cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תקרת הקפלה הסיסטינית
הבריאה
שלוש הסצנות, אשר הושלמו בשלב השלישי של מלאכת הציור, מכילות מן הצד האחד דימוי ברור ותחום, ותחושה גדולה של תנועה ודינאמיות.
הערות שוליים
Sixtinische Kapelle
צינור הזנה (גאולוגיה)
צינור הזנה הוא מבנה גאולוגי, תעלה אנכית במרכזו של הר געש חרוטי, דרכו זורמת מאגמה מתוך תא מאגמה אל פני השטח במהלך התפרצות געשית. צינור הזנה עשוי להיות צר (מטרים ספורים) או רחב מאוד (800 מטרים), ובראשו נמצא לועו של הר הגעש. עומקו של צינור ההזנה תלוי במיקום תא המאגמה המצוי בתחתיתו.
היווצרות
צינורות הזנה נוצרים כתוצאה מהתפרצות אלימה הנובעת מלחץ רב בתא המאגמה. בתוך המאגמה כלואים חומרים נדיפים (מים ובועות גז), וכאשר חומרים אלה אינם מצליחים להשתחרר מן המאגמה – גובר הלחץ בתא. חומרים אלה גורמים להגדלת נפח המאגמה, וכתוצאה מכך נוצר לחץ עז על סלעי הסביבה. הלחץ גורם לביקוע הסלעים, לחדירת המאגמה לתוכם ולהיווצרות דיְיקים. התארכותו של דייק והגעתו לפני השטח יוצרת צינור הזנה.
סלעי הקרום בשולי צינור ההזנה מתפרקים בשל הלחץ, נופלים לתוך המאגמה ומותכים בה, או שחלה בהם התמרת מגע המשנה אותם. שברי סלעים שאינם מותכים במגע עם המאגמה נסחפים עמה ונפלטים כקסנוליתים. הלחץ דוחק את הסלעים בעוצמה רבה, עד שנפער פתח בקרום – דרכו יכולה המאגמה להיפלט.
בין התפרצות אחת לשנייה עשויים הצינורות להיסתם במאגמה קרושה היוצרת פקק געשי. סתימה כזו עשויה להשתחרר במהלך ההתפרצות הבאה, בתנאי שעוצמתה מספיקה לדחוק את הפקק. במקרה של התפרצות שעוצמתה אינה עזה דיה, ייווצרו בהר הגעש צינורות הזנה משניים או מערכת סדקים שיאפשרו את פליטת המאגמה.
מוליכים נוספים
בנוסף לצינור ההזנה המוליך מאגמה מתא המאגמה אל פני השטח, קיימים סוגים נוספים של מוליכים געשיים:
דיאטרם
דיאטרם הוא צינור דמוי משפך שנוצר בהתפוצצות גזים והתמלא אחר-כך בסלעי ברקציה. דיאטרמים פורצים אל פני השטח ומייצרים חרוט טוף ומארים. דיאטרמים אינם פולטים לבה באופן משמעותי. חלק מהתפוצצויות הדיאטרם יכולות לנבוע מתגובה למגע של מאגמה לוהטת במי תהום וכתוצאה מכך נוצרת התפרצות פריאטית.
קימברליט
צינור קימברליט נוצר כמבנה אנכי בתא מאגמה בעומק שבין 150 ל-450 ק"מ במעטפת. צורת הגזר האופיינית לו מקורה ביחסים הגבוהים של פחמן דו-חמצני ומים היוצרים התפרצויות אנכיות עזות. התפרצויות אלה יוצרות עמודים אנכיים של סלע קימברליט הנושאים מתחתית המעטפת התחתונה גבישי מינרלים כיהלום, גארנט, ספינל ופרידוט. צינורות קימברליט מהווים פוטנציאל מידע חשוב בנוגע לתרכובות הקיימות במעטפת התחתונה ולתהליכים המתרחשים בה. קוטרו של צינור קימברליט עשוי להגיע לקילומטר אחד.
למפרואיט
צינורות למפרואיט דומים לצינורות קימברליט באופן היווצרותם ופעולתם, בהבדל אחד: המים והחומרים הנדיפים הנישאים בצינורות גורמים לשיתוך של הסלעים המצויים מעליהם, וכך הם יוצרים מעבר רחב אל פני השטח.
נאנט
נַאנְט (בצרפתית: Nantes), הידועה בכינויה "עיר הדוכסים", היא העיר הגדולה במערב צרפת, והשישית בגודלה במדינה. היא יושבת על הנהר לואר לא הרחק משפכו לאוקיינוס האטלנטי. ב-2015 גרו בה 303,382 תושבים ובמטרופולין כ-950,000 תושבים. נאנט היא בירת חבל פיי דה לה לואר ("ארצות הלואר"), ובירתו של מחוז הלואר האטלנטי. שטח העיר 65.19 קמ"ר, ושטח המטרופולין 3302 קמ"ר.
בין המפורסמים בבני העיר: הסופר ז'ול ורן, נולד בשנת 1828.
גאוגרפיה
נאנט יושבת על שתי גדותיו של נהר הלואר, בנקודה בה מתמזגים בו נהרות האֵרדר והסֵבר נאנטז, והיא מרוחקת כ-55 ק"מ מהאוקיינוס האטלנטי.
נאנט מחולקת ל-11 שכונות, 9 מהן על הגדה הימנית (הצפונית) של הלואר, אחת בגדה השמאלית, ואחת על האי נאנט (Ile de Nantes).
מרכז העיר ההיסטורי שוכן במקום שבו הנהר ארדר נפגש עם הלואר, שבחלקו יובש במאה ה-20. במזרחו של אזור זה נמצאים תחנת הרכבת של נאנט, הגן הבוטאני וטירת דוכסי ברטאן (Château des ducs de Bretagne) שנבנתה ב-1207, ובמערבו כיכר גראלן (Place Graslin) ובה משכן האופרה של נאנט (1788). מרכז-העצבים של העיר הוא כיכר המסחר (Place du Commerce) שהיא גם הצומת המרכזי של כל סוגי התחבורה הציבורית העירונית: האוטובוסים והרכבת הקלה.
היסטוריה
במקור נוסדה העיר על ידי שבט קלטי בשם נמנטי (Namneti) בסביבות שנת 70 לפני הספירה. בהמשך נכבשה על ידי יוליוס קיסר בשנת 56 לפני הספירה, וניתן לה השם "פורטוס נמנטוס". העיר נכבשה עוד על ידי הסקסונים בסביבות 285 לספירה, הפרנקים בסביבות 500 לספירה, הברטונים במאה ה-6 וה-7, והנורמנים ב-846. בשנת 937 אלן בארב-טורט, נכדו של המלך האחרון של בריטָני - אשר גורש על ידי הנורמנים, סילק אותם מהשטח וייסד את דוכסות ברטאן, אשר ב-1532 סופחה על ידי ממלכת צרפת.
ב-14 באפריל 1434 החלה בניית הקתדרלה של העיר - קתדרלת סן פייר וסן פול - בסגנון גותי, שנמשכה לתוך המאה ה-17. ב-28 בינואר 1972 ניזוקה הקתדרלה קשות משרפה, דבר שהוביל לשחזור יסודי של המבנה.
בשנת 1598, בטירת דוכסי ברטאן, חתם המלך אנרי הרביעי על צו המעניק חופש פולחן דתי לפרוטסטנטים. הצו נודע בשם "האדיקט של נאנט".
במאה ה-20 וה-21 נמשכה המחלוקת הפוליטית באשר לשיוכה של העיר, ושל המחוז כולו, לברטאן. מאז המאה ה-20 אין העיר שייכת עוד מנהלית לחבל ברטאן, כי אם היא בירתו של חבל פיי דה לה לואר. עם זאת סמליה כולם מאזכרים את סמל ברטאן, ורבים מתושביה הם בעלי זהות ברטונית.
הקהילה היהודית
קהילה יהודית התקיימה בעיר במאה ה-13, עד שגורשה עם שאר יהודי ברטאן ב-1236. במאה ה-16 התחילו להתיישב בעיר משפחות מפורטוגל, מצאצאי אנוסים. בית הכנסת בעיר הוקם ב-1870. על פי מפקד שערך ממשל וישי ב-1942 בימי מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר 531 יהודים, וכעבור שנה מספרם ירד לעשרות בודדות. לאחר המלחמה הגיעו לעיר משפחות יהודיות מצפון אפריקה, וב-1969 התגוררו בעיר כ-500 יהודים.
כלכלה
נאנט היא נמל-נהר חשוב, המקבץ על הלואר את הסחר האטלנטי אל- ומפנים הארץ ויחד עם ממשיכו בעיירה סן-נזר, ממערב לנאנט, הוא מהווה את הנמל הרביעי בגודלו בצרפת, ועוברים בו מעל 34 מיליון טונות סחורות מדי שנה. נאנט היא המרכז המסחרי והתעשייתי של חבל ארצות הלואר. היא בולטת בהיותה עיר-הולדתם של מוצרי מזון מפורסמים כדוגמת הביסקוויטים פתי בר (1886), וה"עוגה הננטזית" המתקתקה. כמו כן, העיר היא מרכז חשוב של פירות ים.
ערים תאומות
הערים התאומות של נאנט הן:
פסטל (סוגה בשירה)
אלכסנדרי פרסם בשנים 1867–1869, בכתב העת של החוג ז'ונימיה, שיחות ספרותיות, סדרה של פסטלים שזכו לביקורות טובות. המבקר הספרותי טיטו מאיורסקו, ב-1872, בספרו Direcţia nouă în poezia şi proza română (כיוון חדש בשירה ובפרוזה הרומנית) ציטט במלואם שני פסטלים של אלכסנדרי וקבע בהערותיו כמה מהפרמטרים של הפסטל והם:
הפסטל מתאפיין בקשר הדוק בין רגשות המשורר ובין הטבע המתואר על ידו. הפסטל מהווה תמונת טבע המצוירת במילים ומשום כך נדרשת בחיבורו תשומת לב לאמצעים המקובלים באומנויות הפלסטיות, קומפוזיציה, צבעים ואיזון בין המרכיבים.
עוד לפני אלכסנדרי היו התחלות של משוררים דוגמת גאורגה אסאקי, יון הליאדה רדולסקו וגריגורה אלכסנדרסקו. בעקבות אלכסנדרי, ניסו משוררים רומנים נוספים (בהם ג'ורג'ה קושבוק, אלכסנדרו מצ'דונסקי, יון פילאט, וסילה וולקולסקו, דימיטריה אנגל וג'ורג'ה טופרצ'אנו) את ידם בכתיבת פסטלים.
אחמד מוסא
אחמד מוסא (באנגלית: Ahmed Musa; נולד ב-14 באוקטובר 1992) הוא כדורגלן ניגרי, המשחק בעמדות הקיצוני והחלוץ בסיוואספור מהליגה הטורקית ובנבחרת ניגריה. מוסא הוא שיאן ההופעות בנבחרת ניגריה עם 107 הופעות.
קריירת מועדונים
מוסא החל לשחק בנעוריו באקדמיית הנוער אמינצ'י. ב-2008 הוא הושאל לקבוצת JUTH המקומית, בה כבש ארבעה שערים ב-18 הופעות. בעונה שלאחר מכן הושאל לקנו פילארס. בקבוצה זו, מצמרת ליגת העל הניגרית התרחשה הפריצה שלו. הוא כבש 18 שערים ב-25 הופעות והיה למלך השערים של הליגה לעונת.
בקיץ 2010 מוסא עבר לפנלו ההולנדית. ב-30 באוקטובר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, נגד חרונינגן. אתר "GOAL" כלל את מוסא ברשימת 100 כוכבי הכדורגל הצעירים שיש לצפות בהם. במרץ 2011 זכה מוסא בפרס הכדורגלן הניגרי של השנה. בשתי עונות בליגת העל ההולנדית כבש מוסא שמונה שערים ב-37 משחקים בהם שיחק.
ב-7 בינואר 2012 חתם מוסא בצסק"א מוסקבה מליגת העל הרוסית. בעונתו הראשונה בקבוצה, עונת, כבש 11 שערים ב-28 הופעות ונכלל ברשימת 33 השחקנים הטובים ביותר בליגה. בעונת כבש שבעה שערים ב-26 הופעות.
ב-8 ביולי 2016 חתם מוסא לארבע שנים באלופת אנגליה לסטר סיטי. ב-30 בינואר 2018 חזר לצסק"א מוסקבה והושאל עד לסוף העונה. את השער הראשון שלו לאחר החזרה לצסק"א הבקיע ב-15 במרץ במשחק החוץ נגד אולימפיק ליון בשמינית גמר הליגה האירופית, משחק שבו צסק"א גברה בתוצאה 3:2 והעפילה לרבע גמר הטורניר. ביוני 2018 עזב את צסק"א.
באוגוסט 2018 חתם בא-נסר מהליגה הסעודית. באוקטובר 2020, מוסא שוחרר מא-נסר, והוא הפך לשחקן חופשי.
נבחרת ניגריה
באפריל 2010 זימן המאמן לארס לאגרבק את מוסא לראשונה לסגל נבחרת ניגריה, לקראת מונדיאל 2010, אך בסופו של דבר הוא נופה מהסגל עקב פציעה בקרסול. ב-5 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניגריה, בניצחון 0–2 על במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2012. את שער הבכורה שלו בנבחרת כבש מוסא במרץ 2011, במשחק ידידות נגד.
בשנת 2011 זכה מוסא באליפות אפריקה עד גיל 20 יחד עם נבחרת ניגריה עד גיל 20.
מוסא זומן לסגל ניגריה לגביע אפריקה לאומות 2013. בטורניר זה הוא הבקיע בניצחון 1–4 על בחצי הגמר, ונכנס כמחליף בניצחון 0–1 בגמר על, ובכך סייע לניגריה לזכות בתואר בפעם השלישית בתולדותיה. באותה שנה הוא שיחק עם ניגריה בגביע הקונפדרציות 2013, כאשר פתח בהרכב הנבחרת בכל שלושת המשחקים שלה בטורניר.
לאחר שהופיע בכל משחקי המוקדמות של ניגריה, נכלל מוסא בסגל הנבחרת למונדיאל 2014. במשחק השני של שלב הבתים כבש שני שערים בהפסד 2–3 ל, אשר הפכו אותו לשחקן הניגרי הראשון שכובש יותר משער אחד במשחק גביע העולם.
מוסא זומן לסגל של המאמן גרנוט רוהר למונדיאל 2018. באותו מונדיאל שבו ניגריה הודחה בשלב הבתים הוא הראה יכולת טובה וכבש שני שערים בניצחון על איסלנד.
נייר זכוכית
נייר לֶטֶש או נייר זכוכית, הוא נייר עבה וחזק המצופה בגרגרי זכוכית או גרגרי חומר שוחק אחר ומשמש לליטוש ולהחלקה של משטחים מוצקים. הוא משמש לשיוף והסרה של מעט חומר ממשטחים שונים כך שיהיו חלקים יותר (למשל במהלך גימור של עבודות עץ), הסרת שכבה של חומר (למשל הסרת שכבת צבע ישנה מחפץ לקראת צביעתו מחדש), או הפיכת משטח למחוספס יותר (למשל כהכנה למריחת שכבת דבק). נייר זכוכית גס בדרגה גבוהה עשוי לשמש למשטחים מחוספסים, וככל שהוא עדין יותר הוא משמש להחלקה וליטוש עדינים יותר של המשטח.
ב-1833 החל ג'ון אוקלי מלונדון לייצר נייר לטש באופן תעשייתי במפעלו, בשיטות חדשות. איזק פישר ג'וניור מוורמונט הציג לראשונה את תהליך ייצור נייר הזכוכית בארצות הברית ב-1834. ב-1921 ייצרה חברת 3M נייר לטש שגבו עמיד בפני מים, בשם "Wetordry".
אריזות שונות
כדי לאפשר אופני עבודה שונים, קיימים מוצרים ואריזות שונים המבוססים על נייר לטש, ביניהם נייר לטש דו-צדדי, "ספוג לטש", כלומר נייר לטש המודבק לפיסת ספוג כדי להקל על השימוש בו, רצועה סגורה של נייר לטש המשמשת לשיוף מכני, נייר לטש שדבוק לדיסקה רכה המשמשת לשיוף מכני, ועוד.
דירוג
נייר לטש מאופיין על ידי מספר, שמציין את הגודל הממוצע של החלקיקים. יש מספר שיטות מספור. השיטות הנפוצות שנמצאות בשימוש הן השיטה האמריקאית CAMI, והשיטה האירופית FEPA, מוכרת גם כ-ISO 6344. בשתי השיטות, מספר קטן יותר מציין נייר גס יותר, כלומר בעל חלקיקים גדולים יותר, וההפך - מספר גדול יותר מציין נייר עדין יותר, בעל חלקיקים קטנים יותר. הדירוג נע בין P12, עם גודל חלקיקים של כ-1800 מיקרומטר (או 1.8 מילימטר), ועד P2500, עם חלקיקים בגודל של 8.4 מיקרומטר. בדרך כלל הדירוג מודפס על גב גיליון נייר הלטש.
ריקארדו בופיל
ריקארדו בופיל לוי (בקטלאנית: Ricard Bofill Leví; 5 בדצמבר 1939 – 14 בינואר 2022) היה אדריכל יהודי, יליד קטלוניה שבספרד. היה ידוע בעיקר בסגנונו הפוסט-מודרני ששאב השפעה צורנית רבה מאדריכלות הרנסאנס, הבארוק והנאו-קלאסיקה.
קורות חיים
בופיל נולד בברצלונה, בירת קטלוניה, לאב אדריכל מקומי ולאם יהודייה ממוצא איטלקי. את לימודי האדריכלות ערך בבית-הספר הטכני לאדריכלות בברצלונה בין השנים 1955–1956, ולאחר מכן העביר את המשך לימודיו בז'נבה בשווייץ עד שנת 1960. עם סיום לימודיו חזר לברצלונה ופתח בה משרד עצמאי בשם "Taller de Arquitectura", כאשר למילה "Teller" משמעות בין-תחומית שאינה קשורה רק לאדריכלות, כי אם גם למקצועות האומנות, למתמטיקה, למוזיקה, לשירה ולפילוסופיה - כמעיין שם המייצג את גישתו ההוליסטית והרב-תחומית של המשרד. בעוד שעבודותיו הראשונות, כדוגמת בניין Walden 7, נתנו פרשנות מקומית ומקורית לסגנון האדריכלות המודרני, עד מהרה החל בופיל מייצר עבודות בסגנון פוסט-מודרני מובהק שהיה הוא מבין הראשונים לבשר. סגנון זה הפך עם השנים ל"טביעת אצבעו" של האדריכל כאשר הוא שואב השראה והשפעה צורנית רבה מתוך תחביר אדריכלות הרנסאנס והבארוק, תוך כדי שינוי המשמעויות המוכרות והוצאה מקונטקסט. בין תחומי המשרד נכלל גם פרסום כתב עת בשם "L'architecture d'un homme" אשר שם לפניו מחדש את הקשר מימי הרנסאנס שבין האדריכלות לאדם, וזאת כתגובת נגד ליחס שבין האדריכלות המודרנית למכונה. בופיל אף הכריז על יצירתו כ"מחאה ברוטלית" נגד האדריכלות המודרנית הפונקציונליסטית.
בין בנייניו הבולטים נמנה התיאטרון הלאומי של קטלוניה, המייצר הקשר מודרני לצללית המקדש היווני, מגדל המשרדים 77 West Wacker Drive בשיקגו אשר מייצר פרשנות מקורית לאדריכלות הרנסאנס, וכן שכונות שלמות במונפלייה וסטוקהולם היוצרות פרשנות מודרנית לתכנון עירוני בארוקי.
בופיל נפטר ב-14 בינואר 2022.
מדוז (אי)
האי מדוז (אי מישור העשב באנגלית: Isle of Meadows) הוא אי קטן בלתי מיושב המצוי בחופו המערבי של רובע סטטן איילנד של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
האי ממוקם בשפך של פרש קילז לארתור קיל.
האי נמצא בבעלות ובניהול עיריית ניו יורק ומאז שנות ה-90 של המאה ה-20 היווה חלק ממזבלת פרש קילז כיום מהווה האי שמורת טבע ואזור קינון לציפורים.
דגל סורינאם
דגל סורינאם מורכב מחמישה פסים אופקיים בצבעים (מלמעלה למטה): ירוק לבן אדום לבן ירוק, ביחס עובי 2-1-4-1-2. במרכז הפס האדום ישנו כוכב בעל חמישה קודקודים בצבע צהוב.
מועדף
מועדף (מאיטלקית: favorito) היה תואר שניתן לאדם מקורב למונרך.
התואר החל להיות בשימוש באירופה בימי הביניים והתייחס לאדם, שבזכות קרבתו האישית למונרך והעובדה שהצליח להתחבב עליו באופן אישי, הצליח לצבור כוח פוליטי רב בממלכה. המועדפים הגיעו לשיא השפעתם במאות ה-16 וה-17 תודות לעובדה שניהול המדינה נעשה מסובך מדי מכדי שיוכל להיעשות על ידי אדם אחד מחד והעובדה שבתקופה זאת מוסדות כמו פרלמנט וממשלה היו רק בתחילת דרכם ההתפתחותית מאידך.
עם התפתחותם של מונרכיות חוקתיות שהעבירו חלק מסמכותיות וההשפעה הפוליטית מן המונרך אל מוסדות כמו בית נבחרים וממשלה דעכה השפעתם של המועדפים עד שהתואר הפסיק להיות בשימוש.
האדם האחרון
הופעתו העיקרית של מושג האדם האחרון בספר כה אמר זרתוסטרא תופסת מקום מרכזי בפרולוג של הספר, כאשר זרתוסטרא נושא נאום בפני קהל האנשים המחכים להופעתו של לוליין על חבל, וטועים לחשוב שזרתוסטרא עומד להציגו.
לאחר ניסיונו הכושל של זרתוסטרא להביא לקבלתו של העל-אדם בקרב הקהל, הוא מנסה לעורר בקרב הקהל סלידה מפני הפוכו של העל-אדם, הוא האדם האחרון. לפי דבריו, האדם האחרון הוא המטרה לקראתה צועדת החברה האירופאית, חברה אשר מתאפיינת בחוסר יכולת לבצע גדולות והיעדר יכולת לחלום. ביטוי נוסף של האדם האחרון בחברה האירופאית הוא שחברה זו נעדרת סיבה או תכלית לקיומה.
בחברה עדרית זו אין הבחנה בין שולט לנשלט, בין חזק לחלש, בין הצטיינות לבינוניות. העייפות וחוסר התכלית מבטלות קונפליקטים ואתגרים חברתיים. כתוצאה מכך, כל פרט חי בשוויון מוחלט ובהרמוניה. יצירתיות וגאונות נתונים לדיכוי, ולכן אין ביטוי למקוריות או לייחודיות של הפרט. כך למשל, מתאר זרתוסטרא כיצד תראה החברה של האדם האחרון:
האדם האחרון יוצא כנגד הרצון לעוצמה, אותו כוח רצון ושאיפה העומד בבסיסו של הטבע האנושי. חברתו מנוונת, ניהיליסטית ונטולת מטרות, חסרת הפרדה בין טוב לרע ורודפת תענוגות משניים. אולם לאחר הזהרותיו מפני האדם האחרון, ההמון קורא לזרתוסטרא "הבא לנו את האדם האחרון, הפוך אותנו לזה האדם!" וצחוק נשמע ברחבי הקהל.
כתוצאה מתגובה זו, זרתוסטרא מפנה גבו לקהל בעגמומיות ותוהה בליבו לגבי הבנתם את רעיונותיו "אני לא הפה לאלו האוזניים", ולגבי רגשותיהם כלפיו "הם שוזפים בי מבטם וצוחקים צחוק רווי שנאה, ישנו קרח בצחוק זה".
ניטשה מדגיש כי האדם האחרון נגרם בשל מות האלוהים, אך תוצאותיו של מאורע עצום זה עודן בלתי ניתנות לחיזוי.
בונה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
Tecnica
חברת Tecnica Group S.p.A. היא קבוצת יצרניות נעליים ומוצרי ספורט מאיטליה. מותגים של החברה כוללים Tecnica, Nordica Moon Boot, Rollerblade, Lowa ו-Blizzard Sport.
מייסד הקבוצה ג'אנקרלו זנאטה הקים בשנת 1960 “Calzaturificio Tecnica Spa” לייצור נעלי עבודה. בשנת 1970 החל ייצור של מותג Moon Boot. בשנת 1993 החברה רכשה שליטה ביצרנית גרמנית Lowa. לאחר רכישת Dolomite, החברה נכנסה לתחום של ייצור מוצרי ספורט לחורף והיא נכללת בין המובילות בעולם בתחום זה.
בשנת 2003 נרכז מותג Nordica של מוצרי סקי ובשנת 2006 Blizzard מאותו תחום.
במטרה לגוון את מוצרי החברה בשנת 2003 נרכשה מותג Rollerblade.
יוהאן סימון מאייר
יוהאן סימון מאייר (בגרמנית :Johann Simon Mayr; 14 ביוני 1763 – 2 בדצמבר 1845) היה מלחין גרמני. באיטליה היה ידוע בשם ג'ובאני סימונה מייר.
ביוגרפיה
מאייר נולד במנדרף, בוואריה ולמד תאולוגיה באוניברסיטה של אינגולשטאדט. ב-1787 יצא לאיטליה להמשיך שם בלימודי המוזיקה. בתקופת לימודיו באינגולשטדט עמד בקשר קרוב עם התנועה האינטלקטואלית של אדם וייסהאופט, והשפעת האידיאלים של עידן האורות הצרפתי ניכרת בפילוסופיה שלו כמוזיקאי, כפי שהדבר בא לביטוי ב"מחברות" המפורסמות, שערך לקראת סוף הקריירה שלו.
זמן קצר לאחר הגיעו לאיטליה קיבל שיעורי מוזיקה אצל קארלו לנצי ואחר אצל פרדיננדו ברטוני. בשנת 1802 עבר לברגמו והתמנה למנצח המקהלה בקתדרלה של העיר, כמחליף למורו הוותיק, לנצי. הוא התמיד במשרה זו עד מותו והיה לדמות מרכזית בחיי המוזיקה של העיר, בין השאר בארגון קונצרטים, שבאיהם התוודעו אל המוזיקה של בטהובן. בין תלמידיו היה דוניצטי. בשנותיו האחרונות היה מאייר עיוור. הוא הלך לעולמו ב-1845 ונקבר בבאזיליקה די סנטה מריה מאג'ורה בברגמו, בחזית קברו של תלמידו המפורסם.
יצירותיו של מאייר, המפתיעות במספרן הרב וכוללות קרוב לשבעים אופרות, כמעט אינן מבוצעות כיום.
46 (מספר)
במתמטיקה
46 הוא מספר זוגי. 46 הוא המספר הזוגי הגדול ביותר אשר אינו יכול להרשם כסכום של שני מספרים שופעים.
46 הוא מספר משולשי ממורכז.
קרב וולגסט (1628)
קרב וולגסט (Battle of Wolgast) היה קרב שהתרחש במהלך מלחמת שלושים השנים, ב-2 בספטמבר 1628 (22 באוגוסט 1628 לפי הלוח היוליאני), בעיר וולגסט שבגרמניה. בקרב השתתפו כוחותיו הדנים של כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק, וכוחות האימפריה הרומית הקדושה של אלברכט פון ולנשטיין. הקרב הסתיים בניצחון האימפריה הרומית הקדושה.
החופש הגדול (אלבום של מאור כהן)
החופש הגדול הוא אלבום האולפן השלישי של מאור כהן. האלבום יצא ב-12 במרץ 2013 תחת נענע דיסק.
רקע
מאור כהן אמר על בחירת שם האלבום ועטיפתו :
ביקורות
יוסי חרסונסקי העניק לאלבום שלושה וחצי כוכבים מתוך חמישה, וכתב כי "'החופש הגדול' הוא אלבום לא קוהרנטי, אפילו ניסיוני, שאינו מפזר ערפל, התעוזה בבחירת חומרים עדיין אינה מביאה לשלם שאומר – יצירה אולטימטיבית. מצד שני יש כאן כמה שירים שמחייבים להגיע לחדש שלו".
ויליס קרייר
ויליס האוולינד קֶרִיֵר (באנגלית: Willis Haviland Carrier; 26 בנובמבר 1876 – 7 באוקטובר 1950) היה מהנדס וממציא אמריקאי, שהמציא את מיזוג האוויר המודרני.
קורות חיים
קרייר נולד למשפחה פרסביטריאנית בעיירה אנגולה שליד באפלו, ניו יורק. בנם של ויליאמס דוויין (1836–1908) ואליזבת (1845–1887). אמו מתה כאשר היה בן 11 שנים.
לאחר מספר שנים נוספות של שכלול הרעיון, ב-2 בינואר 1906, רשם קרייר פטנט אמריקאי (מס.808897) על המצאתו, לה קרא "מתקן לטיפול באוויר".
קרייר היה נשוי לשלוש נשים: קלייר הסימור, ג'ני מרטין ואליזבת מארש וייז. הוא ושלוש נשותיו קבורים בבית העלמין פורסט לון בבאפלו, ניו יורק. קרייר היה אב לילד אחד.
הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 1
הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 1 (באנגלית: Harry Potter and the Deathly Hallows - Part 1) הוא סרט קולנוע בריטי-אמריקאי בבימויו של דייוויד ייטס המבוסס על חלקו הראשון של הספר השביעי בסדרת ספרי "הארי פוטר", מאת ג'יי קיי רולינג. זהו הסרט השלישי בסדרה בבימויו של ייטס, שביים גם את הסרט החמישי ואת הסרט השישי, מה שהפך אותו לבמאי שביים את רוב סרטי הסדרה. דייוויד היימן ודייוויד ברון הפיקו את הסרט, והתסריט נכתב על ידי סטיב קלובס, שכתב את כל תסריטי הסרטים בסדרה למעט התסריט של הסרט החמישי.
שני חלקי הסרט מתארים את מסעו של הארי פוטר למציאתו ולהשמדתו של סוד האלמוות של לורד וולדמורט. כוכבי הסרט הם דניאל רדקליף בתפקיד הארי פוטר, ורופרט גרינט ואמה ווטסון בתפקיד חבריו הקרובים רון ויזלי והרמיוני גריינג'ר.
צילומי הסרטים הסתיימו ב-12 ביוני 2010, וכעבור 16 ימים יצא לאור הטריילר הרשמי הראשון של שני החלקים. החלק השני יצא לאקרנים ביולי 2011.
עלילה
משפחת דרסלי עוזבת את ביתה ומשאירה את הארי מאחור. הוא מתכנן לצאת בעקבות ההורקרוקסים; חפצים המכילים על ידי קסם את חלקי נשמתו של הלורד וולדמורט, ורק לאחר השמדתם הוא הופך לבן תמותה. משימה זו הטיל עליו מורו הדגול אלבוס דמבלדור לפני מותו. גם רון והרמיוני מתכוננים לעזוב את ביתם, והרמיוני מוחקת כל זכר לקיומה וכל זיכרון שלה מראשם של הוריה לפני שהיא עוזבת.
סוורוס סנייפ, שרצח את דמבלדור בסרט הקודם, מגיע לאחוזת מאלפוי ומשתתף באספה של אוכלי מוות. הוא מדווח לוולדמורט על התאריך שבו מסדר עוף החול מתכנן להבריח את הארי למחילה. וולדמורט מסביר ששרביטו והשרביט של הארי הם תאומים ולכן לא יכולים לפגוע זה בזה, ועל מנת לפגוע בהארי הוא זקוק לשרביט אחר. לשם כך הוא לוקח את שרביטו של לוציוס מאלפוי, ואז רוצח את צ׳ריטי ברבג׳, מורה ללימודי מוגלגים בהוגוורטס, שהוא החזיק בשבי.
מסדר עוף החול, יחד עם רון והרמיוני, מגיעים לבית הדרסלים הנטוש כדי לאסוף משם את הארי ולקחת אותו אל המחילה. שישה מהם שותים שיקוי פולימיצי על מנת להפוך לכפילים של הארי, למקרה שהם יפלו למארב. במהלך המסע האווירי אל המחילה הם אכן נקלעים למארב של אוכלי מוות, שבו נהרגים עין הזעם מודי והתנשמת של הארי, הדוויג. וולדמורט עצמו מגיע ומנסה להרוג את הארי, אך השרביט של הארי פועל מעצמו ומתגונן, תוך שהוא משמיד את השרביט שהשאיל וולדמורט מלוציוס. הארי מגיע אל המחילה בשלום ומגלה שג׳ורג׳ ויזלי נפגע בטיסה ואיבד אוזן, מחליט לצאת לבדו למסע אך משוכנע על ידי רון לחכות ולצאת אליו עם רון ועם הרמיוני.
השלושה מצליחים לחדור למשרד הקסמים ולקחת את הקמיע, תוך שהם מתוודעים לזוועות שלטון הטרור של וולדמורט, שמערב צעדים מפלים ועונשים כבדים לבני מוגלגים. רון נפצע והם נצרכים לפתוח במסע נדודים, בנוסף, הם אינם יודעים כיצד להשמיד את ההורקרוקס. מי שעונד את הקמע נעשה מתוסכל ועצבני ככל שהוא עונד אותו יותר זמן, מה שגורם ליחסים ביניהם להידרדר, עד שרון נוטש בזעם. הארי והרמיוני המיואשים מחליטים ללכת למכתש גודריק על מנת לשוחח עם היסטוריונית הקסם בתחולדה בגשוט, שם הם גם מבקרים את קברי הוריו של הארי ואת ביתו ההרוס. בתחולדה מתגלה כנחשית של וולדמורט, נגיני, והם נמלטים בעור שיניהם.
הרמיוני כועסת על רון ומסרבת לדבר איתו. במקביל, היא טוענת שצריך לפגוש את קסנופיליוס לאבגוד (אבא של לונה), אדם תמהוני אותו פגשו בחתונת ביל ופלר אשר עונד על צווארו סמל שהתגלה כמופיע בספר שהוריש דמבלדור להרמיוני, וכחתימתו של דמבלדור במכתב ששלח בעבר הרחוק לקוסם אפל בשם גלרט גרינדלוולד. היא מעוניינת לשמוע מקסנופיליוס על מהותו של הסמל, ורון מצטרף לדעתה על מנת לפייס אותה.
קסנופיליוס מסביר להם כי הסמל הוא סמלם של מחפשי אוצרות המוות - אבן, שרביט וגלימת היעלמות שהמחזיק בהם יהיה על פי האגדה (המופיעה בספר הילדים שקיבלה הרמיוני) אדון על המוות. הוא מנסה להסגיר אותם לאוכלי המוות בתמורה לבתו לונה שנלקחה בשבי, והם מצליחים להימלט ברגע האחרון.
מיד לאחר מכן הם נתפסים, אך קסם שמטילה הרמיוני מונע מאוכלי המוות לזהות את הארי בוודאות. השלושה נלקחים לבית משפחת מאלפוי מתוך מטרה לזהותו. בבית מזהה בלטריקס לסטריינג' את החרב וטוענת כי היא נגנבה מהכספת שלה. היא מענה את הרמיוני בדרישה לגלות כיצד פרצו לכספת. דובי גמדון הבית מופיע במקום ומחלץ את השלושה יחד עם אוליבנדר יצרן השרביטים, לונה לאבגוד וגריפהוק הגובלין. במהלך מנוסתם נוטל הארי את שרביטו של דראקו מאלפוי, ובלטריקס מצליחה להטיל את סכינה על דובי ולהרוג אותו. הוא מת בידיו של הארי על החוף שאליו הם התעתקו.
לכל אורך התקופה עוקב הארי בחזיונותיו הטלפתיים אחר ניסיונו של וולדמורט להגיע אל השרביט הבכור; השרביט החזק ביותר ואחד מאוצרות המוות. וולדמורט מגלה לבסוף כי השרביט היה ברשותו של דמבלדור. הוא פורץ את קברו ונוטל את השרביט.
הבדלים בין הסרטים לספר
הסרט חולק לשני חלקים מתוך מטרה להביא את הסיפור במלואו. ואכן בשונה משלושת החלקים הקודמים (מאז שהספרים הפכו לארוכים) הסרט אינו מאופיין בהשמטות קווי עלילה רבים. למרות זאת ישנם שינויים רבים, חלק גדול מהם בעקבות שינויים שהיו כבר בחלקים קודמים, ואחרים בגלל השוני המהותי בין סרט לספר.
• בספר התפתח כבר בחלק הקודם עימות בין הארי לשר הקסמים החדש, רופוס סקרימג'ר. הדבר הושמט כבר בסרט הקודם, וגם בחלק זה לא מוצג סקירמג'ר באור שלילי. אדרבה, הסרט נפתח בסצנה שאינה לקוחה מהספר בה מודיע סקרימג'ר על מלחמה נחושה באוכלי המוות. כמו כן כאשר הוא מקריא להארי וחבריו את צוואתו של דמבלדור הוא לא מואשם בעיכובה, וגם מנמק כעיקר הסיבה שאינו מביא להארי את חרב גריפינדור בהיעלמה. (בספר החרב מובאת לכספת לסטריינג' רק אחרי ניסיון גנבה של ג'יני ויזלי במהלך שנת הלימודים, וסקרימג'ר מסרב להביא אותה להארי אך ורק מפני שלטענתו אין לדמבלדור זכות להוריש אותה)
כמו כן מושמט הריב של הארי עם רמוס לופין, שמופיע בספר על רקע היסוסיו בנוגע לנישואים עם נימפדורה טונקס, המשך לעניין שהופיע בספר הקודם והושמט בסרט. בספר מסתיימת המריבה כאשר השלושה מאזינים ללופין מתראיין לרדיו 'מבט לפוטר', סצנה שכלל לא קיימת בסרט.
גם מאבקה של הרמיוני למען גמדוני הבית, קו עלילה מרכזי מאז הספר הרביעי שהושמט בכל הסרטים מושמט גם בסרט הזה, ולא מופיעה התפייסותו של הארי עם קריצ'ר, ששיאה בהובלתו של קריצ'ר את גמדוני הבית בקרב על הוגוורטס.
בספרים שיקוי פולימיצי משנה את השותה אותו גם במראה וגם בקול, בכל הסרטים (למעט אלאסטור מודי בסרט הרביעי) קולו של המתחזה לא משתנה, מה שמסכן אותו בחשיפה.
במקביל, בספר נפרסים חייו של גלרט גרינדלוולד, וסיומם בסירובו לגלות לוולדמורט על מיקומו של השרביט הבכור, צעד שמתפרש על ידי דמבלדור כחרטה ושיבה בתשובה. בסרט אין הסבר על חייו, ולמעשה הוא חושף בפני וולדמורט את מיקומו של השרביט.
• בסרט נוסף נופך דרמטי כאשר הארי חווה כל השמדת הורקרוקס בכאב איום (עניין שאינו קיים בספר, ולמעשה מעמיד בסימן שאלה את העובדה כי ההורקרוקסים שהושמדו בעבר לא גרמו לו לתופעות אלו). כמו כן, בעוד על פי הספר גילה דמבלדור להארי מבעוד מועד על זהותם של רוב ההורקרוקסים, בסרט הוא מגשש באפילה ומזהה אותם על פי ההתפתחויות.
בספר בסצינות רבות הארי וחבריו הופיעו בחזות שונה על ידי שיקוי פולימיצי או גלימת היעלמות, כך הארי בחתונה ובהימלטות ממנה, הארי והרמיוני במכתש גודריק, ושלושתם בבואם למשרד הקסמים. בסרט הם מתחפשים רק במשרד הקסמים ובשאר המקומות מופיעים בחזותם הרגילה, מתוך מטרה להישאר עם אותם השחקנים.
כמו כן לא מובהר בסוף כי מבצע הבריחה של הארי התנהל בהוראת סנייפ, והסיבה בגללה פצע את ג'ורג' ויזלי.
צוות השחקנים ודמויות
ג'ייסון אייזקס, שגילם את דמותו של לוציוס מאלפוי בסרטים הקודמים, שקל לא להמשיך בתפקיד לאחר יציאתו לאור של הספר השישי, כיוון שהיה מודאג מכך שדמותו תזכה לזמן מסך מועט בעקבות מאסרה בספר. כשנפגש עם רולינג בערב הענקת פרסים הוא ביקש ממנה "תוציאי אותי מהכלא, אני מתחנן". הסופרת הבטיחה לו כי דמותו של לוציוס מאלפוי תצא מכלא הקוסמים אזקבאן כבר בפרק הראשון, ומיד לאחר מכן חתם אייזקס על חוזה עם הפקת הסרט.
{|
פיצול הסרט
בשנת 2004 שקלו מפיקי הסרט הרביעי לפצלו לשני חלקים, אך לבסוף החליטו לא לעשות זאת. תוכנית זו שימשה כאחד הגורמים לפיצול הסרט השביעי. עם זאת, שני החלקים צולמו ביחד, והעבודה התנהלה כאילו מדובר בסרט אחד. הרעיון לפיצול הספר לשני סרטים הועלה בערך באמצע 2007, אך החל לקרום עור וגידים רק כאשר המפיק דייוויד היימן הצליח לדבר עם התסריטאי סטיב קלובס לאחר סיום שביתת גילדת הכותבים של ארצות הברית, וזכה לאישורה של רולינג. קלובס החל את עבודתו על תסריט החלק השני באפריל 2009.
אחד מבכירי חברת "האחים וורנר", אלן פ. הורן, טען בריאיון לעיתון "הטיימס" כי פיצול הסרט יאפשר לחברה שלו לנצל שעה וחצי נוספות של זמן מסך לצורך הצגה מלאה ומדויקת יותר של אירועי הספר השביעי. היימן תיאר את קבלת ההחלטה כך: "אוצרות המוות כה עשיר, הסיפור כה צפוף ויש כל כך הרבה קווי עלילה שבאים על פתרונם, שלאחר דיון עם ג'יי קיי רולינג הגענו למסקנה שיש צורך בשני חלקים". קלובס החל לעבוד על התסריט רק לאחר סיום שביתת גילדת הכותבים.
במאים אחדים הביעו עניין בבימוי הסרט לפני בחירתו של דייוויס ייטס לתפקיד. אלפונסו קוארון, שביים את "הארי פוטר והאסיר מאזקבאן", אמר כי הוא שוקל בחיוב לשוב לתפקיד הבמאי. גיירמו דל טורו, שוויתר על בימוי "האסיר מאזקבאן", הביע עניין בבימוי הסרט, אך בסופו של דבר ויתר על כך בעקבות עומס העבודה הגדול שבו היה נתון במהלך הפקת "ההוביט".
בריאיון למגזין "אמפייר" באפריל 2009 אמר היימן כי "זה סרט מסעות, בעיקר בחלקו הראשון. אנשים היו כה רגילים לראות את הארי פוטר בהוגוורטס ואנחנו פשוט לא שם בחלק הראשון של הסרט. אני חושב שזה באמת ריענן את אופי הסרט, ואני מקווה שזה ייתן לאנשים נקודת מבט שונה על הסרטים ויעודד אותם לצפות בהם פעמים נוספות, כיוון שזה מראה שונה לחלוטין כשאתה לא יושב באותו חדר כל הזמן".
בריאיון לאתר "Coming Soon" אישרו ייטס והיימן כי חלק מהמאורעות בספר השביעי השפיעו במידה מסוימת על הדרך שבה נכתב התסריט לסרט השישי בסדרה.
עלילת החלק הראשון של הסרט מסתיימת לאחר קבורתו של גמדון הבית דובי, שנרצח בידי בלטריקס לסטריינג'. הסצנה האחרונה בסרט מתארת את וולדמורט פורץ לקברו של אלבוס דמבלדור בהוגוורטס על מנת לקחת את שרביט הבכור, הנחשב לשרביט החזק ביותר בעולם הקוסמים של הארי פוטר. החלק השני ממשיך מאותה נקודה בעלילת הספר.
צילומים
פעילויות הקדם-הפקה (Pre-production) החלו ב-26 בינואר 2009, והצילומים עצמם החלו ב-19 בפברואר 2009 באולפני האחים וורנר, ליבסדן, בהם צולמו ששת הסרטים הקודמים בסדרה. אולפני פיינווד היו לאתר הצילומים השני של הסרט השביעי. ברונו דלבונל (Bruno Delbonnel), במאי הצילום של הסרט השישי, בחר לא להמשיך בעבודתו בסרט השביעי, כיוון שחשש מעבודה החוזרת על עצמה ללא תועלת. במקום דלבונל הוחלט לבחור באדוארדו סרה לתפקיד הסינמטוגרף של שני חלקי הסרט. באוקטובר 2009 החל רייף פיינס להשתתף בצילומי הסצנות הכוללות את דמותו, לורד וולדמורט. שאר השחקנים המבוגרים החלו להצטרף לצילומים בפרק הזמן של 250 ימים לאחר תחילת הצילומים. צוות הצילום צילם גם באתרים חיצוניים, כגון יער סווינלי, פרשווטר וסט (מיקום הבקתה של ביל ויזלי ופלר דלאקור), הכפר לבנהאם שבסאפוק ורחובות העיר לונדון. ב-26 במרץ 2010 הסתיימו הצילומים באולפני פיינווד, אך נמשכו באולפני ליבסדן. שני חלקי הסרט צולמו לאורך שנה וחצי בקירוב ברחבי הממלכה המאוחדת, והסתיימו ב-12 ביוני 2010. סצנת האפילוג הייתה בין האחרונות שצולמו.
במהלך הצילומים באולפני ליבסדן נפצע הפעלולן דייוויד הולמס, כפיל של דניאל רדקליף, וספג פציעה קשה בעמוד השדרה, שהותירה אותו משותק, במהלך צילום סצנה אווירית. הולמס נפל לקרקע לאחר פיצוץ שהיה חלק מהסצנה.
מוזיקה
אף על פי שייטס הצליח לשכנע את המלחין ניקולס הופר להצטרף לצוות של הסרט השישי, הופר הודיע כי הוא לא ילחין מוזיקה עבור הסרט השביעי. אחרי שג'ון ויליאמס, פטריק דויל וניקולס הופר הלחינו את ששת הסרטים הראשונים (ויליאמס הלחין את סרטים 1–3, דויל את 4 והופר את 5–6) אושר בינואר 2010 כי זוכה פרס גלובוס הזהב והמועמד לפרס אוסקר אלכסנדר דספלה ילחין את מוזיקת הרקע של החלק הראשון. דספלה החל להלחין את פסקול הסרט בקיץ ביחד עם התזמורת הסימפונית של לונדון, ואישר כי הוא יכלול את הנושא המוזיקלי "Hedwig's Theme", שחובר על ידי ג'ון ויליאמס, בעבודתו. דספלה אמר כי "אני אתחיל את העבודה בקיץ הזה, והיא תימשך לכל אורכו. לא יהיו לי חופשות, אך זה עבור סיבה טובה – הפסקול. אני אנצל כל הזדמנות להשתמש בנושא המוזיקלי הנפלא שנכתב על ידי ג'ון ויליאמס. אני סבור שלא נעשה בו שימוש מספיק בסרטים האחרונים, כך שאם יש לי את ההזדמנות ואם קטעי הסרט יאפשרו לי, אני אארגן זאת... אני אבצע אותו בכבוד ותענוג גדולים".
