cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוליקאת
נפט
בשנת 1947 נערך באזור הכפר קידוח נפט, על ידי החברה לפיתוח נפט בארץ ישראל. בשדות המושב החלה בשנת 1955 הפקת נפט משדה נפט שעורר תקוות רבות, אך התברר כקטן.
וושינגטון קפיטולס
וושינגטון קפיטולס (באנגלית: Washington Capitols) הייתה קבוצת כדורסל מהעיר וושינגטון ששיחקה בליגת ה-BAA, ולאחר מכן בליגת ה-NBA, בין השנים 1951-1946.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1946, כאחת מ-11 הקבוצות שהשתתפו בעונת הבכורה של ליגת ה-BAA. את משרת מאמן הקבוצה קיבל רד אאורבך בן ה-29, שתפקד עד אז כעוזר מאמן באוניברסיטת דיוק. בעונת הבכורה שלה ניצחה וושינגטון 49 מתוך 60 משחקי העונה הסדירה, אותה סיימה כמדורגת הראשונה בליגה, אך הודחה על ידי שיקגו סטאגס בסיבוב הראשון של הפלייאוף (חצי גמר ה-BAA) בתוצאה 4-2. השחקן הבולט בקבוצה היה הגארד-פורוורד בוב פיריק, שהוביל את קלעי הקבוצה בשלוש עונותיה הראשונות עם ממוצע של 15.2 נקודות למשחק. פיריק ואאורבך הוליכו את וושינגטון לשתי עונות מוצלחות נוספות, בהן ניצחה 58% ו-63% ממשחקיה, בהתאמה, ואף העפילה לגמר ה-BAA בעונת. בסדרת הגמר הפסידו הקפיטולס למיניאפוליס לייקרס של ג'ורג' מייקן בתוצאה 4-2. בסיום העונה עזב אאורבך את הקפיטולס לטובת אימון טריי-סיטיז בלקהוקס לעונה אחת, ולאחר מכן אימן את בוסטון סלטיקס אותה הוביל ל-9 אליפויות NBA. בין עונות 1947/1948 ו-1948/1949 ניצחו הקפיטולס 20 משחקים רצופים, מה שהיווה את שיא הליגה במשך 23 שנים, עד ששברה אותו לוס אנג'לס לייקרס עם 33 ניצחונות ברציפות בעונת.
בעונת עברה קבוצת "בולטימור בולטס" לעיר וושינגטון ושינתה את שמה ל"קפיטל בולטס", וכיום נקראת הקבוצה "וושינגטון ויזארדס". ליגת ה-NBA אינה מחשיבה את הוויזארדס כגלגול של קבוצת וושינגטון קפיטולס, אלא כמועדון נפרד המשאיר את הקפיטולס על תקן קבוצה שחדלה להתקיים.
קלעים מובילים
להלן חמשת הקלעים המובילים בתולדות המועדון:
Santana Live
Santana Live הוא אלבום אוסף מאת להקת סנטנה.
ג'ויס שמידט
ג'ויס שמידט (באנגלית: Joyce Schmidt; 1942–1991) הייתה אמנית ישראלית, ילידת ארצות הברית.
ביוגרפיה
ג'ויס שמידט נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה, בשנת 1942. בשנת 1969, לאחר לימודי אמנות, עלתה לישראל עם משפחתה והתיישבה בבאר שבע. בשנת 1977 התלוותה לבעלה בשנת שבתון בארצות הברית. שם, למדה עשיית נייר אצל דגלאס מורס האוול (Morse Howell). עם שובה לישראל הקימה בבאר שבע את "סדנת הנייר ע"ש הדוד בוב לסלי" שמוקמה במבנה תחנת הרכבת הטורקית. ביצירותיה בחנה שמידט את מעשה האמנות תוך שימוש בנייר כחומר גלם וכנושא. אף על פי שהחל משנות ה-70 של המאה ה-20 עשתה שימוש במדיום בטכניקות הדפס, הרי שבין השנים 1989–1990 הפך מדיום ההדפס לעיקרי ביצירתה. בשנת 1996 הוצגה תערוכת יחיד מעבודותיה במוזיאון ישראל, ירושלים.
פסולת אלקטרונית
פסולת אלקטרונית היא ציוד או אמצעים אשר אינם יכולים עוד לשרת את המטרה שלשמה יוצרו ועל פי הדירקטיבה האירופאית פועלים על מתח חשמלי עד 1,000 וולט בזרם חילופין או 1,500 וולט בזרם ישר.
על פי דו"ח של ארגון Global E-waste Statistics Partnership, היקף הפסולת האלקטרונית גדל בהדרגה, ועמד בשנת 2019 על 53.6 מיליון טון.
איסוף פסולת אלקטרונית
שיטת החקיקה המקובלת כיום בעולם, לאחר מספר מסלולי חקיקה מאז שלהי שנות התשעים, היא גישת ה-EPR, גישה הקובעת שני בסיסים לטיפול בפסולת האלקטרונית. הבסיס הראשון הוא הבסיס החוקי המחייב יצרנים, יבואנים ומשווקים למיכסות מיחזור קבועות בחוק של פסולת אלקטרונית ביתית ותעשייתית והבסיס השני הוא פעילות התנדבותית או מתומרצת על מנת לדרבן יצרנים ומשווקים להקים בשטחם אתרי איסוף לפסולת אלקטרונית ולהעבירה למיחזור.
סוגי פסולת אלקטרונית
הדירקטיבה האירופאית WEEE מסווגת את הפסולת האלקטרונית למספר מרכיבים המושפעים לדרך האיסוף, המיחזור ומידת הנזק הסביבתי הנגרם.
בנספח 1A מציינת הדירקטיבה קטגוריות של פסולת אלקטרונית: הדירקטיבה מדגישה את הפסולת הדיגיטלית (קטגוריות 3, 8, 9 ו-10) כרעילות ביותר ואת קטגוריות המוצרים "הלבנים" כמאתגרות ביותר לאיסוף ומחייבות מעורבות ממשלתית פעילה (קטגוריות 1, 4 ו-7).
זיהום ורעלים בפסולת אלקטרונית
בשונה מפסולות אחרות מזוהה פסולת אלקטרונית מזהמת בעיקר עם חומרים אשר עמידים בפירוק ביולוגי ומצטברים ברקמות החי (PBT: Persistent Bioaccumulative Toxins). הבעיה בהצטברות PBT היא בגידול המסה בשרשרת המזון ומעצם היות האדם הגורם העומד בראשה, זהו החי הנפגע ביותר.
מספר דוגמאות: בטלפונים סלולרים וכן בטלפונים חכמים ניתן למצוא ארסן, אנטימון, נחושת, קדמיום, בריליום, אבץ, ניקל ועופרת בכמויות נכבדות אשר גורמות לנזקים עצביים בבני אדם, פגיעה בהתפתחות (ילדים ונשים בעיקר), סרטן והשפעות גנטיות. במחשב ביתי ניתן למצוא זרחן, מעכבי בעירה PBDE, בריום, כרום שש ערכי, פלסטיק, עופרת, קדמיום כספית ובריליום. בנורות פלואורסצנטיות רגילות וקומפקטיות ניתן למצוא כמויות גדולות של כספית בתצורת גז וחומרים נוספים. תאורת LED מכילה את כל החומרים הרעילים שיש במחשבים, טלפונים סלולריים וכן טלפונים חכמים וכן במוצרי אלקטרוניקה נוספים.
נזקים כלכליים
בתוך הפסולת האלקטרונית ישנם חומרי גלם יקרי ערך, כמו ברזל, נחושת או זהב. כאשר פסולת זו אינה מתמחזרת, חומרי גלם אלו יורדים לטמיון מבחינה כלכלית וסביבתית (במיוחד במקרים בהם המוצרים האלקטרונים נשרפים).
דו"ח של ארגון Global E-waste Statistics Partnership העריך, נכון לשנת 2019, שאבדו באופן זה חומרי גלם בשווי מצטבר של בערך 57 מיליארד דולר.
אם יוגבר המחזור של פסולת אלקטרונית זו, או לכל הפחות של חומרי גלם אלו, הדבר יכול לסייע בפיתוחה של כלכלה מעגלית, אשר מנצלת באופן יעיל יותר כל משאב.
בעולם
ההתייחסות לפסולת אלקטרונית בעולם כמזהם פוטנציאלי התחילה כאשר זיהו מחוקקים ורגולטורים מתקדמים כי הגידול בצריכת האלקטרוניקה גדל באופן משמעותי. אם בתחילת שנות השמונים נרכשו על ידי צרכנים בארצות הברית 500,000 טון של ציוד אלקטרוני, בשנות התשעים הוכפלה הכמות והגיעה למיליון טון צריכה ובשנות האלפיים שולשה הכמות והגיעה ל 1,500,000 טון צריכה. באמצע שנות התשעים החלה תנועה של רגולציות ופעולות חקיקה אקטיביות בעיקר בצפון ומערב אירופה. הראשונה לפעול הייתה שווייץ בשנת 1994 אשר נקטה בשיטת ה-EPR לאיסוף חוזר על ידי צרכנים. מאז ועד היום ההצלחה בשווייץ מהווה מודל לחיקוי כדוגמה למערכת איסוף ומיחזור אופטימלית אשר מצליחה לאסוף כ-80% מהפסולת האלקטרונית המיוצרת על ידי צרכני המדינה.
