cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שורש ממוצע הריבועים
הספק חשמלי
את ההספק ניתן לרשום גם כתלות במתח החשמלי:, ובאותו האופן במתח חילופין ההספק הממוצע הוא:. מתח החילופין הנפוץ ביותר הוא סינוסי:, ועבורו.
מאחר שמתח ה-RMS שימושי לחישוב הספקים, המתח המוצהר של זרם החילופין הביתי (220 וולט בשיטה האירופית ו-110 וולט בשיטה האמריקאית) הוא מתח ה-RMS ולא המשרעת.
מהירות
האנרגיה הקינטית הממוצעת של מולקולה בגז אידיאלי תלויה בממוצע ה-RMS של מהירות המולקולות:, ולכן המהירות ה-RMS היא: , כאשר m המסה של מולקולה, M המסה המולרית של הגז, R הוא קבוע הגזים, T הטמפרטורה במעלות קלווין, N מספר המולקולות ו-k קבוע בולצמן.
שוֹנוּת
בסטטיסטיקה, השונות של אוכלוסייה מוגדרת כהפרש בין ממוצע הריבועים (ריבוע ממוצע ה-RMS) לבין ריבוע הממוצע החשבוני:, או באופן שקול:. כלומר, ממוצע ה-RMS תמיד גדול או שווה לממוצע החשבוני, והוא שווה לשונות במקרה שהממוצע החשבוני הוא אפס.
רפורטז'ה של בחור "ישיבה"
רַפּוֹרְטָזָ'ה של בחור "ישיבה" (יומן בית הסוהר) הוא כותר ספרו של ד"ר אב"א אחימאיר, המבוסס על יומן אשר כתב בתקופת שבתו במאסר בבית הסוהר המרכזי בירושלים בשנים 1933–1935.
כתיבת החיבור, עריכתו והוצאתו לאור
אחימאיר מציין בהקדמה לספר (הנושאת את הכותרת: "התנצלות במקום הקדמה") כי "אלו הינן רשימות עפרון ממש, אשר נרשמו "במקום", "על רגל אחת", עקב התנאים.... חלק מן הרשימות אבד בשעת ההברחות" של הפתקים עם רשימותיו אל מחוץ לבית הסוהר. פרקים מן היומן התפרסמו בעיתון "הירדן" בחתימת א. אסיר-ציון ובספר שראה אור בשנת 1943.
לקראת הוצאתו לאור כספר נערך החיבור גם לאחר מלחמת העולם השנייה והשואה, שכן מוזכרים בו מחנות השמדה, כגון טרבלינקה. אחימאיר מציין שנעזר בחבריו במלאכת עריכת הספר, ובמיוחד בד"ר בנימין לובוצקי.
הכותר ראה אור תחילה בהוצאת "חזון" [ה], בסתיו תש"ז (1946);
ואחר כך, ב"ספרית תרמיל" של הוצאת משרד הביטחון בחורף תשמ"ד (1984). ראה אור ברוסית בשנת 1996 בכותר: Репортаж с отсидки.
שם הכותר מבטא עמדה הומוריסטית של אחימאיר, ד"ר לפילוסופיה, הוגה דעות ומרצה נערץ, כלפי הסיטואציה שנקלע אליה עקב פעילות המחאה שניהל כמנהיג ברית הבריונים ויוזם של "המרד" בבריטים, שמצא את עצמו בחברת אסירים שרובם הורשעו בפלילים, מיעוטם יהודים ורובם ערבים; המילה "רפורטז'ה" נלקחה מעולם הכתיבה העיתונאית ומשמעותה סקירה או דין וחשבון שכותב עיתונאי; המילים בחור "ישיבה" מציגים כפל משמעות: מחד גיסא, בחור ישיבה הוא תלמיד ב"ישיבה" המסורתית, ומאידך גיסא, משמעות המילים היא אדם צעיר ("בחור") שנמצא ב"ישיבה" בבית סוהר. אחימאיר מתאר ביומן את חוויותיו ורגשותיו מול מצבי החיים, בני האדם ומצבו של העם היהודי בעת ההיא; כך למשל, בתחילת הספר כתב אחימאיר כי הוא "מוקדש לאסירי־ציון בכל אתר ואתר". הוא מתגעגע אל החיים שמחוץ לכלא, וסופר את הימים לשחרורו; כך למשל כתב: "מהיום - עוד חודשיים, וגם אני חפשי, כאותו שחיין שעבר את רובו של הנהר לרוחבו ומתקרב אל החוף ההוא. והחוף ההוא כבר קרוב, אבל העייפות מרובה".
החיבור נכתב בשפה העברית בסגנון ספרותי, המשלב את העברית החדשה עם ביטויים מקראיים ותלמודיים, ביטויים מיידיש המתורגמים לעברית, ושלל מילים לועזיות ביידיש, אנגלית, צרפתית, ערבית וטורקית.
אסירים
דמויות ססגוניות של אסירים פליליים מתוארות ביומן. והמחבר מספר על משפחותיהם, פשעיהם והרגעים האחרונים של חייהם, וכיצד ניהל עמהם שיחות ארוכות על חייהם ועל עבירותיהם, ועל אמונה ותפיסות עולם; בהם:
ההוצאה להורג בכלא: הכנות, ביצוע וקבורה
פסק דינם של הנידונים למוות נקבע בבית המשפט הבריטי ואושר על ידי הנציב העליון. מנהל המשטרה הבריטית הודיע לאסיר על תאריך ההוצאה להורג, ואף ביקר לשם כך בבית הסוהר. ההוצאות להורג נערכו בדרך כלל בימי שלישי. חיבורו של אחימאיר הוא אחד העדויות המפורטות ביותר על תהליך ההוצאה להורג בכלא הבריטי והשלכותיו על חיי האסירים בארץ ישראל המנדטורית בשנות ה-30 של המאה ה-20. והעדות מייצגת, כנראה, את הנעשה בבתי סוהר בריטיים ואחרים רבים, במחצית הראשונה של המאה ה-20. תיאורו הוא בעיקר מנקודת מבטם ותפיסתם העצמית של האסירים: יהודים וערבים; הגם שמפורטים בו גם הליכי הפרוצדורה המנהלתית הבריטית הנהוגה בכלא הירושלמי. מכיוון שד"ר אב"א אחימאיר לא נוכח בעצמו בפרוצדורת ההוצאה להורג והתלייה, יש להניח, שהוא ידע לתאר אותה מתוך שיחות רבות שניהל עם תושבי הכלא: אנשי המנהל הבריטי ואסירים ותיקים, שמסרו מידע אלו לאלו.
התיאור של אחימאיר, אינו חוסך דבר מהקוראים. הוא מתחיל במילים: "וזאת הפרשה של הנידון למוות", ומשתרע על פני רוב החיבור.
"ביום שנקבע להוצאה להורג של אסיר", סגן מנהל הכלא: "ה"מוסאעד", או הסרז'נט הבריטי "הרברט" "ניגשים אל הנידון". התהליך נעשה בזריזות: "הכל נעשה ב"טמפו": לגמור, לגמור". ויחד עם זאת, השלטונות הבריטים רצו בשמירה מדוקדקת על הנהלים והתקנות, ועל חזרה מהירה של הכלא אל חיי השגרה, לאחר שהופרעו מחמת אירוע ההוצאה להורג: "הם מעוניינים, שהכל ייעשה לפי "רגיוליישן" [Regulation]. "בל נשכח שכל הבוקר יצא ממסלולו לרגל תלייה זו. כל האסירים נמצאים בתאים ואינם עובדים. הסוהר נתון במצב של עוצר. האסירים צפופים בתאיהם... השירותים נפסקו. בסוהר הושלך הס. האסירים מצמידים את גופותיהם אל הדלתות ואזניהם דרוכות לשמע כל רשרוש. איש לרעהו לוחש: "מובילים". ולפתע: [צועק האסיר] "כאתירכום, יא שבאב!" [שלום, בחורים!; בערבית: شباب] ומן התאים עולה המולה של המון האסירים.
כאשר האסיר הנידון למוות מגיע בסמוך לגרדום, הוא מוכנס לתא האסירים, "שפונה במיוחד לצורכי הווידוי", ובו הוא פוגש איש דת (בעברית מליצית: "כלי־הקודש"), המועסק על ידי הבריטים או מוסכם עליהם, שיפגש עם האסיר בטרם מותו לשם אמירת טקסטים מסורתיים שנהוג לאומרם על פי דתו של האסיר, בטרם המוות הידוע מראש. אם האסיר הוא מוסלמי יפגש עם קאדי, אם נוצרי יפגש עם כומר, ואם יהודי יפגש עם רב. והתיאור משלב אירוניה דקה על יציאתו החפוזה של איש הדת את הכלא, ברצותו להתרחק מהליך ההריגה עצמה, שאינו מעוניין להיות מעורב בה. המפגש עם איש הדת הוא "תחנתו האחרונה של הנידון לפני עלותו לגרדום. מיד עם תום הווידוי הקצר, שנאמר על רגל אחת, פורש כלי־הקודש הצידה או ממהר לעזוב את התא ואת בית־הסוהר גם יחד".
ריבוץ
רִבּוּץ או שִׁקּוּעַ, או בלועזית: דֶּפּוֹזִיצְיָה (באנגלית: deposition), הוא תהליך פיזיקלי בו גז הופך ישירות למוצק ומדלג על השלב הנוזלי. תהליך זה מתרחש כאשר הטמפרטורה של הגז נמוכה מהטמפרטורה של הנקודה המשולשת, וכאשר לחץ האדים של הגז גבוה דיו. ריבוץ הוא התהליך ההפוך להמראה.
