cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוות החופש
חוות החופש היא מקלט הצלה ושיקום של בעלי-חיים שהגיעו מתעשיות המזון והניסויים בבעלי החיים. החווה הוקמה ב-4 באוקטובר 2016 במושב עולש, עמק חפר, ישראל. לצד היותה מקלט הצלה ושיקום, חוות החופש מהווה מרכז חינוכי המאפשר מפגש בין בני אדם לחיות המשק, כדי ללמד על בעלי החיים בתעשיות המזון מן החי – תעשיות הבשר, החלב והביצים - ולעודד חמלה כלפיהם. הארגון הפועל ללא מטרות רווח כאשר מרבית הפעילות השוטפת נעשית על ידי מתנדבים וכל ההכנסות לחווה מגיעות מתרומות.
היסטוריה וחזון
חוות החופש הוקמה מתוך חזון משותף של עדית רומנו ומיטל בן-ארי, יזמיות החווה, אשר נפגשו בעת פעילות התנדבותית משותפת בעמותת Vegan Friendly בשנת 2012. בעקבות שינויים אישיים בחייהן של כל אחת נוצר החיבור להגשמת החזון והמטרה המשותפת והרצון לחולל שינוי במה שהן תפסו כחוסר הצדק כלפי בעלי החיים בתעשיות המזון מן החי.
בעלי החיים מגיעים לחווה מתעשיות הבשר, החלב והביצים, עוברים שיקום וטיפול רפואי ומקבלים הזדמנות לחיות חיי חופש. לדיירי החווה מספר אזורי מחיה מקורים ואזורי מרעה בהתאם לצרכיהם וגודלם. בעלי החיים מקבלים טיפול יומיומי על ידי צוות שנמצא בחווה 24 שעות ביממה, מכיר את בעלי החיים בשמם ואת סיפורי חייהם וצורכיהם האישיים. במקום פועלת מרפאה המשמשת לטיפולים היומיים השוטפים של בעלי החיים; במקרים בהם נדרש טיפול מעמיק יותר, לחווה קשרים עם וטרינרים מובילים בתחומים שונים. החווה ערוכה לקלוט בעלי חיים מהתעשיות השונות במצבים בריאותיים שונים ומנסה לספק לכל בעל חיים איכות חיים של מיטבית תוך שמירה על בריאותם ורווחתם.
תחום שיקום בעלי חיים מתעשיית המזון הוא תחום חדש בישראל, לכן נדרשו מקימי החווה והצוות שהתגבש סביב היוזמה ללמוד על אופן הקמה, שיקום וטיפול בעלי חיים עם מאפיינים דומים. לשם כך, נסע הצוות ללמוד מחוות שיקומיות בארצות-הברית שם נחשפו גם לאופן הטיפול בפגמים גנטיים מולדים וטיפול בנכויות נרכשות אצל בעלי החיים בתנאי חיים לא טבעיים. מייסדות החווה והצוות שומרים על קשר רציף ומלווה באופן עקבי על ידי מנטורית מחוות ההצלה "Woodstock Farm Animal Sanctuary" בארצות הברית.
כחלק מהחזון החינוכי של החווה להוביל לשיח של חמלה כלפי בעלי החיים ולעורר מודעות למתרחש בתעשיות המזון, נערכים במקום סיורים לקהל הרחב ולילדים החל מגיל 4. המבקרים יכולים להתרשם מהחווה, הדיירים וסיפוריהם. המידע והנתונים המועברים במסגרת הסיורים מותאמים לגילאי המבקרים.
אוכלוסיית הדיירים
בחווה מתגוררים בעלי-חיים אשר הגיעו ממשקי תעשיות המזון מהחי: פרות, כבשים, עזים, תרנגולות, תרנגולי הודו, חזירים וברווזים. לצידם חיים בעלי-חיים מתעשיות נוספות: חמורים אשר שימשו לסחיבת משא וארנבונים מתעשיית הניסויים בבעלי-חיים.
עם ההגעה נבנית עבור כל בעל חיים תוכנית שיקום שמותאמת במיוחד לצרכיו ולמצבו הרפואי והמנטלי בהווה כמו גם בעבר. מרבית בעלי-החיים בחווה עוברים בהצלחה את תהליך השיקום הארוך הנדרש להם, ומשתקמים מבחינה פיזית ומנטלית. הם חיים בחווה בתנאי חופש תוך כדי טיפול והשגחה צמודים של העובדים והמתנדבים.
באתר החווה מופיעים שמות וסיפורי ההצלה של כלל דיירי החווה.
פעילויות חינוכיות
לצד הצלה ושיקום של בעלי-חיים, חוות החופש מהווה מרכז חינוכי המעביר פעילויות עבור בתי-ספר, בדגש על גילאי תיכון. לפני כשנה, החל פיילוט של פעילויות במסגרות חינוכיות של משרד החינוך; התוכנית צפויה להגיע בעתיד גם למוסדות חינוך בלתי פורמלי ולגילאים צעירים יותר. התוכנית החינוכית משלבת הרצאה ושיחת היכרות, לאחריה מתקיים ביקור בחווה הכולל סיור ופעילות התנדבותית של התלמידים בחווה. בתקופת מגפת הקורונה, נעשתה התאמה של התוכנית החינוכית כך שהיא יכולה להתקיים גם מרחוק באמצעות שיחות וסיורים בווידאו.
מרכז המבקרים
בשנת 2020 עמד לקום בחווה מרכז מבקרים שיהווה מרכז חינוכי וישלב אמצעים דיגיטליים במטרה ליצור חוויה רב-חושית על תעשיית בעלי החיים, אך פתיחתו נדחתה עקב פריצת מגפת הקורונה. במרכז יוצג מידע על השלכות של צריכת מזון מהחי מבחינה מוסרית, בריאותית ואקולוגית, והמבקרים יוכלו לחוות באופן מוחשי את מסלול חייהם של בעלי-החיים בתעשיות המזון מהחי, מתחילתו ועד סופו.
פעילויות שיקומיות לאנשים
בחוות החופש מתקיימות פעילויות שיקומיות וטיפוליות עבור אנשים. קיימים מספר פרויקטים שיקומיים הכוללים פרויקט התנדבות של צעירים המאובחנים על הספקטרום האוטיסטי שנמשך מספר שנים, תוכנית של טיפול בסביבת בעלי-חיים לילדים, ביקורים והתנדבויות מאורגנות של אנשים עם צרכים מיוחדים ומתמודדי נפש. לצד הפרויקטים הקבועים, חוות החופש החלה בשיתוף פעולה עם שירות בתי הסוהר במסגרתו אסירים מאגף שיקומי בבית-סוהר במרכז הארץ מגיעים לחווה להתנדב, זאת לאחר פעילויות היכרות בבית-הסוהר ובחווה עצמה.
חוות החופש כתופעה חברתית בישראל ובעולם
מאז שפתחה את שעריה בשנת 2016 ואף לפני, צברה החווה עוקבים רבים מרחבי העולם – למעלה מחצי מיליון עוקבים ברשתות החברתיות השונות בעברית ובאנגלית.
אלפי מתנדבים ועשרות אלפי עוקבים ברמת מעורבות גבוהה ברשתות החברתיות מעידים בתגובות שכותבים לחווה כי החזון והערכים שחוות החופש מקדמת משמעותיים עבורם ומעידים על מוטיבציה לקחת חלק כלשהו בפעילויות החווה וקידום מטרותיה.
מבקרים רבים שנחשפו לסרטונים ופרסומים ברשתות השונות, מעידים על שינויים משמעותיים בהרגלי התזונה ובאורח החיים כתוצאה מחשיפה לסיפוריהם של דיירי החווה שניצלו מתעשיות המזון מהחי.
STS-83
STS-83,הייתה המשימה ב-22 של מעבורת החלל קולומביה. המשימה הופסקה עקב בעיה בתא דלק. המשימה שוגרה מחדש כעבור מספר חודשים כ-STS-94.
המשימה
מעבורת החלל שוגרה ב-4 באפריל 1997 עם תוכנית לחזור כעבור 15 ימים.
עוד בהכנות לטיסה היו עדויות לבעיות בתא דלק מס' 2 של המעבורת. לאחר השיגור מצב התא החמיר. במעבורת היו בסך הכול 3 תאים. תוך זמן קצר מצב המתח החשמלי בתא התקרב לגבול שדרש הפסקת התא. בהתאם לנוהל, טיסת המעבורת עם שני תאים בלבד דרשה קיצור הטיסה. בהתאם לכך צוות קרקע החליט לקצר את המשימה ולהתחיל בהכנות לנחיתה. למרות הזמן הקצר צוות ביצע מספר ניסויים ב-Microgravity Science Laboratory (MSL) וניסויים נוספים.
המעבורת נחתה ב-8 באפריל במסלול נחיתה מס' 33 במרכז החלל קנדי.
לאחר בדיקת התא ותיקונה הוחלט שמעבורת תהיה כשירה לטיסה לאחר הוספת דלק, חמצן, מזון ומצרכים נוספים. הטיסה שובצה ליולי 1997 עם אותו צוות.
האישה בשחור (סרט, 2012)
האישה בשחור (באנגלית: The Woman in Black) הוא סרט אימה על-טבעי שבוים על ידי ג'יימס ווטקינס, ומבוסס על הרומן של סוזן היל בעל אותו שם. הסרט יצא בארצות הברית ב-3 בפברואר 2012 ובבריטניה ב-10 בפברואר וזכה לתגובות חיוביות. בישראל, יצא הסרט ב-20 בספטמבר 2012.
