cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלישע בן שמואל
יצירותיו
בנוסף על שני חיבוריו בפרסית יהודית, הוא גם חיבר שירה עברית על פי מסורות שירת ימי הביניים של יהדות ספרד. בנוסף הוא כתב חיבור פרוזה קצר שעוסק בפרשנות של השיר "שטר עלי בעדים וקניין" של ר' שלמה אבן גבירול.
רג'אא נאטור
רג'אא נאטור (בערבית: رجاء ناطور; נולדה ב־1972) היא משוררת פלסטינית אזרחית ישראל, עמיתת מחקר בפורום לחשיבה אזורית, ופעילה חברתית בנושאי זכויות אדם ומעמד האישה. עורכת הזירה בערבית ובעלת טור בהארץ.
ביוגרפיה
נאטור היא בוגרת תואר ראשון בפסיכולוגיה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני ביישוב סכסוכים מאוניברסיטת ברדפורד, שבאנגליה. התזה שלה עסקה בחינוך דו-לאומי ותהליכי בניית שלום בקהילה, ומקרי הבוחן שנחקרו היו שלושת בתי הספר הדו-לשוניים בישראל הפועלים בהקשר של הסכסוך המתמשך ומערכת החינוך הישראלית.
במסגרת הפורום לחשיבה אזורית חוקרת וכותבת בנושאי נשים ומגדר במזרח התיכון.
עם כתבי העת בה פורסמו שיריה נמנים: המוסך וגרנטה בעברית ותורגמו לעברית, אנגלית וצרפתית.
פעילות חברתית
שימשה כרכזת-שותפה בפרויקט Gemini - קבוצת דיאלוג ועשייה של פלסטינים ויהודים בקמפוסים ובערים מעורבות, מטעם ארגון רעות-סדאקה.
הנחתה קבוצות נוער, תלמידים והורים במסגרות קהילתיות חינוכיות דו-לאומיות רבות.
חיים אישיים
נאטור מתגוררת ביפו.
יחיא עטיית אללה
יחיא עטיית אללה אל-אדריסי (בערבית: يحيى عطية الله الإدريسي; נולד ב-2 במרץ 1995) הוא כדורגלן מרוקאי המשחק בעמדת המגן השמאלי בווידאד קזבלנקה ובנבחרת מרוקו.
קריירה
עטיית אללה החל את הקריירה שלו באולימפיק אספי מליגת העל המרוקאית, בה שיחק בשנים 2014–2019.
ב-8 ביולי 2019 עבר לוולוס, העולה הטרייה לליגת העל היוונית.
ב-1 בינואר 2020 שב לליגת העל המרוקאית, וחתם באלופה, וידאד קזבלנקה. בתום העונה סיימה הקבוצה במקום השני, במרחק נקודה אחת מהאלופה רג'א קזבלנקה, אך הצליחה לזכות באליפות בעונות 2020/2021 ו-2021/2022. בתום עונת 2021/2022 זכה עם הקבוצה גם בליגת האלופות האפריקאית.
קריירת נבחרות
במרץ 2022 זומן לראשונה לסגל נבחרת מרוקו לקראת צמד משחקי מוקדמות מונדיאל 2022 נגד.
ב-29 במרץ 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, כשעלה כמחליף ושיחק 9 דקות בניצחון נבחרתו 4–1 על.
נכלל בסגל נבחרת מרוקו לטורניר מונדיאל 2022.
גינטר בניש
גינטר בניש (בגרמנית: Günter Behnisch; 12 ביוני 1922 – 12 ביולי 2010) היה אדריכל גרמני. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא הפך לאחד ממפקדי הצוללות הצעירים בגרמניה. בהמשך הפך בניש לאחד האדריכלים המייצגים את הדה-קונסטרוקטיביזם. הפרויקטים הבולטים שבנה כוללים את הפארק האולימפי במינכן ואת הפרלמנט  המערב-גרמני בבון.
ביוגרפיה
בניש נולד בלוקוויץ שליד דרזדן (כיום רובע בדרום העיר). הוא השני מבין שלושה ילדים. למד במספר בתי ספר, בשל העובדה שאביו הסוציאל-דמוקרט נעצר, פוטר ונשלח לעבודה בקמניץ ידי הממשל הנאצי.
בשנת 1939 התנדב בניש בן ה-17 להצטרף לצי המלחמה הגרמני, "קריגסמרינה", שהיה אלטרנטיבה פחות מכבידה מאשר עבודות כפייה או גיוס צבאי. בסופו של דבר הוא הפך לקצין צוללות ושירת על סיפון הצוללת U-952. באוקטובר 1944 הפך לאחד ממפקיד הצוללות הצעירים ביותר, כשמונה למפקדה של U-2337. בתום מלחמת העולם השנייה נכנע ומסר את הצוללת שעליה פיקד לבריטים. הוא הפך לשבוי מלחמה בטירת פת'רסטון בנורת'מברלנד.
הוא הקים משרד אדריכלות משלו בשטוטגרט בשנת 1952. המשרד הפך בשנת 1966 ל"בניש ושותפים".
בנו, שטפן בניש, הקים בשנת 1989 חברה נפרדת, "בניש ארכיטקטן".
וואי (נהר)
הנהר וואי (באנגלית: River Wye, בוולשית: Afon Gwy) הוא נהר הזורם בדרום-מזרח ויילס. באורך של כ-250 ק"מ, הוואי הוא הנהר הרביעי באורכו בבריטניה וברובו הוא מהווה את הגבול הדרומי בין ויילס לאנגליה.
מוצא הנהר הוא ברכס הרי קמבריה, משם הוא ממשיך וזורם לכיוון דרום-מזרח. לאחר שהנהר עובר במסלולו את ריידר וניוברדג'-און-הוואי, הוא משנה את מסלולו לכיוון צפון-מזרח סמוך לחלק הצפוני של הפארק הלאומי ברקון ביקונס, לאחר שהוא עובר דרך היי-און-וואי הוא עובר לאורך ובעצם מהווה את הגבול בין אנגליה לוויילס במסלול מזרחי. לאחר שהוואי עובר את העיר הרפורד הוא משנה שוב את מסלולו לכיוון דרום במסלול מתעקל העובר דרך עמק הוואי (התחתון), הוא עובר דרך העיר מונמות' ולבסוף מתחבר לשפך נהר הסוורן בצ'פסטו לא רחוק מתעלת בריסטול.
עמק הוואי, בחלקו הדרומי של הנהר, כולל מספר רב של אזורי טיול ואתרי תיירות ומוגדר כאזור יופי טבעי יוצא דופן (AONB), כאשר חלקו המזרחי באנגליה והמערבי בוויילס.
סרגיי ביריוזוב
סרגיי ביריוזוב (ברוסית: Сергей Семёнович Бирюзόв; 21 באוגוסט 1904 - 19 באוקטובר 1964) היה קצין, מרשל ברית המועצות ומראשי הצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה. נהרג במהלך תאונה אווירית ליד בלגרד.
ביוגרפיה
סרגיי ביריוזוב נולד ב-21 באוגוסט 1904 למשפחת סוחרים בכפר במחוז ריאזאן. לאחר סיום בית הספר בשנת 1922 הוא התנדב לצבא האדום. במהלך שרותו הוא למד באקדמיה צבאית על שם פרונזה (סיים בשנת 1937) והתקדם בסולם הדרגות. באוגוסט 1939 הוא מונה למפקד דיוויזיה.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה ביריוזוב לחם עם יחידתו נגד הנאצים. הוא נפצע 5 פעמים ולאור הצלחותיו קודם לראש מטה של ארמייה. באפריל 1943 הוא קודם לראש מטה החזית תחת פיודור טולבוחין. בתפקיד זה הוא כיהן כשנה. באוקטובר 1944 ביריוזוב קודם למפקד ארמייה ומונה לפקד על הארמייה ה-37. הוא השתתף בשחרור סופיה ומונה ליועץ של צבא בולגריה. על תרומתו של שחרור בולגריה ויוגוסלביה מכיבוש גרמני הוענקו לביריוזוב עיטורים של מדינות אלו.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ביריוזוב כיהן במספר תפקידי פיקוד. בשנת 1954 הוא קודם לסגן מפקד כוחות הגנת אוויר. בשנת 1955 לביריוזוב הוענקה דרגת מרשל ברית המועצות במעמד של סגן שר הביטחון של ברית המועצות.
בשנת 1962 ביריוזוב קודם לתפקיד מפקד חיל הטילים האסטרטגיים של ברית המועצות. בשנת 1963 הוא מונה לראש המטה הכללי ולסגן ראשון של שר הביטחון.
ב-19 באוקטובר 1964 עמד בראש משלחת צבאית לבלגרד. מטוסו התרסק במהלך ניסיון נחיתה. ביריוזוב נטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין.
תחנת הכוח הגרעינית בלויארסקי
תחנת הכוח הגרעינית בלויארסקי (ברוסית: Белоярская АЭС ,БАЭС) היא תחנת כוח גרעינית במחוז סברדלובסק, 50 ק"מ מזרחית לסברדלובסק, רוסיה, בעיר זרצ'ני. תחנת הכוח מורכבת מארבעה כורים גרעיניים שהראשון שבהם פעל החל מ-1964 והרביעי נמצא בבנייה. זו הייתה תחנות הכוח הגרעינית הראשונה בברית המועצות שמטרתה העיקרית הייתה ייצור חשמל בהיקף משמעותי.
החלטה על בניית תחנת כוח חדשה התקבלה ביוני 1954 ובאוגוסט 1955 החלו עבודות הבנייה. בשנת 1957 הוחלט שתחנת הכוח תהיה תחנת כוח גרעינית ונקבעה המתכונת הבסיסית של המתקן. הקמת הכור הראשון הסתיימה בשנת 1963 והחל מ-26 באפריל 1964 הוא מייצר חשמל לרשת החשמל הארצית. ב-27 בדצמבר 1967 הופעל הכור השני וב-8 באפריל 1980 הופעל הכור השלישי.
בשנת 1987 החלו עבודות של הקמת כור רביעי באתר, אך עבודות אלו לא הסתיימו עד היום ולפי התכנון המעודכן צפויות להסתיים בשנת 2014. לאור תקופת הבנייה הארוכה ביותר במהלך תקופה זו השתנה באופן מהותי תכנון הכור ועתה מתוכנן להתקין באתר כור מתכנון מתקדם.
מבנה התחנה
שלושה כורים גרעיניים פועלים בתחנה:
אפתיאנוראיים
אפתיאנוראיים (שם מדעי: Ephthianuridae) היא משפחת עופות טרופיים קטנה החיה באוסטרליה ובעבר הייתה שייכת למשפחת הדבשניים. גם כיום רוב החוקרים משייכים אותה למשפחה זו. היא כוללת שני סוגים וחמישה מינים.
ציפורים אלה דומות לדבשניים אך בעלות מקור קצר יותר. גופן לבן עד אדום והמקור מחודד וקצר. עפים ברחבי היערות והערבות של אוסטרליה וניזונים מצוף וחרקים.
היריבות בין ארגנטינה לבין ברזיל בכדורגל
היריבות בין נבחרת ארגנטינה ונבחרת ברזיל בכדורגל (מכונה "הסופר קלאסיקו של האמריקות", בספרדית: Superclásico de las Américas, בפורטוגזית: Superclásico das Américas) היא יריבות ספורטיבית בין נבחרות הכדורגל הלאומיות של ברזיל וארגנטינה וקבוצות האוהדים שלהן.
נכון לדצמבר 2022 (לאחר סיום מונדיאל 2022), שתי הנבחרות צמודות בצמרת הדירוג העולמי של פיפ"א, כשברזיל מוליכה את הדירוג ומובילה על ארגנטינה השנייה ב-2.39 נקודות בלבד.
היסטוריה
מאז המשחק הראשון שלהן ב-1914, הנבחרות שיחקו 109 משחקי ידידות, מונדיאל ותחרויות רשמיות אחרות (לא כולל משחקים בין נבחרות הנוער). ברזיל ניצחה 43 משחקים, ארגנטינה 40, ו-26 משחקים נגמרו בתיקו.
לפי פיפ"א, ארגנטינה כבשה במשחקים 162 שערים, בעוד שברזיל הבקיעה 166. במסגרת המונדיאל, ברזיל מובילה עם שני ניצחונות, תיקו אחד והפסד אחד. במשחקי הקופה אמריקה, ארגנטינה מחזיקה ביתרון עם 14 ניצחונות, 8 תוצאות תיקו ו-9 הפסדים..
מאז המשחק הראשון בין שתי המדינות ב-1914, ארגנטינה שלטה בשנים הראשונות של המפגשים עם יותר מפי שניים מהניצחונות הברזילאים, אפילו כשברזיל הייתה אלופת העולם ב-1958 וב-1962. עם זאת, שנות ה-70 היו שנות השפל של ארגנטינה, עם שבעה הפסדים, ארבע תוצאות תיקו וניצחון אחד בלבד, אם כי אחת מתוצאות התיקו הגיעה בבית חצי הגמר של מונדיאל 1978 ששוחק בארגנטינה. התיקו 0–0 עזר לארגנטינה להגיע לגמר המונדיאל השני שלה ולזכייה בגביע העולם הראשון של הנבחרת. ברזיל סיימה במקום השני בבית, ושיחקה על המקום השלישי.
הניצחונות הגבוהים ביותר בין שתי המדינות היו 6–1 (בבואנוס איירס, 1940) ו-5–1 (בריו דה ז'ניירו, 1939) לזכות ארגנטינה, ו-6–2 (בריו דה ז'ניירו, 1945) ו-4–1 (בבואנוס איירס, 1960) לברזיל.
הניצחונות החשובים ביותר של ארגנטינה נגד ברזיל היו 2–0 בגמר קופה אמריקה 1937, התיקו 0–0 במונדיאל 1978, הניצחון 1–0 בשמינית גמר מונדיאל 1990, והניצחון 1–0 בגמר קופה אמריקה 2021, שנערך במרקנה.
היריבות בין פלה ומראדונה
מבין קבוצת השחקנים המובחרת, אוהדי כדורגל רואים כמועמדים לתואר "של השחקן הטוב בכל הזמנים", פלה הברזילאי ודייגו מראדונה מארגנטינה הם כנראה הסקרים המפורסמים ביותר, ובאופן כללי, שולטים בנושא. גם כמה מבני ארצם מופיעים באופן קבוע בוויכוחים כאלה. זוגות נוספים הם גארינצ'ה הברזילאי ואלפרדו די סטפנו הארגנטינאי וניימאר הברזילאי וליונל מסי הארגנטינאי. גם פלה וגם מראדונה הכריזו על ניימאר ומסי כ"יורשיהם". עם זאת, הדיון המכריע על מי מבין הגדול יותר, פלה או מראדונה, הוכיח את עצמו כבלתי נגמר. אף על פי שרוב האנשים רואים בהם את השחקנים הטובים ביותר בזמנם, רבים אחרים רואים את ההשוואה ביניהם כחסרת תועלת, שכן הם שיחקו בתקופות ובליגות שונות. הוויכוח בין השניים תואר כ"מיקרוקוסמוס של היריבות בין המדינות".
המחלוקת הגיעה לשיא במהלך פרסי המאה של פיפ"א בשנת 2000, שבה נבחר מראדונה לשחקן המאה בסקר אינטרנטי רשמי, וגרף 53.6% מהקולות לעומת 18.53% בלבד להם זכה פלה. זמן קצר לפני הטקס, פיפ"א החליטה להוסיף פרס נוסף ומינתה ועדה שהורכבה מעיתונאי כדורגל, והיא העניקה לפלה את התואר השחקן הטוב ביותר של המאה. מהלך זה ספג ביקורת בארגנטינה, בשל החשד שפלה קיבל תגמול על תמיכתו המתמדת בפיפ"א, בניגוד לביקורת התכופה של מראדונה על פדרציית בכדורגל. אחרים מאמינים שפיפ"א החשיבה בשקלול נושאים אחרים מלבד כדורגל, בעיקר בעיית הסמים של מראדונה. מראדונה עזב את הטקס מיד לאחר קבלת הפרס שלו ולפני שפלה קיבל את הפרס שלו.
במשאל אינטרנט אחר שהתקיים ב-2002, מראדונה קיבל פרס נוסף מפיפ"א, שכן אחד מהשערים שכבש ברבע גמר מונדיאל 1986 מול נבחר לשער המאה במונדיאל.
למרות העימותים התכופים ביניהם, בדרך כלל באמצעות ציטוטים בתקשורת, פלה היה כוכב האורח של תוכנית הטלוויזיה La Noche del 10 של מראדונה ("הלילה של מספר 10"), שם הם ניהלו שיחה ידידותית וניהלו קרב נגיחות. שני השחקנים גם הפגינו כבוד רב זה לזה למרות הסכסוך, למשל כשפלה הצהיר ב-2018 שמראדונה טוב יותר ממסי, או ב-2019 כשמראדונה התפלל שפלה יחלים לאחר שהברזילאי אושפז בבית החולים מסיבות בריאותיות. כאשר מראדונה מת ב-25 בנובמבר 2020, פלה היה בין הדמויות הגדולות בכדורגל שהתאבלו על מותו.
נורה ג'רוטו
קריירה
ג'רוטו נולדה וגדלה בקניה.
אלופת אפריקה
באליפות אפריקה שנערכה בשנת 2016 בדרבן שבדרום אפריקה זכתה ג'רוטו במדליית זהב בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אליפות חדש של 9:25.07 דקות.
2022
בשנת 2022 עברה לייצג את קזחסטן, והחלה להתאמן במועדון האתלטיקה המקומי אלטאי.
אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית ב-20 ביולי 2022 זכתה במדליית זהב בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אישי חדש ובשיא אליפות חדש של 8:53.02 דקות, לפני ורקוהה גטצ'או מאתיופיה שקבעה שיא לאומי חדש של 8:54.61 דקות ומקידס אבבה מאתיופיה שקבעה שיא אישי חדש של 8:56.08 דקות.
אני ואימא בבית-המשוגעות
אני ואימא בבית-המשוגעות  הוא הרומן החמישי של הסופרת יעל ישראל. הוא נכתב בין שנת 1988 ל-1997. הספר זכה בפרס אס"י של איגוד סופרי ישראל לשנת 2009. ב-2013 זכה הספר במענק תרגום מטעם קרן "עם הספר", והוא יתורגם לאנגלית.
עלילה
הרומן, שעלילתו נעה בין מציאות לדמיון בתוך ראשה של הדוברת, ממוקם בראשית שנות התשעים והולך אחורנית לשנות השבעים – ימי נעוריה של הגיבורה, שנכנסה אז להריון מצעיר שברח ממנה. מעת לעת מבליחים בעלילה זיכרונות או הזיות מן העבר הרחוק: ראשית המאה בירושלים המנדטורית, שם נפגשו הוריה, או גרמניה הנאצית, משם באו שתי דמויות לא מציאותיות, גבר ואישה, הקיימים כנראה רק במוחה של הדוברת, ומסמלים מיתוסים מן המציאות הישראלית והיהודית. מחד, גבר יהודי מבוגר ונהנתן, שמעבר לכך שאולי היה מאהבה של הדוברת בגיל 15, הוא גם בבואה הפוכה של אביה. מאידך, אישה גרמניה שהיא איזבל המודרנית – אמו הגדולה של האהוב שברח מן הגיבורה בנערותה, שהיא גם השתקפות מעוותת של אמה המשוגעת.
זהו סיפור משפחתי טעון, המסופר וכתוב מזווית בלתי שגרתית, תזזיתית, אסוציאטיבית ופוסט מודרנית; מסע מטורף, מצחיק ומרגש השועט במוחה המקאברי של צעירה, הרוצה לטרוף את כל העולם אך לא יודעת איך עושים את זה.
הרקע לרומן
ברומן אני ואימא בבית-המשוגעות, מתמודדת ישראל עם מיתוס הנשיות והאימהות על כל היבטיו. לגיבורה נולד ילד שהיא רואה בו מפלצת. אמה הפורה קינאה כל ימיה באשתו הראשונה של בעלה, אישה שבעצם לא הייתה אישה כלל, אלא אנדרוגינוס – מין שלא ברור מה מינו. וכל הנשים הללו, כולל האנדרוגינוס, הן נשים שמהלכות על חבל שפיות דק מאוד ונאלצות להילחם על מעמדן בעולם.
הרומן מבוסס בחלקו על זיכרונות משפחתיים, בין השאר על נישואיו הראשוניים של אביה של המחברת, שבגיל 20, כנער דתי ממוצא פרסי בשכונת נחלת ציון בירושלים, שודך לצעירה אשכנזייה דתייה, שלאחר החתונה התברר שמינה אינו ברור, וכעבור כמה חודשים הנישואים עמה בוטלו.
אין זו הפעם הראשונה שיעל ישראל בוחנת את הנשיות ומרסקת את גבולות המגדר. היא עשתה זאת גם ברומן השני שלה, רואות מכאן את כל העולם, שנלמד מאז שנת 1997 בקורס של ד"ר רוני הלפרן בחוג למגדר באוניברסיטת תל אביב, ומאמר נרחב עליו הופיע ב-2013 בספר "גוף בלא נחת" של ד"ק הלפרן.
בעומק הרומן אני ואימא בבית-המשוגעות נבחנים גם מיתוסים ישראליים שחוקים כגון האתוס הציוני והשואה, אך גם הם מתרסקים בתוך הסחרחרת הסהרורית שטווה הרומן.
מנימוקי השופטים לזכייה בפרס אס"י של איגוד סופרי ישראל
"זהו ספר מלא תשוקות וכתוב בלהט, המערב דימויים מפתיעים בשפת סיפור ישירה ודיבורית, ומגולל הוויה אנושית סגורה בתוך עצמה ורבת חיוניות. כתיבתה המקורית של יעל ישראל בורחת מן הבנאליות, מלאת סקרנות, רבת תובנות וחפה מכל זיוף. בזכות הישגים אלה היא ראויה לפרק אס"י." (מנימוקי השופטים: פרופ' זיוה שמיר, פרופ' אביבה דורון, ד"ר חיים נגיד).
החזרה דיפוזית
החזרה דיפוזית (באנגלית: Diffuse reflection) היא החזרה ממשטח של אור או גלים וחלקיקים אחרים באופן כזה שקרן הפוגעת במשטח מפוזרת ממנו בזוויות רבות ביחס לאנך למשטח, בשונה מהמקרה של החזר ראי שבו הקרן מוחזרת בזווית יחידה. נאמר שמשטח מחזיר דיפוזי הוא אידיאלי אם הוא מפגין התנהגות למברטיאנית, שפירושה שאלמנט השטח של המשטח נצפה כבעל בהירות שווה בכל הכיוונים בחצי המרחב המוגדר על ידי אלמנט השטח.
משטח שעשוי מאבק שלא בולע אור כמו טיח, או מסיבים כמו למשל נייר, או מחומרים רב-גבישיים כמו שיש לבן, בדרך כלל מחזיר אור דיפוזית ביעילות רבה. חומרים נפוצים רבים מפגינים התנהגות אופטית שהיא ערבוב של החזרת ראי והחזרה דיפוזית.
מנגנון
המנגנון הכללי שבו נוצרת החזרה דיפוזית מפני המשטח לא מערב בדיוק את צורת פני השטח שלו: רוב האור מתפזר על ידי מרכזי פיזור מתחת לפני השטח שלו, כמומחש באיור 1. אם מדמים את החומר באיור זה לשלג, ואת המצולעים שבו לגבישוני קרח שקופים זעירים, אז קרן פוגעת מוחזרת חלקית על ידי החלקיק הראשון, נכנסת לתוכו, לאחר מכן מוחזרת שוב בממשק עם חלקיק שני, נכנסת לתוכו, פוגעת בשלישי, וכך הלאה, באופן כזה שנוצרת סדרה של קרניים "ראשוניות" המפוזרות בכיוונים אקראיים, אשר בתורן, דרך אותו המנגנון, יוצרות סדרה של קרניים מפוזרות "שניוניות", אשר יוצרות קרניים "שלישוניות" וכן הלאה. כל קרני האור הללו "מהלכות" בין ודרך גבישוני הקרח, אשר לא בולעים אור, עד אשר הן מגיעות לפני השטח ויוצאות בכיוונים אקראיים. התוצאה היא שהאור שנשלח החוצה מוחזר בכל הכיוונים, כך שהשלג לבן למרות שהוא מורכב מחומר שקוף (גבישי קרח).
מנגנון זה הוא כללי מאוד, בגלל שכמעט כל החומרים הנפוצים עשויים מ"חתיכות קטנות" המוחזקות יחדיו. חומרים מינרליים הם בדרך כלל רב-גבישיים; ניתן לתאר אותם כפסיפס תלת-ממדי של גבישים קטנים ובעלי צורה מאוד אי-סדירה. חומרים אורגניים בדרך כלל מורכבים מסיבים או תאים, עם הממברנות והמבנה הפנימי המורכב שלהם. כל ממשק, אי-הומוגניות או פגם מבני יכול להסיט, להחזיר או לפזר אור, מה שמשחזר את המנגנון שתואר מקודם.
מעט חומרים לא מפגינים החזרה דיפוזית: בין אלו נכללים המתכות, אשר דבק האלקטרונים החופשיים שבהן לא מאפשר לאור לחדור פנימה לתוכן; גזים, נוזלים, זכוכית, וחומרים פלסטיים שקופים (שלהם מבנה מיקרוסקופי אמורפי דמוי-נוזל); גבישים יחידניים, כמו אבני חן מסוימות וגבישי מלח; וכמה חומרים מיוחדים מאוד, כמו הרקמות המרכיבות את הקרנית והעדשה של עין. עם זאת, חומרים אלו יכולים להחזיר אור דיפוזית אם המשטח שלהם מחוספס מיקרוסקופית, כמו בסוגים מסוימים של זכוכית (ראו איור 2), או כאשר המבנה ההומוגני שלהם נפגם, כמו למשל במחלת הקטרקט בעדשות עיניים.
כפי שצוין מקודם, משטח יכול להפגין גם החזרת ראי וגם החזרה דיפוזית, כמו במקרה של צבעים מבריקים שמשתמשים בהם בציור ביתי, אשר מספקים שבריר של החזרת ראי, זאת בעוד גיליונות צבע מספקים כמעט 100% החזרה דיפוזית.
רוב החומרים יכולים לספק מעט החזרת ראי, בהינתן שהמשטח שלהם מלוטש במידה מספיקה כדי להעלים אי סדירויות מסדר גודל של אורך הגל של האור (שבר של מיקרומטר). בתלות בחומר ובחספוס פני השטח, ההחזרה יכולה להיות בעיקר החזרת ראי, בעיקר דיפוזית, או כל התנהגות ברצף שביניהן. מעט חומרים, כמו נוזלים וגזים, חסרים את חלוקות המבנה הפנימיות אשר מפיקות מנגנון תת-המשטחים המפזרים שתואר מקודם, ולכן נותנים רק החזרת ראי. בין החומרים הנפוצים, רק מתכות מלוטשות יכולים לספק החזרת ראי ביעילות גבוהה, כמו בציפוי אלומיניום או כסף שבהם נעשה שימוש במראות. כל החומרים הנפוצים האחרים, אפילו כאשר הם מלוטשים באופן מושלם, בדרך כלל לא מספקים יותר מכמה אחוזים של החזר ראי, למעט מקרים מיוחדים, כמו בהחזרה גמורה במנסרת זכוכית, או כאשר המבנה האופטי הכולל הוא מורכב כמו למשל בעור הכסוף של זני דגים רבים או במשטח המחזיר של מראה דיאלקטרית.
עצמים צבעוניים
עד כה נידונו רק עצמים לבנים, אשר לא בולעים אור, אבל הסכמה לעיל ממשיכה להיות תקפה גם במקרה שהחומר בולע אור. במקרה זה, הקרניים המפוזרות יאבדו חלק מאורכי גל כתוצאה מהשיטוט שלהן בתוך החומר, וכך יופיע צבע העצם.
ההילוך האקראי של קרני האור בהחזרה דיפוזית משפיע באופן משמעותי על הצבע הנראה של העצם מכיוון שהוא קובע את אורך המסלול הממוצע של האור בחומר, וכך גם קובע את המידה שבה אורכי הגל השונים ייבלעו. דיו אדום נראה שחור כאשר הוא עודנו בבקבוק שלו. צבעו האדום החינני נראה רק כאשר הוא מושם על יריעה דקה של חומר סופג (למשל נייר). זה נובע מכך שמסלול האור דרך סיבי הנייר (ודרך שכבת הדיו הדקיקה) הוא באורך של רק שבריר המילימטר. לעומת זאת, האור מהדיו שבבקבוק חצה מספר סנטימטרים של דיו ולכן נבלע משמעותית, אפילו באורכי הגל האדומים שלו.
בנוסף, כאשר חומר צבעוני מגלה גם החזר ראי וגם החזרה דיפוזית, בדרך כלל רק המרכיב הדיפוזי הוא צבעוני. דובדבן מחזיר דיפוזית אור אדום, בולע את כל הצבעים האחרים ויש לו גם החזר ראי המהווה אור לבן (אם האור הפוגע הוא לבן). זוהי עובדה כללית מאוד, שכן, למעט המקרה של מתכות, מידת ההחזרה של רוב החומרים תלויה במקדם השבירה שלהם, אשר משתנה מעט עם אורך הגל (למרות שזהו בדיוק השינוי הזה שגורם לנפיצה הכרומטית במנסרה), כך שכל הצבעים מוחזרים פחות או יותר באותה עוצמה.
