cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מריה רייכה
ביוגרפיה
רייכה דאגה לשמור על קווי נסקה בפני סלילת כבישים עבור התחבורה המתפתחת (האזור קרוב לכביש חוצה אמריקה) ובפני תוכניות ממשלתיות שונות, והוציאה את רוב כספה לשם כך. היא הצליחה לשכנע את הממשל להגביל את הגישה לציבור לאזור. רייכה מימנה בניית מגדל בקרבת הכביש, שממנו יכלו המבקרים לראות את הקווים בצורה טובה יותר. ב-1993 קיבלה מדליית כבוד וב-1994 את האזרחות הפרואנית (לאחר שכבר חיה 62 שנים במדינה זו). אונסק"ו הכריז על קווי נסקה אתר מורשת עולמית ב-1995.
מריה רייכה מתה מסרטן השחלות ב-8 ביוני 1998 בבית החולים של חיל האוויר בלימה; היא נקברה בקבורה ממלכתית סמוך לנסקה. ביתה לשעבר הפך למוזיאון.
קווי נסקה
קווי נסקה (בספרדית Líneas de Nazca) הם גאוגליפים הנמצאים במדבר נסקה, רמה גבוהה וצחיחה המשתרעת לאורך 85 קילומטר בקרבת חוף האוקיינוס השקט בין העיירות נסקה ופאלפה בחבל הארץ פמפס דה חומאנה (Pampas de Jumana – ערבות חומאנה), כ־400 קילומטרים דרומית ללימה, בירת פרו. יוצרי הקווים השתייכו לתרבות נסקה המתוארכת לתקופה בין 200 לפנה"ס לשנת 600 לספירה. הקווים יוצרים מאות תצורות שמורכבותן משתנה מקווים פשוטים וישרים שאורכם מגיע עד 20 קילומטרים, למשולשים, וטרפזים ועד לצורות מורכבות ומסוגננות של בעלי חיים כדוגמת קוליברים, עכבישים, קופים לטאות ולווייתנים ואף דמויות אנושיות. לא ניתן לזהות את קווי נסקה כצורות בעלות משמעות אלא מצפייה בהם מהאוויר. מתוך הנחת היסוד שבני נסקה לא ראו מעולם את עבודתם מנקודת תצפית זו נולדו השערות מרובות על יכולות הבנאים ומטרותיהם.
בניית הקווים ושימורם
הקווים נוצרו כשהוסרו אבני החצץ המצופות בתחמוצות של ברזל ומנגן שגוונן אדום חלודה שכיסו את פני מדבר נסקה. כשהחצץ הוסר נחשפו פני השטח הבהירים יותר. צבעם של הקווים הוא בגוון צהוב־בז' ועומקם הוא לא יותר מכמה סנטימטרים. ברמת נסקה יש כמה מאות קווים פשוטים וצורות גאומטריות, כמו גם מעל לשבעים צורות תחומות בקווים מעוגלים: חיות, חרקים ודמויות אנוש. שטח האזור הכולל את הקווים קרוב ל־500 קמ"ר ואורכן של הדמויות הגדולות ביותר מגיע ל־270 מטרים. הקווים נשמרים בשל מזג האוויר הקבוע, נטול הרוח והצחיח מאוד. מדבר נסקה הוא אחד היבשים שעל פני כדור הארץ ונשמרת בו טמפרטורה קבועה של 25°C כל השנה. העובדה שאין רוחות במדבר סייעה לשמור על הקווים גלויים עד עצם היום הזה.
תאוריות
מאז גילוים הוצעו תאוריות שונות לגבי שיטות הבנייה של הקווים והסיבות לבנייתם.
ההסבר המקובל
התאוריה הארכאולוגית המקובלת היא שאנשי נסקה יצרו את הקווים תוך שימוש בכלים ובציוד מדידה פשוטים בלבד. תמיכה בתאוריה זו נותן תיארוך פחמן שנעשה תוך שימוש בדגימות מיתדות עץ הנעוצות בקרקע בקצותיהם של חלק מהקווים. יתר על כן, ג'ו ניקל מאוניברסיטת קנטקי שחזר אחת מדמויות הקווים תוך שימוש בטכנולוגיה שהייתה זמינה לאינדיאנים של נסקה מאותה התקופה וללא שימוש בפיקוח מהאוויר. תוך תכנון מדוקדק וטכנולוגיות פשוטות יכול צוות קטן של אנשים לשחזר אפילו את הדמויות הגדולות ביותר בתוך 48 שעות. עם זאת, לא נמצאה עדיין עדות המסבירה מדוע נבנו הדמויות, ולכן מטרת בני הנסקה בבניית הקוויים נותרה עדיין התעלומה העיקשת ביותר. רבים סוברים כי מדובר במניעים דתיים, וכי בני נסקה יצרו תמונות שרק האלים יכלו לראות בבירור. עם זאת, פרטי התאולוגיה של בני הנסקה נותרו בלתי ידועים.
תאוריות אלטרנטיביות
תאוריה אחרת מתבססת על עבודתו של דייוויד ג'ונסון. ג'ונסון עסק בחקר קווי נסקה והקשר שלהם לכאורה עם תעלות תת־קרקעיות. ג'ונסון השתמש בשיטה המכונה דאוזינג (שבה אדם טוען ליכולות על טבעיות המאפשרות לו לחוש היכן מצויים מים מתחת לקרקע באמצעות "מקל מים", ענף בצורת האות Y) על מנת לאתר תעלות מים כאלה. לטענתו של ג'ונסון הקווים מסמנים היכן יש מים בקרקע והיכן אין. האזורים המכילים את המספר הרב ביותר של גאוגליפים מרוכזים סביב אזורים שיש בהם כמות רבה של מי תהום והם קרובים בדרך כלל לבארות או למקורות מים אחרים. ההשערה שג'ונסון מעלה היא שהתושבים המתגוררים באזור כה צחיח יבלו בהכרח חלק ניכר מזמנם בחיפוש אחר מקורות מים. על ידי יצירת מפה ענקית בקנה מידה מלא הם ידעו במדויק היכן למצוא מים ללא תלות באיזה אזור במדבר היו. הגאוגליפים היו לכן דמויות דתיות של האלים או שמות שניתנו לכל אחד ממקורות המים.
הארכאולוגים קוסוק ורייכה ניסו לקדם את אחד מהרעיונות המוקדמים שניתנו לקווי נסקה. לטענתם הקווים נועדו להצביע על המקום באופק הרחוק שבו השמש וגופים שמימיים אחרים זרחו או שקעו. השערה זו נבדקה על ידי שני מומחים שונים באסטרונומיה עתיקה, ג'רלד הוקינס (Gerald Hawkins) ואנתוני אבני (Anthony Aveni), ושניהם הגיעו למסקנה שאין מספיק ראיות על מנת לתמוך בהסבר האסטרונומי.
למרות הפרכת ההסבר האסטרונומי של קווי נסקה והגאוגליפים בידי הוקינס ואבני, העלה האקליפסולוגיסט (כלומר חוקר הליקויים של החמה והלבנה), רובין אדגר (Robin Edgar), השערה שקווי נסקה, בייחוד הגאוגליפים המתארים בעלי חיים, דמויות אנוש, ציפורים ו"פרחים" הם כמעט בוודאות תגובה קדומה לתופעה המכונה "עין האלוהים" הנוצרת בזמן ליקוי חמה מלא. מעל דרום פרו התרחשה סדרה בלתי שגרתית של ליקויי חמה מלאים בתקופה שבה נוצרו הגאוגליפים של קווי נסקה. השמש המוסתרת על ידי הירח בזמן ליקוי חמה מלא דומה לאישון ולקשתית של עין ענקית המשקיפה משמים וזה ההסבר מדוע האינדיאנים של נסקה יצרו את האמנות של הגאוגליפים הענקיים שהדרך הטובה ביותר לראותם היא על ידי "העין בשמים".
אחדים (למשל ג'ים וודמן (Jim Woodmann) משערים כי כיוון שהדרך היחידה לצפות בקווים היא מלמעלה הרי שבהכרח הייתה ליוצרים דרך לטוס והטכנולוגיה היחידה שיכולה הייתה להיות זמינה לתושבים הקדומים היא כדור פורח המבוסס על אוויר חם. וודמן אפילו הדגים את הרעיון על ידי בניית כדור פורח מחומרים ותוך שימוש בטכנולוגיות שהיו זמינים לתושבים מהתקופה ההיא, על מנת לבחון את ההשערה שלו. הכדור אומנם הצליח להתרומם פחות או יותר והוכיח כי השערה זו היא אפשרית, אבל אין שום הוכחה מוצקה המאששת או מפריכה את ההשערה של וודמן.
לפי תאוריה אחרת, הקווים הם שרידים של "מקדשי הליכה", שבהם קבוצה גדולה של מאמינים הלכו לאורך תבנית שנקבעה מראש ושהייתה מוקדשת לישות קדושה ייחודית, בדומה למנהג של הליכה במבוך. תושבים של הכפרים המקומיים טוענים כי תושביה הקדומים של אמריקה ערכו טקסי פולחן על שרטוטים עצומים אלו על מנת להודות לאלים ולהבטיח בכך כי המים ימשיכו לזרום אליהם מהרי האנדים. השערה זו על מטרת קווי נסקה וחשיבותם היא הסבירה ביותר, כי היא עולה בקנה אחד עם המטרות שלשמן נוצרו גאוגליפים אחרים באמריקה הצפונית. הסבר זה גם נקשר לרשת הנרחבת של תעלות מים תת־קרקעיות שאותרה באזור ושתוארכה לאותה תקופה.
ההסבר השנוי ביותר במחלוקת הוצע על ידי אריך פון דניקן בספרו מרכבות האלים. דניקן טען כי הקווים היו למעשה שדות נחיתה לספינות חלל של חייזרים. טענתו מתבססת על הנימוק שהעלה גם וודמן שהתבניות של קווי נסקה הן כה גדולות ומסובכות שניתן היה לבנותן רק בעזרת מכונות מעופפות.
מקיאווליזם
מַקיָאוֶוליזם (באנגלית: Machiavellianism) הוא מושג הקשור בפסיכולוגיה ובפוליטיקה וביחסי בני אדם בכלל, ומזוהה עם חוסר מצפון, מניפולטיביות, רמאות וערמומיות. המושג הוא אחד משלושת טיפוסי האישיות של השילוש האפל. המושג נגזר משמו של הפילוסוף הפוליטי האיטלקי ניקולו מקיאוולי (1469-1527) אשר חי בתקופת הרנסאנס. המשמעות של המושג באה לידי ביטוי בכמה תחומי דעת ובהם מדע המדינה ופסיכולוגיה.
במדע המדינה
המקיאווליזם (במדע המדינה) ועקרונותיו מוצגים בספר "הנסיך" (באיטלקית: Il Principe) של ניקולו מקיאוולי, הספר המפורסם ביותר שלו אשר נכתב ב-1513. יש לציין, עם זאת, כי אין הכרח לזהות בין העמדות המוצגות ב"נסיך" לעמדותיו של מקיאוולי עצמו, אשר הביע עמדות שונות בכתבים אחרים, דוגמת "דיונים על עשרת הספרים הראשונים של טיטוס ליוויוס" הידוע גם כ"עיונים". בהנסיך מספק מקיאוולי עצות בעבור מי שרוצה להפוך למנהיג פוליטי מצליח, כאשר כל פרק עוסק בעצה או רעיון אחר. לדוגמה: פרק בענייני צבא, פרק העוסק במידת האכזריות הנדרשת מנסיך או ביתרונות של הפחדת הנתינים אל מול אהבתם ועוד.
רעיונות מרכזיים של מקיאווליזם פוליטי כוללים את ההנחה כי מטרת המנהיג הפוליטי היא להצליח לקיים יציבות שלטונית (מצב בו השלטון אינו מתחלף לאורך זמן, וחיי המסחר, החקלאות וכיוצא בזה מתנהלים ללא הפרעה). לשם השגת מטרה זו, אין שום אמצעי שאינו נחשב שמיש או קביל על מנת להישאר בשלטון. המוסר לא צריך לכבול את המהלכים שהמנהיג הפוליטי פועל על פיהם.
ניקולו מקיאוולי כתב את הספר הנסיך מתוך תסכולו כלפי הממשל בפירנצה. מקיאוולי שירת כמזכיר הלשכה השנייה בממשלה של פירנצה, שהייתה ממונה על מדיניות החוץ והביטחון. ב-1512 איבד מקיאוולי את משרתו ומעמדו בעקבות מעשה של האפיפיור דאז שגרם לכך שמשפחת מדיצ'י תעלה לכס השלטון. מקיאוולי נעשה מתוסכל גם משום שאיבד את השפעתו על השדה הפוליטי וגם משום שחווה את חוסר היציבות השלטונית. יש האומרים שאלו עשויות להיות חלק מן הסיבות לכך שנקט ברעיונות נוקבים וקיצוניים.
המקיאווליזם מיוחס, כאמור, לניקולו מקיאוולי, אך בפועל רעיונות המזכירים את העקרונות העומדים מאחורי המקיאווליזם הופיעו הרבה לפניו. כבר ביוון העתיקה היו פילוסופים והיסטוריונים שהציגו טענות שתארו רעיונות דומים. המקור הראשון בו הוזכרו רעיונות דומים היה הספר החמישי של תוקידידס, היסטוריון אשר חי במאה ה-5 לפנה"ס באתונה. בספר החמישי שלו (תולדות מלחמת פילופוניס) הוא מציג דיאלוג בין האתונאים והמליאנים (מליאה היא התיישבות ביוון, על יד אתונה). בדיאלוג הזה משתמע כי החתירה להשגת כוח היא דבר אינסטינקטיבי שאי אפשר לחסום או למנוע, רעיון המזכיר עקרונות מקיאווליסטים בכך שהוא אומר כי טבע האדם הוא השאיפה לכוח.
המקיאווליזם המוצג בספר "הנסיך" לא התקבל בעין יפה על ידי הקוראים בני זמנו, והם אף כינו את מקיאוולי "השטן" בעקבות מה שכתב בו. הזעזוע שלהם נבע לא משום שלא ראו צורת משטר או מדיניות כזו בחייהם אלא משום שנראה היה כי מקיאוולי תמך ברעיונות העומדים מאחורי המשטר הקיים, משטר שהם חשבו שהוא לא צודק.
בפסיכולוגיה
בפסיכולוגיה, מקיאווליזם מוגדר כתכונת אישיות. מקיאווליזם הוא אחת משלוש תכונות הנקראות "השילוש האפל" (באנגלית:"Dark Triad"). השילוש כולל את התכונות: מקיאווליזם, נרקיסיזם ופסיכופתיות.
אדם עם אופי מקיאווליסטי הוא אדם המרוכז בעצמו עד לרמה בה ינהג באופן מניפולטיבי ומנצל כלפי סביבתו על מנת להשיג את מטרתו או להגשים את רצונותיו האישיים.
בעלי תכונה זו מאופיינים בכמה דפוסי התנהגות: העדפה לכוח או כסף על פני מערכות יחסים, החצנה עצמית של תדמית מקסימה וביטחון עצמי גבוה, ריכוז בשאיפות אישיות, מרמה ושקרים המשרתים אינטרס עצמי, חנופה, מסוגלות לפגוע באחרים למען עצמו, רמת אמפתיה נמוכה ועוד.
כבר במאה ה-16 המושג "מקיאווליזם" החל להיות פופולרי ושכיח. (שימש לראשונה ב-1572), אך רק בשנות ה-70 של המאה ה-20 המילה הפכה למושג של ממש בפסיכולוגיה. שני הפסיכולוגים החברתיים ריצ'רד קריסטי (Richard Christie) ופלורנס ל. גאיס (Florence L. Geis) טבעו את המושג כמושג פסיכולוגי. הם פיתחו את "סקאלת המקיאווליזם", סקאלה המודדת את רמת המקיאווליזם באישיות. הסקאלה הזו היא הדרך העיקרית בה משתמשים על מנת למצוא את רמת המקיאווליזם באישיות, ועם השנים היא התפתחה. כיום "סקאלת המקיאווליזם" הפכה למבחן הנקרא "מאך איי וי" (באנגלית: "the Mach-IV test").
במשא ומתן
אנשים בעלי מחשבה מקיאווליסטית מאופיינים באמונה מלאה במטרתם - כזו שמקדשת את כל האמצעים, מניפולטיביות, מעשיות, תחרותיות רבה, ערמומיות, נטייה גדולה לשקר, נוקשות ועקשנות.
ישנם כמה תנאים שאנשים בעלי מחשבה מקיאווליסטית "יעדיפו" שיתקיימו כדי שיוכלו להשיג את מבוקשם במשא ומתן: קשר ישיר, פנים מול פנים, עם הצד השני מולו מנוהל המשא ומתן. קיומם של כמה שפחות "כללי התנהגות מקובלים". ככל שיהיו פחות כללים כאלה יהיה לבעלי מחשבה מקיאווליסטית חופש רב יותר לאלתר. וכן, מעורבות רגשית נמוכה לעניינים שאינם קשורים למשא ומתן, שכן מעורבות כזו עלולה להסיח את דעתו של בעל מחשבה מקיאווליסטית מהשגת מטרתו במשא ומתן.
מכתב הסטטוס קוו
מכתב הסטטוס קוו (או מסמך הסטטוס קוו) הוא מכתב ששלח בשנת 1947 דוד בן-גוריון, אז ראש הסוכנות היהודית, לאגודת ישראל. המסמך מציג את עמדת הנהלת הסוכנות ביחס לענייני דת ומדינה במדינה שבדרך ובמידה רבה הוא מייצג סטטוס קוו בנושאים אלה. מכתב זה נשלח עקב אילוצים פוליטיים, על מנת שאגודת ישראל תמליץ על הקמת מדינת ישראל בפני ועדת אונסקו"פ - ועדת האו"ם שהמליצה בסופו של דבר על החלטת החלוקה ושביקרה באותם ימים בארץ.
המכתב ציין את חובתה של המדינה שתקום להבטחת חופש המצפון במדינה לכל אזרחיה וכי לא תהיה מדינה תאוקרטית. הוא לא הכיל התחייבות לגבי החוקה של המדינה שתקום והסביר את עמדת הסוכנות בארבעה נושאים הקשורים לדת ויחסיה עם המדינה שתקום:
על המכתב, שנחתם ב-19 ביוני 1947, חתמו גם הרב יהודה לייב פישמן ויצחק גרינבוים, שהיו באותה עת חברי הנהלת הסוכנות היהודית.
