cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דאקה טריביון
עמדות פוליטיות
העיתון מתאר את מדיניותו האדיטוריאלית כליברלית מבחינה כלכלית וחברתית. עורכיו שואפים להשיג דרכו את העלאת רמת הדיונים הפוליטיים בבנגלדש. הם רואים בו עיתון עצמאי, בלתי מפלגתי, המוקדש לקידומם של מה שהם מגדירים כערכי היסוד של המדינה - במיוחד דמוקרטיה, ריבונות לאומית וחילוניות ולבניית חברה משגשגת, צודקת וסובלנית. העיתון תומך באופן פעיל בשוויון הזכויות, כולל למיעוטים בתחום הג'נדר וקורא, בין השאר, לביטול החוקים נגד ההומוסקסואלים בבנגלדש העיתון כולל עמודי op-ed הנגישים לדעות שונות מאלו של מערכת העיתון. העיתון הוקיע את רציחתם של אינטלקטואלים חילונים או אתאיסטים על ידי איסלמיסטים והזהיר מפני הקיצוניות האסלאמיסטית.
בעל המניות הראשי של העיתון הוא התאגיד 2A Media Limited בבעלות קבוצת ג'מקום של אחד ממנהיגי ליגת אוואמי של בנגלדש, קאזי נביל אחמד.
מוספים
היומון מפרסם גם מגוון מופסים כולל מוסף חודשי לאמנות ולספרות.
אינדפנדיינטה סנטה פה
קלוב אינדפנדיינטה סנטה פה (בספרדית: Club Independiente Santa Fe S.A) ידוע כאינדפנדיינטה סנטה פה או רק סנטה פה הוא מועדון כדורגל מהעיר בוגוטה שבקולומביה. זהו אחד המועדונים הגדולים של הכדורגל הקולומביאני, המועדון הראשון שזכה באליפות הליגה המקצוענית והמועדון הקולומביאני הראשון שזכה בגביע סודאמריקנה ב-2015. כמו כן, הוא גם המועדון הקולומביאני הראשון שזכה בתואר מחוץ ליבשת אמריקה, כאשר זכה בגביע סורוגה בנק ב-2016. הוא המועדון השלישי בקולומביה מבחינת מספר התארים - 16 בסך הכל: תשע אליפויות קולומביה, שני גביעי קולומביה, שלושה גביעי סופרליגה ושני גביעים בינלאומיים: גביע סודאמריקנה וגביע סורוגה בנק. הקבוצה דורגה במקום השביעי בעולם בדירוג השנתי של הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל (IFFHS) ב-2015. כמו כן, המועדון הוא אחד מתוך שלושה מועדונים שמעולם לא ירדו לליגה השנייה ומשחקים בליגה הראשונה מיום הקמתה. מדובר עם על מיונאריוס ואתלטיקו נסיונל. בין השחקנים המפורסמים שלבשו את מדי המועדון היו אלפונסו קניון, ארנסטו דיאס, ליידר פרסיאדו, אדולפו ולנסיה, ועומאר פרס. צבעי המועדון הם אדום ולבן.
האלופה המקצוענית הראשונה בקולומביה
סנטה פה נוסדה ב-28 בפברואר 1941 על ידי קבוצת חובבים שהיו ממעמד סוציו-אקונומי גבוה. הם השתתפו בטורנירים הלא מקצועניים ששוחקו בקולומביה באותן שנים ולקחו שני תוארי אליפות. ב-1946 הגיע הניצחון הבינלאומי הראשון, כאשר גברה הקבוצה על פנמה ספורטינג מאקוודור 0-1 ואחר כך ניצחה גם את אוריון, סגנית אלופת קוסטה ריקה באותם ימים, 2-3. בניגוד לקולומביה, לקוסטה ריקה הייתה אז ליגה מקצוענית יחסית ותיקה ולכן התוצאה נחשבה כהפתעה. ב-1948 ייסדה דימיור את הליגה המקצוענית הראשונה בקולומביה. סנטה פה רשמה ניצחון יוקרתי במשחק ידידות על ולס סרספילד 1-0 לפני תחילת העונה. את משחקה הראשון בליגה המקצוענית, סיימה סנטה פה בתיקו 1-1 בחוץ מול דפורטס קלדס ואף על פי שלא נחשבה בין הפייבוריטיות, רשמה הקבוצה מאוחר יותר תוצאות מרשימות שכללו ניצחונות על אתלטיקו מוניסיפל, ג'וניור ברנקייה, אמריקה קאלי ואונסה דפורטיבו. הקלאסיקו הראשון מול מיונאריוס הסתיים בניצחונה של סנטה פה 3–5, כאשר המשחק יוצר עניין עצום והביקוש אליו היה גדול מאוד. בסופו של דבר הוכתרה סנטה פה כאלופה הראשונה בקולומביה לאחר סדרת ניצחונות מרשימה לקראת סיום הטורניר, כאשר היא מסיימת ככובשת המצטיינת עם 57 כיבושים וכסופגת הטובה ביותר עם 29 ספיגות בלבד.
האליפות השנייה של סנטה פה הגיעה רק כעבור עשור, אחרי שנגמרה תקופה "אל דוראדו". הקבוצה הורכבה ממקומיים וממספר שחקנים ארגנטינאים בולטים כמו חואן חוסה פררו, ששיחק לפני כן בבוקה ג'וניורס וולס סרספילד וכן חוסה ויסנטה גרקו ששנה קודם לכן היה המבקיע המצטיין של אינדפנדיינטה מדיין. התואר הושג בדרמטיות כאשר למחזור האחרון הגיעו סנטה פה ומיונאריוס צמודות בטבלה עם 46 נקודות כל אחת. המשחק של סנטה פה מול דפורטיבו מניסלס הסתיים מוקדם יותר מהמשחק של מיונאריוס ובניצחונה של סנטה פה 0–2 משערים של גרקו ופררו. השחקנים חיכו בציפייה למשחקה של מיונאריוס מול קוקוטה דפורטיבו, שהחזיקה מעמד מחצית שלמה מבלי לספוג וירדה להפסקה בתיקו 0-0, שהשאיר את סנטה פה אלופה. למחצית השנייה עלתה מיונאריוס נחושה יותר וכבשה צמד מהר מאוד, שהעלה אותם ליתרון 0–2 והעביר את התואר אליהם. אבל קוקוטה הראתה ספורטיביות מהי, כאשר נלחמה עד הרגע האחרון ועשתה את הבלתי ייאמן כשהישוותה ל-2-2 ולמרות ניסיונות רבים של הכחולים לנצח את המשחק, הוא הסתיים בתיקו ונתן את האות לחגיגות האליפות של סנטה פה.
בה-60 הוסיפה הקבוצה עוד שני תוארי אליפות ב-1960 וב-1966. תואר האליפות האחרון היה תחת שיפוט שנוי במחלוקת במשחקה האחרון של סנטה פה מול אתלטיקו בוקרמנגה, אבל לבסוף האדומים ניצחו 0–1 וזכו בתואר הרביעי. השחקנים שבלטו באותה אליפות היו דליו גמבואה, אלפונסו קניון ועומאר לורנסו דוואני, שסיים כמלך השערים של הליגה עם 31 כיבושים. ב-1970 התקיים הטורניר הראשון של גביע סימון בוליבר. היה זה טורניר ידידות שארגנה ההתאחדות של ונצואלה והזמינה להשתתף בו קבוצות ממדינות שאותן שחרר סימון בוליבר. סנטה פה הוזמנה לטורניר הראשון ואף זכתה בו. בטורניר השתתפו גם ג'וניור ברנקייה ועוד שתי קבוצות מוונצואלה - דפורטיבו גליסיה ואוניון דפורטיבה קנריאס.
ב-1971 זכתה הקבוצה בתואר האליפות החמישי שלה. סנטה פה פגשה בגמר את אתלטיקו נסיונל ובתום צמד המפגשים התוצאה הייתה 0-0. כדי להכריע אלופה היה צריך משחק שלישי במגרש נייטרלי וקאלי נבחרה לארח אותו. סנטה פה הייתה בשליטה בחצי הראשון ואף עלתה ליתרון של 0–2 מצמד של מיגל אנחל ארסה, אבל נסיונל לא ויתרה והצליחה לאזן את התוצאה. לקראת הסיום נכנס פדרו אלסטה וכבש את שער הניצחון לסנטה פה שחגגה תואר אליפות נוסף. ארבע שני מאוחר יותר זכתה סנטה פה בתואר האליפות השישי שלה והאחרון לפני בצורת ארוכה מאוד.
37 שנות המתנה
הזכייה הבאה בתואר הגביע הייתה בשנת 2009, כאשר הוחלט להחזיר את המפעל באופן קבוע אחרי שנים רבות של היעדרות. סנטה פה סיימה שנייה בבית שלה אחרי מיונאריוס ופגשה בשמינית הגמר את קוקוטה דפורטיבו. לאחר 5-5 בסיכום המפגשים, ניצחה סנטה פה בדו-קרב הפנדלים. ברבע הגמר פגשה הקבוצה את דפורטיבו פאסטו והפסידה 4-3 בסיכום. אלא שהשיטה של הגביע באותו הזמן איפשרה למספידה שהשיגה את התוצאה הצמודה ביותר להעפיל אף היא לחצי הגמר וכך קרה עם סנטה פה, שניצחה בשלב זה את אתלטיקו נסיונל שוב בדו-קרב פנדלים אחרי 4-4 בסיכום. בגמר פגשה סנטה פה שוב את דפורטיבו פאסטו, רק שהפעם הייתה ידה על העליונה ולאחר 2-2 בסיכום, סנטה פה זכתה בגביע לעיני הקהל הביתי שלה עם ניצחון בפנדלים 4-5.