עלילה
הסרט נפתח בתקופה האדוארדית, כששלוש אחיות משחקות יחד במסיבת תה, ולפתע, ניגשות אל החלון, פותחות אותו וקופצות אל מותן. בשלב הבא הסרט מתמקד בעורך דין צעיר בשם ארתור קיפס, שחי עם בנו בן ה-4, ג'וזף, ועם המטפלת שלו בנו. אשתו של קיפס, סטלה, מתה לאחר הלידה. קיפס נאלץ להתמודד עם חזיונות על אשתו המתה, עם בעיות כלכליות ועם הלחץ במשרד עורכי הדין שבו הוא עובד. הוא נשלח לטפל בנכס של המנוחה, אליס דרבלו, שהייתה הבעלים של אחוזה אנגלית בשם "איל מארש" שם היא נהגה להתגורר עם בעלה, בנה נתנאל ואחותה ג'נט המפרי. למרות שהמקומיים לא מקבלים אותו בברכה, קיפס מתיידד עם סם דיילי, בעל אדמות עשיר, ועם אשתו אליזבת.
באחוזה, הממוקמת באי בביצות, קיפס שוב ושוב שומע צעדים הבאים מהחלק העליון של הבית, תוך כדי שהוא עובד על ניירת. כשהוא פותח את החלון, הוא רואה מרחוק אישה לבושה בשחור שהולכת ונעלמת. הוא מדווח על כך לתחנת המשטרה המקומית. בעודו שם, שני נערים מביאים את אחותם, ויקטוריה, אשר שתתה תמיסת ניקוי; וזאת האחרונה מתה בזרועותיו של קיפס. מסתבר שוויקטוריה היא לא הילדה הראשונה בעיר המבצעת התאבדות, ותושבי העיר מאמינים כי רוח רפאים מסתורית שמכונה "האישה בשחור" מביאה למותם של ילדי העיירה כנקמה על הילד שלה שנלקח ממנה, וכי כאשר מישהו רואה אותה, הילד הסמוך לו יהיה הקורבן הבא.
יוסף קסל
ביוגרפיה
קסל נולד למשפחה יהודית בווילה קלרה באנטרה ריוס שבארגנטינה. אביו היה רופא ממוצא ליטאי. בילדותו בין השנים 1905 ל-1908 באורנבורג שברוסיה, וב-1908 היגרה משפחתו לצרפת. למד ב-lycée Masséna בניס ובתיכון לואי הגדול בפריז.
קסל השתתף כטייס במלחמת העולם הראשונה וכה באות ההצטיינות. הצטרף למפקדה הצרפתית בסיביר במלחמת האזרחים ברוסיה.
האישה בשחור (סרט, 2012)
עלילה
תושבי הכפר רוצים נואשות שקיפס יעזוב, אבל הוא מסרב, מתוך רצון להגן על מקום עבודתו. במהלך הלילה באיל מארש, קיפס חווה פעילויות על טבעיות עם האישה בשחור וכל הילדים שהתאבדו, כשהם מופיעים כולם מחוץ לבית במצב שהם היו כאשר הם מתו. למחרת בבוקר, סם וקיפס חוזרים לעיר כדי לראות את עורך הדין המקומי, אך ביתו של ג'רום עולה באש. קיפס רץ פנימה כדי להציל את בתו של ג'רום, לוסי, אשר ננעלה במרתף. שם הוא רואה את האישה בשחור מניעה את לוסי להצית את עצמה באש. קיפס מבקר את אליזבת דיילי, אשר מגלה בטראנס כי ג'וזף הוא הקורבן הבא. קיפס מבין שהוא חייב לשים את נתנאל במנוחה על ידי כך שיתן לו קבורה הולמת. קיפס וסם הולכים לאיל מארש, שם קיפס צולל לתוך הביצה ומוצא את גופתו של נתנאל. לאחר מכן הם לוקחים את גופתו ומניחים אותו בחדר הילדים בבית, בציפייה לאישה בשחור שתופיע ותתאחד עם בנה האובד. האישה בשחור מופיעה ומפילה את קיפס לרצפה ונעלמת. לאחר מכן, סם וקיפס סוף סוף מניחים את נתנאל למנוחה על ידי קבירתו עם אמו האמיתית, ג'נט.
קיפס ברכבת פוגש את בנו, ג'וזף והמטפלת שלו, שבאו להצטרף אליו ומתכנן לעזוב איתם מיד. בעוד המטפלת עסוקה בלקבל כרטיסים לרכבת ללונדון וקיפס נפרד מסם לשלום, ג'וזף הולך לאורך המסילה לכיוון הרכבת המתקרבת במהירות. סם וקיפס שמים לב לאישה בשחור לאורך הרציף וקיפס קופץ לפסי הרכבת כדי להציל את ג'וזף. כשהרכבת עוברת, סם רואה דרך חלונות הרכבת ורואה את הנשמות הלא שקטות של הילדים שהאישה בשחור הרגה.
יוסף קסל
ביוגרפיה
היה טייס גם מלחמת העולם השנייה אז לחם במסגרת צרפת החופשית. קסל כתב מספר ספרים ורומנים, שחלקם עובדו בהמשך לקולנוע בהם יפהפיית היום (Belle de Jour; שעובד לקולנוע על ידי לואיס בוניואל ב-1967). ב-1943 הוא ואחיינו מוריס דרואון תרגמו לצרפתית את שיר הפרטיזנים Chant des Partisans של המשוררת הרוסיה אנה מרלי. השיר היה להמנון הלא רשמי של צבא צרפת החופשית במלחמת העולם השנייה.
האישה בשחור (סרט, 2012)
עלילה
עדיין עומד על הפסים עם ג'וזף, קיפס נושא את עיניו ורואה את הרציף דומם. ג'וזף שואל: "אבא, מי האישה הזאת?" וקיפס עונה לו בחיוך, "זו אמא שלך". קיפס מבין שהאישה בשחור הרגה אותם, הוא מנשק את בנו וניגש אל אשתו שכעת הוא הצטרף אליה. שלושתם, שהתאחדו במותם, "ממשיכים הלאה". הסרט נגמר כאשר ארתור, סטלה וג'וזף עוזבים את האישה בשחור בתחנת הרכבת, באבל שלה, לנצח, והאישה מסתכלת לעבר הצופה.
יוסף קסל
ביוגרפיה
הוא נפטר ממפרצת ב-23 ביולי 1979 בקומונה בעמק האואז ונקבר בבית הקברות מונפרנאס בפריז. פרס יוסף קסל על שמו מוענק מדי שנה לספרים צרפתיים. הוא היה אביה של ניקול קסל.
האישה בשחור (סרט, 2012)
פיתוח
הסרט הוכרז בשנת 2009, עם ג'יין גולדמן בתור התסריטאית ולאחר מכן ג'יימס ווטקינס בתור הבמאי. דניאל רדקליף הוכרז כשחקן המשחק את ארתור קיפס ב-19 ביולי 2010. חודשיים לאחר מכן, נודע כי קירן היינדס יצטרף לרדקליף יחד עם ג'נט מק'תיר כמר וגברת דיילי. לפני הצילומים, ראה רדקליף פסיכולוג כדי שיוכל להבין טוב יותר את תפקידו. נוסף על כך, נודע שמי שמשחק את ג'וזף קיפס, הוא מישה הנדלי, בן הסנדקות של דניאל רדקליף.
מוזיקה
פסקול הסרט הולחן על ידי המלחין האמריקאי מרקו בלטרמי. זה זכה לביקורות חיוביות ויצא כאלבום פסקול ב-12 במרץ 2012 על ידי "Silva Screen Records".
ביקורות
ב-24 במאי 2012 דורג הסרט ב-65% מתוך 100% בRotten Tomatoes על בסיס 171 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6 מתוך 10.
הסרט קיבל דירוג של 62 מתוך 100 ב-Metacritic בהתבסס על 39 ביקורות, דבר המציין "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
הכנסות
במהלך הקרנת הבכורה, "האישה בשחור" הכניס 20 מיליון דולר, ההקרנה הגדולה ביותר בארצות הברית לסרטי האמר בכל ההיסטוריה, ושמה אותו במקום שני בקופות, לאחר "כרוניקה בזמן אמת", שהכניס כמיליון דולר יותר. החל מיוני 2012, "האישה בשחור" הכניס בכל העולם כ-127,730,736 $. הסרט גם הפך לטוב ביותר שבסרטי אימה בריטיים אחרי 20 שנה.
די.וי.די
הסרט יצא לאור ב-DVD ודיסק של Blu-ray ב-18 ביוני 2012 בבריטניה, ויצא בארצות הברית ב-22 במאי 2012.
סרט המשך
בחודש אפריל 2012 הודיעו חברת הסרטים "האמר", כי מתוכנן לצאת סרט המשך בשם "האישה בשחור: מלאך המוות". על פי הדיווחים, הסרט יתרחש בתקופת מלחמת העולם השנייה. הממשלה לוקחת את בית איל מארש ומסבת אותו לבית חולים פסיכיאטרי. לבית החולים מגיעים כל מיני חולים, ואחות יפה בשם איב. כשכל חולה בתורו מתחיל לסייט ולהזות על אישה לבושת שחורים, איב מבינה שיש דברים בגו, ומנסה לעזור לחולים, אך כל חולה בתורו, נופל קורבן לאישה בשחור. הסרט יתופעל על ידי התסריט של ג'ון יוטה וחלקים מהספר של סוזן היל. באוקטובר 2012 הוכרז כי לתפקיד הבמאי של הסרט נבחר טום הארפר. במהלך השנה צצו שמועות כי דניאל רדקליף יופיע בסרט כשחקן אורח בתור ארתור קיפס.
