cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ממשלת כל פלסטין
הקמת הממשלה בעזה
ב-1 באוקטובר שיגר ראש הממשלה אחמד חילמי לממשלות בריטניה וארצות הברית ולמזכירות האו"ם הודעה על הקמת "ממשלת כל פלסטין" והיותה הנציגות הרשמית של ערביי פלסטין. מאוחר יותר ביקש שנציגות מטעם ממשלתו תשתתף בדיוני העצרת הכללית שאמורה לדון בהצעות המתווך פולקה ברנדוט ליישוב הסכסוך בארץ ישראל. אלא שבשל היעדר תמיכה מספקת מצד מדינות ערב ולנוכח התנגדותן של ממשלות בריטניה וארצות הברית לממשלת עזה, מאמצים אלה נכשלו והוועד הערבי העליון נותר הגורם המדיני הדומיננטי בזירה הפוליטית הפלסטינית. משרד החוץ הבריטי אף פנה רשמית לממשלות הערביות בדרישה שלא יכירו בממשלת עזה. אולם ב-12 באוקטובר החליטו ממשלות מצרים ועיראק להכיר בממשלה הפלסטינית. בניסיון לממש את חוקיותה והשפעתה, הנפיקה ממשלת כל-פלסטין דרכונים לפלסטינים תושבי רצועת עזה, שלא היו זכאים לאזרחות מצרית. ממשלת כל-פלסטין ודרכוניה הוכרו ב-6 מדינות הליגה הערבית: מצרים ועיראק (12 באוקטובר), סוריה ולבנון (13 באוקטובר), ערב הסעודית (14 באוקטובר) ותימן (16 באוקטובר). ירדן (בתמיכת ארצות הברית ובריטניה) ושאר מדינות העולם לא הכירו בממשלה הפלסטינית או במדינה שהיא הכריזה עליה. בתקופת פעילותה הקצרה בעזה, עסקה "ממשלת כל פלסטין" בעיקר בגיוס וארגון כוחות מזוינים ל"ג'יהאד הקדוש", שהיו תחת מרותה.
בתגובה להקמת הממשלה בעזה וההכרה בה, יזם המלך עבדאללה את קונגרס יריחו ב-1 בדצמבר 1948 (למחרת חתימת הסכם שביתת הנשק בין ישראל וירדן), כינוס של נכבדים ואישי ציבור פלסטינים מערביי הגדה המערבית. הייתה זו עליית מדרגה במאבק המתמשך בין המלך עבדאללה לבין המופתי אמין אל-חוסייני על ייצוג הערבים הפלסטינים בשטחי ארץ ישראל המערבית. בקונגרס הוחלט על סיפוחה של הגדה המערבית לממלכת ירדן.
הממשלה בקהיר
מבצע סיני ב-1956 הביא לשליטה ישראלית של מספר חודשים ברצועת עזה, עובדה שערערה את מעט הכוח המעשי בשטח שעוד נשאר לממשלה הפלסטינית.
ב-1959 חדלה ממשלה זו להתקיים, על-פי החלטתו של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר שהחליט לפרקה, כמכשיר מצרי אשר אין בו עוד תועלת, ולצרפה לרפובליקה ערבית מאוחדת (איחוד של סוריה ומצרים). גם הדרכונים הפלסטיניים שהנפיקה איבדו את תוקפם במעט המדינות שהכירו בהם. את מקומה של הממשלה כגוף המייצג של ערביי פלסטין תפס בהדרגה "הארגון לשחרור פלסטין" (אש"ף), אשר נוסד בשנת 1964.
הרכב הממשלה
הרכב הממשלה שהוקמה באוקטובר 1948:
תמר זיסקינד
תמר זיסקינד (נולדה ב-23 בפברואר 1985) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 2008 ורופאת שיניים.
ביוגרפיה
תמר זיסקינד נולדה, גדלה והתחנכה בעיר חיפה. בתם של גניה, דוקטור לביולוגיה ואבי, רואה חשבון. היא הבת האמצעית ולה שני אחים. בנעוריה למדה במגמה כימית-ביולוגית בבית הספר הריאלי בחיפה.
בצבא שירתה בחיל הים כרכזת כוח אדם. למדה רפואת שיניים באוניברסיטה העברית בירושלים.
במרץ 2008 זכתה בתואר "מלכת היופי" בתחרות שהתקיימה בחיפה. בנוסף ב-2008 הצטלמה למגזין בגדי הים של "בלייזר".
ביוני 2014 התחתנה עם אודי אספיס.
גאורג אוגוסט גריזינגר
גאורג אוגוסט גריזינגר (בגרמנית: Georg August Griesinger; 8 בינואר 1769 - 9 באפריל 1845) היה דיפלומט וסופר גרמני, הזכור כיום בעיקר כביוגרף של יוזף היידן.
חייו
גריזינגר נולד בשטוטגרט. רוב חייו עברו עליו בווינה, כדיפלומט סקסוני בחצר הווינאית. זמן קצר אחרי הגיעו לווינה פנתה אליו הוצאת המוזיקה ברייטקופף והרטל מלייפציג בבקשה לתווך בעסקת הוצאה לאור עם יוזף היידן. התיווך עלה יפה ובין גריזינגר להיידן נקשרה ידידות, שעמדה בעינה עד מות היידן.
שיחותיו של גריזינגר עם היידן הניבו לאחר זמן ביוגרפיה פופולרית של המלחין (Biographische Notizen über Joseph Haydn), שהתפרסמה תחילה בהמשכים בשנת 1809 וכעבור שנה, לאחר עריכה ותיקונים, יצאה בספר. על אף נימתה האנקדוטלית, נחשבת הביוגרפיה הזו גם היום למקור חשוב על חיי המלחין.
גריזינגר מת בווינה.
דוכסות לימבורג (1839–1867)
דוכסות לימבורג (בהולנדית: Hertogdom Limburg) הייתה ישות אירופית שהוקמה ב-1839 מחלקים מהמחוז ההולנדי של לימבורג כתוצאה מהסכם לונדון. שטחה היה החלק של לימבורג שנותר הולנדי (החצי המערבי הפך לבלגי), למעט הערים מאסטריכט ופנלו. הדוכסות הייתה בו זמנית מחוז של ממלכת הולנד וחברה בקונפדרציה הגרמנית.
הקמת הדוכסות
הקונפדרציה הגרמנית, כפי שהוקמה על ידי קונגרס וינה ב-1815, הייתה קונפדרציה רופפת של 39 מדינות גרמניות כדי לתאם את הכלכלות של המדינות החברות. הישגה העיקרי היה יצירת איחוד המכס הגרמני כפי שפותח במהלך 1818 ו-1834, אשר סיפק שוק כלכלי משותף למדינות החברות בו. למרות שלא הייתה חלק מהקונפדרציה הגרמנית עם הקמתה, לימבורג הצטרפה אליה בשנת 1839 כתוצאה מהמהפכה הבלגית. בשנת 1830 התאחדו כמה קבוצות פרנקופוניות, קתוליות וליברליות והכריזו על עצמאותה של בלגיה, ששטחה לפני כן היה חלק מהולנד.
בהסדר השלום שלאחר מכן בשנת 1839, המלך ההולנדי ויתר על המחצית המערבית של הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג למדינה הבלגית החדשה שהוקמה. עם זאת, לוקסמבורג הייתה מדינה חברה בקונפדרציה הגרמנית מאז הקמתה של האחרונה ועם סיפוח חלקיה המערביים איבדה כ-150,000 תושבים. הקונפדרציה הגרמנית התעקשה שהשוק המשותף של איחוד המכס יפוצה על ידי הולנד במקום אחר; כך יצרו ההולנדים את דוכסות לימבורג (המורכבת ממחוז לימבורג ללא שתי הערים הגדולות שלה, מאסטריכט ופנלו, כדי לא לחרוג ממספר 150,000).
פירוק ותוצאות
מלחמת שבעת השבועות בין אוסטריה ופרוסיה ב-1866 הביאה לקריסת הקונפדרציה הגרמנית. כדי להבהיר את מעמדן של הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג ודוכסות לימבורג, שהיו נחלותיו של המלך ההולנדי אך גם מדינות חברות בקונפדרציה, אישרה האמנה השנייה של לונדון ב-1867 שלימבורג היא "חלק בלתי נפרד מהממלכה של הולנד", בעוד לוקסמבורג הייתה ועודנה מדינה עצמאית באיחוד אישי עם ממלכת הולנד מאז 1839.
התואר "דוכסות לימבורג" המשיך לשמש בכמה תפקידים רשמיים עד פברואר 1907. ייחודיות ששורדת עד היום היא שעדיין פונים לנציב המלך על המחוז באופן לא רשמי כ"מושל" בלימבורג, אם כי סגנונו הפורמלי אינו שונה מזה הנהוג במחוזות אחרים.
ליל ולפורגה
ליל ולפורגה או ליל ולפורגיס (בגרמנית: Walpurgisnacht) הוא חג דתי במדינות צפון אירופה שמקורו במסורת הפגנית הטרום-נוצרית.
התפשטות התרבות הוויקינגית בצפון אירופה הביאה עמה את מסורת החגיגות לכל רחבי היבשת. ראשוני הנוצרים באירופה נהגו "לנצר" מנהגים פגאניים מסורתיים, ויצרו את הקשר בין החג המסורתי של עובדי האלילים לנצרות המתפתחת. הבערת המדורות מסמלת את המעבר מהקור והחשכה של החורף לחום ולאור של הקיץ. בגרמניה, מקושר ליל ולפורגה גם לתרבות הכישוף, במסגרתה חוגגות מכשפות ורוקדות סביב האש.
ליל ולפורגה השפיע, ככל הנראה, על מנהגי היציאה לטבע של ל"ג בעומר.
