cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שיטת ניוטון-רפסון
לאופטימיזציה
קיימת הרחבה גם של שיטה זו לממדים גבוהים יותר.
השוואה לשיטות אחרות
יתרונה הגדול של שיטת ניוטון-רפסון הוא סדר ההתכנסות הריבועי. חסרונותיה העיקריים: כדי להתגבר על החסרון הראשון, משתמשים לעיתים בשיטה אחרת, המבטיחה התכנסות (למשל שיטת החצייה), כדי להגיע לסביבת השורש, ושם מפעילים את שיטת ניוטון-רפסון. אם לא ניתן לחשב את הנגזרת, או שחישוב הנגזרת גוזל משאבי חישוב, משתמשים בשיטת המיתר, שסדר ההתכנסות שלה הוא קרוב לזה של שיטת ניוטון-רפסון.
כדי להתגבר על החסרון השני משתמשים בשיטות קווזי-ניוטוניות כדוגמת שיטת ברוידן אשר דורשות חישוב יחיד של הנגזרת (או היעקוביאן) ולאחר מכן שיערוך של היעקוביאן בנקודה הבאה ע"פ הנקודה הנוכחית. שיטות מסוג זה נמצאות בשימוש רחב באלגוריתמי אופטימזציה ממוחשבים.
מרטין ון קרפלד
מרטין ון קרפלד (בהולנדית: Martin van Creveld; נולד ב-5 במרץ 1946) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של האוניברסיטה העברית ומחשובי ההיסטוריונים הצבאיים בעולם.
ביוגרפיה
מרטין ון קרפלד נולד ברוטרדם, הולנד; שני הוריו היו ממשפחות הולנדיות ותיקות, שישבו בהולנד כבר מהמאה ה-18. הוא עלה לישראל עם משפחתו ב-1950 והחליט להיות היסטוריון בגיל עשר, כאשר קרא בהולנדית את הספר: "היסטוריה של העולם בקליפת אגוז". עשה דוקטורט בבית הספר לכלכלה של לונדון בשנים 1969–1971 וקיבל אותו בהיותו בן 25. עבודת הדוקטור הייתה בנושא: "היטלר והבלקנים: 1941-1940" והיא התפרסמה כספר בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג'.
ון קרפלד החל ללמד באוניברסיטה העברית בשנת 1971, מונה לפרופסור מן המניין ב-1988, יצא לגמלאות כפרופסור אמריטוס בשנת 2007. שהה בשבתונים בקינגס קולג', לונדון, וכן בפרייבורג ובפוטסדם (פעמיים) שבגרמניה בעזרת מלגות שונות. בבתי הספר הצבאיים במכללה הלאומית למלחמה שבוושינגטון, ובאוניברסיטת חיל הנחתים שבבסיס קוונטיקו. אחדים מספריו של ון קרפלד מופיעים כחובת קריאה עבור קציני צבא ארצות הברית.
ב-2011 ון קרפלד נאלץ לעזוב את אוניברסיטת טריר בגרמניה, שם היה פרופסור אורח, לאחר מחאות סטודנטים כנגד התבטאויות בלתי הולמות מצדו נגד נשים. כמו כן נאלץ לפרוש פרישה מוקדמת מהאוניברסיטה העברית בנסיבות דומות. לימד באוניברסיטת תל אביב בתוכנית ללימודי ביטחון. אגודת הסטודנטים פנתה להנהלת המוסד בתביעה לפטרו, בשל "התנהגותו הפוגענית כלפי סטודנטיות".
מרטין ון קרפלד נשוי לדבורה לוי ולשניהם ילדים מנישואים קודמים.
איג'זים
איג'זים (בערבית: إجزم) היה כפר ערבי בחוף הכרמל, כ-17 קילומטר דרומית לחיפה. במהלך מבצע שוטר במלחמת העצמאות נכבש הכפר ותושביו עזבוהו. על אדמות הכפר הוקם המושב כרם מהר"ל.
התקופה העות'מאנית
במפקד האוכלוסין העות'מאני שהתקיים ב-1596 צוין כי בכפר התגוררו 55 תושבים. איג'זים היווה את כפר הבית של משפחת אל מאדי, בני שבט בדואי מאזור באר שבע, ששלטה בצפון ארץ ישראל במאה ה-18 ובמחצית הראשונה של המאה ה-19. אחד מהנודעים ממשפחת אל מאדי היה יליד הכפר, השיח' מסעוד אל מאדי, שמונה על ידי סולימאן פאשה בתחילת המאה ה-19, למושל מחוז חיפה. אבראהים פאשא הוציא להורג את מסעוד ובנו ב-1834 בחשד שהשתתף בתכנון מרד נגדו וצמצם את השפעת משפחת אל מאדי. עם חזרת העות'מאנים לשלטון בארץ ישראל חזרו בני משפחת אל מאדי לתפוס עמדות מפתח בצפון הארץ, למשל מוחמד אל מאדי היה מושל חיפה בשנת 1885, אולם לא שבו למעמדם הקודם. משפחה ידועה נוספת באיג'זים הייתה משפחת אל-נבהאני שמקורה מחצי האי ערב, אך בניה התגוררו זמן רב באיג'זים לפני שהגיעו לחיפה.
הקונסול הבריטי אדוארד רוג'רס שסייר בארץ ישראל ב-1859 כתב שבכפר חיים כ-1000 תושבים המתפרנסים מחקלאות. החל משנות ה-70 של המאה ה-19 הייתה הגירה מאיג'זים לחיפה של בני משפחת אל מאדי שבקשו להיות קרובים למרכז השלטוני המתפתח בחיפה. ויקטור גרן מתאר את איג'זים כיישוב של אוהלים ומבני אבן עתיקים למרגלות מישור של עצי זית. מפקח של רשות העתיקות של המנדט הבריטי סקר את בתי האבן העתיקים של הכפר בשנים 1942, 1944.
המנדט הבריטי
על פי סקר הכפרים שנערך בשנת 1945, הוערך מספר התושבים ב-2,970 איש. השטח בבעלות פרטית 23,619 דונם, שטח בבעלות ציבורית 23,286 דונם. סה"כ 46,905 דונם.
מלחמת העצמאות
על פי תוכנית החלוקה נועדו יישובי המשולש הקטן, ובהם איג'זים, להכלל בתחום המדינה היהודית. במלחמת העצמאות תקפו תושבי איג'זים בשיתוף שאר יישובי המשולש הקטן, ובתמיכה לוגיסטית מלבנון באמצעות המעגן בכפר טנטורה את התחבורה היהודית בין זכרון יעקב לחיפה, והביאו לחסימתו. ערביי המשולש הקטן זכו להערכה רבה על כושר הלחימה שלהם ואיג'זים נחשבה הרוח החיה מאחורי הסירוב של הכפרים להיכנע. ב-6 ביולי לקחו לוחמי איג'זים מספר שבויים וב-8 ביולי נעשה ניסיון ראשון להשתלט על איג'זים, אך הוא כשל. השבויים הוחזרו במסגרת הסכם חילופי שבויים, אך ניסיונות להשיג הסכם כניעה לא צלחו לאור הערכתם של לוחמי הכפרים שהם יחזיקו מעמד עד כניסת ההפוגה השנייה לתוקפה, כפי שאכן היה. לאחר כניסת ההפוגה השנייה לתוקפה ריכז צה"ל כוחות גדולים סביב כפרי המשולש הקטן ופתח בלחימה ב-24 ביולי במבצע שוטר. לאחר קרבות של יום וחצי, ולאחר שהצבא העיראקי סירב לשלוח תגבורת נסוגו לוחמי הכפרים לערערה וצה"ל נכנס לאיג'זים ב-26 ביולי 1948. בשעות הצהריים חתם המוכתר על כניעה. רבים מתושבי איג'זים ברחו מהכפר בגלל הקרבות ולא הורשו לחזור אליו. כ-1400 מתושבי הכפר נאספו על ידי חיילי צה"ל בימים שאחרי הכניעה והועברו לג'נין.
אחרי 1948
עולים מצ'כוסלובקיה יושבו בכפר בתחילת 1949. בכפר נותרו כ-15 משפחות ערביות אשר התגוררו בו עוד לאחר הקמת כרם מהר"ל, אך בהמשך פונו לחוות מקורה ולאחר מכן עברו לחיפה. תושבי הכפר האחרים התפזרו בין פוריידיס, מחנות פליטים בג'נין, ומדינות ערב.
אורן לוטנברג
אורן לוּטנברג (נולד ב-23 בספטמבר 1973 בתל אביב) הוא גיטריסט, זמר ומפיק מוזיקלי ישראלי. לוּטנברג נחשב לאחד הגיטריסטים הבולטים של הרוק הישראלי משנות התשעים ועד ימינו.
כיום משמש לוטנברג כגיטריסט ומפיק מוזיקלי, בעיקר עם ברי סחרוף וכאמן סולו השר את חומריו האישיים.
ביוגרפיה
לוטנברג החל את דרכו כזמר וגיטריסט בהרכבים שונים בתל אביב של סוף שנות השמונים. בשנת 1990 הפך לגיטריסט בהרכב המקורי של להקת "זקני צפת", והקליט איתה את אלבומה הראשון, אך בשנת 1993 פרש מהלהקה, והחל לעבוד עם ברי סחרוף. סחרוף התרשם מיכולותיו ומביצועיו של הגיטריסט הצעיר, ושיתוף הפעולה ביניהם נמשך עד היום.
באלבומה השני של "זקני צפת", שיצא ב-1994, נכלל הלהיט "שישי שבת", שהלחינו לוטנברג ומאור כהן. כמו כן הם כתבו והלחינו את השיר "על הפנים". לוטנברג גם ניגן בגיטרה ובמפוחית בשיר "רק אל תלכי".