רפורטז'ה של בחור "ישיבה"
ההוצאה להורג בכלא: הכנות, ביצוע וקבורה
לאחר הטקס הדתי הקצר, מובל הנידון למוות אל תא הגרדום. "מיד ניגש אל הנידון ה"מוסאעד" [סגן המנהל] או הסרז'נט הבריטי (הוא הבריטי השלישי במעלות השירות בסוהר) וחובש בשתי ידיו כיפה שחורה [כיסוי מלא של הראש העשוי בד אטום] על ראש הנידון. הכיפה מכסה את עיניו ויורדת עד מתחת לתנוכי האזניים. מעתה אין הנידון רואה דבר. ומיד הוא נתפס מתחת לבתי־השחי בידי שני שוטרים בריטיים, שהוזעקו במיוחד מחוץ לסוהר למקרה של תלייה, והוא מובל מתא־הווידוי אל תא־התלייה. המרחק אינו רב: התאים נמצאים זה מול זה, ורק המסדרון הצר מבדיל ביניהם. במקרים אלה, אם האסיר לא איבד עדיין את חושיו, הוא מספיק לצעוק שוב: "כאתירכום, יא שבאב!" [שלום לכם, בחורים!"] ומשמאלו יוצאת מהמסדרון המולה של המון רב: "כאתרק!" ["שלום!"]. הרגע שבו שמים את הכיפה השחורה על ראשו הוא רגע חשוב בחיי הנידון. מעתה הוא חדל לראות את אור היום". אחימאיר משלב בתיאור ביקורת קשה בסגנון אירוני נוקב, על עצם הליך ההוצאה להורג המאורגנת ומתוכננת, המשפילה את האדם למדרגה של בעל חיים ("בהמה"), ששחיטתו היא מעשה מותר ושכיח; וכך הוא כותב: "אפשר לשקוע בהרהורים על רגע זה. אבל מה יכולה לספר בהמה הנתונה תחת חלף של שוחט?".
פרוצדורת ההריגה בכלא הבריטי (וכנראה שגם באחרים) היא כנראה פרקטיקה בעלת היסטוריה ארוכה שהלכה ונשתכללה עם השנים, במילים אחרות, וכך קובע אחימאיר, כי היא "תמצית הפרקטיקה והניסיון של תליות אין־ספור במשך מאות בשנים". אחד ממרכיביה המעניינים הוא השתתפותו של צוות מתואם של בעלי תפקידים אחדים, הפועלים יחדיו בעת ובעונה אחת לביצועה; אחימאיר מציין בשפה עברית מליצית שמושגיה משמשים במשמעות מהופכת, היוצרת אירוניה זהירה, כי "יקשה עלינו באמת לברר מי הוא בעצם התליין. האמנם רק מנהל הסוהר, הפותח את ריצפת הגרדום כשהוא מניע את המנוף? ב"מעבר־יבוק" זה מידי אדם לקחו חלק פעיל כמנין אנשים. זה בכה וזה בכה".
ריבוץ
כפור ושלג
כפור נוצר כאשר טמפרטורת האוויר יורדת מתחת לאפס ולחץ אדי המים נמוך מ-6.1 מיליבר. בתנאים אלו, חלק מאדי המים יעברו ריבוץ ויהפכו לקרח. היווצרות שלג בעננים היא דוגמה נוספת לריבוץ מטאורולוגי.
רפורטז'ה של בחור "ישיבה"
ההוצאה להורג בכלא: הכנות, ביצוע וקבורה
אחימאיר מתאר באנושיות ואף בחמלה יחד עם אירוניה ("שושבינים"), את ההוצאה להורג. לאחר שכוסה ראשו של הנידון למוות "ועד להנעת המנוף של מכונת־התלייה עובר רק רגע קט, רגע המעבר מן החיים אל המוות. שני השוטרים, המובילים את הנידון לתלייה, הם המעלים אותו במדרגות אל הגרדום. עיניו אינן רואות, אזניו אינן שומעות ורגליו, כשני בולי עץ, אינן פועלות. הלב בוודאי פועם ביתר חוזק מן הרגיל, אך טרם חדל לפעום. ומיד כשהנידון מועלה על "הבימה", והוא עומד באמצע מתחת לוו, מתכופף אחד משני השוטרים ה"שושבינים" ובזריזות רבה הוא קושר אל רגלי הנידון מטיל־מתכת. וחברו מרים את ידיו, את ראשו ועיניו, מקמט את מצחו אל־על ומתאים את לולאת התלייה לצוואר". על פי הנהלים המקובלים בתא ההוצאה להורג בתלייה: "הלולאה צריכה להתאים ולהימצא בדיוק מתחת לאוזנו השמאלית של הנידון". כך נאמר ב"רגיוליישן",... עם סיום מלאכתם יורדים שני השוטרים מן "הבימה", שעליה נשאר עומד הנידון, כשלרגליו קשור מטיל־ברזל אשר ימשוך אותו מטה, בשעה שחבל־התלייה יתהדק על צווארו. עוד השניים ממהרים לרדת, והנה כבר הניע המנהל את המנוף. רצפת "הבימה" נפתחת, נשמע קול עמום של נפילה. הנידון נשאר תלוי. הרעש של הנפילה בא בשל מטיל־הברזל הפוגע ברצפה שמתחת".
לאחר שהתלייה מתבצעת והנידון למוות נופח את נשמתו, עוזב צוות המצעים את תא הגרדום לשעה קלה, וזאת על פי הנהלים הרשמיים: "וכאשר התלוי נשאר תלוי, עוזבים הכל את תא־התלייה. כאמור, באופן רשמי, צריך התלוי להישאר תלוי במשך שעה תמימה. כדי שהמוות יהיה וודאי, ללא צל של ספק". עם זאת, מציין אחימאיר בלשון אירונית, "השלטונות מעוניינים בהחזרת השגרה לכלא תוך זמן קצר ככל האפשר; ומכיוון "שהנידון כבר שבק חיים לכל חי מן הרגע הראשון, ואינו זקוק כלל להיות תלוי במשך שעה. והמנהל אינו מסוגל להשלים עם העובדה, שכל הסוהר הוצא ממסלולו הרגיל בשל תלייתו של "נייטיב" ["native"] מעופש זה. קשה להשלים עם "רגיוליישן", שיש בו משום ביטול מלאכה למאות עבדים, ולו גם לרבע שעה. ולכן, הלכה היא שהתלוי צריך להישאר תלוי במשך שעה, אבל אין מורין כך. כעבור חצי שעה או שלושת רבעי שעה חוזרים ונכנסים לתא־הגרדום קולקטיב התליינים: המנהל, סגנו, הסרז'נט", ומוציאים הגופה בדרכה לקבורה.
לאחר השיהוי נקראים בעלי תפקידים אחרים לעשות את מלאכתם; רובם ככולם אינם בריטים אלא יהודים או ערבים: הרופא בודק האם אכן הגופה חסרת חיים. ואז מורידים שוטרים את הגופה מהגרדום, ומניחים אותה בארון "אשר הוכן מבעוד מועד". והארון מוצא ממבנה הכלא אל בית הקברות.
ריבוץ
ריבוץ שכבה דקה
ריבוץ מלאכותי משמש לציפוי משטח בשכבה דקה של מוצק. כך למשל, אחד השלבים בייצור מעגל משולב קרוי ריבוץ פיזיקלי (PVD). בתנאי ריק, מאיצים גז לעבר מטרה מתכתית. בהתנגשות משתחררים אטומי מתכת, והם עוברים ריבוץ על-פני המצע של המעגל המשולב. המתכות שמשמשות בתהליך זה הן אלומיניום, נחושת או טיטניום.
המרכז לטניס בישראל - תל אביב
המרכז לטניס בישראל - תל אביב הוא אחד מ-18 המרכזים ברחבי הארץ של המרכז לטניס בישראל.
היסטוריה
המרכז לטניס בישראל - תל אביב נפתח ב-3 באוגוסט 1991, באזור שכונת יד אליהו על מנת לסייע למשפחות דלות אמצעים בדרום תל אביב להעניק לילדיהן פעילות ספורטיבית גם אם אין ביכולתן לשלם עבורה.
הפעילות במרכז
במרכז הטניס קיימים 14 מגרשים מוארים, קיר אימון, חדר כושר, חדר מאמנים, מזנון וחנות ספורט. המרכז מפעיל תוכניות טניס רבות לכל הגילאים: תוכנית לגני ילדים, תוכנית פיתוח מוטורי (גילאים 4-6), תוכנית מיני טניס (6-8), תוכניות טניס לגילאים 8-18, תוכנית תחרותית, חוגי טניס וקרדיו טניס למבוגרים. במרכז גם תוכנית למען הקהילה המיועדת לילדים בעלי צרכים מיוחדים.
גאורגית
גאורגית, גרוזינית או גרוזית (ქართული - כּארתוּלי; ქართული ენა - כּארתוּלי אֶנה, השפה הגאורגית) היא השפה המדוברת בגאורגיה והשפה הרשמית שלה.
הגאורגית היא שפת אם של כ-3.9 מיליון איש בגאורגיה עצמה (83% מסך האוכלוסייה), ועוד כ-500,000 איש מחוץ לגאורגיה (בעיקר בטורקיה, באיראן, ברוסיה, בארצות הברית ובאירופה המערבית). הגאורגית היא השפה הספרותית של הקבוצה האתנית של הגאורגים, במיוחד אלה הדוברים שפות כרתווליות אחרות (סוואנים, מגרלים ולאזים). גאורגית יהודית, הנחשבת, לעיתים, לנפרדת מהשפות היהודיות מדוברת על ידי כ-20,000 איש נוספים בגאורגיה עצמה וכ-65,000 איש מחוץ לגאורגיה (מתוכם כ-60,000 איש בישראל).
סיווג
זוהי השפה הנפוצה מבין השפות הכרתווליות, משפחת שפות הכוללת את המגרלית והסוואנית, המדוברות בעיקר במערב גאורגיה (המגרלית בחלק המערבי של מישור קולכתי, ואילו הסוואנית בהרים שמצפון למישור), והלאזית, המדוברת בעיקר בצפון-מזרח טורקיה ובדרום-מערב גאורגיה.
