cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אברהם רמר
השקפתו על התנ"ך
כתיבתו של הרב אברהם רמר מתאפיינת בראייה אקטואלית של מאורעות התנ"ך ובניסיון ללמוד את העומק הנבואי ואת ההדרכה לדורות הטמונה בהם.
ספריו
בחייו הוציא הרב רמר רק את המהדורה הראשונה של החוברת "גדול שימושה". לאחר פטירתו הוציאו בניו את הכתבים שהשאיר אחריו:
נמל התעופה ואוגר
נמל התעופה ואוגר (בפרואזית: Vága Floghavn; בדנית: Vágar Lufthavn) הוא נמל התעופה היחיד באיי פארו ושוכן בעמק בדרומו של האי ואוגר. השדה משמש כנמל הבית של חברת התעופה המקומית אטלנטיק איירווייז.
היסטוריה
השדה נבנה על ידי הצבא הבריטי כמתקן צבאי במהלך מלחמת העולם השנייה, ולקראת תחילת התנועה האווירית אל איי פארו ומהם בשנות ה־60 המוקדמות, שופץ מסלול ההמראה באורך של 1,250 מטר וברוחב של 30 מטר. ב־1 ביולי 1963 החל השדה לפעול כשדה תעופה אזרחי, ומאז שנת 2002 ניתן להגיע ממנו בנסיעה אל בירת האיים בטורסהאבן דרך מנהרה שנחפרה מתחת למיצר הים שבין ואוגר לאי סטריימוי. ב־1 במאי 2007 הועבר ניהולו של השדה מידיה של רשות התעופה האזרחית הדנית לידיה של ממשלת איי פארו. בנמל עברו 219,329 נוסעים בשנת 2007, 208,254 בשנת 2006 ו־181,305 בשנת 2005, זאת לעומת 2,401 נוסעים בלבד בשנה המלאה הראשונה לפעולתו (1964).
השדה כיום
חברת אטלנטיק איירווייז מפעילה טיסות למספר יעדים בסקנדינביה, איסלנד, גרינלנד ובאיים הבריטיים, וכן שירותי מסוק ליעדים שונים ברחבי האיים. בנוסף מפעילה חברת פליגפיילג איסלנדס (Flugfélag Íslands) האיסלנדית קו סדיר לשדה התעופה רייקיאוויק.
קו אוטובוס מחבר בין טורסהאבן לשדה כעשר פעמים ביום, וכן פועל שירות הסעית (שאטל) לאורך הקו. בשדה שלושה מגרשי חנייה - האחד לטווח קצר, השני לטווח ארוך והשלישי לעובדי השדה.
הדוויג והשארית העצבנית (מחזמר)
הדוויג והשארית העצבנית (או: הדוויג והאינץ׳ העצבני; באנגלית: Hedwig and the Angry Inch) הוא מחזמר מסוג מחזמר רוק אודות זמרת רוק ג׳נדרקווירית בדיונית ממוצא מזרח-גרמני בשם הדוויג, ולהקת הרוק שלה הנקראת ״האינץ׳ העצבני״. הליברית נכתבה על ידי ג'ון קמרון מיטשל והמוזיקה ומילות השירים נכתבו על ידי סטפן טראסק. הופעת הבכורה של המחזמר הייתה בשנת 1998 באוף ברודוויי, ומאז הוא הועלה במאות במות בהפקות מסביב לעולם.
בשנת 2014 המחזמר עלה לראשונה בברודוויי, בכיכובו של ניל פטריק האריס אשר זכה על הופעתו בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר.
תקציר עלילה
הקונספט של ההפקה הבמתית הוא שהקהל צופה במופע של כוכבת הרוק הג׳נדרקווירית הדוויג רובינסון, בזמן שהיא עוקבת אחרי סיור ההופעות (המצליח ממנה בהרבה) של כוכב הרוק טומי גנוסיס בכל המדינה. מדי פעם הדוויג פותחת דלת על הבמה כדי להקשיב למופע של גנוסיס, שמתקיים במקום צמוד. גנוסיס מתאושש מתאונה שכמעט הרסה את הקריירה שלו, שבה התנגש עם מכוניתו באוטובוס בית ספר בזמן שהיה תחת השפעת סמים וקיבל מין אוראלי מהדוויג. הדוויג נחושה לספר לקהל את הסיפור שלה.
הסיפר נע סביב דמותה של הדוויג - טרנסג'נדרית אמריקנית אשר נולדה כהנזל, נער נשי מברלין המזרחית אשר חובב פילוסופיה ומוזיקת רוק. הנזל נואש מחיפושיו אחרי אהבה במזרח ברלין של שנות ה-80 והוא מרגיש תקוע בעיר, עד שהוא פוגש בלותר, חייל בצבא האמריקאי. לותר מעודד את הטרנסקסואליות של הנזל המתבטאת בחבישת פאה ולבישת בגדי נשים. לבסוף מציע לותר להנזל להינשא לו ולבוא איתו לארצות הברית. אולם נישואים חד מיניים אינם אפשריים בארצות הברית ועל לותר והנזל להיות גבר ואשה אנטומיים. אמו של הנזל נותנת לבנה את השם שלה, הדוויג, ואת הדרכון שלה, ומאתרת רופא שיבצע עבורו ניתוח לשינוי מין.
הדוויג עוברת את הניתוח אך הוא נכשל, והיא נשארת עם שארית קטנה ולא מתפקדת של בשר בתור איבר מין, או כפי שהיא מתארת: "עם צלקת היורדת מטה כמו עיוות צדדי של פנים בלי עיניים". הדוויג עוברת לקנזס שבארצות הברית עם בעלה לותר שעד מהרה עוזב אותה לטובת גבר אחר ומשאיר אותה לבדה, באופן אירוני, בדיוק ביום שבו נפלה חומת ברלין והוכרז על איחוד גרמניה.
הדוויג מתאוששת מהפרידה על ידי הקמת להקת רוק המורכבת מנשים קוריאניות אותה היא מכנה "השארית העצבנית". היא מגלה מחדש את אהבתה למוזיקה, ומתיידדת עם נער ביישן, נוצרי ולא מובן בשם טומי ספאק ובין השניים נרקם שיתוף פעולה מוזיקלי, כמו גם קשר רומנטי. הדוויג מעניקה לו את שם הבמה "טומי גנוסיס" אך כאשר הקשר מתפרק, טומי גונב את כל השירים שהדוויג כתבה איתו ובלעדיו והופך לכוכב רוק בקנה מידה עולמי כאשר הוא מתעלם מהדוויג ולהקתה החדשה ומותיר אותם להופיע בברים ומוטלים זולים ברחבי אמריקה כדי להתקיים.
השיר "מקור האהבה" (The Origin of Love) מבוסס על נאומו של אריסטופאנס בדיאלוג "המשתה" של אפלטון, ובו הסבר על כך שבעבר היו שלושה מינים לבני האדם: "ילדי השמש" (שני גברים מחוברים), "ילדי האדמה" (שתי נשים מחוברות) ו"ילדי הירח" (גבר ואישה מחוברים). לכל מין היה גוף כפול ולו שני ראשים, ארבע ידיים וארבע רגליים. האל זאוס החליט בזעמו לפצל את בני האדם לשניים כאשר הוא מותיר כל מין בכמיהה לחצי שהופרד ממנו. הדוויג מאמינה שטומי הוא החצי השני שלה ובלעדיו לא תהיה שלמה לעולם. הדוויג מצהירה שיש בה דחף או להתאחד עמו מחדש, או להרוס אותו.
רקע
המחזמר שאב השראה מחייו של מיטשל כבן לגנרל בצבא ארצות הברית אשר מופקד על המחלקה האחראית על מזרח ברלין הכבושה. המוזיקה במחזמר מבוססת על עידן הגלאם רוק של דייוויד בואי (אשר אף סייע בהפקת המחזה בלוס אנג'לס), כמו כן על השפעות של ג'ון לנון, מייסדי הפאנק-רוק איגי פופ ולו ריד ואמנים אמריקאים ובריטים אחרים משנות ה-70 ושנות ה-80 המוקדמות אשר היו חלק מתופעת הג'נדר בלנדר של אותה תקופה.
בכורת המחזמר הייתה באוף ברודוויי בתיאטרון סנט ג'יימס ב-14 בפברואר 1998. במקור בוים והופק המחזה על ידי פיטר אסקין והוא זכה בפרס אובי של וילג' ווייס ובפרס "Outer Critics Circle" המוענק להפקות אוף ברודוויי מאז שנות ה-50. המחזמר הוצג עד שנת 2000, ועלה שוב מספר חודשים ב-2007.
היסטוריה
דמותה של הדוויג במקור תוכננה להיות דמות משנה במחזמר. ההשראה לדמות הייתה גרושתו הגרמניה של קצין בצבא ארצות הברית אשר עבדה כבייביסיטר אצל משפחתו של קמרון, ובנוסף עבדה כזונה במדינת גארי שבקנזס. הדמות של טומי, עוצבה בתחילה כדמות הראשית והיא הייתה מבוססת על דמותו של מיטשל עצמו: שניהם הומואים, אביהם הוא איש צבא, היו קתולים אדוקים וחובבי מיתולוגיה.
הדוויג הפכה להיות הפרוטגוניסטית כאשר סטפן טראסק שכנע את מיטשל בשנת 1994 להופיע עם חומרים מוקדמים שלהם במועדון פאנק ניו יורקי בשם "Squeezebox". טרקס הוביל את להקת הבית ובן זוגו של מיטשל, ג'ק סטיב, ניגן בגיטרה בס. הצוות החליט שיש לפתח את הדמות דרך הופעות חיות ולא על במות התיאטרון, וזאת על מנת לשמר את אנרגיית הרוק. מיטשל הושפע רבות מרשימת מופעי הדראג של המועדון אשר הציגו גרסאות כיסוי ללהיטי רוק.
