cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מגדל הטלוויזיה של יקטרינבורג
במסגרת תוכנית ייפוי ערים, שבוצעה בעת ההכנות למונדיאל 2018, נהרס הבניין בפיצוץ מבוקר ב-24 במרץ 2018.
האיגרות הכלליות
האיגרות הכלליות (ביוונית: Οι Καθολικές επιστολές "האיגרות הקתוליות") הן שבע איגרות, שכפי המיוחס באמונה הנוצרית, נכתבו על ידי השליחים של ישו ומקובצות בברית החדשה לאחר איגרות פאולוס. שמן, "האיגרות הכלליות", ניתן להן משום שבניגוד לאיגרות פאולוס, הן מיועדות לכלל המאמינים הנוצרים ולא לאדם או לקהילה מסוימת.
שבע האיגרות מכונות על שם הכותב המיוחס לכל אחת מהן. שבע האיגרות וסידורן בברית החדשה:
דון מנצולו
'''דונלד א. "דון" מנצולו (באנגלית: Donald A. "Don" Manzullo'''; נולד ב-24 במרץ 1944) הוא פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן בין השנים 1993–2013 בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ביוגרפיה
דון מנצולו נולד ברוקפורד וגדל בה, עד שסיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1962. בהמשך הוא למד באוניברסיטה ובשנת 1970 קיבל הסמכה במשפטים. תקופה מסוימת הוא עבד כעורך דין ואז עבר לפוליטיקה.
בשנת 1990 החליטה לין מורלי מרטין לעזוב את הפוליטיקה ודון מנצולו התמודד על התפקיד שלה. הוא זכה בבחירות עם 54% מהקולות ונכנס לבית הנבחרים כנציג מחוז 16 של אילינוי,.
היה נציג המחוז עד לשנת 2013. בשנת 2012 שונתה מפת האזורים. דון מנצולו התמודד בבחירות מוקדמות נגד אדם קינזינגר והפסיד. בהמשך, אדם קינזינגר נבחר לבית הנבחרים.
לאחר שנת 2013 נשאר בבירה ונותן ייעוץ בחברה פרטית.
קולומביה הבריטית
קולומביה הבריטית (באנגלית: British Columbia, ; תעתיק לעברית: בריטיש קולומביה, בצרפתית: la Colombie-Britannique; תעתיק לעברית: לה קולומבי בריטניק) היא הפרובינציה המערבית ביותר של קנדה. בירת קולומביה הבריטית היא ויקטוריה, והעיר הגדולה ביותר בה היא ונקובר.
בראשיתה הייתה קולומביה הבריטית מיושבת באוכלוסיית האומות הראשונות, אך החל מהמאה ה-18 אירופאים רבים קבעו בה את מושבם והפכו עד מהרה לרוב בה. במקביל, הפכה קולומביה הבריטית למושבה בריטית, אשר בשנת 1871 הפכה לפרובינציה השישית שהצטרפה לפדרציה של קנדה. נכון לשנת 2011 מתגוררים בקולומביה הבריטית 4,400,057 תושבים, שמרביתם ממוצא אירופאי ומיעוטם ממוצא אסייתי וילידי.
אטימולוגיה
אזור קולומביה הבריטית נקרא כך לראשונה בשנת 1858, אז הקימו הבריטים באזור את מושבת קולומביה הבריטית (Colony of British Columbia). השם נבחר על ידי המלכה ויקטוריה, מלכת בריטניה באותן השנים. האזור נקרא "קולומביה" על שם נהר קולומביה שזורם בו עוד שנים רבות קודם הקמת המושבה במקום. לבסוף הוחלט להוסיף לשם סיומת – "הבריטית", על מנת להבדילו מאזורים אחרים אשר כבר ענו לשם זה באותן השנים – מדינת קולומביה שבדרום אמריקה וכן "קולומביה האמריקאית" או "דרום קולומביה", הכינויים האמריקאים לאזור אשר יהיה לימים מדינת אורגון.
גאוגרפיה
קולומביה הבריטית שוכנת בין חופי האוקיינוס השקט ממערב להרי הרוקי ממזרח; היא גובלת מצפון עם טריטוריית יוקון והטריטוריות הצפון-מערביות, ממזרח היא גובלת עם הפרובינציה אלברטה, מצפון מערב היא גובלת עם מדינת אלסקה בארצות הברית, ומדרום היא גובלת עם המדינות האמריקאיות וושינגטון, איידהו ומונטנה.
שטחה של קולומביה הבריטית הוא 944,735 קמ"ר – שטח גדול במיוחד העולה על גודלן של הרוב הגדול של מדינות העולם. קו החוף של קולומביה הבריטית משתרע מצפון לדרום לאורך כ-27,000 קילומטר והוא מאופיין בהיותו חוף סלעי, מיוער ומפורץ, כיוצר שורה של פיורדים ארוכים ועמוקים. מול קווי החוף של קולומביה הבריטית, שוכנים למעלה מ-6,000 איים, קטנים וגדולים, שמרביתם אינם מיושבים.
75 אחוזים משטחה של קולומביה הבריטית מאופיין בטופוגרפיה הררית, כלומר גובהו עולה על 1,000 מטרים מעל פני הים. הריה של קולומביה הבריטית כוללים כמה מרכסי ההרים הגבוהים ביותר בקנדה. ההרים משתרעים כמעט על כל שטחה של הפרובינציה, אך אלו מרוכזים בעיקר סביב שני רכסי הרים מרכזיים – הרי הרוקי והרי החוף. הרי הרוקי מתחילים מניו מקסיקו שבארצות הברית בדרום לאורך צפון מערב ארצות הברית, ועד לצפון קולומביה הבריטית שבקנדה. בקנדה, הרי הרוקי מהווים את רוב גבולה המזרחי של קולומביה הבריטית עם אלברטה. הרי החוף, משתרכים לאורך החוף הפסיפי המרכזי צפוני של אמריקה הצפונית, והם משתרעים מעט מזרחה מכל קו החוף של קולומביה הבריטית.
בין הרי הרוקי ממזרח להרי החוף שממערב, נמצאים המרחבים הפנימיים של קולומביה הבריטית, הכוללים מספר חבלי ארץ שונים: קוטניי, הקאריבו, התומפסון, אוקינגן ועוד. שטח זה כולל אוסף מגוון של עמקי נהרות פוריים, קניונים צרים וארוכים, יערות ממוזגים, מרחבים חקלאיים, אגמים וגופי ים רבים, רמות מישוריות ואף שטחים צחיחים למחצה. יש הטוענים שהמדבר היחידי בקנדה נמצא בדרום הפרובינציה.
60 אחוזים משטחה של קולומביה הבריטית הם מיוערים, כאשר פרובינציה זאת כוללת כעשרים אחוזים מהשטחים המיוערים של קנדה כולה. השטחים המיוערים של קולומביה הבריטית כוללים בין השאר יערות ממוזגים ואף יערות גשם עבותים. יערותיה אלו מתחזקים תעשיית חטיבת עצים נרחבת. לצד שטחים מיוערים והרריים, 5 אחוזים משטחה של קולומביה הבריטית מתאים גם לעיבוד חקלאי, נתון נמוך יחסית הנובע מתנאי השטח של הפרובינציה.
המחצית הצפונית של קולומביה הבריטית מהווה שטח עצום בגודלו, אשר רובו לא מפותח כלל. לאורך רוב ימות השנה, מכוסה אזור זה בשלגים, ושוררת בו טמפרטורה נמוכה בדרך כלל.
ביצות קולומביה הוגדרו כאתר בעל חשיבות בינלאומית לפי אמנת רמסר.
אקלים
האקלים של קולומביה הבריטית הוא מגוון במיוחד ומשתנה מאוד מאזור לאזור. החורף של קולומביה הבריטית מאופיין בטמפרטורות מתונות יחסית בהשוואה למיקום הצפוני של הפרובינציה. דבר זה נובע מהאוויר החם הנע אל פנים הארץ ממערב וכן כתוצאה מרכס הרי החוף הקולט את רוב המשקעים הנעים ממערב, דבר השומר על תנאי אקלים מתונים יחסית בפנים הארץ. הטמפרטורה הממוצעת בקולומביה הבריטית לחודש ינואר, שיא החורף, עומדת על 0 מעלות צלזיוס. לעומת חלקיה הדרומיים, חלקה הצפוני של קולומביה הבריטית קולט בחורף אוויר קר המגיע מצפון – מיוקון ומאלסקה, דבר המקרין על תנאי מזג האוויר שם.
הקיץ של קולומביה הבריטית מתון אף הוא. הדבר נובע בין השאר מזרמי המים הקרים המגיעים מהאוקיינוס השקט ממערב. המרחבים הפנימיים של הפרובינציה עלולים להפוך לחמים יחסית בעונת הקיץ, ובשיאו של חודש יולי אפשר לצפות שם לטמפרטורה ממוצעת הגבוהה מ-20 מעלות צלזיוס. במקביל בשאר האזורים הטמפרטורה בחודש יולי עומדת בדרך כלל על כ-15 מעלות צלזיוס. למרות זאת בעיירה ליטון בשנת 2021 נרשמה טמפרטורה של 49 מעלות.
שינויים אקלימיים ומזג אויר קיצוני בשנת 2021
בשנת 2021, אפיין את האזור מזג אוויר קיצוני. בסוף יוני פקד את הפרובינציה גל חום היסטורי, ובשיאו נרשמו בקולומביה הבריטית 49.6 מעלות צלזיוס. מאות תושבים מתו אז "מוות פתאומי", ככל הנראה כתוצאה מגל החום.
בנובמבר 2021, התרחש מזג אוויר חריג, שהוגדר כאירוע של פעם ב-500 שנים. שיטפונות ענק ומפולות בוץ, גרמו להריסת כבישים, הצפת בתים, כ-18,000 בני אדם נעקרו מבתיהם ועשרות אלפי אנשים נותרו ללא חשמל. יש גם פגיעה בנפש. בפרובינציה הוכרז מצב חירום, והממשל הפדרלי הבטיח להעניק עזרה משמעותית.
חלוקה מנהלית – מחוזות מנהליים
נהוג לחלק את קולומביה הבריטית ל-29 מחוזות אזוריים:
היסטוריה מוקדמת
המתיישבים הראשונים בקולומביה הבריטית היו בני האינואיט. מתיישבים אלו קבעו את מקום מושבם בקולומביה הבריטית בעיקר בשל משאבי הטבע הרבים שבאזור. לאחר עידן הקרח האחרון לפני כ-10,000 שנה, הם החלו ליישב את אזורי החוף והעמקים הפנימיים של קולומביה הבריטית.
האירופאים הראשונים שביקרו בקולומביה הבריטית היו מגלי ארצות ומשלחות מחקר אשר פקדו את יבשת אמריקה לאחר גילויה, בשלהי המאה ה-15. עם זאת, עד המאה ה-17 נעדרה קולומביה הבריטית מביקורים תכופים של משלחות מחקר אירופאיות. חשיבות רבה במיוחד נודעה למסעו של הנווט הספרדי יליד מקסיקו חואן חוסה פרז הרננדז אשר הפליג בשנת 1774 צפונה לאורך חופי קולומביה הבריטית, כאשר מסע רב חשיבות נוסף נערך כארבע שנים מאוחר יותר, אז ערך הצי הבריטי המלכותי בראשות הקפטן ג'יימס קוק מסע במסלול זה גם כן. מסעות אלו ועוד הביאו פרסום לקולומביה הבריטית ולנהירה של סוחרים בריטים לחוף קולומביה הבריטית, סוחרים אשר רצו במשאביה הפוריים, בפרט את הפרוות הידועות שלה. כך החלו להתמסד קשרי מסחר בין האוכלוסיות הילידיות של קולומביה הבריטית לסוחרים האירופים. לאחר שמשלחות מחקר ומגלי ארצות רבים יותר יותר החלו תרים לאורך חופיה המערביים של קולומביה הבריטית, ובמקביל ידעו תושבי האזור פריחה כלכלית כתוצאה מהמסחר עם האירופאים, הפך האזור לידוע ברחבי העולם. במהלך המאה ה-18, החלו ניצנים ראשונים של התיישבות אירופאית באזור אשר כללה רכש קרקעות מהילידים והקמתן של תחנות סחר לאורך החופים. כל זאת, כאשר עיקר ההתיישבות באזור מבוצעת על ידי ספרדים מחד ובריטים מאידך. הדבר הביא מפעם לפעם לחיכוכים בין האוכלוסייה האירופאית לזו הילידית, אך עם זאת נשמרו יחסית השקט ושיתוף הפעולה עד למאה ה-19. בה בעת התרבו התנגשויות בין בריטים לספרדים, והאזור הפך מהרה לשטח מריבה בין שתי האימפריות. לבסוף יצאו הבריטים כאשר ידם על העליונה, ספרד הסיגה את תביעותיה המסחריות והטריטוריאליות בקולומביה הבריטית, ובכך נפתח השער לבריטיזציה מלאה של האזור.
היסטוריה מאוחרת
כבר בתחילת מלחמת העולם השנייה (1939), ולמרות המרחק הרב של קנדה מאירופה, קנדה נמנעה מלהישאר מחוץ למעגל הלחימה והכריזה מלחמה על גרמניה ועל לחימה לצדה של בריטניה. המרחק של קולומביה הבריטית ממוקדי הלחימה לא הגביל את ההשפעה של המלחמה על אזור זה. גויסו רבים מתושבי הפרובינציה ואלו נשלחו לחזיתות השונות. בנוסף, עם הצטרפותה של קנדה בשנת 1941 למלחמה נגד יפן, ממשלת קנדה החלה לנקוט בצעדים שנויים במחלוקת, אשר במסגרתם הובלה כל האוכלוסייה ממוצא יפני בקנדה למחנות מעצר. הדבר נעשה בעיקר בקולומביה הבריטית, עקב ריבוי האוכלוסייה ממוצא יפני אשר התגוררו בפרובינציה זו.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרה קולומביה הבריטית לצמיחה כלכלית אשר מתקיימת למעשה עד ימינו אנו. עם תמ"ג לנפש של 47,579 דולר (נכון לשנת 2011), קולומביה הבריטית נחשבת לאחד המקומות העשירים והמשגשגים ביותר בעולם.
דמוגרפיה
אוכלוסיית קולומביה הבריטית היא עירונית בעיקרה – 86% מאוכלוסייתה מתגוררת בערים. הערים הגדולות בקולומביה הבריטית הן:
מטרופולין ונקובר
מונה סה"כ כ־2,313,328 תושבים
מטרופולין ויקטוריה
מונה סה"כ כ־344,615 תושבים
מטרופולין קלונה
מונה סה"כ כ־179,839 תושבים
מטרופולין אבוטספורד
מונה סה"כ כ־170,191 תושבים
ריכוזי אוכלוסייה
רובה הגדול של אוכלוסיית קולומביה הבריטית מתגוררת בקצה הדרומי של הפרובינציה, כאשר כמחצית מהאוכלוסייה, למעלה משני מיליון תושבים, מתגוררת באזור מצומצם השוכן בפינה הדרום מערבית של קולומביה הבריטית – מטרופולין ונקובר. ריכוז אוכלוסייה גדול נוסף נמצא בסמוך לשם מול חופי מטרופולין העיר ונקובר בדרום האי ונקובר, סביב מטרופולין ויקטוריה, שם מתגוררים כחצי מיליון תושבים נוספים. מחוץ לשני אזורים אלו, מרבית התושבים מתגוררים בעמקים הפנימיים של קולומביה הבריטית, באזורי העמקים של התומפסון, הפראייזר והאוקינגן, שם ממוקמים ערים שונות כגון קלונה וקאמלופס. בניגוד לאזורי העמקים והחופים שבדרום קולומביה הבריטית, אזורי ההרים שבדרום והצפון בכלל מאופיינים באוכלוסייה דלילה הכוללת בעיקר עיירות נופש וכפרים המבססים את כלכלתם על עסקי התיירות.
חלוקה אתנית ולשונית
קולומביה הבריטית היא אחת הפרובינציות המגוונות ביותר בקנדה מבחינה אתנית ולשונית. בעוד בעבר היה בפרובינציה רוב אירופאי גדול, בעשורים האחרונים ניכר גיוון בהרכב האוכלוסייה. עם זאת, גם היום בקולומביה הבריטית יש רוב אירופאי ברור של 67.3% מכלל האוכלוסייה. מקומות המוצא המרכזיים של האוכלוסייה האירופאית בקולומביה הבריטית הן אנגליה, סקוטלנד, אירלנד, גרמניה וצרפת.
חלוקה דתית
בעבר הייתה בקולומביה הבריטית דומיננטיות נוצרית, בעיקר פרוטסטנטית. במהלך המאה ה-20 מגמות שונות הביאו לתמורות בהרכב הדתי של קולומביה הבריטית. כתוצאה מהגירה ממדינות אירופאיות קתוליות, גדל מספר הקתולים בפרובינציה. בנוסף, הגירה של אוכלוסייה ממוצא אסייתי בעשורים האחרונים הביאה לעלייה בשיעור המאמינים בדתות כגון אסלאם, סיקיזם, בודהיזם והינדואיזם. לצד כל זאת, בעשורים האחרונים כתוצאה מסיבות שונות אפשר לזהות גם עלייה בשיעור מחוסרי הדת, לרבות אתאיסטים ואגנוסטים.
כלכלה
כמו ברוב קנדה, גם כלכלת קולומביה הבריטית מבוססת משאבים. לעומת שכנתה אלברטה, קולומביה הבריטית נשענת פחות על משאבים, שמצויים בכמויות גדולות (עצים ומחצבים), וקטנות יחסית (נפט וגז).
בקו החוף ישנם נמלים רבים.
חקלאות ותעשייה
בוונקובר, העיר הגדולה ביותר, ולאורך ערי החוף, מגזר השירותים והתעשייה מפותחים מאוד.
במרכז הפרובינציה (בין הרי הרוקי להרי החוף) שוררים חורפים מתונים, ולכן ישנה חקלאות ותעשייה מפותחת באזור זה, והערים קלומפס, קלונה ופרינס ג'ורג' הן מרכזי תעשייה גדולים, והן מוקפות שטחים חקלאיים.
בצפון הפרובינציה ישנם יערות גדולים, אשר משמשים לייצוא ותורמים רבות לכלכלה, בנוסף, בשטחה מחצבים רבים בשל היותה הררית, ונפט וגז מצויים בכמויות גדולות באזורי החוף.
מסחר
בשל היותה הפרובינציה המערבית ביותר, קולומביה הבריטית היא התחנה האחרונה ברכבות קנדה. משם, כל הסחורות שמייצרים בקנדה מיוצאת למזרח הרחוק ולאסיה. כמו כן, קו החוף לאוקיינוס רווי נמלי-ים, בראשם נמל ונקובר, הנמל הגדול ביותר בקנדה, שממנו מייצאים ומייבאים סחורות רבות שמגיעות לכל רחבי קנדה, בעיקר דרך רכבות.
הגירה
בפרובינציה משולבת תוכנית הגירה להגדלת מספר הרופאים, מדענים, תזונאים, רואי חשבון, אנליסטים ועוד מקצועות בעלי השכלה גבוה.