ניבים
ניבי הגאורגית כוללים:
היסטוריה
הבלשנים סבורים, שהגאורגית, הסוואנית והלאזית-מגרלית היו בעבר חלק משפה פרוטו-כרתוולית משותפת; הבלשנים ג. קלימוב, ט. גמקרלידזה וג. מאצ'אוואריאני סבורים, שהסוואנית התפצלה מהשפה הקדמונית המשותפת באלף ה-2 לפנה"ס. בעקבות ההתפצלות, נוצרה השפה הגאורגית. באלף ה-1 לפנה"ס, השפה הלאזית-מגרלית התפצלה מהגאורגית. במאה ה-15, בעקבות השתלטות הטורקית על החבל הלאזי, המקומיים הופרדו מהמגרלים והשפה הלאזית-מגרלית התפצלה ללאזית ולמגרלית.
לגאורגית מסורת ספרותית עשירה. הטקסט המוקדם ביותר המצוי בידינו הוא היצירה מהמאה ה-5, מות הקדושים של המלכה שושניק הקדושה (წამებაჲ წმიდისა შუშანიკისი დედოფლისაჲ) מאת יעקוב צורטבלי. האפוס הלאומי הגאורגי, עוטה עור הנמר, שנכתב על ידי שותא רוסתוולי, מתוארך למאה ה-12.
שחר פיבן
שחר בכטיאר-פיבן (ברוסית: Шахар Пивень; נולד ב-21 בספטמבר 1995) הוא כדורגלן ישראלי יליד-רוסיה, המשחק בעמדת הבלם בקבוצת מכבי תל אביב.
קריירת מועדונים
בכטיאר-פיבן נולד בבירוביג'ן שברוסיה, ובגיל 6 עלה עם אמו לישראל. גדל בראשון לציון. כשהיה בן 10 התחיל פיבן לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מכבי תל אביב, ובעונת 2014/2015 זכה עם קבוצת הנוער של המועדון באליפות ליגת העל לנוער.
בקיץ הושאל פיבן לבית"ר תל אביב רמלה מהליגה הלאומית. ב-10 באוגוסט 2015 ערך פיבן את הופעת הבכורה שלו בקריירה, כשפתח בהרכב הקבוצה במשחק מול הפועל ירושלים בגביע הטוטו, ובסך הכל שיחק שנתיים וחצי במועדון.
לקראת עונת 2018/2019 חזר פיבן למכבי תל אביב, וחתם על חוזה חדש לשלוש שנים במועדון. ב-29 ביולי 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מכבי תל אביב, כשפתח בהרכב בניצחון 1–0 על בית"ר ירושלים בגביע הטוטו. ב-19 באוגוסט 2018 כבש פיבן את שערו הראשון בקריירה, בניצחון 4–1 על הפועל תל אביב בגביע הטוטו, ובתום העונה זכה עם הקבוצה באליפות. בדצמבר 2019 האריך את חוזהו בקבוצה עד לתום עונת 2023/2024., ובסיום העונה זכה עם הקבוצה באליפות נוספת. בעונת 2020/2021 זכה עם הקבוצה בגביע המדינה, אך לא שותף במשחק הגמר בו ניצחה מכבי 2-1 את הפועל תל אביב.
קריירת נבחרות
ב-14 בנובמבר 2021 זומן לראשונה לנבחרת ישראל הבוגרת על-ידי המאמן האוסטרי וילי רוטנשטיינר, להמשך משחקיה במוקדמות מונדיאל 2022, מול איי פארו.
יוון העתיקה
תולדות יוון העצמאית בעת העתיקה נמשכו כאלף שנים במהלך העת העתיקה, מתקופת המעבר בין התרבות המיקנית לכיבוש יוון על ידי רומא. התרבות היוונית העתיקה ומורשתה נחשבת בעיני היסטוריונים רבים כערש תרבות המערב וזו אשר הייתה בעלת השפעה רבה על תרבות רומא העתיקה, הקיסרות הרומית, וכלל התרבויות האירופאיות עד לימינו.
התרבות היוונית לא הייתה מוגבלת לחלקו הדרומי של חבל הבלקן, אזור גאוגרפי שבו שוכנת יוון המודרנית. תנועת קולוניזציה גדולה שיזמו היוונים הביאה יוונים רבים לחלקים גדולים של הים התיכון. מלבד איי הים האיגאי, ריכוזים יווניים גדולים היו באסיה הקטנה ואילו במערב ידועה יוון הגדולה - אזור התיישבות יווני שכלל את דרום חצי האי האפניני והחלק המזרחי של סיציליה. מלבד הריכוזים האלה היו מושבות יווניות רבות מפוזרות בחלקים נרחבים של הים התיכון ומעט גם בחופי הים השחור, במיוחד באזורים שבהם השלטון המרכזי היה חלש ולא היה מסוגל להתנגד להתיישבות היוונית.
בעת העתיקה יוון לא הייתה מדינה אחת. מדינות רבות, חלקן גדולות כמו אתונה וספרטה שמספר תושביהן עלה לכמה מאות אלפים וחלקן קטנות שמספר תושביהן לא עלה על אלפים ספורים, היו המאפיין של החיים היוונים. חלק מהמדינות היו בעלות חברה עירונית מפותחת והתבססו על עיר-מדינה, הידועה בשם הפוליס. הפוליס שלטה על הסביבה הגאוגרפית המידית שלה ובדרך כלל הייתה קטנה בשטחה. חלק מהיוונים לא יצרו פולייס אלא התגוררו במסגרות שבטיות או אגרריות בלי שלטון מרכזי מסודר. כתוצאה מכך לא הייתה צורת משטר אחידה או תרבות אחידה. כל אזור היה בעל מאפיינים המיוחדים לו, אם כי היו ליוונים העתיקים גם מאפיינים משותפים רבים.
היוונים סיווגו את עצמם לכמה קבוצות אתניות: איונים, דורים, איולים ואכאים. כל קבוצה דיברה ניב משלה של השפה היוונית, מלבד האכאים שהשתמשו בניב הדורי.
גאוגרפיה פיזית של יוון
הגאוגרפיה השפיעה גם על הכלכלה המקומית. העמקים הקטנים לא אפשרו עדרי בקר או סוסים גדולים. לכן, מרבית המשק החקלאי היווני התרכז בצאן כמו כבשים, עזים וכו'. הייתה לכך השפעה גם על תרבות הלחימה היוונית - מיעוט הסוסים הזמינים למלחמה הקטין מאוד את חילות הפרשים היוונים ואלה הסתמכו בעיקר על חיל הרגלים.
גאוגרפיה פוליטית
הקולוניזציה היוונית שהחלה במאה ה-8 לפנה"ס הפיצה את התרבות היוונית ברחבי המזרח התיכון. תושבות (ἀποικία) חשובות רבות הוקמו באסיה הקטנה ובאזור איטליה - בחצי האי האפניני וסיציליה עם הפוליס החשובה סירקוסאי. התיישבות נוספת, אם כי פחות חשובה מבחינת ההשפעה הפוליטית הייתה לאורך חופי הים השחור ובלוב. התושבות היווניות היו עצמאיות מפוליס האם, אם כי קשרים "משפחתיים" התקיימו בין פוליס האם לבתה בניכר. חלק מהתושבות הפיצו את הקולוניזציה הלאה עם הקמת תושבות משלהן. התושבות היווניות עזרו להפיץ את התרבות היוונית באזור.
היסטוריה של יוון העתיקה
ההיסטוריה של יוון העתיקה נמשכת לאורך תקופה של למעלה מאלף שנים במהלך העת העתיקה עד לעליית הנצרות ביוון. אין הסכמה בין ההיסטוריונים לגבי תחילתה המדויקת של התקופה כמו גם סופה אך מקובל לחלק תקופה זו לכמה תקופות משנה ברורות ומוסכמות. הדעות חלוקות באשר להכללתה של התקופה המינואית והתקופה המיקנית כחלק מהרצף ההיסטורי הממשיך גם ליוון הקלאסית כמו גם סוף התקופה שלגביו אין הסכמה - יש המציינים את סוף תקופת יוון העתיקה עם מותו של אלכסנדר הגדול בשנת 323 לפנה"ס, יש הרואים אותו עם כניעתה הסופית של יוון בפני העצמה הצבאית של הרפובליקה הרומית בשנת 146 לפנה"ס ויש הטוענים כי התקופה ממשיכה עד המאה השלישית לספירה עם עליית הנצרות מכיוון שהתרבות הקלאסית לא השתנתה באופן מהותי עד אותה העת.
תקופת המעבר
אין שם אחיד לתקופה שבין 1200 או 1100 לפנה"ס ל-800 לפנה"ס. המקורות האנגליים נוטים להשתמש בביטוי "ימי החשיכה של יוון" (Greek Dark Ages) מקורות אחרים מדברים על "התקופה ההומרית", "התקופה הגאומטרית" ו"ימי הביניים של יוון". הסיבות לחורבן התרבות המיקנית אינן ידועות במלואן, אך ידוע שבערך שבין 1200 ל-1100 לפנה"ס היו גלי פלישה של שבטים שונים ליוון. על פי עדויות ארכאולוגיות רבות, הידרדרות כלכלית ותרבותית התרחשה בעקבות נדידות עמים גם באימפריה החתית ובארצות נוספות סביב מזרח הים התיכון בתקופה זו. גלי פלישה אלו שטפו את יוון מהצפון עד חצי האי פלופונסוס. רק שני מוקדים עיקריים נותרו מחוץ לשליטת הפולשים: אטיקה וארקאדיה.
