cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בסאראב הראשון
הכנסייה
בקשר לארגון הכנסייה בימי בסאראב לא נשמרו נתונים, אבל ההיסטוריון קונסטנטין ג'ורס'קו מעיר כי "לא ייתכן שבסאראב הגדול, מייסד המדינה המונטנית (ז.א. -ולאכית), בונה מתחמי הקודש שבקמפולונג וקורטיה דה ארג'ש, שלא החזיק לצידו, בחצר המלכותית, דמות כנסייתית רמת מעלה, ארכיאראוס או בישוף כלשהו. הרי לא כל הכמרים שחיו בכפרים הרבים של ולאכיה הצטרכו לנסוע לצד הימני של הדנובה על מנת לקבל הסמכה. השכל הישר אומר שהיה צריך להיות בישוף כלשהו במונטניה בזמנו של בסאראב"
ניקולאיה יורגה היה סבור שבוולאכיה היו באותם הזמנים כנסיות עם כמרים שהוסמכו על ידי בישופים מכהנים המקום לפחות מזנת 1234 כשה אפיפיור מציין קיומם של "פסאודו-בישופים". לדעתו של יורגה, אלה היו נזירים בכירים שעמדו בראש כמה מנזרים דלי אמצעים ואימצו לעצמם את התואר vlădică "וולדיקה", השקול כנגד בישוף או ארכיאראוס. בישופים רומנים אלה היו מקבלים את הסמכתם מדמויות כנסייתיות רמות מעלה מן הגדה הימנית של הדנונבה, ששכנו בוידין, סיליסטרה או ויצ'ינה. באופן זה, לפי דעתו של יורגה, הכנסייה והפקידות המלכותית בוולאכיה עברה לשימוש בשפה הסלבונית.
לפי המסורת, הכנסיות היחידות שנבנו בוודאות על ידי בסאראב הראשון היו הכנסייה המלכותית בקורטיה דה ארג'ש וזו שבאתר הקרב של "פוסאדה". בנוסף ההיסטוריונים סבורים שגם כנסית המנזר נגרו וודה והכניסה העתיקה ברמניקו וולצ'ה נבנו גם כן על ידו, מפני ששמו יחד עם שם אשתו מרגרטה מוזכרים בראש דברי הלל בכתובות המוצבות שם.
עבודות הבניה בכנסייה המלכותית התחילו תחת מלכותו של בסאראב אבל הסתיימו רק בימי ראדו הראשון. עדות לכך היא העובדה שבשנת 1352, שנת מותו של בסאראב, הכנסיית עדיין לא הייתה אפילו מטויחת.
משערים כי בסאראב בנה מנזר גם על מקום הקרב עם ההונגרים משנת 1330. במאה ה-16 הנוסע מאצ'יי סטריקובסקי סיפר כי "באותו מקום שבו התרחש הקרב, הוולאכים בנו מנזר והקימו שלושת עמודי אבן, שאני במו עיני ראיתי בשנת 1575 כשבאתי מטורקיה, מעבר לעיר גרגיצה, יומיים נסיעה מסיביו...". החוקר פלוריאן -ניקו סמרנדסקו מזהה אותו מנזר עם זה זהעם קורא "טריי לספז" (שלוש בלטות) מן היישוב פוסאדה פראחוביי, שנבנתה מחדש בשנת 1661.
את המנזר בקפמולונג שיפץ השליט מתיי בסאראב בין השנים 1635–1636. באותה הזדמנות הוחלפה גם הכתובת המדווחת כי הכנסייה הוקמה על ידי נגרו וודה בשנת 1215 ("6723 מהבריאה", לפי לוח השנה של הכנסייה) {י. לפדאטו חושב שהכתובת הישנה נקראה בצורה שגויה, מפני שבגלל מצב ההתפוררות, בלבלו בין המספרים הקירילים - במקום 800=ω הובן ψ = 700; הוא מתקן את השנה ל 1315 ("6823 מהבריאה")
כמו כן, המסורת מיחסת את בניית הכנסייה ניקוארה הקדוש מארג'ש לגבירה מרגרטה ולבעלה נגרו וודה (למרות היותה כנסייה קתולית ולא אורתודוקסית )
אבל יש רושם שלא רק האשה, אלא גם בסאראב עצמו היה בעל אמונה קתולית, כפי שמציין באופן ברור גם במכתבי האפיפיור.
תמונות של בסאראב
ניקולאיה יורגה היה סבור שלא רק שלוש התמונות האלה שייכים לבסאראב, אבל גם הקבר מס.10,שבה נקבר אדם בעל מעמד נסיכותי עתירת תלבושות
מאוחר יותר, לדעת היסטוריונים לפחות שני פרסקואים עם דיוקנאות שייכים לראדו הראשון שבזמנו הושלמה בניית הכנסייה וצביעתה.
לפי קונסטנטין קוגלניצ'אנו המזהה את נגרו וודה עם בסאראב, גם פסל האבו שנמצא בעבר "באולם הכניסה של הכנסייה, ... והמייצג דמות אדם ארוך-שיער, מזוקן ועם כובע גבוה על ראשו, ועליו בגד ... עם מעיל בעל ציציות... אינו יכול אלא של בסאראב, מייסד ולאכיה (ארץ הרומנים)"
דעה שונה מציג מתיי קזאקו הטוען כי אף אחד מהדיוקנאות הקיימים בכניסה המלכותית אינם של בסאראב. לדעתו בסאראב מיוצג דווקא במיניאטורות של הכרוניקה המצוירת בווינה בתמונת הקרב 1330 - הוא האדם במולא בגרותו, ארוך-שיער ובעל זקן מפוצל בצבע חום ערמונים, לבוש במעיל צמר בדומה לשאר החיילים ומחזיק בידו אבן אותה מתכונן להשליך על האויבים .
הרלדיקה של בסאראב
לא נשאר אף מסמך ואף מטבע של בסאראב ושלט האצולה שלו אינו מצוין באף מקום אחר. אולם, לדעת ההרלדיסטים הרומנים, זה אינו פוסל קיומו של בלאזון אישי אצלו ואף אצל קודמיו.
בלאזונים של מנהיגים ולאכים הופיעו במאה ה13 בעקבות היחסים ביניהם ובין מלכי הונגריה. לדעת צ'רנוודיאנו, אפשרות אחת היא ששלט שושלת הבסאראבים הראשונים הועתק לפי זה של שושלת ארפאד ההונגרית (פסי כסף ואדום לסירוגין) אליו נוסף יסוד אישי - שדה תכלת עם או בלי סהר כסף
ייתכן כי זה היה הבלאזון של בסאראב כשעלה על כס ולאכיה. לעומת זאת, ז'.נ. מנסקו סבור שהיה מדובר בפסכי זהב ואדום, בהתחשב בשלט האצולה של "מלך ולאכיה" המיוחס לליטובוי ב"ארמוריאל ויינברחן". לפי ההרלדיסטים הנ"ל, דבר ודאי הוא שלבסאראב היה בימי הקרב בשנת 1330 בלאזון אישי משלו. הכרוניקה המצוירת מווינה מראה איך שליח של בסאראב מוסר לקארוי רוברט, מלך הונגריה, איגרת עם הצעות השלום שלו. לא ייתכן שאיגרת כזאת לא צוידה לשם זיהוי עם חותם שכלל או את סמל המדינה או את הבלזון של השושלת. "מה שמאפשר לנו להניח בשלב הראשון של איחוד השטחים הרומנים מדרום לקרפטים ושל הקמת הנסיכות ולאכיה, הבסאראבים שמרו על הבלאזון המשפחתי ההיפותטי שאימצו במחצית השנייה של המאה ה-13, מבלי לשנותו על ידי תוספות של דמויות לא הרלדיות (הנקראות גם meubles heraldiques) או שינויי צבעים".
אחרי הניצחון בשנת 1330 והבטחת העצמאות שונו גם הסימנים ההרלדיים. החוקרים מניחים שבסאראב וצאצאיו המידיים שינו את הכרומאטיקה של שלטו האישי למגן מפוצל, בעל ארבעה פסים זהב-ירוק לסירוגין מימין ושדה זהוב משמאל
סמל זה נמצא על כפתורי הנסיך האלמוני הקבור בכניסה המלכותית בקורטיה שה ארג'ש. בכנסייה המלכותית בקורטיה דה ארג'ש נמצאים עוד שני ייצוגים הרלדיים של שושלת בסאראב מהמחצית השנייה של המאה ה-14, דהינו - על אבן מצבה אלמנית ובפרסקו המוזכר כ"פרש ללא ראש". רק בזה האחרון בגלל מידת ההרס של התמונה לא ניתן להבחין את צבעי הפסים והשדה.
השם בסאראב והשלכותיו הגאוגרפיות
משנת 1331 קיימת דיפלומה מלכותית הונגרית המציינת את "ארץ בסאראב". מסמך סרבי משנת 1349 מזכיר את המדינה שבין הקרפטים לדנובה תחת השם "ארץ בסאראבה". הכרוניקות המאוחרות יותר (מאה 14–15) מנציחות את האסוציאציה בין שם המנהיג ושם המדינה - "בסרביה" = ארץ הרומנים, דבר שבשגרה בתקופה. כך לדוגמה היו אז חבלי ארץ שנקראו "טרה ואטאקי" terra Vatacii, טרה אסאני terra Assani, טרה ליטוה terra Lytua, טרה סנסלאי terra Seneslai, טרה דוברוטיקי terra Dobroticii, טרה בוגדאני terra Bogdani, וכו').מאוחר יותר משמעות השם בסרביה הצטמצמה לשטח מצפון לשפכי הדנובה, המוכר גם כאזור "מצד חבלי הטטרים" או "בוג'אק" ) ובשנת 1812 הורחב לכל השטח שבין הנהרות פרוט והדניסטר.
אשתו וצאצאיו
בסאראב היה נשוי למרגרטה (מרגיטה), ככל הנראה בת לאצולה סקלרית נולדו להם בת ובן:
לקריאה נוספת
(אלכסנדרו ד. קסנופול, ''תולדות הרומאים בדאקיה הטריאנית, כרך ב, יאשי, 1889) (לאסלו ראשוני, תרומות לתולדות ההתגבשויות הראשונות של הרומנים. מוצא הבסרבים בכתב העת " ארכיב אירופה המזרחית והמרכזית", בודפשט, 1935, (גאורגה ברטיאנו - הים השחור מתחילתו ועד הכיבוש העות'מאני, מהדורה שנייה מתוקנת, הוצאת פולירום, יאשי,1999) (דן צ'רנבודיאנו המדע והאומנות ההראלדית ברומניה ההוצאה לאור המדעית האנציקלופדית, בוקרשט, 1977) ניאגו ג'ובארה "שוב על נגרו וודה והעלייה לקרקע" בכתב העת "מגזינול איסטוריק" מס' 8, 2000 (קונסנטין ג'ורסקו -  תולדות הרומנים ההוצאה לאור "אול", בוקרשט, 2003) Georgeta Penelea, Ed. Ştiinţifică şi Enciclopedică, Bucureşti, 1985(ניקולאיה יורגה - תולדות העם הרומני, בהשגחת ג'ורג'טה פנליה, ההוצאה לאור המדעית והאנציקלופדית, בוקרשט, 1985) (קונסנטין קוגלניצ'אנו - ''בסאראב הראשון, הקרוי "נגרו וודה", הוצאת מינרווה, בוקרשט, 1908) (פ.פ. פנאיטסקו - מירצ'ה הזקן, מהדורה שנייה, הוצאת קורינת, בוקרשט, 2000 (פטרו דמטרו פופסקו - בסאראב הראשון' אדיטורה מיליטארה. ההוצאה לאור הצבאית, בוקרשט, 1975) – Calinescu, Matei (Editor) – Bley-Vroman, Alexandra (Translator): The Romanians – A History''; Ohio State University Press, 1991, Columbus; ISBN 0-8142-0511-9 (ולאד ג'ורג'סקו - תולדות הרומנים - בעריכת מתיי קלינסקו ותרגום לאנגלית של אלכסנדרה בליי-ורומאן, הוצאת הספרית של אוניברסיטת אוהיו, קולומבוס, 1991. (ניקולאיה קלפר - רומניה - היסטוריה מאוירת, ספרי היפוקרין, ניו יורק, 2005 - באנגלית) (טודור סלג'אן - החברה הרומנית בימי הביניים המקדמים - המאות 9–10, פרק בספר תולדות רומניה:קומפנדיום'', מכון התרבות הרומנית - המרכז למחקרים טרנסילבנים, קלוז'-נפוקה, 2006 - באנגלית (*קורט טרפטו ומרצ'ל פופה - לקסיקון היסטורי של רומניה, הערכים בסאראב הראשון ,הקרב פוסאדה ב 9 - 12 בנובמבר 1330 וולאכיה (הארץ הרומנית), הוצאת סקרקרואו, לנהם, מרילנד ופולקסטון, 1996 - האנגלית) הוצאת אוניברסיטת קיימבריג', 2005
פרנק מייסון
פרנק ליאו מייסון השלישי (באנגלית: Frank Leo Mason III; נולד ב-3 באפריל 1994) הוא כדורסלן אמריקאי, ששיחק לאחרונה בקבוצת אורלנדו מג'יק מליגת ה-NBA.
קריירת משחק מקצועית
בדראפט ה-NBA 2017 נבחר מייסון על ידי סקרמנטו קינגס, בבחירה ה-34. בעונת הרוקי שלו שותף ב-52 משחקים, כמחליפו מהספסל של דיארון פוקס, ותרם 7.9 נקודות ו-2.8 אסיסטים בממוצע למשחק. בעונה העוקבת שותף על ידי מאמן הקבוצה דייב ייגר ב-38 משחקים בלבד, על אף שהיה כשיר לשחק, וביולי 2019 שוחרר מהקבוצה.
לקראת עונת חתם על חוזה כפול במילווקי באקס ובקבוצת הבת שלה מליגת הפיתוח של ה-NBA – ויסקונסין הרד. את אותה עונה סיים כ"מלך הסלים" של ליגת הפיתוח, עם ממוצע של 25.3 נקודות למשחק, ובסיומה זכה בתואר ה-MVP של הליגה.
ב-18 בדצמבר 2020 חתם בקבוצת פילדלפיה 76' אך לאחר יום עבר לסגל קבוצת הבת שלה בליגת הפיתוח - דלאוור בלו קואוטס. עם זאת, ב-3 בפברואר 2021 חתם על חוזה דו-כיווני באורלנדו מג'יק מיד לפני פתיחת עונת ליגת הפיתוח. ב-15 בפברואר שוחרר מאורלנדו לאחר ארבעה משחקים. יומיים אחר כך, חתם מחדש בדלוואר, ונחתך ב-5 במרץ לאחר שסבל מפציעה שסיימה את העונה עבורו, מבלי לרשום דקות משחק בדלוואר.
התקפת נפל במגרש הרוסים
התקפת נפל במגרש הרוסים הייתה ניסיון משותף של האצ"ל ולח"י, במסגרת "תנועת המרי העברי" לפשוט ולחלץ לוחמים מבית הסוהר המרכזי בירושלים השמור שבמגרש הרוסים ב-19 בינואר 1946. בראש הפעולה עמד איש לח"י, יעקב בנאי ("מזל"). הניסיון נכשל והלוחמים נסוגו. בפעולה נהרג לוחם אצ"ל וארבעה נפצעו. לבריטים נהרגו שני קצינים ומספר שוטרים נפצעו.
רקע
בית הסוהר המרכזי בירושלים פעל בתקופת המנדט הבריטי בירושלים, ושימש לכליאתם של אסירים יהודים וערבים, ובהם רבים מחברי המחתרות העבריות שפעלו נגד שלטונות המנדט, ובכלל זה אחדים מעולי הגרדום.
עם גבור הסכסוך בין השלטון הבריטי ותנועת המרי העברי לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ב-1945, חששו הבריטים שחברי תנועת המרי יפוצצו מבנים בתחומי מגרש הרוסים. בשל כך הם תחמו את האזור כולו בגדרות תיל, וכינוהו 'אזור ביטחון'. חברי תנועת המרי, לעומת זאת, כינו את המתחם הסגור בשם "בֵּווינגרד" על שם ארנסט בווין, שר החוץ של בריטניה, שנודע בגישתו האנטי-ציונית לפתרון הסכסוך בארץ ישראל.
ישכר שלמה טייכטל
הרב ישכר (יששכר) שלמה טייכטל (כ"ד בשבט ה'תרמ"ה, 9 בפברואר 1885 - י' או י"ג בשבט ה'תש"ה), מחבר שו"ת "משנה שכיר" והספר אם הבנים שמחה.
קורות חייו
נולד בהאלאס שבהונגריה לגיטל וליצחק. נקרא על שם סבו, אב אביו, ישכר שלמה טייכטל. למד בישיבת פרשבורג. לאחר נישואיו החל לשמש כרב בבוסרמין לצד חותנו מזיווג ראשון הרב יעקב יוסף גינז. לאחר מכן עבר לשמש כרב, דיין ומורה הוראה בקהילה היהודית הקטנה בעיירת המרפא פישטיאן, במחוז נייטרה שבמערב סלובקיה. שם הוא גם הקים את ישיבת מוריה ועמד בראשה עד לחורבנה בשנות השואה.
עד השואה החזיק, כרוב רבני הונגריה, בדעות אנטי-ציוניות גורפות. היה קשור אל הרב חיים אלעזר שפירא, האדמו"ר ממונקאץ' בעל "מנחת אלעזר" שהיה מן המתנגדים החריפים ביותר של הציונות. בשנת ה'תרצ"ו 1936 כתב מאמר בעיתון 'יידישע צייטונג', שיצא במונקאץ', ובו תמך בדעתו של הרב שפירא שבניין ארץ ישראל, לא משנה בידי מי, הוא חילול הקודש ויגרום לטומאת הארץ.
בשנת 1942 ברח מסלובקיה להונגריה מאימת הכיבוש הנאצי. לפני כן ביקש כי כתביו יוטמנו אצל גוי מסוים מחוץ לעיר, ובתו הינדל קלויזנר הטמינה שם כמה מזוודות עם כתבים. לימים, לאחר ששרדה את השואה חזרה לשם והצילה את הכתבים.
אירועי השואה גרמו לו לבחון מחדש את השקפותיו. הוא החל (לראשונה, לעדותו שלו) להתעמק בסוגיות אלו של גלות וגאולה, גאולה בדרך הטבע, יישוב ארץ ישראל והיחס לבוניה שאינם שומרי מצוות. כתוצאה מחיבוטי נפש אלו שינה את דעותיו והחל לתמוך בציונות ובעלייה לארץ. את דעותיו אלה העלה על הכתב בספר "אם הבנים שמחה" ששימש מאז כאחד מספרי היסוד של הציונות הדתית. בין השאר מובאת בספר ביקורת חריפה על הרבנים שמנעו את העלייה לפני השואה, ועזבו את קהילותיהם בשואה וברחו למקומות מפלט, עד כדי תליית דם הקורבנות בראשם והאשמתם בהעדפת כס הרבנות על פני עלייה לארץ. השקט והשלווה בתקופת המלחמה בהונגריה התפרשה בעיניהם כשכר על ההתנגדותם לעליה. את הספר כתב ברובו בעליית גג בבית בו הסתתר מאימת הנאצים, בצטטו מאות מקורות מהזיכרון בלבד. הספר יצא לאור בבודפשט בשנת ה'תש"ג 1943.
ב-1944 החלו הנאצים בגירוש יהודי הונגריה לאושוויץ, והרב טייכטל, ששמע שהמשלוחים מסלובקיה הופסקו, החליט לברוח בחזרה לסלובקיה.
בספטמבר 1944, אחרי דיכוי המרד הסלובקי, הועבר הרב טייכטל - כמו יהודים אחרים משארית קהילת פישטיאן - למחנה סרד ומשם לאושוויץ. עדי ראייה מספרים שנרצח בי"ג בשבט (לפי אחת העדויות נרצח בי' בשבט) תש"ה על ידי אוקראיני ברכבת, כיוון שהגן על יהודי אחר שביקש מים (בגרסה אחרת - לחם). על פי עדות של אחד הנוכחים, מילותיו האחרונות היו: "הפיצו את מעיינותי חוּצה". עם זאת, בדפי עד שמצויים ביד ושם מובאות עדויות שלפיהן נרצח באושוויץ עצמה. בחייו הוציא שני חלקים של השו"ת "משנה שכיר" ואת הספר "אם הבנים שמחה". לאחר מותו יצא הספר בשלוש מהדורות נוספות. כן יצאו לאור שלושה חלקים נוספים של השו"ת, יומן זכרונותיו - "אמונה צרופה בכור השואה" (שני כרכים) וכן שני כרכים של משנה שכיר על התורה ועל המועדים.
הגותו
מיעט לעסוק בשאלות של ציונות ולאומיות עד שהחל גירוש יהודי סלובקיה, במהלך שנת 1942. יצחק הרשקוביץ מחלק בעבודת הדוקטורט שלו, שעסקה במשנתו של הרב טייכטל, את משנתו במהלך מלחמת העולם השנייה לשלוש תקופות. לדעתו, בניגוד למקובל, ערב המלחמה לא נהג הרב טייכטל להתבטא בצורה חריפה נגד הציונות, אלא היה בעיקר אדיש כלפיה. בתקופה הראשונה של כתיבתו במהלך המלחמה היה הקשר שלו לארץ ישראל מיסטי באופיו. הוא ראה צורך לעסוק בענייני הארץ אך לא קרא מעשית לעלות אליה. החטיבה השנייה של כתיבתו (שמכילה את שני הפרקים הראשונים של אם הבנים שמחה), קוראת לעלייה מעשית לארץ ישראל ומבטאת תהפוכות נפש בכל הנוגע למעמדם הרוחני של כלל היהודים, אף אלה שאינם שומרי תורה ומצוות.
במשנתו המאוחרת, שבאה לידי ביטוי בעיקר בשני הפרקים האחרונים של אם הבנים שמחה (השלישי והרביעי), הופכת ארץ ישראל למקום הכינוס של כל חלקי האומה היהודית. עיקרה של הגאולה, לפי חטיבה זו, הוא באיחוד הכוחות של כלל ישראל. תמורות רעיוניות אלה משקפות התנערות מאבני היסוד של השקפת העולם של האורתודוקסיה בהונגריה, שהושתתה, בין השאר, על פילוג הקהילות וההתרחקות עקרונית ממי שאינם חברים בקהילות האורתודוקסיות.
מצאצאיו
נישא לפראדל בת הרב יעקב יוסף גינז, רבה של בוסרמין - Hajdúböszörmény. לאחר שהתאלמן ממנה בשנת תרע"ח נישא בתרע"ט לנחמה, בתו של הרב דוד פרידמן, רבה של דויטשקרויץ.
ספריו
נינו, ישראל קלויזנר, הוציא ליקוטים ממשנתו, בהלכה ובאגדה, עם ביאורים והערות. על פורים, פסח, חנוכה, סוכות וזמירות שבת, ברוקלין תשס"ח. על פרקי אבות, שם תשע"ג.
דיוויזיית חיל הרגלים הממוכן השנייה (יוון)
דיוויזיית חיל הרגלים הממוכן השנייה (ביוונית: 2η Μηχανοκίνητη Μεραρχία Πεζικού) היא דיוויזיה של צבא יוון. הדיוויזיה בגלגולה הנוכחי הוקמה ב-2014, אולם היא מהווה המשך ישיר של הדיוויזיה השנייה של צבא יוון, אשר הוקמה כבר ב-1897.
היסטוריה
ב-2014 הפכה הדיוויזיה מדיווזייית חי"ר רגילה לדיוויזיית חיל רגלים ממוכן, ולפיכך שונה שמה ל"דיוויזיית חיל הרגלים הממוכן השנייה". כיום היא מוצבת באדסה, ומהווה עתודה אסטרטגית של הארמייה הראשונה. היא כוללת את בריגדת השריון ה-24, ובריגדות חיל הרגלים הממוכן ה-33 וה-34.
האטי מקדניאל
האטי מקדניאל (באנגלית: Hattie McDaniel; 10 ביוני 1895 – 26 באוקטובר 1952) הייתה שחקנית, זמרת, משוררת וקומיקאית אמריקאית. היא השחקנית האפרו אמריקאית הראשונה שזכתה בפרס אוסקר, אותו קיבלה על גילום הדמות "מאמי" בסרט "חלף עם הרוח" (1939).
קריירת המשחק שלה כללה במרוצת השנים מאות סרטים, לרוב בתפקידים משניים. בנוסף, שימשה גם כזמרת, משוררת, קומיקאית, שחקנית תיאטרון וטלוויזיה, ואף הייתה לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה שהושמעה ברדיו בארצות הברית.
מקדניאל זכתה בשני כוכבים בשדרת הכוכבים של הוליווד; האחד על פועלה ברדיו והשני על פועלה בקולנוע. ב-1975 נכללה ב"היכל התהילה של יוצרי הסרטים השחורים" (Black Filmmakers Hall of Fame), וב-2006 הונצחה אף בבול דואר.
במהלך חייה נישאה מקדניאל ארבע פעמים. היא נפטרה בגיל 57 מסרטן השד.
ביוגרפיה וקריירה
האטי מקדניאל נולדה ב-10 ביוני 1895 בוויצ'יטה שבקנזס, הקטנה מתוך 13 ילדים למשפחה של עבדים לשעבר. אביה, הנרי מקדניאל, נלחם במלחמת האזרחים. אמה, סוזן הולברט, הייתה זמרת של מוזיקה דתית. ב-1900 המשפחה עברה לקולורדו, שם גרו בתחילה בפורט קולינס ואז בדנוור, שם מקדניאל סיימה את בית הספר התיכון. אחיה, סם מקדניאל (1886–1962), שיחק במעל 210 סדרות טלוויזיה וסרטים, ובנוסף, אחותה, אטה מקדניאל (1890–1946) גם היא הייתה שחקנית, אשר הופיעה במעל 60 סרטים.
בנוסף למשחק, עסקה מקדניאל בכתיבת שירים, יכולת אותה היא שיפרה כאשר כתבה עבור מופע המינסטרל של אחיה. לאחר מות אחיה אוטיס ב-1916, המופע החל להפסיד כסף. בשנת 1920–1925 היא הופיעה בהרכב המוזיקלי הנודד Melody Hounds, ובאמצע שנות ה-1920 היא החלה בקריירת רדיו, כאשר היא שרה עם ה-Melody Hounds בתחנת הרדיו KOA בדנוור. בנוסף, בשנים 1929–1926 היא הקליטה רבים משיריה בחברות התקליטים Okeh ו-Paramount בשיקגו.
לאחר התרסקות שוק המניות ב-1929, הצליחה מקדניאל למצוא עבודה רק כמלצרית וכמנקה במועדון במילווקי. למרות סירובו של הבעלים לתת לה להופיע, היא הצליחה בסופו של דבר לעשות כן, ובמהרה הפכה למופע קבוע במקום.
ב-1931, עברה מקדניאל ללוס אנג'לס והצטרפה לאחיה סם ואחיותיה אטה ואורלנה (Orlena). כאשר לא הצליחה לקבל תפקידי משחק, עבדה כעוזרת או כטבחית. אחיה סם, שעבד בתוכנית הרדיו The Optimistic Do-Nut Hour, הצליח להשיג לה פינה בתוכנית, והיא הופיעה בה בתפקיד "Hi-Hat Hattie", משרתת שתלטנית אשר לעיתים קרובות "שוכחת את מקומה". אף על פי שהתוכנית הפכה לפופולרית במיוחד, משכורתה של מקדניאל הייתה כה נמוכה עד שנאלצה להמשיך בעבודות פיזיות לצורכי קיום.
האטי מקדניאל היא זוכת פרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, לשנת 1939, על תפקידה בסרט חלף עם הרוח. היא שיחקה את תפקיד ה"משרתת האישית", שהייתה למעשה שיפחת הבית (בתקופה אותה מתאר הסרט, לא היו במדינות הדרום משרתות שחורות בשכר) של הדמות הראשית בסרט, סקרלט או'הרה. היא הייתה האדם האפרו-אמריקני הראשון שזכה אי פעם בפרס אוסקר. עם זאת בגלל חוקי ההפרדה הגזעית שנהגו בארצות הברית, היא לא הייתה רשאית לשבת בזמן הטקס לצד שאר שחקני הסרט הלבנים, שחלקם זכו אף הם בפרסים.
הרברט קיקל
הרברט קיקל (בגרמנית: Herbert Kickl; נולד ב-19 באוקטובר 1968) הוא פוליטיקאי אוסטרי שמכהן כמנהיג מפלגת החירות של אוסטריה (FPÖ) מאז יוני 2021. בעבר כיהן כשר הפנים מ-2017 עד 2019 וכמזכיר כללי של מפלגת החירות מ-2005 עד 2018.
ביוגרפיה
קיקל גדל במשפחה ממעמד הפועלים ולמד בבית ספר יסודי בבראדנטיין שבדרום אוסטריה. הוא סיים את בית הספר התיכון בשפיטל אן דר דראו לצד מנהיגת הירוקים לעתיד אווה גלווישניג. את שירותו הצבאי עשה בין 1987 ל-1988 ביחידה הררית. לאחר מכן החל ללמוד עיתונאות ומדע המדינה באוניברסיטת וינה, ומשנת 1989, פילוסופיה והיסטוריה. הוא לא השלים אף תואר.
קריירה פוליטית
בין 1995 ל-2001 עבד קיקל באקדמיה המפלגתית של מפלגת החירות בתחום האסטרטגיה והתוכן של הקמפיין, ועלה לתפקיד סגן מנכ"ל ב-2001. בשנת 2002, הוא הפך למנכ"ל, תפקיד בו כיהן עד 2006. בתפקיד זה, הוא היה כותב נאומים למנהיג המפלגה הוותיק, יורג היידר. בין היתר, הוא כתב הצהרות נלהבות על נשיא צרפת ז'אק שיראק ועל נשיא הקהילה היהודית של וינה אריאל מיוזיקנט, והיה אחראי לסיסמאות שנויות במחלוקת בקמפיין כמו סיסמת הבחירות במדינת וינה ב-2010 "דם וינאי – יותר מדי זרות לא טוב לאף אחד."
שר הפנים
לאחר הבחירות למחוקקים באוסטריה 2017, ה-FPÖ הצטרפה לממשלה הפדרלית כשותפה זוטרה למפלגת העם האוסטרית (ÖVP). קיקל הושבע לתפקיד שר הפנים הפדרלי ב-17 בדצמבר. בתפקיד זה סבל ממספר שערוריות. הוא הואשם באי לקיחת אחריות רצינית כשר, במקום להתנהג כאילו הוא עדיין באופוזיציה, כמו גם בשימוש לרעה במשרדו וטיפח התפתחות הרחק מהדמוקרטיה הליברלית ושלטון החוק.
במסיבת עיתונאים ב-11 בינואר 2018 אמר קיקל כי הוא רוצה "מרכזי שירותים ותשתיות שיאפשרו לרשויות לרכז מבקשי מקלט במקום אחד", דבר שהתפרש באופן נרחב כרמז למחנות ריכוז, אם כי הכחיש כי הניסוח היה בכוונה או שהוא ביקש להיות פרובוקטיבי.
במרץ 2018 השעה קיקל את פיטר גרידלינג, ראש המשרד הפדרלי להגנה על החוקה והלוחמה בטרור (BVT), והורה על פשיטות על משרדיה ובתים של מספר צוותים, תוך תפסת תשעה עשר גיגה - בייט של נתונים. קיקל טען כי מעשיו התחייבו בגלל גרידלינג וכישלונה של הסוכנות למחוק נתונים רגישים. מעשיו זכו לביקורת על ידי פוליטיקאים מהאופוזיציה, שהאשימו אותו בכך שהוא מבקש לערער את עצמאות ה-BVT כדי להגן על קבוצות ימין קיצוניות הקרובות ל-FPÖ. נשיא אוסטריה, אלכסנדר ואן דר בלן, תיאר את האירועים כ"יוצאי דופן ומדאיגים ביותר". דובר הביטחון של הממשלה, ורנר אמון, מסר כי משרד הפנים לא הצליח לפעול בערוצים המתאימים, וכי חיפושים בלתי מבוקשים בבתי אנשי הצוות אינם נוהל רגיל.
קיקל ספג ביקורת בספטמבר 2018 לאחר שהודעת דואר אלקטרוני שנשלחה למשטרה על ידי דובר השרים שלו, המליץ לה להגביל את המגע עם כלי תקשורת קריטיים למינימום. זה עורר ביקורת מצד הקנצלר סבסטיאן קורץ, שגינה "כל הגבלה על חופש העיתונות". קיקל הצהיר שהוא לא מאשר את תוכן המייל, וה-FPÖ האשים את התקשורת בניהול ציד מכשפות מתואם נגדו. קיקל הואשם גם בהפעלת המשטרה למטרות פוליטיות, בהגשת תלונות משפטיות נגד אנשים ועיתונאים שכותבים עליו בצורה שלילית.
בינואר 2019 הביע קיקל את דרישתו לגירוש מהיר יותר של פליטים שביצעו פשעים, וקבע כי גירוש צריך להיות אפשרי מיד לאחר ההרשעה, לפני השלמת ההליך המשפטי המלא. בהמשך תיקן את עמדתו וקבע כי יש לבצע את ההליך המשפטי המלא לפני הגירוש, אך עוד אמר: "אני מאמין שבידיו של החוק ללכת בעקבות הפוליטיקה, ולא על הפוליטיקה ללכת לפי החוק". הוא הטיל ספק בנחיצותם של הסכמי זכויות אדם, כולל האמנה האירופית לזכויות אדם, בטענה שהם "מונעים מאיתנו לעשות את מה שצריך". הוא זכה לביקורת נרחבת על הצהרותיו שנתפסו כהתקפה נגד שלטון החוק, כולל מחברי ה-ÖVP בממשלה, הנשיא ואן דר בלן, איגודי שופטים ועורכי דין שונים, ונשיא הקהילה היהודית של וינה אוסקר דויטש.
כשר הפנים, קיקל דחף להרחיב ולחזק את המשטרה הפדרלית. התוכנית של ממשלת ÖVP–FPÖ כללה תוכניות לגייס 4,100 שוטרים חדשים. באפריל 2018 הודיע המשרד כי יחידת הכוננות המיוחדת של וינה תורשה להשתמש בטייזרים, בדומה ליחידות מיוחדות אחרות. באוגוסט הכריז קיקל על תוכניות להקים יחידות כוננות בכל תשע המדינות. בהמשך הוקמה יחידה חדשה להגנת גבולות בשם "פומה". הממשלה גם השיקה תוכנית פיילוט להצגת משטרה רכובה, שלא הצליחה.
פיטורין
ב-17 במאי 2019 שוחרר לעיתונות סרטון שהוקלט בחשאי עם הפוליטיקאים של מפלגת החירות, מנהיג המפלגה היינץ-כריסטיאן שטראכה ויוהאן גודנוס. בסרטון, שני הבכירים שוחחו עם אישה הקוראת לעצמה אליונה מקרובה, שהתחזתה לאחיינית של איש העסקים הרוסי איגור מקרוב, שהציעה לספק למפלגה שלהם סיקור חדשותי חיובי בתמורה לחוזים ממשלתיים. שטראכה וגודנוס. לאחר דליפת הסיפור, הודיע סגן הקנצלר שטראכה על התפטרותו מכל התפקידים הפוליטיים.
מנהיג פרלמנטרי
קיקל חידש את מושבו במועצה הלאומית ב-24 במאי 2019. הוא נבחר מחדש בבחירות בספטמבר אותה השנה. קיקל קיבל למעלה מ-75,000 קולות, המספר השני בגובהו של כל מועמד מאחורי סבסטיאן קורץ בלבד, ויותר מפי שניים ממנהיג המפלגה נורברט הופר. הוא הפך ליו"ר סיעת FPÖ לאחר הבחירות.
קיקל והופר נחשבו לא רשמיים ל"מנהיגים כפולים" ולעיתים קרובות נקלעו לעימות. בעוד הופר ביקש לנקוט בקו מתון, קיקל מיקם את עצמו כ"מנהיג המפלגה האמיתי" ודחף לעמדות קשות במספר נושאים. הוא נקט עמדה נוקשה נגד תגובת הממשלה למגפת COVID-19, הפצת מידע שגוי, התנגד לחיסון והשתתף בהפגנות נגד הסגר. הוא ספג ביקורת על ידי הופר על סירובו ללבוש מסכה במועצה הלאומית.
יו"ר מפלגת החירות
במאי 2021 הביע קיקל את רצונו להתמודד כמועמד מוביל של המפלגה בבחירות הפדרליות הבאות. ב-1 ביוני הודיע הופר על התפטרותו כיו"ר המפלגה, וקיקל היה המועמד היחיד לרשת אותו. הוא נבחר פה אחד כיושב ראש על ידי הוועד הפועל ב-7 ביוני ואושר ב-19 ביוני עם 88% תמיכה.
עמדות פוליטיות
במהלך הקמת הממשלה עם ה-ÖVP ב-2017, קיקל הצהיר שמטרתו בפוליטיקה היא "להפוך את החברה להוגנת יותר". החברה הוגנת, אמר, כאשר אדם יכול לפרנס את משפחתו באמצעות עבודה רווחית ולחיות חיים בהגדרה עצמית ללא "תלות חברתית".
הגירה ורב־תרבותיות
כמו רוב במפלגתו, קיקל מתנגד נחרצות להגירה ולמה שהוא מתאר כ"ניצול לרעה של מערכת המקלט". הוא מאמין שלאסלאם אין מקום באירופה, וששילוב של מהגרים מוסלמים אינו יכול "לפתור את בעיית תרבויות הנגד האסלאמיות". במקום זאת, יש להגביל מאוד את ההגירה. כשר הפנים הוא דגל בגירוש מהיר של פליטים המבצעים פשעים. הוא גם הציע שאוסטריה תפרוש מהסכמי זכויות אדם אם הם "מונעים מאיתנו לעשות את מה שצריך", והביע את אמונתו ש"זה תלוי בחוק ללכת בעקבות הפוליטיקה, ולא לפוליטיקה לפעול לפי החוק". הוא הצהיר כי מטרת מדיניות הפליטים שלו היא להפוך את הגשת הבקשה למקלט באוסטריה לבלתי אפשרי למעשה.
מדיניות חוץ
קיקל תומך ביחסים הקרובים של מפלגתו עם ולדימיר פוטין ומפלגת רוסיה המאוחדת. כשר הפנים בשנת 2018, קיקל ביקש שיתוף פעולה עם ממשלת רוסיה בנושא תגובות אסונות ומאבק בפשע מאורגן ובטרור. בראיון ברדיו דחה קיקל את הביקורת על המדיניות הסמכותית של הנשיא הרוסי.
קורונה
קיקל השתתף ודיבר בהפגנות נגד תגובת הרשויות באוסטריה להתפרצות הנגיף, שאותה הוא אפיין כ"משחק כוח" על ידי "אלה שבפסגה [שרוצים] לשלוט בנו". הוא מתנגד לשימוש בחיסון נגד COVID-19, ומתאר את קמפיין החיסונים ההמוני בישראל כ"אפרטהייד בריאות".
באפריל 2021 הביע קיקל את סירובו ללבוש מסכה במועצה הלאומית לאחר הצגת המנדט. עם זאת, מכיוון שהמדיניות היא חלק מחוקי הבית ולא מכלל סדרי הדין הפרלמנטריים, אין ענישה על אי־שמירה עליה. קיקל אמר אפוא שהוא לא חייב לעשות זאת, כפי שהוא בעת קניות. הוא אמר שהוא "לא אחד מאותם צבועים ששמים את המסכה ואז זורקים כל אמצעי אבטחה מעל הסיפון".
קיקל התנגד לקונצנזוס מדעי על המגפה במספר הזדמנויות. בין היתר, הוא הכחיש את יעילות החיסונים נגד COVID-19, ובנובמבר 2021 המליץ שוב ושוב על התרופה נגד התולעים איברמקטין כתרופה לנגיף. אין ראיות לכך שלתרופה יש השפעה כלשהי בטיפול ב-COVID-19 בבני אדם. המשרד הפדרלי האוסטרי לבטיחות בשירותי בריאות פרסם אזהרות לגבי הרעלה אפשרית וממליץ בחום לא לטפל באמצעותו בעצמו. הצהרותיו של קיקל הובילו לעלייה בביקוש לאיברמקטין, שנמכר בבתי מרקחת רבים. לאחר מכן הגיעו דיווחים על הרעלה ואשפוזים כתוצאה משימוש לא נכון בתרופה. קיקל התנגד לחובת החיסונים באוסטריה בינואר 2022.
Trenulețul
Trenulețul (בעברית: "הרכבת הקטנה") הוא שיר שהוקלט על ידי הלהקה המולדובית זדוב שי זדוב בהשתתפות הצמד פראצי אדווחוב. הוא יצא לאור ב-10 בדצמבר 2021, וייצג את מולדובה באירוויזיון 2022, שהתקיים בטורינו, איטליה.
על השיר
השיר מדבר על נסיעה שמחה ואנרגטית בין ערי הבירה של מולדובה ורומניה, קישינב ובוקרשט בהתאמה. הווידאו קליפ של השיר פורסם במקביל לפתיחת נתיב הרכבת החדש בין שתי הערים.
לפני האירוויזיון
ב-20 באוקטובר 2021 אושר באופן רשמי כי מולדובה עתידה להשתתף באירוויזיון 2022. היא בחרה את נציגיה בשנים 2008–2020 רשות השידור המולדבית TeleRadio-Moldova (TRM) קדם לאומי על מנת לבחור את נציגה לאירוע, ואילו בשנת 2021, עקב מגפת הקורונה, תהליך הבחירה נעשה באופן פנימי. גם בשנת 2022 החליטה רשות השידור המולדבית לבחור את נציגיה בצורה זו.
ב-24 בינואר 2022 נודע כי הסינגל של זדוב שי זדוב צפוי להתחרות בקדם לייצג מולדובה בתחרות האירוויזיון. סבב האודישנים, ששודר בשידור חי בערוצים Moldova 1 ו-Moldova 2, בתחנת הרדיו Radio Moldova ובאתר האינטרנט הרשמי של TRM, התקיים ב-29 בינואר 2022 ב-TRM Studio 2 בקישינב. ההצבעות של חבר השופטים הוחלטו באמצעות מספר קריטריונים, דוגמת איכות השיר, היכולות הווקאליות והלחן שלו. לבסוף הוכרז "Trenulețul" בביצוע זדוב שי זדוב בהשתתפות הצמד פראצי אדווחוב כזוכה וכשיר הנבחר לאירוויזיון 2022.
באירוויזיון
על פי חוקי האירוויזיון, כל האומות למעט המדינה המארחת ו"חמש הגדולות" (צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת) נדרשות להעפיל מאחד משני חצאי הגמר על מנת להתמודד בגמר ; עשר המדינות המובילות מכל חצי גמר עולות לגמר. איגוד השידור האירופי (EBU) פיצל את המדינות המתחרות לשישה סלים שונים בהתבסס על דפוסי הצבעה מתחרויות קודמות, כאשר מדינות עם דפוס הצבעה דומה הוכנסו לאותו סל. ב-25 בינואר 2022 נערכה הגרלת הקצאה שהכניסה כל מדינה לאחד משני חצאי הגמר, וכן באיזו מחצית מהמופע הם יופיעו. מולדובה שובצה למחצית הראשונה של חצי הגמר הראשון, שהתקיים ב-10 במאי 2022.
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות 2022, סדר השירים לחצי הגמר הוחלט על ידי מפיקי התוכניות ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. מולדובה הופיעה תשיעית, לאחר הולנד ולפני פורטוגל. ב-10 במאי 2022 ביצעו זדוב שי זדוב ופראצי אדווחוב את "Trenulețul" על בימת חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2022. עם הקראת התוצאות של שלב זה הם נמנו בין האמנים שהעפילו לגמר. ב-13 במאי פורסם סדר ההופעות של הגמר, שנקבע פעם נוספת על ידי מפיקי התחרות. מולדובה הופיעה כמדינה ה-19, לפני שוודיה ואחרי איסלנד. ב-14 במאי הם ביצעו את "Trenulețul" בגמר התחרות. הם הגיעו למקום השביעי עם 253 נקודות (14 מהשופטים ו-239 מהקהל).
דירק הארטוך
דירק הארטוך (בהולנדית: Dirk Hartog, הוטבל ב-30 באוקטובר 1580 – נקבר ב-11 באוקטובר 1621 באמסטרדם) היה ימאי ומגלה ארצות הולנדי במאה ה-17. משלחתו של דירק הארטוך הייתה הקבוצה האירופאית השנייה שנחתה באוסטרליה, והראשונה שהותירה אחריה ציון מעשה ידי אדם להנצחת ביקורה, לוח הארטוך. שמו מאוית לעיתים כ- Dierick Hartochszch. מגלה הארצות, ארנסט גיילס, הזכיר אותו בשם תיאודוריק הארטוך.
חייו
הארטוך נולד למשפחה של יורדי-ים. את הפיקוד על ספינתו הראשונה קיבל בגיל 30, ושנים אחדות עשה במסעות סחר מצליחים בים הבלטי ובים התיכון.
בשנת 1616 התקבל הארטוך לעבודה בחברה של מזרח הודו ההולנדית Vereenigde Oostindische Compagnie, VOC) והתמנה לרב חובל של הספינה "אנדראכט" (1615). בצי שהפליג מהולנד אל איי הודו המזרחית ההולנדיים.
הארטוך יצא לדרך בינואר 1616 יחד עם עוד כמה ספינות של חברת VOC, אבל ניתק מהן בעת סערה, והגיע באופן עצמאי אל כף התקווה הטובה (שם תוקם בהמשך קייפ טאון, דרום אפריקה). משם יצא הארטוך לחצות את האוקיינוס ההודי אל בטאוויה, כיום ג'קרטה. הוא השתמש לטובתו, או אולי הוטה מנתיבו, בכוח הרוחות המערביות העזות הידועות בשם הארבעים הגועשים, שהנווט ההולנדי הנדריק בראואר עמד בעבר על יכולתן לאפשר נתיב מהיר יותר אל יאווה.
ב-25 באוקטובר 1616, בסביבות קו רוחב 26° דרום, הגיעו הארטוך ואנשיו באופן בלתי צפוי אל "איים שונים, שנמצאו, מכל מקום, בלתי מיושבים." הוא עגן וירד אל אי סמוך לחוף מפרץ הכרישים, מערב אוסטרליה, הנקרא כיום על שמו, אי דירק הארטוך. משלחתו הייתה האירופאית השנייה שדרכה על יבשת אוסטרליה, לאחר שווילם יאנסזון הקדים אותה ב-1606, אבל הראשונה לעשות זאת על קו החוף המערבי.
הארטוך הקדיש שלושה ימים לסיור בחוף ובאיים הסמוכים. האזור נקרא "אנדראכטסלנד", על שם ספינת המשלחת, אך השם לא האריך ימים. לפני שעזב את המקום, קבע הארטוך על עמוד לוח פיוטר, הידוע כיום בשם לוח הארטוך, ועליו חרת את פרטי ביקורו באי. בכתובת (בתרגום מן ההולנדית המקורית) נאמר:
כיון שלא מצא שום דבר מעניין, המשיך הארטוך לשייט צפונה לאורך קו החוף של מערב אוסטרליה, שלא מופה עדיין, תוך יצירת מפות ימיות עד קו הרוחב 22° דרום. אז רחק מהחוף והמשיך אל בטאוויה, לשם הגיע בשלום בדצמבר 1616, כחמישה חודשים לאחר מועד בואו הצפוי.
דירק הארטוך פרש מעבודתו בחברת איי הודו המזרחית עם שובו לאמסטרדם בשנת 1618, וחזר לעסוק בהפלגות סחר פרטיות בים הבלטי.
תוספות מאוחרות
ב-1619 צפו פרדריק דה האוטמן, בספינה "דורדרכט" של חברת הודו המזרחית, ויאקוב ד'אדל, בספינה "אמסטרדם", גם היא של חברת הודו המזרחית, ביבשה על חוף אוסטרליה סמוך לפרת של ימינו, ואותה כינו "ד'אדלסלנד". אחרי שהפליגו צפונה לאורך החוף ירדו ליבשה ב"אנדראכטסלנד". ביומנו זיהה האוטמן את החופים הללו עם ארץ ביץ', או לוקאץ', כפי שהם מופיעים במפות מאותו זמן כאלה של פטרוס פלאנקיוס ויאן הויכן ואן לינסכוטן.
שמונים שנה לאחר מכן, ב-4 בפברואר 1697, ירד חוקר הארצות ההולנדי וילם דה ולאמינך אל האי ובמקרה מצא את הלוח של הארטוך, שהיה מטל קבור למחצה בחול. הוא החליף אותו בלוח חדש, שאליו העתיק את הכתובת המקורית של הארטוך בתוספת הערות משלו, ואת הלוח המקורי של הארטוך לקח עמו חזרה לאמסטרדם, שם הוא מוצג בריקסמוזיאום.
בשנת 2000 הושב לוח הארטוג באופן זמני לאוסטרליה כחלק מתערוכה במוזיאון הימי הלאומי של אוסטרליה בסידני. עלו הצעות לרכישת הלוח, שחשיבותו נגזרת מהיותו הממצא הכתוב העתיק ביותר, ככל הידוע, מן ההיסטוריה האירופאית של אוסטרליה, על ידי מוזיאון אוסטרלי, אבל שלטונות הולנד הבהירו, שהלוח איננו למכירה.
בשנים 1966 ו-1985 הונצח הארטוך על בולי דואר אוסטרליים, שעל שניהם מתנוססת ספינתו. ב-2016 הנפיקה המטבעה של פרת מטבע כסף להנצחת יובל ה-400 לנחיתת הארטוך באוסטרליה.
דאג
{{פירושונים|
אישים:
ראו גם
}}
רונלד מטאריטה
רונלד אלברטו מטאריטה אולאטה (בספרדית: Rónald Alberto Matarrita Ulate; נולד ב-9 ביולי 1994 באלחואלה שבקוסטה ריקה) הוא כדורגלן קוסטה ריקאי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת דניפרו-1 מליגת העל האוקראינית ובנבחרת קוסטה ריקה.
קריירת מועדונים
מטאריטה החל את הקריירה המקצוענית שלו באלחואלנסה מליגת העל של קוסטה ריקה בשנת 2012. הוא ערך 67 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-20 בינואר 2016 חתם מטאריטה בניו יורק סיטי מה-MLS. הוא שיחק במועדון במשך חמש עונות, בהן ערך 116 הופעות ליגה והבקיע ארבעה שערים.
ב-29 בדצמבר 2020 חתם מטאריטה בסינסינטי מה-MLS.
בקיץ חתם באריס סלוניקי מליגת העל היוונית.
קריירה בינלאומית
ב-5 בספטמבר 2015 ערך מטאריטה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קוסטה ריקה, בהפסד 1-0 לנבחרת ברזיל במשחק ידידות. ב-6 בספטמבר 2016 הבקיע מטאריטה את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 3-1 על נבחרת פנמה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת בטורנירים קופה אמריקה 2016, גביע הזהב 2019 וגביע הזהב 2021.
נכלל בסגל הנבחרת לטורניר מונדיאל 2022.
משאלה אחת ימינה
משאלה אחת ימינה (באנגלית: World Cup Wishes - משאלות גביע העולם בכדורגל) הוא ספר מאת הסופר הישראלי אשכול נבו. הספר הוא ספרו הרביעי של הסופר, ובדומה לספריו האחרים, מבקש לתאר את חיי הגיבורים על רקע חיי היום יום בישראל, תוך הדגשת האקלים התרבותי והשפעתו על חיי הגיבורים. הספר מתאר את חייהם של ארבעה חברי ילדות אשר מוצאם מחיפה, ובשלב מסוים עוברים לתל אביב, תוך התמקדות בתהפוכות ובשינויים אותם עוברים הגיבורים בתקופה של ארבע שנים, בין מונדיאל 1998 למונדיאל 2002. הספר זכה להצלחה מסחרית ולביקורות אוהדות בקרב קהל הקוראים הישראלי, ואף עובד להצגת תיאטרון מטעם תיאטרון בית לסין, אשר החלה להציג בשנת 2012.
עלילה
עלילת הספר עוסקת בחוויותיהם של ארבעה חברים, אופיר, עמיחי יובל ויואב (המכונה צ'רצ'יל), חברי ילדות חיפאיים, אשר עברו לתל אביב לאחר הצבא וכעת הם בגילאי ה-20 המאוחרות. עלילת הספר נפתחת בתיאור פגישתם של ארבעת החברים בשנת 1998, והחלטתם לכתוב על דף נייר את משאלותיהם לקראת לעתיד, מתוך רצון לפתוח את הפתקים כעבור ארבע שנים. הסיפור עצמו מתאר את קורות חייהם של ארבעת החברים מנקודת מבטו של יובל פריד, המספר, יחד עם הערות שוליים מטעם יואב עלימי.
במהלך הספר מתואר כיצד ארבע השנים החולפות מעצבות את אישיותם של ארבעת הגברים, וכיצד שינויים אלו, יחד עם אהבותיהם וחוויותיהם במהלך התקופה, משפיעים על המקום בו כל אחד מהחברים מוצא עצמו בסוף התקופה. במהלך התקופה לומד כל אחד מהגיבורים כי מטרותיו בחיים השתנו באופן קיצוני. עם זאת, חרף השינויים, חברותם של הארבעה ממשיכה להתקיים, ובאה לידי ביטוי בדרך מפתיעה ולא צפויה.
מוטיב השינוי כמוטיב מרכזי
כאמור, הספר מסופר מנקודת מבטו של יובל פריד. בתחילת הסיפור, מסביר יובל כי חוסר אמונתו בעצמו וביכולתו להיות מאושר ולמצוא את מקומו בחיים טמון בספקנותו לגבי האפשרות של בני אדם להשתנות. למספר ישנה בעיה ביכולת לחוש סיפוק ואושר, ובהמשך העלילה נחשף שמקורה באירוע שהתרחש בעת שירותו הצבאי ובו המחלקה שלו פשטה על בית פלסטיני על-מנת לצפות במשחק כדורגל, תוך שהם בוזזים את מזון המשפחה ומפעילים אלימות על בני הבית. המספר מסביר כי לו היה מאמין ביכולתם של אנשים להשתנות, הרי שיכול היה לטפל בעצמו, למצוא את מקומו בחיים ולחוש מסופק.
חוסר האמונה ביכולתם של אנשים להשתנות מומחשת בהמשך גם באמצעות שאר החברים. כך, כשאופיר מתחיל להשתנות, שלושת החברים הנותרים חשדנים כלפי התהליך, וגישתם אליו מסויגת וסקפטית. כשעמיחי יוצא ביוזמה החדשה שלו ומשתנה, יערה, אשתו של יואב עלימי, מעירה להם כי הם לא פתוחים לאפשרות שאנשים יכולים להשתנות, אלא נעולים בתבניות המוכרות שלהם בשיפוטו.
עדות נוספת לכמיהתו של יובל פריד לשינוי ניכרת באובססיה אותה הוא חש כלפי יערה. יערה, לימים אשתו של יואב עלימי, הייתה בת זוגו, והראשונה בה התאהב. ניכר כי יובל פריד מזהה בהתאהבות שינוי בעצמו, שכן היה בטוח שהוא מסוג האנשים שאינם יכולים להתאהב, ומתחיל לפתח תקווה שיוכל להשתנות. משיובל פריד לא יכול לממש את אהבתו ליערה, הרי הוא חש כמי שאיבד את התקווה שישתנה. לקראת סוף העלילה, המחבר רומז לכך שההתאהבות ביערה מושתתת על יסודות פסיכולוגיים עמוקים ולא על הקשר ביניהם כשלעצמו, כאשר במהלך הסדנה אחת המשתתפות מעירה כי אינה מבינה מה הדמות של יובל מוצאת בה.
כשאופיר חוזר מהודו, הוא מסביר לחבריו כי אינו מעוניין עוד להגשים את משאלתו, והציפייה שיעמוד בה היא חולי מערבי לפיו אנו מסמנים לעצמינו מטרות ואז משתעבדים להן, במקום למצוא אחר המתאים לנו. בסוף העלילה, כל הארבעה מתנערים ממשאלותיהם, ומגשימים את המשאלה של חבר אחר בשינוי כלשהו, תוך שהם עוברים שינוי משמעותי בעצמם.
לקראת תום העלילה, יובל פריד חושש כי בעוד חבריו משתנים, הוא עצמו לא יזכה לחוות שינוי כזה. כדי להצדיק את חששו, יובל מזכיר כי אילנה, אשתו של עמיחי, הסבירה כי עד גיל 32 מתעצב האופי של האדם. אילנה טענה כי בספרות מקובל לראות בשנות הגיל הללו "שנות הגבס", משום שעד לגיל הזה מתעצבים קווי האישיות של האדם. בשלב מסוים בעלילה, שלושת חבריו של יובל מגשימים כל אחד את משאלתו של רעיהו: צ'רצ'יל הופך לבעלה של יערה והיא נכנסת להיריון ממנו, ובכך מגשים את חלומו של יובל. עמיחי פותח עמותה ומביא לשינוי חברתי משמעותי, ובכך מגשים את חלומו של צ'רצ'יל. אופיר הופך להיות מטפל אלטנרטיבי ובכך מגשים את חלומו של עמיחי.
יובל חש כי הוא עומד במקום במשך ארבע שנות העלילה, וחושש לסיים את שנות הגבס שלו מבלי להתקדם ולעבור שינוי. הדבר מביא אותו לפיתוח תסמינים בגוון דיכאוני, עד שבסופו של דבר הוא מצליח לאזור כוחות ולכתוב את הספר, ובכך להגשים את משאלתו של אופיר לכתוב ספר. על-שם הגשמת המשאלות הצולבת הזו, מכנה יובל פריד את הספר אותו הוא כותב "משאלה אחת ימינה", שהוא למעשה הסיפור בו הוא נמצא להוציא עריכות לשוניות והערות של צ'רצ'יל.