השלכות המכתב
במישור החוקי:
במישור הפוליטי הצטרפה אגודת ישראל לקואליציה, תמכה בהקמת המדינה ואף השתתפה בממשלות הראשונות (יצחק מאיר לוין כיהן כשר הסעד עד ממשלת ישראל השלישית). במהלך כהונת ממשלה זו, בספטמבר 1952 פרשה אגודת ישראל על רקע החינוך האחיד, גיוס חובה של נשים לצה"ל ואירועים נוספים. אגודת ישראל לא שבה לקואליציה עד המהפך של 1977.
למרות שהמכתב התייחס לסוגיות מעטות בלבד, הוא נתפס כמסמך שיצר מערכת יחסים מחייבת בנושאי דת ומדינה. חוקים חדשים שנחקקו בנושאים דתיים ואשר שינו את יחסי הכוחות נחשבו כ"הפרה של הסטטוט קוו" בידי הצד הנפגע.
אודי וקס
אהוד (אודי) וקס (נולד ב-27 ביוני 1979) הוא ג'ודוקא ישראלי.
ביוגרפיה
אודי עבר תאונת דרכים קשה בעברו אך הצליח להשתקם וייצג את ישראל באולימפיאדת אתונה (2004) תחת הקטגוריה עד 66 ק"ג. בתחרות זו היה מעורב בעל כרחו בתקרית דיפלומטית קטנה כאשר בסיבוב הראשון יריבו האיראני, אראש מירסמאלי, לא התייצב לקרב והפסיד הפסד טכני. האיראני טען כי הוא פרש כהזדהות עם הסבל הפלסטיני, אך כנראה פרישתו באה לאחר לחצים מצד הממשל האיראני שגם הבטיח לו 115,000 דולר פיצוי כבונוס על המעשה. פסילתו של מירסמאלי הביאה את אודי לסיבוב השני בו הפסיד נגד עמר מרידייה מאלג'יר.
תאונת הדרכים סמוך לים המלח
תאונת הדרכים סמוך לים המלח התרחשה ב-30 באוקטובר 2018 בכביש 90, ובה נהרגו שמונת בני משפחת עטר – ההורים וששת ילדיהם, תושבי פסגות.
התאונה
ב-30 באוקטובר 2018 בצהריים נהג יריב עטר, אבי משפחת עטר, במכונית רנו לוגן בכביש 90 מצפון לדרום. באותו זמן נהג לורן אנקרי בג'יפ מסוג טויוטה לנד קרוזר מדרום לצפון, בסופו של בילוי משפחתי במלון בים המלח יחד עם אשתו ובתו, כשבגופו החומר הפעיל המצוי בקנאביס שאותו צרך ערב קודם לכן במטרה להקל על הכאבים מהם סבל. הכביש באזור זה הוא כביש בין-עירוני דו-סיטרי בעל נתיב אחד בכל כיוון נסיעה, כשקו הפרדה מקווקו מפריד בין הנתיבים. בקילומטר ה-216 של כביש 90, בין מצדה לעין בוקק, יצא אנקרי לעקיפה של מכונית שברולט קרוז שנסעה לפניו, ולשם כך עבר עם הג'יפ לנתיב הנסיעה הנגדי, שבו נסעה משפחת עטר. כתוצאה מכך התנגשה חזית צד ימין של הג'יפ בחזית צד ימין של הרנו. כתוצאה מהתאונה, בסמוך לאחר ההתנגשות, רכב הרנו החל לבעור. אנקרי ואנשים נוספים ניסו לחלץ את בני המשפחה מהרנו הבוער, אך לא הצליחו בכך מחמת עוצמת הלהבות.
שמונת בני משפחת עטר נספו בתאונה והובאו לקבורה בבית העלמין בנתניה, עיר מגורי אמו של יריב עטר. אשתו ובתו של אנקרי נחבלו ופונו במסוק לבית חולים.
לאחר התאונה
הנהג הפוגע, לורן אנקרי, הורשע בבית המשפט המחוזי בבאר שבע בשמונה עבירות של הריגה ובעקיפה בדרך לא פנויה. בקביעת העונש התחשב בית המשפט בעברו התעבורתי של אנקרי, שכלל 22 הרשעות, 14 מתוכן בעבירות של נהיגה במהירות מופרזת ועבירות מסכנות חיים נוספות. אנקרי נדון לעשר שנות מאסר, שישה חודשי מאסר על תנאי ועוד 18 חודשי מאסר על תנאי, ופסילת רישיון הנהיגה שלו ל-22 שנים. בנוסף חויב לשלם פיצוי בסך 150,000 ש"ח לקרובי משפחה של הרוגי התאונה. אנקרי ערער על גזר הדין לבית המשפט העליון וערעורו נדחה.
הנצחה
כאשר ישיבת הר ברכה הקימה מסלול לימוד יומי של הספר פניני הלכה בשם 'הפנינה היומית' היא הקדישה את הלימוד לעילוי נשמתם של משפחת עטר שהיו מתומכי הישיבה.
פול שריידר
פול ג'וזף שריידר (באנגלית: Paul Joseph Schrader; נולד ב-22 ביולי 1946) הוא תסריטאי ובמאי קולנוע אמריקאי. בשנת 2022 זכה בפרס אריה הזהב על מפעל חיים. הפרס יוענק לו במסגרת פסטיבל הסרטים של ונציה ה-79, שיתקיים בין התאריכים 31 באוגוסט–10 בספטמבר 2022.
ביוגרפיה
שריידר נולד בגרנד ראפידס, מישיגן שבארצות הברית, למשפחה קלוויניסטית אדוקה ממוצא גרמני והולנדי. שריידר גדל בבית מחמיר ונאסר עליו לצפות בסרטים בילדותו. בגיל מסוים הוא מרד נגד משפחתו ועזב את הנצרות. שריידר למד לתואר ראשון בפילוסופיה עם התמחות בתאולוגיה.
למד לתואר שני בלימודי קולנוע במכון הסרטים האמריקאי, אליו התקבל בהמלצת של מבקרת הקולנוע פולין קייל. עד 1975 הוא עבד כמבקר קולנוע ופרסם את התזה שלו על "הסגנון הטרנסצנדנטאלי בקולנוע" שבו הוא ביטא את הערכתו לבמאים הזרים רובר ברסון ויסוג'ירו אוזו.
נשוי בפעם השנייה.
קריירה
ב-1975 שריידר ואחיו לנרד מכרו את תסריטם "היאקוזה" לאולפני קולומביה בסכום גבוה. ההצלחה נתנה לשריידר את ההזדמנות להצטרף לקבוצת הבמאים הצעירים שהתחילה לשנות את הוליווד בשנות ה-70, וכללה יוצרים כמו בריאן דה פלמה, מרטין סקורסזה, ג'ורג' לוקאס וסטיבן ספילברג.
למרות הצלחתו כתסריטאי, שריידר עבר משבר אישי בתקופה זו. לאחר שהתגרש מאשתו הוא שקע בסמים, אלכוהוליזם ודיכאון. הוא גר במכונית שלו במשך תקופה מסוימת. בסופו של דבר אושפז. לאחר תום אשפוזו ובהשראת האירועים בחייו, החל שריידר בכתיבת התסריט לסרט "נהג מונית". את כתיבת התסריט השלים תוך כעשרה ימים. בין היתר התבססה כתיבתו על פרשת ניסיון ההתנקשות הכושל במושל אלבמה ג'ורג' וולאס בשנת 1972, פרשה אליה נחשף שריידר במהלך אשפוזו. הוא גילה עניין במשפט וכן ביומנו של המתנקש ארתור ברמר, שקטעים מתוכו התפרסמו בעיתונות באותה עת. הצלחתו של הסרט, שזכה בין היתר בפרס האקדמיה לקולנוע לסרט הטוב ביותר ובפרס דקל הזהב, תרם להמשך הקריירה של שריידר. כמו כן, הצלחה זו תרמה להחלטתו של שריידר להתחיל לביים.
שריידר המשיך לכתוב תסריטים לסרטים נוספים של מרטין סקורסזה, בהם "השור הזועם" (עליו היה מועמד לפרס האקדמיה לקולנוע על התסריט) ו"הפיתוי האחרון של ישו" (1988).
בשנת 1978, ביים את סרטו הראשון "אנשי הצווארון הכחול" ("Blue Collar") שכתב (שוב עם אחיו). וב-1980 כתב וביים את "ג'יגולו אמריקאי".
בשנת 1985 ביים את "מישימה - החיים בארבעה פרקים", סרט עלילתי-ביוגרפי על חייו של הסופר היפני יוקיו מישימה.
בשנת 1988, ביים סרט המבוסס על סיפורה של פטי הרסט, נכדתו של איל העיתונות ויליאם רנדולף הרסט. קורבן חטיפה שזמן קצר לאחר מכן הפכה לפושעת בעצמה: היא שדדה בנק ונשלחה לכלא.
בשנת 2008, ביים שריידר את הסרט "אדם בן כלב", עיבוד לספרו של יורם קניוק בן אותו השם, שצולם בחלקו בישראל.
בשנת 2013, ביים את הסרט The Canyons, על פי ספר מאת ברט איסטון אליס, בכיכובה של לינדזי לוהאן.
לאורך השנים זכה שריידר במגוון פרסים, בהם פרס גילדת הכותבים האמריקאית על הישגיו בכתיבה בשנת 1999, פרס שפנר של מכון הסרטים האמריקאי לשנת 2005 ועוד. בשנת 2019, היה מועמד לראשונה לפרס האוסקר על התסריט לסרטו "הכנסייה החדשה" (First Reformed) בכיכובו של אית׳ן הוק.
בשנת 2021 ביים את הסרט "סופר הקלפים" (The Card Counter), בכיכובם של אוסקר אייזק וטיפאני האדיש. הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים של ונציה וזכה לשבחים רבים על ידי המבקרים.
Dying Fetus
Dying Fetus (בעברית - עוּבּר גוסס) היא להקת דת' מטאל ברוטאלי/טכני אשר נוסדה בשנת 1991 באנפוליס, מרילנד שבארצות הברית.
המוזיקה של דיינג פיטוס מאופיינת בעיקר בזכות נגינת התופים בסגנון הבלאסט ביטס, ריפינג מסובך וטכני וריפי הסלאם/ברייקדאונים איטיים. דיינג פיטוס היא אחת הלהקות היחידות שמשלבות שני סולנים שמשתלבים שניהם באותו השיר- ג'ון גלגר (הגיטריסט) שר גראולינג בצורה מחוספסת ועמוקה יותר, ועל כן יותר קשה להבין את המילים, ואילו שין בייסלי (הבסיסט) מבצע את הגראולינג בצורה צרחנית יותר, שנותנת לו אפשרות להגות את המילים בדיוק יותר, אך עדיין לא תמיד מבינים את פשר המילים. מבחינה לירית, הלהקה כתבה בעבר בסגנון הגור הישן והמוכר, אך באלבומיה המאוחרים פנתה אל ליריקה פוליטית יותר, שמציגה בעיקר ביקורות אגרסיביות שממוענות לקראת דברים כמו דת, תאגידים, ובעיקר מלחמה. לאחר שחרור האלבום Destroy the Opposition וסיבוב ההופעות שנעשה אחריו, בשנת 2001, עזבו הסולן/בסיסט ג'ייסון נטרטון והמתופף קווין טלרי את הלהקה כדי להקים להקה אחרת. לאחר מכן עזב את הלהקה גם הגיטריסט ספרקי ווילס. כדי לשמור על הלהקה, גייס ג'ון גלגר צוות חדש לגמרי, וביחד הם הקליטו את האלבום "Stop At Nothing", האלבום הראשון שלהם לאחר הפיצול.
מאז שהוקמה הלהקה, דיינג פיטוס פיתחו לעצמם שם בסצנת הדת' מטאל על ידי הופעות קשוחות ונמרצות, מה שהכתיר אותם כאחת הלהקות החשובות ביותר בז'אנר עד כה. שיטותיהם השפיעו על המון מעריצים בז'אנר והם ממשיכים להשפיע עד היום.
פשאסניש
פשאסניש (בפולנית: Przasnysz; ביידיש: פרושניץ) היא עיר מחוז קטנה בפרובינציית מזוביה שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
פשאסניש נזכרת לראשונה בשנת 1416, ובשנת 1427 הוענקו לה זכויות עיר והיתרים לקיים בה שווקים וירידים. מיקומה של העיר על דרך מסחר בין ורשה ודנציג, ובסמוך לגבול פרוסיה, תרמה לפיתוחה הכלכלי.
באמצע המאה ה-17 נפגעה העיר קשות כתוצאה מקרבות הפולנים והשוודים. בחלוקת פולין השנייה, בשנת 1793, נכללה העיר בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית. בשנת 1867 הפכה העיר לעיר מחוז, ובשנים שלאחר מכן הוקמו בה מפעלי תעשייה שונים.
יהודי פשאסניש
יהודים ישבו בעיר מהמאה ה-16, אך בהמשך אותה מאה גורשו ממנה. היישוב היהודי בעיר חודש בראשית המאה ה-18, ועד סוף אותה מאה היו יהודי העיר כפופים לקהילת צ'חאנוב הסמוכה. בין השנים 1822 ו-1862 הוטלו מגבלות מגורים על יהודי העיר, והם רוכזו ברובע אחד. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 נפוצה בעיר החסידות, ולקראת סוף המאה ה-19 הוקמה בעיר התארגנות ציונית ראשונה.
בשואה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו מהעיר רוב יהודיה, בעיקר למקוב מזובייצקי ולוורשה. כאשר נכנסו הגרמנים לעיר, ריכזו אלו את מעט היהודים שנותרו בה בכנסייה המקומית, שם הוחזקו במשך הלילה שכובים על הרצפה, בפיסוק רגליים וידיים. למחרת בבוקר, הועמסו היהודים על משאיות, ונלקחו לפרוסיה המזרחית, שם הוצגו בפני האוכלוסייה המקומית. כעבור כמה ימים הותר ליהודי העיר לשוב לפשאסניש, ואלו מצאו כי בתיהם נתפסו בידי שכניהם הפולנים, או נבזזו על ידם.
ב-29 בספטמבר 1939, במהלך חג הסוכות, ריכזו הגרמנים את יהודי העיר מחדש בכיכר המרכזית בה, וגירשו אותם במשאיות לעבר הגבול הסובייטי, משם התפזרו אלו בערי הסביבה. כ-40 משפחות יהודיות ששבו לפשאסניש נצטוו לענוד בה טלאי צהוב, ובתחילת שנת 1940 גורשו למקוב מזובייצקי, שם חלקו את גורל יתר יהודי המקום.
בכפר ליד העיר יודוויגה שפט פעלה להצלת יהודי ועל כך קיבלה הכרה כחסיד אומות העולם.
קנת' סטיוארט
קנת' סטיוארט (9 בספטמבר 1891 - 3 בנובמבר 1945) היה גנרל קנדי, אשר שימש כמפקד צבא קנדה, וכמפקד הארמייה הראשונה במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
סטיוארט נולד ב-9 בספטמבר 1891 בעיר שלושת הנהרות בקוויבק, קנדה. הוא למד במכללה המלכותית הצבאית של קנדה, ובשנת 1911 התגייס לצבא קנדה. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא לחם בחזית המערבית במסגרת ההנדסה הקרבית. ב-25 במאי 1919 הוא מונה לקצין ההנדסה של המחוז הצבאי ה-13, עד 31 במאי 1920. ב-1 ביוני של אותה שנה מונה לקצין ההנדסה של המחוז הצבאי ה-5, וב-25 בינואר 1928 הועבר למחוז הצבאי ה-11. ב-1 באוקטובר 1929 מונה לעוזר ראש אגף המודיעין, וב-22 ביוני 1931 הועלה לדרגת לוטננט קולונל. ב-1 בינואר 1934 הוא מונה למדריך במכללה הצבאית המלכותית, וב-12 בדצמבר 1938 מונה למנהל בכיר באגף המודיעין.
סטיוארט נפטר ב-3 בנובמבר 1945 באוטווה בגיל 54.
מתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי
מתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי היו יהודים מן היישוב העברי בארץ ישראל שהתגייסו לצי המלכותי הבריטי (RN) בשנת 1942, באמצעות המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, כדי לתרום למאמץ הכולל במלחמה בגרמניה הנאצית וכדי לרכוש ידע בנושאי הימאות. הימאים היו פזורים בכלי שיט ובמספנות הצי באגן הים התיכון ושירתו גם בצוללות, בטרפדות ובמשחתות.
המתנדבים לא התפרסמו במעשי גבורה ותהילה מיוחדים במינם, אך עבודת שגרתם היומיומית הצטברה בסופו של דבר למאזן הישגים מרשים אשר הטביע את חותמו על הימאות הישראלית ועל התפתחות הצי הישראלי והקמתו של חיל הים הישראלי. הם טיפחו יחסים טובים עם עמיתיהם האנגלים, קידמו יחסי אחווה והבנה הדדית וידעו לעמוד על כבודם הלאומי. הם הוכיחו עצמם בשירותם בצי כאחראים וכמסורים לתפקידיהם הרבים והמגוונים, והפיקוד האנגלי ידע להעריכם. הם התחבבו על הקהילות היהודיות בתפוצות, שימשו כשגרירים בלתי מוכתרים של המדינה שבדרך, ופעלו למען עליית יהודים ארצה.
החזית באגן הים התיכון וראשית ההתנדבות
התגייסותם של אנשי היישוב העברי בארץ ישראל לצי המלכותי הבריטי במלחמת העולם השנייה הייתה חלק ממגמת התנדבותם למלחמה בגרמניה הנאצית, ובפרט נבעה ממדיניות ברורה ומוגדרת של הסוכנות היהודית וההגנה "לקנות בכל מחיר ידע צבאי בים באוויר וביבשה".
בשנים 1940–1941 נרשם דף קודר במצב בעלות הברית באזור הים התיכון : הם נסוגו מן האי כרתים, והגרמנים פתחו בהתקפה רבתי וזרעו מוקשים בנתיבי האספקה בים. היה צורך דחוף להתחיל בבניית ספינות שולות מוקשים לפינוי עורקי הים לשם אספקה סדירה. הבריטים למדו מהר לדעת כי בעלי מקצוע רבים מרוכזים בעיקר בחיפה. לכן ראתה המפקדה הימית במזרח התיכון (מפקדת הלבנט ששכנה בסטלה מאריס בחיפה בפיקודו של קפטן גאי אונסלו ליידקר) את המקום המתאים ביותר להקמת מספנות בעיר נמל זו. גישתם הייתה להפוך במהירות את אוניות הדייג לשולות מוקשים. הבריטים היו מודעים ליכולת הטכנולוגית בעיר, ונעזרו בשירותיהם של בית הספר בסמ"ת, של התכניון העברי וכן בשירותי מספנות קירשטיין את גרינשפון, כיום נקראת החברה Israel Kirstein Corp. Ltd.
