cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עז א-דין אל-קסאם
מסוריה לחיפה
בשנת 1921 הגיע לחיפה. ייתכן שבחר להתיישב בחיפה, משום שהעריך כי הממסד הוותיק בירושלים וביפו, שהיה בעל עוצמה פוליטית המבוססת על קשרי משפחה ומקורב לשלטון הבריטי, לא יאפשר לו לצבור השפעה ותומכים. מאוחר יותר הגיעו גם אשתו ובנותיו. סמוך לבואו לימד בבית הספר האסלאמי בחיפה. ב-5 באפריל 1921 היה בין החותמים על העצומה ששלחו נכבדי המוסלמים בחיפה אל הנציב העליון, בבקשה למנות את חאג' אמין אל-חוסייני למופתי של ירושלים. בשנת 1922 הוא מונה על ידי המועצה המוסלמית העליונה לאימאם של "מסגד אל-אסתקלאל", הנמצא בשכונת ואדי סאליב, שם החל בפעילות גיוס והטפה אסלאמית, תוך שהוא שוטח את משנתו הדתית הפונדמנטליסטית האנטי-ציונית והאנטי-בריטית בפני ערביי חיפה והגליל התחתון. הוא הטיף לצעירים לנהל אורח חיים צנוע ולהפסיק לבקר בבתי זונות, מועדוני משחקים ובתי מרזח, והטיף נגד מפגשים משותפים של גברים ונשים. הוא הטיף גם נגד עריכת טקסי ה"ד'יכר" הרעשניים ותקף את האנשים המתפרנסים מתפילות בבתי הקברות.
בשנת 1929 מינתה אותו המועצה המוסלמית העליונה לתפקיד רשם הנישואין (מאד'ון) של בית הדין השרעי בחיפה. בכך היה למעשה כפוף למופתי של ירושלים. בתוקף תפקידו היה צריך לבקר בכפרים באזור חיפה והצפון וכך יכול היה להטיף לתורתו בקרב קהלים נוספים. הוא היה משמיע דרשות לאומיות ועודד אנשים להתארגן בכנופיות טרור נגד הבריטים והיהודים. הוא היה מטיף כשבידו חרב או רובה, ובין היתר קרא ל"מצחצח הנעליים להחליף את מברשתו באקדח ולירות באנגלים במקום לצחצח את נעליהם".
במאי 1928 הקים אל-קסאם יחד עם רשיד אל-חאג' אבראהים ואנשים נוספים את הסניף החיפאי של "אגודת הצעירים המוסלמים". ביולי 1932 השתתף בוועידה הארצית של האגודה ונבחר לממלא מקום נשיא הוועידה. במרץ 1933 היה נציג הסניף החיפאי בכנס הארצי ביפו. ב-1934 נבחר במקום אבראהים לנשיא הסניף.
כנופיות עז א-דין אל-קסאם
כבר בשנת 1925 הקים אל-קסאם רשת של תאים חשאיים, אולם לאחר פרעות תרפ"ט, דרשו כמה מחברי הארגון להכריז מיד על מרד ואילו אל-קסאם חשב שצריך להמשיך בהכנות לכך ולאסוף כסף רק על ידי שכנוע ולא בכוח, והארגון התפצל. בשנת 1930 הקים אל-קסאם גוף נוסף בשם "כנופיית כף היד השחורה" (בערבית: אל-כף אל-אסווד), הידועה גם בשם "כנופיית עז א-דין אל-קסאם", תוך שהוא דואג לקבל צידוק דתי לפעולותיו האלימות בדמות פתווה שחיברו שייח'ים סורים בכירים. המעבר לטרור נועד להגשים את תוכניתו של אל-קסאם לבטל את השלטון הבריטי בארץ ישראל ואגב כך את היישוב היהודי, להחליף את ההנהגה הערבית הלאומית בארץ, שהוכיחה חוסר יכולת להוביל את הערבים לקראת מאבק מזוין, להכין את הערבים למרד אלים, וליצור בריתות עם אויבותיה של בריטניה על מנת לחזק את ארגונו.
חסידיו של אל-קסאם היו ברובם איכרים עניים, מובטלים וחסרי השכלה, חלקם היו אריסים על אדמות שנמכרו ליהודים ולפיכך איבדו את האדמה אותה עיבדו, וחלקם נדחקו משוק העבודה על ידי יהודים. מלבד פגיעה בעצים שנטעו יהודים ובמסילות ברזל שהניחו הבריטים, ביצעה הכנופיה פעולות רצח וחבלה באזור חיפה והגליל. מדי כמה חודשים יצאו חבריה לפעולות. בשנים 1931–1932 הם תקפו מדי פעם יישובים יהודיים וחקלאים יהודים. ב-5 באפריל 1931, בתקופת חגיגות נבי מוסא, הם רצחו שלושה חברי קיבוץ יגור, כשאלה היו בדרכם חזרה ליישוב מהשדה. ב-1932 רצחו מתיישב מבלפוריה ומתיישב מכפר חסידים. בלילה שבין ה-22 וה-23 בדצמבר 1932, חדרו לנהלל, הטילו רימון לתוך בית והרגו אב ובנו. לאחר חקירה מאומצת של רצח האב ובנו הצעיר (דוד ויוסף יעקבי), התגלו שניים מהרוצחים והוצאו להורג. אולם החוקרים לא הגיעו אל החוליה כולה. בעקבות תפיסתם והודאותיהם של הרוצחים, נחשף הארגון של אל-קסאם לראשונה, אולם שמו לא היה ידוע. בעקבות זאת, הפסיק את פעילותו הטרוריסטית למשך שלוש שנים.
במהלך 1935 פעל להמרדת הבדואים באזור מפרץ חיפה ועודד אותם להתנגד למשטרה ולקוני הקרקע היהודים, כאשר ניסו לקחת את חזקתם עליה. הוא החל לגייס נוער לארגון ובפברואר אותה שנה, אמר לשומעיו במסגד אסתקלאל: "אתם עם של ארנבות, הפוחדים ממוות ומגרדומים והשקועים עד צווארם בפטפטת. עליכם לדעת כי דבר לא יושיענו זולת כלי נשקנו". 200 איש הצטרפו לארגון.
בתחילת נובמבר 1935 חזר אל-קסאם לפעילות, ככל הנראה בעקבות "פרשת חביות המלט" בנמל יפו, בה נתגלו 800 רובים ו-400,000 כדורים בחביות שנשלחו ליבואן יהודי. אל-קסאם ניסה לשכנע את המופתי אמין אל-חוסייני לצאת בקריאה משותפת לג'יהאד ומרד המוני נגד הבריטים. הוא הגיע לירושלים לשכנעו, אולם המופתי סירב משום שחשב שאין זה הזמן לכך ושיש לנקוט בדרך מדינית ולא צבאית. כעבור מספר ימים שלח אל-קסאם שני שליחים שהודיעו למופתי כי הוא עומד לפתוח במרד בצפון הארץ והציע שהמופתי יפיח מרד בדרומה. אולם הוא סירב. בעקבות זאת, החליט אל-קסאם לעקור לאזור ג'נין, כדי לגייס אנשים, וב-6 בנובמבר יצאה חבורה בת 11 אנשים לצפון השומרון.
מותו
אל-קסאם ואנשיו ישבו בהרים וכפריי הסביבה סיפקו להם מזון. במשך השבועיים שנרדפו בשומרון, הקפידו אנשי החבורה להתפלל חמש פעמים ביום, הם קראו בקוראן והקשיבו להטפות אל-קסאם על מעלות הג'יהאד וההקרבה העצמית. ב-19 בנובמבר הם אותרו וכותרו, ככל הנראה בעזרת משתפי פעולה, סמוך לכפר יעבד. ביום 20 בנובמבר 1935 החל כוח בריטי של 150 איש בקרב כנגד הכנופיה. בכוח השתתף גם מטוס סיור. לכוח של אל-קסאם היו רובים ופצצות שזרקו על השוטרים. הקרב נמשך כשעתיים. אל-קסאם נהרג יחד עם ארבעה מחבורתו. במבצע נתפסו תשעה רובים, אקדח אוטומטי וכמות גדולה של כדורים. שמונה נוספים נלכדו ונדונו למאסר.
הלווייתו
מכיוון שבית הקברות המוסלמי בחיפה היה מלא, הוחלט לקבור את עז א-דין אל-קסאם בבית הקברות המוסלמי החדש של חיפה בנשר. זה הוקם בשנת 1934 על ידי הווקף בלב היישוב נשר, אז מקום משכנם של צריפי הפועלים של בית חרושת נשר. הווקף המוסלמי הוציא הוראת פינוי בהתראה של שבוע לחוכרי השטח, דיירי הצריפים. כל הפניות לווקף לא לבנות בית קברות זה בלב יישוב יהודי ולהעבירו סמוך לחיפה לא נענו. בית הקברות קיים עד היום בתחום שיפוטה של העיר נשר. הלווייתו של אל-קסאם החלה במסגד אל-ג'רינה, המשיכה לכוון כיכר פייסל שבדרך העצמאות ומשם המשיכה לבית הקברות המוסלמי של חיפה בנשר. ההלוויה לוותה בהתקפות וזריקת אבנים על שוטרים שליוו את מסע ההלוויה. כמה מהם נפצעו, ואוטובוס עם נוסעים יהודים נפגע מזריקת אבנים.
מורשתו
האח'ואן אל-קסאם היו פלאחים. חלקם חיו בכפרים וחלקם היו בתהליכי מעבר והשתקעות בעיר, בה עבדו כשכירי-יום. אלה היו הרבדים הנמוכים של החברה בחיפה. ארגונו של אל-קסאם היה הניסיון הרציני הראשון של הפלסטינים לנקוט באלימות מאורגנת וזו העדות הראשונה לכך שעקרונות הלאומיות הערבית הפלסטינית לגבי המאבק בבריטים וביהודים חדרו גם לתודעת פשוטי העם, אלא שחדירה זו התרחשה כאשר הצורך במאבק הובן כעניין דתי ולא לאומי-חילוני.
