בעלי תפקידים ממשלתיים ולתוכניות הוויגיות להקמת בנק לאומי. בדצמבר 1841 החליט פירס להתפטר. הדמוקרטים בניו המפשייר לא רצו שאף סנאטור יכהן יותר מכהונה אחת. פירס גם כעס על כך שהיה במיעוט בסנאט והעדיף לעסוק בעריכת דין ולהתמקד במשפחתו. פעולותיו האחרונות לפני התפטרותו בפברואר היו להתנגד לחוק שהיה מספק כסף ממשלתי למדינות - באמונה שעל הכסף ללכת לצבא - ודרישה שהוויגים יחשפו את תוצאות חקירת בית המכס בניו יורק, שהוויגים טענו שהיה נגוע בשחיתות דמוקרטית אולם לא מצאו ראיות לכך.
עורך דין ופוליטיקאי
למרות התפטרותו מהסנאט, לא עמד פירס לעזוב את הפוליטיקה. המעבר לקונקורד אפשר לו להשיג יותר תיקים כעורך דין, ולהרשות לג'יין לעסוק יותר בחייה הקהילתיים. ג'יין נשארה בקונקורד עם בנה הצעיר פרנק ועם ילדה החדש, בנג'מין, לקראת סוף כהונתו של פירס בסנאט, וההפרדה פגעה במשפחה. פירס החל להצליח כעורך דין כשחזר לקונקורד ב-1842, ומעמדו התחזק. הוא היה ידוע בחן האישי שלו, ברהיטות דיבורו ובזיכרונו המצוין. הוא ייצג עניים ללא תגמול.
פירס נותר מעורב במפלגה הדמוקרטית, שהתפלגה בגלל כמה נושאים. המושל היל, שייצג את העירוניים במפלגה, תמך בשימוש בעזרה ממשלתית למען תאגידים, ובמתן אישורים בלעדיים לבניית מסילות רכבת. האגף הכפרי יותר תמך בהרחבת התוכניות החברתיות ובחוקי העבודה, ובהגבלות על התאגידים. המדינה החלה לשנוא בנקים ותאגידים בשל בהלת 1837, והיל הפסיד בבחירות. פירס היה קרוב יותר לרדיקלים, ואף תבע את היל בערעור בנוגע לבעלות על עיתון. היל הפסיד והקים עיתון משלו, שתקף את פירס.
ביוני 1842, מונה פירס להיות יושב ראש הוועדה הדמוקרטית המקומית. בבחירות של השנה לאחר מכן, סייע לאגף הרדיקלי להשתלט על המועצה המחוקקת. המפלגה המשיכה להיות מפולגת בנוגע לפיתוח מסילות הרכבת ולאיסור על אלכוהול. פירס נאלץ לפשר בין הנצים, כשהקו המנחה שלו היה לשמור על אחדות המפלגה. פירס ראה בהתנגדות לעבדות נושא שיפרק את המפלגה.
ניצחונו המפתיע של המועמד הדמוקרטי, ג'יימס פולק, שנחשב לסוס שחור בבחירות של 1844, היה חדשות טובות עבור פירס, שתמך ביושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית לשעבר. שניהם התחברו במהלך שירותם בקונגרס, פירס תמך בפולק בבחירות, ופולק מינה אותו להיות התובע הכללי של ניו המפשייר. פולק הוביל את סיפוחה של רפובליקת טקסס, שהובילה לפילוג במפלגה הדמוקרטית. חלק מהדמוקרטים התנגדו לצירוף מדינת עבדות חדשה. פירס תמך במהלך, וניתק קשרים עם חברים רבים שהתנגדו לו. הפילוג הדמוקרטי הוביל לכך שמועמד וויגי נבחר להיות מושל.
מלחמת ארצות הברית–מקסיקו
פירס חלם על שירות צבאי פעיל, כיוון שהעריץ את שירותיהם של אחיו ואביו בצעירותו. כמחוקק, תמך במיליציות. כקצין במיליציה, התנסה בלוחמה. כשהקונגרס הכריז על מלחמה מול מקסיקו במאי 1846, מיד התנדב פירס לצבא, למרות שלא היה קיים גדוד בניו אינגלנד. תקוותו להילחם במלחמת ארצות הברית–מקסיקו הייתה הסיבה שסירב להפוך לתובע הכללי בממשל פולק. הגנרל זאכרי טיילור נעצר בצפון מקסיקו, והגנרל וינפילד סקוט הציעה ללכוד את וראקרוס ולעקוף דרכה אל מקסיקו סיטי. הקונגרס יצר עשרה גדודים, ופירס מונה להנהיג את גדוד חיל הרגלים התשיעי בפברואר 1847.
ב-3 במרץ 1847, קודם פירס לדרגת בריגדיר גנרל, ופיקד על בריגדת תגבורת לצבאו של סקוט. פירס הגיע אל וראקרוס הכבושה בסוף יוני עם אספקה. המסע היה קשה, ורק בתחילת אוגוסט הצליח הגדוד להצטרף אל צבאו של סקוט, בזמן לקרב. סוסו של פירס נפל במהלך הקרב, ופירס נפצע בברכו. חייליו חשבו שהוא התעלף, וקראו להחליפו בשל כך שהיה פחדן. פירס חזר להילחם למחרת היום, אולם שוב נפצע בברכו וצלע אל הגדוד, ועד שהגיע הקרב כבר הסתיים לטובת האמריקנים.
לקראת הקרב ב-20 באוגוסט, ציווה סקוט על פירס להיות בעורף הגדוד. פירס ביקש ממנו להוביל את הבריגדה שלו, אולם התעלף מרוב כאב בברכו. האמריקנים ניצחו ופירס עזר להגיע לשביתת נשק. הוא חזר לפקד והוביל את הבריגדה שלו בשאר הקרבות, כולל בקרב על מקסיקו סיטי באמצע ספטמבר. במהלך רוב הקרב שהה באוהל החולים, חולה משלשול. פירס המשיך לפקד על הבריגדה שלו במהלך הכיבוש על העיר, וכעס על העיכוב בשיחות השלום. הוא ניסה להתרחק מהמחלוקות בין סקוט לשאר הגנרלים.
פירס חזר אל קונקורד בדצמבר 1847, והתקבל כגיבור. הוא התפטר מהצבא. האהדה כלפיו עלתה, אולם היו כאלו שהאשימו אותו בפחדנות בגלל הפציעות שלו.
יוליסס ס. גרנט, שראה את פירס במהלך המלחמה, התנגד להאשמות וטען שפירס היה אמיץ וג'נטלמן.
חזרה לניו המפשייר
השטח שהושג ממקסיקו פילג את ארצות הברית. הצפוניים הציעו את הצעת וילמוט כדי למנוע את העבדות בשטחים הללו, ואחרים רצו שהעבדות תיאסר, כפי שנקבע בפשרת מיזורי, מצפון לקו הרוחב '36°30. ההצעות פילגו את הדרום ואת הדמוקרטים. בוועידה הדמוקרטית של 1848, רוב הדמוקרטים תמכו בסנאטור לשעבר ממישיגן, לואיס קאס, כמועמדם לנשיאות. מיעוט הקים את מפלגת הארץ החופשית ותמך בנשיא לשעבר ואן ביורן. הוויגים בחרו בגנרל זאכרי טיילור, שלא היה ידוע בעמדותיו הפוליטיות. למרות שפירס תמך בעבר בואן ביורן, הפעם תמך בקאס. הוא הצליח בתפקידו וטיילור, שנבחר לנשיאות, השיג בניו המפשייר את אחוזי התמיכה הנמוכים ביותר שלו.
הסנאטור הנרי קליי, וויגי, קיווה לפתור את בעיות העבדות בעזרת פשרת 1850, שקיווה שתפייס בין הצדדים. ההצעה נעצרה בסנאט, והסנאטור סטיבן דאגלס פיצל אותה לחוקים נפרדים, כדי שכל סנאטור יוכל להתנגד לחוקים שמדינתו לא רצתה בהם. החוקים עברו, והנשיא מילרד פילמור (שירש את טיילור לאחר מותו ב-1850) חתם על הפשרה. פירס תמך בפשרה, וטען שהיא תציל את האיחוד. פירס הוביל לסילוק אנשים שהתנגדו לפשרה מהמפלגה, וכך הוביל להפסדים דמוקרטיים בבחירות מקומיות. הוא עדיין היה האדם החזק במדינתו, והיה בעמדה טובה לקראת הבחירות הבאות.
בחירות 1852
כשהבחירות של 1852 התקרבו, המפלגה הדמוקרטית הייתה קרועה בין סיעות מתחרות ובין צפוניים לדרומיים, למרות שרוב תומכי מפלגת הארץ החופשית חזרו אל המפלגה. היה ברור שבשל הצורך להשיג רוב של שני שלישים מהצירים, אף מועמד לא יצליח לנצח. פירס נחשב למועמד פשרה כמו פולק בשעתו. הדמוקרטים המקומיים הרגישו שבתור מדינה שתמכה בדרך כלל בדמוקרטים, עליהם להציג את המועמד הנשיאותי. מועמדים אחרים היו ג'יימס ביוקנן, ויליאם מרסי, סטיבן דאגלס ולואיס קאס.
למרות תמיכת מדינתו, לפירס היו מכשולים בדרכו: הוא לא היה מוכר מבחינה לאומית ובמשך עשור לא התמודד בבחירות. הוא טען לפני כן שהמועמדות לא תהיה לטעמו, אולם ידע שיוכל לסכן את מעמדו כמנהיגה המקומי של המפלגה אם יסרב לרוץ. הוא לא מנע מהם לתמוך בו, במחשבה שייבחר אך ורק כמועמד פשרה. כדי להרחיב את בסיס התמיכה שלו בדרום, הוא אשרר את תמיכתו בפשרת 1850, כולל בחוק העבד הנמלט.
פירס לא האמין לחדשות שקיבל, ואשתו התעלפה. בנם בנג'מין כתב לאמו שהוא מקווה שאביו יפסיד בבחירות, כיוון שאמו לא תאהב את וושינגטון.
במהלך מסע הבחירות, שמר פירס על שתיקה כדי לא לפגוע באחדות המפלגה שלו, ובעלי בריתו היו אלו שהריצו את מסע הבחירות. באותו הזמן לא היה מקובל שמועמד יפגין תאוות שלטון, ולכן מועמדים לא ביצעו מסע בחירות מטעמם. במהלך מסע הבחירות הוצג פירס כפחדן ואלכוהוליסט, שהתנגד לקתולים. סקוט לא הצליח לזכות לתמיכה מצד הוויגים. הדמוקרטים היו בטוחים בניצחונם, שאכן הגיע. סקוט זכה רק בקנטקי, בטנסי, במסצ'וסטס ובורמונט, והשיג רק 42 אלקטורים לעומת 254 לפירס. פירס השיג 50.9% מהקולות לעומת 44.1% לסקוט. הדמוקרטים גם ניצחו בבחירות לקונגרס.
טרגדיה
פירס נכנס לתפקיד באבל. כחודשיים לפני תחילת כהונתו, ב-6 בינואר 1853, נהרג בנו בן ה-11 לנגד עיניו ועיני אשתו בתאונת רכבת. פירס הלום הצער נכנס לתפקיד כשמצבו הנפשי בכי רע. האבל הניא את פירס ורעייתו מארגון מסיבות רבות לחברה העילית של וושינגטון כפי שנהגו קודמיהם בבית הלבן.
ג'יין פירס נשארה בניו המפשייר כשפירס נכנס לתפקיד. פירס היה האדם הצעיר ביותר שכיהן כנשיא עד אז, בן 49, עת הושבע לנשיא על ספר חוקים ולא על ספר התנ"ך, והקריא את נוסח השבועה מזכרונו. בנאום ההכתרה שלו הכריז פירס על עידן של שלום ושגשוג מבית, ותעוזה ביחסי החוץ. פירס טען כי על ארצות הברית להשיג שטחים נוספים לשם הגנתה, וכי היא לא תרתע בשל "כל תחושה מבשרת רעות ביישנית של רוע". הוא לא הזכיר את המילה "עבדות" וטען שעליו לשמור על שלום האיחוד. הוא חתם את נאומו ב"זימנתם אותי בחולשתי, ועליכם לתת לי את כוחכם". בטקס השבעתו סטה פירס מן נוסח ההשבעה הרשמי ובמקום לומר "אני נשבע" אמר "אני מאשר", והיה לנשיא הראשון שעשה כן.
משברים פוליטיים
כשמינה את הקבינט שלו, ניסה פירס לאחד את המפלגה שנלחמה על פירות הניצחון. רוב המפלגה לא תמכה בו, וחלקם תמכו במפלגת הארץ החופשית שהתנגדה לעבדות. פירס החליט לרצות את כל אחד מהפלגים של המפלגה, אפילו אלו שלא תמכו בפשרת 1850.
הסנאט אישר פה אחד את כל מינוייו של פירס. את השבועות הראשונים לכהונתו ניצל פירס לבחירת מועמדים למשרות פדרליות מהדרג הנמוך, כדי לייצג את כל הפלגים במפלגה. אף צד לא קיבל את מלוא רצונותיו, ועסקני המפלגה לא הצליחו להשיג מינויים לחבריהם. העיתונים הצפוניים האשימו את פירס במינוי תומכי העבדות והפרישה מהאיחוד לקבינט שלו, והעיתונים הדרומיים האשימו אותו בתמיכה בביטול העבדות.
ג'יימס ביוקנן לחץ על פירס להתייעץ עם סגנו, קינג, במינוי הקבינט, אבל פירס לא עשה כך. הוא לא דיבר עם קינג מאז שנבחרו להיות מועמדים ביוני 1852. בתחילת 1853, קינג חלה בשחפת ונסע לקובה. מצבו החמיר, ולכן העביר הקונגרס חוק מיוחד שאישר לקינג להישבע בפני הקונסול בהוואנה ולהיכנס לתפקיד. קינג חזר לאלבמה כדי שיוכל למות בארצות הברית, ומת ב-18 באפריל. תפקיד סגן הנשיא נשאר פנוי במהלך כהונתו של פירס, כיוון שהחוקה לא קבעה נוהל למינוי סגן נשיא חדש. כך הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית היה הבא בתור בסדר הירושה.
פירס ניסה להעביר רפורמה בשירות הציבורי. מחלקת הפנים אורגנה מחדש, התחילה להשתמש בפרוטוקולים מנייר והצליחה לאתר זיופים רבים. בנוסף, הרחיב פירס את תפקיד התובע הכללי של ארצות הברית במינוי שופטים ועורכי דין פדרליים.
מדיניות כלכלית ושיפורים פנימיים
פירס נתן למזכיר האוצר שלו, ג'יימס גאת'רי, אישור לבצע רפורמות במחלקת האוצר. גאת'רי גבה כסף ממוכסים ומפקידים שלא העבירו אותו לאוצר, וטיהר את המחלקה משחיתות.
ג'פרסון דייוויס, שהיה מזכיר המלחמה, ניסה לסלול מסילת רכבת בכל המדינה. המפלגה הדמוקרטית התנגדה לפרויקטים לשיפורים פנימיים באופן מסורתי, אולם דייוויס טען שהדבר היה חיוני לביטחון. דייוויס הוביל גם פרויקטים לשיפוצים במחוז קולומביה, כולל הרחבת הבירה ובניית אנדרטת וושינגטון.
מדיניות חוץ ומדיניות ביטחונית
ממשל פירס תמך בהתרחבות מערבה. ויליאם מרסי הוביל את שאיפות ההתפשטות, ודרש מכל הדיפלומטים האמריקנים להעסיק תושבים אמריקנים. דייוויס, שתמך במסלול חוצה-היבשת הדרומי למסילת הרכבת, שכנע את פירס לשלוח את ג'יימס גדסדן למקסיקו כדי לרכוש אדמות עבור המסילה הדרומית. גדסדן הוסמך גם לנהל מחדש משא ומתן לגבי הסכם גואדלופה אידלגו, שדרש מארצות הברית למנוע מהאינדיאנים לבצע פשיטות אל מקסיקו מתוך ניו מקסיקו. גדסדן הצליח להגיע להסכם בדצמבר 1853, ורכש שטחים רבים עבור המדינה. הקונגרס אישר את הרכישה, שקנתה את האזור שמהווה היום את דרום אריזונה וחלקים מדרום ניו מקסיקו תמורת 10 מיליון דולר במה שנודע כ"רכישת גדסדן". פירס לא תמך בהסכם הסופי, שעבר לבסוף. הרכישה הובילה את ארצות הברית אל גבולותיה הנוכחיים.
