cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כלכלה קיינסיאנית
כשלים בשוק החופשי
כמו כן, טען קיינס כי בתקופות אבטלה קיימת נטייה לקשיחות מחירים ושכר עבודה כלפי מטה (לדוגמה - וועדי עובדים חזקים שמונעים ירידה במשכורות, גם כאשר הביקוש לעובדים קטן בגלל המיתון), כלומר אין הם יורדים כפי שהיה צפוי מכוחות השוק הטבעיים. בכך ראה סיבה נוספת לאי יכולת להגיע לשיווי משקל חדש של תעסוקה מלאה.
דפלציה ואבטלה
כששיווי המשקל הוא בהכנסה לאומית גבוהה ממצב של תעסוקה מלאה, יש בעיה של מחסור בגורמי ייצור - בדרך כלל עבודה. במצב כזה ידרשו העובדים שכר גבוה יותר ויותר (כי יש להם הצעות עבודה אחרות) ובעקבות עליית השכר יעלו המחירים – כך נוצר תהליך של אינפלציה שבו כל עוד לא יקטנו הביקושים תמשיך האינפלציה לצמוח. המצב נקרא פער אינפלציוני.
לעומת זאת כששיווי המשקל הוא בפחות מתעסוקה מלאה - הביקושים נמוכים - הייצור קטן ויש מעט מקומות עבודה, ההכנסות נמוכות ולכן הביקושים לא עולים. המצב נקרא פער דיפלציוני. במצב זה אין שינויים במחירים.
במצב של פער דפלציוני, יש למשק יכולת לייצר יותר ממה שהוא מייצר. ישנם אמצעי ייצור רבים מושבתים שאינם מנוצלים (מפעלים, מכונות, כח אדם וכו'). הסיבה לכך היא הביקוש הנמוך.
אם התנאים לא ישתנו לא יבחר המגזר הפרטי להגביר את הצריכה, בשל ראיה מיקרו כלכלית. גם המגזר הציבורי משנה באופן טבעי את הרצון להשקעה כדי להשפיע על תהליכים גדולים של המשק. זהו מצב של שיווי משקל באבטלה.
ההשקעה של הממשלה לא יכולה לנבוע מהעלאת המיסים, שכן במצב כזה יורדים הביקושים של המגזר הפרטי והעיסקי והכסף שחוזר אליהם מהממשלה אינו מפצה על זה.
תאוריה זו מסבירה את התהליך בו מדינות רבות יוצאות ממצב של אבטלה במלחמות, בהן מיוצרת ומתכלה באופן מיידי כמות נשק עצומה. המדינה נכנסת לגרעונות ענק ומתאוששת, שכן הביקושים הגדולים מייצרים צמיחה במשק ומקומות עבודה – הביקוש הפרטי גדל ונוצרים עסקים חדשים שפורחים (שאינם קשורים למלחמה) ומעלים את רמת החיים. תהליך זה נמשך עד שמסתיימת המלחמה ומוחזרת המדיניות המצמצמת והמשק חוזר בהדרגה לאבטלה.
כך מוכיח קיינס צריכה הממשלה ליצור גירעון ודרכו להשקיע במשק על-מנת ליצור צמיחה מחודשת. צמצום הוצאות הממשלה (שהוא הצעד הנדרש במיקרו-כלכלה), לא מובילים לצמיחה אלא להפך - מגבירים את המיתון.
הנחות המודל הקיינסיאני שימשו בתקופות מאוחרות יותר לפיתוחה של עקומת פיליפס, הגורסת יחס הפוך בין שעור האבטלה לשיעור האינפלציה.
שוק הכספים במשנתו של קיינס
אף כי, כאמור, קיינס ראה בשער הריבית במשק גורם המשפיע על רמת ההשקעות במשק, הרי שבניתוח מצבי שפל כלכלי ואבטלה בלט קיינס בהתעלמו משוק הכספים והשפעתו על המשק. קיינס נבדל בגישתו זו מהכלכלנים הנאו קלאסיים ולאחר מכן הכלכלנים המוניטריסטים, שדיברו על חשיבות הריבית בקביעת התוצר הלאומי, וטענו כי התערבות ממשלתית במשק דרך שוק הכספים עדיפה על התערבות דרך שוק הסחורות והשירותים, (הוא "השוק הריאלי" בו נקבע התוצר הלאומי). הוא טען, כי בעת שפל כלכלי ואבטלה, שינוי בשער הריבית (במקרה של אבטלה, כלפי מטה - על מנת להגדיל את התוצר והתעסוקה) אינו יכול להשפיע ממש על התוצר בשל כמה סיבות:
הנטייה להתעלם מהשפעת שוק הכספים על השוק הריאלי הייתה מקובלת עד לשנות ה-60 של המאה ה-20. אף אם נסיבות זמנו של קיינס הצדיקו התעלמות מהשפעת שער הריבית על התוצר הלאומי בזמני אבטלה ושפל כלכלי, התעלמות זו אינה מקובלת כיום בקרב כלכלנים, אם כי קיימים ביניהם חילוקי דעות לגבי מידת השפעת שער הריבית על התוצר הלאומי. מנגד, ניתן להצביע על כך שמאז אמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 נמצאת יפן במצב של "מלכודת נזילות" המתבטאת בירידת שערי ריבית עד למינימום אפשרי ללא ציפיות נראות באופק לעליית הריבית מחדש.
המכפיל הקיינסיאני/קהן
ריצ׳ארד קהן גיבש נוסחה שמסבירה פי כמה גדל התוצר הלאומי כתוצאה מהשקעה של הממשלה: המכפיל הקיינסיאני. הנוסחה שפותחה בשנת 1931, מהווה את החלק המרכזי בתאוריה הקיינסיאנית. נוסחת המכפיל הקיינסיאני הפשוט:
Dy-התוספת לתוצר
X- כמות הכסף שמכניסה הממשלה לשוק
Mrs- נטייה שולית לחסוך במשק (חיסכון ממוצע בהכנסה לאומית מסוימת)
במצב שבו הממשלה משקיעה 1000 ₪ והחיסכון הממוצע במשק הוא 10%, התוספת לתוצר היא 10,000 ₪. (1000 ₪ חלקי 10%)
הסבר - 1000 ₪ שמושקעים מגיעים לידיים של הציבור. "הציבור" חוסך 100 ₪ ומשתמש ב-900 ₪ ככח קנייה, ששוב מגיעים לציבור. "הציבור" שוב חוסך 90 ₪ ומשתמש ב-810 וכן הלאה. בסופו של דבר הגלגול הוא 10,000 ₪ שהציבור משתמש בו.
נוסחת המכפיל הקיינסיאני הלוקח בחשבון את שוק הכסף:
Dy = X / (1-c1+I1*k/h) here
ביקורת
ג'יימס מ. ביוקנן מתח ביקורת על התפיסה הכלכלית הקיינסיאנית. לשיטתו, גישה זו מתאימה במשטר שבראשותו עומדת אליטה אינטלקטואלית. לעומת זאת, במודל הדמוקרטי, שבו השליט חייב לרצות את העם באופן כמעט תמידי, הגישה הכלכלית הקיינסיאנית שמקטינה משמעותית את החסמים מעל הגדלת החוב הלאומי עלולה לדרבן את השלטון להגדיל את ההוצאה הממשלתית באמצעות הגדלת החוב הלאומי באופן שיפגע קשות בכלכלת המדינה בטווח הארוך.
מחלף איינשטיין
מחלף איינשטיין הוא מחלף בכביש 2, בסמוך לנתניה. המחלף מקשר בין כביש 2 לרחוב אלברט איינשטיין בנתניה, הממוקם על ציר סוקולוב.
היסטוריה
ב-2009 עלה הצורך בבניית מחלף בצפון העיר נתניה. ב-2011, לאחר החלטת בית המשפט הגבוה לצדק כי יש לסגור חלק בכביש 5710, אושרו התוכניות.
השלב הראשון של המחלף נחנך ב-22 באפריל 2016, ומאפשר גישה מכביש 2 מכיוון צפון לתוך נתניה ויציאה מנתניה לכביש 2 לכיוון דרום. בשלב השני אמור להיבנות גשר מעל כביש 2 והמחלף ייפתח לכל הכיוונים.
עיריית נתניה אישרה פרויקט לטיפוח השכונה, הרחבת הכביש הראשי והכבישים מסביב, טיפול בדרכי הגישה לבית הספר ש"י עגנון ומציאת פתרונות אקוסטיים למניעת רעש מתושבי האזורים הסמוכים לכביש.
מתוכננות גישה מכיוון דרום לתוך נתניה ויציאה לכביש 2 לכיוון צפון.
דייגו פלסנטה
דייגו רודולפו פלסנטה (בספרדית: Diego Rodolfo Placente; נולד ב-24 באפריל 1977 בבואנוס איירס, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי.
קריירה
פלסנטה גדל במחלקת הנוער של ארחנטינוס ג'וניורס. הוא ערך הופעת בכורה במדי הקבוצה בליגה ב-31 במרץ 1996 ושיחק בשורותיה שנה אחת בטרם הוחתם על ידי קבוצת הפאר הארגנטינאית ריבר פלייט בשנת 1997.
במדי ריבר ביסס פלסנטה את מעמדו כאחד המגנים השמאליים הטובים במדינה, הוא היה שותף לזכייה בשלוש אליפויות ובסופרקופה סודאמריקנה, וערך 110 הופעות במדי הקבוצה בהן כבש 5 שערים, בין היתר. יכולתו לא נעלמה גם מעיניהם של מועדונים באירופה ובשנת 2001 חתם פלסנטה בקבוצה הגרמנית באייר לברקוזן מצמרת הבונדסליגה באותן שנים.
במדי לברקוזן פלסנטה היה שותף בעונתו הראשונה להגעתה של הקבוצה לגמר ליגת האלופות, גמר הגביע הגרמני ולמקום השני בליגה. פלסנטה היה משחקניה הבכירים של הקבוצה ושיחק בשורותיה עד גמר חוזהו ב-2005. במהלך 4 עונותיו ערך 133 הופעות בליגה במדי הקבוצה.
עם תום חוזהו, בחר פלסנטה לעבור לסלטה ויגו למרות הצעות מצידן של קבוצות אנגליות. פלסנטה המשיך לשחק בקבוצה גם לאחר ירידתה לליגה השנייה. בינואר 2008 ביקש פלסנטה לחזור לארגנטינה, למרות התעניינות מצידה של ריבר פלייט, בחר פלסנטה בסן לורנסו, בעיקר בשל יחסיו החמים עם רמון דיאס, מאמן הקבוצה ומאמנו בשנים בהן שיחק בריבר פלייט. עם פיטוריו של דיאס מהקבוצה, החליט פלסנטה לעזוב גם כן והצטרף לבורדו מצמרת הליגה הצרפתית.
לקראת עונת 2012/2013 חתם פלסנטה בארחנטינוס ג'וניורס, קבוצת נעוריו, במאי 2013 עזב את הקבוצה.
במדי הנבחרת
פלסנטה היה שותף לזכייתה של נבחרת ארגנטינה הצעירה במונדיאל הנוער בשנת 1997 ובאליפות דרום אמריקה עד גיל 20 גם כן באותה שנה.
הוא ערך את הופעת הבכורה במדי הנבחרת הארגנטינאית בדצמבר 2000. הוא היה בסגל הנבחרת למונדיאל 2002 וערך בשורותיה 22 הופעות.
תארים
ריבר פלייט
נבחרת ארגנטינה הצעירה
מיכאיל קרז'אקוב
מיכאיל אנאטולייביץ' קרז'אקוב (ברוסית: Михаи́л Анато́льевич Кержако́в; נולד ב-28 בינואר 1987, בקינגיספ, מחוז לנינגרד) הוא כדורגלן רוסי, שוערה של מועדון זניט סנקט פטרבורג. אחיו הצעיר של אלכסנדר קרז'אקוב.
קריירה
מיכאיל קרז'אקוב למד בבית הספר לכדורגל של וסילי בוטאקוב ולאחר מכן הצטרף לאקדמיה של זניט סנקט פטרבורג, בה היה אחיו אלכסנדר.
בקיץ 2004 צורף לקבוצת הנוער של זניט והיה לשוער ובמחנה אימונים בספרד אף החליף את ויאצ'סלב מלאפייב כשוער ראשון, לאחר שמלאפייב נסע עם הנבחרת ליורו 2004 והשוער המשני קמיל צ'ונטופלסקי היה באותו הטורניר עם נבחרתו. יחד עם הקבוצה הוא זכה בטורניר Marbella Cup.
בשנת 2006 זומן לנבחרת הנוער. לאחר שסיים את בית הספר התקבל לאוניברסיטה הממלכתית לתרבות הגוף על שם לסגאפט בסנקט פטרבורג ולאחר מכן גם למד באוניברסיטה הפדגוגית הממלכתית על שם הרצן. ב-2008 הושאל לקבוצת ספורטאקדמקלוב מהליגה הרוסית השנייה ועונה לאחר מכן נשלח לוולגה אוליאנובסק. בשנת 2009 הושאל לוולגר אסטרחן, גם כן למשך עונה אחת.
ב-2010 אלניה ולדיקווקז רכשה אותו מזניט ומאחר שהוא כמעט ולא הופיע במדי זניט הוא הסכים. ב-25 באפריל 2010 עשה את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הרוסית בכדורגל עשה במשחק הניצחון נגד רוסטוב ואף הציג יכולת מדהימה כשבלט בעיטת עונשין של וליטון מספרטק מוסקבה במשחק שהסתיים בתבוסת אלניה לספרטק בתוצאה 5:2 ואף שיחק נגד אחיו במשחק נגד זניט סנקט פטרבורג. לאחר שובו מתקופת ההשאלה לא האריך את חוזהו בזניט.
בדצמבר 2010 עבר לוולגה ניז'ני נובגורוד, למשך שנתיים. ב-22 באוקטובר 2012 במשחק נגד קריליה סובייטוב סמרה בלם בעיטת עונשין בדקה ה-87. ביוני 2013 עבר לאנז'י מחצ'קלה בה שיחק עד יוני 2015.
בפברואר 2017 הושאל לאורנבורג עד לסוף העונה. אך עם הגעתו של רוברטו מנצ'יני נשלח לזניט-2 סנקט פטרבורג. ביוני 2018 הוחזר להרכב הקבוצה הבוגרת של זניט סנקט פטרבורג, בחסות המאמן סרגיי סמאק. באוקטובר 2019 עלה לראשונה בהרכב הפותח במשחק המחזור ה-13 נגד רוסטוב שהייתה ההופעה ה-12 במדי זניט והראשונה מאז הוחזר לסגל זניט. בעונת 2020/2021 בליגת העל הרוסית בכדורגל הפך לשוער המרכזי בזניט סנקט פטרבורג, בעקבות פציעתו של אנדריי לוניוב ולאחר עזיבתו של האחרון לבאייר לברקוזן, המשיך לעמוד על הקווים כשוערה המרכזי של הקבוצה גם בפתח עונת 2021/2022.
משפחתו
הוריו הם אנטולי רפאילוביץ', כדורגלן לשעבר ששיחק במועדון מהליגה השנייה "חימיק דזרז'ינסק" ואמו טטיאנה וניאמינובנה. אחיו הגדול אלכסנדר קרז'אקוב, היה גם הוא שחקן כדורגל מקצועי והוכתר כמלך השערים של נבחרת רוסיה בכדורגל.
לנצ'נה
לנצ'נה (בפולנית: Łęczna; ביידיש: לענטשנע) היא עיר מחוז קטנה בפרובינציית לובלין שבפולין, במפגש הנהרות וייפז' ושווינקה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
לנצ'נה נזכרת לראשונה בשנת 1252, ועד סוף המאה ה-14 סבלו תושביה מפשיטות המונגולים, הטטרים, הליטאים והיוטבינגיים. בשנת 1462 הועבר היישוב לבעלות משפחת האצולה טנצ'ינסקי, ובשנת 1467 הוענקו לו זכויות עיר.
הודות לזכויות ולהיתרים שונים שהוענקו לעיר, היא הפכה למרכז סחר מרכזי בבקר ובסוסים. באמצע המאה ה-17 הסתיימה תקופת השגשוג של העיר, לאחר שהוחרבה בידי חיילי האימפריה השוודית.
בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכללה העיר בתחום ממלכת הבסבורג, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.
מבחינה מנהלית העיר מהווה מרכז נפה שכוללת 6 מועצות אזוריות: לצ'נה, מילאיוב-אוסדה, ציצוב, ספיצין, לודווין ופוקצוב.
יהודי לנצ'נה
יהודים החלו לשבת בעיר בסוף המאה ה-15, ובשנת 1803 כבר היוו כ-38% מתושביה. בשנת 1840 היוו היהודים כ-64% מתושבי העיר.
במהלך המאה ה-19 פעלו בעיר שניים מתלמידי החוזה מלובלין, רבי שלמה לייב מלנטשנה ורבי יצחק אייזיק מלנטשנה. בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיר 2,446 יהודים, והתקיימה בה פעילות ציבורית יהודית.
בשואה
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים בתחילת מלחמת העולם השנייה הוטלו גזירות שונות על יהודיה, וכעבור זמן מה רוכזו כולם בגטו שהוקם ביישוב. בינואר 1940 מונה בעיר יודנרט בראשות יצחק חיים פרוכטמן. במהלך שנת 1942 הובאו לגטו שבעיר מאות רבות של יהודים שגורשו מצ'כוסלובקיה ומבוהמיה.
במאי 1942 שילחו הגרמנים כ-200 יהודים מהגטו שבעיר למחנה ההשמדה סוביבור. בסוף אוקטובר 1942 ערכו הגרמנים אקציה נוספת וגדולה בגטו, בה שילחו כ-3,000 יהודים, בעיקר נשים וילדים, לסוביבור. בסוף אפריל 1943 ערכו הגרמנים אקציה שלישית בגטו, בה שילחו כ-300 יהודים נוספים לסוביבור.
בימבולנס
בימבולנס או מינילנס הוא כלי רכב חשמלי קומפקטי, אשר מופעל על ידי הארגונים מגן דוד אדום ואיחוד הצלה, ומשמש למתן עזרה ראשונה וסיוע חירום לאנשים בסכנת חיים. הארגונים מפעילים עשרות רכבים ברחבי ישראל כאשר מטרתם המרכזית היא קיצור זמן ההגעה של כונני רפואת חירום לאירוע חירום והענקת טיפול מהיר ומקצועי ללא עיכובים.
מקור שמו הוא הלחם בסיסים של המילים "בימבה" ו"אמבולנס", או מיני אמבולנס.
פרטים טכניים
זהו רכב חשמלי זעיר, מתוצרת סין, המאויש בידי 2 חובשים או פרמדיקים, הרכב מיועד לשימוש של 2 נוסעים בלבד והוא מאפשר למתנדבי ההצלה להגיש עזרה ראשונית מהירה אך אינו מאפשר פינוי של חולים כמו באמבולנס או בנט"ן.
יש בו ציוד רפואי מתקדם הכולל בין היתר ציוד החייאה, דפיברילטור, מזרק אפיפן לטיפול בהתקפי אלרגיה, תרופות לשעת חירום, אלונקה, לוח גב מתקפל וציוד חבישה.
יתרונו הגדול של הרכב הוא בגודלו הקטן אשר מאפשר לו לנסוע בשוליים ולא לבזבז זמן על חיפושי חניה ועמידה בפקקים. אך חלים עליהם מספר הגבלות. לא ניתן לפנות בהם חולים ואסור להם לחצות צמתים באור אדום ואסורים לנסיעה בכבישים מהירים.
בספטמבר 2018 התקיים ערב הוקרה במד"א ירושלים אשר אליו הגיע נשיא הפיליפינים, רודריגו דוטרטה במהלכו נהג בבימבולנס.
חוק למניעת אכזריות כלפי בהמות 1822
חוק למניעת אכזריות כלפי בהמות 1822 (באנגלית: Cruel Treatment of Cattle Act 1822) או בשמו המלא 'החוק למניעת אכזריות ויחס בלתי הולם לבהמות' (באנגלית: An Act to prevent the cruel and improper Treatment of Cattle) הוא חוק שהתקבל בפרלמנט הבריטי ב-22 ביולי 1822 ומטרתו למנוע אכזריות כלפי סוגים שונים של בהמות. חוק זה נודע בשם 'חוק מרטין' (באנגלית: Martin's Act) על שם ריצ'רד מרטין, פוליטיקאי אירי ופעיל להגנת בעלי חיים, שהציע אותו והוביל לחקיקתו. חוק זה הוא החוק הלאומי הראשון בעולם המודרני להגנת בעלי חיים.
היסטוריה
ההצעה הראשונה בפרלמנט הבריטי בדבר הגנה על בעלי חיים הועלתה בשנת 1800, לפיה יש לאסור את ספורט הדמים הכרוך בהתגרות בשוורים. שר החוץ דאז, ג'ורג' קנינג, תיאר הצעה זו כאבסורדית, תהה איזה עיסוק יכול להיות יותר תמים מהתגרות בשוורים והשווה ספורט דמים זה לתחרויות אגרוף ולריקודים. קנינג הניח שההצעה מבקשת להוציא את ספורט הדמים הזה מחוץ לחוק משום שמסוכנותו נעוצה בהתקבצות ההמון שעלולה להוביל להתנהגות לא מוסרית של בני האדם אחד כלפי השני. הנחה זו נשענה על התפיסה דאז לפיה התנהגות שמזיקה לבעלי חיים אינה מצדיקה חקיקה. עיתון הטיימס החזיק גם הוא בתפיסה זו ופרסם מאמר לפיו "כל מה שיש בו התערבות בשימוש הפרטי האישי בזמנו או ברכושו של האדם הוא עריצות. כל עוד אדם אחר אינו נפגע, אין מקום לסמכות של התערבות" והצעת חוק זו נדחתה. בשנת 1809, לורד תומאס ארסקין הציע חוק למניעת אכזריות כלפי בעלי חיים שנקרא "החוק למניעת יחס רשלני והתאכזרות כלפי בעלי חיים", אולם גם הצעת חוק זו נדחתה.
חקיקת חוק מרטין
במאי 1821, ריצ'רד מרטין הציג לפרלמנט עצומה נגד אכזריות כלפי סוסים והתלונן על היחס שהסוסים מקבלים בשירות הדואר המלכותי הבריטי. ב-18 במאי 1821, הוא ניסח הצעת חוק לפיה יחס אכזרי לבעלי חיים מסוימים כגון פרות, חמורים, כבשים, עגלים וסוגים נוספים של בהמות וחיות עבודה ייחשב לעבירה. תחילה, הצעת חוק זו עוררה לעג בקרב חברי הפרלמנט אך ב-1 ביוני 1821 עברה את אישור בית הנבחרים ברוב קולות של 40 תומכים ו-16 מתנגדים. לאחר מכן, ההצעה עלתה לאישור סופי של בית הלורדים, אולם עוררה לעג רב: כשעלתה ההצעה להגן על חמורים, נשמעו בבית הפרלמנט הבריטי קולות צחוק רמים כל כך עד שכתב הטיימס, שסיקר את הדיון, התקשה מאוד לשמוע את חילופי הדברים. כשיושב ראש הדיון חזר על ההצעה - הצחוק באולם התגבר. אחד מחברי הפרלמנט אמר כי מרטין יחוקק חוק להגנת הכלבים, והתפרצות צחוק מחודשת נשמעה באולם, וכשאחד מחברי הפרלמנט הוסיף בצעקה 'וחתולים!' - נתקפו חברי הפרלמנט בעוויתות צחוק, והחוק נפסל. מרטין המשיך במאמציו להעביר את הצעת החוק, והציג לבית הלורדים עצומות נגד אכזריות לבעלי חיים שאסף במנצ'סטר, בליברפול וברותרהם כדי להראות להם שהצעת החוק שלו זוכה לתמיכה ציבורית. הוא ניסה לאסור אכזריות כלפי בעלי חיים תחת החוק לסיוע לעניים, אולם ניסיונו לא צלח. בעזרתו של לורד תומאס ארסקין, מרטין ניסח מחדש את החוק כך שיתקבל הרושם שהחוק נועד להגן על רכושם הפרטי של הבעלים ולטובתם של הבעלים, ולא למען בעלי החיים עצמם. ב-22 ביולי 1822, הצעת החוק קיבלה אישור מלכותי כשהמלך ג'ורג' הרביעי חתם עליה והכניס אותה לספר החוקים של בריטניה (3 Geo. IV c. 71). חוק זה נודע כ'חוק מרטין' והיה לחקיקה הלאומית הראשונה בעולם להגנת בעלי חיים, שהכירה באכזריות כלפי בעלי חיים כפעולה בת ענישה.
אכיפה וניסיונות לתיקון החוק
כדי לעלות את מודעות הציבור לעובדה שיחס אכזרי כלפי חיות מסוימת אינו חוקי, מרטין רדף אישית את פורעי החוק: הוא סייר ברחובותיה של לונדון, הביא את העבריינים לדין, יזם הליכים פליליים חסרי תקדים ולעיתים אף ניהל אותם. ב-9 באוגוסט 1822, הוא הביא אל בית המשפט שני סוחרים משוק סמית'פילד שעברו על החוק. הם הורשעו ונקנסו בעשרים שילינג. מרטין נהג לגלות רגישות כלפי המואשמים שהורשעו בבית המשפט, לא ערער על עונשים מקלים ולעיתים אף שילם את הקנס של מורשעים עניים. במסגרת ניסיונותיו להביא את פורעי החוק לדין, הוא הסתבך לעיתים בתקריות אלימות, וכן התעמת עם השופטים. באחד המקרים, מרטין הפיל ארצה ילד שסירב להפסיק להכות את החמור שלו עם מקל. הדבר עורר בתקשורת קמפיין נגד מרטין. מחשש להסתה לרצח, מרטין נאלץ לנקוט צעדים נגד העיתון The Morning Chronicle בו נכתב: "החמור האירי הזה מרטין, עם האידיוטיות הבלתי נסבלת שלו, הופך את כל העניין הזה למגוחך. אני מקווה יום אחד לראות את הגולגולת שלו - עבה ככל שתהיה - מרוסקת". מאבקו של מרטין הפך אותו לדמות נלעגת בעיני הציבור והתקשורת. הוא כונה בכינויים מלגלגים בכלי התקשורת (למשל דון קישוט) ולדמותו בקריקטורות בעיתונות, נוספו לעיתים אוזני חמור במטרה לזלזל בו. בשנת 1823, כשדווח כי מרטין אבד בים, אמר עליו הדוכס מבטפורד : "אני שמח שדיק מרטין הזקן מגולוויי מת. כבר הרבה זמן שהוא אינו אלא מטרד אישי וציבורי". חוק מרטין הגן על בעלי חיים מסוימים (בעיקר בעלי חיים ששימשו את האדם לצורכי עבודה) ומרטין ניסה לחוקק חוקים נוספים להגנת כלבים וחתולים, לכונן רגולציה על בית המטבחיים, ולבטל קרבות כלבים, קרבות דובים ושיסוי שוורים, אולם עמיתיו בבית הנבחרים נהגו לצחוק עליו וללעוג לו כשקם להציג את הצעות החוק שלו, והצעות חוק נוספות שלו בתחום זה - לא עברו. אף על פי שמאמציו לתקן את החוק לא הועילו, עצם יישום החוק החדשני היה בבחינת רפורמה גדולה. בשנת 1835, שנה לאחר מותו, החוק שלו תוקן.
שלומית (אחות הורדוס)
היריבות עם מרים החשמונאית
שלומית נזכרת לראשונה בכתבי יוסף בן מתתיהו בתיאור בריחתו של הורדוס מפני צבא הפרתים, בעלי בריתו של מתתיהו אנטיגונוס, המלך החשמונאי האחרון, לאחר שהורדוס הוכתר למלך יהודה על ידי רומא (40 לפנה"ס). בעצת אלכסנדרה השנייה, אם ארוסתו מרים החשמונאית, ברח הורדוס לאדום עם חייליו וגם עם הנשים (ביניהן אמו, אחותו, ארוסתו ואמה). הורדוס השאיר את הנשים במצדה, לפני שהמשיך לפטרה בערב. אנטיגונוס, מצדו, הבטיח את הנשים בפמליית הורדוס לפרתים, כתוספת לכסף שהתחייב לשלם להם. לכן הטיל מצור על מצדה, אבל גשם שירד, מילא את בורות המים ואפשר לנצורים להישאר שם ולא לנסות לברוח לערב.
דמותה של שלומית, כפי שהיא מצטיירת בספריו של בן-מתתיהו, היא של אשה תככנית, שמעצם היותה אחות המלך ולכן אחד האנשים הקרובים והנאמנים לו ביותר, לא נמנעה מלבחוש בענייני חצר המלוכה.
את יריבתה העיקרית לתשומת לבו של הורדוס ראתה שלומית במרים, גיסתה, ומשום כך ניסתה ככל יכולתה להבאיש את ריחה וכך להמעיט מהשפעתה של מרים על הורדוס.
יוסף - בעלה הראשון
לאחר שרצח ("תאונת טביעה" בבריכה בארמונו ביריחו) את אריסטובולוס השלישי (36 לפנה"ס), הכהן הגדול האחרון מבית חשמונאי ואחיה בן ה-17 של מרים אשתו, זומן הורדוס אל מרקוס אנטוניוס כדי להתנצל על כך. בזמן הפגישה ביניהם פשטה שמועה שאנטוניוס עינה את הורדוס למוות. כשחזר, עדכנה אותו שלומית שאלכסנדרה כבר הצליחה לשכנע את יוסף, בעלה (של שלומית), לברוח מהארמון ולהימלט אל המחנה הרומאי לשם הגנה, אחר כך יראה אנטוניוס את מרים ויחזיר להן את השלטון. מלבד זה העלילה על יוסף, ש"נזדווג למרים לעיתים תכופות". שקריה של שלומית על בגידתה של מרים בהורדוס, נבעו בין היתר מהתנשאותה של מרים על משפחת הורדוס בכלל ועל הנשים במשפחתו בפרט. היא הייתה לועגת לשלומית ואמה על מוצאה הנחות של משפחתן והשנאה הייתה הדדית. היא אמרה דברים קשים מאוד על אחותו ואמו של הורדוס וקנאה עזה אכלה אותן. הן בדו עליה דברים רבים, שבגדה בו ושלחה את תמונתה לאנטוניוס. הורדוס חרד שאשתו תילקח ממנו על ידי שליט המזרח של האימפריה הרומית. כשיצא הורדוס לנסיעה ארוכה, הפקיד את מרים בידי יוסף, סוכן הבית (ובעלה של שלומית), וציווה עליו להרוג את מרים במקרה שאנטוניוס יוציא אותו להורג. כששמע הורדוס שיוסף גילה למרים את הוראתו, נתקף טירוף ושלומית מצאה הזדמנות לחזק את קנאתו בעזרת שקרים, מה שגרם לו לצוות להוציא את שניהם להורג. לדעת ההיסטוריון אריה כשר, שלומית השיגה בכך יעד נוסף מלבד התנכלות לאויבתה האישית - היא הצליחה בהזדמנות זאת להיפטר מבעלה המבוגר ממנה בשנים רבות.
קוסטובר - בעלה השני
יוסף אכן הוצא להורג, ובשנת 34 לפנה"ס שלומית נישאה לקוסטובר, אדומי ממשפחת כהני האל קוס, שמונה על ידי הורדוס למושל אדום ועזה. קוסטובר פיתח שאיפות אישיות ולאומיות, כשהחליט להפסיק לקבל את מרותו של הורדוס. הוא חשב שהאדומים צריכים להתנער מחוקי היהודים והשלטון היהודי ולחזור למסורת שלהם. כך פנה לקלאופטרה מלכת מצרים, טען בפניה שאדום הייתה מאז ומתמיד חבל ארץ ששייך למצרים וביקש שתדרוש את החבל מאנטוניוס, אז יקבל קוסטובר את מרותה כשליט אדום. קלאופטרה בקשה את אדום מאנטוניוס, אך הוא סירב למלא את מבוקשה. בעקבות זאת, הורדוס רצה להרוג את קוסטובר, אבל סלח לו לבקשת שלומית וקיפרוס. כעבור זמן מה, לאחר ריב בין שלומית ובעלה, שלחה שלומית לקוסטובר גט, בניגוד לחוק היהודי, המאפשר רק לגבר לעשות זאת ומונע מהאשה להינשא שוב ללא הסכמת בעלה. כדי להסביר את מעשיה, טענה שלומית בפני הורדוס שעשתה זאת מתוך אהבתה אליו, כי קוסטובר תכנן לבצע הפיכה. הורדוס הוציא להורג גם את בעלה השני של אחותו.
חילופי השלטון ברומא אחרי קרב אקטיום (31 לפנה"ס) העמידו בסכנה את שלטון הורדוס, שהיה נאמנו של אנטוניוס. הורדוס יצא לרודוס להתייצב בפני המנצח, הקיסר אוגוסטוס, והשאיר את אימו, אחותו וכל משפחתו במצדה, ואילו את מרים ואלכסנדרה, שבגלל מריבותיהן עם שלומית וקיפרוס לא יכלו לגור באותו מקום, השאיר באלכסנדריון. למרות זאת, המריבות לא פסקו. שלומית וקיפרוס, מתוך שנאתן למרים, ניצלו את כעסו של הורדוס על יחסה המריר של מרים אליו, הסיתו אותו נגדה ועוררו את קנאתו אליה. הזדמנות כזאת הופיעה כשהורדוס התרגז מאוד, לאחר שספג גידופים ממרים על כך שרצח את סבה (הורקנוס השני בשנת 30 לפנה"ס) ואחיה. שלומית ניצלה את המהומה ושלחה את שר המשקים לספר להורדוס, שמרים פיתתה אותו להכין איתה "שיקוי אהבה" בשביל הורדוס והוא לא יודע מה יש בדיוק בשיקוי. בעקבות האשמה זו, של ניסיון התנקשות בהורדוס, מרים נידונה למוות. לאחר מכן הורדוס שינה את דעתו וחשב לכלוא אותה באחת המצודות, אבל שלומית ואנשיה שכנעו את הורדוס, שהשארת מרים בחיים תעורר מהומות ויש לבצע את גזר הדין (29 לפנה"ס).
היריבות עם בני מרים
התככים והמריבות המשפחתיות קיבלו רובד נוסף, כשהגיעו בני מרים לפרקם, אז השיא להם הורדוס נשים: ברניקי, בתם של שלומית וקוסטובר, לאריסטובולוס, וגלפירה, בתו של ארכילאוס מלך קפדוקיה, לאלכסנדרוס.
המריבה בבית המלך החמירה עוד יותר, כששלומית העבירה את שנאתה למרים, אל בניה של מרים ועשתה כמיטב יכולתה לא להשאיר אף צאצא של מרים, שיוכל לנקום את מותה. בניה של מרים לא נשארו חייבים וביטאו את שנאתם לשלומית ופרורא בגלוי. אלה, מצדם, קיוו שכעסם של הצעירים יוביל אותם לאלימות כלפי הורדוס עצמו ומיהרו להזהיר אותו מפני נקמתם של בניו.
אנטיפטרוס, בנו של הורדוס מדוריס, החל להתקרב לשלומית ותרם גם הוא לסכסוך בינה לבין שני אחיו בני מרים, מתחריו לירושת כס המלוכה. גלפירה, ששנאה את שלומית כאשה נאמנה לבעלה אלכסנדרוס, התנשאה על בתה ברניקי והרגיזה את שלומית כשהרבתה לדבר על ייחוס משפחתה, לעומת מוצאה הנחות של משפחת הורדוס.
גם אריסטובולוס, חתנה, הפך עצמו למושא שנאתה של שלומית, לאחר שבתה ברניקי בכתה לפניה שבעלה בז לה כי מוצאה ממשפחה נחותה, בעוד אחיו נישא לבת מלכים. שלומית לא התאפקה ומיהרה לספר הכל להורדוס, שנתן אמון בדבריה על בנו.
סילאיוס - המאהב
נשי המלך שנאו את שלומית "משום שידעו שהיא מרשעת גמורה" והיו מדברות אל הורדוס נגדה. כך קרה שסילאיוס, צעיר ויפה שניהל את ענייניו של עבדת מלך ערב, ראה את שלומית בזמן שישב לסעודה אצל הורדוס. כשנודע לו שהיא אלמנה, פתח איתה בשיחה. שלומית מצדה פיתחה רגש הדדי כלפיו ורצתה להינשא לו. כשהגיעו בינתיים הנשים למשתה, הן ראו את מה שמתפתח בין השניים ודיברו עם הורדוס על חוסר הצניעות שלהם. הורדוס ביקש מפרורא שישים לב להתנהגותם וזה סיפר לו "ששניהם לא הסתירו את חשקם, לא בתנועותיהם ולא במבטיהם". כעבור זמן מה, חזר סילאיוס להורדוס וביקש את ידה של שלומית, והוסיף שלנישואין יהיה ערך פוליטי, כשהוא יהפוך למלך ערב. הורדוס שאל את שלומית והיא הסכימה מיד, אבל כשהודיע הורדוס לסילאיוס שהתנאי לכך הוא "שיקבל על עצמו את מנהגי היהודים", סירב וטען שאם יעשה כך "ירגמוהו הערבים באבנים". זמן מה אחר כך, סיפר פרורא להורדוס, ששלומית כבר התארסה עם סילאיוס, "המשנה לעבדת מלך הערבים", שבינתיים הפך לשונא נפשו של הורדוס. ההאשמה התגלתה אמנם כנכונה, אבל שלומית זכתה לחנינה מהורדוס, מה שלא מנע מפרורא והנשים לטפול עליה עלילה, שכבר "נזדווגה לו לערבי".
קשרי הנישואין בתוך משפחת המלוכה המשיכו להסתעף ולהתהדק, כשבניו ובנותיו של הורדוס משמשים אמצעי לכח פוליטי הנובע מהקירבה אליו. הורדוס אירס את בתו הבכורה לפרורא, שהתחמק מלהתחתן איתה כי חזר לאשתו הקודמת. אז ביקשה אותה שלומית בשביל בנה אנטיפטרוס והורדוס הסכים, אבל פרורא שכנע אותו שאנטיפטרוס לא יאהב אותה בגלל מות אביו קוסטובר (מידיו של אביה הורדוס) וראוי יותר שתינשא לבנו שלו. הנערה נישאה לבנו הצעיר של פרורא. בסופו של דבר, השיא הורדוס לאנטיפטרוס בנה של שלומית את בתו קיפרוס.
יחסיה של שלומית עם בני מרים המשיכו להתדרדר. אלכסנדרוס ניסה לנקום באויביו וכתב נגדם ספרים, בהם סיפר שהיה שותף לקשר נגד הורדוס בו היו שותפים גם פרורא ואנשיו והוסיף ש"שלומית נכנסה אליו בלילה כדי להזדווג לו שלא ברצונו".
אריסטובולוס מצדו, הזהיר את שלומית שהורדוס מתכוון להרוג אותה, לאחר שהתחדשו השמועות על כוונתה להינשא בסתר לסילאיוס הערבי ולגלות לו את סודותיו של הורדוס. שלומית מיהרה לספר על אזהרתו של אריסטובולוס להורדוס, שציווה מיד לאסור את שני האחים. כשעמדו האחים למשפט ביריחו, פנה אריסטובולוס לשלומית והתריס בפניה שגם היא הייתה בסכנת מוות כשסיפרו שמסרה לסילאיוס מידע פנימי מתוך תקוה להינשא לו. שלומית מיד סיפרה גם את זה להורדוס, שציווה לאסור אותם בנפרד. שני האחים נשפטו בביירות שלא בפניהם, אבל בנוכחות שלומית ופרורא, ובסופו של דבר הוצאו להורג (7 לפנה"ס).
אלכסא - בעלה השלישי
שלומית הרבתה להתחנן להורדוס, שיתן לה להינשא לסילאיוס הערבי, ואפילו ביקשה לשם כך את עזרת ליוויה אשת הקיסר אוגוסטוס. אבל הורדוס סירב וחיתן אותה בעל-כורחה עם אחד מקרוביו, אלכסא. ליוויה היא ששכנעה את שלומית שלא תסרב לנישואין עם אלכסא, כי הורדוס נשבע שישנא אותה אם לא תסכים.
נישואיה של שלומית לאיש החשוב ביותר בקרבתו של הורדוס, גרמו לאנטיפטרוס (בנו של הורדוס) לעשות ככל יכולתו להתקרב אליה. הוא ניסה בעזרת מתנות לקנות את לבה, אבל שלומית הכירה את אופיו האמיתי ולא הלכה שולל אחר מזימותיו. למרות זאת, הצליח להשיא את בתה ברניקי (אלמנת אריסטובולוס), לדודו תאודיון, אחיה של אימו דוריס. בתה האחרת של שלומית נישאה לבנו של אלכסא.
היריבות עם קבוצת אנטיפטרוס ופרורא
אנטיפטרוס ופרורא מילאו את מקומם של בני מרים כאויביה העיקריים של שלומית. שלומית השתדלה לסכסך ביניהם, כי חשבה שהידידות ביניהם רעה להורדוס. היא סיפרה לו על פגישותיהם הסודיות וטענה שהן נועדו לפגוע בו, שאם לא כן, היו נפגשים בגלוי. האגף הנשי של הברית הזאת כלל את אשת פרורא, אימה ואחותה, יחד עם דוריס, אמו של אנטיפטרוס. אלו הפכו לדומיננטיות בחצר המלוכה, כשרק שלומית עומדת בדרכן. "המרגלת" דאגה לדווח להורדוס על מעלליהן ודיברה רעות על אשת פרורא, כדי להחשיד אותה בקשירת קשר. לאחר שמנהיגי הפרושים סירבו להישבע אמונים לקיסר ולרומא, קנס אותם הורדוס, ואשת פירורא, שכמו שאר הנשים בבית המלוכה הייתה אוהדת שלהם, שילמה את הקנס עבורם. אלה "גמלו לה" וניבאו ששלטון בית הורדוס יעבור למשפחת פרורא. כששלומית שמעה על כך, סיפרה למלך, שהרג את הפרושים שהודו בכך.
גם אנטיפטרוס הסתבך, כשנתפס בעלילה שרקם נגד שלומית. הוא שיחד את אקמי, המשרתת היהודיה של ליוויה אשת הקיסר, כדי שזו תשלח מכתב להורדוס ובו העתק מזויף של איגרת שנשלחה כביכול על ידי שלומית אל ליוויה ובה שלומית כותבת דברי שטנה נגד הורדוס, בגלל שרצתה להינשא לסילאיוס. העדות המרשיעה נתפסה בכיס פנימי תפור לבגדו של השליח. היה זה מכתב נוסף, שנשלח על ידי אקמי לאנטיפטרוס, בו כתבה שהיא "מאמינה כי לא יחמול המלך על אחותו בהיודע לו הדבר הזה" והדגישה שהאיגרת המזויפת שכתבה בשם שלומית, נכתבה ע"פ פקודתו וכך גם המכתב להורדוס, שם ציינה ששלומית משתדלת תמיד להתנכל לו. כששלומית שמעה זאת, מיד פתחה במפגן היסטריה "כשהיא טופחת על שדיה" ואמרה להורדוס שיהרוג אותה אם ימצא הוכחה לעלילה נגדה. כשהבין הורדוס ששלומית חפה מפשע, מיהר להודיע לקיסר על מעלליה של אקמי נגד אחותו, ובעודו מתכונן להעניש את אנטיפטרוס, תקפה אותו מחלה קשה.
מות הורדוס
על משכב חוליו ביריחו ציווה הורדוס לכנס בהיפודרום יהודים חשובים מכל הארץ. לשלומית ואלכסא הסביר שהוא עומד למות ומעציב אותו שמותו לא ילווה בקינה הראויה למלך, כי חשב שהיהודים ישמחו על מותו. הוא התחנן לשלומית ואלכסא, שברגע שימות, יעמידו את הצבא סביב ההיפודרום, מבלי לספר שהמלך מת, ויתנו פקודה בשמו להרוג את העצורים. כך יהיה אבל אמיתי בכל רחבי הארץ. הם הסכימו לבקשתו.
מיד כשהורדוס מת (4 לפנה"ס), לפני שנודע הדבר לאנשי הצבא, שלחו שלומית ואלכסא את העצורים בהיפודרום בחזרה לביתם, כביכול בפקודתו, בטענה שהורדוס שינה את דעתו. רק לאחר שחרורם, הודיעו שלומית ובעלה לאנשי הצבא שהורדוס מת וכנסו אותם יחד עם עוד אנשים רבים באמפיתיאטרון ביריחו, שם קראו מכתב תודה מהורדוס לחיילים על נאמנותם ואהבתם, שנועד גם לגרום להם להישאר נאמנים ליורשו, בנו ארכלאוס. מיד אחר כך נקראה גם הצוואה. בצוואתו השאיר הורדוס לשלומית את "יבנה ואשדוד ופצאליס...ו-50 ריבוא מטבעות-כסף".
המאבק על הירושה
כדי לרשת את המלוכה, היה על ארכלאוס לקבל קודם את אישור הקיסר. עד קבלת האישור, נאלץ להתמודד עם מהומות שפרצו בהר הבית בזמן חג הפסח, שעלולות היו לגלוש למרד. כיאה לבנו-יורשו של הורדוס, ארכלאוס דיכא אותן באכזריות רבה. מיד לאחר שהבריח את ההמונים שגדשו את בית המקדש, הפליג ארכלאוס לרומא. שלומית הצטרפה אליו עם בניה וקרוביה, כביכול כדי להיאבק לצדו על המלוכה, אך בעצם כדי לפעול נגדו ולהתלונן לקיסר על הטבח שעשה בבית המקדש. לצורך כך, שלומית הייתה זקוקה לבן ברית, בו תוכל לתמוך כמועמד לירושה במקום ארכלאוס. בן ברית כזה היא מצאה בהורדוס אנטיפס, בנו של הורדוס ואחיו של ארכלאוס מאותה האם (מלתקי השומרונית). עוד לפני שיצאו לדרך, הבטיחה לו שלומית שתתמוך בו ברומא במאבק על המלוכה. בעקבות הבטחותיה, הפליג גם אנטיפס לרומא כדי לתבוע את השלטון.
החלטת הקיסר קבעה פשרה בין בניו של הורדוס. ממלכת יהודה חולקה ביניהם ואף אחד מהם לא קיבל את התואר "מלך". בנוסף למה שקיבלה ע"פ צוואת הורדוס - השליטה על הערים יבנה, אשדוד ופצאליס - קיבלה שלומית גם את בית המלך באשקלון, בתחום שלטונו של ארכלאוס. הכנסתה השנתית מכל נכסיה הסתכמה ב-"60 כיכר".
מותה וצאצאיה
שלומית נפטרה בתקופת נציבותו של מרקוס אמבּיבוּלוּס ביהודה (9–12 לספירה). היא הורישה את מחוז (טופרכיה) יבנה והערים פצאליס וארכלאיס (בבקעת הירדן), שהיו כולם תחת שליטתה, לליוויה, אשת הקיסר אוגוסטוס.
בנה (אנטיפטרוס) ובתה (ברניקי) של שלומית מקוסטובר, נישאו לבתו (קיפרוס) ובנו (אריסטובולוס) של אחיה הורדוס מיריבתה המושבעת, מרים החשמונאית. לאנטיפטרוס וקיפרוס נולדה בת, קיפרוס. לברניקי ואריסטובולוס נולדו אגריפס הראשון (מלך יהודה), הורדוס (מלך כלקיס), אריסטובולוס, הירודיה ומרים.
הפרעת התנהגות
הפרעת התנהגות (באנגלית: Conduct disorder) היא דפוס מתמשך ועקבי של פגיעה בזכויות אחרים במשך שנה לפחות. ההפרעה כוללת טווח רחב של תבניות התנהגויות חוזרות, אנטי-חברתיות, תוקפניות ומרדניות, שיש בהן הפרה של הזכויות הבסיסיות של אחרים או של נורמות וחוקים חברתיים תואמי גיל כגון הרס רכוש, אגרסיביות כלפי אנשים ובעלי חיים, גנבות, שקרים, התגרות, תקיפה מינית, השתמטות מבית הספר ובריחה מהבית. הם אינם מצייתים להוראות ההורים והמערכת החברתית והלימודית, אינם רגישים לביקורת החברה והמשפחה וחוזרים על התנהגויותיהם ההרסניות ללא למידה מניסיון.
במחקרים נמצא קשר בין הפרעת התנהגות לבין חוסר אמפתיה. כן נמצא כי קיים קשר הדוק בינה לבין הפרעת ילדות מוקדמת יחסית - הפרעת התרסה התנגדות: רוב הלוקים בהפרעת התנהגות אובחנו בילדותם גם כבעלי הפרעת התרסה התנגדות, וניתן לראות אותה כגורם סיכון משמעותי להפרעת התנהגות. בבגרות, עלולים חלק מהלוקים בהפרעת התנהגות לפתח הפרעה חמורה יותר - הפרעת אישיות אנטי סוציאלית, להגיע להתנהגות עבריינית חמורה, ואף לפתח פסיכופתיה אם קיימת נוכחות של מאפייני קהות לב בילדות המוקדמת. למשל, הפרעת התנהגות עם מאפיין של קהות לב קשורה לדפוס כרוני וחמור יותר של ההפרעה.
אבחון הפרעת התנהגות
A. דפוס התנהגות עקבי חוזר ומתמשך שבו הזכויות הבסיסיות של אחרים או נורמות חברתיות תואמות גיל עיקריות, או כללים, מופרים, כפי שבאו לידי ביטוי לפחות בשלושה מתוך 15 הקריטריונים במשך שנה לפחות מתוך כל אחד מהקריטריונים למטה, וכאשר לפחות אחד הקריטריונים התקיים למשך חצי שנה:
תוקפנות כלפי אנשים ובעלי חיים
1. לעיתים קרובות הם יהיו בריונים, מאיימים, או יטילו אימה על אחרים.
2. לעיתים קרובות יתחילו ריבים פיזיים.
3. שימוש בנשק שיכול לגרום לנזק גופני חמור לאחרים (למשל, מחבט, לבנים, בקבוק שבור, סכין, אקדח).
4. אכזריות פיזית כלפי אנשים.
5. אכזריות פיזית כלפי בעלי חיים.
6. גנבה/גזל תוך התמודדות עם קורבן העבירה (למשל, שוד, חטיפת ארנק, סחיטה, שוד מזוין).
הרס של רכוש
8. עיסוק במתכוון במסגרת/סביבת אש מתוך כוונה של גרימת נזק חמור.
9. ונדליזם והריסת רכוש של אחרים באופן מכוון (שלא על ידי הפעלת/מסגרת אש).
מרמה או גנבה
10. פריצה לבית של אדם אחר, בנין או מכונית.
11. שקרנות לשם השגת מטרות אישיות, או טובת הנאה, או כדי להימנע מהתחייבויות.
12. גניבה של פריטים בעלי ערך לא טריוויאלי מבלי להתעמת עם הקורבן (לדוגמה, גנבה מחנויות, אך ללא פריצה; זיוף).
הפרות חמורות של חוקים
13. לעיתים קרובות נשאר בחוץ בלילה למרות איסורי הורים; מתחיל לפני גיל 13.
14. בריחה מהבית בין לילה לפחות פעמיים בזמן שגר עם ההורים או בבית ההורים הפונדקאים, או פעם אחת מבלי לחזור לתקופה ארוכה.
15. לעיתים קרובות בורח מבית הספר, מתחיל לפני גיל 13.
B. ההפרעה בהתנהגות גורמת לליקוי משמעותי בתפקוד החברתי, לימודי, או תעסוקתי.
C. אם הפרט הוא בן 18 ומעלה, קריטריונים אלה לא עונים למתן אבחנה של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית.
על פי ה-DSM-5 יש לציין אם הפרעת התנהגות החלה לפני גיל 10 או לאחר גיל 10 ואת מאפיין החומרה (מתון, בינוני, או חמור). מאפיין החומרה נקבע על פי מספר בעיות ההתנהגות והשפעתם על אחרים.
רגשות פרו-חברתיים מוגבלים (קהות לב)
המאפיין הוא גורם סיכון משמעותי לפסיכופתיה ולהתנהגות עבריינית חמורה, כאשר הסימפטומים מופיעים לפני גיל 10. ילדים עם בעיות התנהגות ותכונות אלה נוטים להפגין רגישות נמוכה מאוד לעונש, ונכשלים בעיבוד רגשותיהם של אחרים, דבר אשר לעיתים קרובות מסבך את מאמצי השיקום. בעלי תכונות אלו מגלים הפנמה נמוכה של ערכים פרו-חברתיים וכן קשיים רגשיים-חברתיים שמשפיעים לרעה על ההתפתחות המוסרית. הטיפול בהם הוא סבוך מאוד ומאופיין בשיעורי הצלחה נמוכים יותר. עם זאת, מספר מחקרים הראו כי טיפול ברמת ההורות, והגברה של הורות חיובית או הפחתה של הורות שלילית ולא עקבית עשויים לתרום להפחתה בחומרת התכונות. אך יחד עם זאת, קיים מעט מאוד מחקר על התערבות טיפולית ישירה עם ילדים, כך שטרם הצטברו עדויות חד משמעיות למנגנון השינוי שכרוך בהורות חיובית.
העדר אשמה או חרטה: לא מרגיש רע או אשם כאשר עושה משהו רע (לא כולל חרטה שמופיעה רק כאשר נתפס ו/או צפוי לעונש). הילד מראה חוסר עניין כללי בנוגע להשלכות השליליות של מעשיו. לדוגמה, לא חש חרטה אחרי שפגע במישהו או שלא אכפת לו מההשלכות של עבירה של החוק.
קשיחות והיעדר אמפתיה: מתעלם ולא מתעניין ברגשות אחרים. הילד מתואר כקר ואדיש. הוא נראה מעוניין יותר בנוגע להשפעות/תוצאות של מעשיו על עצמו, מאשר על אחרים, אפילו כאשר נגרם נזק משמעותי לאחרים.
אפקט שטוח או חסר: לא מביע רגשות ולא מראה רגשות לאחרים בדרך שאינה שטחית או מלאכותית או שהוא מבטא אותם רק למען השגת אינטרס אישי.
מאפיינים נלווים
ילדים עם הפרעת התנהגות נמצאים בסיכון גבוה לפתח קשיי הסתגלות נוספים. באופן ספציפי, גורמי הסיכון שנקשרים להפרעת התנהגות, והשפעת ההפרעה על מצבו הפסיכו-סוציאלי של הילד נקשרים גם להפרעות נפשיות נוספות. כלומר, ילדים עם ההפרעה הם בעלי סיכון גבוה יותר לפתח בעיות נוספות בהמשך החיים, ולפתח דפוסים מתמשכים של התנהגות אנטי-חברתית.
הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות
הפרעת קשב וריכוז היא הפרעה עם קשר הדוק לבעיות התנהגות, והיא משפיעה על כ-25-30% מהבנים ו-50-55% מהבנות עם בעיות התנהגות. דפוס התנהגותי של היפראקטיביות, אימפולסיביות יחד עם אגרסיביות נקשר להתפרצות מוקדמת של בעיות התנהגות. יתר על כן, ילדים מסוימים עם הפרעת קשב נלווית מפגינים תוקפנות חמורה יותר. המחקר כלל תחת ההגדרה של בעיות התנהגות (conduct problems) הפרעת התנגדות, הפרעת התנהגות, והתנהגות אנטי-חברתית.
שימוש בחומרים
להפרעת התנהגות חמורה יש קשר הדוק עם שימוש בסמים ושימוש לרעה בהם. ילדים הסובלים מהפרעת התנהגות מתחילים להשתמש מוקדם יותר בהשוואה לבני גילם, והם נוטים להשתמש בחומרים מרובים. זה מתועד היטב כי שימוש בסמים מגביר התנהגות אלימה, דבר אשר מוביל נערים ונערות עם הפרעת התנהגות לדפוסים חמורים יותר של התנהגות אנטי-חברתית, להעמקת מעורבותם בעולם הפלילי, ולקושי תפקודי מוגבר במישורים שונים.
גורמים
גורמים גנטיים, ביולוגיים, נוירולוגיים, פסיכולוגיים, וסביבתיים הוצעו בכדי להסביר התפתחות של הפרעת התנהגות. הממצאים מצביעים על כך שאין סיבה אחת או גורם סיכון יחידי שיכול לסביר את מגוון התופעות של הפרעת התנהגות, תוקפנות, והתנהגות אנטי-חברתית בילדות ובנעורים. ניתן למצוא מחקרים אשר בוחנים מגוון גורמים שונים, אך זיהוי המנגנונים המשמעותיים הוא חיוני ליישום של טיפול יעיל ופיתוח מאמצי מניעה. במרבית המקרים ההפרעה מתפתחת עקב אינטראקציה מורכבת והצטברות הדרגתית של גורמי סיכון שונים. כמו כן זוהו גורמים מגינים, בעיקר מנת משכל גבוהה, ערכים חברתיים חיוביים, כישורי התמודדות טובים, ומערכות יחסים משפחתיות וחברתיות תומכות. עוד נמצא כי בנות הן מוגנות יותר מפני התפתחותה של ההפרעה.
גורמים ביולוגיים
ילדים עם הפרעת התנהגות מאופיינים ברמות מופחתות של סרוטונין וקורטיזול בציר ה-HPA, כמו גם בתפקוד לקוי של מערכת העצבים האוטונומית. הסבר אפשרי אחד הוא כי ילדים שבציר ה-HPA שלהם יש תת-פעילות לא יהיו מעוררים בצורה הולמת בעת חשיפה למצבי סיכון ואיום, וכתוצאה מכך האיום בסנקציות או עקב הפרת כללים או הוראה של המבוגר האחראי אינו יוצר אצלם עוררות – במילים אחרות, האיומים אינם מפחידים אותם. עוד נמצא במחקרים כי תפקוד לקוי של מערכת העצבים האוטונומית נקשר לחוסר יכולת לווסת את מצב הרוח, התנהגות אימפולסיבית, והערכה עצמית נמוכה אשר יכולים להוביל לקשיים בויסות עצמי. יש לציין כי עדיין לא ידוע אם הקשר הוא סיבתי. כלומר, עדיין לא ידוע האם החריגה האנטומית גורמת לבעיות ההתנהגות, או האם הסביבה בה האדם גדל יוצרת את החריגה.
גורמים סביבתיים
לאלמנטים מהסביבה המשפחתית והחברתית יש תפקיד מכריע בהתפתחות ותחזוק ההפרעה לאורך זמן. למשל, גורמי סיכון להפרעת התהנגות הם: של הורה יחיד, גירושין של ההורים, משפחה גדולה, אם מדוכאת או אם צעירה, סגנון הורות מחמיר. עם זאת, לעיתים קשה להפריד גורמים אלה ממשתנים דמוגרפיים אחרים הידועים כקשורים להפרעת התנהגות והתנהגות אנטי-חברתית, כגון עוני ומעמד חברתי-כלכלי נמוך. משמעת חריפה ולא עקבית מצד ההורים, או פסיכופתולוגיה של אחד מהם גם נקשרים להתפתחותה של התנהגות אנטי-חברתית. גורם משמעותי נוסף שקשור להחצנה של התנהגויות תוקפניות ופוגעניות כלפי אחרים הוא דחייה חברתית, אשר נקשר גם להמשכיות של ההפרעה לאורך זמן.
ענישה גופנית
במחקר מטא-אנליזה שנערך בכ-36,000 משתתפים נמצא כי ענישה גופנית הייתה קשורה גם בסיכון מוגבר להיות קורבן להתעללות פיזית, מצד אחד, ובתוקפנות כלפי אחרים, התנהגות אנטי-חברתית, עבריינות נוער, פשיעה בבגרות וסיכוי מוגבר להתעלל בילדים או בבני זוג מצד שני. השערה אחת היא שענישה גופנית יוצרת את הפגיעה בציר ה-HPA שתוארה לעיל – הנענש הופך לעמיד בפני ענישה לא גופנית ואף בפני ענישה גופנית, ובסופו של דבר הילד או הנער יוצא משליטה ומפתח הפרעת התנהגות.
טסטוסטרון
טסטוסטרון הוא אחד "החשודים המידיים" בחיפוש אחר בסיס ביולוגי להפרעת התנהגות. הסיבה נעוצה בכך שלזכרים יש רמות גבוהות יותר של אנדרוגן זה ביחס לנקבות והם יותר תוקפניים מהן. בקרב נערים וגברים בוגרים נמצא קשר מתאמי בין רמות גבוהות של טסטוסטרון בדם, ברוק ובנוזל חוט השדרה ובין התנהגות אנטי-חברתית ומעורבות בפשע אלים. לעומת זאת, בקרב ילדים קשר זה לא חוזר על עצמו. יתרה מכך, מחקר מהשנים האחרונות הראה כי הטסטוסטרון קשור יותר לדומיננטיות חברתית מאשר לתוקפנות ישירה. לפיכך, רמות גבוהות של טסטוסטרון עשויות להיות קשורות יותר למאבק פנים-קבוצתי על כוח והובלה מאשר לתוקפנות כללית. בנוסף, בשנים שחולפות מהילדות ועד הבשלות בנעורים פעילות ייצור הטסטוסטרון נמוכה, ולמרות זאת הפרעת התנהגות מופיעה כבר בשלב מוקדם מזה באופן מובהק. לפיכך, ניתן לסכם כי הקשר בין טסטוסטרון והפרעת התנהגות מתקיים באופן עקיף, ורק לאחר ההבשלה הפיזית בנעורים.
קצב לב
קצב לב (heart rate) הוא סממן של פעילות מערכת העצבים האוטונומית. קצב לב נמוך מהרגיל נחשב כאחד האינדיקטורים הביולוגיים הנתמכים-מחקרית ביותר להתנהגות תוקפנית בילדות ובנעורים. מחקר אורך בדק את קצב הלב של זוגות תאומים בגיל 9, ואת רמות התנהגות האנטי-חברתית שלהם בגיל 14. המחקר מצא קשר הפוך ומובהק בין קצב הלב בילדות ובין הפרעת התנהגות בנעורים. החוקרים ציינו כי קצב הלב יוחס בראש ובראשונה לגורמים גנטיים, וסיכמו כי ילדים עם קצב נמוך מהממוצע בגיל 9 הם בעלי נטייה מוקדמת להתפרצות של הפרעת התנהגות בהמשך החיים.
מודל האשדים של דוג', גרינברג ומאלון (2008)
מודל האשדים של דוג', גרינברג ומאלון מציע דרך נוספת להציג את ההשפעה המצטרפת ואת קשרי הגומלין בין גורמי הסיכון השונים. על-פי המודל, בשלב הראשון, גורמי סיכון המוגדרים כ״מרוחקים״ יותר, כגון השפעה סביבתית, משפיעים על היווצרות גורמי סיכון המוגדרים ״כקרובים״ יותר, כגון סגנון הורות. בשלב השני, סגנון הורות בלתי מותאם עלול להשפיע על התנהגות הילד ולעורר התנהגות מרדנית ובלתי מותאמת בקרב ילדים עם מאפיינים מולדים. בשלב השלישי, הצטרפות אשדים אלו תעצים את סיכויי ההתפרצות של בעיית ההתנהגות מובחנת אשר תבוא לידי ביטוי בהתנהגות אנטי-חברתית גם מחוץ לבית.
שכיחות ואפידמיולוגיה
ההימצאות המצטברת של ההפרעה בארצות הברית היא 9.5% (12% אצל בנים, ו-7.1% אצל בנות), כאשר מועד ההתפרצות ההפרעה הממוצע היה גיל 11.5 שנים. ניתוח-על אפידמיולוגי העריך כי השכיחות העולמית של הפרעת התנהגות בקרב ילדים ובני נוער בגילאי 6–18 היא 3.2% וכי השכיחות אינה משתנה באופן משמעותי בין מדינות שונות. נכון לשנת 2013, ההערכה היא כי ההפרעה משפיעה על כ-51 מיליון בני אדם ברחבי העולם.
כאמור, ההפרעה יכולה להופיע לפני גיל 10, וילדים שאצלם הייתה התפרצות מוקדמת של ההפרעה נמצאים בסיכון גדול יותר לחוות קשיים מתמשכים בחיים הבוגרים. התפרצות בילדות היא נדירה יותר ונתונים עדכניים מצביעים על כך כי 2-3% מהבנים והבנות בגילאי 5–12 סובלים ממנה, ובין 5-9% בקרב מתבגרים בין הגילאים 13–18 שנים. במתקני מעצר לנוער בארצות הברית שכיחות ההפרעה נעה בין 23% ל-87%, בהתאמה.
במחקר שנערך בישראל בקרב בני 14-17 נמצא כי 1.4% מהבנים, ו-0.5% מהבנות סובלים מהפרעה זאת.
טיפול
טיפול בהפרעת התנהגות הוא משמעותי ביותר, ועשוי לעזור מאוד לאדם הלוקה בה, שעלול להידרדר להפרעות נפשיות חמורות יותר. לטיפול זה קיימת חשיבות גם עבור החברה, שעלולה להמשיך ולהיפגע מהתנהגותו האלימה של הלוקה בהפרעה, אם לא יטופל. טיפולים יעילים כוללים שילוב של טיפול פסיכולוגי, טיפול תרופתי או שילוב שלהם לפרט, יחד עם התערבות ושינוי בסביבה בה הוא חי, למשל הדרכת הורים אינטנסיבית או טיפול משפחתי. לעיתים הנסיבות ותנאי הסביבה הקשים בהם חי הילד מחייבות העברה שלו לסביבה חדשה, אך לא פעם שינוי כזה לא מונע את שימור או החמרת ההפרעה לטווח הארוך, אם לא מתקיים טיפול אינטנסיבי מקביל. לעיתים גם קיימת נטייה של החברה לנקוט גישה מענישה כלפי הפרט התוקפני בשל הנזק שהוא גורם לסביבתו, אך גישה זו לרוב רק מחריפה את ההתנהגות, אם לא מתקיים טיפול משקם.
בישראל
"תוכנית התקשרו"ת" (הורות תומכת קשר ותקווה) פותחה על ידי יואל אליצור בשותפות עם השירות הפסיכולוגי הייעוצי של משרד החינוך - והיא כוללת הדרכת הורים קבוצתית לשיפור הקשר בין הורה-ילד וחיזוק הוויסות העצמי של ילדים המגלים קשיים התנהגותיים, המלווים במקרים רבים גם בקשיים רגשיים. מחקר מבוקר העיד על שיפור בקרב הילדים (בעיות התנהגות, קהות לב ושליטה עצמית) וההורים (התנהגות הורית, ומצוקה).
פרוגנוזה
כ-25-40% מבני הנוער המאובחנים כסובלים מהפרעת התנהגות יפתחו הפרעת אישיות אנטיסוציאלית או פסיכופתיה בבגרות. למרות שטיפול פסיכולוגי וסביבה תומכת יכולים למתן את חומרת ההפרעה ולהוביל לשינוי חיובי, הם אינם מכחידים אותה לחלוטין. לכן, רוב בני הנוער שאינם מפתחים הפרעות חמורות יותר בבגרות עדיין עלולים לסבול מקשיים בתפקוד החברתי בחיים הבוגרים.
מעצב גרפי
מעצב גרפי הוא מקצוע שעיקרו עיצוב גרפי לעבודות דפוס, אריזות מוצרים או אתר אינטרנט. התוצר הסופי מופק על ידי שילוב של תמונות, טיפוגרפיה, סמלים, צבעים ומולטימדיה. הלקוח של המעצב עשוי להיות מוציא לאור, גורמים מהדפוס, או מהמדיה הדיגיטלית, מפרסם, או יצרן. לעיתים רבות המעצבים הגרפיים אחראיים גם לסידור האותיות בדפוס הבלט, ולאיורים.
כישורים והסמכה
על אף שרבים מהמעצבים הגרפיים העוסקים בתחום הם בעלי תואר המסמיך אותם לעבוד בתחום זה מבית ספר גבוה, לא נדרש תואר כדי לעסוק בתחום. קיימים בשוק מסלולי לימוד רבים שאינם מעניקים תואר, אלא מקנים כלים או הכשרה בסיסית. תיק עבודות מקצועי היא לרוב הדרך העיקרית בה המעצב מפגין את כישוריו וניסיונו בתחום, ובדרך כלל המעצב מתבקש להציג אותו בראיונות העבודה.
מפתח מותג (Brand identity developer)
"עיצוב מותג" - מתייחס לאספקטים החזותיים העומדים מאחורי מותג או זהות של חברות או ארגונים שונים. מפתח המותג קובע את הדרך הוויזואלית בה החברה מציגה את עצמה. זהות המותג של החברה נקבע בין השאר על ידי הלוגו, שלעיתים קרובות משולב בכל האלמנטים העיצוביים בהם משתמשת החברה - כמו כרטיסי הביקור, נייר המכתבים, אריזות, פרסומים בתקשורת, ובמקרים רבים במוצרים עצמם.
מפתח תוכן ויזואלי (Visual Image Developer)
בנוסף לאיור יש אמצעים נוספים ליצירת תוכן ויזואלי כמו צילום וגרפיקה, ושימוש בתוכנות עריכה גרפיות. לרוב, אנשי מקצוע בעמדות הללו לא יכונו מאיירים, על אף שהתפקידים חופפים באופן ניכר. לרוב הצלמים עובדים כפרילנסרים בתחום זה. בדרך כלל הממדלים בתלת מימד מועסקים גם הם כפרילנסרים בפרויקטים ארוכי טווח. עריכה גרפית היא בדרך כלל מומחיות משנית למקצועות אלו, אך לעיתים היא יכולה להיות מומחיות עיקרית לצורך פיתוח אתרי אינטרנט, פיתוח תוכנה, או פיתוח מולטימדיה בתפקיד מומחה מולטימדיה (multimedia specialist). אף על פי שהתפקידים הללו דורשים לרוב ידע טכני, לעיתים רבות נדרשת גם התמחות בעיצוב גרפי.
מפתח מולטימדיה (Multimedia Developer)
מפתחי מולטימדיה יכולים להגיע מרקע של עיצוב גרפי או רקע של איור/אילוסטרציה ולהשתמש בכישורים הללו ביצירת תנועה, קול ו/או אינטראקטיביות. מפתחי מולטימדיה כוללים Motion designers, אנימטורים ו-Videographers. התפקידים של מפתחי המולטימדיה כוללים עריכה גרפית, עריכת סאונד, תכנות וכדומה.
מעצב אינטראקטיב (Interactive Designer)
עבודתו של מעצב האינטראקטיב מתמקדת בעיקר בעיצוב תכנים לסביבת האינטרנט.
בהתאם לגודל הפרויקט, עיצוב לאתרי אינטרנט יכול לעיתים לכלול אף שיתוף פעולה בין מהנדסי תוכנה למעצבים הגרפיים. לעיתים תפקיד זה יכול להיות פשוט למדי ולכלול רק רישום פשוט של מבנה האתר או בניית דף האינטרנט באמצעות תוכנת עריכת תמונות ועורך HTML והתמקדות בצד הוויזואלי בלבד, כשהתוכנה שמפעילה את האתר נכתבת בנפרד על ידי מתכנתים. במקרים אחרים, המעצבים הגרפיים נדרשים גם ליצור את העיצוב הגרפי של האתר וגם לכתוב את הקוד או חלקים ממנו, לרוב במשרות של מנהל אתר אינטרנט (Webmaster).
ישיבת בני עקיבא נתיב מאיר
ישיבת בני עקיבא נתיב מאיר היא ישיבה תיכונית בירושלים. נקראת גם תיכון עירוני ד' ע"ש לואיס ואטה שיף של עיריית ירושלים. משתייכת למרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא.
תולדות הישיבה
הישיבה הוקמה בז' באדר תשי"ג (22 בפברואר 1953) על ידי הרב אריה בינה, שלימד קודם לכן בישיבת כפר הרוא"ה, יחד עם הרב משה גולדברג (יליד טורונטו, שחזר לאחר מכן לצפון אמריקה). את הקמתה יזם הרב משה צבי נריה, והיא נקראה על שם הרב מאיר בר-אילן. בעת הקמתה הייתה הישיבה השנייה של תנועת בני עקיבא. הישיבה שכנה תחילה בשכונת אבו טור, במבנה שהוקם במאה ה-19 ובו שכן בית החולים לעיניים "סנט ג'ון" (כיום משמש המבנה את מלון הר ציון). בגרעין הראשון של התלמידים שמנה כמה עשרות נכללו חמישה עשר תלמידים מישיבת בני עקיבא כפר הרואה. מיקום הישיבה, בסמוך לקו הגבול עם ירדן ("הקו העירוני"), ויריות תכופות של חיילי הלגיון הירדני הביאו ללחץ של הורי התלמידים שבעקבותיו עברה הישיבה לאחר כשנה לרחוב הפסגה בשכונת בית וגן, שם היא שוכנת עד היום. במאה ה-21 פורסם מספר פעמים כי הישיבה עומדת לעבור לשכונת הר חומה.
הרב בינה עמד בראשות הישיבה עד שנת 1986. הנהגתו החינוכית התאפיינה בהקפדה על התנהגות מכובדת של התלמידים ברוח תנועת המוסר ועל דרישות גבוהות בתחום התורני ובתחום הלימודים הכלליים. סגל הר"מים היה ברובו המכריע בוגר ישיבות חרדיות, וחרדי בהשקפותיו. הישיבה נחשבה לספינת הדגל של הישיבות התיכוניות, ועל רקע זה העמידה רף קבלה גבוה ומתח לימודי נוקשה במקצועות הקודש והחול.
לאחר פרישת הרב בינה החליף אותו הרב זאב קופלוביץ' בתפקיד ראש הישיבה. בשנת 1993 התלוננו תלמידים שהרב קופלוביץ' ביצע בהם מעשים מגונים. הפרשה דווחה לראש ישיבת מרכז הרב הרב אברהם שפירא ולרבנים נוספים וקופלוביץ' נדרש לעזוב את תפקידו. הוא הודיע על פרישה בנימוק של מחלת לב, אולם נותר לגור סמוך לישיבה. משלא נמצא לו מחליף נותר גם בתפקידו כראש ישיבה. הוא חזר למעשיו ובשנת 1997 דווח על כך למי שנתמנה באותה תקופה ליושב ראש מרכז ישיבות בני עקיבא, הרב חיים דרוקמן, שהדיח אותו שוב מתפקידו. בסופו של דבר פורסמה הפרשה תוך ביקורת על אי הדיווח למשטרה. קופלוביץ' הורשע בעסקת טיעון בהטרדות מיניות של תלמידים ונגזרו עליו 3 וחצי שנות מאסר. בשנים שלאחר חשיפת הפרשה פחת באופן משמעותי שיעור ההרשמה לישיבה ויוקרתה נפגעה.
לאחר פרישתו של קופלוביץ' מונו במקומו באופן זמני הרב אליהו גרוסברג, ותיק הר"מים, ואחר כך הרב יצחק דור, ראש ישיבת חורב. לאחר מכן שימש הרב מאיר טויבר, בוגר הישיבה שהיה גם ר"מ וסגן ראש הישיבה, כראש הישיבה במשך כעשרים שנה. בין השנים תש"ף-תשפ"ב כיהן בראשות הישיבה הרב דעואל בסוק, ולקראת שנת הלימודים תשפ"ג, מונה לראש הישיבה הרב משה וייס.
הישיבה כיום
לאורך השנים הגיעו תלמידי הישיבה ממקומות מגוונים בישראל. גם ב-2018, כאשר יש בישיבה חטיבת ביניים שתלמידיה תושבי ירושלים בלבד, עדיין מהווים הירושלמים פחות ממחצית תלמידי הישיבה.
חלק מתלמידי הישיבה לומדים דף יומי, עמוד יומי, רמב"ם יומי ומשנה יומית. ניתנת אפשרות להיבחן על דפים אלו ולזכות בסט גמרא או שולחן ערוך.