cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת הצרפתים והאינדיאנים
צרפת החדשה
ההתיישבות הצרפתית באזור קוויבק והימות הגדולות החלה בתחילת המאה ה-17. ב-1608 הוקמה קוויבק סיטי, שהתפתחה באיטיות עקב תנאי האקלים והיחס העוין מצד האינדיאנים המקומיים - שבטי האירוקוי. הבריטים, שהחלו להתיישב באזורים אחרים של עמק הנהר סנט לורנס, במקביל לצרפתים, הצליחו הרבה יותר. היישובים הבריטיים שגשגו, ואוכלוסייתם הייתה מרובה מזו של אלה הצרפתיים. הבריטים אף כבשו את קוויבק בין השנים 1629 ל-1632. בשנת 1640 מנו המתיישבים הצרפתיים בסך הכול כ-360 נפשות.
בשנת 1663 הכריז המלך לואי הארבעה-עשר על צרפת החדשה כעל מושבת כתר צרפתית, ובכך פתח את הדרך לפיתוח מואץ של המושבה. חיל מצב נשלח מצרפת כדי להגן על התושבים מהתקפות אינדיאניות, בעיקר מצד שבטי האירוקוי. ב-1666 מנו המתיישבים 3,215 נפשות.
ב-1682 החלו הצרפתים ליישב את אזור לואיזיאנה, ולבנות מצודות לאורך נהר המיסיסיפי. ההתפשטות הצרפתית מקוויבק בצפון ועד מפרץ מקסיקו בדרום עוררה חששות כבדים בקרב המתיישבים הבריטים. המתיישבים שחיו ממזרח להרי האפלצ'ים חששו שימצאו עצמם מסוגרים בין הצרפתים מכאן והאוקיינוס האטלנטי מכאן. חשש נוסף של המתיישבים היה מהחלת השפעתם של האפיפיור והקתוליות על השטחים הצרפתיים, ומכרסום במעמדה של הכנסייה האנגליקנית.
המלחמות הבין קולוניאליות
ב-1689 פתחו הבריטים בתמיכת האינדיאנים משבטי האירוקוי במתקפה נגד הצרפתים, מערכה שנמשכה עד 1697, וכונתה על ידי הבריטים "מלחמת המלך ויליאם". מלחמה זו הייתה זירת משנה למלחמה באירופה - מלחמת הברית הגדולה. במהלכה של המערכה נפלו אקדיה (היום נובה סקוטיה) והעיר פורט רויאל בידי הבריטים, אולם הם נכשלו בניסיונותיהם לכבוש את קוויבק סיטי ומונטריאול, ונסוגו לבסוף חזרה. המלחמה נחתמה בהסכם רייסווייק (Ryswick).
לא חלפו חמש שנים, ומלחמה חדשה ("מלחמת המלכה אן") פרצה ב-1702. בעקבות פרוץ מלחמת הירושה הספרדית באירופה ב-1701, התלקחו עימותים בין הבריטים לבין הצרפתים גם בזירה האמריקנית. ב-1710 כבשו הבריטים שוב את פורט רויאל ואת אקדיה, והאזור הפך למחוז הבריטי נובה סקוטיה. ב-1713 נחתם הסכם אוטרכט בו ויתרו הצרפתים על ניופאונדלנד ועל אזור מפרץ הדסון לטובת בריטניה.
השקט נשמר באזור עד 1744, עת תקפו הבריטים שוב במערכה שנקראה "מלחמת המלך ג'ורג'", שוב על רקע מלחמה אחרת - מלחמת הירושה האוסטרית. המערכה נמשכה עד 1748, ובמסגרתה כבשו הבריטים את מצודת לואיסבורג (Louisbourg) אך השיבו אותה לצרפתים במסגרת הסכם Aix-la-Chapelle.
הפגנות כוח צרפתיות
ביוני 1749 ציווה מושל צרפת החדשה על פייר-ז'וזף סלורון לארגן משלחת למחוז אוהיו במטרה להסיר את ההשפעה הבריטית באזור. סלורון נצטווה גם לאשר את נאמנותם של הילידים האמריקאים באזור לכתר הצרפתי.
באביב 1753 קיבל לידיו פול מרן, מפקד צרפתי נודע, כוח של 2000 חיילים צרפתים ואינדיאנים על מנת להגן על אדמות צרפת בעמק אוהיו מפני הבריטים. מרן עקב אחר המסלול שמופה על ידי סלורון, אולם בעוד שסלורון שם לוחות עופרת, מרן בנה וביצר מבצרים ומעוזים. המבצר הראשון שבנה מרן היה על גדות ימת אירי וכן בנה גם מבצרים לאורך נהר בוף, שיצא מהאגם דרומה.
הפגנת כוח זו של הצרפתים הפחידה את בני שבט האירוקוי בסביבה, וגרמה להם לבקש הגנה מהבריטים, בהם הם בטחו. מושל מושבת ניו יורק נפגש באולבני עם מנהיג האירוקוי, צ'יף הנדריק. הנדריק התעקש שהבריטים יעמדו בהבטחותיהם ויחסמו את ההתפשטות הצרפתית. אולם המושל הבריטי לא הסכים להתחייב לכך, והנדריק הכריז כי הברית בין בריטניה לפדרציית האירוקוי נשברה.
טרום המלחמה
היו ניסיונות ליישב את הסכסוך בדרכי שלום. ב-1750 נפגשו נציגי הצדדים בפריז על מנת לפתור את חילוקי הדעות סביב השטחים שבמחלוקת, אך ללא הועיל.
ב-1752 מונה המרקיז דוקן למושלה הכללי של צרפת החדשה. הוא קיבל הוראה להשתלט על עמק הנהר אוהיו, ולסלק את הנוכחות הבריטית מהאזור, ופעל בהתאם. במקביל קיבל רוברט דינווידי, מושל וירג'יניה, הרשאה לתושבי המושבה להתיישב בעמק.
בתחילת 1754 החלו הבריטים לבנות מצודה במקום המפגש בין נהר האלגייני (Allegheny) והמונונגאהיילה, בו הם יוצרים את נהר אוהיו, מצודת הנסיך ג'ורג'. הצרפתים השתלטו על המקום, השלימו את בניית המצודה וקראו לה "פור דוקן".
1754-1755: הקרבות על פור דוקן
ב-28 במאי 1754 נשלח על ידי מושל וירג'יניה לויטננט קולונל צעיר בשם ג'ורג' וושינגטון (בן 21 באותה עת), כשהוא מלווה בכוח של 40 חיילים, לשאת ולתת עם הצרפתים בשאלת הגבולות בין המושבות האנגליות למושבה הצרפתית המתהווה במחוז אוהיו. הצרפתים, שהשתלטו על מצודה שבנו הבריטים, השלימו את ביצורה וקראו לה "פור דוקן" (Fort Duquesne). מצודת פור דוקן, באזור בו נשפך נהר המונוגאהלה (Monongahela) אל נהר אוהיו, בגבול פנסילבניה-וירג'יניה (בימינו העיר פיטסבורג, פנסילבניה), הייתה המפתח לשליטה בעמק הנהר אוהיו. לאחר סירוב הצרפתים לסגת מהאזור, גלש המשא ומתן עד מהרה לעימות שבו נהרגו 10 חיילים צרפתיים ו-21 נשבו, בתוכם הקצין הצרפתי ז'ומונוויל (Joseph Coulon de Jumonville). הקרב נקרא "קרב ז'ומונוויל גלן" על שמו.
על פי המסופר, אמר ז'ומונוויל הפצוע לוושינגטון כי הוא בא לשליחות של שלום מטעמו של המלך לואי החמישה עשר. בתגובה, נטל בן בריתם האינדיאני של הבריטים משבט הסנקה, צ'יף טאנאגריסון (Tanaghrisson), שהיה ידוע בכינוי "חצי מלך" (Half King), גרזן טומהוק, הלם בראשו של הקצין הצרפתי והרג אותו, דבר שגרם לתגובה נסערת בקרב הצרפתים.
בציפייה לנקמה צרפתית, הקים וושינגטון בחופזה מצודת עץ מעגלית (Fort Necessity) בסיוע מאה וחמישים אנשי מיליציית וירג'ינייה. בניית המצודה הושלמה ב-3 ביוני 1755 והזמן שנותר עד להגעת הצרפתים נוצל לתגבור הכוחות המגינים. גשמים עזים שירדו ב-2 ביולי הציפו את החפירות שהוכנו ו-וושינגטון הורה לכרות עצים לשימוש כסוללות הגנה. למחרת, ב-3 ביולי 1755 באחת עשרה בבוקר, הותקפה המצודה על ידי כוח צרפתי-קנדי בן שש מאות לוחמים, בפיקודו של אחיו החורג של ז'ומונוויל. וושינגטון הורה לאנשיו להסתער על התוקפים, אולם התקפה נגדית צרפתית הביאה את שלוש מאות אנשי המיליציה להימלט בחזרה למצודה. וושינגטון, יחד עם מאה לוחמים בריטים סדירים, מצא עצמו בנחיתות מספרית בולטת מול הכוחות הצרפתיים והורה על נסיגה. הצרפתים נפרשו מחדש ביערות והמטירו אש כבדה על המצודה. הכוחות הנצורים השיבו אש, אך כיוונו גבוה מדי והנחילו אבדות קלות לתוקפים. גשמים עזים שהתחדשו אחר הצהריים הרטיבו את אבק השרפה של המגינים. קצין צרפתי התקרב למצודה כדי לדון בתנאי הכניעה והמשא ומתן התנהל מחוץ למצודה בעוד אנשי המיליציה משתכרים בתוכה. וושינגטון חתם על כתב הכניעה ולמחרת נטשו אנשיו את המצודה, מבלי להתנגד לצרפתים הבוזזים את ציודם. היה זה הקרב היחיד בו ג'ורג' וושינגטון נכנע בכל הקריירה הצבאית שלו.
