cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ימין
פילנתרופיה
בשנים 2016–2018, תמך פארק בבוגרי בית הספר היסודי שבו למד, בוסאן הודונג, באמצעות מימון התלבושות האחידות. לאחר שפורסמה הידיעה על סגירת בית הספר, הוא תרם מדי קיץ וחורף לחטיבת הביניים והעניק אלבומים כמתנה לכלל התלמידים. בתחילת 2019 תרם פארק 100 מיליון וון קוריאני (כ-88,000 דולר) למחלקת החינוך בבוסאן במטרה לסייע לתלמידים בעלי הכנסה נמוכה. בסך הכל, הועברו 30 מיליון וון קוריאני (כ-23,000 דולר) לבית הספר התיכון לאמנויות בוסאן, שבו ג’ימין למד. ביולי 2020 תרם ג'ימין 100 מיליון וון קוריאני, הפעם לקרן Jeonnam Future Education, לצורך הקמת קרן מלגות לתלמידים עם בעיות כלכליות.
ביולי 2021, ג'ימין תרם 100 מיליון וון לארגון "Rotary International", כדי לעזור לחולי פוליו. כמו בתרומות קודמות, ההטבה נעשתה באופן פרטי, אך הידיעה התפרסמה בספטמבר, כאשר מועדון rotary גו-סונג הציג כרזה המודה לו על התרומה. ב-12 באוקטובר 2021, הוא הוכרז כחבר במועדון "גרין נובל", קבוצה של תורמים מרכזיים לקרן "Green Umbrella Children's" שתרמו תרומות של 100 מיליון וון או יותר.
בספטמבר 2022, ג'ימין תרם תרומה אישית למשרד החינוך של גאנגוון-דו.
בפברואר 2023, הוא תרם 100 מיליון וון, באמצעות קרן יוניצ"ף הקוריאנית, לסיוע לילדים שנפגעו ברעידת האדמה בטורקיה ובסוריה.
חיים אישיים
מאז 2018, ג'ימין גר בהנאם-דונג, סיאול, דרום קוריאה, עם חבריו ללהקה. בשנת 2021 הוא רכש נכס באזור בשווי 5.3 מיליון דולר.
בריאות
בשנת 2017, במהלך סבב ההופעות של BTS,, ג'ימין לא היה מסוגל להשתתף בקונצרט היחיד של הקבוצה במקאו, סין, עקב התכווצויות בצוואר ובכתפיו. בשנה שלאחר מכן, בהיותו בלונדון לסיבוב ההופעות העולמי של Love Yourself, הוא פרש מהקלטה של הופעה מתוכננת בתוכנית גרהם נורטון ביג היט הוציאה הצהרה לפיה ג'ימין "סובל מכאבי שרירים עזים בצוואר ובגב".
ככותב
כל הקרדיטים לשירים הם על פי מסד הנתונים של איגוד זכויות היוצרים בקוריאה, אלא אם צוין אחרת.
הערות שוליים
undefined
מישל טמר
מישל מיגל אליאס טמר לוליה (בפורטוגזית: Michel Miguel Elias Temer Lulia; נולד ב-23 בספטמבר 1940) הוא עורך דין, איש אקדמיה ופוליטיקאי ברזילאי אשר כיהן כנשיא ברזיל מ-2016 עד 2019.
ביוגרפיה
טמר הוא עורך דין, איש אקדמיה ופוליטיקאי ברזילאי אשר כיהן כסגן נשיא ברזיל מינואר 2011 ועד למינויו ב-12 במאי 2016 לנשיאהּ בפועל של ברזיל, למשך 180 יום, עד למיצוי הליכי החקירה בסנאט נגד הנשיאה דילמה רוסף, ועם השלמת תהליך ההדחה של דילמה רוסף מנשיאות ברזיל באוגוסט של אותה שנה התמנה לנשיא המכהן עד לבחירות הבאות בשנת 2018.
טמר הוא בן למשפחת מהגרים נוצרים מלבנון הנמנים עם הכנסייה האנטיוכית, שהגיעו לברזיל ב-1925. בעל תואר ראשון בעריכת דין מאוניברסיטת סאו פאולו ודוקטורט מ-Pontifical Catholic University of São Paulo. שירת כתובע, ופעמיים בתפקיד מזכיר המדינה לביטחון פנים. הוא פרופסור למשפט חוקתי וחיבר ספרים רבים בנושא.
ביוני 2016 עלו חשדות למעורבות של טמר בפרשת שוחד הקשורה בחברת הנפט הממשלתית פטרוברז. במאי 2017 פרסם העיתון הברזילאי או גלובו כי טמר ביקש לשחד את איש העסקים חוסליי בטיסטה, הבעלים של חברת הבשר JBS.
חשדות השחיתות השונות הביאו להפגנות ענק בברזיל וכוחות צבא נפרשו סביב ארמון הנשיאות בבירה ברזיליה ובמקומות נוספים בעיר, אחרי שעשרות אלפי מפגינים נגד השחיתות העלו באש את בניין משרד החקלאות ופגעו במבני ממשלה נוספים ברחבי העיר וגם בזזו את חלקם. המפגינים דרשו את התפטרותו של הנשיא מישל טמר לאחר גילויים, כולל הקלטות, שמצביעים כי היה מעורב לכאורה במתן שוחד. טמר עצמו החליף את הנשיאה דילמה רוסף שהודחה באוגוסט 2016 באשמת שימוש לא חוקי בכספים. הצבת כוחות צבא ברחובות מעוררת בברזילאים רבים אי נחת גדולה, בהתחשב בדיקטטורה הצבאית ששלטה במדינה בשנים 1964-1985.
בדצמבר 2018 הומלץ להגיש נגד טמר כתב אישום בעוון שחיתות. במאי 2019 הוא הסגיר את עצמו לרשויות.
סעידה סולטנה
"סעידה סולטנה" (מוכר גם כ-"My Name Is Not Saida") הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל, מתוך אלבום הבכורה שלה, דנה אינטרנשיונל (1993). הוא יצא לאור בינואר 1992, על ידי חברת התקליטים קוברה רקורדס ו-IMP דאנס בע"מ, כסינגל הבכורה של אינטרנשיונל. הוא נכתב על ידה לצד עופר ניסים, שהפיק אותו.
בסוף 2014 חידשה אינטרנשיונל את השיר עם ליין המסיבות אריסה בגרסה שפורסמה בשם "סעידה סולטנה 2015".
רקע
אינטרנשיונל חשפה לראשונה את השיר בהופעה במועדון "התיאטרון" בתל אביב-יפו במסגרת מופע דראג שארגן עופר ניסים בינואר 1992. הוא הציע לדנה להשתתף במופע למרות היותה אלמונית שטרם הוציאה שיר באופן מסחרי, וגם בהיותה עדיין זכר. היא נענתה לבקשתו, וביצעה במהלך הקטעים שלה במופע חיקויים של עפרה חזה, ריטה וזהבה בן. נתי נתן אחד ממלכות הדראג שהיו אמורות להופיע במופע, לא הגיע עקב מזג האוויר הסוער באותה עת, ולכן מילא ניסים את החלל הריק בסדר ההופעות עם אינטרנשיונל בביצוע השיר "סעידה סולטנה" שהיה פרודיה לשיר "My Name Is Not Susan" של ויטני יוסטון.
בריאיון למאקו ב-2021 הסבירה אינטרנשיונל כי "סעידה סולטנה" יועד תחילה לנתי נתן, שלא הגיע באותו הערב. היא הוסיפה שההתארגנות על השיר ועל המופע שילווה אותו הייתה מהירה מאוד: במהלך ההופעה לבשה דנה בגדים שהביאה מביתה ופאה ישנה שמצאה במרתף. לאחר מכן ציינה כי "סעידה סולטנה" התקבל במחיאות כפיים ותרועות מצד הרוקדים במועדון.
הצלחה מסחרית
"סעידה סולטנה" הצליח באופן יוצא דופן מבחינה מסחרית בישראל, בעיקר בתחום הדיסקוטקים והמועדונים. הוא גם הצליח באופן מידתי בארצות ערב, כשעותקיו הפיזיים נמכרו באופן פיראטי. כתבה ב"ידיעות אחרונות", שפורסמה בינואר 1995 דיווחה על הדרך בה ניתן להשיג את העותקים של "סעידה סולטנה" במצרים, שם זה שמה של דנה אינטרנשיונל. על פי הכתבה עותקי השיר הוברחו בגבול ישראל־מצרים דרך רפיח. על הקונה היה לומר מילת קוד לרוכל בחנות, להזדהות באמצעות תעודת זהות או דרכון ולשלם מראש על העותק כדי לקבלו. בד בבד נשמע "סעידה סולטנה" ברחבי תוכניות הרדיו המצריות ובמועדונים בקהיר.
גרסת 2015
ב-9 בדצמבר 2014 הוציאה אינטרנשיונל לאור גרסה חדשה ל"סעידה סולטנה" בהשתתפות חברת ההפקות "אריסה" תחת הכותרת "סעידה סולטנה 2015". "סעידה סולטנה 2015" הופקה לרגל מופע בסגנון ערבי בכיכובה של אינטרנשיונל במועדון של "אריסה". הוא לווה בווידאו קליפ, בבימויו של עומר טובי, בו אינטרנשיונל לא השתתפה.
מילות השיר נותרו דומות מלבד השמטת חלק מהבתים והוספת בית חדש בערבית.
מוריס בנך
מוריס "מוקי" בנך (בגרמנית: Maurice "Mucki" Banach; 9 באוקטובר 1967 – 17 בנובמבר 1991) היה כדורגלן גרמני ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים
בנך שיחק במחלקת הנוער של פרויסן מינסטר, ובהמשך עבר למחלקת הנוער של בורוסיה דורטמונד. בגיל 17 חתם על חוזה מקצועני ראשון במועדון. עד לשנת 1988 הוא ערך 14 הופעות בונדסליגה במדי בורוסיה דורטמונד, בהן הבקיע שני שערים.
בקיץ 1988 עבר בנך לווטנשייד 09 מהבונדסליגה השנייה. בעונת הוא סיים כמלך השערים של הליגה, עם 22 שערים. עונה זו של בנך עוררה עניין בו מצדה של פ.צ. קלן מהבונדסליגה, אליה עבר בקיץ 1990. הוא ערך 49 הופעות במועדון עד למותו, והבקיע 24 שערים.
ב-16 בנובמבר 1991 שיחק את משחקו האחרון בקריירה, בהפסד 3-0 לשאלקה 04 במסגרת הליגה.
הטריומווירט הראשון
הטריומווירט הראשון הוא השם המודרני לברית פוליטית לא רשמית (אמיקיטיה בלטינית: amicitia) בין יוליוס קיסר, קראסוס, ופומפיוס הגדול שהתקיים בשנים 60 לפנה"ס עד 53 לפנה"ס.
הטריומווירט ניהל את רומא מאחורי הקלעים, תוך כדי שהם מסלקים את יריביהם הפוליטיים מרומא. במסגרת ברית בלתי רשמית זו ביקשו שני השותפים הבכירים: קראסוס ופומפיוס להשתמש בשירותיו של יוליוס קיסר, שהיה בהתחלה השותף הזוטר, לקידום האינטרסים הפוליטיים שלהם. השלושה סיכמו כי כספו של קראסוס והשפעתו של פומפיוס יעזרו לקיסר להיבחר למשרת הקונסול, והוא יקדם את ענייניהם של שותפיו במסגרת משרתו. על מנת לחתום את הברית השיא קיסר את ביתו היחידה, יוליה, לפומפיוס.
לאחר מות אשתו של פומפיוס בשנת 54 לפנה"ס ונפילתו של קראסוס בקרב חרן בשנת 53 לפנה"ס, חדל הטריומווירט מלהתקיים. המתח בין קיסר לסנאט הביא בסופו של דבר לפרוץ מלחמת האזרחים בשנת 49 לפנה"ס שבסופה ביסס קיסר את שלטונו האוטוקרטי ברומא כדיקטטור.
רקע
הפוליטיקה ברפובליקה הרומית המאוחרת התאפיינה בקיטוב רב בין שתי סיעות: הפופולרים שביקשו להעניק כוח רב יותר לאסיפות הדמוקרטיות והאופטימאטים שביקשו לרכז את הכוח בידיו של הסנאט. לא אחת גלש המאבק הפוליטי לתגרות רחוב ואפילו למלחמות אזרחים עקובות מדם. הפוליטיקה הרומית סבלה גם מרמת שחיתות גבוהה ביותר. השחיתות באה לידי ביטוי בשני אופנים: הן כתשלום פיזי לבוחרים פוטנציאליים והן בהענקת הטבות כלליות לפשוטי העם בדמות הענקת מזון במחיר מוזל או אפילו בחינם וסיפוק שעשועים בדמות משחקים גלדיאטוריים.
יתרה מכך, הצבא הרומי עבר רפורמה מקיפה בעת כהונתו של גאיוס מאריוס בתפקיד הקונסול (107 לפנה"ס). לפני הרפורמה, החיילים גיוסו מקרב אזרחים בעלי רכוש, ואחריה כל אחד יכול היה להתגייס לצבא ואף לקבל שכר עבור שירותו. השכר בצבא הרומי בתקופת הרפובליקה המאוחרת לא היה גבוה במיוחד והיה דומה לשכרו של פועל לא מקצועי. עיקר הממון שצברו החיילים הגיע לא משכר שקיבלו על שירותם, אלא משני מקורות אחרים: ביזה וקבלת קרקעות בתום השירות. את הקרקעות היו מקבלים בעזרת מצביאם שהיה דואג להם לאחר תום תקופת השירות.
הסנאט הורכב בתקופה זו בעיקר מהאופטימטים השמרנים (היות שמרבית הפופולרים חוסלו בתקופתו של סולה) ניסה בכל מאודו לשמור על כוחו וחשש יותר מכל מעלייתו של מצביא חדש שיעלה בראש צבאו על רומא ויאחד את המוני העם בכוח הכריזמה האישית שלו. על רקע זה התנגד בתוקף למצביאים בולטים דוגמת פומפיוס ששב ממסע מלחמה מוצלח במזרח.
למרות המאבק בין הפופולרים לאופטימאטים, לא מדובר במפלגות מוגדרות או אפילו קבוצות מובחנות באופן חד משמעי. הבחירות בפוליטיקה הרומית היו אישיות. יתרה מכך, חרף הניגוד בין הצדדים, גם האופטימאטים וגם הפופולרים השתייכו לאותו חוג חברתי. שני הצדדים הגיעו מהאריסטוקרטיה, אם כי מרבית האופטימאטים היו לרוב מקרב האריסטוקרטיה הוותיקה ואילו רבים מקרב הפופולרים היו חדשים בקבוצה החברתית הבכירה של רומא. לא רק ששני הצדדים הגיעו מאותה שכבה חברתית, גבולות הגזרה בין שני המחנות לא היו מוגדרים באופן חד משמעי וברור. בטווח שבין הקצוות הקיצוניים של שני הצדדים ניצבו אריסטוקרטים רבים שפעם הלכו אחרי הפופולרים ופעם אחרי האופטימאטים.
בעשור שקדם לכינון הטריומווירט הייתה הפוליטיקה הרומית שרויה במאבקים קשים. לוקיוס סרגיוס קטילינה (Lucius Sergius Catilina) נתפס בקשירת קשר (63 לפנה"ס) להפלת המשטר הרפובליקני וכינון שלטון יחיד ברומי. הקונסול קיקרו חשף את הקנוניה ועמד בראש המקטרגים שדרשו פעולה תקיפה נגד קטילינה. כתוצאה מחשיפת הקשר, הוציא קיקרו את קטילינה וחלק מהקושרים האחרים להורג ללא משפט.
גנאיוס פומפיוס מגנוס
גנאיוס פומפיוס מגנוס (המכונה לרוב פומפיוס הגדול; בלטינית: Gnaeus Pompeius Magnus) היה הגנרל החשוב ביותר ברפובליקה בסוף שנות ה-60. הוא שב הביתה בשנת 62 לפנה"ס ממסעותיו במזרח, שבמהלכם הדביר את שודדי הים הקיליקיים, השלים את מלחמת מיתרידטס השלישית, חיסל באופן סופי את האימפריה הסלאוקית והפך את ממלכת החשמונאים למדינת חסות של רומא. פומפיוס ערך טריומף ענק שנמשך יומיים מ-28 בספטמבר עד 29 בספטמבר לכבוד ניצחונותיו והיה בשיא תהילתו הציבורית.
כעת ניצבו בפניו שתי משימות. הראשונה: העברתו של חוק שיעניק קרקע חקלאית לחייליו המשוחררים הן ממערכותיו בספרד נגד קווינטוס סרטוריוס והן למשוחרריו ממערכה במזרח. פומפיוס הצליח להעביר חוק שהעניק קרקע לחייליו ששירתו תחת פיקודו בהיספניה, אך הסנאט לא סיפק את המשאבים הדרושים והחוק נותר אות מתה, במיוחד שרבים מהם התגייסו מחדש כדי לשרת תחת פיקודו במערכה נגד שודדי הים ונגד מיתרידטס. השנייה: אשרור בדיעבד של הסדריו במזרח. פומפיוס ערך את הסדריו ללא קבלת אישור מוקדם מהסנאט וכעת ביקש אישור בדיעבד לפעולותיו. האופטימאטים ובראשם קאטו הצעיר התנגדו לכך בתוקף. הם ניסו כל שיטה כדי למנוע ממנו את אשרור תקנותיו כמו הדרישה לדון בכל תקנה ותקנה בנפרד מה שהיה גורם להתמשכות אינסופית של הדיון.
פומפיוס יכול היה לפנות אל המוני העם ולעורר מהומות, על בסיס האהדה הציבורית שזכה לה או גרוע מכך לעלות בראש חייליו על רומא עצמה ולכונן הסדר נוח, כפי שעשה לוקיוס קורנליוס סולה כ-20 שנים לפני כן. פומפיוס לא עשה את זה או את זה, אלא ביקש למצוא חלופה חוקית לפעולותיו.
פומפיוס קיווה להשיג זאת במהלך שנת 61 לפנה"ס. הקונסולים של השנה היו מרקוס ולריוס מסאלה ניגר (Marcus Valerius Messalla Niger) ופיסו (Marcus Pupius Piso Frugi Calpurnianus), שהיה הלגאטוס שלו והיה נאמן לו, אך דבר לא נעשה, בעיקר כי פיסו היה עסוק עם משפטו של פובליוס קלודיוס פולכר. פומפיוס ניסה בכל כוחו לתמוך בלגאטוס אחר, לוקיוס אפרניוס (Lucius Afranius), אך אפרניוס היה פוליטיקאי כושל ואילו בן זוגו לקונסולט, קווינטוס קייקיליוס מטלוס קלר (Quintus Caecilius Metellus Celer) היה עוין לפומפיוס אחרי שפומפיוס התגרש מאשתו מוקיה טרטיה (Mucia Tertia), כיוון שזו בגדה בו בעת ששהה במזרח, ונישא מחדש לאחיינתו של קאטו הצעיר כדי להתקרב לאופטימאטים.
קאטו דחה אותו ובסוף פומפיוס קלקל את יחסיו עם משפחתה של מוקיה טרטיה ולא השיג דבר בתמורה. מורקיה טרטיה הייתה בת דודתו של קלר והוא נטר טינה לפומפיוס בגלל גירושיו מבת דודתו. כך קמה אופוזיציה חריפה מאוד להצעת החוק האגררית מצדם של קאטו הצעיר ולוקולוס שנטר טינה לפומפיוס, כי פומפיוס החליף אותו בפיקוד הצבא הרומי במלחמת מיתרידטס השלישית, ולוקולוס חש שניצחונו נגנב ממנו על ידי פומפיוס שרק קצר את פירות עמלו.
מרקוס ליקיניוס קראסוס
מרקוס ליקיניוס קראסוס (בלטינית: Marcus Licinius Crassus), היה המבוגר מבין השלושה. הוא צבר הון עצום בעת מלחמות האזרחים של סולה ונהג לממן פוליטיקאים שונים כצורת השקעה פוליטית, אפילו ללא רווח מידי. כך למשל תמך כספית בקיסר ואף ערב לחובותיו. בגלל בצע אישי וקשריו עם הפובליקנים (גובי מיסים) תמך קראסוס באמצע שנות ה-60 בהפיכת מצרים לפרובינקיה רומית וכן תמך בהענקת אזרחות רומית לתושבי גאליה קיסאלפינה. כל אחת מההחלטות האלה הייתה צפויה להביא לו תועלת רבה - בין אם כלכלית ובין אם פוליטית. אם תושבי גאליה קיסאלפינה היו מקבלים אזרחות, היו חייבים לו וכך היה זוכה בכוח פוליטי רב.
קראסוס תמך לא רק בפוליטיקאים, אלא גם באנשי עסקים פרטיים. כך למשל תמך בפובליקנים שנשלחו לפרובינקיות המזרחיות אחרי סיום מלחמות מיתרידטס. אלה קיוו להתעשר, אך מצאו ארץ מדולדלת שחרבה במלחמות הרבות והתקשו לעמוד בתשלומים לאוצר הרומי. קראסוס ניסה לסייע להם בסנאט, אך נתקל בהתנגדות.
קראסוס אהב לעמוד מאחורי הקלעים וחיפש לעצמו שותף זוטר נאמן שהיה יכול לקדם את ענייניו השונים. קיסר היה פוליטיקאי רעב ונמרץ שהיה בתחילת הקריירה הפוליטית שלו, ולכן היה מועמד טוב מבחינתו של קראסוס. קראסוס אכן תמך בו במערכות בחירות קודמות וכעת הסכים להדק את שיתוף הפעולה ביניהם. כוחו הפוליטי הרב נבע מרשת הקשרים עם המוני פוליטיקאים שהוא יצר. אלה היו חייבים לו על תמיכתו בהם והוא ניצל תלות זו להנאתו.
גאיוס יוליוס קיסר
גאיוס יוליוס קיסר (בלטינית: Gaius Iulius Caesar) היה פוליטיקאי רומאי שכוכבו היה בעלייה. הוא סיים בהצלחה רבה את תפקידו כנציב היספניה בייטיקה וחזר בקיץ 60 לפנה"ס לרומא ולטש עיניו על כהונת הקונסול היוקרתית. יחד עם זאת, תהילתו הצבאית לא הגיעה בשלב זה של הקריירה שלו לתהילתו של פומפיוס. יתרה מכך, בדומה לפומפיוס, קיסר היה ממוצא צנוע יחסית. אמנם משפחתו הייתה בעלת שורשים פטריקיים, אך לא בלטה בימי הרפובליקה. גרוע מכך, גאיוס מאריוס שהיה בעלה של דודתו מצד אביו היה מנהיג הסיעה הפופולרית והפסיד באופן מזהיר לסולה במלחמת אזרחים בין האופטימאטים לפופולרים ויחסיו של יוליוס קיסר עם האופטימאטים היו מתוחים.
כינון הטריומווירט
הטריומווירט הראשון היה ברית פוליטית בין שותפים לא צפויים. מצד אחד, קראסוס ופומפיוס שהיה שותפיו הנאמנים של סולה במלחמת האזרחים הראשונה והשנייה. מבחינה זו היו שותפים לסיעה האופטימאטית, שסוללה היה מראשיה בשנות ה-80 ותחילת ה-70. שניהם הרוויחו הון פוליטי וכספי עצום מההסדר שכונן סולה. למרות שיתוף הפעולה המוקדם עם סולה היו יריבים מרים. מצד שני יוליוס קיסר, פטריקי ממשפחה עתיקת יומין עם ייחוס שהגיע לראשית ימיה של רומא, אך לא בלטה בהישגיה הפוליטיים. יוליוס קיסר היה קרוב משפחתו של מאריוס, יריבו המר של סולה ומראשי הסיעה הפופולרית.
קיסר היה הצד החלש בתחילתה של השותפות. הוא זה שגם הרוויח את מירב ההון הפוליטי כתוצאה ממנה. פומפיוס זכה כבר לשלושה טריומפים (אפילו אחד מהם היה אירוע נדיר) וכיהן כבר כקונסול. גם קראסוס כיהן כקונסול והיה יכול בנקל לתמוך במועמד אחר. קיסר לעומתם הצליח בקושי רב להיבחר רק לכהונת פראיטור, והיה זקוק מאוד לשותפים חזקים שיתמכו בו, במיוחד נוכח מצבו הכלכלי הקשה (מסעות בחירות היו עסק יקר מאוד ובמיוחד חלוקת השוחד לבוחרים). לא מפתיע אם כך שדווקא קיסר יזם את הפניה לשני שותפיו הבכירים ודאג להשכין שלום ביניהם. במקביל, שני שותפיו הבכירים היו זקוקים לפוליטיקאי נמרץ שיכול היה לעשות את העבודה, במיוחד נוכח כישלונם החרוץ של מועמדיהם הקודמים. מצד שני היו צריכים פוליטיקאי שניתן לשלוט בו ולא יקום עליהם. מבחינתם יוליוס קיסר היה בדיוק כזה. בסופו של דבר, התברר כי טעו ויוליוס קיסר היה זה שהפיק את מרב ההון הפוליטי מהברית, כשהוא משתמש בה לקידום מטרותיו הפוליטיות.
למרות השאיפות הפוליטיות של חבריה, ברית לא טבעית זו באה לעולם פחות בגלל הדמיון בין חבריה, אלא יותר בגלל ההתנגדות של האופטימאטים העיקשים שביקשו ליישם את רצונם בכל מחיר. אלמלא ההתנגדות העיקשת של האופטימטים לכל פוליטיקאי שאיננו בשר מבשרם, סביר שהברית לא הייתה נוצרת מלכתחילה. כל אחד מחברי הטריאומווירט נתקל בהתנגדות עזה מצד האופטימאטים ולא היה מסוגל להתגבר עליהם לבד, למרות עוצמתו הפוליטית הרבה. מבחינה זו הייתה זו ברית הדחויים בפוליטיקה הרומית ששילבו כוחות כדי להתגבר על ההתנגדות העיקשת של האופטימאטים.
סווטוניוס כותב כי כוחו של הטריאומווירט היה כה גדול עד ששום דבר לא היה נעשה ברפובליקה ללא הסכמתם אך זאת הגזמה כפי שניתן לראות מתוצאות הבחירות של שנת 56 שבה נבחרו שני קונסולים (לוקיוס מארקיוס פיליפוס וגנאיוס קורנליוס לנטולוס מרקלינוס) שהיו עוינים לטריאומווירט.
התחזקותו של יוליוס קיסר
קיסר ביקש לקדם שתי מטרות. מטרתו הראשונה והדוחקת ביותר הייתה מימוש רצונותיהם של שותפיו ובמיוחד פומפיוס שהיה הכרח להצביע עליה בהקדם בעת כינוס אספת הקנטוריות. קיסר השתמש בכוחו הפוליטי בתור קונסול והציע הצעת חוק מאוזנת, אך האופטימטים התנגדו בתירוצים פרוצדורליים. חרף ההתנגדות, קיסר הצליח לחלק קרקעות לחייליו והאופטימטים ניסו למנוע זאת ממנו דרך נציגם בממשל - הקונסול האחר ביבולוס. ביבולוס היה יכול להטיל וטו על כל החלטה שקיסר ביקש להעביר, אך בחר להסתגר בביתו. גם הסדריו של פומפיוס במזרח אושרו באספת השבטים.
מטרתו השנייה והחשובה יותר מבחינתו הייתה להבטיח לעצמו מינוי לנציב בפרובינקיה שיש לה גבול משותף עם ארץ ברברית כלשהי שיוכל לכבוש ועל ידי כך לקדם את ענייניו שלו. המטרה הושגה כשפובליוס ויטיניוס (Publius Vatinius) הצליח להעביר חוק שהעניק לו את נציבות גאליה קיסאלפינה ואיליריקום. עם סיום כהונתו כקונסול, יצא באביב שנת 58 לפנה"ס לפרובינקיה שלו לפקח על הנעשה בה ולתכנן את כיבוש הארצות השכנות, כפי שרצה מלכתחילה.
ועידת לוקה
הברית לא הייתה רווחית לכל הצדדים באותה המידה. ההתנגדות של האופטימאטים, שנמנו על המשפחות המכובדות ביותר ברומא והיו בעלי השפעה פוליטית רבה נתנה את אותותיה. אלימות פיזית ומילולית כוונה נגד הטריומווירים. יוליוס קיסר לא הושפע מכך באופן ישיר כי הוא היה עסוק במלחמתו בגאליה. קראסוס פעל כהרגלו מאחורי הקלעים ואילו פומפיוס נאלץ לספוג את מלוא הביקורת בעצמו. מעמדו של פומפיוס הלך והתדרדר והרווח שהוא קיבל היה מועט. הוא קיבל כבר את מבוקשו - חייליו קיבלו את קרקעותיהם והסדריו במזרח קיבלו תוקף חוקי. כעת הוא רק ספג ביקורת על תמיכתו בקיסר ובפופולרים.
