cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוברט האמפרי
התפתחויות במערכת הבחירות
ביולי, ביקר האמפרי את מקארתי על כך שהתלונן על המלחמה אולם לא הציע תוכנית שלום. לאחר מכן אתגר מקארתי את האמפרי לסדרת עימותים בנושא וייטנאם. האמפרי הסכים אולם הציע שיהיה רק עימות אחד לפני הוועידה. העימות לא התרחש בגלל פלישת הגוש המזרחי לצ'כוסלובקיה והתעקשות מועמדים אחרים להשתתף בעימות. בסוף החודש, החל האמפרי לשקול למנות את הסנאטור טד קנדי ממסצ'וסטס, אחיו הקטן של רוברט, לעמיתו למירוץ, בתקווה שיוכל להשיג את תמיכת הליברלים ולהקטין את הביקורת על כך שהיה קשור לג'ונסון. קנדי סירב. האמפרי ביקש מלארי או'בריאן, שהיה יושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית, לנהל את מסע הבחירות שלו. או'בריאן האמין שהאמפרי לא יוכל לנצח בבחירות אולם הצטרף בגלל תמיכה בהאמפרי. הוא טען שהמירוץ יהיה צמוד במיוחד.
לאחר שסגן הנשיא לשעבר ניקסון השיג את המועמדות הרפובליקנית, ערך האמפרי פגישה פרטית עם 23 תלמידי מכללות במשרדו. הוא שוחח על האקלים הפוליטי בלי לדעת שהיו כתבים בחדר. הוא טען שהנערים משתמשים במלחמה כ"אקספיזם" ומתעלמים מנושאי הפנים. הוא טען שקיבל אלפי מכתבים מנערים על המלחמה אולם שום מכתב על כך שמנע את הפלת תוכנית הסיוע לתלמידים עניים עקב כך ששבר תיקו בסנאט. לאחר שהיה ברור שהאמפרי ייבחר בוועידה, המשיכה המלחמה לפלג את המפלגה והכינה את הקרקע לקרב בשיקגו, והאמפרי קיווה להעביר את הוועידה למיאמי, פלורידה, הצעה שהנשיא ג'ונסון סירב לה.
הוועידה הדמוקרטית הלאומית
לפני הוועידה, החליט הסנאטור ג'ורג' מקגוורן מדקוטה הדרומית להיכנס למירוץ כיורשו של קנדי. עם תחילת הוועידה, טען האמפרי שהיו לו מספיק צירים כדי לזכות במועמדות, אולם פרשנים פוליטיים פקפקו ביכולתו לשמור עליהם. המשלחת מטקסס הכריזה כעס על ניסיונו של מטה מקארתי לשנות את ההליכים וטענו שיבחרו שוב בג'ונסון. רוב הצירים של האמפרי היו תומכי ג'ונסון ויכלו לעבור אליו. בינתיים, מחוץ לאולם הוועידה, נערכו מחאות, וראש עיריית שיקגו נאלץ לפזר אותן. כ-6,000 חיילים ו-18,000 אנשי המשמר הלאומי הגנו על אתר הוועידה. עימות טלוויזיוני נערך בין האמפרי, מקארתי ומקגוורן. האמפרי קיווה לאחד את המפלגה ודיבר על שלום בווייטנאם, אולם שני המועמדים האחרים זכו לתמיכת הקהל.
האמפרי נבחר למועמד מפלגתו בסיבוב הראשון לאחר עימות בן שעתיים בין הצירים למחרת היום, כשהוא משיג 1759.25 צירים מול 601 למקארתי. מקגוורן השיג 146.5, ובהודעת תמיכתו בהאמפרי הודיע שהוא רוצה שיהיה "אדם בפני עצמו". מקארתי סירב לתמוך בו, אולם בשיחות עם האמפרי טען שלא יכול היה לתמוך בו מיד. האמפרי הצליח להעביר מצע שתמך במלחמת וייטנאם, אף על פי שהתחנן בפני ג'ונסון, ללא הצלחה, לפייס את יוני המפלגה. התוצאות גרמו למחאות לגבור, והובילו לשימוש בגז מדמיע אותו האמפרי יכול היה להריח בחדרו במלון. הוא גם קיבל שישה איומים במוות. היו דמוקרטים שביקרו את פיזור המחאות. בנאומו ניסה האמפרי לאחד את המפלגה והבטיח פוליטיקה חדשה. הוא ביקש מהמועמד הרפובליקני לשעבר נלסון רוקפלר להיות עמיתו למירוץ, אולם הוא סירב. לאחר מכן שקל האמפרי מועמדים אחרים. מושל טקסס ג'ון קונלי הוצע בידי הדמוקרטים הדרומיים, אולם הוא הציע את השגריר בווייטנאם, סיירוס ואנס. או'בריאן ופרד האריס הציעו את עצמם, וגם סרג'נט שרייבר נחשב למועמד. האמפרי בחר בסנאטור ובמושל לשעבר אדמונד מאסקי ממיין. מאסקי היה פעיל בנושאי זכויות אזרח ולמען איגודי העובדים, ולא נחשב לבעל עמדה חזקה בנוגע למלחמה, כך שפייס את הליברלים ולא הדאיג את הדמוקרטים הממסדיים. המועמד הרפובליקני ניקסון בירך את האמפרי על ניצחונו. מסע הבחירות החל.
בחירות כלליות
כשמערכת הבחירות החלה, המאבק העיקש ביותר היה על מימון. הסקרים חשפו שהאמפרי פיגר אחרי ניקסון, וכך התרומות אליו התמעטו. הנשיא ג'ונסון סירב להשתמש בעוצמתו כדי לסייע לו לגייס כספים. כדי לשמור על עצמו, לווה האמפרי כספים רבים, וחצי מתקציב 11.6 מיליון הדולרים שהשתמש בו הגיע מהלוואות. עובדי המטה שלו החליטו לא להשקיע כספים בפרסומות ברדיו או בטלוויזיה עד לשלושת השבועות האחרונים. בספטמבר, הראה ג'ונסון את תמיכתו בהאמפרי וביקש מדמוקרטים מטקסס לתמוך בסגנו. ג'ונסון לא תמך בו באופן רשמי עד לנאומו ברדיו ב-10 באוקטובר. בינתיים, טען האמפרי בניו יורק שניקסון הוא נץ, ושרצה להילחם בווייטנאם עוד ב-1954. מאוחר יותר בבאפלו, פגש האמפרי במפגינים.
שני המועמדים השתמשו בסגניהם כדי לתקוף את המועמד השני. המועמד הרפובליקני לתפקיד סגן הנשיא, ספירו אגניו, טען שהאמפרי "רך מול קומוניזם" ו"רך מול אינפלציה ורך מול חוק וסדר". הוא השווה בינו לבין ראש ממשלת בריטניה לשעבר, נוויל צ'מברלין. אגניו ביצע כמה טעויות במהלך מסע הבחירות, בניגוד למאסקי שהצליח במסעו. במיזורי, לפני פגישה עם הנשיא לשעבר טרומן, ניסה מאסקי להגן על עמיתו מפני הקשר לממשל ג'ונסון. הוא טען שתחת ההיגיון הזה, על ניקסון להיות אשם בכישלונות ממשלו של דווייט אייזנהאואר. הוא טען שהרפובליקנים התעלמו מנושאים כחידוש עירוני, דיור, וסיוע ממשלתי לחינוך ולמערכות הביוב. מאסקי היה נואם מבריק, והצליח לסובב קהלים עוינים. במקרה אחד ביקר ממוחה נגד המלחמה להצטרף אליו אל הבמה. אף על פי שחיזק במקצת את האמפרי, ניקסון עדיין הוביל בהפרש של 15%, עם 44% לעומת 29% בסקר מ-27 בספטמבר. הדיפלומט ג'ורג' בול התפטר מממשל ג'ונסון כדי לסייע להאמפרי, בתקווה למנוע ניצחון של ניקסון. בסוף ספטמבר, הלכו סיכוייו של האמפרי וקטנו והתקשורת טענה שהרפובליקנים ינצחו. האמפרי הודיע באספה בבוסטון שבלי קשר לתוצאות, הוא רוצה שיזכרו שנלחם על מה שהאמין בו. The comment drew boos from the crowd. האמפרי התיש את עצמו כשטס ממקום למקום, אולם התעורר תמיד כשנאם מול הקהל.
תוצאות
ביום הבחירות, נוצח האמפרי כשהשיג 191 אלקטורים לעומת 301 לניקסון. וולאס השיג 46 מהדרום. מבחינת קולות, היה זה מרוץ צמוד: ניקסון ניצח עם 43.42% לעומת 42.72% להאמפרי, הפרש של חצי מיליון קולות. האמפרי ניצח במדינת מגוריו, מינסוטה, ובטקסס של הנשיא ג'ונסון (וגם במיין של מאסקי). הוא גם ניצח ברוב אזור צפון מזרח המדינה ובמישיגן, אולם הפסיד במערב לניקסון ובדרום לוולאס. האמפרי בירך את ניקסון על ניצחונו ואמר שיתמוך בו כנשיא. לאחר מכן אמר שעשה כמיטב יכולתו.
הסקרים לאחר הבחירות חשפו שהפסיד במניין הקולות הלבנים וזכה ב-38%, תשעה אחוזים פחות מניקסון, אולם השיג 85% לעומת 12% מבחינת הקולות הלא לבנים, ביניהם 97% מקולות השחורים. השחורים תמכו בהאמפרי בגלל תמיכתו בזכויות האזרח והתנגדותם למלחמה, שכן חיילים רבים היו שחורים. החלוקה הגזעית בבחירות התרחבה מאז 1964, בשל המחאות בנושא זכויות האזרח והמהומות. האמפרי השיג 45% מקולות הנשים, 2% פחות מניקסון, אולם הפסיד לרפובליקני בקרב הגברים, עם 41% לעומת 43%. הבוחרים בעלי חינוך יסודי תמכו בהאמפרי בהפרש של 52% לעומת 33%, ואילו ניקסון ניצח בקרב אלו שהיו בעלי השכלה תיכונית ומטה (43% לעומת 42%) ואלו בעלי חינוך אוניברסיטאי (54% לעומת 37%). בקרב מקצועות, תמכו הפועלים בהאמפרי בהפרש של 50% לעומת 37%, כשעובדי צווארון לבן (47% לעומת 41%) והמקצוענים (56% לעומת 34%) תמכו בניקסון. האמפרי ניצח בקרב מצביעים בני פחות משלושים עם 47% לעומת 38%, וניצח את ניקסון בקרב המצביעים בין גילאי שלושים לארבעים ותשע, עם 44% לעומת 41%. ניקסון ניצח בקרב הבוחרים מעל גיל חמישים, עם 47% לעומת 41%. הקתולים תמכו בהאמפרי עם 59% מהקולות, הפרש של שנים עשר אחוזים מניקסון, אולם הפרוטסטנטים תמכו בניקסון, עם 49% לעומת 35%. האמפרי הפסיד בקרב העצמאיים עם 31% מול 44%, כש-25% תמכו בוולאס. בנוסף הוא זכה לאחוז נמוך יותר בקרב הדמוקרטים (74%) מאשר התמיכה בניקסון בקרב הרפובליקנים (86%). הסיבה לכך הייתה מערכת הבחירות המקדימות שגרמה לתומכי מקארתי, קנדי ומקגוורן לתמוך בניקסון ובוולאס במחאה.
הוראה וחזרה לסנאט
לאחר ההפסד, החל האמפרי ללמד מדע המדינה באוניברסיטת מינסוטה ובמכללה מקומית, ובנוסף שירת כיושב ראש חבר היועצים לתאגיד החינוכי של אנציקלופדיה בריטניקה.
ב-11 בפברואר 1969, נפגש האמפרי עם ראש עיריית שיקגו ריצ'רד דיילי והכחיש שאי פעם נלחם בו. במרץ, סירב האמפרי לענות על שאלות לגבי ממשל ג'ונסון ועל מעורבותו בהפסקת ההפצצות בצפון וייטנאם. במסיבת עיתונאים ב-2 ביוני 1969, גיבה האמפרי את תוכנית השלום של ניקסון, וביטל את ההאשמה שלא ניסה לסיים את המלחמה. ביולי, נסע לפינלנד לביקור פרטי. מאוחר יותר באותו החודש, חזר לוושינגטון לאחר ביקור באירופה, שבוע לאחר שהכריז מקארתי שלא ינסה להיבחר מחדש, וסירב לענות לשמועות שיחזור לסנאט. בסתיו, נפגש האמפרי עם ניקסון בתיווך היועץ לביטחון לאומי, הנרי קיסינג'ר, וטען למחרת היום שניקסון הביע את הערכתו בנושא עמדתו של האמפרי בנושא וייטנאם. ב-3 באוגוסט, אמר האמפרי שרוסיה קונה זמן כדי לפתח טילים בליסטיים שידביקו את הפער מארצות הברית. כעבור כמה ימים, ביטל את ההאשמות נגד יוזמתו של ניקסון לפיתוח מערכת נגד טילים בליסטיים. באוקטובר, נאם בפני ועידת הפועלים והתעשיינים וטען שמדיניותו הכלכלית של ניקסון גורמת לאבטלה גבוהה ללא האטה מקבילה באינפלציה. ב-10 באוקטובר, הביע את תמיכתו במדיניות ניקסון בווייטנאם וטען שהדבר הכי גרוע לעשות הוא לפקפק במאמציו. ב-21 בדצמבר, במסיבת עיתונאים, הכריז האמפרי שהנשיא ניקסון השתתף ב"פוליטיקה מקטבת" ושלא יכול היה לדרוש אחדות מצד אחד אולם לפלג את העם האמריקני מצד שני. ב-26 בדצמבר, הגיב האמפרי לטענתו של הנשיא לשעבר ג'ונסון שקריאתו להפסקת ההפצצות עלתהלו בבחירות, בטענה שעשה מה שחשב שהיה נכון ואחראי.
ב-4 בינואר 1970, אמר האמפרי שעל ארצות הברית להפסיק לערוך ניסויים בכלי נשק גרעיניים במהלך השיחות להגבלת הנשק עם ברית המועצות. בפברואר, חזה האמפרי שניקסון יוציא עוד 75,000 חיילים לפחות מווייטנאם לפני בחירות אמצע הכהונה ושהנושא המרכזי יהיה הכלכלה. ב-23 בפברואר, המליץ האמפרי שלורנס או'בריאן יחזור לנהל את הוועדה הדמוקרטית הלאומית. באפריל 1970, גרמו ההתקפות של וייטנאם על קמבודיה לכך שהאמפרי השלים עם העובדה שהמלחמה נותרה בשיח הפוליטי. במאי, התחייב האמפרי לעשות כל שביכולתו לספק עוד מטוסי קרב לישראל ולהציג את הנושא בפני מנהיגים אמריקניים. ב-11 באוגוסט, נאם בפני איגוד עורכי הדין וקרא לליברלים להפסיק להגן על הקיצוניים מהאוניברסיטאות והמיליטנטים ולתמוך בחוק ובסדר.
האמפרי לא תכנן לשוב לחיים הפוליטיים לאחר ההפסד, אולם ב-1970 נקרתה בפניו הזדמנות אירונית לשוב לסנאט, לא למושב "שלו", אותו פינה ב-1964, אלא למושב השני של מדינת מינסוטה, שאותו אייש יריבו יוג'ין מקארתי. מקארתי איבד את כוחו הפוליטי בעקבות השתלשלות האירועים ב-1968, והבין שאפילו לא בטוח שיצליח להיבחר כמועמד מפלגתו, עקב ביקורתו על ג'ונסון והאמפרי. הוא החליט שלא לעמוד לבחירה מחדש, לנוכח סיכוייו הדלים. האמפרי זכה במועמדות, ניצח את חבר הקונגרס הרפובליקני קלארק מקגרגור וחזר לסנאט לכהונה רביעית ב-3 בינואר 1971. לפני כניסתו לתפקיד, נפגש ב-16 בנובמבר 1970 עם ניקסון יחד עם סנאטורים חדשים. ב-1976 הוא נבחר מחדש לסנאט, בפעם החמישית והאחרונה, ונשאר בתפקידו עד למותו. באופן נדיר למדי, ייצג האמפרי את מדינתו בסנאט בשני המושבים בכהונותיו. עם חזרתו לסנאט כיהן בקונגרסים ה-92, ה-93, ה-94 ובחלק מהקונגרס ה-95. הוא כיהן כיושב ראש ועדת הקונגרס לתיאום כלכלי בקונגרס ה-94.
כהונתו הראשונה בסנאט
עם חזרתו לסנאט, שוב היה האמפרי סנאטור טירון ללא ותק, ונאלץ לבסס את עצמו בעיני הליברלים. ב-3 במאי 1971, לאחר שאיגוד האמריקנים לפעולה דמוקרטית אימץ החלטה שקראה להדחתו של הנשיא ניקסון, טען האמפרי שפעלו מתוך רגש ולא מתוך שיפוט, ושהיה זה בלתי אחראי לדרוש את ההדחה. ב-21 במאי, אמר האמפרי שסיום הרעב ותת-התזונה בארצות הברית היא מחויבות מוסרית. בחודש יוני, נאם האמפרי בפתיחת הסמסטר באוניברסיטת ברידג'פורט ולאחר מכן אמר שהאמין שהנשיא ניקסון מעוניין לסיים את המלחמה בשלום כמו כל אדם. ב-14 ביולי, כשהעיד לפני תת-הוועדה של הסנאט ליחסי חוץ בנושא בקרת נשק, הציע האמפרי לתקן את חוק ההגנה ולמנוע מימון ליצירת טילים ואת שימושם במהלך שיחות הגבלת הנשק. הוא טען שחברי הממשל צריכים לזכור שכשהם נושאים ונותנים בקשיחות, הם יקבלו תגובה חזקה. ב-6 בספטמבר, תקף האמפרי את הקפאת השכר של הממשל, וטען שכלכלת ניקסון מנסה לשפר את מצב המדינה בעזרת העשירים ולא העניים. ב-26 באוקטובר, הביע האמפרי את תמיכתו בהסרת המגבלות להרשמת מצביעים ובאישור הצבת קלפיות במכללות, בניגוד לדעתו של התובע הכללי ג'ון מיטשל. ב-24 בדצמבר 1971, האשים האמפרי את ממשל ניקסון בהזנחת האזורים הכפריים של המדינה, וטען שלא יושמו המלצות לשיקום הקהילות החקלאיות. ב-27 בדצמבר, אמר האמפרי שממשל ניקסון היה אחראי על ההסלמה במלחמה בדרום מזרח אסיה ודרש להפסיק את ההפצצות בצפון וייטנאם כשנאם בפני מפגינים נגד המלחמה בפילדלפיה.
בינואר 1972, אמר האמפרי שאם היה נבחר לנשיאות הייתה המדינה יוצאת מווייטנאם, ושלניקסון לוקח יותר זמן להוציא את החיילים מהמדינה מאשר לנצח את אדולף היטלר. ב-20 במאי, אמר האמפרי שהצעתו של ניקסון להגביל את המיזוג הגזעי בהסעות לתלמידים פגעה בצרכי התלמידים ובחוקה, למרות תמיכתו בתוכנית בעבר. ב-30 במאי, הודיע האמפרי על תמיכתו בנסיגה מידית מדרום וייטנאם על אף איום בפלישה מהצפון.
בינואר 1973, טען האמפרי שממשל ניקסון תכנן לחסל את תוכנית אספקת החלב לתלמידי בית הספר בתקציב הבא. ב-18 בפברואר 1973, אמר האמפרי שהמזרח התיכון יוכל להגיע לשלום לאחר סיום מלחמת וייטנאם ונסיגת ארצות הברית מאינדונזיה. באוגוסט 1973, קרא האמפרי לנשיא ניקסון לקבוע פגישה עם מדינות שמייצאות ומייבאות מזון כדי להגיע למדיניות עולמית בנושאי מזון ולמנוע אגירת מזון. לאחר שניקסון פיטר את ארצ'יבלד קוקס, החוקר המיוחד לפרשת ווטרגייט, טען האמפרי שמצא את כל המצב כמייאש. שלושה ימים לאחר פיטורי קוקס, בנאום בפני איגוד הפועלים והתעשיינים ב-23 באוקטובר, סירב האמפרי לומר האם לדעתו יש להדיח את ניקסון, וטען שמעמדו בקונגרס יגרום לו לשחק תפקיד בגורלו של ניקסון.
בתחילת ינואר 1974, נכנס האמפרי לבית חולים למבדקים רפואיים, מבדקים שקבעו שהוא בריא. בריאיון ב-29 במרץ 1974, טען האמפרי שהדחה של ניקסון היא אפשרית. הוא עצמו שמח מחקירות ניקסון.=
ב-5 במאי 1975, העיד האמפרי במשפט של מנהל מסע הבחירות שלו, והודה שכמועמד ביקש את תמיכת איגוד יצרני החלב, אולם לא ידע על תרומות בלתי חוקיות למסע הבחירות שלו.=
הבחירות הנשיאותיות של 1972
ב-4 בנובמבר 1970, מעט לאחר היבחרו לסנאט, טען האמפרי שהוא ינסה לאחד את המפלגה הדמוקרטית ולמנוע ממועמדים לנשיאות לתקוף אחד את השני, לפני שהחליט לרוץ בבחירות. בדצמבר 1971, בנסיעתו לניו ג'רזי, ביקש את תמיכת מנהיגי המחוז.
ב-1972, ניסה לזכות בסיבוב נוסף מול ניקסון, והכריז על מועמדותו ב-10 בינואר לאחר נאום בן עשרים דקות בפילדלפיה. עם הכרזתו, טען שבמצעו יציאה מווייטנאם והתאוששות כלכלית. הוא משך תומכים מאיגודי העובדים והקהילות השחורות והיהודיות, אולם נותר בלתי אהוד בקרב תלמידי המכללות בגלל זיהויו עם המלחמה, גם לאחר ששינה את דעתו. האמפרי תכנן לדלג על מערכת הבחירות המקדימות, כפי שעשה ב-1968. גם כששינה את דעתו הוא עדיין החליט לא להתמודד בניו המפשייר, החלטה שהובילה את ג'ורג' מקגוורן להפוך ליריבו של מאסקי במדינה. האמפרי ניצח בכמה מערכות בחירות, כמו אוהיו, אינדיאנה ופנסילבניה, אולם נוצח בידי מקגוורן באחרות, כולל בקליפורניה. מקגוורן היה מאורגן כהלכה במדינות בעלות האספות המפלגתיות ולכן האמפרי לא השיג מספיק צירים בזמן לוועידה הדמוקרטית הלאומית. הוא קיווה לפגוע באמינות של צירי מקגוורן וטען שהעובדה שמקגוורן זכה בכל הצירים של קליפורניה פגעה ברפורמות שנועדו לפעול לייצוגיות טובה יותר. ניסונו נכשל, והמפלגה הדמוקרטית פנתה באותה שנה הרחק שמאלה והציבה בראשה את מקגוורן.
הבחירות של 1976
ב-22 באפריל 1974, אמר האמפרי שלא ינסה להתמודד מטעם הדמוקרטים ב-1976. הוא טען שניסה לשכנע את חברו לסנאט, וולטר מונדייל, לרוץ, אף על פי שהאמין שטד קנדי ינסה לרוץ גם הוא. לקראת מערכת הבחירות, טען האמפרי שכרגע הוא בעל תמיכה חזקה יותר מכל ימי חייו, אבל שהוא לא מוכן למאמץ הכספי, הפוליטי והפיזי שבנושא. סקר מדצמבר 1975 חשף שהאמפרי ורונלד רייגן היו המועמדים המובילים לקראת הבחירות.
ב-12 באפריל 1976, אמר יושב ראש המפלגה בניו ג'רזי שבחירה בצירים שרובם אינם תומכים במועמד מסוים תהיה ניצחון להאמפרי. האמפרי הכריז שלא ייכנס לבחירות בניו ג'רזי ושלא ירצה את המועמדות בנאום ב-29 באפריל 1976. בסיום הבחירות המקדימות, גם כשג'ימי קרטר השיג את מספר הצירים הנחוץ כדי להיבחר, רבים רצו שהאמפרי יסכים להתמודד. הוא לא עשה זאת, וקרטר נבחר בסיבוב הראשון. האמפרי גילה שהיה לו סרטן סופני, ולכן בחר שלא להתמודד.
סגן הנשיא הזמני של הסנאט (1977–1978)
גם בקדנציות המאוחרות של האמפרי בסנאט, הוא המשיך לפעול בנושאים פרוגרסיביים. ב-1974 ניסה להעביר חוק שיחייב את הממשלה (ואת הבנק הפדרלי) לתעסוקה מלאה. החוק נועד להבטיח תעסוקה מלאה לכל אזרח מעל גיל 16 ולקבוע מערכת קבועה של עבודות ציבוריות לשם כך. החוק עבר לבסוף בגרסה מרוככת, ב-1978. החוק קבע יעד של אבטלה בת ארבעה אחוזים ואינפלציה בת שלושה אחוזים, והנחה את חבר המנהלים של הבנק לנסות להגיע ליעדים הללו בזמן קביעת מדיניות.
האמפרי ניסה להיבחר לתפקיד מנהיג הרוב בסנאט לאחר הבחירות ב-1976 אולם הפסיד לרוברט בירד מווירג'יניה המערבית. הסנאט כיבד את האמפרי ומינה אותו לתפקיד סגן הנשיא הזמני של הסנאט, משרה שנוצרה למענו. ב-16 באוגוסט 1977 הודיע בפומבי על כך שחלה בסרטן סופני. ב-25 באוקטובר, נאם בפני הסנאט, וב-3 בנובמבר הפך לאדם היחיד שאינו חבר בית הנבחרים או הנשיא שנאם בפני בית הנבחרים של ארצות הברית. הנשיא קרטר נתן לו את הפיקוד על אייר פורס 1 בנסיעתו האחרונה לוושינגטון ב-23 באוקטובר. באחד מנאומיו האחרונים טען האמפרי שמבחנה המוסרי של הממשלה הוא כיצד היא מתייחסת לאלו שבשחר חייהם, הילדים. לאלו שבדמדומי חייהם, הקשישים. ולאלו שבצל חייהם, החולים, הנזקקים והנכים. המשפט הפך לסיסמה של הליברלים.
מותו
את שבועות חייו האחרונים ניצל האמפרי לשיחות עם מכרים פוליטיים. הוא הזמין את ריצ'רד ניקסון ללוויה שלו. האמפרי עבר מחדר לחדר בבית החולים ועודד מטופלים אחרים.
הוא מת ב-13 בינואר 1978, מסרטן בביתו. גופתו הוצבה בבניין הקפיטול וגם בקפיטול של מדינת מינסוטה, ונקברה במיניאפוליס. חבריו ויריביו, כולל ג'רלד פורד, ניקסון, הנשיא קרטר וסגן הנשיא מונדייל, נאמו בלווייתו. מונדייל טען שלימד את העם כיצד לחיות, ולבסוף גם כיצד למות.
מיוריאל נישאה שוב ב-1981 למקס בראון. ב-1998 נפטרה בגיל 86 ונטמנה לצד האמפרי.
אותות כבוד
ב-1965 קיבל האמפרי חברות כבוד באחוות אלפא פי אלפא, אחווה של שחורים.
ב-1978, זכה האמפרי בפרס ג'פרסון לשירות ציבורי.
לאחר מותו הוענקה לו מדליית הזהב של הקונגרס ב-1979 והנשיא קרטר העניק לו ב-1980 את מדליית החרות הנשיאותית.
האמפרי הוצג על בול דואר בשווי 52 סנט כחלק מסדרת האמריקנים הגדולים.
לפני אולם העיר של מיניאפוליס, ישנו פסל של האמפרי.
בישראל נקראו על שמו דרך בפארק עצמאות ארצות הברית בהרי יהודה, בין צומת מחסיה שליד בית שמש עד לצומת בר גיורא, בית הספר התיכון עמית עמל ראשון לציון ורחובות בלוד ובחיפה.
בסרט אישה ושמה גולדה, משחק פרנקלין קאוור את האמפרי.
אודרי טאנג
אודרי טאנג (אנגלית: Audrey Tang; שם סיני: טאנג פנג, סינית: 唐鳳, Táng Fèng; נולדה ב-18 באפריל 1981) היא שרת הדיגיטל בממשלת טאיוואן. באוגוסט 2016 הוזמנה לכהן כשרה ללא תיק בממשלתו של לין צ'ואן, מה שהפך אותה באופן רשמי לטרנסג'נדרית הראשונה בממשלת טאיוואן. בהשכלתה היא תוכניתנית, אשר עוסקת בפרויקטים שונים של תוכנה חופשית, שהידוע מביניהם הוא Pugs - מהדר לשפת Perl 6.
ביוגרפיה
אודרי נולדה כזכר בשם טאנג דזונג-האן (סינית: 唐宗漢, Táng Zōnghàn) ובלועזית אוטריוס טאנג (Autrijus Tang; תושבי טאיוואן רבים מאמצים שם לועזי בנוסף לשם סיני). בגיל 14 עזבה את הלימודים בבית הספר והחליטה להתמסר ללימוד עצמי של מחשבים ועיסוק בפרויקטים שונים של תוכנה חופשית, ביניהם תרגום של תוכנות לשפה סינית. בגיל 19 היא כבר עבדה בחברת מחשבים. בדצמבר 2005, בהיותה בת 20, עברה ניתוח להתאמה מגדרית ושינתה את שמותיה לשמות נשיים. כיום טאנג מזדהה כא־בינארית מבחינת מגדר.
תרומתה הידועה ביותר לעולם התוכנה החופשית - הקמה והובלה של פרויקט Pugs, מאמץ משותף של קהילות תוכניתני Haskell ו־Perl ליצור מהדר מלא לגרסה העתידית של שפת Perl. הפרויקט הצליח ליצור בחודשים ספורים אבטיפוס של מהדר שמיישם את מרבית העיצוב של Perl 6 כפי שהוגדר על ידי לארי וול וקהילת המפתחים של השפה ושימש בתור הגרסה הניסיונית העיקרית של Perl 6 עד שהוחלף במימושים מקיפים יותר.
כמו כן, טאנג השתתפה כתוכניתנית של מערכת ניהול האתרים Slash (עליה מבוסס אתר Slashdot), מערכת ניהול התצורה SVK ומערכת ניהול הבאגים Request Tracker.
טאנג היא מרצה מבוקשת בכנסים של Perl ותוכנה חופשית והיא ידועה בסגנון מיוחד של מצגות והרצאות המשלבות הומור, מידע תמציתי, ועיצוב פשטני. בפברואר 2006 טאנג ביקרה בישראל והרצתה על Haskell ו-Pugs בכנס מפתחי קוד פתוח בנתניה.
את מעורבותה בפוליטיקה טאנג החלה במרץ 2014, בעת השתתפותה במחאת הסטודנטים בטאיוואן, שנודעה בשם "מחאת החמניות". בעקבות זאת, טאנג הוזמנה לבנות תוכנית ממלכתית ללימוד אוריינות מדיה בבתי הספר. באוגוסט 2016 היא מונתה לשרה ללא תיק בממשלה, ובאוקטובר של אותה שנה היא מונתה לשרת הדיגיטל. אחריותה בתפקיד זה היא סיוע לסוכנויות הממשלה בהפצת מידע ופרסום מדיניות בפלטפורמות אינטרנטיות. טאנג ידועה בתמיכתה באנרכיזם אינדיבידואליסטי, ובערכי ה"שקיפות הרדיקלית", אותם היא מקדמת - כל פגישותיה מוקלטות, מתומללות, ומועלות בחינם באינטרנט לכלל הציבור. בנוסף, היא מקיימת שעות קבלת קהל קבועות, ועונה לשאלות הנשלחות אליה באתרי אינטרנט שונים.
העסקן
העסקן (באנגלית: Casino Jack) הוא סרט סאטירה פוליטי ביוגרפי שיצא בשנת 2010 בכיכובו של קווין ספייסי ובבימויו של ג'ורג' היקנלופר. הסרט מתמקד בקריירה של השדלן ואיש העסקים ג'ק אברמוף בוושינגטון, שהיה מעורב בפרשת שחיתות מסיבית שהובילה להרשעתו ואף להרשעתם של חבר הקונגרס בוב ניי ושל תשעה שדלנים ואנשי קונגרס נוספים.
בשנת 2006 הורשע אברמוב בהונאה, קשירת קשר והעלמת מס, ובנוסף בקבלת מתנות, ארוחות יקרות וטיולי ספורט בתמורה לטובות הנאה פוליטית. גזר דינו היה שש שנים, ומתוכן הוא ריצה שלוש וחצי שנים בכלא הפדרלי, ולאחר מכן עבר לשיקום במתקן מיוחד העוזר לאסירים להסתגל לחיי האזרחות. הוא שוחרר ב-3 בדצמבר 2010.
ב-2010 היה ספייסי מועמד לפרס גלובוס הזהב עבור השחקן הטוב ביותר, בסופו של דבר הפסיד לפול ג'יאמאטי על תפקידיו ב"גרסתו של בארני".
הפקה
הצילומים נערכו בחודש יוני 2009 במקומות שונים ברחבי המילטון, אונטריו, קנדה, באוניברסיטת מקמאסטר ובמרכז העיר המילטון. הסרט תוכנן לצאת לאקרנים בחודש דצמבר 2010, והוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו. זה היה סרטו האחרון של היקנלופר. הוא נפטר ב-29 באוקטובר 2010, שבעה שבועות לפני הקרנת הבכורה של הסרט ב-17 בדצמבר 2010.
דומיטרו ברטיאנו
דומיטרו (דימיטריה) ברטיאנו (ברומנית: Dumitru (Dimitrie) Brătianu; 1818 – 8 ביוני 1892) היה אחד ממפעילי מהפכת 1848 לצד אחיו יון ברטיאנו ואלכסנדרו יואן קוזה. בשנת 1881 נבחר כראש ממשלת רומניה ושירת בתפקיד למשך זמן קצר מה-22 באפריל ועד 21 ביוני.
שעיר לעזאזל (מצווה)
שִׁילּוּחַ שָׂעִיר לַעֲזָאזֵל הוא מצווה שהייתה מקוימת ביום הכיפורים בתקופת בית המקדש. במצווה זו, באופן יוצא דופן היו משלחים תיש למדבר, ולא היו מקריבים אותו כקורבן על גבי המזבח כנהוג.
במקרא
על פי ספר ויקרא אהרון הכהן צווה להטיל גורל על שני שעירי עזים (תיישים). אחד השעירים היה נבחר להעשות קורבן חטאת לה' והשני היה ל"עזאזל". לאחר שאהרון סמך את ידיו על ראשו והתוודה על כל חטאי ופשעי עם ישראל "ונתן אותם על ראש השעיר", והשעיר נושא אותם איתו, הוא נשלח על ידי שליח מיוחד הנקרא "איש עיתי" ל"עזאזל" במדבר. מיד לאחר פירוט המצווה מופיע ציווי על תענית יום הכיפורים. המצווה ניתנת בין תנאים לאהרון שיוכל לשמש בקודש, בעקבות חטא נדב ואביהוא.
פרטי המצווה אצל חז"ל
על פי פרשנות חז"ל השעיר לעזאזל היה מושלך מצוק גבוה וגופו היה מתרסק במורד ההר עד שנעשה איברים איברים.
חז"ל אומרים שעל השעירים להיות דומים במראם (בצבעם), בגודלם ובדמיהם (בערכם הכספי), ויש לקנות את שניהם ביחד, אך אין דינים אלה מעכבים. תנאים ואמוראים חלוקים האם הגורל מעכב או שמא אינו אלא למצווה. ההלכה שנפסקה היא שהגורל מעכב: כל עבודת יום הכיפורים בטלה אם אין השעירים נבחרים על-פי הגורל. גם בספר הזוהר מודגשת חשיבות ההגרלה והחובה לקיימה לקביעת רצון ה'.
הכהן הגדול מתוודה את עוונות בני ישראל, בשעת הווידוי הוא סומך את ידיו על ראש השעיר. לאחר הווידוי, נותן הכהן לשליח את השעיר. לצורך היציאה מהמקדש הוכן כבשׁ מיוחד, מעין גשר, שאפשר מעבר של האיש העתי בלי להדחק בין הצופים הרבים הבאים לראות את עבודת הכהן הגדול. הגמרא מספרת שהכבש נועד למנוע מאנשים (שכונו בבליים או אלכסנדרונים), אשר בקשו לזרז את יציאת השעיר הנושא על גבו את עוונות ישראל, מלמשוך בשערותיו של השליח. האיש הולך עם השעיר למקום במדבר, במרחק תשעים ריס (קרוב ל-12 ק"מ) מירושלים, כשבכל מיל (כקילומטר) מחכה לו סוכה ובה מזון ומים. יושבי הסוכות מלווים אותו מסוכה לסוכה, והאחרון לא מלווה אותו עד הצוק, אלא עומד מרחוק.
דין מיוחד קיים במשלח שנטמא על ידי שמוביל את השעיר למדבר בטומאת ערב, דין דומה קיים בחטאות פנימיות, וכן באנשים העוסקים בשריפה או באיסוף האפר של פרה אדומה.
לשון של זהורית
מעשה ריסוק השעיר היה מלווה, על פי חז"ל, בנס בו חבל קלוע מצמר צבוע באדום (לשון של זהורית) הייתה מלבינה כסימן לכך שעוונות בני ישראל נמחלו, על פי הפסוק "אִם יִהְיוּ חֲטָאֵיכֶם כַּשָּׁנִים - כַּשֶּׁלֶג יַלְבִּינוּ". על פי המשנה, את לשון הזהורית היו קושרים בראשו של השעיר, וכאשר השליח היה מגיע עם השעיר למקום הצוק הוא היה חוצה את לשון הזהורית, חציו קושר בסלע וחציו בקרניו של השעיר ודוחפו לאחוריו לצוק. במשנה אחרת נאמר שהלשון של זהורית היה נתלה בבית המקדש ושם היה הופך ללבן. על פי ברייתא בתלמוד, בתחילה היו קושרים את לשון הזהורית בפתחו של ההיכל, לאחר מכן העבירו אותה לתוך פנים ההיכל, ורק לבסוף העבירוה לסלע וקרניו של השעיר, כדי שהיא לא תהיה נגישה לעם, כדי שהם לא יתעצבו במקרה שלא הלבינה.
טעם המצווה
וכך נאמר בתלמוד הבבלי:
אך למרות דברים אלו, ניתנו במרוצת הדורות טעמים למצווה בלתי-שגרתית זו, השונה מכל הקורבנות, אשר מוקרבים על המזבח בבית המקדש. חלק מהפרשנים מעדיפים את הפרשנות שבקורבן זה היו נותנים לשטן את חלקו, על מנת שלא יקטרג על עם ישראל. בזוהר ישנה פרשנות שהשעיר הוא מתנה לשטן שהופך במעשה זה לאפוטרופוס על ישראל ומשבח אותם, גישה זו דומה לפרשנות המובאת בפרקי דרבי אליעזר שם הוא מתואר כמי שהופך להיות סניגור בעקבות המעשה.
על פי הרמב"ם מדובר במעשה סמלי, שבו השעיר המשתלח מסמל כפרה על חטאים חמורים ביותר, ולכן לא שוחטים אותו ולא מקריבים אותו, אלא מרחיקים אותו בתכלית הריחוק ל"ארץ גזרה" - למקום שגזור מהציבור, כדי לומר שהציבור עושה תשובה מוחלטת ומנתק את עצמו לגמרי מאותם החטאים ולא רוצה כל קשר או זיקה אליהם ובכך כפרתו.
הטלת הגורל מוסברת על ידי הרמב"ן שבכך נמנעים מיעוד מפורש של השעיר לשטן, אלא מביעים נכונות ששניהם יהיו מיועדים לשם ה'. באופן דומה לזה, יש הסוברים כי הטלת הגורל נעשית מכיוון שאין רוצים לקבוע באופן קונקרטי איזה שעיר יהיה חלקו של השטן, ומניחים את ההכרעה ליד הגורל.
בספר הזוהר, עניין שילוח השעיר מדומה למעשה של זריקת עצם לכלב ששומר על היכל המלך העליון, על מנת להסיח את דעתו, בשעה שמנסים להיכנס לשם. על פי גישת הזוהר המעשה מתואר כאב טיפוס לגישה המקבלת את הרע וייעודו בעולם, ואף מנסה לרצות אותו, במקום לפתוח כנגדו בעימות חזיתי, בכוונה לבטלו או אף לסרסו. "והנה טוב מאוד - זה מלאך המוות, אין לבטל אותו מן העולם. העולם צריך לו".
ר' צדוק הכהן מלובלין אוחז בגישה דומה ורואה בשעיר המשתלח אב טיפוס להתייחסות אל הרע בעולם, שהאדם מצווה בידי התורה לעשות עבירה והדבר נחשב לו למצווה. שהרי אם האדם מיוזמתו, היה מקריב קורבן לשטן, הדבר היה נחשב לעבירה, אך עצם הציווי של אלוהים הופך את הדבר למצווה. ובאותו אופן הסליחה ביום כיפור נובעת מכך שהאדם מגיע לתודעה עמוקה של העולם ומבין שזדונותיו כלולים בדעתו של הבורא וברצונו של הבורא, ולא קיימת רשות שנייה, ולכן הם נעשים כזכויות ומתכפרים לאדם.
יש שניסו לטעון, לפי התיאור התנ"כי שבמדבר ובמקומות חרבים קיימים שדים בשם "שעירים", שאליהם היה ממוען השעיר, בשל ההקשר ביניהם, שכן השדים היו מתוארים במיתולוגיות כיצורים בעלי פרסות וקרניים כעיזים.
פרופ' עלי מרצבך נתן טעם לביצוע הגורל בכך שהוא מייצג את האקראיות המייצגת את ההשגחה האלוקית הנסתרת.
לפי הרב יעקב מדן, אחרי שהכהן התוודה את "כל עוונות" העם על השעיר, אי אפשר להקריב אותו כקרבן חטאת (כי לא מקריבים חטאת על חטא בזדון), לכן השעיר "ירעה עד שיסתאב" (בלשון חז"ל) כמו כל בהמה מקודשת שאי אפשר להקריב. לכן התורה ציותה לשלוח את השעיר ל"מדבר" (משמעות המילה "מדבר" בתנ"ך יכול להיות "מקום מרעה").
עזאזל
לביטוי עזאזל כבר אצל חז"ל יש כמה פירושים. היו שפירשו שמדובר באופן פשטני בקשה שבהרים מלשון עז-אל. בשיטת פרשנות זאת הלכו רס"ג שמפרש ש"עזאזל" הוא שם של הר מסוים, הנקרא כך בשל חוזקו ורש"י המפרש שמדובר בהר מצוקי על פי הביטוי ארץ גזרה - ארץ גזורה וחתוכה.
פירוש נוסף אצל חז"ל הוא שהשעיר נשלח לעזאזל לכפר על מעשה עוזא ועזאל, הנפילים המיתיים מדור המבול שחטאו והחטיאו על פי מקורות מיסטיים. (והמילה עזאזל מורכבת מצירוף שמותיהם, או שמו של עזאל בשינוי קטן).
חלק מפרשני המקרא פירשו גם הם את המילה "עזאזל" באופן מיסטי. האבן עזרא סובר שיש סוד בדבר, ובוחר לא לגלותו ולפרש פסוק זה באופן חידתי: "ואם יכולת להבין הסוד שהוא אחר מלת עזאזל, תדע סודו וסוד שמו, כי יש לו חברים במקרא, ואני אגלה לך קצת הסוד ברמז, בהיותך בן שלשים ושלש תדענו". הרמב"ן מסביר שאבן עזרא מרמז ש-33 פסוקים אחרי האזכור של עזאזל מופיע הפסוק "ולא יזבחו עוד את זבחיהם לשעירים אשר הם זנים אחריהם". והרמב"ן מוסיף ומפרש בסגנון לא אופייני לו "והנה ר"א נאמן רוח מכסה דבר, ואני הרכיל מגלה סודו שכבר גלו אותו רבותינו ז"ל במקומות רבים". אם כך סובר האבן עזרא, כי השעיר ניתן מתנה למלאך הממונה על המדבריות ומקומות החורבן, ואליו קשורים המלחמות והחרב, והעמים הלוחמים כמו עשו, והשדים שנקראים בעברית הקדומה שעירים. גם אור החיים סובר שמשמעות המילה עזאזל - "עזא ז"ל פירוש מקום של כח הזל ההוא לשון זילות ופחיתות".
פירוש נוסף למילה "עזאזל" מסתמך על הארמית, ומפרש "עז אזל" - עז הלכה. הרשב"ם מפרש את השילוח לעזאזל כשילוח חזרה ללא פגע אל העיזים של השעיר שלא נבחר להיות קרבן לה', ובכך הוא מפרש בשונה מפרשנות חז"ל שהשעיר לעזאזל מרוסק.
פירוש נוסף- השם במקור היה עזזאל (כפי שמופיע במגילות קומראן ובחומש השומרוני) והכווה היא לאל ששמו 'עזז' -בעל הכוח.
המקור החתי
השעיר לעזאזל היה חלק מריטואל דתי חתי שמטרתו הייתה להסיר קללה, מגפה או רעב בארץ. בטקסטים שנתגלו בסוריה (אללח' ואוגרית) מופיע הנוסח הבא: "אלה דברי אחמוה איש ארזוה [מדינה במערב אנטוליה]: אם אנשים גוועים בארץ והדבר נגרם על ידי אל כלשהו של האויב, אני עושה כך: מביאים שעיר עזים, קולעים זר מצמר כחול, צמר אדום [השווה למשנה יומא ו], צמר צהוב, צמר שחור וצמר לבן, ושמים בראשו. מובילים את השעיר לדרך המובילה אל האויב ואומרים לו כך: האל של ארץ האויב שגרם למגפה זו, ראה! הנה, אל, הבאנו לך שעיר עטור זר זה כדי לפייס אותך. כשם שלולאה זו חזקה והולמת שעיר זה, כך גם אתה, האל שגרם למגפה זו, השלם עם ארץ חתי ופנה אליה שוב ברוב חסד! ואת השעיר עטור הזר מובילים לארץ האויב." המקור השמי של המילה עזאזל הוא מהפועל האכדי ezēzu שפירושו: לכעוס, לזעום.
איש עיתי
לשם יחידאי זה מספר הסברים. חז"ל פירשו "עיתי" - מזומן, כלומר אדם שנבחר למשימה זו לפני החג. הסבר נוסף בדרך הפשט הוא שמדובר באיש שרגילים לשלוח אותו בכל עת לדרכים אלו, או איש שרגילים לשלוח אותו בכל שנה ביום הכיפורים לשליחות זו. האבן עזרא מציין שיש שפירשו "איש עיתי" - חכם, כמו "ויאמר המלך לחכמים יודעי העיתים" (אסתר א, יג), אך הוא כותב שהסבר זה אינו נכון בעיניו. לפי הסבר אחר מדובר באדם שהגיעה עתו למות באותה שנה בה נבחר להשליך את השעיר למדבר. לפי ספר הזוהר היה איש זה בעל יכולת מיסטית להרע ולהזיק ולשם כך נבחר לעסוק עם הרע.
לפי ההלכה שילוח השעיר אינו צריך להיעשות דווקא על ידי כהן, משום ששילוח זה אינו נחשב עבודה מעבודות המקדש, אך הנוהג המקובל היה למנות כהן לשילוח השעיר. עם זאת, לפי מסורת המוזכרת במשנה, היה מקרה שאדם שאינו כהן בשם "ערסלא" שילח את השעיר לעזאזל.
זיהוי מקום שילוח השעיר
המשנה מציינת שהצוק שממנו נדחף השעיר אל מותו היה במרחק של תשעים ריס מירושלים, כלומר בין 12 ל-14 קילומטר. הועלו מספר השערות לגבי מקום הצוק - חלקן דבקות במרחק המצוין במשנה, וחלקן רחוקות יותר, והידועה שבהן היא הר מונטר, המכונה כיום "הר עזאזל" בשל כך. חלק מההצעות, כמו סרטבה וצוקי נחל מכמש מתאימות יותר לשילוח מהמשכן בשילה. בתרגום יונתן הנוסח הוא "דהוי בית הרודי", ולפיו יש שהציעו לזהות את העזאזל עם ההרודיון. כמו כן, יש שהציעו לזהות את צוק העזאזל עם האתר "צוקא" שבנחל תקוע, וזאת על פי דברי הרב והחוקר אשתורי הפרחי מראשית המאה ה-14: "מירושלים לעזאזל כשלוש שעות, וחלחול ותקוע שם סמוכים". הכוונה בחלחול זו אינה לחלחול הידועה שמצפון לחברון, אלא למרחב מדברי כעשרה ק"מ דרומית מזרחית לתקוע, המכונה עד ימינו בשם "חלחול אלכביר" (חלחול הגדולה).
פרופ' אבי ששון הציע לזהות את מקום הצוק על סמך מיקומו של "בית חדודו" הנזכר במשנה כנמצא על הדרך לעזאזל, במרחק של שלושה מיל מירושלים. הצעת זיהוי אחת של "בית חדודו" היא ב"עין חוּד" שבאלעיזריה. לפי הצעה זו, מיקום העזאזל הוא בחאן אל חתרורה, צוק סמוך למעלה אדומים. ייתכן ששמו של המקום בערבית, "חתרורה", נגזר מהמילה "חתור", שמשמעה "ארץ גזרה" - מיקום השילוח בתורה.
פרופ' יהודה אליצור הציע כי הנוסח המקורי של המשנה אינו "בית חדודו" (בדפוסים) או "בית חרורו" (בכתבי יד משובחים של המשנה), אלא "בית חרודן". בהתאם לכך, הלה הציע לזהות את האתר הקדום הנזכר בדרך לעזאזל עם חורבה הקרויה עד ימינו בשם "ח'רבת חרד'אן", המצויה כ-5 ק"מ דרומית מזרחית לירושלים, שהם כשלושה מיל רומיים, בהתאם לתיאור במשנה. זאת, כאשר השם "חרודן" נזכר בשטר כתובה יהודי עתיק שנמצא במדבר יהודה.
משמעות הביטוי בשפה היומיומית
כיום, הביטוי "שעיר לעזאזל" מתאר אדם שנתפס ומוענש באופן שרירותי מקרב ציבור גדול, על חטאי אחרים, מבלי שהיה אשם בדבר. לעיתים, האשמה זו היא מבחינת "למען יראו וייראו" - כלומר, הענשת יחיד על מנת שכלל הציבור יירתע מביצוע עבירה דומה בעתיד. בהשפעת המנהג נוצר ביטוי עברי נוסף, "לך לעזאזל", המשמש כמילת גידוף. משמעות הביטוי - לך למקום רע או לך לאבדון, בדומה לביטוי "לך לגיהנום".
בורגווארד הנסה 2400
בורגווארד הנסה 2400 (בגרמנית Borgward Hansa 2400) היא מכונית סלון, 6 צילינדרים, אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב הגרמנית "Goliath-Werk G.m.b.H" בין השנים 1952–1959.
בורגווארד הנסה 2400
דגמי "בורגווארד הנסה 2400" יוצרו ב-2 גרסאות: 3 קופסאות (נוצ'בק), ופאסטבק (הצ'בק).
סך הכול יוצרו 1,032 יחידות.
דגמי "בורגווארד הנסה 2400" בתצורת נוצ'בק אשר יוצרו משנת 1955, תפקדו כ-לימוזינות נהוגות על ידי נהג מקצועי.
קצפת ודובדבנים
קצפת ודובדבנים (באנגלית: Peaches and Cream) הוא סרט קומי-אוטוביוגרפי-עצמאי ישראלי משנת 2019 שבוים ונכתב על ידי גור בנטביץ', שגם הפיק אותו ביחד עם רונן שגיא ושלמה קרמר. בנטביץ' משחק בתפקיד הראשי לצד אשתו, הבמאית והשחקנית מאיה קניג, שגם ערכה את הסרט ביחד עם סשה פרנקלין. הסרט הוקרן בבכורה ארצית בפסטיבל הקולנוע ירושלים במסגרת התחרות לקולנוע ישראלי עלילתי.
הפקה
הסרט הופק על ידי גור בנטביץ', רונן שגיא, שלמה קרמר וגורומאיה הפקות; יצא בסיוע קרן הקולנוע הישראלי ומפעל הפיס.
בורגקונשטאדט
בּוּרְגְקוּנְשְטַאדט (בגרמנית: Burgkunstadt) היא עיר במחוז ליכטנפלס בצפון בוואריה שבגרמניה. היא שוכנת על הגדה הימנית של נהר המיין, 15 ק"מ מערבית לקולמבך ו-24 ק"מ צפונית מזרחית מקובורג.
היסטוריה
העדות הארכאולוגית הקדומה ביותר ליישוב במקום מתוארכת למאה ה-8 והתעודה הכתובה הראשונה על יישוב שם היא מ-13 באפריל 1059 בתקופתו של פרידריך ברברוסה. העיר זכתה בכתב נאמנות ב-27 באפריל 1426 תחת שלטונו של הנסיך פרידריך הבישוף של במברג. היו בעיר כמה התפרצויות של מגפת הדבר ב-1312, 1348, 1448, 1473 ו-1695.
ב-1517 קיבלה העיר את הפרוטסטנטיות אבל ב-1624 חזרה לקתוליות. תושבי העיר תמכו במרד האיכרים ב-1525 אבל הבישופות השלטת ציוותה על בזיזת העיר כעונש והעיר נכנעה ביוני. במלחמת המרקיזים השנייה ב-1533 נכבשה העיר על ידי אלברט אלקיביאדס ששרף כמעט את כל העיר.
במלחמת שלושים השנים נכבשה העיר על ידי חיילים שוודים והוחזקה על ידם במשך שנה וחמישה חודשים, מ-1632 ואילך. הדבר גרם לירידה גדולה מאוד בתנאי החיים החיים.
בניין העירייה נבנה ב-1690 והוא אבטיפוס למבנה פרנקוני הבנוי בחלקו מעץ. בזמן מלחמת שבע השנים הוצבו בעיר חיילים פרוסים, דבר שגרם לעוד יותר הרס וביזה. בזמן המלחמות הנפוליאוניות הוכרח הבישוף המקומי להתפטר ב-1802, וממשל העיר נעשה חילוני.
העיר נפתחה לתיעוש עם פתיחת קו רכבת ב-15 בפברואר 1846. נבנה בית חרושת לדודי קיטור ב-1862 וקו הטלגרף הראשון הגיע לעיר ב-1877. העיר התפרסמה בזכות בתי החרושת לנעליים שלה והיא סיפקה מגפיים צבאיים במלחמת העולם הראשונה. אחרי המלחמה סבלה העיר מהאינפלציה המשתוללת שהייתה בגרמניה בשנות ה-20.
בתקופת השלטון הנאצי מונה ד"ר לאו פויזינגר (Leo Feusinger) לראשות העירייה והוא הוביל חרם על יהודים ב-1 באפריל 1933. העיר אימצה בהתלהבות מדיניות אנטי-יהודית. בית הכנסת נבזז ונחרב בליל הבדולח ב-1938, ותושבי העיר האחרונים גורשו לבלז'ץ ולסוביבור ב-24 באפריל 1942, ונרצחו שם.
אחרי המלחמה חזרו בעיר לייצור נעליים אבל הייצור ירד אחרי שבית החרושת האחרון נסגר ב-1990. העיר התפרסמה אחרי כן בבתי הספר התיכוניים שלה.
לואיס דה לה פואנטה
לואיס דה לה פואנטה קסטיו (בספרדית: Luis de la Fuente Castillo; נולד ב-12 ביוני 1961 בארו שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ומאמן נבחרת ספרד בהווה.
קריירה כשחקן
במהלך הקריירה המקצוענית שלו, שיחק דה לה פואנטה בקבוצות אתלטיק בילבאו, סביליה ודפורטיבו אלאבס.
קריירה כמאמן
דה לה פואנטה אימן את פורטוגלטה ואוררה בליגות הנמוכות בספרד. בשנת 2006 החל לאמן את קבוצת המילואים של אתלטיק בילבאו, ובהמשך אף אימן את הנבחרות הצעירות של ספרד, כולל הנבחרת האולימפיאדת בטוקיו בשנת 2021, אותה הוביל למדליית כסף אולימפית.
ב-8 בדצמבר 2022, לאחר ההדחה של נבחרת ספרד בשלב שמינית הגמר של מונדיאל 2022 נגד נבחרת מרוקו, החליף דה לה פואנטה את לואיס אנריקה כמאמן הנבחרת.
חוק נכי רדיפות הנאצים
חוק נכי רדיפות הנאצים, התשי"ז-1957 אושר בכנסת ב-9 באפריל 1957, וקובע כי נכה יהא זכאי לתגמולים, לפיצויים ולהטבות שונות בגין נזקי בריאות שנגרמו לו כתוצאה מרדיפות הנאצים. הפיצוי ניתן כקצבה חודשית ותלוי באחוזי הנכות שנגרמו לשורד השואה ובמצבו הבריאותי. הקצבה עצמה כוללת הטבות, טיפולים רפואיים, הנחות והקלות מס.
תנאי הזכאות
על מנת להיות זכאי לפיצוי, אדם צריך לענות על מספר תנאים. על האדם ללקות בנכות שנגרמה על ידי הנאצים, ולא להיות זכאי לפיצוי כלשהו ממדינה שאינה מדינת ישראל. על שורד השואה לקבל אישור מועדה רפואית המעידה שדרגת נכותו של היא לפחות 25%. שורד שואה יהיה זכאי לפיצוי רק אם עלה לישראל לפני 1 באוקטובר 1953 ואם הוא בעל אזרחות ותושבות ישראלית רציפה החל מ-1 באפריל 1957. נוסף על כך, צריך הניצול לצרף מסמכים רפואיים לצורך הוכחת נכות. אם קיים אפוטרופוס, יש לצרף צו למינוי אפוטרופוס ואם התביעה מוגשת על ידי עורך דין, יש לצרף ייפוי כוח.
הטבות
במסגרת החוק ניתן לזכאים תגמול חודשי שסכומו נקבע לפי דרגת הנכות שנקבעה לזכאי. כל אחוז נכות שווה כ-50 שקלים, כך שהתגמול נע בין 2,453 שקלים לאדם עם 25% אחוזי נכות ועד 4,997.92 שקלים לאדם עם 100% נכות. כמו כן, הזכאי יכול לבקש תגמול מוגדל למעוטי הכנסה שסכומו נקבע לפי דרגת הנכות, תוך ניכוי ההכנסות האחרות. תקרת התגמול נעה בין 5,909.87 שקלים בעבור 25% נכות ועד 11,033.70 שקלים לאדם עם 100% נכות.
הטבות נלוות
הזכאים על פי החוק יקבלו פטור מלא מתשלום על תרופות מרשם הכלולות בסל שירותי הבריאות. ההטבה ניתנת באופן אוטומטי בבית המרקחת. בנוסף, הזכאי על פי החוק יוכל לקבל מימון של טיפול רפואי בנכויות שבגללן הוכר כנכה מלחמה, למשל טיפול פיזיותרפי, רכישת מכשירים וציוד רפואי ואורתופדי, ועוד.
נכי מלחמה בעלי נכות של הרגליים עשויים להיות זכאים לדמי נסיעה או לדמי ניידות, וכן להלוואות ומענקים לרכב רפואי במקרים המתאימים.
היסטוריה חקיקתית
החוק אושר בכנסת ב-9 באפריל 1957, ומאז ועד סוף שנת 2020 תוקן 22 פעמים.
ב-9 ביוני 2014 אישרה הכנסת התשע עשרה תיקון לחוק, שקבע כי התנאים אשר ניתנים ליוצאי מחנות וגטאות שעלו לישראל לאחר 1 באוקטובר 1959 יהיו שווים לתנאים ולזכויות אשר ניתנים לניצולי שואה המוכרים על ידי חוק נכי רדיפות הנאצים. בתיקון לחוק גם נוספו הטבות שביניהן העלאת התגמול המינימלי המשולם לפי חוק נכי רדיפות הנאצים ונכי המלחמה בנאצים; מתן מענק שנתי לניצולים הזכאים לתגמול על פי הכנסה; מתן תגמול לבן הזוג לאחר פטירת ניצול השואה; אי הכרה בתגמול החודשי כהכנסת גמלת סיעוד מביטוח לאומי, והגדלת ההנחה על תרופות ועל טיפול נפשי לניצולים אשר אינם זכאים לקצבה חודשית.
בשנת 2015 נושא שכר טרחה עלה בבג"ץ.
ג'וש פק
ג'ושוע "ג'וש" מייקל פק (באנגלית: Joshua "Josh" Michael Peck; נולד ב-10 בנובמבר 1986) הוא שחקן, קומיקאי ויוטיובר יהודי-אמריקאי מוכר בעיקר בשל בזכות תפקידו בתור ג'וש ניקולס בקומדיית המצבים "דרייק וג'וש".
קורות חיים
פק נולד בשכונת הלס קיצ'ן שבניו יורק למשפחה יהודית, שם למד בבית ספר לאומנויות. הוריו לא היו נשואים בזמן לידתו, ופק מעולם לא הכיר את אביו. הוא גדל עם סבתו ועם אמו ברברה, שהיא מדריכת קריירה ובאה ממשפחה יהודית. פק אף חגג בר מצווה. בילדותו סבל מאסתמה ולכן בילה את מרבית זמנו בבית וצפה בקומדיות מצבים ישנות.
קריירה
הוא החל את הקריירה שלו בעולם הבידור כילד צעיר, כשהשתתף במופעי סטנד-אפ בגיל 8. פק הופיע מספר פעמים בתיאטרון המוזיקה לילדים "טה דה!" בניו יורק, כשהיה בן תשע. בנוסף הופיע בתיאטרון הילדים המקומי. ב-1999, כאשר הוצע לו תפקיד ב"מופע של אמנדה", עברו הוא ואמו לסן פרנסיסקו כדי לקדם את קריירת המשחק שלו.
בשנת 2000 הוא השתתף בסרט "Snow Day", והחל להופיע באופן קבוע ב"מופע של אמנדה" עד שהופסקו צילומי התוכנית ב-2002. ב-2001 השתתף בסרט "המהפך של מקס קיבל". באותה תקופה הופיע במספר סרטים עצמאיים, ביניהם סרט הדרמה "משחקי ילדים" שיצא ב-2004. באותה שנה הוא החל להשתתף בסדרה "דרייק וג'וש" עם דרייק בל, בפעם השנייה.
ב-2006 כיכב פק עם בל בסרט הטלוויזיה "דרייק וג'וש הולכים להוליווד". כמו כן בשנה זו דיבב בסרט "עידן הקרח 2", ושיחק גם במספר סרטים נוספים.
בשנת 2008 גילם ביריון בקומדיה "שומר ראש במבצע" בכיכובו של אוון וילסון. בשנת 2009 שיחק בדרמה הקומית "מה שעולה למעלה" בכיכובה של הילרי דאף.
בשנת 2013 הופיע בתפקיד אורח בסדרה הקומדיה המצליחה ״המפץ הגדול״ בעונתה השביעית בתור מוכר בחנות הקומיקס היריבה של סיואורט. באותה שנה שיחק בדרמת הריקודים "הקרב על הרחבה" בכיכובו של כריס בראון. בשנת 2019 הגיש בטקס הKCA של ערוץ ניקלודיאון את פרס "כוכב המדיה החברתית" לצד קירנן שיפקה.
ב-2023 הופיע בסרט אופנהיימר בבימויו של כריסטופר נולאן.
חיים אישיים
ביוני 2017 התחתן פק עם חברתו משכבר הימים שזכר לה חסד נעוריה, עורכת הקולנוע פייג' אובריאן. בנם נולד בדצמבר 2018.
בשנת 2022, פק חשף כי הוא נאבק בעבר בהתמכרויות לאלכוהול וסמים, והצהיר: "תמיד חיפשתי משהו שיתקן את הפנימיות שלי. אבל בסופו של דבר ידעתי ששום דבר בעולם החיצון לא יגרום לי להרגיש שלם... השתמשתי באוכל וסמים כדי להקהות את רגשותיי". הוא פיכח מאז דצמבר 2007.
הידרה
במיתולוגיה היוונית, ההידרה הלרניאנית הייתה יצור-מים דמוי-זוחל מרובה-ראשים דמויי נחשים (בדרך כלל; באגדות שונות מופיעה ההידרה עם מספר ראשים הנע בין שלושה או חמישה למאה) ונשימה רעילה. ההידרה היא בתם של טיפון ואכידנה והיא נהרגה על ידי הרקולס כאחת משתים עשרה המטלות שהוטלו עליו.
הרקולס וההידרה
כאשר הרקולס הגיע לביצה ליד אגם לרנה, שבו ההידרה שכנה, הרקולס כיסה את פיו ואפו בבד כדי להגן על עצמו מהאדים הרעילים, וירה חצים בוערים לתוך קינה של ההידרה כדי למשוך אותה החוצה. אז הוא תקף אותה, אך לאחר שכרת אחד מראשיה, גילה כי צמח ראש חדש (או שניים), ואותו הדבר אירע לאחר שכרת ראש אחר. כאשר הבין כי לא יוכל להרוג כך את ההידרה, קרא לאחיינו לעזרה.
אחיינו (אולי בעזרת אתנה) הגה את הרעיון של שריפת מקום כריתת הראש, וכך למנוע את גדילתו חזרה. כך, כל פעם שהרקולס כרת את הראש של ההידרה, איולאוס שרף את מקום הכריתה. לאחר שההידרה מתה, הם לקחו את הראש האלמותי שלה וקברו אותו תחת סלע גדול. הרקולס טבל את חציו בדמה הרעיל של ההידרה, ובכך השלים את מטלתו השנייה.
בגרסה אחרת, הרה שלחה סרטן לנשוך את רגליו של הרקולס ולהפריע לו, וכך ניסתה לגרום למותו. כאשר אוריסתאוס גילה כי אחיינו של הרקולס הוא ששרף את הראשים, הוא הכריז כי המטלה לא בוצעה כיאות כיוון שלא ביצע אותה בעצמו, ולכן מטלה זו לא נחשבה כאחת מעשר המטלות שהוא ייעד לו, והוא נאלץ לבצע מטלה נוספת (דבר דומה קרה גם עם ניקוי רפתות אוגיאס, וכך ביצע הרקולס בסך הכול שתים עשרה מטלות).
הסיפור של ההידרה הלרניאנית קובע כי ההידרה והסרטן הוצבו בשמים לאחר שהרקולס הרגם.
לפי הסיפורים, אם כורתים ראש של הידרה, צומחים כמה ראשים אחרים במקומו, כמו שאם חותכים עשב שוטה, הוא יצמח גבוה יותר.
ניתן למצוא את ההידרה גם בסיפורים מודרניים, לעיתים בתור יצור (למשל בסדרת ספרי פרסי ג'קסון והאולימפיים), ולעיתים בתור סמל (כדוגמת ארגון הידרה ביקום מארוול).
מקורות
מיתולוגיה העוסקת בלחימה בנחשים עצומים או חיות דמויות נחש, היא כנראה הסמל הרגיל למאבק בגורם שקשה מאוד לנצחו (לדוגמה, התולעת הלמבטונית מייצגת את הפלישות של הצבא הסקוטי לאנגליה בימי הביניים). מאחר שלרנה נמצאת ליד ספרטה, העיר בעלת רוח הלחימה העזה ביותר, סיפורים על ספרטה היו עשויים להיווצר בצורת מיתוס נחש, וכך נבחר מקום התרחשותו של הסיפור.
לא ברור מה פירושו של שריפת ראשי הנחש, אך ייתכן כי פרט זה מגיע מסיפורים הנוגעים ללרנה, אולי של שריפת האויב (או גופותיו) כדי לפזר אותו.
לרנה נמצאת בעוד מיתוס כמעיין שפוסידון יצר לזיכרון בתו של דנאוס (המייצגת את הדניאה שמופיעים ביצירות קודמות כמו האליאדה כקבוצה יורדת ים שמגיעה ממקום אחר). ייתכן כי מדובר במיתוס על התקפה כושלת על האוכלוסייה המקומית על ידי הדניאה, שבהתקפה חוזרת הצליחו לכבוש את המקום. המילה היוונית לחץ, "טוקסון", דומה מאוד למילה היוונית לרעל, "טוקסיס", ומכאן חצי הרעל שהרקולס יצר מדמה של ההידרה. הקישורים לאריה הנימאי עשויים לנבוע מהתאמה של הסיפור לכך שהפרק על ההידרה מגיע לאחר זה על האריה.
הרובע השני של פריז
הרובע השני של פריז (בצרפתית: 2e arrondissement) הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, בירת צרפת. ממוקם בגדה הימנית של נהר הסן, הרובע השני, יחד עם הרבעים השמיני והתשיעי, מאכלס אזור עסקים חשוב, בו מרוכזת פעילות כלכלית רבה. ברובע נמצאת הבורסה הישנה של פריז והמטות של כמה בנקים גדולים. כמו כן, זהו מרכז טקסטיל ומקום משכנה של האופרה קומיק.
הפסאז'ים המקורים
הרובע השני הוא גם מקום משכנם של כמה משרידי הפסאז'ים המקורים המסחריים בני המאה ה-19. בראשית המאה ה-19 מרבית רחובות פריז היו חשוכים, בוציים וללא מדרכות. מספר יזמים העתיקו את הצלחתו של פסאז' דה פנורמה, שהיה מעבר (passage) מקורה זכוכית, מרוצף, מואר היטב ויבש. באמצע המאה ה-19 היו כשני תריסרי מעברים כאלו, שלאורכם נפרסו חנויות מסחריות. ב"מדריך המצויר של פריז" נכתב עליהם:
מרבית הפסאז'ים נעלמו בזמן ששלטונות העיר סללו את השדרות המרכזיות, והוסיפו מדרכות ותאורת רחוב. הפסאז'ים ששרדו, בנוסף לפסאז' דה פנורמה, הם "גלרי ויויאן", "פסאז' שואסו" (Passage Choiseul), "גלרי קולבר", "פסאז' דה פּרנס", "פסאז' דה גרן קר" (Passage du Grand Cerf), "פסאז' למואן", "פסאז' ז'ופרואה" (Passage Jouffroy), "פסאז' בּספוּ" (passage Basfour), "פסאז' בורג-ל'אבה" ו"פסאז' די פונסו".
גאוגרפיה
הרובע השני הוא הרובע הקטן ביותר של פריז, עם שטח קרקע בגודל 0.992 קמ"ר.
הרבעים הפנימיים
כל אחד מעשרים הרבעים של פריז מחולק בעצמו לארבעה רבעים ( quartiers). הרבעים הפנימיים של הרובע השני הם:
דמוגרפיה
הרובע השני הגיע לשיא ההתיישבות בו בשנת 1861, אף על פי שהתקיים בצורתו הנוכחית רק מאז תוכנית השיפוצים הגדולה של פריז בשנות השישים של המאה. במפקד האוכלוסין האחרון (משנת 1999), מנתה האוכלוסייה 19,585 נפש, בעוד שמספר המשרות המוצאות באזור עמד על 61,672 – וזאת למרות הגודל הגאוגרפי המצומצם של הרובע, פחות מקילומטר רבוע אחד, עובדה שהופכת את רובע זה לדחוס ביותר בפעילות מסחרית בבירה הפריזאית.
קיריל קונדראשין
קיריל קונדראשין (ברוסית: Кири́лл Петро́вич Кондра́шин; 6 במרץ 1914, מוסקבה – 7 במרץ 1981, אמסטרדם) היה מנצח סובייטי והולנדי
לימודים
קונדראשין למד בקונסרבטוריון של מוסקבה משנת 1931 עד 1936 אצל מנצח סובייטי אחר, בוריס חייקין (שהיה מבוגר בשלוש שנים בסך הכל מקונדראשין עצמו). בין השנים 1938 ל-1942 ניצח על תזמורת תיאטרון מאליי בלנינגרד ועל תזמורת תיאטרון בולשוי במוסקבה משנת 1943. ניצוחו על הסימפוניה הראשונה של דמיטרי שוסטקוביץ' משך עליו את תשומת לבו של המלחין והייתה זו ראשיתה של הידידות ביניהם. בשנת 1947 קיבל קונדראשין את מדליית סטלין.
קריירה עיקרית
בתחרות הפסנתר הבינלאומית על שם צ'ייקובסקי בשנת 1958 ניצח על הופעתו של ואן קלייברן, שזכה בפרס הראשון. אחרי התחרות, יצא לסיור בארצות הברית עם קלייברן, לנגינת הקונצ'רטו הראשון לפסנתר של רחמנינוב והקונצ'רטו הראשון לפסנתר של צ'ייקובסקי (שזיכה את קלייברן בפרס הראשון בתחרות). קונדראשין היה המנצח הסובייטי הראשון שהוזמן לאמריקה מאז החלה המלחמה הקרה. בין השנים 1960 ל-1975 כיהן קונדראשין כמנהל אמנותי של הפילהרמונית של מוסקבה ובתקופה זו ניצח על ביצוע הבכורה של הסימפוניות ה-4 וה-13 של שוסטקוביץ'. במשך השנים הופיע באירופה ובאמריקה עם מוזיקאים רוסים מפורסמים כמו הצ'לן מסטיסלב רוסטרופוביץ', הכנר דוד אויסטרך והפסנתרן סביאטוסלב ריכטר.
יציאה למערב אירופה
קונדראשין עזב את ברית המועצות בשנת 1978 לאחר שהגיש בקשה למקלט מדיני לממשלת הולנד בזמן סיור קונצרטים שם. בתגובה מיידית לכך החרים המשטר הסובייטי את כל הקלטותיו הקודמות. הוא קיבל משרת מנצח אורח קבוע בתזמורת הקונצרטחבאו באמסטרדם באותה שנה ונשאר במשרה זו עד מותו מהתקף לב ב-1981, יום לאחר שניצח על תזמורת רדיו צפון גרמניה.
הספרייה הלאומית (סינגפור)
הספרייה הלאומית (בסינית: 国家图书馆) בסינגפור ממוקמת על 11,304 מטר רבוע בשדרות ויקטוריה מס' 100. הבניין החדש, המונה 2 גושים של 16 קומות, החליף את הבניין הקודם שנסגר בשנת 2004. היא הספרייה הלאומית היחידה בסינגפור.
המבנה הנוכחי
המבנה הנוכחי מכיל 2 גושים של 16 קומות כל אחד ושלושה מרתפים. כל גוש מחובר לרעהו על ידי גשר בכל קומה. ספריית ההשאלה נמצאת במרתף 1, וספריית העיון נמצאת בקומות 7-13. בבניין נמצא מרכז לאמנויות הבמה, שמנוהל על ידי מועצת האמנות הלאומית בקומות 2-5. בקומה ה-16 קיים מתחם סגור לאירועים בשם The Pod. ממתחם זה יש מבט פנורמי על האי סינגפור, ועל האיים השכנים מלזיה ואינדונזיה. בקומה ה-14 מצויים המשרדים של מועצת הספריות הלאומית. בכל המבנה ישנן גינות מרובות, אולם רק שתיין מהן פתוחות לציבור. אחת מהן בקומה ה-5 והשנייה בקומה ה-10. את המבקרים משרתות 3 מעליות שקופות בעלות מבט פנורמי עלך העיר גם כן. בקומה הראשונה, מלבד הכניסה הראשית מצויים גם בית קפה ומתחם שמציג לפעמים מוצגים מהספרייה.
השנים המוקדמות
אבן הפינה לספרייה הונחה בשנת 1823, על ידי סר סטמפורד רפלס (מייסד סינגפור המודרנית), כחלק מ"המוסד הסינגפורי" (בית הספר הסינגפורי הראשון). בנייתה הושלמה בשנת 1837, ומנהלה הראשון היה ד"ר רוברט מוריסון, שהיה נדבן ומחנך. בתחילה הספרייה הייתה פתוחה בחינם רק לתלמידי ולמרצי בית הספר ופתוחה רק בשעות הפתיחה שלו, אולם גם אזרחי העיר היו יכולים להשתמש בשירותיה תמורת 25 סנט לחודש. בשנת 1845, החלה הספרייה לפעול גם מעבר לשעות הפעילות של המוסד הסינגפורי, והפכה לספרייה העצמאית הראשונה בסינגפור. בשנת 1887 עברה הספרייה למבנה חדש, יחד עם המוזיאון הסינגפורי.
תחת הכיבוש היפני
שבועיים לפני הפלישה היפנית לסינגפור, נהפכה הספרייה למרפאה של הכוחות הבריטים והאוסטרלים. הספרייה נפתחה מחדש רק באפריל 1942 תחת השם Syonan Tosyokan  כחלק מתהליך החלפת השמות באי לשמות יפניים. למזלה של הספרייה, מנהלה היה מקורב לקיסר היפני ורק כ-500 מהספרים בה הושמדו, בניגוד לספרייה במלזיה שנפגעה קשות. מנהל הספרייה בתקופה הציל ספרים רבים משריפה בכך שפתח מיזם שבו אזרחי סינגפור הביאו את ספריהם מבתיהם המופצצים לספרייה. בתוך חודש אחד יותר מ-40,000 ספרים חדשים הובאו לספרייה. הספרייה נפתחה מחדש לאחר סיום הכיבוש תחת המנדט הבריטי על האי ב-1945, ובכך הגיע לסיומה תקופת שלטון היפנים על הספרייה.
תחת השלטון הבריטי
תחת השלטון הבריטי נעשו מאמצים להפוך את הספרייה לנגישה יותר לציבור. שיטה חדשה לסידור הספרים שהוחלפה רק ב-1988 בשיטה ממוחשבת והעסקת ספרנים מקצועיים היו חלק מהמאמצים. השינוי המשמעותי ביותר היה העברת הספרייה למבנה חדש ברחוב סטמפורד. כמו כן, בעזרת תרומות של הפילנתרופ לי קונג צ'יין (שעל שמו נקראת הספרייה) הפכו את הספרייה לפתוחה לציבור בחינם. בכך הושלם המהפך של הספרייה מספרייה בית ספרית בתשלום לספרייה ציבורית חינמית. הספרייה החלה לשמש גם כמחסן עבור כל היצירות הספרותיות שנדפסו בסינגפור.