cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרקע לשפל הגדול
המערכת הפוליטית והכלכלית
במהלך שנות העשרים כיהנו בארצות הברית שלושה נשיאים רפובליקניים: וורן הרדינג, קלווין קולידג' והרברט הובר. תחת שלושתם כיהן כשר האוצר אנדרו מלון, כאשר הנשיא לעתיד הובר כיהן כשר המסחר תחת שני הראשונים. יציבות זו בעמדות הכלכליות הבכירות הביאה לכך שבמובנים רבים ניכרה רציפות בין הממשלים מבחינת הגישה והמדיניות בנושאי כלכלה.
הממשלים כוננו מדיניות שהייתה אופיינית לממשלים הרפובליקאיים לפניהם, וכללה תקציב מאוזן (כאן, במיוחד בזכות השפעתו של מלון), הטבות מס שכוונו להקל על בעלי ההכנסות הגבוהות (שהיו מממניה הבולטים של המפלגה), ונטייה להחיל הגנות ומכסי מגן, במיוחד כאלו שסייעו ליצרנים גדולים ולחקלאים בארצות הברית.
בין אנשי המפלגה הרפובליקנית לאנשי המפלגה הדמוקרטית היו כמה נקודות של דמיון ויעדים משותפים. אחת הנקודות המשותפות והמאחדות הייתה הרצון ליצור שפע כלכלי באמצעות הרחבת האשראי, שתרצה את השדולות רבות העוצמה של החקלאות, התעשייה והמסחר, שהיו מעוזן של שתי המפלגות כאחת. אותן שנים היה למפלגה הדמוקרטית כוח רב בדרום החקלאי, ואילו מעוזה של המפלגה הרפובליקנית היה בצפון.
ביטוי חשוב לנקודה חשובה נוספת ניתן בנאום כניסתו לתפקיד של הרברט הובר אחרי בחירות 1928:
על פי תפישתו של הובר, לה היו שותפים כמעט כל אנשי הממשל הרפובליקני והממשלים הדמוקרטיים של רוזוולט אחריו, תחרות חופשית הייתה תהליך בזבזני (wasteful) ומיותר, שגרם למספר רב של יצרנים לעסוק בייצור מוצרים, שגורם אחד או כמה גורמים גדולים יוכלו לייצר ביתר יעילות ומתוך "שיתוף פעולה". בשירותים מרכזיים, גרסו אז, אין לתחרות מקום ויש ליצור מונופולים או קרטלים גדולים בחסות ובפיקוח המדינה. לפי התפישה הרווחת אז, לממשל יש אפשרות לנהל באופן "מדעי" ונבון את כלכלת המדינה, למנוע מצוקה, לחסל את העוני, ולהבטיח "עידן של שגשוג" (כלשון נאומו של קולידג' בעת כניסתו לתפקיד) שיימשך לנצח.
מדיניות הבנק הפדרלי
מדיניות הבנק הפדרלי הותאמה ליעדים הפוליטיים, המדיניים והכלכליים של ממשלי התקופה, כשהמטרות העיקריות הן ליצור "עידן של שגשוג" שיימשך לנצח, בו תוכל הממשלה לנהל בתבונה ובאופן מדעי את המדינה כולה.
למדיניות הבנק הפדרלי היו מספר מאפיינים: מדיניות רכישת כסף שבאה כמורשת ממשל וילסון; עידוד למעבר לחשבונות משיכה שהגדילו מאוד את כמות הכסף שעמדה לרשות הבנקים להעניקו כאשראי; אפשור "מִחזור" הלוואות בנקים בריבית שמתחת לריבית הרגילה (מצב שאפשר להמשיך ו"לגלגל" הלוואות בעייתיות בחסות הבנק הפדרלי, מבלי לפרוע אותן); עידוד השקעות בורסאיות מתוקף הנמכת ההגבלות על הלוואות לסחר בורסאי; וקנייה בהיקף נרחב של שטרות חוב לטווח קצר בשיעור ריבית נוח עבור קומץ הבנקים שניהלו סחר זה, עם הלוואות קצרות-טווח רבות כאלו אל מעבר לים ובמיוחד לגרמניה ולאוסטריה, שהיו שקועות בחובות ניכרים.
צעדים אלו החלו כניסיון לחלץ את ארצות הברית מן השפל של אחרי מלחמת העולם הראשונה, אך התפתחו במהירות רבה למדיניות של הנמכה משמעותית של ההגבלות על שימוש בכסף והרחבת אשראי משמעותית מאוד, כולל להלוואות קצרות טווח למדינות שמעבר לים. כל אלו הרחיבו במידה ניכרת את כמות הכסף שעמד לרשות בנקים ופרטים, וייצרו חשיפה לכיוון של השקעות ספקולטיביות יותר, עם רמה גבוהה הרבה יותר של 'דליקות' בשוק, בגלל האופי הבעייתי של חלק ניכר מהאשראי המורחב.
חידוש מאגרי הכסף
חוק פיטמן משנת 1917, שחוקק תחת הממשל הדמוקרטי של וודרו וילסון, הביא להתכת חלק ניכר ממתכת הכסף שבידי ארצות הברית והעברתו כהלוואה לידי בריטניה. החוק קבע כי על ארצות הברית יהיה לחדש את מאגרי הכסף שלה אחרי המלחמה, וכך אכן נעשה. השער שבו נרכש הזהב אחרי המלחמה, עם זאת, היה דולר אחד לאונקיית כסף. שער זה היה אינפלציוני ובפועל היווה סבסוד של כורי הכסף בארצות הברית על ידי הבנק הפדרלי.
סוגי חשבונות
סעיף חשוב הרבה יותר בפעולות הבנק הפדרלי היה המעבר ההדרגתי של הבנקים מחשבונות חיסכון (חשבון הפקדה בלבד) לחשבונות משיכה (חשבון עובר ושב). לפני כינון הבנק הפדרלי, נדרשו הבנקים לעמוד בדרישת רזרבות זהה בשני סוגי החשבונות, ולא הורשו לשלם ריבית בחשבונות משיכה. כתוצאה מכך, היו חשבונות המשיכה מוגבלים לבנקים המדינתיים ובנקי החיסכון החשובים פחות. חוק הבנק הפדרלי אפשר לבנקים הלאומיים לשלם ריבית על חשבונות משיכה וקיצץ את הרזרבות הנדרשות בחשבונות מסוג זה למחצית מהנדרש בחשבונות חיסכון ובשנת 1917 קיצץ אותן שוב לשיעור של שלושה אחוזים.
מבחינת הבנקים, משמעות הקיצוץ הייתה חופש גדול בהרבה למתן הלוואות והרחבת האשראי על בסיס כספים המושקעים בחשבונות משיכה: על כל דולר שהלווה הבנק ללקוחותיו, על בסיס הכספים שהופקדו בחשבונות אלו, היה עליו לערוב רק ל-3 סנטים. במצב זה, השתלם לרוב הבנקים להעביר את ההפקדות בהם מחשבונות חיסכון לחשבונות משיכה, שהיו גמישים יותר מבחינתם.
לשינוי זה בתקנות הבנק הפדרלי היו תוצאות מרחיקות לכת. כאשר בוחנים את התפתחות ההשקעות בחשבונות חיסכון ובחשבונות המשיכה לאורך שנות העשרים, ניתן לראות כי חשבונות החיסכון עלו בקצב מהיר של 7.2 אחוז בשנה מיוני 1921 עד סוף 1924 (מ-17.11 מיליארד דולר ל-20.90 מיליארד דולר) אך מכאן ואילך התמתנה העלייה מאוד לקצב של 1.6 אחוז לשנה (22.54 מיליארד דולר ביוני 1929).
חשבונות המשיכה, לעומתם, עלו בקצב של 10.4 אחוז לשנה בשלב הראשון (מ-16.58 מיליארד דולר ביוני 1921 ל-22.23 מיליארד דולר בסוף 1924), והמשיכו לעלות בקצב מהיר פי שלושה (5.1 אחוז) בתקופה שעד יוני 1928, עם 28.53 מיליארד דולר. הצמצום החריף בגידול בחשבונות אלו אחרי יוני 1928 היה כנראה סימן לכך שהמשבר הכלכלי הולך ומתקרב.
ביטוי חריף להשפעת השינוי הזה במדיניות האשראי והגישה המרחיבה של הבנק הפדרלי אפשר למצוא כאשר בוחנים את השינוי ברזרבות הבנקאיות לעומת הגידול באספקת הכסף באותה תקופה: הרזרבות גדלו במהלך התקופה ב-760 מיליון דולר, ומכוחם הוגדלה אספקת הכסף בשיעור של 28 מיליארד דולר (כלומר, בשיעור של 3:100 לערך).
מחזור הלוואות
היבט נוסף של מדיניות הבנק הפדרלי היה ההיתר שהעניק לגלגול שטרות, כלומר המרת הלוואות ישנות בחדשות. תפקידו של הבנק הפדרלי היה, להלכה, לאפשר, המרת הלוואות רק במקרים קיצוניים ודחופים (לדוגמה, מניעת התמוטטות של בנק) וגם זאת, רק אחרי בדיקה קפדנית של הלווים, ועם ריבית-עונשין שתהפוך גלגול שטרות כזה לכדאי רק במקרי חירום.
בפועל, אפשר הבנק גלגול שטרות חוב ללא בדיקה וללא ריבית עונשין, דבר שהפך את השיטה נוחה ורווחית עבור הבנקים, שיכלו לגלגל הלוואות מסוכנות הלאה, בלי שיאלצו להתייצב מול המציאות בה חלק מההלוואות נמצאות בסיכון גבוה או שניתן להניח כי לא יוחזרו. יתר על כן, במהלך שנת 1928 ו-1929, כאשר המשבר כבר הסתמן באופק, ניסה הבנק הפדרלי להימנע מהעלאת גובה הריבית, צעד שהיה מקשה על הבנקים להמשיך בגלגול ההלוואות. במקום זאת, כונן הבנק הפרדה (שהתבררה כלא מעשית) בין אשראי 'לגיטימי' לחקלאות, תעשייה ומסחר, ואשראי 'לא לגיטימי' לבורסה.