ב-9 ביולי 1755 הוביל מייג'ור ג'נרל אדוארד בראדוק (Braddock), מפקד הכוחות הבריטיים ביבשת, כוח בריטי גדול אל אותה מצודה. בין פקודיו היה גם ג'ורג' וושינגטון, אז כבר קולונל.
בראדוק ניסה להשתמש בטקטיקות אירופיות שכללו מבני ירי והתקדמות ישרה קדימה, אולם הוא ספג תבוסה קשה מידי הצרפתים ובני בריתם הילידים, בקרב שנקרא קרב מונונגאהלה. אף על פי שהבריטים היו רבים וחמושים יותר (1,300 לוחמים), הצרפתים (כ-900) התאימו את לחימתם לתנאי השטח והשתמשו בעצים ובשיחים כמחסה. הקרב הסתיים במפלה מוחצת לאנגלים. 456 מחייליהם נהרגו, ו-521 נפצעו. לצרפתים היו כמה עשרות נפגעים. בראדוק עצמו נפצע פצעי מוות, ומת לאחר ארבעה ימים. ג'ורג' וושינגטון, אף על פי שכמעט נפצע ארבע פעמים, יצא ללא פגע והוכיח את יכולת הפיקוד שלו בארגנו מחדש את הכוחות שנותרו ובפקדו על הנסיגה מהאזור.
1756-1757: ניצחונות צרפתיים
התבוסה הבריטית הקשה הייתה תחילתו של רצף ניצחונות צרפתיים במהלך השנים הבאות, רבים מהם כנגד כל הסיכויים. הניצחונות הבריטיים היחידים בשנים הראשונות של המלחמה היו ב-1755, ניצחונות שהבטיחו את הישארות עמק ההדסון ונובה סקוטיה בידי בריטניה.
השנים 1756–1757 היו שקטות למדי ורק שלושה קרבות נערכו במהלכן:
1758-1759: הכף נוטה לטובת הבריטים
לאחר מספר שנות לחימה שבהן הייתה יד הצרפתים על העליונה, ההזנחה הצרפתית של זירת צפון אמריקה של המלחמה, בשילוב עם הנהגתו החזקה של ויליאם פיט האב, שר החוץ החדש של בריטניה, גרמו לשינוי במהלך המלחמה ולעליית כוחם של הבריטים.
ב-1758 תקפו הבריטים את לואיסבורג בחוף האטלנטי, את פורט קרילון שעל חוף אגם שמפליין, ואת פורט פרונטונאק במזרח אגם אונטריו. הם הצליחו לכבוש את לואיסבורג, אקדיה (כיום נובה סקוטיה), וכך השיגו שליטה אסטרטגית על הכניסה לנהר סנט לורנס, והשתלטו גם על אגם אונטריו. כישלונם היחיד היה בפורט קרילון.
ביולי 1758 יצא ממערב מרילנד בריגדיר גנרל ג'ון פורבס בראש כוח גדול של 6,000 חיילים להילחם במצודת פור דוקן. ג'ורג' וושינגטון היה אחד ממפקדי הכוחות. לאחר שהצליחו הבריטים לצרף את האינדיאנים המקומיים לצידם, ולאחר שהצרפתים במצודה הבינו כי לא יקבלו סיוע מהאינדיאנים או מבסיס האם במונטריאול, הם נטשו את המצודה ב-24 בנובמבר בחסות החשיכה. הבריטים נתנו למצודה את השם פורט פיט (Fort Pitt), לימים העיר פיטסבורג.
ביולי 1759 איבדו הצרפתים גם את אחד ממעוזיהם החשובים ביותר - פורט ניאגרה שבצפון מדינת ניו יורק והלחימה עברה ללב השטח הצרפתי בחבל קוויבק.
1759-1760: נפילת קוויבק-סיטי ומונטריאול
ביוני 1759 יצאו הגנרל ג'יימס וולף בראש כוח של 9,000 חייל והאדמירל צ'ארלס סונדרס בראש צי של 20 ספינות, והטילו מצור בן שלושה חודשים על העיר קוויבק סיטי, בירת צרפת החדשה. בתום המצור נכנע חיל המצב הצרפתי ששהה בה, והעיר נפלה לידי הבריטים, שהחזיקו בה גם לאחר מצור צרפתי ארוך שהושם על העיר שנה לאחר מכן. נפילתה של קוויבק סיטי הייתה נקודת המפנה במלחמה.
באוגוסט 1760 נחלו הצרפתים תבוסה מוחצת ב"קרב אלף האיים", באזור נהר סנט לורנס. בהגנה על מעוזיהם בפורט לוי (Fort Lévis) הסמוכה לקוויבק סיטי נפלו או נפצעו 275 מ-300 המגנים, והמושל הצרפתי הסכים לשאת ולתת על כניעה.
תוצאות המלחמה
בסופו של דבר ניצחו האנגלים ניצחון מובהק כבר ב-1760 עם נפילת מונטריאול, והפכו את קנדה ואת המרחבים שבין הרי האפאלאצ'ים למיסיסיפי למושבות בריטיות. עם סיום מלחמת שבע השנים ב-1763 הוחלט בחוזה פריז שהשטחים שנכבשו על ידי הבריטים יהיו תחת שלטון הכתר הבריטי. צרפת איבדה את כל אחיזתה בשטח שממזרח למיסיסיפי ואת כל השטח באזור קוויבק, למעט שני איים קטנים באזור ניופאונדלנד - סן-פייר ומיקלון, שם שמרה צרפת על זכויות הדיג שלה. את השליטה במרחבים העצומים שממערב למיסיסיפי- השטח שנקרא לואיזיאנה הצרפתית, העבירה צרפת לשליטת ספרד, בעלת בריתה, כפיצוי על אובדן פלורידה לבריטניה. כן נותרה בידי הצרפתים השליטה בשני איים בקריביים שהיו כבושים על ידי בריטניה - "איי הסוכר": גוואדלופ ומרטיניק. איים אלה היו בעלי חשיבות כלכלית לצרפת הודות למטעי קנה הסוכר שגודלו בהם. בנוסף, אושר לצרפת להישאר בעיר ההודית פודוצ'רי, ונוכחותה שם נשמרה עד המאה ה-20.
ההסכם ספג ביקורת רבה בבריטניה. ויליאם פיט, אדריכל הניצחון הבריטי, שאולץ לפרוש מכהונתו כשר החוץ עוד ב-1761, התנגד בחריפות לתנאי ההסכם ששם קץ למלחמה, וסבר שתנאי ההסכם אינם הולמים את ממדי הניצחון הבריטי. הוא התנגד להחזרת "איי הסוכר" בקריביים לצרפת, להישארותה של צרפת בפודוצ'רי שבהודו, ולזכויות הדיג שנותרו לצרפתים בניופאונדלנד. בצד הוויתורים לצרפת קבל גם על הפניית הגב לפרוסיה, שותפתה של בריטניה במלחמה.
בריטניה קיבלה את השליטה על קוויבק, והמשמעות הייתה מעבר של אוכלוסייה קתולית צרפתית שמנתה כ-60,000 נפש לשלטון בריטי. עוד ב-1755 גורשו אלפי דוברי צרפתית מאקדיה, עם כיבושה על ידי הבריטים, וחלקם הגיע ללואיזיאנה.
השפעות המלחמה
לתוצאות המלחמה הייתה השפעה גדולה על המפה העתידית של צפון אמריקה. הצרפתים, לא זה בלבד שהפסידו שטחים עצומים לטובת בריטניה, איבדו גם את הרצף הטריטוריאלי בין השטחים שנשארו בידם ממערב למיסיסיפי - (לואיזיאנה הצרפתית), לבין האוקיינוס האטלנטי. הואיל וכך, העבירה צרפת את השטח לשליטת בעלת בריתה - ספרד. לימים, משיחזור שטח זה לידי הצרפתים, הם יוותרו גם עליו וימכרו (ב-1803) את לואיזיאנה הצרפתית לארצות הברית תמורת 15 מיליון דולר.
לבריטניה לא הייתה ברירה אלא לחתום על הסכם פריז, למרות ביקורות חריפות מבית: הוצאותיה בגין המלחמה היו עצומות, וחובה הלאומי שעמד טרום המערכה ב-1755 על כ-74 מיליון לי"ש, קפץ ב-1763 לכ-133 מיליון לי"ש, סכום עתק במאה ה-18. כדי לכסות את הוצאותיה, הכבידה בריטניה את המיסוי על המתיישבים: ב-1765 נחקק חוק הבולים, אשר החיל מס בולים על המושבות בצפון אמריקה, ואשר קבע כי כל מסמך רשמי או חוקי – עיתון, רישיון, חוזה שכירות וכדומה חייב להיות מבויל. החוק, שנועד לממן חלק מהוצאות המלחמה, בוטל לאחר שנה.
בנוסף, בעקבות העברתו של שטח רב לידי בריטניה, הוכרזה ההכרזה המלכותית של 1763 אשר הגבילה את ההשתלטות על קרקעות האינדיאנים. נהוג לראות בהצהרה זו את תחילתם של חילוקי דעות מהותיים בין בריטניה לבין המתיישבים.
בסיכום המלחמה נראה כי שכרה של בריטניה יצא בהפסדה: בריטניה, לכאורה המנצחת הגדולה והמרוויחה העיקרית מהמלחמה, הגיעה לשליטה על שטחים בהיקף שלא שלטה בו מעולם, ולמעמד של מעצמת על, אך בסופו של דבר, האיצה מלחמת הצרפתים והאינדיאנים את פריצתה של מלחמה אחרת - מלחמת העצמאות האמריקאית, שהביאה לכלל סיום את שליטתה של בריטניה במושבותיה בצפון אמריקה, למעט קנדה. בצפון היבשת קיבלה בריטניה לידיה בקוויבק שטחים מיושבים בתושבים קתולים דוברי צרפתית. הייתה זו ראשיתה של קנדה, שנוסדה רשמית כמאה שנים מאוחר יותר, אך גם ראשיתו של קונפליקט עדתי אנגלי-צרפתי עמוק במדינה זו.
המלחמה בתרבות ובספרות
הספר "המוהיקני האחרון" מאת ג'יימס פנימור קופר נכתב על רקע אירועי המלחמה, ובפרט על רקע הקרב על פורט ויליאם הנרי.
ראול דופי
ראול דופי (בצרפתית: Raoul Dufy; 3 ביולי 1877 – 23 במרץ 1953) היה צייר צרפתי מזרם הפוביזם.
ביוגרפיה
ראול דופי נולד בלה הבר, נורמנדי למשפחה בת תשע נפשות. הוא עזב את בית הספר בגיל 14 לטובת עבודה בחברה ליבוא קפה. כשהיה בן 18 החל לקחת שיעורי ערב באמנות בבית הספר לאמנות בלה הבר. בין השאר למד על יצירותיו של אז'ן בודן במוזיאון בעיר.
הוא שירת שנה בצבא, ובשנת 1900 זכה במלגה בבית הספר הלאומי לאמנות בפריז. שם הוא למד בצוותא עם ז'ורז' בראק, והושפע מאמנים אימפרסיוניסטים כמו קלוד מונה וקאמי פיסארו.
בשנת 1905 נחשף ליצירה של אנרי מאטיס, שהשפיעה על סגנונו וקירבה אותו לזרם הפוביזם.
דופי פגש לראשונה את זרם הפוביזם בסאלון דה אינפנדנטס בשנת 1905, ולאחר מכן התאים את הסגנון למטרותיו. במהלך חייו, האמן נסע הן בחו"ל והן בצרפת, מצייר נופים של הים התיכון בעיר ניס, כמו גם סצינות של מרוצי סוסים. במהלך שנות ה-20 עבד דופי במגוון של חומרים, בייצור קרמיקה, שטיחי שטיח, וקישוטים אדריכליים בקנה מידה גדול. העבודה שלו לביאנלה ה -26 של ונציה זכתה בו בפרס הגדול ביותר לציור ב -1952, שנה לפני מותו.
הוא מת בצרפת ב-23 במרץ 1953 ונקבר בקרבה לאנרי מאטיס, בבית קרבות בסימיז, פרבר של ניס.
בית אימרין
בית אימרין (ערבית: بيت امرين, פירוש: "בית שני הנסיכים") הוא כפר פלסטיני בצפון השומרון המשתייך לנפת שכם של הרשות הפלסטינית. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016 מנתה האוכלוסייה בכפר 3,423 תושבים.
היסטוריה
בסקר ארכאולוגי שנערך בבית אימרין לאחר מלחמת ששת הימים, נמצאו חרסים מהתקופות הביזנטית, ימי הביניים והעות'מאנית.
לפי מועצת הכפר, הוא נוסד בידי ערבים מהישוב הסמוך בורקה ומשבט בני חסן בעבר הירדן, שאיכלס גם את קראוות בני חסן.
התקופה העות'מאנית
הכפר הופיע ברישומי המס העות'מאנים של שנת 1596 כחלק מנפת ג'בל סאמי שבסנג'ק שכם. במקום נמנו 19 בתי אב ושני רווקים, כולם מוסלמים. הם שילמו מיסים על חיטה, שעורה, גידולי קיץ, עצי זית, הכנסות מזדמנות, עיזים וכוורות וכן בית בד לשמן זית או דבש ענבים, סה"כ 13,200 אקצ'ה.
בשנת 1667 חייתה בכפר קהילה נוצרית מהזרם היווני אורתודוקסי.
בשנת 1838, אדוארד רובינסון כתב כי הכפר ממוקם על הדרך לג'נין. הוא ציין כי במקום מתגוררים בשכנות נוצרים יוונים ומוסלמים. באותה העת היו בכפר 50 נוצרים וכומר.
ב-1870, ויקטור גרן העריך שחיים בכפר 700 איש. הוא ציין כי הבתים בכפר הם קטנים ובנויים בגסות; יוצא הדופן היה בית השייח', שהיה גדול ובנוי היטב. בסקר ארץ ישראל המערבית של הקרן לחקר ארץ ישראל (1882), הכפר תואר כ"כפר בגודל בינוני בעמק שלמרגלות שרשרת שייח' בייזיד. הוא בנוי אבן, ובעמק מדרום מצוי מעיין, המוקף בעצי זית ממזרח ומערב. חלק מהתושבים הם נוצרים יוונים".
המנדט הבריטי
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה בבית אימרין אוכלוסייה של 527 נפש, אשר הורכבה מ-512 מוסלמים ו-15 נוצרים אורתודוקסים. האוכלוסייה גדלה במפקד 1931 ל-620, אשר הורכבה מ-13 נוצרים ו -607 מוסלמים, אשר חיו ב-157 בתים.
שלטון ירדני
בעקבות מלחמת העצמאות עברה בית אימרין משליטה בריטית לירדנית. בשנת 1961 הייתה אוכלוסיית בית אימרין 1,048.
בשנת 1966 הוקמה מועצה כפרית המורכבת מתשעה חברים, כולל ראש המועצה, לניהול ענייניה האזרחיים של בית אימרין. ראש המועצה הראשון היה איאד יוסף עבד אל-רחמן אחסן, וכיום הוא בשיר סמארה.
לאחר 1967
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, עבר הכפר משליטה ירדנית לישראלית, ובאותה שנה נמצא כי מספר התושבים בכפר היה כ-1,100 איש.
בשנת 1980, הופקעו חלק מאדמות הכפר לצרכים צבאיים ועליהן הוקמה היאחזות נח"ל "מעלה נחל" על ידי גרעין של תנועת הנוער הלאומי, שאוזרחה מיד כהתנחלות חומש. 25 שנים אחר כך פונתה חומש במסגרת תוכנית ההתנתקות. לאחר הפינוי לא בוטלו צווי התפיסה לשטח והפלסטינים היו מנועים מלעבד את אדמותיהם. בדצמבר 2011 עתר ראש מועצת בורקה ותושבים אחרים לבג"ץ באמצעות ארגון יש דין, בדרישה לביטול צווי התפיסה הצבאיים. בסופו של דבר בוטל "צו הסגירה" (שקבע כי על פלסטינים אסור להיכנס למקום) ובאוקטובר 2013 ביקרו במקום פלסטינים תושבי האזור.
לאחר הסכם אוסלו 97.7% מקרקעות הכפר מוגדרות כשטח A, 1.8% שטח B, ואילו 0.5% הנותרים הם שטח C.
כלכלה
כלכלת הכפר מבוססת על חקלאות, והמוצרים העיקריים הם קטניות, דגנים, ירקות, זיתים, ענבים, שקדים ותאנים. בכפר יש מתקנים ציבוריים הכוללים: מרפאה, ובית לשירותי דואר ותקשורת טלפונית.
גאוגרפיה
בית אימרין שוכן למרגלות "ג'בל אבו יזיד", פסגת הר בגובה 725 מטר מעל פני הים, שבמרכזה מבנה קבר שייח' (מקאם), "שייח' אבו יזיד", ממנו שרדו ארבעת קירות המבנה ללא גג. השייח' הסופי "אבו יזיד" מוכר במסורת המקומית כצדיק שהתבודד בתפילותיו במקום.
חינוך
בכפר יש בית ספר יסודי לבנות ובית ספר תיכון לבנים.
יופ קאפלמן
האנס-יוזף "יופ" קאפלמן (בגרמנית: Hans-Josef "Jupp" Kapellmann, נולד ב-19 בדצמבר 1949 בבארדנברג שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בעמדות המגן והקשר. את רוב הקריירה שלו בילה קאפלמן בקבוצות פ.צ. קלן ובאיירן מינכן. בנוסף, ערך 5 הופעות במדי נבחרת מערב גרמניה.
קריירת מועדונים
קאפלמן גדל במועדון הנוער של 1930 בארדנברג, והצטרף בשנת 1968 לבוגרים של אלמניה אאכן, עמה זכה במקום השני בבונדסליגה כבר בעונתו הראשונה. עונה לאחר מכן, אאכן ירדה לליגת המשנה, וקאפלמן עבר לפ.צ. קלן, עמה הגיע למקום השני בבונדסליגה בשנת 1973 והפסיד באותה עונה בגמר הגביע לבורוסיה מנשנגלדבך.
הצלחתו של קאפלמן בקלן, הביאה את באיירן מינכן לשלם עבורו 802 אלף מארק גרמני לקלן, סכום שנחשב לשיא בבונדסליגה באותם ימים, ובקיץ 1973 עבר קאפלמן לקבוצה הבווארית. קאפלמן היה חלק משמעותי מבאיירן מינכן שזכתה בשלושה טורנירים רצופים של גביע אירופה לאלופות, בין השנים 1974–1976, ובזכייה בטורניר הגביע הביניבשתי בשנת 1976 לאחר ניצחון על קרוזיירו. קאפלמן רשם 165 הופעות בבאיירן מינכן, והבקיע 17 שערים.
בתום עונת 1979, חצה קאפלמן את הכביש אל היריבה העירונית, מינכן 1860, שם שיחק 40 משחקים. בתום עונת 1981, פרש קאפלמן ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית
לקאפלמן חמש הופעות במדי נבחרת מערב גרמניה. קאפלמן היה חלק מהסגל הגרמני שזכה במונדיאל 1974, אך לא זכה בו לדקות משחק.
לאחר הפרישה
כיום קאפלמן הוא דוקטור, העוסק בניתוחים אורתופדיים בעיר רוזנהיים שבבוואריה.
אייד', מלך סקוטלנד
אֶיְד' מֵק קִינֶיְדָ'ה (בגאלית סקוטית: Áed mac Cináeda; נרצח ב-878) היה מלך סקוטלנד הרביעי. אייד' מלך שנה אחת, משך המלוכה הקצר ביותר מבין מלכי סקוטלנד, ולא השאיר אחריו חותם. הוא נרצח בשנת 878 על ידי יורשו, גיריק.
אייד' היה בנו של קנת הראשון. היו לו שני ילדים: קונסטנטין השני, שהפך למלך סקוטלנד בשנים 900–923, ודומנל. הוא אחרון המלכים שב"דברי ימי אירלנד" מכונה "rex Pictorum" (מלך הפיקטים).
אליפות וימבלדון 1992
אליפות וימבלדון 1992 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-22 ביוני והסתיימה ב-5 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
הפרסים
מנצחי תחרויות קיבלו את הפרסים הבאים:
סך הפרסים באליפות היה £4,416,820 ובתחרויות לבודדים הם התחלקו כדלקמן:
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות 16 המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
במשחק הגמר אנדרה אגסי מארצות הברית נפגש עם גורן איוואנישביץ' מקרואטיה וניצח ב-5 מערכות.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 128 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. 16 טניסאיות זכו לדירוג:
במשחק הגמר שטפי גראף מגרמניה נפגשה עם מוניקה סלש מיוגוסלביה וניצחה אותה בשתי מערכות.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. 16 זוגות דורגו:
במשחק הגמר ג'ון מקנרו מארצות הברית ומיכאל שטיך מגרמניה שלא היו מדורגים נפגשו עם ג'ים גראב וריצ'י רנברג מארצות הברית וניצחו אותם ב-5 מערכות.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. מנצחות תחרות 1991 השתתפו גם השנה אך עם פרטנרים חדשים. 16 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר נטליה זברבה מבלארוס וג'יג'י פרנאנדס מארצות הברית נפגשו עם יאנה נובוטנה מצ'כוסלובקיה ולריסה סבצ'נקו (ניילנד) מלטביה וניצחו אותן בשתי מערכות. כל משתתפי הגמר השתתפו גם בגמר של השנה הקודמת אך עם פרטנרים אחרים. באותה שנה הזוג ניצח גם באליפות ארצות הברית הפתוחה ואליפות צרפת הפתוחה.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. 16 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר סיריל סוק מצ'כוסלובקיה ולריסה ניילנד (סבצ'נקו) מלטביה שיחקו נגד יאקו אלטינג ומרים אורמנס מהולנד שלא היו מדורגים וניצחו אותם בשתי מערכות.
ישראל בווימבלדון
עמוס מנסדורף בסיבוב הראשון שיחק נגד מרקוס נווי מגרמניה וניצח ב-3 מערכות. בסיבוב השני הוא נפגש עם מיכאל שטיך מגרמניה והפסיד ב-4 מערכות.
משולש רולו
משולש רולו הוא צורה גאומטרית קמורה הנוצרת על ידי חיתוך של שלוש קשתות מעגליות, שמרכזן בקדקודי משולש שווה-צלעות ורדיוסן שווה לאורך צלע המשולש. תכונתה הגאומטרית הבולטת של צורה זו היא, ששלוש הקשתות היוצרות אותה מהוות עקומה בעלת רוחב קבוע. המשמעות האינטואיטיבית של תכונה זו היא שבשעה שהמשולש מתגלגל על פני משטח ישר, צדו המרוחק ביותר מהמשטח שומר על גובה קבוע, בכל רגע נתון.
קיימות עדויות לכך שהצורה הייתה מוכרת עוד בתקופת הרנסאנס. הראשון שגילה את תכונת הרוחב הקבוע שלה היה לאונרד אוילר. הצורה קרויה על שמו של מהנדס המכונות הגרמני פרנץ רולו אשר שילב אותה בחלק מהמנגנונים פורצי הדרך אותם פיתח.
בנייה
על מנת לבנות משולש רולו עם רוחב R באמצעות מחוגה יש לצייר מעגל ברדיוס R. אחרי כן יש לצייר מעגל נוסף שמרכזו נמצא על המעגל הראשון ורדיוסו R. לבסוף יש לצייר מעגל שלישי שמרכזו בנקודת חיתוך של שני המעגלים הקודמים ורדיוסו R. משולש רולו הוא הקו התוחם את השטח המשותף של שלושת העיגולים שנוצרו.
דרך אחרת לצייר משולש רולו היא לצייר משולש שווה-צלעות ואחר כך לצייר שלוש קשתות שהרדיוס שלהן שווה לגודל צלעות המשולש, כך שכל קודקוד של המשולש הוא המרכז של כל אחת מהן, ושני הקודקודים האחרים הם נקודות הקצה. שלוש הקשתות יוצרות משולש רולו.
לפי משפט בלשקה-לבג, למשולש רולו השטח המזערי מבין העקומות שרוחבן קבוע, שיש להן אותו הרוחב. שטח זה הוא, כאשר s הוא הרוחב הקבוע.
מצולעי רולו
ניתן להכליל את משולש רולו למצולע רולו כללי. מכל מצולע משוכלל עם מספר צלעות אי-זוגי ניתן לבנות מצולע רולו.
המצולע שנמצא בשימוש הרב ביותר הוא משובע רולו. ישנם מספר מטבעות בצורה זו: רוחבם הקבוע של המטבעות שימושי במכונות שמופעלות על ידי מטבעות.
שימושים נוספים
שטח של כל פינה הנשארת אז -
באמצעות מצולעי רולו אחרים ניתן לקדוח חורים בצורות מחומש, משושה ומתומן.
גרסה תלת-ממדית
חיתוכן של ארבע ספירות ברדיוס s שמרכזן בקודקודי ארבעון משוכלל שאורך צלעותיו s נקרא ארבעון רולו, אך גוף זה אינו משטח ברוחב קבוע. ניתן להפוך אותו למשטח ברוחב קבוע על ידי החלפת שלוש מקשתות הגבול שלו ביריעות שנוצרות מסיבוב קשת מעגלית. גוף זה נקרא ארבעון מייסנר. כמו כן, סיבוב משולש רולו סביב אחד מצירי הסימטריה שלו יוצר משטח ברוחב קבוע, שנפחו קטן מכל משטחי הסיבוב הידועים שרוחבם קבוע.
וינאקספו
וינאקספו (בצרפתית: Vinexpo) היא תערוכת יין המתקיימת בבורדו, צרפת.
וינאקספו היא תערוכת היין החשובה בעולם, היא מתקיימת מאז שנה 1981, מדי שנה אי-זוגית, בחודש יוני, ברובע צפון-לאק, השוכן בצפונה של העיר בורדו. משתתפים בה יקבים מכל רחבי העולם, אבל נעדרים ממנה טובי היקבים בעולם. עקב ההצלחה הרבה הוגבלה הכניסה לתערוכה למקצועני ענף היין ולעיתונאים.
בתערוכת וינאקספו ה-16 במספר שנערכה בשנת 2011 השתתפו 2,400 מציגים מ-47 מדינות בעולם.
טזארי זרו
טזארי זרו (באיטלקית: Tazzari Zero) היא מכונית חשמלית, בתצורת מכונית מיקרו מתוצרת Tazzari Group האיטלקית המיוצרת משנת 2009 ועד היום.
מקום מטה ומפעל Tazzari Group הוא באימולה.
דגם ה"טזארי זרו" הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות בבולוניה בשנת 2009.
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 – 2021
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 2021 (בהונגרית: 2021-es U21-es labdarúgó-Európa-bajnokság, בסלובנית: Evropsko prvenstvo v nogometu do 21 let 2021; ידועה גם בשם יורו עד גיל 21 2021) הייתה המהדורה ה־23 של אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21, טורניר הכדורגל הדו־שנתי המאורגן על ידי אופ"א לנבחרות כדורגל גברים אירופיות עד גיל 21. ב־6 בפברואר 2019 הוועד המנהל של אופ"א הגדיל את מספר הנבחרות המשתתפות מ־12 ל־16. רק שחקנים שנולדו ב־1 בינואר 1998 או אחריו היו זכאים להשתתף.
את הטורניר אירחו יחד הונגריה וסלובניה. במקור הוא היה אמור להתקיים ב־9–26 ביוני 2021, אך הוא הוזז מתאריכים אלו לאחר דחייתו של יורו 2020 אל יוני–יולי 2021 בעקבות מגפת הקורונה. ב־17 ביוני 2020 הודיעה אופ"א כי הטורניר יתקיים בשני שלבים" שלב הבתים יתקיים בין התאריכים 24–31 במרץ 2021, ושלב הנוקאאוט ייערך בין 31 במאי ל־6 ביוני 2021. עקב מגפת הקורונה לא נעשה שימוש במערכת VAR.
ספרד הייתה האלופה המכהנת, אך הודחה בחצי הגמר על ידי פורטוגל.
