cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוזיקת טראפ
2010 – היום
בסביבות שנת 2012, החל הטראפ לצבור פופולריות בתור סגנון מוזיקה אלקטרונית כחלק מ-EDM, אשר מאז הפך לסגנון אלקטרוני נפרד אשר קרוי גם הוא טראפ. סגנון הפיוצ'ר באס הושפע רבות מזרם הטראפ האלקטרוני והתפתח ממנו. עיקר התפתחותו של הטראפ הייתה חדירתו לסצנת ההיפ-הופ, עד להפיכתו לתת הז'אנר העיקרי בה. בשנת 2013, מוזיקת הטראפ האלקטרונית הפכה לפופולרית במיינסטרים בזכות אמנים כמו המפיק די ג'יי סנייק. במאי 2015, ז'אנר הטראפ שוב עלה לפסגות מוזיקת המיינסטרים כאשר הראפר פטי ואפ הוציא את הסינגל "Trap Queen" והגיע למספר 2 ברשימת בילבורד הוט 100. בשנת 2018, יצר הראפר והמוזיקאי צ'ילדיש גמבינו את השיר "This Is America", שהפך למספר 1 בבילבורד והושמע מעל 65 מיליון פעמים בשבוע הראשון להוצאתו לאור. אמני טראפ בולטים כיום הם מיגוס, פיוצ'ר, יאנג ת'אג, גוצ'י מיין, טראוויס סקוט, קארדי בי, ליל פאמפ ועוד.
בישראל
בארץ סצנת הטראפ מצומצמת יחסית ואינה נחשבת למיינסטרים כמו בארצות הברית. ישנו טראפ בישראל שהוא לרוב מבודח ובעל אווירה לא רצינית על גבול הפרודיה וטראפ בעל אווירה יותר רצינית. בין אמני הטראפ הישראלים ניתן למנות אמנים צעירים כדוגמת נורוז, דודו פארוק, יאנג בויז, דור3, מיכאל סוויסה, טדי נגוסה, הלם תרבות ושרק וצוקוש ואמנים יותר ותיקים כמו פלד, לוקץ' ושקל.
ב-2020 שודרה אופרת הטראפ "עלייתו ונפילתו של שם טוב האבי" של היוצר תמיר בר בשיתוף אמנים מסצנת הטראפ הישראלית בכאן 11.
ספנים אמיצים (סרט)
התסריט מבוסס בחלקו על הרומן ספנים אמיצים מאת רודיארד קיפלינג (1897).
הסרט שונה מהספר - דמות האם כלל אינה מופיעה וכן הסיום הוא טרגי וסוחט דמעות בעוד שבספר הסיום הוא שמח ואופטימי.
תקציר העלילה
הארווי צ'יין (פרדי ברת'ולומיו) הוא נער מפונק, מתנשא וסנוב. הוא מתנשא על התלמידים, המורים והמשרתים בביתו בגלל היותו בן יחד לטייקון מר צ'יין (מלווין דאגלס). האב עסוק כל הזמן בעסקיו ואינו מתפנה לזמן איכות עם בנו. הארוי מנסה לשחד את המורה טיילר (דונלד בריגס) ומאיים עליו ולבסוף הוא מקבל מכות מתלמידים.
האב המודאג מזמין את המורה והמנהל והם מייעצים לו לקחת אותו לחודשיים לשייט לאנגליה כדי לבלות ביחד בזמן איכות.
בספינה הוא רב עם שני ילדים, הם רצים אחריו והוא מתחבא על הסיפון ובטעות נופל למי האוקיינוס האטלנטי.
הוא שוחה ונמצא באפיסת כוחות עד שברגע האחרון מבחין בו הדייג הפורטוגזי מנואל (ספנסר טרייסי) ומעלה אותו לסירת הדייג שלו. מנואל חוזר לספינת הסקונר, "אנחנו כאן" והספנים מעלים עליה את הארווי המעולף. הספינה שטה ליד חופי ניופאונדלנד העשירים בדגה.
לאחר שהוא מתאושש הוא מבקש לשוחח עם קברניט הספינה. הקברניט הוא דיסקו טרופ (ליונל ברימור) ועמו נמצא גם בנו, דן (מיקי רוני). הארווי דורש מהקברניט שיחזירו מיד לחוף ואבא שלו ישלם לו 10.000 דולר ואם לא, הוא יתלונן על חטיפה. בתשובה סוטר לו הקברניט ומפיל אותו ואומר לו כי מעתה הוא יהיה איש צוות, יעבוד ויקבל משכורת אחרת לא יקבל אוכל. הוא מטיל על מנואל לחנך אותו היות שהוא הביא אותו לספינה.
מנואל מוצא דרך לליבו של הארווי. הוא מספר לו על חייו ועל אביו הדייג שלימד אותו את המקצוע ונעלם בים. הוא מתבל את דבריו בשירים באנגלית ובפורטוגזית כשהוא מלווה את עצמו בהארדי גארדי.
הארווי ממלא כעת את כל התפקידים, מעמיס את הדגים, מפלח אותם וגם עוזר במטבח. לבסוף הוא מצטרף למנואל בסירה ודג ביחד אתו. הספן לונג ג'ון נפצע מקרסים ששם לו הארווי בחכה כדי שיפסיד בהתערבות עם מנואל מי דג יותר דגים. כאשר הוא מנסה לפגוע בהארווי, מגן עליו מנואל.
הארווי נהנה מהחיים האלה ורוצה להמשיך בהם. באחת הסערות עולה מנואל על תורן שקורס, נופל לים ומוחץ אותו. הספנים מנסים להציל אותו אבל הוא נעלם בים לא לפני שהוא נפרד מהארווי.
הספינה חוזרת לנמל גלוסטר במסצ'וסטס אביו של הארווי נפגש איתו אבל הארווי עצוב. בכסף שקבל מהקברניט הוא הולך לכנסייה ומדליק שלושה נרות- למנואל ואביו וממנו - למנואל.
בסיום הסרט נערכת אזכרה בגלוסטר ליד האנדרטה לדייגים שלא חזרו. המשפחות השכולות משליכות למים זרים והארווי ואביו משליכים שני זרים לזכרו של מנואל כששניהם מחובקים.
ג'ון דיר 3020
ג'ון דיר 3020 (באנגלית: John Deere 3020) הוא דגם טרקטור חַקלָאִי (טרקטור יבול) שיוצר על ידי ג'ון דיר בין השנים 1972–1964 בארצות הברית ו-מקסיקו
ממאפייני "ג'ון דיר 3020"
"ג'ון דיר 3020" הוא טרקטור שיוצר על ידי "ג'ון דיר" כחלק מסדרת הדור החדש שלו בין השנים 1964-1972. דגם ה-3020 כמעט זהה לדגם "ג'ון דיר 3010" הדגם שהוא החליף. יש לו בסיס גלגלים של 90 אינץ', ויכולת דלק של 29 גלון (109.77 ליטר).
הדגם הוצע עם שלוש אפשרויות מנוע שונות הכוללות: מנוע בנזין 3.7 ליטר 4 צילינדרים, מנוע דיזל 4.4 ליטר 4 צילינדרים ומנוע גז LP בנפח 3.7 ליטר, כולם מיוצרים על ידי ג'ון דיר.
במהלך הפקת הייצור של הדגם בוצעו מספר שינויים קלים בדגם ובטרקטורים אחרים מהסדרה החדשה. אלה כללו העברת המנופים ההידראוליים מהצד השמאלי של המקף לקונסולה מימין למפעיל, עמעם צר יותר לשיפור הראות, ומנוף הילוכים ארוך וכפוף יותר.
מספר אפשרויות של היצרן זמינות בדגם "3020" כללו סיוע גלגל קדמי הידראולי, מבנה הגנה מעל חופה, חופה מפלדה שנגררה לרול גארד.
תא הנהג סגור עם חמום ומיזוג אוויר היה זמין גם כאפשרות עלות נוספת.
בשנים 1964 - 1969 ייצר ג'ון דיר גם וריאנט תעשייתי של "3020". הוא נצבע בצהוב במקום ירוק והיה ידוע בשם "ג'ון דיר 500"
סוג הנעה: 4x2
קופי שופ
קופישופס (בהולנדית: Coffeeshop) הן חנויות בהולנד, אשר בהן נמכר באופן חוקי ובכמות מוגבלת סם הקנאביס ונגזרותיו לצריכה עצמית. עם זאת, בשנים האחרונות נראות חנויות קופי שופס גם בספרד, הודו, איטליה, קנדה, ארצות הברית ובעבר גם בנפאל עד שנת 1973.
על פי מדיניות הסמים של הולנד, מכירת מוצרי קנאביס בכמויות קטנות מותרת על ידי קופי שופס מורשים. רוב חנויות אלו מגישות גם משקאות ואוכל. עם זאת, אסור לחנויות להגיש אלכוהול או סמים אחרים, ועלולות להסתכן בסגירה אם ימצא שהן מוכרות סמים קלים לקטינים, סמים קשים או אלכוהול. הרעיון של רישוי מכירת קנאביס הוצג בשנות ה-70 במטרה המפורשת לשמור על הפרדה בין סמים קשים וקלים.
שופט הולנדי קבע כי על פי חוק ניתן לאסור כניסת תיירים זרים לקופי שופס של קנאביס, כחלק מההגבלות שיושמו בשנת 2012. מועצות עיריות יכולות לבחור אם ליישם איסור זה או לא. איסור זה מיושם רק על ידי מספר מוגבל של עיריות בדרום הולנד הנשלטות על ידי מפלגות פרוטסטנטיות שמרניות.
מועצת העיר במאסטריכט מאפשרת לתיירים לבקר בקופי שופס, אך כולן פרט לאחת ביצעו הסכם מרצון לאפשר רק למקומיים, תושבים מקומיים מוגדרים כמי שגרים ברדיוס של 150 ק"מ (כולל בלגיה וגרמניה). האיסור אינו נאכף בבירה אמסטרדם וברוב אזורים נוספים.
מגבלות
בהולנד, מכירת מריחואנה היא "בלתי חוקית, אך אינה נענשת", ולכן החוק אינו נאכף בקופישופס העוקבים אחר הכללים הארציים הבאים בראשי התיבות AHOJG: המגבלות עודכנו ב-1995: לפני כן, מגבלת הגיל הייתה 16, ומגבלת הכמות ללקוח הייתה 30 גרם ליום. בגין עבירות מסוימות, עסק עלול להיאלץ להיסגר למשך שלושה עד שישה חודשים; עבור אחרים, העסק עלול להיסגר לצמיתות. כל הכללים הללו מפורטים במדיניות הרשמית.
מדיניות הדלת האחורית
ישנה סתירה מתמשכת בנושא במדינה, בעוד שחנויות קופי שופס מותרות למכור לקנות קנאביס בגבולות המותרים כחוק, לספקיה אסור לגדל או לייבא אותו, או למכור אותו בחנות. ישנן הצעות לתיקון מצב זה (החל מינואר 2006) לדוגמה, גידול מבוקר של קנאביס להחלפת היבוא. אחד התומכים בכך הוא הפוליטיקאי גרד לירס, השר לשעבר לענייני הגירה ומקלט, שכשהיה בפרלמנט הלאומי היה בעד הפללה נוספת של קנאביס, בהתאם למדיניות מפלגתו השמרנית, ערעור נוצרי דמוקרטי (CDA), שהתנגדה להחלת מדיניות הסמים של הולנד. כשהתמודד עם הקשיים המעשיים כשהיה ראש עיר (וכתוצאה מכך ראש המשטרה) הוא שינה את דעתו ואף הפך לסנגור הידוע ביותר כנגד אי-החוקיות של מדיניות הדלת האחורית באומרו כי היא תופסת זמן וכסף לא פרופורציונלי עבור המשטרה במעקב אחר מטעים (בעיקר מקוריים).
דעת קהל
בסקר שנערך על ידי ראשי ערים על ידי העיתון "NRC Handelsblad" כ-80% מראשי הערים היו בעד "הסדרת הדלת האחורית" (כלומר הפיכתה לחוקית) ו-18% היו בעד הפיכת שוק הסמים הקלים לחופשי לחלוטין. 22% היו בעד צמצום מספר הקופי שופס ו-10% רצו לסגור את כולם. לבריי העיתון, התוצאות לא היו קשורות להשקפת דעת המפלגה הפוליטית של הנסקרים, אלא על שיקולים מעשיים, ולא אידאולוגיה.
מרחק חובה מבתי ספר
בשנת 2008 החליטה ממשלת הולנד כי אין להקים עוד בתי קופי שופס ברדיוס של 250 משטח בתי הספר. באמסטרדם משמעות הדבר היא סגירת 43 בתי קופי שופס נוספים (בשנים קודמות המספר הצטמצם מ-350 ל-228). ראש עיריית אמסטרדם יוב כהן העדיף לא לשנות את המצב הקיים אך נענה בחוסר רצון. הוא ציין כי חנויות קופי שופס כבר אינם רשאים למכור ללקוחות מתחת לגיל 18, ולכן למדיניות לא תהיה השפעה רבה.
לקראת סוף שנת 2013 אמר ראש עיריית אמסטרדם אברהרד ואן דר לאן כי בשנת 2014, חלק מהחנויות הסמוכות לבתי ספר ייאלצו להיסגר. היה דיון בנושא בשאלה האם הן יצטרכו להיסגר לחלוטין או רק בשעות הלימודים, והאם יוכלו לנהל עסקים לאחר השעה 18:00 ובסופי שבוע, אם יהפוך לחוק.
תיירות
לכל עירייה משלה ישנה מדיניות קופי שופ. חלקן אינן מאפשרות את קיומם. מרבית העיריות נשלטות על ידי מפלגות פרוטסטנטיות קפדניות, או גובלות בבלגיה וגרמניה ואינן מעוניינות לקבל "תיירות סמים" מאותן מדינות. במאמר שנערך ב-19 במרץ 2005 ב-"Observer" צוין כי מספר החנויות ההולנדיות ירד מ-1,500 ל-750 בחמש השנים הקודמות, בעיקר בגלל לחץ מצד ממשלת הקואליציה השמרנית. המדיניות "ללא צמיחה" של ערים הולנדיות רבות משפיעה על רישוי חדש. מדיניות זו מצמצמת אט אט את מספר הקופי-שופס, מכיוון שאיש אינו יכול לפתוח חדשה לאחר סגירתה. מרבית העיריות הגדירו אזור מסוים (למשל סביב בתי ספר ובתי ספר תיכוניים) שבו אסור להכניס קופי שופס, שעשויים להיות ממאה מטרים למספר קילומטרים. עיריית טרנאוזן הציבה תמרורים המראים את הדרך לקופי שופס והחליטה להגביל את חוקי העזר המקומיים לקנאביס ממאי 2009. במאסטריכט בתי הקופי שופס אסורים לתיירים זרים. הוצע אמצעי שנוי במחלוקת להנהגת מערכת חברות "Wietpas" (הולנדית) או "העברת עשבים שוטים" - שנדחפה בעיקר על ידי מפלגות פוליטיות נוצריות במסגרת ממשלת הקואליציה ההולנדית. מעבר זה אם יעבור עתיד להגביל את מכירת הקנאביס של החנויות לתושבי הולנד באמצעות כרטיס חבר בלבד. האיסור על תיירים זרים החל בשלושה מחוזות דרומיים ב-1 במאי, והוא אמור להימשך בפריסה ארצית עד סוף 2012. למרות הפגנות נחרצות מצד בעלי החנויות, שופט בהולנד אישר חוק חדש שיאסור על כניסת תיירים זרים לחנויות הקנאביס. עורכי דין המייצגים את בעלי החנויות הבטיחו לערער על פסק הדין ומחאות בעניין נמשכת. לעיריות אכן יש שליטה כלשהי בעניין, לדוגמה בתי קופי שופס בעיר הבירה התיירותית אמסטרדם עדיין מוכרים לזרים ללא כל אפליה או דרישות / מגבלות נוספות.
עישון במקום
מפרקי עישון היו נפוצים בחנויות הקופי שופס. מאז ה-1 ביולי 2008 חל איסור על עישון טבק בהולנד האוסר עישון טבק בכל המלונות, המסעדות והחנויות. לכן, זה בלתי חוקי כעת לעשן מפרקים המכילים טבק בקופי שופס. אף על פי שעדיין ניתן לעשן בונגים ומפרקי קנאביס טהורים בתוך המקום, עישון סיגריות או מפרקים המכילים טבק מותר רק בחדר עישון נפרד. מרבית בתי הקופי שופס עדיין מוכרים מפרקים מעורבים / ריסים, כלומר המכילים טבק מעורבב עם קנאביס, ומתירים ללקוחות לעשן בחדרים בקומה העליונה או בקומה התחתונה. בניגוד לברצלונה, בה ישנו צורך לבקש חברות כדי להצטרף לקופי שופ פרטי, באמסטרדם כל אחד יכול ללכת ישירות לחנות ולקנות קנאביס.
קישורים חיצוניים
https://www.elcapitanbrand.com/blogs/the-captains-blog/find-a-cannabis-store-near-me-spain-cannabis-guide
אוסטרוזאורוס
אוסטרוזאורוס (שם מדעי: Austrosaurus; מילולית: "לטאה דרומית") הוא סוג של דינוזאור גדול מקבוצת הטיטאנוזאורים, שהתקיים באוסטרליה במשך הקרטיקון התחתון, לפני 110 עד 105 מיליון שנה מזמננו.
מאפיינים
מאובניו של נתגלו במרכז ומערב קווינסלנד בידי מר ה. ב. ווב, שמסר את הממצאים לאחיו ומשם נשלחו למוזיאון קווינסלנד. הסוג תואר ב-1933 בידי החוקר האוסטרלי אלברט הבר לונגמן, כשפירוש השם: "Austro" - דרומי, "Saurus" - זוחל/לטאה, זאת עקב הימצאם ביבשת הדרומית (בהמשך התגלו עוד מאובנים רבים של דינוזאורים).
בדומה לזאורפודים רבים נחשב האוסטרוזאורוס לייצור מימי או מימי למחצה, כדי שיוכל לשאת את משקלו, אך טענה זו נשללה לחלוטין כשנמצאו עקבות זאורופודים שתמכו בגופם על היבשה. האוסטרוזאורוס הגיע לגובה של 3.9 מטרים בירכיים ולגובה 4.1 מטרים בכתפיו, מה שגרם לגבו להיות ישר כמעט לגמרי. החוקר גרגורי ס. פאול העריך שהגיע לאורך 20 מטרים ולמשקל 16 טונות בממוצע.
כיום מייחסים את האוסטרוזאורוס לטיטאנוזאור מוקדם, אך הוא נחשב גם לקרוב של הצטיוזאוריים כמו הפטגוזאורוס והשונוזאורוס הדומים לו במראה. חוקרים נוספים רואים בסוג זה טקסון מוטל בספק.
כריס כריסטי
כריסטופר ג'יימס ("כריס") כריסטי (באנגלית: Christopher James "Chris" Christie; נולד ב-6 בספטמבר 1962) הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ניו ג'רזי בין השנים 2010–2018.
ביוגרפיה
כריסטי נולד בניוארק שבניו ג'רזי. בוגר תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת דלאוור ב-1984 ומוסמך למשפטים מאוניברסיטת סיטון הול ב-1987. באותה שנה קיבל את רישיון עריכת הדין. תחילת הקריירה המקצועית שלו הייתה כעובד ואחר כך כשותף בפירמת עורכי דין מקומית. ב-1995 התמודד בבחירות לבית הנבחרים של מדינת ניו ג'רזי אך הפסיד בפער גדול בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית של שנת 2000 היה ממגייסי התרומות הראשיים של ג'ורג' ווקר בוש שנבחר למשרה. בשנת 2002 נכנס לתפקידו כתובע הכללי (US Attorney) של מחוז ניו ג'רזי, לאחר שאושר פה אחד בסנאט. תקופתו התאפיינה בכתבי אישום רבים שהגישה הפרקליטות בראשותו בתחום של מלחמה בשחיתות ציבורית, כולל הרשעתם של כל 130 עובדי הציבור שהועמדו לדין לאורך תקופת כהונתו, ובפשיעה המאורגנת. הוא פרש מתפקידו בדצמבר 2008.
בתחילת 2009 הכריז על כוונתו להתמודד בבחירות לתפקיד מושל המדינה, הוא זכה בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית לאחר שגרף 55% מקולות הבוחרים. הוא בחר כמועמדת כסגן מושל שתתמודד לצידו את קים גואדאניו. בבחירות הכלליות ניצח את מועמד המפלגה הדמוקרטית, המושל המכהן ג'ון קורזין, כשזכה ב-48.5% מהקולות לעומת 44.9% ליריבו ונבחר למושל ה-55 של מדינת ניו ג'רזי. ניצחונו של כריסטי יחד עם ניצחונו של בוב מקדונל בבחירות למושל מדינת וירג'יניה נחשבו למכה פוליטית לנשיא ארצות הברית ברק אובמה שתמך ביריביהם.
בפברואר 2010, חודש לאחר כניסתו לתפקיד הכריז על משטר חירום פיסקלי בשל הגרעון התקציבי הגבוה של המדינה. בשנתו השנייה העביר את חוק הרפורמה של הפנסיה והטבות הבריאות של עובדי המדינה. באוגוסט 2011 נאלץ להתמודד עם הוריקן איירין, סופה שזרעה הרס בניו ג'רזי, ובמהלכה נפגעו עשרות אלפי מבנים, נהרגו שישה בני אדם ונגרם נזק כספי המוערך בלמעלה מ-2 מיליארד דולר.
באפריל 2012 ביקר בישראל ונפגש עם ראש הממשלה בנימין נתניהו ונשיא המדינה שמעון פרס.
באוקטובר 2012 הכה במזרח ארצות הברית הוריקן סנדי, שהביא להכרזת מצב חירום בניו ג'רזי, פינוי המוני של תושבים וסגירת העסקים באטלנטיק סיטי. במהלך הסופה הביע כריסטי את תודתו לתמיכה של נשיא ארצות הברית ברק אובמה, בצעד שנחשב כנותן דחיפה למסע הבחירות של אובמה בבחירות לנשיאות לאור העמדה הבכירה של כריסטי במפלגתו.
כריסטי הכריז כי הוא מוכן לסכן את הכהונה השנייה שלו למען "השינויים והרפורמות שיצילו את מדינת ניו ג'רזי מקריסה כלכלית". הוא ספג ביקורות קשות מאיגודי המורים כשסרב להעלות את שכר המורים במערכת החינוך הציבורית בזמן שהשכר במגזר הפרטי ירד בשל המשבר הכלכלי. כריסטי אוזכר כמועמד להתמודד על הנשיאות ב-2012, אך הוא בחר בסופו של דבר שלא להשתתף בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית. הוא נחשב כמועמד למשרת סגן הנשיא לצידו של מיט רומני, אולם לא נבחר. הוא היה הנואם הראשי בוועידה הרפובליקנית.
בנובמבר 2013 נבחר לכהונה שנייה כמושל ניו ג'רזי לאחר שזכה לרוב גדול של מעל 60% מקולות הבוחרים, כולל קולות בוחרים צעירים ואפרו-אמריקאים, שני מגזרים בהם מסורתית חלשה המפלגה הרפובליקנית. כמו כן נבחר כריסטי ליו"ר איגוד המושלים הרפובליקנים.
במהלך מערכת הבחירות פעלו מקורביו של כריסטי לנקום בראש עיריית פורט לי, שתמך במועמדת המפלגה הדמוקרטית, על ידי חסימת הנתיבים על גשר ג'ורג' וושינגטון ויצירת עומסי תנועה לתושבי העיר. כריסטי הכחיש כי מקורביו היו מעורבים בפרשה, אך לאחר שנחשפו תכתובות בין סגנית ראש המטה שלו למקורבו בנושא זה, התנצל על הפרשה ועל הטעיית הציבור והודיע על פיטורי העובדת.
ביוני 2015 הודיע על התמודדותו בבחירות המוקדמות של המפלגה הרפובליקנית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016. לאחר שקיבל תוצאות מאכזבות בפריימריז בניו המפשייר פרש מהמרוץ ב-10 בפברואר 2016, ובהמשך החודש הכריז על תמיכתו במועמדותו של דונלד טראמפ לנשיאות. כריסטי שימש ראש צוות המעבר לקראת כניסתו של טראמפ לתפקיד הנשיא, אך לאחר הבחירות וניצחונו של טראמפ, מונה במקומו סגן הנשיא הנבחר מייק פנס, וכריסטי מונה לאחד מסגניו.
כריסטי נשוי ואב לארבעה.
וייטסטיל שארפ
וייטסטיל הייסטינגס שארפ (באנגלית: Waitstill Hastings Sharp; ) היה חסיד אומות העולם, אזרח ארצות הברית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה
בשנת 1939, ערב פלישת גרמניה הנאצית לצ'כוסלובקיה, הגיע שארפ לצ'כוסלובקיה עם אשתו, מרתה, ועד אוגוסט 1939 סייע עמה למספר יהודים לצאת מצ'כוסלובקיה. ב-1940 הגיע וייטסטיל עם אשתו לאזור וישי בצרפת, והשניים סייעו ליהודים רבים, בהם אינטלקטואלים, סופרים ואנשי רוח, לברוח לספרד. בין היהודים שהצילו היו הסופר ליון פויכטוונגר שהוברח למרסיי ומשם, בזהות בדויה, לספרד. בני הזוג שארפ הצליחו להעביר את פויכטוונגר אל מעבר לגבול על ידי שיחוד שומרי הגבול הספרדים בסיגריות. מספרד הגיע פויכטוונגר לארצות הברית באוניה.
לאחר הצלתו של פויכטוונגר שב וייטסטיל שארפ לצרפת וסייע עם אשתו לתשעה ילדים יהודים מווישי – ביניהן אמלי, אוולין ומריאן דיאמנט וכן אווה-אסתר פייגל – לקבל ויזות לארצות הברית.
לשנצפלו
כמו כפרים רבים באירופה גם בלשנצפלו מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 351 תושבים, ובשנת 2020 רק 300 תושבים.
יהודי לשנצפלו
בלשנצפלו חיו יהודים בתקופות זמן שונות. במקום היה קיים בית קברות יהודי ובו כ-20 מצבות, אך בשנות השישים הן פוזרו על ידי המקומיים.
דייוויד הול (מושל אוקלהומה)
דייוויד הול (באנגלית: David Hall; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוקלהומה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוקלהומה ה-20 בשנים 1971–1975. טרם כהונתו כמושל, שימש הול כתובע של מחוז טולסה והיה פרופסור למשפטים באוניברסיטת טולסה.
לאחר תום כהונתו כמושל, הורשע הול בשוחד ובסחיטה. הוא היה מושל אוקלהומה הראשון שהורשע במעשים פליליים שביצע במהלך כהונתו. הוא ריצה 19 חודשים מתוך עונש המאסר של שלוש שנים שנגזר עליו בבית הסוהר הפדרלי סאפורד שבאריזונה.
ראשית חייו
דייוויד הול נולד באוקלהומה סיטי כבנם של ויליאם ארתור "רד" הול ואוברי נל פרנץ'. הוא התחנך בבית הספר התיכון קלאסן שבעיר הולדתו, שם הוא היה ב-1948 חבר נבחרת הכדורסל של בית הספר שהשתתפה באליפות המדינה. ב-1952 סיים הול את לימודיו באוניברסיטת אוקלהומה.
במהלך לימודיו השתתף הול בתוכנית הכשרת קציני המילואים לסטודנטים ולאחר סיום לימודיו הוא התגייס לחיל האוויר של ארצות הברית. הוא סיים את הכשרתו הבסיסית בבסיס חיל האוויר לקלנד שבטקסס, ולאחר מכן הוצב כמדריך ניווט טיסה בבסיס חיל האוויר סן מרקוס שבטקסס. הול שירת עד 1954, אז הועבר לכוחות המילואים של חיל האוויר ושירת בהם עד 1956. הוא למד במשך שנה בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד ולאחר מכן עבר ללמוד בקולג' למשפטים של אוניברסיטת טולסה, שם הוא סיים את לימודיו ב-1959. לאחר מכן ועד 1962 הוא שימש כעוזר התובע המחוזי של מחוז טולסה, וכתובע המחוזי בשנים 1962 - 1967. בשנים 1968–1971 שימש הול כפרופסור למשפטים באוניברסיטת טולסה.
מושל אוקלהומה
בבחירות למשרת מושל אוקלהומה של 1966 הגיע הול למקום השלישי בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית. ארבע שנים לאחר מכן הוא ניצח בבחירות את המושל הרפובליקני המכהן, דיואי ברטלט במרוץ הצמוד ביותר בהיסטוריה של אוקלהומה, והושבע כמושל אוקלהומה לאחר ספירת קולות חוזרת שאישרה את בחירתו. כמושל, הוא קידם את נושאי החינוך והתחבורה. ממשלו נקט במדיניות שהיוותה ציון דרך, במסגרתה הוצא ספר שניתח את מערכת החינוך המדינתית. הול והאנשים שהוא מינה לנציבות הכבישים המדינתית ולרשות כבישי האגרה לקחו על עצמם את הרחבת מערכת הכבישים המדינתית. במהלך תקופת כהונתו כמושל, הרחיבה המדינה באופן משמעותי את מערכת ההכשרה הטכנית, שהציעה הכשרה בעלות נמוכה או ללא עלות כלל עבור תושבי המדינה. כמושל חתם הול על חוק מס ההכנסה של אוקלהומה, שהנהיג את גבייתו של המס במדינה.
צעדי המדיניות והיוזמות של ממשל הול נתקלו בהתנגדות על בסיס קבוע מצד העיתון הגדול ביותר במדינה The Oklahoman, ומצד המוציא לאור בעל העוצמה שלו המיליארדר אדוארד גיילורד. גיילורד תמך ביריבו של קודמו של הול בתפקיד, המושל לשעבר דיואי ברטלט.
בבחירות לכהונה שנייה כמושל של 1974 לא עלה בידו של הול להיבחר. הוא זכר ב-27 אחוזים בלבד מכלל קולות המצביעים והגיע למקום השלישי בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית, לאחר חבר בית הנבחרים של ארצות הברית קלם מקספדן וחבר בית הנבחרים המדינתי והפרופסור באוניברסיטה הבפטיסטית של אוקלהומה, דייוויד בורן, שבסופו של דבר ניצח בבחירות המקדימות לאחר סיבוב הצבעה שני ובבחירות הכלליות ניצח את מועמד הרפובליקנים ג'ים אינהוף.
הרשעה בפלילים
ב-1975, שלושה ימים לאחר תום כהונתו כמושל, הואשם הול האשמות פדרליות בסחיטה, בקנוניה בה היו מעורבים הול ומזכיר המדינה של אוקלהומה ג'ון רוג'רס, שבזדון ניתבו את כספי קרנות הפרישה של עובדי המדינה של אוקלהומה להשקעה בקרנות שהיו בשליטת איש העסקים מדאלאס, טקסס ו. ו. "דוק" טיילור. במשפטו של הול העיד רוג'רס שהוא היה למודיע לאחר שהול הציע לו שוחד. הול הורשע בשוחד ובסחיטה. הוא היה למושל אוקלהומה הראשון שהורשע במעשים פליליים אותם ביצע במהלך תקופת כהונתו. לאחר ערעור בכל הערכאות, ריצה הול 19 חודשים מתוך גזר הדין של שלוש שנות מאסר שהוטל עליו בבית הכלא הפדרלי סאפורד שבאריזונה (, ממורשעי פרשת ווטרגייט, ריצה באותה תקופה את עונש המאסר שנגזר עליו באותו בית סוהר). עם שחרורו ממאסרו ב-1978, הוצא הול משורות לשכת עורכי הדין של אוקלהומה, צעד שלמעשה מנע ממנו מלעסוק בעריכת דין במדינה. לאחר שיצא מאור הזרקורים, הוא עבר לעיר לה הויה שבקליפורניה, שם הוא עסק בעסקי נדל"ן ובעיסוקים נוספים.
שנותיו האחרונות
ב-13 בפברואר 2007 הופיע הול לראשונה בציבור באוקלהומה מאז סיום כהונתו כמושל יותר משלושים שנה קודם לכן. הוא הופיע במרכז להיסטוריה של אוקלהומה כדי לסייע בהשקת מיצג חדש שהציג את כל מושלי המדינה לדורותיהם. הול העיר שזה היה "כמו לשוב לגן עדן". ב-2012 הוא פרסם ספר זיכרונות בשם "צדק פתלתל: זיכרונות של מזימות ופוליטיקה אישית" (Twisted Justice: A Memoir of Conspiracies and Personal Politics), שבו הוא העלה את זיכרונותיו מתקופת כהונתו כמושל, ואת הרהוריו על תקופת המאסר והקריירה שניהל לאחריה.
דייוויד הול נפטר בבית החולים האזורי של סן דייגו, קליפורניה ב-6 במאי 2016, בגיל 85. קודם לכן הושתל בגופו קוצב לב והוא היה צפוי להשתחרר מבית החולים, אך הוא פיתח קריש דם שגרם לו לשבץ מוחי שממנו הוא נפטר.
יהודה בירדוגו
ר' יהודה בירדוגו (בסביבות ה'תמ"ט 1689 – בסביבות ה'תק"ג 1743) היה רב, דיין ופוסק בעיר מכנאס שבמרוקו.
חייו
ר' יהודה בירדוגו נולד במכנאס, בערך בשנת ה'ת"ן (1689) לר' יוסף בירדוגו.
בקטנותו למד אצל אביו ר' יוסף וכשגדל למד בישיבת ר' יוסף בהתית (מהר"י), שם למד אצל בן דודו ר' משה בירדוגו (המשבי"ר), שהיה לרבו המובהק. מגיל צעיר כבר החל לבלוט בחכמתו וגדולתו, ובגיל 18 החל ר' יהודה לחבר ספרים. בצעירותו רצה לעזוב את מרוקו ולעלות לארץ ישראל יחד עם ידידו ר' חיים בן עטר, אך תושבי העיר מנעו בעדו כי רצו שיישאר בתפקיד רבנות בעיר.
בשנת ה'תע"ב (1712), התמנה לרבנות כשהיה בן 22 . באותה שנה כתב את ספרו "מחנה יהודה" על השו"ע.
הפרעות ביהודי מכנאס
בחודש אלול בשנת ה'תע"ד (1714), הגיעו שליחי המלך מולאי איסמעאיל להעביר את יהודי העיר על דתם. נגדם עמדו שניים מחכמי העיר, ר' משה הכהן ואחיו ר' שם טוב הכהן. החכמים שכנעו את אנשי העיר שלא להתאסלם ובעקבות כך נאסרו שניהם ונגזר עליהם מוות בייסורים. בערב ו' אלול התקבצו מאות מיהודי מכנאס ובראשם רבי יהודה בירדוגו, ולאורך כל הלילה התפללו ואמרו סליחות בתקווה שתתבטל הגזירה. בבוקר למחרת הוצאו להורג שני הרבנים.
בשנת ה'תפ"ח (1727), עם פטירתו של המלך מולאי איסמעאיל, יצא צבא המלך למסע של פרעות במלאח של מכנאס, שכללו רצח, אונס, ביזה והתעמרות ביהודים. 200 מיהודי העיר נרצחו ורכושם נבזז.
בשנת ה'תצ"א (1730), עם פטירת בן דודו הרב המשבי"ר, נתמנה ר' יהודה לדיין במכנאס בבית הדין של ר' יעקב טולידאנו ור' משה אדהאן.
לאחר שבע שנים, בשנת ה'תצ"ח, פשטה מגפה באזור מכנאס ולה התלווה גם רעב כבד. העיר עצמה כמעט נחרבה ומצב הקהילה היהודית התדרדר בהתאם. המצב נמשך מספר שנים, ובעקבותיו בשנת ה'תק"א חתם ר' יהודה על תקנה המורה למעט בהוצאות בימי שמחה ולעזור יותר לעניי העיר על מנת לנסות לשפר את מצבה של הקהילה היהודית.
פטירתו של ר' יהודה
לא ידוע בדיוק תאריך ומקום פטירתו של ר' יהודה. משוער כי הוא נפטר במכנאס בעקבות הרעב הכבד ומצב הקהילה הירוד באותן שנים, לכל היותר בשנת ה'תק"ג (1743), כשהיה בסביבות גיל 50. זאת מכיוון שבתחילת שנת ה'תק"ד, בחודש תשרי, מופיע התיעוד הראשון של שמו בצירוף התואר ז"ל בשו"ת משפט וצדקה ביעקב לר' יעקב אבן צור.
נהוג לציין את יום פטירתו בתאריך ט"ו בטבת, יום בו חתם ר' יעקב חי זריהן על פירושו על התורה שצירף לספרו של ר' יהודה, מקוה המים.
אחריו מילא את מקומו בכס הדיינות אחיו, ר' מרדכי בירדוגו, המכונה המרבי"ץ.
חיבוריו
ר' יהודה חיבר עוד כמה חיבורים שלא יצאו לאור ואבדו במרוצת השנים. ביניהם:
יששכר יואל
יששכר ברנהרד יואל (Joel; ב' באייר תר"ס, 30 באפריל 1900 המבורג, גרמניה – כ"ו בניסן תשל"ז 14 באפריל 1977, ירושלים) היה ספרן בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי במשך 42 שנים.
קורות חיים
יששכר יואל נולד בעיר המבורג שבגרמניה. את חינוכו קיבל בעיר הולדתו – בתחילה בתלמוד תורה ואחרי כן בגימנסיה הריאלית ע"ש היינריך הרץ. לימודיו הגבוהים היו באוניברסיטאות פרנקפורט, מינכן והמבורג. הוא למד שפות שמיות, כשערבית הייתה המקצוע הראשי שבו התרכז. ב-1923 קיבל תואר דוקטור. נושא הדיסרטציה שכתב היה: מבוא לביקורת היסטורית פילולוגית של תרגום התורה הערבי לרב סעדיה גאון. לאחר מכן למד בכמה ישיבות באזור סלובקיה ובהמבורג. אחרי הסמכתו לרבנות ב-1924 עלה לארץ ישראל. אחרי עלייתו עסק בהוראה בבית הספר תחכמוני ובשנת 1926 קיבל משרה במכון למדעי המזרח באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1927 הוזמן על ידי הוגו ברגמן, מנהל בית הספרים הלאומי, לעבוד בבית הספרים כממלא מקום של דוד צבי בנעט ובאותה שנה התמנה למנהל מחלקת היהדות במקומו של גרשם שלום שהתמנה למרצה באוניברסיטה. ברוב שנות עבודתו בספרייה היה סגן המנהל. ב-1947 וב-1968 היה מנהל זמני אחרי שגוטהולד וייל פרש, ומאוחר יותר כשקורט דוד וורמן פרש. בכל פעם עד שנמצא מנהל אחר. הוא התנה את מינוייו, בשתי הפעמים, בכך שיהיו זמניים, משום שהעדיף להתרכז בנושאים הספרניים ולא הניהוליים.
יואל היה נשוי לרות לבית אופנהיימר (1905-1979), ואב לשתי בנות ושני בנים.
תרומתו
יואל בנה את שיטת העמדת הספרים על המדף באולם קריאה יהדות, שיטה הקיימת עד היום. בעבודתו במחלקת היהדות גם הרחיב והתאים לצרכים המשתנים את שיטת מיון ספרי היהדות שפיתח גרשם שלום – שיטת שלום. כמו כן התאים את שיטת דיואי לצורכי הספריות הציבוריות בארץ. הוא ערך את הביבליוגרפיה הלאומית "קריית ספר" במשך 41 שנים, עסק בהכנת הביבליוגרפיה בנושאי יהדות בכתב העת ועוד. בנוסף לרישום הפריטים הביבליוגרפיים שהגיעו לספרייה כלל כתב העת גם מאמרים מחקריים של מיטב חוקרי היהדות בארץ. יואל גם היה עורך המאמרים. כמו כן היה אחראי על פיתוח אוסף כתבי היד בספרייה. ב-1969 ייסד את כתב העת רמב"י, שאותו ערך עד מותו. היה זה אחד משיאי פעילותו כספרן. מאז 1956, כשנפתח בית הספר לספרנות באוניברסיטה העברית, ועד אמצע שנות השבעים לימד יואל בבית הספר. המקצועות שלימד היו: מיון יהודי, מבוא לתולדות הספרות היהודית וקריאה בכתבי יד.
אליהו אורבך
ד"ר אליהו אורבך (בגרמנית: Elias Auerbach, 28 ביולי 1882, י"ב באב תרמ"ב, ריטְשֶנְוואלדֶה, חבל פוזנן, הקיסרות הגרמנית - 15 ביולי 1971, כ"ב בתמוז תשל"א, חיפה) היה הרופא היהודי "המלא" הראשון בחיפה. הקים את בית החולים היהודי הראשון בחיפה והיה מחלוצי הרפואה המודרנית בארץ ישראל. היסטוריון וחוקר המקרא. פעיל ציבור בחיפה בתחומים רבים. כאות הוקרה קיבל את אזרחות הכבוד של העיר בשנת 1960.
נחמיה מאירי
נחמיה מאירי (יודנלרנר) (27 באוגוסט 1926 – 24 בינואר 2013) היה סוכן במוסד, כיהן כראש יחידת קיסריה וראש יחידת כידון.
אליהו אורבך
פעילותו בתנועה הציונית
בלימודיו בגימנסיה בגרמניה הכיר אורבך את היינריך אליקים לוה, ממקימי ההסתדרות הציונית בגרמניה ותומך נלהב של הרצל. בגיל 13 אורבך הצטרף לתנועה הציונית, ועם התבגרותו נעשה פעיל בה ובארגוני הבת שלה. הוא היה כתב בעיתון הקונגרס שסקר את הפעילות בקונגרסים הציוניים, פעיל בארגון ספורט ציוני בר כוכבא, נוסד ב-1898, שדגל ביהדות השרירים על פי חזונו של מקס נורדאו, והיה ארגון הנוער הציוני החזק ביותר בברלין, וכן היה חבר פעיל בתא הסטודנטים הציוני "אגודת סטודנטים יהודיים" (VJSt) באוניברסיטת ברלין.
נחמיה מאירי
ביוגרפיה
מאירי נולד בדמבלין שבפולין. לאחר פלישת גרמניה לפולין, אספו הנאצים את מאירי ובני משפחתו לבור הריגה ביער, מאירי הצליח לחמוק מהטבח לאחר שהתחזה למת. בהמשך המלחמה נתפס והועסק בעבודות פרך בשדה תעופה. בתקופה זו הציל את חייו של קצין לופטוואפה שמטוסו התרסק ועלה באש, מאירי טיפס למטוס הבוער וחילץ את הטייס מחוסר ההכרה.
אליהו אורבך
פעילותו בתנועה הציונית
אורבך השתתף בקונגרסים הציוניים העולמיים השישי - "קונגרס אוגנדה" (1903), השביעי (1905) והשמיני (1907). בקונגרס השישי פגש את הרצל במסגרת עבודתו בעיתון הקונגרס, והציג עם מתעמלים יהודים נוספים את הישגיו ב'בר כוכבא' בהופעת ראווה. לקראת כינוס הקונגרס השביעי הוא נבחר כציר (נציג), ביחד עם לוה מטעם התנועה בברלין, לאחר שהביס את המועמדים הרשמיים שהוצעו על ידי הנהגת ההסתדרות בברלין, וארגן קבוצת סדרנים בקונגרס כדי למנוע הפרות סדר בדיון על ביטול תוכנית אוגנדה. אורבך נבחר כציר גם בקונגרס השמיני, אשר בו החליט לעלות לארץ ישראל עם אשתו לעתיד, רחל לבית רוזנטל.
עלייתו לארץ ישראל
אורבך רצה לעלות לארץ כדי להגשים את הרעיון הציוני ולמד רפואת נשים ורפואה בתנאים טרופיים באוניברסיטת ברלין, משום שחשב שאלה יהיו התנאים שיתמודד איתם בארץ החדשה. הוא הוסמך לרופא בשנת 1905 ופתח קליניקה פרטית בברלין.
נחמיה מאירי
ביוגרפיה
לאחר פרישתו מהמוסד עבד כקצין הביטחון בידיעות אחרונות.
מאירי נפטר ב-2013 ונקבר בבית הקברות ירקון. הותיר אחריו אישה, בן ובת.
אליהו אורבך
עלייתו לארץ ישראל
בביקורו הראשון בארץ פגש אורבך ביפו את ארתור רופין, ראש המשרד הארצישראלי, והם שוחחו על עלייתו הצפויה. בחיפה אורבך פגש מספר אנשים: משה ברמן, המנהל של חוות כנרת, ואנשי מפעל "עתיד" להפקת שמן זית (כיום שמן תעשיות), אשר אישרו לו שנחוץ רופא יהודי בחיפה ושהוא יוכל להשתכר היטב מעבודתו שם. אורבך גם נפגש עם יוסף טריידל, מהנדס ומודד קרקעות בחיפה, שעודד אותו להתיישב בארץ למרות התנאים הקשים, עם יצחק נהון, מנהל בית הספר של כל ישראל חברים, בית הספר היהודי היחידי בחיפה ובו כ-200 תלמידים, ועם נתן קייזרמן, מנהל סניף בנק אפ"ק בעיר. בסיוריו בארץ הוא נפגש, בין היתר, בראש פינה עם חיים קלווריסקי, הפקיד הראשי של יק"א למושבות הגליל, עם ד"ר הלל יפה בזכרון יעקב, עם חנה יהודית לנדאו, מנהלת בית הספר לבנות אוולינה דה רוטשילד בירושלים ועם ד"ר משה ולך, מייסדו של בית חולים שערי צדק בירושלים ומנהלו הראשון.
באותה השנה אורבך חזר לגרמניה כדי לשאת את רחל, ומייד לאחר חתונתם ב-15 באוגוסט 1909 נסע הזוג לארץ ישראל והגיע לחיפה ב-15 בספטמבר. אורבך היה אז בגיל 27.
עבודתו כרופא בחיפה
אורבך התחיל בעיסוקו כרופא בארץ. בניגוד לרופאים שהיו באותה התקופה בחיפה, אשר שימשו כרופאים ורוקחים בו בזמן, הוא יזם במרפאתו את הפרקטיקה הרפואית האירופאית, שדגלה בהפרדה בין הרופא לרוקח, ובהימצאות חדר בדיקות מסודר שבו ניתן לבצע בדיקות יסודיות של החולה. מרבית תושבי חיפה העדיפו את הפרקטיקה של אורבך, מפני שאפשרה לרופא לאבחן טוב יותר את החולים ולכן לתת להם טיפולים מתאימים.
הוא הקים בשנת 1911 את בית החולים היהודי הראשון בחיפה, שהיה בית החולים הפרטי הראשון בארץ ישראל, בבניין חדש (כיום ברחוב הגפן) בן שתי קומות ומרתף ששכר אורבך מ"החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים", שבנתה אותו כדי להקים בו בית חולים מיסיונרי, אך לא מצאה תקציב להפעלתו. אורבך ובני משפחתו התגוררו בחלק מהמבנה, ובחלקו האחר הוא הוסב לבית חולים שבו 20 מיטות אשפוז. אורבך הזמין ציוד מגרמניה וגייס אחות שעלתה מברלין, יחד עם שתי צעירות מקומיות שהוכשרו תחתיה. בית החולים הוקם במימונם של הברונית אדלידה דה רוטשילד מפריז, אשתו של אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, "הנדיב הידוע", וארגון ציוני מברלין.
אורבך היה הראשון לקבל יולדות, דבר שלא היה מקובל אז בארץ. ניתוח בקע מפשעתי עלה 5 נפוליונים, כחצי מהמחיר הנהוג בביירות. "מאחר שהחשמל הופעל בחיפה רק ב-1924 נאלצתי לנתח לאור מנורת נפט תלויה. בבית חולים זה, פרימיטיבי ככל שהיה, ביצעתי במשך שלוש שנים ארבעה ניתוחים קיסריים בהצלחה מלאה, וכן ניתוחים לא מעטים של המעי העיוור, ניתוחי בקע, פצעי ירי בבטן כולל איחוי המעי, אולקוס שהתפוצץ".
בפברואר 1914 עבר בית החולים למשכנו בחדש בעיר ובחודש מרס ביקרה בארץ הברונית דה רוטשילד עם בעלה, ששיבחה את אורבך על ניהול בית החולים והבטיחה לו תרומה גדולה של 150 אלף פרנק להקמת בית חולים חדש וגדול (כ-50 מיטות). עם זאת, פריצתה של מלחמת העולם הראשונה ב-1914 דחתה את הקמתו של בית החולים העירוני בכ-20 שנים, עד שנת 1935.
פעילותו הציבורית עד מלחמת העולם הראשונה
במקביל לעבודתו כרופא, עסק אורבך בפעילות ציבורית נרחבת בחיפה. המשימה הראשונה שלו הייתה לסייע להקמת הטכניון במעלה הכרמל, בשכונת הדר הכרמל כיום. המימון להקמתו נתרם על ידי משפחת ויסוצקי ממוסקבה וכן על ידי חברת 'עזרה' הגרמנית, שמנהלה ד"ר פאול נתן ביקר בארץ בשנת 1908 כדי לקבוע את האתר להקמת הטכניון. הוא החליט להקימו בחיפה, שכן מאז פרסום הספר אלטנוילנד, היא נחשבה כמרכז העתידי של התעשייה והמסחר בארץ. בחורף של שנת 1909–1910 מונתה ועדת בנייה: יושב הראש היה נתן קייזרמן וחבריה היו שמואל פבזנר ואורבך, יועץ טכני - יוסף טריידל ואיש קשר עם השלטונות הטורקיים - שבתי לוי, פקיד ביק"א ולימים סגן ראש עיריית חיפה וראש העירייה היהודי הראשון.
בשנת 1910 השתתף אורבך בהקמת הקהילה היהודית בחיפה. ייסוד הקהילה עורר תשומת לב רבה בארץ, שכן זה היה הארגון האזרחי הראשון שהקימו היהודים העירונים, שהיוו 90% מכלל 85 אלף תושביה היהודים של הארץ באותה העת. יוזמי הקמת הקהילה, ואורבך ביניהם, השכילו לגשר על התהום בין אשכנזים וספרדים בעיר ולהביא לשיתוף פעולה בין שתי העדות לטובת התושבים היהודים. באותה שנה יזם ד"ר ארתור רופין את רכישת אדמות הדר הכרמל, כדי להקים שכונת מגורים ליד קריית הטכניון שהייתה עתידה להיבנות במקום. ראש ההסתדרות הציונית, אוטו ורבורג, וד"ר רופין החליטו לרכוש את הקרקעות באמצעות חברת הכשרת היישוב. יהושע חנקין ביצע מטעמה את רכישת הקרקעות במקום, בסיוע של שמואל פבזנר, שקיים קשר עם בעלי הקרקעות הערביים.
אורבך השתתף במלחמת השפות של הציונים נגד חברת 'עזרה' הגרמנית, לטובת הנחלת העברית כשפת ההוראה בבית הספר הריאלי בחיפה ובטכניון, ושימש כיושב ראש אספת המחאה בנובמבר 1913 בחיפה נגד חברת 'עזרה'. בראשית 1914 עלה לארץ ד"ר ארתור בירם, לאחר שנבחר על ידי חברת עזרה למנהלו של בית הספר הריאלי בחיפה. כציוני הוא התעלם מהחלטותיה של חברת עזרה וביקש שהעברית תהיה שפת ההוראה בבית הספר. לכן עזרה סירבה להעמיד לרשותו את המבנה היפה של בית הספר. הפתרון של בירם היה לקלוט תלמידים שלמדו בבית ספר עברי קטן שנוהל על ידי פנחס כהן ואשתו. בירם שכר עבור בית הספר מבנה גדול ששימש בעבר כבית ספר של אליאנס. עם ראשית הלימודים הקים בירם ועד מנהל לבית הספר, שהקל את הקשר עם תושבי חיפה וסייע בפיתוח בית הספר. אורבך היה חבר בוועד המנהל כחצי שנה עד למלחמה וכ-10 שנים אחריה. אורבך גם הסכים לשמש מורה מחליף להתעמלות פעמיים בשבוע, לאחר שצבר ניסיון באגודת בר כוכבא הציונית. מספר התלמידים בבית הספר גדל ועם פרוץ המלחמה למדו בו 70 תלמידים ב-5 כיתות וכך הסתיימה מלחמת השפות בניצחונה המלא של העברית ובתבוסתה של חברת עזרה. רק לאחר המלחמה ב-1920 נפתח בית הספר הריאלי רשמית במבנה היפה בניהולו של בירם.
לפני המלחמה נולדו לזוג שני ילדים - צרויה (1911) (התחתנה עם הד"ר עמנואל ארנסט סימון) ודניאל (1913).
קצין רפואה בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה אורבך חזר לארץ הולדתו גרמניה, לאחר מסע יבשתי דרך אסיה הקטנה, בולגריה ואוסטרו-הונגריה. הוא גויס לצבא הגרמני כרופא צבאי והוצב בחזית הצרפתית. בתחילת המלחמה אורבך הוצב ביחידה באזור גבול שקט יחסית, אך בהמשך הועבר לקרבת החזית וטיפל בפצועים בקרב על הסום.
במהלך המלחמה אורבך ניסח הצעה מטעם ההסתדרות הציונית העולמית להקים בארץ ישראל אחרי המלחמה מדינה דו-לאומית לערבים ויהודים בחסות האימפריה העות'מאנית, אך היא נדחתה על ידי העות'מאנים לאחר שהועברה אליהם בידי הגרמנים.
פעילותו הציבורית לאחר מלחמת העולם הראשונה ומחקריו בתנ"ך
עקב השתתפותו במלחמה בצבא הגרמני, נחשב אורבך ל'נתין אויב' למנדט הבריטי בארץ ישראל, ולכן הבריטים התירו לו לחזור לארץ ישראל רק לאחר התערבות של ידידו חיים ויצמן. הוא עלה לארץ בסוף 1920 עם ילדיו ואשתו השנייה, לאחר שרחל נפטרה במהלך המלחמה, והשתכן בחיפה, עיר שבה נולדו לו עוד בן ובת. אורבך חידש את הפרקטיקה הרפואית שלו, גניקולוגית בעיקר, ובשנים 1925-1930 ניהל עם רופא נוסף בית חולים פרטי לנשים ויולדות. ב-1959 פרש מעבודתו הרפואית.
היה חבר הקורטוריון (הגוף המנהל) של הטכניון.
אורבך היה ממקימי וראשי מפלגת עלייה חדשה, מפלגה ליברלית של עולים מגרמניה, וראש סיעתה בעיריית חיפה החל מ-1942, אשר הייתה הסיעה השנייה בגודלה בעירייה. עם קום המדינה הוא פרש מפעילות פוליטית.
הוא עסק במשך למעלה מ-60 שנים בחקר התנ"ך, עיסוק אשר החל בשנתו האחרונה כסטודנט לרפואה, לאחר שקרא את ספריו של אדוארד מאייר "בני ישראל והשבטים שכניהם" ו"התהוות היהודים". לאורך השנים הוא ראה את עצמו כתלמידו של מאייר, ואמר שהוא למד ממנו את שיטת עבודתו. אורבך פרסם מאמרים רבים בגרמנית ושלושה ספרים בנושא הזה: הנבואה, הופיע בברלין ב-1920, המדבר וארץ הבחירה: תולדות ישראל בתקופת המקרא, ספרו העיקרי הופיע בברלין בשני כרכים בשנים 1932, 1936. הספר תורגם לעברית בכותר המדבר וארץ הבחירה, ומשה, שהופיע באמסטרדם ב-1953. במחקריו אורבך טען, בין היתר, שהכתב האלפביתי הומצא בידי עם ישראל במאה ה-13 לפני הספירה, בניגוד לדעה הרווחת שהפיניקים המציאו אותו.
כהוקרה לפעילותו הרבה למען העיר חיפה ותושביה, קיבל אורבך אזרחות כבוד של העיר בשנת 1960. בראש הכרמל, בסמוך לאוניברסיטה, נקרא רחוב על שמו.
אורבך נפטר שבועיים לפני שמלאו לו 89 שנים.
על מצבתו נרשם: "חכם, רופא, חלוץ"
אנטולי ריבקוב
אנטולי נאומוביץ' ריבָּקוֹב (Анатолий Наумович Рыбаков; 14 בינואר 1911 - 23 באוקטובר 1998) היה סופר יהודי סובייטי. בתחילת דרכו הספרותית כתב לילדים, אך בהמשך כתב בעיקר למבוגרים. בעל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
בשנת 1930 התקבל לאוניברסיטה להנדסת תחבורה. בשנת 1933 נאסר ריבקוב על ידי נ.ק.ו.ד. באשמת "חתירה תחת שלטון המדינה". לאחר מאסר קצר הוא שוחרר, אך נאסר עליו לשהות בערים שממוקמים בהם אתרים אסטרטגיים. ריבקוב כיתת את רגליו ברחבי רוסיה ועבד בעבודות מזדמנות. בשנת 1938 החל לעבוד כמהנדס כבישים בעיר ריאזן. בנובמבר 1941 גויס לצבא האדום, לחם במלחמת העולם השנייה כקצין תובלה. על מעשי הגבורה במהלך המלחמה עוטר בשני עיטורי המלחמה הפטריוטית הגדולה. את המלחמה סיים בדרגת מאיור.
יצירתו
ריבקוב החל את הקריירה הספרותית שלו בשנת 1948 עם פרסום ספר ההרפתקאות לילדים ונוער "הפגיון" וכרך ההמשך שלו - "נשר הארד". ההצלחה הייתה גדולה, והספר "הפגיון" אף זכה לעיבוד קולנועי בשנת 1954 עלי ידי אולפני לנפילם שנחשבו באותה העת מהאולפנים הגדולים בברית המועצות. לנוער הקדיש ריבקוב גם את ספריו על קרוֹש, שזכו אף הם להצלחה והוסרטו אף הם, הפעם על ידי האולפנים על שם מ. גורקי. את הרומן הראשון שלו -"הנהגים", ריבקוב הקדיש למכריו, כשהבא אחריו -"יקטרינה ווֹרוניקה" זכה לתגובות נרגשות ואף הוסרט בשנת 1957.
החל משנת 1972 הוסרטה הטרילוגיה "הפגיון", "נשר הארד" וכרך ההמשך "הקליע", וזכתה להצלחה. הספר "ילדי הארבט" שנכתב בסוף שנות השישים פורסם רק בשנת 1987, כיוון שכלולה בו ביקורת חריפה על המפלגה הקומוניסטית. הספר הוסרט ב-2004.
מבצע רימון
מבצע רימון התרחש בחזית המערבית במלחמת העולם השנייה, וכלל חציית נהר רור בין רורמונד לדירן על ידי הארמייה האמריקנית התשיעית, בפיקודו של לוטננט גנרל ויליאם הוד סימפסון, בפברואר 1945, שסימן את תחילת פלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה.
היסטוריה
ב-9 בפברואר, הארמייה האמריקנית התשיעית - שפעלה תחת קבוצת הארמיות ה-21 האנגלו-קנדית של פילדמרשל ברנרד לו מונטגומרי מאז הקרב על הבליטה - הייתה אמורה לחצות את הרור ולחבור עם הארמייה הקנדית הראשונה, בפיקודו של לוטננט-גנרל הארי קריראר, שהתקדמה מאזור ניימכן בהולנד במבצע ממשי, שהחל בשעה 05:00 ב-8 בפברואר. עם זאת, לאחר שהקנדים התקדמו, פתחו הגרמנים את שערי הסכרים של הסכרים במעלה הזרם (סכר רור וסכר אורפט). זה מנע מהאמריקאים לחצות כמתוכנן. היה צפוי שהגרמנים ינסו לעשות זאת, ושקבוצת הארמיות ה-12 של גנרל עומר בראדלי תוכל ללכוד אותם בזמן כדי לעצור את ההצפה.
במהלך השבועיים שבהם הנהר הוצף, היטלר לא איפשר לגנרל-פלדמרשל גרד פון רונדשטט לסגת מאחורי הריין, בטענה שזה רק יעכב את הקרב הבלתי נמנע. הוא הורה לו להילחם במקום שבו עמדו כוחותיו. הכוחות הללו כללו את הארמייה ה-15, בפיקודו של גוסטב-אדולף פון צנגן, ואת ארמיית הצנחנים הראשונה, בפיקודו של אלפרד שלם.
אליעזר זמלר
אליעזר זמלר "קפטן ג'קסון" (10 בספטמבר 1920 - 26 בינואר 1987) היה ממתנדבי היישוב לצבא הבריטי במסגרתו לחם בצפון אפריקה וביוון שם אף נפל בשבי הגרמני. לוחם במחתרת אצ"ל במסגרתה השתתף במספר רב של פעולות כולל בקרב לשחרור יפו.
מבצע רימון
היסטוריה
הארמייה התשיעית הצליחה סוף סוף לחצות את הנהר ב-23 בפברואר. עד אז, גם כוחות אחרים של בעלות הברית היו קרובים לנהר הריין. באותה תקופה, כוחות בריטים וקנדים ניצחו בקרב על הרייכסוואלד, ספגו אבדות כבדות, והתקדמו עד לאזור גוך. רק בימים האחרונים של פברואר השתכנע היטלר לפנות את מהבלט ליד רורמונד, שם בוצרה עמדת מאס-רור באופן זמני מאז סתיו 1944, שכן כעת הייתה מאוימת על ידי כיתור משני הצדדים.
אליעזר זמלר
נעוריו
נולד ב-1920 בפולין למשה ופסיה זמלר, אח לחנה ושלום. המשפחה עלתה ארצה ב-1923 והתיישבה בתל אביב. למד בבית ספר יסודי תחכמוני. כשהתבגר עבד כאופה במאפיה של הוריו. ב-1938 נרצח אביו, כשהוא בן 42, על ידי ערבים בזמן שהוביל לחם לחנויות.
מבצע רימון
היסטוריה
הכוחות הגרמנים הנסוגים גילו התנגדות חזקה יותר רק בכפרים ובעיירות. ארקלנץ נתפסה ב-26 בפברואר על ידי כוחות מדיוויזיית הרגלים ה-102 ומנשנגלדבאך ב-1 במרץ על ידי גדוד של דיוויזיית הרגלים ה-29. באותו יום הגיעו גורמים מהדיוויזיה המשוריינת ה-2 לפאתי קרפלד, לאחר שמצאו גשר שלם מעל התעלה הצפונית. ניסיונות לבנות את גשר הריין בין קרפלד-אורדינגן לדואיסבורג-מונדלהיים וגשר הרכבת האוס-קניפ בריינהאוזן נכשלו: הוורמאכט פוצץ אותם לפני הגעת הכוחות האמריקנים. פנלו, בריגן, קאלדנקירכן, פירזן, אנראט ושיפבאן, בין היתר, נכבשו גם הם ב-1 במרץ. בליל 1–2 במרץ 1945, כ-20 טנקים גרמניים מדיוויזיית הפאנצר להר ו-150 פאנצרגרנדירים פתחו בהתקפת פתע על שיפבאן בניסיון לכבוש אותה מחדש. הם ניהלו קרבות מרים וקרבות מבית לבית, הרגו למעלה מ-100 חיילים אמריקאים מהדיוויזיה המשוריינת ה-2 והשמידו 22 כלי רכב משוריינים, כולל טנקים כבדים אמריקאים. 28 חיילי הוורמאכט נפלו בקרב ו-7 אזרחים גרמנים מתו. בשלוש לפנות בוקר הם ביטלו את המתקפה. היא נועדה לאפשר לחיילים גרמנים המוצבים ליד מנשנגלדבאך לסגת דרך כביש 57 הפדרלי אל גשר קרפלד-אורדינגר.
אליעזר זמלר
שירותו בצבא הבריטי
בינואר 1940 התנדב זמלר לשירות בחיל החפרים שבצבא הבריטי שם הוצב ביחידת תחבורה. תחילה נשלח עם יחידתו לצפון אפריקה שם השתתף בקרבות המדבר המערבי ובמרץ 1941 נשלח למערכה ביוון שם נפלה יחידתו בשבי הגרמני ואנשיה נכלאו במחנה שבויים. לאחר 6 שבועות ברח זמלר מהמחנה תוך שהוא נצמד לתחתיתה של משאית שיצאה מהמחנה. אחרי תקופת נדודים ארוכה נפל בשבי הצבא האיטלקי וגם משם ברח לאחר מספר חודשים והמשיך בנדודיו עד שהגיע לקו הכוחות הבריטים. לאחר תקופת מנוחה קצרה הוחזר ליחידתו במצרים ומשם נשלח ארצה, צורף לרגימנט הארץ ישראלי והוצב כקורפורל בחיל המצב הבריטי שבסיסו היה ליד תחנת הכוח רדינג.
מבצע רימון
היסטוריה
ב-3 במרץ נפגשו חיילים אמריקאים ובריטים-קנדיים ליד גלדרן. הוורמאכט ניסה להחזיק ראש גשר על פני הריין (ב- Rheinbabenbrücke) בווסל מספיק זמן כדי לאפשר לחיילי ארמיית הצנחנים הראשונה לסגת. ראש גשר זה חוסל בקרבות קשים עד 11 במרץ בשיתוף כוחות בעלות הברית המערביות לאחר פיצוץ הגשרים הגרמנים האחרונים. ב-4 במרץ נכבשה העיר מורס, ב-5 במרץ העיירות הומברג וריינהאוזן מול גדת הריין בדואיסבורג. ב-4 במרץ פוצצו כוחות גרמנים את גשרי הריין להוכפלד, ואנהיימרורט ורוהררט, ואורדינגן.
הארמייה האמריקנית התשיעית הצהירה כי הרגה כ-6,000 חיילים גרמנים ולקחה 30,000 שבויים במהלך מבצע רימון עם אבדות משלה של פחות מ-7,300 איש (כולל 1,330 הרוגים).
אליעזר זמלר
שירותו בצבא הבריטי
על אומץ ליבו בקרב ביוון זכה לציון לשבח מטעם בית המלוכה ומשרד המלחמה הבריטי.
פעילותו באצ"ל
זמלר הצטרף לאצ"ל כבר בגיל 17. לאחר חזרתו ארצה מהשבי ביוון ועוד בזמן ששירת בצבא הבריטי, חידש את קשריו עם האצ"ל. עם סיום מלחמת העולם השנייה הגבירה מחתרת אצ"ל את פעילותה מול השלטונות הבריטים וזמלר לקח חלק בפעילות זו. הוא השתמש בדרגתו וברכב הצבאי שקיבל כדי להעביר נשק עבור הארגון. לצורך פעולות אלו השתמש זמלר בשם "קפטן ג'קסון" תוך ניצול מראהו והאנגלית הטובה שלו (אותה למד בזמן שירותו) כדי להוליך שולל שוטרים בריטים במחסומי הדרכים. במסגרת פעילותו במחתרת השתתף זמלר במספר רב של פעולות שם ניצל את ידיעת האנגלית ומראהו הסקוטי כדי להטעות את הבריטים:
ב-8 במרץ 1946 נתפס זמלר כשהוא נוהג ברכב צבאי ובו ציוד צבאי אותו ניסה להבריח. זמלר נכלא והועמד למשפט בפני בית משפט צבאי בירושלים וזאת בהתבסס על תקנות חירום שהחיל השלטון הבריטי. בתחילת המשפט סירב זמלר להיות מיוצג על ידי עורך דין וסירב לענות לשאלות בית המשפט בטענה שאינו מכיר בו ובתקפותם של חוקי החירום. בסופו של דבר גזרו עליו השופטים 12 שנות מאסר. פסק דין זה אושר לאחר מספר ימים על ידי המפקד הצבאי העליון בארץ. זמלר נכלא בבית הסוהר המרכזי בירושלים יחד עם עוד מספר לוחמי מחתרת. בעקבות מהומות בין האסירים היהודים והערבים הועברו האסירים היהודים למחנה המעצר בעתלית שם ארגן זמלר בריחה יחד עם עוד 4 אסירים.
פעילותו במלחמת העצמאות
ב-25 באפריל 1948 היה זמלר בין הלוחמים של האצ"ל שהשתתפו בפעולה לשחרור יפו. בפעולה זו נהג 3 ימים ללא הפסקה במשוריין שכונה "הצפרדע" כשברוך וינר (קונוס) משמש כמקלען ברוב הזמן ובכך סייעו משמעותית להצלחת הפעולה. בהמשך השתתף בקרבות לשחרור הכפר יהודייה (כיום יהוד) ורמלה. הוצב כנהג תובלה ועם כוחות צה"ל הגיע לנגב ועד עוג'ה אל-חפיר.
לאחר קום המדינה
לאחר מלחמת העצמאות עבד זמלר תקופה ארוכה בחברת תה"ל בתפקידים שונים (מחלקת התחבורה, התקנת משאבות מים בסיני, מתקן ההתפלה ברידינג ועוד).
פרטים אישיים
זמלר נישא למאשה ולזוג נולדו 3 ילדים. נפטר ב-1987
מרגוט הילשר
מרגוט הילשר (בגרמנית: Margot Hielscher; 29 בספטמבר 1919 – 20 באוגוסט 2017) הייתה זמרת גרמנייה. ייצגה את גרמניה בתחרויות האירוויזיון שנערכו בשנים 1957 ו-1958.
ביוגרפיה
הילשר נולדה בברלין, היא החלה את דרכה כמעצבת אופנה.
ב-1939 בהיותה מעצבת תלבושות לסרט היא התגלתה על ידי המלחין תיאו מקבן.
ב-1940 הופיעה בסרט "לב המלכה" (Das Herz der Königin) אודות מרי, מלכת הסקוטים.
היא הייתה אחת משחקניות הקולנוע הפופולריות ביותר בזמן מלחמת העולם השנייה ואף ביצעה מספר סיבובי הופעות בפני חיילים.
ב-1950 גילמה צלמת עיתונות בסרט "אהבה על הקרח".
ב-1952 הופיעה בסרט המוזיקלי "Heimweh nach dir".
ב-1954 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "Die Mücke" שהוצג בפסטיבל קאן.
ב-1956 גילמה את צציליה, דוכסית מקלנבורג-שוורין בסרט העוסק במהפכה הרוסית.
ב-1957 נבחרה לייצג את גרמניה באירוויזיון עם השיר "Telefon, Telefon" וסיימה במקום הרביעי עם שמונה נקודות.
בשנה לאחר מכן ב-1958 נבחרה לייצג את גרמניה בשנית באירוויזיון עם השיר "Für zwei Groschen Musik" וסיימה במקום השביעי עם חמש נקודות.
בשנות השישים הגישה בטלוויזיה של בוואריה תוכנית אירוח משלה שנקראה "Zu Gast bei Margot Hielscher".
ב-1965 גילמה רוזנת בסרט המבוסס על הנובלה גזע ולזונג.
ב-1978 קיבלה את עיטור מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה עבור תרומתה לקולנוע הגרמני.
ב-20 באוגוסט 2017 הלכה לעולמה.
אבנר קלמר
אבנר קלמר (נולד ב-19 באוגוסט 1979) הוא כנר, מלחין, מעבד ומתזמר ישראלי.
מוזיקה
קלמר החל לנגן בכינור עם אריק ברמן ב-2005, והמשיך לנגן באלבומיו ובהופעותיו מאז ועד היום.
ב-2008 החל להופיע בלהקות ליווי רבות הן ככנר סולן והן כחלק מרביעיות מיתרים, בין השאר עם קרן פלס, אייל גולן, שלומי שבן, קרן אן, אלון אולארצ'יק, ועוד.
ב-2009 כתב את כל עיבודי המיתרים באלבומי הבכורה של רוני אלטר, עינב ג'קסון כהן, אלבומו השני של אריק ברמן, ואת עיבודי התזמורת באלבום הבכורה של השחקנית הצרפתייה עמנואל סניה. כמו כן ניגן וכתב את עיבודי המיתרים (יחד עם מאיה בלזיצמן ודני סנדרסון) לאלבום לא יפריד דבר של דני סנדרסון.
ב-2010 החל להקליט ולהופיע עם אלון עדר ולהקה, הפעילים עד היום, הצטרף ללהקה הקבועה של שולי רנד והמשיך להופיע איתו עד 2016.
כתב את עיבודי המיתרים בסיבוב ההופעות של אתניקס ב-2011 והשתתף בו. קלמר היה שותף ליצירת המופע הקומי-מוזיקלי alt-shift של עידן אלתרמן וחברים שרץ עד היום. עיבד וניגן באלבום "101" של קרן אן. הקליט בין השאר לאלבומים "אתה נמצא כאן" של ברי סחרוף ו"הכל שקוף" של לי גאון איתה ניגן גם בהופעות. בדצמבר 2011 יצא האלבום אלון עדר ולהקה בו היה שותף מלא לכל העיבודים, ניגן בכל כלי המיתר ושר קולות.
ב-2013 הצטרף ללהקת הליווי של אריאל זילבר בה הוא מנגן עד היום, וכנגן קבוע להופעותיה של קרן פלס, שגם איתה מנגן עד היום. באותה שנה גם כתב את עיבודי המיתרים (ביחד עם תום מאירה ארמוני) וניגן באלבום הבכורה של החצר האחורית.
ב-2014 הקליט, בין השאר, לאלבומים "gold shadow" של אסף אבידן, "כל הדברים היפים באמת" של דניאלה ספקטור (גם עיבד ביחד עם ספקטור), סיכום החיים עד עכשיו של אלון עדר ולהקה (חבר להקה, עיבודים, כינור, פסנתר ושירה). ניגן במופע המחווה לאריק איינשטיין בפארק הירקון במלאת שנה למותו.
ב-2015 הצטרף ללהקת ערפדי הרגטיים שהקימו ימי ויסלר, ערן ויץ ודידה פלד. הלהקה הוציאה אלבום אחד. באותה שנה יזם, הפיק וניהל מוזיקלית מופע של דני ליטני במחווה לאלבומו יחס חם.
ב-2018 כתב את כל העיבודים והתזמורים לאופרת הרוק רובי גע בעולם מאת שני ואלון עדר בשיתוף עם תזמורת המהפכה, שהועלתה באופרה הישראלית. הצטרף כנגן קבוע למופע אפר ואבק של יהודה פוליקר שממשיך לרוץ עד היום.
יזם, הפיק, עיבד, תרגם וניהל מוזיקלית מופע מחווה לרנדי ניומן שעלה בנובמבר בהשתתפות כ-20 אמנים ישראלים, ביניהם יוני רכטר, שלומי שבן, דרור קרן, מירי מסיקה, דני רובס ורוני אלטר. באותה שנה יצא האלבום משתלבים בנוף של אלון עדר ולהקה, שם, בנוסף לעיבודים והנגינה בכל השירים, קלמר הלחין, כתב, ושר באלבום את השיר ״כותרת של משפחה״. האלבום זכה בפרס אלבום השנה של אקו״ם. כחודש לאחר מכן, הוציאו עדר ולהקה אלבום נוסף בהפתעה בשם מחשבות על הדרך.
במהלך מגפת הקורונה ב-2020 הקליט מביתו עבור אלבומים רבים, בין השאר של מתי כספי, יובל מנדלסון, זהו-זה, אלון עדר, קרן פלס ופסקול הסרט אגדת חורבן. באותה שנה כתב וערך את ספר התווים "סיכום השירים עד עכשיו" של אלון עדר ולהקה.
טלוויזיה
קלמר מוזמן לנגן דרך קבע כחלק מלהקת הבית בתוכניות "כוכב נולד" (לה גם כתב עיבודים) ודה וויס. כמו כן עיבד וניגן מספר פעמים בתכנים מוזיקליים-קומיים בתוכניות מצב האומה, גב האומה, טלוויזיה מהעתיד וארץ נהדרת. ניגן בפסקול הסדרות אורי ואלה, על הספקטרום, המוסד סיפור כיסוי, החיים של אבי הזמר ועוד.
חיים אישיים
מאז 2012 נשוי לליאת בר-און, עיתונאית ומתרגמת, שכיכבה בעונה הראשונה של "מחוברות". לזוג שני ילדים והם מתגוררים בגבעתיים.
הילוך מקרי
הילוך מקרי (מכונה גם "הילוך שיכור") הוא סוג של תהליך סטוכסטי, המתאר תנועה אקראית לאורך זמן בדיד או רציף. הילוך מקרי הוצג לראשונה על ידי קרל פירסון בשנת 1905.