cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרלו צ'צ'רה
קרלו צ'צ'רה (באיטלקית: Carlo Cecere; 7 בנובמבר 1706 - 15 בפברואר 1761) היה מלחין איטלקי, שחיבר בעיקר אופרות, קונצ'רטי ודואטים אינסטרומנטליים, ביניהם גם דואטים למנדולינה וקונצ'רטו למנדולינה. צ'צ'רה פעל בתקופת המעבר בין תקופת הבארוק לתקופה הקלאסית.
זיד א-ריפאעי
ראשית דרכו הפוליטית
זיד א-ריפאעי נולד בשנת 1936 בעמאן בירת ירדן למשפחה ממוצא פלסטיני. אביו היה סמיר א-ריפאעי, שכיהן כראש ממשלת ירדן שש פעמים משנות ה-40 עד שנות ה-60. למד בוויקטוריה קולג' שבאלכסנדריה, שם התיידד עם חוסיין אבן טלאל, לימים המלך חוסיין. בהמשך למד באוניברסיטת הרווארד מדעי המדינה ומשפט בינלאומי, ולאחר מכן החל בקריירה פוליטית בירדן. בשנת 1964 התמנה לראשונה לתפקיד פוליטי, ובהמשך שימש כמזכירו האישי של המלך חוסיין. בשמשו בתפקיד זה נכח ר-ריפאעי בפגישה החשאית בין חוסיין לבין אבא אבן ב-3 במאי 1968 בלונדון, שבה דנו הצדדים על אפשרות להידברות לאור המצב הפוליטי שנוצר לאחר מלחמת ששת הימים. בהמשך א-ריפאעי גם נכח בפגישה ב-27 בספטמבר 1968 בין המלך חוסיין לבין יגאל אלון, ובפגישה ב-16 באוקטובר בין רמטכ"ל צבא ירדן עאמר ח'אמש לבין רב-אלוף חיים בר-לב. במהלך כל התקופה הזו נפגש פעמים ספורות עם יעקב הרצוג במטרה לקדם את המגעים, אף שלא הבשילו לכדי הסכם.
היחסים עם ישראל תפסו חשיבות משנית בירדן עם התחזקותם של ארגוני הפדאיון הפלסטיניים והתחמשותם בתוך אדמות ירדן, בייחוד לאחר השתלטותו של יאסר ערפאת על אש"ף בפברואר 1969. ב-15 בספטמבר 1970 נכח א-ריפאעי בהתייעצות החירום המכריעה, בעקבותיה החליט המלך חוסיין להכריז על ממשלה צבאית זמנית בראשות מוחמד דאוד ולהכות ביד קשה בארגוני הפדאיון. א-ריפאעי שימש עדיין כיועצו הפרטי של המלך אותה עת, ובמהלך הקרבות עם הפלסטינים הוא היה אמון על העברת המסרים למדינות המערב, ובכלל זאת בקשה לסיוע צבאי ישראלי. בשנת 1971 שימש כשגריר ירדן בבריטניה, במהלך כהונתו נעשה ניסיון להתנקש בחייו בידי ארגון ספטמבר השחור הפלסטיני. באותה שנה רצחו אנשי הארגון את ראש הממשלה הירדני וספי א-תל. בדצמבר 1972 נשלח א-ריפאעי בידי המלך חוסיין לפגישה חשאית עם נשיא מצרים אנואר סאדאת, במטרה לחדש את היחסים בין שתי המדינות שנותקו באפריל 1971 בעקבות הכרזתו של חוסיין על תוכנית הפדרציה. בפגישה, סאדאת הסכים לפגישה עם חוסיין בקהיר, וזו אכן התרחשה בספטמבר 1973 כהכנה ערבית למלחמת יום כיפור. בפגישה זו חודשו היחסים בין מצרים וירדן.
כראש ממשלה
א-ריפאעי התמנה לראשונה לראשות הממשלה ב-26 במאי 1973, לאחר סיום כהונתו של אחמד א-לווזי. מטרת מינויו הייתה אדיקות היחסים בינו לבין המלך, וכן בשל מדיניותו הפייסנית הן כלפי בית והן כלפי חוץ. חוסיין האמין כי א-ריפאעי יוכל לשפר את היחסים הבעייתיים עם מדינות ערב, בייחוד עם מצרים, על רקע פעילותו הקודמת בתחום. עם זאת, ראשית כהונתו של א-ריפאעי עסקה בעיקר ביחסים עם ישראל. ב-25 בספטמבר 1973 נכח א-ריפאעי בפגישה בין המלך חוסיין לבין גולדה מאיר בהרצליה, שבה חוסיין עדכן את ראש הממשלה על פרטי הפסגה הערבית במצרים בראשית החודש. חוסיין לא מסר הודעה ברורה על המלחמה המתקרבת, כנראה הוא לא ידע על כוונות מצרים וסוריה כלל. כשפרצה מלחמת יום כיפור ב-6 באוקטובר היו שקראו לחוסיין להצטרף ללחימה, אולם א-ריפאעי התנגד לכך נחרצות. המעורבות הירדנית במלחמה הייתה סמלית בלבד. לאחר המלחמה האו"ם, בשיתוף עם פטרונות של ארצות הברית ושל ברית המועצות, ארגנו כינוס בין הצדדים הלוחמים שמטרתו הסופית הייתה הסכם דו-צדדי. בוועידת ז'נבה, שנפתחה ב-21 בדצמבר, ייצג א-ריפאעי את הצד הירדני, אולם לא היו לה תוצאות עיקריות מצד ירדן. בינואר 1974 א-ריפאעי נכח בפגישות המלך חוסיין עם הנרי קיסינג'ר ועם ההנהגה הישראלית, אולם גם להן לא היו תוצאות.
המשך כהונתו של א-ריפאעי עסק בענייני הזירה הערבית והפלסטינים. לאחר ועידת רבאט באוקטובר 1974 שבה הכירה הליגה הערבית בזכות הבלעדית של אש"ף לייצוג העם הפלסטיני, חוסיין נקט במדיניות של הצרת צעדיהם של הפלסטינים ושל אש"ף כדי להראות לעולם הערבי שהפלסטינים עודם תלויים בירדן. כחלק ממדיניות זו, ב-23 בנובמבר 1974 הקים א-ריפאעי ממשלה חדשה שבה מספר השרים הפלסטינים צומצם באופן ניכר. באותו זמן פוזר גם הפרלמנט הירדני, והממשלה המשיכה לפעול בתוקף של חוקים זמניים. במהלך כהונתו א-ריפאעי היה אמון על חיזוק הקשרים עם סוריה, שבאו לידי ביטוי בכינון מועצה משותפת של המדינות שפעלה לתיאום כלכלי בין השתיים. מועצה זו הוקמה באוגוסט 1975, אולם פעילותה הייתה מוגבלת ושיתוף הפעולה הפסיק לאור הסכמי קמפ דייוויד בשנת 1978. כהונתו הראשונה של א-ריפאעי כראש ממשלה הסתיימה ב-13 ביולי 1976, לאחר כשלוש שנים בתפקיד (תקופה ארוכה בקנה מידה ירדני). החליפו איש שירות הביטחון מודר בדראן.
א-ריפאעי התמנה בשנית לראשות הממשלה ב-4 באפריל 1985, לאחר תום כהונת ממשלתו של אחמד עוביידאת. ממשלתו של א-ריפאעי כללה מספר גדול יחסית של שרים פלסטינים (10 מתוך 23), כניסיון לאותת על כוונות טובות לאש"ף וליאסר ערפאת לאור ההסכם בין הצדדים בפברואר של אותה שנה. ניסיונות אלו לא צלחו, הרבה בשל סירובו התקיף של ערפאת להכיר בהחלטה 242 של האו"ם כתנאי למשא ומתן. בפברואר 1986 חוסיין נאלץ להודיע על הפסקת המגעים בין הצדדים. המשך כהונתו של א-ריפאעי עסקה בעיקר בבעיות פנים. מצבה של כלכלת ירדן באותה התקופה היה בכי רע, לאור הירידה במחיר הנפט שהשפיע על יכולתן הכלכלי של מדינות המפרץ, וכן בשל מלחמת איראן–עיראק. בשנת 1986 הוכרז בירדן על תוכנית חומש לשיקום הכלכלה. כדי להילחם באבטלה הגואה ובגירעון התקציבי, פעל א-ריפאעי לקדם את המגזר הפרטי אותו זנחו קודמיו בתפקיד. הוא ביטל את ההחלטה להלאים את הבנקים במדינה, ופתח את הייבוא למגזר הפרטי. בפועל מדיניות זו לא סייעה להפחתת האבטלה במדינה. עוד פעל א-ריפאעי בתחומי חינוך כאשר הקים את המשרד לענייני החינוך הגבוה בירדן. מבחינת הקריאות האופוזיציוניות לליברליזם בממלכה, נקט א-ריפאעי קו שמרני יותר. הוא הידק את הפיקוח על העיתונות בירדן, וכן העצים את הפיקוח בענייני דת.
א-ריפאעי המשיך לכהן כראש ממשלת ירדן לאחר הכרזתו של המלך חוסיין על ההתנתקות הסופית מיהודה ושומרון ביולי 1988. לאחר ההכרזה בוצעו חילופי גברי בממשלה, והושבת המשרד לענייני "השטחים הכבושים". אולם ההכרזה הביאה למשיכת כספים פלסטינים מבנקים ירדנים. זאת, לצד האבטלה הגואה בעקבות סיום מלחמת איראן–עיראק, הביאו את ירדן לגירעון תקציבי חסר תקדים. בניסיון לפתור את הבעיות, הממלכה פנתה לקרן המטבע הבינלאומית בבקשה למלווה. אך כדי לקבל הלוואות, א-ריפאעי התחייב להסיט כספים מהתחום הסוציאלי לעבר השקעות. מעשה זה הוביל לקיצוץ מסיבי בקצבאות בירדן על מוצרי יסוד כמו לחם ודלק. בעקבות זאת החלה מחאה חברתית כלכלית במדינה. המהומות, שפרצו בדרום המדינה באפריל 1989, תפסו עד מהרה צביון פוליטי והושמעו קריאות לפיטורי ראש הממשלה ושריו, שנחשדו בשחיתות. חוסיין נענה לדרישות המוחים. הוא פיטר את ראש הממשלה, וקבע את נובמבר של אותה שנה כמועד לעריכתן של בחירות פרלמנטריות חדשות. א-ריפאעי סיים את כהונתו השנייה כראש ממשלה ב-27 באפריל 1989. כהונה זו, בת ארבע שנים, היא הכהונה הארוכה ביותר בתפקיד ראש ממשלת בהיסטוריה של ירדן. החליפו בתפקיד זיד בן שאכר, מקורבו של המלך.
חיים אישיים
א-ריפאעי נמנה עם משפחה של פוליטיקאים ירדנים בכירים. אביו סמיר א-ריפאעי כיהן שש פעמים כראש ממשלה, ודודו עבד אל-מונעם א-ריפאעי כיהן גם הוא פעמיים כראש ממשלה. בנו, סמיר זיד א-ריפאעי, כיהן כראש ממשלת ירדן בשנים 2009–2011.
אהבה ממבט שני (סרט, 2019)
אהבה ממבט שני (בצרפתית: Mon inconnue; באנגלית: Love at Second Sight) הוא סרט קומדיה צרפתי משנת 2019 בבימויו של הוגו ג'לין.
תקציר העלילה
רפאל (פרנסואה סיביל) הוא תלמיד בית ספר תיכון שכותב רומן מדע בדיוני על דמות בשם זולטאן במהלך השיעורים, אך לא מעז להראות אותו לאיש. יום אחד הוא מתאהב באוליביה (ג'וזפין ג'אפי), תלמידה אחרת באותו בית הספר, שהיא פסנתרנית מחוננת ומבטיחה. רפאל משכתב את הרומן שלו, ומשלב בו דמות חדשה המבוססת על אוליביה, בשם שאדו. בעזרתה ובתמיכתה של אוליביה, רפאל הופך לסופר מדע בדיוני מפורסם. השניים מתחתנים, אך בחלוף 10 שנים מאז שהכירו לראשונה, רפאל ואוליביה מתרחקים זה מזו, בין השאר על רקע העובדה שאוליביה זונחת את הקריירה המוזיקלית שלה לטובת זו של רפאל (בזמן שהוא מתעלם ממנה), והופכת למורה פרטית למוזיקה.
לילה אחד, פורץ ויכוח בין רפאל לבין אוליביה. רפאל הכועס מסיים את כתיבת רומן ההמשך שלו, שבסופו הוא הורג את שאדו, הדמות המבוססת על אוליביה. באותו לילה, יורד שלג כבד על פריז ורפאל יוצא לשתות משקה חריף בבר. למחרת הבוקר, רפאל מוצא עצמו בעולם מקביל, שבו מעולם לא פגש את אוליביה, שכיום היא פסנתרנית מצליחה ומפורסמת ומאורסת לגבר אחר המשמש כסוכן האישי שלה, והוא מעולם לא השלים את כתיבת הרומן שלו. רפאל, לאחר שהבין מה שקרה, מנסה לתקן את טעותו ולשחזר את מסלול חייו.
ביום שבו התעורר ביקום המקביל, מגלה רפאל שהוא מלמד ספרות בתיכון שבו למד, ומתגורר בדירת הרווקים שבה חי עם אוליביה טרם הצלחתו ושיפוץ הדירה. זמן קצר לאחר מכן, כאשר הוא יוצא לרחוב, פליקס (בנג'מין לאוורן), חבר ילדותו מבית הספר מזהה אותו. רפאל מסביר לו כי הגיע ליקום מקביל שבו אוליביה לא מכירה אותו, וזה מזלזל בו. הוא ממשיך בהסבריו כי המעבר ליקום המקביל קשור ישירות לתורת היחסות של אלברט איינשטיין ולבסוף פליקס משתכנע.
בהמשך, רפאל נתקל באוליביה כאשר הייתה בדרכה לאירוע תרבות, והיא מעניקה לו את חתימתה. הוא מגלה ממעריץ עובר אורח היכן היא תופיע ביום המחרת, ומסתנן למקום תוך שהוא מתחזה למלצר. שם הוא מדבר עם אוליביה למספר דקות ומוביל אותה לתיכון שבו שניהם למדו. בגלל השעה המאוחרת, הגיעה שעת סגירת ספריית בית הספר, והשניים נאלצו לברוח מן המקום בחשאי, כפי שקרה ביום בו הכירו ביקום הקודם שבו חיו. ניסיונו של רפאל נכשל, וחברו פליקס מתחזה לסוכנו של רפאל, ומציג את רפאל בתור סופר צללים אשר מחבר ביוגרפיות. באופן זה, פליקס מצליח לקבוע פגישה עבור רפאל עם אוליביה ומנהלה האישי. בהגעת פליקס ורפאל לפגישה, הם מגלים שסוכנה של אוליביה הוא בעלה לעתיד. אוליביה מתנגדת לכתיבת הביוגרפיה משום שסבורה שתהילתה אינה רבה מספיק לשם כך. למזלו של רפאל, אוליביה היא בעלת אופי הפכפך ונוהגת לשנות את דעתה בעיתוי סופי. לכן, הסכימה לכתיבת הביוגרפיה ורפאל נפגש עימה, אך במטרה לגרום לה להתאהב בו ולא כדי לכתוב על קורותיה.
רפאל נפגש עם סבתה של אוליביה, פסנתרנית עבר, החיה בדיור מוגן. בחייו הקודמים, סבתה של אוליביה העניקה לרפאל את טבעת נישואיה כדי שיעבירה לאוליביה בהצעת הנישואין. בהגיעו לדיור, הוא מגלה כי הקשישה אינה זוכרת את רפאל משום שהיא סובלת מאלצהיימר וכי היא עדיין עונדת את הטבעת אשר תישמר לנכדתה. רפאל מנסה לחלץ ממנה פרטים נוספים על אוליביה, אך ללא הצלחה. זמן מה לאחר מכן, בביקורו הבא בבית האבות, הוא מגלה שהקשישה מסרה את טבעתה לארוסה הנוכחי של אוליביה.
אוליביה דוחה את מפגשה הבא עם רפאל משום שמתכננת לנסוע לבית ילדותה למשך סוף השבוע, ומבקשת מרפאל שלא להצטרף. בהמשך היא משנה את דעתה ומתירה לו להצטרף. למרות השניים מתקרבים זה לזה במהלך אותם ימים, רפאל לא חזר ליקום ממנו בא. לאחר מכן, רפאל משחזר שיחה ששמע מתלמידיו בתיכון אותם מלמד ספרות. הם שוחחו על מחזו של שייקספיר, בו אחת הדמויות הנשיות נרצחה. הוא הבין כי עליו לכתוב מחדש את הרומן מימי התיכון שלא סיים לחבר מעולם, ולכתוב שהדמות הראשית הגברית נרצחה במקום זאת הנשית. רפאל משנה את שם הרומן מ"זולטאן" ל"שאדו", על שם הדמות הנשית ששורדת, מגיש את העותק לאוליביה בערב הופעתה וממתין בחוץ. בזמן שהיא קוראת את כתב-היד, מתחיל לרדת שלג כפי שקרה ביום הריב לפני המעבר ליקום המקביל. אוליביה לא מסיימת לקרוא את הרומן עד לסופו, מאחר שהיא נקראת לעלות לבמה, וכשהיא מפסיקה לקרוא - השלג פוסק מלרדת. רפאל מבין שאם החיים שלהם ישובו להיות כפי שהיו אז הקריירה של אוליביה תיהרס והיא תהיה שוב מורה פרטית לפסנתר. במהלך ההופעה, הוא חודר אל חדר ההלבשה של אוליביה, ולוקח את העותק של הסיפור שלו ומשליך אותו לפח. בטוח שנכשל, רפאל יוצא מאולם הקונצרטים. להפתעתו, אוליביה יוצאת החוצה מיד אחריו, ומנשקת אותו.
פרסים ומועמדויות
פרנסואה סיביל היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של אלפ ד'ואז.
טריפולי (לוב)
טְרִיפּוֹלִי (בערבית: طرابلس – טַרָאבֻּלֻס; ברברית וטריפוליטאית יהודית: טְרָאבְּלֶס) היא בירת לוב והעיר הגדולה בה. העיר ממוקמת בצפון-מערבה של המדינה, בקצה המדבר, לחוף הים התיכון ולפי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2020 מתגוררים בה כ-1.293 מיליון בני אדם. בשל מרכזיותה מכונה האזור המרכזי בלוב – טריפוליטניה – על שמה.
לעיתים מכונה העיר "טריפולי של המערב" (الغرب, אל-ע'רב), כדי לבדלה מ"טריפולי של הלבנט/המזרח" (الشام, /الشرق, א-שרק).
היסטוריה
בשנת 1510 נכבשה העיר על ידי דון פדרו נבארו מספרד, ובשנת 1523 היא ניתנה לשליטת של אבירי מסדר יוחנן הקדוש אשר הוגלו על ידי הטורקים מהאי רודוס שהיה מקודם בשליטתם. האבירים החזיקו בעיר עד שנת 1551, כאשר האדמירל הטורקי סינאן פאשה כבש את העיר. לאחר הכיבוש הטורקי הפכה העיר מקום מושבם של שודדי ים אשר הפילו את חיתתם על כל אוניות הסוחר הנוצריות שהפליגו בחלק זה של הים התיכון.
בשנת 1714 המושל של העיר אחמד קרמלאני הכתיר את עצמו בתואר "ביי" והכריז על עצמאותה של העיר משלטונו של הסולטאן הטורקי. בשנת 1835 נכבשה העיר שוב על ידי הטורקים.
מלחמת טריפולי
למרות שאזור ברבריה (כיום: מדינות צפון אפריקה) היה באופן רשמי בשליטת האימפריה העות'מאנית, היה השלטון המרכזי רופף, ולמעשה היה נתון לשליטת שודדי הים הבֶּרְבֶּרִיים. בערים טריפולי ודרנה הוחזקו בשבי אלפי אזרחים מערביים שנחטפו למטרות כופר, וחלקם נמכרו לעבדות.
במהלך המאה ה-19 נערכו שתי מלחמות בין טריפולי, בירת ברבריה לבין ארצות הברית: המלחמה הַבֶּרְבֶּרִית הראשונה (1801-1805), והמלחמה הברברית השנייה (1815-1816).
במאי 1801 דרש הפחה של טריפולי (גששא) הגדלה של "דמי החסות" בסך $83,000 ששילמה ממשלת ארצות הברית מאז 1796 על מנת להגן על אוניות הסוחר שלהם מפני שודדי הים. ממשלת ארצות הברית סרבה לדרישה ושלחה את הצי שלה לצור על חופי טריפולי. המלחמה נמשכה ארבע שנים, בהן הוטבעה אוניית המלחמה האמריקאית "פילדלפיה" וכל צוותה נפל בשבי. ארצות הברית ניסתה להוביל משלחת צבאית בראשות ויליאם איטון בניסיון להחליף את הפחה באחיו הבכור. איטון, בראש כוח של 500 לוחמים צעד מאלכסנדריה, כבש את דרנה, והכניע את הפחה - דבר שהוביל לכריתת חוזה השלום ב-3 ביוני 1805. הפחה נותר על כיסאו אולם הוא ויתר על דרישותיו. בשנת 1815, לאחר שהפחה חזר בו מהסכמותיו הקודמות, משלחת צבאית אמריקאית נוספת הגיע לעיר וכפתה עליו הסכם שלום נוסף.
המאה ה-20
במהלך המלחמה האיטלקית-עות'מאנית ב-1911–1912 נכבשה לוב על ידי איטליה, והפכה לחלק מ"איטליה הגדולה". התרבות האיטלקית הושלטה בערי לוב בתחומי החינוך, תרבות, מסחר שפה וקולינריה. ב-29 בספטמבר 1911 כבשה איטליה את העיר, באופן פורמלי על מנת להגן על אזרחיה האיטלקיים מפני השלטון הטורקי. לאחר קרב ימי שנערך ב-1 באוקטובר 1911 בו הוטבעו שלוש ספינות טורקיות, הכירה טורקיה בכיבוש האיטלקי של העיר בהסכם לוזאן (1912; מוכר גם בשם הסכם אושי). העיר נשלטה על ידי איטליה עד לשנת 1943, אז נכבשה בידי בריטניה, במהלך מלחמת העולם השנייה. הכוחות הבריטיים עזבו את העיר לאחר עצמאות לוב ב-1951.
בעקבות מעורבות ממשלת קדאפי בטרור כנגד ארצות הברית במהלך שנות ה-80, הורה נשיאה, רונלד רייגן באפריל 1986 על שורה של הפצצת מטרות בטריפולי ובבנגאזי, אשר הביאו למותם של 45 חיילים ואנשי ממשל ו-15 אזרחים.
המאה ה-21
בפברואר 2011 החלו בעיר הפגנות נגד משטרו של מועמר קדאפי, מאוחר יותר באוגוסט המורדים כיתרו את העיר וב-20 באוגוסט הם הצליחו לכבוש את העיר ולהפיל את משטרו של מועמר קדאפי.
יהדות טריפולי
יהדות לוב מנתה ערב הקמת מדינת ישראל כ-38,000 איש ומרכזה היה בעיר הבירה טריפולי (לכן מכנים אותם "טריפוליטאים").
עד סוף המאה ה-17 יהדות טריפולי הייתה קהילה יהודית קטנה ששרדה מימי הביניים.
מאמצע המאה ה-18 ועד סוף המאה ה-19 גדלה יהדות טריפולי בעקבות הגירה יהודית מאיטליה ומתוניסיה.
ריכוז נוסף של יהודי לוב התקיים בפנים המדינה, קרוב למדבר סהרה. יהודים אלה התבדלו מסביבתם והתגוררו בשכונות נפרדות, חלקם במערות חצובות בקרקע. יהודי לוב עברו תקופה קשה במהלך השואה, וכן בפרעות שהתרחשו בטריפולי בשנת 1945 ובשנת 1948.
ב-1958 הוחלט לפרק את הקהילה היהודית, וב-2003 עזבה היהודיה האחרונה את לוב לישראל.
חוק וממשל
טריפולי והפרברים המקיפים אותה עם חלק ממחוז שאביה. לטריפולי כמה וכמה קונגרסים, שבהם דנים בענייני העיר; כיום ישנם 29 קונגרסים עממיים מקומיים.
אקלים
המחסור בגשם גורם לכך שבטריפולי אין נהרות ונחלים, מה שגורם למחסור במים; בעקבות המחסור במים לכל משפחה יש ליטרים מוקצבים, והפוגעים במקורות המים מקבלים עונשים כבדים.
אורסולה הגי
אורסולה הגי (באנגלית: Ursula Hegi; נולדה ב-23 במאי 1946) היא סופרת אמריקאית ילידת גרמניה.
ביוגרפיה
הגי נולדה בשם אורסולה קוך בשנת 1946 בדיסלדורף, גרמניה, עיר שחוותה הרס גדול מהפצצות במהלך מלחמת העולם השנייה. התפיסה שה בעת שגדל ה שם הייתה שהמלחמה היא נושא שעדיף להימנע ממנה בשיחה, למרות הראיות לקיומה בכל פינה; ושנושא השואה הוא טאבו במיוחד. לחוויה זו הייתה השפעה גדולה על כתיבתה וכן על רגשותיה לגבי זהותה הגרמנית.
היא עזבה את מערב גרמניה ב-1964, בגיל 18. היא עברה לגור בארצות הברית בשנת 1965, שם נישאה (כך אמצה את השם הגי) ב-1967 ואף הפכה לאזרחית באותה השנה. ב-1979, היא סיימה את לימודיה לתואר ראשון ושני באוניברסיטת ניו המפשייר. היא התגרשה בשנת 1984. באותה שנה, היא הצטרפה לסגל אוניברסיטת מזרח וושינגטון, ליד ספוקן, וושינגטון, שם מונתה כפרופסור לכתיבה יוצרת וספרות.
העלילות של שני הספרים הראשונים של הגי התרחשו בארצות הברית. בספרה השלישי, Floating in My Mother's Palm, העלילה מתרחשת בעיר הגרמנית הבדיונית "בורגדורף", ובו היא חוקרת את רגשותיה המעורבים כלפי מורשתה הגרמנית. היא השתמשה במיקום זה בעוד שלושה ספרים נוספים, כולל רב המכר "אבנים מן הנהר", אשר נבחר למועדון הספר של אופרה וינפרי ב-1997. אחרי שהגי הופיעה בתוכנית האירוח אופרה וינפרי ב-8 באפריל, המו"ל הוציא עוד 3 מיליון עותקים כדי לעמוד בביקוש. לאחר מכן הגי עברה מספוקיין לניו יורק.
בנוסף לכתיבתה היוצרת, הגי כתבה ביקורת ספרים עבור הניו יורק טיימס, לוס אנג'לס טיימס, וכן הוושינגטון פוסט. היא חברה בסגל של התוכנית לתואר שני בחוג לספרות באוניברסיטת המדינה סטוני ברוק בניו יורק.
אלבטרוס גדול
אלבטרוס גדול (שם מדעי: Diomedea) הוא סוג של עופות ים ממשפחת האלבטרוסיים הכוללים את העופות בעלי מוטת הכנפיים הגדולה ביותר בעולם החי כיום, כשהגדולה מכולם היא זו של האלבטרוס הנודד שמוטת כנפיו מגיעה ל-.
מינים
בסוג זה 5 מינים:
מפוטו
מפוטו (באנגלית: Maputo) היא עיר הבירה של מוזמביק. היא שוכנת בדרום המדינה, לחוף האוקיינוס ההודי, ומתגוררים בה כמיליון ורבע תושבים.
כלכלה
כלכלת העיר מבוססת על הנמל הממוקם בעיר, ועל ייצוא של פחם, כותנה, סוכר, כרום, קופרה וסיסל. בעיר מייצרים מלט, כלי חרס, רהיטים, נעליים וגומי.
מיקום העיר
העיר ממוקמת בצידו המערבי של מפרץ מפוטו, בפתח נהר טמבה.
היסטוריה
העיר נוסדה במאה ה-18 בשם לורנסו מארקש על שם הסוחר הפורטוגזי לורנסו מארקש, אשר חקר את האזור בשנת 1544. בשנת 1895, עם הקמת מסילת הרכבת לפרטוריה בדרום אפריקה החלה העיר להתפתח. העיר תוכננה כעיר קולוניאלית טיפוסית, עם שדרות רחבות ורחובות מתוכננים. בשנת 1898 הפכה לבירת מוזמביק. כל עוד הייתה מוזמביק קולוניה פורטוגזית, ישבה בעיר קהילה פורטוגזית גדולה ומבוססת. לאחר שמוזמביק קיבלה עצמאות מפורטוגל בשנת 1975, הוחלף שמה של העיר למפוטו, ותושביה הפורטוגזים נמלטו ממנה בהמוניהם.
השכלה
בעיר נמצאת אוניברסיטת אדוארדו מונדליין.
אתרים בעיר
בעיר נמצאים המוזיאון להיסטוריה של מוזמביק, המוזיאון הצבאי, וכן הקתדרלה הקתולית גבירתנו של פטימה.
בעלי אלשרח
בעלי אַלְשַׁרְח הם קבוצה של עשרות חכמים מתימן מתקופת הראשונים (בין המאות ה-13 וה-16), שחיברו חיבורי אלשרח.
