cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מאבקי השבת בירושלים
מאבקים על פתיחת בתי קולנוע
ב-1987 ניהלה עיריית ירושלים הליכים משפטיים בבית משפט השלום בעיר נגד בעליהם של בתי הקולנוע "אורנע" ו"בית אגרון", על שפתחו את בתי הקולנוע בניגוד להוראות חוק העזר המקומי. ב-22 בנובמבר אותה שנה זיכתה השופטת אילה פרוקצ'יה את הנאשמים. פרוקצ'יה קבעה בפסק דינה כי מטרתם של חוקי העזר הנוגעים לפתיחה וסגירה של בתי עסק היא להגשים מטרות של סדר ציבורי וחיי עיר תקינים ולא לקבוע לתושבי העיר תוכני חיים. מאחר שחוק העזר נחקק במטרה "לשוות לשבת בירושלים צביון ברוח ההלכה ולמנוע חילול שבת על פי מושגיה", וכל זאת תוך פגיעה בזכויות של הציבור החילוני – הרי שאין לו תוקף, והוא בטל. בעקבות הפסיקה תוקנה פקודת העיריות בחוק שזכה לכינוי "חוק ההסמכה", בו הוסמכו הרשויות המקומיות לקבוע הוראות הנוגעות לפתיחה וסגירה של בתי עסק בימי מנוחה גם "בהתחשב בטעמים שבמסורת דתית".
כיכר זופניק
בתאריך 11 באוגוסט בשנת 2023, עם תחילתו של קו האוטובוס "סופ"שבת" אשר פועל בשבתות וחגים, פרסמה העדה החרדית בירושלים כרזות בבתי כנסת מרכזיים בעיר על הפגנה "כנגד רמיסת השבת" כלשונם ביום השבת הקרוב.
כביש רמות
במהלך שנות ה-80 נודע כביש 436 בכינוי 'כביש המריבה', בשל הפגנות של חרדים שאירעו במקום כנגד נסיעה בכביש בשבתות, משום שהוא עובר בסמוך לשכונות החרדיות סנהדריה ועזרת תורה. מאידך, חילונים התנגדו לכך, כיוון שבאותה עת היה הכביש הקשר היחיד בין שכונת רמות לבין מרכז ירושלים.
לאחר שנפתח בסוף שנת 1987 ציר חלופי משכונת רמות לשכונת הגבעה הצרפתית ולמרכז ירושלים ('דרך יגאל ידין'), שככו המחאות והוחלט כי הציר יהיה סגור בשבתות משכונת סנהדריה דרומה, אך יישאר פתוח משכונת רמות להר חוצבים ו'דרך יגאל ידין'. במהלך השנים האחרונות נפתח שוב הכביש בשבתות בשנית.
חניון ספרא וקרתא
בתחילת חודש יוני 2009 הורה ראש עיריית ירושלים, ניר ברקת, על פתיחת החניון העירוני ספרא לחניית כלי רכב בשבת. בעקבות ההודעה התאספה בשבת, 6 ביוני 2009, הפגנת מחאה מול בניין עיריית ירושלים, בהשתתפות אלפי חרדים, אשר התעמתו עם שוטרים במקום. מיידוי אבנים על ידי המפגינים, נפצעו שישה שוטרים.
בעקבות ההפגנות החליט ברקת לסגור מחדש את חניון ספרא, אך במקביל, בשבתות ה-27 ביוני וה- 4 ביולי, פתח את חניון קרתא, הסמוך לשער יפו, מה שגרר בשבת, 27 ביוני מחאה שקטה בדמות תפילה המונית בליל שבת שהתקיימה בכביש בר-אילן, ובה השתתפו עשרות אלפי חרדים, כשבנוסף לחוג העדה החרדית, הצטרפו גם חוגים נוספים בהם גם ספרדיים וליטאיים. בשבת שלאחר מכן התקיימו הפגנה שקטה בשבת, מטעם העדה החרדית, ובמקביל הפגנה מהצד החילוני כתמיכה בפתיחת החניון. ב-8 בספטמבר 2009 קיימה העדה החרדית עצרת מחאה ברחוב מאה שערים נגד פתיחת החניון, שבה השתתפו כאלפיים ילדים כשהם לובשים שק. בשבת הסמוכה לפתיחת החניון יצאו אלפים מאנשי העדה החרדית להפגין כנגד פתיחתו. המפגינים ניסו לשכב מתחת לגלגלי מכוניות, יידו אבנים וינפצו שמשות של כלי רכב. ב-25 באוקטובר 2009 הפגינו אלפי חרדים במקום לאחר תפילות ליל שבת, ועשרות שוטרים נפצעו. למחרת חזרו המפגינים למקום לאחר התפילה, להפגנות שנמשכו עד מוצאי שבת.
מאבקים על פתיחת מסעדות ופאבים בשבת
המאבק לפתיחת מסעדות בשבת היה שונה מהמאבק לפתיחת פאב או בית קולנוע בשבת, משום שבישול בשבת מטריף את הכלים וגורם לשלילת תעודת הכשרות של המסעדה. משמעותה של שלילת תעודת הכשרות היא שלקוחות דתיים ומסורתיים רבים לא יאכלו בה גם בימי חול. בשנת 1986, כחלק מהמאבק בהנהגת ארנן יקותיאלי לפתיחת בתי קולנוע בשבת, נפתחו גם רוב הברים בשכונת נחלת שבעה בשבת, אולם המסעדות שנפתחו בשבת לא היו מרוכזות באזור מסוים ולא משכו תשומת לב רבה כמו בתי הקולנוע והברים.
כריסטיאן השמיני, מלך דנמרק
כריסטיאן השמיני, מלך דנמרק (בדנית: Christian VIII; 18 בספטמבר 1786 – 20 בינואר 1848) היה מלך דנמרק מ-1839 ועד למותו ומלך נורווגיה תחת השם כריסטיאן פרדריק (בנורווגית: Christian Frederik) ממאי ועד אוקטובר 1814.
ילדותו
כריסטיאן נולד ב-18 בספטמבר 1786 בקופנהגן, והיה בנם הבכור של פרדריק, נסיך הכתר של דנמרק ונורווגיה ושל רעייתו, סופיה פרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שוורין. סבו וסבתו היו פרדריק החמישי, מלך דנמרק ואשתו השנייה, יוליאנה מריה מבראונשווייג-וולפנביטל. כריסטיאן ירש את תכונותיה הטובות של אמו המוכשרת, ונאמר שאופיו החביב והידידותי הפכו אותו לאהוד ביותר בקופנהגן.
נישואיו הראשונים
נישואיו הראשונים של כריסטיאן היו עם בת דודו שרלוטה פרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שוורין. השניים נישאו בלודוויגסולסט שבגרמניה ב-21 ביוני 1806. שרלוט פרדריקה הייתה בתם של פרידריך פרנץ הראשון, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ושל רעייתו לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג. בנם הבכור היה כריסטיאן פרדריק שמת בלידתו ב-8 באפריל 1807. בנם השני היה לימים פרדריק השביעי, מלך דנמרק. הנישואים הסתיימו ב-1810 בגירושים, לאחר ששרלוט פרדריקה הואשמה בניאוף.
מלך נורווגיה
במאי 1813, כיורש העצר של הממלכות של דנמרק ושל נורווגיה, נשלח כריסטיאן כסטאדהאודר (stattholder, הנציג הבכיר ביותר של מלך דנמרק בטריטוריות שמעבר לים) לנורווגיה כדי לקדם את נאמנותם של הנורווגים לבית אולדנבורג, שניזוקה קשות מהתוצאות ההרסניות של ההשפעה של מזלו הרע של נפוליאון בונפרטה על פרדריק השישי, מלך דנמרק. כריסטיאן עשה באופן אישי כמיטב יכולתו כדי לחזק את הקשרים בין הנורווגים לבין בית המלוכה הדני. למרות שמאמציו נתקלו בהתנגדותם של תומכי האיחוד עם שוודיה, הוא הציב את עצמו בראש תומכי העצמאות הנורווגית לאחר הסכם קיל ואילץ את המלך לוותר על נורווגיה לטובתו של מלך שוודיה. ב-16 בפברואר 1814 הוא נבחר על ידי אספת האצולה הנורווגית להיות עוצר הממלכה. בחירה זו אושרה על ידי האספה המכוננת הנורווגית שהתכנסה באיידסוולד ב-10 באפריל וב-17 במאי נחתמה החוקה וכריסטיאן נבחר פה אחד לתפקיד מלך נורווגיה תחת השם כריסטיאן פרדריק.
לאחר מכן ניסה כריסטיאן לעניין את המעצמות האירופאיות בעניינה של נורווגיה, אך ללא הצלחה. עקב הלחץ שהופעל עליו מצדן של המעצמות ליצור איחוד בין נורווגיה לבין שוודיה, בהתאם לתנאי הסכם קיל ולשוב לדנמרק, הוא השיב שכמלך חוקתי, הוא לא יכול לעשות דבר ללא ההסכמה של הפרלמנט, שלא יוכל להתכנס עד שיופסקו מעשי האיבה מצידה של שוודיה.
שוודיה סירבה לתנאיו של כריסטיאן ובמערכה צבאית קצרה, הובס הצבא הנורווגי על ידי כוחותיו של נסיך הכתר השוודי קרל יוהאן. המערכה הקצרה הסתיימה בחתימתה של אמנת מוס ב-14 באוגוסט 1814. על פי תנאי מסמך זה, העביר המלך כריסטיאן פרדריק את סמכויותיו אל הפרלמנט הנורווגי ואז התפטר מתפקידו ושב לדנמרק. לאחר מכן אישר הפרלמנט את התיקונים הנחוצים בחוקה כדי לאפשר איחוד פרסונלי עם שוודיה וב-4 בנובמבר נבחר קרל השלושה עשר, מלך שוודיה כמלך החדש של נורווגיה.
