cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טימיש חמלניצקי
שנותיו המוקדמות
טימיש חמלניצקי או טימופיי חמלניצקי נולד בשנת בסובוטיב (סובוטוב) בפרובינציית קייב, אז באיחוד הפולני-ליטאי. הוא תואר במקורות כצעיר נמוך קומה ועם צלקות על פניו, אולי בעקבות אבעבועות שחורות. אביו, בוגדן חמלניצקי תלה בו תקוות רבות והשתדל להכין אותו למנהיגות עתידית על ידי חינוך צבאי וכללי. בינואר 1648 הרים בוגדן חמלניצקי את דגל המרד של הקוזאקים מזפורוז'יה נגד מלך פולין וממלכתו. בפברואר -מרץ 1648 בעקבות המשא ומתן והברית שנכרתה נגד פולין בין חמלניצקי האב ובין ההחאן הטטרי של קרים, אסלאם השלישי גיראי, טימיש נשאר מספר חדשים בן ערובה בחצר הח'אן בבחצ'יסאראי. בתקופה זו למד את שפת הטטרים והתוודע למנהגיהם ולשיטות הלחימה שלהם. אחרי שחרורו הצטרף טימיש ללחימה והשתתף, בין השאר, ב-23 בספטמבר 1648 כקרב הניצחון בפיליאבצי נגד הפולנים, כשגדודו לחם לצד יחידת האוונגרד הטטרית של קאראבצ'י מרזה. בשנת 1650 בעקבות בקשות הטטרים מקרים לעזרה נגד רוסיה, סירב בוגדן חמלניצקי לתת הסיוע הישיר המבוקש, אך שלח את טימיש למסע צבאי מזרחה אל הקוזאקים מעל הדון ואל האזורים הצ'רקסים. בסופו של דבר המסע הסתיים בקבלת פנים חמה מצד הקוזאקים הרוסים המקומיים וללא קרב.
המלחמות עם הפולנים. הצעת הנישואים
בוגדן חמלניצקי תכנן באותם הימים לחתן את בנו טימיש עם הנסיכה רוקסנדרה, בתו הקטנה של וסילה לופו, שליט מולדובה השכנה. אחותה הגדולה של רוקסנדרה, מריה או לפי מקורות אחרים, אלנה (או אולנה), הייתה עוד משנת 1645 נשואה לנסיך וההאטמן הליטאי יאנוש רדזיוויל, ששלט בפועל בדוכסות הגדולה של ליטא. הנסיכה רוקסנדרה, הידועה אצל האוקראינים כרוזנדה, הייתה אשה יפה מאוד ומשכילה, שחוזרה על ידי מחזרים רבים מקרב נכבדי האזור. ידה נתבקשה, למשל, על ידי שליט טרנסילבניה, ג'רג' ראקוצי הראשון, בשביל בנו ז'יגמונד. כמו כן חוזרה הנסיכה על ידי ההטמאן הפולני דמיטרי וישניובצקי. לדברי ההיסטוריון האוקראיני י. דשקביץ',תוכניתו של בוגדן חמלניצקי לגבי נישואי טימיש לרוקסנדרה נועדו להעניק למשפחת חמלניצקי, חוץ מזכויות לכתר הנסיכות של מולדובה, גם מעמד משופר ביחס למגנאטים באזור, רבים מהם ממוצא ליטאי ואוקראיני ובני חסות של האימפריה העות'מאנית - רדזיוויל, קונצפולסקי, ז'ולקייבסקי, וישניובצקי, זבאראזקי וכו'.
מול איומי חמלניצקי, העדיף שליט מולדובה, וסילה לופו להסתמך על הסיוע הפולני ודחה את בקשת הנישואים של המנהיג הקוזאקי. כתגמול, באוגוסט - סתיו 1650 יחד עם 20,000 פרשים טטרים פלש למולדובה צבא של 16,000 קוזאקים ושרפו ובזזו את עריה וכפריה, לרבות יאשי הבירה. השליט וסילה לופו וחצרו נמלטו מן העיר אל יער קפוטשט ומשם לאזור ניאמץ. וסילה ניסה עדיין למשוך בזמן וחתם על הסכם עם חמלניצקי שבו הבטיח כי יסכים לחתונת בתו רוקסנדרה עם טימיש.
בינתיים עמד טימיש בראש גדוד של קוזאקים מצ'יגירין והצטיין בגבורתו בקרבות נגד הפולנים בגליציה - בזבוריב (1649) ובברסטצ'קו (1651). כשנודע לחמלניצקי כי וסילה לופו הפר את הבטחותיו וכי פנה לעזרה למלך הפולני. באביב 1652 הוא שלח את טימיש בראש צבא גדול של קוזאקים וטטרים. ב-2 ביוני 1652 פגש טימיש ביישוב באטיח, לא רחוק מקמניץ-פודולסקי, כוח של 30,000 לוחמים פולנים ושכירי חרב גרמנים. אחרי שהצטרף גם אביו לקרב, נחלו הקוזאקים ניצחון מוחץ. כמעט כל החיילים והקצינים הפולנים, כולל מפקדם מ. קלינובסקי נהרגו. חלק נמסרו חיים לטטרים ונטבחו על ידיהם. עם הקצינים הפולנים שהוצאו להורג על ידי הטטרים נמנה מארק סובייסקי, אחיו הבכור של יאן סובייסקי.
החתונה, המלחמות בוולאכיה ובמולדובה וסוף חייו
כשראה זאת, ומצא עצמו גם ללא תמיכה עות'מאנית, השתכנע וסילה לופו להיכנע ולהסכים לכרות ברית עם חמלניצקי ולתת לטימיש את ידה של רוקסנדרה. החתונה התקיימה ב-4 באוגוסט 1652.
הברית בין מולדובה ובין הקוזקים האוקראינים הדאיגה לא רק את מלך פולין, אלא גם את שליט טרנסילבניה, ג'רג' ראקוצי השני ואת שליט ולאכיה מאתיי בסאראב שהחליטו לתמוך בטוען לכתר מולדובה, הלוגופט גאורגה שטפאן שביקש להחליף את השליט ואסילה לופו. מלך פולין יאן קז'ימייז' תקף את הקוזאקים בקמניץ-פודולסקי בראש צבא של 60,000 חיילים. באפריל 1653 הצליחה הקואליציה הופולנית-ולאכית-טרנסילבנית לכבוש את יאשי ולהעלות לשלטון את גאורגה שטפאן. אולם ואסילה לופו חזר עם כוחות קוזקים מאוקראינה. בראש צבא של 8,000 קוזקים, הוצולים ותושבי רוטניה טרנסקפרטית, עבר טימיש חמלניצקי את הפרוט ב-30 באפריל 1653 ולמחרת הכה את צבאו של גאורגה שטפאן בפופריקאן על הנהר ז'יז'יה, באזור יאשי. וב-1-2 במאי 1653 וסילה לופו שב ליאשי ולקח שוב את מושכות השלטון לידיו.
לאחר מכן 12,000 קוזקים יחד עם לוחמיו המולדבים של ואסילה לופו פלשו לוואלכיה מתוך ניסיון חוזר להדיח את השליט מאתיי בסאראב. ב-17 במאי אחרי כמה הצלחות, הם הובסו על ידי השליט הוולאכי ובני בריתו הטרנסילבנים בקרב פינטה ונאלצו לסגת למולדובה. בשן ובעין הצליח טימיש לחלץ את פרשיו. וסילה לופו הגיע בחזרה ליאשי דרך גאלאץ ונמלט אחר כך אל הקוזקים והטטרים של קרים. שם נלקח בשבי על ידי הטורקים. טימיש הגיע למצודת סוצ'אבה הנצורה שבה נמצאו חמותו, אשתו ובנו של וסילה לופו. הוא הצליח להיכנס פנימה ומשם ביצע כמה פשיטות על היישובים שבסביבה. בין השאר תקף ושרף את המנזר דרגומירנה. הוא פנה לבקש עזרה מאביו בוגדן. אולם בינתיים, ב-2 בספטמבר 1653, בעת ששהה במאהלו, הוא נפצע - יש אומרים באגן הירכיים על ידי פגז או אולי כדור של הארקבוזרים הפולנים, לפי עדויות אחרות נפצע בעת שעשה סיור ביקורת בחפירות מסביב למבצר ונפצע גם בחזה או בראש. אחרי מספר ימים, ב-15 בספטמבר 1653, מת טימיש מנמק בעקבות זיהום פציעתו.
יש מספרים שאחד הקוזקים שערק והגיע למחנה האויב הוא הצביע לחיילים הפולנים על המאהל הירוק של המנהיג הקוזאקי. לפי סיפורים מרושעים שנפוצו על ידי האויבים, מצא הכדור את טימיש בעת שהשתעשע עם נערה מולדובנית. הסופר הצרפתי פרוספר מרימה מן המאה ה-19 מסר באחד מסיפוריו, לפי מסורת אחרת המבוססת על כרוניקה פולנית, כי טימיש נפצע על ידי לא אחר מדמיטרי קורבוט וישניובצקי, יריבו בחיזורים אחרי רוקסנדרה, שהשתתף במצור על סוצ'אבה יחד עם הגוף הצבאי הפולני. על סיפור אהבתו של קורבוט וישניובצקי מסופר גם באחת מ"האגדות ההיסטוריות" של הסופר הרומני ניקולאיה גאנה.
בכובשו את סוצ'אבה, גאורגה שטפאן הסכים לשחרר את משפחתו של וסילה לופו יחד עם גופתו של טימיש. טימיש הובא לקבורה בכנסיית אילינסקה בסובוטיב, על יד צ'יגירין. אשתו רוקסנדרה שהתיישבה בסובוטיב, ילדה אחרי מותו שני תאומים שגורלם המאוחר אינו ידוע. היא חזרה לבד למולדובה בשנות ה-1680. עם מות טימיש חמלניקצי הסתיימה מעורבותו של אביו בזירה המולדבית.