אירוח
הונגריה וסלובניה הגישו הצעה משותפת לאירוח הטורניר. לא הוגשה הצעה נוספת, ולכן ב־3 בדצמבר 2018 השתיים הוכרזו כמארחות בישיבת הוועד הפועל של אופ"א בדבלין, אירלנד.
העפלה
כל 55 הנבחרות החברות באופ"א היו זכאיות להשתתף בטורניר. בניגוד למהדורת 2019 שתי המארחות (הונגריה וסלובניה) העפילו אוטומטית, ושאר 53 הנבחרות התמודדו בטורניר המוקדמות על 14 המקומות הנותרים. תחרות המוקדמות הורכבה משני שלבים: הגרלת שלב הבתים נערכה ב־11 בדצמבר 2018. שלב הבתים בטורניר המוקדמות החל במרץ 2019 והסתיים באוקטובר 2020, בעוד שהפלייאוף תוכנן להתקיים בנובמבר 2020. אך בעקבות התפרצות מגפת הקורונה באירופה, הודיעה אופ"א ב־17 ביוני 2020 על ביטול שלב הפלייאוף, ובמקומו חמש הסגניות הטובות ביותר (ללא התחשבות בתוצאות מול הנבחרת שבמקום השישי) יעפילו ישירות לטורניר הסופי.
נבחרות שהעפילו
הערה: כל הנתונים הסטטיסטיים כוללים רק את עידן U21 (1978 ואילך).
הגרלה סופית
ההגרלה הסופית של הטורניר נערכה ב־10 בדצמבר 2020 במטה אופ"א שבניון, שווייץ. 16 הנבחרות הוגרלו לארבעה בתים בני ארבע נבחרות כל אחד. הנבחרות דורגו לקראת ההגרלה, לפי מקדם שחושב בהתבסס על תוצאות הטורנירים הבאים: שתי הנבחרות המארחות, הונגריה וסלובניה, שובצו מראש לבית א' ובית ב' בהתאמה.
אצטדיונים
להלן המגרשים בהם נערך הטורניר: לוח הזמנים הזמני הוכרז בנובמבר 2019. הונגריה אירחה את משחקי בתים א' וג', וסלובניה אירחה את משחקי בתים ב' וד'. כל אחת מהמדינות תארח שני רבעי גמר, חצי גמר אחד, בעוד שהגמר יתקיים באצטדיון סטוז'יצה שבליובליאנה, סלובניה.
שלב הבתים
שתי הנבחרות שסיימו באחד משני המקומות הראשונים בכל אחד מהבתים, העפילו לרבע הגמר. בשלב הבתים, דורגו הקבוצות לפי מספר הנקודות שהשיגו במשחקי הבית (3 נקודות לניצחון, נקודה אחת לתיקו). במידה והיו שתי קבוצות או יותר עם מספר זהה של נקודות, יושמו שוברי השוויון הבאים (תקנון התחרות, סעיף 18.01 ו־18.02):
שלב הנוקאאוט
בשלב הנוקאאוט נעשה שימוש בהארכה ובדו־קרב בעיטות עונשין במידת הצורך.
מלכי השערים
בטורניר הובקעו 83 שערים ב־31 משחקים, ממוצע של שערים למשחק.
גלוטתיון
גְלוּטָתיון (באנגלית: Glutathione) הוא פפטיד קצר ונוגד חימצון חשוב. שמו הכימי, לפי מונחון IUPAC, הוא 2-amino-5-{[2-[(carboxymethyl)amino]- 1-(mercaptomethyl)-2-oxoethyl]amino}-5-oxopentanoic acid
גלוטתיון בנוי משלוש חומצות אמינו - גלוטמט, ציסטאין וגליצין - ומכיל קשר פפטידי יוצא דופן בין קבוצת האמין של הציסטאין לבין קבוצת הקרבוקסיל שעל שרשרת הצד של הגלוטמט.
הגלוטתיון יכול להמצא במצב מחוזר, GSH, שבו קבוצת התיול (SH) יכולה להגיב עם רעלנים כדוגמת רדיקלים חופשיים, ולנטרל אותם על ידי העברת אלקטרון. עם מסירת האלקטרון עובר הגלוטתיון למצב מחומצן, GSSG, בו שתי מולקולות נקשרות זו לזו בקשר דיסולפידי. האנזים גלוטתיון רדוקטאז אחראי על חיזור גלוטתיון ממצבו המחומצן חזרה ל-GSH, שהוא המצב בו נמצא הגלוטתיון רוב הזמן.
פעילות ביולוגית
גלוטתיון משתתף בתהליך סינתזת לויקוטרין (leukotriene), מתווך חשוב בתהליכי אלרגיה ודלקת. הוא קו-פקטור של האנזים גלוטתיון פראוקסידאז. הוא מוצמד לרעלנים ולפסולת שומנית כקבוצה הידרופילית בתהליך ההמרה (ביוטרנפורמציה) לחומצות מרה בכבד. גלוטתיון משמש גם לניטרול (דהטוקסיפיקציה) של מתילגליוקסאל (methylglyoxal), תוצר לוואי רעיל של תהליכים מטבוליים. תהליך זה נעשה על ידי מערכת הגליאוקסלאז.
גלוטתיון משמש כמצע בתגובות אנזימטיות, הן בתגובות קוניוגציה (הצמדה לשומנים) והן בתגובות חיזור, המתרחשות במיקרוזומים ובמיטוכונדריה.
גלוטתיון ופרצטמול
בנוסף לתגובות אנזימטיות, ניתן למצוא את הגלוטתיון משתתף בתגובות קוניוגציה לא אנזימטיות, למשל עם n-acetyl-p-benzoquinone imine, תוצר מטבוליזם של פרצטמול (אקמול). במקרים של הרעלת פרצטמול, רמת התוצר עולה על הרמה שביכולתו של הגלוטתיון לנטרל, והוא הופך רעיל לתאי הכבד, עד לכדי הרעלת כבד ומוות. הטיפול המקובל להרעלת פרצטמול, בעיקר בעקבות ניסיון התאבדות, הוא בהזרקה של אן-אצטילציסטאין (N-acetylcysteine), המשמש לחידוש מלאי הגלוטתיון המחוזר בגוף.
גלוטתיון במוח
שחרור פתולוגי של עודף גלוטמט לסינפסות, למשל במקרים של נזק מוחי עקב פציעה, עלול למנוע ספיגה של ציסטאין, אבן הבניין העיקרית של גלוטתיון. עקב החוסר הנוצר בגלוטתיון נמנעת הפעילות המגינה האנטי-חמצונית שלו, דבר המוביל לפגיעה בתאים ואפילו למות התא.
ארז קיטה
ארז קיטה (נולד ב-31 בדצמבר 1970) הוא מנכ"ל הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, שימש בין השנים 2017–2022 מנכ"ל עמותת אור ירוק.
ביוגרפיה
ד"ר ארז קיטה נולד בטירת הכרמל לזיוה ויחזקאל ילידי עיראק. שירת בצה"ל בחיל הים כלוחם בספינת טילים. שירת במילואים כיועץ ארגוני באוגדה 366.
לאחר שחרורו מצה"ל החל ללמוד באוניברסיטת חיפה לקראת תואר ראשון בחוג לסוציולוגיה ובחוג לאנתרופולוגיה, בשנת 2002 סיים את לימודי תואר מוסמך באוניברסיטת חיפה בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, ובשנת 2021 קיבל תואר דוקטור מהחוג לשירותי אנוש באוניברסיטת חיפה. עבודת הדוקטורט שלו עסקה ב"התערבות פרטנית להפחתת השימוש בטלפון החכם בזמן נהיגה: מחקר משולב שיטות" בהנחיית פרופ' גיל לוריא.
בשנת 1996 החל לעבוד כמנהל משאבי אנוש במועצה מקומית קריית טבעון, במסגרת תפקידו ניהל את אגף משאבי אנוש, מחלקת תרבות הדיור, פיקוח ודוברות. בנוסף הוביל את הליכי קבלת הסמכה לתו תקן iso.
בשנת 2005 מונה לראש מטה מנכ"ל במשרד הבינוי והשיכון תחת השרים יצחק הרצוג וזאב בוים. בעבודתו תכלל את עבודת המטה מול משרדי הממשל השונים, עבודה מול אגף התקציבים במשרד האוצר והחשב הכללי, הוציא לפועל תוכניות המשרד בנושא סיוע, בינוי ותכנון, קידום והובלת שיתופי פעולה עם חברות ממשלתיות וגופים פיננסיים.
בשנת 2009 מונה לסמנכ"ל עמותת אור ירוק ומנהל תחום חינוך וקהילה. בתפקיד זה ניהל את תחום החינוך, קהילה, התנדבות, פיתוח הדרכה וגיוס משאבים, כמו כן ניהל את שיתופי הפעולה של העמותה עם ראשויות מקומיות, משרדי ממשלה, המגזר העסקי והמגזר השלישי. בשנת 2017 נבחר על ידי הוועד המנהל של עמותת אור ירוק לתפקיד מנכ"ל העמותה, בתפקידו גיבש אסטרטגיה חדשה לארגון והפך אותו לראשונה לגוף בעל הכנסות עצמיות הפועלות כעסק חברתי.
ביוני 2022 נבחר על ידי ועדת האיתור בראשות יו"ר מועצת הרלב"ד אבי נאור לתפקיד מנכ"ל הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, המינוי אושר על ידי שרת התחבורה והבטיחות בדרכים מרב מיכאלי. במהלך כהונתו הוביל החלטת ממשלה שאישרה את יעדי תוכנית החומש לבטיחות בדרכים שהגישה הרשות, וכן הושג תקציב ממשלתי למימון שלב הפיילוט של התוכנית על סך 80 מיליון שקלים, שייושם באשכול יישובי המפרץ.