הפסקול של החלק הראשון הוצא לחנויות שלושה ימים לפני הפצת הסרט בארצות הברית ובבריטניה, ב-16 בנובמבר 2010. מהדורת אספנים מיוחדת הוצאה ב-21 בדצמבר אותה השנה.
אתר האינטרנט של האחים וורנר אישר שדספלה, יחזור להלחין גם את חלק 2. בראיון שערך Film Music Magazine עם המלחין הוא אמר שחלק 2 הוא "אתגר נהדר" ויש לו "המון ציפיות לעמוד בהן בעבודה טובה". דספלה החל לכתוב מוזיקה בתחילת 2011, וסיים להקליט אותה ב-27 במאי 2011 באולפני אבי רוד, יחד עם התזמורת הסימפונית של לונדון. רשימת השירים לפסקול הוצאה ב-16 ביוני 2011. כל המנגינות הופקו והולחנו על ידי אלכסנדר דספלה. Amazon.com הודיעה באתרה על הוצאת הפסקול בתאריך ה-12 ביולי 2011, שלושה ימים לפני יציאת הסרט בארצות הברית.
הערות שוליים
ハリー・ポッターと死の秘宝
דגל אל סלוודור
דגל אל סלוודור (בספרדית: Bandera de El Salvador) הוא דגלה הלאומי של אל סלוודור. הוא משמש כדגל המדינה מאז שנת 1972. דגלה הראשון של אל סלוודור אומץ בשנת 1822 בהתבסס על דגל הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה. דגל זה נזנח בשנת 1865, הושב בשנת 1912 ואושרר ב-27 בספטמבר 1972. הפסים הכחולים והפס הלבן נלקחו מארגנטינה כמו רבות מהמדינות החברות בפדרציה של מרכז אמריקה. במרכז הדגל ישנו סמל מורכב: משולש שווה-צלעות המסמל למעשה חירות, שוויון ואחווה; תמונת נוף של חמישה הרים - חמש החברות בפדרציה), שני ימים והתנופפות דגלים; בחלק העליון של הסמל ישנה כיפה אדומה המסמלת חירות; מסביב לסמל מצוין התאריך 15 בספטמבר 1821 - יום שחרור המדינה מעולה של ספרד. מתחת למשולש ישנה כתובת עם שם המדינה.
דגל דומה, בו אין את הסמל במרכז הדגל ובו המוטו: "DIOS UNION LIBERTAD" (בספרדית: אלוהים, אחדות, חירות) באותיות צהובות, משמש כדגל לשימושים אזרחיים ואף שימושים רשמיים.
בין השנים 1865 - 1912 נעשה שימוש בדגל המבוסס על דגל ארצות הברית - דגל כחול - לבן שבקנטון (הרביע העליון הקרוב לניצב) שדה אדום ובו כוכבים לבנים.
וורבאונד
וורבאונד (באנגלית: Warbound, בתרגום חופשי "מחויבים למלחמה") היא קבוצה בדיונית של גיבורי-על חייזרים המופיעה בחוברות הקומיקס הענק הירוק ביקום מארוול קומיקס. הקבוצה הופיעה לראשונה בחוברת Incredible Hulk Vol.2 #94 מיוני 2006, ונוצרה על ידי הכותב גרג פאק והמאייר קרלו פגוליאן.
במהלך אירועי "כוכב הענק הירוק", הענק הירוק הגיע לכוכב סאקאר לאחר שהוגלה מכדור הארץ בידי קבוצת אילומינטי, אשר הורכבה מצ'ארלס אקסבייר, דוקטור סטריינג', ריד ריצ'רדס, טוני סטארק, נאמור וחזיז שחור. מצבו היה חלוש ביותר כתוצאה מהמסע הבין-יקומי שערך, והוא שועבד ונלקח להילחם בקרבות גלדיאטורים לצורכי בידור. המונרך השליט של הכוכב, המלך האדום, צילק את פניו של הענק, ובשל כך הפך לאויבו. בזירה, הענק פגש במשועבדים אחרים, בהם קורג, הרואים, ברוד, מיק, מונג, אלוי קאיפי ושומר ראשה לאבין סקי. קבוצה קטנה זו של מנודים חברתית הכריזה נאמנות אחד לשני והפכה לקבוצת וורבאונד בעקבות מותו של לאבין סקי.
אחרי שהמלך האדום ניסה להרוג את חברי הקבוצה מספר פעמים, הקבוצה השתחררה מדיסקי הציות שלהם ששמרו אותם כבולים בעזרת כוחותיו הקוסמיים של הגולש הכסוף המשועבד, שנבחר להתמודד מולם בזירה. יחד עם עבדים רבים, הם נמלטו מהעולם המעוות של סאקאר. הם ארגנו מרד נגד שלטונו העריץ של המלך האדום הרצחני, כאשר בסופו נבחר הענק לרשת את מקומו כשליט הכוכב. כאשר הספינה בה הגיע הענק התפוצצה וגרמה לפיצוץ הכוכב, הקבוצה עשתה את דרכה חזרה לכדור הארץ כדי לנקום את נקמתו של הענק בחברי האילומינטי.
טיטאן (סרט)
טיטאן (באנגלית: Titan A.E.) הוא סרט אנימציה אמריקאי, אשר נוצר על ידי פוקס המאה ה-20. הסרט בוים והופק על ידי דון בלות' וגארי גולדמן. בסרט בין היתר דיבבו מאט דיימון, ביל פולמן, דרו ברימור, ג'ון לגוויזאמו, נייתן ליין, ג'נין גרופלו ורון פרלמן. זהו הסרט הרביעי והאחרון של חברת אולפני ההנפשה של פוקס.
עלילה
בשנת 3028, האנושות התמחתה במסעות חלל עמוקים ובקשרים עם חייזרים שונים. המצאת האנושות בשם "פרויקט טיטאן" הזעיקה את דרג', חייזרים בעלי אנרגיה טהורה. כשהדרג' החלו לתקוף את כדור הארץ, פרופסור סם טאקר, החוקר הראשי של "פרויקט טיטאן", שלח את בנו קייל באחד מספינות הפינוי יחד עם חברו החייזר טק כאשר טאקר ועוד חבריו לצוות טסו ברכב החלל הטיטאנית אל המרחב התלת־ממדי. ספינת האם של הדרג' הגיעה וירתה נשק מכוון אל הכוכב שהשמיד את כדור הארץ, כאשר ההריסות מהפיצוץ השמידו את הירח. האנשים ששרדו נהיו נוודים, בדרך כלל היו מושא לעג מפני החייזרים האחרים.
כעבור 15 שנה, קייל עובד ביריד החילוץ בחגורת אסטרואידים בשפ טאו 14. הוא גטרר על ידי ג'וזף קורסו, קפטן בחללית ולקיריה. קורסו חושף שטאקר קדד מפה אל הטיטאן בזירה ונתן לקייל. טק סיפר לקייל שהאנושות סומכת עליו שימצא את הטיטאן. כאשר הדרג' תוקפים את יריד החילוץ, קייל בורח אל הוולקיריה עם קורסו והצוות שלו: אקימה, טייסת אנושית, יחד עם פריד, גון וסטיט', חייזרים מכל מיני סוגים.
בכוכב סאשארים, הגולים פרשו את המפה, וחקרו שהטיטאן מתחבאת בערפלית אנדאלי. לוחמי הדרג' הגיעו, ותפסו את קייל ואקימה. הדרג' בסוף השליכו את אקימה וחלצו את מפת הטיטאן מקייל. הצוות של קורסו הצילו את אקימה, כאשר קייל הצליח לברוח מספינת הדרג' והצטרף מחדש לחבורה. המפה של קייל השתנתה ושם הופיע המיקום הסופי של הטיטאן.
כאשר חידשו את האספקה בתחנת החלל האנושית בשם בנגקוק החדשה, קייל ואקימה גילו שקורסו ופריד מתכננים לבגוד בטיטאן למען הדרג'. קייל ואקימה תכננו לברוח מהולקיריה, אולם הם ננטשו בבנגקוק החדשה כאשר קורסו ושאר הצוות טסו אל הטיטאן. בעזרתם של הצוות של בנגקוק החדשה, קייל ואקימה קבלו חללית קטנה בשם פניקס והתחרו כדי למצוא את הטיטאן לפני קורסו.
קייל ואקימה נווטו דרך שדה קרח בערפלית אנדאלי לפני שהולקריה הגיעה. הם גילו דוגמיות DNA מחיות של כדור הארץ, והולוגרפים מוקלטים מידי פרופסור טאקר אשר הסביר שהטיטאן נוצר כדי ליצור כוכב דומה לכדור הארץ. אולם, לאחר הבריחה מכדור הארץ לפני שהושמד, תאי הכוח חסרו באנרגיה חיונית להשלמה. המסר נקטע בידי קורסו ופריד. פריד חשף את עצמו בתור שכיר חרב לדרג' ובגד בקורסו שהחזיק אותו, את קייל ואת אקימה באיומי אקדח. פריד איים להרוג את כל השלושה בשביל הדרג', אולם הוא נהרג בידי קורסו. הוא וקייל נלחמו עד שקורסו נפל אל התהום מהספינה.