שנות ה-30
מותו והלווייתו של אל-קסאם היו לאירועים מכוננים ומעצבים בהלך-הרוח של ערביי האזור, ותרמו להקצנה הגוברת בקרב ציבור זה. מותם של אל-קסאם וחבריו ליכד את "קואליציית המפלגות" שהוקמה כחודש לפני כן. העיתונות היללה אותו כגיבור לאומי והמפלגות התחרו זו בזו בשבח למעשיו ובאיסוף כספים למשפחות ההרוגים, מה שהכניס את הציבור הערבי לאווירה של מתח לקראת הבאות. מותו לא הביא לסופו של ארגונו. מיד לאחר מכן יצא שיח' פרחאן אל-סעדי אל הרי שכם בראש 15 חברי "אח'ואן אל-קסאם" ואלה חידשו את המאבק האלים. מאוחר יותר ארגן ח'ליל מוחמד עיסא (אבו אבראהים אל-כביר) את אנשי החבורה בחיפה ובציפורי בקבוצה בשם "הדרוישים". חברי הכנופיה שהתמקמו בהרי שכם הם אלה שככל הנראה הציתו את המאורעות האלימים בתחילת המרד הערבי הגדול. ב-15 באפריל 1936 תקפה קבוצה מאנשיו של סעדי מכונית של יהודים בכביש טולכרם-שכם ושני נוסעים נהרגו. גם רוב אנשיו של מפקד הכנופיה יוסוף אבו דורה התחנכו על תורתו של עז א-דין אל-קסאם.
ב-4 במאי 1936, העריך ברל כצנלסון בוועדה הפוליטית שהריגת אל-קסאם היא "עניין רע" ומוטב היה להשאירו בחיים, והמעיט בנזק שהיה נגרם על ידו במקרה כזה: "מה היה עושה? (לכל היותר) היה הורג עשרה יהודים". ב-29 בספטמבר 1936, אמר דוד בן-גוריון במרכז מפא"י על הקרב בו נהרג אל-קסאם שזו הייתה תל־חי ערבית ותיאר את האיש כלוחם קנאי המוכן למסור את נפשו על "קידוש השם". ב-6 ביולי 1938 אמר במרכז מפא"י על הלוחמים ממשיכי דרכו של אל-קסאם כי "מאחוריהם עומד העם הערבי". בספר בהוצאת דבר מ-1937, מופיע רוזנפלד בראש רשימת הקורבנות של מאורעות תרצ"ו. למעשיו ומותו של אל-קסאם הייתה השפעה רבה, והם סייעו לפריצת המרד הערבי הגדול כעבור שישה חודשים.
שנות ה-70 עד העשור השני של המאה ה-21
סביב דמותו של אל-קסאם נוצר מיתוס רב-משמעות, והוא משמש מופת והשראה לפלסטינים הלוחמים בישראל. בשנת 1973 כתבה בספרה חוטפת המטוסים לילה חאלד כי מאבקה הוא המשך מאבקו של אל-קסאם: "דורו החל במהפכה, דורי מתכוון לסיים אותה". ביטוי לאהדה שרוחשים הפלגים הקיצוניים בחברה הפלסטינית לאל-קסאם ניתן כבר בזמן האינתיפדה הראשונה, אז נטל הפלג הצבאי של תנועת חמאס את שמו (גדודי עז א-דין אל-קסאם). רקטות "קסאם", בהן נעשה שימוש נרחב במהלך האינתיפאדה השנייה, קרויות אף הן על שמו.
קברו של אל-קאסם הפך בתקופה מאוחרת לסמל בסכסוך הישראלי-פלסטיני: ב־1995 הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי קורבנות טרור להרוס או לשנות את כיתוב המצבה שעל קברו של אל-קאסם, בטענה שהיא מעודדת טרור, אך העתירה נדחתה. הקבר הושחת מספר פעמים במהלך השנים. במקביל, הקבר מרכז סביבו אירועים בעלי גוון לאומי של ערביי ישראל, כדוגמת הנחת זרים על ידי חברי הכנסת של הרשימה המשותפת במהלך אירועי יום הנכבה ב־2016, ואירועים נוספים.
סתמרוח
רוב הזמן עוסק סתמרוח בבריחה מחבורות שונות של יצורים המעוניינים להרוג אותו, משלל סיבות. הצלחתו להישאר בחיים היא, שלמרות שנולד עם רוח של מכשף, יש לו גוף של אצן ולכן הוא מסוגל לרוץ למרחקים גדולים ללא שום קושי. לסתמרוח יש יכולת "מיוחדת" - לפתור בעיות קטנות על ידי הפיכתן לאסונות גדולים.
הספרים בהם העלילה מתמקדת בסתמרוח וחבריו הם:
במשחקי המחשב של עולם הדיסק מדובב סתמרוח על ידי אריק איידל. בעיבוד הטלוויזיוני ל"צבע הכשף" גולם סתמרוח על ידי דייוויד ג'ייסון.
הדרך לקנדלפורד
הדרך לקנדלפורד (באנגלית: Lark Rise to Candleford; מלארק רייז לקנדלפורד) היא סדרת דרמה תקופתית בריטית של ה-BBC, עיבוד לטרילוגיה האוטוביוגרפית למחצה מאת פלורה תומפסון אודות האזור הכפרי באנגלי. הספרים יצאו לאור בין השנים 1939 עד 1943. ב-13 בינואר 2008 שודר בבריטניה הפרק הראשון של הסדרה בערוץ BBC One וב-BBC HD. באביב 2009 החלו שידורי הסדרה בערוץ PBS בארצות הברית. העונה השלישית שודרה בבריטניה החל מ-10 בינואר 2010. העונה הרביעית והאחרונה שודרה ב-BBC One החל ב-9 בינואר 2011.
ב-22 בינואר 2011 פורסם שלא תופק עונה חמישית לסדרה. הפרק האחרון שודר ב-13 בפברואר 2011.
תקציר העלילה
מקום ההתרחשות של הסדרה הוא בכפר קטן באוקספורדשייר בשם לארק רייז ובעיר השוק הסמוכה קנדלפורד לקראת סוף המאה ה-19. הסדרה מתעדת את חיי היום יום של הפועלים במשקים, בעלי המלאכה, האומנים ואנשי האצולה הכפרית, תוך התבוננות אוהבת, קולנית, ומתחרה בקהילות של משפחות, יריבים, חברים ושכנים.
העלילה מסופרת מנקודת מבטה של נערה מתבגרת, לורה טימינס (אוליביה האלינן). היא עוזבת את בית הוריה בלארק רייז כדי לפתוח בחיים חדשים בעיר קנדלפורד, תחת חסותה של דורקס ליין (ג'וליה סוואלה) שהיא בת דודתה של אמה ומנהלת את בית הדואר בקנדלפורד. דרך שתי דמויות אלה הצופים חווים את עוצמת הידידות ביניהן בימים טובים ורעים.
צילומים
צילומי הפנים נערכו במחסן בייט שבדרום גלוסטרשייר. היישובים לארק רייז וקנדלפורד נבנו מאפס בחוות בבוקס ובנסטון פארק ילד קורשם שבווילטשייר. החווה בבוקס נבחרה בשל קרבתה לשדות תירס קיימים ולמבני משק. החווה בנסטון פארק נבחרה בשל היותה האופי המסורתי הישן של המבנים.
צילומי החוץ באתרים אלה נערכו במשך 25 ימים בתקופה של חמישה חודשים. צילומי נסיעותיו של אדון האחוזה צולמו בצ'אבנייג' האוס בצפון טטבורי שבגלוסטרשייר.
איזאייה קורדינייה
איזאייה קורדינייה (בצרפתית: Isaïa Cordinier; נולד ב-28 בנובמבר 1996) הוא כדורסלן צרפתי, המשחק בעמדת הקלע בנאנטר.
קריירה
קורדינייה התחיל לשחק כדורסל בגיל שבע. בילדותו הוא התגורר במרטיניק והצטרף לאקדמיית הנוער של שארקס דאנטיב.
בנובמבר 2012, ערך קורדינייה את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של דאנטיב בליגה הצרפתית השנייה, כשהיה בן 15 ו-11 חודשים.
במהלך עונת, ערך קורדינייה את הופעת הבכורה שלו בליגה הצרפתית הראשונה, לפני שחזר לליגה השנייה כשחתם עונה לאחר מכן באבר. ב-23 משחקים בקבוצה, הוא רשם 4.9 נקודות ו-2.1 ריבאונדים למשחק. ב-2015 חתם קורדינייה בקבוצה אחרת מהליגה הצרפתית השנייה, דנה-וולטייר.
באפריל 2016, קורדינייה נבחר לשחק בטורניר נייקי הופ סאמיט, שם רשם 8 נקודות, 5 ריבאונדים ואסיסט ב-21 דקות כשעלה מהספסל. מאוחר יותר באותו החודש, הצהיר קורדינייה כי נרשם לדראפט ה-NBA 2016. קורדינייה היה אחד מבין 13 שחקנים בינלאומיים שנבחרו בדראפט זה לאחר שנבחר בבחירה ה-44 בסיבוב השני על ידי אטלנטה הוקס. לאחר ששיחק במדי ההוקס בליגת הקיץ של ה-NBA, קורדינייה חזר לצרפת וחתם בשנית בשארקס דאנטיב. הוא ערך 30 הופעות בליגה, עם ממוצעים של 6.5 נקודות ו-2.8 ריבאונדים למשחק.
ב-13 ביולי 2018, זכויות השחקן שלו עברו בטרייד מההוקס לברוקלין נטס יחד עם בחירת דראפט עתידית בסיבוב השני, עבור ג'רמי לין.