צ'ימה מונקה
אנוואצ'וקוו איהוקוומרה צ'ימה מונקה (באנגלית: Nwachukwu Iheukwumere Chima Moneke; נולד ב-24 בדצמבר 1995), הידוע בעיקר כצ'ימה מונקה, הוא כדורסלן ניגרי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בסאסקי בסקוניה מליגת העל הספרדית והיורוליג ובנבחרת ניגריה.
ראשית חייו
מונקה נולד באבוג'ה, ניגריה, אך גדל בקנברה, אוסטרליה, שם החל לשחק בתיכון.
קריירת מכללות
ב-2013, הוא נרשם למכללת Northeast Community College, שם שיחק שתי עונות (2013–2015), ובשנייה רשם 17 נקודות, 12.1 ריבאונדים ושתי חסימות למשחק.
המספרים שלו אפשרו לו לעבור לאוניברסיטת קליפורניה בדייוויס. לאחר שלו, בעונת 2016/17 הוא העמיד ממוצעים של 14.6 נקודות, 9.5 ריבאונדים ו-1.4 חסימות למשחק. בעונה הבאה הוא רשם 18.4 נקודות, 9.6 ריבאונדים ו-1.1 חסימות בממוצע ב-21 משחקים.
קריירה מקצועית
לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA 2018 חתם מונקה על החוזה המקצועי הראשון שלו ברואן מטרופול בסקט מה-LNB Pro B, הליגה הצרפתית השנייה.
בית אסקס
בית אסקס (באנגלית עתיקה: Ēast Seaxna) היה שושלת מלוכה אשר שלטה בממלכת אסקס במשך כשלוש מאות שנה, לכל אורך ימי קיום הממלכה, בין ראשית המאה ה-6 לראשית המאה ה-9. בשנים אלו מלכו מטעם השושלת שמונה עשר מלכים, אשר מהווים את מלכי אסקס.
צ'ימה מונקה
קריירה מקצועית
בנובמבר 2018 הוא עזב את רואן וחתם בדניין ולטייר באסקט, גם היא מליגת המשנה בצרפת. הוא העמיד ממוצעים של 14.3 נקודות, 6.6 ריבאונדים ו-1.7 אסיסטים ב-27 משחקים בקבוצה.
בעונת 20/2019 הוא חתם בבליירס דה קמפר מה-LNB Pro B, בה העמיד ממוצעים של 15.8 נקודות, 6.75 ריבאונדים ו-1.7 אסיסטים למשחק.
בעונת 2020/21 הוא חתם באורליאן מה-LNB Pro A, הליגה הצרפתית הבכירה, והעמיד במדיה ממוצעים של 12.5 נקודות, 6 ריבאונדים, 1.8 אסיסטים וכמעט חסימה אחת ב-21 משחקים.
ב-13 ביולי 2021 הוא חתם על חוזה לשנה בבאסקט מנרסה מהליגה הספרדית. הוא הגיע עם מנרסה לגמר עונת בליגת האלופות בכדורסל, ונבחר ל-MVP של העונה הסדירה ולחמישיית העונה.
ב-18 ביולי 2022 חתם בסקרמנטו קינגס מליגת ה-NBA, ושיחק גם בקבוצת ליגת הפיתוח שלה, סטוקטון קינגס.
ב-16 בינואר 2023 חתם במונקו, הגיע איתה לפיינל פור היורוליג 2023 וזכה איתה באליפות צרפת בכדורסל.
ב-19 ביולי חתם בסאסקי בסקוניה מליגת העל הספרדית והיורוליג.
קריירה בנבחרת הלאומית
מונקה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניגריה ב-2020, ושיחק בשלושה משחקי מוקדמות אפרובאסקט. בשנת 2021 הוא זומן לסגל המוקדם לטורניר הכדורסל באולימפיאדת טוקיו.
פרשת מלט נגד אירלנד
פרשת מלט נגד אירלנד היא תביע משפטית שניהלה אמנדה מלט, שביקשה לבצע הפלה מלאכותית, נגד חוקי ההפלות המלאכותיות באירלנד. הפרשיה הגיעה לוועדת האו"ם לזכויות אדם שטענה כי חוקי ההפלות המלאכותיות באירלנד נוגדים את האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות.
ג'וזפין לנגפורד
ביוגרפיה
לנגפורד נולדה בפרת' שבמערב אוסטרליה וגדלה באפלקרוס, פרבר בפרת'. היא בתם הצעירה של אליזבת לנגפורד, רופאת ילדים, וסטיבן לנגפורד, רופא מעופף ומנהל השירותים הרפואיים בשירות הרופאים המעופפים המלכותי של אוסטרליה אחותה הגדולה, קתרין לנגפורד, גם היא שחקנית.
פרשת מלט נגד אירלנד
אמנדה מלט
בשנת 2011 אמנדה מלט, תושבת דבלין, נכנסה להריון, כאשר הייתה בשנות ה-30 לחייה. בחודש נובמבר 2011, בהיותה בשבוע ה-21 להריון, ביצעה אמנדה סריקות שגרתיות בבית החולים רוטונדה שבאירלנד, שהצביעו על כך שהעובר סובל מתסמונת אדוארדס. חוק ההפלות האירלנדי, באותה העת, קבע כי הפלות אינן חוקיות. לאור זאת, אמנדה התבשרה כי לא תוכל לבצע הפלה באירלנד, ואמנדה ביצעה את ההפלה בבית החולים לנשים בליברפול שבאנגליה. שווי הליך ההפלה הוערך בכ-3,000 אירו כאשר מדינת אירלנד או ביטוח הבריאות, לא השתתפו כלל בהוצאות ההליך.
ג'וזפין לנגפורד
קריירה
לנגפורד החלה לשחק בגיל 15, והופיעה במספר סרטים קצרים, "חינוך מיני" ו"כאשר נפרדים" משנת 2013, ו"דם צועני" משנת 2014. את הופעת הבכורה שלה היא עשתה בשנת 2017 בסרט האינדי "Pulse", שהוקרן בפסטיבלי קולנוע. היא גם כיכבה כשחקנית תומכת באותה שנה בסרט האימה האמריקני Wish Upon, לצד ג'ואי קינג. את הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה היא עשתה בשנת 2017 בסדרה האוסטרלית "וולף קריק".
ב־9 ביולי 2018 הוכרז כי לנגפורד אמורה לככב בתפקיד טסה יאנג בסרט "אחרי ש...", המבוסס על רומן הבדיון החדש למבוגרים 2014 בשם זהה שכתבה אנה טוד. הסרט הוקרן בבכורה בשנת 2019, והשיג 69.5 מיליון דולר. היא הייתה מועמדת וזכתה בפרס Teen Choice Award על תפקידה כטסה יאנג. סרט ההמשך, "אחרי שהתנגשנו", יצא בשנת 2020, כאשר לנגפורד והכוכב המשותף הירו פיינס-טיפין חזרו לתפקידיהם. בשנת 2019, לנגפורד הופיעה גם בסדרת הטלוויזיה המקומית האמריקאית לאנתולוגיית האימה "Into the Dark" בתור קלייר.
פרשת מלט נגד אירלנד
אמנדה מלט
באפריל 2012, אמנדה ייסדה יחד עם שותפים נוספים, קבוצת תמיכה וקמפיין במטרה לגרום לשינוי החוק באירלנד על מנת שיאפשר ביצוע הפלה במקרים של מומים עובריים קטלניים.
ג'וזפין לנגפורד
קריירה
בשנת 2021 גילמה את אמה ג'ונסון בסרט של נטפליקס "מוקסי", המבוסס על הרומן בעל אותו שם שכתבה ג'ניפר מתיו. הסרט, בבימויה של איימי פולר, יצא לשירות של נטפליקס ב-3 במרץ.
פרשת מלט נגד אירלנד
אמנדה מלט
בנובמבר 2013 הגיש המרכז לזכויות הרבייה, ארגון אמריקאי התומך בזכות להפלות, תלונה לוועדת זכויות האדם של האו"ם מטעם אמנדה.
חוק ההפלות באירלנד
עד שנת 2018 הייתה קיימת הגנה חוקתית, שאסרה על הפלות כמעט בכל רחבי אירלנד. תיקון החוק אושר ברוב של 67% מהמצביעים האיריים, במסגרת התיקון השמיני לחוקה משנת 1983. בחלוף הזמן, התעוררה מגמה של "התרככות" מסוימת שבאה לידי ביטוי עם חקיקת חוק הגנת החיים במהלך ההיריון שנחקק בשנת 2013. חוק זה התיר הפלה במקרה של סכנה לחיי האם, מה שלא היה קיים לפני כן. ביוני 2017, המליצה ועדת האזרחים לערוך משאל עם לביטול התיקון השמיני, משאל העם נערך ב-25 במאי 2018 ועבר ברוב קולות (66.4%).
פסק הדין
ועדת האו"ם לזכויות האדם מצאה בשנת 2016 כי חוק ההפלות המלאכותיות של אירלנד מפר את האמנה הבינלאומית של האו"ם בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, בעקבות כך קראה לממשלת אירלנד לשנות את חוקיה כדי לאפשר לנשים לבצע הפלה במקרים של מום קטלני.
אמנדה פרסמה הצהרה בה היא מברכת על ההחלטה של ועדת האו"ם, תוך קריאה לשינוי החקיקה באירלנד, זאת על מנת שנשים נוספות לא יפגעו.
