cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כפר תבור
השנים הראשונות
המושבה כפר תבור נוסדה ב-25 באוקטובר 1901, י"ב בחשוון תרס"ב, על ידי קבוצה של בני הדור השני מהעלייה הראשונה. הקבוצה מנתה 21 משפחות שמוצאן מהמושבות זכרון יעקב, מטולה, ראש פינה ושפיה. בראשית ההתיישבות, נקראה המושבה "מֶסְחָה" כשמו של תל מסחה והיישוב הקדום ששכן לידם, שבו התגוררו בעבר אריסים ערבים שהובאו מסוריה על ידי אפנדים לעבד עבורם את הקרקע. את שמה העברי אימצו המייסדים, על פי עצתו של מנחם אוסישקין. בעת ביקורו במושבה, בשנת 1903, במסגרת סיורו השני בארץ ישראל, התפלא אוסישקין על כך שלמושבה אין עדיין שם עברי. הוא הציע לתושבים לעשות שימוש בשם ההר הר תבור, שלמרגלותיו היא שוכנת. בקהילה התפתח ויכוח פנימי בסוגיית ציון המילה "כפר", שאוסישקין הציע לכלול בשם המקום. היו מי שהביעו חשש כי בכך תוטל מגבלה על התפתחותה העתידית של המושבה, אולם אוסישקין שכנעם לאחר שסיפר לתושבים כי ביקר בעיר הגדולה דיסלדורף שבגרמניה, אשר שמה מכיל אף הוא את המילה "כפר" בגרמנית "Dorf".
בשנותיה הקשות הראשונות נתמכה כפר תבור על ידי חברת יק"א. היישוב סבל ממחסור במים, כי המבנה הטופוגרפי והגאולוגי גרמו למי הגשם לזרום במהירות הלאה. כדי להתגבר על כך, שתלו התושבים נטיעות המתאימות לתנאים המקומיים בעיקר כרמי שקדים, זיתים וגפנים.
יוסף ויתקין, מנהל בית הספר היסודי במושבה משנת 1903, פרסם בשנת 1905, "קול קורא: אל צעירי ישראל אשר לבם לעמם ולציון", שנשא עליו את הסיסמה "בשם עמנו וארצנו", נועד ליהודים בגולה, קרא להם לעלות לארץ ישראל ולבנות את הארץ למרות הקשיים הרבים: רעב, מחלות ומחסור. קול קורא זה היה בין הגורמים לעלייה השנייה.
בין הקשיים הרבים שעמם נאלצו המתיישבים להתמודד, הייתה גם בעיית הגניבות החקלאיות מצד השבט הבדואי ששכן בסמוך, ערב א-צביח. הצורך בשמירה ובהתגוננות מפני הגניבות היווה מנוף לקיומו של דיון ציבורי בנושא. שיאו היה בקיומה של ועידה של ראשי ארגון המגן החשאי בר-גיורא בפסח 1909, בכפר תבור. בוועידה השתתפו בין השאר אלכסנדר זייד, ישראל שוחט, יצחק בן-צבי, ישראל גלעדי, יחזקאל ניסנוב, יחזקאל חנקין, מנדל פורטוגלי וצבי בקר. המשתתפים החליטו שהגיעה השעה לפעול בגלוי. לפיכך, בכפר תבור, הוחלט על פירוק הארגון החשאי ובו-בזמן על הקמתו של ארגון "השומר" כארגון השמירה היהודית הארצית. הוחלט ש"השומר" יהיה ארגון שיעסוק בהגנה וביטחון ויהיה בסיס לכוח צבאי עברי. "השומר" ביקש ליטול לידיו את השמירה בכל המושבות היהודיות, במקום ערבים מקומיים אותם נהגו עד אז להעסיק בתפקידי השמירה.
שנות הארבעים עד השישים
במהלך שנות הארבעים, החליטה יק"א לרשום על שם האיכרים את הקרקע המעובדת על ידם, תמורת תשלום. לכל משפחה גרעינית ניתן שטח חקלאי בגודל של כ-200 דונם ו"חכורה", חלקה בת שישה דונם שעליה נבנה בית האיכר וחצר המשק שכללה רפת ומתבן. חומה הקיפה את כל חצרות האיכרים. מעבר לחומה היה משק עזר, אשר נועד בעיקר לספק את הצרכים הבסיסיים של הבית בירקות ובפירות.
המושבה כפר תבור התרחבה בהדרגה, אך באופן איטי. עם קום המדינה מספר המשפחות בכפר הגיע לארבעים, והיישוב הוכר כמועצה מקומית ב־1949.
בשנות ה-50 של המאה ה-20, הגיעו גם לכפר תבור עולים חדשים, כחלק מגלי העלייה לארץ באותה עת. חברי המושבה החליטו לקלוט 17 משפחות מבני המעברה אשר הוקמה בין כפר תבור לכדורי. רוב הנקלטים ביישוב היו בני משפחות שעלו מכורדיסטן ומיעוטם באו ממרוקו, סין ושוודיה. איכרי כפר תבור הקצו עבור העולים שטח אדמה מנחלותיהם וסייעו בעדם להקים "הרחבה חקלאית", כך שלכל 17 המשפחות ניתן מקור פרנסה בסיסי. שטח האדמה שעיבדו במשותף לא הספיק לכלכלתם המלאה וכך, רבים מן העולים יצאו לחפש פרנסה נוספת ביישובים סמוכים. במהלך השנים, המועצה המקומית, בראשותו של דוד גולדמן (כיהן בין 1954 לבין 1967, אחרי כהונתו של משה יעקב כהן), סייעה לבני משפחות העולים לקבל בצדו המערבי של כביש עפולה-טבריה שטח אדמה בבעלות מינהל מקרקעי ישראל. המנהל יעד לעולים בתים דו־משפחתיים. דוד גולדמן מינה את מרדכי סויסה לטפל בבתי העולים מול משרד השיכון, כך שלכל משפחה תהיה יחידת דיור נפרדת, ובסיוע משרד השיכון הוקמו במקום בתים נוחים יותר למרבית המשפחות הגדולות של העולים. לכל משפחה הוקצו 2.5 דונם, כך שלצד הבתים הוקמו משקי-עזר. לימים שטח זה הופשר לבניית בתים לצאצאי העולים שבגרו, ובחרו להישאר תושבי המושבה.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20
מצבה העגום של המושבה גרם, במהלך השנים, לנטישת של בני הדור הצעיר. בפועל, בראשית שנות השבעים של המאה ה-20, חיו במושבה כ-150 איש (אם כי על פי הנתונים הרשמיים היו רשומים כאזרחי המושבה מספר תושבים כפול מזה). התחושה בקרב הבנים והבנות הייתה כי "כפר תבור היא ישוב הולך ונעלם", כפי שהגדירה זאת אחת מבנות המקום בעבודה סמינריונית שהגישה במסגרת לימודיה האקדמיים בחוג לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בשנת 1970. בשנים 1967 עד 1971, כיהן כראש מועצת כפר תבור מרדכי סויסה, שדאג לחיבור חשמל לשכונה החדשה של העולים החדשים. כעשור לאחר חיבור המושבה למים, באמצע שנות השבעים, החלה בהדרגה חזרה של הבנים והבנות הצעירים למושבה. עם ראשית ההתעוררות הספונטנית של הזוגות הצעירים, חל מהפך גם בהנהגת המושבה. לראשות המועצה נבחר אחד מבני הדור הצעיר מיכה גולדמן.
על בסיס תוכניות פיתוח, שהחל לגבש קודמו בתפקיד מקס אופיר, החל גולדמן בפעולה נמרצת להשבחת התשתית הפיזית במושבה ולהגדלת האוכלוסייה, על ידי תכנון שכונות חדשות, בצמוד לגרעין הכפר שהתכנה מעכשיו "שכונת המייסדים". גולדמן רתם למפעל את מוסדות המדינה ובראשם את משרד השיכון, והסתייע רבות בבן הכפר שנעשה לאחד ממנהיגי המדינה, יגאל אלון. אוכלוסיית כפר תבור צמחה מאוד. בשלב הראשון, התשתית ב"שכונת העולים" הושוותה באיכותה לזו של שכונת המייסדים. בהתאם גם ניתן שם לשכונה: "שכונת הגפנים". בהדרגה, במהלך שלושים השנים הבאות, הוקמו במושבה מספר שכונות חדשות (חלקן הוקמו לאחר כהונתו): השקדים, הזיתים, הרימונים, התאנים, החרובים והשזיפים.
גולדמן וחבריו למועצה החליטו לעסוק גם בפיתוח הכלכלי של היישוב. הדבר נעשה בכמה דרכים במקביל: המועצה המקומית הקימה אזור תעשייה ועסקים מקומי, וחברה לרשויות המקומיות בסביבה לפיתוח אזור תעשייה אזורי משותף, "אלון תבור", השוכן בין כפר תבור לעפולה. מיכה גולדמן נענה ליוזמת משרד החינוך והקים בכפר בית ספר על-אזורי מחוזי לילדים מחוננים. מוסד חינוכי זה הוסיף יוקרה ציבורית למושבה והוסיף מקומות תעסוקה. המועצה המקומית עודדה גם יזמים פרטיים להקים ולפתח עסקים מסוגים שונים בכפר ובכללם מרכז מסחרי (עם סופרמרקט), סוכנות דואר וסניף של בנק הפועלים. בין השאר הושם דגש על עסקים בעלי אופי תיירותי ומשרדי שירות ותכנון עסקי שונים.
