cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יואל מנוביץ'
ביוגרפיה
בשנותיו בישיבת מרכז הרב היה שותף בארגון אל עמי בראשותו של הרב יהושע צוקרמן, וערך סמנריונים וימי לימוד בתורת הרב קוק יחד עם הרב אלישע וישליצקי.
בשנת ה'תשנ"ח החל לשמש כר"מ בישיבת הגולן בחספין בראשות הרב אמנון שוגרמן, שם לימד את בני שיעור ד' גמרא וכתבי הראי"ה קוק. עם פרישתו של הרב שוגרמן בשנת ה'תשע"ב מראשות הישיבה, התמנה הרב מנוביץ' לשמש כראש הישיבה.
הרב מנוביץ' היה ממובילי הקמת תלמוד תורה "גולני" ביישוב, הנחשב כשלוחה של ישיבת הגולן. בשנת ה'תשע"ו פתח מסלול לשילוב בחורי ישיבה ביחידת 8200 בחיל המודיעין. משמש כנשיאה של הישיבה במבוא דותן, אשר מהווה שלוחה של ישיבת הגולן, ונועדה לחזק את ההתיישבות היהודית בצפון השומרון. לפני כחמש שנים נבחר הרב מנוביץ' לשמש כחבר הנהלת איגוד ישיבות ההסדר. בנוסף לתפקידו כראש ישיבה, מעביר הרב מנוביץ' שיעורים בכל רחבי הארץ בנושאים שונים ובכללם בכנסי ימי עיון לתנ"ך. וכן מפרסם מאמרים בתלמוד באסיף "קול ברמה", ביטאון מבית ישיבת הגולן.
חיים אישיים
הרב מנוביץ' נשוי לאורלי, בתו של הרב פרופסור כרמי הורוביץ, ולהם שבעה ילדים.
מחיר האמת (סרט, 2019)
מחיר האמת (באוקראינית: Ціна правди; ידוע גם בשם מר ג'ונס, באנגלית: Mr. Jones) הוא סרט דרמה משנת 2019 בבימויה של אגנישקה הולנד. הסרט נבחר להתמודד על פרס דוב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-69 בברלין.
הסרט מגולל באופן רופף את סיפורו של עיתונאי מוויילס בשם גארת' ג'ונס, שבשנת 1933 נוסע לברית המועצות ומגלה אמיתות לא נעימות.
עלילה
בשנת 1933, גארת' ג'ונס הוא עיתונאי צעיר ושאפתן שזכה לתהילה מסוימת בזכות הראיון שלו עם אדולף היטלר. בזכות קשריו לממשלת לויד ג'ורג' הוא מקבל אישור רשמי מבריטניה לנסוע לברית המועצות.
ג'ונס מנסה לראיין את סטלין ולברר פרטים נוספים על התרחבותה הכלכלית של ברית המועצות ותוכנית החומש המצליחה שלו. ג'ונס מוגבל לביקור במוסקבה, אך נוסע באופן לא רשמי לאוקראינה הסובייטית כדי לגלות את הרעב ההמוני באוקראינה.
ביקורת
באתר Metacritic הסרט קיבל ציון של 63% על סמך ביקורות של 6 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות חיוביות בדרך כלל". פיטר ברדשאו מ"הגרדיאן" העניק לסרט 4 מתוך 5 כוכבים וכינה אותו "סרט נועז ולבבי עם השפעות רבות מדייוויד לין". טים רובי מהטלגרף העניק 3 מתוך 5 כוכבים. הוא שיבח את סארסגארד, על הופעתו והעלאת הפוטנציאל "עצוב הלא מנוצל" של הסרט. רובי היה ביקורתי כלפי התסריט והסיק ש"יש מספיק בסרט כדי לגרום לך לרצות עסקה טובה יותר". דייוויד ארליך מאתר אינדיווייר העניק לסרט ציון C.
סוסנובי בור
העיר נחשבת לאחת מ-33 ערים סגורות ברוסיה, שבאופן רשמי סגורות לביקור אזרחים זרים ללא אישור מיוחד, זאת מאחר שהעיר מאכלסת את מכון המחקר המדעי הטכנולוגי על שם אלכסנדרוב וצמידות העיר לתחנת הכוח הגרעינית לנינגרד. החל מה-1 בינואר 2013 אין צורך באישור מיוחד לביקור בעיר עבור אזרחי רוסיה.
היסטוריה
העיר סוסנובי בור הוקמה ב-10 בדצמבר 1958 על פי החלטת ועדת ההוצאה לפועל של מחוז לנינגרד (לימים ממשלת מחוז לנינגרד) שהחליטה על הקמת יישוב פועלים. בשנת 1961 מתחיל לפעול מפעל "ראדון" לסילוק פסולת גרעינית והפך לאתר הגדול מסוגו בעולם. שנה לאחר מכן מוקם המכון למחקר מדעי טכנולוגי על שם אלכסנדרוב.
בשנת 1966 החלה בניית תחנת הכוח הגרעינית לנינגרד, כשהיישוב משמש ברובו את עובדי תחנת הכוח הגרעינית. ב-19 באפריל 1973 נשיאות הסובייט העליון מעניקה לסוסנובי בור מעמד של עיר בעלת חשיבות מחוזית. ב-23 בדצמבר 1973 בתחנת הכוח הגרעינית מתחיל לפעול הכור הראשון מתוך ארבעה.
ב-12 בנובמבר 1974 ועדת ההוצאה לפועל במחוז לנינגרד מחליטה על איחוד חבלים עירוניים שונים בשטחים הסובבים את העיר. ב-1981 מתחיל לפעול הכור הרביעי של תחנת הכוח הגרעינית ועוצמת תחנת הכוח מגיע להספק של 4 מיליארד קווט"ש והייתה לאחת מתחנות הכוח האטומיות הגדולות בעולם.
בשנת 1996 נערכות לראשונה הבחירות הישירות לראשות העיר.
בשנת 2002 תחנת הכוח הגרעינית מגיעה להספק של 600 מיליארד קווט"ש, מה שהפך אותה לאחת מתחנות הכוח הגרעיניות הגדולות באירופה.
ב-1 בינואר 2006, ממשלת מחוז לנינגרד מחליטה על הקמת המחוז המוניציפלי של סוסנובי בור (Сосновоборский городской округ) כשהעיר מהווה למרכז האדמיניסטרטיבי שלו.
ב-30 באוגוסט 2007 הונחה אבן פינה לתחנת הכוח הגרעינית החדשה תחנת הכוח הגרעינית לנינגרד 2.
גאוגרפיה
העיר סוסנובי בור שוכנת ממערב לעיר סנקט פטרבורג, בשפך קופור הנשפך למפרץ הפיני, על כביש 41А-007.
אוכלוסייה
על פי נתוני מפקד האוכלוסין משנת 2010:
כלכלה ותחבורה
רוב כלכלת העיר נשענת על פיתוחה של תחנת הכוח הגרעינית לנינגרד שבתחומי העיר ומופעלת על ידי חברת רוסאנרגואטום, חברת בת של תאגיד רוסאטום. בעיר פועל גם מכון המחקר המדעי הטכנולוגי על שם אנטולי אלכסנדרוב המהווה למכון מחקר בתחום האנרגיה הגרעינית. בעיר פועלים מספר מפעלים חקלאיים ותעשייתיים ומכון מחקר מדעי לרכיבים אופטיים ואלקטרוניים (НИИ ОЭП). בנוסף פועלים בעיר סניפים של כל הבנקים הגדולים ברוסיה כדוגמת סברבנק, VTB, גזפרום בנק, אלפא-בנק ואחרים.
בתחומי העיר פועלת תחנת הרכבת "קאלישצ'ה" (Калище) ממנה יוצאות רכבות אל העיר סנקט פטרבורג, עד 2009 שירתה גם יעדים ביערות טייגה. סמוך לתחנת הרכבת ישנו גם מסוף אוטובוסים. נוסף לתחנה זו פועלת גם תחנה נוספת המכונה תחנת הקילומטר השמונים המשרתת קו רכבות בודד מהעיר סוסנובי בור אל סנקט פטרבורג.
ספורט
מועדון הספורט הגדול ביותר בעיר הוא קבוצת הכדורעף דינמו מחוז לנינגרד, שהוקמה בשנת 2004 ומתמודדת בליגת העל הרוסית בכדורעף.
פאראנאק מרגוליס
פאראנאק מרגוליס (Faranak Margolese; נולדה ב-1972) היא סופרת אמריקאית-ישראלית, מחברת הספר Off The Derech, ובתרגום עברי בשם "היוצאים", העוסק בתופעת עזיבת צעירים את העולם היהודי האורתודוקסי בימינו.
ביוגרפיה
מרגוליס נולדה במנצ'סטר, אנגליה, ב-1972. היא נינתו של הרב הראשי לשעבר של טהראן. היא גדלה בלוס אנג'לס להורים שהיגרו מאיראן, בבית ספרדי מסורתי. למדה בבית הספר התיכון של "ישיבה יוניברסיטי" בלוס אנג'לס. היא בעלת תואר BA בפילוסופיה מ-Stern College ותואר שני בכתיבה עיונית מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בין 1995 ל-1997 שימשה כמרצה שלא מן המניין בישיבה יוניברסיטי ובקווינס קולג', שם לימדה כתיבה עיונית.
שימשה כעורכת מהדורת 1999 של Freedom in the World, הדוח השנתי שמפרסם Freedom House. כמו כן שימשה כעורכת ב-Los Angeles Jewish Times.
Off the Derech
מרגוליס קיבלה את הרעיון לכתיבת Off the Derech: Why Observant Jews Stop Practicing Judaism, How to Respond to the Challenge כאשר התגוררה בניו יורק, ושמה לב שרבים מבין חבריה שגדלו בבתים אורתודוקסיים הפסיקו לקיים מצוות. במשך חמש שנים היא חקרה את הנושא, קיימה ראיונות עם אנשים שהפסיקו לקיים אורח חיים אורתודוקסי, וערכה סקר מקוון בו נטלו חלק רבים נוספים. היא אף ראיינה רבנים, מחנכים, פסיכולוגים וראשי ארגונים קהילתיים.
הספר דן בסיבות שהביאו אותם לכך, ומציע צעדי מנע שבהם יכולה לנקוט הקהילה היהודית. מרגוליס כותבת כי "זהו האתגר הגדול ביותר העומד כיום בפני העולם היהודי."
מבקרים שיבחו את מרגוליס על שכתבה את "הספר החשוב הראשון הבוחן את תופעת ההתבוללות בימינו מנקודת מבטם של היוצאים בשאלה". הרב אברהם טברסקי אמר כי מדובר ב"ספר חובה לכל רב, מורה והורה". בכתב העת Publisher's Weekly נכתב כי "מסקנתה של מרגוליס ("איננו יכולים לצמצם את גדולתו של אלוהים למידותיו של הנתיב בו אנו פוסעים") תעורר הד חיובי בליבם של קוראים מכל הדתות."
היוצאים
בשנת 2017, לאחר הוצאת המהדורה האנגלית, יצא ספרה של מרגוליס "היוצאים", בהוצאת סלע מאיר. זהו תרגום של הספר Off the Derech, Israel edition. בדומה לספרה הקודם אשר יצא ב-2005, גם כאן מרגוליס ניסתה לברר מהן הסיבות ליציאה בשאלה. אך בניגוד לספרה "off the derech", בספר זה בחרה להתמקד בתושבי מדינת ישראל ולרכז את הממצאים ואת ההבדלים השונים בספר נפרד. הספר מבוסס על מחקר שערכה מרגוליס, שבמסגרתו ראיינה מאות יוצאים בשאלה, רבנים, פסיכולוגיים, אנשי חינוך וראשי תוכניות.
בית הקברות היהודי בקיוסטנדיל
בית הקברות היהודי בקיוסטנדיל (בבולגרית: Еврейскo гробища на Кюстендил) הוא בית קברות יהודי, השוכן בעיר קיוסטנדיל במערב בולגריה. בית העלמין הוקם ב-1900 ופעל עד 1951.
רקע היסטורי ותיאור האתר
קהילה יהודית התקיימה בקיוסטנדיל מהמאה ה-16 ועד אמצע המאה ה-20. בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 הגיעה הקהילה לשיא גודלה ומנתה כ-2,700 נפשות. בראשית העשור השלישי של המאה ה-21 התגוררו בעיר כמה עשרות יהודים, אך לא הייתה קהילה מאורגנת.
בית הקברות היהודי הישן שהוקם במאה ה-16, פעל עד 1894 ונהרס לטובת פיתוח עירוני והקמת שכונות מגורים. מבית עלמין זה לא נותר שריד. בית הקברות "החדש" הוקם ב-1900 ושוכן קילומטר וחצי ממרכז העיר. שטחו 1.9 הקטר ופזורות בו כ-600 מצבות. בית העלמין לא מגודר, הוא חולל מספר רב של פעמים ומצבות נבזזו ממנו לשימוש משני.
יחסי יפן–פיג'י
יחסי יפן–פיג'י הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין הרפובליקה של פיג'י. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים באוקטובר 1970.
היסטוריה
בשנת 2019, יפן תרמה לפיג'י 2.3 מיליון דולר כדי לחזק את התשתית הפיג'יאנית נגד אסוני טבע. יפן אפשרה לצבא הפיג'יאני לעבור סדרת אימונים צבאיים ביפן. בנוסף, כוחות ההגנה של יפן הוטסו לפיג'י כדי לסייע להם לאחר אוסונות טבע אשר פקדו את האיים.
סחר
בשנת 2018, שוויו של הייצוא היפני לפיג'י עמד על 10,600 מיליון ין. באותה השנה, שוויו של הייבוא היפני מפיג'י עמד על 4,500 מיליון ין.
תיירות
בשנת 2018 מספר התיירים היפניים אשר נפשו בפיג'י עמד על 6,247 יפנים. באותה השנה, מספר התיירים הפיג'יאנים ליפן עמד על 727 בלבד.
יפנים בפיג'י
על פי הלשכה היפנית המרכזית לסטטיסטיקה, באוקטובר 2017 התגוררו בפיג'י 492 אזרחים יפניים.
ארמון מפרה
ארמון מפרה (בפורטוגזית: Palácio de Mafra), הידוע גם בתור "הארמון-מנזר של מפרה" ו"הבניין המלכותי של מפרה" (Real Edifício de Mafra), הוא מנזר-ארמון בארוקי ונאו-קלאסי מונומנטלי השוכן במפרה, פורטוגל, כ-30 קילומטרים צפונית לליסבון. הבנייה החלה בשנת 1717 תחת ז'ואאו החמישי, מלך פורטוגל והושלמה לחלוטין בשנת 1755.
הארמון סווג כמונומנט לאומי בשנת 1910 והיה גם מועמד לגמר ב. ב-7 ביולי 2019, נוסף הארמון והגנים הצמודים אליו לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בשם "המבנה המלכותי של מפרה - ארמון, בזיליקה, מנזר, גן סרקו ופארק ציד (טפדה)".
היסטוריה
הארמון, ששימש גם כמנזר פרנציסקני, נבנה בתקופת שלטונו של המלך ז'ואאו החמישי (1707–1750), כתוצאה מנדר שהמלך נדר ב-1711, לבנות מנזר אם אשתו, המלכה מריה אנה, תלד לו צאצאים. לידת בתו הראשונה, ברברה מפורטוגל, גרמה לתחילת בניית הארמון. הארמון היה ממוקם בצורה נוחה ליד שמורות ציד מלכותיות, ובדרך כלל היה מקום מגורים משני למשפחת המלוכה.
אבן בהן
אֶבֶן בֹּהַן בֶּן-רְאוּבֵן הוא מקום הנזכר פעמיים בספר יהושע בתור חלק מנחלת שבט יהודה.
הפעם הראשונה היא בפרק ט"ו, פסוק ו': "וְעָלָה הַגְּבוּל בֵּית חָגְלָה וְעָבַר מִצְּפוֹן לְבֵית הָעֲרָבָה וְעָלָה הַגְּבוּל אֶבֶן בֹּהַן בֶּן-רְאוּבֵן".
ארמון מפרה
היסטוריה
המתחם העצום הזה, שנבנה ברובו מאבן ליוש, הוא בין מבני הבארוק המפוארים ביותר בפורטוגל ובשטח של 40,000 מטרים רבועים, אחד מהארמונות המלכותיים הגדולים ביותר. הארמון תוכנן על ידי האדריכל הגרמני, ונבנה באופן סימטרי מציר מרכזי, שבו שכנה הבזיליקה, וממשיך לאורכו דרך החזית הראשית עד שני מגדלים מרכזיים. מבני המנזר ממוקמים מאחורי החזית הראשית. הבניין כולל גם ספרייה מרכזית, עם כ-30,000 ספרים נדירים. הבזיליקה מעוטרת במספר פסלים איטלקיים וכוללת שישה עוגבים היסטוריים ושני קריונים, המורכבים מ-98 פעמונים.
אבן בהן
הפעם השנייה היא בפרק י"ח, פסוק י"ז: "וְתָאַר מִצָּפוֹן וְיָצָא עֵין שֶׁמֶשׁ וְיָצָא אֶל-גְּלִילוֹת אֲשֶׁר-נֹכַח מַעֲלֵה אֲדֻמִּים וְיָרַד אֶבֶן בֹּהַן בֶּן-רְאוּבֵן".
משמעות השם
נראה שאדון או בעל המקום נקרא בוהן בן ראובן, ויכול שבמקום נמצאה אבן גדולה ששימשה לסימון גבול המקום, ושעל שמה נקרא המקום אבן בוהן.
ארמון מפרה
הבנייה
בתחילה היה זה פרויקט קטן יחסית ונועד למנזר של 13 נזירים קפוצ'ינים, שהיו אמורים להקפיד על עוני מוחלט. עם זאת, כאשר החלו להגיע לליסבון שפע משלוחי זהב ויהלומים מהמושבה הפורטוגלית של ברזיל שינה המלך את תוכניותיו והכריז על בניית ארמון מפואר יחד עם מנזר גדול בהרבה. העושר העצום הזה אפשר למלך להיות פטרון נדיב של האומנויות. הוא מינה את האדריכל הגרמני למנהל העבודות המלכותיות במפרה. לודוביס למד אדריכלות ברומא והכיר אמנות איטלקית מאותה תקופה. מידת אחריותו של לודוביס אינה ברורה, שכן כמה אדריכלים אחרים היו מעורבים בפרויקט זה: הבנאי ממילאנו קרלוס בפטיסטה גרבו, קוסטודיו ויירה, מנואל דה מאיה ואפילו בנו שלו אנטוניו. אולם היישום של אותו סגנון אדריכלי על הבניין כולו מעיד על עבודתו של לודוביס כאדריכל הראשי האחראי על משרד העבודות המלכותי (Real Obra).
אבן בהן
זיהוי המקום כיום
כיום מזוהה המקום בקרבת מרכז העיר יריחו.
ארמון מפרה
הבנייה
הבנייה נמשכה 13 שנים וגייסה צבא עצום של פועלים מכל הארץ (ממוצע יומי של 15,000 עובדים, אך בסופו של דבר טיפס ל-30,000 ולמקסימום 45,000), בפיקודו של אנטוניו לודוביס, בנו של האדריכל. בנוסף הוקצו 7,000 חיילים לשמור על הסדר באתר הבנייה. הם השתמשו ב-400 קילוגרם של אבק שריפה כדי לפוצץ את הסלע לצורך הנחת יסודות. היה אפילו בית חולים לעובדים החולים או הפצועים. סך של 1,383 פועלים מתו במהלך הבנייה.
אורך החזית הוא 220 מטר. המתחם כולו משתרע על פני 37,790 מטרים רבועים עם כ-1,200 חדרים, יותר מ-4,700 דלתות וחלונות ו-156 גרמי מדרגות.
כאשר הושלם הבניין הוא כלל מנזר המסוגל לשכן 330 נזירים, יחד עם ארמון מלכותי וספרייה ענקית של 30,000 ספרים, מעוטרים בשיש, עץ אקזוטי ואינספור יצירות אמנות שנלקחו מצרפת, פלנדריה ואיטליה, שכללו שישה עוגבים מונומנטליים ושני קריונים.
הבזיליקה והמנזר נחנכו ביום הולדתו ה-41 של המלך ב-22 באוקטובר 1730. החגיגות נמשכו 8 ימים והיו בקנה מידה שלא נראה כמותו בפורטוגל. הבזיליקה הוקדשה לגברתנו ולאנטוניוס הקדוש.
אולם הבניין לא הושלם. הפנס שעל הכיפה הושלם בשנת 1735. העבודה נמשכה עד 1755, אז היה צורך בכוח העבודה בליסבון בגלל הרס שגרמה רעידת האדמה בליסבון.
היסטוריה מהמאה ה-19 ואילך
בני המשפחה המלכותית לא התגוררו בארמון באופן קבוע משום שהחדרים היו מבחינתם קודרים מדי. אף על פי כן, זה היה יעד פופולרי עבור בני משפחת המלוכה שנהנו לצוד בשמורת הציד הסמוכה, ה-Tapada Nacional de Mafra. בתקופת שלטונו של המלך ז'ואאו השישי התגוררה המשפחה בארמון במשך שנה שלמה בשנת 1807. המלך היה אחראי על שיפוץ חלקי של המבנה על ידי כמה אמנים ידועים. עם זאת, בשנת 1808 ברחה משפחת המלוכה לברזיל בשל הפלישה הצרפתית לפורטוגל ולקחה עמה כמה מפריטי האמנות והריהוט הטובים ביותר בבניין. המפקד הצרפתי התגורר בארמון, עד שגורש משם על ידי המצביא הבריטי הדוכס מוולינגטון.
ב-1834, לאחר, הורתה מריה השנייה, מלכת פורטוגל על פירוק המסדרים הדתיים והמנזר ננטש על ידי הפרנציסקנים. בתקופת ימיו האחרונים של שימש הארמון בעיקר כבסיס לציד. בשנת 1849 הוקצה חלק המנזר של המבנה לצבא, שעדיין משתמש בו היום.
ב-5 באוקטובר 1910, בעקבות הכרזת הרפובליקה בפורטוגל, יצא המלך האחרון של פורטוגל, מנואל השני, מהארמון אל כפר החוף הסמוך אריסיירה בדרכו לגלות. הארמון הוכרז כמונומנט לאומי בשנת 1907. הבניין מתוחזק על ידי המכון הפורטוגזי למורשת אדריכלית, שביצע מספר שיפוצים, כולל שימור החזית הראשית. שחזור גדול של העוגבים ההיסטוריים החל ב-1998 בשיתוף מומחים זרים והסתיים ב-2010. השחזור זכה בתואר אירופה נוסטרה 2012.
החזית
החזית המרשימה, הבנויה מאבן גיר מקומית, אורכה 220 מטר ופונה אל העיירה מפרה. בכל קצה של החזית ניצב מגדל מרובע עם כיפה בולבוסית. הכנסייה, הבנויה משיש לבן, ממוקמת במרכז החזית הראשית, כשבאגפיה, מחולק בצורה סימטרית, ארמון המלוכה. המלך, שביקש להתחרות בפאר רומא, ביקש עצות אדריכליות מהשגריר שלו בוותיקן, ששלח לו דגמים בקנה מידה קטן של מבני דת רומיים חשובים. המרפסת הבנדיקטית במרכזה משתקפת בבירור את מרפסת בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא. אבל מרפסת זו נועדה דווקא למלך, כסמל לכוחו, מאשר לברכה של כוהני דת חשובים.
שני מגדלי הכנסייה (בגובה 68 מטרים) נוצרו בהשראת המגדלים של סַנְט'אַנְיֶיזֶה אִין אָגוֹנֶה (Sant'Agnese in Agone) שבפיאצה נאבונה (מאת אדריכל הבארוק הרומי פרנצ'סקו בורומיני). שני הקריונים שלהם מכילים בסך הכל 92 פעמוני כנסיות, שנוצקו באנטוורפן. הסיפור מספר שיוצקי הפעמונים הפלמים נדהמו כל כך מגודל העמלה שלהם, עד שביקשו לקבל תשלום מראש. המלך השיב על ידי הכפלת הסכום המוצע. קריונים אלו מהווים את האוסף ההיסטורי הגדול בעולם.
שני המגדלים מחוברים בשתי שורות של עמודים קורינתיים. השורה העליונה מכילה את הפסלים של דומיניקוס הקדוש ופרנציסקוס הקדוש, מפוסלים משיש קרארה, הניצבים בגומחה בכל צד של המרפסת. השורה התחתונה מכילה את הפסלים של קלרה הקדושה ואליזבת הקדושה מהונגריה.
הארמון המלכותי
הדירות המלכותיות המרווחות ממוקמות בקומה השנייה. הדירות של המלך ממוקמות בקצה אחד של הארמון ואילו דירת המלכה נמצאת במרחק של 200 מטרים בקצה השני. כה גדול היה המרחק הזה, שכאשר יצא המלך מדירתו לכיוון דירת המלכה, הוכרז הדבר למלכה בקול חצוצרה.
מכיוון שהמלך ז'ואאו השישי לקח עמו כמה מפריטי האמנות והרהיטים הטובים ביותר בבניין כאשר משפחת המלוכה ברחה לברזיל בשנת 1808 בשל פלישת הכוחות הצרפתיים, היה צריך לעצב את רוב החדרים מחדש בסגנון המקורי. חדר גביעי הציד (Sala dos Troféus) מעוטר במספר רב של גולגולות של איילים, הרהיטים בנויים מקרניים ומכוסים בעור צבי ואפילו הפמוטים עשויים מקרני צבאים.
גלריית הברכה (Sala da Benção) גובלת במפלס העליון של הבזיליקה. משפחת המלוכה יכלה כאן להשתתף במיסה, כשהיא יושבת ליד חלון הנפתח אל הבזיליקה. פרוטומה של ז'ואאו החמישי באולם זה הוא יצירה של אלסנדרו ג'וסטי (Alessandro Giusti) האיטלקי. חדר הכס, חדר המשמר והחדר של האלה דיאנה מעוטרים בציורי קיר של אמן כמו, ברנרדו אולביירה גואיש (Bernardo Oliveira Góis) ו.
הבזיליקה
הכנסייה בנויה בצורת צלב לטיני באורך של 63 מטרים. היא צרה למדי (16.5 מטרים), רושם המודגש באמצעות גובה הספינה שלה (21.5 מטרים). הפרוזדור (מרפסת הגליל) מכיל קבוצה של פסלים גדולים משיש קרארה, המייצגים את הקדושים הפטרונים של מספר מסדרים נזיריים.
בפנים הכנסייה נעשה שימוש רב בשיש מקומי בצבע ורדרד, המעורב בשיש לבן בתבניות שונות. העיצובים מרובי הצבעים של הרצפה חוזרים על התקרה. קמרון החבית נשען על עמודים קורינתיים מחורצים הניצבים בין הקפלות הצדדיות. הקפלות בטרנספט מכילות קישוטי מזבח מישפה שנעשו על ידי פסלים מבית הספר לפיסול של מפרה. במעברים הצדדיים מוצגים 58 פסלי שיש שהוזמנו ממיטב הפסלים הרומים בזמנם. קפלת כל הקדושים בטרנספט מופרדת ממקום המצלב על ידי מעקות ברזל עם עיטורי ברונזה, שחושלו באנטוורפן.
בבית המקהלה יש פמוט ענק מפואר ובו שבע מנורות הצומחות מלועם של שבעה נחשים מפותלים. מעל המזבח הראשי, יש צלב ישפה ענק באורך 4.2 מטרים המשובץ בתקרה, ולצידו שני מלאכים כורעים, מבית הספר לפיסול של מפרה. גם הכיפה מעל מקום המצלב נוצרה בהשראת הכיפה של סַנְט'אַנְיֶיזֶה אִין אָגוֹנֶה ברומא (מאת אדריכל הבארוק הרומי פרנצ'סקו בורומיני). כיפה זו בגובה 70 מטרים המעוטרת פנס קטן בראש, נישאת על ארבע קשתות מפוסלות דק בשיש ורוד ולבן.
ישנם שישה עוגבים, ארבעה מהם ממוקמים בטרנספט, המהווים אנסמבל די נדיר. הם נבנו על ידי ז'ואקים פרש פונטנש (Joaquim Peres Fontanes) ואנטוניו שאווייר משאדו סרביירה (António Xavier Machado Cerveira) בין השנים 1792 ו-1807 (כאשר הכוחות הצרפתיים כבשו את מפרה). הם היו עשויים מעץ ברזילאי מוזהב חלקית. הצינור הגדול ביותר בגובה 6 מטרים וקוטר 0.28 מטר. המלך ז'ואאו החמישי הזמין בגדי כמרים מאומנים של רקמה מג'נובה וממילאנו, כמו ג'וליאנו סאטורני (Giuliano Saturni) ובנדטו סלנדרי (Benedetto Salandri), ומצרפת. הם מעידים על איכות וביצוע מעולים ברקמה בטכניקת זהב ובשימוש בחוטי משי באותו צבע.