למרות הזכייה בגביע, האוהדים חיכו לדבר האמיתי, תואר אליפות ראשון מאז 1975. בטורניר האפרטורה של 2012 זה אכן קרה ודווקא תחת אימונו של מאמן צעיר ולא מנוסה, ווילסון גוטיירס. מה שכן היה לסנטה פה זו קבוצה מצוינת שכללה שחקנים בולטים כגון השוער קמילו ורגאס, צמד הבלמים חוליאן קניונס ופרנסיסקו מסה, הקשר השמאלי, לואיס קרלוס אריאס, צמד החלוצים ג'ונתן קופטה והבוליביאני דייגו קבררה, אבל מעל כולם בלט הקפטן הארגנטינאי, עומאר פרס. זו קבוצה שנבנתה לאורך מספר שנים למעט שינויים קטנים מדי שנה ואת התוצאות הם הראו באותו טורניר של 2012. היריבה בגמר הייתה שוב דפורטיבו פאסטו ולאחר 1-1 במשחק הראשון, הכל היה מוכן בעיר הבירה בוגוטה לחגיגה ראשונה אחרי כמעט 37 שנים. את האצטדיון מילאו 37,000 אוהדי סנטה פה שראו את קופטה נותן את היתרון והניצחון לסנטה פה בדקה ה-71 ואת האליפות השביעית בתולדותיה.
שנה מאוחר יותר, עם שינויים קלים בסגל כמו הצטרפותם של צמד החלוצים ווילדר מדינה וכריסטיאן מרטינס בורחה, סנטה פה המשיכה להרשים. זה החל עם זכייה בתואר הסופרליגה דווקא על היריבה העירונית, מיונאריוס, כשניצחה במפגש הכפול 1-3, המשיך בקמפיין מרשים בקופה ליברטדורס כשהקבוצה נעצרת רק בחצי הגמר על ידי קלוב אולימפיה כשהיא מפסידה 1-2 בסיכום ונגמר בהפסד בגמר הליגה 0-2 מול אתלטיקו נסיונל, דווקא אחרי שסנטה פה הוציאה 0-0 באצטדיון אטנאסיו חירארדוט אבל הפסידה בביתה.
את האליפות השמינית שלה השיגה סנטה פה ב-2014 בטורניר הפינליססיון, תחת המאמן הארגנטינאי, גוסטבו קוסטס. את הליגה הסדירה סיימה סנטה פה במקום הראשון, שהיה מקנה לה עלייה לגמר במקרה ותסיים את שלב הפלייאוף בשוויון נקודות מול קבוצה אחרת. עוד לפני כן הגיעה סנטה פה לגמר הגביע הקולומביאני, עם טורניר כמעט מושלם שכלל הפסד אחד בלבד, אבל בגמר לא הצליחה לגבור על דפורטס טולימה והפסידה לה 2-3 בסיכום המשחקים. בשלב הבתים של הפלייאוף בליגה, הקבוצה ניצחה במחזור האחרון את אתלטיקו נסיונל במדיין וסיימה עם מספר נקודות זהה לאתלטיקו וילה, אבל עלתה על חשבונה למשחק הגמר מאחר שסיימה במקום גבוה יותר את הליגה הסדירה. במשחק הגמר פגשה סנטה פה אינדפנדיינטה מדיין. המשחק הראשון נערך באצטדיון אטנאסיו חירארדוט ולמרות פיגור של 0-1, סנטה פה הצליחה להתגבר במחצית השנייה על חסרונו של הקפטן פרס שיצא עקב פציעה ולכבוש פעמיים מרגלי ווילסון מורלו ופרנסיסקו מסה. ב-21 בדצמבר שוחק משחק הגומלין באצטדיון אל קמפין שהיה מלא באוהדים שרצו לחגוג את האליפות השמינית ואכן עשו זאת לאחר תיקו 1-1 בסיום.
האליפות התשיעית הגיעה בטורניר הפינליססיון של 2016 וגם הודות להשתתפות של אתלטיקו נסיונל בגביע העולם למועדונים. נסיונל הייתה הקבוצה הטובה ביותר בליגה ואת סנטה פה פגשה בחצי הגמר. במשחק הראשון בבוגוטה עלתה נסיונל עם ההרכב השני, מאחר שההרכב הראשון היה בהכנות לקראת הנסיעה ליפן לגביע העולם למועדונים, וסיימה בתיקו 1-1. בגומלין במדיין גם ההרכב השני לא היה זמין מאחר שכל הסגל המלא של הקבוצה היה צריך לטוס. כך יצא שסנטה פה התמודדה בגומלין מול קבוצת הנוער של נסיונל וניצחה אותה ללא קושי 0-4, כדי להעפיל לגמר. שם פגשה את דפורטס טולימה ולאחר 0-0 במשחק הראשון, ניצחה אותה בגומלין 1-0 וזכתה בתואר.
גם את הסופרליגה של 2017 הצליחה הקבוצה לקחת לאחר ניצחון על אינדפנדיינטה מדיין. המשחק הראשון נערך באצטדיון אטנאסיו חירארדוט והסתיים בתיקו 0-0. במשחק השני באל קמפין, גברה סנטה פה בתוצאה 0-1 וזכתה בפעם השלישית בתואר, הכי הרבה בקולומביה.
הקבוצה הראשונה מקולומביה שזוכה בקופה סודאמריקנה
אינדפנדיינטה סנטה פה היא הקבוצה הקולומביאנית הראשונה שזכתה גם בקופה סודאמריקנה. לאחר שאתלטיקו נסיונל כשלה פעמיים במשחקי הגמר של 2002 ו-2014, סנטה פה הצליחה להביא את הגביע השני בחשיבותו ביבשת לקולומביה. בשלב המוקדם פגשה סנטה פה את ליגה דה לוחה מאקוודור ולאחר 0-0 במשחק הראשון, ניצחה אותה ללא קושי בדומלין בבוגוטה 0-3. היריבה בסיבוב השני הייתה כבר יותר קשה, נסיונל מאורוגוואי. סנטה פה הצליחה להפתיע במשחק החוץ וניצחה 0-2, אבל דווקא בבית הפסידה 0-1. למזלה זה לא הספיק לאורוגוואים והיא העפילה לשמינית הגמר. אמלק מאקוודור הייתה היריבה בשלב זה ולאחר הפסד חוץ של 2-1, ניצחה סנטה פה בבית 0-1 והעפילה לשלב רבע הגמר בזכות חוק שערי החוץ. ברבע הגמר פגשו האדומים את אינדפנדיינטה מארגנטינה וניצחו במשחק הראשון בחוץ 0-1. המשימה בגומלין לא הייתה פשוטה, אבל סנטה פה עמדה בלחץ, סיימה בתיקו 1-1 והעפילה לשלב חצי הגמר. ספורטיבו לוקניו מפרגוואי הייתה זו שקיוותה לעצור את סנטה פה, אבל גם היא כשלה במשימה. תיקו 1-1 בפרגוואי ותיקו 0-0 בגומלין בקולומביה שוב העלו את סנטה פה כתוצאה משערי חוץ. היכולת שהפגינה סנטה פה בטורניר לא הייתה גבוהה, אבל הקבוצה הצליחה להוציא את התוצאות שלהם הייתה זקוקה. צמד משחקים הפריד בינה לבין הגביע, דווקא מול הורקאן המפתיעה. לאחר צמד משחקים חלשים שהסתיימו שניהם בתיקו 0-0, עברה ההכרעה לדו-קרב פנדלים ושם היה השוער הוותיק של סנטה פה, רובינסון ספאטה כדי להעניק את התואר הנכסף לקולומביאנים עם ניצחון 1-3 בדו-קרב.
בעקבות זכייתה, נקבע כי סנטה פה תשחק בגביע סורוגה בנק, מפגש שמתקיים משנת 2008 על אדמת יפן בין אלופת הליגה היפנית לבין מחזיקת הקופה סודאמריקנה. ב-10 באוגוסט 2016 פגשה סנטה פה את קשימה אנטלרס וניצחה אותה 0-1 משער של הומברטו אוסוריו בוטייו בדקה ה-78. תואר בינלאומי נוסף לקבוצה מבוגוטה.
הסמל
הסמל הראשוני עוצב על ידי ארנסטו גמבואה ונשיאה הראשון של הקבוצה, גונסאלו רואדה קארו, בהשפעה אנגלית ברורה. הצבעים נלקחו מהדגל של בוגוטה, רק שאת הצהוב החליף לבן. הצלב האדום במרכז הוא הסמל לתקווה (FE בספרדית) ובקצות הזרועות שלו יש עלי פרחים, סמל לשלום. למטה נכתבו ראשי התיבות של שם הקבוצה: C.I.S.F. כמה שנים מאוחר יותר, הסמל הוחלף וזהו בעצם גם הסמל שמשמש עד היום. כיתוב של המילה SANTA FE בלבן על רקע אדום ונקודה אדומה בצד ימין למטה.
יריבויות
היריבות העיקרית של סנטה פה הוא כמובן עם מיונאריוס, שכן מדובר גם על יריבות עירונית, הדרבי הגדול של בוגוטה. מאחר שגם מדובר בשתיים מבין שלוש הקבוצות היחידות במדינה ששיחקו בליגה הראשונה החל משנת הקמתה, הן גם היו הקבוצות הבולטות והשולטות בכדורגל הקולומביאני עד לסוף שנות ה-70. יריבות נוספת היא עם אתלטיקו נסיונל, הקלאסיקו האדום-ירוק כפי שהוא נקרא. שתי הקבוצות נפגשו שלוש פעמים בגמר הליגה, פעמיים מתוכם ניצחו הירוקים של נסיונל. בעשור השני של המאה ה-21 שתי הקבוצות הללו הן הדומיננטיות בליגה וגם בדרום אמריקה, כאשר שתיהן הופיעו בין 10 הקבוצות הטובות בעולם בשנת 2015 ו-2016 בדירוג שפרסמה הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל. היריבות השלישית היא ה"קלאסיקו האדום", המשחק שמתאר את המפגש בין סנטה פה לאמריקה קאלי. הקלאסיקו הזה היה בין המשחקים ה"חמים" של סוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, כאשר אמריקה העבירה לרשותה מספר שחקנים בולטים של סנטה פה וכן הקבוצות נפגשו גם בגמר הגביע מרקונורטה 1999 וכן מספר פעמים בפלייאוף. כמו כן, נרשמו מספר תקריות אלימות בין שני מחנות האוהדים שאף גרמו בעבר להרוגים.
