cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הירולה
מאפיינים
ההירולה מצויה בסכנת הכחדה חמורה. כיום, נמצאים בטבע בין 500 ל-1,200 פרטים ואין חיות בכלל בשבי. בספירות בשנות ה-70 נמצאו 14,000 פרטים, ובספירות שנערכו בשנות ה-80 נמצאו 7,000 פרטים. התדלדלות האוכלוסייה של ההירולה נוצרה כתוצאה מתחרות בין עדרי בקר ובצורת שהכתה במחוז. בסוף שנת 2005, ארבע קהילות מקומיות במחוז איג'רה, בשיתוף פעולה עם "טרה נובה", פיתחו והציעו הצעה לייסד בצורה רשמית את רשות אישיבאקי לשימור ההירולה כדי להגן על ההירולה.
ההירולה זוהתה כאחד מעשרת "המינים הפוקליים" ב-2007 על ידי פרויקט "מינים ייחודיים מבחינה אבולוציונית ובסכנת הכחדה גלובלית" (EDGE). הפרויקט מזהה מינים ייחודיים מבחינה אבולוציונית הזקוקים להגנה מפני הכחדה. ההירולה מדורגת בין "עשרת הגדולים" (יותר נכון הנדירים) יחד עם ארכף זהוב גב, קיפודן חרטומני אטנבורו, סולנודון היספניולי, דולפין נהרות סיני, לוריס שלוח אדום, גמל דו-דבשתי, היפופוטם גמדי, עטלף דבורה, וירבוע ארוך אוזניים.
ליאו אפריקנוס
ליאו אפריקנוס (באנגלית: Leo Africanus, נולד בשם: אל-חסאן בן מוחמד אל-וואזן אל-אלפאסי; סביבות 1494 - סביבות 1554) היה ברברי אנדלוסי, דיפלומט וסופר, אשר ידוע בעיקר בספרו Descrione dell'Africa ("תיאור של אפריקה"), שמתאר את הגאוגרפיה של המגרב ואת עמק הנילוס. הספר נחשב בקרב עמיתיו המלומדים באירופה כמסמך המוסמך ביותר בנושא עד לחקר אפריקה המודרנית. עבור עבודה זו, ליאו הפך שם ידוע בקרב הגאוגרפים האירופיים.
ביוגרפיה
רוב מה שידוע על חייו נאסף מהערות אוטוביוגרפיים בעבודתו. ליאו אפריקנוס נולד כאל-חסן, בנו של מוחמד בגרנדה בשנת 1494. ניתן להעריך את שנת הלידה מדווחים שלו על האירועים ההיסטוריים השונים. משפחתו עברה לפאס זמן קצר לאחר לידתו. בפאס למד באוניברסיטה של אל- קראוויין. בצעירותו ליווה את דודו במשימה דיפלומטית והגיע עד העיר טימבוקטו (כ -1510), אז חלק מאימפריית סונגהאי. בשנת 1517, כשחזר ממשימה דיפלומטית באיסטנבול בשמו של סולטן פאס מוחמד השני, מצא את עצמו בנמל רוזטה במהלך הכיבוש העות'מאני של מצרים. הוא המשיך את מסעו דרך קהיר לאסואן וחצה את הים האדום כדי להגיע לסעודיה. שם הוא כנראה ביצע עלייה לרגל אל מכה.
בדרכו חזרה לתוניס בשנת 1518 הוא נלכד על ידי הספרדים ליד האי ג'רבה, או קרוב לוודאי ליד כרתים. הוא נלקח לרומא אך נכלא קודם בכרתים במטה של אבירי ההוספיטלרים. במהלך תקופה זו, גורלם הרגיל של שבויים מוסלמים היה עבדות באניות המלחמה, אבל כאשר שוביו הבינו את הערך המודיעין ואת החשיבות שלו, הוא הועבר למבצר סנטאנג'לו ברומא והוצג מאוחר יותר לפני האפיפיור ליאו העשירי. הוא השתחרר במהרה וקיבל כסף כדי לשכנע אותו להישאר ברומא. הוא הוטבל בבזיליקת פטרוס הקדוש ב 1520. הוא קיבל את השם הלטיני יוהנס ליאו דה מדיצ'י (ג'ובאני ליאונה באיטלקית). בערבית הוא העדיף לתרגם את השם הזה כ"יוחאנא אל-אסד אל-ע'אנתי" (כלומר, ג'ון אריה גרנדה). סביר להניח כי ליאו אפריקנוס התקבל בברכה בבית האפיפיור, כאשר האפיפיור חשש כי הכוחות הטורקיים יפלשו לסיציליה ולדרום איטליה, והוא היה משתף פעולה שמוכן לספק מידע שימושי על צפון אפריקה. ליאו אפריקנוס עזב את רומא ובילה שלוש או ארבע השנים הבאות באיטליה. מותו של פטרונו ליאו העשירי בשנת 1521, וחשדות מצד האפיפיור החדש אדריאן השישי היו כנראה הסיבה לעזיבתו את רומא. בעת שהייה בבולוניה הוא כתב ספר מילון רפואי ערבי-עברי-לטיני, שרק החלק הערבי שרד בו, וספר דקדוק של הערבית שרק חלק של שמונה עמודים שרד. הוא חזר לרומא בשנת 1526 בחסותו של האפיפיור החדש קלמנט השביעי, בן דודו של ליאו העשירי שהחליף אדריאן. לדברי לאו, הוא השלים את כתב היד על הגאוגרפיה האפריקאית באותה שנה. היצירה פורסמה באיטלקית בשנת 1550 על ידי המו"ל הוונציאני ג'ובאני בטיסטה ראמוסיו. הספר הפך לפופולרי מאוד והודפס חמש פעמים. הוא תורגם גם לשפות אחרות. מהדורות צרפתיות ולטיניות פורסמו בשנת 1556, בעוד הגרסה האנגלית פורסמה בשנת 1600 עם הכותרת ״ההיסטוריה הגאוגרפית של אפריקה״. המהדורה הלטינית, שהכילה שגיאות רבות בתרגום שימשה כמקור לתרגום לאנגלית. ישנן כמה תאוריות על חייו המאוחרים, ואף אחת מהם אינה בטוחה. על פי תאוריה אחת, הוא חי ברומא עד שמת סביב 1550, השנה שבה התיאור של אפריקה פורסם. תאוריה זו התבססה על רמז עקיף בהקדמה מאוחרת יותר לספר. על פי תאוריה אחרת, הוא עזב זמן קצר לפני כיבוש רומא על ידי כוחותיו של צ'ארלס ה -15 בשנת 1527. הוא חזר לצפון אפריקה והתגורר בתוניסיה עד מותו, זמן מה אחרי 1550. תאוריה זו מבוססת על רשומות של המזרחן הגרמני יוהאן אלברכט ווידמנסטר, שהגיע לאיטליה ותכנן (אך בסופו של דבר נכשל) לנסוע לתוניסיה כדי לפגוש את ליאו שחזר לאסלאם. תאוריה אחרת טוענת כי הוא עזב את תוניסיה לאחר שנלכד על ידי צ'ארלס ה -15 בשנת 1535 למרוקו, מדינת מולדתו השנייה לאחר גרנדה, שם עדיין גרו קרוביו. רעיון זה מבוסס על ההנחה כי ליאו, שעזב את גרנדה, לא היה רוצה לחיות שוב תחת השלטון הספרדי הנוצרי, ואת רצונו היה בסופו של דבר לחזור למדינתו "על ידי עזרתו של אלוהים".
אמיתות הנסיעה לאפריקה
באותה תקופה ביקר ליאו בעיר טימבוקטו, זו הייתה עיר מוסלמית משגשגת שהתפרסמה בזכות חכמיה. היא הייתה ביתם של חוקרים ולומדים, שהיו קשורים בעיר למסגד גדול, שנודע בגלל הספרייה הגדולה שלו. בעת מסעו של ליאו לטימבוקטו, היא הייתה מרכז של סחר ונוהלה בידי סוחרים במוצרים אפריקאים, זהב, בדי כותנה ועבדים, וגם ספרים איסלמיים.
השם
בחתימה על אחד מכתבי היד שלו, קטע מהמילון הרפואי ערבי-עברי-לטיני שכתב לרופא היהודי יעקב מנטינו, חתם את שמו בערבית בשם יוהאנה אל- אסד אל- ר'רנטי (כלומר, ג'ון האריה של גרנדה), תרגום של שמו הנוצרי, ג'ון ליאו, או יוהנס ליאו (לטינית), או ג'ובאני לאונה (איטלקית). הוא קיבל גם את שם המשפחה מדיצ׳י על שם פטרונו, משפחתו של האפיפיור ליאו העשירי. באותו כתב יד נכלל גם שמו המקורי אל-חסן בן מוחמד אל- ווזאן אל- פאסי. אל-חסן בן מוחמד היה שם פטרוני שמשמעותו "אל-חסן, בנו של מוחמד", ואל - פאסי התקשר לעיר פאס, מרוקו.
כתביו
כאמור, הוא כתב אוצר מילים רפואי בשפה הערבית-עברית-לטינית לרופא היהודי יעקב מנטינו. הוא גם כתב תרגום בערבית של איגרות סנט פול, אשר מתוארך בינואר 1521, וכתב היד שייך לספריה במודנה. עבודה נוספת ששרדה היא אנציקלופדיה ביוגרפית של 25 מלומדים אסלאמיים ו -5 מלומדים יהודיים. אותה השלים ברומא לפני שעזב את העיר בשנת 1527 ופורסם לראשונה בלטינית על ידי יוהאן היינריך הוטינגר בשנת 1664. שלא כמו תיאור של אפריקה שזכה להצלחה, ספר הביוגרפיות כמעט לא משך תשומת לב באירופה. הוא מכיל גם טעויות רבות, ככל הנראה בשל היעדר גישה למקורות הרלוונטיים כשהיה באיטליה. מה שאילץ אותו להסתמך רק על הזיכרון.
בשנה שכתב על אפריקה, הוא גם התייחס תוכניות לכתוב ספרים אחרים. הוא תכנן לכתוב שני תיאורים אחרים של מקומות, אחד למקומות במזרח התיכון והשני למקומות באירופה. הוא גם התכוון לכתוב על האמונה האסלאמית ואת ההיסטוריה של צפון אפריקה. עם זאת, אף אחד מהספרים האלה לא שרדו ואין כל הוכחה שהוא למעשה השלים אותם. הדבר יכול היה להיות מכיוון שחזר לצפון אפריקה.
דמותו בתקשורת
סיפורו הדמיוני של חייו, ליאו אפריקוס, מאת הסופר הלבנוני-צרפתי אמין מעלוף, ממלא פערים מרכזיים בסיפור וממקם את ליאו אפריקנוס באירועים בולטים של זמנו.
הבי.בי.סי הפיק סרט דוקומנטרי על חייו בשם "ליאו אפריקנוס: גבר בין העולמות" בשנת 2011. הוא הוצג על ידי באדר סאיג וביים ג'רמי ג'פס. הסרט הלך בעקבותיו של ליאו מגרנדה, דרך פאס וטימבוקטו, כל הדרך לרומא.
הוצע כי ויליאם שייקספיר אולי בהשראת הספר של ליאו אפריקנוס ייצר את הדמות של אותלו.
פרס אוסקר
פרסי האקדמיה (ידוע גם כפרסי האוסקר, ) הוא פרס המוענק על ידי האקדמיה האמריקאית לקולנוע ונחשב לפרס היוקרתי ביותר בעולם בתחום הקולנוע.
הטקס נערך בלוס אנג'לס ומאז 2002 מתקיים בתיאטרון דולבי (לשעבר תיאטרון קודאק). הטקס משודר ברשת ABC משנת 1976.
האקדמיה לקולנוע הוקמה ב-11 במאי 1927, ומונה כ-10,000 חברים. טקס האוסקר הראשון נערך ב-16 במאי 1929. עם מנחי הטקס בעבר נמנים בוב הופ (18 טקסים), בילי קריסטל (תשעה טקסים), ג'וני קרסון (חמישה טקסים) ווופי גולדברג (ארבעה טקסים).
פסלון האוסקר
דמות פסלון האוסקר היא אביר האוחז בחרב גדולה, וניצב על גליל של סרט קולנוע. הפסלון עשוי מבריטניום (סגסוגת של בדיל, נחושת ואנטימון) ומצופה בזהב, על בסיס משיש שחור. גובהו 34 ס"מ ומשקלו 3.85 ק"ג.
מקור השם
ישנן לפחות שתי גרסאות באשר למקור השם "אוסקר":
שני אזכורים המוקדמים ביותר לשם "אוסקר" הם מראשית שנות ה-30: האחד בנאום התודה של וולט דיסני מ-1932, והשני מכתבה במגזין טיים משנת 1934.
תהליך הגשת המועמדות והבחירה
על מנת להתמודד על הפרס, הסרט היה צריך לצאת בשנה שלפני הטקס ולעמוד בקריטריון טכני - רזולוציה של לפחות 1080 על 2048 פיקסלים.
בכל ענף בוחרים חברי האקדמיה המשתייכים לאותו ענף את המועמדים בקטגוריות השונות, והאקדמיה מפרסמת את שמות המועמדים בכל הקטגוריות זמן רב לפני הטקס. החל משנת 2004, רשימות המועמדים בקטגוריות השונות מתפרסמות בתחילת ינואר (עד שנה זו רשימות המועמדים היו מתפרסמות בתחילת פברואר). חריג לכך הוא קטגוריית הסרט הטוב ביותר, שהמועמדים בה יכולים להיות מוצעים על ידי חברי אקדמיה מכל ענף שהוא. לאחר מכן, המועמדים עומדים להצבעה של כל חברי האקדמיה, בלי קשר להשתייכותם המקצועית, ובטקס עצמו מכריזים את שמות הזוכים בענפים השונים.
עצם המועמדות לפרס האוסקר, אף ללא זכייה בו, נחשבת ונחשקת מאוד בענף הקולנוע, מאחר שהצגת המועמדות מתבצעת על ידי הוועדות השונות באקדמיה, ולא על ידי בעלי עניין בסרטים, עובדה המעניקה למועמדות חשיבות ותואר בפני עצמן, עקב האובייקטיביות שבבחירה.
בספטמבר 2020 הודיעה האקדמיה האמריקנית לקולנוע שהחל משנת 2024 ניתן יהיה לזכות בפרס "הסרט הטוב ביותר" רק אם היצירה תעמוד בכללים חדשים: אחד השחקנים הראשיים או שחקן משנה בולט יהיה ממוצא אסייתי, אפריקני, מזרח תיכוני, היספאני ויוצא באלה. עוד הוחלט כי סרט יעמוד בקריטריונים רק אם 30 אחוזים מכלל השחקנים בתפקידים משניים ומעלה יהיו נשים, להטב"קים, בני קבוצה אתנית שאינה מיוצגת מספיק, בעלי מגבלות פיזיות או קוגניטיביות, או שלחלופין קו העלילה הראשי יתמקד בקבוצה כזו.
מהלך הטקס
עד שנת 2004 הטקס התקיים בסוף מרץ או באפריל, אך הוחלט להקדים אותו כדי ששידורו לא יהיה סמוך לחגים דתיים (הפסחא והפסח) וחשש שעליית אחוזי הרייטינג של אליפויות המכללות שמתקיימות בחודשים אלה יבואו על חשבון הטקס. מאז, הטקס מתקיים בסוף פברואר או תחילת מרץ בשנה שאחרי יציאת הסרטים המועמדים, ושישה שבועות אחרי הכרזת המועמדים הסופיים (בדרך כלל סרטים אלה יוצאים לבתי הקולנוע בחודשי נובמבר–דצמבר שלפני הטקס).
טקס חלוקת הפרסים משודר בטלוויזיה וברדיו וזוכה לאחוזי רייטינג גבוהים (בטקס בשנת 2007 צפו 40 מיליון אמריקאים בטקס והאקדמיה טוענת כי מיליארדים ברחבי העולם צופים בו, אך טענה זו מעולם לא הוכחה). מאז שנת 1973, משדרת רשת ABC את הטקס והיא מחויבת לשדר אותו על פי חוזה עד שנת 2028. הטקס אורך בממוצע שלוש וחצי שעות (לשם השוואה, הטקס הראשון ארך 15 דקות בלבד). בשנת 2010, הודיעה האקדמיה שבמטרה להימנע מטקס ארוך מדי, לזוכים אסור למסור נאום תודה של יותר מ-45 שניות.
שלוש פעמים במהלך ההיסטוריה נדחה הטקס: בשנת 1968, ביומיים בגלל רצח מרטין לותר קינג; בשנת 1981, ביום אחד בגלל ניסיון ההתנקשות ברונלד רייגן, ובשנת 2021 נדחה הטקס בכחודשיים, בגלל מגפת הקורונה.
מאז שנת 1993 נהוג להקרין סרטון לזכרם של אישים שתרמו לקולנוע אשר נפטרו בשנה שלפני הטקס.
פרסים מיוחדים
הזוכים בפרסים המיוחדים נבחרים על ידי ועדות מיוחדות, ולא על ידי כל חברי האקדמיה.
שיאים
הסרטים "בן חור" (1959), "טיטניק" (1997), ו"שר הטבעות: שיבת המלך" (2003) זכו ב-11 פרסים כל אחד.
האדם שזכה במספר הזכיות הגבוה ביותר הוא וולט דיסני: 22 (דיסני גם מחזיק במספר המועמדויות הגבוה ביותר: 59). קתרין הפבורן היא השחקנית היחידה נכון להיום שזכתה בארבעה פרסי אוסקר על משחק, כולן בקטגוריית השחקנית הראשית הטובה ביותר. מריל סטריפ היא השחקנית בעלת מספר המועמדויות הרב ביותר לפרס אוסקר - 21 מועמדויות (זכתה שלוש פעמים).
חמשת הגדולים
לפרס האוסקר 5 קטגוריות הנחשבות לחשובות ביותר: הסרט הטוב ביותר, התסריט המעובד הטוב ביותר או לחלופין התסריט המקורי הטוב ביותר, השחקן הראשי הטוב ביותר, השחקנית הראשית הטובה ביותר והבמאי הטוב ביותר. הסרט "זה קרה לילה אחד" משנת 1934 היה הסרט הראשון שזכה בכל חמש הקטגוריות.
ביקורת
בשנים האחרונות גוברת הביקורת הציבורית על ההחלטות שמקבלת ועדת חלוקת הפרס. בין השאר טוענים המבקרים שהפרס מוטה על ידי כסף, מכיוון שחברות הפקה שונות בהוליווד מוציאות מיליוני דולרים על שכירות פובליציסטים לקידום הסרט שלהם לזכייה. ביקורת נוספת שנשמעת מכיוונים רבים עוסקת ביצוג בלתי שוויוני בקטגוריות המרכזיות, כמו קטגורית הבימוי. דוגמה למחאה על כך היא שלטי החוצות שמפיקה הקבוצה הפמיניסטית גרילה גירלז בהוליווד מדי שנה, המכילים מסרי מחאה וסטטיסטיקות מדויקות על מקבלי הפרסים, למשל: "אוסקר נכון אנטומית: פרס הבימוי מעולם לא הוענק לאישה. 92.8% מפרסי התסריט הלכו לגברים. רק 5.5% מפרסי המשחק הלכו לשחקנים לא לבנים".
בשנת 2012, פורסם מחקר אשר טוען כי מבדיקה של יותר מ-5,100 חברי אקדמיה, 94% היו לבנים, 77% היו גברים, ו -54% מהם נמצאו מעל גיל 60. 33% מחברי ההצבעה הם מועמדים לשעבר ו-19% מחברי האקדמיה זכו באחד מפרסי האקדמיה.
גליה גביש
גליה גביש (24 בינואר 1944) היא אמנית רב תחומית ואוצרת ישראלית.
ביוגרפיה
גליה גביש נולדה בשם גניה גרובשטיין בטשקנט שבברית המועצות (כיום אוזבקיסטן), לשם נמלטו הוריה מפולין מפני הנאצים במלחמת העולם השנייה. בשנת 1947 חזרה משפחתה לפולין, וב-25 בינואר 1952 עלו לישראל.
במשך שנים רבות חיה גליה גביש בירושלים. בשנת 2011, לאחר פרישתה לגמלאות, עברה לתל אביב.
גביש למדה ציור אצל אריה אָלְוִאַיל בתיכון עירוני א' בתל אביב ואצל מינה זיסלמן-בליך באופן פרטי. לימודי "עיצוב תערוכות" באוניברסיטת סינסינטי בארצות הברית בשנים 69–1968 והדפס אמנותי (תחריט) בגולדסמית' קולג' בלונדון בשנים 74–1973. לימודי אוצרות באוניברסיטת תל אביב ב-1990 עד 1992 וניהול מוסדות תרבות במכון לה"ב באוניברסיטת תל אביב בשנת 1994.
Live (אלבום של סימונה & סימריה)
Live (בעברית: הופעה חיה) הוא אלבום ההופעה השלישי של הצמד הברזילאי סימונה & סימריה. האלבום יצא לאור ב-28 באוקטובר 2016, תחת חסותה של חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ. האלבום זכה להצלחה רבה בברזיל, כאשר נכנס לשני מצעדים; הראשון היה למצעד אלבומי הווידאו, שם הגיע במהרה למקום ה-1, והמצעד השני היה מצעד האלבומים הרשמי של המדינה, ששם הגיע בשיאו למקום ה-6.
בשנת 2017, נודע לציבור כי האלבום יועמד בטקס פרסי גראמי הלטיני ה-18, בקטגוריית "Mejor Álbum De Musica Sertaneja", אך הפסיד לאלבום Daniel, של הזמר דניאל.
רקע
האלבום מתעד את הצמד בהופעה חיה, שהתקיימה ב-27 באפריל 2016. באותו זמן לא יצא מהאלבום אף סינגל, ובכך הקהל והמבקרים חשבו, כי גם לא יצאו ממנו סינגלים. לאחר מכן הוציא הצמד שלושה סינגלים מתוך האלבום, אשר הפכו למצליחים ביותר שלהן ביחד עם שירן שלא נכנס לאף אלבום, "Loka".
רמברנדט
רמברנדט הרמנזון ואן ריין (בהולנדית: Rembrandt Harmenszoon van Rijn; ) היה צייר, רשם, אמן הדפס ותחריט הולנדי, יליד העיר ליידן. את חייו כאמן נוהגים לחלק לשלושה חלקים מרכזיים:
ביוגרפיה
רמברנדט נולד בעיר ליידן שבהולנד, בנה התשיעי של משפחה בת תשעה ילדים, מתוכם הוא היחיד שיצא ללימודים. בגיל 14 הוריו שלחו אותו לאוניברסיטה, אך רצונו לצייר גבר והם אפשרו לו ללמוד ציור בליידן במשך שלוש שנים אצל יעקב ון סווננברג, שהתמחה בציור היסטורי בהשראת המקרא, ולצאת לאמסטרדם ללמוד ציור. באמסטרדם למד אצל פיטר לסטמן, שהקנה לו את נטייתו לציור נושאים דתיים ואלגוריים, והמריץ אותו לעשות שימוש בהישגיהם הססגוניים של אֶלסהיימר וקאראווג'ו. יצירתו המתוארכת הראשונה של רמברנדט, "סקילתו של סטפנוס הקדוש" (1625, ליון, המוזיאון), מעידה על השפעתו הרבה של מורהו.
בסיום לימודיו, חזר רמברנדט לליידן והתחיל לצייר. ציוריו זכו להצלחה, ובשנת 1631 עבר לאמסטרדם והשתקע בה. הטכניקה שלו וכושרו להעלות על הבד תחושה רבת עוצמה, אפשרו לו להתמודד עם הציירים אליאס ותומס דה קייזר, והוא הפך בתוך זמן קצר לצייר הדיוקנאות המבוקש ביותר בעיר. בשנת 1634 נשא לאישה את ססקיה ואן אוילנבורך, בת למשפחה אמידה ומכובדת וחי עמה באושר במשך שמונה שנים. תחושותיו באו לידי ביטוי בציורו: "דיוקן עצמי עם ססקיה" (1635, דרזדן, הגלריה לציור). הוא היה מוצף הזמנות לצייר דיוקנאות ותמונות על נושאים דתיים ומיתולוגיים, היו לו עוזרים ותלמידים רבים, והכנסותיו הגבוהות אפשרו לו לקנות בית גדול ולמלאו באוסף של יצירות אמנות יקרות ערך. מארבעת הילדים שילדה ססקיה נשאר בחיים רק האחרון, טיטוס, והיא עצמה נפטרה בשנת 1642, כמה חודשים לאחר לידתו. רישומיו של רמברנדט על מיטת חוליה ומותה הם בין היצירות המרגשות ביותר שלו. לאחר מותה, שקע רמברנדט בחובות כבדים והחל לצייר ציורים כאוות נפשו, בנושאים שעלו על דעתו, ולא לפי הזמנה כמקובל באותם ימים.
במהלך מחלתה של סאסקיה, צעירה הולנדית בשם חירטיה דירקס (Geertje Dircx) התקבלה לעבודה בבית המשפחה כאחות ואומנת עבור טיטוס התינוק, והפכה למאהבת של רמברנדט. שנים לאחר מכן היא האשימה את רמברנדט בהפרת הבטחת נישואים (בנימוק של פיתוי תחת הבטחה להינשא) וזכתה בתביעה, והוכרו לה תשלומי מזונות של כ-200 גילדן לשנה. רמברנדט עשה מאמצים כדי שהיא תיכלא בבית מחסה או בית-עניים (נקרא בעבר "bridewell"), בחאודה לאחר שנודע לו שהיא משכנה תכשיטים שהוא נתן לה והיו שייכים פעם לססקיה.
הנדריקיה סטופלס, משרתת צעירה בביתו, הייתה לאהובתו וילדה לו בת בשנת 1654. הוא גורש מהכנסייה הקלוויניסטית. ב-1656 נאלץ להכריז על פשיטת רגל, וביתו ומיטלטליו נמכרו במכירה פומבית, כולל אוסף התמונות הגדול שלו. ב-1660 ייסדו הנדריקיה וטיטוס חברה עסקית, ורמברנדט נרשם כשכיר בחברה כדי להינצל מגובים. אך בשנת 1663 נפטרה הנדריקיה וב-1668 נפטר טיטוס. רמברנדט נפטר שנה אחריו, ב-1669, בודד וערירי, בעוני ובחוסר כול.
עבודותיו
במאה ה-17 היה מקובל שציורי הדיוקן יציגו את עיסוקו ומעמדו החברתי של המזמין. פעמים רבות נהגו חברי גילדה מסוימת להזמין תמונה קבוצתית. התמונה הקבוצתית הראשונה של רמברנדט הייתה "שיעור האנטומיה של דוקטור טוּלפּ" (1632, האג, מאוריציוס), שבה נראית קבוצת רופאים המאזינים להרצאתו של דוקטור טוּלפּ, ראש הגילדה של המנתחים. תמונה זו זיכתה אותו בפרסום ובהערכה מיידיים בשל דרך תיאורה הטבעית והחיה. ניתן לראות פאר רב בתמונותיו החל משנות ה-30 של המאה ה-17, לאחר נישואיו לססקיה - דיוקנאות ותמונות דתיות המשקפות את מצבו דאז; תקופת שגשוג ורווחה, תקופה של נחת ושביעות רצון: "דיוקן עצמי עם ססקיה" (1635, דרזדן, הגלריה לציור), "פלשתים מנקרים את עיני שמשון" (1636, פרנקפורט, המכון העירוני לאמנות). אך בשנות הארבעים חדל המזל להאיר לו פנים. יש חוקרים שטוענים כי זה בגלל הדיוקן הקבוצתי "משמר הלילה" (1642, אמסטרדם, רייקסמוזיאום), כאשר לא הבליט במידה שווה את כל המצוירים, עקב הבלטת העומק על ידי סידור הדמויות במרחב, ובכך יצר דרמה של אור וצל ותנועה. אך יש הסוברים שהתמונה התקבלה ברצון ושהדעיכה באה בעקבות מותה של אשתו. אזי, נטש רמברנדט בהדרגה את ההיבטים המוגזמים של סגנון הבארוק וחיפש דרכים להבעת רוך, עדינות וחמלה בציוריו. הוא עשה זאת על ידי שימוש מיוחד בטכניקת אור וצל ובאמצעות תיאורים של מרחבי שמיים בנוף פתוח. ניתן לראות את השינוי שחל בטכניקה שלו ביצירה בת שבע במקלחת (1654, פריז, לובר), שם אין מוצאים את האיכויות הדרמטיות שאפיינו את יצירותיו התנ"כיות המוקדמות; תמונה זו מתארת תיאור נאמן ואף בוטה של אי השלמות האסתטית של הדמות ואת ייאושה.
בניגוד לרוב בני דורו ההולנדיים, שהתמחו בנושאים ספציפיים, צייר רמברנדט כמעט בכל תחום אמנותי שקיים. הוא היה מורה רב השראה ולימד אחדים מראשי הציירים בימיו, החל בדַאוּ, תלמידו הראשון (1628) וכלה בדה חֶלְדֶר, שהוסיף לצייר בהשראתו גם במאה ה-18.
יצירות בולטות
יצירות עיקריות של רמברנדט לפי שנת השלמתן:
סמית' וסון 40
סמית' אנד וסון 40 (40S&W) הוא דגם של כדור אקדח מן הנפוצים בעולם.
בשנת 1986 באירועי מיאמי, נרצחו שני סוכנים על ידי שני שודדים, כאשר אחד הסוכנים ירה בשודד כדור 9x19 מילימטר פרבלום שחדר לחזהו דרך המרפק ונעצר שלושה סנטימטר ליד לבו. בעקבות אירועים אלו, החלה הסוכנות הפדרלית בארצות הברית בתחקיר מעמיק בנושא תחמושת שבסופו הוחלט על מעבר לקליבר חדש וחזק יותר - כדור ה-10 מ"מ שפותח רק שנים מעטות קודם לכן. הכדור הקשה היה ארוך מדי (25 מילימטר) והצריך אקדחים גדולים בסגנון ה-45ACP, ובנוסף הרתע היה חזק מאוד. בתגובה הורידה הסוכנות הפדרלית את כמות אבק השרפה. באוקטובר 1990 הציגה חברת סמית' אנד וסון את ה-S&W 40, שבו על אף התרמיל הקצר יותר יש די מקום לכמות אבק השריפה הנותר. סמית' אנד וסון 40 הוא בעל קוטר זהה אך אורכו הוא 22 מילימטר. הכדור מפתח כ-40% יותר כוח לעומת 9 מ"מ והקוטר גדול ב-30% לעומת כדור בקוטר 9 מילימטר.
אברהם שלמון
אברהם ("אברמיק") שלמון (נולד ב-2 בינואר 1942) היה טייס קרב ואלוף הפלות בחיל האוויר הישראלי, הפיל במהלך שירותו 14.5 מטוסים.
ביוגרפיה
שלמון נולד ב-1942 בירושלים, הצעיר במשפחה בת שישה ילדים. מצאצאי הרב אברהם שלמה זלמן צורף. התגייס לצה"ל והתנדב לקורס טיס אותו סיים בשנת 1961. לאחר הקורס הוצב בטייסת מיסטר. זמן קצר לאחר מכן הועבר לטייסת מיראז' 3. השתתף במלחמת ששת הימים, במבצע מוקד הוביל מבנה של טייסת 119 לתקיפת שדה התעופה ברבת עמון והשתתף בתקיפת נמל התעופה הבינלאומי של קהיר, במהלך המלחמה הפיל שני מטוסי מיג 19. במלחמת ההתשה הפיל חמישה וחצי מטוסים (הפלה אחת משותפת עם יפתח ספקטור). לאחר מכן שימש כמפקד טייסת ראשוני בקורס טיס ושימש כמוביל הצוות האווירובטי של חיל האוויר. בשנת 1971 השתחרר משירות סדיר ונקלט כטייס בחברת אל על. כחודש לפני מלחמת יום הכיפורים הפיל מטוס מיג 21 סורי. במלחמה עצמה הפיל ארבעה מטוסים. כחצי שנה לאחר המלחמה הפיל מטוס מיג נוסף.
שלמון מתגורר בגני יהודה, נשוי לבילהה ולהם שתי בנות.
אחיו הבכור יעקב שלמון (סלומון) שירת גם הוא כטייס קרב ומפקד טייסת בחיל האוויר, וחייו ניצלו על ידי אסתר ארדיטי. לימים היה מנהל נמל התעופה בלוד.
אקלים סוואנה טרופי
אקלים סוואנה טרופי או אקלים טרופי רטוב ויבש הוא סוג של אקלים המוגדר על ידי הקלימטולוג הגרמני, ולדימיר קפן ב'שיטת קפן לסיווג אקלימים' כסוג של אקלים טרופי והוא מסומן באות (Aw/As). אקלים זה שורר לרוב בשטחי סוואנה, משני צידי קו המשווה. האקלים בסוואנה הטרופית נוטה להיות חמים עם טמפרטורות ממוצעות חודשיות מעל C° 18 בכל חודשי השנה, ועם עונה יבשה בולטת (המקבילה לעונת החורף). בחודש היבש ביותר יש משקעים של פחות מ־60 מ"מ.
זאת בניגוד לאקלים של מונסון טרופי, שהוא בעל חודש אחד יבש, אך שאר השנה בו גשומה.
באקלים של סוואנה טרופית, בעונה היבשה נוצרים לעיתים קרובות תנאי בצורת ויובש. אקלים סוואנה טרופי מתאפיין לעיתים קרובות בשטחי עשב שבהם משובצים עצים. אין בו יערות גשם, ג'ונגל סמיך או צמחייה סבוכה. עם זאת, סוואנות (משטחי דשא גבוה נרחבים) שאין בהם עצים כלל היא דבר נדיר.
תתי-סוגים של האקלים
בדרך כלל ישנם ארבעה סוגים של אקלים סוואנה טרופי:
תפוצה
משם האקלים מובן כי הוא נמצא באזורי סוואנה טרופיים. אקלים סוואנה טרופי נפוץ בעיקר בשוליים של אזורי קו המשווה. ניתן למצוא אותו באופן ניכר באפריקה, אסיה ודרום אמריקה. האקלים נפוץ גם בחלקים של מרכז אמריקה, צפון אוסטרליה, האיים הפסיפיים, באזורים של מקסיקו וכמה איים בקריביים. אזורים קטנים יותר של אקלים סוואנה טרופי נמצאים בדרום מזרח סין, בדרום פלורידה בארצות הברית ובאזורים במדגסקר. מרבית המקומות שיש בהם אקלים זה נמצאים בשוליים החיצוניים של האזור הטרופי, אך לעיתים גם מקום פנימי־טרופי (למשל, סן מרקוס, אנטיוכיה, קולומביה ) מתאים. באופן דומה, החוף הקריבי, מזרחה ממפרץ אורבה בגבול קולומביה - פנמה ועד לדלתת נהר אורינוקו.
באוקיינוס האטלנטי (כ־4,000,000 קמ"ר), יש תקופות יבשות ארוכות (הקיצוני הוא אקלים BSh), המאופיין במשקעים נמוכים מאוד ולא אמינים, למשל, באזורים נרחבים בחצי האי גואחירה, ובקורו, מערב ונצואלה, חצי האי הצפוני ביותר בדרום אמריקה, שמקבלות יותר מ־300 מ"מ ממוצע משקעים שנתי, כמעט הכל בחודשיים־שלושה. מצב זה משתרע עד האנטילים הקטנים והאנטילים הגדולים, שיוצרים את החגורה היבשה המקיפה את האזורים הקאריביים. אורכה וחומרתה של העונה היבשה פוחתת בפנים הארץ (דרומה); בקו הרוחב של נהר האמזונאס - הזורם מזרחה, ממש דרומית לקו המשווה - האקלים הוא Af. ממזרח להרי האנדים, בין האיים הקריביים הצחיחים לאזור האמזונס הרטוב תמיד, נמצאים נהר האורינוקו, שטחי ערבות - לוס יאנוס או סוואנה, ממנה אקלים זה לוקח את שמו.
לפעמים כפי שנהוג באזורי אקלים Aw מתרחשת העונה היבשה בזמנים בהם יש שמש גבוהה יותר וימים ארוכים יותר. זאת לעיתים קרובות בגלל אפקט מדבר צל גשם המנתק את המשקעים בקיץ באזור טרופי. כך למשל במזרח אפריקה (מומבסה, קניה, סומליה), סרי לנקה (טרינקומלי) ואזורי החוף בצפון מזרח ברזיל (מפורטלזה דרך נטאל ועד מסייאו), למשל. ההבדל בין "הקיץ" ו "החורף" במקומות כאלה הוא בדרך כלל זניח, ובקושי ניתן להבחנה. ברוב המקומות בהם יש אקלים טרופי רטוב ויבש, עם זאת, העונה היבשה מתרחשת בזמן של שמש נמוכה יותר וימים קצרים יותר, בגלל צמצום או חוסר הסעה (מעבר חום ומסה), וזאת בגלל רוחות הסחר של אזור ההתכנסות הבין-טרופי במהלך כל השנה.
אזורי אקלים הסוואנה הטרופית גדלים והולכים, ככל שיערות הגשם נכרתים, תהליך שאינו נפסק וסכנותיו רבות. השריפות באמזונאס בשנת 2019 כילו חלקים מיוערים עצומים, ונותרה בהם סוואנה של עשב ללא עצים, דבר שצפוי כי ישפיע בהתאמה על אקלים המקום.
יוליוס השני
יוּליוּס השני (בלטינית: Iulius II; נולד בשם ג'וּלְיָאנוֹ דֶלָה רוֹבֶרֶה; 5 בדצמבר 1443 – 21 בפברואר 1513) היה האפיפיור בין 1503 ל-1513. נודע כמדינאי מהשורה הראשונה וכפטרון של האמנויות, שגילה עניין מועט בהנהגת הכנסייה מבחינה רוחנית.
חייו
ג'וליאנו דלה רוברה היה אחיינו של סיקסטוס הרביעי. נשלח להתחנך במנזר פרנציסקני, אך לא הצטרף לשורות המסדר. לאחר שדודו נבחר לאפיפיור זכה לקידום מהיר בהיררכיה הכנסייתית. ראשית מונה לבישוף של קרפנטרה בצרפת, ומעט לאחר מכן מונה לקרדינל. בו בזמן כיהן כארכיבישוף של אביניון וכבישוף של לא פחות משמונה דיוקסיות. הוא צבר השפעה רבה בקרב עמיתיו הקרדינלים בזמן כהונתו של אינוקנטיוס השמיני.
היה אחד המועמדים להחליף את אינוקנטיוס לאחר מותו בשנת 1492, אך הפסיד בהצבעה לרודריגו בורג'ה (שקיבל את השם אלכסנדר השישי) בעקבות הסכם סודי בין זה האחרון לבין הקרדינל אסקניו ספורצה. דלה רוברה נסע לפריז כדי לשכנע את שארל השמיני מלך צרפת לכבוש את נאפולי, מתוך מטרה להדיח את אלכסנדר השישי, אך ללא הצלחה. כשמת אלכסנדר השישי בשנת 1503 תמך במועמדותו של הקרדינל פיקולומיני (פיוס השלישי) שמת כחודש לאחר הקדשתו לתפקיד (כתוצאה מהזדהמות כיב לפי תאוריה אחת או מהרעלה לפי תאוריה אחרת). כעת הצליח דלה רוברה לרכוש את תמיכתו של צ'זארה בורג'ה ונבחר פה אחד לאפיפיור החדש. בציניות אופיינית לתקופה פרסם עם בחירתו לתפקיד צו האוסר על קניית משרת האפיפיור בכסף.
לאחר שהבטיח את תמיכתן של משפחות האצולה של רומא, העמיד בראש מעייניו את הרחבתה של מדינת האפיפיור באיטליה. כדי לבלום את התפשטותה של ונציה הקים ב- 1508 את הליגה של קמברה עם לואי השנים עשר, מלך צרפת, הקיסר מקסימיליאן ופרננדו השני מלך אראגון. אם כי כוחותיו של לואי השנים עשר הביסו את אלה של ונציה בקרב אנדיילו (14 במאי 1509), יוליוס השני הבין עד מהרה כי לצרפתים תוכניות משלהם לגבי איטליה. ב- 1510 הוא פרש מן הליגה של קמברה וכרת ברית עם ונציה, אך ברית זו הובסה שוב ושוב בידי הצרפתים.
כדי להרחיקם מאדמת איטליה, כרת יוליוס השני ברית עם ספרד. לברית זו, שכונתה הליגה הקדושה, הצטרפו גם מקסימיליאן הראשון והנרי השמיני מלך אנגליה. באותה תקופה כינס גם את ועידת לטראנו החמישית. הברית השיגה אמנם את מטרתה, והצרפתים גורשו מאיטליה ב-1512, אחרי שכוחות שווייץ, שהצטרפה לליגה הקדושה, פלשו למילאנו ומינו את מאסימיליאנו ספורצה לדוכס מילאנו. עם זאת, איטליה נשארה בשליטת כוחות זרים עוד זמן רב.
ליוליוס השני הייתה משיכה עזה לאמנות. הוא הניח את אבן הפינה לבזיליקת סן פייטרו, והיה פטרונם וידידם האישי של אמנים כמו ברמנטה, רפאל ומיכלאנג'לו, שממנו הזמין את הפרסקאות של תקרת הקפלה הסיסטינית.
מת בשנת 1513 ונקבר בכנסיית סן פייטרו אין וינקולי ברומא.
אופי שלטונו החילוני והאינדולגנציות הרבות שמכר כדי לממן את בניית כנסיית סן פייטרו עוררו עליו את זעמם של ארסמוס מרוטרדם ושל מרטין לותר, וגרמו לערעור מעמדה המוסרי של הכנסייה, ובכך היו בעקיפין אחד מהגורמים לרפורמציה.
עדנה פואה
עדנה פואה (באנגלית: Edna B. Foa; נולדה ב-1937) היא פסיכולוגית וחוקרת ישראלית-אמריקאית, פרופסור לפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת פנסילבניה. פיתחה את שיטת "חשיפה ממושכת" לטיפול בסובלים מפוסט טראומה וחרדה, המבוססת על טיפול התנהגותי וקוגניטיבי.
חייה
עדנה פואה נולדה בשכונת הדר הכרמל בחיפה, לאברהם בן-יעקב, שניהל את מחלקת הביטוח של חברת "סולל בונה", ולרבקה, עקרת בית. אחיה המבוגר ממנה ב-7 שנים,, נהרג במלחמת העצמאות, במבצע מוות לפולש. עברה עם משפחתה לשכונת נווה שאנן. למדה בבית הספר הריאלי, ועם סיום הלימודים החלה ללמוד הוראה בסמינר אורנים. עם סיום לימודיה החלה לעבוד כמורה במוסד לעבריינים ברמת השרון.
בשנת 1962 קיבלה תואר ראשון בפסיכולוגיה וספרות מאוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1970 קיבלה תואר שני בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת אילינוי, לשם עברה עם בעלה, שהיה מרצה אורח באוניברסיטה. באותה שנה קיבלה תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת מיזורי. לאחר לימודיה עברה לאוניברסיטת טמפל בפילדלפיה.
מחקרה, העוסק בגורמים להפרעות חרדה ובטיפול בהן, זכה להשפעה רבה. היא מומחית להפרעת דחק פוסט-טראומטית, להפרעה טורדנית-כפייתית ולחרדה חברתית. תוכניתה לטיפול בנפגעות אונס נחשבת לאחת היעילות ביותר.
פרסמה ספרים אחדים וכ-200 מאמרים, והייתה ראש קבוצת העבודה להפרעת דחק פוסט-טראומטית של DSM-IV.
שיטת הטיפול שלה זוכה להצלחה רבה בארצות הברית ובישראל, והיא מחלקת את זמנה בין שתי המדינות. נמנית גם עם סגל המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
פואה זכתה באותות כבוד מדעיים אחדים, בין השאר: ד"ר לשם כבוד בפילוסופיה מאוניברסיטת בזל. חברות כבוד לחיים באגודה הבינלאומית לטיפולי לחץ טראומתיים, ועוד. והיא נכללת ברשימת מאה האנשים המשפיעים ביותר בעולם לשנת 2010 של המגזין "טיים".
משפחתה
במהלך לימודיה לתואר ראשון הכירה את פרופ' אריאל פואה ונישאה לו. לזוג נולדו שלוש בנות. בסוף שנות ה-80 נישאה לצ'ארלס קאהן, פרופסור לפילוסופיה יוונית.
גלוק 18
אקדח הגלוק 18 פותח בשנת 1987 על פי בקשת קוברה, יחידת משטרה עלית של משטרת אוסטריה.
האקדח חיצונית הוא בדיוק כמו גלוק 17 אך הוא נשק אוטומטי  וחיצונית ניתן להבחין ביניהם רק על ידי המספר על המחלק וידית קטנה על צדו השמאלי של המחלק לבחירת מצבי הירי "אוטומטי" ו"בודד". בשל העובדה כי מדובר בנשק אוטומטי, הנשק אינו ניתן למכירה לאזרחים בכמעט כל המדינות אלא רק לכוחות הביטחון. קצב האש של גלוק 18 הוא כ-1200 כדורים לדקה והוא יכול להטען במחסניות סטנדרטיות ובנוסף במחסניות בת 33 כדורים ואפילו מחסניות תוף מיוחדות בת 100 כדורים. קוטרו 9 מילימטר. המשתמש היחיד בישראל הוא השב"כ כאשר בצה"ל משתמשים במקבילו הישראלי המיקרו-עוזי. משתמשים נוספים הם GIGN הצרפתית ויחידת קוברה האוסטרית.
אלסטומר דיאלקטרי
אלסטומרים דיאלקטרים הם חומרים אלסטיים בעלי תכונות דיאלקטריות. הם מאופיינים ביכולת לעבור דפורמציות גדולות תחת עירור חשמלי, לצד זמן תגובה קצר, משקל נמוך ועלות נמוכה. אלסטומרים דיאלקטרים נחשבים לחומרים חכמים, חומרים אשר אחד מהמאפיינים שלהם משתנה בצורה משמעותית תחת עירור חיצוני. החומרים התגלו במהלך שנות ה-90 ומאז נחקרים באקדמיה, וזמינים מסחרית אצל מספר יצרנים בשוק.
עקרון פעולה
ערור אלסטומר דיאלקטרי באמצעות מתח חשמלי מתבצע דרך אלקטרודות גמישות (כגון גריז המכיל סיבי פחמן) אשר מרוחות על שתי דפונות נגדיות של החומר. כאשר מעוררים את החומר במתח חשמלי U, הדיפולים בתוכו מסתדרים מחדש בהתאם למתח. קיטוב חשמלי זה נוטה להקטין את השדה החשמלי שנוצר עקב המתח. היות שמתח המקור הוא קבוע, מטען נוסף מצטבר על האלקטרודות. המטען יוצר כוחות קולון אשר מקרב את שתי האלקטרודות זו לזו, וגורמות לדפורמציה בחומר. הכח מתורגם ללחץ בחומר:
כאשר \epsilon _o הוא המקדם הדיאלקטרי של ריק, \epsilon _r הוא המקדם הדיאלקטרי של החומר ו-Z הוא עובי החומר. למעשה, החומר מתכווץ לכיוון אחד ועקב אי דחיסות מתרחב לכיוונים האחרים. מקדם הדיאלקטרי של החומרים הוא נמוך יחסית, בסדר גודל של 3 עד 10, ולפיכך מתח ערור אופייני הוא בסדר גודל של מספר קילו-וולט על מנת ליצור דפורמציה משמעותית.
לקריאה נוספת
* Federico Carpi, Danilo De Rossi, Roy Kornbluh, Ronald Pelrine and Peter Sommer-Larsen, Dielectric Elastomers Electromechanical Transducers, Elsevier Ltd, 2008
וריולה סיסית
וַרְיוֹלָה סִיסִית (שם מדעי: Variola louti, שם עממי: לוקוס וריולה) הוא מין דג גרם טורף מהסוג וריולה שבתת-משפחת הדקרים. תפוצתו בישראל בים סוף של אילת, נמשכת לאורך דרום יבשת אפריקה ועד אוסטרליה.
תיאור
ממדיו המקסימליים עשויים להגיע לאורך של כ-83 ס"מ ולמשקל של כ-12 ק"ג, אולם נפוץ בגדלים קטנים יותר. ההשערה כי מגיע לבגרות מינית באורך 43 ס"מ. מאופיין בפס צהוב בצורת סהר בקצוות סנפיר הזנב. קצה האחורי של סנפיר הגב וקצוות יתר סנפיריו גם הם בצהוב. צבעו גופו כחול-אדמדם וגופו מכוסה נקודות כחולות-סגלגלות. הצבע משתנה במהירות מכחול כהה ועד אדום, שינוי זה עשוי לבלוט בשעות הדמדומים.
בצעירותו דומה למין Parupeneus forsskali ממשפחת המוליתיים, ועשוי לעקוב אחריהם בזמן שהם ניזונים, הצעירים מאופיינים בפס לבן העובר מהחוטם עד סנפיר הגב.
תזונה ותפוצה
תזונתו מורכבת בעיקר מדגים, אולם ניזון גם מסרטנאים, חסילונים ומחסילוני גמל שלמה. וריולה סיסית הוא דג טריטוריאלי אולם בניגוד לדקרים אחרים תחום הטריטוריה שלו נרחב. נצפה באזורי מים צלולים בעומקים של מתחת ל-15 מטר ומעדיף מים פתוחים באזור שוניות אלמוגים ואיים מאשר חופי יבשות. תפוצתו באזורים טרופיים מים סוף ולאורך דרום יבשת אפריקה ואיי פיטקרן, צפונה עד דרום יפן ואוסטרליה.
דוד אנגל (היסטוריון)
דוד אנגל (נולד ב-1951), הוא פרופסור למדעי היהדות באוניברסיטת ניו יורק, המתמחה בחקר השואה.
ביוגרפיה
אנגל סיים את לימודי הדוקטורט שלו באוניברסיטת קליפורניה בשנת 1979, והשלים את עבודת הפוסט-דוקטורט בחוג להיסטוריה של עם ישראל ויהדות זמננו באוניברסיטה העברית.
הוא חבר סגל במרכז לחקר התפוצות על שם גולדשטיין-גורן באוניברסיטת תל אביב, ושימש כעורך הראשי של כתב-העת "גלעד" של המכון בשנים 1997 - 2016.
תחומי המחקר של אנגל כוללים היסטוריה יהודית מודרנית; תולדות היהודים במזרח אירופה וחקר השואה.
אנטישמיות מול יודופוביה
בשנת 2009 פרסם אנגל מאמר שעורר תהודה רבה, בו קרא לחדול משימוש במושג אנטישמיות לתאר את שנאת היהודים באופן כללי וכל תקרית או אירוע נגד יהודים. לטענתו: "אנטישמיות היא מושג שרירותי, עמום ופגום, שמצביע על מגוון רחב מדי של תופעות היסטוריות, חברתיות ופוליטיות, מתקופות וממקומות שונים, שאינן בהכרח קשורות זו לזו". בנוסף יצא נגד הגישה המובילה במחקר, לפיה לאנטישמיות יש היסטוריה ארוכה ומתמשכת משלה, כקו רציף מן העת העתיקה ועד ימינו. שבפועל המונח נכנס לשימוש רק בסוף המאה ה-19 בגרמניה, כתגובת נגד לאמנציפציה, שאפשרה ליהודים להשתלב בחיי התרבות, החברה, הכלכלה והפוליטיקה במדינה. מאז, לטענתו, המונח התרחב מאוד, והוא כולל כעת התבטאויות ופעולות שונות זו מזו, מצדם של לא־יהודים, שמאיימים על יהודים, לאורך כל הדורות במקומות שונים.
לב קמנייב
לב בוריסוביץ' קמנייב (רוסית: Лев Борисович Каменев, ; 18 ביולי 1883 - 25 באוגוסט 1936), מהפכן רוסי בולשביקי ופוליטיקאי סובייטי בכיר ממוצא יהודי. היה במשך כשבועיים, ראש המדינה הסובייטית הראשון (9 בנובמבר 1917 - 21 בנובמבר 1917). ייסד את הפוליטבירו ב-1919 והיה היושב ראש שלו בשנים 1924-1923. שמו המקורי היה לב רוזנפלד (Лев Розенфельд).
דוד אנגל (היסטוריון)
אנטישמיות מול יודופוביה
אנגל טען כי השימוש במושג מערפל יותר משהוא מבהיר. שהרי "מה משותף לבדיחה לא נעימה על יהודים, לניתוץ מצבות בידי קבוצת שוליים ניאו־נאצית באירופה, לחקיקה נגד יהודים בשנות ה–30 של המאה הקודמת, לרטוריקת שנאה של מהגרים מוסלמים ולתאי הגזים באושוויץ? אלו תופעות שונות כל כך זו מזו, עד שהכללתן תחת קורת גג מושגית אחת היא טעות אינטלקטואלית". במקום שימוש במושג אנטישמיות הוא שואף במחקריו לעשות שימוש בתיאורים מפורטים יותר ולקטלג אותם בהתאם. לדוגמה, חוק המגביל את מספר היהודים הרשאים להתקבל לאוניברסיטה הוא מסווג בקטגוריה של "חקיקה המפלה יהודים לרעה".
בספטמבר 2020 פורסם המאמר לראשונה בעברית, במסגרת גיליון של כתב העת "ציון" של החברה ההיסטורית הישראלית, שהוקדש לבחינה מחודשת של המושג אנטישמיות. המאמר הביא לפרסום מספר מאמרי תגובה:
ההיסטוריונית דינה פורת ביקרה את מאמרו ושללה את ההנחה שתופעות של שנאת יהודים במקומות וזמנים שונים אינן בהכרח קשורות זו לזו. לטענתה: דמות 'היהודי' נבנתה רובד על גבי רובד, וכל רובד חדש לא ביטל את קודמו אלא הוסיף לו. בעת העתיקה נתפשו היהודים כמתבדלים במנהגיהם המוזרים בעטיה של אמונתם, כמתנשאים על הזולת ומורדים במלכות. בימי הביניים נוסף רובד של מי שסירבו להכיר במשיח [הנוצרי]...אחר כך היתוסף הרובד הכלכלי: מלווים בריבית ונושכי נשך, להוטים אחר הממון. בשלהי המאה ה–19 נוסף הרובד המדיני־אזרחי: ציבור שניצל כביכול את הזכויות האזרחיות שקיבל זה עתה כדי לחדור לכל פינה שתקנה לו השפעה ושליטה".
לב קמנייב
לפני מהפכת 1917
קמנייב נולד במוסקבה לאב יהודי שהיה פועל רכבת ואם נוצרייה אורתודוקסית שהייתה עקרת בית. קמנייב למד באוניברסיטאות טביליסי ומוסקבה אך לימודיו נקטעו עם מעצרו ב-1902 בגין פעילות מהפכנית. הוא הצטרף למפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית הרוסית ב-1901 והשתייך לבולשביקים כשזו התפצלה לסיעות הבולשביקים והמנשביקים באוגוסט 1903. הוא היה פעיל מאוד בסנקט פטרבורג, במוסקבה ובטביליסי בארגון פעילות בולשביקית מהפכנית, ואף נשא לאישה את אחותו של טרוצקי, אולגה קמנייבה.
דוד אנגל (היסטוריון)
אנטישמיות מול יודופוביה
ההיסטוריון שלמה זנד פרסם מאמר תגובה לפורת, בו הסביר מדוע גם הוא מעדיף להשתמש במושג יודופוביה על פני אנטישמיות. לטענתו את המונח הנחיל לעולם הלאומן הגרמני וילהלם מאר בשנות ה–70 של המאה ה–19. אך העמדה של מאר הייתה מופרכת לחלוטין. ראשית, כי לא קיים גזע שמי, שנית כי מקורם של רבים מהיהודים באירופה מקהילות שהתגיירו. עם זאת הוא מקבל שלשנאת היהודים באירופה יש מקור משותף שהוא הנצרות, בה טבועים לא רק זלזול ביהדות והשפלתה, אלא גם פחד עמוק ושנאה תהומית, המוצאים את ביטוים כבר ב.
לב קמנייב
לפני מהפכת 1917
קמנייב יצא מרוסיה ב-1902 ונפגש עם המנהיגים הקומוניסטיים בגלות ובהם לנין, עמו התיידד. הוא שב לרוסיה ב-1905 והשתתף במהפכת 1905 בסנקט פטרבורג באוקטובר ודצמבר של אותה שנה. הוא נבחר כציר לוועד המרכזי של הבולשביקים אך נעצר במאי 1907 באחת מחזרותיו לרוסיה ממערב אירופה. הוא שוחרר שנה לאחר מכן ויצא שוב לחו"ל לערוך יחד עם לנין את כתב העת "פרולטרי". לאחר הסכסוך בין לנין לאלכסנדר בוגדנוב באמצע 1908 היו קמנייב וזינובייב עוזריו העיקריים והקרובים של לנין ונטרלו את אנשי בוגדנוב.
דוד אנגל (היסטוריון)
אנטישמיות מול יודופוביה
ההיסטוריון יהודה באואר כתב בתגובה ש"אכן, המונח 'אנטישמיות' חסר כל היגיון: לא קיימת 'שמיות' שאפשר להיות 'אנטי' כלפיה", אך מדובר רק בסמנטיקה. וניתן לקשר בין תופעת השנאה וההתנגדות ליהודים בתקופות שונות לאורך ההיסטוריה. באואר מסכים עם זנד שהמורשת התרבותית של העם היהודי היא בחלקה מומצאת, ושחלק מרכזי וחשוב של הזיכרון ההיסטורי היהודי המשותף הוא אגדה, לא מציאות היסטורית. אך העיקר הוא תודעת ההמשכיות של הקבוצה האתנית והאתנית־דתית היהודית, ולכן ניתן למצוא קו מקשר בתופעת השנאה וההתנגדות ליהודים לאורך הדורות.
לב קמנייב
לפני מהפכת 1917
בינואר 1910 נפגשו הלניניסטים, אנשי בוגדנוב וסיעת המנשביקים בוועידת מרכז המפלגה בפריז לשם איחוד השורות. קמנייב וזינובייב לא אהדו את הרעיון אך נכנעו ללחצים של פשרנים בולשביקים כוויקטור נוגין. לנין עצמו התנגד גם כן, אך קולו לא עמד לו כנגד חברי הנהגה אחרים. אחת מהחלטות הוועידה הייתה שהעיתון "פראבדה", שבשליטתו של טרוצקי בווינה, יהיה "האורגן המרכזי" של המפלגה. קמנייב, גיסו של טרוצקי, מונה כעורך מטעם הבולשביקים בעיתון אך פרש עקב סכסוכים אידאולוגיים באוגוסט 1910, מה שהביא את הקץ על איחוד פלגי הקומוניסטים.
קמנייב המשיך לעבוד ב"פרולטרי" ולימד בבית הספר הבולשביקי בפרבר של פריז, שנוצר כאלטרנטיבה לניניסטית לבית מדרשו של בוגדנוב באי קאפרי. בינואר 1912 קמנייב, זינובייב ולנין שכנעו את צירי ועידת פראג הבולשביקית לפרוש מן המנשביקים והאוטזוביסטים (אנשי בוגדנוב). בינואר 1914 הוא נשלח לסנקט פטרבורג לפקח על "פראבדה" וצירי הבולשביקים לדומה. קמנייב נעצר בפרוץ מלחמת העולם הראשונה והועמד למשפט, שבו הפריד עצמו מהקו האנטי-מלחמתי של לנין. הוא נידון לגלות בסיביר ושהה שם שנתיים: מתחילת 1915 ועד ששוחרר בהפיכת פברואר 1917.
במהפכה
לאחר שחזר לסנקט פטרבורג (פטרוגרד מ-1914) מגלותו בסיביר באמצע מרץ 1917, השתלט קמנייב עם סטלין ומטביי מוראנוב על העיתון פראבדה, החיה אותו ונקט בו קו ימני יותר. הוא הוביל בו קו של תמיכה בממשלה הזמנית ופיוס עם המנשביקים. לאחר שלנין חזר לרוסיה ב-3 באפריל 1917, קמנייב התנגד לו בתחילה, אך עד מהרה תמך בו בגלוי בעיתונו.
קמנייב וזינובייב היו היחידים בוועדה המרכזית של המפלגה שהצביעו נגד מהפכה חמושה, בכך הם עוררו את זעמו של לנין שאף תבע להדיחם מהמפלגה. עם זאת, כאשר הסובייט הפטרוגרדי בהנהגת טרוצקי התקומם, הם תמכו בו. ב-9 בנובמבר 1917, בסיומו של קונגרס הסובייטים הכל-רוסי השני, שביסס את מעמדם של הבולשביקים (27 באוקטובר לפי הלוח היוליאני הישן, שנהג אז ברוסיה) נבחר קמנייב ליו"ר הקונגרס ויו"ר קבוע של הוועד המבצע המרכזי הכל-רוסי. תפקיד זה היה שקול לראש המדינה הסובייטית, אף שמרבית הכוח הפוליטי הייתה בידי הוועד המרכזי של הבולשביקים.
שלושה ימים לאחר שהבולשביקים תפסו את השלטון במהפכת אוקטובר, איים איגוד עובדי מסילות הברזל "ויקז'ל" בשביתה, בדרישה לשתף אותם ומפלגות סוציאליסטיות אחרות בשלטון ולהדיח את לנין וטרוצקי. זינובייב, קמנייב וחוגם טענו כי אין ברירה אלא לפתוח במשא ומתן עם איגוד מסילות הברזל, שכן שביתה הייתה מסכנת באופן חמור את יכולת הבולשביקים להעביר כוחות ולהילחם בכיסי ההתנגדות שנותרו נאמנים לממשלה הזמנית. הם זכו בתחילה בתמיכה בעמדתם בוועידה המרכזית, אך תבוסה מפתיעה של האנטי-בולשביקים בסמוך לפטרוגרד איפשרה ללנין וטרוצקי לשכנע את הוועידה שהמשא ומתן מיותר. בתגובה התפטרו זינובייב, קמנייב, אלכסיי ריקוב, ולדימיר מיליוטין וויקטור נוגין מהוועדה המרכזית ב-21 בנובמבר (8 בנובמבר 1917 לפי הלוח היוליאני הישן). קמנייב התפטר גם מתפקידו כראש הוועדה המבצעת ובמקומו נבחר יעקב סברדלוב, יהודי אף הוא. לנין כינה את המתפטרים "עריקים", במנשר שכתב למחרת ולא שכח לעולם את התנהגותם זו.
לאחר מהפכת 1917
ב-1918 היה קמנייב ליושב ראש של הסובייט של מוסקבה, ולאחר מכן גם סגנו של לנין בסובנארקום ובמועצת העבודה וההגנה. במרץ 1919 נבחר קמנייב להיות חבר מלא בפוליטבירו הראשון. יחסיו האישיים עם טרוצקי, גיסו, רק השתפרו והלכו לאחר 1920 ובמהלך 15 השנים שלאחר מכן הוא היה ידיד קרוב ולחליפין גם בן ברית פוליטי שלו ושל גריגורי זינובייב השאפתן.
עם זינובייב וסטלין כנגד טרוצקי (1924-1923)
במהלך ימי מחלתו של לנין, קמנייב היה יו"ר הסובנארקום והפוליטבירו. עם זינובייב וסטלין הוא יצר "טריאומויראט" (שלישייה, ברוסית "טרויקה") במפלגה הקומוניסטית שמילאה תפקיד מכריע בהדרת טרוצקי. הם הצטיינו בפוליטיקה פנים מפלגתית והבטיחו תמיכה רבה לעצמם בוועידת המפלגה ה-13, שנערכה בינואר 1924, מעט לפני מות לנין. בוועידה זו הוקעו טרוצקי וה"טרוצקיזם".
לאחר שטרוצקי פרסם את "לקחי אוקטובר", סיכומו המקיף למאורעות 1917, נצטיירו בו קמנייב וזינובייב כמתנגדים למהפכה בולשביקית אלימה, דבר שהם העדיפו שלא יוזכר. גילוי מחודש זה הצית מערבולת של מאבקים פנים מפלגתיים ושוב חברו זינובייב וקמנייב לסטלין כנגד טרוצקי. הם האשימו אותו בניהול כושל של מלחמת האזרחים הרוסית והזיקו למוניטין הצבאי שלו עד כדי כך שהוא נאלץ להתפטר מתפקידו כקומיסר העממי של הצבא והצי ויו"ר המועצה הצבאית המהפכנית בינואר 1925. זינובייב אף תבע להדיח את טרוצקי מהמפלגה כליל, אך סטלין, שביקש להצטייר כפשרן, מנע זאת.
ההתנגשות עם סטלין (1925)
כשטרוצקי הורחק שוב, החלה הטרויקה סובלת שוב ממתחים בין חבריה מראשית 1925. סטלין והצמד קמנייב וזינובייב החלו נערכים לקונגרס המפלגה ה-14 מאחורי הקלעים. סטלין כרת ברית עם התאורטיקן הקומוניסטי ועורך פראבדה, ניקולאי בוכארין וכן עם ראש הממשלה אלכסיי ריקוב. זינובייב וקמנייב התקרבו לאלמנת לנין, נדייז'דה קרופסקאייה וכן לגריגורי סוקולניקוב, שר האוצר.
המאבק הפך גלוי בספטמבר 1925, בפגישת הוועדה המרכזית, וביתר שאת בקונגרס המפלגה ה-14, בדצמבר 1925. שם קמנייב דרש בפומבי את הדחתו של סטלין מתפקיד המזכ"ל. קמנייב נהנה רק מתמיכת הפלג הלנינגרדי שהיה בשליטת זינובייב, ומצא עצמו בדעת מיעוט זעום. טרוצקי לא התערב וכך זינובייב נבחר בשנית לפוליטבירו אך קמנייב הודח ממעמד חבר מלא למעמד משקיף. סוקולניקוב תומכו הורחק כליל מהפוליטבירו בעוד שתומכי סטלין נבחרו ברוב גדול.
נישואים שניים
בסוף שנות העשרים עלו נישואיו הראשונים של קמנייב על שרטון, לאחר שנודע ברבים שניהל ב-1920 רומן עם הפסלת הבריטית קלייר שרידן. בסוף שנות העשרים הוא נפרד מאולגה קמנייבה לטובת טטיאנה גלבובה. מגלבובה נולד לו בן בשם ולדימיר (1929-1994).
עם טרוצקי וזינובייב כנגד סטלין (1927-1926)
במהלכים הפוליטיים של אביב 1926, התקרבו זינובייב, קמנייב ותומכיהם לטרוצקי, ויצרו ברית עמו ועם פלגים קטנים אחרים במפלגה הקומוניסטית. הם קראו לעצמם "האופוזיציה המאוחדת". אופוזיציה זו לא זכתה לתמיכה בוועידת המפלגה ה-15 (אוקטובר 1926) וקמנייב איבד כליל את מושבו בפוליטבירו.
קמנייב המשיך להתנגד לסטלין והודח מהוועדה המרכזית של המפלגה באוקטובר 1927. אחריו הודחו גם זינובייב וטרוצקי כליל מן המפלגה. קמנייב המשיך להיות הדובר הרשמי של זרם האופוזיציה במפלגה הקומוניסטית, עד אשר בקונגרס המפלגה ה-15 (דצמבר 1927) הוקעו דעותיו כבלתי תואמות את הקו הרשמי של המפלגה וסותרות את החברות בה. כתוצאה מכך, הודחו הוא ועשרות מנהיגי אופוזיציה אחרים משורות המפלגה. חלקם אף נשלחו לגלות בסיביר ב-1928.
הכניעה לסטלין (1934-1928)
בעוד שטרוצקי נותר בעמדה אידאולוגית מנוגדת לזו של סטלין גם לאחר גירושו מהמפלגה והגלייתו, זינובייב וקמנייב התפשרו כמעט מיד וקראו לתומכיהם לנהוג כמותם. הם כתבו מכתבים פומביים לסטלין בהם הודו בשגיאותיהם והוחזרו למפלגה הקומוניסטית לאחר תקופת צינון של חצי שנה. הם מעולם לא שבו למעמד בכיר בוועד המרכזי, אלא ניתנו להם תפקידי ביניים. בוכארין חיזר אחר תמיכת קמנייב וזינובייב בתחילת מאבקו הקצר וחסר התועלת בסטלין, בקיץ 1928.
הצמד נותר בלתי פעיל פוליטית עד אוקטובר 1932, אז הודחו בשנית מן המפלגה לאחר שלא דיווחו על פעולות אופוזיציוניות במהלך פרשת ריוטין. הם שוב הכו על חטאיהם בפומבי והתקבלו מחדש בדצמבר 1933. הם אולצו לשאת נאומי הלקאה עצמית בקונגרס המפלגה ה-17 (ינואר 1934) כשסטלין חגג את ניצחונו הפוליטי.
המשפט וההוצאה להורג
לאחר פתיחת הטיהורים הגדולים בעקבות רצח קירוב (1 בדצמבר 1934), הודחו שוב קמנייב, זינובייב ותומכיהם הקרובים מהמפלגה והושמו במעצר. הם נשפטו בינואר 1935 ואולצו להודות במעורבות ברצח קירוב. זינובייב נשפט לעשר שנות מאסר וקמנייב לחמש.
באוגוסט 1936 הם ו-14 מתומכיהם הוותיקים הואשמו שוב בפיקוד על ארגון טרור שחיסל את קירוב ועמד לחסל גם את סטלין. "משפט ה-16" היה הראשון מבין משפטי הראווה של מוסקבה שבו התוודו כביכול בולשביקים ותיקים על מזימות הרעלה, חבלה, ריגול וכדומה. כמו יתר הנאשמים, קמנייב נמצא אשם והוצא להורג ב-25 באוגוסט 1936. הוצאת ה-16 להורג שברה טאבו חשוב: בולשביקים ותיקים, ובפרט נודעים כקמנייב וזינובייב, לא הוצאו להורג עד אותה עת בידי סטלין. לאחר זינובייב וקמנייב נסללה הדרך למעצרים המוניים והוצאות להורג של בולשביקים ותיקים בשנים 1938-1937.
גם משפחתו של קמנייב נרדפה בשנים 1941-1938. רעייתו הראשונה, אולגה, שהייתה אחותו של טרוצקי, הוצאה להורג, וכך גם שני הבנים שילדה לו. בנו הצעיר, מאשתו השנייה, נשלח למחנות הגולאג, אך שרד.
באופן רשמי, טוהרו זינובייב, קמנייב ויתר הנאשמים במשפט ה-16 על ידי הממשלה הסובייטית ב-1988, במהלך הפרסטרויקה.
ספרות עברית
ספרות עברית היא כלל הספרות שנכתבה בעברית במהלך הדורות. מקובל לחלק את הספרות העברית על פי התקופות, כל תקופה ומאפייניה. חלוקה נוספת היא על פי סוגות. הספרות העברית מתהדרת בספר הספרים, התנ"ך, שהשפיע רבות על התרבות והיצירה האנושית.
מרבית הספרות העברית היא ספרות יהודית ובהדרגה, מאז הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, גם ספרות ישראלית. ספרות זו עברה מספר גלגולים במהלך ההיסטוריה, מספרות של עם היושב בארצו ומדבר בשפתו לספרות של עם גולה עם שפה שאינה בשימוש יום-יומי, ועד לתחיית השפה העברית ומאוחר יותר גם לעצמאות מדינית ותרבותית מחודשת.
הספרות העברית הקדומה
הספרות העברית הקדומה ביותר היא ספרות תקופת המקרא התחומה בין ראשית הספרות העברית ובין שנת 200 לפני הספירה ומכילה את ספרי התנ"ך. ספרי התנ"ך מכילים מגוון של ז'אנרים בהם: מיתוס, היסטוריה, חוק, שירה, חוכמה, משלים, נבואה, ומזמורי קודש.
התקופה הבאה מתחילה מסיום תקופת המקרא ונמשכת עד ראשית המאה ה-7 וכוללת את הספרים החיצוניים, ספר המשנה והתוספתא, המכילתא, ספרא, ספרי, התלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי ומדרשי אגדה שונים.
ספרות תקופת הגאונים בבבל באה לידי ביטוי בצורת שאלות ותשובות בנושאי הלכה, שקובצו יחד. תקופה זו כוללת גם התפתחות של הפיוט העברי, דוגמת הפיוטים של רב סעדיה גאון, רב האי גאון ועוד.
העותקים המקוריים הקדומים ביותר של ספרות עברית ששרדו עד ימינו הן הכתובות העבריות ומגילות מדבר יהודה. מתקופות מאוחרות יותר שרדו כתר ארם צובא, כתב יד לנינגרד, כתבי גניזת קהיר, כתב יד קאופמן ועוד.
במהלך גלות בבל התחילו להחליף את הכתב הכנעני-עברי המקורי, ולהשתמש בכתב מרובע שמבוסס על האלפבית הארמי, בו נכתבת העברית עד היום. החל מתקופה זאת גם החלה השפה הארמית להשפיע עמוקות על השפה העברית, וביצירות רבות עד תקופת ההשכלה הן מופיעות בטקסט ממוזג עברית-ארמית.
בימי הביניים ובעת החדשה
הכוזרים סיגלו לעצמם את היהדות ואת השפה העברית לצורך התכתבות, כפי שמוכח מכתב קהיר. על פי ממצאים ארכאולוגיים ידוע שהיה שימוש בכתב העברי בתחומי האימפריה שלהם, גם אצל לא יהודים, אך אין ידיעות על ספרות עברית באותם מחוזות. החל מספר יוסיפון ומהכוזרי הופכים הכוזרים לאחד הנושאים בהם עוסקת הספרות העברית. גם השומרונים כתבו בעברית בכתב משלהם וספר אבישע, ספר תורה קדום שמעט שונה מנוסח המסורה, מיוחס למאה ה-13.
במחצית השנייה של ימי הביניים ובתקופת הרנסאנס, התרכזה הספרות העברית במרכזים יהודיים בספרד, איטליה, ביזנטיון, צפון אפריקה, דרום צרפת ומרכז גרמניה. בנוסף לפיוטים ומדרשים, בתקופה זו יש התחלה של ספרות היסטורית, למשל: ספר יוסיפון. שירת ימי הביניים של יהדות ספרד הפיקה יצירות, שחלקן מושרות כפיוטים דתיים וחלקם בפי זמרי מוזיקה פופולרית.
בתקופה שבין המאה ה-10 ובין מחצית המאה ה-18 הספרות העברית מתרכזת בספרות תורנית (במיוחד בשיטת השאלות ותשובות), מחקרים בדקדוק עברי, פרשנות המקרא, פילוסופיה ומוסר, מדעי הטבע ובמיוחד רפואה. במקביל לספרות התורנית יצרו הקראים ספרות עברית שהתמקדה במסורת ובמנהגים הקראים.
לצד ספרי העיון הופיעו גם חיבורי חול, כמו "ספר שעשועים" של רבי יוסף בן מאיר אבן זבארה, "משלי שועלים" של רבי ברכיה בן נתרונאי הנקדן, מחברות עמנואל של עמנואל הרומי ועוד. במאה ה-16 נכתבו המחזות העבריים הראשונים, דוגמת "צחות בדיחותא דקידושין" מאת יהודה סומו.
העברית בתקופות אלה לא הייתה שפה בשימוש יום-יומי ויודעיה היו מעטים, בדרך כלל עלית תרבותית מצומצמת. השפה שמשה בעיקר לצרכים דתיים ואכן, בדפוס העברי שהקים בצפת אברהם בן יצחק אשכנזי, המאה ה-16, הודפסו בעיקר ספרים של חכמי צפת.
תקופת ההשכלה
המהפכה הצרפתית ולאחריה נפולאון בונפרטה הביאו ליהודים את בשורת האמנציפציה. הבשורה הייתה כרוכה בתהליך של מודרניזציה בחברה היהודית ואף בדת. החברה היהודית המסורתית הולידה מתוכה את תנועת ההשכלה היהודית שיצרה זרמים שונים בתוכה, והשפיעה באופן נרחב על חיי היהודים ותרבותם. בתוך המאבקים האלה, תוך התבוננות בתהליכים של תחייה תרבותית בקרב עמי אירופה, יהודים רבים התחילו לחפש מסילות לביטוי יהודי מודרני. בדרך הזאת גילו מחדש את ארון הספרים היהודי ואת השפה העברית ולימודה התרחב מאוד. עם ריבוי יודעי העברית התרבו גם היוצרים בשפה זו וגם הטקסטים העבריים, כולל עיתונות עברית. העיתונות הכתובה עברית, דוגמת המאסף, שנוסד על ידי "חברת דורשי לשון עבר" (הוקמה ב-1782), הקלה על ציבורים יהודים רחבים את הגישה לטקסטים כתובים עברית. העיתונות העברית, שהתפשטה והגיעה לכל ריכוזי היהודים הגדולים באירופה, נאבקה על הקוראים עם העיתונות היהודית בשפות המקום ובשפות יידיש ולדינו. המשכיל היהודי, הרב מתתיהו שמחה רבנר הוציא לאור ברומניה כתב עת ספרותי בעברית בשם זמרת הארץ שיצא לאור פעמיים עם הפסקה של ארבע שנים. בכתב זה, בנוסף ליצירות עבריות מקוריות, פורסמו גם תרגומים לעברית ממיטב משוררי אירופה.
בתקופה זו מתרחבת המחזאות העברית עם יצירות דוגמת גמול עתליה ותשועת ישראל בידי יהודית מאת דוד פרנקו-מנדס, מלוכת שאול מאת יוסף האפרתי מטרופלוביץ. מחזות נודעים דוגמת אותלו זוכים לאצטלה עברית תחת השם איתיאל הכושי בתרגומו של יצחק סלקינסון.
חוקר הספרות ויושב ראש אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל, ד"ר אורציון ברתנא, מציין ש"הספרות העברית הייתה ערוץ הביטוי העיקרי של התגבשות הזהות היהודית בעת החדשה... מי שלא הסתפק עוד במוסדות הדתיים ובתשובות המסורתיות מקדמת דנא, כתשובות מלאות ובלעדיות, בחר בספרות ככלי היחיד שעמד לרשותו להבעת דעותיו".