cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוס גלר
מרסל
לאחר גירושיו מקרול, רוס מאמץ קוף קפוצ'ין בשם מרסל. מערכת היחסים ביניהם הייתה דומה לזו של בני זוג נשואים החיים יחד. הדחף המיני של מרסל משכנע בסופו של דבר את רוס לתרום אותו לגן החיות של סן דייגו. רוס מגלה מאוחר יותר כי מרסל הפך לקמע מפורסם של המותג Monkey Shine וכי הוא מככב בסרט "Outbreak 2: The Virus Takes Manhattan". השיר האהוב על מרסל הוא "The Lion Sleeps Tonight". בהמשך הסדרה, רוס מודה כי בעלותו על מרסל הייתה יוצאת דופן, באומרו בפרק "The One With Unagi": "זוכרים שהיה לי קוף? מה חשבתי לעצמי?".
חברים
רוס מתעמת לעיתים קרובות עם חברת הקבוצה פיבי בופה. התפיסה הרציונלית שלו לעומת התפיסה הרוחנית של פיבי הובילה לוויכוח בקשר לתאוריות האבולוציה, כוח המשיכה, והאם נשמת אמה המתה של פיבי חיה בתוך חתול. בפרק "The One with the Mugging" מגלים כי פיבי שדדה את רוס בשנים שבהן חיה ברחוב (וגנבה קומיקס בשם "ילד מדע" שרוס כתב).
רוס מתאר לפעמים את צ'נדלר בינג כחברו הטוב ביותר. הוא וצ'נדלר היו שותפים בזמן לימודיהם בקולג' והקימו להקה. הוא האשים את צ'נדלר שהוא עישן מריחואנה כאשר ההורים של רוס הגעו לחדרו והריחו ריח של מריחואנה. רוס הוא גם חברו הקרוב של ג'ואי טריביאני והוא מסייע לג'ואי עם האודישנים שלו. הוא מנשק את ג'ואי פעם כדי לעזור לו להתאמן לתפקיד של גבר הומו. הם גם מנסים "לחתוך" את צ'נדלר מתוך קבוצת החברים שלהם אחרי שהוא מתעלם מהם בפרק "The One with the Ring". לקראת סוף הסדרה, רוס וג'ואי נהיים לחברים קרובים יותר, כאשר הם מבלים יחד אחרי שצ'נדלר נישא למוניקה. בשלב מסוים, אומר רוס לרייצ'ל כי ג'ואי הוא חברו הטוב ביותר, רייצ'ל עונה שהיא חשבה שצ'נדלר הוא חברו הטוב ביותר, ורוס מתחיל להסביר, "ובכן, צ'נדלר הוא ידידי הוותיק ביותר", אבל אז מסרב להמשיך לדון בזה.
יחסיו עם אחותו
רוס ומוניקה מקורבים זה לזה לצד מריבות שגרתיות. כשהיו ילדים, רוס התגרה במוניקה בגלל עודף משקלה והִרבה להציק לה על כך. בפרקים רבים רוס ומוניקה משתמשים במחוות ילדות משונה כמו לדפוק באגרופיהם כשהאגודלים מכוונים כלפי חוץ (כתחליף ל"אצבע משולשת"). רוס ומוניקה הרבו להתחרות כשהיו ילדים. כל חג הודיה, רוס ומוניקה היו משחקים פוטבול ומי שניצח זכה בגביע גלר השנתי. המסורת הסתיימה כאשר מוניקה שברה "בטעות" את האף של רוס בגביע גלר השישי. למוניקה ורוס יש ריקוד מיוחד, "הרוטינה", איתו זכו בתחרות ריקוד כשהיו בבית ספר יסודי. את הריקוד ביצעו גם בתוכנית של דיק קלארק לכבוד השנה החדשה.
מערכות יחסים
רוס התגרש שלוש פעמים במהלך הסדרה, ועובדה זו משמשת לבדיחות רבות. הוא אומר שהוא "אוהב להיות מחויב למישהו בצורה כזאת", והוא מראה התלהבות של ממש בקשר להצעות נישואין.
קרול וויליק
רוס מתגרש מאשתו הראשונה, קרול, אחרי שמונה שנות נישואין, כאשר הוא מגלה שהיא הומופלקסבילית (לסבית לטענתה, אך אחרי היציאה שלה מהארון היא מתוודה לאהבתה לרוס), וכי היא מנהלת רומן עם סוזאן באנץ', שאותה פגשה במכון כושר. לרוב רוס וקרול מסתדרים ביניהם והם אף חולקים שניהם במשמורת על בנם, בן (קול ספראוס), שנולד לקראת סוף העונה הראשונה. רוס וקרול טוענים שהם נשואים משנת 1989, כאשר רוס היה רק בן 21. הוא מספר לאשתו השנייה, אמילי, שהוא יצא עם קרול במשך ארבע שנים לפני נישואיהם.
בפרק "The One That Could Have Been" שמתאר כיצד היו נראים חייהם של החברים אם דברים היו מתרחשים אחרת, רוס עדיין נשוי לקרול, אבל חיי המין שלהם קפואים. בלי להבין כי היא לסבית, רוס מציע לקרול לקיים יחסי מין בשלישייה, כאשר השלישית היא בסופו של דבר סוזן. לבסוף, רוס נאלץ לקבל את העובדה שאשתו לסבית ומתנחם על ידי רייצ'ל שגילתה כי בעלה, בארי, מנהל רומן גם עם מוליכת הכלבים של השכונה.
ג'ולי
בעודו בסין, בין העונה הראשונה לשנייה, פוגש רוס את ג'ולי (לורן טום). כאשר רייצ'ל מגלה שרוס מאוהב בה, היא הולכת לשדה תעופה לקבל את פניו ולהגיד לו שהיא אוהבת אותו גם כן, אבל זה היה מאוחר מדי; ג'ולי הייתה עכשיו חברתו של רוס. בתחילה, רייצ'ל מנסה להרוס את היחסים ביניהם באומרה לרוס לא לקיים עם ג'ולי יחסי מין כאשר הוא מתוודה שהוא רוצה לקחת את זה לאט עם ג'ולי. עם זאת, כאשר רייצ'ל מתחילה לראות כמה רוס וג'ולי אוהבים אחד את השני, היא נסוגה ומנסה להשלים עם המצב. אבל כאשר היא שיכורה, היא משאירה הודעה במשיבון של רוס שבה היא אומרת ש"התגברתי עליך". כאשר רוס מגלה את ההודעה, רייצ'ל מספרת לו את האמת על רגשותיה כלפיו. אחרי הרבה שיקולים, ועשיית רשימה של היתרונות והחסרונות בג'ולי וברייצ'ל, רוס מגלה כי הוא כל הזמן אהב רק את רייצ'ל, ונפרד מג'ולי.
רייצ'ל גרין
רוס ורייצ'ל גדלו באותה שכונה והתראו הרבה מאחר שרייצ'ל הייתה החברה הכי טובה של אחותו הקטנה – מוניקה גלר. רוס היה מאוהב ברייצ'ל מאז כיתה ט', אבל לא פעל בנידון כי התבייש. הוא גדול ממנה בשנה-שנתיים. כשרייצ'ל חזרה לחייו בפרק הפיילוט (הפותח) של הסדרה, הוא רמז לה שיזמין אותה לדייט מתישהו, אבל לא עשה זאת כי עדיין התבייש. הוא המשיך להיות מאוהב בה למשך כל העונה וסיפר על כך לצ'נדלר וג'ואי.
בסוף העונה הראשונה הוא מתבקש לנסוע לסין בדחיפות בדיוק ביום הולדתה של רייצ'ל, כדי להשתתף שם בחפירה ארכאולוגית עקב תגלית של עצם קדום. אולם עוד לפני נסיעתו הוא קונה לה כמתנה סיכה יקרה שהיא אמרה לו פעם שיש לה ערך סנטימנטלי משפחתי אליה ושהיא הייתה רוצה לקנות אותה. כאשר רייצ'ל רואה את המתנה ומתפעלת, צ'נדלר פולט בטעות שרוס מאוהב בה.
רייצ'ל מבינה שגם היא אוהבת אותו ונוסעת לשדה התעופה כדי להספיק לדבר איתו לפני עלייתו למטוס, אך מפספסת אותו.
כעבור מספר ימים חוזר רוס מסין עם חברה שפגש בחפירה, בשם ג'ולי, והשניים יוצאים יחד במשך שבעת הפרקים הראשונים בעונה השנייה של הסדרה, עד שרייצ'ל מגלה לרוס שהיא אוהבת אותו.
רוס מתלבט אם להיפרד מג'ולי או לא, לאור התעוררות רגשותיו החזקים לרייצ'ל בעקבות התגלית שלה, ויוצר רשימה של יתרונות וחסרונות לגבי כל אחת מהן.
לבסוף הוא מחליט לעזוב את ג'ולי, אבל אחרי שהוא נפרד ממנה רייצ'ל רואה את הרשימה במחשב ושואלת את הבנים מה היא רואה? כאשר צ'נדלר סוגר את המחשב, המדפסת מדפיסה את הכתוב, לאחר שהבנים מעבירים את הדף מאחד לשני רייצ'ל חוטפת את הרשימה מג'ואי ולא רוצה להיות עם רוס.
בסופו של דבר היא סולחת לו לאחר שהיא רואה קלטת ישנה מתקופת התיכון שלה ושל מוניקה, שבה מתגלה כי רוס התכונן ללוות את רייצ'ל לנשף הסיום שלה כאשר חשבו בתחילה שבן זוגה הבריז לה. רייצ'ל מבינה שוב כמה רוס אוהב אותה כבר מאז, והשניים חוזרים להיות זוג למשך שנה.