היחסים עם הממלכה המאוחדת היו מתוחים, בגלל סכסוך בין הדייגים האמריקנים לבין הצי הבריטי במים של קנדה. מרסי הגיע להסכם עם השגריר הבריטי שהפחית את הצורך בספינות צי. ביוקנן נשלח כשגריר ללונדון ולחץ על הממשלה הבריטית. ההסכם הושלם באוגוסט 1854, ופירס ראה זאת כצעד ראשוני בדרך לסיפוח קנדה. הבריטים התחילו להתפשט אל תוך מרכז אמריקה, ופירס חשש מהשפעה בריטית ביבשת. לכן הוא ניסה להשיג את קנדה.
הבריטים ניסו לצרף את אמריקה אל מלחמת קרים למרות הנייטרליות האמריקנית. בתגובה גירש פירס את השגריר הבריטי, ולהפתעתו ביוקנן לא גורש בתגובה. בדצמבר 1855, הודיע פירס לקונגרס שבריטניה הפרה את ההסכמים עם ארצות הברית. ביוקנן לא הצליח למנוע מבריטניה להתפשט אל מרכז אמריקה, אולם ההסכם עם קנדה אושר בפרלמנט הבריטי, במועצות הקנדיות ובקונגרס.
ממשל פירס גרם למשבר כשדיפלומטים אמריקנים באירופה הציעו לנשיא לרכוש את קובה מספרד תמורת 120 מיליון דולר, והצדיקו ניסיון לכיבושה. הצפון ראה זאת כניסיון לספח מדינת עבדות. דבר זה פגע ברעיון הייעוד הגלוי בו תמכה המפלגה הדמוקרטית.
פירס תמך בהרחבתו ובארגונו מחדש של הצבא. דייוויס קיבל צבא במצב רע, בלי כוחות מספקים, עם טכנולוגיה פרימיטיבית ופיקוד גרוע. במהלך ממשל פירס, ארצות הברית השיגה פריגטות מונעות בקיטור.
קנזס המדממת
האתגר הגדול למדינה במהלך ממשל פירס היה חוק קנזס נברסקה. החוק ארגן את טריטוריית נברסקה, שגבולותיה היו ממיזורי ועד להרי הרוקי, ומצפון טקסס ועד הגבול הקנדי. סטיבן דאגלס רצה להשתמש בה כדי להתרחב מערבה. הוא רצה הקמת מסילת רכבת משיקגו לקליפורניה. עד שתוקם ממשלה מקומית, לא היה אפשרי למכור אדמות או להתיישב במערב. מדינות העבדות לא תמכו בהגבלות במערב על עבדות, וטענו שיש להרחיב את העבדות אל המערב. דאגלס החליט לתת למתיישבים המקומיים להחליט האם להתיר את העבדות בתחומם, וכך ביטל למעשה את פשרת מיזורי, כיוון שרוב השטחים היו מצפון לקו הרוחב '36°30, שהפשרה טענה שיש להשאירו נקי מעבדות. הטריטוריה פוצלה לחלק צפוני, נברסקה, ולחלק דרומי, קנזס. הצפי היה שקנזס תאשר את העבדות ונברסקה לא. לדעת הדרום, פשרת 1850 ביטלה את פשרת מיזורי כשצירפה את קליפורניה וטריטוריה מדרום לקו הפשרה כמדינות ללא עבדות.
פירס לא רצה להתעסק בשאלת העבדות בטריטוריה, אבל דאגלס לא יכול היה להשיג תמיכה מהדרום ללא התעסקות בשאלה. במהלך הדיונים על החוק ידע פירס שהצפון יתנגד אליו. דאגלס ודייוויס הצליחו לשכנעו לתמוך בחוק. הצפון חשד ברכישת גדסדן מן ההתחלה, חשד בנוגע לניסיון לספח את קובה והתנגד לדייוויס. לטענתם, החוק עזר לדרום בלבד.
במהלך הדיונים על החוק נתפס עבד נמלט. הצפון ניסה להגן עליו, אולם פירס, נאמן לחוק העבד הנמלט, השתמש בצבא כדי להחזירו לבעליו.
הבחירות ב-1854 וב-1855 היו נוראיות לדמוקרטים ולוויגים כאחד. הדמוקרטים ניצחו רק בדרום. אויבי הממשל עבדו בצפון והצליחו להוביל לבחירת מתנגדים לפירס, כולל רפובליקנים רבים.
הצעתו של דאגלס להקים טריטוריות מערביות שדרכן תיסע הרכבת גרמה לקשיים. דאגלס כתב בהצעות החוק שלו שתושבי הטריטוריות החדשות יוכלו להחליט בשאלת העבדות בעצמם. התוצאה הייתה זרם של מהגרים לקנזס מהצפון ומהדרום שהגיעו למקום על מנת להשפיע על השליטה בטריטוריה. המחלוקת הייתה כה עזה עד כי קרבות יריות פרצו בין הניצים, ו"קנזס המדממת", הפכה לסנונית שבישרה את בוא מלחמת האזרחים.
בחירות 1856
עם התקרבות הבחירות, ציפה פירס להיבחר בידי הדמוקרטים שוב להיות המועמד. סיכוייו להיבחר שוב להיות המועמד, שלא לדבר על לנצח בבחירות, היו קטנים. הצפון לא תמך בו, ומנהיגי המפלגה היו מודעים לכך. תומכיו ניסו ליצור ברית עם דאגלס ולמנוע מג'יימס ביוקנן להשיג את המועמדות. לביוקנן היו קשרים פוליטיים רבים ופעילותו בבריטניה הותירה אותו נקי משערוריות תקופת פירס.
פירס לא ריכך את נאומיו לאחר אובדן המועמדות. בהודעתו האחרונה לקונגרס, בדצמבר 1856, תקף פירס את הרפובליקנים ותומכי ביטול העבדות. הוא הגן על מדיניותו הכלכלית ועל היחסים שהצליח להשיג עם מדינות אחרות. בעשרת ימיו האחרונים בתפקיד, הקונגרס העביר חוקים שהעלו משכורות לקצינים בצבא ואישרו בניית כלי שיט חדשים, והרחבת החיילים בצי. בנוסף, הצליח פירס להעביר חוק שהפחית את מכסי המגן. כהונתו של פירס הסתיימה ב-4 במרץ 1857. במשך כל תקופת כהונתו, הקבינט נותר ללא שינויים, הפעם היחידה בתולדות המדינה.
לאחר הנשיאות
לאחר שעזבו את הבית הלבן, נשארה משפחת פירס בוושינגטון עוד חודשיים, יחד עם מרסי. ביוקנן החליף את כל בעלי התפקידים בממשל פירס. פירס עבר לניו המפשייר והחל לעסוק ברכוש. הוא וג'יין טיילו בשלוש השנים הבאות לאיי הבהאמה ולאירופה. ברומא ביקר את נתניאל הות'ורן.
פירס לא הפסיק להתעסק בפוליטיקה. הוא התעקש שעל מתנגדי העבדות לוותר כדי למנוע פרישה דרומית, וטען שמלחמת אזרחים תוביל לשפיכות דמים איומה. בנוסף ביקר את הכמרים הפרוטסטנטים בניו אינגלנד, שהתנגדו לעבדות, ואת המועמדים הרפובליקנים. עליית המפלגה הרפובליקנית אילצה את הדמוקרטים להגן על פירס. במהלך עימותיו עם המועמד הרפובליקני לסנאט, אברהם לינקולן, ב-1858, קרא סטיבן דאגלס לנשיא לשעבר "איש של כבוד".
לקראת הוועידה הדמוקרטית של 1860, ביקשו מפירס לרוץ כמועמד פשרה ולאחד את המפלגה, אולם הוא סירב. דאגלס לא הצליח לזכות לתמיכת הדרום, ופירס תמך בברקינרידג', אולם תמיד רצה אחדות מפלגתית. הדמוקרטים המפולגים הובסו בקלות בידי לינקולן הרפובליקני. בחודשים בין היבחרו של לינקולן ובין כניסתו לתפקיד, ב-4 במרץ 1861, הבין פירס שהדרום מתכנן לפרוש. בגלל מחלה לא הצליח לנסוע לאלבמה ולנאום שם, אולם שלח מכתב בו דרש מתושבי אלבמה להישאר באיחוד ולתת לצפון זמן להגיע לפשרה.
