cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ישע סמפטר
המפגש עם הנרייטה סולד
במכתב שכתבה סולד לספמטר היא אומרת: "I am glad that you are going to write. You will serve Zionism best in that way. I believe it is what we need most- good writers from whose work Zionism will radiate as a fine aroma. We have had the brochures, the apologia, the party pamphlet, the disquisition, the essay- now we should have literature based on Zionism as a pervading conviction and life philosophy".
כדי ללמד את סמפטר יותר על ההיסטוריה היהודית ועל היהדות, הזמינה סולד את סמפטר לביתה, שם למדה על התנ"ך ועל ההיסטוריה של עמה והתחילה ללמוד עברית אצל רבקה אהרונסון (בתו של יעקב אהרונסון). ברטה שטראוס כתבה בספרה הביוגרפי, שהמפגש עם סולד גרם לסמפטר למצוא את יעודה, הציונות הפכה לדת שלה והדרך שלה לאל.
תקופת מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, הביעה סמפטר חשש להמשך קיומם של היישוב היהודי בארץ ישראל ושל התנועה הציונית כולה, כיוון שחלק גדול מפעילותה של התנועה והמקורות הכלכליים שלה באו באותה תקופה מאירופה. מרכז הכובד והניהול של התנועה הציונית עבר לארצות הברית. פעילות הציונות בארצות הברית באותה תקופה הייתה מצומצמת, ולכן החליטה סמפטר לפעול ולגייס את יהודי אמריקה למען הציונות. ביחד עם אליס סלינסברג (מראשות הדסה) פרסמה מכתב תעמולה שנקרא "Nationalism and Universal Brotherhood" (לאומיות והאחווה האוניברסלית).
ביולי 1914 הקימה את בית הספר הציוני, שכלל שלושה סוגי קורסים: מנהיגות, דיבור לפני קהל וציונות. נשים רבות שרצו לקחת חלק פעיל בתנועה הציונית נמשכו לבית הספר והוא הפך למשמעותי בקרב נשים ציוניות באותה תקופה.
הנרייטה סולד כתבה לה על כך במכתב: "אני יותר ממשוכנעת שהעבודה שלך היא העבודה החשובה ביותר".
סמפטר כתבה את התוכנית החינוכית של בית הספר, שלימים הפכה לתוכנית החינוכית של "הדסה", והיא מרוכזת בשלושה מדריכים:
בשנת 1917 פרסמה סמפטר את ספרה "Book of the Nations". ספר זה, שנכתב בשפת התנ"ך, משקף בתוכו את השילוב בין השקפת העולם הציונית להשקפת העולם הפציפיסטית של סמפטר. בספר היא קוראת לעם היהודי ללמוד מלקחי העבר ולנסות למצוא דרך להתקיים יחד עם שאר העולם בחיים הרמוניים. ספר זה עורר ביקורת רבה בקרב מכריה של סמפטר בגלל האופי הדתי שלו ומשום שבזמן המלחמה דעות פציפיסטיות לא היו מקובלות ואף היה חשש שהן ישפיעו לרעה על התנועה הציונית בארצות הברית.
את דעותיה הפציפיסטיות ניתן לראות בחלק משיריה שנערכו ופורסמו ב-1919 בספר "The Coming of Peace":
"Brother, my brother, I slew thee with my hand,
And spilt, to serve a righteous cause, thy blood
upon the land:
Brother, my brother, I cannot understand
Why I, to keep the Lord’s command,
Must break the Lord's command"
בארץ ישראל
בעקבות העומס והעבודה הרבה סבלה סמפטר מדלקת ריאות ואחר מכן מהתמוטטות עצבים. מכיוון שלא יכלה רק להטיף למעבר לציונות ולעלייה לארץ ישראל, הגיעה סמפטר באפריל 1919 לארץ ישראל ככתבת של "הארגון הציוני האמריקאי" (Zionist Organization of America) לתקופת ניסיון של שנה, שלאחריה הייתה אמורה להחליט האם להישאר או לחזור. מספר ימים לפני שעזבה לארץ ישראל, כתבה לאחותה אלווי: "I write in the full consciousness that my not returning to America is among the likelihoods, either because I may not outlive the year of probation, or because at the end of that year I shall have found in Palestine that spiritual fulfillment, that ‘at-homeness‘, and that opportunity for full-hearted service which I expect to find there and which would necessitate my staying. This consciousness makes my last days here with you very hard, but also very wonderful."
לאחר מסע ארוך ומייגע, הגיעה סמפטר לארץ ישראל והובלה ישירות לבית החולים הדסה, שם פגשה לראשונה את לאה ברלין. סמפטר עברה לגור יחד עם ברלין ואמה בירושלים. בהגיעה לארץ ישראל, גילתה סמפטר, שהגדירה את עצמה גם ציונית וגם דתייה, קושי להשתלב באחת משתי החברות המרכזיות שהיו בארץ ישראל: מצד אחד אנשי הישוב החדש, בעיקר אנשי העלייה השנייה, שהיו סוציאליסטים בתפיסתם, סלדו מהדת וראו בה גורם מעכב להגשמת מטרת הציונית; ומצד שני אנשי היישוב הישן, שהיו דתיים אורתודוקסיים, הגיעו לארץ ישראל לפני תחילתה של התנועה הציונית (חלקם אף סלדו ממנה), ממניעים דתיים ומתוך רצון ללמוד תורה בארבע ערי הקודש. על כך כתבה: "היהודים המודרניים אינם מתפללים בכלל; והאדוקים, היהודים האורתודוקסים לא מרשים לנשים שלהם להתפלל איתם". היא ראתה פרדוקס בכך שדווקא בזמן שהותה בניו יורק יכלה להרגיש חופשייה באמונתה הדתית ואילו בארץ ישראל נאלצה לבחור בין שתי הדרכים. דבר זה התחיל להשפיע על תפיסתה הדתית.
המפגש עם העולים מתימן
ב-1882 התרחש גל העלייה הראשון של יהודים מתימן שנקרא אעלה בתמר, עליה שברובה הייתה דתית, מתוך מטרה להתיישב בארץ הקודש. הגל השני של עולים מתימן הגיע בשנת 1908, כאשר הפעיל הציוני שמואל יבנאלי הצליח לשכנע אלפים מיהודי תימן לעלות לארץ ישראל. עולים אלו הגיעו לארץ ישראל מתוך מטרה להשתלב בהתיישבות החקלאית בארץ ישראל, אך סבלו מקושי להשתלב עם העולים "האשכנזים". בניגוד לעולים "האשכנזים", העולים התימנים היו אנשים מסורתיים ובעלי מבנה משפחתי פטריארכלי. סמפטר, שהייתה בעלת תפיסת עולם שוויונית, החליטה לעזור לנשים ולילדים התימנים באמצעות חינוך. היא הקימה קורסי ערב לנערות עובדות שבהמשך התרחבו לקבוצות דיון גם לנשים בוגרות.
בחורף 1924 אימצה סמפטר תינוקת תימנייה, שלדבריה ננטשה על ידי הוריה בזמן סופת שלגים בסל ליד דלת בית יתומים, וקראה לה תמר (אימוץ על ידי אישה לא נשואה וגידול כאם חד-הורית היה דבר נדיר באותה תקופה). כדי לגור ליד הקהילה התימנית, החליטה סמפטר לעבור בשנת 1924 לגור ברחובות, שם הקימה גן ילדים וקורסי ערב עבור הנערות התימניות.
השקפותיה על הסכסוך היהודי–ערבי
בשנים 1920–1921 פרצו מאורעות תר"פ ותרפ"א. סמפטר, שהייתה פציפיסטית, האמינה שהיהודים והערבים מסוגלים, אם לא לחיות ביחד בשלום, לחיות זה לצד זה בשלום. המהומות הביאו את סמפטר לכלל הבנה, שהמצב מורכב יותר מכפי שנראה לה כאשר הייתה בארצות הברית. היא אומנם קראה לאנשי היישוב הארץ ישראלי לעשות הכול כדי להימנע מאלימות, אך גם הגיעה להבנה, שעל היהודים לשלם מחיר כבד כדי להקים להם מולדת משלהם. כפי שאמרה במאמר שפרסמה בעיתון בשנת 1921: "אנחנו לא באנו לפלשתינה כדי להיות בטוחים, אלא כדי ליצור בטיחות עבור העַם שלנו". ב-31 בינואר 1920, כאשר הגיע לארץ ישראל הנציב העליון הבריטי הרברט סמואל, קיוותה סמפטר, כמו כל היישוב היהודי, שהוא יהיה זה שיעזור ליהודים להקים את מדינתם בהתאם להצהרת בלפור מ-1917. היא יצרה קשרים חמים עם אשתו ביאטריס וכך גם נפגשה רבות עם הנציב עצמו. כאשר נכנע הנציב ללחץ ממשלתו והחליט שלא לאפשר ליהודים לעלות לארץ, הבינה סמפטר שהתקוות היו תקוות שווא. בשנת 1929 שוב פרצו מהומות (פרעות תרפ"ט), הפעם על רקע זכות היהודים להתפלל בכותל המערבי. התגובה המינימלית של הבריטים, שלא עשו דבר כדי לעצור את הפורעים הערבים, הביאה את סמפטר להבנה, שהבריטים אינם בני ברית והיהודים הם לבדם במאבקם בארץ ישראל. במאמר שפרסמה בעיתון הבריטי הארץ ישראלי (לימים העיתון "הארץ") ב-29 בספטמבר 1929 תחת הכותרת "עדות", היא הצביעה על הבריטים כאחראים להתפשטות הפרעות.