הציורים הדתיים בבזיליקה ובמנזר מהווים את אחד האוספים המשמעותיים מהמאה ה-18 בפורטוגל. הם כוללים יצירות של האיטלקים, , , וכמה סטודנטים פורטוגזיים ברומא כמו ויירה לוזיטאנו ואינאסיו דה אוליביירה ברנרדס. אוסף הפסלים מכיל יצירות של כמעט כל פסל רומי גדול מהמחצית הראשונה של המאה ה-18. באותה תקופה, הוא ייצג את ההזמנה הגדולה ביותר שנעשתה על ידי מעצמה זרה ברומא והוא עדיין הוא אחד האוספים הגדולים ביותר הקיימים.
קהילת מפרה (סנטו אנדרה דה מפרה) ו (בפורטוגזית: Real e Venerável Irmandade do Santíssimo Sacramento de Mafra) ממוקמים בבזיליקה.
פליקס וידוולד
פליקס וידוולד (בגרמנית: Felix Wiedwald, נולד ב-15 במרץ 1990 בתדינגהאוזן שבגרמניה המערבית) הוא עבר כדורגלן גרמני ששיחק באיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה בעמדת השוער.
ארמון מפרה
הבזיליקה
ב-10 בנובמבר 2020, העניק האפיפיור פרנציסקוס לדמותה של גבירתנו של הבדידות (Nossa Senhora da Soledade) של הבזיליקה, הנשמרת על ידי אחוות הסקרמנט המבורך.
הספרייה
הספרייה בסגנון הרוקוקו, הממוקמת בחלק האחורי של הקומה השנייה, היא באמת גולת הכותרת של ארמון זה, ומתחרה בפאר של הספרייה של מנזר מלק באוסטריה. ספרייה זו נבנתה על ידי, ואורכה 88 מטרים, רוחבה 9.5 מטרים וגובהה 13 ממטרים. הרצפה המפוארת מחופה אריחים משיש ורוד, אפור ולבן. מדפי הספרים מעץ בסגנון רוקוקו ממוקמים על הקירות הצדדיים בשתי שורות, מופרדות על ידי מרפסת עם מעקה עץ. הם מכילים למעלה מ-36,000 כרכים כרוכים בעור, המעידים על היקף הידע המערבי מהמאה ה-14 עד המאה ה-19. ביניהם, שכיות חמדה ביבליוגרפיות יקרות ערך רבות, כגון אינקונבולות. כרכים מוגמרים יפהפיים אלה נכרכו בבית המלאכה המקומי (Livraria) בסגנון (גם הוא בתכנון מנואל קאטאנו דה סוזה).
פליקס וידוולד
קריירת מועדונים
וידוולד שיחק החל מגיל תשע בורדר ברמן, ובשנת 2009 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון. בעונת 2009/10 החל לשמש שוער מחליף בקבוצה הבכירה של ורדר ברמן לעת מצוא, אך המשיך לשחק רק בקבוצת המילואים. בקיץ 2011 חתם וידוולד בדיסבורג ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה. הופעת הבכורה שלו בדיסבורג הייתה בניצחון 3-0 על איינטרכט בראונשווייג בנובמבר 2011. וידוולד החל מאז להיות השוער הראשון של הקבוצה, ושיחק בה שתי עונות, בשתיהן דיסבורג סיימה במרכז הטבלה של הבונדסליגה השנייה. בקיץ 2013 עזב וידוולד את דיסבורג וחתם באיינטרכט פרנקפורט, כשוער המשנה לקווין טראפ. את הופעתו היחידה בבונדסליגה בעונת 2013/14 ערך וידוואלד בפברואר 2014 בתבוסה 5-0 לבאיירן מינכן. בעונת 2014/15 וידוולד ערך 11 הופעות רצופות החל מהמחזור החמישי עד לפגרת החורף של אותה עונה, שזו תקופה בה טראפ היה פצוע.
בקיץ 2015, על אף שטראפ עזב את איינטרכט פרנקפורט לטובת פריז סן-ז'רמן, וידוולד לא נשאר לתפוס את מקומו בקבוצה, וחתם על פי העדפתו במועדון נעוריו ורדר ברמן, שסבל ממחסור בשוערים בגין פציעת השוער הראשי רפאל וולף. וידוולד תפס עד מהרה את עמדת השוער הראשון בקבוצה. בעונת 2015/16 וידוולד התמודד יחד עם ורדר ברמן במאבקי התחתית, אך הקבוצה ניצלה ממבחני הישרדות במחזור האחרון של העונה. את עונת 2016/17 פתחו וידוולד וברמן בצורה רעה, ודורגו במקום האחרון במשך תקופה ארוכה, אך התאוששו והשיגו רצף ניצחונות ארוך במהלך הסיבוב השני של העונה.
ארמון מפרה
הספרייה
הספרייה ידועה בשימוש בעטלפים מבויתים המגנים על הספרים מפני נזקי חרקים.
פליקס וידוולד
קריירת מועדונים
בקיץ 2017 חתם וידוולד בלידס יונייטד מהצ'מפיונשיפ, בשורותיה ערך 28 הופעות ליגה.
ארמון מפרה
הספרייה
הספרייה שימשה בסדרת הטלוויזיה מ-1996 כחדר המלחמה הגדול של קיסר ליליפוט.
פליקס וידוולד
קריירת מועדונים
בקיץ 2018, לאחר עונה אחת בלידס, חתם וידוולד באיינטרכט פרנקפורט. וידוולד הפך לשוער השלישי בהיררכיה עם חתימתם בקבוצה של השוערים קווין טראפ ופרדריק רונו, ולא ערך אפילו הופעה אחת במחצית הראשונה של עונת 2018/19. כתוצאה מכך, חתם בינואר 2019 עד סוף העונה בדיסבורג מהבונדסליגה השנייה, בה שיחק בעבר, כמושאל מאיינטרכט פרנקפורט. וידוולד ערך 15 הופעות עד לתום העונה, ולא הצליח למנוע את נשירתה של דיסבורג אל הליגה הגרמנית השלישית. בתום ההשאלה, חזר וידוולד לפרנקפורט.
ארמון מפרה
המנזר
במלבן שמאחורי הכנסייה והארמון שוכן המנזר של הנזירים הפרנציסקנים ממסדר אראבידה (Ordem de São Francisco da Província da Arrábida) עם תאים לכ-300 נזירים במסדרונות ארוכים בכמה קומות. בין 1771 ל-1791 התגוררו במנזר זה נזירים אוגוסטינים.
פליקס וידוולד
קריירה בינלאומית
לוידוולד הופעה אחת במדי נבחרת גרמניה עד גיל 20, שנערכה בשנת 2009.
ארמון מפרה
בית הספר לפיסול של מפרה
בית הספר לפיסול של מפרה נוסד בתקופת שלטונו של ז'וזה הראשון, מלך פורטוגל, יורשו של המלך ז'ואאו החמישי. מכיוון שלארמון הלאומי של מפרה היה צורך גדול בפסלים, מקומיים וזרים, הוא הפך למקום של אקדמיית פיסול בראשות האיטלקי אלסנדרו ג'וסטי (Alessandro Giusti; 1715–1799).
האקדמיה קיבלה הזמנות רבות מהאוגוסטינים מהמנזר, וכתוצאה מכך פסלי השיש הרבים וקישוטי המזבח בשיש וישפה בבזיליקה. מאקדמיה זו יצאו כמה דורות של פסלים פורטוגזים, כמו (1731–1822).
השפעות תרבותיות
התייחסות מרכזית לבניית הארמון מופיעה ברומן "דברי ימי מנזר" של חתן פרס נובל הפורטוגלי, ז'וזה סאראמאגו. הדמות הראשית, בלטזר, יליד מפרה, עובד על בניית הארמון. סאראמאגו מציג תיאור מפורט של תהליך הבנייה, כולל הובלת אבן ענקית מהמחצבה לאתר הבנייה (שבלטזר מסייע בו), ומתאר אותה כעינוי למי שסייע בבניית הארמון.
קרל פרידריך לסינג
קרל פרידריך לסינג (בגרמנית: Carl Friedrich Lessing; 15 בפברואר 1808 – 5 ביוני 1880) היה צייר רומנטי של המאה ה-19. הוא אחד מציירי ההיסטוריה והנוף החשובים ביותר של בית הספר דיסלדורף.
ילדות
אביו קרל פרידריך לסינג הזקן (1778–1848) היה קצין שיפוט בברסלאו, משנת 1809 נשיא בית הדין של מדינת פולין וארטנברג ואחיינו של הסופר גוטהולד לסינג. אמו קלמנטין, שוורץ (1783–1821), הייתה בתו של קנצלרית הממשלה של הנסיך הצפלדט בטרכנברג. אחיו כריסטיאן פרידריך (1809–1862) הפך לרופא ובוטנאי. אחותו פרנצסקה מריה (1818–1901), הייתה נשואה לצייר אמיל אברס.
קרל פרידריך בילה את ילדותו בעיר וארטנברג (משנת 1888 גרוס-וארטנברג) וגילה כאן את אהבתו לטבע תוך שהוא משוטט באזור היפה על היערות הענקיים.
לימודים
לאחר שלמד במשך שנתיים בבית הספר הקתולי בברסלאו, שם התגלה כישרונו לציור על ידי יוהאן היינריך כריסטוף קניג, נסע ליסינג לברלין בגיל 14 ולמד בנייה אצל של קארל פרידריך שינקל. בשנת 1823 החליט להיות צייר ללא הסכמת אביו.
הוא למד במשך שלוש שנים באקדמיה לאמנות בברלין, שם הודרך על ידי ציירי הנוף סמואל רוזל והיינריך דאהלינג, ובשנת 1826 נסע לאקדמיה לאמנות בדיסלדורף עם חברו וילהלם פרידריך שדו. שם הפך למייסד משותף של בית הספר לציור בדיסלדורף.
הצלחתו הראשונה הושגה בשנת 1825 עם ציור של חצר כנסייה עם הריסות בשלג, שהוצג בתערוכת האמנות בברלין באותה שנה. הציור עורר עניין והשיג מחיר גבוה. ההצלחה, הביאה להשלמה של האב עם קריירת הציור של הבן. משנת 1827 הוא התחיל לימודי נוף משותפים עם צייר הנוף יוהאן וילהלם שירמר. שניהם ייסדו "איגוד ציירי הנוף" בדיסלדורף.
שנים של הצלחה
בתקופה הראשונה של פעילותו, צייר לסינג נופים נוגים ופנטסטיים. המוטיבים היו טירות מתפוררות, כנסיות נשכחות, אזורים סלעיים משוננים, אותם אכלסו דמויות של נזירים, אבירים, שודדים, צוענים וכו'. עבודה מרכזית משלב יצירתי זה היא ציור הנוף "דאס פלסנשלוס", שהושלם בשנת 1828. מוטיבים אחרים הגיעו משירה או מעולם האגדות.
סגנון זה מצא חקיינים רבים וכמעט הפך פופולרי אצלם. בערך באותה תקופה וילהלם שדו הציג בפניו את ציור ההיסטוריה והשיג עבורו הזמנה לציורי קיר מהרוזן פון ספי, שרצה לקשט את אולם הגן של ארמונו ליד דיסלדורף במעגל ציורי קיר על חייו של פרידריך ברברוסה. לסינג יצר כאן את קרב איקוניום, אך עד מהרה גילה שציור הקיר לא מושך אותו והשאיר את שאר העבודות לידי הרמן פלודמן, אמן נוסף מבית הספר בדיסלדורף.
בקיץ 1858 מונה לסינג כמנהל הגלריה לאמנות בקרלסרוהה. שם החל לצייר נופים שוב, אך גם המשיך בסדרת הציורים ההיסטוריים הגדולים שלו, שאותם סיים לבסוף בשנת 1867 עם הציור "המחלוקת של לותר עם אק" בלייפציג.
שנים אחרונות
בשנת 1867 הוצע ללסינג לנהל את האקדמיה בדיסלדורף, אך הוא סירב ונשאר בקרלסרוהה עד סוף ימיו. במהלך השנים הוא זכה בהצטיינות רבה: האקדמיה בברלין הפכה אותו לחבר כבר בשנת 1832, בשנתו הארבעים הוא קיבל את התואר פרופסור מהמלך פרידריך וילהלם הרביעי, וכאחד מהאמנים הראשונים קיבל מאוחר יותר את פרס השלום של פור לה מריט. הוא גם קיבל מדליות גרמניות וזרות נוספות והיה חבר כבוד באקדמיות גרמניות וזרות רבות באגודות אמנים.
קרל פרידריך לסינג היה נשוי לאידה הייזר (1817–1880), בתו של הסוחר הפרוטסטנטי היינריך דניאל תאודור הייזר (1767–1848) מגומרסבאך ליד קלן, שמתה מספר חודשים לפניו. לאידה הייזר היו לפחות חמישה אחים, כולל הציירים אדלין יגר ואלווין שרודטר. לבני הזוג נולדו מספר ילדים, ביניהם הפסל אוטו לסינג ( 1846–1912), הציירים היינריך לסינג (1856–1930) וקונרד לסינג (1852–1916).
בתם ברטה לסינג (1844–1914) התחתנה עם השחקן הסקסוני המלכותי קרל קוברשטיין - הוריו של הצייר הנס קובנרשטיין (נפטר בשנת 1945 בברלין).
בשנותיו האחרונות לסינג כבר לא יכול היה לעבוד לאחר שבץ מוחי.
אתר הקבר בבית העלמין המרכזי של קרלסרוהה, מעוטר באנדרטת קבר המבוססת על עיצובו של אוטו לסינג.
יצירה
יצירתו של לסינג מתחלקת לשתי קבוצות ציורים: ציור היסטורי, המכונה בזלזול על ידי מבקרים מסוימים כציור מגמתי, וציורי נוף. הציורים ההיסטוריים הענקיים אולי אינם מראים שום פאר, כמו אצל ז'אק-לואי דויד, אך מאופיינים בגישה אמנותית טובה, בהתאמה אישית של הדמויות המוצגות ובנאמנות היסטורית. הוא עבד כל העת לשיפור הסגנון והשאיר מספר רב של תיקי עבודות עם מחקרים ורישומים היסטוריים בהם.
בציור הרומנטי המאוחר, הוא נתן את הטון בין בני דורו והשפיע השפעה רחבה מאוד על התפתחותו של בית הספר לציור בדיסלדורף. הוא נמצא על הסף שבין אידיאליזם לריאליזם: תפיסתו הרומנטית והפיוטית שולבה בחקר יסודי של הטבע.
אף אחד מבני דורו לא הציג את היער הגרמני ואת האזורים הסלעיים הפראיים של הרץ ואייפל בצורה כה פואטית ובו זמנית נאמנה לטבע.
לסינג היה מפורסם ואהוב גם על הציבור הרחב בזכות רפרודוקציות רבות במגזינים מתקופתו.
סימאון הראשון, קיסר בולגריה
הצאר סִימָּאוֹן הָרִאשׁוֹן "הגדול" (בסלאבית כנסייתית עתיקה: цѣсар҄ь Сѷмеѡ́нъ А҃ Вели́къ, בבולגרית: цар Симеон I Велики, ביוונית ביזנטית: Συμεών Αʹ ὁ Μέγας; 864 – 27 במאי 927) היה שליט האימפריה הבולגרית הראשונה בין השנים 893–927. תקופת שלטונו ידועה בתור עת שיא פריחתה של האימפריה. טענתו של סימאון לכתר הקיסרות הרומאית ומלחמותיו נגד האימפריה הביזנטית הביאו בסופו של דבר להיחלשות האימפריה והיו גורם מרכזי בנפילתה הסופית לידי כיבושיו של בסיליוס השני בולגרוקטונוס, קיסר האימפריה הביזנטית.
חיי דת
אירוע זה של התנצרות שהביא להרחבת האימפריה התרחש בשנת 864, כאשר סימאון היה עוד תינוק או עמד להיוולד; תאריך לידתו המדויק אינו ידוע. ידוע שהוא היה בנו השלישי של בוריס, ואביו כנראה התכוון שיהפוך לכומר, משום שהוא נשלח להתחנך בקונסטנטינופול, הבירה של האימפריה הביזנטית והעיר הקדושה של הכנסייה האורתודוקסית המזרחית, בסביבות שנת 878, כשהיה בן 13 או 14. בעודו שם למד לשלוט בשפה היוונית הביזנטית, שפת המלגה הדתית של האורתודוקסים, והראה עניין עמוק בתרגום של טקסטים קדושים של הכנסייה מיוונית לשפת הסלאבית כנסייתית עתיקה שהייתה בשימוש באותה העת בבולגריה וברחבי חבל הבלקן.
אחיו של סימאון ולדימיר, קיבל את כס המלוכה הבולגרית כאשר בוריס אביהם נכנס למנזר בשנת 889, בתור ולדימיר הראשון, שליט בולגריה. ולדימיר התנגד לדת הנוצרית ויצר קשרים עם תומכים בחבר האצולה כדי להשיב את הפגניות לדת המדינה. כשנודע לבוריס על התוכנית, הוא הדיח את בנו והתקין את סימאון בתפקיד השליט (קניאז) החדש בשנת 893. ההכתרה התרחשה בפרסלב, ואז החליט סימאון להפוך את העיר לבירה החדשה – כמעין פעולת תגמול נגד אצילי פליסקה שבגדו בדת הנוצרית. היסטוריונים אינם בטוחים מדוע קו הירושה דילג על בנו השני של בוריס, גבריאל, לטובת סימאון ובכרוניקות של אותה העת לא נמצאה תשובה לשאלה זאת.
מלחמות בביזנטים
כמעט מיד לאחר ירושתו והכתרתו נתקל סימאון במשבר מדיני גדול: לאו השישי, קיסר האימפריה הביזנטית, בלחץ אשתו היוונית זואי קרבונופסינה, ביטל את זכויות המסחר של הבולגרים בקונסטנטינופול והורה להם לנהל את עסקי המסחר שלהם עם הביזנטים רק דרך העיר סלוניקי היוונית. במקום זאת הסוחרים הבולגרים זעמו, מכיוון שבסלוניקי הם נאלצו לשלם מכסים גבוהים בהרבה, וכשנכשל מאמץ לפתור את המשבר עם לאו באמצעות דיפלומטיה, סימאון הכריז מלחמה על האימפריה הביזנטית. חייליו פלשו לביזנטיון בשנת 894, במהלך אירוע המכונה לעיתים בתור המלחמה האירופאית הראשונה שנגרמה עקב סחר.