עם פרוץ המלחמה בשנת 1939 פנו יורדי ים רבים, עובדי נמל ואנשים במקצועות אחרים הקשורים למקצועות הימיים, למוסדות הלאומיים ולשלטונות הבריטיים וביקשו לגייסם לצי המלכותי. אולם, למרות מצבם הקשה, בעיקר אחרי כניעת צרפת בשנת 1940, לא התלהבו הבריטים מן הפניות והבקשות מסיבות שונות. הסיבה הראשונה הייתה היוקרה הבריטית, שכן השירות בצי נחשב לשירות בכיר (Senior Service) והאנגלים לא ראו בעין יפה שירות בצי של יהודים ארץ ישראלים בתפקידי קצונה ובתפקידי נגדים בכירים, אשר יפקדו על ימאים בריטיים ותיקים. הסיבה השנייה והעיקרית הייתה מעצורים פוליטיים ושיקולים של משרד המושבות הבריטי. שערי הצי היו נעולים, אפוא, בפני המתנדבים היהודים, ורבים מהם פנו לכוחות היבשה. חלקם שירתו ביחידות הסווארים שעסקו בפריקת מטענים בנמלים. תרומתן של יחידות אלו הייתה ניכרת, וצ'רצ'יל נתן לכך בטוי בנאומו על חזית קירינאיקה (Cyrenaica) ויוון.
מגמת המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית וההגנה בגיוס ימאים הייתה לשתף יהודים מארץ ישראל במאבק נגד הנאצים, לנצל את המלחמה לעיצוב כוח צבאי יהודי, וליצור אפשרות של רכישת נשק. רבים מבני היישוב יוצאי אירופה רצו לקחת חלק פעיל במלחמה ולנקום את דמם של בני משפחותיהם שנרצחו. אבל הרכב כוח האדם של המגויסים היה מגוון, וכלל יוצאי אירופה ואחרים. ביחידות ימיות של ממש שירתו מתנדבים מעטים, שכן רובם שירתו במתקנים ובכלי שיט חופיים במקצועות מכונאות, מסגרות, נגרות או הנדסה. 13 קצינים ממינוי הסוכנות היהודית עסקו במקצועות המכונה, חשמל ואלקטרוניקה, וקצין אחד התמנה לתפקידים מיוחדים. סך הכל מנתה ההתנדבות לצי הבריטי כאלף ומאה יהודים ארצישראליים.
המתנדבים לצי היו מעוניינים לעבוד ולשרת בים, אך מעטים זכו להגיע לכלי השיט. במרוצת הזמן הוצבו שבעה ממתנדבי היישוב בצוללות, שמונה עשר בטרפדות, מאתיים בסירות מנוע בתוך הנמלים, מאה וחמישים באוניות מלחמה שונות, שמונה עשר שירתו כאלחוטאים, והשאר ביחידות חוף שונות בנמלי הים התיכון וגם לעיתים מחוצה לו, בעיקר בתפקידי הנדסה ותחזוקה של אניות.
היו מתנדבים שהתגייסו לצי תוך עקיפת מנגנוני הביורוקרטיה של ההגנה והסוכנות. מינוי הקצינים היה של הסוכנות, לפי מפתח השכלה אקדמית. הקצינים היו מהנדסים בהשכלתם, וקיבלו מנוי של לוטננט (סרן בצי) ואחר כך מינוי נמוך יותר של סב-לוטננט (סגן בצי), אף שלא כל מהנדס קיבל מנוי של קצין. כקצין קישור למתנדבי הצי הבריטי התמנה רב חובל זאב הים.
הגיוס
בשלהי שנת 1941, כאשר המחסור החמור בכוח אדם מקצועי העיק ביותר, נאלצו אנשי הצי להסכים לגיוס בעלי מקצוע מיומנים בני עמים זרים שנחשבו בעלי ברית פוטנציאליים למלחמה בגרמנים. בין היתר ניאותו לגיוס יהודים ארצישראליים. מפקדי הצי המלכותי הבריטי בבסיס חיפה, קפטן (אל"ם בצי) גאי אונסלו ליידקר ולוטננט-קומנדר (רס"ן בצי) מיצ'ל, הכירו היטב חלק מן הארצישראלים שעבדו כאזרחים במספנות ובבתי המלאכה של הצי בתיקון כלי שיט ובמתן שירותים כמו הפיכת סירות דיג לשולות מוקשים, והתרשמו לטובה מכישוריהם. לאחר שיחות בינם ובין ראש המחלקה הימית של הסוכנות היהודית בר כוכבא מאירוביץ, בא כוח המחלקה הימית בחיפה ד"ר נפתלי וידרא, מזכיר מועצת פועלי חיפה ולשכת העבודה בנמל חיפה אבא חושי, היועץ המשפטי של הסוכנות דב יוסף, וראש המחלקה המדינית משה שרת - הסכימו לידקר ומיצ'ל להמליץ בפני הממונים עליהם במפקדת הצי באלכסנדריה על גיוס יהודים לצי הבריטי לתפקידי חוף בלבד.
קודם לכן גויסו בודדים לצי בהמלצת הסוכנות. היו אלו שבעה מתנדבים, אחד מהם בדרגת תת-קצין, שתפקידם היה להציב את הרשת נגד מוקשים ואנשי צפרדע בכניסה לנמל חיפה. אלו היו אנשי ה Boom-Defence בראשותו של מוריס אריה. מסתבר מתוך מכתב שהמתנדבים שלחו למשה שרת כי תנאי שירותם היו משפילים. הם קיבלו פחות שכר מהמלחים הבריטיים, לא קיבלו תלבושת רשמית ומדים וגם לא צוידו במסמכים המעידים על היותם אנשי הצי, אלא ברישיון כניסה לנמל בלבד.
במקביל בדקו אנשי השלטון הבריטי גם את סוגיית גיוס ערבים ארצישראלים לצי. מפקדת הצי באלכסנדריה הטילה על לוטננט-קומנדר סקין-דוף לבדוק את הסוגיה, והלה הוציא מזכר בעניין ביום 20 בפברואר 1942. במזכרו הדגיש סקין-דוף את הצורך בגיוס יהודים וערבים במידה שווה לאותן יחידות. הוא הסביר כי המצב בפלשתינה מסובך, והמליץ לאנשי הצי לנקוט במשנה זהירות. מאידך, הסביר את יתרון גיוס היהודים בשל נאמנותם, המוטיבציה להילחם באויב משותף, וזמן ההכשרה הקצר יותר בזכות השכלתם. בנוסף הסביר כי תהיה בעיה לערבי לקבל פקודות מיהודי ולהפך. הוא המשיך לבקר את מדיניות שלטונות המנדט כנגד המעפילים בפרשת סטרומה ובגירוש מעפילים לאי מאוריציוס. במזכרו הדגיש כי המושג פלשתינה ריק מתוכן, וכי אין לערבים נציג בר שיחה. כמו כן ביקר את רצח אברהם שטרן (יאיר), והסביר כי הבריטים יוצרים במו ידיהם אויב מידיד. בסיכומו של עניין נתקבלה המלצת לידקר ומיצ'ל, ובחודש אפריל 1942 גויסו כ-25 בעלי מקצוע.
בדברים שנשא בוועידה הראשונה של איגוד חיילים משוחררים שהתרחשה ב-1946 אמר משה שרת:. בדברים אלו באה לידי בטוי אמונתו של שרת ביעודם של המגויסים לקראת התפקידים לעתיד לבוא, להקמת מדינה יהודית בה האמין בכל מאודו.
נאמנים לקו זה של חתירה בלתי פוסקת להגדלת מספר המגויסים, פונה בר כוכבא מאירוביץ במרס 1942 בתזכיר מפורט לתנאי הגיוס של מתנדבים יהודים לצי בריטי, והתנאים שהוצגו היו:
במכתבו מ-18 באפריל 1942 מודיע קפטן ליידקר למשה שרת כי לפי החלטת המפקדה באלכסנדריה יגויסו הארצישראלים לשירות ביחידות חוף באגן המזרחי של הים התיכון. למרות מכתב זה, טרם החל הגיוס. משה שרת תוהה במכתבו מן ה 26 במאי 1942 על הסחבת ומציין כי האנשים שהוועדו לגיוס ליחידות הצי, קצרה רוחם מלחכות והם התגייסו ליחידות הצבא באשר עז רצונם להילחם בנאצים.
ראש המחלקה המדינית של הסוכנות עשה מאמצים רבים לגייס לעניין את מיטב ידידי הרעיון הציוני באנגליה לבטל את הדחייה. המשא ומתן עבר לדרגים בכירים של האדמירליות ומניסטריון המלחמה בלונדון.
חודשי הקיץ של 1942 היו החדשים הקריטיים ביותר במלחמת העולם השנייה. קלגסי היטלר צרו על סטלינגראד ורומל התכונן לפרוץ את קו הביצורים האחרון לפני עמק הנילוס, אם כי הצטרפותה של ארצות הברית למלחמה ב-8 בדצמבר 1941 הפיחה תקווה חדשה כי הניצחון בו יבוא, עדיין נכונה הייתה מלחמה ארוכה ועקובה מדם. המצב הקשה בחזיתות האיץ את ההחלטה לגיוס.
הפעילות המדינית נשאה פרי. במכתב מתאריך ה-26 באוקטובר 1942 הודיע ליידקר למשה שרת כי האדמירל מפקד כוחות הצי באלכסנדריה, נתן אישור לגיוס יהודים לצי הבריטי וכי קציני הקישור יוצבו בלשכות הגיוס בארץ. המכתב נשלח ביומו השלישי של קרב אל-עלמיין השני, מה שהמחיש עוד יותר את המצוקה הבריטית. כ-1,100 מתנדבים ארצישראלים גויסו לשורות הצי וכ-13 קצינים, המתנדבים הארצישראלים לצי השתייכו ל-RNVR) Royal Navy Volunteers Reserves).
לשכת הגיוס של הצי שכנה ברחוב יפו 104 בחיפה.
משאבי כח האדם לגיוס היו האגודות הימיות "הפועל", זבולון צופי-ים, אשר חונכו מגיל צעיר לתפקידי ים, עובדי בתי מלאכה ליד הנמלים ומתקני הצי הבריטי ובעלי מקצועות טכניים אחרים. רוב המגויסים הופנו ללשכות הגיוס בהמלצת ארגון "ההגנה".
אבל המאבקים לא תמו. רוב המתנדבים רצו לשרת ביחידות ימיות של ממש דבר שלא ניתן להם בנקל ורק מספר מועט הצליח לעלות על כלי שיט.
יחס הבריטים למתנדבים
האנגלים ידעו מעט מאוד אודות המתנדבים היהודים, והעניין היהודי היה רחוק מהם. הם נהגו להתנשא מעל הארצישראלים, יהודים וערבים כאחד. האנגלים ששירתו בארץ ישראל היו נתונים להשפעת הגישה הבריטית האנטי-ציונית ותדמיתן השלילית של המחתרות היהודיות שפעלו נגד שלטון המנדט. לעיתים עמדו ברקע גם אנטישמיות בסיסית וזיהוי היהודים עם קומוניזם ועם השאיפה להשתלט על המזרח התיכון. ותיקי הימאים הבריטים התקשו להשלים עם הגעת בחורים צעירים ומוכשרים שהתקדמו מהר מהם בסולם הדרגות, ולעיתים אף הפכו למפקדיהם. לימים, זכו הימאים היהודים לכבוד, לאמון ולהערכה בזכות מסירותם ומקצועיותם, בעוד שגיוס ימאים ערבים הופסק והם נפלטו מהצי לאחר מספר מקרי חבלה בבסיס האדמירליטי במפרץ חיפה.
במהלך השרות בצי נרשמו מספר מקרי עימות בין האנגלים למתנדבים:
בסיסי הצי שבהם שירתו מתנדבי היישוב
בסיס מורטה - HMS Moreta: עם התגייסותם הוצבו המתנדבים היהודים בבסיס מורטה שבחיפה. מבסיס זה הופנו בהדרגה למספנות באלכסנדריה, בפורט סעיד, בתעלת סואץ, בטריפולי ובבנגזי. היו גם שהגיעו לביירות, למאסאווה, למלטה ולמתקנים אחרים. בסיס מורטה היה למרגלות הכרמל, במקום בו נמצאים היום קריית אליעזר ומוזיאון ההעפלה וחיל הים. בבסיס זה גרו מתנדבי הצי ששירתו בחיפה. שלמה יעקבסון, יוצא המחלקה הסורית, שרת בו כמש"ק משמעת ושלישות. אימוני המתנדבים התנהלו בבסיס טירה במבואות הדרומיים של חיפה. הבסיס נסגר עם סיום המלחמה. בתקופת מלחמת העצמאות הוא נמסר לסוכנות היהודית ושימש כמרכז קליטה לעולים חדשים.
בסיס מספנות חיפה - RN Haifa Shipyards: בנמל חיפה. שירתו בו בעלי מקצוע שונים ביניהם, ג'ו נוביק, המהנדס ליווטיננט רינגר, ולוטננט קומנדר מיטשל שסייע רבות ביחסו האוהד בגיוס המתנדבים לצי.
בסיס מידוויי - HMS Midway: היה בביירות והגיש שירותים לכלי שיט שונים. שירתו בו 10 מתנדבים ארץ ישראלים.
בסיס פורט סעיד: בשל היותו בפתח תעלת סואץ היה מהחשובים שבבסיסי הצי. בתי המלאכה טיפלו בקשת רחבה של כלי שיט. היו אלה אניות קיטור מכל הגדלים, כולל ספינות טורפדו וצוללות. אנשי הצי התגוררו בבית הצי Navy House. בסיס זה מנה 200 ימאים, מהם חמישים יהודים.
בסיס סטג - HMS Stag: בקרבת נמל סואץ ותפקידו היה להגיש שירותים טכניים שונים לכלי שיט שבאו מאזור הקרבות במזרח הרחוק. שירתו בו מספר יהודים.
בסיס אדבייה HMS Adabiya: ליד פורט פואד. מילא תפקיד חשוב בהכנת הפלישה לסיציליה כאשר לוטננט בנימין קסל שיפץ בפעולת חרום את מנועי סירות הנחיתה האמריקניות, שנחשבו בלתי אמינים והתקלקלו לעיתים תכופות. על פעילותו זו הומלץ לדרגת לוטננט-קומנדר (רס"ן), אך הנציב העליון לא אישר את העלאתו בדרגה. הוצע לו גם פיקוד על אוניית תיקונים גדולה במזרח הרחוק, אך סיום המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט ביטל את המנוי. בבסיס שירתו 500 ימאים, מתוכם 15 בעלי מקצוע יהודים.
בסיס די.אי.אם.אס - Defensively Equipped Merchant Ships) HMS DEMS), פורט תאופיק: מחנה קטן שעסק בהדרכת תותחנות לימאים מצי הסוחר. הצוות אימן את הימאים בתותחנות. שירתו בו שלושים אנגלים ועשרה יהודים.
בסיס נייל - HMS Nile: בסיס מפקדת הצי הבריטי של האזור המזרחי של אגן הים התיכון. מכאן פעלו המשימות המבצעיות של השייטות השונות. בסיס זה טיפל בנושאי אפסנאות וכח אדם. בבסיס זה שירת זאב הים כקצין קישור של המגויסים היהודים באזור. בבסיס שירתו ימאים יהודים שהפעילו סירות מנוע. בשנת 1942 הוקם באלכסנדריה, בראס אל תין, בסיס קטן לתחזוקה ותיקון של עשר ספינות משמר חופים שצדו צוללות אויב בחופי מצרים. היהודים היוו סמל למקצוענות, ולימים נתמנה למהנדס הבסיס לוטננט שניידר היהודי.
בסיס פרומתאוס - HMS Prometheus: בנמל אלכסנדריה, התמחה בתיקון אביזרים קטנים לכלי שיט. בבסיס שירתו 80 בעלי מקצוע ומתוכם 15 יהודים.
בסיס ספינקס - HMS Sphinx: שימש כמחנה מעבר מרכזי של הצי הבריטי במצרים. שכן בשולי העיר אלכסנדריה. גרו בו מתנדבים יהודים גם כן.
בסיס ס.ס.מ.ד - HMS S.S.M.D: שכן בלב אלכסנדריה. הוקם בראשית 1943 באחוזת הברון היהודי פליקס דה מנשה. בחווילה הותקנו חדרי שירותים שונים וצוותים בהם כ-120 ארצישראלים התאכסנו בה. מפקדיהם גם הם ארצישראלים, לוטננט שניידר ולוטיננט גינזבורג.
בסיס מוסקיטו - HMS Mosquito: שכן באלכסנדריה ובו טופלו טרפדות וכלי שיט קטנים ונערכו מבחנים מקצועיים כמו גם קורסים כגון, צלילה לעומק 10 מטר לצורך עבודה תת-ימית. בקורסים השתתפו ארצישראלים שתורגלו גם בהגנת הנמל, בצלילה ובבדיקת דפנות אוניות מפני מוקשי עלוקה.
בסיס מאסאווה - HMS Bull Massawa: שכן בעיר מאסאווה בחבל אריתריאה לחופו של הים האדום. טרם הגעת בנות הברית שימש הבסיס את הצי האיטלקי. היה בו מעגן ומפרץ טבעי והיווה נקודה אסטרטגית לצי שלחם בגזרת האוקיינוס ההודי. עם נסיגתם מן הבסיס,טיבעו האיטלקים מספר אוניות-בבסיס HMS-Bull מאסאווה כדי למנוע מבעלות הברית שימוש בו. הבסיס היה ברשות האמריקאים כאשר המהנדס היהודי קומנדר אדוארד אלסברג, ראש יחידת ה-Salvage של הצי האמריקאי, מפנה את כל כלי השיט הטבועים. הבסיס הועבר לצי הבריטי, והיו בו מספר ארצישראלים שהיו שותפים להמשך פינוי כלי השיט הטבועים והפיכת הבסיס לשירות תיקונים עם מבדוקים. תנאי השרות בבסיס זה היו קשים ביותר, והטמפרטורה בו על המבדוק הצף הגיע ל-50 מעלות ומעלה. לשם כך, הוציאה מפקדת הצי הנחיות לחופשה רפואית של שבוע, אחת לשבועיים באסמרה. היו יחסי כבוד בין הארצישראלים לבין הבריטים, האמריקאים והאיטלקים. מפקד הבסיס היה קפטיין אדמונד פרנסיס פיצג'רלד אשר היה אוהד של המתנדבים הארץ ישראלים, מפקד מחלקת הנדסה היה לוטננט קומנדר ויליאם גדס הסקוטי שהיה אוהד אף הוא של המתנדבים הארץ ישראלים ושמר עמם על קשר עת עברו ליחידות אחרות.
עג'מי: בית הסוהר של הצי הבריטי באלכסנדריה. תנאי הכליאה בו היו קשים. תקופת הכליאה בו הייתה 21 ימי מחבוש. העבירות שנענשו היו היעדרות ללא רשות, משמעת ועריקה ומעשים פלילים. בודדים מן הארצישראלים הגיעו לשם.
אבו כביר: בסיס זה שכן בקרבת אלכסנדריה. שיפצו בו מנועי מטוסים של חיל האוויר המלכותי (ה-RAF) ומנועי סירות טורפדו. בסוף 1942 שירתו בו 25 מכונאים ארצישראלים.
בנגאזי: עם כיבוש בנגאזי על ידי הארמייה השמינית, נשלחו לבסיס 15 בעלי מקצוע יהודים מחיפה ואלכסנדריה לתחזוקה ולתיקון כלי שיט בנמל. בשעות הערב של 1 במאי 1943 נשמעה אזעקה בבסיס. ממגדל התצפית דווח כי מטוסי צלילה גרמנים התקיפו שיירה ימית בריטית, ומספר אוניות במרחק עשרה מייל מהבסיס טבעו. בשיירה היו אנשי יחידת התובלה היהודית 462. המתנדבים יצאו מיד עם סירות וחילצו כמה עשרות ניצולים יהודים.
טריפולי: בסיס זה הוקם לאחר שכוחותיו של רומל מוגרו. לבסיס הגיעו 10 יהודים מחיפה שעזרו בהתארגנות הבסיס מבחינה מקצועית. שימש כבסיס זניקה לפלישה לסיציליה. לויטננט קומנדר מיצ'ל שעזר רבות בגיוסם של הארץ ישראלים נהרג בו מהתפוצצות מדחס.
בסיס ביירות מחנה מיידון: מחנה זה שימש כבסיס הצי הבריטי בביירות ושימש בתחילת המלחמה, אחרי כיבוש לבנון מצרפת של וישי, כמקום מושבו של קפטן לידקר עד אשר העביר את דגלו ומושבו לנמל חיפה. הבסיס הגיש שירותי תיקונים ואספקה לכלי השיט שהגיעו לאזור. בבסיס זה שירתו עשרה ארצישראלים בתפקידים שונים.
יחידת הגנת הנמל - Boom Defence
בשלהי שנת 1941, עוד לפני פתיחת שערי הגיוס הרשמי לצי, הסכימה מפקדת הצי בחיפה לפי בקשתו של דוד הכהן למסור חלק מהגנת נמל חיפה ליהודים. הנמל היווה מטרה להתקפת צי הצוללות האיטלקי, אשר הצליח לשלח לפתח הנמל טורפדו שפגע באונייה. תשובת הבריטים הייתה משולבת, התקנת רשת פלדה לחסימת פתח הנמל נגד תקיפת טורפדו, והתקנת פונטונים לפניה כהגנה נגד סירות נפץ מיחידת הצי האיטלקי בפיקודו של האציל מבית בורגזה. תפקידם המוגדר של אנשי הגנת הנמל היה לשמור על רשת החסימה לנמל כנגד צוללים קרביים עוינים (אנשי צפרדע). הקבוצה מנתה 12 איש, בתוכם בוגרי הקורסים הימיים של ההגנה מקבוצת הכ"ג ומקבוצת החפרים ששירתו ביוון. הימאים הפליגו בסירות והיו זורקים פצצות עומק כדי לפגוע בצוללי אויב. אנשי היחידה התגוררו במלון רקס בחיפה, ואחר כך הועברו לבסיס מורטה. חלקם עסקו בהברחת נשק בסיוע חיילי הבאפס ששמרו על שובר הגלים, ומפקד יחידה זו תת-קצין מוריס אריה נעצר ונכלא לשנתיים יחד עם עוד מלח בעוון הברחת נשק להגנה מן היחידה. מתנדב אחר ששירת כחיל ביחידה זו הוא לובה אליאב.
יחידת מבצעים משולבים - Combined Operation
מספר מגויסים יהודים הגיעו ליחידת המבצעים המשולבים של הצי. הייתה זו יחידת קומנדו שהנחיתה לוחמים בעורף האויב. בין הימאים היהודים ששירתו ביחידה זו היה דוד פרומר לימים ממלא מקום מפקד שייטת 13. בין המבצעים הייתה הפשיטה לדודקנז.
באוניות ובצוללות
המניעים והסיבות שהביאו לשירותם של בעלי מקצוע בצוללות, בטרפדות, ובכלי שיט אחרים היו רבים ושונים, אך בין העיקריים שבהם בלטו במיוחד:
צוללות
בצוללות שירתו 7 מתנדבים ארצישראלים. משה בוק שירת בצוללת HMS Partin כמכונאי ומכשירן. בסיס הצוללות היה בביירות. לאחר מכן, עבר לצוללת חדישה יותר וזו השתתפה בהורדת אנשי קומנדו לחופי אויב ותקיפת אוניות גרמניות. עם כניעת גרמניה, הודות לכך שגרמנית הייתה שפת אמו, נבחר בוק לצוות מיוחד של צוללנים שמשימתם הייתה לקבל מן הגרמנים צוללות שלל מבסיסם בנורווגיה. היו אלו צוללות חדישות עם "שנורקל" לטעינת מצברים מתחת למים. טכנולוגיה שטרם הייתה ידועה לצי הבריטי, אחרי המלחמה פתח בוק חנות צילום ושעונים בחיפה, חנות שהפכה למקום מפגש חברתי ליוצאי הצי הבריטי והישראלי. צוללן ארצישראלי נוסף בשם משה מירון (מירצ'י) שירת כמכונאי בצוללת. צוללן נוסף היה יצחק מרק ששירת כמכונאי בצוללת. במהלך הקרבות הצוללת בה שירת טובעה, אבל יצחק, למזלו, היה בחופשה לרגל נישואי אחותו. לאחר המלחמה יצחק השתתף בהקמת כפר הדייגים "מכמורת", עסק בעלייה ב' ובמלחמת העצמאות, שירת בחיל הים.
בטרפדות M.T.B ובספינות קרב חופיות M.L
המתנדב עקיבא פסטרנק שירת בטרפדת בתפקיד אחראי חדר מכונה. הטרפדת השתייכה לשייטת העשירית של הצי המלכותי ופיטרלה במימי דרום איטליה וצפון אפריקה. בסיסה היה במלטה. המתנדב אורי ליפמן, יהודי יחיד בספינה. החליף את אחראי חדר המכונות שנהרג בפעולה בספינת קרב חופית. תפקידם היה ללוות שיירות ולבצע פעולות קומנדו בים האגאי בשיתוף עם לוחמי המחתרת היוונית. הצוות שמנה 15 איש השתתף בפלישה לאיטליה.
ספינת משא מעץ, סקונר Schooner
בין המגויסים לצי הבריטי הייתה קבוצה של אלחוטנים יהודים שהשתתפו במבצעים שונים. הקבוצה אומנה בבית הספר לאלחוט באלכסנדריה. הם הופלו, ולא הוכנסו בסוד הצפנים. בשלהי 1944 הורגש מחסור גדל באלחוטנים עקב ההכנות לפלישה לסיציליה. קבוצה של אלחוטנים יהודים, ביניהם גד בן-ארי נשלחו לסקונר חופים בת 150 טון שסיפקה נשק ותחמושת ללוחמי המחתרת היונים באיי הדודקנז, שם השתתפו בפעילות הקומנדו נגד הגרמנים ובמעקב מוסווה אחרי תנועתם בבסיס הצוללות.
פונהיבן - HMS Foinhaven
ספינת קיטור מיושנת ששימשה במלחמת העולם הראשונה כשולת מוקשים. אחר כך שימשה כבית ספר צף לתותחנות נגד מטוסים לימאי הצי המסחרי. מאחר שספינה זו ביצעה את תפקידה קרוב לחוף, החליטה מפקדת הצי להפעילה על ידי צוות ארצישראלי שמנה 30 מכונאים וסיפונאים יהודים ו-10 בריטים בתפקידי פיקוד ומנהלה. המתנדב אברהם רוזן, שירת על שולת מוקשים.
אנדבור - HMS Endevour
אונייה בת 2000 טון, שימשה למדידות ובסיסה היה בפורט סעיד. מיפתה את עומק הים. שירתו עליה מספר ימאים יהודים.
בולפינץ - HMS Bullfinch
אונייה בת 4000 טון. עסקה בנושאי תקשורת והנחת כבלים באזור המזרחי של אגן הים התיכון. שירתו עליה מספר אלחוטנים יהודים.
אייל - HMS Isle
אונייה בת 1000 טון. שימשה כשולת מוקשים באגן המזרחי של הים התיכון. שירתו עליה מספר יהודים.
בלנהיים - HMS Blenheim
אנייה בת 6000 טון. עגנה באלכסנדריה והוגדרה כאניית אם לתיקונים, ובעיקר עסקה בשיפוץ צוללות. בין 300 בעלי המקצוע ששירתו עליה היו כ-20 יהודים.
ויליץ' - HMS Weelich
אנייה אחות לבלנהיים, אשר עגנה בקרבתה, גם עסקה בתיקוני אוניות. הוצבו בה שישה בעלי מקצוע יהודים.
מתנדבי היישוב בקורס טיס של הצי
גולת הכותרת בצי הבריטי הייתה זרוע האוויר שלו (FAA Fleet Air Arm), וחלומם של מתנדבים היה לשרת כטייס בנושאות מטוסים. הפיקוד העליון של הצי ומשרד המושבות, חששו מגיוס המתנדבים לתפקידים מבצעיים, כדי למנוע שימוש בהכשרה הצבאית נגד בריטניה לכשמלחמת העולם תסתיים. הגיוס לחיל האוויר המלכותי היה במשורה, ובמנויי הסוכנות היהודית. איש מהמתנדבים לא הגיע לתפקידים אלה בכוחות עצמו.
בשנת 1943–1944 היה מחסור חמור באנשי צוות אוויר בחזית היפנית והאירופית, והצי יצא בקריאה למתנדבים משורותיו. לקריאה זו נענו שניים: אדמונד וילהלם ברילנט וצבי אבידרור. אדמונד וילהלם ברילנט היה יוצא פלוגת משמר הרכבת. הוא היה בעל הכשרה בתעופה, ושימש כמדריך טיס של ההגנה בקלוב התעופה הארץ ישראלי בכפר ילדים. ברילנט שאף להיות טייס בצי, נשלח לקורס טיס והומלץ לקצונה על ידי קפטיין פיצג'רלד מפקד בסיס מסוואה ולוופטיננט קומנדר ויליאם גדס מפקד הנדסה בבסיס מסוואה. הוא שירת גם בבסיס חיל האוויר של הצי הימי (Phoenix), והשתלב בקורס הכשרת טייסים על נושאות מטוסים. הקורס לא יועד לארצישראלים, וברילנט הודח כשמפקדת הצי "גילתה" שהוא מתנדב ארצישראלי. הוא שירת בצי עד שנת 1946.
צבי אבידרור, שהיה מתנדב בצי הבריטי, עשה את ראשית שרותו על המשחתת "קרלייל" (HMS Carlyle) שהופצצה על ידי חיל האוויר הגרמני ליד כרתים וטובעה. משחתת הצי שעברה במקום משתה את אבידרור מהמים, והוא ניצל והוצב במצרים, שם ניסה להגיע לזרוע האוויר של הצי. הוא הוצב כמקלען על מטוס קטלינה PBY-5A לאחר תום המלחמה, ושירת בצי עד 1946. הסיבה הרשמית שנמנע ממנו להגיע לקורס טיס הייתה שאלת האנגלים "מה יקרה אם יפול בשבי כיהודי?". עם קום המדינה שירת בחיל האוויר וקיבל דרגת ייצוג של רס"ן בתפקיד קצין קדטים של הקורס הראשון בחיל האוויר. בשנת 1952 פרש מחיל האוויר במחאה על נטילת דרגתו והורדתו לדרגת סמ"ר. אבידרור שירת בטייסת 69 והביא את ה-B17 למוזיאון חיל האוויר בחצרים.
בשרות ההעפלה וה"הגנה"
מהימאים היהודים שבשירות הצי הבריטי נמנע לבוא לעזרת בני עמם באירופה, אך רבים מהם מצאו דרך לסייע במשימות ההגנה וההעפלה, וכן בארגון הקהילות היהודיות במצרים מחשש פורענויות אפשריות.
אחד מן המתנדבים, גרשון ריטוב, פעל באלכסנדריה במסגרת ארגון ההגנה בהתאם להנחיות נציג הסוכנות היהודית יעקב צור. נציג הסוכנות היה מעביר ידיעות על המתרחש בארץ ישראל בעת מפגשים של חברי ההגנה בבתי ציונים מבני המקום. לעיתים הגיעו לשם משה שרת ואליהו גולומב, שהיו מעבירים תדריכים באשר למדיניות ההגנה. באלכסנדריה אורגנו מגויסי הצי לחוליות ומחלקות, והקצו להם אזורי מגורים של יהודים כדי להגן עליהם במקרה של פרעות. כאשר הבריגדה היהודית התכוננה להפליג ממצרים לאיטליה נצטוו אנשי הצי, בראשותו של גרשון ריטוב, לרכז מידם כלי נשק ופנקסי חיילים. נאספו 300 פנקסים למחתרת בארץ. פירוש הדבר היה 300 עולים, אלו היו הכפילים לחיילי הבריגדה. בנוסף פעלו המתנדב מרדכי רון וחבריו באיסוף "תעודות מסע", וכך אפשרו לצעירים מן המקום לעלות ארצה עם אוניות המשא הישראליות "עמל", "עליזה" ו"עתיד".
מתנדבי הצי בחיפה סייעו בהברחת מעפילי האונייה חנה סנש שהגיעה לחיפה בערב חג המולד בשנת 1945 באמצעות שליחת משאיות נהוגות בידי נהגים יהודים מבסיס הצי. תרומה משמעותית נוספת הייתה של המתנדב ש. בן-קיקי, שרכש קשרי ידידות קרובים עם המפקד הבריטי של בסיס חיפה והצליח לרתום אותו לסיוע ברכישת נשק, אמצעי לחימה, תצלומי אוויר ואף אוניות.
קשרים עם הקהילה היהודית ופעילות פנאי
השרות הארוך בנכר יצר הווי מיוחד בין הימאים הארצישראלים, בעיקר בשעות הפנאי שלאחר שעות פעילות. בבסיסים קטנים ומרוחקים הייתה פעילות חברתית מצומצמת, והמתנדבים העבירו זמנם בקנטינה, בצפייה בסרט, בסיורים באזורם ובביקורים ביחידות שכנות. בערי הנמל הגדולות החיים היו תוססים יותר. הייתה פעילות חברתית מגוונת וקשר עם בני היישוב מיחידות אחרות ובעיקר, עם בנות היישוב מיחידת ATS. הוקם ועד של אזרחי המקום, מעין "ועד למען החייל היהודי", אשר אירח את המשרתים מכל הזרועות בבתי משפחות יהודיות, התפתחו קשרים ואף נקשרו בקשרי נישואין.
תפקיד נכבד בהווי הארצישראלי ובחיי התרבות של המתנדבים היהודים באלכסנדריה מילא מועדון ציוני שנקרא מועדון "התקווה". מועדון זה הוקם על ידי ההסתדרות הציונית, והיה מקום מפגש של כל החיילים היהודים מזרועות שונות של הצבא הבריטי. המועדון היה פתוח מידי ערב. פעלה בו ספרייה, עיתונות והיה גם מזנון. וועדת התרבות במקום דאגה לערוך מדי ליל שבת מסיבות עונג שבת, הרצאות ופגישות עם אורחים מארץ ישראל. מועדון זה היה מוקד ליצירת קשר עם יהודי המקום, ורבות מבנות המקום מצאו להן חתנים. החופות נערכו בבית הכנסת המפואר שבאלכסנדריה, בטקס רב רושם בנוסח ספרדי. ביום הניצחון על גרמניה ערכו המתנדבים היהודים מסדר צבאי מפואר בחצר בית הכנסת, ולאחר מכן התכנסו לתפילת הודיה.
אחת לחצי שנה זכו הימאים לחופשה של מספר שבועות. אלו ששירתו במצרים נטו לתור את המקום והיו מבקרים בקהיר, לוקסור ואסואן שעל גבול סודאן. היו מקרים שהמחתרת המצרית ששיתפה פעולה עם הנאצים, ואף ניסתה לשדוד מהימאים את ספר התשלומים Seaman's Pay Book כדי להחדיר מרגלים גרמנים לצי, ללא הצלחה. מתנדבים אחרים תיירו בבעלבכ בלבנון, בדמשק הסורית ואף הגיעו לעיראק ולאיראן. היו כאלו שקיבלו חופשה לארץ ונסעו ברכבת "אקספרס מצרים-ישראל". תחנות הרכבת היו בקנטרה, ברפיח ובאל עריש, ושימשו לתדלוק קטרים וכנקודות החלפת כסף ונקודות "נאפי" לכיבוד חופשי, ללא תשלום לחיילים.
תרומת המתנדבים להקמת ציי ישראל
תרומת יוצאי הצי הבריטי להקמת חיל הים הייתה במספר מישורים.
המחסור הכללי בישראל באנשי מקצוע הוביל למאבקים על גיוסם של חלק מהאנשים המקצועיים יותר. לדוגמה, תכתובת בעניין המהנדס ישראל קירשטיין ששירת בצי הבריטי. קירשטיין היה קבלן אזרחי שעבד רבות בתיקון אניות בריטיות בנמל חיפה ונחשב לגדול ביותר בתחום זה בארץ והוגדר על ידי הצי הבריטי כטוב ביותר במזרח התיכון. הוא מונה על ידי גרשון זק ב-24 במאי 1948 כקצין אחראי לתיקון האניות כיוון שהוא היחיד בארץ המכיר אניות מלחמה, הצבת כלי נשק עליהן וכל צרכיה. מאידך, בן-גוריון דרש אותו להקמת התעשייה הצבאית. יוצאי הצי הבריטי התקדמו בחיל הים ותרמו להעצמת כוחו וכמו כן תרמו לפיתוח הצי המסחרי והקימו את משמר החופים.