cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוריס באבו
לאחר מותו
לאחר מלחמת העולם השנייה נעשו ניסיונות על ידי אביו של באבו לטהר את שמו. ב-12 בדצמבר 1955 נשפט באבו מחדש לאחר המוות על ידי בית משפט גרמני, ועונשו הומתק מעונש המוות לחמש שנות מאסר בטענה כי חייו של היטלר מוגנים על ידי החוק כחייו של כל אחד אחר. בשנת 1956 הפך בית משפט גבוה יותר החלטה זו, טיהר את שמו של באבו, והורה על תשלום פיצויים בסך 40,000 מרק גרמני למשפחתו של באבו. בשנת 1998 החליטה המועצה הפדרלית של שווייץ כי "שווייץ, לרבות משלחתה הדיפלומטית בברלין, לא פעלה באופן מספיק במהלך מלחמת העולם השנייה לטובת המתנקש בהיטלר מוריס באבו".
מניעיו של באבו אינם ברורים עד היום. משפחתו תיארה אותו כצעיר חולמני ורודף שלום. המחזאי רולף הוכהוט תיאר את באבו בצבעים אידיאליים בשנת 1976 כ"וילהלם טל החדש". בשנת 1980 פרסם קלאוס אורנר תיאור פחות הירואי, ובו ניתח את דמותו של באבו מבחינה פסיכולוגית. ישנם, כהיסטוריון ריצ'רד אוברי, המתארים את באבו כקיצוני-דתי, שסבר כי נשלח על ידי האל לרצוח את היטלר בשל כך שאינו מתנגד תקיף לקומוניזם.
במאי 2011, לרגל 70 שנים להוצאתו להורג, ערכה אוניברסיטת נשאטל סימפוזיון לזכרו. במסגרת האירוע נחנכה גם מצבת זיכרון בעיירה אוטריב (Hauterive).
השמדת לא-יהודים במלחמת העולם השנייה
גרמניה הנאצית השמידה בני עמים וקבוצות רבות במהלך מלחמת העולם השנייה, ובכלל זה כשישה מיליון יהודים (בסיוע רוצחים בני עמים אחרים). לא יהודים בני אומות וקבוצות נרצחו במבצעי הירי של חיילי האיינזצגרופן ובמחנות ההשמדה. כמו כן ביצעו חיילי הוורמאכט וכוחות גרמניים אחרים פשעי מלחמה בהיקף גדול שהביאו למותם של מיליוני בני אדם.
השמדת לא-יהודים על ידי גרמניה הנאצית ובעלות בריתה
בעוד מספר הנספים היהודים מוסכם בדרך-כלל על החוקרים, הרי שמספר הנספים הלא-יהודים שנוי במחלוקת, וההערכות לגביו נעות בין 9 מיליון ועד קרוב ל-20 מיליון. חלק מהפער נובע מהקושי להגדיר מהו פשע מלחמה. בעוד שמוסכם על הכול כי שליחת בני אדם למחנות ריכוז והשמדה או ירי המוני בחסרי אונים היא פשע נגד האנושות בכל מקרה, כפי שעשו הנאצים לרבים מהיהודים, מהצוענים, הנכים ואחרים, הרי רבים מתו לא כתוצאה מפעולת רצח ישירה אלא באופן עקיף כתוצאה מרעב ומחלות שנבעו מהתנאים הנוראיים במחנות הריכוז או במחנות השבויים לחיילים מצבא ברית המועצות. מחלוקת נוספת היא בעניין הכללתם של נספים שמתו כתוצאה מנסיבות המלחמה. לדוגמה, פליט פולני שנמלט מביתו מאימת הכוחות הגרמניים ומת בדרך, עשוי להיחשב בחלק מן המחקרים כמי שנרצח, ובחלק אחר כמי שמת מנסיבות המלחמה.
בעיה נוספת שמקשה על ההערכות לגבי מספר הנספים הלא-יהודים, היא היעדר תיעוד מספיק. הקהילות היהודיות במזרח אירופה היו לרוב מאורגנות, וכללו רישום מדויק למדי של מספר חברי הקהילות ואף שמותיהם. כמו כן, כיוון שרוב היהודים הנספים נספו במחנות ריכוז והשמדה, אפשר להיעזר בתיעוד הגרמני לגבי ה"משלוחים" למחנות, תיעוד שהוא מדויק ומפורט ברוב המקרים. לעומת זאת, רוב הנספים הלא-יהודים נרצחו, ככל הנראה, מחוץ למחנות הריכוז וההשמדה, ולא נערך תיעוד מפורט של ההשמדה הזו בשעת מעשה. כמו כן, ההגירה ההמונית הכפויה שהתחוללה אחרי מלחמת העולם השנייה בין אוקראינה, פולין וגרמניה, מקשה עוד יותר לשחזר את מספר תושבי הערים והעיירות באזורים הפגועים.
הנאצים קידמו שנאת זרים וגזענות נגד כל הגזעים ה"לא-אריים". תושבי גרמניה ממוצא אפריקאי ושבויי מלחמה שחורים, דוגמת חיילים ממושבות צרפת באפריקה ואפרו-אמריקאים, היו גם הם קורבנות של מדיניות הגזע הנאצית. עם עליית הנאצים לשלטון חיו באזור הריין מאות ילדים אפרו-גרמנים, צאצאים של אמהות גרמניות וחיילים אפריקאים שהובאו במהלך הכיבוש הצרפתי במלחמת העולם הראשונה. במיין קאמפף תיאר היטלר את ילדים אלו כזיהום של הגזע הלבן "על ידי דם כושי על הריין בלב אירופה" לפי היטלר, "היהודים היו אחראים להכנסת כושים לארץ הריין, מתוך רעיון אולטימטיבי להרוס את הגזע הלבן שהם שונאים ובכך להוריד את רמתו התרבותית והפוליטית כדי שהיהודי יוכל לשלוט". היטלר גם כינה שחורים כ"קופים למחצה". הוא טען שהקניית חינוך גבוה לשחורים אינו רק חטא נגד "הבורא הנצחי"; והוא אלא רק אילוף, "כמו של פודל".
השוואה לפגיעה באוכלוסייה אזרחית על ידי בעלות הברית
גרמניה הנאצית הייתה ייחודית, בניסיונה להשמיד עמים מסוימים, השמדה המונית ושיטתית, וברצח ורדיפה של קבוצות שלא היוו איום על המשטר. זאת מתוך תפיסת עולם גזענית שמחלקת את העולם לגזעים ואנשים הראויים לחיות ולתת-אנשים, שאינם ראויים לחיות.
פשעים אלו התרחשו ובמידה מסוימת התאפשרו, על רקע מלחמה כוללת בה אוכלוסייה אזרחית, וערים שלמות היוו מטרה למתקפות צבאיות משני הצדדים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בירת יפן, טוקיו, ספגה את שני אירועי הפצצות האוויר הגדולים ביותר: אחד נחשב כהפצצה הקטלנית ביותר אי פעם בתקיפה בודדת - יותר מהירושימה ויותר מנגסאקי, והאירוע השני הוא כוח ההפצצה האווירית הגדול ביותר אי פעם באירוע הפצצה בודד. בנוסף – העיר ספגה אירועי הפצצה נוספים רבים (שביחד כולן הרסו כ-51% משטח טוקיו).
"שיא" שלישי נוסף בהפצצה אווירית התרחש בעיר היפנית טויאמה אשר 99% משטחה הושמד ביום הפצצה בודד.
בעת ההפצצה הקטלנית ביותר, טוקיו הייתה בנויה מחומרים דליקים (עץ ונייר), צפיפות האוכלוסייה הממוצעת הייתה כ-40 אלף איש לק"מ מרובע (והיו אזורים המאוכלסים בצפיפות של עד 53 אלף איש לק"מ מרובע), וכי הושמד אזור של 41 ק"מ מרובע מהעיר. אמדן המתים של 100 אלף איש אשר דווח בעיתונות ביפן ובארצות הברית מיד לאחר ההתקפה הקטלנית ביותר – הוא נמוך משמעותית מהמניין בפועל – זאת מכיוון שלשני הצדדים היה אינטרס להצניע את המספר. כיום האמדן הנמוך נחשב כמעל 120 אלף איש והגבוה כ-200 אלף איש, ובוודאות קטלני יותר מכל אחד מאירועי הפצצה האטומית (בנפרד). סופת האש בתקיפה זו הייתה כה עזה עד ש"תעלות מים קטנות באזור ההפצצה החלו לרתוח".
ההפצצה על טוקיו עם הכי הרבה מטוסים ב־14.8.45 בוצעה יום לפני ההודעה הרשמית של קיסר יפן על כניעה (אולם יפן החלה בדיוני הכניעה ללא תנאי עוד קודם). עקב משך הטיסה, עוד בטרם חזרו המפציצים מן ההפצצה הגדולה ביותר קיסר יפן ונשיא ארצות הברית טרומן הודיעו ב-15.8.45 על קבלת הכניעה של יפן - עוד לפני שהמפציצים נחתו. עקב מועד התקיפה והמיותרות שבה ועקב כך הביקורת עליה (שכן במועד ההפצצה היה ברור שהקיסר יכריז על כניעה), אירוע הפצצה הוצנע, עד כדי כך שלעיתים אינו מופיעה ברשימת ההפצצות בטבלאות של אנציקלופדיות שונות. אירוע זה אינו היחידי בו ארצות הברית הרימה כוח מסדר גודל של כ-1000 מטוסים למטרת הפצצות אסטרטגיות על יפן.