במהלך העונה השלישית רייצ'ל מקבלת עבודה בבלומינגדיילס (רשת אופנה מפורסמת) ולשם כך נעזרת בבחור בשם מארק. רוס מקנא במארק שמבלה את כל היום עם רייצ'ל ומאוכזב מכך שהם לא מתראים כלל מפני שהיא עסוקה בעבודה. רוס בטוח שמארק מאוהב ברייצ'ל והשניים רבים על כך כל הזמן, עד שהם מחליטים לקחת הפסקה ממערכת היחסים. מאוחר יותר באותו היום רייצ'ל מצלצלת לרוס ומתנצלת וגם הוא מתנצל, עד שהוא שומע את מארק ברקע. רוס שוכב עם בחורה נאה שמדברים עליה כל העונה בתור "הבחורה מחנות הצילום עם הפירסינג בפופיק". רייצ'ל באה אליו בבוקר כדי להתנצל ולחזור להיות ביחד, אבל כשהיא מגלה דרך גאנטר שרוס שכב עם מישהי אחרת (הבחורה מהחנות צילום) הם נפרדים עד העונה העשירית.
נפתחת המריבה האינסופית שלהם לגבי האם רייצ'ל הייתה צריכה לסלוח לרוס.
רוס ורייצ'ל כמעט חוזרים במספר נקודות במהלך הסדרה: בסוף העונה העשירית רוס ורייצ'ל הופכים לזוג. בסדרת ההמשך שעוסקת בחייו של ג'ואי בלוס אנג'לס, נרמז שרוס ורייצ'ל התחתנו והקימו משפחה.
אמילי וולטאם
בעונה הרביעית, רוס מתחתן עם חברתו הבריטית אמילי וולטאם (הלן בקסנדייל) בלונדון. בטקס הנישואין, רוס אומר בטעות את שמה של רייצ'ל במקום את שמה של אמילי. דבר זה מוביל להתמוטטות מערכת היחסים ביניהם. רוס מנסה להתפייס עם אמילי, אבל היא מתעקשת כי על רוס לנתק כל קשר עם רייצ'ל. כאשר רוס אינו מסוגל לעמוד בזה, הם מתגרשים. מאוחר יותר היא מתארסת עם מישהו אחר ומתקשרת אל רוס כדי לדבר איתו על נישואיה ושהיא חושבת שהם התגרשו מהר מידי ומשאירה לו הודעה, אבל רייצ'ל, בלי כוונה, מוחקת את ההודעה שלה, משוכנעת שרוס לא היה רוצה להתקשר אליה.
ילדים
לרוס יש שני ילדים. הבכור, בן, נולד לו מקרול לקראת סוף העונה הראשונה. בן חי עם קרול וסוזן בת זוגה. בן הוא ילד ביישן בהתחלה, אבל רייצ'ל הופכת אותו לקונדס ושובב. הוא גולם על ידי קול ספראוס.
ילדתו הצעירה של רוס (נולדה בסדרה) היא אמה. אמה נולדה לרוס מרייצ'ל אחרי לילה סוער של יחסי מין בין רוס ורייצ'ל. אמה גרה עם רוס ורייצ'ל עד שרייצ'ל עוברת לגור עם ג'ואי. היא נותרה שם עד לסוף הסדרה כשרוס ורייצ'ל חוזרים להיות יחד בפרק האחרון בסדרה. אמה קיבלה את שמה לאחר שמוניקה "ויתרה" לרייצ'ל לקרוא לה ככה (מוניקה רצתה לקרוא לילדתה, אם תיוולד, אמה) ואמרה שרייצ'ל יותר חשובה ושבכל מקרה שום שם לא הולך עם שם המשפחה "בינג".
גיל ותאריך לידה
בשני פרקים ("The One Where Emma Cries", "The One With Five Steaks and an Eggplant") יום ההולדת של רוס מצוין ב-18 באוקטובר. בפרק "The One with George Stephanopoulos", לעומת זאת, כאשר ג'ואי וצ'נדלר קונים כרטיסים למשחק של הניו יורק ריינג'רס כדי לחגוג את יום ההולדת של רוס ב-20 באוקטובר, אומר רוס כי יום ההולדת שלו היה "לפני שבעה חודשים", כלומר בחודש מרץ. בדיון על ימי הולדת בפרק "The One with Joey's New Girlfriend", אומר רוס לגנת'ר (המלצר הראשי בסנטרל פרק): "יום ההולדת שלי בדצמבר...". יש פרק נוסף שבו רוס מציין כי יום ההולדת שלו הוא בדצמבר.
גילו של רוס אינו תמיד עקבי. בפרק הפיילוט, ששודר בחודש ספטמבר 1994, רוס רמז כי שנת הלידה שלו היא 1967 או 1968, כאשר הוא אומר: "אני רק בן 26 ואני גרוש". רוס וצ'נדלר סיימו את לימודיהם בקולג' בשנת 1991. עם זאת, רוס מציין בעונה 6 כי הוא קפץ על כיתה ד'. בפרק "The One with the Videotape", בעונה 8, רוס מציין אירוע בדיוני משנת 1983, ובמאמר מוסגר מציין "אני בן 13?", המעיד על כך שנולד ב-1969 או 1970. הוא מתאר את עצמו כבן 29 בכל העונות 3, 4 ו-5. לעומת זאת, כאשר אדם שיכור מתייחס אל מוניקה כאל אמא של רוס בארוחת הערב שלפני חתונתו של רוס בלונדון, מוניקה מביעה סלידה מכך שהיא נראית כמו אמא של גבר בן 30.
בלבול הגילאים קיים עם כל הדמויות, כי למרות שהם אמורים להיות בני 33 או 34 בסוף הסדרה, הם לא היו בני 23 או 24 בתחילת הסדרה, 10 שנים לפני כן. דבר זה נובע ככל הנראה מן העובדה שהמפיקים רצו להראות בסדרה "אנשים בשנות ה-20 המאוחרות לחייהם", אך לא ידעו כי התוכנית תהפוך לפופולרית כל כך ותימשך על פני עונות רבות.
קריירה
מאוחר יותר, רוס עובד כמרצה באוניברסיטת ניו יורק וגורם למהומה בקרב עמיתיו, לאחר שהוא יוצא עם אחת מתלמידותיו, אליזבת. בסופו של דבר, הוא מקבל קביעות באוניברסיטה, למרות העובדה כי חלק ממסמכיו לא תקינים, שהוא שוכח לבוא לשיעור מדי פעם, שהוא משעמם את תלמידיו עד כדי שינה ולפעמים נותן ציונים מבלי להסתכל אפילו על עבודת התלמידים.
בפרק "The One Where Emma Cries" בעקבות שבירת אגודלו והגעתו לחדר המיון, ג'ואי חייב לכתוב מה הקריירה של רוס וכותב "דינוזאורים".
מלקות (הלכה)
מלקות הן אחד מהעונשים המוזכרים בתורה, והוא ניתן לאדם שעבר על אדם שעבר במזיד על אחת מצוות לא תעשה שבתורה, בתנאי שהתרו בו קודם שעבר, וכשהיו עדים על כך.
סך כל העבירות שלוקים עליהן הוא 207 עבירות.
דיני המלקות נמצאים במסכת מכות פרק שלישי.
מקור
בתורה נאמר. -*
במשנה נחלקו במספר המלקות שבית דין מלקים:
בעקבות כך שחז"ל מפרשים שכוונת התורה ל-39 מלקות, על אף שנאמר במפורש 40, אמרו בתלמוד בשם רבא:.
בראשונים התקשו, מאחר שלדעת חכמים מספר המלקות הוא 39 מדוע לא כתבה התורה מספר זה במפורש, וכתבה תחתיו 40. ברא"ש כתב שהסיבה לכך היא כי התורה העדיפה לכתוב מספר עגול:
ברמב"ם בפירושו למשנה, כתב הסבר אחר: מכיוון שהתורה כתבה בתחילה כדי רשעתו במספר, משמע שאין מספר מלקות קבוע, ומה שלאחר מכן נכתב מספר 40 הכוונה שיזהרו שלא להלקות יותר מ-40. וכדי שבטעות לא ילקו יותר מארבעים ויעברו על לאו דאורייתא, תיקנו להלקות 39 בלבד.
המסורת לגבי שלושים ותשע קדמה לפחות במאה וחמישים שנה לעריכת המשנה: כבר פאולוס העיד ש"חָמֵשׁ פְּעָמִים לָקִיתִי עַל־יְדֵי הַיְּהוּדִים אַרְבָּעִים חָסֵר אֶחָת" (τεσσεράκοντα παρὰ μίαν).
יוצאים מהכלל
כאמור, עונש מלקות ניתן לאדם שעבר על אחד מאיסורי התורה, אמנם בתלמוד למדו בבניין אב, מכך שהסמיכה התורה את הלאו של "לא תחסום שור בדישו" (שהוא לאו שיש בו מעשה, ואינו ניתק לעשה), לדין מלקות האמור בתורה, שאין לוקים אלא על לאו שדומה במהותו ללאו זה, ולכך ישנם שישה איסורי לא תעשה שאין לוקין עליהן:
סדר הענישה
ההלקאה נעשית על ידי שמש בית הדין ברצועה רחבה של עור עגל שמחוברות לה שתי רצועות קטנות של עור חמור, כשהמוכה עומד וגופו מוטה קדימה על עמוד ושתי ידיו כפותות על העמוד. לוקה שליש מהמלקות מלפניו על חזהו, ושני שלישים על גבו, שליש על כתפו הימנית ושליש על השמאלית.
בשעת ההכאה היה גדול הדיינים קורא לפניו פסוקים מפרקי המוסר והתוכחה שבפרשת כי תבוא. כמו כן קוראים את הפסוק "והוא רחום יכפר עוון ולא ישחית והרבה להשיב אפו ולא יעיר כל חמתו", שלוש פעמים – סך הכל 39 מילים.