תיירות
העיר ונקובר מושכת אליה תיירים רבים, בשל היותה עיר מרכזית. בעיר אטרקציות כמו פארק סטנלי, הר גראוס וגשר קפילאנו. גם האי ונקובר ובו העיר ויקטוריה מושך תיירים רבים.
במזרח הפרובינציה נמצאים פארקים לאומיים רבים, כגון יוהו וקוטניי בהרי הרוקי, וגם גליישר ווולס גריי באותו אזור.
פוליטיקה
בדומה לשאר הפרובינציות של קנדה, לקולומביה הבריטית סמכויות רבות ביחס לממשל הפדרלי – סמכויות בנושאי בריאות, חינוך, רווחה ועוד. הפרובינציה יכולה לגבות מיסים בעצמה ובנוסף היא מקבלת תשלומי מס מהשלטון הפדרלי.
אחת לארבע שנים, בוחרים תושבי קולומביה הבריטית את 85 חברי האספה המחוקקת – הפרלמנט המקומי, פרלמנט חד ביתי. חברי הפרלמנט נבחרים בבחירות אזוריות, כלומר קולומביה הבריטית מחולקת ל-85 אזורי בחירה, וכל אזור בוחר אישית את נציגו בפרלמנט. הרשות המבצעת של הפרובינציה היא הוועד המנהל של קולומביה הבריטית (Executive Council of British Columbia), הידוע יותר בשם הקבינט של קולומביה הבריטית. בראש הוועד המנהל עומד ראש השרים של קולומביה הבריטית (Premier of British Columbia), שהוא המושל או ראש הממשלה בפועל של הפרובינציה. הרשות המבצעת נבחרת בדומה למשטרים פרלמנטריים בהתבסס על האספה המחוקקת, שצריכה לתת את אמונה בוועד המנהל. מוסדות השלטון של קולומביה הבריטית יושבים בבירת הפרובינציה, העיר ויקטוריה.
שתי מפלגות עיקריות פעילות בקולומביה הבריטית: המפלגה הליברלית המזוהה עם הימין והמפלגה הדמוקרטית החדשה המזוהה עם השמאל. מפלגה פעילה נוספת, שולית בגודלה ובחשיבותה, היא מפלגת הירוקים המקומית. לאורך העשור האחרון המפלגה הליברלית מחזיקה בעיקר מוסדות השלטון וכן ברוב יציב בפרלמנט. באופן מסורתי הערים הגדולות ואזורי החוף מצביעים בדרך כלל לשמאל, למפלגה הדמוקרטית החדשה; והעמקים הפנימיים והאזורים המזרחיים של קולומביה הבריטית מצביעים בדרך כלל לימין, למפלגה הליברלית.
נכון לשנה 2021, הפרמייר של אונטריו הוא ג'ון הורגן, מנהיג המפלגה הדמוקרטית- החדשה, שלה 57 מ-87 המושבים באספה.
למה לא סיפרת לי!?
למה לא סיפרתָ לי!? הוא אלבום הבכורה של שלמה גרוניך, אשר יצא בשנת 1971 כאשר גרוניך היה בן 22 בלבד. כל הלחנים והעיבודים המוזיקליים באלבום נעשו על ידי גרוניך.
רקע
בעת יציאתו היה האלבום חדשני מאוד, וכלל שילוב ייחודי של רוק מחתרתי עם מוזיקה קלאסית, חסידית ומזרחית. כמו כן, כלל האלבום מספר שירים אותם הגדיר גרוניך במרוצת השנים כ"חושפניים עד למערומי נפשו". בין השירים המוכרים באלבום ניתן למנות את "אל נא תלך", אשר הולחן תוך שימוש בפרלוד מספר 1 של יוהאן סבסטיאן באך עם התרגום למילות השיר "The Gardener XXXIV: Do Not Go, My Love" של רבינדרנת טאגור, "אבינו מלכנו", המבוסס על התפילה היהודית ו"רוזה מרציפן", המבוסס על הספר האיש הקטן מאת אריך קסטנר והיה השיר הראשון של גרוניך שהושמע ברדיו. הרצועה האחרונה באלבום, הנושאת את שמו, מכילה הקלטה של גרוניך שהתבצעה ללא ידיעתו, ובמהלכה הוא מאלתר בנגינה על פסנתר. בסיום הביצוע ביקש גרוניך מטכנאי ההקלטה שיתחיל להקליט כעת וכשהתחוור לו כי הטכנאי באולפן הקליט אותו צורח ובוכה, מתוך "טריפ" בהשפעת סמי הזיה (על פי עדותו), שאל אותו Why didn't you tell me? (מה שהפך גם לשמו של האלבום כולו). ובאותו הרגע נקבע שמו של האלבום. רצועה זו נתפסת בעיני רבים כאחת הנועזות והקיצוניות ביותר ברוק הישראלי. באלבום זה גם נכלל לחנו למילים של נורית זרחי בשם "ברחוב שלנו". שירו זה הוצע לחוה אלברשטיין, אך זו סירבה.
עם יציאת האלבום, היו מבקרי המוזיקה חלוקים בדעתם אודותיו. חלק מהביקורות היללו את האלבום ואת חדשנותו של גרוניך, ואילו חלקן טענו כי האלבום רועש ויומרני, וכי גרוניך "העתיק" את מרבית רעיונותיו ממוזיקאים אחרים. כאשר בחרה רבקה מיכאלי לשדר מספר קטעים מהאלבום בתוכנית הרדיו שלה, הוצפו משרדי קול ישראל במספר רב של שיחות טלפון ממאזינים, ובהם הזמר יהורם גאון, שהתנגדו לסגנונו של האלבום. עם חלוף השנים זכה האלבום לביקורות חיוביות, והוגדר על ידי גלי צה"ל בשנת 2008 כפורץ דרך וכאחד מ-60 האלבומים החשובים ביותר במוזיקה הישראלית.
בשנת 2003 יצא האלבום במהדורה מחודשת, אשר כולל את כל השירים שהופיעו באלבום המקורי, ובנוסף 9 רצועות הכוללות קטעים מתסכית הרדיו "אמריקה" (על פי ספרו של פרנץ קפקא) המלווה בלחניו של גרוניך. קטעים אלה הוקלטו ב-1972 אך לא יצאו באלבום עד שהוקלטו מחדש לאלבום קונצרט ב-1980.
הקטעים באלבום
כל השירים (למעט "אבינו מלכנו") הולחנו על ידי שלמה גרוניך. הלחן של "אל נא תלך" מבוסס על פרלוד מס' 1 של באך.
קייט לייכטר
מריאן קתרינה "קייט" לייכטר (בגרמנית: Marianne Katharina "Käthe" Leichter; 20 באוגוסט 1895 וינה – 17 במרץ 1942) הייתה כלכלנית יהודיה-אוסטרית, פעילת זכויות נשים, עיתונאית ופוליטיקאית. היא הייתה חברה במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אוסטריה ובלשכת העבודה של וינה. היא נעצרה במחנה ריכוז ראוונסבריק בתקופת המשטר הנאצי והוצאה להורג בשנת 1942.
החיים המוקדמים
לייכטר נולדה כמריאן קתרינה פיק בשנת 1895 ב וינה, בתם השנייה של זוג יהודי, עורך הדין ג'וזף פיק ואשתו שרלוט רובינשטיין. אחותה הגדולה הייתה המלחינה אוסטרית-אמריקאית ומטפלת במוזיקה Vally Weigl. קייט סיימה את גימנסיית Beamten-Töchter בשנת 1914 ולאחר מכן החלה ללמוד מדעי המדינה באוניברסיטה של וינה. מאחר שבאותה עת לא הורשו הנשים האוסטריות לסיים את לימודיהן, הועברה לאוניברסיטת היידלברג הגרמנית בשנת 1917; היא סיימה ביולי 1918 לפני החזרה לווינה כדי להשלים עוד שני סמסטרים באוניברסיטה.
הקריירה הפוליטית
לייכטר הייתה מעורבת ב-Wiener Jugendbewegung (ארגון הנוער הווינאי), ארגון שמאל קיצוני, כסטודנטית לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ומאוחר יותר הייתה חברה ב Parteischüler-Bildungsverein Karl Marx (איגוד קארל מארקס למלגות וחינוך של המפלגה), קבוצה מרקסיסטית של חברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אוסטריה (SDAPÖ)  שהתנגדו למלחמה ''. כאשר הרפובליקה של אוסטריה נוסדה בשנת 1918, וכאחת הנשים הראשונות באוסטריה בוגרת מדעי המדינה שהתמחתה בכלכלה, היא הצטרפה ל- Reichswirtschaftskommission der Arbeiterräte (הוועדה הכלכלית של מועצות העובדים),ל- Sozialisierungskommission (וועדת המדינה של סוציאליזציה של התעשייה) ול- Zentralverband für Gemeinwirtschaft'' (הארגון המרכזי של מוצרים ציבוריים ותאגידים), כמו כן עבדה עבור משרד האוצר הפדרלי (1)
לייכטר הצטרפה ל" Frauenreferat der Wiener Arbeiterkammer "(מחלקת הנשים של לשכת העובדים המוסדית של וינה) ב -1925 והובילה את המחלקה עד 1934. היא נבחרה ל- Betriebsrat der Wiener Arbeitkammer (ועד העובדים של לשכת העובדים המוסדית של וינה) ב -1932. [1] היא פרסמה מאמרים ודוחות על סמך נתונים סטטיסטיים שאספה על עבודת נשים באוסטריה, וכן נתנה הרצאות, קורסים בבתי ספר ושידורי רדיו לעידוד זכויות נשים. העלתה דרישות על שכר שווה, על שכירת יותר נשים במינהל חברתי ועל הזדמנויות תעסוקתיות לנשים משכילות.