עידוד ההשקעות בבורסה
אחד הכשלים הבולטים של הבנק הפדרלי הייתה המדיניות שכוננה בו, הרבה בזכות לחציהם של כמה מראשי סניפים חזקים ובראשם בנג'מין סטרונג רב העוצמה, ראש הסניף הניו יורקי של הבנק, לעידוד השקעות בבורסה. לפני הקמת הבנק הפדרלי, ניתנו הלוואות מיוחדות להשקעה בבורסה בריבית גבוהה, שהגיעה לעיתים עד מאה אחוז. אחרי הקמתו לא עברו שיעורים אלו 30 אחוז ולרוב אפילו לא 10 אחוז. במהלך שנת 1929, לדוגמה, היה השיעור הממוצע כ-8 אחוז. במילים אחרות, ההלוואות הבורסאיות הפכו מערוץ כסף הכרוך בסיכון גבוה, לשיטה נוחה לגיוס כסף קל וזמין.
לפרק זמן קצר, שנמשך בפועל בין פברואר לאוגוסט 1929, ניסה הבנק הפדרלי לכונן הבחנה בין השקעות "איכותיות" ו"לא איכותיות", בורסאיות ולא בורסאיות. הבחנה כזו לא הייתה אפשרית ליישום בפועל מכיוון שקל היה להערים על ההבחנה או לעקוף אותה, והבעיה האמיתית של כמות האשראי לא טופלה.
בנקודה זו, הייתה חשיבות גם להצהרות האופטימיות שבאו מוושינגטון, במיוחד כאשר הגאות הכלכלית האינפלציונית בבורסה החלה לשקוע בתחילת 1927. שר האוצר מלון הפגין אופטימיות ופיזר הכרזות מעודדות בינואר ובמרץ, עם אמירות כמו "יש שפע כסף קל, שיוכל להתמודד עם כל קושי שיצוץ", ואילו הנשיא קולידג' פיזר הצהרות דומות ביוני ובאוקטובר על "עידן חדש" של שגשוג מתמיד.
שטרות הסכמה והלוואות חו"ל
בעיה חמורה נוספת בהתנהלות הבנק הפדרלי הייתה הסכמתו לקנות, בריבית נמוכה במיוחד, כמויות בלתי מוגבלות של שטרות הסכמה (Acceptances, שטרות הדומים לשטרות אוצר קצרי טווח). בשטרות מסוג זה, הלווה (לרוב, בנקים או סוחרים גדולים) מציע לסוחרי הסכמה (בנקים או סוחרים גדולים אחרים) לרכוש ממנו שטרות הסכמה. אלו דרושים, לרוב, כדי לממן את הוצאות הלווה בהקשר של מכירת סחורה, עד לקבלת התשלום עבורה במועד מאוחר יותר (הלוואת גישור). אחרי רכישת השטרות מלווה, נהגו סוחרי ההסכמה למכור את השטרות למשקיע ובמקרה זה, למערכת הבנק הפדרלי.
ככל שהריבית על שטרות הסכמה נמוכה יותר, כך גדל הפיתוי, מבחינת הלווים, להשתמש בשטרות אלו כשיטה לגיוס אשראי. מאחר שהשטרות נועדו רק למסחר בינלאומי או לעסקאות חוץ, הייתה הגישה אליו חסומה לרוב הציבור. השערים הנמוכים במיוחד ברכישה של הבנק הפדרלי הפכו אותו לערוץ אקסקלוסיבי (כלומר, לא פתוח לציבור הרחב) ומועדף על בנקים, שהעדיפו למכור לבנק הפדרלי בעקיפין במקום לרכוש דיסקונטים ישירות בעלות גבוהה יותר. לדוגמה: ביוני 1927, 46 אחוזים מכל שטרות ההסכמה של הבנקים היו בבעלות הבנק הפדרלי, כשחלק נכבד מהם נרכשו על ידי בנקים מרכזיים של מדינות זרות בריבית נמוכה עוד יותר. משמעות הדבר הייתה שהבנק הפדרלי מימן אשראי זול עבור מדינות אחרות.
התפתחות המסחר בשטרות הסכמה הייתה אופיינית ליעד המוגדר של הבנק הפדרלי כערוץ להזרמת אשראי זול לשוק. השימוש בשטרות הסכמה חדר לשוק האמריקני בהשפעת פאול מ. וארבורג, בנקאי גרמני שהיה ידידו של בנג'מין סטרונג (ראש הסניף הניו יורקי של הבנק הפדרלי). וארבורג, שכיהן בראש מועצת הייעוץ הפדרלית החשובה, עמד גם בראש כמה מהגופים המרכזיים ביותר בתחום מכירת שטרות הסכמה.
לפני כינון חוק הבנק הפדרלי נאסר על בנקים לאומיים לרכוש הסכמות. אחריו, הותר להם לרכוש הסכמות סחר זר עד גבול של 50 אחוז מההון והעודף של הבנק. תיקונים מאוחרים יותר העלו את הגבול הזה בהדרגה עד 150 אחוז והרחיבו את ההגדרה לשטרי הסכמות קבילים. לפי הנוהג האנגלי, הוגבלו אלו לחלופות מתועדות, המייצגות תנועה ממשית של טובין בין מוכר וקונה ידועים. ועד הבנק הפדרלי ניסה תחילה להגביל את ההסכמות לחליפין כאלה, אך התכופף בהדרגה וב-1923 התיר גם "שטרות מימון" לא ממוסמכים, והורחבה האפשרות של סניפי הבנק הפדרלי לרכוש הסכמות חוץ טהורות (כלומר, של ממשלות זרות) עם הבשלה מותרת שמשכה הועלה משלושה לשישה חודשים. משמעות שינויים אלו הייתה שהבנקים בארצות הברית קיבלו עידוד להלוות סכומי כסף נכבדים לטווח קצר לממשלות של מדינות אחרות, כשהבקרות הנדרשות לאמינות הלווים מופחתות.
במצב זה, בשנת 1928, תחת הלחץ הפוליטי להמשיך במדיניות הכסף הקל בשנת בחירות, והחשש הפוליטי מפגיעה באירופה אם מדיניות הריבית תשתנה, נכשל הניסיון של הבנק הפדרלי לשנות את המדיניות האינפלציונית שלו.
הפיתוי של כסף זול במימון הבנק הפדרלי משך רכישות נרחבות של שטרות הסכמה ממרכז אירופה ובמיוחד מגרמניה. שטרי ההסכמה היו פופולריים במיוחד אצל ראשי המדינות השונות בגרמניה, שהשתמשו בו ככלי זול ונוח להרחבת ההוצאות הממשלתיות באותה מדינה, כשהן מקטינות בכך את שיעור ההון המושקע במפעלים ובייצור לטובת הוצאות ממשלתיות. היו כמה כלכלנים, כמו היילמאר שאכט, ראש הרייכסבנק הגרמני, וסוכן ועדת הפיצויים האמריקנית, פרקר גילברט, שהבינו את האסון האפשרי הטמון במתן הלוואות לא מבוקרות כאלו. הם פנו לסניף הניו יורקי של הבנק הפדרלי כדי לבולמן, אך הפיתוי לרווח קל היה גדול מדי, ומאות סוכנים למכירת הסכמות המשיכו לפשוט על אירופה, ובמיוחד על גרמניה. התוצאה הייתה שמדינות גרמניה השונות, וכן הממשלה המרכזית, נטלו הלוואות רבות מגורמים בארצות הברית, שספק אם היה להן כיסוי.
התפתחות הצעדים בדרך למשבר
בשנים 1921-1922 הייתה בארצות הברית אינפלציה. הבנק הפדרלי יזם את האינפלציה כדי להקל על השפל של אחרי המלחמה, לעודד את הייצור ואת הפעילות העסקית, לסייע לאיכרים, ובדגש מיוחד - לאושש את השווקים הזרים באמצעות הלוואות זולות.
בשנים 1923 ו-1924 היה שוב שפל מסוים בכלכלה, הן עקב צמצום בכמות האשראי של הבנק הפדרלי, והן בגלל הפעולות הסותרות של הממשל, שלצד מתן הלוואות למדינות זרות כדי לעודד קניית מוצרים אמריקאיים, חוקק בספטמבר 1922 את חוק המכסים פורדני-מקמבר, שהיווה המשך לחוק מכסי החירום של 1921, ואף החריפו. התוצאה הייתה הפוכה מזו שאליה התכוון המחוקק: במקום ההגנה המקווה על מוצרים המיוצרים בארצות הברית, הביא החוק לסגירת השווקים האמריקאיים בפני מדינות אירופה, הפחית את יכולתן לקנות מוצרים אמריקאיים, הקשה עליהן ליהנות מהכנסות מייצוא לארצות הברית, וגרר מכסי-נגד אירופיים, שפגעו בסחר העולמי.
לממשל האמריקני לא היה מעמד רשמי כלשהו בנוגע לשאלה למי תינתנה ההלוואות, שכן כל ההלוואות היו פרטיות, אך התערבויות שונות בניסיון לזכות במעמד לא רשמי, ובמיוחד מצידו של הובר, יצרו אצל רבים את הרושם כי ההלוואות למדינות אחרות מותרות באישור ממשלתי, מה שאפשר הלוואות לא מבוססות רבות על בסיס ההנחה שהן אושרו על ידי הממשל. בעקיפין, הייתה כאן גם הנחה סמויה כי הממשל ערב להלוואות אלו.
יעד נוסף של מדיניות הכסף הקל, הסמוי מעין הציבור, היה לסייע לבריטניה לשוב לתקן הזהב. הנפילה בערך השטרלינג, הביאה לזרימה של זהב מבריטניה לארצות הברית (ארבעים אחוז מהזהב שזרם לארצות הברית היה ממקור בריטי). כדי לשוב לתקן הזהב נדרשה בריטניה לדפלציה מסוימת, שתזרים זהב חזרה אליה, כך שתוכל לעמוד ביחס הנדרש לתקן הזהב. בריטניה לא הייתה מוכנה לעשות צעדים כאלו, בין השאר בגלל איגודי העובדים שמנעו הורדת שכר. הזרמת הכספים לשוק חוללה את האינפלציה הדרושה בארצות הברית כדי לפחת את ערכו של הזהב בה, מה שאפשר לבריטניה לשוב לתקן הזהב בשנת 1925. בהקשר זה הייתה חשיבות רבה לקשרים שנוצרו בין מונטגיו נורמן, ראש הבנק של בריטניה, ובנג'מין סטרונג, האיש החזק בבנק הפדרלי.
החזרה לתקן הזהב הייתה אשליה מסוכנת. למרות שמדינות אירופה שבו, כביכול, להתבסס על התקן שמלפני המלחמה, בפועל התבסס עתה התקן לא על זהב אלא על "בוליון זהב" ו"חליפין זהב". זו הייתה תחילתו של עידן שבו כמות הכסף ושערי המטבע נשלטים על ידי הבנק המרכזי ומתוקף הסכמות בין הבנקים המרכזיים. הפיתוי להשתמש בכלי רב עוצמה זה כדי להפיץ "כסף קל" ולפתור, לכאורה, בעיות זמניות בכלכלה, התברר בתוך זמן קצר כמשימה קשה מכדי שמדינה כלשהי תוכל לעמוד בה.
מטרה אחרונה, ולא הזניחה שבהן, להפצת הכסף הקל הייתה לסייע לנשיא קולידג' בניסיונו להיבחר שנית בסוף שנת 1924, במיוחד לאור הבטחתו לריבית נמוכה על הלוואות.
נורמן וסטרונג המשיכו בדרכם, על־פי הסכם שאליו כבר הגיעו מראש וכך, במחצית השנייה של 1927 ניתן להבחין בקפיצה הגדולה ביותר בכל התקופה באשראי של הבנק הפדרלי, תוצאה של רכישה רחבת היקף של שטרות ביטחון והסכמות. גם כאן, נחלו הצעדים הצלחה ראשונית: הזהב הפסיק לזרום לארצות הברית, מחירי הייצוא של מוצריה ירדו, והשטרלינג התחזק. הבנק הפדרלי המשיך 'לשפוך שמן למדורה' בהגבירו במידה ניכרת את הזרמת הכספים שלו דרך מתן תנאים נוחים להלוואות בורסאיות.
אך השפעת הצעדים, כקודמיהם, הייתה קצרת טווח. לקראת אמצע שנת 1928 הלכה הכלכלה האמריקנית והתכווצה בהדרגה לקראת מיתון קל נוסף, שהיה נחוץ לאור הזרמות הכספים הרבות. אלא שעתה פנו המשקיעים לשטרות ההסכמה שהיו ערוץ מפתה למתן הלוואות קצרות־טווח בריבית נמוכה, עם התחייבות של הבנק הפדרלי לרוכשן. היצע הכסף הגיע בסוף 1928 לשיא של 73 מיליארד. שוק המניות, שירד בחמישה אחוז בין מאי ליולי, זינק מיולי עד דצמבר ב-20 אחוזים, שמומנו כמעט בלעדית בכסף קל זה.
הבנק הפדרלי לא עשה דבר כדי לחסום את הזרקת הכסף הזו, גם בגלל לחצים מאירופה וגם בגלל לחצים פנימיים, אשר נבעו מן העובדה כי שנת 1928 הייתה שוב שנת בחירות. הבנק, עם זאת, נמנע מכאן ואילך מצעדים יזומים להזרקת כסף למערכת. היצע הכסף נותר בעינו, בשינויים זניחים, החל מתחילת שנת 1929. בהיעדר המשך הזרמת כספים, החלה הספירה לאחור לקראת השפל כשנה לפני שהוכרז על תחילתו.
למרות הסימנים הברורים לשפל מתקרב, המשיכה המערכת הפוליטית לשגות באשליות ולדחוף את הבנק הפדרלי לדבוק בהן עמה. הנשיא הפורש קולידג' הכריז ערב עזיבתו במרץ 1929 כי הכלכלה "יציבה לחלוטין" וכי המניות "זולות במחיריהן הנוכחיים". יורשו, הובר, דבק אף הוא ברעיון כי ניתן לפעול בשוק "פעולה מוסרית", כלומר כי ניתן להבחין ולהפריד בין השקעות "טובות" (בעסקים) ו"רעות" (בבורסה), למרות שלא הייתה כל יכולת לערוך הפרדה כזו.
גורמים אחרים במערכת הפוליטית, כמו הסנטור גלאס, הציעו להטיל מס על מכירת מניות פרק זמן קצר אחרי קנייתן. המס כוון כדי למנוע ספקולציות וקנייה ומכירה, אך התוצאה ההכרחית שלו הייתה דווקא שימור המניות בגובהן הלא טבעי, משום שכל הקונים ימתינו עד תום זמן המינימום כדי להימנע מתשלום מס. מנקודת מבטה של המערכת הפוליטית, הייתה הבורסה שעיר לעזאזל נוח וזאת מכיוון שהספקולנטים בבורסה, הם שהואשמו בשימוש פסול בכסף הזול. הציבור, וכמוהו גם רוב הפוליטיקאים, לא היו מודעים לעובדה שהכסף הזול מקורו בהזרמה הפדרלית.
אי הידיעה או האשליה העצמית חדרו עמוקות, והפוליטיקאים והציבור דבקו בתפישה שהבעיה הכלכלית היא אירוע מקומי שנגרם בגלל חמדנותם של סוחרי בורסה. אפילו אחרי פרוץ המשבר, בנאום לאומה בדצמבר 1929, עדיין דבק הובר ברעיון ה"פעולה המוסרית" כדרך להיחלץ מהמשבר, אף שהיה ברי לו ולכל גורם אחר במערכת הכלכלית והפוליטית כי אפילו העמדת הפנים של יכולת להבחין בין השקעות בורסאיות לאחרות מתה לפני חצי שנה.
סיכום
פעולות הבנק החלו בצעדים קטנים יחסית, במטרה להתגבר על השפל הכלכלי שהתרחש אחרי מלחמת העולם הראשונה. בהדרגה, הביאו הצעדים להתפתחות שתי תפישות, שמאוחר יותר התבררו כשגויות ומסוכנות. הראשונה הייתה התחושה של כלכלנים ופוליטיקאים כי המצב ניתן לשליטה מתמדת, וכי הזרמת כסף קל ברגע בו הוא נדרש תוכל להבטיח "עידן של שגשוג" לאורך זמן. אשליה זו התנפצה, באופן טבעי, כאשר החל השפל הגדול.
תפישה שנייה, שנזקה היה כנראה חמור יותר, הייתה התפישה שניתן לנהל משברים ולהיחלץ מהם באמצעות פעולות ביורוקרטיות. אם פעולות כאלו נכשלו, הסיקו רבים באותה תקופה, היה זה רק משום שהן לא יושמו בעוז, בתנופה או בעוצמה מספקת. "מה שלא הולך בכוח, ילך בעוד יותר כוח", גרסו פוליטיקאים רבים. ביטוי לגישה זו נתן הנשיא הובר בנאום הראשון שלו לאומה, שנישא חודשיים אחרי פרוץ המשבר, כאשר הובר סבר כי הצעדים שננקטו כבר מביאים להיחלצות ממנו:
לתפישתו של הובר, אותם צעדים בסיסיים שננקטו קודם להרחבת אשראי, יצליחו כפי שהצליחו, לתפישתו, קודם לכן. השינוי היחיד שצריך להתרחש הוא שינוי של הגדרה, כך שתחושת 'עסקים כרגיל' תשוב ותכונן. אם יינקטו עתה אותם צעדים שם אחר ובאדרת של "שיתוף פעולה" הם עתידים לשאת פירות אחרים לגמרי משנשאו בעבר.
ויורל טנסה
ויורל טנסה (ברומנית: Viorel Tănase; נולד ב-7 באוקטובר 1970) הוא כדורגלן עבר רומני ששיחק בעמדת הקשר וכיום מאמן כדורגל.
קריירה
טנסה החל את קריירת במשחק שלו בקבוצת הנוער של אוצלול גאלאץ הרומנית ועלה לשחק בקבוצת הבוגרים בעונת 1992/93. במשך כל השנים שיחק טנסה בקבוצת אוצלול גאלאץ עד שבעונת 1999/00 הובא לישראל על ידי המאמן אורי מלמיליאן לקבוצת מכבי נתניה כאשר בעונתו הראשונה הוא הבקיע 5 שערים בלבד אך בעונה שלאחר מכן, עונת 2000/01 כבש 14 שערים והיה למלך השערים של הקבוצה בצוותא עם לירון וילנר ואיציק זוהר. בעונת 2001/02 חזר טנסה לרומניה, לקבוצת אוצלול גאלאץ, וחזר להיות יקיר הקהל המקומי, כפי שהיה לפני עזיבתו. בסוף עונת 2006/07 החליט טנסה לפרוש ממשחק פעיל בהיותו בן 35.
לאחר פרישתו החל לאמן, ובשנת 2012 מונה למאמן קבוצת נעוריו, אוצלול גאלאץ, אך סיים את תפקידו לאחר מספר חודשים.
מרכז צפרות
מרכז צפרות הוא מוקד ללימוד צפרות באמצעות התבוננות על נדידת עופות. מרכזי צפרות ממוקמים בדרך כלל באתרים בהם יש מגוון עופות, כגון אתרי נדידה מרכזיים ושמורות טבע (לרוב בעלות מקווה מים גדול). מרכזים אלה עוסקים במחקר, בחינוך ובצפרות כתחביב.
בישראל
בישראל מופעלים תשעה מרכזים כאלה ועוד ארבע בתכנון. כל אחד מהמרכזים פועל באופן עצמאי. בעקבות מחקר שבוצע במכון ירושלים לחקר ישראל ננקטה יוזמה להגיע לידי פעילות משותפת של מרכזי הצפרות.
בשלושים השנים האחרונות התפתחו בישראל מוקדי צפרות ביוזמות מקומיות שונות. פיתוחם נעשה באופן עצמאי על ידי הגופים, אשר יזמו את הקמתם: מוסדות מחקר ורשויות אחרות. הקשר בין המוקדים היה רופף ובין השאר התקיימה אפילו תחרות בינם לבין עצמם. צוות של 21 חוקרים חקר את נושא "מרכזי הצפרות"  במשך שנתיים על כל היבטיו: תרומתה לסביבה, לתיירות, לחינוך, ולמחקר.
במחקר גובשו המלצות לפיתוח המרכזים. חברו למחקר משרדי הממשלה: המשרד להגנת הסביבה, משרד החינוך, משרד התיירות המשרד לפיתוח הנגב והגליל תוך שיתוף פעולה עם מרכז הצפרות החברה להגנת הטבע, אוניברסיטת תל אביב והמרכז הבינלאומי לחקר נדידת הציפורים בלטרון. במסמך הוגדרו יעדים על מנת לאפשר את קידום הצפרות ברמה בינלאומית.
פארק הצפרות באילת
המרכז הבינלאומי הראשון נפתח בשנת 1980 באילת. המיקום נבחר לאור התופעה כי בנדידת העופות מגיעות  לשמי אילת העופות  ששרדו את תלאות החורף באירופה ואת המסע המדברי. מעריכים כי באילת עוברים בשיא העונה בין 500 מיליון עד מיליארד ציפורים. העופות הדואים נוהגים לעבור מעל ה"גשר היבשתי" של אילת היות שהאוויר הדרוש להם להתרוממות נוצר מעל היבשה ולא מעל הים.
פיתוחה של אילת לעיר בעלת אוכלוסייה של 57,000 נפש הביאה לכך ששטחי ה"מלחה", אשר שימשו לקינון הציפורים, בעת נדידתם - 12 קמ"ר - כמעט נעלמו. העדר מקומות קינון השפיעה לא רק על השרידות של הציפורים אלה גם על הרבייה שלהם בחזרתם לביתם.
המרכז הבינלאומי לחקר הציפורים באילת קיבל לרשותו את שטח המזבלה של העיר. כאשר המטרה היא להפכו לידידותי לסביבה ולתחנת מעבר לציפרים, נקייה מלכלוך וזיהום.
הפעילות של המרכז היא במחקר ובתצפיות. מספר המבקרים השנתי נאמד ב-40,000. בעקבה קיים מרכז צפרות וקיים עמו שיתוף פעולה.
המרכז האקולוגי: לוטן
בקיבוץ לוטן הוקם בשנת 1996 מרכז צפרות - תיירות אקולוגית לוטן. היוזמה תאמה את התפיסה הירוקה של חברי הקיבוץ. בקיבוץ פותח ענף תיירות חינוכית והוא זכה להשלמה עם הקמת מרכז הצפרות. במרכז קיימת שמורת ציפורים במקום בו הייתה מחצבה לא פעילה.
מיקומו של קיבוץ לוטן בלב הערבה הדרומית, באזור העשיר בצמחייה ובמקורות מים, הפך אותו לתחנת "תדלוק" וצבירת אנרגיה חשובה ביותר עבור מאות מינים של עופות נודדים החולפים בשמי השבר הסורי-אפריקני. מספר המבקרים לשנה במרכז נאמד ב-10,000.
מרכז הצפרות וחקר הזנבנים בחצבה
מרכז הצפרות וחקר הזנבנים בחצבה שבערבה המרכזית פועל בצמוד לבית ספר שדה של החברה להגנת הטבע משנת 1971. המרכז עסק בעיקר במחקר בביולוגיה, באקולוגיה ובהתנהגות חברתית של הזנבן הערבי, ציפור שיר החיה במערכת חברתית מורכבת. אוכלוסיית הזנבנים בשטח המחקר, המתנהל בשמורת שיזף, סומנה ונחקרה.
בעקבות לימוד ההתנהגות הזנבנים ושל מיני עופות יציבים אחרים כגון שחור-זנב וחנקן גדול פותחו תוכניות הדרכה. ההנאה מצפייה באוכלוסיית הזנבנים הביאה להחלטה לנסות ולהרגיל לנוכחות האדם כעשרה מינים נוספים של עופות החיים בשמורת שיזף. מספר המבקרים בשמורה נאמד באלפים אחדים.
התחנה לחקר ציפורי ירושלים
התחנה לחקר ציפורי ירושלים - אתר טבע עירוני קהילתי - הוקמה בשנת 1994 במרכז ירושלים, בגובה של 800 מטר מעל פני הים, על ידי אנשי החברה להגנת הטבע. התחנה ממוקמת בסמוך לגן סאקר ולגן הוורדים. שטחה הוא כחמישה דונם, הכוללים: בוסתנים, חורש, בית גידול לח ושדה בור. מגוון הציפורים בתחנה כולל כ-200 מינים של ציפורי שיר יציבות, נודדות וחורפות. על גג התחנה הוקם הגג החי הראשון בישראל, בשנת 2010. התחנה עוסקת בשלושה תחומים עיקריים: מחקר, ניהול פיזי של בתי הגידול ופעילות חינוכית ענפה. מספר המבקרים, בעיקר תלמידי בית ספר בעיר, נאמד ב-50,000.
המרכז הבינלאומי לחקר נדידת הציפורים בלטרון
המרכז הבינלאומי לחקר נדידת הציפורים בלטרון הוקם בשנת 1996 ביוזמה משותפת של אוניברסיטת תל אביב והחברה להגנת הטבע. מלבד מחקר וחינוך עוסק המרכז בניטור נדידת עופות על מנת למנוע התנגשויות עם כלי טיס. האתר שוכן בעמק איילון במרכז ארץ ישראל. מספר המשתתפים בפעילויות המרכז בשנת 2008 היה 26,485, מהם כ-5,000 חיילים.
"מקור החסידה" מרכז הצפרות בכפר רופין
מקור החסידה מרכז הצפרות הוקם בשנת 1996 בכפר רופין בעמק בית שאן. המרכז התפתח כמוקד תיירותי מרכזי של הקיבוץ. עמק בית שאן וסביבתו, "עמק המעיינות", עשיר בבתי גידול טבעיים ומלאכותיים, המצויים בהר הגלבוע ורמת יששכר, גאון הירדן, חורשה טבעית, בריכות דגים, שדות, מטעים - מקומות אלה מהווים מוקד משיכה לעופות הנודדים. ניתן להבחין בעופות במיוחד בעת נדידת הסתיו כאשר חולפים בשמי האזור מאות אלפי חסידות.
אתרי הצפרות כוללים תחנת טיבוע בשמורת תל סהרון, שני מסתורי צפרות הצופים אל שמורת הטבע ואל המעיין שבמרכזה ומערכת שבילים המחברת ביניהם.
פארק הצפרות מעגן מיכאל
פארק הצפרות מעגן מיכאל הוא מרכז ללימודי צפרות, נחלים וחוף הים. המרכז נמצא בקיבוץ מעגן מיכאל על גדות נחל התנינים ולחוף הים התיכון. הוא הוקם בשנת 2007 על בסיס בית ספר השדה הקיים לידו.
בית הגידול הוא צר, מצד אחד הר הכרמל ומצד שני חוף הים. בתחום זה נוצר מגוון בתי גידול המתקיימים על פני שטח קטן זה לצד זה. ב"בית גייל", על-שם צלמת שנרצחה במקום על ידי מחבלים, מוצג אוסף צילומי ציפורים שנעשו באתר על-ידה.
בשנת 2005 הוקמה בבית ספר שדה מעגן מיכאל מכינה קדם צבאית בשם מנשרים קלו. המכינה במעגן מיכאל פועלת בדגש שמירת הטבע בכלל וצפרות בפרט, ומהווה כוח עתודה חינוכי משמעותי למרכז הצפרות המתפתח בסמוך למכינה.
מספר המבקרים בשנת 2008 נאמד ב-25,600.
מרכז צפרות עין אפק
מרכז צפרות עין אפק, גליל מערבי. הוקם בשנת 2007 בשמורת עין אפק. יתרונו של בית הגידול הוא בנביעות המים בו במשך כל השנה. זהו בית הגידול הלח הכמעט יחיד בארץ שבו מצויים מים טבעיים באיכות טובה. סביב המרכז זורם נחל נעמן והתהוו ביצות טבעיות. בית גידול זה היווה מוקד משיכה לעופות מים וציפורי שיר.
באזור קיימים כאלפיים דונם של בריכות דגים המהוות מוקד משיכה למגוון רחב של ציפורים כמגלנים, שקנאים, חסידות, ברווזים למיניהם, עיט צפרדעים ואחרים. אל "שמורת אכזיב הימית", הסמוכה מתנהלות "שיירות" השחפיות בדרכן אל מושבות הקינון שלהן באיים שחף, נחליאלי ותכלת. באזור זה ניתן לפגוש במגוון עופות מים וחופמאים לאורך כל השנה.
מרכז הצפרות בעמק החולה
המרכז מנהל את תחנת הטיבוע באגמון חולה. מטרות התחנה: לחקור את התופעות הקשורות בנדידת הציפורים, איכות בתי הגידול ומעקב אחרי מינים מקננים. מבנה תחנת הטיבוע הוקם באי במרכז אגמון חולה.
התחנה לחקר ציפורי עמק צרעה
מרכז הצפרות בעמק צרעה פועל באופן סדיר החל משנת 2008. פעילות המרכז היא מחקרית בעיקרה, ובמסגרתה מתבצעים טיבועים של ציפורי-שיר במגוון בתי גידול בעמק: שדות אספסת, פרדסים, מטעי זיתים, מאגר-ביוב ועוד. בשנת 2008 טובעו בעמק צרעה כ-14,000 ציפורים מעשרות מינים שונים.
פארק ראש ציפור
פארק ראש ציפור הוא פארק בפארק הירקון אשר משתרע על שטח בן 500 דונם. שמו של הפארק ניתן לו בשל המראה המתקבל ממבט אווירי על היער ועל הנחלים הנמצאים בו: הירקון ואיילון. פארק זה נחשב בפני צפרים רבים כ"ריאה ירוקה" בלב תל אביב, והוא מאוכלס בעצים רבים, ולמרות היותו חלק מפארק הירקון, אין ביער משטחי דשא, והתחושה של מי שמטייל בו היא של יער ירוק.
מרכזים מתוכננים
בתוכנית להקים את המרכזים הבאים:
אריק גלסנר
ביוגרפיה
אריק גלסנר, הבכור במשפחה של חמישה ילדים, נולד למשפחה ציונית-דתית, וגדל במושב כפר הרא"ה. אביו, משה גלסנר, היה יוצא ישיבת מרכז הרב בירושלים וממקימי תנועת "התחיה". גלסנר גדל בבית אידאולוגי והמשפחה התגוררה ב-1982 במשך חצי שנה במושב ליד ימית כדי לנסות לעצור את הנסיגה מסיני. כשהיה בן שלוש עשרה נפטר אביו. גלסנר למד בבית הספר היסודי ממלכתי-דתי בכפר הרא"ה ולאחר מכן בישיבה התיכונית בכפר הרא"ה. המשיך ללמוד בישיבה הגבוהה בבית אל, על מנת להשלים מסלול רבנות בן עשר שנים ולעשות שירות צבאי מקוצר. בשנתו השנייה בישיבה גילה את הספרות וגם הבין שאין ברצונו להמשיך ולהיות דתי. הוא עבר לישיבת ההסדר באור עציון, שירת שנה וחצי בחיל השריון, חזר לשנה לישיבה, ואז שב לצה"ל להשלים מסלול שירות של שלוש שנים והשתחרר בגיל 24.
גלסנר חשב באותה תקופה שברצונו להיות סופר ולכן קרא סופרים מימי ראשית הספרות העברית המודרנית, בהתחלה את ביאליק ובמהרה נמשך לברנר, בגלל חוויות והשפעות דומות. כמו כן נמשך לספרות הרוסית הקלאסית. בשנת 2009 פרסם סיפור קצר בכתב העת "מסמרים" שמבוסס על חוויית היציאה בשאלה שלו, לו קרא: "איבוד בתולין או: חזרה בשאלה".
בשנת 2004 ראה אור הרומן הראשון פרי עטו, "ובזמן הזה", שעוסק בחוויות של צעיר יוצא בשאלה בעולם החילוני ובעיקר בחוויות של מיניות. ב-2004 יצר יחד עם צח ניסנבוים את הסרט "מעבר להרי החושך" העוסק במשפחת מתנחלים. הסרט שודר בערוץ 8, ובמסגרת פסטיבל דוקאביב.
בשנים 1996–1997 השלים חצי מהחובות לתואר הראשון בהיסטוריה כללית באוניברסיטה הפתוחה, ובשנים 1997-2001 למד בתוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים של אוניברסיטת תל אביב על שם עדי לאוטמן. בשנים 2003-2001 שימש כעמית מחקר במרכז שלם, שבמסגרתו כתב מאמרים בנושאי ישראל והציונות. בשנים 2004-1999 עשה תואר שני בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב, עבודת התזה עסקה בניתוח יונגיאני של יצירת יוסף חיים ברנר ונכתבה בהדרכת פרופסור דן לאור. בשנים 2007–2011 כתב גלסנר עבודת דוקטורט על ביקורת הספרות בישראל בעשורים האחרונים, במימון "מלגת נשיא" בחוג לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן, בהדרכת ד"ר רחל אלבק-גדרון. העבודה נחלקת לשני חלקים: חלקה האחד עוסק בביקורת הספרות בעיתונים בישראל בעשורים האחרונים; חלקה השני עוסק בשנים המעצבות של הדיון הפוסט-מודרניסטי, דיון שהתפתח בביקורת הספרות האמריקאית בשנות ה-60 של המאה ה-20 ועסק בעיקר במעמד השפה בתרבות.
בשנת 2017 ראה אור הרומן השני פרי עטו, "מדוע אינני כותב", רומן בצורת ממואר על שאפתנות ספרותית, גבריות ובגרות, מיניות ואהבה.
ביקורת הספרות
בסמוך ליציאת ספרו החל גלסנר לכתוב ביקורת ספרות. בתחילה כתב ב"מקור ראשון", במוסף "הארץ" ובמוסף "תרבות וספרות" של "הארץ". בין מרץ 2005 למרץ 2011 שימש כמבקר ספרות המקור של העיתון "מעריב", ובמסגרת זו פרסם מדי שבוע במשך שש שנים טור ביקורת אודות ספרות ישראלית העכשווית. בשנים 2004–2007 והחל ממרץ 2011 הוא בעל טור שבועי של ביקורת תרבות בעיתון "מקור ראשון". בשנים 2009–2010 היה פנליסט בענייני ספרות בתוכנית "דיבור חדיש" ששודרה בערוץ 8 והחל מיולי 2011 הוא בעל טור שבועי לביקורת ספרות במוסף הספרותי של "ידיעות אחרונות". פרסם מאות רבות של ביקורות ספרות ותרבות ישראלית וכללית בעיתונים: "מעריב", "הארץ", "מקור ראשון", "Time Out תל אביב", "ynet" ו"ידיעות אחרונות". כמו כן פרסם מאמרים בכתבי העת: "ארץ אחרת", "אודיסאה", "עמדה" ו"תכלת". פרסם הקדמה (יחד עם ד"ר עירן דורפמן) לספר העיון של ג'ון אליס "נגד הדקונסטרוקציה" בהוצאת שלם. ופרסם מאמר על חנוך לוין בתוך הספר "אדוני התרבות" שיצא לאור בהוצאת עם עובד ב-2003.
ב-2010 הודיעה הוצאת זמורה ביתן לעיתון "מעריב" שהיא מסרבת לשלוח לעיתון ספרים כי הביקורות של גלסנר שליליות ולטענתה היה בהן משהו אישי נגד ההוצאה. הטענה עוררה באותה עת דיון ציבורי, העיתון גיבה את גלסנר וכתב שהוא ירכוש מכספו את ספרי ההוצאה.
ב-2010 ראה אור מאמר של גלסנר באתר "עין השביעית" שמותח ביקורת על מוספי הספרות של העיתון "הארץ". המאמר טעו שהביקורות אינן חדות דיין, שהיעדר מבקרי ספרות קבועים הופך את הביקורות לאקראיות ותלושות הקשר, שהעיתון אינו נותן מקום מספיק לדיון בספרות ישראלית, במיוחד במוסף "תרבות וספרות" של העיתון, ושהביקורות מוטות פוליטית. בני ציפר, עורך מוסף הספרות של עיתון "הארץ" הגיב במאמר שרובו ביקורת על גלסנר ומיעוטו דחיית חלק מטענותיו.
בנוסף לעבודתו העיתונאית, גלסנר הוא מרצה לפילוסופיה של התרבות בתוכנית לתארים מתקדמים בבצלאל, ועורך את ״פוסט פוסט״ - מגזין מקוון לתרבות של התוכנית לתואר שני במדיניות ותאוריה של האמנויות בבצלאל. הוא מפרסם מאמרים ומחשבות בבלוג האינטרנטי "מבקר חופשי" העוסק בביקורת הספרות ובמהותה.
ב-2018 יצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד אוסף מהמאמרים, המסות והביקורות שפרסם במהלך השנים, בשם "מבקר חופשי".
מכון פושקין
מכון פושקין, רשמית המכון הממלכתי לשפה הרוסית על שם אלכסנדר סרגייביץ' פושקין (ברוסית: Госуда́рственный институ́т ру́сского языка́ и́мени А. С. Пу́шкина או Институ́т Пу́шкина) הוא מוסד חינוכי ומדעי רוסי העוסק בהוראת הרוסית כשפה זרה. המכון נוסד בשנת 1966 כמרכז מדעי ומתודולוגי של השפה הרוסית באוניברסיטת מוסקבה, בשנת 1974 המרכז הפך למוסד חינוכי עצמאי בשם מכון פושקין לשפה הרוסית, מאז 1998 יש לו מעמד של אוניברסיטה ממלכתית.
ב-20 בנובמבר 2013 העניקה מועצת ראשי הממשל של חבר המדינות למכון את מעמדו כארגון ייסוד של הארגון להוראת השפה הרוסית.
המכון הוא גם ממייסדי הקונסורציום הרוסי לבדיקות והיא אחת האוניברסיטאות המובילות המספקות תמיכה מדעית, מתודולוגית וארגונית למערכת הממלכתית לבדיקת אזרחים זרים בשפה הרוסית, בעודם מבקשים לקבל אזרחות רוסית. המכון מעסיק מומחים במתודולוגיה של הוראת רוסית כשפה זרה, במתודולוגיית הוראת השפה והספרות הרוסית בבתי ספר, בבלשנות, בביקורת ספרות ובדיסציפלינות פילולוגיות והומניטריות שונות.
כמעט שלושה רבעים מהכנסות המכון (74%) מקורן במקורות חוץ תקציביים, בעוד שבממוצע באוניברסיטאות ברוסיה יש רק יותר מ-20%. המכון מרוויח הן באמצעות קבלת מועמדים בתשלום והן בקורסי רענון למורים בבתי ספר, הסבה מקצועית, בבחינות בשפה הרוסית מאזרחים זרים עליהן הם משלמים.
תחנה מרכזית כפר סבא
התחנה המרכזית של כפר סבא היא תחנה מרכזית ומסוף האוטובוסים המרכזי של העיר כפר סבא. ממוקמת במרכז העיר ברחוב ויצמן.
התחנה נחנכה ב-14 בספטמבר 1960.
מבנה התחנה
התחנה כוללת שתי יציאות/כניסות לאוטובוסים ברחובות תל חי ורחוב ויצמן. בנוסף היא גובלת גם ברחובות האתרוג והעמק. התחנה בנויה כמרובע מוקף חומה ובו רציפים, תחנת תדלוק ומקומות חניה.
בצד הפונה אל רחוב ויצמן ממוקמות כמה חנויות, בהן גם סניף שירות של רב-קו. ליד החנויות מוצבת תחנת אוטובוס נוספת, חיצונית, המשמשת אוטובוסים עירוניים החולפים לאורך רחוב ויצמן.
שירות בתחנה
מהתחנה יוצאים קווי אוטובוס בעיקר למטרופולין תל אביב ולשרון, מרבית קווי האוטובוס בשרון יוצאים ממסוף צומת רעננה ולכן מספר הקווים היוצאים מהתחנה לא גדול.
מקרא סימנים:
בתחנה עצמה
כל הקווים ברשימה הנמצאת מתחת מופעלים על ידי חברת מטרופולין.
צפרדע הקינמון
צפרדע הקינמון (שם מדעי: Nyctixalus pictus) היא מין של צפרדע ממשפחת הרקופוריים החיה בדרום-מזרח אסיה בחצי האי המלאי, הפיליפינים, בורנאו וסומטרה.
מאפיינים
צפרדע זו מגיעה לאורך 3.5 סנטימטרים, והנקבות גדולות מהזכרים. לצפרדע רגליים ארוכות. צבעה חום או חום-אדמדם, עם כתמים בצבע לבן עד צהוב. היא שוכנת-עצים ביערות הגשם של דרום-מזרח אסיה מחצי האי המלאי (תאילנד, סינגפור ומלזיה) עד לפיליפינים, סומטרה (אינדונזיה) ובורנאו (ברוניי, מלזיה ואינדונזיה). היא נמצאת בגובה של עד 1650 מטרים, וניזונה בעיקר מחרקים.
צפרדע זו נמצאת על פי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון עקב אובדן בתי גידול.
דוד אמסלם (כדורגלן)
דוד אמסלם (נולד ב-4 בספטמבר 1971) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
קריירה במועדונים
אמסלם נולד וגדל בלוד, ככדורגלן שיחק אמסלם בקבוצות הבוגרים בעמדת המגן השמאלי, אף שבנעוריו שיחק בעמדת החלוץ. אמסלם החל את הקריירה במחלקת הילדים של איילת-לוד והמשיך משם למחלקות הנוער של הפועל תל אביב ובני יהודה.
עונת 1990/1991 הייתה עונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת של בני יהודה, בה שיחק עד עונת, בה התגלעו חילוקי דעות בינו לבין הנהלת בני יהודה בנוגע לכרטיס השחקן שלו. בעקבות כך, נכנס אמסלם לשנת הסגר, כשאחריה עבר להפועל תל אביב בה שיחק עונה אחת. בעונת עבר לבית"ר ירושלים, עימה זכה בעונות  ו- בשתי אליפויות. בעונת 1997/1998 זכה עם בית"ר ירושלים גם בגביע הטוטו.
בעונת עבר לשחק בקבוצת קריסטל פאלאס האנגלית, אך הציג יכולת בינונית ושותף רק ב-10 משחקים במשך העונה, מהם פתח בהרכב רק בחמישה. בראיון שנערך בשנת 2006 אמר אמסלם בהתייחסות לתקופה שבה שיחק באנגליה:.
בעונת חזר לארץ, וחתם בקבוצת הפועל חיפה, עמה השתתף במוקדמות ליגת האלופות. בעונת שב לקדנציה שנייה בבית"ר. בין השאר שיחק תחת המנג'ר אלי אוחנה, ששיחק יחד איתו בבית"ר בשנות התשעים. כאשר לואיס פרננדז הגיע לארץ והתמנה למאמן בית"ר ירושלים, הוא התרשם מיכולת המשחק של אמסלם בן ה-35 ואף רצה להחתימו לעוד שנתיים במועדון. פרננדז הסיט את אמסלם לעמדת הבלם האחורי, לאחר שהקבוצה נקלעה למצוקה בעמדות הבלמים.
בעונת זכה אמסלם עם בית"ר באליפות השלישית שלו, תחת המאמן יוסי מזרחי. בעונת  מונה אמסלם לקפטן הקבוצה אך מיעט לשחק. בתום העונה זכה להניף את גביע המדינה בו זכתה בית"ר, בנוסף לעוד אליפות.
בנבחרת הלאומית
במדי נבחרת ישראל הצעירה שיחק אמסלם 11 משחקים ובמדי נבחרת ישראל שיחק אמסלם 31 משחקים. הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית הייתה בשנת 1992 במשחק הידידות בין נבחרות ישראל לאיסלנד, שהסתיים בתוצאה 2:2. ההופעה האחרונה שלו במדי הנבחרת הלאומית הייתה בשנת 1999.
קריירת אימון
בעונתו האחרונה כשחקן, עונת, זכה אמסלם עם בית"ר בגביע שני ברציפות. בסיום העונה פרש ממשחק ומונה לעוזר המאמן של יצחק שום בבית"ר ירושלים. במהלך עונת, בעקבות פיטוריו של יצחק שום, מונה אמסלם למאמן הקבוצה. בעקבות הבאתו של אורי מלמיליאן לאמן את בית"ר ירושלים, הועבר אמסלם לתפקיד הסקאוט.
באמצע עונת ,לאחר התפטרותו של אורי מלמיליאן, התמנה אמסלם לעוזר מאמן בית"ר ירושלים לצד המאמן רוני לוי. ביולי 2011 מונה למאמן הקבוצה, אך התפטר מתפקידו מספר ימים לפני פתיחת הליגה.
לקראת עונת מונה אמסלם שוב לתפקיד עוזר המאמן בבית"ר ירושלים, לצידו של המאמן אלי כהן. בדצמבר 2013 פוטר כהן מתפקידו, ואמסלם המשיך בקבוצה כעוזרו של רוני לוי ששב לעמדת המאמן. בתום העונה סיים אמסלם את תפקידו במועדון.
משה הנעמי
משה הנעמי (זינגר; ט"ו בשבט תרצ"ה, 19 בינואר 1935 – 19 בנובמבר 1994) היה משורר עברי ומתרגם ישראלי.
ביוגרפיה
משה הנעמי (זינגר) נולד בשנת 1935 בתל אביב. הוא נכדו של הרב והמחנך יעקב נאכט ואחיינו של הבלשן יצחק אבינרי. למד בבית הספר העממי יבנה וסיים את לימודיו בגימנסיה העירונית בתל אביב. בסוף שנות ה-50 למד מזרחנות באוניברסיטה העברית בירושלים ובהמשך במכללות בארצות הברית.
לאחר שנים שבהן עבד כמורה, פנה לעבודה ספרותית ועיתונאית. שיריו הראשונים ראו אור ב-1951 בכתב העת "מאזנים". פרסם שירים, תרגומי שירה ומאמרים בענייני ספרות ולשון במוספי ספרות ובכתבי עת ספרותיים.
מגיל צעיר החל בתרגום שירה. בין המשוררים שתרגם בולטים תרגומיו לג'יימס ג'ויס ולרילקה (תרגומיו לשירת רילקה נחשבים הטובים בעברית). היה בין מתרגמיו הראשונים של ג'.ר.ר. טולקין לעברית. וכן הרבה לתרגם מיצירות סול בלו. פרסם גם תרגומים לספרי גדולי המשוררים הילדים. תרגם קרוב ל-70 ספרים, בעיקר מאנגלית.
בנוסף, פרסם כמה קובצי שירה וספרי שירים לילדים פרי עטו.
נפטר בירושלים בגיל 59.
ספריו
לאחר מותו:
תרגומיו
(רשימה חלקית)
שדה בז'ין
שדה בֵּזִ'ין (ברוסית: Бежин луг) הוא סרט שהופק בשנים 1935-1937 ובוים בידי סרגיי אייזנשטיין בברית המועצות, אך נגנז בגלל ליקויים שנמצאו בו.
עלילה
שדה בז'ין הוא סרט על נער ברוסיה הסובייטית אשר נאבק כנגד חבורת קולאקים המציקה לקולחוז בו הוא חי ומלשין לשלטונות כנגד אביו אשר שורף שדות של המדינה במאבקו כנגד הקומוניזם. בעקבות ההלשנה, הנער נרצח על ידי אביו. הסרט מבוסס במידת מה על סיפורו של פאווליק מורוזוב, שהיה אחד מגיבורי ברית המועצות בגלל נאמנותו למדינה לפני המשפחה, ונקרא כשם אחד הסיפורים הקצרים של איוון סרגייביץ' טורגנייב בקובץ "תרשימי הציד", שבסיומו נער בשם פאבל (השם ממנו נגזר כינוי החיבה פאווליק) מוצא את מותו.
את הסרט ביים סרגיי אייזנשטיין בשתי גרסאות. את התסריט לגרסה הראשונה שיועדה למבוגרים כתב אלכסנדר רז'שבסקי ואת התסריט לגרסה השנייה, בה הגיבור לא מת, שיועד לילדים כתב איסאק באבל.
הפקה
הבמאי סרגיי אייזנשטיין נחשב בשנות ה-20 של המאה ה-20 לגאון בתחומו בברית המועצות, אך כבעייתי פוליטית בגלל התמקדותו בעניינים טכניים בניגוד לריאליזם הסוציאליסטי שהיה הסגנון האמנותי הרשמי של ברית המועצות. לאחר שהות ממושכת מחוץ לברית המועצות בין השנים 1928-1932 נקרא אייזנשטיין לשוב לברית המועצות, מחשד שיוכרז כעריק. לאחר מספר שנים שלא ניתן לו לביים סרט נוסף, הורשה אייזנשטיין בשנת 1935 לביים את "שדה בז'ין", למרות שהחשדנות כלפיו רק גברה בעקבות שהותו הארוכה מחוץ למולדת.
בשנת 1968 הוכן בברית המועצות שחזור מקוצר של הסרט באורך 31 דקות, מחומר גלם של הסרט ששרד אצל אשתו של אייזנשטיין. הסרט המשוחזר הוא הכלאה בין סרט אילם למצגת שקופיות מלווה במוזיקה של פרוקופייב ובהקדמה קולית קצרה.
זלמן רוטברג
הרב זלמן רוטברג (תרע"ג, 1913 - ח' בסיוון תשס"ב, 19 במאי 2002) היה ראש ישיבת בית מאיר בבני ברק וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
תולדותיו
נולד בעיירה ליפנישוק שבבלארוס לרב טוביה רוטברג, שכיהן כרב העיירה ולימים רבה של לונה, פלך הורדנה. בצעירותו למד בישיבת שער התורה, והיה מתלמידי ראש הישיבה הקטנה הרב משה מרדכי שקופ, בנו של הרב שמעון שקופ. בסוף שנות ה-20 עבר ללמוד בישיבת מיר. בשנת תרצ"ו (1936) עלה לארץ ישראל יחד עם חברו הקרוב, ולימים מחותנו, הרב שמואל רוזובסקי, והשניים נכנסו ללמוד בישיבת לומז'ה בראשות הרב ראובן כץ שאף השיג להם את אישור העלייה לארץ. בשנת תש"ב (1942) נישא לשרה, בתו של הרב מאיר קרליץ. את הצעת השידוך הציע אחיו של הרב מאיר קרליץ, החזון איש. אשתו, שרה רוטברג, הייתה מפקחת בכירה בחינוך העצמאי. לאחר נישואיו למד בבית מדרש לתורת ארץ ישראל.
בחורף ה'תשי"ח (1957) יסד עם גיסו הרב שלמה שמשון קרליץ את ישיבת בית מאיר בשיכון חזון איש בבני ברק, על שם אבי המשפחה, הרב מאיר קרליץ. מוסדות הישיבה כוללים גם ישיבה קטנה וכולל אברכים.
לאחר הקמת דגל התורה, בשנת תשמ"ט (1988), הזמינו הרב שך להצטרף כחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה.
לאחר פטירתו התמנה בנו, הרב צבי רוטברג, לראשות הישיבה. חתניו משמשים כר"מים בישיבה.
אברהם בן אברהם
אברהם בן אברהם, ובשמו המקורי הגרף ולנטין פוטוצקי, היה בן למשפחת פוטוצקי, משפחת אצולה נוצרית רמה שהתגייר ונשרף על קידוש השם בעודו בחיים על ידי הכנסייה במאה ה-18. הגאון מווילנה אמר עליו כי כל השנים בהן חי כיהודי היו כתיקון של אברהם אבינו.
הסיפור
ישנם כמה עיבודים ספרותיים למעשה גר הצדק מווילנה. לפי אחד הידועים שבהם, אברהם בן אברהם נולד בסוף המאה ה-17 או בראשית המאה ה-18 בעיר וילנה שבליטא, שהייתה אז חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי, כוולנטין פוטוצקי. משפחת פוטוצקי הייתה משפחת אצולה פולנית עשירה ומפורסמת. בעת לימודיו באוניברסיטה בפריז פקד בית מרזח שהיה בבעלות יהודי זקן שהיה מנצל כל רגע פנוי ללימוד תורה, ודרכו התוודע ליהדות וחש צורך להתחבר אליה. למרות האיסור בחוק הפולני על המרת דת מנצרות ליהדות, שהעונש על הפרתו היה מוות, התגייר פוטוצקי, ומאז נקרא, כמו גרים אחרים, "אברהם בן אברהם" (על שם אברהם אבינו).
הגרף פוטוצקי האב שוכנע שבנו מת, ולכן לא חיפש אחריו. לאחר גיורו באמסטרדם חזר לווילנה, ולאחר מכן לעיירה לידא הסמוכה, כדי שלא תתגלה זהותו. כעבור פרק זמן הגיעה השמועה על גיורו למשפחתו, והיא פתחה בחיפושים אחריו כדי להחזירו לחיק הנצרות.
עקב הלשנה של יהודי בעיירה שהסתכסך עמו, נתפס אברהם, נחקר ועונה קשות. הוא הודה מיד כי הוא גר ולא הסכים לחזור בו למרות המחילה, העושר והכבוד המובטח לו אם ישוב אל הנצרות. עד הרגעים האחרונים לפני עלייתו למוקד ניסו הכמרים לשכנעו לחזור בו, ללא הצלחה.
בדרכו אל המוקד ניגן אברהם את מילות התפילה "אֲבָל אֲנַחְנוּ עַמְּךָ בְּנֵי בְרִיתֶךָ, בְּנֵי אַבְרָהָם אֹהַבְךָ, שֶׁנִּשְׁבַּעְתָּ לּוֹ בְּהַר הַמּוֹרִיָּה; זֶרַע יִצְחָק יְחִידוֹ, שֶׁנֶּעֱקַד עַל גַּבֵּי הַמִּזְבֵּחַ". בישיבת וולוז'ין נהגו לנגן ניגון זה. גם הרב איסר זלמן מלצר היה נוהג לנגן ניגון זה בכל מוצאי יום הכיפורים.
לפי המסורת, אברהם הועלה על המוקד בכיכר העיר בווילנה בז' בסיוון תק"ט (13 במאי 1749), יום טוב שני של חג השבועות. הוא קפץ אל האש הבוערת בזעקת "שמע ישראל". הכנסייה הנוצרית, שראתה באירוע ביזיון עבורה, אסרה על קבורת אפרו, ורק לאחר שוחד שנתן אחד מיהודי הקהילה ניתן חלק מאפרו לקבורה בבית העלמין היהודי שם. טרם פטירתו, ביקש הגאון מווילנה להיקבר ליד קברו של אברהם בן אברהם.
בספרות ובתרבות
ייתכן שמקור המעשה הוא במקרה האמיתי של רפאל סנטימני, קרואטי קתולי שהתגייר והועלה על המוקד בווילנה ב-1753.
יסודות הסיפור בספרות העברית מצויים כבר במאה ה-18. סיפור מעשה הגרף פוטוצקי - בגרסאות שונות - הופיע בדפוס במקורות עממיים רבים. כך, למשל, בספר חיי מוהר"ן מברסלב ובספר 'מעשה צדיקים' של הרב אברהם כלפון. גם בן התקופה רבי יעקב עמדין שמע את הסיפור. הוא כתב בשנת תקט"ז (1755):
לציון מיוחד ראויים תיאורים ספרותיים של בני העיר וילנה, המקום בו לפי המסורת התרחשו האירועים הכרוכים בו. כך למשל, בן תקופתו יוצא וילנה, הרופא יהודה בן מרדכי הורביץ מתאר את קורות הגרף פוטוצקי בספרו 'עמודי בית יהודה' (נדפס: אמסטרדם 1766). ומאוחר הרבה יותר חוזר על הסיפור גם אחד מראשי קהילת וילנה שמואל יוסף פין בספרו 'קריה נאמנה' (וילנה 1860).
לפי האגדה הציע לו הגאון מווילנה, שהיה אז בן 29, להצילו על ידי הזכרת שמות קדושים, כלומר שימוש בקבלה מעשית, אך הוא סירב מתוך רצון לקדש שם שמיים.
הרב שלמה זלמן אוירבך, אמר שמקובל לומר בשם הגר"א שאין להקפיד בהליכת ארבע אמות לפני נטילת ידיים שחרית, כיוון שיש אומרים שלאחר מותו של הגרף פוטוצקי, שמסר נפשו על קידוש השם, נחלשה הסטרא אחרא מאוד.
החפץ חיים כתב על מעשה הגרף פוטוצקי:
על עלילת הגרף פוטוצקי נכתבה פואמה בידי שמואל לייב גורדון בשם "גר צדק". הפואמה מתחילה במילים: "גרף פוטוצקי גרף פולני-רם..."
ד"ר סופי בן ארצי כתבה את הרומן ההיסטורי "הענף הגדוע של הגרף פוטוצקי", המתאר את סיפורו.
חיות בחלל
מאז שהחלו בני האדם לנסות להגיע לחלל (חלל מוגדר כגובה של 100 ק"מ לפחות מגובה פני הים (לפי הגדרת קו קרמן)), הם השתמשו בבעלי חיים בטיסות לחלל. אחד המניעים היה "המרוץ לחלל" בין ברית המועצות וארצות הברית בין השנים 1957 עד 1975. במשך השנים בני האדם השתמשו בבעלי חיים בשביל לנסות ולבדוק את הקשיים וההישרדות של החללית. לאחר מכן, הם שימשו על מנת לבדוק את השינויים הביולוגים וההשפעה של מיקרו גרביטציה וקרינה עליהם. מגוון בעלי חיים שוגרו לחלל וביניהם חרקים, קופים, כלבים, צבים ועכברים. בשל בדמיון בין פיזיולגיית בעלי החיים לזו של האדם, השתמשו בבעלי חיים כדי לחקור את ההשפעה של טיסה לחלל על תהליכים פנימיים של האיברים בבעלי החיים ומתוך כך להסיק על האדם, כמו למשל, בדיקת חילוף החומרים בחלל (מטאבוליזם), הפריה, השפעת לחץ וחום על התאים ועוד.
1947
בעלי החיים הראשונים שטסו לחלל הם זבובי פירות ששוגרו בשנת 1947 ב-20 בפברואר על ידי ארצות הברית והגיעו לגובה של 109 ק"מ. מטרת הניסוי הייתה לבדוק חשיפה לקרינה בגובה רב.
1949
ב-14 ביוני אלברט II, קוף מזן מקוק רזוס, היה הקוף הראשון בחלל, ששוגר על ידי ארצות הברית, הגיע לגובה 134 קילומטר. אלברט מת לאחר כישלון צניחה.
1950
ב-31 באוגוסט שיגרה ארצות הברית עכבר לחלל (137 ק"מ) על טיל V-2 אך, הטיל התפרק בשל כישלון מערכת המצנח.
1951
ב-22 ביולי ברית המועצות שיגרה את ה- R-1 IIIA-1 שנשאה את הכלבים טסיגאן ודזניק ושניהם שרדו את הטיסה - הכלבים הראשונים בחלל (אלו אומנם הכלבים הראשונים בחלל אך, הם לא נכנסו למסלול לעומת לייקה ולכן לייקה נחשבת לכלבה הראשונה). כמו כן, באותה שנה גם ארצות הברית שיגרה עכברים אבל לא הצליחה לעבור את הגובה הנחשב לחלל.
1954
ב-2 ביולי, שוגר לחלל (גובה 100 ק"מ) כלב נוסף על גבי טיל מדעי על ידי ברית המועצות. הכלב חזר ואף הצטלם עם סרגיי קורוליוב- מייסד סוכנות החלל הסובייטית ואחד ממהנדסי החלל הבכירים והמשפיעים ביותר.
1957
בתאריך ה-3 בנובמבר שוגרה החללית ספוטניק 2 למסלול שמרחקו מכדור הארץ היה 233–1700 ק"מ. מטרת השיגור הייתה לאסוף נתונים על תנאי החיים בחלל וכיצד יתמודד גוף חי במצב של חוסר כבידה. בחללית שוגרה הכלבה הרוסית לייקה אשר אומנה להיות כלבת חלל על ידי כך ששוכנה בלווין והורגלה לחיות בתא קטן. חיישנים הוצמדו לגופה על מנת להראות דופק, אחרי כ6–7 שעות לאחר הטיסה, הפסיקו להתקבל מלייקה סימני חיים. סיבת מותה של לייקה לא הייתה ברורה ועלו השערות שונות למותה עד שבשנת 2002 חשף אחד המדענים ממשימת ספוטניק 2 כי בשל קוצר הזמן, התכנון של ספוטניק 2 היה לקוי והיו כשלים נוספים שנודעו עוד לפני השיגור – למהנדסים היה ברור מלכתחילה שמסעה יהיה לכיוון אחד. מהמידע התברר כי זמן קצר אחרי השיגור נקרע חלק מהבידוד התרמי של ספוטניק 2 מה שהוביל לעלייה חדה בטמפרטורה. לייקה הפכה לגיבורה בינלאומית וזכתה לתהילה רבה – אף קראו לחלק אדמה במאדים על שמה. לייקה נחשבת לכלבה הראשונה בחלל כיוון שהיא הכלבה הראשונה שטסה לחלל באופן רשמי, ונכנסה למסלול לווייני (לפחות 300 ק"מ).
1958
ב־9 ביולי שוגר לחלל עכבר באמצעות המשגר ונגרד־אייבל.
ב־23 ביולי שוגר עכבר נוסף, בשם ריקי, על ידי המשגר תור.
באוגוסט שיגרה ברית המועצות משגר חד־שלבי לגובה 400 ק"מ ובו שני כלבים שנסגרו הרמטית בתא מיוחד. לגופם של הכלבים הוצמדו מכשירי מדידה רגישים למדידת הדופק, תכיפות הנשימה, לחץ הדם ופעולות חילוף חומרים במהלך הטיסה. כאשר המשגר הגיע לגובה 450 ק"מ, התא נותק ומהירותו הואטה על ידי רקטות בלימה, המצנחים נפתחו והכלבים חזרו בשלום.
באותה שנה שיגרה ארצות הברית שלושה עכברים במשגר דו־שלבי תור-אייבל לגובה 1000 ק"מ כדי לבדוק את התנהגותם בתנאים של חוסר משקל. אך, לאחר שעבר המשגר את ה6000 ק"מ במהירות של 25,000 קמ"ש, הוא התרסק עם מטענו החי.
ב־3 באוקטובר שיגר חיל האוויר האמריקני שלושה עכברים במשגר אטלס. לאחר שהמשגר הגיע לגובה מעל 1,000 ק"מ, התא עם העכברים שב ארצה.
1959
ב־28 במאי שגרה ארצות־הברית את הקופות אייבל ובייקר לחלל, בנוסף, היו עמן רקמות אורגניות וביצי דגים. תפקידן היה לספק נתונים נוספים על השפעת הקרינה הקוסמית ועל כושר ההפריה, ואכן, הניסוי הסתיים בהצלחה והם חזרו ארצה. ב־2 ביולי שוגר טיל סובייטי לחלל אשר הגיע לגובה 212 ק"מ ובו היו 2 כלבים והארנב הראשון ששוגר לחלל.
ב-19 בספטמבר שוגר יופיטר AM-23 עם 2 צפרדעים ו12 עכברים, אבל, הוא הושמד במהלך השיגור.
ב־4 בדצמבר שיגרה ארצות הברית באמצעות המשגר ליטל ג'ו 2, ובו קוף רזוס בשם סם. המשגר נסק לגובה 320 ק"מ.
1960
15 במאי - שוגרה החללית קוראבל ספוטניק 1 ובתוכה רקמות אורגניות ומספר קטן של בע"ח. מסלול החללית היה 312- 369 ק"מ. מטרת השיגור הייתה לחקור את התנאים הנחוצים לפתרון שאלת החזרתה של חללית מאוישת ארצה. לאחר 4 ימים ניסו להחזיר את החללית ארצה, אך, הניסיון נכשל.
19 באוגוסט רוסיה שיגרה את ספוטניק 5, הידוע גם בתור קוראבל-ספוטניק 2. בתוכו היו שני הכלבים בלקה וסטרלקה, ארנב, 40 עכברים, זבובי פרות וצמחים.
ב-1 בדצמבר שוגר קוראבל ספוטניק 3 עם שתי כלבות : "פצ'ולקה" ו"מושקה", נכשל בחזרה לאטמוספירה ופוצץ מרחוק.
1961
31 בינואר "האם השימפנזה" שוגר כחלק מתוכנית החלל של אמריקה בקפסולת מרקורי על גבי טיל רדסטון במסגרת טיסת "מרקורי-רדסטון 2". מטרת הטיסה הייתה לבדוק אם ניתן להחזיר חללית גם במקרה שאסטרונאוטים מאבדים את הכרתם. לדברי נאס"א, המשימה של האם סללה את הדרך לשיגור המוצלח של האסטרונאוט האמריקאי אלן שפרד.
22 בפברואר צרפת משגרת את העכבר הראשון שלה.
9 במרץ ברית המועצות שיגרה את קוראבל-ספוטניק 4 שבתוכו היו כלב, עכברים, צפרדעים ובפעם הראשונה – חזיר ים.
25 במרץ שוגר קוראבל ספוטניק 5 ובתוכו הכלבה "זווזדוצ'קה", חזר בשלום לאחר הקפה אחת בחלל.
1964
1964-1966 סין משגרת עכברים, חולדות ושני כלבים.
1967
11 באפריל ארגנטינה משגרת עכבר שחזר בהצלחה, אבל לא ברור האם השיגור עבר את ה100 ק"מ.
ב־7 במאי שיגרה צרפת קופה בשם מרטין לחלל. הקופה הגיעה לגובה 240 ק"מ ואחרי 21 דקות חזרה ארצה. מטרת השיגור הייתה לבדוק את מידת הערנות ותיאום הגפיים של בעל חיים הנתון במצב של חוסר משקל ואת מוחה של הקופה.
1968
15 בספטמבר – ברית המועצות משגרת לחלל את זונד 5 - החללית הראשונה שהקיפה את הירח וחזרה בשלום לכדור הארץ- בתוך החללית היו צבים ותולעים שהיו החיים הראשונים שהקיפו את הירח.
1970
ב-9 בנובמבר שוגרו שני תאים סביב כדור הארץ. בתא אחד היו שתי צפרדעים שלגופם הוצמדו אלקטרודות והתא השני דמה לראשון ונועד לחקור את הקרינה הקוסמית. 9 שעות לאחר השיגור, התאים הופרדו מהמשגר ונכנסו למסלול אליפטי שמרחקיו מהקרקע 320–592 ק"מ. כמו כן, התא עם הצפרדעים הסתובב סביב עצמו במהירות של 50 פעם בדקה. לאחר כשבוע ב-16 בנובמבר, הצפרדעים מתו. מטרת השיגור הייתה:
1. חקירת השפעת חוסר המשקל המפריע לאסטרונאוטים במילוי תפקידם.
2. חקירת האוזן הפנימית והמנגנונים האחראיים על שיווי משקלם של הצפרדעים ולהסיק מכך על בני אדם.
1972
16 באפריל, שוגרו נמטודות על אפולו 16.
1973
על סקיילאב 3 אשר שוגרה ב-28 ביולי, שוגרו עכברי כיס, הדג הראשון בחלל והעכבישים הראשונים בחלל.