בשביל להימנע מהמתת הלוקה, בכל פעם שנפסק לאדם חיוב מלקות, מביאים רופא שאומד האם הלוקה יכול לספוג 39 מלקות מבלי שימות, ואם לא, כמה הוא יכול לספוג. לאחר מכן מעגלים את המספר שקבע הרופא כלפי מטה כך שיתחלק בשלוש, כדי שיוכל ללקות שליש שליש ושליש, וזהו מספר המלקות שיִלְקה בפועל.
מכת מרדות
מכת מרדות היא ענישה של מלקות שמלקים את העובר על איסור מדברי סופרים (דרבנן). נקראות "מרדות" מלשון רידוי ונתינת עול. בניגוד למלקות שהן מדין תורה, מכת המרדות ניתנת גם על ידי בתי דין שמחוץ לארץ ישראל ואף שאינם סמוכים.
בתלמוד מסופר על בית הדין של האמורא רבא בבבל שנתנו מלקות לאדם שבעל אשה כותית ומת עקב המלקות. שבור מלכא המלך, רצה לטפל באירוע התקדימי אך אימו, איפרא הורמיז, שכנעה אותו לא להעניש את רבא.
נחלקו הדעות כמה מלקות מלקים למי שחייב מכת מרדות. יש הסוברים שאין מספרן קצוב, אלא הדבר נתון לשיקול דעתם של הדיינים. יש אומרים שמלקין עד שחוזר בו החוטא. ויש הסוברים שמספר המלקות קבוע - מהם הסוברים שמספרן 39, כדין מלקות של תורה, אלא שהם מכות קלות יותר ויש הסוברים 13 (שליש ממלקות של תורה).
הרפקטוגנתוס
הרפקטוגנתוס (שם מדעי: Harpactognathus; מילולית: "לסתות לוכדות") הוא סוג של פטרוזאור שחי ביורה העליון. מאובניו התגלו בתצורת מוריסון, בוויומינג.
פטרוזאור זה דמה במראהו לרמפורינקוס האירופאי, וייתכן שהיו קרובי משפחה. הוא הגיע למוטת כנפיים של 2.5 מטר ואורך הגולגולת הגיע ל-280–300 מילימטרים. מבנה הלסת מורכב משיניים דקות וחדות שעזרו ללכוד עצמים קטנים. הלסתות היו בעלות קצה רחב וצורתם ישרה. ייתכן שהיה להם זיז עצם גדול מעל החוטם שלא הגיע לקצה הלסת. ככל הנראה היה לו זנב ארוך.
יצחק גולן (קצין)
יצחק (איצ'ה) גולן (24 באפריל 1932 – 10 במרץ 2008) היה דובר צה"ל בשנים 1977–1979 ולאחר מכן היה מנהל כפר הנוער בן שמן.
ביוגרפיה
גולן נולד בטורקיה ובגיל שנה הגיע עם משפחתו לישראל. גדל בחיפה ובנעוריו הצטרף לתנועת הצופים, עמה הצטרף לגרעין ההתיישבות בקיבוץ חצרים. בשנים 1955–1957 היה מפקד היאחזות הנח"ל בעין רדיאן, שהיוותה את הבסיס להקמת קיבוץ יטבתה. במקביל שימש כמפקד יחידת הסיור שפעלה בערבה, שהוקמה בעקבות טבח מעלה עקרבים בשנת 1954.
בשנים 1975–1977 עמד בראש הוצאת "מערכות", ובשנים 1977-1979 שירת כדובר צה"ל.
שימש כדובר קרן קיימת לישראל, מנהל כפר הנוער בן שמן (1984–1997) ומנהל מוזיאון מכון איילון.
בן אחותו היה הבדרן דודו דותן.
יס"ס
יס"ס (ראשי תיבות של השם בגרמנית: JSS – Juedische Soziale Selbsthilfe; בפולנית: żydowska Samopomoc Społeczna; ביידיש: יידישע סוציאלישע אליינהילף) היה ארגון יהודי לעזרה הדדית, לסיוע כספי ולאספקת תרופות, ביגוד ומזון ליהודים בתקופת השלטון הנאצי בגנרלגוברנמן. הארגון אסף תרומות מגורמים חיצוניים וחילק אותם לאוכלוסייה המקומית. הוא היה אחד משלשה ארגונים שהוקמו למטרה זו. בנוסף אליו הוקמו ארגון פולני (RGO) וארגון אוקראיני. מרכזו היה בקרקוב ובראשו עמד מיכאל וייכרט.
הארגון הוקם במאי 1940 והיה היחיד שקיבל היתר פעולה מהשלטונות הגרמניים. הוא סייע בהקמת מטבחים ציבוריים ובאספקת מזון לגטאות, הקים מרפאות, נתן שירות רפואי לנזקקים, סיפק תרופות לבתי החולים, רכש בגדים ועזר בהקמת בתי מלאכה ביישובים שונים. הוא ייסד קורסים להכשרה מקצועית, כדי לתרום לתעסוקת יהודים ביישוביהם ובכך למנוע העברתם למחנות עבודה. תחת מטרית הארגון, התאחדו הארגונים היהודיים הבאים: טא"ז - ארגון הבריאות, צנטוס - מרכז לטיפול בילדים יתומים ונטושים, אורט - ארגון להכשרה תעסוקתית, CEKABE - חברת הלוואה חינם, JEAS - ארגון סיוע לעולים ו-TOPOROL - ארגון חקלאי שגידל ירקות לתושבי הגטו.
הנהלת היס"ס כללה נציגים מגטאות מכל רחבי הממשל הכללי בפולין. הוא שמר על קשר רציף עם כל הקהילות היהודיות, כולל הנידחות ביותר, וכן עם אסירים יהודים במחנות. במשך שנתיים היה ה-JSS ארגון התמיכה החשוב ביותר ליהודים בגטאות. עם זאת, משאביו הכספיים היו דלים מאוד. וייכרט, מנהל ה-JSS, אמד את תקציבו החודשי בכמיליון זלוטי. המימון הגיע בעיקר מהג'וינט האמריקאי אך גם מהארגון הפולני והאוקראיני. 18% מכספי הארגונים הללו הוקצו לאוכלוסייה היהודית. בדצמבר 1941 נכנסה ארצות הברית למלחמה ונותק הקשר עם הג'וינט. לכן עבר הארגון לפעולה מחתרתית, וניסה למנוע העברת יהודים למחנות ההשמדה באמצעים שהיו לא חוקיים בתקופה.
המחלקה למגזר הציבורי בגטו ורשה
בראש המחלקה הזו בארגון עמד עמנואל רינגלבלום. המחלקה לקחה על עצמה את התיאום ואת הפיקוח על ועדי הבתים בוורשה, שפעלו כגוף רווחה לכל דבר, ובתקופת השיא של הגטו בינואר 1942 הגיע מספרם ל-1600. בשל הפליטים הרבים, הצרכים של גטו ורשה היו גדולים מכל גטו אחר. הארגון ניסה להתמודד עם הרעב בגטו בדרכים שונות: למשל, למדו אנשיו מתזונאי ם איך להפיק את המיטב מאוכל דל.
ככלל הארגון סבל מהתערבויות היודנראט בתמיכת הגרמנים והמשטרה היהודית, אך הצליח לשמור על האוטונומיה שלו בגלל מדיניותו הסובלנית של ראש היודנראט, צ'רניאקוב ומפני שהגטו היה פתוח יחסית לסביבה שמחוצה לו, דבר שאיפשר הברחות.
הארגון כלל נציגים ממפלגות שונות. מדיניותו של רינגלבלום הייתה בדרך כלל להדגיש את אופיו היהודי של הארגון, בהשוואה ליודנראט. כך למשל השפה הרשמית שבה השתמשו ביס"ס הייתה יידיש, בניגוד לפולנית שבה השתמשו פקידי היודנראט.
הארגון גם ניסה לגשר על הפערים החברתיים הגדולים שהיו בגטו והדגיש את הצורך לסייע לכולם כולל הפליטים הרבים. פעילות זו עמדה בסתירה לרצון של כל ועד בית לפעול למען עצמו. הארגון פעל גם בשיתוף פעולה עם ארגוני תרבות בגטו.
הארגון דאג להעסקתם של אנשים שנמנו על השכבות המשכילות של הגטו במיוחד אנשים, שאיבדו בנסיבות הללו את יכולתם לעבוד. בשל כך נשמעו טענות לא פעם על העדפת מקורבים משכבה זו, בשל קרבתם הרעיונית לראשי הארגון.
בורקה (נפת שכם)
בורקה (בערבית: برقة) היא עיירה פלסטינית בנפת שכם במרכז השומרון, חמישה ק"מ צפונית מערבית לשכם. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 4,454 תושבים בשנת 2016.
היסטוריה
במאה ה-18 הפך הכפר לאחד מ-24 כפרי הכס שבהם שלטו מוח'תארים חצי-פיאודליים.
בשנת 1915, בזמן מלחמת העולם הראשונה, הוקמה על ידי העות'מאנים מדרום לכפר תחנת הרכבת מסעודיה. ממנה יוצאת השלוחה המחברת את מסילת השומרון עם תחנת טול כרם, תחנת המוצא של המסילה המזרחית ההיסטורית שנסללה דרומה עד קוסיימה בואך קו החזית עם הבריטים בחצי האי סיני.
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, עמדה אוכלוסיית הכפר על 1,688 תושבים, 1,589 מוסלמים ו-99 נוצרים. במפקד 1931 היא גדלה ל-1,890 תושבים אשר שכנו ב-480 בתים.
ב-1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 2,590 תושבים 2,410 מוסלמים ו-180 נוצרים ואילו שטח הקרקע הכולל של הכפר היה 18,486 דונם. מתוכו היו 2,451 דונם של מטעים ואדמות שלחין, 8,283 של גידולי דגנים, ואילו 173 דונם סווגו כשטח בנוי.
בשנת 1947 הנציב הבריטי אלן גורדון קנינגהם ביקר בכפר, והצהיר הצהרה פוליטית בעד השלום.
בסיום המנדט הבריטי בארץ ישראל - הסתיימה השליטה הבריטית בכפר. כתוצאה ממלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות של 1949, עבר הכפר לשליטה ירדנית.
בשנת 1961, לאחר המלחמות שהיו בשנות ה-40 וה-50, אוכלוסיית הכפר קטנה משמעותית ומנתה 615 נפש בלבד.
לאחר 1967
במלחמת ששת הימים, בחצות ליל ה-7 ביוני 1967, החלה מתקפת חטיבה 37 על אזור שכם. החטיבה נכנסה אל העיר בשעה 10:45 בבוקר והלחימה נמשכה עד הערב, בסיומה נפל כל האזור בידי כוחות צה"ל והכפר עבר משליטה ירדנית לישראלית.
לאחר עליית הליכוד לשלטון ב-1977 הבטיח ראש הממשלה מנחם בגין להרחיב את מפעל ההתנחלויות גם ללב השומרון. על גבעה החולשת על הכפר מצפון היה ממוקם קבר שייח' (מקאם) "אל קובייבת". בזמן השלטון הירדני היה במקום מוצב פלוגתי. בשנת 1978 נתפסו אדמות הגבעה לצרכים צבאיים ועליהן הוקמה באותה שנה היאחזות נח"ל "מעלה נחל", שאוזרחה בשנת 1980 כהתנחלות חומש.
לאחר הסכם אוסלו שנחתם בשנת 1995, הוגדרו 27% מאדמות הכפר כשטח A, 29% מאדמות הכפר כשטח B ו-44% הנותרים הם שטח C.
מבורקה יצא בן הכפר - המחבל ראיד אלשנובי שרצח 19 אנשים בפיגוע התאבדות בקו 18, ב-3 במרץ 1996.
ב-23 באוגוסט 2005, במסגרת תוכנית ההתנתקות, פונתה ההתנחלות חומש. לאחר הפינוי נותר צו התפיסה לצרכים צבאיים לאדמות הכפר שהופקעו על כנו, ותושבי בורקה היו מנועים מלעבד את אדמותיהם. בדצמבר 2011 עתר ראש מועצת הכפר ותושבים אחרים לבג"ץ באמצעות ארגון יש דין, בדרישה לביטול צווי התפיסה הצבאיים. ב-2013 בוטלו צו התפיסה וצו הסגירה (שקבע כי על תושבי בורקה אסור להיכנס למקום) והחל מאוקטובר 2013 יכולים בעלי הקרקעות במקום לעבד את אדמותיהם. למרות זאת, שוהים באופן קבוע פעילי נוער הגבעות ותלמידי ישיבת חומש באזור ולא מתאפשרת הגישה של בעלי הקרקעות.
סנטינל 2
סנטינל 2 (Sentinel 2) הוא מערך לוויני חישה מרחוק של כדור הארץ, המפותח כחלק מתוכנית קופרניקוס (GMES) האירופית. הלוויינים ממשיכים את סוג המשימות של לווייני ספוט ותוכנית לאנדסאט, ויעשה שימוש בחיישן סופר ספקטראלי. בסך הכל שוגרו 2 לוויינים - ב-2015 וב-2017.
סנטינל 2 היא משימת תצפית על כדור הארץ מתוכנית קופרניקוס הרוכשת באופן שיטתי תמונות אופטיות ברזולוציה מרחבית גבוהה (10 מ 'עד 60 מ') על פני קרקע וחוף הים. המשימה היא קבוצת כוכבים עם שני לוויינים תאומים, Sentinel-2A ו- Sentinel-2B.
המשימה תומכת במגוון רחב של שירותים ויישומים כגון ניטור חקלאי, ניהול חירום, סיווג כיסוי קרקע או איכות מים.
Sentinel-2 פותח ומופעל על ידי ESA, והלוויינים יוצרו על ידי קונסורציום בראשות איירבוס DS.
סקירה כללית
למשימת Sentinel-2 יש את המאפיינים העיקריים הבאים:
כדי להשיג ביקורים תכופים וזמינות משימות גבוהה, שני לווייני Sentinel-2 זהים (Sentinel-2A ו- Sentinel-2B) פועלים יחד. הלוויינים משולבים 180 מעלות זה על זה באותו מסלול. זהמאפשר להשלים מה שיהיה מחזור ביקור של 10 יום תוך 5 ימים. קטע 290 ק"מ נוצר על ידי VNIR ו- SWIR, אשר כל אחד מהם עשוי 12 גלאים המרופדים בשתי שורות אופסט.
המסלול הוא סינכרוני שמש בשעה גובה, 14.3 סיבובים ליום, עם 10:30 אני צומת יורד. זמן מקומי זה נבחר כפשרה בין מזעור כיסוי ענן להבטחת תאורת שמש מתאימה. זה קרוב Landsat השעון המקומי ומתאים SPOT '' המאפשר שילוב של נתונים סנטינל-2 עם תמונות היסטורי לבנות סדרת זמן לטווח ארוכה.
שיגורים
הלווין Sentinel-2C אמור להיות משוגר ב-2024.
משימות המערך
בין משימות מערך הלוויינים ניתן לציין:
זכויות יוצרים
הנתונים והתמונות הסינתטיות של Sentinel-2 הנוצרים מכך כפופים להסכמה בין ה- ESA והמשתמש, מוצגים במסמך שכותרתו תנאים ותנאים לשימוש והפצת נתוני סנטינל, המהווים סוג של רישיון גישה פתוחה.
כלים
לווייני הסנטינל-2 נושאים כל אחד מכשיר רב-ספקטרלי יחיד (MSI) עם 13 ערוצים בטווח הספקטרום האינפרא אדום הגלוי / קרוב (VNIR) וגל אינפרא-אדום קצר (SWIR). בתוך 13 הערוצים, הרזולוציה המרחבית של 10 מטר מאפשרת להמשיך בשיתוף פעולה עם משימות SPOT-5 ו- Landsat-8, כאשר המוקד המרכזי הוא סיווג קרקע.
הוא תוכנן ונבנה על ידי איירבוס צרפת; צילום MSI זה משתמש ברעיון "מטאטא דחיפה" (Push broom). יש לו צמצם של ואת anastigmat שלושה-ראי עם אורך מוקד של כ  ; שדה הראייה המיידי הוא כ 21 ° על 3.5 °. המראות מלבניות ועשויות מסיליקון קרביד, טכנולוגיה דומה לאלו שנמצאות במשימת גאיה. המערכת גם מפעילה מנגנון תריס המונע תאורה ישירה של המכשיר על ידי השמש. מנגנון זה משמש גם בכיול המכשיר. מכל משימות התצפית האופטיות האזרחיות השונות, Sentinel-2 הוא הראשון שיש לו את היכולת להראות שלוש להקות בקצה האדום. הרזולוציה הרדיומטרית היא 12 סיביות בעוצמת הבהירות הנעה בין 0–4095. בשל פריסת מישור המוקד, להקות ספקטרליות בתוך מכשיר ה- MSI מתבוננות על פני השטח בזמנים שונים ומשתנות בין זוגות הלהקה. קיזוזים זמניים אלה יכולים לשמש לטובתנו, למשל לעקוב אחר התפשטות תכונות טבעיות מעשה ידי אדם כמו עננים, מטוסים או גלי ים
יישומים
המשימה תספק מידע לשיטות חקלאות וייעור ולסיוע בניהול אבטחת המזון. תמונות לוויין ישמשו לקביעת מדדי צמחים שונים כגון אזור עלה כלורופיל ואינדקסי תכולת מים. זה חשוב במיוחד לחיזוי יעיל של תפוקה ויישומים הקשורים לצמחיית כדור הארץ.
בנוסף לניטור צמיחת הצמחים, ניתן להשתמש בסנטינל -2 למיפוי שינויים בכיסוי הקרקעות ובמעקב אחר יערות העולם. זה גם יספק מידע על זיהום באגמים ובמימי החוף. תמונות של שיטפונות, התפרצויות געש ומפולות תורמים למיפוי אסונות ועוזרות למאמצי הסיוע ההומניטריים.
יישום האינטרנט ניטור סנטינל מציע דרך קלה לתצפית ולנתח שינויים בקרקע בהתבסס על נתוני סנטינל -2 בארכיון.
מוצרים
שני המוצרים העיקריים הבאים נוצרים על ידי המשימה:
בנוסף, המוצר הבא למשתמשים מומחים זמין גם:
גלריה
דוגמאות לתמונות שצולמו.
תסמונת הווריד הנבוב העליון
תסמונת הווריד הנבוב העליון (באנגלית: Superior Vena Cava Syndrome, בראשי תיבות: SVCS) הוא מצב קליני בו מתרחשת חסימה של הווריד הנבוב העליון עם ירידה חריפה בהחזר הוורידי של דם מהראש, הצוואר והגפיים העליונות. מרבית המקרים מתרחשים לאור גידולים ממאירים, כגון סרטן הריאה, המהווה את מרבית הסיבות מתוך כלל מקרי הסרטן, לימפומה וכן גידולים מפושטים ששלחו גרורות. סיבות נוספות אשר עלולות להביא לתסמונת זו, כוללות שימוש בהתקנים תוך ורידיים, כגון: צנתר וריד מרכזי, חלק ממערכת ההפעלה של קוצב לב ודפיברילטורים ועוד. כל אלו עלולים להוביל לחסימה ואף הפכו בשנים האחרונות לסיבה שכיחה יותר לחסימה (ההערכה היא שמדובר בכ-40% מן המקרים של תסמונת הווריד הנבוב העליון). סיבות נדירות יותר כוללות היווצרות של פקיק, הגדלה של בלוטת התריס, מחלת בכצ'ט והיסטופלסמוזיס, גידולים שפירים שונים ועוד.
סימנים קליניים
התכופפות קדימה או שכיבה יכולים להחמיר את הסימפטומים, ולעיתים ניתן להפיק את ה- Pemberton's sign: סימן זה מקושר באודם בפנים, הרחבת ורידי צוואר וורידים שטחיים של הראש, ועליה בלחץ של ורידי הצוואר. סימן זה מקושר גם התפתחות של סטרידור, כתוצאה מהרמת שתי זרועות המטופל מעל הראש באופן סימולטני, גבוה ככל האפשר.
ניתן להבחין בוורידי צוואר מורחבים ובכיחלון, כמו גם בצקת ונפיחות של הפנים, הזרועות והחזה. במצבים חמורים ניתן היה לראות בלט של העיניים ובצקת של הלשון ואף ירידה כללית במצב ההכרה. לרוב מדובר במצב שהולך ומחמיר, אלא אם מתפתחת רשת של כלי דם קולטרליים המביאים לניקוז החסימה מסביב. לעיתים נדירות מתפתחות דליות בוושט כתוצאה מהלחץ והחסימה. דימום מדליות אלו מרמז על סיבוך מאוחר ממצב כרוני של חסימת הווריד הנבוב העליון.
אבחנה
האבחנה של חסימת הווריד הנבוב העליון היא על בסיס קליני, משמע, בהתאם לתלונות ולתסמינים אותם מציגים המטופלים ועל ידי בדיקתם. בצילום חזה ניתן לעיתים לראות הרחבה של בית החזה (המדיאסטינום, החלק שבין הריאות) העליון, עם שכיחות גבוה יותר בצד הימני. ב-CT ניתן לראות באופן מדויק יחסית את האנטומיה של בית החזה וכתוצאה מכך את העדות לחסימה עצמה.
תפליט פלאורלי קיים אצל רבע מן החולים והוא ברובו מכיל נוזל לימפטי ובעל אופי אקסודטיבי (עשיר בחלבונים).
טיפול
הטיפול בתסמונת הווריד הנבוב העליון תלוי בגורם לחסימה. כך למשל, במידה והסיבה היא לימפומה, ניתן לתת סטרואידים אשר יכולים להיות יעילים בצמצום המסה הלוחצת. במידה ומדובר בסרטן ריאה מסוג מסוים (NSCLC) או בגידולים ששלחו גרורות, ניתן לטפל באמצעות קרינה, ובמקרים אחרים הטיפול יעשה באמצעות כימותרפיה. במידה ויש חסימה של דרכי האוויר מדובר במצב חירום ויש לטפל באופן דחוף. מאחר שבחלק מן החולים התסמונת עלולה לחזור יש צורך בהשתלת תומכנים (סטנטים) שימנעו את החסימה.
יאקוב ברנולי
יאקוב ברנולי (בגרמנית: Jakob Bernoulli; בצרפתית: Jacques Bernoulli; 27 בדצמבר 1654 – 16 באוגוסט 1705) היה מתמטיקאי שווייצרי, ראשון המתמטיקאים בני משפחת ברנולי. קידם את הפצת החשבון האינפיניטסימלי באירופה, וביחד עם אחיו יוהאן ברנולי נמנה עם מייסדי חשבון הווריאציות. בתורת ההסתברות ניסח גרסה ראשונה של חוק המספרים הגדולים.
חייו
ברנולי נולד בבזל לניקולאוס ברנולי, סוחר בעל השפעה, ואחד מאזרחיה החשובים של העיר. אביו הפרוטסטנטי רצה שבנו ילמד תאולוגיה, אך ברנולי הצעיר נמשך כבר מקטנותו אחרי מתמטיקה ואסטרונומיה.
ברנולי למד פילוסופיה ותאולוגיה באוניברסיטת בזל ובמקביל למד מתמטיקה ואסטרונומיה. בשנת 1676 קיבל תואר בתאולוגיה ועבר לז'נבה, שם שהה 20 חודשים, היה מורה לילדה עיוורת והשתתף בוויכוחים תאולוגיים. ביוני 1678 עבר למשך שנתיים לצרפת, שם למד עם ממשיכי דרכו של דקארט ובראשם ניקולא מלבראנש. מצרפת עבר להולנד (לאמסטרדם ולליידן) ולמד על חידושים בתחומי המתמטיקה והמדע, בין השאר מיוהנס הודה. באפריל 1681 המשיך במסעו לאנגליה, שם שהה עד אוקטובר 1682 ופגש את רוברט בויל ורוברט הוק. בהמשך למסעותיו אלה המשיך לקיים עד סוף ימיו קשרי מכתבים עם הבולטים שבמדעני אירופה. ב-1682 החל לפרסם מאמרים קצרים בכתב העת "Journal des savants", תחילה במדעי הטבע ומ-1685 במתמטיקה. ב-1683 החל ללמד מכניקה באוניברסיטת בזל, וב-1684 הגיש שם את עבודת הדוקטורט שלו. בשנת 1687 נתמנה לפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת בזל, משרה שהחזיק עד מותו בשנת 1705.
הוא לימד מתמטיקה את אחיו יוהאן, הצעיר ממנו ב-13 שנים, והשניים החלו להתעמק בחיבורו של לייבניץ על החשבון הדיפרנציאלי, שהתפרסם בכתב העת Acta Eruditorum (בהמשך פרסם גם יאקוב ברנולי מאמרים בכתב עת זה). האחים שיתפו פעולה בפיתוח יישומי החשבון האינפיניטסימלי, אך בהמשך הפכו ליריבים, וב-1697 נותקו הקשרים ביניהם.
תרומותיו של ברנולי בענפי המתמטיקה והפיזיקה רבות. בין השאר בענפי חשבון אינפיניטסימלי, טורים אינסופיים ותורת ההסתברות. ברנולי חקר גם עקומות חשובות בתחומי הפיזיקה והגאומטריה, שהבולטת בהן הייתה הספירלה הלוגריתמית. הוא גילה אחדות מתכונותיה המתמטיות הייחודיות של הספירלה, והוקסם מאחת מהן: כאשר מגדילים את הספירלה פי גורם כלשהו, הצורה שלה נותרת בלתי משתנה, תכונה שידועה כעת כדמיון עצמי. ברנולי ציווה לחרות ספירלה לוגריתמית על מצבתו (אך במקומה נחרתה על מצבתו ספירלת ארכימדס).
בשנת 1684 נישא ליהודית סטופנוס ונולדו להם בן ובת. ברנולי נפטר ב-16 באוגוסט 1705 ונקבר בקתדרלה של בזל.
תרומתו למתמטיקה
בשנת 1683 עסק בבעיה של ריבית דריבית, והגיע למסקנה שהגבול הוא מספר שבין 2 ל-3. מספר זה נודע בהמשך בשם e.
בשנת 1689 פרסם, במאמרו "“Positiones Arithmeticae de Seriebus Infinitis", את אי-שוויון ברנולי, הקובע כי לכל מספר שלם \ n\geq 0 ולכל מספר ממשי \ x>-1 (אם כי אייזק בארו פרסם אי-שוויון זה עוד ב-1670). במאמר עשה ברנולי שימוש נרחב באי-שוויון זה.
בשנת 1694 תיאר לראשונה את העקומה הקרויה הלמניסקטה של ברנולי - עקומה שבקואורדינטות פולריות משוואתה היא. בשנת 1695 פרסם את הגרסה הלטינית לספרו של דקרט, "La Géométrie", ובה הערות ותיקונים של ברנולי.
בשנת 1713, שמונה שנים לאחר מותו, יצא לאור ספרו Ars Conjectandi, שלו השפעה גדולה על תורת ההסתברות (ראו בהרחבה בערך היסטוריה של תורת ההסתברות). בספר סקר ברנולי את עבודותיהם של הויגנס, פסקל ואחרים, והוא ספר היסוד המוקדם ביותר לתורת ההסתברות שהיה מוגדר ככזה וכחיבור מחקרי מתמטי של ממש. הספר כולל הצגה שיטתית של הקומבינטוריקה, ודוגמאות רבות של תוחלת הזכייה במשחקי מזל שונים. בין השאר הספר מציג את סדרת מספרי ברנולי, והמושג "ניסוי ברנולי" מקורו בספר זה.
האח הגדול (תוכנית טלוויזיה)
האח הגדול (באנגלית: Big Brother) הוא ז'אנר תוכנית מציאות הולנדי.
כאמיטאטקסוס
כאמיטאטקסוס (שם מדעי: Chamitataxus) הוא סוג של גירית נכחדת שחיה בסוף המיוקן באמריקה הצפונית. סוג זה הוא אחד מ-3 סוגים של גיריות שחיו באמריקה הצפונית לצד הסוג הנכחד פליתקסידה (Pliotaxidea) והגירית האמריקאית. סוג זה שייך לתקופות קדומות יותר מקרוביו.
האח הגדול (תוכנית טלוויזיה)
בכל אחת מעונות השידור, קבוצה של אנשים שונים חיים ביחד ב"בית האח הגדול" למשך 3 חודשים בדרך כלל, מנותקים לגמרי מהעולם אך מצולמים כל הזמן על ידי עשרות מצלמות טלוויזיה. במהלך העונה מודחים משתתפים מהתוכנית ועקב כך יוצאים מהבית השמור. האחרון שנשאר ולא הודח זוכה בפרס כספי גדול.
כאמיטאטקסוס
היצור התגלה ב-1935 ממחצבים בחפירות כאמיטה בניו מקסיקו ובה גולגולת כמעט שלמה. על שם החפירות היצור קיבל את שמו. לא התגלה שלד מלא של היצור.
האח הגדול (תוכנית טלוויזיה)
ההפקה הראשונה של "האח הגדול" הייתה בהולנד ב-1999. הרעיון להפקה זו החל בתור תוכנית כלוב הזהב, ופותח בידי חברת ההפקות אנדמול בבעלותו של ג'ון דה מול וב-1999 הפכה ללהיט פריים טיים ב-54 מדינות שונות. שם התוכנית מגיע מהרומן 1984 מאת ג'ורג' אורוול, ששם "האח הגדול" הוא ה"רואה כל" השולט של הדיסטופיה אוקיאניה.
כאמיטאטקסוס
יצור זה חי בערבות המיוקן של דרום אמריקה הצפונית ומעריכים שהוא היה מאוד דומה לגירית האמריקאית החיה. על פי מבנה הגולגולת נראה שהיה טורף שצד יונקים קטנים באמצעות ניביו הגדולים.
האח הגדול (תוכנית טלוויזיה)
אופן המשחק
ברוב הגרסאות, בפער קבוע, בדרך כלל פעם בשבוע (אף על פי שברוב העונות המוקדמות זה היה כל שבועיים), דיירי הבית מזומנים להצביע לאחד ממספר המועמדים להדחה שיודח מהבית. בכמה מקרים, שני משתתפים עלולים להיות מודחים בו-זמנית ("הדחה כפולה"), או לעיתים נדירות, אף משתתף לא יודח באותו שבוע. בסוף המשחק, המשתתף האחרון שנשאר, מוכרז כמנצח של העונה וזוכה בפרס, בדרך כלל כולל סכום כסף גדול, מכונית, חופשה וגם (בכמה גרסאות; כגון בעונה השביעית של הגרסה הישראלית) – בית
מבחינה חברתית ודמוגרפית, הפורמט הזה בוחן איך אנשים יגיבו למגורים בבית סגור עם אנשים שמחוץ למעגל החברתי שלהם.
קיים שוני רב בין תוכניות המשודרות בארצות שונות, שוני הנובע מתרבות שונה או אף מתקדימים שהיו באותה מדינה בעונות קודמות של התוכנית. כך למשל, בגרסה המופקת בארצות סקנדינביה מקיימים דיירי הבית יחסי מין מלאים, בבריטניה ובמדינות נוספות יחסי מין חלקיים או מרומזים ובמדינות אחרות קיימת פוריטניות האוסרת על מגע קרוב בין משתתפים.
גרסת ה-VIP
מטרת חלק גדול ממשתתפי התוכנית האלמוניים היא להתפרסם. ברוב המדינות קיימות עונות נפרדות בהן משתתפים ידוענים שכבר התפרסמו בתחומם במטרה לאפשר לקהל הצופים לגלות מי הוא האדם שמאחורי השם וכיצד הוא מתפקד בחיי היום-יום. רוב משתתפי תוכניות ה-VIP מקבלים תשלום עבור השתתפותם.
זיכיונות הפורמט ברחבי העולם
[[קובץ:Big brother countries.PNG|ממוזער|441x441 פיקסלים|גרסאות האח הגדול על פי מדינות:
]]
ארצות הברית
ביולי 2000 החלה ארצות הברית לשדר את "האח הגדול", בערוץ CBS. בעונתה הראשונה, פורמט הסדרה היה ברוב הארצות, וההדחות נקבעו על פי הצבעות הקהל. הפורמט לא נחל הצלחה רבה, והוא שונה מהשנה שאחרי. מעונתה השנייה של התוכנית, נבחר בכל שבוע מנצח במשימת "Head of Household" (ראש הבית), אותו זוכה מקבל חדר גדול ומפואר בשבילו, אך עם זאת, עליו גם להעמיד שני דיירים להדחה, לאחר שמועמדים שני דיירים, על חברי הבית להצביע להדחת אחד מהם, והוא עוזב את הבית. כשנותרים שני מתמודדים בלבד, חבר המושבעים, המורכב מהמתמודדים שהודחו מהבית (מעונה 4 הוא מורכב משבעת המודחים האחרונים בלבד) מצביע לניצחון של אחד משני הפיינליסטים. מעונתה השלישית של התוכנית, נוסף לתוכנית "כוח הווטו" (Power of veto). משימה הנערכת בין דיירי הבית, והזוכה בה מקבל את האפשרות להציל את אחד המועמדים להדחה, ולגרום לראש הבית להעמיד להדחה מישהו אחר. במידה והזוכה בווטו אינו מועמד, אך הוא בוחר להציל את אחד המועמדים להדחה. ראש הבית אינו יכול להעמיד אותו. מנחת התוכנית היא ג'ולי צ'ן.
ישראל
בספטמבר 2008 הצטרפה ישראל לרשימת המדינות המשדרות את "האח הגדול", כאשר זכיינית ערוץ 2 "קשת" החלה לראשונה לשדר אותה. התוכנית, בהנחייתם של ארז טל ואסי עזר ומאוחר יותר קורין גדעון, זכתה להצלחה רבה ולאחוזי צפייה גבוהים מאוד. עד כה עלו לשידור בישראל 13 עונות, וכן ארבע עונות נוספות שהן גרסת ה-VIP של התוכנית. בתום העונה השמינית והאחרונה במסגרת הזכיינית "קשת", עברה התוכנית לזכיינית "רשת" והיא משודרת ברשת 13. ב-22 במרץ 2021 הסתיימה העונה ה-11 של התוכנית לראשונה עם שישיית גמר וקהל ברחבת הגמר אחרי שנה ללא קהל בעקבות מגפת הקורונה.כיום משודרת העונה ה-13 של התוכנית שעלתה לשידור ב-30 במאי 2023.
אפריקה
במאי 2003 עלה "האח הגדול אפריקה". התוכנית היא הגרסה האפריקאית של האח הגדול. בתוכנית תחילה השתתפו 12 מדינות מאפריקה: אנגולה, בוצואנה, גאנה, קניה, מלאווי, נמיביה, ניגריה, דרום אפריקה, טנזניה, אוגנדה, זמביה וזימבבואה. בעונה 4 נוספו גם המדינות אתיופיה ומוזמביק, בעונה 7 נוספו ליבריה וסיירה לאון ובעונה 9 רואנדה נוספה. כל מדינה מספקת לפחות מתחרה אחת מהמדינה שלה. ב-7 בדצמבר 2014 שודר הפרק האחרון של התוכנית.
ביקורת
אל מול ההצלחה של התוכנית נמתחת עליה ביקורת לא מועטה וטענות כי יש להפסיק את שידורה נשמעות לעיתים קרובות.
מתנגדים רבים של התוכנית טוענים כי ההפקה היא זו שמתווה את כיוון התוכנית וקובעת את מהלכה, ובכך נפגעת אובייקטיביות התוכנית. במרץ 2012 נחשף בעיתון ידיעות אחרונות כי חלק ממשתתפי האח הגדול ישראל אולצו לקחת כדורים פסיכיאטריים ללא הסבר מדוע וללא הסבר אודות תופעות הלוואי שיגרמו מהם. בפברואר 2013 התפרסם כי מפיקי התוכנית וד"ר אילן רבינוביץ' ישלמו פיצויים לנפגעים מכך. מקרה זה מובא פעמים רבות כהוכחה להתערבות ההפקה בתוכנית.
העובדה כי מרגע כניסת הדיירים לבית ועד לרגע יציאתם אין ביניהם כל קשר לעולם החיצון והם אינם יכולים לצאת אל מחוץ לבית (אלא במקרה של פרישה) גורם להמשלה של בית האח לבית כלא, ממנו לא ניתן לצאת. מתנגדי התוכנית טוענים כי על אף שקיימת אפשרות טכנית לצאת מהבית, ההשלכות של יציאה כזו הן פגיעה נואשת בשמו של המשתתף.
בנוסף, נטען כי חוסר הפרטיות של הדיירים מוגזם ותקף גם במקומות שבהם הפרטיות היא בסיסית ביותר. כך, נטען כי המקלחות השקופות למחצה בבית האח הגדול הישראלי אינן הולמות ופוגעות בדיירים, שלא העלו בדעתן שלא תינתן להם פרטיות בדבר בסיסי זה. הטענות מתגברות כאשר פרטיות המשתתפים, בגרסאות שונות של האח הגדול, קטנה אף יותר, ואף נהפכות לטענות בדבר המיניות המוגזמת של התוכנית. כך, באוסטרליה נעשו מאמצים כבירים להפסקת שידורי האח הגדול: מבוגרים בלבד ששידרה את דיירי הבית מתרחצים במשותף, בעירום מלא, גברים ונשים, מעסים את חבריהם העירומים, ואף מסתובבים עירומים ברחבי הבית. מאמצים אלו אף הביאו להפסקת התוכנית. כמו כן, בבריטניה קיימת ביקורת רבה כלפי המתירנות של התוכנית, באח הגדול גרמניה בה מתרחצים הדיירים בעירום לעיני המצלמות, בברזיל, בארגנטינה, בדנמרק בה התקיימה משימה בה על הדיירים להתפשט כאשר נשמעת מוזיקה, ואם לא יעשו כן יועמדו להדחה, באח הגדול פינלנד, באח הגדול של ארצות הבלקן, באח הגדול שוודיה, ובעוד גרסאות רבות של האח הגדול. בכולן העירום הוא מרכיב מרכזי של התוכנית ונשמעת ביקורת בנוגע לצפייתם של ילדים בתכנים, וכן בנוגע לחשיפה המוגזמת הנדרשת מהמתמודדים.
סלאח א-דין אל-ביטאר
סלאח א-דין אל-ביטאר (בערבית: صلاح الدين البيطار; תעתיק מדויק: צלאח אלדין אלביטאר; 1912 – 21 ביולי 1980) היה פוליטיקאי סורי, ממייסדי מפלגת הבעת' בסוריה וראש ממשלת סוריה לשעבר.
נעוריו ותחילת דרכו
אל-ביטאר נולד ב-1912 בדמשק, בן למשפחה סונית מקובלת ושמרנית, שאחדים ממנה היו חכמי דת. בזמן המנדט הצרפתי במזרח התיכון (בין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה) נחשף אל-ביטאר לתהפוכות פוליטיות. באותה העת שלטו הצרפתים ביד קשה בלבנון ובסוריה, התנגדו לכל כוח מוסלמי עולה ודיכאו מרידות וניצוצות עצמאות סוריים. העם הסורי התנגד בכל תוקף למנדט הצרפתי עליו וניסה למרוד שנים כדי לקבל עצמאות. למרות טענות צרפת כי כל מטרותיה הן להכין את סוריה ואת מדינת לבנון לעצמאות, הרי שדה-פקטו המצב הקיים לא השתפר, ואף להפך - הצרפתים יצרו מתחים בין עדות, פירקו את המדינה והרגו אזרחים מתנגדי שלטון.
ב-1929 עבר אל-ביטאר לצרפת, שם למד באוניברסיטת הסורבון מתמטיקה ופיזיקה. בצרפת פגש את מישל עפלק, נוצרי יווני-אורתודוקסי. השניים התרועעו עם קבוצה של קומוניסטים אינטלקטואלים.
פעילותו הפוליטית
ב-1934, לאחר לימודיו בפריז, חזר אל-ביטאר עם עפלק לסוריה ועבד איתו כמורה בבית ספר תיכון יוקרתי בדמשק - "התג'היז'". הסטודנטים ותלמידי בתי הספר התיכוניים היו בעלי תודעה פוליטית ערה ביותר בציבור, לכן היוו למעשה קרקע פורייה להפצת רעיונותיהם של אל-ביטאר ושל עפלק, עמיתו. בשנת 1935 סייעו השניים בייסודו ובעריכתו של שבועון שמאלני בשם "א-טליעה" (חיל החלוץ). במהלך השנתיים הבאות הזדהו השניים עם המפלגה הקומוניסטית הסורית יותר, אך ב-1936 ניתקו את קשריהם כמעט לחלוטין עם הקומוניסטים. על פי עפלק, הם החליטו שקומוניזם עם דגש על עקרון הבינלאומיות אינו אפשרי בעולם הערבי. עד 1936 השניים טענו: "היינו אז מרקסיסטים, עם הסתייגויות מועטות". השניים צברו קהל תומכים, וב-1941 הפיצו עלון בשם "אל-אחייאא' אל-ערבי" (התחייה הערבית) המסית נגד המנדט הצרפתי.
אל-ביטאר ועפלק הקימו תחילה תנועה בשם "חָרַכָּתּ אל-אחייאא' אל-ערבי" (תנועת התחייה הערבית), אך באמצע 1941 אימצו את השם "בעת'". השם היה בשימוש על ידי זכי אל-ארסוזי, אינטלקטואל ופילוסוף עלווי מאנטיוכיה, בן למשפחת משכילים, אשר הקים ב-1940 ארגון ובו שישה חברים בשם "אל-בעת' אל-ערבי".
ב-24 באוקטובר 1942 התפטרו אל-ביטאר ועפלק מתפקיד ההוראה כדי להקדיש עצמם כליל לעשייה מדינית. הם המשיכו בגיבוש ארגונם. תלמידים מבתי הספר התיכוניים וסטודנטים גויסו לפעילות פוליטית, כרוזים חשאיים הופצו ו"הרחוב" וה"שוק" אורגנו לפעולות שביתה. כך, עם עזיבת הצרפתים בשנת 1946, הופיעה מפלגת הבעת' הערבית באופן רשמי כתנועה פוליטית מאורגנת.
בשנת 1943 איחד אל-ארסוזי את ארגונו עם הבעת' שבראשה עמדו עפלק ואל-ביטאר, כיוון שלא הצליח להתרומם לדרגת מנהיג לאומי.
בראשות מפלגת הבעת'
בשנת 1947 כונסה הוועידה הראשונה של המפלגה ובה נוסח מצע המפלגה. עפלק נבחר להנהגת המפלגה ואל-ביטאר למזכירה הכללי.
ב-1952 אסר הקולונל אדיב א-שישכלי כל פעילות מפלגתית והחרים את אנשי צמרות המפלגות. אל-ביטאר ועפלק תפסו מחסה בלבנון, שם פגשו את אכראם אל-חוראני, פוליטיקאי שייסד זמן לא רב קודם את "המפלגה הערבית הסוציאליסטית". השלושה הסכימו לאחד את מפלגותיהם למפלגה אחת שנקראה "מפלגת התחייה הערבית-סוציאליסטית", וכמו כן הסכימו על שיתוף פעולה הדדי במאבק נגד א-שישכלי. השלושה נבחרו לעמוד בראש המפלגה. חתירתם נגד המשטר לא עברה בשקט: צברי אל-עסלי במיניסטריון הפנים דיכא את חירות העיתונות, ואף שלח את אל-ביטאר למחנה מעצר בתדמור שבמדבר הסורי.
ב-1954 איבד הקולונל א-שישכלי את כיסאו לטובת משטר שהיו בו אלמנטים לאומניים ערביים וסוציאליסטיים. כעבור שנתיים מונה אל-ביטאר לתפקיד השר לענייני זרים בממשלה החלופית וכיהן בתפקיד זה עד 1958.
חוסר היציבות הפנימית בסוריה, והאמונה בלאומיות הערבית שעורר גמאל עבד אל נאצר שנחשב בעיני העולם הערבי לאחר מבצע סיני כמי שעמד מול הישראלים והמעצמות הקולוניאליות וניצח, הביאו לאיחוד בין מצרים וסוריה. ב 1 בפברואר 1958 הכריז הנשיא הסורי שוכרי אל-קוותלי על איחוד בין שתי המדינות, ויצירת הרפובליקה הערבית המאוחדת (רע"מ). המדינה המשותפת הייתה בעלת דגל אחד, פרלמנט אחד, ונשיא אחד - הוא גמאל עבד אל נאצר. אל ביטאר היה שר בממשלה המאוחדת, אך עד מהרה, כמו פוליטיקאים רבים שתמכו בתחילה באיחוד עם מצרים - התפכח, וחתם על הכרזה התומכת בפרישה מן האיחוד. האיחוד לא נחל הצלחה: לאחר הפיכה צבאית נוספת, ב-28 בספטמבר 1961, חזרה המדינה הסורית הנפרדת להתקיים, ונקראה הרפובליקה הערבית הסורית. אי שקט ליווה את הקמת המדינה במשך השנה וחצי שלאחר מכן, עד 8 במרץ 1963 עת הכריזו קצינים סורים על הקמת מועצת מפקדת המהפכה, אשר לקחה את השליטה בממשל האזרחי והצבאי הסורי. בהפיכה זו בלט לראשונה קצין חיל האוויר בשם חאפז אל-אסד. ההפיכה העלתה לשלטון את מפלגת הבעת' הסורית.
בראשות ממשלת סוריה
ב-9 במרץ 1963 קיבל אל-ביטאר את הצעת מועצת מפקדת המהפכה לכהן בתפקיד ראש הממשלה. למרות זאת, הקצינים חברי הבעת' התרחקו מאל-ביטאר ועפלק אידאולוגית יותר ויותר, בני הדור הצעיר שתפסו את השליטה במפלגה בכינוס ועידת המפלגה השישי, היו רדיקלים יותר בעמדותיהם ותפיסתם הושפעה מהסוציאליזם הסובייטי. הם תקפו את השניים באופן מרומז בתדירות גבוהה, עד שאל-ביטאר החליט להתפטר מראשות הממשלה ב-12 בנובמבר אותה שנה ולהעביר את השלטון לאמין אל-חאפז. ב-13 במאי 1964 חזר לתפקיד לאחר שהקבוצה השלטת במפלגה הסכימה לאמץ גישה מתונה יותר בעקבות התפרעויות קשות בחמאת אשר גבו אבדות רבות בנפש. למרות שהיה ראש הממשלה, אל ביטאר כלל לא שלט בסוריה, הוא ייצג את הדור הישן של המפלגה שלא זכה לכבוד מצד הדור הצעיר, ושיתף פעולה עם משטר איתו כמעט שלא היה מזוהה אידאולוגית.
סוף דרכו
ב-23 בפברואר 1966 לקחה לידיה קבוצת קציני צבא ממוצא עלווי, בראשותו של סלאח ג'דיד, את השלטון והדיחה את אל-חאפז, במהלך שתואר כניסיון ל"טיהור אידאולוגי" של המשטר שסטה מהקו של מפלגת הבעת'. במשטר זה קיבל חאפז אל-אסד את תפקיד שר הביטחון, ולמעשה היה לשליט סוריה מאחורי הקלעים.
חברי מפלגות שונות החלוקים אידאולוגית עם הקצינים נמלטו מסוריה, אל-ביטאר ועמיתיו, מקימי מפלגת הבעת', נכלאו. באוגוסט אותה שנה נמלט אל-ביטאר לביירות, שם תפס מחסה מפני הזרוע הארוכה של קציני הבעת'. כעבור שלוש שנים, ב-1969, גזר עליו בית דין סורי גזר דין מוות.
שנים לאחר מכן, מלבד גיחה קצרה לדמשק, לא חזר אל-ביטאר לסוריה ולא ישר את ההדורים עם אסד ומשטרו. ב-1978, לאחר פגישה בין השניים שהסתיימה ללא הסכמה, פתח אל-ביטאר בקמפיין נגד נשיא סוריה ממקום מושבו בפריז, באמצעות פרסומים בעיתון "אל-אחיה אל-ערבי" (התחייה הערבית), אותו שם בו השתמש עם עפלק כמעט ארבעים שנה קודם. כמו כן, הופצה שמועה כי הוא מקיים קשרים עם אנשי אופוזיציה סורית בבגדאד.
ב-21 ביולי 1980 נורה אל-ביטאר למוות בפריז. זהות רוצחיו לא נודעה עד היום.
טנקרד דורסט
טנקרד דורסט (באנגלית: Tankred Dorst; 19 בדצמבר 1925 באוברלינד בתורינגיה – 1 ביוני 2017) היה שחקן, סופר, תסריטאי ומחזאי גרמני. דורסט חיבר מעל שלושים מחזות, שחלקם זכו להצלחה מסחרית ומקצועית.
ביוגרפיה
טנקרד דורסט גדל במשפחה בורגנית אמידה, אביו היה בעלים של מפעל מכונות. בסוף מלחמת העולם השנייה דורסט גויס לצבא הגרמני, שירת בחזית המערבית ונשבה. בסוף 1947 הוא שוחרר וחזר לגרמניה. כפר הולדתו היה שייך לשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה. מפעל המכונות הולאם, והוא ומשפחת ערקו למערב גרמניה. בשנות החמישים דורסט עבר להתגורר במינכן.
מריה יודינה
מריה וניאמינובנה יודינה (רוסית: Мария Вениаминовна Юдина; ספטמבר 1899 - 19 בנובמבר 1970) הייתה פסנתרנית רוסיה.
תולדות חייה
יודינה נולדה בעיירה נבל ברוסיה (כיום סמוך לגבול עם בלארוס) למשפחה יהודית חילונית ולמדה בקונסרבטוריון של פטרוגרד (שמה של סנקט פטרבורג דאז). על בני כיתתה נמנה גם דמיטרי שוסטקוביץ'. יודינה התמחתה בפרשנותה ליצירות בטהובן אך גם אימצה את המוזיקה של המאה ה-20 והייתה מבין ראשוני הפסנתרנים שניגנו יצירות משל בן כיתתה שוסטקוביץ' וכן משל סטרווינסקי, אנטון וברן, אלבן ברג, הינדמית ומסייאן. פרשנותה למוזיקה לפסנתר של באך הקנתה לה שבחים רבים והיא השפיעה על גלן גולד, שנחשב לפרשן המודרני המובהק של יצירות באך לפסנתר. בנוסף למדה והרצתה בנושאי ספרות, שירה ופילוסופיה והייתה חברה ב"חוג בכטין" שהתרכז בעיר הולדתה נבל סביב הפילוסוף מיכאיל בכטין.
בשנת 1919, לאחר תהליך ארוך של הרהורים דתיים, התנצרה והפכה לנוצרייה אדוקה בכנסייה הרוסית הפרבוסלבית.
לאחר שסיימה את לימודיה בקונסרבטוריון נשארה ללמד בו והחזיקה במשרתה עד 1930. היא התנגדה בגלוי למשטר הסובייטי וענדה תמיד צלב לצווארה, דבר שהיה אסור. בעקבות כך נאסר עליה ללמד ואף להופיע במשך תקופות ארוכות על במות מרכזיות. ב-1930 פוטרה מהקונסרבטוריון ולא מצאה עבודה אלא בטביליסי, שם לימדה עד 1933. ב-1936 עברה למוסקבה ולימדה בקונסרבטוריון שם ובמכון גנסין, בהפסקות, עד 1960. ההפסקות נבעו מכך שלא הסתירה את דעותיה והרבתה להתווכח עם ממונים עליה בנושאי פוליטיקה, דת ואמנות. בנוסף, היא התעקשה לנגן מוזיקה מודרנית שהייתה אסורה בברית המועצות. ב-1960 פוטרה סופית מהקונסרבטוריון ומהמכון.
יודינה המשיכה להופיע, אך נאסרה הקלטה של הופעותיה. בהופעה בלנינגרד ב-1961 הקריאה כהדרן שירים מאת בוריס פסטרנק ונאסר עליה להופיע למשך חמש שנים. ב-1966 שבה ללמד בקונסרבטוריון במוסקבה.
יודינה מתה ב-1970 במוסקבה.
יחסיה עם סטלין
למרות יציאתה בגלוי כנגד המשטר, הוויכוחים יוצאי הדופן שלה עם בכירים במשטר הסובייטי ודעותיה המוצקות, לא נפגעה יודינה כלל במהלך הטיהורים הגדולים ונפגעה הרבה פחות מאמנים ואינטלקטואלים שהעזו פחות ממנה להתעמת עם המשטר ולהביע דעות אופוזיציוניות, אשר הוגלו או הוצאו להורג.
המפתח להבנת חידה זו הוא הגילוי שיודינה הייתה הפסנתרנית האהובה ביותר על סטלין. לילה אחד שמע סטלין קונצרט חי של יודינה ברדיו בו ניגנה את הקונצ'רטו לפסנתר מספר 23 מאת מוצארט. לאחר שהסתיים הקונצרט ביקש כי ישיגו לו הקלטה. אך הקונצרט לא הוקלט ולבקשתו של סטלין אין לסרב. לפיכך העירו שליחיו של סטלין את יודינה באמצע הלילה, הובילו אותה לאולפן הקלטות של החברה הממשלתית "מלודיה" בו אורגנה תזמורת והיא הקליטה את הקונצ'רטו. מן ההקלטה הופק עותק יחיד של תקליט שהובהל עוד באותו לילה לסטלין. לפי עדויות סטלין בכה למשמע הצלילים הראשונים של הקונצ'רטו. הגלופה ששימשה להדפסת התקליט שרדה וניתן כיום להשיג תקליטור עם הקלטה ייחודית זו.
למרות יחס מיוחד זה, ביקורתה של יודינה לא התרככה. היא זכתה בפרס סטלין ותרמה אותו לכנסייה בעבור "תפילות מחילה לפשעיו של סטלין".
אדובי פלקס
פלקס (Flex) היא ערכה לפיתוח תוכנה (SDK) שפותחה על ידי חברת מקרומדיה. פלקס פותחה על הפלטפורמה של אדובי פלאש ומאפשרת למפתחים לפתח יישומים עשירים בגרפיקה, באפקטים ובאנימציות בסביבת פיתוח ידידותית. פלקס 4 שהיא המהדורה החדשה הוכרזה במרץ 2010 על ידי חברת אדובי מערכות שרכשה את חברת מקרומדיה והייתה זו ההכרזה הראשונה של מוצר חדש של החברה המאוחדת.
גרסה אחרונה
את הגרסה האחרונה ניתן למצוא ולהוריד מהאתר של אדובי.
הממשק למפתח
ממשק המפתח הוא MXML שהוא ממשק גרפי נוח לעיצוב אתרים ומבוסס על XML. במקביל עובד המפתח על שפת קודים actionScript 3 שהיא שפת קודים שפותחה על ידי מקרומדיה בבסיס עבור אדובי פלאש. ההידור של הפלקס נעשית במחשב המפתח וה-MXML הופך לשפת הקודים actionScript 3. לאחר ההידור הקובץ מקבל סיומת של SWF הזהה לסיומת של קובצי פלאש, וכך הוא מורץ במחשב.
יתרונות השימוש בממשק המבוסס על פלקס
מספר גורמים חברו לכך שהשימוש בפלקס נוח מאוד למשתמש. בניגוד אפליקציות ווב מבוססות html, המשתמש אינו מדפדף בין דפי האינטרנט השונים, כל יישום הפלקס נמצא בקובץ בודד והשיטוט בו הוא קל ונוח. ממשק פלקס מתאפיין בעיצוב חדשני ובאפקטים מרהיבים. הפלקס מתאפיין במגוון רחב של קומפוננטות לניווט ומציאת פריטים כך שהוא אידיאלי לאתר מסחרי שמפרסם מוצרים. ממשק פלקס נוח לעדכון ולשינוי.
הבסיס לכתיבת אפליקציית פלקס על ידי מפתח
הבסיס של אפליקציית פלקס הן הקומפוננטות, האפליקציה מורכבת מעשרות מאות או אלפי קומפוננטות ויזואליות המקושרות ביניהן וכולן מקושרות לקובץ האפליקציה הבסיסי בצורה היררכית. קוד הפלקס מבוסס על תכנות מונחה עצמים ותכנות מונחה אירועים. המתכנת מנווט לנוחיותו בין הממשק הגרפי של MXML, בין הקידוד שלו ובין הקוד של actionScript. המתכנת מוריד קומפוננטות אחסון, מצרף להם קומפוננטות ניווט, מוסיף להם סגנונות ואפקטים ומתכנת להם אירועים. הדיבוג של ה הידור נעשה בו בזמן, נוח מאוד למצוא במהלך התכנות את הבגים. העזרה למתכנת נעשית בצורה קלה ואינטואיטיבית.
אילאו
אילאו (בטטום: Aileu) היא עיר הבירה ועיר המרכזית של מחוז אילאו, מזרח טימור. העיר ממוקמת 47 ק"מ דרומית־מערבית לדילי (הבירה הלאומית) ויש בה אוכלוסייה של 2927 אנשים.
כשהייתה מזרח טימור נתונה תחת השלטון הפורטוגזי, העיר הייתה ידועה כווילה גנרל קרמונה, על שם הדיקטטור הפורטוגזי אנטוניו אושקר קרמונה.
סולטאן בן עבד אל-עזיז אאל סעוד
הנסיך סולטאן בן עבד אל-עזיז אָאל סעוד (בערבית: سلطان بن عبدالعزيز آل سعود; 5 בינואר 1928 – 22 באוקטובר 2011) היה יורש העצר לכס המלכות של ערב הסעודית. סולטאן רכש השכלה בדתות ודיפלומטיה. סולטאן מונה לשליט של ריאד, עיר הבירה של ערב הסעודית, בשנת 1947. הוא הפך לשר התקשורת בשנת 1955.
שר ההגנה
בשנת 1982 מונה כשני בתור לראשות הממשלה, ובשנת 2005, עם מות המלך פהד, הפך ליורש העצר הרשמי של ערב הסעודית. עם זאת, הוא מת באוקטובר 2011, בטרם הספיק למלוך. סולטאן כיהן הן כשר ההגנה והן כיושב ראש המועצה המפקחת על קווי התעופה בערב הסעודית.
יש לו בנים רבים.