באלבומו של ברי סחרוף "חם על הירח", שיצא ב-1995, ניגן לוּטנברג בגיטרות בכל שירי האלבום ושר קולות רקע בשירים "חם על הירח" ו"אוחתכ בייבי", וכן השתתף בעיבודי השירים, והיה שותף גם בכתיבת השיר "יהלום" ובהלחנתו. האלבום הגיע למעמד של אלבום זהב, ולוטנברג השתתף במסע ההופעות שבא בעקבות האלבום. באלבומו של ג'וני שועלי "האלף ואחד", שיצא באותה שנה, השתתף לוטנברג בנגינה בגיטרה ובמפוחית. ב-1996, באלבום פסקול הסרט "קלרה הקדושה" שהלחין ברי סחרוף, השתתף לוטנברג בעיבודי הקטעים "חם על הירח" ו"חסידה" וניגן בגיטרות וחצוצרה. באותה שנה הקים לוטנברג את להקת הפאנק "שברולט".
ב-2001 ניגן לוטנברג בגיטרות ובשירה באלבומו של ברי סחרוף "האחר", וכן היה שותף להלחנת השירים "יש יש יש" ו"ריבונו של עולם". בשיר "רועד" היה אחראי על ההפקה המוזיקלית ועל העיבוד.
עוד ב-2001 הקים לוטנברג את צמד "הבליינים" עם מאור כהן, ובו חלקו השניים את מלאכת הכתיבה, ההלחנה וביצוע השירים. כמפיק מוזיקלי של האלבום, שילב לוטנברג סגנונות שונים החל מרוק ועד אלקטרוניקה והיפ הופ, תוך כדי שימוש רב בסימפולים, סינתיסייזר ומכונות תופים. בשנת 2003 יצאו סינגלים ראשונים של הצמד, "שוביניסט" ו"גולה גולה", שטיפסו גבוה במצעדי ההשמעות. הקליפ ל"שוביניסט" קטף פרס בתחרות הקליפים של ערוץ מוסיקה 24. באוגוסט 2003 יצא האלבום של הצמד, "שירים של מלחמות". באלבום הופעת אורח של ברי סחרוף בשיר "השד". אורחים נוספים באלבום היו יוסי פיין, ז'אן פול זימבריס, פיטר רוט, תום מוכיח ואייל קצב.
באותה שנה יצא הצמד לסיבוב הופעות, שבו התארחו אמנים ישראלים ותיקים כדני סנדרסון ודורי בן זאב. ב-2003 ליווה לוטנברג בסיבוב הופעות אקוסטי את הזמר יהלי סובול. בשנת 2005 ניגן לוטנברג בסיבוב ההופעות "11 א'" בעקבות צאת אלבומם המשותף של ברי סחרוף ורע מוכיח, "11א'". בינואר 2006 הצטרף לוטנברג כגיטריסט לסיבוב הופעות האיחוד של ההרכב "פורטיסחרוף" בעקבות צאת האלבום "על המשמרת". ב-2011 חזר לוטנברג ללוות את מיכה שיטרית בסיבוב הופעות חדש.
באלבומו של ברי סחרוף "אתה נמצא כאן", שיצא ב-2011, השתתף לוטנברג בשירה, נגינה ועיבודים. כמו כן היה אחראי להפקה מוזיקלית של מספר שירים, בהם "כלום זה לא סתם", "בארץ הפלאות" ו"הלוחש במכוניות", וכן השתתף בהלחנת השיר "בארץ הפלאות".
ב-2013 השתתף לוטנברג באיחוד ההרכב המקורי של להקת "זקני צפת", האיחוד הוליד את האלבום ״לא היו דברים מעולם״ (2014), בו ניגן, כתב, הלחין, עיבד והפיק (יחד עם שאר חברי ההרכב) את כל שירי האלבום. באותה שנה הלהקה העלתה מספר מופעי קידום לאלבום החדש.
ב-2016 השתתף ביצירת האלבום "ליקוטים" של ברי סחרוף בכתיבה, נגינה הפקה ושירה.
במרץ 2020, הוציא לוטנברג לראשונה סינגל הראשון "מענה אנושי" בלייבל "נענע דיסק".
באוגוסט 2020, הוציא לאור סינגל שני בשם "הפוך על הפוך".
ביוני 2022, הוציא לאור סינגל שלישי בשם ״אמונה״
לוטנברג כתב, הלחין, הקליט, הפיק, ומיקסס את השירים באולפן שלו.
חיים אישיים
אורן מתגורר בתל אביב, נשוי לענת ואב לבן ובת.
ליגת האלופות לנוער
ליגת האלופות לנוער (באנגלית: ״UEFA Youth League", במקור "UEFA U-19 Champions League") היא מפעל כדורגל אירופי המאורגן על ידי אופ"א, המקביל לליגת האלופות. במפעל משתתפות 64 קבוצות נוער מהליגות השונות באירופה. הטורניר החל את דרכו ב-2013, ומשתתפות בו כל קבוצות הנוער שקבוצותיהן הבוגרות משתתפות בליגת האלופות, וקבוצות הנוער שזכו באליפות המקומית של מדינתם, ומדורגים ב-32 הליגות הבכירות של אירופה לפי שיטת הדירוג של אופ"א. במידה וקבוצה אשר המקבילה הבוגרת שלה משתתפת בליגת האלופות זכתה גם בליגה המקומית, הקבוצה מהליגה המדורגת הבאה בתור תשתתף בטורניר. המפעל מוגבל לשחקנים מתחת לגיל 19, אך לכל קבוצה ישנה אפשרות לרשום עד 3 שחקנים עד גיל 20.
היסטוריה
בעונת 2013/2014 נערכה בפעם הראשונה ליגת האלופות לנוער, אשר בה הופיעו 32 קבוצות הנוער שקבוצותיהן הבוגרות השתתפו בליגת האלופות של אותה העונה. הסיבוב הראשון של ליגת האלופות לנוער היה זהה לשל ליגת האלופות, ובו 8 בתים של 4 קבוצות, שהמועדונים שסיימו במקומות 1 ו-2 עלו לשלב הנוקאאוט. בניגוד למקבילה הבוגרת, נערך משחק 1 בלבד בכל שלב, ומשחקי חצאי הגמר והגמר נערכו במגרש נייטרלי. באפריל 2014 נערך הגמר הראשון, בו קבוצת הנוער של ברצלונה גברה על קבוצת הנוער של בנפיקה ליסבון, בגמר אשר נערך בניון שבשווייץ.
לאחר שנתיים שליגת האלופות לנוער הוגדרה במצב של בדיקה וניסיון בלבד, הוחלט באופ"א לקבע את המוסד, אך עם שינויים קלים. החל מעונת 2015/2016 השתתפו במפעל 64 קבוצות, כדי לאפשר לקבוצות אשר זכו באליפות המקומית במדינתם להשתתף גם כן בליגת האלופות.
שיטת המשחקים
64 הקבוצות המשתתפות בטורניר מחולקות ל-2 מסלולים, מסלול ליגת האלופות, ומסלול האלופות המקומיות. לכל מסלול שיטת משחקים משלו בשלב הראשון, ובשלב הפלייאוף המסלולים מתאחדים.
פה
הפה הוא הפתח שדרכו יצורים חיים קולטים מזון או מים או נושמים דרכו.
הפה הוא החלק הראשון של מערכת העיכול, ובו מתחיל תהליך עיכול המזון. המזון נלעס, נגרס, מעורבב עם הרוק והופך לעיסה לקראת בליעתו. פעולות אלה מבוצעות באמצעות השיניים, הלשון, שרירי הלעיסה ובלוטות הרוק.
בפה גם ממומש חוש הטעם והוא משתתף גם בנשימה ובהפקת קולות, כולל דיבור.
הפה הוא גם חלק ממערכת הנשימה. האוויר נכנס דרך האף בשאיפה ויוצא דרך הפה בנשיפה.
ישנם יצורים, דוגמת מדוזות ושושנות ים, להם אין פי טבעת, ועבורם משמש הפה גם כפתח היציאה של חומרי פסולת.
התפתחות הפה
היצורים הקדומים ביותר שהתגלו להם היה פה התקיימו בתור הקמבריון, שהחל לפני כ-540 מיליוני שנים, ועל פי חלק מההערכות התקיימו גרסאות קדומות עוד יותר של פיות קדומים שטרם התגלו, וייתכן שאלו היו כבר בתור האדיקר, שקדם לקמבריון.
בתקופה המוקדמת ביותר ה"פה" היה לא יותר מפתח לתוך חלל פנימי בו התעכל המזון, וממנו התרוקנה הפסולת החוצה מין הגוף.
ניתוח של מאובן של יצור בשם Saccorhytus coronarious, שחי לפני כ-540 מיליון שנים והיה באורך של כמילימטר אחד, הצביע על כך שהיצור היה בעל פה שניתן לפתוח ולסגור אותו באופן יזום. ליצור זה היו פתחים קטנים סמוך לפה, שכנראה שימשו להוצאת הפסולת בנפרד.
התפתחותו של הפה המשיכה בתקופת הקמבריון, כאשר התפתחותם של איברים קדומים נוספים, דוגמת איברי תנועה ויכולת ראייה מוגבלת, הפכו את הפה לאיבר משמעותי יותר ודחפו להתפתחותו.
דינארג D-200
דינארג D-200 (באנגלית: Dinarg D-200) היא מכונית מיקרו, 2 דלתות, מונעת על ידי מנוע אחורי, אשר יוצרה על ידי חברת "DINARG" (השם המלא של החברה: "Dinámica Industrial Argentina"), הארגנטינית בין השנים 1960–1961.
יוצרו כ-300 יחידות.
שלמה מורג
שלמה מורג (17 ביולי 1926 – 4 בספטמבר 1999) היה פרופסור בחוג ללשון עברית שבאוניברסיטה העברית וחתן פרס ישראל במדעי היהדות לשנת תשכ"ו. ייסד את מפעל מסורות הלשון של עדות ישראל באוניברסיטה העברית והיה מנהלו של מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח. היה חבר האקדמיה ללשון העברית, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, וחבר האקדמיה האמריקנית למדעי היהדות.
משפחתו
נולד בפתח תקווה, כאחד משני בניהם של משה אריה מירקין ושל שרה מירקין (מרגלית), שהיו מורים בשנות העשרים בבית הספר נצח ישראל, ובהמשך עברה המשפחה לרמת גן.
אביו כתב פירוש באחד עשר כרכים ל"מדרש רבה", ואמו הקימה מסגרות לילדים ולנשים עולות. היא עסקה בפעילות ציבורית במגן דוד אדום ונבחרה לעמוד בראש סניף ויצו ברמת גן. היא פרשה מארגון ויצו על רקע מלחמתה בעד מתן זכות הצבעה לנשים למפלגות הכלליות, ולא לרשימת נשים מיוחדת. היא הצטרפה לארגון נשים ציוניות כלליות, ומשנת 1954 ישבה במועצה העירונית של רמת גן. את ספרו "העברית שבפי יהודי תימן" הקדיש מורג להוריו.
אחיו של שלמה מורג, אמוץ, היה כתב כלכלי בעיתונים "דבר" ו"אשמורת", ופרופסור לכלכלה באוניברסיטה העברית. אמוץ מורג כתב ספרי כלכלה אך גם סיפורים קצרים, אשר חלקם אוגדו לאחר מותו בספר "דליקה בלילה", עם הקדמה מאת שלמה מורג.
שלמה מורג נפטר ב-4 בספטמבר 1999. הוא הותיר אחריו את אשתו שושנה, ואת בנותיו רינת ואריאלה.
ביוגרפיה
שלמה מורג החל ללמוד באוניברסיטה העברית בשנת תש"ד. במלחמת העצמאות שירת ביחידת שפ"ן - שירות פענוח נסתרות, בתחום פיצוח צפנים. בשנת 1955 קיבל תואר דוקטור על עבודתו "ההגייה העברית אצל יהודי תימן", שכתב בהדרכת מוריו שלמה דב גויטיין, יעקב פולוצקי ונפתלי הרץ טור-סיני. מורים נוספים שהשפיעו עליו היו יוסף קלוזנר, דוד צבי בנעט וחנוך ילון.
בשנת 1960 הועלה מורג לדרגת מרצה באוניברסיטה העברית. בשנת 1971 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. הוא לימד בחוג ללשון עברית שבאוניברסיטה העברית, וממנה פרש לגמלאות בשנת 1994. שימש שנים רבות כמופקד הקתדרה על שם חיים נחמן ביאליק, ולימד גם באוניברסיטאות תל אביב ובר-אילן. הוא כיהן כנשיא "האגודה לשיקום משפחות נזקקות בירושלים" מיסודו של הבלשן יחזקאל קוטשר.
מחקריו של שלמה מורג עוסקים בחקר השפות השמיות, ומתמקדים בחקר העברית. הוא חקר את מסורות העברית השונות, מהעברית המקראית ועד העברית הישראלית. בחן את פניה השונות של תורת הלשון, והקדיש חלק ניכר ממחקריו למסורות החיות של לשונות יהדות תימן. פרס ישראל הוענק לו עבור ספרו "העברית שבפי יהודי תימן", שיצא לאור בשנת תשכ"ג. בזמנו, הוא היה האדם הצעיר ביותר שקיבל את הפרס החשוב. בעבור ספרו "ארמית במסורת תימן: לשון התלמוד הבבלי" הוענק לו פרס ביאליק.
ספרו "העברית שבפי יהודי תימן"
ספר זה, אשר זיכה את מורג בפרס ישראל, הוא המשך המחקר שהחל בעבודת הדוקטורט שכתב. בספר מתאר מורג את ההגייה המסורתית של יהדות תימן בקריאת התנ"ך והמשנה.
למסורת התימנית יש מקום מיוחד בחקר מסורות הקריאה של העברית מכמה סיבות: בספר מתאר מורג את המסורת התימנית מבחינה פונטית ופונולוגית, ועוסק בהשפעת הדיאלקטים התימניים השונים על מסורות הקריאה הנהוגות בקרב יהודים מאזורים שונים בתימן.
ספרו "ארמית במסורת תימן: לשון התלמוד הבבלי"
ספר זה זיכה את מורג בפרס ביאליק לחכמת ישראל, הוא מתאר את תורת ההגה ותורת הצורות של המסורת התימנית של ארמית התלמוד הבבלי. הספר מבוסס על מסורת הקריאה של קהילת צנעא בדפוסי התלמוד, שהוקלטה בעיקר במפעל מסורות הלשון של עדות ישראל. את הספר הקדיש מורג לגאולי תימן.
לטענת מורג, המסורת התימנית היא הטובה במסורות הארמית הבבלית: בספר מביא מורג ראיות הסותרות את הטענה כי לימוד התלמוד לא היה רווח בתימן, ומזכיר את כתבי היד התימניים של התלמוד הבבלי ואת ערכם בקביעת קווי הייחוד של המסורת התימנית.
אורטל אופק
אורטל אופק (נולדה ב-8 בדצמבר 1981) היא זמרת ויוצרת ישראלית.
קריירה
לאחר השחרור מצה"ל החלה אופק בקריירה עצמאית. בין היתר הגישה לצד יוני רועה ולילה מלכוס עונת שידורים מלאה בתוכנית "שירה בשידור". בהמשך פנה אליה מיקי גבריאלוב בהצעה להתארח בסיבוב הופעות עליו שקד באותו זמן. הסיבוב נקרא "מיקי גבריאלוב מארח את אורטל אופק". אופק כתבה שירים לסרטים ולמדה בבית הספר למשחק בית צבי.
בשנת 2007 הוציאה אופק סינגל ראשון, "בשדות של המושב", שכתבה, הלחינה והפיקה. השיר זכה להשמעות רבות באמצעי התקשורת וזיכה את אופק בהכרה לא רק כזמרת אלא גם ככותבת, מלחינה ומפיקה מוזיקלית. בעקבות יציאת השיר זכתה אורטל לתואר זמרת השנה במצעד האלטרנטיבי של גלי צה"ל. "בשדות של המושב" עובד גם לגרסת מועדונים שהגיעה למקום הראשון במצעד הקלאב וחיי הלילה הרשמי של E-NIGHT. בשנים שלאחר מכן הוציאה את הסינגלים "יום ועוד לילה" (שלווה בקליפ), "מאמינה בניסים" ו"קרן אור".
ב-2009 במסגרת הפרויקט "עשרה לעשר", שחררה חברת סלקום את השיר "כשנתראה" בביצועה של אורטל אופק לרדיו. בפרויקט נוצר חיבור בין טקסט שכתבתה אופק, אותו הלחין צביקה פיק, והפיקה אופק.
באוגוסט 2010 יצא בהוצאת חברת "היי פידליטי" אלבומה הראשון של אופק, אורטל אופק, שבו נכללו בין היתר כל הסינגלים שהוציאה בשלוש השנים שקדמו לו. פרט לשיר התפילה "אבינו מלכנו" אופק כתבה והלחינה את כל שירי האלבום, וכן עיבדה, הפיקה מוזיקלית, וניגנה ברוב כלי הנגינה. מיד עם יציאתו, נבחר האלבום לאלבום השבוע ב-88FM וכן זכה בקטגוריה "היצירה המקורית של השנה" בסיכום השנתי שערך רדיו דרום במשדר מיוחד.
ביוני 2014 השתתפה אופק בתוכנית "The Voice ישראל" ועברה את שלב האודישנים, כשמוש בן ארי בחר להיות המנטור שלה.
הנה אני מתחילה
"הנה אני מתחילה" הוא הרומן השני של הסופרת הישראלית יהודית קציר. הרומן ראה אור בסדרת "הספריה החדשה" של הוצאת הקיבוץ המאוחד.
תקציר העלילה
גיבורת הרומן היא ריבי שנהר (שהיא גם גיבורת הרומן הקודם של קציר, "למאטיס יש את השמש בבטן"). הסיפור מתחיל בזמן הלווייתה של מיכאלה ברג, מורתה האהובה לספרות וחיבור של ריבי מימי החטיבה. ריבי, כבר בת 38, מחליטה לחפור אחר העבר שלה, שלה ושל מיכאלה, בחיפה של שלהי שנות ה-70. היא מוצאת את ארבע המחברות, היומנים שניהלה באותה תקופה, החל מגיל 13–16, בהן מסופר על סיפור אהבה חריג ולא מקובל בין השתיים - מיכאלה בת ה-26, המורה הנשואה, לבין תלמידתה המוכשרת והרגישה, בת ה-13 וחצי, שמתאהבת בה.
ארבע המחברות שמרכיבות את יומנה של ריבי כתובות בגוף שני והנמענת היא אנה פרנק, אודותיה למדה בבית הספר. ריבי חותמת על הרשומות ביומן בשם "קיטי", כשם ידידתה הדמיונית של אנה פרנק, לה כתבה ביומנה.
ביומניה ובשיחות עם מיכאלה, ריבי עוסקת בשאלה מי גרמה לתחילת פרשיית האהבים האסורה שנמשכה שנתיים, עד שהתפוצצה: היא עצמה או מיכאלה. דמותה של מיכאלה עשויה להיתפס כבוגרת וחכמה, אך גם כפתיינית ונצלנית. ריבי מציינת מספר פעמים שהיא התאהבה במורתה חודשים רבים לפני שהחל הרומן ביניהן, אך דמויות אחרות רואות ברומן ניצול של תמימותה ורגישותה של ריבי.
הגן הבוטני בעין גדי
הגן הבוטני בעין גדי הוא גן בוטני השוכן בתחומי קיבוץ עין-גדי. הגן מכיל כ-900 מיני צמחים המתאימים לאקלים החם והיבש האופייני לאזור, רבים מהם מאזורים טרופיים-יובשניים של העולם.
הגן משתרע בין בתי הקיבוץ, ותוכנן בראשיתו על ידי דב בניסוביץ', שבנו, דן בניהו, הוא ממייסדי הקיבוץ.
בשנותיו הראשונות הגן היה גן קיבוצי רגיל, אך עם חשיפת הפוטנציאל של המקום הושקעו בגן משאבים והוא הלך והפך בהדרגה לגן בוטני שזוכה למבקרים רבים.
צוות הגן מתמודד עם בעיות לא מעטות בטיפוח הגן ובאחזקתו, ובהן המחסור במים בחודשי הקיץ, נזקי השמש הקופחת בשעות החום הקיציות, והצורך לשמר את האסתטיקה של הגן בתוך יישוב קהילתי פעיל.
הצמחים המיוחדים בגן הם קקטוסים וסוקולנטים אחרים מאזורים מדבריים, צמחיית רצפת יער הגשם הטרופי בצל עצים כבדי-צל, עצי ענק ממשפחת הבומבקיים (הבאובב האפריקני ואחרים), צמחי בושם וקטורת (זיכרון לתרבות החקלאית המקומית מלפני אלפיים שנה), מספר מינים ממשפחת הדקליים ועוד.
קלייד ג'רונימי
קליטו "קלייד" ג'רונימי (באנגלית: Clito "Clyde" Geronimi; 12 ביוני 1901 – 24 באפריל 1989), הידוע בשם ג'רי (Gerry), היה במאי הנפשה אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בזכות עבודתו בוולט דיסני הפקות, כאשר ביים סרטי דיסני קלאסיים רבים כמו: "סינדרלה", "עליסה בארץ הפלאות", "פיטר פן", "היפהפייה והיחפן" ו"היפהפייה הנרדמת". בשנת 2017 קיבל את התואר אגדת דיסני.
ביוגרפיה
ג'רונימי נולד ב-12 ביוני 1901 בין הרי האלפים האיטלקיים בעיירה קיאוונה, בשם קליטו אנריקו ג'רונימי, אך משפחתו היגרה לניו יורק, ארצות הברית בילדותו. ולמרות ששמו הומר בצורה האנגלית לקלייד הנרי ג'רונימי, האנשים איתם עבד מאוחר יותר הכירו אותו בתור ג'רי.
קריירה
ג'רונימי נרשם ללימודי ערב לאמנות במכללת קופר יוניון כאשר קיבל את עבודת ההנפשה הראשונה שלו בשנת 1919. הוא עבד תחילה בשירות הסרטים הבינלאומי של ויליאם רנדולף הרסט, בהפקת הנפשות קצרות המבוססות על רצועות קומיקס פופולריות מהעיתונים של הרסט. בשלב הבא, ג'רונימי מצא את עצמו באולפני ג'יי. ר. בריי, עובד על סדרות הנפשה, שם עבד עם וולטר לאנץ. עם פירוק אולפני בריי בשנת 1928, ג'רונימי הלך בעקבות לאנץ לסטודיו שלו, וולטר לאנץ הפקות, והפיק סרטים מצוירים עבור סרטי יוניברסל בשנת 1930. ג'רונימי עזב את לאנץ ב-1931 כדי להצטרף לוולט דיסני הפקות, שם נשאר עד 1959.
את עבודתו בדיסני ג'רונימי התחיל במחלקת הסרטים הקצרים בתור אנימטור כשבסופו של דבר הפך לבמאי. משימותיו הראשונות כאנימטור היו בסדרות של "מיקי מאוס", "סימפוניות טיפשיות" וסרטים מצוירים של פלוטו, כשבסופו של דבר הוא תרם ליותר מ-50 סרטים קצרים של האולפנים.
הקריירה שלו כבמאי הנפשה החלה ב-1939 עם "דונלד דאק: פיקניק בחוף" והסרט הקצר של פלוטו "תן כף" משנת 1941, שזכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר. עוד סרטים קצרים בולטים שביים כוללים את הסרטים מתקופת המלחמה "חינוך למוות" ו"צ'יקן ליטל" (שניהם ב-1943), כמו כן את "סוזי המכונית הכחולה הקטנה" מ-1952.
לאחר 28 שנים, ג'רונימי עזב את אולפני וולט דיסני בשנת 1959. מאוחר יותר הוא ציין "...האולפן היה כמו משפחה אחת מאושרת... לוולט דיסני הייתה התלהבות של ילד גדול. האולפן היה כל חייו ואהבתו; זו הסיבה שהוא הפך לאולפן כל כך נהדר".
קריירה לאחר דיסני ומותו
לאחר שעזב את דיסני בשנת 1959, ג'רונימי עבד בטלוויזיה במשך מספר שנים (בעיקר ב-UPA), כולל ביום פרקים רבים של הסדרה "ספיידרמן" משנת 1967 וסדרות נוספות על הדמויות קפטן אמריקה, הענק הירוק ואיירון מן. הוא פרש מההנפשה בשלהי שנות ה-60, וסיפק איורים לספרי ילדים.
ג'רונימי קיבל את פרס וינזור מקיי לשנת 1979 מהאגודה הבין-לאומית לסרטי הנפשה, אסיפ"א - הוליווד, על תרומתו לאורך חייו לתחום ההנפשה. את הפרס העניק חברו ועמיתו הוותיק וולטר לאנץ. ג'רונימי גם קיבל לאחר מותו את התואר אגדת דיסני ב-14 ביולי 2017.
ג'רונימי נפטר ב-24 באפריל 1989 בביתו בניופורט ביץ', קליפורניה, בגיל 87.
פרדריק ז'וליו-קירי
ז'אן פרדריק ז'וליו-קירי (בצרפתית: Jean Frédéric Joliot-Curie; 19 במרץ 1900 – 14 באוגוסט 1958) היה פיזיקאי צרפתי וחתן פרס נובל לכימיה לשנת 1935 (במשותף עם אשתו, אירן ז'וליו-קירי), "על יצירת יסודות רדיואקטיביים חדשים".
ביוגרפיה
ז'וליו-קירי נולד בפריז. הוא בוגר בית הספר לכימיה ולפיזיקה של העיר פריז. בשנת 1925 הוא הפך לעוזרה של מארי קירי במכון הרדיום בפריז. הוא התאהב בבתה של מארי, אירן ז'וליו-קירי, והתחתן עמה בשנת 1926. שני בני הזוג שינו את שם משפחתם לז'וליו-קירי. בהתעקשותה של מארי, ז'וליו רכש תואר ראשון נוסף ודוקטורט במדעים. נושא התזה שלו היה אלקטרוכימיה של אלמנטים רדיואקטיביים.
בשנת 1937 הוא עזב את מכון הרדיום והתמנה לפרופסור בקולז' דה פראנס, שם חקר תגובות שרשרת. הוא בנה במקום את הציקלוטרון הראשון באירופה. מחקריו היו נדבך הכרחי לבנייה מוצלחת של כור גרעיני העושה שימוש בביקוע גרעיני מבוקר כדי לייצר אנרגיה בעזרת שימוש באורניום ובמים כבדים. על פיתוחיו אלה רשם חמישה פטנטים. ז'וליו היה אחד המדענים אשר הוזכרו על ידי אלברט איינשטיין במכתבו לנשיא רוזוולט כאחד המדענים המובילים בהבנת תגובת השרשרת הגרעינית. מלחמת העולם השנייה עצרה את מחקרו של ז'וליו, ולאחר המלחמה הוא מילא תפקידים מנהליים במהותם.
בשנת 1940, עם הפלישה הנאצית לצרפת, הצליח ז'וליו להבריח לאנגליה את מסמכי המחקר שניהל וחומרים אחרים. בתקופת הכיבוש הנאצי הוא השתתף באופן פעיל בפעולות תנועת ההתנגדות הצרפתית. לאחר תום המלחמה הוא שירת כמנהל המרכז הלאומי למחקר מדעי של צרפת (Centre national de la recherche scientifique) ומילא לראשונה את תפקיד המפקח העליון על האנרגיה האטומית בצרפת. בשנת 1948 הוא פיקח על בנייתו של הכור האטומי הצרפתי הראשון. בשנת 1950 הוא פוטר מתפקידו זה בגלל הזדהותו עם הקומוניזם. בשנת 1955 הוא נמנה עם אחד-עשר החותמים על מניפסט ראסל-איינשטיין, הצהרה שנחתמה בשיא המלחמה הקרה, הפנתה את תשומת הלב לסכנות המלחמה האטומית וקראה לפתרון סכסוכים בין מדינות בדרכי שלום. למרות שהמשיך להחזיק במשרתו כפרופסור בקולז' דה פראנס, לאחר מות אשתו בשנת 1956, הוא נטל את משרתה כראש הקתדרה לפיזיקה גרעינית בסורבון.
פרדריק ז'וליו היה חבר באקדמיה הצרפתית למדעים ובאקדמיה הצרפתית לרפואה. הוענקה לו דרגת כבוד בלגיון הכבוד. בשנת 1951 הוא קיבל בברית המועצות את פרס לנין לשלום על עבודתו כנשיא מועצת השלום העולמית. הוא הקדיש את אחרית ימיו ליצירת מרכז לפיזיקה גרעינית בעיירה אורסה מדרום לפריז.
לאחר מותו נקרא על שמו מכתש ז'וליו על הירח.
מערת נאטי פאטי
מערת "נאטי פאטי" (באנגלית: Nutty Putty Cave) הייתה מערה במדינת יוטה שבארצות הברית. המערה התפרסמה לאחר שאחד מהמבקרים בה, ג'ון אדוארד ג'ונס, סטודנט לרפואה, בן 26, נתקע באחת מתעלותיה במהופך למשך 27 שעות ונפטר מדום לב. לאחר מותו נאטמה המערה והפכה לאנדרטה לזכרו.
היסטוריה ומאפיינים
המערה התגלתה בשנת 1960 על ידי דייל גרין וחבריו. בשנת 2005 הוערך שכ-5,000 אנשים ביקרו בה בשנה.
המערה נוצרה כתוצאה מפעילות הידרותרמית בתהליך שמכונה "hypogenic speleogenesis" – עלייה של מים בטמפרטורה ולחץ גבוהים, שיוצרים חללים בשכבה שמורכבת בעיקר מאבן גיר, בין השאר בגלל נוכחות של תרכובות חומציות. מערות מסוג זה נוטות להיות מורכבות מאוד, ובסקר שנערך בשנת 2003 מופתה מערכת מחילות באורך של כ-430 מטר. חלק מקירות המערה מצופים בחרסית צמיגה, שעל פי מחקר משנות ה-60 מורכבת בעיקר מגרגירי צורן דו-חמצני זעירים. דייל גרין, שהיה הראשון לחקור את המערה, השווה את החומר לצעצוע בשם "Nutty Putty" (מילולית "מֶרֶק אגוזים"), שדומה לפלסטלינה או סליים, ומכאן קיבלה המערה את שמה.
תקריות מצערות במערה
ב-2006 הוחלט לסגור את המערה כדי למנוע תקריות נוספות, אך ב-2009 המערה עברה לבעלות אחרת, אשר החליטה לפתוח אותה מחדש.
מותו של ג'ון אדוארד ג'ונס
ג'ון אדוארד ג'ונס (או בקיצור: ג'ון ג'ונס), סטודנט לרפואה תושב יוטה, היה בן 26 במותו.
ג'ון הגיע עם אשתו וילדיו לבקר את משפחתו לכבוד חג ההודיה. ג'וש אחיו הצעיר הציע לג'ון להצטרף אליו ולקבוצה של עוד מספר בני משפחה נוספים לביקור במערה, ג'ון השיב בחיוב להצעה. לג'ונס היה ניסיון בסריקה של מערות, בנעוריו התנדב עם אחיו ואביו בארגון הצלה של מטיילים במערות.
התקרית
במהלך החיפוש ג'ון גילה פתח באחד מקירות המערה שהוביל אל תוך תעלה צרה, ג'ון נכנס לתוכו והחל לזחול בתעלה כשראשו קדימה, ככל שהמשיך לזחול כך התעלה התהדקה סביבו יותר ויותר עד אשר נתקע. ג'ון הבין שטעה ולמעשה נכנס אל תוך תעלה אחרת מזו שחיפש, ג'ון ניסה לחלץ את עצמו אך לא הצליח.
ג'ון קרא לאחיו שינסה לחלץ אותו, אך הניסיון נכשל ולמעשה הדבר גרם לג'ון להחליק אף עמוק יותר בתוך התעלה והוא נתקע בה במהופך כשראשו כלפי מטה וכשאינו יכול לזוז כלל.
ניסיונות החילוץ
ג'ון ביקש מאחיו להזעיק עזרה וכעבור שלוש שעות הגיעו המחלצים. מספר ניסיונות חילוץ נכשלו ולבסוף הוחלט לנסות חילוץ באמצעות מערכת של כבלים וגלגלות אשר הוברגו לקירות המערה. באחת המשיכות הצליחו להרים מעט את ג'ון ונוצר עמו קשר עין, המחלצים סיפקו לו מים לשתייה ונתנו לו לדבר עם בני משפחתו בעזרת רדיו משטרתי.
במשיכה הרביעית התרחש אסון כשאחת מהגלגלות נותקה וגרמה לקריסת המערכת כולה, ג'ון החליק חזרה אל תוך התעלה ואיבד את הכרתו.
לאחר כ-27 שעות מאז שנתקע במהופך, נכנס פרמדיק אל תוך התעלה והכריז כי ג'ון נפטר מדום לב.
כשבוע לאחר מותו הוחלט כי המערה תהפוך לאנדרטה לזכרו, קירות המערה הופצצו בעזרת דינמיט ופתח המערה נאטם בבטון.
עיבוד קולנועי
ב-2016 יצא הסרט "", המבוסס ברובו על הטרגדיה של ג'ון אדוארד ג'ונס במערה.
גורדון ברדלי
גורדון ברדלי (באנגלית: Gordon Bradley; 23 בנובמבר 1933 - 29 באפריל 2008) היה כדורגלן ומאמן כדורגל אנגלי-אמריקאי.
ביוגרפיה
ברדלי גדל בסנדרלנד שבאנגליה, ובהיותו בן 16 הצטרף למחלקת הנוער של מועדון הכדורגל המקומי. הקריירה שלו כמעט הגיעה לסיומה עוד בטרם החלה - במהלך אימון הוא שבר את פיקת הברך הימנית, ורק כעבור שנתיים יכול היה לשוב לשחק. ברדלי המשיך לשחק כדורגל במקביל לעבודתו במכרה פחם של השלטון. אף שהחל את הקריירה שלו כחלוץ, הוא נאלץ לעבור לשחק בהגנה מאחר שנעשה איטי יותר בעקבות פציעתו. ב-1955 החל את הקריירה המקצוענית שלו בברדפורד פארק אווניו וב-1957 עבר לשחק בקרלייל יונייטד.
ב-1963 חתם ברדלי בקבוצת טורונטו רומא מליגת הכדורגל של מזרח קנדה. הוא שיחק בה שתי עונות, וב-1965 עבר לטורונטו סיטי. במקביל למשחקיו בקייצים במסגרת הליגה הקנדית שיחק ברדלי בסתיו ובחורף בליגת הכדורגל הגרמנית-אמריקאית (GASL), בקבוצות ניו יורק אוקראיניאנס וניו יורק אמריקנס. ב-1967 עבר לשחק בניו יורק גנרלס ששיחקה בליגת הכדורגל הצפון אמריקאית (NASL), ושימש הן כשחקן והן כעוזר מאמן. לאחר שהקבוצה התפרקה הוא עבר לבלטימור בייס, אך גם קבוצה זו התפרקה. ב-1971 עבר ברדלי לקבוצה החדשה שהוקמה ניו יורק קוסמוס, ושימש בה בתפקיד מאמן-שחקן. הוא הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות ה-NASL בעונת 1972. הוא שימש בתפקיד עד לעונת 1975, שבסיומה פוטר והוחלף על ידי קן פארפי. לאחר ששיתף עצמו במשחק אחד בלבד בעונת 1975 פרש ברדלי ממשחק. בתקופה בה שיחק בארצות הברית ערך ברדלי הופעה אחת במדי הנבחרת הלאומית, נגד נבחרת ישראל בנובמבר 1973, אך באופן אירוני, קיבל אזרחות אמריקאית מלאה רק ב-1974. הוא כיהן גם כמאמן הנבחרת במקביל למשחקו במדיה.
במהלך עונת 1976 מונה ברדלי מחדש למאמן ניו יורק קוסמוס, לאחר פיטוריו של פארפי בעקבות פתיחה מאכזבת של העונה. ביולי 1977 הוא עזב את תפקיד המאמן ועבר לשמש בתפקיד ניהולי בכיר בקבוצה. ניו יורק זכתה באליפות הליגה בסיום אותה עונה. ב-1978 מונה ברדלי למאמן קבוצת וושינגטון דיפלומטס. הקבוצה התפרקה ב-1980, אך נבנתה מחדש ושיחקה תחת אותו שם בליגת הכדורגל האמריקאית (ASL). הקבוצה החדשה מינתה מחדש את ברדלי למאמן, אך הוא פוטר במהלך ההכנות לעונה והוחלף על ידי פארפי. ב-1985 החל ברדלי לכהן כמאמן קבוצת הכדורגל של אוניברסיטת ג'ורג' מייסון, ונשאר בתפקיד במשך 15 שנים, עד שהודיע על פרישה מאימון בדצמבר 2000.
ברדלי הוכנס להיכל התהילה של הכדורגל האמריקאי ב-1996, ולהיכל התהילה של אוניברסיטת ג'ורג' מייסון ב-2006. הוא נפטר באפריל 2008, בגיל 74.
חסידות תולדות אהרן
חסידות תולדות אהרן היא חצר חסידית ירושלמית, המשתייכת לעדה החרדית. החסידות מתאפיינת בשמרנות וברצון לשמר את הווי החיים של היישוב הישן בירושלים, בהתנגדות חריפה לציונות, באורח חיים דתי קפדני, בסגנון לבוש מיוחד ובדגש על תפילה בקצב מתון ובהתלהבות. החסידות מונה כ-1,800 בתי-אב ומרכזה בפאתי שכונת מאה שערים. בנוסף לקהילה המרכזית בירושלים, לחסידות קהילה קטנה יותר בבית שמש. אדמו"רהּ הנוכחי הוא הרב דוד קאהן.
היסטוריה
החסידות נקראת על שמו של הרב אהרן ראטה שהקים בשנת ה'תרפ"א (1921) בסאטמר חבורה שהתאפיינה בקריטריונים מחמירים בעבודת השם. בשנת תרפ"ח (1928) עלה הרב ראטה לארץ ישראל, שם התגבשה סביבו קבוצה מצומצמת של אנשים הנאמנים לדרכו, בשל החשיבות המיוחדת שראה בעניית אמן בקול רם, שינה הרב ראטה בשנת תרצ"ג (1933) את שם חבורתו ל "חבורת שומרי אמונים".
הרב ראטה נפטר בו' בניסן תש"ז (1947). כשנה לאחר מכן התפצלו תלמידיו. קבוצה קטנה יחסית בחרה בבנו, הרב אברהם חיים ראטה, לכהן כאדמו"ר תחת אביו. רוב התלמידים בחרו בחתנו של הרב אהרן, הרב אברהם יצחק קאהן. הוא הקים את חצרו בפאתי שכונת מאה שערים (בשנות האלפיים, ניצב במקום זה בית המדרש של חסידות תולדות אברהם יצחק).
רבי יואל טייטלבוים מסאטמר הגיע לידי סכסוך עם הרב ראטה, בעקבות מחלוקת קשה שניטש סביב רבנות העיר סאטמר, אולם הרב קאהן נמנה בין תלמידיו של הרבי מסאטמר, ומאז שהחל לכהן כאדמו"ר, אימצה החסידות אידאולוגיות זהות, שהבולטת ביניהם היא ההתנגדות החריפה לציונות.
הרב קאהן הקפיד על שמירת המסגרת המסורתית-בדלנית של החסידות, שכללה בין היתר מגורים בשכונותיה החרדיות הישנות של ירושלים כמאה שערים, בית ישראל וגאולה. בשל התרחבותה של החסידות ועליית מחירי הדירות בירושלים, נאלץ הרב קאהן בשלהי תקופת כהונתו להסכים להקמת קהילה של חסידיו בעיר בית שמש, שבה החלה בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים, תנופת התפתחות של מגורים לציבור החרדי.
הרב קאהן נפטר בכ"ז בכסלו תשנ"ז (1996).
הכתרת האדמו"ר הנוכחי
בסוף ימיו של הרב קאהן, ועל רקע שנתיים שבהן לא תפקד, פרצה יריבות בקהילה, שבמוקדה השאלה מי יירש אותו. בשנים אלה התקשו מוסדות הקהילה לתפקד. הסכסוך לווה בהשמצות הדדיות, פשקווילים ולעיתים אף באלימות פיזית. רוב חברי הקהילה וכן הנהלת מוסדותיה, סירבו להכיר בבנו בכורו הרב שמואל יעקב קאהן כיורש הכס, וצידדו בבנו השני של האדמו"ר, הרב דוד קאהן, שכיהן עד אז כרבם של חסידי "תולדות אהרן" בעיירה מאנסי שבמדינת ניו יורק. אחרים העדיפו כיורש את בנו הבכור, הרב שמואל יעקב קאהן. בין התומכים בבכור נמנו גם רבה של הקהילה בירושלים והנציג מטעמה בבד"ץ העדה החרדית, הרב מאיר ברנדסדורפר, שהיה גם מחותנו של הרב שמואל יעקב, והמקובל רבי דניאל פריש.
לאחר פטירת הרב קאהן הגיעה המחלוקת לדיון בבד"צ העדה החרדית, שהתמקד בכשירותה של הצוואה שהותיר הרב קאהן ובה נכתב כי על אנשי החסידות לקיים בחירות למנהיג שיירש את מקומו, תוך בקשה שיהיה זה אחד מבניו או חתניו. מאחר שהצוואה הייתה רצופה במחיקות ותוספות, טענו אנשי הרב שמואל יעקב כי חלו בה זיופים, משום שנשמרה בידי הצד השני. פסק הדין קבע כי הצוואה קבילה, אך כצעד של פשרה קיבלו הרב שמואל יעקב ותומכיו את אחד מבנייני המוסדות. הוא פתח חסידות חדשה בשם "תולדות אברהם יצחק" על שם אביו. קרוב לשני שלישים מבני החסידות נותרו בחסידות האם והכתירו לרבם את הרב דוד, שעלה לישראל ועבר להתגורר בבית אביו בירושלים.
בשנים הראשונות לכהונתם התראו שני האחים. בשנת ה'תש"ס התקררו היחסים ובהמשך שבו לתקנם. שאר האחים והגיסים משתייכים באופן רשמי לאחד הצדדים אולם שומרים על יחסים תקינים עם שני האדמו"רים.
הנהגת האדמו"ר הנוכחי הרב דוד קאהן
תחת הנהגת האדמו"ר הנוכחי הרב דוד קאהן בנתה הקהילה קומפלקס חדש בירושלים ובו בית כנסת, ישיבות ותלמוד תורה. קהילות גדולות נוספות קיימות בארבע שכונות בעיר בית שמש: (נחלה ומנוחה, רמת בית שמש ב', רמת בית שמש ד' ובשכונת "קנה בושם"). בשנת 2019 פתחו קהילה ומוסדות בטבריה. קהילות נוספות קיימות בעיירות מונסי בורו פארק קריית יואל שבארצות הברית. ב-2010 נפתח שטיבל גם בשכונת סטמפורד היל שבלונדון וב-2020 נפתח שטיבל במנצ'סטר.
האדמו"ר הנוכחי הרב דוד קאהן הנהיג בקהילה לימוד של "עמוד יומי" בגמרא. הנהגתו מתאפיינת ביתר פתיחות, כאשר בין היתר ביטל כמעט לחלוטין את השתתפות חסידיו בהפגנות הרחוב המאורגנות על ידי קיצוני העדה החרדית.
בקהילה ישנה קבוצה קטנה בשם "מארי דחושבנא" - המגישים בכל ראש חודש דין וחשבון על מעשיהם באותו חודש לאדמו"ר, העובר על הרשימות.
החסידות מקיימת מדי שנה שני אירועים רבי משתתפים:
האדמו"ר הרב דוד קאהן הפקיד את ניהול ענייני הקהילה (למעט המוסדות החינוכיים) בידי גוף בן שבעה חברים, הקרוי "ז' טובי הקהילה" ("זט"ה"), בהשראת ז' טובי העיר. שישה מחברי הגוף נבחרים בידי הגברים הנשואים, והנשיא מתמנה על ידי האדמו"ר.
בליל ל"ג בעומר ה'תשפ"א (2021) התרחש ביציאה ממתחם ההדלקה של החסידות האסון בהילולת רבי שמעון בר יוחאי, שבו נהרגו 45 בני אדם ולמעלה ממאה נפצעו.
התקנות
החסידות מתאפיינת בהתבדלות, בשמרנות ובהקפדה על תקנות. חלק ניכר מתקנות אלה מאוגדות ב"ספר התקנות", שכתב הרב ראטה, ושעליו חותמים אנשי החסידות בסיומו של מעמד "קיבוץ הגדול", הנערך מדי שנה בי"ט בכסלו - יום השנה לפטירתו של המגיד ממזריטש. במעמד זה נושא האדמו"ר שיחה מיוחדת. בני הקהילה הגרים מחוץ לישראל אינם חותמים, בין היתר משום שאינם יכולים לעמוד בחלק מהתקנות, כגון תקנות הלבוש והחובה להתפלל את כל התפילות בבית המדרש של הקהילה.
הלבוש
אנשי החסידות מקפידים על הלבוש הירושלמי החרדי מן המאה ה-19 שחלקו מפורט בספר התקנות: בימי חול לובשים בני הקהילה קַאפְטְן מפוספס, הידוע בכינוי "זברה" או "כתונת פסים", ומתחתיו לובשים הנשואים וסט מבד זהה המכונה בעגה הירושלמית "סידריה". בימי שבת, חג וכן בשמחות משפחתיות, הגברים לובשים קאפטן מפוספס בצבע צהוב-זהוב עם פסים כחולים ומעליו בגד עליון בצבע חום שנקרא ז׳בה. בשבת לובשים גם הרווקים "קאפטן" וכן חוגרים גרטל רחב עשוי בד לבן מפוספס בצבעים שונים. כיום הרבה מהחסידים עברו לגרטל פשוט בצבע לבן. כמו כן לובשים בני הקהילה, מגיל בר מצווה ומעלה, גטקס המשמש בתור תחתונים ארוכים עד לברכיים בצבע לבן ומעליהם מכנסיים קצרים שקצותיהם מהודקים לרגליים. גרביים שחורים בימי חול ולבנים בשבתות ובחגים, אנשי החסידות, כולל ילדים, חובשים כיפה לבנה גדולה (יַרְמוּלְקֶה), ומגיל הבר מצווה חובשים מעליה בימי החול - כובע סמט נמוך-קומה, ובשבתות וחגים שטריימל. בשבת לובשים הגברים הנשואים בגד עליון בצבע חום הנקרא ג'ובה.
הנשים מגלחות את ראשן וחובשות מטפחת ראש הדוקה בצבע שחור הנקראת "יאזמה". בשבתות ובחגים צבעה הוא לבן. כל בנות הקהילה מגיל תשע גורבות גרביונים שחורים אטומים בכל ימות השנה, למעט בימים הנוראים, שבהם צבע הגרביונים לבן.
בני הקהילה המועטים שגרים מחוץ לישראל אינם לובשים את הלבוש הירושלמי המסורתי המונהג בקהילה. חלקם לובשים אותו בהגיעם לביקור בישראל. מחוץ לישראל, רובן המכריע של נשות הקהילה מקפידות לחבוש מטפחת ראש ולא פאה נכרית וכן לגרוב גרביים שחורים אטומים.
בדלנות
החסידות אנטי-ציונית. מוסדות הקהילה אינם מקבלים כספים ממדינת ישראל. תקציבה מבוסס בעיקר על קרן ההצלה של חסידות סאטמר בארצות הברית התורמת למוסדות אשר נמנעים מלקבל את כספי מדינת ישראל.
חלק מחברי הקהילה נמנעים מלקבל קצבאות ילדים מהביטוח הלאומי.
רובם המכריע של השידוכים בחסידות "תולדות אהרן" הם בתוך הקהילה. נישואין או יציאה מחוץ לקהילה הם נדירים, מלבד בקרב צאצאי האדמו"ר, המחותנים עם צאצאי אדמו"רים מחסידויות אחרות.