מישל טרכטנברג
מישל טרכטנברג (באנגלית: Michelle Trachtenberg; נולדה ב-11 באוקטובר 1985) היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית-יהודייה, אשר מוכרת בעיקר בשל תפקידה בתור דון סאמרס (אנ') בסדרה "באפי ציידת הערפדים", בתור ג'ורג'ינה ספארקס (אנ') בסדרה "אחת שיודעת" ובזכות הופעתה בסרטים "הרייט המרגלת", "יורוטריפ", "נסיכת הקרח", "חג מולד שחור" ו"שוב בן 17".
ביוגרפיה
טרכטנברג נולדה בניו יורק, הצעירה מבין שתי בנותיה של לאנה, מנהלת בנק, ושל מייקל טרכטנברג, מהנדס של סיבים אופטיים. אימה, מהגרת יהודייה מרוסיה, ואילו אביה, מהגר יהודי-גרמני. טרכטנברג חוגגת את חנוכה וחג המולד יחד. הסבים שלה חיים בישראל. היא למדה בתיכון קתולי כי, לדבריה, שכר הלימוד זול יותר מזה של בתי הספר היהודים. היא גדלה עם אחותה הגדולה, איירין, בשכונת שיפסהד ביי, ברוקלין, שם למדה בחטיבת ביניים באקדמיה לאמנויות ולמדעים. מאוחר יותר היא למדה בבית הספר התיכון נוטרדאם בשרמן אוקס, לוס אנג'לס, קליפורניה. היא דוברת רוסית שוטפת.
קריירה
הופעתה הראשונה הייתה בשנת 1988 בפרסומת לנוזל כביסה. מאז היא הופיעה ביותר ממאה פרסומות. ב-1991, היא התארחה בפרק בסדרה "חוק וסדר".
את אחד מתפקידיה הראשונים, היא קיבלה בשנת 1993 בסדרה "כל ילדיי". לאחר מכן גילמה את דמותה של נונה פ' מקלנברג בסדרה "ההרפתקאות של פיט ופיט" ששודרה בין השנים 1994–1996. טרכטנברג שיחקה בסדרה "מיגו". על תפקידה זה זכתה בפרס האמן הצעיר. באותה תקופה היא גילמה גם את לילי מונטוגמרי בסדרה "כל ילדיי", שם שיחקה לראשונה לצד שרה מישל גלר, שהייתה לאחר מכן שותפתה לסדרה באפי ציידת הערפדים.
בשנת 2004 שיחקה בסרט "יורוטריפ", שזכה להצלחה יחסית. בשנת 2005 שיחקה בסרט "נסיכת הקרח", ובשנת 2006 בסרט האימה "חג מולד שחור".
כמו כן, היא גילמה את דמותה של סלסטה בסדרת הדרמה "עמוק באדמה" ששודרה ברשת האמריקאית HBO.
בשנת 2013, השתתפה בפרק בסדרה "מחשבות פליליות", ובסדרה "סליפי הולו".
קריפטולידיים
קריפטולידיים (שם מדעי: Cryptoclididae) היא משפחה של זוחלים שוכני ימים מקבוצת הפלסיוזאורודים שבסדרת הפלסיוזאורים. זוחלים אלה חיו בעידן המזוזואיקון ביורה התיכון עד לקרטיקון התחתון לפני 165-130 מיליון שנה.
מבנה גופם של זוחלים ימיים אלה דמה לזה של האלאסמוזאוריים והם היו בעלי צוואר ארוך מרובה חוליות וגמיש ובקצהו ראש קטן בעל לסתות קטנות עם שיניים דמויות מחטים שנסגרו על טרף מיימי כמו דגי גרם או סילוניות ששרצו במים הרדודים הקדומים. הם ריחפו בעזרת סנפיריהם הגדולים במרדף אחריהם. לא ידוע אם יכלו לעלות לחוף כדי להטיל ביצים או שהשריצו צאצאים במים בדומה לאיכתיוזאורים.
צחי אליחן
צחי אליחן (נולד ב-3 באפריל 1991) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת החלוץ.
קריירה
אליחן נולד בשוודיה לאב ישראלי ואם שוודית שהתגיירה. אמו התאבדה לאחר שסבלה מדיכאון לאחר לידה, וכשהיה בן 5 עלה עם משפחתו לישראל. בתחילה התגוררה המשפחה בחיפה ולאחר מכן התיישבה ברמת ישי. אליחן התחיל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מ.כ. נצרת עילית ובגיל 14 הצטרף למחלקת הנוער של בית"ר ירושלים. ב-20 בפברואר 2010 ערך אליחן את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף בהפסד 2–3 להפועל חיפה. במשחקו השני בקבוצה הבוגרת הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, כשנכנס כמחליף בניצחון 5–0 נגד מכבי אחי נצרת. עד סיום העונה רשם בסך הכל שש הופעות בליגה במדי הקבוצה הבוגרת, ובעונה שלאחר מכן המשיך לשחק בקבוצת הנוער ושותף רק בשלושה משחקים במסגרת גביע הטוטו. בעונת 2011/2012 כבש שער אחד ב-10 הופעות בליגת העל, ובעונה שלאחר מכן ערך תשע הופעות ולא כבש. בעונת 2013/2014 כבש שער אחד ב-11 הופעות בליגה.
ב-5 בספטמבר 2014 חתם אליחן בהכח עמידר רמת גן מהליגה הלאומית, ובמדיה כבש שלושה שערים ב-24 הופעות בליגה. בתום העונה ירדה הקבוצה לליגה א' ואליחן עזב את המועדון.
ב-20 במאי 2015 חזר אליחן לליגת העל וחתם בקבוצת בני סכנין, ובמדיה כבש שער אחד ב-18 הופעות בליגה. בחלון העברות של ינואר חתם בהפועל רמת גן מהליגה הלאומית. בתום העונה חתם בהפועל מגדל העמק מליגה א'.
ב-16 ביולי 2017 חתם אליחן במ.ס. דבורייה מליגה ב'. לאחר שפתח את העונה בדבורייה, אך לא זכה לדקות משחק מאז ספטמבר 2017, עזב אליחן את הקבוצה וחתם ב-17 בינואר 2018 בהפועל בית שאן.
פלאסה דה אספניה (מדריד)
פלאסה דה אספניה (בספרדית Plaza de España) היא כיכר מפורסמת ומרכזית במדריד, בירת ספרד. הכיכר ממוקמת במרכז העיר מדריד, בקצהו המערבי של רחוב גראן ויה ובסמוך להארמון המלכותי. ברחובות הגובלים בכיכר נמצאים שניים מהמבנים הגבוהים בעיר - מגדל מדריד ובניין ספרד.
אנדרטת סרוואנטס
במרכז הכיכר מוצבת אנדרטה לזכרו של הסופר והמחזאי הספרדי מיגל דה סרוואנטס. עיקר בנייתה של האנדרטה נערכה בין השנים 1925 ו-1930, אך האנדרטה הושלמה רק בשנת 1957. האנדרטה מורכבת מעמוד אבן שבחלקו התחתון פסלו של סרוואנטס ולרגליו פסלי ארד של דון קישוט וסנצ'ו פנצ'ו, גיבורי הרומן המפורסם של סרוואנטס, דון קישוט. בשני צדי העמוד מוצבים פסלי אבן של דולצינאה, בחירת לבו של דון קישוט.
מלון לוט
מלון ספא לוט, מבתי המלון הוותיקים בים המלח, ממוקם במרכז עין בוקק באזור מלונות ים המלח ובעל חוף ים צמוד.
מלון ספא לוט הוקם בשנת 1982 על ידי קבוצת משקיעים יהודים מישראל ומהעולם, ובמשך מספר שנים נוהל על ידי חברות שונות. החל משנת 1982, מנוהל המלון על ידי בעליו באמצעות מנכ"ל ממונה. בשנת 1996 נוסף למלון מרכז בריאות – ספא גדול, הכולל בריכות גופרית, בריכה ממי ים המלח, חמאם טורקי, ומציע לאורחי המלון טיפולים ועיסויים מגוונים.
במלון מועבר קורס דו שנתי למינהל בתי מלון בו לומדים עובדי המלון ועובדי מלונות אחרים.
קליניקת D.M.Z
המלון פעיל בתחום המחקר של הרפואה האקלימית בים המלח ובשיווק תיירות המרפא לים המלח וזאת בשיתוף עם קליניקת D.M.Z ומחלקת עור ומין בבי"ח הדסה עין כרם, ירושלים. משנת 1989 מהווה הקליניקה מרכז מוביל לרפואה אקלימית בים המלח. המרפאה מנוהלת על ידי ד"ר מרקו הררי, מרצה לרפואה אקלימית באוניברסיטה העברית בירושלים ומעסיקה רופאים מומחים בתחומים שונים, אחיות ויועצים מקצועיים. המרפאה מטפלת באמצעות טיפול אקלימי בריפוי של מחלות עור (פסוריאזיס, דלקת עור אטופית, ויטיליגו), מחלות מפרקים, כאבים כרוניים, אסתמה, סיסטיק פיברוזיס ועוד.
מתאו סלביני
מתאו סלביני (באיטלקית: Matteo Salvini; נולד ב-9 במרץ 1973) הוא פוליטיקאי איטלקי המכהן כמנהיג מפלגת הליגה הצפונית. הוא מכהן כמשנה לראש הממשלה ושר התשתיות והתחבורה בממשלתה של ג'ורג'ה מלוני.
ביוגרפיה
סלביני נולד וגדל במילאנו. הוא אב לבן מגרושתו העיתונאית פבריציה ילוצי ואב לבת מבת זוג נוספת.
כחבר מפלגת הליגה הצפונית כיהן במועצת העיר מילאנו מ-1993 עד 2013. ב-1997 החל לכתוב בביטאון המפלגה "la Padania" (הפדניה). ב-1998 נבחר למזכיר מחוז מילאנו של הליגה הצפונית. ב-1999 נידון ל-30 ימי מאסר בגין העלבת עובד ציבור לאחר שהשליך ביצים על ראש ממשלת איטליה מאסימו ד'אלמה.
ב-2004 נבחר לפרלמנט האירופי כנציג אזור צפון מערב איטליה. בפרלמנט הצטרף לסיעת אירופה של חופש ודמוקרטיה ישירה (EFDD). הוא כיהן בתפקיד עד נובמבר 2006.
ב-2008 נבחר לבית הנבחרים האיטלקי כנציג מחוז לומברדיה, הוא התפטר מתפקידו לאחר שנבחר גם לכהונה נוספת כחבר הפרלמנט האירופי ב-2009. בבחירות הפרלמנטריות ב-2013 נבחר שוב לבית הנבחרים האיטלקי, הוא כיהן בתפקיד במשך כעשרה ימים, מ-6 במרץ עד 15 במרץ, עקב העדפתו לשמש כנציג בפרלמנט האירופי.
ב-2015 נבחר לסגן ראש סיעת אירופה של אומות וחופש, המורכבת מקואליציה של נציגי מפלגות ימין בפרלמנט האירופי בהם החזית הלאומית (צרפת), מפלגת החירות האוסטרית, פלאמס בלאנג (בלגיה), המפלגה הכחולה (גרמניה) והמפלגה למען החירות (הולנד).
בדצמבר 2013 נבחר סלביני למנהיג מפלגת הליגה הצפונית, מפלגת ימין שבסיסה בצפון איטליה ולה אידאולוגיה אירוסקפטית והתנגדות להגירה בלתי חוקית. ב-2014 השיק את מפלגת "Noi con Salvini", מפלגת אחות לליגה הצפונית שתפעל באזורים בהם הליגה הצפונית לא מבוססת, נציגי המפלגה התמודדו בבחירות המקומיות ב-2016 וב-2017. לקראת הבחירות הכלליות ב-2018 הכריז סלביני כי המפלגה תתמודד בכל מחוזות הבחירה בשם "הליגה" והורדת המילה "הצפונית". המפלגה הייתה חלק מקואליציית המרכז-ימין שזכתה במספר המושבים הרב ביותר בפרלמנט, ובתוך הקואליציה היא הייתה למפלגה הגדולה ביותר עם 126 מושבים בבית הנבחרים ו-57 מושבים בסנאט.
לאחר הבחירות גיבש קואליציה עם מפלגת תנועת חמשת הכוכבים ומנהיגה לואיג'י די מאיו, השניים סיכמו על הקמת ממשלה בראשותה יעמוד ג'וזפה קונטה בעוד שניהם ישמשו כסגניו. הוא נכנס לתפקידו כמשנה לראש הממשלה ושר הפנים ב-1 ביוני 2018. כשר הפנים החל ליישם מדיניות תקיפה נגד הגירה, במסגרתה סורבה כניסתה של אונייה של ארגון רופאים ללא גבולות ו-SOS Méditerranée הנושאת כ-600 מהגרים מלוב, הוכרז על מפקד אוכלוסין של אוכלוסיית הצוענים במדינה במטרה לגרש את השוהים הלא חוקיים, וכן הכריז כי בכוונתו להביא לגירושם של 500,000 מסתננים. בספטמבר 2019 סיים את תפקידו בעקבות התפרקות הקואליציה עם תנועת חמשת הכוכבים, שחברה למפלגות השמאל להקמת ממשלה חדשה.
בשנת 2020 הואשם סלביני בפרשה שבה נטען שמנע ממהגרים לעלות על ספינת משמר החופים, אך בית משפט בקטניה דחה את ההאשמות. בשנת 2021 נפתח משפט נוסף בפלרמו בו הואשם בחטיפה ובניצול לרעה של סמכויותיו כשר פנים, מכיוון שמנע מספינה עם 147 מהגרים לעגון במדינה באוגוסט 2019. רק אחרי התערבות של לשכת התובע האזורי הספינה של הארגון הספרדי Open Arms עגנה באי למפדוזה, 19 ימים אחרי שהמהגרים חולצו בלב ים. במהלך הימים שהיו תקועים בים קפצו חלק מהמהגרים למים וניסו לשחות לחוף, ואחרים פונו לטיפול רפואי.
יחסו לישראל
סלביני, מחשיב עצמו לתומך ישראל, הצהיר כי שנאת ישראל היא פשע מסוכן ואף מתנגד לתנועת ה-BDS.
בינואר 2020, הודיע כי אם יבחר, יכיר בירושלים כבירת ישראל ואף יעביר את השגרירות אליה.
קלאוזאורוס
קלאוזאורוס (שם מדעי: Claosaurus; מיוונית: "לטאה שבורה", עקב המבנה השבור של המאובנים) הוא סוג של דינוזאור מקבוצת האורניתופודים שהיה קרוב רחוק להדרוזאוריים בעלי מקור הברווז ובעבר נחשב כשייך למשפחה (עד שמחקר שנערך ב-2008 הוציא אותו). הוא חי לפני 82–87 מיליון שנה, בתור הקרטיקון, וחי באמריקה הצפונית.
בסוג זה היה מין אחד - C. agilis', אשר התגלה ב-1872 בידי החוקר המפורסם עותניאל צ'ארלס מארש שגם נתן לו את שמו. תחילה הוא סווג כמין של הדרוזאורוס אך ב-1980 הפך לסוג נפרד. המאובנים שלו נמצאו ליד נהר סמוקי היל שבקנזס. מין נוסף מהסוג, C. annectens התברר כאדמונטוזאורוס ומין נוסף, C. affinis שהורכב ממאובני שני המינים הקודמים, בוטל ב-2004.
הקלאוזאורוס היה הרביבור שנע על ארבע, אך היה יכול להזדקף על שתיים כדי לנוע מהר. הוא הגיע לאורך 3.5 מטר ולמשקל 475 ק"ג. הוא היה בעל מבנה גוף דק עם רגליים אחורות ארוכות וזרועות קצרות יחסית. לא נמצאה גולגולת של קלאוזאורוס, כך שלא ידוע איך נראה פיו ושיניו וממה ניזון.
כרומיט
כרומיט הוא מינרל שהוא תחמוצת של מגנזיום, ברזל, וכרום, השייך לקבוצת הספינל ונוסחתו Fe,Mg)Cr2O4). הכרומיט מורכב מגבישים בעלי מבנה אוקטהדרלי. מגנזיום בכמויות משתנות מצוי במינרל תמיד, לעיתים מחליף אלומיניום או ברזל את הכרום.
הכרומיט מצוי בפרידוטיט וסלעים פלוטוניים אולטרה-בסיסיים מאפיים (עשירים בברזל ומגנזיום) וגם בסלעים מותמרים כמו סרפנטיניט (סלע מותמר עשיר בסרפנטין שנוצר מהתמרה של סלעי יסוד בסיסיים). מרבצים של בצר הכרומיט נוצרים בשלבים הראשונים של ההפרדה המינרלוגית כאשר המגמה מתקררת (תהליך גיבוש מפריט). לעיתים קרובות מוצאים כרומיט יחד עם אוליבין, מגנטיט, סרפנטין וקורונדום. האזור העשיר במחצבים הקרוי מתחם בושוולד (Bushveld igneous complex), המשתרע על 66,000 קמ"ר, צפונית לפרטוריה בירת דרום אפריקה הוא גוף גדול מאוד של שכבות סלעי יסוד מאפיים (mafic כלומר מכילים מגנזיום וברזל) עד אולטרה-מאפיים כשחלק מן השכבות מכילים כ-90% כרומיט הבונה סוג סלע נדיר, כרומיטיט.
כרומיט משמש כחומר חסין אש, אבל בעיקר כמחצב היחיד להפקת כרום. בחצי הכדור המערבי כורים כרומיט בברזיל וקובה בלבד. לשם השוואה כ-80% מהייצור העולמי של כרומיט מגיעים מהודו, איראן, פקיסטן, עומאן, זימבבווה, טורקיה ודרום אפריקה. דרום אפריקה לבדה מפיקה מחצית מכמות זו. גם בקפריסין מצוי מרבץ חשוב של כרומיט.
כריסטוף אמברגר
כריסטוף אמברגר (בגרמנית: Christoph Amberger; 1505 – בין 1 בנובמבר 1561 ל-19 באוקטובר 1562) היה צייר גרמני משלהי תקופת הרנסאנס.
ביוגרפיה
פרטים מרכזיים בביוגרפיה של כריסטוף אמברגר לוטים בערפל.
שנת לידתו המקובלת היא 1505, אבל יש מקורות לפיהם נולד ב-1490, אחרים מציינים את 1500 או 1510. גם מקום הולדתו אינו וודאי. לדברי דופלמאייר (Doppelmayer) הוא נולד בנירנברג, מאיילר נוקב בשם העיירה הקטנה אמברג (Amberg) שבנפת אונטראלגוי (Unterallgäu) בבוואריה, ולדברי ויירמן (Weyermann) הוא נולד באולם.
גם תאריך מותו אינו ודאי. מקורות שונים נוקבים בתאריכים שונים בין 1560 ל-1563. כולם מסכימים שהוא נפטר באאוגסבורג, בה חי ופעל כאמן.
העובדה היחידה הוודאית היא כי הוא התקבל לגילדת הציירים באאוגסבורג ב-15 במאי 1530. כמו כן, היצירה המפורסמת הראשונה מפרי מכחולו מתוארכת ל-1525 והאחרונה ל-1560.