השיבה לדנמרק
ב-22 במאי 1815, לאחר שובו לדנמרק, נשא כריסטיאן לאישה את רעייתו השנייה, קרולינה אמליה, נסיכת שלזוויג הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, בתה של לואיזה אוגוסטה, נסיכת דנמרק, אחותו היחידה של פרדריק השישי, מלך דנמרק.
השניים היו חשוכי ילדים וחיו בהתבודדות יחסית כמנהיגים של החברה לספרות ולמדע של קופנהגן עד עלייתו של כריסטיאן לכס המלכות הדני. השקפותיו הדמוקרטיות של כריסטיאן הפכו אותו לאישיות בלתי רצויה בחצרות בתי המלוכה האירופאים, כולל זה של דנמרק. רק ב-1831 העניק המלך פרדריק השישי לכריסטיאן מושב במועצת הממלכה.
מלך דנמרק
ב-13 בדצמבר 1839 עלה כריסטיאן לכס המלכות הדני ככריסטיאן השמיני. למפלגה הליברלית היו תקוות ל"מעניק החוקות", אך הוא אכזב את מעריציו כאשר דחה בהתמדה כל מיזם ליברלי. רפורמות מנהליות היו היחידות שאותן הוא יכול היה להבטיח. בגישתו כלפי אי השקט הלאומי בדוכסויות של שלזוויג והולשטיין הוא נראה לעיתים קרובות הססן ולא שלם עם עצמו, מה שגרם לפגיעה במעמדו שם. רק ב-1846 הוא העניק את תמיכתו לרעיון ששלזוויג תהפוך להיות טריטוריה דנית.
כמה היסטוריונים וביוגרפים מאמינים בכל אופן, שכריסטיאן היה מעניק לדנמרק חוקה חופשית אם היה מאריך ימים ומילותיו האחרונות שתועדו היו "לא עשיתי זאת" (בדנית: Jeg nåede det ikke).
כריסטיאן המשיך כמו קודמו להיות פטרון של האסטרונומיה, העניק מדליות זהב לרגל גילויים של כוכבי שביט על ידי טלסקופ ותמך כספית בהיינריך כריסטיאן שומאכר בהוצאה לאור של כתב העת המדעי Astronomische Nachrichten.
בראותו שבנו החוקי היחידי, מי שלימים ימלוך כפרדריק השביעי, לא מסוגל להעמיד יורשים, החל כריסטיאן לדאוג לסידורים להבטחת סדר הירושה הדני. כתוצאה מכך נבחר מי שלימים ימלוך ככריסטיאן התשיעי כיורש העצר, בחירה שהייתה לרשמית עם חקיקת חוק חדש ב-31 ביולי 1853 לאחר שנחתם הסכם בינלאומי בלונדון.
כריסטיאן השמיני מת מאלח דם ב-1848 בארמון אמיליאנבורג ונטמן בקתדרלת רוסקילדה. בנוסף לבנו היחיד, פרדריק השביעי, מלך דנמרק, היו לו עשרה ילדים מחוץ לנישואים, שהוא הקפיד לדאוג לעתידם.
סבא
סְבָא הייתה ממלכה עתיקה שהתקיימה בדרום-ערב (תימן של ימינו) וחבש באתיופיה - ובשיאה שלטה מעבר לגבולות תימן וחבש, גם על, צפון סומליה, ג'יבוטי, מזרח סודאן ומערב ערב הסעודית ועומאן ואריתריאה.
היסטוריה
תאריך תחילתה של ממלכת סבא אינו ידוע ונתון במחלוקת. לדעת הארכאולוג קנת' קיטשן נוסדה הממלכה בסביבות שנת 1200 לפנה"ס, בעוד ישראל פינקלשטיין וניל אשר סילברמן מעריכים שהחלה לשגשג רק מתחילת המאה ה-8 לפנה"ס והלאה. עד המאה ה-1 לפנה"ס הייתה סבא ממלכה ריבונית, אז נכבשה על ידי ממלכת חמְיָר; מאוחר יותר זכתה שוב בעצמאותה אך נכבשה שוב על ידי חמיר במאה ה-3 לספירה. בירת הממלכה הייתה העיר מַאְרִיבּ ממזרח לצנעא של ימינו. הממלכה בראשיתה הייתה ממוקמת באזור מדברי הנקרא סייהד (צייהד) המזוהה עם אזור רמלת סבתין במרכזה של תימן. ממלכת סבא הוקמה על ידי עמים דוברי שפות שמיות דרומיות בדרום-ערב, שהקימו במקביל מספר ממלכות: סבא גבלה בצפון במעין במערב בים סוף ובמזרחה בקתבאן.
כמו שכניה, גם סבא הייתה ממלכה חשובה בתחום המסחר של אותה התקופה, וייצאה תבלינים רבים בייחוד לבונה ומור.
בין הממצאים הארכאולוגיים שהותירה אחריה סבא יש כתובות רבות בכתב דרום ערבי, בהן תבליטים באבן בכתב המונומנטלי "מוסנד", ומסמכים יומיומיים חרוטים בעץ בכתב המחובר "זַבּוּר".
מפני ששכנה סמוך לים סוף, יצאה סבא למסעות כיבוש והרחיבה את תחומי שליטתה לאריתריאה ולצפון אתיופיה של היום. תושבי סבא היגרו בהמוניהם לאזור אתיופיה והשפיעו תרבותית ודמוגרפית על ממלכת דעמת ששכנה באזור. מהגרים אלו הם ככל הנראה הסיבה העיקרית להתמוטטות ממלכת דעמת במהלך מאה ה-5 לפנה"ס. לאחר התמוטטות ד'אמט וירידת קרנה של סבא, עקב לחימות בלתי פוסקות כנגד שכנותיה בתימן, היגרו תושביה בהמוניהם לאזור הרמה האתיופית. תושבים אלו, נודעו בהמשך בשם חבשים, והם שהקימו את ממלכת אקסום במאה ה-1 לפנה"ס. ממצאים תורשתיים ראשוניים תומכים בסברה כי אוכלוסיות אנושיות נדדו על פני מצר באב אל מנדב בין חצי האי ערב לבין קרן אפריקה, דבר המוכיח את ההשפעה התרבותית-דמוגרפית של סבא באזור אתיופיה של ימינו.
סבא במקרא
סבא נזכר לראשונה בפרשת נח כראשון מבין חמשת ילדיו של כוש בן חם: באותו מקור מזוהה שבא כבנו של רעמה, אחיו של סבא. שד"ל מוצא עוד שני אזכורים לסבא בספר ישעיהו ואחד ב של ספר תהילים:
ובמזמור ע"ב בתהילים נזכרים מלכי שבא לצד מלכי סבא:
כפי שמעיר שד"ל, לא ודאי הזיהוי בין שבא הנזכר כאן לבין שבא בן רעמה הנזכר בפרשת נח כאחיינו של סבא בן כוש. זאת מאחר ששתי דמויות נוספות נזכרות בספר בראשית בשם שבא:
א. שבא בן יקטן - במורד פרשת נח, כאחד משלוש עשרה הצאצאים של יקטן בן עבר:
ב. שבא בן יקשן - בסוף פרשת חיי שרה כבנו של יקשן, שהוא בנם של אברהם וקטורה.
מכאן שלפי ספר בראשית, סבא בן כוש ושבא בן רעמה הם מצאצאי חם ואילו שבא בן יקטן הוא עברי ושבא בן יקשן הוא מבני אברהם. ריבוי הדמויות המכונות סבא או שבא מתיישב עם ריבוי המחוזות המכונים סבא או שאווה - בתימן, באתיופיה ובזנזיבר של ימינו.
מרק ביברשטיין
מרק ביברשטיין (בפולנית: Marek Bieberstein; ? - 14 במאי 1944) היה ראש היודנראט הראשון בקרקוב.
עוד בטרם מלחמת העולם השנייה היה מורה ואיש ציבור בולט בקהילה היהודית בעיר קרקוב. יומיים לאחר כיבוש העיר, ב-8 בספטמבר 1939, התפרצו לביתו אנשי אס אס ובידם כתב מינוי לראשות היודנראט. הוא הצטווה למנות תוך יומיים 12 חברי יודנראט ולהציגם לאישור משטרת הביטחון הגרמנית.
במסגרת תפקידו כפוי הטובה, ביברשטיין עשה רבות כדי להקל על היהודים. עזר לנזקקים והתערב בשחרור בני הקהילה שנתפסו על ידי הגרמנים. ביברשטיין סולק מתפקידו במאי 1940, עם פקודת הגירוש הראשונה של הנס פרנק והוחזק בכלא בטרנוב עד סוף יולי 1942. הוא נכלא לאחר שהואשם בעבירה של קבלת שוחד. הסיבה האמיתית למאסרו הייתה אי עמידה במכסת היהודים שאותם נדרש לגרש מקרקוב, לרוב לכפרים ועיירות מהסביבה. בעוד הנאצים אישרו רק ל-15,000 יהודים להישאר בעיר, ביברשטיין אישר ל-21,000 יהודים להישאר.
עם שחרורו מהכלא חזר לגטו במצב בריאותי ירוד ולאחר מספר שבועות הועבר עם משפחתו למחנה פלאשוב שם נרצח על ידי הנאצים.
אחיו היה ד"ר אלכסנדר ביברשטיין, מנהל בית החולים בגטו קרקוב.
פיגוע הדקירה ברחוב הגיא
פיגוע הדקירה ברחוב הגיא הוא פיגוע דקירה שבוצע ברחוב הגיא שברובע המוסלמי ב בירושלים ב-3 באוקטובר 2015, בו רצח מחבל פלסטיני את הרב אהרן בנט ונחמיה לביא בדקירות סכין ופצע גם 2 יהודים נוספים באורח בינוני קשה. המחבל, בן 18 מרמאללה, נורה ונהרג.
צוואר בקבוק
צַוואר בקבוק הוא המשאב או גורם הייצור המאלץ (או מגביל), במערכת בעלת אילוץ פנימי. למשאב זה קיבולת (יכולת ייצור) קטנה מזו הנדרשת, כך שהוא אינו מסוגל לבצע את כל המשימות המוטלות עליו, ומגביל את ביצועיה הכוללים של המערכת. התפוקה הכוללת של מערכת זו תהיה שווה לתפוקת משאב צַוואר הבקבוק.
אילוץ פנימי הוא אילוץ המגביל את תפוקת מערכת ונמצא בתוכה, להבדיל מאילוץ חיצוני, המגביל אף הוא את תפוקת המערכת, אך הוא חיצוני לה, למשל מערכת שהביקוש לתפוקתה קטן מיכולת הייצור שלה. למערכת שלה יש אילוץ חיצוני, אין צַוואר בקבוק.
מקור השם
המושג נלקח בהשאלה מצַוואר הבקבוק במשמעותו הפיזית הפשוטה: צַווארו של הבקבוק צר מגוף הבקבוק, ולכן מגביל את תנועת הנוזל היוצא מהבקבוק. תחילה שימש המושג לתיאור נתיב תנועה שנעשה צר, ולכן התנועה בו, בדומה לתנועת הנוזל בצַוואר הבקבוק, מואטת. בהמשך הורחבה המטפורה לשימוש כללי יותר המתואר בפתח ערך זה, כלומר לכל מצב שבו רכיב מסוים מגביל את ביצועיה הכוללים של המערכת.
הנדסה וניהול
התייחסות לצוואר בקבוק נעשית בעיקר בתחומים של ניהול והנדסה:
להסרתו של צוואר בקבוק מקובלות דרכים אחדות:
לעיתים הסרתו של צוואר בקבוק מסוים איננה פותרת את הבעיה המערכתית, אלא גורמת לנדידת צוואר הבקבוק לרכיב אחר.
בבסיס התאוריה הניהולית ניהול לפי אילוצים של אליהו מ. גולדרט עומד הטיפול בצוואר הבקבוק. גולדרט מגדיר את האילוץ כ"מכונת הכסף של הארגון" שכן הוא ורק הוא קובע את התפוקה הכוללת. שיטתו קובעת כי ראשית יש למצות את האילוץ ולהפיק ממנו את המרב, במקביל יש להכפיף את כל המערכת לאילוץ ולבסוף ניתן להחליט אם להגדיל את הקיבולת של האילוץ. בכל מקרה יש להקפיד שלא להיכנע לאינרציה ולעבור לטפל באילוץ הבא מיד כאשר הוא נוצר.
גולדרט אינו מפריד בין אילוץ פנימי לחיצוני וקורא לשוק צוואר בקבוק כאשר הביקוש קטן מיכולת הייצור של המשאב בעל הקיבולת הקטנה ביותר.
ישנם שני מצבים שבהם למערכת יש אילוץ פנימי שאינו צוואר בקבוק:
פסיכולוגיה קוגניטיבית
הקושי האנושי לעסוק בבעיות המורכבות ממספר גדול של משתנים נובע ממגבלת הקיבולת של זיכרון העבודה. תהליכי העיבוד מלמטה-למעלה ומלמעלה-למטה, מאפשרים לאדם להשקיע את משאבי הקשב שלו בצורה המיטבית עבור הנסיבות הנוכחיות, מתוך הישענות על ניסיון העבר. האיזון בין שני תהליכים אלו מאפשר לאדם לתפוס את העולם ולחוות אותו, בדרך שמאפשרת לו להתאים את עצמו בצורה מיטבית לסביבה הפיזית והחברתית שבה הוא חי.
מנגנון נוסף המאפשר להתמודד עם צוואר הבקבוק של החשיבה האנושית הוא הסכמה. הסכמה מהווה מסגרת התייחסותית אשר ניבנת על סמך ניסיון העבר ומסייעת בארגון ועיבוד של מידע חדש. לצורך כך הסכמה משפיע על תהליכי הקשב, הזיכרון והשליפה. משום שהסכמה מראה עמידות למידע סותר היא יכולה לגרום לנטאי בתפיסת המציאות ולהוביל לתופעות כמו נבואה המגשימה את עצמה.
ספנצה
ספנצה (ברומנית: Săpânța; בהונגרית: Szaplonca; ביידיש: ספינקה או ספינקא), היא כפר גדול, עיירה ברומניה, במחוז מרמור ש
מיקום
היישוב שוכן 21 ק"מ צפונית-מערבית מסיגט, בגדה השמאלית של הטיסה.
מקור שמו
נחל ספנצה שמקורו במוצא הטיסה נתן ליישוב את שמו. השם יכול להתבסס על המילה הסלאבית solpъ (מפל מים). הוא נכתב לראשונה כזפאנצ'ה (Zapancha) בשנת 1373, ולאחר מכן כזפלנצ'ה (Zaploncha) בשנת 1390.
היסטוריה
היישוב היה בבעלותם של צאצאי קנזים, אצילים רומנים, שהיו קרובי משפחה של האצילים של סאראסאו (יישוב סמוך). בימי הביניים היו בבעלותם גם שני יישובים סמוכים נוספים. מאוחר יותר, כל משפחות האצילים במקום קיבלו את השם סאפלונצאי. לפיכך, בשנת 1720, כשהיישוב כלל 38 משפחות אצילים ו-15 משפחות צמיתים, כל 38 משפחות האצילים נקראו בשם זה. בעוד שם המשפחה הנפוץ ביותר בקרב הצמיתים היה אורוס (רוסי), שהתייחס כנראה למוצאם הרוסי. בשנת 1767 היו בכפר 556 צמיתים, שישים אצילים ושישים אצולה נמוכה. בנוסף לרומנית דיברו ביישוב גם רותנית והונגרית כשפות המדוברות במקום.
ביישוב גרו ארבע משפחות יהודיות בשנת 1735, שתים עשרה משפחות בשנת 1767 ו-291 תושבים יהודים בשנת 1840. בית הכנסת הראשון שלהם נבנה בסביבות שנת 1800. בסביבות שנת 1870 התיישב שם האדמו"ר יוסף מאיר וייס, יליד מונקאץ', מחבר הספר "אמרי יוסף" ומייסד "חסידות ספינקה". עקב היריבות של משפחתו עם "שושלת טייטלבאום" חסידות סיגט מסיגט, בית הדין הרבני קבע כי עליהם לעזוב את ספנצה. הם עברו למונקאץ' ולאחר מכן לוינוהרדיב, אבל צאצאיהם (צאצאי משפחות וייס, הורוביץ, כהנא ופרידמן) עדיין קוראים לעצמם אדמו"רי ספינקה. רובם חיים בברוקלין ובישראל.
תושבי רומניה המירו את דתם ליוונית-קתולית של הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית ב-1790. בסביבות שנת 1880 יצאו לרומנים מספנצה מוניטין רע בכל המחוז. לעתים קרובות נשפך דם בכפר, ומספרים שמישהו מהם גנב 32 ראשי בקר מהמרעה לאור יום. ב-5–6 במאי 1944. בלילה נחתה קבוצת הצנחנים הסובייטים של אישטוואן דקאן מדרום לכפר. בסביבות ה-10 הם התעמתו עם הז'נדרמים, שבמהלכו נהרגו שלושה פרטיזנים וארבעה נתפסו. שלושה הצליחו לחזור מעבר לקו החזית.
בשנות ה-90 ובעשור הראשון של המאה ה-21, הכפר הגיע לכותרות התקשורת מספר פעמים בגלל המלחמות בין מאמיני הכנסייה האורתודוקסית הרומנית ולבין מאמיני הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית.
ב-1838 היו בה 792 קתולים-יוונים ו-320 תושבים יהודים בכפר. בשנת 1880, מתוך 1982 תושבי הכפר דיברו כשפת אם 1340 ברומנית, 533 ביידיש ו-35 בהונגרית; לפי חלוקה דתית 1365 היו יוונים-קתולים, 573 יהודים (כ-29% מהתושבים) ו-28 רומאים-קתולים.
בשנת 2002, מתוך 3,267 תושבים, 3,240 היו בני לאום רומני; 2,936 הם יוונים-אורתודוקסים, 257 אדוונטיסטים ו-65 יוונים-קתולים.
הטלוויזיה הרומנית
הטלוויזיה הרומנית (בשמה המלא ברומנית: Televiziunea Română, בקיצור: TVR) היא תחנת טלוויזיה ציבורית בבעלות ממשלת רומניה המפעילה את הערוצים: TVR1, TVR2, TVR international ו-TVR cultural. התחנה הוקמה ב-1956 ושידרה לראשונה ב-31 בדצמבר באותה השנה. בשנת 1968 החלו שידורים של ערוץ נוסף ובשנת 1983 החלו שידורי צבע.
בשנת 1961 החלו שידורי התוכניות של TVR מדי יום (למעט בימי שני) משעה 18.30 - עד 22.00. ביום ראשון ולעיתים בשבת הייתה תוכנית בוקר משעה 9.00 עד הצהריים. התוכניות היו מגוונות ומושכות, מה שהביא לגידול בקהל. כך, בשנת 1965 מספר המנויים לשירות הטלוויזיה הציבורי הגיע ל 500,000, וחמש שנים אחר כך ל 1.5 מיליון. במהלך תקופה זו נחנכה תוכנית 2 (2 במאי 1968). תחילה היא שידרה יום אחד בשבוע בלבד, ביום חמישי, כך שמיום ה-16 ביוני הוא ישודר ביום ראשון, אחר כך ביום שני ושבת. בגלל איכות התוכניות, קהל הטלוויזיה גדל והיה אמצעי חשוב ליידע את האוכלוסייה. אולם, מאז 1985, באופן בלתי צפוי, מסיבות אידאולוגיות, תוכנית הטלוויזיה הוגבלה לשעתיים בלבד ביום, כאשר התוכניות הוקדשו בעיקר לפולחן האישיות של ניקולא ואלנה צ'אושסקו.