קישורים חיצוניים
לפי Demir Dragnev (ed) Domnii Ţării Moldovei, Chişinău, Civitas, 2005, p.175-179. Orest Subtelny "Cossack-Polish War" in Encyclopedia of Ukraine, vol. 1 (1984).
.ci
.ci היא סיומת אינטרנט מדינית (ccTLD) השייכת לחוף השנהב.
תת-סיומות
ברוב המקרים, הרשמות ספציפיות של הדומיין משתמשות בסיומת אינטרנט משנית של .ci. חוף השנהב עושה שימוש גם בכינוס מיוחד של צליל chu במקום תת-סיומת אינטרנט משנית.
תת-סיומות משניות
הסיומות הבאות הן התת-סיומות המשניות הקיימות כרגע, השירות מציע תת-סיומות ברמות נוספות ללקוח אם דרוש:
אני, פרנקנשטיין
אני, פרנקנשטיין (באנגלית: I, Frankenstein) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת הפנטזיה שיצא לאקרנים בינואר 2014. הסרט נכתב ובוים על ידי סטיוארט ביטי ומבוסס על רומן גרפי ותסריט מקורי מאת קווין גרוויו. בסרט מככבים אהרון אקהרט, ביל ניי, איבון סטרזובסקי, מירנדה אוטו, סוקרטיס אוטו, ג'יי קורטני וקווין גרוויו עצמו.
תקציר עלילת הסרט
בעולם דיסטופי, אדם פרנקנשטיין (אהרון אקהרט) נגרר בעל כורחו למלחמה בין שבט הגרגולילים בהנהגת ליאונורה (מירנדה אוטו) לשבט השדים בהנהגת נאבריוס (ביל ניי) המתרחשת בעיר עתיקה. הסרט מתרחש בתקופה שבה הגרגוילים, אותם פסלים שמאפיינים את האדריכלות הגותית ובסרט הם מקבלים חיים משלהם, בדמות מלאכים מעופפים השומרים על האנושות מפני הכחדה מול השדים הפראיים הזוממים שליטה עולמית מוחלטת. יציר כפיו של ויקטור פרנקנשטיין, אדם, מוצא את עצמו בתווך כששני הצדדים היריבים מנסים לגלות את הסוד להשגת האלמוות. כוחות העל שלו הם מושא לקנאה והערצה של שני האויבים המושבעים ושניהם מנסים למשוך אותו אל הצד שלהם.
לאחר שהיצור קם על יוצרו והורג את אשתו ב-1795, ויקטור רודף אחריו עד שמת מקור בצפון. היצור קובר את ויקטור בבית הקברות המשפחתי במחוות כבוד, ומותקף על ידי ארבעה שדים, אך מצליח "להוריד" אחד מהם (כלומר להרוג אותו ולהוריד אותו לגיהנום). שני גרגוילים לוקחים אותו לטירה שלהם שם ניתן לו השם "אדם" (Adam), על שם האדם הראשון שנוצר על ידי אלוהים. במשך יותר ממאתיים שנה אדם צד שדים והורג אותם, אולם לאחר ששוטר נקלע לקו האש ונהרג, הגרגוילים תובעים ממנו לבחור צד ולהיות זהיר. השדים תוקפים את הטירה וחוטפים את ליאונורה, אך גדעון, הסגן שלה, מחליף אותה תמורת היומן המדעי של פרנקנשטיין.
אדם חודר למעבדה המשמשת הסוואה למעשי השדים, ומגלה שם זוג מדענים אנושיים (שלא מודעים לזהות המעסיקים שלהם) שעובדים לפי היומן המדעי. אדם מוכיח למדענית מהי זהות המעסיקים, אבל נאבריוס חוטף אותה ומכריח אותה להמשיך למצוא את הנוסחה להחייאה על ידי חשמל. אחד הגרגוילים מנסה לחטוף את היומן מאדם ואדם הורג אותו בהגנה עצמית, אבל זה מעורר עליו את זעמם של כל הגרגוילים. אדם מוביל אותם בכוונה לבניין המעבדה שם מתפתח קרב איתנים, כשנאבריוס מעלה באוב רוחות שדים, כדי שישתלטו (בדיבוק) על גופות שהוחיו - אפשרי כי הם חסרי נשמה. גולת הכותרת שלו הייתה אדם, אולם משום מה זה נכשל: מתברר שלאדם הייתה נשמה, והדיבוק עליו נדחה. אדם הורג את נאבריוס, מה שמחסל את כל הבניין.
ריפה (רובע)
ריפה (באיטלקית: Ripa) הוא שמו של הרובע השנים עשר מבין רובעי העיר רומא בירת איטליה.
מקור שמו של הרובע בביטוי "ריפה גראנדה" (באיטלקית: Ripa Grande - "הגדה הגדולה") בהתייחסות לגדת נהר הטיבר בה היה ממוקם נמל העיר רומא עד אמצע המאה ה-19. הכוונה לגדה המזרחית של נהר הטיבר, למול רובע טרסטוורה שנמצא בגדה המערבית.
סמל הרובע הוא הגה של ספינה המסמל את נמל העיר.
היסטוריה
בחלקו הצפוני של הרובע, בסמוך לגבעת הקפיטולין התגלו סימני יישוב מתקופה שקדמה למאה השמינית לפנה"ס, היינו יישוב שקדם הקמת העיר רומא.
בתקופת האימפריה הרומית היה ממוקם ברובע הקירקוס מקסימוס. כמו כן, היו באזור הרובע בתי אחוזה של רומאים עשירים. בתי אחוזה אלה נהרסו במהלך על ידי הברברים במהלך המאה החמישית.
בימי הביניים היה האזור בו ממוקם הרבע חלק מהרובע ה-11 של רומא, שנקרא "רובע ריפה ומאמוראטה" (Regio Ripe et Marmorate) על שם הנמל ועל שם גושי השיש (marmora - מרמורה) שהיו מונחים על גדת הנהר משלהי האימפריה הרומית. מרבית שטח הרובע היה בלתי מיושב למעט מספר מנזרים על גבעת האוונטין.
במהלך המאה ה-16 הפכה גדת הנהר בתחום הרובע לנמל העיקרי של העיר, ומרבית תושבי הרובע התפרנסו מדיג בנהר. בשנת 1870 נבנו על גדת הנהר חומות ורציפים על מנת למנוע הצפת העיר על ידי הנהר. בנייה זו הביאה להריסתו של הנמל, ולאבדן הכנסה לתושבי הרובע אשר עזבו אותו. מרבית מבני הרובע נבנו מחדש בראשית המאה ה-20. בשנת 1921 פוצל חלקו הדורמי של הרובע והפך לרובע סן סבא.
אתרים בעלי חשיבות
בתקופת האימפריה הרומית פעל ברובע הקירקוס מקסימוס ששימש למרוצי מרכבות. כמו כן היו ברובע מקדש הרקולס (המכונה כיום, בטעות, מקדש וסטה) ומקדש פורטונוס, שהיה מוקדש לאל הנהר הרומאי.
כיום ממוקמת ברובע, בסמוך למקדשים כנסיית סנטה מריה אין קוסמדין ובה פה האמת - אחד מסמלי העיר רומא.
ברובע נמצא שער יאנוס המוקדשת לאל הרומאי יאנוס לה ארבעה פתחים, וכן כנסיית סן ג'ורג'יו אל ולאברו וכנסיית סנטה סבינה.
הנסיכה הקסומה (סרט)
הנסיכה הקסומה (באנגלית: The Princess Bride, מילולית: "הכלה הנסיכה") הוא סרט קולנוע משנת 1987, המבוסס על ספרו של ויליאם גולדמן באותו שם. גולדמן אף כתב את תסריט הסרט, שביים רוב ריינר, ומככבים בו קרי אלווס ורובין רייט. הספר יצא באנגלית בהוצאת בלנטיין והתרגום בעברית בהוצאת כתר.
הסרט זכה בשני פרסי סאטורן על התלבושות וסרט הפנטזיה הטוב ביותר לשנת 1987.
תקציר העלילה
הסרט בנוי כסיפור מסגרת, כאשר סב (פיטר פאלק, הלא הוא הבלש קולומבו) קורא מספר לנכד החולה (פרד סבאג') את העלילה. זהו סיפור פנטסיה שהמוטיב המרכזי שלו הוא אהבה אמיתית. בכל פעם כשהזוג מתנשק, הילד מעקם את פרצופו: שוב הם מתנשקים?
הנערה באטרקפ (באנגלית Buttercup, בתרגום העברי נורית; גולמה על ידי רובין רייט) גרה בחווה, בה היא נהנית להתעמר בנער החווה שלה, וסטלי (קרי אלווס). היא לעולם לא קוראת לו בשמו, אלא farmboy. בכל פעם שהיא מבקשת ממנו לעשות דבר מה למענה, הוא משיב "כרצונך" ("As you wish"). באטרקפ מגלה לבסוף כי באומרו "כרצונך" הוא למעשה מתכוון "אני אוהב אותך", ומגלה כי אף היא אוהבת אותו. וסטלי (מבטאים את שמו ווסלי) עוזב את החווה כדי להרוויח כסף על מנת שיוכלו להתחתן, אך את ספינתו תוקף השודד האיום רוברטס, ובאטרקפ מאמינה כי ווסלי מת. כעבור חמש שנים, בהן היא גדלה ויפתה יותר מכל בנות הממלכה, היא נדרשת להינשא לנסיך המפרדינק (כריס סרנדון), וחוקי הממלכה פלורין אינם מאפשרים לה לסרב.