ההופעה הראשונה של הדוויג כללה גרסאות כיסוי רבות עם מילים אשר נכתבו מחדש כדי לספר את סיפורו של הדוויג: השיר "Oh Well" של פליטווד מק, "See No Evil" של טלוויז'ן, "Whole Wide World" של רקלס אריק, "The Death of Samantha" של יוקו אונו, "Non-Alignment Pact" של פרה אובו, "Half Breed" של שר, "Boys Keep Swinging" של דייוויד בואי ו-"Femme Fatale" של ולווט אנדרגראונד.
ההופעה השנייה של מיטשל הייתה כמנחה ממלא מקום במועדון בערב שבו הופיעה דבי הארי מההרכב בלונדי. לרגל מאורע זה עיצב המאפר מייק פוטר לראשונה את הפאה אשר הפכה לסימן ההיכר של הדוויג. הפאה הוכנה בתחילה מגלילי נייר טואלט עטופים בשיער בלונדיני סינתטי. לאחר ההופעה המשיכו מיטשל, טראסק וחברי להקת "Cheater" (דייב מק'ינלי, ג'ק סטיב, כריס ווילדינג וסקוט בילברי) לעבוד על חומרים במועדונים שונים במשך ארבע שנים בטרם הופיע עם המחזמר המוגמר באוף ברודוויי בשנת 1998.
בישראל
בשנת 2020 הפקת בכורה ישראלית של המחזמר בעברית בשם ״הדוויג והאינץ׳ העצבני״ הייתה אמורה להציג, אך נדחתה עקב נגיף הקורונה. לבסוף, ההפקה החלה הופעות טרום-בכורה בחודש מרץ 2021, והייתה בכך הפקת המחזמר הראשונה בישראל שחזרה להופיע לאחר פריצת נגיף הקורונה. בתפקיד הדוויג מככב רועי דולב, אשר שימש גם כמתרגם ובמאי להפקה, וכל הפאות עבורה עוצבו על ידי מעצב הפאות והאיפור המקורי מאוף-ברודוויי, גרסת הסרט וברודוויי, מייק פוטר. על ההפקה נכתב באתר ynet: ״מי הוא רועי דולב? שחקן, יזם שהקים בעבר תיאטרון עצמאי וכיום עובד כמפיק פרטי, שהחליט לעשות הכול בדרך שלו. והדרך שלו היא אחד הדברים המרעננים שנראו כאן לאחרונה. הרחק מכל ממסד, דולב עלה על עקבי הדראג ויצר תיאטרון שנון וכיפי שהוא ממתק לכל חובב וחובבת מחזות זמר.״ באתר וואלה! נכתב: ״מעבר לעובדה שזה עדיין טקסט מבריק ועוצמתי שלבדו נושא כל כך הרבה רבדים מתוחכמים מצדיק את הצפייה, "הדוויג והשארית העצבנית" בגרסתו הישראלית הוא מופע אנרגטי ומשעשע, שסוחף קהל אוהד שצמא לשירים האלה.״
עיבוד קולנועי
בשנת 2001 עוּבד "הדוויג והשארית העצבנית" לסרט קולנוע באותו השם, גם הוא בכיכובו של ג'ון קמרון מיטשל ובמוזיקה מאת סטפן טראסק. הסרט הפך במהרה לסרט פולחן ולהיט קאלט, בדומה ל"מופע הקולנוע של רוקי".
עם יציאתו לאקרנים זכה הסרט בפרסי הבמאי הטוב ביותר ובחירת הקהל בפסטיבל סאנדנס, בפרס בחירת המבקרים (National Board of Review) והסרט הטוב ביותר להופעת בכורה של במאי (Gotham Awards) ובפרס איגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס (Los Angeles Film Critics Association). מיטשל היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על משחקו בסרט ולפרס "ההופעה של השנה" של מגזין פרימייר (Premiere). כמו כן זכה הסרט בפרס הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה ופרסים רבים אחרים.
רשימת השירים
{|
Wig in a Box
בשנת 2003 יצא אלבום צדקה בהשתתפות אמנים שונים ובו גרסאות כיסוי לשירי המחזה. האלבום, "Wig in a Box" יצא בחברת התקליטים Off Records ומטרתו הייתה גיוס תרומות למען הארגון " Hetrick-Martin Institute" העוסק במתן סיוע לנוער להט"ב, ומפעיל בית ספר ציבורי לבני נוער שהיו קורבנות להומופוביה וחוו אפליה או אלימות על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית. בשנת 2006 יצא סרט דוקומנטרי בשם "Follow My Voice: With the Music of Hedwig" שתיאר את תהליך הפקת האלבום וחיי היום יום בבית הספר.
סיני פתר
סיני פתר (נולד ב-28 בפברואר 1954) הוא במאי תיאטרון, מורה למשחק ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה
פתר נולד בתל אביב לדני פטרזייל-פתר וליליה גולדנברג. אביו היה איש חינוך ופעיל בשמאל הרדיקלי, ואמו הייתה מבקרת התיאטרון ועורכת ספרותית בעיתון "קול העם" ועורכת לשונית בעיתון "דבר". הוא למד בבית הספר היסודי "גאולה" בו אביו היה מורה, ובתיכון חדש בתל אביב. מגיל צעיר היה פעיל בחוגי דרמה שונים, כולל בתיכון חדש שם המדריך שלו היה עמרי ניצן.
היה חבר בגרעין נח"ל לקיבוץ כרם שלום ושירת בנח"ל שריון, שם עשה מילואים עד לשחרורו בגיל ארבעים. בזמן שירותו הצבאי נשפט פעמיים על סירוב לשרת בשטחים, ופעם אחת ישב על כך בכלא. כשהשתחרר משירותו הסדיר המשיך לחיות עוד שנה בקיבוץ כרם שלום, משם יצא ב-1975 ולמד משחק בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. בזמן לימודיו מורותיו העיקריות היו נולה צ'לטון ורנה ירושלמי. עם סיום לימודיו הזמינו עודד קוטלר, מנכ"ל תיאטרון חיפה, להצטרף לקבוצת הפרויקט של התיאטרון שירדה אז מקריית שמונה. בהמשך ייסד קוטלר את המרכז התיאטרוני בנווה צדק בו שיחק פתר בהצגות שונות, בהן "הטייסים" ו"הפטריוט", שתיהן בבימויו של עודד קוטלר. בתקופה זו החל גם להדריך דרמה בחוגים וסדנאות לילדים ומבוגרים. ב-1983 קיבל מלגה לסיור לימודי בחו"ל מקרן התרבות אמריקה-ישראל ויצא למסע בן חצי שנה במערב אירופה בעקבות קבוצות תיאטרון פוליטיות. שם התחבר במיוחד לקבוצת "הסן פרנסיסקו מיים טרופ". ב-1983 שיחק בתפקיד דוד בן-גוריון הצעיר בדרמת הטלוויזיה "3 ימים בסג'רה" ובסדרה "ארץ מולדת".
ב-1984 עודד קוטלר העביר לפתר את ניהולו האמנותי של התיאטרון, תפקיד בו פתר כיהן כחלק מקולקטיב יוצר עד לשנת 1986. הקבוצה הריצה מספר הצגות בהן: "המלך הלך לישון" שזכתה בפרס כינור דוד, " קרמבו בעורף האויב" ו"מוכרים בלבד". הקבוצה הופיעה ברחבי הארץ והרבתה לקיים ימי תיאטרון בהפסקות צהרים במקומות עבודה ובמתנ"סים. ב-1986 הקבוצה סיימה את עבודתה ופתר הפך לשחקן פרילאנסר ולמדריך דרמה וגם התחיל לביים בפרינג', בין השאר את ההצגה "זבאנק" בתיאטרון הסימטה, הוא כתב וביים את המחזה "ביקורת חצות", שבמרכזו לילה בחייהם של בני זוג, שהציג בפסטיבל עכו ב-1987 וזכה בו לציון לשבח. ב-1989 כתב ביחד עם להקת "הסן פרנסיסקו מים טרופ" את "רואים כפול", שזכתה בפרס התיאטרון של הוילג' ווייס, "האובי" 1990. הוא כתב ביחד עם יגאל עזרתי וגבי אלדור וקבוצת תיאטרון מקומי את "הערב רוקדים", שהציג בפסטיבל עכו וזכה לציון לשבח 1991.
ב-1990 שיחק ב"שורו", סרט הקולנוע בבימויו של שבי גביזון, בו גילם את דמותו של בעל פאב תל אביבי. ב-1991 גילם את דמותו של אליעזר בן-יהודה בדרמת הטלוויזיה "האיש שאהב בעברית" שביים אלי כהן, באותה השנה שיחק בסרט הקולנוע המצליח "מעבר לים" שזכה בתשעה פרסי האוסקר הישראלי, בבימויו של יעקב גולדווסר. ב-2011 שיחק פתר בסרט הקולנוע "וביום השלישי" בבימויו של משה איבגי. הוא הצטלם לעונה השנייה של הסדרה "חטופים".
ב-1997 ביים בתיאטרון העירוני חיפה את המחזה "עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי" של ברטולט ברכט. ב-2003 ביים בתיאטרון העירוני חיפה את המחזה "מדלן", בו כיכבו קרן צור וג'וליאנו מר. ב-2008 ביים בתיאטרון הקאמרי את "השיבה לחיפה", בכיכובה של רוזינה קמבוס. מחזה של בעז גאון על-פי נובלה מאת ע'סאן כנפאני. המחזה מספר על סעיד (נורמן עיסא) וספייה (מירה עווד) שברחו ב-1948 מביתם שבחיפה והשאירו במקום את חלדון, בנם התינוק. את התינוק מוצאת מרים גושינסקי (רוזינה קמבוס) יהודייה ניצולת שואה שמגדלת את הילד באהבה. כעבור עשרים שנה שבים סעיד וספייה לביתם בחיפה ומעוניינים לדעת מה אירע לתינוק שהשאירו. הם מגלים שהוא הפך לחייל מצטיין בצה"ל. ב-2011 ביים בתיאטרון העירוני חיפה את המחזה "ארגנטינה" מאת בעז גאון. במאי 2012 עלתה בתיאטרון החאן ההצגה "ירושלים החדשה" של דייוויד אייבס על אודות שפינוזה, בבימויו של פתר.
פתר העלה ארבע הפקות בת'יאטר ג'יי, וושינגטון די. סי.: "חבלי משיח" של מוטי לרנר ב-2007, "התאונה" של הלל מיטלפונקט ב-2009, סדרה של הצגות "השיבה לחיפה" (בעז גאון) של תיאטרון הקאמרי ב-2011 ו"ההודאה" ב-2014. באוקטובר 2012 עלתה בפסטיבל עכו ההצגה "הטווס מסילואן" שכתבה עלמה גניהר, בבימויו של פתר יחד עם חן אלון, על ידי קבוצת שחקנים יהודים וערבים. פתר ואלון זכו בציון לשבח בפסטיבל עכו על עבודת הבימוי. ההצגה עלתה אחר כך גם בתיאטרון יפו.
פתר ניהל אמנותית את פסטיבל חיפה להצגות ילדים (1994-96), ותיאטרון עירוני חיפה (2005-2000), כשבשלוש וחצי שנותיו הראשונות בתפקיד כיהן גם כמנכ"ל. היה חבר הוועדה האמנותית של פסטיבל עכו בשנים 2000, 2010-11. כהן כיו"ר של איגוד במאי התיאטרון בישראל (בת"י) ונמנה עם מייסדיו. פתר מלמד בבית הספר לאמנויות הבמה של סמינר הקיבוצים משנת 1990 ומרצה לתיאטרון במכללת הגליל המערבי מאז 2016. בעבר לימד משחק בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת חיפה.
פתר היה פעיל בארגוני שמאל שונים, היה ממקימי תנועת "יש גבול" והיה פעיל בתנועת "שמאל ישראלי חדש".
מתגורר בחיפה מאז 1995, נשוי ואב לשניים.
משחק בקולנוע ובטלוויזיה
בקולנוע
בטלוויזיה
פרוצ'ו בוזוני
דנטה מיכלאנג'לו בנוונוטו פרוצ'ו בוזוני (באיטלקית: Ferruccio Busoni; 1 באפריל 1866 – 27 ביולי 1924) היה מלחין, פסנתרן, מורה למוזיקה ומנצח איטלקי.
ביוגרפיה
בוזוני נולד באמפולי שבאיטליה, בנם היחיד של שני מוזיקאים מקצועיים: אמו האיטלקייה-גרמנייה הייתה פסנתרנית, אביו האיטלקי היה נגן קלרינט. הם הרבו במסעות בתקופת ילדותו, והוא גדל בעיקר בטריאסטה. הוריו אף היו מוריו הראשונים והיחידים למוזיקה.
בגיל שבע הופיע בוזוני לראשונה מול קהל בנגינה בפסנתר, ובמשך שנים אחדות נדד עם הוריו כ"ילד פלא". שנים ספורות אחר כך ניגן כמה מחיבוריו הוא בווינה, שם שמע את פרנץ ליסט מנגן ופגש גם את יוהנס ברהמס ואנטון רובינשטיין.
בוזוני מת בברלין ממחלת כליות ונקבר שם. הוא הניח אחריו מספר מועט של הקלטות מנגינתו. יצירותיו הוזנחו ברובן למשך שנים רבות אחרי מותו, אבל הוא זכור כווירטואוז דגול וכמי שעיבד את השקון מתוך הפרטיטה השנייה לכינור מאת באך לפסנתר. בשנות ה-80 התעורר מחדש העניין ביצירותיו. שלט זיכרון מתנוסס על אתר ביתו האחרון בברלין-שנברג, כיכר ויקטוריה-לואיזה 11.
המוזיקה של בוזוני
רוב יצירותיו של בוזוני נועדו לפסנתר. המוזיקה שלו כתובה בסגנון מורכב קונטרפונקטית, כשכמה קווים מלודיים נשמעים בעת ובעונה אחת. אף כי המוזיקה שלו איננה מגיעה אף פעם לאטונליות מלאה במובן של שנברג, יצירותיו המאוחרות כתובות לא פעם בסולם בלתי מוגדר. בדברים שכתב בתוכניה לביצוע הבכורה של הסונטינה השנייה שלו, משנת 1912, בוזוני מכנה את היצירה "סנצה טונאליטה" (ללא טונאליות). במקרים רבים אפשר לזהות בכתיבתו השפעות מפתח של יוהאן סבסטיאן באך ופרנץ ליסט, אם כי חלק מן המוזיקה שלו נוטה לנאו-קלאסי וכוללת מלודיות, הדומות לאלה של מוצרט.
מושג מה באשר לגישתו של בוזוני הבוגר לקומפוזיציה אפשר לקבל מן המניפסט שלו משנת 1907, "סקיצה של אסתטיקה חדשה למוזיקה", פרסום שהיה שנוי במידת מה במחלוקת, בשעתו. נוסף לדיון בתחומים לא-נודעים כמעט בימים ההם, כמו מוזיקה אלקטרונית ומיקרוטונאלית (שתי טכניקות שבהן לא השתמש מעולם), קבע שהמוזיקה צריכה לזקק את מהות המוזיקה של העבר כדי ליצור משהו חדש.
רבות מיצירותו של בוזוני מבוססות על מוזיקה מן העבר, בעיקר על זו של יוהאן סבסטיאן באך. הוא עיבד כמה מיצירות באך לפסנתר, ובכלל זה ה"טוקאטה ופוגה" המפורסמת ברה מינור (שנכתבה במקורה לעוגב) והשאקון מן הפרטיטה לכינור ברה מינור. עיבוד מכינור סולו לפסנתר בתוצאה של יצירה בת-קיימא בספרות הפסנתר הרומנטית הוא מעשה נועז, ויתרה מזו, מעשה שרק אדם כפרוצ'ו בוזוני, בחוש המוחלט והנוקשה שלו לגאומטריה מוזיקלית (הדורשת ידע מעמיק במיזוג מבני אקורדים מחלקיהם), ובמצלול ה"ברור" האופייני לו יכול להצליח בו. ברהמס ערך לפניו עיבוד לאותו שאקון, אבל ליד שמאל בלבד. משום כך יש הרואים בו את יוזם הניאוקלאסיות במוזיקה.
הגרסה הראשונה של יצירתו הגדולה והמוכרת ביותר של בוזוני לפסנתר סולו, "פנטזיה קונטרפונטיסטיקה", התפרסמה בשנת 1910. אורכה של היצירה כחצי שעה, ובעיקרה היא פנטזיה מורחבת על הפוגה האחרונה, הלא גמורה, מתוך "אמנות הפוגה" של באך. היצירה משתמשת בכמה תבניות מלודיות מתוך היצירה של באך, מהן בולט ביותר מוטיב BACH (סי במול, לה, דו, סי בקר). בוזוני הכניס שינויים ביצירה כמה וכמה פעמים ועיבד אותה לשני פסנתרים. יש גם גרסאות לעוגב ולתזמורת.
נוסף על באך, בוזוני משתמש ביסודות מיצירות של מלחינים אחרים. הפרק הרביעי של "על הנעורים" (1909), למשל, משתמש בשניים מן הקפריצ'י לכינור סולו (קפריצ'יו מס' 11 ומס' 15) של ניקולו פגניני, ואילו הסונטינה לפסנתר מס' 6 משנת 1920 (פנטזיה דה קאמרה סופר כרמן) מבוססת על נושאים מן האופרה כרמן של ז'ורז' ביזה.
בוזוני היה פסנתרן וירטואוז ויצירותיו לפסנתר קשות לביצוע. הקונצ'רטו לפסנתר (1904) הוא מן הסתם היצירה הגדולה ביותר בסוגה שנכתבה מעודה. הקונצרט נמשך יותר משעה, תובע כוח עמידה עצום מן הפסנתרן וכתוב לתזמורת גדולה עם מקהלת גברים בפרק האחרון.
הסוויטה לתזמורת של בוזוני, "טורנדוט" (1904), שהיא מן הסתם יצירתו התזמורתית הפופולרית ביותר, הורחבה לאופרה "טורנדוט" שלו בשנת 1917. בוזוני השלים עוד שתי אופרות, Die Brautwahl (בחירת הכלה) (1911) ו"ארלקינו" (1917). הוא החל לעבוד ברצינות על האופרה הנודעת ביותר שלו, "דוקטור פאוסט", בשנת 1916 והותיר אותה בלתי גמורה במותו. השלים אותה תלמידו, פיליפ ז'ארנק (צרפתי, בגרמניה נודע בשם יארנאך), שעבד עם הטיוטות של בוזוני כפי שהכיר אותן, אבל שנות ה-80' יצר אנתוני בומון, מחבר ביוגרפיה חשובה של בוזוני, גרסה מורחבת ומשופרת של היצירה, תוך הסתמכות על חומר, שליארנך לא הייתה גישה אליו.
העריכות של בוזוני
בוזוני גם ערך מוזיקה של מלחינים אחרים. הנודעת ביותר היא העריכה שעשה למכלול יצירות באך לפסנתר סולו, שאותן ערך בעזרת תלמידיו אגון פטרי וברונו מוג'ליני. הוא הוסיף סימוני מקצב, הדגשות ופיסוק, דינמיקה וציוני מטרונום למקור של באך, לצד הצעות לאופני ביצוע. בווריאציות גולדברג, למשל, הוא מציע לקצץ שמונה מן הווריאציות לצורך "ביצוע קונצרטנטי", ואף משכתב מהותית קטעים רבים. העיבוד שנוי במחלוקת, אך הודפס לא מכבר מחדש.
בסדר גודל קטן יותר, ערך בוזוני יצירות משל בטהובן, ברהמס, שופן, מוצרט, ליסט, שנברג ושומאן. גרסת בוזוני ל"לה קמפאנלה" של ליסט זכתה לתמיכת פסנתרנים כמו איגנץ פרידמן ויוזף לוין, ובתקופה מאוחרת יותר, ג'ון אוגדון.
ניו יורק ליברטי
ניו יורק ליברטי (באנגלית: New York Liberty ובתרגום חופשי: "חירות ניו יורק") היא קבוצת כדורסל אמריקאית מניו יורק, המשחקת בליגת כדורסל הנשים WNBA. הקבוצה, ממקימות הליגה, קמה ב-1997 ומשחקת בבית המזרחי, בו זכתה באליפות 4 פעמים. הקבוצה מארחת את משחקיה הביתיים באצטדיון מדיסון סקוור גארדן אשר בניו יורק. נשיא הקבוצה הוא שחקן העבר וחבר היכל התהילה של הכדורסל אייזיאה תומאס.
היסטוריה
עם הקמת הקבוצה זו רכשה את הזכויות לשימוש בשם "ליברטי" מהתאחדות הכדורסל ליברטי, אשר באותו זמן חדלה מלפעול. עם הקמת הליגה הייתה הליברטי בין הראשונות לגייס שחקניות והחתימה את כוכבת ליגת המכללות לכדורסל נשים רבקה לובו ואת המדליסטית האולימפית תרזה וית'רספון. השתיים הובילו את הליברטי לעונה ראשונה מוצלחת, החל מהמשחק הראשון בליגה, בו ניצחו את לוס אנג'לס ספארקס, ועד לסדרת גמר הליגה, שם הפסידו ליוסטון קומטס. לאחר שבעונה הבאה כשלו להגיע לשלבי הפלייאוף, שבה הקבוצה לסדרת הגמר ב-1999, אך הפסידה שוב לקומטס. הליברטי שבו והופיעו בסדרות הגמר בעונות 2000 ו-2002, אך בשתיהן כשלו שוב ושוב להשיג התואר.
הקבוצה נפרדה מווית'רספון לאחר עונת 2003, בה כשלה הקבוצה להגיע לפלייאוף. ברם, החל מעונה זו סבלה הקבוצה מחוסר יציבות וכוכבות רבות מצאו עצמן מועברות על ידי הקבוצה או עוברות בעצמן לקבוצות אחרות בליגה, בזמן שאלו אשר נותרו סבלו מפציעות חוזרות. החל משנת 2003 הצלחות הקבוצה התמעטו, והיא החלה להתקשות להעפיל למשחקי פלייאוף וכאשר הצליחה - לא אחת הפסידה כבר בסיבוב הראשון.
עונת 2007 הייתה לשיא חוסר היציבות של הקבוצה. לאחר ששכרה את שירותיהן של מספר שחקניות מבטיחות, ביניהן שי דורון הישראלית ומספר שחקניות מקבוצת שארלוט סטינג אשר התפרקה, ניצחה ליברטי 5 משחקים ברציפות, אך מיד לאחריהם הפסידה 7 ברצף. לקראת סוף העונה מצאה עצמה הקבוצה נאבקת על הכרטיס האחרון לפלייאוף עם וושינגטון מיסטיקס, ולבסוף ניצחה 3 מארבעת משחקיה האחרונים - ובכך זכתה לעלות לחצי הגמר האזורי, שם הפסידה לאלופת העונה הקודמת דטרויט שוק.
לקראת עונת 2008 שוב ניסתה הליברטי לחזק את סגל השחקניות. בדראפט אשר קדם לעונה גייסה הקבוצה את אסנס קארסון, אלרנה לארקינס, שתיהן הצטיינו בליגת המכללות. סגל הקבוצה היה לצעיר ביותר בליגה והליברטי זכו ב-19 משחקים בעונה הרגילה, ולאחר מכן הביסו את קונטיקט סאן בסיבוב הפלייאוף הראשון. בגמר הבית המזרחי היו הליברטי קרובים לניצחון, אך הפסידו בהפרש שתי נקודות לדטרויט שוק במשחק השלישי והקובע.
ביג יורופיאן בבל צ'יימבר
ביג יורופיאן בבל צ'יימבר (באנגלית: Big European Bubble Chamber; בראשי תיבות: BEBC) הוא גלאי חלקיקים מסוג "תא בועות" ששימש לחקר פיזיקת החלקיקים במרכז לחקר פיזיקת חלקיקים CERN.
בעזרת גלאיי תא בועות גילו פיזיקאים, בשנות הפעולה של גלאים אלו, חלקיקים חדשים שטרם ידעו על קיומם ותרמו רבות להבנה הפיזיקלית בנושא מבנה החומר.
היסטוריה
בנייתו של הגלאי החלה בשנת 1967 על ידי קבוצות מאיגוד גרמני (Heildelberg DESY), איגוד צרפתי (Ecole Polytechnique SACLAY), והמרכז לחקר פיזיקת חלקיקים (CERN). התמונות הראשונות שהופקו בגלאי בשנת 1973, כאשר ה״ביג יורופיאן בבר צ'יימבר״ קיבל לראשונה קרן חלקיקים ממאיץ החלקיקים הפרוטון סינכונטרון (PS).
הגלאי "ביג יורופיאן בבל צ'יימבר" הוצא מכלל פעולה בשנת 1985. בשנות פעילותו סיפק הגלאי 6.3 מיליון תמונות לעשרים ושניים ניסויים הקשורים בנייטרינו או בהדרון. כ-600 מדענים מ50 מעבדות מרחבי העולם לקחו חלק בניתוחם של כ-3000 ק"מ של תמונות סטראו שנוצרו בגלאי.
לאחר שהוצא משימוש הוא מוצג כעת בתערוכה בגן המיקרוקוסמוס ב- CERN.
מבנה הגלאי
גלאי חלקיקים זה בנוי ממיכל מלא במימן נוזלי הנמצא במצב של חימום יתר, כאשר הגלאי נמצא בתוך שדה מגנטי אחיד.
אופן פעולה
תא בועות הוא מיכל מלא נוזלים המצויים בחימום יתר. הרחבת הבוכנה בגלאי, בסנכרון עם קרן חלקיקים טעונים שעוברים בתא, גורמים לירידה מהירה בלחץ הגלאי וכתוצאה מכך הנוזל מגיע לנקודת הרתיחה שלו. במהלך כל הרחבה של הבוכנה החלקיקים הטעונים מייננים את הנוזל לאורך המסלול בו הם עוברים. אנרגיית היינון מרתיחה את הנוזל ובכך גורמת להופעת בועות גז, ואלו יוצרות שובלי בועות המסמנים את מסלולי החלקיקים, על מנת לזהות את סוג החלקיק (טעון במטען כלשהו) התא בועות נמצא בתוך שדה מגנטי בשביל לזהות את סימן המטען וכן את התנע שלו. שובלי הבועות מצולמים על ידי מצלמות סטראו המוצבות על גג הגלאי, התמונות נבדקות על ידי מדענים אשר מחפשים חלקיקים חדשים.
מידע נוסף
התמונות הראשונות מהגלאי תועדו בשנת 1973 כאשר הגלאי, ״ביג יורופיאן בבל צ'יימבר״ BEBC, קיבל לראשונה קרן ממאיץ החלקיקים PS (פרוטון- סינכרוטרון).
לאחר כניסתו של מאיץ החלקיקים הSPS (סופר פרוטון סינכרוטרון) לפעולה, בשנת 1977, התחיל הבבל צ'יימבר לקבל אנרגיות גבוהות יותר של קרני הדרונים וניוטרינו (450GeV) בשל שיפור במקור הקרניים.
הומיט
הומיט  הוא מינרל מינרל נזוסיליקטי (סיליקט במבנה דמוי איים) של ברזל ומגנזיום, המכיל גם פלואור והידרוקסיל, והשייך לקבוצת מינרלים הקרויה על שמו, קבוצת ההומיט.
תכונות
נוסחת המבנה הכימי של הומיט היא Mg,Fe2+)7(SiO4)3(F,OH)2). ההומיט העניק את שמו לקבוצה של מינרלים המאופיינים במבנה המשלב שכבות של סיליקטים ותחמוצות. לשכבות הסיליקטים יש מבנה כשל המינרל אוליבין ולשכבות התחמוצת יש מבנה דמוי המינרל ברוסיט (Mg(OH)2). במקרה של ההומיט יש שלוש שכבות רצופות של אוליבין בין שכבות הברוסיט.
ההומיט מתגבש במערכת האורתורומבית, חבורת סימטריות נקודתית האורתורומבית דיפירמידלית וחבורת סימטריות מרחבית Pmcn. הפרמטרים של תא היחידה הם: Åa=10.243, b=20.72Å, c=4.735Å.
ההומיט מופיע בטבע בדרך כלל בדרך כלל משובץ כגרגירים. הגבישים קטנים מעוגלים באורך של עד סנטימטר אחד. ההומיט נשבר באופן בלתי שווה. הקשיות של המינרל בינונית, 6 בסולם מוס, והמשקל הסגולי הוא בממוצע 3.3.
אופטית המינרל הוא דו-צירי חיובי. מקדם השבירה של ההומיט נע בין 1.607 ל-1.67. גבישי ההומיט שקופים עד שקופים למחצה וצבעם הם בדרך כלל צהוב, אך גם לבן, חום או כתום כהה. המינרל ניחן בפליאוכרואיזם. מכיוון אחד נראה המינרל בגוון צהוב חיוור עד צהוב עמוק, ומשני הכיוונים האחרים צהוב חיוור עד חסר צבע.
המינרל תואר לראשונה ב-1813 על סמך גבישים קטנים בצבע צהוב-דבש שנמצאו משובצים בתוך גוש אבן גיר גבישית שנפלטה מהר סומה - הר געש קדום שפסגתו קרסה לפני כ-18 אלף שנה בפעילות געשית, ובמרכז המכתש שנוצר צמח החרוט הגעשי הצעיר יותר של הר הגעש וזוב שבמחוז קמפניה, שבאיטליה. הדוכס ז'אק לואי דה ברנון (Jacques Louis de Bournon 1825-1751), המינרלוג והקריסטלוגרף הצרפתי שתיאר את המינרל לראשונה, קרא לו על שם אספן עבודות האמנות, המינרלים ואבני החן היקרות האנגלי, סר אברהם הומה (Abraham Hume 1839-1749). הדגימה המקורית מצויה במוזיאון לתולדות הטבע בפריז שבצרפת.
שימושים
השימוש העיקרי בהומיט הוא במכירה בחנויות לאספנים. קיימות אומנם אבני חן מחיתוך גבישים של הומיט, אבל השימוש בהם נדיר, ומקובל יותר להשתמש בשני סוגים אחרים של מינרלים מקבוצת ההומיט למטרה זו, הקלינוהומיט והכונדרודיט.
מקור ותפוצה
ההומיט מצוי בדרך כלל בסלעי גיר וסלעי דולומיט שעברו התמרה אזורית והתמרת מגע במפגש עם סלעיים פלוטוניים פלסיים או אלקליים. וכן בעורקים הידרותרמיים במיוחד אם כתוצאה תהליך המטאסומטיזם חדרו לסלע תמיסות המכילות ברזל, בורון ופלואור.
ההומיט הוא מינרל נדיר למדי. מקומות בהם ניתן למצוא ההומיט כוללים את הר סומה שסמוך להר הגעש וזוב שבמחוז קמפניה, שבאיטליה. (המקום בו נתגלה המינרל לראשונה); מכרה השיש היינריך בגיילבך (Gailbach), ליד אשפנבורג (Aschaffenburg), הרי ספסרט (Spessart) בבוואריה שבגרמניה; מכרה אל ברוקל (El Berrocal) שליד טולדו שבספרד; אתר המינרלים של פרנקלין במחוז ססקס (Sussex) בניו ג'רזי, ומכרה קרסוול (Creswell) במחוז ג'פרסון (Jefferson), בקולורדו שבארצות הברית; ומכרה מין טיין (Minh Tien) במחוז לוק יאן (Lục Yên) בפרובינציה ייאן באיי (Yên Bái) שבווייטנאם.
A View to a Kill
A View to a Kill (בעברית: רצח בעיניים) הוא סינגל של להקת הגל החדש הבריטית דוראן דוראן, אשר יצא ב-6 במאי 1985. השיר שימש כשיר הנושא של הסרט "רצח בעיניים" ה-14 בסדרת סרטי ג'יימס בונד. זהו השיר האחרון שבוצע בידי הלהקה בהרכב המקורי שלה, והוא נחשב לאחד השירים המצליחים ביותר בתולדותיה. השיר נחשב גם לאחד משירי הבונד המצליחים ביותר בכל הזמנים. זהו שיר הבונד היחיד שהגיע למקום הראשון בבילבורד הוט 100 בארצות הברית; הוא נמצא גם במקום השני במשך שלושה שבועות רצופים במצעד הסינגלים הבריטי.
כתיבה
All Time High, שיר הנושא של הסרט "אוקטופוסי", ה-13 בסדרת ג'יימס בונד (אשר בוצע בידי ריטה קולרידג'), נחשב לכישלון. במהלך הפקת הסרט הבא בסדרה "רצח בעיניים", פגש בסיסט להקת דוראן דוראן ג'ון טיילור את אחד ממפיקי הסרט אלברט ברוקולי. טיילור, מעריץ מושבע של ג'יימס בונד, חיווה את דעתו על כך שהשיר של אוקטופוסי היה גרוע. ברוקולי שאל את טיילור אם הוא מסוגל לכתוב משהו יותר טוב, וטיילור השיב שכן. כך נסללה הדרך לשיתוף הפעולה בין הפקת הסרט לחברי הלהקה.
דוראן דוראן כתבו את השיר בשיתוף פעולה עם המלחין הרשמי של הסדרה ג'ון בארי. השיר שוחרר ב-6 במאי 1985, בסמוך למועד הקרנת הבכורה של הסרט בארצות הברית. השיר שוחרר בצירוף קליפ אשר בו נראים חברי הלהקה כשהם צועדים ברחובות פריז. הקליפ משלב גם סצנות מהסרט אשר מתרחשות בעיר. הקליפ זכור במיוחד בשל סצנת הסיום שלו, אשר בה אשה צעירה פונה אל סולן הלהקה סיימון לה בון ושואלת אותו: "סלח לי, האם אתה לא..." הסולן קוטע אותה ומשיב: "בון, סיימון לה בון".
זהו השיר האחרון שבוצע בידי הלהקה בהרכב המקורי שלה, והוא נחשב לאחד השירים המצליחים ביותר בתולדותיה. השיר נחשב גם לאחד משירי הבונד המצליחים ביותר בכל הזמנים. זהו שיר הבונד היחיד שהגיע למקום הראשון בבילבורד הוט 100 בארצות הברית; הוא היה נמצא גם במקום השני במשך שלושה שבועות רצופים במצעד הסינגלים הבריטי.
טריסקל
טְרִיסְקָל (או טריסקליון מיוונית "בעל שלוש רגליים") הוא סמל המורכב משלוש רגליים אנושיות כפופות, או בהכללה, שלוש ספירלות שזורות או כל סמל דומה שבו שלושה חלקים בולטים מציגים סימטריה סיבובית משולשת.
מהיוונית הגיעה המילה טריסקל גם ללשון חז"ל, ובמקורות "טריסקל" או "טרַסקל" הוא כיסא בעל שלוש רגליים. בספרות משמשת מילה זו לתיאור שולחן נמוך המשמש לשתיית תה או קפה. טריסקל הוא סמלם של סיציליה והאי מאן. הטריסקלים של סיציליה והאי מאֶן מאופיינים בשלוש רגלים רצות, המכופפות בברך והמחוברות במרכז. הקשר בין טריסקל בעל רגליים לסוגים אחרים של טריסקל אינו ברור. הטריסקל בצורת ספירלות מסווג כסמל המייצג את השמש. הגרסה בעלת הרגליים, הכוללת לעיתים מסכת גורגונה או ראש מדוזה במרכז הציר כבגרסה הסיציליאנית, מרמזת על משמעות כתונית.
מקורות
סמל הטריסקל מופיע בתרבויות קדומות רבות, למשל על כלי־חרס ממיקנה, ומטבעות ממקומות שונים באסיה הקטנה:ליקיה, אזור פמפיליה (למשל מאספנדוס 330-370 לפנה"ס) ופיסדיה. סמל ובו ארבע רגליים מחוברות - הטטרהסקליון - אף הוא מוכר באנטוליה. יש המעדיפים לראות את מקורו של הטריסקל בקלטים ומציינים השפעות קלטיות באנטוליה, בעיקר של הגאלים שפלשו והתיישבו בגלטיה.
הטריסקל מפורסם גם כסמלה העתיק של סיציליה. המקור לשמה של סיציליה הם התושבים הראשונים המוזכרים בהיסטוריה של האי, שבטי הסיקניים (ביוונית Sikanoi) והסיקוליים (ביוונית Sikeloi). הטריסקל מופיע על מטבעות יוונים מסירקוזה כגון המטבעות של אגאתוקלס (הטירן של סירקוז 289-317 לפנה"ס). סמל הטריסקל קם לתחייה כסמל נאוקלסי שאינו קשור לשושלת בורבון על השלט של הממלכה הנפוליאונית החדשה של שתי הסיציליות תחת שלטונו של ז'ואקים מירא ב-1808.
פליניוס מייחס את מקור הטריסקל של סיציליה לצורת המשולש של האי המופיע גם בשמו העתיק טרינאקריה. בכך מספק פליניוס הסבר הגיוני למקור הסמל, אלא שהסמל היה קיים בסיציליה עוד מלפני שצוירה המפה הראשונה של האי. מכיוון שהטריסקל קשור לסוגים רבים של שלשות כשהקשרים נוספים מופיעים באופן קבוע, עדיף לבחון את הסמל עצמו.
שלוש הרגליים של הטריסקל מזכירות את השולחנות בני שלוש הרגליים של הפיסטוס שרצו בכוחות עצמם. הם מוזכרים באיליאדה, פרק 18: At the moment Hephaestus was busily"
Turning from bellows to bellows, sweating with toil
As he laboured to finish a score of three-legged tables
To stand around the sides of his firm-founded hall. On each
Of the legs he had put a gold wheel, that those magic tables
Might cause all to marvel by going with no other help
טריסקל באי מאן
בשטרות הכסף מהאי מאן, מופיע הטריסקל על שולי השטר ומכיל את הכתובת בלטינית QUOCUNQUE JECERIS STABIT ("היכן שתשליכנו שם יעמוד") - הצהרה אמיצה, בוטחת בעצמה ומנותקת מהקשר פגני. השאלה עד כמה הטריסקל כסמל של האי מאן הוא עתיק נתונה בוויכוח. הסמל מופיע בכתובים החל מהמאה ה-13 או ה-14. בשפת האי מאן, המאנית, הסמל ידוע כ"טרה קאסין" (tre cassyn). הסמל מופיע על "חרב המדינה" העתיקה של האי מאן, שכנראה הייתה שייכת לאולאף גודרדסון שהיה מלך של הסודריס (ההברידים הדרומיים והאי מאן) ב-1226.
טריסקל ספיראלי
הטריסקל של שלוש ספירלות מחוברות יחדיו הוא סמל דרואידי. מוטיב הספירלה הוא סמל נאוליתי במערב אירופה. הוא חקוק, למשל, בסלע המעוין בסמוך לכניסה הראשית של קבר המעבר הפרהיסטורי של ניוגריינג' (Newgrange) במחוז מית' שבאירלנד. בשל ההקשרים הקלטיים הוא גם משמש כסמל של ברטאן. ייתכן שהטריסקל הוא גם המקור לסמל הגרמני ה"ואלקנוט" (Valknut - סמל המורכב משלושה משולשים משולבים, המסמל את ליבו של הגיבור שנרצח במיתולוגיה הנורדית).
בספרד משמש הטריסקל כסמלם של הלאומנים במחוז אסטוריאס. סמל דומה הקרוי "לאברו" של הלאומנים ממחוז קנטאבריה דומה בעצמו לסמל בן ארבעה הענפים של התרבות הבסקית הקרוי "לאבורו".
הנאצים וקבוצות גזעניות
ארגון של לבנים גזענים מדרום אפריקה, ה-AWB, השתמש בדגל שרקעו אדום ובמרכזו מעגל לבן. במעגל מצוירת תבנית המורכבת משלוש פעמים הספרה 7 בשחור ומזכירה במידת מה את הטריסקל. על אף הדמיון לצלב הקרס טוענים אנשי הארגון כי דגלם מושפע מהמשמעות התנכית של הספרה 7.
שימושים נוספים
כסמל קלטי, הטריסקל, לרוב בנוי מספירלות, אך גם ה"טריסקל בעל קרניים" משחק תפקיד בתרבויות האלטרנטיביות של האסאטרו (Ásatrú) והויקה (תופעה מוזרה בהתחשב בכך שהאסאטרו הוא דת נורדית ולא קלטית, והויקה היא לא זה ולא זה. ייתכן שמקור הבלבול בקשר עם הואלקנוט).
הטריסקל גם אומץ כסמל על ידי כמה קבוצות של בדסמ (עיסוק במין המלווה באלמנטים של שליטה/הכנעה וסאדו מזוכיזם).
באפיזודה "השחקנים מטריסקליון" בעונה השנייה של מסע בין כוכבים, צוות האנטרפרייז מביט ואז נדחף לקרב גלדיאטורים על הכוכב טריסקליון. סמל הכוכב הוא משולש כחול קטום ובתוכו רקום טריסקל צהוב.
טריסקליון הוא השם שניתן למפקדה של הדמויות בסדרת הקומיקס "The Ultimates". במבט מלמעלה יש לבניין צורה בעלת שלוש שיניים.
יעד סופי (זיכיון)
הסרט עוסק בהשפעת הגורל על חיינו ויכולתו של האדם לבצע פעולות אשר ישנו את מהלך חייו. הסרט גורס בעיקר כי חיינו הם דטרמיניסטים, ועל אף שניתן לפעמים, כבתאונה, לשנות דבר מה - המצב יחזור לתיקונו עד מהרה.
עלילת הסרט הראשון
הסרט עוקב אחר אלכס בראונינג שאמור לצאת לסיור בית ספרי בפריז. בעודו מחכה לעלייה למטוס הוא חווה סדרת אירועים אשר כמו רומזת כי הטיסה תסתיים במוות או שהמטוס יתרסק. לבסוף הוא רואה חיזיון בו זמן קצר לאחר העלייה למטוס, זה מתפוצץ והוא וחבריו מתים. כאשר החיזיון מתחיל להתגשם לנגד עיניו מקים בראונינג מהומה במטוס הממתין להמראה ומצליח לצאת ממנו, תוך כדי "גרירת" חלק מהנוסעים האחרים. אלו בתחילה רוגזים עליו, אך עד מהרה המטוס, אשר המריא בלעדיהם, מתפוצץ.
אלכס וחבריו מנסים להנצל מרדיפת המוות אחריהם, אך רובם מתים בתהליך. לבסוף נותרים, מלבד אלכס, רק קלייר וקרטר. מאחר שאלו הצליחו להימלט כמה פעמים מהמוות לפי הסדר הקבוע שגילה אלכס, הם חושבים עצמם בטוחים. אך כאשר הם מציינים בפריז את יום השנה לתאונת המטוס, מבין אלכס כי הסדר השתנה. מתבהר לו כי יד המוות חוזרת לרדוף את אלו שניצלו, וכמעט נספה בתאונה מוזרה נוספת, אך קרטר מציל אותו. עם זאת, הסרט מסתיים במותו של קרטר עצמו משום שהוא היה "הבא ברשימה".
תאונות הסרט הראשון
מאפיין בולט של הסרט הוא אופן התרחשות התאונות השונות הגורמות למותם של ניצולי הטיסה. אלו נגרמים לעיתים תוך צירוף מקרים ותגובות שרשרת אשר מובילות לבסוף למקרי מוות ביזאריים למיניהם. כך למשל, באחת הסצינות אלכס מתבצר בבקתה ומנסה לנטרל כל איום על חייו, אך מעידה לא מתוכננת גורמת הזזת חפצים בזה אחר זה, עד אשר לבסוף אלכס ניצל ברגע האחרון מלהב חכה אשר היה עלול לפגוע בו. התאונות השונות מהוות גורם למתח בסרט ולעיתים רבות נדמה לצופים כי הנה ראינו את אשר עומד להרוג את הדמות, רק כדי לגלות שמדובר בעוד חלק בתגובת השרשרת, שסופה הקטלני מגיע מכיוון לא צפוי. סרט מגיל 18+
רשימת הקורבנות והתאונות:
לארי מונרוי, דאסטין ברוקס, בלייק דרייר, ג'ורג' ווגנר וכריסטה מארש - נמנים בין קורבנות התרסקות טיסה 180.
טוד ווגנר - בזמן שטוד תולה את בגדיו לייבוש, הוא מחליק על מים שדלפו מתוך האסלה ומסתבך עם חוט התלייה. הוא נופל לאמבטיה ולא מסוגל להשתחרר מהחוט אשר נכרך סביב צווארו וחונק אותו.
טרי צ'ייני - אחרי מותו של טוד, הניצולים נפגשים בבית קפה. טרי כועסת על קרטר בגלל יחסו לאלכס, יורדת לכביש בלי להסתכל ואוטובוס דורס אותה.
בילי היצ'קוק - אחרי מותה של טרי, קרטר מגלה שהוא הבא בתור ומתחיל לנסוע בפראות בטענה שהוא שולט בגורלו. הוא עוצר על מסילת רכבת, וכולם מצליחים לצאת מהמכונית חוץ ממנו. אלכס מציל אותו בשנייה האחרונה, אך הרכבת מגיעה וחתיכת מתכת שנשברה מהמכונית של קרטר עפה מהמסילה ועורפת את ראשו של בילי.
ואלרי ליווטון- ואלרי מכינה קפה בביתה, שומעת רעש מוזר ובטעות שופכת את המים הרותחים מהכוס. היא מחליטה לשתות וודקה במקום, ובגלל הפרשי הטמפרטורה הכוס נסדקת. הוודקה נשפכת לאורך ביתה, ולבסוף לתוך המחשב שלה. המסך מתפוצץ, ואחד החלקים חותך את צווארה. היא מנסה לעצור את הדימום ולתפוס במגבת, אך מונחת עליה סכין שנתקעת בגופה. היא עדיין לא מתה, ואלכס מצליח להגיע אליה, אבל כיסא נופל על הסכין ותוקע אותה עמוק יותר בגופה של גברת לוטון. למרות הסיכוי הקטן שתינצל, שביל הוודקה שנשפכה מכוסה נדלק וביתה מתפוצץ.
קרטר הורטון- שנה לאחר שקרטר ניצל ממותו, הוא נוסע לפריז עם אלכס וקלייר ובטוח שהמוות פסח על שלושתם. שורה של אירועים משונים קורים סביבם הגורמים לשלט ניאון ליפול על אלכס. ברגע האחרון קרטר דוחף אותו הצידה, אך נפגע משלט נוסף ונמחץ למוות.
תאונות שנמנעו:
קליר ריברס - ברק פגע בחוטי חשמל בסמוך לביתה של קלייר, והכבל החשוף פוגע במתקן תלייה ובגיגית מים ומאיים לחשמל אותה. היא מצליחה להימלט לתוך הבית, אך הכבל גורם לקצר בכל מכשירי החשמל וביתה נשרף. היא נכנסת לרכב שלה, בו היא מוגנת משום שהצמיגים משמשים לה הארקה. תוך זמן קצר האש מגיעה למכוניתה והיא עומדת להתפוצץ. אלכס תופס בכבל החשמל ומאפשר לה לצאת מהרכב ובכך מסכן את חייו. למזלו הוא מצליח להינצל.
אלכס בראונינג - אלכס ניצל מהגורל שהמוות תכנן לו. וכשהוא מגיע לצרפת יחד עם קלייר וקרטר, שורה של אירועים משונים גורמים לשלט ניאון ענק להתרסק עליו, אך קרטר מציל אותו ברגע האחרון.
פרסים
הסרט זכה בפרס סאטורן כ"סרט האימה הטוב ביותר" וכן בפרס "השחקן הצעיר הטוב ביותר", בו זכה כוכב הסרט, דבון סאווה.
סרטי ההמשך
סרט ההמשך הראשון יצא בשנת 2003, בוים על ידי דייוויד ר. אליס ונכתב על ידי ג'יי. מאקי גרבר ואריק בריס. סרט ההמשך לא יצא לאקרנים בישראל.