בישראל משודר ערוץ TVR international.
מרדכי פוגרמנסקי
הרב מרדכי פוגרמנסקי (ה'תרס"ג, 1903 - כ"ה בשבט ה'תש"י, 12 בפברואר 1950) היה דמות בולטת בישיבות ליטא, ראש ישיבה בכמה ישיבות שונות בלטביה ובלגיה.
ביוגרפיה
בקיץ 1932 מינה אותו הרבי יוסף יצחק שניאורסון לעמוד בראשות ישיבת תומכי תמימים שהקים אז בריגה. הישיבה נסגרה לאחר כשנה, והרב פוגרמנסקי עבר לכהן בראשות ישיבת היידה באנטוורפן, בלגיה, למשך כמה שנים. בסוף שנות ה-30 שב לקובנה, ועבר את השואה בגטו קובנה. לאחר המלחמה הגיע לצרפת, שם הקים ישיבות לבחורים מקרב שארית הפליטה. הוא הקים עם הרב אברהם אליהו מייזס ישיבה בפרבר פריזאי בשם באהי ושניהם עמדו בראשה.
לאחר נישואיו בחודש אדר ה'תש"ט, 1949, התדרדר מצבו הרפואי, הוא לקה כנראה בשחפת ונפטר בשווייץ כמעט שנה לאחר מכן, בכ"ה בשבט ה'תש"י, 12 בפברואר 1950. ארונו הועלה לקבורה בישראל והוא נקבר בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
אלמנתו בלומה נישאה בשנית לרבי חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים-מייער, האדמו"ר מסאסוב.
סיפורה של ליסי (מיני-סדרה)
המיני-סדרה עלתה לשידור ב-4 ביוני 2021.
רקע עלילתי
לאחר מותו של בעלה הסופר, אלמנה מגלה שהיא נרדפת על ידי סטוקר מסוכן, שאובססיבי לעבודתיו של בעלה.
פיתוח
באוגוסט 2017, הביע סטיבן קינג עניין לראות את הרומן שלו, "סיפורה של ליסי", מעובד כסדרת טלוויזיה: "'סיפורה של ליסי' הוא האהוב עליי ביותר מכל ספריי ואשמח לראות אותו מעובד, במיוחד עכשיו שיש סוג של פתיחות בשירותי הזרמת המדיה בטלוויזיה ואפילו ברשתות הכבלים. יש יותר חופש לעשות דברים עכשיו וכשאתה עושה סרט על פי ספר, יש את הדבר הזה שאותו אני מכנה 'תסמונת הישיבה על המזוודה'. אתה מנסה לארוז את כל הבגדים בבת אחת והמזוודה לא נסגרת. אז קשה לקחת ספר מלא, ולדחוס אותו לתוך שעתיים ועשר דקות. אבל כתוכנית טלוויזיה יש לך 10 שעות."
באפריל 2019, הוכרז כי חברת אפל רכשה את זכויות הפקת העיבוד לרומן והזמינה אותו כמיני-סדרה בת שמונה פרקים שישודרו בשירות הזרמת המדיה שלהם, אפל TV פלוס, שייכתבו על ידי קינג ויופקו על ידי ג'יי ג'יי אברמהס. באוגוסט 2019, דווח שהבמאי פבלו לריין יהיה אמון על בימוי המיני-סדרה.
בפברואר 2020, דווח כי הצלם דריוס חונדג'י יהיה אחראי על צילום פרקי המיני-סדרה.
ליהוק
באפריל 2019, ג'וליאן מור לגילום דמותה של ליזי לנדון. באוקטובר 2019, קלייב אוון לוהק לצוות השחקנים; בנובמבר 2019, ג'ואן אלן ודיין דיהן לוהקו לצוות השחקנים, ובדצמבר 2019, דווח על ליהוקו של סונג קאנג לצוות השחקנים. בינואר 2020, נודע על ליהוקה של ג'ניפר ג'ייסון לי. כאשר אפל חשפה לראשונה מבט ראשון על המיני-סדרה בפברואר 2021, התגלה גם כי השחקן רון קפאס ג'ונס לוהק לצוות השחקנים.
צילומים
צילומי המיני-סדרה החלו באוקטובר 2019 בבית ואן לייב-סוידאם בעיירת פרנקלין, מחוז סומרסט, ניו ג'רזי. בדצמבר 2019, הצילומים התקיימו בכפר טוקהואה שבמחוז ווסטצ'סטר, ניו יורק. באמצע מרץ 2020, דווח על השבתת הצילומים בעקבות התפרצות מגפת הקורונה. לריין הצהיר כי טרם ההשבתה נותרו עוד "מספר שבועות" לצילומי המיני-סדרה. בספטמבר 2020, ג'וליאן מור אישרה שהיא סיימה את הצילומים.
הפצה
ב-6 בינואר 2021, אפל הודיעה כי המיני-סדרה תעלה לשידור במהלך שנת 2021. חודש שלאחר מכן, אפל חשפה מבט ראשון של המיני-סדרה, במהלכו הוכרז כי המיני-סדרה תעלה לשידור באמצע שנת 2021.
במבט ראשון שנחשף על ידי עם "ואניטי פייר", הוכרז כי שני הפרקים הראשונים של מיני-הסדרה יעלו לשידור ב-4 ביוני 2021, ושאר הפרקים יופצו בכל יום שישי לאחר מכן.
קולוניה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מאט קמרון
מת'יו (מאט) קמרון (אנגלית: Matthew D. Cameron; נולד ב-28 בנובמבר 1962, בסן דייגו, קליפורניה), הוא מוזיקאי אמריקאי, ומתופף להקת הגראנג' פרל ג'אם. מאט ניגן בהרכבים רבים, אך ידוע במיוחד בשל תקופת נגינתו כמתופף בלהקת הגראנג' סאונדגארדן, שהתפרקה בשנת 1997.
ביוגרפיה
בגיל 20 עבר מאט לסיאטל, וניגן בלהקת סקין יארד. בספטמבר של שנת 1986 הצטרף מאט ללהקת סאונדגארדן, בה ניגן עד פירוקה בשנת 1997. במקביל ניגן במיזמים שונים, כמו המיזם לזכרו של אנדרו ווד - טמפל אוף דה דוג, (בו היו שותפים גם כריס קורנל, אדי ודר, סטון גוסארד), והשתתף בהרכבים טון דוגס, הייטר, ואילבן. מיזם צד נוסף שיסד מאט יחד עם שותפו ללהקת סאונדגארדן, בן שפרד, הוא להקת Wellwater Conspiracy, שקיימת עד היום.
לאחר פירוקה של סאונדגארדן, ניגן מאט עבור להקת הסמאשינג פאמפקינס לצורך הקלטת אלבומם Adore (מתופף הלהקה המקורי - ג'ימי צ'מברלין - פוטר אז מהלהקה בגלל התמכרותו לסמים), ותקופה קצרה עבור קווינס אוף דה סטון אייג'. הוא השתתף גם באחד משירי אלבום הסולו של חברו כריס קורנל - Euphoria Morning, ולאחר מכן הצטרף ללהקת פרל ג'אם.
שביל עמק המעיינות
שביל עמק המעיינות הוא נתיב הליכה ארוך (טרק), מעגלי, המקיף את כל עמק המעיינות באורך כ-145 ק"מ. השביל סומן על ידי הוועדה לשבילי ישראל בחברה להגנת הטבע, והוא פרי יוזמת המועצה אזורית עמק המעיינות ומכינת העמק. השביל מסומן בסימון שבילים מיוחד בצבעים: לבן-כתום-לבן, והוא נפרץ ומתוחזק בעזרתם של מתנדבים רבים.
שביל עמק המעיינות עובר במרבית אתרי הטבע, נוף, היסטוריה ומורשת של העמק וסביבותיו, במעיינות הרבים הפזורים במרחב ובסמוך לכל יישובי המועצה. השביל עובר גם בחלקים הפחות מטוילים של הגלבוע והעמק. ניתן לטייל בשביל ברגל ובמרבית חלקיו גם באופניים. במקטעים רבים, השביל מתאים גם לטיולי משפחות.
מיזם שביל עמק המעיינות נולד כפרויקט חינוכי ששם למטרה לקרב מתנדבים בשביל לערכי טבע היסטוריה ומורשת באזור הפריפריה. במהלך השנים 2009–2010 עמלו על פריצת השביל קבוצות של נוער מעמק המעיינות ובית שאן, בני נוער מבתי ספר ופנימיות ברחבי הארץ, וכן חיילים בשירות סדיר. המתנדבים פרצו את נתיב השביל באתי חפירה ומעדרים בידיים חשופות, וסיימו את עבודתם בסיור בשביל ובדיון לימודי - ערכי בנושאים חברתיים והיסטוריים.
מחלקת ילדים ונוער במועצה האזורית מקיימת, בשיתוף מכינת העמק, פרויקטים חינוכיים-קהילתיים רבים על השביל, כחלק מפעילות לחיזוק תחושת השייכות לאזור.
הטיול בשביל
עמק המעיינות נמצא בלב השבר הסורי-אפריקאי בנקודת הגשר בין המדבר לאזורי אקלים לחים וגשומים, בין תרבויות של נוודים לתרבויות של יישובי קבע, ושימש משחר ההיסטוריה כגשר יבשתי נוח לתנועת בני אדם במרחבי המזרח התיכון. ריבוי נקודות ההתיישבות העתיקות וריבוי הדרכים מעידים על השפע של התקופות הקדומות, ועושרה הארכאולוגי של בית שאן העתיקה משמש כעדות לתקופות של פאר בהתיישבות בעמק.
הטיול בשביל מזמן היכרות עם נופי העמק, חלוצי העמק ואירועים היסטוריים רבים שהתרחשו במקום. הטיול מאפשר מגע עם צמחייה מגוונת כגון צומח גלילי, צומח ערבתי וצומח מדבר. ניתן לראות בשביל גם מגוון בעלי חיים נדירים אשר עדיין ניתן לפגוש באופן חופשי בטבע: צבי ארץ ישראלי, דורבנים, מגוון גדול של מכרסמים, זוחלים וחרקים אחרים.
בעונת הנדידה חולפים בשמי העמק עופות נודדים רבים, אשר לעת ערב עוצרים בשדות העמק ובבריכות הדגים.
חלקים נרחבים של השביל חוצים מטעים, בוסתנים, כרמים, שדות ושטחי מרעה בלתי מעובדים. בעשור האחרון התרחב ענף החקלאות האורגנית בעמק, והשתכללו שיטות  ההדברה הביולוגית בשדות. בעמק פזורות מאות תיבות קינון של תנשמות, ומקננים בו גם עופות דורסי לילה נוספים.
עונת הטיולים המתאימה בשביל היא בין החודשים נובמבר לאפריל. ניתן לטייל בשביל ברגל ובאופניים. קטעים קצרים אינם עבירים לאופניים ואז יש מעקפים נוחים עבור הרוכבים. הטיול בחלקים המערביים של השביל כולל קטעים תלולים בדרגות קושי משתנות כולל קטע אתגרי בוואדי אל-ג'ארם. ההליכה בעמק קלה ונוחה. הטיול בשביל מאפשר כניסה לשטחים שטרם עבר בהם שביל מסומן או שטחי מרעה שהונחו בהם מעברי בקר המאפשרים מעבר גדרות נוח. לאורך השביל פזורים חניוני לילה.
פרופיל משתמש
פרופיל משתמש (עברית תקנית: מִתְאַר מִשְׁתַּמֵּשׁ) (באנגלית: User profile, גם במילה אחת: userprofile) הוא אוסף הנתונים האישיים הנשמרים עבור משתמש קצה מסוים, לרוב בפלטפורמה דיגיטלית מקוונת. חשוב להפריד בין מערכות תגובות לבין מערכות פרופילים. פרופיל המשתמש נשמר על ידי כל מערכת המעוניינת בכך שאיתה המשתמש בא במגע, החל מיישומים המעוניינים לשמור את הגדרות ממשק המשתמש, דרך מערכת הפעלה המעוניינת לשמור את פעולותיו האחרונות של המשתמש לצורך נוחות בהפעלה נוספת, וכלה באתר אינטרנט המכיל מידע אישי שאותו הוא מציג למשתמש בכל פעם שזה גולש אליו. פרופיל משתמש אם כן הוא הייצוג הדיגיטלי של זהותו של אדם מסוים בעיני תוכנה מסוימת ובעיני שאר המשתמשים באותו מימד.
יצירת פרופיל המשתמש
יצירת פרופיל משתמש (באנגלית: User Profiling) הוא תהליך בניית פרופיל המשתמש תוך איסוף הנתונים הרלוונטיים מהמשתמש באופן אקטיבי - נתונים שהמשתמש צריך להכניס במפורש לצורך יצירת הפרופיל (גיל המשתמש למשל), או פסיבי - נתונים שהמערכת לומדת על המשתמש מבלי שהוא צריך להגדיר לה זאת במפורש (גלישה לאתר למשל הנשמרת בהיסטורית הגלישות). על אף שבחלק מהמקרים המערכת המבצעת איסוף נתונים פסיבי מאפשרת למשתמש למחוק את הנתונים שנאספו עליו, עצם האיסוף הפסיבי מהווה בעיני רבים פגיעה בזכות לפרטיות שכן למשתמש לא תמיד יש דרך להכיר את כל הנתונים שנלמדו עליו וכיצד המערכת עושה בהם שימוש.
פרופיל משתמש באתרים דינמיים
באתרי רשתות חברתיות באינטרנט קיים שימוש נרחב מאוד בפרופיל משתמש, ותחת הגדרה זו נאספים נתונים רבים מאוד. למעשה כל מה שרשת חברתית מציגה הוא פרופיל המשתמש של המשתמשים בה. פייסבוק ומייספייס הן שתי דוגמאות לרשתות המאפשרות למשתמש כל הזמן להרחיב את הפרופיל שלו על ידי הוספת יישומים ייעודיים המציגים פרטים אחרים עליו.
באתרים שהכנסותיהם מבוססות על פרסום או על מכירה, פרופיל המשתמש, הנשמר בשרתי האתר, מאפשר להציג למשתמש פרסומות התואמות את תחומי העניין שלו, כפי שזוהו על ידי האתר. דבר זה מתאפשר בין היתר באמצעות תוכנה ("עוגיות" או "Cookies" בעגה המיחשובית) האוספת מידע על גולשים ברשת ומקשרת צרכנים פוטנציאליים עם מפרסמים.
פרופיל משתמש במערכות הפעלה
פרופיל משתמש נמצא במרבית מערכות ההפעלה המספקות ממשק משתמש גרפי, דוגמת Microsoft Windows, ו-Mac OS. הפרופיל משמש לא רק לצורכי התאמת ממשק המשתמש אלא גם לשיפור נגישותו לפעולות התדירות יותר אותן הוא מבצע והגדרות הפעלה מיוחדות אותן הוא הגדיר.
אכידנה
אכידנה ( ביוונית: Ἔχιδνα) היא מפלצת מהמיתולוגיה היוונית, פלג גופה העליון כשל אישה והתחתון נחש. אכידנה מכונה "אם כל המפלצות" מכיוון שילדה רבות מהמפלצות המוכרות מסיפורי המיתולוגיה היוונית.
רקע
אכידנה מתוארת כנימפה יפה בחצי גופה העליון, וכנחש מפלצתי בחציה התחתון. מקום משכנה הוא במערה מתחת לאדמה, רחוקה גם מהאלים וגם מבני האדם. ישנו דיון במחקר על מקומה המדויק של המערה של אכידנה אך אין קונצנזוס בנושא.
צאצאים
לפי התאוגוניה אכידנה הזדווגה עם המפלצת טיפון והביאה כך מספר מפלצות לעולם. ראשון נולד אורתוס, הכלב בעל שני הראשים הידוע ככלבו של גריאון. שני נולד קרברוס, כלב בעל שלושה ראשים ששמר על שערי השאול. שלישית נולדה ההידרה, מפלצת מים מרובת-ראשים.
הסיודוס מציין שלוש מפלצות נוספות: הכימרה, הספינקס והאריה מנמאה. תיאור אמן של שלוש המפלצות הללו מעורפל; ייתכן מצד אחד שמדובר באכידנה וייתכן מצד שני שמדובר בקטו אמה. חיזוקים לכך שאמן של שלוש המפלצות היא אכידנה, ניתן למצוא במחזה הנשים הפיניקיות מאת אוריפידס ובכתביו של אפולודורוס.
במקורות מאוחרים יותר אחיה, לאדון, מצורף לרשימת הצאצאים, ולעיתים גם סקילה מפלצת הים מהאודיסיאה.
מותה
לסיפור מותה של אכידנה קיימות שתי גרסאות. בגרסה הקדומה יותר, אצל הסיודוס, אכידנה לא יכולה למות. היא מתוארת "הנימפה האלמותית, לנצח בת בלי גיל", תיאור זה מזכיר את תיאורם של האלים בני האלמוות. לא רק שאלה אינם יכולים למות, הם אף נמצאים במצב של נעורים נצחיים.
בגרסה מאוחרת יותר המופיעה אצל פסאודו-אפולודורוס, מסופר כי אכידנה הייתה חוטפת למאורתה עוברי אורח ועל כן ארגוס הגיע למאורתה והרג אותה בשנתה. לפי טימותי גנץ, חוקר מיתולוגיה יוונית, אין זכר לגרסה השנייה של המיתוס בספרות המיתית הקדומה.
פונטן-דה-ווקלוז
פונטן דה ווקלוז (בצרפתית: Fontaine-de-Vaucluse, תרגום: המעיין של ווקלוז) הוא כפר וקומונה במחוז ווקלוז שבדרום צרפת. ידוע בשל המעיין בעל השפיעה הגדולה הנובע בו.
העת העתיקה
מקור המים השופע משך התיישבות אנושית כבר מתקופות קדומות והיה מושא פולחן חשוב. במקום נמצאו שרידים מהתקופה הנאוליתית. נהר הסוֹרְג שימש כדרך מסחר עבור היוונים של מסליה ובהמשך את הרומאים.
ימי הביניים
הטירה שמעל לכפר נבנתה במאה ה-7. במאה ה-10 הוקם מנזר במקום. המנזר נהרס במאה ה-11, אולם מאוחר יותר נבנה מחדש.
המשורר פטרארקה חי בכפר בשנים 1337 עד 1349 (לפי מקור אחר מ-1339 עד 1353). שם כתב את שירי הקנסיונרה (Canzoniere).
בחג המולד של 1353 נכנסה חבורה של בוזזים לכפר והעלתה אותו באש. הכפר יושב מחדש רק במאה ה-15.
העת החדשה
בזכות שפע המים הפך פונטן דה ווקלוז למרכז חשוב של תעשיית הנייר. טחנת הנייר הראשונה הוקמה במאה ה-15, האחרונה נסגרה ב-1974.
המעיין
המעיין, שהכפר קרוי על שמו, הוא המעיין בעל השפיעה הגדולה ביותר בצרפת, בין 630 ל-700 מיליון מ"ק לשנה (לשם השוואה, שפיעת מעיינות הדן היא כ-240 מיליון מ"ק לשנה). השפיעה חזקה במיוחד בתקופה קצרה באביב באורך של כחמישה שבועות, המתחילה בדרך כלל בחודש מרץ. המעיין מהווה מוצא יחיד לאקוויפר קרסט המשתרע על שטח של 1,100 קמ"ר.
במשך שנים רבות לא היה ידוע גודלו האמיתי של האגם התת-קרקעי. צוללנים שצללו בו השתמשו ברובוטים שחקרו את עומקו של האגם. רק בשנת 1985 התברר העומק של הסיפון הראשי - 308 מטר.
אברהם אלמליח
אברהם רפאל בן־ציון אלמליח (ניסן ה'תרמ"ה, 1885 – 2 באפריל 1967) היה עיתונאי, בלשן, חוקר, היסטוריון, מתרגם, ואיש ציבור ישראלי. כיהן כנשיא ועד העדה המערבית, כסגן נשיא התאחדות הספרדים העולמית, חבר מועצת עיריית ירושלים, וחבר הכנסת הראשונה.
קורות חיים
אלמליח נולד בשנת 1885 בירושלים, אביו הרב יוסף אלמליח היה דיין, עלה לארץ ישראל בגיל 3. אלמליח למד בתלמוד תורה של עדת המוגרבים בעיר העתיקה אצל הרב יהודה קסטל, בדורש ציון ולאחר מכן בישיבת תפארת ירושלים. את השכלתו הכללית והאקדמית רכש בבית הספר כל ישראל חברים ובבית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה במנזר סנט אטיין בירושלים. בשנים 1902–1912 לימד ערבית וצרפתית בבית ספר כל ישראל חברים בירושלים. בשנת 1904 נמנה עם מייסדי "אגודת צעירי ירושלים" ואגודת "צעירות ירושלים" למען הכרה לאומית ודיבור עברי, והחל לפעול בקרב צעירי העדה הספרדית בארץ ישראל. בהיותו בן עשרים היה עוזרו של אליעזר בן יהודה בפעולתו העיתונאית. בשנת תרס"ז נישא לשמחה, בת הרב יעקב דנון, והיה אביהם של אליהו, לבנה גבאי, עליזה דינגוט, שמואל ויוסף. בשנת 1910 היה ממייסדי אגודת אהבה ואחוה. בשנת 1910 שימש כמזכירו של הרב חיים נחום אפנדי בעת ביקורו בארץ ישראל, ולאחר מכן חזר איתו לקושטא, שבה ניהל את תלמוד התורה הציבורי במשך שנה. לאחר מכן עבר לדמשק, בה שימש כמזכיר הקהילה ומנהל בית הספר של הקהילה, והטיף לציונות. בסוף 1913 חזר לארץ ישראל וניהל את סניף בנק אפ"ק בעזה. בשנת תרע"ו שימש לזמן קצר כמורה בבית הספר "תחכמוני" ביפו, ובסוף תרע"ו הוגלה לדמשק.
ארכיון
חומרים משלו נמצאים בארכיון גנזים - אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב וכן בספריית יד יצחק בן-צבי בירושלים.
עיתונאי
היה חבר מערכות עיתונים רבים, בהם: "השקפה" (תרס"ז), "החרות" (תרס"ט–תר"ע), "הפועל הצעיר" (תר"ע–תרע"ב), ודואר היום. בהיותו בקושטא היה חבר מערכת של השבועון העברי "המבשר" שהוצא על ידי ההסתדרות הציונית. בהיותו בדמשק היה חבר אגודת "המגן", במסגרתה כתב מאמרים בעיתונות. בשנת 1914 ייסד את העיתון "החירות", שאותו ערך עד 1919, גם לאחר הגלייתו לסוריה בשנת 1916. במהלך מלחמת העולם הראשונה, פעל למען היישוב היהודי בארץ, ובשובו, ב-1919, מונה לראש לשכת העיתונות של ועד הצירים. שימש מעורכי עיתון הלאדינו איל ליביראל.
פעילות ציבורית
במסגרת פעילותו בקהילה הספרדית התמודד אלמליח ברשימת העדה הספרדית לאספת הנבחרים הראשונה. הוא כיהן כחבר אספת הנבחרים באסיפות הראשונה והשלישית ובמהלך אספת הנבחרים השלישית היה חבר הוועד הלאומי. במקביל לפעילותו זו היה אלמליח חבר הנהלת הקהילה היהודית בירושלים, חבר הנהלת עיריית ירושלים, סגן נשיא ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים ועורך הירחון "מזרח ומערב". בין השנים 1921–1932 עבד לפרנסתו במערכת "דואר היום". במשפט הנאשמים ברצח ארלוזורוב הוא העיד שהוא ראה את אב"א אחימאיר ביחד עם פרופ' נחום סלושץ בירושלים בעת כניסת השבת דבר שנועד לחזק את עמדתו של סטבסקי, שטען שפגש את אחימאיר בירושלים.
בשנת תרפ״א היה בא כח העדה הספרדית הכללית בארץ, והשתתף בוועידה העולמית של יהודי המזרח, אלמליח נבחר לחבר הוועד הפועל של ״התאחדות הספרדית העולמית״. בשנים תרפ״ז ותרפ"ח היה חבר משלחת ההתאחדות הספרדית העולמית למצרים.
אלמליח השתתף במגביות שונות עבור התאחדות הספרדים והוועד הלאומי. בשנת 1923 שהה במשך כשנה בצפון אפריקה בשליחות הקרן הקיימת. בלוב, הוא נפגש עם ראשי הארגונים הציוניים, ביניהם "חוג הרצל", "אחדות והתקדמות" ו"חברת ציון" כדי לנסות לפתור את הסכסוך ביניהם, ולשכנעם בחשיבות שיתוף הפעולה להשגת המטרות הציוניות, שיוביל בסופו של דבר לאיחוד בין הארגונים. כתוצאה מכך, לאחר מספר מפגשי גישור, בשנת 1923 יושרו ההדורים בין כל הפלגים הציוניים בלוב.
בתחילת 1936 פעל בסלוניקי מטעם מגבית קרן היסוד.
משנת תרצ״ג ואילך שימש ״חבר ההנהלה של הוועד הלאומי״.
בתחילת מלחמת העצמאות תקפו הערבים את דפוס העיתון ג׳רוזלס־פוסט ברחוב החבצלת, ומשרדו שהיה ממול בית הדפוס נהרס ונשרף, ובו היו כתבים ספרים ומחקרים שכתב במשך עשרות שנים, בהם כתבי היד שלו עבור המילון הצרפתי-עברי.
לאחר קום המדינה נבחר אלמליח לכנסת הראשונה מטעם רשימת ספרדים ועדות מזרח. במהלך כהונתו שימש חבר ועדת העבודה וועדת החינוך והתרבות. ביוזמתו של אלמליח (יחד עם חברי כנסת נוספים), נקבע שמו של יום העצמאות בשם זה, כתחליף להצעות השמות 'יום הקוממיות' ו'יום המדינה'.
חוקר, בלשן, היסטוריון, מתרגם
בעבודתו המקצועית פרסם אלמליח עשרות ספרים ומאות מאמרים ומחקרים על תולדות ישראל וארץ ישראל, הפזורה הספרדית, תולדות השבט הספרדי והמזרחי בארץ ובגולה ועוד. פרסומיו הופיעו בשפות שונות ביניהם: "היהודים בדמשק", "היהודים בסלוניקי", "ארץ ישראל וסוריה במלחמת העולם הראשונה" ועוד. את ספרייתו העשירה הוא הוריש לעיריית ירושלים.
בשנים 1944–1947 שימש כחוקר ב שהקים רפאל פטאי בירושלים.
אותות כבוד
אלמליח קיבל 3 עיטורים צרפתיים, בסוף שנת 1934 הוכתר בתואר "קצין האקדמיה הצרפתית" ובכ"ח באלול תש"ו (24 בספטמבר 1946) נתכבד בתואר "אביר לגיון הכבוד", ובשנת 1960 הועלה לדרגת "קצין לגיון הכבוד".
ביום העצמאות תשט"ו (1955) הוא הדליק משואה בטקס הדלקת המשואות שהוקדש לנציגי ארצות שונות, כנציג ותיקי הארץ.
באוגוסט 1963 החליטה מועצת עיריית ירושלים פה אחד להעניק לו אזרחות כבוד הארבעה עשר של ירושלים.
באוקטובר 1965 קיבל מממשלת ספרד עיטור גבוה "קומנדור דיל אורדן מריטו סיביל" (מפקד מסדר ההגינות האזרחית) על מחקריו וספריו בכלל, ועל חקר הספרות ושפת הלאדינו בפרט.
זכרו הונצח ברחוב הנושא את שמו בקטמונים (קטמון ט') בירושלים.
פרסומיו
בעריכתו:
לקריאה נוספת
לאחר מותו:
אמיליה רוטר
אמיליה רוטר (בהונגרית: Rotter Emília; 8 בספטמבר 1906, בודפשט, הונגריה – 28 בינואר 2003, בודפשט, הונגריה) הייתה מחליקה על הקרח יהודייה-הונגרייה, פעמיים ברציפות זכתה במדליית ארד אולימפית (לייק פלאסיד 1932 וגארמיש פטרקירכן 1936), ארבע פעמים אלופת עולם (1931, 1933, 1934 ו-1935), אלופת אירופה (1934) ו-6 פעמים אלופת הונגריה (1931–1936) בזוגות ביחד עם לאסלו סולאש.
ביוגרפיה
משנת 1924 רוטר הייתה מחליקת קרח במועדון BKE (סקצית ההחלקה על קרח של בודפשט). בשנים 1929–1936 הייתה חברה בסגל נבחרת הונגריה ואחת הדמויות המובילות בעולם בהחלקה זוגית על הקרח. משנת 1928 התמודדה כזוג עם דיולה סאבו, ומשנת 1929 עם לאסלו סולאש.
באליפות העולם שנערכה בברלין בשנת 1931 זכתה רוטר במדליית זהב בזוגות, הראשונה מתוך ארבע מדליות. הניצחון שלהם בשנת 1931 הביא את מדליית הזהב הראשונה עבור הונגריה בהחלקה לזוגות.
הקריירה הספורטיבית הפעילה של רוטר וסולאש הסתיימה אחרי אולימפיאדת גרמיש-פרטנקירכן (1936).
בשנת 1995 היא נבחרה ל"יד לאיש הספורט היהודי".
הישגים בתחרויות
(עם לאסלו סולאש)
כניסת שבת
כניסת שבת הוא פרק זמן שלפני רדת החשיכה ביום שישי, שבו מתחילה השבת.
כניסת השבת
על-פי ההלכה המעבר בין יום ליום מתרחש סביב שקיעת השמש, ועל כן זמן תחילת השבת וסיומה אינם קבועים אלא משתנים לפי אורך היום במהלך השנה. בקיץ, כאשר הימים ארוכים, נכנסת השבת מאוחר יותר, ובחורף כשהימים קצרים השבת נכנסת בשעה מוקדמת יותר.
כיוון שהזמן שבין שקיעת השמש לבין צאת הכוכבים (בין השמשות) נחשב לזמן מסופק, והיות והשבת היא מצווה מהתורה, שני זמני בין השמשות, בתחילת השבת ובסיומה נחשבים כחלק מהשבת, ועל כן השבת נמשכת כ־25 שעות; החל משקיעת השמש ביום שישי, וכלה בצאת הכוכבים למחרת.
ישנה מחלוקת גדולה בין הפוסקים בנוגע לזמנה של השקיעה ההלכתית. הדעה המקובלת כיום היא שזמנה הוא כשהשמש נעלמת בפועל מהאופק. אולם לדעת רבנו תם השקיעה ההלכתית אינה השקיעה הנראית לעיניים אלא נקודת זמן 58 דקות בערך לאחר מכן (המכונה לשיטתו "סוף השקיעה"), וישנם (בעיקר חסידי סאטמר וצאנז) הנוהגים כשיטתו. רבים יותר מחמירים כשיטתו בצאת השבת, אך בכניסת השבת נוהגים להקדים כפי הדעה המקובלת.
כניסת השבת ויציאתה תלויות במיקום על פני כדור הארץ, ועל כך אמר רבי יוסי: "יהא חלקי ממכניסי שבת בטבריא וממוציאי שבת בצפורי", ומפרש רש"י: "ממכניסי שבת בטבריא - מפני שהיא עמוקה ומחשכת מבעוד יום וסבורין שחשכה, וממוציאי שבת בצפורי שיושבת בראש ההר ובעוד כשהחמה שוקעת נראית שם אור גדול ומאחרין לצאת".
תוספת שבת
בנוסף לכך, על פי חז"ל ישנה מצווה להוסיף לזמנה של השבת מיום שישי ומיום ראשון, מצווה הנקראת תוספת שבת. רוב הפוסקים פוסקים להלכה את דין תוספת שבת, וכך נוהגים להלכה כיום. עם זאת, הרמב"ם פסק את דין התוספת רק לגבי יום הכיפורים ולא לגבי שבת. אורכה של תוספת הזמן לפני שקיעת השמש ביום שישי משתנה מקהילה יהודית אחת לאחרת לפי מסורות מקומיות. בישראל נהוגה בדרך כלל תוספת של 20 דקות, כאשר בחיפה נוהגת תוספת של 30 דקות ובירושלים נוהגת תוספת שבת של 40 דקות קודם לשקיעת החמה.
גם במוצאי שבת נהוג להמתין לאחר צאת הכוכבים דקות אחדות, כדי להראות שהשבת חביבה על שומריה, ולכן הם אינם 'מוציאים' אותה (כלומר עורכים הבדלה) מיד כשהדבר ניתן הלכתית, אלא מאוחר יותר. בחצרות חסידיות נוהגים להאריך את השבת עוד יותר, ויש העורכים את ההבדלה שעות לאחר זמן צאת השבת.
פעולות לקראת כניסת השבת
סגירת בתי עסקים במרכזי מגורים יהודיים בשבת היא חוק במדינת ישראל, ונהוג שכבר כמה שעות לפני כניסת שבת נסגרים בתי העסקים. בריכוזי מגורים חרדיים נסגרים בתי העסק כבר בשעות הצהריים המוקדמות בעוד שבערים אחרות ימשיכו העסקים לפעול בזמנים אלו. בנוסף לכך מקפידים בריכוזי מגורים חרדיים שטרם כניסת השבת סוגרים את הדרכים למכוניות.
עיתוני ישראל הפונים לקוראים יהודים מציינים בגיליון יום שישי את שם פרשת השבוע וזמני כניסת השבת ויציאתה. בעיתונים לציבור הדתי והחרדי מתפרסמים גם זמני צאת השבת לפי שיטת רבנו תם.
טרם כניסת השבת נהוג לערוך פעולות הכנה לקראת שבת ובדרך כלל אלו הן פעולות ומלאכות שאסור לעשותן בשבת. כיוון שעון שבת בבתים של יהודים דתיים ומוסדות תורניים נעשה טרם כניסת השבת כך שבשבת עצמה יפעלו השעונים וישלטו על מערכת החשמל.
במטלות הבית אמורים לכוון את מחם המים למחם הפועל לפי צורכי שבת. אצל אנשים דתיים שאינם מחזיקים בביתם שעון שבת נוהגים להדליק את התאורה הביתית טרם שבת ולכבות אותה לאחר צאת השבת. מבין מטלות הבישול נוהגים להפעיל את פלטת השבת כך שמאכלי השבת ישמרו על חומם עד להגשתם בסעודות השבת. את הבישולים לכבוד שבת מבשלים טרם שבת שכן בישול הוא מלאכה אסורה בשבת.
מסטה
המסטה או הרמה המרכזית של חצי האי האיברי, היא רמה בשטח של כ-210,000 קמ"ר בלב ספרד. גובהה הממוצע כ-700 מטרים וגובהה המרבי כ-760 מטרים. ברמה ניתן למצוא את התצורות הגאולוגיות העתיקות והמורכבות ביותר בחצי האי האיברי. השיפולים המערביים של הרמה מתרוממים במתינות ויוצרים את אגן הניקוז של הנהרות דורו, טגוס וגואדיאנה. השיפולים האחרים מתרוממים בחדות.
בירת ספרד, מדריד, נמצאת בשטח הרמה.
לאסלו ברודי
לאסלו ברודי (בהונגרית: Bródy László; שאטוראליאויהיי, 21 בפברואר 1897 – בודפשט, 23 באפריל 1984) היה משורר, סופר, עורך דין יהודי-הונגרי. אחיו מיהאי ברודי עיתונאי, משורר, מורה ועורך עיתון שניספה במחנה ההשמדה אושוויץ בשנת 1944.
ביוגרפיה
לאסלו ברודי נולד במשפחה יהודית כצעיר במשפחה של תשעה ילדים. הוא למד משפטים בבודפשט באוניברסיטה שנקראת היום אוניברסיטת אטווש לוראנד ולאחר מכן השתתף במלחמת העולם הראשונה כחייל. מעלותיו וזכויותיו הוכרו במספר עיטורים ואותות הצטיינות. בשנת 1931 פתח משרד עורכי דין בבודפשט. משנת 1916 הופיעו שיריו וסיפוריו הקצרים בכתבי העת ועיתונים: עבר ועתיד, נפסבה, ניוגט, פשטי נפלו ו"זמנים חדשים" (Új idők). אחרי 1945 פרסם שירים בשבועון "ארץ-עולם" (Ország-Világ) ו"חיים וספרות" (Élet és Irodalom). שירו "ללא מולדת" (Hazátlanul) שכתב בשנת 1919, תורגם למספר שפות, כולל אנגלית, עברית ויידיש. המחזה שלו בחרוזים בשם "תיאטרון הבובות" (A Bábszínház) הוצג גם על במת התיאטרון.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
משפחתו
לאסלו ברודי הוא בנם של ז'יגמונד ברודי וינקה פרידמן (1853–1922) סבו וסבתו מצד אמו היו אברהם פרידמן ואסתר קלוגר. בת זוגו הראשונה הייתה מלווינה אטלס (1904–1954), איתה התחתן ב-12 בנובמבר 1931 בבודפשט. אשתו השנייה הייתה מרגיט אילש.
הרעבה (מדעי המחשב)
במדעי המחשב, הרעבה (באנגלית: Starvation) היא בעיה הנוצרת בסביבה המאפשרת ריבוי משימות (Multitasking), כאשר מתהליך מסוים נמנעת גישה לאחד ממשאבי המערכת כך שהתהליך לעולם לא יצליח לסיים את משימתו.
הרעבה דומה בתוצאתה לקיפאון (Deadlock), אך בהרעבה אחד מהתהליכים כן מסוגל לגשת למשאבי המערכת, בעוד שבקיפאון אף אחד מהם אינו מסוגל לגשת למשאבים. הרעבה מודגמת באמצעות בעיית הפילוסופים הסועדים של אדסחר דייקסטרה.
הרעבת תהליך
הגורם להרעבה הוא אלגוריתם התזמון של סדרן התוכניות הפועל כחלק מליבת מערכת ההפעלה. אלגוריתם זה אמור לוודא חלוקת משאבים שווה בין התהליכים השונים והקצאת משאבים באופן שלא יפלה או ירעיב אף אחד מהתהליכים הזקוקים להם.
מקור הבעיה
מערכות הפעלה רבות מפעילות אלגוריתם תזמון התומך במנגנון קדימויות לתהליכים, כך שתהליך א' שרץ בקדימות גבוהה יקבל את המשאב הנדרש לפני תהליך ב' שרץ בקדימות נמוכה יותר. אולם אם התהליך א' לא עוצר לעולם - תהליך ב' לעולם לא יוכל לקבל את המשאב שהוא זקוק לו וכך נוצרת הרעבה. במידה וקיים תהליך ג' הרץ בקדימות גבוהה מזו של תהליך א', אפילו אם תהליך ג' ממתין לתוצאת הפעולה של תהליך ב', גם הוא לא יסיים את ריצתו ולעולם ימתין לסיום פעולתו של תהליך ב'.
הימנעות מהרעבה
אלגוריתמי תזמון מתקדמים מבטיחים שכל תהליך מקבל חלק מינימלי מהמשאבים הנדרשים כך שלעולם לא יקרה מצב בו הוא יורעב. כך למשל, נהוג להשתמש בעיקרון ההתיישנות. על פי עיקרון ההתיישנות, ככל שעובר זמן, עדיפותו של תהליך עולה. שימוש בהתיישנות מונע מצב שבו תהליך בעל עדיפות נמוכה מאוד נעקף שוב ושוב על ידי תהליכים בעלי עדיפות גבוהה ממנו. עם הזמן, תלך ותעלה עדיפותו של התהליך הממתין והוא יהיה התהליך בעל העדיפות הגבוהה ביותר.
הרעבת רשת
בפרוטוקולי תקשורת מסוימים הנמצאים בשימוש בתקשורת מחשבים יש אלגוריתמי תזמון המוודאים שמשאבי הרשת זמינים לכולם ואין מחשב שמעוניין לשדר אך לא יוכל לבצע זאת. מרבית הפרוטוקולים האלו הם הפרוטוקולים היושבים בשכבה הפיזית של מודל TCP/IP שכן הם אלו ששולטים על הגישה לרשת. פרוטוקולים לדוגמה המבצעים זאת הם Ethernet ו-Wi-Fi.
חלומות חשמליים (סדרת טלוויזיה, 2017)
'''החלומות החשמליים של פיליפ ק. דיק, או חלומות חשמליים''', (באנגלית: Philip K. Dick's Electric Dreams או Electric Dreams) היא סדרת טלוויזיה בריטית - אמריקאית מסוגת אנתולוגיה דיסטופית ומדע בדיוני שמבוססת על עבודותיו של פיליפ ק. דיק. הסדרה בת עשרה פרקים, כולם בעלי עלילה ייחודית ושחקנים שונים, שנכתבו על ידי כותבים בריטים ואמריקאים. הסדרה עלתה לשידור ב-17 בספטמבר 2017 בערוץ 4 בבריטניה, וב-12 בינואר 2018 באמזון וידאו בארצות הברית.
הפקה
הסדרה פותחה תחילה על ידי ערוץ הטלוויזיה AMC האמריקאי ערוץ Channel 4 הבריטי, אך AMC פרש מהפרויקט. בפברואר 2017 זכויות הסדרה בארצות הברית נרכשו על ידי שרת Amazon Video. על ההפקה עמלה חברת Sony Pictures Television. רונלד מור, מייקל דינר ובריאן קרנסטון שימשו כמפיקים בפועל. קרנסטון גם גילם דמות בפרק "Human Is". לתסריטאים נשכרו רונלד מור, מייקל דינר, טוני גריזוני, ג'ק ת'ורן, מתיו גראהם, דייוויד פר, די ריס וטרוויס ביצ'ם. הפרק "The Commuter" מבוסס על סיפור קצר באותו שם מאת ג'ק ת'ורן, בבימויו של טום הארפר.
סואצמקס
סואצמקס (Suezmax), הלחם של המילים סואץ ומקסימום, הוא מונח בתחום האדריכלות הימית המתייחס לגודלן המקסימלי של ספינות היכולות לחצות את תעלת סואץ, כאשר הן עמוסות מטען. המונח נמצא בשימוש בדרך כלל ביחס למכליות, שהן האוניות הגדולות ביותר המפליגות בימים. כיוון שבתעלת סואץ אין תאי שיט (עובדה שיש בה כדי להגביל את אורכן ורוחבן של הספינות), הרי שהמגבלה העיקרית המוטלת על ספינות המבקשות לחצות את התעלה היא מגבלת שוקע (עומקה המקסימלי של הנקודה הנמוכה ביותר בגוף הספינה מתחת לפני המים).
עם השלמת עבודות להעמקת תעלת סואץ, מגבלת השוקע המקסימלי בעשור הראשון של המאה ה-21 היא 18.9 מטר, לספינות שרוחבן הוא מעל 50 מטר קיימת מגבלת שוקע קטנה יותר. מגבלת השוקע מונעת מרבות ממכליות-על עמוסות לחצות בתעלה, דבר המאלץ מכליות אלה להעביר חלק ממטענן לספינה אחרת, או לצינור נפט הנמשך מקצה אחד של התעלה עד לקצה השני, בטרם חציית התעלה. לחלופין, ספינות יכולות להימנע מלבחור בנתיב שיט זה ולהקיף את יבשת אפריקה דרך כף התקווה הטובה.
מעמס מרבי אופייני לספינת סואצמקס הוא כ-150,000 טון ורוחבה כ-46 מטר. מגבלת הגובה לספינה החוצה את תעלת סואץ הוא 68 מטר מעל פני המים, גובה המפתח של גשר תעלת סואץ. מגבלת הרוחב היא 70.1 מטר, אולם רק מספר קטן ביותר של מכליות אינו עומד במגבלה זו וספינות אלה אינן יכולות לעבור בתעלה אף בגלל מגבלת השוקע.
מונח דומה לסואצמקס הוא פנמקס, המגדיר את גודלן המרבי של אוניות העוברות בתעלת פנמה.
דגל גאורגיה
דגל גאורגיה המכונה גם "דגל חמשת הצלבים", הוחזר לשימוש ב-14 בינואר 2004 לאחר הפסקה של כ-500 שנה. דגל זה שימש את הממלכה הגאורגית המאוחדת בימי הביניים ושימש גם כסמל הרשמי של מפלגת התנועה הלאומית המאוחדת של גאורגיה.
ההיסטוריה של הדגל
"דגל חמשת הצלבים" נמצא בשימוש לפחות מאז המאה ה-13. האלמנט המרכזי בדגל הוא צלב גיאורגי הקדוש (גיאורגי הקדוש הוא הפטרון של אנגליה, אתיופיה ושל גאורגיה), אותו הצלב המצוי בדגל אנגליה. המלומד הגאורגי גיאורגי גבסקיריה סבור שארבעת הצלבים הנוספים הוספו ככל הנראה בזמן שלטונו של גאורגי החמישי המזהיר, שגירש את המונגולים. בערך באותו זמן, אומץ העיצוב החדש כווריאנט של צלב ירושלים, שמשתמש גם הוא בצלב מרכזי המוקף בארבעה צלבים קטנים בארבעת הרבעים שהוא מגדיר. הצלבים אמורים לסמל את חמשת הפצעים הקדושים של ישו.
הדגל אומץ סופית על ידי הפרלמנט הגאורגי ב-14 בינואר 2004, ובאופן רשמי על ידי צו נשיאותי עליו חתם סאקשווילי ב-25 בינואר, בעקבות בחירתו לנשיאות גאורגיה. השינוי התקבל בוויכוח ציבורי מסוים וטענו נגדו שאימוץ דגל של מפלגה פוליטית כסמל לאומי הוא צעד אנטי-דמוקרטי. כמו כן, הועלו טענות על הזיהוי הדתי המובהק לנצרות של הסמל הלאומי של גאורגיה.
גאורגיה העצמאית (1918–1921, 1990–2004)
במהלך קיומה של גאורגיה כמדינה עצמאית (הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה) בשנים 1918–1921, אומץ הטריקולור המוצג כאן. העיצוב נוצר בתחרות לאומית לעיצוב דגל שבה זכה יעקב ניקולדזה - צייר במקצועו. הדגל בוטל על ידי ברית המועצות בעקבות הכיבוש הסובייטי בשנת 1921, אך הושב לשימוש ב-14 בנובמבר 1990 על ידי המועצה העליונה של הרפובליקה של גאורגיה. אולם הדגל איבד מהפופולריות שלו שכן הוא נקשר אצל התושבים עם התקופה האלימה של ההתנתקות והעצמאות מברית המועצות.
גאורגיה הסובייטית (1936–1990)
במהלך התקופה הסובייטית אימצה הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה מספר גרסאות של הדגל הסובייטי האדום, שבהן הופיעו שם הרפובליקה, או פטיש ומגל סובייטים עם כוכב אדום בתוך שמש כחולה בקנטון ופס כחול בחלק העליון של הדגל. דגל הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה בוטל על ידי ממשלת גאורגיה כשהצהירה על עצמאותה מברית המועצות ב-9 באפריל 1991.
אתר הגלעד
אתר הגַלְעֵד הוא אתר הנצחה קטן בלב הרובע היהודי בירושלים, שהוקם לזכרם של 48 מיושבי הרובע ומגיניו, שנהרגו במהלך קרבות מלחמת העצמאות ב-1948.
רקע
עם פרוץ מלחמת העצמאות בשלהי שנת 1947 הותקף היישוב היהודי בכל הארץ, ועמו גם הרובע היהודי. ההתקפות הקשות מצד המוסלמים יושבי העיר העתיקה הביאו לנטישה המונית של יושבי הרובע היהודי אל מחוץ לחומות. הנטישה נבלמה כאשר מפקדת ההגנה החליטה לאסור על תושבי הרובע לעזוב, בנימוק שלערבים יהיה קשה יותר לכבוש שטח מאוכלס. כאשר עזבו הבריטים את הארץ ב-15 במאי 1948, נותר הרובע היהודי מכותר, ובמשך כמה ימים נמשכו הקרבות בין מגיני הרובע (רובם ילדים ונערים) ובין כנופיות מקומיות.