cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קירק דאגלס
שנות ה-50
תפקידו של דאגלס כוינסנט ואן גוך ב"תאווה לחיים" משנת 1956, הוביל לביקורות חיוביות על יכולות המשחק שלו. דאגלס ציון לא רק בגלל הריאליזם אותו העביר אל הצופה כוואן גוך אלא בגלל האופן בו העביר את המהומה הפנימית של האמן. חלק מהמבקרים רואים בכך את הדוגמה המפורסמת ביותר ל"אמן מעונה, המבקש נחמה מכאבי החיים באמצעות יצירתו". דאגלס זכה למועמדות לאוסקר על התפקיד אך לא זכה בסוף, אם כי זכה בפרס גלובוס הזהב על תפקידו. חברו לסט הצילומים אנתוני קווין זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. בין נימוקי חבר שופטי גלובוס הזהב היו כאלה שאמרו כי "הוא השיג דיוקן מרגש ובלתי נשכח של האמן-אדם בעל כוח יצירתי מסיבי, המופעל על ידי לחץ רגשי קשה, הפחד והאימה של הטירוף". דאגלס עצמו כינה את המשחק שלו כוואן גוך כחוויה כואבת: "לא רק שנראיתי כמו ואן גוך, הייתי באותו הגיל בו הוא התאבד". אשתו של דאגלס העידה כי תפקיד זה נותר בדאגלס כל חייו ואף נדבק לאופיו "כשהיה מצליח בסרטיו ועושה חיים משוגעים, הוא היה חוזר הביתה בזקן אדום כזה של ואן גוך, נועל את המגפיים הגדולות האלה ורץ סביב הבית - זה היה מפחיד", סיפרה.
שנות ה-60
בשנות 1960 גילם דאגלס את דמות הגלדיאטור התראקי המורד ספרטקוס בסרט "ספרטקוס", תפקיד שבעיני רבים נחשב לטוב והזכור ביותר שלו. הסרט "ספרטקוס" שיצא ב-1960 בבימויו של סטנלי קובריק, היה לשני אותו יצרו השניים יחד. זה הסרט הראשון של דאגלס בו היה גם המפיק הבכיר, דאגלס עצמו גייס 12 מיליון דולר להפקת הסרט והפך אותו לאחד הסרטים היקרים ביותר עד אז. עם צאת הסרט דאגלס נתן קרדיט מלא לתסריטאי שלו, דלטון טרמבו שהיה ב"רשימה השחורה" של הוליווד באותה התקופה ובכך למעשה הצליח לשקם את הקריירה של התסריטאי הצעיר. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר בשש קטגוריות ואף גרף ארבעה פרסים: הצילום, הניהול האמנותי, עיצוב התלבושות ושחקן המשנה.
דאגלס קנה את הזכויות לרומן "מעל קן הקוקיה" מחברו קן קיזי, ועיבד אותו למחזה בו כיכב בשנת 1963. מחזה זה רץ בברודוויי במשך חמישה חודשים והביקורות עליו היו מעורבות. דאגלס שמר על הזכויות הללו ובשנת 1975 הופק גרסת הסרט על ידי בנו מייקל דאגלס ובו כיכב ג'ק ניקולסון מכיוון שדאגלס נחשב אז למבוגר. הסרט "קן הקוקייה" נחשב עד היום לאחד מן הטובים בהיסטוריה, הוא זכה בכל חמשת פרסי אוסקר הגדולים והוא השני בלבד לעשות את זה. בין היתר זכה ניקולסון בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
דאגלס יצר שבעה סרטים עם ברט לנקסטר: "קרב יריות" (1948), "אני צועד לבד" (1957), "שבעה ימים במאי" (1964) "ניצחון באנטבה" (1976) ועוד. הצמד הזה היה ידוע בכל רחבי הוליווד, השניים אשר הגיעו בערך באותה התקופה להוליווד והופיעו יחד בסרט הרביעי של כל אחד, השניים הפכו לשחקנים-מפיקים שחיפשו קריירות הוליוודיות עצמאיות והתנגדו לאולפנים הגדולים. ג'ון פרנקהיימר, שביים את המותן הפוליטי "שבעה ימים במאי" בשנת 1964, לא עבד עם לנקסטר בעבר ובמקור כלל לא רצה אותו בסרט. דאגלס חשב שלנקסטר יתאים לתפקיד בסרט ו"התחנן שישקול מחדש", לבסוף פרנקהיימר אכן קיבל את לנקסטר לתפקיד והופתע לטובה לאור יכולת המשחק שלו.
ב-1963 כיכב בסרט רשימתו של אדריאן מסנג'ר בבימויו של ג'ון יוסטון.
בשנת 1967 כיכב דאגלס לצד ג'ון ויין במערבון "עגלת המלחמה" שביים ברנט קנדי. בשנת 1966 כיכב דאגלס בסרט "הטל צל ענק" שצולם ברובו בישראל ומספר את סיפורו של דוד מרכוס, קולונל בצבא ארצות הברית שהיה הראשון שהוענקה לו דרגת אלוף בצה"ל. בסרט כיכב דאגלס לצד השחקנים ג'ון ויין, יול ברינר, פרנק סינטרה ועוד. הסרט צולם באתרים שבהם התרחשו האירועים המקוריים.
בסרט "הסידור" משנת 1969, אשר בוים על ידי איליה קאזאן כיכב דאגלס כמנהל פרסום מיוסר כשפיי דאנאוויי שיחקה לצדו. הסרט לא הצליח בקופות וספג ביקורות שליליות ברובו.
שנות ה-70 - 2020
בין השנים 1970 ל-2008 השתתף דאגלס בכמעט 40 סרטים והופיע בעשרות תוכניות טלוויזיה. הוא כיכב במערבון "היה איש עקום" בשנת 1970, לצד השחקן הנרי פונדה. בשנת 1972 התארח דאגלס בסרט הטלוויזיה "ספיישל גשר לונדון" בכיכובו של טום ג'ונס.
בשנת 1973 ביים דאגלס את סרטו הראשון "סקאלוואג", הוא גם כיכב בסרט וגילם את דמותו של פג, שיחק לצד שחקנים כמו מארק לסטר ונוויל בראנד. עוד באותה השנה התאחד דאגלס עם הבמאי דייוויד וינטרס וביחד הם יצרו את הגרסה המוזיקלית לסיפור "המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד", אשר הופיעה בתור תוכנית טלוויזיה ואף הועמדה לשלושה פרסי אמי.
דאגלס שב לתפקיד הבמאי בשנת 1975, כדי לביים את הסרט "פוזה" - מערבון בו כיכב דאגלס לצד ברוס דרן, דייוויד צ'רני ועוד. בשנת 1978 שיחק דאגלס בסרט האימה "הזעם" בבימויו של בריאן דה פלמה. בשנת 1980, הוא כיכב בסרט "ספירה לאחור" כששיחק את מפקד נושאת המטוסים USS Nimitz, העוברת בזמן ליום לפני המתקפה על פרל הארבור ב-1941. סרט זה הופק על ידי בנו של דאגלס, פיטר דאגלס. בשנת 1982 כיכב בסרט "האיש מהנהר המושלג", סרט אוסטרלי בבימוי של ג'ורג טי מילר, שזכה לביקורות משבחות ופרסים רבים. בשנת 1986 התאחד דאגלס עם חברו הוותיק ברט לנקסטר, ושניהם הופיעו יחד בקומדיית הפשע "בחורים רעים", עם צוות שחקנים שכלל בין היתר את צ'ארלס דרנינג ואלי וולך. סרט זה היה לשיתוף הפעולה האחרון בין השניים, אשר סיכם שותפות של יותר מ-40 שנה של יצירת קולנוע משובח.
בשנת 1988 כיכב דאגלס בעיבוד הטלוויזיוני של הסיפור "משפט הקופים", לצד ג'ייסון רוברדס וז'אן סימונס. הסדרה זכתה בשני פרסי אמי. בשנות התשעים המשיך דאגלס להשתתף בתוכניות טלוויזיה שונות. בהם היה סרט הטלוויזיה "הסוד" משנת 1992, המספר את סיפורם של סבא ונכד אשר נאבקים בדיסלקסיה. בסרט שיחק דאגלס לצד ברוס בוקסלייטנר. עוד באותה שנה גילם דאגלס את דודו של מייקל ג'יי פוקס בקומדיה "תאוות בצע". דאגלס השתתף בסרטון לשיר של דון הנלי "גן לאללה" בתור שטן.
בשנת 1995 הוענק לדאגלס פרס אוסקר לשם כבוד, הפרס הוענק לו על ידי הבמאי והמפיק סטיבן ספילברג במהלך טקס האוסקר ה-67.
בשנת 1996, לאחר שסבל משבץ מוחי שפגע ביכולתו לדבר, דאגלס לא חדל מלעשות סרטים ואף רצה זאת. הוא עבר טיפולי קול של שנים ובשנת 1999 השתתף בסרט "יהלומים", בו גילם לוחם זקן אשר מחלים משבץ מוחי. בסרט זה שיתף פעולה עם חברתו הוותיקה משנות לימודי המשחק שלו, לורן באקול.
בשנת 2003, מייקל וג'ואל דאגלס בניו של קירק דאגלס יצרו את הסרט "הכל עובר במשפחה" אשר יחד עם בני משפחה שונים כמו קירק ואשתו זה 50 שנה דיאנה דיל, כיכבו כמשפחה בסרט. הופעתו האחרונה של דאגלס בסרט עלילתי הייתה בסרט "אשליה" משנת 2004, בבימויו של מייקל גורז'אן. הסרט עוסק באחרית חייו של במאי קולנוע גוסס שנאלץ לצפות בפרקים מחייו של בן אותו סירב להכיר. הופעת המסך האחרונה של דאגלס הייתה בסרט טלוויזיה "הרציחות בבניין האמפייר סטייט" אשר יצא בשנת 2008. במרץ 2009 ערך דאגלס מופע יחיד אוטוביוגרפי אותו העלה בקבוצת התיאטרון במרכז קולבר סיטי קליפורניה. ארבע מן ההופעות אותן ערך צולמו והפכו לסרט תיעודי עליו אשר הוקרן לראשונה בינואר 2010, כעשור טרם פטירתו.
דאגלס הופיע בטקס גלובוס הזהב של שנת 2018, בגיל 101 יחד עם כלתו קתרין זיטה-ג'ונס. הופעה זו הייתה נדירה שכן הוא לא הרבה להיראות בפומבי בעשור האחרון בחייו. בטקס דאגלס העניק את פרס התסריט הטוב ביותר.
אישיות
לאחר שהשתתף בסרט "העסקה" משנת 1988, תיאר דאגלס את עצמו : "אני כנראה השחקן הכי לא אהוב בהוליווד. ואני מרגיש די נוח עם זה. כי זה אני. נולדתי אגרסיבי, אני מניח שאמות אגרסיבי". עמיתים לעבודה ומקורבים לדאגלס ציינו תכונות דומות, חברו הטוב ברט לנקסטר אמר פעם, "קירק יהיה הראשון שיגיד לך שהוא אדם קשה מאוד. ואני אהיה השני". אישיותו הסוערת של דאגלס מיוחסת לילדותו שעברה יחד עם אב אלכוהוליסט ותוקפני, ילדות קשה מוזנחת וענייה לצד 6 אחיות. לדברי דאגלס, "היה הרבה זעם נורא בתוכי, זעם שפחדתי לחשוף מכיוון שהיה כל כך הרבה יותר מזה, וכל כך חזק יותר, באבא שלי". עם כל האגרסיביות של דאגלס הוא היה אדם שנון וחוש ההומור שלו ניכר לעיתים קרובות.
יחסו ליהדות
בפברואר 1991 עבר דאגלס תאונת מסוק ונפצע באורח קשה כשהמסוק התנגש במטוס מעל לשדה התעופה של סנטה פאולה בקליפורניה. שני אנשים נוספים נפצעו ושניים נהרגו. חוויה זו של חיים ומוות עוררה בדאגלס את חיפוש היהדות בה גדל וההתקרבות אליה. מה שהוביל אותו לאחר מחקר רב, לחבק את היהדות בה גדל ולהוקיר אותה. הוא תיעד את המסע הרוחני הזה בספרו, "טיפוס על ההר: חיפושיי אחר משמעות" שיצא לאור בשנת 1997. באוטוביוגרפיה הקודמת שלו, נזכר כי "שנים אחורה ניסיתי לשכוח שאני יהודי, אך בהמשך הקריירה התחלתי להתמודד על המשמעות של להיות יהודי" נושא זה נהפך לנושא משמעותי בחייו. בראיון שנתן בשנת 2000, הסביר דאגלס את השינוי שחווה:
אף על פי שלילדיו לא היו אמהות יהודיות, דאגלס הצהיר כי הם "היו מודעים תרבותית" למורשתם היהודית וכי הוא מעולם לא ניסה להשפיע על החלטותיהם הדתיות. אשתו של דאגלס, אן ביידנס, התגיירה בשנת 2004, רגע לפני שהשניים חידשו את נדר הנישואין שלהם. דאגלס עצמו חגג את טקס בר המצווה שלו בשנת 1999, בגיל 83.
פילנתרופיה
דאגלס ואשתו תרמו במהלך השנים לאוכלוסיות רבות סכומי כסף שהגיעו עד לכדי 80 מיליון דולר לאורך השנים. בין התרומות היו לבית הספר התיכון בו למד דאגלס, בספטמבר 2001, הוא סייע לממן את המחזמר של בית הספר התיכון בו למד, אמטוריו באמסטרדם ניו יורק. בשנת 2012 הוא תרם כ-5 מיליון דולרים למכללת סנט לורנס, בה למד את שיעורי המשחק שלו. המכללה השתמשה בתרומה לקרן המלגות שלה.
במהלך השנים תרם דאגלס לבתי ספר, למוסדות רפואיים ולעמותות בדרום קליפורניה. בין היתר תרם למעלה מ-400 גני שעשועים המפוזרים ברחבי לוס אנג'לס. הזוג הקים את מרכז אן דאגלס לנשים חסרות בית בלוס אנג'לס אשר עזר למאות נשים להפוך את חייהן לטובים יותר. בקולבר סיטי הם פתחו את תיאטרון קירק דאגלס בשנת 2004. השניים הקימו את מרכז היולדות על שם אן דאגלס במרכז היהדות הקונסרבטיבית בווסטווד. במרץ 2015 תרמו קירק ואשתו 2.3 מיליון דולר לבית החולים לילדים בלוס אנג'לס.
מאז תחילת שנות התשעים, קירק ואן דאגלס תרמו באופן קבוע למכון מחקר אשר מפתח תרופות ואמצעי עזר לחולים במחלת אלצהיימר בוודלנד הילס, בדצמבר 2015, לקראת חגיגות ה-99 של קירק, תרמו השניים כ-15 מיליון דולר נוספים למקום, כדי לעזור ולהרחיב את המקום עם ביתן חדש הנקרא על שם דאגלס. לאורך השנים תרמו השניים למכון למעלה מ-50 מיליון דולרים.
דאגלס תרם כמה גני שעשועים ברחבי ירושלים, ותרם את אודיטוריום דאגלס במוסד "אש התורה" השוכן מול הכותל המערבי.
לאחר שנפטר הוריש דאגלס את כל הונו העומד על כ-61 מיליון דולר לצדקה, בין היתר כ-50 מיליון הועברו למרכז הצדקה אשר הקים עם אשתו ושאר הכסף חולק בין אוניברסיטת סנט לורנס, בית כנסת סיני, בית חולים לילדים בלוס אנג'לס ועוד.
פוליטיקה
לאורך חייהם של הזוג דאגלס, השניים ביקרו בלמעלה מ-40 מדינות על חשבונם, כדי לשמש שגרירים של רצון טוב עבור סוכנות המידע של ארצות הברית. בשנת 1980 ביקר דאגלס במצרים, שם ניפגש עם נשיא מצרים אנואר סאדאת. בזכות פעולתו הוענקה לדאגלס בשנת 1981 מדליית החירות הנשיאותית, שהיא האות הגבוה ביותר בחברה האמריקאית. בטקס אמר הנשיא ג'ימי קרטר, שהעניק לדאגלס את המדליה, כי דאגלס "עשה זאת בדרך של הקרבה, כמעט ללא תרועה ומבלי שתבע לעצמו קרדיט אישי או שבחים."
דאגלס היה חבר כל החיים במפלגה הדמוקרטית. לאורך השנים כתב מכתבים לפוליטיקאים אשר היו לו לחברים, אותם מכתבים פורסמו לבסוף בספר זיכרונותיו שיצא לאור בשנת 2007, ובו כתב לנשיא ג'ימי קרטר כי "ישראל היא הדמוקרטיה היחידה המצליחה במזרח התיכון, והייתה צריכה לסבול מלחמות רבות, כנגד כל הסיכויים היא הצליחה באופן אדיר. אם ישראל מפסידה במלחמה אחת, אין יותר ישראל".
תחביבים
דאגלס נהג לערוך בלוג אינטרנטי מעת לעת. במקור התארח בתוכנית "המרחב שלי", בה הציג פוסטים משלו. נכון לשנת 2018, דאגלס היה הבלוגר המבוגר ביותר בעולם.
סוגיות בריאותיות ופטירה
ב-28 בינואר 1996 לקה דאגלס בשבץ מוחי שפגע ביכולת הדיבור שלו. הרופאים אמרו לאשתו כי אלא אם כן יחול שיפור משמעותי, אובדן יכולת הדיבור שלו ככל הנראה קבוע. לאחר משטר טיפולים יומיומי בדיבור שנמשך לאורך מספר חודשים, יכולת הדיבור שלו חזרה לאט לאט, אף על פי שנותרה מוגבלת. חודשיים לאחר המקרה זכה דאגלס בפרס אוסקר לשם כבוד בו הודה לקהל בשפתו. על חוויה זו כתב בספרו "משבר המזל שלי" משנת 2002, בו קיווה שיהיה "מדריך הפעלה" עבור אחרים כיצד להתמודד עם שבץ.
ב-5 בפברואר 2020, בגיל 103, קירק דאגלס נפטר בביתו שבבוורלי הילס, קליפורניה מוקף במשפחתו. הלווייתו נערכה בבית העלמין בפארק הזיכרון ווסטווד וילג' ב-7 בפברואר 2020.
הוקרות ופרסים
דאגלס זכה לאות כבוד משלל מדינות שונות הכוללת את, צפרת איטליה, פורטוגל, גרמניה וישראל. בעקבות תרומתו הרבה של דאגלס לקולנוע ההוליוודי, זכה לכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד, דאגלס הוא בין האנשים הבודדים שכוכבם נגנב ואחר כך הוחלף מחדש.
טל סבוראי
טל סבוראי (נולד ב-1 ביוני 1968) הוא פרופסור מן המניין, מופקד הקתדרה לגאוגרפיה על שם הארי לוי. בעבר שימש ראש המחלקה לגאוגרפיה ופיתוח סביבתי באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (בשנים 2014-2018) וכיהן כנשיא האגודה הגאוגרפית הישראלית בין השנים 2013–2015.
ביוגרפיה
סבוראי נולד בפתח תקווה ליורם ומתי סבוראי. כמחצית משירותו הצבאי עשה כחניך בקורס צולל לוחם של שייטת 13 ולאחר שפרש מהקורס באמצע שלב ה"מתקדם", שירת כחייל ואחר כך כמפקד צוות סיור מיוחד (צס"מ) בחמ"ן. למד לתואר ראשון בגאוגרפיה פיזית באוניברסיטת בר-אילן, והמשיך שם לתואר שני בנושא חישה מרחוק ומערכות מידע גאוגרפיות, וכן דוקטורט בנושא חישה מרחוק. עבודת הדוקטורט, שנכתבה בהדרכתם של הפרופסורים מקסים שושני ואבי פרבולוצקי, עסקה בפיתוח מודל חצי-אמפירי להערכת ביומסה עשבונית בסביבה מעורבת ברמת הפיקסל; סבוראי ערך חלק ממחקר זה באוניברסיטת סאות'המפטון בבריטניה. הדוקטורט אושר ב-2001.
באוקטובר 2000 החל ללמד מערכות מידע גאוגרפיות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. ב-2005 מונה למרצה בכיר, ב-2010 לפרופסור חבר וב-2015 לפרופסור מן המניין. בשנים 2010–2013 שימש כיו"ר ועדת המוסמכים בפקולטה למדעי הרוח והחברה. שהה בשבתונים כפרופסור אורח באוניברסיטת קורנל, באוניברסיטה של ויקטוריה בקנדה ובמעבדה לחקר הביוספרה מהחלל (CESBIO) של סוכנות החלל הצרפתית.
סבוראי נשוי למתכננת הערים יונה אור-סבוראי, ולזוג ארבעה ילדים. הם מתגוררים בלהבים.
גאו-פסיכולוגיה והשפעת הטבע על האדם
מאז שנת 2017 סבוראי עוסק במחקר רב-תחומי ייחודי המספק עדויות חדשות על ההשפעה החיובית של שהייה בטבע על האדם. המחקר מבוסס שיטות גאו-אינפורמטיקה, בתחום הפסיכולוגיה הסביבתית והוא מבוצע בשיתוף פעולה עם פרופ' גולן שחר, פרופ' איתי קלוג ו-ד"ר מיכאל דורמן. החוקרים חילצו עשרות אלפי תמונות מהרשת החברתית Flickr (המקבילה לאינסטגרם), בהן הופיעו במשך שלש שנים אנשים באזור בוסטון שבמדינת מסצ'וסטס, ארצות הברית. באמצעות שיטות למידת מכונה מתקדמות, פענחו החוקרים את הבעות הפנים של האנשים בתמונות, תוך שימת דגש על פרצופים מחייכים, המעידים על שמחה. לאחר מכן, באמצעות מדדים ספקטרליים מבוססי נתוני לוויינים ובסיסי נתונים מרחביים-סטטיסטיים גדולים, בדקו החוקרים את הקשר בין הסיכוי שבתמונה מסוימת יופיע פרצוף מחייך, ובין הקרבה של האנשים המצולמים בתמונה לאזורי טבע, ובעיקר לאזורים ירוקים, לגופי מים ולמרחבים פיזיים בלתי צפופים. במסגרת המחקר נלקחו בחשבון גם שעות היממה (לדוגמה, בוקר לעומת ערב), העונה (קיץ לעומת חורף) והיום בשבוע (יום עבודה לעומת סופ"ש). ממצאי המחקר היו חד-משמעיים: הסיכוי להופעת פרצוף מחייך גדל, ככל שהאנשים המצולמים היו קרובים לטבע. ממצאים אלו שימשו את החוקרים לפיתוח מדד חדש של חשיפה לטבע ובאמצעותו לבצע מיפוי מפורט בזמן ובמרחב של "אזורים חמים" של מוקדים מעוררי שמחה ברחבי בוסטון. את המדד שפותח ניתן להחיל על ישראל ומקומות אחרים בעולם. ממצאי הקבוצה מצטרפים למחקרים מהעת האחרונה, המעידים על השפעה חיובית של קרבה לטבע על הבריאות הנפשית והפיזית. זהו המחקר הראשון בו נעשה שימוש בשלל שיטות מדעי-נתונים וגאו-אינפורמטיקה מתקדמות, המעיד על השפעה כזו. השימוש בשיטות אלו במחקר אפשר עבודה עם מספר גדול מאוד של נבדקים, באופן רציף בזמן וללא ההטיה הטבועה במחקרים מבוססי שאלונים. פרופ' סבוראי, אשר מונה לאחרונה כחבר סגל נלווה במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה, שוקד כעת על הרחבת תוכנית המחקר לכוונים שונים ומגוונים. כך, למשל, הוא ושותפיו בוחנים את השפעת הטבע על דיכאון, חרדה, שינה ומיחושים פיזיים, את השפעת התרבות על הקשר שבין חשיפה לטבע ולמצב-רוח, ואת היכולת להשתמש בחשיפה לטבע כמרכיב מרכזי בהתערבויות קליניות.
השפעת קרום פיזיקלי על מאזן מים בסביבות צחיחות
במסגרת מחקר של סבוראי עם הדוקטורנט שי סלע וד"ר שמואל אסולין ממרכז וולקני, במימון הקרנות ISF ו-IALC, נלמדה השפעת שכבת קרום פיזיקלי בפני הקרקע על מאזן המים העונתי בשטח מרעה באזור חצי צחיח. בעזרת מודל פיזיקלי אשר דימה תנאים של מדרון שלם באזור גבעות גורל מדרום ללהבים ונתונים מטאורולוגיים יומיים מ-32 השנים האחרונות, חושב שיעור חדירת המים לקרקע וההתאדות ממנה במהלך סופות הגשם ובמרווחי הזמן ביניהם. יצוין כי באזורים צחיחים למחצה, בהם כיסוי הצומח דליל, נוצר בפני הקרקע קרום בעקבות חבטת טיפות הגשם (קרום פיזיקלי – בהבדל מקרום ביולוגי המתפתח גם הוא באזורים אלה). הקרום הפיזיקלי מהודק יותר ומוליך פחות מהקרקע עליה הוא נוצר. לכן, ההתייחסות אליו במדע היא בדרך- כלל כגורם המגביל חדירת מים לקרקע וככזה המגביר זרימתם לאורך המדרונות במהלך סופות הגשם. אולם מהמחקר של השלושה מסתבר כי קרום זה גם מפחית בצורה ניכרת שטפי אידוי מפני הקרקע בעת התאדות בין סופות הגשם, הפחתה אשר מהווה ברוב המקרים פיצוי על אובדן המים שלא חדרו. למנגנון זה חשיבות רבה למערכות אקולוגיות, לאור העובדה כי באזורים צחיחים למחצה מתקיימות תקופות ייבוש ארוכות יחסית בין סופות הגשם. בהמשך המחקר תיבדק ההשערה כי הלחות הנשמרת בקרקע בזכות הקרום הפיזיקלי מפצה על שינויים במשטר הגשם והטמפרטורה בסביבות עתידיות. ממצאי המחקר פורסמו בכתב העת ההידרולוגי Water Resources Research.
דלדול קרקע חקלאית
מטרת המחקר היא פיתוח מודל מרחבי מבוסס ידע מומחה להערכת סיכוני דלדול קרקע באגן ניקוז חקלאי. על פי מנגנוני הסחיפה הדומיננטיים באזור הנחקר, המודל מאפשר התראה על אזורים המועדים לדלדול קרקע ברמות סיכון שונות. קטגוריות דלדול קרקע מרכזיות הן: סחיפה מואצת, הצטברות סחף, עודפי רטיבות וחשיפת שכבות לא פוריות, אבנים ומחשופי סלע.
אלו תופעות חמורות המתעצמות בשטחים חקלאיים בהם מתקיים עיבוד לא משמר. ההשלכות של כל אחת מתופעות הדלדול הללו היא פגיעה משמעותית בקרקע חקלאית: הן אובדן פיזי של קרקע והן הוצאה של שדות ממעגל העיבוד. הנזקים שכבר נבדקו באתרי מבחן בישראל הוערכו על ידי אנשי מקצוע בסדרי גודל של מיליוני שקלים בשנה. גם בארצות הברית ובאירופה גורם איבוד קרקע למפגעים חמורים, והמודלים הקיימים אינם נותנים תשובה אמינה להתראה בפני דלדול קרקע חקלאית.
בהצעתו של סבוראי, מתוכנן שיתוף פעולה בין מומחי סחיפה ומומחים במודלים מרחביים וחישה מרחוק לביטוי הקריטריונים הרבים בהם יש להתחשב בפיתוח מערכת התראה בפני דלדול ואיבוד קרקע. כמו כן, המודל משתמש בכלים המאפשרים מתן התראה ברזולוציה גבוהה, שתאפשר יישום לרמת התכנון המפורט, וצפוי כי המודל יאפשר קביעת סדרי עדיפויות בטיפול בשטחים. בסיס הנתונים המרחבי כולל מיון שימושי קרקע מתוך נתוני לוויינים; חישוב תכונות טופוגרפיות ומורפומטריות; חלוקה לפי גידולי שדה ומטעים; מיון שטחים תורמי נגר; סקר קרקע וליתולוגיה. מודל רב מדדים יפותח כך: יבוצע הליך כריית ידע להערכת הגורמים המשתתפים בתהליך הסחיפה, וכן הליך מסודר לקביעת המשקל (חשיבות) של כל גורם, באמצעות שיטת "Pairwise comparison"; המשקולות ישולבו במערכת מידע גאוגרפית באמצעות עקרונות של לוגיקה עמומה; אימות שדה יבוצע ברמת התפתחות ערוצים וכן מדידות של עומק קרקע וניתוח חתכים; לבסוף, תנוסח שכבת התראה אשר תצביע על שטחים בסיכון ועל דחיפות הטיפול.
השפעת שינויי אקלים על מערכות אקולוגיות
סבוראי עמד בראש קבוצת מחקר שכלל את פרופ' פרבולוצקי והדוקטורים אסולין, מורין ובונפיל שפתחה מספר מודלים לחיזוי ההשפעה של שינויי אקלים, במיוחד כמות משקעים וטמפרטורה, על מערכות אקולוגיות, ובמיוחד על טיפוסי צומח שונים כמו עצים נטועים, שיחים, עשבוני ודגניים מבויתים. הקבוצה פיתחה מספר מודלים מרחביים מבוססי תהליך לחיזוי זמינות המים בעקבות שינויי האקלים, וההשפעה על הצומח בעקבות שינויים בזמינות המים.
סבוראי עסק רבות בנושא של מודלים מפורשים במרחב באקולוגיה ואף ערך גיליון מיוחד בנושא בכתב העת Ecological Complexity יחד עם פרופ' יצחק בננסון מאוניברסיטת תל אביב.
ארכאולוגיה וגאו-ארכאולוגיה
במסגרת שילוב מערכות מידע גאוגרפיות (ממ"ג) בארכאולוגיה, סבוראי למד יחד עם פרופ' יצחק גלעד והדוקטורנטית רונה וינטר-ליבנה את דגמי היישובים ואתרי הקבורה של התרבות הע'סולית בצפון הנגב. כוונת המחקרים היא להבין את המנגנונים שקבעו את פריסת היישובים בארץ ישראל לפני אלפי שנים וכן את השימוש באתרי קבורה למטרות טריטוריאליות. כמו כן עבד סבוראי עם ד"ר אורן אקרמן מאוניברסיטת בר-אילן על מחקר גאו-ארכאולוגי אשר חישב באמצעות מודל הדרולוגי את כמויות מי הגשם שנאגמו בטרסות קדומות לצורך לימוד סוגי הגידולים החקלאיים שגודלו בהן בתקופות קדומות.
Oh, Jeff...I Love You, Too...But...
(בעברית: הו, ג'ף... גם אני אוהבת אותך... אבל...) או בקיצור Oh, Jeff (הו, ג'ף) הוא ציור שמן ומגנה (Magna) על קנבס משנת 1964, של אמן הפופ ארט רוי ליכטנשטיין. כמו בעבודות רבות של ליכטנשטיין, כותרת היצירה באה מתוכן בועת הדיבור שביצירה. היצירה נחשבת לאחת היצירות המפורסמות ביותר של ליכטנשטיין, לצד וואם! (Whaam!) ונערה טובעת (Drowning Girl), לעיתים אף נחשבת פסגת יצירתו.
הציור הוא חלק מסדרת יצירות של ליכטנשטיין, שנוצרו בהשראת סצנות מחוברות קומיקס רומנטיות ויצאו בשנים 1961–1965. בציור מאוירת אישה יפה עם עיניים עצובות שמדברת בטלפון עם אהובה. הוא מתאר משבר רגעי בין זוג אוהבים, ולמעשה דוחס לשורה אחת את העלילה הקלאסית של הקומיקס הרומנטי: גבר ואישה מתאהבים, מתמודדים עם משבר שמסכן את הזוגיות שלהם (ה"אבל") ולבסוף הם חיים באושר ועושר עד עצם היום הזה.
הציור "הו, ג'ף" נוצר בשיא התקופה שבה ליכטנשטיין השתמש בהגדלה וחיתוך, כך ששיער האישה גולש אל מחוץ לגבולות הקנבס. האיור המקורי היה בגודל 12.1 על 12.1 ס"מ, בגרפיט ועפרונות צבעוניים על נייר.
הציור נמכר תמורת 210 אלף דולר ב-15 במאי 1980 בסותבי'ס, ניו יורק. באותו הזמן היה הציור חלק מהאוסף של משפחת אברהמס. ב-1994 דיווח "לוס אנג'לס טיימס" שהציור הוא חלק מהאוסף של סטפן ד. אליס.
חוף אינגליש
חוף אינגליש (באנגלית: English Coast) הוא אזור חוף בצד המערבי של ארץ פאלמר שבאנטארקטיקה.
חוף אינגליש ממוקם בין הקצה הצפוני של חצי האי ריידברג לבין נונאטאקי באטרס.
חוף אנגליש מצוי למול האי אלכסנדר, שנמצא מעברו של מצר ג'ורג' השישי.
גילוי ומיפוי החוף
לאחר מכן החוף נחקר מהאוויר על ידי צוות בסיס איסט (East Base) של השירות האנטארקטי של ארצות הברית בין השנים 1939–1941.
החוף צולם מהאוויר על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון ב-27 בדצמבר 1948.
מקור השם
שמו המקורי של החוף היה "חוף רוברט אינגליש" (Robert English Coast), על שמו של רוברט א. ג'י. אינגליש (Robert A.J. English), קפטן בצי ארצות הברית, ומזכיר ההנהלה של השירות האנטארקטי של ארצות הברית בין השנים 1939–1941; כמו כן היה רב החובל של אוניית צי ארצות הברית בר (USS Bear) במהלך מסע החקר האנטארקטי של ריצ'רד בירד בין השנים 1933–1935.
לימים קוצר שם החוף לשמו הנוכחי, למען הנוחות.
לקריאה נוספת
• Laudon, T. S.; Lidke, D. J.; Delevoryas, T.; Gee, C. T., Sedimentary rocks of the English Coast, eastern Ellsworth Land, Antarctica, Gondwana Six: Structure, Tectonics, and Geophysics. (1987), Geophys. Monogr. Ser., vol. 40, edited by G. D. McKenzie, pp. 183-189, AGU, Washington, D. C.
גו גו דולס
גו גו דולס (אנגלית: The Goo Goo Dolls) היא להקת רוק אלטרנטיבי שהוקמה בשנת 1986 בעיר באפלו, ניו יורק. חברי הלהקה הם ג'וני רזניק (זמר, גיטרה), רובי טאקאק (בס) ומייק מלינין (תופים).
היסטוריה
בתחילת דרכם נקראה הלהקה "Sex Maggots", אך כאשר בעל מועדון הזמין את הלהקה להופעה הוא ביקש מהם לשנות את שמם כדי שהעיתון המקומי לא יכתוב את שמם הנוכחי. הלהקה בחרה את השם "גו גו דולס" בעקבות פרסומת של צעצוע שנקרא כך. תחילה, הושוו הגו גו דולס הרבה ללהקה "The Replacements" אך בחלוף הזמן הלהקה פיתחה סגנון ייחודי משלה. הגו גו דולס נודעים במיוחד בזכות הלהיט הגדול שלהם - "Iris" אשר נכתב במיוחד לסרט עיר של מלאכים בשנת 1998 והופיע בפסקול הסרט ולאחר מכן נכלל באלבומם השישי של הגו גו דולס "Dizzy Up The Girl", השיר גם כיכב במקום הראשון במשך 18 שבועות במצעד הבילבורד האמריקאי בשנת 1998 והיה מועמד לשלושה פרסי גראמי.
ניפוץ
ניפוץ היא אחת מל"ט מלאכות שבת המכונה מלאכת מנפץ.
כלי ניפוץ
במיכון המודרני המיועד לניפוץ כותנה (בהבדל מניפוט כותנה אשר מפריד את גרעין הכותנה מהסיבים שעוטפים אותו) או צמר קיימות מערכות המתוכננות לפלוט חלקים אורגניים המזהמים את הסיבים אל מחוץ לתהליך הייצור.
המשותף לכל כלי הקירוד, ידניים ומכניים, הוא משטח הקירוד. בסיסו של משטח הקירוד עשוי מגומי מוצק ובו מסודרות ומקובעות סיכות או מסרקות ברזל. צורת הסיכות, אורכן, הזווית בהן הן מקובעות והמרווחים ביניהן נקבעים על ידי מתכנן כלי הקירוד בהתאם לסוג החומר המעובד ובהתאם למיקום משטח הקירוד במערך הקירוד הכללי.
מסרקות ברזל
עד המצאת מכונות הניפוץ כמו המבטשה במאה ה-18, התבצעה מלאכה זו באופן ידני על ידי מסרקות ברזל. בדרך כלל נחשב סוג עיסוק זה כמלאכה שעוסקות בה נשים. בדרך כלל מסרקות הברזל הן בעלות צורה ריבועית או מלבנית ומוחזקות באמצעות ידית. גודל משטח הקירוד במסרקות הברזל הוא מ-5X5 ס"מ ועד 10X20 ס"מ. משטח הקירוד יכול להיות שטוח או קמור.
ניפוץ קבוצות סיבי הצמר, או הכותנה, מתבצע על ידי עבודה עם שני מסרקות ברזל שמשטחי הקירוד שלהם פונים זה מול זה, כשכל פעם מועברים הסיבים למסרקה השנייה, עד אשר הם ישרים ומקבילים אחד לשני. בסיום תהליך הניפוץ מוסרים הסיבים מהמסרקה ומגולגלים לגליל אוורירי של סיבים המשמש לטוויית החוט.
כשיטת עינויים
מסרקות ברזל, ששימשו בעבודת הניפוץ, היו ידועות גם ככלים ששימשו לעינויים בדרך של העברת המסרקות על גופו של הקורבן. בין היתר, ידוע כי הרוגי מלכות כמו רבי עקיבא נאלצו לעבור סוג עינויים זה. לעיתים משמש הביטוי "חקירה במסרקות ברזל" בעברית לתיאור חקירה צולבת או פוגענית במיוחד.
ניפוץ ממוכן
בתהליך הניפוץ הממוכן קיים תוף מרכזי מסתובב, המשמש כמשטח קירוד, וסביבו מסתובבים גלילים בעלי משטח קירוד המעלים את הסיבים מהתוף ומחזירים אותו אליו. גלילים אלו הם בעלי קטרים שונים ובעלי תפקידים שונים. משטח הקירוד גם בתוף הגדול וגם בגלילים שסביבו עשוי מסרט דק ארוך ומשונן (בדמיון מסוים לסרט של משור מכני בנגריות). ציפוי הגלילים בסרט זה (הנקרא גרניטורה בלעז) נעשה על ידי ליפוף הגליל.
הערות שוליים
Spinnen (textiel)
שרי לוין
שרי לוין (באנגלית: Sherrie Levine; נולדה ב-17 באפריל 1947) היא צלמת, ציירת ואמנית קונספטואלית יהודייה-אמריקאית.
קורות חיים
נולדה בהייזלטון, פנסילבניה וגדלה בפרוור בסמוך לסנט לואיס, מיזורי. כילדה נהגה לבקר במוזיאון האמנות של סנט לואיס יחד עם אמה, שהייתה חובבת ציור. בביקוריה במוזיאון נחשפה לתחום הרפרודוקציה של יצירות והחלה לגלות בו עניין.
בשנת 1969 קיבלה תואר ראשון מאוניברסיטת ויסקונסין. בשנת 1973 קיבלה תואר שני באותו מוסד לימוד. לאחר סיום לימודיה עבדה כמורה לאמנות בקליפורניה. שנתיים לאחר מכן עברה לניו יורק.
לוין טוענת כי היא שואפת להימנע משיוך מעמד מיתולוגי ליוצר, ומסיבה זו ממעטת לדבר על חייה האישיים ומשפחתה.
יצירתה
רבות מעבודותיה של לוין משתייכות לזרם הניכוס (Appropriation). במסגרת כמה מעבודותיה המוכרות צילמה מחדש צילומים ידועים של צלמים גדולים. בכך שאפה להעלות אמירה ביקורתית על ידי שכפול של דימויים מוכרים מן התרבות. בזא'נר הניכוס מתייחסים בין היתר גם לפרסומות ודימויים מתקשורת ההמונים ומשתמשים בהעתקים שלהם או חלקים מהם כדי לדון בדימויים מן החברה והתרבות. בעבודות אחרות שלה צילמה לוין מחדש דימויים מתוך פרסומות לסיגריות מרלבורו, פריימים מסרטי בי מובי ודימויים נוספים מהתרבות הפופולרית.
ראשית דרכה באמנות הייתה בציור והדפס. אחת העבודות הראשונות שלה הייתה יצירת הקולאז' "sons and lovers" מן השנים 1966–1967. זוהי סדרה של 35 קולאז'ים שבהם מופיעות צדודיות של נשיאי ארצות הברית. יצירה זו משכה את תשומת ליבו של האוצר ומבקר האמנות דאגלס קרימפ, אשר בחר לכלול אותה בתערוכתו "תמונות" משנת 1977.
במהלך שנות השמונים הפכה לוין למוכרת בזכות סדרת הצילומים "אחרי..." (After...) שבה הציגה צילומים של רפרודוקציות לעבודותיהם של צלמים מודרניסטיים גדולים כגון אדוארד וסטון, ווקר אוונס ואלכסנדר רודצ'נקו. בסדרה זו ביקשה להביע ביקורת על האוטוריטה של היוצר ועל מעמדו וכן לבחון מחדש את מושג המקוריות בצילום ובאמנות.
אחת מן הסדרות הידועות של לוין היא "אחרי ווקר אוונס" שהוצגה בתערוכת היחיד שלה בגלריית מטרו בניו יורק בשנת 1981. בתערוכה הוצגו צילומים של רפרודוקציות של אוונס, אותם צילמה לוין ישירות מתוך קטלוג תערוכה. הסדרה הפכה לאבן דרך בפוסט מודרניזם, היא זכתה הן לגינויים והן לתשבחות על הביקורת על מסחור האמנות ועל מותו של המודרניזם, וכן ביקורות על המהלך הפמיניסטי בעבודות אלה שבהן הביעה התנגדות לסמכות הפטריארכיה.
מנהלי עזבונו של אוונס תבעו את לוין על הפרת זכויות יוצרים, וזכו בזכויות היוצרים על הסדרה של לוין. כיום היצירות מצוין ברשות מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
בשנת 2001 הקים האמן מייקל מנדיברג את אתר האינטרנט "אחרי שרי לוין" שבו הציג סריקות של עבודות של לוין מסדרת אוונס, וכך יצר ניכוס מחודש לעבודות ואפשר שימוש מחודש בהן בעתיד במסגרת חוקי זכויות היוצרים.
לוין יצרה עבודות ניכוס גם במדיה נוספים, כגון פיסול ורדי מייד. בשנת 1991 הציגה עבודת ניכוס ליצירה "מזרקה" של מרסל דושאן משנת 1917. הפסל של לוין עשוי יציקת ברונזה, בשונה מן היצירה המקורית של דושאן. הבחירה של לוין ביציקת ברונזה תורמת להדגשת הצורה המקומרת של המשתנה, באופן המבליט דווקא את הנשיות של החפץ לעומת הגבריות המופגנת ביצירה המקורית של דושאן, והופך את החפץ המחודש לכמעט דמוי תכשיט.
כמו כן יצרה ניכוס לעבודתו של דושאן הזכוכית הגדולה, בעבודה זו בחרה שלא לשעתק את היצירה במדויק אלא בחרה מספר אלמנטים מתוכה ויצקה אותם מזכוכית חלבית. על ידי ניתוק ה"רווקים" מתוך ההקשר שלהם בקונטקסט הכללי של יצירתו של דושאן, ביטלה את יחסי הכוחות ביצירה והציגה נרטיב חדש, בתנאים משלה.
פמיניזם ביצירתה
בריאיון עמה משנת 1986 התייחסה לוין למקומה כיוצרת בעולם האמנות הנשלט ברובו על ידי גברים וציינה כי חשה שכאישה אין לה מקום בזירת האמנות, שבה ייצוג האישה מתקיים רק כמושא לתשוקה הגברית. השקפה דומה עולה מתוך יצירותיה משנת 1979 שבהן יצרה שחזור של צילומים של אימהות וילדיהן ושל נשים מתוך פרסומות מהתקופה. היא שאפה לפרק את המוסכמות המגדריות שהוצגו באמצעי התקשורת ולהנכיח את הניצול הקיים בעולם הפרסום. מעבר לרצונה לערער על מושג המקוריות ועל האוטוריטה של היוצר, בשחזורים שיצרה שאפה לכתוב מחדש את מקומה של האישה בהיסטוריוגרפיה הגברית.
גם בעבודות הרדי מייד שלה המתייחסות ליצירות של מרסל דושאן, מעלה לוין אמירות פמיניסטיות כדי לערער על המוסכמות הגבריות העולות מן היצירות ולבנות יחסי כוחות חדשים. כך למשל ביצירה "מזרקה (אחרי מרסל דושאן)" התייחסה לגבריות העולה מן היצירה ובחרה לטשטש אותה דרך הדגשת הצורה ה"נשית" של היצירה המנוכסת.
תערוכות יחיד
תערוכות יחיד של לוין הוצגו בגלריות ומוזיאונים בעולם, בהם מוזיאון דה סייסט באוניברסיטת סנטה קלרה (1974), גלריית "המטבח" בניו יורק (1979), מוזיאון הירשהורן (1988), מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית (1991), מוזיאון פילדלפיה לאמנות (1993), המוזיאון לאמנות עכשווית בלוס אנג'לס (1995), מוזיאון מורסברויך בגרמניה (1998), מכון המחקר גטי (2001), מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית (2011), מוזיאון פורטלנד לאמנות (2013), המוזיאון לעיצוב ואמנות בנירנברג (2016).
תערוכות קבוצתיות
יצירותיה של לוין הוצגו בתערוכות קבוצתיות בהן הביאנלה של ויטני (בשנים 1985, 1989, 2008, 2014), הביאנלה של סידני (1986), תערוכת קרנגי הבינלאומית (1988), הביאנלה לאמנות בסאו פאולו (1998), מוזיאון סולומון ר. גוגנהיים (2004), מוזיאון המטרופוליטן לאמנות (2009), מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית (2015), מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית (2016).
Tabú
Tabú (בעברית: טאבו) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הספרדי פבלו אלבורן, בהשתתפות הזמרת-יוצרת האמריקאית אווה מקס. השיר יצא לאור ב-6 בנובמבר 2019, כסינגל מתוך האלבום Tabú, על ידי חברת התקליטים וורנר מיוזיק ספרד.
דואר מבוסס רשת
דואר מבוסס רשת (בלועזית: Webmail) הוא שירות דואר אלקטרוני המאפשר גישה אל כל שירותי הדואר דרך דפדפן, באמצעות תוכנת דואר אלקטרוני המותקנת על שרת Web של ספק השירות, ומשמשת כממשק המציג את הודעות הדואר האלקטרוני בדף אינטרנט בדפדפן.
Tabú
רקע והכרזה
ב-25 באוקטובר 2019, החל אלבורן לפרסם תמונות הקשורות לצאתם העתידים של שיריו החדשים. על פי אותן התמונות, הופיעו בהן דמויות הקשורות לפלשבקים שאלבורן חווה פעם, והוא חשף כי בכוונותיו להוציא אלבום שייקרא "Tabú", שיצא לבסוף ב-6 בנובמבר. שלושה ימים לאחר מכן, פרסם תמונה מצוירת של אווה מקס ושלו, כשהם רעולי פנים, תוך שרמז על שיתוף פעולה אפשרי. אלבורן ומקס אישרו את צאת השיר "Tabú" יום לאחר מכן. אלבורן ומקס ביצעו את השיר בשידור חי בפעם הראשונה כמה ימים לפני צאתו.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ שצולם לשיר, בוים על ידי סנטיאגו סלביצ'ה והועלה לערוץ היוטיוב של אלבורן ב-6 בנובמבר 2019, בסמוך לצאתו של השיר כסינגל. הקליפ פורסם גם הוא בשידור חי, בכיכר קייאו שבמדריד. לפי מגזין דיאריו סור, הקליפ מבוסס על טרגדיות קלאסיות כמו "חתונת הדמים" או "רומיאו ויוליה". עוד הוסיפו במגזין כי הוא מעט "עתידני" ואף מזכיר את "בלייד ראנר" או "מקס הזועם". הקליפ עוסק בגבר שמתאהב במישהי אחרת רגע לפני שהתחתן, ולכן חבל פה מצב הנקרא "טאבו".
אתלטיקו מדריד (כדוריד)
מועדון כדוריד נפטונו הייתה קבוצת כדוריד מקצוענית, שהייתה ידועה כאתלטיקו מדריד לצורך פרסום, ושיחקה במדריד שבספרד. היא השתתפה בליגה הספרדית, ואירחה את משחקייה הביתיים באולם פלאסיו ויסטלגרה.
הקבוצה החדשה של אתלטיקו מדריד כדוריד, זכתה בגביע מדינה אחד, סופר קאפ אחד, ובתואר ה"סופר גלוב" של IHF.
היא שיחקה בחולצת הבית בצבעי אדום ולבן ובחולצת החוץ בכחול, שחור ואדום.
הקבוצה חדלה להתקיים ביולי 2013 עקב בעיות כלכליות.
מסדר העיט השחור
מסדר העיט השחור (בגרמנית: Hoher Orden vom Schwarzen Adler) היה מסדר האבירות הגבוה ביותר בחשיבותו בפרוסיה. אות האבירות במסדר חולק לראשונה ב-17 בינואר 1701 על ידי פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה ובפעם האחרונה חולק ב-1918 על ידי וילהלם השני, קיסר גרמניה בעת גלותו בהולנד בתום מלחמת העולם הראשונה (לאשתו השנייה). בכל שנות המסדר התמנו בו לאבירים 407 אישים, בהם שליטי פרוסיה וגרמניה לדורותיהם, שליטים זרים וקציני צבא מצטיינים או מדינאים בולטים.
תיאור העיטור
העיטור הורכב מסמל שנענד על מדי שרד ובאירועים מיוחדים ומכוכב, שנענד גם על מדים רגילים, מעל ללב.
סמל המסדר היה צלב מלטה מוזהב על רקע כחול שבמרכזו עיט שחור עם כתר זהב וסמלו של פרידריך הראשון, האותיות FR (לאמור "המלך פרידריך" בלטינית: Fredericus Rex).
כוכב המסדר הוא כוכב מתומן (בעל שמונה קודקודים) העשוי בתבנית קרניים. במרכז הכוכב עיט שחור על רקע מוזהב וסביבו טבעת לבנה ובה רשום מוטו המסדר. ברגלו הימנית אוחז העיט שרביט וברגלו השמאלית - זר עלי דפנה.
את סממני המסדר משלימה גלימה ארגמנית בעלת בטנה כחולה. באירועי המסדר נענד כוכב המסדר על גבי הגלימה.
חוקת המסדר
חוקת המסדר התפרסמה במעמד ההכתרה של פרידריך הראשון ב-18 בינואר 1701 ועודכנה ב-1847. החברות במסדר הוענקה למספר קטן של אבירים, בשתי קטגוריות: שליטים (מבית הוהנצולרן ו"זרים") ואבירים לפי תואר. לפני 1847 הוגבלה האבירות למשפחות אצולה בלבד, אך לאחר מכן ניתן היה להעניק תואר אבירות במסדר גם לקצינים ומדינאים שלא הגיעו ממשפחות אצולה, אך קיבלו תואר במקביל לחברותם בו.
בהענקת כוכב המסדר היו קיימות שתי דרגות "עם שרשרת" (mit der Kette) ו"ללא שרשרת" (ohne Kette). מקבלי אבירות העיט השחור קיבלו באופן אוטומטי גם דרגה ראשונה של אבירות ("צלב גדול") במסדר העיט האדום, המשני בחשיבותו.
מקבלי העיטור
מבין 407 חברי המסדר 57 מונו בתקופת פרידריך הראשון (1701 - 1713). כאשר חוסל המסדר ב-1918 היו חברים בו 118 אבירים, 15 מבית הוהנצולרן (מתוכם אחד מבית הוהנצולרן-זיגמרינגן), 49 בני בתי מלוכה זרים, מתוכם 9 שהיו במצב מלחמה עם גרמניה ו-54 אבירים לא-אצילים. כל הבנים הזכרים לבית המלוכה קיבלו עיטור ללא שרשרת ביום הולדתם העשירי ובגיל 18 קיבלו את השרשרת. מלכת פרוסיה (וקיסרית גרמניה, לאחר מכן) קיבלה מעמד של אבירה במסדר, למרות שבנות משפחה אחרות קיבלו את תואר "אבירת מסדר לואיז", במקום. מלך פרוסיה (וקיסר גרמניה, לאחר מכן) היה ריבון המסדר.
פול סריזייה
פול סריזייה (בצרפתית: Paul Sérusier; 9 בנובמבר 1864 – 7 באוקטובר 1927) היה צייר פוסט-אימפרסיוניסטי צרפתי, הקשור לתנועת הנאבי.
ביוגרפיה
פול סריזייה נולד למשפחה עשירה ממעמד הביניים. אביו, איש עסקים שעבד בתעשיית הבשמים, סיפק לו השכלה קלאסית. בשנת 1875 התקבל ללימודים בפריז, שם למד פילוסופיה, יוונית, לטינית ומדעים. הוא קיבל את שני התארים שלו בפילוסופיה ומתמטיקה ב-1883.
בשנת 1885, לאחר שעבד בחברה של אביו במשך זמן קצר, הוא נכנס לאקדמיה ז'וליאן. החברות שלו עם מוריס דני היא מתקופה זו.
הוא בילה חלק מקיץ 1888 בפונט-אוון, בברטני, כפר שמשך אליו אמנים צרפתים וזרים רבים. שם, תשומת לבו התמקדה בקבוצה קטנה של אמנים הסובבים סביב אמיל ברנאר ופול גוגן. הוא התקרב לפול גוגן, לאחר שהראה לו את אחד מציוריו. גוגן עודד את סריזייה להיפטר מאילוץ החיקוי של הציור, להשתמש בצבעים טהורים וחיים, לא להסס להגזים בחזיונותיו ולתת לציוריו הגיון דקורטיבי וסמלי משלו.
סריזייה חזר לפריז עם תמונה קטנה שצוירה בהנחייתו של גוגן, והראה אותה בהתלהבות לחבריו, ובכך שיתף את רעיונותיו החדשים שלמד מגוגן. לאחר מכן שונה שם הציור ל״קמע״. התפתחו ויכוחים בינו לבין שאר חבריו. בקיץ 1889 הוא חזר לאזור פונט-אוון והתיישב בכפר פולדו עם פול גוגן, צ'ארלס פיליגר ומאיר דה האן בפונדק הקטן של מארי הנרי, שהפך במהרה לבית הספר של פונט-אוון.
תנועת הנאבי
עם קרוביו, פייר בונאר, מוריס דני, אנרי-גבריאל איבלס, פול רנסון, שחלקו את רעיונותיו, הקים את ״תנועת הנאבי״ ("הנביאים" בעברית). הם נפגשו בקביעות כדי לדבר על תיאוריות של אמנות, סמליות, תורת הנסתר. מאוחר יותר הצטרפו אליהם לתנועה ארמנד סגה, אדואר וויאר ואחרים.
לתקופה קצרה התנועה תרמה לעולם אמנות האוונגרד על ידי השתתפות בתערוכות, הפקת תפאורות תיאטרליות. עם זאת, בסביבות 1896 התרופפו הקשרים של הקבוצה וכל אחד מהם הלך בכיוון האישי. בקיץ 1891 עזב סריזייה את פונט-אוון והתיישב ב-Huelgoat, לשם חזר בקיץ .1892 שם פגש את השחקנית הפולניה גבריאלה זפולסקה. הוא צייר דמויות מונומנטליות ומוצקות של איכרים ברטונים. לוח הצבעים שלו השתנה, הוא כבר לא השתמש בצבעים טהורים אלא שבר אותם באפור. משנת 1893 עבר עם גבריאלה זפולסקה לשאטונוף-דו-פאו (Châteauneuf-du-Faou) מקום שהפך למגוריו הראשי משנת 1906 ועד סוף ימיו.
גרמניה
ב-1895 נענה סריזייה להזמנה לבקר במנזר הבנדיקטיני של ביורון, בגרמניה. לנזירים-האמנים של המנזר היו עקרונות לפיהם חוקי היופי הם אלוהיים, וחבויים בצורה מסתורית בטבע, ויכולים להתגלות רק לאמנים בעלי חוש פרופורציה והרמוניה של צורה.
הוא התלהב מהדוקטרינה הזו, ובשובו לפריז ניסה לשכנע את חבריו בחידושה ובחשיבותה, אך היא לא זכתה להצלחה הצפויה וסריזייה לקח מרחק מחבריו הוותיקים. לאחר מספר נסיעות לביורון, הוא שם לעצמו מטרה ליישם את תורת הנזירים על ידי פיתוח אמנות המבוססת על חישוב ומדידה.
התמקדותו המאוחרת באמנות מצרית, איטלקית ושטיחי קיר מימי הביניים הובילים אותו ליצור עבודות דקורטיביות.
הוא לימד בקביעות באקדמיה רנסון בפריז משנת 1908.
ב-22 בפברואר 1912, הוא התחתן עם אחת מתלמידותיו שנפגש באקדמיה זו, מרגריט גבריאל-קלוד, הידועה יותר כציירת בשם מרגריט סריזייה, לה מוריס דני הציע כמתנת חתונה את ציורו.
מות
פול סריזייה מת ב-7 באוקטובר 1927 מהתקף לב בזמן שנסע לבקר את אשתו המאושפזת.
הוא נקבר בבית הקברות סן-צ'ארלס. ביוזמת חבריו הוקמה על קברו אסטלת קבורה שעוצבה על ידי מוריס דני.
נפטא חברה ישראלית לנפט
נפטא חברה ישראלית לנפט בע"מ, המוכרת בשם המקוצר "נפטא", היא חברה העוסקת בחיפוש נפט וגז, בנדל"ן ומלונאות.
היסטוריה
בסוף 1958 מצא החברה גז טבעי בשדה ראש זוהר מדרום לערד. גילוי הגז בשדה זוהר היה הראשון מסוגו באזור מזרח הים התיכון ובנוסף היה שדה הגז הגדול ביותר בישראל עד לגילוי שדות הגז הטבעי באגן הים התיכון בשנות האלפיים. במהלך 1959 החלה בהנחת צינורות גז לצורך שיווק הגז. במקביל בוצעו קידוחים נוספים באזור והתגלה גז נוסף. במאי 1961 נחנך צינור גז מראש זוהר למפעלי ים המלח בסדום. למרות ההצלחה הראשונית החברה סבלה ממצוקת מזומנים והממשלה רכשה בהדרגה מניות של החברה, באמצעות "חנ"ל -חברת הנפט הלאומית". במקביל התנהל משא ומתן על איחוד בין חנ"ל, "נפטא" ו"לפידות" (שהייתה בעצמה איחוד של "לפידות - חברה ישראלית לנפט" וחברת "מחפשי נפט בישראל").
בשנת 1963 הושלמו הנחת צינורות גז נוספים למפעל הפוספטים באורון ולמפעלי הטקסטיל בדימונה, אך עיכוב בהשלמת החיבור הביא את החברה לסף פשיטת רגל. בהמשך השקיעה המדינה כספים נוספים בחברה והיא הפכה לחברה ממשלתית, יחד עם קבוצה של חברות אחרות שפעלו בתחום. עד שנת 1990 ביצעה החברה 140 קידוחים מתוכם הופק גז רק בשדה ראש זוהר ובשדה הנפט חלץ בו הייתה שותפה.
בשנת 1985 הקימה חברת ישראמקו את "נגב 1 שותפות מוגבלת" בשותפות עם נפטא ועם חברות י.ו.א.ל, "דלק" חברת הדלק הישראלית, ושותפים נוספים. עד שנת 1988 ביצעה חיפושי וקידוחי נפט בהשקעה של 19 מיליון דולר ללא הצלחה ופורקה. בשנת 1989 השותפים ב"נגב 1" הקימו את שותפות "ישראמקו נגב 2" במטרה לגייס הון נוסף ולהמשיך בחיפושי נפט בישראל. לצורך כך נמכרו יחידות ההשתתפות של השותפות בבורסה לניירות ערך בתל אביב. השותפות קיבלה לחיפושי נפט וגז טבעי ימיים במדף היבשתי של מדינת ישראל. בשני קידוחים ימיים נמצא נפט, ב"ים 2" מול חופי אשדוד וב"ים יפו" מול חופי הרצליה. אולם בפברואר 1994 הודיעה ישראמקו שכמות הנפט לא מצדיקה את ההשקעה הכספית בקידוח, והציוד הטכני לא עמד בדרישות. מחיר יחידות השותפות של ישראמקו בבורסה צנח. השותפות המשיכה בחיפושי נפט וגז בים התיכון במשך כ-20 שנה עד לגילוי שדה הגז תמר בינואר 2009.
ביוני 1989 ניירות הערך של החברה נרשמו לראשונה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב, כחלק מתוכנית להפריט את החברה. בהמשך מכרה המדינה בהדרגה מניות נוספות בבורסה.
בשנת 1992 קיבלה החברה זיכיון לפיתוח שלושה שדות נפט במערב סיביר, בשותפות עם חברה שווייצרית. הזיכיון התקבל במסגרת במסגרת עסקת סחר חליפין בין ישראל ורוסיה, של סחורות מישראל תמורת העברת הנפט שיופק לארץ.
בשנת 1995 הוקמה השותפות "נפטא-קונגו" לצורך חיפוש והפקת נפט בקונגו. השותפות החזיקה במניות מיעוט של כ-5% במיזם לקידוח ימי בקונגו, קידוח שננטש לאחר שלא התגלה בו נפט. בשנת 1996 רכשה רישיונות נוספים לקידוחים ימיים, והתחילה לפתח אותם בקיץ 2000. אולם בסוף השנה נטשה אותם. לאחר כישלון השותפות "נפטא-קונגו" הגישה חברה אמריקאית תביעה על תשלום עבור עבודות הקידוח שביצע, ושעבורם לא שילמה. בנוסף, חברה פנמית, שבשליטת שמואל פלאטו-שרון, גם הגישה תביעה נגד החברה. לטענת פלאטו-שרון, שכיהן כקונסול כבוד של קונגו בישראל, החברה שבשליטתו פעלה בקונגו לצורך קבלת אישור לזיכיונות נפט לחברת נפטא, אך לא קיבלה תמורה עבור השירותים. במרץ 2011 קבע בית המשפט כי נפטא תשלם לפלאטו שרון 100 אלף דולר בעבור תיווך בקונגו. מפרק חברת "נפטא קונגו" מצא כי הבעלים קובי מימון וחיים צוף נטלו מיליון דולר מקופת החברה. אחר כך הם הסכימו להחזיר לחברה את הכסף.
בשנת 1996 הפכה י.ו.א.ל. ירושלים אויל אקספלוריישין לבעלת השליטה בחברה לאחר שרכשה ממדינת ישראל כ 44.11% מההון המונפק של החברה ולאחר רכישת מניות נוספות של החברה בבורסה. י.ו.א.ל. עצמה נשלטה בידי חברת אקויטל חלק מפירמידת השליטה של אנשי העסקים קובי מימון וחיים צוף.
בשנת 1997 רכשה נפטא את "חברת הנפט הלאומית" (חנ"ל) ממדינת ישראל.
ממועד היווסדה פועלת החברה בתחום הנפט והגז. בשנת 1996 הרחיבה החברה את תחומי פעילותה והחלה לפעול גם בתחום הנדל"ן המניב בישראל. החל משנת 2000 החברה גם פעלה בתחום הנדל"ן המניב מחוץ לישראל (בגרמניה, הונגריה וצ'כיה). בספטמבר 2002 חתמה נפטא על מזכר הבנות לרכישת חברת נצבא התנחלות, החולשת על נדל"ן רבים שהיו בבעלות קואופרטיב אגד. העסקה לא יצאה לפועל לאחר שהחל מאבק של חברים וגמלאים של הקואופרטיב, שדרשו שיתקבלו הצעות מגופים נוספים, בגלל המחיר הנמוך שהציע נפטא. הצעות נוספות אכן התקבלו, והעסקה בוטלה לאחר שהתקבלה הצעה טובה יותר. 4 שנים אחר כך הצליח קובי מימון לרכוש את "נצבא" באמצעות חברה אחרת שבבעלותו "איירפורט סיטי".
בשנת 2000 רכשה החברה זכויות לחיפושי נפט בים מול אשדוד מחברת בריטיש גז. בשנת 2002 אישר הממונה על ענייני הנפט את רכישת הרישיון, אולם בקידוחים שביצע לא נמצא נפט או גז.
בשנת 2004 נכנסה החברה לעסקי התירות ורכשה ספינת נופש, באמצעות חברת הבת "ישראמקו אינק".
בשנים 2007–2008 הגדילה הקבוצה באופן משמעותי את היקף נכסי הגז והנפט בהם לקבוצה זכויות, באמצעות חברת הבת "ישראמקו אינק", על ידי רכישת זכויות בנכסי נפט וגז הכוללים בארות נפט וגז מפיקות וזכויות חיפוש, במדינות שונות בארצות הברית. לאחר ביצוע הרכישות האמורות גדלו משמעותית הכנסות הקבוצה מפעילותה בארצות הברית.
במהלך 2016 השותפויות המוגבלות "חנ"ל-ים המלח", ו"נפטא חיפושים" שהיו בשליטת "נפטא" מוזגו לתוך השותפות האחות "ישראמקו".
באוגוסט 2017, חילקה נפטא לראשונה דיווידנד, בסך של כ-300 מיליון שקל, שמקורו מרווחי שדה הנפט תמר.
באוקטובר 2021 הודיעה אקויטל כי היא פועלת למחיקת מניות נפטא מהמסחר בבורסה. ביולי 2022 חילקה נפטא את מניותיה בבעלת השליטה שלה אקויטל (13.3% מההון) כדיבידנד בעין לבעלי המניות שלה, זאת כשלב ראשון בדרך למיזוג בין החברות.
נכסי הנפט והגז של החברה
חזקת "ערד" - החברה הייתה בעלת מלוא הזכויות בחזקת ערד, באמצעות חברת הבת חנ"ל חברת הנפט לישראל, שתוקפה פקע באוקטובר 2011. בתחום החזקה נמצא שדה גז פעיל, שדה זוהר, המפיק גז בכמויות הולכות ופוחתות במשך שנים. מאחר שמאגר ערד מספק כמויות מזעריות אך הכרחיות לתושבי ערד ולמספר מפעלים בסביבה ועד לחיבור אזור ערד לתשתית הארצית של הגז הטבעי, חתם מינהל אוצרות טבע משרד התשתיות הלאומיות, הסכם עם חברת חנ"ל להמשיך ולהפעיל את המאגר תמורות 30% מההכנסות, 70% מההכנסות לאחר ניכוי הוצאות עוברות למדינה.
Sophie Ellis-Bextor: iTunes Live in London
Sophie Ellis-Bextor: iTunes Live in London הוא המיני-אלבום הראשון של הזמרת-יוצרת האנגלייה סופי אליס-בקסטור. האלבום יצא לאור ב-3 באוגוסט 2009 על ידי חברות התקליטים פולידור רקורדס ופסיניישן רקורדס.
רקע והפקה
מתוך המיני-אלבום יצא הסינגל השיווקי "If I Can't Dance". כמו כן, ביצעה אליס בקסטור במסגרת המיני-אלבום את שירה של שר, "Take Me Home". במיני-אלבום נכללים גם שיריה המצליחים "", "" ו-"Catch You".
80,000 שעות
80,000 שעות היא ארגון ללא מטרות רווח שבסיסו בלונדון. הארגון עורך מחקר על טיוב אפיקי קריירה. מטרתו היא "לעודד אנשים למקסם את הקריירה שלהם מבחינת עריכת אפקט חיובי חברתי בהתבסס על המחקר של הארגון". הארגון מספק ייעוץ באתר אינטרנטי, בפודקאסט, ובפגישות פרטניות. הארגון הוא חלק מהמרכז לאלטרואיזם אפקטיבי, שמקושר לפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת אוקספורד. שמו של הארגון מתייחס לפרק הזמן האופייני הכולל בו אדם צפוי לעבוד למשך כל הקריירה. הארגון נוסד על ידי האקסלרטור Y Combinator בשנת 2015.
עקרונות
על פי 80,000 שעות, ישנן קריירות שמטרתן לעשות טוב שעושות זאת ביעילות רבה בהרבה מקריירות אחרות. הארגון אומד בעיות שאנשים יכולים להתמקד בפתרונן במונחים של "סולם" (scale), "הזנחה" (neglectedness) ו"פתירות" (solvability) שלהם. הארגון מדרג מסלולי קריירה על פי פוטנציאל ההשפעה החברתית שלהם, עד כמה הם מפתחים אדם שישפיע בהמשך, ועל התאמה אישית עם המועמד למסלול.
הארגון מדגיש כי יש למדוד את ההשפעה החיובית של בחירת עיסוק מסוים בכמות ה'טוב הנוסף' שנוצר כתוצאה מאותה בחירה, ולא בכמות הטוב הנוצרת ישירות.
הפילוסוף התועלתני פיטר סינגר מציין את הדוגמה של בנקאות ופיננסים כקריירה בעלת השפעה רבה על ידי תרומות כאלה בהרצאת TED שלו, "The why and how of effective altruism", שם הוא דן בעבודה של 80,000 שעות.
תחום עיסוק
עיקר תחום העיסוק של הארגון הוא בייעוץ לבוגרי אוניברסיטה טריים בין הגילאים של 20 ו-40. הארגון תומך בגישה "אריכות טווח" (longtermism), כלומר, שההשפעה המוסרית החשובה ביותר של הפעולות שלנו הן ההשלכות שלהן על הדורות הבאים, בגלל הכמות הגדולה של האנשים שעתידים, או עשויים, להתקיים בעתיד. בהתאם, הארגון משקיע משאבים במחקר על אודות אירועים הנחשבים לעשות שינויים קבועים לאורך זמן, דוגמת מלחמה גרעינית, מגיפות, שיפור היחסים בין סין וארצות הברית, או קבלת ההחלטחת בארגונים גדולים.
כרים קמאלוב
כרים ג'מאלוביץ' קמאלוב (1954–22 באוגוסט 2020) היה מדינאי אוזבקי, חבר פרלמנט (1999–2004) ומושל מחוז בוכרה (1997–2011, 2017–2020).
ביוגרפיה
נולד בשנת 1954 (על פי מקורות אחרים - בשנת 1955) בעיר בוכרה. בוגר המכון הטכנולוגי להנדסה של בוכרה. משנת 1994 עד 2007 שימש כמושל בוכרה. בשנים 2007–2017 שימש כמנכ"ל חברת 20-trest LLC. בשנת 2017 הוא מונה לראש עיריית בוכרה והחזיק בתפקיד זה עד ל-29 בפברואר 2020, אז מונה למושל מחוז בוכרה. שימש כחבר הפרלמנט (מג'יליס) בשנים 1999–2004.
הוא מת ב-22 באוגוסט 2020 בטשקנט, שם עבר טיפול במחלת נגיף קורונה 2019 מאז אושפז ב-30 ביולי. נקבר בבית העלמין ח'זראטי אמאם בבוכרה.
שער פורטואנסיס
שער פורטואנסיס (בלטינית: Porta Portuensis - פורטה פורטואנסיס) היה שער בחומת אורליאנוס שהיה ממוקם בצפון אזור טרסטוורה של רומא העתיקה, לגדתו המערבית (השמאלית) של נהר הטיבר. בפתח השער החלה הויה פורטואנסה שהגיע מרומא לעיר הנמל פורטוס. השער נבנה על ידי הקיסר אורליאנוס ושופץ על ידי הקיסר הונוריוס בשנת 403. השער כלל שני מגדלים שמירה בצורת מחצית העיגול משני צדדי השער, ושני קשתות.
השער הנוכחי הניצב במקום זה נקרא בשם פורטה פורטזה (באיטלקית: Porta Portese). שער זה נבנה בשנת 1644 כחלק מחומות גבעת ג'יאניקולו שנבנו על ידי האפיפיור אורבנוס השמיני. אורבנוס בנה את השער במרחק 453 מטרים מהשער המקורי. שער זה היה שער עיקרי בחומת טרסטברה עד אמצע המאה ה-19, ובסמוך לשער הקים האפיפיור קלמנס האחד עשר מבנה משמר ומחסן תחמושת בשנת 1714.
כיום מתקיים בפתח השער שוק פשפשים מדי יום ראשון.
קרוקט (אדריכלות גותית)
קרוקט (באנגלית: Crocket) הוא קישוט אדריכלי בצורת חוד, קרס או עלה אבן מעוקל, הנפוץ באדריכלות הגותית. הקרוקט שימש לקישוט חוץ המבנה הגותי, בעיקר לקישוט משטחים משופעים כמו צריחים מחודדים, צריחונים, גגות וכן גמלונים מקושטים מסוג Wimperg. לרוב הקרוקטים עוצבו בצורת עלי אבן מעוקלים, ניצני פרחים או חודים. מקור השם "קרוקט" הוא מהמילה הצרפתית croc שפירושה וו או קרס, עקב דמיון הקרוקט לראש מטה הכמורה של הבישוף. הקרוקט שימש גם לקישוט רהיטים, מזבחות ויצירות מתכת בסגנון גותי.
מוריס ז'אר
מוריס-אלקסיס ז'אר (בצרפתית: Maurice-Alexis Jarre; 13 בספטמבר 1924 – 29 במרץ 2009) היה מלחין ומנצח צרפתי. ז'אר חיבר אומנם יצירות קונצרטיות אחדות, אך הוא נודע בעיקר במוזיקה שכתב לקולנוע, בייחוד לסרטים בבימויו של דייוויד לין: "לורנס איש ערב" (1962), "דוקטור ז'יוואגו" (1965), "בתו של ריאן" (1970) ו"המעבר להודו" (1984). שני הפסקולים הראשונים והפסקול האחרון ברשימה זו, זיכו אותו בפרסי האקדמיה. פסקולי מוזיקה אחרים שלו, שגם הם ראויים לציון, נכתבו לסרטים "הבשורה" (1976), "ללא מוצא" (1987), "ללכת שבי אחריו" (1989), ו"רוח רפאים" (1990). לז'אר ניתן כוכב בשדרת התהילה בהוליווד.
בנו הוא המוזיקאי ז'אן מישל ז'אר.
קורות חיים
מוריס-אלקסיס ז'אר נולד בליון ב-1924. הוא החל ללמוד מוזיקה בגיל מבוגר מרוב המוזיקאים. תחילה נרשם לבית הספר להנדסה בסורבון, אבל שינה את דעתו ועבר ללימודי מוזיקה. הוא עזב את הסורבון, בניגוד לרצון אביו, ונרשם לקונסרבטואר של פריז ללמוד הלחנה והרמוניה. ככלי הנגינה הראשי שלו בחר בכלי הקשה. במהלך לימודיו התוודע אל פייר בולז ובהמשך החליף אותו כמנהל התיאטרון הלאומי העממי. בשנת 1951 הקליט בצרפת את פסקול הסרט הראשון שלו.