תשומת לב ניתנה גם לפיתוח התשתית הציבורית במושבה: הוקם מתנ"ס, על שמו של יגאל אלון, שכולל אולם כנסים ובית קולנוע, חדרי פעילות ועוד. הוקמו בריכת שחייה ציבורית, אולם ספורט גדול ותקני על שם השר אברהם עופר, מגרש כדורגל ולידו מגרשי טניס תקניים, בית נוער עבור תנועת "בני המושבים", ספרייה ציבורית, ובתים לקופת חולים כללית ולקופת חולים מאוחדת.
המועצה המקומית השקיעה רבות גם בפיתוח האסתטי של הכפר. ברבות השנים פיתוח הגינון והניקיון ברחובות הכפר פרסם מחדש את היישוב בכל רחבי הארץ. נוכח הפיתוח האינטנסיבי היישוב הפך בהדרגה לאבן שואבת לתושבים רבים אשר מצאו את פרנסתם בסביבה במגוון רב של מקצועות ועיסוקים. רובם המוחלט של הבוגרים בכפר תבור מוצאים את פרנסתם כשכירים או כבעלי מקצועות חופשיים. עם זאת, עדיין לא פסה החקלאות מן המושבה. חלק מבני משפחות המייסדים (בני הדור השלישי והרביעי) מוציאים עד היום את פרנסתם מן האדמה, אם כי הצלחתם בתחום זה תלויה יותר ויותר גם בהתפתחויות בשוק העולמי ולא רק בשוק המקומי.
עם מינויו של גולדמן כסגן שר בממשלת ישראל, בשנת 1992, הוא פרש מניהול המועצה ואת מקומו תפס יוסף דולה. קודם למינויו לראש המועצה, היה דולה חבר במועצת הכפר ומנהל סניף הצפון של חברת הבנייה "אשטרום". במהלך כהונתנו של דולה (1992 - 2018) גדלה אוכלוסיית המושבה מאלף תושבים למעל 4,000 איש באמצעות עשר תוכניות בנייה רחבות היקף, שקודמו ואושרו במוסדות התכנון, כדוגמת שכונת "כרמי בנימין", "שקמים", "ערמונים", "הזיתים מזרח" ושכונת "שזיפים דרום". גידול מסיבי זה הצריך בינוי רחב היקף של מבני ציבור, ביניהם בניית בית ספר יסודי חדש (שכן עד אז למדו ילדי המושבה בבית הספר החקלאי כדורי הסמוך), בניית 14 כיתות חדשות למעונות יום, גני טרום-חובה ובנוסף, בניית שורת מבני ציבור חדשים ושיפוץ והגדלת מבני הציבור הקיימים. גידול מסיבי זה נבע מהצורך לבצר את מעמד המושבה כישוב מרכזי בגליל, ולמנוע את החלטת הממשלה לאחד את כפר תבור, שהייתה עד אז מושבה קטנה, עם המועצה האזורית "הגליל התחתון". כפר תבור, שסבלה ממצוקה תקציבית גדולה הייתה חייבת לאזן את תקציבה ולגדול באופן מסיבי על מנת לאפשר התנהלות עצמאית. הדבר עלה יפה בתקופת כהונתו של דולה והאיחוד שכבר הוחלט עליו בוטל. במהלך תקופה זו שמרה המושבה על הפיתוח האסתטי של הכפר. מזה 16 שנה ברציפות זוכה המועצה בפרס משרד הפנים על ניהול תקין.
בשנת 2004, בוצע שחזור של מגדל המים ההיסטורי של המושבה. השחזור כלל גם את הכתובת שנרשמה על מגדל המים המקומי, לאחר העלייה לביריה, במרץ 1946, בתגובה לניסיונות הבריטים להוריד את ההתיישבות העברית בביריה. הכתובת קובעת, בעברית ובאנגלית: "ביריה שלנו" - "Birya Belongs to Us".
בעשור השני של המאה ה-21, עוברת המושבה תנופת פיתוח גדולה. במרכזה, נבנה מרכז מסחרי חדש בגודל של כ-8,000 מטר רבוע וכן קאנטרי קלאב לשירות תושבי המקום בשכונה החדשה "כרמי בנימין" הנבנית בצפון היישוב, שיפוץ בניין קופ"ח כללית, הקמת בניין מועצה חדש, הקמת ארבעה גני ילדים חדשים, הרחבת בית הספר היסודי ביישוב, הקמת מגרשי ספורט חדשים מקורים ומבני ציבור נוספים. על פי התוכניות המאושרות עתידה אוכלוסיית היישוב להגיע ללמעלה מ-6,000 נפש.
באחד באפריל 2016, נחנכה כיכר הברון בשכונת "כרמי בנימין" בשדרות רוטשילד, הרחוב המרכזי של השכונה, בכיכר נבנה מעמד יצוק בטון ועליו פסל בעיצוב וביצוע של הפסל אסף ליפשיץ, שמציין את ביקור הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד ורעייתו עדה, בשנת 1914, בכפר תבור. הפסל מעוצב מכרכרה הרתומה לשני סוסים, בה יושבים הברון ורעייתו.
באוקטובר 2018, נבחר עודד הלפרין לראש המועצה המקומית כפר תבור.
במושבה קיים אזור תעשייה מקומי, אשר בהדרגה הופך לאזור עסקים, מיון ואחסון וכן מרכז מסחרי ובו חנויות, מסעדות ובנק. כמו כן, פועל בשטח המושבה מרכז "יקב התבור" ובו יקב גדול עם מרכז מבקרים, מסעדה ו"מוזיאון המרציפן", המציג את תהליך יצירתו של המרציפן, מפרי עץ השקד עד המוצר המוגמר. סמוך לבניין המועצה ולספריית היישוב, שוכן בית הקפה "קפדרציה" מזה שש שנים.
מוזיאון המושבה כפר תבור, מוזיאון שני בשטח הכפר, מגולל את תולדות הקמתה והתפתחותה של המושבה.
חינוך
בשנים הראשונות לקיומו של הכפר, למדו ילדי המושבה בבית ספר יסודי, אשר פעל בבניין בו ממוקמת כיום הספרייה המקומית. עם הגידול במספר הילדים, נדרש להקים מבנה חדש לבית הספר. מבנה זה הוקם ב-1911 בחלקה הצפוני של המושבה (כיום משמש המבנה כ"בית המוזיקה"). חלק מהתלמידים, וביניהם יגאל אלון, המשיכו בלימודיהם העל-יסודיים באזור בבית הספר החקלאי כדורי. עם זאת, עברו רובם ללמוד במוסדות לימוד אחרים ברחבי הארץ.
בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-20, למדו תלמידי כפר תבור בבית ספר יסודי אזורי שהוקם לצדו של בית הספר העל-יסודי במתחם "כדורי". עם התחדשות פני הכפר, החל משנות השבעים, שונו פניה של מערכת החינוך במקום. בית הספר כדורי הפך לבית ספר על-יסודי שש-שנתי רב-נתיבי לכל ילדי האזור, ובכללם רובם של בני כפר תבור. בית הספר היסודי חזר לשכון בכפר תבור, במבנה חדש, לאחר שמספר התלמידים בכפר החל משנות התשעים של המאה ה-20 הגיע למספר המצדיק את הקמתו מחדש של בית הספר בכפר.
דת
במסגרת שירותי הדת, בכפר תבור קיימים ופועלים שני בתי כנסת: אחד, הוא בית הכנסת המרכזי והוותיק, בו מתפללים על פי נוסח עדות אשכנז ובבית הכנסת השני, הממוקם בקצה שכונת הגפנים, מתפללים על פי נוסח עדות ספרד.
בבית העלמין של המושבה ישנם קברים של אלמונים, מקרב תושבי מרכז הארץ, בעיקר בני יפו, פליטי גירוש תל אביב, אשר הוגלו על ידי הטורקים במהלך מלחמת העולם הראשונה, בד בבד עם נסיגתם צפונה מפני האנגלים הכובשים בהדרגה את הארץ.
פיטר האמיל
פיטר ג'וזף אנדרו האמיל (באנגלית: Peter Joseph Andrew Hammill; נולד ב-5 בנובמבר 1948 בלונדון) הוא מלחין ונגן בריטי. מאז אלבומו הראשון בשנת 1968, לא חדל האמיל מפעילות מוזיקלית, ושיתף פעולה עם נגנים נוספים כדוגמת רוברט פריפ, פיטר גבריאל ודייוויד קרוס. לעיתים הוצמד לו התואר "מוזיקאי של מוזיקאים", זאת עקב השפעותיו על יוצרים אחרים, כמו להקת מריליון, דייוויד בואי והסקס פיסטולז.
האמיל ולהקת ואן דר גראף
חלק ניכר מפעילותו של האמיל היה במסגרת להקת ואן דר גראף ג'נרייטור, לה היה מייסד, יוצר ומוביל. חברי הלהקה (כולל האמיל עצמו) הביאו עמם השפעות של ג'אז, ריתם אנד בלוז ומוזיקה קלאסית, אותן יצקו ליצירות רוק מתקדם. בהמשך דרכה, הלהקה התנערה מהתווית "רוק מתקדם" לטובת ארט-רוק שכן לטעמם של חברי הלהקה הרוק המתקדם קפא על שמריו והפך ליומרני ונפוח, בעוד שחברי הלהקה העדיפו להמשיך לבחון סגנונות חדשים מבלי להתאימם בכוח לתיוג קיים.
אנשי הלהקה טענו שההחלטה אם אלבום זה או אחר יצוין כיצירה של ואן דר גראף או של האמיל אישית נקבעה רק על פי השאלה "למי היה כסף באותו רגע לשלם עבור שעות אולפן", אך למרות טענה זו קיים הבדל סגנוני מובהק בין אלבומי הלהקה לבין אלבומי סולו של האמיל. באלבומי הלהקה התזמור בדרך כלל עשיר יותר ומורכב יותר, ואילו אלבומיו של האמיל נוטים להיות אישיים הרבה יותר.
מבין אלבומי הלהקה, אחד בלבד יצא ללא תרומה מהאמיל (The Long Hello). בכל השאר הוא היוצר העיקרי. מנגד, כמעט כל חברי הלהקה מופיעים באלבומי סולו של האמיל.
האמיל כזמר וכמשורר
האמיל מנצל מנעד רחב ביותר ויכולת שליטה מופלאה בקולו. יכולתו המרשימה לעבור משירה אופראית קלאסית לצווחות רוקיסטיות ונהמות פאנק היא מאפיין ייחודי של עבודותיו. היו שהשוו את זמרתו של האמיל לנגינתו של הנדריקס.
מאז תחילת שנות ה-80 הופיע זרם נוסף ביצירתו של האמיל - ביקורת אישיותית נוקבת על אישה או נשים מתעשיית הבידור, שזהותה אינה ידועה. לזרם זה שייכים שירים כגון Comfortable (1983), Tango for One (2000) ו-Naked to the flame (2006).
האמיל מתנגד למתן פרשנות מילולית ישירה לרוב יצירתו. "שירים הם עניין שיש בו מן המסתורין" הוא אומר, ומוסיף: "אין זה סביר שמישהו יקלוט את כל מגוון האלוזיות שאני מצייר (בשיר), וכך זה צריך להיות". עבור האמיל, שיר הוא יצירה מונוליתית, וכל ההפרדה בין התמליל לנגינה היא בהכרח כפויה ומלאכותית.
האמיל בהופעות
בשל היקף ומגוון יצירתו של האמיל לאורך השנים קשה מאוד לדעת מראש למה לצפות בהופעות שלו. הוא נמנע בעקביות מלערוך סבב הופעות בעקבות אלבומים. כך למשל בשתי הופעות עוקבות בישראל ביצע בראשונה בלדות עצובות כגון שיר על אישה מוכה - Like Veronica - ובלדה על זכר השואה - Primo on the parapet. בשנייה לעומת זאת (ייתכן שבעקבות הערה בראיון בגלי צה"ל) ביצע חומרים ישנים הרבה יותר מיצירתו בשנות ה-70. ככלל, הוא מכין לכל מסע הופעות מעין מאגר של עד 70 משיריו, וההחלטה אילו מהם יכללו בהופעה בפועל נשמרת לרגע האחרון.
לעיתים קרובות ביצועי ההופעה החיה שונים מאוד מביצועי האולפן. בפרט נוטה האמיל בהופעותיו לצליל מלודי פחות ומחוספס יותר.
אבקת אפייה
אבקת אפייה היא כימיקל יבש (או תערובת כימיקלים) בו נעשה שימוש באפייה.
המצאת אבקת האפייה
אבקת האפייה החלה להימכר כבר במחצית הראשונה של המאה ה-19, אך האבקה המודרנית שאנו מכירים כיום הומצאה על ידי מדענים בגרמניה בשנת 1898. אבקת האפייה היוותה פריצת דרך בתחום האפייה, ויש המחשיבים אותה כפריצת הדרך העיקרית באפייה המודרנית. קודם להופעתה יכלו טבחים להתפיח את הבצק רק באמצעות הקצפת ביצים נמרצת; מחמצת; או בעזרת שמרים.
כימיה
התערובת באבקה זו מכילה מלחים שבהתמוססותם במים מתנהגים כבסיסים וכחומצות. אחד המרכיבים הוא בדרך כלל סודה לשתייה שממנה מתקבל בסיס לאחר ההתמוססות במים. מקורה של החומצה במלח אחר שנמנה עם מרכיבי אבקת האפייה. בנוסף למלחים נמצא באבקת האפייה עמילן שתפקידו לספוג לחות ולשמור על המלחים יבשים. כאשר באה התערובת במגע עם מים, החומצה והבסיס מגיבים ויוצרים את גז הפחמן הדו-חמצני, אשר יוצר בועות בבצק ועוזר בהתפחתו.
רוב אבקות האפייה המודרניות מכילות שני מלחי חומצות, אחד שמגיב בטמפרטורת החדר, המתפיח את הבצק בזמן הכנתו, ושני המגיב בטמפרטורות גבוהות יותר וגורם להתפחה נוספת בזמן האפייה. מלחי החומצות הנפוצים המגיבים בטמפרטורת החדר כוללים קרם טרטר, סידן זרחתי וחומצה ציטרית.
פעולתה של אבקת האפייה מושפעת מתנאי הגובה במקום הבישול. ככל שלחץ האוויר נמוך, כך תגובת ההתפחה תגבר ועלולות להתקבל תוצאות בלתי רצויות, כגון צניחה מוחלטת של המאפה או בצק בעל מרכז רופף. כך, מתכון מסוים למאפה יכול להיאפות במידה נכונה בגובה פני הים, אך בגובה גבוה יותר, למשל בגובה של מעל ל-3,000 רגל, ייכשל, ובמקרה כזה ניתן להפחית את כמות האבקה, להשתמש בבצק רב יותר, או שניהם.
בריאות
חלק מאבקות האפייה בתעשייה מכילות כמויות גבוהות של נתרן, בעיקר במוצרי מאפה ללא גלוטן ולכן אינן טובות לסובלים מבעיות בריאות הקשורות בצריכה עקבית גבוהה של נתרן.
חלק מאבקות האפייה מכילות מלחי אלומיניום (כדוגמת קלציום אלומיניום פוספט). מלחי אלומיניום פועלים כחומצות המגיבות בטמפרטורות גבוהות.
מלחים אלו מצויים לא רק באבקות אפייה, אלא גם בתחליפי חלב לקפה. במלחי האלומיניום אין שום סיכון ידוע לבריאות האדם, או סיבה להניח כי ייתכן סיכון כזה. עם זאת, ישנם אנשים הרגישים לטעמם או המתנגדים להוספתם למוצרים שונים, ולכן כיום קיימות אבקות אפייה ללא מלחי אלומיניום.
יחסי הונדורס–מקסיקו
שתי המדינות חברות באיגוד המדינות הקריביות, קהילת מדינות אמריקה הלטינית והקריביים, ארגון מדינות אמריקה, ארגון המדינות האייברו-אמריקאיות והאו"ם.
היסטוריה
להונדורס ומקסיקו יש היסטוריה משותפת. שתי המדינות היו מושבות לאימפריה הספרדית. זמן קצר לאחר עצמאות האזור ב-1821, הונדורס השתייכה לאימפריה המקסיקנית הראשונה עד 1823, כאשר היא הצטרפה לפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה. ב-1838, הונדורס הפכה לאומה עצמאית.
הונדורס ומקסיקו כוננו יחסים דיפלומטים ב-1879. ב-1908, הקימו שתי המדינות נציגויות דיפלומטיות זו בזו. באותה השנה, נחתם הסכם "ידידות, מסחר וניווט" בין שני העמים. ב-1943, הועלו הנציגויות התושבות לדרגת שגרירות.
מקסיקו הייתה מעורבת באופן פעיל בהונדורס לאורך ההיסטוריה הסוערת של המדינה, אשר כללה הפיכה צבאית, שלטון צבאי, התערבות אמריקאית ומלחמות עם מדינות שכנו. בשנת 1969, הונדורס יצאה למלחמה עם שכנתה אל סלוודור, המכונה מלחמת הכדורגל אשר מקסיקו התערבה בה בצורה דיפלומטית וניסתה לפתור את הבעיות בין שתי המדינות. ביוני 2009, הודח נשיא הונדורס מנואל סלאיה בהפיכה. כמו כמה מדינות נוספות באמריקה הלטינית, מקסיקו ניתקה זמנית את היחסים הדיפלומטים עם הונדורס. ביולי 2010, חודשו היחסים הדיפלומטים בין הונדורס למקסיקו.
הגירה
במשך מספר עשורים, מקסיקו הייתה תחנת מעבר לאלפי מהגרים מהונדורס שעברו דרך מקסיקו בדרכם לארצות הברית. מהגרים רבים מהונדורס נמלטו לארצות הברית בשביל הזדמנות כלכלית טובה יותר, או כדי להימלט מפשע וכנופיות אלימות בארצם.בשנת 2014, מקסיקו גירשה 33,000 מהגרים מהונדורס חזרה לארצם.
הן ממשלות הונדורס והן ממשלות מקסיקו הגבירו את שיתוף הפעולה ההדדי כדי לספק סיוע משפטי והומניטרי למהגרים מהונדורס במקסיקו, ולהילחם בסחר בבני אדם ובאלימות נגד מהגרים במקסיקו. שתי המדינות הסכימו להילחם גם בנוכחות קרטלים מקסיקנים בהונדורס
ביקורים ממלכתיים
ביקורים נשיאותיים מהונדורס למקסיקו
יחסי מסחר
בשנת 2001, חתמו שתי המדינות יחד עם גואטמלה ואל סלוודור על הסכם סחר חופשי. בשנת 2013, הורחב הסכם הסחר החופשי גם עם המדינות קוסטה ריקה וניקרגואה. בשנת 2014, סך הסחר בין מקסיקו להונדורס הסתכם בכ-996 מיליון דולר.
יחסים דיפלומטים
הונדורס מחזיקה בשגרירות במקסיקו סיטי ו-7 קונסוליות נוספות ברחבי מקסיקו. מאידך, מקסיקו מחזיקה בשגרירות בטגוסיגלפה וקונסוליה בסן פדרו סולה.
מע'אר
מֻעָ'אר (בערבית: المغار - אַלְמֻעָ'אר, באלפבית פונטי בינלאומי:, בעברית נכתב לעיתים "מראר" או "מגאר") היא עיר דרוזית ברובה, במחוז הצפון בישראל. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1956, וכעיר בשנת 2021. שוכנת בגליל התחתון מזרחית לעיר כרמיאל, ליד הגבול בין הגליל התחתון לגליל העליון. במזרח העיר נמצאת שכונת מנסורה, שהייתה בעבר כפר נפרד. רוב אוכלוסיית מע'אר היא דרוזית (57.2%), לצדם של מיעוט ערבי מוסלמי (21.5%) וערבי-נוצרי (21.2%).
היסטוריה
בשנת 1956 הוכרזה מע'אר כמועצה מקומית וראשי המועצה המקומית בעיירה מאז ועד היום היו מבני העדה הדרוזית, עדת הרוב. בעת הקמת המועצה הועמד בראשה הדרוזי נימר עראיידה. בבחירות שהתקיימו לאחר מכן זכה עראיידה, והוא כיהן עד סוף 1965. הבחירות לראש המועצה המקומית מונעות בעיקר על פי השתייכות חמולתית. הפיצול בעיר בלט בבחירות בנובמבר 1965, התמודדו 19 רשימות ואף אחת מהן לא עברה את אחוז החסימה.
חיי היום־יום בין בני העדות השונות ביישוב מתנהלים לרוב על מי מנוחות, אך לפעמים ניצתות מריבות ומהומות בין בני הנוער על רקע עדתי. ברוב המקרים מתערבים המכובדים ביישוב למניעת מקרים אלה. במרץ 2005 התלקחו ביישוב מהומות קשות שבהן השחיתו צעירים דרוזים רכוש של נוצרים.
במלחמת לבנון השנייה ספג היישוב מספר פגיעות של רקטות חזבאללה. בהתקפות אלה נהרגו שתי נשים.
ב-26 באוקטובר 2021 הכריזה שרת הפנים איילת שקד כי בהתאם להמלצת הוועדה הגאוגרפית גליל מערבי, על שינוי מעמדה המוניציפלי של מע'אר לעיר. מאז, מע'אר היא העיר היחידה בישראל שבה רוב דרוזי; עם זאת, מע'אר איננה העיר הדרוזית הראשונה בארץ, שכן עיר הכרמל, עיר שהוכרזה ב-2003 ופוזרה ב-2008, קדמה לה.
אוכלוסייה
בשנת 1965 מנתה אוכלוסיית העיר כ-4,500 תושבים, שני שלישים דרוזים ושליש נוצרים ומוסלמים. אחוז הדרוזים בעיר לעומת הנוצרים והמוסלמים נמצא בירידה מתמדת. רבים מבני מע'אר הדרוזים משרתים בשירות חובה בצה"ל, ומתגוררים בה קצינים בכירים בצה"ל ובכוחות המשטרה בעבר ובהווה.
נכון ל-2016, במע'אר מתגוררות כיום שלוש קבוצות אתניות דוברות-ערבית: דרוזים (כמחצית מהאוכלוסייה), נוצרים (כרבע מהאוכלוסייה) ומוסלמים (כרבע מהאוכלוסייה).
מוסדות
יש במע'אר 6 בתי ספר יסודיים, שתי חטיבות ביניים ושני תיכונים. בבתי הספר לומדים יחד בני כל הדתות, בנים ובנות יחד, קיים מפתן אחד ובית ספר לחינוך מיוחד, מתנ"ס עם שלוחה בבית הספר היסודי א ובנוסף לאשכול פיס.
בשטח העיר מע'אר קיימים שני מגרשי כדורגל, אחד בשכונה הצפונית ואחד בשכונה המערבית, וכן אולם ספורט שנמצא בשכונת אלמנסורה.
יש כנסייה אחת לנוצרים, 3 מסגדים למוסלמים ו-2 בתי תפילה לדרוזים.
אקלים
מע'אר שוכן מגובה פני הים עד לגובה 400 מטר מעל פני הים. ממוצע הטמפרטורות בקיץ נע בין 33–35 בשעות היום 25–27 בשעות הלילה. ובחורף נע בין 16–19 בשעות היום 12–14 בשעות הלילה.
ארנסט פרדיננד זאורברוך
ארנסט פרדיננד זאורברוך (בגרמנית: Ernst Ferdinand Sauerbruch; 3 ביולי 1875 – 2 ביולי 1951) היה כירורג גרמני, פרופסור לכירורגיה במספר אוניברסיטאות באירופה, נחשב לאחד המנתחים החשובים והמשפיעים במאה ה-20.
לימודים, התמחות, פרופסורה
זאורברוך נולד ב-"Barmen" בגרמניה. אביו שנפטר בגיל צעיר עסק באריגי בד, זאורברוך גדל אצל סבו. זאורברוך החל ללמוד מדעי הטבע באוניברסיטת מרברוג ("University of Marburg" ) ובמקביל היה חבר באגודה הפרמצבטית והמדעית "Pharmacia". בהמשך עבר לפקולטה לרפואה באוניברסיטת גרייפסוואלד ("University of Greifswald" ), אוניברסיטת פרידריך שילר בינה וב-1902 סיים את לימודיו ב-אוניברסיטת לייפציג.
לאחר תקופה קצרה שעבד כרופא כפרי, זאורבוך התמחה בכירורגיה בבתי חולים בקאסל ובארפורט. בשנת 1902 נתמנה לעוזר ראשון.
ב-1908 מונה זאורברוך לפרופסור חבר באוניברסיטת מרברוג. בשנת 1910 מונה לפרופ' לכירורגיה באוניברסיטת ציריך.
עד שנת 1928 כיהן זאורברוך כפרופסור מן המנין באוניברסיטת מינכן.
מפיתוחיו
ב-1903 זאורברוך עבר לברסלאו שם פיתח חדר לחץ ("Sauerbruch chamber" ) לתפקוד בית החזה הפתוח. כשפרסם בשנת 1904 המצאה זו, הייתה זאת פריצת דרך ברפואת בית החזה שאיפשרה פעילות לב וריאה בסיכון מופחת.
כמנתח בשדה הקרב במהלך מלחמת העולם הראשונה בחיל הארמייה ה-15, זאורברוך פיתח כמה סוגים חדשים של תותבות, אשר לראשונה אפשר לבצע תנועות פשוטות עם השריר הנותר של המטופל. זאורברוך פיתח זרוע תותבת עליונה (זרוע זאורברוך), שבה הוצבה תעלה דרך שרירי הזרוע.
בין השנים 1918–1927 פיתח זאורברוך טכניקות כירורגיות דיאטות לטיפול בשחפת באוניברסיטת מינכן.
כדי לרפא את הריאות של חולי שחפת, זאוורבך שיתק את הסרעפת שלהם. אם הריאות היו מגודלות, זאורברוך הסיר חלקים של הצלעות לייצר חזה אוויר (pneumothorax) טיפולי.
זאורברוך עשה שיפורים משמעותיים בניתוחי לב, קיבה ווושט. בשנת 1934 ניהל את ניתוח מפרצת הלב הראשון.
זאורברוך היה אחד הרופאים הראשונים לתאר מתח חריף כגורם למחלת גרייבס, צורה אוטואימונית של בלוטת התריס. במהלך עבודתו כרופא צבאי במלחמת העולם הראשונה, זאורברוך הבחין בתופעה שכיחה במיוחד של מחלה זו בקרב חיילים לאחר לחץ נפשי קיצוני.
מנהל מחלקה כירורגית בבית החולים שאריטה
בין השנים 1928–1949 כיהן זאורברוך כראש המחלקה הכירורגית של בית החולים שאריטה בברלין, שזכה לתהילה בינלאומית על פעולותיו החדשניות.
במחלקתו של זאורברוך השתלמו כירורגים מכל רחבי אירופה.
רבים מתלמידיו של זאורברוך הגיעו לעמדות מפתח בתחום הכירורגיה, בגרמניה.
בשנת 1933 נבחר זאורבוך חבר האקדמיה לאופולדינה ("האקדמיה הגרמנית לחוקרי הטבע לאופולדינה"). בין השנים 1932–1950 נתמנה זאורברוך ליו"ר, חבר כבוד ונשיא כבוד של החברה הכירורגית בברלין. משנת 1935 עד 1936 הוא היה יו"ר אגודת נטורליסטים ורופאים גרמנים. בשנת 1937 זאורברוך היה חבר האקדמיה למדעים הפרוסיים.
בתקופה הנאצית
עמדתו של זאווארבך כלפי הממשלה הנאצית הייתה דו-משמעית. הוא תואר על ידי הביוגרף אודו בנצהפר כ"תומך בלב ולב במשטר" אך מעולם לא היה חבר המפלגה הנאצית. ב-1933 היה בין החותמים על הצהרת שבועת האמונים של הפרופסורים הגרמנים להיטלר. ב-1937 העניקה הממשלה הנאצית לזאורברוך את הפרס הלאומי הגרמני לאמנות ולמדע (Deutscher Nationalorden für Kunst und Wissenschaft).
בינואר 1937 הזהיר זאורברוך, כי אדולף היטלר, שאותו הכיר מאז 1920, ותיאר כמקרה גבול בין "גאוניות ושיגעון", עלול להפוך ל"פושע המטורף ביותר בעולם". ב -1937 זאורברוך היה חבר במשרד המחקר של הרייך, שתמך בפרויקטים מחקריים של האס אס, כולל ניסויים על אסירים במחנות הריכוז.
כראש האגף לרפואה כללית של משרד המחקר, אישר זאורברוך אישית את הכספים שמימנו את הניסויים של פושע המלחמה אוגוסט הירט בגז חרדל על אסירים במחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף בין השנים 1941–1945. מאידך גיסא, מחה זאורברוך על תוכנית רצח חולי הנפש והנכים הנאציונל-סוציאליסטית.
זאווארבך הציע זמנית חדר ל"מועדון יום רביעי" המשטרתי בביתו בואנזה ב-ברלין. מאחר שחלק מחברי "מועדון יום רביעי" היו בין הקושרים של קשר העשרים ביולי 1944, נחקר זאווארבך שוב ושוב אך לבסוף לא נעצר.
ב -1942 הפך זאורברוך למנתח בשירות הורמאכט. באמצע ספטמבר 1943, זאורברוך זכה בצלב המלחמה עם חרבות.
לאחר מלחמת העולם השנייה
חדר הניתוח של זאורברוך הוחרם על ידי הצבא האדום בשנת 1945.
ב-12 באוקטובר 1945 זאורברוך פוטר ממשרד מועצת העיר ברלין באשמת תרומה להגדלת יוקרתה של "הדיקטטורה הנציונל-סוציאליסטית".
ב-12 באוקטובר 1945 הואשם זאורברוך על ידי בעלות הברית על כך שתרם לדיקטטורה הנאצית, אך לא הורשע בהיעדר ראיות.
ב-יולי 1947 בתחילת הוועידה הראשונה של המנתחים בשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה טען זאורברוך:
בשנותיו האחרונות המשיך זאורברוך לעבוד כמנתח בשאריטה ובמרפאה פרטית בברלין-גרונוואלד. היכולות שלו פחתו בהדרגה, כתוצאה מדמנציה פרוגרסיבית שממנה סבל. בנוסף סבל מטרשת מוחית, וממחלת כלי דם קשה.
זאורברוך נפטר ב-3 ביולי 1951.
מתלמידיו היהודים: הפרופ' מכס מרכוס
בקליניקה האוניברסטאית שאריטה עבד מכס מרכוס בהנהלתו של פרופ' זאורברוך שהבטיח לו - בהיות מרכוס סטודנט מצטיין - משרת עוזר בתנאי שישתלם שנתיים בפתולוגיה וב-מחלות פנימיות. זאורברוך לא עמד בהבטחתו עקב האנטישמיות שהייתה נפוצה באוניברסיטת מינכן.
בשיחה עם פרופ' זאורברוך על רגל שטוחה, אמר האחרון שזו נפוצה בקרב כושים ויהודים. מרכוס הגיב: "לבני העם היהודי קיימות סגולות כה רבות שהם יכולים לסבול גם את הפגם הזה...".
משפחה והנצחה
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 התגרש מרעייתו הראשונה: אדלין, בתו של "Hugo Paul Friedrich Schulz" אם ארבעת ילדיו. בהמשך התחתן עם הרופאה מרגוט גרוסמן (1903–1995).
בית ספר תיכון ב-"Großröhrsdorf" ב-סקסוניה נושא את שמו.
בשנת 1954 יצא לאקרנים סרט ספור חייו: "Sauerbruch – Das war mein Leben"
בשנת 1975 הנפיק השרות הבולאי הגרמני בול לזכרו.
בשנת 2014 מינתה העיר הנובר מועצת מומחים מייעצת לבדיקת האם הייתה "השתתפות פעילה במשטר הנאצי או בפעולות אישיות חמורות נגד האנושות" בקרב אנשים ששמם נקרא על שם הרחובות.
מועצת המומחים הציעה לשנות את שמו של הרחוב על שמו של זאורברוך. על פי המצגת של הוועדה המייעצת הזו, זאורברוך קיבל ביודעין בדיקות רפואיות על בני אדם. המועצה המייעצת ציינה כי זאורברוך אכן הציג בפני שר המשפטים של הרייך תוכנית נגד המתת חסד. בקונגרסים לא מחה נגד ניסיונות שבוצעו על אסירי מחנות הריכוז.
מספריו ומחקריו
Sauerbruch, Ferdinand ; Ruge, Georg ; Felix, Walther ; Stadler, A.. - Berlin : Springer, 1916 Sauerbruch, Ferdinand. - Berlin : Springer, 1920 Sauerbruch, Ferdinand ; TenHorn, C.. - Berlin : Springer, 1923 Sauerbruch, Ferdinand. - Berlin : Springer, 1925
אוריאל צימר
אוריאל צימֶר (בכתיב יידי: צימער, כתב גם תחת שמות העט ש. אריאלי וא. גיטלין; כ' בכסלו ה'תרפ"א, 1 בדצמבר 1920 – ט' בכסלו ה'תשכ"ב, 17 בנובמבר 1961) היה הוגה דעות ועיתונאי חרדי, שעבד כמתרגם באו"ם ובחסידות חב"ד ונודע כמתנגד חריף לציונות. את דעותיו פרסם בחוברת "יהדות התורה והמדינה".
ביוגרפיה
צימר למד מזרחנות ב ובמקביל למד בעצמו שפות. הוא התגורר ליד שכונת מאה שערים, ובעקבות התעניינותו בחוגים החרדים הקנאים הפך לחרדי נלהב. בתחילה השתייך למפלגת אגודת ישראל, ולאחר מכן הפך למתנגד קיצוני לציונות ולמדינת ישראל.
בתש"ב נשא לאישה את רייזל למשפחת שישא, מילדי טהראן. לאחר חתונתם התגוררו בשכונת שערי חסד בירושלים.
בשנים 1948–1949 היה אחראי מערכת העיתון היומי "היומן" של אגודת ישראל הירושלמית, שעורכיו היו מזוהים עם פאג"י, ולאחר מכן ערך את ביטאון פאג"י "הקול". בתשי"ב נזקק לטיפול רפואי בארצות הברית ונסע לשם עם רעייתו. כשהגיע לניו יורק נכנס לרבי מנחם מנדל שניאורסון, האדמו"ר מחב"ד לפגישה ("יחידות") של ארבע שעות. האדמו"ר קרא לו לנצל את כישרונות הכתיבה שלו. צימר תרגם לשפות שונות את "המכתבים הכלליים" שכתב האדמו"ר לכלל היהודים בעולם לפני חגים.
בשנת ה'תשי"ט כתב, על פי הוראת האדמו"ר, תחת שם העט "א. גיטלין", את החוברת "יהדות התורה והמדינה", ובה עמדתו ביחס לציונות ולמדינה. צימר שימש כעורך הראשון של "דער איד", שבועון ביידיש שנקנה בהמשך בידי חסידות סאטמר.
בשנותיו האחרונות עבד צימר כמתרגם, הן עבור האו"ם והן עבור חב"ד. הוא שלט ב-17 שפות: עברית, ערבית, יידיש, אנגלית, צרפתית, גרמנית, איטלקית, ספרדית, הולנדית, פורטוגזית, רוסית, פולנית, צ'כית, רומנית, הונגרית, טורקית ופרסית. היה מיודד עם מזכ"לי האו"ם טריגווה לי ודאג המרשלד, שאמר לו כי הוא "או"ם שלם", בשל השפות הרבות שבהן שלט.
צימר התגורר בויליאמסבורג שבברוקלין, ניו יורק. הוא נפטר לאחרי מחלה ממושכת בט' בכסלו ה'תשכ"ב (1961 בלונדון ונקבר שם, לא הותיר אחריו צאצאים.
על מצבתו נכתב:
בשנת 1964 הוקם על שמו "שיכון אוריאל" ליד שכונת סנהדריה בירושלים וב-1973 נקרא על שמו רחוב בירושלים.
אחותו היא השחקנית רות פרחי.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
יואח בן אסף
יואח בן אסף היה מזכירו של המלך חזקיהו. המושג "מזכיר" בהקשר זה, פירושו המזכיר למלך איזה משפט צריך לידון עכשיו, או האחראי על ספר הזכרונות המלכותי.
השם יואח נפוץ בקרב שמות הלויים. השם יואח נזכר בתנ"ך גם בתפקיד שוער.
אזכורים בתנ"ך
יואח מופיע בספרים מלכים וישעיה, כאחד מבכירי ממלכת כחזקיהו. יחד איתו הגיעו גם אליקים בן חלקיהו אשר היה הממונה על בית המלך, ושבנא הסופר, אשר הגיעו להקשיב לדברי שליחו של סנחריב רבשקה, שהגיע לרפות את ידי העם ממלחמה בסנחריב, ולשכנע אותם להיכנע ללא קרב. יואח וחבריו שומעים את תחילת דברי רבשקה שנאמרו ביהודית (שפתם של תושבי ממלכת יהודה), ומבקשים ממנו לדבר אליהם בארמית, כדי שלא יבינו ויפחדו העם שבירושלים שהקשיבו לשיחה הקשה. רבשקה עונה להם בהתרסה כי דבריו כלל אינם מכוונים אליהם- שרי הממלכה, אלא אל העם הנמקים ברעב מבעד לחומת ירושלים, וממשיך לדבר ביהודית, מגביר את קולו ומסיים את נאומו. כשמסיים רבשקה את נאומו, שותקים יואח וחבריו על פי ציוויו של המלך חזקיהו, ובאים אל המלך בבגדים קרועים.
תפקידו
מזכיר הוא תוארו של אחד מהשרים בחצרות המלכים דוד, שלמה ומלכי יהודה. התואר מזכיר בא ברשימות השרים אצל דוד מיד לאחר שר הצבא ואילו בתקופת מלכות שלמה הוא מופיע רביעי. בתקופתם של דוד ושלמה שירת בתפקיד יהושפט בן אחילוד ובתקופת יאשיהו שירת בתפקיד זה יואח בן יואחז.
לדעת משה צבי סגל היה המזכיר ממונה על כתיבת הזכרונות את אירועי הממלכה. כך גם בתרגום יונתן:. אחרים סוברים כי תפקידו היה להזכיר למלך את סדר היום כדוגמת Magister memoriae ברומא העתיקה.
פיוטר השני, קיסר רוסיה
פיוטר השני, קיסר רוסיה (ברוסית: Пётр II, 23 באוקטובר 1715 -6 בינואר 1730), היה קיסר האימפריה הרוסית בשנים 1727-1730.
ראשית חייו
פיוטר אלכסייביץ' נולד ב-23 באוקטובר 1715 בסנקט פטרבורג, לאלכסיי פטרוביץ', הצארביץ' של רוסיה, בנו של הקיסר פיוטר הגדול מאשתו הראשונה יבדוקיה לופוחינה, ולשרלוטה כריסטינה, נסיכת בראונשווייג-לינבורג, בתם של לודוויג רודולף, דוכס בראונשווייג-לינבורג וכריסטינה לואיזה, נסיכת אטינגן-אטינגן, שנפטרה במהלך לידתו.
כשהיה פיוטר בן 3, אביו, הנסיך אלכסיי, הוצא להורג על ידי פיוטר הגדול באשמת בגידה. לאחר מכן הכריז פיוטר הגדול על בנו התינוק פיוטר (מאשתו השנייה יקטרינה) כיורש העצר. אך בן זה לא האריך ימים ומת כעבור שנה (ב-1719). מסיבות אלו נותר מעמדו של פיוטר אלכסייביץ' מעורפל - מצד אחד הוא היה הנצר הגברי היחידי של שושלת רומנוב, מצד שני הוא לא הוכרז רשמית כיורש העצר על ידי הקיסר השולט.
בשנת 1725 מת הקיסר פיוטר הגדול ואשתו יקטרינה עלתה לשלטון. כעבור שנתיים, בשנת 1727, נפטרה אף היא. בצוואתה ביקשה למנות את פיוטר אלכסייביץ' לקיסר.
בשליטה בפועל של מנשיקוב
בהתאם לצוואה של יקטרינה הראשונה עד שפיוטר יגיע לגיל 16 השלטון המעשי היה צריך להיות בידי המועצה הסודית העליונה. בשנים הראשונות של השלטון, השליטה המעשית במועצה הייתה בידי אלכסנדר מנשיקוב. הוא פעל נמרצות נגד כל מי שעלול היה לדעתו לסכן את מעמדו. בין השאר, בתו של פיוטר הגדול, אנה ובעלה נאלצו לעזוב בהוראתו את האימפריה הרוסית. על אנה, בתו של איוואן החמישי ואחייניתו של פיוטר הגדול נאסר להגיע מילגבה כדי לקחת חלק בחגיגות הכתרתו של פיוטר.
במטרה לחזק את השפעתו על הקיסר, ב-17 במאי 1725 מנשיקוב שיכן אותו בביתו ותוך מספר ימים נערך טקס אירוסין בין פיוטר בן ה-11 ובתו של מנשיקוב שהייתה בת 16.
אלכסנדר מנשיקוב פעל לפרסום מספר צווים חשובים בתחום הכלכלי וסידר מינוים למקורביו. בשנת 1727 הוא שינה את צורת השלטון באוקראינה וחידש את תפקיד ההטמאן. המטרה הייתה לחזק את הקשר עם אוקראינה לאור המלחמה הצפויה עם האימפריה העות'מאנית. בהתאם לצו שפורסם ב-22 ביולי 1727 היה צריך לבצע מינוי מחדש בכל דרגות השלטון המקומי באוקראינה, תוך בחירת האנשים המתאימים ותוך איסור למינוי יהודים. הוא הפקיד את גנריך אוסטרמן על חינוך הקיסר הצעיר. בהתאם לכללים, הקיסר היה צריך להופיע בישיבות המועצה הסודית העליונה פעמיים בשבוע. בפועל ידוע רק על הופעה בודדת שלו במועצה ביוני 1727.
עם הזמן כוחו של אלכסנדר מנשיקוב הלך ונחלש. לכך היו מספר סיבות - התנהגות של מנשיקוב עצמו והשפעת בתו של פיוטר הגדול יליזבטה ומשפחת דלוגורוי על הקיסר. ב-26 באוגוסט 1727 פיוטר עזב את ביתו של מנשיקוב ועבר להתגורר בארמון בפטרגוף. במהלך הקיץ חלה מנשיקוב, ומתנגדיו ניצלו את המצב ונתנו לפיוטר לקרוא את פרוטוקולי המשפט של אלכסיי רומנוב. לראשונה פיוטר נחשף לתפקידו המרכזי של מנשיקוב בגורלו הטראגי של אביו. ב-8 בספטמבר 1727, אלכסנדר מנשיקוב הואשם בבגידה וכל משפחתו כולל בתו, לה פיוטר היה מאורס, נשלחה לסיביר.
בשליטה בפועל של משפחת דולגורוקי
עוד בתחילת שלטונו של פיוטר, סבתו יבדוקיה לופוחינה (אשתו הראשונה של פיוטר הגדול) עברה למוסקבה. לאחר נפילת אלכסנדר מנשיקוב היא כתבה מספר מכתבים לנכדה וביקשה ממנו להצטרף אליה. בתחילת ינואר 1728 הקיסר והחצר החלו במעבר למוסקבה. הכניסה הרשמית והמרשימה התרחשה ב-4 בפברואר 1728. ב-8 במרץ 1728 בקתדרלת העלייה לשמים במוסקבה התקיים טקס רשמי של ההכתרה. ב-22 בנובמבר 1728 נפטרה אחותו נטליה. על-פי עדויות בני זמנו הם היו מקורבים מאוד והייתה לה השפעה טובה על הקיסר.
מיד לאחר מעבר החצר למוסקבה השתנה הרכב המועצה הסודית העליונה. השליטה במועצה הועברה למשפחת דולגורוי. בהיותו במוסקבה פיוטר הילד לא טיפל בענייני המדינה והשליטה המעשית הייתה בידי משפחת דולגורוקי ששלטה במועצה הסודית העליונה. חלק מחברי המועצה הסודית העליונה מחו על כך שהקיסר לא מופיע בישיבות ושני חברי המועצה - אלכסיי דולגורוקי וגנריך אוסטרמן מהווים מתווכים בין המועצה לבין הקיסר.
הצבא והצי לא קבלו תקציבים והתייחסות מתאימה. גם הפיכת מוסקבה לעיר הבירה הביאה לעצירת פיתוח של המבצרים בחוף של הים הבלטי. גנריך אוסטרמן אמנם ניסה להפנות תשומת לב של הקיסר לנושא, אך ללא הצלחה.
ב-19 בנובמבר 1729 הקיסר הודיע למועצה על רצונו להינשא לאחת מבנות משפחת דולגורוי, הנסיכה יקטרינה דולגורוי ואחותו של איוואן דולגורוקי, פוליטיקאי רב השפעה. ב-30 בנובמבר 1729 נערך טקס אירוסין והחתונה הייתה צפויה להתקיים בינואר 1730.
בתחילת ינואר 1730 נפגש הקיסר עם גנריך אוסטרמן ויליזבטה. בשיחה זו אוסטרמן התייחס למעשי שחיתות של משפחת דולגורוקי ויליזבטה דיברה על היחס המשפיל לו היא זוכה מנסיכי דולגורוי, אך הדבר לא הביא לביטול אירוסיו של הקיסר.
ב-6 בינואר 1730 הקיסר צפה במצעד צבאי. מזג האוויר הסוער הפיל למשכב את הקיסר, שחלה עוד לפני כן באבעבועות שחורות ותוך זמן קצר הוא מת בהיותו בן 14 בלבד.
הנסיך איוואן דולגורוקי ניסה לנצל את המצב ולהכתיר את אחותו שהייתה צפויה להתחתן עם פיוטר תוך מספר ימים, תוך זיוף הצוואה של הקיסר. הוא נעצר מיד ונשלח עם כל משפחתו לסיביר.
מדיניות חוץ
בתקופה שלטון פיוטר השני האימפריה הרוסית ניהלה מדיניות חוץ אקטיבית. מדיניות זו נוהלה על ידי גנריך אוסטרמן שהסתמך על ברית עם אוסטריה. מבחינת הקיסר תלות זו לא היוותה בעיה בהתחשב בקרבתו המשפחתית לקיסר האוסטרי. כמו כן, המדינות היו בעלות ברית טבעיות לאור התמודדות המשותפת כנגד האימפריה העות'מאנית. בהתאם למצב הפוליטי באותה תקופה, הברית עם אוסטריה גררה יחסים מתוחים עם צרפת ואנגליה.
היחסים עם האיחוד הפולני-ליטאי היו עכורים לאור המחלוקת בנושא קורלנד. הפולנים ראו בה חלק ממדינתם והדבר לא היה מקובל על הרוסים.
נמשכו בעיות בגבול עם סין. הסינים היו מעוניינים לספח את כל שטחי דרום סיביר, בה ישבה אוכלוסייה סינית בלתי מבוטלת.
מחוזות צרפת
מחוזות צרפת (בצרפתית: Départements, "דפרטמן") הם יחידות אדמיניסטרטיביות בצרפת ובחלק מהטריטוריות שלה מעבר לים. 96 מחוזות קיימים היום ב-22 חבלים בצרפת המטרופוליטנית (זו שעל אדמת אירופה או באיים הקרובים אליה) ועוד חמישה מחוזות בחמשת החבלים שמעבר לים. לכל המחוזות סטטוס משפטי זהה כחלקים אינטגרליים של צרפת. 101 המחוזות מחולקים ל-342 רבעים (Arrondissements).
מאפיינים כלליים
בצרפת המטרופוליטנית, השטח החציוני של מחוז הוא 5,965 קמ"ר. לפי מפקד שנערך בשנת 1999 האוכלוסייה המחוזית החציונית בצרפת הייתה 511,012 תושבים. עיר המחוז (עיר הבירה של המחוז) נמצאת בדרך כלל במרכז הגאוגרפי של המחוז. מרכז זה נקבע על ידי הזמן שלקח להגיע ברכיבה מהגבול החיצוני של המחוז. המטרה הייתה שניתן יהיה להגיע ברכיבה מהפריפריה לעיר המחוז בפחות מ-24 שעות.
המחוז הגדול ביותר בצרפת מבחינת שטח הוא ז'ירונד (10,000 קמ"ר) והקטן ביותר הוא פריז (105 קמ"ר ללא הפרוורים). המחוז המאוכלס ביותר הוא נור (2,550,000 תושבים) והמאוכלס פחות מכל הוא לוזר (74,000 תושבים).
המחוזות ממוספרים כולם עם שתי ספרות המשמשות במיקוד, במספרי זהות, בלוחיות רישוי של מכוניות ועוד. המחוזות שמעבר לים מקבלים שלוש ספרות.
תפקיד אדמיניסטרטיבי
כל מחוז מנוהל על ידי מועצה כללית הנבחרת לשש שנים. המוציא לפועל של המועצה הוא נשיאה. הממשלה הצרפתית מיוצגת במחוז על ידי מושל שממונה על ידי הנשיא או ראש הממשלה. המושל נעזר במספר תת-מושלים היושבים מחוץ לעיר הבירה של המחוז. המחוזות מחולקים לנפות, בין אחת לשבע בכל מחוז (תלוי בגודלו), וכל נפה מנוהלת על ידי תת-מושל. הנפות בתורן מחולקות לקומונות, המנוהלות על ידי מועצות מקומיות. בצרפת ישנן 36,700 קומונות.
היסטוריה
המספר ההתחלתי של המחוזות היה 83 אך הוא גדל ל-130 עד שנת 1810 בשל כיבושיו של נפוליאון. לאחר מפלתו ב-1815 ירד מספר המחוזות ל-86 שכן קונגרס וינה קבע כי צרפת תחזור לגודלה מלפני המלחמות (שלושת המחוזות הנוספים נוצרו מפיצול שלושה מחוזות מקוריים). ב-1860 סיפחה צרפת את אזור ניס ואת סבויה (שחולקה בעקבות הסיפוח לשני מחוזות) וכך נוספו שלושה מחוזות נוספים. ל-89 המחוזות ניתנו מספרים לפי סדר אלפביתי. שלושה מחוזות במזרח המדינה הועברו לפרוסיה ב-1871, לאחר תבוסתה של צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה. לאחר מלחמת העולם הראשונה קיבלה צרפת מחדש את מחוזותיה המזרחיים, וכך ב-1919 היו לה 90 מחוזות. ארגון מחדש של מחוז פריז ב-1968, חלוקת קורסיקה למחוזות ב-1975 והענקת סטטוס של מחוז לגוואדלופ, לגיאנה הצרפתית, למרטיניק ולראוניון השלימו את המספר למאה. הצטרפותה של מיוט כמחוז חמישי מעבר לים ב-2011 העלה את המספר ל-101.
גזלן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ארכיפלג
אַרְכִיפֶּלָג הוא קבוצת איים. ישנם ארכיפלגים באוקיינוסים, שם קבוצת איים קטנה מוקפת במאות ואלפי קילומטרים של מים, ואילו ארכיפלגים אחרים נמצאים בקרבת יבשות.
ארכיפלגים נוצרים בתהליכים שונים. ישנם ארכיפלגים שנוצרים מהתפרצות הרי געש לאורך קווי שבר בקרום כדור הארץ. ארכיפלגים אלו נפוצים ב"טבעת האש", קו השבר שמקיף את האוקיינוס השקט, ובהם איי הוואי ופולינזיה. לעומתם, ארכיפלגים אחרים הם ארכיפלגים של אטולים, שנוצרים מ"בנייה" איטית על ידי מיקרואורגניזמים.
מקור המילה באזור הים האגאי, שמכונה "ארכיפלגו" (Archipelago): ביוונית "ארכי" (ἄρχι) פירושה "מוביל", "ראשי", ו"פלאגוס" (πέλαγος) פירושה "ים".
M100
M100 (מ־Messier 100, נקראת גם NGC 4321) היא גלקסיה ספירלית הנמצאת במרחק של כ־56 מיליון שנות אור מכדור הארץ בקבוצת הכוכבים שערות ברניקי. גלקסיה זו היא אחת מהגלקסיות הבהירות ביותר שבצביר הבתולה ונמצאת בחלקו הצפוני, שגולש לתחומי הקבוצה השכנה – שערות ברניקי. זוהי אחת מהגלקסיות הרחוקות ביותר שבהן נמדדו בדייקנות משתנים קפאידיים, ועובדה זו הקנתה לה תפקיד חשוב ביצירת הפרדוקס־לכאורה, שלפיו ישנם כוכבים שגילם עולה על גיל היקום.
היסטוריה
M100 התגלתה ב־15 במרץ 1781 על ידי עוזרו של שארל מסיה, האסטרונום הצרפתי פייר מאשן, שבאותו לילה גילה גם את M98 ואת M99 הסמוכות. מאשן דיווח על תגליתו למסיה, שצפה בהן ב־13 באפריל וצירף אותן לקטלוג מסיה. M100 תוארה על ידיו כ"ערפילית ללא כוכבים עם בהירות דומה לשל M99 על האוזן של הבתולה. הוא ציין ששלוש הגלקסיות שגילה מאשן קשות לצפייה בשל עמימותן ושניתן לראותן רק כשמזג האוויר טוב וכשהן גבוהות בשמים. ויליאם הרשל תיאר אותה כערפילית גדולה שבמרכזה צביר כוכבים. ג'ון הרשל צפה בה בשנת 1826 ותיאר אותה כערפילית גדולה שבהירותה גדלה בפתאומיות במרכזה. בשנת 1832 הוא ציין שהיא בהירה למדי, עגולה אך אינה מרשימה במיוחד. בשנת 1850 פרסם ויליאם פרסונס רשימה של 14 ערפיליות בעלות צורה ספירלית וביניהן גם M100.
נכון לשנת 2009, נצפו ב־M100 חמש סופרנובות: SN 1901B, SN 1959E, ו־SN 2006X היו סופרנובות מסוג I, שהגיעו בשיאן לבהירות נראית מדרגות 15–17, SN 1914A שלא ידוע מאיזה סוג היא הגיעה לבהירות מדרגה 15 ו־SN 1979C הייתה סופרנובה מסוג II שבהירותה הגיעה בשיאה לדרגה 11.6.
תצפית
M100 נמצאת בחלקו הצפון־מערבי של צביר הבתולה והיא מהגלקסיות הבהירות שבו. עם דרגת בהירות נראית 9.3 היא ניתנת לצפייה באמצעות משקפת כשתנאי הצפייה טובים או באמצעות טלסקופ חובבים וקל לאתרה כ־1.9 מעלות קשת מצפון־מזרח לכוכב 6 בשערות ברניקי, שבהירותו הנראית היא מדרגה 5, וכ־8.25 מעלות ממזרח־צפון־מזרח לדנבולה. NGC 4350 נמצאת כ-0.9 מעלה מצפון-צפון-מזרח ל־M100, M99 נמצאת כ־1.7 מעלות מדרום־מערב לה, NGC 4450 נמצאת כ-1.8 מעלות מצפון-מזרח לה ו־M98 נמצאת כ־2.4 מעלות ממערב־דרום־מערב לה. כ־2.4 מעלות מצפון-צפון-מזרח ל־M100 נמצאות M85 ו-NGC 4394 הצמודה אליה, כ-2.6 מעלות מצפון לה נמצאת NGC 4293, M88 נמצאת כ־2.6 מעלות מדרום־מזרח לה ו־M91 נמצאת כ־3.3 מעלות ממזרח־דרום־מזרח לה, כולן גם כן גלקסיות השייכות לצביר הבתולה.
תכונות
המרחק אל M100 נמדד באמצעות זיהוי של 20 משתנים קפאידיים באמצעות טלסקופ החלל האבל. הבהירות המוחלטת שלהם חושבה ממחזורי ההשתנות של אורם ובאופן זה נקבע שהמרחק אל M100 הוא 56±6 מיליון שנות אור. מישור הדיסקה של M100 כמעט ניצב לקו הראייה אליה כך שהיא נראית כמעט מעגלית עם קוטר זוויתי של כ־7.4 דקות קשת, השקול לקוטר של כ־120,000 שנות אור. מסתה של M100 מוערכת בכ־ מסות שמש, כ־40% ממסת שביל החלב. לגלקסיה שתי זרועות עיקריות, הדוקות קרוב למרכז ונפתחות כאשר הן מתרחקות ממנו. בין הזרועות העיקריות יש מספר זרועות משנה קצרות. לזרועות צבע כחלחל המראה על נוכחות של כוכבים צעירים וחמים מאוד שנוצרו במאות מיליוני השנים האחרונות, בעיקר בחלקן הפנימי של הזרועות. ל־M100 יש שלוש גלקסיות לווייניות הנמצאות במרחק זוויתי של כ־10 דקות קשת ממנה: NGC 4328 ממזרח, NGC 4323 מצפון ו־NGC 4322 מצפון־מזרח. עם בהירות נראית סביב דרגה 14, נדרש טלסקופ מקצועי על מנת להבחין בשלושתן.
ציר סיבוב
ציר סיבוב הוא קו דמיוני שסביבו מתבצעת תנועה סיבובית, כלומר, זהו הקו של כל הנקודות שנשארות במקומן בזמן שגוף כלשהו מסתובב. הנקודות בהן יוצא ציר הסיבוב מן הגוף נקראות קטבים.
לצופה הנמצא על גוף מסתובב, יראו עצמים הנמצאים על ציר הסיבוב (מחוץ לגוף עצמו) כנמצאים במנוחה בעוד שכל עצם אחר יראה כמסתובב סביב הגוף. במקרה של כדור הארץ נקראות הנקודות על כיפת השמים שאליהן מצביע ציר הסיבוב הקטבים השמימיים.
במקרים רבים ציר הסיבוב אינו נמצא במנוחה ביחס לסביבה והוא עצמו מבצע תנועה סיבובית הנקראת נקיפה.
ירבעם בן נבט
יָרָבְעָם בֶּן נְבָט, דמות מקראית, איש שבט אפרים ומלכה הראשון של ממלכת ישראל לאחר פילוג ממלכת ישראל המאוחדת. שנות מלכותו על פי הכרונולוגיה המקראית היו בין השנים 928–907 לפנה"ס (כ-21 שנים). דמותו מתוארת בספר מלכים (א' יא-יב-יג-יד) ובספר דברי הימים (ב' יב-יג).
עוד בחיי המלך שלמה, בא הנביא אחיה השילוני לירבעם, קורע בגד ל-12 חלקים, נותן לירבעם עשרה מהם ואומר לו כי אומר כי הממלכה תתחלק והוא ימלוך על עשרה שבטים. לאחר נבואה זו ניסה שלמה להמית את ירבעם, אך זה מוצא מפלט במצרים. לאחר מות המלך שלמה, בנו רחבעם לא שמע לעצת הזקנים וסירב לבקשת העם להקל את עול המיסים. ובתגובה, החליטו השבטים הצפוניים להתפצל מממלכת יהודה שתחת שושלת בית דוד ,ולשים את ירבעם עליהם למלך הראשון של ממלכת ישראל. ירבעם ייסד את פולחן העגלים בבית אל ובדן, בשל רצונו ליצור אי תלות בין תושבי ממלכת ישראל לבין הפולחן בבית המקדש בירושלים שבשטח ממלכת יהודה. הוא גם שינה את לוח חגי השנה,הזיז את חג הסוכות מט"ו בתשרי לט"ו בחשוון, ומינה כוהנים שאינם מבני שבט לוי. בעיני חז"ל נחשב ירבעם למודל של מלך רשע מפני שחטא והחטיא את ישראל. במהלך מלכותו גם התקיימה מלחמה בין ממלכת ישראל לממלכת יהודה, ברשות המלך אביה שהסתיימה בתבוסת ישראל ונצחון יהודה.
בימי שלמה
הידיעות על מעשי ירבעם בחייו של שלמה, כפי שמתוארות בספר מלכים, מאופיינות בחוסר בהירות. הוא מתואר כבן לשבט אפרים (שבט שנחשב, ביחד עם שבט יהודה, לשבט מלוכה) שנולד לאם אלמנה בשם צרועה (ההנחה היא שמטרת הכתוב בציון עובדת היותו בן לאלמנה היא להראות שירבעם ידע סבל מה הוא). בהמשך הוא התמנה לפקיד על עבודתם של בית יוסף (אלה הם השבטים אפרים ומנשה הנמנים עם שם שני בניו, שנחשבו לשבטים גדולים וחשובים בממלכת ישראל). ככל הנראה, משמעות התפקיד היא פיקוח על המיסוי בכל נחלת בית יוסף והאחריות להעביר את המס הנדרש בכל חודש לקופת שלמה - תפקיד פקידותי בכיר. ככל הנראה בזמן שכיהן בתפקיד זה הוא היה מעורב בניסיון למרד. לאחר כישלון המרד הוא ברח למצרים. מרד זה מתואר בחוסר בהירות בפסוק:. המדרש רואה במרד זה כנובע ממניעים אידאולוגיים, ושם בפיו של ירבעם את הטענה לשלמה: "אביך פרץ פרצות בחומה ליכנס בו עולי רגלים ואתה גדרת אותה לעשות אנגריא לבת פרעה להושיב שם עבדיה ומשרתיה". לפני שהספיק להימלט פגש בו אחיה השילוני, הנביא שניבא לו שהממלכה עתידה להתפצל ושהוא עתיד למלוך על ממלכת ישראל.
בנבואת פיצול הממלכה יש חוסר בהירות הנוגע לשאלה - אילו מהשבטים יהיו תחת אחריות ממלכת ישראל ואילו יהיו תחת יהודה. מעיון בפסוקים נראה יש איזו חוסר עקביות אריתמטית, מצד אחד, שבטי ישראל הם שנים-עשר בכל מקום במקרא החל ובכל מקום בו יש נציגות שבטית מגיעים שנים-עשר נציגים "איש אחד לשבט". מצד שני, אחיה אומר לירבעם שיקבל עשרה שבטים ואילו שבט אחד יוותר בידי בנו של שלמה. יתר על כן, אחיה חוזר על כך פעמיים (במל"א י"א לא-לב וגם בלה-לו).
ישנם שלושה סוגי פתרונות אפשריים לבעיה זו – פתרונות נוסח, פתרונות שמטפלים ב"שבט האחד" ופתרונות שמטפלים ב-11/12 השבטים.
פתרון הנוסח, כפי שמוצע בתרגום השבעים משנה את המילה שבט אחד לשני שבטים בכל מקום בפרקנו וכך, בפועל, לא קיימת סתירה. "פתרונות השבט האחד", כפי שכינינו אותם, מנסים למצוא איזה שבט לצרף ליהודה כך ששניהם יחד יהיו השבט האחד אותו יקבל בנו של שלמה. ישנן שתי הצעות בולטות לשבטים כאלה.
ההצעה הראשונה היא לספח את שבט שמעון לשבט יהודה ולהתייחס אליהם כשבט אחד. השיקול המוביל לכך הוא שיקול גאוגרפי. נחלת שבט שמעון נמצאת דרומית לנחלת שבט יהודה ובמנותק משאר שבטי ממלכת ישראל ולכן אך הגיוני לתת לממלכת יהודה את שבט שמעון.
הצעה נוספת במסגרת סיפוח השבט ליהודה היא צירוף שבט בנימין דווקא. להצעה זו יש נימוק גאוגרפי וגאופוליטי שכן הם חולקים נחלה בירושלים וזאת גם בשל נחלתם המשותפת בירושלים וגם נימוק היסטורי שמבוסס על נכונותם להשתתף במלחמה יחד עם שבט יהודה כנגד שאר שבטי ישראל.
בווריאציה נוספת על ההצעה לאיחוד יהודה ובנימין, מציע ג'ון גריי שמכיוון שמדובר על טקסט שנכתב לאחר גלות אשור, בה נותרו חלק מאנשי בנימין עם יהודה בארץ ישראל, נעשה שכתוב היסטורי של הטקסט אשר מטרתו הייתה לייצר היסטוריה משותפת לצאצאי שבט יהודה ושבט בנימין. בדומה, ארנולד ארליך גורס שמדובר באיחוד של בנימין ויהודה אך הסיבה למנותם כ"שבט אחד" היה יצירת מצג מצמצם של ממלכת יהודה בעיני הקורא (על אף שזו מונה, למעשה, שני שבטים).
במסגרת סוג הפתרונות השלישי, ישנה הצעה שהשבט האחד אותו מקבל בנו של שלמה הוא שבט יהודה עצמו. כלומר, שבט יהודה יימצא בשליטת מלך מבית דוד, עשרת שבטי ישראל יימצאו בשליטת ירבעם ואילו שבט לוי אינו כפוף לממלכה.
בתרגום השבעים לפרק יב פסוק כד ישנה תוספת המציגה מסורת מיוחדת על תקופת גלותו של ירבעם במצרים, המקבילה לסיפור הדד האדומי ב. על פי מסורת זו, נשא ירבעם אשה מבית פרעה: "ושישק נתן לירבעם את אנו אחות תחפניס הגבירה", שילדה לו את אביה בנו, בזמן ששהה במצרים.
המלכת ירבעם
לאחר מות שלמה התכנסו כל שבטי ישראל לשכם כדי להמליך את בנו של שלמה, רחבעם. ירבעם, ששמע על מות שלמה, חזר מגלותו במצרים. רחבעם לא שמע לעצת הזקנים וסירב לבקשת העם להקל את עול המיסים. בתגובה, השיבו השבטים הצפוניים, כי "מַה-לָּנוּ חֵלֶק בְּדָוִד וְלֹא-נַחֲלָה בְּבֶן-יִשַׁי, לְאֹהָלֶיךָ יִשְׂרָאֵל". בשמעם שירבעם שב מגלותו, מינו שבטים אלו אותו למלך עליהם.
פולחן העגלים
ירבעם ייסד את פולחן העגלים בבית אל ובדן. המקרא מתאר את מניעיו של ירבעם למעשי הפולחן, בשל רצונו ליצור אי תלות בין תושבי ממלכת ישראל לבין הפולחן בבית המקדש בירושלים שהייתה בתחום ממלכת יהודה. זאת כדי לבצר ולחזק את שלטונו בממלכת ישראל. עם זאת, המקרא מרבה לבקר את פולחן העגלים שייסד ירבעם: