cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בראון פוירסון
ראשית חייה והשכלה
בראון פוירסון נולדה בוושינגטון די. סי., אמה עסקה בשימור ציורים (רסטורציה) ואביה יועץ מחשוב; היא גדלה בעירה במחוז ווקלוז. פוירסון למדה ב-Sciences Po Aix והמשיכה את לימודים האקדמיים בבית הספר לכלכלה של לונדון ובבית הספר לממשל על שם ג'ון פ. קנדי, באוניברסיטת הרווארד.
קריירה מקצועית
פוירסון החלה את הקריירה שלה בלונדון, שם הייתה עוזרת של חבר פרלמנט ממפלגת הלייבור.
בלונדון היא פגשה את סטיאן פיטרודה, ששימש כיועץ בדרגת שר בממשלתו של מאנמוהאן סינג בהודו בנושא תשתיות מידע וחדשנות ציבורית. פוירסון הצטרפה אליו בניו דלהי בשנת 2009. בהמשך, היא החלה לעבוד בסוכנות הפיתוח הצרפתית, שם ריכזה פרויקטים לפיתוח עירוני בר-קיימא ולשימור המגוון הביולוגי.
בשנת 2012 פוירסון ובן זוגה הקימו את קבוצת העבודה לפיתוח עירוני בר-קיימא CITIX, בהשתתפות פוליטיקאים צרפתים ואחרים. בשנת 2014, פוירסון גויסה על ידי חברת התחבורה הצרפתית, Veolia, כמנהלת פיתוח בר-קיימא ואחריות תאגידית של אחת מחברות הבת שלה, Veolia Water India, בניו דלהי. בתפקיד זה היא עבדה על פרויקטים של פיתוח תשתיות מי שתייה בשכונות העוני של ערי הענק בהודו, במיוחד בקרנאטקה ובנאגפור. עד 2016, עבדה בחממה לטכנולוגיות ירוקות בבוסטון, ארצות הברית. באותה השנה הקימה פוירסון את צוות החשיבה People for Global Transformation, שעסק בקיימות, שינוי חברתי וטכנולוגי. היא המשיכה את לימודיה בבית הספר לממשל על שם ג'ון פ. קנדי, באוניברסיטת הרווארד, והשתתפה בקמפיין של עמנואל מקרון במקביל ללימודיה.
חברה באספה הלאומית
פוירסון חזרה לצרפת בשנת 2016 והצטרפה לתנועתו של עמנואל מקרון, הרפובליקה בתנועה!. היא נבחרה לאספה הלאומית ב־18 ביוני 2017, כשהיא מייצגת את מחוז הבחירה השלישי של ווקלוז, נגד מועמד מפלגת האיחוד הלאומי.
חברת ממשלה
כמזכירת המדינה היא מקדמת את תפיסת הכלכלה המעגלית ואת חוק אפס פסולת. החוק עבר בינואר 2020 ומחייב יצרנים, יבואנים ומפיצים, כולל חברות מקוונות, לתרום מוצרים שלא נמכרו למעט מזון ומוצרים המהווים סיכון בריאותי או בטיחותי. פוירסון פועלת שכל הפלסטיק, בצרפת, יהיה ניתן למחזור עד 2025 ולהוביל הפחתה של 50% בשימוש בבקבוקי הפלסטיק חד-פעמיים בעשור הקרוב. כמו כן, מסעדות מזון מהיר יצטרכו להפסיק להשתמש במכלי פלסטיק עד 2023. חוק אפס פסולת אוסר על שריפת מוצרים שלא נמכרו בעיקר בתעשיית האופנה.
בשיתוף עם פרנסואה הנרי פינו, מנכ"ל קרינג, הובילה פוירסון מהלך עולמי להגברת הקיימות בתחום האופנה. באוגוסט 2019, לקראת פגישת ה-G7, נשיא צרפת, עמנואל מקרון, הזמין לארמון האליזה נציגים של 32 חברות האופנה והטקסטיל שהשיקו את הסכם האופנה במטרה להציב יעדים מעשיים להפחתת ההשפעה הסביבתית של תעשיית האופנה. בסוף ינואר 2020, עבר בפרלמנט בצרפת חוק למניעת פסולת וכלכלה מעגלית שפוירסון קדמה במשך שנתיים. מטרת החוק לחסל את השימוש בכלים חד פעמיים עד 2040, להרחיב את המידע לצרכנים על היתכנות למחזור המוצר, צמצם יצירת הפסול והרחבת השימוש החוזר, הפחתת הצריכה ומחויבות של היצרנים לדאוג לחלקי חילוף למוצרים למשך חמש שנים.
ז'אן קסטקס, ראש ממשלת צרפת לא האריך את כהונתה כשרה בממשלתו.
סבסטיאן לטו
סבסטיאן אדוארדו לטו ליס (בספרדית: Sebastián Eduardo Leto Lées; נולד ב-30 באוגוסט 1986 באלחנדרו קורן שבמחוז בואנוס איירס) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקיצוני השמאלי.
לטו החל את הקריירה שלו בלנוס, וערך את הופעת הבכורה ב-25 ביוני 2005. הוא שיחק שם במשך שלוש עונות, בהן צבר 52 הופעות ושמונה שערים.
ב-10 באוגוסט 2007 חתם לטו בליברפול תמורת 1.85 מיליון לירות שטרלינג. הוא ערך את הופעת הבכורה במשחק הידידות מול שאנגחאי שנהואה ב-3 באוגוסט 2007, ואת הופעת הבכורה הרשמית בניצחון 4 - 0 על טולוז במוקדמות ליגת האלופות ב-28 באוגוסט. לאחר מכן הוא השתתף במשחק נוסף בליגת האלופות ובשני משחקים של גביע הליגה, אך מעולם לא שיחק בפרמייר ליג בגלל בעיות בדרכון שלו. במקום זאת הוא נאלץ לשחק בקבוצת המילואים של ליברפול. הוא קיבל דרכון איטלקי באמצע 2007, אך לאחר שזה בוטל הוא נאלץ לבקש היתר עבודה, והרשויות דחו את בקשתו. רפא בניטז, מאמן ליברפול, מתח על כך ביקורת לאור הישגיו של לטו בליגת האלופות ובמשחקים האולימפיים.
ביוני 2008 הוא הושאל לאולימפיאקוס למשך שנה אחת. הוא הבקיע את שערו הראשון בניצחון 2 - 0 על נורדסילאנד בגביע אופ"א, ואת שער הליגה הראשון בניצחון הביתי 2 - 1 על תראסיבולוס בדצמבר 2008.
ב-23 ביוני 2009 חתם לטו בפנאתינייקוס למשך חמש שנים, תמורת 1.2 מיליון דולר. הוא ערך את הופעת הבכורה במשחק החוץ מול ספרטה פראג בליגת האלופות, בו עלה כמחליף במחצית השנייה. ב-8 באוגוסט פנאתינייקוס הייתה זקוקה לניצחון בהפרש של שני שערים על מנת להעפיל לשלב הבא, ולטו היה אחד מהמבקיעים בניצחון 3 - 0. הוא הבקיע צמד מול ארגוטליס מכרתים ב-22 באוגוסט, ושער ניצחון מול פנתרקיקוס ב-13 בספטמבר. בסיום אותה עונה זכה לטו עם הקבוצה באליפות הליגה היוונית.
לקראת עונת עבר לטו לקטניה. ב-2015 הושאל למועדון נעוריו לנוס, וממנה חזר לקדנציה שנייה בקבוצה היוונית פנאתינייקוס.
ב-20 באוגוסט 2017 חתם במועדון האמירויות.
מריאן רייבסקי
קורות חייו
רייבסקי נולד בעיר בידגושץ' שבפולין, למד באוניברסיטת פוזנן וגויס כאזרח לשירותי ה"ביורו שיפרוב" הפולני. מלכתחילה תוכניותיו בנושא תעסוקה היו להשתלב בשוק הביטוח, ולשם כך למד גם סטטיסטיקה אקטוארית באוניברסיטת גטינגן בגרמניה. שנתיים לאחר חזרתו לפולין, ב-1 בספטמבר 1932, הצטרף למשרד הצפנים של מודיעין הצבא הפולני בוורשה. זמן קצר לאחר מכן, לאחר תקופה של פענוח צפנים פשוטים, התבקש לחקור דרכים לפצח את מכונת הצפנים של הצבא הגרמני - האניגמה, אשר נכנסה לשירות בגרמניה בשנת 1930.
בעשותו כן קידם משמעותית את תחום ההצפנה. עד כניסתו לתחום היו ניסיונות הפענוח מבוססים על שיטות של מציאת תדירות של הופעת אותיות בטקסט המוצפן ועל בלשנות. רייבסקי הוא הראשון בשורה של מתמטיקאים שנכנסו לתחום עם הפיכת ההצפנה לממוכנת, והיה הראשון שיישם שיטות מתמטיות (להבדיל משיטות סטטיסטיות) לצורך פיצוח צפנים.
שיטותיו המתמטיות של רייבסקי, יחד עם מידע מודיעיני שסיפקו שירותי המודיעין הצרפתיים במסגרת הסכם לשיתוף מידע בין צרפת לפולין, מידע שנקנה מאיש הביון הגרמני האנס תילו שמידט, הן שאפשרו לו לשחזר את החיווט הפנימי של גלגלי המכונה והרפלקטור (משקף) שלה (שתפקידו היה להחזיר את האות החשמלי בחזרה דרך הגלגלים במסלול שונה) וכן אפשרו לו לפתח שיטות לפצח את המפתחות הקבועים היומיים ואת המפתחות האקראיים של האניגמה (המפתחות האקראיים נוצרו על ידי שולח השדר והוצפנו בתחילת השדר באמצעות המפתחות היומיים).
גבריאלה סבטיני
הישג השיא של סבטיני הוא זכייה בטורניר גראנד סלאם, אליפות ארצות הברית הפתוחה בשנת 1990 לאחר ניצחון בשלב הגמר על שטפי גראף מגרמניה בשתי מערכות (6–2, 7–6). היא זכתה, בגראנד סלאם בטורניר הזוגות באליפות וימבלדון בשנת 1988 ביחד עם גראף ופעמיים באליפות סבב ה-WTA בשנים 1988, לאחר ניצחון על פם שרייבר מארצות הברית (7–5, 6–2, 6–2) ו-1994 לאחר ניצחון על לינדזי דבנפורט מארצות הברית (6–3, 6–2, 6–4). נוסף לכך, היא זכתה במדליית כסף אולימפית בטורניר טניס ליחידות באולימפיאדת סיאול (1988) לאחר שנוצחה במשחק הגמר בידי גראף בשתי מערכות (3–6, 3–6).
מריאן רייבסקי
קורות חייו
חלק מהצלחתו של רייבסקי לשחזר את מכונת האניגמה נובע מהיכרותו את הלך המחשבה הגרמני מהתקופה שבה היה ילד באזור הכיבוש הגרמני של מלחמת העולם הראשונה בפולין. זו גם הסיבה שמפצחי הצפנים הפולנים גויסו בעיקר מאוניברסיטת פוזנן, למרות שלא הייתה המובילה באוניברסיטאות הפולניות.
גבריאלה סבטיני
סבטיני זכתה אחת עשרה פעמים בפרס "טניסאי השנה בארגנטינה" ("אולימפיית כסף"), ופעמיים בפרס ספורטאי השנה בארגנטינה ("אולימפיית זהב"), בשנים 1987 ו-1988.
מריאן רייבסקי
קורות חייו
אחרי שקבע רייבסקי את החיווט של שאר הגלגלים, המציאו רייבסקי ועמיתיו יז'י רוז'יצקי והנריק זיגלסקי שיטות וציוד לפריצה שיטתית של האניגמה. המכונה המשמעותית ביותר שהמציא רייבסקי הייתה ה"בומבה". תפקידה של מכונה זו היה למצוא את המפתח היומי על בסיס מסר מוצפן. מכונת הבומבה הייתה מורכבת משורה של מכונות אניגמה שבנו בבית המלאכה של משרד הצפנים. למשמעות שמה של מכונת הבומבה ישנן כמה גרסאות. אחת הגרסאות מייחסת את השם למילה "פצצה" בפולנית, משמעות אחרת מתייחסת לכדור הגלידה ("בומבה גלאס") שאכל רייבסקי בהפסקה שנטל מעבודתו. בזמן ההפסקה עלה במוחו של רייבסקי הרעיון למכונה ולכן החליט לקרוא לה בומבה. למפקדו של רייבסקי הגיעו במשך כל השנים לוחות של מפתחות (שהועברו לצרפתים דרך המרגל הגרמני) אולם הוא נמנע מלהעביר אותם לרייבסקי מתוך מחשבה שבכך הוא מאלץ את רייבסקי לפתח שיטה שלא תלויה במידע מודיעיני, אשר זמינותו עשויה להיות נמוכה בעת מלחמה.
וינצנץ הרובי
וינצנץ הרובי (בצ'כית: Vincenc Hrubý; 9 בספטמבר 1856 – 16 ביולי 1917) היה שחמטאי צ'כי.
מריאן רייבסקי
קורות חייו
עקב שינויים שהכניסו הגרמנים למבנה המכני של האניגמה כמו גם לשיטות ההפעלה, ועקב ההבנה של הפולנים שבמצב של ציפייה לפלישה יהיה מסוכן להחזיק את כל הידע על פיצוח האניגמה בפולין לבדה, זומנו קציני ביון צרפתים ובריטים בכירים לפגישה בפולין, שם נמסר להם הידע הפולני.
וינצנץ הרובי
ביוגרפיה
הרובי נולד בבוהמיה ועבד כמורה בטריאסטה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום באיטליה). התוצאות הטובות ביותר שלו היו בין שנות השמונים של המאה ה-19 לשנות התשעים שלהן. בתחרות הבינלאומית לשחמט שהתקיימה בווינה בשנת 1882 הגיע הרובי למקום ה-11, לפני מיכאל צ'יגורין והנרי בירד, ועם ניצחונות מול וילהלם שטייניץ, ג'יימס מייסון, יוסף הנרי בלקבורן ואחרים. ניצחו בתחרות וילהלם שטייניץ ושמעון אברמוביץ וינוור. בתחרות אחרת שהתקיימה בווינה בשנת 1882 ניצח הרובי לפני ברנהרד פלייסיג. הרובי חלק מקום 10–11 בתחרות נירנברג 1883 (ניצח: שמעון אברמוביץ וינוור).
מריאן רייבסקי
קורות חייו
האנגלים והצרפתים ניסו עד אותה עת לפצח גם הם את האניגמה אולם בהניחם שהמכונה בלתי ניתנת לפיצוח לא הקדישו מאמץ רב לעניין. לפיכך הייתה תדהמתם גדולה נוכח הישגיו של רייבסקי.
בספטמבר 1939, לאחר פרוץ מלחמת העולם, עברו רייבסקי ועמיתיו לשירות פיצוח הצפנים הפולני לצרפת דרך רומניה.
וינצנץ הרובי
ביוגרפיה
הרובי ניצח דו-קרב מול ברטולד אינגליש 3.5-1.5 ואת אדולף אלבין 5.5-3.5 בשנת 1891.
מריאן רייבסקי
קורות חייו
בטירה מחוץ לפריז המשיכה הקבוצה במאמצי הפיצוח תוך שיתוף פעולה עם הצוות הבריטי בבלצ'לי פארק.
לאחר פלישת הגרמנים לצרפת המשיכו הפולנים לעבוד בדרום צרפת, באזור החופשי ולתקופת מה גם באלג'יר.
רייבסקי וזיגלסקי ברחו מצרפת לספרד, שם נתפסו ונכלאו לשלושה חודשים. לאחר שחרורם עברו דרך פורטוגל לבריטניה. בבריטניה גויסו לצבא הפולני הגולה שם הועסקו בפיצוח צפני האס אס והאס דה. פיצוח האניגמה בוצע בלעדית על ידי המודיעין האנגלי והאמריקאי. שני המדענים שהניחו את המסד לפיצוח האניגמה (יחד עם רוז'יצקי שנהרג בינואר 42 עת שספינה שהובילה אותו מאלג'יר לצרפת טבעה) ושיעצו לאלן טיורינג בנושאי האניגמה בתחילת הדרך מודרו מכל מגע עם האניגמה.
לאחר המלחמה נשאר זיגלסקי בבריטניה ואילו רייבסקי חזר לפולין ב-1946 אל אשתו ושני ילדיו. בשל העובדה שהוא חי מחוץ לפולין ראו בו השלטונות הקומוניסטיים דיסידנט, והוא הועסק כחשב במפעל עד פרישתו. נאמן לסודיות תפקידו לא גילה את סיבת שהייתו בצרפת ובאנגליה בזמן המלחמה.
את שתיקתו הפר רק בשנות ה-60, עת יצר קשר עם ההיסטוריון ולאדיסלאב קוזאצ'וק. הוא פרסם מספר מאמרים על עבודתו ותרם מידיעותיו לספר בנושא הקריפטולוגיה.
רייבסקי מת ב-1980 בוורשה ונקבר בבית הקברות פובאזקי, אתר השמור לגיבורים לאומיים. האגודה הפולנית למתמטיקה העניקה לו מדליה מיוחדת.
אדני המשכן
אדני המשכן הם אדנים ששימשו להעמדת העמודים והקרשים במשכן. במשכן היו בסך הכל 165 אדנים, 100 אדני כסף ו-65 אדני נחושת בגדלים שונים. כל אדן הונח על הקרקע ולתוכו הוכנס קרש או עמוד. משקלם הרב של האדנים (כ-50 ק"ג כל אחד) מנע מהעמודים ליפול. את כל האדנים נשאו בני מררי.
אדני הקרשים
במשכן היו בסך הכל 48 קרשים. לכל קרש היו שתי ידות, שהוכנסו לתוך האדנים, כל יד לתוך אדן אחד, כך שהיו שני אדנים לכל קרש - סך הכל 96 אדנים. האדנים היו עשויים מכסף ומשקלם היה כיכר כסף (כ-50 ק"ג). גודל כל אדן היה אמה על 3/4 אמה, בגובה אמה. הם היו חלולים ועובי דופן האדן היה רבע אמה, כך שהחלל שנוצר היה בגודל של חצי אמה על רבע אמה. ולדעת הרמב"ן, לא היה שיעור לעובי דפנות האדנים, אך היה צריך שכל הדפנות יהיו באותו העובי. אך לדעת הרא"ם, הדפנות הפנימיות של האדנים היו בעובי שני טפחים ואצבע (0.375 אמה), אך החיצוניות היו בעובי מינימלי, כדי שלא נצטרך לחרוץ יותר מדי בצידי הקרש.
האדנים עמדו בצפיפות זה לצד זה, והיו אחד מאמצעי ייצוב הקרשים, חוץ מהבריחים והטבעות. היריעות לא כיסו את האדנים ולכן הם נראו גם במבט מבחוץ.
אדני העמודים
בשונה מהקרשים שהיו מחוברים זה לזה ואדניהם היו רק אמצעי אחד מתוך שלושה על מנת לייצב אותם – העמודים היו מרוחקים זה מזה והדבר היחיד שהיה מחזיק אותם שלא יפלו היה האדנים. בנוסף לכך, לכל עמוד היה רק אדן אחד ולא שניים. במקורות לא נמצא כתוב גודלם המדויק של אדני העמודים, אך ניתן לשער שהם היו רחבים יותר מהעמודים עצמם (שהיו אמה על אמה ולא נמצא שהיה להם יתד בתחתיתם בדומה ליתדות הקרשים), על מנת להחזיק אותם.
עמודי החצר
לחצר היו בסך הכל 56 עמודים (לא כולל עמודי המסך). כל עמוד הוכנס לתוך אדן העשוי מנחושת. גודלם המדויק של האדנים לא נמצא במקורות, אך ניתן לשער שהם היו רחבים מספיק כדי שהעמודים, שהיו אמה על אמה, יכנסו לתוכם. אדנים אלו היו אמצעי ההצבה היחיד שהיה לעמודי החצר. ייתכן כי מיתרי ויתדות החצר אשר בהם מתחו את קלעי החצר סייעו גם כן בייצוב העמודים.
עמודי הפרוכת
הפרוכת נתלתה על גבי ארבעה עמודים. כל עמוד הוכנס לתוך אדן העשוי מכסף, שמשקלו היה כיכר. גם לאדנים אלו לא נמצא גודל מדויק.
עמודי המסכים
במשכן היו שני מסכים ששימשו להפרדה בין האזורים השונים במשכן. מסך פתח אוהל מועד הוצב בכניסה לאוהל מועד ושימש להפרדה בין החצר לאוהל עצמו. הוא נתלה על גבי חמישה עמודי שיטים המצופים בזהב. מסך שער החצר נתלה בכניסה למשכן והפריד בין המחנה למשכן עצמו. הוא נתלה על גבי ארבעה עמודי שיטים המקושטים על ידי חישוקי כסף. אם כן, היו בסך הכל תשעה עמודים למסכים ולכל עמוד היה אדן אחד בלבד. אדנים אלו היו עשויים מנחושת. גם לאדנים אלו לא נמצא גודל מפורש במקורות.
מימון האדנים
ליצירת האדנים השתמשו בצלאל בן אורי ואהליאב בן אחיסמך בשני חומרים: כסף ונחושת. בתורה מתואר כיצד השיגו את החומרים האלו: כלומר, העם התנדב והביא את כל החומרים הנצרכים למלאכת המשכן. כמות החומרים שנאספו, מפורטת בפרשת פקודי. משקל כל הנחושת היה 70 כיכר ו-2,400 שקל (סך הכל 212,400 שקל, בערך 3.5 טון). נחושת זו שימשה לכל כלי הנחושת שהיו במשכן, לכן לא ידועה בדיוק כמות הנחושת ממנה היו עשויים אדני העמודים.
לעומת זאת, על אדני הכסף התורה מפרטת יותר. העם נצטווה לתת מחצית השקל לצורך מימון האדנים ושאר כלי הכסף. כל אדם מעל גיל עשרים היה חייב לתת חצי שקל כסף למשכן. כמות הכסף שנאספה מפורטת גם כן בפרשת פקודי ושם כתוב: בפסוקים אלו מבואר, שמספר האנשים שנתנו את הכסף הוא 603,550 אנשים. כל אחד נתן חצי שקל, סך הכל 301,775 שקלים. כמות זו שווה למאה כיכרות כסף ו1,775 שקלים, משום שכיכר כסף שווה לשלושת אלפים שקלים. מהכיכרות נעשו כל אדני הכסף שבמשכן - אדני הקרשים ואדני הפרוכת - סך הכל מאה אדנים, כיכר לאדן. ומהכסף הנותר נעשו ווי העמודים והחישוקים המקשטים אותם.
פסקת התגברות
פסקת התגברות היא סעיף בחוק יסוד או בחוקה, המאפשר לתת תוקף לחקיקה הסותרת אותם.
הכוונה היא למתן תוקף בדיעבד, לאחר שבית משפט פסל חקיקה בנימוק שהיא סותרת חוק יסוד או סעיף בחוקה, או, מלכתחילה, כדי למנוע מראש פסילה כזו מצד בית המשפט ("חיסון החוק").
הדרישה לפסקת התגברות מתעוררת לעיתים במדינות שבהן בתי המשפט עורכים ביקורת שיפוטית על חקיקה. פסקת התגברות מאפשרת לרשות המחוקקת להחליט שלמרות האמור בחוק היסוד ופסילת החוק על ידי בית המשפט, ברצונה להעניק תוקף לחוק שנפסל.
פסקת התגברות נחקקה לראשונה בשנת 1982, במסגרת מהלך חוקתי נרחב של עיגון חוקה ומגילת זכויות ענפה בקנדה. מטרת הפסקה בהקשר הקנדי היה ליצור פשרה בין הממשל הפדרלי לבין הפרובינציות, ולהוות איזון בין עיגון מפורש ורחב מאוד של הביקורת השיפוטית ועליונות החוקה על החקיקה הרגילה, לצד היכולת לאפשר למחוקקים המקומיים לומר את "המילה האחרונה" למשך מספר שנים. עם זאת, הפרלמנט הפדרלי של קנדה לא השתמש מעולם בפסקת ההתגברות, אלא רק הפרלמנטים של הפרובינציות.
במשפט הישראלי, פסקת התגברות אינה חלק מהותי מהמודל החוקתי אלא תולדה של פשרה פוליטית. בעקבות פסק הדין בנק המזרחי, בו נקבע כי חוקי יסוד נמצאים במעמד נורמטיבי גבוה יותר משל חוק רגיל, פסל בית המשפט העליון את חוק בשר ומוצריו שאסר לייבא בשר ללא חותמת כשרות, בשל פגיעתו בחופש העיסוק. בתגובה לכך, בלחץ המפלגות הדתיות, נחקק מחדש חוק יסוד: חופש העיסוק ונקבעה בו פסקת התגברות שהעניקה תוקף לחוק בשר ומוצריו.
במאה ה-21 שבות ועולות בישראל הצעות לקבוע פסקת התגברות בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. החשש בקרב מתנגדי פסקת ההתגברות הוא כי היא מעקרת את היכולת של בתי המשפט לאזן את כוחן של הכנסת והממשלה בהגנה על זכויות חוקתיות מפני פגיעה בלתי-מידתית. במרבית העולם הדמוקרטי מחזיקים בתי המשפט בסמכות לפקח כי המחוקק אינו פוגע בזכויות החוקתיות של האזרחים, ובמיוחד בזכויות של מיעוטים שלא מחזיקים בכוח פוליטי להגן על עצמם מפני פגיעה בידי הרוב. הענקת סמכות ההתגברות למחוקק, על-פי המתנגדים, הלכה למעשה מאפשרת לרוב לרוקן מתוכן את ההבטחה הטמונה בחוקה להגן על זכויות האדם מפני השלטון ומפני רוב רגעי. מנגד, טענת תומכי פסקת ההתגברות היא כי במדינה דמוקרטית ראוי כי המילה האחרונה בהכרעה בסוגיות ערכיות וחוקתיות תהיה של בית המחוקקים, המייצג את הריבון (העם). בנוסף, נטען שבישראל, שבה לא כוננה חוקה באופן המקובל, מן הראוי למתן את הביקורת השיפוטית, זאת בניגוד לגישה שחוקי היסוד הם אבני הבניין של החוקה.
בקנדה
פסקת ההתגברות הבולטת בעולם, שאף הייתה השראה לשילוב פסקת התגברות בחוק יסוד: חופש העיסוק, קיימת בקנדה. מדובר בסעיף 33 לכתב הזכויות והחירויות הקנדי, שנחקק בשנת 1982, כחלק מתהליך של היפרדות חוקתית של קנדה מבריטניה, בהובלת ראש ממשלת קנדה פייר אליוט טרודו. טרודו ביקש לכונן מגילת זכויות חוקתית במודל דומה למגילת הזכויות שבחוקת ארצות הברית, אך נתקל בהתנגדות מצד חלק מהפרובינציות. ההתנגדות נבעה הן מהתפיסה הקנדית-בריטית המסורתית של עליונות המחוקק, והן מחששן של הפרובינציות מפני חוקה פדרלית שתחליש את ריבונותן. לאחר משא ומתן סוכם על פשרה לפיה לכתב הזכויות תתווסף פסקת התגברות, המעניקה יכולת למחוקק הפדרלי ולמחוקקים בפרובינציות לחוקק חוק המנוגד להוראת החוקה. תוקפו של חוק כזה יהיה עד חמש שנים (תקופת כהונה טיפוסית של הרשות המחוקקת של כל פרובינציה), אך הוא ניתן להארכה.
המודל הקנדי מחריג מתחולתו זכויות מסוימות: זכויות פוליטיות כגון הזכות לבחור ולהיבחר; הזכות לתנועה חופשית ברחבי המדינה, כולל מעבר חופשי וזכויות תושבות בין פרובינציות; והזכות לשוויון בין אנגלית וצרפתית אשר הובטחה למיעוט הקוויבקי.
הפרלמנט הפדרלי בקנדה מעולם לא השתמש בפסקת ההתגברות על-מנת לגבור על פסיקת בית המשפט העליון, ונעשה בה שימוש מועט על ידי המחוקקים בפרובינציות. משנת 1982 עד 1985 נעשה בה שימוש בחוקים רבים שנחקקו על ידי המיעוט הצרפתי בקוויבק שהתנגד למגילת הזכויות, אך תוקפם פג ב-1987.
במהלך הפולמוס הציבורי בישראל סביב רפורמת לוין, ובפרט כנגד הטענה כי פסקת התגברות כללית תפגע בדמוקרטיה, הועלתה קנדה לא פעם כדוגמה למדינה דמוקרטית לעילא בה קיימת פסקה כזאת. עם זאת, ההשוואה בין המודל הקנדי לישראלי נדחתה על ידי 77 מחברי הקהילה המשפטית הקנדית. אירווין קוטלר, שכיהן כשר המשפטים של קנדה, ציין כי פסקת ההתגברות בקנדה נוצרה במסגרת חוקתית הכוללת אמנת זכויות אדם בסיסיות, שלא קיימת בישראל, וכן כי חלק מזכויות האדם הבסיסיות אינן כפופות לפסקת ההתגברות. שבעה שופטים בדימוס של בית המשפט העליון של קנדה פרסמו גילוי דעת בו הם מציינים כי "בניגוד לדמוקרטיות אחרות, בישראל יש ריכוזיות יוצאת דופן של הכוח הפוליטי. אם תחוקק פסקת ההתגברות, כל מי שכפוף או מושפע מהחוק הישראלי יהיה חשוף להפעלת כוח לרעה על ידי ממשלה". לאחר פרסום גילוי הדעת הצטרפו אליו כ-70 אנשי משפט קנדיים. בהצהרה נאמר שההשוואה למערכת המשפט של קנדה היא "טיעון מסלף", מכיוון שבקנדה, יותר מאשר בישראל, קיימים מנגנונים המבזרים את הכוח הפוליטי או ממתנים אותו. גם נייר עמדה של ד"ר עמיר פוקס מהמכון הישראלי לדמוקרטיה מצביע על שורת הבדלים בין המודל הקנדי לזה המוצע בישראל.
במדינת ויקטוריה, אוסטרליה
מודל נוסף הכולל מספר מנגנונים המבוססים על היכולת להותיר את ההכרעה אצל המחוקקים קיים גם במדינת ויקטוריה שבאוסטרליה, בצ'רטר לזכויות אדם ומחויבויותיו שנחקק בשנת 2006. הצ'רטר נועד להסדיר את הזכויות, החירויות והמחויבויות של כל האנשים בוויקטוריה, ובמרכזו היחסים בין הממשל בוויקטוריה לבין האנשים שאותם הוא משרת. הצ'רטר קובע עיגון מאוד רחב של זכויות, הכולל מלבד זכויות כגון שוויון, כבוד, חירות, פרטיות, שם טוב ומוניטין, גם זכויות כגון חופש הדת וחופש המחשבה, הזכות להגנה על התא המשפחתי, הזכות להשתתפות בחיים פוליטיים וציבוריים, זכויות תרבותיות, וזכויות להליך הוגן. למול עיגון רחב זה, הצ'רטר בוויקטוריה מעגן סמכות להצהרת אי-התאמה. זוהי הצהרה שיפוטית שהחוק שנבחן אינו עולה בקנה אחד עם הזכויות המוגנות בצ'רטר. הצ'רטר אינו מסמיך את בית המשפט לפסול את החוק, אלא להצהיר על אי-התאמה בלבד.
פסקת ההתגברות הקיימת בוויקטוריה מאפשרת למחוקק לקבוע כי חוק הוא בתוקף על-אף שהוא אינו תואם את הזכויות המעוגנות בצ'רטר. פסקת ההתגברות אינה נדרשת מבחינה משפטית או חוקתית, כיוון שלבית המשפט אין סמכות לפסול את החוק. על-אף שהיא אינה מתחייבת מכוח הדין, פסקת ההתגברות עדיין מטילה מחסומים הצהרתיים ופוליטיים שונים על שימוש בה, במטרה להקשות על המחוקק בוויקטוריה לקבוע כי חוק יהיה בתוקף על-אף פגיעתו בזכויות. אלה כוללים הצהרה מפורשת של חבר הפרלמנט ותחימת השימוש בפסקת ההתגברות לנסיבות חריגות (exceptional circumstances).
בפינלנד
בפינלנד קיים מנגנון ההתגברות הוותיק ביותר, משנת 1919. כפי שמתאר ד"ר הלל סומר שחקר את המנגנון בפינלנד, הביקורתית החוקתית בפינלנד נערכת במהלך הליך החקיקה, ויכולה לכלול הן ועדת מומחים בתוך הפרלמנט והן חוות דעת מבית המשפט. מנגנון ההתגברות מאפשר מראש להתגבר על הוראות הקיימות בחוקה, ודורש לשם כך שתי דרישות: העברת החוק במסלול תיקון חוקתי (קיימים שני מסלולים שונים ובהם דרישות שונות ובכל מקרה קיימת דרישה להסכמה של לפחות שני שלישים מהפרלמנט) לצד הצהרה כי הוראת החוק מתגברת על זכויות בחוקה.
עם השנים, מנגנון ההתגברות בפינלנד הפך למנגנון עוקף-ביקורת חוקתית, והוביל לכך שבמקרים רבים הפרלמנט הפיני חוקק מלכתחילה באמצעות מנגנון ההתגברות מבלי לבחון האם החוק עולה בקנה אחד עם החוקה. לאחר שבמחקר משנת 1999 נמצא כי הפרלמנט הפיני השתמש כ-900 פעמים במנגנון ההתגברות, נעשתה רפורמה במנגנון, ונקבע כי ניתן יהיה להשתמש בו במקרים דחופים ויוצאי דופן. סומר מעיד כי מאז הרפורמה כמות המקרים שבהם השתמשו במנגנון ההתגברות צנחה.
במדינות נוספות
בהקשר המשווה הרחב יותר, מנגנוני התגברות שונים מקובלים במדינות שמאופיינות במה שכונה על-ידי פרופ' סטיבן גרדבאום "מודל הקהיליה החדשה של חוקתיות" או על-ידי פרופ' מארק טאשנט "צורה חלשה של ביקורת שיפוטית". אלו מדינות שיש בהן מודל חוקתי או סמי-חוקתי של הגנה על זכויות, תוך הותרת יכולת ההכרעה הסופית למחוקקים. מנגנונים אלו הפציעו בעשרות השנים האחרונות, וביקשו לקבע הגנה על זכויות מחד גיסא, אך להתרחק מהמודל האמריקני של עליונות שיפוטית מאידך גיסא. במרבית המדינות הללו משתמשים בשילוב כלשהו של מספר הוראות ומנגנונים בולטים, כגון: הוראות המסמיכות את בית המשפט לפרש חקיקה בהתאם לזכויות, הצהרות אי-התאמה, פסקאות הגבלה, פסקאות התגברות, ושימוש בסעדים המאפשרים למחוקק לקבל את ההכרעה מהו ההסדר החוקי שיהיה בתוקף. כך למשל בבריטניה חוק זכויות האדם משנת 1998 קובע הן סמכות לפרש את החקיקה בהתאם לזכויות, והן סמכות להצהיר על אי-התאמה. הפרלמנט הבריטי התייחס עניינית ובחן את כל הצהרות אי-ההתאמה שניתנו, וחלק משמעותי מהן הובילו לתגובה חקיקתית של הפרלמנט (הגם שאין חובה חוקית לכך). בניו זילנד מגילת זכויות האדם מסמיכה את בית המשפט הגבוה לפרש חקיקה בהתאם לזכויות המעוגנות במגילת הזכויות בלבד. עם זאת, בפסק דין טיילור משנת 2015 פסק בית המשפט הגבוה כי יש לו סמכות גם להצהיר על אי-התאמה בין החקיקה לבין הוראות מגילת הזכויות. גם ניו זילנד הצטרפה למנגנוני אמנות זכויות האדם של האו"ם המאפשרים לפרטים פנייה ישירה.
פסקת ההתגברות בחוק-יסוד: חופש העיסוק
בשנת 1993 פסק בג"ץ כי ההסדר (הזמני), שמנע מחברת 'מיטראל' ייבוא בשר שאינו כשר, אינו ענייני ודינו להתבטל. השופט תאודור אור ציין באמרת אגב כי מניעת ייבוא בשר על ידי חברת 'מיטראל' פוגעת בחופש העיסוק שלה, המוגן בהוראות חוק יסוד: חופש העיסוק. הערה זו חידדה את ההבנה אצל חברי הכנסת כי גם חקיקה ראשית בחוק רגיל שתסדיר את הסטטוס קוו שמנע ייבוא בשר טרף לישראל צפויה להתבטל בבית המשפט. פסק הדין עורר משבר פוליטי, ודרישה מצידה של מפלגת ש"ס להשיב את הסטטוס קוו בנושא על כנו.
כדי למנוע את המשבר יעץ המשנה לנשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, להוסיף לחוק היסוד פסקת התגברות, כפי שקיימת בקנדה. הממשלה אימצה את הצעתו ובמרץ 1994 אישרה הכנסת גרסה חדשה של חוק יסוד: חופש העיסוק, ונוספה לו 'פסקת ההתגברות' – המאפשר לכנסת לחוקק חוק שעומד בסתירה לחוק היסוד, לזמן מוגבל, כל עוד הוא התקבל ברוב של חברי הכנסת: "הוראת חוק הפוגעת בחופש העיסוק תהיה תקפה אף כשאינה בהתאם לסעיף 4, אם נכללה בחוק שנתקבל ברוב של חברי הכנסת ונאמר בו במפורש, שהוא תקף על אף האמור בחוק-יסוד זה. תוקפו של חוק כאמור יפקע בתום ארבע שנים מיום תחילתו, זולת אם נקבע בו מועד מוקדם יותר".
בהמשך 1994 נחקק חוק יבוא בשר קפוא, התשנ"ד–1994, שבסוף אותה שנה שונה שמו לחוק בשר ומוצריו, התשנ"ד–1994, הקובע שאין לייבא בשר לישראל, אלא אם ניתנה לו תעודת הכשר. סעיף 5 לחוק קובע במפורש "תוקפו של חוק זה הוא על אף האמור בחוק-יסוד: חופש העיסוק", כפי שנדרש בסעיף 8 לחוק יסוד: חופש העיסוק. בג"ץ אישר את החוק ואת השימוש בפסקת ההתגברות. השופטים קבעו עוד כי בתנאים מסוימים, גם פגיעה אגבית בחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו תחסה תחת הגנת פסקת ההתגברות שבחוק יסוד: חופש העיסוק.
כיום המשקל שיש לפסקת ההתגברות הקיימת בחוק-יסוד: חופש העיסוק במשפט החוקתי בישראל הוא שולי, כיוון שמרבית העיסוק בזכויות הוא בנוגע לזכויות שמוגנות בחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו. גם במקרים שבהם בית המשפט פסל חקיקה על-בסיס פגיעה בזכות החוקתית לחופש העיסוק כמו בבג"ץ לשכת מנהלי ההשקעות בישראל, המחוקק תיקן את החוק, כך שהחוק פגע בזכות לחופש העיסוק לפי תנאי פסקת ההגבלה – לתכלית ראויה ובאופן מידתי.
בכנסת
פעמים אחדות בעבר הועלו בכנסת הצעות חוק פרטיות להוספת פסקת התגברות לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. אף אחת מהצעות אלה לא הגיעה לקריאה ראשונה.
בהצעות: בכנסת השמונה עשרה על ידי חברי הכנסת משה גפני ואורי מקלב, בכנסת התשע עשרה על ידי חבר הכנסת משה גפני ועוד מספר חברי כנסת אחרים, ועל ידי חברת הכנסת איילת שקד וקבוצה של חברי הכנסת, בכנסת העשרים על ידי חברי הכנסת משה גפני ואורי מקלב (פ/1374/20), על ידי חברי הכנסת ניסן סלומינסקי ובצלאל סמוטריץ', על ידי חברי הכנסת בצלאל סמוטריץ' וקבוצה של חברי הכנסת ועל ידי חבר הכנסת מיכאל מלכיאלי.
בממשלת ישראל השלושים ושלוש
בשנת 2014, לאחר שבג"ץ פסל חוק שנועד לטפל בבעיית המסתננים, העלתה חברת הכנסת איילת שקד מהבית היהודי הצעת חוק להוספת פסקת התגברות לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, שאושרה בוועדת השרים לחקיקה של ממשלת ישראל השלושים ושלוש. בהקשר לכך אמר שר הכלכלה נפתלי בנט על הכינוי "חוק עוקף בג"ץ" שניתן לעיתים בתקשורת לחקיקה כזו: "אין חוק עוקף בג"ץ, יש פסיקה עוקפת כנסת. הכנסת והממשלה הן הריבון בישראל, והצעת החוק של ח"כ שקד מחזירה את עקרון הפרדת הרשויות משיעורי האזרחות אל המציאות". ההצעה לא הגיעה לקריאה ראשונה בכנסת.
בממשלת ישראל השלושים וארבע
בספטמבר 2017 פרסמו שרת המשפטים איילת שקד ושר החינוך נפתלי בנט הצעה לחקיקת חוק יסוד: החקיקה, בו נקבע בין השאר מנגנון התגברות ברוב של 61 חברי הכנסת.
באפריל 2018, בעקבות משבר הטיפול בבעיית המסתננים, לאחר מספר פסילות חוקים על ידי בג"ץ ואי הצלחה של הממשלה להגיע להסכם עם מדינה שלישית שיעמוד בדרישות בג"ץ, העלו מפלגות הבית היהודי והליכוד הצעות להוספת פסקת התגברות. בראשית מאי 2018 אישרה ועדת השרים לענייני חקיקה פה אחד הצעת חוק שמאפשרת לכנסת לחוקק ברוב חבריה (61) חוק שפסל בית המשפט בשל סתירה לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
ניסיונות לחוקק את פסקת ההתגברות במודל הסדרה רחב במסגרת הצעת חוק-יסוד: החקיקה
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 עולות הצעות להסדיר את חוק-יסוד: החקיקה. בשני העשורים האחרונים הצעות אלה כוללות לרוב גם פסקת התגברות כחלק מהסדרה רחבה של המערכת החוקתית בישראל.
הפולמוס הציבורי בישראל
הן התמיכה והן ההתנגדות לפסקת ההתגברות אינן עשויות מקשה אחת, והן משתנות הן בהיקף והן בהצדקה שלהן. בחלוקה גסה ניתן לחלק את הדיון לשלושה מחנות.
מתנגדים
במחנה המתנגדים טוענים כי מתן אפשרות לפרלמנט לחוקק חוק שנמצא מנוגד לחוקה על ידי בית המשפט, מערער על הגדרתה של החוקה כבעלת עליונות נורמטיבית וכוח מגביל על הרשות המחוקקת. לשיטתם, מודל כזה מאפשר למחוקק לפגוע בערכי היסוד הקבועים בחוקה בשל מטרות פוליטיות צרות, ובכך מתייתרת למעשה החוקה.
חברת הכנסת ציפי לבני הגדירה את חקיקת פסקת ההתגברות כחלק מ"מהלך כולל של פירוק הדמוקרטיה הישראלית מיסודותיה", ונימקה: "הואיל והכנסת נשלטת על ידי הממשלה, אם המהלך נגד בג"ץ לא ייבלם, נישאר עם רשות אחת — ממשלה, ועם אדם אחד — ראש ממשלה, העושה כרצונו ומשלם לשותפיו, מיעוט המנצל את כוחו הפוליטי בממשלה".
סקירה של המכון הישראלי לדמוקרטיה הציגה כי במדינות דמוקרטיות יש עד שבעה מנגנונים המאזנים בין הרשויות השונות, ואילו בשיטת הממשל בישראל כוחה של הכנסת באיזון הממשלה מוחלש עד כדי חוסר אפקטיביות, ובית המשפט העליון הוא המוסד היחיד המאזן את כוחה של הממשלה. לפיכך, הפגיעה בכוחו תנטרל בפועל את הפרדת הרשויות בישראל.
עוד טוענים המתנגדים כי בית המשפט העליון בישראל נוהג בריסון יחסי, ואינו מרבה לפסול חוקים, כך שאין צורך לאזן את סמכויותיו, שהוא עצמו משתמש בהן באיפוק. נכון לשנת 2022, נפסלו בישראל סך הכל 22 חוקים בתקופה של 27 שנה. המכון הישראלי לדמוקרטיה והשופט בדימוס אליהו מצא פרסמו השוואה של מספר הפסילות הממוצע לשנה ביחס למדינות אחרות, כדי להמחיש את הטענה כי בהשוואה לנהוג בעולם, נוהג בית המשפט העליון בישראל בריסון רב בהתערבות בחקיקת הכנסת.
ההתנגדות לפסקת ההתגברות נשענת על שיקולים נוספים. פרופ' צבי כהנא, שחקר את פסקת ההתגברות והשימוש בה לאורך השנים במדינת מוצאה קנדה, מצא כי התנאים בקנדה שונים באופן מהותי מאלו החלים בישראל, ולא ניתן להצדיק שימוש בפסקת ההתגברות בישראל דרך האנלוגיה לקנדה. מבנה המשטר הקנדי כולל מנגנונים לביזור כוח שלא קיימים בישראל ומרככים את החשש לשימוש לרעה במנגנון ההתגברות, ובקנדה – דמוקרטיה בת יותר ממאה שנה – יש תרבות חוקתית וכבוד למגילת הזכויות שעדיין אינם קיימים בישראל. פרופ' רבקה וויל, שחקרה את שורשיה ההיסטוריים של סמכות ההתגברות במשפט הישראלי, מצאה כי בעצם סמכות ההתגברות קיימות מגבלות פנימיות וקבועות שאינן מאפשרות פגיעה בלתי מרוסנת בזכויות על ידי המחוקק. אך בדומה לפרופ' כהנא, גם היא חוששת כי השימוש בהתגברות בישראל יהיה תכוף מכיוון שהליך אימוץ החוקה בישראל לא כלל הסכמה ציבורית רחבה.
ד"ר בל יוסף, חוקרת משפט ציבורי, מוסיפה וטוענת כי אין צורך בהענקת פסקת ההתגברות מכיוון שבפועל, יש לכנסת יכולת להגיב לפסיקת בית המשפט העליון והיא משתמשת בה בפועל. מחקרה הראה כי מקרב כל החוקים שבית המשפט ביטל עד סוף שנת 2016 – 73% הובילו לתגובה פוליטית של המחוקק, דבר המוכיח כי הכנסת לא זקוקה לסמכות ההתגברות כדי להיות בדיאלוג עם בית המשפט העליון.
טענה נוספת של המתנגדים היא כי פסקת ההתגברות רק תגביר את האקטיביזם השיפוטי ותחריף את העימות בין תומכיו ומתנגדיו. כבר נטען, גם בישראל על-ידי פרופ' קרן וינשל-מרגל, מרצה וחוקרת משפט ציבורי מהאוניברסיטה העברית וגם בקנדה על-ידי פרופ' קנת רואץ' מאוניברסיטת טורונטו, כי פסקת ההתגברות היא איום אסטרטגי מצד מחוקקים כלפי בתי משפט. משמעותה היא כי אם ירחיקו לכת בפסיקתם, היא תשונה על-ידי גורמים פוליטיים. אך מנגד, נטען כי דווקא קיומה של פסקת התגברות, והיכולת של מחוקקים להגיב, תהפוך את בתי המשפט ליותר מתערבים, ותיצור צורך מצד בית המשפט "לאזן" את השימוש בפסקת ההתגברות. עד היום, בית המשפט ראה את עצמו כפוף למגבלות מוסדיות ופוליטיות מסוימות, ואכן כמות דברי החקיקה שבוטלו היא נמוכה מאוד לעומת בתי משפט עליונים אחרים בעולם. אך אם יהיה מעל בית המשפט גורם שיוכל להפוך בקלות את פסיקתו, בית המשפט ישתחרר מאותן מגבלות. פרופ' לורן וויינריב, טוענת שכך אכן התרחש בקנדה. כיוון שפסקת ההתגברות עצמה נמצאת במחלוקת ציבורית משמעותית, קיימות גם טענות שהיא אינה לגיטימית מבחינה פוליטית. תפיסה ציבורית זו תוביל בפני עצמה לכך שהביקורת השיפוטית החוקתית תהיה נרחבת יותר.
תומכים
פרופ' גדעון ספיר ניסח את ההצדקה שבפסקה כזו בראייה עקרונית של החוקה כמיועדת ליצור דיאלוג. לשיטתו, ראיית החוקה כמיועדת לשריין ערכים ועקרונות יסוד, ולמסור לבית המשפט את הסמכות להגן עליהם מפני הרשות המחוקקת, לוקה במספר פגמים מהותיים: לעומת תפיסת החוקה כמשריינת ערכים יסודיים, מציע ספיר את 'המודל הדיאלוגי לחוקה'. לפי תפיסה זו, הנחת היסוד היא שהחלטות בסוגיות מהותיות חייבות להתקבל בידי הציבור, לאחר שיקול דעת מעמיק. בהתאם לכך, תכליתה של החוקה איננה להעניק לבית המשפט יכולת לבלום חקיקה פוגענית של הפרלמנט, אלא לעודד שיח דמוקרטי רציני ומיושב בשאלות חוקתיות של זכויות אדם. הצורך בחוקה הוא בשל החשש מפני קבלת הכרעות ערכיות חשובות ללא דיון רציני ומתוך אילוצים פוליטיים צרים. הענקת הסמכות לבית המשפט לפסול חוק הפוגע לתפיסתו בחוקה, תאלץ את המחוקק לקיים דיון רציני בשאלה זו, ותמנע קבלת חוקים פוגעניים באופן פזיז. אם, לעומת זאת, יקבל המחוקק הכרעה ערכית המנוגדת לזו של בית המשפט, יוכל לשוב ולחוקק את החוק, לאחר שהדיון הציבורי המיושב יביא להכרעת נציגי הציבור באופן שונה מזה של בית המשפט. ספיר הדגיש, כי יש לנסח את פסקת ההתגברות כמאפשרת לכנסת לחלוק על פרשנותו של בית המשפט ולהתגבר עליה, ולא להתגבר על הוראות חוק היסוד, דבר שיפגע בלגיטימיות של מימוש ההתגברות.
גם פרופ' יואב דותן הביע תמיכה בחקיקת פסקת התגברות. לדבריו בדמוקרטיות המעניקות לבית המשפט סמכות ביקורת שיפוטית על חקיקה, מקובל מודל המבטיח אחריותיות דמוקרטית באמצעות בחירת השופטים בידי נבחרי העם, או באמצעות הגבלות על הביקורת השיפוטית, כאלה המותירות את זכות המילה האחרונה לרשות המחוקקת. יתרונות נוספים שמנה דותן להצעתו הם הפריית השיח החוקתי ומניעת הפיכתו לנחלת בתי המשפט לבדם וכן מימוש ההנחה המקובלת, לפיה עקרונות חוקתיים אינם מוחלטים אלא יחסיים. .
ד"ר שאול שארף מציג זווית נוספת לתמיכה בפסקת ההתגברות, וטוען כי מנגנון מעין זה נדרש בעקבות משבר אמון הציבור בבית המשפט העליון בשל המהפכה החוקתית. ד"ר שארף מסביר כי דרישה מן השופטים לרסן את עצמם מלפסוק בסוגיות פוליטיות תהא לשווא, שכן "מרגע שהכוח בידם – הפיתוי גדול מדי לעשות בו שימוש", ולכן פסקת ההתגברות מסייעת לשופטים בתור מנגנון ריסון או כלשונו כדי "להגן על השופטים מפני עצמם" ובכך לשקם את אמון הציבור בבית המשפט העליון.
לצד הנמקות חוקתיות עקרוניות, נטען על ידי תומכי הפסקה כי בישראל, בשל האקטיביזם השיפוטי של בית המשפט העליון, המתבטא בין השאר בהרחבת זכות העמידה, הרחבת מתחם השפיטות, ובשל זכות הווטו של השופטים על מינויים לבית המשפט העליון, הצטבר בידי בית המשפט העליון כוח רב ולכן נדרשת הפסקה כדי לאזן את כוחו.
גישת ביניים
לצד התומכים והמתנגדים המובהקים, גישה שלישית רואה בפסקת התגברות כלי אחד מבין רבים להסדרת היחסים בין רשויות השלטון, ולכן מקבלת את הלגיטימיות שלה כחלק ממהלך רחב להסדרת היחסים במסגרת המבנה המשטרי בישראל. על מהלך זה לכלול עיגון מפורש של ביקורת שיפוטית על חוקים וקביעה מפורשת בעניין הליך החקיקה של חוקי יסוד ושל חקיקה. לאורך השנים עלו יוזמות שונות הרואות בפסקת התגברות חלק מפשרה לגיטימית, המבטאת איזון בין סמכות בית המשפט להוות גורם מאזן ומבקר כחלק ממבנה של הפרדת רשויות לבין יכולתן של הרשויות הפוליטיות להוציא לפועל מדיניות רצויה, והענקת המילה האחרונה למייצגי העם.
לגישת הביניים הוצעו מספר הצדקות לאורך השנים. ד״ר הלל סומר ערך מחקר מקיף על השימוש בעולם במנגנון ההתגברות והגיע לכלל מסקנה כי המנגנון הוא כלי לגיטימי לעיצוב מערכת חוקתית של איזונים ובלמים, ובלבד שיעוצב בדרכים שיגבילו את היכולת לעשות בו שימוש תכוף מדי. ד"ר אלעד גיל סבור כי אין להתעלם מהלך הרוח הפוליטי, הדורש פשרה פוליטית, ופסקת התגברות שמתוכננת באופן זהיר ומתון יכולה להוביל מצד אחד למשקל גדול יותר לרצונן של הרשויות הפוליטיות, אך גם למנוע מהממשלה והכנסת לפעול ללא כל רסן. לטענתו, המצב היום, לפיו לכל רשות שלטונית יש "נשק בלתי-קונבנציונלי" (שינוי חוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו מצד הכנסת וביטול חוק יסוד מצד בית המשפט העליון) מייצר סכנה של ממש לקריסת המבנה החוקתי. לכן, ראוי לנקוט בהסדרה של היחסים אשר במסגרתה תאומץ פסקת התגברות שתהיה מוגבלת ביכולתה לפגוע בזכויות יסוד ותישען על קונצנזוס פוליטי. פרופ' יניב רוזנאי סבור כי במסגרת פשרה כזו על מנגנון ההתגברות לקבוע כי התגברות יכולה להיות "רק אחרי פיקוח שיפוטי ורק כשהמחוקק - הנושא באחריותיות - בחן את פסק הדין לעומקו ולקח בחשבון את נימוקי בית המשפט בשיח החוקתי".
מכון תכלית למדיניות ישראלית הציע בשנת 2022 את מודל "התגברות באחריות". המודל המוצע כולל חקיקה של מנגנון התגברות במסגרת חוק יסוד: החקיקה. ההתגברות לפי מודל זה מותנית ברוב מאוזן יחסית הגבוה מ-61 וקטן מ-70, וכולל הסדרים נוספים ביניהם דרישה של תמיכה של לפחות חמישה חברי אופוזיציה בחוק המתגבר, הגבלתו בזמן, הקשחת הרוב הדרוש להארכתו והחרגה של זכויות הקשורות להליך הדמוקרטי (הזכות לבחור ולהיבחר וגרעין זכויות לחיים וחירות).
פסקת ההתגברות בשנת 2018
העלאתה של הצעה להוספת פסקת התגברות לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, באפריל 2018, עוררה דיון ציבורי רחב:
התנגדות להצעה
במאי 2018 חתמו 47 מרצים למשפטים, ממרבית הפקולטות למשפטים בישראל, על מכתב שבו דרשו שלא לחוקק את פסקת ההתגברות במתכונת שהוצעה באותו המועד, בנימוק ש"חקיקת פסקת התגברות שכזו תסיג אותנו שנים רבות לאחור ותגרור צמצום חמור של מידת כיבוד זכויות האדם במדינת ישראל". בחותמים הפרופסורים ברק מדינה, יפעת ביטון, סוזי נבות, ארנה בן-נפתלי, איל בנבנישתי, גד ברזילי, אייל גרוס, אוריאל פרוקצ'יה ועמנואל גרוס. חלק מן החותמים הביעו תמיכה בחקיקת פסקת התגברות על פי עקרונות או תנאים אחרים. בשנת 2012 תמך פרופ' מדינה בהצעת חוק יסוד: החקיקה שכללה פסקת התגברות ברוב של 65 חברי הכנסת.
גם העמותה למשפט ציבורי בישראל יצאה נגד פסקת ההתגברות שהוצעה, בהודעה שעליה חתמו שופטי בית המשפט העליון בדימוס דורית ביניש, סלים ג'ובראן, יצחק זמיר ואליהו מצא, וכן הפרופסורים למשפטים מרדכי קרמניצר, סוזי נבות, ישי בלנק וקלוד קליין. ההודעה קבעה כי "מאז חקיקתו של חוק היסוד לפני כ-25 שנה, יישם אותו בית המשפט העליון בזהירות רבה ופסל מכוחו מספר מצומצם של חוקים שנמצא כי הם סותרים בעליל את חוק היסוד" וטענה כי מתן סמכות לרוב של 61 מחברי הכנסת לחוקק חוק שפוגע בצורה בלתי ראויה בזכויות האדם, "מעניק כוח רב מדי לקואליציה ולממשלה, מפר את האיזון בין רשויות המדינה, מסכן את זכויות האדם בישראל ומאיים על האופי הדמוקרטי של המדינה".
נשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, התנגדה למהלך ואמרה: "מדובר בהתגברות על זכויות האדם של כל פרט ופרט בחברה הישראלית" והוסיפה ש"ההצעה רעה ומסוכנת ועלולה לגרום לישראל נזק חסר תקנה גם בזירה הבינלאומית".
למתנגדים לפסקת ההתגברות הצטרף עורך הדין היהודי-אמריקאי אלן דרשוביץ, שאמר: "הרשות השופטת בישראל היא התכשיט של הדמוקרטיה הישראלית. זו תהיה טרגדיה נוראית אם העצמאות של ביהמ"ש העליון תפחת במידה כלשהי על ידי פעולות של הכנסת". גם עשרות עורכי דין ישראלים פרסמו מודעה הקוראת להימנע מחקיקת פסקת ההתגברות, ונימקו: "פגיעה בבית המשפט וקיצוץ סמכויותיו יפגעו קשות באופיה הדמוקרטי של המדינה ויפגעו בערכי החופש, השוויון והצדק עליהם המדינה מושתתת".
לשוללים את פסקת ההתגברות משום שהיא מאפשרת פגיעה בזכויות האדם ובבית המשפט העליון, הצטרף גם ראש התא המשפטי בתנועת "דרך חיים", עו"ד אורי צפורי, אשר ביקר את פסקת ההתגברות מסיבה שונה, וטען שהיא מכשירה את פרקטיקת פסילת החוקים על ידי בג"ץ בזמן שלישראל אין חוקה המבטאת את הסכמת העם שתצדיק פסילה כזו. צפורי קרא לקדם את 'חוק המשילות' אותו ניסח ואשר מיישם את 'המודל הבריטי' לפיו בית המשפט יכול רק להמליץ לכנסת על שינוי חקיקה בשל אי התאמה לחוק יסוד.
תמיכה בהצעה
יו"ר הבית היהודי, השר נפתלי בנט, ושרת המשפטים, איילת שקד, אמרו לאחר אישור הצעת החוק בוועדת השרים לענייני חקיקה: "הממשלה היום התחילה בבניית חומת ההפרדה בין שלוש הרשויות. התערבות בג"ץ בחקיקה ובהחלטות ממשלה חרגה מזמן מהנורמה המקובלת. פסקת ההתגברות תחזיר את אמון הציבור בבית המשפט העליון ותשיב את תפקידיהן המקוריות של הרשויות: הכנסת מחוקקת, הממשלה מבצעת, בית המשפט מפרש. אל לה לרשות להתערב בחברתה. יש לזכור כי הכנסת, כמייצגת את העם, היא הריבון כמו בכל דמוקרטיה מתוקנת".
תנועת "רגבים" קראה לראש הממשלה נתניהו לאשר פסקת התגברות שתדרוש רוב רגיל לשם החייאת חוק שנפסל בבג"ץ, וזאת כדי לאפשר לממשלה ולכנסת להתמודד באופן אפקטיבי עם ההסתננות לישראל, פיגועי טרור, השבת גופות חללי צה"ל ואתגרים אחרים.
גם פורום קהלת פרסם סרטון הקורא לאיזון בית המשפט העליון, בשל סמכויותיו החריגות ביחס למקובל בעולם.
התנועה למשילות ודמוקרטיה המליצה על חקיקת המודל הבריטי ולחלופין חקיקת פסקת ההתגברות, אך בכל מקרה ללא דרישת רוב מעבר ל-61 חברי הכנסת, שלשיטת התנועה פוגעת בריבונות הכנסת.
אביחי מנדלבליט, היועץ המשפטי לממשלה, הביע בדצמבר 2020 תמיכה בביצוע שינויים משמעותיים במערכת המשפט, כולל פסקת התגברות. היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט הביע התנגדות נחרצת לפסקת התגברות ייחודית לעניין ספציפי וכתב שראוי להסדיר את עקרון ההתגברות בחוק יסוד: החקיקה "לאחר ליבון ציבורי שקוף ומשתף".
הדיון בפסקת ההתגברות בשנים 2022–2023
במערכת הבחירות לכנסת ה-25 סוגיה זו הוזכרה. גם לאחר פרסום תוצאות הבחירות, פסקת ההתגברות היא סוגיה מרכזית שעמדה ביסוד המשא ומתן הקואליציוני לקראת הרכבת הממשלה ה-37 של מדינת ישראל. מנגנון פסקת ההתגברות, שהוצע גם על ידי שר המשפטים יריב לוין במסגרת הרפורמה במערכת המשפט הוא מנגנון שמאפשר לחוקק חוק שיתגבר על פסיקת בית המשפט ברוב של 61 במטרה לרסן את בית המשפט. למנגנון זה יש תמיכה לצד התנגדות, שמשקפים את הטיעונים העקרוניים בדיון.
חוק העבד הנמלט 1793
החוק
שמו הרשמי של החוק הוא "חוק בעניין נמלטים מן הדין, ואנשים הבורחים משרות אדוניהם". החוק נוסח באופן המבטיח לבעלי עבדים להשיב אליהם את עבדיהם מכל מדינה בארצות הברית (סעיפים 3 ו-4), וכן לתת למדינות סמכויות לעצור אנשים הנמלטים מאימת החוק (סעיפים 1 ו-2), שני מקרים שאינם זהים. אף שחוקת ארצות הברית קבעה כי יש להשיב לאדוניהם עבדים נמלטים, הצעדים המעשיים הצריכים להינקט כדי להגשים מטרה זו לא נקבעו בחוקה והיה צורך לקבוע זאת בחוק. משכך הקונגרס האמריקאי עשה שימוש בסמכותו לחוקק חוק זה.
החוק יוצר מנגנון משפטי באמצעותו כל מדינה ממדינות ארצות הברית יכולה לעצור עבדים נמלטים, להביאם בפני שופט ולהשיבם לאדוניהם, וכן נותנת למדינות את הסמכות לדרוש השבת עבדים זו מזו. החוק הגדיר כפשע מעשי עזרה לאנשים הנמלטים מן החוק ולעבדים נמלטים. בעוד שסיוע לעבריין נמלט הוא עבירה שבצידה עונש מאסר וקנס, עזרה לעבד נמלט היא עבירה שבצידה קנס בלבד. על פי החוק עבד נמלט נותר במעמד עבריין לכל חייו (אלא אם כן אדוניו משחרר אותו מעבדותו), וניתן לעוצרו בכל עת בכל שטחי ארצות הברית, לצד כל ילד שנולד לו מאמהות שפחות. הקונגרס נתן תוקף לחוק העבד הנמלט בחודש פברואר 1793 ונשיא ארצות הברית, ג'ורג' וושינגטון אישר אותו בחתימת ידו.
עיקר הוראות החוק
החוק נידון בקונגרס האמריקאי החל מ-5 בנובמבר 1792 ועד 2 במרץ 1793. נוסח החוק המקורי נמצא בדברי ימי הקונגרס
השפעות החוק
לחוק הייתה השפעה משמעותית על עבדים למשך חייהם, אף שכמה מבעלי העבדים לא היו מרוצים מנוסח החוק. במקרה אחד, שפחה בשם אונה ג'אדג', אחת מן השפחות בשרותה של מרתה וושינגטון, עבדה עבורה בווירג'יניה ובבית הנשיא בפילדלפיה בעת שזו הייתה בירת ארצות הברית וג'ורג' וושינגטון היה הנשיא. ג'אדג' נמלטה בשבת, 21 במאי 1796. ג'ורג' וושינגטון ניסה פעמיים לתפוס את השפחה הנמלטת, זמן קצר לאחר שברחה, ואפילו גייס לעזרתו את מזכיר האוצר, אוליבר וולקוט, במכתב מיום 1 בספטמבר 1796. לאחר מכן ניסה לגייס את אחיינו למאמץ, אולם הוא כשל בשני הניסיונות שנעשו בחשאי כדי שלא לעורר עניין ציבורי.
השפחה הנמלטת ג'אדג' סיפרה על כך בריאיון לכומר בנג'מין צ'ייס, אשר התפרסם כמכתב למערכת בעיתון שיצא כנגד העבדות, The Liberator, ב-1 בינואר 1847. במאמר כתב צ'ייס שהעובדה שחלפו 50 שנה מעת שנמלטה לא תושיע אותה אם יורשיה של מרתה וושינגטון ירצו לפעול נגדה על פי החוק.
החוק אף תרם לשגשוג ענף איתור ותפיסת עבדים נמלטים, והביא להשבת עבדים רבים לאדוניהם. החוק הקשה באופן כללי על אמריקאים ממוצא אפריקאי בארצות הברית, בין אם היו עבדים או אנשים חופשיים, כיוון שרודפי עבדים נמלטים ניסו לתפוס גם אמריקאים חופשיים ממוצא אפריקאי. היו מקרים רבים שבהם שחורים חופשיים במדינות הצפון, אשר מעולם לא היו בעבדות, נתפסו והובאו למדינות הדרום, שם נמכרו לעבדות. אחד מן המקרים המתועדים היה סולומון נורת'ופ אשר נולד בשנת 1808 לערך, לאב שהיה עבד משוחרר והתגורר במדינת ניו יורק. סולומון פותה במעשה מרמה להגיע לוושינגטון די.סי., נתפס שם ונמכר לעבדות בשנת 1841. הוא היה עבד במשך 12 שנה, והיה אחד הבודדים שזכו בחירותם בנסיבות כאלה. מאוחר יותר תבע את האדם שהיה מעורב בתפיסתו, אולם לא היה זכאי למסור עדות בבית המשפט מכיוון שהיה שחור. עיתון "הניו יורק טיימס" פרסם מאמר על המשפט ב-20 בינואר 1853. בשנת 1855 נורת'ופ פרסם ספר זכרונות "שתים עשרה שנים של עבדות". לאחר שנים, המקרה פורסם בשנית כשיצא כסרט "12 שנים של עבדות" ב-2013.
נחל הירקון
נַחַל הַיַּרְקוֹן (בערבית: נהר אלעוג׳א نهر العوجا (הפתלתל)) הוא הנחל הגדול ביותר במערכת נחלי החוף של ארץ ישראל.
היסטוריה
נחל הירקון החל להיווצר בתחילת תקופת הפליסטוקן, זאת לאחר סיום האירוע המסיני, אירוע גאולוגי שבמהלכו נסגר מצר גיברלטר לזרימת מים, וכתוצאה מכך התייבש הים התיכון כמעט לחלוטין. במהלך האירוע המסיני נוצרו קניונים מאחר שנהרות התחתרו לעומק של קילומטרים מתחת למפלס הנוכחי שלהם. קניונים קדומים כאלו התגלו מתחת לנהר הנילוס, נהר האברו ונהר הפו. סלעי משקע אופייניים לנהרות שמעידים על קניונים נוספים התגלו בסוריה ובארץ ישראל. כך למשל, עומקו של קניון באר שבע-עזה שכיום קבור מתחת לפני הקרקע, הגיע לקילומטר וחצי במוצאו. לאחר התייצבות מפלס הים התיכון החלו להיווצר נחלים בארץ ישראל במפלסם הנוכחי.
נחל הירקון היה הנחל בעל הספיקה הגבוהה מבין נחלי החוף, והשני בספיקתו לאחר הירדן. כתוצאה מכך הנחל היה מכשול טבעי, דרך הים ההיסטורית ושיירות המסחר נאלצו לסטות מנתיבם ולעקוף את הנחל ממזרח למקורותיו. בעת העתיקה התקיימו מספר נקודות התיישבות לאורך הירקון, בהם תל אפק, מגדל אפק, תל גריסה, תל קסילה, גבעת היל ותל כודאדי בשפך הירקון. באזור נמצאו ממצאים ארכאולוגיים החל מהתקופה הכלקוליתית (האלף ה-4 לפנה"ס) בגבעת היל ובתל אפק.
הירקון מוזכר בתנ"ך כחלק מנחלת שבט דן
בשנת 1903 נבנה הגשר הראשון על הירקון סמוך לפתח תקווה.
איתמר בן-אב"י הציע ב-1912 לקרוא לירקון, לפי שמו הערבי, "העוגה" ("אלעוג'א" הוא השם הערבי של מי הירקון, ופירושו, מתפתל).
שפך הירקון לים היווה באותה תקופה נקודת עגינה נוחה לסירות. באותה תקופה חלף אפיקו של הירקון צפונה למיקומו הנוכחי, על שדרות רוקח של ימינו, למרגלות תל קסילה. היו ששיערו כי דברי חירם לשלמה:, מתייחסים לנמל בירקון, סמוך לתל קסילה.
עד המאה העשרים לא שועבדו מי הנחל למפעלי השקיה ארציים והחקלאות לאורך גדות הנחל שאבה כמויות זניחות מספיקתו הכוללת של הנחל שעמדה על 7 מטרים מעוקבים בשנייה. גלגליהן של טחנות קמח (כבר בתקופה הרומית) שהוקמו לאורך הנחל הונעו מכוח זרימת המים ועל עוצמת שפיעתם יעיד שמו של אחד מגשרי הירקון, 'גִ'סְר אֶל-הַדָּאר' (גשר שאון המים) הוא גשר עשר טחנות ('טאחונת אל הדר').
במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה ביססו הטורקים קו הגנה על הגדה הצפונית של הירקון אל מול חיל המשלוח המצרי של הבריטים שהתקדם מדרום הארץ. קרב צליחת מעברות הירקון בסוף דצמבר 1917, הביא להתייצבות הגזרה המערבית של קו שתי העוג'ות למשך תשעת החודשים שלאחריו.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 חיפשו הבריטים מקור מים משמעותי נוסף לירושלים המתפתחת. נבחנו שתי אפשרויות: הירדן והירקון. הירדן קרוב יותר לירושלים אך נמוך הרבה יותר מנחל הירקון ולשם העלאת המים לגובה נדרשו אמצעים טכנולוגיים מורכבים יחסית, ולכן, החליטו הבריטים להעדיף את חלופת מפעל ירקון-ירושלים. באמצעות משאבות שהוצבו במקורות הירקון הוזרמו מים עד לשער הגיא ומשם באמצעות משאבות נוספות לתוך העיר.
בתחילת שנות ה-50 עודד דוד בן-גוריון את יישוב הנגב. גם הוא הסכים כי הירקון הוא מקור מים משמעותי והורה על הקמת מפעל ירקון-נגב. היו שהזהירו מפני הסכנה כי שאיבת המים שמזינים את הירקון תגרום לשינוי הנחל וסביבתו ללא היכר. את מי הירקון שאבו שלושה מנועים של משחתות אמריקאיות ממלחמת העולם השנייה שהוסבו למשאבות מים ונקברו תחת גבעה משוריינת בגבעת השלושה. הסיבה לשריון הייתה שהגבול עם ירדן עבר במרחק של 3 קילומטרים ממקורות הירקון והיה חשש שמא יפגיז הלגיון הירדני את המפעל וכך ישבית את אספקת המים לנגב. מפעל ירקון נגב נחנך בשנת 1955, ובשנת 1964 השתלב במערכת המוביל הארצי.
זיהום הנחל וניסיונות שיקום
כבר בשנות ה-50 של המאה ה-20 סבל הירקון מזיהום נרחב עקב הזרמת ביוב לנחל, והחלו תוכניות לטיהורו. אך הזרמת הביוב נמשכה.
בשנות ה-60 שאב מפעל ירקון-נגב כ-90 אחוז ממי הירקון לטובת תושבי תל אביב ודרום הארץ. כתוצאה מכך הדרדרה ספיקתו של הנחל עד כדי 500 מטרים מעוקבים בשעה ולעיתים נעצרה הזרימה כליל כך שאפיק הנחל החל להיסתם ולהפוך למפגע תברואתי. במקביל התחוללה תנופת בניה אדירה סביב הירקון שהוא, גם כיום, הנחל המיושב ביותר בישראל. כתוצאה מכך הופנתה כל פסולת הבניין, השפכים העירוניים, והפסולת התעשייתית של היישובים השונים אל הירקון שאיבד מצורתו ועוצמתו.
בשנות ה-70 וה-80 הפך הירקון לנחל ביוב שהכיל חומרים רעילים, יתושים, פסולת אורגנית, שלדי מכוניות וכדומה. הפגנת תושבים גדולה נערכה בשנת 1977 באתר שבע טחנות. בשנות השמונים אף הועלתה הצעה להפוך את הנחל לתעלת ביוב ירקון.
עקב הקשיים שנבעו מכך ש-22 יישובים קשורים אל הנחל בצורה זו או אחרת, הוקמה בשנת 1988 רשות נחל הירקון, המאגדת בתוכה אנשי שלטון מקומי מן היישובים שלאורך הירקון, אנשי סביבה וטבע, ואנשים בעלי ידע טכני בשיקום נחלים. מטרתם הייתה להפסיק בהדרגה את הזרמת השפכים לירקון, לנקות ולשקם חלקים ממנו, ולהשיב לו חלק מערכי הטבע וההיסטוריה שהיו בו. במשך שנתיים וחצי נוקה הנחל, ובשנת 1992 הסתיימו עבודות השיקום. חורף גשום במיוחד השלים את המלאכה והזרים כמויות עצומות של מים לנחל שלא נראו זה 50 שנה ונגרמו הצפות למספר שכונות. עם זאת, הזרמת השפכים לנחל נמשכה גם שנים לאחר מכן. בקיץ 1997 התרחש "אסון המכביה", כאשר גשר הספורטאים קרס וחברי הנבחרת האוסטרלית נפלו למי הנחל המזוהמים, ארבעה מהם נהרגו ועשרות נפצעו והורעלו. אירוע טראומתי זה העלה את המודעות למצבו הגרוע והמסוכן של הנחל, והוגברו המאמצים להפסקת זיהום המים.
בשנת 2003 אישרה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה את תוכנית המתאר המחוזית לנחל הירקון במחוז מרכז (תממ 3/10) ובמחוז תל אביב (תממ 5/2), לפיתוח לאורך הירקון כריאה ירוקה וציר מרכזי לפעילות פנאי ונופש.
תחילה שוקם החלק העליון של הירקון ובו אתרים היסטוריים (טחנת אבו רבאח, טחנת הקמח מיר, מבצר אנטיפטריס, כפר הבפטיסטים, בית הבטון ועוד). שיקום חלקו המרכזי (מנחל קנה ועד אזור שבע טחנות) שהיה המזוהם ביותר, ובו התרחש אסון המכביה, ארך שנים רבות. במסגרתו המים עוברים תהליך טיהור, דרך מערכת בריכות שנקראת "אגנים ירוקים", שתוכננה כמרכיב הגנה על הנחל מפני תקלות במתקנים לטיפול בשפכים. בבריכות נשתלו מגוון צמחים, כולם שייכים לאזור הירקון, כדי לסייע בטיפול במים וכדי לייצר בית גידול כפי שהיה בשנותיו היפות של הנחל.
חלקו האחרון (מאזור שבע טחנות ועד מוצא הירקון לים) מהול במי ים חמים שמוזרמים מתחנת הכוח רדינג, וסובל מזיהומים תקופתיים שמקורם בחלקו המרכזי, בעיקר בעונת החורף.
ב-10 בנובמבר 2008 הזרים מפעל חברת סנו כמות גדולה של סבון אל הנחל, כתוצאה משרפה. הזרמה זו גרמה לזיהום קשה, קצף וריחות כלור חריפים בנחל, שגרמו למותם של דגים במשקל 100 טון. הפגיעה גרמה להפרת האיזון בשרשרת המזון – מצד אחד לפגיעה בחי ומצד אחר לריבוי זחלי יתושים. כתוצאה מכך החלה חברת מקורות להזרים כמויות נוספות של מים לנחל כדי לדלל את הזיהום.
במאי 2017 המשטרה הירוקה פתחה בחקירה פלילית כנגד איגוד ערים דרום השרון המזרחי לביוב עקב הזרמת שפכים לא מטופלים לנחל ממכון טיהור השפכים שבאחריותו.
שיקום, סינון וטיהור המים
למעלה מ-85 מיליון ש"ח תוקצבו לתוכנית אב לשיקומו של הנחל. במסגרת הפעולות לשיקום הנחל הוקמה בשנת 2004 מערכת ניסיונית של בריכות אקולוגיות בגדה הדרומית של אתר שבע טחנות. משאבה המחוברת לצינור שהושקע מזרחית לסכר של שבע טחנות שואבת מים מן הנחל ומזרימה אותם אל הבריכות שעל הגדה. בבריכות נשתלו מיני צמחים בעלי תכונות לסינון המים מן המתכות, הפסולת האורגנית ומרכיבים רעילים אחרים, וניצולם לתועלת הצמח. המטרה היא לטהר את המים לרמה שתאפשר להשקות בהם את פארק הירקון ובכך לשחרר את המים המושבים המשקים כיום את הפארק לשימושים אחרים. חזון השקיית הפארק במים המטופלים קשור קשר בל יינתק בנכונותה של חברת מקורות להקצות כמויות נכבדות נוספות של מים שיוזרמו לערוץ הנחל בסמוך למקורותיו.