המעבר לקיבוץ גבעת ברנר
בשנת 1933 החליטה סמפטר לעבור לגור בקיבוץ. מספר גורמים השפיעו על החלטתה. ראשית, המצב הכלכלי הקשה שהיה בארץ ישראל בסוף שנות ה-20, בעקבות העלייה הרביעית. פרעות תרפ"ט והמשבר הכלכלי בארצות הברית ב-1929 גרמו לסמפטר הסוציאליסטית להרגיש שבעלות על בית וחיים נוחים ברחובות אינם הדבר הנכון עבורה. שנית, לאחר שחזרה מסדרת הרצאות שקיימה באוניברסיטת קולומביה בשנת 1931, התעורר בה הדחף להצטרף ולחזק את היישוב החקלאי בארץ ישראל ולהגשים את הציונות לפי תפיסתה; שלישית, היא רצתה שבתה תמר תגדל בחברה שמחנכת לצדק חברתי ותיקח חלק בבניית הבית היהודי. היא מכרה את ביתה ברחובות ויחד עם חברתה לאה ברלין עברה לקיבוץ גבעת ברנר. את הכסף שהרוויחה ממכירת הבית תרמה לקיבוץ. במכתב ששלחה לאחותה היא מתארת את המעבר לקיבוץ: "כל הדאגות הכלכליות נלקחות ממני, גם כל הדאגות הביתיות. אני לא יכולה לדמיין ביטחון טוב יותר בעולם המפוקפק הזה".
באמצעות הכסף שתרמה לקיבוץ, הקימה בו בית הבראה צמחוני (לימים בית ישע), שנועד לשמש מקום מנוחה והשכלה לעובדים ולמורים. הוא ארח חולים ומבריאים, חיילים ופצועים, ושימש גם כמרכז רוחני לאנשי האוניברסיטה העברית מירושלים, ליהודים מארצות הברית, סופרים ואמנים רבים. בין האנשים שפקדו את בית ישע באופן קבוע היו הנרייטה סולד, מניה שוחט, חיים וויצמן והרברט סמואל. סמפטר ניהלה במקום חוגים שונים, מפילוסופיה הודית ועד ברוך שפינוזה. כחברת קיבוץ, הייתה צריכה לקחת חלק בעבודות הקיבוץ לפי יכולתה הפיזית. היא התחילה לתפור בגדים, לעצב ולקשט את בתי הילדים וחדר האוכל, כתבה ותרגמה שירים וסיפורים (חלקם פורסמו בעיתון דבר) בעברית ובאנגלית, קיימה שיעורי תנ"ך ומחשבה, הן בעברית והן באנגלית, והקימה קבוצות לימוד של שירה. במרץ 1938, לאחר שסבלה מדלקת ריאות ובעיות לב, פרשה סמפטר מפעילותה בקיבוץ לחדרה בבית ההבראה, אך לא הפסיקה לכתוב גם בימיה האחרונים. היא תרגמה לאנגלית שירי ילדים של חיים נחמן ביאליק, בספר בשם "Far Across the Sea", שהצליח מאוד והופיע במספר מהדורות. היא הוציאה יחד עם חברתה דורותי בר אדון (כאהן) ספר על חייה בקיבוץ בשם "הקולקטיב".
ישע סמפטר, שסבלה ממחלות רוב חייה, נפטרה בארץ ישראל ב-25 בנובמבר 1938 והובאה לקבורה בגבעת ברנר. בית ההבראה, שנוצר בהשראתה ונקרא "בית ישע" לאחר מותה, הושלם ב-1934 ונחנך ב-1935 וסמפטר זכתה לנהל אותו במשך שלוש שנים בלבד. לאחר מותה, שגשג המקום בהנהלת חברתה לחזון ולהגשמה, לאה ברלין. דמותה של ישע הונצחה, לצד זו של לאה, בספר "יונה מחצר זרה" של משה שמיר, הראשון בטרילוגיה "רחוק מפנינים".
כתביה
פרסמה שירים רבים, באנגלית ובעברית.
אלברט גטרסון
אלברט לאבג'וי גטרסון (באנגלית: Albert Lovejoy Gutterson; 23 באוגוסט 1887 – 7 באפריל 1965) היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי (סטוקהולם 1912) בקפיצה לרוחק.
ביוגרפיה
גטרסון נולד באנדובר, ורמונט. הוא בעל תואר מהנדס מאוניברסיטת ורמונט.
אלוף אולימפי
לאחר שפרש מספורט תחרותי, עבד גטרסון לראשונה כמהנדס בחברת ג'ונס ולמסון מכונות, ואחר כך עבד בתעשיית הנפט בשנים 1950-1925. בשנים 1963-1950 שימש כנשיא חברת כלי עבודה לאבג'וי, שהוקמה על ידי הדוד שלו.
לי-לה-לו
לי-לה-לוֹ היה תיאטרון מוזיקלי בתקופת היישוב ובימי ראשית המדינה. התיאטרון העלה 26 הצגות במהלך קיומו. בשלוש השנים בין 1945 ל-1948 הועלו 12 תוכניות. נתן אלתרמן כתב פזמונים ל-19 תוכניות ומשה וילנסקי היה ממלחיניו הבולטים של התיאטרון. אולם "ישה חפץ" ברחוב סמטת-השואבה בתל אביב (לימים קולנוע "מתמיד") היה אולם הבית של התיאטרון.
מייסוד התיאטרון ועד קום המדינה
תיאטרון לי-לה-לו נוסד על ידי האמרגן משה ואלין בשנת 1944. התיאטרון העלה הצגות רֶוויוּ – שורת שירים ופזמונים וביניהם קטעי קישור קלים. שם התיאטרון נגזר משמו של תיאטרון רוויו מצליח שפעל בשעתו בוורשה בשם "קווי-פרו-קוו" (בלטינית: Qui Pro Quo, "משהו בשביל משהו" כלומר:"קח ותן"). באותה עת כבר פעל בתל אביב תיאטרון "המטאטא". אולם, בניגוד ל"מטאטא", שהיה תיאטרון סאטירי ברוח סוציאליסטית והציג תמיד עמדה אקטואלית, ביקש ואלין לייצר תיאטרון אסקפיסטי שיכלול פזמונים ומערכונים בסגנון קברט אירופאי שמטרתו להנעים את הזמן. התוכניות כללו מינון משולב של הומור בצד נוסטלגיה וסנטימנטליות ומוזיקה קלה בביצוע מקצועי ומלוטש עם השקעה בתפאורה ותלבושות ודגש על הופעתם של כוכבים. התכנים התרחקו מפוליטיקה והתבססו על מצבים קומיים בין טיפוסים שונים, יחסים שבינו לבינה, ומשחקי לשון. לכך תרמו גם פזמוניו של אלתרמן ששילבו קלילות והומור, שליטה וירטואוזית בעברית ומבט בוחן על נושאים חברתיים.
לאחר סיום ההופעות בתל אביב נדד התיאטרון להופעות בחיפה, ירושלים, עפולה, טבריה וגם ליישובים קטנים ומרוחקים יותר.
בשנת 1945, בתוכנית השנייה בתיאטרון: "ראיון בלי-לה-לו", כיכבה שושנה דמארי בשירו של נתן אלתרמן "כלניות", שהפך ללהיט ביישוב. בתקופת המאבק נגד הבריטים, ימי השבת השחורה והעוצר על תל אביב כינו אנשי היישוב את חיילי הדיוויזיה המוטסת הבריטית השישית (הצנחנים בכומתותיהם האדומות) בשם "כלניות". הבריטים חשדו כי שירו של אלתרמן מכוון נגדם, ובאחד הערבים אף סגרו את התיאטרון.
להיט התוכנית ה-14 (שנקראה "רק למבוגרים" ובכורתה התקיימה ב-4 בפברואר 1948) היה השיר "לילה לילה" של אלתרמן ומרדכי זעירא.
משנת 1949 ועד פירוק התיאטרון
לאחר הקמת המדינה קלט התיאטרון מספר שחקנים עולים, מהבולטים שבהם הייתה הזמרת והשחקנית ג'טה לוקה שביטאה את רוח תקופת העלייה ההמונית בשירה "אני חדש בארץ". תוכניות התיאטרון בגלגולו זה נטו יותר לסאטירה פוליטית-חברתית.
במקביל, בשנת 1949 יצאו וילנסקי ודמארי למסע הופעות בארצות הברית ואת דמארי החליפה הזמרת חנה אהרוני. בשנת 1950 הועלו בתיאטרון הצגות בבימויו של ביטוש דוידוב. בתום השנה הראשונה לכינונו מחדש העלה התיאטרון 416 הצגות וביקרו בו 70,000 צופים. בסוף אותה שנה החליט ואלין להתרכז באמרגנות והעביר את ניהול התיאטרון לידי ג'ורג' ואל, שעלה באותה עת מרומניה והיה מנוסה בניהול. ואל גייס לתיאטרון אמנים נוספים, רבים מהם עולים מרומניה, אך גם אחרים, כולל מרים פריש ששרה את אחד הביצועים הראשונים ל'היה היו אי פעם בחורים' ב-1950. תחת ניהולו של ואל נבלמה המגמה הסאטירית והוחלפה בבידור השם דגש על מקהלה גדולה, תפאורות, תלבושות, תאורה וריקודים.
ב-1951 צורפו לתיאטרון אמנים עולים נוספים, בהם שחקנית וזמרת האופרטה דורותיאה ליביו ובעלה פאול קוסלה שהופקד על ניהול התזמורת והקים במסגרת התיאטרון תזמורת ביג בנד. התיאטרון החל בהפקת אופרטות של ז'אק אופנבך ופרנץ להאר על מנת לשרוד כלכלית.