מרי פילדס (פמניסטית)
משפחה
היא נולדה כמרי פריצ'רד בקורק, אירלנד, בין 1789 ל-1792, היא באה ממשפחה של חנוונים במנצ'סטר. הקשרים המשפחתיים הידועים שלה היו וולשים ולא אירים, ייתכן שהוריה פשוט ביקרו באירלנד בלידתה. היא נישאה לוויליאם פילדס, תעשיין, ב-18 במרץ 1808 בסטוקפורט, אנגליה. נולדו להם שמונה ילדים: ג'יימס (נ' 1808; אביו של לוק פילדס), סמואל (נ' 1809), ג'ורג' (נ' 1810), רוברט (נ' 1815), שרה (נ' 1816), תומאס פיין (נ'. 1818), הנרי האנט (נ' 1819), וג'ון קרטרייט (נ' 1821).
מרי קראה לילדיה הצעירים על שם כמה מהדמויות הפוליטיות הבולטות באותם ימים: ג'ון קרטרייט, תומאס פיין והנרי האנט.
טבח פיטרלו
בשנת 1819, ב-16 באוגוסט, התאספה קבוצה גדולה של עשרות אלפי עובדים ועובדות בשדה פתוח בפאתי מנצ'סטר. קבוצה של רפורמיסטיות ממנצ'סטר שנכנסה עם הכרכרה של הפוליטיקאי והרפורמטור, הנרי האנט. מרי נסעה בקדמת הכרכרה והניפה דגל. היא עלתה על המדרכה ועמדה בחזית עם הדגל, יחד עם פעילות נוספות. אליזבת גאונט ושרה הארגריבס ישבו בכרכרה של האנט בקרבת מקום. העיתונאי הרדיקלי הלונדוני ריצ'רד קרליל, שנכח בעצרת, תיאר אותה כדמות הרואית ונתן לה מקום נכבד בתיאור האירוע.
מחשש מתסיסה ומהומות, בית המשפט החליט לעצור את ראשי המפגינים בניהם האנט ופילדס. כמו כן הובאה תגבורת של פרשים צבאיים. אנשי מנצ'סטר וסלפורד הגיעו ראשונים, ולאחר שהאנט נעצר הם תקפו את הקהל המפגין תפסו והשמידו דגלים וכרזות וגרמו לבהלה. הכוחות הסדירים שהגיעו זמן קצר לאחר מכן הסתערו לפנות את המקום וגרמו לנפגעים נוספים.
בסופו של האירוע, היו כשמונה עשר הרוגים וכמעט שבע מאות פצועים קשה. נשים רפורמיות אחרות שנחשבו בטעות כמרי פילדס, הוכו, ונעצרו במשך ימים רבים ללא אישום. פילדס עצמה הופלה ארצה על ידי פרש שתפס את דגלה, ונמלטה בקושי מחבטה של חרבו. היא ברחה והתחבאה במשך שבועיים.
מאוחר יותר היא הכירה את הסופרת של מנצ'סטר איזבלה בנקס, שכללה פרט נוסף ברומן "איש מנצ'סטר" משנת 1876: "גברת פילדס תלויה על במת הכרכרההחזיקה את שמלתה הלבנה. היא נחתכה לרוחבה. גופתה נחשפה על ידי קצין חיל הפרשים".
פילדס מסרה גרסה משלה בעתירה לבית הנבחרים במאי 1821.
חיים פוליטיים
מרי פילדס הייתה רפורמטורית, אך לא סופרג'יסטית כפי שלעיתים טוענים. היא לא (בפומבי, לפחות) דגלה בהצבעות לנשים, אבל כמו רוב הרפורמטוריות בדורה היא האמינה שנשים צריכות להילחם לצד גברים על הצבעה לכל בעלי הבית הבוגרים. כך ניתן יהיה להפעיל אותן למען האינטרסים של הכלל.
היא נשארה רפורמית, ב-1833 נשאה נאום כדי להשיק סניף של האיחוד הפוליטי הנשי, והרצתה על 'מלחמה' בצ'ורלטון ליד מנצ'סטר ב-1843, שני נאומיה פורסמו בעיתונות רדיקלית.
שנותיה המאוחרות של מרי פילדס היו נוחות יחסית. עד 1846, היא הייתה אלמנה שחיה בגלאזגו, אולי עם קרובי משפחה של בעלה. ב-1849 היא ירשה מאמה ארבעה בתים בצ'סטר, עיר מחוז על גבולות וולייס, לשם היא עברה.
ב-1854 היא נסעה לליברפול, הנכד המבוגר שלה לוק פילדס עבר לגור איתה בצ'סטר. היא יכלה לשלם עבור שיעורים בבית הספר לאמנות וורינגטון, וכך הפכה אותו לאחד הציירים המפורסמים ביותר של אנגליה הוויקטוריאנית.
היא מתה מברונכיטיס במנצ'סטר ב-3 באפריל 1876
הלנה גוטליב
הלנה גוטליב (בפולנית: Helena Gottlieb), הייתה אתלטית מצטיינת פולנית-יהודיה.
קורות חיים
גוטליב התאמנה בקבוצת מכבי קרקוב, ביחד עם ברברה אקרלנד, אנדה מצנדורף, יבגניה גלזנר ומרילה פרייוולד.
באליפות פולין באתלטיקה שנערכה בלודז' בשנת 1932 זכתה גוטליב ב-4 מדליות, 2 כסף ו-2 ארד. מדליות כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 28.1 שניות ובריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם יבגניה גלזנר, מרילה פרייוולד ואנדה מצנדורף בתוצאה של 54.0 שניות. מדליות ארד, בריצת 100 מטר בתוצאה של 13.3 שניות ובריצת שליחות 4x200 מטר ביחד עם יבגניה גלזנר, מרילה פרייוולד ואנדה מצנדורף בתוצאה של 1:57.6 דקות.
באליפות פולין באתלטיקה שנערכה בחוז'וב בשנת 1933 זכתה גוטליב בשתי מדליות כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 27.8 שניות ובריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם יבגניה גלזנר, מרילה פרייוולד ואנדה מצנדורף בתוצאה של 54.1 שניות.
באליפות החורף של פולין שנערכה ב-2 בפברואר 1934 זכתה גוטליב במדליית כסף, בריצת 50 מטר בתוצאה של 7.2 שניות, אחרי מרילה פרייוולד (7.0 שניות).
באליפות פולין באתלטיקה שנערכה בוורשה ביולי 1934 זכתה גוטליב במדליית ארד, בריצת 100 מטר בתוצאה של 13.2 שניות.
במכביה השנייה שנערכה באפריל 1935 היא זכתה בשתי מדליות כסף, בריצת 200 מרט בתוצאה של 29.3 שניות, אחרי סיביל קוף מארצות הברית (27.6 שניות) ולפני יפה כהן מישראל (29.4 שניות) ובריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם מרילה פרייוולד בתוצאה של 56.0 שניות, אחרי גרמניה (55.8 שניות)	ולפני אוסטריה (57.4 שניות). נוסף לכך, היא סיימה פעמיים במקום חמישי, בריצת 60 מטר ובריצת 100 מטר
אלופת פולין
באליפות פולין באתלטיקה שנערכה בלודז' בשנת 1936 זכתה גוטליב בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בריצת שליחות 4x200 מטר ביחד עם לוסיה דויטשר, יבגניה גלזר ומרילה פרייוולד בתוצאה של 1:59.3 דקות ומדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 13.2 שניות.
באליפות החורף של פולין שנערכה ב-31 בינואר 1937 זכתה גוטליב במדליית ארד, בריצת 500 מטר.
Little Earthquakes
Little Earthquakes הוא אלבום סולו הבכורה של הזמרת טורי איימוס, הכולל את הסינגלים "Silent All These Years", "China", "Winter" ו-"Crucify". האלבום יצא לראשונה בבריטניה ב-6 בינואר 1992.
הפקה
בעקבות פירוק להקת הסינת-פופ שלה Y Kant Tori Read, איימוס חיברה 12 שירים, והקליטה אותם במתקני קפיטול רקורדס בלוס אנג'לס עם דאוויט סיגרסון בתור מפיק. ההקלטות והמיקסים הסתיימו ביוני 1990.
איימוס לקחה דמו עם 10 רצועות, חלקן מיוני וחלקן חדשות יותר, לאטלנטיק רקורדס בסוף 1990. חברת התקליטים לא הייתה מרוצה מהשירים, אז איימוס, יחד עם בן הזוג שלה דאז, אריק רוס, הקליטו מספר שירים חדשים, ביניהם "Girl", "Precious Things", "Tear In Your Hand", "Mother" ו- "Little Earthquakes". עם הרצועות החדשות, אטלנטיק הסכימו להוציא את האלבום Little Earthquakes.
חברת התקליטים השותפה האירופית של אטלנטיק, East West, קידמה את האלבום באגרסיביות. איימוס בילתה את מירב שנת 1991 בהופעות קטנות, בברים ומועדונים בלונדון, ובניגון עבור מנהלי מוזיקה וחברות תקליטים, לעיתים קרובות בדירה שלה. באוקטובר 1991 יצא ה-EP "Me and a Gun", אשר הכיל ארבע רצועות, וזכה לשבחים מן הביקורת. הוצאה שנייה של ה-EP יצא כעבור חודש, הפעם עם "Silent All These Years" בתור השיר המוביל, והוא הפך ללהיט הראשון של איימוס במצעדים הבריטיים, במקום 51.
צאת האלבום
כאשר האלבום יצא לבסוף בבריטניה בינואר 1992, הוא הגיע למקום מספר 14 ונשאר ב-טופ 75 במצעד האלבומים הבריטי במשך 23 שבועות. חודש לאחר מכן, הוא יצא בארצות הברית בפריצת דרך ביקורתית ובמצעדים, על אף שלא פרץ את גבול המקום ה-50 בבילבורד 200, כשהוא מחוזק בסינגלים מצליחים.