השכלה
ד"ר קיטה בעל תואר ראשון ושני מהחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה, ובשנת 2021 אושרה עבודת הדוקטורת שהגיש בתחום הבטיחות בדרכים בהנחיית פרופ' גיל לוריא בחוג לשירותי אנוש בפקולטה לבריאות ורווחה באוניברסיטת חיפה. במסגרת עבודת הדוקטורט חקר ד"ר קיטה את נושא היסחי דעת בנהיגה הנגרם כתוצאה משימוש בטלפון חכם. עבודת הדוקטורט משלבת מחקר כמותי ומחקר איכותני במסגרתו פיתח ד"ר קיטה מודל להפחתת היסח דעת בנהיגה במהירות נמוכה, ומרחיב את תיאורית "Risk Homeostasis" בתחום הבטיחות בדרכים. כמו כן, ד"ר קיטה פרסם שלושה מאמרים אקדמיים בכתבי עת מובילים בעולם בתחום הבטיחות בדרכים.
קיטה הינו חבר פורום העילית של בוגרי ובוגרות אוניברסיטת חיפה.
חיים אישיים
קיטה נשוי ליעל, פסיכולוגית קלינית מומחית, ואב לארבעה בנים, מתגורר בחיפה.
מטרופולין אולבני-סקנקטדי-טרוי
מטרופולין אולבני-סקנקטדי-טרוי (באנגלית: Albany-Schenectady-Troy Metropolitan Area), המכונה גם מחוז הבירה (באנגלית: Capital District) הוא אזור מטרופולין שבמדינת ניו יורק אשר בארצות הברית שבמרכזו נמצאת בירת מדינת ניו יורק, העיר אולבני.
אזור המטרופולין הכיל מעל ל-870 אלף תושבים במפקד האוכלוסין של שנת 2010, מה שהפך אותו לאזור המטרופולין ה-58 בגודלו בארצות הברית נכון לאותה השנה. אזור המטרופולין משתרע על פני ארבעה מחוזות כאשר העיר המאוכלסת ביותר בתחום המטרופולין היא העיר אולבני.
אזור זה יושב לראשונה על ידי ההולנדים בתחילת המאה ה-17 ועבר לשליטת האנגלים בשנת 1664. אולבני היא עיר הבירה של מדינת ניו יורק משנת 1797 ואילך.
אוגוסט הרבין
אוגוסט הרבין (בצרפתית: Auguste Herbin; 29 באפריל 1882 – 31 בינואר 1960) היה צייר צרפתי.
קורות חיים
הרבין נולד בכפר קוובי שליד הגבול הבלגי למשפחה ממעמד הפועלים. הוא למד ציור בבית הספר לאומנות של ליל. לאחר מכן עבר לפריז שם הושפע מהאימפרסיוניזם ולאחר מכן מהפוביזם. בשנת 1909 עבר לסטודיו בקרבתם של בראק ופיקאסו, ובהשפעתם התקרב הרבין לקוביזם, וצייר את הציור הקוביסטי הראשון שלו בשנת 1913. החל משנת 1917 ואילך החל לצייר ציור מופשט גאומטרי.
מאיר בוסאק
מאיר בוסאק לעיתים: בוסק, (בפולנית: Meir Bosak; ה' בסיוון תרע"ב, 21 במאי 1912, קרקוב – כ"ד בחשוון תשנ"ג, 20 בנובמבר 1992) היה היסטוריון, סופר ומשורר ישראלי ממוצא פולני.
תולדות חייו
לאחר פלישת הנאצים לקרקוב גורש מאיר בוסאק עם יהודי העיר לגטו קרקוב, ולאחר מכן הועבר למחנה פלאשוב. את שארית המלחמה שרד לאחר שהועבר על ידי אוסקר שינדלר, ידיד המשפחה, למפעל שבניהולו במחנה ברינליץ עד לסיום המלחמה.
יצירתו
מאיר בוסאק פרסם למעלה מעשרים קובצי שירה ופרוזה בעברית ובפולנית, מחקרים על תולדות יהדות פולין ומסות על הספרות העברית, שבעקבותיהם זכה בשורה של פרסים: פרס לספרות יפה ע"ש שר-הפנים מ"ח שפירא, פרס רמת-גן לספרות ופרס הפדרציה העולמית של יהודי פולין.
גרניט
גְּרָנִיט (בעברית שַׁחַם) הוא סלע יסוד פלוטוני, פלסי, גס־גביש הנוצר במעמקים. מרבית החלק היבשתי של קרום כדור הארץ מורכב מגרניט מסוגים שונים.
תיאור והרכב הגרניט
הגרניט מכיל בעיקר קוורץ ומינרלים מקבוצת פצלת השדה (פלדספטים) מהסוגים אורתוקלז ופלגיוקלז. מרכיבים חיוניים להגדרת הסלע כגרניט. אם סלע אינו מכיל לפחות עשרה אחוזים של קווארץ ולפחות עשרים אחוזים של פלגיוקלאז ושל פצלת שדה אשלגנית, אזי הסלע אינו גרניט אלא סלע אחר. הגרניט גם מכיל בין שניים לשנים עשר אחוז ביוטיט, למרות שמינראל זה אינו חלק מההגדרה הפורמלית של הסלע. כמו כן מכיל הגרניט כמויות קטנות של מינראלים נילווים כמו הורנבלנדה, מוסקוביט, מגנטיט, גארנט, זירקון, ואפטיט. לעיתים נדירות מצוי בגרניט פירוקסן.
התכונה המאפיינת ביותר את חזות הסלע (הפציאס) של הגרניט, הוא גרניט שגרניט תמיד יראה מורכב מגבישים בשלושה צבעים שונים לפחות. מרכיב יהיה בצבע כהה, לפעמים שחור לחלוטין, מרכיב שני יהיה בצבע בהיר ולעיתים לבן נוצץ ומבריק ומרכיב יכול להיות בכל צבע, בעיקר אפור או ורוד, אבל גם צהוב, ירוק או חום.
זו החלוקה של מרכיבי הגרניט לפי צבעים:
המכיל את סוגי הנציץ ביוטיט ומוסקוביט קרוי גרניט בינארי. המשקל הסגולי של הסלע מצוי בדרך כלל בתחום שבין 2.65 -2.80 גרם/סמ"ק, הממוצע הוא 2.75 גרם/סמ"ק.
מקור הגרניט
גרניט נוצר בשתי צורות שונות, ואפילו מנוגדות.
הצורה הנפוצה ביותר להיווצרות גרניט, היא באמצעות התקררות מאגמה באופן איטי, בתנאי חום ולחץ גבוהים, שאופייניים לעומק רב. כאשר מדובר במאגמה בעלת תכולה גבוהה של צורן ואשלגן, שמכונה בדרך כלל מאגמה פלסית, או בטעות מאגמה חומצית, הסלע שייווצר לאחר התקררות איטית הוא גרניט. באופן זה נוצר הרוב המוחלט והמכריע של הגרניט בקרום היבשתי של כדור הארץ.
צורה נוספת של היווצרות גרניט, היא באמצעות התמרה של פצלים או אפילו קרקעות חרסיתיות, בנוכחות מים. התמרות כאלו מתרחשות לעיתים באמצעות פעילות וולקנית. הסלע שנוצר אחרי ההיתוך של פצלים, או של קרקע בהרכב כימי דומה, נראה כמו גרניט רגיל, אבל מכונה גרניטואיד. ההבדל העיקרי בין גרניט מגמטי לגרניט מותמר, הוא שבאחרון יש ריכוזים גדולים של אומפציט וגארנט.
בליה והתמרה בגרניט
הגרניט הוא סלע פלוטוני, כלומר נוצר מהתגבשות מאגמה בעומק רב. כאשר הוא נחשף לאטמוספירה, הוא עובר בהדרגה תהליכי בליה. רוב המינראלים המרכיבים את הגרניט, אינם שומרים על הרכבם המקורי ובדרך כלל הופכים לחרסיות שונות. יוצא מן הכלל הזה הוא הקוורץ שנותר יציב והופך לחול קוורצי.
הגרניט עמיד למדי בתהליכי התמרה קלים ומתונים. תנאים קיצוניים של טמפרטורה ולחץ יכולים להתמיר את הגרניט ולהפוך אותו לגנייס או למיגמטיט.
תפוצה
הגרניט הוא אומנם סלע פלוטוני (סלע תהום) אך הוא נחשף על פני השטח בשל תהליכי בליה או בשל תהליכי קימוט היוצרים שלשלות הרים. גרניט מופיע בשתי צורות עיקריות, גופים קטנים יחסית במבנה המכונה "סטוק" בשטח של עד 100 קמ"ר או כבָּתוֹליתים גדולים, לרוב קשורים לרכסי הרים (כדוגמת שלשלת הרי החוף של קולומביה הבריטית). דייקים וסילים קטנים שהרכבם גרניטי הקרויים אפליטים נוצרים בשולי גושי הגרניט. במקומות מסוימים נוצרים פגמטיטים, סלעים בעלי גבישים גדולים במיוחד יחד עם גרניט. מחדרים של גרניט נוצרו בקרום כדור הארץ במהלך כל התקופות גאולוגיות, למעט אולי הראשונה, רובה בעידן הפרקמבריון. הגרניט נפוץ בכל הקרום היבשתי (בניגוד לקרום הימי שרובו בזלת) והוא הסלע המוצק הנפוץ ביותר ביבשות כאשר מעליו מצוי בדרך כלל ציפוי דק יחסית של סלעי משקע.
בישראל
בישראל אפשר למצוא גרניט בעיקר בדרום הארץ. באזור אילת מצוי גרניט גס גרגיר שצבעו אדום, באזור נחל רודד מצוי גרניט דק גרגיר שצבעו ורוד ובו כמות גדולה יחסית של קוורץ, באזור נחל נקרות מצוי גרניט גס גרגיר שצבעו אדום, וכן מצוי גרניט באזור תמנע. לסלעי הגרניט המצויים בישראל אין שימוש מסחרי, שכן הם לא נשארו בטבע במצב המאפשר לנסר מהם חלקים שלמים ורחבים לשימושים מסחריים. הגרניט המשווק בארץ מובא ממזרח אירופה וממזרח אסיה, אזורים שבהם השינויים בטמפרטורה ביממה ובעונות השנה נמוכים יותר.
הגרניט בישראל הוא חלקו הצפוני של השילד הערבו-נובי שהוא תא מגמטי ענק שנחשף אל פני הקרקע וחובק, כמשתמע משמו, חלקים ממזרח אפריקה (לאורך חופי מצרים, סודאן ואתיופיה) וחלקים של ערב הסעודית מסביב לים סוף. הגרניט בישראל הוא הפינה הצפונית ביותר של אותו "גוש על".
גרניט רפקיבי
גרניט רפקיבי מתאפיין במראה ייחודי של כתמים אליפטיים בצבע בהיר, ורוד או לבן על רקע כהה. המראה הזה נוצר על ידי ריכוז של גבישים של אורתוקלז המוקפים בגבישי פלגיוקלז מסוג לברדוריט.
תורת המלך
הכרך הראשון של הספר, שפורסם בשנת 2009, עוסק בעיקר בהלכות הקשורות להריגת גויים, בזמן שלום ובזמן מלחמה. חלק זה פותח באיסור העקרוני על הריגת גוי וממשיך לדיון בסיטואציות שבהן מותר ולעיתים אף רצוי להרוג גויים, כענישה על אי קיום שבע מצוות בני נח ובזמן מלחמה.
הכרך השני יצא לאור כשש שנים לאחר מכן, בסוף שנת 2016, והוא עוסק בהלכות ציבור ומלכות. חלק זה עוסק בחיוב להקים שלטון, במחויבות הפרט כלפי השלטון ובסמכותו של השלטון לסכן את חייו של הפרט בשליחתו למלחמה. בסוף הספר נסקר דין כיבוש והמשמעות ההלכתית-קניינית של כיבוש מדינה.
הספר עורר פולמוס ציבורי רחב, כשמבקריו טוענים כי הוא מהווה הסתה לגזענות ולאלימות. בנוסף התעורר פולמוס פנים-רבני, כאשר מבקריו טוענים שאינו תואם את ההלכה האורתודוקסית. כותביו נחקרו במשטרה, אך לא הועמדו לדין בגינו. עם זאת, בג"ץ מתח ביקורת חריפה על כותביו וקבע ש"קשה לפקפק בגישתם הגזענית של המחברים".
חלק א': "בין ישראל לעמים"
בספר ישנם שישה פרקים:
הסכמות לספר
בראש הספר נדפסו הסכמות של ארבעה רבנים (לפי סדר קבלתן):
פולמוס סביב הספר
הוצאת הספר לאור עוררה ביקורת של כמה רבנים שסברו שהספר אינו תואם את ההלכה. בין השאר התנגדו לספר הרב שלמה אבינר, הרב זלמן נחמיה גולדברג (אשר, כאמור, חזר בו מהסכמתו לספר) והרב יעקב מדן שהתבטא "זה ספר מאתגר שנכתב על ידי תלמידים ברמה, ודווקא בגלל זה יש לשרוף אותו ואפילו לפסול את הרב שפירא מלהורות הלכה בישראל". לעומתם הרב אליקים לבנון אמר שהוא עצמו לא היה מפרסם את הספר "אך יש דעות כאלה בהלכה והרב שפירא מבסס את דבריו עליהן" ו"אם מישהו חושב להעמיד אותו לדין, אז קודם שיעשה זאת לפרופ' שטרנהל שקרא בפועל להרג מתנחלים ולא רק ברמה התאורטית." הרב יואל קטן כתב שזהו "ספר תורני הלכתי קלאסי, שיש למדוד אותו במבחנים למדניים-הלכתיים... [ו]שלעיתים יש הפרש בין ההלכה העקרונית-תאורטית - לבין ההלכה למעשה...".
קבוצת ארגונים דתיים וחילוניים, שהתאגדו תחת הכותרת "ברית חושך לגרש" כדי להיאבק בספר ובכותביו, הגישו עתירה לבג"ץ בדרישה לעצור את הפצת הספר ולהעמיד את מחבריו לדין. בג"ץ דחה את העתירה על הסף באומרו שעל העותרים להמתין תחילה להחלטת היועץ המשפטי לממשלה. מעורבותם של ארגונים דתיים אורתודוקסיים בהגשת העתירה לבג"ץ ובקריאה להעמדת הרבנים לדין עוררה ויכוח נוקב בחברה הדתית על גבולות השיח ההלכתי, והשאלה האם לגיטימי להעמיד לדין פוסק שפסיקתו מנוגדת לחוקי המדינה. בוויכוח היו גם רבנים שטענו כי על אף שאינם מסכימים עם הספר ועם עמדותיו, הם אינם סבורים כי ראוי להעמיד לדין פוסק בשל פסיקות ההלכה שלו, וכי חוסר הסכמתם צריכה להישאר במסגרת הדיון ההלכתי. בתגובה לביקורת אמר הרב יצחק שפירא כי הספר מסכם את המקורות ההלכתיים בנושא ואין לו שום משמעות בתנאי שלום או כהוראה ליחידים.
חניכי תנועות הנוער העובד והלומד, השומר הצעיר והמחנות העולים קיימו קמפיין נגד הספר וקראו להעמדת כותביו לדין. בדצמבר 2010 פרסם אריאל פינקלשטיין חוברת בשם "דרך המלך" ובה תגובה עיונית לספר. בראש החוברת נדפסה הסכמת הרב יעקב אריאל.
באוקטובר 2011 הורה רב החטיבה המרחבית שומרון של אוגדת איו"ש להוציא עותקים של הספר מבתי הכנסת שבבסיסי החטיבה.
פרופסור ישי רוזן צבי טוען כי הספר לוקה בדה-קונטקסטואליזציה וקטיף דובדבנים (צ'רי פיקינג), במסגרתה לוקחים ביטויים שאכן נמצאים במקורות אך תוך עיוות משמעויותיהם המקוריות על מנת לבסס את מסקנות הכתוב.
חקירה משטרתית
ביולי 2010 נעצר הרב יצחק שפירא ונלקח לחקירה משטרתית בחשד להסתה. במקביל פשטה המשטרה על ישיבת "עוד יוסף חי" ביצהר והחרימה עותקים מהספר. רבנים רבים, בהם כאלו הנחשבים מתונים, גינו את מעצרו של הרב שפירא. האגודה לזכויות האזרח שיבחה את המשטרה על "שפתחה בחקירת מקרה חמור זה" אך גינתה את המעצר.
הרב יצחק גינזבורג זומן לחקירה בעקבות הסכמתו לספר, והגיע לתחנת המשטרה כשהוא מלווה בעשרות מתלמידיו. בהמשך זומנו גם הרבנים דב ליאור ויעקב יוסף לחקירה, אולם הם הודיעו שעמדת הרבנים המסכימים הובהרה כבר בידי הרב גינזבורג ושאין בדעתם להגיע. בגילוי דעת שפרסמו כתבו: "תורתנו הקדושה אינה עומדת לחקירה. הניסיון למנוע מרבני ישראל להביע את דעתם, דעת תורה, על ידי הפחדות ואיומים – הינו מעשה חמור ביותר והוא לא יצלח". גם הרב הראשי לישראל, הרב יונה מצגר, מתח ביקורת על הזמנת הרבנים לחקירה. הוא תמה על ההבדל בין רבנים לפרופסורים ושאל מדוע לא יינתן חופש ביטוי גם לרבנים. הרב יעקב מדן גינה אף הוא את המעצרים, באומרו "הפרקליטות עשתה רק נזק כששמה לרב שפירא אזיקים". עם זאת, הדגיש כי לדעתו "הוצאת דברי תורה מהקשרם חמורה יותר מזלזול של הפרקליטות בכבודם של רבנים".
ביוני 2011 נעצר לחקירה הרב דב ליאור, ושוחרר לאחר שעות אחדות. כתוצאה מכך נערכו מספר הפגנות מחאה וחסימת כבישים ברחבי ישראל, שבהן נעצרו למעלה מ-20 איש. בעקבות זאת פורסמה התנגדותם לספר של הרב יוסף שלום אלישיב והרב עובדיה יוסף. כמה ימים מאוחר יותר עוכב לחקירה דומה גם הרב יעקב יוסף, ותומכיו מחו גם הם בעצרת מחאה ובהפרות סדר.
במאי 2012 הודיעה פרקליטות המדינה על סגירת החקירה נגד מחברי הספר, הרבנים יצחק שפירא ויוסף אליצור, ונגד נותני ההסכמות לספר, הרבנים דב ליאור ויצחק גינזבורג, מחוסר ראיות. בנובמבר 2013 הוגשו לבג"ץ שתי עתירות נגד סגירת התיקים,
עתירת הארגונים נדחתה בדצמבר 2015 בדעת רוב של נשיאת בית המשפט העליון מרים נאור והמשנה לנשיאה אליקים רובינשטיין, מול דעת מיעוט של השופט סלים ג'ובראן. השופט רובינשטיין מתח בפסק דינו ביקורת על הספר וכתב: "עסקינן בספר לובש כסות יהודית ולאמיתו הוא אנטי יהודי, כי הוא מוציא דיבת היהדות רעה"... "קשה לפקפק בגישתם הגזענית של המחברים". עם זאת, אין לדבריו תשתית ראייתית מספקת לקבוע שנתקיימו בפרסום יסודות הסעיף המתייחס להסתה לגזענות.
שופטת בית המשפט השלום בפתח תקווה, אליאנא דניאלי, הרשיעה את אחד המחברים, יוסף אליצור, בהסתה לאלימות בגין שני פרסומים אחרים שפרסם בחודש מאי 2013 באתר האינטרנט "הקול היהודי". היא התייחסה להסתייגות בית המשפט העליון מהספר וציינה שניתן ללמוד ממנו על האידאולוגיה ועל כוונותיו של אליצור.
לב שסטקוב
חייו
בתאריך 13 במרץ (יש הטוענים 12 במרץ), בהיותו בדרגת קולונל, השתתף שסטקוב בקרב כנגד מפציצים גרמנים, ולא נראה עוד לעולם. במהלך קרב זה, הפיל מפציץ יונקרס Ju 87 אחד ולאחר מכן נלחם לבד נגד מטוסו של הטייס הגרמני הנס אולריך רודל, הצליח לפגוע בו, אך נפגע בעצמו והתרסק. יש הטוענים כי הצליח להפיל את רודל עצמו, אך ככל הנראה אין לדבר בסיס, ושמועה זו הופצה על יד השלטונות הסובייטים על מנת להאדיר את דמותו של שסטקוב. 26 ההפלות שלו במלחמת העולם השנייה העלו את מאזן ההפלות שלו ל-65, מתוכן 42 משותפות. שסטקוב טס במהלך שירותו מעל 200 טיסות מבצעיות, השתתף ב-32 קרבות אוויריים בהם נהרגו 15 מהטייסים שעמדו מולו.
הוא זכה למספר רב של עיטורים, ביניהם מדליית גיבור ברית המועצות, עיטור לנין, עיטור הדגל האדום ועיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה.
איווריאה
אִיוֵורֵיאַה (באיטלקית: Ivrea) היא עיר בפרובינציה טורינו שבמחוז פיימונטה, בצפון-מערב איטליה. העיר שוכנת על גדת נהר דורה בלטאה, על הדרך לואלה ד'אאוסטה שהיא חלק מדרך ימי הביניים "פרנסיגנה" (Via Francigena), ונחשבת למרכז אזור "קנווסה" (Canavese). איווריאה מוקפת אגמים קטנים, שריד לאגם פרהיסטורי גדול.
ב-2018 העיר הוכרזה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשל עברה התעשייתי הענף במאה ה-20 והאדריכלות שנבעה ממנו.
תולדות העיר
איווריאה מוזכרת בהיסטוריה כבר משנת 100 לפנה"ס. היא שימשה כתחנת דרכים בדרך בין צפון איטליה לארצות שמעבר להרי האלפים. שם העיר בלטינית היה Eporedia שמשמעותו "מקום בו מחליפים סוסים". כינוי זה דבק בתושבי העיר הנקראים עד היום "אפורידייאסי" (Eporediesi).
לאחר נפילת האימפריה הרומית הקדושה, הייתה איווריאה למושב הדוכס אלסנדרו מנצוני תחת שלטון הלומברדים. במאה ה-9 עברה העיר לשלטון הפרנקים. במאה ה-11 הייתה לעיר עצמאית, אך ב-1238 חזרה לשליטת פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. השליטה בעיר הייתה נושא למחלוקת בין המרקיז של מונפראטו לבין בית סבויה ובשנת 1356 נרכשה העיר על ידי אמדאו ה-4 מבית סבויה. ב-26 במאי 1800 כבש נפוליאון בונפרטה את העיר ושלט בה עד לנפילתו בשנת 1814.
במאה ה-20 התבסס מוניטין העיר על מפעל אוליבטי לייצור מכונות כתיבה, מכונות חישוב ומאוחר יותר מחשבים. החברה אינה קיימת עוד, אם כי חברות אחרות עושות שימוש בסימנה המסחרי. בשנת 1970 הועסקו במפעלי החברה 90,000 עובדים, כולל רבים מדרום איטליה, ובעקבות סגירת מפעליה הצטמצמה אוכלוסיית העיר ב-70%.
קרנבל התפוזים
באיווריאה מתקיים קרנבל המבוסס על "קרב תפוזים". אלפי התושבים נחלקים לתשע קבוצות, המטילות תפוזים זו על זו בעוצמה רבה. הקרנבל נמשך שלושה ימים במהלך חודש פברואר ובסופו מתקיימת תהלוכת "אבל" חגיגית שבסופה מברך מושל העיר את המשתתפים בברכה מסורתית: "להתראות בשנה הבאה בשעה אחת אחר חצות".
נראה כי בגרסתו המקורית של הקרנבל נעשה שימוש בתפוחים. המעבר לשימוש בתפוזים תמוה, שכן אינם גדלים באזור אלא מובאים מסיציליה הרחוקה. לקראת הקרנבל בשנת 1994 הובאו לעיר 265,000 ק"ג תפוזים, רובם שאריות מיבול החורף.
חיים רפאל שושנה
הרב חיים רפאל שושנה (ה'תרע"ב - י"א בתשרי ה'תשמ"ז, 1912 – 14 באוקטובר 1986) היה רב, דיין משורר עברי וחוקר פיוט מרוקאי, מהחוקרים הבולטים של פיוטי יהדות מרוקו. כיהן כדיין בבית הדין בקזבלנקה וכרב העיר דמנאת.
קורות חיים
נולד בשנת ה'תרע"ב (1912) במרקש. נשא את מסעודה, בתו של הרב יעקב דהאן, ראש ישיבה מרכזית בעיר.
התמנה לכהן כרב העיר דמנאת בדרום מרוקו. בשנת ה'תשט"ז נבחר לשמש כדיין בבית דינו של הרב שלום משאש בקזבלנקה, לצד הרבנים יצחק חזן, משה מלכה ורחמים בן עמרה.
נמנה עם מחיי השפה העברית במרוקו, ובשנת ה'תשי"ב (1952) זכה חיבורו על סול חגואל, שמסרה נפשה על קידוש השם, במקום הראשון בתחרות שירה וספרות עברית של אגודת 'מגן דוד'.
בשל היותו ציוני נלהב, עלה לישראל בשנת ה'תשכ"ו (1966) והתיישב בשכונה ו' בבאר שבע, שם שימש כמנהל מחלקת הנישואין ברבנות.
נפטר בי"א בתשרי (יום שמחת כהן) ה'תשמ"ז (14 באוקטובר 1986 ונקבר בחלקת הרבנים בבית הקברות הישן בבאר שבע. על שמו נקרא רחוב בשכונת רמות בעיר, רחוב באשקלון ובית הכנסת "נעימת חיים" ביישוב מיתר.
נכדתו היא הרבנית ימימה מזרחי.
יצירתו
הפייטן רבי דוד בוזגלו כתב פיוט לכבודו של הרב שושנה הפותח במילים: "לדוד ארוממך אלי ואודה שמך, בחצרות בית אולמך מלך חפץ בחיים".
צולל ביצות
צולל ביצות או צוֹלֵל בִּצּוֹת (שם מדעי: Aythya nyroca) הוא מין ברווז מקבוצת הצוללים.
תפוצה
צולל הביצות דוגר בדרום-מערב אסיה (מערבית לסין ודרומית לפקיסטן ולהודו), מזרח אירופה (בעיקר באזור הבלקן - צרפת ובספרד) ובצפון אפריקה. אוכלוסיות יציבות מצויות גם בטורקיה וסביב הים השחור. אוכלוסיות אחרות מעדיפות לבלות את החורף במזרח התיכון, צפון-מזרח ומערב אפריקה ודרום-מזרח אסיה. במשך העשורים האחרונים הצטמצמה אוכלוסייתו במערב אירופה ובמרכזה, הופך למין הקרוב לסכנת הכחדה. ההערכה היא שגודל האוכלוסייה בכל העולם נע בין 163,000 ל-257,000. הרס בתי גידול, ייבוש ביצות עם צמחייה עבותה, כריית כבול, אטרופיקציה ("חנק" מקווי מים כתוצאה מריבוי אצות חד-תאיות - כתוצאה מריבוי מזהמים המשמשים מזון לאצות אלו. המים נעשים עכורים ומתפתחים בהם תנאים אנאירוביים) ועוד, מאיימים על עתידם של צוללי הביצות.
בישראל, צולל הביצות נחשב לברווז חורפי וחולף נדיר במיוחד, וגם למקנן נדיר. עד לאמצע המאה ה-20, נחשב הברווז למין מצוי בקיץ בישראל, וגם למקנן מצוי, בעמק החולה, בחוף הכרמל ובמישור החוף. כאמור, הידלדלותה של אוכלוסיית צוללי הביצות בארץ מקורה בשני אירועים; האחד הוא ייבוש כל הביצות בישראל בשנות השישים - ובהן ימת החולה. האירוע השני היה כעבור שלושים שנה, כאשר ייבשו את בריכות החמצון של מפעל השפד"ן שליד ראשון לציון - שם קיננו. אירועים אלה השפיעו קשות על צוללי הביצות, הזקוקים לצמחיית גדה עשירה, אשר הולכת ונעלמת, והם הפכו למין בסכנת הכחדה חמורה בישראל.