cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דורותי וסט
קריירה ספרותית
ב-1992 ג'קלין קנדי אונסיס הייתה עורכת ספרים בחברת דאבלדיי, והיא עבדה עם וסט על הספר The Wedding. אונסיס נפטרה זמן קצר לפני שהספר יצא לאור, ווסט הקדישה לה את הספר. הספר, המתרחש בשנות החמישים במרתה'ס ויניארס, מספר את סיפורה של אישה שחורה בהירת עור ובלונדינית, שלבי קולס, החיה חיים פריבילגיים למדי, ומתכננת את חתונתה עם נגן ג'אז לבן. באמצעות פלשבקים מיום החתונה ואחורה בזמן למשך דורות משפחתה של קולס, הספר בוחן נושאים כמו גזענות נגד שחורים וכן דעות קדומות בין לבין שחורים על בסיס מעמד וצבע עור.
מותה
וסט נפטרה ב-16 באוגוסט 1998, בגיל 91, מסיבות שלא פורסמו אך כנראה בנסיבות טבעיות.
שנתיים לפני מותה, זכתה וסט בפרס אניספילד-וולף למפעל חיים.
יצחק לייב טופורובסקי
יצחק לייב טופורובסקי (במקור טאפארובסקי; 1860 – 5 בספטמבר 1938) היה מחלוצי העלייה הראשונה, ממייסדי ראשון לציון, והנפח של המושבה. ממציא מחרשה ארצישראלית ומשחזה אוטומטית ומקים הראינוע הראשון בארץ ישראל.
ראשית חייו
טופורובסקי, בנם של מיכל וגיטל, נולד ביקטרינוסלב (כיום דניפרו), רוסיה. בגיל 16, בשנת 1876, עזב את בית הוריו בדרכו לארץ ישראל דרך קושטא שבטורקיה, שם עבד כשוליה אצל נפח דודי נחושת ולאחר מכן עלה לישראל. הוא הצטרף לקבוצת מייסדי ראשון לציון והפך לחרש הברזל לכלי ומכשירי המתיישבים.
פעילותו הציבורית
טופורובסקי נמנה עם מייסדי הכורמות בארץ ישראל ביחד עם אשר לוין ושמואל אוסטשינסקי, רכש אדמות בראשון לציון, ניגן בחצוצרה בתזמורת המושבה, והקים את הראינוע הראשון בארץ ישראל.
טופורובסקי התקין מחרשת ברזל מתקדמת, בין המצאותיו הייתה "משחזה אוטומטית" להשחזת החרמשים. בית המלאכה שלו הפך לבית אולפנה לחרשי מתכת צעירים ומקום לינה לעולים החדשים. רבים מבני המושבה הכתירו אותו כבורר בסכסוכיהם ואף מינוהו אפוטרופוס על יורשיהם ועל רכושם.
בשנת 1917 הקים יצחק לייב ראינוע בחצר ביתו, סמוך לבית הספר "חביב". כשנה לאחר הקמתו, פקד את המשפחה אסון קשה כאשר שריפה פרצה בראינוע ובנו אהרון, שהיה אחראי על הקרנת הסרטים, נספה בעת הקרנה כתוצאה מכך נסגר הראינוע.
תרומתו לחקלאות בישראל
טופורובסקי היה האחראי הראשי על הנפחייה שביקב המקומי. הוא תיקן את כלי עבודתיהם של הפלאחים הערבים המקומיים. הוא חיבר ותיקן פרסות ברזל של בהמות עבודה, ועם הזמן נהפך למומחה בריפוי בהמות. כאשר נתקלו חופרי הבאר שבתחתית הגבעה במושבה ראשון לציון, בשכבת סלע, התקין עבורם טופורובסקי מפסלת ברזל חזקה על המקדח ששלח הברון רוטשילד, מה שאפשר את המשך החפירה.
בין השנים 1882–1883, חקר ולמד את תכונות המחרשות השונות והצליח לקבוע אילו כלים עובד אדמה בישראל צריך וכיצד אפשר לשכלל אותם, ובראשם את המחרשה. בזכות המצאתו חלה מהפכה בטכניקה החקלאית. המחרשה הייתה חזקה ועמידה, בדומה לזו המקובלת בקרב הפלאחים בסביבות ראשון לציון, ומותאמת לטיב הקרקעות שלהם. אמנם התחוללה מהפכה בטכניקה החקלאית, אך חידושו לא הגיע אל מאה משפחות עובדי האדמה היהודיים, שהיו אז בארץ; גם כשהגיע, פסלו פקידי הברון כל כלי שלא היה ידוע להם מארץ מוצאם.
משפחתו
טופורובסקי התחתן עם קריינה עטרה ולהם נולדו תשעה ילדים. ח"כ בועז טופורובסקי הוא נינו.
הנצחה
רחוב בראשון לציון קרוי על שמו.
ח'יתאן
המילה, הסרת העורלה, בערבית חִ'תאן (ختان), היא מצווה לכל גבר מוסלמי לפני הגיעו לגיל 18. המושג "חִ'תאן" משמש גם לתיאור ניתוח או לכריתת דגדגן או חלקי פות אחרים לנשים מוסלמיות (ראו: מילת נשים באסלאם).
המילה הייתה נפוצה בשבטי ערב עוד בתקופה הטרום-אסלאמית, כבר אז היא שימשה טקס פולחני וכנורמה לאומית (בני חצי האי ערב נקראו "אוּמַּת אל-חִ'יתָאן" امّة الختان – אומת הנימולים). במאות שלאחר מות הנביא מוחמד קיבלה המילה את משמעותה הדתית בשריעה המוסלמית. על אף שאין בקוראן אזכור מפורש למילה, המנהג מיוחס לפסוק "זכור את ניסיונות אללה את אברהם במצוות אשר מולאו" – מפסוק זה נגזרת בחדית' המילה על כל הגברים. ייחוסה של המילה לאברהם מחוזקת בקביעת החדית' כי מאז ימיו לא הקיף ערל את הכעבה.
בראשית האסלאם הייתה המילה טקס שנוהל במסגרת מצומצמת, לעיתים בהשתתפות זמרים שתפקידם לחזק את רוחו של הילד הנימול ולהקל על כאבו. בתקופת הממלכות האסלאמיות הפכה החגיגה המשפחתית לטקס מפואר עתיר מוזמנים.
המילה נהוגה כמעט בקרב כל המוסלמים, ורובם רואים בה מצווה דתית. מקובל שטעמה הוא שמירה על ההיגיינה, אותה מחייב האסלאם לצורך היטהרות לתפילה. חשיבות המילה למתאסלם נובעת מכך שלפני המילה תפילתו אינה מתקבלת, הוא אינו יכול לעלות לחג', אינו יכול להעיד במשפט, ואינו רשאי לשחוט בהמה למאכל.
האסלאם אינו קובע גיל למילה, אלא מחייב לערוך את המילה לפני שהילד הגיע לבגרות. המילה מבוצעת בגילאים שונים בתרבויות שונות – לרוב היא מבוצעת בין היום השביעי ליום הארבעים ללידה, אבל בחברות מסוימות, בעיקר בצפון-מערב אפריקה (המגרב), המילה מבוצעת בילדים עד שנתם השביעית. על פי מסורות קדומות, יש לערוך את המילה בגיל שבו עבר ישמעאל את המילה בידי אברהם – בגיל שלוש עשרה.
בקהילות מסוימות נהוג לערוך את המילה לכל הבנים במשפחה ביום אחד, ולערוך סעודה גדולה אחריה. כיום, הורים מוסלמים נוטים לערוך את המילה כשהילד עוד תינוק בשל היתרונות שבעריכת מילה בגיל צעיר.
הירוקי אראי
הירוקי אראי (ביפנית: 荒井 広宙; נולד ב-18 במאי 1988) הוא הלך יפני.
ביוגרפיה
באליפות העולם באתלטיקה 2011 שנערכה בטגו, דרום קוריאה הגיע אראי למקום התשיעי בתוצאה של 3:48:40 שעות.
באליפות העולם באתלטיקה 2013 שנערכה במוסקבה, רוסיה הגיע אראי למקום ה-11 עם תוצאה של 3:45:56 שעות.
באליפות העולם באתלטיקה 2015 שנערכה בבייג'ינג, סין הגיע אראי למקום הרביעי עם תוצאה של 3:43:44 שעות בהפרש של שלוש דקות ו-12 שניות מהמקום הראשון בו זכה מטיי טוט הסלובקי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיים אראי שלישי עם תוצאה של 3:41:24 שעות אך נפסל עקב טענה שנגע באיון דונפיי שסיים רביעי 14 שניות לאחר אראי. מספר דקות לאחר מכן, היפנים ערערו על ההחלטה וזכו בערעור. כתוצאה מכך השיג אראי את המקום השלישי ואת מדליית הארד באולימפיאדה.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 שנערכה בלונדון, בריטניה הגיע אראי למקום השני עם תוצאה של 3:41:17, אחרי שיאן העולם יוהאן דיניז מצרפת שהשיג את התוצאה 3:33:12 שעות ולפני בן ארצו קאי קוביאשי שהשיג את התוצאה 3:41:19 שעות.
לוח שנה (אפל)
לוח שנה (באנגלית: Calendar; לשעבר iCal) הוא יישום לוח שנה אישי שנעשה על ידי חברת אפל ופועל על מערכת ההפעלה OS X.
השם
אפל קיבלה רישיון לשם iCal ממערכת ההפעלה Brown Bear שהשתמשה בו ליישום לוח השנה שלה מאז שנת 1997. עם שחרורה של OS X v10.8 ביולי 2012, iCal נקראה Calender (לוח שנה), בדומה לגרסת הiOS.