עיצוב סגנונו
אי ודאות קיימת גם לגבי התקופה בה למד לצייר. יש הסוברים שהיה תלמידו של הצייר הגרמני האנס בורגמאייר (Hans Burgkmair; 1553-1473 או 1559), אחרים כי למד אצל לאונהרד בק (Leonhard Beck; 1642-1480), שאת בתו, ברברה, נשא לאישה. לעיתים הוא מזוהה כאחד מתלמידיו של הנס הולביין האב (1524-1465). ככל הנראה שהה בצפון איטליה ובוונציה. בכל אופן, הדמיון בסגנון מציין השפעה בולטות של הנס הולביין (1543-1497) וציירים ונציאנים של המחצית הראשונה של המאה ה-16 (כולל טיציאן (1576-1490) ופאריס בורדונה (Paris Bordone; 1570-1495) שהתגורר לתקופה קצרה באאוגסבורג ב-1540).
קריירה
בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-16 צייר אמברגר כמה ציורים בהם בולטת השפעה של המנייריזם הוונציאני, סגנון ציור שראשיתו בתקופה זו.
על ציור של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מ-1530 המיוחס לאמברגר, כתב היסטוריון האמנות הגרמני יואכים פון זנדראט (Joachim von Sandrart; 1688-1606) כי הקיסר החשיב דיוקן זה כשווה באיכותו לציורים היפים ביותר שלו שנעשו בידי טיציאן. עם זאת, אין ודאות מי היה הצייר המקורי של עבודה זו, השמורה בגלריה הלאומית (Pinacoteca Nazionale) בסיינה שם היא מיוחסת להנס הולביין הבן. לעומת זאת, עותק של ציור זה המתוארך ל-1532 ונמצא בבעלות גמאלד-גאלרי בברלין הוא ללא ספק מעשה ידי כריסטוף אמברגר.
אחר-כך צייר אמברגר בעיקר דיוקנאות על פי הזמנת התושבים העשירים של אאוגסבורג בהם: המצביא גאורג פון פרונדסברג (Georg von Frundsberg; 1528-1473), ההומניסט קונרד פויטינגר (Konrad Peutinger; 1547-1465), בני משפחות האצולה וסלר (Welser) ופוגר (Fugger) והקוסמוגרף סבסטיאן מינסטר.
הוא עבד יחד עם טיציאן ב-1548. עבודתו החשובה ביותר היא קישוט החלק העליון של המזבח הראשי בקתדרלת אאוגסבורג ב-1554, לאחר שהיצירה המקורית של הנס הולביין האב נהרסה בשל איקונוקלאזם. בנוסף נותרו כ-30 רישומים מעשה ידיו. הוא גם הכין עיצובים לחיתוכי עץ.
אמברגר חתם על יצירותיו לעיתים רחוקות, ורבות מהן יוחסו להנס הולביין הבן או ללאונהרד בק, כשגם כיום אין ודאות לגבי הצייר המקורי.
פרוטומה של אמברגר מוצבת בהיכל התהילה (Ruhmeshalle) במינכן.
רווית ירקוני
רווית ירקוני (נולדה ב-1973) היא מלכת היופי לשנת 1994 ודוגמנית ישראלית.
ביוגרפיה
רווית ירקוני נולדה וגדלה בגבעתיים. אחרי השירות בצה"ל עבדה כממינת יהלומים בבורסה ברמת גן. לתחרות מלכת היופי ניגשה בהמלצת החבר. לאחר זכייתה בתחרות, ייצגה את ישראל בתחרות מיס תבל לשנת 1994.
לאחר התחרות דיגמנה ירקוני מחוץ לישראל.
ב-2007 הובילה את הקמפיין לקניון גבעתיים שכלל טלוויזיה ושלטי חוצות וב-2010 הצטלמה לקטלוג החורף של חברת האופנה "מאוזנר".
חיים אישיים
בגיל 27 התחתנה ירקוני עם עו"ד שחר בן עמי, וכעבור שנה נולדה להם בת. בזמן ההיריון השני שלה, התגלתה אצלה מחלת סרטן. לאחר שהצליחה לגבור על המחלה, החלה להתנדב בבית חולים, כדי לספר את סיפורה האישי ואת התמודדותה במחלה. בהמשך נולד להם בן נוסף, ולאחר מכן הם התגרשו.
מנקיאלה
מנקיאלה הוא כפר במחוז פנג'אב, פקיסטן, ליד העיר רוואלפינדי, הידוע בשל הסטופה הבודהיסטית שלו. הוא נמצא ליד מבצר רוואט ובמרחק של 50 ק"מ מאסלאמאבאד. נאמר שהשם מנקיאלה נבחר על ידי ראג'ה מאן או מאניק.
סטופת מנקיאלה
סטופת מנקיאלה היא סטופה ממלכת גנדהארה שנבנתה על מנת להנציח את המקום שבו, על פי האגדה, בודהה הקריב חלק מגופו כדי להאכיל שבעה גורי נמר רעבים.
היסטוריה
הוא נבנה בתקופת שלטונו של קנישקה (128 - 151 לספירה). מאונטסטוארט אלפינסטון, השליח הבריטי הראשון לאפגניסטן נתקל בסטופה זאת במקרה בשנת 1808 לספירה, וכתב תיאור מפורט בספר הזיכרונות שלו "ממלכת קאובול" (1815). על פי כתובת אבן, הסטופה שוחזרה בשנת 1891 על ידי גדוד של צבא הודו הבריטית. ראג'ה אוסמן היה הארכיטקט.
כל שרידי הסטופה, שנמצאים כרגע במוזיאון הבריטי, נמצאו על ידי ז'אן-בפטיסט ונטורה בשנת 1830 בין 10 ל-20 מטרים מתחת לחלק העליון של הכיפה. הם היו בשלב אחד בבעלות ג'יימס פרינספ, סוחר העתיקות המפורסם. בפתח הסטופה פעור חור כתוצאה מחפירות שנעשו על ידי ציידי שרידים בעבר. עכשיו יש מחסום סביבו מטעמי בטיחות.
סמיואל פיפס
סֶמיוּאֶל פִּיפְּס (באנגלית: Samuel Pepys; 23 בפברואר 1633 - 26 במאי 1703) היה איש מנהלת הצי המלכותי הבריטי, חבר הפרלמנט הבריטי, חבר האגודה המלכותית ושופט שלום. הוא מפורסם בעיקר בשל היומן פרי עטו, אותו ניהל בצעירותו במשך כעשר שנים ואשר מהווה מקור חשוב להכרת תקופתו. אף שלא היה לו כל ניסיון ימי, התקדם פיפס בסיוע פטרוניו והודות לעבודתו המאומצת ולכישרון הניהול שלו עד לתפקיד מזכיר האדמירליות בתקופת שלטונם של צ'ארלס השני וג'יימס השני. השפעתו והרפורמות שהנהיג תרמו תרומה חשובה לתחילת התמקצעותו של הצי המלכותי.
היומן האישי המפורט שכתב מ־1660 עד 1669 פורסם לראשונה במאה ה־19, והוא אחד המקורות הראשוניים החשובים להכרת אנגליה בתקופת הרסטורציה. היומן הוא שילוב של גילויים אישיים ושל תיאורים מפי עד ראייה למאורעות חשובים כמו המגפה הגדולה של לונדון, מלחמת אנגליה-הולנד השנייה והשרפה הגדולה של לונדון.
נעוריו ולימודיו
פיפס נולד ב־23 בפברואר 1633 בסוֹלְסְבְּרִי קוֹרְט, רחוב פליט, לונדון, לג'ון פיפס (1601-1680), חייט במקצועו, ומרגרט פיפס לבית קַייט (נפטרה ב־1667), בתו של קצב מווייטצֶ'פֶּל. אחי סבו, טולבוט פיפס, היה רַשָּׁם בית משפט וחבר הפרלמנט מטעם מחוז קיימברידג' ב־1625. סר ריצ'רד פיפס, בן הדוד מדרגה ראשונה של אביו, נבחר ב־1640 לחבר הפרלמנט מטעם מחוז הבחירות סָדְבּוּרִי, ב־30 במאי 1654 מונה לשופט בבית המשפט של האוצר (Baron of the Exchequer) וב־25 בספטמבר 1655 לזקן השופטים של אירלנד (Lord Chief Justice of Ireland).
פיפס היה החמישי מבין אחד־עשר ילדים, אך כל אחיו, הגדולים ממנו, מתו בילדותם. הוא הוטבל בכנסיית סיינט בריידס ב־3 במרץ. את שנות ינקותו לא עשה בלונדון, אלא נשלח לזמן מה לטיפולה של אומנת, ג'וּדִי לוֹרֶנְס, בקינגסלנד, מצפון לסיטי של לונדון. בסביבות 1644 החל פיפס ללמוד בבית הספר היסודי הנטינגדון, ומ־1646 עד 1650 למד בבית הספר סיינט פול בלונדון. ב־1649, בעודו נער, צפה בהוצאתו להורג של המלך צ'ארלס הראשון.
ב־1650 החל פיפס את לימודיו באוניברסיטת קיימברידג', שמומנו באמצעות שתי קצבות לימודים שקיבל מבית הספר סיינט פול (כפי הנראה הודות להשפעתו של סר ג'ורג' דאונינג, שהיה ראש חבר השופטים ולימים מנהלו באוצר המדינה) ומענק מחברת מֶרְסֶרְס. באוקטובר התקבל כסטודנט במוֹדְלִין קוֹלֶג' (Magdalene College). הוא החל את לימודיו במרץ 1651 וקיבל את התואר בוגר במדעי הרוח ב־1654. בשלהי אותה שנה, או בתחילת 1655, החל לעבוד בביתו של סֶר אדוארד מונטגיו, אחד מבני דודיו של אביו ומי שלימים יהיה הראשון של סנדוויץ'. באותה תקופה נשא לאשה את אליזבת דה סן מישל בת הארבע־עשרה, צאצאית של מהגרים הוּגֶנוֹטִים מצרפת. תחילה נישאו השניים בטקס אזרחי, ב־10 באוקטובר 1655, ואחר כך בטקס דתי, ב־1 בדצמבר 1655 בכנסיית סיינט מרגרט בווסטמינסטר.