תחנת קפלן
תחנת קפלן היא תחנת רכבת קלה תת-קרקעית המתכוננת להיחפר בעיר תל אביב-יפו במסגרת הקמת הקו הירוק של הדנקל. היא תהיה אחת מארבע התחנות הנחפרות מתחת לאדמה בקו זה ותשרת את הנוסעים בו המגיעים לאזור היכל התרבות, הבימה, הסינמטק, ובית ציוני אמריקה.
יחסי אוסטרליה–ונואטו
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-30 ביולי 1980, זמן קצר לאחר שוונואטו קיבלה את עצמאותה מצרפת, ואוסטרליה הייתה המדינה השלישית שעשתה זאת לאחר צרפת ובריטניה.
תחנת קפלן
לתחנה מתוכננות שלוש כניסות:
תחילת העבודות להקמת התחנה צפויה להיות ברבעון הרביעי של שנת 2021.
יחסי אוסטרליה–ונואטו
סקירה כללית
לאוסטרליה ולוונואטו יש קשרים חזקים מאוד. אוסטרליה סיפקה את עיקר הסיוע הצבאי של ונואטו, הכשירה את הכוח הנייד הצבאי שלה וסיפקה גם סירות סיור לסייר במימי ונואטו. בשנת 1983 ונואטו ואוסטרליה נכנסו יחד לתוכנית לשיתוף פעולה הגנתי. כחלק מתוכנית זו, שני יועצים של הצי המלכותי האוסטרלי מוצבים בוונואטו כדי לסייע לוונואטו בתחזוקה ותפעול של ה-RVS טוקורו, סירת הסיור מסדרת האוקיינוס השקט שנתרמה לוונואטו על ידי אוסטרליה בשנת 1987. ה-RVS טוקורו היא ספינת המשטרה הימית העיקרית של ונואטו. אוסטרליה גם מעניקה סיוע לאלמנט הכוח הנייד של משטרת ונואטו (VPF), וכן מספקת תמיכה בתרגילים ופרויקטים תשתיתיים.
אוסטרליה היא המקור הגדול ביותר להשקעות זרות ישירות של ונואטו, שמופנית בעיקר בתחומי פיתוח תיירות, חקלאות ובנייה. אוסטרליה היא מקור התיירים הגדול ביותר של ונואטו, כאשר האוסטרלים מהווים 2/3 מכלל המבקרים התיירים ארוכי הטווח וכמעט כל הביקורים באוניות השייט. מאז 2008, ונואטו (יחד עם טונגה, קיריבטי ופפואה גינאה החדשה) שלחה עובדים עונתיים לאוסטרליה באמצעות תוכנית פיילוטים ממוממנת של אוסטרליה.
בנוסף, אוסטרליה היא המקור העיקרי לסיוע חוץ של ונואטו, כאשר אוסטרליה סיפקה 66 מיליון דולר אוסטרלי (70.4 מיליון דולר) בשנים 2010–2011. בשנת 2004 איימה אוסטרליה לקצץ את עזרתה לוונואטו כאשר ראש הממשלה, סרג' ווהור, מינה מחדש פקידים שהודחו לאחר שהואשמו בפעילות פלילית. ונואטו הסכימה לדרישות האוסטרליות לצעדים ממשלתיים ושקיפות נגד שחיתות ברורה יותר. התוצאה הייתה שבין השנים 2005–2010, הסיוע האוסטרלי נשלט באמצעות האסטרטגיה לשיתוף פעולה משותף לפיתוח אוסטרליה–ונואטו.
מועצת האיגרוף העולמית
מועצת האיגרוף העולמית (באנגלית: World Boxing Council; בראשי תיבות: WBC) הוא ארגון איגרוף מקצועי. הוקם בשנת 1963 על ידי אחד עשר ארגוני איגרוף לאומיים של המדינות: ארגנטינה, ברזיל, בריטניה, וונצואלה, מקסיקו, פנמה, פרו, ארצות הברית, הפיליפינים, צרפת וצ'ילה.
זהו אחד מארבעת ארגוני האיגרוף החשובים המתאמים קרבות איגרוף מקצועיים ברמה עולמית, לצד WBA, IBF ו-WBO.
דירוג WBC
דירוג מועצת האיגרוף העולמית כולל את המתאגרפים החזקים בעולם בשבע עשרה קטגוריות משקל. עדכונים מתפרסמים מדי חודש באתר הרשמי של הארגון.
אייל שחר (ספורטאי)
אייל שחר הוא ספורטאי פאראלימפי ברכיבת סוסים.
מועצת האיגרוף העולמית
דירוג WBC
אדווין ואלרו היה המתאגרף היחיד שניצח בכל הקרבות בנוקאאוט ועזב את הזירה בלתי מנוצח.
אייל שחר (ספורטאי)
שחר נולד בקיבוץ נען ובנעוריו עסק באמנויות לחימה וברכיבה על סוסים. במהלך שירותו הצבאי, ב-1991 נפצע בקרב יריות בחאן יונס ונפגע קשה בראשו בופן שהביא לשיתוק פלג גופו השמאלי. כחצי שנה היה מחוסר הכרה ולאחר מכן עבר תקופת שיקום ממושכת בבית לוינשטיין. בשנת 1994 חזר באופן פעיל לרכיבה על סוסים במסגרת חווה טיפולית לנכים בדרגת נכות קשה.
ב התחרה בשתי תחרויות וסיים במקומות ה-18 וה-22.
ב התחרה בשתי תחרויות יחיד וסיים במקומות ה-16 וה-18 והתחרה ברכיבה קבוצתית (עם עומר בן-דור ואיתי צוק) וסיים במקום ה-10 והאחרון.
שחר מתחרה ברכיבה על סוסים גם כנגד רוכבים בריאים והשתתף באליפות אירופה בפורטוגל, באליפות הולנד הפתוחה ובאליפויות העולם בבלגיה ובדנמרק.
יונאס פאולביציוס
יונאס פאולביציוס (בליטאית: Jonas Paulavicius; 1898 – 1 במאי 1952, קובנו ) נולד בליטא ועבד בחייו כרפד ונגר. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא הציל שנים עשר יהודים ושני אסירי מלחמה רוסים, ועוטר כחסיד אומות אולם.
קורות חיים
יונאס פאולביציוס נולד בשנת 1898 בליטא, למשפחה כפרית ענייה והיה אח שלישי מתוך שישה. בגיל 14 הוא החל לעבוד כרפד, לאחר שלמד מספר שנים בבית ספר יסודי. לאחר מלחמת העולם הראשונה, כשליטא קיבלה את עצמאותה, קנה פאולביציוס חלקת אדמה בפרברי העיר קובנה, ליד נהר הניימן.
פאולביציוס התנגד לשלטון הנאצי ופיתח קשרים הדוקים עם קומוניסטים ליטאים, אך לא הצטרף לתנועת ההתנגדות באופן רשמי.
הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
פאולביציוס החל בהצלת היהודים בשנת 1944, כשלוש שנים לאחר כיבוש ליטא בידי הגרמנים. הראשון שהסתיר היה ילד בן ארבע מגטו קובנה. הוריו של הילד, יצחק ולנה שאמס, רצו נואשות להציל את בנם ופנו למכר ליטאי. אותו מכר היה חבר של פאולביציוס והוא פנה אליו בבקשה לקחת אליו הביתה את הילד. לאחר התייעצות עם אשתו, הוא נענה בחיוב לבקשה.
במהלך התקופה בה שהה הילד בביתו, פאולביציוס דאג להתגנב למקום עבודתה של לנה, אמו של הילד, כדי למסור לה דרישות שלום מבנה.
פאולביציוס החליט שבכל מקרה הוא מסכן את עצמו ובקש להציל יהודים נוספים. הוא רצה לנסות להציל בעיקר אקדמאים, רופאים ומהנדסים, על מנת שהקהילה היהודית תוכל להשתקם לאחר שתסתיים המלחמה. לשם כך הוא ביקש מיצחק שאמס לאתר עבורו יהודים מתאימים. יצחק הציע מיד את זוג חבריו הפיזיקאים טניה וחיים איפ, שחיו בגטו קובנה ותכננו להתאבד. חיים איפ חשד בהתחלה וחשש שזו מלכודת אך הוא וטניה הסכימו להיפגש עם פאולביציוס. במהרה הם גילו שהוא אדם טוב וישר ובאפריל 1944 ברחו מהגטו לביתו.
לאחר שעברו החליט פאולביציוס כי יש מקום ליהודים נוספים ובחר להוסיף את המהנדס גרשנמן, בן דודו של שאמס, ואת אשתו מוסיה.
כדי לספק אוכל ליהודים שהסתיר, פאולביציוס מכר מעילים צבאיים משומשים שהשיג ואת הכסף שקיבל נתן לאשתו. היא קנתה בעזרתו קמח במקומות שונים, על מנת שכמות גדולה מדי לא תעורר חשד, והכינה לחם עבור המסתתרים. החום במקלט היה כבד מאוד, בייחוד בחודשי הקיץ של 1944, והמסתתרים שהו בו עירומים למחצה. פעם במספר ימים איפשר להם פאולביציוס לעלות לביתו להתרחץ.
באוגוסט 1944 נוספה למסתור יהודיה נוספת בשם מרים קרקינובסקי. מרים הצליחה לחמוק מטור של יהודים שהועברו ממחנה עבודה ליד קובנה בו שהתה. היא החלה ללכת לאורך שפת נהר הניימן. לפתע גילתה כי עוקב אחריה אדם בסירה. אותו אדם היה פאולביציוס והוא הוביל אותה לביתו והוסיף אותה למסתור.
היהודים במסתור זה לא היו היחידים שפאולביציוס הציל. היו מסתתרים נוספים במקומות אחרים בביתו והוא דאג לכך שהמסתתרים השונים לא ידעו אלו על אלו, על מנת שאם מישהו יתגלה לא יוכלו להוציא ממנו מידע על האחרים, גם לא בעינויים. בין המסתתרים הנוספים היה יוחנן פיין שלמד עם קסטוטיס בנו של פאולביציוס לפני המלחמה והיה מוכשר בנגינה על כינור.
בסך הכל הציל פאולביציוס במהלך המלחמה שנים -עשר יהודים ושני אסירי מלחמה רוסים.
לאחר המלחמה
בסיום המלחמה, כשהגיעו הרוסים לאזור, הודיע פאולביציוס למסתתרים כי הם יכולים לצאת, והם יצאו מהמסתור בו חלקם שהו חודשים. הניצולים נשארו בקשר קרוב עם פאולביציוס ובני משפחתו עד שעזבו את ליטא בשנת 1946 כדי לעלות לארץ. גם לשם כך הם נעזרו בפאולביציוס בהשגת האישורים הדרושים.
גורלו של פאולביציוס היה מר. ביתו נהרס מהצפות מנהר הניימן וביתו דנוטה נפטרה משחפת. הוא עצמו נרצח בשנת 1952 על ידי ליטאים אנטישמיים שהתנגדו לקומוניסטים ולהצלת היהודים.
בלשים בע"מ
בלשים בע"מ (באנגלית: The Nice Guys; בתרגום מילולי: החבר'ה הנחמדים) הוא סרט קומדיית פעולה פילם נואר אמריקאי משנת 2016, בבימויו של שיין בלאק שגם כתב אותו לצד אנתוני באגארוצי. בסרט, שהופק על ידי ג'ואל סילבר, מככבים ראסל קרואו וראיין גוסלינג בתפקידים הראשיים ואנגאורי רייס, מאט בומר, מרגרט קוואלי, קית' דייוויד וקים בייסינגר בתפקידי משנה. עלילת הסרט מתרחשת בשנת 1977 בלוס אנג'לס, כשהיא מתקדמת בבלש פרטי ובריון קשוח להשכרה שחוברים כדי לחקור את היעלמותה של נערה מתבגרת.
איילין ג'ושקון
איילין ג'ושקון (בטורקית: Aylin Coşkun; נולדה ב-1976 בגרמניה) היא זמרת ודוגמנית טורקייה. במאי 2018, הוציאה ביחד עם האנדה ינר את הלהיט "Manzara", שהפך לאחד מהקליפים הטורקיים הנצפים ביותר בכל הזמנים, כאשר צבר למעלה מ-140 מיליון צפיות.
ביוגרפיה
איילין ג'ושקון נולדה בגרמניה בשנת 1976, בתור בת למשפחה ממוצא טורקי. היא התחרתה בתחרות היופי "Miss Globe", שהתקיימה בשנת 1997, וזכתה במקום הראשון בה. לאחר מכן, התעניינה בעולם מוזיקה וסיימה את לימודי השירה שלה במרכז האומנות מג'דאת גזן; שם לקחה שיעורי שירה ממורים ומוזיקאים שונים על מנת להפוך להיות מוזיקאית בעצמה.
בלשים בע"מ
פיתוח
כמו סרטו משנת 2005 "קיס קיס, בנג בנג", שיין בלאק לקח השראה מהסופר ברט הולידיי, בעיקר מהרומן שלו "Blue Murder". בלאק כתב בתחילה גרסה של התסריט יחד עם אנתוני באגארוצי בשנת 2001, אשר נתנה בסיס לדמויות אך חוץ מזה הייתה שונה בתכלית. לפי בלאק, כל אחד התחיל עם בלש אחד, הוא עם מארץ' ובאגארוצי עם הילי. במהלך הדרך, הם החליפו דמויות ובסופו של דבר כתבו טיוטה ראשונית. גרסה זו של התסריט לא הצליחה למשוך קונים, אז בלאק עיבד אותה מחדש לגרסה בת 64 עמודים ששימשה לפיילוט בטלוויזיה. רשת CBS התעניינה בו, אך עקב כך שהתוכן הוביל להתנגדויות רבות מצד מחלקת התקנים והנהלים, הפרויקט לא קרם עור וגידים. מאוחר יותר, עם קידום יציאת הסרט הסופי, בלאק דיבר בזלזול על הרעיון של סדרת הטלוויזיה, וקבע שתוכנית כזו "לא הייתה יוצאת טובה". בשנת 2009, באגארוצי הציע לשנות את הסרט מתקופה עכשווית לשנות ה-70. המפיק וחברו של בלאק, ג'ואל סילבר, חשש בתחילה מהרעיון, שכן הוא הרגיש שהקהל לא יקבל בברכה יצירה היסטורית, אך שינה את דעתו לאחר שהפיק את "שרלוק הולמס". בלאק הצהיר כי השינוי בתקופת הזמן עזר שכן בניגוד ל"פילוג שאנו רואים כיום", שנות ה-70 היו מלאות ברב-תרבותיות ו"היו התקופה של המחאות והייתם מקבלים תחושה שכולנו בזה ביחד". תוכן הסרט שאב השראה גם מסרטים מתקופה זו, כמו "רסיסי חיים" (1970) ו"נקודת היעלמות" (1971). באגארוצי ציין כיצד כותרת הסרט נועדה להיות אירונית ולא דסקריפטיבית, מכיוון ששתי הדמויות הראשיות היו "שני האנשים הגרועים ביותר שיכולנו לחשוב ואז ניסינו לעשות מזה כיף", בהתחשב ב"אדם אחד השובר ידיים למחייתו והשני מערים על נשים זקנות עבור כספן".
איילין ג'ושקון
ביוגרפיה
כמו כן, היא הייתה דוגמנית באיסטנבול ובאנקרה במשך זמן מה והופיעה כמגישה בערוץ טלוויזיה פרטי. היא הוציאה שבעה אלבומים מאז שנת 1997.
בלשים בע"מ
ליהוק
לאחר שבלאק השלים את "איירון מן 3" בשנת 2013, סילבר שאל אותו מה הוא רוצה לעשות הלאה, והוא הביע עניין לעשות את סרט זה. התסריטים נשלחו לראיין גוסלינג וראסל קרואו, ושניהם בסופו של דבר לקחו את התפקידים במיוחד בשביל התקווה לעבוד אחד עם השני. גוסלינג אף הצהיר שכאשר הוא קרא את התסריט כבר דמיין את קרואו בתור הילי, "הסרט פשוט הפך להיות כל כך מצחיק" כיוון שמעולם לא ראה את קרואו בתפקיד דומה. גוסלינג וקרואו התקבלו בפרק זמן של שלושה ימים, ובלאק ציין את הליהוק כסיבה לכך שהסרט הצליח להתקדם, וסיכם כי "אחרי שלוש עשרה שנים הוא פשוט יצא לפועל תוך שלושה ימים". הסרט הוכרז ביוני 2014, ובעקבותיו הגיעו חדשות אודות ליהוקן של מרגרט קוואלי ואנגאורי רייס שהצטרפו רשמית בספטמבר. ליהוקם של מאט בומר, קית' דייוויד, בו נאפ וקים בייסינגר אושרו במהלך אוקטובר וטיי סימפקינס וג'ק קילמר הוכרזו בנובמבר.
צילומים
שלב הצילומים החל ב-27 באוקטובר 2014 באטלנטה ובדקאטור, ג'ורג'יה. בעוד שמעצב ההפקה ריצ'רד ברידג'לנד ראה אתגר בכך עקב זה שאטלנטה הירוקה שונה יותר מדי מלוס אנג'לס המדברית, הוא מצא כמה מקומות מתאימים כמו ביתו של דאלאס אוסטין, שעיצובו התבסס על מה שהאדריכל ג'ון לאוטנר ראה בדרום קליפורניה, ומלון הילטון באטלנטה שלא השתנה כלל מאז בנייתו בשנת 1976. ב-31 באוקטובר צולמה סצנת תחנת המשטרה באטלנטה יחד עם מספר ניצבים. הצילומים התקיימו גם בלוס אנג'לס, בעיקר כדי לקבל מראה חיצוני של לוקיישנים כמו The Comedy Store.
איילין ג'ושקון
קריירה
בשנת 2014, חתמה על חוזה הקלטות עם אוזדמיר מיוזיק והוציאה את אלבומה החמישי, Pas Pas. מיד לאחר מכן, עזבה את חברת התקליטים תוך שחתמה על חוזה הקלטות חדש עם חברת התקליטים AC פרודקשנס. את האלבום הראשון במסגרת החוזה הוציאה בשנת 2015 ושמו היה, Çalkala. באותה השנה הוציאה אלבום נוסף, Star Ben. שנה לאחר מכן, הוציאה את אלבומה השמיני, Saftirik. האלבום מכיל שירי פופ. את אלבומה התשיעי Sinsirella, הוציאה בשנת 2018 והוא זכה להצלחה רבה.
בלשים בע"מ
מוזיקה
המלחין ג'ון אוטמן, שביצע את הפסקול ל"קיס קיס, בנג בנג" של שיין בלאק, נשכר לבצע את המוזיקה לסרט יחד עם דייוויד באקלי. אוטמן שאב השראה מתוכניות משנות ה-70 כמו ".S.W.A.T" ו-"The Dean Martin Show", כאשר הסדרה "The Streets of San Francisco" השפיעה במיוחד על הנושא המרכזי. אוטמן פירט שההבדל מ"קיס קיס, בנג בנג" הוא שכאן המוזיקה מונעת יותר משירים, כאשר בלאק קבע שהשירים יעמדו בניגוד לטון הפילם נואר על ידי התמקדות בשירי מיינסטרים, מלאי חיים של העשור.
הפצה
בארצות הברית, הסרט תוכנן במקור לצאת לאקרנים ב-17 ביוני 2016, אותו האחים וורנר העבירו ל-20 במאי 2016, והעניקו את מועדו הקודם ל"סוכן וחצי". הסרט הוצג בבכורה בהתיאטרון הסיני בהוליווד ב-11 במאי, והוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-15 במאי.
הסרט הופץ בדיגיטל ב-9 באוגוסט 2016, וב-DVD ובלו-ריי ב-23 באוגוסט 2016.