בתגובתה הרשמית של ממשלת אירלנד, שנמסרה ב-1 בדצמבר 2016, ניתן הסבר לגבי התהליך שבו תבחן את החקיקה הנוגעת להפלות במדינה. בנוסף, צוין כי לאחר אספת האזרחים, תשקול ועדת אוייטס כל הצעה לשינוי בחוק.
פיצויים
בנובמבר 2016 ממשלת אירלנד העניקה לאמנדה פיצויים בגובה 30,000 אירו. הפיצויים כללו בחובם את הסבל שנגרם לה ולבעלה וכן את הנסיעה לבית החולים לנשים בליברפול, על מנת לעבור את הליך ההפלה. זו הפעם הראשונה בתולדות ההיסטוריה האירית, שממשלת אירלנד הסכימה לשלם פיצויים עבור מקרה מסוג זה.
התגובות להחלטה
המקרה עורר מחדש את סוגיית ההפלות באירלנד וגרר תגובות חלוקות מצד גופים וארגונים איריים ובינלאומיים כאחד. ארגונים איריים שמרניים קבעו כי מדובר בהחלטה מצערת שאינה תואמת את אופייה ודרכה של אירלנד. לטענתם, האו"ם חטא בתפקידו כאשר אפשר פגיעה בתינוקות החולים, תוך פגיעה במסורת המפוארת של אירלנד המבוססת על דאגה וטיפול באמהות ותינוקות. עוד טענו כי ההחלטה מכשירה את הממשלה לנהוג באופן ברברי ולא אנושי כלפי תינוקות. גורמים דתיים, וביניהם הארכיבישוף, טענו כי סוגיית ההפלות היא עניינה של אירלנד בלבד ולא של אף גורם ציבורי אחר.
לצד תגובות הנגד, התעוררו גם תגובות רבות המברכות את ההחלטה. קמפיין הנוגע לזכויות הפלה הכריז כי ההחלטה היא בגדר "אבן דרך" בהיסטוריה של אירלנד בפרט ושל העולם המודרני בכלל. בהקשר זה יש לציין את דעתם של גורמים משפטיים, שקבעו שעל אף הפיצויים הגבוהים לכאורה והחלטת האו"ם שהטיבה עם אמנדה, לא נוצר תקדים משפטי שניתן להתבסס עליו בבתי המשפט האיריים.
מקרים נוספים
בשנת 2017 ניתנה החלטה במקרה דומה, שעסקה בבקשתה של סיבאן וולאן לביצוע הפלה. בינואר 2010 בישרו הרופאים לוולאן כי היא סובלת מאנומליה רחמית קטלנית, וכי העובר עלול למות ברחם או זמן קצר לאחר הלידה. לאחר ששמעה את הבשורה, סיבאן וולאן החליטה כי איננה מעוניינת להמשיך עם ההיריון. החוק האירי האוסר על הפלות, פרט למצב בו חיי האישה נמצאים בסכנה. מאחר שולאן לא הייתה נתונה במצב של סכנה כפי שמגדיר החוק, הרופאים הודיעו לה כי האופציה היחידה שעומדת לפנייה היא להמשיך בהיריון תוך הבהרה ברורה כי אין בידה כל אפשרות לבצע הפלה. כתוצאה מכך, וולאן נסעה מחוץ לאירלנד על חשבונה לבית חולים בבריטניה, שם ביצעה הפלה. באפריל 2014 הגישה סיבאן וולאן תלונה פרטנית לועדת האו"ם לזכויות אדם. וולאן טענה כי בהתאם לפרוטוקול האופציונלי לאמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, האיסור בחוק האירי פוגע בזכויותיה לפי סעיפים 7, 17 ו26.
ביוני 2017 קבעה וועדת האו"ם לזכויות האדם, בפעם השנייה מאז פרשיית אמנדה מלט, כי איסור על הפלות, מהווה הפרה בוטה של זכויות האדם הבסיסיות של נשים.
יהושע נסיהו
קורות חייו
נסיהו נולד בשנת 1900 בעיירה לופטין שבמזרח גליציה, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום באוקראינה, למשפחת זוכמן. במאי 1920, לאחר לימודים של סמסטר אחד באוניברסיטה וינאית, החליט לעלות לארץ ישראל, ונמנה עם עולי העלייה השלישית. בהגיעו לארץ הוא נשלח על ידי פעיל השומר הצעיר צבי ליבנה למושבה יבנאל והיה ממייסדי קבוצת הפועלים החקלאיים של המושבה. לקבוצה היו שלוש מטרות: עבודת חקלאות, הרחקת האריסים הערבים והשתלבות במערכת ההגנה של המושבה, שהוקמה בעקבות מאורעות תל חי. הוא נבחר על ידי פועלי המושבה לשמש כשליח לוועידות היסוד של ההסתדרות.
בהמשך שנות ה-20 של המאה ה-20 הוא הצטרף ל"חבורת העמק", חבורת חלוצים בעמק יזרעאל, שייסדה את קיבוץ משמר העמק. הוא עבד יחד עם החבורה בייבוש ביצות ובסלילת כבישים בין נצרת לעפולה.
שנות פעילותו בטכניון
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר הטכניון נקלע למשבר כלכלי, הסוכנות היהודית החליטה לסגור את הטכניון. ביוני 1931 היא שלחה מכתבי פיטורין לעובדיה בהודעה על סיום עבודתם בתאריך ה-30 בספטמבר 1931. נסיהו ושאר העובדים והמורים מחו על כך. נסיהו הצליח לשכנע אותם לוותר על משכורתם עד יחלוף זעם וב-22 בנובמבר באותה שנה הם שלחו מכתב לוועד המנהל של חברת עזרה בו הם דרשו לבטל את ההחלטה והודיעו כי לא ידרשו שכר במשך שנה. למעשה, במשך חמש שנים הם קיבלו רק חלק משכרם כשבשנה החמישית שולמו להם ההפרשים. בזכותם ניצל הטכניון מסגירה.
בשנת 1942, עם הארגון מחדש בטכניון והקמת המזכירות האקדמית ומזכירות הכספים, האדמיניסטרציה וניהול כוח האדם, נסיהו התמנה למזכיר הכספים, מנהל החשבונות והמנהל האדמיניסטרטיבי של הטכניון, ולאחר מכן היה גם הגזבר. בנוסף הוא היה חבר בקופת התמלוגים של הטכניון ואחד ממקימיה. בשנות ה-50 של המאה ה-20, בזמן שנסיהו היה הגזבר, הטכניון נקלע שוב למשבר כלכלי, ונסיהו ניסה להשיג כספים לתשלומי שכר העובדים, והלוואות כספיות לטובת תחילת פיתוח הקמפוס בנווה שאנן.
נסיהו היה בין יוזמי ומקימי "הקרן לזכר חללי הטכניון ובני המורים והעובדים שנפלו במערכות ישראל", קרן שקמה בתחילת שנות ה-50 ושהעניקה מלגות לבני מורים ועובדים שנפטרו בזמן עבודתם בטכניון.
במהלך שנות ה-50 התעוררה מחלוקת בין נסיהו לבין נשיא הטכניון דאז יעקב דורי כאשר התפרסם בביטאון הפנימי "בית הטכניון" שנסיהו הציע את שמו הנוכחי של הטכניון: "מכון טכנולוגי לישראל". דורי התרעם על כך בטענה שהוא ופרופסור סידני גודלסטין, המשנה לנשיא הטכניון לעניינים אקדמיים וחבר האגודה למדעי החלל והתעופה בישראל, הם אלה שהציעו את השם בשנת 1953. נסיהו הראה שעוד בשנת 1950 היה זה הוא שהציע את השם במכתב שכתב לנשיא הטכניון הקודם שלמה קפלנסקי. השם שהציע נסיהו, "הטכניון, מכון לטכנולוגיה בישראל", היווה את הבסיס לשמו הרשמי של הטכניון כיום: "הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל".
בשנת 1967 נסיהו פרש לגמלאות, אך המשיך לשמש כיועץ פיננסי להנהלת הטכניון. בשנת 1968 הוא הקים בספרייה המרכזית של הטכניון את הארכיון ההיסטורי של הטכניון, לאחר שצבר ידע רב ואסף במשך עשרות שנים חומרים היסטוריים הקשורים במוסד. החל משנת 1979 קרוי הארכיון על שמו ולזכרו.
ב-12 באוגוסט 1970 נסיהו פרסם כתבה בעיתון דבר כנגד הצעתו של שר הקליטה שמעון פרס לשימוש בשפה האנגלית כשפת הוראה במוסד להשכלה גבוהה שתוכנן בירושלים. נסיהו התייחס לנימוקיו של פרס בכתבה שהתפרסמה כשבועיים לפני כן מאת עדית זרטל. כוונתו של פרס הייתה להקים אוניברסיטה עבור עולים יהודים מחוץ לארץ שיוכשרו כמדענים וייקלטו בישראל. נסיהו חלק על עמדה זו בטענה שסטודנטים אלה יהיו "אורחים פורחים" כלשונו, ורק קומץ מהם יישאר, ובטענה שמימון המוסד יהיה ממשלתי, כלומר על חשבון משלם המיסים הישראלי, במקום שיגיע מהסטודנטים עצמם. בכתבה נסיהו מזכיר את מלחמת השפות שהתקיימה בארץ ישראל בעשור הראשון של המאה ה-20, כשאז המאבק היה על השימוש בשפה העברית לעומת השפה הגרמנית בטכניון ובמוסדות חינוך אחרים בארץ, כשבסופו של דבר העברית נבחרה כשפת ההוראה. כשבוע לאחר מכן, ב-20 באוגוסט, התפרסמה כתבת ביקורת מאת דוד הכהן המצדדת בנימוקיו של פרס.
תחביביו ופעילויות נוספות
נסיהו עבד במשרה חלקית, במשך 19 שנה, בהוראת כתבנות ותכתובת בבית הספר לפקידות, שהיה שותף להקמתו. כתחביב הוא פיתח מכונת כתיבה עם מקלדת עברית בה הוא שינה את סדר האותיות הנהוג לפי השכיחות והסידריות שלהן, דבר שהביא למהירות גבוהה יותר בהדפסה. בשנת 1972 הוא נמנה עם חבר השופטים בתחרות לכתבנות מטעם המחלקה להשכלה ולחינוך מקצועי של הסתדרות הפקידים, בשיתוף משרד העבודה ונציבות שירות המדינה.
תחביב נוסף שהיה לנסיהו היה איסוף קריקטורות, בעיקר בנושאי פקידות ועבודת משרד, שאותו הוא התכוון להוציא לאור.
משפחתו
לאחר שהחל לעבוד בטכניון נסיהו נישא לאסתר לבית בלום הכהן מיבנאל. בנם היחיד, יצחק נסיהו, היה מצביא בצה"ל והמזכיר הצבאי של ראש הממשלה לוי אשכול. לנסיהו היה אח אחד, נפתלי. בנו יחידו, מרדכי נסיהו, היה פעיל מפלגת העבודה, איש חינוך וסופר. אשתו של מרדכי הייתה סוכנת המוסד יהודית נסיהו.
באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20 נסיהו ובני משפחתו שינו את שם משפחתם מ"זוכמן" ל"נסיהו".
נסיהו נפטר ב-28 ביוני 1978 בעיר מגוריו, חיפה.
שח צהוב-חזה
שח צהוב-חזה (שם מדעי: Icteria virens) היא ציפור שיר והציפור היחידה במשפחת האיכטריים (Icteriidae). היא שויכה בעבר משפחת סבכי העולם החדש אך כמה חוקרים החליטו שהיא שייכת למשפחה עצמאית. חוקרים אחרים ממשיכים לשייך אותה למשפחת סבכיי העולם החדש.
אורכו של השח 17–19 ס"מ ומוטת כנפיו 23–27 ס"מ. הוא בעל גוף צהוב עם זנב ארוך ורגליים ארוכות מעט. הראש בולט ובעל מקור מגודל, עיניים שחורות עם סימונים לבנים סביבם ולחיים לבנות. שאר הראש אפור והזנב והכנפיים גם אפורים. הוא קולני ויודע לחקות בקולו כמה מיני ציפורים אבל שירתו אינה כל כך מדויקת.
זהו עוף ביישני המסתתר בין הסבכים והצמחייה של היערות בהם הוא חי. הוא מצוי גם באזורי אחו וגדרות חיות אך בעיקר ביער. הוא מחפש ביער את מזונו והוא אוכל-כול הניזון מפירות ופירות יער וכן מחרקים שונים ומעכבישים.
הוא מצוי ברחבי אמריקה הצפונית מדרום קנדה לצפון מקסיקו ולעיתים נודד בחורפים קשים דרומה.
אנקרה
אַנְקָרָה היא בירת טורקיה, מחוז מרכז אנטוליה ונפת אנקרה. לעיר מעמד של עיר מטרופוליטנית (Büyükşehir - "עיר גדולה") ולפי אומדן רשמי משנת 2022 אוכלוסייתה מנתה כ-5.78 מיליון בני אדם, עובדה ההופכת אותה לעיר השנייה בגודלה בטורקיה, אחרי איסטנבול. העיר הממוקמת במרכזה של אסיה הקטנה, משמשת מרכז שלטוני, מסחרי, חינוכי ותחבורתי חשוב בטורקיה. בדומה לערי בירה אחרות בעולם העיר משופעת באתרים לאומיים, מוזיאונים, פארקים ומוסדות לחינוך גבוה.
תולדות שם העיר
העיר זוהתה עם העיר החתית אנקוואש (Ankuwaš), אם כי ישנה מחלוקת על זיהוי זה. היוונים הקדומים קראו לעיר "אנקירה" (Άγκυρα), מילה שמשמעותה ביוונית "עוגן" ואשר התגלגלה לשמה הנוכחי, דרך הלטינית – Ancyra; השם שבו קראו לעיר הגלטים היה ככל הנראה דומה. אחרי סיפוחה בידי השושלת הסלג'וקית נקראה העיר בשם "אנגורה" (Angora). השם העניק את שמה לזן חתולי האנגורה (Ankara kedisi), לזן של ארנבונים (Ankara tavşanı) שממנו מפיקים את צמר האנגורה וכן לזן של עיזים (Ankara keçisi). בטורקית עות'מאנית נקראה העיר Engürü.
גאוגרפיה ותכנון עירוני
אנקרה שוכנת בחלקן הצפון-מערבי של ערבות רמת אנטוליה, סמוך ממערב לקו פרשת המים שבין נהר קיזילאירמאק ונהר סקריה. נחל צ'ובוק (Çubuk Çayı) שהמשכו בנחל אנקרה (Ankara Çayı), יובלו הימני של הסקריה, חוצה את העיר בכיוון כללי ממזרח למערב מצפון למרכז העיר. צפונית-מזרחית לעיר הוקם על הנהר סכר הנושא את שמו, וזה יצר אגם מלאכותי. גם בדרום העיר משתרע אגם אמיר (Emir Gölü) שאורכו כ-3 ק"מ.
כיכר קזלאיי (Kızılay Meydanı) הנחשבת למרכזה של העיר המודרנית נמצאת בגובה של 910 מטר מעל פני הים, ואילו מצודת אנקרה (Ankara Kalesi) שמצפון לה, ניצבת על צוק בגובה של 960 מטר. פרבריה של העיר משתרעים על שטח גדול ומתפשטים על מורדות ההרים הסובבים אותה והמגיעים עד לגובה של 1,280 מטר.
העיר משתרעת על שטח גדול. אורכה כ-40 ק"מ ורוחבה כ-20 ק"מ. שדרות אטאטורק (Atatürk Bulvarı) היא השדרה החשובה בעיר והיא חוצה אותה לאורך 5.5 ק"מ מרובע אולוס (Ulus) בצפון, דרך רובע סיהייה (Sıhhiye) ורובע קזלאיי שבמרכזה, ועד רובע צ'נקאיה (Çankaya) שבדרומה. בצ'נקאיה ניצב מגדל אטאקולה (Atakule) וסמוך לו שוכן המשכן הרשמי של נשיא טורקיה.
שני רחובות חוצים את שדרות אטאטורק במרכזה של העיר - שדרות גאזי מוסטפא קמאל (Gazi Mustafa Kemal Bulvarı) החוצה אותה בכיכר קזלאיי, ושדרות ג'לל באייר (Celâl Bayar Bulvarı) שהמשכה בשדרות ג'מל גירסל (Cemal Gürsel Bulvarı) החוצות אותה בכיכר סיהייה. המרחק בין שתי הכיכרות הוא כחצי קילומטר.
היסטוריה
למעט בתקופת הגאלים ובתקופה הרומית לא תפסה אנקרה מעמד מרכזי בהיסטוריה של אסיה הקטנה עד למאה ה-20, וזאת למרות שדברי ימיה מתחילים בתקופת הברונזה. היישוב הקדום ביותר במקום היה של החאתים, עם שקדם לחתים ואשר ישב באסיה הקטנה באלף השלישי לפנה"ס. בתקופה החתית נקראה העיר "אנקואש" (Ankuwash). העיר תפסה חשיבות רבה יותר בתקופת ממלכת פריגיה, החל במאה ה-8 לפנה"ס, לאחר שבירתה גורדיון השוכנת במרחק של כ-75 ק"מ דרומית-מערבית לעיר נפגעה ברעידת אדמה. לפי המסורת הפריגית הקים המלך מידאס בעל מגע הזהב את העיר, אך כאמור דבר זה אינו מדויק ובתקופתו רק גברה חשיבותה. לאחר הפריגים לא נודעה לעיר חשיבות מיוחדת עד התקופה ההלניסטית שבמהלכה הפכה לצומת מסחרי במרכזה של אסיה הקטנה.
בשנת 278 לפנה"ס, פלשו שלושה שבטים גאלים לאסיה הקטנה וכבשו את אנקרה והאזור שסביבה אשר קיבל את שמם ונקרא גלטיה. הגאלים עשו את העיר למרכזם השלטוני, ובמקום הנקרא "דרינמטון" (Drynemeton), כ-30 ק"מ מדרום לעיר, קיימו את מפגשיהם הבין-שבטיים. האזור נכבש בידי הקיסר אוגוסטוס בשנת 25 לפנה"ס ואנקירה הייתה לבירת הפרובינקיה הרומית גלטיה. העיר התפתחה רבות בתקופה זו וההערכות הן כי כ-200,000 תושבים התגוררו בה באותה עת. מתקופה זו שרדו מקדש אוגוסטוס ורומא ומספר מבנים רומים נוספים כמו התיאטרון והמרחצאות שהוקמו על ידי קרקלה בתחילת המאה ה-3.
רדיפת הנוצרים באסיה הקטנה וגם באנקרה הגיעה לשיאה בתקופת דיוקלטיאנוס בתחילת המאה ה-4, ושני מרטירים בני העיר הוכרו כקדושים - תיאודוטוס הקדוש מאנקרה וקלמנט הקדוש מאנקרה. הנצרות שבה לפרוח בעיר עם תום הרדיפות, ובשנת 314 התכנסה בה ועידה כנסייתית שנודעה כסינוד אנקירה. במחצית המאה ה-4 הייתה העיר למרכז נוצרי, ובזיליוס הקדוש מאנקרה היה בין המתנגדים למינות האריאנית. לפי המסורת עונה בזיליוס והוצא להורג בידי הקיסר יוליאנוס הכופר אשר ביקר בעיר בשנת 362 והקים את עמוד יוליאנוס.
לעיר לא נודעה חשיבות מיוחדת משך 400 שנה עד שמוסטפא כמאל בחר בה כמעוזה של התנועה הלאומית הטורקית בעת מלחמת העצמאות של טורקיה. במהלך מלחמת יוון–טורקיה בדצמבר 1920 הגיע הצבא היווני עד סמוך לאסקישהיר, כ-150 ק"מ בלבד מערבית לאנקרה, ואיים לכבוש את העיר. איום זה הוסר עם ניצחון הטורקים בשני קרבות אינני בינואר ובמרץ 1921. לאחר תום מלחמת העצמאות נבחרה העיר לבירת המדינה ומעמד זה הונצח בסעיף 2 לחוקת טורקיה השנייה מ-20 באפריל 1924 ואושר גם בחוקות המאוחרות יותר. הבחירה בבירה חדשה במקום איסטנבול באה לציין את פתיחתו של דף חדש בהיסטוריה הטורקית ולהבדילה מהאימפריה העות'מאנית. מיקום אנקרה במרכזה של המדינה החדשה סייע אף הוא לבחירה בה כבירה.
בכך ניתן האות להתפתחותה המהירה של העיר שצמחה בתוך 80 שנה מעיירה שולית ובה כמה אלפי תושבים לכרך שבו מתגוררים כמעט 4 מיליון בני אדם. העיר ששכנה ברובע אולוס סביב מצודת אנקרה התפשטה לכל הכיוונים והיא משתרעת כיום על שטח של מאות קילומטרים רבועים.
כלכלה
בהיותה בירת המדינה מהווה השירות הציבורי ענף עיסוק חשוב באנקרה ולעיר יש גם מעמד מסחרי מרכזי ברמה הלאומית, למרות שאיסטנבול היא עדיין המרכז הכלכלי החשוב בטורקיה. ענפי תעסוקה נוספים הם החינוך (בעיר פועלות לא פחות מעשר אוניברסיטאות), מערכת הבריאות וענפי שירותים נוספים. בעיר פועלות בין היתר תעשיות רכב, מכונות, מזון ומוצרי בנייה.
תחבורה
נמל התעופה הבינלאומי אנקרה אסנבואה (Ankara Esenboğa Uluslararası Havalimanı) ממוקם סמוך לכפר אנסבואה במרחק של 28 ק"מ מצפון-מזרח למרכזה של העיר. נמל התעופה החל לפעול ב-1955 וב-2006 נחנך בו טרמינל חדש המסוגל לטפל ב-10,000,000 נוסעים בשנה. הנמל משמש כאחד משלושת נמלי התעופה המרכזיים של חברת התעופה הלאומית טורקיש איירליינס.
חברת הרכבות הלאומית של הרפובליקה הטורקית מפעילה שירותי רכבת בינעירוניים לכל רחבי המדינה, היוצאים מתחנת אנקרה (Gar) שנמצאת צפונית-מערבית למרכז העיר. דרך התחנה עובר גם קו רכבת הבינלאומי "טראנס-אסיה" (Trans Asya treni) המוביל מאיסטנבול לטהראן באיראן. בנוסף לכך מפעילה החברה קו רכבת פרברית (Banliyö) החוצה את העיר ממזרח למערב. קו הרכבת המהירה בין אנקרה ואיסטנבול (Ankara-İstanbul Hızlı Tren Projesi) שאורכו הכולל 533 ק"מ וקו רכבת מהירה לקוניה נמצאים שניהם בשלבים שונים של הקמה ותכנון.
הרכבת התחתית של אנקרה (Ankara Metrosu) כוללת שני קווים - קו רכבת תחתית המכונה "מטרו" (Metro) וקו רכבת קלה המכונה "אנקראי" (Ankaray). שני הקווים נפגשים בתחנת קזלאיי במרכז העיר, ובנוסף מקושרת הרשת לקו רכבת הפרברים במרחק הליכה קצר. אורכה הכולל של הרשת הוא 23.16 ק"מ. שלושה קווי רכבת תחתית נוספים נמצאים בשלבי הקמה וקווים נוספים נמצאים בשלב התכנון. לפי התוכניות, תשתרע הרשת לאורך של 66.4 ק"מ עד שנת 2015.
תחנת האוטובוסים המרכזית של אנקרה (AŞTİ, Ankara Şehirlerarası Terminal İşletmesi) במערבה של העיר משתרעת על שטח של 446,000 מ"ר ויש בה 121 רציפים. מהתחנה יוצאים אוטובוסים תכופים לכל רחבי טורקיה, והיא משרתת 250,000 איש בכ-3,000 נסיעות ביום. תחנת האוטובוסים מקושרת לקו רכבת הקלה ("אנקראי") ומחוברת לרשת הכבישים הבינעירונית באמצעות כביש מהיר עירוני.
באנקרה רשת כבישים מהירים עירוניים ענפה, וכביש O-20 משמש לה ככביש טבעת. העיר מחוברת בכביש מהיר O-4 לאיסטנבול, ועבודות לסלילת כביש O-21 אשר יחבר אותה לאדנה שלחופי הים התיכון נמצאות בעיצומן.
המוזיאון לתרבויות אנטוליה
המוזיאון לתרבויות אנטוליה (Anadolu Medeniyetleri Müzesi) הוא מוזיאון ארכאולוגי והיסטורי הממוקם בסמוך לטירת אנקרה ברובע אטפזרה (Atpazarı) בעיר. את הרעיון להקמת המוזיאון הגה מוסטפא כמאל אשר חיפש את שורשיה של האומה הטורקית המודרנית בתרבויות העתיקות של אנטוליה, ובמיוחד בזו של החתים. המוזיאון ממוקם ב"באזאר מחמוט פאשה" (Mahmut Paşa Bazaar) המקורה, שנבנה על ידי מחמוט פאשה במאה ה-15. המוזיאון נחשב לאחד מהעשירים בעולם וכולל בין היתר מוצגים מתקופת האבן, הנחושת, הברונזה, והברזל. המוצג הידוע ביותר באוסף המוזיאון הוא פסל שלושת האיילים שהעתקו המוגדל ניצב בכיכר סיהייה במרכז אנקרה ("האנדרטה החתית"). אולם מיוחד מוקדש להיסטוריה של אנקרה.
אנטקביר
האֵנֶטקביר (Anıtkabir - "קבר הזיכרון" או "אנדרטת הקבר") הוא האתר בו ממוקם המאוזוליאום של מוסטפא כמאל אטאטורק, אבי האומה הטורקית המודרנית ונשיאה הראשון של טורקיה. בנוסף נקבר באתר גם ידידו של אטאטורק ונשיאה השני של המדינה איסמט אינני. האתר נמצא על גבעה בלב העיר. האתר שנבחר למבנה הוא בגבעת "רסטפה" (Rasattepe - "תל התצפית") ששכנה אותה עת בליבה של העיר, בצמוד ממערב למרכזה ההיסטורי, ואשר נראתה מכל חלקיה.
באתר נמצאים חדרים שונים המציגים את תולדות חייו של אטאטורק, ספרייתו הפרטית והמכוניות הרשמיות בהן השתמש כשהיה בתפקיד.
מצודת אנקרה
מצודת אנקרה (Ankara Kalesi) שוכנת ברובע אולוס שמצפון למרכז העיר המודרנית. המצודה נישאת על צוק המשקיף על סביבותיו מגובה של כ-100 מטר ונבנתה לראשונה לאחר הפלישה הפרסית בשנת 620 לפנה"ס לערך.
המצודה שופצה וחוזקה פעמים רבות, הן על ידי הרומאים, הן על ידי הביזנטים והן על ידי העות'מאנים. החומות הניצבות במצודה כיום הן מהמאה ה-7 ומהמאה ה-9, והמצודה מהווה את ליבה של העיר העתיקה והחלק העתיק ביותר באנקרה. סביב המצודה נבנה רובע מגורים שבתיו הנוכחיים הם מהתקופה העות'מאנית.
בית העלמין הממלכתי של טורקיה
בית העלמין הממלכתי של טורקיה (Devlet mezarlığı) בשכונת "חוות יער אטאטורק" (Atatürk Orman Çiftliği) ניצב על גבעה במערב אנקרה כ-2.5 ק"מ צפונית-מערבית לאנטקביר. בבית העלמין נמצאים קברי נשיאי טורקיה (למעט מוסטפא כמאל אטאטורק ואיסמט אינני הקבורים באנטקביר), אנשי צבא בכירים ו-61 מגיבורי מלחמת העצמאות של טורקיה.
מקדש אוגוסטוס ורומא ומסגד האג'ה באיירם
בעיר ישנם שרידים ארכאולוגיים לתקופה בה שלטו הרומאים באזור. מקדש אוגוסטוס ורומא (Augustus Tapınağı) המכונה גם "מונומנטום אנקירנום" (Monumentum Ancyranum) ידוע בשל "תיאור מפעלותיו של אוגוסטוס האלוהי" (Res Gestae Divi Augusti), כתובת שנחקקה ביוונית ובלטינית על קירותיו, והמספרת על מפעל חייו של הקיסר אוגוסטוס. כתובת זו היא העתקה של הכתובת המקורית שהייתה חרותה על לוחות ברונזה בקברו של הקיסר ברומא, אך המקור אבד. העתקי הכתובת הופיעו באתרים נוספים ברחבי האימפריה הרומית אך זו שנמצאה באנקרה היא היחידה שהשתמרה בשלמותה. המקדש נבנה בין שנת 25 לפנה"ס לשנת 20 לפנה"ס, לאחר השלמת כיבושה של מרכז אנטוליה בידי הרומים, והקמת הפרובינקיה גלטיה שאנקרה שימשה לה כמרכז אדמיניסטרטיבי.
כיום ניצב מסגד האג'ה באיירם (Hacı Bayram Camii) על שרידיו של המקדש. המסגד נבנה ב-1427–1428 בסגנון סלג'וקי לכבודו של המיסטיקן האג'ה באיירמ-אֳ ולי (Hacı Bayram-ı Veli). עם מותו של ולי ב-1430 הוקם לו מבנה קבר בסמוך למסגד. במאה ה-16 שוחזר המסגד ושופץ על ידי האדריכל סינאן, ובמאה ה-18 הוא צופה באריחים.
ממערב למצודה מצויים שרידים נוספים של העיר הרומית. הידוע ביותר בין אלה הוא עמוד יוליאנוס הכופר שהוקם לרגל ביקורו של הקיסר הרומי בעיר בשנת 362. המקומיים מכנים את העמוד הנישא לגובה של 15 מטר בשם "הצריח של מלכת שבא" (Belkız Minaresi). המרחצאות הרומיים נבנו בתקופתו של הקיסר קרקלה בתחילת המאה ה-3 והוקדשו לאל הרפואה אסקלפיוס. כל שנותר מהמרחצאות כיום הוא המרתף והקומה הראשונה. מהתיאטרון הרומי לא נותרו שרידים רבים, אך הממצאים שנמצאו בו מוצגים במוזיאון לתרבויות אנטוליה.
המוזיאון האתנוגרפי
המוזיאון האתנוגרפי של אנקרה (Ankara Etnografya Müzesi) ניצב על גבעה מצפון לסיהייה, באתר בו שכן בעבר בית קברות מוסלמי. המוזיאון הוקם ב-1927 ונפתח לקהל הרחב ב-18 ביולי 1930. לאחר מותו של מוסטפא כמאל אטאטורק נסגר המוזיאון ושימש לו כקבר זמני עד שגופתו הועברה ב-1953 לאנטקביר. האגף בו נשמרה הגופה מהווה עדיין אתר רשמי, ופסלו של אטאטורק רכוב על סוס ניצב בחזית המוזיאון. המוזיאון נפתח שוב לקהל בנובמבר 1956 לאחר ששופץ.
המוזיאון מציג אומנות טורקית, כלי נשק, כלי בית, רהיטים, שטיחים ועוד מהתקופה הסלג'וקית ומהתקופה העות'מאנית ואשר נאספו בכל רחבי אנטוליה. במוזיאון ספרייה המוקדשת לפולקלור, אמנות ואתנוגרפיה טורקיים.
מוזיאון אנקרה לאמנות ולפיסול
מוזיאון אנקרה לאמנות ולפיסול (Ankara Resim ve Heykel Müzesi) נבנה בשנת 1927 ושופץ בשנת 1980. המוזיאון ממוקם בסמוך למוזיאון האתנוגרפי, ובו אוסף קבוע של אמנות טורקית מהמאה ה-19 ועד להווה, וכן תערוכות מתחלפות של אמנות טורקית ובינלאומית. המוזיאון מתמקד גם בהוראה ובשחזור יצירות אמנות ולאחר שיפוצו נפתחו בו סדנאות המשמשות למטרה זו.
מסגד קוג'אטפה
מסגד קוג'אטפה (Kocatepe Camii) הוא המסגד הגדול בעיר. הוא נבנה בין שנת 1967 ל-1987 ברובע קוג'טפה, דרומית-מזרחית לקזלאיי. הרעיון לבנות את המסגר עלה כבר בשנות הארבעים של המאה ה-20 וב-1947 הוגשו הצעות לתכנונו של המסגד אך אף אחת מהן לא התקבלה. ב-1956 בהתערבותו של ראש ממשלת טורקיה אדנאן מנדרס, הוקצה שטח אדמה לבניית המסגד, ושוב הוגשו הצעות לבניית המסגד ב-1957.
בניית המסגד החלה לפי ההצעה הזוכה שהייתה מודרנית וחדשנית באופייה, אך בשל ביקורת נוקבת שנמתחה עליה מצד גורמים שמרנים, נפסקו העבודות בשלב הנחת היסודות. לאחר תחרות שלישית שנערכה בשנת 1967, נבחרה הצעה שמרנית, והמסגד נבנה לבסוף בסגנון עות'מאני קלאסי המזכיר את המסגד הכחול באיסטנבול. מסגד קוג'אטפה נחנך בשנת 1987 על ידי ראש הממשלה טורגוט אזאל. המסגד משתרע על שטח של 4,500 מ"ר ובארבע פינותיו ניצבים ארבעה מינרטים.
האספה הלאומית הגדולה של טורקיה
שלושה מבנים בעיר קשורים לתולדותיו של הפרלמנט הטורקי המכונה האספה הלאומית הגדולה של טורקיה. המבנה הראשון ששימש את האספה בימי ראשיתה נמצא בשכונת אולוס מצפון למרכז העיר ושימש את מועצת האיחוד והקידמה העות'מאנית לפני ששינה את ייעודו. כיום שוכן בבנין מוזיאון העצמאות (Kurtuluş Savaşı Müzesi). לא הרחק ממנו שוכן מוזיאון הרפובליקה (Cumhuriyet Müzesi) ששימש כמעונה השני של האספה. כיום שוכן הפרלמנט הטורקי בבנין גדול ברובע בקנלקלאר (Bakanliklar) מדרום לקזלאיי.
אקלים
אקלימה של העיר יבשתי ומתאפיין בחורף קר ומושלג ובקיץ חם ויבש. הגשם המועט שיורד בעיר פוקד אותה בעיקר בחודשי האביב והסתיו, והצמחייה הטבעית בעיר ובסביבותיה היא צמחיית ערבה צחיחה. משרע הטמפרטורות בין היום ללילה מגיע עד לכ-C° 20 בחודשי הקיץ וכ-C° 8 בחודשי החורף. גם ההבדלים בין הטמפרטורות הממוצעות בקיץ ובחורף קיצוניים ועומדים על כ-C° 25. נתוני מזג האוויר הממוצעים בעיר הם כדלקמן:
אנאס זניתי
אנאס זניתי (בערבית: أنس الزنيتي; נולד ב-28 באוקטובר 1988) הוא כדורגלן מרוקאי המשחק בעמדת השוער ברג'א קזבלנקה ובנבחרת מרוקו.
קריירה
עטיה אללה החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של מגרב פאס מליגת העל המרוקאית, ובשנים 2006–2013 שיחק בקבוצה הבוגרת. בשנת 2011 זכה עם הקבוצה בגביע הקונפדרציה האפריקאי, ובשנת 2012 זכה ב.
ביוני 2013 חתם באיי.אס. פאר, גם היא מליגת העל המרוקאית.
ב-26 במאי 2015 חתם ברג'א קזבלנקה. בעונת 2019/2020 זכה עם הקבוצה באליפות, לאחר שצברה נקודה אחת יותר מהאלופה והיריבה העירונית וידאד קזבלנקה.
קריירת נבחרות
ב-8 בינואר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מרוקו במשחק נגד. במקביל הוא משחק ב, הנבחרת בה משחקים שחקנים מהליגה המקומית בלבד ועימה זכה באליפות האומות האפריקאיות ב-2018 וב-2020.
סידני סופרדום
סידני סופרדום (באנגלית Sydney Super Dome) או קיודוס בנק ארנה (באנגלית Qudos Bank Arena) הוא אולם ספורט הממוקם בסידני שבאוסטרליה. ההיכל ממוקם בפארק האולימפי צמוד לאצטדיון אוסטרליה, מרכז ספורט מים סידני, מגרש ההוקי שדה ומרכז הטניס סידני.
האולם אירח את משחקי הכדורסל וההתעמלות באולימפיאדת סידני (2000), עד אז הכיל 21,000 מקומות ישיבה. כיום משחקת קבוצת הכדורסל סידני קינגס.
בשנת 2022 באולם נערכו משחקי גביע העולם בכדורסל נשים.
טירת צ'פסטו
טירת צ'פסטו (באנגלית: Chepstow Castle, בוולשית: Castell Cas-gwent) היא טירה בעיר צ'פסטו, בדרום-מזרח ויילס.
טירת צ'פסטו שימשה את אדוני המארצ'ר בדרום ויילס החל מהכיבוש הנורמני, היא הייתה טירת האבן הראשונה שנבנתה על ידי הנורמנים באי הבריטי ב-1067 ומבצר האבן הקדום ביותר מהתקופה שלאחר עזיבת הרומאים את בריטניה. הטירה ניצבת על רכס סלע בעיקול נהר הוואי במיקום בעל הגנה טופוגרפית טבעית, היא הוקמה במקום כזה בכדי להגן על נתיבי האספקה הנורמנים בדרום ויילס ובמיוחד ערוץ נהר הוואי ששימש נתיב חשוב. למרות מיקומה האסטרטגי מבחינה טופוגרפית, הטירה לא נחשבת ממוגנת במיוחד שכן היא לא כוללת מגדל עוז או עיצוב קונצנטרי.
בשנותיה הראשונות, שימשה הטירה בסיס לשליטה נורמנית לאורך הגבול עם ממלכות ויילס וקרש קפיצה לפלישה הנורמנית לתוך ויילס וכיבוש ממלכת גוונט הסמוכה.
היסטוריה
מספר חודשים לאחר תחילת הכיבוש הנורמני של אנגליה, וילים הכובש בעצמו הורה על הקמת הטירה כדי להגן על צירי התנועה והמסחר מפני הממלכות הדרום וולשיות. עבודת הבנייה החלה תחת ויליאם פיצאוסברן כבר ב-1067 ובשונה מהנהוג בתקופה, הטירה נבנתה מאבן מלכתחילה, במקום הקמה ראשונית מעץ ואז מעבר לאבן בהמשך. המבנה המרכזי הראשון שנבנה היה "המגדל הגדול" אשר בנייתו הושלמה סביב 1090, ישנן עדויות לשילוב לבנים שנלקחו מעיר הנמל הרומאית ההיסטורית הסמוכה קרוונט (Caerwent). בתחילה ועד ל נקראה הטירה סטריגוויל (Striguil), מהמילה הוולשית אסטרגיל (ystraigyl) שמשמעה "עיקול בנהר", או לחלופין אסרגוויל, הלחם של המילים אסטרה (ystre) "גבול" וגוויל (gwyl) "הגנה", כלומר "גבול מוגן".