כעבור שניות, הדרג' תקפו את הטיטאן. מכיוון שלדרג' ישנה אנרגיה טהורה, קייל הבין שהטיטאן יכול לספוג את האנרגיה כדי להמריץ מחדש את הספינה. כדי שהתוכנית תצא לפעולה, קייל חייב לתקן את החלקים המשמעותיים בספינה, הוא עושה זאת בזמן ששאר הצוות של הולקריה יסיחו את דעת החייזרים. קורסו, אשר שרד ושמע על התוכנית של קייל, הופיע ועיכב את הדרג' ואז הקריב את עצמו כדי להשלים את התיקונים. הטיטאן שאב את כוחה של ספינת האם של הדרג' יחד עם מה שנמצא הפינה, ואז השתמש בכוח הטהור יחד עם שדה הקרח, כדי ליצור כוכב חדש וראוי למגורים.
קייל ואקימה עמדו בגשם, הביטו ביופיו של ביתם החדש ושוחחו על שמו של הכוכב. סטיט' וגון עפו בולגריה בתור ספינות מושבה, אשר התמלאו בבני אדם על מנת ליצור בשבילם חיים חדשים ונעימים בכוכב החדש.
פנטון
פנטון בע"מ (באנגלית: Pantone Inc.) היא חברה לייצור צבעים. סניף החברה הראשי ממוקם בניו ג'רזי, שבארצות הברית. החברה ידועה בעיקר בשל שיטת התאמת הצבעים שלה, ייחודה נובע מכללים נוקשים ושיטות מדויקות להתאמת צבעים. שיטת התאמת הצבעים של פנטון מיושמת בתעשיות מגוונות, בעיקר בעולם הדפוס אך גם בתעשיות יצור הטקסטיל ולעיתים גם במכונות הדפסה דיגיטליות (פלוטר) ובתעשיות הפלסטיק.
באוקטובר 2007 רכשה חברת "אקס רייט בע"מ" (X-Rite Inc), ספקית ויצרנית של חומרת מחשב ומכשירי מדידת צבע, את חברת פנטון במחיר של 180 מיליון דולר.
רקע
הרעיון העומד מאחורי מניפת הצבעים של פנטון הוא היכולת לתת למעצבים כלי להתאמה מרבית של צבעים בעבודות אשר עברו לשלב הביצוע והיצור. שיטה זו אומצה בידי רוב מפיקי הדפוס וגרפיקאים. שיטת מניפת הצבעים של פנטון מושרשת בעולם הדפוס והעיצוב ברמה גבוהה ביותר עד כדי כך שהמניפה הפכה לכלי עיצובי ואביזר הכרחי בארגז הכלים של מעצבים ואנשי דפוס. פאנטון ממליצה לרכוש מניפת הצבעים אחת לשנה מכיוון שעם הזמן הצבעים דוהים ונשחקים משימוש והמניפה מאבדת מדיוקה. התאמה מקסימלית תתקבל רק אם יתר הגורמים המשפיעים יתואמו כמו: (סוג ועובי נייר, חברה מייצרת לצבעים שבשימוש ואופן הטיפול במהלך ההדפסה).
בכל שנה מכריזה חברת הצבעים הבינלאומית על "צבע השנה"- הגוון שישפיע על האופנה ועל עיצוב הבית בשנה הקרובה.
מניפת הצבעים של פנטון
במניפת הצבעים של פנטון יש לכל גוון מספר ותמונת צבע שמתקבל לאחר הדפסה. בנוסף מכילה המניפה "מתכונים" להכנת צבעים המבוססים על שיטת הפרוצס (CMYK). בשיטת CMYK משתמשים בארבעה צבעים - ציאן, מג'נטה, צהוב ושחור, אשר מודפסים אחד על השני בכמויות משתנות בהתאם לגוון המבוקש. רובו של עולם הדפוס התעשייתי על ענפיו השונים מדפיס על יד שימוש בשיטת הפרוצס. שיטתה של חברת פנטון מתבססת על ערבוב ספציפי של פיגמנטי צבע ליצירת צבעים חדשים, צבעים אלו ידועים בשמם כ"צבע פנטון" (spot colors) והכוונה היא לצבע מוכן מראש, על ידי החברה המייצרת, בגוון ספציפי שלרוב אינו קיים בקשת הצבעים של הפרוצס שמותקן במכונת הדפוס בצורתו הסופית, בגלל השימוש בשיטה נפתחה האפשרות לייצור של צבעים מיוחדים, כגון: צבעים מטאליים וצבעים פלואורסצנטיים. רוב "צבעי הפנטון" (spot colors) נמצאים מחוץ לקשת הצבעים של הפרוצס, צבעים אשר אפשר על ידי פרוצס להדפיסם מסומנים במניפה בסימון מתאים ובנוסף ישנו תרשים כמויות ליצור הגוון המבוקש.
לסי זקס
לסי זקס (בגרמנית: Lessie Sachs; 1897 – 1942) הייתה משוררת ואמנית אמריקאית ילידת גרמניה, שפעלה במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
לסי זקס נולדה בשנת 1897 בברסלאו, אז עיר באימפריה הגרמנית. היא הייתה בתו היחידה של הנוירולוג היינריך זקס. זקס למדה בבתי ספר בברסלב ובמינכן, שם למדה אומנות ומלאכה.
זקס כתבה בעיקר שירי אהבה ליריים. שיריה הראשונים פורסמו בכתב העת "זימפליציסימוס". מספר עיתונים גרמניים (למשל "Vossische Zeitung") פרסמו גם את יצירותיה, וכמה משיריה שודרו ברדיו.
בשנת 1933 התחתנה זקס עם המלחין והפסנתרן האוסטרי יוזף וגנר, ונולדה להם בת, דורותי. זקס הייתה יהודיה, ובשנת 1939 היא ומשפחתה היגרו לארצות הברית והתיישבו בניו יורק. חלק מיצירותיה של זקס פורסמו אז בעיתון הגרמני-יהודי בניו יורק "Aufbau".
אף על פי שזקס הייתה ידועה בעיקר כמשוררת, היא הייתה גם אמנית. לפחות אחד מרישומיה פורסם במגזין הפנטזיה הגרמני "Der Orchideengarten" (גן הסחלבים), שיצא לאור במשך שלוש שנים בלבד (1919–1921).
זקס נפטרה בשנת 1942. שנתיים לאחר מכן פרסם בעלה אוסף משיריה תחת הכותרת "Tag- und Nachtgedichte" (שירי יום ולילה), עם הקדמה מאת היינריך מאן. מבקר עכשווי ציין כי כתיבתה של זקס מעבירה "טעם מובהק של מינכן וברלין באמצעות תערובת ייחודית של ליריקה ושנינות מומלחת עם שיחות".
יצירותיה, הכוללות גם כתבי יד והתכתבויות, מוחזקות על ידי מכון ליאו בק.
תאית
תאית (או צלולוזה, מ-Cellulose) היא פחמימה, רב-סוכר, ביופולימר המורכבת משרשראות ארוכות של מולקולות גלוקוז-בטא. התאית היא אחת משתי התרכובות האורגניות הכי נפוצות בטבע, משמשת כמרכיב מרכזי בדפנות התאים בצמחים, ומהווה כשליש מהמסה של הצומח בכדור הארץ.
מספר בעלי חיים, במיוחד טרמיטים ומעלי גירה, מסוגלים לעכל תאית באמצעות חיידקים סימביוטיים, יש גם מספר מינים של בקטריות המסוגלות לייצר צלולוז. תאית אינה ניתנת לעיכול על ידי אדם, ויש לה ערך תזונתי שלילי. עם זאת יש לפיזור שלה במעי ערך כשל "סיבים תזונתיים". תוצר תיעוש תהליך הפקת אנרגיה מתאית (בניגוד למדורה מעץ) נקרא ביו-דלק ונפוץ יותר כביודיזל.
תאית התגלתה כמרכיב מרכזי בדפנות התא הצמחי ב-1838 על ידי הכימאי הצרפתי אנסלם פאיין. בצורתה הטהורה ביותר, מופיעה התאית בסיבי כותנה. ברוב הצמחים האחרים היא מופיעה בצירוף ליגנין והמיצלולוז.
מבנה כימי
הנוסחה הכימית של תאית היא C6H10O5)n), כאשר n הוא מספר יחידות הגלוקוז במולקולה. מולקולות הגלוקוז מחוברות בתאית באמצעות קשרים גליקוזידיים בין הפחמנים 1 ו- 4, כלומר קשרי בטא-1,4. המבנה הוא שרשרת ישרה ללא ליפופים. במיקרופיברילות המרכיבות את דפנות התא הצמחי, שרשראות התאית מחוברות יחד על ידי קשרי מימן, מה שתורם למבנה חזק המאפשר לשמור על קשיות התאים הצמחיים. קשיות זו תורמת, בסופו של דבר ליכולת הצמיחה לגובה של הצמחים. הפירוק של התאית לתתי היחידות שלה מתבצע על ידי האנזים צלולאז.
שימושים בתעשייה
התאית משמשת בין השאר לייצור ניטרוצלולוזה, מרכיב מרכזי באבק שרפה נטול ריח. התאית משמשת גם לייצור צלופן וזהורית. תאית משמשת לכרומטוגרפיה במעבדות הכימיות. מתאית מייצרים נייר, ממחטות נייר ונייר טואלט.
ערך תזונתי
רוב בעלי החים אינם מסוגלים לפרק צלולוז ולהפיק ממנו אנרגיה, רוב פירוק התאית בטבע מבוצע על ידי חיידקים ופטריות. בעלי חיים הניזונים מעשב כדוגמת מעלי הגירה חיים בסימביוזה עם חיידקים מפרקי תאית במערכת העיכול. חיידקים אלו מפרישים אנזימים המפרקים את הפולימר לדו סוכר צלוביוז ובהמשך לגלוקוז. באופן דומה מנצלים את התאית גם בעלי חיים אחרים הניזונים מחלקי צמחים עתירי תאית כדוגמת צבים או איגואנות. עיכול באמצעות חיידקים של תאית שמקורה באצות נמצאה גם בפטישן טיבורו, נראה שהמקור האבולוציוני ליכולת פירוק התאית זו של מין שנחשב בעבר לטורף הוא בסימביוזה עם חיידקים מפרקי כיטין הבונה את שריון הסרטנים שהם מרכיב משמעותי בתזונה של כריש זה. כמה מיני טרמיטים הם בעלי החיים היחידים בהם מתקיים פירוק תאית במערכת העיכול ללא תלות בחיידקים. את התאית ניתן למצוא בעיקר בירקות ירוקים, אך היא קיימת בכל תא צמחי. התאית היא אינרטית, אינה מגיבה בבישול, כלומר נשמרת בבישול גם בתנאים חומציים. התרככות הירק בבישול אינה נובעת מהתרככות התאית, אלא מריכוך פולימר נוסף בתא הצמחי - ההמיצלולוז. פולימר זה סופח מים בעת הבישול ותורם לריכוך הירק. הירקות האכילים בעלי תכולת תאית גבוהה הם חסה, כרוב ומלפפון.
רודי לרוסו
רודולף אנטון "רודי" לרוסו (באנגלית: Rudolph Anton "Rudy" LaRusso; 11 בנובמבר 1937 – 9 ביולי 2004) היה כדורסלן יהודי אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1959–1969. לאורך קריירת ה-NBA השתתף 5 פעמים במשחק האולסטאר, ורשם ממוצעים כוללים של 15.6 נקודות, 9.4 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים למשחק.
נחשב לאחד הכדורסלנים היהודים הטובים אי פעם. בשנת 2014 הונצח במוזיאון יד לאיש הספורט היהודי – "היכל התהילה של הספורטאים היהודים".
נעורים וקריירת מכללות
לרוסו נולד ברובע ברוקלין שבעיר ניו יורק, לאם יהודיה ואב נוצרי ממוצא איטלקי. בין השנים 1956–1959 למד בדארטמות' קולג', ובשתי עונותיו כשחקן קבוצת הכדורסל שלה העמיד ממוצעים של 17.1 נקודות ו-17.4 ריבאונדים למשחק. בעונות 1958 ו-1959 הוביל את הקבוצה לשתי זכיות באליפות "מחוז ליגת הקיסוס", כאשר במשחק הגמר של עונת 1969 קלע את סל הניצחון בשנייה האחרונה מול אוניברסיטת פרינסטון. כשחקן דארטמות' קבע לרוסו את שיאי הקבוצה בריבאונדים במשחק בודד (32), בעונה (503) ובקריירה (1,239).
מיניאפוליס/לוס אנג'לס לייקרס
לרוסו נלקח על ידי קבוצת מיניאפוליס לייקרס בבחירה העשירית של דראפט ה-NBA 1959. כבר בעונתו הראשונה ב-NBA שימש כשחקן חמישייה קבוע, והעמיד ממוצעים של 13.7 נקודות ו-9.6 ריבאונדים למשחק. בכל 8 עונותיו בלייקרס העפילה הקבוצה לשלב הפלייאוף, ובכל 4 סדרות הגמר אליהן העפילה, הפסידה לבוסטון סלטיקס. באותה תקופה היה השחקן השלישי בחשיבותו של הלייקרס, אחרי אלג'ין ביילור וג'רי וסט, ובמהלכה נבחר 3 פעמים להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA.
במשחק העונה הסדירה האחרון של עונת קלע לרוסו שיא קריירה של 50 נקודות בניצחון קבוצתו על סנט לואיס הוקס, ובכך קבע את שיא הנקודות לשחקן יהודי במשחק NBA.
סן פרנסיסקו ווריורס
בינואר 1967 הועבר לרוסו לדטרויט פיסטונס כחלק מטרייד משולש, במסגרתו נשלח מל קאונטס מבולטימור בולטס ללייקרס, בעוד ריי סקוט עבר מהפיסטונס לבולטס. עד סיום אותה עונה הושבת לרוסו בשל פציעה, ובסיומה נמכר לסן פרנסיסקו ווריורס בטרם שיחק במדי הפיסטונס. בעונתו הראשונה בסן פרנסיסקו הוביל את קלעי הקבוצה עם שיא קריירה של 21.8 נקודות למשחק (שמיני ב-NBA), ובעונה העוקבת המשיך להציג יכולת גבוהה עם ממוצע של 20.7 נקודות למשחק וכן נבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה. בשתי עונותיו עם הווריורס השתתף לרוסו במשחק האולסטאר, אך בשתיהן הודחה קבוצתו מהפלייאוף על ידי הלייקרס, בסיבוב השני והראשון בהתאמה.
בסיום עונת פרש לרוסו ממשחק, בגיל 31 בלבד. בעת פרישתו דורג במקום ה-13 בתולדות ה-NBA בסך ריבאונדים בקריירה (6,936), ובמקום ה-22 בסך נקודות בקריירה (11,507).
לאחר פרישתו עבד בבנק השקעות וכסוכן ספורט. בשנת 2004 נפטר לרוסו לאחר מאבק ממושך במחלת פרקינסון, בגיל 66.
חורבת צונם
חורבת צונם או חורבת (א-)צֻוַּאנה (בערבית: אבן צור) המכונה גם העיר האבודה היא אתר ארכאולוגי השוכן בגליל העליון, 6 ק"מ צפונית למעלות-תרשיחא, בין היישובים אבן מנחם וגורנות הגליל.
באתר חורבות של עיר ביזנטית ששטחה כ-15 דונם, בהן בניינים נפולים, בית בד, בורות מים, חצובים בעלי קשתות, קברים, שברי עמודים, שרידי מסגד ממלוכי וחרסים מהתקופה הרומית.
בשנות ה-50 נסקר האתר על ידי יוחנן אהרוני, שמצא כי המקום היה מיושב מהתקופה הרומית ועד התקופה המוסלמית המוקדמת.
האתר מהווה מוקד משיכה למטיילים, וב-2020 האתר אמור להיכנס לתוכנית העבודה של קק"ל, אך הוא צפוי להישאר "צנוע ואינטימי". מרבית האתר מכוסה בחורש המורכב בעיקר מעצי אלון התולע וער אציל. בנוסף, באתר שלולית חורף המאכלסת סוגים שונים של דו-חיים.
אלכסנדרו קיפצ'יו
אלכסנדרו מיחייצה קיפצ'יו (ברומנית: Alexandru Mihăiță Chipciu; נולד ב-18 במאי 1989) הוא כדורגלן רומני המשחק בעמדת הקשר באוניברסיטטה קלוז'.
בראשוב
קיפצ'יו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של בראילה, עיר הולדתו. מבראילה עבר לספורטינג פיטאשי וממנה לקבוצה הבוגרת של בראשוב מהליגה הרומנית השנייה. כבר בעונתו הראשונה במועדון כבש 4 שערי ליגה כאשר הוא רק בן 18, אך עונה לאחר מכן מעמדו בקבוצה ירד.
בקיץ הושאל לפורקס בראשוב ובינואר  הושאל לבראילה מהליגה הרומנית השלישית.
בעונת קיפצ'יו חזר להרכב הראשון של בראשוב וסיים את העונה עם 3 שערים ב-31 משחקי ליגה.
סטיאווה בוקרשט
ב-21 בדצמבר 2011 חתם בסטיאווה בוקרשט לחמש שנים תמורת 1.2 מיליון אירו ו-25% ממכירה עתידית של השחקן. ב-31 במרץ 2012 צ'יפציו הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד פאנדורי טרגו ז'יו. ב-7 במאי הורחק במשחק בליגה נגד קונקורדיה קיאז'נה.
ב-10 במאי 2013 שבר את רגלו ונעדר חמישה חודשים מהמגרשים.
אנדרלכט
ב-19 ביולי 2016 קיפצ'יו חתם לארבע שנים באנדרלכט הבלגית ששילמה עליו 3 מיליון אירו. ב-7 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד קורטרייק.
ב-3 ביולי 2018 קיפצ'יו הושאל לספרטה פראג עד לסיום העונה.
ב-18 בינואר 2020 קיפצ'יו חזר לרומניה וחתם בקלוז'.
ב-24 ביוני 2022 חתם קיפצ'יו באוניברסיטטה קלוז'.
קריירה בינלאומית
ב-10 באוגוסט 2011 קיפצ'יו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רומניה בניצחון 0-1 נגד. ב-15 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד.
קיפצ'יו נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2016.
אלייה איזטבגוביץ'
אלייה איזטבגוביץ' (בסרבו-קרואטית: Алија Изетбеговић; 8 באוגוסט 1925 - 19 באוקטובר 2003), הנשיא האחרון של נשיאוּת בוסניה והרצגובינה במסגרת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, הנשיא הראשון שלה כמדינה הנלחמת על עצמאותה ועל יציבותה הפנימית במלחמת בוסניה (1992 עד 1996), ואחד משלושת חברי נשיאוּת בוסניה והרצגובינה (1996 עד 2000) ויו"ר הנשיאות (1996–1998, 2000), כנציג הבוסניאקי של הפדרציה.
בשנת 2010 נבחר בנו של אלייה, בקיר איזטבגוביץ', לחבר הבוסניאקי של נשיאות בוסניה והרצגובינה.