הפצצת טוקיו במרץ נחשבה כאירוע הקטלני ביותר אולם הפצצת העיר טויאמה Toyama שגרמה ל-99% משטח העיר להישרף כליל ( עיר בגודל של כ־100,000 תושבים ) נחשב בזמנו כהפצצה אגרסיבית יותר מהפצצת טוקיו במרץ, אך גם "הזיכרון ההיסטורי הזה אבד" שכן כ-5 ימים לאחר טויאמה - הופצצה הירושימה. בין הידועות בהתקפות שבוצעו על אזרחים במהלך מלחמת העולם השנייה ניתן למנות את הבליץ על לונדון מצד גרמניה בפתיחת המלחמה, ואת הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי על ידי ארצות הברית בסוף המלחמה.
בריטניה וארצות הברית, הפציצו והחריבו ערים שלמות בגרמניה הנאצית, במטרה להתיש את האוכלוסייה, ולבקשת ברית המועצות, במטרה להקל על התקדמות הצבא האדום. עשרות אלפי אזרחים גרמנים נהרגו, ומאות אלפים הפכו לפליטים חסרי בית. שיטות ההפצצה בהן נקטו בעלות הברית, נועדו להעצים את הפגיעה באזרחים, על ידי יצירה מכוונת של סופות אש, ושימוש במספר גלי הפצצה על מנת לפגוע בכוחות ההצלה ובניצולים מהגל הראשון. פעולות אלו היו שנויות במחלוקת ציבורית כבר בעת המלחמה. מכונת התעמולה הנאצית ברשות גבלס הפיצה בתקשורת העולמית תמונות מהפצצת דרזדן בפברואר 1945, בה נהרגו כ-25,000 איש, בצירוף דיווחים כוזבים על מספר הרוגים גבוה פי עשרה מזה שהיה בפועל. יום השנה להפצצה על דרזדן מצוין עד היום, ונעשה בו שימוש פוליטי על ידי גורמי ימין קיצוני בגרמניה, על מנת ליצור הקבלה בין התנהגות גרמניה הנאצית לזו של בעלות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה.
אזור מוגן
אזורים מוגנים או אזורי שימור הם מקומות שזוכים להגנה בגלל ערכי הטבע, האקולוגיים או התרבותיים המוכרים שלהם. ישנם מספר סוגים של אזורים מוגנים, המשתנים לפי רמת ההגנה, בהתאם לחוקים המאפשרים של כל מדינה, או התקנות של הארגונים הבינלאומיים המעורבים. עם זאת, באופן כללי, אזורים מוגנים מובנים ככאלה, שבהם נוכחות אנושית או לפחות ניצול משאבי טבע (כגון עצי הסקה, מוצרי יער שאינם מעץ, מים וכו') מוגבלים.
המונח "אזור מוגן" כולל גם אזורים מוגנים ימיים, כדוגמת הפרעת פלמחים, שגבולותיהם יכללו אזור מסוים של אוקיינוס, ואזורים מוגנים חוצי גבולות, החופפים למספר מדינות אשר מסירות את הגבולות בתוך האזור למטרות שימור וכלכליות. ישנם למעלה מ-161,000 אזורים מוגנים בעולם (נכון לאוקטובר 2010) שנוספים מדי יום, המייצגים בין 10 ל-15 אחוזים משטח הקרקע בעולם.
נכון לשנת 2016, ישנם 14,688 אזורים מוגנים ימיים (MPA), וכ-14.7% משטחי המים היבשתיים והפנימיים בעולם (למעט אנטארקטיקה) מוגנים. עבור מים שבתחום השיפוט הלאומי מעבר למים הפנימיים, כ-10.2% משטחי החוף והים ו-4.12% משטחי האוקיינוס העולמיים מכוסים על ידי אזורים מוגנים ימיים. לעומת זאת, רק 0.25% מהאוקיינוסים בעולם מעבר לתחום השיפוט הלאומי מכוסים על ידי MPA. בשנים האחרונות, יוזמת 30 על 30 נועדה להגן על 30% משטח האוקיינוס ועל 30% משטח היבשה ברחבי העולם עד 2030; זה אומץ על ידי האיחוד האירופי באסטרטגיית המגוון הביולוגי של האיחוד האירופי לשנת 2030, קמפיין למען הטבע אשר קידם את המטרה במהלך פסגת COP15 של האמנה למגוון ביולוגי ו-G7.
אזורים מוגנים מיושמים לשימור הביולוגי, ולעיתים קרובות מספקים בית גידול והגנה מפני ציד של מינים בסכנת הכחדה. הגנה מסייעת בשמירה על תהליכים אקולוגיים שאינם יכולים לשרוד ברוב הנופים והנופים המנוהלים בצורה אינטנסיבית.
הגדרה
ההגדרה שהייתה מקובלת על פני מסגרות אזוריות וגלובליות סופקה על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע (IUCN) בהנחיות הסיווג שלו לאזורים מוגנים. ההגדרה היא כדלקמן:
"מרחב גאוגרפי מוגדר בבירור, מוכר, מוקדש ומנוהל, באמצעים חוקיים או יעילים אחרים, להשגת שימור לטווח ארוך של הטבע עם שירותי מערכת אקולוגית וערכי תרבות הקשורים אליו."
היסטוריה
אזורים מוגנים הם חפצים תרבותיים, והסיפור שלהם שזור בסיפור של הציוויליזציה האנושית. הגנה על מקומות ומשאבי טבע אינה מושג מודרני בשום פנים ואופן, בין אם מדובר בקהילות ילידים השומרות על אתרים קדושים ובין אם מדובר באמנה של שמורות ציד אירופיות. לפני יותר מ-2000 שנה, צווים מלכותיים בהודו הגנו על אזורים מסוימים. באירופה, אנשים עשירים וחזקים הגנו על שטחי ציד במשך אלף שנים. יתרה מכך, הרעיון של הגנה על מקומות מיוחדים הוא אוניברסלי: למשל, הוא מתרחש בקרב הקהילות באזורי האוקיינוס השקט ובחלקים מאפריקה.
השמורה המוגנת על פי חוק הוותיקה ביותר שתועדה בהיסטוריה היא שמורת יער ראשי רידג', שהוקמה בפקודה מ-13 באפריל 1776. בעוד שהרעיון של אזורים מוגנים התפשט ברחבי העולם במאה העשרים, הכוח המניע היה שונה באזורים שונים. לפיכך, בצפון אמריקה, אזורים מוגנים עסקו בשמירה על נוף דרמטי ונשגב; באפריקה, החשש היה מגני המשחקים; באירופה, הגנת הנוף הייתה נפוצה יותר.
ייעודם של אזורים מוגנים כלל לעיתים קרובות גם הצהרה פוליטית.
ء
הַמְזַה (ערבית:  همزة ) הוא סימן דיאקריטי בחרכאת (מערכת הניקוד) של הכתב הערבי. צורת הסימן:  ء  והוא מציין את העיצור ʔ] (כמו החטף בניקוד העברי).
במילה إسرائيل ("אִסְראאִיל" – ישראל) מופיעות שתי המזות. הראשונה מתחת לאות "אליף", והשנייה מעל האות "ي|יא".
הסימן המזה אינו נחשב לאות מבין 28 אותיות האלף-בית הערבי, אלא כסימן דיאקריטי. הוא עשוי לבוא מעל או מתחת לאות "אליף" – أ إ, מעל האותיות "و|ואו" ו"ي|יא" – ؤ ئ, או לבדו על השורה – ء.
צורת הסימן נגזרה מצורת האות "עין" – ع, והשימוש בו החל בעקבות עריכת הקוראן והוספת סימנים מבחינים כדי להבדיל בין אותיות ערביות הזהות בצורתן, וכן סימנים לתנועות ולטעמים.
ההמזה נפוצה מאוד בכתיב הערבי, אולם בכתיב הפרסי, שאף הוא משתמש באלפבית הערבי, היא נדירה יחסית, ככל הנראה עקב הדמיון בינה לבין הספרה 6 בכתיב הפרסי (۶). בשפות אחרות המשתמשות בכתב הערבי עשויות להיות לו משמעויות אחרות מאלה שתוארו לעיל.
מקור
הקוראן נכתב בניב הערבי של העיר מכה, שבו, ככל הנראה, לא היה קיים הסותם הסדקי (למעט בראשי המילים). במקומות שבהם נהגה סותם סדקי בניבים ערביים אחרים, נהגתה תנועה ארוכה בניב מכה. כך, למשל, המילה رأس ("ראְס" – ראש) נהגתה ונכתבה במכה: راس ("ראס").
אווה פרון
תחילת דרכה
דוארטה נולדה במאי 1919 בעיירה לוס טולדוס שבפמפס וגדלה בעיירה חונין הסמוכה. היא הייתה אחת מחמישה ילדים ממערכת יחסים של טבחית לא נשואה וחוואי נשוי, חואן דוארטה. מוצאה הנחות והתנכרות משפחת אביה טיפחו בה כבר מילדות שאיפה עזה לטפס בסולם החברתי, וטינה יוקדת לבורגנות ולמעמד הביניים, שלימים תרמו לעיצוב חייה והשקפת עולמה. בגיל 15 עזבה את העיירה והגיעה לבואנוס איירס כבת לווייתו של מוזיקאי נודד. בעיר הבירה של ארגנטינה קשרה קשרים ופיתחה קריירה של שחקנית בינונית על הבמה ובאופרות סבון רדיופוניות. היא טיפסה במעלה הסולם החברתי והפכה להיות שחקנית מוכרת ומנהלת תחנת רדיו.