יום אחד, עוד לפני שבני הזוג נישאו, נחטפת באטרקפ על ידי שלישיית פושעים – הסיציליאני הפיקח ויזיני (וואלאס שון), אמן הסיף הספרדי איניגו מונטויה (מנדי פטינקין), והענק הטורקי פיזיק שמצטיין בכוחו ולא במוחו (כוכב ההיאבקות "אנדרה הענק"). הם לוקחים אותה בספינתם אל ממלכת גילדר, אויבת של פלורין (שמות הממלכות הם שמות של מטבעות עבר הולנדיים). מתברר שהם נשכרו על ידי הנסיך במטרה לגרום למלחמה בין שתי הממלכות. בעודם מפליגים, הם מבחינים בספינה העוקבת אחריהם. בהגיעם לגילדר הם מתחילים להעפיל על מצוקי הטירוף הענקיים באמצעות חבל, כאשר מן הספינה העוקבת יוצא גבר עוטה מסכה שחורה, ומתחיל לטפס בעקבותיהם. בהגיעם לפסגה, הם חותכים את החבל, אך האיש במסכה ממשיך לטפס. ויזיני ופיזיק ממשיכים ללכת עם בטרקאפ ומשאירים את איניגו, הסייף המומחה, כדי שיחסל את הרודף אם יצליח להגיע. אבל איניגו שואף לאימון סייף בו יוכיח את יכולתו המעולה, ומסייע לרודף לעלות מעלה כדי להתחרות איתו. איניגו סייף משובח שהקדיש את כל חייו לספורט זה, במטרה לנקום את מות אביו, יצרן חרבות, שייצר חרב מיוחדת לאדם בעל שש אצבעות, והלה, במקום לשלם, רצח אותו והותיר את איניגו ללא אביו האהוב. איניגו והזר מנהלים קרב סייף, תענוג לעיניים, שבסופו של דבר הזר גובר על איניגו אך נמנע מלחסל אותו, ורק גורם לו לאיבוד הכרה. הזר ממשיך לרדוף, וכאשר ויזיני מבחין בו מרחוק הוא מטיל על פיזיק לחסלו, והוא והנערה החטופה ממשיכים בבריחה.
פיזיק אורב לרודף, אך בהגינותו איננו מחסל אותו מיידית ומזמין אותו להיאבק. גם פיזיק מאבד את הכרתו, כי איננו מצליח לנצל את כוחו העדיף בהרבה.
האיש ממשיך במרדף ומגיע אל ויזיני, המחזיק את באטרקפ כבת ערובה ומצמיד סכין לצווארה. גם הוא, בהערכתו המופרזת את יתרונו על יריבו, מאפשר לו תחרות הוגנת והפעם בקרב מוחות. על הסלע המשמש שולחן מוצבות שתי כוסות יין. הזר מוסיף לשתיהן רעל קטלני במיוחד, בעוד ויזיני סבור שהרעל נמזג אך לאחת מהן. על ויזיני לבחור בכוס שממנה הוא ישתה בעוד הזר ילגום מהשנייה. ויזיני הערמומי מסב את תשומת לבו של הזר ומחליף בין הכוסות ובטוח בניצחונו. הם שותים ביחד וויזיני יוצא מהסיפור. מתברר שהזר חיסן עצמו מפני הרעל וכך הוא מנצח גם בתחרות הזו. הזר לוקח את בטרקפ בידה ורץ איתה לעבר היער, כדי להימלט מהנסיך המפרדינק וצוותו שמגיע לכאורה כדי לחפש אחרי החטופה ולהציל. באטרקפ לא מזהה את הזר ומאמינה שהוא שודד הים האכזרי רוברטס, בעוד הוא מאשים אותה בבגידה באהבתה הראשונה. היא דוחפת אותו במורד הוואדי. תוך התגלגלות למטה, קורא האיש "as you wish", וכך היא מבינה כי הזר הוא אהובה הראשון ווסלי ומגלגלת עצמה בעקבותיו.
ווסלי מספר לבטרקאפ כי השודד האיום רוברטס, שלא מותיר קורבנות חיים, אכן תקף את ספינתו, אך הותיר אותו בחיים לכבוד האהבה האמיתית שביניהם. לאחר שרוברטס פרש מעיסוקו, העביר את כינויו ואת ספינתו לווסלי. במהלך ההימלטות היה עליהם לחצות את ביצת האש, מעבר הרפתקני ומסוכן שגם אותו שרדו בזכות האהבה. אולם, ביציאה מביצת האש המתינו להם הנסיך והרוזן שבידו שש אצבעות. השניים נשבו. בטרקפ הוחזרה לארמון לקראת נישואיה בכפייה לנסיך בעוד שווסלי נלקח למרתף העינויים של הרוזן האכזר הנקרא בשם "בור היאוש".. הנסיך משקר לבטרקאפ כאילו שחרר את ווסלי שהפליג לדרכו ולבקשת בטרקאפ הוא שולח את ספינותיו כדי לאתרו, דבר שכמובן לא קורה. הנסיך, מרוב קנאתו באהבה של בטרקאפ לווסלי, יורד בעצמו למרתף העינויים ומפעיל את מכונת הכאב ברמה המרבית, והורג את ווסלי, שבנשימתו האחרונה זועק זעקת כאב עצומה שנשמעת ברחבי עיר הבירה.
הנסיך מציג את בטרקאפ לציבור בתור כלתו שתהפוך למלכת פלורין, והקהל שורק לה בוז כי היא ויתרה על האהבה האמיתית שהייתה לה.
בינתיים, ביום החתונה, איניגו ופיזיק נפגשים מחדש, ופיזיק מספר לאיניגו כי האיש בעל שש האצבעות הוא הרוזן רוגן. הם מחליטים לאתר את ווסלי, על מנת שיעזור לאיניגו לנקום את מות אביו. אך כאשר הם מוצאים אותו במרתף העינויים וסטלי כבר מת ממכונות. הם נושאים אותו אל מקס בעל הנס (בילי קריסטל), מכשף שעבד בעבר עבור הנסיך המפרדינק, אך נוטר לו טינה. מקס מסרב לטפל בווסלי, עד אשר אשתו לוחצת עליו בטענה שהוא חייב להציל את ווסלי למען האהבה האמיתית. מקס מכריז על וסטלי כ"מת ברובו", ורוקח גלולה אשר תחזיר אותו לחיים, תהליך שאורך זמן, אך הם אינם יכולים להמתין. הם מהווים צוות שיש בו בעל מוח, בעל כוח, ובעל רצון עז, צוות מנצח.
בעת שהחתונה מתרחשת, ווסלי, איניגו ופיזיק פורצים לארמון. איניגו מוצא את הרוזן רוגן, מנהל איתו קרב ומחסל אותו, ווסלי חסר כוחות משתמש בשכלו וביכולתו המילולית כדי להוליך שולל את הנסיך המפרדינק ומכניע אותו. ווסלי מרגיע את בטרקאפ בטענתו שלמרות טקס הנישואין, היא לא נשואה לנסיך, כי היא לא אמרה "כן". פיזיק מארגן ארבעה סוסים לבנים מאורוות המלך, עליהם הם מסתלקים לחופש, לא בטרם מעביר ווסלי את הכהונה של רוברטס האיום לאיניגו. הסיפור מסתיים בשורה אשר למעשה חותמת את אחד הפרקים הראשונים בספר: "מאז המצאת הנשיקה, היו חמש נשיקות שנחשבו למלאות התשוקה ולטהורות ביותר. זו השאירה את כל החמש מאחור". הפעם, לראשונה הנכד איננו מעקם פרצוף, ואפילו מבקש מהסבא לחזור ולספר לו שוב.
הבדלים בין הספר לסרט
הספר מכיל רבדים נוספים שאינם מוצגים בסרט, כמו ביקורת על בטרקאפ שעיקר עניינה הוא בשמלות.
הספר מתאר בפירוט רב מאוד את ההיסטוריה של רוב הדמויות. שני הפרקים הראשונים מתארים את גדילתם והתאהבותם של באטרקאפ ו-ווסלי וכן מסבירים מדוע מחליט הנסיך המפרדינק לצאת למלחמה מול גילדר ואיך קרה שהוא מתחתן עם באטרקאפ. גם תיאורו של הנסיך שונה, בספר הוא מתואר "רחב כחבית" (שונה מאוד מכריס סרנדון שלוהק לתפקיד) ובפרק השני הורג במו ידיו קוף אורנגאוטן. בהמשך קטעים שלמים מוקדשים לתיאור מותו של אביו של איניגו ולקריירת ההיאבקות של פיזיק. הסרט מסכם את הסיפורים במשפטים בודדים בלבד.
בקטע קצר שהופיע בספר ולא בסרט, כאשר הגיבורים נמלטים מן הארמון הם נתקלים שוב בשומרים. ברגע זה מצליחה תושייתה של הנסיכה להציל אותם.
פרט למספר הבדלים נוספים, התסריט, שנכתב גם הוא על ידי ויליאם גולדמן, נאמן ברובו לספר.
הצלחת הסרט
הסרט זכה להצלחה רבה בקולנוע, עם הכנסות של כשלושים מיליון דולר בארצות הברית – כמעט פי שניים מתקציבו. כמו כן הסרט זכה לביקורות טובות יוצאות דופן; מבקרים רבים ציינו לטובה את התסריט המשובח, כמו גם את ההומור שבסרט. באתר האינטרנט Rotten Tomatoes, דירוג הסרט הוא 97%. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים בטורונטו, בו זכה בפרס "אהוב הקהל". בטקס פרסי אוסקר ה-60, הסרט היה מועמד בקטגוריית השיר המקורי הטוב ביותר על השיר "Storybook Love" מאת מארק נופלר.
עם השנים הפך לסרט פולחן, ובשנת 2002 בחר בו מכון הסרטים האמריקאי כאחד מסרטי האהבה הגדולים בכל הזמנים. המשפט "Hello, my name is Inigo Montoya, you killed my father, prepare to die" ("שלום, שמי איניגו מונטויה, הרגת את אבי, היכון למות") הפך למטבע לשון וקיימות עליו פרודיות רבות.
הצלת יהודים במהלך השואה
הצלת יהודים במהלך השואה ובמהלך מלחמת העולם השנייה מתייחסת לכלל פעולות ההצלה של אנשים יחידים וקבוצות אנשים, אשר סייעו ליהודים ולאחרים להינצל מהשואה שחוללה גרמניה הנאצית. דוגמה ידועה היא אוסקר שינדלר, אחד מאלפים שהוכר כחסיד אומות העולם.
מאז 1953 הכיר יד ושם ב-28,217 אנשים כחסידי אומות העולם. רשות הזיכרון לשואה ולגבורה יד ושם, בראשות שופט בית המשפט העליון בישראל, מכירה במצילי יהודים כחסידי אומות העולם.
איטליה
למרות הברית ההדוקה של בניטו מוסוליני עם היטלר, איטליה לא אימצה את האידאולוגיה של הנאצים כלפי היהודים. הנאצים היו מתוסכלים מסירובם של הכוחות האיטלקיים לשתף פעולה כנגד היהודים, ויהודים לא גורשו מאיטליה לפני הכיבוש הנאצי במדינה בעקבות הכניעה האיטלקית בספטמבר 1943. מוסוליני הופל ביולי 1943, והנאצים עברו לכבוש את איטליה והחלו ברצח היהודים. אף שאלפים נתפסו, הרוב הגדול של יהודי איטליה ניצלו.
ג'ובאני פלטוצ'י היה קצין משטרה איטלקי ששירת בעיר רייקה (אז פיומה שבשליטת איטליה), לאחר פרסום חוקי הגזע נגד היהודים ב-1938 ובתחילת המלחמה ב-1940, כראש לשכת הזרים, זייף מסמכים וויזות ליהודים שהיו מאוימים על ידי הגירוש. הוא הצליח להשמיד את כל הרשומות המתועדות של כ-5,000 הפליטים היהודים החיים בפיומה, להנפיק להם ניירות שווא ולספק להם כספים. לאחר מכן שלח פלטוצ'י את הפליטים למחנה מעצר גדול בדרום איטליה המוגן על ידי דודו, ג'וזפה מריה פלטוצ'י. לאחר כניעת איטליה בשנת 1943, פיומה נכבשה על ידי הנאצים. פלטוצ'י נותר כראש כוחות המשטרה אך ללא סמכויות אמיתיות. הוא המשיך לסייע בחשאי ליהודים ולשמור על קשר עם תנועת ההתנגדות האיטלקית, עד שפעילותו התגלתה על ידי הגסטפו. הקונסול השווייצרי לטריאסטה, חבר קרוב שלו, הציע לו לעבור לשווייץ, אך פלטוצ'י שלח את ארוסתו היהודית הצעירה במקום ללכת בעצמו. פלטוצ'י נעצר ב-13 בספטמבר 1944. הוא נידון למוות, אך גזר הדין הומר מאוחר יותר לגירוש לדכאו, שם נפטר.
מרטין גילברט כתב, כי באוקטובר 1943, כאשר האס אס כבש את רומא ונחוש היה בדעתו לגרש את 5000 יהודי העיר, פקדו אנשי הדת בוותיקן את היהודים ופעלו בחסד רב. במנזר קפוצ'ין, הציל האב מארי-בנואה מספר רב של יהודים בכך שסיפק להם תעודות זיהוי כוזבות. עד הבוקר של 16 באוקטובר, בסך הכל 4,238 יהודים קיבלו מקלט במנזרים הרבים של רומא. 477 יהודים נוספים קיבלו מחסה בוותיקן ובמובלעותיו.
מצילים קתולים אחרים באיטליה כללו את מרי אליזבת הסלבלאד ושתי נשים בריטיות, האם ריקארדה ביושאן המברו והאחות קתרין פלנגן הסתירו עשרות משפחות יהודיות במנזרן. הכנסיות, המנזרים של הכנסייה והמנזרים של המחתרת באסיזי שימשו מקלט בטוח ליהודים. על פי גילברט, הרשת שהקימו הבישוף ג'וזפה פלאצ'ידו ניקוליני וג'וזפה ג'ירוטי מהמנזר הפרנציסקני, הצילה 300 איש. מתוך 44,500 יהודי איטליה, 7,680 נרצחו בשואה הנאצית.
הוותיקן
בשנות השלושים, דחק פיוס האחד עשר במוסוליני לבקש מהיטלר לרסן את הפעולות האנטישמיות המתרחשות בגרמניה. בשנת 1937 הוציא האפיפיור את מיט ברננדר זורגה, בו טען לפגיעה בזכויות האדם מצד הנאצים. פיוס השנים עשר ירש אותו ערב המלחמה בשנת 1939. הוא השתמש בדיפלומטיה על מנת לסייע לקורבנות השואה, והורה לכנסייה להעניק סיוע דיסקרטי. באנציקליקות ששלח הטיף נגד גזענות, עם התייחסות ספציפית ליהודים. גם בנאום הרדיו שלו לחג המולד בשנת 1942 גינה את רצח מאות אלפי אנשים "בעלי הפגם" בגלל "לאום או גזע". הנאצים זעמו והמשרד הראשי לביטחון הרייך, האחראי על גירוש היהודים, כינה אותו "שופרם של פושעי המלחמה היהודים". פיוס התערב כדי לנסות ולחסום את גירוש היהודים הנאצים בארצות שונות גם מעבר לאיטליה.
כאשר הנאצים הגיעו לרומא בחיפוש אחר יהודים, האפיפיור כבר הורה מספר ימים לפני כן לפתוח את מנזרי הוותיקן בפני כל ה"לא-ארים" הזקוקים למקלט ולפי מרטין גילברט, בבוקר 16 באוקטובר 477 יהודים קיבלו מקלט בוותיקן ובמובלעות שלו, בעוד ש-4,238 נוספים קיבלו מקלט במנזרים ברומא. רק 1,015 מתוך 6,730 יהודי רומא נתפסו באותו בוקר. עם קבלת הידיעה על המתרחש בבוקר 16 באוקטובר, הורה האפיפיור מיד למזכיר המדינה הקרדינל מגליונה, להעביר מחאה לשגריר גרמניה. לאחר הפגישה השגריר הורה להפסיק את המעצרים. מוקדם יותר, האפיפיור עזר ליהודי רומא בהציע 50 ק"ג כופר זהב שדרשו הנאצים.
נציגיו הדיפלומטיים של פיוס פעלו לטובת היהודים בכל רחבי אירופה, כולל בצרפת של וישי, הונגריה, רומניה, בולגריה, קרואטיה וסלובקיה, גרמניה עצמה ובכל מקום אחר שידו הגיעה. נונציו רבים של האפיפיור מילאו תפקידים חשובים בהצלתם של יהודים, ביניהם יוחנן העשרים ושלושה ואנג'לו רוטה שהיה שגריר הוותיקן (נונציו) בהונגריה בשלהי מלחמת העולם השנייה וחסיד אומות העולם.
פיוס מחה באופן נמרץ על גירושם של יהודי סלובקיה לממשלת ברטיסלבה בשנת 1942. הוא גם התערב באופן ישיר בהונגריה והביא לסיום גירוש היהודים בשנת 1944, וב-4 ביולי אמר המנהיג ההונגרי מיקלוש הורטי, שעל גירוש היהודים להיפסק, תוך ציון מחאות מצד הוותיקן, מלך שוודיה והצלב האדום.
אלבניה
בשונה ממדינות מזרח אירופאיות רבות אחרות שנמצאו תחת כיבוש נאצי, אלבניה – שהייתה בה אוכלוסייה מוסלמית ונוצרית מעורבת ומסורת של סובלנות – הפכה למקלט בטוח עבור יהודים בשנות השואה. בסוף שנת 1938 הייתה אלבניה המדינה היחידה שנותרה באירופה שעדיין הוציאה אשרות ליהודים באמצעות שגרירותה בברלין. בעקבות הכיבוש הנאצי באלבניה, סירבה המדינה למסור את האוכלוסייה היהודית הקטנה שלה לידי הגרמנים, לעיתים אף סיפקה למשפחות יהודיות מסמכים מזויפים. במהלך המלחמה, כ-2,000 יהודים חיפשו מקלט באלבניה, ורבים מהם תפסו מחסה באזורים כפריים במדינה בה הם הוגנו על ידי האוכלוסייה המקומית. בסוף המלחמה, אוכלוסיית יהודי אלבניה הייתה גדולה יותר מאשר לפני המלחמה, מה שהפך אותה למדינה היחידה באירופה בה גדלה האוכלוסייה היהודית במהלך מלחמת העולם השנייה. מתוך אלפיים יהודים בסך הכל, רק חמישה יהודים אלבניים נספו על ידי הנאצים. הם התגלו על ידי הגרמנים ולאחר מכן גורשו לפרישטינה.
בין פברואר למרץ 1939 העניק זוגו הראשון, מלך אלבניה מקלט ל-300 פליטים יהודים לפני שהודח על ידי איטליה הפשיסטית באפריל אותה שנה. כשהאיטלקים חזרו לממשלת הבובות האלבנית בבקשה לגרש את פליטיה היהודים, מנהיגי אלבניה סירבו, ובשנים שלאחר מכן, 400 פליטים יהודים נוספים מצאו מקלט באלבניה.
רפיק וסלי היה האלבני הראשון שזכה בתואר חסיד אומות העולם לאחר שהציל שתי משפחות יהודיות מידי השלטון הנאצי. במהלך המלחמה, בחלקים מסוימים של קוסובו ומקדוניה אשר נכבשו על ידי מעצמות הציר וסופחו לאלבניה, כ-600 יהודים נתפסו, וכתוצאה מכך נרצחו.
בולגריה
בולגריה הצטרפה למדינות הציר במרץ 1941 והשתתפה בפלישה ליוגוסלביה ויוון. ממשלת בולגריה בעלת ברית של גרמניה הנאצית בראשות בוגדאן פילוב, סייעה באופן מלא ופעיל בשואה באזורים כבושים. בפסח 1943 ריכזה בולגריה את הרוב הגדול של היהודים מיוון ויוגוסלביה, והעבירה אותם דרך בולגריה ומסרה אותם לתחבורה הגרמנית בדרכם לטרבלינקה, שם כמעט כולם נרצחו.
ההשתתפות הפעילה של בולגריה בשואה לא התרחבה לשטחה של בולגריה עצמה. לפני המלחמה ולאחר הפגנות שונות של הארכיבישוף סטפן מסופיה והתערבותו של דימיטר פשב, הופסק הגירוש המתוכנן של יהודי בולגריה (כ-50,000 יהודים) וגירושם למחנות הריכוז נדחה. בולגריה קיבלה הודעת תודה רשמית על ידי ממשלת ישראל למרות היותה בעלת ברית של גרמניה הנאצית.
דימיטר פשב היה סגן יושב ראש האספה הלאומית של בולגריה ושר המשפטים במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא מרד בקבינט הפרו-נאצי ומנע את גירוש 48,000 יהודי בולגריה. הוא נעזר בהתנגדות העזה של הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית. אף על פי שפשב היה מעורב בחקיקות אנטישמיות שונות שהועברו בבולגריה בשנים הראשונות של המלחמה, החלטת הממשלה לגרש את 48,000 יהודי בולגריה ב-8 במרץ 1943 הייתה יותר מדי עבור פשב. לאחר שנודע לו על הגירוש ניסה פשב מספר פעמים לפגוש את ראש הממשלה בוגדאן פילוב אך ראש הממשלה סירב לפוגשו. בהמשך הוא פנה לשר הפנים פטר גברובסקי בבקשה לבטל את הגירוש. לאחר שכנוע רב, התקשר גברובסקי לבסוף למושל קיוסטנדיל והורה לו לעצור את ההכנות לגירוש היהודים. לאחר המלחמה הואשם פשב באנטישמיות ואנטי-קומוניזם על ידי בתי המשפט הסובייטים, ונידון למוות. עם זאת, לאחר זעקה מהקהילה היהודית, עונשו הומר ל-15 שנות מאסר, אם כי שוחרר לאחר שנה אחת בלבד. מעשיו לא זכו להכרה לאחר המלחמה, והוא חי בעוני בבולגריה. רק בשנת 1973 הוא זכה בתואר חסיד אומות העולם. הוא נפטר באותה שנה.
בלגיה
באפריל 1943 עצרו אנשי ההתנגדות הבלגית את הטרנספורט העשרים ושחררו 231 אנשים. כמה ממשלות מקומיות עשו כל שביכולתן להאט או לחסום את תהליכי הרישום ליהודים שהיו חייבים לבצע על ידי הנאצים. אנשים רבים הצילו ילדים בכך שהסתירו אותם בבתים פרטיים ובפנימיות. מתוך כ-50,000 יהודים בבלגיה בשנת 1940, כ-25,000 גורשו - אם כי רק כ-1,250 שרדו. מארי ואמיל טאקט היו בעל ואישה שהצילו ילדים יהודים ועל כך הוענק להם תואר חסידי אומות עולם. הכומר ברונו ריינדרס היה נזיר בלגי קתולי שהתריס נגד הנאצים, כשהוא מיישם את הנחייתו של האפיפיור פיוס ה-12 להצלת היהודים, עבד עם בתי יתומים מקומיים, נזירות קתוליות והמחתרת הבלגית כדי לייצר זהויות כוזבות לילדים יהודים שהוריהם נתנו אותם ברצון בניסיון להציל את חייהם אל מול גירוש למחנות המוות. ברונו סיכן את חייו על ערכיו ועל מנת להציל את חייהם של כ-400 ילדים יהודים ומוערך כגוי צדק ביד ושם.
דנמרק
הקהילה היהודית בדנמרק הושפעה מעט מכיבוש גרמניה של דנמרק ב-9 באפריל 1940. הגרמנים אפשרו לממשלת דנמרק להישאר בתפקיד וקבינט זה דחה את התפיסה לגבי ה"שאלה היהודית" בדנמרק. לא הועברה חקיקה נגד יהודים והטלאי הצהוב לא הונהג בדנמרק. באוגוסט 1943 מצב זה עמד להשתנות מכיוון שממשלת דנמרק סירבה להכניס עונש מוות לחוק כפי שדרשו הגרמנים בעקבות סדרת שביתות ומחאות עממיות. גרמניה הנאצית אילצה את ממשלת דנמרק להתפטר. במהלך אירועים אלה, הדיפלומט גאורג פרדיננד דוקוויץ העביר לידידיו הדנים את הידיעה על הגירוש הצפוי של יהודי דנמרק, ובכך איפשר את הברחתם לשוודיה הנייטרלית של 95% מיהודי דנמרק והצלתם מהשמדה. על כך הוענק לו אות חסיד אומות העולם על ידי יד ושם. מספר קטן של יהודים, כ-450 בסך הכל, נתפסו על ידי הגרמנים ונשלחו לטרזיינשטט. פקידים דנים הצליחו להבטיח כי אסירים אלה לא ישלחו למחנות ההשמדה. דנמרק הצילה כ-7,200 יהודים סביב אוקטובר 1943.
הולנד
בהתבסס על אוכלוסיית 1940 המונה 9 מיליון נפש, 5,516 היהודים שחולצו בהולנד מהווים את המספר הגדול ביותר לנפש: 1 מכל 1,700 הולנדים זכה במדליית חסיד אומות העולם. הבולטים שבהם כוללים את וילם ארונדאוס, האמן ההולנדי ולוחם המחתרת ההולנדית שסייע בזיוף מסמכים המאפשרים למשפחות יהודיות לברוח מהמדינה.
חרטראודה וייסמילר-מאייר, שסייעה להציל כ-10,000 ילדים יהודים מגרמניה ואוסטריה רגע לפני פרוץ המלחמה בקינדר-טרנספורט ובאוניית התחבורה האחרונה שיצאה מהולנד לבריטניה במאי 1940.
יאן זווארטנדיק, אשר בתור נציג קונסולרי הולנדי בקובנה, ליטא, הוציא אשרות יציאה ששימשו לבין 6,000–10,000 פליטים יהודים לברוח מהתופת.
מיפ חיס ומשפחתה אשר עזרו לאנה פרנק ומשפחתה.
ססיליה לוץ, מורה וחברת המחתרת ההולנדית, שהצילה ילדים יהודים במהלך המלחמה.
מריון פריצ'רד סייעה להציל כ-150 יהודים הולנדים, רובם ילדים, בכל זמן הכיבוש הגרמני בהולנד.
יאן ואן הולסט שימש כגורם למניעת גירוש יהודים והריגתם במהלך השואה.
משתתפי שביתת פברואר היו חברים לשביתה הכללית שהתקיימה בהולנד הכבושה במהלך מלחמת העולם השנייה, ואורגנה על ידי המפלגה הקומוניסטית ההולנדית (CPN) שהייתה אז מחוץ לחוק, כנגד רדיפת היהודים ופעולותיהם האנטישמיות של הנאצים ועוזריהם. המניע לפרוץ השביתה היה סדרת מעצרים ופוגרומים שבוצעו על ידי הגרמנים בשכונות היהודיות של אמסטרדם. השביתה החלה ב-25 בפברואר 1941 ונמשכה יומיים. במהלך יומה השני של השביתה נטלו בה חלק 300 אלף איש. ביומה השלישי דוכאה השביתה באלימות על ידי הכובשים הגרמנים. שביתת פברואר 1941 נחשבת לאחת מפעולות המחאה הראשונות כנגד הנאצים באירופה הכבושה, והיא המחאה ההמונית היחידה שהתקיימה כנגד שילוחיי היהודים, אשר אורגנה על ידי לא-יהודים.
הכפר ניולנדה שהקים מכסה לתושבים להצלת יהודים. זהו אחד המקומות יוצאי הדופן שבו התגייסו תושבי כפר שלם להסתרת יהודים ולהצלת חייהם מידי משטר האימים הנאצי, תוך סיכון חיים. מאתים ושניים תושבי הכפר ניולנדה והסביבה הוכרו כחסידי אומות העולם, והוא אחד משני יישובים שהוכרו באופן קולקטיבי כחסידי אומות העולם. בשנת 1988 הוקמה ביד ושם אנדרטה לכבוד תושבי הכפר.
הפיליפינים
במעשה הומניטרי בפיליפינים, מנואל קזון, נשיא חבר העמים הראשון של הפיליפינים, הקל על כניסתם לפליפינים של פליטים יהודים שנמלטו ממשטרים פשיסטיים באירופה, תוך שהוא נתון לביקורות רבות.
יוון
בפרסומי הקרן לקידום לימודי יהדות ספרד ותרבותה נכתב "אי אפשר לשכוח את היוזמות החוזרות ונשנות של ראש הכנסייה המטרופוליטן הנוצרית האורתודוקסית היוונית מסלוניקי, גנאדיוס, נגד הגירושים, ובעיקר מכתב המחאה הרשמי שנחתם באתונה ב-23 במרץ 1943, על ידי הארכיבישוף דמסקינוס של הכנסייה היוונית האורתודוקסית יחד עם 27 מנהיגים בולטים מארגונים תרבותיים, אקדמיים ומקצועיים. המסמך, שנכתב בשפה ברורה, מתייחס לקשרים ההדוקים בין אורתודוקסים נוצרים ליהודים, המזהים אותם במשותף כיוונים, ללא בידול. מסמך כזה הוא ייחודי בכל אירופה הכבושה, באופיו, בתוכנו ובתכליתו".
275 יהודי האי זקינתוס, שרדו את השואה. כאשר הוצג לראש העיר של האי, לוקאס קארר (Λουκάς Καρρέρ), הצו הגרמני למסור רשימת יהודים, חזר הבישוף כריסוסטומוס לגרמנים המופתעים עם רשימה של שני שמות, שלו ושל ראש העיר. יתר על כן, הבישוף כתב מכתב להיטלר עצמו, לפיו יהודי האי נמצאים בפיקוחו. בינתיים אוכלוסיית האי הסתירה כל אחד ואחת מבני הקהילה היהודית. כשהאי כמעט ונעלם לחלוטין עקב רעידת האדמה הגדולה של שנת 1953, העזרה הראשונה הגיעה ממדינת ישראל עם מסר שכותרתו "יהודי זקינתוס מעולם לא שכחו את ראש העיר שלכם או את הבישוף האהוב שלכם ואת מה שעשו ועשיתם למעננו".
לקהילה היהודית של וולוס, מהעתיקות ביותר ביוון, היו פחות אבדות בנפש מכל קהילה יהודית אחרת ביוון בזכות ההתערבות והדינמיות המתוזמנות של המחתרת הקומוניסטית, חזית השחרור הלאומית, והזרוע הצבאית שלה, צבא השחרור העממי היווני (ELAS), ושיתוף הפעולה המוצלח של ראש הכנסייה הנוצרית האורתודוקסית היוונית, והרב הראשי של וולוס, משה שמעון פסח.
אליס, נסיכת באטנברג, שהייתה רעייתו של אנדראס, נסיך יוון ודנמרק ואמם של הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, וחמותה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, שהתה באתונה הכבושה במהלך מלחמת העולם השנייה, והגנה על פליטים יהודים, והוכרה בהמשך כחסידת אומות העולם על ידי יד ושם. אף על פי שהגרמנים והבולגרים גירשו מספר רב של יהודים יוונים, אחרים הוסתרו בהצלחה על ידי שכניהם היוונים.
יפן
ממשלת יפן הבטיחה את בטיחות היהודים בסין וביפן. גנרל הצבא היפני הידקי טוג'ו קיבל פליטים יהודים בהתאם למדיניות הלאומית היפנית ודחה את המחאה הגרמנית. פומימרו קונואה וצ'יאונה סוגיהארה עזרן לאלפי יהודים לברוח מהשואה.
ליטא
על פי הנתונים הקיימים ביד ושם, עד לינואר 2019 זוהו 904 מחלצים יהודים בליטא, ואילו בקטלוג שהורכב על ידי המחלקה להנצחת מצילי יהודים במוזיאון היהודי הממלכתי בליטא, מצוינים 2,300 ליטאים כמצילי יהודים בשואה, ביניהם 159 אנשי דת.
הרפובליקה של ליטא בעקבות כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית וברית המועצות בספטמבר 1939, קיבלה וארחה במדינתם מספר פליטים פולנים ויהודים וכן חיילי צבא פולין שהובסו במלחמה. חלק מהפליטים האלה ניצלו מאוחר יותר מסובייטים (ובסופו של דבר מהנאצים) על ידי הקונסול הכללי היפני בקובנה צ'יאונה סוגיהארה, לאחר כיבוש ליטא בידי ברית המועצות 15 ביוני 1940. סוגיהארה הוציא אלפי אשרות ליהודים שנמלטו מקובנה לאחר כיבוש ליטא על ידי ברית המועצות, בניגוד לפקודות מפורשות של משרד החוץ היפני. סוגיהארה, הדיפלומט הזר האחרון שעזב את קובנה, המשיך להחתים אשרות מהחלון הפתוח של הרכבת היוצאת שלו. לאחר המלחמה פוטר סוגיהארה משירות החוץ היפני, לכאורה עקב קיצוצים. בשנת 1985 קיבלו אשתו ובנו של סוגיהארה את כבוד חסידי אומות העולם בירושלים, מטעם סוגיהארה החולה באותה העת שמת בשנת 1986.
כמו גם במדינות אחרות מצילים מליטא הגיעו משכבות שונות של החברה. הדמויות האיקוניות ביותר הן הספרנית אונה שימאיטה, הרופא פיאטרס באובליס, הסופר קאזיס בינקיס ורעייתו העיתונאית סופיה בינקיינה, המוזיקאי ולאדאס ורצ'יקאס, הסופר והמתרגם דנוטה זובוביינה (צ'יורליוניטה) ובעלה ולדימירס זובובאס, הרופא אלנה קוטורגינה, הרופא וולאס דרופאס. פראנאס מייז'ליס, הכומר הקתולי Juozapas Stakauskas, המורה ולאדאס ז'מאטיס, הנזירה הקתולית מריה מיקולסקה ואחרים.
סין
חה פנגשאן, היה דיפלומט סיני, שבהיותו הקונסול הכללי של הרפובליקה הסינית בווינה בין השנים 1938–1940 הציל מאות ואולי אף אלפי יהודים מציפורני הנאצים. הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם. פנגשאן החל להנפיק אשרות ליהודים לשאנגחאי, שחלקם בתקופה זו עדיין היה בשליטת הרפובליקה הסינית, מסיבות הומניטריות. בין השנים 1933–1941, שאנגחאי, תחת הכיבוש היפני, קיבלה ללא תנאי מעל 18,000 פליטים יהודים שנמלטו מהשואה באירופה, מספר גדול יותר מאלה שנלקחו על ידי קנדה, ניו זילנד, דרום אפריקה והודו הבריטית יחד במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר 1943, הגטו היפני הכובש שהשתייך לנאצים כינס את הפליטים היהודים בשאנגחאי לאזור שכונה גטו שאנגחאי. רבים מהפליטים היהודים בשאנגחאי היגרו לארצות הברית וישראל לאחר 1948 בעקבות מלחמת האזרחים הסינית.
ספרד
במדינה הספרדית, כמה דיפלומטים תרמו באופן פעיל מאוד להצלת יהודים בתקופת השואה. שני הבולטים שבהם היו אנחל סאנס בריס, שהציל כחמשת אלפים יהודים הונגרים בכך שסיפק להם דרכונים ספרדים בעת תפקידו כשגריר ספרד בהונגריה. ואדוארדו פרופר דה קאייחון, שעזר לאלפי יהודים להימלט מצרפת לספרד. דיפלומטים אחרים בעלי תפקיד רלוונטי היו ברנרדו רולנד דה מיוטה (קונסול ספרד בפריז), חוסה רוחאס מורנו (שגריר בבוקרשט), מיגל אנגל דה מוגירו (דיפלומט בשגרירות בבודפשט), סבסטיאן רומרו רדיגאלס (קונסול באתונה), חוליו פלנסיה טובאו (דיפלומט בשגרירות בסופיה), חואן שוורץ דיאז פלורס (קונסול בווינה) וחוסה רואיס סנטלה (דיפלומט בשגרירות בברלין).
סרביה
לאחר הפלישה ליוגוסלביה, המדינה נכבשה על ידי גרמניה וחלק מהאזורים נכבשו על ידי איטליה, הונגריה, בולגריה ואלבניה והתקיימה גם המדינה העצמאית של קרואטיה. לאחר מסע הפצצה על ערי סרביה הגדולות, התקיים משטר בובות גרמני בראשות מילאן נדיץ', שיחד עם הצבא הגרמני וכוחות הכיבוש רדפו את היהודים בסרביה, באזור ווביובינה הכבושה בהונגריה ובשטח שהיה בידי האוסטאשה. יהודים סרבים שלא הועברו למחנות ריכוז בגרמניה נרצחו או במחנות הריכוז הנאציים בתוך סרביה (כגון מחנה הריכוז צרווני קרסטו ומחנה הריכוז באנייצה) או הועברו למחנה הריכוז יאסנובאץ שהיה בשליטת האוסטאשה, ונרצחו שם. יהודים שחיו באזורים הכבושים בהונגריה עמדו בפני הוצאות להורג המוניות, והידוע לשמצה ביותר היה הטבח בדרום באצ'קה.
אזרחים סרבים היו מעורבים בהצלת אלפי יהודי יוגוסלביה בתקופה זו. מרים שטיינר-אביעזר, חוקרת יהדות יוגוסלביה וחברה בוועד הגויים הצדיקים של יד ושם קובעת: "הסרבים הצילו יהודים רבים. בניגוד לתדמית הנוכחית שלהם בעולם, הסרבים הם עם ידידותי, נאמן שלא יפקיר את שכנים." נכון לשנת 2017 יד ושם מכיר ב-135 סרבים כחסידי אומות העולם, המספר הגבוה ביותר מכל מדינות הבלקן.
פולין
בפולין הייתה אוכלוסייה יהודית גדולה מאוד, ולדברי ההיסטוריון נורמן דייוויס, יהודים רבים יותר נהרגו והוצלו בפולין מאשר בכל מדינה אחרת. בדרך כלל נתון הניצולים נע בין 100,000–150,000. האנדרטה במחנה ההשמדה בלז'ץ מנציחה 600,000 יהודים נרצחים ו-1,500 פולנים שניסו להציל יהודים. אלפים בפולין זכו לכבוד חסידי אומות העולם על ידי יד ושם, המהווים את הקונטיננט הלאומי הגדול ביותר. מרטין גילברט כתב כי "פולנים שסיכנו את חייהם להצלת היהודים הם אכן היוצא מן הכלל. אך ניתן היה למצוא אותם בכל פולין, בכל עיירה וכפר."
במהלך הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה, פולין הייתה המדינה היחידה שבה כל עזרה הניתנת לאדם בעל אמונה או מוצא יהודי הייתה עונשה מוות. עם זאת, 6,532 גברים ונשים (יותר מכל מדינה אחרת בעולם) הוכרו כמצילים על ידי יד ושם בישראל.
יהודים נעזרו גם בדיפלומטים מחוץ לפולין. קבוצת Ładoś הייתה קבוצה של דיפלומטים פולנים ופעילים יהודים שיצרו בשווייץ מערכת בלתי חוקית בעזרתה של אמריקה הלטינית דרכונים שמטרתם לעזור לאלפי יהודי אירופה לחמוק מן השואה. כ-10,000 יהודים קיבלו דרכונים כאלה, מתוכם מעל 3,000 ניצלו. יהודים רבים קיבלו עזרה על ידי הנריק סלביק, בכך שהעניק להם דרכונים פולניים.
פורטוגל
היסטוריונים מעריכים כי עד מיליון פליטים נמלטו מהנאצים דרך פורטוגל במהלך מלחמת העולם השנייה, מספר מרשים בהתחשב בגודל אוכלוסיית המדינה באותה תקופה (כ-6 מיליון). ראש ממשלת פורטוגל אנטוניו דה אוליביירה סלזאר התיר לכל הארגונים היהודים הבינלאומיים – HIAS, HICEM, ועדת ההפצה היהודית האמריקאית, הקונגרס היהודי העולמי וועדות הסיוע היהודיות הפורטוגליות – להתבסס בליסבון. בשנת 1944, בהונגריה, בעודם מסכנים את חייהם, הדיפלומטים קרלוס סמפאיו גארידו וקרלוס דה ליז, בתיאום עם סלזאר סייעו ליהודים רבים להימלט מהנאצים ובעלי בריתם ההונגרים. ביוני 1940, כשפלשה גרמניה לצרפת, קונסול פורטוגל בבורדו, ארישטידש דה סוזה מנדש הוציא אשרות, ללא הבחנה, לאוכלוסייה היהודית מבלי לבקש הרשאות קודמות מליסבון כפי שהיה אמור לעשות. לא ניתן לקבוע את מספר הויזות שהונפקו על ידי סוזה מנדש. פורטוגלים נוספים שנמנו על הצלת יהודים במהלך המלחמה הם פרופסור פרנסיסקו פאולה לייט פינטו ומשה בן-שבת אמזאלג, יהודי מסור ותומך בסלזאר שעמד בראש הקהילה היהודית בליסבון במשך יותר מחמישים שנה (משנת 1926 עד 1978). לייט פינטו, מנכ"ל הרכבות הפורטוגזיות, יחד עם אמזאלג, ארגנו כמה רכבות שהגיעו מברלין ומערים אחרות, עמוסות בפליטים יהודים.
פינלנד
ממשלת פינלנד סירבה בדרך כלל לגרש את יהודי פינלנד לגרמניה. נאמר כי פקידי ממשל פיניים אמרו לשליחי גרמניה כי "אין לפינלנד שום בעיה יהודית". עם זאת, המשטרה החשאית ה-ValPo גירשה בשנת 1942, 8 יהודים שהיו פליטים שביקשו מקלט בפינלנד. יתר על כן, נראה מאוד סביר כי פינלנד גירשה שבויי מלחמה סובייטים, ביניהם מספר יהודים. אולם רוב היהודים הפינים הוגנו על ידי הלחימה המשותפת של הממשלה עם גרמניה. אנשיהם הצטרפו לצבא הפיני ונלחמו בחזית.
האדם הפיני הבולט ביותר שהיה מעורב בסיוע ליהודים היה אלגות' ניסקה (1888–1954). בסך הכל זייף ניסקה דרכונים עבור 48 יהודים במהלך שנת 1938 והרוויח 2.5 מיליון מארק פיני (890,000 דולר או 600,000 פאונד בכסף של היום) תמורתם. ידוע שרק שלושה מהיהודים שרדו את השואה ואילו עשרים נתפסו. גורלם של עשרים וחמישה האחרים אינו ידוע.
צרפת
האב מארי-בנואה היה צרפתי מהמסדר הקפוצ'יני שסייע להבריח כ-4000 יהודים מן הנאצים בדרום צרפת ובהמשך הוכר על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם. בעיירה הצרפתית לה שמבון-סור-ליניון הגנו גם כן על כמה אלפי יהודים, והוא אחד משני יישובים שהוכרו באופן קולקטיבי כחסידי אומות העולם. הדיפלומט הברזילאי לואיס מרטינס דה סוסה דנטאס הוציא אשרות דיפלומטיות ברזילאיות באופן בלתי חוקי למאות יהודים בצרפת של וישי והציל אותם ממוות כמעט בטוח. סי קאדור בן גבריט ראש הדת של המרכז האיסלאמי בצרפת, סייע ליותר מאלף יהודים על ידי מסירת תעודות זהות מזויפות ליהודי פריז במהלך הכיבוש הגרמני בצרפת. הוא גם הצליח להסתיר משפחות יהודיות רבות בחדרי מסגד בפריז וכן במגורים ובאזורי תפילת הנשים. אף על פי כן, לא הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
ג'ן מאיירס
ג'ניס לנור מאיירס (באנגלית: Janice Lenore Meyers; 20 ביולי 1928 – 21 ביוני 2019) הייתה פוליטיקאית אמריקאית מהמפלגה הרפובליקנית, שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת קנזס. היא הייתה האישה הרפובליקנית הראשונה שנבחרה לבית הנבחרים האמריקאי מקנזס.
ביוגרפיה
מאיירס נולדה לינקולן, עיר הבירה של נברסקה. היא למדה בבתי ספר ציבוריים בסופיריור שבדרום נברסקה, ואת השכלתה הגבוהה רכשה לראשונה במכללת ויליאם וודס השוכן בפולטון שבמיזורי. בשנת 1951 השלימה מאיירס לימודי תואר ראשון באוניברסיטת נברסקה–לינקולן. משנת 1951 עד 1954 עבדה כעוזרת לענייני פרסום ויחסי ציבור בתחנת רדיו מקומית באומהה ובחנות כלבו בלינקולן. בשנים 1967–1972 היא הייתה חברת מועצה בעיריית אוברלנד פארק, ובמשך שנתיים (1972-1970) הייתה נשיאת המועצה. מ-1972 עד 1984 מאיירס הייתה חברת הסנאט המדינתי של קנזס. בבחירות 1978 התמודדה אל הסנאט של ארצות הברית, אך הובסה בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית, בהן התמודדו מועמדים רבים ולבסוך ניצחה ננסי קאסבאום.
בנה, פיל מאיירס, התמודד על אחד משני מושביה של הוואי בבית הנבחרים במהלך בחירות 2000, אך הפסיד לניל אברקרומבי, מועמד המפלגה הדמוקרטית. ב-21 ביוני 2019 נפטרה מאיירס לאחר מאבק במחלת לב במרכז הרפואי השוכן בעיירה מריאם על גבול קנזס-מיזורי.
שולה אמאובי
פולשולה "שולה" אמאובי (באנגלית: Shola Ameobi; נולד ב-12 באוקטובר 1981 בזאריה שבניגריה) הוא כדורגלן עבר ניגרי ששיחק בעמדת החלוץ. שיחק 14 שנים בקבוצת ניוקאסל יונייטד.
ביוגרפיה
אמאובי נולד בעיר זאריה שבניגריה כבן הבכור להוריו, וב-1986 משפחתו היגרה לאנגליה והשתקעה בעיר ניוקאסל כאשר אמאובי היה בן חמש שנים.
בגיל 13 הצטרף אמאובי למחלקת הנוער של ניוקאסל יונייטד. ב-9 בספטמבר 2000 ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה הבוגרת בתיקו 0-0 נגד צ'לסי, כשבמקביל החל לשחק בנבחרת אנגליה הצעירה, בשורותיה ערך 20 הופעות בהן כבש 7 שערים. ב-13 בינואר 2001 הבקיע את שערו הראשון בניוקאסל בניצחון 1–3 על קובנטרי סיטי. ב-27 במרץ 2008 הושאל לסטוק סיטי עד לסוף העונה. ב-29 במרץ ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בתיקו 1-1 נגד שפילד ונסדיי.
ב-2009 הביע לראשונה את רצונו לשחק עבור נבחרת ניגריה הבוגרת. ב-1 בנובמבר 2011 פיפ"א אישרה לאמאובי לשחק בנבחרת ניגריה אף על פי ששיחק בנעוריו בנבחרת אנגליה הצעירה. ב-14 בנובמבר 2012 ערך אמאובי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניגריה במשחק ידידות נגד ונצואלה, בו אף כבש אמאובי שער בניצחון 1–3. בהמשך, אמאובי אף ערך שתי הופעות במדי ניגריה במהלך גביע העולם בכדורגל 2014.
ב-23 במאי 2014 ניוקאסל הודיעה שאמאובי יעזוב את הקבוצה לאחר 14 שנה. בתגובה לעזיבתו של אמאובי, שנתפס כסמל מקומי בניוקאסל, מחו אוהדי הקבוצה ואחדים מהם אף הקימו מאהל מחאה מול כניסת השחקנים באצטדיון סנט ג'יימס פארק כשהם מסרבים להתפנות עד שהנהלת המועדון תחזור בה מההחלטה האומללה לשחרר את אמאובי. לבסוף התרצו האוהדים לאחר שאמאובי ואחד מנציגי ההנהלה פקדו יחדיו את המאהל, והבטיחו למוחים כי נציגותה של משפחת אמאובי במועדון תימשך עם הישארותו בקבוצה של אחיו הצעיר של אמאובי, סאמי אמאובי. ההבטחה אכן קוימה וסאמי שיחק במועדון בעונה החולפת, אולם לאחריה הושאל לקארדיף סיטי ובהמשך עזב סופית את ניוקאסל. עזיבתו של סאמי אמאובי הוסיפה לקרע העמוק ולסכסוך המתמשך בין הנהלת המועדון ואוהדי ניוקאסל, שהתקשו לקבל את הבשורה כי משפחת אמאובי עזבה את המועדון.
ב-11 באוגוסט 2014 חתם בגזיאנטפ הטורקית לעונה אחת. ב-13 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה נגד קייסריספור. ב-19 בספטמבר הבקיע את שערו הבכורה בתיקו 1-1 נגד אדנספור. ב-29 בדצמבר 2014 עזב את הקבוצה מסיבות משפחתיות.
ב-12 בפברואר 2016 חתם בפליטווד טאון מהליגה השלישית באנגליה. יום לאחר מכן, ב-13 בפברואר ערך את הופעתו הבכורה בתיקו 0-0 נגד פורט ולה. ב-1 במרץ כבש את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 1–2 על ג'ילינגהאם.
ב-3 בפברואר 2017 חתם בנוטס קאונטי עד לסיום העונה. בסיום העונה האריך את חוזהו בעונה נוספת. ב-22 במאי 2018 הודיע הקבוצה על עזיבתו של אמאובי בסיום העונה.
ב-22 ביוני 2019 ולאחר לחץ גדול מצד אוהדי הקבוצה, הודיעה ניוקאסל על חזרתו של אמאובי למועדון ומינויו לתפקיד חדש: מאמן ההשאלות. בכך הסתיימה קריירת המשחק של אמאובי.
יושינורי שירקאווה
יושינורי שירקאווה (ביפנית: 白川 義則; 24 בינואר 1869 - 26 במאי 1932) היה גנרל יפני, שלקח חלק פעיל בתחילת מלחמת סין–יפן השנייה. נרצח בידי פעיל עצמאות קוריאני.
ביוגרפיה
שירקאווה נולד למשפחת סמוראים בעיר איו, שבמחוז אהימה שבאימפריה היפנית. הוא הצטרף לצבא הקיסרי, וסיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הקיסרית בשנת 1890. הוא החל להרצות באקדמיה, אולם עם פרוץ מלחמת סין–יפן הראשונה נכנס לצבא באופן פעיל. הוא לחם בהצטיינות והועלה לדרגת לוטננט. לאחר המלחמה חזר ללמד, ובשנת 1899 הועלה לדרגת קפטן. בשנת 1903 הועלה לדרגת מייג'ור, ופיקד על רגימנט הרגלים ה-21 במהלך מלחמת רוסיה–יפן. במהלך אותה מלחמה מונה למפקד הדיוויזיה ה-13. בשנת 1907 הועלה לדרגת לוטננט-קולונל, ושנתיים לאחר מכן לקולונל. אותה שנה (1909) מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-34.
ביוני 1911 מונה למפקד הדיוויזיה ה-13. מאוחר יותר באותה שנה הועלה לדרגת מייג'ור-גנרל. מ-1913 עד 1915 שימש כמפקד הכוחות היפניים שהיו מוצבים בסין. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה למפקד בריגדת הרגלים התשיעית. בין השנים 1916-1919 שימש כראש לשכת כוח האדם במשרד המלחמה הקיסרי. בשנת 1919 הועלה לדרגת לוטננט-גנרל, ובשנת 1921 מונה למפקד הדיוויזיה ה-11. אולם שנה לאחר מכן הועבר לדיוויזיה ה-1, אותה שנה מונה להיות סגן שר ההגנה תחת הנזו יאמאנאשי (山梨 半造), הוא החזיק בתפקיד עד שנת 1923, אז הפך למפקד צבא קוואנטונג - קבוצת ארמיות יוקרתית של הצבא היפני, הוא החזיק בתפקיד עד שנת 1926.
במרץ 1925 הועלה לדרגת גנרל. כאשר התגברו המתחים בסין שהתפרצו מאוחר יותר בדמות מלחמת סין–יפן השנייה, נשלח שירקאווה ב-25 בפברואר 1932 כראש חיל משלוח לסין. הוא פיקד על הצבא היפני במהלך מספר "תקריות" שאירעו בינו לבין הצבא הסיני, הבולטת שבהן "תקרית שאנגחאי". אולם ב-29 באפריל של אותה שנה במהלך חגיגות שנערכו בשאנגחאי לכבוד יום הולדתו של הקיסר הירוהיטו, השליך פעיל עצמאות קוריאני בשם יון בונג-גיל, פצצה מאולתרת על דוכן הכבוד שבו נאם אותו רגע שירקאווה, שנפצע קשה וב-26 במאי מת מפצעיו.
יחסי ליכטנשטיין–פולין
יחסי ליכטנשטיין–פולין הם יחסי החוץ קיימים בין ליכטנשטיין לפולין.
תחנת הרכבת מרכזית המפרץ
תחנת הרכבת מרכזית המפרץ היא תחנת נוסעים של רכבת ישראל המהווה חלק מהמרכז התחבורתי מרכזית המפרץ ומשרתת את אזור מזרח חיפה, העיר נשר, הקריות ואת אזור התעשייה והמסחר של הצ'ק פוסט ומפרץ חיפה.
זוהי תחנת הרכבת הראשונה בישראל המשרתת שתי מסילות נפרדות – שני הרציפים המשרתים את מסילת החוף של רכבת ישראל שוכנים בצמוד לסינמול ורציף אחד המשרת את מסילת העמק שוכן על גשר הממוקם מעל מרכזית המפרץ. כמו כן, זוהי תחנת הרכבת ראשונה בישראל שנבנתה ביוזמתו של משקיע פרטי ובמימון חלקי שלו.
התחנות שביניהן נמצאת תחנת מרכזית המפרץ הן חיפה מרכז – השמונה וחוצות המפרץ על מסילת החוף, ותחנת הרכבת יקנעם – כפר יהושע במסילת העמק.
היסטוריה
התחנה הוקמה בשנת 2001 על ידי רכבת ישראל ובמימונם של יזמים פרטיים - יזמי קניון לב המפרץ, החברות א. דורי, שופרסל ואמפל. היא נקראה "תחנת הרכבת לב המפרץ" על שם הקניון הסמוך לה, "לב המפרץ" (שכעבור שנים, הוסב שמו ל"סינמול"). בעלי השליטה ומתכנניה התבקשו לעצב את מעבר הנוסעים כך שיעבור בתוך הקניון. זוהי התחנה הראשונה שהוקמה בשיטה זאת ובעקבותיה נבנתה בשיטה דומה התחנה הסמוכה, תחנת הרכבת חוצות המפרץ. תחנת "לב המפרץ" החלה לפעול ב-6 בספטמבר 2001.
בשנת 2002 נפתחה "מרכזית המפרץ" במבנה זמני הסמוך לתחנת הרכבת. מהמבנה החדש יצאו קווי האוטובוס לכל חלקי הארץ, והחליפו את תחנת התחנה המרכזית בבת גלים. הסמיכות לתחנה הגבירה את תנועת הנוסעים בתחנת הרכבת.
ב-16 ביולי 2006, בעיצומה של מלחמת לבנון השנייה, שותקה תנועת הרכבות לתחנה לאחר שטיל קטיושה פגע במוסכי הרכבת במרכז חיפה והרג שמונה מעובדי רכבת ישראל. רק ב-14 באוגוסט (תום המלחמה), חודשה תנועת הרכבות לתחנה וממנה.
כחלק מהקמת מסילת העמק תוכננה הקמת תחנה חדשה במתחם מרכזית המפרץ, אשר תחילה יועד לה השם "לב המפרץ מזרח". עקב עיכוב בבניית התחנה, תחנה זו לא הייתה מוכנה לתאריך הפתיחה המקורי בשנת 2016. לבסוף, ב-3 ביולי 2018, כאשר הושלמה הבנייה, היא נפתחה כרציף החדש המשרת את מסילת העמק ונקרא "מרכזית המפרץ – קו העמק". באותה עת הוחלף השילוט בתחנה המקורית מ"לב המפרץ" ל"מרכזית המפרץ - קו החוף", ושמה של התחנה על שתי מסילותיה שונה ל"מרכזית המפרץ" (בדומה לשם מסוף האוטובוסים הסמוך).
מבנה התחנה
בתחנה שני רציפי צד המחוברים ביניהם במעבר עילי. ניתן להיכנס ולצאת מן התחנה דרך המעבר העילי, המחובר לאולם נוסעים קטן שנמצא בתוך מרכז הקניות (בדומה לתחנת הרכבת תל אביב השלום). במעבר זה על הולכי רגל לעבור דרך הקניון. בסוף שנת 2016 נפתחה יציאה נוספת מן התחנה בקצה הדרומי של רציף 1 המגיעה ישירות למסוף האוטובוסים מרכזית המפרץ. בשנת 2018 הוקם גשר הולכי רגל נוסף מתוך מרכז הקניות ישירות אל מרכז התחבורה המשודרג מרכזית המפרץ.
בסוף 2017 החל פרויקט של רכבת ישראל לשדרוג תחנת הרכבת. במסגרתו הוארכו רציפי הרכבת בתחנת קו החוף לאורך של 373 מטרים (והם הארוכים ביותר בארץ נכון לשנת 2019), בנוסף נבנה גשר הולכי רגל באורך 60 מטרים המקשר את רציפי קו החוף לרציפי העמק. במסגרת שדרוג התחנה נבנו גם דרגנועים המובילים מהגשר לרציפים, חדרים טכניים ואף בוצעה הכנה לחשמול עתידי של קו הרכבת.
שירות רכבות בתחנה
.