ביזנטיון ובירתה קונסטנטינופול לא היו רחוקים מפרסלב. ממלכתו של סימאון ישבה בקצה הדרום-מזרחי של חצי האי הבלקני וגבלה לחבל תראקיה. לבולגריה הייתה גישה יקרת ערך לעבר הים השחור אך רוב המסחר דרכו נשלט גם כן על ידי הפתיחה והסגירה של הבוספורוס והדרדנלים בפני סחר עם הים התיכון, דבר שהיה גם הוא בשליטתם של הביזנטים. תחילה צבאותיו של סימאון התמודדו עם התנגדות מועטה מכיוון שהאימפריה הביזנטית נלחמה באיום מצד החליפות העבאסית ששכנה מצידה השני בעבר כורדיסטן. באותה העת נכנס צד שלישי למלחמה; המדיארים. אלה היו עם נודד שהיגרו ממרכז אסיה או מהערבות הסיביריות מאות שנים קודם לכן בדומה לבולגרים והתיישב בערבות דרום אוקראינה. המדיארים סיכמו עם ביזנטיון על תקיפת אדמות צפון בולגריה בזמן שסימאון וצבאו היו עסוקים בחזית שונה.
המלחמה השתוללה בשנתיים הבאות עד שסימאון הדף את המדיארים בקרב בדרום בוהמיה בשנת 896. הניצחון הבולגרי הביא לנדידה הכפויה של המדיארים מערבה, שעברו להונגריה של ימינו והקימו שם ממלכה שפרחה גם לאחר שהתנצרה כעבור מאה שנה. לאחר מכן, סימאון זכה בניצחון על הצבא הביזנטי בקרב בולגרופיגון מאוחר יותר בשנת 896, ויצא בראש צבאו להנהיג מצור על קונסטנטינופול. לבסוף, לאו הסכים לתנאי הסכם השלום של סימאון, שכלל ויתור על שטח בין הים השחור לרכס הרי סטרנצה (אנ'), השבת זכויות מסחר בקונסטנטינופול לבולגרים, ומחווה שנתית, שתכלול סכום כסף נכבד או סחורה, שתשולם לבולגריה מקונסטנטינופול.
מסעות כיבוש
סימאון היה נחוש בדעתו להפחית את כוחם של הביזנטים מהאזור של חבל הבלקן, ואף החל לעצב על כס המלוכה הבולגרי בדומה לכס הביזנטי וקרא לממלכתו היורשת החוקתית של האימפריה הרומית והכתיר עצמו (ללא הכרה ממדינות סובבות) בתואר קיסר רומא. בשנת 904 הוא הפר את תנאי הסכם השלום שלו כשכוח צבא שכיר שרכש את שירותו כבש את העיר סלוניקי הביזנטית. סימאון תכנן להיפטר מאזרחיה היוונים ובמקום זאת לאכלס את הנמל העתיק והאסטרטגי עם בולגרים. לאו הסכים להמשך בנתינת ויתורים כדי למנוע זאת, ולאחר שלב זה התרחבה האימפריה של סימאון וכללה חלק גדול ממקדוניה ושטחה של אלבניה, זו שנמצאת על קו החוף של הים האדריאטי ומכאן שהוענקה לאימפריה הבולגרית אפשרות לבצע סחר עם חצי האי האפניני. מצפון לאלבניה ישבה נסיכות סרביה, וגם עליה הטיל סימאון את מרותו של השלטון הבולגרי. תקופה זו הייתה עדה להתרחבות המשמעותית ביותר של הממלכה הבולגרית מאז הקמתה על ידי שושלת קרום.
לאחר מותו של הקיסר הביזנטי לאו בשנת 912, חידש סימאון את מאמציו לכבוש את קונסטנטינופול כאשר יורשו של לאו, אלכסנדר השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית, סירב לשלם את המחווה השנתית כפי שהוסכם בחוזה השלום בסיום המלחמה הקודמת. משבר ירושה התרחש בעקבות מותו הפתאומי של הקיסר הביזנטי החדש בשנת 913, וכאשר הביזנטים היו בשליטת מועצת יורשים בראשות ניקולס מיסטיקוס, הפטריארך של קונסטנטינופול, צבאות האימפריה הבולגרית תקפו את הביזנטית במלחמה חדשה. קונסטנטינופול נכבשה בקיץ 913. הצלחתם של הבולגרים אילצה את הפטריארך להעניק לסימאון הכרה רשמית כ"קיסר הבולגרים", או כפי שנודע בבולגרית: "צאר הבולגרים". באמנה החדשה נכלל הסדר לבתו של סימאון להתחתן עם השליט הביזנטי החדש, קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס, בנו של ליאו. כשזואי – אמו של קונסטנטין ואלמנתו של ליאו – שמעה על המזימה לאחד את ביזנטיון עם בולגריה באמצעות חתונה זאת, היא שבה לקונסטנטינופול ובהפיכה בארמון הדיחה את בנה שלה.
אירועים אלה הביאו לחידוש פעולות איבה נוספות בין הבולגרים לבין האימפריה הביזנטית, הפעם בשנת 917, כאשר הצבא הביזנטי תקף את ההגנות הבולגריות הוא יצר ברית עם המדיארים והסרבים, שנפלטו תחת שלטון בולגריה. ביזנטיון החזיקה באותה התקופה את אחד הציים הגדולים ביותר בעולם המערבי, והציבה אותו על הים השחור באוגוסט 917 בקרב אנכיאלוס, שהיווה את אחד מקרבות הים הגדולים של תקופת ימי הביניים. באמצעות שילוב של אסטרטגיה וועליונות לוגיסטית, כוחותיו של סימאון הכו את המשט מהגבעות. לאחר מכן הוא פנה כדי להתייחס לבוגדנותו של בעל בריתו לשעבר, הנסיך הסרבי, פטר גוג'ניקוביץ', שבגד בבולגריה ותקף אותה בברית עם הביזנטים. שליחים בולגרים שטענו כי באו לשוחח כלאו את הנסיך הסרבי והוא נפטר בשבי הבולגרי.
שנים אחרונות
סימאון יצא למלחמה חדשה נגד ביזנטיון בשנת 920, הפעם הסכסוך נמשך שנתיים. כאשר המתיחות התעוררה שוב בשנת 924, הוא יצר קשר לשכור את הצי השייך להחליפות הפאטימית הערבית שבסיסה בקהיר, כדי לכבוש את הבירה הביזנטית המוגנת היטב. מייסד הח'ליפות הפאטימית, עוביד אללה אל-מהדי (תאריכי לידה ופטירה לא ידוע), הסכים לסייע, אך השליחים שנשלחו לסידור חיל הים נלכדו באזור קלבריה שבדרום חצי האי האפניני, על ידי מרגלים ביזנטים, והתוכנית הבולגרית-ערבית סוכלה. סימאון נסע לקונסטנטינופול בקיץ 924 כדי להיפגש עם הקיסר החדש, אדמירל לשעבר בשם רומנוס הראשון, ולקבוע תנאים של חוזה שלום חדש.
סימאון החל גם להתכתב עם האפיפיור יוחנן העשירי ברומא, שהכתיר אותו לאחר דרישות שונות בתואר "קיסר הרואמים", מה שהפך אותו לשווה במעמדו לשליט ביזנטיון. ראש הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית הועלה גם למעמד של פטריארך, מה שהעניק לווליקי פרסלב מעמד שווה לערים הקדושות האחרות של הכנסייה האורתודוקסית – קונסטנטינופול, אלכסנדריה, אנטיוכיה וירושלים. בשנה האחרונה לחייו פלש שמעון לקרואטיה ותכנן לתקוף שוב את קונסטנטינופול, אך נפטר מאי ספיקת לב בארמונו בפרסלב ב-27 במאי 927. בנו הקטן, פטר הראשון ירש את מקומו, ואמו שירתה בתור עוצרת עד לבגרותו של פטר.
נטלי אוגל
נטלי אוגל (באנגלית: Natalie Ogle; נולדה ב-1960) היא שחקנית אנגלייה.
ביוגרפיה
אוגל הרבתה להופיע בטלוויזיה ובתיאטרון בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים.
היא גילמה את לטי מונדי בסדרת הטלוויזיה המצליחה "We'll Meet Again". עוד השתתפה בדרמות תקופתיות אחדות בהן "דייוויד קופרפילד", "גאווה ודעה קדומה" ו"בית ממכר עתיקות" בתפקיד נל הקטנה. בקולנוע שיחקה אוגל בתפקיד פאני גודוויל בסרט "ג'וזף אנדרוז" משנת 1977, ובדמות מדי בסרט "The Stud" מ-1978 בכיכובה של ג'ואן קולינס.
חיים אישיים
אוגל נשואה לשחקן קלייב פרנסיס ולהם שני ילדים.
תחנת הרכבת ירושלים הכותל
תחנת הרכבת ירושלים הר-הבית והכותל על־שם דונלד טראמפ הייתה תחנת נוסעים מתוכננת של רכבת ישראל הנועדה לשרת את הבאים להר-הבית, לכותל המערבי ולעיר העתיקה בירושלים.
תכנון
התכנון שהוצע הוא להארכת תוואי מסילת ירושלים - גנות עד לכותל, בתוואי תת-קרקעי אשר ימשיך מתחנת נבון (בעומק של כ-80 מטרים) ועד לתחנת הכותל (בעומק של כ-50 מטרים).
להארכת המסילה עד לתחנת ירושלים - הכותל נבחנו בשלב זה שתי חלופות. על פי האחת תצא המסילה מתחנת ירושלים-מרכז ותעבור מתחת לרחוב יפו ולמתחם ממילא, ומשם צמוד לחומות העיר העתיקה (ומתחת להן) עד לשער האשפות; ואילו בחלופה השנייה תמשיך המסילה מירושלים־מרכז, תעבור מתחת לרחוב יפו ולמתחם ממילא, ובסמוך למגדל דוד ייכנס התוואי ישירות מתחת לעיר העתיקה, דרך הרובע היהודי ועד לכותל. במשרד התחבורה הדגישו כי תחנת הכותל תהיה בכל מקרה במתחם הרובע היהודי, וכן שמתכנני המשרד יערכו סקר עתיקות, והתוואי התת־קרקעי יעבור על סלע טבעי מתחת להן.
עם הקמת תחנת הרכבת התת-קרקעית, יותקנו בה מדרגות נעות שיובילו אל פרויקט "מעלית הכותל" שיחבר את היוצאים מהתחנה אל הכותל המערבי. באותו מתחם תוקם שדרת חנויות בנוסף לרכבל הכותל שיוקם בסמוך למתחם.
היסטוריה
ב-אוקטובר 2016 הכריז שר התחבורה דאז ישראל כ"ץ על הקמת תשתית רכבת אל הכותל המערבי.
ב-2017 הגיע משרד התחבורה לסיכום עם החשב הכללי במשרד האוצר על קידום מהיר של המיזם. ב-14 בינואר 2020 החלו עבודות לבדיקת הקרקע לכיוון תוואי הרכבת לכותל.
ב-17 בפברואר 2020 אישרה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה את תוואי הרכבת לכותל.
נכון לנובמבר 2022 אישרה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה את התכנית להקמת תחנת הרכבת ירושלים מרכז והעבירה את התכנית להערות הציבור. במקביל אישר משרד האוצר, תקצוב להארכת הקו המהיר לירושלים עד לתחנת הרכבת ירושלים מרכז ובניית התחנה. העבודה צפויה להתחיל ב־2024, והקמת תחנת ירושלים-מרכז צפויה עד 2030. המשך המסילה מתחנת ירושלים-מרכז והתחנות הבאות טרם אושרו ותוקצבו. קיימות מספר חלופות לתוואי הנוסף ואשר לגבי כל אחת מהן קיימות התנגדויות. כמו כן אישרה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה תוואי אחר, מירושלים-מרכז למלחה דרך תחנת החאן, במקום מסילה לכותל.
אדוארדו דה פיליפו
אדוארדו דה פיליפו (באיטלקית: Eduardo De Filippo; 24 במאי 1900 – 31 באוקטובר 1984) היה שחקן, מחזאי, תסריטאי, סופר ומשורר איטלקי, הידוע במיוחד בשל מחזותיו בשפה הנפוליטנית "נאפולי מיליונרית " ו"פילומנה מרטוראנו".
ביוגרפיה
דה פיליפו נולד בנאפולי למחזאי אדוארדו סקרפטה ולתופרת התלבושות לתיאטרון לואיזה דה פיליפו. הוא החל בקריירת המשחק בגיל חמש, ביחד עם אחיו פפינו ואחותו טיטינה הצטרף בצעירותו ללהקתו של אדוארדו סקרפטה. כעבור מספר שנים ששיחק בנפרד מאחיו ואחותו הם שבו והתאחדו בלהקת מולינארי, בה דה פיליפו התנסה גם כמחזאי, בשנת 1939. הקים ביחד עם אחיו ואחותו להקת התיאטרון ההומוריסטי הקרויה "בני דה פיליפו" ("Compania del Teatro Umoristico "I De Filippo) ב-1932. פפינו עזב את הלהקה ב-1944 וטיטינה עזבה בשנות החמישים המוקדמות. דה פיליפו כיכב בסרטו של ויטוריו דה סיקה "הזהב של נאפולי", לצידם של טוטו וסופיה לורן ב-1954. ב-1973 הפקה של "שבת ראשון שני" פרי עטו (מ-1959), בכיכובו של לורנס אוליבייה בתפקיד הראשי, זכתה בפרס מבקרי התיאטרון של לונדון. תרגומו לנפוליטנית למחזה השייקספירי "הסערה" ראה אור ב-1982.
ב-1981, מונה דה פיליפו לסנאטור לכל החיים של הרפובליקה האיטלקית. הוא הלך לעולמו כעבור ארבע שנים בעיר רומא.
המפלצתונים
המפלצתונים (באנגלית: Li'l Horrors) היא סדרת קומדיה אוסטרלית עם בכיכובן של בובות. היא שודרה בישראל ב-2001 בהערוץ הראשון ושנה אחרי הסדרה הופצה בקלטות וידאו על ידי חברת קלסיקלטת. בהמשך שודרה בערוץ 2 ובשידורים חוזרים בערוץ ג'וניור.
תקציר העלילה
הסדרה מתרחשת בבית רפאים ישן בו מתגוררת מורבידה בייטס, כוכבת סרטי אימה שפרשה. הסדרה עוקבת אחרי חבורה של מפלצות קטנות המבוססות על דמויות קלאסיות ביניהם: דרקולה, המפלצת של פרנקנשטיין, המומיה, איש הזאב, יצור הביצה, זומבי, קווזימודו, מדוזה וגרגויל.
שאנטל
סטפן האנטל (בגרמנית: Stefan Hantel; נולד ב-2 במרץ 1968), הידוע בשם הבמה שאנטל, הוא מוזיקאי, די ג'יי ומפיק מוזיקלי יהודי-גרמני. הוא ידוע בזכות עבודתו עם תזמורות צועניות, תקליטנות ועריכות רמיקס של מוזיקה בלקנית מסורתית עם ביטים אלקטרוניים.
ביוגרפיה ופעילות
שנטל החל את קריירת המוזיקה שלו כנגן כלי הקשה בלהקה יוונית. בנובמבר 1987 החל לארגן מסיבות בפרנקפורט. הוא עבד בין היתר עם חברת התקליטים Studio K7. בשנת 1991 התגורר בפריז, שם למד עיצוב גרפי, אך היה פעיל גם כדי ג'יי. לאחר שחזר לגרמניה, הוא פתח מועדון בפרנקפורט. בשנת 1994 הקים את הלייבל Essay Recordings יחד עם דניאל האקסמן. בשנת 2001 הפיק את השיר "Inside" יחד עם MC Mike Romeo.
הוא זכה לפופולריות בטורקיה לאחר שהקליט את הקליפ של השיר "Disko Partizani" באיסטנבול. אלבומו של שנטל משנת 2007, Disko Partizani, התרכז בשורשים הבלקניים של המוזיקה. בשנת 2011 הוציא אלבום עם עוז אלמוג בשם Kosher Nostra Jewish Gangsters Greatest Hits. האלבום הזה הוא שילוב של שירים ובלדות של סווינג, ג'אז, טוויסט, צ'ארלסטון ויידיש.
קיילב סוואניגן
קיילב סילבסטר סוואניגן (באנגלית: Caleb Sylvester Swanigan; 18 באפריל 1997 – 20 ביוני 2022) היה כדורסלן אמריקאי ששיחק בעמדת הפאוור פורוורד.
ביוגרפיה
סוואניגן נולד באינדיאנפוליס. אביו היה מכור לקוקאין בעל נטייה להשמנה, ומת מסוכרת ב-2004. משפחתו של קיילב עברה לסולט לייק סיטי לאחר שאביו הכה את אימו, והוא נע בין מקלטים לילדים חסרי בית. הוא סבל מעודף משקל, וכשנכנס לכיתה ח' הוא היה בגובה 1.88 מטרים ושקל כ-160 קילוגרמים. אחיו הגדול, קרל ג'וניור, שחשש לחייו של אחיו, פנה לרוזוולט בארנס, שאימן אותו באיגוד האתלטים החובבים, וזה הסכים לאמץ את קיילב, והתחיל לאמן אותו ולסייע לו במלחמתו בהפרעות האכילה שלו.
קריירה
סוואניגן החל לשחק כדורסל בתיכון הומסטד שבפורט ויין, אינדיאנה. הוא סיים את הקריירה שלו בתיכון כשיאן הנקודות (1,649) והריבאונדים (1,048) בתיכון, כמו גם שיאן הנקודות (704) והריבאונדים (424) לעונה אחת. הוא גם היה שני בכל הזמנים בתיכון בחסימות (106) ובאסיסטים (204).
במאי 2015 הוא החליט לשחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת פרדו. במשחקו האחרון בעונת 2015/2016 הוא קלע 27 נקודות והחטיא זריקה אחת בלבד מהשדה. הוא היה שחקן המכללות הראשון מזה 25 שנים עם 600 נקודות, 400 ריבאונדים ו-100 אסיסטים בעונה. הוא נרשם לדראפט 2016 ב-NBA, אך לבסוף התחרט והחליט להמתין שנה נוספת. בעונת 2016/2017 שיחק ארבעה משחקים בהם קלע לפחות 20 נקודות ואסף לפחות 20 ריבאונדים.
ב-22 ביוני 2017 נבחר בבחירה ה-26 בדראפט 2017 ב-NBA על ידי פורטלנד טרייל בלייזרס. ב-3 ביולי 2017 חתם על חוזה בקבוצה. במהלך ליגת הקיץ של ה-NBA הוא רשם ממוצעים של 16.1 נקודות, 10.6 ריבאונדים, 2.25 אסיסטים ו-1.4 חטיפות למשחק בכל שמונת המשחקים בהם שיחק, כולל במשחק הגמר, בו הפסידה הקבוצה ללוס אנג'לס לייקרס. למרות ההפסד, סוואניגן נבחר לחמישיית הטורניר. ב-22 בדצמבר 2017 נשלח לקאנטון צ'ארג' מליגת הפיתוח של ה-NBA. ב-4 בפברואר 2018 שב לפורטלנד, וב-30 בדצמבר 2018 שב לליגת הפיתוח, כשנשלח לטקסס לג'נדס.
ב-7 בפברואר 2019 הועבר בטרייד לסקרמנטו קינגס תמורת סקאל לאביסייר. ב-16 בדצמבר 2019 נשלח לסטוקטון קינגס מליגת הפיתוח.
ב-20 בינואר 2020 חזר בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס יחד עם וניין גבריאל וטרבור אריזה תמורת קנט בייזמור, אנתוני טוליבר ושתי בחירות דראפט עתידיות בסיבוב השני. מסיבות אישיות, לא חזר סוואניגן לשחק בבועת ה-NBA.
בסך הכל שיחק סוואניגן 75 משחקי NBA, וקבע ממוצעים של 2.4 נקודות, 2.9 ריבאונדים ו-0.7 אסיסטים ב-8.7 דקות למשחק.
מותו
סוואניגן מת ב-20 ביוני 2022, בגיל 25.
הרפרס פרי (וירג'יניה המערבית)
הארפרס פרי (באנגלית: Harpers Ferry) היא עיירה היסטורית במדינת וירג'יניה המערבית שבארצות הברית, שבסמוך לה נקודת המפגש בין שני נהרות גדולים: נהר השננדואה ונהר הפוטומק. שמה של העיירה נקשר בהיסטוריה של טרום מלחמת העצמאות האמריקנית ומלחמת האזרחים.
גאוגרפיה
הארפרס פרי ממוקמת בעמק שננדואה התחתון בנקודת המפגש של שני נהרות גדולים, שהעיר המקורית ממוקמת על מישור ההצפה של שניהם: שננדואה, שמגיע מכיוון דרום-מערב; ופוטומק, שמגיע מכיוון צפון-מערב ויחד חוברים לנהר הפוטומק שזורם מזרחה לעבר האוקיינוס האטלנטי ובדרכו לשם חוצה את וושינגטון הבירה. העיירה ממוקמת גם בנקודת מפגש של 3 מדינות: וירג'יניה המערבית, וירג'יניה ומרילנד. הרובע המקורי והעתיק של העיר משתרע על מישורי ההצפה של שני הנהרות הללו, כשמעלייה אזורים מוגבהים והמהווים מאז תחילת המאה ה-20 חלק מהפארק הלאומי הארפרס פרי. שביל האפלצ'ים המפורסם עובר ממש בתוך העיר, ויש הרואים בנקודה זו של השביל את נקודת האמצע הפסיכולוגית שלו, אף על פי שנקודת האמצע הפיזית נמצאת צפונה יותר במדינת פנסילבניה.
חשיבות אסטרטגית
בזכות המיקום הגאוגרפי המיוחד שלה, להארפרס פרי נודעה חשיבות אסטרטגית גבוהה. בתקופה הקולוניאלית ובשנותיה הראשונות של ארצות הברית, המיקום בצומת שני הנהרות וההיתכנות של קיום מעבורות לאורך נהר הפוטומק, הפכו את המקום לנקודת מסחר חשובה לכיוון וושינגטון הבירה. במקום גם נוצר, החל משנת 1836, צומת הרכבות הראשון בארצות הברית, היכן שקו בלטימור-אוהיו פגש את קו וינצ'סטר-פוטומק.
ייסוד העיירה וראשית התפתחותה
בשנת 1733 חלוץ בשם פיטר סטיבנס פלש לשטח ליד מה שנקרא עד היום הזה "הנקודה" (The Point) - היא הנקודה בה מתחברים שני הנהרות, ונפגשות שלוש המדינות המוזכרים לעיל. הוא הקים שם מעבורת מוירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית) למרילנד לרוחב נהר הפוטומק. בשנת 1747, חלוץ אחר בשם רוברט הארפר קיים מסע ממרילנד לוירג'יניה, שבמהלכו עבר דרך מקום שנקרא אז "הבור" (The Hole) שייצג פער בשרשרת ההרים לאורך נהר הפוטומק. הוא זיהה את הפוטנציאל הגדול לתעשייה בשימוש בנתיב של שני הנהרות לכיוון וושינגטון, ורכש את השטח מפיטר סטפנס תמורת 30 גיני. הארפר הרחיב את אחיזתו בקרקע על ידי רכישת אדמות סמוכות נוספות, ובשנת 1761 האספה הכללית של וירג'יניה העניקה להארפר את הזכות להקים ולקיים קו מעבורת לחציית הפוטומק וזאת אף על פי שמעבורת הייתה פעילה עוד בטרם הגיע הארפר לשטח. בשנת 1763 אותה מועצה ייסדה את העיירה "מפלי שננדואה בשטחו של מר הארפר" (Shenandoah Falls at Mr. Harpers Ferry). באוקטובר 1783 תומאס ג'פרסון ביקר בהארפרס פרי, ולמראה מעבר הפוטומק בהרי הבלו רידג' מנקודת תצפית על צוק שנושא היום את שמו כתב "מדובר אולי באחת מתופעות הטבע המדהימות ביותר", והוסיף ש"המראה הזה שווה מסע לחציית האוקיינוס".
ג'ורג' וושינגטון, בהיותו נשיא חברת פוטומק, הגיע בקיץ 1785 להארפרס פרי כדי לבדוק את נחיצותה של תעלה עוקפת לנהר, וזאת מכיוון שבדרכו של הפוטומק מזרחה. היו מפלים סוערים שלא אפשרו מעבר נוח (ראו תמונת אחד המפלים להמחשה). בסופו של דבר, ולאחר תכנונים ארוכים ודיונים אודות התוואי המועדף, נפתח בשנת 1830 התוואי הראשון של תעלת אוהיו-צ'ייספיק שעוקפת את המפלים הבעייתיים. השימוש בתעלה פחת באופן הדרגתי בעשור השני של המאה ה-20, כתוצאה מהתפתחות קווי הרכבות שחצו את הארפרס פרי עד שהשימוש בה הופסק לגמרי בשנת 1925 כתוצאה מהיכרותו את השטח מאז, הוא הציע את המקום כאתר מועדף למיקום מחודש של מפעל לייצור נשק קל ומחסני נשק זה של ארצות הברית. בשנת 1879 הממשלה הפדרלית רכשה כחצי קמ' מרובע מרוברט הארפר והחלה לבנות את "נשקיית הארפרס פרי" שהייתה אחת משתיים בסך הכל בעת ההיא בכל ארצות הברית, ויחד הן ייצרו את רוב הנשק הקל לצבא ארצות הברית.
הפשיטה של ג'ון בראון אחריתה ומשמעותה
ב-16 באוקטובר 1859, מתנגד לעבדות בשם ג'ון בראון הוביל מתקפה על מחסן הנשק הפדרלי בהארפרס פרי, במטרה לחמש עבדים ולהוציא לפועל מרד כנגד העבדות. ניסיון המרד נכשל, ג'ון בראון הועמד לדין בפני בית משפט של ממשלת ארצות הברית, נדון למוות בתלייה וגזר הדין בוצע ב-2 בדצמבר 1859. ויקטור הוגו פרסם הצהרות בדבר הצורך לחנון את ג'ון בראון, ואחרי הוצאתו להורג, כתב כתבי אשמה כנגד ארצות הברית והישווה את בראון לספרטקוס שנרצח על ידי וושינגטון (הבירה). את הצהרותיו אלה פרסם בעיתון לונדון ניוז. היסטוריונים אמריקנים טוענים, שניסיון המרד של ג'ון בראון, היווה את אחת מהסיבות המידיות לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
מלחמת האזרחים ולאחריה
הארפרס פרי הייתה קשה להגנה וקלה לתקיפה מוצלחת. המלחמה פגעה בעיירה בצורה אנושה. בגלל מיקומה האסטרטגי, היא "החליפה ידיים" שמונה פעמים במהלכה, עובדה שהביאה לכך שמתוך 3,000 תושבים לפני המלחמה, נשארו בה כ-300 עד 400 תושבים. באחד מהקרבות הללו, שבהם גנרל תומאס ג'ונתן ג'קסון גבר על צבא ארצות הברית, נכנעו 12,149 חיילים, הכניעה הגדולה ביותר של צבא ארצות הברית עד קרב בטאן שבפיליפינים במלחמת העולם השנייה. העיירה נהרסה במהלך המלחמה כמעט עד היסוד, למעט המבצר שג'ון בראון התבצר בו עם תומכיו. היא לא התאוששה מבחינת מספר התושבים במקום. מפעל ומחסן הנשק של צבא רצות הברית נהרסו, ובהיותם המעסיק העיקרי של תושבי העיירה, מעולם (נכון לתחילת העשור השלישי של המאה ה-21) לא הגיעה למספר תושביה בשנים של טרם המלחמה. על פי המפקד שנערך בשנת 2010, מנתה העיירה 286 תושבים בלבד, כ-30 נפשות פחות מהמפקד של שנת 2000.
בהשראתה של הפשיטה של ג'ון בראון, הגיעו לעיירה לאחר המלחמה עבדים משוחררים רבים, דבר שיצר מתח רב בין שתי האוכלוסיות: שחורים ולבנים. עובדה זו יצרה את הצורך במתן שירותים חברתיים לאוכלוסייה החדשה. בשנת 1865 הוקם על ידי הכומר נתן בראקט (Nathan Brackett), מ"הקהילה הבפטיסטית המאמינה ברצון החופשי" בית ספר יסודי לילדי העבדים לשעבר, שעד אז נמנע מהם על פי חוק ללמוד קרוא וכתוב. שנתיים אחר כך, בשנת 1867, הפך בית הספר למכללת סטורר - מכללה לאפריקאים אמריקנים שפעלה עד שנת 1955. המכללה הפכה עם הקמתה ולאורך זמן למוקד פעילות למען שוויון זכויות אזרחיות ולמקור גאווה לאפריקנים אמריקאים, ומוקד עלייה לרגל, וזאת בנוסף לכח המשיכה של המבצר של ג'ון בראון שמסמל את תחילת קץ העבדות. מאז, מתבססת כלכלתה הקטנה של העיירה על תיירות, שבתחילתה הייתה בעיקר "שחורה", אך בהמשך הפכה למוקד תיירות כללית. מערכת מסילות הברזל שעברה דרכה, הקלה במאוד על תנועת התיירים אליה וממנה.