קיסר לעומתם היה זקוק מאוד לבעלי ברית. הוא שקע במערכה ארוכה מאוד בגאליה ואף על פי שקיבל מינוי לחמש שנים בשנת 59 במסגרת לקס ויטיניה, היה חשש מתמיד שישלח מצביא נוסף לאזור והפיקוד יחולק ביניהם או גרוע מכך המינוי לא יוארך וקיסר יאלץ לחזור לרומא בלי השלמת הכיבוש ופירות הניצחון יפלו בחקו של מצביא אחר, כמו שקרה ללוקולוס. מתנגדיו בסנאט עשו ככל שעלה בידם כדי לאשש את חששותיו של קיסר והוא חש שעליו לחזק את בריתו עם קראסוס ופומפיוס. ניסיון למנות אדם אחר לתפקיד מושל גאליה נעשה בשנת 56, כאשר שני הקונסולים של אותה שנה - גנאיוס קורנליוס לנטולוס מרקלינוס ולוקיוס מארקיוס פיליפוס - ניסו למנות אדם אחר למושל גאליה טרנסאלפינה.
לחיזוק הברית בינו לבין שותפיו הזמין קיסר את הטריומווירים ללוקה בשנת 56 לפנה"ס. במהלך הוועידה הוחלט שפומפיוס וקראסוס ירוצו לכהונת הקונסול בשנת 55 לפנה"ס. אם יצליחו להיבחר, סוכם שיתמכו בכך שקיסר יקבל הארכה של חמש שנים לפרו-קונסולאט שלו ויישאר בגאליה עד 50 לפנה"ס. קראסוס, ששאף אף הוא למלחמות ולכיבושים, יקבל מינוי לנציב פרובינקיה סוריה.
הקונסולט של פומפיוס וקראסוס
שני חברי הטריומווירט הבטיחו את ניצחונם בעזרת שוחד ואלימות. משימתם הראשונה הייתה טיפול באלימות הגואה, אך הם כשלו בכך. יריבות אלימה בין פוליטיקאים המשיכה והתדרדרה מדי פעם למעשי רצח של ממש. בנוסף, פעלו לקיום הבטחתם לקיסר: הארכת כהונתו כפרו-קונסול בגאליה ותשלום שכר לחייליו שגויסו ללא אישור מוקדם מהסנאט.
כמו כן, חילקו ביניהם את המינויים לפרובינקיות בעזרת חוק שהעביר טריבון הפלבס טרבוניוס. קראסוס שהיה רעב לתהילה צבאית פנה לסוריה, שגבלה באימפריה הפרתית וכך הבטיח לעצמו קרקע פורייה לפעילות צבאית. פומפיוס לעומתו ביקש לעצמו פרובינקיה שקטה יותר ובחר בספרד. הוא שירת כבר בספרד בשנות ה-70 כשנלחם בקווינטוס סרטוריוס (Quintus Sertorius) וכעת ביקש ככל הנראה להבטיח לעצמו עורף אסטרטגי בפרובינקיה שרבים מתושביה נמנו על נאמניו. בדומה למינוי של קיסר, גם המינוי שלהם ניתן ל-5 שנים.
החוק נתקל בהתנגדות עזה הן בסנאט והן מצד הטריבונים האחרים. קאטו שוב היה מראשי המתנגדים בסנאט, אך ללא הועיל. הטריבונים האחרים שהיו יכולים להטיל וטו הושתקו בכח וכך עבר החוק. כעת פנו השניים לטפל בענייניו של חברם לברית - קיסר. הם דאגו להעביר חוק שהותיר את קיסר בתפקידו לחמש שנים נוספות וכך העניקו לו את הזמן שהיה זקוק לו להשלמת כיבושה של גאליה.
התפרקות הטריומווירט ומשבר ביחסים בין קיסר לפומפיוס
מותה של יוליה בשנת 54 לפנה"ס, בתו של יוליוס קיסר ואשתו האהובה של פומפיוס פגעה מאוד בברית בין שני האישים. הפרידה לא הייתה מידית, אך דבר לא יכול היה למלא את החלל שהותירה יוליה. פומפיוס החל לסגת אט אט מהברית שלו עם קיסר. בשלב מסוים קשר את גורלו עם האופטימאטים שאימצו אותו לחיקם כדי שיהווה משקל נגד לשאיפותיו של קיסר.
יריבות גלויה בין קיסר לפומפיוס ופרוץ מלחמת האזרחים
בתום עשר השנים, ינואר 49 לפנה"ס, יוליוס קיסר התבקש לחזור לרומא עד למועד נקוב, תוך ויתור על צבאו. יוליוס קיסר ניסה למצוא פשרה סבירה מבחינתו, אך דרישות הסנאט היו חד משמעויות.
בשלב מסוים הגיעו הטריבונים לובשי סחבות, ששירתו בצבאו של קיסר בגליאה והוצגו בפני חייליו כדי לגרות את זעמם על הסנאט המאוכלס באופטימאטים. החיילים יחד עם קיסר פנו לרומא כדי להגן על הדיגמה, כבוד הטריבונים. בתאריך 11 בינואר 49 לפנה"ס, עלה קיסר על רומא. פומפיוס הפסיד וברח. יוליוס מונה לשתים עשרה יום כדיקטטור. בשנת 48 לפנה"ס הוא מונה לקונסול. בקיץ של אותה שנה הוא נלחם שוב בפומפיוס בקרב פרסלוס.
פומפיוס ברח למצרים ובעקבות הצעתם של יועצי מלך מצרים, ערפו את ראשו.
יוליוס התאבל על מותו של פומפיוס, שהיה אבי אשתו קורנליה שמתה בשנת 53 לפנה"ס בעקבות לידה. יוליוס נהג בקלמנטיה (רחמים) במורדים. בין המורדים בו היו קיקרו ושני רוצחיו לעתיד, ברוטוס וקסיוס. בשנת 46 לפנה"ס התאבד קאטו הצעיר באפריקה ובשנת 45 לפנה"ס ניצח יוליוס את בניו של פומפיוס. כך ברית השלושה ביססה את שלטון היחיד של יוליוס.
השפעת הטריומווירט על חורבן הרפובליקה הרומית
נוטים לייחס לכינונו של הטריומווירט את זרעי החורבן של הרפובליקה הרומית. כך למשל גאיוס אסיניוס פוליו בחר לפתוח את החיבור שלו אודות חורבן הרפובליקה בשנת 60 לפנה"ס, היא שנת כינון הטריומווירט. יחד עם זאת, הדבר לא נובע מכוונות מכונני הטריומווירט. הטריומווירט לא היה מוסד רשמי של הרפובליקה הרומית (וזה בניגוד לטריומווירט השני) אלא ברית פוליטית זמנית (אמיקיטיה) בין חבריה, דבר שהיה מקובל בפוליטיקה בת הזמן. השלושה ביקשו לאחד את כוחותיהם כדי להתגבר ביחד על האופוזיציה שניצבה מולם.
יחד עם זאת, למרות העדר הכוונה, פעילות הטריומווירט אכן פגעה במרקם החיים הפוליטיים ברומא. קיסר ביקש תחילה להעביר את חוקיו בדרך המקובלת, עם ברכת הסנאט. משהדבר לא התאפשר, פנה להמוני העם. פעולותיו של קיסר, אשר נבעו בראש ובראשונה מהתנגדות האופטימטים, היו אחד הגורמים שפגעו ביציבות המשטר הרפובליקני ברומא.
רנו קנגו
רנו קנגו (בצרפתית: Renault Kango) היא מכונית מסחרית קומפקטית המיוצרת על ידי חברת רנו משנת 1997, בגרסאות אורך ומרכב שונות.
דור ראשון (1997–2007)
הדור הראשון הוצג בשנת 1997, עם מגוון רחב של מנועי דיזל ובנזין וגרסאות מרכב שונות.
ממדי הרכב היו קומפקטיים יחסית, עם אורך של כ-4,000 מ"מ, רוחב של 1,663 מ"מ, גובה של 1,827 מ"מ ובסיס גלגלים באורך 2,600 מ"מ.
נפח ההעמסה המרבי עמד על כ-2,600 ליטר.
היצע יחידות ההנעה ששווקו עם הדגם היה רחב, וכלל מנועי בנזין בנפחים של 1.2, 1.4 ו-1.6 ליטר, ועם הספקים של 58, 75 ו-100 כוחות סוס, לצד תיבת הילוכים אוטומטית עם 4 הילוכים ותיבה ידנית עם 6 הילוכים.
לצד אלו הוצעו מנועי הדיזל בנפחים של 1.5 ו-1.9 ליטר עם הספקים של 55, 65 ו-80 כוחות סוס.
בנוסף הוצע הדגם עם שתי יחידות הנעה חשמליות, אחת חשמלית לחלוטין והשנייה נעזרת במנוע-עזר בנזין.
הדגם הוצע גם עם גרסה ארוכה, ועם גרסאות משפחתיות עם מקום לעד 8 נוסעים.
באפריל 2003 עברה הקנגו מתיחת פנים, ששינתה בעיקר את עיצוב החזית.
דור שני (2007–2021)
הדור השני הוצג בשנת 2007 בתערוכת הרכב בפרנקפורט על בסיס פלטפורמת הדגם הפרטי רנו סניק.
הדור השני הציג גדילה משמעותית בממדים, עם אורך של 4,213 מ"מ, רוחב של 1,829 מ"מ, גובה של 1,801 מ"מ ובסיס גלגלים באורך 2,697 מ"מ.
היצע יחידות ההנעה כלל מנועי דיזל בנפחים של 1.5 ליטר ועם הספקים של 61, 65, 68, 80, 86, 90, 100, 106 ו-110 כוחות סוס, כולם משודכות לתיבת הילוכים ידנית בלבד עם 6 הילוכים.בנוסף הוצעו מנועי בנזין בנפחים של 1.2 ו-1.6 ליטר עם הספקים של 84, 75, 90, 95, 105 ו-106 כוחות סוס, עם תיבת הילוכים ידנית ותיבה אוטומטית עם 6 הילוכים, ויחידת הנעה חשמלית בהספק של כ-70 כוחות סוס וטווח נסיעה של 170 קילומטרים..