ביקורות
הביקורות על האלבום היו חיוביות באופן כללי. ג'וסף וודוורד ב"רולינג סטון" תיאר את Little Earthquakes בתור "מחזור שירים שהוא לעיתים קרובות יפה, פרוגרסיבי באופן מעודן, המשקף באופן אפל ניכור מיני ומאבקים אישיים", ושעד סוף האלבום "אנחנו מרגישים כאילו כבר עברנו תרפיה מוזרה, ואנו חצי מטוהרים, וחצי מעוררים. זהו הפרדוקס הנפלא שהופך את Little Earthquakes לבכורה מופתית." הוא במקור דירג את האלבום עם שלושה וחצי כוכבים מתוך חמש ב-1992 אך מאוחר יותר העלה את הדירוג לארבעה כוכבים מתוך חמישה באתר "רולינג סטון". ג'ין רוזנברג ב"לוס אנג'לס טיימס" כתבה ש"מעטים מתקדמים מן המטופש אל הנשגב במהירות או בצורה חלקה כמו איימוס". בין הביקורות השליליות, סטפני זכרק מ"אנטרטיינמנט ויקלי" סברה שהשירים של איימוס הם "יותר מדי מוזרים באופן מודע" כדי להיות מהנים, ואילו רוברט כריסטגאו אהב רק את השיר "Me and a Gun".
בממלכה המאוחדת, שם האלבום יצא לאחר קידום אינטנסיבי, עבודתה של איימוס התקבלה בחום. ג'ון ויילד מ"מלודי מייקר" קבע שאיימוס היא "בעלת כישרון נדיר לחקור ריבוי של רגשות ומגוון רחב של נקודות מבט בתוך אותו השיר". ג'ון אייזלווד מ-Q מגזין שיבח את הליריקה של איימוס, וסיכם: "Little Earthquakes הוא אלבום מטריד, מצחיק וסקסי לסירוגין. איימוס עושה את כל זה בחותם של כותבת שירים שהיא בפוטנציה גדולה. לאן תפנה מכאן?" רוג'ר מורטון מ-NME, לעומת זאת, היה יותר מאופק, וכתב כי "זה לא קל  להתמודד עם טורי" וקרא ל-Little Earthquakes "מסע מתפרש ומבלבל  דרך הג'יפה של הנשמה של אישה ... לפעמים זה קסום ולפעמים זה חולני ומתוח."
מורשת
בשנת 1998, קוראי Q מגזין דירגו את Little Earthquakes בתור אלבום מספר 66 ברשימת האלבומים הגדולים בכל הזמנים. בשנת 2002, באותו המגזין, הוא דורג בתור האלבום הרביעי הגדול ביותר בכל הזמנים מאת אישה. בביקורת רטרוספקטיבית של האלבום, מבקר AllMusic סטיב היואי כתב שבאלבום זה, איימוס "קבעה את התבנית לזמרות-יוצרות של שנות ה-90". סאל סינקמאני, ב-Slant Magazine, קבע שהאלבום הוא היצירה המפוקסת והנגישה ביתר של איימוס, אשר "באופן כמעט מיידי הצית עניין של קאלט בזמרת, ואשר, במרוצת הזמן, ללא ספק הפך לפסקול (לפחות בחלקו) של חייהם של מבוגרים וצעירים מיוסרים רבים." Little Earthquakes נכלל בספר 1001 Albums You Must Hear Before You Die. האלבום מדורג במקום 27 ברשימת NPR, "The 150 Greatest Albums Made By Women".
בסקירת של הוצאת רימאסטר של האלבום ב-2015, ג'יי. סי. מאצ'ק III מ- Spectrum Culture כתב: "עם היעדר הקלישאות הרוק והפופ הסטנדרטיות של היום, והסתמכות על פסנתר אקוסטי וקול מעולה (אם לא שגרתי), Little Earthquakes נשמע ייחודי  היום כפי שנשמע ב-1992." ג'סיקה מצ'אדו, ב"רולינג סטון", כתבה כי "כמעט 25 שנים מאוחר יותר, העליות והירידות הרגשיות של האלבום הן אפילו יותר מרשימות עבור אלבום בכורה." ג'ון בנג'י, מבקר Mojo, שיבח את Little Earthquakes בתור בכורה "מדהימה וייחודית", ואילו מבקר PopMatters, אלכס רמון ציין כי האלבום "מיד מדגים את היכולת שלה ללכת ישר אל הלב של חוויה רגשית ולתקשר אותה באופן עוצמתי באמצעות מגוון רחב של סגנונות מוזיקליים." בארי וולטרס, ב"פיצ'פורק" מנה את אלבום זה ואת עוקבו, Under the Pink בתור "אבני דרך" של איימוס, וכתב כי "המורשת שלהם מורגשת במוזיקת האנדרגראונד של היום".
עונת 2008/2009 ב-NBA
עונת 2008/2009 היא העונה ה-63 של ליגת ה-NBA. העונה הסתיימה כשלוס אנג'לס לייקרס זכתה בתואר האליפות ה-15 שלה לאחר שניצחה בסדרת הגמר את אורלנדו מג'יק בתוצאה 1–4. קובי בראיינט זכה בתואר ה-MVP של סדרת הגמר לאחר שקלע 32.4 נקודות ומסר 7.4 אסיסטים בממוצע למשחק. ל-MVP של העונה הסדירה נבחר לראשונה לברון ג'יימס מקליבלנד קאבלירס שהעמיד ממוצעים של 28.4 נקודות, 7.6 ריבאונדים ו-7.2 אסיסטים למשחק לאורך העונה והוביל את קבוצתו למאזן הטוב בליגה (66-16).
לפני תחילת העונה, ב-3 בספטמבר 2008, עברו ה"סיאטל סופרסוניקס" באופן רשמי לאוקלהומה סיטי ושינו את שמם לאוקלהומה סיטי ת'אנדר.
אולסטאר
סוף שבוע האולסטאר של שנת 2009 נערך ב-US איירווייז סנטר, אולמה הביתי של פיניקס סאנס. האירוע החל ב-13 בפברואר 2009 והסתיים במשחק האולסטאר ב-15 בפברואר.
המאמנים במשחק האולסטאר היו מייק בראון מקליבלנד קאבלירס המזרחית ופיל ג'קסון מלוס אנג'לס לייקרס המערבית. את החמישיות למשחק האולסטאר בחרו האוהדים ואת השחקנים המחליפים בחרו המאמנים בליגה. בהצבעת הקהל לשחקני החמישייה קיבל דווייט הווארד מאורלנדו מג'יק שיא של 3,150,181 קולות. במשחק עצמו ניצחה קבוצת המערב בתוצאה 119–146. את פרס ה-MVP של משחק האולסטאר חלקו קובי בראיינט מלוס אנג'לס לייקרס (27 נקודות) ושאקיל אוניל מפיניקס סאנס (17 נקודות). לשני השחקנים הייתה זו הזכייה השלישית בפרס.
חמישיית המזרח כללה את אלן אייברסון, דוויין וייד, לברון ג'יימס, קווין גארנט ודווייט הווארד. חמישיית המערב כללה את כריס פול, קובי בראיינט, אמארה סטודמאייר, טים דאנקן ויאו מינג.
פלייאוף 2009
סגל האלופה, לוס אנג'לס לייקרס: קובי בראיינט, פאו גאסול, למאר אודום, טרבור אריזה, דרק פישר, אנדרו ביינום, לוק וולטון, שאנון בראון, ג'ורדן פארמאר, סאשה וויאצ'יץ', ג'וש פאוול ודי. ג'יי. בנגה (אדם מוריסון וסון יואה נכללו בסגל אך לא השתתפו בפלייאוף).מאמן ראשי: פיל ג'קסון.
חומר מסמיך
חומר מסמיך (thickening agent) הוא חומר המשמש בתעשיית המזון, התרופות והקוסמטיקה לשנות את הצמיגות של מוצר מבלי לשנות את תכונותיו האחרות. במוצרי מזון משמשים חומרים אלה לרוב להסמכת המוצר על מנת להגביר את יציבותו, לשמר את מרקמו ולהקל על הובלתו של המוצר, וזאת מבלי לשנות את טעמו.
סוג אחד של חומרים מסמיכים הוא החומרים המקרישים היוצרים קריש (ג'לי).
שימוש בתעשיית המזון
חומרים מסמכים בתעשיית המזון מבוססים לרוב על פוליסכרידים: עמילנים גומי צמחי ופקטין או על חלבונים. בין העמילנים שנעשה בהם שימוש הם עמילן תירס, קטקורי, עמילן תפוחי אדמה, סאגו וטפיוקה. בין סוגי הגומי שנעשה בהם שימוש הם גומי חרוב, גומי דגנים, גומי גואר, גומי קדד, גומי ערבי, גומי קסנטן, גומי קארייה, גומי טארה, גומי גלאן וגומי ג'טי. חלבונים שנעשה בהם שימוש להסמכה הם קולגן, חלבון של ביצה וג'לטין (שהוא למעשה תצורה של הקולגן).
השימוש במסמיכים השונים תלוי באופי המזון אליו הוא מוסף ובמרקמו, כך למשל עמילן תירס אינו מתאים למזונות חומציים.
שימושים בבישול
ג'לטין משמש לייצוב והסמכת קינוחים וממתקים, וליצרת קריש על ידי הסמכת מיצי פירות.
סימון מסמיכים
בתעשיית המזון מסומנים המסמכים במספר E שנע בין 400 ל-450:
בין המסמיכים העיקריים המשמשים בתעשיים המזון נמנים:
קוסמטיקה
חומרים מסמכים משמשים במוצרים קוסמטיים במטרה ליצור מרקם דמוי קריש במוצרים אלה ולייצב תחליבים שונים. בעיקר נעשה שימוש בפליאתילן גליקול, ובמסמיכים סינתטיים כמו חומצה פוליאקרילית, וכן בסוגי גומי טבעי. לעיתים נעשה שימוש בקריש פטרוליום ובשעווה המיוצרת מנפט.
ייצור חומרי נפץ
לעיתים נעשה שימוש בחומרים מסמכים על מנת להפוך חומרי נפץ נוזליים לצורת קריש על מנת להקל את העברתם. לרוב נעשה שימוש בניטרוצלולוזה או באסטרים של ניטראט.
קישורים חיצוניים
Texturant alimentaire Fécula
וילקבמבה
וילקבמבה (בספרדית: Vilcabamba, בקצ'ואה ובאיימרה: Willkapampa) היא אתר ארכאולוגי הקרוי לעיתים קרובות "העיר האבודה של האינקה". פירוש השם וילקבמבה בקצ'ואה הוא "מישור קדוש". השם המודרני של חורבות האינקה של וילקבמבה הוא "אספיריטו פמפה" (Espiritu Pampa) (בספרדית "מישור הרוחות"). וילקבמבה שוכנת בנפת אצ'אראטה (Echarate) של הפרובינציה במחוז קוסקו שבפרו.
וילקבמבה הייתה בירת מדינת נאו-אינקה בשנים 1539 עד 1572. מדינת נאו-אינקה הייתה המפלט האחרון של אימפריית האינקה עד שנפלה לידי הספרדים ובני בריתם הילידים ב-1572, מה שסימן את סופה של התנגדות האינקה לשלטון הספרדי. לאחר מכן, וילקבמבה ננטשה ומיקומה נשכח. בשנת 1911 פגש החוקר היירם בינגהאם השלישי פרואנים מקומיים שידעו היכן ההריסות, שאותן כינו אספיריטו פמפה. בשנת 1964 זיהה את חורבותיה של אספיריטו פמפה כווילקבמבה האגדית, זיהוי המקובל כיום על הארכאולוגים וההיסטוריונים.
וילקבמבה, או אספיריטו פמפה, שוכנת ליד נהר צ'ונטבמבה (Chontabamba), יובל של הנהר אורובמבה. בירת האינקה כונתה לעיתים קרובות בשם "וילקבמבה העתיקה" כדי להבדיל בינה לבין העיירה "וילקבמבה החדשה", שנוסדה על ידי הספרדים ושוכנת במרחק של 35 קילומטרים בקו אווירי מדרום-מערב לווילקבמבה העתיקה.
בשנת 2010 נמצאו באספיריטו פמפה פריטים השייכים לתרבות וארי ושתוארכו בפחמן-14 לשנת 700 לערך. תגלית זו הצביעה על כך שהאתר יושב הרבה לפני שהפך לבירת האינקה בשנת 1539. נכון לשנת 2013, החקירות הארכאולוגיות של האתר לא הושלמו, וחורבות אספיריטו פמפה אינן נגישות לכלי רכב.
היסטוריה
אזור הפרובינציה לה קונבנסיון בה שוכנת וילקבמבה מבותר ביותר, הוא משתרע על המורדות הצפון-מזרחיים של הרי האנדים ומשתפל עד לאגן האמזונאס. השטח כולל הרים מכוסי שלג, יערות, ג'ונגל של הרמות הנמוכות ונהרות השוצפים בקניונים עמוקים. הגישה והתעבורה בתוך האזור היו קשים ועתידים להקשות על מאמצי הספרדים להרוס את המאחזים האחרונים של אימפריית האינקה.
בני האינקה כבשו את אזור וילקבמבה בערך משנת 1450 לספירה, והקימו מרכזים מרכזיים במאצ'ו פיצ'ו, צ'וקקיראו, ויטקוס ווילקבמבה. לפיכך, בני האינקה הכירו את האזור כאשר קיסר האינקה, מאנקו אינקה יופאנקי, ניצח בקרב אויאנטאיטמבו את הספרדים ובני בריתם האינדיאנים בינואר 1537. למרות הניצחון היה מאנקו תחת איום צבאי ספרדי. הוא החליט שאויאנטאיטמבו קרובה מדי לקוסקו שבשליטת הספרדים, והוא נסוג מערבה למרכז האינקה בוויטקוס. דייגו דה אלמגרו שלח את הסגן שלו,, לרדוף אחריו עם 300 ספרדים ובני ברית אינדיאנים רבים. אורגונייס כבש את ויטקוס ביולי 1537, בזז אותה ולקח שבויים רבים, אך מאנקו נמלט.
בשנת 1539 שרד מאנקו אינקה פשיטה נוספת של הספרדים בפיקודו של שכללה חיל משלוח ובו 300 חיילים ספרדים ובני ברית אינדיאנים. הספרדים והאינקה נלחמו בקרב בוואיינה פוקארה (Huayna Pukara - מבצר ואיינה), ממערב לוויטקוס, וכ-22 קילומטרים מווילקבמבה. מספר ספרדים ואינדיאנים נהרגו, אך מאנקו שוב נמלט. פיסארו שהה באזור יותר מחודשיים בחיפוש אחר מאנקו ללא הצלחה, אך לכד את אשתו הראשית של מאנקו, קורה אוקיו (Cura Ocllo). הספרדים כתבו על האזור ש"דרושים משאבים גדולים כדי לחדור לחבל ארץ זה. זה יכול להיעשות רק עם הוצאה גדולה מאוד". הספרדים לא ניסו לשלוח עוד משלחת צבאית גדולה לווילקבמבה עד 1572. כפי שהראו שתי הפשיטות הספרדיות, ויטקוס הייתה נגישה לספרדים ומאנקו פיתח את וילקבמבה כמקלט מרוחק יותר.
בשנים שלאחר הפשיטות הספרדיות, שמרו בני האינקה והספרדים על יחסים דיפלומטיים מעורערים שכללו ביקורים הלוך ושוב בין וילקבמבה לקוסקו, הבירה הספרדית של פרו. רצח שליח ספרדי על ידי בני האינקה שכנע את המשנה למלך של פרו פרנסיסקו דה טולדו לכבוש את אזור וילקבמבה ולסיים את שלטון האינקה. ב-24 ביוני 1572, יצא צבא ספרדי, בראשות הקונקיסטאדור הוותיק מרטין אורטאדו דה ארבייטו (Martin Hurtado de Arbieto), לפשיטה האחרונה על בירת הג'ונגל הנידחת של האינקה. "בשעה 10", כתב אורטאדו בתיאור המערכה שלו, "הם צעדו לתוך העיר וילקבמבה, כולם ברגל, כי זו הארץ הפראית והמבותרת ביותר, בשום אופן לא מתאימה לסוסים". מה שהם גילו היא עיר שנבנתה "בעבור כאלף אינדיאנים לוחמים, מלבד נשים רבות אחרות, ילדים וזקנים" מלאה ב"ארבע מאות בתים".
וילקבמבה הספרדית
בשנת 1572, ייסד הכובש והמושל של וילקבמבה, מרטין אורטאדו דה ארבייטו, את סן פרנסיסקו דה לה ויקטוריה דה וילקבמבה (San Francisco de la Victoria de Vilcabamba), הידועה גם בשם "וילקבמבה לה נואבה" (Vilcabamba la Nueva – "וילקבמבה החדשה"), 5 קילומטרים מערבית לוויטקוס. היא שוכנת על הנהר פמפקונאס (Pampaconas), יובל של הנהר וילקבמבה, שהוא יובל של הנהר אורובמבה. אורטאדו שהיה מנהל אכזרי, הציע אנקומיינדות לחיילים הספרדים והפך את האינדיאנים המקומיים לעבדים בפועל. רבים מהם מתו, או נטשו את בתיהם ונמלטו למקום אחר. מרבצי כסף התגלו בקרבת מקום והעיירה נהנתה משגשוג קצר, אף על פי שהתפוקה של המכרות הייתה דלה. בתחילת המאה ה-17 וילקבמבה החדשה ואזור וילקבמה כבר לא עניינו יותר את הספרדים. היירם בינגהאם ביקר בעיירה בשנת 1911, וציין כי, "במקום חומות אינקה או חורבות, יש בווילקבמבה שלוש עשרות בתים ספרדיים בנויים בצורה מוצקה... בשל שגשוגם של כורי הזהב, שהגיעו לעבוד במכרות הקוורץ שנעשו נגישים לאחר מותו של טופאק אמארו". אנשי דת קתולים בנו בעיירה כנסייה ומנזר.
העיר האבודה
מיקומה של וילקבמבה של האינקה נשכח במהלך המאה ה-17 על ידי מעט התושבים שנותרו באזור. בשנת 1710, מגלה ארצות, חואן אריאס דיאס (Juan Arias Diaz), גילה את צ'וקקיראו, 70 קילומטרים דרומית-מערבית לווילקבמבה, וזיהה אותה כבירת האינקה. היסטוריונים ומגלי ארצות מאוחרים יותר זיהו את צ'וקקיראו כווילקבמבה. בשנת 1909, ההיסטוריון הפרואני, קרלוס א. רומרו (Carlos A. Romero), דחה את הטענה שצ'וקקיראו היא וילקבמבה של האינקה בהתבסס על מחקריו על כתבי הכרוניקנים הספרדים מהמאה ה-16. רומרו זיהה את הכפר פוקיאורה (Puquiura) כאתר של וילקבמבה של האינקה.
בשנת 1911, היה היירם בינגהאם במשלחת שהביאה לתשומת לב עולמית רחבה יותר את חורבות האינקה של מאצ'ו פיצ'ו. רומרו הפנה אותו לעבר פוקיאורה כאתר של וילקבמבה, ובינגהאם גילה שם את חורבות רוסאספטה (Rosaspata). הוא זיהה נכונה את רוסאספטה כוויטקוס של האינקה ולא וילקבמבה של האינקה. לאחר ששמע שמועות על עוד חורבות אינקה אבודות ביער השפלה, התעלם בינגהאם מסיפורים על בעל מטע עוין ואינדיאנים מסוכנים והמשיך הלאה בדרכו. לאחר שלושה ימים קשים של מסע רגלי, הוא מצא את המטע. הבעלים שלו והאינדיאנים מבני הקבוצה האתנית של ה שעבדו שם היו ידידותיים. הם סייעו לו לפרוץ שביל דרך הג'ונגל, ויומיים לאחר מכן הוא מצא חורבות אינקה במקום שנקרא אספיריטו פמפה. הוא מצא טרסות מלאכותיות, בתי אבן, כולל בניין מלבני באורך 59 מטרים, מעיין, כלי חרס של האינקה וגשר אבן. אבל לבינגהאם נגמרה האספקה והוא בילה רק זמן קצר באספיריטו פמפה. בהתבסס על התצפיות הקצרות שלו, הגיע בינגהאם למסקנה שדווקא מאצ'ו פיצ'ו היא וילקבמבה של האינקה. השערה זו הייתה מקובלת ללא עוררין במשך 50 שנה.
גם החוקר והסופר ג'ון המינג (John Hemming) הגיע למסקנה שאספיריטו פמפה היא וילקבמבה של האינקה בספרו משנת 1970 "כיבוש האינקה" (The Conquest of the Incas). כראיה הוא ציטט דיווחים של ספרדים ושל אינקה מהמאה ה-16. טיטו קוסי יופאנקי אמר שלווילקמבמבה יש "אקלים חם", בניגוד לוויטקוס שהייתה ב"מחוז קר". דיווח זה תואם לגובה של שני המקומות: 1,450 מטר עבור אספיריטו פמפה ו-2,980 מטר עבור ויטקוס. יתרה מכך, הן הכובש של וילקבמבה, אורטאדו דה אביירטו והן הכרוניקן מרטין דה מורואה (Martín de Murúa) ציטטו את הגידולים הטרופיים – קוקה, כותנה וקנה סוכר - שגדלו ליד וילקבמבה, וכי העיר שוכנת ב"ארץ חמה" שלא כמו רוב ערי האינקה. בני האינקה העדיפו לחיות באקלים הגבוה והקריר של הרי האנדים. אורטאדו גם תיאר את וילקבמבה כמי שנמצאת בעמק עם "שטחי מרעה לבקר", בניגוד למאצ'ו פיצ'ו השוכנת על רכס תלול. לבסוף, המינג ציטט מקורות ספרדיים המצביעים על כך שווילקבמבה הייתה צפונית-מזרחית לוויטקוס - בניגוד למאצ'ו פיצ'ו שנמצאת מערבית לוויטקוס. לפיכך נדחתה טענתו של בינגהאם כי מאצ'ו פיצ'ו היא וילקבמבה של האינקה ונדחו טענות אחרות כי ויטקוס היא וילקבמבה.
בשנת 1976 המשיכו פרופסור אדמונדו גיין (Edmundo Guillén) והחוקרים הפולנים טוני האליק (Tony Halik) ואלז'בייטה דז'יקובסקה (Elżbieta Dzikowska) לחקור את ההריסות באספיריטו פמפה. לפני הגעת המשלחת לאתר ביקר גיין במוזיאון בסביליה, שם גילה מכתבים מספרדים, שבהם תיארו את התקדמות הפלישה ואת מה שמצאו בווילקבמבה. השוואה בין תוכן המכתבים לבין ההריסות סיפקה הוכחה נוספת לאספיריטו פמפה כמיקומה של וילקבמבה.
בתרבות הפופולרית
העיר האבודה וילקבמבה מופיעה בסדרת משחקי המחשב החינוכיים "נתיב האמזונאס" (The Amazon Trail), משחק הווידאו טומב ריידר והגרסה המחודשת שלו "Tomb Raider: Anniversary", ובספרים Evil Star ו-Necropolis בסדרת הספרים The Power of Five מאת סופר המתח הבריטי אנתוני הורוביץ. וילקבמבה הוא גם מקום שאפשר לשחק במשחק התפקידים "Shadow Hearts: From the New World" בפלטפורמה של פלייסטיישן 2.
העיר הייתה המיקום של הרומן של הסופר הבריטי משנת 2002, "לעיר האחרונה" (To the Last City), שנכלל ברשימה הקצרה לפרס מאן בוקר, ומספר את סיפורה של קבוצת אנשים שיצאה לחקור את הריסות עיר האינקה. במה שתואר כ"סיפור לב המאפליה" המסופר על רקע של "תפאורה מארקסית".
סיפור המדע הבדיוני "וילקבמבה" (2010) מאת הוא אלגוריה של וילקבמבה כרקע לפלישת חייזרים המתרחשת במאה ה-22.
פרק של סדרת הטלוויזיה "בחיפוש אחר..." (...In Search of) (1976–1982) שכותרתו "אוצרות אינקה", מזכיר את המשלחת של פרופסור אדמונדו גיין שחקרה את חורבות וילקבמבה.
לוריין לוצוף
לוריין לוצוף-אברמסון (באנגלית: Lorraine Lotzof Abramson; נולדה בשנת 1946), היא אתלטית יהודייה-דרום אפריקאית בעבר, אלופת המכביה השביעית (1965) בריצות 100 מטר, 200 מטר ו-400 מטר.
מחברת הספר - "My Race: A Jewish Girl Growing Up Under Apartheid in South Africa", לשם הספר משמעות כפולה, הגזע שלי והמרוץ שלי.
ביוגרפיה
לוצוף נולדה וגדלה למשפחת מהגרים יהודים ממזרח אירופה בעיירה קטנה שבפרובינציה מדינת אורנג' החופשית. אמה ילידת יוהנסבורג ואביה היגר עם משפחתו בשנת 1921 לדרום אפריקה מלודזה, לטביה וגידל בקר בחווה.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכו בספטמבר 1961 זכתה לוצוף בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.3 שניות, אחרי דבורה טרנר מבריטניה (12.1 שניות) ולפני מדלין ברגמן מאוסטרליה (12.4 שניות) ומדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 25.9 שניות, אחרי מדלין ברגמן שקבעה שיא מכביה חדש של 25.1 שניות ודבורה טרנר (25.9 שניות).
ב-1962 קראה העצרת הכללית של האומות המאוחדות להחרים את דרום אפריקה בשל משטר האפרטהייד שהונהג בה. הוועד האולימפי הבינלאומי אסר על דרום אפריקה להשתתף במשחקים האולימפיים ובכך נמנעה ממנה ההשתתפות באולימפיאדה, החלטה שהיא תמכה בה.
כוכבת המכביה
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השביעית שנערכו באוגוסט 1965 זכתה לוצוף ב-3 מדליות זהב, בריצת 100 מטר בשיא מכביה חדש של 11.9 שניות, לפני מרים סידרנסקי (12.2 שניות) וחנה סמוך (12.5 שניות), שתיהן מישראל בריצת 200 מטר בשיא מכביה חדש של 25.0 שניות, לפני מרים סידרנסקי (25.5 שניות) וגיסון מאוסטרליה (26.9 שניות) וברצת 400 מטר בשיא יסוד חדש של 59.4 שניות, לפני חנה צדיק מישראל (1:00.1 דקות) ובאומן מבריטניה (1:00.4 שניות).
על אף שניבחרה למשלחת האמריקאית למכביה השמינית היא לא השתתפה בה מאחר שהייתה בהריון.
לוצוף חזרה להשתתף בתחרויות האתלטיקה של המכביה התשיעית שנערכו ביולי 1973 הפעם כנציגת ארצות הברית וזכתה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 26.03 שניות, אחרי אלה קציר מישראל (25.77 שניות) ולפני ג'נין קפלן מרודזיה (26.51 שניות) ומדליית ארד, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.59 שניות, אחרי אסתר שחמורוב שקבעה שיא מכביה חדש של 11.75 שניות ואלה קציר (12.26 שניות), שתיהן מישראל.
חייה האישיים
במכביה הכירה לוצוף את השחיין האמריקאי ריצ'רד אברמסון. שלוש שנים לאחר מכן היא נישאה לו ביוהנסבורג. בעקבות נישואיה עזבה את משפחתה בדרום אפריקה ועברה להתגורר בארצות הברית. אברמסון היה נשיא מכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון.
ב-1 באוקטובר 2010 יצא לאור ספרה האוטוביוגרפי - My Race: A Jewish Girl Growing Up Under Apartheid in South Africa
ב-17 בינואר 2016 נפטר בעלה.
Girls Like Girls
Girls Like Girls (בעברית: בנות אוהבות בנות) הוא סינגל של היילי קיוקו.
הווידאו קליפ של השיר, שבוים על ידי קיוקו ואוסטין ס. וינצ'ל, הועלה ליוטיוב ב-24 ביוני 2015, וזכה למעלה מ-135 מיליון צפיות, ולכ-100 מיליון הזרמות בספוטיפיי.
כתיבה
"Girls Like Girls" נכתב על ידי קיוקו יחד עם אוון תומאס ולילי-מאי יאנג והופק על ידי ג'יימס פלניגן. הרעיון של השיר מבוסס על כתיבה על נושאים שאולי לא נמצאים באור הזרקורים. בראיון שנערך על ידי Us Weekly, אמרה קיוקו: "אהבתי את הרעיון איך כל החבר'ה האלה תמיד גונבים בנות של בחורים אחרים והייתי כמו 'אין המנון נשי לבת שגונבת בחורה של בחור אחר', וזה הדבר הכי מגניב אי פעם, ['Girls Like Girls' הפך] לסרטון אוניברסלי שמביא סוגים שונים של רגשות עבור סוגים שונים של אנשים."
וידאו קליפ
באוגוסט שוחרר קליפ לשיר שבוים על ידי קיוקו ואוסטין ווינצ'ל. בקליפ מככבת השחקנית הראשית השנייה מהסרט ג'ם וההולוגרמות, סטפני סקוט, בתפקיד הראשי של קולי, כאינטרס האהבה של סוניה (בגילומה של קלסי צ'או). הקליפ עצמו השפיע מאוד על אתר המיקרו-בלוגינג Tumblr, ובסופו של דבר הפך לוויראלי והגיע ליותר מ-135 מיליון צפיות.
עלילה
הקליפ נפתח כשקולי נראית עצובה ורוכבת על אופניים בשכונה פרברית עם חתכים ופצעים קשים בפניה. לאחר מכן, קולי נכנסת לביתה של סוניה ופוגשת את הידיד האחר שלהן, טרנטון. טרנטון מתגלה כבחור נחמד בהתחלה. לאחר מכן, קולי וסוניה מבלות כידידות. הן מעשנות יחד בבית של סוניה, בזמן שטרנטון בצד, שותה אלכוהול. כשהפזמון הראשון מגיע, קולי צופה באדישות (ככל הנראה) כשסוניה רוקדת בחופשיות בחוץ. הן מחליפות מבטים כשהן מחליפות בגדים לבגדי ים לפני מסיבת הבריכה.
אחרי מסיבת הבריכה, השתיים יושבות זו ליד זו, וקולי מורחת לסוניה לק' כאשר סוניה מסתכלת הרבה על קולי במקום על הציפורניים שלה. וברגע שורת המחץ, סוניה מורחת לקולי אודם על שפתיה, כשעינייה מסתכלות על שפתיה של קולי בתשוקה.
בפזמון השני, קולי וסוניה יושבות על הספה במסיבה עם הרבה חברים, עד שטרנטון לוקח את ידה של סוניה בכוח ומנסה להתעסק איתה, דבר שיכול להחשב להטרדה מינית. סוניה משתחררת באי נוחות ומנסה לדבר עם קולי, שנראתה עצובה או מאוכזבת.
לאחר מכן, כשסוניה יושבת ליד הבריכה, קולי ניגשת אליה ומתיישבת לצידה. השתיים מסתכלות אחת על השנייה, ומבינות ששתיהן התאהבו. הן מנסות להתנשק, אבל טרנטון עוצר אותן. הוא מושך בשיערה של קולי, דוחף אותה לרצפה, ובזמן שהיא פצועה מאוד בפניה, היא מביטה בטרנטון, שהתחיל לצעוק על סוניה שתתאהב בו ולא בקולי. בסופו של דבר, קולי מחליטה שהיא לא תישבר בכזו קלות. האהבה שלה אל סוניה חזקה מדי. היא מתנפלת עליו בחזרה כשהוא צועק על סוניה, וממשיכה לתת לו אגרופים, עד שסוניה מצליחה לסלק אותו מעליה. השתיים סוף סוף מתנשקות, והסרטון מסתיים כך שמגלים שכל מה שראינו היה בעצם פלאשבק, ועכשיו חזרנו לסצנה הראשונה, כשחיוך של אושר נמרח על פניה של קולי בזמן שהיא רוכבת על אופניה.
רשימת גרסאות
=== הורדה דיגיטלית ===
=== הורדה דיגיטלית (רמיקסים) ===
דארן מקדיו
דארן מקדיו (באנגלית: Darren W. McDew; נולד ב-29 בספטמבר 1960) הוא קצין בדימוס בדרגת גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית. בתפקידו האחרון שירת כמפקד פיקוד התובלה במחלקת ההגנה של ארצות הברית.
ביוגרפיה
מקדיו נולד ברנטול שבאילינוי. ב-1982 סיים את לימודיו במכון הצבאי של וירג'יניה. התגייס לחיל האוויר ושירת כטייס מטוסי תדלוק ותובלה.
בשנים 1997–1999 פיקד על טייסת התובלה 14. ביולי 2000 מונה למפקד להק המבצעים של כנף תובלה 62 ובמסגרת זו שימש מפקד כוח המשלוח למזרח התיכון לאחר פיגועי 11 בספטמבר. בינואר 2002 מונה למפקד כנף תובלה 375 (מטוסי תובלה מקדונל דאגלס C-9 ומטוסי C-37). ביולי 2003 מונה לקצין קישור לסנאט בלשכת מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית. בינואר 2005 מונה למפקד כנף תובלה 43 (מטוסי לוקהיד C-130 הרקולס), בתפקיד זו שימש בתחילת 2006 גם כמפקד כוחות התובלה באזור דרום-מערב אסיה. ביולי 2006 מונה לסגן מפקד חיל האוויר ה-18 (שמשימתו תובלה אווירית) ובנובמבר 2007 עבר לשרת בפנטגון, תחילה כעוזרו של מזכיר חיל האוויר ולאחר מכן כסגן ראש מחלקת תכנון במטות המשולבים.
בדצמבר 2010 מונה למפקד כוחות חיל האוויר בוושינגטון די. סי. בבסיס אנדרוז. באוגוסט 2012 מונה למפקד חיל האוויר ה-18.
במאי 2014 קודם לדרגת גנרל ומונה למפקד פיקוד התובלה של חיל האוויר. באוגוסט 2015 מונה למפקד פיקוד התובלה של ארצות הברית במחלקת ההגנה. הוא שירת בתפקיד עד אוגוסט 2018.
במהלך שירותו צבר מעל 3,300 שעות טיסה, על מטוסי T-37 טוויט, T-38 טאלון, בואינג KC–135, בואינג C-17, לוקהיד C-14 סטארליפטר, מקדונל דאגלס C-9, לירג'ט C-21, לוקהיד C-130 הרקולס, C-37, ומסוקי בל UH-1N.
מדד פריפריאליות
מדד פריפריאליות הוא מדד שמחשבת הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, ומשקף את מידת הפריפריאליות של רשות מקומית בישראל מבחינת מיקומה הגאוגרפי ביחס למרכזי פעילות כלכלית. המדד משמש כלי עזר להקצאת משאבים והטבות לרשויות מקומיות בעלות דירוג נמוך במדד זה.
הרשויות המקומיות מסווגות לעשרה אשכולות (לא שווים בגודלם) לפי המדד, בסדר עולה של רמת המרכזיות, החל מאשכול 1 שבו נכללות רשויות מקומיות הפריפריאליות ביותר (אילת וחבל אילות), ועד אשכול 10 שבו נכללות רשויות מקומיות המרכזיות ביותר (תל אביב-יפו, בני ברק, גבעתיים ורמת גן). ערך המדד נקבע לפי שני מרכיבים:
הקרבה בין היחידות הגאוגרפיות נמדדת לפי הדרך הקצרה ביותר ביניהן בצירי התנועה (כבישים, מסילות ברזל, נתיבי טיסה).
קרבה למחוז תל אביב
הקרבה מתקבלת כהפרש בין הרשות הרחוקה ביותר (אילת) לבין המרחק ממרכז הרשות.
מדד פריפריאליות
מחושב על פי ציוני התקן של המרכיבים: מדד נגישות פוטנציאלית וקרבה למחוז תל אביב. במדד הפריפריאליות של רשויות מ-2009 שני המדדים קיבלו משקל שווה, ובמדד הפריפריאליות של יישובים מ-2015 מדד הנגישות הפונטנציאלית קיבל משקל של \frac{2}{3} ומדד הקרבה לתל אביב \frac{1}{3}.
על בסיס מדד הפריפריאליות נהוג לחלק לאשכולות באמצעות שיטת Ward כך ששונות ערכי המדד בתוך אשכול תהיה מינימלית ושונות ערכי המדד בין האשכולות תהיה מקסימלית.
אנדה מצנדורף
אנדה מצנדורף (בפולנית: Anda Metzendorf), הייתה אתלטית מצטיינת פולנית-יהודיה.
ביוגרפיה
מצנדורף התאמנה בקבוצת מכבי קרקוב, לצידן של ברברה אקרלנד, הלנה גוטליב, יבגניה גלזנר ומרילה פרייוולד.
במכביה הראשונה שנערכה באפריל 1932 זכתה מצנדורף במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.30 מטר, אחרי סיד קוף מארצות הברית (1.35 מטר) ולפני מרילה פרייוולד. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 3.88 מטר. חודשיים לאחר מכן, באליפות פולין באתלטיקה שנערכה בלודז' ביוני אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם הלנה גוטליב, יבגניה גלזנר ומרילה פרייוולד בתוצאה של 54.0 שניות ומדליות ארד, בריצת שליחות 4x200 מטר ביחד עם הלנה גוטליב, יבגניה גלזנר ומרילה פרייוולד בתוצאה של 1:57.6 דקות.
באליפות פולין באתלטיקה שנערכה בחוז'וב בשנת 1933 זכתה מצנדורף במדליית כסף, בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם הלנה גוטליב, יבגניה גלזנר ומרילה פרייוולד בתוצאה של 54.1 שניות.
מצנדורף השתתפה במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935.
ריצ'רד דיבנקורן
ריצ'רד דיבנקורן (באנגלית: Richard Diebenkorn; 22 באפריל 1922 – 30 במרץ 1993) היה צייר ואמן הדפס אמריקאי.
ביוגרפיה
ריצ'רד דיבנקורן נולד בפורטלנד אורגון, ארצות הברית. משפחתו עברה לסן פרנסיסקו, קליפורניה בהיותו כבן שנתיים. הוא החל לצייר ולאייר מגיל צעיר. בשנת 1940 החל ללמוד באוניברסיטת סטנפורד וקיבל מחד חינוך קלאסי בעבודה עם צבעי שמן ומאידך הושפע רבות מאדוארד הופר. כמו כן נחשף לעבודות של אנרי מאטיס, פול סזאן ופבלו פיקאסו.
בסטנפורט דיבנקורן הכיר את אשתו – פיליס גילמן, והזוג נישא ב-1943. לזוג נולדו שני ילדים. בעקבות מלחמת העולם השנייה הוא נאלץ לעזוב את הלימודים ושירת כשנתיים בחיל הים. לאחר תום המלחמה החל לפתח סגנון אישי שהושפע מהזרם האקספרסיוניזם מופשט, ואף הפך לציר מרכזי של זרם זה בחוף המערבי. הוא המשיך בלימודי האמנות בסן פרנסיסקו ובניו מקסיקו. בסוף 1952 ערך את תערוכת הסולו הראשונה שלו בגלריית פול קנטור בלוס אנג'לס.
באמצע שנות החמישים דיבנקורן כתב "אני מרגיש שאולי יש לי יותר מידי כללים ויותר מידי אקספרסיוניזם מופשט מרחף מעל ראשי כך שיש צורך בשינוי". דיבנקורן עשה ההפך מרוב הציירים בני זמנו בארצות הברית ועבר מהמופשט לפיגורטיבי תוך שימוש בצבעים שמושפעים ממזג האוויר הים תיכוני של קליפורניה.
בשנת 1966 דיבנקורן ומשפחתו עברו לסנטה מוניקה, קליפורניה לשכונת אושן פארק ומתחיל לצייר סדרת עבודות המתפרסת לאורך עשרים שנה. הסדרה הזו משקפת את אקלימה המיוחד של דרום קליפורניה ונופה. בתקופה זו דיבנקורן יצר כ-500 עבודות נייר, רבות מהן רישומים, ו-145 עבודות צבע בסגנון אבסטרקט גאומטרי, בעלות טבלת צבעים פסטלית חיוורת על קנבסים ענקיים. בסדרה זו ניכרים השפעותיהם של אמנים אירופאיים כקזימיר מלביץ', מאטיס ופיט מונדריאן ואמנים אמריקאיים כווילם דה קונינג ומארק רותקו. הסדרה ידועה בשם "Ocean Park".
טירת אוהקה
טירת אוהקה (באנגלית: Oheka Castle), הידועה גם בשם אחוזת אוטו קאהן, היא מלון, הממוקם בחוף הצפוני של לונג איילנד, בווסט הילס, כפר בעיירה הנטינגטון, ניו יורק. זה היה ביתו הכפרי של הבנקאי והנדבן אוטו הרמן קאהן ומשפחתו. השם "אוהקה" הוא ראשי תיבות המשתמשים בכמה מהאותיות הראשונות של כל חלק משמו של יוצרו, Otto Hermann Kahn. בשם זה נהג קאהן לכנות גם את היאכטה שלו, Oheka II, וכן את וילתו מול הים שלו בפאלם ביץ', פלורידה. האחוזה נבנתה על ידי קאהן בין השנים 1914 ו-1919, והיא הבית הפרטי השני בגודלו בארצות הברית, המונה 127 חדרים ומעל.
כיום, הטירה היא מלון היסטורי, עם 32 חדרי אירוח וסוויטות, והיא מקום חתונה פופולרי עבור אנשי החברה הגבוהה, ידוענים ומכובדים, וכן רקע לצילומי תמונות רבים, סדרות טלוויזיה וסרטים הוליוודיים. באחוזה מוצעים גם בר, מסעדה וסיורים בטירה ובגנים.
בשנת 2004 נכנסה אוהקה למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. טירת אוהקה היא חברה במלונות ההיסטוריים של אמריקה, התוכנית הרשמית של הקרן הלאומית לשימור היסטורי.
היסטוריה מוקדמת
בשנת 1905, הבית הכפרי הקודם של קאהן, שהיה במוריסטאון, ניו ג'רזי, כמעט והושמד בשריפה. בבנייתה של אוהקה, החליט קאהן החליט לבנות את המבנה חסין אש, ולכן הורה לאדריכלים שלו, דלאנו ואלדריך, לתכנן את הבניין מפלדה ובטון, והפך אותה לאחת ממבני המגורים הראשונים שהיו חסינים מאש לחלוטין. בתהליך הבנייה, הושקעו שנתיים בבניית גבעה מלאכותית שעליה ניתן למקם את אוהקה, ושהעניקה לה נוף לכפרים קולד ספרינג הילס וקולד ספרינג הרבור. קאהן הזמין את האחים אולמסטד לתכנן את שטחי האחוזה, שבמרכזם עומד גן צרפתי. יתר השטח מורכב ממסלול גולף בעל 18 גומות שתוכנן על ידי אדריכל הגולף סת' ריינור, אחת מהחממות הפרטיות הגדולות באמריקה, מגרשי טניס, בריכת שחייה מקורה, מסלול נחיתה, פרדסים ואורוות.
מספר שנים לאחר מותו של קאהן בשנת 1934, האחוזה נמכרה. לאחר המכירה היא שימשה למספר מטרות, בהן למקום מנוחה לעובדי התברואה בעיר ניו יורק. בשנת 1948, האקדמיה הצבאית המזרחית רכשה את הטירה, ו-23 אקרים (כ-93,000 מטרים רבועים) מנכסיה. האחוזה פעלה כבית הספר, עד לסגירתו בשנת 1979. בארבע השנים הבאות נותר הבניין ריק, ובמהלכן התרחשו למעלה ממאה ניסיונות הצתה מתועדים, כאשר כולם נכשלו, והוכיחו את הצלחתו של קאהן לבנות בניין חסין אש. בשנת 1946 הפכו מגרש הגולף והאורוות לחלק מהקאנטרי קלאב של קולד ספרינג, ואזור החממה פעל כמשתלה. חלק ניכר משאר הנכס פותח לבתים חד-משפחתיים.
שחזור
בשנת 1984 נרכשה אויקה על ידי גארי מליוס, מפתח בלונג איילנד. מליוס התחיל בפרויקט שיפוץ בית המגורים הפרטי הגדול ביותר בארצות הברית, שהיה במצב של ריקבון כמעט מוחלט, וכן לשחזר את הגנים מתוכניות האחים אולמסטד המקוריות. בשנת 1988, בלי יכולת להמשיך ולממן את הפרויקט המסיבי, מכר מליוס את הנכס להידקי יוקוי תמורת 22.5 מיליון דולר. עשר שנים לאחר מכן, בעקבות תביעה, עבר הנכס לאחת מבנותיו של יוקוי, ולבעלה. הם לא הצליחו להחזיק את הנכס בעצמם, ולכן מליוס רכש אותו מחדש בשכירות ארוכת טווח, ובהמשך רכש את האחוזה מחדש, והפעיל אותה כמקום לקיום חתונות ואירועים, מלון יוקרה ומרכז כנסים.
מבין הסלבריטאים שהתחתנו באחוזה, נכללים קרטיס מרטין, קווין ג'ונאס, מגין קלי, ג'ואי פאטון, בריאן מקנייט, וחבר הקונגרס האמריקני לשעבר אנתוני ויינר.
ב-24 בפברואר 2014, ניצל מליוס מירי בראשו על ידי חמוש רעול פנים בחניון הטירה.
כריס סטראכוויץ
כריס סטראכוויץ (באנגלית: Chris Strachwitz, שם בלידה: Christian Alexander Maria, Graf Strachwitz von Groß-Zauche und Camminetz; 1 ביולי 1931, שלזיה התחתית – 5 במאי 2023) היה מפיק מוזיקלי אמריקאי יליד גרמניה. הוא התמחה בהקלטות ג'אז מסוגים שונים.
ביוגרפיה
בשנת 1951 כריס סטראכוויץ עבר ללוס אנג'לס ובשנת 1952 החל ללמוד באוניברסיטת ברקלי. בשנת 1954 הוא קיבל אזרחות ארצות הברית והתגייס לצבא ארצות הברית. לאחר סיום השרות סטראכוויץ חזר ללימודים וקיבל לתואר במדעי המדינה. במקביל הוא למד הפקת מוזיקה ועבד כמורה.
בשנת 1960 הוא רכש ציוד הקלטה והקים חברה Arhoolie Records. את התקליט הראשון הופץ ב-250 העתקים. בשנת 1961 הוא הקליט את סידני בבינו. בהמשך החברה הפיקה מחדש הקלטות של ביג ג'ו טורנר ולוול פולסון. בשנת 1962 סטראכוויץ החליט להקדיש את עצמו לחברה שהקים, עזב את ההוראה ועבר לברקלי. באותה תקופה הוא הקליט את מיסיסיפי פרד מקדואל ומוזיקאים נוספים. בשנת 1965 הוא התחיל להנחות תוכנית ברדיו. התוכנית שודרה עד לשנת 1995.
בשנת 1966, בעקבות הצלחתו עם הקלטה של Country Joe and the Fish כריס סטראכוויץ הקים לחברה מטה ואולפן חדשים.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 הוא המשיך בהקלטות של מוזיקאים כמו ביג מאמא ת'ורנטון, אליזבת קוטן, ריצרד פורד ורבים נוספים. כמו כן הוא התחיל להתעניין במוזיקה מקסיקנית. הוא הפיק אלבום של פלקו חימנס שזכה בפרס גראמי בשנת 1986.
כריס סטראכוויץ גילה והפיק הקלטות ראשונות של להקת The Klezmorim.