cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סין במשחקים האולימפיים לנוער
אולימפיאדת הנוער לילהאמר (2016)
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לילהאמר מנתה 23 ספורטאים שהתחרו בשבעה ענפי הספורט. המשלחת דורגה במקום השביעי לאחר שזכתה בעשרה מדליות, מהן שלוש מדליות זהב.
אולימפיאדת הנוער לוזאן (2020)
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לוזאן מנתה 53 ספורטאים שהתחרו בארבע עשרה ענפי הספורט והייתה המשלחת הגדולה ביותר שהרפובליקה העממית של סין שלחה עד כה למשחקי החורף האולימפיים לנוער. המשלחת דורגה במקום התשיעי לאחר שזכתה בעשרה מדליות, מהן שלוש מדליות זהב.
מדליות לפי משחקים
משחקי החורף
מדליות לפי ענף
משחקי הקיץ width="20px"|
משחקי החורף
Nothin' on You
אנגוס בטאיי ממגזין הגרדיאן הכליל את השיר במקום הראשון ברשימתו 5 השירים הטובים ביותר לשנת 2010.
The Times of Israel
The Times of Israel (בעברית: טיימס אוף ישראל או זמן ישראל) הוא עיתון מקוון בשפות אנגלית, ערבית, צרפתית, סינית (בעבר) ופרסית שסוקר "התפתחויות בישראל, במזרח התיכון וברחבי העולם היהודי". בנוסף לכך הוא מפרסם חדשות וניתוחי מצב. לעיתון קיימת מהדורה מקוונת עצמאית בשפה העברית הנקראת זמן ישראל.
האתר מארח בלוגים רבים. הנהלתו יושבת ברחוב וושינגטון שבירושלים.
היסטוריה
האתר הושק בפברואר 2012. המייסד והעורך שלו הוא דיוויד הורוויץ, עורכם לשעבר של "ג'רוזלם פוסט" ו"ג'רוזלם ריפורט". יו"ר מועצת המנהלים הוא סת' קלרמן.
בתחילה היה בשפה אנגלית בלבד. בפברואר 2014 השיק מהדורה ערבית בעריכת סוהא חליפא ומהדורה צרפתית בעריכת סטפני ביטן. באוקטובר 2015 הושקה מהדורה פרסית בעריכת אבי דוידי. המהדורות הללו מתבססות בעיקר על תוכן מתורגם מהמהדורה האנגלית אך גם על תוכן מקורי של העורך ועל בלוגים באותה השפה.
מהדורה סינית הושקה במאי 2015 אולם פעילותו הופסקה בהמשך.
זמן ישראל
ב-1 במאי 2019 החלה לפעול גם מהדורה עברית בשם "זמן ישראל", בעריכתה של בירנית גורן. לעומת המהדורות הערבית, הצרפתית והפרסית, המהדורה העברית כוללת מערכת עצמאית ומתבססת על תוכן עצמאי. האתר בנוי בפורמט של פיד והוא מפרסם ידיעות חדשותיות בלעדיות לצד טורי פרשנות, זירת בלוגים, ידיעות מתורגמות מאתר The Times of Israel וכותרות מאתרי חדשות מובילים תחת מדור "חדר החדשות". עם כותביו נמנים שלום ירושלמי, אביב לביא, אמיר בן דוד, טל שניידר, תני גולדשטיין, אבנר הופשטיין, ויובל יועז.
יחסי ערב הסעודית–קוסובו
יחסי ערב הסעודית–קוסובו הם היחסים הדיפלומטיים והדו-צדדיים בין הממלכה הערבית הסעודית לבין המדינה המוכרת חלקית, רפובליקת קוסובו. הפרלמנט של קוסובו הכריז באופן חד צדדי על עצמאות הרפובליקה מסרביה ב-17 בפברואר 2008. סעודיה הכירה בעצמאותה של קוסובו ב-20 באפריל 2009.
היסטוריה
הטריטוריה האוטונומית של קוסובו ומטוהיה הייתה יחידה מנהלית-טריטוריאלית אוטונומית בתוך סרביה בתקופה של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ומאוחר יותר הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה. במהלך מלחמת קוסובו קיבל צבא שחרור קוסובו שכירי חרב זרים, בייחוד מערב הסעודית. במהלך עבודת משימת האו"ם ביקשו ארגונים סעודיים ליצור קשרים תרבותיים בקוסובו.
ב-25 במאי 2009, בישיבה ה-36 של מועצת שרי החוץ של ארגון לשיתוף פעולה אסלאמי בדמשק, 57 מדינות חברות אימצו החלטה לגבי הכרזת עצמאותה של קוסובו, התומכת בתפקיד האו"ם בקוסובו, ואישרה מחדש את "האינטרס החזק של הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי במוסלמים בבלקן", שקיבל בברכה את שיתוף הפעולה של קוסובו עם המוסדות הכלכליים והפיננסיים של הארגון וקרא לקהילה הבינלאומית להמשיך ולתרום לפיתוח כלכלת קוסובו. ערב הסעודית הייתה אחת המדינות האסלאמיות העיקריות שתמכו בהחלטה. נמסר כי טיוטת החלטה קודמת (שהוגשה על ידי ערב הסעודית) קראה להכרת רפובליקת קוסובו על ידי מדינות מוסלמיות, אך נדחתה על ידי כמה ממדינות החברות בארגון, כולל סוריה, מצרים ואזרבייג'ן.
ערב הסעודית תמכה ברפובליקת קוסובו בישיבות בית המשפט הבינלאומי של האו"ם לצדק בנושא חוקיות העצמאות של קוסובו בשנת 2009.
אסלאמיזם
בדומה לערב הסעודית, קוסובו נשלטת על ידי האוכלוסייה המוסלמית. המגמה המסורתית של האסלאם בקוסובו היא בית הספר למשפטים האסכולה החנפית, הנקרא גם "ליברלי" ו"מתון". לאחר תום מלחמת קוסובו החריפה הקיצוניות של האסלאם באזור. הווהאביה, השולטת בסעודיה, השתרשה גם בקוסובו בזכות הדיפלומטיה הסעודית. ערב הסעודית מימנה את בניית המסגדים החדשים באזור, בעוד שאימאמים הופיעו בקוסובו בסוף 1999.
Graveyard
Graveyard (בעברית: בית קברות) הוא שיר של הזמרת האמריקאית הלסי. השיר פורסם ב-13 בספטמבר 2019 דרך קפיטול רקורדס, כסינגל השני מאלבום האולפן השלישי שלה, Manic. השיר הגיע ל-40 הראשונים במצעדי חמש עשרה מדינות ברחבי העולם, והוסמך לתואר זהב בארצות הברית, קנדה ואוסטרליה.
רקע ושיווק
הלסי ביצעה את השיר לראשונה ב-11 בספטמבר 2019, בהופעה "Savage X Fenty" של ריהאנה.
ביקורות
אלתיאה לגספי ובריטני ספנוס מרולינג סטון כתבו כי התוכן הלירי של השיר "מתאר מערכת יחסים חשוכה שנמשכת למרות סימני אזהרה", וציינו את "מנגינת הגיטרה המהורהרת". ראניה אניפטוס מבילבורד כינתה את השיר "רצועה רגשית". מייק ניד מ-Idolator, החמיא על היות השיר "מודע לעצמו, פגיע וניתן להזדהות", הצביע על נוכחותו הברורה של ג'ון בליון בהפקתו, וכינה אותו "הפקת פופ שופעת".
הופעות חיות
הלסי ביצעה את השיר בטקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה ב-3 בנובמבר 2019, וכן במהלך טקס פרסי המוזיקה האמריקאית ה-47 ב-24 בנובמבר, וטקס פרסי המוזיקה האוסטרלית לשנת 2019 ב-27 בנובמבר.
TCPView
לאחר ההפעלה הראשונית, TCPView תתעדכן באופן מיידי ותציג פירוט רחב של התהליכים: מספר פורט, שם תהליך, שם התוכנה, תהליכים פעילים (ירוק), תהליכים שנמחקו (אדום). במידה ותזהה תוכנה זדונית היא תסגור את החיבור מיד, בנוסף מאפשרת למשתמש לסגור חיבורים הנמצאים במצב ESTABLISHED, באופן ידני.
מלבד התוכנה עצמה היא כוללת בתוכה גם ממשק פקודה (Tcpvcon), המקביל ל-Netstat ולה מספר אפשרויות ייחודיות:
אדוארד הוג
אדוארד הוג (באנגלית: Edward Hogg; נולד ב-26 בינואר 1979) הוא שחקן אנגלי, הידוע מהופעתו בסרט "White Lightnin" בדמות ג'סקו וייט, בקומדיה "באני והשור" בתפקיד סטיבן טרנבול, ובסדרת הדרמה "Indian Summers" בדמות יוג'ין מת'רס.
ביוגרפיה
הוג נולד למשפחה בת ארבעה ילדים בדונקסטר וגדל בשפילד. הוא למד בבית הספר התיכון ויילס. אמו היא מורה ואביו מהנדס אזרחי בגמלאות. בנעוריו היה חבר בכמה להקות, בהן "Porno King" להקת פוסט-פאנק שבה שר כסולן. כשהלהקה התפרקה הצטרף לתיאטרון חובבים Sheffield MISTCO, יחד עם אחותו הצעירה ופנה לתחום המשחק.
את הכשרתו המקצועית רכש הוג באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה שם למד בשנים 1999 עד 2002.
קריירה
הופעת הבכורה המקצועית של הוג הייתה במחזה "My Father's Son" בתיאטרון שפילד קרוסיבל. עוד בתיאטרו השתתף בהפקה של המחזה "המלך ליר" ב-RSC Academy, במחזה "Loot" בתיאטרון בריסטול אולד ויק, ובתפקיד הראשי במחזה "וויצק" בתיאטרון גייט בלונדון ובאוף ברודוויי. הוא שיחק גם במחזות "מידה כנגד מידה", "הסערה", "The Last Days of Judas Iscariot" ו-"רוק נ' רול". הוג הופיע גם במחזה "איש הכריות" ו-"Our Class" שהוצגו בתיאטרון הלאומי.
בטלוויזיה הופיע הוג בתפקידי אורח בסדרות "רופאים", "Heartbeat", ו"עדות אילמת". הוא השתתף בתסכיתי דרמה ברדיו בהם "Metropolis", כ "Boxing Clever", כ "Serjeant Musgrave's Dance" ו-"The Loop".
ב-2002 שיחק הוג לראשונה בסרט קולנוע, הוא גילם את מר בריי הצעיר (הדמות שגילם דייוויד בראדלי) בסרט "ניקולס ניקלבי". ב-2009 הופיע בתפקיד ראשי בדמות ג'סקו וייט בסרט "White Lightnin'". עוד בקולנוע שיחק בסרט "אלפי", "Song of Songs" (מ-2006), "באני והשור" (2009), ובסרטים הקצרים "Veteran" ו-"Shades of Beige".
ב-2011 גילם הוג את דמותו של רוברט ססיל בסרט "אנונימי" בבימויו של רולנד אמריך. עוד הופיע ב-2010 בסרטים "Ollie Kepler's Expanding Purple World" ו-"Isle of Dogs" ובסרט הקצר "Me or the Dog" בבימויו של אבנר פסטול. ב-2012 כיכב הוג בסרט הבכורה של טום שקולניק "הקומיקאי".
הוג שיחק בתפקיד סגונדוס במיני-סדרה בת שבעה חלקים "ג'ונתן סטריינג' ומר נורל" ששודרה ב-BBC One בשנת 2015.
ב-2016 הופיע הוג בתפקיד מייקל גודפרי בסדרת הטלוויזיה "טאבו בכיכובו של טום הארדי. ב-2017 גילם את תפקיד תומאס הקסבי, המשרת של סר ג'ורג' בסדרה "פרוצות".
פרסים
ב-2005 הוענק להוג ציון לשבח במסגרת פרסי איאן צ'ארלסון על הופעתו בהפקה של "וויצק" בתיאטרון גייט בלונדון. ב-2009 היה מועמד לפרס השחקן החדש המבטיח ביותר של פרסי הקולנוע הבריטי העצמאי על תפקידו ב-"White Lightnin", וזכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבלי הסרטים של מונטריי ומומבאי.
מעבר קרדינל אנטוניו זאמורה
מעבר הגבול הבינלאומי קרדינל אנטוניו זאמורה (בספרדית: Paso Fronterizo Internacional Cardenal Antonio Samoré) הוא מעבר הרים בהרי האנדים, החוצה את הגבול בין ארגנטינה לצ'ילה והוא אחד המעברים העיקריים בדרום האנדים. בצ'ילה הוא מוכר יותר בשם "מעבר פויאווה" או "מעבר פאחריטוס" ובארגנטינה כ"מעבר אל רינקון". המעבר מוקף בנופים של יערות צפופים, אגמים, הרי געש, נהרות, ומפלים, ועוברים בו בממוצע כ-4,500 איש ביום.
יחד עם מעבר ליברטדורס, זהו אחד הפשוטים שבמעברים בין ארגנטינה לצ'ילה, ואחד הבודדים עם כבישים סלולים באזור. כמו כן עקב מיקומו בגובה יחסית נמוך למעברים האחרים ברכס 1,305–1,314 מ' מעל פני הים, המעבר נותר פתוח גם כאשר מעברים אחרים נחסמים בעקבות אירועי מזג האוויר.
העיירות והערים העיקריות משני צידי המעבר הן אנטרה לאגוס ואוסורנו בצ'ילה, וויז'ה לה אנגוסטורה ובארילוצ'ה בארגנטינה. הגישה למעבר מהצד הצ'יליאני היא דרך כביש 215-CH, ומהצד הארגנטינאי הגישה היא דרך כביש RN- 231.
היסטוריה
ב-1974 נחתמה אמנה שמבטיחה הובלת סחורות צ'יליאניות בין המחוזות הצ'ילאנים לוס לאגוס ומגאיאנס ואנטארקטיקה צ'ילנה דרך מעבר זאמורה ודרך פטגוניה הארגנטינאית. מה שהפך את המעבר למשמעותי עבור המחוזות הדרומיים של צ'ילה.
המעבר נקרא על שם הקרדינל אנטוניו זאמורה שתיווך בין ארגנטינה לצ'ילה בעימות הביגל שהתרחש בין השנים 1978–1983 כשארגנטינה תכננה את מבצע סוברניה- חצייה דרך המעבר והשתלטות צבאית תחת פיקודו של לוסיאנו בנחמין מננדס על מחוז לוס לאגוס הצ'ילאני.
Cleveland Jewish News
Cleveland Jewish News (בראשי תיבות: CJN) הוא שבועון יהודי שמשרדיו שוכנים בביצ'ווד, אוהיו, פרוור של קליבלנד. העיתון מכיל חדשות מקומיות, לאומיות ובינלאומיות הנוגעות לעולם היהודי.
העיתון מופץ מבשנת 1964, אך הוא מבוסס על עיתון The Jewish Independent שהחל להתפרסם בשנת 1906 ו-Jewish Review & Observer ששורשיו בשנת 1899. העיתון מתפרסם בימי שישי ותפוצתו 12 אלף העתקים. בנוסף לכך לעיתון יש אתר אינטרנט, מגזין רבעוני בנושא אופנה וסגנון חיים ופרומים תקופתיים נוספים. החל משנת 2012 העיתון מפוץ גם באופן אלקטרוני שימי חמישי.
בין עיתונאי העיתון נמנאת רג'ינה ברט, פעמיים מועדמת לפרס פוליצר.
Set Your Heart
Set Your Heart (בעברית: תניח את הלב שלך) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית סינדי לאופר, מתוך אלבום האולפן העשירי שלה, Bring Ya to the Brink. השיר יצא לאור בשנת 2008, על ידי חברת התקליטים אפיק רקורדס, כסינגל הראשון והפותח מתוך האלבום.
השיר אל המקום הרביעי במצעד השירים שבטוקיו והמקום השלישי במצעד השירים שבצרפת.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי סינדי לאופר, ויקטור קרסטארפן, ג'ין מקפדן, ריצ'רד מורל וג'ון וייטהד והופק על ידי לאופר ומורל גם כן. השיר יצא בתחילת 2008 כסינגל שיווקי ביפן בלבד, תוך שזכה שם להצלחה רבה ובהמשך, זכה להצלחה גם בשאר רחבי העולם.
בנוסף לכך, השיר כולל בתוכו קטעים מתוך "Where Are All My Friends", שנכתב על ידי ויקטור קרסטארפן, ג'ין מקפדן וג'ון וייטהד.
הופעה
סינדי לאופר ביצעה את השיר פעמים רבות במהלך סיבוב ההופעות שלה "True Colors", שהתקיים בשנת 2007.
ולאסניצה
היסטוריה
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. בהמשך, נכלל אזור ולאסניצה בשטחי מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה. שלטון האוסטאשה ביצע מעשי טבח באוכלוסיות ממוצא סרבי ויהודי. לאחר המלחמה נכללה ולאסניצה בשטחי יוגוסלביה.
ב-1992, לאחר התפרקות יוגוסלביה פרצה מלחמת בוסניה. במהלך המלחמה עזבו או גורשו רבים מתושבי ולאסניצה, בעיקר ממוצא בוסניאקי, זאת גם כחלק מהטיהור האתני שבוצע באזור.
הקהילה היהודית
קהילה יהודית ספרדית קטנה נוסדה במקום במהלך המאה ה-19. ב-1875 הוקם בית עלמין לקהילה. ב-1931 מנתה הקהילה 51 נפשות ובפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בוולאסניצה 61 יהודים.
פרידל טלר-בלום
פרידל טלר-בלום (10 ביוני 1932 - 30 בינואר 2021) הייתה זמרת סופרן ואופרה ישראלית-אמריקאית, שפעלה בעיקר בשנות ה-60.
ביוגרפיה
פרידל טלר-בלום נולדה בווינה לאמן הקברט אוסקר טלר. לאחר האנשלוס ומאסרו הקצר של אביה, נמלטה המשפחה לארצות הברית. טלר למדה במכללת האנטר ובאוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1961 עלתה לישראל. היא הופיעה פעמים רבות בבית האופרה הישראלית בתל אביב, בין השאר בתפקיד בת יפתח ובתפקיד מרגריט באופרה פאוסט. כמו כן שרה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית והתזמורת הקאמרית הישראלית, הופיעה בפסטיבל אבו גוש הראשון (1965), השתתפה בקונצרטים שהוקלטו ל"קול ישראל" ולתחנות רדיו נוספות. בשנת 1968 השתתפה בביצוע הבכורה ליצירתו של המלחין הישראלי יעקב גלבוע "שנים-עשר החלונות של שאגאל בירושלים".
מאז שנת 1976 ועד למותה לימדה טלר-בלום פיתוח קול וזמרה באקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב, ובשנים 1985–1991 עמדה בראש המגמה הווקאלית.
Santana Live at the Fillmore
Santana Live at the Fillmore הוא אלבום הופעה מאת להקת סנטנה. האלבום הוקלט בדצמבר 1968, ויצא לשווקים ב-11 במרץ 1997.
ארץ לאבקראפט (סדרת טלוויזיה)
ארץ לאבקראפט (באנגלית: Lovecraft Country) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמת-אימה שנוצרה על ידי מישה גרין על פי רומן משנת 2016 בשם זהה מאת מאט רוף. הסדרה עלתה לשידור ברשת "HBO" ב-16 באוגוסט 2020. בישראל, הסדרה משודרת ב-HOT HBO, yes ו-סלקום tv. הסדרה קיבלה מועמדות לפרס אמי ה-73 בשמונה עשרה קטגוריות.
למרות שנמסר על פיתוח עונה שנייה לסדרה, ביולי 2021, הודיעה רשת "HBO" על ביטול הסדרה.
עלילה
בארצות הברית של שנות ה-50, לאחר שהגיע לשיקגו, ותיק מלחמת קוריאה אטיקוס פרימן מגלה מכתב מאביו הנעדר, מונטרוז, המזמין אותו לגלות את מורשת המשפחה בארדהם, מסצ'וסטס. אטיקוס, דודו ג'ורג' (הכותב מדריך מסע בסגנון מדריך גרין לנהג השחור) וידידתו לטיסיה יוצאים למסע דרכים. קבוצת אנשים לבנים בעלי כוונות רעות רודפים אותם בתחנה הראשונה אך הם מצליחים להימלט הודות למעורבותה של אישה לבנה מסתורית שהצליח בדרך מוזרה לבלום את רכבם של הלבנים האחרים. מיד לאחר מכן, נטפל אליהם שריף המחוז שנחוש לאכוף את שעת העוצר. זמן קצר לאחר השקיעה שוטרי השריף מאלצים אותם להיכנס ליער מתוך מטרה לחסלם, אך החבורה כולה מותקפת על ידי מפלצות קטלניות (מעין שוגות'). אטיקוס, ג'ורג' ולטי נלחמים בהם בעוד קציני המשטרה נרצחים. בבוקר, השלישייה צועדת ביער עד שמגיעה לאחוזה גדולה בה הם מתקבלים בחמימות על ידי איש לבן. האיש הלבן, ויליאם, מסביר כי האחוזה היא האכסניה של ארדהם שעוצבה על ידי טיטוס בריית'וואיט, סוחר עבדים ומייסד כת חשאית של מכשפים הידועים בשם "בני אדם". ג'ורג' מבין שאטיקוס הוא צאצא של טיטוס ולכן גם חבר בכיר בכת. בשל המורשת האיתנה, סמואל בריית'וואיט, הבעלים הנוכחי של האחוזה ומנהיג הכת, מתכנן להשתמש באטיקוס ולהקריבו לקראת טקס. האישה הלבנה שעזרה לחבורה מוקדם יותר נחשפת כבתו של סמואל, כריסטינה. לאחר שהיא מספרת לאטיקוס שלא כל הלבנים הם רעים, היא לוכדת אותם בחדריהם בשדות כח קסומים. הם מצליחים להימלט ולחלץ את מונטרוז, שג'ורג' גילה שהוא הוחזק בשבי בכפר הסמוך. סמואל עוצר אותם ויורה בלטי למוות ופוצע קשות את ג'ורג'. אטיקוס מסכים לקחת חלק בטקס כדי להציל את חיי חבריו, אך הקסם מתהפך והופך את סמואל ושאר חברי הכת לאבן והאחוזה כולה עולה באש. אטיקוס נמלט רק כדי לגלות שלטי שבה לחיים, אך ג'ורג' מת מפצעיו.
שלושה שבועות לאחר הלווייתו של ג'ורג', לטי משתמשת בירושה לא צפויה מאמה כדי לרכוש אחוזה ויקטוריאנית רעועה בשכונה בחלק הצפוני של שיקגו ללבנים בלבד ומשכירה אותה לשחורים. השכנים הלבנים לא מקבלים אותה ואת חבריה ושורפים צלב בחצר האחוזה. בתוככי הבית, פעילות על טבעית מתלקחת. ללטי נודע שהבעלים הקודם היה מדען לבן, היראם אפשטיין, שחטף, ערך ניסויים והרג שמונה אנשים שחורים לפני שקבר אותם מתחת לבית. כל תשעת הרוחות לכודות שם. בעזרת מדיום והרוחות השחורות, לטי מגרשת את רוח הרפאים המרושעת של אפשטיין. מאוחר יותר, אטיקוס מוצא את כריסטינה בשיקגו, לאחר ששרדה את השריפה. אטיקוס הסיק שהיא הייתה, בחשאי, מקור ה"ירושה" שקיבלה לטי ובאמצעותה רכשה את הבית. כריסטינה מסבירה שהבית נבנה על ידי הוראסיו וינת'רופ, חבר ב"בני אדם" שגורש לאחר שגנב דפים מתוך "ספר השמות" בשנות 1800 וכי אפשטיין היה חסיד של וינת'רופ. היא מבקשת מאטיקוס שיעזור לה למצוא את הדפים החסרים, שעשויים לסייע בפענוח "שפת אדם". אטיקוס מנסה לירות בה, אך אינו מצליח. יחד עם לטי ואביו מונטרוז הם יוצאים למוזיאון של NACA בבוסטון ששם הם מבינים כי נמצאת הכספת שבנה טיטוס ובה יכול היה להחביא את הדפים החסרים. כשהם מוצאים את הכספת, הם מגלים בה עצמות של אינידיאנים שנרצחו על ידי טיטוס ולבסוף נתקלים באינדיאנית שמספרת להם כיצד הם נהרגו ומצליחים להיחלץ משם, אך בביתה של לטי בשיקגו, מונטרוז הורג אותה לפני שתוכל לפענח את הדפים.
פיתוח
ב-16 במאי 2017 הוכרז כי רשת "HBO" הזמינה את הסדרה "ארץ לאבקראפט". המפיקים הבכירים כוללים את מישה גרין, ג'ורדן פיל, ג'יי ג'יי אברמס ובן סטפנסון. בנוסף, דווח כי במקור הביאה פיל הוא זה שהביא את הפרויקט לחברת ההפקות "Bad Robot Productions" וגייסה את גרין לעבוד על פיתוח הסדרה.
ב-5 במרץ 2018, הוכרז כי יאן דמאנג' יביים ויפיק את פרק הפיילוט.
ליהוק
ב-26 באפריל 2018, הוכרז כי ג'רני סמולט-בל לוהקה לתפקיד הראשי הנשי של הסדרה. ב-2 במאי 2018, דווח כי ג'ונתן מג'ורס לוהק לצוות השחקנים הראשי בתפקיד הראשי הגברי של הסדרה. יום לאחר מכן דווח כי וונמי מוסקו לוהקה לצוות השחקנים הראשי של הסדרה. ב-19 ביוני 2018, הוכרז כי אונג'אנו אליס ואליזבת דביקי לוהקו ושקורטני ב. ואנס לוהק לסדרה בתפקיד משני. ב־10 באוקטובר 2018, דווח כי מייקל קנת' ויליאמס לוהק לתפקיד ראשי. ב-14 ביוני 2019, דווח כי אבי לי תחליף את אליזבת דביקי, ואילו ג'יימי צ'אנג וג'ורדן פטריק סמית' לוהקו לתפקידים משניים. ב-20 ביוני 2019 הוכרז כי ג'יימי נוימן, אריקה טזל ומאק ברנדט לוהקו לתפקידים משניים. ביולי 2019, טוני גולדווין לוהק לצוות השחקנים.
צילומים
צילומי הסדרה החלו ב-16 ביולי 2018 בשיקגו, אילינוי. על פי הדיווחים, הצילומים התרחשו באולפני "שיקגו סינקספייס" באלבורן, אילינוי ובפארק סטייט ווייט פינס במאונט מוריס, אילינוי, ובמאקון, ג'ורג'יה.
הפצה
הסדרה עלתה לשידור ברשת "HBO" ב-16 באוגוסט 2020, ועונתה הראשונה כוללת 10 פרקים. היא הופצה גם בשירות הסטרימינג HBO Max.
אם הקירות האלה היו יכולים לדבר 2
1961
זוג נשים זקנות, אידית (ונסה רדגרייב) ואבי (מריאן סלדס) יושבות באולם קולנוע, ורואות את הסרט "הלחישה הרועמת", לו עלילה לסבית. גבר ואישה יוצאים מהקולנוע בשאט נפש, וקבוצת נערים צוחקים כשהם רואים את אידית ואבי מחזיקות ידיים. מאוחר יותר, בבית בו הן חיות יחד מזה שלושים שנה, השתיים צוחקות יחד, ומבטאות את אהבתן אחת לשנייה. הסצנה היא ביתית - כל אחת ועיסוקיה - אידית במטבח ואבי בגינה צופה בציפורים. כשאבי מנסה לראות גוזל שנולד בשובך, היא נופלת מן הסולם. בבית החולים, האחיות והרופאים מתעלמים מאידית, שמבקשת שוב ושוב לדעת מה שלומה של אבי. היא ישנה בחדר ההמתנה, אך גם בבוקר האחיות במשמרת לא מודעות לנוכחותה, ואינן יודעות מה קרה לאבי. כשהן בודקות, הן מגלות שאבי נפטרה במהלך הלילה, וגופתה כבר פונתה לחדר המתים.
אידית מתקשרת לאחיינה של אבי, טד (פול ג'אמטי), כדי לבשר לו על מותה. לפני שהוא מגיע לבית, היא מסירה כל ראיה לכך שהיא ואבי חיו כזוג - היא העבירה את דבריה לחדר השני, והסירה תמונות שלהן יחד מהקירות. כשטד מגיע, הוא מציין שהבית היה רשום בשמה של אבי. אידית מספרת שהיא שילמה את המשכנתה כל השנים, וטד מבטיח לה "סידור הוגן", ומציע שתמשיך לחיות שם בתמורה לשכר דירה. אידית חוזרת על כך ששילמה על הבית, ושאבי הייתה רוצה שתישאר בו. טד, בהשפעת אשתו, שבינתיים החלה כבר להסיר מהבית חפצים בלי לשאול של מי הם, נמלך בדעתו, ומחליט למכור את הבית. הקטע מסתיים כשמשפחתו של טד נכנסים לאוטו עמוסים בחפצים, וטד מבטיח להיות בקשר עם אידית בקרוב לגבי הסידורים.
1972
לינדה (מישל ויליאמס) היא סטודנטית באוניברסיטה, וחיה בבית יחד עם עוד שלוש נשים אחרות, כולן לסביות ופעילות פמיניסטיות. הן מגיעות למפגש פמיניסטי בקמפוס, והחברות הסטרייטיות שם מאשימות אותן שהן גורמות להן לבעיות מול הנהלת האוניברסיטה, שלא מאפשרת להן לקיים בתחומיה מפגשים "מסיבות מוסריות". הקבוצה מוסרת לחברות שהן לא יכולות לכלול נושאים של לסביות בפעילות שלהן, ואלה יצטרכו לחכות "לטובת הכלל". לינדה מזכירה לדוברת שהיא הקימה יחד איתה את הארגון הפמיניסטי, כדי להילחם על זכויות כל הנשים, ושהיא עמדה לצידה במאבק על אמצעי מניעה, למרות שהיא עצמה אינה זקוקה להן. הקבוצות לא מגיעות להסכמה, וארבע החברות יוצאות בסערה.
הן הולכות לבר לסביות שהן לא מכירות, ונדהמות לגלות שהוא "דור ישן", כזה שהנשים הפוקדות אותו מגלמות תפקידי מגדר ברורים של בוץ' ופם. בעיניהן, הדבר נראה אנכרוניסטי ונוגד את הפמיניזם. הן צוחקות על איימי (קלואי סביני), אישה צעירה בבר העונבת עניבה. איימי מזמינה את לינדה לרקוד, וזו מסרבת, אך רק כי חברותיה מסתכלות עליה בעיניים שופטות. כשהחברות מחליטות ללכת, לינדה נשארת, ורוקדת עם איימי. מאוחר יותר, איימי מרכיבה את לינדה על האופנוע שלה עד ביתה, והשתיים מתנשקות. איימי, שנתנה ללינדה את חולצתה מפני הקור, מבטיחה לחזור למחרת לקחת אותה.
כשאיימי מגיעה למחרת, החברות בשיאו של ויכוח עם הנציגה של הקבוצה הפמיניסטית, ולינדה חשה מבוכה ומתנהגת באופן מנוכר לאיימי. איימי עוזבת. חברותיה של לינדה צוחקות עליה, ושואלות אותה כיצד אפשר לצפות שיתייחסו אליהן ברצינות כפמיניסטיות כאשר נשים כמו איימי בסביבה. הן לא מבינות למה אישה תרצה להתלבש כמו גבר, כאשר כל המאבק שלהן הוא למגר תפקידי מגדר סטריאוטיפיים מסוג זה.
לינדה הולכת לביתה של איימי כדי להתנצל. השתיים מקיימות יחסי מין. בבוקר, לינדה מוצאת תמונה של איימי כשהיא הייתה ילדה, ולבושה כבן, ושואלת אם היא אמורה להיות האישה ביחסים, ואיימי הגבר. איימי אומרת בבוז שלא, ומאשימה את לינדה בכך שהיא פשוט פוחדת שאנשים ידעו מה היא אם יראו אותן ביחד.
לינדה, שכבר התאהבה באיימי קשות, מזמינה אותה לארוחת ערב בבית המשותף, ומשביעה את חברותיה שייתנו לה צ'אנס. אך הערב מתנהל באווירה של מבוכה, ומשם רק מתדרדר כאשר אחת החברות מבקרת את לבושה של איימי, ומנסה לאלץ אותה ללבוש בגדי נשים. איימי עוזבת את הבית בטריקת דלת, ולינדה, נסערת, רצה אחריה. היא אומרת לאיימי שהיא אף פעם לא התביישה בה, אלא רק בעצמה. השתיים משלימות וצועקות לעולם (ולשכנים החטטניים של איימי) שהן לסביות.
2000
בבית גרות כעת פראן (שרון סטון) וקאל (אלן דג'נרס). השתיים רוצות להביא יחד תינוק לעולם. פראן מתכוונת להרות מתרומת זרע, והשתיים נתקלות במכשולים בדרך - בהתחלה תכננו לקבל תרומת זרע מזוג הומואים, אך כאשר אלו הביעו הסתייגות מההסכם המקורי לפיו לא יהיו חלק מחיי התינוק, הנשים החליטו לבטל. הן מחליטות שעדיף תורם אנונימי, ומתקשרות עם בנק זרע. במהלך תהליך הבחירה, קאל מתקשה לקבל את העובדה שאין היא יכולה להכניס את פראן להריון.
כשפראן מבייצת, ממהרת קאל לאסוף את הזרע מן הבנק ולהזריע את פראן. אך הניסיון לא צולח. השתיים יושבות בפארק וצופות בילדים מבית הספר הסמוך, ותוהות אילו בעיות יעמדו בפני הילד או הילדה שלהן - כמה דעות קדומות ובריונות יהיו מנת חייה. הן מביעות תקווה שהאהבה הגדולה שלהן אחת לשנייה ולילדה שלהן תספיק, ושבאופן כללי, שבעתיד תהיה יותר קבלה חברתית. אחרי שלושה ניסיונות, הן מבקרות אצל רופאה כדי שתסייע להן עם התהליך, וזמן קצר לאחר מכן, מגלות שהן בהריון. הסרט מסתיים כאשר השתיים רוקדות ומתחבקות באופן אינטימי ומלא שמחה במטבחן.
The Very Best of Santana (הופעה 1968)
The Very Best of Santana הוא אלבום הופעה מאת להקת סנטנה. האלבום הוקלט בנובמבר 1968, ונמכר באוסטרליה בלבד משנת 2007.
עוולת מטרד
בדיני נזיקין, עוולות מטרד היא קבוצה של עוולות המגינות על זכותם של בני אדם ליהנות מרכושם או מהרכוש הציבורי.
בפקודת הנזיקין, כולל פרק עוולות המטרד את מטרד ליחיד, מטרד לציבור, הפרעה לאור שמש ועוולת מניעת תמיכה.
משטר האחריות
בסיס האחריות של עוולות המטרד הוא מעורב קנייני-נזיקי. הרעיון הבסיסי שעומד ביסוד עוולות המטרד הוא שיש לפצות את הניזוק על הפגיעה בזכויותיו הקנייניות במקרקעין וההנאה מהם.
פועל יוצא מבסיס אחריות קנייני-נזיקי זה הוא משטר אחריות המחמיר יחסית עם הנתבע. משטר אחריות זה, זכה בפסיקה לכינוי "אחריות מוגברת" והוא מבוסס על הדרישה כי הנזק לנתבע היה צפוי על ידי הנתבע כתוצאה ממעשהו של האחרון. מבחן הצפיות הוא מבחן אובייקטיבי. גם אם הנתבע לא צפה את הנזק בפועל, אך לפי מבחן האדם הסביר היה עליו לצפותו - הוא ייחשב כאחראי לנזק. בגדריה של אחריות זו אין כל צורך בקביעה כי הנתבע לא נקט בכל האמצעים הסבירים, בין מצידו ובין מצד הזולת, למניעת הנזק כפי שנדרש כדי לבסס התרשלות בנזיקין.
בהתאם לכך, בפרשת שאה נפסק כי בגדרה של האחריות שחלה בפרק המטרדים די בכך שהנתבע היה מודע או צריך היה להיות מודע לעובדה שהמעשה אשר בוצע  עשוי לגרום לנזק וכי בהתקיים תנאי זה תחול האחריות על הנתבע גם אם נקט בכל הצעדים הסבירים כדי למנוע את הנזק.
יחסי סין–פורטוגל
יחסי סין–פורטוגל הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה העממית של סין לבין פורטוגל.
היסטוריה
מאמצע המאה ה-19 ועד העברתה לריבונות סינית בשנת 1999, הייתה מקאו מושבה פורטוגזית. מקאו החלה להיות מיושבת בפורטוגזים בשנת 1557, והחל מ-1670 נחכר השטח מסין, על אף שלא הייתה העברת ריבונות רשמית. מקאו שגשגה כנמל ועמדה בניסיונות של ההולנדים לכיבוש במאה ה-17.
לאחר חילופי השלטון בפורטוגל ב-1640 התקראה מקאו בתואר: "Cidade do (Santo) Nome de Deus de Macau, Não há outra mais Leal" [תרגום: "עיר שמו (הקדוש) של האל, אין נאמנה ממנה"]. עם היווסדה של הונג קונג כמושבת כתר בריטית, העדיפו הספנים את מימיו העמוקים של נמל ויקטוריה, ומקאו ירדה ממעמדה כמרכז סחר אזורי. ב-1849 הכריזה פורטוגל על קולוניית מקאו כעצמאית מסין, הכרזה שזכתה להכרה סינית ב-1887.
בשנת 1955 הכריז שלטונו של אנטוניו דה אוליביירה סלזר על מקאו כפרובינציה של פורטוגל, יחד עם קולוניות פורטוגזיות אחרות. ב-1966 הוכרז משטר צבאי בעקבות הפרות סדר על רקע חיכוכים בין תושבי מקאו הסינים לשלטונות הפורטוגזים. בהמשך עברו התושבים הסינים לפעולות מחאה לא-אלימות לדרישת זכויותיהם, ובשנת 1967 נענו דרישותיהם. בזאת החל עידן של הגמוניה תרבותית סינית, ושליטה דה-פקטו של סין במקום.
לאחר מהפכת הציפורנים הדמוקרטית בפורטוגל בשנת 1974, החליט השלטון הדמוקרטי החדש לוותר על כל הטריטוריות שהחזיקה פורטוגל מעבר לים, אך סין נמנעה מלקבל לידיה את הריבונות על מקאו. בשנת 1976 הכריזה ממשלת פורטוגל על מקאו כעל "טריטוריה מיוחדת", והעניקה לה מידה רבה של עצמאות כלכלית ומנהלית. כמו כן הסכימו פורטוגל וסין לראות במקאו "טריטוריה סינית תחת מנהל פורטוגזי". בעקבות ההסכם בין הבריטים והסינים לגבי מעמדה של הונג קונג, הגיעו הפורטוגזים בשנת 1987 להבנה דומה עם הסינים לגבי מעמדה של מקאו כ"אזור אדמיניסטרטיבי מיוחד", הסדר שנכנס לתוקפו ב-20 בדצמבר 1999.
יחסי סחר
הסחר בין המדינות גבר מאז החלטה על עתידו של מקאו והרפורמות הכלכליות של דנג שיאופינג בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20. בשנת 2002 הוערך הסחר בין שתי המדינות בכ-380 מיליון דולר. היצוא של סין לפורטוגל כולל בעיקר מוצרי טקסטיל, בגדים, נעליים, פלסטיק, ציוד אקוסטי, חומרי פלדה, מוצרי קרמיקה וציוד תאורה. סין היא שותפת הסחר הגדולה ביותר של פורטוגל. היצוא של פורטוגל לסין כולל בעיקר מעבים חשמליים וחלקי אביזר, פלסטיק ראשוני, נייר, תרופות, מוצרי טקסטיל ויין. פורטוגל השתתפה בתערוכת אקספו בשנגחאי 2010 כדי להגביר את הסחר הבילטראלי בין המדינות.
פיאט 411 R
"Fiat Concord", "Someca", "Türk Traktör" הם חברות בת של יצרנית הטרקטורים Fiat Trattori בבעלות קונצרן הרכב האיטלקי פיאט. יצרנית הטרקטורים הרומניים "UTB" (שם רשמי : "Uzina Tractorul Brașov") ייצרה טרקטורים ברישיון "פיאט".
בדגמי "פיאט 411 R" הורכבה תיבת הילוכים ידנית - 6 מהירויות, הדגמים היו בעלי נעילת דיפרנציאל ומעלית הידראולית 3 נקודות.
מערכת החשמל הייתה במתח מתחת ל -24 וולט.
בנטו דה גויס
בנטו דה גויס (בפורטוגזית: Bento de Góis; 1562, איים האזוריים, פורטוגל - 11 באפריל 1607, סוז'ואו, סין) היה אח ישועי פורטוגזי, מיסיונר וחוקר. שמו נכתב בדרך כלל באנגלית בשם בנטו דה גוס או בנטו דה גו. הוא זכור כאירופי הראשון שנסע בדרך היבשה מהודו לסין, דרך אפגניסטן והרי פמיר. בהשראת המחלוקות בין הישועים בשאלה האם קתאי של מרקו פולו היא מדינה הזהה לסין. משלחתו הוכיחה כי שתי המדינות הן אחת.
חידת קתאי
ההנהגה הישועית בגואה, הודו, התבשרה במכתבים של ריצ׳י וחבריו כי סין היא קתאי אך אין שם נוצרים. במקביל, הודיעו הישועים שהוצבו בחצר הקיסר המוגולי (בפרט חאבייר עצמו) כי סוחרים מוסלמים הגיעו לקתאי דרך קשגר וכי יש הרבה נוצרים בקטאי. דברים אלה שכנעו את חאבייר שקתאי היא ממלכת פרסטר ג'ון במקום ממלכת מינג סין.
בדיעבד, משערים כי הטענה שבסין יש הרבה נוצרים, נבעה מטעות של הסוחרים המוסלמים ממרכז אסיה. הטעות מוסברת על ידי קווי דמיון רבים בין טקסים כנסייתיים נוצריים ובודהיסטיים, מה שגרם לשתי הדתות להיראות דומות בעיני הסוחרים המוסלמים.
הישועים בגואה ואנשי המסדר באירופה החליטו לשלוח משלחת יבשתית מהודו לקתאי, שהוזכרה על ידי המוגולים, כדי לגלות את מהות המדינה הזאת. בנטו דה גויס נבחר לאדם המתאים ביותר למסע הזה - איש אמיץ ובעל שיקול דעת טוב, שהיה בקיא בשפות ומנהגי האזור. אכבר אישר את התוכניות, והוציא לגויס מכתבי המלצה שישמשו אותו במהלך המסע בתוך האימפריה המוגולית, וכן מימן חלק מהמסע.
בקתאי
גויס עזב את העיר אגרה ונסע לעבר לאהור בסוף 1602 או בתחילת 1603. בפברואר 1603, עזב את לאהור עם השיירה השנתית אל קשגר. זהות הכיסוי שלו הייתה של סוחר ארמני בשם עבדאללה איסאי. ליוו אותו שני יוונים שנבחרו על ידי חאבייר: כומר, ליאו גרימנו, שנסע לקאבול, וסוחר, דמטריוס, שנפרד גם מגויס בקאבול אך בהמשך הצטרף אליו בירקנד. במקום ארבעת המשרתים שניתנו לו באגרה, הוא שכר בלאהור ארמני המתגורר בעיר ההיא, יצחק, שליווה את גויס עד הסוף.
ירקנד הייתה בירת קשגריה (אגן טרים) עוד מימי אבו בכר חאן (1500 לערך). גויס והארמני בילו שם שנה כדי לחכות להיווצרותה ויציאתה של שיירה לקתאי. הם ידעו כי כל כמה שנים יוצאת שיירה את ירקנד, כאשר בעיקר סוחרים מקומיים מעבירים סחורות, ואבנים יקרות לבירת קתאי (כלומר, בייג'ינג) במסווה של "מחווה" לקיסר מינג, משליטי מרכז אסיה שונים.
על פי המנהג, הקיסר היה בוחר בעצמו את אבן ג׳ייד הטובה ביותר ואת שאר האבנים ניתן היה למכור לסוחרים בבייג'ינג. השיירה העמוסת אבני הג׳ייד עזבה את ירקנד בנובמבר 1604. הם עצרו באקסו, שינג'יאנג, שהייתה עדיין בתוך הממלכה של קשגאר.
לאחר מכן חצתה השיירה את המדבר, והגיעה לתחנה הבאה - העיר סיאליס שהייתה מבוצרת מאוד, שם שהו הנוסעים שלושה חודשים, כאשר ראש השיירה חיכה לסוחרים נוספים. לפי מסלול המסע, נראה כי העיר סיאליס הייתה ממוקמת בתוך המרחב של מונגוליה הפנימית הנוכחית. אבל זהותה המדויקת היא נושא לוויכוח בקרב היסטוריונים. היו שחשבו שזו העיר קורלה. אולם אחרים חושבים כי זו קראשר, כ -50 ק"מ צפונית-מזרחית.
בסיאליס השיירה פגשה שיירה אחרת, שחזרה מבייג'ינג לקשגריה. במהלך שהותם בבייג'ינג, או "קמבלו", בטורקית, התגוררו הקשגרים באותו מתקן לאירוח מבקרים זרים בו שהה ריצ'י, הישועי הראשון שהגיע לבירה הסינית. הקשגרים החוזרים סיפרו לגויס את מה שהם יודעים על המבקרים בסין, והם אפילו הראו לו חתיכת נייר עם כיתוב בפורטוגזית. גויס היה מרוצה, עכשיו היה בטוח כי ישועי סין צדקו בזיהוי העיר קתאי של מרקו פולו כסין ואת העיר קמבלו כעיר בייג'ינג.
תקוע בסוז'ואו
שיירתו הגיעה לגבול הסיני בג'יאיוגואן ועד מהרה השיגה את האישור לחצות את החומה הגדולה כדי להמשיך אל סוז'ואו העיר הראשונה בתוך האימפריה מינג, שאליה נכנסו סמוך לסוף של 1605. אחרי שלוש שנים ו -6,000 קילומטר של מסע מפרך, היו לבנטו ויצחק 13 סוסים, חמישה משרתים ושני נערים. הם נשאו איתם שפע של אבני ג׳אד יקרים, ושניהם היו במצב בריאותי טוב. עם זאת, כאן אזל מזלם. לאימפריה של מינג היו חוקים מגבילים למדי לגבי כניסת זרים למדינה, ולקח חודשים רבים עד שהסוחרים המרכז אסייתיים הורשו להמשיך לחלקה הפנימי של המדינה.
נדרשו מאמצים משפטיים לג'ובאני ויצחק ומספר חודשים כדי לשחזר חלק מהרכוש והמסמכים של גויס. לרוע המזל יומן הנסיעות שלו, שנאמר כי הוא שמר עליו בקפדנות, הושמד על ידי אנשי השיירה המוסלמים. מכיוון שהיה בו גם רישומים של סכומי הכספים שחלקם היו חייבים לו. לפיכך, רישומי משלחתו הם רישומים מפוקפקים, ומבוססים בעיקר על מספר מכתבים ששרדו ועל מידע שהשיג ריצ'י מיצחק וג'ובאני.
אייזק וג'ובאני קברו את גויס בדרך נוצרית ככל שניתן בנסיבות העניין, והם נסעו לבייג'ינג. לאחר תחקיר על ידי ריצ'י במהלך שהותם בבייג'ינג, יצחק חזר להודו, דרך מקאו ומיצר סינגפור.
ג'וזפה סארטי
ג'וזפה סארטי (באיטלקית: Giuseppe Sarti נטבל ב-1 בדצמבר 1729 - 28 ביולי 1802) היה מלחין אופרה איטלקי.
חייו
סארטי נולד בפאאנצה. תאריך הולדתו אינו ידוע, אבל הוא הוטבל ב-1 בדצמבר 1729. לפי אי-אילו מקורות מוקדמים יותר, סארטי נולד ב-28 בדצמבר, אבל תעודת ההטבלה שלו שוללת אפשרות זו. הוא למד אצל האב מרטיני והתמנה לנגן עוגב בקתדרלה של פאאנצה עוד לפני שמלאו לו תשע-עשרה. לאחר שפרש ממשרתו בשנת 1750, התמסר סארטי לחקר מוזיקה דרמטית והיה למנהל תיאטרון פאאנצה בשנת 1752.
אופרה
בשנת 1752 הוציא מתחת ידיו את האופרה הראשונה המתועדת שלו, "המלך הרועה" (כיון שהתאריך של "פומפאו בארמניה" איננו ודאי). בשנת 1753 נסע סארטי לקופנהגן עם פייטרו מיניוטי. הודות לכישרונו ואישיותו הוזמן לנהל את האופרה האיטלקית בקופנהגן וב-1755, לאחר סגירתה מינה אותו פרדריק החמישי, מלך דנמרק, לממונה על המוזיקה בחצרו ולמנהל האופרה. כאן חיבר את האופרה Ciro riconosciuto.
ב-1765 שלח אותו המלך לאיטליה לגייס כמה זמרים חדשים; בתקופת שהותו שם מת המלך פרדריק, הנסיבות השתנו וסארטי נשאר שלוש שנים באיטליה. בשנת 1766 התמנה למנצח מקהלה של ה"אוספדאלה דלה פייטה" בוונציה, משרה בה החזיק עד 1767. ב-1768 חזר לקופגנהגן קיבל שוב את משרת הניהול בקאפלה המלכותית והיה למורה השירה של המלך. בשנים 1770 עד 20 במאי 1775 ניהל את תיאטרון החצר, שבשבילו כתב יצירות איטלקיות ודניות גם יחד. בתקופת שהותו בדנמרק נשא לאישה את קאמילה פאסי והביא עמה שתי בנות לעולם. ב-1775 פוטר ממשרתו אחרי שצידד בצד הלא-נכון במסכת תככים פוליטיים, וחזר לאיטליה.
יום טוב קריספין
הרב יום טוב מורינו קריספין (קרישפין) היה פוסק ודיין באזמיר ומחבר שו"ת בגדי יום טוב.
ג'וזפה סארטי
אופרה
בשנת 1779 נבחר למאסטרו די קאפלה בקתדרלה של מילאנו, שם נשאר עד 1784. במילאנו עסק בייעודו האמיתי, ההלחנה. נוסף לעשרים לפחות מן האופרות המצליחות ביותר שלו וכמות עצומה של מוזיקת קודש לקתדרלה, עסק גם בהדרכת מספר ניכר של תלמידים מוכשרים, שהבולט בהם היה כרוביני. ב-1784 יצא סארטי בהזמנת הצארינה קתרינה הגדולה לסנקט פטרבורג. בדרכו לשם עצר בווינה, שם קיבל אותו יוזף השני בכבוד מיוחד ושם התוודע אל מוצרט. הוא הגיע לסנקט פטרבורג ב-1785, וקיבל עליו מיד את הנהלת האופרה, שבשבילה חיבר מספר רב של יצירות חדשות, נוסף לכמה יצירות קודש מרשימות ביותר, בהן ה"טה דאום" לניצחון פוטיומקין באוצ'אקוב, שבו עשה שימוש בתותחים אמיתיים, ורקוויאם לזכר לואי ה-16, מלך צרפת. בין תלמידיו באותה תקופה נמנה פיוטר טורצ'אנינוב. ג'וזפה סארטי נשאר ברוסיה עד 1801, כאשר בריאותו התערערה כל כך שנאלץ לבקש רשות לחזור לאיטליה. הצאר אלכסנדר שילח אותו לדרכו בשנת 1802 עם גמלה נדיבה; הצארינה קתרינה העניקה לו תוארי אצולה. האופרות המוצלחות ביותר שלו ברוסיה היו "ארמידה ורינאלדו" ו"ראשית מלכותו של אולג" (Nachal'noye upravleniye Olega), שאת הלברית בשבילה כתבה הצארינה עצמה.
יום טוב קריספין
תולדותיו
נולד למזל טוב ולרבי יהושע אברהם קריספין באזמיר. למד בישיבת מגן שאול בעיר. סבל מייסורים רבים "ממינים שונים, מבית ומחוץ קשים ומרים כלענה", כעדותו בספרו:
ג'וזפה סארטי
אופרה
סארטי מת בברלין.
יום טוב קריספין
תולדותיו
כיהן כדיין וכמסדר גיטין באזמיר, בשנת תרל"ט ישב בהרכב בית דינו של רבי חיים מודעי . מרן החבי"ף, בהסכמתו לאחד מפסקיו של רבי יום טוב, מכנהו:. הוציא לאור את ספר אברהם במחזה לאביו, וכן הגיה את ספריהם של אחיו, רבי אהרן ורבי שמואל.
נפטר בי"ב באלול תרס"ט ונטמן באזמיר.
ג'וזפה סארטי
לקריאה נוספת
*
יום טוב קריספין
משפחתו
שכל בתוך שלושה ימים את בנו שמואל ואת בתו מרים במגפה שפרצה באזמיר בשנת התרכ"ה. בנו, רבי אברהם, נפטר בעודו צעיר לימים בז' בטבת התרל"ב. אחיו היו רבי אהרן קריספין, רבי שמואל קריספין, ורבי יצחק קריספין, מחבר ספר 'שמו יצחק'. גיסו היה רבי חיים בנימין פונטרימולי, מחבר ספר פתח הדביר.
אילנה סלמה אורתר
אילנה סלמה אורתר (נולדה ב-21 בדצמבר 1949) היא אוצרת ואמנית חזותית ישראלית, שמתגוררת בתל אביב, פרנקפורט ומרסיי. עבודתה עוסקת בהגירה, עקירה וגלות.
עבודתה
אילנה סלמה אורתר היא ציירת אוטודידקטית, היא התחילה כאוצרת, מה שתרם למימד הביקורתי שבעבודותיה. עבודותיה עוסקות במקומות נעדרים, אבדן זהות, הדרה ושכחה, וחושפות את נקודות העיוורון.
עקבות אורבניים 1985–היום
בסדרת העבודות עקבות אורבניים יצרה אילנה סלמה אורתר עבודות על נייר ופוטוגרמות (תמונה הנוצרת על ידי חשיפת נייר או סרט לאור) של רישומי עיר מחוקים. הרישומים, המחיקה שלהם והשאריות שנשארו על הנייר הלבן יוצרים תחושה של תנועה וזמן, העבודות משקפות את תהליך ההריסה והבניה מחדש של עיר. על ידי הרישום והמחיקה נוצרת עיר שאינה תחומה במקום או בזמן אלא כמעין עיר אידיאלית ומופשטת. עבודות אלו הוצגו לאורך השנים בגלריות בעולם כשהן מתפתחות ומשתכללות. ב-1991 החלה האמנית להשתמש גם בחומצות ובחשיפות ארוכות לאור, דבר שיוצר צבע שונה והכנסתם של דימויים תעשייתיים. העבודות הוצגו בין השאר בישראל (חיפה וירושלים) ניו יורק ופריז.
מעבדת זיכרון 1998–1999
רצף מייצבים שהוצגו במוזיאון לאמנות מודרנית במרסיי (MAC)
באוקטובר 1998 הוזמנה אילנה סלמה אורתר ליצור פרויקט אורבני במרסיי במסגרת "ישראל בראי האמנים" לציון 50 שנה למדינת ישראל.
במייצבים אלו הציגה האמנית תוצאות של מחקר בזיכרון הביוגרפי הפרטי שלה וכן של מהגרים נוספים ששהו במחנה המעבר ארנס במרסיי.
המחנה הוקם ב-1945 על ידי האדריכל פרננד פויילן במטרה להסדיר את תנועת האוכלוסייה לאחר המלחמה. בשנות ה-50 שימש כמחנה מעבר ליהודים מארצות ערב ולניצולי שואה, לאחר מכן שוכנו שם עובדים מהגרים וקבוצות שוליים. המחנה נהרס ב-2005. יחידת המגורים במחנה, הבאראק נבנה על ידי בקבוקים קטומי תחתית שהושחלו אחד בתוך השני ועל ידי זה נוצר מבנה עגול כמעין מנהרה.
באחד מהמייצבים אטמה האמנית את הפתח בדיקט ויצרה מעין חלל סטרילי בו הוצגו סדרה של מסמכים וסימנים, עבודה אחת מסדרת העקבות האורבניים בחיפה, וכן דמויים של ארבע מבני קמרון, שבהם נוצרת מעין היסטוריה של מבנים אלו במאה ה-20. הביתנים ששימשו למגורים במחנה מופיעים בסדרת תצלומים בהם נראים המבנים מסודרים שורות שורות בנוף הררי, עצי אורן ועמודי חשמל. עוד מופיע קמרון האנגר שבנה אז'ן פרסינה בשדה התעופה 'אורלי' ותחריט של הנרי מור שמתאר לונדונים מגינים על עצמם מההפצצות ברכבת התחתית בימי הבליץ על לונדון. תצלום רביעי של הקמרון הוא צילום מבפנים של קמרון שמשמש לאחסון שמיכות בו נראים שני גברים עובדים, אחד בראש ערמת השמיכות והשני מושיט את ידו לקבל את החפצים. בנוסף במיצב זה מציבה האמנית גם תצלום חידתי של הבקבוקים שמהם ניבנו המבנים ונימצא במקום המחנה על ידי הילדים המהגרים המקומיים שגרים בסמוך לאתר, וגם שרטוט של מפת האתר.
במיצב נוסף משחזרת האמנית את המבנה במטרה להעביר את ההתנסות הפיזית במבנה, בשחזור יוצרת אילנה סלמה אורתר חלונות נמוכים המאפשרים הצצה וחוויה גופית של התכופפות.
במיצב 'קריעה' האמנית שורטת את הקיר בצורת המתאר העגול של המבנה וממלאת אותו בקצף פוליאוריתן שמתנפח אחר כך, זה משאיר סימן עכור כמו צלקת נראית ולא נראית.
האמנית מספרת על המיצב: "מקומות כאלה – בלי מים זורמים, עם מקלחות ושירותים הרחק מאזור המגורים, שמוצפים בחורף – מקומות כאלה מכריחים אותך לחיות בקבוצה זרה ובשפה זרה ומחוללים תהפוכות בתא המשפחתי. ראש המשפחה מנושל לא פעם מתפקידו המסורתי ונעשה תלוי בילדיו או בנציגי השלטון במחנה. העדר זה של אינטימיות, אובדן השליטה על הזמן והמרחב הפרטיים והבושה הנלוות לכך – כל אלה גורמים לפצע טראומטי המתאחה בצלקת נראית ואינה נראית".
בעבודה שהציגה האמנית במוזיאון הרצליה ב-2005, בנתה האמנית דימוי של הבאראק, יחידת המגורים הבסיסית במחנה היהודים. המיצב חוסם את הכניסה למוזיאון צריך להיכנס אליו או לעקוף אותו, בסמוך אליו הציגה האמנית בקבוקים ששימשו לבניה של הבאראק במחנה. בתוך המבנה מוקרן הסרט 'אתם עדי' סרט תיעודי שנוצר על ידי סרטי גבע עבור הסוכנות היהודית וקרן היסוד ב-1963. הסרט נועד לשמש כסרט תעמולה, הסרט בצרפתית היה מיועד לעולים פוטנציאלים מארצות צפון אפריקה, ובאנגלית לתורמים מארצות הברית. האמנית תרגמה את הסרט אך הכתוביות בעברית מוצגות על קיר אחר בנפרד מהסרט והופכות לעבודה בפני עצמה. העבודה מבקשת להעלות מחשבות ממרחק של זמן ומקום על הציונות, הישראלים והיחסים הדיאלקטים בין בית, מחנה וזיכרון.
הרכבת התחתית של שאנגחאי
הרכבת התחתית של שנגחאי (במנדרינית: 上海地铁) היא רשת רכבת תחתית המהווה חלק ממערכת התחבורה הציבורית של העיר שאנגחאי שברפובליקה העממית של סין. המפעילה שירותי תחבורה עירוניים ופרברים ל-14 מתוך 16 המחוזות העירוניים שלה.
קווים
במערכת הרכבת התחתית פועלים כיום 16 קווים הממוספרים מ־1 עד- 16 ומסומנים במפה על ידי צבעים האופייניים להם.
רוב הקווים במערכת נוסעים כל אחד במסילה נפרדת משלו, ולכן שמו של הקו משמש לא רק לקו אלא גם לשם המסלול, יוצא מן הכלל הוא הקטע בין תחנת "הונג קיאו" לתחנת "באושן" שמשמש את קווים 3 ו- 4 באותה מסילה.
תחנות
תחנות המערכת בנויות בצורה הדומה לתחנות הרכבת התחתית בלונדון. כך שלכל קו יש מסילות מיוחדות משלו ורציפים משלו.
נגרקויל
נַגֶרְקוֹיל (בטמילית: நாகர்கோவில; אנגלית: Nagercoil) היא העיר ה-11 במספר תושבים בטאמיל נאדו, המדינה הדרומית ביותר בתת-היבשת ההודית, והמרכז המנהלי של מחוז קניאקומרי.
היסטוריה
למשך כעשור לאחר עצמאות הודו ב-1947 הייתה העיר חלק ממדינת טראוונקור-קוצ'ין. ב-1956 מוזגו העיר והמחוז במדינת טמיל נאדו.
יש בעיר אוכלוסייה נוצרית משמעותית. העיר היא מקום המושב של הדיוקסיה הקתולית של קוטאר והדיוקסיה של קניאקומרי של הכנסייה של דרום הודו האנגליקנית. הקתדרלה בעיר היא מתחילת המאה ה-17. היא קרויה על שם פרנסיסקו חאווייר, שקיבל מעמד של קדוש נוצרי במאה ה-17 ופעל באזור נגרקויל באמצע המאה ה-16. המבורך דוואשיים פילאי, מומר הודי שפעל בחצרו של מרטנדה ורמה והוצא להורג בשל ניסיונו להמיר דתם של אנשי חצר אחרים, קבור בכנסייה.
גאוגרפיה
העיר שוכנת כ-65 קילומטרים דרומית מזרחית לטריוונדרום, בירת מדינת קרלה, וכ-20 קילומטרים צפונית לכף קומורין, הקצה הדרומי של חצי האי ההודי, כך שהיא העיר הגדולה הדרומית ביותר בתת-היבשת ההודית. העיר משתרעת על שטח של 24.247 קמ"ר כשהיא מוקפת מכל הצדדים ברכס הרי גהט המערביים, ודרכה עובר הנהר פלאיארו.
דמוגרפיה
נכון למפקד האוכלוסין של 2011 מתגוררים בנגרקויל 224,329 תושבים, מהם 110,132 גברים ו-114,197 נשים, כאשר 8.5% מהאוכלוסייה משתייכת לקבוצת הגילים מ-0 ועד 6 שנים. רמת האוריינות מתקרבת ל-100%. אף שהנתון הרשמי לגבי מספר התושבים באזור העירוני הוא 2.25 לקים, חלק משמעותי מהאוכלוסייה מתגורר מחוץ לגבולות העיר, בפרברים. השפה הנפוצה ביותר היא טמילית, ורוב התושבים בעיר גם מבינים ודוברים אנגלית.
הריכוז הגדול ביותר של התושבים בעיר ובמחוז הוא לאורך רצועת החוף המזרחית, בעוד שהאזור המערבי המיוער ברובו של המחוז (לאורך הרי הגהט המערביים) מאוכלס בדלילות.
אקלים
הטמפרטורה המקסימלית במהלך הקיץ נעה סביב 34°C כשהלחות לעיתים מתונה. נגרקויל היא העיר ההודית היחידה המקבלת הן את המונסון הצפון-מזרחי והן את המונסון הדרום-מערבי. מחוז קניאקומרי הוא האזור הגשום ביותר בכל טמיל נאדו, למעט הרי נילג'רי. בשל תנאים גאוגרפיים הטמפרטורה בעיירה קניאקומרי שבקצה הדרומי ביותר של תת-היבשת ההודית (כף קומורין) בדרך כלל גבוהה יותר במשך היום בכ-3°C עד 4°C מנגרקויל, למרות שקניאקומרי במרחק של 20 קילומטרים בלבד מנגרקויל.
פסטיבלים וחגים
בין הפסטיבלים הנחגגים ברוב עם:
מטבח מסורתי
נגרקויל היא המקור למטבח נאנג'יל נאדו הידוע, אחד מבין שני המטבחים הידועים של הטמילים, השני הוא מטבח צ'טינאד (Chettinad). מטבח זה התפרסם במגע המקומי המתובל הריחני, מעורר התיאבון והערב לחך. מאמינים כי מסורות מטבח אלו עברו מדור דור החל מתקופת שושלת צ'רה דרך תקופות שושלות צ'ולה ופנדיה, ומצויות ביצירות ספרותיות דוגמת "בהוג'אנה קודהוגלם" (אקסטזה של מזון), "בגה ססטראם" (אומנות הבישול), "טמיזהר אוראבו" (קרבת דם טמילית), ו"מאראטטיאר ספאדוגאל" (כתובות מאראטה על לוחות נחושת). גם למטבח מאכלי הים של נאג'ילנאדו יש טעם ייחודי שלו מעריצים רבים במדינות טמיל נאדו וקרלה. המזון המוכן בעיר הוא תערובת של מסורות בישול של קרלה וטמיל נאדו. מנות מזון פופולריות כוללות: פוטו (Puttu), גלילת אורז עם קוקוס, אפאם (Appam), חביתית מאורז וחלב קוקוס מותסס ואידיאפאם (Idiappam), אטריות אורז מאודות, כמו גם מורוקקו (murukku), אטריות אורז ודאל טחונים ומטוגנים ואצ'ו- מורוקקו (achu-murukku) – אטריות מורוקקו מתוקות. במחוז מכינים מאכלי קארי עם קוקוס ושמן דקלים שכיום נחשבים כסגנון בישול של נאג'יל נאדו או של נגרקויל. המודרניזציה והתחכום שחדרו לאורח החיים העכשווי לא ביטלו את מרבית תרבות המזון המסורתית של העיר, ועם זאת, כמה תבשילים מסורתיים נדירים הולכים ונכחדים בשל חוסר הרצון של דור העתיד ללמוד אותם. אורז הוא מזון בסיסי. מאכלי דגים פופולריים ומהווים חלק מהתפריט היומי לרבים מהתושבים, המעדיפים דגי ים על דגי מים מתוקים.
האוכל הוא בדרך כל מתובל, כשקוקוס מהווה מרכיב חשוב בכמעט כל התוספות למנה העיקרית ובמאכלי הקארי, בדומה לקרלה הסמוכה. מאכלי ים פופולריים בקרב רבים, אם כי יש צמחונים לא מעטים בקרב התושבים בעיר ובסביבתה. בננות ופרי הג'ק משחקים תפקיד ראשי במתכונים של מאכלים חמוצים/מתוקים. חטיפים העשויים מבננה כוללים שביבי בננה (நேந்திரம் பழம்/ஏத்தன் பழம் – זן מיוחד הגדל ליצירת שביבים), ואופרי (Upperi உப்பேரி), בננה הטבולה בסוכר דקלים.
כלכלה
נגרקויל היא מרכז המסחר האזורי למוצרי חקלאות מהאזור הפורה שסביבה. התעשייה בעיר היא בעיקרה עיבוד של מוצרים חקלאיים, בייחוד גומי, כותנה, קוקוס וסיבי קוקוס (קויר). תעשיות נוספות מתפתחות הם תיירות וטכנולוגיית המידע.
תעשייה ביתית
מוצרים המיוצרים במפעלים ביתיים כוללים ייצור קויר (סיבים מקליפת הקוקוס המשמשים למזרנים ומברשות), סחר בפרחים, אריגה ידנית, מוצרי גומי, עיבוד מזון ואריגת תחרה (למטרות ייצוא).
מכיוון שנגרקויל היא העיר הטמילית הראשית הקרובה ביותר לטריוונדרום, בירת קרלה (במרחק 65 קילומטרים ושדה התעופה הבינלאומי הקרוב ביותר לנגרקויל), מסחר ומשלוח סחורות לקרלה וטריו ונדרום הם פעילויות ראשיות לשווקים ההומים בקוטאר ובוואדאסרי. זמינות המוצרים והעובדה שפריטים רבים זולים יותר בטמיל נאדו מאשר בקרלה תורמים לעסקים המשגשגים.
פעילות כלכלית חשובה נוספת היא יצוא של מוצרים חקלאיים ומאכלי ים לשווקים מעבר לים, אם כי פעילות זו מנוהלת בעיקר דרך סוכנים ויצואנים בקרלה. תשלומי העברה מתושבים לשעבר של נגרקויל העובדים בניכר מהווים תרומה חשובה לכלכלה המקומית.
יצור רשתות דיג הוא ענף צומח בעיר ובסביבתה, הרשתות מסופקות לדייגים מקומיים ולשוקי ייצוא.
טכנולוגיית המידע
בנגרקויל יש חברות רבות העוסקות בפיתוח ובמחקר תוכנה. לדוגמה:
אתרי תיירות בולטים
בין אתרי התיירות הבולטים בנגרקויל:
מחקר וחינוך
המטה של "Liquid Propulsion Systems Centre" (מרכז מערכות הנעה נוזלית), זרוע מחקר של הארגון ההודי לחקר החלל שוכן בהרי מאהנגראגירי (Mahendragiri) בהרי הגהט המערביים בסמוך לנגרקויל. המתקן הגדול ביותר של ארגון מחקר ממשלתי נוסף, "Indian Rare Earths Limited" (יסודות נדירים הודיים בע"מ, ראשי תיבות IREL) שוכן במנאוואלאקוריצ'י (Manavaalakurichy) הסמוכה לעיר, שהוא מרכז מחקר חלוצי בנושאי כרייה, עיבוד והפקה של טיטניום ותוריום.
כמה מבתי הספר והמכללות בנגרקויל הם בני יותר מ-150 שנים, כדוגמת "Scott Christian College" ("המכללה הנוצרית על שם סקוט") ו-""Carmel High School ("תיכון כרמל") שנבנו על ידי מיסיונרים בריטים, ומיסיונרים אירופאים במאה ה-19 ובמאה ה-20 והיה להם תפקיד חשוב בהענקת השכלה לתושבי העיר והמחוז.
אחד מבתי הספר התיכוניים הוותיקים ביותר בדרום הודו, "בית הספר התיכון על שם סתו לקשמי באי" (Sethu Lakshmi Bai Higher Secondary School) שוכן בלב העיר. הוא הוקם בפיקוח ובניהול של ממלכת טראוונקור וקרוי על שם מלכת טראוונקור מאותה תקופה. בית ספר נוסף הקרוי על שם שליט טראוונקור הוא "בית הספר התיכון על שם סרי מולם תירונאל רמה ורמה" (Sri Moolam Thirunal Rama Varma Higher Secondary School).
מוסדות חינוך כוללים מכללות להנדסה פרטיות, בית הספר ממשלתי לרפואה (המכללה הרפואית של ממשלת קניאקומרי באסריפאלאם סמוך לנגרקויל), פוליטכניון, ומכללות למדעים ולאומנויות רבות. בדומה לקרלה השכנה ניתן דגש על חינוך וקידום תעסוקה לנשים.
כמו כן קיים בנגרקויל סמינר לכמרים, ה"סמינר התאולוגי קונקורדיה" (Concordia Theological Seminary) שהוקם ב-1924, המכשיר כמרים לכנסייה הלותרנית האוונגלית של הודו (India Evangelical Lutheran Church).
ספורט
בעיר הוקם המרכז השני של רשות הספורט של הודו בטמיל נאדו (לאחר המרכז בצ'נאי]). קיימות תוכניות להפוך את העיר למרכז הספורט בדרום הודו על ידי איחוד המרכזים בטריוונדרום ובקוצ'י עם המטה בנגרקויל.
אדם ברדיצ'בסקי
אדם ברדיצ'בסקי (נולד ב-19 באוקטובר 1983) הוא ספורטאי פאראלימפי ישראלי בענף הטניס בכיסאות גלגלים. הוא מתאמן במועדון איל"ן רמת גן אצל המאמנת עופרי לנקרי.
ביוגרפיה
ברדיצ'בסקי התחיל להתאמן בטניס כיסאות גלגלים בשנת 2013 אחרי פציעתו הקשה בתאונת המעבורת בתאילנד ב-2007, בה נפצעו ישראלים רבים ונהרג אחד. בתאונה התהפכה המעבורת, ורגלו של ברדיצ'בסקי נפגעה מהמנוע ומאוחר יותר נקטעה. לאחר האשפוז בתאילנד חזר לארץ, טופל ב"סורוקה" ועבר טיפולים, ניתוחים ושיקום. בתחילת דרכו בספורט פאראלימפי החל לעסוק בשחייה פראלימפית, אבל רק לאחר שעבר ללמוד עם אשתו באוניברסיטת אריאל, מצא את ייעודו הספורטיבי והצטרף בשנת 2013 לענף טניס כיסאות גלגלים. שלוש שנים בלבד לאחר שהחל לעסוק בענף, בשנת 2016, הצליח להעפיל למשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016). אף על פי שהפסיד בסיבוב הראשון, התחרות נתנה לו מוטיבציה להתאמן ולשאוף להעפיל למשחקים הפראלימפיים של טוקיו 2020, ולנסות להגיע לשלבים יותר מתקדמים בתחרות.
ברדיצ'בסקי זכה בתואר אלוף ישראל בטניס יחידים 4 שנים ברציפות בין השנים: 2014–2018, והוא זכה שוב בתואר הנכסף באליפות הארץ בנובמבר 2020. כמו כן, הוא זכה בתואר הזוגות 6 שנים ברציפות 2014–2020. הדירוג הטוב ביותר של אדם עד היום התרחש ב־14 באוקטובר 2019 - אז הוא דורג במקום ה-20 בעולם, הוא זכה ב-14 פיוצ'רים ביחידים, 9 פיוצ'רים בזוגות ובאליפות מדריד הפתוחה – טורניר בדרגת ITF3 זכה יחד עם בן זוג ספרדי: Siscar Meseguer בתואר הזוגות.
ייצג את ישראל במשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020).
חיים אישיים
ברדיצ'בסקי מתגורר עם משפחתו בקיבוץ ניר יצחק.
עוולת מניעת תמיכה
בדיני נזיקין, עוולת מניעת תמיכה היא עוולת מטרד המגינה על זכותו של בעל מקרקעין לתמיכה בקרקעו מבעל מקרקעין שכנים, תמיכה הנדרשת לשם ייצוב הקרקע. בניגוד להפרעות אחרות להנאת אדם מזכויותיו במקרקעין אשר חוסות תחת הסעיף הכללי של מטרד ליחיד, בפקודת הנזיקין הוגדרה מניעת תמיכה כעוולה עצמאית בפרק המטרדים שבפקודה.
בדין הישראלי
עוולת מניעת תמיכה מופיעה בסעיף 48א לפקודת הנזיקין הקובע:
בפרשת שאה התקבלה גישת קרצ'מר לפיה יש לחלק את העוולה לשלושה יסודות ולבחון כל אחד מהם בנפרד:
1. היסוד העובדתי: במקרקעין היה משום תמיכה למקרקעין שכנים. מהגדרת המושג מקרקעין בפקודת הנזיקין יוצא שהזכות לתמיכה אינה חלה רק על הקרקע אלא גם על מה שבנוי עליה וכי התמיכה יכול שתינתן לא מהקרקע השכנה עצמה אלא מהבנוי על קרקע זו. לפי הדין האנגלי הזכות היא לתמיכה בקרקע במצבה הטבעי בלבד (ראו ספרם של Clerk and Lindsell) אלא אם כן יוכח שגם הקרקע עצמה הייתה ניזוקה מהפגיעה ולא רק הבניין שעליה (ראו ספרו שלGale).
2. יסוד ההתנהגות: עשיית דבר במניעת תמיכה דרושה פעולה אקטיבית של הנתבע או של מישהו מטעמו כתנאי לאחריותו. פעולה של הזולת תחייב את הנתבע לאור האחריות האישית שלו בכפוף להתקיימותו של מבחן צפיות אובייקטיבי הנגזר ממשטר האחריות המוגברת. גישה זו שבה יש צורך ביסוד של צפיות שפעילות הנתבע תביא להפרעה לתובע, דומה לגישת המשפט האנגלי, הרואה אף היא בעוולת מניעת תמיכה ענף של מטרד ליחיד. במשפט העברי האחריות האישית של הנתבע חלה רק על פעולות ההיזק שביצע בעצמו והוא אינו מחויב לנזקים שנגרמו בידי אחרים אף מתוקף אחריות שילוחית.