הדור השני של הקנגו הגיע לישראל בנובמבר 2009.
באפריל 2012 חשפה חברת מרצדס-בנץ מכונית מסחרית חדשה בשם "מרצדס-בנץ סיטאן", שפותחה בשיתוף פעולה עם רנו על בסיס פלטפורמת ומכלולי הקנגו.
בינואר 2011 עברה הקנגו מתיחת פנים, שכללה בעיקר את החלפת יחידות התאורה הקדמיות בחדשות ושינויים קלים ביחידות ההנעה.
בתערוכת הרכב הבינלאומית בז'נבה במרץ 2013 חשפה רנו מתיחת פנים נוספת לקנגו, במסגרתה עוצבה מחדש חזית הרכב, תא הנוסעים עודכן ונוספה מערכת בקרת יציבות משודרגת.
דור שלישי (2021-היום)
היצע יחידות ההנעה בדור החדש כולל מנוע טורבו-בנזין בנפח של 1.3 ליטר עם הספקים של 100 ו-130 כוחות סוס לצד תיבת הילוכים אוטומטית עם 7 הילוכים, ומנוע דיזל בנפח של 1.5 ליטר בהספקים של 75, 95 ו-115 כוחות סוס, לצד אותה תיבה אוטומטית. הגרסה המסחרית "אקספרס" מוצעת עם תיבת הילוכים ידנית בלבד עם שישה הילוכים.
הדור החדש גדל משמעותית בממדים:
אורך של 4,486 מ"מ, רוחב של 1,919 מ"מ, גובה של 1,838 מ"מ ובסיס גלגלים באורך של 2,716 מ"מ.
בנובמבר 2021 הציגה רנו את הגרסה החשמלית של הקנגו, עם מנוע חשמלי המספק 120 כוחות סוס וטווח נסיעה של כ-300 קילומטרים.
במבחני הבטיחות שערך ארגון הבטיחות Euro NCAP קיבלה הקנגו 4 כוכבי בטיחות מתוך 5.
עידן כץ
עידן כץ (נולד בשנת 1977) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש נספח צה"ל בפולין. קודם לכן שימש מפקד המרכז לאימונים באש במל"י, מפקד חטיבת אפרים, מפקד יחידת שלדג ומפקד גדוד צבר.
ביוגרפיה
כץ גדל במושב תלמי אליהו. התגייס לצה"ל בנובמבר 1995, והתנדב ליחידת שלדג. לאחר מסלול הכשרה שירת כלוחם ביחידה. לאחר תקופה קצרה בקבע השתחרר מצה"ל, וחזר למושבו שם עסק בחקלאות. לאחר זמן מה נקרא לחזור ליחידה, ולשמש כמפקד צוות לוחמים, הוא מילא את התפקיד במשך כשנה, תוך התחייבות לצאת לקורס קציני חי"ר בגמר התפקיד. בסיום הקורס עבר לשרת בחטיבת הצנחנים שם מונה לסגן מפקד פלוגת מסלול בגדוד 202. לאחר מכן שימש כמפקד פלוגת המסלול בגדוד 202. בהמשך חזר לשלדג ומונה למפקד פלגת לוחמים ביחידה. בשנת 2005 עבר לחטיבת גבעתי ומונה למפקד פלס"ר גבעתי, תפקיד אותו מילא עד שנת 2006. לאחר מכן מונה לסגן מפקד גדוד שקד בין השנים 2009–2010.
בשנת 2011 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד צבר, ושימש בתפקיד עד שנת 2013. בהמשך שימש ראש ענף לחימה אורבנית במל"י בין השנים 2013–2014. לאחר מכן שירת כראש ענף מבצעים במפקדת כוחות אוויר מיוחדים בין השנים 2014–2015. ב-24 ביוני 2015 מונה למפקד יחידת שלדג, ושימש בתפקיד עד יולי 2017. ב-16 באוגוסט 2017 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת אפרים, ושירת בתפקיד זה עד 14 באוגוסט 2019. לאחר מכן היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"ז (2019–2020). בשנת 2020 מונה למפקד המרכז לאימונים באש במל"י, ושירת בתפקיד עד שנת 2021. בשנת 2021 מונה לנספח צה"ל בפולין.
חיים אישיים
כץ נשוי ואב לארבעה. בעל תואר ראשון במשפטים ובמנהל עסקים מהמרכז הבינתחומי הרצליה.
חוסיין רושדי פאשא
חוּסֵיין רושׁדי פָּאשָׁא (בערבית: حسين رشدي باشا; 1863 – 14 במרץ 1928) היה פוליטיקאי ומדינאי מצרי ממוצא אלבני-טורקי, אשר כיהן בתפקיד ראש ממשלת מצרים במהלך תקופת ח'ידוויאת וסולטנות מצרים (תחת האימפריה הבריטית) במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה
אביו של רושדי, אשר שימש כמושל קהיר, היה מבין האלבנים אשר באו למצרים ביחד עם מוחמד עלי שהפך לשליט מצרים. בצעירותו נשלח ללימודים בפריז, שם למד דין ודיפלומטיה. הוא נקרא לחזור למצרים בשנת 1892, בידי הח'דיו עבאס חלמי השני, והחל לעבוד תחתיו. בתפקיד זה ביצע רישומים על איכות החינוך במצרים. בתוך שנה משובו למצרים הקים את משרד המשפטים המצרי ועבד על התקציב שלו.
בעודו שם עבר לעבוד גם בפקולטה למשפטים ומאוחר יותר עבד שש שנים כחוקר לשפות זרות. הוא הפך לשופט בבית המשפט העליון לקראת סוף המאה ה-19 תחת ראש הממשלה בוטרוס ראלי.
כאשר במאי 1914 נסע עבאס חלמי השני לקונסטנטינופול, הוא הסדיר כי רושדי הוא ממלא מקומו כח'דיו כמו גם כראש ממשלת מצרים. זמן קצר לאחר כניסת הממלכה המאוחדת למלחמת העולם הראשונה, ממשלת רושדי הצהירה על איסור עסקאות מסחר עם כל המדינות הנמצאות במלחמה עם בריטניה. מספר ימים לאחר מכן הממשלה הכריזה מלחמה על מעצמות המרכז. בדצמבר הכריזה בריטניה חסות שלטונית על מצרים והאימפריה העות'מאנית איבדה את מעמדה הסמלי כשלטת על מצרים. הוא הנהיג את המדיניות הפוליטית נגד האימפריה העות'מאנית במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמה בעוד פעל תחת חוסיין כאמל, הח'דיו החדש ומאוחר יותר יורשו פואד הראשון.
נסים טולדנו
הרב נסים טולדנו (ז' בטבת תרצ"ד, 25 בדצמבר 1933 – י"ב בסיוון תשע"ב, 2 ביוני 2012) היה ראש ישיבת שארית יוסף בבאר יעקב וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
קורותיו
נישא לשרה, בת הרב יעקב סודרי, מרבני חיפה. לאחר נישואיו למד כתשע שנים בכולל פוניבז'. בשנת תשכ"ה (1965) יסד את ישיבת שארית יוסף בבאר יעקב עבור תלמידים מעדות המזרח. עמד בראשות הישיבה במשך 47 שנים והעמיד מאות תלמידים, בהם רבנים וראשי ישיבות בולטים. בין תלמידיו: הרב שלמה משה עמאר.
בשנות ה-90 התמנה כחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה. היה ממקימי וממכווני דרכו של ארגון מרביצי תורה, המאגד אברכים ותלמידי ישיבות ספרדים בעלי אוריינטציה ליטאית.
נפטר בשבת י"ב בסיוון תשע"ב, והובא למחרת לקבורה בבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז', בסמוך לקבר סבו הרב רפאל ברוך.
לקריאה נוספת
מלך בהיכלו, ירושלים תשפ"ב
אפיתט
אפיתט (מיוונית: ἐπίθετον, epitheton, הטיה של ἐπίθετος, epithetos, "לייחס, להוסיף") הוא שם תואר או מונח תיאורי (מילה או ביטוי), המלווה או המתרחש במקום של שם עצם כאשר בשניים אלה יחדיו נעשה שימוש במשותף. לאפיתט יש גוונים שונים של משמעות כאשר הוא מוחל על דמויות אמיתיות או פיקטיביות, כולל אלים ואובייקטים, ואף מינוחים מדעיים. אפיתט יכול להיות גם תואר הנלווה לדמויות היסטוריות, למשל אלפרד הגדול, סולימאן המפואר או אכילס קל הרגל.
בשימוש עכשווי, אפיתט הוא לעיתים קרובות ציון למטבע לשון מעליב או משמיץ, או לביטוי גנאי, כגון אפיתט גזעני או לכינוי חיה. על שימוש זה באפיתט כ"לשון נקיה" נמתחה ביקורת על ידי אנשי זרם הבלשנות הפרסקריפטיבית (prescriptive linguistics).
בבלשנות
בבלשנות, אפיתט יכול להיות רק מטפורה, שבמהותה מצומצמת ודחוסה לכדי תמורה. אפיתט לפעמים קשור בשמו של אדם או מופיע במקום שמו, בתור מה שיכול להיות מתואר ככינוי או שם חיבה. הקישור בין אפיתט לבין שם העצם שלו מחייב שימוש רב-שנים וזיהוי תרבותי מבוסס. לא כל תואר הוא אפיתט. אפיתט מזוהה בעיקר כאשר תפקידו הוא דקורטיבי בעיקרו, כגון השימוש באפיתט "זאוס מקבץ העננים" עבור זאוס, לא בהקשר של יצירת סערה על ידי זאוס אלא ככינוי המוצמד אל שמו אוטומטית, גם מחוץ להקשר. כך גם אצל אתנה, המכונה "האלה אפורת העיניים", וכן לגבי אלים וגיבורים אחרים בסיפורי האיליאדה של הומרוס, נעשה שימוש באפיתט כדי למלא משקלים.
סורים
סורים (בערבית: سوريون), הידוע גם בשם העם הסורי (ערבית: الشعب السوري; בסורית: ܣܘܪܝܝܢ), הוא מונח המתייחס לרוב אזרחי סוריה. המורשת התרבותית והלשונית של העם הסורי היא תערובת של אלמנטים ילידים ותרבויות זרות שבאו לשלוט על הארץ ואנשיה במשך אלפי שנים. נכון לשנת 2018 מנתה אוכלוסיית סוריה 19.5 מיליון תושבים, הכוללת, מלבד הרוב הנ"ל, מיעוטים אתניים כמו כורדים, ארמנים, אשורים ואחרים.
לפני מלחמת האזרחים בסוריה, הפזורה הסורית כללה 15 מיליון איש ממוצא סורי שעברו לצפון אמריקה (ארצות הברית וקנדה), המדינות החברות באיחוד האירופי (כולל שוודיה, צרפת וגרמניה), דרום אמריקה (בעיקר ברזיל, ארגנטינה, ונצואלה וקולומביה), הודו המערבית, אפריקה, אוסטרליה וניו זילנד. שישה מיליון פליטים ממלחמת האזרחים בסוריה חיים כיום גם מחוץ לסוריה, בעיקר בטורקיה.
היסטוריה
הסורים יצאו ממקורות שונים: ההשפעה העיקרית הגיעה מצד עמים שמיים קדומים. סוריה העתיקה של האלף הראשון לפני הספירה נשלטה על ידי הארמים. הסלוקידים שלטו בסורים כעם נכבש והסורים לא הוטמעו בקהילות יוון, ואיכרים מקומיים רבים נוצלו כלכלית מכיוון שאולצו לשלם שכר דירה עבור בעלי בתים יוונים. מחוץ למושבות יוון התגוררו הסורים במחוזות שנשלטו על ידי מקדשים מקומיים שלא השתמשו במערכת האזרחית היוונית של פוליס ומושבות. המצב השתנה לאחר הכיבוש הרומי בשנת 64 לפני הספירה וסורים קיבלו אזרחות של פוליס יווני, והקו המפריד בין המתיישבים למושבות טושטש.
הארמים הטמיעו את האוכלוסיות הקדומות יותר באמצעות שפתם בשילוב עם הדת המשותפת, הנצרות, רוב התושבים הפכו לסורים (ארמיים). לאסלאם ולשפה הערבית הייתה השפעה דומה גם כאשר הארמים עצמם הפכו לערבים ללא קשר למוצאם האתני בעקבות הכיבוש הערבי של ארץ ישראל. הנוכחות של הערבים בסוריה נרשמה מאז המאה ה-9 לפנה"ס, והיסטוריונים בתקופה הרומית, כגון סטראבון, פליניוס הזקן, ותלמי, דיווחו כי ערבים מיושבים בחלקים רבים של סוריה. על מה מתכוונים כותבי העת העתיקה בכינוי "ערבי"? ההיסטוריון מייקל מקדונלד הציע כי המונח הוא ייעוד אתני המבוסס על "קומפלקס לא מוגדר של מאפיינים לשוניים ותרבותיים", ואילו על פי הסכמה אקדמית, "ערבי", בנוסף להיותו שם אתני, הייתה משמעות חברתית המתארת אורח חיים נודד. בית האורחים של האתנוס הערבי אינו ברור, התיאוריה המסורתית של המאה ה-19 מאתרת זאת בחצי האי ערב, בעוד שכמה חוקרים מודרניים, דוגמת דייוויד פרנק גרף, מציינים כי העדויות האפיגרפיות והארכאולוגיות הופכות את התיאוריה המסורתית לבלתי מספקת להסביר את הופעת הערבים בסוריה. הערבים שהוזכרו בסוריה על ידי סופרים יווניים-רומאים הוטמעו ב"תרבות היוונית-ארמית" אשר שלטה באזור, והטקסטים שהפיקו נכתבו ביוונית או בארמית, הערבית העתיקה, קודמתה של הערבית הקלאסית, לא הייתה שפה כתובה, ודובריה השתמשו בארמית לצורכי כתיבה.
שפה
הערבית היא שפת האם של רוב הסורים והיא גם השפה הרשמית במדינה. גם ערבית לבנטינית מדוברת אצל הסורים והיא שונה מהערבית הסטנדרטית המודרנית. גם ארמית מערבית חדשה עדיין מדוברת בשלושה כפרים (מעלולה, אלסארחה, ג'וב'אדין). סורים-אשוריים בצפון מזרח המדינה דוברים בעיקר את שפת הטורויו  אך ישנם גם דוברי נאו-ארמית אשורית, במיוחד בעמק ח'בור. הסורית הקלאסית משמשת גם כשפה ליטורגית על ידי הנוצרים הסורים. אנגלית, ובמידה פחותה צרפתית, נמצאת בשימוש נרחב באינטראקציות עם תיירים וזרים אחרים.
דת ומיעוטים
ההבדלים הדתיים בסוריה השתנו רבות לאורך ההיסטוריה, ומיעוטים דתיים נוטים לשמור על זהות תרבותית ודתית מובהקת. האסלאם הסוני הוא הדת של 74% מהסורים. העלווים, מהווים כ-12% מכלל האוכלוסייה החיים בעיקר בטרטוס ובלטקיה. נוצרים מהווים 10% מהמדינה. רוב הנוצרים הסורים משתייכים לפולחן הביזנטי. זרם הנצרות השני בגודלו בקרב הסורים משתייך לכנסייה האנטיוכית ולכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית. הדרוזים הם אנשים הרריים המתגוררים בהר הדרוזים אשר היו חלק גדול מהמרד הדרוזי. האיסמעילים הם כת קטנה עוד יותר במדינה אשר מקורה באסיה. נוצרים ארמנים ואשורים רבים ברחו מטורקיה במהלך הרצח הארמני וברצח העם האשורי והתיישבו בסוריה. ישנם גם כ-500,000 פלסטינים במדינה, רובם צאצאי פליטים ממלחמת העצמאות הישראלית בשנת 1948. קהילת יהודי סוריה בתוך סוריה מנתה ב-1947 כ-30,000 איש, אך כיום ישנם כ-200 יהודים בלבד במדינה.
האמונות וההשקפות של העם הסורי, בדומה לאלה של רוב הערבים ואנשי המזרח התיכון, הם פסיפס של מערב ומזרח. אנשים שמרניים ובעלי רוח חופשית יחיו זה לצד זה. כמו שאר המדינות באזור, הדת מחלחלת לחיים והממשלה כותבת את הזיקה הדתית של כל אזרח ואזרח. עם זאת, מספר הלא-מאמינים בסוריה גדל אך אין מקור אמין או נתונים סטטיסטיים התומכים במידע זה.
המטבח הסורי
המטבח הסורי מורכב בעיקר ממרכיבים שמקורם באזור. שמן זית, שום, זיתים, נענע ושומשום הם חלק מהמרכיבים המשמשים בארוחות מסורתיות רבות. מנות סוריות מסורתיות כוללות את החומוס, קובה, באבא גנוש, במיה, טאבולה, לבנה, פתוש, שנקליש, דולמה, מקדוס, ספיה, קבב, מנקיש.
ארוחת בוקר סורית טיפוסית היא Meze. זהו מגש מגוון של מאכלים הכולל גבינות, חמוצים, זיתים וממרחים. לרוב מגישים מים עם תה בסגנון ערבי - תה שחור מרוכז ביותר אשר מוגש בכוסות זכוכית קטנות. משקה פופולרי נוסף, במיוחד בקרב נוצרים ומוסלמים הוא הערק, משקאות המופקים מענבים או תמרים וטעמים של אניס שיכולים להכיל מעל 90% אלכוהול.
דוד כפרי
דוד כפרי (4 בנובמבר 1939 - 30 בספטמבר 2020) היה שחקן ומאמן כדורעף. אימן את נבחרות הגברים והנשים בכדורעף בשנות השבעים של המאה ה-20.
ביוגרפיה
בשנות השבעים אימן את נבחרות הגברים והנשים של ישראל. בשנות השמונים אימן את נבחרת הנוער של ישראל ואף הגיע עימה ב-1988 לגמר אליפות אירופה. אימן גם את הפועל בת-ים, הפועל קריית אתא ומכבי רעננה. כיהן כמדריך הראשי בבית הספר למאמנים ולמדריכי כדורעף במכללה האקדמית בווינגייט.
בלטונאלמאדי
בלטונאלמאדי (בהונגרית: Balatonalmádi) היא עיר על גדות אגם בלטון הנמצאת במחוז וספרם, שבצפון-מערב הונגריה. בשנת 1971 התאחדה העיר עם ורשברן (Vörösberény).
יהודי בלטונאלמאדי
בבלטונאלמאדי חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
יהודי ורשברן
גם בורשברן חיו יהודים בתקופות זמן שונות
קלווה
קלווה (בגרמנית: Kleve; בהולנדית: Kleef; בספרות הרבנית: קליווא) היא עיירה באזור הריין התחתון בצפון מערב גרמניה ליד הגבול ההולנדי ונהר הריין. מהמאה ה-11 ואילך, קלווה הייתה בירת רוזנות ואחר כך דוכסות. כיום, היא בירת מחוז קלבה במדינת נורדריין-וסטפאליה. בעיר נמצא אחד הקמפוסים של אוניברסיטת ריין-וואל למדעים שימושיים. בקרב היהודים העיר ידועה בשל פולמוס הגט מקליווא.
היסטוריה
קלווה נשלטה בימי הביניים על ידי מספר דוכסיות.
במהלך מלחמת שלושים השנים הייתה העיר בשליטת הרפובליקה ההולנדית, אשר בשנת 1647 העניקה ליוהאן מאוריץ ואן נאסאו-זיגן שליטה בעיר. בשנת 1701 הפכה קלווה לחלק מממלכת פרוסיה.
במהלך הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, קלווה נכבשה על ידי חיילי המהפכה הצרפתית ב-19 באוקטובר 1794. ב-1795 היא שולבה בחלק רור, שהפכה לחלק מהרפובליקה הציסרנית ב-1797, שבתורה סופחה רשמית על ידי הרפובליקה הצרפתית הראשונה ב-1802, והפכה להקיסרות הראשונה ב-1804. פרוסיה החזירה את העיר לשליטתה ב-1815.
במהלך מלחמת העולם השנייה קלווה הופצצה קשות, ולמעלה מ-90% מהמבנים בעיר ניזוקו קשות.
נתוני מפקד האוכלוסין
נכון לשנת 2013, התגוררו בעיר 50,650 איש. צפיפות האוכלוסין הייתה 517.9 נפש לקמ"ר. 86.7% מהתושבים היו בעלי אזרחות גרמנית (כולל תושבים בעלי אזרחות כפולה) ו-10.1% היו בעלי אזרחות נוספת של מדינות באיחוד האירופי (5.6% הולנדים ו-2.9% פולנים).
דת
כמו שאר אזור הריין התחתון, קלווה היא עיר קתולית ברובה. 61.1% מהתושבים הם קתולים, 14.4% פרוטסטנטים ו-24.6% "אחרים". רוב האחרים הם תושבים ללא כל זיקה דתית, אך ישנן בעיר גם קהילות מהכנסייה האורתודוקסית הרוסית וקהילות מוסלמיות גדולות.
הקהילה היהודית
העדויות הראשונות ליהודים בעיר הן מהמאה ה-14; הקהילה הגיעה לשיא גודלה בסוף המאה ה-19 עם כמאתיים יהודים ולאחר מכן מספרם ירד בהדרגה.
מרבית היהודים עזבו את העיר עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933, ו-50 נותרו בה ערב מלחמת העולם השנייה, מתוכם הרוב המוחלט נשלחו למחנות במזרח אירופה עד 1943. בית הכנסת של קלווה נהרס במהלך ליל הבדולח. כיום ניתן לראות את שרידיו ב"כיכר בית הכנסת". חמישים יהודים שקשורים לקלווה ונרצחו בשואה מונצחים שם על ידי שלטים הנושאים את שמם, ואת תאריכי ומקומות מותם.
בשנת 1767 עמדה העיירה במרכזה של מחלוקת בין רבני אירופה הבולטים, מחלוקת שכונתה הגט מקליווא, על חוקיות גט שניתן על ידי חתן ששפיותו הייתה מוטלת בספק.
הרשות לאכיפה במקרקעין
הרשות לאכיפה במקרקעין הוקמה בשנת 1988 במסגרת משרד הפנים תחת השם "היחידה הארצית לפיקוח על הבניה". עיקר משימתה הוא בלימת ומניעת בנייה בלתי חוקית.
עד להקמת היחידה פעלו בכל הארץ 10 מפקחי בנייה בלבד, שהיו חלק אורגני של לשכות התכנון המחוזיות ב-6 מחוזות משרד הפנים.
בחודש יולי 2015 אישרה הממשלה את הצעת שר האוצר, משה כחלון, לתיקון חוק התכנון והבנייה, ולהעברת מינהל התכנון ולשכות התכנון המחוזיות ממשרד הפנים למשרד האוצר, לרבות העברה לשר האוצר של סמכויות שר הפנים לפי חוק התכנון והבנייה.
ביוני 2016 החליטה הממשלה על הרחבת סמכויותיה של היחידה. החלטה זו מומשה בתיקון מס' 116 לחוק התכנון והבנייה.
כיום פועלת היחידה כגוף אוטונומי, בכפיפות למנכ"ל משרד האוצר, בפריסה ארצית הכוללת 4 יחידות פיקוח מחוזיות וכן גוף מטה שממוקם בבית ההבדל בירושלים ומהווה את הנהלת היחידה. חלקם הגדול של עובדי היחידה הם עובדי פיקוח מקצועיים הפועלים בשטח,ומחצית העובדים הם עובדי מטה עובדי משרד (מזכירות ומרשם פלילי מודיעין וכדומה).
עבודת המפקחים כוללת איתור עבירות בנייה ונקיטת פעולות אכיפה, תוך כניסה למקרקעין, איסוף ראיות ועיבודן ובכלל זה תיעוד בשטח, חקירה באזהרה וגביית עדויות מחשודים בביצוע עבירות בנייה, לצורך מיגור עבירות הבנייה ולמיצוי הדין עם עברייני הבנייה. זאת, באמצעות נקיטה בהליכים מנהליים ומשפטיים שונים, כגון: הכנת תיקי תביעה ומסירת הודעת קנס ו/או העברתם לתובע לצורך הגשת כתבי אישום, הוצאת צווים מינהליים ושיפוטיים (הפסקה, הריסה וכו') והריסת הבנייה הבלתי חוקית.
משימות הפיקוח והאכיפה מבוצעות בשיתוף פעולה עם משטרת ישראל ועם גורמי אכיפה אחרים.
אנה גולדי
אנה גולדי (בגרמנית: Anna Göldi; 14 באוקטובר 1734 – 13 ביוני 1782) הייתה אישה שווייצרית שהואשמה בכישוף ונידונה למוות בעריפת ראש באמצעות חרב. נחשבת ל"מכשפה האחרונה" של שווייץ ולאחת מהנשים האחרונות שהוצאו להורג בגין כישוף באירופה. משפטה היה מהראשונים שתוארו כ"רצח שיפוטי" על ידי ההיסטוריון אוגוסט לודוויג פון שלצר. בשנת 2008 זוכתה מאשמה על ידי הרשויות בגלרוס.
ביוגרפיה
גולדי נולדה בכפר הקטן סנוולד בסנט גאלן למשפחה קשת יום, הרביעית מבין שמונה ילדים. בגיל 15 החלה לעבוד כעובדת משק בית ובשנים 1762–1765 עבדה בביתו של הכומר המקומי. בהיותה בת 31 נכנסה להריון משכיר חרב שעזב את שווייץ לפני שילדה. התינוק שנולד מת זמן קצר לאחר הלידה, ולמרות שתמותת התינוקות הייתה שכיחה וגבוהה באותה תקופה, הואשמה גולדי ברצח תינוקה. בתור עונש, נכבלה לעמוד קלון והוטל עליה מאסר בית במשך שש שנים. בסופו של דבר הצליחה להמלט וברחה אל הכפר מוליס (היום גלרוס נורד), שם מצאה עבודה אצל משפחת זוויקי בשנים 1768–1775/6. הייתה לה מערכת יחסים עם בנו של מעסיקה, רופא הצעיר ממנה ב-11 שנים. היא נכנסה להריון וילדה את בנם. בגלל הבדלי המעמדות ביניהם, השניים מעולם לא נישאו והילד נשלח לגור אצל משפחה אחרת.
בעודה בת 46 החלה גולדי לעבוד בבית משפחת טצ'ודי, שהייתה עשירה ומיוחסת. אב המשפחה היה יוהאן יעקב טצ'ודי, רופא, שופט ופוליטיקאי מהאליטה המקומית. בוקר אחד גילתה אחת מבנותיו מחטים בכוס חלב שהוגשה לה. הם האשימו את גולדי ופיטרו אותה. כעבור שבועיים וחצי, בת נוספת החלה להקיא סיכות מתכת. למרות שלא עבדה שם יותר, גם הפעם הפנה טצ'ודי אצבע מאשימה אל גולדי וטען שקיללה את בתו והשתמשה בכישוף כדי להזיק לה.
גזר הדין
גולדי הצליחה להמלט ממאסר, אך בעקבות פרס כספי שהוצע למי שיעזור לתפוס אותה, נעצרה. תחילה הכחישה את ההאשמות נגדה אך בעקבות מסכת עינויים שעברה, הודתה בברית עם השטן ובכישוף הנערה. לאחר שהעינויים פסקו חזרה בה, אך המועצה הפרוטסטנטית של גלרוס חרצה את דינה וגזרה עליה עונש מוות. אנה גולדי הוצאה להורג באמצעות עריפת ראש ב-13 ביוני 1782 בגיל 48.
ביקורת על המשפט
המקרה של גולדי עורר זעם רב באירופה הנאורה של סוף המאה ה-18. האישומים המקוריים בנוגע לעיסוק אסור בכישוף וציד המכשפות שבא בעקבותם לא באו לידי ביטוי במהלך המשפט עצמו. במקום זאת, נשפטה גולדי על הרעלה, כאשר מרביתם המכריע של העדים היו חברים של בני משפחת טצ'ודי. גזר הדין שניתן היה מוות, למרות שהחוק במקרה של הרעלה לא-קטלנית אינו דורש זאת. בנוסף, כל הפרוטוקולים מבית המשפט הושמדו.
המשפט תואר על ידי ההיסטוריון הגרמני אוגוסט לודוויג פון שלצר כ"רצח שיפוטי", כלומר "מתן גזר דין מוות בכוונה תחילה ובחסות מערכת המשפט והצדק, עבור אדם שהוא חף מפשע". לדברי חוקרים מודרניים, טצ'ודי ניצל את כוחו ומעמדו כדי להסתיר רומן בינו לבין גולדי, דבר שהיה עשוי לפגוע בקריירה הפוליטית שלו ובמעמדו החברתי אם יוודא.
הנצחה
הפרלמנט השווייצרי קבע כי נעשה לגולדי אי-צדק וקרא לתקן את עיוות הדין. 226 שנים לאחר מותה, ב-27 באוגוסט 2008, זוכתה לחלוטין מאשמה.
ב-2014 הוצבו כאות הנצחה שני פנסים משני צדי בית המשפט בגלרוס כאשר הם מאירים באופן קבוע. ב-2017 נפתח בעיר אננדה (Ennenda) "מוזיאון אנה גולדי" המתמקד בסיפור חייה, בזכויות נשים ובזכויות אדם ככלל.
11 בספטמבר (סרט)
11 בספטמבר הוא סרט דרמה אמריקאי שבויים על ידי מרטין גויגוי ונכתב על ידי גויגוי וסטיבן גולביוסקי. הסרט מבוסס על סיפור אמיתי, שמתרחש במהלך פיגועי 11 בספטמבר במרכז הסחר העולמי בניו יורק. בסרט מככבים צ'ארלי שין, וופי גולדברג, ג'ינה גרשון, לואיס גוזמן וז'קלין ביסט, והוא שוחרר ברחבי העולם ב-8 בספטמבר 2017.
עלילה
בבוקר של 11 בספטמבר 2001, שליח אופניים שר לביתו "יום הולדת שמח", איש עסקים מיליארדר מנהל עם אשתו ויכוח גירושין, איש תחזוקה מתחיל את היום שלו, ובחורה צעירה מחליטה שהיא נפרדת מה"שוגר דדי" שלה. כאשר המטוס הראשון פוגע במרכז הסחר העולמי, חמשת נוסעי המעלית האלה מוצאים את עצמם לכודים. הם נאלצים להתאחד, ונלחמים כנגד כל הסיכויים כדי לברוח לפני התמוטטות הבניין הבלתי נמנעת שהולכת להתרחש.
הפקה
צילומי הסרט התקיימו באמצע שנת 2016 באולפנים בלונג ביץ' שבקליפורניה.
ביקורות מבקרים
הסרט נקטל בחריפות על ידי המבקרים. באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל דירוג מאומת של 11% על בסיס תשע ביקורות, עם דירוג ממוצע של 2.6 מתוך 10. ב-Metacritic, הסרט קיבל ציון משוקלל של 20 מתוך 100, בהתבסס על ארבעה מבקרים.
קימבר מאיירס בלוס אנג'לס טיימס העניקה לסרט ביקורת שלילית.
ז'וזף לואי פרוסט
ביוגרפיה
ז'וזף לואי פרוסט נולד ב-26 בספטמבר 1754 באנז'ה שבצרפת. אביו שימש כרוקח. ז'וזף למד כימיה בחנות של אביו ומאוחר יותר נסע ללימודים בפריז.
בהשפעתו של קרלוס הרביעי, מלך ספרד נסע פרוסט לספרד. שם לימד בבית הספר לכימיה בסגוביה ובאוניברסיטת סלמנקה. כשנפוליאון פלש לספרד, הספרדים שרפו את המעבדה של פרוסט ואילצו אותו לחזור לצרפת. ב-5 ביולי 1826, הוא מת באנג'ר שבצרפת. המינרל פרוסטיט נקרא על שמו.
לימודי כימיה
ההישג הגדול ביותר של פרוסט בתחום המדע היה חוק ההרכב המוגדר, המכונה גם חוק פרוסט. פרוסט פרסם מאמר בנושא בשנת 1794, אך החוק לא התקבל עד 1812, כאשר הכימאי השוודי ינס יאקוב ברצליוס נתן לו את הקרדיט על החוק.
פרוסט התעניין גם בסוכרים הקיימים בירקות ובפירות מתוקים. בשנת 1799, פרוסט הדגים בפני כיתתו במדריד כיצד הסוכר בעינב זהה לזה המצוי בדבש.
גדוד 100
הקמה
אהוד ברק שב מלימודיו באוניברסיטת סטנפורד ב-7 באוקטובר 1973, יום לאחר פרוץ הקרבות. ב-9 בחודש סופח בהוראת הרמטכ"ל, דוד אלעזר, למפקדת קצין שריון ראשי במחנה ג'וליס עם פקודה לארגון גדוד. הייתה זו הפעם הראשונה שבה פיקד ברק על גדוד שריון מאז שעבר הסבה לשריון, לפני שיצא ללימודים. ברק הצליח, למרות מחסור בציוד, בנשק ובתחמושת, להקים מאנשי מילואים חוזרים גדוד בהיקף של שתי פלוגות טנקי מג"ח (M48 פטון) ופלוגת חרמ"ש.
סגן מפקד גדוד היה נחום גת, גם הוא שב (באותה טיסת אל על מנמל התעופה קנדי בניו יורק עם אהוד ברק) מלימודיו בהנדסת אווירונוטיקה וחלל באוניברסיטת סינסינטי. אחד ממפקדי הפלוגות בגדוד היה סגן משה עברי סוקניק.
פעילות
ב-14 באוקטובר הוכפף הגדוד לפיקודה של חטיבה 460 בפיקודו של גבי עמיר ולפני עלות השחר ב-17 באוקטובר נשלח למשימת חילוץ הצנחנים, שנקלעו לאש תופת בציר "טרטור" שבמתחם "החווה הסינית". פעולת הגדוד בשטח זכתה לשבחים ולגינוי כאחד. הפעולה הייתה בסיכון גבוה מאוד, כאשר טנקי הגדוד חשופים על רקע החול הבהיר והלילה המואר לעיני חיילי הצבא המצרי, שהיו מחופרים ומצוידים היטב בנשק נ"ט, כולל רקטות RPG, טילי "סאגר" ואמצעי ראיית לילה. לעומת האויב, לגדוד 100 חסרו מקלעים ותחמושת. יש הטוענים כי הייתה זו פעולת התאבדות. במהלך קרב החילוץ נפגעו חמישה טנקים ושני נגמ"שים, 10 לוחמים נהרגו ו-20 נפצעו. עם זאת, בוצעו במהלכו מספר מעשי גבורה, על אחד מהם זכה המ"פ סוקניק בעיטור העוז. אולם, הגדוד נכשל במשימתו והצטרף למעשה לצנחנים הלכודים, וברק פקד על נסיגה מההסתערות אל עמדות מוגנות ובכך ניתק מגע קרבי. על החלטה זו ספג ברק ביקורת, למשל מאת אורי מילשטיין.
בשעות הצהריים, במהלך המאמץ של פיקוד הדרום לחילוץ כוח הצנחנים, השתתפו נגמ"שי הגדוד בחילוץ לכודים ופצועים בעוד הטנקים הבלתי פגועים חוסמים את הכוח המצרי. הסמ"פ אשר טל שנפצע ונותר מאחור, יחד עם קצין הצנחנים חזי דחבש וצנחנים נוספים, חולצו לבסוף על ידי ברק.
בלילה שבין ה-17 ל-18 באוקטובר צלח הגדוד את תעלת סואץ ל"אפריקה" (הגדה המערבית של התעלה), יחד עם חטיבה 460 על גבי "תמסחים".
קרח 7
קרח 7 (באנגלית:Ice VII) הוא פאזה גבישית של קרח השייכת למערכת הקובייתית. הוא נוצר כאשר מים נוזליים נמצאים בלחץ של יותר מ-3 ג'יגה פסקל (שווה ערך ל-30,000 אטמוספירות) בטמפרטורת החדר; או על ידי דחיסה של מים כבדים, הנמצאים במצב צבירה קרח 6, בטמפרטורה נמוכה מ-95 קלווין.
תכונות פיזיקליות
קרח סטנדרטי מכונה "קרח 1h" (באנגלית: Ice Ih, לפי המונחון של ברידג'מן) והוא נוצר באופן טבעי. לעומתו, סוגים אחרים של קרח - החל מקרח 2 וכלה בקרח 16 - ניתנים לייצור בתנאי מעבדה, בטמפרטורות ובלחצים שונים. קרח 7 נחשב יציב למחצה בטווח רחב של טמפרטורות ולחצים ואילו בטמפרטורה של מעל 120 קלווין הוא הופך לקרח אמורפי בעל צפיפות נמוכה (LDA). כמו כן, לקרח 7 יש נקודה משולשת עם מים נוזליים ועם קרח 6 בטמפרטורה של 355 קלווין ובלחץ של 2.216 ג'יגה פסקל, שכן גבול ההתכה שלו נמצא מעל 715 קלווין ו-10 ג'יגה פסקל.
כמו רובן המכריע של הפאזות של הקרח (כולל קרח 1h), בתהליך יצירתו של קרח 7 סידורם של אטומי המימן משתנה. בנוסף, גם אטומי החמצן משנים את סידורם במספר מוקדים. אולם קרח 7 הוא מצב הצבירה היחיד של הקרח אשר מאפשר סידור מולקולרי באמצעות קירור פשוט; כך שבטמפרטורה נמוכה מ-273 קלווין ובלחץ של עד כ-8 ג'יגה פסקל, הוא משנה פאזה והופך לקרח 8 מסודר מולקולרית.
היווצרות באופן טבעי
מדענים משערים כי קרח 7 עשוי להרכיב קרקעיות אוקיינוסים בכוכבי לכת חוץ-שמשיים ובירחים המכילים מים בכמויות גדולות. השערה זו תקפה למשל עבור טיטאן, הגדול בירחיו של שבתאי, וכן עבור כוכבי לכת חוץ-שמשיים שהתגלו כגון גליזה 436 b ו-GJ 1214 b.
מחוז דן לירי-ראת'דאון
מחוז דן לירי-ראת'דאון (באנגלית: County Dún Laoghaire–Rathdown, באירית: Contae Dún Laoghaire–Ráth an Dúin) הוא מחוז משנה באירלנד, חלק ממחוז דבלין. המחוז ממוקם בפרובינציית לנסטר, ובירת המחוז היא העיר דן לירי, על שמה הוא נקרא, כמו גם על שם הברונות האירית ראת'דאון. לפי מפקד אוכלוסין משנת 2016, מתגוררים במחוז כ-217,274 תושבים. המחוז גובל במחוז ויקלו מדרום, במחוז דרום דבלין ממערב, בעיר דבלין מצפון ובים האירי ממזרח.
בשנת 1994 פוצל מחוז דבלין לארבעה מחוזות משנה: