cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גדוד העמק
הפשיטה על כפר כנא
הפלוגה נסעה מבית קשת והמשיכה רגלית לעבר הכפר. הכוח נתגלה במרחק של כ-60 מטר מקצה הכפר ונורתה עליו ירייה אחת, אך הלוחמים המשיכו להתקדם בהתגנבות. בהמשך נפתחה מכיוון היעד אש מקלעים ורובים והמחלקה הראשונה נאלצה לסגת. האויב הזעיק תגבורת שפרצה את החסימה והתחילה לכתר את הפלוגה. מקלע האויב זוהה ושותק, אך לכוח היו כבר מספר נפגעים והמ"פ העדיף לתפוס גבעה במרחק 500 מטר שממנה הומטרה אש על הכוח. למרות האש החזקה שהומטרה על הלוחמים החשופים בשטח שהאויב האיר ברקטות, הגבעה נתפסה ומשם ניהל מפקד הפעולה את הנסיגה. מכאן הוא נסוג מזרחה, תפס שטח שולט ומשם דיווח במכשיר קשר למיפקדה הממונה על המצב המחייב נסיגה. בגלל העדר קשר-עין בין המחלקות ניהל מפקד הפעולה את נסיגת אנשיו באמצעות רצים.
הקרב שהתחיל בשעה 23.30 הסתיים ב-05.00 (11 בפברואר). בדו"ח הפעולה צוין כי לאויב היו כמה הרוגים ופצועים. הערבים המשיכו עוד זמן-מה לרדוף ולירות על הנסוגים, להם היה הרוג אחד, אבנר גרוזימינסקי, וארבעה פצועים. לוחם נשלח בריצה להביא את האמבולנסים שחנו על הכביש שבין סג'רה לבית קשת. הכוח שנשא את הנפגעים חבר לאמבולנסים שפינה את הנפגעים לבית קשת.
פנחס זוסמן (סיקו), אחד המ"מים בפעולה, סיפר: "כבר היינו במבנה אני חושב, הם הרגישו בנו שוב. התפתח שם קרב ולא הצלחנו לחדור לבית... (הבית) היה כחלק מבתי הכפר והיה קשה מאד לאתר אותו. היה שם כוח די גדול מצידם. והיה קרב די קשה... כשאנחנו כבר היינו בנסיגה, עם פצועים, עם אלונקות, הם רדפו אחרינו איזה עשרה קילומטר".
משולם שביט, אז שטרן, מפקד מחלקת גבת-אשדות יעקב סיפר כי הכנופיה בכפר כנא כונתה גם כנופיית "מקס השחור" משום שהייתה מנוהלת על ידי שכיר-חרב גרמני נאצי. גם אחד הלוחמים, ניסים סדובסקי ממחלקת הזורע המורכבת נוער עולה מבולגריה, דיווח ששמע פקודות בגרמנית; סדובסקי עצמו, קשר המ"פ, לקה בהלם קרב שהשכיח ממנו את כל הקודים, ועל כן דיווח בבולגרית לקשר במטה הגדוד, שאף הוא ידע שפה זו.
שנים רבות לאחר הפעולה התייחס המ"פ שמחוני לסיבות בגללן הפעולה נכשלה: "באיסור חמור נאסר לפגוע בתושבים הנוצרים של הכפר. הוראה זו הייתה בעוכרי המבצעים... הוברר כי קשה להבדיל בין בתי הנוצרים לבין הבתים ששימשו בסיסים לאנשי הכנופיה. ההשהייה שנגרמה על ידי הוראה זו גרמה לגילוי הכוח הפורץ, ולערביי הכפר ניתנה שהות להזעיק כוחות מהסביבה... התפתח קרב מכל הכיוונים, קרב קשה ואכזרי. דרכי הנסיגה נחסמו בפני כוחותינו. הייתה זו הפעם הראשונה שיחידותינו עמדו בקרב ממושך שארך כשעה וחצי. האנשים גילו אומץ רב, כושר ותושייה". לדברי שמחוני הייתה זו גם הפעם הראשונה בה הופעל הכוח של הפלוגה כולה, וכן הופעל לראשונה מכשיר קשר.
הגדוד הראשון במסגרת תוכנית ד'
לנוכח ההתקפות החוזרות וגוברות של הערבים על היישוב היהודי בדרכים הטילה ההנהגה המדינית של היישוב על המיפקדה הארצית של ה"הגנה" בחודש מארס 1948 לעבור לתוכנית התקפית כללית בכל הארץ. תוכנית זו נקראה תוכנית ד', פעולות יזומות שמגמתן להטריד, לתקוף ואף להשתלט על בסיסי האויב, לשם יצירת רצף טריטוריאלי בשליטת היישוב היהודי בתחום שהוקצה למידנה היהודית בתוכנית החלוקה, ולהיערך טוב יותר לקראת הפלישה הצפויה של צבאות ערב. בחלקו של הגדוד הראשון נפל החל מחודש מארס רצף צפוף למדי של פעולות, שהיוו המשך להתקפה על הכנופיה בכפר כנא.
שיירת קריית מוצקין ושני אותות גבורה ללוחמי הגדוד
לשירות הידיעות של ה"הגנה" נודע כי מוחמד חונייטי, מפקד הכוחות הערביים בחיפה, שהיה קצין בלגיון הערבי, יצא ללבנון להשיג נשק ותחמושת. מעקב גילה כי ב-17 במארס תיכנס שיירת הנשק ארצה, דרך מעבר ראש הנקרה. שיירת כלי רכב עמוסים לעייפה, בליווי משמר חמוש, עשתה דרכה מהגבול דרומה. אנשי חטיבת "כרמלי" הוצבו במארב באזור המנותק של הגליל המערבי, צפונית לנהריה, כדי לסכל את המשך נסיעתה. למקרה שהשיירה בכל זאת תעבור, מה שאכן קרה בגלל טעות בזיהוייה, היה אמור מארב נוסף להמתין לה בפאתי קריית ביאליק. למשימה זו הוזעקה מחלקת הפלמ"ח ברמת יוחנן, בפיקוד פנחס זוסמן (סיקו). הפקודה הייתה למנוע בכל מחיר מהשיירה להגיע לחיפה: לעצור אותה, להחרים את הנשק ואת התחמושת ולפגוע במלווים. לאחר שעבר את המארב הראשון התעכב חונייטי ל"חפלה" קצרה בעכו, והשיירה המשיכה לכיוון חיפה. משנכנסה לאזור קיבוצי עמק זבולון, אזור שלא היה מנותק, נסע לפניה כביכול באקראי רוכב אופנוע יהודי שהיה צריך לסמן למארב החדש על התקרבותה.
את הפקודה לביצוע המארב קיבל סיקו בטלפון, באותו בוקר. נאמר לו לצאת מייד לקריית מוצקין עם חבר'ה מצוידים "במעדרים וקלשונים", כלומר חמושים בנשק. סיקו הכיר את השטח מאז שתכנן במקום חסימת ציר נגד תגבורת בריטית בעת הורדת מעפילים. בקריית מוצקין תידרך אותו מפקד גדוד החי"ש בגיזרה, בן-עמי פכטר, איש חניתה שנהרג כעבור עשרה ימים כשפיקד על שיירת יחיעם. סיקו בחר את מיקום המארב והכין בצידי הכביש חביות מלאות אבנים, חול וגרוטאות, במטרה לגלגל אותן ברגע המתאים לשם יצירת מחסום.
וכך סיפר הלוחם אברהם אביגדורוב (בומצ'יק): "היינו עשרה פלמחניקים שנבחרנו בידי מפקד הפעולה פנחס 'סיקו' זוסמן ובידי סגנו, נועם פסמניק. נחלקנו לשלוש חוליות. דני הרפז ומיכה שני חסמו מייד את הכביש. המקלען יענק'לה יעקובסון ויגאל אפרתי, על גג הבית משמאל לכביש – פתחו באש. גם החוליה של מאיר קדם ומויש'לה אוריון, המצוידים בסטנים וברימונים, שהיו בצד ימין, וגם נועם פסמניק, עמנואל לנדאו ואני, שהיינו בגן הבית שמשמאל – פתחנו באש לעבר השיירה שנעצרה במחסום".
ביומן הפעולות של מטה הפלמ"ח נרשם ב-18 במארס 1948: "אתמול אחה"צ התקיפה יחידה מגדוד 'העמק' במבואות קריית מוצקין שיירה ערבית של מכוניות משא וטקסי, אשר הובילה נשק ותחמושת לחיפה. הטקסי הצליח להסתובב ולהימלט לעכו. אנשינו הטילו רימונים על המכוניות. מכונית אחת התפוצצה וגרמה להתפוצצות המכונית השנייה. לאויב עשרה הרוגים מבין הערבים ושני הרוגים מבין האנגלים. עם ההרוגים הערביים – מפקד מחוז חיפה הערבי מוחמד חונייטי. שניים מאנשינו נהרגו. היחידה חזרה לבסיסה על נשקה".
על פי גרסה ערבית של מוחמד נימר אל-חטיב שהיה סגן ראש הוועדה הלאומית-ערבית, את הרימון פוצץ סרור ברהם, מפקד מזרח חיפה שהיה גם הוא בשיירה, כשראה את חבריו ואת מפקדו נהרגים והבין כי הנשק ממילא לא יגיע לחיפה. לדברי סיקו ואביגדורוב, הכוונה לא הייתה לפוצץ את הנשק והתחמושת, אלא להחרים אותם, לכן הלוחמים הסתערו על השיירה תוך חילופי אש והתפתח קרב. הירי הוא שגרם לפיצוץ והמסתערים אביגדורוב, לנדאו ופסמניק נפגעו. סיקו, שהיה מאחוריהם, הועף מההדף אך התאושש מייד. פיצוצי משנה נמשכו שעה ארוכה. שלושת הנפגעים, שסבלו כוויות קשות, פונו לטיפול במרפאה בקריית חיים ובהיותם נטולי סימני חיים, הועברו לחדר מתים בחיפה. שם התברר כי אביגודורוב עדיין בחיים: "הועברתי לבית חולים, שם חזרתי להכרה אחרי שלושה שבועות".
בהתקפה הושמדו כ-120 אלף כדורים, 550 רובים, שני רובים לרימונים נגד טנקים, שני גלאי מוקשים, אלף רימונים ושתי טונות חומר-נפץ. הדבר סייע מאוחר יותר להשתלטות המהירה על העיר חיפה, מאחר שהערבים איבדו את מפקדם מוחמד חונייטי וכן כ-40 לוחמים. לחיפה הערבית הייתה זו מכה קשה, שפגעה במוראל הלוחמים וגרמה לבריחת תושבים. כעבור חודש, ב-22 באפריל 1948 הייתה חיפה העיר הראשונה שערבייה נכנעו לכוחות ה"הגנה".
מתוך שנים-עשר עיטורי "אות הגבורה" שחולקו במלחמת העצמאות כולה, שניים הוענקו לאביגדורוב וללנדאו בטקס שנערך ב-17 ביולי 1949. על אביגדורוב נכתב: "ביום האירוע בקריית מוצקין, נמנה טוראי אברהם אביגדורוב עם היחידה שהסתערה על שיירת מכוניות של האויב, עמוסות נשק ותחמושת. הוא קפץ על הכביש אל מול השיירה ובירייה מהמותן בתת-המקלע שלו, חיסל שני מקלעי 'ברן' של האויב בטווח-מגע. בכך חרץ את גורל הקרב לטובתנו אך הוא עצמו נפצע בפעולה בהתפוצצות". על לנדאו נכתב: "ביום ה-17 במארס 1948, בהתקפה ליד קריית מוצקין, על שיירת נשק ותחמושת של האויב, היה טוראי עמנואל לנדאו בין אנשי היחידה שהסתערו על מכוניות האויב. בתור נהג קפץ על אחת המכוניות העמוסות נשק כדי להוציאה משדה הקרב ולקחת שלל את הנשק אשר בה. הוא התרסק בהתפוצצות שאירעה ונפל חלל". לנדאו ואחותו, שקיבלה בשמו את האות, עלו ארצה עם "ילדי טהראן" והיו שריד אחרון למשפחתם שנספתה בשואה.
פיצוץ גשר בדרך לטובאס
טובאס היה הכפר הערבי הגדול ביותר בארץ ישראל המנדטורית, על הכביש הראשי ג'נין-שכם. כביש משני הוביל ממנו לבית שאן ופלוגה ד', שחשה כמה שבועות קודם לכן לעזרת טירת צבי המותקפת, ידעה היטב מה חשיבותה של הדרך הזאת.
על פיצוץ הגשר ועל פעולות הטרדה נוספות, בעמק בית שאן עצמו, סיפר המ"פ שייקה גביש כי יצאו לפעולת הטרדה עמוקה, "ובדרך לטובאס פוצצנו גשר בציר טרבאס-דמיה... כדי לומר לערבים: 'העסק לא יתנהל בטירת צבי או במעוז חיים, אלא אצלכם'... יצאתי עם מחלקה אחת של גנדי [מ"מ מעוז חיים רחבעם זאבי] ועם כוחות קטנים של מחלקות אחרות... הגשר הוא במעלה ההר לכיוון טובאס, על ההרים, על הגלבוע. הנחנו את החומר. אני חושב שמוניה [צבי גורל] היה מפקד החבלנים. זזנו... התברר שהחומר נפל מהגשר. עצרנו, חזרנו, עוד פעם לקחנו את החומר, שמנו עוד פעם מלמעלה והגשר עף. בדרך חזרה עברנו הרבה מאד כפרים בדווים שהיו לאורך הירדן, בעמק הירדן ממש... [בכוונה] לנקות את השטח. להבטיח שאין יחידות, אין כנופיות, אין ערבים פעילים בגיזרה הזאת. כדי שהיישובים יהיו בטוחים בעמק, לא על הגדרות. פעולה שעוד פעם באה כהרתעה, כנוכחות, כהוכחה שאנחנו פעילים בשטח. הייתה לה חשיבות רבה, אף כי קרב ממשי לא היה".
בפעולה זו השתתפו שלוש בנות. אחת מהן הייתה תהילה עובד, תיתי, אז קרייתי, מ"כ (ובהמשך מ"מ). היא מספרת שהבנות השתתפו בצורה פעילה בטיהור מאהל בדווי בדרכם חזרה.
פשיטה על כפר קעון ופעולות נוספות בסביבה
חבר ההכשרה שמואל ששון: "בלילה יצאנו לעבר הכפר הערבי קעון שאנשיו תקפו את קיבוץ טירת צבי. כיתת הבראונינג התמקמה על גבעה מצפון לכפר והפורצים ממערב לו... כיתת הבראונינג פתחה באש וריססה את הכפר. לאחר מכן פרצה פלוגה לתוך הכפר וכבשה אותו בסערה בעוד החבלנים מפוצצים מספר בתים. לא היו נפגעים בפעולה וכל הכוח החל לחזור לכיוון תל עמל [ניר דוד]. אחד מחוליית החסימה חשב שאנו תגבורת ערבית וירה... מיכה נפצע ברגלו... עברנו בתוך ואדי בוצי... האלונקה עם מיכה עברה מיד ליד... בתל עמל, בשעה שלוש לפנות בוקר, חדר האוכל היה מקושט וערוך לכבודנו. חברי המשק חיכו לשובנו מהקרב".
תופעת החיבוק החם שהעניקו חברי הקיבוצים ללוחמי הפלמ"ח היוצאים לקרב למען ביטחונם, חזרה על עצמה בכל פעם שחזרו מפעולה.
יומן הפעולות מצביע על חלק מרצף האירועים שבהם פעלו לוחמי הגדוד. ב-26 במארס נרשם ביומן: "אתמול התקיפה כנופיה ערבית את התחבורה בכביש העמק, מהכפר זרעין. כוח בן שתי מחלקות מגדוד 'העמק' התקיף את הכנופיה, ובקרב שנמשך שעתיים נגרמו לערבים כ-30 אבידות. לאנשינו ולנשקם שלום".
הגדוד פעל בחודש מארס בלילות וגם לאור היום, במלחמה שבה כוחות ההגנה והפלמ"ח לא הסתפקו עוד בהגנה ובפעולות תגמול, אלא יצאו גם לפעולות התקפיות יזומות.
פשיטה על סנדלה
ביומן הפעולות של הפלמ"ח נרשם ב-28 במארס 1948: "אמש יצאו שתי פלוגות מגדוד 'העמק' להתקיף את הכפר סנדלה ולפוצץ את הגשר לג'נין הסמוך לו. שפתח עליהם באש מכונת ירייה ומרגמת 3 אינץ'. אנשינו נכנסו לקרב עם האויב, התגברו עליו ונכנסו לכפר. בתים מספר פוצצו והוצתו. תגבורת חזקה, שיצאה ממוקיבלה במכוניות, הותקפה על ידי אנשינו. מכונית מלאה אנשים מזוינים עלתה על הגשר הממוקש. רוב אנשיה חוסלו והגשר נהרס כליל. גם לתגבורת שהגיעה ברגל נגרמו אבידות. עם הגיע תגבורת נוספת ממזרח, נסוגו אנשינו בשלום לבסיסם".
קרב משמר העמק ולאחריו
קרב משמר העמק היה אחד הניצחונות החשובים ביותר של הגדוד הראשון ושל הפלמ"ח בכלל, ובאה בו לביטוי תפישת הלחימה של הפלמ"ח, מייסודו של יצחק שדה, ועיקרה: "היציאה מהגדר" ולקיחת יוזמה התקפית בתור דרך ההתגוננות הטובה ביותר.
קרב משמר העמק
קרב משמר העמק היה אחד הניצחונות החשובים ביותר של הגדוד הראשון ושל הפלמ"ח בכלל, ובאה בו לביטוי תפישת הלחימה של הפלמ"ח, מייסודו של יצחק שדה, ועיקרה: "היציאה מהגדר" ולקיחת יוזמה התקפית בתור דרך ההתגוננות הטובה ביותר; הפולמוס מול מפקדי "ההגנה", שקדם לכניסת הגדוד הראשון לקרב, הוא דוגמה מאלפת לכך.
הרקע לקרב
בחודשים הראשונים של מלחמת העצמאות הייתה לקיבוץ משמר העמק חשיבות טקטית משמעותית, כיישוב היהודי הראשון החולש על הכביש המוביל משכם וג'נין דרך צומת ואדי עארה (משטרת לג'ון) לחיפה. משמעות הדבר הייתה כי ערביי השומרון הצפוני והכפרים שהקיפו את משמר העמק – אבו שושה, אבו זריק, רובייה אל-תחתה, רובייה אל-פוקה, נרנריה, אל-מנסי, כופריין – היו מוכרחים לעבור דרך משמר העמק כדי לנסוע בציר לג'ון-חיפה. הכפרים הללו שכנו מרחק של כמה מאות מטרים עד שניים-שלושה ק"מ מהקיבוץ, וחלקם שלטו בתצפית ובאש על הקיבוץ עצמו ועל סביבותיו.
יתר על כן, הקיבוץ עצמו היה מבחינות רבות סמל ושם-דבר בהתיישבות היהודית בארץ ישראל. מאז הקמתו ב-1926 על ידי "השומר הצעיר" נחשב מחשובי הקיבוצים של "הקיבוץ הארצי". אחדים ממנהיגי התנועה היו חברים בו ובמוסד החינוכי הנודע התחנכו רבים מראשוני הפלמ"ח. ביערות משמר העמק התקיימו קורסים בשיתוף הבריטים במלחמת העולם השנייה. המסתערבים והמחלקה הגרמנית אף התאמנו ב"מערת הפלמ"ח" הסמוכה לקיבוץ. הכינוס הראשון של הפלמ"ח, הכינוס הראשון של חברות בפלמ"ח וכנסים של מפקדים התקיימו ביערות משמר העמק. בסביבתו הקרובה שוכן מחנה ג'וערה, בית הספר הצבאי שבו הוכשרו רוב מפקדי הכיתות ומפקדי המחלקות של ארגון "ההגנה", אשר פיקדו במלחמת העצמאות ומאוחר יותר בצה"ל, ובקיבוץ הזורע הסמוך התאמנו צנחני היישוב לקראת יציאתם לאירופה הכבושה.
נראה כי לעובדות אלו היה משקל רב בהחלטת קאוקג'י לתקוף דווקא את משמר העמק. ב-1 באפריל נפגש מפקד "צבא ההצלה" במחנהו שליד טולכרם עם יהושע פלמון, ג'וש, מבכירי המחלקה הערבית של ה"הגנה", שניסה לתהות על קנקנו של קאוקג'י ואולי לנצל את היריבות בין פלגים שונים בלאומיות הערבית. המפקד הערבי לא הסתיר את כוונות הנקם ואמר לפלמון: ""אתם הבסתם אותנו בטירת צבי ואנחנו חייבים להציל את כבודנו... אנחנו נתקיף אתכם באחד היישובים שלכם בעמק".
התארגנות כוחותיו של קאוקג'י ותחילת ההתקפה על משמר העמק, 4 באפריל 1948
את מרבית כוחותיו המאומנים והחמושים היטב, בסיוע סוללת תותחים 75 מ"מ ושריוניות, ריכז קאוקג'י בכפרים הערביים בסביבה ואף תגבר את יחידתו בתושבי הכפרים. הוא ביסס את תוכניתו לכיבוש משמר העמק תוך התקדמות בחזית צרה בציר אל-מנסי, נרגנריה, רובייה אל-פוקה ורובייה אל-תחתה. במקביל ינותק הקיבוץ על ידי החדרת חסימות באבו שושה ואבו זריק הסמוכים לכביש מקיבוץ הזורע וצומת יוקנעם, כנגד תגבורת שעשויה להגיע מכיוון חיפה.
בבוקר 4 באפריל 1948 הבחינו רועי הקיבוץ שיצאו עם העדרים למרעה בגבעות, בריכוזי צבא ערבי בעמק מנסי, כולל מספר תותחים. כן דווח על הצבת מרגמות על 'הר הגעש הקטן' (כיום גבעת אשמר, בערך 1.5 ק"מ מדרום לקיבוץ). באותה עת היו בקיבוץ כ-600 נפש, מחציתם ילדים. הוכרז מצב חירום, וכל העובדים הוחזרו מעבודתם בשדות. הילדים והזקנים הוכנסו למבני הבטון והלוחמים - לעמדות ההגנה.
בשעה 16:50 החלו לתקוף כוחות קאוקג'י בסיוע ארטילרי ושריוניות את משמר העמק. תחילה פתח "צבא ההצלה" בהפגזת תותחים כבדה על הקיבוץ (חלק מן הפגזים החטיאו ופגעו באבו שושה), אליה נלוותה אש מן המשוריינים, ואש מרגמות. אש זו גרמה לשני הרוגים, אם ובתה, מפגיעת פגז בבית התינוקות. כן גרמה האש למספר פצועים, שאחד מהם מת אחר כך מפצעיו. נזק רב נגרם לבניינים. החשמל נותק (ותוקן) ומשק החי נפגע קשה. לאחר ההפגזה החלו לוחמי "צבא ההצלה" לתקוף את הקיבוץ מדרום, בעצמה של פלוגה מוגברת, ופלוגה נוספת נועדה לניצול ההצלחה. מלווים בחיפוי אש של חמישה משוריינים, החלו הללו להתקדם לעבר משמר העמק. המגינים ירו מספר פגזי מרגמה על ריכוזי הלוחמים הערבים, אשר כתוצאה עצרו את התקפתם; אמנם, מספר לוחמים ערבים הצליחו לחתוך את גדר הקיבוץ. עם רדת החשיכה נסוגו התוקפים.
היה ברור כי הקיבוץ לבדו לא יוכל להדוף גלי התקפה נוספים. בו ביום הורתה מיפקדת ה"הגנה" בעמק יזרעאל לחטיבת "גולני", שהייתה בתהליך התארגנות, לתגבר את משמר העמק בכוח של פלוגה. לגדוד "העמק" הורתה המיפקדה להכניס את כל הגדוד לתוך הקיבוץ, כדי לחזק את כוח המגן שכבר נמצא בתוכו. הפוגת הלילה נוצלה להתארגנות מחודשת. דרך שדות עמק יזרעאל הגיעו לקיבוץ כ-120 לוחמים מגדוד 14 של חטיבת גולני, בפיקודו של מאיר עמית, שהצטרפו למגינים ותפסו עמדות סביב לקיבוץ.
העימות על שיטת הפעולה של הפלמ"ח מול זו של ההגנה
"אני נקרא למיפקדת המרחב שהייתה באותו זמן בקיבוץ שריד... שואלים אותי: 'איפה פרוס הגדוד שלכם? כמה זמן צריכים לרכז אותו?' אני אומר: 'הוא פרוס ביישובים... נקבתי במספר בין 450 ל-500 לוחמים ולוחמות... אני אומר: 'זה ייקח הלילה ומחר'. אומרים לי: 'צריך להכניס אותו למשמר העמק עד מחר בשעה 2 בצהרים'. מסבירים לי שלבריטים ברמת דוד יש הסכם שיעזרו להוציא את הילדים, אז תהייה איזו הפוגה. עד שתיים צריך להתרכז'... אני אומר בתדהמה: 'מה פתאום בתוך משמר העמק? להיות בשר תותחים... אני ארכז את הגדוד עד שעה 2, אני מבין את חומרת המצב... אבל לדעתי צריך לרכז אותו באזור ג'וערה, לתפוס את ח'רבת בית-ראס ואת חורשות משמר העמק ומשם לתקוף את רובייה אל-פוקה ואת מנסי'". בני שיחו הסבירו לו כי אנשי משמר העמק עייפים וסבלו פגיעה קשה. אבינועם הסכים להכניס לשם מחלקה, אך עמד על דעתו כי שאר הגדוד יתקוף. הוא הסביר כי לאויב יש עדיפות באש ובמיקומו מעל הקיבוץ, ומספר הנפגעים רק יגדל. לדעתו, על הגדוד לחסל את ההתקפה ולא לשבת להסתכל בפגזים נוחתים. לדבריו, "לא קיבלו את דעתי ונאמר לי חד-משמעית: 'אתה מקבל פקודה. תבצע'. אמרתי למשה מן: 'אתה לא המפקד שלי'". הסמג"ד התקשה מאד לדבר כך אל מפקד שהעריך ואף חשש מפני התוצאות של סירוב פקודה. הוא ביקש להתקשר באלחוט עם מטה הפלמ"ח והיה ברור כי הוא מנסה לעקוף את המיפקדה הממונה עליו. משסירבו לבקשתו, מצד אחד הורה כי ירכזו את הגדוד ומצד שני: "הגעתי לבית שערים... לקחתי סוס עבודה, הגעתי להזורע, שם היה מטה הגדוד והיה מכשיר אלחוט... שלחתי מברק ליגאל [אלון, מפקד הפלמ"ח]: 'הצטוויתי להיכנס עם הגדוד למשמר העמק, אני סירבתי, הצעתי לתפוס את בית-ראס ומשם לתקוף את קאוקג'י ברוביה ומנסי. נא אישורך". התשובה הייתה קצרה: 'תוכניתך מאושרת. הזקן בדרך אליך'".
"הזקן", יצחק שדה, נתמנה על ידי המטה הכללי לפקד על המערכה במשמר העמק. שייקה גביש, אז מפקד פלוגה ד', סבור כי יגאל אלון לא היה יכול להתערב במישרין, שכן הגדוד הראשון לא היה במערכה זו תחת פיקוד הפלמ"ח. לדבריו, הפתרון נמצא בכך ש"יצחק שדה יהיה המפקח שם... שלא יטילו על הפלמ"ח משימות שהוא לא רוצה לעשות... שהוא יהיה אוטוריטה מספיק טובה בשביל ה'הגנה', להגיד 'זה לא. זה כן, זה לא'. חיים אבינועם, כמה הוא יכול לעמוד מול מפקד מחוז של ה'הגנה'?"
התארגנות להתקפת הנגד ברוח הפלמ"ח, 5–7 באפריל 1948
יצחק שדה הגיע ב-5 באפריל בבוקר. חיים אבינועם נזכר: "בשש בבוקר הזקן הגיע ב'פייפר'... אמר לי: 'בחורצ'יק, מה קורה?' סיפרתי לו, הוא אמר: 'אתה יודע שזה מאושר. מה התוכנית?' הצגתי לו את התוכנית, בית-ראס... הוא אמר 'זה טוב, אבל לא מספיק, אתם תלכו לא לבית-ראס, אתם תתפסו את מגידו'... אמרתי 'חסר לנו נשק... יש לנו [כלי] אחד לשלושה, אולי לשניים-וחצי אנשים... אקדחים וסטנים ורובים... אין מספיק מקלעים'. אז הוא אמר, לא אשכח את זה: 'את זה בחורצ'יק תיקחו אצלם' והצביע לעבר משמר העמק ורוביה". הדברים נאמרו בשעה שהם השקיפו מבית שערים על הבזקי ההפגזה שהתחדשה על משמר העמק.
בהציעו איגוף דרך מגידו ביטא יצחק שדה את השקפתו ופעולותיו במאורעות 1936/39 – יציאה מהגדר והכאת התוקף במבצרו. במשמר העמק הוא שאף לבצע איגוף עמוק, לעבר צומת ואדי עארה ומגידו, כדי לנתק את קאוקג'י מג'נין. בסופו של דבר תוכנית זו השתנתה. לדברי המג"ד דן לנר שהגיע גם הוא כעבור יום-יומיים לשטח: "לאיגוף כל כך עמוק לא היה לנו כוח וביצענו איגוף יותר קטן". היה גם קושי רב לרכז במהירות את כל הגדוד, באין מספיק כלי רכב. אבינועם קיבל מעט אוטובוסים ומחלקות הגדוד הגיעו לאזור המערכה ברכב שסיפקו הקיבוצים. מבחינת הציוד, לא כל הפלוגות של הגדוד היו באותו מצב. שייקה גביש, מפקד פלוגה ד' הוותיקה יותר, אומר שאצלו לכל לוחם היו נשק אישי ותחמושת בכמות סבירה, ואף חגור. חלק מהחגורים הזמין הוא עצמו מחיפה, את האחרים תפרו בנות ההכשרות. רחילק'ה שיינמן, אז ספיר, שהייתה מזכירת הפלוגה, מספרת שנשלחה עם הנַַשָק הפלוגתי פישל'ה לבית השיטה, כדי להביא עוד נשק ותחמושת מהסליק שמתחת לחדר האוכל. בדרך חזרה ראו מולם רכב צבאי בריטי שעמד בכביש ומתוך חשש לחיפוש בטנדר עמוס הנשק, חזרו למרחביה ונסעו דרך בלפוריה למטה הפלוגה בדליה.
בינתיים הגיעה למשמר העמק שיירת אמבולנסים, ובסיוע בריטי, הן בהגעה, הן בחזרה, פינו את הפצועים. כמו כן בצהריים, בעת הפוגה קצרה, נכנסה מחלקה מהגדוד בפיקוד אסף שמחוני למשמר העמק.
ואילו אבינועם ויצחק שדה באו לג'וערה, שם קבע שדה את מפקדתו בבית האבן. במקום היו כבר מחלקת מכי"ם ומחלקת קורס רגמים של החי"ש, והובאו גם פלוגות מחטיבת כרמלי וחטיבת אלכסנדרוני. מהמפקדה בג'וערה יכלו לראות איך מתבצרים הערבים בח'רבת בית-ראס.
הפגזה והפסקת אש קצרה, 5–7 באפריל 1948
ב-6 באפריל בערב פתח שוב "צבא ההצלה" בהפגזה, אשר גרמה להרוג אחד. בסמוך לכפר ברוך נהרג מאש צלפים גם חיל חי"ש. ב-7 באפריל הגיעה יחידה בריטית לקיבוץ והציעה הפסקת אש ל-24 שעות. בדיעבד התברר כי לא הייתה זו יוזמה בריטית, שכן לאחר כיבוש משטרת לג'ון מאוחר יותר נמצא מסמך ביומן המשטרה ולפיו הגיע באותו יום לויטננט מ"צבא ההצלה" עם מכתב רשמי מאת קאוקג'י שבו הוא מבקש כי הבריטים יתווכו במשא ומתן עם משמר העמק על הפסקת אש.
חברי הקיבוץ קבלו את ההצעה כדי לפנות את הפצועים והילדים ולאפשר קבלת אספקה. הפצועים פונו כבר באותו לילה דרך קווי הערבים לשם קבלת טיפול רפאוי בבית חולים. הילדים, עם הצוות החינוכי, פונו למחרת ברכב צבאי בריטי. במקביל הגיעו לקיבוץ מכוניות עם חמרי ביצור ואספקה.
אחרי 24 שעות חזרו הבריטים והציעו להאריך את הפסקת האש, כנראה גם כן ביוזמת קאוקג'י שרצה להעביר חלק מכוחותיו לקרבות על הדרך לירושלים, שכן מבצע נחשון התחיל שם יום קודם לכן. אולם הפעם ההצעה לא התקבלה, שכן ההכנות להתקפת הנגד שתוכננה ליום המחרת היו כבר בעיצומן.
התקשורת הערבית מדווחת על ניצחון בקרב, 5–11 באפריל 1948
בניגוד מוחלט למצב בשטח, הרי התקשורת הערבית דיווחה כי קאוקג'י כבש בהצלחה את משמר העמק כבר ביום 4 באפריל, לאחר הפגזת הקיבוץ. למחרת, ביום 5 באפריל כתב העיתון "ע-דפאע" שהופיע ביפו, מפי "סופר מיוחד שליווה את הצבא": "צבא עיראק בפיקוד קאוקג'י כבש את המושבה משמר העמק והניף עליה דגל ערבי". ביום 6 באפריל התפרסם בעיתון "א-צריח" מאמר שגם לפיו כבשו את "המושבה", כלומר את קיבוץ משמר העמק, שאותו כינו בשמו של הכפר הערבי הסמוך, אבו שושה. המאמר פיאר בשפה נמלצת את הצלחתו של צבא ההצלה בפיקוד פאוזי קאוקג'י. וכך נכתב בו (בתרגום מערבית):
"המפקד אל-קאוקג'י התחיל בהתקפה כדי להעניש את ה'הגנה'. צבא ההצלה התקיף את אבו שושה (משמר העמק) בתותחים ובטנקים והרס אותה. ההתקפה הייתה מתוכננת תכנון צבאי בפיקודו של פאוזי אל-קאוקג'י. היא נועדה להעניש את המושבה השוכנת בין לג'ון וג'נין ושלא פעם התנכלה לערבים השלווים, טף וזקנים. בראש המתקיפים, שמנו 1,500 חיילים, עמדו מפקד צבא אל-קאדסיה קולונל מוחמד בק אל-מהדי ומוחמד בק צפא, אחד מקציני המטה הבכירים של צבא ההצלה. הלוחמים השתמשו בתותחי שדה, במרגמות, בתותחים הרריים, במקלעים, ולרשותם עמדה יחידה ממוכנת מצוידת בנשק ובמכשירי קשר. לפני ההתקפה הגדולה צרו החיילים על המושבה מכל עבר לפי שיטה צבאית מובהקת בצורת מלקחיים, ללכוד את תושבי המושבה הנחשבת לאחד המבצרים העזים של ה'הגנה' כרזרבה לכל הקטע הצפוני. וביום א' שעבר, בשעה 5:15 בערב, ולאחר שהסתיימו כל ההכנות, ניתנה פקודת האש."
"ההתקפה התחילה בהפגזה כבדה על המושבה וכל מבניה נהרסו. הם פוצצו את הגשר המקשר את המושבה עם העולם החיצוני והמפקד הכללי הכריז על עוצר בג'נין ובכבישיה וחלק מהכפרים כדי לאפשר ביצוע התוכנית כפי שנקבעה מראש. בראש המתנדבים לעזרה ראשונה עומדת בתו של פאוזי אל-קאוקג'י. צבא ההצלה התחיל בפעולה מערב יום אתמול ככל צבא אחר גדול ומוכן. אחרי שעה וחצי נפלה המושבה בידי כוחות ההצלה והדגל הערבי הונף על ידי המפקד פאוזי המנצח. גדוד אל-קאדסיה נכנס וכבש את המושבה. המפקד נתקבל בהפגנה על ידי התושבים בג'נין בדרכו חזרה למטהו".
גם "ע-דפאע" המשיך לדווח ביום 6 באפריל כי מאנשי משמר העמק נותרו בחיים רק המעטים שנמצאו במקלט תת-קרקעי מבטון.
ביום 8 באפריל, לעומת זאת, פרסם "ע-דפאע" ידיעה הסותרת את דיווחיו הקודמים: אולטימטום ששלח קאוקג'י לקיבוץ משמר העמק וכן הסבר לכך שהקיבוץ טרם נכבש. וכך נכתב (בתרגום מערבית): "עליכם להפסיק ההתנכלות לתחבורה הערבית. אם לא, תיהרס המושבה ויושמדו התושבים". בידיעה הוסבר עוד כי כוחות קאוקג'י לא נכנסו "למושבה" משום שחסו על הנשים והילדים, ומובאת קריאה לחברי משמר העמק: "אל תתגאו ואל תסמכו על שכניכם היהודים. אם גאוותכם תתגבר עליכם ואם תחדשו את התקפותיכם על התחבורה ועל הכפרים הערביים בסביבה, כי אז מכריז קאוקג'י כי ייצא להשמיד כליל את משקכם על תושביו".
אפילו ביום 11 באפריל, שעה שקאוקג'י כבר החל לשלוח קריאות בהולות לעזרה, פרסם העיתון הלבנוני "אש-שרק" כי "ועד הזקנים מסר את הכפר משמר העמק לידי צבא קאוקג'י".
הרקע והתוכנית להתקפת הנגד
ברקע להתקפת הנגד של ההגנה והפלמ"ח עמדו שלושה נתונים שסייעו מאד להצלחתה.
ראשית, "צבא ההצלה" תקף את הקיבוץ בחזית צרה, ולא איבטח כראוי את אגפיו. הדבר הקל על יצחק שדה ודן לנר לבצע את התמרון שתכנן מלכתחילה הסמג"ד אבינועם ולכבוש את ח' בית-ראס, ובכך לאיים על האגף המערבי של "צבא ההצלה".
שנית, הכוח שבפיקוד שדה נמנע מהתקפות ישירות על "צבא ההצלה" שהתרכז בעמק מנסי, ואשר היה לו יתרון בעוצמת האש. רוב ההתקפות של הגדוד הראשון ושל הכוחות האחרים נערכו בלילה, נתקלו בהתנגדות קלה בלבד, ונחלו הצלחה. לעומתו, "צבא ההצלה" ביצע את התקפותיו לאור יום, היה חשוף למארבים של לוחמי הגדוד, וספג אבידות כבדות ומכות מוראליות בפעולות אלה.
ושלישית, הגדוד הראשון הכיר היטב את האזור. המג"ד, הסמג"ד, מפקדי הפלוגות והמחלקות וחלק ניכר מהלוחמים התאמנו בעבר באזור במסגרת הקורסים השונים של הפלמ"ח וההגנה אשר נערכו בג'וערה. כך עולה למשל מדבריו של מפקד המחלקה פנחס זוסמן (סיקו), בראיון שנערך עימו: "את ג'וערה הכרתי, כל אבן קטנה, מכל הקורסים שהיו שמה. בעיקר מקורס המ"מים. ולא רק ג'וערה, כל הסביבה". למעשה, בגבעות דליית אל-רוחה ובחורשות משמר העמק פותחו תורות הלחימה של ה"הגנה" והפלמ"ח, כאשר תרגלו אותן באמצעות דגלים בצבעים שונים כתחליף לרובים ולמקלעים.
תוכנית הפעולה כללה אם כן איגוף נרחב, אם כי לא בהיקף אליו שאף יצחק שדה; השתלטות על שטחים שולטים כולל הכפרים הערבים עצמם; ניוד מהיר של הכוחות והצבת מארבים מול כוחות קאוקג'י בכל מקום בו נצפתה, או נחזתה מראש, תנועתם לשם התקפה. יצחק שדה המשיך ופיתח את תורת הלחימה אותה ייסד בפו"ש (פלוגות השדה), והתאים אותה לקנה המידה החדש והגדול יותר של לחימה מול צבא סדיר. דן לנר המג"ד יישם את ניסיונו בלחימה עם הפרטיזנים היוגוסלביים, אליהם הצטרף כאחד מצנחני היישוב, כנגד הצבא הסדיר הגרמני במלחמת העולם השנייה. זכרונותיהם של שני מפקדי פלוגות, שניהם לימים אלופים בצה"ל, יצחק חופי (חקה) וישעיהו (שייקה) גביש (אז שקלאר), משקפים היטב את גישתם של שדה ולנר:
יצחק חופי: "אצל דן לנר, שהיה מפקד הפעולה, היה לי אז המפגש הראשון עם יצחק שדה... הייתה לו כף יד של חוצב... שם את הלאפה שלו על מפה 1:100000 עם מרפק תקוע באיזה מקום, בוואדי מילק. עשה תנועה קשתית שכיסתה את כל השטח של הרמות בכביש ג'נין-חיפה עד מעבר לוואדי עארה. במערכת המושגים שלי זה נראה לי מאד גרנדיוזי... עד אז לא עסקנו בפעולות כיבוש בכלל... עשינו רק פשיטות".
ישעיהו גביש: "דן ראה את הקרבות בהיקפים האלה בשטחים הרריים [הכוונה לניסיון שרכש בלוחמת הפרטיזנים ביוגוסלביה], הוא ידע מה יכול לעשות גוף רגלי נייד קל רגליים מול צבאות סדירים. יצחק שדה חשב בגדול. הוא לא חשב במושגים של כיתת פו"ש. הוא הבין את הקפיצה, הוא הבין את המעבר למלחמה מול צבא גדול, של קאוקג'י. הוא היה שותף לדן, ויכול להיות שפעלו לפי מחשבה שהייתה מעבר למקובל".
בלימת התקפת נגד ערבית, 9 באפריל 1948
בבוקר ה-9 באפריל בשעה 08:00 החלה להגיע תגבורת לאויב, שהלכה וגדלה במשך היום, בין 400 ל-600 איש, במגמה לכבוש בחזרה את אל-ע'ובַּיָה א-פוֹקא ולתקוף שוב את משמר העמק. ההתקפה על כוח 'גולני' שבכפר הייתה עזה, והגיעה לעיתים עד לטווח השלכת רימונים. כוח 'גולני' ביקש לסגת, אך הבקשה לא נענתה. 'צבא ההצלה' גם הפגיז את הכפר בתותחים וכוח רגלי עשה דרכו במטרה לאגף את כוח 'גולני' שהחזיק בו. אלא שפלוגה אחת של הגדוד הראשון חסמה את הדרך מדרום לחורשת משמר העמק, המטירה אש על הכוח המאגף, ומנעה את התקדמותו. לפיכך הכוח הערבי לא הצליח לאגף את אל-ע'ובַּיָה א-פוֹקא, אלא התמקם ברכס שממזרח לח'רבת בית-ראס. כוח הגדוד הראשון נע לרכס הסמוך, והמשיך להטריד ביריות את הכוח הערבי. אולם הלחץ על אל-ע'ובַּיָה א-פוֹקא נמשך, ולפיכך נשלחה לשם פלוגת 'כרמלי' כתגבורת. בערב נסוג כוח 'צבא ההצלה' מן הרכס שתפס. כוחות 'גולני' שהגנו על אל-ע'ובַּיָה א-פוֹקא הרסו את מרבית בתי הכפר, אך נסוגו ממנו בלילה כיוון שאזל כוחם.
עם לילה, כוחות החי"ש מחטיבת 'כרמלי' חזרו למשמר העמק, וכוחות הגדוד הראשון חזרו לג'וערה וסביבתה; באותו יום הגיע גם המג"ד דן לנר אל כוחות הגדוד, וחזר לפקד עליהם. במהלך הלחימה ביום זה כוחות הגדוד לקחו נשק שלל, ובשעת בדיקתו אירעה התפוצצות; הנשק הגדודי נהרג ותשעה אנשים נפצעו קל.
10–11 באפריל 1948
בצהרי ה-10 באפריל חזר 'צבא ההצלה' לירות על משמר העמק, תחילה אש מקלעים ובהמשך גם אש ארטילרית. כמו כן ירו גם על הכוחות שתפשו את ח'רבת בית-ראס. בשעות אחה"צ הוטל על פלוגת חי"ש של 'אלכסנדרוני' שהוכפפה לפיקוד הגדוד הראשון לתפוס שני משלטים דרומית לח'רבת בית-ראס. הפלוגה נתקלה ביריות ונאלצה לסגת. בקרבות סביב ח'רבת בית-ראס נגרמו ל'צבא ההצלה' אבידות. מאידך, לאחר שכוח 'ההגנה' עזב את אבו שושה, חזרו הערבים לכפר, ירו ממנו על הקיבוץ, וחסמו באש את הדרך לחיפה.
אל משמר העמק עצמה הגיעו 50 פועלי סולל בונה, והחלו בחיזוק הביצורים במקום.
ב-11 באפריל שיריוניות 'צבא ההצלה' פגעו במשאיות שנסעו אל המשק מכיוון כפר ברוך. המשאיות נעצרו והתחמושת שעליהן נפרקה והובאה רגלית לקיבוץ. למרות זאת קאוקג'י הוטרד קשות ממצבו והזעיק עזרה מכוחותיו שבהרי ירושלים. הכוח בפיקודו של מאמון אל-ביטאר אכן הגיע והצטרף לקרבות החל מן ה-13 באפריל, עוד לפני השגת ההכרעה בהם. קאוקג'י גם שלח מברק נואש למפקד הגדוד הדרוזי בשפרעם והתחנן לעזרה: "הנני פונה אליכם, בני מערוף, אני במצוקה. אם לא תיחלצו לעזרתי – תלונתי לאלוהים".
הכרעת המערכה, מליל 11–12 באפריל עד 15 באפריל
למרות תבוסותיו, קאוקג'י היה צפוי לתקוף שנית, בכוחות מוגברים, מכיוון ואדי עארה. מטה הגדוד החליט לטמון לו מארב, לרגע שיגיע לעמק מנסי והעיירה באותו שם.
וכך התנהל הקרב המכריע בו הוכרע קאוקג'י: במארב הגדודי, פלוגה אחת תפסה את המשלטים מעל הכפר מנסי; פלוגה שנייה תפסה את אזור תל אבו קוטה; פלוגה שלישית נשארה חבויה לרגלי ח'רבת בית-ראס והמתינה להתקדמות האויב לעברה; פלוגה רביעית כבשה את רוביה ואת נרגריה וגרמה אבידות קשות לאויב. האויב הסתער במשך יום אחד לא פחות מ-11 פעם ובכל פעם נסוג, תוך אבידות. לבסוף עלה כוח האויב על מארב הפלוגה השלישית והוכה קשות. לאויב היה כוח עדיף, הוא הסתייע בשבעה תותחים שמהם אחד הושמד, בשני משוריינים כבדים, במספר משוריינים קלים ובתגבורת שהגיעה מג'נין. 13 שעות ארך הקרב הזה עד שהאויב נסוג, אך בסך הכל שהו לוחמי הגדוד בשטח במשך 30 שעות רצופות.
הערכת הפעולה והשלכותיה על הגדוד
במערכה על משמר העמק לחם גדוד "העמק" כגדוד קרבי מתוגבר ביחידות חי"ש, ולא עוד כמטה מינהלה המסדר משימות ונותן למפקדי הפלוגות לבצע לפי שיקולם. לקרב זה לא היה אופי של פשיטה, או התקפה נקודתית המסתיימת במאמץ לילי אחד שלאחריו הכוח חוזר עם שחר לבסיס. מיפקדת הגדוד לא זו בלבד שיזמה ושלטה על מהלך הקרב והטילה משימות מבצעיות, אלא הפעילה גם מערך תחזוקה. הגדוד התנסה בלחימת יום, בהסתערות תחת אש, בספיגת הפגזות שחייבה התחפרות.
במערכה במשמר העמק חלה גם תפנית משמעותית במבנה הפיזי והחברתי של הגדוד. גדוד "העמק" נכנס למערכה ממבנה של הכשרות/מחלקות פזורות בקיבוצים, שבועיים אימונים ושבועיים עבודה. אמנם גם לאחר משמר העמק המשיכו כמעט כל ההכשרות לשמור על המסגרת החברתית, אך לא חזרו עוד לקיבוצים. חסל סדר שבועיים עבודה שקובע סדרן העבודה של המשק ושבועיים אימונים בפיקוד המ"מ. מעתה, מחלקות הגדוד אינן עוד מכלכלות את עצמן בעבודה, כלכלת הפלמ"ח היא על הנהגת היישוב, כצבא לכל דבר. הגדוד ישהה מעתה ועד סוף מלחמת העצמאות במרוכז בבסיסים קרובים לשדה המערכה, כנדרש לפי התפתחות המלחמה, הגם שלפי שעה הבסיסים היו גם הם בקיבוצים סמוכים לאתרי הפעולות. במלחמה, גם המסגרות של הכשרה מגויסת אינן עוד רלוונטיות מבחינה צבאית. גם לפני כן יצאו לפעולות רק הבנים הלוחמים ומעט מאד בנות. לא הייתה עוד הצדקה לכך שמ"מ יפקד על הכשרה שבה 10 עד 20 לוחמים בפועל. רק בהכשרות הגדולות היה מספר לוחמים שהצדיק קיום מחלקה. מחלקות לוחמות הורכבו גם מחברים של שתיים או שלוש הכשרות קטנות.
הכישלון בכיבוש זרעין
לאחר הניצחון על חילות קאוקג'י במשמר העמק וסביבתה לא חלפה הסכנה להתקפת יישובים בעמק יזרעאל, הזירה של גדוד "העמק" הקיפה את העמק כולו. במשך ימים אחדים הגדוד המשיך להתארגן בבסיסיו החדשים, כדי לחדש ציוד, להתחמש ולהתאמן בהפעלת סוגי נשק חדשים שקיבלו, הרובים הצ'כיים. וכן – לקבור את עשרת חלליו. הפצועים קשה אושפזו, הפצועים קל חזרו לתפקד וכבר הגיעה הפקודה לביצוע המשימה הבאה: כיבוש הכפר הערבי הגדול זרעין.
בשעות הלילה של ה-19 באפריל 1948 יצא הגדוד ממרחביה לכבוש את זרעין. וזה מה שקרה בהמשך, על פי עדויות מפקדים ולוחמים: הכוחות התגלו מוקדם, עוד בשטחי ההיערכות, וספגו מייד אש חזקה. אש כוחותינו לא הצליחה לשתק את אש האויב. טענה שחוזרת על עצמה: "קיבלנו 'סטנים' חדשים, לא היינו מרוצים מהם כי היו להם מעצורים רבים. אבל לקראת פעולה שכזו, בתוך בתים, היינו צריכים נשק היורה אש שוטפת וה'סטן' היה יעיל יותר מהרובה בלחימה מסוג זה".
פלוגה א' הצליחה לחדור לכפר וכבשה את מיבנה בית הספר. משם היא ניהלה קרב הגנה שבמהלכו נפגעו חלק מהלוחמים. שאר הפלוגות לא הצליחו במשימותיהן, בוצעה התקפת נגד ערבית, הגדוד לא הצליח לבצע את המשימה ונסוג בטרם יאיר עליו אור יום.
פעולות בעכו ובחיפה
בלילה שבין ה-24 ל-25 באפריל חצתה פלוגה ד' דיונות וביצות, הגיעה לבית הקברות שממזרח לעיר והלוחמים התמקמו בין המצבות שהיוו עמדות ירי טובות. לוחמי הפלוגה ירו לעבר עכו ומעכו השיבו אש וכך עד לפנות בוקר. היה חשש שהפלוגה תישאר תקועה בין הביצות באור יום. המג"ד עקב אחר התפתחות הקרב ובהיותו מודע למצב שנוצר הורה על ניתוק מגע ושלח שני אוטובוסים שהחזירו את הכוחות לבסיסם.
דן לנר הגדיר את פעילות הגדוד הראשון בעכו כ"פשיטה", ולא הייתה מטרה לכבוש את העיר. זו נכנעה לבסוף לחטיבת כרמלי רק ב-18 במאי 1948, לאחר עזיבת הבריטים את ארץ ישראל ובתום קרב שנמשך 18 שעות. אותה שעה הגדוד הראשון לחם כבר בגליל העליון.
העלייה לגליל
הגדוד הראשון יצא לגליל ב-2 במאי 1948. טור ממונע התפתל כנחש והנוסע ברכב שבאמצעיתו לא יכול לראות לא את ראשו ולא את זנבו. הייתה זו תחושה של עוצמה לחברי הכשרות שעד אז ראו מקרוב רק את שתיים-שלוש המחלקות שבסיסן בקיבוצים הסמוכים. גם הלוחמים במשמר העמק ובזרעין ראו עד אז רק את היחידות שלחמו בסמוך להם, ואילו כאן עלו במרוכז 926 לוחמות ולוחמים. ירוחם כהן, שהיה מראשי המסתערבים וקצין המודיעין של מטה הפלמ"ח, ערך במבצע סיור מודיעין באמצעות "טייסת הגליל". לאחר שמשלטים לאורך הדרך מגינוסר לראש פינה נתפסו כדי לאבטח את השיירה, הוא הטיל מן המטוס הודעה לדן לנר המג"ד: 'אפשר לנסוע באורות מלאים בלילה'. המטרה הייתה שהאויב יחשוב כי כוחות גדולים עולים לגליל.
במחנה פילון
לאחר הנסיעה הארוכה נכנסו אנשי הגדוד למחנה הצבאי ממול לראש פינה;, מחנה זה נעזב על ידי הבריטים חמישה ימים קודם לכן, ונתפס על ידי ה"הגנה". מייד המחנה קיבל שם חדש, "מחנה פילון", על שמו של פילון פרידמן, מ"מ בגדוד השלישי, שנפל עם לוחמיו ב-20 באפריל בהתקפה על נבי יושע. במחנה פילון נקבעו לראשונה נוהלי התנהגות במחנה צבאי: שליטה על התנועה בתוך המחנה, הצבת שוטרים גדודיים (ש"ג) ליד השער, ביקורת כניסה ויציאה באמצעות "פס", וכדומה.
מבצע מטאטא
למחרת הגעתם למחנה פילון כבר יצאו חלק מהלוחמים למשימה הראשונה שהוטלה על הגדוד הראשון בגליל במסגרת מבצע יפתח, משימה שכללה חיסול בסיסי אויב המתנכלים לדרכי התחבורה, והריסת מבנים העלולים להיות בסיסי אויב בשטח המחבר בין הגליל התחתון לגליל העליון. למשימה זו הוקצו פלוגה א' בפיקוד יצחק (חקה) חופי, חלק מפלוגה ב' בפיקוד אסף שמחוני, ופלוגה ד' בפיקוד שייקה גביש. הפעולה החלה בלילה שבין ה-3 ל-4 במאי 1948 ולמרות היקפה הסתיימה תוך יום. בשל מטרתה (שהושגה), ניקוי כל השטח שבין הכנרת לעמק החולה משני עברי הכביש מטבריה צפונה ועד הירדן מזרחה, נקראה הפעולה "מבצע מטאטא".
סיוע לכיבוש צפת
בשבוע שלאחר מבצע מטאטא נקרא הגדוד הראשון לסייע בכיבוש צפת, הבירה הערבית של הגליל. העיר הייתה מאוכלסת כ-12,000 ערבים ומיעוט של כ-2,000 יהודים שהתגוררו ברובע היהודי העתיק, חלקם הגדול זקנים. הכוח העיקרי שפעל בצפת היה הגדוד השלישי. החל ממבצע יפתח המשיכו שני הגדודים לפעול זה בצד זה עד סוף מלחמת העצמאות במסגרת חטיבת יפתח.
הכפר עכברה שוכן כשני ק"מ דרומית לצפת (מאוחר יותר הוכלל בשטח העירוני של צפת עצמה), בתוך ואדי עכברה שמתחבר לנחל לימון ומוקף משני צדדיו בגבעות ובמצוקים תלולים. השתלטות לוחמי הגדוד על עמדות מול עכברה נועדה לכך שיהיו בכוננות מיידית לתקוף את האויב בעורפו. צפת הערבית הייתה בחלק הדרומי של העיר ואילו הערבים לחמו נגד התקפת הגדוד השלישי שבאה מצפון וממערב. כוחות הגדוד ירו אש כבדה על הכפר, כולל אש תלולת מסלול, על מנת לערער את ביטחון הלוחמים הערבים בצפת עצמה, כך שירגישו מכותרים. תוך כדי הירי על עכברה שמעו לוחמי הגדוד הראשון את הדי הלחימה בצפת עצמה, אותה הרעיש הגדוד השלישי ב"דוידקה" ובמרגמות. לאחר שהעיר נכבשה נתקבלה הפקודה להתקפל.
המחלקה של פלוגה א' בפיקוד המ"מ סיקו זוסמן שהצטרפה לגדוד השלישי פעלה בשתי גזרות אחרות בצפת. תחילה נועדה המחלקה לתגבר את הכוח שכבש את "המצודה", אך זו כבר נכבשה בינתיים. לקראת צהרי ה-10 במאי נשלחו סיקו ואנשיו להשלים את כיבוש העיר על ידי תפיסת משטרת כנען, ששלטה על צפת ממרומי הר כנען. הכוח השתלט בזהירות על המצודה, שנתגלתה כריקה לאחר שמגיניה נמלטו ממנה; לעיני כל תושבי צפת וכוחות הגדוד השלישי הורידו לוחמי המחלקה את דגלם של הכוחות הערביים שהתנוסס מעל המצודה.
לאחר מכן המחלקה של סיקו חזרה לעיר והופנתה למשטרת צפת הקרובה לרובע היהודי, שאמנם נכבשה בידי הגדוד השלישי, אך על הגג היו עדיין כמה לוחמים ערביים. על פי השמועה נמצא ביניהם מפקד הכוח הסורי שבא לעזרת ערביי צפת, אדיב שישכלי, לימים נשיא סוריה. המחלקה לכדה כמה מהם אך רובם הצליחו להימלט, ובתוכם אדיב שישכלי אם אמנם נמצא שם.
יחידות הגדוד הראשון חזרו למחנה פילון ונערכו למערכה שתתחיל כעבור ארבעה ימים, עם סיום המנדט הבריטי ופלישתם הצפויה של צבאות ערב למדינה היהודית שתכונן באותו יום. במחנה פילון, בין המבצעים, נמשכו אימונים לאור לקחי הקרבות שהגדוד עבר.
קרב מלכיה הראשון
ב-13 במאי 1948, יומיים לפני תום המנדט הבריטי, ישבו אנשי הגדוד הראשון לפי פלוגות, ושמעו מה המשימה הלאומית המוטלת עליהם: מניעת הפלישה הצפויה של הצבא הלבנוני ברכס מלכיה, פלישה העלולה לנתק את אצבע הגליל מהמדינה היהודית העומדת לקום. כיבוש רכס מלכיה, הכפרים מלכיה וקדש (בערבית: אל-מלכיה וקדס) והמחנה הצבאי הסמוכים לגבול, היה אמור להיות מערכה מכריעה במבצע יפתח. הכוחות לא שיערו כי המערכה הזאת תימשך 15 יום שבהם ינהל הגדוד בין ה-14 ל-29 במאי מספר קרבות, חלקם עקובים מדם.
רקע
כאמור לעיל, מלכתחילה תוכנן מבצע יפתח כך שאחרי כיבוש צפת ייתפס רכס מלכיה. על יגאל אלון, מפקד הפלמ"ח ומפקד מבצע יפתח, הופעל אותם ימים לחץ כדי שיקצה כוחות לתגבור ישובים, אך הוא היה נחוש בהחלטתו להפעיל את הגדוד הראשון במרוכז נגד האויב העיקרי שחנה במלכיה, על מנת לסכל את הפלישה שסברו כי תגיע, ובהתאם לתוכנית המקורית של מבצע יפתח. הרעיון המרכזי בתוכנית הקרב בגבול לבנון היה להשתלט על הר מלכיה ולחסום את דרכי הגישה לעמק החולה, שכן רכס מלכיה היה השטח החיוני בגזרה. שיאו, יותר מ-700 מטר מעל פני הים, השתרע על שטח באורך של כשלושה ק"מ: מכשול טבעי החוסם את התנועה בעמק קדש. במרכזו שכן מחנה צבאי שבנו הבריטים, צפונית לו ובמורדותיו השתרע הכפר מלכיה ובקצה הצפון מזרחי של הר מלכיה שכן תל קדש, שחסם את הגישה למצודת נבי יושע.
בין ההכנות בוצעו לראשונה סיורי אוויר, בהשתתפות מפקדי הפלוגות, במטוסי "טייסת הגליל" של הפלמ"ח. המ"פים לא היו מורגלים בקריאת השטח מן האוויר. חקה, מפקד פלוגה א', מספר: "המראנו ממחניים... אפילו לא 'פייפר', מטוס קטן מסוג אחר... קיבלתי תידרוך מירוחם כהן, קמ"ן יפתח... קיבלנו התרשמות... אחר כך כשעלינו ברגל אני זוכר [ששמתי לב] שמן האוויר לא הבחנתי בהפרשי הגובה הגדולים שישנם בשטח". ואילו הסמג"ד אבינועם סיפר שהמריא ב"פייפר" שממנו הוצאו המושבים ובמקומם היו בלוני גז עם מנגנוני הפעלה של חומר נפץ. הוא השליך שניים כאלה מעל מלכיה. עם זאת למפקדים לא היו צילומי אוויר וחסרו נתונים ברורים על עוצמת האוייב. היה ידוע שהכוח שתקף בחודש אפריל את רמת נפתלי שוהה במחנה הצבאי ובקדש, אך הייתה תמונה מעורפלת לגבי יכולתו של צבא לבנון העלול לפלוש מעבר לגבול הבינלאומי. לדברי שייקה גביש ההנחה הייתה שהגדוד יקדים את הצבא הלבנוני בלילה או שניים, ישתלט על הכפר מלכיה ויתפוס את עמק קדש.
התוכנית המפורטת והיציאה לקרב
יום ה-ע' נקבע ל-14 במאי 1948 ושעת ה-ש' ל-03:00, לפני עלות השחר.
בשעות אחר הצהריים של ה-13 במאי הסתדרו הפלוגות ברחבת המסדרים של מחנה פילון. בתום המסדר עלו מחלקות הלוחמים לכלי הרכב שיובילו אותם לנקודה שממנה יעלו לרכס ברגל. מכלי הרכב בקעו קולות ששרו לראשונה את "בת שבע", השיר שחיבר חיים חפר ליום הולדתו השביעי של הפלמ"ח שיחול כעבור יומיים, ב-15 במאי. עם רדת החשיכה הגיעו לוחמי הגדוד לשטח הכינוס, במקום בו הוקם לימים המושב שדה אליעזר. שם נעשו ההכנות האחרונות לקראת הטיפוס במעלה נחל דישון להר מלכיה ויעדי הכיבוש.
סטף דייוויס
סטף דייוויס (באנגלית: Steph Davis; 4 בנובמבר 1973) היא מטפסת מצוקים, קופצת בסיס, צנחנית חליפת כנפיים ומחברת אמריקאית. נחשבת לאחת ממטפסות המצוקים הטובות בעולם, ונכון לשנת 2018, היא האישה היחידה בעולם שעוסקת בטיפוס מצוקים ובקפיצת בסיס גם יחד.
ביוגרפיה
דייוויס נולדה באילינוי ארצות הברית למהנדס אווירונאוטיקה ולמורה, וגדלה בניו ג'רזי ובמרילנד. בגיל שלוש, החלה ללמוד פסנתר ועסקה בנגינת פסנתר שש שעות ביום. בשנת 1991, נרשמה ללימודי ספרות אנגלית באוניברסיטת מרילנד והשלימה בחוג זה תואר שני. בתקופה זו, אחד ממכריה הציע לה להצטרף אליו לטיפוס מצוקים. היא הצטרפה אליו והוקסמה מהענף. בשנת 1995, בגיל 18, נרשמה ללימודי משפטים באוניברסיטת קולורדו אולם פרשה מהם לאחר חמישה ימים וכן הפסיקה לנגן בפסנתר על מנת להקדיש את חייה לטיפוס. במשך 7 שנים, דייוויס התגוררה ברכבה, נדדה מאתר טיפוס אחד למשנהו והתמקצעה בתחום.
בשנת 1994, טיפסה על היהלום בו פגשה את המטפס, דין פוטר. השניים נישאו בשנת 2002 אולם מספר שנים לאחר מכן, התגרשו. בעלה השני, מריו ריצ'רד (Mario Richard), נהרג בשנת 2013 בעת שהשניים ביצעו טיסת חליפת כנפיים מהרי הדולומיטים שבאלפים. דייוויס קפצה לפניו והוא מיד קפץ אחריה אולם בדרכו למטה נחבט בסלע ומת. שנתיים לאחר מכן, גרושה, דין פוטר, נהרג גם הוא בטיסת חליפת כנפיים.
בשנת 2002, החלה לנסות סוגי דיאטות שונות על מנת לשפר את ביצועיה הספורטיביים. לאחר שנה של ניסוי וטעייה, החליטה לדבוק בתזונה הטבעונית, והיא עוסקת גם בקידום זכויות בעלי חיים.
בשנת 2007, הוציאה לאור את ספרה High Infatuation, ובשנת 2013, הוציאה לאור את ספרה Learning to Fly.
מתגוררת במואב שביוטה.
ספורט
בשנת 2003, הייתה לאישה השנייה בעולם (אחרי המטפסת לין היל ) לכבוש את פסגת אל קפיטן בטיפוס חופשי תוך יממה, וכן היא האישה שביצעה טיפוס חופשי על אל קפיטן יותר מכל אישה אחרת. בשנת 2005, הייתה לאישה הראשונה בעולם לכבוש את פסגת Salathé Wall בטיפוס חופשי. כמו כן, היא האישה הראשונה בעולם לכבוש את כל שבע הפסגות בפיץ רוי שבפטגוניה בטיפוס חופשי, וכן האישה הראשונה בעולם לכבוש את פסגת Torre Egger בטיפוס חופשי. בשנת 2007, החלה לעסוק בקפיצת בסיס.
אולומואוץ (מחוז)
מחוז אולומואוץ או מחוז אולומואוצקי (בצ'כית: Olomoucký kraj) הוא אחד מ-13 מחוזות של הרפובליקה הצ'כית, המשתרע על פני מרכז וצפון-מערב מוראביה ההיסטורית, ועל פני חלק קטן של שלזיה הצ'כית. המחוז נקרא על שם בירתו, העיר אולומואוץ. שטחו הכולל של המחוז מסתכם ב -5,271.43 קמ"ר (כלומר 6.7% מכל שטח צ'כיה). האוכלוסייה הסתכמה נכון ליום 31 בדצמבר 2016 ב 633,925 תושבים.
בשטחו של המחוז הוקמו 13 מחוזות מינהליים של עיריות עם סמכויות מורחבות ו 20 מחוזות מינהליים של עיריות עם משרה עירונית מורשית.
מחוזות משנה
מחוז אולומואוץ, מחולק לחמישה מחוזות משנה (אוקרס, Okres):
ז'אן השמיני, רוזן ונדום
ז'אן השמיני דה בורבון, רוזן ונדום (בצרפתית: Jean VIII de Bourbon; 1428 - 6 בינואר 1477), היה נסיך צרפתי ורוזן ונדום בין השנים 1446–1477.
ביוגרפיה
ז'אן נולד בשנת 1428 בוונדום, ללואי, רוזן ונדום ולאיזבל דה בובאו, בתם של גי השלושה עשר, רוזן לאוואל ואן דה לאוואל. בשנת 1446 מת אביו וז'אן ירש את תאריו, ולאחר מכן הוא לחם יחד עם ידידו ז'אן דה דנואה בצבאו של שארל השביעי, מלך צרפת נגד האנגלים בנורמנדי ובגיין. ב-9 בנובמבר 1454 התחתן ז'אן עם איזבל דה בובאו, בתם של לואי דה בובאו ומרגריט דה שאמבלי, ובשנת 1458 הוא השתתף במשפט הבגידה של ז'אן השני, דוכס אלנסון. לאחר מותו של שארל השביעי חבר ז'אן לבנו לואי האחד עשר, מלך צרפת ונלחם למענו בקרב מונטלרי, אולם בשל חוסר האמון בו מצד המלך, הוא פרש לנחלותיו ושיפר מאוד את העיר ונדום. ב-6 בינואר 1477 מת ז'אן בוונדום, ובנו פרנסואה ירש את תאריו.
משפחתו
ב-9 בנובמבר 1454 התחתן ז'אן עם איזבל דה בובאו, בתם של לואי דה בובאו ומרגריט דה שאמבלי, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
בנוסף היו לו שני בנים מפילגשו פיליפין דה גורניי:
יחסי דרום אפריקה–נורווגיה
יחסי דרום אפריקה–נורווגיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת דרום אפריקה לבין ממלכת נורווגיה.
היסטוריה
הפעילות הראשונה נגד האפרטהייד בנורווגיה החלה בשנת 1959, עם פעילויות חרם צרכנים שאורגנו על ידי האיגודים המקצועיים. ועדת דרום אפריקה החלה לפעול גם בשנת 1959. המודעות לאפרטהייד קיבלה חשיפה מרובה בשנת 1961 כאשר אלברט לוטולי קיבל את פרס נובל לשלום באוסלו.
ממשלות נורווגיות הציעו תמיכה מוסרית, מעשית ודיפלומטית לתנועת השחרור, לאיגודים המקצועיים ולכנסיות בהתנגדותן לאפרטהייד. ממשלת נורווגיה החלה לתמוך ישירות ב-ANC בשנת 1977, והקשרים בין דרום אפריקה לנורווגיה השתפרו עוד במהלך מאמצי השיקום והפיתוח לאחר האפרטהייד.
ממשלות דרום אפריקה ונורווגיה קיימו את שיחותיהן הדו-צדדיות השנתיות לזכויות אדם באפריל 2010, וימשיכו בעבודה לכינון בסיס משותף ואזורי שיתוף פעולה הן דו-צדדית והן בינלאומית.
דרום אפריקה ונורווגיה הן שתי שחקניות עולמיות בנושא שינויי אקלים. חברת הנפט הדרום-אפריקאית, סאסול, קיבלה את הבעלות בחברת הנפט במונגסטאד, נורווגיה; המתקן הגדול בעולם מסוגו לפיתוח אחיזת פחמן ואחסון (CCS).
נורווגיה ודרום אפריקה חתמו על הסכם חדש מטעם משרד החוץ הנורווגי בנוגע לשיתוף פעולה מחקרי בין נורווגיה לדרום אפריקה בתחומי האקלים, הסביבה והאנרגיה הנקייה, בפברואר 2013.
יחסים כלכליים
דרום אפריקה היא שוק יצוא חשוב באפריקה. חדשנות נורווגיה, המיוצגת על ידי משרד ביוהנסבורג, מנהלת תוכנית להכנת התאמות המאפשרת קשר מוגבר בין חברות נורווגיות ודרום אפריקאיות. ההתמקדות בהגברת הסחר וההשקעות בין המדינות תהיה חשובה ליחסים העתידיים בין נורווגיה לדרום אפריקה.
מספר חברות נורווגיות מתכננות להרחיב את פעילותן בדרום אפריקה באמצעות השקעות וטכנולוגיה מוגדלות. חברות נורווגיות גילו עניין במיזמים משותפים, הרחבת הפעילות הקיימת, רכישה לחברות מקומיות וכן חקירת חברות קטנות, מיקרו ובינוניות (SMME). יסוד יחסי הסחר בין שתי המדינות הוא מערכת ההעדפות הכללית (GSP) לייבוא סחורות ממדינות מתפתחות שהורחבה על ידי נורווגיה לדרום אפריקה ב-6 במאי 1994.
באמצעות מנגנון זה, סחורות המיובאות על ידי נורווגיה מדרום אפריקה אינן מחויבות מכס הרגיל. העדפות מכס אלה מספקות תמריץ לסוחרים לייבא מוצרים ממדינות מתפתחות כמו דרום אפריקה ומסייעות להם להתחרות בשווקים בינלאומיים.
בשנת 2012, היצוא מדרום אפריקה לנורווגיה הסתכם ב-1,915 מיליון ראנד, עם צמיחה שנתית של 13,4%. נורווגיה היא יעד היצוא ה-41 של דרום אפריקה. בשנת 2012, היבוא הסתכם ב-735 מיליון ראנד, ובכך נוצר מאזן סחר חיובי לטובת דרום אפריקה.
התחומים העיקריים של סחר והשקעות נורווגיים בדרום אפריקה הם בתחום טכנולוגיות המידע, אנרגיה ונפט וגז. היצוא הדרום אפריקני לנורווגיה הוא בעיקר מינרלים ותוצרת חקלאית. קרן העושר של נורווגיה, קרן העושר הריבונית הגודלה בעולם, מחזיקה בבורסת יוהנסבורג תיק השקעות בשווי של כ-12 מיליארד דולר.
אולם (יישוב תלמודי)
אוּלָם היה יישוב מתקופת התלמוד בגליל התחתון. היישוב מזוהה עם חורבת אולם שברמת סירין, בו נמצאו שרידי יישוב מתקופות שונות, בהם התקופה החשמונאית והביזנטית.
אזכורי היישוב
היישוב נזכר בתלמוד הירושלמי:.
היישוב נזכר גם באונומסטיקון של אוסביוס מתחילת המאה ה-4 לספירה, שם נזכר יישוב בשם אולמה במרחק של 12 מיל ממזרח לציפורי.
חורבת אולם
היישוב מזוהה כיום עם האתר ח'רבת עולם שברמת סירין, בדרום מזרח הגליל התחתון.
בחורבה נערכו חפירות מקיפות בשנת 1966, ונמצאו בה שרידי בית כנסת, וכן מספר מוטיבים נוצריים, כנראה מתקופה מאוחרת יותר. כמו כן, נמצאו במקום מטבעות החל מהתקופה החשמונאית, המעידים על קדמוניותו של היישוב במקום.
לצד האתר נמצא מעיין עין אולם, המהווה מוקד לטיולים באזור.
יחסי מלטה–צ'ילה
יחסי מלטה–צ'ילה הם יחסי החוץ בין רפובליקת מלטה לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1989. נשיאת מלטה, מארי לואיז קוליירו פרקה, ערכה ביקור ממלכתי בצ'ילה ביולי 2017, הפעם הראשונה בה נשיא מלטה מבקר במדינה באמריקה הדרומית. לרגל האירוע, היא חתמה יחד עם נשיאת צ'ילה מישל בצ'לט, על הסכמים שונים, כולל מנגנון להתייעצויות פוליטיות, כדי לתת דחיפה ליחסים בין שתי המדינות.
יחסי סחר
בשנת 2016, המסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-4.8 מיליון דולר. המוצרים העיקריים שיוצאו על ידי צ'ילה כללו תרכובות אורגניות, יינות וסיגריות, ואילו המוצרים שיוצאו בעיקר על ידי מלטה לצ'ילה כללו מכשירים להפצה חשמלית ולקבלת נתונים והעברתם.
חוק ביטוח נפגעי חיסון
חוק ביטוח נפגעי חיסון, תש"ן-1989, אושר בכנסת ב-5 בדצמבר 1989, והוא נועד להעניק פיצוי לפי שנפגע כתוצאה מקבלת חיסון. תנאי לקבלת פיצוי הוא הוכחת קשר סיבתי בין החיסון ובין הפגיעה, אך בניגוד לתביעת נזיקין לא נדרשת הוכחה לקיום רשלנות רפואית של גורם המעורב במתן החיסון. במשך 26 השנים הראשונות לקיום החוק אושר מתן פיצוי רק בעשר תביעות שהוגשו לפיו.
היסטוריה חקיקתית
החוק נחקק ביוזמתו של חבר הכנסת חיים רמון. דברי ההסבר להצעת החוק מציגים את הצורך בו:
החוק אושר בכנסת השתים עשרה ב-5 בדצמבר 1989 והוא חל על חיסונים שנתנו מיום אישורו ואילך.
מאז אישורו השינויים היחידים בחוק הם הוספת שני חיסונים לרשימת החיסונים שהוא חל עליהם, בצווים שהוציא שר הבריאות, בהתאם לסמכותו לפי. בשנת 2020 פרסם משרד הבריאות הצעה להוספת שבעה חיסונים לרשימת החיסונים שעליהם חל החוק, ובהם חיסון נגד קורונה.
הוראות החוק
החוק קובע שהמדינה תבטח את כל מי שמקבל חיסון, הנכלל ברשימת החיסונים שבתוספת לחוק, וכל אדם אחר שבא עמו במגע, מפני פגיעה (נכות או מוות) כתוצאה מחיסון (החוק אינו מקנה פיצוי על סבל חולף, שאינו גורם לנכות). הזכאות לתגמולי הביטוח מתקיימת בין אם היה או לא היה אשם מצד מי שנתן את החיסון או מצד אחר.
רשימת החיסונים הנכללים בביטוח לפי חוק זה:
כיוון שמדובר בפוליסת ביטוח, חל עליה לחוק חוזה הביטוח, הקובע כי "תקופת ההתיישנות של תביעה לתגמולי ביטוח היא שלוש שנים לאחר שקרה מקרה הביטוח", זאת לעומת תקופת התיישנות של שבע שנים בתביעת נזיקין.
מימוש החוק
המבטחת לפי חוק זה היא הקרן הפנימית לביטוחי הממשלה בהנהלת חברת הביטוח הממשלתית "ענבל". מימון הביטוח נעשה באמצעות פרמיה בת שקלים מעטים (14 ש"ח בשנת 2016) שמשולמת בעת קבלת חיסון. במשך 26 השנים הראשונות לקיום החוק הוגשו 58 תביעות לפיו, 42 מתוכן נדחו, ועשר תביעות בלבד הביאו לפיצוי, שגובהו בין 27.5 אלף ש"ח ל-568 אלף ש"ח.