חייה האישיים
היא נישאה לאוטו לייכטר, סוציאליסט ועיתונאי, בשנת 1921. היא ילדה את בנם הראשון, היינץ, בשנת 1924 ואת השני, פרנץ( Franz Leichter), בשנת 1930.
רדיפה פוליטית ומוות
כשפעילות ה- SDAPÖ נאסרה באוסטריה בפברואר 1934, הצטרפה לייכטר לארגון הסוציאליסטי המהפכני, ארגון סוציאליסטי מחתרתי שהוקם בתגובה לאיסור המפלגה. היא ובעלה אוטו היגרו לציריך בגלות במשך שישה חודשים בשנת 1934, אך חזרו לווינה כשנבחרה כיו"ר החינוך של הסוציאליסטים המהפכניים. היא כתבה חוברות אנטי-פאשיסטיות ופרסמה מאמרים בחו"ל תחת שמות בדויים מריה מאהלר ואנה גרטנר. לאחר שהמפלגה הנאצית פלשה לאוסטריה ב-1938 אנשלוס, היא ניסתה להימלט מאוסטריה עם משפחתה; על אף שבני משפחתה נמלטו, נעצרה ליכטר בידי הגסטאפו בווינה ב -30 במאי 1938 ונכלאה לאחר מכן. היא נשלחה למחנה ריכוז ראוונסבריק בשנת 1940 ונספתה בגז במרכז ברנבורג Bernburg Euthanasia Centre בתחילת 1942.
הנצחה
רחוב קייט לייכטר, רחוב ברובע היצינג Hietzing בווינה, נקרא על שמה של לייכטר בשנת 1949. הפרס השנתי של ממשלת אוסטריה לאישה היסטוריונית נקרא גם על שמה של לייכטר. ההיסטוריונית האוסטרית-אמריקנית גרדה לרנר כתבה כי לייכטר: "מגלמת את האידיאלים הגבוהים ביותר של פעילות פמיניסטית – פעילות רבת שנים לתועלת הנשים, אך בעיקר נשים ממעמד הפועלים; אמונה שרפורמות חברתיות הן מוצדקות רק אם הן משרתות את האינטרסים של הנשים כמו גם של הגברים; מאבק בלתי מתפשר נגד הפאשיזם והנאציזם, שעלה בחייה "(3).
קירילוס מסקיתופוליס
קירילוס מסקיתופוליס (Cyril ביוונית Κύριλλος = אצילי), היה אחד מחשובי ההגיוגרפים של הנזירים הנוצרים הראשונים בארץ ישראל.
חייו
קירילוס נולד בשנת 525 לספירה לערך בסקיתופוליס, היא בית שאן, למשפחה נוצרית בעלת מעמד, אביו היה עוזרו המשפטי של הארכיבישוף המטרופוליטני. קירילוס התחנך לנזירות מגיל צעיר. בגיל 18 הצטרף למנזר "באלה" בעמק בית שאן, המזוהה כיום עם עין-בלה ליד קיבוץ מעוז חיים. שנה לאחר מכן הצטרף לקוינוביון של אותימיוס במישור אדומים (חאן אל אחמר), ושם שהה כעשר שנים, כחלק מהכשרתו לחיים בלאורה. הוא היה תלמידו של יוחנן המתבודד.
קירילוס הכיר את רוב הנזירים עליהם כתב, ועל אלו שלא הכיר - למד מפי נזירים שחיו בקרבתו. הוא נפטר בסביבות שנת 559, כנראה במנזר מר סבא.
כתיבתו מאופיינת בשפה עשירה בביטויים וברמזים מדברי השליחים, וכן בדיוק בפרטים היסטוריים, הגם שסוגת ההגיוגרפיה מתאפיינת בסיפורי ניסים על הקדושים. קירילוס, בהיותו אחד הביוגרפים הראשונים של הנזירות הנוצרית ושל הנצרות, השפיע על הכתיבה ההגיוגרפית והנוצרית, והוא מצוטט בה רבות. סיפור תולדות חייו של חריטון נכתב כנראה בהשפעת כתיבתו של קירילוס.
שמואל בונה
שמואל בונה (1930 – 1999) היה צייר ואמן ישראלי.
ביוגרפיה
בונה הרבה להציג בתערוכות יחד ובתערוכות קבוצתיות וייצג את ישראל בתערוכות בינלאומיות חשובות ובהן ארבע ביאנאלות. חמישה ספרי אמנות המכילים את ציוריו יצאו לאור: הגדה של פסח "הגדת ירושלים", 1968, "ציורי התנ"ך", 1974, "ל"ח שערים לתנ"ך", 1977, "ארץ לחם וכרמים", 2016, ומארץ קדם עד חוף ים ", 2021. בונה לימד ציור באוניברסיטת חיפה (1977), בבית הספר לאמנות בעין הוד (1978) ובסמינר לחינוך אורנים (1979). השאיר אחיו יצירה עשירה ומגוונת רבת פנים וסגנונות.
הוא נישא לרחל, אמנית וצירת. לזוג שני בנים ובת כל שנותיו גר בחיפה
יצירותיו
עבודותיו המוקדמות הושפעו מן הציור הפוסט-אימפרסיוניסטי, וכללו דיוקנאות ותיאורי טבע דומם. בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלו להופיע בעבודותיו דימויים מהיהדות ומספורי התנ"ך. בנוסף הרבה ליצור אמנות במרחב הציבורי שכללה ויטראז'ים ועבודות דקורטיביות אחרות. בונה הקדיש מקום מרכזי ביצירתו לתיאור מראות הכפר, עבודת האדמה והנוף הישראלי. ציור הנוף קיבל את מיצויו בסדרת הציורים "מפות ארץ ישראל". בסדרת ציורים זו עיצב סגנון חדש ומקורי "אקספרסיוניזם גאומטרי אורנמנטלי", וביטא תחושה אותנטית של נוף הארץ.
ב-1968, בעקבות מלחמת ששת הימים, הוציא בונה הגדה של פסח מעוטרת באיוריו, שהושפעו מאירועי המלחמה. בונה הסמיך מראה מסורתי של משיח על חמור לבן לדימוי עכשווי של צנחן בשערי העיר ירושלים.
סדרה של 150 ציוריו משנת 1974 שצוירו בטכניקת מונוטייפ נכללו בספר "ציורי התנ"ך" שאצרה אשתו, האמנית רחל בונה.
בונה הציג בתערוכות בינלאומיות רבות, בהן הביאנלה של ונציה (1958, 1960), הביאנלה הבינלאומית הראשונה של אמנים צעירים בפריז (1959), "סינגוגה", רקלינגהאוזן ופרנקפורט שבגרמניה (1960), "אקול דה פארי", הגלריה הלאומית שרפנטייה שבפריז (1963).
הנייטרליות האירית
הרפובליקה של אירלנד הייתה מדינה נייטרלית ביחסיה הבינלאומיים מאז שנות השלושים של המאה ה-20. הקווים המאפיינים נייטרליות זו השתנו לאורך השנים והיא נעשתה שנויה במחלוקת מאז שנות השבעים. מבחינה היסטורית, אירלנד לא נמנתה על הצדדים הלוחמים במלחמת העולם השנייה ומעולם לא הצטרפה לנאט"ו, למרות שבמהלך המלחמה הקרה הייתה אירלנד אנטי-קומוניסטית ולא נמנתה על המדינות הבלתי-מזדהות. התאימות של הנייטרליות האירית עם חברותה באיחוד האירופי הייתה נקודת מחלוקת במשאלי העם בנוגע לחברותה של אירלנד באיחוד מאז שנות התשעים. הצהרתה של ממשלת אירלנד על אמנת ניס במסגרת דיוני מועצת אירופה ב-2002 בסביליה, הביאה לידי הכרה את מדיניותה המסורתית של אירלנד של נייטרליות צבאית ושיקפה את הסגנון הצר של ממשלות אירלנד לדורותיהן. יש המגדירים את הנייטרליות האירית במובנים רחבים ביותר, ככאלה שיש להם מחויבות לפיתוח הבינלאומי, לנושא שמירת השלום ולפירוק הנשק.
תפישת הנייטרליות האירית
ישנם הבדלים מהותיים בין הנייטרליות האירית לבין הטיפוס המסורתי של מדינות נייטרליות אחרות בעולם: בעוד שחלק ניכר מהמדינות הנייטרליות (כמו שווייץ ושוודיה) מחזיקות כוחות צבא חזקים, כוחות ההגנה האירים הם כוח צבאי קטן יחסית המונה כ-9,500 איש. בעוד שרוב המדינות הנייטרליות לא מאפשרות את פעילותם של צבאות זרים בתחומן, יש לאירלנד מסורת ארוכת שנים שבה היא אפשרה למטוסים צבאיים ממדינות שונות לתדלק בנמל התעופה שאנון. על פי חוק משנת 1952, רשאי שר החוץ באופן יוצא מן הכלל, להעניק רשות לכלי טיס צבאיים זרים לטוס מעל שטחה של אירלנד או לנחות בה. הרשות ניתנת בתנאי שכלי הטיס לא יהיו חמושים או לא יישאו כלי נשק, תחמושת או חומרי נפץ ושהטיסות המדוברות לא יהיו חלק מתרגילים צבאיים או פעילות מבצעית.
מדינה נייטרלית מאפשרת גם לאזרחיה לשרת בצבאותיהן של מדינות אחרות. אירלנד לא אוסרת על אזרחיה לשרת בצבאות זרים ומספרים משמעותיים של אזרחים אירים שירתו ומשרתים בכוחות המזוינים של בריטניה, ובמידה פחותה יותר בכוחות המזוינים של ארצות הברית ובלגיון הזרים הצרפתי.
מלחמת האזרחים בספרד
על פי חוק שנחקק באירלנד ב-1937 נאסר על אזרחים אירים לנסוע לספרד כדי להילחם לצדו של כל אחד מהצדדים במלחמת האזרחים בספרד.
Trivium
תיאור הצופן
מחולל זרם המפתח מכיל מצב פנימי בגודל 288 סיביות המיוצגות על ידי המערך וכן תהליך איטרטיבי שמחלץ את ערכן של 15 סיביות ספציפיות מתוך הזיכרון הפנימי איתן הוא מעדכן שלוש סיביות של המצב הפנימי ומחשב סיבית פלט אחת z_i. בשלב זה כל סיביות המצב מוזזות במעגליות צעד אחד, התהליך חוזר על עצמו שוב ושוב עד שמתקבלות 2^{64} סיביות של זרם מפתח או פחות לפי הצורך, אותו מחברים ב-XOR עם זרם הנתונים המיועד להצפנה. לסיכום הפסאודו קוד הבא מכיל תיאור שלם של האלגוריתם: הסימן\oplus הוא האופרטור XOR והסימן \land הוא האופרטור וגם שהן הפעולות המקבילות לחיבור וכפל בשדה הבינארי GF(2).
הנייטרליות האירית
מלחמת העולם השנייה
במלחמת העולם השנייה, או כפי שנקראה על ידי ממשלת אירלנד, "מצב החירום" (The Emergency), בחרה אירלנד להישאר נייטרלית.
Trivium
הכנת המפתח ווקטור האתחול
האלגוריתם מתחיל בטעינת המפתח ווקטור האתחול לתוך המצב הפנימי ויתרת סיביות המצב הפנימי מאופסות למעט שלוש הסיביות האחרונות: s_{286},s_{287} ו-s_{288}. המפתח נטען ראשון ואחריו אפסים עד פוזיציה 93. החל מ-פוזיציה 94 טוענים את וקטור האתחול ולאחריו מאפסים את יתרת הסיביות. ואז בדומה לתהליך המתואר לעיל, המצב הפנימי מסובב במשך ארבע פעימות מבלי להפיק סיביות זרם מפתח. המהלך מומחש בפסאודו קוד הבא:
היבטי יישום
טריוויום נועד ליישום בחומרה ועוצב בעיקר להשגת סקלביליות, גמישות ותפוקה גבוהה. הוא אמור להיות קטן מאוד במטרה להתאימו להטמעה בחומרה מוגבלת במספר שערים לוגיים וצריכת אנרגיה מינימלית. כדי לאפשר מקביליות גבוהה הצופן פותח כך שכל סיבית מנוצלת פעם אחת ב-64 פעימות לאחר שעודכנה. כך שעל ידי הכפלת השערים (3 שערי AND ו-11 שערי XOR לפעימה) 64 פעמים, אפשר לבצע 64 איטרציות במקביל ולהפיק 64 סיביות זרם מפתח בפעימה אחת. התחשיב של מספר השערים הכולל מסתמך על ההנחה שדרושים 12 שערי NAND עבור פליפ פלופ אחד (יחידת זיכרון אחת) 2.5 שערי NAND עבור XOR אחד ו-1.5 שערי NAND עבור AND אחד. בסך הכול יוצא שבמימוש הרגיל נדרשים 3488 שערי NAND למימוש הצופן כולו ובגרסה המקבילית אפשר להגיע לתצורה שבה עם 5504 שערי NAND יופקו 64 סיביות פלט בבת אחת.
למרות שיועד לחומרה, טריוויום ניתן למימוש באופן יעיל למדי גם בתוכנה.
ביטחון
קיימת קריפטואנליזה של הצופן שמוצאת "מפתחות חלשים" שניתנים להבחנה בסיבוכיות מעשית לאחר כ-961 פעימות מתוך 1152.
הנייטרליות האירית
מלחמת העולם השנייה
מטוסי בעלות הברית הורשו לטוס מעל מחוז דניגול בדרכם לבסיסים במחוז פרמנה שבצפון אירלנד. רבים ממטוסים אלו יוצרו בארצות הברית והוטסו על ידי חיל האוויר המלכותי. מעבר זה היה ידוע בשם "מסדרון דניגול". עד היום ניתן עדיין להבחין בסימני ניווט קלושים על ההרים באזור זה. כמה התרסקויות אירעו באזור זה וגופותיהם של הטייסים הועברו אל מעבר לגבול. עם העברת הגופות, ביצע משמר כבוד אירי טקס שכלל תרועת אבל שהושמעה על ידי חצוצרה ותפילת אשכבה שנשא כומר. באחד המקרים, כאשר קצין בריטי הודה לאנשי המשמר האירי על הטקס המכובד, השיבו לו האירים: "זהו הכבוד שלנו והתהילה שלכם". מטוסי חילות האוויר של צבא ארצות הברית שטסו לכוון צפון אפריקה, תדלקו בנמל התעופה שאנון ומטוסים ימיים תדלקו במעגן פוינס הסמוך. 1,400 מטוסים ו-15,000 נוסעים עברו בדרך זו במהלך המלחמה.
במהלך המלחמה שירתו כ-70,000 אזרחים של אירלנד הנייטרלית בכוחות המזוינים של בריטניה, בנוסף לכ-50,000 מתושבי צפון אירלנד ולמספר רב יותר של אירים שהתגוררו בבריטניה עוד לפני פרוץ המלחמה. מחיילי כוחות ההגנה האירים שערקו כדי לשרת בצבא הבריטי, נשללו עם שובם לאחר המלחמה כל התגמולים הכספיים וזכויותיהם הפנסיוניות ובמשך שבע שנים לאחר מכן נאסר עליהם לעבוד בכל מקום עבודה שמומן על ידי המדינה. כ-200,000 אירים היגרו לבריטניה כדי להשתתף בכלכלת המלחמה ורבים מהם נשארו שם לאחריה.
מודיעין הצבא האירי חלק מידע עם הצבא הבריטי ופגישות סודיות התקיימו ביניהם כדי להחליט על הצעדים שיש לנקוט במקרה שהגרמנים יפלשו לאירלנד כדי לתקוף את בריטניה. התוכנית כונתה תוכנית W ובמסגרתה תוכננה פעילות משותפת של צבאות בריטניה ואירלנד במקרה של פלישה גרמנית. עם זאת, מפקד הדיוויזיה האירית השנייה, הגנרל הוגו מק'ניל, שהוצבה על הגבול עם צפון אירלנד, קיים דיונים פרטיים עם שגריר גרמניה באירלנד, על סיוע צבאי גרמני במקרה של פלישה בריטית מהצפון. במסגרת מבצע ארי-הים, שהיה תוכנית פלישה גרמנית לבריטניה, תוכנן גם "מבצע גרין" לכיבוש אירלנד. דוחות של השירות המטאורולוגי האירי היו חיוניים מאוד לתזמון של הפלישה לנורמנדי.
מבחינה ציבורית שאפה אירלנד לשמור על עמדה נייטרלית וסירבה לסגור את השגרירויות הגרמנית והיפנית. שלא כמו מדינות אחרות שלא היו מעורבות במלחמה, לא הכריזה אירלנד מלחמה על גרמניה שהייתה על סף התבוסה עם סוף המלחמה. מדינות נייטרליות אחרות, כמו שווייץ ושוודיה, גירשו את צוותי השגרירויות הגרמניות עם תום המלחמה, שכן הן לא ייצגו יותר שום מדינה ולשגרירות הגרמנית בדבלין הותר להמשיך לפעול.
הנייטרליות האירית במהלך המלחמה הייתה תחת איום מצדו של הצבא האירי הרפובליקני (IRA), ששאף לעורר פרובוקציה שתגרום לעימות בין בריטניה לבין אירלנד. תוכנית זו קרסה בכל אופן כאשר ראש המטה של ה-IRA, שון ראסל, מת על סיפונה של צוללת גרמנית ליד חופי אירלנד, כחלק מ"מבצע יונה" (Operation Dove). בהמשך הבינו הגרמנים שהם העריכו יותר מדי את יכולותיו של ה-IRA. שגריר ארצות הברית בדבלין, דייוויד גריי, סיפר שפעם אחת, בתחילת המלחמה, הוא שאל את דה ואלירה מה הוא יעשה אם צנחנים גרמנים "ישחררו" את דרי. על פי דיווחו של גריי, דה ואלירה שתק לזמן מה, ואז השיב, "איני יודע". דה ואלירה ראה באיום של ה-IRA על סמכותה של המדינה סיבה מספקת לאסור 5,000 מחברי ה-IRA ללא משפט למשך כל ימי המלחמה.
מרגלים גרמנים רבים נשלחו לאירלנד, אך כולם נלכדו עד מהרה כתוצאה של פעילות מודיעין טובה ולעיתים עקב חוסר יעילות של המרגלים עצמם. המרגל הראשי של אבווהר היה הרמן גרץ. סיפורם של מרגלים אלה תואר בסדרת טלוויזיה של רשת RTÉ האירית בסדרת הדרמה משנת 1983 בשם "לכודים במדינה החופשית" (Caught in a Free State).
