cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דורוג
היסטוריה
העמק שבין הרי פיליש להרי גרצ'ה מיושב כבר מהתקופה הנאוליתית. דרך צבאית רומאית שמובילה מערבה מבודפשט (אקווינקום) עברה בדורוג. כשמלך הונגריה ישב באסטרגום במהלך המאה ה-11 והמאה ה-12, דורוג הייתה מקום מושבם של טבחיו. שם המקום, דורוג, הופיע לראשונה בתיעוד משנת 1181.
היישוב שהתקיים בדורוג הושמד בפלישה העות'מאנית להונגריה במהלך המאה ה-16, והוא נשאר לא מיושב עד שנת 1649, בה יישבו אותו גרמנים, אליהם הצטרפו הונגרים מאוחר יותר.
במהלך המאה ה-18 חזרה דורוג לשגשג, דבר שהתגבר במהלך המאה ה-19 בעקבות פונדק ששכן בה, על תוואי שבין בודה לווינה. ב-1900 היו בדורוג 1966 תושבים, מהם 1,369 גרמנים, 477 הונגרים ו-55 סלובקים. במהלך השלטון הקומוניסטי התהפך המאזן הדמוגרפי בעיר והיא הפכה לעיר הונגרית, בעקבות גירוש הגרמנים מהעיר לאחר מלחמת העולם השנייה.
הרחוב הראשי בעיר שופץ בשנת 2006 והוקמה בעיר תחנת רכבת שמהווה חלק מהרכבת הפרברית שמתחילה בניוגטי פאייאודבר בבודפשט ומסתיימת באסטרגום.
בעיר התקיימה קהילה יהודית.
ערים תאומות
הערים התאומות של דורוג הן:
שלומי פוגל
שלומי פוגל (נולד ב-3 במאי 1955) הוא איש עסקים ישראלי, מבעלי קבוצת אמפא, תעשיות מספנות ישראל וקבוצת גולד בונד.
ביוגרפיה
נולד ב-1955 בשדרות חן בתל אביב להורים ניצולי השואה. שירת בצה"ל כקצין בחיל התותחנים. סיים תואר ראשון בהנדסת מכונות באוניברסיטת תל אביב.
בסוף שנות ה-80 החתים את ממשלת צ'כיה על הסכם לשיווק סקודה בישראל בכפוף ליחסים דיפלומטיים בין המדינות.
לאחר לימודיו עבר ללונדון.
ב-1995 רכש את מספנות ישראל יחד עם שלמה שמלצר וסמי קצב ב-40 מיליון שקל. בסוף שנות ה-90 נכנס כשותף לאמפא יחד עם האחים נקש, והיה אחד האחראים לפיטורי 2,500 עובדים מחברת אמקור.
חבר הליכוד מ-2007.
קבוצת אמפא
אמפא בע"מ היא חברת החזקות ישראלית פרטית בבעלות קבוצת פוגל ומשפחת נקש. הקבוצה פעילה במגוון תחומים:
מספנות ישראל
תעשיות מספנות ישראל בע"מ היא חברה פרטית בשליטת שלומי פוגל, שלמה החזקות וסמי קצב. בבעלותה:
קבוצת גולד בונד
קבוצת גולד בונד בע"מ היא חברה ציבורית הנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב, בשליטת שלומי פוגל, שמלצר החזקות ומסופי ספנות בע"מ.
באמצעות החברה הבת קונטרם, קבוצת גולד בונד מפעילה מסוף מטענים ומחסנים חופשיים באשדוד, סמוך לשטח נמל אשדוד. פעילות קונטרם נחלקת לארבעה מגזרים:
אזור התעשייה שער הירדן
אזור התעשייה שער הירדן הוא פרויקט המשותף לישראל ולירדן, להקמת אזור תעשייה משותף לשתי המדינות. הפרויקט נמצא בבעלות של משפחת רפפורט ומשקיעים נוספים.
הרעיון לפרויקט זה עלה לראשונה בהמשך להסכם השלום בין המדינות משנת 1994. מטרת הפרויקט, הממוקם במועצה אזורית עמק המעיינות, היא להקים אזור תעשייה משותף, שבצדו הירדני יוקמו מפעלים ישראליים וירדניים, בעוד שצדו הישראלי יהווה עורף לוגיסטי ובסיס להעברת הסחורות לנמלי ישראל. בין הצדדים יוקם גשר למעבר סחורות והולכי רגל, ללא אפשרות יציאה אל המדינה השכנה. הקמת הגשר הסתיימה בשנת 2019. הקמת אזור התעשייה נועדה להעמיק את הקשרים הכלכליים והמסחריים בין ירדן לישראל ובהתאם לזאת את שיתופי הפעולה והיציבות באזור. כמו כן, אזור התעשייה עשוי להרחיב את אפשרויות התעסוקה עבור תושבי האזור – בישראל ובירדן – ויתרום לחיזוק ופיתוח האזור. אזור התעשייה מבוסס על עיקרון של סחר חופשי בין המדינות וארצות הברית, כאשר במסגרתו ניתן פטור ממכס למוצרים המיוצאים באזור התעשייה ומיועדים לייצוא לארצות הברית.
חיים אישיים
לשלומי ואשתו טניה הבריטית ארבע בנות. מתגורר בכפר שמריהו.
אה"מ וייג'ר (1739)
אוניית הוד מלכותו "וייג'ר" (באנגלית: HMS Wager) הייתה אונייה מדרגה שישית של הצי המלכותי הבריטי, נושאת 28 תותחים. היא נבנתה בסביבות 1734, וערכה שתי הפלגות להודו בשירות חברת הודו המזרחית הבריטית לפני שנרכשה על ידי הצי המלכותי ב-1739. האונייה הייתה חלק משייטת בפיקודו של אנסון, ונטרפה ב-14 במאי 1741 אל חופה הדרומי של צ'ילה. טביעת האונייה נתפרסמה בשל התלאות הרבות שפקדו את ניצוליה, שנותרו מבודדים באי בעיצומו של החורף בפטגוניה, ובמיוחד בשל המרד שפרץ בעקבות שקיעת האונייה.
שירותה בחברת הודו המזרחית
"וייג'ר" הייתה אוניית הודו המזרחית, ספינת סוחר חמושה שנבנתה בעיקר להובלת מטעני סחורות גדולים מהמזרח הרחוק. היא צוידה ב-30 תותחים להגנתה וצוותה מנה 98 איש.
היא הפליגה ב-13 בפברואר 1735 מהדאונס בפיקודו של קפטן צ'ארלס ריימונד, הגיעה אל מדרס ב-18 ביולי, ושבה לאנגליה דרך סנט הלנה ביולי 1736. את הפלגתה השנייה והאחרונה להודו בשירות החברה ערכה ב-1738. היא הפליגה דרך כף התקווה הטובה אל מדרס ובנגל, ושבה אל הדאונס ב-27 באוגוסט 1739.
רכישתה על ידי הצי המלכותי
האדמירליות רכשה את "וייג'ר" מידי מר ג' ריימונד ב-21 בנובמבר 1739, ודורגה כאונייה מדרגה שישית נושאת 28 תותחים. היא נועדה להיות חלק מן השייטת בפיקודו של קומודור ג'ורג' אנסון שמשימתה תקיפת אינטרסים ספרדיים בחוף המערבי הפסיפי של דרום אמריקה. התפקיד שהוטל על "וייג'ר" היה לשאת אפסניה של רובים ואקדחים, כדורים ואבק שרפה לשימוש צוותי פשיטה על החופים. האונייה נקראה על שמו של אדמירל סר צ'ארלס וייג'ר, הלורד הראשון של האדמירליות באותו זמן ומיוזמי ההפלגה.
האונייה הוסבה לייעודה המלחמתי במספנת הצי המלכותי דפטפורד בין 23 בנובמבר 1739 ל-23 במאי 1740 בעלות של 7,096 ליש"ט, ונרשמה ב-22 באפריל 1740 כאונייה מדרגה שישית הנושאת 28 תותחים ולה צוות של 120 איש.
הפלגת אנסון מסביב לעולם
צי המשלוח של אנסון לאוקיינוס השקט באוגוסט 1740 כלל שש אוניות מלחמה ושתי אוניות משא, ובהן 1854 איש סך הכל. הפיקוד על "וייג'ר" נמסר לידי קפטן דנדי קיד (Dandy Kid), אך הלה נפטר עוד קודם שהגיעה האונייה לכף הורן; את מקומו מילא לפטננט דייוויד צ'יפ (Cheap), שהועלה לדרגת קפטן (בפועל). השייטת הקיפה את כף הורן בים סוער במיוחד ואוניותיה התפזרו. "וייג'ר" נותקה משאר האוניות ועשתה דרכה אל נקודת המפגש שנקבעה מראש למקרים שכאלה. לרוע המזל היא פנתה צפונה לפני שהתרחקה מספיק מערבה, ולכן התקרבה במזג האוויר הסוער אל חופה של צ'ילה של ימינו.
היטרפות האונייה
ב-13 במאי 1741 ב-9:00 בבוקר יצא הנגר לחרטום לבדוק את חבלי התורן הקדמי; תוך כדי עבודתו נדמה היה לו שראה בחטף יבשה במערב. לפטננט ביינס שהיה לידו לא ראה דבר, והאירוע לא דווח. איש לא היה מודע לכך שהאונייה נכנסה למפרץ גדול שלא היה מסומן במפות. ב-2:00 בצהריים נראתה בבירור יבשה בכיוון מערב וצפון-מערב, והצוות הוזעק לכוון מפרשים ולסובב את האונייה לכוון דרום-מערב. תוך כדי כך נפל קפטן צ'יפ מגרם המדרגות של סיפון האחרה, נקע את כתפו והורד לתאו. מצבה הרעוע של האונייה מנע כל מאמץ להרחיקה מהמפרץ, וב-4:30 בבוקר שלמחרת היא נחבטה שוב ושוב אל הסלעים; לוח ההגה שלה נשבר והיא התמלאה במים, אך עדיין הוסיפה לצוף. אנשי צוות חולים ששכבו בבטן האונייה ולא יכלו לרדת מערסליהם - טבעו. הצוות הוסיף לנהוג את האונייה באמצעות המפרשים בלבד לכיוון היבשה, אך בשעות המאוחרות של הבוקר היא נתקעה שוב על סלעים, הפעם מבלי יכולת להיחלץ.
מרד "וייג'ר"
בצי המלכותי של שנת 1741 היה פיקודם של הקצינים בתוקף רק באונייה אליה הוצבו. אובדן האונייה משמעו היה גם אובדן סמכות פיקודית רשמית כלשהי. זאת ועוד, תשלום שכרם של המלחים הופסק ביום בו אבדה אונייתם. גורמים אלה, יחד עם התנאים האיומים והמאבקים האלימים בין הקצינים והמלחים, גרמו להתערערות המשמעת. הצוות נחלק לשתי קבוצות: 81 איש בהנהגתו של התותחן מר בלקלי ירדו לסירות מתוך כוונה לשוב לאנגליה דרך החוף המזרחי של דרום אמריקה, ו-20 איש נשארו על האי וייג'ר, וביניהם קפטן צ'יפ. לאחר למעלה מחמש שנות תלאות וייסורים שבו לאנגליה שישה איש מקבוצתו של בלקלי וארבעה מקבוצתו של קפטן צ'יפ.
טרופת האונייה
לאחר אובדן האונייה שיגרו הספרדים כמה משלחות כדי למשות את תותחיה ולקבוע "דריסת רגל" באזור. מפות ספרדיות מאמצע המאה השמונה-עשרה מראות את המיקום המקורב של טרופת האנייה, מהן עולה כי היה מוכר היטב באותו זמן לעילית המקומית.
בשלהי 2006 חיפשה "החברה לחקר מדעי" (Scientific Exploration Society) אחר האונייה הטרופה, ומצאה חלקים מגוף העץ (כמה צלעות ולוחות דופן) שתוארכו בבדיקת פחמן 14 לזמנה של "וייג'ר". ב-2007 צללה לאתר "משלחת טרנס-פטגוניה" (Transpatagonia Expedition) וזיהתה שרידים נוספים.
אה"מ "וייג'ר" בסיפורת
הרומן "החוף הלא נודע" (The Unknown Shore) מאת פטריק או'בריאן, שראה אור ב-1959, מבוסס על עדויות הניצולים. אחד מאנשי צוותה של "וייג'ר" היה המידשיפמן ג'ון ביירון, לימים סגן-אדמירל בצי המלכותי וסבו של המשורר הנודע ג'ורג' ביירון. ספרו של או'בריאן מתבסס בעיקר על עדותו.
שירלי עודד
ביוגרפיה
נולדה בשכונת חפציבה בחדרה שם גדלה עד לגיוסה לצה"ל, בו שירתה כחובשת בנח"ל. נשואה למנהל אישי אביתר דורן ולהם שני ילדים.
לאחר שחרורה מצה"ל החלה לשדר ברדיו אמצע הדרך שרק עלה לאוויר באזור השרון. היא שידרה במגוון תוכניות, ובמקביל שימשה בתפקידי עריכה והפקה.
בשנת 1998 החלה ללמוד משחק אצל הלל נאמן, ובהמשך למדה גם אצל רחל שור בסטודיו למשחק ניסן נתיב ובמקומות נוספים. במקביל ללימודי המשחק למדה פיתוח קול אצל חיים פנירי ולמדה ב"בית הספר לתסריטאות" של עידית שחורי וכן מחזאות אצל ציפי פינס.
עם סיום לימודיה גילמה את רוזה בהצגה "סלאח שבתי" בבימויו של זאב רווח, בהצגה "אני לא אשם בשתייה של אבא שלי" בהשתתפות שחקני תיאטרון באר שבע, בהצגות פרינג' בתמונע, בסרטי סטודנטים ובהצגות ילדים ונוער.
באותה השנה, הקימה את "יצירתי" – בית ספר ארצי לילדים ונוער ונכון לשנת 2013 משמש גם לבוגרים ומבוגרים, משמשת כמנהלת האמנותית שלו, בשלוחות: נתניה, כוכב יאיר, אשדוד ותל אביב.
בשנת 2008 כתבה את ההצגה מקורית "צל של אשה", שהופקה ועלתה בפסטיבל "פותחים במה" בתיאטרון בית ליסין. המספרת על ארבע נשים ונערה הנאלצות לשנות זהות, כדי להינצל מבעליהן המכים.
בשנת 2012 כתבה את ההצגה המקורית לנוער "מי אני מה" – הצגה שעוסקת בשאלות שגורמות להבין את המהות שבחיים. ההצגה זכתה במקום שלישי בתחרות "פסטיבל ארצי לילדים ונוער בת ים". במקום הראשון כשחקן המצטיין זכה שחקן ההצגה דור אלמקייס.
הקימה, ביחד עם אחותה החרדית, את עמותת "שאלתיאל-נתינה למשפחות נזקקות" – העוזרת למשפחות נצרכות בתחומים שונים.
בבחירות לרשויות המקומיות 2013, הוצבה במקום השני ברשימת "יש עתיד" למועצת העיר חדרה ונבחרה. בבחירות 2018 הקימה סיעה חדשה בשם "שקיפות" ורצה איתה למועצת העיר ולראשות העיר. בבחירות לראשות העיר זכתה ב-3% ובבחירות למועצה לא עברה את אחוז החסימה.
מנהלת סוכנות ייצוג שחקנים בשם "ניהול אישי".
אלברט ארויו
אלברט (אברהם) ארויו (4 בינואר 1931, איסטנבול, טורקיה – 25 בינואר 2011, תל אביב יפו, ישראל) היה כדורגלן ישראלי, אשר שיחק לרוב בעמדת הקיצוני הימני בקבוצת מכבי יפו.
קורות חייו
אלברט ארויו נולד באיסטנבול לליאון-יהודה ולליזה-לאה לבית היווה. ב-1948 במהלך העלייה ההמונית עלתה המשפחה לישראל והתיישבה בשכונת תל כביר. ב-1950 מספר חדשים לאחר הקמת קבוצת מכבי יפו הצטרף לשורותיה, שיחק בתפקיד הקיצוני הימני וכונה "טוּרְקוֹ" (Turko, מלאדינו: "הטורקי") על ידי חבריו השחקנים. בסיום עונת 1954/1955 עלה עם הקבוצה לאחר משחקי מבחן, מליגה ב' שהייתה השנייה בישראל לליגה הלאומית בכדורגל, שנקראה בעונות הקודמות ליגה א' והייתה הליגה הבכירה בישראל. ב-1955 זומן על ידי המאמן ג'ק גיבונס לסגל נבחרת ישראל בכדורגל, נכלל בסגל המורחב אך לא הופיע במשחקים רשמיים. בעונת 1955/1956 בליגה הלאומית השתתף במשחקי הקבוצה והיא הצליחה להישאר בליגה לאחר משחקי מבחן. ב-6 ביולי 1957 השתתף במשחק גמר גביע המדינה בכדורגל 1956/1957 בו הפסידה מכבי יפו להפועל פתח תקווה 1–2.
את עונת 1956/1957 בליגה הלאומית סיימה מכבי יפו במקום האחרון עם 10 נקודות ליגה. עם זאת, בשל ההחלטה להגדיל את מספר הקבוצות בליגה הראשונה ל-12 קבוצות, בשילוב אי סדרים שהתגלו במשחקי הליגה שנייה לא ירדה מכבי יפו ליגה, ושובצה למשחקי מבחן מול הכח תל אביב. את שני המשחקים שנערכו בשלהי נובמבר 1957 ניצחה מכבי יפו, ובכל אחד מהם הבקיע ארויו שער. ארויו שיחק בשורות מכבי יפו עד לסיום עונת 1958/1959 בליגה הלאומית ומשחק הליגה האחרון שלו נערך ב-31 בינואר 1959 מול הפועל חיפה בקריית אליעזר. בסך הכל הופיע ב-38 משחקים בליגה הראשונה ובהם כבש 8 שערים.
במהלך שנות החמישים עבד ארויו כשוטר במשטרת ישראל במקביל לקריירה ככדורגלן, אך פוטר מתפקידו לאור השקעתו בקבוצה שבאה על חשבון עבודתו במשטרה. ב-1960, לאחר שפרש ממשחק פעיל עבד כשכיר במספר מקומות עבודה. במהלך מלחמת ששת הימים נקרא ארויו לשירות מילואים ונפצע קשה בחזית המצרית. הוא אושפז בבית החולים סורוקה ונזקק לתקופת שיקום ארוכה. בהמשך עבד בעיריית תל אביב-יפו עד לפרישתו לגמלאות. ארויו היה נשוי לרחל, הם התגוררו בשכונת תל כביר בתל אביב, היו הורים ל-2 ילדים וסבים לנכדים ונינות. אלברט ארויו הלך לעולמו ב-2011 והוא בן 80 והובא למנוחות בבית העלמין ירקון.
מאחורי הפרגוד
מאחורי הפרגוד (בערבית: ورا الستارة, תעתיק לאנגלית: Waraa el Setara) היא סדרת רשת סאטירית פוליטית בשפה הערבית, ובעיקר בלהג מצרי.
התוכנית מופקת על ידי החברה הבריטית Waraa El Setara Ltd, ושידורה החל ב-1 ביולי 2019 באתר יוטיוב. הדמויות בתוכנית הן העתקי בובות של אישים פוליטיים שונים במזרח התיכון, צפון אפריקה וארצות הברית. בכך אופי התוכנית דומה לתוכניות עבר, כגון: החרצופים הישראלית, Spitting Image הבריטית, ו- Le Bébête Show הצרפתית. נכון לחודש אוקטובר 2019, פרקי הסדרה זכו ליותר מ-11 מיליון צפיות בסך הכל, עם ממוצע של 1.18 מיליון צפיות לפרק.
הביקורת בסדרה ומאפייניה
באמצעות הדמויות בתוכנית מועברת ביקורת אודות הנעשה במזרח התיכון בנושאים שונים, כגון: הסכסוך הישראלי-פלסטיני, הסכסוך הישראלי-ערבי, עליית האסלאם הקיצוני, תקופות עבר ואירועים היסטוריים, כגון: האימפריה העות'מאנית ומלחמת יום הכיפורים. העובדות ההיסטוריות המוצגות בכל פרק אינן משקפות לרוב נקודת מבט אובייקטיבית.
הביקורת המועברת היא לעיתים לעגנית וסרקסטית לצורך הגחכה. לדוגמה, עלי ח'אמנאי, מנהיג איראן, מוצג כאדם שאינו מסוגל ליישם את כוונותיו האסטרטגיות-אזוריות למרות הצהרותיו, וביחד עם חסן אל בנא, מייסד האחים המוסלמים, שניהם מוצגים כאנשי דת המטילים הלכות ואיסורים, הנראים ארכאיים ומגוחכים ביחס לאורח החיים המודרני. בנוסף לכך, אנשי האסלאם הקיצוני מוצגים כדוגלים בשמרנות, הגשמה דתית ודחיית סממנים מודרניים, אך מאחורי הקלעים מתאפיינים בנהנתנות ובסיוע ביטחוני אמריקאי.
שימוש בסטריאוטיפים דתיים והיסטוריים בא לידי ביטוי, למשל, בדרך שבה מוצגות ישראל והיהדות: בפתיח האנימטורי של התוכנית נראית דמותה של שרה נתניהו עם שתי דמויות של מלניה טראמפ ולראשיהן מנורה, ועל רקע צלבי קרס נראים גולדה מאיר משוחחת בטלפון, ובנימין נתניהו המצדיע במועל יד תוך כדי אמירת "שלום עליכם". כמו כן, בפרקים שבהם מופיע בנימין נתניהו דמותו תמיד מוצגת עם כיפה שחורה לראשו. בנוסף, כאשר עזמי בשארה מוצג כישראלי או יהודי או ציוני – דמותו נראית בלבוש חרדי ללא קשר להגדרת הזהות. צורות ייצוג אלו אופייניות לקריקטורות המתפרסמות לעיתים בתקשורת הערבית.
כל אחד מפרקי התוכנית כולל את המאפיינים הקבועים הבאים:
יוצרי הסדרה
לפי כתבה במגזין הלבנוני ג'נוביה, נטען, כי על סמך בדיקת הרקע של חברת ההפקה ומקורות המימון שלה, הסדרה משתייכת לרשת תקשורת קטארית, הכוללת מספר ערוצי טלוויזיה ומדיה מקוונת, אף על פי שהביקורת בסדרה מועברת בין היתר על קטר ובעלות בריתה. לדברי חוקר אקדמי בתחום המזרח התיכון, הסדרה מתאפיינת בגישה ערבית לאומית, שהייתה נהוגה לפני תחילת האביב הערבי, ואשר מתנגדת לאיסלאמיזם (אסלאם פוליטי), ומתנגדת לנרמול יחסים עם ישראל.
Nervous
Nervous (בעברית: עצבני) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הקנדי שון מנדס, מתוך אלבומו השלישי, Shawn Mendes. השיר יצא לאור ב-23 במאי 2018, כסינגל החמישי והאחרון מתוך האלבום.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-51 במצעד המוזיקה האוסטרלי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי שון מנדס, ג'וליה מייקלס וסקוט האריס והופק על ידי מנדס וטדי גייגר. השיר הוא שיר בסגנון הפופ, אשר מאפיין את שאר שירי האלבום. ב-22 במאי 2018, פרסם מנדס באינסטגרם שלו את עטיפת הסינגל.
בסמוך לצאתו על השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר פורסם לראשונה בערוץ היוטיוב של שון מנדס ב-11 ביוני 2018. לאורכו של הקליפ ניתן לראות את מנדס יושב ומנגן בגיטרה כשזוג ידיים מבצעות תנועות בסמוך לכך.
נכון למאי 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-85 מיליון צפיות.
אנדרו גולד
אנדרו גולד (באנגלית: Andrew Maurice Gold; 2 באוגוסט 1951, ברבנק – 3 ביוני 2021, לוס אנג'לס) היה זמר-יוצר, מוזיקאי ומפיק אמריקאי.
קורות חיים
אנדרו גולד נולד ב-2 באוגוסט 1951 בברבנק שבקליפורניה למשפחת מוזיקאים. אמו מארני ניקסון הייתה זמרת. אביו ארנסט גולד היה יהודי יליד אוסטריה שנמלט עם משפחתו לארצות הברית בשנות ה-30 של המאה ה-20.
אנדרו גולד החל לכתוב שירים כבר בגיל 13. בגיל 16 בהיותו באנגליה הוא הקים להקה בבית הספר.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוא היה חבר בלהקת Bryndle שפעלה בלוס אנג'לס. בשנת 1974 הוא עבד על האלבום של לינדה רונסטאדט. לאור ההצלחה שיתוף פעולה זה נמשך לאלבומים נוספים של הזמרת.
בשנת 1975 יצא האלבום הראשון של גולד. האלבום השני What's Wrong with This Picture? יצא בשנת 1976. שיר מאלבום זה הגיע למקום ה-7 בבילבורד הוט 100. השיר Never Let Her Slip Away מהאלבום השלישי שיצא בשנת 1977 הגיע למקום החמישי במצעד הסינגלים הבריטי.
בשנת 1983, יחד עם גרהאם גולדמן, הקים גולד את להקת Wax שפעלה במשך חמש שנים. שירי הלהקה זכו להצלחה בבריטניה.
השיר "Spooky Scary Skeletons" של גולד זכה להצלחה רבה והגיע ל-350 מיליון צפיות ביוטיוב.
חוני המעגל (אמן)
חוני המעגל (שם משפחתו: איצקוביץ, 1950 - 31 באוגוסט 2016) היה אמן דאדא ישראלי רב-תחומי, מיצגן, במאי וקולנוען שפעל במסגרת מוזיאון ינקו דאדא בעין הוד. מייסד קבוצת סמרטוט ועמותת אמני פרפורמנס. בעשור הראשון לפעילותו היו מופעיו מזוהים עם פסטיבל עכו לתיאטרון אחר ופסטיבל ישראל.
יצירתו
אמן דאדא רב תחומי. הקים את קבוצת האוונגרד "סמרטוט" הפועלת מאז שנות ה-80 ואת המקלט לאמנות עכשווית בנווה צדק בת"א. הירבה להעלות את מופעיו בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר ובפסטיבל ישראל בירושלים, ומראשית שנות ה-90 פועל בעיקר במסגרת מוזיאון ינקו דאדא בעין הוד.
בשנות ה-90 יזם את הקמת עמותת אמני פרפורמנס לקידום האמנות הבין-תחומית. העלה את פסטיבל הדגנרטים השנתי בסינמטק תל אביב, מאז 2002, ואת פסטיבל "לצאת מהקרון" בשיתוף פנינה רינצלר במתחם התחנה בתחנת הרכבת יפו, מאז 2011.
חוני המעגל הרבה להשתמש בחפצים ודימויים מוכרים כשהוא שותל אותם בהקשר חדש. "אין הוא מסתפק ברפרודוקציות, אלא במקור בלבד", כתבה רעיה זומר, מנהלת מוזיאון ינקו-דאדא לקראת התערוכה "אסתטיקה של מלחמה". לדבריה "קרוב הוא ברוחו למרסל דושאן ביחסו ל'רדי-מייד', אלא שאצלו זהו 'רדי-מייד עם תוספות'. אמרתו הידועה היא שאותו מעניין התור ל'מונה ליזה' יותר מהיצירה עצמה".
רקע ביוגרפי
חוני המעגל נטה לטשטש במתכוון ניסיונות להתחקות אחר הביוגרפיה שלו. ידוע כי נולד למשפחה חרדית מרובת ילדים ושככל הנראה, זהו שמו מלידה. בפתיח לספרו חמדת לבי כותב הסופר שלמה שבא: "אמו קראה לו חוני המעגל, כך סיפרה לי, כשהיא עומדת בחצר ביתה בנווה שלום, בין השיחים והשרכים וזמרות הגפן והכביסה התלויה על חבלים, כיוון שרצתה לתת לבנה שם של אדם הגון, וישר, וצדיק, ועושה טוב לכל".
חוני הוא נינו של הרב זאב וולף גרינוולד, יו"ר ועד הקהילה ביפו והמושבות ומייסד בית הכנסת ובית המדרש חברת ש"ס, בית הכנסת הראשון בשכונת נווה צדק.
"בין אם נקבל את השקר כמרכיב ביצירתו של חוני ובין אם לא", כתב חוקר האמנות ד"ר יגאל בן-נון, "ברור לכל שהוא שאול מן הביוגרפיה האישית והמשפחתית שלו".
חוני המעגל היה נשוי לגלריסטית נירה יצחקי, מייסדת ובעלת גלריה שלוש, בתם, רומי, מנהלת אתרי אינטרנט.
בן 66 היה במותו, נקבר בקיבוץ חורשים.
קונסורציום
קונסורציום (באנגלית: Consortium) או מַאֲגָד הוא התאגדות של לפחות שני אינדיבידואליים, חברות, ארגונים או ממשלות (או כל שילוב של גופים אלה) במטרה להשתתף בפעילות משותפת או לאחד את משאביהם להשגת מטרה משותפת.
קונסורציום היא מילה לטינית שמשמעותה "שותפות", "התאחדות" או "חברה", ונובעת מהמילה consors ("חולקים ברכוש"), עצמה מ-con- ("יחד") ו-sors ("גורל").
אקדמיה ותעשייה
הנחה מקובלת בעולם שפיתוח טכנולוגיה הנשענת על ידע חדש מהווה יסוד למשק מודרני ומתחדש. המקור העיקרי לפיתוח ידע חדש הוא מערך המחקר הבסיסי הנמצא ברובו באוניברסיטאות המחקר, אבל כושר היישום שלו נמצא ברובו בתעשייה המתקדמת. מכאן נובע הצורך לשיתוף פעולה הדוק ואפקטיבי בין האוניברסיטאות לתעשייה. בישראל, גופים ממשלתיים מעודדים הקמת קונסורצייה מסוג זה באמצעות הענקת מענקי מחקר להתארגנויות נבחרות של אקדמיה-תעשייה. הגורמים הפעילים העיקריים בתחום זה הם: משרד התעשייה והמסחר - לימים משרד הכלכלה באמצעות המדען הראשי של המשרד; המדען הראשי במשרד המדע; ומו"פ ממשלתי בתחום הבריאות.
חינוך
(BTAA) במערב התיכון והאטלנטי בארצות הברית, קונסורציום (7Cs) בדרום קליפורניה,  במסצ'וסטס ו הם בין קונסורציומים ההשכלה הגבוהה הוותיקים והמצליחים ביותר בעולם. קונסורציומים אלה איחדו את המשאבים של הקולג'ים והאוניברסיטאות החברות בהן כדי לחלוק נכסים אנושיים וחומריים וכן לקשר משאבים אקדמיים ומנהליים. דוגמה לקונסורציום ללא מטרות רווח הוא (ACA) הממוקם בריצ'מונד, קנטקי. האיגוד כולל 33 קולג'ים ואווניברסיטאות פרטיים הפרוסים לאורך הרי האפלצ'ים המרכזיים במדינות קנטקי, קרוליינה הצפונית, טנסי, וירג'יניה ווירג'יניה המערבית. המוסדות החברים בקונסורציום מסייעים ל־ACA בבדיקת בקשות למענקים ולמלגות, בהעברת סדנאות ובמתן סיוע טכני.
מסחר
דוגמה לקונסורציום למטרות רווח היא קבוצה של בנקים המשתפים פעולה למתן הלוואה - המכונה גם סינדיקט. סוג זה של הלוואה ידוע יותר בתור. באנגליה מקובל שקונסורציום רוכש מועדוני כדורגל שנקלעו למצב כלכלי כדי להימנע מפירוק.
איירבוס
איירבוס תעשיות הוקמה ב־1970 כקונסורציום של יצרני תעופה וחלל. שמירת נכסי הייצור וההנדסה על ידי החברות השותפות הפכה למעשה את איירבוס תעשיות לחברת מכירות ושיווק. הסדר זה הוביל לחוסר יעילות עקב ניגוד העניינים המובנה איתם התמודדו ארבע החברות השותפות; שניהם היו בעלי המניות של הקונסורציום וגם קבלני המשנה שלו. החברות שיתפו פעולה בפיתוח טווח האיירבוס, אך שמרו על הפרטים הפיננסיים של פעילות הייצור שלהן וביקשו למקסם את מחירי ההעברה של מכלולי המשנה שלהן.
פאנאוויה טורנדו
מטוס הטורנדו תוכנן על ידי קבוצת החברות המאגדת את החברות: "בריטיש אירוספייס" הבריטית, "" (MBB) הגרמנית ו"" האיטלקית.
שיתוף פעולה של מתחרים
שיתוף פעולה של מתחרים משמש כאשר חברות מתחרות משתפות פעולה בקונסורציום כדי לשתף פעולה בתחומים לא אסטרטגיים עבור עסקי הליבה שלהן. הם מעדיפים להפחית את העלויות שלהם בתחומים הלא אסטרטגיים הללו ולהתחרות בתחומים אחרים שבהם הם יכולים להבדיל עצמן טוב יותר.
לדוגמה, הוא קונסורציום ללא מטרות רווח בין יצרניות רכב שונות במטרה להקל על בניית מערכת  (ICE).
דוגמה נוספת היא World Wide Web Consortium, שהוא קונסורציום המתקן טכנולוגיות אינטרנט כמו HTML, XML ו־CSS.
ממשל ותעשייה
(IFSH) הוא קונסורציום המורכב מ (Illinois Tech), (CFSAN) של מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) וחברים מתעשיית המזון. חלק מהעבודה הנעשית במכון כוללת, "הערכה ותיקוף של טכנולוגיות חדשות וחדישות לבטיחות ושימור מזון, מערכות עיבוד ואריזה, שיטות מיקרוביולוגיות וכימיות, רכיבי מזון מקדמי בריאות ואסטרטגיות לניהול סיכונים".
ג'ורג' קמפבל
ג'ורג' וושינגטון קמפבל (באנגלית: George Washington Campbell; 9 בפברואר 1769 – 17 בפברואר 1848) היה מדינאי אמריקאי. חבר הקונגרס של ארצות הברית מטעם מדינת טנסי ושופט בבית המשפט העליון שלה, שגריר ארצות הברית ברוסיה והמזכיר החמישי של מחלקת האוצר של ארצות הברית.
ביוגרפיה
יליד הכפר טונגה (Tongue) שבחוף הצפוני של סקוטלנד, קמפבל הצעיר היגר אל ארצות הברית ב-1772 עם הוריו. את השכלתו האקדמית השלים ב"מכללת ניו ג'רזי" (הנקראת בהווה אוניברסיטת פרינסטון) ב-1794, כשהחל ללמוד משפטים. מאוחר יותר הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של קרוליינה הצפונית והתמחה בעריכת דין בנוקסוויל שבטנסי.
בשנת 1803 נבחר קמפבל נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הכללי (והיחיד) של טנסי. אחר כך — בשנים 1805–1809 — ייצג את מחוז הקונגרס השני של טנסי בקונגרס השמיני, התשיעי והעשירי. במהלך הקונגרס העשירי הוא היה יושב ראש ועדת הדרכים והאמצעים. קמפבל נמנה בין המנהלים שמונו ב-1804 לנהל את הליכי ההדחה של ג'ון פיקרינג, שופט בית המשפט המחוזי הפדרלי במחוז ניו המפשייר. בהמשך באותה שנה הוסיף לנהל את שימועי ההדחה נגד סמואל צ'ייס, שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא עזב את הקונגרס של ארצות הברית ב-1809 כדי להיות שופט בבית המשפט העליון של טנסי, תפקיד אותו אייש עד 1811.
קמפבל היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם טנסי בשתי תקופות כהונה לא רצופות. הראשונה הייתה בשנים 1811–1814 לאחר שנבחר למלא את מקומו של ג'נקין וייטסייד, והשנייה הייתה משנת 1815 עד 1818. בפעם הראשונה הוא התפטר על-מנת לעמוד בראשות מחלקת האוצר של ארצות הברית. הוא שבלסנאט באוקטובר 1815. קמפבל היה הראשון לשבת בראשות ועדת הכספים של הסנאט בדצמבר אותה שנה, עד להתפטרותו מהסנאט באפריל 1818. בפעם זו התפטר לשם מינויו לשגריר ארצות הברית ברוסיה. קמפבל שימש כחבר בוועדה הטענות לביזה הצרפתית ב-1831.
קמפבל, שמונה למזכיר האוצר של ארצות הברית בידי הנשיא ג'יימס מדיסון, ניצב בפני אִי-סֵדֶר כלכלי לאומי שנגרם כתוצאה ממלחמת 1812. הקונגרס לא הצליח להחליף את "הבנק הראשון של ארצות הברית" לאחר שכתב הזכויות שלו פג ב-1811, והקצבאות למלחמה לא היו זמינות, כך שעל קמפבל היה לשכנע את האומה האמריקאית לרכוש איגרות חוב ממשלתיות. הוא נאלץ להתאים את כלכלת ארצות הברית לתנאי המלווים, ומכר איגרות חוב ממשלתיות בריבית מופרזת. בספטמבר 1814 כבש הצבא הבריטי את וושינגטון הבירה והאשראי של הממשלה הפדרלית צנח עוד יותר. קמפבל לא הצליח במאמציו לגייס כסף באמצעות מכירות נוספות של איגרות חוב, והוא התפטר באוקטובר — אחרי 8 חודשים בלבד בתפקיד, מאוכזב ובמצב בריאותי רע.
ב-1848 הלך קמפבל לעולמו ונטמן בבית העלמין העירוני בנאשוויל. כאות הוקרה למפעל חייו, על שמו קרוי מחוז קמפבל שבטנסי.
הייתי נער
הייתי נער הוא שיר עברי שכתב דוד עתיד, הלחין יאיר רוזנבלום וביצעה להקת הנח"ל בעיבודו של המלחין.
רקע
דוד עתיד שירת כחייל קרבי בנח"ל ונפצע פעמיים במהלך שירותו. לאחר פציעתו השנייה, במלחמת ששת הימים, נחשף לתופעת הפוסט טראומה בקרב חיילים. השיר עוסק בתופעה זו בקרב חיילים שחזרו מן הקרב.
השיר נכלל בתוכנית "הנחלאים באים הנחלאים באים" שיצאה בשנת 1967. אביבה בנו ביצעה את הקול הנשי ומוטי פליישר ושלום חנוך את הקולות הגבריים. בווידאו קליפ לשיר שביים שמואל אימברמן השתתפה שולה חן במקום אביבה בנו, מאחר שזו הייתה בהריון. חן שיחקה את הנערה והניעה את שפתיה בקצב שירתה של בנו. שאולי רוזנטל, לימים בעלה של בנו, גילם בקליפ את החייל.
תוכן השיר
בבית הראשון מתוארת האווירה ברמת הגולן לאחר המלחמה. הנערה אומרת: "אבל פניך, נערי, נותרו שונים". הבית השני מתאר את החזרה לשגרה בעורף: הפסקת האפלת הבתים, סגירת המקלטים, דשאים שצומחים וחזרת המסחר בשווקים. הבית השלישי מתאר את חזרת החיילים לשגרה ואת אופן התמודדותם עם חבריהם שנהרגו ("לומדים לא להזכיר את אלה שאינם").
קוטוקו-אין
קוטוקו-אין (高徳院) הוא מקדש בודהיסטי של פלג ג'ודו-שו, בעיר קמקורה שבמחוז קנאגאווה, יפן.
המקדש מוכר בזכות הבודהה הגדול של קמקורה, פסל ארד חיצוני גדול-ממדים של אמיטאבהה. המקדש הוא אחד מהאתרים ההיסטוריים בקמקורה וסביבתה הנכללים במועמדות להיות חלק מרשימת אתרי המורשת העולמית של ארגון אונסק"ו.
במקדש מבקרים כ-2 מיליון איש בשנה, מתוכם כ-10% תיירים זרים.
הבודהה הגדול
פסל הבודהה הגדול של קמקורה (鎌倉大仏, קמקורה דייבוצו) הוא פסל ארד רב-ממדים של אמיטאבהה, הנמצא בשטח המקדש. כשכוללים אף את בסיס הפסל, גובהו הוא כ-13.35 מטר ומשקלו כ-121 טון. על פי רישומי המקדש, בנייתו של הפסל החלה בסביבות שנת 1252, בתקופת קמקורה.
היסטוריה
לפסל הארד הנוכחי קדם פסל בודהה ענק מעץ, שהושלם בשנת 1243 לאחר כחמש שנות עבודה. את המשאבים לבניית הפסל גייסו הגברת אינאדאנו צובונה והכוהן הבודהיסטי ג'וקו. פסל העץ נפגע מסערה שנים לא רבות לאחר מכן, והאולם שהכיל אותו נהרס; לכן הוצע להקים פסל חדש מארד, והכסף הדרוש לכך, כמו גם לבניית מקדש חדש שבו ישכן, גויס. ככל הנראה, את דמות הארד יצק אונו גורומון או טנג'י היסאטומו. נראה כי הפסל היה מצופה זהב במקור; עדיין ישנן עקבות של זהב על הלחי הימנית של הפסל.
האולם שהכיל את הפסל נהרס בסערה בשנת 1335, נבנה מחדש, נפגע שוב על ידי סערה בשנת 1369 ונבנה מחדש פעם נוספת. המבנה האחרון בו שוכּן הפסל נשטף בצונאמי בשנת 1495, בתקופת אשיקאגה. מאז ועד היום, פסל הבודהה הגדול נמצא באוויר הפתוח.
רעידת האדמה הגדולה של קנטו בשנת 1923 פגעה בבסיס הפסל, והוא תוקן בשנת 1925. תיקונים נוספים בוצעו בשנים 61–1960, אז חוזק הצוואר וננקטו אמצעים להגנה עליו מפני רעידות אדמה. בתחילת 2016 בוצעו על הפסל עבודות מחקר, שיקום ושימור.
יחסי הודו–קניה
יחסי הודו–קניה הם היחסים הדיפלומטיים הדו-צדדיים בין הרפובליקה של הודו לרפובליקה של קניה.
היסטוריה
כמדינות השוכנות על חופי האוקיינוס ההודי, קשרי מסחר וקשרים מסחריים בין הודו לקניה חוזרים החלו לפני כמה מאות שנים. בקניה יש מיעוט גדול של הודים ואנשים ממוצא הודי המתגוררים בה, שהם צאצאים של פועלים שהובאו על ידי הבריטים לבניית רכבת אוגנדה. לפני עצמאותה של הודו, רווחת ההודים בדרום מזרח אפריקה זכתה לתשומת לבם של לוחמי החופש ההודים. סרוג'יני נאידו ניהל את מושב מומבסה בקונגרס ההודי במזרח אפריקה בשנת 1924 ושליחת ממצאי עובדות בפיקודו של כ.פ.ס. מנון נשלחה לשם בשנת 1934. לאחר עצמאותה של הודו, היא הקימה משלחת דיפלומטית למזרח אפריקה הבריטית בניירובי בשנת 1948. בהתחשב בהידרדרות ביחסי הגזע בין ההודים לקנייתים, מינה ג'ווהרלל נהרו את הדיפלומט הבכיר אפא פנט לנציב העליון בקניה. נהרו נתן גם תמיכה לג'ומו קניאטה ולמפלגת האיחוד הלאומי האפריקאי של קניה, וביקש מההודים בקניה להזדהות עם המקומיים. למרות החמרה ביחסי הגזעים בקניה שהביאו ליציאת האסיאתים לשם להודו ובריטניה, שיתוף הפעולה הכלכלי בין הודו לקניה פרח והפך למופת לשיתוף פעולה מדרום לדרום. לאחר עצמאות קניה ב-1963, הוקמה בניירובי נציבות עליונה של הודו.
קניה והודו חברות בפורומים בינלאומיים כמו האו"ם, המדינות הבלתי-מזדהות, חבר העמים הבריטי, G77 ו-G-15 ועמותת האגודה לשולי שיתוף פעולה אזורי ולעיתים קרובות משתפות פעולה זו עם זו בפורומים אלו.
קשרים כלכליים
להודו ולקניה יש קשרים מסחריים ומסחריים הולכים וגדלים. הסחר הדו-צדדי הסתכם ב-2.4 מיליארד דולר בשנים 2010–2011, אך היבוא הקנייתי מהודו הסתכם ב-2.3 מיליארד דולר, ומאזן הסחר היה לטובת הודו במידה רבה. הודו היא שותפת הסחר השישית בגודלה של קניה והיצואנית הגדולה ביותר לקניה. הייצוא ההודי לקניה כולל תרופות, פלדה, מכונות ומכוניות בעוד שיצוא קניה להודו הוא בעיקר סחורות עיקריות כמו אפר סודה, ירקות ותה. לחברות הודיות יש נוכחות משמעותית בקניה עם חברות הודיות כמו קבוצת טטה, אסר, תעשיות רליאנס ובהארטי איירטל הפועלות שם. לבנקים במגזר הציבורי ההודי בנק ברודה ובנק הודו פועלים בקניה. קניה ניסתה לקדם את עצמה כיעד תיירותי בהודו. אולם קשרי האוויר בין שתי המדינות מוגבלים ומתקיימים על ידי קניה איירווייז בין מומבאי ודלהי לניירובי. השירותים לניירובי, שהייתה היעד הבינלאומי השני של אייר אינדיה, שהחלו בשנת 1951, נסגרו לבסוף על ידי חברת התעופה בשנת 2010. עם זאת, אייר אינדיה הפעלה מחדש את הטיסות בקו מומבאי-ניירובי מאז נובמבר 2019.
משבר הקורונה
במרץ 2021, הודו העניקה מאה אלף חיסונים נגד הקורונה לקניה. קניה תרמה 12 טונות של תה, קפה ואגוזים להודו עבור מאמצי הסיוע ללחימה בקורונה במהלך משבר הגל השני בהודו.
אלישע בנאי וארבעים השודדים
אלישע בנאי וארבעים השודדים, נקראת לעיתים "השודדים", היא להקת רוק ישראלית הפועלת משנת 2010. סולן הלהקה הוא אלישע בנאי, שמשמו נגזר שם הלהקה.
היסטוריה
הלהקה החלה לפעול בשנת 2010 וכללה את אלישע בנאי (שירה וגיטרה), מתי גלעד (בס), ג'ו עומר נווה (גיטרה חשמלית) ועמרי גונדור (תופים). במהלך הקלטת האלבום השתנה הרכב הלהקה, כאשר את המתופף החליף איתמר לוי, חבר בלהקה בום פם, ואת הגיטריסט החליף איתמר הכהן, שלקראת צאת האלבום הוחלף בנועם ורדי.
ב-7 באוקטובר 2013 הוציאה הלהקה סינגל ראשון מתוך אלבומה השני. השיר נקרא "נוגה מחפשת צדק".
ב-17 בנובמבר 2013 הוציאה הלהקה סינגל שני מתוך אלבומה השני. השיר נקרא איינשטיין.
האלבום השני של אלישע בנאי וארבעים השודדים יצא בינואר 2014.
ב־6 ביוני 2016 הוציאה הלהקה סינגל ראשון מתוך אלבומה השלישי ושמו "קם ורוצה ליפול".
ב-2018 הוציאה הלהקה עוד סינגל בשם "לב רעב".
ב-12 במאי 2019 הלהקה הוציאה את אלבומה השלישי "סמטת לאן".
התנגשות הטיטאנים (סרט, 1981)
התנגשות הטיטאנים (באנגלית: Clash of the Titans) הוא סרט פעולה ופנטזיה אמריקאי משנת 1981, בבימויו של דזמונד דייוויד ובכיכובם של הארי המלין, בורג'ס מרדית', מגי סמית', לורנס אוליביה וג'ודי באוקר.
באפריל 2010 האחים וורנר הפיקו סרט אתחול באותו שם.
עלילה
עלילת הסרט מתבססת באופן חופשי על המיתולוגיה היוונית ומציגה דמויות מיתולוגיות, בהן האלים זאוס והאדס, הגיבור פרסאוס ויצורי פלא כמו פגאסוס, אנדרומדה ומדוזה.
המלך אקריסיוס מארגוס כולא את בתו דנה, בניסיון למנוע נבואה שהילד שלה יביא למותו. כאשר האל זאוס מכניס את דנה להריון, אקריסיוס מגרש אותה ואת בנה שזה עתה נולד פרסאוס לים בארון עץ. כגמול, זאוס הורג את אקריסיוס ומצווה על פוסידון לשחרר את אחרון הטיטאנים, מפלצת ים ענקית בשם קראקן, כדי להשמיד את ארגוס. דאנה ופרסאוס צפים בבטחה לאי סריפוס, שם פרסאוס גדל.
קליבוס, בנה המפונק של אלת הים תטיס, מאורס לנסיכה אנדרומדה, בתה של המלכה קסיופיאה מיופה; אבל על ביצוע מספר זוועות נגד זאוס, כולל השמדת הסוסים המעופפים הקדושים של זאוס (פרט לפגסוס), קליבוס הופך ליצור מעוות. כנקמה, תטיס מעבירה את פרסאוס המבוגר לאמפיתיאטרון נטוש ביופה, שם הוא מתיידד עם חייל, תאלו, ומשורר מבוגר בשם אמון. פרסאוס לומד כי אנדרומדה נתונה לקללה ואינה יכולה להתחתן אלא אם מחזרה יענה בהצלחה על חידה שרקח קליבוס. זאוס שולח לפרסאוס קסדה מעשה ידי אלים מאתנה שהופכת את העונד אותה לבלתי נראה, חרב קסומה מאפרודיטה ומגן מהרה. לאחר לכידת פגסוס, פרסאוס עוקב אחר הנשר הענק של קליבוס שנושא את רוחה של אנדרומדה במהלך שנתה כדי ללמוד את החידה הבאה. פרסאוס מתגלה וכמעט נהרג על ידי קליבוס. בקרב שלאחר מכן, קליבוס מאבד את ידו השמאלית, ופרסאוס מאבד את הקסדה שלו.
למחרת בבוקר, פרסאוס מציג את עצמו כמחזר ועונה נכונה על החידה - התשובה הזו היא הטבעת שניתנה לקליבוס על ידי אמו שעדיין מחוברת ליד הקטועה - זוכה בידה של אנדרומדה בנישואין. כשהוא מגלה שתטיס לא יכול לפעול נגד פרסאוס, קליבוס דורש ממנה לנקום ביופה. בחתונה במקדשו של תטיס, קסיופיאה מכריזה כי יופיה של אנדרומדה גדול מזה של תטיס; מתחילה רעידת אדמה, שגורמת לראש הפסל של תטיס להתנתק ולהתרסק לקרקע.
באי הגורגון נהרגים שלושת החיילים הנוסעים עם פרסאוס. פרסאוס נלחם והורג את השומר של מדוזה, כלב דו-ראשי בשם דיוסקילוס. במאורה של הגורגון, פרסאוס משתמש בצד התחתון הרפלקטיבי של המגן שלו כדי לרמות את מדוזה, לערוף את ראשה ולאסוף אותו. עם זאת, המגן מומס מהדם הקוסטי שלה. כשפרסאוס וחבורתו מתכוונים לחזור, קליבוס נכנס למחנה שלהם ומחורר את הגלימה הנושאת את ראשה של מדוזה, מה שגורם לדמה להישפך ולייצר שלושה עקרבים ענקיים. קליבוס והעקרבים תוקפים והורגים את המלווים הנותרים של פרסאוס. לבדו, פרסאוס מתגבר על העקרבים והורג את קליבוס.
נחלש ממאבקו, הוא שולח את בובו לחלץ את פגסוס מהעוזרים של קליבוס. לאחר שהגיע לאמפיתיאטרון ביופה, פרסאוס מתמוטט מעייפות. אנדרומדה כבולה לסלע הקורבן מחוץ ליופה, והקראקן זומן. בובו מסיח את דעתה של החיה עד שפרסאוס, שכוחו הוחזר אליו בסתר על ידי זאוס, מופיע על פגסוס. באמצעות ראשה של מדוזה, פרסאוס מאבן את הקראקן, וגורם לו להתפורר לרסיסים. לאחר מכן הוא משליך את הראש לים, משחרר את אנדרומדה ומתחתן איתה.
האלים חוזים שפרסאוס ואנדרומדה יחיו באושר, ישלטו בתבונה ויולידו ילדים, וזאוס אוסר על שאר האלים לרדוף אחר נקמה נגדם. קבוצות הכוכבים של פרסאוס, אנדרומדה, פגסוס וקסיופיאה נוצרות לכבודם.
הפקה
הסרט צולם במגוון מיקומים לרבות קורנוול שב, אולפני פיינווד, במלטה, בספרד ובפייסטום, איטליה.
פיליפ יוסף
פיליפ יוסף (14 באפריל 1901 – 6 באפריל 1968) היה מבכירי עורכי הדין בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
קורות חיים
פיליפ יוסף נולד בעיר מונטריאול בקנדה בשנת 1901 כפיליפ ג'וזף, להורים ילידי ליטא שהיגרו לקנדה. אחיו המבוגר ממנו בשנתיים היה דב יוסף, לימים המושל הצבאי של ירושלים במלחמת העצמאות ושר בממשלות ישראל.
למד משפטים באוניברסיטה במונטריאול ובשנת 1924 הוענק לו תואר ראשון. באותה שנה ביקר לראשונה בארץ ישראל. את תואר הדוקטור קיבל בשנת 1927 מאוניברסיטת לונדון.
בשנת 1933 רכש יוסף עם שותפים קרקע שלקרן הקיימת היה עניין בקנייתה ובעקבות זאת פרסמה הקרן הקיימת מודעות נגדו. במהרה יושרו ההדורים לאחר שיוסף הבהיר שלא ידע על הפעילות של הקרן הקיימת והוא הסכים למכור את הקרקע לידי הקרן הקיימת במחיר הקרן.
בשנת 1934 החליף את שם משפחתו מג'וזף ליוסף, אולם בעיתוני התקופה נהגו לקרוא לו במשך שנים רבות לאחר מכן בשם משפחתו הקודם.
פיליפ יוסף הגן על רבים מחברי ארגון "ההגנה" שנאסרו על ידי שלטונות המנדט. בחודש יולי 1936, בעת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, הגן על האחים נקדימון אלטשולר ועמינדב אלטשולר מרחובות, שהועמדו לדין בפני השופט ראלף בודילי בבית משפט השלום ביפו באשמה כי ביחד עם אדם בשם מרדכי משעלי שכרו שני ערבים כדי שתמורת סכום של 200 לירות ארץ ישראליות יעקרו עצים בפרדס ליד נס ציונה. נקדִימון אלטשולר היה חקלאי ופעיל התיישבות. ולימים יהיה איש המחלקה הערבית בפלמ"ח. עמינדב אלטשולר היה איש ארגון "ההגנה" שעסק בגאולתן של אדמות הנגב. האירוע שהוביל למאסרם החל כאשר אל האחים הגיע ערבי, שהציג עצמו כ"ידיד" ועמו אדם נוסף שהציגו כ"בן דוד". הם סיפרו, כי באו להודיע שבאחד הלילות הקרובים עומדים מחבלים לבצע עקירת עצים בפרדס ליד נס ציונה. האחים מסרו את הידיעה לקצין משטרת רחובות, והוא נפגש עם הערבי שמסר את ההודעה. הערבי הראה לקצין את הפירצה אשר דרכה עתידים המחבלים להיכנס באותו ערב לפרדס. בערב נשלחה לפרדס קבוצת שוטרים ואליהם הצטרפו שומרים משומרי המושבה. בשעה שהאורבים הסתתרו בפרדס, הגיע לפרדס קצין משטרה בריטי ואתו שמונה שוטרים בריטיים וגם הערבי שהמודיע הציגו כ"בן דוד", שהתברר כי הוא קצין ערבי במשטרת יפו. הקצין הבריטי רשם את שמות אנשי רחובות שנמצאו בפרדס וגבה עדויות מפיהם. למחרת האחים אלטשולר וחברם משעלי נאסרו באשמת הסתה למעשי-פשע, בטענה שפיתו ערבים לעקור עצים, כדי שיוכלו לרצוח את העוקרים. קו ההגנה של הסנגור פיליפ יוסף היה כי האירוע הוא בגדר פרובוקציה של הקצין הערבי שנועדה להביא למאסרם של יהודים חמושים הזוממים להרוג ערבים. יוסף הצליח בחקירה הנגדית למצוא סתירות בעדויותיהם של עדי התביעה וב-10 באוגוסט 1936 ניתן פסק דין ובו זיכה השופט בודילי את הנאשמים.
בחודש יוני 1937 התנהל בבית המשפט המחוזי ביפו משפטם של שני נוטרים משכונת אגרובנק בחולון, יצחק פלינט ומאיר סמולי, שנאשמו בהחזקת נשק בלתי חוקית, מאחר שבחיפוש שערכו שוטרים בריטים בבסיס הנוטרים בשכונה נתגלו בתוך ארון במטבח 17 אקדחים, שני מטעני צינור ו-2,991 כדורים. השוטרים העידו כי שני הנאשמים לא היו במטבח בשעת החיפוש. פיליפ יוסף הגן על שני הנאשמים. הוא טען כי החוק דורש "החזקה" פיזית ומאחר שהנאשמים לא היו במטבח בשעה שהתגלה הנשק אין להרשיעם על החזקה. כן טען להגנתם כי המקום היה בחזקתה של הסוכנות היהודית ובפיקוח המשטרה והחזקת נשק בו לצורכי הגנה היא חוקית. בנוסף טען כי בתקנות ההגנה לשעת חירום מ-1936 לא נזכר המונח "החזקה" ועל כן יש לדון את הנאשמים לפי החוק הפלילי הרגיל. השופט הבריטי קיבל טיעון זה והעביר את הדיון לפסים של משפט פלילי רגיל, ולאחר שמיעת העדויות זיכה את שני הנאשמים.
פליפ יוסף נודע כמי שהציל מהוצאה להורג את אברהם שיין ושלום ז'ורבין, שנשפטו יחד עם שלמה בן-יוסף. היה זה במהלך מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, כאשר ב-29 במרץ 1938, ערבים עצרו מונית שהסיעה יהודים ליד צפת, רצחו ביריות חמישה מנוסעיה, אנסו אישה מנוסעי המונית ורצחו אותה. זמן לא רב לאחר מכן, ב-16 באפריל, הותקפה ביריות מכונית ובה חמישה חברי "ההגנה", שלושה מנוסעיה נהרגו ובהם חברו הטוב של בן יוסף. שלמה בן-יוסף, שהיה חבר בית"ר, ושני חבריו, אברהם שיין ושלום ז'ורבין, החליטו לנקום את הרציחות. ללא אישור ובניגוד לעמדת מפקדיהם, הם החליטו לתקוף אוטובוס ערבי וב־21 באפריל 1938 הטילו רימון על אוטובוס ערבי בכביש ראש פינה - צפת. הרימון לא התפוצץ ואיש מהנוסעים לא נפגע. השלושה נתפסו על ידי משטרת המנדט. שלמה בן-יוסף ושני חבריו הועמדו לדין ב-24 במאי 1938 בפני בית הדין הצבאי הבריטי בחיפה באשמת החזקת נשק שלא כחוק, וכן ב"כוונה לגרום למוות או נזק אחר". העונש על כל אחד מהסעיפים הללו לפי התקנות לשעת חירום שהפעילו הבריטים בארץ היה מוות. על שלמה בן-יוסף הגן עורך הדין אהרון חוטר ישי ופיליפ יוסף הגן על אברהם שיין ושלום ז'ורבין.
קו ההגנה של פיליפ יוסף היה להוכיח כי אברהם שיין הוא קטין ועל כן אין להטיל עליו עונש מוות וכי שלום ז'ורבין לוקה בנפשו ואינו אחראי למעשיו. הוא הצליח להשיג מפולין, ארץ הולדתו של שיין, תעודות המעידות כי הוא בן שמונה עשרה שנים ולגבי שאלת שפיותו של זורבין העלה כעדים את יהושע ז'ורבין, אביו של שלום ז'ורבין ואת ד"ר היינץ הרמן, פסיכיאטר שנחשב לחלוץ הפסיכיאטריה בארץ בתקופת המנדט. האב העיד כי בנו סבל מדיכאון, היה אחוז חרדה מפני אויבים הרוצים להורגו והיו לו התפרצויות זעם עד כי ילדיו פחדו להימצא במחיצתו. לדבריו נטל בנו תרופות אך אלה לא הועילו לו והאב ניסה לאשפזו אך לא הצליח מאחר שלא היה בידו הסכום הדרוש למימון האשפוז. ד"ר הרמן העיד כי הנאשם סבל מסכיזופרניה, ומשלא התקבל הנאשם לאשפוז העניק לו העד טיפול אמבולטורי. הוא העיד כי בדק את הנאשם בעת מעצרו ומצא כי אז נמצאה מחלתו "במצב תרדמה" עם סימנים לפרנויה, בהאמינו כי בפעולת הירי יש משום שליחות, מבלי שהבין את משמעות המעשה.
בנאום הסנגוריה אמר פיליפ יוסף: "עדיין לא קרה הדבר אף פעם, מימי חורבן הבית השני ועד היום, שיהודי יועלה לגרדום על ידי בית משפט בארץ הזאת. האם עתיד המקרה הזה להיות המקרה הראשון, אשר ייחרת לדורות בדברי ימי ישראל, כשיהודי יועלה לגרדום על ידי בית הדין בארץ-ישראל?".
ב-5 ביוני 1938 נתן בית הדין את גזר הדין; שלום ז'ורבין הוכרז כלא שפוי ונדון לכליאה בבית חולים לחולי רוח בעכו, עד שהנציב העליון יחליט לשחררו. אברהם שיין נדון למוות, אך עונשו הומתק על ידי המפקד הצבאי בארץ הגנרל רוברט הייניג Robert Haining, בזכות היותו קטין, והומר למאסר עולם. לעומת זאת שלמה בן-יוסף נדון למוות והוצא להורג בתלייה בכלא עכו ב־29 ביוני 1938.
ב-29 ביולי 1939 נרצח בירי מן המארב מיכאל עדין, חקלאי מהמושבה מנחמיה, בעת שחרש בפרדסו. בו ביום נרצחו שלושה ערבים מכפר סמוך שבקרבת מקום הירצחו של עדין. המשטרה הבריטית עצרה כחשודים במעשה שמונה אנשים, חלקם תושבי האזור, ואחרים שסיירו באותו זמן בסביבת מנחמיה. העצורים היו אברהם דסקל, מוכתר נהריים, מקס פורטמן, אברהם כץ, גיורא שיננסקי (שנאן), אברהם הירשברג, מפקד הנוטרים באזור טבריה, דוד שאלתיאל, בצלאל מראד ונחום קרמר-שדמי, איש מנחמיה. ב- 29 באוגוסט 1939 הועמדו השמונה לדין באשמת הריגתם של שלושת הערבים. פיליפ יוסף הגן על שלושת אנשי "ההגנה". עורך הדין יעקב שמשון שפירא הגן על הירשברג ומראד ועורך הדין מרדכי אליאש הגן על יתר שלושת הנאשמים. גיורא שנאן היה מפקד גוש עמק הירדן. דוד שאלתיאל עסק בענייני רכש של ונחום קרמר היה מפקד מחוז הצפון. כבר בתחילת הדיון המשפטי זוכו הירשברג ומראד ובעקבותיהם זוכו ב- 14 בספטמבר 1939 גם ששת הנאשמים האחרים ובהם שלושת מפקדי "ההגנה". זאת לאחר שבית המשפט מצא כי כל העדויות שהוצגו כנגדם במהלך המשפט היו מופרכות. לשלושת המפקדים עוד נכונו בעתיד עלילות; שאלתיאל היה לאלוף בצה"ל. נחום שדמי היה לאלוף-משנה בצה"ל. גיורא שנאן היה לסגנו של יצחק שדה בפלמ"ח, מפקד הדגניות (דגניה א' ודגניה ב') במלחמת העצמאות ומג"ד בחטיבת גולני.
המשפט המפורסם האחרון שניהל היה משפט סירקין-רייכלין, שהיה חלק מן המפנה ביחס השלטון הבריטי לארגוני המחתרת של היישוב היהודי בארץ. בחודש מרץ 1939 הגיעו לסיומן מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, השתרר שקט יחסי בארץ, החלה תקופה של מאסרים, של חיפושים אחר מחסני הנשק של ההגנה. במהלך החיפושים הצליחו הבריטים לגלות מחסני נשק חבויים של ההגנה, שנקראו במינוח של הארגון "סליקים", במושב משמר השלושה ובכפר הנוער בן שמן. הבריטים ניהלו משפטים נגד חברי הארגון, שהידוע בהם היה משפט בן שמן. לאחר משפט בן שמן התחילו השלטונות להפעיל לחץ מדיני על היישוב היהודי להתפרק מנשקו ולמסרו לשלטונות. פעילות הצבא הבריטי במזרח התיכון במלחמת העולם השנייה פתחה בפני ארגון "ההגנה" אפשרויות להשגת נשק. בראש פעולות רכש הנשק מהצבא הבריטי עמד יהודה ארזי. אחד הפעילים היה אברהם רייכלין, שכסיפור כיסוי עבד כנהג מונית ובפועל עסק בהברחת נשק עבור "ההגנה". ב-1943 תפסו הבריטים שני עריקים בריטיים שהבריחו נשק ל"הגנה" והעבירו אותו לידי רייכלין. ב-11 באוגוסט 1943 נידונו השניים ל-15 שנות מאסר. הנידונים מסרו את שמו של רייכלין, כאיש הקשר שהוביל את הנשק במכוניתו. רייכלין הועמד לדין והבריטים צירפו כנאשם במשפט גם את אריה (לייב) סירקין (סריג) שלא היה לו קשר לפעולת הרכש. פיליפ יוסף הגן על סירקין, ועל רייכלין הגן עורך הדין אשר לויצקי. גזר הדין ניתן ב-27 בספטמבר 1943. סירקין נידון ל-10 שנות מאסר, ורייכלין ל-7 שנות מאסר. בשנת 1946 המתיק הנציב העליון את עונשם של סירקין ורייכלין, ושניהם שוחררו.
מלבד המשפטים המפורסמים, שהיו בגדר אירועים לאומיים ביישוב, ייצג פיליפ יוסף נאשמים רבים שעמדו לדין בשל עבירות חמורות כהריגה ורצח. כמו כן הוא הופיע במשפטים אזרחיים בעלי משמעות לאומית וניהל משפטי קרקעות. כך הצליח לבצע רכישת שטחי קרקע נרחבים בכפר עתיל, מזרחית לחדרה, זאת חרף התנגדותם של המופתי חאג' אמין אל-חוסייני והוועד הערבי העליון. כמו כן שימש גם כיועץ המשפטי של חברות חשובות וייצג בארץ את חברת ג'נרל מוטורס.
חרף מעמדו בארץ ישראל, כעורך דין מפורסם שהופיע במשפטים בעלי אופי לאומי שהצליח להציל נאשמים מעונשים כבדים ומחבל התלייה, נראה היה כי פיליפ יוסף לא נקלט היטב בארץ. הוא לא שלט בשפה העברית ואל לקוחותיו היה פונה ביידיש רצוצה. כך למשל במשפטם של בן יוסף, ז'ורבין ושיין הוא נתן לנאשמים עצה ביידיש איך להתנהג מול השופטים: "רעדט ניט צו פיל, איהר זענט ניט וויט פון שטריקל" (בעברית: "אל תדברו יותר מדי, אין אתם רחוקים מן החבל"). בסופו של דבר, לאחר שבע עשרה שנים בארץ ישראל, חזר בשנת 1944 לקנדה ובה חי את שארית חייו. הוא התגורר במונטריאול, היה חבר לשכת עורכי הדין הקנדית וניהל חברות שונות. עם זאת, תמך במדינת ישראל וערך בביתו מסיבות ומגביות לטובת מוסדות שונים במדינה. פיליפ יוסף נפטר בשנת 1968.
יחסי בלארוס–עיראק
יחסי בלארוס–עיראק הם היחסים דיפלומטיים בין רפובליקת בלארוס לרפובליקת עיראק. שתי המדינות חברות בארגון המדינות הבלתי-מזדהות.
לבלארוס אין שגרירות בבגדאד, אך יש לה קונסוליה בארביל. לעיראק יש שגרירות במינסק. השגריר העיראקי האחרון בבלארוס היה היידר האדי, ששירת מיולי 2010 עד נובמבר 2015. עם תום כהונתו, לא כיהן שגריר עיראקי בבלארוס.
היסטוריה
נשיא בלארוס, אלכסנדר לוקשנקו, היה אחד התומכים החזקים ביותר של סדאם חוסיין. בלארוס הואשמה לא פעם בתמיכה צבאית בממשל חוסיין. לאחר מלחמת עיראק נסגרה שגרירות עיראק במינסק.
היחסים בין שתי המדינות כוננו מחדש ב-2010. באוקטובר 2013 ערך שר המסחר העיראקי ביקור במינסק, שם נפגש עם סגן שר החוץ של בלארוס ולנטין ריבקוב. הם דנו בסוגיות של הרחבת הסחר וההשקעות של חברות בלארוסיות בעיראק, וכן בשיפור היחסים הבילטרליים בכללותם.
ב-9 באפריל 2015, נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו נפגש עם שר החוץ העיראקי איברהים אל-ג'עפרי. הם דנו בהרחבת קשרי הסחר והכלכלה ושיתוף הפעולה הצבאי. עיראק הביעה עניין ברכישת מטוסים מבלארוס.
בחודש ינואר 2017, חברת התעופה הלאומית של עיראק "עיראקי איירווייז" פתחה ערוץ תקשורת אווירי בין בלארוס ועיראק - בין נמל התעופה הלאומי מינסק לנמל התעופה בבגדאד.
ב-7 באוגוסט 2021, בעקבות לחץ של האיחוד האירופי וארצות הברית, עיראק השעתה את כל הטיסות לבלארוס עקב זרם של מהגרים עיראקים בלתי חוקיים לאיחוד האירופי מבלארוס. ב-6 בנובמבר אותה שנה, נסגרו הקונסוליה הכללית של בלארוס בבגדאד וקונסוליית הכבוד בארביל בעקבות ההחלטה של משרד החוץ העיראקי לעצור את המספר ההולך וגדל של המהגרים המנסים לחצות את הגבול בין בלארוס לאיחוד האירופי. הסיבה לסגירת הנציגויות הדיפלומטיות של בלארוס הייתה פישוט הליכי הוויזה לאזרחים.
Clout
Clout (בעברית: כוח) הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפר האמריקאי אופסט, ביחד עם הראפרית האמריקאית קארדי בי, מתוך האלבום, Father of 4. השיר יצא לאור ב-15 במרץ 2019, כסינגל השני מתוך האלבום.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-39 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אופסט, קארדי בי, יהושע לואלן, ק. גומרינגר וט. גומרינגר והופק על ידי קוביץ ולואלן גם כן. שיר זה הוא שיתוף הפעולה הרביעי בין אופסט לקארדי בי, כשהשלושה הקודמים לכך הם "Um Yea", "" ו-"Drip".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של מיגוס ב-17 באפריל 2019. לאורכו של הקליפ ניתן לראות את אופסט מבצע פעולות שונות, כשמאחוריו מסך בצבע צהוב. בהמשך הקליפ, ניתן לראות גם את קארדי בי. נכון ליולי 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-250 מיליון צפיות.
ב-17 ביולי 2019, אופסט וקארדי בי ביצעו את השיר בתוכניתו של ג'ימי קימל. את השיר הם התחילו ברחוב דמוי שדרת הכוכבים של הוליווד בלוס אנג'לס וסיימו אותו על במה מול קהל רב.
לודמילה רודנקו
לודמילה ולדימירובנה רודנקו (ברוסית: Людми́ла Влади́мировна Руде́нко; באוקראינית: Людмила Володимирівна Руденко; 27 ביולי 1904 – 4 במרץ 1986) הייתה שחמטאית סובייטית ואלופת העולם השנייה בשחמט, לאחר ורה מנצ'יק, בין 1950 ל-1953. היא הייתה אלופת העולם הסובייטית הראשונה.
היא קיבלה את התואר אמן בינלאומי בשנת 1950 ואת התואר רב-אמן בשנת 1976. היא הייתה האישה הראשונה שזכתה בתואר אמן בינלאומי. היא חברה בהיכל התהילה העולמי של השחמט.
רודנקו הייתה אלופת השחמט לנשים של ברית המועצות בשנת 1952.
ביוגרפיה
רודנקו נולדה בשנת 1904 בלובני שבמחוז פולטבה באוקראינה. אביה, ולדימיר אנדראביץ', היה בתחילה יועץ המדינה, לאחר מכן תובע ציבורי בעיירה מיקולאייב ולבסוף כומר. בגיל 10, רודנקו החלה ללמוד שחמט מאביה, אם כי בתחילה היא התעניינה יותר בשחייה. לאחר בית הספר התיכון, היא עברה לאודסה וקיבלה תואר ראשון בכלכלה.
רודנקו הייתה אלופת השחייה של אודסה במשחה 400 מטר. בשנת 1925, היא הייתה סגנית אלופת אוקראינה בשחייה. לאחר מכן, היא התחילה קריירה ככלכלנית. שחמט, באותה תקופה, היה רק תחביב.
רודנקו החל לשחק בטורנירי שחמט בשנת 1925, לאחר שעברה למוסקבה. בשנת 1927, היא הייתה ממוקמת במקום החמישי באליפות הנשים של מוסקבה ובשנת 1928, היא ניצחה באליפות. לאחר מכן, עברה רודנקו ללנינגרד, שם הכירה והתחתנה עם המדען לב דוידוביץ' גולדשטיין. בשנת 1931, נולד להם בן ראשון.
בשנת 1929, היא החלה להתאמן בשחמט בלנינגרד, אצל האמן הבינלאומי פטר רומנובסקי. היא זכתה שלוש פעמים באליפות הנשים בשחמט של לנינגרד.
תוך כדי קריירת השחמט שלה בלנינגרד, היא עבדה בבית דפוס.
במלחמת העולם השנייה, ארגנה רודנקו רכבת לפינוי ילדים מהמצור על לנינגרד. היא תיארה זאת כהישג החשוב ביותר בחייה.
לאחר המלחמה, בחורף 1949–1950, התקיים טורניר שחמט במוסקבה כדי לקבוע את אלופת הנשים החדשה, לאחר שבשנת 1944, מתה אלופת העולם בשחמט ורה מנצ'יק, בעת ההפצצות על לונדון. 16 נשים משתים עשר מדינות התחרו בטורניר, כאשר ארבע השחקניות הסובייטיות תפסו את ארבעת המקומות הראשונים. רודנקו, שהייתה אז בתן 45, ניצחה בטורניר וזכתה בתואר אלופת העולם. היא החזיקה בתואר אליפות העולם לנשים עד שהפסידה אותו לאליזבטה ביקובה באליפות שהתקיימה לאחר מכן, בשנת 1953.
מאמני השחמט של רודנקו לאחר המלחמה היו אלכסנדר טולוש וגריגורי לבנפיש.
היא נפטרה בעיר סנקט פטרבורג בשנת 1986, בגיל 81.
זיכרון
אליפות העולם בשחמט לשנת 2004 התקיימה בסנקט פטרבורג, העיר בה נפטרה רודנקו, לזכרה.
רודנקו צורפה להיכל התהילה העולמי בשחמט בשנת 2015.
במלאת 114 שנה להולדתה, ב-27 ביולי 2018, הוצג שרבוט גוגל לזכרה.
ישי אדר
ישי אדר (נולד ב-17 ביולי 1970, בירושלים) הוא מלחין פסקולים לקולנוע, מעצב סאונד לממשקים ולעבודות וידאו, מוזיקאי עצמאי, שותף בהרכב "בני המה" וממקימי "נושאי המגבעת". הוא היה מבקר מוזיקה בעיתונים "כל העיר", "במחנה", "העיר" ו"תל אביב". מרצה לפסקול בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. כיום הוא מרצה וראש המסלול למוזיקה וסאונד לקולנוע בבית הספר לאומנויות הקול והמסך במכללת ספיר וגם מרצה לפסקול בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. [1]