cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ון בל
ראשית חייו
ג'ון בל נולד במיל קריק, כפר קטן ליד נאשוויל, טנסי. הוא היה אחד מתשעת ילדיהם של סמואל בל, חוואי ונפח ושל אשתו, מרגרט לבית אדמיסטון. סבו מצד אביו, רוברט בל, לחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית תחת פיקודו של נתנאל גרין וסבו מצד אמו, ג'ון אדמיסטון, לחם גם הוא במלחמת העצמאות בקרב קינגס מאונטיין. הוא סיים את לימודיו בקמברלנד קולג' (לימים אוניברסיטת נאשוויל) ב-1814 ולמד משפטים. ב-1816 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והקים משרד משגשג בפרנקלין שבטנסי.
מיץ' מקונל
חיים אישיים
מקונל הוא חבר מסור של הכנסייה הבפטיסטית. בשנת 2016 פרסם ספר, 'המשחק הארוך', על חייו והקריירה הפוליטית שלו. למקונל שלוש בנות שנולדו במסגרת נישואיו עם אשתו הראשונה, שריל רדמון. בשנת 1993 הוא התחתן עם אשתו השנייה איליין צ'או, שכיהנה כמזכירת התחבורה של ארצות הברית בתקופת ממשל טראמפ.
יחסו כלפי ישראל
בשנת 2015 פגש מקונל בראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, וטען בפניו שיחסי ארצות הברית–ישראל עודם חזקים. בנאום בשנת 2019 כינה מקונל קריאות פוליטיות אנטי-ישראליות כ"מטרידות". ב-12 במאי 2021, במהלך מבצע שומר החומות, נאם מקונל ב-19 במאי 2021, בנאום בפני הפרלמנט, האשים מקונל גורמים במפלגה הדמוקרטית ברטוריקה אנטי-ישראלית.
ג'ון בל
ראשית חייו
עם כניסתו לפוליטיקה הוא התמודד ב-1817 בהצלחה על מושב בסנאט של טנסי. כסנאטור הוא תמך ברפורמה במערכת המשפט והחוקה של המדינה והצביע בעד העברת בירת המדינה למרפריסבורו (רעייתו, סאלי דיקינסון, הייתה נכדתו של הארדי מרפרי, שעל שמו נקראה העיר). לאחר שכיהן כהונה אחת בסנאט, ויתר בל על התמודדות לכהונה נוספת ותחת זאת עבר לנאשוויל, שם הוא הקים משרד עורכי דין בשותפות עם הנרי קראב.
חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית
ב-1827 התמודד בל על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז השביעי של טנסי שהתפנה כאשר הנציג המכהן, סם יוסטון, נבחר כמושל המדינה. בל ויריבו במרוץ פליקס גראנדי, ניהלו מסע בחירות צורם שבו שניהם טענו שהם תומכים ביוזמותיו של אנדרו ג'קסון. אף על פי שבסופו של דבר הביע ג'קסון את תמיכתו בגראנדי, זכה בל בתמיכה רחבה יותר של הבוחרים הצעירים וזכה בבחירות בהפרש של כאלף קולות.
כמו חברי קונגרס רבים מהדרום, התנגד בל ל"מכסי התועבה" של 1828. הוא גם התנגד למימון הפדרלי לשיפורים ב"דרך קמברלנד", בטענה שהממשלה הפדרלית חסרה את הסמכות החוקתית לממן מיזם שכזה. אחת היוזמות הגדולות של בל הייתה חוק הקרקעות של טנסי, שבו הוא ועמיתיו חברי הקונגרס הקונגרס מטעם טנסי, ג'יימס פולק ודייווי קרוקט, הציעו שהממשלה הפדרלית תעביר חלק מקרקעותיה בטנסי לרשות המדינה כדי שתוכל להקים בתי ספר ציבוריים. חברי הקונגרס מהמדינות המזרחיות התנגדו לכך, בציינם שהניהול הכושל של טנסי של משאבי הקרקע שלה היא לא אשמת הממשלה הפדרלית וכי יש לגנוז את החוק.
במהלך תקופת כהונתו השנייה של בל (1831-1829), הוא כיהן כיושב ראש הוועדה לענייני האינדיאנים של בית הנבחרים. בתפקידו זה הוא ניסח את "חוק העברת האינדיאנים", שהוגש על ידי הוועדה בפברואר 1830 ומאוחר יותר אותה שנה הוא נחתם על ידי הנשיא ג'קסון. חוק זה הוביל להעברתם של שבטי הצ'רוקי ושל שבטים נוספים אל אוקלהומה דרך מסלול הדמעות במהלך המחצית השנייה של העשור. אחד המתנגדים הקולניים ביותר לחוק היה חבר הקונגרס ממסצ'וסטס, אדוארד אברט, לימים שותפו הפוליטי של בל.
לאחר המהפך בקבינט של ג'קסון בעקבות פרשיית התחתונית ב-1831, המליץ הסנאטור יו לווסון וייט על בל לתפקיד מזכיר המלחמה, אך המינוי ניתן ללואיס קאס. עם זאת, המשיך בל להיות בעל בריתו של ג'קסון במהלך כהונתו השלישית בקונגרס, התנגד ל"זכות הביטול" ותמך בחוק שהרחיב את סמכויות הנשיא כתגובה ל"משבר הביטול".
הקרע בין בל לבין ג'קסון החל להתגלע במהלך תקופת כהונתו הרביעית של בל בקונגרס (1835-1833). ג'קסון התנגד לרעיון של בנק מרכזי ומשך ב-1833 את פיקדונות הממשלה מהבנק השני של ארצות הברית. בתחילה לא הגיב בל בסוגיה זו, בעוד שפולק הגן על פעולות הממשל. ביוני 1834, בעקבות התפטרות יושב ראש בית הנבחרים, אנדרו סטיבנסון, שאף פולק לתפוס את מקומו. יריביו של ג'קסון העניקו את תמיכתם לבל והוא נבחר ברוב של 114 תומכים מול 78 מתנגדים. בעקבות בחירתו, הצהיר בל שהוא לא בהכרח התנגד למתן זיכיון מחודש לבנק, צעד שג'קסון התנגד לו בתקיפות, ובעלי בריתו של פולק התקיפו את בל בעיתונות כידיד של הבנק.
הקרע הסופי ביחסי בל-ג'קסון הגיע ב-1835 כאשר בל תמך במועמדות לנשיאות של יו לווסון וייט, שהיה אחד משלושת חברי המפלגה הוויגית החדשה שהתמודדו נגד היורש שג'קסון בחר, מרטין ואן ביורן. ג'קסון כינה את בל, וייט ואת יריבו משכבר הימים דייווי קרוקט כ"בוגדים צבועים". כאשר התכנס בית הנבחרים באותה שנה, יזם פולק מערכה לזכייה בכס היושב ראש והביס את בל ברוב של 132 תומכים ו-84 מתנגדים. ידידיו של ג'קסון היו כה שבעי רצון מתבוסתו של בל, עד שהם קיימו חגיגה בגני ווקסהול בנאשוויל עם בקבוקי שמפניה וירי בתותחים.
בל בילה את רוב שנותיו הנותרות בבית הנבחרים ביוזמות חקיקה שברובן לא צלחו ושמטרתן הייתה לחסל את מערכת "מתן הג'ובים". ב-1837 הוא הובס שוב על ידי פולק בבחירות ליושב ראש הבית, והפעם ב-116 קולות לפולק ו-103 קולות שהצביעו עבורו. במאי בשנה הבאה התנהל דיון בבית הנבחרים על הצעת חוק שהתייחסה למעשי האיבה של האינדיאנים, כשבל דחף לניהול משא ובעל בריתו של ג'קסון, הופקינס ל. טרני, דחף לאישור הקמתו של כוח צבאי. כאשר הטיח בל בטרני שהוא "כלי שרת" של ג'קסון, תקף אותו טרני ובין השניים התפתחה תגרת אגרופים.
ב-1839 ניסה ג'קסון לשכנע את המושל לשעבר של טנסי, ויליאם קרול, להתמודד בבחירות מול בל, אך קרול סירב, בטענה שאף אחד לא מסוגל להביס את בל במחוז הבית שלו. לבסוף שכנעו חסידיו של ג'קסון את רוברט ברטון להתמודד, אך הוא הובס בקלות על ידי בל בבחירות הכלליות. במרץ אותה שנה תכננו בעלי בריתו של בל בבית הנבחרים מתקפה אחרונה נגד פולק (שפרש כדי להתמודד עם משרת המושל) על ידי הסרת הביטוי "ללא משוא פנים" (impartial) מדברי התודה המקובלים לפרישתו.
מזכיר המלחמה
בה בעת שבל ניצח בבחירות של 1839, נאבקו הוויגים בטנסי ברמה המדינתית, כשהמושל המכהן, ניוטון קאנון הפסיד לפולק והדמוקרטים השיגו רוב בבית הנבחרים של המדינה. כשהוא נחוש בדעתו לחדש את כוחם של הוויגים בטנסי, בילה בל כמה שבועות בשנת 1840 כשהוא מקושש קולות ברחבי טנסי עבור הפוליטיקאים הוויגים. אף על פי שבתחילה הוא תמך במנהיג המפלגה, הנרי קליי במועמדותו לנשיאות, הוא העביר את תמיכתו למי שבסופו של דבר היה מועמד המפלגה לנשיאות, ויליאם הנרי הריסון, וסייע לו לזכות בקולות הבוחרים בטנסי במהלך מערכת הבחירות בה הוא ניצח. מאמציו של בל סייעו גם למועמד הוויגים לתפקיד המושל, ג'יימס ג'ונס להביס את פולק.
כאשר הרכיב הנשיא החדש האריסון את הקבינט שלו ב-1841, הוא הציע את משרת מזכיר המלחמה לבל, זאת על סמך הצעתו של דניאל ובסטר. לאחר שבל נעתר להצעה, תקפו אותו הדמוקרטים על צביעותו והם ציינו שהוא לחם במערכת "הענקת הג'ובים" במשך כל שנות ה-30 של המאה ה-19. לאחר מותו של הריסון, הסכים יורשו, ג'ון טיילר, להשאיר על כנם את כל המינויים לקבינט של קודמו, אם כי רבים מחברי הקבינט פקפקו באפשרות שטיילר, כדמוקרט לשעבר, יתמוך ביוזמותיהם של הוויגים. במאי 1841 הוציא בל את הדוח שלו על מערכת הביטחון של האומה וגרס שהיא מיושנת. הוא גם המליץ להחליף את המפקחים האזרחיים על בתי הנשק בבעלי מקצוע צבאיים, מתוך חשש שהמפקחים האזרחיים יחסרו את הידע הדרוש לאחסון תחמושת.
חבר הסנאט
ב-1847 שב בל לפוליטיקה ונבחר לבית הנבחרים של טנסי. הוצע לו להיבחר כיושב ראש הבית אך הוא סירב. זמן קצר לאחר מכן לקח על עצמו בית הנבחרים, שכעת נשלט על ידי הוויגים, לאייש את אחד משני המושבים של המדינה בסנאט של ארצות הברית. המושב אויש על ידי הוויגי ספנסר ג'רנגין, שזעם על המפלגה שהצביעה בעד חקיקת מיסוי שלה הוא התנגד ולא היה לו סיכוי להיבחר מחדש. בל, בתמיכתם של העיתונים Jonesborough Whig בבעלותו של ויליאם בראונלאו וה-Daily Eagle מממפיס, היה בין אלו שהציגו את מועמדותם למושב זה. לאחר כמה שבועות ו-48 סבבי הצבעה זכה בל בסופו של דבר לרוב הדרוש ב-22 בנובמבר 1847.
זמן קצר לאחר הגעתו לסנאט, החל בל לדבר נמרצות נגד מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, בטענה שהיא פעולה רודנית של יריבו הוותיק, ג'יימס פולק, שכעת כיהן כנשיא ארצות הברית. הוא רמז שגם אם המלחמה נחשבת למלחמת מגן, אין לארצות הברית שום זכות להשתלט על חלקים משטחיה של מקסיקו. הוא היה מוטרד בין השאר מכך שתוספת שטחים תוביל את סוגיה השנויה במחלוקת של העבדות בחזרה לחזית הוויכוח של הפוליטיקה האמריקאית, במיוחד לאור הצעת "תנאי וילמוט" שהייתה אמורה לאסור את העבדות בטריטוריות החדשות. על כל פנים, הוא הצביע בעד אישור הסכם גואדלופה אידלגו במרץ 1848.
כפי שחשש בל, התפרץ סכסוך רוחבי ב-1849 כאשר קליפורניה הגישה בקשה להתקבל כמדינה בה תיאסר העבדות. בל תמך בכניסתה של קליפורניה לברית והתעמת על הסוגיה בסנאט עם עמיתיו מהדרום הסנאטורים ג'ון קלהון וג'ון מקפרסון ברין. הוא הציע פשרה שתאפשר לקליפורניה להיכנס לברית ושתפצל את ניו מקסיקו וחלק מערב טקסס לשלוש מדינות חדשות, באחת בה תיאסר העבדות ובשתיים בהן היא תותר. במאי נגנזה פשרה זו לטובת חבילת צעדי חקיקה שהוצעו על ידי הנרי קליי, שבהמשך נודעה כפשרת 1850. בל תמך בעיקר בפשרה של קליי, והצביע בעד כניסתה של קליפורניה ובעד ההסכם על גבולותיה של ניו מקסיקו, אך הוא הצביע נגד החוק שאסר על סחר העבדים בוושינגטון די. סי..
במהלך המחצית השנייה של תקופת כהונתו הראשונה בסנאט ניהל בל וויכוחים על שורה של הצעות חוק שנגעו לשיפור התשתיות, כלומר החוק שהסדיר את מימון סלילת מסילת הברזל המרכזית של אילינוי (שבו הוא תמך, אף על פי שהוא היה סבור שההכנסות ממכירות קרקעות צריכות להתחלק שווה בשווה בין המדינות) והחוק שמימן את בניית תעלת מפלי סנט מרי  שלו הוא התנגד. הוא היה תומך איתן של מילרד פילמור שהיה לנשיא בעקבות מותו של זאכרי טיילור ב-1850 וביולי 1852 הוצעה לו משרת מזכיר הצי אך הוא דחה את ההצעה.
במהלך כהונתו השנייה של בל בסנאט, שהחלה בעקבות בחירתו מחדש ב-1853, הסנאט היה מפולג בסכסוכים חוצי מפלגות. המאבקים החלו בראשית 1854 על הצעת החוק שבסופו של דבר הייתה לחוק קנזס נברסקה. כדי להשיג את תמיכתם של הסנאטורים הדרומיים, כללה הצעת החוק תיקון שביטל חלק מפשרת מיזורי כדי לאפשר את קיום העבדות מצפון לקו הרוחב '36°30. בל התנגד לתיקון זה, והזהיר שביטול פשרת מיזורי תוביל למאבקים חסרי מוצא. בשל עמדתו זו תקפו אותו הסנאטורים הדרומיים והסנאטור רוברט טומבס מג'ורג'יה גידף אותו באולם הסנאט. בל היה אחד משני הסנאטורים הדרומיים היחידים (השני היה סם יוסטון) שהצביעו נגד נוסחו הסופי של החוק.
הפילוג בשורות המפלגה הוויגית בין הצפוניים לבין הדרומיים על סוגיית חוק קנזס נברסקה חרץ את גורלה של המפלגה, כשהוויגים הצפוניים עברו למפלגה הרפובליקנית החדשה. בראשית ספטמבר 1856 נבחר בל להיות נציג בוועידה הלאומית של המפלגה הוויגית. הוועידה בחרה בנשיא לשעבר פילמור, שכבר קיבל את המינוי מהמפלגה האמריקאית. בעודו מקדם את המועמדים של מפלגה זו, לא הביע בל את תמיכתו בעמדות היותר שנויות במחלוקת של המפלגה, כמו העמדה האנטי-קתולית שלה. עיתונים שונים, כמו Knoxville Whig, ה-Delta מניו אורלינס וה-Intelligencer מסנט לואיס, תמכו בבל כמועמדה של המפלגה האמריקאית לנשיאות, אך מועמדות המפלגה ניתנה בסופו של דבר למילרד פילמור.
ב-1857 השיגו הדמוקרטים את השליטה על בית הנבחרים של טנסי. הם בחרו באנדרו ג'ונסון כדי לאייש את מושבו של הסנאטור ג'יימס ג'ונס שכהונתו הסתיימה. אף על פי שכהונתו של בל הייתה אמורה להימשך עוד שנתיים, סלדו ממנו חברי בית הנבחרים והם הקדימו ובחרו במחליפו, אלפרד א. פ. ניקולסון, ודרשו מבל להתפטר. הוא המשיך לתקוף את הסנאטורים הדרומיים האחרים. בסוף אותה שנה הוא קרא לרוברט טומבס להתמודד עמו בדו-קרב לאחר שזה האחרון כינה אותו מתנגד לעבדות, אך הוא חזר בו מאמירתו. בפברואר 1858 היו בל וג'ונסון מעורבים בקטטה באולם הסנאט לאחר שג'ונסון הטיל ספק בנאמנותו של בל לדרום.
חודש לאחר מכן היה בל אחד משני הסנאטורים הדרומיים היחידים (השני היה ג'ון קריטנדן) שהצביעו נגד כניסתה של קנזס לברית על פי "חוקת לאוקופטון", כשהוא מתעלם מההוראות של בית הנבחרים של טנסי. ב-1859, בישיבה האחרונה של הסנאט בה הוא השתתף, הצביע בל נגד ההצעה לרכוש את קובה מספרד, התנגד ל"חוקי הענקת הקרקעות" ותמך במתן הסבסוד למסילת הברזל הפסיפית.
מועמד לנשיאות
מתוך מרמור על הסכסוכים המתמשכים חוצי המפלגות בסנאט, שקל בל במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19 הקמת מפלגה שלישית שתמשוך אליה אישים מתונים, הן מהצפון והן מהדרום. ב-1859 הייתה המפלגה האמריקאית כבר בקריסה, אך הוויגים בטנסי התארגנו ל"מפלגת האופוזיציה", שניצחה כמה פעמים בבחירות לבית הנבחרים של המדינה. כמה מתומכי מפלגה זו, ביניהם עורך ה-Knoxville Whig, ויליאם בראונלאו, המועמד לסגן הנשיא לשעבר אנדרו ג'קסון דונלסון והתובע הכללי של קליפורניה ביילי פייתון, האיצו בבל להתמודד על הנשיאות כנציג של מפלגה שלישית.
במאי 1860, התאספו בבולטימור וויגים לשעבר ממורמרים ואישים מתונים מאוכזבים מכל רחבי ארצות הברית, שם הם ייסדו את "מפלגת האיחוד החוקתי". מצע המפלגה היה רחב מאוד ולא הוזכרה בו סוגיית העבדות. אף על פי שהיו כמה מועמדים לנשיאת מטעם המפלגה, שני המועמדים המובילים היו בל וסם יוסטון. ב-9 במאי הוביל בל את סבב הבחירות הראשוני עם 68 מצביעים בעדו, 59 בעד יוסטון ויותר מתריסר מועמדים אחרים חלקו ביניהם את שאר הקולות. עברו הצבאי של יוסטון זיכה אותו במוניטין לאומי, אך הוא הזכיר לוויגים של קליי שנכחו בוועידה את יריבם הוותיק אנדרו ג'קסון. למחרת גרף בל 138 קולות מול 69 הקולות של יוסטון והוא הוכרז כמועמד. כמועמד לסגן הנשיא נבחר אדוארד אברט.
בעוד שלבל היו תומכים בכל רחבי מדינות הצפון ובמדינות הגבול, רוב בעלי בריתו בצפון העניקו את תמיכתם למועמד הרפובליקני אברהם לינקולן או למועמד הדמוקרטי סטיבן דאגלס. לבל עצמו הייתה תמיכה מצומצמת מאוד בדרום, שם המועמד המוביל היה הדמוקרטי הדרומי ג'ון ברקינרידג'. העיתונים הדמוקרטים בדרום תקפו אותו כידיד של מתנגדי העבדות ושל הרפובליקנים. העיתון Union מנאשוויל, בהתייחסו למצע הבלתי מתחייב של מפלגת האיחוד החוקתי, לעג לבל כ"איש של אף אחד, שלא מחזיק במצע של אף אחד". בל גם נאבק כדי לקבל את קולות הצעירים על רקע היותו מבוגר מלינקולן בעשר שנים. בראותו שסיכוייו לנצח בבחירות באופן מוחלט כמעט ואפסו, קיווה בל שאף אחד משלושת המועמדים האחרים לא יזכה מספר הקולות הדרוש ושהבחירה תעבור לבית המחוקקים, שם הוא היה עשוי להיבחר כמועמד של פשרה. גם הוא וגם אברט לא ניהלו קמפיין אינטנסיבי.
בבחירות הכלליות שנערכו בנובמבר 1860 הצביעו עבור בל 592,906 מצביעים (13% מכלל המצביעים ו-39% מכלל המצביעים בדרום) והוא זכה ב-39 מכלל חברי חבר האלקטורים (13%). הוא ניצח את ברקינרידג' בווירג'יניה, קנטקי וטנסי ברוב דחוק, אך הובס על ידי ברקינרידג' על חודם של קולות מועטים במרילנד, קרוליינה הצפונית, ג'ורג'יה ולואיזיאנה ועל ידי דאגלס במיזורי. בדלאוור, פלורידה, אלבמה, מיסיסיפי, ארקנסו וטקסס הוא נחל מפלה קשה.
מלחמת האזרחים
בחודשים לאחר בחירתו של לינקולן לנשיאות, נותר בל עקבי בתמיכתו באחדות הברית. במהלך חודש מרץ 1861 הוא נפגש עם הנשיא לינקולן, שעל פי בל, אמר שאין לו כל כוונה להשתמש בכוח נגד מדינות הדרום. עם זאת, לאחר קרב פורט סאמטר באפריל, הלין בל (אף על פי שהמשיך להאמין באי-חוקיותה של הפרישה) על כך שהוא חש שהוא הולך שולל על ידי לינקולן. בעודו ממשיך לתמוך בשימור הברית ככל האפשר, הוא ציין שאם הכוחות הפדרליים יפלשו לטנסי, יש להתנגד להם. לפיכך, ב-23 באפריל הוא התנגד בגלוי ללינקולן וקרא למדינתו להצטרף אל הקונפדרציה וטען שיש צורך להכין את המדינה לקראת פלישה שכזאת.
עריקתו של בל אל הקונפדרציה הכתה בתדהמה את מנהיגי היוניוניסטים. עורך העיתון Louisville Courier, ג'ורג' ד. פרנטיס, כתב שהחלטתו של בל גרמה ל"השפלה בלתי ניתנת לתיאור, גועל וכעס" לתומכיו הוותיקים. הוראס גרילי קונן על "הסוף המביש" לקריירה הציבורית של בל. עורך ה-Knoxville Whig (ולימים מושל טנסי) ויליאם בראונלאו לעג לבל כ"כהן המכהן" במזבח "אלוהי הכזב של הפירוד".
ביוני 1861 נסע בל לנוקסוויל בתקווה לחולל שינוי בגישתם של מנהיגי היוניוניסטים בעיר כלפי הבדלנות ולגרום אולי לשינוי ברגשות במזרחה של המדינה, שם רוב האנשים תמכו בהמשך האיחוד. ב-6 ביוני נשא בל נאום לפני קהל של תומכי ההיפרדות בבית המשפט של מחוז נוקס. לאחר הנאום הוא חצה את הרחוב אל משרדו של עורך הדין הוותיק אוליבר פרי טמפל, שם התאספו טמפל ומנהיגים תומכי האיחוד נוספים. ביניהם היו בראונלאו, פרז דיקינסון וויליאם רול. מאוחר יותר נזכר טמפל:
בראונלאו תמך בבל במשך יותר משני עשורים והוא קרא לאחד מבניו על שמו. הוא זכר את המקרה במשרדו של טמפל כאשר ב-1862 הוא ניגש לכתוב את ספרו, בו הוא ציין שהוא מתח ביקורת על בל באותו לילה עם "כאב גדול", ונזכר שהוא ובל "נפרדו בדמעות". טמפל היה סבור שהחלטתו של בל לתמוך בקונפדרציה הייתה מבוססת על פאניקה, שכן "לא הייתה טיפה אחת של דם בלתי נאמן בעורקיו".
ב-8 ביוני, לאחר שטנסי פרשה מהאיחוד, פרש בל מהחיים הפוליטיים, אם כי בניו וחתניו תמכו באופן פעיל בקונפדרציה. כאשר כבש צבא האיחוד את טנסי ב-1862, נמלט בל להאנטסוויל, אלבמה ומאוחר יותר לג'ורג'יה. לאחר המלחמה הוא עבר למחוז סטיוארט שבטנסי, שם הוא ניהל את מפעלי הברזל שבבעלות משפחתו. ג'ון בל נפטר בדובר שבטנסי ב-10 בספטמבר 1869 ונטמן בבית הקברות מאונט אוליב שבנאשוויל.
משפחתו
בל התחתן עם אשתו הראשונה, סאלי דיקינסון, ב-1818. עד למותה ב-1832 נולדו להם חמישה ילדים. סאלי הייתה אחותו של חבר הקונגרס דייוויד דיקינסון, נכדתו של הארדי מרפרי שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית ודודתה של הסופרת מרי נואלס מרפרי. ב-1835 נשא בל לאישה את ג'יין ארווין יטמן, אשת החברה הגבוהה ואלמנתו של איש העסקים האמיד תומאס יטמן.
חבר הקונגרס של הקונפדרציה אדווין אוגוסטוס קיבל, היה נשוי לסאלי, בתו הצעירה של בל. נינו של בל, שגם הוא נקרא אדווין אוגוסטוס קיבל, היה אדריכל ידוע באזור נאשוויל והמיזם הידוע ביותר שהוא תכנן היה גורד השחקים הראשון בעיר, Life & Casualty Tower.
סרגיי מקארוב
סרגיי מיכאילוביץ' מקארוב (ברוסית: Сергей Михайлович Макаров;נולד ב-19 ביוני 1958 בצ'ליאבינסק) הוא שחקן הוקי קרח רוסי מקצועני לשעבר בעמדת חלוץ אגף ימני, מהכוכבים הגדולים של צסק"א מוסקבה ונבחרת ברית המועצות בכל הזמנים.
לאחר שכיכב בברית המועצות ובזירה הבינלאומית, ועם נפילת מסך הברזל, הספיק מקארוב לצאת בגיל מבוגר יחסית לצפון אמריקה ולשחק ב-NHL. הוא הטביע מיד חותם על הליגה במדי אחת הקבוצות הטובות של התקופה, קלגרי פליימס, וזכה בגביע קאלדר - גביע רוקי השנה ב-NHL, בזכייה שעוררה מחלוקת בגלל ניסיונו וגילו המבוגר.
ב-2008, לרגל חגיגות 100 שנה להיווסדה של פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית, בחר פנל מומחים את שישיית כל הזמנים של הענף, וכלל בה את מקארוב. ב-2016 התקבל כחבר בהיכל התהילה של ההוקי קרח.
צעדים ראשונים
מקארוב החל בילדותו בצעדים ראשונים בהוקי קרח בהשפעת שני אחיו הגדולים, בעיקר אחיו הבכור ניקולאי, שהתקבל לסגל המורחב של צסק"א מוסקבה ונשלח לקבוצה-בת שלה, זבזדה צ'ברקול. כוכב הקבוצה היה ולרי חרלמוב, לימים הכוכב הגדול של צסק"א ונבחרת ברית המועצות, שהפך לאלילו של מקארוב כשצפה במשחקים של אחיו. ביקור של חרלמוב בבית המשפחה שכנע סופית את מקארוב שברצונו להיות שחקן הוקי קרח במשרה מלאה, והוא החל לשחק בקבוצות הצעירות של המועדון המקומי בעיר הולדתו, טרקטור צ'ליאבינסק.
מקארוב התגלה ככישרון גדול, אך גם כאדם קשה עורף ועקשן - תכונה שליוותה אותו לאורך כל הקריירה שלו. היתקלויות רבות עם מאמנו בקבוצת הנוער כמעט גרמו לו לעזוב את הקבוצה, אך מאמן הקבוצה הבוגרת של המועדון, אנטולי קוסטריקוב, שם לב לכישרונו, שכנע אותו להישאר בקבוצה ואף העלה אותו למספר משחקים בקבוצה הבוגרת בעונת 1976/77. צ'ליאבינסק הייתה אז קבוצת צמרת בליגה הסובייטית, וסיימה את העונה במקום השלישי. באותה שנה זומן מקארוב לנבחרת הצעירה של ברית המועצות לאליפות העולם עד גיל 20, וזכה במדליית זהב בינלאומית ראשונה.
עונה לאחר מכן כבר היה מקארוב שחקן מרכזי בצ'ליאבינסק. הוא שיחק עם נבחרת ברית המועצות הצעירה פעם נוספת באליפות העולם עד גיל 20, הוביל אותה למדליית זהב נוספת ונבחר ל-MVP של הטורניר.
קריירת בוגרים בברית המועצות
לאחר השנתיים בטרקטור צ'ליאבינסק, ועם ההצלחות בנבחרת הצעירה, זומן מקארוב למספר משחקי ידידות של הנבחרת הבוגרת של ברית המועצות על ידי המאמן ויקטור טיחונוב. טיחונוב החליט לבסוף לזמן את מקארוב לאליפות העולם לבוגרים, שנערכה באותה שנה בפראג. ברית המועצות זכתה בזהב לאחר שנתיים של כישלונות, וטיחונוב, שאימן גם את צסק"א מוסקבה, הביא אליה את מקארוב.
עם הנבחרת היה מקארוב שותף לזכיות באליפויות העולם של 1979 ו-1981, אולם בתווך הופתעה נבחרת ברית המועצות במשחק ה"נס על הקרח" על ידי השחקנים האלמונים של נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת לייק פלאסיד ונאלצה להסתפק במדליית הכסף.
לאחר האולימפיאדה התגבש קו ההתקפה הראשון של הקבוצה ושל נבחרת ברית המועצות לשנים הבאות, כאשר למקארוב ולחלוץ האגף השמאלי ולדימיר קרוטוב צורף החלוץ המרכזי הצעיר איגור לריונוב. קו ההתקפה שלהם כונה במערב "KLM", ראשי תיבות של שמותיהם, ונחשב לקו ההתקפה הטוב ביותר בהוקי הבינלאומי ואולי בעולם כולו, כולל חלוצי ה-NHL.
ב-1981 זכה מקארוב עם הנבחרת בגביע קנדה - הפעם היחידה בה זכתה ברית המועצות בגביע.
עם צסק"א זכה מקארוב 11 פעמים באליפות ברית המועצות. ב-8 עונות מתוך ה-11 זכה מקארוב בתואר שחקן השנה בברית המועצות, ו-9 פעמים היה צובר הנקודות (שערים + אסיסטים) המוביל בליגה.
עם נבחרת ברית המועצות זכה בשתי מדליות זהב אולימפיות לאחר הכישלון בלייק פלאסיד, ובנוסף להן ולזכייה בגביע קנדה זכה גם ב-8 אליפויות עולם.
מקארוב זכה במספר עיטורים בברית המועצות, ובראשם עיטור פועלי הדגל האדום ב-1984 ופעם נוספת ב-1988.
היציאה ל-NHL והשנים בקלגרי פליימס
כמו כוכבים סובייטים אחרים, נבחר מקארוב בדראפט ה-NHL עוד ב-1983, בתקופה בה מסך הברזל מנע את יציאתו למערב. עם זאת, כנהוג באותו זמן בשל הסיכוי הנמוך לממש את הבחירה, נבחר מקארוב במקום נמוך יחסית.
ב-1989, עם נפילת מסך הברזל, הורשה מקארוב לצאת מברית המועצות ולשחק ב-NHL. הוא הגיע לקבוצה שבחרה בו עוד ב-1983, קלגרי פליימס, שהייתה אז האלופה המכהנת של ה-NHL.
למרות קשיי שפה והתאקלמות, ולמרות אופיו העקשני שגרם לחיכוכים עם מאמנו וחבריו לקבוצה, הטביע מקארוב חותם מיידי על הליגה כשסיים את עונת 1989/90 עם 24 שערים ו-62 אסיסטים - 86 נקודות בסך הכל, בעונה של 80 משחקים. בסיום העונה נבחר לזוכה בגביע קאלדר - גביע רוקי העונה ב-NHL.
הזכייה של מקארוב בגביע קאלדר עוררה מחלוקת גדולה. אף על פי שמקארוב ענה להגדרה היבשה של רוקי - שחקן בעונתו הראשונה ב-NHL - הרי שמקארוב היה כבר כוכב מנוסה ומוכח בן 32, שכבר שיחק במסגרות בוגרים ברמה הגבוהה ביותר, בעוד מתחריו על גביע קאלדר היו שחקנים צעירים ולא מנוסים. רבים טענו שזכייתו של מקארוב פוגמת ברוח הגביע, ושהתחרות בינו לבין השחקנים הצעירים אינה הוגנת.
לבסוף הותירה ה-NHL את זכייתו של מקארוב על כנה, אולם חוקקה חוק שבגביע קאלדר יזכו מעתה רק שחקנים בני 26 ומטה (חוק שכונה "חוק מקארוב").
מקארוב נשאר והמשיך להצטיין במדי הפליימס עד סוף עונת 1992/93, אז החל גילו להיות ניכר עליו ותרומתו ירדה. בסיום העונה הועבר החלוץ המתבגר להארטפורד ויילרס.
אחרי הפליימס
בקבוצתו החדשה לא שיחק מקארוב ולו משחק אחד - הוויילרס העבירו אותו בעסקה נוספת לסן חוזה שארקס, שם פתח את עונת 1993/94 לצד חברו הטוב מימי ברית המועצות, איגור לריונוב, ששיחק בקבוצה.
עונת 1994/95 הייתה עונה מקוצרת והחלה באיחור רב בשל סכסוך עבודה בין ה-NHL לאיגוד השחקנים שלה. מקארוב כבש בה רק 10 שערים ב-43 משחקים, וניכר שיכולתו נמצאת בירידה גדולה. בסיום העונה בחרה הקבוצה לוותר עליו.
מקארוב לא שיחק בעונת 1995/96, ובסיומה שימש עוזר המאמן של נבחרת רוסיה בגביע העולם בהוקי קרח. בעונה שלאחר מכן ערך ניסיון חזרה למשחק בדאלאס סטארס, אולם לאחר ארבעה משחקים בלבד ותרומה מזערית עזב את הקבוצה. הוא שיחק עוד שישה משחקים בליגה השווייצרית, וגם שם תרם מעט בטרם פרש סופית ממשחק.
ב-2008, כאשר פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית חגגה 100 שנים להיווסדה, נבחר מקארוב ל"נבחרת המאה" - שישיית השחקנים הטובים ביותר של מאה שנות קיום הפדרציה.
ראלף אליסר וייטסייד ארל
ראלף אליסר וייטסייד ארל (באנגלית: Ralph Eleaser Whiteside Earl; נולד ב-1785 – 1788; נפטר ב-16 בספטמבר 1838), היה צייר אמריקאי, המכונה "צייר החצר" של הנשיא אנדרו ג'קסון. הוא גם צייר את דיוקנה של רייצ'ל ג'קסון.
ביוגרפיה
ארל היה בנם של צייר הדיוקנאות ראלף ארל ואשתו השנייה אן וייטסייד, ובן למשפחת ארל. הוא נולד בין 1785–1788, כנראה בניו יורק, וככל הנראה קיבל את הכשרתו המוקדמת לציור פורטרטים מאביו, שסגנונו הנאיבי בא לידי ביטוי בעבודותיו הראשונות של ארל הצעיר.
הוא נסע ללונדון בשנת 1809, שם למד במשך שנה אצל ג'ון טרומבול וקיבל ייעוץ מבנג׳מין וסט, ולמד פרספקטיבה, אנטומיה וציור תלת־ממדי. הוא נשאר באנגליה עד 1814, התגורר אצל סבו מצד אמו בנוריץ׳ וביצע עבודות של ציורי דיוקן. לאחר מכן נסע לפריז לפני שחזר לארצות הברית בדצמבר 1815 מתוך כוונה ליצור ציורי היסטוריה גדולים במודל האירופי.
כהכנה לפרויקט מתוכנן המתאר את קרב ניו אורלינס, פגש ארל את הגנרל אנדרו ג'קסון וביקר אותו בביתו בטנסי, בהרמיטאז', בינואר 1817. ארל צייר דיוקנאות של ג'קסון ומשפחתו, והתחתן עם אחייניתה של גברת ג'קסון ג'יין קפהרי.
ב־19 במאי 1819. היא נפטרה בלידה בשנת 1820, וכך גם בנם.
לאחר מות אשתו, ארל הפך לחברו הקרוב של ג'קסון והתגורר איתו בהרמיטאז'.
כשג'קסון הפך לנשיא בשנת 1829, ליווה אותו ארל לבית הלבן, וצייר דיוקנאות רבים של ג'קסון עד שנודע בשם "צייר החצר" ו"צייר המלך".
ארל חזר לטנסי עם ג'קסון לאחר כהונתו השנייה, ומת בהרמיטאז' ב-16 בספטמבר 1838.
מנחם מורבה
מנחם מנדל מורבה (1 בינואר 1932 - 7 בספטמבר 1968) היה ספורטאי פאראלימפי.
במסגרת מערך השיקום החל לעסוק בספורט וב-1953 יצא למשחקי סטוק מנדוויל וזכה במדליית כסף בהטלת כידון. בשנים לאחר מכן התחרה גם בזריקת דיסקוס ובכדורסל כיסאות גלגלים. השתתף באולימפיאדות הנכים ב-1960 וב-1964.
מורבה למד ציור במכון אבני ובאופן פרטי אצל צבי מילשטיין וברכה בנימיני, וב-1956 השתתף לראשונה בתערוכה. בשנות השישים למד שנתיים בניו יורק וב-1968 הציג תערוכת יחיד בגלריה מבט.
ב-1959 נישא. היה אב לבת.
ב-1968 נפטר. הוכר כחלל צה"ל.
לאו צ'ל
ביוגרפיה
לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית בשנת 1938, היגר ד"ר צ'ל ליוגוסלביה והקים עסק בבלגרד. לאחר כיבוש יוגוסלביה בשנת 1941 על ידי הגרמנים, נמלט להונגריה והקים משרד חדש בבודפשט.
בשנת 1944 החל מצבם של יהודי הונגריה להחמיר. מפלגת צלב החץ תמכה בגירושם של יהודי הונגריה. צ'ל הסתיר בתחום נכסיו יהודים אשר ביקשו את עזרתו בעיר גדלה (Gödöllő).
מאוחר יותר החל להדפיס מאות מסמכים מזויפים בבית הדפוס שלו, ייסד ארגון מחתרת אנטי-פשיסטי, סיפק מחבוא לעוד ועוד אנשים והציל את חייהם בכך שהעניק להם תעודות זהות מזויפות.
בשנת 1968 קיבל צ'ל את התואר חסיד אומות העולם מטעם ארגון יד ושם בירושלים.
פבריציו דה אנדרה
פבריציו כריסטיאנו דה אנדרה (באיטלקית: Fabrizio Cristiano De André; 18 בפברואר 1940 - 11 בינואר 1999), כונה גם פאבר (Faber), היה זמר-יוצר איטלקי. נולד בעיר ג'נובה שבאיטליה ונחשב לאחד מגדולי הזמרים-היוצרים באיטליה בכל הזמנים.
היה פעיל מבחינה אמנותית במשך יותר מ-40 שנה, ופרסם 13 אלבומי אולפן. הוא הלחין בסגנונות מוזיקליים רבים, וביניהם פולק, בלוז ומוזיקה פסיכדלית. רוב שיריו כתובים באיטלקית, אך הוא כתב וביצע גם שירים בג'נובזית, הניב של עיר הולדתו, בסרדית, ובנפוליטנית, ולמסורת המוזיקלית המקומית של האזורים השונים באיטליה הייתה השפעה על המוזיקה שיצר.
הוא נודע כפציפיסט וכתומך באנרכיזם, ובין היתר תקף רבות את הכנסייה הקתולית. אחד ממקורות ההשראה החשובים שלו היה הזמר הצרפתי ז'ורז' ברסנס, והוא אף תרגם שירים רבים שלו לאיטלקית. כמו כן תירגם לאיטלקית כמה משיריהם של לאונרד כהן ובוב דילן. הטקסטים של רבים משיריו מספרים את סיפוריהם של אנשים ונשים החיים בשולי החברה, ביניהם נשים העוסקות בזנות, דייגים ונוכלים.
דה אנרה נפטר בשנת 1999 מסרטן הריאה בעיר מילאנו, ונקבר כעבור יומיים בעיר הולדתו, ג'נובה. לאחר מותו נקראו על שמו רחוב, פארק, בתי ספר וספרייה ציבורית.
בשנת 2017 הוציא המוזיקאי רועי ריק, סולן להקת הקולקטיב, אלבום המורכב מגרסאות עבריות לשיריו.
מקהלת האמנים של לוס אנג'לס
מקהלת האמנים של לוס אנג'לס (באנגלית: Los Angeles Master Chorale) היא מקהלה מקצועית מלוס אנג'לס, קליפורניה. היא נוסדה ב-1964 בידי רוג'ר וגנר כאחת משלושת מוסדות התרבות המקוריים שפעלו במרכז המוזיקה של לוס אנג'לס. גרנט גרשון משמש כמנהל מוזיקלי של המקהלה מאז 2001, ולפניו היה בתפקיד פול סלמונוביץ', שמשמש כיום מנהל מוזיקלי אמריטוס.
במהלך עונת ההופעות שלה מקיימת מקהלת האמנים כעשר הופעות בשנה. בסה"כ קיימה המקהלה מעל 450 קונצרטים, ממוזיקת מקהלות קלאסית ועד ללחנים מודרניים. כמו כן, שרה המקהלה 24 יצירות מקוריות שלה ו-40 יצירות שהושרו לראשונה בביצועה. המקהלה מרבה בשיתופי פעולה עם התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס ועם תזמורת הוליווד בוול (Hollywood Bowl Orchestra), שתיהן פועלות במרכז המוזיקה, ואף שיתפה פעולה עם מנצחים מובילים כמו אסה-פקה סאלונן, זובין מהטה, אנדרה פרווין, פייר בולז, מייקל טילסון תומאס ורוג'ר נורינגטון. בשנותיה הראשונות שימשה מקהלת הבית של האופרה של לוס אנג'לס, עד שביססה את עצמה והקימה מקהלה עצמאית. המקהלה אף מקיימת קונצרטים לקהילה ברחבי דרום קליפורניה.
מעונה המקורי של המקהלה היה הדורותי צ'נדלר פביליון, אך מאז 2003 האולם המרכזי של המקהלה הוא אולם הקונצרטים על שם וולט דיסני. מורטן לאורידסן היה מלחין הבית (composer-in-residence) של המקהלה בין 1994 לשנת 2001.
אנדרו רובינסון
אנדרו "אנדי" ג'ורדט רובינסון (באנגלית: Andrew Jordt Robinson; נולד ב-14 בפברואר 1942) הוא שחקן אמריקאי ולשעבר ראש התוכנית לתואר שני במשחק באוניברסיטת דרום קליפורניה. בראשית דרכו עבד כשחקן במה, ובהמשך עבד בעיקר בתפקידי משנה בטלוויזיה ובסרטים דלי תקציב. הוא ידוע בעיקר בשל גילום דמויותיהם של הרוצח הסדרתי סקורפיו בסרט "הארי המזוהם" (1971), לארי קוטון בסרט האימה "מעורר השאול" (1987) ואילם גארק בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" (1993-1999). לו ולאשתו איירין יש בת, השחקנית רייצ'ל רובינסון, שהופיעה בעצמה בהופעת אורח בסדרה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", בפרק "The Visitor".
ביוגרפיה
רובינסון נולד בניו יורק. שמו האמצעי, ג'ורדט, ניתן לו על שם סבו, אם כי הוא לא החל להשתמש בו בקרדיטים במסגרת עבודתו, עד לפרק בסדרה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" משנת 1996, "Body Parts". אביו היה חייל במלחמת העולם השנייה ונהרג כאשר רובינסון היה בן שלוש. לאחר מות אביו, הוא ואמו עברו להרטפורד, קונטיקט, שם גדל עם משפחתה. בילדותו המאוחרת הפך רובינסון לעבריין נוער ובסופו של דבר נשלח אל St. Andrew's School, פנימייה ברוד איילנד.
לאחר שסיים את לימודיו בבית ספר תיכון, רובינסון החל ללמוד באוניברסיטת ניו המפשייר. במהלך שנת הלימודים השנייה שלו, רובינסון לקח חלק בהפגנה נגד תוכנית ROTC, מעשה שבאותה התקופה נחשב רדיקלי. האוניברסיטה הציבה בפניו אולטימטום, והוא בחר לעבור ולהמשיך את לימודיו בניו סקול שבניו יורק, שם סיים תואר באנגלית. במקור, הוא התכוון להיות עיתונאי אך נכנס למשחק לאחר שזכה במלגה לתוכנית פולברייט. לאחר סיום לימודיו בניו יורק הוא המשיך לאקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון לאחר שזכה במלגה.
רובינסון החל לשחק בתיאטרון כחלק מלימודיו, תחילה בבית ספר תיכון ובהמשך במהלך לימודיו האקדמיים. בזמן שלמד באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון, הוא למד שייקספיר ופיתוח קול.
הארי המזוהם
תפקידו הראשון של רובינסון בסרט קולנוע עלילתי באורך מלא היה בתפקיד סקורפיו בסרט "הארי המזוהם" משנת 1971. דון סיגל, במאי הסרט, וקלינט איסטווד ליהקו את רובינסון לתפקיד לאחר שראו אותו בהפקה של "אידיוט" על פי ספרו של פיודור דוסטויבסקי. רובינסון לוהק לתפקיד רוצח סדרתי המכונה סקורפיו, האנטגוניסט של הסרט. דמותו של סקורפיו הייתה מבוססת ברובה על רוצח הזודיאק, ורובינסון שילב היבטים ידועים רבים של אישיותו של רוצח הזודיאק במשחקו, כמו חוש הומור מופרע ונטייה סדיסטית להתגרות ברודפיו. בסרט, דמותו רוצחת אישה צעירה, ילד בן 10, ילדה מתבגרת וקצין משטרה וחוטפת אוטובוס תלמידים בו נהגת ומספר ילדים קטנים אשר נלקחים כבני ערובה. הופעתו הייתה כה משכנעת עד כדי כך שהוא קיבל איומים על חייו לאחר יציאת הסרט. הבמאי דון סיגל ציין כי ליהק את רובינסון מכיוון שהיו לו פנים של "נער מקהלה".
תגובות המבקרים להופעתו של רובינסון היו בדרך כלל חיוביות. במגזין Box Office Magazine נכתב: "אנדי רובינסון הוא סקורפיו השטני ... מיזוג טוב של ערמומיות ופראות." תפקידו כסקורפיו העניק לו חשיפה רחבה, אך רובינסון מצא את עצמו נאבק בטייפקאסטינג של דמות "הפסיכי". הוא טען כי התפקיד הגביל מאוד את אפשרויות הליהוק שלו, מכיוון שמפיקי הקולנוע לא ששו ללהק אותו בתפקידים של "ילד טוב". חלק מתפקידיו הבולטים בדמות "הפסיכי" כוללים את סמל בוטניק, ספר צבאי מטומטם ומוגזם בסרט "משחק ילדים 3" (1991) ואת לארי קוטון בסרט האימה "מעורר השאול" (1987), בו רובינסון גילם לראשונה תפקיד ראשי בסרט עלילתי.
הופעות שונות בקולנוע ובטלוויזיה 1971–1992
רובינסון השתתף בסרט "צ'רלי וריק" (1973) בכיכובו של וולטר מתאו ובבימויו של דון סיגל. רובינסון גילם את פרנק ראיין באופרת הסבון "Ryan's Hope" בין השנים 1976–1978, וקיבל מועמדות לפרס אמי על גילום דמות זו. לרובינסון היו הרבה תפקידי אורח, הן חד-פעמיים והן חוזר, במגוון רחב של תוכניות טלוויזיה. הפילמוגרפיה שלו כוללת תפקידי אורח בסדרות "בוננזה", "צוות לעניין", "בלשים בלילה", "פרקליטי אל איי", "חוק וסדר", "ווקר", "תיקים באפלה", "הפרקליטים", "ללא עקבות" ועוד.
הוא פגש את אשתו איירין לאחר שהסתיימה בתיאטרון לה מאמא הפקת המחזה הניסיוני "Springvoices" שכתב, והשניים נישאו ב-1970. יש לו שני בנים-חורגים מנישואיה הקודמים של אשתו ובת אחת משותפת איתה, בשם רייצ'ל, שלימים הפכה אף היא לשחקנית.
בשנת 1975 השתתף בסרט הקולנוע "בריכת הטביעה" בכיכובו של פול ניומן. בדרמה בלשית זו גילם נהג אישי נכלולי בשם פט ריוויס.
בשנת 1978 רובינסון עזב את קריירת המשחק למשך חמש שנים והתרכז בגידול משפחתו באידילווילד, קליפורניה, הממוקמת כ-250 ק"מ מלוס אנג'לס. באותה תקופה לימד תיאטרון קהילתי לתלמידי חטיבות ביניים ותיכון וגם עבד כנגר לצורך השלמת הכנסה. הוא חזר לשחק באופן מקצועי באמצע שנות השמונים.
בשנת 1986 גילם את נשיא ארצות הברית ג'ון פ. קנדי בפרק של סדרת הטלוויזיה "אזור הדמדומים". בשנת 1988 גילם את דמותו של ליברצ'ה בסרט טלוויזיה ביוגרפי. רובינסון אמר כי היה זה אחד התפקידים המועדפים עליו ביותר וכי "הכי כיף היה ללבוש את הפרוות והתכשיטים שלו ולשיר ''." בביקורות שפורסמה בניו יורק טיימס נכתב כי "רובינסון עושה די טוב [את] התפקיד הראשי". הוא חזר לבמה בשנת 1993 עם הפקת המחזה "Any Given Day" מאת פרנק ד. גילרוי שעלתה בברודוויי, אך ירדה לאחר שישה שבועות בלבד.
מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9
בשנת 1993 לוהק רובינסון לתפקיד קבוע בטלוויזיה, לראשונה מאז "Ryan's Hope" בשנת 1978. הוא גילם את דמותו של אילם גארק בסדרה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", חייט קרדסי, ולשעבר סוכן של המסדר האובסידיאני. הדמות נועדה להיות חידתית ומנוגדת באופן קומי לדמותו של ג'וליאן באשיר (בגילומו של אלכסנדר סידיג), ועל כן השניים הופיעו יחד בסצנות רבות. לפני שלוהק לתפקיד, רובינסון ידע מעט מאוד על זיכיון "מסע בין כוכבים", ועד אז לא ראה אף פרק של אף אחת מסדרות הטלוויזיה השונות.
לרובינסון הוצע לגלם את גארק לאחר שבמקור ערך מבחן בד עבור דמותו של אודו, תפקיד אותו גילם בסופו של דבר רנה אוברז'ונואה. בתחילה, רובינסון נטה לסרב לקבל את התפקיד, אך עשה זאת בסופו של דבר מסיבות כלכליות.
תפקידים אחרים
לאחר שעבד כשחקן בסדרה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" במשך מספר שנים, החל רובינסון לעסוק גם בבימוי טלוויזיה, לאחר שבשנת 1996 ביים את הפרק "Looking for par'Mach in All the Wrong Places". לאחר מכן, הוא המשיך לביים שני פרקים של "מסע בין כוכבים: וויאג'ר" ושבעה פרקים של דרמת בית-המשפט "המשפט של איימי", שבהם הופיעה בתו, רייצ'ל רובינסון.
בשנת 2000 כתב את הרומן "A Stitch in Time" (בתרגום מילולי: תפר בזמן), על פי דמותו בסדרה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9". רובינסון הצהיר כי אחת הסיבות שכתב את הרומן הייתה "סגירה מוחלטת" של הדמות. עוד באותה השנה הוא כיכב לצד מייקל דורן, שאיתו שיתף פעולה בעבר בסדרה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", בפרק של הסדרה "Martial Law".
בשנת 1993 היה רובינסון חבר מייסד ב-"חברת תיאטרון מטריקס" בלוס אנג'לס, קליפורניה.
אינגה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
גרובס
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פרס לורנס אוליבייה למחזאי המבטיח ביותר
פרס לורנס אוליבייה למחזאי המבטיח ביותר היה פרס שנתי שהוענק על ידי האיגוד של תיאטרון לונדון כהוקרה על הישגים בתיאטרון הבריטי המסחרי. הפרס נוסד בשנת 1976 בשם פרסי איגוד תיאטרון הווסט אנד ושמו הוחלף ב-1984 לכבודו של השחקן האנגלי לורד אוליבייה.
מלך פרק
מלך (אלימלך) פרק (באנגלית: Melech Perek [גם Perk]; 20 במרץ 1908 – כ"ט בסיוון תשנ"ט, 13 ביוני 1999) היה וטרינר, מדען ומייסד המחלקה להיגיינה של בעלי-חיים ומדע העופות בפקולטה לחקלאות ברחובות. חניך הגימנסיה הריאלית ופעיל ב"שומר הצעיר". למד רפואה וטרינרית באוסטריה ובשווייץ. עלה לארץ ישראל ב-1936. הקים דורות של דוקטורים ופרופסורים.
קורות חיים
מלך פרק נולד ב-20 במרץ 1908 בעיר קובנה שבצפון-מערב האימפריה הרוסית (כיום ליטא), בן לדניאל-שרגא (פייבל) פרק וציפה (ציפורה)-רייזל (שושנה) לבית פיינברג. היו לו אח ושתי אחיות. את ילדותו העביר בעיירה רומשישוק (ליט') שבפלך קובנה (אז באימפריה הרוסית, כיום במחוז משנה קיישיאדוריס שבליטא, 20 ק"מ מזרחית לעיר קובנה). מגיל 5 עד לשנת 1915 (עת שפקדו שלטונות הצאר בזמן מלחמת העולם הראשונה על כל יהודי פלך קובנה לעזוב את מקום מושבם) למד ב"חדר". לאחר מכן המשיך ללמוד בבית הספר "תורה ודרך-ארץ" בווילנה אך עם הכיבוש הגרמני ושובה של המשפחה לרומשישוק חזר ללמוד ב"חדר". בקיץ 1917 רשמוהו אביו ללימודים בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה. הצטרף לתנועת "השומר הצעיר" בליטא וכשסיים את הגימנסיה יצא בשנת 1925 להכשרה בקבוצת "החלוץ" באזור קלייפדה ונבחר כחבר המועצה הראשית של "השומר הצעיר".
בשנת 1927 יצא ללימודי רפואה וטרינרית באוניברסיטת וינה שבאוסטריה אך מחמת נגע האנטישמיות עבר בשנת 1929 לאוניברסיטת ברן שבשווייץ, להמשך לימודיו. בשנת 1932 סיים בהצטיינות את חוק לימודיו וכארבע שנים עבד כאסיסטנט של פרופסור במחלקה לבקטריולוגיה ופתולוגיה וטרינרית באוניברסיטה שם גם הכין עבודת מחקר מקיפה במעבדות המחלקה.
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל וכשנה שימש כרופא וטרינרי במושבות פרדס חנה, זכרון יעקב, בנימינה, גבעת עדה ובקיבוץ גן שמואל, כשהוא מגיע למקום עבודתו רכוב על סוס. באפריל 1937 הוזמן למחלקה להיגיינה ובקטריולוגיה על ידי פרופ' ישראל קליגר מהאוניברסיטה העברית בירושלים, כדי לנהל את המעבדה החדשה לחקר מחלות העופות. בנוסף על עבודתו באוניברסיטה לימד גם כ-11 שנה גידול עופות בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, וכן הורה בבית הספר החקלאי בירושלים ובעיינות. בשנת 1948 עבר לפקולטה לחקלאות ברחובות שם ניהל את המחלקה להיגיינה של בעלי-חיים ומדע העופות והרחיב את ההוראה והמחקר לתחום של פיזיולוגיה, פוריות, הורמונים, ויטמינים ותזונת בעלי הכנף כללית.
הפורענויות שפקדו את בעלי הכנף – אבעבועות (על העור והגרון), ספירוכטוזיס (Spirochetosis; פרזיטים חד-תאיים בדם) ומחלות נשימה קשות – היו חמורות. ד"ר פרק פיתח בהצלחה חיסון נגד מחלת האבעבועות משליה של עופות, הצליח לייצר חיסון נגד זני מחלת הספירוכטוזיס וחקר את מחלת הנשימה הכרונית. בתקופת מלחמת העולם השנייה נוצר קושי לייבא שמני דגים ואבקת חלב מחוץ לארץ, המכילים ויטמינים A ו-B שהם מרכיב הכרחי במזון של העופות. הוא מצא שכבדים מדג הלקרדה המיובא מטורקיה עשירים פי כמה וכמה בוויטמין A משמן דגים מזוקק שיובא לפני כן לארץ מהולנד ומנורווגיה. גם על המחסור בהזנת חלבונים וויטמין B2 לאפרוחים והעופות הצעירים התגבר על ידי המלצת השימוש בגבינות צאן יבשות – הלבנה – שיוצרו על ידי הבדואים בארץ ומזרחה לה. בראשית שנות ה-60 ערך מחקרים על השפעת מתן ויטמין C לעופות על הטלת ביצים (תטולה) ומצא שתרנגולות שקיבלו בעונת החום את הוויטמין כתוספת הטילו כמות ביצים רבה יותר. ובהמשך, נרתם למאבק במחלת ניוקאסל שפקדה את הארץ ביתר שאת לאחר מלחמת ששת הימים. במחקריו הוכיח ששימוש בתאורה אולטרה סגולה בלולים עשויה להגן מפני מחלת ניוקאסל. בעבודתו המדעית והמעשית תרם רבות לייצור תרופות וטרינריות מיוחדות עבור משק החי והעופות. פרסם כ-140 עבודות על נושאים באימונולוגיה ופוריות של תרנגולים ותרנגולי הודו, באנדוקרינולוגיה, ויטמין C, על תפקידי בלוטת "הבורסה ע"ש פבריציוס" והשפעת התאורה בספקטרום של אור שונים על גדילה והטלה.
פרופ' מלך פרק נפטר ברחובות בכ"ט בסיוון תשנ"ט.
משפחתו
אחיינו פרופ' קלמן פרק היה ניצול שואה, וטרינר ורופא. שימש כמנהל המחלקה לאנטומיה ופיזיולוגיה של בעלי החיים בפקולטה לחקלאות ברחובות ועמד בראש בית הספר לרפואה וטרינרית ע"ש קורט שאותו ייסד (לאחר מכן כיהן כמנהל כבוד של בית הספר). בזכות פעילותו נמנה בשנת 2002 בין מדליקי המשואות בטקס יום העצמאות הממלכתי.
ג'ורג' פיליפ ריינאגל
ג'ורג' פיליפ ריינאגל (באנגלית: George Philip Reinagle; 1802 – 6 בדצמבר 1835) היה צייר ימי אנגלי, בנו הצעיר של רמזי ריצ'רד ריינאגל.
ביוגרפיה
הוא היה תלמיד של אביו, אבל הוא התמחה בנושאים ימיים על ידי העתקת יצירותיהם של הציירים ההולנדיים לודולף בקאויזן, ווילם ואן דה ולדה. הוא הציג לראשונה באקדמיה המלכותית ב-1822, כששלח דיוקן של ג'נטלמן; אבל ב-1824 הוא תרם 'ספינה בסערה שיורה אות מצוקה', ו'רוגע', וב-1825 'צי הולנדי במאה השבע-עשרה ', ונושאים ימיים נוספים בשנים הבאות.
בשנת 1827 הוא נכח על סיפון ספינה בקרב נאווארינו ובשובו צייר, ופרסם בשנת 1828, 'איורים של קרב נאווארינו', ואחריו 'איורים של ההתרחשויות בכניסה של מפרץ פטרס בין השייטת האנגלית לצי הטורקים 1827". הוא גם צייר אירועים מעימותים אלה, שהוצגו ב-1829, 1830 ו-1831. הוא נכח עם הצי האנגלי על חוף פורטוגל ב-1833 ותמונתו של 'הניצחון המפואר של אדמירל נאפייר' הייתה אחת מתרומתו לאקדמיה המלכותית ב-1834.
ארבעה נושאי חיל הים ב-1835 היו עבודותיו האחרונות שהוצגו.
הוא עבד הן בשמן והן בצבעי מים, וניבאו לו הצלחה גדולה כצייר של יצירות ספנות וימיות. עבודותיו הופיעו גם במוסד הבריטי, ומדי פעם באגודת האמנים הבריטים.
ריינגל נפטר בקמדן טאון, לונדון, ב-6 בדצמבר 1835, בגיל 33.
עלאא אבו סאלח
עלאא אבו סאלח (בערבית: علاء أبو صالح; נולד ב-25 ביוני 1987) הוא כדורגלן ערבי-ישראלי, המשחק בעמדת הבלם. אבו סאלח הוא קרוב משפחה של הכדורגלן חוסאם אבו סאלח. בעל תואר ראשון מהקריה האקדמית אונו.
קריירה
אבו סאלח החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בני סכנין. ב-13 בדצמבר 2005 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 3–4 למ.ס. אשדוד במסגרת גביע הטוטו. במחזור האחרון של עונת ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, במשחק מול מכבי חיפה שהסתיים בתיקו 2-2. בעונת החל להתאמן עם הקבוצה הבוגרת באופן קבוע, וב-30 בדצמבר 2006 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 3–0 נגד הפועל נצרת עילית.
ביולי חתם אבו סאלח בקבוצת שבאב אל-ח'ליל מליגת העל הפלסטינית, ובעקבות כך זומן לנבחרת פלסטין וערך את הופעת הבכורה שלו ב-6 בספטמבר 2016 בתיקו 1-1 נגד.
ב-10 ביולי 2017 חזר לקנדציה שנייה בבני סכנין, וחתם לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת.
ב-22 ביוני 2018 חתם בהפועל אכסאל מהליגה הלאומית.
פיטר גדיוט
פיטר גדיוט ( באנגלית: Peter Gadiot ; נולד ב-2 בינואר 1986) הוא שחקן בריטי ממוצא הולנדי ומקסיקני.
ביוגרפיה
גדל בעיקר בבריטניה, אביו הולנדי, ואמו מקסיקנית. הוא דובר אנגלית וספרדית שוטפת. יש לו אח אחד גדול.
קריירה
פיטר גדיוט למד בדרמה סנטר בלונדון והופיע בהפקות במה רבות. הקרדיטים שלו בעבר כוללים את ה- Hot Mess של MTV, הסדרה הבריטית My Spy Family וסרט אימה בריטי 13Hrs, הידוע גם בשם זאב לילה משנת 2010.
גדיוט ביים והפיק את הסרט הקצר "12–17", שיצא ב-2014. הסרט הקצר עוסק בגברים צעירים שהיו מרמים נערות צעירות יותר להתאהב בהן לפני שיסחטו אותן רגשית להפוך לזונות. הסרט הקצר נקרא 12–17 כי זה הגיל של רוב הבנות שנסחרות בהן.
בשנת 2014 גדיוט שיחק בתפקיד בסדרה "Matador" ולאחר מכן את שיחק את התפקיד של קא במיני סדרה הקנדית-אמריקאית Tut משנת 2015.
בשנת 2016, גדיוט חזר לתיאטרון ושיחק את התפקיד הראשי של פטרוקיו במחזהו של וויליאם שייקספיר , אילוף הסוררת במרכז הרמן לאמנויות בוושינגטון די.סי.
מ-2016 עד 2021, גדיוט כיכב בתפקיד ג'יימס ואלדז בסדרת דרמת הפשע מלכת הדרום, שהופקה עבור רשת USA, עיבוד לרומן רב המכר של ארתורו פרס-רוורטה, "La Reina del Sur". גדיוט זכה בפרס אימג'ן לשנת 2017 בקטגוריית "שחקן המשנה הטוב ביותר בטלוויזיה" על תפקידו בסדרה.
לצד תפקידו בסדרת הטלוויזיה מלכת הדרום, גדיוט גילם את מיסטר מיקסזפיטליק בסדרת הטלוויזיה סופרגירל של CBS  בעונה השנייה (2017). בשנת 2018 שיחק בתפקיד ראשי במיני סדרת הרוקנ'רול All You Need Is Me, ששוחררה בסטודיו+ וב- "Canalplus". גדיוט גילם את הגיטריסט הראשי סטיבן.
בסרט הדרמה "Another Girl", שיצא ב-2021, גילם גדיוט את דייב הייסטינגס, הבוס הלוהט והנשוי של אל אוברטון. הסרט ממשיך היכן שהפסיק קודמו, סרט הפולחן Ask Me Anything.
בשנת 2021 שיחק גדיוט בסדרת הטלוויזיה הצהובות. גדיוט מגלם את אדם מרטין.
בשנהת 2022 לוהק לתפקיד בסדרת הטלוויזיה העתידית פנטזית ההרפתקאות של נטפליקס, "ואן פיס", המבוססת על סדרת המאנגה היפנית באותו שם.
באותה שנה לוהק גדיוט לתפקיד פליקס, תפקיד חוזר בפיילוט המבוסס על הסדרה ההולנדית "A'dam & Eva". הצילומים החלו במונטריאול, קנדה.
פילנתרופיה
פיטר גדיוט פועל באופן פעיל נגד עבדות וסחר בבני אדם. כדי להעלות את המודעות לבעיית העבדות המודרנית, חתר פיטר גדיוט באוקיינוס האטלנטי מהאיים הקריביים לאפריקה עם צוות מנוסה תוך כ-39 ימים. הישג עצום, שמשך תשומת לב עצומה למען המטרה. גדיות רץ במרתון החולות, הנערך במשך שישה ימים רצופים במדבר סהרה. ה-250 ק"מ אולטרה מרתון, כולל ריצה על פני דיונות חול מתנשאות, שטח סלעי לא אחיד ועמקים מסוכנים, נחשב למירוץ הרגל הקשה ביותר בעולם. לבסוף הוא השלים את מסעו בטיפוס על הר הקילימנג'רו. בכך השלים גדיוט טרילוגיה של אתגרים קיצוניים תוך שנה. בין לבין נשא גדיוט הרצאות לאלפי ילדים בבתי ספר. גדיוט הצליחלגייס סכום רב למעןAnti-Slavery" International" ו- "Save the Children".
כיום, פיטר גדיוט משתמש בקביעות בחשיפה שלו לרשתות החברתיות כדי להעלות את המודעות לארגונים הומניטריים כמו Choose Love ו- Survival International.
מדע בדיוני קשה
מבקר המדע הבדיוני גארי ווסטפאל טוען שאף מונח אינו חלק מטקסונומיה קפדנית; במקום זאת מדובר בדרכים משוערות לאפיון סיפורים שסוקרים ופרשנים מצאו כמועילים.
סיפורים שנעו סביב עקביות מדעית וטכנית נכתבו כבר בשנות השבעים של המאה העשרים עם פרסום עשרים אלף מיל מתחת למים של ז'ול ורן בשנת 1870, בין היתר. תשומת הלב לפרטים בעבודתו של ורן הפכה להשראה עבור מדענים וחוקרים עתידיים רבים, אם כי ורן עצמו הכחיש את הכתיבה כמדען או ניבא ברצינות מכונות וטכנולוגיה לעתיד.
הגדרה
יש מידה של גמישות באיזה מרחק מ"מדע אמיתי" סיפור יכול לסטות לפני שהוא עוזב את תחום המדע הבדיוני הקשה. מחברי מדע בדיוני קשה נמנעים בקפידה מטכנולוגיה כמו נסיעה מהירה מהאור (ישנן חלופות שאושרו על ידי נאס"א), בעוד מחברים שכותבים מדע בדיוני רך יותר מקבלים מושגים כאלה (המכונים לפעמים "מכשירים מאפשרים", מכיוון שהם אפשר לסיפור להתקיים).
קוראי "מדע בדיוני קשה" מנסים לעיתים קרובות למצוא אי דיוקים בסיפורים. לדוגמה, קבוצה ב-MIT הגיעה למסקנה כי כוכב הלכת מסקלין בספר "שליחות כבדת משקל" של האל קלמנט משנת 1953 היה בעל יתרון חד בקו המשווה, וכיתת תיכון בפלורידה חישבה כי בספר "עולם הטבעת" של לארי ניבן משנת 1970 האדמה העליונה הייתה מחליקה אל הים בעוד כמה אלפי שנים. ניבן תיקן את השגיאות הללו בספר ההמשך שלו מהנדסי הטבעת, וציין אותן בהקדמה.
סרטים המתרחשים בחלל החיצון השואפים לתווית המדע הבדיוני הקשה מנסים למזער את החירויות האמנותיות שנלקחו לשם הפרקטיות של האפקט.
היסטוריה
הוגו גרנסבק האמין בראשית מעורבותו במדע בדיוני בשנות העשרים כי הסיפורים צריכים להיות מעניינים, אם כי לא עבר זמן רב עד שהוא מצא צורך להדפיס סיפורים פנטסטיים ולא מדעיים בסיפורים מדהימים כדי למשוך קוראים. במהלך היעדרותו הארוכה של גרנסבק מפרסום מדע בדיוני (בין השנים 1936 עד 1953) התחום התפתח הרחק מהתמקדותו בעובדות ובחינוך. תור הזהב של מדע בדיוני נחשב בדרך כלל החל בסוף שנות השלושים ונמשך עד אמצע שנות הארבעים, והביא איתו "קפיצה קוונטית באיכות, אולי הגדולה בתולדות הז'אנר", על פי היסטוריוניי המדע הבדיוני פיטר ניקולס ומייק אשלי.
עם זאת, דעותיו של גרנסבק לא השתנו. במאמר שלו במהדורה הראשונה של מדע בדיוני פלוס, הוא נתן את השקפתו על סיפור המדע בדיוני המודרני: "מותג האגדות, הסוג המוזר או הפנטסטי של מה שמתחזה למדע בדיוני בימינו!" והצהיר על העדפתו ל"מדע בדיוני מדעי, נבואי באמת עם המבטא המלא על מדע". באותו מאמר, גרנסבק קרא לרפורמה בפטנטים בכדי לתת לחברי מדע בדיוני את הזכות ליצור פטנטים לרעיונות מבלי שיהיו להם מודלים לפטנטים, מכיוון שרבים מרעיונותיהם קדמו להתקדמות הטכנית הדרושה לפיתוח מפורט של רעיונותיהם.
קישורים חיצוניים
* אתר האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטזיה
קובץ הערות וביאורים
קובץ הערות וביאורים הוא כתב עת תורני של חסידות חב"ד. הקובץ יוצא לאור מדי שבועיים. בקובץ כותבים בעיקר רבני וחסידי חב"ד בעולם ומתלבנים בו נושאים בתורתו של רבי מנחם מנדל שניאורסון מלובביץ' ונושאים תורניים נוספים.
הקובץ נערך ויוצא לאור על ידי תלמידי ישיבת גדולה אהלי תורה בברוקלין. עורכו הראשי הוא הרב אברהם יצחק ברוך גרליצקי, מרבני הישיבה, ובכל שנה נבחרים שניים או שלושה תלמידים לעורכים.
במתכונתו הראשונית הופיע הקובץ החל מקיץ ה'תשל"ג תחת השם "שו"ת התלמידים - אהלי תורה". באותן שנים הייתה מתכונתו צנועה והוא הופיע כמה פעמים בשנה. תדירות הופעת הקובץ עלתה בתחילת שנת תש"ם, 1979 בעקבות דרשה שנשא הרבי מלובביץ' בשמחת תורה ובה הדגיש את הצורך להוסיף בלימוד התורה במשך כל השנה. כתב העת החל לצאת מדי שבוע החל משבת פרשת בראשית אותה שנה, תחת השם "הערות וביאורים". בשנת ה'תשנ"ג ירדה תדירות ההופעה של הקובץ לאחת לשבועיים.
הרב שניאורסון היה מקבל בכל שבוע את הקובץ הראשון שיצא מבית הדפוס ולעיתים היה עונה לשאלות שנשאלו בו. הוא נתן הוראות ביחס לעריכת הקובץ ולצורתו. בשנת ה'תשמ"ו עורר את חסידיו להעיר ולשאול בדברי תורה ובפרט בפירוש רש"י על התורה ולפרסם את הערותיהם בקובץ, והוא יענה על שאלה או שתיים מהן בפומבי, במהלך ההתוועדויות.
סימה סלונים
סימה סְלוֹנִים (1910 – 1999) הייתה ציירת ישראלית. הושפעה רבות מאסכולת פריז והייתה מהציירות הבולטות בארץ ישראל בתקופת הקמת המדינה ובעשורים הבאים. בשנות החמישים עברה יצירתה תהליך של הפשטה. זכתה פעמיים בפרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול.
ביוגרפיה
סלונים נולדה ביפו, דור חמישי בארץ ישראל למשפחה מוותיקות היישוב היהודי בחברון. נולדה לרב הראשי של הקהילה היהודית ביפו, הרב שניאור זלמן סלונים, ולרבנית חנה מינא סלונים. היא גדלה בשכונת מנשייה, ובהיותה בת למשפחה דתית, נאלצה בצעירותה להסתיר את עיסוקה בציור. בסיום לימודיה אף ביקשה אותה המורה לציור שלא להמשיך ולעסוק בתחום, אך היא התעקשה. ב-1934 החלה לרכוש השכלה מקצועית בתחום והתלמדה בהדרכתם של הציירים משה מוקדי ופנחס ליטבינובסקי. בסופי השבוע למדה מידיו של האמן יצחק פרנקל, אשר הביא עמו לאחר שהות בצרפת טכניקות ציור חדשניות.
בתמיכתה של אחותה מנוחה, ב-1935 הצליחה ללא ידיעת הוריה לעשות דרכה לצרפת. סלונים נהגה לשמור על קשר מכתבים הדוק עם הבית, אותם שלחה אל בית אחותה בחיפה ושם הוחלפו המעטפות ליצירת מראית עין שנשלחו מן הארץ. בכל אותה תקופה לא ידעה המשפחה דבר על הימצאותה באירופה.
בתקופת שהותה בצרפת במהלך 1936-1935 עבדה כאומנת במשפחה יהודית ולמדה ציור באקדמיה גראנד שומיאר בפריז. היא הצטרפה לקבוצת אמנים שהודרכה על ידי חיים סוטין, הושפעה ממנו רבות והושפעה ומאסכולת פריז. לאור הצטיינותה זכתה לצייר את דיוקנו של חיים סוטין, על ציור זה כתב לימים מבקר האמנות של עיתון על המשמר: "כאב, סבל, בדידות מביע דיוקנו של ח. סוטין .. נדמה כאן ביטוי נאות לנשמתו הדואבת של האמן הגדול". עוד במהלך שהותה בפריז השתתפה בתצוגה קבוצתית ראשונה בגלריה "לה ניבו" לצד יצירות של מרק שאגאל, רנואר ומאטיס.
בשובה לארץ ישראל לימדה סלונים לימודי ציור בבית הספר המשותף על שם אהרונוביץ' בכפר מל"ל. בתקופה זו (1936) השתתפה בתערוכה קבוצתית בתל אביב וזכתה למאמר ביקורת ראשון בעיתונות הכתובה, בה נכתב: "בעונג נשהה לפני יצירתה של סימה סלונים: "נוף בכפר נורמנדי". אם לדון לפי תמונה זו, הננו נפגשים באמן מפתיע, שיפה כוחו בציור ובצבע. דממה ועומק יש בנוף זה, החי בגוונים צנועים כל כך."