אצטדיון
אינדפנדיינטה סנטה פה משחקת את משחקיה הביתיים באצטדיון נמסיו קמצ'ו אל קמפין, המשמש גם כמגרשה הביתי של קבוצת מיונאריוס. הוא הוקם ב-10 באוגוסט 1938 ומכיל 36,343 מקומות ישיבה. הוא שופץ והורחב בשנת 2011 לקראת טורניר גביע העולם עד גיל 20 שנערך באותה שנה בקולומביה. אירח את משחק הגומלין בגמר גביע ליברטדורס בשנת 1989 שבו זכתה אתלטיקו נסיונל מול קלוב אולימפיה וכן את גמר הקופה אמריקה 2001 שבו ניצחה קולומביה את מקסיקו וזכתה לראשונה בתואר בין לאומי.
ראש שירות הביטחון הכללי
תפקידיו ומינויו
לפי חוק שירות הביטחון הכללי, החלטות בתחומי הפעלת השירות ופיתוחו, מתקבלות גם בוועדת השרים לענייני שירות ביטחון כללי.
ראש השירות מתמנה על ידי הממשלה בהצעת ראש הממשלה, לתקופה קצובה של חמש שנים, אלא אם כן היא קבעה תקופה קצרה יותר מלכתחילה. הממשלה רשאית להפסיק את כהונתו בטרם תימלא, ולהאריך אותה בתקופה של שנה בודדת לכל היותר.
החוק קובע בנוסף כי במקרה בו אדם שהורשע בעבירה לא יוכל לשמש בתפקיד, גם אם כהונתו כבר החלה. הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה, שהוקמה מכוח החלטת ממשלה, בודקת את כשרותם והתאמתם של המועמדים לתפקיד.
ראשי שירות הביטחון הכללי
ראש השב"כ הנוכחי הוא רונן בר.
רנדי האלטגרן
רנדי האלטגרן (באנגלית: Randy Hultgren; נולד ב-1 במרץ 1966) הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הארבעה-עשר של מדינת אילינוי.
ביוגרפיה
רנדי האלטגרן נולד בעיירה באילינוי. הוא סיים בית ספר מקומי ולאחר סיומה למד באוניברסיטת בית אל במינסוטה שם למד מדעי המדינה וסיים את התואר בשנת 1988 בהצטיינות.
לאחר סיום הלימודים הוא עבר לוושינגטון די. סי. והיה עוזר של דניס הסטרט עד לשנת 1990. בשנת 1990 הוא חזר לאילינוי והחל ללמוד משפטים. בשנת 1991 רנדי האלטגרן התחתן.
בשנת 1993 הוא החליט להיכנס לפוליטיקה מקומית כנציג של המפלגה הרפובליקנית של ארצות הברית. בשנת 1998 הוא נבחר לבית הנבחרים של אילינוי. החל משנת 2006 הוא היה חבר סנאט של אילינוי.
בשנת 2010 רנדי האלטגרן החליט להתמודד לכהונה בבית הנבחרים של ארצות הברית. הוא נבחר בבחירות הקרובות וכיהן בבית הנבחרים מספר קדנציות עד שהפסיד בשנת 2018 ללורן אנדרווד.
בהיותו חבר בית הנבחרים, האלטגרן תמך בהשכלה ביתית, התנגד לחקיקה סביבתית ושינויים בהקשר להתיקון השני לחוקת ארצות הברית. הוא היה בין התומכיו של דונלד טראמפ. רנדי האלטגרן היה תומך בהקצאת משאבים נוספים למחקרים בתחומים שונים.
טרופע טאנענצאפ
להקת אצטרובל הוא מחזה ביידיש (ביידיש: טרופע טאנענצאפ, תרגום מילולי לעברית: להקת אצטרובל אשוח; באנגלית: Trupe Tanentsap, "טאנענצאפ" כאן במשמעות של שם המשפחה הגרמני Tanentzapf) מאת מיכאל וייכרט משנת 1933. המחזה בנוי כסיפור מסגרת למחזהו של אברהם גולדפדן "שני קוני למל", והוא שופך אור על התנהלותה וקשייה של להקת שחקנים נודדת בימי ראשית תיאטרון היידיש.
רקע
המחזה הועלה על הבמה בשנת 1933 על ידי קבוצת השחקנים יונג טעאטער, שפעלה בוורשה בשנות השלושים של המאה העשרים. חברי הקבוצה למדו בבית הספר למשחק בהנהלתו ובהנחייתו של ד"ר מיכאל וייכרט. יונג טעאטער ניסתה ליצור תיאטרון ניסיוני וחדשני: הם שיחקו ללא במה או מסך, עם שחקנים שהתערבבו בקהל כדי ליצור קרבה מרבית בין הקהל לצופים. הקבוצה פעלה מתוך שליחות ורצון לקדם ערכים דומים לערכי תנועת הפועלים היהודית, הבונד. הקבוצה תמכה בחופש ושוויון למיעוטים, אהבה לשפת היידיש ולספרותה, לפולקלור היהודי ולעם הפשוט. היא נלחמה בריאקציה, ב"שמנדריקיות" היהודית ובהתבוללות ושמה לה למטרה להיות העצב הרגיש החש את מצבה של יהדות פולין. עקרונות אלו בוטאו כבר במחזה הראשון שהעלתה הקבוצה בוסטון, שהוצג למעלה מחמש מאות פעם בוורשה ובערים נוספות בפולין. המחזה טרופע טאנענצאפ הוא המחזה השני שהעלתה הלהקה.
טרופע טאנענצאפ הוא המחזה שני קונילמל מאת אברהם גולדפדן בתוספת סיפור מסגרת, הערות ותוספות. סיפור המסגרת, שכתב מיכאל וייכרט, מספר את סיפורם של להקות השחקנים הנודדים בימי הראשית של תיאטרון יידיש. השם צננטופ הוא שם אמיתי של ראש להקת שחקנים שפגש מחבר המחזה וייכרט במזרח גליציה בשנת 1909.
המחזה נכתב כמחאה כנגד הטרדות וההגבלות שהטילו שלטונות פולין על המחזה בוסטון שהיה המחזה הראשון שהציגה הקבוצה. שימוש במחזה ידוע של גולדפאדן והעתקת זירת ההתרחשות לעיירה גליציאנית בסוף המאה התשע-עשרה באו כדי למנוע הפרעות מצד הצנזורה.
פרולוג
הפרולוג עוסק בארגון אולם התיאטרון, כניסת הקהל, הצגת חברי הלהקה והסבר על תוכן המחזה. ההצגה מתקיימת באולם תיאטרון מאולתר שהוא בעצם הרפת של גביר העיירה, בה נתלו כמה עששיות. הבימה בנויה מקרשים שהונחו על חביות בירה. בכניסה עומדים מנהל הלהקה רודולף טננצופ ואשתו הנרייטה המנהלת. הם מוכרים כרטיסים ומפנים את הצופים למקומותיהם. בדלת צדדית מנסה בתם יוזפינה לחסום את מי שמנסה להיכנס ללא תשלום. באי התיאטרון מנהלים משא ומתן לגבי גובה מחיר כרטיס הכניסה.
לאולם נכנסים ינטה משרתת הגביר וחתנה משה, דוברי יידיש פשוטה בדיאלקטית. אחריהם ליטאי דרשן המחליף סמך בשין וטוען שבעצם בא רק להציץ. להצגה מגיע גם קצין המדבר לשון גרמנית מליצית. הגביר ואשתו פטורים מתשלום כבעלי האולם כלומר הרפת. מצטרפת אישה עם אישה עם כובע נוצות המסרבת להסיר את כובעה, ולבסוף חייל ושוטר המדברים בבליל של פולנית וגרמנית.
לאחר שתפסו הצופים את מקומם פותח בדברים מנהל הלהקה, בגרמנית מליצית, ומברך את האורחים. לכבוד הצגת הבכורה מספר המנהל לצופים על להקתו המפורסמת, מציג את שחקניה ומדבר על המחזה החדש:
עיקר ההצגה
לאחר נאום המנהל מתחילה ההצגה שני קוני למל על פי הטקסט שכתב אברהם גולדפדן. מדי פעם מופרעת ההצגה בהערות ופרשנויות של השחקנים המשמשים כצופים ויושבים בתוך הקהל. שחקנים אלו רבים ביניהם ומשוחחים עם השחקנים שעל הבמה. למחזה נוספו שירים שלא נמצאים במקור. החייל והשוטר קופצים כששרים שיר לכבוד הצאר הרוסי, והשחקנים נאלצים לאלתר מהר גם את ההמנון האוסטרו הונגרי. המחזה המקורי מופרע על-ידי חסיד שנכנס מאמצע ההצגה. כל המערכה האחרונה במחזה המקורי חסרה. במערכה זו במקור מתברר מי הוא קוני למל האמיתי ומי הוא מקס. המערכה במקור מסתיימת בהעדפת הסטודנטים ובגירוש החסידים.
אפילוג
החסיד מתפרץ וקוטע את ההצגה בצעקות: "גוואלד יהודים. המחזה לועג לחסידים ועוד לפני גויים. הלהקה היא חבורת לצים שאינה מקיימת מצוות, מחללת שבת, לא אוכלת כשר, שרה שירים גסים ורוקדת עם נשים". לעומתו נשמעת הטענה שהתיאטרון הוא בידור והתרגעות לעמלים.
כדי להרגיע את המהומה עולה מנהל הלהקה ופותח בנאום ארוך, הפעם דווקא ביידיש והוא אומר:
הביצוע הראשון
מיכל וייכרט, יוצר ובמאי המחזה, בחר בעיבוד ייחודי ברוח רעיונות תנועות הפועלים למחזהו הפופולרי של אברהם גולדפדן - שני קוני למל. אם בעיבודים קודמים עוצבה דמותו של מקס כדמות משכילה, מתוחכמת וחיננית, בעיבודו של וייכרט הוצג מקס כדמות ריקה, שטחית ואפילו מעט מנוולת. דמותו המטופשת והשלומיאלית של קוני למל הוצגה כדמות מיוסרת המבינה את העוול הנגרם לה.