סוקירניציה
סוקירניציה (באוקראינית: Соки́рниця; ברוסית: Сокирница, "סוקירניצה"; בהונגרית: Szeklence, "סקלנצה"; בצ'כית: Sekernice, "סקרניצה"; ביידיש: סעקערניצע או סיקערניצא) הוא כפר במחוז זקרפטיה באוקראינה. הכפר שוכן על גדות נחל פומיניציה (Помийниця), במרחק של כ-10 קילומטרים דרום-מזרחית לעיר חוסט.
היסטוריה
הכפר היה שייך לאימפריה האוסטרו-הונגרית עד להתפרקותה לאחר מלחמת העולם הראשונה. בשנים הראשונות שלאחר המלחמה האזור השתייך להונגריה וב-1920 עבר כמו יתר זקרפטיה לידי צ'כוסלובקיה.
ב-1939 האזור סופח על ידי הונגריה אשר החזיקה בו עד לשלבי הסיום של מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה האזור עבר לשליטת ברית המועצות עד שב-1991 ברית המועצות התפרקה והאזור עבר לשליטת אוקראינה.
יהודי סוקירניציה
העדות הראשונה ליהודים בכפר היא משנת 1728 אז הייתה בו משפחה אחת; לאחר 1735 היו מספר מפקדים ללא נוכחות יהודית בסוקירניציה והחל מסוף המאה ה-18 עד לאחר השואה הייתה התיישבות רצופה של יהודים. הקהילה התחילה להתבסס ולגדול במהלך המאה ה-19 - ב-1832 נמנו בה 139 יהודים מתוך כ-1,400 תושבים, ב-1880 נמנו בה 378 יהודים מתוך כ-1,600 תושבים ובשלבים מסוימים במהלך המאה היא הייתה גדולה יותר אפילו מקהילת יהודי חוסט. העדות הראשונה במפות לקיומו של בית קברות יהודי בקרבת הכפר היא מ-1865.
ב-1910 נמנו 523 יהודים וב-1930 נמנו כ-600 יהודים מתוך כ-3,200 תושבים. בערב השואה רוב היהודים היו סוחרים זעירים שהתפרנסו מהשווקים בחוסט ובבושטינה או בעלי מלאכה, אך כמות גדולה עסקה גם בחקלאות.
השואה ולאחריה
עם הכיבוש ההונגרי ב-1939 החלה פגיעה בתנאי המחיה ובמעמד היהודים וחלק מהם גויס לשירות העבודה שכלל עבודת כפייה במסגרת הצבא ההונגרי. במפקד שנערך ב-1941 היו בכפר 685 יהודים, שהיוו כחמישית מאוכלוסייתו הכללית.
ב-19 במרץ 1944 גרמניה הנאצית כבשה את הונגריה. בעקבות כך החל ריכוז של היהודים ברחבי הונגריה בגטאות ובאפריל 1944 הוקם בכפר גטו שריכז גם יהודים מכפרים סמוכים ובהם קראיניקובו, דנילובו, דרהובו , אולקסנדריבקה וסלדובוש (שמו שונה לסטבליבקה  אחרי המלחמה) ואף ממקומות רחוקים יותר כמו מיז'היריה, נהרובץ  וקולוצ'בה. בגטו, שלפי עדויות ניצולים שהו בתוכו כ-4,000 או כ-5,000 איש בצפיפות גדולה, הוקם יודנרט שהפעיל שירות סדר יהודי שפעל במקביל לז'נדרמים הונגרים ומטבח ציבורי שסיפק בעצמו את צורכי המזון של התושבים; בנוסף השלטונות שילחו את יושבי הגטו הבוגרים לעבודות כפייה מחוץ לגטו
ב-15 במאי 1944 (או לפי גרסה אחרת בחג שבועות ה'תש"ד, ב-28 במאי) השלטונות ריכזו את תושבי הגטו ולאחר מכן הם הולכו לתחנת הרכבת בסלדובוש ומשם נשלחו לאושוויץ. כ-10% מיושבי הגטו שרדו את המלחמה וניסו להקים בכפר את הקהילה מחדש, אך כעבור מספר שנים הם עזבו לחוסט בה התרכזה קהילה גדולה יותר ומשם רובם בסופו של דבר עלו לישראל או עברו למקומות אחרים בעולם.
רבני העיירה
מתשובה בספר "חקל יצחק" של האדמו"ר מספינקא יצחק אייזיק וייס אל סקרניצה משתמע שהיה רב בכפר כבר בה'תר"ס (1900) אך הוא לא מזכיר את שמו והוא לא מוזכר במקומות אחרים. בשנים שלאחר מכן ועד השואה ידועים שני רבנים בסקרניצה, שפרשו את חסותם גם על היישובים הסמוכים:
לויד אלכסנדר
חיים אישיים
אלכסנדר נולד במחוז פילדלפיה במדינת פנסילבניה בשנת 1924 וגדל בפרבר של דקרסל היל. אביו היה סוחר מניות בבורסה והמשפחה הושפעה באופן משמעותי מהשפל הגדול. לפי אלכסנדר, הוריו לא קראו ספרים ורק קנו אותם מצבא הישע כדי "למלא את המדפים".
כבר בגיל 15 החליט אלכסנדר להיות סופר והדבר עורר התנגדות גדולה מצד הוריו. הוא סיים את בית הספר התיכון של דרבי בשנת 1940, ועבד כשליח בבנק. הוריו שלחו אותו לקולג' הברפורד במורד הרחוב מביתם, אם כי אלכסנדר עזב את המקום לאחר סמסטר אחד. אלכסנדר חיפש הרפתקאות והתגייס לצבא ארצות הברית כדי להילחם במלחמת העולם השנייה. במלחמה הוא הפך למש"ק, במודיעין ובמודיעין מסכל. במהלך שירותו הוא התאמן בוויילס שבבריטניה, והמקום הפך לימים לרקע מרבים מסיפוריו.
לאחר מכן הוא שהה באוניברסיטת פריז שם הכיר את ג'נין דני. הם התחתנו בשנת 1946.
בניה (פירושונים)
{{פירושונים|* בניה – מושב במועצה אזורית ברנר
לויד אלכסנדר
חיים אישיים
בתו, מדלין קהליל מתה בשנת 1990.
בניה (פירושונים)
ראו גם
}}
לויד אלכסנדר
חיים אישיים
לויד אלכסנדר נפטר בגיל 83, בשנת 2007, שבועיים לאחר מותה של אשתו, לה היה נשוי 61 שנים. הוא נקבר בבית הקברות ארלינגטון דרקסל היל, פנסילבניה.
קנזס המדממת
קנזס המדממת או קנזס שותתת הדם (באנגלית: Bleeding Kansas או Bloody Kansas) הוא ביטוי בהיסטוריוגרפיה של ארצות הברית המתייחס למאבקים האלימים בין תומכי העבדות לבין שולליה שהתחוללו החל מ-1854 בקנזס טרם היותה מדינה, כאשר עדיין הייתה טריטוריה הכפופה ישירות לממשל הפדרלי בוושינגטון.
רקע
בעשור שלפני מלחמת האזרחים לא נמצאו בממשל הפדרלי אישים שיכלו להנהיג את ארצות הברית ליישוב המחלוקת בדבר התפשטות העבדות לספר. שנות החמישים כונו "דור הנכשלים". בתוך שנתיים (1850 עד 1852) הלכו לעולמם הסנטורים הנרי קליי, דניאל ובסטר וג'ון קלהון, מגבשי "הפשרה הגדולה". "הפשרה הגדולה" של 1850 התקבלה בסנט, אך נכשלה בשטח, שכן בסנט הייתה הפשרה על הנייר, ואילו בקנזס היה עליה להיות מיושמת. לפי הפשרה היה על הצפון או הדרום להיכנע ולקבל עליו את חוקת יריבו, חוקת עבדות או חירות. אף אחד מהצדדים לא היה מוכן לכך.
חוק קנזס נברסקה שנחקק ב-1854 קבע שיש ליישם את עקרון "ריבונות העם" (Popular Sovereignty) בשתי טריטוריות הספר האלו. היה צורך לקבוע אם חוקותיהן של הטריטוריות, כשייהפכו למדינות ויתקבלו לארצות הברית, יהיו חוקות עבדות או חרות. משמעותו של עקרון "ריבונות העם" הייתה, שתושבי הטריטוריות ולא הסנט בחקיקה פדרלית, הם שיקבעו האם מדינתם תהיה מדינת עבדות או חירות, וזאת על ידי הצבעה. על ידי חקיקה זו ויתרו הרשויות הפדרליות על ניסיון להתוות גבול בין המשטרים - עבדות וחרות - והעבירו את ההכרעה בנושא ליושבי הטריטוריות.
על נברסקה לא היה ויכוח, זה היה שטח צפוני שכלל לא ראוי לחקלאות (וממילא, לעבדות), ולכן תומכי העבדות ויתרו מראש על המדינה הזאת. בקנזס, לעומת זאת, השטח היה ראוי.
אירועים מקדימים
חוק קנזס נברסקה היווה נקודת ציון בהחמרת האלימות הפוליטית והציבורית בברית. סנטור שלף אקדח מול רעהו תוך כדי נאום בסנט. חבר בית הנבחרים פרסטון ברוקס, שהכה את הסנטור צ'ארלס סמנר עד עילפון באולם הסנאט, זכה לשבחים ונבחר מחדש לקונגרס, כמעט פה אחד. הסנטור המוכה, שכב משותק בבית חולים כחצי שנה עד שחזר. בזמן הזה, מפלגתו סירבה למנות לו מחליף.
הנשיא פרנקלין פירס (1852–1856) ביקש לגרום לשאלת העבדות לדעוך. הוא אכלס את הקבינט בתומכי העבדות ושולליה בניסיון להגיע למדיניות מאוזנת. עם זאת, גישתו לספר הייתה התפשטותית במוצהר, ובכך החיש את התפרצות הסכסוך, שכן כך נוספו טריטוריות שעמדו לקבל מעמד של מדינה ולהצטרף לברית, ועל ידי כך הוחש הצורך להכריע בשאלת העבדות. הטריטוריה הראשונה בתקופתו של פירס שהיה צורך להכריע לגביה הייתה קנזס.
כנשיא דרומי, ביקש ג'יימס ביוקנן שבא אחרי פירס לפעול לשם קבלתה של קנזס לברית כמדינה שהעבדות מותרת בחוקתה, למרות שרוב תושבי קנזס התנגדו לכך. בכך התכוון ביוקנן להרחיב את מוסד העבדות לספר, גם אם יהיה זה על חשבון ייצוג של רצון הבוחר בקנזס.
המושלים שהתחלפו בזה אחר זה בטריטוריית קנזס היו ממונים על ידי הנשיא, ולא נבחרו על ידי תושבי קנזס. בהתאם לכך, הייתה מידת האמון שרחשו להם תושבי קנזס אפסית.
במשפט סקוט נגד סנדפורד ב-1857 פסק השופט העליון רוג'ר טוני כי השחור הוא רכוש, וכי יש לאכוף את העבדות, כלומר, את זכותו של הלבן על רכושו בכל רחבי ארצות הברית. יש להסגיר לבעליהם בדרום עבדים בורחים מכל "מדינה חפשית" בברית (מדינה שאסרה על העבדות בחוקתה). חששות הצפון מפני התפשטות מוסד העבדות קיבלו חיזוק. לא היה להן יסוד, שכן כלכלת עבדות לא הייתה רווחית בצפון, אך החשש שמא תתקבל קנזס לברית כמדינת עבדות ליבה את היצרים בקרב תומכי הצפון ומתנגדי העבדות בטרם קבלת חוקה בקנזס.
מהלך
לאחר קבלת חוק קנזס נברסקה בקונגרס החלו תומכי העבדות ושולליה להרוג אלה באלה בטריטוריית הספר של קנזס, שהייתה עתידה לקבל מעמד של מדינה, וזאת סביב השאלה האם בחוקתה של קנזס תותר העבדות או תיאסר.
הוראס גרילי, עורכו של ה"ניו יורק טריביון", אחד משלושת העיתונים החשובים של הצפון, היה תומך מסור של התנועה לביטול העבדות. מראשית המשבר היו שכיחות בעיתונו כותרות כגון "טבח" או "שחיטה", גם בדווחו על אירועים שהסתיימו בנזק לרכוש בלבד. כתב בקנזס מטעם עיתון צפוני אחר ירה בשופט שתמך בעבדות. שני הצדדים הגזימו בטענותיהם לגבי מספרי העבדים הנמלטים. מספרם בעשור שלפני המלחמה היה אלפים בודדים. בצפון ובדרום, לעומת זאת, דווח על עד מאה אלף עבדים נמלטים. הדרום השתמש בכך כדי להוכיח את החומרה שבה מפר הצפון את "הפשרה הגדולה", שכן אחד מתנאי הפשרה היה החמרה באכיפת החוק להסגרת עבדים בורחים. בצפון, ביקשו תומכי התנועה לביטול העבדות לשוות על ידי כך משקל יתר לפעילותם למען העבדים.
שלטון החוק והדמוקרטיה היו בקנזס בשפל המדרגה. אנשי חוק נמנעו מלהיכנס לעיירות, לשם מעצר עבריינים, כדי לא להסתבך עם תושבי העיירה. תוצאות הבחירות למועצה המחוקקת של הטריטוריה זויפו באלימות ובגלוי. היו קלפיות שרוקנו לאחר ההצבעה ומולאו בפתקים ה"נכונים". מבוחרים "לא נכונים" נמנע לממש את זכות הבחירה.
בשל פעולותיהם האלימות של בני מיזורי, נבחרו בסוף 1855 תומכי עבדות לבית הנבחרים, וגורשו מקנזס נבחרים ששללו את העבדות. בתגובה לכך ערכו מתנגדי העבדות בחירות נוספות, והקימו ממשלה משלהם. כתוצאה מכך פעלו שתי ממשלות בקנזס. שתיהן טענו לריבונות על כל שטח הטריטוריה, שתיהן זכו לתמיכתו של בית נבחרים שהתיימר לייצג את כל תושבי הטריטוריה. ממשלת לקומפטון פעלה על סמך חוקת עבדות, ממשלת טופקה אימצה חוקת חירות. זו הייתה תוצאת יישומו של עקרון "ריבונות העם", אשר אברהם לינקולן הזהיר מפניו בעשור שלפני המלחמה: "אני רואה בחקיקה זו (של חוק קנזס-נברסקה) לא חוק אלא מעשה אלימות מלכתחילה". הממשל הפדרלי בוושינגטון התקשה להכריע מי הממשלה החוקית של המדינה.
משמעות
הדמוקרטיה בקנזס הייתה בלתי שגרתית בהיסטוריה של כיבוש הספר. לרוב נוצרה בספר דמוקרטיה שהקצוות בה נוטות באופן מבני לפשרה. בקנזס, לעומת זאת, משכו הקצוות להקצנה נוספת, שכן הקצוות הפוליטיים בקנזס אוכלסו בנציגיהן של שיטות משטר מזרחיות, ולא בבניה האותנטיים של הווית הספר. זאת משום שהאינטרסים אשר לשמם הוקמו המוסדות הדמוקרטיים-כביכול בקנזס, היו אינטרסים של החברות המזרחיות המבוססות, של הצפון והדרום כאחד, ולא של המתיישבים החלוצים.
האינטרס הכלכלי של תושבי הספר הכתיב פשרה פוליטית. רוב אנשי קנזס התאחדו, תומכי עבדות כמתנגדיה, בניסיונם להפסקת האלימות. הם החשיבו את שמירת הברית כנעלה על הכרעת המחלוקת בנושא העבדות. רוב המתיישבים הגיעו לטריטוריית קנזס מסיבות כלכליות, וכאשר ספקולציות הקרקע פרחו, מחלוקות העבדות נשכחו. אנשי קנזס ניסו להפסיק את המאבק הפוליטי, כדי שאפשר יהיה להתמקד בחקלאות ומסחר, לשם הגשמת מטרתו של איש הספר: רווחה כלכלית. היו שכתבו למדינות מוצאם במזרח וביקשו לחדול מהמאבק ולהפסיק לשלוח כסף למטרת המאבק, גם במחיר כישלון הסיעה בה צידדו.
נושא העבדות הגיע למצב של מתח ואלימות חריגים בפעם הראשונה דווקא באזור בו לרוב התושבים לא היה אכפת מנושא העבדות. הצפוניים בקנזס אמנם הסכימו עם הטוענים שנעשה עוול לשחורים, אך לא רצו בשום קשר איתם, לא עם הטוענים ולא עם השחורים. רצונם של המתיישבים הצפוניים להכריז על קנזס כעל "אדמה חופשית" היו מניעים כלכליים ותרבותיים יותר מאשר מוסריים. לא ההצהרה ש"כל בני האדם נולדו שווים" הנחתה אותם, אלא הרצון לקיים את תרבותם הצפונית, הנקייה משחורים.
הסכסוך בקנזס בהיסטוריוגרפיה האמריקנית
הגל הראשון של ויכוח היסטוריונים על משמעות הסכסוך בקנזס לאור תזת הספר של פרדריק ג'קסון טרנר התחולל בשנות ה-1920 וה-1930. מוויכוח זה עלו מסקנות דו משמעיות: חוויית הספר הייתה דומיננטית בעיצוב המשטר והתרבות בברית, אך עם זאת, במשבר קנזס לחוויית הספר היה תפקיד משני בעיצוב המשטר, שכן בקנזס, במקביל להתהוותה של חברה חלוצית, ניטעו מוסדות חברתיים שהיו מבוססים זה מכבר במזרח, על ידי הצפון והדרום כאחד.
חשיבותה של קנזס בתקופה זו לא הייתה בהיותה זירה למאבקי ספר. היא יוצאת מהכלל שקבע טרנר. מאבקם של בני המזרח היה משמעותי לעיצוב המשטר בקנזס, יותר מאשר מאבקי הספר שהתחוללו בקנזס. לתהליכים ולמוסדות שמקורם במזרח הייתה חשיבות בעיצוב תרבות הספר ומשטרו, והמאבק בקנזס הוא דוגמה לכך. המאבק בקנזס הוא יוצא דופן מבחינת הדימוי הפופולרי של הספר האמריקני. אי אפשר למצות את תולדות הספר במיתוס המערב הפרוע, וקנזס היא דוגמה בולטת לכך.
תושבי הספר בכלל וקנזס בפרט ביקשו לסיים את הסכסוך בקנזס בדרך המהירה ביותר, ואחת היא לטובת מי תיפתר המחלוקת, אם בכלל תיפתר. האינטרסים שעמדו לנגד עיניהם היו כלכליים. אנשי המזרח, לעומתם, ביקשו לפתור את המחלוקת בקנזס לטובת הסיעה בה צידדו - צפון או דרום. האינטרסים שהיו לנגד עיניהם היו אידאולוגיים. הם ביקשו להאבק על דמותה הפוליטית של קנזס, על קביעת חוקתה ונציגיה בקונגרס. בעשותם זאת, השתלטו אנשי המזרח על משטרהּ, שתי חוקותיה ותרבותה של קנזס. העימות הפוליטי שיצרו הידרדר לעימות חמוש והביא להסלמת האלימות בארצות הברית בשנות החמישים של המאה ה-19.
לקריאה נוספת
Macmillam co., 1949 and co., 1959
עקרון הויגנס
עקרון הויגנס (ידוע גם כעקרון הויגנס-פרנל) קובע כי ניתן להתייחס לכל נקודה בחזית גל כמקור נקודתי של גל חדש: כל נקודה שמופרעת על ידי מעבר של גל דרכה הופכת למקור של גל כדורי, וההתאבכות של כל הגלים הכדוריים היא הגל הכולל המתקדם במרחב. העיקרון נוסח על ידי כריסטיאן הויגנס ואוגוסטן ז'אן פרנל. על עיקרון זה מבוסס הניתוח המתמטי של תופעת העקיפה כמו בניסוי שני הסדקים של תומאס יאנג. באמצעות עיקרון זה ניתן גם להסביר תופעות התאבכות נוספות ושבירה.
היסטוריה
ב-1678, הויגנס הציע כי כל נקודה אליה מגיעה הפרעה אורית הופכת למקור של גלים כדוריים; הסיכום של כל הגלים המשניים האלו קובע את צורת הגל בכל רגע נתון. הוא הניח שהגלים המשניים נעים פחות או יותר רק בכיוון "חזיתי", אולם לא הסביר לפי התאוריה שלו מדוע זה כך. הוא היה מסוגל לתת הסבר איכותי להתקדמות גלים קווית וכדורית, ולגזור את חוקי ההחזרה והשבירה באמצעות העיקרון הזה, אבל לא יכול היה להסביר את הסטיות מתנועה ישרה המתרחשות כאשר אור פוגש בפינות, מפתחים ומסכים, אפקטים שזכו לשם "תופעות עקיפה". את הסיבה לשגיאה הזאת שלו הסביר דייוויד מילר ב-1991; הפתרון הוא שמקור הגלים הוא דיפול (ולא המונופול שהויגנס הניח), אשר מתקזז בכיוון המוחזר.
ב-1818, פרנל הראה שעקרון הויגנס יחד עם עקרון ההתאבכות שלו יכולים להסביר הן את ההתקדמות הקווית של אור והן את תופעות העקיפה. כדי להשיג התאמה עם תוצאות ניסוייות, הוא היה חייב לכלול בתאוריה שלו הנחות שרירותיות נוספות על הפאזה והמשרעת של הגלים המשניים, כמו גם גורם הטיה (obliquity factor). להנחות הללו לא היה בסיס פיזיקלי מוצק אולם הן הובילו לתחזיות שהסכימו עם תצפיות ניסוייות כמו כתם אראגו (Arago spot).
כתם אראגו התגלה בעקבות רעיונו של פואסון שהיה חבר באקדמיה הצרפתית, אשר בחנה את עבודתו של פרנל. הוא נעזר בתאוריה של פרנל כדי להסיק שאמור להופיע כתם בהיר במרכז הצל של דיסקה קטנה, והסיק מכך שזה לא נצפה שהתאוריה הייתה שגויה. מאוחר יותר, אראגו, חבר אחר בוועד השופטים, ערך את הניסוי והראה שהתחזית נכונה. זו הייתה אחת החקירות שהובילו לניצחון התאוריה הגלית על פני התאוריה החלקיקית של האור, שהייתה דומיננטית במאה שעברה.
הניסוח המתמטי של העיקרון
מכיוון שהמשרעת קטנה ביחס הפוך למרחק ממקור הגל, והפאזה משתנה לפי מכפלת מספר הגל k במרחק מהמקור.
באמצעות התאוריה של הויגנס ועקרון הסופרפוזיציה של גלים, המשרעת המרוכבת בנקודה מרוחקת יותר P נמדדת על פי סיכום התרומות מכל נקודה על פני הכדור ברדיוס r0. כדי להשיג התאמה עם תצפיות ניסוייות, פרנל מצא שהתרומות מהגלים המשניים שנוצרים מנקודות על פני הכדור חייבים להיות מוכפלים בקבוע -i/\lambda (כאשר ), ובפקטור הטיה נוסף K(\chi). ההתאמה הראשונה פירושה שהגלים המשניים מאחרים ביחס לגל הראשי ברבע מחזור גל, ושהמשרעת של הגלים המשניים היא ביחס של 1:\lambda עם משרעת הגל הראשי. הוא הניח גם של-K(\chi) יש ערך מרבי כאשר \chi=0 (כלומר: בכיוון התקדמות הגל הראשי), וערך מאופס כאשר \chi=\pi/2 (כלומר: בניצב לכיוון התקדמות הגל הראשי).
על כן, המשרעת המרוכבת ב-P נתונה בנוסחה:
כאשר S הוא המשטח של הכדור, ו-s הוא הרדיוס-וקטור בין Q ל-P.
ההנחות השונות שעשה פרנל מתקבלות באופן אוטומטי בנוסחת העקיפה של קירכהוף, אשר ניתן לראות את עקרון הויגנס-פרנל כקירוב לה. עם זאת, התוצאה של קירכהוף נבדלת מזו של פרנל בפקטור ההטיה K(\chi):
ל-K יש מקסימום ב- \chi=0 כמו בעקרון הויגנס-פרנל; אף על פי כן, K לא שווה לאפס כאשר \chi=\pi/2. נוסחת קירכהוף מסבירה מדוע בכלל גלים מתקדמים בכיוון מוגדר מסוים: כאשר \chi=\pi, מקבלים 0 = K(\chi), כלומר הגלים המשניים כלל לא מועברים לאחור.
עקיפה
בניסויי עקיפה, גל מישורי פוגע במחסום בעל מיפתח בצורה כלשהי (סדק יחיד, סדק כפול, שריג וכדומה), ומודדים את תבנית ההתאבכות של הגל על מסך שנמצא בעברו השני של המחסום. לפי עקרון הויגנס, התבנית המתקבלת זהה לזו שמתקבלת מאוסף אינסופי של מקורות נקודתיים הממלאים את המפתח. כתוצאה מכך מגיע הגל, מעבר למחסום, גם לאזורים שבהם הוא כביכול לא יכול להגיע על פי אופטיקה גאומטרית, העוסקת בתנועת אור בקווים ישרים בלבד.
תיאור מתמטי
המשוואה שמקיים גל ממקור נקודתי היא משוואת הלמהולץ הלא-הומוגנית: כאשר היא פונקציית דלתא של דיראק התלת-ממדית, המתאפסת בכל המרחב פרט לנקודה. הגל המונוכרומטי התלוי בזמן שפותר את משוואת הגלים מתקבל על ידי הכפלת בפונקציה. מאחר שפונקציית דלתא תלויה רק במרחק מהראשית ולא בזווית המרחבית, כי אז לאחר החלפת המשתנים: ניתן להשתמש רק בחלק הרדיאלי של אופרטור הלפלסיאן בקואורדינטות כדוריות: כאשר R=|\vec{R}|. מאחר שהפונקציה R מתאפסת בנקודה היחידה שבה פונקציית דלתא איננה מתאפסת, אגף ימין של המשוואה מתאפס באופן זהותי. פתרון המשוואה בקואורדינטות המקוריות הוא: זוהי משוואה המתארת גל כדורי, הבוקע מהנקודה \vec{r'}. את קבוע הפרופורציה ניתן למצוא באמצעות תנאי שפה. בנוסף, הפונקציה שהתקבלה היא לפי ההגדרה פונקציית גרין של המשוואה. לפי משפט גרין, משוואת הגל שנוצר ממקור דו-ממדי שאינו נקודתי ניתנת לחישוב באמצעות פונקציה זו על ידי האינטגרל המשטחי: כאשר \ U_0 הוא מקור הגל, \theta היא הזווית בין וקטור השטח האינפיניטסימלי לבין הווקטור, והאינטגרל הוא על המשטח המחולל את הגל. אינטגרל זה מבטא את הגל הנצפה כסופרפוזיציה של גלים כדוריים, הבוקעים מנקודות שונות על פני המשטח.
פאנטה
פאנטה היא מותג משקה קל מוגז המיוצר על ידי חברת קוקה-קולה.
היסטוריה
המשקה הוכן לראשונה על ידי מפעל קוקה-קולה בגרמניה בתחילת מלחמת העולם השנייה. מנהל המפעל חיפש מוצר שיחליף את משקה הקולה הרגיל, בגלל אמברגו שהוטל על גרמניה שהקשה על ייבוא סירופ הקולה שנדרש להמשך ייצור סדיר של המשקה. הפאנטה יוצרה מחומרי גלם זמינים שכללו תוצרי לוואי של מפעלי ייצור, כולל מי גבינה, סיידר, ושאריות של פירות אחרים. בתחילה כלל המשקה סכרין, בהיעדר סוכר, אולם משנת 1941 הצליח המפעל לזכות במכסות של סלק סוכר לצורך ייצור המשקה. הרכב הפאנטה השתנה בהתאם לשאריות הפרי שהיו זמינים במהלך הייצור.
אחרי מלחמת העולם השנייה יבאה חברת קוקה-קולה את המשקה לארצות הברית, שם הוא זכה להצלחה.
כיום יש מעל 70 סוגים שונים של פאנטה, הפופולרי בהם בטעם תפוזים, המופץ ביותר מ-180 מדינות שונות. בישראל פאנטה נמכרת בטעמי תפוז, תפוז דיאטטי, אקזוטי (מבוסס על מספר פירות טרופים), תות, ענבים ולימונדה. בעבר נמכרו גם טעמי שוקטה (מבוסס על מיץ אוסטרי מפרי עץ הסמבוק Holundersaft), אשכולית ומלון. כמו כן, יצאו שני טעמים נוספים (מיקסים) בישראל: אורנג'-מנגו, אננס-אשכוליות, טעמים אחרים כוללים תות, דובדבן, בננה, אננס, טרופי וכו'.
בישראל הופץ המשקה לראשונה בשנת 1976, בשם "קינלי", כיוון שהזכויות לסימן המסחרי "פאנטה" היו בידי מפעל משקאות ישראלי קטן מטבריה שייצר משקה בשם "פֶּנְטָה", וחברת קוקה-קולה לא הגיעה איתו להסכמה על מחיר סימן המסחר. במהלך השנים נסגר המפעל, ובסוף שנות ה-90 חברת קוקה-קולה יכלה להשתמש בשם "פאנטה" לקו המיצים המוגזים שלה בישראל. עם השם "קינלי" חברת קוקה-קולה מייצרת ומשווקת לאורך השנים את מי הסודה. לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21 התחילה החברה לייצר ולשווק מי סודה בטעמים עדינים של פירות שונים.
פאנטה ברחבי העולם
ישנם יותר מ-90 טעמים של המשקה הנמכרים ברחבי העולם. בסרביה, אלבניה, בוסניה והרצגובינה ובקרואטיה נמכר "פנטה שוקטה" (משחק מילים בין "סוק"-סמבוק ברומנית ו"זעזוע"), המבוסס על משקה של תמצית פרחים, מסורתי מאוד ברומניה (שם הוא נקרא "Socată"), סרביה, בוסניה והרצגובינה, קרואטיה ומדינות בלקן אחרות.
אורנג'-פנטה זמין גם בקנדה. הנוסחה לגרסה הכתומה של קנדה שונה מזו של עמיתיה האמריקאים והגרמניים, בכך שהגרמנית מכילה מיץ תפוזים, הקנדי מכיל מיץ מנדרינה והאמריקני אינו מכיל אף אחד מהם. וריאנטים אחרים שזמינים בקנדה הם ענבים סודה קרם, שניהם עשויים עם ענבים אמיתיים. המתחרים העיקריים לפנטה כוללים טנגו, מירינדה, סאנקיסט, פרוסה, סמול, קראש, טרופיקנה טוויסטר ואורנגינה. פנטה היה המשקה השני שיוצר על ידי קוקה קולה, אחרי הקוקה קולה המקורית.
ת'ורונג לה
ת'ורונג לה הוא מעבר הרים בגובה 5,416 מטר מעל פני הים ברכס האנאפורנה בנפאל. המעבר מחבר בין העיר מנאנג (Manang) (3,540 מטר) שבמחוז מנאנג עם העיר מוקטינאת (Muktinath) (3,800 מטר) ממערב שבמחוז מוסטנג. המעבר משמש באופן סדיר את הסוחרים המקומיים העוברים את 35 הקילומטרים המפרידים בין הערים במהלך יום אחד.
תיירות
ת'ורונג לה הוא הנקודה הגבוהה ביותר בטרק סובב האנאפורנה, מסלול באורך של כ-300 ק"מ סביב מסיב הרי אנאפורנה. המעבר גבוה מספיק כדי לגרום למטיילים שלא התאקלמו לכך למחלת גבהים. אף שניתן לחצות את המעבר ממנאנג במהלך יום אחד, הרופאים היושבים בנציגות איגוד החילוץ בהימאליה שבמנאנג ממליצים על לינה של לפחות 4-5 לילות בין ההגעה למנאנג עד חציית המעבר.
העונה הבטוחה ביותר מבחינת מזג האוויר לחציית המעבר היא בין מרץ לאפריל ובין אוקטובר לנובמבר. ניסיון לחצות את המעבר בחורף הוא מסוכן עקב מפולות שלגים, סיכוי לכוויות קור ואיבוד השביל בשלג.
רוב התיירים חוצים את המעבר ממזרח למערב (ממנאנג למוקטינאת) שהוא הכיוון הבטוח והקל יותר לעלייה. לפני העלייה למעבר עצמו, המטיילים יכולים לישון בת'ורונג פדי (4,420 מ') או בת'ורונג היי קמפ (4,800 מ'). ביום המעבר הם ייאלצו לעלות 1,000 מ' (בעלייה מפדי) ולרדת 1,600 מטר עד מוקטינאת. הדרך ההפוכה ממוקטינאת למעבר אינה מאפשרת תחנות עצירה להתאקלמות ויש לעלות למעבר ביום אחד מגובה של 4,100 מ', כלומר עלייה של 1,300 מ'.
ב-14 באוקטובר 2014 התרחשה באתר סופת שלגים, בה נהרגו 43 מטיילים ובהם ארבעה ישראלים.
גילברט רייל
ספרו הידוע ביותר של רייל הוא מושג הנפש (The Concept of Mind) משנת 1949, שבו הוא כותב כי "מגמה כללית של הספר זה תהיה ללא ספק וללא היזק, להיות מסווגת כביהביוריסטית". רייל, שעסק במחקרו בעבודותיהם ברנרד בולזאנו, פרנץ ברנטנו, אלכסיוס מיינונג, אדמונד הוסרל ומרטין היידגר, הציע במקום זאת שאת הספר ניתן לתאר כמאמר בפנומנולוגיה, אם "מרגישים בבית" עם התווית הזאת.
המתבגר
המתבגר (בתרגום העברי המקורי: עוּל ימים; ברוסית: Подросток) הוא רומן מאת הסופר הרוסי פיודור דוסטויבסקי, שפורסם בהמשכים בשנת 1875 בירחון הספרותי הרוסי "אוטיצ'יסטביניה זאפיסקי" במקור נכתב החיבור תחת הכותרת "מחלוקת".
נושאים
הרומן מתעד את חייו של נער חכם בן 19 בשם ארקָדי דוֹלגוֹרוּקי, ילד ממזר של בעל הקרקעות ורסילוב. במוקד הרומן, הסכסוך בין אב לבנו, במיוחד באידאולוגיה, אשר מייצגת את המריבות שבין הדרך הישנה המקובלת לדרך החשיבה החדשה של שנת 1840, ונקודת המבט הניהיליסטית של הנוער של שנת 1860 ברוסיה. תקופת הנוער של ארקדי מתארת דעה שלילית מאוד על התרבות הרוסית בניגוד לתרבות המערבית או האירופית.
נושא מרכזי נוסף הוא התפתחותו של ארקדי וניצול של ה"רעיון" בחייו, בעיקר באופן של מרד נגד החברה (ואביו), דרך דחיית הלימודים באוניברסיטה, המשיכה לעשיית כסף ולחיים באופן עצמאי, כמו גם המטרה הסופית של התעשרות, שבעזרתה יהיה מאושר בידיעה שיכול לעשות כרצונו אם ירצה, אף שלמעשה יחיה חיים פשוטים, ואולי אף יחלק את כל כספו, כיוון שאינו צריך אלא את המודעות שהצליח להביס את כולם.
תגובות
רונלד הינגלי, מחבר הספר "הרוסים והחברה" תיאר את הרומן כ"רע", ואילו ריצ'רד פביר (בהקדמתו לספר, אותו תרגם לאנגלית יחד עם לריסה וולוחונסקי) שיבח אותו.
הרמן הסה שיבח את הרומן ואמר על הדיאלוגים שבו שהם "מלאי קסם פסיכולוגי וגילויים מאירי עיניים על אנשי רוסיה." הוא גם ציין את אופן הכתיבה האירוני של הרומן, ששונה מרומנים אחרים של דוסטויבסקי.
תרגומים לעברית
הספר תורגם לעברית פעמיים:
עיבודים
הספר עובד לסרט טלוויזיה סובייטי בשנת 1983 עם אנדריי טשקוב, כארקדי ובבימויו של יבגני טשקוב.
קישורים חיצוניים
עם הופעת התרגום העברי הראשון:
עם הופעת התרגום העברי השני:
ערד ניר
ערד ניר (נולד ב-5 בפברואר 1962) הוא שדרן רדיו וטלוויזיה, עיתונאי, מגיש, כתב ומנחה טלוויזיה ישראלי. משמש כעורך חדשות החוץ של חברת החדשות משנת 1994.
ביוגרפיה
ניר נולד בשם ערד הלבר בחיפה, גדל והתחנך באשדוד. בנעוריו למד ב"תיכון מקיף ג' אשדוד" והיה ממקימי "רדיו ההפסקות" של התיכון. בהיותו בתיכון למד אספרנטו. סיים לימודי וטרינריה.
ניר החל את דרכו העיתונאית בשנת 1980 בגלי צה"ל ונמנה גם עם מייסדי ערוץ 2. משמש כעורך חדשות החוץ של חברת החדשות ומבזקן משנת 1994 - בהתחלה בערוץ 2 ובהמשך בקשת 12 וברשת 13.
במסגרת תפקידו כעורך חדשות החוץ של חברת החדשות של ערוץ 2 היה ניר מופקד על מספר שידורים בולטים ובהם שידור השבעת נלסון מנדלה, כניסת האלף החדש בשנת 2000 מניו זילנד, התרסקות המעבורת קולומביה מעל שמי טקסס בשנת 2003 (אז היה השדר היחיד בעולם ששידר מהמקום בשידור חי), מערכות הבחירות בארצות הברית משנת 1996 ועד 2020, בטורקיה בשנת 2007, וטקס האשכבה של נלסון מנדלה בשנת 2013.
בין הראיונות הבולטים שערך היו הראיון עם נשיא טורקיה לשעבר סוליימאן דמירל בשנת 1999 לאחר רעידת האדמה הגדולה בטורקיה וראיון עם רג'פ טאיפ ארדואן מיד לאחר כניסתו לתפקיד ראש ממשלת טורקיה, בשנת 2003. ראיין גם את הנשיא לשעבר עבדוללה גול, ראש הממשלה אהמט דבוטאולו וסגן ראש הממשלה בולנט ארינץ' ועוד אישים בצמרת הממשל הטורקי. כמו כן ראיין בעבר את קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל, מזכירת המדינה האמריקאית קונדוליזה רייס וראש ממשלת צרפת מנואל ואלס לפני ביקורו בישראל ב-2016.
בשנת 2010 יצא לאור ספרו "המסעדה הגדולה בעולם" בהוצאת אריה ניר. בספר מוצג סיור קולינרי בשוקי איסטנבול ובמסעדותיה, כולל מתכונים.
מלמד עיתונות וטלוויזיה במרכז הבינתחומי הרצליה ובמכללת נתניה.
ניר מתגורר בתל אביב עם רעייתו ושני ילדיו.
יהודים בירושלים במאה ה-15 וה-16
קהילת היהודים בירושלים במאה ה-15 וה-16, עברה תמורות ושינויים. בראשית המאה ה-16 חלו שינויים משמעותיים בהרכב הקהילה היהודית בארץ ישראל בכלל ובירושלים בפרט, בעקבות עליית חלק ממגורשי ספרד לארץ ישראל, לצד עליית יהודים נוספים מרחבי האימפריה העות'מאנית אשר כבשה את ארץ ישראל בשנת 1517. מקהילה שהורכבה בעיקר מיהודים מוסתערבים תחת שלטון ממלוכי, הפכה קהילת יהודי ירושלים במאות 15 - 16 לקהילה מגוונת, בעלת מרכיב ספרדי ניכר, תחת שלטון עות'מאני. השינויים שחלו בתקופה זו והיחסים שהתגבשו במהלכה היו התשתית לחיי הקהילה גם במאות הבאות.
הקהילה היהודית הוותיקה
בראשית המאה ה-15 שררה מצוקה כלכלית בארץ ישראל בכלל, ובירושלים בפרט. אך עליות לא פסקו, וכך גם עולי הרגל. החל מהרבע השני של המאה ה-15 התקיימה גזירת הים, שהייתה למעשה איסור בצו אפיפיורי על העברת יהודים ואולי גם סחורות של סוחרים יהודים במזרח הים התיכון מאירופה לארץ ישראל, בעקבות סכסוך על המקומות הקדושים בירושלים והמצב הגאופוליטי במזרח הים התיכון. איסור זה היה בתוקפו, לסירוגין, למעלה מיובל שנים: מ-9 במרץ 1427 עד 1467-1485. לאחר שכבשו המוסלמים את קונסטנטינופול, השריד האחרון של האימפריה הרומית המזרחית, הייתה התעוררות בקרב מקצת מיהודי המזרח אשר עלו בעקבות כך לארץ ישראל. הייסוד הוותיק ביישוב היהודי בתקופה זו היה המוסתערבים, שכבה של יהודים ותיקים הדומים לאוכלוסייה הערבית המקומית בשפתה ובתרבותה. הידיעות לגבי המוסתערבים מעטות יחסית וחד-צדדיות באופיין הואיל ומקורן בעולים החדשים. חייהם של המוסתערבים עצמם היו פשוטים מבחינה רוחנית, ללא הנהגה רבנית מסודרת, ועל כן זכו ליחס מזלזל מצד העולים החדשים.
בסוף מאה זו ירושלים הייתה נתונה במצב ביטחוני קשה. לעיר לא היו חומות, מה שהביא לפשיטות שודדים. נוסף על כך, יהודי העיר נקלעו גם לבעיה כלכלית ולחובות בשל הריסת בית הכנסת שבנייתו יוחסה לרמב"ן (1420) ובנייתו מחדש בעזרת הלוואות בריבית ממוסלמים ומכנסיות, מכירת אביזרים שונים של בית הכנסת ועוד.
לאור המצב הגרוע, יהודים רבים ברחו מירושלים. במסגרת ניסיונות יהודי ירושלים למשוך לעיר יהודים ולגייס תרומות ניכר בשנות ה-80 של המאה ה-15 שינוי ביחס כלפי תלמידי חכמים, למשל במתן פטור ממסים. בעקבות כך חל גידול במספר העולים לירושלים. ערב הכיבוש העות'מאני (1517), פרט למוסתערבים חיו בירושלים גם אשכנזים. כמו כן, באותה תקופה כבר הייתה קהילה קטנה של ספרדים ועולים מצפון אפריקה אבל עדיין לא בקבוצות גדולות.
עליית מגורשי ספרד והכיבוש העות'מאני
בראשית המאה ה-16 התחוללו שינויים גדולים בכל רחבי העולם היהודי, בעקבות גירוש ספרד ב-1492 אשר הביא לנדידת רחבת היקף של יהודים. כ-200,000 יהודי ספרד נקלטו בקהילות יהודיות בעיקר באזור אגן הים התיכון, שם ניסו להשתקם מהאסונות אותם חוו ובכך נוצר לראשונה מפגש בין יוצאי ספרד לקהלים אחרים. מלבד המשמעויות הדמוגרפיות, משבר הגירוש אף יצר אתגר תאולוגי קשה להנהגה היהודית. הגולים ראו בסבלם חלק מחבלי המשיח ובתקופה זו הופיעו חישובי קץ שונים ותנועות משיחיות אשר הובילו רבים מהמגורשים לעלות לארץ ישראל. עם זאת, מרביתם השתקעו בארצות בדרך - בטורקיה, באסיה הקטנה, בסוריה ובארצות נוספות. מקרב אלה שהגיעו לארץ פנו מרביתם לירושלים.
כיבוש ארץ ישראל וסוריה בשנת 1517 על ידי סלים הראשון, שליט האימפריה העות'מאנית, הביא לגידול בעליות לארץ ישראל. כמו כן חל גידול גם בהגירת נוצרים ומוסלמים לעיר. למעשה, לאורך המאה ה-16 גדלה האוכלוסייה היהודית בירושלים פי 2, אולם האוכלוסייה המוסלמית בעיר גדלה פי 4.
לאחר הכיבוש העות'מאני השתנה גם חתך העולים לארץ, והחלו להגיע יותר ויותר אנשים צעירים, משפחות וכן רבנים ידועים שמשכו אחריהם גלי עלייה נוספים. הגיוון באוכלוסיית העולים, נוסף על הגיוון לעומת הקהילה הוותיקה הביאו ליצירת קהילות יהודיות קטנות ונבדלות אלו מאלו, כאשר לכל קהילה היה בית כנסת ומוסדות משלה. עם זאת, במהלך המאה החלו הקהילות הקטנות להיטמע בתוך הקהילה הספרדית הגדולה אשר פרנסיה שימשו כנציגי היהודים בכלל, זאת למעט הקהל האשכנזי אשר שמר על קיומו הנפרד.
יחסי יהודים-מוסלמים
העות'מאנים מינו, על פי המלצת הקהילה, נציג (לרוב מוסתערבי) אשר יתווך בין הקהילה לשלטונות. נציג זה כונה "שיח אל יהוד" ומינויו לא הוגבל בזמן אך לעיתים התלוננו היהודים בפני השלטונות על תפקודו. מבחינה משפטית פנו יהודים לא אחת דווקא לשיפוט מוסלמי, במיוחד נשים אשר דיני הירושה המוסלמיים נוטים יותר לטובתן. יהודים אף היו בעלי קשרים כלכליים עם מוסלמים, מכוח חברות משותפת בגילדות מקצועיות כגון גילדת החלפנים.
מבחינה תרבותית הושפעו היהודים מסביבתם המוסלמית בלבוש, במאכלים, במוזיקה ועוד.
יחסי יהודים-נוצרים
מגעים בין יהודים לנוצרים בארץ ישראל התקיימו בעיקר בירושלים. נקודת מפגש אחת ביניהם הייתה בעסקי הלוואה בריבית. נקודות מחלוקת בין שתי הקבוצות נגעה למקומות הקדושים ובהם הר ציון אשר שני הצדדים ראו בו אתר מקודש - היהודים בשל קבר דוד המלך, והנוצרים בשל חדר הסעודה האחרונה. במידה רבה יריבות זו באה אל סופה בהפגנת כוח וריבונות מצד השלטון המוסלמי ובהקמת מסגד במקום במאה ה-16. בשנת 1534 הוצא צו האוסר על היהודים להתקרב למקומות הקדושים לנוצרים.
משוואת הגלים
משוואת הגלים היא משוואה דיפרנציאלית מסדר שני שמתארת באופן כללי את התנהגותם של גלים שונים.
משוואת הגלים היא הדוגמה הפשוטה ביותר למשוואה דיפרנציאלית היפרבולית.
הצורה הכללית של המשוואה היא:
זוהי משוואה דיפרנציאלית, שבה הסימונים:
משוואה זו אינה משוואת הגלים היחידה, אלא רק הנפוצה והפשוטה ביותר. משוואה זו מתארת גלים עם יחס נפיצה ליניארי, וללא איבודי אנרגיה. דוגמאות נפוצות לגלים כאלה הם גלים אלקטרומגנטיים בריק או תנודות של מיתר מתוח. לגלים אחרים, כגון גלי קול, גלי מים, או תנודות בסריג (כמו פונונים) ייתכנו משוואות גל שונות.
פיתוח
משוואת הגלים באה לתאר הפרעה שמתקדמת בזמן ובמרחב במהירות קבועה, ושומרת על צורתה. נניח כי הפונקציה \psi (x,t) מתארת מידת ההפרעה משיווי משקל בנקודה x ברגע t. אם נניח כי גודל מהירות הגל קבוע, ונגדיר אותה להיות v, אזי לאחר זמן t, הפונקציה המתארת את הגל ערכה x כשהיא מוזזת ב-v*t יחידות מהנקודה הקודמת.
אם נניח כי הגל שומר על צורתו (כלומר, מידת הסטייה משיווי משקל נשארת קבועה) נוכל לשים לב לקיום הקשר. קשר זה נובע ממשפטי הזזת הצירים.
נגזור את \psi (x,t) על פי קואורדינטת המיקום x:
על ידי גזירה פעם נוספת של אותו הביטוי נקבל:
כעת נגזור את \psi (x,t) על פי הזמן:
ופעם נוספת לפי הזמן:
ניתן לראות בבירור כי מתקיים.
משוואת הגלים החד-ממדית
עבור גל חד־ממדי המשוואה היא:
כאשר \ x הוא המקום במרחב החד־ממדי.
פתרון כללי של המשוואה נתגלה על ידי ז'אן לה רון ד'אלמבר והוא: כאשר F, E הן פונקציות כלשהן. F מייצג גל שנע עם כיוון ציר ה-x ואילו E מייצג גל שנע בכיוון ההפוך. על ידי חישוב פשוט ניתן לראות שפתרון זה תקף לכל זוג פונקציות F,E (גזירות פעמיים ברציפות), וגם הכיוון ההפוך נכון: כל פתרון של משוואת הגלים ניתן להצגה בצורה זו.
פתרון שהוא גל מחזורי ניתן להצגה באמצעות הפתרונות הבסיסיים: כאשר \ k הוא מספר גל כלשהו (ביחידות של אחד חלקי מרחק) והתדירות הזוויתית היא.
פתרון בשיטת פורייה
הפתרון הבסיסי של משוואת הגלים התלת־ממדית שנקרא "גל מישורי" הוא אופן הכתיבה הזה נקרא פאזור, ויש לו שתי דרגות חופש לכל תדר - בתוך המקדם A שהוא מספר מרוכב. אפשר לפתור בצורה דומה בעזרת טורים של סינוס וקוסינוס, שם לקוסינוס ולסינוס מקדם ממשי עצמאי כך שנשמרות שתי דרגות החופש, או בעזרת טורים של סינוסים עם פאזות, שם המקדם מהווה דרגת חופש אחת והשנייה היא הפאזה (דוגמה של פתרון כזה ראו בערך מתנד הרמוני).
כאשר:
עבור גלים לא אידיאליים יש להוסיף למשוואת הגלים תיקונים המייצגים חיכוך, כוחות מאלצים ועוד.
פתרון על ידי נוסחת ד'אלמבר
על ידי מעבר לצורה הקנונית של משוואת הגלים והצבת תנאי התחלה, ניתן לקבל פתרון אנליטי עבור בעיית הגלים החד־ממדית (בקטע אינסופי) הנתונה בצורה הבאה:
אסף גרטי
אסף גרטי (נולד ב-1974) הוא ישראלי ששימש עד 2003 רכז בכיר ביחידת האכיפה של עובדים זרים במשרד הפנים וחשף שחיתויות ביחידה זו. פסק הדין שפסק בעניינו נשיא בית הדין לעבודה השופט סטיב אדלר, היווה תקדים בנושא הסיוע לחושפי שחיתויות.
חשיפת הפרשה במשטרת ההגירה
ביוני 2003 החל גרטי לדווח לממונים עליו במשרד הפנים, לנציבות שירות המדינה, וכן למבקר המדינה על המתרחש ביחידה ובמשטרת ההגירה. גרטי העביר למנהליו במחוז הצפון של משרד הפנים מכתב שכותרתו "בעיות ואירועים חמורים, הקשורים ליחידת האכיפה". במכתב זה ובדיווחים נוספים, ציין כי "יחסם של השוטרים כלפי העובדים הזרים משפיל ואף אלים". בין היתר תיאר כיצד שוטר הכה עובד זר באמצעות צינור, כיצד שוטרים "לקחו תעודות מעובדים חוקיים, זרקו את הדרכון לפח, ואמרו 'עכשיו אתם לא חוקיים'", וכיצד "שוטרים העורכים שימועים לעובדים זרים מרבים לנבל את פיהם ולאיים על העצורים והשימועים מתבצעים באופן לא תקין". לאחר שנודע לממונים עליו כי דווח על פעולותיהם, נאסרה כניסתו לעבודה, ומעסיקיו הגישו עשר תלונות משמעתיות כנגדו. בנוסף הגישו כנגדו תלונה פלילית למשטרת ישראל בגין "שימוש במחשב משטרתי ללא רשות", התיק נסגר בשל "חוסר אשמה". כמו כן נטען שלא עמד בבחינות ההסמכה לרכזי-אכיפה למרות שמנהלת מחלקת האשרות במשרד -הפנים, בתיה כרמון, בדקה את טופס הבחינה וקבעה כי עבר את הבחינה בהצלחה. ב-26 ביוני 2003 הורה ראש מנהל האוכלוסין הרצל גדז' לפטר את גרטי. גרטי פנה למבקר המדינה וביקש הגנה מנציבות תלונות הציבור בהתאם לסמכותו אך הנציבות קבעה כי "לא מצאה בסיס לטענותיו בעניין התנכלות". בפברואר 2004 קיבל גרטי הודעה על פיטוריו, ופנה לבית הדין האזורי לעבודה כדי ששם יתבררו טענותיו.
תום ההליך המשפטי
בתום ההליך המשפטי נמתחה ביקורת נוקבת על המדינה ועל יחידת האכיפה של משרד הפנים. השופטת איטה קציר קבעה בין היתר כי "אנשי המשטרה כעסו על התובע בגין תלונותיו נגדם, רדפו, החרימו והשמיצו אותו". בית הדין קבע שהממונים במשרד הפנים היו חייבים להתערב ולהגן על גרטי אולם לא עשו זאת בשל "אוזלת יד". בית הדין הורה לפצות את גרטי בכסף על הנזק שנגרם לו, אבל לא להחזירו לעבודה. הסכום שנפסק לגרטי הוא 57,990 ש"ח, שהורכב משישה חודשי שכר כפיצוי, ונוסף 30,000 ש"ח בגין עגמת נפש.
ב-13 ביולי 2005 פנתה התנועה לאיכות השלטון לשר הפנים בדרישה לא להסתפק בפיצוי כספי זה, אלא להגדילו וכן להחזיר את גרטי לעבודה. שר הפנים אופיר פינס-פז בדק את הבקשה מול גורמי המקצוע במשרד, ללא נוכחות גרטי. בתום הבדיקה דחה את הבקשה, ובתשובתו לגרטי ציין שר הפנים כי "כל הגורמים המקצועיים במשרד, ללא יוצא מן הכלל, היו תמימי דעים כי יש לכבד את החלטת בית הדין לעבודה ולא להחזירך לעבודה".
הערעור
בעקבות כך, הוסכם כי גרטי יעבוד במשרד הקליטה כ"מתאם קליטת עולי אתיופיה". במקביל, בערעור שהגישה התנועה לאיכות השלטון לבית הדין הארצי לעבודה כדי לקבוע "נורמה עקרונית" התקבלה עמדת גרטי, ונקבע שיש להגדיל את הפיצוי הכספי שנפסק לו, כך שיכלול גם החזר מלא בגין כל התקופה בה היה מפוטר ונמנע ממנו לעבוד.
פלורבול
פלורבול (מאנגלית: Floorball; מכונה גם הוקי אולמות) הוא משחק כדור שבו מטרת שחקני הקבוצה, להכניס את הכדור לשער היריב.
חוקי המשחק
משחק הפלורבול מתבצע בתוך אולם בו שני שערים בגודל של שערי הוקי קרח בערך וכל קבוצה מנסה להכניס את הכדור לשער היריבה על ידי שימוש במקלות פלסטיק הדומים למקלות הוקי שדה.
לכל קבוצה שוער החובש קסדה ומגני ברכיים ואין לו מקל. השוער עומד בישיבה שפופה מול השער ומנסה לעצור את הכדור בעזרת הידיים והגוף. במשחק אסור למסור לשוער.
במהלך המשחק המגע בין שחקני שתי הקבוצות ובין המקלות אסור, אך השחקנים יכולים לגעת בכדור בכל חלקי גופם, חוץ מהידיים. המסירות והחבטות לשער מתבצעות רק באמצעות המקל.
בתחילת המשחק או כאשר מבקיעים גול יש מתחיל המהלך מפייסוף - המקלות נמצאים במקביל זה לזה ובמאונך לשחקנים, והכדור נמצא באמצע המגרש. השחקנים בעת השריקה מנסים לקחת את הכדור, למסור לשחקן מקבוצתם ולהתקדם לעבר השער.
היסטוריה
המשחק נוצר בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 בגוטנבורג, שוודיה, והיווה תחילה משחק חובבני באולמות ספורט בבתי ספר. בתוך כעשור הפך המשחק לפופולרי ברחבי מדינות סקנדינביה, חוקי המשחק נוסחו באופן פורמלי, והוקמו אגודות ומועדוני פלורבול מקומיים. ב-1986 נוסדה אגודת IFF הבינלאומית (International Floorball Federation). ב-1994 התקיימה לראשונה אליפות אירופה בפלורבול, בה השתתפו 14 מדינות. ב-1996 התקיימה בסטוקהולם אליפות העולם הראשונה לגברים, בה השתתפו 12 מדינות מתוך 20 שהתמודדו על מקום בתחרות.
כיום (2009) קיימות 55 נבחרות פלורבול לאומיות שונות, שהוכרו באופן רשמי על ידי IFF. שתי הליגות הגדולות בעולם בפלורבול פועלות עדיין בסקנדינביה - בשוודיה ובפינלנד. מ-1996 מתקיימת מדי שנתיים אליפות העולם לגברים, ומ-1997 אליפות העולם לנשים. בשנות ה-2000 נוסדו גם אליפויות דו-שנתיות לנבחרות צעירות (מתחת לגיל 19). עד כה זכו בעיקר נבחרות שוודיה באליפויות העולם השונות, וכן זכו במדליות לאורך השנים נבחרות פינלנד, נורווגיה, שווייץ וצ'כיה.
IFF הוכרה באופן רשמי על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי ב-2008.
בישראל קיימות מספר קבוצות פלורבול, וכן הוקמה העמותה "איגוד פלורבול בישראל",, המוכרת גם ב-IFF.