בפברואר 1954 נערכה הופעת הבכורה של ההצגה "הילולילה", שניסתה להשיב לתיאטרון את רוחו, עם פזמונים של אלתרמן, אך הייתה זו התוכנית האחרונה שהועלתה בתיאטרון לפני שנסגר עקב קשיים כלכליים באותה שנה.
תיאטרון דו-רה-מי המשיך בהעלאת רפרטואר דומה.
המשטרה הפדרלית המיניסטריאלית
המשטרה הפדרלית המיניסטריאלית (בספרדית: Policía Federal Ministerial, ובקיצור: PMF) הייתה סוכנות אכיפת חוק במקסיקו שמטרתה להיאבק בשחיתות ובפשע המאורגן במדינה. משאבים רבים מופנים גם למאבק בסחר בסמים ובקרטלי הסמים השולטים במחוזות שלמים במדינה. הגוף גם סיפק שירותי אבטחת אישים, אך לרוב משימה זו הופקדה על שירות האבטחה הפדרלי של מקסיקו.
הסוכנות הוקמה בשנת 2009 על בסיס סוכנות החקירות הפדרלית שפורקה ובדומה לה נועדה להילחם בנגע הסמים במדינה ובמאבק בשחיתות הציבורית ובפשיעה החמורה. הגוף שימש כזרוע החקירות העיקרית של משרד התובע הכללי המקסיקני, עד לפירוקה במרץ 2019.
היסטוריה
בשל גל פרשיות שחיתות בסוכנות החקירות הפדרלית של מקסיקו ב-29 במאי 2009 הוחלט על פירוק סוכנות החקירות הפדרלית. ההחלטה יושמה במלואה עם הקמת "משרד משטרת החקירות" (Policía Ministerial Investigadora) ששינה את שמו תוך זמן קצר למשטרה הפדרלית המיניסטריאלית (Policía Federal Ministerial) בפיקודו של ניקאנדרה קסטרו אסקרפולי.
מאז 2013 פעלה בשיתוף פעולה הדוק עם הסוכנות לחקירות פשיעה (בספרדית: Agencia de Investigación Criminal). ב-1 במרץ 2019 הארגון מוזג אל תוך הסוכנות לחקירות פשיעה והוטמע בתוך משרד התובע הכללי כמחלקה בשם "תיאום שיטות חקירה" (Coordinación de Métodos de Investigación).
אלוהים ששונא
אלוהים ששונא (באנגלית: A God Who Hates: The Courageous Woman Who Inflamed the Muslim World Speaks Out Against the Evils of Islam) הוא ספר שנכתב בידי ד"ר ופא סולטאן, פסיכיאטרית אמריקאית שגדלה והתחנכה בסוריה. הספר פורסם ב-2009 באנגלית. ב-2010 הוא יצא לאור בעברית ב"השראה הוצאה לאור". בספרה פורשת ופא סולטאן לראשונה את סיפורה האישי ומשתפת בדעותיה.
את תפיסת עולמה עיצבה לאחר שגדלה בסוריה, לפי תפיסתה, עולמנו עֵד לא להתנגשות בין דתות או תרבויות, אלא למאבק כוחות בין הקדמה לבין הנחשלות, מאבק שיפסיד בו האסלאם. בתגובה גינו אותה אנשי דת ברחבי העולם המוסלמי, ואילו מוסלמים החותרים לשינוי שיבחו אותה על שביטאה בקול ובשפה הערבית, ברשת הטלוויזיה הנצפית ביותר בעולם הערבי.
שידור חוזר (תקשורת מחשבים)
בתקשורת מחשבים, שידור חוזר (באנגלית: Retransmission) הוא שליחה חוזרת של חבילת מידע שאבדה או נפגמה במהלך ניסיון העברתה. זהו אחד ממנגנוני היסוד של פרוטוקולי תקשורת רבים המספקים שירות העברת מידע אמין כגון TCP.
רשת מחשבים סטנדרטית נחשבת כלא אמינה שכן היא לא מבטיחה דבר בנוגע להשהייה, פגימה או איבוד של חבילות מידע. כמו כן היא גם עלולה להעביר את חבילות המידע האלו בסדר הלא נכון. כדי להתמודד עם חוסר האמינות ברמת הרשת, פרוטוקולים שמספקים שירות העברת מידע אמין משתמשים במנגנון הודעות הכולל מספור, יכולת אימות תוכן (באמצעות סיכום ביקורת למשל) ואישורי קבלה (acknowledgments). במידה ואחד הסיכונים שברשת אכן התממש, השולח מזהה זאת ומבצע שידור חוזר של חבילת המידע.
שידור חוזר מתבסס על עיקרון פשוט - השולח יחזיק עותק של חבילת המידע עד שיתקבל האישור מהמקבל. השידור החוזר של החבילה יתרחש במקרים הבאים:
NPO 1
NPO 1 הוא ערוץ הטלוויזיה ההולנדי הראשון שהתחיל לשדר ב-2 באוקטובר 1951. הערוץ משדר כחלק מהשידור הציבורי ההולנדי, יחד עם הערוצים הציבוריים הנוספים NPO 2 ו-NPO 3. הערוץ משדר מגוון רחב של תוכניות, המכוונות בדרך כלל לקהלים הגדולים ביותר, בעלי המכנה המשותף הגדול ביותר. בשנת 2016 הערוץ היה הנצפה ביותר בהולנד, עם נתח שוק של 21.9%.
שנים ראשונות, שנות ה-50
הניסויים הראשונים לשידורים טלוויזיוניים נערכו בהולנד עוד בשנות ה-30, כשחברת הטכנולוגיה ההולנדית פיליפס מילאה תפקיד חשוב בניסויים.
בשנת 1951 הקימו גופי השידור הציבורי ההולנדי KRO, AVRO, NCRV ו-VARA את NTS (קרן הטלוויזיה ההולנדית). השידור הראשון של הערוץ היה בשעה 8:15 ב-2 באוקטובר 1951, מאולפן בבוסום. כמה שנים מאוחר יותר, ב-5 בינואר 1956 NTS שידרה את תוכנית החדשות הראשונה.
עם זאת, בשנות ה-50 משכה הטלוויזיה בהולנד מספר נמוך של צופים, אשר נבע בעיקרו מהמחירים הגבוהים של מכשירי הטלוויזיה באותה תקופה. כמו כן באותן שנים הפכו שידורי הטלוויזיה לזמינים יותר ברחבי הולנד, בשל הקמת משדרים חדשים ברחבי המדינה.
הקמת Nederland 1
מאוקטובר 1960 החלה NTS לשדר מדי יום בשעות 20:00 עד 22:20 בערב ולאחר מכן הורחבו שעות השידורים ל-30 שעות שידור בשבוע. ב-1 באוקטובר 1964 ערוץ טלוויזיה ציבורי שני שנקרא Nederland 2 החל לשדר, דבר שגרם לערוץ הוותיק לשנות את שמו ל-Nederland 1.
בשנת 1967 החלו בהולנד בשידורי טלוויזיה צבעוניים באמצעות שידור בשיטת PAL. בשנת 1969 אימצה ממשלת הולנד מדיניות פתוחה כלפי השידורים, המאפשרת לארגוני שידור נוספים לשדר. עם זאת, נקבעו תנאי סף שונים. כך למשל על מנת לשדר ארגון שידור צריך לכלול לפחות 100,000 חברים. ב-29 במאי 1969 התמזגו NTS ואיחוד הרדיו ההולנדי ל-NOS, ששימש כארגון הגג של ארגוני השידור הציבוריים. ההתמקדות העיקרית של הגוף החדש הייתה בעיקר בחדשות ובספורט וכן סיפק תיאום טכני ומנהלי.
הקמת Nederland 3
נכון למאי 2018, רוב ההפקות הגדולות עבור הטלוויזיה הציבורית בהולנד משודרות ב-NPO 1, המכונה לעיתים כספינת הדגל של NPO.
מורשת
{{פירושונים|
אישים:
ראו גם
}}
אורסו איפאטו
אורסו איפאטו (באיטלקית: Orso Ipato, בלטינית: אורסוס - Ursus; נרצח ב-737) היה הדוג'ה של ונציה בין השנים 726 ועד 737, והדוג'ה השלישי אשר נשא בתפקיד זה.
אורסו איפאטו הוא הראשון מבין הדוג'ים אשר קיים תיעוד בן תקופתו לשלטונו. איפאטו נבחר על ידי האצילים הוונציאנים והיה הראשון אשר נשא את התואר "דוקס" (דוכס) - תואר אשר לימים בוונטית הפך ל"דוג'ה".
אורסו נולד בהראקלאה. הקיסר הביזנטי לאו השלישי העניק לו את התואר היפאטוס (ὕπατος) - ומכאן שמו "איפאטו".
אורסו נרצח ביוזמת אוטיכיוס, שליט רוונה. לאחר מותו שלט בוונציה זמן קצר דומניקו לאוני, המגיסטר מיליטום של ונציה, ולאחר תקופת אינטרגום זו נבחר לתפקיד הדוג'ה בנו של אורסו - תאודאטו איפאטו.
היינריך איזאק
היינריך איזאק (באנגלית: Heinrich Isaac; 1450 – 1517), מלחין מהאסכולה הפרנקו-פלמית (גם - הנדרלאנדית) בתקופת הרנסאנס. איזאק, בן זמנו של ז'וסקן דה פרה, נחשב לאחד המלחינים המשפיעים ביותר על התפתחות המוזיקה הפוליפונית בגרמניה.
חייו האישיים
מעט מאוד ידוע על ראשית חייו, אולם אפשר שנולד בבראבנט.
יצירתו
איזאק הלחין מגוון נרחב של מוזיקה, לרבות מיסות, מוטטים, לידר ומוזיקה אינסטרומנטלית והיה לאחד מהמלחינים הפוריים ביותר בזמנו.
יצירתו המוכרת ביותר היא הליד הגרמני 'Innsbruck, ich muss dich lassen' 'אינסברוק, חייב אני לעזבך', לו עיבד מספר גרסאות. אולם ייתכן שהמלודיה עממית ואיזאק רק ביצע את מלאכת העיבוד. זוהי אותה מלודיה ששימשה לימים כנושא לכוראל הלותראני O Welt, ich muss dich lassen, שהיה לבסיס יצירות רבות של יוהאן סבסטיאן באך ויוהנס ברהמס.
איזאק זוכה כיום להערכה רבה בעיקר בזכות ה-Choralis Constantinus שלו. זהו קובץ עצום של מעל ל-450 מוטטים פוליפוניים, מבוססים על מזמורים עבור הפרופר (Proper) של המיסה, אשר הולחנו לפי הזמנה מהקתדרלה בקונסטנץ באפריל 1508, לכתוב מוזיקה לסדרי התפילה הייחודיים לפולחנים המקומיים. חלק מספר זה נערך בידי אנטון וברן אשר חקר את יצירות איזאק וכתב אודותיו עבודת דוקטורט. איזאק שהה בקונסטנץ עקב כינוס הרייכסטאג על ידי מקסימיליאן, שביקשו לספק מוזיקה למקהלה של הקפלה המלכותית. אחרי מותם של מקסימילאן ואיזאק, לודוויג זנפל, תלמידו של איזאק וחבר במקהלת הקפלה המלכותית, ערך את כל הפרופרים וסדרם בהתאם לשנת הכנסייה. המוטטים הללו מהווים דוגמאות מופת לפוליפוניות הרנסאנס, המבוססת על נושאי מזמורים נושנים.
השפעתו
השפעתו העמוקה ביותר הייתה בגרמניה, שם חי ושם הופצה המוזיקה שלו. תרומתו למוזיקה האירופאית היא בהפיכת הסגנון הפוליפוני הנדרלאנדי למקובל בגרמניה, וכן הווה איזאק אבן דרך בהתפתחות המוזיקה הקונטרפונקטית שם.
זלמבדלסטס
זלמבדלסטס (שם מדעי: Zalambdalestes; מילולית: "דמוי-למדא שודד") הוא סוג של יונק פרימיטיבי אשר חי בתור הקרטיקון, בסוף עידן המזוזואיקון. יונק זה לא היה קרוב לאף יונק מודרני, אך היה קרוב מעט ליונקי שליה יותר מאשר ליונקי הכיס. מאובניו נמצאו במונגוליה ותוארו בידי החוקרים ויליאם קינג גרגורי וג'ורג' גיילורד סימפסון ב-1926. בסוג זה נמצא מין יחיד - Zalambdalestes lechei.
יונק קטן זה הגיע לאורך 20 ס"מ עם ראש באורך 5 ס"מ. הוא היה בעל רגליים ארוכות, חרטום ארוך, ראש קטן וניבים גדולות בפיו. הוא היה בעל כפות גדולות ברגליו הקדמיות ועוד יותר ארוכות אולי באחוריות. ייתכן שהתנהג וחי בדומה לארנבון מודרני אך הוא היה צד חרקים, שאותם חיפש בצמחיית היער של מונגוליה הקדומה.
היונק היה בעל פלג גוף תחתון בעל מאפיינים המזכירים יותר את חיות הכיס או את יונקי הביב מאשר בעלי שליה רגילים, אך כנראה, היה שייך לקבוצה קרובה אליהם.
סביאטוסלב פודגאייבסקי
סביאטוסלב יורייביץ' פודגאייבסקי (באנגלית: Святослав Юрьевич Подгаевский; נולד ב-8 בפברואר 1983) הוא במאי קולנוע, מפיק ותסריטאי רוסי. ביים את הסרטים "מיומנות 18" וכן "הכלה", "מלכת העלים: הטקס האפל", המשכו "מלכת העלים: מעבר למראה", "המכתב" ו"רוסלקה: אגם המתים".
קריירה
בזמן לימודיו באוניברסיטה עבד כעורך וידאו באולפני הקולנוע על שם גורקי וגם ביים מספר סרטי טלוויזיה עבור ערוץ NTV.
בשנת 2004 יצא סרט קצר בן 10 דקות שביים, בשם "ג'דיי" שהיה מבוסס על יקום מלחמת הכוכבים של ג'ורג' לוקאס, מאוחר יותר הוא ביים סרטים קצרים נוספים כדוגמת "המסע", "הבוגד", "קרובים" ו"בלתי אנושיים".
בשנת 2009 הקים את חברת STGCinema שהפיקה פרסומות וקליפים עבור זמרים ולהקות.
הוא החל בבימוי סרט האימה "המעטפה", אך עזב לפני השלמת ההפקה והוחלף על ידי הבמאי ולדימיר מרקוב.
בשנת 2017 הקים את חברת ההפקות QS Films (КЬЮ ЭС ФИЛМС) שעוסקת בהפקת סרטי אימה, מדע בדיוני ומותחנים פסיכולוגיים.
ארנסט בקר
ארנסט בקר (באנגלית: Ernest Becker; 27 בספטמבר 1924 – 6 במרץ 1974) היה אנתרופולוג תרבותי וסופר יהודי-אמריקאי. בקר ידוע בזכות ספרו זוכה פרס פוליצר לשנת 1974 הכחשת המוות.
ביוגרפיה
בקר קיבל דוקטורט באוניברסיטת סירקיוז בניו יורק בשנת 1960. לאחר מכן, קיבל משרת פרופסור באוניברסיטת סיימון פרייזר בברנבי, קנדה. בקר היה מנודה בעשור האחרון שלו באקדמיה וקיבל הכרה בעיקר לאחר זכייתו בפרס פוליצר על ספרו משנת 1973 הכחשת המוות.
בקר פיתח רעיון כי אופיו של האינדיבידואל נבנה ביסודו על התהליך של התכחשות האדם לעובדת מותו, וכי התכחשות זו היא מרכיב הכרחי ביכולת לתפקד בעולם. כמו כן, בניית האופי על הבסיס של הכחשת המוות גורם להסתרה וערפול של הכרות עצמית אותנטית. בקר האמין כי הרבה מן הרוע במציאות הוא כתוצאה מן הצורך בהכחשת המוות.
רעיונותיו של בקר השפיעו רבות על תחומי הפסיכולוגיה החברתית ופסיכולוגיה של הדת. בפסיכולוגיה חברתית התפתחה תאוריית ניהול האימה שהולידה למעלה ממאתיים מחקרים בנושא ועזרה להבין מגוון של התנהגויות אנושיות כגון הערכה עצמית, דעות קדומות ודת.
בקר נפטר מסרטן המעי הגס בשנת 1974 ואחר מותו הוקמה קרן לזכרו.
ריצוף של המישור
ריצוף הוא כיסוי של משטח או קבוצה כללית יותר באריחים מאותו סוג. מעבר לשימוש החשוב של ריצופים בבניית רצפה, ריצופים הם נושא שנחקר רבות באמנות ובמתמטיקה. כמו כן ריצופים מסוגים שונים מופיעים רבות בטבע הצומח והחי (דוגמה בולטת היא כוורת דבורים המבוססת על ריצוף של משושים), וכן בתופעות פיזיקליות רבות.
ריצופים באמנות
השימוש בצורות גאומטריות, בסימטריות, ובריצופים הוא עתיק מאוד באמנות. בהמשך הערך יובאו דוגמאות לשימושים בריצופים בקישוטים סיניים, בציורי קיר מצריים, בקישוט כל חרס וברונזה באשור, ועוד. מכיוון שביהדות ובאסלאם נאסר לתלות תמונות של בני אדם, הגיעה האמנות של השימוש בצורות גאומטריות למידת שכלול גדולה. את השיא של השימוש בריצופים נהוג לראות במסגדים ומבנים מוסלמים מתקופת ימי הביניים באלהמברה שבספרד.
במאה ה-20 מאוריץ קורנליס אשר, חקר לעומק סוגים שונים של ריצופים ביצירותיו. אשר חקר את כל הסימטריות הבסיסיות של ריצופים ויצר ריצופים שבהם אריח אחד הופך בהדרגה לאריח אחר, תמונות שבהם אריחים יוצאים בהדרגתיות מתוך הדף והופכים לגופים תלת־ממדיים, ועוד. אשר חקר גם ריצופים מוכללים. כך, לדוגמה, הציור "מלאכים ושטנים" הוא למעשה ריצוף של כדור פואנקרה (ריצוף של משטח לא אוקלידי).
ריצופים בטבע
ניתן למצוא ריצופים במקומות רבים בטבע. כך, לדוגמה, הסידור של התאים בכוורת דבורים הוא על בסיס של ריצוף בעזרת משושים. בדינמיקה לא ליניארית ניתן למצוא מערבולות היוצרות מבנים של ריצופים. כך, מערבולות של זרמי לבה יוצרות ריצופים על בסיס משושים, כמו זו אשר ניתן למצוא, לדוגמה, בבריכת המשושים.
בגבישים, האטומים מסתדרים במבנה מחזורי תלת-ממדי כך שחתך של גביש מהווה ריצוף. אחת מהשיטות המחקריות לחקר מבנה גבישי זה הנה שיטת הקריסטלוגרפיה בקרני רנטגן. בשיטה זו, הגביש מוקרן בקרני רנטגן ונמדדת תבנית ההתאבכות המתקבלת. התמונה הנמדדת מהווה למעשה התמרת פורייה של הגביש, ומקיימת את אותן הסימטריות של השריג המואר. מסיבה זאת עבודות רבות, כולל מציאת 17 חבורות הסימטריה של ריצופים, מקורם במדענים שעסקו בקריסטלוגרפיה.
יצירת ריצופים מורכבים על בסיס ריצופים פשוטים
בתמונה מופיע הסבר כיצד על בסיס של ריצופים פשוטים ניתן לבנות ריצופים מסובכים יותר, כגון אלו שאשר השתמש בהם בציוריו. ההתחלה היא מאריח פשוט המרצף את המישור, לדוגמה: ריבוע (משבצת 1). עתה גוזרים מהצלע העליונה שלו צורה כלשהי (משבצת 2), ומדביקים אותה על הצלע התחתונה (משבצת 3). מבצעים אותה פעולה על הצלעות הימנית והשמאלית (משבצות 4,5), ולבסוף מתקבל באופן זה האריח הנראה במשבצת 6. באותו אופן ניתן לבנות ריצוף מורכב יותר באמצעות האריח החדש (משבצת 7). ניתן להשיג גם סימטריה שונה על ידי סיבוב והדבקה על הצלע הימנית.
ריצופים בעזרת מצולעים משוכללים
הריצופים הפשוטים והמוכרים ביותר הם אלו הנעשים בעזרת מצולעים משוכללים. מבין הריצופים הנעשים בעזרת צורות משוכללות בלבד ניתן למצוא מספר תתי קבוצות:
ריצופים משוכללים
ריצופים משוכללים הם ריצופים הבנויים מאריח מסוג אחד המהווה מצולע משוכלל. דרישה נוספת היא שהריצוף יהיה צלע-לצלע. מכיוון שסכום הזויות בכל קודקוד חייב להיות 360 מעלות, קל לראות שקיימים רק 3 ריצופים כאלו:
ריצופים אוניפורמיים
ריצופים אוניפורמיים הם ריצופים בהם כל הקודקודים זהים. כל הריצופים המשוכללים הם מסוג זה, ובנוסף על כך ישנם שמונה סוגים נוספים של ריצופים המבוססים על שילוב של מצולעים משוכללים יחד. ריצופים אלו נקראים גם ריצופים סמי-משוכללים או ריצופים ארכימדיים.
סימטריות של ריצופים
כל הריצופים שהוצגו עד כה הם ריצופים מחזוריים, כלומר, ריצופים שסימטריים תחת פעולת הזזה, בשני כיוונים שונים. בנוסף לסימטריה להזזות, לריצוף עשויות להיות סימטריות נוספות. לדוגמה, הריצוף מריבועים (לוח משבצות) סימטרי גם לסיבובים ב-90 מעלות וכמו כן לשיקופים בארבעה כיוונים שונים: שיקוף אנכי דרך מרכז הריבוע, שיקוף אופקי וכן שיקופים דרך שני האלכסונים של הריבוע.
ניתן לסווג ריצופים לפי הסימטריות שהם מקיימים, הארוזות בחבורת הסימטריות. לפעולות היוצרות סימטריות קוראים איזומטריות. פעולות אלו ניתנות להגדרה על ידי פונקציה הפועלת על כל הנקודות במישור תוך שמירת מרחק כך שהמרחק בין שתי נקודות יהיה שווה למרחק של התמונות של שתי הנקודות. ישנם ארבעה סוגים של איזומטריות: הזזות, סיבובים, שיקופים וכן שיקוף גלישה - פעולה המשלבת שיקוף וגלישה. ניתן להוכיח כי ריצופים מחזוריים יכולים להיות סימטריים לסיבוב רק בסיבובים שהם כפולות של 90 מעלות או של 60 מעלות.
קבוצת כל הסימטריות של ריצוף מהווה חבורה. ניתן להוכיח שישנן רק 17 חבורות שריצוף מחזורי יכול לקיים (הנקראות wallpaper group). בתמונות להלן ניתן לראות דוגמאות לכל אחת מ-17 חבורות הסימטריה, וכן את השם הקריסטלוגרפי שלהן. ראו גם חבורת סימטריות נקודתית.
ריצוף באמצעות מצולעים קמורים
מצולע קמור הוא מצולע שעבורו הקו המחבר בין כל שתי נקודות עובר בתוך המצולע. כל משולש וכן כל מרובע קמורים יכולים לרצף את המישור. לעומת זאת, מצולע קמור בעל שבע צלעות או יותר לא יכול לרצף את המישור. עבור מחומשים ומשושים הבעיה קצת יותר מסובכת, שכן, לדוגמה, בעזרת המחומש המשוכלל לא ניתן לרצף את המישור, אך עם זאת ישנם מחומשים אחרים שאיתם כן ניתן לרצף את המישור. נושא החיפוש אחר סוגים של מצולעים קמורים איתם ניתן לרצף את המישור העסיק מתמטיקאים רבים.
בשנת 1968 נראה היה שהבעיה נפתרה, מכיוון שהמתמטיקאי ריצ'רד קרשנר טען בעבודת הדוקטורט שלו שהצליח לסווג את כל סוגי המחומשים והמשושים בעזרתם ניתן לרצף את המישור. עד לשנת 1968 היו ידועים רק 5 סוגים שונים של מחומשים כאלו וקרשנר הצליח למצוא 3 סוגים נוספים וכן "להוכיח" שאלו כל סוגי המחומשים האפשריים. בשנת 1975 פרסם מרטין גרדנר בטור הידוע שלו בסיינטיפיק אמריקן מאמר על בעיה זו, יחד עם התוצאות של קרשנר. אחד מקוראיו של גרדנר, מתכנת מחשבים בשם ריצ'רד ג'יימס השלישי, החליט לחפש אחר פתרון לחידה מבלי לקרוא את הפתרונות של קרשנר. הוא אכן הצליח למצוא מחומש המרצף את המישור ולהפתעתו המחומש לא נכלל ב-8 הסוגים שתוארו על ידי קרשנר. מכאן, שבהוכחה של קרשנר נפלה טעות והבעיה נפתחה מחדש. הנושא הצית את דמיונה של מרג'ורי רייס (Marjorie Rice), עקרת בית מפלורידה, שמצאה בריצופים שילוב בין אהבתה למתמטיקה ואהבתה לאמנות. רייס החלה לחקור בצורה שיטתית את סוגי הריצופים שפורסמו ולחפש אחר חדשים, ולצורך כך פיתחה לעצמה מעין אלגברה מיוחדת משלה. המאמצים שלה נשאו פרי ועד לשנת 1977 היא הצליחה למצוא 3 סוגים נוספים של מחומשים איתם ניתן לרצף את המישור וכן 60 סוגים של ריצופים בעזרת מחומשים שלא היו ידועים קודם לכן. בשנת 1985, סטודנט גרמני בשם רולף שטיין מצא סוג נוסף של מחומש המרצף את המישור, בשנת 2015 מצאו שלושה מתמטיקאים (Mann/McLoud/Von Derau) מאוניברסיטת וושינגטון בבות'אל סוג נוסף של מחומש. בסך הכל ידועים 15 סוגים של מחומשים קמורים שבאפשרותם לרצף את המישור.
בעיות החלטה ואריחי ואנג
השאלה האם יש קבוצה של אריחים בעזרתם ניתן לרצף את המישור, אך לא ניתן לרצפו בצורה מחזורית התעוררה לראשונה בהמשך לבעיה ה-18 מ-23 הבעיות של הילברט, ופעם נוספת בשנת 1961 כאשר הלוגיקאי האו ואנג (Hao Wang) עסק בבעיית הדומינו. בעיית הדומינו היא בעיית הכרעה, הדורשת לזהות האם סט נתון של אריחים יכול לרצף את המישור או לא. ואנג הראה כי ישנו אלגוריתם הפותר בעיה זו, בתנאי שכל סט סופי של אריחים המרצף את המישור יכול לרצף אותו בצורה מחזורית. החל משנת 1966 החלו להתגלות סטים של אריחים שמהווים דוגמאות נגדיות: הם מסוגלים לרצף את המישור רק בצורה לא מחזורית, ואלו נקראים על שמו אריחי ואנג. קרובה לזה בעיית הגרעין, השואלת אם אפשר לרצף את המישור בסט נתון של אריחים, כשמתחילים מתצורה מסוימת של האריחים.
בשנת 1966 הצליח רוברט ברגר (Robert Berger) למצוא סט שמכיל 20,426 אריחי ואנג. בהמשך הצליח ברגר לצמצם את מספר האריחים ל-104, והנס לוֹיכלי (Hans Läuchli) הצליח להוריד את המספר ל-40. בשנת 1971 הצליח רפאל רובינסון (Raphael M. Robinson) ליצור סט אריחי ואנג המכיל רק 6 אריחים. פרט להפרכת השערתו של ואנג, ברגר ורובינסון גם הציגו הוכחה לכך שלא קיים אלגוריתם מהסוג המבוקש - כלומר, בעיית הדומינו היא בעיה לא כריעה. ההוכחה מתבססת על ביצוע סימולציה של ריצת מכונת טיורינג באמצעות אריחי ואנג והתבססות על אי כריעות בעיית העצירה. בכך מודגם שבעיות ריצוף "מסתירות" בתוכן מודל חישובי לא טריוויאלי. בשנת 1973 חלה התקדמות גדולה כאשר הפיזיקאי רוג'ר פנרוז מצא 3 סטים נוספים של אריחים כאלו, כך שבכל סט ישנם שני אריחים בלבד. בשנת 1977 פרסם רוברט אמן (Robert Ammann) כמה סטים נוספים.
ריצוף פנרוז וגבישים כמו-מחזוריים
כאמור, ריצופי פנרוז (Penrose tiling) התגלו על ידי רוג'ר פנרוז בשנת 1973, ולמעשה הוא גילה מספר זוגות של אריחים כאלו בעזרתם ניתן לרצף את המישור אך לא בצורה מחזורית. בתמונות למטה ניתן למצוא את שני הזוגות המפורסמים ביותר, זוג המעוינים והזוג הקרוי "העפיפון והחץ". פנרוז סיפר שההשראה לריצופים האלו באה מתוך קריאת הספר Harmonis Mondis של יוהאנס קפלר, שעסק בין היתר גם בריצופים.
ריצופי פנרוז זכו לפרסום גדול בעקבות כתבה שפרסם עליהם מרטין גרדנר בטורו, אך זכו לתהודה גדולה בהרבה בזכות הגילוי של גבישים כמו-מחזוריים (Quasicrystals) בשנת 1982. בשנת 1982 גילה פרופ' דן שכטמן מהטכניון בישראל גביש בעל סימטריה איקוסהדרלית, כלומר בעל סימטריה לסיבובים ב-72 מעלות. שכטמן מדד תמונות רנטגן של גבישים המציגות סימטריה זו בצורה ברורה. בתחילה, נתקלה התגלית בחוסר אמון של הקהילה המדעית, כיוון שהאמונה הרווחת הייתה כי גבישים מחזוריים אינם יכולים להיות בעלי סימטריה מסוג זה. התגלית התפרסמה רק שנתיים מאוחר יותר, ב-1984. כחודש לאחר הפרסום, הוצעה תאוריה לפיה אפשר להסביר את התוצאות של שכטמן בעזרת ריצופי פנרוז. תגלית זאת חוללה סערה גדולה ומהפכה מחשבתית בתחום המצב המעובה. אחריה התגלו גבישים כמו-מחזוריים רבים נוספים. על תגלית זו זכה שכטמן בפרס נובל לכימיה לשנת 2011.
ריצוף ספירלי
ספירלה יכולה לרצף את המישור, עם חלקים אשר זהים זה לזה או עם חלקים הולכים וגדלים. המקרה הראשון מודגם באמצעות ריצוף וודרברג, שגילה האנס וודרברג (Voderberg) בשנת 1936, וניתן גם למצוא דוגמאות שלו בטבע, באבקני פרחים למשל.
המקרה השני של ריצוף ספירלי הוא חלקים דומים זה לזה אך הולכים וגדלים, ריצוף מסוג זה נקרא ריצוף ספירלי לוגריתמי. דוגמאות לריצוף לוגריתמי ניתן למצוא בטבע, בקונכיית הנאוטילוס, כמו גם בריצופים מעשה אדם. הגודל של כל אריח גדול מקודמו פי מספר קבוע, כך שהגדלים נתונים על סולם לוגריתמי ומכאן השם. ניתן להחשיב ריצוף ספירלי לוגריתמי גם כסוג של ריצוף בעל דמיון עצמי.
דמיון עצמי, פרקטלים וריצופים
מרטין גרדנר נתן את השם רפטיל (Reptile) לצורות שניתן לבנות עותק מוגדל שלהן בעזרת מספר עותקים קטנים. דוגמה פשוטה לכך היא הריבוע; בעזרת 4 ריבועים קטנים זהים ניתן לבנות ריבוע גדול יותר. כל צורה מהסוג הזה יכולה לשמש גם לריצוף של המישור כולו, על ידי חזרה על הפעולה מספר גדול של פעמים. באיור ניתן לראות כיצד באמצעות צורה הנקראת L טרומינו ניתן לבנות ריצוף של המישור בשלבים.
כמו בדוגמה של ה- L טרומינו ניתן לראות שריצופים הנבנים בשיטה זאת אינם בהכרח מחזוריים. בשיטה זאת ניתן לבנות ריצופים של המישור גם מפרקטלים. לדוגמה, משולש שרפינסקי הוא רפטיל ולכן ניתן לרצף את המישור כולו בעזרת משולשי שרפינסקי.
הכללות
אומרים שקבוצה חסומה ומדידה X מרצפת בהזזות את המרחב האוקלידי, אם קיימת קבוצה (דיסקרטית) L כך שכמעט כל נקודה מופיעה בדיוק באחת ההזזות X+\lambda (עבור ). לתכונה זו יש קשר חזק לקיומו של בסיס אורתונורמלי של פונקציות אקספוננציאליות למרחב הפונקציות \ L^2(X), שהוביל להשערת פוגליד, לפיה קבוצה X מרצפת את המרחב האוקלידי (בהזזות) אם ורק אם יש למרחב הפונקציות שלה בסיס כנ"ל. השערה זו הופרכה ב-2004 על ידי טרנס טאו בממד 5 ומעלה (ואחר-כך גם בממדים 3 ו-4). כל גוף קמור המרצף את המרחב האוקלידי הוא פאון. אומרים שפאון הוא סימטרי לשיקוף אם הוא סימטרי ביחס לשיקוף סביב מרכז הכובד שלו. פאון קמור מרצף את המרחב (בהזזות) אם ורק אם (1) הוא סימטרי לשיקוף, (2) כל דופן שלו (כלומר פאה מקו-ממד 1) סימטרית לשיקוף, ו-(3) בכל מחלקת הזזה של פאה מקו-ממד 2 יש בדיוק 4 או 6 פאות (McMullen, 1980). בפרט, הפאונים הקמורים המרצפים (בהזזות) את המישור הם (עד כדי העתקה אפינית) המקבילית והמשושה הסימטרי בלבד; יש 5 פאונים קמורים המרצפים (בהזזות) את המרחב התלת-ממדי; ו-52 המרצפים (בהזזות) את המרחב ה-4 ממדי.
לריצופים יש חשיבות רבה בגאומטריה (ובטופולוגיה אלגברית), בכך שהם מאפשרים ללמוד את הקבוצה המכוסה X על ידי תכונות של הכיסוי. לכיסוי משויכת חבורה G. במקרה שהחבורה פועלת באופן טרנזיטיבי, האריחים בהכרח חופפים זה לזה, ואפשר להתאים ביניהם לבין מרחב המנה \ X/G. קשרים אלה הם נקודת המוצא של תוכניתו של פליקס קליין מסוף המאה ה-19, ללמוד מרחבים גאומטריים דרך החבורות הפועלות עליהם, ולהפך.
פוליאומינו
בשנת 1953 הציג סולומון גולומב (Solomon W. Golomb) את המונח פוליאומינו (polyomino), המתאר "יצורים" (שלעיתים מכונים "Lattice Animals") המורכבים מחיבור של מספר ריבועים זה לזה (לאורך שפתיהם). הפוליאומינו מחולקים למשפחות לפי מספר הריבועים שהיצורים מכילים: המונומינו מכיל ריבוע אחד, הדומינו בנוי משני ריבועים, הטרומינו משלושה (וישנם שני יצורים במשפחת הטרומינוים) הטטרומינו בנויים מארבעה ריבועים (וישנם 5 יצורים שונים כאלו, המככבים, יחד עם שיקופים שלהם, במשחק הטטריס) וכך הלאה. בעקבות המצאת הפוליאומינו החל להיווצר גל גדול של חידות הקשורות אליהן ורובם קשורות לריצופים בעזרת הפוליאומינו. החידה המפורסמת ביותר בהקשר זה היא האם ניתן לרצף לוח שחמט 8x8 שממנו הורידו את שתי הפינות הנגדיות, בעזרת חתיכות של דומינו בלבד. שאלה שסביבה יש שעשועים אלו צורות מתוך הפוליאומינו מסוגלים לרצף את המישור כולו? חידות נוספות נוגעות לריצופים של צורות ספציפיות לדוגמה כיצד ניתן לרצף מלבן בגודל 6x10 בעזרת 12 צורות הפנטומינו?
הבעיות ה"כלליות" ביותר הקשורות בפוליאומינו כבר זכו לתוצאות שליליות; שאלת ריצוף המישור בידי קבוצה שרירותית של פוליאומינוים היא בלתי כריעה, בדומה לבעיית ריצוף המישור על ידי אריחי ואנג (הראשון שהראה זאת היה גולומב עצמו, שביצע רדוקציה מבעיית הריצוף של ואנג), ואילו הבעיה של ריצוף שטח נתון וסופי כלשהו בעזרת קבוצה שרירותית של פוליאומינו היא בעיה NP-שלמה, ולכן לא סביר שיימצא לה פתרון יעיל חישובית.
הכללות של פוליאומינו
ישנם מספר הכללות של הרעיון של הפולינומינוים לצורות נוספות.
בכל הצורות הללו החידות הבסיסיות עוסקות בריצופים של המישור בעזרתן, וכן בריצופים של צורות ספציפיות בעזרתן.
מורנה (כלי שיט)
מורנה היא סירת פשיטה (NSW-Naval Special Warfare), לפעילות משולבת הן בים העמוק והן בקרבת החוף של יחידות הקומנדו הימי של ישראל (שייטת 13), ארצות הברית ומדינות נוספות.
הסירה בנויה מתחתית קשיחה ודפנות מתנפחות, (RIB-Rigid Inflatable Boat). נתונים אלה מקנים לסירה מהירות גבוהה וכושר ציפה גבוה גם בתנאים של ים סוער (דרגה 6) ורוחות מעל 80 קמ"ש.
התחתית הקשיחה בנויה בצורת V עמוק ועשויה מפיברגלס וקוולר המחוזקים בשרף פולימרי. מבנה זה מאפשר גישה עד לקרבת החוף למטרת הנחתה של הלוחמים או פינוי וחילוץ. הדפנות המתנפחות העשויות משתי שכבות של ניילון המחוזקות בגומי סינתטי, בעלות מבנה מעוגל הנוטה כלפי חוץ, מקנות יציבות בפניות ותימרונים חדים, ומפחיתות משמעותית את הרסס המותז על הלוחמים בזמן ההפלגה.
מבנה הסירה והרכב החומרים מהם היא עשויה מאפשרים בשעת הצורך גם את השלכתה לים מתוך מטוס תובלה, מבלי שתיפגע ותינזק.
אברהם אורן
אברהם אורן (28 באוגוסט 1936 - 23 בדצמבר 1992) היה איש חינוך ומורה, מחבר ספרי לימוד. היה מנהל בית ספר אורט רוגוזין במגדל העמק בין השנים 1967–1992.
ביוגרפיה
נולד בשכונת מאה שערים בירושלים. בנם התשיעי, בן הזקונים, של דוד אהרונוביץ וחנה לבית הורוויץ. אמו בת למשפחת איש הורוויץ (הורביץ), נינה של ישראל זאב הלוי איש הורביץ מקאליב, משפחה שאילן היוחסין שלה מתועד מספרד במאה ה-11 דרך רבני פראג במאות ה-16–17 ועד היום. למד בישיבת בני עקיבא בכפר הרוא"ה ולאחר מכן בבית הספר תיכון דתי "מעלה" בירושלים. שירת כחייל קרבי בחטיבת גבעתי. בשנת 1955 סיים קורס קציני חי"ר ושירת כקצין בחטיבה. במהלך השירות נישא לתמר קניאל לבית מונזון (2013-1937). עם סיום שירותו עבד כמדריך גדנ"ע וכמדריך חברתי ב"רמת הדסה" בטבעון. למד פילוסופיה וחינוך. החל לשמש מורה ומחנך בבית הספר "גורדון" בקריית חיים, ובגיל 27 התמנה למנהל בית הספר "גימנסיה הומנית" בחיפה. בשנת 1967 קיבל את ניהול בית הספר "רוגוזין" במגדל העמק, שבשנת 1987 הצטרף לרשת אורט והפך ל"אורט רוגוזין".
במאי שנת 1992, בעת טקס סיום שנה בבית ספרו, חש ברע. הוא אובחן כחולה בסרטן בשלב מתקדם, עבר טיפולים אגרסיביים, ובספטמבר אותה שנה אף חזר לבית הספר. המחלה פרצה מחדש ביתר שאת והוא נפטר בגיל 56. נטמן בבית העלמין בבית לחם הגלילית.
תפיסתו החינוכית
תרגום ערכים ותפיסות אלו לשפת המעשה בא לידי ביטוי בתחומים הבאים: שילוב בית הספר בתוכנית הורחב מהיעוד המקורי של אינטגרציה בין עדות, לזו שבין תלמידים כבני אדם. הוכנסה "שעת פעילות" שמיקודה ביטוי יוזמות התלמידים. נקבעה במערכת "שעת חינוך שכבתית" שבה יש מקום גם לדיון בקשיים, לאפשר היכרות ולהגביר סובלנות. חלוקת הכיתות נערכה באופן הטרוגני והפעילויות החברתיות שילבו תלמידים מכיתות שונות. שותפות ופתיחות - הוקמה מועצת תלמידים בבחירות דמוקרטיות, שלקחה חלק, עם הצוות וההנהלה, בהחלטות הנוגעות לבית הספר. חינוך חברתי-ערכי – יוחדו "שעת פעילות", ישיבות ציונים שעוסקות במכלול, תעודות הכוללות ערכים והישגים ודף חינוך. מכיוון שבית הספר נחשב קשור לקהילה ומסוגל להשפיע ולתרום לה, כל תלמיד תרם שעתיים בשבוע מזמנו בשעות הבוקר ומילא תפקיד בגני ילדים, קופות חולים, במחלקה הסוציאלית בבתי הספר היסודיים ובמעונות היום, ועוד. ראיית הצוות החינוכי כגורם מרכזי ומוביל עודדה מורים רבים להיות פעילים, לקחת חלק, ליזום ולעצב את בית הספר המתחדש. בית הספר הציב לעצמו מטרה לחקור את עצמו, ושילב בשנות ה-80 שאלונים, תצפיות וראיונות כדי לבדוק את ההלימות בין תפיסת בית הספר למימושה במציאות.
בשנת 1978 זכה בית הספר "רוגוזין" בפרס חינוך ארצי מטעם משרד החינוך. בית הספר הוכר בשנת 1979 כאחד משמונת בתי הספר המצטיינים והייחודיים בישראל. אורן עם הצוות המסור של בית ספרו זכה בפרסי חינוך ומשך אליו אנשי חינוך ואנשי אקדמיה שרצו להכיר, לקחת חלק וללמוד את העשייה החינוכית שנוצרה ברוגוזין. במהלך השנים פעל בית הספר בניהולו כחממה לחדשנות בחינוך: בשנת 1975 הוכנסה תוכנית לחינוך מיני, ולאחר מכן מסגרות קבועות של שיעורי מחנך שכבתיים לקירוב נושאי אקטואליה לנוער.
בסוף שנות ה-70 החל אורן ליישם תוכנית יוצאת דופן של מעורבות בקהילה. התוכנית התרחבה מרוגוזין למקומות נוספים, והפכה לתוכנית אזורית. בשנת 1980 הכיר משרד החינוך בתוכנית החינוכית הקהילתית יע"ף - יעדי עיירות פיתוח, והחל ליישמה ברחבי הארץ. כיום, על יסודות תוכנית זו, נהוגה בכלל בתי הספר בישראל תוכנית להתנדבות בקהילה, תחת השם "פרויקט מחויבות אישית".
בנוסף השתלב בית הספר בתוכניות ארציות חדשות כמו של"פ (שמיניסטים לעיירות פיתוח) ועוד. עבודתו של אורן זכתה להכרה. הוא שיתף פעולה ועמד בקשרים עם אנשי אקדמיה במכללת אורנים, באוניברסיטת חיפה ובמקומות נוספים. בשנת 1987 זכה בפרס על טיפול בנוער מיוחד. בשנת 1991, יחד עם צוות מורי האנגלית, זכה בית הספר בפרס החינוך של רשת אורט ישראל.
אורן כתב ספרי לימוד לכיתות הגבוהות במתמטיקה ובגאוגרפיה. למד והכשיר מורים דרך אוניברסיטת חיפה, בשיתוף פעולה עם רחל הרץ לזרוביץ, ועם יובל דרור, שעמד בראש מכללת אורנים ובראש בית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב. אורן כתב את עבודת התזה שלו על החינוך בבית הספר, "סיפורו של בית-הספר המקיף רוגוזין במגדל העמק: טיפוח חברתי-ערכי כדור לקידום הישגי-אקדמי של תלמידים" בשנת 1983, בהנחיית הרץ לזרוביץ.
דרכו החינוכית אחרי פטירתו
עם פטירתו, ובעקבות השפעת פועלו וההערכה הרבה שרכשו לו רבים, נכתב בשנת 1995 הספר "הפואמה הפדגוגית של אברהם אורן". בספר משולב סיפור דרכו החינוכית של אברהם אורן המופיע בשער הראשון, ולאחריו שני שערים שבהם אוסף מאמרים בחינוך, הוראה ויהדות של עמיתיו, אנשי חינוך שתרמו לספר מיצירתם. הכותבים: יובל דרור, רחל הרץ-לזרוביץ, יוסף פריאל, שלמה שרן, מיכאל חן ואודרי אדי-רקח, דבורה קלקין-פישמן, עמנואל גרופר, שלמה צדקיהו וכנרת תמיר, אילנה פלזנטל וישראלית רובינשטיין, עודד שרמר, ישעיהו תדמור, רפאל ירחי, שמעון אורן.
עיריית מגדל העמק הקימה בשנת 1993 את "גן אורן", ובתוכו אנדרטה שיצר אחד המורים לזכרו. בית הספר מקיים מדי שנה, משנת 1992 ועד היום, יום לקראת תחילת הפעילות ההתנדבותית, ובו מוקדש מקום לרוחו החינוכית ופועלו. בטקס לוקחים חלק תלמידים, צוות מורים, אישי ציבור והמשפחה. עבודתו החינוכית של אברהם אורן משפיעה ומונצחת ברוח בית הספר אורט רוגוזין בתוך אתר בית הספר.
פעילותו הציבורית והפוליטית
אורן היה חבר מרכז החרות וחבר הנהלת התנועה. בשנת 1978 הוביל יוזמה להפסקת שביתת המורים הגדולה שפרצה אז, מתוך חשש שתפגע באפשרויות שילוב התלמידים במוסדות האקדמיים. פעל לסקר בקרב 12,000 מורי הארגון לבדיקת נכונותם לשוב לעבודה על סמך הצעת שר החינוך זבולון המר. בהמשך לא חשש להביע עמדתו בנושאים חינוכיים נוספים.
בשנת 1981 היה בין מובילי "התנועה לליכוד הליכוד", תנועת "תלם". הוא נפגש עם ראש הממשלה וערך כנס מחוזי בחיפה תחת הכותרת שנתן מנחם בגין ליוזמה, "כי מצפון תפתח הטובה". היוזמה נועדה לאחד את הסיעות חרות, הליברלים ולע"ם לכלל תנועה אחת - הליכוד. למהלך הצטרפו רבים ובעקבותיו נכתבו הסכמים בשנים 1984 ו-1988 שהפכו את הליכוד לתנועה אחת. בשנת 1984 יזם את תנועת "אקדמאים לאומיים" ולאחר מכן הקים בחיפה תנועת נוער פוליטית בשם "נוער הליכוד/נוער לאומי". בשנת 1984 פנה אליו חבר הכנסת רפאל איתן וביקש ממנו להצטרף כמועמד מטעם מפלגת צומת בבחירות לכנסת. בבחירות שנערכו במאי 1984 החליטה תנועת צומת לא להתאחד עם התחיה ואורן נבחר כאחד מחמשת המועמדים לכנסת מטעם התנועה. לאחר לבטים רבים החליט שלא לעזוב את תנועת חרות. אורן, כאדם בעל קשר למסורת היהודית, נענה לפנייה ולקח חלק בצוות ועדת שנהר שבדקה נושא זה והמליצה למשרד החינוך כיצד לשלב יהדות בחינוך הממלכתי. היה מפעילי "התנועה לארץ ישראל טובה".
לאברהם ולתמר נולדו ארבעה ילדים.
תאודאטו איפאטו
תאודאטו איפאטו (באיטלקית: Teodato Ipato, בלטינית: תאודאטוס אורסוס - Theodatus Ursus) היה הדוג'ה של ונציה שבצפון איטליה בין השנים 742–755.
בתקופת שלטונו תאודאטו העביר את הבירה של אזור לגונת ונציה מאראקלאה למאלאמוקו.
בשנת 751 נכבשה רוונה על ידי הלומברדים, וונציה נותרה אזור השליטה האחרון של האימפריה הביזנטית בצפונה של איטליה, אולם למעשה הייתה ונציה בתקופה זו מדינה עצמאית.
תאודוטו הודח בשנת 755 על ידי גאלה גאולו, והוא עוור במצוות גאולו.
בג"ץ נעמי נבו
בג"ץ 104/87 ד"ר נעמי נבו נ' בית הדין הארצי לעבודה ניתן ב-22 באוקטובר 1990, ונפסק בו שיינתן גיל פרישה אחיד לנשים ולגברים, בניגוד למקובל בהסכמי עבודה רבים, שבהם נקבע לאישה גיל פרישה נמוך משל גבר.
בשנת 1984 התבקשה ד"ר נעמי נבו לפרוש לפנסיה מעבודתה בסוכנות היהודית בהתאם לחוקת העבודה, שבה נקבע גיל פרישה של 60 שנים לנשים ו-65 לגברים. נבו פנתה בתביעה לבית הדין האזורי לעבודה ואחר כך לבית הדין הארצי לעבודה לאפשר לה להמשיך בעבודתה עד גיל 65. בדצמבר 1986 דחה בית הדין הארצי לעבודה את בקשתה. בעקבות זאת עתרה לבג"ץ נגד בית הדין הארצי לעבודה בבקשה לקבוע גיל פרישה אחיד לנשים ולגברים. ב-1990 פסק בג"ץ (בראשות השופט גבריאל בך) שגיל הפרישה השונה יבוטל. עוד לפני פסיקת בג"ץ, אך בעקבות מאבקה של נבו, נחקק חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד, התשמ"ז-1987, שקבע כי עובדת אשר בהסדרה קיבוצית (לא בחוזה אישי), נקבע לה גיל פרישה נמוך מזה שנקבע לגבר עובד, רשאית לפרוש בכל גיל שבין גיל הפרישה שנקבע לעובדת וגיל הפרישה שנקבע לעובד.
ד"ר חוה שחור-לנדאו ציינה כי פסק הדין של בג"ץ מאיר כמה סוגיות משפטיות מעניינות:
פסיקת בית הדין האזורי לעבודה
בדין ישבו השופטת עדנה גבריאלי ונציגי ציבור עשהאל וקליין. בהסכמת הסוכנות עוכבה פרישתה של נבו עד למתן פסק הדין בבית הדין האזורי לעבודה בפסק הדין נקבע כי ההוראה בסעיף 6 לחוקת הפנסיה של הסוכנות היהודית, הקובעת לנשים חובת פרישה בגיל 60 ולגברים בגיל 65, אינה מהווה "הפליה לרעת האשה או הוראה בניגוד לתקנת הציבור". לפיכך נדחתה תביעתה של ד"ר נבו. בעקבות פסק הדין הופסקה עבודתה של ד"ר נבו בסוכנות היהודית ב-27 בנובמבר 1985.
פסיקת בית הדין הארצי לעבודה
ד"ר נבו ערערה בפני בית הדין הארצי לעבודה על פסק דינו של בית הדין האזורי לעבודה. עקב חשיבותה העקרונית הגדולה של הסוגיה, ישבו בדין שבעה שופטים: נשיא בית-הדין מנחם גולדברג, סגן הנשיא שאול קובובי, השופט סטיב אדלר, נציגי העובדים בן-משה וגולן ונציגי המעבידים גרשפלד והגואל. פסק דינם ניתן ב-1 בדצמבר 1986. בנוסף לערעור עתרה המערערת לסעד זמני, על-פיו תמשיך לעבוד עד למתן פסק דין בערעור. הסוכנות התנגדה לכך, אך הצהירה שאם תזכה נבו בערעורה תוחזר לעבודתה וישולם לה מלוא השכר עבור התקופה עד למתן פסק הדין. לאור הצהרה זו, ובהתחשב בכך שהוצאתה של המערערת לגמלאות נעשתה על-פי חוקת העבודה של הסוכנות, דחה בית-הדין את הבקשה לסעד זמני.
כיוון שלפסיקה בהליך זה יש השלכה על מאות מעסיקים ועל רבבות נשים המועסקות על-ידם, במקומות עבודה שבהם קיימת, מכוח הסכמים קיבוציים, חובת פרישה לנשים בגיל 60 לעומת חובת פרישה לגברים בגיל 65, החליט בית הדין להביא את דבר קיומו של ההליך לידיעת שלושה גורמים:
בפסק דינו הציג בית הדין את מסקנותיהן של ועדות אחדות שעסקו בגיל הפרישה. מהן שהמליצו להשאיר את המצב ללא שינוי (כלומר 60 שנים לאישה, 65 - לגבר), מהן שהמליצו לצמצם את הפער (כלומר להעלות מעט את גיל הפרישה לאישה), ומהן שהמליצו להשוות את גיל הפרישה לאישה לזה של הגבר. במקביל לדיון בבית הדין הארצי הגישו אחדים מחברי הכנסת הצעות חוק לקביעת גיל פרישה אחיד לנשים ולגברים.
טענתה של ד"ר נבו הייתה שקביעת גיל פרישה נמוך יותר לאישה מהווה הפליה לרעה הן מבחינה כלכלית (אובדן שנות עבודה בהן השכר יותר גבוה לעומת הפנסיה, שלילת האפשרות לצבור אחוזי פנסיה נוספים) והן מבחינה חברתית-­פסיכולוגית (אובדן מעמד חברתי וקשרים חברתיים הקשורים לעבודה, ערעור העצמאות הכלכלית) ועוד. הזכות לשוויון נמנית עם זכויות היסוד של האזרח במשפט הישראלי וממנה נגזר, שאין להפלות בין אדם לאדם מטעמים פסולים, אשר מין הוא אחד מהם, להבדיל מהבחנה מותרת כאשר יש שוני רלוונטי בעניין הנדון. מכאן - דין ההוראה, שבחוקת העבודה של הסוכנות, להיפסל, אלא אם יוכח שההוראה השונה מבוססת על שוני רלוונטי בין נשים וגברים לעניין גיל הפרישה.
טענת הסוכנות היהודית הייתה שד"ר נבו חתמה, עם תחילת עבודתה בסוכנות, על התחייבות לכבד את חוקת העבודה, ועליה לקיים את התחייבותה. בנוסף, סעיף 6 לחוקת הפנסיה אינו מהווה הפליה לרעת האישה ואינו סותר את תקנת הציבור, אלא מהווה פריבילגיה, הגנה מיוחדת לאשה.
הגורמים שהוזמנו על ידי בית הדין להציג את עמדתם הציגו עמדות כדלקמן:
השאלה שאותה ראה בית הדין כעומדת במרכז הדיון הוצגה על ידי פרופ' אמנון רובינשטיין בספרו "המשפט הקונסטיטוציוני של מדינת ישראל": "מה קו הגבול המבחין בין הגנה על האשה לבין הפלייתה לרעה. האם קביעת גיל פרישה נמוך יותר לנשים מגן עליהן או מפלה אותן?" בית הדין קבע שאין הפליה בקביעת גיל פרישה נמוך יותר לנשים.
בית הדין ציין שהוא מייחס משקל רב לעובדה שההוראה בדבר גיל פרישה שונה לנשים ולגברים היא תולדה של משא-ומתן קיבוצי בין שני הארגונים המרכזיים ביחסי העבודה בארץ - ההסתדרות הכללית והתאחדות התעשיינים, ואף חוקת העבודה המחייבת את הסוכנות ועובדיה היא תוצאה של הסדר דו-צדדי, אשר ארגון העובדים הגדול במדינה צד לו. פעמים רבות נפסק שבית הדין לא יתערב בהוראות נורמטיביות שבהסכם קיבוצי, אלא מקום שההוראה נוגדת חוק או שהיא נוגדת "תיקון עולם". משלא נמצא שההוראה בדבר גיל פרישה שונה לגברים ולנשים נוגדת תיקון עולם" - לא יתערב בית הדין בהסכם.
בהתאם לכך, הערעור נדחה ברוב דעות של חמישה מחברי המותב. פסק הדין אינו נוקב בשמם של בעלי דעת המיעוט, אך מציג את עמדתם לפיה קביעת גיל פרישה שונה לגברים ונשים היא הפליה פסולה, ולכן מן הדין הוא לקבל את הערעור ולהחזיר את ד"ר נבו לעבודתה בסוכנות עד הגיעה לגיל 65.