עלילת הסרט השני (יעד סופי 2)
הסרט מתרחש שנה לאחר אסון טיסת 180. בזמן נסיעתם לחופשה בכביש מספר 180, קימברלי קורמן חוזה תאונת דרכים קטלנית בשל נהג משאית שיכור המוביל מטען שלא רתום כהלכה. במטרה למנוע מהנוסעים שאחריה לנסוע על הכביש ולמות, קימברלי חוסמת את המחלף שמוביל לכביש. כאשר התאונה אכן מתממשת, הניצולים נלקחים אל תחנת המשטרה ומתוודעים על סיפור אסון טיסת 180, אך איש מהם אינו מאמין וכל איש הולך לדרכו במטרה להמשיך בחייו. בחלוף הזמן, הניצולים מתחילים למות בזה אחר זה בתאונות מוזרות. בסיועה של קליר ריברס, השורדת היחידה מהסרט הראשון (גם אלכס בראונינג שרד את הסרט הראשון. אבל הוא נהרג כמה חודשים לאחר אירועי הסרט הקודם), ובעזרתו של השוטר תומאס בורק, קימברלי מנסה למנוע מהמוות להגיע אליה ואל חבריה. הסרט מסתיים בכך שהמנגל של משפחת גיבנס התפוצץ וגופו של ברייאן התפרק לחתיכות. אחת מהידיים של ברייאן נופלות לתוך הצלחת של אימו.
תאונות הסרט השני
אלכס בראונינג - שרד את הסרט הראשון אך נהרג כמה חודשים לאחר סיום הסרט. מותו מוזכר על ידי קלייר אשר מראה תמונה של גופתו. אלכס נהרג כשלבנה נפלה מגג בניין ומחצה את ראשו.
דנו אסטבנס, פרנקי וויטמן ושיינה מקלאנק - נמנים בין קורבנות בתאונה בכביש 180.
אוון לואיס- בהגיעו לביתו, אוון מחמם אוכל במיקרוגל אך לא שם לב שאחת מהאותיות שהיו דבוקות למקרר נפלה לתוך הצלחת. כתוצאה מכך המיקרוגל נדלק ומתפוצץ, מה שמבהיל את אוון וגורם לו להפיל את הטבעת שלו לתוך הכיור. אוון מנסה להגיע לטבעת אך ידו נתקעת. בינתיים, הניצוצות שיוצאים מהמיקרוגל גורמים לשריפה בבית. אוון מצליח להשתחרר ונמלט דרך מדרגות החירום, אך מחליק ונופל מתחת לסולם אשר נופל לתוך עינו הימנית.
טים קרפנטר- לאחר שביקר אצל רופא השיניים שלו, טים רואה קבוצת יונים אשר מעליהם מעבירים משטח זכוכית. כאשר טים רץ ומפחיד את היונים, הן מבהילות את אחד הפועלים שלוחץ בטעות על כפתור אשר מפיל את משטח הזכוכית על טים וגורם למותו.
נורה קרפנטר- כאשר נורה נמצאת במעלית, היא מקבלת שיחת טלפון מתומאס. מתוך בהלה היא מפילה אותו. היא מתכופפת לענות ומוזהרת מ"איש עם קרסים". לאחר מכן, נורה קמה, אך שיערה נתפס מקרס של תותב יד שנושא אדם שעמד איתה במעלית. נורה מתחילה להיבהל ויוצאת מהמעלית, אך דלתות המעלית המקולקלת נסגרות על צווארה. המעלית עולה וראשה נערף.
קאט ג'נינגס- קבוצת הניצולים שנותרה מעורבת בתאונה. במהלך התאונה קאט נתקעת במושב הנהג כי גזע עץ חדר למכונית, נתקע מעל רגליה ומונע ממנה לצאת. כאשר כמאי שנזעק למקום מנסה לנסר את בול העץ, הוא מפעיל בטעות את כרית האוויר אשר דוחפת את ראשה של קאט אל עבר ענף שננעץ מאחורי המושב וראשה של קאט משתפד.
רורי פיטרס- מכונית של צוות חדשות שבאה לסקר את התאונה, עולה על ערימת אבנים אשר שורטת את מכל הדלק, שמתחיל לדלוף. כאשר קאט נהרגת, היא מפילה את הסיגריה שלה על האדמה וזו עפה אל עבר הבנזין, ומציתה אש. האש מגיעה אל עבר מכונית החדשות שמתפוצצת ומעיפה גדר חוטי תיל אל עבר רורי, שמציל את בריאן גיבונס ונהרג בעצמו.
יוג'ין דיקס וקליר ריברס- לאחר התאונה, יוג'ין נפגע ומפונה לבית החולים. בחדרו, החלונות והדלת נסגרים במפתיע, וחוט שמחבר בין בלוני הגז שנמצאים בחדר, משתחרר ומפזר גז ברחבי החדר. מכשיר ההנשמה של יוג'ין מתחיל לנוע לאחור, והתקע של מכונת ההנשמה שמחובר לשקע מאיים לצאת. קליר מגיעה ופותחת את דלת חדרו של יוג'ין, כשבאותו זמן התקע יוצא מהשקע, יוצר ניצוץ, וגורם פיצוץ שהורג את יוג'ין וקליר.
בריאן גיבונס- בריאן והוריו עורכים "על האש" בחצר ביתם, אך כאשר בריאן הולך אל עבר המנגל להוציא את הבשר, המנגל מתפוצץ, מה שגורם לגופו של בריאן להתפוצץ לחתיכות.
סרט ההמשך השני יצא בשנת 2006 (יעד סופי 3), בוים ונכתב על ידי ג'יימס וונג. הסרט דורג לצפייה מעל גיל 17 ומעלה, עקב האלימות הרבה שיש בסרט.
עלילת הסרט השלישי (יעד סופי 3)
הסרט מתרחש 6 שנים לאחר אסון טיסת 180. וונדי כריסטנסן, נערה צעירה בעלת אינטואיציה מפותחת, העומדת לסיים את לימודיה בתיכון, חוגגת עם חבריה לכיתה בפארק שעשועים. לאחר עליות אין סופיות על מתקנים שונים, החבורה מחליטה לעלות על רכבת הרים בשם "טיסת השטן". בעודם מתכוננים לנסיעה, וונדי חוזה כי היא וכל שאר האנשים שעל הקרון איתה יהרגו בתאונת רכבת הרים מחרידה. בעקבות החיזיון שלה, וונדי מצליחה להוציא מהקרון מספר אנשים. כשהתאונה אכן מתרחשת, חייהם ניצלים ללא ספק, אולם גורלם היה למות, ומשום ששיטו במוות עתידם למות בסדר זהה לזה שהיו צריכים למות בו מלכתחילה, כפי שוונדי ראתה. הדבר היחיד שמסייע לניצולים הוא תמונות שוונדי צילמה מבעוד מועד של כל אחד מהניצולים ובהם רמזים על אופן המוות של כל אחד מהם. הסרט מסתיים כשכל הניצולים פוגשים אחד את השני ברכבת התחתית, שם בעת הנסיעה וונדי חוזה שהרכבת תעשה תאונה, וכולם ימותו מלבדה, שתישאר פצועה על המסילה. כשהחיזיון נגמר בכך שרכבת נוספת מתקרבת לעברה, חבריה מנסים לצאת מהרכבת התחתית אך לא מצליחים והחיזיון מתגשם ככל הנראה.
עלילת הסרט הרביעי (יעד סופי 4)
סרט ההמשך השלישי יצא בשנת 2009 (יעד סופי 4) בגרפיקת תלת-ממד, בוים על ידי דייוויד ר. אליס ונכתב על ידי אריק ברס. יעד סופי 4 נקרא "היעד הסופי" מכוון שהמפיקים חשבו שהוא יהיה הסרט האחרון שיוציאו.
לאחר ששמעו על מותם של קרטר וסמנתה בחדשות, ניק ולורי מתחילים לחקור ומגלים על האסונות שהתרחשו בשלושת הסרטים הקודמים (הפיצוץ בטיסה 180, תאונת הדרכים בכביש מספר 180 והתרסקות רכבת ההרים במקינלי, פנסילבניה) ומגלים שהניצולים (שניצלו על ידי החזיונות) החלו למות בשורה של תאונות לא סבירות כמה זמן לאחר מכן. בזמן שהאנט וג'נט מסרבים להאמין להם, ניק ולורי מצליחים לשכנע את ג'ורג' שהמוות בעקבותיהם והשלישייה מתחילה לנסות לשכנע את שאר הניצולים, למרות שלא הצליחו להציל אף אחד חוץ מג'נט, שכמעט טבעה במתקן לשטיפת מכוניות. הניצולים הבאים למות הם: אנדי קווזר, האנט וג'ונתן גרוב.
ג'ורג' נהרג כשלניק יש חיזיון נוסף המראה לו שלורי וג'נט ימותו בזמן שהן צופות בסרט בקולנוע שבקניון, לאחר פיצוץ בחדר שליד הקולנוע. ניק ממהר להגיע אליהן, בזמן שלורי מרגישה שהסכנה עוד לא עברה. ברגע שניק מגיע, הוא ולורי מנסים לשכנע את ג'נט לעזוב, אך אינם מצליחים, וג'נט נהרגת בפיצוץ בעוד לורי נמחצת במנגנון הדרגנוע של הקניון. לאחר מכן ניק מגלה שהאירוע עוד לא קרה, והוא מצליח להציל את חברותיו על ידי כיבוי השריפה שתגרום לפיצוץ.
שבועיים לאחר מכן, השלישייה, במחשבה שהצליחו לסכל את תוכניותיו של המוות, חוגגים את ניצחונם בבית קפה. ניק מבחין שלפיגום שמחוץ לבית הקפה יש רגל רפויה, ואומר לעובד בנייה שיתקן זאת. ברגע שהוא בפנים, ניק מבחין בסימנים ואותות מסביבו, ומבין שהמוות עוד בעקבותיהם. ברגע שניק מבין זאת, הפיגום נופל, ובמטרה להתחמק מפגיעה, משאית סוטה מדרכה ומתנגשת בבית הקפה והורגת את ג'נט, לורי וניק.
תאונות הסרט הרביעי
נדיה מונרוי - לאחר שיצאו ממסלול המרוצים גלגל ממכונית מרוץ עף לעבר נדיה ומוחץ את ראשה.
קרטר דניאלס - קרטר, שבור ממות אשתו (אשר נהרגה באצטדיון) רצה לנקום בג'ורג - המאבטח שחסם את הדרך. שורה של התרחשויות בלתי מובנות גורמת לכך שקרטר נגרר על ידי כבל הגרירה של מכוניתו. אנרגיית החיכוך מציתה ניצוץ ששורף את הדלק ומפוצץ את המכונית.
סמנתה ליין - סמנתה הלכה למספרה לעשות מניקור ופדיקור עם ילדיה. הילדים זורקים אבן למדשאה שם נמצא איש עם מכסחת דשא גדולה. שורה של התרחשויות מוזרות גורמת להפלת מאוורר שרק מבהיל את סמנתה והיא ניצלת. סמנתה עוזבה את הבניין ומכסחת הדשא של הפועל נוגעת באבן ומעיפה אותה לתוך עינה של סמנתה.
ג'ונתן גרוב - בעודו בבית חולים שורה של התרחשויות גורמת לכך שהאמבטיה שנמצאת קומה למעלה להתרסק עליו.
ג'ורג לאנטר - כאשר ג'ורג חוצה את הכביש אמבולנס מוחץ אותו למוות.
ג'נט קנינגהאם, ניק אובנון ולורי מייגן - ניק מבחין שלפיגום שמחוץ לבית הקפה יש רגל רפויה, ואומר לעובד בנייה שיתקן זאת. ברגע שהוא בפנים, ניק מבחין בסימנים ואותות מסביבו, ומבין שהמוות עוד בעקבותיהם. ברגע שניק מבין זאת, הפיגום נופל, ובמטרה להתחמק מפגיעה, משאית סוטה מדרכה ומתנגשת בבית הקפה והורגת את ג'נט, ניק ולורי.
תאונות שנמנעו
ג'נט קנינגהאם- כאשר ג'נט לוקחת את רכבה לשטיפת מכוניות, היא לא מורידה את האנטנה מהרכב כנדרש. כתוצאה מכך נוצר קצר הגורם למכונית לעצור (בתוך מתקן השטיפה). מעל הרכב התפוצץ צינור מים ובעקבות תקלה ברכב, גג המכונית נפתח חלקית מה שגורם למים להיכנס לתוך המכונית. ג'נט מצליחה להוציא את ראשה מגג הרכב וברגע שזה קורה, הרכב חוזר לתנועה וניצבת מולה סכנה חדשה כאשר מתקן שטיפה מאיים על חייה. לורי, ברגע האחרון, מצליחה להזיז את הרכב אחורנית ובכך מצילה את חייה של ג'נט.
עלילת הסרט החמישי (יעד סופי 5)
סרט ההמשך הרביעי יצא בשנת 2011 (יעד סופי 5), וכמו יעד סופי 4, הוקרן בגרפיקת תלת-ממד. בוים על ידי סטיבן קואל ונכתב על ידי אריק הייסר.
סם לוטון נוסע עם חבריו לעבודה לסוף שבוע עסקי, וחוזה שהגשר עליו נוסע האוטובוס שלהם יתמוטט, והוא וכל חבריו, חוץ מחברתו לשעבר, מולי, ימותו (בדרך לזירת התאונה, סם מבחין ברכב המוביל בולי עץ, המזכיר את הרכב שגרם לתאונה בכביש 180 בסרט השני). הוא מצליח לגרור איתו כמה מחבריו לעבודה, והם ניצלים. לאחר התאונה, הניצולים מתחילים למות אחד אחרי השני. הם מבינים שכדי לשרוד, הם צריכים להרוג אחרים, ובכך "לקחת" מהם את החיים. לקראת סוף הסרט, מתברר כי מקרה זה קרה לפני אסון טיסה 180.
תאונות הסרט החמישי
אייזק פאלמר - אייזק מקבל שובר לטיפול בספא, בו הוא מקבל דיקור סיני (עיסוי מחטים). שורה של אירועים גורמת להצתה בחדר בו אייזק שוכב, וגורמת לו ליפול על המחטים. בעודו בחיים, הוא בורח מהאש שמתפשטת בחדר, ומרוב פחד, מטיל את מימיו, אך למרות שהאש נכבית, ראשו נמחץ כאשר נופל עליו פסל של בודהה.
רוי קרלסון - היה אמור להיות תורו של ניית'ן למות. כאשר הוא בודק דוחות נוכחות, הוא רואה את הדוח של רוי, בו הוא מקלל אותו. הוא מתחיל לריב עם רוי, בעוד הוא מבחין כי קרס גרירה עומד ליפול עליו. הוא מנסה להזהיר את רוי, אך זה לא מקשיב לו, ומת כאשר הקרס נופל לידו ומשפד את ראשו. מאחר שרוי מת במקום ניית'ן, זה בעצם אומר שהוא קיבל את חייו של רוי.
דניס לפמן - שורה של אירועים גורמת למפתח ברגים לעוף אל ראשו.
אוליביה קאסל - אוליביה מחליטה ללכת לניתוח הסרת משקפיים בלייזר. כאשר הרופא מתחיל בטיפול, הוא יוצא מהחדר ומשאיר את אוליביה לבדה, שמרוב לחץ, מוציאה עין לדובי שהיא מחזיקה. לפני כניסתה לחדר הניתוח שותה אוליביה כוס מים. הכוס עם המים נופלת על שקע חשוף וגורמת לקצר בחשמל, ומעלה את רמת החוזקה של הלייזר. אוליביה מפילה בטעות שלט, וגורמת לליזר לפעול, ולשרוף את עינה ואת ידה. סאם והרופא נכנסים לחדר טיפול, כאשר אוליביה משתחררת מכיסא הטיפול, בעוד עינה מדממת. אוליביה נכנסת לפאניקה, דורכת על העין של הדובי, ונופלת דרך החלון על מכונית ומתה, בעוד עינה מתגלגלת לכביש ונדרסת על ידי משאית.
פיטר פריידקין - מדוכא ממות חברתו, הוא בא למסעדה בה סם עובד, כאשר הוא מכין למולי ארוחה ומספר כי הם יטוסו לפריז. פיטר מנסה להרוג את מולי, בגלל שסם מגלה לו שבחיזיון היא נשארה בחיים. בדיוק כשמולי חושבת שפיטר יהרוג אותה, הבלש ג'ים בלוק, שחקר את התאונה, מופיע, ונרצח על ידי פיטר, שבעצם "לקח" לו את החיים. פיטר מנסה להרוג את מולי אך נרצח על ידי סם.
סם לוטון ומולי הרפר - סם ומולי טסים לפריז, על טיסה 180. בסצנה זו, אנו מגלים לראשונה, כי המוות בסרט הראשון בסדרה לא היה המקרה הראשון, וכי התמוטטות הגשר קרתה עוד לפניו. שני נערים (אלכס בראונינג וקרטר הורטון מהסרט הראשון) רבים, ויורדים מהמטוס. כאשר אחד הנוסעים שואל את אחת הדיילות על מה הם רבו, היא עונה לו כי אחד מהם טען שהיה לו חיזיון. סם נלחץ, וכאשר המטוס ממריא, אחד המנועים מתפוצץ. המטוס מתחיל להתפרק, ומולי עפה, בעוד סם נשאר במטוס, ונשרף בעודו בחיים.
ניית'ן סירס - לאחר שלקח ממנו את החיים, ניית'ן מגלה בפאב כי רוי חלה במחלה קשה, וגם עתידו יהיה למות. שנייה לאחר מכן, חלק של המטוס מטיסת 180 שהתרסק נופל ומנפץ את התקרה מתחתיה יושב ניית'ן, והסרט מסתיים כאשר ידו הכרותה עפה אל עבר המסך.
סמל ירדן
סמל הממלכה ההאשמית של ירדן נגזר מהסמל ההאשמי והוא מסמל את שלטון המשפחה ההאשמית על האומה הירדנית.
בתוך הכיסוי ישנם מספר אובייקטים. שני הדגלים של המרד הערבי באימפריה העות'מאנית, אשר מהווים בסיס לדגל ירדן ואשר שימשו בסיס לדגל של הממלכה ההאשמית של עיראק. העיט מסמל עוצמה ואומץ, והוא עומד על גלובוס שבא לסמל את התפשטות האסלאם בעולם.
מתחת לנשר ולגלובוס יש מגן המוקף במגוון כלי נשק, ומטרתם לסמל את הרצון להגן על כל מה שצודק, ולהילחם בכל מה שלא צודק. מתחתיו כרזה שעליה כתוב בערבית (בסדר הבא: אמצע, ימין שמאל): "מלך הממלכה האשמית של ירדן, אשר מקווה לעזרה והצלחה מאלוהים, עבדאללה בן חוסיין" (לפני עלייתו לשלטון של עבדאללה, הכיתוב על הכרזה התייחס ל"חוסיין בן טלאל בן עבדאללה").
מנחם רקנאטי
רבי מנחם בן בנימין רקאנטי (או ריקאנטי; 1310-1250) היה מקובל ופוסק שחי בעיירה רקנאטי שבאיטליה.