ء
מקור
כשהוספו סימני הניקוד לקוראן, סומנה ع קטנה מעל אמות-קריאה שהעידו על השמטת העיצור הסדקי, או בכל מקום אחר שבו הושמט העיצור. ع מייצגת את העיצור הקרוב ביותר בצלילו לעיצור הסדקי שנשמט.
קביעת צורת ההמזה
כאמור, להמזה יכולות להיות 5 צורות שונות: מעל אליף, מתחת לאליף, מעל יא, מעל ואו, ולבדה על השורה. הכללים לקביעת צורת ההמזה רבים ומסובכים, לכן רוב כותבי הערבית לא יודעים לקבוע את הצורה בעצמם וזוכרים את האיות בעל-פה.
אווה פרון
תחילת דרכה
את הקולונל חואן פרון, קצין מבטיח בצבא שמונה לשר העבודה והרווחה, פגשה באירוע צדקה לגיוס תרומות למען נפגעי רעידת אדמה. הם נישאו בשנת 1945, כאשר היא הייתה בת 26 והוא היה בן 50. כרעייתו של חואן פרון טיפחה את שאיפותיו הפוליטיות של בעלה, ותוך שימוש במוצאה ממעמד הפועלים גייסה עבורו תמיכה רחבה מבין שורות חסרי החולצות – ארגון הפועלים. במערכת הבחירות של 1946 היא נשאה נאומים נלהבים בתחנת הרדיו שלה, בהם פנתה לעניי מעמד הפועלים, בניסיון לשכנעם לראות בפרון את נציגם הנאמן ביותר. פעילותה הנמרצת תרמה רבות לניצחונו של חואן פרון באותה מערכת בחירות, והוא נבחר לנשיא ארגנטינה.
ء
קביעת צורת ההמזה
עם זאת, ניתן לומר בהכללה שישנם ארבעה כללים עיקריים:
אווה פרון
רעיית הנשיא
לאווה היה תפקיד מרכזי בקביעת מדיניות בעלה לאחר שנבחר לנשיא ארגנטינה. היא סייעה לבעלה בתפקידו כנשיא והייתה כצל וכממלאת מקומו, ומתוקף כך גם נהגה לקיים נאומים ולחתום על הסכמים בשמו של פרון. היא התגייסה לפעילות ציבורית נמרצת, מעל ומעבר למקובל ל"גברת הראשונה" ולמורת רוחם של רבים מהמעמד השולט. היא הייתה מעורבת בניהול ענייני המדינה, במיוחד בתחומי רווחה וחברה. אווה הקימה וניהלה את "קרן אווה פרון", לסיוע לעניים, קרן שגייסה נמרצות כספים, והשתמשה בהם לקידום מטרות חברתיות, שימוש שהעלה את קרנה בעיני הציבור בארגנטינה. רמיזות על אי-סדרים כספיים בניהול הקרן טושטשו ונדחקו לקרן זווית, ואווה פרון הייתה לדמות הפופולרית והמשפיעה בארגנטינה. סגנון חייה נודע כראוותני ומנקר עיניים, דבר שלא פגע בהערצת ההמונים כלפיה - היא הייתה מושא פולחן אישיות להמוני העם ותמונתה נישאה בכל מקום בארגנטינה. למרות זאת, נזהרה שלא להאפיל יתר על המידה על דמותו של בעלה, והקפידה לציין בכל הזדמנות שהוא ההשראה האמיתית לפעילויות הצדקה שלה.
ء
המזת אל-קַטְע והמזת אל-וַסְל
ההמזה מייצגת תמיד את המזת אל-קטע (هَمْزَة الْقَطَع), שהיא עיצור סדקי פונמי. לעומת זאת, המזת אל-וסל (هَمْزَة الْوَصْل, תעתיק מדויק לעברית: המזת אלוצל) נהגית כעיצור סדקי כהמזת אל-קטע בתחילת הביטוי, בשאר המקרים (הרוב) המזת אל-וסל אינה נהגית בכלל. למשל: הביטוי אַלְ-בַּיְתֻ אַלְ-כַּבִּירֻ (أَلْبَيْتُ ٱلْكَبِيرُ – הבית הגדול) נהגה אַלְ-בַּיְתֻ לְ-כַּבִּירֻ. ההמזה הראשונה שבתחילת הביטוי נהגית, והיא המזת אל-קטע, בעוד שהשנייה נזנחת, והיא המזת אל-וסל.
המזת אל-וסל נכתבת כאליף הנושאת וַסְלה מעליה (ٱ), אך בכתיב הסטנדרטי הווסלה נשמטת ונכתבת רק האליף (ا). המזת אל-וסל נפוצה בתחילית 'אל-' (ال, המקבילה לה"א הידיעה בעברית), במילה 'אִבְּן' (ابن, "בן"), במילה 'אִסְם' (إِسْم, שם), במילה אִמְרַאַה (إِمْرَأَة, אישה) ובחלק מצורות הפעלים.
אווה פרון
רעיית הנשיא
להערצת ההמונים לא הייתה שותפה האליטה הארגנטינית, אשר בזה למוצאה הנחות ולדרך המינית מדי, לתפיסתם, שבה בנתה את הקריירה שלה, וסברה שמעורבותה בניהול המדינה מופרזת. אווה פרון, מצידה, התייחסה למבקרים אלה בביטול, כינתה אותם "האוליגרכים", והמשיכה לפעול למען המוני העם המעריצים.
אווה פרון הייתה פעילה מאוד בנושאים פמיניסטיים. היא התגייסה למאבק למען הענקת זכות בחירה לנשים, ופעלה להקמת מפלגת נשים פרוניסטית. במקביל, ניהלה יחד עם בעלה את ענייני המדינה ביד ברזל, תוך השתקת מתנגדים ומבקרים, לעיתים מאסרם, וסגירת עיתונים שביקרו את התנהלותם.
ב-1951 סברה שהגיעה השעה לממש פורמלית את מעמדה השלטוני, ופעלה לקבל מינוי של סגנית-נשיא, לצד בעלה. אליטת הצבא סברה שבזאת הגדישה את הסאה, והפעילה לחץ תקיף על פרון לביטול מועמדותה לתפקיד.
זמן קצר אחרי-כן חלתה בסרטן צוואר הרחם. מצבה התדרדר במהירות והיא נפטרה ביולי 1952, בגיל 33.
אחרי מותה
בעקבות מותה הוכרז אבל לאומי בארגנטינה, והמוני העם געו בבכי ברחובות ובכנסיות ברחבי המדינה.
מותה של אווה פרון לא קטע את הביוגרפיה הסוערת שלה: גופתה נחנטה והוצגה לראווה, והייתה מוקד עלייה לרגל עד נפילתו של חואן פרון בהפיכה צבאית ב-1955, והגלייתו. אז הוברחה הגופה מחוץ לגבולות המדינה, אל מילאנו שבאיטליה, שם נקברה בבית הקברות הגדול במילאנו. ב-1971, לאחר 16 שנה, הוצאה מקברה והועברה לקבורה במדריד. בינתיים שב חואן פרון מהגלות לארגנטינה, לקדנציה נוספת כנשיא. הוא נפטר ב-1974, ואז הוחזרה גופת אווה פרון לארגנטינה והוצגה לצד גופתו במעון הנשיאותי. השלטון החדש במדינה החליט למנוע את הפיכת המקום למקדש לבני הזוג, וגופת אווה פרון הופרדה מגופת בעלה ונקברה סופית באחוזת הקבר של משפחת דוארטה, בבית הקברות לה רקולטה בבואנוס איירס. אתר קברה משמש עד היום מוקד עלייה לרגל למעריציה, ותיירים. כדי למנוע את גנבת הגופה, היא קבורה במעין כספת בטון בעומק האדמה.
עמק
תהליכים גאוגרפיים המביאים לידי היווצרותם של עמקים:
עמק גדול מכונה בִּקְעָה (ברבים: בְּקָעוֹת), ואילו עמק קטן שנוצר על ידי זרימת מים ורוחבו וגובהו אינו עולה על עשרות בודדות של מטרים, נקרא עָרוּץ.
גם לכוכבי לכת מוצקים ולירחים יש מאפייני-שטח כגון עמקים. עמקים אלו הם לרוב עמקי ביקוע או שהם משתייכים לשתי קטגוריות עמקים שעל פי כדור הארץ לא שורדות זמן רב בשל סחיפת פני השטח על ידי הרוחות והגשמים:
ציקלופרופאן
ציקלופרופאן הוא ציקלואלקאן עם הנוסחה המולקולרית C3H6, המורכב משלושה אטומי פחמן היוצרים טבעת, כאשר כל אחד מהם קשור לשני אטומי מימן. הקשרים בין אטומי הפחמן הרבה יותר חלשים מאשר קשרים אופייניים בין פחמנים, כתוצאה מהזווית בת 60 המעלות בין אטומי הפחמן (הרבה יותר קטנה מהזווית האוקטהדרית הרגילה - 109.5 מעלות). ציקלופרופאן הוא חומר מרדים בשאיפתו. הוא איננו נמצא בשימוש בשל האקטיביות הקיצונית שלו בתנאים נורמליים: כאשר הוא מתערבב עם חמצן יש סיכוי סביר לפיצוץ.