מדינות נוספות אשר פעלו בנושא היו הולנד בשיטת "ישן כנגד חדש" בשנת 1999, בשנת 2001 הצטרפה גם שוודיה לשיטת האיסוף הממשלתי ובשנים 2005 - 2006 גם מספר מדינות בארצות הברית החלו בתהליך ממשלתי איטי אשר השאיר מקום לפעילות משק ענפה בתחום המיחזור. מספר המדינות שמאמצות מדיניות אקטיביות לטיפול בנושא ממשיך לעלות בהדרגה, ועלה משנת 2014 ועד אמצע שנת 2020 מ-61 מדינות ל-78. עם זאת, חלק מהצעדים שמאמצות המדינות נחשבים על ידי ארגונים העוסקים בנושא לצעדים חלשים ולא אפקטיביים.
גופים בין לאומים כגון BAN מבצעים מעקבים שוטפים אחר פסולת אלקטרונית בעולם ומפרסמים דוחות מפורטים על נתוני ההפצה והטיפול הלקוי בפסולת זו.
בשנת 2021 פיתחה צרפת מדד שמדרג מוצרים לפי הקלות שבה ניתן לתקנם. ביולי 2021 הוציא נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן, צו של "זכות לתיקון", לפיו באחריות נציבות הסחר הפדרלית לבצע אכיפה שתסייע לצרכנים לתקן מוצרים אלקטרונים ולהשיג חלקי חילוף.
על פי דו"ח של ארגון Global E-waste Statistics Partnership, זוהי התפלגות הפסולת האלקטרונית על פי יבשות, נכון לשנת 2019:
על פי הדו"ח, נכון לשנת 2019, רק 17.4% מכלל הפסולת האלקטרונית נאספה למחזור.
בישראל
על פי דיווח של המשרד להגנת הסביבה משקל פסולת הציוד האלקטרוני והחשמלי בישראל מוערך בכ-130,000 טון בשנה (13 ק"ג לאדם), והוא גדל בשיעור גבוה יותר מהגידול הכולל בכמות הפסולת המוצקה בישראל. ב-12 בינואר 2014 הכיר מנהל ציוד וסוללות במשרד להגנת הסביבה, בשתי חברות כ"גוף יישום מוכר": מ.א.י - תאגיד מחזור אלקטרוניקה לישראל בע"מ ואקומיוניטי – תאגיד חברתי למחזור פסולת אלקטרונית בע"מ. תפקידם של גופי היישום המוכרים הוא לפעול לקיום חובות היצרנים והיבואנים ולדאוג לאיסוף ומחזור הפסולת.
החוק לטיפול סביבתי בציוד חשמלי ואלקטרוני ובסוללות, תשע"ב-2012, נכנס לתוקפו ב-1 במרץ 2014. מטרת החוק היא ליצור הסדרים שיובילו להפחתת ההשפעות הסביבתיות והבריאותיות השליליות של ציוד חשמלי ואלקטרוני, סוללות ומצברים ושל הפסולת הנוצרת מהם. זאת על ידי עידוד שימוש חוזר, צמצום כמות הפסולת ומניעת הטמנתה. החוק מיישם פרקטיקות בינלאומיות אירופאיות מומלצות, (WEEE) ומהווה נדבך נוסף במדיניות המשרד להגנת הסביבה לטיפול בפסולת מוצקה. ההסדרים שנקבעו בחוק מטילים, בין היתר, אחריות על כל הגורמים בשרשרת המכירה של ציוד חשמלי ואלקטרוני (יצרנים, יבואנים, משווקים ומחזיקים בפסולת הציוד).
יבואנים ויצרנים - חובתם להתקשר עם גוף יישום מוכר, לממן פעילותו, לדווח ולעמוד ביעדי מיחזור ביחס ישר למשקל המוצרים שנמכרו בישראל. משווקי מוצרים חשמליים - חובתם לאסוף מבית הלקוח מוצר ישן במעמד מסירת מוצר חדש ולאפשר החזרת מוצר ישן בחנות במעמד קניית מוצר חדש. על משווק המוכר סוללות לאפשר קליטצת סוללות מהציבור ללא מגבלות קניה קודמת. הכל בכפוף להתקשרות עם גוף יישום מוכר ומימון עלויות התהליך כפי שקבע המשרד להגנת הסביבה. בנוסף, על משווק חלה חובת רישום ודיווח למשרד להגנת הסביבה.
מחזיקים בפסולת אלקטרונית מהמגזר שאינו ביתי - בעל עסק אשר ברשותו כל סוג של פסולת אלקטרונית, יהיה מחויב להתקשר עם גוף יישום מוכר ולהעביר את כלל הפסולת לטיפולו בהתאם להסדרים שנקבעו, זאת מתוך מטרה למנוע העברת הפסולת לסוחרים ולגורמים שאינם מורשים.
רשויות מקומיות- על רשויות מקומיות להתקשר עם גוף יישום מוכר ולאפשר לתושבים ימי איסוף ממדרכות הבתים, מוקדי איסוף ומרכז איסוף עירוני. קיום החוק מותנה בהתקשרות עם גוף יישום מוכר ומיחזור הציוד באמצעותו בלבד. עד כה התקשרו במדינת ישראל עם גופי יישום כמה עשרות רשויות מקומיות.
ביוני 2016 הצהיר בוועדת הכלכלה בכנסת מנכ"ל המשרד להגנת הסביבה, ישראל דנצינגר, על כישלונו באכיפת החוק ועמידה בחובותיו: "לצערי ולבושתי אני לא יכול לעמוד מאחורי הנתונים ולא יודע אם הם נכונים או לא".
בנובמבר 2018 התפרסם תחקיר של עמותת הפורום לישראל ירוקה בחדשות ערוץ 2 על שריפתה של פסולת אלקטרונית על ידי אקולוגיה לקהילה מוגנת ואקומיוניטי ועל כשלי החוק והמשרד להגנת הסביבה בנושא זה.
בפברואר 2019, המשרד להגנת הסביבה הקשה את העיצומים על הפרת חוק הפסולת והטיל עיצומים על מ.א.י. ואקומיוניטי בסך כולל של כ-270,000 ש"ח בשל הפרת סעיפים שונים בתנאי ההכרה ובשל גילוי שורות של ליקויים.
העידן המודרני של הקומיקס
התפתחויות
בחברת DC קומיקס, אירוע כמו המשבר בעולמות האינסופיים עזר לגשר בין שתי תקופות הזמן. התוצאה הייתה ביטולן של חוברות פלאש (מגיליון מספר 350), סופרמן (גיליון מספר 423) ו-וונדר וומן (גיליון מספר 329). ביקום DC שלאחר המשבר, וולי וסט הפך לפלאש החדש, הכותב ג'ון ביירן החל לכתוב סיפורים חדשים של סופרמן, וג'ורג' פרז החל לעבוד על הרצה מחודשת של וונדר וומן. גם באטמן קיבל עיצוב מחודש עם פרסומו של הסיפור "באטמן: שנה ראשונה", שזכה להצלחה והפך לסיפור באטמן הפופולרי ביותר. עיבוד אנימטיבי של הסיפור יצא בשנת 2011.
מספר התפתחויות חשובות התרחשו במהלך העידן המודרני. התפתחויות אלו החלו ברצף כרונולוגי מאז תחילתו ורבות מהן קשורות אחת לשנייה:
צמיחתם של מפרסמים עצמאיים
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, יוצרים מוערכים החלו לעבוד עבור מפרסמים עצמאיים. הגעתו של ג'ים שוטר כעורך ראשי בחברת מארוול קומיקס הביאה לעזיבתם של יוצרים מרכזיים כמו סטיב גרבר, מארב וולפמן ואחרים. בחברות חדשות אלו, אותם יוצרים היו חופשיים ליצור סיפורים אישיים ביותר. סיפורים כמו "ג'ון סייבל" של מייק גרל, "פלאג האמריקני" של הווארד צייקין (משחק מילים ל"דגל אמריקני"), "נקסוס" של מייק בארון וסטיב רוד, "רוקטיר" של דייב סטיבנס ו"גרים-ג'ק" של ג'ון אוסטרנדר, משכו תשומת לב רבה וזכו בפרסים. העורך הראשי של חברת DC קומיקס מייק גולד שכר את שירותם לכתיבת סיפורים כמו "החץ הירוק: ציידי הקשת הארוכה" (גרל), "בלאקהוק" (צייקין) ו"עולם הנץ" (טים טרומן). עם אמנים כאלן מור, פרנק מילר וסיפורים כמו "מאוס: סיפורו של ניצול" של ארט ספיגלמן (שאף קיבל פרס פוליצר), תקופה זו מסמנת את פסגת אמנות הקומיקס.
פנטזיה, אימה ומתח מתוחכם
כותרים מז'אנר ספרות אימה ומדע בדיוני היו חסרים בשוק הקומיקס המודרני מאז ביסוסו של קוד הקומיקס המגביל בשנות ה-50 של המאה ה-20. אולם, היו מפרסמים עצמאיים כמו "גולד קי קומיקס" שהתחילו לפרסם סיפורי אימה מאז תחילת 1965. עם תחילת תור הארד, חברת מארוול החייתה את הז'אנרים האלה עם כותרי הפנטזיה ואימה החדשים שלה, כמו קונאן הברברי של רוי תומאס ו"קברו של דרקולה". עבודתו של גרבר ("אדם-דבר" והווארד הברווז) השפיעה מבחינה פילוסופית על התקופה הזו בכך שהיא הטילה ספק בחברה. כותרים אלו יהפכו להיות הבסיס של העתיד לבוא באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 בעידן המודרני.
עבודתו פורצת הדרך של אלן מור על היצור מן הביצה של חברת DC קומיקס בתחילת שנות ה-80 הביאה לשילובם של מאפייני מדע בדיוני ופנטזיה בחוברות קומיקס של אימה, מתוך שאיפה לסטנדרטים אמנותיים חדשים. דוגמאות נוספות כוללות את סאנדמן של ניל גיימן (ובהמשך גם "פריצ'ר" של גארת' אניס וסטיב דילון). חותם ורטיגו של DC תחת עריכתה הראשית של קארן ברגר החל בהרצה בשנת 1993, מתוך מטרה להתמחות בז'אנר ספציפי זה. כותרים קיימים כמו הלבלייזר, איש החיה, פטרול האבדון, ושייד, האיש המשתנה יובאו לתוך חותם חדש זה. מאוחר יותר, סדרות פופולריות כמו "ספרי הקסם", "החלימה", "הבלתי נראים", "לוציפר" ו"תיאטרון המסתורין של סאנדמן" ימשיכו להרחיב את השפעת חותם ורטיגו, שימשיך להתפרסם גם במאה ה-21. סדרות כמו "100 כדורים", "בתולה אמריקאית", "פייבלס", "Y האיש האחרון" ו"אמריקן ספלנדור" של הארווי פיקאר ימשיכו לבסס את חותם ורטיגו כאלטרנטיבה לז'אנר גיבורי-העל.
מאז תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 ולאורך שנות ה-2000, מספר עיבודים קולנועים מצליחים של ספרי קומיקס עזרו להרחיב את קהל היעד, בחלקו בגלל השיפורים שבטכנולוגיית האפקטים המיוחדים. הם עזרו למשוך את תשומת לבם של קוראים חדשים שעבר לא התעניינו כלל בקומיקס. הדבר הוביל גם לפיתוחם של עיבודי קומיקס מוכרים פחות כמו קונסטנטין וונדטה.
צמיחתם של האנטי-גיבורים
באמצע שנות ה-70, אנטי גיבורים של חברת מארוול כמו וולברין, המעניש, וגרסתו האפלה של פרנק מילר לדרדוויל אתגרו את המודל המסורתי של גיבורי-העל ההומניטרים והחייכניים. מילר יצר גם את אלקטרה, שדמותה מטשטשת את הגבול בין מושא אהבתם של גברים לבין נבלת-על.
שתי מיני סדרות משפיעות מבחינה אמנותית של חברת DC קומיקס תרמו לטרנד הקיים של אנטי גיבורים: "באטמן: האביר האפל חוזר" של מילר ו"השומרים" של אלן מור ודייב גיבונס. שתי הסדרות הכילו עומק פסיכולוגי וכיכבו בהם גיבורים בעלי מצוקות.
עד לסוף שנות ה-80, חברת DC קומיקס פרסמה סדרות בוגרות כדוגמת הלבלייזר, היצור מן הביצה ולובו. סדרות אלו הציגו גיבורים שנויים במחלוקת כמו ג'ון קונסטנטין הציני ולובו חובב האלימות, וכן הכילו תוכן למבוגרים שהבדיל אותן מקומיקס המיינסטרים. בהמשך הדרך, חברת DC קומיקס הפרידה את הכותרים האלה שבחותם ורטיגו אל מחוץ ליקום DC הרגיל.
עד לתחילת שנות ה-90, האנטי גיבורים הפכו יותר לשולטים במדיום מאשר לחריגים. בין הדמויות הפופולריות נמנו ונום וקייבל של מארוול קומיקס וספון של אימג' קומיקס.
הטרנד של יצירת דמויות בעלי עומק פסיכולוגי שפעלו בגבולות השחור-לבן השפיעו גם על נבלי-על. כך למשל, הג'וקר אויבו המושבע של באטמן, תואר פחות כפושע מרושע ויותר כפסיכופת חולה נפש שאינו מסוגל לשלוט במעשיו. גלקטוס, אוכל הכוכבים של מארוול, הפך לכוח טבע שאינו מתכוון לאיים בכך שהוא ניזון מעולמות. מגנטו, אויבה של קבוצת אקס-מן, הפך לדמות חביבה יותר וסימפתית כאדם שנלחם עבור עם מדוכא, לעיתים באמצעים לא מקובלים.
התפתחות זיכיון אקס-מן
עד אמצע שנות ה-80, חוברות אקס-מן הפכו לפופולריות ביותר בשוק הקומיקס. חברת מארוול החליטה לרכוב על ההצלחה ולפרסם מספר סדרות ספין אוף. סדרות אלה כוללות את המוטנטים החדשים (אקס פורס לעתיד), אקס פקטור, אקסקליבר וסדרת סולו של וולברין.
בתחילת שנות ה-90, חוברות אקס-מן הפכו לזיכיון הגדול ביותר בקומיקס, ועד לאמצע העשור, מעל לתריסר חוברות אקס-מן פורסמו מדי חודש. כל שנה, באופן קבוע, בוצע קרוסאובר עלילתי בין חוברות האקס השונות, מה שהוביל לקפיצה במכירות. הצלחה זו הובילה גם למכירתם של פרטי אספנות כאקשן פיגרס, משחקי מחשב וקלפי אספנות. גם אקס-מן: סדרת האנימציה תרמה להצלחה זו, סדרה שעלתה לשידור בשנת 1992 ומשכה קהל מעריצים צעיר.
בתחילת שנות ה-2000, סדרת סרטי אקס-מן שוברי קופות שמרה על הזיכיון חי וקיים גם אל מחוץ לשוק הקומיקס. בין השנים 1999–2000 שודרה סדרת אנימציה בשם אקס-מן: הדור הבא, וצעצועים חדשים נמכרו מאז הצלחת הסרט הראשון בסדרה. הקומיקסים עצמם שוכתבו מחדש, עם כותרים כמו "אקס-מן החדשים" של הכותב גראנט מוריסון ואולטימייט אקס-מן, שכמו סדרות אחרות ביקום אולטימייט מארוול עסק ביקום חלופי. דבר זה נעשה לכותרי אקס-מן ולחוברות אחרות מתוך חשש החברה שריבוי היסטוריות מורכבות ירחיק קוראים חדשים.
השפעה על קומיקסים אחרים
הרבה סדרות ניסו לחקות את המודל אותו הטמיעה סדרת אקס-מן כזיכיון. חברות מארוול ו-DC הרחיבו כותרים פופולרים כמו המעניש, ספיידרמן, באטמן וסופרמן עד לכדי סדרות ספין-אוף משלהם. כמו חוברות האקס, כמה מחוברות הספין-אוף התמקדו בדמויות המשנה של הסדרה הראשית. דמיון נוסף לחוברות האקס היה פרסומם של קרוסאוברים, בהם סיפור עלילתי אחד התפרסם במספר חוברות של אותה "משפחה". מבחינה זו, סיפורי סופרמן בין השנים 1991–2000 נכתבו על בסיס שבועי. היה צורך לקרוא את חוברות Superman, Adventures of Superman, Action Comics, Superman: The Man of Steel ו-Superman: The Man of Tomorrow כדי לעקוב אחרי הסיפור בכללותו. אם אספן היה קונה רק חוברת אחת, הוא היה קורא רק 25 אחוזים מהסיפור.
שכתובים ואתחולים של היקום
יצירתם של הזיכיונות זכו לחיזוק בעזרת רעיון העיצוב מחדש של הדמויות. המשבר בעולמות האינסופיים היה הדוגמה הראשונה לכך, כאשר סופרגירל מתה בחוברת מספר 7 והפלאש בארי אלן מת בחוברת מספר 8. הידיעות על מותו של אלן גרמו להלם, מכיוון שהדמות הייתה ותיקה מאז ימי תור הכסף של הקומיקס. המלחמות הסודיות של מארוול קומיקס עזרו לבסס שינוי זה, וספיידרמן החל ללבוש תלבושת שחורה.
ההתעניינות הרבה בשוק הספסרות של תלבושת ספיידרמן החדשה הובילה לשינויים נוספים במארוול בשנות ה-80. איירון מן קיבל חליפת שריון כסופה-אדומה בחוברת מספר 200; קפטן אמריקה פוטר מתפקידו וחזר בתור "הקפטן", תוך שהוא לובש חליפה שחורה בחוברת מספר 337; הענק הירוק חזר לצבע האפור המקורי בחוברת מספר 325; חוברת מספר 300 של האוונג'רס הביאה שינוי הרכב שכלל את מיסטר פנטסטיק והאשה הבלתי נראית מארבעת המופלאים; צבע תלבושתו של וולברין הוחלפה לצבעי צהוב-חום; תור הוחלף בדמותו של ת'נדרסטרייק; ארכאנג'ל הפך למקבילו האפל של חבר האקס-מן אנג'ל לאחר ששירת כאחד מפרשי אפוקליפס. רוב השינויים האלה בוטלו בתחילת שנות ה-90.
שנות ה-90 הביאו שינויים דומים ביקום DC, בין היתר "מותו של סופרמן" בשנת 1992; קשת הסיפור "באטמן: נפילתו של אביר", שבו באטמן הפך לנכה בידי ביין והוחלף בעזראל; וונדר וומן הפסידה באתגר ודיאנה הוחלפה בארטמיס כוונדר וומן החדשה (חוברת מספר 92), שמתה לאחר מכן בחוברת מספר 100; גאי גרדנר הפך מגרין לנטרן ללוחם בעל כוחות חייזריים. השינוי היחיד שהחזיק מעל לעשר שנים היה הפיכתו של הגרין לנטרן האל ג'ורדן לנבל פאראלקס, שהשמיד את חיל הפקחים הירוקים. קייל ריינר הפך לגרין לנטרן החדש, וג'ורדן הקריב את חייו באירועי "הלילה האחרון" כדי להפוך לספקטר.
בנוסף לשינויים אינדיבידואליים, המשבר בעולמות האינסופיים הביא לטרנד חדש של אתחולים מחודשים, שכתובים או המצאה מחודשת של היקום הבדיוני של אותה הוצאה לאור בטווח זמן של בין חמש לעשר שנים. דבר זה הוביל לעיתים לכתיבה מחדש של סיפור המקור, שכתובי היסטוריה וכיוצא בזה. המצאות מחודשות אלה היו הן בקנה מידה גדול של שינוי נקודות עלילתיות מרכזיות והן הצגתם/הסרתם של אלמנטים מסוימים מאותו יקום. אירועי המשבר הובילו גם לפרסומן של מיני סדרות בעלות היסטוריה משוכתבת, כמו "באטמן: שנה ראשונה", "סופרמן: איש הפלדה", ו-"וונדר וומן: אלים ובני תמותה". דוגמה לשינוי פחות שאפתני היה במיני סדרה "החץ הירוק: ציידי הקשת הארוכה", שלא ממש שכתבה את ההיסטוריה של החץ הירוק, אלא שינתה את הרקע ומספר אלמנטים בזמן ההווה, בעוד העבר נותר בשלמותו. טרנד זה נמשך גם כיום, עם מיני סדרות כגון המשבר האינסופי של DC קומיקס, ובית אם ומלחמת האזרחים של מארוול קומיקס, שהשלכותיה עדיין מורגשות ביקום מארוול.
אימג' קומיקס ומחלוקות יצירה
ג'ק קירבי, יוצר-שותף לרבים מגיבורי-העל הפופולריים, הגיע למחלוקת עם חברת מארוול בשנות ה-80 בנוגע להיעלמותם של דפי אמנות מקוריים מכמה מכותריו המפורסמים. אלן מור, פרנק מילר ורבים אחרים הביעו תמיכה בו ושימשו כדובריו. עד לתחילת שנות ה-90, מאורעות אלו בנוסף להשפעותיה של תמיכה בפרסום עצמאי, עזרו למספר מאמני מארוול להקים חברה משלהם. חברה זו, אימג' קומיקס, מהווה דוגמה ניצחת לפרסום קומיקס שבבעלות היוצר. אמני מארוול כמו ג'ים לי (אקס-מן), רוב ליפילד (המוטנטים החדשים/אקס פורס) וטוד מקפרלן (ספיידרמן) היו פופולרים ביותר והיו מודל להערצה בידי קוראים צעירים בדרכים שדומות יותר לאתלטים מקצועיים או מוזיקאי רוק מאשר אמני קומיקס. מספר מאיירים, יחד עם אותם שלושה אמנים, לא אהבו את העובדה שהדמויות אותן יצרו לא היו שייכות להם. יחד הם הקימו את חברת אימג' קומיקס בשנת 1992, חממה אחת משותפת שבה התקיימו מספר חברות-בת בעלות אוטונומיה ויצירות משלהן. זיכיונות של אימג' קומיקס כמו ויצ'בלייד, דארקנס, WildC.A.T.S ובמיוחד ספון של מקפרלן סיפקו תחרות רעננה לגיבורי-על ותיקים. חברה זו ידועה גם בידי מספר מבקרי אמנות כתורמת לתנאים אשר הביאו בסופו של דבר לקריסת שוק הספסרות, בשל העובדה שאימג' קומיקס העדיפה להשתמש בכריכות חלופיות, כריכות אלומיניום וקומיקס אספנות.
יוצרים פופולרים רבים הלכו בדרכה של אימג' וניסו להשתמש במוניטין שלהם כדי להריץ סדרות משלהם, כאלו שיהיו להם זכויות יוצרים משלהם ושליטה על העריכה. כריס קלרמונט, כותב ותיק של כותרי אקס-מן, יצר את "שבעת השליטים" (Sovereign Seven) עבור חברת DC קומיקס, ג'ו מדוריארה יצר את "רודפי הקרב" עבור חברת ויילדסטורם, ואלכס רוס, קורט בוזיאק וברנט אנדרסון יצרו את אסטרו סיטי עבור חברת אימג'.
מיילסטון קומיקס וגיוון גזעי
בשנת 1993, קבוצת כותבים ואמנים אפרו-אמריקנים ייסדו את מיילסטון קומיקס, באמונתם כי דמויות של בני מיעוטים לא יוצגו כהלכה בקומיקס האמריקאי. כמה מהסדרות המוכרות של החברה נכתבו בידי דוויין מקדאפי, והן כוללות את "סטאטיק" - נער אפרו-אמריקני שהפך לדמות המפתח של החברה, "הארדווייר" - דוגמה לעתידנות אפרו-אמריקנית, "אייקון" - חייזר שמחקה את מראהו של אפרו-אמריקני ו"סינדיקט הדם" - כנופיה בין-גזעית של גיבורי-על. בשנת 1997, יקום מיילסטון התמזג לתוך יקום DC.
צמיחתו וקריסתו של שוק הספסרות
עד סוף שנות ה-80, חוברות קומיקס חשובות המציגות לראשונה דמות קלאסית או החוברות הראשונות בהרצה ממושכת נמכרו באלפי דולרים. עיתוני מיינסטרים פרסמו דיווחים שחוברות קומיקס היו השקעה פיננסית טובה, ועד מהרה אספנים רבים קנו כמויות רבות של קומיקסים מתוך מחשבה שהם יהיו יקרי ערך בעתיד.
המפרסמים הגיבו לכך על ידי הפקתם של פריטי אספנים כמו קלפי אספנות ומהדורות מוגבלות של חוברות מסוימות, המציגות כריכה מיוחדת או חלופית. הגיליונות הראשונים של אקס פורס, אקס-מן כרך שני וספיידרמן הפכו לדוגמאות הידועות ביותר לטרנד זה. טרנד נוסף שהחל היה כריכות בחותמת אלומיניום. הראשון שבהם היה גיליון מספר 50 בכרך השלישי של הגולש הכסוף (יוני 1991), ולאחריו כריכה זוהרת בחושך של גוסט ריידר כרך שלישי, גיליון מספר 15 (יולי 1991). הדבר הוביל לפריחה בשוק הקומיקס, היכן שחנויות לממכר אספנות וחברות הוצאה לאור זכו לרווחים גדולים, ומספר חברות - גדולות וקטנות כאחד - זכו להגדיל את הכותרים שלהם. אימג' קומיקס הפכה לידועה לשמצה בכך, כשרבים מסדרותיה יצאו בכריכות חלופיות, שימוש נרחב בכריכות מודגשות ובחותמת אלומיניום ומאפייני אספנות נוספים.
טרנד זה לא היה שמור לקומיקס בלבד. מוצרי זיכיון נוספים כמו צעצועים, אקשן פיגרס וקלפי אספנות זכו לרווחים נאים. חברת "מקפרלן צעצועים" ראויה לציון, שכן היא יצרה מגוון רחב של אקשן פיגרס המבוססות על דמויות מהקומיקס ספון. אולם, רק מעטים משפע הסדרות החדשות החזיקו באיכויות אמנותיות ארוכות טווח. זאת ועוד, הפריטים אשר נחזה כי יהיו יקרי ערך לא הפכו לכך, לרוב עקב מחזורי הדפסה גדולים מאוד שגרמו להם להיראות שגרתיים למדי. במידה וקריסה כלכלית התרחשה, היקף המכירות צנח, מאות חנויות לממכר אספנות נסגרו ורבים מהמפרסמים צמצמו בהוצאות. ואכן, בשנת 1996, חברת מארוול קומיקס - הגדולה שבתעשיית הקומיקס - הכריזה על פשיטת רגל. למרות שמאז החברה התאוששה, לא הייתה זו התאוששות מלאה.
הקריסה הכלכלית הובילה גם לנפילת הזיכיונות הגדולים וכותרי הקומיקס המקושרים יחדיו אשר הביאו לפריחת מסחור האספנות. בשעה שכותרי זיכיונות גדולים עדיין החזיקו במספר רב של סדרות חודשיות ומוצרי מיסחור, כולם נפלו ברמתם מהתקופה שלפני הקריסה. מספר זיכיונות העלו שוב את רף הפופולריות. במקרה של אקס-מן מבית מארוול קומיקס, היה זה בזכות סרטי הלייב אקשן אקס-מן ואקס-מן 2. במקרה של חברת DC קומיקס, היה זה בזכות סדרות האנימציה כדוגמת ליגת הצדק והטיטאנים.
צמיחתו של פורמט האוגדנים
למרות שמכירות חוברות הקומיקס צנחו בסוף שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000, המכירות עלו עבור אוגדנים - מהדורות נבחרות שבהן מספר גיליונות חודשיים קובצו והודקו יחדיו, ונמכרו גם בחנויות ספרים בנוסף לחנויות קומיקס. כמו כן, פורמט פרסום זה זכה למנת כבוד כסיפורת עד אשר הפך לחלק חשוב באוספי חנויות ספרים וספריות ציבוריות.
כמה סדרות ניצלו מביטול אך ורק בגלל היקף מכירות האוגדנים וקשתות סיפור של רבות מהסדרות הפופולריות של ימינו (דוגמת JLA ובאטמן של DC; אולטימייט ספיידרמן ואקס-מן החדשים של מארוול) מאוגדים ישירות לאחר סיומה של קשת הסיפור.
לאוגדנים ניתנים מדי פעם מספרי כרכים, מה שהופך אותם לסדרה המשכית. עקב כך, כותבים רבים מחשיבים מראש את עלילותיהם לפי מהדורת האוגדנים, יוצרים תסריט שנמשך על פני ארבע עד תריסר חוברות, היכולות להיקרא כ"רומן גרפי".
הפופולריות של האוגדנים הביאה גם להדפסות מחודשות של חומר ישן. ליין האוגדנים Essential Marvel הדפיס מחדש גיבורי-על כספיידרמן וארבעת המופלאים והציגו את סיפורי תור הכסף של הקומיקס לדור חדש של קהל קוראים. מהדורות אלו דומות לספרי טלפונים בכך שהן עבות מאוד ומודפסות בשחור-לבן כדי למנוע עלויות גבוהות. חברת DC יצאה עם ליין משלה בשם Showcase Presents. ארבעת הראשונים כללו את סופרמן, גרין לנטרן, ג'ונה הקס ומטאמורפו איש האלמנטלים. דמויות נוספות כללו את החץ הירוק, משפחת סופרמן, הטיטאנים הצעירים והאיש המוארך.
הצלחת יוצרי קומיקס המיינסטרים
בשעה שרבים מאמני וכותבי קומיקס הפכו לנודעים בידי קהל קוראיהם עוד מאז שנות ה-40 של המאה ה-20, כמה מיוצרי הקומיקס של סוף שנות ה-80 ושנות ה-90 נודעו כבר לציבור כולו. אמנים אלה כללו את טוד מקפרלן, ניל גיימן, אלן מור ופרנק מילר. כמה מהם, כמו גיימן, המשיכו ליצור נובלות מצליחות מבחינה מסחרית. אחרים, כמו מילר, הפכו לתסריטאים ובמאי קולנוע בהוליווד.
בניגוד לכך, במאי ומפיקי קולנוע וטלוויזיה החלו להיות מעורבים בתעשיית הקומיקס. ג'יי מייקל סטרזינסקי, יוצרה של סדרת המדע בדיוני בבילון 5, נשכר כדי לכתוב את סדרת "ספיידרמן המדהים" של חברת מארוול קומיקס. במאי סרט הלייב אקשן ארבעת המופלאים רג'ינלד הדלין הפך לכותב הפנתר השחור. ג'וס וידון, יוצרה של סדרת הטלוויזיה באפי ציידת הערפדים, כתב בין היתר את "אקס-מן המדהימים" ואת Runaways של מארוול. ריצ'רד דונר, במאי הסרט "סופרמן" כתב בסדרת החוברות Action Comics על מעלליו של סופרמן, יחד עם עוזר המפיק שלו לשעבר ג'ף ג'ונס. פול דיני, המפיק והכותב של באטמן - הסדרה המצוירת וסופרמן: סדרת האנימציה, החל לכתוב עבור חברת DC במספר פרויקטים מיוחדים ולקח על עצמו את משרת הכותב בכותרי Detective Comics של באטמן בשנת 2006.
השפעת הקומיקס והאנימציה היפנית
מאמצע שנות ה-80 ועד סופם, מגוון רחב של ספרי מאנגה יפנית תורגמו לשוק הקומיקס המערבי. מבין חברות ההוצאה לאור הראשונות לפרסם מאנגה מתורגמת הייתה אקליפס קומיקס, עם חוברות כמו "אזור 88", "קאמוי" ו"מאי, קוראת המחשבות", אשר נחשבו לחלק מהגל הראשון של חוברות מאנגה שתורגמו לאנגלית. יחד עם עיבודם של קומיקו ואטרניטי קומיקס לסדרת האנימציה של רובוטק, מספר חברות נוספות פרסמו קומיקס בסגנון מאנגה כמו "בית הספר לנינג'ות" ו"סמוראי". חברת דארק הורס הוציאה חוברות מאנגה מתורגמות רבות במהלך שנות ה-90. חותם "אפיק קומיקס" של מארוול קיבל רישיון להוצאת גרסה מתורגמת לאקירה של קצוהירו אוטומו. משנת 2010 ואילך, מרבית המאנגה המתורגמת הופצה על ידי חברות בת של המפיצים המקוריים, כמו קודאנשה, שוגאקוקאן ובנדאי. בעוד תרגומי מאנגה הוצגו בעבר בפורמט רגיל של מגזין קומיקס אמריקני, פרסומים בגודל מסורתי של מאנגה הפכו לשגרתיים. במספר מקרים, הספרים מוצגים בצורתם המקורית ומיועדים לקריאה מימין לשמאל. טוקיופופ הייתה חברת ההוצאה לאור הראשונה לשכור אמנים שאינם יפנים כדי להפיק ולשווק מאנגה מקורית בתרגום לאנגלית, אשר מחקה סגנון יפני, הן בסיפורת והן באיור. קומיקסים קודמים בסגנון מאנגה מורכבים בעיקר מהשאלת אלמנטים איוריים ואנימטיבים של מאנגה לעבודה שלאו דווקא נחשבת כמאנגה.
True Love (פרק בסדרה דוסון קריק)
True Love (בתרגום חופשי לעברית: "אהבת אמת" או "אהבה אמיתית") הוא הפרק ה-23 בעונתה השלישית של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "דוסון קריק". הפרק שודר לראשונה ברשת The WB ב-24 במאי 2000 הפרק בוים על ידי ג'יימס ויטמור ג'וניור על פי תסריט מאת טום קפינוס וג'ינה פטור, שבוסס על סיפור מאת גרג ברלנטי וג'פרי סטפקוף. פטור טענה בהמשך שהכתיבה הייתה משותפת, בקבוצה. הפרק היה הראשון שהציג נשיקה בין שני גברים (אית'ן וג'ק) בשידור בפריים טיים, מה שהוגדר כ"אבן דרך בייצוג להט"ב בטלוויזיה". הפרק בולט גם בהיותו המקור לתמונת "דוסון הבוכה" שהפכה למם אינטרנטי נפוץ.
רקע
במהלך הפרק מסיים דוסון את מערכת היחסים הרומנטית הארוכה שניהל עם ג'ואי, ומאפשר לה להתחיל בזוגיות עם חברם המשותף פייסי. כשהוא מסיים את דבריו הוא נשבר ובוכה, ואומר לה "פשוט לכי" ("Just go"). הפרק סימל שינוי מהותי בסדרה, שמתכונתה עד לאותו רגע הייתה שליטה ובעלות לכאורה של דוסון על יתר הדמויות, לפחות באופן בו התייחסו הכותבים לדמויות. השינוי בהתייחסות היה מהותי כל כך עד שהוא הוגדר ככזה שערער את כל יציבותה של הסדרה. שש שנים לאחר שידור הפרק פרסם יוטיובר בשם notdatbigyet סרטון קצר בשם "Dawson's Crying Face" שזכה מאז לקרוב למיליון צפיות. בעקבות הסרטון החלו בלוגים ואתרים שונים להשתמש בתמונה של דוסון בוכה הן בהקשר של הסדרה והן בהקשרים אחרים, וב-2009 היא זכתה לפרסום רב כשבקי יממוטו הציבה את התמונה בראש מאמר שלה בשם "אין בכי בחיים" (There's no crying in life"). התמונה נוספה לאתר הממים הפופולרי "Meme Generator" בשנת 2011. בשנת 2012 התראיין ג'יימס ואן דר ביק שגילם את דמותו של דוסון להפינגטון פוסט וסיפר שהבכי לא היה מתוסרט, אלא תגובה אמיתית שלו לסצנה. הוא ציין שהוא משועשע מהמם שנוצר בעקבות התמונה.
שימוש
המם משמש במקרים שבהם יוצר המם רוצה להביע רחמים, עצב או חרטה באופן סרקסטי. תפוצתו של המם בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 ותחילת העשור השני שלה הייתה כה רחבה עד כי הוא הוגדר כאחד הממים ש"נמצאים על הר ראשמור של הגיפים". ההאפינגטון פוסט השתמש בגיף המדובר במקרים שבהם לחיצה על קישור לכתבה באתר הובילה לקישור שבור.
הנשיקה
בפרק הוצגה "הנשיקה מלאת התשוקה הראשונה בין שני גברים בפריים טיים" כפי שהוגדרה בדיעבד. קדמו לה נשיקות בין נשים בסדרות "Relativity" ו"פרקליטי אל איי", ואף נשיקה בין שני גברים בסדרה "ויל וגרייס" שבה ויל וג'ק התנשקו על מנת להביע מחאה על היעדרן של נשיקות הומוסקסואליות בטלוויזיה, אך נשיקה בעלת משמעות רומנטית/מינית בין שני גברים הומוסקסואלים לא הוצגה עד לאותו פרק.
רקע עלילתי
ג'ק מתגלה כהומוסקסואל עוד במהלך עונתה השנייה של הסדרה, אך אינו יוצא מהארון בפומבי, ואינו מנהל מערכת יחסים עם גבר לאורך העונות השנייה והשלישית. במהלך הפרק, שמסיים את עונתה השלישית של הסדרה, מתוודה ג'ק על רגשותיו כלפי אית'ן ומבקש להוכיח שהוא מוכן לצאת מהארון בפומבי בכך שהוא מנשק אותו. הסיפור מסתיים במפח נפש, שכן אית'ן חוזר לבן זוגו לשעבר. דמותו של ג'ק אמנם ניהלה מערכת יחסים רומנטית עם ג'ואי זמן מה, אך לדברי קר סמית' שגילם את דמותו של ג'ק, קווין ויליאמסון, יוצר הסדרה, התכוון לגלות שאחת הדמויות היא להט"בית בשלב מסוים בסדרה.
הפקה
ג'ינה פטור, אחת מכותבות הפרק, ציינה שיום לפני תחילת הצילומים ביקשה רשת "The WB" ששידרה את הסדרה שהנשיקה תצולם ממרחק (מעבר לרחוב) על מנת שלא ליצור נשיקה "מלאת תשוקה מדי". פטור סיפרה שבבוקר הצילומים קרא לה גרג ברלנטי, הכותב הראשי של הסדרה, וצעק עליה שעל הנשיקה להיות נשיקה אמיתית, וכי הוא דורש לראות בה תשוקה.
קר סמית', ששיחק את ג'ק, מספר שבמהלך צילומי העונה השנייה הגיע ויליאמסון וביקש לשוחח איתו בנפרד. סמית' היה משוכנע שהוא מפוטר, אך ויליאמסון סיפר לו שהתוכנית היא להפוך את דמותו להומוסקסואלית. בעוד שסיפורו של דוסון עצמו הוא סיפורו של ויליאמסון, הרי שסיפורו של ג'ק מזכיר יותר את זה של ברלנטי. לקראת צילומי הפרק "True Love" התייעץ סמית עם "כל מי שדעתו נחשבה בעיניו" ושאל לדעתם, והאם כדאי לו לעשות זאת. בדיעבד, ציין, שמח שעשה זאת ונחקק בדפי ההיסטוריה של הטלוויזיה.
ברלנטי עצמו סיפר שנאלץ להילחם באולפנים, ואף שקל לאיים להתפטר, אם הנשיקה לא תהיה חלק מהתסריט. לשמחתו האולפנים הסכימו והאיום לא יצא אל הפועל.
מורשת
בראיון שנערך 20 שנה לאחר שידור הפרק ציין סמית' שכיום ניתן לראות דמויות להט"ביות בכל סדרת טלוויזיה, בין או קומית ובין אם דרמטית, ושזה המצב הנכון. הוא ציין שזו הייתה מטרת הכותבים באותו הפרק, וכי הוא שמח שהיא הוגשמה.
זלמן רוזנטל
קורות חייו
רוזנטל נולד בבסרביה, אחד מעשרת ילדיו של חוכר, במשפחה שהתייחסה לרבי צבי הירש אשכנזי ולרבי יעקב עמדן. הוא למד בתלמוד תורה, היה אוטודידקט, למד בגימנסיה באודסה ויותר מאוחר התקבל לאוניברסיטה המקומית. שם גם הצטרף לפועלי ציון.
ב-1914 ייסד בית ספר יהודי בטלנשטי, שם גם לימד. ב-1919 עבר לקישינב, בין 1920–1922 היה עורכו של היומון היידי "דער ייד". החל מ-1923 ועד איסור פרסום עיתונות יידיש ברומניה ב-1938 הוא היה עורכו של היומון "אונדזער צייט". הוא הוציא לאור ירחון יידי לילדים בשם "פאר יידישן קינד" (יצא בתור מוסף ל"אונדזער צייט" בשנים 1925–1928, 1936). היה עורך משנה של כתב העת העברי לילדים "אשכולות". בשנות העשרים ביקר שלוש פעמים בארץ ישראל, ופרסם רשומות מביקורים אלו בעיתונים וכתבי עת שיותר מאוחר יצאו לאור בקובץ אחד בשם "אונדזער לאנד" (קישינב 1938). הוא שיתף פעולה עם קרן היסוד, קק"ל ותרבות.
את הסיפור הראשון פרסם בהמלצתו של יהושע חנא רבניצקי בכתב העת היידי "אונדזער לעבן" של מרדכי ספקטור.
בשנים 1926–1927 הוא סיקר את משפטו של שלום שוורצבארד, שהתנהל בפריז, וב-1927 ראה אור בקישינב ספרו שחובר על פי סיקורים אלו.
לאחר סיפוח בסרביה לברית המועצות הוא נעצר ב-12 ביולי 1940 ונשפט ב-18 בינואר 1941 לארבע עשרה שנים בגולאג בארכנגלסק בגלל פעילות ציונית. אשתו ושתי בנותיו גורשו מהעיר. הוא שוחרר ב-1954 וחזר לקישינב. לאחר שחרורו עבד בבית חרושת לטקסטיל. חמש שנים מאוחר יותר הוא נפטר ונקבר בבית הקברות היהודי של העיר. שמו טוהר בהחלטת הפרקליטות של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית ב-5 ביוני 1989.
חיבוריו
ביידיש:
בעברית:
דו-לשוני:
לו פארקר
פרנסס לואיז "לו" פרקר (באנגלית: Frances Louise "Lu" Parker; נולדה ב-16 באפריל 1968) היא שחקנית ועיתונאית אמריקאית. מיס ארצות הברית לשנת 1994.
ביוגרפיה
פרקר נולדה באנדרסון, דרום קרוליינה והיא בעלת תואר ראשון באנגלית.
לאחר שסיימה את הקולג' לימדה ספרות אנגלית בתיכון. עבודתה הראשונה בטלוויזיה הייתה בתחנה בצ'ארלסטון (קרוליינה הדרומית), שם שימשה ככתבת וכמגישה מחליפה.
היא השתתפה כשחקנית אורחת (בעיקר ככתבת טלוויזיה) בסדרות טלוויזיה, בהן שקר לי, מונק, גבירתי הנשיא וימיי חיינו.
ב-2009 החלה לנהל מערכת יחסים עם ראש עיריית לוס אנג'לס אנטוניו ויאראיגוסה. ב-2010 ייסדה את "פרויקט לו פארקר" שמטרתו לשפר את מצבם של בעלי החיים הנמצאים ללא מחסה.
פוליפגיה
פוליפגיה (באנגלית: Polyphagia; מיוונית: "פולוס" (πολύς) הרבה מאוד, ו"פאגו" (φαγῶ) "אני אוכל") היא מצב פיזיולוגי של אכילת יתר.
ברפואה
ברפואה המושג פוליפגיה (לעיתים מוכר גם כהיפרפגיה (hyperphagia) הוא סימן רפואי שמשמעו תיאבון מוגזם וצריכה חריגה של מזון (מוצקים) דרך הפה.
הפרעות כגון סוכרת, תסמונת קליין-לוין, ההפרעות הגנטיות תסמונת פראדר וילי ותסמונת בארדט בידל עלולים לגרום להיפרפגיה (רעב כפייתי).
הסיבות לבעיה
הסיבות לאכילת יתר כוללות:
חמצת קטוטית סוכרתית
פוליפגיה מתרחשת בדרך כלל מוקדם במהלך חמצת קטוטית סוכרתית. למרות זאת, כאשר המחסור באינסולין הופך חמור יותר ומתפתחת חמצת קטוטית, התיאבון מדוכא.
בונקר הקרב על בריטניה
בונקר הקרב על בריטניה (באנגלית: Battle of Britain Bunker) היה חדר מבצעים תת-קרקעי בשטחו של בסיס של חיל האוויר המלכותי בלונדון. הוא שימש את החיל לניהול ההגנה האווירית על דרום-מזרח בריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה, לרבות במהלך הקרב על בריטניה. כיום משמש הבונקר כאתר מורשת ומוזיאון.
הקמת הבונקר
הבונקר הוקם בשנים 1938–1939, במסגרת הכנותיה של בריטניה למלחמה המתקרבת באירופה. הוא הוקם על ידי קבלן אזרחי, אך בתנאי סודיות, בתחומי בסיס חיל האוויר המלכותי אוקסברידג' (Uxbridge) ברובע הילינגדון שבמערב לונדון. בבסיס זה שכנה מפקדת להק 11 של פיקוד מטוסי הקרב, שהיה אחראי על ההגנה האווירית של דרום-מזרח בריטניה, לרבות מטרופולין לונדון. חדר המבצעים של הלהק (למעשה צירוף של חדרים בעלי תפקידים שונים) נמצא במבנה מעל פני הקרקע והוא הועתק אל הבונקר, שהפך למבצעי ב-25 באוגוסט 1939 - ימים מעטים לפני פרוץ המלחמה.
המפלס התחתון של הבונקר נמצא בעומק של 18 מטרים מתחת לפני הקרקע. קירותיו ותקרתו נבנו מבטון בעובי של כמטר, ועל התקרה נערמה שכבת אדמה בעובי של כתשעה מטרים. אמצעים אלו הפכו את הבונקר לחסין מפני השמדה על ידי אמצעי לחימה בני אותה תקופה.
פיר כניסה אלכסוני ובו 70 מדרגות הוביל אל הבונקר. דרך הפיר הועברה גם צנרת החשמל, המים, הביוב והטלפון של הבונקר. מערכת אוורור (המתפקדת עד היום) סיפקה לבונקר אוויר מסונן.
פעולת הבונקר
חדר המבצעים התת-קרקעי של להק 11 ואלו של הלהקים המרחביים המקבילים לו - 10, 12 ו-13 (שניבנו לפי הדגם שהציב) היוו חוליה במערך דאודינג - מערכת ההגנה האווירית של בריטניה (על שמו של מפקד פיקוד הקרב של חיל האוויר המלכותי) שהוקמה לקראת המלחמה. היא קישרה בין פיקוד הקרב, ארבעת הלהקים, מפקדות הגזרות שלהם וטייסות מטוסי הקרב הכפופות להם, שירותי המודיעין, רשת תחנות המכ"ם, חיל התצפיתנים, מערך תותחי הנ"מ ומערך בלוני המחסום. בהתאם למידע שהועבר אליהם היו קציני המבצעים שבחדרי המבצעים מעבירים פקודות פעולה לטייסות שתחת פיקודם. לפקודת להק 11 סרו טייסות קרב, אשר הוצבו ב-18 שדות תעופה, שאורגנו במסגרת שמונה גזרות (Sectors).
בחדר המבצעים שבבונקר הוצג מידע שוטף שהתקבל באמצעות הטלפון מפיקוד הקרב, מהטייסות ומיתר החוליות שבמערך דאודינג. המידע הוצג בבונקר באמצעות עזרים שונים: באולם העיקוב (Plotting Room) הוצגה מפת שולחן של שטח האחריות של הלהק, ומיקום מטוסי האויב והמטוסים הבריטים הוצג על גביה באמצעות קוביות עץ ועליהן שלטים ממוספרים, שהוזזו על גבי השולחן לפי הצורך. על גבי הקירות הוצג מצבן של הטייסות השונות של הלהק ("בכוננות", "אויב זוהה", "קיבלה פקודה לנחות" וכדומה) באמצעות מחוונים של אורות צבעוניים. אמצעי תצוגה אחרים שימשו להצגת מצב מזג האוויר בגזרות האחריות השונות של הלהק.
מלחמת העולם השנייה
קציני להק 11 פיקדו מהבונקר על הפעולות להגנת שמי בריטניה. במהלך הפינוי מדנקרק במאי וראשית יוני 1940 פיקד הלהק על פעולת טייסות הקרב שנשלחו להגן על החיילים המתפנים משם לבריטניה.
באפריל 1940 נתמנה סגן מרשל אוויר קית' פארק למפקד הלהק. הוא פיתח את תורת הלחימה שהפעילו קציני הבקרה של הלהק מהבונקר ואשר הביאה לניצחונם בקרב על בריטניה. במהלך הקרב תקף חיל האוויר הגרמני מטרות בבריטניה במשך 16 שבועות רצופים, במטרה להחליש את חיל האוויר המלכותי ולהכין את הקרקע לפלישה קרקעית של גרמניה לאי הבריטי (מבצע ארי-הים). הגרמנים תקפו בין השאר תחנות מכ"ם של בריטניה ובסיסים של חיל האוויר המלכותי ולאחר מכן עברו לתקוף את מטרופולין לונדון. קציני הבקרה בבונקר פיקדו על הגנת שמי דרום-מזרח בריטניה בתקופה זו, שהייתה העמוסה ביותר בתולדות הבונקר. בספטמבר 1940 ניטשה המערכה האווירית האינטנסיבית ביותר בין הבריטים לגרמנים התוקפים. היא הגיעה לשיאה ב-15 בספטמבר 1940. באותו יום נמצאו בפעולה בעת ובעונה אחת כל הטייסות שעמדו תחת פיקוד להק 11. ביום זה הפיל חיל האוויר המלכותי 56 מטוסים גרמנים תוקפים במחיר 26 מטוסים משלו. בשל הצלחה בריטית זו השעה אדולף היטלר את התוכנית לפלוש לבריטניה. תאריך זה כונה מאוחר יותר "יום הקרב על בריטניה". במהלך הקרב על בריטניה הפיל חיל האוויר המלכותי 1,733 מטוסי אויב. יותר משני שלישים מהם הופלו על ידי מטוסי להק 11. בעקבות אחד מביקוריו בבונקר במהלך המערכה טבע ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל את אמרתו הנודעת מעולם לא חבו רבים כל כך הרבה כל כך למעטים כל כך.
לאחר הקרב על בריטניה התמודדו אנשי מפקדת להק 11 מהבונקר עם הבליץ - מסע ההפצצות הגרמני על ערי בריטניה ועל לונדון בפרט, אשר נמשך עד לחודש מאי 1941. בדצמבר 1940 הוחלף קית' פארק בפיקוד על הלהק. בתקופה זו הוכנסו שינויים ושיפורים בעזרי השליטה שבחדר המבצעים של הבונקר.
לאחר הבליץ עברו קציני להק 11 בהדרגה לפיקוח על פעולות אוויריות בשמי אירופה הכבושה, לרבות חיפוי על הפשיטה על דייפ באוגוסט 1942 ופעולות ליווי של מפציצי בעלות הברית בדרכם להפצצת מטרות ביבשת. ביוני 1944 פיקדו קציני הלהק מהבונקר על פעולת מטוסי הקרב לחיפוי על נחיתת בעלות הברית בצרפת.
לאחר המלחמה
הבונקר הוסיף לשמש את להק 11 לאחר המלחמה ועד לשנת 1958, עת עזב פיקוד הקרב של חיל האוויר המלכותי את בסיס אוקסברידג'. במהלך תקופה זו שימש חדר המבצעים בבונקר לעיקוב אחרי מטוסים בשנותיה הראשונות של המלחמה הקרה. ב-1958 הסיר הלורד דאודינג, מפקד פיקוד מטוסי הקרב לשעבר, את הלוט מעל אנדרטה שהוצבה בקרבת הבונקר והנציחה את התפקיד שמילא במהלך הקרב על בריטניה.
מ-1958 ועד 1975 שימש הבונקר את מפקדת הקשר של חיל האוויר המלכותי למרחב דרום-מזרח אנגליה.
שימור הבונקר
בשנת 1975 התקבלה החלטה לשמר את הבונקר כאתר מורשת צבאי, והוא נפתח גם לביקורים של הקהל הרחב. מראה אולם העיקוב בבונקר לרבות העזרים שבו והמידע המוצג בהם שוחזר למראהו ב-15 בספטמבר 1940. אחד מקציני בסיס אוקסברידג' קיבל על עצמו גם את תפקיד שימור ושיחזור הבונקר, והוא המשיך בכך כעובד אזרחי לאחר פרישתו מחיל האוויר המלכותי, בעזרתם של אוצרים מקצועיים ומתנדבים. במסגרת זאת נאסף בבונקר גם אוסף של כ-6,000 פריטים מימי הקרב על בריטניה, לרבות מדים, כלי נשק, תצלומים ומסמכים. חלק מהם מוצגים בתוכו במסגרת מוזיאון הממוקם בחללים שליד אולם העיקוב. בבונקר גם מוקרנים סרטים ומושמעות הקלטות קוליות מהפעילות בו בימי הקרב על בריטניה.
1935 בגרמניה
1935 בגרמניה הייתה השנה בה ציינה 64 שנות לאום.
הנהגה
ראש המדינה:
קנצלר גרמניה:
מפרץ דוחה
מפרץ דוחה הוא מפרץ בדוחה, קטר. באזור המפרץ נמצא נמל דוחה.
תיאור
על פי תיאור של המשרד ההידרוגרפי של ארצות הברית מ-1920: "החוף של המפרץ מאל בידה פונה צפונה, ומולו שונית נרחבת שנמשכת כמעט 1.75 מיל, שכמעט מתייבשת. בין השונית הזו לג'זירת כסאפלה יש תעלה צרה המובילה לאגן ניקוז ממערב לאותו אי, עם מים בגובה של 1.5 עד 3.5 פאתום."
מעבר שרק
ב-2011, הוכרז על הקמתו של מעבר שרק על ידי משרד המוניציפלי והתכנון העירוני של קטר. בפיקוח של הרשות לעבודות ציבוריות, התכון היה שיהיה חיבור על ידי גשר ומנהרות תת-קרקעיות בין וסט ביי לבין נמל התעופה הבין-לאומי חמד. המטרה מאחורי השקת התוכנית הייתה להכיל את התנועה הגואה בדוחה וכפרויקט הכנה למונדיאל 2022.
נמל שהיד רג'אי
נמל שהיד רג'אי (בפרסית: اسکله شهید رجایی) הוא נמל השוכן על שפתו הצפונית של מיצר הורמוז בדרום איראן, כתשעה מיילים ימיים (14.5 ק"מ) מערבית-דרום-מערבית לנמל בנדר עבאס, שהוא חלק ממנו. הנמל נמצא כ-565 מיילים ימיים (770 קילומטרים) מדרום-מזרח לנמל אימאם חומייני, ובמרחק של כ-1,500 ק"מ דרומית מזרחית לטהראן.
נמל שאהיד רג'אי משתרע על פני כ־2,400 דונם ומטפל ב-70 מיליון טונות מטען בשנה, כולל שלושה מיליון TEU של מטען מכולות. הנמל מכיל 23 רציפים עם עומק 15 מטר וכן מחזיק מעל 19 דונם של מחסני גגות ו-23.5 ק"מ של פסי רכבת פנימיים. מסילה של עוד 16 ק"מ של רכבת נמצאת כרגע בבנייה.
במאי 2020 דיווח העיתון "וושינגטון פוסט" שב-9 במאי ערכה ישראל מתקפת סייבר נגד מחשבי הנמל, ועקב כך שובשה פעילותו במשך ימים אחדים.
לאסלו שלגו
לאסלו שלגו (בהונגרית: Salgó László; בודפשט, 23 באפריל 1910 - בודפשט, 24 ביולי 1985) היה רב, חבר הפרלמנט ההונגרי.
קורות חיים
לאסלו שלגו קיבל סמיכה לרבנות בשנת 1935, לאחר מכן עבד כסגן רב ומורה לדת בבית הכנסת ברחוב נאג' פוברוש בבודפשט ברובע 8. אחרי מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 הפך לרב בית הכנסת. באותו בית הכנסת פעל כחזן ראשי לאסלו שטרן אחיו הגדול של החזן משה שטרן. משנת 1959 עבד שלגו גם כמנהל הרבנות של בודפשט (כמפקח ראשי) וכמורה בבית המדרש לרבנים בבודפשט. הוא היה חבר במועצת הרבנות הלאומית. משנת 1971 ועד מותו היה סגן רב ראשי ארצי והרב הראשי של בית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאני. מ-8 ביוני 1980 עד 16 במרץ 1985 היה חבר האספה הלאומית של הונגריה (חבר פרלמנט). לאסלו שלגו הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
קילפתי תפוז
קילפתי תפוז הוא שיר שכתבה נורית זרחי, הלחין יוני רכטר ובוצע על ידי אריק איינשטיין. השיר הוא שיר ילדים אשר הופיע לראשונה באלבום "הייתי פעם ילד", אלבום שהוקדש לשירים בסגנון שירי ילדים. מלבד זאת, השיר מכיל כמה קטעי ג'אז, סולואים ממושכים של כלים המתקשרים לז'אנר זה ועוד.
נושא השיר
השיר הוא שיר סאטירי הומוריסטי, המתאר ילד (הדובר) שמספר על כך שקילף תפוז, ובתוך התפוז ישן ילד. הילד שבתפוז העיר לו על כך שפתח את התפוז ובכך נתן לפרץ אוויר קר להיכנס פנימה. הדובר הילד המבוהל ממהר למלא אחר פקודותיו של הילד הישן בתפוז, שמטיף לו על כך שהעיר אותו מהשינה, ודורש שיסגור בחזרה את הפלח שהוציא. בין הילד לישן בתפוז נוצר דו-שיח, שבסופו הדובר אומר "סליחה, שלום", כיאה לסיום שיחה ("אמרתי רגע / סליחה, שלום"). אחר כך הוא מחזיר את הפלחים לתפוז, ועוזב אותו. בסופו של השיר הדובר אומר לשומעים כי יכול להיות שעד עצם היום הזה, הילד ממשיך לישון בתוך התפוז ("ועד היום / אם הוא לא הצטנן / בתוך התפוז, ילד ישן, ילד ישן").
הליריקה של השיר מתחברת מאוד למחשבות וליצירתיות הטמונה בילדים, שכן מפעולה פשוטה כמו קילוף תפוז, יכול להיווצר סיפור שלם. השיר מעודד יצירתיות אצל הילדים השומעים אותו, וכתוב בצורה אופיינית לילד שמספר סיפור. גם דמותו של הדובר מלאה בתמימות ותורמת לאמינות של דמות הילד המנהל דו-שיח עם פרי מחשבתו.
סקירה מוזיקלית
על אף ששיר זה הוא שיר ילדים, הלחן שכתב לו יוני רכטר מיועד לשיר אחר, כלומר, שיר שאינו שיר ילדים עליז וסאטירי. הסגנון המוזיקלי של השיר מתחלק בין סגנון הFאנק, והג'אז, שני סגנונות שרכטר מזוהה איתם. השיר מכיל הרמוניות רבות, סולואי נגינה ממושכים ואף אלתור בסגנון ג'אז של רכטר על הפסנתר החשמלי שלו. מלבד זאת, המוזיקה המורכבת בשיר מתאפיינת בסינקופות, שינויי מקצב ועוד מאפיינים של המוזיקה המתקדמת.
השפעה
השיר הוכנס לספרי הלימוד של משרד החינוך ומלומד בכיתות א' - ג' בחלק מבתי הספר כחלק משיעור עברית. השיר מועבר לילדים כדי לפתח אצלם יצירתיות, שמופיעה בשפע בשיר. הילדים לומדים על מילות השיר, כותביו ואת הרקע לו, ולצד זה מקבלים עבודת כיתה בנושא השיר. לנורית זרחי שיר נוסף בנושא מגורים בתוך פרי. השיר נקרא אשה באבטיח.
יוני רכטר ביצע את השיר יחד עם אסתר רדא בגרסת פופ חדשנית בשנת 2019 והוקלט כחלק מהופעה. הביצוע לשיר זכה להצלחה והושר בכמה הופעות של רדא.
רונה קינן כתבה בדף הפייסבוק שלה על השיר כי "אני די בטוחה שאת השיר ״קילפתי תפוז״ שרתי השנה יותר מכל שיר אחר ששרתי בדבקות במשך ארבעים שנות קיום. ייתכן שאפילו יותר מ-Let it Be, שהיה השיר הראשון שלמדתי לנגן. הסיבות ברורות, זה שיר מעולה, אפשר לחתל תינוקות לצליליו והוא מאוד מדבק".
אליזבת טיילור (סופרת)
אליזבת טיילור (באנגלית: Elizabeth Taylor; 3 ביולי 1912, רדינג, אנגליה - 19 בנובמבר 1975, פן, אנגליה) הייתה סופרת בריטית שחיברה רומנים וסיפורים קצרים. קינגסלי אמיס תיאר אותה כ"אחת ממחברי הרומנים המעולים שנולדה במאה הזו"; אנטוניה פרייזר קבעה שטיילור היא "אחת הסופרות הכי פחות מוערכות שלא בצדק במאה העשרים", והילרי מנטל כתבה על טיילור שהיא "מוכשרת, הגיעה להישגים, ומשום מה לא מוערכת דיה".
ביוגרפיה
טיילור נולדה בשם אליזבת קולס (Coles) לאוליבר קולס, מפקח בתחום הביטוח, ולאלזי מיי פיוטרל, בעיר רדינג. התחנכה ב-Abbey School בעיר (מוסד חינוך לנערות, ברוח הכנסייה האנגליקנית), ולאחר מכן עבדה כאומנת, מורה פרטית, וספרנית.
היא נישאה לג'ון טיילור, בעל חברת ממתקים, בשנת 1936. הם השתקעו בכפר פֶּן (Penn) אשר בנפת בקינגהאמשייר לאורך כמעט כל משך נישואיהם. לאחר חברות קצרה במפלגה הקומוניסטית הבריטית, עזבה והצטרפה למפלגת הלייבור הבריטית למשך כל חייה.
יצירתה
טיילור פרסמה רומן ראשון בשנת 1945, ושמו "אצל גברת ליפינקוט", ולאחריו אחד עשר רומנים נוספים. כמו כן פרסמה סיפורים קצרים בכתבי עת, ואלו קובצו לימים בארבע אסופות.
המבקר פיליפ הנשר תיאר את הרומן The Soul of Kindness כספר
יצירתה עוסקת בדקויות חיי היומיום, והיא רצופה בדיוקנאות חדי-עין אך אוהדים של החברה האנגלית של המעמד הבינוני והגבוה.
היא הייתה מיודדת עם אייווי קמפטון־ברנט, ועם הסופר והמבקר רוברט לידל. חליפת מכתבים ארוכה שלה עם לידל שימשה בסיס לסיפור קצר שלה, בשם "כותבי המכתבים" (פורסם באסופה The Blush, 1951), אך המכתבים עצמם הושמדו, כחלק משמירתה על פרטיותה. חרדה מתשומת לב ציבורית עומדת במרכז סיפור קצר ידוע אחר שלה, בשם "אחיות", שנכתב בשנת 1969.
אן טיילר השוותה את טיילור לג'יין אוסטן, לברברה פים, ולאליזבת בואן - "כולן אחיות בנפש", לדבריה.
בשנת 2005 צולם סרט על בסיס הספר שלה עם ג'ואן פלורייט בתפקיד ראשי.
אירווין רוז
אירווין רוז (באנגלית: Irwin Rose; 16 ביולי 1926 – 2 ביוני 2015) היה ביולוג יהודי-אמריקאי, שזכה בפרס נובל לכימיה לשנת 2004, יחד עם אהרן צ'חנובר ואברהם הרשקו מישראל.
קורות חיים
רוז נולד בברוקלין שבניו יורק למשפחה יהודית חילונית. אמו, אלה לבית גרינוולד, הייתה הבת השישית למשפחה יהודית הונגרית והראשונה במשפחה זו שנולדה בארצות הברית. אחותה וארבעת אחיה הגדולים יותר נולדו כולם כשהייתה המשפחה עדיין בהונגריה. אביו, הארי רויז, נולד באודסה, רוסיה, אחד מארבעה ילדים, והמשפחה כולה היגרה משם לארצות הברית והשתקעה בניו יורק. רוז עצמו, יחד עם אחיו הצעיר, למדו בילדותם בבית ספר עברי בניו יורק, בנוסף ללימודיהם הרגילים.
עקב מחלת השגרון של האח הצעיר, עברו האם וילדיה, כשרוז היה בן 13, למדינת וושינגטון, לעיר ספוקיין, שם גרה אחותה של האם. האב נשאר בניו יורק להפעיל את בית העסק שלו למרצפות, וביקוריו אצל משפחתו הרחוקה היו נדירים, כך שבעצם התבגרו הילדים עם אם בלבד. השנים היו שנות מלחמת העולם השנייה והאם התפרנסה כמזכירה בצי האמריקאי, בעוד אירווין רוז עובד בחופשות הקיץ במחלקה הפסיכיאטרית בבית חולים מקומי.
פרס נובל לכימיה
רוז עבר ב-1963, מייל אל המרכז הלאומי האמריקאי לחקר מחלת הסרטן, בפילדלפיה שבפנסילבניה, שם הוא המשיך עד פרישתו לגמלאות ב-1995. גם אשתו ניהלה מעבדה בביוכימיה במרכז זה וחקרה עד פרישתה לגמלאות חילוף חומרים של כדוריות דם אדומות. רוז כיהן במהלך שנות השבעים גם כפרופסור לביוכימיה פיזיקלית באוניברסיטת פנסילבניה וב-1979 נבחר כחבר באקדמיה הלאומית האמריקאית למדעים. את עבודתו על פירוק חלבונים (פרוטיאוליזיס) בעזרת אוביקוויטין, העבודה שזיכתה אותו בפרס נובל לכימיה, הוא ביצע במרכז לחקר הסרטן. העבודה בוצעה בשנות השבעים המאוחרות, במעבדתו של פרופסור רוז, ולצד שני חוקרים מהטכניון, הרשקו, והדוקטורנט שלו צ'חנובר. את עיקרה הם עשו עמו כשהיו בשנת שבתון בארצות הברית. כל השלושה זכו בפרס נובל בגינה, כ-25 שנים לאחר פרסומה.
לאחר פרישתו מהמרכז לחקר הסרטן, הצטרף פרופסור רוז לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קליפורניה באירוויין, וכיהן בסגל המחלקה לפיזיולוגיה וביופיזיקה עד פטירתו ביוני 2015.
הנחה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קרוליין כץ
קרוליין כץ (Caroline Catz; נולדה ב-1970 בעיר מנצ'סטר בבריטניה), היא שחקנית טלוויזיה, תיאטרון ורדיו יהודייה-בריטית.