קישורים חיצוניים
https://twitter.com/toldot_ahron_n
המסגד הכחול (תבריז)
המסגד הכחול (בפרסית: مسجد کبود או مسجد جهانشاه - מסגד ג'האן שאה) הוא מסגד היסטורי בתבריז, שבאיראן. המסגד נבנה בשנת 1465 בהוראת ג'האן שאה, שליט קארה קויונלו. ברעידת אדמה חזקה בשנת 1780 ניזוק המסגד קשות, ורק אולם הכניסה נותר ללא פגע. השחזור החל בשנת 1973 על ידי מוחמד-רזא מעמראן בנאם בפיקוח משרד התרבות האיראני. למרות זאת, השחזור טרם הושלם.
היסטוריה
המסגד הכחול של תבריז נבנה בהוראת ג'האן שאה, שליט קארה קויונלו. אשתו של ג'האן שאה, ח'אתון ג'אן בגום (נפטרה ב-1469), הרימה תרומת הקדש (וקף) לבניית המסגד. שנים ספורות לאחר מכן, ג'האן שאה והקארה קויונלו הופלו מהשלטון על ידי אוזון חסן מהאק קויונלו. בתו של ג'האן שאה, סאלחה ח'אתון, הורשתה לפקח על שאר עבודות הבנייה מטעם השליטים החדשים. בתקופת שלטונו של יעקוב בן אוזון חסן הסתיימה בניית הכיפה של המאוזוליאום של המסגד ושאר חלקיו המרכזיים. בחינת פרטי פנים של המאוזוליאום, כדוגמת חלקי אלבסטר מלוחות הקיר ומן המחראב, גילתה כי המאוזוליאום מעולם לא הושלם לחלוטין.
קליגרפיה
העיטורים הקליגרפיים המגוונים נעשו בידי הקליגרף המפורסם נעמת-אללה בן מוחמד אל-בוואב. הם כוללים כתב כופי וכתב משולש, ערבסקות ויצירות בצבע. הקירות הפנימיים והחיצוניים מכוסים באריחי פסיפס.
תמוז
תמוז (מאכדית: dumuzu), הוא חודש בלוח הבבלי ובלוח העברי, הרביעי במספר לפי המסורת המקראית והעשירי לפי המסורת החז"לית. חודש זה חל בתחילת הקיץ.
כללי הלוח הקבוע
בלוח העברי הקבוע יש בחודש תמוז 29 יום, מה שנקרא "חודש חסר". לפי כללי הלוח העברי, שהונהגו החל מתקופת האמוראים, יום א' בתמוז יכול לחול בימים ראשון, שלישי, חמישי או שישי. כיוון שבחודש הקודם, סיוון, יש 30 יום, ראש החודש הוא יומיים, ביום ל' בסיוון ולמחרתו, ביום א' בתמוז.
סמלים
מזל החודש הוא מזל סרטן על שם מערכת כוכבים דמויי סרטן שהייתה בעבר ברקע לשמש בחודש זה. בלוח השנה במגילות קומראן מזל תמוז הוא מזל אריה.
סורת יוסף
סורת יוסף (בערבית: سورة يوسف) היא הסורה ה-12 בקוראן, והיא מכילה 111 פסוקים, המורכבים מ-1,795 מילים, המכילות 7,125 אותיות.
שמה של הסורה נגזר משמו של הנביא יוסף, שמוזכר בסורה הזאת 25 פעמים מתוך 27 הפעמים שהוא מוזכר בקוראן.
הפסוק הראשון
כמו סורות אחרות בקוראן, גם סורת יוסף נפתחת ברצף של שלוש אותיות, שעל פני השטח נראות כאותיות שמשמעותן נסתרת ואינה ידועה, מפני שהן אינן מרכיבות מילה מוכרת.
הסורת הזאת נפתחת באותיות אליף. לאם. רא (ا.ل.ر), שלפי עבדאללה אבן אל-עבאס, המשמעות שלהן היא "אני אללה, ואני רואה את כל אשר אתם עושים", בעוד שבתפסיר אל-ג'לאלין נאמר שרק אללה יודע מה פירוש האותיות הללו.
יוסף עם משפחתו (פס' ד'-י"ח)
בסורת יוסף, מובא סיפור חלומות יוסף. יוסף רואה בחזון אחד-עשר כוכבים ואת השמש והירח משתחווים לו, והוא מספר זאת ליעקב שמזהיר אותו לא לספר לאחיו, פן יפגעו בו. יעקב אומר ליוסף שאללה בחר בו להיות נביא.
בבית האדון המצרי (פס' י"ט-ל"ה)
לאחר זמן לא ידוע, עוברת שיירת סוחרים לשאוב מים ומוצאת את יוסף בבור. הם מכרו אותו למצרי במחיר נמוך. המצרי אומר לאשתו, גבירתו של יוסף, שאולי הוא יועיל להם או יהיה להם כמו בן, ועל כן כדאי להם להשקיע בו. הגבירה חושקת ביוסף, אך הוא מסרב לחטוא עמה. כאשר שניהם רצים את הדלת, היא קורעת מאחוריו את כתונתו. היא פוגשת בבעלה ושואלת אותו מה יעשה למי שזומם כנגד משפחתם, והאם לא יושם במאסר. יוסף טוען לחפותו, ואיש משפחה אחר אומר שאם כתונתו קרועה מקדימה, יוסף הוא שחשק בגבירה, ואם מאחור, המשמעות היא שהגבירה חשקה ביוסף. האדון המצרי גוער באשתו ומרגיע את יוסף. נשות העיר מרכלות ולועגות לגבירה על שחשקה ביוסף, והגבירה מזמינה אותן לאכול עמה. היא נותנת לכל אחת סכין, ומזמינה את יוסף להראות לנשות העיר את יופיו. נשות העיר מהוממות מיופיו, וחותכות את ידיהן במקום את לחמן (מאחר שהסתכלו על יוסף). הגבירה אומרת שהוא אכן עמד בצדקו, אך אם לא יעשה את שהיא מבקשת ממנו, היא תשים אותו במאסר. יוסף פונה לאללה ואומר שעדיף לו מאסר מפיתויי הגבירה, וכן שאם אללה לא יצילהו, הוא ישמע בקול גבירתו. אדונו המצרי ועבדיו שמים אותו במאסר, מחשש שאכן הוא ייכנע לפיתויי הגבירה.
במאסר (פס' ל"ו-נ"ג)
יוסף נכלא עם שניים מעבדי מלך מצרים, והם מספרים לו את חלומותיהם. אחד מספר שהוא שוחט ענבים בחלומו, והשני מספר שבחלומו ציפור אוכלת מלחם שעל ראשו. הם מבקשים מיוסף לפתור את החלום, מאחר שהחשיבוהו לחכם. יוסף פותח את דבריו בהתנגדות לפוליתאיזם ובשבח האמונה באל אחד, ולאחר מכן מפרש את החלומות: האחד ישקה את אדונו (כלומר את המלך) יין, והשני ייתלה על עץ וציפורים יאכלו את בשרו מעל ראשו. יוסף מבקש מזה שלפי פתרונו יזכה לחיים, שיזכירו לפני אדונו לאחר שחרורו מהמאסר, אולם השטן משכיח את יוסף מזיכרון האיש ויוסף יושב במאסר עוד שנים ארוכות.
לאחר שנים, המלך חולם על שבע פרות שמנות שנבלעות על-ידי שבע פרות דקות, וכן שבע שיבולים לחות ושבע שיבולים דקות, ומבקש מנגידי עמו לפתור את החלום, אך הם אינם מצליחים. האיש שיוסף פרש את חלומו במאסר נזכר ביוסף, והוא הולך ליוסף לספר לו את החלום ולבקש את הפתרון. יוסף מפרש ששבע שנים המצרים יצטרכו לחסוך בתבואה ולאכול רק לפי צורכם, ולאחר מכן תבואנה שבע שנות בצורת, בהן יאכלו את חסכונותיהם לפי הצורך, ולאחר מכן תבוא שנה פורייה עם רוב תבואה וענבים. המלך מבקש לראות את יוסף, ויוסף אומר לשליח המלך לשאול את המלך מה חשבו על יוסף הנשים שחתכו את ידיהן (במטרה לוודא שלא יצא מהמאסר לפני שתיוודע צדקתו). הנשים אומרות למלך שלא ידעו דבר רע על יוסף, ואף הגבירה מודה באשמתה.
יוסף משנה למלך ולא ידוע לאחיו (פס' נ"ד-פ"ו)
המלך שם את יוסף להיות איש שלומו, ויוסף מבקש לשמור על בתי המסכנות בארצו. לאחר מכן, אחי יוסף באו למצרים; יוסף זיהה אותם, אך הם לא זיהו אותו. יוסף נותן להם את מחסורם, ומבקש לראות את אחיהם הקטן, ולא, לא ייתן להם את מזונם. האחים אומרים שילכו לבקש זאת מאביהם, ויוסף אומר לעבדיו לשים את סחורתם בשקיהם בלי שידעו, כדי שיגלו זאת רק לאחר שיגיעו לבתיהם ויחזרו למצרים. האחים מגיעים ומספרים לאביהם שנמנע מהם האוכל במצרים, ולכן מבקשים לקחת את אחיהם הקטן עמם, ומבטיחים שישמרו עליו. יעקב שוב מביע חששו שמא גורל הבן הקטן יהיה כגורל יוסף, אך מתרצה באמרו כי אללה ישמור וירחם עליו. יעקב משביע את האחים שישמרו על האח הקטן, ומוסיף שעליהם להיכנס משערים שונים של העיר – אך זה לא יועיל להם אם אללה לא יהיה איתם. האחים שומעים בקול אביהם, אך אללה אכן לא איתם.
כשבאו ליוסף, הוא אמר לבנימין "אני אחיך", ואומר לו שלא להתעצב על מעשי אחיהם, אך בשלב זה שאר האחים עוד לא גילו את זהותו. אחרי שהאחים סיימו לאכול את המזון שיוסף נתן להם, הוא שם גביע בתיקו של בנימין, ואחרי ששבו האחים לדרכם יצא אחריהם כרוז שקרא כי גנבים הם. האחים שאלו את הכרוז מה אבד, והכרוז אמר שגביע המלך אבד, ומוצאו יקבל דגן כמשקל גמל. האחים נשבעים שלא גנבו, והכרוז שואל אותם מה יהיה דין הגנב אם יתגלה הגביע אצלם – הם מבטיחים שהגנב יהיה עבד. הכרוז בודק את תיקי כל האחים לפני תיק בנימין, ובתיק בנימין הוא מוצא את הגביע. האחים רועשים "הן גנב, גם אחיו גנב!", כלומר הם האשימו גם את יוסף בגניבה כלשהי. יוסף שתק, אך כעס עליהם בליבו.
על אף השתלחותם בבנימין, האחים מבקשים מיוסף לקחת את אחד האחים האחרים כעבד, כי יש להם אב זקן, אך יוסף מסרב בטענה שלעבור על קביעתם שהגנב יילקח לעבד יהווה חטא לאללה. האח הגדול אמר שמאחר שנשבעו ליעקב לשמור על בנימין, הוא לא יחזור עד שיעקב יאשר להם לבוא בלי בנימין או שאללה יציל את בנימין. הוא אומר לשאר האחים לחזור לאביהם ולספר לו שבנימין גנב, ושהוא יכול לשאול את האורחה עמה חזרו או את העיר בה היו. אביהם בכל זאת לא האמין להם, אך מביע את תקוותו בישועת אללה שישיב לו את כל בניו. הוא מתאבל על יוסף ועיניו חושכות מכעס ועצב. הבנים מבקשים ממנו למתן את יגונו על יוסף, שמא ייגמר כוחו או שימות. יעקב עונה כי הוא יודע מאללה מה שהאחים אינם יודעים. הוא אומר לבניו שישובו וישאלו מה היה ליוסף ואחיו.
יוסף מתגלה לאחיו (פס' פ"ז-ק"א)
האחים יורדים שוב מצרימה ומבקשים מיוסף מעט אוכל היות שהם עניים, ומנמקים כי אללה גומל לישרי דרך. יוסף שואל אותם אם הם יודעים מה הם עשו ליוסף ולאחיו, והם שואלים אותו אם הוא יוסף. יוסף עונה "אני יוסף וזה אחי!". האחים מבינים ומודים בחטאם, ויוסף מרגיעם כי אללה יכפר בעדו היום. הוא אומר להם לקחת כתונת ולתת אותה לאביו כדי שתאורנה עיניו, ולאחר מכן לשוב אליו עם משפחתם. כשקרבה האורחה למושבו של יעקב, הוא אומר כי הוא מריח את יוסף, אך השומעים זאת בזים לו. כאשר מראים ליעקב את כתונת יוסף, אורו עיניו, והוא שואל "הלא אמרתי לכם כי אני יודע מאת אללה את אשר אינכם יודעים?". האחים מבקשים סליחה וכפרה מאת יעקב, והוא אומר שאללה סולח להם.
כאשר באה המשפחה מצרימה, יוסף יוצא לקראתם בשמחה וקורא להם לשבת בשלווה במצרים. לאחר שהשתחוו לו הוריו, הוא הושיב אותם על כיסא רם והסביר כי זה הוא פתרון חלומו: אללה חנן אותו מהמאסר והשלים בין האחים שרבו עם יוסף בגלל מעשי השטן. יוסף מברך את אללה ומבקש שיושיבו בין חסידיו, וכאן הקוראן מסיים לספר על יוסף ועובר לדברי סיכום של ג'יבריל למוחמד.
במסורת האסלאמית
על פי מסורות אסלאמיות שונות, לסורת יוסף סגולות רבות.
האימאם ג'עפר א-צאדק גרס כי מי שיקרא את סורת יוסף כל יום או כל לילה, יהיה ביום הדין יפה כמו יוסף.
מוחמד טען כי מי שילמד אנשים אחרים את הסורה הזאת, הדבר יקל עליו את שעת המוות, וחיים זה ישמור עליו מצרות עיניהם של אחרים.
חלק מהפלגים בכת הח'ווארג' כופרים בקיומה של הסורה עקב כך שהיא עוסקת במעשי אהבים, דבר שלדעתם אינו תואם את קדושת הקוראן.
מוסר השכל
פרשני הקוראן גורסים כי בסורת יוסף ישנם לקחים רבים שעל האדם להפיק במהלך קריאתו אותה, ביניהם ניתן למצוא את חמשת הלקחים שלהלן:
אברהם יעקב ברור
אַבְרָהָם יַעֲקֹב בְּרָוֶר (לעיתים ברוור; על פי רוב א. י. ברור; בלועזית: A. J. Brawer; ד' בניסן ה'תרמ"ד, 30 במרץ 1884 – ד' בכסלו ה'תשל"ו, 8 בנובמבר 1975) היה גאוגרף והיסטוריון ישראלי יליד גליציה. ביצירתו על יהודי גליציה ועל היהודים בקהילות המזרח התיכון, בהן הרבה לסייר, ביטוי לצדדים החיוביים בחיי היהודים בגולה. בארץ ישראל עסק בהוראה, במחקר גאוגרפי על הארץ ועל ארצות המזרח התיכון, במסגרת "החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה". חיבר ספרי לימוד לבתי הספר, חלקם היו היחידים במקצוע הגאוגרפיה במשך שנים רבות. הגאוגרף יהודה קרמון מסכם: "דרכי מחקר (מדעי) ומחשבה (יהודית תורנית), הסותרות כביכול זו את זו - הגיעו אצל ברור למזיגה מושלמת, ואישיותו זכתה להערכה גם בחוגי חרדים וגם בקרב אנשי ההתיישבות ומדעי הטבע".
תולדות חייו
ברור נולד בסטרי שמדרום ללבוב, אז בגליציה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית, למיכאל וללאה לבית זיימר. קיבל את חינוכו בחדר בגליציה. את לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטת וינה. באותו זמן למד גם בבית המדרש לרבנים בווינה, וזכה להסמכה כרב ולתואר דוקטור לפילוסופיה במקצועות היסטוריה וגאוגרפיה. נישא לשרה (סופי) לבית מאירסון. אביה, הרב מאיר מאירסון, נמנה עם ראשי הקהילה היהודית בווינה. עלה עם רעייתו ובנו התינוק לארץ ישראל בשנת 1911, השתקע בירושלים, ועסק בחקירת הגאוגרפיה וההיסטוריה של ארץ ישראל. הוא לימד תחילה ב"בית המדרש למורים" של חברת עזרה (בניהולו של אפרים כהן-רייס).
בערב מלחמת העולם הראשונה נמנה ברור עם חוג קטן של אנשי מדע ביישוב היהודי בארץ, שהיו החלוצים בפעילות מדעית בתחומי הגאוגרפיה, האתנוגרפיה, הגאולוגיה, הקלימטולוגיה, הבוטניקה, האגרונומיה ועוד.
בשנת 1914 היה מנהל בית הספר היהודי של חברת "עזרה" בסלוניקי שביוון. משם עבר לאיסטנבול שבטורקיה, שם שימש כרב הקהילה האשכנזית ומנהל בית הספר היהודי של חברת "עזרה". עם שובו לארץ ישראל בשנת 1920 התמסר לחקר ידיעת הארץ, ופרסם מספר רב של מאמרים בכתבי עת מדעיים בישראל ומחוצה לה. כן הרבה לכתוב מאמרים בעיתונים, תחילה ב"הארץ" ואחר כך גם בעיתונים "דבר" ו"הצופה". מ-1920 ועד לפרישתו ב-1950 הורה בבית המדרש הכללי למורים ובסמינר למורים "מזרחי" בירושלים. ב-1922 החל לנהל את בית הספר העברי הראשון למורי דרך בארץ ישראל.
היה חבר מערכת האנציקלופדיה העברית בשנים 1949–1962, וכתב מאות ערכים בתחומי הגאוגרפיה וההיסטוריה.
בתו, חולדה ליברנומה, הייתה כתבת עיתון "הארץ" באיטליה במשך שנים רבות. בנו, משה ברור, היה גאוגרף, שהמשיך בדרכי אביו ועסק בהוצאת אטלסים עבריים.
על שמו קרויים מצפה אבי"ב, יישוב קהילתי בגליל המערבי (אברהם יעקב ברור), רחוב "פרופ' אברהם ברור" בבאר שבע ו"גן ברור" בבת-ים.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית
דרכי מחקרו
בחקר ארץ ישראל היה ברור, מצד אחד, יהודי הבקי בתולדות העם והארץ, שמכיר את כל מקורות המסורת; ומצד שני, הוא חונך על תורת האינטגרציה הגאוגרפית, הרואה בנוף ובתמורות החלות בו תוצאה של שילוב בין תופעות הטבע ובין פעילותו של האדם. ספרו המסכם הראשון "הארץ - ספר לידיעת הארץ" שראה אור בשנת 1928, בנוי על גישה זו: יש בו סיכום של מחקרים שערך, במידה רבה באמצעות "עבודת שדה" באזוריה השונים של הארץ, בהם סייר ברגל או ברכיבה על חמור; אך גם שילוב ממצאי מחקריהם של חוקרים אחרים, רובם לא יהודים, שבחנו את תכונותיה ותופעותיה של "ארץ הקודש" ושל שרידי העבר בה.
התיאור והניתוח התבססו על מיפוי מדויק שבו החלה הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל בשנות השבעים של המאה התשע-עשרה, ואשר נמשך על ידי ממשלת המנדט. על-סמך מיפוי זה הכין ברור מפות של ארץ-ישראל, ששימשו דורות רבים של תלמידים בישראל. הוא חיבר גם אטלס גאוגרפי של העולם, עם שמות אתרים וגורמים גאוגרפיים, הניתנים כולם בתעתיק עברי.