מלחמת האזרחים
לאחר שהניסיונות למנוע את מלחמת האזרחים האמריקנית הסתיימו בחילופי אש בפורט סאמטר, הדמוקרטים הצפוניים, כולל דאגלס, תמכו בתוכניתו של לינקולן להחזיר את מדינות הדרום לאיחוד בעזרת כוח. פירס רצה למנוע מלחמה בכל מחיר, וכתב לואן ביורן בניסיון לכנס את הנשיאים לשעבר ולפתור את העניין, הצעה שלא התקבלה. פירס כתב לאשתו שלעולם לא ינסה להצדיק את המלחמה, שהייתה בלתי נחוצה, לדבריו. הוא התנגד לכך שלינקולן ביטל את פקודת הביאס קורפוס בארצות הברית, וטען שאפילו במהלך המלחמה, אל למדינה לנטוש את הגנת זכויות האזרח. כמה דמוקרטים צפוניים שהתנגדו למלחמה תמכו בו, אולם אחרים ראו בו כתומך בדרום.
בספטמבר 1861, נסע פירס אל מישיגן, וביקר נכבדים. אזרח כתב לויליאם סיוארד, מזכיר המדינה, בטענה שפירס נפגש עם אזרחים לא נאמנים ותכנן להדיח את הממשלה ולהתמנות לנשיא. מאוחר יותר באותו החודש, כינה אותו עיתון רפובליקני מרגל ובוגד. פירס הכחיש את ההאשמות, ושלח את בעלי בריתו בסנאט לקרוא את המכתבים שלו עם סיוארד, בהם הובן שפירס לא בגד.
פירס כעס עוד יותר על גיוס החובה ועל מעצר דמוקרטים שהתנגדו למלחמה. הוא טען שלנשיא אין זכות לקבוע מי יכול לדבר ומי לא. הביקורת על לינקולן לא התקבלה טוב בצפון, לאחר הניצחונות בגטיסברג ובויקסבורג. המוניטין של פירס בצפון נפגע עוד יותר כשהתגלה שלפני המלחמה היה חבר טוב של נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס.
ג'יין פירס מתה בדצמבר 1863. נתניאל הות'ורן מת במאי 1864, כשהיה עם פירס, והקדיש את ספרו האחרון לפירס. הדמוקרטים רצו שפירס יהיה המועמד מטעמם בבחירות של 1864, אולם הוא סירב. לינקולן ניצח בקלות. כשרצח לינקולן התפרסם באפריל 1865, אספסוף זועם התקבץ מחוץ לביתו של פירס ודרש לדעת למה לא הרים דגל בתור הפגנת אבל. פירס הכועס טען שאמנם התעצב על מותו, אולם שלא היה צורך במחווה ציבורית. הוא טען שההיסטוריה שלו בצבא ובשירות הציבורי הוכיחה את הפטריוטיות שלו.
סוף ימיו ומותו
לאחר הפסדו בבחירות, נטען שאמר "לא נותר מה לעשות פרט להשתכר", ועדויות רבות אכן טוענות שזה בדיוק מה שעשה לעיתים תכופות. פעם אחת אפילו דרס הולך רגל כשנהג בכרכרה תחת השפעת אלכוהול. פירס השתמש בהשפעתו כדי להטיב את תנאי כליאתו של דייוויס. את רוב ימיו בילה בביתו ובבקתת הקיץ שלו. הוא הביע תמיכה במדיניותו של אנדרו ג'ונסון במהלך תקופת השיקום ותמך בנשיא לאחר שזה זוכה בניסיון ההדחה שלו. לאחר מכן הביע אופטימיות לגבי יורשו של ג'ונסון, יוליסס ס. גרנט.
בריאותו הידרדרה באמצע 1869. הוא חזר לשתות, וחזר אל קונקורד כשהוא חולה בשחמת הכבד (תוצאה של אלכוהוליזם). הוא מת ב-8 באוקטובר ב-4:35. הנשיא גרנט, שהגן עליו במהלך המלחמה מול מקסיקו, הכריז על יום אבל לאומי. העיתונים סקרו את הקריירה שלו. הוא נקבר ליד אשתו ושני בניו בבית הקברות בקונקורד.
בצוואתו, עליה חתם ב-22 בינואר 1868, הוריש פירס חרבות, ציורים, סוסים וחפצים אחרים לחבריו, משפחתו ושכניו.
מורשתו
פירס הרשה לקונגרס המפולג לשלוט בו, כולל בחוק קנזס נברסקה. פירס שילם את המחיר על החוק. כישלונו כנשיא להביא פיוס לאומי תרם לחיסולה של המפלגה הדמוקרטית כמפלגת השלטון המרכזית, והוביל לתקופה של שבעים שנים בהן שלטו הרפובליקנים. כישלון ניסיונות הפיוס גם הוביל לחיסול התמיכה הפוליטית בו. הוא תמך בדרום בשל פרשנות חוקתית מצמצמת, ולא הבין את אנשי הצפון שדרשו את ביטול העבדות. הוא נחשב לאדם לא מנוסה שנקרא למלא תפקיד רם מעלה ולא הצליח.
פירס ראה את העבדות כנושא של רכוש ולא כנושא מוסרי, וראה בביטול העבדות פעולה שעלולה לפגוע באיחוד. הוא ביקר את אלו שרצו להגביל את העבדות, אולם לא ביקר את הקיצוניים מקרב אנשי הדרום.
פירס היה נשיא בתקופה שדרשה כישרון רב, כישרון שהיה חסר לו ולכן הוביל לפילוג בקרב המדינה. אמנם הצליח להגיע להסכמים עם קנדה, להתחיל הסכמי סחר עם יפן, להוסיף אדמה לדרום מערב המדינה, ולחתום על חקיקת איי הגואנו, אולם מדיניותו בנוגע לקובה ולקנזס רק העמיקה את המשבר האזורי.
רימון כשר
רימון כשר (נולד בא' באדר תש"ה, 14 בפברואר 1945) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה
נולד בירושלים, בא' אדר תש"ה, לחוקר התנ"ך והמשורר שמעון כשר, אשר היה בנו של הרב מנחם מנדל כשר. ולצפורה, בתו של הרב יעקב רבינוביץ', רבה של רוגולי, ונכדתו של הרב צבי יהודה רבינוביץ' תאומים. אחיו הוא פרופ' אסא כשר. רימון היה נשוי לחנה לבית דיסטנפלד פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן. לשניים שני ילדים: כרמל - רופא במקצועו, ואלמוג - מרצה במחלקה לערבית באוניברסיטת בר-אילן.
כשר שירת בצה"ל כסמל דת למשך שנתיים וחצי, ועסק בזיהוי חללים, לאחר מכן למד באוניברסיטת בר-אילן תואר ראשון, שני, ודוקטורט, כשר סיפר שהושפע בעיקר מהפרופסורים משה גרינברג, עזרא פליישר, וג'יימס בר.
תחומי התמחותו הם אמונות ודעות בתקופת המקרא, ספרות הנבואה של סוף תקופת בית ראשון ותחילת בית שני, ותרגומי המקרא הארמיים. שימש ראש המכון לתולדות חקר הפרשנות ודקאן הספריות באוניברסיטת בר-אילן.
פרופ' כשר פרסם מחקרים בתחום חקר המקרא ובתרגומים ארמיים. בין חיבוריו: פירוש לספר יחזקאל במסגרת הסדרה מקרא לישראל, וכן פירושים לספר חגי ולספר מלאכי יחד עם פרופ' אליהו עסיס, אף הם באותה הסדרה. כמו כן השתתף בעריכתם של כמה קבצים בסדרה "עיוני מקרא ופרשנות" היוצאת לאור מטעם המחלקה לתנ"ך שבאוניברסיטת בר-אילן.
לקריאה נוספת
זר רימונים מחקרים במקרא ובפרשנותו מוקדשים לפרופ' רימון כשר בראש הספר תולדותיו.==קישורים חיצוניים==
סוף שבוע בגליל
סוף שבוע בגליל הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2008 בבימויו ובהפקתו של משה מזרחי שזה היה סרטו האחרון.