אלשרח
"אַלְשַׁרְח" (בתרגום מערבית: פירוש) הוא השם בו כינו יהודי תימן פירושים על כל משנה תורה לרמב"ם שחוברו על ידי חכמי תימן. פירושים אלה חוברו בתקופת הראשונים, במשך כמאתיים שנה, בין המאות ה-13 וה-16.
פירוש אלשרח נועד לתאם את פסיקת הרמב"ם עם דברי התלמוד. בפירושי השרח משולבים דברי גאונים רבים שלא שרדו במקומות אחרים. פירושי השרח משקפים שיטת לימוד של בית מדרש עצמאי, שמהווים המשך לתורת גאוני בבל.
רוב מוחלט של פירושי אלשרח עדיין נמצאת בכתבי יד בידי יחידים וספריות שונות, ולא הודפסו עקב חסרון בתי דפוס בתימן, ולכן אינם מוכרים לרוב ציבור הלומדים.
כמות פירושי אלשרח בהלכות שחיטה וטריפות הוא גדול ביחס לשאר הנושאים, מפני המצב בתימן שבה אכילת בשר היה עיקר המזון.
קיטלוג של בעלי השרח וחיבוריהם פורסם בספר "תורתן שלבני תימן" שחיבר פרופ' יהודה רצהבי.
ניתוח מעקף קיבה
ניתוח מעקף קיבה הוא ניתוח בריאטרי הנעשה לצורך הרזיה.
ניתוח מעקף קיבה מבוצע בגישה לפרוסקופית (באמצעות 5–6 חתכים זעירים בבטן ולא באמצעות פתיחת בטן מלאה), ומשלב בין אלמנט המקטין את נפח הקיבה לבין אלמנט של תת-ספיגה של מזון. בניתוח זה, יוצר המנתח כיס קיבה קטן בנפח של כ-20 סמ"ק ומחברו ישירות למעי הדק תוך מעקף של יתרת הקיבה. כיס הקיבה הקטן (המכונה גם "פאוץ") מסייע בהרזיה בכך שאינו מאפשר למנותח לאכול כמות גדולה של מזון. המעקף של הקיבה למעי הדק מסייע בהרזיה שכן הוא גורם לתת ספיגה של מזון.
בשל המעקף שנעשה בקיבה ישנו מעבר מהיר של האוכל אל המעי הדק. מעבר של אוכל מרוכז מאוד (דוגמת אוכל מתוק או שומני), יכול לגרום ל"תסמונת ההצפה" ("דאמפינג") אצל מנותחים. תסמונת ההצפה מופיעה בסמוך לאכילת סוכרים מרוכזים, ומתאפיינת בכאב בטן עוויתי, הזעה, פעמת וחולשה. על אף התחושה הלא נעימה שבתסמונת ההצפה, תסמונת ההצפה היא גורם נוסף שמסייע למנותחי מעקף קיבה לרדת במשקל בשל התגובה הפיזיולוגית שנגרמת כתוצאה ממאכלים מתוקים או שומניים. אכילת מאכלים מתוקים או שומניים על קיבה מלאה, מצמצמת את האפשרות להתרחשותה של תסמונת ההצפה.
היתרונות הבולטים של מעקף הקיבה הם:
לאחר הניתוח נשארים באשפוז בין יומיים לחמישה ימים בהתאם להמלצת המנתח. בחודש הראשון שלאחר הניתוח, על המנותח לשמור על תפריט דיאטה קפדנית, שתחילתו בשתיית נוזלים בלבד למשך כ-3 ימים, ולאחר מכן, מעבר הדרגתי למאכלים נוזליים, טחונים ולבסוף מוצקים.
שישי בבוקר (ערוץ 10)
שישי בבוקר הייתה תוכנית בוקר בערוץ 10 בימי שישי אשר שודרה בימי שישי. שידור התוכנית הופסק לאחר שהוחלפה בתוכנית בוקר אור.
תוכן
התוכנית שודרה בשידור חי ביום שישי בשעות 09:00-06:20 במסגרת "חדשות 10" ובהפקת אולפני הרצליה. התוכנית כללה מבזקי חדשות וראיונות בנושאי אקטואליה ופנאי עם אורחים ומומחים שהתארחו באולפן.
רקע לעליית התוכנית
בעקבות התוכנית "אורלי וגיא" הוחלט שביום שישי תוגש תוכנית מופרת באותה מתכונת על ידי מגישים אחרים.
היסטוריה
בינואר 2016 עלתה לאוויר התוכנית "בוקר אור" אשר החליפה את התוכנית "אורלי וגיא" בימים בהם לא מגישים. בעקבות כך ירדה התוכנית מהאוויר.
וולפגנג לייבניינר
תחילת חייו
לייבניינר נולד בעיר לובווקה שבפולין של היום, ובשנת 1928 למד בתיאטרון השפות של מינכן תחת ניהולו של אוטו פאלקנברג, משחק ובימוי.
קריירת הבימוי
בשנת 1936, לייבניינר הפך להיות חבר בתיאטרון הממלכתי הפרוסי בברלין, ובשנת 1938 הוא מונה למנהל האמנותי של "אקדמיית הקולנוע הגרמני אקדמית באבלסברג".
בשנת 1941 הוא ביים את סרט התעמולה הנאצי "אני מאשים" (Ich klage an), בשיתוף פעולה עם משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם.
עלילת הסרט הייתה על המתת החסד מרצון של אישה הסובלת מטרשת נפוצה, סרט זה נועד לתמוך בתוכנית המתת החסד אשר הייתה כחלק מהאידאולוגיה הנאצית באותה תקופה.
במהלך השנים 1942–1945 קבל לייבניינר דוקטורט בעת שעבד עבור סרטי אוניברסום AG, אולפן הסרטים הגרמנים הגדול ביותר באותו זמן.
בשנת 1947, ביים לייבניינר בבימוי את מופע הבכורה של המחזה "האיש שבחוץ" של וולפגנג בורכרט בהמבורג, ובשנת 1956 זכה לייבניינר להצלחה עם הסרט משפחת טראפ.
הוא מת ב -28 בנובמבר 1987 בווינה לאחר מחלה ממושכת.
בנקסי
בנקסי (באנגלית: Banksy, נולד בבריסטול, אנגליה שבבריטניה) הוא צייר, אמן רחוב ואקטיביסט חברתי אנונימי, הנחשב לאחד מאמני הגרפיטי הפוליטי הבולטים בעולם.
זהותו
בנקסי נמנע מלחשוף את זהותו, ואינו מופיע בציבור. על פי ההשערה הוא כנראה רובין גנינגהם (Robin Gunningham). ישנן השערות כי האמן השווייצרי מייטר דה קאסון (Maître de Casson) עשוי להיות בנקסי, אולם הוא מכחיש זאת.
לפי הסופר והמעצב הגרפי טריסטן מאנקו (Tristan Manco), בנקסי "נולד בשנת 1974 וגדל בבריסטול, אנגליה ואביו היה טכנאי מכונות צילום. הוא למד להיות שוחט אבל החל בפעילות גרפיטי בתקופת ההתערערות של בריסטול בסוף שנות ה-80".
יצירותיו
עבודתו של בנקסי צמחה מתוך סצנת האמנות המחתרתית של בריסטול, שכללה שיתופי פעולה בין אמנים ומוזיקאים.
עבודותיו של בנקסי מושפעות מאמן הגרפיטי "Blek le Rat" הצרפתי שהתחיל לעבוד עם שבלונות בפריז בשנת 1981 וחבר בלהקת האנרכו-פאנק "קראס" אשר ערכה קמפיין מחתרת בעבודות גרפיטי בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80.
האומנות הסאטירית שלו ומכתמיו המחתרתיים המשלבים הומור שחור לעגני, נעשים בטכניקת שבלונות ייחודית ואופיינית. עבודותיו השונות, שמלבד ציורים כללו גם פסלים ומיצגים מיוחדים, מוצגות על חומות, קירות עירוניים, גשרים ורחובות ברחבי העולם. בנוסף לעבודותיו המוצגות במרחב הציבורי, הציג בנקסי גם במספר תערוכות וכן הוציא ספרי אומנות וסרט דוקומנטרי אחד.
קריירה בבריסטול
בנקסי החל כאמן גרפיטי בסגנון חופשי בין השנים 1992–1994 כחלק מהצוות DryBreadZ שכלל גם את האמנים טס (Tes) וקאטו (Kato). הוא הושפע מאמנים מקומיים בבריסטול וכבר בתחילת דרכו השתמש בשבלונות על מנת לצייר, טכניקה המאפיינת את עבודותיו מאז. בנקסי העיד כי החליט לאמץ את טכניקת השבלונות כאשר התחבא משוטרים מאחורי פח אשפה, והבחין בהטבעת גרפיטי של מספרו הסידורי של הפח. עבודה בשבלונות נחשבת למהירה, וכמות גדולה של עבודות שלו ברחובות בריסטול הפכה אותו במהרה לחלק מתנועת אומנות האנדרגראונד שהתפתחה באזור באותה התקופה.
קריירה בינלאומית
באוגוסט 2004 הפיק בנקסי את אחת המתיחות המפורסמות שלו, והדפיס שטרות של עשרה פאונד ועליהם תמונתה של הנסיכה דיאנה. הכיתוב הסטנדרטי שמופיע בדרך כלל על השטרות - "הבנק של אנגליה" הוחלף בכיתוב "בנקסי של אנגליה". כמות גדולה של שטרות כאלה הושלכה על ידי אנונימי אל עבר קהל בנוטינג היל, ואנשים ניסו לממש את השטרות בחנויות מקומיות. מאז פוזרו השטרות, הם נמכרים בחנות המקוונת איביי במחיר של 200 פאונד לשטר. שטרות נוספים שימשו כהזמנות לאירועי אומנות ופוזרו במקומות נוספים. שטר חתום אחד נמכר במכירה פומבית שנערכה באנגליה באוקטובר 2007 בסכום של 24,000 פאונד.
במהלך השנים ביצע בנקסי מספר לא מבוטל של 'תעלולים' כנגד הממסד האמנותי, ובהם תליה חשאית של יצירות שלו בתוך מוזאונים ברחבי העולם, כגון המוזיאון לאמנות מודרנית, מוזיאון טייט בריטניה, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, מוזיאון ברוקלין והמוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע.
בשנת 2015 הוא ארגן את תערוכת "דיסנמלנד" בה השתתפו 58 אמנים מתחומים שונים לרבות דמיאן הירסט ורונית ברנגה.
באוקטובר 2018, יצירה של בנקסי "ילדה עם בלון" שנמכרה במכירה פומבית, השמידה את עצמה מספר שניות לאחר המכירה. בנקסי העלה סרטון ובו הוא מראה כיצד הוא מטמין במסגרת של התמונה מגרסת נייר המופעלת באמצעות שלט רחוק. מיד לאחר רכישת התמונה, הפעיל בנקסי את המגרסה שהשמידה את היצירה באופן חלקי. לאחר גריסת חלק מן התמונה, קפץ מחירה של היצירה.
עבודות הגרפיטי שלו מגוונות, אך כמעט תמיד כוללות אלמנטים של הומור וביקורת חברתית. המסרים בעבודותיו רבים: אנטי-מיליטריזם, אנטי-קפיטליזם והתנגדות לתרבות הצריכה, אנטי-פשיזם וצייתנות חברתית, אנטי-אימפריאליזם ופרו-אנרכיזם, ואלמנטים של ניהיליזם. העבודות כוללות לעיתים סיסמאות. הדמויות הנפוצות בעבודותיו הן חולדות, קופים, שוטרים, חיילים, ילדים קטנים וזקנים.
מרק אייזנברג
מרק אייזנברג (נולד בפריז ב-9 באפריל 1955) הוא איש עסקים ונדבן יהודי-צרפתי. אייזנברג מכהן כנשיא ארגון אליאנס (כל ישראל חברים) העולמי והוא מייסד ויו"ר עמותת קעליטה (Qualita), ארגון הגג של עולי צרפת בישראל. מרק אייזנברג הוא בנו של הרב ג'וזי אייזנברג.
פעילות עסקית
את דרכו בעולם העסקים החל כיועץ בתחום הניהול של חברות קטנות ובינוניות. בשנת 1986 הקים את קבוצת הייעוץ Alma Consulting Group, שעסקה בייעוץ ארגוני בעיקר בתחום צמצום עלויות והוצאות של חברות עסקיות. קבוצת Alma נחשבה במשך 15 שנים לאחת מ"100 החברות המצליחות ביותר בצרפת". בשנת 1997 מכר אייזנברג את קבוצת Alma לחברה אמריקאית, וב-2001 קנה אותה בחזרה כרכישה ממונפת. בשנת 2007, הפכו כ-400 עובדי הקבוצה לבעלי מניות בה, ובשנת 2012 מנתה הקבוצה כ-1,700 שותפים. בשנים 1996, 2002, 2004, 2005, 2005 ו-2007 זכה אייזנברג בפרסי "היזם הטוב של השנה" בצרפת. Alma נבחרה בקביעות בדירוג החברות שטוב לעבוד בהן. בינואר 2012 אייזנברג פרש מהקבוצה.
פעילותו בישראל
בשנת 2014 עלה אייזנברג לישראל. הוא מכהן כנשיא אליאנס העולמית משנת 2011, ובשנת 2015 הקים את עמותת קעליטה, ארגון הגג של עולי צרפת בישראל. משנת 2016 מנכ"ל העמותה הוא אריאל קנדל, לשעבר ראש המשלחת של הסוכנות היהודית בצרפת.
בנקסי
עבודות בגדה המערבית
באוגוסט 2005 הגיע בנקסי לרמאללה יחד עם אמנים נוספים, על מנת לצייר על גבי גדר ההפרדה. בנקסי צייר תשעה ציורי-ענק על החומה, בהם מובעת הכמיהה לחופש, ומתח באתר האינטרנט שלו ביקורת על הקמתה. בדצמבר 2007 הגיע בנקסי יחד עם 15 אמני רחוב נוספים לבית לחם, שם צייר עבודות המביעות מחאה על הנוכחות הישראלית בשטחים, כגון ילדה עורכת חיפוש גופני על חייל, יונת שלום עטופת שכפ"ץ, וחייל צה"ל שעוצר חמור לבדיקת תעודות. ביקורו זה השפיע על רבים מאמני הרחוב הישראלים, ביניהם Know hope, אמן השבלונה Dede Bandaid, ואחרים.
בית המלון בבית לחם Walled Off Hotel
במרץ 2016 פתח בנקסי מלון קטן בבית לחם, שנקרא Walled Off Hotel (המלון הסגור בחומה), משום שגדר ההפרדה עוברת בצמוד לו. השם הוא משחק מילים אופייני של בנקסי על שמה של רשת מלונות הפאר וולדורף. במלון הקטן עשרה חדרים, שכולם פונים אל החומה, ומהחדרים בקומה השנייה נראה עמוד שמירה ומתחם קבר רחל שמהעבר השני. המלון גדוש ביצירותיו של בנקסי, ובכניסה ניצב קוף שימפנזה במדי נער מעלית מהודרים, כבול בשלשלת לגדר. כל חדר במלון מעוצב בסגנון שונה ומעוטר ביצירות אופייניות; באחד החדרים ציור קיר גדול של פלסטיני רעול פנים וחייל ישראלי בקסדה מנהלים קרב כריות. במלון יש גם גלריית תמונות ומוזיאון שפתוחים לציבור.
מרק אייזנברג
פעילות למען יהודי צרפת
בשנת 1995 ז'אן טיברי, ראש עיריית פריז דאז, מינה את אייזנברג לתפקיד חבר בוועדה האחראית על השבת הרכוש של יהודי פריז, שהוחרם ונהרס בשואה. בתחילת שנות ה-2000 היה ממייסדי תנועת ידידי ה-CRIF - ארגון המייצג באופן רשמי את יהודי צרפת מול ממשלת צרפת. בשנת 2006 נבחר אייזנברג לוועד המנהל של ארגון אליאנס העולמי, וב-2011 התמנה לנשיאה העולמי. משנת 2008 הוא משמש כמנכ"ל קרן גורדין, המממנת השקעות נדל"ן עבור בתי ספר יהודיים בצרפת.
בנקסי
תערוכות
את התערוכה הראשונה שלו, "אקזיסטנציאליזם", הציג בנקסי בלוס אנג'לס ב-19 ביולי 2002 בגלריה "33 1/3 Gallery". בשנת 2003 השיק תערוכה בשם "מלחמת טריטוריה" (Turf War) ובה צייר בין היתר דוגמה של טפט על גבי פיל שהוצג במיצב ששמו "מתעלמים מהפיל בחדר".
מרק אייזנברג
ספורט
אייזנברג עוסק בקידום ובפיתוח הספורט בישראל. הוא מכהן כחבר הנהלה וכסגן יו"ר איגוד האתלטיקה בישראל, והוא פועל להקמת פרויקט משותף לאיגוד האתלטיקה הצרפתי ולזה הישראלי, ולקידום ופיתוח ענף זה בישראל. בצרפת היה חבר במועצת המנהלים של ליגת האתלטיקה המקצועית הצרפתית בין השנים 2009–2013. בשנים 2010–2015 כיהן כיושב ראש מועדון הספורט Cercle Foch, הכולל מתחם ספורט ברובע ה-16 בפריז.
בנקסי
תערוכות
לאחר מכן החל בנקסי לייצר עבודות חתרניות שהתבססו על יצירות מפורסמות. בנקסי יצר גרסה משלו לציור "Water Lily Pond" מסדרת חבצלות המים של קלוד מונה, והוסיף לו אלמנטים אורבניים כגון פסולת ביוב ועגלות קניות הצפות במים, ובכך התייחס לזיהום הסביבה שיוצרת תרבות הצריכה. עבודה נוספת היא "ניצי הלילה" של אדוארד הופר, לה הוסיף בנקסי חוליגן אנגלי הלבוש בתחתוני בוקסר בדוגמת דגל הממלכה המאוחדת מטיח כיסא בחלון הדיינר וסודק את שמשתו. שני ציורי השמן הוצגו בתערוכה בלונדון בשנת 2005.
מאז הציג כמה תערוכות, כשחלק מהן הוצגו בחללים סגורים וחלק ברחובות ערים ובמתחמים נטושים.
מרק אייזנברג
חיים אישיים
אייזנברג מתגורר בירושלים. הוא נשוי ואב לשניים.
בנקסי
תערוכות
בסוף יולי 2023 תיפתח בגלאזגו בגלריה לאומנות, התערוכה Cut & Run, ממבחר חפציו האמנותיים של בנקסי, שבלונות מקוריות שבהן השתמש בעבודותיו וגם ציורו הידוע Mobile Lovers משנת 2014.
מכירה
עבודותיו של בנקסי זוכות להערכה והצלחה מסחרית רבה כאשר הן נמכרות במכירות פומביות. לדוגמה, באפריל 2007 נמכרה יצירתו "נערת חלל וציפור" במכירה פומבית במחיר של 288,000 לירות שטרלינג. ובחודש פברואר 2014 נמכר במכירה פומבית נוספת דיוקן עצמי של רמברנדט שבנקסי הוסיף לו עיני מדבקה בולטות, ב-398,500 לירות שטרלינג.
למרות הצלחתו, עבודותיו לא זוכות לחסינות מפני רשויות החוק. בחודש אפריל 2007, לדוגמה, מחקה חברת התחבורה של לונדון מקיר סמוך לתחנת רכבת תחתית את אחד מציורי הקיר הידועים של בנקסי, ציור המתאר את גיבורי הסרט "ספרות זולה" כשהם אוחזים בבננות במקום אקדחים, בנימוק שכתובות גרפיטי יוצרות אווירה של הזנחה וניוון חברתי, שמעודדת פשיעה.
בשנת 2018 קיבלה פרסום רב יצירתו של בנקסי "ילדה עם בלון" בכך שנמכרה במכירה פומבית במחיר של יותר ממיליון ליש"ט. לאחר מכירת התמונה, ולעיני הצופים באולם המכירות, נגרסה היצירה של בנקסי על ידי מגרסה שהתקין בעצמו בתוך מסגרתה. למרות גריסתה, היצירה למעשה לא ניזוקה ומומחים מעריכים שערכה הוכפל. בבית המכירות "סות'ביס" העניקו ליצירה את השם החדש "Love is in the Bin" ("האהבה בפח הזבל"). בכך שנגרסה בעת המכירה, כך כתבו בחשבון האינסטגרם שלהם, הפכה יצירתו של בנקסי ליצירת האמנות הראשונה בהיסטוריה שנוצרה 'בשידור חי', במהלך מכירה פומבית.
הסרט "יציאה דרך חנות המזכרות"
הסרט מלווה בקטעי צילומים אמיתיים של אומנות רחוב בלתי-חוקית, כאשר הבמאי הצטרף לאמנים שונים בעת פעולתם; מתראיינים בו אמני רחוב מהבולטים בארצות הברית, צרפת ובריטניה, אליהם התלווה לכאורה הבמאי בריינווש, כולל בנקסי עצמו.
זמן קצר לאחר הקרנתו עלו ספקות בדבר האותנטיות של הסרט ונטען כי האמן "שטיפת מוח" אינו קיים, והוא בעצם דמות בדויה של בנקסי עבור הסרט, שמטרתו להעביר ביקורת על עולם האומנות המודרנית ועל התמסחרות. הסרט, כך ככל הנראה, הוא מתיחה נוספת של בנקסי.
ברנרד צ'רנובילסקי
ברנרד צ'רנובילסקי (נולד ב-1 בינואר 1928) הוא פתולוג ישראלי, מחלוצי הפתולוגים בישראל העוסקים בגינקו-פתולוגיה, פרופסור אמריטוס לפתולוגיה, מנהל המכון הפתלוגי בבית החולים קפלן (1970 - 1995).
ביוגרפיה
נולד בקניגסברג (היום: "קלינינגרד"), גרמניה לסופי ויעקב צבי הכהן, אח צעיר למקס.
בשנת 1939 הגיע כילד לארץ ישראל בימי המנדט הבריטי.
צ'רנובילסקי בוגר בית ספר לרפואה של אוניברסיטת לוזאן, שווייץ בשנת 1953.
בשנת 1953 היה סטאז'ר בבית החולים היהודי בסינסינטי במדינת אוהיו.
בין השנים 1955–1957 שירת בצבא האמריקאי, בבסיס חיל האוויר בדנוור קולורדו.
בין השנים 1957–1958 התמחה בפתולוגיה ב"מרכז הרפואי בית ישראל" בבוסטון, במדינת מסצ'וסטס, ארצות הברית.
בין השנים 1959–1960 היה פתולוג בכיר ב"מרכז הרפואי בית ישראל" בבוסטון.
בין השנים 1965–1969 כיהן כפתולוג בכיר ב"Woman's Medical College" בפנסילבניה.
בין השנים 1965–1979 כיהן כפתולוג בכיר בבית החולים של אוניברסיטת פנסילבניה.
בין השנים 1970–1995 כיהן כמנהל המכון הפתולוגי בבית החולים קפלן.
בין השנים 1995–1997 היה יועץ בכיר במכון לפתולוגיה של בית החולים איכילוב, בתל אביב.
ווייסלב טנקוסיץ'
ווייסלב טנקוסיץ' (בסרבית: Војислав Танкосић; 20 בספטמבר 1880 – 2 בנובמבר 1915) היה איש צבא סרבי. יד ימינו ואיש סודו של דרגוטין דימטרייביץ'. טנקוסיץ' היה ממפקדי ארגון הטרור "היד השחורה", ונודע בשל חלקו בתכנון רצח פרנץ פרדיננד. נהרג במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ברנרד צ'רנובילסקי
ביוגרפיה
משנת 1997 עד 2018 היה המנהל הרפואי של מעבדות פתו-לאב דיאגנוסטיקה בע"מ, נס-ציונה.
ווייסלב טנקוסיץ'
ביוגרפיה
טנקוסיץ' נולד ב-20 בספטמבר 1880 בעיר רוקאלדה שבנסיכות סרביה. הוא למד בבתי ספר צבאיים ולאחר מכן התגייס לצבא סרביה. הוא התיידד עם דרגוטין דימטרייביץ' והשתתף בהפיכה בסרביה ב-1903, ולאחריה הוציא להורג את שני אחיה של המלכה דראגה מאסין. הוא סופח ל"ארגון המהפכה הסרבי" - יחידה מיוחדת אשר נועדה לבצע פעולות גרילה בתחומי האימפריה העות'מאנית לצורך שחרור קוסובו ומקדוניה מידי העות'מאנים. הוא ביצע שלל פעולות בעורף העות'מאני ואף בתוך נסיכות בולגריה, ונודע בשליטתו המעולה באנשיו. על פי המסופר כאשר פעם הם חצו עמו גשר, הוא ביקש מהם ללא כל סיבה לקפוץ מהגשר, והם קפצו ללא היסוס.
ברנרד צ'רנובילסקי
אקדמיה
בין השנים 1958–1959 היה מרצה לפתולוגיה באוניברסיטת הרווארד.
ווייסלב טנקוסיץ'
ביוגרפיה
עם פרוץ משבר בוסניה ב-1908, רצה טנקוסיץ' להרחיב את פעילויות הגרילה גם נגד האימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא הקים בתי ספר מיוחדים בסרביה אשר בהם הוכשרו מתנדבים למטרה זו. הוא גם החל לאסוף מודיעין בבוסניה והרצגובינה. עם זאת, ב-1909 הסתיים המשבר, ופעילותו של טנקוסיץ' התבררה כמיותרת. עם זאת, טנקוסיץ' לא ויתר על איחוד בוסניה והרצגובינה עם סרביה, והיה ידע בדעותיו הפאן-סלאביות. יחד עם דימטרייביץ' וקצינים קיצוניים נוספים, הקים טנקוסיץ' את ארגון הטרור "היד השחורה" (או בשמו הרשמי: "איחוד או מוות"), אשר תמך בביצוע התנקשויות בבכירים ברחבי אוסטרו-הונגריה כדי להביא לאיחוד המיוחל.
ברנרד צ'רנובילסקי
אקדמיה
בשנת 1969 התמנה כפרופסור חבר באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה.
ווייסלב טנקוסיץ'
ביוגרפיה
כאשר נסללה הדרך למלחמת הבלקן הראשונה ב-1912, החל טנקוסיץ' בהכשרת מתנדבים לפעילות גרילה בתחומי האימפריה העות'מאנית. הוא ברר את המתנדבים בקפדנות, ובין היתר דחה את גברילו פרינציפ בשל ממדי גופו הקטנים. עוד לפני פרוץ המלחמה הוא נשלח לאלבניה, שם יצר קשר עם המנהיג האלבני עיסא בולטיני ויחד עמו יצר מרד אלבני באזור מיטרוביצה בין יוני-יולי של אותה שנה. יומיים לפני פרוץ המלחמה החל טנקוסיץ' בפעילות ללא אישור מהממונים עליו, אולם כעבור שלושה ימים בלבד חבר לצבא הסרבי הסדיר.
ברנרד צ'רנובילסקי
אקדמיה
בין השנים 1970–1980 כיהן כפרופסור חבר באוניברסיטה העברית.
ווייסלב טנקוסיץ'
ביוגרפיה
ב-1914 טנקוסיץ' היה ממתכנני רצח פרנץ פרדיננד, ואף צייד בעצמו את חוליית הרוצחים. במסגרת האולטימטום של יולי, דרשו האוסטרו-הונגרים את הסגרתו של טנקוסיץ'. בשל כך, הוא נכלא באופן זמני, אולם שוחרר עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה והפלישה האוסטרו-הונגרית לסרביה. טנקוסיץ' פיקד על פלוגת מתנדבים ולחם עמה כנגד האוסטרו-הונגרים. ב-2 בנובמבר 1915, במהלך נסיגה, נהרג טנקוסיץ' ליד הכפר טרסטניק.
ברנרד צ'רנובילסקי
אקדמיה
בשנת 1980 מונה לפרופסור מן המנין בבית ספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ווייסלב טנקוסיץ'
ביוגרפיה
חייליו קברו אותו בחשאי בבית הקברות המקומי. עם זאת, האוסטרים הצליחו למצוא את הקבר והוציאו ממנו את הגופה. כתבים אוסטרים צילמו אותה, ופרסמו אותה בעיתונות תחת הכותרת "סופו של טנקוסיץ'". לימים הצליחו חייליו לשעבר להניח את ידיהם על שרידי הגופה, והעבירו אותם לאמו. היא קברה אותם בבית העלמין החדש בבלגרד ב-1922. הקבר נמצא כעת בחלקה IV, בשורה השלישית, קבר מס' 6.
ברנרד צ'רנובילסקי
אקדמיה
בין השנים 1993–1995 כיהן כפרופסור לפתולוגיה בבית ספר לרפואה באוניברסיטת ז'נבה.
צ'רנובילסקי כיהן כפרופסור אורח במרכז הגרמני לחקר הסרטן בהיידלברג, גרמניה.
לצ'רנובילסקי מעל ל־200 פרסומים בתחום הפתולוגיה הכללית והגיניקו-פתולוגיה.
חיים אישיים
צ'רנובילסקי גרוש מאשתו ד"ר הלן צ'רנובילסקי, שהייתה רופאה בכירה באנדוקרינולוגיה. היו להם שלוש בנות.
אחיו הבכור מקס צ'רנובילסקי היה שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
קיה סיד
מנועי הדור הראשון
הדור הראשון כלל שני סוגי מנועים בהספקים שונים.
מתיחת פנים שנת 2009
בתערוכת הרכב של פרנקפרוט בשנת 2009 הציגה קיה מתיחת פנים לסיד שכללה עיצוב חדיש והוספת 25 מ"מ לאורך.
יחד עם מתיחת הפנים הציגה קיה גרסה בשם קיה פרו סיד, גרסה בעלת מרכב האצ'בק עם שלוש דלתות הכוללת מנוע בנזין I4 צילנדרים בנפח 2.0 ליטרים המספק כ-143 כוחות סוס ב-6,000 סיבובים לדקה. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת ארבעה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 10.3 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 206 קילומטרים לשעה.
דור שני (2018-2012)
הדור השני יוצר בין השנים 2012–2018. הדור השני הוצג בתערוכת הרכב של ז'נבה במרץ 2012, השינויים העיקרים בין הדור השני לראשון הם העיצוב ה"מודרני" והוספת 5 ס"מ לאורך, הנמכת הגובה בס"מ והצרת הרוחב בס"מ.
היצע המנועים לא השתנה מהותית, אך רובם עברו שיפור שנועד לשפר את צריכת הדלק ולהקטין את פליטת המזהמים. הציע המנועים כולל 1.4 ו-1.6 ליטר בנזין המספקים כ-100 ו-130 או 135 כוחות סוס ומנוע דיזל בנפח 1.6 ליטר עם 110 או 128 כוחות סוס. כל הגרסאות מוצעות עם תיבת הילוכים אוטומטית או ידנית בעלת שישה הילוכים. כאשר הדיזל מוצע גם עם תיבת הילוכים רובוטית בעלת שישה הילוכים.
גרסאות הדור השני
מלבד הגרסה הבסיסית (חמש דלתות) הציגה קיה שלוש גרסאות נוספות. הראשונה, קיה סיד SW, גרסת הסטיישן לגרסה הבסיסית הכוללת היצע מנועי בנזין 1.4 ו-1.6 ליטרים המספקים כ-100 כוחות סוס (1.4 ליטרים) ו-135 כוחות סוס (1.6 ליטרים). מנוע ה-1.4 ליטרים כולל תיבת הילוכים ידנית, ומנוע ה-1.6 ליטרים כולל תיבת הילוכים ידנית או כפולת מצמדים. הסיד סטיישן כוללת גם הציע מנועי דיזל בנפח 1.4 ליטרים ו-1.6 ליטרים המספקם כ-90 כוחות סוס (במנוע 1.4 ליטרים) ו-110 כוחות סוס (במנוע ה-1.6 ליטרים) ו-128 כוחות סוס (במנוע ה-1.4 ליטרים). מנוע ה-1.4 ליטרים כולל תיבת הילוכים ידנית ושאר הגרסאות כוללת תיבת הילוכים ידנית או אוטומטית. גרסת הסטיישן הוצגה בסוף שנת 2012. השנייה, קיה פרו סיד, גרסת השלוש דלתות שהונמכה ב-40 ס"מ הכוללת מנוע בנזין בנפח 1.6 ליטרים המספק כ-135 כוחות סוס. תיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שישה הילוכים. הפרו סיד הוצגה בשנת 2013 . השלישית, קיה סיד GT ליין, גרסת בעלת עיצוב ספורטיבי שגם מציגה את יחידות ההנעה הבאות של קיה. הסיד GT ליין כוללת מנוע בנזין בנפח 1.0 ליטרים המספק כ-120 כוחות סוס. תיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שבעה הילוכים. היא הוצגה בשנת 2015.
מתיחת פנים שנת 2015
ביוני 2015 הציגה קיה את מתיחת הפנים לסיד, הכוללת עיצוב חדיש שיפור איכות הנסיעה והוספת מנוע בנזין בנפח 1.0 ליטרים המספק בין-100 ל-120 כוחות סוס. ותיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שבעה הילוכים. המנוע ותיבת ההילוכים הוצגו בגרסת הסיד GT ליין בפברואר 2015.
דור שלישי (2018-הווה)
בתערוכת הרכב של ז'נבה בפברואר 2018 הציגה קיה את הדור השלישי לסיד. הדור השלישי רחב ב-20 מ"מ ונמוך ב-23 מ"מ מהדור השני. הדור השני כלל את אותם סוגי מנועים ומנוע בנזין אחד חדש בנפח 1.4 ליטרים המספק כ-140 כוחות סוס.
בדצמבר 2020 הציגה קיה מנוע טורבו בנזין חדש בנפח 1.5 ליטרים המחליף את מנוע ה-1.4 ליטרים, המנוע החדש מספק כ-160 כוחות סוס ומיועד לקיה סיד ולאקסיד בלבד.
גרסאות הדור השלישי
מלבד הגרסה הבסיסית הציגה קיה חמש גרסאות נוספות. הראשונה, קיה סיד SW, גרסת הסטיישן הוצגה במרץ 2018. היא כוללת תא מטען בנפח 600 ליטרים. בתחום המנועים גרסת הסטיישן מוצעת עם אותם מנועים כמו בגרסה הבסיסית. השנייה, קיה פרו סיד, גרסה שבעבר הייתה בעלת מרכב האצ'בק בעלת שלוש דלתות מהדור השלישי קיה שינתה את מרכב הפרו סיד לחמש דלתות פאסטבק (שוטינג ברייק) הכוללת שלושה מנועים שתיים בנזין ואחד דיזל, מנועי הבנזין בנפחי 1.0 ו-1.4 ליטרים המספקים כ-120 ו-140 כוחות סוס, מנוע הדיזל בנפח 1.6 ליטרים המספק כ-136 כוחות סוס. גרסת הפרו סיד הוצגה בספטמבר 2018. השלישית, קיה סיד GT, גרסת הביצועים הגבוהים לגרסת הפרו סיד הכוללת עיצוב ספורטיבי ומתלים המתאימים למכונית ספורט, היא כוללת מנוע טורבו בנזין בנפח 1.6 ליטרים המספק כ-204 כוחות סוס. גרסת הסיד GT הוצגה יחד עם גרסת הפרו סיד. הרביעית, קיה אקסיד, גרסת השטח/פנאי בעלת מרכב קרוסאובר הכוללת עיצוב קופה ושלושה מנועי טורבו בנזין ושני מנועי דיזל מנועי הבנזין בנפחי 1.0 ו-1.4 ו-1.6 ליטרים המספקים כ-120 ו-140 ו-204 כוחות סוס. מנועי הדיזל בנפח 1.6 ליטרים המספק כ-115 או 136 כוחות סוס. גרסת האקסיד הוצגה ביוני 2019. החמישית, קיה סיד היברידית פלאג אין, גרסה בעלת הנעה היברידית נטענת לקיה סיד סטיישן ולקיה אקסיד בלבד. מערכת ההנעה משלבת בין מנוע בנזין בנפח 1.6 ליטרים המספק כ-80.4 כוחות סוס ומנוע חשמלי המספק כ-60.6 כוחות סוס וסוללת ליתיום יון בקיבולת 8.9 קילוואט שעה המספקת טווח נסיעה חשמלי של 60 קילומטרים. הגרסה היברידית הוצגה בספטמבר 2019.
מתיחת פנים שנת 2021
בתחום ההנעה הסיד החדשה כוללת את היחידות ההנעה החדשות של קיה, מנוע ה-1.5 ליטר טורבו 160 כ"ס, מנוע ה-1.0 ליטר טורבו 120 כ"ס, מנוע הדיזל 1.6 ליטר 136 כ"ס. לדגמי הביצועים, סיד GT ופרו-סיד GT יש מנוע 1.6 ליטר טורבו 204 כ"ס. לכל המנועים מערכת מיקרו היברידית 48 וואט המסייעת בצריכת הדלק.
מחוץ לאירופה
קיה סיד נמכרת באירופה, טורקיה, ישראל ודרום אפריקה. בדור השני נמכרה הסיד גם ברוסיה וקזחסטן. משנת 2010 נמכרת גם במרוקו. בשנת 2014 מכרה קיה את גרסת הפרו סיד למשך שנתיים בלבד באוסטרליה וניו זילנד.
מכירות בישראל
נתוני מכירות בישראל על פי נתוני קארזון :
צנזורה על השמעת שירים בישראל
במשך השנים הוטלה בישראל צנזורה ממשלתית או עצמית על השמעה של שירים מסוימים בשידורי הרדיו בישראל, ובהמשך במידה מועטה גם בשידורי הטלוויזיה בישראל בשל תוכנם. הצנזורה הוטלה בעיקר מטעמים אלה:
צנזורה על השמעת שירים ברדיו
להלן רשימה של שירים שנאסרו להשמעה בתחנות הרדיו:
תחנות רדיו חרדיות
תחנות הרדיו החרדיות נוהגות להשמיע שירים של אמנים גברים דתיים בלבד.
מפרץ מקסיקו
חופיו המזרחיים, הצפוניים והצפון-מערביים של המפרץ מצויים בחוף המפרץ של ארצות הברית (המדינות: פלורידה, אלבמה, מיסיסיפי, לואיזיאנה, וטקסס שבארצות הברית); חופו הדרום-מזרחי של המפרץ מצוי במקסיקו (במדינות: טמאוליפס, וראקרוס, טבסקו, קמפצ'ה, יוקטן, וקינטנה רו). בדרומו, גובל המפרץ בקובה. המפרץ מתחבר לאוקיינוס האטלנטי דרך מצרי פלורידה שבין ארצות הברית וקובה, ואל הים הקריבי דרך תעלת יוקטן שבין קובה ומקסיקו.
נתונים גאוגרפיים
שטחו של מפרץ מקסיקו 1.6 מיליון קמ"ר. חלקו הדרומי של המפרץ מצוי באזור האקלים הטרופי. הנקודה העמוקה ביותר במפרץ היא תהום סיגסבי שעומקה 4,384 מטרים. בשל המעבר הצר המקשר בין המפרץ לאוקיינוס האטלנטי, בדומה לים התיכון אין כמעט הבדלי גאות ושפל במפרץ.