הדורים התיישבו בעיקר בפלופונסוס והאכאים בשאר יוון (לא להתבלבל עם חבל הארץ אכאיה, שאכן נמצא בפלופונסוס, אך זהו מקרה יוצא דופן של אכאים שהתיישבו בפלופונסוס). רוב הקולוניות שנבנו מחוץ ליוון הן אכאיות. עניין השבטים השונים היה חשוב מאוד ביוון הקלאסית, היות שבני אותו עם בדרך כלל כרתו ברית בינם לבין עצמם. פרט לשבטים אלו ישבו ביוון האטים (תושבי אטיקה) והתסלים. שבטים אלו נמנים עם האוכלוסייה המקורית של יוון.
בתקופה זו, צורת השלטון היוונית עברה בהדרגה ממונרכיה לשלטון האריסטוקרטיה, למעט מקומות בודדים, שבהם המלכים שמרו על כוחם. גם הלוחמה עברה שינוי ניכר - מלוחמת מרכבות ללחימת רגלים.
בתקופה זו נזנחו האמנויות, נשכח הכתב ויוון התדרדרה למצב שהייתה בו בתקופה שקדמה לתרבות המיקנית. עם זאת, בתקופה זו התגבשה השירה בעל-פה, שהולידה מתוכה את פאר היצירה של הומרוס, ובה התהוו גם הניצנים הראשונים של הדגם היווני של עיר-מדינה, הלא הוא הפוליס - צורת ההתארגנות הפוליטית המרכזית ביוון באלף השנים לאחר מכן.
לקראת סוף תקופת המעבר היוונים קיבלו את האלפבית הפיניקי, שהיה פשוט יותר ויעיל יותר מהכתב המיקני, והחלו לשכלל אותו בהתאם לצרכיהם.
יוון הארכאית
במאה ה-8 לפנה"ס החלה ביוון מגמה של התפתחות כלכלית, חברתית, תרבותית וצבאית אשר בישרה על תחילתה של התקופה הארכאית. תקופה זו מתאפיינת בגיבוש המשטר ביוון העתיקה, בכינון הפוליס - עיר המדינה היוונית, בקולוניזציה יוונית של אגן הים התיכון, ובגיבושה ושכלולה של שיטת הלחימה ההופליטית.
המבנה המדיני בתקופת המעבר היה פשוט ולא נדרשו מנגנוני שלטון מורכבים כדי לשלוט על קהילה קטנה. עם גידול באוכלוסייה נוצר לחץ שדרש פתרונות פוליטיים לבעיות חברתיות. כתוצאה מכך, עלתה האריסטוקרטיה לשלטון בחלקים רבים ביוון. שלטון האריסטוקרטיה החזיק מעמד ללא ערעור משמעותי עד המאה ה-7 לפנה"ס. במאה ה-7 עלו כוחות חדשים שהתהוו כתוצאה מהקולוניזציה ותהליכים חברתיים שונים. כוחות אלה דרשו חלק בשלטון ובמקומות רבים הגיעו מחוקקים וטיראנים שניסו לגבש כללים פוליטיים חדשים לניהול ענייני הפנים בפוליטיקה היוונית. בסופו של דבר, בחלק מהמקומות נותר השלטון האריסטוקרטי על כנו, בחלק עלו הטיראנים ובחלק התהוו משטרים דמוקרטיים שעלו לקראת סוף התקופה הארכאית.
הפוליס החלה להתגבש במאה ה-8 לפנה"ס, עת הופיעו המרכזים האורבניים הראשונים, אך עיור משמעותי החל במאה ה-6 לפנה"ס. הפוליס התגבשה באחד משתי צורות: מספר כפרים התאגדו ביחד ליצירת קהילה משותפת אחת כדי לחלוק במקומות פולחן ונטל ההגנה. האפשרות השנייה היא פיתוח של יישוב קדום שהתרחב על בסיס האזור שמסביבו. הפוליס לא הופיעה בבת אחת במהפכה חברתית, אלא התגבשה לאורך תקופה ארוכה. הפוליס לא מאפיינת את כל הקהילות היווניות. היו קהילות שהמשיכו במבנה השבטי שאפיין אותן בתקופה מוקדמת יותר.
אחד המנועים החשובים ביותר לתהליכים חברתיים מורכבים ביוון הייתה הקולוניזציה היוונית. הסיבות לתופעה זו רבות. הסיבה החשובה ביותר היא גאוגרפית: יוון היא ארץ הררית בעלת מעט קרקע פורייה. לכן, עם גידול האוכלוסייה, ביקשו חלק מהיוונים לעבור ממולדתם למקומות אחרים בחיפוש אחר פרנסה. סיבה אחרת הייתה כלכלית: אף שחקלאות תפסה את הנתח העיקרי בכלכלת יוון בתקופה זו, המסחר עלה בהתמדה ואף נוסדו בתי מלאכה גדולים שייצרו תוצרת ליצוא. יצירה יש מאין של יחידות פוליטיות חדשות הביאה לשכלול של הדגם הפוליטי, שהשפיע חזרה על ערי האם.
בתקופה זו החלו גם להתפתח תחומי התרבות של תיאטרון, שירה, אמנות ואדריכלות לצד התפתחות הפילוסופיה והמדע. נהוג לתארך את סוף התקופה לתחילת המאה ה-5 לפנה"ס, בשנה שבה החלה מלחמת פרס–יוון בה נלחמו מספר ערי מדינה יווניות מול האימפריה הפרסית בשנת 480 לפנה"ס.
יוון הקלאסית
נהוג למנות את התקופה הקלאסית בתולדות יוון החל מהניצחון הגדול של הברית היוונית במלחמה נגד הפרסים, בראשית המאה ה-5 לפנה"ס, ועד להשתלטות המקדונית על יוון והכיבושים של אלכסנדר הגדול בדרום ובמזרח (334 לפנ' ואילך). בתקופה זו הגיע לשיא התפתחותו של הפוליס, נוסדו אסכולות מובילות בפילוסופיה, נכתבו מחזות רבים, הוחל בכתיבת היסטוריהֿ, והוקמו מבנים מרהיבים ברחבי יוון.
בראשית התקופה הקלאסית יוון ניצבה מול האיום הפרסי. פרס כבשה את איוניה שהייתה מאוכלסת ביוונים ולאחר מכן ערכה שני מסעי כיבוש נגד יוון. הראשון והקטן יותר שנועד להעניש את אתונה על השתתפותה במרד האיוני הסתיים במפלת הפרסים בקרב מרתון (490 לפנה"ס). המסע השני (הידוע בשם מלחמת פרס - יוון) ארך שנתיים (480 - 479 לפנה"ס) ולקחו בו חלק כל הכוחות של האימפריה הפרסית. הפרסים הצליחו להגיע עד אטיקה ושרפו את אתונה, אך הפסידו במספר קרבות ונאלצו לוותר על כיבושה של יוון.
אחרי מלחמת פרס-יוון עלה כוח חדש ביוון העתיקה - אתונה. גם לפני המלחמה, הייתה אתונה פוליס חזק ורב השפעה, אך הבכורה הייתה נתונה לספרטה. אתונה הקימה לעצמה אימפריה באיי הים האיגאי והצליחה להדוף את הפרסים לתוך אסיה הקטנה. בסופו של דבר, הספרטנים החלו לחשוש מכוחה של אתונה ושתי המדינות התנגשו בשתי מלחמות. במלחמה השנייה הידועה בשם המלחמה הפלופונסית השנייה (431 - 404 לפנה"ס) נשבר כוחה של אתונה והיא נאלצה לוותר על שאיפותיה להגמוניה ביוון.
ספרטה שהייתה רגילה לבדלנות נאלצה לצאת את גבולות פלופונסוס, אבל מבנה החברה הספרטנית לא התאים למצב החדש, והמלחמות הבלתי-פוסקות דיללו את חבר האזרחים, ובעקבות כך את מאגר הגיוס. משלא השׂכילו הספרטנים להתמודד עם הנסיבות החדשות, אבדה ספרטה את הבכורה כ-30 שנה לאחר הניצחון במלחמה הפלופונסית, אחרי שהפסידה לתבאי בקרב לאוקטרה (371 לפנה"ס). סדרת פלישות תבאיות לפלופונסוס שברו סופית את הגב הספרטני והם לא חזרו לעולם למעמד הרם שהיה להם במהלך המאה ה-5.
גם תבאי לא הצליחה לשמור על ההגמוניה. מדינות נוספות עלו וירדו, גם אתונה הצליחה להשתקם ממפלתה, בעיקר בזכות המסחר המפותח שלה, אך לא חזרה למעמד שהיה לה בעת העימות עם ספרטה. סדרת מלחמות חדשה ליוותה את התפוררות הסדר הישן. מלחמת הקודש השלישית (356 - 346 לפנה"ס), מלחמת בעלות הברית של אתונה (357 - 355 לפנה"ס) החלישו מאוד את הכוחות הדומיננטיים בפוליטיקה היוונית.
החלשות הפולייס הוותיקים נתנה אפשרות לפיליפוס השני, מלך מוקדון להביא את מדינתו, שלפני כן נחשבה ספק ברברית, ספק הלנית למעמד בכורה ביוון. בסדרת מלחמות, כשבאחרונה הוא הביס את הצבא המשותף של אתונה ותבאי בקרב כירונאה (338 לפנה"ס) הוא הצליח להטיל את מרותו על יוון. פיליפוס נרצח שנתיים לאחר מכן, בעת ההכנות לקראת הפלישה לפרס. בנו, אלכסנדר, עלה לשלטון תחתיו.