התסריט של משה מזרחי ומיכל בת-אדם מבוסס על המחזה הדוד וניה של אנטון צ'כוב עם התאמה למציאות הישראלית.
הנושאים בהם עוסק הסרט כמו ב"דוד וניה" הם תקוות שהתבדו, "חיים מבוזבזים" ודמויות אומללות עם אווירה מלנכולית שעוטפת אותן.
תקציר העלילה
סתיו 1996, אבנר (עודד תאומי), פרופסור להיסטוריה של האמנות, מגיע עם אשתו הצעירה והיפה אילנה (מרינה שויף) לסוף שבוע בחוה החקלאית של המשפחה בגליל. אשתו הראשונה חווה נפטרה והוא עזב את החווה והשאיר בה את ילדיו רחל (שירי גדני) ושוקי (פיני טבגר). בחווה גרים גם הסבתא מניה (חנה מרון) ומנחם (שרון אלכסנדר) אחיה של חווה המנוחה שעזב בזמנו קריירה צבאית כדי לחזור ולנהל את החווה שעמדה לקרוס.
אבנר מבוגר מאילנה ב-30 שנים, הוא מתוסכל ממצבו הרפואי ומתלונן כל הזמן על כאבים שונים. הרופא הכפרי יואל (יגאל שדה) מוזעק לטפל בהתקף המיגרנה שלו ומזריק לו זריקה לשיכוך כאבים. יואל מכיר את אילנה מביקורים קודמים ומאוהב בה היא נענית לו והם מגשימים את אהבתם במחבוא בשדה. יואל מתוסכל מעבודתו כרופא כפרי ומחוסר יכולתו להגשים את עצמו.
מנחם מאוהב גם הוא באילנה אבל היא מסרבת לו. רחל מאוהבת ביואל אבל הוא אינו מעוניין. שוקי הוא פצוע קרב, מתוסכל מחוסר בת זוג. הסבתא מניה מנותקת מכל הלחצים במשק. חמישה צעירים מגיעים לישון בצימר בחווה ובראשם תומר הגיטריסט (אסף אברבוך). עולמם המבולבל שונה מעולמה של מניה המושתת על קודש לעבודה. שוקי מתאהב באחת מהם, יעל (אדווה בולה).
מנחם מוצא את יואל ואילנה מתעלסים בשדה וזה מדכא אותו.
לבסוף מכנס אבנר את המשפחה ומודיע להם כי בכוונתו למכור את החווה או להפכה לאתר תיירות מכיוון שהיא מפסידה. בני המשפחה מופתעים ובעיקר מנחם שפותח בצעקות תוכחה על אבנר שרוצה להרוס את המשק לאחר שהוא השקיע בו 15 שנות עבודה. מנחם תופס אקדח ויורה לעבר אבנר אך מחטיא.
ביום ראשון נפרדים אבנר ואילנה מהמשפחה. אבנר קבל הצעת עבודה באוניברסיטת פרינסטון וייסע לשם עם אילנה. מנחם רחל ושוקי נשארים בחווה ותוהים על עתידם.
סמל ניו ברנזוויק
סמל ניו ברנזוויק  או, בשמו הרשמי, שלט האצולה של הוד מלכותה בעבור פרובינציית ניו ברנזוויק (באנגלית: The Arms of Her Majesty in Right of the Province of New Brunswick) הוא הסמל הרשמי של פרובינציית ניו ברנזוויק שבקנדה. הסמל הוענק למדינה על ידי ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ב-26 במאי 1868.
תיאור הסמל
בראש שלט האצולה נמצא אריה ניצב, המסמל את הקשר לאנגליה (שבסמלה יש שלושה אריות) ולבראונשוויג שבגרמניה (שבסמלו שתי אריות). במרכז שלט האצולה מצויה ספינה המסמלת את הקשר בין הפרובינציה לים.
מתחת השלט מופיע מוטו הפרובינציה: "התקווה הושבה" (בלטינית: Spem reduxit) - המתייחס להיות הפרובינציה מקום מקלט למלוכנים, אשר התנגדו למהפכה האמריקנית ומצאו בפרובינציה מקלט.
לסמל נוספו תוספות בטקס ממלכתי שנערך ב-25 בספטמבר 1984 לרגל ציון 200 שנה לייסוד הפרובינציה. בטקס זה מלכת בריטניה, אליזבת השנייה העניקה לפרובינציה את הציצה והתומכים.
הציצה מורכבת מדג סלמון קופץ, היושב על קסדה מוזהבת וזר עלי אדר, וכן כוללת את כתר אדוארד הקדוש.
התומכים הם איילי פרדי לבני-זנב, ודוב שעליו צבעי היוניון ג'ק ופרח החבצלת המסמלים את אנגליה וצרפת בהתאמה.
החלקה מכוסה בפרחי הפרובינציה: סיגלית ורודה וראש הכינור (fiddlehead) - שרך מקומי.
רובוטריקים (IDW Publishing)
רובוטריקים (באנגלית: The Transformers) היא סדרת קומיקס אמריקנית המתפרסמת על ידי חברת ההוצאה לאור IDW Publishing ועוסקת בדמויות הזיכיון רובוטריקים. לאחר שחברת Dreamwave Productions פשטה את הרגל ב-4 בינואר 2005, חברת IDW Publishing קנתה את זכויות הקומיקס במטרה לאתחלו מחדש, ולשם כך שכרה את סיימון פורמן, כותב הקומיקס המקורי מבית מארוול קומיקס. סדרת הקומיקס עצמה החלה בינואר 2006, לאחר פרסום חוברת הקדמה באוקטובר 2005.
היסטוריה פרסומית
כאשר חברת Dreamwave Productions פשטה את הרגל בינואר 2005, היא ביטלה את פרסום חוברותיה השונות, אפילו כשאלה היו באמצעו של סיפור עלילתי. עוד לפני רכישת הזכויות לפרסום הקומיקס, נפגש העורך הראשי של חברת IDW Publishing כריס ריאל עם סיימון פורמן ושכר אותו לכתוב את הקומיקס המחודש. ב-19 במאי 2005 הודיעה חברת IDW Publishing על רכישת זכויות לפרסום הקומיקס של רובוטריקים. החברה הודיעה כי באוקטובר 2005 תצא חוברת מס' 0 שתהווה הקדמה לסדרת הקומיקס, וכי סדרת הקומיקס עצמה תחל בינואר 2006 עם קשת הסיפור "רובוטריקים: הסתננות". המאייר אי.ג'יי סו נבחר לאייר את הקומיקס, וניתנה לו יד חופשית לעיצוב מחדש של דמויות הרובוטריקים. כאשר פורסמה חוברת ההקדמה, היא נמכרה בלמעלה מ-100,000 עותקים, הדבר הציב בפני חברת ההוצאה לאור שיא חדש.
עם פרסומה של קשת הסיפור "רובוטריקים: הסתננות" (Transformers: Infiltration) זכתה זו לביקורות מעורבות. לאחר מכן, הודיעה החברה כי ביולי של אותה שנה היא תוציא קשת סיפור נוספת, "רובוטריקים: מביא הסערה" (Transformers: Stormbringer). בנובמבר של אותה שנה החל פרסום של קשת סיפור בשם "רובוטריקים: ההסלמה" (Transformers: Escalation), אשר היוותה המשך ישיר ל"רובוטריקים: הסתננות", ושמה במרכז העלילה את אופטימוס פריים ומגהטרון ודמויות נוספות אשר נחשפו במיני-סדרה "רובוטריקים: הזרקור".
בספטמבר 2006, במקביל לפרסום קשת הסיפור "רובוטריקים: הסתננות", החל פרסום מיני-סדרה בשם "רובוטריקים: הזרקור". זו הייתה בעלת חמש חוברות, כל חוברת הציגה דמות שונה של סדרת הקומיקס וסיפרה את הרקע שלה.
הלמוט דוקאדאם
הלמוט דוקאדאם (ברומנית: Helmut Robert Duckadam; נולד ב-1 באפריל 1959) הוא כדורגלן עבר רומני, ששיחק בעמדת השוער, וכיום הוא נשיא קבוצת סטיאווה בוקרשט.
הוא כונה בשם "הגיבור של סביליה", עקב הופעתו הייחודית בדו-קרב הפנדלים של גמר גביע האלופות 1986 בו עצר את כל ארבעת הפנדלים שנבעטו אליו משחקני ברצלונה, והיה לשוער הראשון שעושה זאת בהיסטוריית המשחק.
ביוגרפיה
ב-1 באפריל 1959 נולד דוקאדאם בסמלק, שברומניה, והתחיל לשחק בגיל 14 בליגות האזוריות, לפני שהתחיל לשחק את הקריירה המקצוענית שלו בשנת 1978 במועדון UTA אראד.
בעקבות שתי הופעותיו בנבחרת רומניה ב-1982 הוא הוחתם על ידי הקבוצה הטובה ברומניה של אותו הזמן, סטיאווה בוקרשט. במהלך תקופתו בה הוא זכה עימה פעמיים רצופות בליגה הרומנית, וגם בתואר החשוב ביותר שהקבוצה זכתה בהיסטוריה שלה, גביע אירופה לאלופות. ב-7 במאי 1986 הגיע בוקרשט לגמר האלופות בו פגשה את הפייבוריטית לזכייה, ברצלונה. המשחק נגמר בתוצאה 0-0 לאחר הארכה ובדו-קרב הפנדלים דוקאדאם עצר את כל ארבע הבעיטות שנבעטו אליו משחקני ברצלונה, ובכך היה לשוער הראשון שעושה זאת בטורניר אירופאי. בוקרשט זכתה בסיום המשחק להניף את הגביע בפעם הראשונה בתולדותיה. באותה שנה נבחר להיות לשחקן הרומני הטוב ביותר. כמה שבועות בלבד לאחר הגמר דוקאדאם סבל מהפרעת דם נדירה, דבר שהוביל לקריירה שלו להיעצר ב-3 שנים עד חזרתו למשחק פעיל בשנת 1989 בקבוצה ווגונול אראד שמהליגה השנייה, שם סיים את הקריירה שלו.
על פי ראיון אישי שהתקיים בשנת 1999, הוא הגיע לדרגת רב-סרן במשטרת הגבול הרומנית במקום הולדתו. בנוסף לכך הוא גם פתח באותו מקום בית ספר לכדורגל על שמו. ב-25 במרץ 2008 דוקאדאם עוטר על ידי נשיא רומניה, טריאן בססקו, על חלקו בזכייתה של בוקרשט בגביע האלופות של 1986. שנתיים לאחר מכן הוא מונה לנשיא הקבוצה הרומנית, בה הוא נמצא בתפקיד עד היום.
בנימין (פירושונים)
{{פירושונים| מקומות:
אישים אחרים:
ראו גם
}}
אנטיביוזה
אנטיביוזה (באנגלית: Antibiosis) היא צורת יחסי גומלין בין אורגניזמים שפוגעת לפחות באחד מהם. במקרים מסוימים האנטיביוזה כלל לא מאפשרת להם להתקיים כשהם סמוכים זה לזה. הפגיעה יכולה להיות ישירה או דרך שינוי תנאי הסביבה.
המושג אנטיביוזה קשור למושג אנטגוניזם כשהוא משמש בהקשר של אקולוגיה.
דוגמה לאנטיביוזה היא אללופתיה (Allelopathy), הפרשת חומרים על ידי מין ביולוגי שמונעים התפתחות של מין אחר. דוגמה נוספת היא פעולתם של מיקרובים גורמי מחלות.
משרד היועץ המשפטי של הבית הלבן
היועץ המשפטי של בית הלבן (באנגלית: White House Counsel) הוא חלק מהסגל של נשיא ארצות הברית שתפקידו לייעץ לנשיא בכל הנושאים המשפטיים הנוגעים לנשיא ולממשלו. בתפקיד היועץ המשפטי הנוכחי מכהנת דנה רמוס מאז ינואר 2021.
אחריות
משרד היועץ המשפטי לנשיא נוסד בשנת 1943, והוא אחראי לייעץ בכל ההיבטים המשפטיים בעניינים הנוגעים למדיניות, סוגיות משפטיות הנובעות מהחלטת הנשיא לחתום על חקיקה או להטיל וטו, ענייני אתיות, גילויים כספיים, ובדיקת ניגודי אינטרסים בתחום העסקת עובדים. לשכת היועץ גם מסייעת בהגדרת הקו שבין הפעילות הרשמית והפוליטית, מטפל בחנינות נשיאותיות, חקיקה ודו"חות נשיאותיות, ומטפל בתביעות נגד הנשיא בתפקידו כנשיא, כמו גם לשמש כאיש הקשר של הבית הלבן של משרד המשפטים.
קווין דוראנט
לאחר עונה מצוינת במדי אוניברסיטת טקסס נבחר לשחקן השנה ב-NCAA, והפך לראשון אי פעם שזוכה בתואר זה כ"פרשמן". דוראנט נבחר במקום השני בדראפט ה-NBA 2007 על ידי סיאטל סופרסוניקס (לימים אוקלהומה סיטי ת'אנדר), וכבר בעונתו הראשונה ב-NBA הפך לשחקן המוביל של קבוצתו וזכה בתואר רוקי השנה. בעונת, השלישית שלו בליגה, זכה בתואר מלך הסלים של הליגה ובכך הפך לשחקן הצעיר ביותר שזוכה בתואר. בעונת נבחר ל-MVP של העונה הסדירה ב-NBA.
בקיץ של שנת 2016 עבר דוראנט לקבוצת גולדן סטייט ווריורס כשחקן חופשי, ועל צעד זה הוא ספג ביקורות רבות מצד שחקני עבר והווה, וכמו כן גם מאוהדים רבים, אשר טענו כי מעבר זה הוא "קיצור דרך" לאליפות. הוא השתלב מצוין בקבוצתו החדשה והוביל אותה לשתי זכיות באליפות ה-NBA (2017 ו-2018), כשהוא זוכה בשתי הפעמים בתואר ה-MVP של סדרת הגמר.
מאז שנת 2010 משחק דוראנט עבור נבחרת ארצות הברית בכדורסל, וכשחקנה זכה במדליות זהב באליפות העולם 2010 ובאולימפיאדות לונדון (2012), ריו דה ז'ניירו (2016) וטוקיו (2020).
קריירה במכללות
דוראנט נולד בוושינגטון, הצטיין בנעוריו במשחק הכדורסל ונבחר למצטיין במשחק כוכבי התיכון של מקדונלד'ס. ב-2006 החל לשחק בנבחרת הכדורסל של אוניברסיטת טקסס, הוא פתח בחמישייה בכל 35 המשחקים של הקבוצה והשיג ממוצעים של 25.8 נקודות ו-11.1 ריבאונדים. הוא הוביל את טקסס לטורניר אליפות המכללות בכדורסל בו הודחה בסיבוב השני על ידי אוניברסיטת דרום קליפורניה. בשל יכולתו המרשימה זכה דוראנט בתואר שחקן השנה ב-NCAA והיה לראשון אי פעם שזוכה בתואר זה כפרשמן, כמו כן זכה בפרס וודן ובפרס נייסמית', זומן לנבחרת ארצות הברית, אך לא צורף לסגל הסופי.
דוראנט נבחר במקום השני בדראפט ה-NBA (לאחר גרג אודן) על ידי קבוצת סיאטל סופרסוניקס שהפכה בהמשך לקבוצת אוקלהומה סיטי ת'אנדר.
סיאטל סופרסוניקס / אוקלהומה סיטי ת'אנדר (2007–2016)
בשנה הראשונה שלו בליגת ה-NBA העמיד דוראנט ממוצעים מרשימים של 20.3 נק', 4.4 ריבאונדים, ו-2.4 אסיסטים ונבחר לרוקי השנה לשנת 2007/08. ממוצע הנקודות של דוראנט שבר את שיא המועדון לרוקי שעמד על 18.1 נקודות ונקבע על ידי בוב רול בעונת הבכורה של הקבוצה בליגה.
במהלך משחק מול אטלנטה הוקס קלע דוראנט שלשת ניצחון לאחר שתי הארכות. במשחק מול דנוור שהסתיים לאחר שתי הארכות קבע שיא אישי של 37 נקודות.
בשנה זו ניסה מאמנו להציבו בעיקר בעמדת הקלע על מנת שיפתח את יכולותיו בעמדה זו וינצל את יתרונו היחסי בה, אך מכיוון שדוראנט התקשה להתמודד בהגנה עם השחקנים הנמוכים והזריזים המאיישים עמדה זו, הוצב בעיקר בעמדת הסמול פורוורד.
2008–2010: הפריצה הגדולה
בעונה לאחר מכן עבר יחד עם קבוצתו לשחק באוקלהומה סיטי. במהלך משחק שחקני השנה השנייה נגד שחקני השנה הראשונה, שהתקיים במסגרת סוף-שבוע האולסטאר ב-NBA, קלע דוראנט 46 נקודות, שיא כל הזמנים למשחק זה. בנוסף זכה בתחרות החיובים הראשונה שהתקיימה במסגרת זו, לאחר שגבר על ג'ו ג'ונסון ואו.ג'יי. מאיו.
בשנה שלאחר מכן, 2010, זכה שוב בתחרות החיובים כשהביס את ראז'ון רונדו ואת עומרי כספי בגמר.
בעונת קלע דוראנט 30.1 נקודות למשחק, והפך בכך לשחקן הצעיר בהיסטוריית הליגה שזכה בתואר מלך הסלים של ה-NBA. בעקבות יכולתו המרשימה בעונה זו הוא סיים במירוץ לתואר ה-MVP במקום השני לאחר לברון ג'יימס ונבחר לחמישיית העונה.
במהלך העונה הסדירה הוביל דוראנט בעזרת חבריו ראסל וסטברוק וג'ף גרין את אוקלהומה-סיטי ל-50 ניצחונות והעפלה לפלייאוף. עבור המועדון זו הייתה הופעתו היסטורית במעמד זה מאז המעבר מסיאטל. אוקלהומה התמודדה בסיבוב הראשון מול לוס אנג'לס לייקרס והפסידה בסדרה 2–4 כאשר דוראנט רושם ממוצעים של 25 נקודות ו-7.7 ריבאונדים.
2010–2013: מאבקי הפלייאוף
בתחילת עונת האריך דוראנט את חוזהו בקבוצה ל-5 שנים תמורת 86 מיליון דולר.
בפעם השנייה ברציפות זכה דוראנט בתואר מלך הסלים של הליגה עם 27.7 נקודות בממוצע. בהנהגתו השיגה הקבוצה מאזן של 27–55 והשיגה את המקום הרביעי במערב.
במשחקי הפלייאוף העלה דוראנט את ממוצעיו והוליך את קבוצתו למעמד גמר המערב, שם הפסידה בסדרה 2–4 לאלופה העתידית, הדאלאס מאבריקס. דוראנט סיים עם ממוצעים של 28.6 נקודות ו-8.2 ריבאונדים.
פתיחתה של עונת התעכבה עקב שביתת שחקנים, במהלך התקופה קיבל דוראנט הצעה מקבוצות באירופה, ביניהן מכבי תל אביב, לבוא לשחק בשירותיהן, אך השחקן סירב.
במהלך העונה קלע דוראנט 51 נקודות בניצחון על הדנוור נאגטס. בנוסף נבחר בפעם השנייה ברציפות לחמישייה הפותחת של המערב למשחק האולסטאר של ה-NBA. במשחק קלע דוראנט 36 נקודות וזכה בתואר ה-MVP של המשחק. את העונה סיים דוראנט עם תואר מלך הסלים של ה-NBA בפעם השלישית ברציפות והוליך את קבוצתו למקום השני במערב לאחר עונה מקוצרת של 66 משחקים.
בסיבוב הראשון של פלייאוף ה-NBA התמודדה קבוצתו מול האלופה המכהנת דאלאס מאבריקס. בסיום המשחק הראשון קלע דוראנט סל ניצחון. בסיבוב השני של הפלייאוף התמודדה קבוצתו מול לוס אנג'לס לייקרס. בסיום הסדרה ניצחה 1–4 ועלתה בפעם השנייה ברציפות לגמר המערב. דוראנט וקבוצתו שיחקו נגד סן אנטוניו ספרס בהנהגתם של טים דאנקן, טוני פארקר ומאנו ג'ינובילי. לאחר פיגור 0–2 בסדרה, ניצחה אוקלהומה את כל ארבעת המשחקים הבאים ועלתה לגמר ה-NBA. בגמר נפגשו דוראנט והת'אנדר עם אלופת המזרח מיאמי היט, במשחק הראשון חזרה אוקלהומה מפיגור במהלך רוב המשחק, וניצחה בתוצאה 94–105. מיאמי בהובלת לברון ג'יימס גברה על אוקלהומה בכל המשחקים הבאים וניצחה 1–4 בסדרה.
2013–2014: עונת ה-MVP
בעונת נבחר דוראנט שלוש פעמים ברציפות לשחקן החודש במערב, בחודשים נובמבר, דצמבר וינואר ופעם נוספת בחודש מרץ. ב-17 בינואר 2014 קלע דוראנט שיא קריירה של 54 נקודות במשחק מול גולדן סטייט ווריורס. בעונה זו נאלצה הקבוצה להתמודד עם פציעה ממושכת של וסטברוק, מה שחייב את דוראנט להציג יכולת שיא. הוא נבחר בפעם החמישית ברציפות למשחק האולסטאר של ה-NBA, וקלע בו 38 נקודות.
בעונה זו השיג דוראנט רצף של 12 משחקים של 30 נקודות ומעלה כאשר הוא עוקף את מייקל ג'ורדן ושאקיל אוניל, רצף זה היה השלישי באורכו בשלושים השנים האחרונות אחרי הרצף שעשו טרייסי מקגריידי וקובי בראיינט עם 14 ו-16 משחקים בהתאמה באותה עונה (2002–2003). כמו כן עקף את מייקל ג'ורדן ברצף המשחקים של 25 נקודות ומעלה כאשר עשה זאת 41 משחקים רצופים, משחק אחד יותר מג'ורדן. זהו הרצף הארוך ביותר בחמישים השנים האחרונות והשלישי באורכו בהיסטוריה לאחר אוסקר רוברטסון עם 47 ווילט צ'מברלין עם 80. דוראנט סיים את העונה בתואר מלך הסלים של הליגה כאשר סיים עם 32 נקודות בממוצע למשחק. בעקבות יכולתו הטובה בעונה זו נבחר דוראנט ל-MVP של העונה הסדירה ב-NBA. בסיום העונה הוביל דוראנט את קבוצתו למקום השני במערב לאחר מאזן דומה לזה של העונה הקודמת - 59 ניצחונות לעומת 23 הפסדים. בעונה זו אוקלהומה הגיעה לגמר המערב אך הפסידה לסן אנטוניו 4:2 בסדרה. בסיום העונה נבחר דוראנט בפעם החמישית ברציפות לחמישיית העונה הראשונה כאשר הוא היחיד שנבחר באותה עונה בפה אחד.
2014–2015: פציעות
עונת לוותה במספר פציעות שמנעו מדוראנט לשחק במשך רוב העונה. ב-11 באוקטובר אובחן אצלו שבר מאמץ בכף רגלו הימנית, לאחר שנפצע באימון. לאחר שהחמיץ את 17 המשחקים הראשונים בעונה חזר לשחק ב-2 בדצמבר במשחק מול ניו אורלינס פליקנס. ב-17 בדצמבר דוראנט הגיע ל-15 אלף נקודות והיה לשחקן השני הצעיר ביותר המגיע ל-15 אלף נקודות, אחרי לברון ג'יימס. יום למחרת נקע את הקרסול במהלך משחק נגד גולדן סטייט ווריירס ונעדר מהמגרשים במשך שבועיים. דוראנט חזר לשחק ב-31 בדצמבר מול פיניקס סאנס וקלע באותו משחק 44 נקודות, שיא עונתי עבורו. ב-23 בפברואר עבר דוראנט ניתוח נוסף ברגלו, על מנת להקל על הכאבים שחש בעקבות הניתוח הראשון. ב-27 במרץ הודיעה הקבוצה באופן רשמי כי לא ישוב לשחק עד לסיום העונה, לאחר ששיחק 27 משחקים בלבד.
דוראנט שב למגרשים בפתיחת עונת ובשבעת המשחקים הראשונים הוביל את קלעי הקבוצה כשקלע בממוצע 28.1 נקודות. במהלך המשחק השמיני של העונה נגד הוושינגטון וויזארדס נפצע ברגלו השמאלית, פציעה שבעקבותיה נעדר לשבועיים.
בפלייאוף של עונה זו הגיעה אוקלהומה לגמר המערב, אך הפסידה בו לגולדן סטייט ווריורס.
גולדן סטייט ווריורס (2016–2019)
בסיום העונה סיים דוראנט את חוזהו בת'אנדר והפך לשחקן חופשי שחוזר על ידי מספר קבוצות. הוא נפגש עם נציגי אוקלהומה, גולדן סטייט, סן אנטוניו, בוסטון, מיאמי והלוס אנג'לס קליפרס, ולאחר מספר שבועות של התלבטות הודיע באמצעות מכתב על הבחירה לעבור לשחק עבור הווריורס, בה חתם לשנתיים תמורת 54.3 מיליון דולר. המעבר לווה בביקורת רבה מצד פרשנים, שחקנים ואוהדים. למרות הכל, המעבר זכה לתמיכה מפתיעה מכוכב היריבה בגמר בשנתיים האחרונות, לברון ג'יימס, שטען שהמעבר "מצוין לליגה". מאז המעבר, אוהדי אוקלהומה, וכן קהלים שונים בליגה, נוטים להקניט את דוראנט באמצעות הכינויים "קאפקייק" ו"נחש".
דוראנט השתלב בקבוצה בצורה טובה ולאורך מרבית העונה הוביל אותה בנקודות ובריבאונדים. במפגש הראשון מול קבוצתו לשעבר קלע שיא עונתי של 39 נקודות, הישג אותו שיפר בנקודה נוספת במהלך המפגש השני בעונה. המשחק השלישי בין הקבוצות נערך באוקלהומה ודוראנט זכה לשריקות בוז מהקהל בכל פעם שנגע בכדור. במהלך המשחק אף התעמת עם ראסל וסטברוק ואנדרה רוברסון. בסיום חודש פברואר נפצע ברגלו לאחר שנפגע על ידי זאזה פאצ'וליה, חברו לקבוצה. בעקבות הפציעה הושבת לתקופה של מספר שבועות וחזר לשחק רק בשבוע האחרון של העונה הסדירה. הוביל את קבוצתו בפלייאוף תוך כדי שהם גוברים על פורטלנד יוטה וסן אנטוניו בסוויפ. בגמר נגד קליבלנד היה הפסדם הראשון אך הם ניצחו את הסדרה 1–4 וזכו באליפות. דוראנט הוביל את קבוצתו בנקודות ונבחר למצטיין סדרת הגמר. בעונת 2017/18, לאחר עלייה רביעית רצופה של קבוצתו לגמר נגד יריבתם הקבועה, קליבלנד קאבלירס, דוראנט סייע לקבוצתו לנצח באליפות רצופה שנייה ונבחר ל-MVP של הגמר פעם שנייה ברציפות לאחר שהעמיד ממוצעים של 28.8 נקודות, 10.8 ריבאונדים ו-7.5 אסיסטים.
במשחק השישי של הסיבוב הראשון בפלייאוף, נגד לוס אנג'לס קליפרס, קבע דוראנט שיא נקודות אישי למשחק פלייאוף שקלע 50 נקודות בניצחון 129–110. במשחק החמישי של הסיבוב השני, מול יוסטון רוקטס, נפצע דוראנט בשריר הסובך של רגלו הימנית ונאלץ להחמיץ את המשך הסדרה וכן את סדרת גמר המערב, בה גברו הווריורס על פורטלנד טרייל בלייזרס. דוראנט חזר מפציעתו במשחק החמישי של גמר ה-NBA, מול טורונטו ראפטורס, כאשר קבוצתו בפיגור 1–3. במהלך אותו משחק, בו ניצחה גולדן סטייט, נפצע לאחר 11 דקות משחק, ולא חזר לשחק. יממה לאחר מכן הודיע דוראנט כי נותח בהצלחה לאחר שקרע את גיד האכילס.
ברוקלין נטס (2019–2023)
ביולי 2019 סיכם על חוזה בברוקלין נטס, והועבר אליה במסגרת עסקת "החתמה והעברה" (sign and trade), בתמורה לדיאנג'לו ראסל. בשל הפציעה בגיד האכילס, לא שיחק דוראנט לכל אורך עונת. במרץ 2020 נדבק דוראנט בנגיף הקורונה. אף על פי שנפצע בגיד האכילס, פציעה שנחשבת לקשה ביותר עבור כדורסלנים, הצליח דוראנט להשתקם ולחזור למשחק פעיל במהלך עונת, בה הציג יכולת נהדרת והוביל את ברוקלין נטס למקום השני במזרח. עם זאת הקבוצה הודחה בסיבוב השני בלבד לאחר סדרה צמודה נגד מילווקי באקס בהובלת יאניס אדטוקומבו. בסדרה זו הצטיין דוראנט וקלע במשחק החמישי 48 נקודות. במשחק השביעי שהיה צמוד קלע דוראנט סל מכריע עם סיום הזמן ממרחק שלשה, אך מכיוון שקצה כף רגלו דרכה על הקו נספרה הקליעה כשתי נקודות בלבד והמשחק המשיך להארכה, בה נכנעה ברוקלין למילווקי.
את עונת פתח דוראנט בצורה טובה, ואף נחשב למועמד המוביל לתואר ה-MVP של העונה הסדירה, אך נפצע בברכו ונאלץ לפספס כשמונה שבועות מתוך העונה. במהלך זמן זה נבחר דוראנט בפעם השנייה בקריירה לקפטן במשחק האולסטאר, ונאלץ בפעם השנייה ברציפות לפספס את המשחק בעקבות פציעתו.
גם בעונת הצטיין דוראנט והוביל את ברוקלין לצמרת המזרח, אך נפצע בתחילת ינואר ופספס את האולסטאר בפעם השלישית ברצף.
פיניקס סאנס (2023–הווה)
ב-9 בפברואר 2023, כ-14 שעות לפני תום חלון הטריידים בליגה, עבר דוראנט, יחד עם טי. ג'יי. וורן, מברוקלין לפיניקס סאנס בתמורה למיקל ברידג'ס, קמרון ג'ונסון, ג'יי קראודר (שהועבר מיד למילווקי באקס), ארבע בחירות סיבוב ראשון והחלפת בחירות ב-2028. בכך עזבו את ברוקלין "שלושת הגדולים" שעברו אליה (דוראנט, ג'יימס הארדן שעבר שנה קודם לכן לפילדלפיה 76' וקיירי אירווינג שעבר מספר ימים קודם לכן לדאלאס מאבריקס ), ודוראנט יצר שלישייה חזקה חדשה במערב, שכללה אותו, את כריס פול ואת דווין בוקר.
סגנון משחק
דוראנט נחשב כשחקן בעל יכולות של גארד עם גוף של סנטר. למרות גובהו הרב, הוא גמיש ומהיר ומצטיין בכדרור וגם בקליעה מטווח השלוש - דבר שאינו רגיל לשחקנים בגובהו. הוא ידוע בזריקה הייחודית שפיתח, במהלכה הוא משתמש בגובהו ובזרועותיו הארוכות (הוא בעל מוטת ידיים של 2.24 מטרים) כדי ליצור מקום לזריקה מעל שומרו, הנמוך יותר בדרך כלל, לעיתים באמצעות יד אחת בלבד.
דוראנט תואר כ"עילוי קליעה", והוא אחד מטובי הסקוררים ב-NBA. הוא זכה בתואר מלך הסלים של ה-NBA ארבע פעמים במהלך הקריירה.
דוראנט בעל מבנה גוף רזה מטבעו, ומתנשא לגובה של מעל לשני מטרים, מה שמאפשר לו בנוסף לכך לחדור ביעילות ובמהירות לסל. בעיני רבים הוא נחשב לשחקן ההתקפה הטוב בהיסטוריה, בגלל הגיוון הרב ביכולתו וההצטיינות שלו בכל אספקט התקפי על המגרש. בעקבות מראהו וסגנון המשחק שלו, דבק בו הכינוי "סלים ריפר" (Slim Reaper).