המתח הזוויתי בין קשרי פחמן-פחמן במולקולה אוצר בה אנרגיה פוטנציאלית רבה הנובעת ממתח טבעתי. בצורה טהורה, ציקלופרופאן יתפרק לפחמימנים קוויים, וביניהם פרופאן רגיל, לא טבעתי. הפירוק הזה יכול להיות כרוך בפיצוץ, במיוחד אם הציקלופרופאן הוא בצורת נוזל, אם מופעל עליו לחץ, או אם מאחסנים אותו במכלים. פיצוצים של ציקלופרופאן וחמצן הם אפילו יותר עוצמתיים. בטמפרטורת חדר, נפחים מספקים של ציקלופרופאן נוזלי יתפוצצו לבדם, בלי התערבות חיצונית. כדי למנוע זאת, הנוזל מובל בצילינדרים ממולאים בצמר טונגסטן, שמונע התנגשויות מהירות בין המולקולות ומשפר בצורה משמעותית את היציבות של הציקלופרופאן. הצינורות שמחזיקים בתוכם את החומר צריכים להיות בקוטר קטן, או ממולאים במתכת לא מגיבה או צמר זכוכית, כדי למנוע פיצוצים. גם אם כל אמצעי הזהירות האלה מבוצעים, ציקלופרופאן הוא חומר מסוכן, שלא משתמשים בו כבר ברפואה להרדמה.
קרחון רומולוס
קרחון רומולוס (באנגלית: Romulus Glacier) הוא קרחון רחב, בחוף המערבי של ארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 13 קילומטרים; רוחבו 3.7 קילומטרים.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון נסקר לראשונה בשנת 1936 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בפיקודו של ג'ון רידוך ריימיל.
הקרחון נסקר בשנית על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בין השנים 1948–1949; משלחת זו יצאה מהאי סטונינגטון.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
השם ניתן בעת שניתנו שמם של קרחון רמוס והר לופה.
מוצאו של קרחון רמוס סמוך למוצאו של קרחון רומולוס (קרחונים תאומים), ושניהם נובעים ממדרונות הר לופה.
הפארק הלאומי של ראוניון
הפארק הלאומי של ראוניון (בצרפתית: Parc national de La Réunion) הוא הממוקם באי ראוניון, מחוז צרפתי מעבר לים במערב האוקיינוס ההודי. הפארק, שהוקם ב-5 במרץ 2007, מגן על המערכות האקולוגיות האנדמיות של "לה אוט" (Les Hauts), האזור הפנימי ההררי של ראוניון, ומשתרע על כ-42% משטח האי. מינים אנדמיים בולטים כוללים את חנקן הקוקייה של ראוניון (Lalage newtoni) ואת מין השממית Phelsuma borbonica.
התוכניות להקמת הפארק החלו בשנת 1985, ובסקר פומבי בשנת 2004 אישרו הקומונות של ראוניון את הקמתו של פארק לאומי. הוא קם רשמית בשנת 2007. הנוף הגעשי של הפארק, כולל פיטון דה לה פורנז, הר געש פעיל, הוגדר כאתר מורשת עולמית בשנת 2010, בשם "פיטונים, קרקסים וסוללות באי ראוניון" (Pitons, cirques and remparts of Reunion Island). השם מתייחס לכינויים המקומיים לפסגות (פיטונים), לקלדרות (קרקסים) ולמתלולים (סוללות). המטרה של הפארק, מלבד שמירה על הנוף והמגוון הביולוגי, היא לחלוק ידע ולקבל את פני המבקרים ולעבוד יחד עם קומונות מקומיות. זהו יעד פופולרי לטיולים רגליים וטיפוס הרים.
מחלוקות נוצרו סביב הפיתוח הכלכלי בפארק, בעיקר ניצול אנרגיה גאותרמית. בשנת 2016, המועצה האזורית של ראוניון תכננה להוריד בדרגה את הפארק הלאומי ל כדי להקל על התפתחות התיירות. לכך התנגדו רשויות הפארק ופוליטיקאים באופוזיציה.
היסטוריה
ההצעות להקמת פארק הועלו לראשונה החל משנת 1985. אמנת הסביבה של ראוניון ותוכנית הפיתוח האזורית קבעו באופן רשמי את העיקרון לפיו יש ליצור פארק ב"לה אוט" (Les Hauts), האזור הפנימי ההררי של ראוניון. לצורך כך התייעצו רשמית גם עם בדבר הקמת פארק לאומי.
בשנים 2000–2003, התבצע תהליך התייעצות, שבמהלכו הסכימו המדינה, האזור, המחוז ואיגוד ראשי הערים על פרוטוקול והקימו ועדת היגוי. 27 מתוך 29 מוסדות אישרו את תוכנית הקמת הפארק הלאומי, וב-29 במרץ 2003 חתם ראש ממשלת צרפת על צו המאשר את הפרויקט.
הדיונים והמשא ומתן על גבולותיו ויעדיו של הפארק הלאומי העתידי התעצמו. בין אוגוסט לספטמבר 2004, הייתה התוכנית נושא לסקר ציבורי, שארגן המושל ב-24 הקומונות של האי. הקומונות הגיבו בחיוב לפרויקט והוסיפו כמה המלצות.
הפארק קם רשמית ב-5 במרץ 2007 באמצעות צו שניתן לאחר התייעצות של מועצת המדינה של צרפת. באפריל 2007 החלה לפעול מועצת המנהל. בשנים 2007–2009 נשכרו אנשי צוות והוקמו מתקנים באתר. בשנת 2008 החלה העבודה על אמנת הפארק הלאומי.
ב-1 באוגוסט 2010, הכירה הוועדה למורשת עולמית של אונסק"ו בערכם של אתרי הטבע בפארק הלאומי של ראוניון, וכללה אותם ברשימת אתרי המורשת העולמית בשם "פיטונים, קרקסים וסוללות באי ראוניון" (Pitons, cirques and remparts of Reunion Island). השם מתייחס לכינויים המקומיים לפסגות (פיטונים), לקלדרות (קרקסים) ולמתלולים (סוללות).
מטרות
באמנתו, הפארק הלאומי מזהה ארבעה יעדים עיקריים: ראשית, לשמר את מגוון הנופים וללוות את התפתחותם. שנית, לעצור את אובדן המגוון הביולוגי. שלישית, לשמר ולהוסיף ערך לתרבות של הרמות ולהבטיח את העברת ערכיה. רביעית, לטפח פיתוח כלכלי עבור הרמה.:3
גאוגרפיה
הליבה של הפארק הלאומי ראוניון משתרעת על פני 1,053.84 קילומטרים רבועים בחלקו הפנימי של האי, המקביל ל-42% משטחו ומשתרעת על פני שטחן של 23 קומונות. אזור ליבה זה כולל גם אדמה מיושבת ומעובדת. סמוך לליבה נמצא אזור של מחויבות מרצון (aire d'adhésion, אזור חיץ) המשתרע על 876.96 קילומטרים רבועים בשטחן של כל 24 הקומונות באי. בסך הכל, הפארק משתרע על יותר מ-75% משטח מהאי.:12 האי ראוניון הוא געשי במקורו ויושב מעל נקודה חמה. שני הרי געש מהווים את עמוד השדרה שלה:, שגובהו מעל 3,000 מטרים, ופיטון דה לה פורנז הפעיל עדיין. ארבעה אזורים עיקריים מהווים את לב הפארק הלאומי, שהוא גם אתר מורשת עולמית:
אקולוגיה
האי המבודד ומגוון בתי הגידול וה שלו היוו תנאים ליצירת מגוון צמחייה אנדמית מאוד: מתוך 850 מיני הצמחים המקומיים הידועים, 230 הם אנדמיים ומחציתם מינים בסכנת הכחדה. צמחייה מקומית זו נמצאת בגבהים שונים. 830 מינים של צמחים זרים, כמעט כמו כמות המינים המקומיים, התבססו באי, ו-50 מהם נחשבים למינים פולשים, המאיימים על הצמחייה ובתי הגידול מקומיים.
בעלי החיים של הפארק כוללים בעיקר כמה מיני עופות אנדמיים, כמו Pterodroma baraui (באנגלית Barau's petrel), זרון ראוניון (Circus maillardi), וחנקן הקוקייה של ראוניון (Lalage newtoni). בסך הכל יש בראוניון 18 מיני עופות, מחציתם אנדמיים. לפחות 22 מיני עופות כבר נכחדו מאז ההתיישבות האנושית. איום גדול על הפאונה של העופות הם חתולים וחולדות שהובאו לאי בידי האדם. מבין היונקים, מין העטלף שועל-מעופף של מאוריציוס (Pteropus niger) הושב לראוניון לאחר שכבר נכחד מהאי. מיני פרפרים בולטים כוללים את Papilio phorbanta ואת Salamis augustina, וזוחל אנדמי הוא מין השממית Phelsuma borbonica.
תיירות
הפארק הלאומי מהווה את אחת האטרקציות המרכזיות של ראוניון. ההרים שבו הם יעד פופולרי לטיולים רגליים וטיפוס הרים. ישנם יותר מ-900 קילומטרים של שבילים מסומנים החוצים נופים שונים כמו יערות גשם, מטעי קני סוכר ושדות געשיים. הם כוללים שלושה שאושרו על ידי התאחדות הטיולים הצרפתית (Fédération Française de la Randonnée Pédestre), עם בקתות הרים לאורך השביל. למעלה מ-400,000 איש מבקרים מדי שנה בהר הגעש פיטון דה לה פורנז, שבשבילו הוכן שביל מיוחד.
מרכז המבקרים של הפארק, "בית הפארק" (La Maison du Parc) בקומונה, נחנך ב-21 באוגוסט 2014 על ידי נשיא צרפת פרנסואה הולנד.
ניהול
הפארק מנוהל על ידי מועצה מנהלית (Conseil d'Administration, בראשי תיבות CA) המורכבת מ-88 חברים, רובם נציגים מקומיים. הוא נבחר לתקופה של 6 שנים. ועדת ביצוע בת 15 חברים (Bureau du Parc national) הוקמה במהלך כהונתה של המועצה המנהלית הראשונה ופועלת מטעמה.
מועצה מדעית (Conseil Scientifique, בראשי תיבות CS), המונה 18 חברים מתחומים שונים ו-11 מומחים חיצוניים, מייעצת למועצה המנהלית ולמנהל הפארק. יתר על כן, קיימת מועצה כלכלית, חברתית ותרבותית (Conseil économique, social et culturel, בראשי תיבות CESC) המורכבת מאנשי ציבור ונציגים ממוסדות ועמותות מקומיות.
תקנות הפארק, בעיקר לגבי ליבת האזור, נקבעו באמנתו.:142-170
מחלוקות
הסביבה הגעשית טומנת בחובה פוטנציאל לייצור אנרגיה מתחדשת מאנרגיה גאותרמית. עם זאת, יישום זה מתנגש עם ייעודו של הפארק הלאומי לשימור הנוף הטבעי והתרבותי.:23 נכון לשנת 2016 בוצעו מחקרי ניסיון לשתי תחנות כוח גאותרמיות בהספק של 5 מגה-ואט, למרגלות הפיטון דה נז' ועל "מישור החולות" (Plaine des Sables), שעליו כבר תוכנן פרויקט שננטש מאוחר יותר. שני האתרים שוכנים באזור החיץ, שמחוץ לאזור הליבה של הפארק, אך הועלו הצעות גם לאתרים בגבול אתר המורשת העולמית.
בפברואר 2016, החליט הרוב השמרני במועצה האזורית של ראוניון עם הנשיא דידייה רובר (Didier Robert) על תוכניות להפוך את הפארק הלאומי ל. כמניע הובאו כללים מגבילים מדי, שהפריעו להתפתחות התיירות. פארק טבע אזורי, בשונה מפארק לאומי, פועל על בסיס הסכמים הדדיים ואין בכוחו לקבוע תקנות משלו. רשויות הפארק ופוליטיקאים באופוזיציה דחו את התוכנית ואמרו שהיא מאיימת על המגוון הביולוגי של האי, על ההגדרה של אתר מורשת עולמית ועל הגישה הקריטית למימון המדינה. זה היה המקרה הראשון של הורדה בדרגה של פארק לאומי בצרפת. בספטמבר 2016, הודיעה מנהלת הפארק הלאומי, מרילינה אואראו (Marylène Hoarau), על פרישתה לאחר לחץ מצד שרת האקולוגיה, סגולן רויאל. זה הביא את נשיא הפארק, דניאל גונתייה (Daniel Gonthier), לחשוד בהתערבות פוליטית; אואראו מתחה ביקורת על רובר על פתיחת דיון בהצעות בנושא עתידו של הפארק. בראיון הכחיש רובר את המעורבות בעזיבת אואראו וביקר את השרה על החלטתה.
בנדיקטוס (תפילה)
חלקי התפילה
לתפילה שני חלקים. החלק הראשון (פסוקים 68 - 75) הם שירת הודיה על התגשמות התקווה לבא המשיח (שהכוונה לישו).
החלק השני של התפילה היא פנייה של זכריה לבנו וקריאה לבן להיות חלק מהגאולה, להפוך לנביא ולהטיף לחזרה בתשובה לפני בא המשיח.
נוסח התפילה
התפילה בעברית:
קבר החייל האלמוני (דמשק)
קבר החייל האלמוני (בערבית: ضريح الجندي المجهول) הוא אנדרטה הממוקמת בדמשק, בירת סוריה, למרגלות הר קסיון, והמוקדשת להנצחת זכרם של חיילי צבא סוריה שנפלו במלחמותיה.
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל ד"ר אבדו קאסהוט ומחמוד חמד. השניים זכו בתחרות שתוכננה על ידי משרד ההגנה של סוריה. האנדרטה הוקמה בשנת 1994. בחלקה העליון של האנדרטה מצויה כיפה המסמלת את העולם, וקשת המסמלת ניצחון. על האנדרטה חקוקים שני פסוקים מהקוראן.
מתחת לאנדרטה נמצא אולם ובו חמישה ציורי ניצחונות בקרבות: קרב הירמוך, קרב קרני חיטין, קרב מייסלון, הקרב על החרמון וקרב סולטאן יעקוב.
ג'יסלה דולקו
ג'יסלה דולקו (בספרדית: Gisela Dulko; נולדה ב-30 בינואר 1985) היא טניסאית-עבר ארגנטינאית, מומחית בעיקר במשחקי זוגות ובשיאה הגיע למקום הראשון בדירוג העולמי לזוגות. בנוסף היא גם הגיע למקום ה-26 בדירוג העולמי ליחידות.
קריירה
דולקו, ילידת טיגרה שבפרובינציית בואנוס איירס, זכתה בסבב הנוער בשלושה מתוך ארבעת הגראנד סלאם בזוגות, אליפות ארצות הברית הפתוחה בשנת 2000, אליפות אוסטרליה הפתוחה בשנת 2002 ווימבלדון בשנת 2001.
לאחר שהפכה לשחקנית מקצוענית בשנת 2001 המשיכה את הצלחה בזוגות וזכתה ב17 טורנירי זוגות כולל אליפות אוסטרליה הפתוחה בשנת 2011 עם פלאביה פנטה האיטלקייה, ובשנת 2010 הן גם זכו הטורניר המאסטרס בסוף העונה. בנוסף בשנת 2009 היא הפסידה בגמר אינדיאן ווילס בארצות הברית ביחד עם שחר פאר. בנוסף בשנת 2011 הפסידה ביחד עם אדוארדו סוונק הארגנטינאי בגמר טורניר ארצות הברית הפתוחה.
ביחידות הישגיה לא היו טובים כמו בזוגות אך במרבית הקריירה היא הייתה ב50 שחקניות הטובות בעולם. זכתה ב־4 טורנירי WTA כולל בודפשט ופורט הילס (2007), פאס (2008) ואקאפולקו (2011). ניצחונותיה הגדולים כוללים ניצחון על מריה שראפובה וסמנתה סטוסור.
פרישה וחיים אישיים
דולקו פרשה מהסבב המקצועני ב-18 בנובמבר 2012, בגיל 27. כשפרשה היא דורגה במקום ה־306 בעולם ביחידות.
היא נשואה לכדורגלן הארגנטינאי, פרננדו גאגו, שמשחק כיום במועדון הכדורגל ולנסיה.
רבקה נרדי
רבקה נרדי (נולדה ב-4 ביולי 1941 בתל אביב) היא סופרת ומטפלת אישית וזוגית, ופעילה פמיניסטית.
ביוגרפיה
נרדי נולדה למינה ואהרון אושפיז, שעלו לארץ מפולין בשנות השלושים של המאה העשרים. את שירותה הצבאי עשתה בחיל המודיעין (1961-1959), והיא בעלת תואר ראשון בספרות עברית ומקרא מהאוניברסיטה העברית בירושלים, תואר שני בחינוך מבוגרים מאוניברסיטת המדינה של אוהיו ותואר דוקטור בפסיכולוגיה חברתית ומגדר מטעם מכון יוניון בסינסינטי שבארצות הברית. את עבודת הדוקטורט שלה כתבה על "תפיסת המחויבות בנישואים המודרניים, ההבדלים בין המינים וההשלכות המוסריות". המחקר עובד לספר פופולרי "זוגיות בסערה" ופורסם בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2003.
פעילות מקצועית וציבורית
בשנת 1978 פתחה נרדי את "המרכז הראשון בישראל לקידום האישה", שפעל בחסות עיריית הרצליה ומשרד העבודה והרווחה. הניסיון שהצטבר בהפעלת המרכז סוכם בספר שהופיע ב-1981 בשם "אשה גם למען עצמה". בשנת 1983 הייתה בין מקימי מכון "נ.ו.ר.ה". באותן שנים נמנתה בין מעצבי תוכניות ההשתלמות הראשונות בארץ למנהיגות נשים, התמודדות נשים בעולם עבודה גברי וסקסיסטי וקידום מעמדן של נשים. כמו כן פעלה כמנהלת וכמנחה מקצועית במסגרות ציבוריות ופרטיות לקידומן של נשים. במקביל החלה לפעול ב-1982 בתחום של העצמת נשים וחינוך למנהיגות. בעבודת הדוקטורט שלה בדקה את המחויבות של שני בני הזוג לנישואין ואת תפיסת המוסר בקשרי הזוג, שני נושאים שעוסקים בצדק והוגנות ביחסים בין גברים ונשים. החשיבה על הצדק בזוגיות מלווה גם את כל שמונה עשר ספריה (עיון ופרוזה) שנכתבו עד 2022.
היא הקימה את מכון דיאלוג ב-1990 ובן זוגה ד"ר חן נרדי הצטרף אליו ב-1992, במטרה לממש את חזון השותפות והשוויון בין נשים לגברים.
משנת 2000 ואילך פעלה בהנהלת תנועת "ש.י.ן - שוויון ייצוג לנשים", וכחברה בקבוצת "אנואר – שותפות נשים יהודיות וערביות". בשנת 2004 נמנתה בין יוזמי הקמת "התנועה לשוויון ושלום בין המינים" ופעלה כמספר שנים כחברה בהנהלת התנועה.
תחומי התמחותה העיקריים של ד"ר רבקה נרדי: יחסי נשים גברים, זוגיות פרק א' ופרק ב', יחסי הורים ילדים, קשר בין דורי, קריירה ומשפחה, מעברים ושינויים בחיים, סוגיות בגיל המבוגר, יחסים בעולם העבודה, מנהיגות והעצמת נשים.
במהלך השנים פרסמה והציגה מאמרים בכתבי עת מקצועיים ובכנסים בינלאומיים. כמו כן פרסמה באתר "מכון דיאלוג" מאמרים מקצועיים בנושאים מגוונים מתחום החיים האישיים והזוגיים/משפחתיים וגם טור אישי (מחובר לאקטואליה).
הרקע לתפיסת עולמה המקצועית
נרדי הגיעה לתפיסת עולמה המקצועית לאחר מסע אישי שהושפע מהמהפכה במעמדן של נשים במאה העשרים. השינוי ביחסי נשים גברים השפיע על חייה כמו גם על תפיסתה המקצועית.
היא מאמינה כי דיאלוג שוויוני ומכבד בין אישה וגבר הוא תנאי הכרחי להפנמת הרעיון הדמוקרטי ולהפחתה משמעותית ברמת האלימות בחברה.
נרדי סבורה כי זוגיות בלתי שוויונית שיש בה שולט ונשלט, ומאופיינת באלימות, היא גם סיבה וגם תוצאה של חברות אלימות ומשטרים עריצים.
דרך הדיאלוג תורגמה על ידה במכון דיאלוג, למודל הדולפיני אותו יזם ד"ר חן נרדי, ויחד הם פיתחו אותו בראשית דרכם במכון דיאלוג (1992).
דרך הדיאלוג המתנגשת לא פעם עם מציאות של יחסי כוח – בארגוני העבודה, במערכות היררכיות וביחסי נשים גברים מייצגת את האמירה המרכזית בעבודתה – בטיפול אישי וזוגי, בסדנאות, בהרצאותיה ובכתיבתה.
חיים אישיים
נריד נשואה מאז ינואר 1977 לד"ר חן נרדי (סא"ל בדימוס), ולהם שלושה ילדים.
מיכאיל שולוחוב
מיכאיל אלכסנדרוביץ' שוֹלוֹחוֹב (רוסית: Михаи́л Алекса́ндрович Шо́лохов) (24 במאי1905 - 21 בפברואר 1984) היה סופר רוסי סובייטי, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1965.
חייו ויצירתו
שולוחוב נולד בכפר קרוז'ילין (Кружилин) שבטח שיפוטה של סטאניצה (עיירת קוזאקים) ויושנסקיה (Вёшенская), במחוז רוסטוב (Ростовская область) שברוסיה. אזור זה היה נחלתו של צבא הקוזקים של הדון. אביו, אלכסנדר מיכאילוביץ', שנמנה עם מעמד הביניים הנמוך, היה לסירוגין איכר, סוחר בקר וטוחן. אמו של שולוחוב נולדה למשפחת איכרים אוקראינית והייתה אלמנתו של קוזק. היא הייתה אנאלפביתית, אך למדה קרוא וכתוב כדי שתוכל להתכתב עם בנה. שולוחוב למד בבתי ספר אחדים עד 1918, כאשר התגייס לצד הבולשביקים במלחמת האזרחים ברוסיה. הוא היה בן 13 בסך הכל.
שולוחוב התחיל לכתוב בגיל 17. "סימן הלידה", סיפורו הראשון של שולוחוב, הופיע כשהיה בן 19. בשנת 1922 עבר למוסקבה כדי להיות לעיתונאי, אבל נאלץ להתפרנס בעבודת כפיים. הוא היה סוור, סתת ורואה חשבון משנת 1922 עד 1924, אבל השתתף באופן לא סדיר ב"סמינרים" לסופרים. יצירתו הראשונה שהופיעה בדפוס הייתה המאמר הסאטירי "מבחן" (1922).
בשנת 1924 חזר שולוחוב לוויושנסקאיה והתמסר באופן בלעדי לכתיבה. באותה שנה נשא לאישה את מריה פטרובנה גרומוסלבסקיה; נולדו להם שתי בנות ושני בנים.
ספרו הראשון, "סיפורים מן הדון", כרך סיפורים על הקוזקים של מחוז הולדתו במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת האזרחים של רוסיה, יצא לאור בשנת 1926. באותה שנה החל שולוחוב לכתוב את "הדון השקט", שנכתב במשך ארבע-עשרה שנים (1926 - 1940) וזיכה אותו בפרס סטלין. "הדון השקט" היה לספר הנקרא ביותר בסיפורת הסובייטית, הועלה על נס כדוגמה איתנה לריאליזם סוציאליסטי. הספר זיכה אותו בפרס נובל לספרות לשנת 1965.
"קרקע בתולה", שזיכה אותו בפרס לנין, נכתב במשך 28 שנים. הוא כולל שני חלקים: "זרעי המחר" (1932) ו"קציר הדון" (1960), ומשקף את החיים בשנות העבודה השיתופית באזור הדון. הסיפור הקצר "גורלו של אדם" (1957) והרומן הבלתי גמור שלו, "הם לחמו למען ארצם" עוסקים במלחמה הפטריוטית הגדולה (מלחמת העולם השנייה). שני הסיפורים האלה נהפכו לסרטים.
בשנות מלחמת העולם השנייה כתב שולוחוב על המלחמה וההרס בכתבי עת שונים.
כל כתביו הוצאו לאור בשמונה כרכים בין השנים 1956 ל-1960.
פעילויות מפלגתיות ומדיניות
שולוחוב הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בשנת 1932, ובשנת 1937 נבחר לסובייט העליון. בשנת 1959 נלווה אל ראש הממשלה הסובייטי ניקיטה חרושצ'וב במסע לאירופה ולארצות הברית. הוא היה לחבר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית בשנת 1961, התמנה לאקדמיה למדעים של ברית המועצות בשנת 1939 והיה חבר בסובייט העליון. פעמיים ניתן לו אות "גיבור העבודה הסוציאליסטית" ובהמשך היה לסגן הנשיא של אגודת הסופרים הסובייטיים.
ביקורת והאשמות בהעתקה
עוד בשנות ה-20 הועלו דעות של העתקה הספר "הדון השקט" ולמעשה היא נכתבה על ידי מישהו אחר, שנהרג או נפטר במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה. בשנת 1929 בהנחיית יוסיף סטלין הוקמה וועדה לבדיקת הנושא. מסקנות הוועדה היו ששולוחוב אכן חיבר את הספר.
דז'ה קליין
דז'ה קליין (Klein Dezső; ג'נג'ש, 11 בפברואר 1874 –?) היה רב ותאולוג הונגרי. הוא היה אחיו הצעיר של הרב יוז'ף קליין מסובוטיצה.
ביוגרפיה
דז'ה קליין נולד כבנם של ליפוט קליין ושל ברתה רוזנברג. בין השנים 1883 – 1889 היה תלמיד בית המדרש לרבנים בבודפשט. בשנת 1897 קיבל תואר דוקטור למדעי הרוח בבודפשט ובשנת 1899 קיבל סמיכה לרבנות. הוא עבד בשיקלוש במשך עשר שנים, בשנת 1909 נבחר לרב על ידי קהילת ניטרה. משנת 1926 היה הרב הראשי של פרשוב.
רודולף סרקין
רודולף סרקין (בגרמנית: Rudolf Serkin; 28 במרץ 1903 – 8 במאי 1991) היה פסנתרן יהודי-אוסטרי.
קורות חיים
בשנת 1935 הופיע סרקין לראשונה בארצות הברית, בפסטיבל קולידג' בוושינגטון הבירה. בשנה שלאחריה, פתח בקריירת קונצרטים כסולן בארצות הברית, עם הפילהרמונית של ניו יורק בניצוח ארטורו טוסקניני. המבקרים התלהבו ותיארו אותו כ"אמן בעל כישרונות יוצאי דופן ומרשימים, טכניקה צלולה כגביש, כוח רב, עדינות ונקיון צלילי." בשנת 1937 ניגן סרקין ברסיטל הראשון שלו בניו יורק, בקרנגי הול.
בשנת 1939, כשראו כי המלחמה ממשמשת ובאה, היגרו בני סרקין ובוש לארצות הברית. סרקין קיבל עליו את משרת מנהל מכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, שם לימד רבים מטובי הפסנתרנים של ימינו עד 1978. נוסף לבתים בפילדלפיה ובהמשך בניו יורק, רכשה המשפחה המורחבת משק חלב בגילפורד הכפרית, ורמונט, והשתקעה שם. אחרי המלחמה, ייסדו סרקין ואדולף בוש את בית הספר למוזיקה ופסטיבל מרלבורו סמוך לבראטלבורו, ורמונט. בשנים אלה גם הרבה רודולף סרקין בהקלטות עם חברת קולומביה.
סרקין קיבל את מדליית החירות הנשיאותית בשנת 1964 ובמרץ 1972 חגג את הופעתו ה-100 עם הפילהרמונית של ניו יורק בנגינת הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של ברהמס. כמו כן העניקה התזמורת לסרקין תואר חבר כבוד של אגודת התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק, אגודת עלית מוזיקלית, הכוללת את אהרן קופלנד, איגור סטרווינסקי ופאול הינדמית. בשנת 1986 חגג סרקין את יובל החמישים שלו כאמן אורח עם התזמורת.
סרקין זכה להערצת מוזיקאים והיה לדמות אב להמוני הנגנים הצעירים, שבאו אל פסטיבל מרלבורו. הוא סייר ברחבי העולם והמשיך בקריירת הסולו שלו ובהקלטותיו עד שמחלת הסרטן מנעה ממנו את המשך העבודה בשנת 1989. הוא מת מסרטן בחוותו האהובה בגילפורד.
הוא ואירנה היו הורים לשישה ילדים (שאחד מהם מת בינקותו), ביניהם הפסנתרן פיטר סרקין. אירנה בוש סרקין מתה בשנת 1998.
אנדריאה ג'רמטי
אנדריאה ג'רמטי (בהונגרית: Gyarmati Andrea; נולדה ב-15 באפריל 1954) הייתה שחיינית יהודייה-הונגריה. שיאנית עולם במשחה ל-100 מטר פרפר, בעלת שתי מדליות אולימפיות ממינכן וסגנית אלופת עולם.
קורות חיים
ג'רמטי נולדה בבודפשט. הוריה היו אלופים אולימפיים מפורסמים. אמה אווה סקיי שיאנית עולם ואלופה אולימפית בעצמה שימשה גם כמאמנת שלה. אביה דז'ה דיארמטי אלוף אולימפי שלוש פעמים בכדורמים (נחשב לגדול השחקנים בעולם).
לראשונה השתתפה ג'רמטי באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) בהיותה בת 14 בלבד. היא סיימה במקום החמישי המכובד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:09.1 דקות. המנצחת במשחה הייתה השחיינית האמריקאית קיי הול שקבעה שיא עולם חדש בתוצאה של 1:06.2 דקות. היא סיימה במקום החמישי גם במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:06.8 דקות, המנצחת במשחה הייתה השחיינית האוסטרלית לין מקלמנטס שקבעה תוצאה של 1:05.5 דקות. כמו כן הייתה שותפה למשחה השליחות 4x100 מטר חופשי וסיימה עם חברותיה במקום החמישי בתוצאה של 4:11.0 דקות, המנצחות היו השחייניות מארצות הברית שקבעו תוצאה של 4:02.5 דקות. בנוסף היא השתתפה גם במשחה השליחות 4x100 מטר מעורב וסיימה במקום השמיני בתוצאה של 4:42.9 דקות המנצחות היו האמריקאיות (4:28.3 דקות) בשלב המוקדמות הן שחו זמן של 4:41.2 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בברצלונה בשנת 1970 זכתה ג'רמטי בשתי מדליות זהב אחת ב-200 מטר גב בתוצאה של 2:25.5 דקות והשנייה במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:05.0 דקות. כמו כן היא זכתה בשתי מדליות כסף אחת במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:07.9 דקות והשנייה במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:02.4 דקות, המנצחות ממזרח גרמניה קבעו שיא עולם חדש 4:00.8 דקות.
באולימפיאדת מינכן (1972) קבעה ג'רמטי שיא אולימפי חדש במשחה ל-100 מטר פרפר בשלב המוקדמות 1:04.01 דקות. המתחרה שלה, שיאנית העולם מיפן מאיומי אאוקי שיפרה במאית אחת את השיא האולימפי הטרי. בהמשך, בשלב חצי הגמר קבעה ג'רמטי שיא עולם חדש 1:03.80 דקות. עד למשחה הגמר היא לא נוצחה במשחה זה 4 שנים. בגמר הסיפור היה שונה, היא אומנם קבעה תוצאה טובה יותר משיאה העולמי הטרי 1:03.73 דקות אך זכתה במדליית ארד בלבד, שתי מתחרות נוספות שחו מהר יותר. אאוקי ניצחה בשיא עולם חדש בתוצאה של 1:03.34 דקות לפני השחיינית ממזרח גרמניה רוסביטה באייר 1:03.61 דקות. במשחה ל-100 מטר גב היא הצליחה יותר, היא זכתה במדליית כסף בתוצאה של 1:06.26 דקות, אחרי השחיינית מארצות הברית מליסה בלוט שקבעה זמן של 1:05.78 דקות. במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי היא וחברותיה סיימו במקום הרביעי המכובד בתוצאה של 4:00.39 דקות, תוך שהיא יורדת מגבול הדקה כשחיינית ראשונה ושוחה זמן של 59.32 שניות. האמריקאיות ניצחו בתוצאה של 3:55.19 דקות. בנוסף היא שחתה 200 מטר גב בתוצאה של 2:25.81 דקות וסיימה במקום ה-20 הכללי.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בבלגרד, יוגוסלביה בשנת 1973 זכתה ג'רמטי במדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:22.48 דקות ומקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:06.54 דקות.
חייה האישיים
ג'רמטי הייתה נשואה למיהאי הס אלוף אולימפי בקאנו. ג'רמטי היא רופאה אורתופדית לילדים.
וירג'ין
וירג'ין (Virgin Group) הוא קונצרן שייסד איש העסקים הבריטי ריצ'רד ברנסון, ששייך לחברת קבוצת וירג'ין. הקונצרן מאחד חברות בנות שכל אחת משתמשת בשם וירג'ין, הקונצרן מתמקד בעיסקי תעופה, תיירות, בידור ופנאי.
ההתחלה
ב-1972 ריצ'רד ברנסון, בעל חנות תקליטים שהיה בשלבי הקמתה של חברת התקליטים וירג'ין רקורדס ואולפן הקלטות, שהושכר לאמנים. ברנסון שם את אמונו במייק אולדפילד, ואלבומו Tubular Bells היה האלבום הראשון שהפיקה החברה. וירג'ין רקורדס החתימה מספר רב של אמנים בלתי שגרתיים ואף מעוררי שערוריות, שחברות התקליטים הגדולות חששו לעבוד עימן, דוגמת הסקס פיסטולס. היא התמחתה בתחילה ברוק מתקדם, ובין היתר ייבאה להקות מאירופה (בעיקר מגרמניה), ובהמשך בפאנק ומה שכונה "גל חדש". מבחינה עסקית חידשה החברה בתמחור נמוך. כך למשל נמכר אלבום רוק מתקדם בשם "The Faust tapes" במחיר של תקליטון, והצליח להתברג בצמרת רשימת האלבומים רבי המכר על אף הסגנון הייחודי והאלמוניות היחסית של הלהקה.
בסוף שנות השבעים וראשית שנות השמונים של המאה ה-20 שגשגו עסקיו של ברנסון בתחומי המוזיקה ותחומים קרובים, ואף התרחבו. הוא רכש מועדון לילה והקים חברה בת לוירג'ין רקורדס בארצות הברית. פריצתו הגדולה, עם זאת, הייתה בתחום התעופה, בחברת וירג'ין אטלנטיק איירווייז (נתיבי אוויר אטלנטיים) שהוקמה ב-1984 על בסיס חברה קטנטנה קיימת, בשם "בריטיש אטלנטיק איירווייז", שהחזיקה זיכיון לקו טרנס-אטלנטי.
הצלחתה של חברת התעופה, לצד הצלחתה של רשת חנויות הענק לתקליטים "וירג'ין מגהסטורס" ושל יוזמות נוספות, אפשרה לקבוצת וירג'ין להמשיך ולהתפתח במהלך שנות השמונים והתשעים ובעשור הראשון של המאה ה-21. מספרן הכולל של היוזמות העסקיות של ברנסון במשך השנים מגיע לכמה עשרות, ברובן חברות שייסדה קבוצת וירג'ין, ובחלקן רכישות של חברות קיימות. החברות פועלות במגוון רב של תחומים, ובאופן עצמאי למדי. חלוקת הבעלות משתנה - חלקן בבעלות מלאה של ברנסון, חלקן בשליטתו, בחלקן יש לו מניות מיעוט, ובמקרים אחדים מוענק הזיכיון לשם "וירג'ין" לעסקים שאין לו כל חלק בהם. שם המותג "וירג'ין" נכלל ברוב שמות החברות. מטה הקבוצה נמצא בלונדון ומוקד הפעילות העסקית נמצא בבריטניה, אך חלק גדול מן העסקים פועלים או רשומים בארצות הברית, מרכזם של אחרים באוסטרליה או במקומות אחרים בעולם - למשל חברת תעופה ניגרית. הקבוצה כוללת גם רשתות בינלאומיות כמו "וירג'ין מגהסטורס".
כמה מתחומי העיסוק העיקריים של חברות בקבוצה:
הקבוצה כשלה בהתמודדות על הפעלת הלוטו בבריטניה (המופעל על ידי זכיין פרטי) ב-1997.
וירג'ין בישראל
בתחילת שנות האלפיים ניסתה וירג'ין להיכנס לשוק הישראלי והחלה לשווק משקאות תוססים של "וירג'ין קולה" בבקבוקים משפחתיים. תשדיר הפרסומת של המשקאות החדשים עורר מחאות עזות. בתשדיר נראו שני בקבוקי משקה מתנועעים ומתחככים זה בזה באופן שלא הותיר ספק לכך שהכוונה ליחסי מין. בעקבות תגובות נזעמות, קבעה ועדת ערר פרסומות שיש בתשדיר רמיזות מיניות ופגיעה ברגשות הציבור העומדים בניגוד לכללי האתיקה בפרסומת. הדבר בלט במיוחד לאור העובדה שהתשדיר שודר בחופש הגדול, שבמהלכו צופים ילדים ובני נוער רבים יותר בטלוויזיה בשעות הלילה. הוחלט להגביל את שידור התשדיר כולו משעה 21:00 ואילך - אך הותר לשדר במהלך היום טיזרים של התשדיר המפנים את הצופה לצפות בגרסה המלאה. בסופו של דבר נכשל הניסיון להחדיר את המוצר לישראל והמשקאות התוססים של וירג'ין ירדו מהמדפים במרכולים הישראלים. בדיעבד נראה כי אחת הסיבות לכישלון היא אי-התאמה בין קהל היעד (סיסמת הפרסום הייתה: "צעירים תוססים הנהנים מהעולם") לבין האופן שבו שווקו המשקאות (בקבוקים משפחתיים).
רעד
{{פירושונים|
ריו אביירטו
ריו אביירטו (בספרדית Rio Abierto, בתרגום לעברית:"נהר פתוח"), היא שיטת טיפול רגשי הכוללת מרכיבים גופניים והבעתיים, שהתפתחה בארגנטינה בשנת 1966. השיטה כוללת מרכיבים מתחום הפסיכותרפיה הגופנית הטיפול בתנועה אקספרסיבית, ומתמקדת בביטוי גופני והוליסטי בעיקר באמצעות קול, תנועה ומחול. הטיפול מתקיים בעיקר במסגרת קבוצתית.
השיטה מוכרת ברחבי העולם, ובשנים האחרונות תורמת להתעצבותו של השיח הטיפולי "מונכח גוף". חשיבותה של השיטה טמונה גם במענה ההוליסטי שהיא מנסה לתת לקשת רחבה של מצבים פסיכו-פיזיים, ובדרך ההתמודדות היצירתית עמם. השיטה נועדה לסייע לאוכלוסיות מגוונות, ובישראל היא מועברת במסגרות טיפוליות רבות המוכרות על ידי המדינה ומשרד הבריאות.
היסטוריה
תלמידתה של פאלקוס, אסטרז'ה גברוביץ, הביאה את השיטה לישראל, והקימה את בית הספר להנחיה בשיטת ריו אביירטו הפועל כיום במכללה האקדמית וינגייט.
תיאור השיטה
השיטה פועלת בשלושה רבדים מרכזיים:
טכניקת העבודה משלבת תנועה, ריקוד, מוזיקה, מגע וקול, במטרה להגיע ל"אני הפנימי", לשחרר עכבות, וכך לנסות ולאפשר לכל אדם ביטוי אותנטי, ריפוי, חיזוק והעצמה.
מטרת השיטה היא התפתחות הרמונית של האדם, הרחבת המודעות והכרות עמוקה של עצמו, באופן שיאפשר לו לחיות בהווה, "כאן ועכשיו"; להכיר, לקבל ולהכיל יותר ויותר חלקים וקולות פנימיים; וכן ללמוד להגיב מתוך הקשבה בצורה אותנטית למצבים בחייו, ולא להגיב מתוך הרגלים, דפוסים רגשיים ואמונות מקבעות שבדרך כלל מנהלים את חייו.
על פי השיטה, במהלך המפגש הקבוצתי עולים רגשות חבויים מתוך התת-מודע, והם מקבלים מענה באמצעות הכלים היצירתיים והתהליכים המוצעים לפי השיטה. כך נרקם ריקוד ותנועה בין ה"אני" ל"אנחנו", בין האישי לקבוצתי, בין העבר להווה, בין המודע לנסתר, בין הקולות החבויים של כל משתתף לביטוי שלהם כאן ועכשיו, וה"קליפות" הרגשיות נושרות בהדרגה. בעזרת האומץ הטמון בכל אחד מהמשתתפים, ובעידוד הקבוצה, אמור כל אחד לגלות את היכולת לבטא את קולו האותנטי, על פי השיטה.
יסודות תאורטיים
ניתן לשייך את שיטת ריו אביירטו לתחום הפסיכותרפיה הגופנית האקספרסיבית, המתמקדת בביטוי גופני דרך קול ותנועה. בדומה לשיטות פסיכותרפיה גופנית רבות, שיטת ריו אביירטו מושפעת מעבודתו של וילהלם רייך ומאמצת הנחות רבות ממשנתו. לדבריו של ניק טוטון, ישנן ארבע תפיסות מרכזיות המשותפות לכל הפסיכותרפיות הרייכיאניות: 1. האדם מובן כמורכב משדות אנרגטיים פועמים; 2. זרימה ופעימה מייצגת בריאות, חסימה בפעימה או בזרימה היא חולי; 3. בני האדם הם בבסיסם מלאי חיות, אהבה, יצירתיות ויצרנות; 4. דימוי חברתי ומשפחתי הוא הסיבה העיקרית להפרעות ביכולת הזרימה הטבעית של האדם. גם שיטת ריו אביירטו מושפעת מתפיסותיו של רייך, ומאמצת משיטתו את העבודה עם "טכניקת טעינה ופריקה", מגע ונשימה ומיסוס "השריון הגופני".
מקור רעיוני נוסף לשיטת ריו אביירטו הוא בעבודתה של מריאן צ'ייס, מפתחת שיטת הטיפול בתנועה ובמחול. מטפלים באמצעות תנועה פועלים לרוב במסגרת קבוצתית ומדגישים את אפקט החיוּת (vitality effect) המשפיע על בריאותו הגופנית והנפשית של האדם. יתר על כן, הטיפול התנועתי מתמקד בשיקוף פיזי (mirroring), מצב בו המטפל מאמץ תנועה או מנח גוף של המטופל, זאת על מנת לאפשר למידה ושינוי. בשיטת ריו אביירטו משתמשים בטכניקות תנועתיות אלו, אך משתמשים בתנועה גם ככלי לחקירה וגילוי אישי.
שיטת ריו אביירטו דוגלת בהתפתחות ומיצוי הפוטנציאל האנושי, ולכן ניתן לסווגה גם כתנועה להתפתחות אישית (personal development) והפוטנציאל האנושי (human potential); כלומר, שיטת עבודה אישית וקבוצתית הדוגלת בהיבטים החיוביים של האדם, בבריאות ובמסוגלות האנושית.
Duets II (אלבום של פרנק סינטרה)
Duets II הוא אלבום מאת הזמר האמריקני פרנק סינטרה. זהו אלבום האולפן ה-64 של סינטרה וה-36 הרואה אור בחברת ההקלטות רפרייז רקורדס. האלבום יצא בשנת 1994.
הפקה
בעקבות הצלחתו של האלבום הקודם, Duets, הוציא חברת ההקלטות אלבום נוסף של דואטים. כמו באלבום הקודם גם באלבום זה הקליט סינטרה מראש את חלקו בשירים, ההקלטה הושלמה כאשר הזמרים המשתתפים הקליטו את חלקם, בזמנם הפנוי. האלבום נחשב לאיכותי יותר מהראשון, זאת עקב השיפור הטכנולוגי באיחוד שתי ההקלטות לידי שיר אחד. זאת על אף שבאלבום הראשון השתתפו כוכבים מהדרג הראשון: בונו, ברברה סטרייסנד, טוני בנט ועוד. באלבום זה השתתפו כוכבים שהקריירה שלהם כבר דעכה: ניל דיימונד או ווילי נלסון או כוכבים הנחשבים משניים: לואיס מיגל או לורי מורגן. הביצועים עצמם נחשבים לטובים יותר ומושקעים יותר מבחינת העיבוד והעריכה כמו השיר המשותף עם אנטוניו קרלוס ז'ובים או הדואט עם לנה הורן.
גם אלבום זה הצליח מאוד מבחינה מסחרית והגיע אל המקום התשיעי במצעד האלבומים של מגזין הבילבורד. האלבום מכר מעל למיליון עותקים בארצות הברית.
כמו באלבום הקודם גם באלבום זה היו חילוקי דעות בקרב מבקרי המוזיקה. למרות זאת זכה האלבום בפרס הגראמי בשנת 1995.
אלבום זה מכיל את הקלטות האולפן האחרונות של סינטרה והוא אלבום האולפן האחרון שלו. לאחריו המשיכו חברות ההקלטה בהן עבד לאורך הקריירה שלו, להמשיך ולהוציא אלבומי אוסף או אלבומי הופעות חיות של סינטרה. לאחר מותו בתאריך המציין 90 שנה להולדתו, בשנת 2005 ראה אור אלבום אוסף מיוחד. באוסף זה הופיע ביצוע שלא ראה אור באלבומי הדואט. יחד עם לוצ'אנו פבארוטי בשיר, "My Way".
בנות גילמור
בנות גילמור (באנגלית: Gilmore Girls) היא סדרת דרמה קומית אמריקאית מצליחה אשר זכתה בפרס אמי ושודרה בין השנים 2007-2000.
הולכת קולות
במוזיקה, הולכת הקולות היא הדרך ליישם את תנועתם של קולות שונים כחלק מהרמוניה. הולכת הקולות נגזרת מחוקי ההרמוניה הטונאלית הפונקציונלית. במוזיקה המערבית הקלאסית, להולכת הקולות יש "חוקים בלתי כתובים" שבאו לידי ביטוי החל מן המוזיקה הדתית של הרנסאנס, ועד לשלהי הכתיבה הטונאלית-אומנותית. אותם כללים נוסחו לאחר בחינה סטטיסטית של הכתיבה הקלאסית, על ידי תאורטיקנים, בערך ב-150 השנים האחרונות. לפיכך, ברוב המקרים מדובר בהמלצות, בין אם תקיפות ובין אם לא. כדאי להבחין אם כן, שישנה התגמשות רבה מאוד של הכללים בין הכתיבה הטונאלית המוקדמת (רנסאנס ובארוק), לבין זו המאוחרת יותר. כמו כן, בגלל יכולותיהם הטכניות, הכתיבה לכלי נגינה מאפשרת מרווח תמרון רב יותר בין הכללים.