כמדינה נייטרלית, המשיכו אניות צי הסוחר האיריות להפליג עם אורות ניווט מלאים. האניות היו מסומנות בדגל אירלנד בממדים גדולים ועם המילה EIRE משני הצדדים שלהן ועל סיפוניהן. בתקופה זו, הפליגו ספינותיהן של בעלות הברית בשיירות לצורך הגנה מפני הצוללות הגרמניות. במקרה שספינה הותקפה על ידי טורפדו, היא ננטשה מאחור, שכן שאר הספינות לא יכלו להרשות לעצמן לעצור ולהפוך למטרות נייחות. הספינות האיריות כן עצרו, וכך הן הצילו יותר מ-500 ימאים וכמה טייסים ממדינות רבות. עם זאת, ספינות איריות רבות הותקפו על ידי שני הצדדים שלחמו במלחמה. אחוז אובדן חיי האדם על ספינות הסוחר האיריות, שהיו מסומנות בבירור ככלי שיט של מדינה נייטרלית, היה מעל 20%. בעוד שכלי טיס אזרחיים במדינות רבות הוחרמו במהלך המלחמה לצרכים צבאיים, המשיכה חברת התעופה האירית, אייר לינגוס לקיים טיסות בין דבלין לבין ליברפול לאורך כל תקופת המלחמה.
התמיכה מבית בנייטרליות האירית במלחמת העולם השנייה הייתה מוחלטת, עם הצבעת נגד אחת בלבד על ידי חבר הדאל אירן (הפרלמנט האירי), ג'יימס דילון, ממפלגת פינה גייל, שדרש שאירלנד תצטרף למלחמה לצדן של בעלות הברית.
וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה בתקופת המלחמה, השתלח בממשלת אירלנד ובמיוחד באיימון דה ואלירה בנאומו ששודר ברדיו ביום הניצחון באירופה. צ'רצ'יל ציין שממשלת בריטניה הפגינה ריסון כלפי המדינה אירית בעוד שממשלתו של דה ואלירה הרשתה לעצמה "לנהל רומן עם הגרמנים". הוא ציין שהבריטים יכלו לפלוש לאירלנד אך גילו "איפוק ניכר" על ידי שנמנעו מכך. דה ואלירה השיב לצ'רצ'יל בנאום ברדיו:
אירלנד בקשה להתקבל לאו"ם ב-1945 אך סורבה עקב התנגדותה של ברית המועצות בהצבעה על כך במועצת הביטחון. שון מק'ברייד, שהיה שר החוץ של אירלנד בתקופה זו, טען שההחלטה על החרם על אירלנד באו"ם סוכמה כבר בועידת יאלטה בין צ'רצ'יל לבין סטלין. למרות אמונתו זו של מק'ברייד, תמכה בריטניה באופן מלא בבקשתה של אירלנד להתקבל לאו"ם. בסופו של דבר התקבלה אירלנד לאו"ם ב-1955.
המלחמה הקרה
במהלך המלחמה הקרה המשיכה אירלנד במדיניות הנייטרליות שלה. היא לא הצטרפה באופן רשמי, לא לנאט"ו ולא לברית ורשה. סירובה של אירלנד להצטרף לנאט"ו נבע מהסיבה שצפון אירלנד הייתה חלק מהממלכה המאוחדת. אירלנד הציעה לכרות ברית נפרדת עם ארצות הברית, אך זו האחרונה סירבה. הצעה זו הייתה קשורה בחלקה עם סיוע בסכום של 133 מיליון דולר במסגרת תוכנית מרשל.
עם זאת, ב-1955 החל להתקיים ערוץ מידע סודי בין ממשלת אירלנד לבין ה-CIA. ערוץ זה הוקם על ידי ליאם קוסגרייב דרך השגרירות האירית בלונדון ודבר קיומו לא נחשף עד לדצמבר 2007. בשנים 1963-1962, במהלך משבר הטילים בקובה, אפשר ראש ממשלת אירלנד, שון למס, לערוך חיפושים אחר חומרי לחימה על מטוסים שעצרו לחניית ביניים בנמל התעופה שאנון בדרך ממדינות ברית ורשה לקובה.
משימות שמירת השלום
כוחות ההגנה האירים לקחו חלק פעיל במסגרת כוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות, במיוחד בקונגו בשנות השישים, ולאחר מכן בקפריסין וביוניפי"ל.
מדיניות נוכחית
ממשלת הקואליציה של 1994 לקחה על עצמה לא לחולל שינוי במדיניות הנייטרליות האירית מבלי לקיים משאל עם. בספר לבן שפרסמה ממשלה זו ב-1996, נאמר:
קרן הפנסיה של רוסיה
קרן הפנסיה של הפדרציה הרוסית (ברוסית: Пенсионный фонд Российской Федерации) היא קרן הפנסיה הלאומית העיקרית ברוסיה. זהו הארגון הגדול ביותר ברוסיה המספק שירותים ציבוריים חשובים חברתיים לאזרחים רוסים.
הקרן הוקמה ב-22 בדצמבר 1990 בהחלטת הסובייט העליון של רוסיה "אודות ארגון קרן הפנסיה של הפדרציה הרוסית". לקרן סניפים בכל הסובייקטים הפדרליים ברוסיה.
היסטוריה
קרן הפנסיה הרוסית חוותה שלושה שינויים גדולים מהמערכת הסובייטית לזו המודרנית לאורך שנות התשעים ותחילת שנות האלפיים. הראשון הוא מעבר מהפנסיה שנשלטת לחלוטין על ידי התקציב הסובייטי. צעד ראשוני זה יצר את קרן הפנסיה בנפרד מתקציב המדינה בשנת 1990 אף על פי שנתמכה על ידי ממשלת רוסיה כמעבר ממדינות ברית המועצות שכמעט קרסה, היו למערכת מעט מאוד אחזקות. לאורך שנות התשעים הוגשו נגד הקרן טענות על ניצול לרעה של כוח ופיזור, כאשר הדומה סירבה לא פעם להתייחס לנושאים המוסדיים הרחבים הקשורים לקרן. הנושאים העיקריים נתפסים כחוסר ריכוזיות, והיעדר הנחיות מובנות כיצד יש לשלם פנסיה.
עם תחילת המשבר הפיננסי הרוסי בשנת 1998, החלה הקרן להיפגע ממחסור תקציבי. לאחר התפטרותו של הנשיא בוריס ילצין, החלו להתייחס לשינויים כנדרשים ומערכת חדשה אושרה במלואה בשנת 2001. מערכת זו כללה פנסיה מוגדרת לקשישים ולנכים, חשבון חיסכון מוגדר המבוסס על מה שמשולם בפועל למערכת, וקרן שכר טרחה. בין היתר, בשל גיל הפרישה הנמוך ברוסיה, פרישה רשמית עמדה על 55 לנשים 60 לגברים, ארגונים מרובים קראו לרפורמה פעם נוספת במערכת הפנסיה שנחשבה לא סבירה. דיונים אלה התייצבו עם המשבר הפיננסי הרוסי בשנת 2008, והוביל לסבב רפורמות נוסף בשנת 2010. רפורמות אלה שילבו את הפנסיה שנקבעה לקשישים ולנכים עם מערכת התשלום תוך איזון הקופה הכוללת המיועדת לתשלום הפנסיות. עם התייצבות אוכלוסיית העובדים ברוסיה לאחר שנים של ירידה, גם הקרן התחילה להתייצב.
החל משנת 2019 החלה עלייה הדרגתית של גיל הפרישה.
תפקידים
בין התפקידים המשמעותיים מבחינה חברתית של קרן הפנסיה של רוסיה:
מערכת תשלום ומימון
קרן הפנסיה של הפדרציה הרוסית ממומנת על ידי שילוב של מעסיקים ממשלתיים ופרטיים, באמצעות העברות במזומן לקרן הכוללת מהבנק המרכזי ברוסיה, ותשלומים על ידי אזרחים בודדים. התשלומים האישיים מוצבים בחשבונות בודדים אשר לאחר מכן מושקעים מחדש בשוק או על פי בחירת האזרח, או אם לא נקבעה ברירה, הממשלה עצמה.
למערכת זו היו סוגיות רבות במהלך שנות האלפיים, שכן גיל פרישה נמוך יחד עם חוסר יכולת להשקיע כספים כראוי, הביאו לגירעונות בתקציב הפנסיה. תחת כהונתו הראשונה והשנייה של הנשיא ולדימיר פוטין, התחזוקה של הפנסיות והתשלומים הרגילים הייתה בראש סדר העדיפויות. דחיפה זו הובילה למספר תוכניות שנועדו לעודד חיסכון פרטי לאזרחים ולפנסיות מבוססות מעסיקים הנפרדות מתקציב הממשלה.
עם מאמצי הממשלה הרוסית, הפנסיות הבסיסיות הפכו כמעט אוניברסליות עבור אזרחי רוסיה. העברות כבדות מהתקציב הרוסי לקרן הפנסיה הרוסית, יחד עם תרומות שכר קבועות של מעמד הפועלים החדש יותר, ייצבו חלק ניכר מהקצבה במהלך שנות האלפיים, עד שנדרשו רפורמות נוספות כדי לטפל בסוגיות דמוגרפיות. עם זאת, מערכת התשלומים של קרן הפנסיה הרוסית נתפסת כיציבה בטווח הרחוק בסטנדרט הנתון, כאשר עליית גיל הפרישה מציינת את הנושא הקל ביותר והשכיח ביותר לפתור. דחיפות לקראת הפרטה בשנות התשעים, יחד עם עידוד חשבונות פרטיים, הפכו לאסטרטגיה הממשלתית בטיפול במערכת הפנסיה.
עם זאת, הכלכלה הרוסית החדשה יותר הייתה עדיין תלויה בכבדות במעורבות המדינה, והמעורבות הפרטית נותרה יעילה בעת צמצום משברים תקציביים. למרות הנטל שגיל הפרישה הנמוך גורם, רפורמציה של מערכת הפנסיה והעלאת הגיל נותרה שנויה במחלוקת מטבעה ברוסיה. הפחד מאובדן פנסיות, או מקריירות ארוכות מהמתוכנן, מוליד תרעומת פופולרית של פוליטיקאים שמטרתם לשנות את המערכת. מכיוון שרפורמת הפנסיה וחיסכון הפנסיה נותרה שנויה במחלוקת, אין זה סביר ששינוי דרמטי יתרחש מחשש להרגשת בסיס ההצבעה.
מערכת הפנסיה של רוסיה משולמת באמצעות מעסיקים, שלוקחים 22% משכר השכר כדי להכניס את עלויות הפנסיה, על ידי אנשים עצמם, שמשלמים כ-14,000 רובל (218 דולר) לחודש לפנסיה בסכום של 512,000 רובל (7,974 דולר) בשנה, או על ידי ממשלות אזוריות שמשלמות ישירות לקרנות הפנסיה של אזוריהן. ההטבות ושיעור הפנסיות מתאימות שעות נוספות לאינפלציה והשכר הממוצע. בשל הירידה באוכלוסייה במשך מספר שנים, וההערכות האיטיות לגבי גידול באוכלוסייה, הפחדים מיכולתה של קרן הפנסיה לממן את הפנסיות נותרים בולטים בדיון הפוליטי. הפנסיה נותרה החובה התקציבית הגדולה ביותר של הפדרציה הרוסית.
נאסר א-דאווסרי
נאסר עיסא א-דאווסרי (בערבית: ناصر عيسى الدوسري בתעתיק: נאצר עיסא אלדוסרי; נולד ב-19 בדצמבר 1998 בריאד שבערב הסעודית) הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת אל-הילאל מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
קריירת מועדונים
א-דאווסרי גדל במחלקת הנוער של אל-הילאל. בשנת 2017 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון. ב-23 בנובמבר 2021 הבקיע את השער הכי מהיר בהיסטוריה של ליגת האלופות האסיאתית, לאחר 16 שניות בניצחון 0–2 על פוהאנג סטילרס בגמר עונת.
קריירה בינלאומית
ב-25 במרץ 2021 ערך א-דאווסרי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בניצחון 0–1 על נבחרת כווית במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת ערב הסעודית לטורניר מונדיאל 2022.
שחר איילון
שחר איילון (נולד בשנת 1955) הוא קצין משטרה בדימוס בדרגת ניצב שכיהן גם כנציב כבאות והצלה וכמנכ"ל רכבת ישראל.
שירותו במשטרת ישראל
לאחר שירותו הצבאי גויס לשורות הימ"מ ושירת ביחידה משנת 1977 עד 1980 כמפקד מחלקה. עשה הסבה למשטרה ה"כחולה" ושירת במגוון תפקידים בהם מפקד יחידת הסיור במרחב ירקון, מפקד תחנת אילת בשנים 1984–1985 וקצין מבצעים של המחוז הדרומי עד 1988. בשנת 1988 התמנה לראש לשכת סיור מרחבית בירושלים. על תפקודו במהומות הר הבית באוקטובר 1990 זכה לעיטור המופת של משטרת ישראל. ב-1991 קודם לתפקיד מפקד תחנת הבירה ובשנים 1993–1994 שירת כמדריך ראשי בבית הספר לשוטרים. ב-1995 מונה לסגן ראש אגף שיטור וביטחון וב־1998 לסגן מפקד מחוז תל אביב.
בשנת 2001 קודם לדרגת ניצב ומונה למפקד מחוז יהודה ושומרון. במסגרת תפקידו פיקד באוקטובר 2002 על פינוי חוות גלעד. בתדריך לכוחות המשטרה לפני הפינוי הורה לשוטרים להסיר את תגי הזיהוי האישיים שלהם ממדיהם ואם יתבקשו להזדהות לטעון ששמם הוא "שחר איילון". על כך ספג הערה פיקודית מהמפכ"ל שלמה אהרונישקי.
בשנת 2004 מונה לראש אגף התנועה. בתפקידו זה הקים את היחידה המרכזית של האגף העוסקת באיסוף וריכוז מידע, ביצוע פעילות מבצעית וחקירתית על מנת לסייע במאבק בתאונות הדרכים. באפריל 2007 החל לכהן כמפקד המחוז הצפוני (דבר שגרם לפרישתו סגן מנהל המחוז דב לוצקי מהשרות), אך ימים ספורים אחר כך עזב לטובת כהונה כסגן המפכ"ל החדש דודי כהן. במאי 2009 נכנס לתפקידו כמפקד מחוז תל אביב.
לאחר השירות במשטרה
לאחר שהפסיד בהתמודדות מול יוחנן דנינו על תפקיד המפכ"ל של משטרת ישראל, הועלה באפריל 2011 לדרגת רב-טפסר ומונה לנציב כבאות והצלה תפקיד אותו מילא עד 2 במאי 2016.
החל מפברואר 2020 מכהן כמנכ"ל מרכז הספורט באוניברסיטת תל אביב.
השכלה וחיים פרטיים
איילון בעל תואר ראשון בסוציולוגיה ומדע המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים ובעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
איילון נשוי ואב לשני ילדים.
קתדרלת נאנט
קתדרלת נאנט (בצרפתית: Cathédrale Saint-Pierre-et-Saint-Paul de Nantes, בברטונית: Iliz-Veur Sant-Pêr-ha-Sant-Paol Naoned) היא קתדרלה קתולית בעיר נאנט הסמוכה לברטאן שבצרפת, המוקדשת לקדושים פטרוס ופאולוס. בנייתה של הקתדרלה הגותית החלה ב-1434, באתר בו שכנה קתדרלה רומנסקית; ונשלמה רק כעבור 457 שנים, ב-1891.
היסטוריה
הרקע לבנייה מחדש של הקתדרלה היה השגשוג הכלכלי של נאנט וברטאן, שהוביל למיזמי בנייה גדולים. שגשוג זה נבע בין השאר ממדיניותו הדיפלומטית של ז'אן החמישי, דוכס בריטני, שניצל הזדמנויות בכישרון רב בתקופת הסכסוך עם אנגליה.
את אבן הפינה של הקתדרלה הניחו ז'אן החמישי, דוכס בריטני וז'אן דה מאלטרואה, הבישוף של נאנט (1417–1443) ב-14 באפריל 1434. האדריכל הראשון שהיה אחראי על הבנייה היה גיום דה דמרטן, שהוחלף מאוחר יותר במתורן רודיה. הבנייה החלה בהקמת החזית המערבית, הספינות המשניות והקפלות הצידיות.
לֵניוֹ ושותפיו מחלקים את הבנייה למספר שלבים.
ב-5 בספטמבר 1661 נעצר לפני הקתדרלה המדינאי ניקולא פוקה בהוראתו של המלך לואי ה-14.
יתר חלקי בית הרוחב הצפוני ובית המקהלה הושלמו תחת השגחתו של האדריכל העירוני, פליקס סֵאֶה, ובנייתם נשלמה בשנים 1840–1891, בזמן בו הנצרות הקתולית זכתה להתאוששות באירופה. זמן ההמתנה הארוך נגרם גם בשל העובדה שהקתדרלה הרומנסקית שקדמה לזו הגותית שכנה בצמוד לביצורי העיר, והיה על הבנאים להרסה לפני שהשלימו את בית המקהלה של הקתדרלה החדשה, שלמעשה כיסתה את הריסות הקתדרלה הישנה.
ב-18 ביולי 2020 פרצה שרפה בקתדרלה שהשמידה את העוגב הגדול בחזית המערבית. כעבור כשבוע הודה פליט מרואנדה, שהתנדב בכנסייה, בההצתה.
אדריכלות
הקתדרלה מהווה דוגמה להישרדות הסגנון הגותי בצרפת, גם בתקופה שבה הוא נזנח ברובו לטובת אדריכלות הבארוק.
חוץ
חזית קתדרלת נאנט בולטת בזכות 2 מגדליה חסרי הצריחים, שנמתחים עד למעל הטרסה. היא מציגה מספר מאפיינים ראויים לציון:
פנים
על החזית הפשוטה מפצה הגימור של פנים הקתדרלה. האבן הלבנה, שנוקתה בעבודות השחזור, ממדי הספינה הראשית והספינות המשניות (המעברים) ואפקט העמודים הפנימיים העצומים, יוצרים אווירה גותית בתוך הקתדרלה.
בתוך הקתדרלה מצויים קבריהם של פרנסואה השני, דוכס בריטני (10 בתוכנית) ומרגרט דה פוי, הוריה של אן, דוכסית בריטני, שנעשו במאה ה-16 בידי מישל קולון וז'אן פריל. היא מכילה גם את הצנוטף (Cenotaph, סוג של אנדרטה) של גנרל דה למוריסייה (23 בתוכנית), שהוקם ב-1878.
המטרה - תל אביב
המטרה - תל אביב הוא רומן היסטורי מאת רם אורן, העוסק בקרב על ניצנים, עמידת הגבורה של מגיני ניצנים, הכפשתם על ידי אבא קובנר ומותה של האלחוטאית מירה בן-ארי עם חבריה הלוחמים, וטיהור שמו של הקיבוץ ולוחמיו לאחר מלחמת העצמאות.
הספר מלווה את האנשים הפשוטים, ערבים כיהודים, בכל אזור השפלה הדרומית, מרחובות ודרומה, וכן מתלווה למספר קצינים מצריים במיוחד כאלו שכמה שנים אחר כך הגיעו לגדולות: גמאל עבד אל נאצר ואנואר סאדאת. כמו כן העלילה עוקבת אחרי הפוליטיקה המצרית, אחרי המלך פארוק, ואחר המרגלת היהודייה במצרים, אשר סייעה למדינה שזה עתה קמה לסכל עסקאות נשק ולפגוע במשלוחי נשק שנועדו לצבא המצרי לצורך תקיפת ישראל.
ביקורת
בבקורתו של אמנון קפליוק בעיתון הארץ, הביקורת היחידה שנכתבה על הספר עד כה, עוסק קפליוק בשאלות העולות מכתיבתו של רומן המבוסס על תחקיר היסטורי, ועל החירות שיש בידי הסופר לעומת זו של ההיסטוריון הכותב עבודה אקדמית. קפליוק מצביע על הוויכוח לגבי הסכנה שנשקפה לתל אביב מפני המצרים, המוצג בספר, ובכותרתו, כוודאות, אולם לטענתו נראה שלא היה בו ממש, ומסכם בתשבחות לספר בו יש "אנושיות ורגישות לזכויות אדם, יהודי כערבי", כדבריו.
ח'רבת בית ליד
במפקד הבריטי שנערך בשנת 1922 נמנו בכפר 206 נפשות: 101 גברים ו-105 נשים, כולם מוסלמים. במפקד שנערך ב-1931 גדלה האוכלוסייה ל-298 נפשות: 152 גברים ו-156 נשים, כולם מוסלמים. הם התגוררו ב-75 בתים.
מלכוד 22
מלכוד-22 (באנגלית: Catch-22) הוא רומן סאטירי אנטי-מלחמתי מאת הסופר היהודי-אמריקאי ג'וזף הלר. עלילתו הדמיונית מתרחשת בזמן מלחמת העולם השנייה ועוסקת בשאלת אי-שפיותה הגלובלית של המלחמה. הלר החל לכתוב את הספר ב-1953, והוא יצא לאור בארצות הברית בשנת 1961, ובהמשך זכה להצלחה עולמית והיה לרב-מכר ברבות ממדינות המערב. נחשב לאחת היצירות הספרותיות הבולטות במאה העשרים, ואף עובד לקולנוע בשנת 1970.
תקציר העלילה
הספר מתאר את קורותיו של קצין אמריקאי בשם ג'ון (אראם) יוסאריאן, מטילן פצצות המצהיר שהוא אשורי, בטייסת הפצצה של חיל האוויר האמריקני המוצבת באי פיאנוזה שמדרום לאי האיטלקי אלבה, בים הטירני במהלך מלחמת העולם השנייה. בחלקו הראשון נעה עלילת הספר בין הדמויות הקשורות בסיפור, תוך שהיא מתארת את השקפת עולמו של יוסאריאן, דאגתו הכרונית מפני המוות, שנינותו, תיסכולו וההומור האבסורדי שלו. היא מתארת גם את חוסר רצונו לתרום למולדתו ולחבריו - יוסאריאן התנדב לקורס טיס, מתוך מחשבה שעד שהקורס ייגמר, גם המלחמה כבר תיגמר, וכך הוא יחמוק מהשתתפות פעילה בה.
העלילה מזגזגת בזמן בין האירועים השונים שעברו על יוסאריאן במהלך המלחמה, הנצרפים למכלול הזוי. הלר שאב את האווירה האבסורדית האופפת את הספר מניסיונו הצבאי ומספרו של ירוסלב האשק, "החייל האמיץ שוויק". עלילת הספר רצופה במלכודים מעגליים כמוטיב. לפי העיקרי שבהם (הוא "מלכוד 22") ניתן להשתחרר מהצבא בנימוק של אי שפיות, אך לשם כך יש למלא טופס בקשה. המלכוד הוא שמילוי טופס הבקשה גורם לסיווג החייל שמילא את הטופס כשפוי, וממילא הבקשה תידחה.
עלילה המזגזגת בזמן מופיעה גם בספרים אחרים של הלר, כגון "אלוהים יודע", אך הם לא זכו להצלחה הגדולה שלה זכה ספר ביכוריו, "מלכוד 22". בשנת 1994 פרסם הלר את ספר ההמשך ל"מלכוד 22", "זמן סגירה".
המלכוד
שם הספר נגזר ממספרו של סעיף בדיוני בחוק השירות הצבאי האמריקני, שעל פיו רק משוגעים יכולים להשתחרר משירות בצבא. המלכוד נובע מן המסקנה כי חייל המבקש להשתחרר מהצבא בטענה כי הוא מפחד מן הסכנות הכרוכות בשירות, סביר להניח שאינו משוגע, ולכן לא יזכה לשחרור. גרסאות שונות של המלכוד הבסיסי מופיעות לאורך כל הספר באופנים משעשעים. לדוגמה, אור יספר למה בצעירותו הוא שם תפוחים בפיו רק אם יתירו לו לשים אגוזים בפיו - אלא שברגע ששם את האגוזים בפיו, הסבריו לא מובנים כי פיו מלא באגוזים. כך מוסבר המלכוד בספר:
בעקבות הצלחת הספר קיבל הביטוי "מלכוד-22" משמעות של מצב אבסורדי בו נדרש לבצע שתי פעולות, כאשר ביצוע הפעולה הראשונה מוביל לתוצרי ביצוע הפעולה השנייה. למשל, אם פעולה אחת תהיה הכרזה על עצמך כמשוגע (פעולה) לשם שחרור מוקדם מהצבא (תוצר) - תוביל פעולה זו דווקא לתוצר של הפעולה השנייה (המשך שירות בצבא) שהיא הכרזה על אי-רצון לשחרור מוקדם, ב"מלכוד 22" התוצר שהיה אמור להתקבל בפעולה השנייה חייב להיות מנוגד לתוצר שהיה אמור להתקבל בפעולה הראשונה - וזאת לשם השגת מעגל לוגי סגור - וזאת לשם יצירת המצב אבסורדי-אירוני שמתאר המלכוד.
תרגום לעברית
תרגום לעברית של הספר, מאת בני לנדאו ובני הדר, יצא לאור בשנת 1971 בהוצאת ביתן, וזכה להצלחה רבה. אילן רונן עיבד את הספר וביים את המחזה, בהצגה בתיאטרון החאן בסוף שנות ה-70.
עיבודים
בשנת 1970 הופק על פי הספר סרט קולנוע בשם "מלכוד 22". את הסרט ביים מייק ניקולס, לפי תסריט כתב באק הנרי. את יוסאריאן גילם אלן ארקין.
בשנת 2017 החלה הפקתה של סדרת טלוויזיה בת שישה פרקים על פי הספר ששודרה ברשת Hulu במאי 2019. את יוסאריאן מגלם השחקן כריסטופר אבוט. מפיק הסדרה, שאף ביים חלק מפרקיה הוא ג'ורג' קלוני, המגלם בה את קולונל שייסקופף.
הר מיסט
הר מיסט (באנגלית: Mist Mountain; מילולית: "הר ערפל") הוא הר ברכס מיסטי, בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית אלברטה שבקנדה. ההר ממוקם ליד הכביש המהיר 40 של אלברטה.
גאוגרפיה
גובהו של ההר 3,140 מטרים, וניתן לראותו מהכביש המהיר 40 וכן מנהר שיפ.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1884 על ידי ג'ורג' מ. דוסון, לאחר ששהה על ההר במזג אוויר סוער במיוחד.
הטיפוס על ההר
הראשונים שטיפסו על ההר היו דונלד קינג (Donald King), אלן בלייני (Alan Blayney), לן בלייני (Len Blayney) ויורק בלייני (York Blayney), בשנת 1946.
מפלגת העם הפקיסטנית
מפלגת העם הפקיסטנית (אנגלית: Pakistan Peoples Party, ר"ת PPP; אורדו: پاکستان پیپلز پارٹی) היא מפלגת מרכז-שמאל בפקיסטן החברה באינטרנציונל הסוציאליסטי. "הפרלמנטרים של מפלגת העם הפקיסטנית" (אנגלית: The Pakistan People's Party Parliamentarians, ר"ת PPPP) נוצרה בשנת 2002 על ידי מפלגת העם הפקיסטנית כדי להתאים לחוק המפלגות הפקיסטני.
מפלגת העם הפקיסטנית נוסדה ב-30 בנובמבר 1967 על ידי זולפיקר עלי בהוטו, שהיה ליושב ראש הראשון של המפלגה. סיסמתה של המפלגה היא: "האסלאם הוא אמונתנו, דמוקרטיה היא מדיניותנו, סוציאליזם הוא כלכלתנו. הכוח כולו לעם". בתקופת השלטון הראשונה שלה, בשנת 1973, נוסחה ונחקקה החוקה הראשונה של פקיסטן. תחת מנהיגותו של זולפיקאר בהוטו הודיעה PPP על הלאמת כל התעשיות הגדולות.
מפלגת העם הפקיסטנית היא ליברלית במידה משמעותית ממפלגות אחרות במדינה וידועה במאבקה בנושאים כגון: זכויות נשים וזכויות עניים ומדוכאים. הנהגת המפלגה נחשבת למשכילה יותר מזו של מפלגות אחרות וחלק ממנהיגיה התחנכו בבולטים שבמוסדות החינוך האקדמיים בעולם: אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת קיימברידג', ועוד. המפלגה מקדמת ערכי שוויון, צדק וסובלנות ויש לה את מספר החברים הגדול בפקיסטן.
פלוריאן יוזפזון
פלוריאן יוזפזון (נולד ב-9 בפברואר 1991) הוא כדורגלן סורינאמי המשחק בעמדת החלוץ בקווילי-רוואן.
קריירת מועדונים
יוזפזון ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של אייאקס בעונת 11–2010. חתם על הארכת חוזה עם הקבוצה ביוני 2011 ונשלח בהשאלה לעונת אחת לקבוצת נאק ברדה. שנה לאחר מכן עבר לוואלבייק וביולי 2013 חתם בשורותיה של פ.ס.וו. איינדהובן, שם הוא משחק עם המספר 14 על חולצתו, ומופיע לסירוגין גם בקבוצת המילואים של המועדון המתחרה בליגה ההולנדית השנייה.