פיתוח
פיתוח iCal הוא די שונה מתוכנה אחרת של אפל משום שהיא תוכננה באופן עצמאי על ידי צוות צרפתי קטן שעבד "בסתר" בפריז, בראשותו של ז'אן-מארי הולוט, חברו של סטיב ג'ובס. מאז, הפיתוח של iCal הועבר למפקדה האמריקנית של אפל בקופרטינו.
קרל גרוסברג
קרל גרוסברג (בגרמנית: Carl Grossberg; 6 בספטמבר 1894 – 19 באוקטובר 1940) היה צייר גרמני. בציורי שמן וצבעי מים, הוא צייר נופי ערים, ייצוגים תעשייתיים וטכניים. עם תפנית ניכרת לאובייקטיביות החדשה, אולמות ייצור ודימויים של המכונות שימשו מוטיבים מרכזיים.
ביוגרפיה
לאחר בית הספר היסודי למד גרוסברג בבית הספר התיכון בלנפ. משנת 1913 למד אדריכלות באאכן, אך עבר לדרמשטאדט כעבור שנה.
בשנת 1915 זומן גרוסברג לשירות צבאי - על פי הדיווח שלו - נלחם כקצין בחזית, נפצע וחזר למולדתו בשנת 1918. בראשית 1919 המשיך בלימודיו; בתחילה כסטודנט של ולטר קלם באוניברסיטה לאמנויות יפות בוויימאר, ואז מאמצע 1919 עד 1921 כסטודנט של ליונל פיינינגר בבאוהאוס. שם עבד בין היתר. עם ציור, אמנות דקורטיבית ואמנות מרחבית, לפני שעבר להתגורר בוירצבורג בשנת 1921.
זמן קצר לאחר מכן פגש את טילדה שוורץ, לה נישא בשנת 1923. נולדו להם שתי בנות, אחת מהן הייתה הציירת והמעצבת אווה גרוסברג. בשנת 1926 ערך גרוסברג תערוכת יחיד ראשונה בשטוטגרט, שהפכה אותו למפורסם. אחר היה התערוכה עברה לגלריה נירנדורף בברלין.
בשנת 1929 השתתף בתערוכה "אובייקטיביות חדשה" במוזיאון סטדליק באמסטרדם, וכעבור שנתיים הוא קיבל את פרס רומא. משנת 1933 עבד גרוסברג על יישום "התכנית התעשייתית" שלו - מחזור תמונות שהיה אמור לייצג חתך רוחב של הענפים הכלכליים החשובים ביותר בגרמניה. הפרויקט נותר בלתי ממומש. שנה לאחר מכן קיבל גרוסברג את ההזמנה לציור קיר מונומנטלי (45 × 12 מטר) לתערוכה "העם הגרמני - העבודה הגרמנית". באותה שנה הוצגה התערוכה של גרוסברג בחברת קסטנר בהנובר, ואחריה רטרוספקטיבה במוזיאון פולקוואנגן באסן בשנת 1935.
ב־25 באוגוסט 1939 קיבל גרוסברג צו גיוס והוצב כקצין כיבוש בפולין.
בזמן חופשה בגרמניה נהרג בתאונת דרכים ביער קומפינה.
יצירה
בעבודתו הציורית של גרוסברג בראשית שנות העשרים, עדיין שלטו נופי ערים. המבנים דמויי אבן הבניין מוצגים בצבעים בהירים וססגוניים ומגלים את עושר הפרטים האופייניים לגרוסברג המאוחר יותר. מאמצע שנות העשרים, גרוסברג העצים את הצגת הציוד הטכני, שההיבט העיצובי שלו הושג יותר ויותר בראייה הנדסית.
בתקופה זו נוצרו מה שמכונה "תמונות החלומות" שלו, בהן הוא מעשיר את המכונות באלמנטים סוריאליסטיים ומרחיב אותן לחלל אמנותי המופעל באופן סמלי (דוד קיטור עם עטלף 1928). עטלפים, קופים וציפורים מאכלסים את מבני התעשייה של גרוסברג ומזכירים קולוניזציה מחודשת של המודרניות באמצעות צורות חיים טרום-חברתיות (רנסאנס 1929).
רק בתחילת שנות השלושים זנח גרוסברג את "תמונות החלומות" שלו. חללי הפנים הטכנולוגיים בלטו בתקופה זו, ללא כל אביזרים. דודים גדולים במיוחד עם פיגומים ומערכות צינורות המקיפים אותם בזווית ישרה הם מוטיבים המגדירים תמונה (הדוד הצהוב 1933; בית זיקוק נפט 1933), כמו גם קונסטרוקציות כונן או גלגל תנופה (גלגל תנופה עם חגורת כונן 1934).
האתוס האדריכלי של גרוסברג מעביר מבנים תעשייתיים למונומנטים מבודדים ומלאכותיים. החדרים משתרעים ומסודרים על פי היבטים מכניים בלבד. כאן מתגלגלים הדימויים הרחוקים, הנמצאים בתת-קרקע, אותה סטריליות נצחית שמעידה בסופו של דבר על מקוריותו של קרל גרוסברג ומבססת את תהילתו כצייר תעשייתי וכאמן של העת החדשה.
סוזן המפשייר
סוזן המפשייר, ליידי קולוקונדיס (OBE) (באנגלית: Susan Hampshire, Lady Kulukundis; נולדה ב-12 במאי 1937) היא שחקנית אנגלייה ידועה ממגוון תפקידים בקולנוע ובטלוויזיה, זוכת שלושה פרסי אמי.
ביוגרפיה
סוזן המפשייר נולדה בקנזינגטון שבלונדון. היא הצעירה במשפחה בת ארבעה ילדים, יש לה שתי אחיות ואח. אמה הייתה מורה ואביה היה מנהל חברת Imperial Chemical Industries) ICI) ושהה מעט בבית. כילדה, היו לה קשיים בהתפתחות, עד גיל 9 לא ידעה לאיית את שמה ועד גיל 12 לא ידעה לקרוא. אמה הייתה נחושה לאפשר לה ללמוד וייסדה עבורה בית ספר בלונדון The Hampshire בו למדה.
בילדותה שאפה להיות אחות אך לא היו לה רמת הציונים הנדרשת, והיא החליטה להיות שחקנית. רק בגיל שלושים אובחנה כדיסלקטית.
קריירה
הופעת הבכורה של המפשייר בקולנוע הייתה בסרט "The Woman in the Hall". כבר כילדה החליטה להיות שחקנית והופיעה תחילה בתיאטרון. בתקופה זו הקליטה ב-HMV תקליט דרמה של "Little Black Sambo". ב-1962 שיחקה בתפקיד הראשי בעיבוד של ה-BBC לספר "מה עשתה קייטי" מאת סוזן קולידג'. לאחר מכן כיכבה ב-"The Three Lives of Thomasina" בהפקת חברת וולט דיסני לצידו של פטריק מקגוהן ובסרט "הנסיך הלוחם מדונגל". עוד הופיעה לצידו של מקגוהן בסדרה "Danger Man". ב-1964 השתתפה בסרט המוזיקלי "חיים נפלאים" בכיכובו של קליף ריצ'רד ובבימויו של סידני ג'יי פורי.
בשנת 1966 הופיעה לראשונה בטלוויזיה האמריקאית בפרק הפיילוט של הסדרה "מנהרת הזמן" בתפקיד נוסעת צעירה על הטיטאניק המתיידדת עם ד"ר טוני ניומן. אחר כך גילמה את ג'וי אדמסון ב-"Living Free" סרט ההמשך של "לחופש נולדה". ב-1972 גילמה שלוש דמויות שונות בסרט האימה "Malpertuis" בבימויו של הארי קימל. היא מוכרת בזכות הופעותיה בטלוויזיה. הופיעה במספר סדרות טלוויזיה פופולריות בהן "The Andromeda Breakthrough" משנת 1962, סדרת המשך ל-"A for Andromeda" מ-1961. המפשייר החליפה את ג'ולי כריסטי בתפקיד אנדרומדה, ששיחקה בעונה הראשונה. תפקיד הטלוויזיה הבולט ביותר שלה היה פלר פורסייט בסדרה "ההגדה לבית פורסייט" בעיבוד משנת 1967 של ה-BBC לספריו של ג'ון גולסוורתי.
ב-1973 הופיעה המפשייר שוב על מסכי הטלוויזיה בארצות הברית לצדו של קירק דאגלס בעיבוד מוזיקלי ל"ד"ר ג'קיל ומיסטר הייד". מ-2000 עד 2005 השתתפה בסדרה "בחזרה לאחוזת העמק" בתפקיד מולי מקדונלד. ב-19 בנובמבר 2011 שיחקה כקייטלי נורת'וויק בסדרה הרפואית "Casualty" לצידו של מייקל ג'ייסטון.
ב-1992 הופתעה על ידי מייקל אספל במלון ריץ והוקדשה לה תוכנית "חיים שכאלה". היא זכתה בפרס אמי על תפקידיה ב"ההגדה לבית פורסייט" (1970), "הצ'רצ'ילים הראשונים" (1971), ו"יריד ההבלים" (1973). עוד שיחקה בתפקידים ראשיים בסדרות "משפחת פאליסר" (על פי ספריו הפוליטיים של אנתוני טרולופ), "דברי ימי בארצ'סטר" (שוב על פי רומנים מאת טרולופ) וב-"Coming Home" בכיכובם של ג'ואנה למליי ופיטר או'טול. ב-1997 שיחקה בתפקיד "מאדאם" המתגוררת בבית מלון בסדרת הדרמה "The Grand".
המפשייר הופיעה על במות התיאטרון ושיחקה בתפקידים ראשיים במספר רב של מחזות. ב-2007 שיחקה במחזה פורץ הדרך "The Bargain" על מפגש בין רוברט מקסוול לאמא תרזה. ב-2006 ו-2007 שיחקה את הפיה הטובה במחזה קומי מוזיקלי, בתיאטרון ניו וימבלדון ובתיאטרון ניו ויקטוריה בווקינג. ב-2008 הצטרפה ללהקה קטנה של שחקנים שגילמו באותו מחזה דמויות משני דורות שונים. בפסטיבל התיאטרון של צ'יצ'סטר גילמה את ליידי קתרין צ'מפיון-צ'יני במחזה "המעגל" מאת סומרסט מוהם בקיץ 2008, אחרי שהופיעה ב-1976 באותו מחזה כאליזבת צ'מפיון-צ'יני (כלתה של ליידי קתרין).
כתיבה ופעילות צדקה
עד פרסום האוטוביוגרפיה שלה "Susan's Story" בשנת 1981, מעטים ידעו על מאבקה בדיסלקסיה. מאז הפכה פעילה מאוד בבריטניה בנושאים הקשורים לדיסלקסיה, ובשנים 1995–1998 הייתה נשיאת "מכון דיסלקסיה".
חיים אישיים
בין השנים 1967 ל-1974 הייתה המפשייר נשואה למפיק הקולנוע הצרפתי פייר גראנייה-דפאר. לבני הזוג בן כריסטופר ובת לורן. משנת 1981 היא נשואה לאמרגן סר אדי קולוקונדיס. היא חיה בבדפורד, אנגליה. היא ויתרה על קריירת המשחק כדי לטפל בבעלה החולה בדמנציה.
אנעים זמירות (ניגון)
אנעים זמירות הוא ניגון דבקות מניגוני חב"ד, אחד הניגונים שלימד הרבי מלובביץ'. הניגון נפוץ גם מחוץ לחסידות חב"ד, מושר בקהילות שונות וזכה לביצועים רבים.
אודות הניגון
מילות הניגון הם משיר הכבוד, המתפרש שגם לאחר שאדם עוזב את הקדושה הוא צריך להיות קשור לקדושה, לאלקות.
הרבי מלובביץ' לימד את הניגון בשמחת תורה ה'תשכ"ב (1961) מאז הניגון היה מושר בחצרו רבות. תפילת שיר הכבוד לא נכללה בסידור אדמו"ר הזקן ולפיכך אינה נאמרת בחב"ד, אך הניגון מושר בעת התוועדות ובהזדמנויות נוספות. קודם שלימד הרב שניאורסון את הניגון, היו חסידים מהעיר ניקולייב, עיר הולדתו של הרבי, שהכירו את הניגון.
לדברי הרב שניאורסון, מאחורי הניגון עומד סיפור, על חסיד פולני ששר אותו במהלך יום הכיפורים בבית הכנסת של העיירה; בעת שחש תחושה עילאית ולא הרגיש בסביבתו, עד ששכח לשבור את הצום בצאתו. במוצאי יום כיפור נכנסו אנשי הקהילה לבית הכנסת ומצאו את האיש ועודנו שר את הניגון בדבקות.
בהזדמנות אחרת סיפר את הרקע לכך, אשר אותו אדם עשה מעשה אצילי כשתרם את רוב רכושו לאישה ענייה שבעלה שקע בחובות לפריץ. לאחר שתרם את הסכום הוא נאלץ למכור את ביתו ונכסיו, ותוך מספר שבועות נפטר האדם שפדה. אותו אדם התגלה בחלומו כצדיק נסתר והבטיח לו כי הוא ישוב לעשירותו, אך התורם ביקש לותר על העשירות לטובת הרגשת גן עדן ביום הכיפורים. כאשר הוא חש את התחושה העילאית, הושר על ידו ניגון זה. מסורת אחרת טוענת שהשיר הולחן על ידי המלחין החב"די אברהם חריטונוב מניקולייב, ויש משערים שממנו הגיע השיר לאותו חסיד פולין.
הניגון מופיע בספר הניגונים - חב"ד ניגון מספר רכ"ג (233).
עיבודים מוזקליים וביצועים
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הופיע השיר באלבום "ניגוני חב"ד" 3 של ניח"ח ב-1969 הופיע השיר באלבומו של יהורם גאון "שירי שבת", ב-1995 הופיע באלבום "ניגוני הרבי" של אבי פיאמנטה. ב-2002, באלבום אבינו מלכנו של אברהם פריד. ב־2006 באלבום לחיים טיש - שבת קודש 2. ב-2008 באלבום "קול דודי" בעיבוד לפסנתר של ישראל אדלסון. ב-2011 באלבום "עתיקא קדישא" של יצחק מאיר ובאלבום "כיסופים" של מרדכי בן-דוד. ב-2012 באלבום "אנעים זמירות" של בריו חקשור, ב-2013 באלבום "ניגון ומזמור" של גד אלבז. ב-2015 באלבום צמאה 1 דואט של אברהם פריד ושולי רנד. ב-2019 הופיע השיר באלבום היו זמנים 2 של יעקב שוואקי.
אליהו סורקין שר את הניגון לרב יוסף שלום אלישיב קודם פטירתו ונכדו של הרב העיד שסבו מאוד חיבב את הניגון.
יחסי צ'ילה–קוריאה הצפונית
יחסי צ'ילה–קוריאה הצפונית הם יחסי החוץ בין הרפובליקה של צ'ילה לבין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ימים ספורים לאחר שנשיא צ'ילה סלבדור איינדה נכנס לתפקידו ב-16 בנובמבר 1970. בתחילת 1973, שר החוץ הצ'יליאני קלודומירו אלמיידה ביקר בפיונגיאנג, שם הביעו הרשויות המקומיות עניין בקניית נחושת מצ'ילה. באמצע אותה שנה נחתם הסכם חילופי תרבות. לאחר ההפיכה בצ'ילה בשנת 1973, ניתק המשטר הצבאי הצ'יליאני את היחסים עם צפון קוריאה. היחסים הדיפלומטיים חודשו ב-25 בספטמבר 1992, כאשר שר החוץ הצ'יליאני אנריקה סילבה סימה יחד עם עמיתו הצפון קוריאני קים יונג-נאם חתמו במהלך העצרת הכללית של האו"ם על פרוטוקול של הסכמה לחידוש היחסים.
לאחרונה הביעה ממשלת צ'ילה את דאגתה מפני שיגור הטילים הבליסטיים שביצעה צפון קוריאה בשנת 2017, אירועים שבגינם ביקשה ארצות הברית כי צ'ילה תנתק את קשריה הדו-צדדיים עם פיונגיאנג, בקשה שנדחתה על ידי שר החוץ הצ'יליאני ארלדו מוניוס, שהצהיר כי מערכת היחסים בין המדינות "רחוקה" וכי המדינה עומדת בסנקציות שהטיל האו"ם על האומה האסייתית.
קשרי עסקים
בשנת 2015 הסתכם הסחר בין שתי המדינות בכ-27 מיליון דולר. המוצרים העיקריים שיוצאו על ידי צ'ילה היו עפרות נחושת, אוכמניות ופפטונים, ואילו המוצרים שיוצאו בעיקר על ידי צפון קוריאה למדינה הדרום אמריקאית היו מוצרי ברזל או פלדה. צ'ילה היא המדינה שקונה הכי הרבה מוצרים מצפון קוריאה מבין מדינות אמריקה הלטינית, יותר מאשר פרגוואי, ברזיל ומקסיקו.
אלון חמאווי
אלון חמאווי (נולד ב-10 במאי 1980) הוא שחקן ורקדן ישראלי
ביוגרפיה
חמאווי נולד וגדל בנס ציונה. התגייס למשמר הגבול ושוחרר לאחר שנה עקב בעיות בריאותיות. לאחר מכן החל לעבוד בצוות בידור במלונות באילת.
בשנת 2004 השתתף חמאווי בעונה השנייה של תוכנית המציאות "פרויקט Y" וזכה במקום השלישי. בהמשך סיים לימודי משחק בבית צבי.
את קריירת המשחק שלו התחיל בשנת 2006 בסרטו של איתן פוקס "הבועה", בתפקיד קצין במחסום. בשנת 2009 שיחק בסדרה "נבלות". בשנת 2010 השתתף בסדרה "הכל דבש" בתפקיד אלירן. בשנת 2012 שיחק את מוטי בסדרה "ילדי ראש הממשלה". באותה השנה שיחק את נחשון מרציאנו בסדרה "תנוחי".
בשנת 2013 שיחק בסדרות "גאליס" ו"המשרד".
בשנת 2019 שיחק בתפקיד ראשי (החוקר קובי וקנין) בסדרה "פמת"א". באותה שנה שיחק בתפקיד משנה בסדרה "כיפת ברזל". יצר ושיחק בסדרה ״אנדרדוגס״ של יס בתפקיד הראשי בתיאטרון שיחק בהצגות "הכרכרה" ו"פיטר פן".
שיחק בסדרות הטלוויזיה "מלון ברושים" ו"בית הדין המצולם" של ערוץ הידברות.
בשנת 2020 שיחק בסדרת הנוער "כפולה".
בשנת 2021 עלתה לעמוד היוטיוב של כאן דיגיטל סדרת הרשת "פגום" בה הוא משתתף.
בשנת 2022 שיחק בסדרת הדרמה "מנאייכ" כחוקר במח"ש ובסדרה "מיוחדת" של "כאן חינוכית" כדני, מבריח של טלפונים ניידים. באותה שנה השתתף גם ב"שומקום", בתפקיד קינדר.
יעקב צדקוני
יעקב צִדְקוֹני (רֶכטמַן) (21 בפברואר 1902, סוחצ'וב, מחוז ורשה, פולין – כ"ה בשבט תשל"ג, 28 בינואר 1973, ירושלים) היה אספן אתנוגרפיה ישראלית וחוקר פולקלור ישראלי, ממקימי חברת "ידע-עם" לפולקלור יהודי.
ביוגרפיה
צדקוני נולד בשנת 1902 בסוחצ'וב, במחוז ורשה שבחבל פולין גדול, בשם יעקב רכטמן, בנם של איטה לבית פינקלשטיין ור' אברהם רכטמן (רעכטמאן), סוחר. התחנך ב"חדר", בבית ספר של רשת "תרבות" העברית בעירו ובגימנסיה בעיר פלוצק. אחר כך למד במכון לכלכלה ולמסחר בוורשה בירת פולין, וב-1920 החל לעבוד בעיר בפקידות.
בנעוריו פעל בתנועות נוער ציוניות, ובבגרותו היה חבר "צעירי ציון" וראש קבוצת עלייה של "החלוץ" בוורשה. כציוני, שאף לעלות לארץ ישראל, ובשנת 1921 קיבל סרטיפיקט, אך עלייתו עוכבה על רקע מאורעות תרפ"א. ב-1923 הבריח את גבול פולין–רומניה, והתגורר כחצי שנה בעיר צ'רנוביץ באופן בלתי חוקי, יחד עם עוד כ-500 יהודים שביקשו לעלות ארצה. לבסוף הגיע לארץ ב-1924, בימי העלייה הרביעית, בזכות תעודת פליט מאוקראינה.
עם עלייתו עבד בחקלאות ובסלילת כבישים במושבות מנחמיה, יבנאל ובית גן. לאחר מכן גר ברמת גן (1925–1927), ושם המשיך בעבודתו. היה חבר ועד הפועלים, ריכז בו את ענייני התרבותה והיה ממייסדי הספרייה הציבורית במושבה. ב-1928 עבר לתל אביב, ובה גר 22 שנה, עד שבשנת 1950, כאשר עברו משרד הממשלה לירושלים, עבר לשם כפקיד ממשלתי. התגורר בירושלים עד מותו.
את דרכו הספרותית והמחקרית החל טרם עלייתו, כאשר ערך והוציא בשנת 1923 מאסף ספרותי בפולנית בשם Młoda Sztuka ("מלודה שטוקה", 'אמנות צעירה'). עם ייסוד ייִוואָ (המכון המדעי היהודי) בווילנה ב-1925 פעל צדקוני במסגרתו. ב-1946 מונה כבא-כוחו של המכון בארץ. כשנוסד עיתון "דבר ב-1925 החל לכתוב בו: תחילה דיווח על המתרחש ברמת גן, ולבסוף המיר את עבודת הכפיים בעיתונאות, והיה לכתב הנודד הקבוע של העיתון בעשר השנים הראשונות לקיומו, עד 1934. הוא הביא מאות ידיעות ורשמים מרחבי הארץ, בפרט מיישובי דרום יהודה והשרון. בשנת 1933 היה שותף לשמואל אייזנשטדט ואברהם אהרוני בייסוד הארכיון של תנועת העבודה בתל אביב.
בשנים 1934–1942 עבד כמזכיר המחלקה החקלאית של האיגוד למען תוצרת הארץ, ובמסגרתו נאבק נגד התוצרת הגרמנית והערבית. בעקבות זאת דן אותו ב-1938 מושל מחוז לוד למעצר בית אדמיניסטרטיבי בן שלושה חודשים, יחד עם עסקן האיגוד התעשיין ד"ר שמואל אריאל ועוד ארבעה מעובדי האיגוד, בהם הפעיל משה חלוץ ומנהל המחלקה החקלאית שמעון קושניר.
במשך כל שנותיו בארץ התמיד באיסוף דברי דפוס – הן עיתונים, חוברות וקבצים, הגדות של פסח וכדומה, והן חומרי אפמרה כאיגרות שנה טובה וכרטיסי ברכה לחגים ומועדים אחרים, הזמנות לשמחות משפחתיות ועוד. הבולט באוספיו היה אוסף של הספרות ההיתולית הארצישראלית החל בשנת תרס"ט, על כל סוגיה – אוסף ממוין ומקוטלג של פרסומי בדיחות בעיתונים, חוברות וסדרות הומוריסטיות, קובצי קריקטורות וספרי עיון. צדקוני ניהל רישום ביבליוגרפי של ספרות זו, והתאמץ לגלות את שמותיהם של כל עורכיה ומחבריה (בהם כותבים ידועים), שעל פי רוב הסתתרו מאחורי כינויים שונים. אוסף חשוב נוסף הוא אוסף שירי עם (שירים שהושרו) פרי עטם של אלמונים החל מתקופת העלייה השנייה.
גצל קרסל מעיר כי צדקוני "היה חסר כשרון הכתיבה, ועל כך דאב כל חייו, וכן היה חסר אותן למדנות ובקיאות של [יום-טוב] לוינסקי. אולם חסרונות אלה השלים בחיבה לאין מצרים לנושאי עיסוקיו, שעל ידה הגיע לאיסוף חומר, שדומני כי אין הוא בנמצא בשלמות כזו בשום מקום בעולם".
חלק קטן מעבודותיו ומאוספיו פורסמו בכתבי העת "רשומות", "ידע עם", "סיכות", "די גאלדענע קייט", "ייווא בלעטער", "יידישע שפראך", "יידישער פאלקלאר" ועוד.
יעקב צדקוני נפטר בסוף חודש ינואר 1973, לאחר אשפוז בבית החולים הדסה. נקבר בבית העלמין בהר המנוחות.
צדקוני ביקש להתקין ביבליוגרפיה של ספרות ההומור שאסף, ובסוף ימיו אף קיבל מנשיא המדינה זלמן שזר סכום כסף ניכר למטרה זו, כאות הוקרה לפועלו. הוא החל ברישום החומר, אך לא הספיק לסיימו לפני מותו. כעשור לאחר פטירתו פרסם גצל קרסל את הרשימה הביבליוגרפית לספרות ההיתול מאוספו של צדקוני, בשם "אוצר ספרות ההומור, הסאטירה והקריקטורה בארץ-ישראל" (תל אביב תשמ"ד).
אוסף ההומור של צדקוני נתרם על ידי משפחתו למרכז לחקר הפולקלור באוניברסיטה העברית בירושלים. את הטיפול בו מרכזת פרופ' גלית חזן-רוקם. ארכיונו, ובו אוסף שירי עם יהודיים (רובם רשומים בכתב ידו), שמור במחלקה למוזיקה של הספרייה הלאומית.
יחיאל טרכטנברג
יחיאל טרכטנברג (1866 - 21 בינואר 1937) היה בין מייסדי "אגודת הפועלים", ראש ועד ההגנה וראש המועצה של ראשון לציון.
ביוגרפיה
טרכטנברג נולד באונגני, בסרביה (כיום במולדובה). עלה לארץ ב-1886, תחילה עבר צפונה ליסוד המעלה ושם קיבל נחלה אך כתוצאה מהתנאים הביטחוניים והאישיים, הוא החליט לעבור דרומה לראשון לציון.
בראשון לציון הוא רכש אדמה בשטח 22 דונם, שם נטע כרם ובנוסף עבד כפועל חקלאי שכיר. לטרכטנברג היה ידע רחב בכל תחומי החקלאות והוא הרחיב את המשק לעסוק בנטיעות, גידול ירקות, בהמות, עופות וכוורות דבורים. בבעלותו, על חלקת אדמתו, הייתה באר מים.
טרכטנברג נשא את שפרה לבית סמילנסקי, אחותו של משה סמילנסקי, חלוצה ציונית. ביתם היווה מרכז לצעירי המושבה, פועליה ואיכריה הצעירים. הוא לקח חלק במרידה כנגד פקידות הברון רוטשילד, כאשר שפרה הנהיגה את המרד וכתבה רשימות ברוסית, שאותן שלחה לעיתונים בחוץ לארץ. נולדו להם בת אחת ובן אחד: חנה ועזרא.
לאחר פטירתה של שפרה ממלריה בגיל צעיר, נשא טרכטנברג את ד"ר מרים לויצקי ונולדו להם שני בנים: אלחנן ואשר.
פעילות ציבורית
טרכטנברג השתתף בייסוד "אגודת הפועלים" והיה חבר וועד המושבה שנים רבות. בתקופתה הראשונה של חדרה היה מורה דרך ומדריך חקלאי לעולים חדשים.
בעקבות המאורעות ביפו, באחד במאי 1921, נבחר טרכטנברג לראש ועד ההגנה של ראשון לציון.
לאחר מכן, בשנת 1932 נבחר להיות ראש המועצה (הוועד) של המושבה. בשנות כהונתו התקיימה חגיגת יובל החמישים של ראשון לציון, בה קשטו את המושבה באורות וחגגו את הצלחת היישוב בביקור של הברון אדמונד די רוטשילד.
בשנים 1933 - 1934 כיהן טרכטנברג כראש הוועד החקלאי השביעי.
מותו
נקבר בראשון לציון. בשנת 1939 טרכטנברג נרשם בספר הזהב של קק"ל על ידי חקלאי ראשון לציון.
סנדרה סמיזק
סנדרה סמיזֶק (גרמנית: Sandra Smisek; נולדה ב-3 ביולי 1977) היא כדורגלנית עבר גרמנייה ששיחקה בעמדת החלוצה.
מועדונים
סנדרה סמיזק נולדה ב-1977 בפרנקפורט, וכבר בגיל צעיר החלה לשחק כדורגל בקבוצות הילדים המקומיות. כשהגיעה לגיל הנוער, נאלצה סמיזק לעזוב את קבוצת הבנים בה שיחקה, והחליטה לעזוב את הכדורגל. היא זכתה להתעניינות רבה מצד פראונהיים, אך לא הסכימה לחזור לשחק. רק אחרי התערבות אביה, הסכימה סמיזק לתת הזדמנות נוספת לכדורגל.
ב-1992, היא החלה לשחק כדורגל מקצועני כשהצטרפה לקבוצת פ.ס.וו פרנקפורט מההבונדסליגה. באותה שנה חתמה בפרנקפורט גם בירגיט פרינץ, והשתיים הפכו מהר מאוד לאחד מצמדי ההתקפה הטובים ביותר בליגה הגרמנית. השתיים שיחקו בקבוצה שש שנים, במהלכן הובילו את הקבוצה לזכייה בשתי אליפויות ובשני גביעי מדינה. בעונת 1995/96 אף סיימה סמיזק כמלכת השערים של הליגה, כשכבשה 29 שערים ב-18 משחקים. בכך הייתה סמיזק לכדורגלנית הצעירה ביותר עד כה שזוכה בתואר זה.
בהמשך הקריירה שלה בפרנקפורט, זכתה סמיזק במספר רב של תארים: שתי אליפויות גרמניה (2007, 2008), שלושה גביעי מדינה (2007, 2008, 2011) ופעם נוספת בגביע אופ"א (2008). במאי 2013, לאחר שכבשה 48 שערים ב-140 משחקים בקבוצה, הודיעה סמיזק על פרישה מכדורגל מקצועני. מיד לאחר פרישתה, היא החלה לעבוד כשוטרת.
נבחרת גרמניה
באליפות אירופה 2001 שנערכה בגרמניה, כבר הייתה סמיזק אחת מהשחקניות המרכזיות בנבחרת. היא כבשה שלושה שערים (כולל שער הניצחון בחצי הגמר מול נורווגיה), וסיימה כמלכת השערים של הטורניר בצוותא עם חברתה לנבחרת - קלאודיה מולר. במשחק הגמר ניצחה גרמניה 0-1 בשער זהב את שוודיה, וזכתה בפעם הרביעית בתואר אלופת אירופה. בגביע העולם שנערך ב-2003 שיחקה סמיזק רק במשחק אחד (נגד יפן בשלב הבתים), ולא הייתה בעלת השפעה רבה על הזכייה של הגרמניות בטורניר. גם באליפות אירופה 2005, לא שימשה סמיזק כשחקנית מפתח בזכייה של הגרמניות בתואר, אולם זכתה להיכנס כמחליפה בגמר נגד נורווגיה.
אף על פי שאיבדה את מקומה בהרכב הפותח של גרמניה בטורנירים האחרונים, זכתה סמיזק להצלחה מחודשת בגביע העולם 2007. היא פתחה בהרכב בכל ששת משחקיה של גרמניה בטורניר, כבשה שלושה שערים, והייתה שותפה מלאה לזכייה השנייה ברציפות של הנבחרת בגביע העולמי. הטורניר הבינלאומי האחרון של סמיזק היה אליפות הכדורגל של אולימפיאדת בייג'ינג 2008, בו זכתה גרמניה במדליית הארד.
ב-1 באוקטובר 2008 ערכה סמיזק את הופעת הפרידה שלה מהנבחרת, במשחק נגד שווייץ במסגרת מוקדמות אליפות אירופה 2009. בסך הכל שיחקה סמיזק 133 משחקים (שמינית בכל הזמנים) בנבחרת גרמניה וכבשה 34 שערים.
יעקב קנר (ראשון לציון)
יעקב מנדל קנר (כנר) (1839–1929) היה יו"ר וועד המושבה העשירי של ראשון לציון.
תולדות חייו
יעקב מנדל קנר נולד בבוקרשט, רומניה בשנת 1839 לחוניה אברהם ולרייזל קנר. בשנת 1881 קנר היגר לביירות, התגורר שם כשש שנים ועסק שם בפחחות אומנותית.
בשנת 1886 יחד עם רעייתו בתיה ואמו רייזל, התיישב בראשון לציון, רכש את בית יוסף פיינברג והפך לכורם.
בשנת 1900, בנה את ביתו במרכז המושבה, ברחוב רוטשילד, בית קנר, אשר שימש במשך שנים רבות מרכז לפעילויות ההגנה ומרכז להדרכה לעזרה ראשונה. בתקופה מסוימת התקיימו בו לימודים של כיתות בית הספר העממי בשל מחסור בכיתות בבניין בית הספר. במרתף הבית פעל חדר ניתוח ובית חולים, לשם הובאו פצועי והרוגי הפרעות ומלחמת השחרור.
החל משנת 1940, ובמשך ארבעים וחמש שנים, שימש הבית כ-"בית מגן דוד אדום" ובמקביל, כתחנת מכבי אש.
כנר כיהן פעמים מספר כחבר בוועד המושבה, ובשנת 1907 עמד בראש הוועד. בשנה זו הותקנו תקנות חדשות בבית המרקחת, נוסד "בית כביסה" לצמר ונחגג חג היובל לייסוד המושבה. קנר ורעייתו תרמו מכספם את ביתם לצורכי ציבור וכן תרמו להקמת בית העלמין בעיר.
רמר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אנשי-המאדים (מדענים)
המונח אנשי-המאדים (באנגלית: The Martians) מתייחס לקבוצת מדענים הונגרים בעלי שם, רובם ככולם יהודים (בעיקר, אך לא רק, פיזיקאים ומתמטיקאים), שהיגרה לארצות הברית במהלך המאה ה-20 בעיקר מפאת האנטישמיות שגאתה באירופה ועליית הפשיזם-הנאציזם.
פאול ארדש, פול הלמוש, תיאודור פון קרמן, ג'ון קמני, ג'ון פון נוימן, ג'ורג' פוליה, לאו סילארד, אדוארד טלר ויוג'ין ויגנר שייכים לקבוצה זו.
לפעמים משויכים לקבוצה זו גם דניס גאבור, ארווין באואר, רוברט באראני, ג'ורג' דה הוושי, מיקלוש קירטי, ג'ורג' קליין, אווה קליין, מיכאל פולני ומרסל ריס, על אף שהם לא היגרו לארצות הברית.
אליזבת רונה, כימאית ממוצא יהודי-הונגרי שהיגרה לארצות הברית בשנת 1941 בשל האנטישמיות באירופה וכדי לסייע למאמץ המלחמתי האמריקאי ולבסוף אכן סייעה בפרויקט מנהטן, לא משויכת לקבוצת אנשי המאדים, על פי רוב.
מקור השם
מכיוון שכל המדענים האלה דיברו אנגלית במבטא הונגרי חזק (שהתפרסם ככזה על ידי השחקן בלה לוגוסי), הם נחשבו ל"אנשים מבחוץ" בחברה האמריקאית. נראה היה כי החוקרים האלה ממוצא הונגרי היו בעלי אינטלקט על-אנושי. הם דיברו בשפת אם לא מובנת והגיעו ממדינה רחוקה קטנה. זה הוביל לקרוא להם "אנשי-מאדים" (Martians) והם אימצו לעצמם את השם.
ה"תאוריה" הייתה כי המדענים ההונגרים האלה הם למעשה צאצאי צוות סיור-חיקור מהמאדים שנחת בבודפשט בסביבות שנת 1900. מאוחר יותר הם עזבו, לאחר שכדור הארץ נמצא לא מתאים עבורם, אך השאירו כמה ילדים על כוכב הלכת הזה, שכולם הפכו למדענים מפורסמים. ג'ון פון נוימן השתמש במספר עובדות שתומכות בטענה זו, כמו הקרבה הגאוגרפית המיידית של מקומות הולדתם של אנשי-המאדים, הקריירה המתוקשרת שלהם שהתחילה בהתעניינות בכימיה שהובילה את הצאצאים המדוברים לאוניברסיטאות גרמניות, אבל שם הם פנו לפיזיקה, ובסופו של דבר "איש-המאדים" עזב את אירופה לארצות הברית.
הסיפור המקורי הוא מספרו של ג'רג' מרקס "הגעתם של אנשי-המאדים": כשנשאל פעם לגבי העניין הזה אדוארד טלר - שהיה גאה במיוחד במונוגרמה האנגלית שלו: ET (קיצור של extraterrestrial, "מחוץ לכדור הארץ") - הראה פנים מודאגות ואמר, "קרמן כנראה פיטפט".
על פי ג'רג' מרקס, מוצאם החוץ-ארצי של מדענים הונגרים מוכח גם בכך שלא ניתן למצוא את שמם של נוימן, סילארד וקרמן על מפת בודפשט, אך על שמם נקראים מכתשים על הירח: כמו כן, קיים מכתש על מאדים הנקרא על שם פון קרמן.
חוקרי מרכז אירופה שהיגרו לארצות הברית
במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה, חוקרים מרכז אירופאים רבים היגרו לארצות הברית. הם נמלטו מהנאציזם או מהקומוניזם, בעיקר בגלל מוצאם היהודי. כמה מהם הגיעו מבודפשט ושיחקו תפקיד חשוב בהתפתחות המדעית האמריקאית (למשל, פיתוח פצצת האטום).
רשימת "אנשי-המאדים"
לדברי ג'רג' מרקס, "אנשי-המאדים" הם אלה:
אנומלפיים
אנומלפיים (שם מדעי: Anomalepididae) היא משפחה של נחשים עיוורים המזכירים את הנחשיליים במראם, אך בעלי שן אחת בלסת התחתונה שלהם. הם חיים ביערות ומדשאות באמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית והם חסרי ארס.
מהירות התפוצצות
מהירות ההתפוצצות או מהירות הנפץ, הידוע גם בראשי התיבות VOD (velocity of detonation), היא המהירות בה חזית גל ההלם עוברת דרך חומר הנפץ בעת פיצוץ. הנתונים רשומים עבור חומרים ספציפיים הם לרוב הערכה גסה המבוססת על התנהגות גז בתנאי צ'פמן-ז'וגה הקשה למדידה בפועל. מהירויות התפוצצות תמיד מהירות יותר ממהירות הקול באותו החומר.
אנומלפיים
מיון
במשפחה זו ישנם 4 סוגים ו-5 מינים:
מהירות התפוצצות
אם חומר הנפץ מוגבל בתנועתו בזמן ההתפוצצות, כמו בירי תותח, הכוח שנוצר ממורכז על שטח קטן בהרבה דבר שגורם להעלאת לחץ. מכאן שמהירות ההתפוצצות באוויר הפתוח נמוכה יותר מהתפוצצות בתנאים מגבילים ב-70% עד 80%.
מהירויות התפוצצות האופייניות של גזים נעות בין 1800 ל-3000 מטרים לשנייה ושל מוצקים בין 4000 ל-10300 מטרים לשנייה.
EBid
ebid הוא אתר אינטרנט למכירות פומביות שנוסד בדצמבר 1998. יש לו אתרים ייעודיים ב 23 מדינות רק מי שרשום באתרים ייעודיים אלו יכול למכור. עם זאת, מתאפשרת רכישה לקונים ביותר מ-100 מדינות, על ידי רישום באתרים שנועדו ליבשות. ebid משתמש בשירות תשלומים שלו, PPPay, כדי לאפשר למוכרים וקונים לשלם זה לזה במטבעות אירו ולירה שטרלינג, אך אין מגבלה לאופן תשלום זה. Paypal ו-(Skrill (Moneybookers נתמכים גם הם כאמצעי תשלום. מוכרים וקונים יכולים להסכים על כל אמצעי תשלום אחר, אך אמצעים אחרים אלו לא משולבים באתר.
על פי דירוג אלקסה, לשם התחום eBid יש 8 מיליון צפיות בחודש, ומושך כ 60,000 מבקרים ביום (כ 15 מיליון בשנה).
האתר מצהיר על עצמו כ-Google Shopping Marketplace Partner.
סוגי החברות
ב eBid שלושה סוגי חברות:
תוכנית נקודות Buddy Points
החברים יכולים לקבל נקודות בקניה, מכירה, או פרסום של פריט חדש. נקודות אלו יכולות לשמש במכירות Buddy של פריטים החל ממוצרים שימושים המפרסמים את eBid וכלה במצלמות, צגים, ומוצרים חשמליים לבית.
מערכת קול
זוהי פתיחה מסוג "מערכת" או "שיטה" ולכן ניתן להשתמש בה באופן עקרוני כנגד כל הגנה שחורה והיא פחות מסוכנת ללבן מפתיחות אחרות.
וריאציה זו של משחק חייל המלכה הבודד מאופיינת בפיתוח שיטתי אם כי צנוע של החלקים המינוריים של הלבן כדי לתמוך במעבר מהיר של רגלי למשבצת ה4. מערכת קול נחשבת לסולידית, אך לא גמישה.
קוד ECO עבור מערכת קול הוא D05.
היסטוריה
מערכת קול, המכונה גם מערכת קול-קולטנובסקי, הוצגה בשנות העשרים על ידי המאסטר הבלגי אדגר קול. לאחר מכן פותחה עוד יותר על ידי ג'ורג' קולטנובסקי.
קול וקולטנובסקי זכו כל אחד בנפרד בטורנירים רבים בשנות העשרים והשלושים. קול סיים לפני טרטקובר, אויבה ורובינשטיין בזמנים שונים. הפתיחה אף כונתה "מערכת קול האימתנית". ג'ורג' קולטנובסקי, בספרו "מערכת קול", אמר כי הוא מציע "פיתוח סולידי", קומבינציות ומשחק סיום הגון, מה שמעניק ללבן "סיכויים טובים לא להפסיד מול שחקן חזק יותר". שחקנים כמו קפבלנקה וטל מצאו דרכים להוציא את העוקץ מכמה מקוויה השונים. קו אחד כזה שנבדק הוא '''3. ... רז5''', המכונה לפעמים "אנטי קול".
תוכנית עבור הלבן
בהתעלם מתגובותיו של השחור, ובהתייחס למהלכים של הלבן בלבד, התוכנית האופיינית היא כדלקמן: זוהי תוכנית פיתוח סולידית לחלוטין ולכן אינה יכולה להציע יותר משוויון כנגד תגובה שחורה נמרצת.
התוכנית האסטרטגית שעומדת מאחורי מערכת קול היא להתקיף את צד המלך. פרש המלך השחור יוחלף ב-ה4, או יוסט על ידי קידום הרגלי מה4 לה5. הדבר מסיר שמירה ממשבצת ח7, ולעיתים קרובות, מאפשר הקרבת רץ קלאסית ב-ח7 כתחילת מתקפת מט. יש המכנים זאת "ההקרבה של קול".
מערכת קול-צוקרטורט
וריאציה אחת של מערכת קול היא מערכת קול – צוקרטורט (על שם יוהנס צוקורטורט), המאופיינת בפיתוח הרץ בעל המשבצות הכהות ב-ב2. מערכת זו שוחקה ברמת רב האמן באופן תדיר על ידי ארטור יוסופוב.
דדו - 48 שנה ועוד 20 יום
הספר דדו - 48 שנה ועוד 20 יום הוא ביוגרפיה של רא"ל (מיל') דוד אלעזר, רמטכ"ל צה"ל בעת מלחמת יום הכיפורים, מאת הסופר חנוך ברטוב. הספר יצא לאור בשנת 1978 בהוצאת ספרית מעריב, ובשנת 2002 יצא לאור במהדורה מורחבת ומוערת בהוצאת דביר.
תוכן הספר
הספר מחולק לשני כרכים. הכרך הראשון מספר את קורות חייו של דוד אלעזר עד 1973: עלייתו לארץ ישראל, שירותו בפלמ"ח ובמלחמת העצמאות, הקריירה הצבאית שלו כולל שירותו כמפקד גייסות השריון ואחרי כן כאלוף פיקוד הצפון בזמן מלחמת ששת הימים ועד מינויו לרמטכ"ל ותחילת כהונתו בתפקיד זה.
הכרך השני עוסק בתקופה שלפני מלחמת יום הכיפורים ובמלחמה עצמה, בצורה של יומן מפורט שבו מתוארים בפירוט מהלכי הלחימה ותהליכי קבלת ההחלטות הצבאיות והמדיניות שבהן היה מעורב אלעזר.
כתיבת הספר והוצאתו לאור
לאחר שוועדת אגרנט מצאה את אלעזר אחראי למחדל תחילתה של מלחמת יום הכיפורים, יעץ לו עורך דינו, אמנון גולדנברג, לכתוב בספר את גרסתו לנסיבות הכניסה למלחמה. אלעזר פנה לחנוך ברטוב שיהיה שותפו למשימה זו, והחל באיסוף המידע הרלוונטי. בערב פסח תשל"ו (1976) הודיע אלעזר לברטוב שהשלים את איסוף המידע, ולמחרת נפטר מהתקף לב. ברטוב נרתם למשימה, והחל לעיין במסמכים ובהקלטות שאסף אלעזר. כתיבת הספר עלתה לו במאמץ נפשי כבד.
הספר הוגש לאישור הצנזורה הצבאית, שהשמיטה מידע על פגישתו של ראש "המוסד", צבי זמיר, עם מקור שנודע בשם "בבל" (ולימים נחשף כאשרף מרואן). שר המשפטים, שמואל תמיר, הציע שברטוב ימסור את הספר גם לוועדת השרים למתן היתר לפרסומים, אך ברטוב, שלא היה חייב בכך משום שלא היה עובד ציבור, סירב.
טרם צאתו לאור של הספר פורסמו פרקים מתוכו בעיתון "מעריב". הספר יצא לאור בדצמבר 1978 בשני כרכים בהוצאת ספרית מעריב. הספר נמכר ב-50 אלף עותקים וזיכה את ברטוב בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 1978. בשנת 2002 הספר יצא לאור בהוצאת דביר במהדורה מורחבת ומוערת, שלה נוספו כ-600 הערות שוליים ופרטים שלא היו ידועים לברטוב בעת פרסום המהדורה הראשונה.
שם הספר
שם הספר, "דדו - 48 שנה ועוד 20 יום" מעיד על המשקל הרב שניתן בו למלחמת יום הכיפורים - הספר מספר על 48 שנותיו הראשונות של דדו, ועל 20 הימים של מלחמת יום הכיפורים.
Bed of Lies
השיר הגיע למקום הרביעי במצעד שירי ה-R&B.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ניקי מינאז', סקיילר גריי, ג'סטין דייבי, וינאי ויאס, ג'רמי קולמן, דניאל ג'ונסטון ובריאן איזק והופק על ידי אלכס דה קיד, קיין ביטז ובריאן איזק. איגוד תעשיית ההקלטות האוסטרלי העניק לשיר את תואר הפלטינה, על מכירות של למעלה מ-70,000 עותקים במדינה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-135 מיליון השמעות.
יגואר R-D6
יגואר R-D6 (באנגלית: Jaguar R-D6) היא מכונית קונספט בתצורה מכונית סלון קומפקטית מתוצרת יצרנית רכבי היוקרה יגואר, אשר הוצגה בשנת 2003
פיגוע הירי בכביש 60 (2016)
פיגוע הירי בכביש 60 היה פיגוע שהתרחש בכביש 60 שבדרום הר חברון (בסמוך ליישוב בית חגי ולצומת אדוריים) בצהרי יום שישי, 1 ביולי 2016, כה בסיוון ה'תשעו. בפיגוע נרצח הרב מיכאל (מיכי) מרק, אב לעשרה ילדים בן 46 מעתניאל ומנהל ישיבת ההסדר ביישוב. בנוסף על כך, נפצעו שלושה מבני משפחתו. אשתו של מרק נפצעה באופן קשה, ושניים מילדיו נפצעו באופן קל ובינוני. הפיגוע התבצע באמצעות ירי מרכב שחלף על פני רכבה של משפחת מרק. כתוצאה מהירי (שכלל 19 קליעים לפחות), רכב משפחת מרק סטה מהכביש והתהפך. מרק נטמן כיומיים לאחר הרצח בהר המנוחות שבירושלים בנוכחות אלפים. במקביל, הפצועים טופלו בבית החולים הדסה עין כרם.
מיד לאחר הפיגוע א', פלסטיני תושב האזור, עזר לסייע לפצועים עם ציוד עזרה ראשונה שהיה ברשותו. לאחר הפיגוע א' סבל מאיומים ונאלץ לברוח משטחי הרשות הפלסטינית לישראל. כשלוש שנים א' ומשפחתו חיו בישראל ללא הכנסה ומגורים קבועים. בנובמבר 2019 קיבלו א' ואשתו תעודת תושב ארעית בישראל. ביולי 2021 שרת הפנים איילת שקד אישרה לא' תושבות קבע.
ב-27 ביולי, כארבעה שבועות לאחר הפיגוע, חוסל אחד הרוצחים ונעצרו כשלושה מעורבים נוספים בכפר צוריף שמצפון לחברון. המחבל שחוסל היה מוחמד פקין, בן 29 מחברון שהשתייך לחמאס. הפעולה בוצעה על ידי שירות הביטחון הכללי, צבא הגנה לישראל ומשטרת ישראל. ב-15 במרץ 2017 נגזר דינו של מוחמד אלעמאירה שנהג ברכב המחבלים. על אלעמאירה נגזרו שני מאסרי עולם ותשלום פיצויים של כרבע מיליון ש"ח למשפחת מרק. אלעמאירה נעצר כשבועיים לאחר הרצח והורשע בינואר 2017.
בן דודו של מרק הוא יוסי כהן, ששירת כראש המוסד בעת הפיגוע. בנוסף על כך, אחיינו של מרק נרצח אף הוא בפיגוע בישיבת מרכז הרב בשנת 2008. קרוב משפחה אחר של מרק היה אליהו בן עמי, שנרצח גם הוא בפיגוע ירי ליד בית חגי בשנת 2000.
ביוני 2017 שודר סרט על התמודדותה של משפחת מרק עם השכול בתוכנית הטלוויזיה "זמן אמת" שבערוץ כאן 11.
ביוני 2021 הונחה אבן הפינה ל"בית מיכאל" באזור התעשייה מיתרים, בסמוך למשרדי מועצה אזורית הר חברון. בית מיכאל אמור לכלול 3,000 מ"ר של שטחי מסחר, שירותים, עסקים ויזמות. בניית בית מיכאל אמורה להימשך כשנתיים.
הרולד גילמן
הרולד ג'ון וילד גילמן (באנגלית: Harold John Wilde Gilman; 11 בפברואר 1876 – 12 בפברואר 1919) היה צייר בריטי של פורטרטים ונופים, וחבר-מייסד קבוצת קמדן טאון.
פיטר לופורד
פיטר לופורד (באנגלית: Peter Lawford; 7 בספטמבר 1923 – 24 בדצמבר 1984) היה שחקן קולנוע, וטלוויזיה ומפיק אמריקאי ממוצא בריטי.
הרולד גילמן
ראשית חייו
אף על פי שנולד ברוד בסאמרסט, גילמן בילה את שנותיו הראשונות בסנרגייט, בקנט, שם אביו היה הרקטור. הוא התחנך בקנט, בבית ספר אבינגדון בברקשייר, בין השנים 1885–1890, ברוצ'סטר ובבית הספר טונברידג', ובמשך שנה אחת באוניברסיטת אוקספורד.
אף על פי שפיתח עניין באמנות בתקופת הילדות, גילמן לא החל את הכשרתו האמנותית אלא לאחר שנת הלימודים באוניברסיטת אוקספורד ולאחר שעבד באוקראינה כמורה למשפחה בריטית באודסה (1895). בשנת 1896 הוא נכנס לבית הספר לאמנות של הייסטינגס כדי ללמוד ציור, אולם בשנת 1897 עבר לבית הספר סלייד לאמנות בלונדון, שם הוא נשאר בין 1897 ל-1901, ושם פגש את ספנסר גור.
פיטר לופורד
התפרסם כידוען ואיש החברה הגבוהה בשנות ה-50 וה-60 כשהיה נשוי לאחותו של ג'ון פיצג'רלד קנדי והיה חבר בחבורת הראט פאק.
קורות חיים
נולד בלונדון למשפחת אצולה בריטית. הוריו התגרשו כשהיה בן שנה. בגל שבע הופיע לראשונה בסרט הבריטי הקצר "Poor Old Bill".
הרולד גילמן
ראשית חייו
בשנת 1904 נסע לספרד ובילה למעלה משנה בלימודי הציירים הספרדיים. לציירים דייגו ולאסקס ופרנסיסקו דה גויה, כמו גם לג'יימס אבוט ויסלר היו השפעות מוקדמות ומשמעותיות על סגנון הציור של הרולד גילמן.
פיטר לופורד
קורות חיים
בגיל ארבע עשרה נפגע קשה בידו הימנית כשעבר דרך דלת זכוכית ונותרה הגבלה באמה ובכף היד. דבר זה מנע ממנו קריירה צבאית והוא החליט להיות שחקן.
הרולד גילמן
נישואים
באותה תקופה הוא פגש ונישא לציירת האמריקנית גרייס קורנליה קנדי. הזוג התיישב בלונדון. נולדו להם שתי בנות (אחת נולדה בלונדון, אחת בשיקגו) ובן אחד, דייוויד, נולד ב־20 בספטמבר 1908, בהרטפורדשייר.
פיטר לופורד
קורות חיים
ב-1938 בעת ביקור בהוליווד, נראה על ידי "צייד כישרונות" ועבר מבחן בד שלאחריו קיבל תפקיד קטן בסרט "לורד ג'ף" בו כיכב פרדי ברת'ולומיו.
מלחמת העולם השנייה עצרה את הקריירה שלו והוא עבד בעבודות שונות כדי לקיים את עצמו. בסרט גברת מיניבר הוא שיחק בתפקיד קטן כטייס ללא מתן קרדיט.
הרולד גילמן
נישואים
הרולד גילמן היה נשוי, בפעם השנייה, בסוף קיץ 1917 עם (דורותי) סילביה הרדי לשעבר מאיירת (1892–1971), אמנית שפגש בוסטמינסטר ולמד איתה מאז 1914.
פיטר לופורד
קורות חיים
תפקידו הראשון המשמעותי היה בסרט "יאנקי באיטון" לצידו של מיקי רוני (1942). הוא זכה להצלחה בסרט "הצוקים הלבנים של דובר" בו שיחק כחייל צעיר במלחמת העולם השנייה ולאחריו שיחק בתמונתו של דוריאן גריי ו"בנה של לאסי" (1945).
הרולד גילמן
קריירת ציור
הוא נפגש עם וולטר סיקרט בשנת 1907, והפך לחבר מייסד בקבוצת רחוב פיצרוי (בשנת 1907) שהפכה לקבוצת קמדן טאון (בשנת 1911). בינתיים הוא הצטרף לאיגוד ברית האמנים (AAA) והחל להראות את ההשפעה של יצירות אדוארד וילארד בדומה להשפעות של סיקרט. בשנת 1910 הוא הושפע מהתערוכה הפוסט-אימפרסיוניזם הראשונה בגלריות גרפטון, וביקר בפריז. עד מהרה השתחרר מפרשנותו של סיקרט לפוסט-אימפרסיוניזם תוך שימוש בצבע חזק יותר, בהשפעת ואן גוך וגוגן. בשנת 1913 הציג במשותף עם ספנסר גור, והיה לנשיא הראשון של קבוצת לונדון, והזדהה עם צ'ארלס גינר כ"נאו-ריאליסט".
פיטר לופורד
קורות חיים
הוא הופיע בתפקידי משני בסרטים של מטרו גולדווין מאייר כמו: "מצעד הפסחא" ו"ג'וליה השובבה" (1948), "נשים קטנות" (1949) ו"חתונה מלכותית" (1951).
ב-1947 הופיע לראשונה עם פרנק סינטרה בסרט "זה קרה בברוקלין". ב-1954 שיחק בקומדיה "זה צריך לקרות לך" שהיה הסרט הראשון בו שיחק ג'ק למון בתפקיד ראשי.
הרולד גילמן
קריירת ציור
גילמן הסתייג מעבודתו של ואן גוך כשנתקל בה לראשונה, אך לימים היה מעריץ גדול שלו. לדברי וינדהאם לואיס, הוא שמר גלויות מעבודותיו של ואן גוך על הקיר שלו ולפעמים תלה לידן אחת מיצירותיו, אם היה מרוצה במיוחד ממנה.
פיטר לופורד
קורות חיים
ב-1960 שיחק בסרט אקסודוס בתור קצין בריטי אנטישמי במחנה פליטים יהודים בקפריסין.
ב-1962 השתתף בסרט "היום הארוך ביותר" בתפקיד סיימון פרייזר, לורד לובאט ה-15.
הרולד גילמן
קריירת ציור
בשנת 1914 הצטרף לקבוצת שוק קמברלנד קצרת הימים של רוברט בוואן, עם צ'ארלס גינר וג'ון נאש. בשנת 1915 קיימה הקבוצה את התערוכה היחידה שלה.
הוא לימד בבית הספר לאמנות בווסטמינסטר, לאחר מכן הוא התחיל בית ספר משלו עם צ'ארלס גינר.
פיטר לופורד
קורות חיים
הוא היה חלק מהחמישה שכונו ראט פאק. החמישה הופיעו ביחד בסרטים "האחד עשר של דני אושן" (1960) ו"שלושה סרג'נטים" (1962).
לופורד גם הפיק מספר סרטים והשתתף בתוכניות טלוויזיה כמו: "אלפרד היצ'קוק מגיש", "ספינת האהבה", "מעשי כשפים", "הוואי חמש אפס" ועוד.
הרולד גילמן
קריירת ציור
בשנת 1918 הוא הוזמן לנסוע לנובה סקוטיה על ידי ממשלת קנדה וצייר תמונה של נמל הליפקס לאנדרטת המלחמה באוטווה.
הוא נפטר בלונדון ב-12 בפברואר 1919, בגיל 45, מהשפעת הספרדית.
אולריקה אלאונורה, נסיכת דנמרק
ביוגרפיה
קרל ואולריקה אלאונורה היו שונים זה מזה. קרל אהב לבלות את זמנו הפנוי בציד וברכיבה, בעוד שאולריקה נהנתה מקריאה ומאמנות. היא תיזכר בעיקר בשל פעילות הצדקה שלה. פעילותה גם הייתה מוגבלת עקב מצב בריאותה הרופף ועקב הריונותיה הרבים. קרל היה מלך מאוד פעיל ועסוק וכאשר הוא נעדר כדי לפקח על חייליו או כדי לבלות, הייתה אולריקה אלאונורה לעיתים קרובות בודדה ועצובה. הנישואין עצמם נחשבו כמוצלחים, והמלך והמלכה חיבבו זה את זה. כמלכה, הייתה אולריקה אלאונורה מעורבת מעט מאוד בחיים הפוליטיים, ודמותה של חמותה הדוויג אלאונורה מהולשטיין-גוטורפ הטילה עליה צל כבד. במהלך התהליך לביטולם של תוארי האצולה, ניסתה אולריקה אלאונורה לדבר בשמם של אלה שרכושם הופקע על ידי הכתר, אך המלך אמר לה שהסיבה שהוא נשא אותה לאישה היא לא רצונו לשמוע את עצותיה הפוליטיות. תחת זאת, היא סייעה לאלה שרכושם הופקע על ידי מתן פיצוי כספי בסתר מתקציבה האישי. אף על פי כן, אמונו האישי של קרל בה גבר בה עם הזמן, ובשנת 1690 נקב קרל בשמה כעוצרת לעתיד, במקרה שבנו יירש את כסאו לפני הגיעו לגיל הבגרות, אך לבסוף מתה אולריקה אלאונורה ארבע שנים לפני קרל. בעת מותה היא תמכה כספית בכ-17,000 אנשים, ונאמר שעל ערש דווי התוודה קרל באוזני אמו, שמאז מותה של אולריקה אלאונורה הוא לא היה מאושר כלל.
אולריקה אולאונורה האם הייתה אישה חולנית והריונותיה הרבים שברו אותה בסופו של דבר. בשנת 1693, התדרדר מצב בריאותה, וקרל הקדיש סוף סוף את זמנו לטיפול בה. ב-26 ביולי אותה שנה מתה אולריקה אלאונורה בארמון קרלברג, סולנה, ומותה השפיע קשות על קרל, והוא מעולם לא התאושש מכך.
משפחתה
ב-6 במאי 1680 התחתנה אולריקה אלאונורה עם קרל האחד עשר, מלך שוודיה, ממנו נולדו לה 7 ילדים:
דבולמנזי קמפנדה
דבולמנזי קמפנדה (באנגלית: Dabulamanzi kaMpande; נולד ב-1839 - מת ב-22 בספטמבר 1886) היה נסיך ומצביא משבט הזולו. היה אחיו של המלך קטשאויו קמפנדה. התפרסם בעיקר במהלך מלחמת הזולו.
חיים מוקדמים
דבולמנזי נולד על פי הידוע בשנת 1839. אביו היה מפנדה מלך ממלכת הזולו, מה שהפך אותו למעשה לאחיינו של שאקה האגדי. אמו הייתה סנגוזה (Sanguza), אחת מנשותיו הרבות של מפנדה. עוד לפני מותו של אביו פרצה מלחמת ירושה בין שני אחיו הגדולים קטשאויו ומבוזאי. בשנת 1856 מת מבוזאי בקרב, ובשנת 1872 מת מפנדה וקטשאויו ירש את הכתר.
מלחמת הזולו
דבולמנזי שרת בצבאו של אחיו, ופיקד על כוח שבסדר גודל של צבאות מערביים כלל שלושה גדודים. בקרב איסאנדלוואנה, הכוח שלו הוצב ב"קרן" הימנית. הקרב הסתיים בניצחון מוחץ לבני הזולו, ובמותם של 1,322 בריטים, עם זאת, הקרן של דבולמנזי לא לקחה חלק משמעותי בקרב, ולוחמיו היו להוטים "לטבול את חניתותיהם בדם האויב". אחיו נתן לו פקודה מפורשת לא לחצות את הגבול לצורכי פשיטה, אולם דבולמנזי פרש את הפקודה בצורה חופשית, וסבר שכדי להרגיע את תאוות הדם של אנשיו יוכל לערוך פשיטה על המיסיון הבריטי "רורק'ס דריפט", שחיל המצב שבו כלל רק כמה מאות בריטים, ובהתקפתו לא היה סיכון משמעותי.
דבולמנזי פתח בהתקפה בשעה 16:30 של ה-22 בינואר 1879, הכוח שלו נצפה מבעוד מועד והמפקד הבריטי ג'ון צ'ארד הספיק לבצר את המקום. עם זאת, מספרם הרב של חייליו של דבולמנזי (3,500 עד 4,000), גרם לכך שכמה מאות חיילים בריטים נמלטו מבעוד מועד, וברורק'ס דריפט נותרו 139 איש בלבד. עם זאת, על אף שהזולו הצליחו לחדור למחנה המאולתר, בשעה 2:00 בלילה הצליחו הבריטים להדוף את ההתקפה במספר אבדות מזערי 17 הרוגים, זאת לעומת 351 איש שדבולמנזי איבד. הוא נאלץ להורות על נסיגה, שהעכירה את השמחה ששררה על הניצחון באיסאנדלוואנה.
בהמשך, ניהל דבולמנזי את המצור על אשאו. כוחות הטור הדרומי של הבריטים, בפיקוד צ'ארלס פירסון, לא ידעו על היקף התבוסה באיסאנדלוואנה, והתבצרו בהריסות מתחם המיסיון הנורווגי באשאו (Eshowe). מכיוון שהטור הבריטי המרכזי הושמד, היה למעשה הכוח מנותק בלי ידיעתו. פירסון שקל לסגת, אולם דבולמנזי ניצל את המצב ושבר את נתיב האספקה של הטור הדרומי, תוך שהוא מכתר בכך את המיסיון לחלוטין. כוח חילוץ בפיקודו של לורד צ'למספורד נע לכיוון אשאו במטרה לחלץ את פירסון הנצור, ודבולמנזי החליט לארוב לו. צ'למספורד הצליח לפתות את הזולו לצאת לקרב בתנאים הנוחים לו, וב-2 באפריל 1879 נערך קרב גינגינדלובו שהסתיים בניצחון בריטי מכריע. דבולמנזי נאלץ לסגת ולהסיר את המצור.
לאחר המלחמה
דבולמנזי המשיך להיות נאמן לשלטונו של אחיו, והתנגד לניסיונות של אנשי עסקים בריטיים לרכוש אדמות בארץ הזולו. בשנת 1883 הורשה קטשאויו לשוב לשלטון, אולם מת בפברואר 1884. בנו בן ה-15, דיניזולו, הוכתר כמלך החדש. דבולמנזי תמך בדיניזולו, וסייע לו בקרבות נגד זיבהבו שהתנגד לשלטונו. דינוזולו גייס שכרי חרב בורים והבטיח להם אדמות בתמורה לסיוע שלהם. שכירי חרב אלו, בהנהגתו של לואי בותה, קראו לעצמם "מתנדבי דינוזולו". לאחר שהביסו את זיבהבו, דרשו מתנדביו של דינוזולו את אדמותיהם המובטחות, אולם דרישותיהם נראו מופרזות בעיני דבולמנזי שניהל את המשא ומתן עמם, ופרצו עימותים נוספים בין הבורים לבין הזולו.
ב-22 בספטמבר 1886 הוא נורה למוות במהלך קטטה עם קבוצת בורים.
Romance
Romance (בעברית: רומנטיקה) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת האמריקאית קמילה קביו. האלבום יצא לאור ב-6 בדצמבר 2019, על ידי חברות התקליטים אפיק רקורדס וסייקו מיוזיק.
רקע והקלטה
לאחר צאת אלבום הבכורה של קביו, Camila (2018), במהלך ראיון ל-MTV News אמרו המפיקים בריאן לי ולואי בל שהם כבר מצפים לקראת הפרויקט הבא שלה. בל אמר שהוא מדמיין שהיא תעבוד על האלבום השני שלה במהלך סיבוב ההופעות שלה באותה עת, ואמר שהם ישלחו לה רעיונות הלוך ושוב מאפריל עד יוני, כאשר הם סוף סוף יוכלו להיכנס יחד לאולפן. הוא רוצה לתת לאלבום השני "התקדמות בוגרת יותר", אך בסופו של דבר, השירים החדשים יהיו תלויים בקביו. ב-1 בספטמבר 2019, פרסמה קביו קליפ טיזר באינסטגרם שלה שחשף את שם האלבום. הפרק הראשון נחשף ב-5 בספטמבר. ב-31 באוקטובר 2019, הודיעה קביו כי האלבום הושלם. קביו החל לפרסם פרסומים על יציאת האלבום ב-12 בנובמבר 2019. על ידי פרסום חלקים מעטיפת האלבום. קביו הודיעה רשמית על יציאת האלבום יממה למחרת. ב-26 בנובמבר 2019, דלף האלבום כולו לרשת, קצת יותר משבוע לפני צאתו לאור. קביו חשפה את רשימת הרצועות של האלבום ב-29 בנובמבר 2019. האלבום יצא ב-6 בדצמבר 2019, כאשר נהפך לזמין מראש ב-15 בנובמבר. האלבום עצמו מתמקד בעיקר באהבה וקביו רצתה להתמקד בזה עבור אלבומה זה, קביו ידעה מיד שהיא רוצה לקרוא לאלבום Romance. האלבום עצמו הוקלט במשך עשרה חודשים בין נובמבר 2018 ל-31 באוקטובר 2019. קביו כתבה למעלה מ-80 שירים לאלבום באותו התקופה.