הצגת הבכורה בנובמבר 1933 לוותה בספקות רבים. שם המחזה לא היה מוכר ולא אמר דבר. הרעיון לשחק באולם דמוי רפת עם במת קרשים, הרעיון לפזר בקהל שחקנים המתווכחים ורבים אחד עם השני נראו חדשניים מדי ולא היה ברור איך הם יתקבלו בקהל. למרות החששות זכתה הצגה להצלחה רבה. במיוחד הזדהה הקהל עם נאומו של מנהל התיאטרון בסוף המחזה על חשיבות התיאטרון לעמלים. ההצגה שוחקה חודשים רבים בוורשה ובערים נוספות. המשורר איציק מאנגר סיפר ששב וצפה בהצגה מספר פעמים.
בריאן גריפין
בריאן גריפין (באנגלית: Brian Griffin) הוא אחת הדמויות הראשיות בסדרת האנימציה "איש משפחה". בריאן הוא כלב המחמד של משפחת גריפין. דמותו של בריאן נוצרה, עוצבה ודובבה על ידי סת' מקפרלן.
בריאן ערך את הופעת הבכורה שלו בסדרה ב-20 בדצמבר 1998 והשתתף גם בספין-אוף "המופע של קליבלנד".
אודות הדמות
בריאן נהרג בעונה ה-12 בפרק ה-6 "חייו של בריאן" ששודר ב-24 בנובמבר 2013 לאחר שנפגע על ידי מכונית. לאחר מותו של בריאן, הוא הוחלף על ידי ויני, כלב בעל מבטא איטלקי, שהוא הכלב החדש שמשפחת גריפין אימצו כדי להתגבר על מותו של בריאן. בהמשך העונה, בפרק חג המולד, דמותו של בריאן שבה לסדרה, לאחר שסטואי חוזר לעבר בעזרת מכונת הזמן שלו כדי להציל את בריאן.
ביקורת
בריאן קיבל ביקורות חיוביות רבות. צופים רבים של הסדרה מחשיבים את בריאן לדמות הטובה ביותר בה וכי החברות בינו לבין סטואי נהדרת.. בנוסף, נאמר גם בביקורת על בריאן כי אם סת' מקפרלן יירצה לעשות פרודיה על ג'יימס בונד, בריאן יהיה בחירה מושלמת לתפקיד. ההפקה קיבלה ביקורות שליליות רבות בעקבות מותו.
הופעות אורח
בריאן הופיע כדמות אורחת בסדרה "סאות' פארק", בפרק פרודיה על הסדרה "איש משפחה" ובסדרת הספרים המבוססת על סדרה זו. בנוסף, בריאן וסטואי הגישו פרס אמי יחדיו.
מירה בן-ארי
מירה בן-ארי (נולדה בשם מרים גלסשייב, 9 בינואר 1926 – 7 ביוני 1948) הייתה אלחוטנית צעירה במלחמת העצמאות שנמנתה עם הנצורים בקיבוץ ניצנים. היא התנדבה להישאר בקיבוץ גם לאחר "מבצע תינוק", שבמהלכו פונו בעלה ובנה.
ביוגרפיה
מירה בן-ארי נולדה בשנת 1926 בברלין, בת למרגרט ותיאודור (איזידור), שהיה דוקטור למשפטים, סופר ועיתונאי. בשנת 1933 עלתה עם משפחתה לארץ ישראל, ולמדה בגימנסיה "בן-יהודה" בתל אביב, שם הושפעה מהמורה לתנ"ך, ישראל שייב ובהשפעתו הצטרפה ללח"י. הוריה לא ראו זאת בעין יפה ושלחו אותה ליבנאל. שם הצטרפה לקבוצת "שורשים", ויצאה לשנת הכשרה בקיבוץ, ונמנתה עם מקימי ניצנים. נישאה לאליקים, חבר הפלמ"ח, ובגיל 19 ילדה בן. יצאה לקורס אלחוטנים, ועסקה בקשר עם אוניות מעפילים. נמנתה עם מגיני ניצנים, ונשארה במקום גם לאחר פינוי הנשים והילדים.
בפתק, שאותו תחבה לכיס מעילו של בנה, כתבה לבעלה:
ב-7 ביוני 1948, שידרה מירה בן-ארי את העדכונים האחרונים אודות הקרב על ניצנים. בתום קרבות קשים החליט מפקד ניצנים אברהם שוורצשטיין לשאת ולתת עם המצרים על תנאי הכניעה. הוא שלח לעברם את אחד החיילים, שנשא מעל ראשו גופייה לבנה. אולם החייל נורה ונהרג במקום. שוורצשטיין נטל אפוא את הגופייה הלבנה, ויחד עם בן-ארי פסע לעבר קבוצת הקצינים המצרים. למפקד הכוח המצרי לא הייתה כוונה להיכנס למשא ומתן. הוא ירה בשוורצשטיין, והרגו. בתגובה לכך ירתה בן-ארי בראשו של הקצין המצרי. הקצינים המצרים הנדהמים הרגו גם אותה. לאחר שחרור ניצנים נאספו שלדי הנופלים ובתוכם גם של מירה בן-ארי ונקברו בקבר אחים בבית הקברות בניצנים הישנה.
בניצנים הישנה, נמצאת אנדרטה בנויה מסלע כורכר אשר הובא למקום מחוף הים הסמוך, ומסותת כקווי מתאר של דמות אם החובקת תינוק ועליו לוח הנצחה. האנדרטה הוקמה ביוזמת אלייקים בן ארי, בעלה, האבן הועמדה במקום בו נפלה.
דמותה בתרבות
בסוף 2021 יצא הסרט הישראלי "תמונת הניצחון" בבימויו של אבי נשר. הסרט מתאר את הקרב ונפילת קיבוץ ניצנים במלחמת העצמאות ותקופה שקדמה לו. בין הדמויות המרכזיות של הסרט נמצאת דמותה של מירה בן-ארי, אותה מגלמת ג'וי ריגר.
בשנת 2022, סודקות כיתה ח' מבית ספר "שי עגנון" בנתניה בנו במסגרת תחרות "סודקות ובונות" אתר על מירה בן ארי, אשר זכה במקום הארצי.
סכנה ברורה ומיידית (ספר)
עלילה
באותה עת מתמנה ג'ק ראיין, איש חיל הנחתים והיסטוריון בעברו, המשמש כמנתח מודיעין של ה-CIA וכעוזרו המיוחד של סגן מנהל הסוכנות לביון, אדמירל ג'יימס גריר, לתפקיד סגן המנהל לביון בפועל בשל היות גריר גוסס ממחלת הסרטן. הנשיא ומנהלי המבצע מחליטים כי ראיין לא יחשף למבצעים ומסתירים את האמת ממנו. זאת מתוך ההבנה שראיין, הישר והקפדן, לא יתן ידו למבצע חשאי שלא אושר כחוק. במקביל מנהל עוזרו הבכיר של ארנסטו אסקובדו, הקולונל בדימוס ויוצא שירות הביון הקובני, פליקס קורטז, מבצע להשגת מודיעין ומפתה את מזכירתו של מנהל ה-FBI המוסרת לו מידע שלא ביודעין. בהמשך אסקובדו מארגן פעולת תגמול ויוזם התנקשות בחיי מנהל ה-FBI, בעזרת המידע שנמסר לו מקורטז, אך ללא ידיעתו. בעקבות כך יוצא לדרך מבצע "הדדיות" ובמהלכו מתבצעות הפצצות, באמצעות פצצות מונחות לייזר כנגד מטרות בעלות ערך אסטרטגי לקרטל ובהם גם אנשי מפתח, ובכך לגרום למלחמה פנימית בין אנשי הקרטל לבין עצמם. הפצצות מוסוות כך שהפיצוצים ייראו כאלו הנובעים ממכונית תופת ולא תיראה מעורבות של ארצות הברית במהלך.
לאחר הפצצות בקולומביה נחשף ראיין למידע כי את הפצצות ביצעו מטוסים של הצי האמריקני ומתחיל לחקור בנושא. על ערש דווי מורה לו אדמירל גריר מורו ורבו להישאר נאמן לחוק ולברר את האמת עד תום. באותה עת נפגש קורטז עם היועץ לביטחון לאומי, קאטר, ומשכנע אותו להפסיק את המבצע ובתמורה תואט זרימת הסמים מקולומביה לארצות הברית וכן כי הנשיא, המצוי כאמור בתקופת בחירות, יוכל להראות הישגים במלחמה בסמים. בתמורה דורש קורטז כי הוא יורשה ללכוד את הצוותים הפועלים בשטח וקאטר מורה על נטישתם שם ללא סיוע. הצוותים הופכים ניצודים בידי אנשיו של אסקובדו ורבים מהחיילים נהרגים. כאשר מגלה זאת קלארק, בעת שהוא פועל בשטח קולומביה, הוא מעלים כל זכר לגופות החיילים ואף הרג כמה מאנשי הקרטל. בשובו לארצות הברית מחה על כך קלרק בפני מנהל אגף המבצעים בסוכנות, ריטר, שמתעלם ממנו. ביאושו פונה קלארק לגריר הגוסס כדי לקבל עצה.
משנפטר גריר פוגש ראיין לראשונה בג'ון קלארק, הפועל על פי עצת גריר המנוח ומספר לראיין את האמת. השניים מחליטים לשתף פעולה ולחשוף את האמת מאחורי המבצע ולחלץ את החיילים שנותרו. השניים מובילים מבצע חילוץ בעומק קולומביה, במהלכו מצליחים השניים לחלצם. במהלך המבצע מובילים קלארק ושאבז פשיטה ולוכדים את ארנסטו אסקובדו ופיליקס קורטז. לאחר שובם מוסגר קורטז לקובה, אותה עזב בשעתו לאחר שהשלטון הקובני החליט להורגו. ראיין מזומן לפגישה עם הנשיא ותובע ממנו לתת דין על מעשיו ולהתפטר, ולבסוף מוחלט כי הנשיא יחון את כל המעורבים וככל הנראה ידאג לפגוע בקמפיין הבחירות שלו באופן כזה שיבטיח כי לא ימשיך לכהונה נוספת. כמו כן מאיים קלארק על היועץ לביטחון לאומי, אדמירל קאטר, כי יחשוף את חלקו בפרשה. בתגובה מביים קאטר תאונת דרכים ומתאבד. השופט מור, ראש ה-CIA וסגנו, ריטר, נאלצו להתפטר, ומינויו של ראיין כסגן המנהל לביון הופך למינוי של קבע. כמו כן מגויס שאבז לסוכנות הביון המרכזית על ידי קלארק והופך לשותפו.
השפעת הספר
הספר מכר 1,625,544 עותקים והיה לספר הנמכר ביותר בשנות השמונים.
קולנוע
הספר עובד לסרט בשנת 1994 בבימויו של פיליפ נויס ובכיכובו של האריסון פורד בתפקיד ג'ק ראיין, ג'יימס ארל ג'ונס כאדמירל גריר ווילם דפו כג'ון קלארק.
רסיפה (כדורגל)
ספורט קלוב רסיפה (במקור: Sport Club do Recife) הוא מועדון ספורט וקבוצת כדורגל מהעיר רסיפה שבמדינת פרנמבוקו, ברזיל. קבוצת ספורט היא אחת קבוצות הכדורגל הגדולות במדינת פרנמבוקו, לצד נאוטיקו, סנטה קרוז ואמריקה רסיפה.
דיקס
ראו גם
}}
מרג'י גולדשטיין-אנגל
מרג'י גולדשטיין-אנגל (באנגלית: Margie Goldstein-Engle; נולדה ב-31 במרץ 1958) היא רוכבת סוסים אמריקאית המתחרה בקפיצות ראווה. זכתה עשר פעמים בתואר "רוכבת השנה" באיגוד הגרנד פרי האמריקאי (American Grandprix Association).
הקריירה שלה כרוכבת סוסים
היא זכתה ב-6 אליפויות עולם ו20 ליגות לאומיות בין השנים 1984 ועד 2005. פדרציית הרכיבה הבינלאומית (ה-FEI) Federation Equestre Internationale)) דירגו אותה כשישית במספר מכל הזמנים. ב-1987 היא לקחה את השיא בקפיצה לגובה (2.36 מטר). כשדיברה על האירוע, אמרה: "אתה חייב להבין את הסוס, לתת בו אמון או את הלב, בגלל ברגע שהקיר מגיע לגובה של 6.5 רגל זה נראה כמו קיר של בניין". ב-1991 היא סבלה מעצמות שבורות ונזק עצבי ברגל שמאל כתוצאה מנפילה מסוס במהלך הופעה. הרופאים אמרו לה שהיא כנראה לא תחזור ללכת נורמלי שוב. בשבוע לאחר מכן היא חזרה לרכוב ואחרי עשרה שבועות היא חזרה להתחרות. ב-1992, סוס במשקל 540 קילו נפל עליה במהלך הופעה, וגרם לחתך באורך 30 ס"מ בגבה ולשברים בארבע מצלעותיה. ביולי 1998 היא נפצעה בפנים כתוצאה מנפילה, היא המשיכה לרכוב יום למחרת. בנוסף היא שברה גם את כתף שמאל, את עצם הבריח פעמים, הזרוע, מפרק כף היד ושתי אצבעות.
ב-1999 במשחקי "פאן אמריקה" (Pan America Games) בוויניפג (Winnipeg), היא זכתה במדליית כסף יחד עם קבוצה הקפיצה של ארצות הברית "riding Alvaretto". בשנת 2000, היא ייצגה את ארצות הברית באולימפיאדת סידני. בשנת 2003 במשחקי "פאן אמריקה" (Pan America Games) היא זכתה במדליית זהב קבוצתית ובמדליית ארד אישית. ובשנת 2006 במדליית כסף בתחרות "2006 World Equestrian Games".
גולדשטיין-אנגל זכתה לתואר "רוכבת השנה" עשר פעמים באגודה האמריקאית "(American Grandprix Association’s (AGA " בשנים 1989, 1991, 1994, 1995, 1996, 1999, 2000, 2001, 2003 ו-2005. בנוסף ב-1991 היא הייתה "רוכבת השנה" באגודת " American Horse Shows Association ".
גולדשטיין-אנגל הרוויחה במהלך הקריירה כ-4 מיליון דולר בפרסים. יש לה יותר מ-195 ניצחונות ב "גראנד פרי"(Grand Prix). מאוקטובר 2011 היא הייתה מובילה בקריירה שלה במספר הניצחונות. היא קבעה שיא של מספר ניצחונות הרב ביותר ב"גראנד פרי".
לחופש נולדה (סרט)
לחופש נולדה (באנגלית: Born Free) הוא סרט דרמה בריטי מ-1966 על בני הזוג ג'וי וג'ורג' אדמסון, שאימצו גורת אריות, גידלו אותה עד בגרות ולאחר מכן שיחררו אותה בחזרה לטבע בקניה. הסרט מבוסס על ספרה של ג'וי אדמסון מ-1960, "לחופש נולדה", בו סיפרה את סיפורה של אלזה הלביאה שגדלה בשמורת טבע סאמבורו. את בני הזוג מגלמים בסרט וירג'יניה מקאנה וביל טרוורס. "לחופש נולדה" זכה בפרסים רבים.
עלילה
כשג'ון אדמסון נאלץ להרוג אריה, אחרי שאריה עורר בהלה בכפר ילידים, ולאחר מכן הורג לביאה נוספת מתוך הגנה עצמית, הוא מביא הביתה את שלושת הגורים המיותמים ומנסה להגן עליהם. אדמסון מגן על שלושת הגורים היתומים ומטפל בהם, וכאשר מגיע הזמן והם גדלים, 2 הגורים הגדולים יותר נשלחים לגן החיות ברוטרדם, בעוד אלזה הלביאה (הקטנה מבין הגורים) נשארת עם ג'וי. כאשר אלזה גורמת לעדר של פילים לנוס דרך הכפר, ג'ון קנדל, הבוס של אדמסון, נותן לזוג שלושה חודשים בהם ישקמו אותה כך שתוכל לחזור חזרה אל הטבע או שישלחו אותה אל גן החיות. ג'וי מתנגדת לשליחתה של אלזה לגן החיות, ומבלה עם אלזה זמן רב בטבע כדי להרגיל אותה מחדש לחיי בר בשמורה רחוקה. לבסוף, ג'וי מצליחה, ועם רגשות מעורבים ולב שבור, היא מחזירה את חברתה אלזה אל הטבע. לאחר מכן, הזוג אדמסון חוזרים חזרה לביתם שבאנגליה. שנה לאחר מכן, הם חוזרים לקניה לשבוע, בתקווה למצוא את אלזה. הם אכן מוצאים אותה ושמחים לגלות שהיא לא שכחה אותם, והיא אמא של שלושה גורים. הזוג אדמסון עשו הסכם לא להתערב בענייני הגורים, כפי שעשו עם אלזה.
שחקנים
בסרט מופיעות גם דמויות האריות והגורים.
הפקה
ג'ורג' אדמסון שימש יועץ טכני הראשי של הסרט ודן במעורבותו באוטוביוגרפיה הראשונה שלו. לדברי בן מנקייביץ, אשר מציג את הסרט כסרט קלאסי, הם השתמשו בעיקר באריות מהטבע לצורך צילום הסרט, וראיינו יותר מ-3,000 אנשים.
עשיית הסרט הייתה חוויה ששינתה את חיי השחקנים וירג'יניה מקאנה ובעלה ביל טראוורס, אשר הפכו בעקבות הסרט לפעילי זכויות בעלי חיים. בנוסף, היה להם תפקיד מרכזי ביצירת הקרן "נולד חופשי".
שלום קוטנא
הרב שלום קוטנא (כ"ד באייר ה'תקפ"ו – ט"ז בשבט ה'תרס"ט, 1826–1909) היה רב הונגרי ופוסק הלכה אשר שימש בין השאר כרבה של אייזנשטאדט וראש הישיבה בה.
ביוגרפיה
נולד בכ"ד באייר ה'תקפ"ו (1826) בטטה (בכתיב יידישאי: טאטיס), לאמו מירל חיה ואביו הרב אהרן, מתלמידי החתם סופר, ששימש כרב העיר ומחבר "משחת אהרן". גם סבו הרב יוסף קוטנא שימש כרב העיר. נקרא על שם הרב שלום אולמן מחבר "דברי ר"ש", רבו של אביו.
למד אצל הרב אברהם אולמן (בנו של הרב שלום אולמן) בלקנבך, בשנת ה'תר"ב (1842) החל ללמוד אצל הרב יחזקאל בנט בניטרה. כן למד מספר שנים אצל הרב אברהם שמואל בנימין סופר ("הכתב סופר") בפרשבורג, ואצל הרב שמואל צילץ ורש"ר הירש בניקלשבורג. שימש את הרב שלמה קווטש רבה של לייפנק שהסמיכו לרבנות.
רבנות ופעילות ציבורית
בשנת ה'תר"ט (1849) החל לכהן כרבה של מור ובשנת ה'תרי"ד (1854) כרבה של קאפושוואר. בשנת ה'תר"ל (1870) החל לכהן במקומו של הרב עזריאל הילדסהיימר כרבה של אייזנשטאדט. הוא החזיק בתפקיד זה 39 שנים, עד לפטירתו. הקים במקום ישיבה מפורסמת אשר העמידה תלמידים ורבנים רבים שנסמכו על ידיו.
בשנת ה'תרכ"ד לצד הרב עזריאל הילדהיימר, תמך בפתיחת בית מדרש לרבנים בהונגריה (בדומה לבית המדרש לרבנים בברלין). לצד זאת, תחילה בשל הפצרת רבו "הכתב סופר", תמך ופעל לאורך שנים למען הפרדת הקהילות בהונגריה. בשנת ה'תרמ"ב, לצד הרב משה פולק רבה של בונהאד, ניסח "קול קורא" אל אגודת מחזיקי הדת בלבוב, אז בפולין, עליו חתמו 84 רבנים מהונגריה, השולל בחירת ראשי קהל שאינם שומרי מצוות. בהתאם לכך, התנגד לשיתוף פעולה עם התנועה הציונית במסגרת תנועת המזרחי.
בשנת 1897, לאור פולמוס רבני מתרחב בשאלת חוק נישואים אזרחיים שחוקק בהונגריה והשלכותיו להלכה (פולמוס אשר נערך תחילה בירחון הרבני "תל תלפיות"), וכתגובה לחוות דעת מקילה בנושא שפורסמה בשנת התרי"ב (1852) על ידי הרב נתן אדלר, הוציא הרב קוטנא לאור את החוברת "וכתורה יעשה" בה הציג עמדה המתנגדת לגיור קטנים שנולדו מנישואי תערובת, כאשר אמם לא מתגיירת כדין. באותה שנה הוציא לאור חוברת נוספת תחת אותו שם, בה תגובות והערות מאת רבנים רבנים מהונגריה ומחוצה לה. עמדתו התקבלה על ידי מספר רבנים.
הרב שלום קוטנא נפטר באיינשטאדט, בהיותו כבן 83, ביום ט"ז בשבט ה'תרס"ט (1909).
משפחתו
אחיו, הרב משה ליב קוטנא, שימש כרבה של סובוטיצה (בכתיב יידישאי: סאבאדקא).
נישא לשרה גיטל (נפטרה בי"ד בחשוון ה'תרס"ד), בתו של הרב ידידיה גוטליב-פישר, מתלמידי החתם סופר, רבה של הקהילה האורתודוקסית בסקשפהרוואר (שטולווייסנבורג) ומחבר "דלתים ובריח". באחרית ימיו התגורר חתנו לצדו באייזנשטאדט.
חתנו של הרב שלום, אשר נישא לבתו שרה מיכל חיה, היה הרב ישעיהו פירטס, רבה של וינה ומחבר "חזון ישעיהו". בנו היחיד גבריאל קוטנא נפטר בנעוריו.
פיאנולה
פיאנולה (באנגלית: Player piano), או פסנתר מנגן, הוא פסנתר שמנגן מוזיקה באופן אוטומטי, המכיל מנגנון פנאומטי או אלקטרו-מכני המאפשרת לפסנתר לבצע ניגון של מוזיקה שנרשמה מבעוד מועד על דף מחורר, או במקרים יותר נדירים, גלגל מתכתי עם חורים. הגרסאות המודרניות של המכשיר מאפשרות למשתמשים בהם להוסיף אליהם קבצים עם מוזיקה מוקלטת בפורמט MIDI.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 חלה עלייה בפופולריות של המכשיר, בין היתר בעקבות העלייה בייצור ההמוני של פסנתרים ביתיים. המכירות של הפיאנולה הגיעו לשיאן בשנת 1924, ולאחר מכן הפופולריות של הפיאנולה דעכה בהדרגה בעקבות העלייה בפופולריות של הפטיפון באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20.
בשנות ה-90 הופקו פסנתרים מכניים אשר באמצעות נתונים המאוחסנים על גבי דיסקט במחשב ניתן להקליט ולנגן אחר כך שוב קטעי נגינה שהוקלטו בעבר.
יצר המוות
יצר המוות (תָּנָטוֹס) - הוא דחף אנושי לעבר מוות, הרס עצמי, וחזרה למצב שליו שהיה בזמן שהותנו ברחם. יצר המוות הוא דחף ולא אינסטינקט המחויב במציאות של כל אורגניזם חי כדי להתקיים.
המונח "יצר המוות" הוצע על ידי סבינה שפילריין ב-1912, וזיגמונד פרויד אימץ אותו בשנת 1920 בספרו "Beyond the Pleasure Principle" שם הציג את יצר המוות כסתירה ל 'דחף להנאה'. תלמידו וילהלם שטקל העניק לדחף את השם תנטוס.
מתוך מחשבה שלכל דחף יש אנרגיה המניעה אותו טען פרויד כי האנרגיה המניעה את יצר החיים היא הליבידו (הארוס), לעומת האנרגיה המניעה את יצר המוות. פרויד טען שכל מטרתו של יצר זה היא לפגוע באדם עצמו או בזולתו, מתוך רצון להגיע למצב של הומיאוסטזיס (שוויון). פרויד ראה ביצר המוות כאמצעי ל"חזרה לרחם" בו כל צרכינו סופקו וחווינו אושר אמיתי. פרויד טען שלכל יצור אורגני יש רצון לשוב למצב קדומני דומם, שהוא מוצאו של צורת החיים הבסיסית והראשונית ביותר. פרויד גזר את התאוריה על "יצר המוות" מהמבט השמרני, אשר מציג רצון לצורת חיים בסיסית, אינסטינקטיבית ראשונית ואת זה כינה ה 'דחף לעבר המוות', ובעצם כך הפריד בין יצר החיים ארוס ליצר המוות תנטוס.
יצר המוות בא לידי ביטוי בכך שלכל אינדיבידואל יש כוח המניע אותו ותפקידו הוא, שכל יצור אורגני ימצא "נתיב לעבר המוות".
בלקנאבט
בלקנאבט, (באנגלית: Balkanabat, בטורקמנית: Балканабат, שמות לשעבר, נביט-דאג - Nebit-Dag; ונפטדג - Neftedag. ) היא עיר במערב טורקמניסטן ובירת מחוז בלקן, המחוז הגדול ביותר במדינה.
מיקום
בלקנאבט שוכנת למרגלות הדרומיים של רכס הרי יולי בלקן (שיא הרכס מגיע לגובה 1,880 מטרים). העיר בלקנאבט נמצאת במרחק של כ־450 קילומטרים מערבית לאשגבאט הבירה ו- 160 קילומטרים ממזרח לעיר הנמל טורקמנבאשי. בעיר יש שדה תעופה המפעיל טיסות יומיות קבועות לאשגבאט. היא ממוקמת בנקודת הציון 39.51667°N, 54.36667°W ובגובה 17 מטר מעל גובה פני הים.
שם והיסטוריה
העיר נוסדה בשנת 1933 בשם "Neftedag", כלומר "הר שמן" (נפט neft פירושו "שמן" ברוסית ומטורקמנית דאג, פירושו "הר"), כיישוב סביב אחת מתחנות הרכבת הטרנס-כספית. בשנת 1946, הפכה לעיר ואז שונה שמה ל"נביט-דאג Nebit-Dag", שפירושו גם " הר שמן ", אך שהפעם השתמשו במילה הטורקמנית nebit שפרושה "שמן".
בקצה המזרחי הרחוק של העיר נמצאת אנדרטה גדולה "לזכר חוקרי המדבר", המתארת גמל, את איוון גובקין וחבריו, המתאמצים לעבור במדבר קאראקום תוך כדי חיפוש נפט. השם נביט דאג שונה לבלקנאבט (הבלקני מהשם "הרי הבלקן", אבאט - שפירושו "שלווה" בטורקמנית ו / או "עיר" בפרסית) בשנת 2001 על פי צו הנשיא לשעבר של טורקמניסטן ספרמורט ניאזוב.
בשנת 2004 נסלל בעיר "שביל הבריאות", מסלול טיול במעגל מבטון כדי לטייל לאורך צלע ההר. בדומה לשביל שקיים באשגבאט. בעיר יש חמישה בזארים (שווקים). מלון גדול בשם "Nebitçi", תיאטרון, מוזיאונים, מסעדות ופארקים. בצד הצפוני של העיר נמצא הפארק הגדול Saparmyrat Türkmenbaşy Seylilähi. הכולל מגרשי טניס, לוח שחמט גדול שכלים שלו הם בני אדם מאורחי הפארק.
שבט Yomud מתקיים מאז ומקדם באזור הבלקן. אחד מחמשת הדמויים המיוצגים על דגל טורקמן, הוא דמוי של שטיח Yomud.
בשנות האלפיים עברה העיר תהליך של חידוש ושיפור פני העיר. הרחובות שופצו והוסדרו, הוקמו בנייני מגורים ושירותים גדולים. הפיקוח על התכנון, היה ברמת נשיאות טורקמניסטן. בפרויקט השיקום והבנייה, הוקמו הבניינים של תיאטרון הדרמה הממלכתי, המוזיאון להיסטוריה ואומנות מקומית, מרכז אבחון, ארמון החתונות, בניין תחנת הרכבת בלקנבאט שופץ והורחב, הספרייה האזורית בלקן, אצטדיון עם 10,000 מושבים, שוק רב-ממדי ועוד.
דמוגרפיה
רוב תושבי העיר הם טורקמנים (80%); מעוטים אחרים בעיר כוללים, רוסים (15%), קזחים (3%) ויתר 2% מהאוכלוסייה מתפלגים לזגינים, אזרים, ארמנים, אוזבקים, טטרים, קאראקלפאקים וטאג'יקים.
תעשייה, כלכלה ותחבורה
העיר בלקנאבט היא מרכז תעשייתי להפקה ועיבוד נפט וגז טבעי. גידול בעלי חיים וגידול חיטה וכותנה.
במרכז העיר יש מגוון של בנקים לאומיים ושירותי הדואר טורקמני.
תחבורה
העיר מחוברת לערי טורקמניסטן באמצעות חברת התעופה טורקמניסטן איירלינס, ברכבת הטרנס-כספית ובאוטובוסים. מסלול האוטובוסים הוא ממזרח למערב. אמנם אין חברת מוניות רשמית, אך אזרחים פרטיים מפעילים מוניות משותפות. כמעט כל רכב אוסף נוסעים. מתווה העיר הוא רשת של רובעי מגורים.
תעופה
שדה התעופה בלקנאבט מקיים טיסות רק ליעדים פנימיים (אשגבאט, מרי, דשוגוז וטורקמנבט). שדה התעופה נפתח באוקטובר 2004. יכולים לעבור בו עד 200 נוסעים בשעה.
רכבת
בלקנאבט יושבת על אחד מקווי הרכבת הראשיים של טורקמניסטן העוברים ממזרח - למערב המחברים את הבירה אשגבאט עם אזור הבלקן. מסילת הרכבת הטרנס-כספית עוברת דרך העיר. הרכבת מובילה נוסעים, סחורות וחומרי גלם כמו נפט וחצץ. תחנת הרכבת בלקנאבט היא תחנה לנסיעות פנים ארציות וגם לנסיעות בינלאומיות שמחוץ לטורקמניסטן.
חינוך
בבלקנאבט נמצא המכון הפוליטכני, שהתחיל כשלוחה של האוניברסיטה הרוסית על שם גובקין לנפט וגז ממוסקבה, עוד מימי הסובייטים.
בעיר פועלת הפקולטה לתעשיית הנפט והגז בשלוחה של האוניברסיטה הבינלאומית לנפט וגז. בפקולטה לומדים ומתמחים בעבודות הכנה בתחומי הגאולוגיה של בארות נפט, קידוח בארות נפט וגז, פיתוח ותפעול של שדות נפט וגז, טכנולוגיה כימית של עיבוד נפט וגז, הפעלת מחסני נפט וגז, צנרת נפט וגז ועוד.
בוגרי בתי הספר העממיים בבלקנאבט יכולים להמשיך בלימודים ולקבל השכלה תיכונית-מתמחה בבתי הספר המקצועיים הבאים: בית הספר לרפואה, בבית הספר לאמנויות, פיננסים וכלכלה בשני בתי ספר מקצועיים. בנוסף קיימים שני בתי ספר מקצועיים, למקצועות הנפט בפיקוח של ממשלת טורקמניסטן ובמימון חברת הנפט הלאומית טורקמנביט - Turkmennebit.
VEF ריגה
VEF ריגה (בלטבית: VEF Rīga) היא קבוצת כדורסל לטבית מהעיר ריגה, המתמודדת בליגת העל הלטבית, ליגת VTB ובליגת האלופות בכדורסל.
בלקנאבט
אַקלִים
בבלקנאבט אקלים מדברי קר ( BWk ) על פי סיווג האקלים של קופן.
Stronger (שיר של סם פלדט)
Stronger הוא שיר של התקליטן ההולנדי, סם פלדט, בהשתתפות הזמרת האמריקאית, קשה, שיצא, על ידי הארטפלדט רקורדס, ב-29 בינואר 2021. גרסת מועדונים של השיר יצאה ב-2 באפריל 2021.
בלקנאבט
אנדרטאות
לזכר הגאולוגים החלוצים של אזור הנפט, הוקם מיצב אדריכלי שנקרא "חלוצים".
Stronger (שיר של סם פלדט)
נכון לדצמבר 2021, השיר הושמע למעלה מ-30 מיליון פעמים בספוטיפיי.
VEF ריגה
היסטוריה
הקבוצה הוקמה שנת 1929. לאחר סיפוחה של לטביה לברית המועצות השתתפה בליגה הסובייטית, בה הגיעה למקום השלישי בעונות 1959/60, 1965/66, 1990/91. עד להתפרקות ברית המועצות הקבוצה הפסיקה להתקיים בשנת 1992. בשנת 2007 הוקמה הקבוצה מחדש והחלה לטפס לצמרת הליגה הלטבית וזכתה בשלוש אליפויות רצופות.
במסגרת אירופאית
בעונת 1991/92 השתתפה הקבוצה בגביע ספורטה והודחה על ידי קבוצת אולימפיה ליובליאנה בשלב השני של המוקדמות. במסגרת הליגה הבלטית, הקבוצה משתתפת מאז עונת 2007/08. ובנוסף השתתפה בליגת VTB מאז הקמתה ועד לעונת 2018/19. במקביל החלה הקבוצה להשתתף במפעלים אירופאים של היורוצ'לנג' והיורוקאפ. בעונות 2011/12, 2013/14 השתתפה הקבוצה במוקדמות היורוליג ולא הצליחה להגיע לשלב הבתים.
מאז עונת 2009/10, מארחת הקבוצה ב"ארנה ריגה" שהוקם בשנת 2008 ומכיל 12,500 מקומות ישיבה.
בשנים 2019–2022 הקבוצה זכתה ברצף באליפות הליגה הלטבית. בתקופה זו מארקס מייריס היה בין כוכבי הקבוצה ופעמיים זכה בתואר MVP של הפלייאוף.
בעונת 2020/2021 בליגת האלופות בכדורסל הקבוצה הגיע לשלב הבתים.
ג'נט מוק
ג'נט מוק (באנגלית: Janet Mock; נולדה ב-10 במרץ 1983) היא סופרת, מנחת טלוויזיה, פעילה למען זכויות טרנסג'נדרים ועיתונאית אמריקאית. היא שימשה כעורכת של אתר מגזין פיפל.
ביוגרפיה
מוק נולדה בהונולולו, הוואי, וגדלה שם ובאוקלנד, קליפורניה. היא ממוצא אפרו-אמריקאי וילידי הוואי. בגיל 16 החלה לעבוד כעובדת מין. היא הייתה הראשונה במשפחתה שלמדה באוניברסיטה, והיא בעלת תואר ראשון בשיוון אופנה מ-NYU.
מוק עברה ניתוח להתאמה מגדרית בגיל 18, כשעוד הייתה סטודנטית, אך יצאה מהארון כטרנסג'נדרית באופן פומבי רק ב-2011 בכתבה במגזין Marie Claire. לאחר שפורסמה הכתבה, היא ביקרה חריפות את המיסג'נדרינג שהכתבת עשתה לה כשכתבה שמוק "נולדה וגדלה כבן". לדבריה של מוק, "אני נולדתי במה שהרופאים הצהירו עליו שהוא גוף של בן. לי לא הייתה ברירה בשיוך המגדר שלי בלידתי... הניתוח שעברתי באברי מיני לא הפך אותי לבת. תמיד הייתי בת."
קריירה
מוק החלה את הקריירה שלה בפיפל מגזין, שם עבדה כעורכת במשך חמש שנים.
היא מונה בין השפעותיה ככותבת ואקטיביסטית את זורה ניל הרסטון, אליס ווקר, מאיה אנג'לו, וטוני מוריסון. אך היא אומרת גם שבעצם כל אישה שכותבת היא ברשימה שלה.
מוק הוגה ומפעילה תוכניות לנוער טרנסג'נדרי ותוכניות חינוכיות במרכז הנוער הלהט"בי במכון הטריק-מרטין, ארגון שכולל את התיכון הלהט"בי על שם הארווי מילק בניו יורק.
ב-2012 היא התחילה האשטאג בטוויטר שנועד להעצים נשים טרנסג'נדריות - #GirlsLikeUs, אשר הפך ויראלי, ונמצא בשימוש שוטף במדיה החברתית. ההאשטאג גם פורסם רבות בתקשורת הלהט"בית.
ב-2012 היא גם הנחתה את טקס פרסי GLAAD, בו הייתה גם מועמדת לפרס בעצמה.
מוק כותבת כתבות במגזינים על נושאים טרנסג'נדרים, ביניהם הפינגטון פוסט ו-xoJane. היא גם פרסמה בהפינגטון פוסט סרטון על חוויותיה כאישה טרנסג'נדרית במסגרת הפרויקט "It Gets Better". מאז 2014, מוק גם עורכת ב-Marie Claire.
ב-2013 היא מונתה לדירקטוריון של קרן ארכוס, ארגון פילנתרופי שמתמקד בשימור קופי אדם וזכויות להט"ב.
מוק היא הנושא בסרט התיעודי The Out List, שיצא בשנת 2013. היא גם השתתפה בסרט התיעודי Dressed שיצא ב-2011. ב-2013 הופיעה מוק ברשימת "האנשים המרשימים של השנה" של Out Magazine, והעניקה ללברן קוקס את פרס חביבת הקהל בטקס שנערך למען משתתפי הרשימה.
בפברואר 2014 יצא ספרה של מוק, Redefining Realness, בה היא מספרת על חוויותיה ונותנת ביקורת חברתית בנושאים מגדריים. הספר הופיע ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, וכן זכה או היה מועמד למספר פרסים, כולל פרס Women's Way, Goodreads, פרס למדא לספרות, ופרס סטונוול של איגוד הספריות האמריקאי.
גם ב-2014, מוק הצטרפה לקמפיין נגד חוק של עיריית פיניקס שמאפשר לשוטרים לעצור כל מי שנחשד ב"נראות של זנות", ואשר נאכף בעיקר על נשים טרנסג'נדריות WOC (women of color). תחת חוק זה, לא צריך להוכיח שום פשיעה, מספיק שלדעת השוטר לנעצרת יש "נראות" של זונה. הקמפיין התחיל לאחר שאישה טרנסג'נדרית שחורה בשם מוניקה ג'ונס נעצרה והורשעה, כאשר כל מעשיה היו הליכה ברחוב. הקמפיין התקיים בעיקר בטוויטר, וקיבל סיקור נרחב במדיות שונות.
מוק הופיעה בדצמבר 2014 על שער המגזין C☆NDY יחד עם עוד 13 נשים טרנסג'נדריות, הכוללות את לברן קוקס, כרמן קררה, אייסיס קינג, ג'ינה רוסרו, דינה מארי, ליינה ריימוס, ג'יזל אליסיאה, ניקי מ'נריי, ג'וליאנה הקסטבל, כרמן אקסטרבגנזה, פצ'ה די, ויסמין פטי.
באוקטובר 2020 אישרה חברת נטפליקס את הפקת המיני-סדרה "דאהמר - מפלצת: סיפורו של ג'פרי דאהמר" אודות ג'פרי דאהמר אותה עתידה מוק לכתוב ולביים. המיני-סדרה עלתה לשירות בספטמבר 2022.
מחלוקות בתקשורת
בפברואר 2014, מוק התראיינה בתוכנית של פירס מורגן ב-CNN. כתוצאה מהראיון - בו מוק הרגישה שמורגן התייחס אל החיים האישיים שלה ואל גופה כאייטם צהוב במקום לדבר איתה על הספר שלה, המטרה לכאורה של הראיון - נוצר בין השניים סכסוך שהתנהל ברובו בטוויטר. מורגן ספג ביקורת חריפה מקהילות להט"ב ברחבי האינטרנט, מה שהוביל אותו להזמין את מוק לתוכניתו פעם שנייה, בניסיון להבין את הסיבות לביקורת. מוק נענתה, והסבירה בתוכנית את הבעייתיות באופן הייצוג של אנשים וגופים טרנסג'נדרים בתקשורת.
מקרה נוסף שסבב את ההתעסקות של התקשורת בגניטליה של אנשים טרנסג'נדרים, מוק החליפה תפקידים כדי להדגים את האופן שבו מתייחסים לטרנסג'נדריות במדיה, ובריאיון עם אלישה מננדז, ירתה לעברה שאלות כדוגמת "האם יש לך וגינה" כדי להוכיח שהיא סיסג'נדרית.
חיים אישיים
מוק חיה בניו יורק עם בן זוגה, הצלם אהרון טרדוול.
פיקסון ים-סופי
פִּיקָסוֹן יַם-סוּפִי (שם מדעי: Rhinecanthus assasi), שנקרא גם נצרן פיקסו ופיקסון ערבי הוא דג נצרן מהסוג פיקסון שחי בים האדום, והמפרץ הפרסי. הוא מגיע לאורך של 30 סנטימטר, ושמו נובע מדגמי הצבע הייחודיים שלו שמזכירים את ציוריו של הצייר פבלו פיקאסו. הפיקסון שוהה בשוניות אלמוגים, וניזון מחסרי חוליות קטנים.
יוסק'ה נחמיאס
ביוגרפיה
נולד למשפחה יהודית-ספרדית בירושלים בי"ז בחשוון תרפ"ו- 4 בנובמבר 1925, הבכור מבין עשרה אחים ואחיות. בשנת 1939 עברה משפחתו להתגורר בתל אביב, בה הצטרף לתנועת הנוער בית"ר. בתיכון למד בקולג' הצרפתי בביירות ולאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה חזר לארץ והמשיך את לימודיו בתיכון הצרפתי ביפו. עם התקדמות הכוחות הגרמנים לאזור המזרח התיכון, נשמע יוסק'ה לקריאת מוסדות היישוב ומפקדת האצ"ל, זייף את תעודת הלידה והתנדב לצבא הבריטי בהיותו בן 14 וחצי בלבד. שש שנים וחצי שרת בחיל ההנדסה של הצבא הבריטי, תחילה ביחידה ארצישראלית ולאחר מכן ביחידה בריטית. במהלך פלישת בעלות הברית לסיציליה נפצע והוחזר לארץ. עם שובו לקח חלק בפעולות המחתרת, כאשר הוא עדיין חייל בריטי.
בין השנים 1944–1946 השתתף בפעולות מבצעיות רבות של האצ"ל במסגרת ח"ק (חיל קרב), ביניהן הפשיטה למחנה צריפין, פיצוץ המטוסים בשדה התעופה לוד, ועוד. במרץ 1946, במבצע ליל הרכבות שהתבצע במסגרת תנועת המרי העברי, לקח חלק בפיצוץ גשר רכבת ליד אשדוד, בקרבת גשר עד הלום. במהלך הנסיגה נתפס על ידי הבריטים עם קבוצה של 31 לוחמים, נשפט בבית דין צבאי ובהיותו חייל בריטי נידון למוות בפני כיתת יורים, באשמת בגידה וגייס חמישי. גזר הדין לא הוצא אל הפועל ובמשפט חוזר הוחלף בחמש עשרה שנות מאסר. לאחר שלושה עשר חודשי מאסר נמלט במהלך הפריצה לכלא עכו. במהלך השנים 1947–1948 ועד הקמת המדינה המשיך יוסק'ה להשתתף בפעולות של האצ"ל נגד השלטון הבריטי. היה מאנשי האצ"ל שביצעו את ההתקפה על יפו. כמו כן, היה על סיפונה של אוניית הנשק של האצ"ל אלטלנה, בעת הפגזתה מול חוף תל אביב במהלכה השליך למים את מנחם בגין, שלא רצה לעזוב את האונייה הבוערת אפילו ברגע אחרון.
במלחמת העצמאות שירת בצה"ל בחטיבת יפתח של הפלמ"ח. עם שחרורו שירת את המדינה במשך ארבע שנים וחצי בשליחות באפריקה. בין השנים 1957 -1981 עבד כדייל בחברת התעופה אל-על והיה מנהל שירותים בטיסה. משנת תשמ"ב, תקופה קצרה לאחר פרישתו מאל על, ועד היום, הוא מראשי מוזיאון האצ"ל בתש"ח בתל אביב ותפקידו העיקרי במוזיאון הוא כאיש עדות. נחמיאס הוא אחד ממפיציה הגדולים של מורשת האצ"ל בדור האחרון.
אקספרסו בונגו
אקספרסו בונגו (באנגלית: Expresso Bongo) הוא סרט מוזיקלי בריטי משנת 1959 בבימויו של ואל גסט, עם לורנס הארווי, קליף ריצ'רד, סילביה סימס ויולנדה דונלנד בתפקידים הראשיים.
זה עיבוד קולנועי של מחזמר בשם זה שהועלה בווסט אנד בלונדון ב-1958. חלק מהשירים הם מהמחזמר אבל הרוב הם חדשים.
צילומי החוץ נערכו ברובע סוהו בלונדון בו מרוכזים מועדוני מוזיקה, ריקודים ותיאטרונים. הסרט הוא סאטירה על תעשיית המוזיקה.
תקציר העלילה
ג'וני ג'קסון (לורנס הארווי) הוא אמרגן קטן שמסתובב ברובע סוהו כדי לחפש זמרים שיוכל לנצל אותם. חברתו מייסי קינג (סילביה סימס) מופיעה בקטעי סטריפטיז באחד המועדנים ברובע. היא רוצה למסד את קשריהם ולהפסיק להופיע בצורה כזאת אך אין לה ברירה.
באחת הפעמים הם צופים בהופעה של צעיר שמתופף על תופי בונגו ומסביבו נערים רוקדים. הצעיר הוא הרברט (ברט) ראדג' וג'וני מתלהב ממנו. הוא רוצה להחתים אותו על חוזה אבל אמו אינה מסכימה ולבסוף הוא מחתים אותו למרות שהרבט עדיין קטין.
ג'וני משנה את שמו להרברט בונגו ומשכנע את לאון (אריק פולמן) בעל האקספרסו בר לאפשר לו הופעה במקום. ההצלחה גדולה. ג'וני מצליח לשכנע את בעל חברת תקליטים (מאיר צלניקר) להחתים אותו על חוזה וכשמגיע צוות טלוויזיה לצלם בסוהו הוא מצליח להפגיש אותם עם הרברט.
הרברט בונגו נעשה מפורסם אבל רוב הכסף זורם לידיו של ג'וני למרות שהבטיח לו 50:50.
ללונודון מגיעה הזמרת הוותיקה דיקסי קולינס (יולנדה דונלן) למסע הופעות. היא נפגשת עם הרברט הצעיר והנאה ומחליטה לצרף אותה להופעתה. לפי הצעת ג'וני מבצע הרברט שיר עם גוון דתי המוקדש לאמו (המקדש בקומה השנייה). ההצלחה גדולה והרברט עובר לגור עם דיקסי שמגלה לו על הניצול של ג'וני וכי החוזה שחתם אתו אינו חוקי.
הרברט מקבל חוזה להופעות בארצות הברית וג'וני נשאר בלונדון ומחפש מועמדים חדשים.
הקורפוס הרביעי (ארצות הברית)
הקורפוס הרביעי היה קורפוס של צבא ארצות הברית שלחם במהלך מלחמת העולם הראשונה, ומלחמת העולם השנייה, ופורק בשנת 1968.
מלחמת העולם הראשונה
הקורפוס הוקם ב-20 ביוני 1918 במהלך מלחמת העולם הראשונה. הוא נכלל בחיל המשלוח של ארצות הברית ונשלח לחזית המערבית. הקורפוס השתתף בקרב סן-מייל, במתקפת מז-ארגון ובקרב לורן. עם סיום המלחמה הוצב הקורפוס ככוח כיבוש בגרמניה, ופורק ב-11 במאי 1919.
מלחמת העולם השנייה
הקורפוס הוקם מחדש באוקטובר 1939, ובמהלך שנותיה הראשונות של מלחמת העולם השנייה נותר הקורפוס בעתודה עד יוני 1944, עת הוצא הקורפוס השישי של לוסיאן טראסקוט מהזירה האיטלקית והועבר לזירה המערבית. הקורפוס הרביעי הועבר לזירה האיטלקית במקומו תחת פיקודו של ויליס קריטנברגר. הקורפוס כלל בתחילה שתי דיוויזיות שריון: האמריקנית ה-1, והדרום-אפריקנית ה-6, ושתי דיוויזיות חי"ר: האמריקנית ה-92, והברזילאית ה-1. בפברואר 1945 סופחה אל הקורפוס גם הדיוויזיה ההררית ה-10.
אלעד זוהר
אלעד זהר (נולד ב-25 ביוני 1982) הוא חזאי, מנחה ומגיש טלוויזיה ודי ג'יי ישראלי.
ביוגרפיה
זהר נולד בפתח תקווה, גדל והתחנך ביישוב נירית. כנער השתייך לתנועת הנוער העובד והלומד.