התקופה ההלניסטית
התקופה ההלניסטית מתאפיינת בהרחבתו של העולם היווני הרחק מזרחה, עד למרכז אסיה בואכה הודו. ראשית התקופה בשני דורות של מלחמת ירושה רבת-משתתפים. כעבור בשנות ה-70 של המאה ה-3 לפנ' התקבעה חלוקת כח שהציבה במרכז שלושה כוחות: מצרים התלמיית, הממלכה הסלאוקית באסיה, וממלכת מקדון של השושלת האנטיגונידית. אתונה וספרטה המשיכו להיות שׂחקניות מסדר-גודל שני. במערב אסיה הקטנה עלה כוחה של ממלכת פרגמון. במזרח נוסדה עם הזמן מלכות יוונית עצמאית בבקטריה.
צורת השלטון הבולטת בעולם ההלניסטי הייתה מלוכה, שהתבססה על שילוב בין עצמה צבאית לפולחן אישיות והאלהה של המלכים ובני-משפחותיהם. בארץ האם היוונית נותרו עדיין פולייס משמעותיות, ובמקביל עלה כוחן של "שיתופי-ערים" או "ליגות" (κοινόν), ובמיוחד הליגה האכאית, שמרכזה בצפון ומרכז פלופונסוס, והליגה האייטולית, בצפון-מערב יוון. לצד הליגות גם ספרטה שמרה על עצמאותה, אך חדלה מלהיות כח משמעותי ביוון, למעט תקופות קצרות שבהן מלכים רפורמיסטים ניסו להחזירה לימי הזוהר.
העולם ההלניסטי היה נתון במלחמה מתמדת בין הכוחות המרכזיים לבין עצמם, בין הכוחות המרכזיים למדינות בינוניות וקטנות, ובין הכוחות המשניים לבין עצמם. בארץ האם היוונית היה מאבק מתמיד בין מקדון לבין הליגות והערים העצמאיות (שנתמכו לעיתים קרובות על ידי מצרים התלמית). הלבנט היה מושׂא לריב מתמיד בין מצרים התלמית לבין הממלכה הסלאוקית. תקופת העליונות הצבאית ההלניסטית הסתיימה עם עליית כוחה של רומא, שהכניעה קודם את מקדון, אחריה את הסלאוקים, ולבסוף את מצרים התלמית.
החברה ביוון העתיקה
בדרך כלל החברה היוונית הבדילה בין כמה שכבות אוכלוסייה: אזרחים בעלי זכויות פוליטיות מלאות, מטויקוי - תושבי קבע חסרי זכויות פוליטיות ועבדים. באזורים שונים היו אמות מידה שונות לכניסה לאחת הקטגוריות הללו. לעיתים, המדד היה רכוש ודי היה ברכוש מעל רף מסוים כדי להיות אזרח בעל זכויות פוליטיות מלאות ולעיתים היה די בלידה להורים ממוצא מסוים, בלי קשר לרכושם, כדי לקבל זכויות פוליטיות - בדומה למצב בדמוקרטיות המודרניות. נשים היו חסרות זכויות פוליטיות, בלי קשר לרכוש משפחתן.
החברה ביוון העתיקה אופיינה בהבחנה בין עבדים לבני חורין, הבחנה בין תפקידי גברים לתפקידי נשים, חוסר משמעות יחסי למוצאו של האדם ומרכזיותה של הדת. סגנון החיים האתונאי אפיין את העולם היווני העתיק, בניגוד למערכת החברתית של ספרטה, שהייתה ייחודית לה.
פוליס
פוליס (ביוונית πολις, פולייס ברבים) היא קהילה פוליטית אוטונומית כפי שהתקיימה ביוון העתיקה. לרוב הייתה הפוליס גם קשורה למיקום גאוגרפי. הפוליס הייתה מעין מדינה בזעיר אנפין (ומכאן כינויה הרווח "עיר-מדינה") אשר סיפקה את הצרכים הקהילתיים של תושביה - הגנה, שיפוט, חקיקה, תרבות ופולחן דתי, ובמקרים מסוימים גם שירותי רווחה וחינוך (אף ששירותים אלה היו נדירים בעולם העתיק כשירות הניתן על ידי הקהילה/השלטון).
ארכון (מיוונית: αρχων) הוא נושא משרה בכירה בכמה פולייס ובמיוחד באתונה העתיקה. משמעות המילה היא "שליט". תפקיד הארכונטים נוצר כתוצאה מהפלת המלוכה באתונה והצורך להחליף את המלך בתפקידיו השונים. במקורן היו משרות הארכונטים מאוישות על ידי בני האצולה האתונאית למשך עשר שנים, אולם בשנת 683 לפנה"ס קוצרה תקופת כהונתם של הארכונטים לשנה.
מחזור המשטר
המשטרים התחלפו לא רק באורח טבעי בהתפחות פוליטית של הפוליס, אלא גם על ידי שימוש בכוח צבאי. כך למשל תמכו בדרך כלל האתונאים במשטרים דמוקרטיים ואילו הספרטנים העדיפו משטרים אוליגרכיים. הטיראניה שרדה בעיקר בפריפריה של העולם היווני. צורת משטר זו הייתה מקובלת בעיקר ביוון הגדולה ובמזרח, שם היוונים היו תחת שלטון פרסי.
צורות משטר עיקריות
טיראניה היא סוג של משטר אוטוקרטי, אשר התקיים במספר רב של פולייס במשך תקופות מסוימות. בטיראניה, על כל העיר שלט שליט אחד, אשר נקרא "טיראן" - "שליט יחיד" ביוונית. כך, למשל, במקור היווני השם של הטרגדיה "אדיפוס המלך" מאת סופוקלס הוא "אדיפוס טיראנוס" (שליט יחיד).
אוליגרכיה צורת שלטון שבה רק לבעלי הממון יש אפשרות להשפיע על ההחלטות המתקבלות. צורה זו הייתה נפוצה מאוד ביוון ופעמים רבות היו מאבקים עיקשים בתוך הפוליס עצמה בין מצדדי הדמוקרטיה לבין מצדדי האוליגרכיה. מאבקים אלה לוו פעמים רבות במהפכות כוחניות שגרמו לשפיכות דמים וכליאה של מתנגדים פוליטיים.
המשטר הספרטני היה יוצא דופן ביוון העתיקה. היה זה משטר אוליגרכי, אך בניגוד למשטרים אוליגרכים רבים, בראש המדינה עמדו שני מלכים. הם הנהיגו את הפולשים בגל ההגירה הגדול שהתרחש בסוף התקופה המיקנית וראשית התקופה האפלה. עם הזמן הצטמצמו תפקידיהם לפיקוד צבאי ומספר תפקידים דתיים בלבד, ונוספו בעלי תפקידים נוספים: 5 אפורים וגרוסיה שהיו בעלי חשיבות פוליטית רבה והמלכים לא היו יכולים לפעול בלעדיהם. הגוף הבוחר הורכב מגברים ספרטנים בני 30 ומעלה.
לוחמה ביוון העתיקה
הלוחמה ביוון העתיקה התאפיינה בצבאות בגודל שלא עלה בדרך כלל על 10,000 לוחמים מכל צד. לעיתים נדירות, בקרבות גדולים במיוחד, צירפו כמה פולייס את כוחותיהם ליצירת צבא גדול יותר.
הטקטיקה המקובלת הייתה פלנקס - מערך צפוף של רגלים המשלבים את מגיניהם ליצירת גוש מונוליטי חזק. בפלנקס שירתו ההופליטים - חיל רגלים כבד שהורכב מבעלי רכוש מספיק לרכוש את כלי נשקם. מלבד הפלנקס היו מעט פרשים, בעיקר באתונה ובתבאי. קרקעות מרעה טובות בצפון יוון, בתסליה ובמוקדון אפשרו להן להקים חילות פרשים גדולים יחסית. שינויים טקטיים במהלך המאה ה-4 לפנה"ס הביאו לשיתוף פעולה גובר בין הפלנקס לחיל הפרשים. גם חיל רגלים קל, הפלטסטים התחיל לתפוס את מקומו במערך הקרבי.
הלחימה הימית התאפיינה בטקטיקת ניגוח של ספינות משוטים. הספינות המקובלות והנפוצות היו אוניית חמישים (פנטקונטורוס) שהתפתחה לאחר מכן במאה ה-6 או ה-7 לפנה"ס לבירמה - אונייה בעלת שתי שורות משוטים ואלה בתורן התפתחו לתלת-חתריות בתקופה הקלאסית, שבהן המשוטים היו מסודרות בשלוש שורות. בתקופה ההלניסטית הופיעו אוניות גדולות יותר כגון החמש-חתריות.
דת
ביוון העתיקה, הדת הייתה פוליתאיסטית. היוונים סגדו לפנתאון עשיר של אלים, גיבורים, נימפות וכיוצא באלה. האלים נחלקו בינם לבין עצמם לפי דרגת בכורה. החשובים שבהם היו שנים עשר האלים האולימפיים ובראשם זאוס.
מלבד האלים הכלליים, שבהם האמינו כל היוונים, פעמים רבות הייתה אלוהות מסוימת שתושבי אזור מסוים סגדו לה באופן מיוחד. הם האמינו שאלוהות זו היא המגנה העיקרית של עירם ולכן הקריבו לה קרבנות נוספים, מעבר למה שמקובל בעבודת הקודש הרגילה.
סגידה לבני אדם בתור אלים לא הייתה מקובלת ביוון העתיקה, אך מייסדי ערים זכו להכרה מיוחדת ולעיתים הוקרבו קרבנות לזכרם. הדבר השתנה עם עלייתו של אלכסנדר הגדול שדרש שיסגדו לו בתור אל. חלק מהמלכים ההלניסטים שבאו בעקבותיו יישמו את העיקרון הזה גם לגביהם.
הדת היוונית עברה תהפוכות רבות. בשיא הפריחה של התרבות היוונית היו פילוסופים שהטילו ספק בתפיסה היוונית הקלאסית של האלים. המייצג הבולט ביותר של קבוצה זו הוא אפיקורוס שעל שמו נוצר המובן העברי של כופר. הדת היוונית מיזגה לתוכה את הדת הרומית, שנתנו שמות רומאיים לאלים יווניים, ובעזרת הכיבושים הרומים הפיצה את עצמה בכל האימפריה הרומית. סופה להתחלף על ידי הנצרות בשלהי העת העתיקה ותחילת ימי הביניים.
פילוסופיה
הפילוסופיה היוונית עסקה בתפקידם של ההגיון והחקירה בבניית מאגר הידע והאמונות האנושי. המדע והפילוסופיה המערבית המודרנית נשענים על יסודות רבים שהניחה הפילוסופיה היוונית.
הנחות היסוד של הפילוסופיה היוונית הן שהעולם, האדם והחברה אינם כפי שהוא נראים. הנחת יסוד נוספת הייתה כי ניתן להבין את העולם בצורה מוחלטת, הנחה הקיימת מראשית הפילוסופיה היוונית. ביכולתנו להכיר את המציאות, ההכרה מובנת ומובטחת, והטעות היא שטעונה הסבר. הכלי המאפשר להבין את העולם הוא המחשבה הרציונלית, כלומר המחשבה האוניברסלית הפתוחה לוויכוח ודורשת הנמקה ביחס לכל דבר. כך מתחילה המסורת הפילוסופית המלאה במחלוקות. הבנת העולם שעליה מדובר כאן היא ידיעה מדעית, כלומר ידיעת ההסבר (הלמה) ולא רק ידיעה מקצועית - ידיעת העובדות (המה).
הנושאים העיקריים בתולדות הפילוסופיה היוונית כוללים את הפילוסופיה הקדם-סוקרטית, את הפילוסופיה הסוקרטית ואת משנתם של אפלטון ואריסטו.
אמנות
אמנות יוון העתיקה היא הסגנון האמנותי שהתפתח ביוון וסביב הים האגאי באלף הראשון לפנה"ס. סגנון אמנותי זה השפיע רבות על האמנות בעולם המערבי עד המאה ה-20, בעיקר בתחום הפיסול והאדריכלות. האמנות היוונית התקיימה במשך כ־1000 שנים באזור איי הים התיכון ומשני צדי הים האגאי. יוון קשורה לארצות שסביבה באמצעות הים, וכך נוצרו ההשפעות ההדדיות. היוונים היו יורדי ים, הם חיו באיים והקשר ביניהם נוצר באמצעות ספינות. מסיבה זו כל אי התפתח כמדינה עצמאית, ולעיתים בתוך אותו אי התפתחו ערי מדינה קטנות יותר שהיו מופרדות בגאיות, בעמקים ובהרים. נוהגים לחלק את תולדות האמנות היוונית לחמש תקופות:
הקדרות והפיסול
ביוון העתיקה פיסלו פסלים מרהיבים המציגים את היופי של גוף האדם. השלמות שבפסלים אלו היא כה גדולה, שתקופה שלמה בהיסטוריה מתייחסת לחזרה לערכים אלו, הלא זוהי תקופת הרנסאנס. היוונים לא ראו בעירום משהו פסול או שלילי; לכן, הפסלים מציגים את הגוף האנושי ללא בגדים. פרט לפסלי אנשים ואלים (שגם הם בצורת אדם) הם פיסלו פסלים של חיות ושל יצורים דמיוניים.
הקדרות הייתה מפותחת מאוד, וכדים רבים מעוטרים בציורים מרהיבים עם נושאים הלקוחים בדרך כלל מהמיתולוגיה היוונית. צבע החימר הוא אדום, ולכן הציור, שהוא אדום, לא צויר כפי שאנו רואים אותו. הם פשוט כיסו בצבע שחור את כל המקומות בכד שלא הופיעו בתמונה.
אדריכלות
האדריכלות היוונית התרכזה בבניית מקדשי שיש והמקדש היווני התקיים לאורך כל התרבות היוונית. סביב המאה ה־5 לפנה"ס הגיע סגנון הבנייה לשלמותו בסגנון הדורי ובסגנון האיוני. בתקופה ההלניסטית התפתח הסגנון הקורינתי.
באדריכלות היוונית המוקדמת הצורות בהן נעשה שימוש היו בעיקר תוכניות אורתוגונליות (מבוססות על זוויות ישרות) וגמלונים משולשים פשוטים בחזיתות מבנים. כאשר הבשיל סגנון הבנייה לקראת המאה ה-6 לפנה"ס, התאפיינו המבנים בקווים נקיים ומדויקים ובעלי פרופורציות מתוכננות היטב. מתכנני המבנים הקפידו על סימטריה כמעט מושלמת. עם זאת, בתכנון המרחב לא הייתה סימטריה כלל - על אף שכל מבנה כשלעצמו הקפיד על סימטריה, הבניינים היו מפוזרים בהתאם לטופוגרפיה ואלמנטים נופיים שונים. הדבר בא לידי ביטוי בצורה הטובה ביותר בתכנון האקרופוליס של אתונה. האקרופוליס, שבמרכזה הפרתנון, נבנתה על הר והמבנים השונים מפוזרים עליה כאשר הם משתלבים בהרמוניה עם הטבע והסביבה. הפרתנון ומבנים אחרים שנבנו באקרופוליס תוכננו להיתפס בפרספקטיבה מכל הכיוונים תוך כדי עלייה להר ולא במבט חזיתי מסודר בו נראית החזית בסימטריה מושלמת. הרומאים, שאימצו את הסגנון היווני, בחרו להבליט את הסימטריה ונתנו לצופה בבניין לראות את המקדש מהחזית הראשית בלבד וגם לרוב בנו מבנים נוספים מצידי המקדש שחיזקו את הסימטריה הכוחנית.
ביוון העתיקה היו גם הרבה מאוד בתי מרחץ.
מטבח
המטבח ביוון העתיקה התאפיין בעיקר בסגפנותו שהתפתחה על רקע הקשיים בהפקת המזון. קשיים אלה נבעו ממבנה השטח ומשיטות החקלאות של יוון העתיקה. המטבח התבסס על מה שמכונה "השלישייה המזרח תיכונית": חיטה, שמן זית ויין.
מוזיקה
מאפייני המוזיקה:
קהל היעד:
תרומתו של אריסטו למוזיקה
אריסטו אמר שמוזיקה שלא מנוגנת נכון יכולה לפגוע באופיו של האדם. הוא קבע שיש באדם שני צדדים שונים, שחייב להיות איזון ביניהן כדי לקבל את האדם המושלם: אטוס- הצד השכלי, המאוזן, ההגיוני, "שימוש בחושים בריאים", צד זה אופיין לאפולו; פאטוס- הצד הרגשי, ללא מחשבה, צד זה אופיין לדיוניסוס. לגישתו של אריסטו, במוזיקה יש חשיבות רבה לבחירה של הצדדים ולהבעתם.
תרומתו של פיתגורס למוזיקה
פיתגורס קבע כללים רבים במוזיקה, כמו דיסוננס, קונסוננס, טטרקורדים ומהטטאקורדים הוא הרכיב מודוסים. קבע שלכל סוג של מוזיקה יש צורך במודוס אחר שמתאים לסוג המוזיקה, כמו מוזיקת פולחן, תיאטרון, אבל ועוד.
מורשת יוון העתיקה
התרבות היוונית, המדע היווני ותחומים נוספים של יוון העתיקה השפיעו מאוד על רומא העתיקה. הרפובליקה הרומית השתלטה על יוון באמצע המאה ה-2 לפנה"ס ויוון הייתה לפרובינקיה רומית. נהוג לתארך תקופה זו עד עליית הנצרות ביוון, שיקומה של העיר ביזנטיון והסבת שמה על ידי הקיסר הרומי קונסטנטינוס ל"קונסטנטינופול" (כיום היא נקראת איסטנבול).
בתקופת הקיסרות הרומית יוון נחשבה לשער המזרחי של האימפריה וחלק בלתי נפרד מהתרבות היוונית-רומית. השפה היוונית הייתה לינגואה פרנקה עבור תושבים רבים במזרח האימפריה והתקיימו יחסי מסחר טובים בין יוון לרומא. חיי היום-יום בערים היווניות המשיכו למעשה כסדרן, כמו בתקופה בה היו תחת הכיבוש המקדוני.
הרומאים העריכו מאוד את התרבות היוונית והיא היוותה את שורשיהם של רוב תחומי התרבות הרומיים - אמנות, פילוסופיה, אדריכלות וכו'. אינטלקטואלים רומיים רבים, כגון ורגיליוס, הורטיוס, ויטרוביוס ואחרים, למדו את הספרות, האמנות והמדע שהתפתחו ביוון העתיקה וראו עצמם כממשיכי דרכם של היוונים בתחומים אלו. קיסרים רומיים שונים השקיעו רבות בפיתוחה של יוון ובמיוחד בתרומה של מבנים מפוארים שנבנו באתונה ובערים יווניות נוספות.
אליפות אירופה בשחייה 1950
אליפות אירופה השביעית בשחייה נערכה בווינה שבאוסטריה מ-20 עד 27 באוגוסט 1950.
צבי בר-ניב
צבי בר ניב (29 במאי 1916 – 18 במאי 1986) היה משפטן ישראלי, שכיהן בין היתר כפרקליט המדינה וכנשיא הראשון של בית הדין הארצי לעבודה.
ביוגרפיה
צבי בר-ניב נולד בווילנה למרדכי וסוניה ניבולסקי ועלה לארץ ישראל בשנת 1936. בין השנים 1937 ל-1942 למד באוניברסיטה העברית בירושלים ובבית הספר המנדטורי למשפטים, ובשנת 1943 קיבל רישיון כעורך דין. החל לעבוד במשרד עורכי הדין זמורה והורוביץ והיה יועץ משפטי עצמאי של קרן היסוד והוועד הלאומי. שימש גם יועץ משפטי להסתדרות וייצג נאשמים בפעילות בההגנה.
עם קום המדינה התמנה ליועץ המשפטי של משרד העבודה ושימש לזמן מה מפקח כללי על כוח האדם. בשנים הראשונות עסק (יחד עם ד"ר שאול קובובי ואחרים) בניסוח חוק הביטוח הלאומי, ועם השלמת החוק הוציא עליו ספר. בשנת 1960, בעקבות המלצות ועדת ברנזון, עסק בניסוח טיוטה ראשונה לחוק בתי הדין לעבודה.
בשנות ה-50 היה פעיל בארגון העבודה הבינלאומי. הוא השתתף מדי שנה בוועידה השנתית של הארגון, והחל משנת 1955 עמד בראש המשלחת. בשנת 1956 נבחר פה אחד ליו"ר הוועדה המפקחת על קיום האמנות וההמלצות של ארגון העבודה הבינלאומי. כן השתתף בוועידות אזוריות של הארגון ובשנים 1958–1959 כיהן בז'נבה כיועץ של הארגון.
בפברואר 1962 מונה לפרקליט המדינה. בתפקידו זה היה התובע במשפטיהם של יעקב בר-אור ושל יצחק רפאל, וייצג את המדינה בפרשת האח דניאל.
בשנת 1969 מונה לנשיאו הראשון של בית הדין הארצי לעבודה, תפקיד בו כיהן עד 1986.
חיבר מספר ספרים בדיני עבודה: "העבודה במשפט העמים"; "העבודה במשפט העמים ובישראל"; "חוק הביטוח הלאומי"; ערך את כתב העת המשפטי International Labour Law Reports. מומחיותו בחוקי העבודה השפיעה גם על מעמדו המיוחד של בית הדין לעבודה, ועל נטייתו הפוליטית בשנים הראשונות לקיומו.
קישורים חיצוניים
על כתביו:
1948 בצרפת
1948 בצרפת הייתה השנה בה ציינה צרפת 961 שנות לאום.
מגנוליה (חברה)
קבוצת מגנוליה תכשיטי כסף בע"מ (מוכרת בציבור בשם המותג מגנוליה) היא חברת תכשיטים הפועלת בישראל ופורטוגל.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1996 ופתחה את החנות הראשונה בקניון ערים בכפר סבא. לאחר מכן הוחלט כי כל סניפיה יהיו במודל של דוכני מכירה ולא חנויות. בשנת 2007 נרכשה מגנוליה על ידי קרן ההשקעות מרקסטון. במהלך 2009 התרחבה הרשת באמצעות זכיינים באירופה, בצפון אמריקה ובאוסטרליה, אך רוב הסניפים נסגרו, פרט לפורטוגל.
בשנת 2016 נרכשה הרשת על ידי חברת תכשיטי בן-יהודה שבראשה עומד ניסן בן-יהודה, אשר הייתה לאחת מהספקיות הראשונות של הרשת. הרשת עובדת עם ספקיות שונות ליבוא תכשיטים אך מחזיקה גם בסטודיו לעיצוב תכשיטים אותם היא מייצרת ו/או מייבאת בעצמה מישראל ומחו"ל.
בשנת 2016 הושק לחברה אתר מסחרי. על פי נתוני אתר "SIMILAR WEB" מדורג האתר של מגנוליה במקום הראשון בישראל בתחום התכשיטים. בנובמבר 2022 נרכשה החברה על ידי קבוצת אקסטרה ריטייל, זרוע הקמנועאות של קבוצת אלון הריבוע הכחול.
כיום הרשת מונה כ-90 סניפים בישראל ופורטוגל, מעסיקה כ-600 עובדים במטה ההנהלה ובדוכני המכירה, והיא הרשת הגדולה בישראל בתחום התכשיטים. מטה החברה ממוקם בכפר סבא ומשנת 2013 מנכ"ל החברה הוא תומר רייזברג.
מוזיאון גרוון
מוזיאון גרוון (בצרפתית: Musée Grévin) הוא מוזיאון שעווה ברובע התשיעי של פריז, בשדרות מונמרטר מספר 10. זהו אחד ממוזיאוני השעווה הפעילים הוותיקים באירופה. מבנה המוזיאון הוא בסגנון הבארוק וכולל חדר מראות ותיאטרון למופעי קסמים.
היסטוריה
המוזיאון הוקם ב-5 ביוני 1882 על ידי ארתור מאייר, עיתונאי היומון "הגאלי" ("Le Gaulois"), ונקרא על שם המנהל האמנותי הראשון שלו, הקריקטוריסט אלפרד גרוון. מאייר רצה שקהל קוראיו יוכלו לראות במו עיניהם את הדמויות עליהן כתב בעיתונו. בעוד שהצילום היה בחיתוליו, וטרם הפך לנורמה בעיתונות, בובות שעווה נתנו את המענה. וכך, כפי שמאדאם טוסו יצרה כמעט מאה קודם לכן (ב-1770) ומיסדה כמוזיאון קבוע בלונדון יובל קודם לכן, ב-1835, כך רצה גם מאייר לממש למען תושבי פריז.
כיום המוזיאון מכיל כ-300 דמויות המסודרות על פי סצינות המעניקות מבט פנורמי על ההיסטוריה של צרפת והעולם: החל מקרל הגדול, דרך המהפכה הצרפתית ונפוליאון השלישי עד לשארל דה גול. המוזיאון מתעדכן וב-2006 למשל התווספה לתצוגה בובתו של ניקולא סרקוזי, נשיא צרפת החל מ-2007. כמו כן מוצגים במוזיאון גם כוכבי קולנוע כצ'ארלי צ'פלין ומרילין מונרו ודמויות רבות מהמאה ה-20 כגון אלברט איינשטיין, מהטמה גאנדי והאפיפיור יוחנן פאולוס השני. סצינות נוספות הן הצעד הראשון של האדם על הירח ונפילת חומת ברלין. סצנה ייחודית ראויה לציון היא הרצח של ז'אן-פול מארה באמבטיה על ידי שארלוט קורדה בשנת 1793 בשל השימוש בסכין ובאמבטיה המקוריים מזירת הרצח.
מאז הקמתו ב-1882, מוזיאון גרוון יצר והציג למעלה מ-2,000 דמויות שעווה. הדמויות מוחלפות בהתאם לשיקולי אקטואליות, והבובות הוותיקות ביותר הן אלו של המהפכה הצרפתית המוצגות במוזיאון מאז 1889 ושל תקופת נפוליאון, מאז 1900.
קולנוע
מוזיאון גרוון גם ייזכר לנצח בהיסטוריה של הקולנוע על כך שהיה לבית הקולנוע הראשון בעולם שהציג לציבור "פנטומימה קורנת" ("Pantomimes Lumineuses"), סדרת סרטים מצוירים קצרים ב-28 באוקטובר 1892, באמצעות מכשיר התיאטרון החזותי (théâtre optique) של הממציא אמיל ריינו. שלושת הסרטים היו "פיירו המסכן" ("Pauvre Pierrot", צויר ב-1891), "הליצן וכלביו" ("Clown et ses chiens", צויר ב-1890) ו"בירה טובה" ("Un bon bock", צויר ב-1888). בתאריך זה גם מציינים החל מ-2002 את יום ההנפשה הבינלאומי.
החל מדצמבר 1894 עד למרץ 1900 הוקרן סרט נוסף, "Autour d'une cabine", גם הוא בבימויו של ריינו, שכלל 636 תמונות על פני סרט של 45 מטרים ונמשך כ-15 דקות. הוא הוקרן באופן סדיר. בסך הכול למעלה מחצי מיליון בני אדם צפו בסרטים המצוירים שהוקרנו באולם, וציינו את היוולדו של הסרט המצויר.
יונאן
גאוגרפיה
המחוז מגוון מאוד מבחינה גאוגרפית והמגוון ביותר בסין מבחינה דמוגרפית. בדרום ובמערב גובל המחוז במדינות וייטנאם, לאוס ומיאנמר. הדבר ניכר הן באקלים והן בתרבות באזורים אלה, וצפון מערב המחוז מהווה את האזורים המוגנים בשלושת הנהרות המקבילים ביונאן במעמד אתר מורשת עולמית.
חבל שִׂישְׁוַאנְגְבַּאנַּה בדרומו של המחוז נמצא בתוך חוג הסרטן. הוא טרופי ומזכיר את דרום מזרח אסיה, הקבוצה האתנית הדומיננטית בו היא הדאי, ממשפחת העמים התאילנדים והללאוטים.
לעומתו, צפון-מערב המחוז גובל במחוז טיבט והדבר משתקף אף הוא הן באקלים והן בתרבות. זהו אזור הררי. הפסגה הגבוהה בו, קאווֵגאבּו (או מֵייְלִי שְׂוֵ'ה-שַׁאן 梅里雪山/Méilĭ xuěshān בסינית) שבאזור דֶצֶ'ן מתנשאת לגובה כ-6740 מטר. באזור טיבטים רבים וכן מיעוטים אחרים, כגון יִי הקרובים לטיבטים.
בין לבין, המחוז מתהדר גם במגוון הגדול ביותר של חי וצומח בסין, עם צמחי בר של אזורים טרופיים, סובטרופיים, ממוזגים וקרים. מתוך 30,000 מיני צומח בסין, ניתן למצוא 18,000 זנים ביונאן. זהו גם מחוז עשיר בגופי מים ובמשקעים, ובין היתר זורמים דרכו נהרות המקונג והיאנגדזה. המחוז גם עשיר במחצבים שונים, מתכות שונות, דלקים ועוד.
מבחינה אתנית, זהו המחוז המגוון ביותר בסין, עם 26 קבוצות אתניות שונות, מתוך ה-56 המוכרות על ידי הממשל. למעשה, מוגדרים שמונה אזורים במחוז כ"נפות אוטונומיות" של מיעוט כלשהו. בני ההאן (קבוצת הרוב בסין) מהווים 67% מהאוכלוסייה, והיתר משתייכים לקבוצות הבאות: יי וטיבטים בחבל דיצ'ינג בצפון מערב; באי בחבל דאלי במערב; דאי בחבל שׂישוואנגבאנה בדרום ובחבל דֶחוֹנְג במערב; האני (או "אַחַה") בּלַאנְג וגִ'י-נְווֹ גם הם בשׂיוואנגבאנה; אַצַ'אנְג, גִ'ינְגְפּוֹ ודֶאַנְג גם הם בחבל דחונג; נאסי (או "נאחי"), מוסואו ופּוּמִי בחבל לִיגְ'יַאנְג; וַה, לַאהוּ ונוּ לאורך המקונג; לִיסוּ בחבל נוּגְ'יַאנג בצפון מערב; קבוצות אתניות נוספות, לאו דווקא ייחודיות ליונאן, הן חְווֵי (סינים מוסלמים), מְיַאו (או "הְמונְג"), גְ'וַאנְג, בּויִי, יַאו, ועוד. במסגרת המאמצים לשמר את מורשתם של הקבוצות האתניות, הוכרז חלק מהשטח שבו מתגוררים בני ההאני כאתר מורשת עולמית בשם הנוף התרבותי של טרסות האורז בחונגחה האני.
יונאן הייתה בשנות השלושים אחד המחוזות הנחשלים ביותר בסין וככזאת הייתה היעד של הצעתו של יעקב ברגלס מ-1939, ליישב מאה אלף פליטים יהודיים. מאידך גיסא, כמקור האספקה היחיד של הממשל הסיני במלחמת סין–יפן השנייה 1937-1945 בדרך בורמה שנסללה מבורמה לקונמינג, היוותה יונאן את צינור החמצן לצייאנג קאישק להמשך הלחימה, והחל מ-1943 טיסות האספקה של הבריטים ובני בריתם, מהודו לקונמינג, דרך ה"האמפ", הפכו את העיר קונמינג ויונאן כולה למקום אסטרטגי חשוב לקיום סין, וגרמו לתנופת פיתוח משמעותית לעיר ולמחוז.
החל משנת 1983 החל גידול בייצור פרחי הנוי, ויונאן הפכה ליצרנית פרחי הנוי הגדולה בעולם, המייצרת את מרבית צריכת הפרחים של סין, שהיא צרכנית הפרחים הגדולה בעולם.
בסלעים של מחוז יונאן התגלה בשנת 2013 הדג אנטלוגנאתוס, שהוא הסוג הקדום ביותר של חולייתנים לסתניים.
במחוז נבנה סכר באיחטאן, התחנה ההידרואלקטרית השנייה בגודלה בעולם והסכר הרביעי בגודלו בעולם מבחינת נפח.
מפרץ טריאסטה
מפרץ טריאסטה (באיטלקית Golfo di Trieste; בסלובנית Tržaški zaliv; בקרואטית Tršćanski zaljev) הוא מפרץ רדוד בצפונו של הים האדריאטי ומהווה חלק ממפרץ ונציה. רוב חופיו של המפרץ שייכים לאיטליה, ובדרומו לסלובניה ולקרואטיה. שטחו של המפרץ הוא כ-1,000 קמ"ר, וגבולו עם הים האדריאטי הוא בקו דמיוני בין פונטה טליימנטו (Punta Tagliamento) באיטליה וסבודריה (Savudrija) בקרואטיה. עומקו הממוצע של המפרץ הוא 16 מטר ועומקו המרבי 37 מטר. למעט מספר איים קטנים בלגונת גראדו, אין במפרץ טריאסטה איים. חופיו המזרחיים מפורצים בהשוואה לחופיו הצפוניים והמערביים.
המתחזים (תוכנית טלוויזיה ישראלית)
המתחזים היא תוכנית תחקירים דוקומנטרית ישראלית, בהנחיית חיים אתגר. העונה הראשונה החלה את שידורה בערוץ 2 הזכיינית קשת ב-5 ביוני 2017, ולאחר פיצול הערוץ, עברה מאז לשדר בקשת 12.
מבנה התוכנית
בכל פרק, יוצא חיים אתגר אל מאחורי סיפור התחזות שונה, ולעיתים מתעמת עם המתחזה לקראת סוף הפרק. פרקים בולטים כללו את סיפורם של ידוענים, בהם סיפורם של אילנה אביטל, שרון גל, הדס שטייף, פנינה רוזנבלום ואודטה שוורץ.
אליפות ישראל בשחמט 1998
אליפות ישראל בשחמט 1998 הייתה האליפות ה-24 של ישראל בשחמט, היא אורגנה על ידי האיגוד הישראלי לשחמט והשתתפו בה 32 שחמטאים.
האליפות התקיימה בשיטת גביע. כל זוג שיחק 2 משחקים (120 דקות בתוספת 30 שניות למסע + חצי שעה אחרי 40 מסעים), אם לא הושגה הכרעה, נערכו 2 משחקים נוספים בשחמט מהיר (20 דקות בתוספת 5 שניות לכל מסע).
כל המשחקים נערכו ברמת אביב במהלך נובמבר 1998.
באליפות זכה ערן ליס, שניצח בגמר את ויקטור מיכלבסקי.
יחסי ג'יבוטי–הממלכה המאוחדת
יחסי ג'יבוטי–הממלכה המאוחדת הם היחסים הדו-צדדיים בין ג'יבוטי והממלכה המאוחדת.
סומלילנד הצרפתית
באמצע המאה ה-19 החל המרוץ לאפריקה בו ניסו מעצמות המערב להשתלט על שטחים נרחבים באפריקה. החל משנות ה-50 של המאה ה-19 החלה צרפת להשתלט על שטח בצפון סומליה ובמרכזו עיר הנמל ג'יבוטי. בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19 השתלטה צרפת על השטח והקימה בו מושבה. ב-1888 חתמה בריטניה על הסכם עם צרפת שתיחם את שטחי המושבות של שתי המעצמות, והקימה פרוטקטורט בשם "סומלילנד הבריטית". סומלילנד הצרפתית קמה באופן רשמי ב-1896.
בסוף המאה ה-19 הייתה סומליה מחולקת למעשה לשטח סומלילנד הבריטית, לשטח סומלילנד הצרפתית, ולשטח סומלילנד האיטלקית שהפך לחלק ממזרח אפריקה האיטלקית שכללה את שטחי סומלילנד האיטלקית, אתיופיה ואריתריאה.
במלחמת העולם השנייה
לאחר תבוסת צרפת במסגרת המערכה על צרפת החליט מפקד הצבא הצרפתי במושבה פול לואי לז'נטיום להמשיך בלחימה לצד צרפת החופשית, אך השלטונות האזרחים החליטו לעמוד לצד צרפת של וישי. במהלך המערכה במזרח אפריקה היה מצבה של סומלילנד הצרפתית רגיש במיוחד. ג'יבוטי נתפסה כנמל אסטרטגי במאבק שבין האימפריה הבריטית ואיטליה הפאשיסטית על השליטה באזור סומליה, אתיופיה ואריתריאה. במהלך המערכה הטילה בריטניה מצור ימי על סומלילנד הצרפתית. על אף ניסיונותיו החוזרים והנשנים של לז'נטיום לשכנע את אנשי המושבה כי יעברו לצד צרפת של וישי, נותרה המושבה בסירובה. מושל המושבה דיכא ביד רמה כל ניסיון להצטרף לכוחותיו של לז'נטיום, והטיל עונש מוות על אלו שהטיפו לכך.
רק בדצמבר 1942 לאחר מבצע לפיד בו כבשו בעלות הברית את מושבות צרפת בצפון אפריקה, והשתלטות גרמניה הנאצית על "האזור החופשי" בצרפת, הודיעו אנשי סומלילנד הצרפתית על תמיכתם באנשי צרפת החופשית.
עד לסיום מלחמת העולם השנייה נותרה סומלילנד הצרפתית תחת שליטה צבאית בריטית וממשל אזרחי צרפתי. ב-1946 קיבלה המושבה מעמד של "טריטוריה שמעבר לים".
היחסים כיום
בשנת 1977 הוקמה המדינה ג'יבוטי, ולאחר שקיבלה את עצמאותה היא כוננה יחסים דיפלומטיים עם בריטניה.
נציגויות דיפלומטיות
בריטניה מחזיקה בג'יבוטי קונסוליה כללית בעיר ג'יבוטי, ואילו לג'יבוטי אין אף נציגות דיפלומטית בבריטניה.
ראמי
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
נמל התעופה הבין-לאומי המלך עבד אל-עזיז
נמל התעופה הבינלאומי המלך עבד אל-עזיז (בערבית: مطار الملك عبدالعزيز الدولي) שליד העיר ג'דה במערב ערב הסעודית הוא נמל התעופה העמוס ביותר בממלכה. בשנת 2012 עברו בו 27,111,000 נוסעים במסגרת 208,209 תנועות מטוסים. הוא משמש כבסיס פעולה מרכזי של חברת התעופה סעודיה.
בשל קרבתו לעיר הקדושה מכה (כמאה קילומטרים) משרת נמל התעופה מספר רב של עולים לרגל לעיר במהלך עונת החג' השנתית.
תולדות נמל התעופה
בניית נמל התעופה החלה בשנת 1974 והסתיימה ב-1980. הוא נפתח לתנועה ב-31 במאי 1981. הנמל נקרא על שמו של אבן סעוד, מלכה הראשון של ערב הסעודית.
הנמל משרת כ-70 חברות תעופה. קווי תעופה פועלים בינו לבין יעדים במזרח התיכון, אפריקה, המפרץ הפרסי, הודו, פקיסטן, אינדונזיה ויעדים אחדים באירופה וארצות הברית. לקראת עונת החג' מופעלים קווים ליעדים רבים נוספים.