חוליו
פיפס סבל מצעירותו מאבנים בדרכי השתן – חולי ממנו סבלו גם אמו ואחיו ג'ון. הכאבים ותופעות לוואי נוספות כמו "דם בשתן" (המטוריה) לא הרפו ממנו, וסמוך לאחר נישואיו החמיר מצבו עד מאוד. ב־1657 החליט פיפס לעבור ניתוח. לא הייתה זו החלטה קלה, שכן הניתוח היה ידוע ככואב ומסוכן במיוחד. פיפס נועץ במנתח תומאס הולייר, וב־26 במרץ 1658 נותח בחדר השינה בבית דודניתו, ג'יין טרנר. האבן סולקה בהצלחה, והוא החליט לחגוג מדי שנה את המאורע ואומנם התמיד בכך שנים אחדות. ברם, הניתוח הותיר בו את אותותיו לשנים רבות: החתך שנעשה בשלפוחית השתן שלו נפתח מאוחר יותר במהלך חייו, וההתערבות הכירורגית הותירה אותו עקר, אם כי אין כל עדות ישירה לכך, שכן לא נולדו לו ילדים לפני הניתוח.
היומן
ב־1 בינואר 1660 החל פיפס לנהל יומן אישי. הוא כתב בו את קורותיו מדי יום במשך קרוב לעשר שנים. מתוארים ביומנו הנשים אחריהן חיזר, חבריו וקשריו, ונחשפים בו קנאותיו, חששותיו, דאגות היומיום שלו ויחסיו המעורערים עם אשתו. היומן הוא תיאור חשוב של לונדון בעשור השישי של המאה השבע־עשרה. הוא מציג, מתחילתו, את פרשנותו של פיפס לאירועים הפוליטיים והלאומיים של התקופה לצד ענייניו האישיים ביותר. פיפס פותח את יומנו, בינואר 1660, בדברים הבאים:
הרישומים מן החודשים הראשונים כוללים ידיעות על התקדמות מונק וחייליו אל לונדון. באפריל ובמאי אותה שנה – תקופה בה נתגלעו חיכוכים בין פיפס לאשתו – הוא נלווה אל ציו של מונטגיו שהחזיר את המלך צ'ארלס השני מגלותו בהולנד. למונטגיו הוענק ב־18 ביוני התואר ארל סנדוויץ', אות לנאמנותו למלך, ובהשפעתו מונה פיפס ב־13 ביולי לפקיד הראשי של מִנְהֶלֶת הצי (Clerk of the Acts). שכרו השנתי נקבע ל־350 ליש"ט ובנוסף זכה להטבות ולמענקים – כולל מתנות שוחד – שנלוו לתפקיד. הוא דחה תשלום של 1000 ליש"ט שהוצע לו על ידי מתחרה אחר על המשרה, ועבר להתגורר בדירת השרד שקיבל בסית'ינג לֵיין, בסיטי של לונדון.
עבודתו במנהלת הצי
פיפס הוכיח עצמו כעובד מוכשר ויעיל, יותר מעמיתיו שנשאו במשרות בכירות משלו. עובדה זו מילאה אותו רוגז ומצאה את ביטויה בדברי ביקורת חריפים שכתב ביומנו. עם עמיתיו למשרד נמנו אדמירל סר ויליאם פן, סר ג'ורג' קרטרט, סר ג'ון מנס וסר ויליאם באטן.
מאורעות בולטים המתוארים ביומן
נוסף על היותו מקור מכלי ראשון להכרת תקופת הרסטורציה, מתאר יומנו של פיפס בפירוט, לצד היומן המפורסם פחות ממנו של ג'ון אוולין, גם מאורעות בולטים נוספים של התקופה, והוא מקור רב ערך לידיעותינו על מלחמת אנגליה-הולנד השנייה (1665-1667), המגפה הגדולה של שנת 1665 והשרפה הגדולה של לונדון ב־1666.
מלחמת אנגליה-הולנד השנייה
מעמסה כבדה הוטלה על כתפיו של פיפס עם פרוץ מלחמת אנגליה-הולנד השנייה בתחילת 1665. עמיתיו למשרד יצאו לקרב או חסרו את הכישורים המתאימים, ופיפס נאלץ לעשות את רוב העבודה בעצמו. הוא היטיב לפעול תחת לחץ, שהיה הפעם גדול במיוחד אם מביאים בחשבון את מורכבותו של הצי המלכותי ואת התקציב הדל שעמד לרשותו. כבר בתחילת המלחמה הציע פיפס לרכז תחת גג אחד את הטיפול באספקה לאוניות. הצעתו נתקבלה, והוא מונה באוקטובר 1665 למפקח הראשי על האספקה (surveyor-general of victualling), תפקיד שזיכה אותו בתוספת משכורת של 300 ליש"ט לשנה.
על מלחמה זו כתב פיפס ביומנו: "בכל דבר ודבר - בתבונה, באומץ לב, בחַיל ובתושיה - ההולנדים עולים עלינו והמלחמה תסתיים בניצחונם." והמלך צ'ארלס השני אמר: "עלינו לחקות את ההולנדים, לא להילחם בהם."
בשנת 1667, לאחר התבוסה במלחמה, סייע פיפס לשחרר את אוניות הצי משירותן הפעיל. ההולנדים, שניצחו את האנגלים בים, החלו כעת מאיימים על חופי אנגליה. ביוני 1667 פשטו אוניות הצי ההולנדי על בסיס הצי במדוויי, פרצו את מחסום השרשרת שהגן על המעגן בגילינגהם, ועזבו כשהם גוררים עימם את "רויאל צ'ארלס", אחת מאוניות הצי החשובות ביותר. בעקבות האירועים הוציא פיפס את אשתו ואת כספו מלונדון, כפי שעשה גם בעת השריפה והמגפה. פשיטת הצי ההולנדי הסבה אומנם דאגה רבה כשלעצמה, אך על פיפס הופעל גם לחץ אחר: הציבור והפרלמנט בדקו בשבע עיניים את התנהלות מנהלת הצי בתקופת המלחמה ובכלל זה גם את תפקידו של פיפס כמזכיר. המלחמה הסתיימה באוגוסט, וב-17 באוקטובר הקים בית הנבחרים ועדה לחקירת "המחדלים". ב-20 באוקטובר נדרש פיפס להמציא את רשימת האוניות ומפקדיהן מזמן פריסת הצי ב־1666. ברם, דרישות אלה היו למעשה רצויות לו, שכן טעויות טקטיות ואסטרטגיות לא היו באחריותה של מינהלת הצי. אומנם הועלו טענות אחדות נגד אנשי מינהלת הצי הנוגעות לפשיטה על מדווי, אך הם יכלו לנצל את הביקורת שכבר ספג מנהל מספנת הצי בצ'טם, פיטר פיט, כדי להדוף את הביקורת עליהם. הוועדה קיבלה את עמדתם כשהתייצבו בפניה בפברואר 1688. עם זאת, ביקורת נמתחה על מינהלת הצי בשל השימוש שעשתה בתלושים כדי לשלם לימאים את שכרם. את התלושים הללו ניתן היה לפדות רק בגזברות הצי בלונדון. פיפס הגן על השיטה בנאום ארוך שנשא בפני בית הנבחרים ב־5 במרץ 1688. נייטון כותב, כי היה זה "נאום מעשה־מחשבת".
חקירה נוספת נוהלה נגד פיפס ועמיתיו על ידי גוף שעוצמתו רבה יותר, הממונים על ההוצאות. הם ניהלו את ישיבותיהם בברוק האוז, הולברן, וחקרו משך שנתיים את דרכי מימון המלחמה. ב-1669 נדרש פיפס להשיב בפירוט על שמונה שאלות שהציגה לו הוועדה בעניין פעילות מנהלת הצי במלחמה, וב-1670 חויב להתייצב בפניה ולשכנעם בצדקת מילויו את תפקידו. תלוש של ימאי ועליו שמו של פיפס העיד באופן שאינו משתמע לשני פנים על התנהלות מושחתת, אך הודות להתערבותו של המלך נחלץ פיפס מן החקירה כמעט ללא פגע.
המגפה הגדולה
התפרצות מגפה לא הייתה מאורע יוצא דופן בלונדון. מגיפות גדולות פקדו אותה ב-1592, 1603, 1625 ו-1636. יתרה מכך, פיפס לא נמנה עם קבוצות האוכלוסייה שהיו חשופות יותר מכל לפגיעתן: הוא לא התגורר בשיכונים צפופים, לא התערב דרך שגרה בעניים, ולא נדרש להחזיק את משפחתו בלונדון בעת משבר. חומרת המגפה נתבררה רק בחודש יוני, ועבודתו של פיפס בחמשת החודשים הראשונים של השנה לא הושפעה ממנה באופן ניכר. ואומנם, קלייר טומלין כותבת, כי "העובדה הראויה להיזכר יותר מכל אודות שנת המגפה של פיפס היא, כי בעיניו הייתה זו אחת השנים המאושרות בחייו." ב-1665 השקיע פיפס עמל רב בעבודתו, אך מאמציו נשאו פרי והוא הכפיל פי ארבעה את הונו. ב-31 בדצמבר, בסיכום השנה, הוא כותב: "מעולם לא חייתי באושר רב יותר מכפי שחייתי בתקופת המגפה (מלבד זאת, מעולם לא הרווחתי הרבה כל כך)". עם זאת, אין זה נכון לחשוב כי פיפס לא היה מודאג כלל מן המגפה. ב-16 באוגוסט כתב ביומנו:
במכתב ששלח מתאר פיפס את העיר:
פיפס מציין כי הוא לעס טבק כדי להתגונן מפני המגפה, וכי הוא חשש שעושי הפאות משתמשים בשער המתים לפאותיהם. פיפס הציע כי מפקדת הצי תעבור לגריניץ' מפני המגפה (ואף הציע להמשיך לעבוד בעיר עצמה, ולא לעבור למפקדה החדשה). בדומה לאירועי המלחמה עם הולנד, גם בשל המגפה שלח פיפס את אשתו מן העיר לוולוויץ'. אליזבת שבה ללונדון רק בינואר 1666. פיפס מציין ביומנו כי אליזבת נדהמה ממראה חצר כנסיית סנט אולאבס בה נקברו 300 מתים מהמגפה בזמן העדרה מן העיר.
השרפה הגדולה של לונדון
בשעות הבוקר המוקדמות של 2 בספטמבר 1666 העיר את פיפס משרתו, אשר הבחין בשריפה באזור בילינגסגייט. פיפס חשב שהשריפה אינה רצינית ושב למיטתו. בהתעוררו בבוקר, דיווח לו המשרת כי 300 בתים עלו באש, וכי האש מתקרבת לגשר לונדון. פיפס הלך למצודת לונדון על מנת לראות את השריפה מנקודת מבט גבוהה, ולאחר מכן שכר סירה והפליג בנהר התמזה על מנת לצפות בשריפה במשך כשעה, וכך כתב ביומנו:
בצהרי היום שב פיפס לביתו, אכל ארוחת צהרים איכותית, ושב אל הסיטי לצפות בשריפה. אחר הצהרים שב לווייטהול, ושם פגש את רעייתו בפארק סנט ג'יימס, ובשעות הערב הם צפו בבערה מבנקסייד (בגדתו הדרומית של התמזה - אתר צפייה ממנו לא נשקפה להם כל סכנה). פיפס מציין ביומנו כי בכה בראותו את השריפה. בשובו לביתו פגש פיפס את מזכירו, תום הייטר אשר איבד את כל רכושו בשריפה. כאשר שמע שהאש מתקרבת מזרחה החל לארוז את רכושו לאור הירח.
בשעה 4 לפנות בוקר, ב-3 בספטמבר, הגיעה עגלה לביתו ופיפס בלה את שארית היום באריזת רכושו. חפצי הערך, ויומנו של פיפס נשלחו לביתו של חבר ממשרד הימיה בבת'נל גרין. בשעות הערב אכל את שאריות ארוחת הערב של היום הקודם, באשר לא הייתה לו אש לחמם את האוכל וצלחות לאכול בהן. למחרת המשיך פיפס לארוז את חפציו, ואף סבר שהאש מתקרבת לרחוב סית'ינג, הציע להרוס את בתי הרחוב על מנת להגן על מצודת לונדון הנמצאת ממזרח.
ביומנו כתב:
בבוקר יום רביעי, 5 בספטמבר, בשעה 2 לפנות בוקר, מצאה אותו רעייתו ישן על רצפת משרדו, ואמרה לו שהאש כמעט הגיעה לכנסיית כל הקדושים שליד המצודה והגיעה לפתחו של רחוב סית'ינג. פיפס החליט לשלוח אותה ואת זהבו (כ-2,350 ליש"ט) לוולוויץ'. ב-7 בספטמבר, לאחר שכבתה האש, הלך פיפס לרציף סנט פול וראה את הריסות קתדרלת סנט פול, הריסות בית ספרו, והריסות בית אביו, וכן הריסות הבית בו נותח. ביתו שלו, משרדו, וכן רכושו ויומנו של פיפס ניצלו מהאש.
חייו הפרטיים
היומן מתאר בפרטים רבים את חייו הפרטיים של פיפס. פיפס אהב יין ואהב לצפות במחזות וכן לארח ולהתארח אצל חבריו. הוא בילה זמן רב בספירת כספו, בהערכת שווי רכושו ומעמדו החברתי. מיומנו עולה כי פיפס היה סקרן ביותר, ועל בסיס זה פעל, לרוב מבלי לחשוב על הסכנה. מדי פעם כתב ביומנו שעליו להשקיע פחות זמן בבילויים ויותר זמן בעבודה.
פיפס היה איש תרבות, ואהב לקרוא ספרים, לשמוע מוזיקה, וכן לצפות בתיאטרון. הוא התעניין במדעים, הלחין מוזיקה, ואף ידע לשיר ולנגן בחליל, ויולה, כינור והרפסיקורד. ביומנו כתב כי דאג לשיעורי מוזיקה עבור משרתיו. פיפס שר בקונצרטים שנערכו בביתו, בבתי קפה, ואף במנזר וסטמינסטר. פיפס אף לימד את אשתו לשיר, ושילם על שיעורי ריקוד עבורה (אף שהפסיק את אלה לאחר שחשד במורה לריקוד שהוא מחזר אחריה).
ביומנו הוא מתאר כי ב-25 באוקטובר 1668 תפסה אותו אשתו כשהוא מחבק את המשרתת של אשתו, דבורה וילט. האשמה שחש בשל כך לא מנעה ממנו לפטר את המשרתת, ולהמשיך לחזר אחריה.
היומן
פיפס השתמש בשיטת קצרנות שהומצאה על ידי תומאס שלטון, ונעשה בה שימוש רב בתקופתו, על מנת לכתוב את יומנו. אמנם היומן נכתב לשימוש פרטי בלבד, ולא נועד לפרסום, פיפס נקט צעדים על מנת לשמרו. הוא נהג לכתוב טיוטה, ורק לאחר מכן לכתוב את הדברים ביומן, וכן כרך את הדפים לשישה כרכים, וקיטלג את יומנו בין יתר ספריו בספרייתו, מתוך כוונה לשמרם, ואולי גם מתוך כוונה כי יקראו בעתיד.
חייו לאחר כתיבת היומן
במהלך שנות עבודתו נפגעה בריאותו של פיפס בשל שעות עבודתו הארוכות. פיפס האמין שההתדרדרות בראייתו מקורה היה בעבודתו ובמסמכים הרבים שקרא. בסוף מאי 1669 הגיע למסקנה כי על מנת להציל את ראייתו עליו להפסיק לכתוב, ומאותו רגע הכתיב למזכיריו את המסמכים. משמעות ההחלטה היה כי לא יכל עוד להמשיך לכתוב ביומנו.
ביוני - אוקטובר 1669 נסעו פיפס ורעייתו לחופשה בצרפת ובארצות השפלה. זמן קצר לאחר שובם נפלה רעייתו למשכב ונפטרה זמן קצר לאחר מכן, ב-10 בנובמבר 1669. פיפס הקים לזכרה מצבה בכנסיית סנט אולאב הארט סטריט הסמוכה לביתם.
חבר פרלמנט ומזכיר הימיה
בשנת 1672 מונה לתפקיד אח בכיר בבית טרינטי, ובשנה לאחר מכן מונה לתפקיד מזכיר מועצת הימיה, וכן נבחר לפרלמנט הבריטי מטעם מחוז קאסל רייזינג שבנורפוק. במאי 1676 נבחר לתפקיד מאסטר בבית טרינטי וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1689.
בשנת 1673 פעל להקמת בית ספר מלכותי למתמטיקה בבית החולים כרייסט במטרה ללמד 40 ילדים מדי שנה את אמנות הניווט על מנת שיתקבלו לימים לצי המלכותי. בשנת 1675 מונה לתפקיד מפקח בית החולים, ופעל בו שנים רבות. בשנת 1699 בשל פעילותו הרבה בתפקיד זה ניתן לו אות הכבוד חירות העיר של הסיטי של לונדון.
בשנת 1679 נבחר לפרלמנט ממחוז הארוויץ', ונכח בפרלמנט זה (שלימים נקרא פרלמנט הפרשים). במאי אותה שנה התקיפו אותו יריביו הפוליטיים והוא נאלץ להתפטר מתפקידו כמזכיר הימיה ונכלא במצודת לונדון בחשד שמסר מידע סודי לידי צרפת. אשמות אלה ככל הנראה זויפו על ידי אנתוני אשלי קופר, רוזן שפטסברי הראשון. פיפס הואשם גם כי היה תומך האפיפיור. הוא שוחרר מכילאו ביולי, אולם ההליכים נגדו נפסקו רק ביוני 1680.
אף שהתפטר מוועדת טנג'יר בשנת 1679, בשנת 1683 שב לסייע לעבודה, ונסע לטנג'יר על מנת לסייע לג'ורג' לג, ברון דרטמות' להעריך את כלכליות המושבה ולהחליט בדבר נטישתה. לאחר שישה חודשים בטנג'יר נסע לספרד יחד עם מהנדס הצי אדמונד דאמר, ושב לאנגליה רק ב-30 במרץ 1684.
ביוני 1684 מונה על ידי המלך צ'ארלס השני בשנית להיות מזכיר הימיה, תפקיד אותו נשא עד לאחר מותו של המלך, וכן במהלך כהונתו של יורשו של צ'ארלס, ג'יימס השני.
בשנת 1684 נקראו על שמו אי התעתוע פיפס.
בין השנים 1685–1688 כיהן כמזכיר הימיה וכן כחבר פרלמנט מטעם הארוויץ'. הוא אמנם נבחר מטעם סנדוויץ', אולם בשל טענות כנגד בחירתו שב למחוז הארוויץ'. כאשר ג'יימס נמלט מאנגליה בשנת 1688 הגיעה לסופה הקריירה הפוליטית של פיפס. הוא הפסיד בבחירות בינואר 1689 ובפברואר 1689, שבוע לאחר עלייתם לשלטון של ויליאם ומרי, התפטר מתפקידו כמזכיר הימיה.
החברה המלכותית
פיפס נבחר כחבר החברה המלכותית בשנת 1665. מ-1 בדצמבר 1684 ועד 30 בנובמבר 1686 כיהן כנשיא החברה המלכותית.
בתקופה זו פרסם אייזק ניוטון ספרו "עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע", ושמו של פיפס מופיע על כריכת הספר כנשיא האגודה המפרסמת.
פיפס היה ביחסי ידידות עם ניוטון והתכתב עמו בנושאים רבים. התכתבותם בשאלה בהסתברות האם יש סבירות גבוהה יותר לקבל את פאת השש בזריקת שש קוביות מאשר לקבל פעמיים את פאת השש בזריקת 12 קוביות נקראת על שמם "בעיית ניוטון-פיפס".
פרישתו מפעילות ציבורית
כאמור בין מאי ליוני 1689, ובשנית ביוני 1690, נכלא פיפס בטענה כי הוא מהיעקוביטים או תומך אפיפיור. אף שהאשמות נגדו בוטלו, לאחר שיחרורו העדיף פיפס לפרוש מפעילות ציבורית, והוא בן 57 בלבד. עשר שנים לאחר מכן, בשנת 1701 עזב את לונדון ועבר לבית חברו בקלפהאם (אז היה אזור זה אזור כפרי המרוחק מלונדון, אף שכיום כבר מהווה חלק מהעיר לונדון).
פיפס התגורר בכפר עד מותו, ב-26 במאי 1703. משלא היו לו ילדים, הוריש את כל רכושו לאחיינו, ג'ון ג'קסון.
ספריית פיפס
פיפס נודע כביבליופיל וכאספן ספרים. במהלך חייו אסף למעלה מ-3,000 ספרים (ובהם יומנו). פיפס דאג לקטלג את אוספו ולאנדקס אותו. ספרייתו הייתה אחת הספריות הטובות ביותר ששרדו מהמאה ה-17 ועד ימינו. בין ספריו נמנו כתבי יד מימי הביניים, האלמנך האישי של סר פרנסיס דרייק, ואוסף של כ-1,800 בלדות.
בצוואתו הורה פיפס כי האוסף יועבר, לאחר מות אחיינו, לספרייה שתיקרא על שמו ותוקם במכללת מודלן שבאוניברסיטת קיימברידג'. בשנת 1723 הוקמה ספריית פיפס. בצוואתו הורה פיפס כי גם ארונות הספרים יועברו לספרייה, ואף נתן הנחיות בדבר צורת סידור הספרים בספרייה.
פרסום היומן
הכומר ג'ון סמית' נשכר לתרגם את היומנים מהקצרנות בהם נכתבו לאנגלית קריאה. סמית' עבד על תרגום היומנים בין השנים 1819–1822 מבלי שהוא יודע כי פיפס הכין מדריך לתרגום היומן מקצרנות לאנגלית, וכי המדריך היה ממוקם בסמוך ליומנים. תרגום זה היווה את הבסיס למהדורה הראשונה של היומנים, שפורסמו בשני כרכים בשנת 1825.
תרגום נוסף, שנעשה בסיוע המדריך של פיפס הושלם בשנת 1875 על ידי מיינורס ברייט. נוסח זה של היומנים פורסם בין השנים 1875–1879. מהדורה זו סבלה מחוסר דיוקים, ובשנים 1893–1899 הוציא הנרי ויטלי מהדורה נוספת המבוססת על שתי המהדורות הקודמות, ובה תוקנו אי דיוקים רבים. מהדורה זו הוצאה בשנת 1926 כשהיא מוערת ומאונדקסת.
מהדורה מלאה בעריכתו של רוברט לאת'אם הוצאה בתשעה כרכים בין השנים 1970- 1983 בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה שבברקלי.
חנא סוויד
חנא סוויד (בערבית:  حنا سويد, תעתיק מדויק: חנא סויד; נולד ב-27 במרץ 1955) הוא לשעבר חבר הכנסת מטעם סיעת חד"ש, ויו"ר הסיעה בכנסת.
ביוגרפיה
סוויד הוא ערבי נוצרי בן לעדה היוונית-קתולית, ממשפחה שבתחילת המאה ה-20 עברה מעראבה לעיילבון. הוא קיבל תואר דוקטור לתכנון עירוני מהטכניון בשנת 1988. בשנים 1990–1992 היה חוקר ומרצה באוניברסיטת רדינג באנגליה. כיהן כראש מועצת עילבון בשנים 1993–2003. בפברואר 1996 מונה לחבר המועצה הארצית לתכנון ובנייה ובכך היה לערבי הראשון במועצה.
סוויד פעיל בנושא איכות הסביבה. היה ראש המרכז הערבי לתכנון ולבנייה בשנים 2003–2006.
ב-14 בינואר 2006 נבחר סוויד, שאיננו חבר במק"י, למקום השני ברשימת חד"ש, המקום הגבוה ביותר אליו נבחר נציג נוצרי בעשור האחרון, כשהוא גובר על חבר הכנסת עיסאם מח'ול. היו שפירשו בחירה זו כפניית חד"ש לקו לאומי יותר מבעבר, כחלק מהתחרות מול בל"ד על לבו של ציבור הבוחרים הערבי. בעקבות זאת נבחר לכנסת השבע עשרה.
במהלך כהונתו בכנסת יזם תיקון לחוק התכנון והבנייה המחייב את מוסדות התכנון לפרסם הודעות באתרי האינטרנט שלהם. כן היה בין יוזמי החוקים שביטלו את איחודי הרשויות בשגור ובעיר הכרמל.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום השני ברשימת חד"ש לכנסת, ונבחר לכהונה נוספת בכנסת ה-19. הוצב במיקום סמלי ברשימה המשותפת בבחירות לכנסת העשרים.
פייר-ז'ול הצל
פייר-ז'ול הצל (נהגה :"אֵצֵל"; בצרפתית: Pierre-Jules Hetzel; 15 בינואר 1814 – 17 במרץ 1886) היה מו"ל ועורך צרפתי נודע. התפרסם במיוחד בזכות פרסום יצירותיו המאוירות של ז'ול ורן. הצל ערך גם את עבודותיהם של ויקטור הוגו, אמיל זולא, אונורה דה בלזק ושל סופרים צרפתים אחרים.
ביוגרפיה
הצל נולד ב-1814 בעיירה שארטר, כבנם של ז'אן ז'אק הצל (1781–1852), מייצר אוכפים ורתמות של גדוד הפרשים הקלים בעיר, צאצא למשפחה אלזסית פרוסטסטנטית משטרסבורג. ולואיז ז'קלין לבית שבלייה, מיילדת. למד משפטים בשטרסבורג. לאחר מכן ייסד בשנת 1837 חברה להוצאה לאור של ספרים. בשנת 1841 החל לפרסם את "הקומדיה האנושית" של בלזק ולאחר מכן את יצירותיהם של ויקטור הוגו ואמיל זולא. שנתיים מאוחר יותר, ב-1843, ייסד מגזין לנוער בשם "Nouveau magasin des enfants" ("המגזין החדש לילדים"). דעותיו של הצל היו ליברליות, ובשנת 1848, לאחר נפילת המלוכה בצרפת, הפך לראש לשכתו של אלפונס דה למרטין שהיה בתקופה זו שר החוץ של צרפת ולאחר מכן קיבל את משרד הצי. הצל יצא לגלות מרצון לבלגיה אחרי הפיכה ביוזמתו של נפוליאון השלישי וכינון האימפריה השנייה. הצל המשיך בפעילותו הפוליטית מחוץ לצרפת, אך לא זנח את הוצאת הספרים שלו ופרסם פמפלטים של הוגו שכוונו נגד נפוליאון.
עם חזרתו של המשטר הליברלי שב הצל לצרפת והוציא לאור את יצירותיהם של פייר-ז'וזף פרודון ושל שארל בודלר. כמו כן, הוציא מחדש קובץ אגדות וסיפורים פרי עטו של שארל פרו. האיורים הוכנו במיוחד למהדורה זו על ידי גוסטב דורה. הוא יזם את הקמתו של מגזין בשם "הספרייה המשפחתית המאוירת" ("Bibliothèque illustrée des Familles"), שבהמשך שונה שמו ל"מגזין החינוך והבידור" ("Magasin d'éducation et de récréation"). הרעיון היה לקבץ יחד סופרים ומדענים לכתיבת תוכן חינוכי.
תהילתו יצאה בעיקר על הוצאת קובץ סיפוריו של ז'ול ורן בשם "מסעות מופלאים". הסיפורים ראו אור במגזין שיזם הצל. הסיפורים פורסמו בחלקים על בסיס דו-שבועי. לאחר שכל הפרקים פורסמו, הם קובצו לספר ויצאו לחנויות. היציאה לחנויות הייתה בדרך כלל לקראת סוף השנה, על מנת לאפשר את קניית הספר כמתנת חג המולד לילדים. הספרים פורסמו בשלושה פורמטים עיקריים: חסכוני ללא איורים, ספרים בפורמט קטן עם איורים אחדים, וספרים בפורמט גדול יותר עם איורים רבים יותר. הסוג השלישי הוא הפופולרי ביותר בקרב אספנים.
הצל כתב כמה יצירות לילדים תחת שם העט פ' ז' סטאל (P.J. Stahl).
פייר-ז'ול הצל נפטר במונטה קרלו בשנת 1886. לאחר מותו המשיך בנו לנהל את עסקי ההוצאה לאור שלו, ולאחר מכן ירשה אותם הוצאת הספרים "אשט" (Hachette Livre) בשנת 1914.
ניקולא בואלו
ניקולא בואלו (בצרפתית: Nicolas Boileau-Despréaux; 1 בנובמבר 1636 – 13 במרץ 1711) היה משורר ומבקר ספרות צרפתי.
קורות חייו
בואלו נולד בפריז כבן החמישה עשר לאב שהיה פקיד בפרלמנט (המועצה המשפטית) של פריז. אמו נפטרה בהיותו בן שנתיים, ונראה כי סבל מהזנחה בילדותו. נועד לכמורה ולמד תאולוגיה בסורבון, אך העדיף את לימוד המשפטים וב-1656 הוסמך כפרקליט. הוא מאס במקצועו זה והתאונן על גנבת הדעת המתבצעת במעטה של עשיית צדק. ב-1657 נפטר אביו ובואלו קיבל בירושה סכום שאיפשר לו להקדיש את זמנו לשירה. ב-1660 הופיעה הסאטירה הראשונה שלו, שהייתה חיקוי של המשורר הרומי יובנליס. על סאטירה זו נוספו סאטירות אחרות, ומספרן הושלם ל-12 ב-1666. בסאטירות אלה תקף בואלו משוררים של תקופתו, ובהם ז'אן שאפלן, והציע לבסס את החריזה על סדר ושיטה, ולעשות שימוש יעיל יותר בשפה הצרפתית. בין היתר, תקף את ספורי הגבורה והאהבה של מדלן דה סקודרי ושל מאדאם דה לה פאייט. בואלו היה בן דורם של המשורר ז'אן דה לה פונטן ושל המחזאים רסין ומולייר ולפי המסורת נהג להיפגש אתם כדי לשוחח על נושאים ספרותיים. בואלו ניחן להפליא בחוש ביקורת. היה לו טעם טוב שאיפשר לו להבחין מיד בערכן של יצירות ספרותיות, ואומץ לב לומר את כל אשר חשב והרגיש. שארל אוגוסטן סנט-בב אמר כי ללא השפעתו של בואלו, מולייר היה כותב יותר מחזות כמו "מסייה דה פורסוניאק" ופחות מחזות כמו "שונא הבריות", ז'אן דה לה פונטן היה כותב יותר מעשיות ופחות משלים, ורסין יותר יצירות כמו "אלכסנדר הגדול" ופחות יצירות כמו "בריטאניקוס".
החל מ-1669 הופיעו ה"אגרות" של בואלו, שבהן הלך בדרכו של המשורר הרומי הורטיוס, וכתב בסגנון מהודר ומלוטש. "אגרות" אלה עוררו את התפעלותו של המלך לואי הארבעה עשר שהעניק לבואלו קצבה שנתית. ב-1674 הופיע ספרו "אמנות השירה" שהיה חיקוי ליצירה בשם דומה (על אמנות הפיוט) שנכתבה על ידי הורטיוס הרומי. בספר זה הניח בואלו את יסודות האמנות הקלאסית בשירה הצרפתית כדלקמן:
לספרו זה של בואלו נודעה השפעה גם על השירה האנגלית.
תרגום עברי ראשון ל"אמנות השירה" של בואלו (קטעים נבחרים) מופיע בגיליון 5 של כתב העת "הו!" (עברית: דורי מנור).
וליד אל-מועלם
ביוגרפיה וקריירה
נולד בדמשק כבן שבט מכובד בשם זובייד ומשתייך לעדה הסונית. חבר מפלגת הבעת'. רכש תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת קהיר ב-1963. בשנת 1964 נכנס לשירות החוץ הסורי ושירת במשלחות דיפלומטיות בטנזניה, ערב הסעודית, ספרד ואנגליה. בשנת 1975 מונה לשגריר סוריה ברומניה, תפקיד בו כיהן עד שנת 1980. בין השנים 1980–1984 כיהן כמנהל התיעוד והתרגום במשרד החוץ הסורי ובין 1984–1990 כמנהל מחלקת המשרדים המיוחדים בדמשק.
ב-1990 מונה לשגריר סוריה בארצות הברית וכיהן בתפקידו זה עד שנת 1999, תקופה בה החל להיות מעורב במגעים למשא ומתן לשלום בין ישראל לסוריה. בשנת 2000 מונה לעוזר שר החוץ הסורי, תפקיד בו כיהן עד שנת 2005, ובמסגרתו ניהל את תיק יחסי סוריה-לבנון שעלו באותה תקופה על שרטון עקב רצח ראש ממשלת לבנון לשעבר, רפיק אל חרירי ב-2005.
בשנים 2005–2006 כיהן כסגן שר החוץ הסורי. לתפקיד שר החוץ נכנס ואליד אל-מועלם ב-11 בפברואר 2006, במהלך סבב מינויים שבמהלכו פארוק א-שרע, קודמו בתפקיד, נתמנה לסגן נשיא סוריה. מועלם היה מעורב באופן פעיל בענייני המשא ומתן הישראלי-סורי, הן לפני והן במהלך כהונתו כשר החוץ. בספטמבר 2006, העביר מסר לישראל, מטעם הנשיא אסד, בדבר נכונותה של סוריה לשלום עם ישראל. באוגוסט 2007 הודיע שסוריה מוכנה להשתתף בוועידת שלום אזורית, ואמר כי "יוזמה שכזאת - יש להבהיר את מטרותיה והערבויות להצלחתה... נתמוך בכל מאמץ רציני להשכנת שלום ויציבות באזור... וזאת בה בעת כשהיא קוראת לשלום צודק וכולל בהתאם להחלטות הבינלאומיות ולעיקרון של שטחים תמורת שלום... רצוננו בשלום אין פירושו שנוותר אי פעם על זכויותינו". בילוי 2008, השתתף בוועידת איחוד מדינות הים התיכון שנערכה בפריז, בה השתתפו גם ראש הממשלה אהוד אולמרט ושרת החוץ ציפי לבני. אולם, יצא מהאולם בזמן נאומה של לבני. בספטמבר 2008, הודיע על הפסקת המגעים לשלום עם ישראל, עד לכינונה של ממשלה חדשה, בעקבות הודעת הפרישה של אולמרט.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה שימש אל-מועלם כדובר הראשי של המשטר, מאחר שהנשיא אסד נמנה מהופעות תכופות בפומבי.
אל-מועלם נפטר ב-16 בנובמבר 2020. הותיר אחריו אישה ושלושה ילדים, התגורר בדמשק. הוחלף על-ידי פייסל אל-מקדאד.
מרדכי אלמוג
מרדכי אלמוג (20 ביולי 1917 – 8 באוקטובר 2005) היה איש קהילת המודיעין הישראלית, מייסד יחידת האיסוף 8200 של צה"ל.
ביוגרפיה
נולד לרות וחנוך וורצמן בעיר פרוסקורוב שבאימפריה הרוסית (כיום חמלניצקי שבאוקראינה). בשנת 1919 פרעו אנשיו של סמיון פטליורה ביהודי העיר, ומשפחת וורצמן ברחה לבלצי שבבסרביה, מתוך כוונה בסופו של דבר לעלות לארץ ישראל. הוא ואחיו למדו עברית אצל מורה פרטי. המשפחה עלתה ארצה בשנת 1933 והתגוררה בתל אביב. מרדכי למד בגימנסיה הרצליה והצטרף ל"הגנה", שם עבר קורס קשר ב-1935. עם סיום לימודיו נשלח לעבור קורס אלחוט במשטרה הבריטית מטעם הסוכנות היהודית, והוצב בתפקיד אלחוטן במשטרת צפת. במהלך שירותו שם הואשם בהריגת ערבי (במשפטו הגן עליו עו"ד אהרן חטר-ישי, והוא זוכה) ועל כן התפטר מהמשטרה הבריטית.
לאחר התפטרותו הקים אלמוג את יחידת ההאזנה של הש"י. היחידה ישבה בדירה ברחוב סוקולוב 26 בתל אביב והאזינה לתשדורות ושיחות טלפון של המשטרה הבריטית. אלמוג ניהל את היחידה תחת פיקודו של אפרים דקל. קצין יהודי ששירת במשטרת רחובות מסר לו בקביעות מסמך שפירט את הצופן הבריטי. פעם אחת, משלא הגיע הקצין, הצליח אלמוג לפצח את הצפנים בעצמו ומאז לא נזקק עוד לסיוע.
לאחר מלחמת העצמאות ביקר ביחידה ראש הממשלה דוד בן-גוריון וביקש לברר מהם צרכיה. אלמוג ביקש סכום כמעט דמיוני דאז של 200 אלף דולר, והצליח לקבל כמחצית מהסכום. הוא גם הסתייע באחיו, יצחק וורצמן, שהיה קצין קשר ראשי בשנים 1949–1954. בשנת 1952 שלח את יומי עיני לראש מועצת רמת השרון כדי להעביר מחנה של הנח"ל לידי יחידת המודיעין. לימים עבר המודיעין לשם ונקרא בשם מחנה גלילות.
לאחר שפרש מהיחידה התמנה לתפקיד ראש ענף איסוף באמ"ן. אחר כך הצטרף ל"מוסד", שם מילא תפקיד ב"צומת" - האגף האחראי על הפעלת סוכנים בחו"ל, תחת פיקודו של שמואל טולידאנו. שניהם ניסו לגייס קצינים מצרים וסורים לעבוד בעבור המוסד. בשנת 1957 מונה לראש אגף "צומת".
אלמוג היה נשוי לחנה לבית ינובר (1921–1996). לזוג נולדו שתי בנות. מרדכי אלמוג נפטר ונטמן בבית העלמין קריית שאול לצד רעייתו.
הנה העלמה הרה ויולדת בן
הפסוק הִנֵּה הָעַלְמָה הָרָה וְיֹלֶדֶת בֵּן וְקָרָאת שְׁמוֹ עִמָּנוּ אֵל שב היווה סלע מחלוקת ב. מקורות נוצריים התייחסו אל הפסוק כרמז ללידתו של ישו.