לאורך חופי המפרץ מספר רב של מפרצים קטנים, שהגדול בהם הוא מפרץ קמפצ'ה (במקסיקו). מספר רב של נהרות זורמים אל המפרץ, העיקרי בהם הוא נהר המיסיסיפי.
צמחייה ובעלי חיים
המים הקרים העולים מהתהומות מעודדים צמיחת פלנקטון המשמש מזון לסוגים רבים של דגים קטנים, חסילונים ותמנונים.
פעילות כלכלית
בשל היות המפרץ רדוד, לאורך החוף מספר רב של אסדות קידוח נפט (למשל במפרץ קופאנו). מימי המפרץ הרוויים דגים מאפשרים אתרי דיג רבים (בעיקר דיג חסילונים וצדפות).
ערי הנמל העיקריות לחוף המפרץ הן: טמפה, סיינט פיטרסברג, פנסקולה, מוביל, ניו אורלינס, בומונט, ויוסטון (כולן בארצות הברית); טמפיקו, טוקספאם, וראקרוס, ומרידה (במקסיקו); והוואנה (בקובה).
היסטוריה
לפני 65 מיליון שנה פגע באזור אסטרואיד. משערים שאסטרואיד זה הביא להכחדת הדינוזאורים.
המתיישבים הראשונים שהתיישבו לחופי המפרץ היו אינדיאנים. במהלך ההתיישבות האירופאית באמריקה הפך האזור לאתר של מאבקי שליטה בין צרפת, ספרד ובריטניה.
זיהום
בשל אתרי התעשייה הרבים (בעיקר תעשיית הנפט) לחופי המפרץ הזדהמו מימי המפרץ (כמויות החנקן והאשלג הכפילו את עצמן מאז שנות ה-50 של המאה ה-20). זיהום זה מביא למותם של צמחי הפלנקטון במפרץ ולהפחתה בכמות הדגים. מותם של הצמחים מביא להפחתה בכמות החמצן שבמים ולאזורים נרחבים (18,000 קמ"ר) של היפוקסיה בהם אין בעלי חיים וצמחים בים.
אסון דליפת הנפט
באפריל 2010 החלה דליפת נפט במפרץ כתוצאה מהתפרצות באר נפט תת-מימית. הדליפה, אשר נחשבת כיום לאסון הסביבתי הגדול ביותר בהיסטוריה, נמשכה כ-3 חודשים, ובמהלכה נשפכו לים מאות מיליוני ליטרים של נפט. מומחים חוששים כי בשל גורמים כגון הרעלת נפט והידלדלות החמצן, הדליפה עלולה לגרום לאסון סביבתי מתמשך אשר יפגע בתעשיית הדיג במפרץ מקסיקו, בתעשיית התיירות בחופי מפרץ מקסיקו ובבתי הגידול של מאות מיני ציפורים.
סוסנובה
סוסנובה (באוקראינית: Соснове; בפולנית: Ludwipol, לודביפול) היא עיירה במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, על גדת נהר סלוץ', בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
ראשיתה של סוסנובה, שנקראה עד התקופה הסובייטית בשם לודביפול, בכפר בבעלות משפחת אצולה פולנית. במחצית השנייה של המאה ה-19 התפתח היישוב, והוקם בו בית חרושת לנייר.
יהודי העיירה
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-900 יהודים, כשלושה רבעים מתושביה, והתקיימו בה פעילות ציונית ובית ספר עברי. עם הכיבוש הסובייטי של האזור בספטמבר 1939 נאסרה פעילות זו.
ב-6 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ובו ביום ערכו אוקראינים מקומיים פוגרום ביהודיה, תוך אונס נשים. לאחר מספר ימים הוצאו להורג 8 יהודים מהעיירה שהואשמו בקומוניזם. בד בבד הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, חובת תשלום סכומי כופר וחובת ביצוע עבודות כפייה.
ב-13 באוקטובר 1941 רוכזו כ-1,500 יהודי העיירה בגטו שהוקם בה. תוכנית בריחה של יהודי הגטו לא צלחה, וחלק מחברי קבוצת מחתרת יהודית מהגטו שהצליחה להימלט ליערות הסביבה נרצחו בידי פרטיזנים אוקראינים.
ב-25 בספטמבר 1942 נערכה בגטו שבעיירה אקציית חיסול, בה נרצחו רוב יושביו ביער סמוך. בשעת האקציה הצליחו חלק מיהודי העיירה להימלט ליערות הסביבה, ולחבור ליחידות פרטיזנים סובייטיות.
יעקב שמלה
יעקב שֶׁמלָה (1858 – 1938) היה עיתונאי, סופר, מתרגם ואמן מלאכה יהודי-תוניסאי.
קורות חיים
שמלה נחשב לאחד מחלוצי תנועת ההשכלה היהודית בצפון אפריקה. במאמריו בעיתונות, בספריו ובקשריו עם דור צעיר של עיתונאים ומשכילים, הוא עשה רבות כדי להפיץ את עקרונות ההשכלה בקרב הדור הצעיר. הוא שימש בנוסף לעיסוקו העיתונאי כנציג של מתדיינים בפני בית הדין הרבני בתוניס והיה מצוי היטב בהלכות הדת והמסורת. קריאתו הייתה לעריכת "תיקונים בדת ללא ערעור על הדת" ("תצליחאת פי אלדין, מן ג'יר מא יתמס אלדין"), קריאה שרכשה לו מתנגדים שהאשימוהו בהתרחקות מהדת.
אחד ממפעליו הספרותיים הגדולים ביותר של שמלה היה תרגום מפורסם של הספר "הרוזן ממונטה כריסטו" מצרפתית לערבית יהודית. התרגום הושלם ויצא לאור בדפוס בתוניס בשנת 1889 וכלל 7 כרכים עם סך כולל של 1,536 עמודים. הספר זכה לפופולריות רבה בקרב יהודי תוניס. עוד הוא תרגם ספר עלילתי על האינקוויזיציה וגירוש ספרד מאת הסופרת גרייס אגילר, והוציא אותו לאור בשם "אליהוד פי ספאניה" (תוניס, 1889).
מלבד תרגומים אלה, שמלה היה סופר פורה בזכות עצמו. ספריו כוללים את "אלחֶלה ואלעשק" (הערמומיות והאהבה; תוניס, 1916), "עשק והג'ראן ומכאלפת אלאדייאן" (תוניס, 1916) ו"צדור אלאחראר קבור אלאסראר" ('לבות בני-החורין קברות הסודות'; סוסה, חש"ד) וכן סיפורים קצרים אשר פרסם מעל כתבי העת השונים שערך. יצירותיו הספרותיות כללו גם הן מסרים משכיליים רבים.
בכתביו העיתונאיים והספרותיים הוא ייצג זרם בספרות היהודית-תוניסאית שראה בערבית ספרותית כשפה גבוהה ומכובדת יותר לכתיבה מאשר ערבית יהודית מדוברת. כך כתביו היו מאופיינים בשימוש מצומצם במילים שאולות מעברית ומדיאלקט הערבית המדוברת ודומים יותר לערבית ספרותית (הכתובה באותיות האלפבית העברי). במקרים שבהם השתמש במילים שלא היו נפוצות בערבית היהודית המדוברת, נהג לציין בסוגריים את משמעות המילה בצרפתית או איטלקית (באותיות עבריות). על כך עיתונים מתחרים, כגון "אלנחלה" בעריכת העיתונאי היהודי מסעוד מעארך, שלחו חִצי ביקורת כלפיו, וטענו כי שפתו קשה לקריאה עבור קהל הקוראים.
בנוסף לשאר פעילויותיו, היה שמלה ידוע בתור אמן מלאכה העוסק בקדרות בשיטות עתיקות שהיו מקובלות בקרב יהודי תוניסיה אך הלכו ונעלמו משימוש באותה תקופה. הוא אף הקים בית מלאכה מקומי וייצר כלי חרס וקרמיקה שריהטו הרבה ממבני הקהילה היהודית, כולל בית כנסת גדול באי ג'רבה.
שמלה זכה מהממשל הצרפתי למספר אותות כבוד על פעליו השונים, בהם Chevalier de l'Académie ואביר לגיון הכבוד (1926).
שמלה נפטר בשנת 1938, ונזכר כאחד מחלוצי העיתונאות והספרות בערבית יהודית בתוניסיה. העיתונאי והסופר דניאל חג'אג' מתאר בהרחבה בחיבורו על הספרות היהודית-תוניסאית את האבל ששרר בקהילה היהודית לאחר פטירתו של שמלה, ומרבה לשבח ולקלס את הנפטר, את כתיבתו וכישרונו הרטורי.
שמלה היה אב לארבעה ילדים, כמה מהם סייעו לאביהם באמנות המלאכה והמשיכו לעסוק בכך גם בהמשך חייהם. עד היום בין צאצאיו אומני קרמיקה החיים בצרפת.
Say So
Say So (בעברית: אומר\ת כך) הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפרית האמריקאית דוג'ה קאט, מתוך אלבום האולפן השני שלה, Hot Pink. השיר יצא לאור ב-28 בינואר 2020, על ידי חברות התקליטים קימוסבי רקורדס ו-RCA רקורדס, כסינגל החמישי מתוך האלבום.
שריל בנטוב
שריל בנטוב (נולדה ב-1960) היא אשת המוסד לשעבר, הידועה כ"סינדי" הסוכנת אשר סייעה בלכידתו של מרדכי ואנונו והבאתו לדין.
JSD Band
JSD Band הייתה להקה סקוטית של מוזיקת פולק-רוק קלטית שפעלה בעיקר בבריטניה בשנים 1974-1969 ושוב לזמן קצר בשנים 1998-1997. הלהקה הוציאה לאור חמישה אלבומים, וסינגלים רבים ומהדורות מיוחדות. כמו אצל להקות דומות בתקופתם, במוזיקה שלהם בלט היסוד הסקוטי בשימוש בחומר המוזיקלי המסורתי ובסגנון הנגינה ובכלים. הרכב הלהקה היה: מאוחר יותר: