cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלסנדרו נסטה
ראשית הקריירה
הכישרון שהפגין נסטה במשחקיו זוהה לראשונה על ידי פרנצ'סקו רוקה, סקאוט של קבוצת א.ס. רומא. רומא הגישה הצעה לנסטה להצטרף לשורות המועדון בגיל 17 והוא עמד בפני חתימה על חוזה, אך אביו דחה לבסוף את ההצעה. ב-1985 הצטרף נסטה לאקדמיה של מחלקת הנוער של לאציו, שם פיתח את יכולתו לשחק בעמדות מגוונות על המגרש - הוא שיחק במסגרת האקדמיה הן כחלוץ והן כקשר התקפי, לפני שביסס את תפקידו בחוליית ההגנה. באותן שנים החל נסטה להופיע במדי הנבחרות הצעירות של איטליה, וב-1993 קודם לראשונה לסגל הקבוצה הבוגרת של לאציו.
נסטה שיחק בלאציו במשך כעשר שנים, והיה לאחד מהשחקנים החשובים ולמנהיגים של הגנת הקבוצה. הוא החל לכהן כקפטן הקבוצה בשנת 1997, ובעונת סייע לה לזכות בגביע האיטלקי לאחר שכבש את שער הניצחון במשחק הגמר, מול מילאן. באותה עונה הוא נבחר לתואר הכדורגלן הצעיר של השנה בסרייה א'. ב-1999 סייע נסטה ללאציו לזכות בגביע אירופה למחזיקות גביע ובסופר קאפ האירופי, ובעונת הגיע עם הקבוצה לעונת השיא שלה, שהסתיימה בזכייה ב"דאבל" - אליפות הסרייה א' והגביע האיטלקי. בנוסף להצלחה הקבוצתית הוא זכה בעונה זו בתואר שחקן ההגנה המצטיין בסרייה א'.
מילאן
בעיות כלכליות מהן סבלה לאציו הכריחו אותה למכור רבים משחקני המפתח שלה לפני עונת, ונסטה היה בין השחקנים שעזבו את הקבוצה. זמן קצר לקראת פתיחת העונה הוא הועבר למילאן תמורת סכום שהוערך ב-30 מיליון אירו, אף ששוויו הוערך בחמישים מיליון על ידי נשיא לאציו שנה קודם לכן. בעונתו הראשונה במילאן היה נסטה שותף לזכיית הקבוצה בליגת האלופות וכן לזכייה השלישית בקריירה שלו בגביע האיטלקי. באותה עונה הוא נבחר בפעם הרביעית ברציפות לשחקן ההגנה של העונה בסרייה א', ובנוסף נבחר לנבחרת השנה של אופ"א. הייתה זו הפעם השנייה מבין שלוש עונות רצופות בהן נבחר נסטה לתואר זה, בשנים 2002–2004.
בעונת היה נסטה מהשחקנים החשובים במילאן שזכתה באליפות הסרייה א' - האליפות השנייה בקריירה שלו. הוא הופיע בעונה זו ב-26 משחקי ליגה. באותה עונה הוא זכה עם הקבוצה בסופר קאפ האירופי, ובפתיחת העונה הבאה זכה עמה בסופר קאפ האיטלקי. בסיום עונת, על אף כישלונה של הקבוצה בליגה והפסד האליפות ליובנטוס, הוא העפיל עם הקבוצה בפעם השנייה לגמר ליגת האלופות, שם היא הפסידה לליברפול בדו-קרב בעיטות עונשין.
בשל פציעה במהלך מונדיאל 2006 החמיץ נסטה חלק גדול מעונת, אך לאחר חזרתו השתתף עם הקבוצה ב-22 משחקים בכל המסגרות, ובהם שמונה בליגת האלופות. באותה עונה הוא זכה עם מילאן בגביע אירופה בפעם השנייה, לאחר שפתח בהרכב במשחק הגמר שבו ניצחה הקבוצה 1-2 את ליברפול. באותה שנה הוא נבחר בפעם הרביעית בקריירה לנבחרת השנה של אופ"א, וכן להרכב העונה מטעם איגוד הכדורגלנים העולמי. בדצמבר 2007 הוא זכה עם מילאן גם באליפות העולם לקבוצות, לאחר ניצחון במשחק הגמר על בוקה ג'וניורס.
במהלך עונת המשיך נסטה לסבול מפציעות סדרתיות רבות, שהשביתו אותו ממשחק למשך כל העונה. פציעתו הקשה הטילה ספק בסיכוייו לחזור לשחק כדורגל מקצועני, אך הוא החלים ושב לשחק במשחק הליגה האחרון של אותה עונה, מול פיורנטינה. ב-25 באוקטובר 2009 הבקיע נסטה את שני השערים של קבוצתו בניצחון הליגה 1-2 על קייבו ורונה, וזו הייתה הפעם הראשונה בקריירה שלו בה הבקיע צמד שערים במשחק.
מונטריאול אימפקט
בחודש יולי 2012, הודיע נסטה כי הוא מצטרף לקבוצה הקנדית, מונטריאול אימפקט, המשחקת בליגת הכדורגל האמריקנית, ה-MLS, ובכך הפך נסטה לאיטלקי הרביעי המשחק בקבוצה, לאחר מרקו די ואיו, מתאו פרארי וברנרדו קוראדי. ב-20 באוקטובר 2013 נסטה הודיע על פרישה ממשחק פעיל בגיל 37.
בדצמבר 2014 חזר למשחק פעיל כאשר הודיע על הצטרפותו לליגה ההודית לקבוצת צ'נאיין. כעבור חודשיים פרש סופית.
נבחרת לאומית
בצעירותו שיחק נסטה בנבחרות הנוער השונות של איטליה, לגילאי עד-15, עד-16 ועד-17. הוא היה שותף לזכייתה של נבחרת איטליה הצעירה באליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 1996, ובנוסף נבחר לשחקן ההגנה הטוב ביותר בטורניר. הוא השתתף גם עם הנבחרת האולימפית האיטלקית בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת אטלנטה. באותה שנה הוא נכלל בסגל הנבחרת הבוגרת של איטליה לטורניר יורו 1996, אך לא שותף באף משחק במסגרת הטורניר.
לבסוף, ערך נסטה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק מול נבחרת מולדובה באוקטובר 1996. מעתה ואילך הפך נסטה לשחקן קבע בנבחרת האיטלקית ושיתף פעולה בהצלחה יחד עם קפטן הנבחרת, פאביו קנבארו, במרכז חוליית ההגנה, במה שנחשב לאחד מהצמדים ההגנתיים הטובים ביותר בעולם. נסטה השתתף עם הנבחרת במונדיאל 1998, וביורו 2000 סייע לנבחרת להעפיל עד למשחק הגמר, שם הפסידה לנבחרת צרפת בהארכה. בעקבות הופעותיו הטובות במסגרת היורו הוא נכלל בנבחרת המצטיינים של הטורניר. מאוחר יותר הוא היה שותף למשחקי נבחרתו גם במונדיאל 2002 וביורו 2004.
במונדיאל 2006 הגיע נסטה להישג הגדול ביותר שלו בקריירה הבינלאומית, כאשר היה שותף לזכייתה של נבחרת איטליה בגביע העולם. עם זאת, לאחר שלושה משחקים בטורניר נאלץ נסטה לעזוב את המגרש מוקדם במשחק מול נבחרת צ'כיה בשל פציעה, ולא שב יותר לשחק עד לסיום הטורניר. פציעה זו היוותה אקט חוזר לפציעות רבות מהן סבל בעבר בטורנירים גדולים - הוא קרע גיד בברכו לפני משחק נבחרתו מול אוסטריה במונדיאל 1998, והחמיץ את משחקה האחרון של הנבחרת במונדיאל 2002 בשל פציעה ברגלו. בעקבות פציעותיו הרבות, הודיע נסטה לאחר אותו מונדיאל על פרישתו מהנבחרת הלאומית. מאמן הנבחרת רוברטו דונאדוני ניסה לשכנעו לחזור על מנת לשחק ביורו 2008, אך ללא הצלחה.
במהלך הקריירה שלו בנבחרת איטליה הופיע נסטה ב-78 משחקים, אך לא כבש אפילו שער אחד.
קריירה כמאמן
ב-31 באוגוסט 2015 הוכרז נסטה כמאמנה של קבוצת מיאמי מארצות הברית שתחל את משחקיה בשנת 2016.
ב-14 במאי 2018 מונה נסטה למאמן פרוג'ה מליגת המשנה באיטליה.
ב-19 ביוני 2019 מונה למאמנה של פרוזינונה, גם כן מליגת המשנה.
אנטון דניקין
אנטון איבנוביץ' דניקין (ברוסית: Деникин, Антон Иванович; 16 בדצמבר 1872 – 8 באוגוסט 1947) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית במהלך מלחמת העולם הראשונה ששימש כמפקד צבא המתנדבים (חלק מהצבא הלבן) האנטי-קומוניסטי במלחמת האזרחים ברוסיה.
חייו לפני מלחמת האזרחים
דניקין נולד בעיר ולוֹצלַוֵק שליד ורשה לאב רוסי ואם פולנייה. אביו היה קצין צבא בדימוס, אמו הייתה עקרת בית. לאחר סיום גימנסיה התקבל לבית ספר לקצינים בקייב, וסיים את לימודיו שם בשנת 1892, ובשנים 1895–1899 למד באקדמיה צבאית של המטה הכללי. את ניסיונו הקרבי הראשון רכש במהלך מלחמת רוסיה–יפן, בה שימש כקצין מטה של דיוויזיית חיל רגלים.
בשנת 1914 הועלה דניקין לדרגת גנרל. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא מילא תפקיד של ראש מטה הארמייה השמינית של הצבא הרוסי, ולאחר שאושרה בקשתו לעבור מתפקידי מטה לתפקידי פיקוד, מונה למפקד חטיבה 4 (שכונתה "חטיבת הברזל") בגליציה. בשנת 1915 מונה למפקד דיוויזיה מס' 4, איתה נטל חלק במתקפת ברוסילוב. בסוף שנת 1916 הוא מונה למפקד הגיס השמיני, אשר נלחם בכוחות הגרמניים ברומניה (למעשה פיקד דניקין לא רק על הגיס השמיני אלא גם על הצבא הרומני, שנלחם לצד הרוסים). בשנת 1917 מונה דניקין למפקד חזית דרום מערבית.
באוגוסט 1917 נעצר אנטון דניקין, בשל תמיכתו הפומבית בגנרל לאוור קורנילוב, אשר ניסה להפיל את הממשלה הזמנית ברוסיה. דניקין היה עצור בעיר ביחוב יחד עם גנרל קורנילוב עצמו ועם כמה גנרלים נוספים שהואשמו בתמיכה בניסיון ההפיכה של קורנילוב. בדצמבר 1917 נמלט דניקין יחד עם גנרל קורנילוב מהכלא. הם הגיעו לעיר נובוצ'רקסק (כיום במחוז רוסטוב, בדרום רוסיה).
פיקודו בצבא הלבן
בנובוצ'רקסק השתתף דניקין בהקמת כוח צבאי אנטי-בולשביקי (הצבא הלבן). בצבא שהוקם (אשר כונה צבא המתנדבים) פיקד דניקין על דיוויזיה מס' 1. מפקד צבא המתנדבים היה גנרל לאוור קורנילוב. באפריל 1918 נהרג קורנילוב בקרב ואנטון דניקין נטל את הפיקוד. בשנת 1919 פיקד דניקין על כל הכוחות ה"לבנים" בדרום רוסיה. צבאו, אשר נקרא "הכוחות המזוינים של דרום רוסיה", החל להתקדם בקצב מאיים לכוון מוסקבה ובקיץ 1919 אף איים לכבוש אותה. אולם, התקדמותו נעצרה באוקטובר 1919 לאחר שנוצח בקרב ליד עיר אוריול, 400 ק"מ מדרום למוסקבה. מאז הוא נהדף מהשטחים שכבש עד שהגיע לחצי האי קרים במרץ 1920.
לאחר מלחמת האזרחים
באפריל 1920 העביר דניקין את הפיקוד על הצבא לגנרל פיוטר וראנגל ועזב את רוסיה. יחד עם משפחתו הפליג לבריטניה. הוא בילה מספר חודשים שם, לאחר מכן נדד לבלגיה, אחר כך להונגריה, ובשנת 1926 התיישב בצרפת. בגלותו עסק בפעילות ספרותית. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה סירב להצעת קצינים גרמנים לשתף פעולה עמם בארגון יחידות מתנדבים רוסיים ללחימה בצבא האדום. יתרה מכך, למרות היותו מתנגד חריף של המשטר הקומוניסטי, קרא דניקין למהגרים רוסיים לתמוך במאבקה של ברית המועצות בכובש הנאצי. לאחר מלחמת העולם השנייה עבר לארצות הברית, כיוון שחשש ששלטונות צרפת יסגירוהו לברית המועצות. הוא מת ב-8 באוגוסט 1947 בעיר אן ארבור שבמדינת מישיגן. בצוואתו ביקש להעביר את עצמותיו לרוסיה, כאשר "היא תהיה חופשייה" (משלטון קומוניסטי).
בשנת 2005 באישורו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, הועברו עצמותיהם של אנטון דניקין ושל אשתו מבית העלמין במישיגן למוסקבה. קברו של דניקין נמצא בבית העלמין של מנזר דונסקוי במוסקבה.
סוציאליזם ערבי
סוֹצְיָאלִיזְם ערבי (الاشتراكية العربية) הוא אידאולוגיה פוליטית המהווה שילוב של פאן-ערביות וסוציאליזם. השפעת הסוציאליזם הערבי הגיעה לשיא בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20, כאשר היוותה בסיס אידאולוגי למפלגת הבעת', ובמידה פחותה לתנועתו של גמאל עבד אל נאצר במצרים. אין לבלבל בין מושג זה ובין החשיבה הסוציאליסטית בעולם הערבי, שהקדימה את הסוציאליזם הערבי בחמישים שנה.
סוציאליזם בעולם הערבי
רעיון הסוציאליזם הגיע לעולם הערבי בסוף המאה ה-19 - תחילת המאה ה-20, כמאה שנה אחרי שהתפתח בצרפת ואנגליה. המונח תורגם תחילה כ"אג'תמאעיה" ואחר-כך "אשתראכיה" שפירושו שיתופיות. פרוש זה שונה מן המקור הלועזי של המילה לכן יש צורך לבחון תחילה את מקור השם והתפתחותו.
מקור השם סוציאליזם מן המילה הלטינית סוציאליס (socialis) – חברתי. אחד המעצבים החשובים ביותר של האידיאל הסוציאליסטי הוא קרל מרקס. הוא האמין כי יש צורך בשינוי חברתי, בייחוד בארצות המתועשות, ושמעמד הפועלים הוא שיביא לשינוי חברתי ולקביעת זכויות האדם העובד, מרקס האמין שיש מכנה משותף לכלל הפועלים בעולם, ולכן סיסמתם הייתה: "פועלי כל העולם התאחדו" מול המעמדות המנצלים.
אחד הניצנים של הסוציאליזם בעולם האסלאם היה אל אפגאני; הוא דיבר בעיקר על אשתראכיה אסלאמיה, במאמרים שפרסם בשנים 1892–1897. כעבור עשרים שנה הסופר המצרי-קופטי סלאמה מוסא פרסם ספרון בשם "אל אשתראכיה" והשתתף בהקמת מפלגת אל-חזב אל-אשתראכי. פעולתו החלוצית של אל-אפגאני שיקפה את הלך רוח, אשר שרר בקרב משכילים ערבים לפני מלחמת העולם הראשונה.
סוציאליזם ערבי
בתחילת-אמצע המאה העשרים שני זרמי סוציאליזם היו ידועים בעולם: הסוציאליזם המרקסיסטי והסוציאליזם הדמוקרטי. הסוציאליזם המרקסיסטי דגל בתפיסת השלטון בכוח, ביטול המעמדות, ביטול הקניין הפרטי והטלת דיקטטורה של הפרולטריון (שלב הכרחי, אשר לאחריו יוכל להתקיים "הקומוניזם הטהור"). הסוציאליזם הדמוקרטי לא האמין בדרך של הפיכת סדרי השלטון כדי לשפר את המצב הכלכלי-חברתי של העם, אלא בדרך של מאבק במסגרת המשטר הדמוקרטי.
גיבוש מפלגות קומוניסטיות חזקות בעולם הערבי גרם אף הוא להתפתחות הסוציאליזם הערבי. הסוציאליזם הערבי דוחה את הגישה האנטי-לאומנית של הסוציאליזם המרקסיסטי. מה שמייחד את הסוציאליזם הערבי זה היותו קשור בטבורו לאידאולוגיה הלאומית ערבית.
עווני עבד אל-האדי
עווני עבד אל-האדי (בערבית: عوني عبد الهادي; 1889 – 15 במרץ 1970) היה מדינאי פלסטיני ופאן-ערבי לאומי בולט וחלוצי, הבולט ביותר מבני משפחת עבד אל-האדי במחצית הראשונה של המאה ה-20. עמד בראשות מפלגת אל-איסתקלאל והיה מנהיגה בכל שנות קיומה. במסגרת זו היה בין האחראים המרכזיים למרד הערבי הגדול בשנים 1936–1939. לאחר 1948 היה שר בממשלת ירדן ושגרירה לקהיר.
תולדות חייו
עווני עבד אל-האדי נולד בג'נין, והתחנך בביירות, באיסטנבול ובסורבון בפריז. בשנת 1911 הקים יחד עם רפיק אל-תמימי, ג'מיל מרדם ואחרים את תנועת אל-פתאת, התנועה הלאומית הפאן-ערבית הראשונה והיה מבין מארגני הקונגרס הערבי הלאומי הראשון בשנת 1913 בפריז. היה יועץ מדיני בחצרו של פייסל בן חוסיין וכנציגו השתתף בשנת 1919 בוועידת השלום בפריז. לאחר מכן היה יועצו של האמיר עבדאללה בעבר הירדן.
בהיותו עורך דין, סייע עבד אל-האדי ליהושע חנקין ברכישת אדמות ואדי חווארת (עמק חפר), שהייתה כרוכה בפינוי אריסים, אולם במקביל להתנהלות הפרשה, דרש מהנציב העליון לאסור על מכירת קרקעות ליהודים.
ב-1922 נבחר לראשונה ל, בוועידה הפלסטינית החמישית, כנציג ג'נין. ב-1923 נבחר שוב בוועידה השישית, וב-1928 נבחר שוב בוועידה השביעית (ייצג את בית שאן), בה נבחר גם כמזכיר הוועידה.
ב-22 באוגוסט 1929, עם תחילתם של מאורעות תרפ"ט, השתתף יחד עם ג'מאל אל-חוסייני בפגישה בביתו של המזכיר הראשי לממשלת המנדט, הארי לוק, עם שלושה נציגי ההסתדרות הציונית ובהם יצחק בן-צבי, אולם הצדדים לא הצליחו להגיע להסכם על הודעת הרגעה משותפת לקראת תפילות יום שישי למחרת. לוק לחץ עליהם להודיע לפחות שנפגשו. היהודים הסכימו, אולם הערבים סירבו.
ב-4 באוגוסט 1932 ייסד את מפלגת אל-איסתקלאל, כמפלגה לאומית חילונית של צעירים שמאסו בהתנהלות האיטית של החוסיינים. אל-האדי היה מנהיגה הבלתי מעורער של המפלגה לכל אורך שנותיה. באוגוסט 1933, כשביקרה המפלגה את אמין אל-חוסייני על שיתוף הפעולה שלו עם הממשלה, תקפו אותה החוסיינים והמועצה המוסלמית העליונה פיטרה את עבד אל-האדי מתפקידו כיועצה המשפטי. החוסיינים החלו לגנות אותו על חלקו בטיפול המשפטי בעסקת מכירת אדמות ואדי אל-חוארת' ליהודים בשנים 1928–1929. אולם מעמדו לא נפגע לגמרי ועם הווצרו של הוועד הערבי העליון בשנת 1936, כיהן בו עבד אל-האדי כנציג מפלגת אל-איסתקלאל כמזכיר הוועד. כשנידונה שאלת שביתת פקידי הממשלה, הלשין עליו אמין אל-חוסייני, שמונה לתפקידיו על יד הממשלה ולכן רצה בכל מחיר למנוע החלטה על שביתה כזו, כי הוא מסית את עובדי הממשלה לשבות. ב-7 ביוני עצרה הממשלה את עבד אל-האדי וכעבור שבועיים גם את יורשו בתפקיד, עיזאת דראוזה.
עמדתו כלפי היישוב הייתה מורכבת. הוא לא ראה בתנועה הציונית כאויב בפני עצמו, אלא כזרוע של אימפריאליזם בריטי. לדידו, ובניגוד בולט לחוסיינים, היה צורך ערבי להילחם באימפריאליזם הבריטי המפלג את העולם הערבי ולא להשחית משאבים על התמודדות עם הציונים. הוא קיים מפגשים עם אישים ביישוב, בהם חיים מרגליות קלווריסקי. בשנת 1934 נפגש בביתו של יהודה לייב מאגנס עם דוד בן-גוריון. בשנים 1936–1937 נפגש עם ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, משה שרתוק. בנאומו לפני חברי ועדת פיל, טען כי פלסטין אינה ישות מדינית נפרדת, וכי זו המצאה ציונית. פלסטין היא חלק בלתי נפרד מסוריה הגדולה ומהעולם הערבי שצריך להשתחרר כולו מעול הבריטים ולהיות תחת שלטון ערבי.
לאחר קום מדינת ישראל גלה למצרים והיה לשר לענייני רווחה בממשלת כל פלסטין. לאחר מכן היה שר בממשלת ירדן ושגרירה לקהיר בין השנים 1951–1955. בין השנים 1955–1958 כיהן כחבר בסנאט של ירדן. בשנת 1958 התמנה לראש הוועדה המשפטית של הליגה הערבית בקהיר.
עבד אל-האדי היה נשוי לדודניתו, הפעילה הפוליטית טרב עבד אלהאדי.
ועדת עציוני
ועדת עציוני או בשמה המלא "ועדת החקירה בעניין השמועות בדבר מתן תשלומי כסף כדי להטות משחקים בליגה הלאומית בכדורגל", הייתה ועדת חקירה ממלכתית בראשות השופט העליון ד"ר משה עציוני. תפקיד הוועדה היה חקירת שחיתויות והטיות תוצאות משחקים בכדורגל.
רקע
ברקע להקמת הוועדה הייתה חשיפה של סדרת הטיות תוצאות של משחקים בליגה הלאומית בכדורגל (שהייתה אז הליגה הבכירה ביותר) ובליגות נמוכות יותר. בין היתר התגלה כי:
בעקבות חשיפה זו ואירועים שונים אחרים הועלו מספר שאילתות בכנסת בנושא ומספר פעילים - בהם הפוליטיקאי יוסי שריד והכדורגלן יוחנן וולך דחפו לבירור ציבורי וממשלתי של הנושא. ביוני 1971 החליט שר החינוך יגאל אלון להעלות הצעה לממשלה להקמת ועדת חקירה.
מסקנות הוועדה
פרסום תוצאות הוועדה ב-21 בספטמבר 1971 זעזע את ענף הספורט בישראל, וכתוצאה מכך שונה עד היסוד ענף הכדורגל והימורי הטוטו. לדעת הוועדה, "השחיתות על תופעותיה השונות הוכחה הרבה מעבר למשחקי הליגה הלאומית בעונת המשחקים 1970/71". הוועדה המליצה לאסור על גורמים מסוימים כמו מאמנים, שופטי כדורגל ושחקני כדורגל להמר, או להפעיל, או להיות שותפים, במישרין או בעקיפין, בכל הליך של הפעלת הימורים. הוועדה גם קראה ליתר שקיפות ופיקוח על ניהול הכספים בקבוצות הכדורגל השונות.
מספר אישים שהיו מעורבים בשחיתויות הועמדו לדין, בהם יעקב מליחי, שחקן קבוצת בית"ר רחובות-עקרון (שנידון לארבעה חודשי מאסר וקנס כספי על מעורבותו במכירת משחק למהמר). הכנסת אף אישרה תיקון לדיני העונשין הקובע עונש של שלוש שנות מאסר במקרה של הטיית משחק הקשורה למתן או קבלת שוחד. בנוסף, השר יגאל אלון החליט שיש להחליף את כל ראשי ההתאחדות לכדורגל והפעיל לחץ על מרכזי הספורט להחליף את ההנהגה בעקבות מסקנות הוועדה.
מיקה אלמוג
מיקה אלמוג (נולדה ב-22 באוגוסט 1975, אלול ה'תשל"ה) היא בעלת טור, עורכת, שחקנית ותסריטאית ישראלית. נכדתו של שמעון פרס.
ביוגרפיה
נולדה בכפר אז"ר לבתו של שמעון פרס, הבלשנית פרופסור צביה ולדן ופרופסור רפי ולדן, סגן מנהל בית החולים שיבא. למדה במגמת תיאטרון בתיכון תלמה ילין. התגייסה לצה"ל, אך שוחררה לאחר הטירונות. עברה לניו יורק ולמדה משחק באוניברסיטת ניו יורק ובבית הספר למשחק של לי סטרסברג. לאחר סיום לימודיה עברה ללוס אנג'לס ושיחקה שם בתיאטרון.
עם שובה לישראל החלה לעבוד בכתיבה ועריכה בערוץ הילדים ולאחר מכן כתבה לתוכניות "ארץ נהדרת", "משחק מכור" ו"קצרים". לאחר מכן הייתה מנהלת התוכן של חברת ארמוזה פורמטס, המתמחה בפיתוח ובהפצה של פורמטים ישראליים בשוק הבינלאומי.
במקביל עבדה כעורכת במוסף "הארץ" וכשותפה לצוות הסאטירי "באנה באנה" (יחד עם ליאת שביט, שחר סגל, לילך ברנע-לשם ועוד), שפרסמו כפולת עמודים במוסף "הארץ" בשנים 2012–2015 תחת הכותרת "נשים מתפרעות על עמוד". בהמשך כתבה טור אישי (שכלל גם סיפורים קצרים שחלקם התפרסמו בספרה "ציפייה") וטור סאטירי שהתפתח לטור המתאר כביכול שיחות בקבוצת ווטסאפ (התחיל בקבוצה של הורים בגן ילדים והמשיך לתיאור של קבוצות נוספות). טור זה עבר ב-2015 ממוסף "הארץ" למוסף "7 ימים" של "ידיעות אחרונות". באוקטובר 2019 פוטרה מ"ידיעות אחרונות".
ב-2014 החלה גם לעבוד כשחקנית והופיעה כאסנת, סוכנת השחקנים של יהודה לוי בסדרה "איש חשוב מאוד".
בשנת 2019 מתחה ביקורת חריפה על ראש הממשלה, בנימין נתניהו, לקראת הבחירות לכנסת ה-21, ולקראת הבחירות לכנסת ה-22. ואף קראה לנשיא ארה"ב שלא להפגש איתו.
חיים אישיים
אלמוג נשואה לדרור ואם לשלושה ילדים.
אה"מ ג'אווה (1811)
אוניית הוד־מלכותו "ג'אווה" (באנגלית: HMS Java) הייתה פריגטת מפרשים בת 38 תותחים של הצי המלכותי הבריטי. האונייה, שהושקה ב-1805, הייתה במקורה פריגטה צרפתית מדגם Pallas בת 40 תותחים בשם "רֶנוֹמִי" (Renommée), שנשבתה על ידי הבריטים ב-1811 במהלך קרב טמאטאווה. היא מפורסמת בעיקר בשל הקרב אונייה-מול-אונייה שניהלה ב-29 בדצמבר 1812 משך שלוש שעות נגד הפריגטה האמריקנית "קונסטיטושן", בסופו הוכנעה, נפלה בשבי והועלתה באש.
עלאא אל-אסואני
עלאא אל-אסואני (בערבית: علاء الأسواني, נולד ב-26 במאי 1957 בקהיר) הוא סופר ורופא שיניים מצרי.
חייו
לאחר אירועי המהפכה בשנת 2011 ביקר אל-אסואני גם את המועצה הצבאית בחריפות בעת כהונתה בתקופת המעבר ולאחר מכן גם את הנשיא הנבחר מוחמד מורסי. כאן יש לזכור כי אל-אסואני הוא איש אופוזיציה חילוני, כזה המאמין בחירות פוליטית, דמוקרטיה ודוחה באופן נחרץ את השחיתות, הנפוטיזם, הקיצוניות הדתית ואת מעורבות הצבא המצרי בחיים הפוליטיים במדינה. עבורו, הדמוקרטיה היא הפתרון, כסיסמה המנוגדת לסיסמת תנועת האחים המוסלמים "האסלאם הוא הפתרון". דוגמה בולטת לדעותיו נראתה בעימות פוליטי חריף ביותר בינו ובין רה"מ לשעבר אחמד שפיק על מסך הטלוויזיה המצרית, על רקע אירועי המהפכה. משנת 2008 החל במחקר ובכתיבת הרומן הרביעי "מועדון המכוניות" (نادي السيارات") אך כתיבתו התעכבה והופסקה לאור אירועי המהפכה המצרית. באפריל 2013 פורסם לבסוף רומן זה בו תיאר אל-אסואני את החברה המצרית המתעוררת של שנות ה-40, זו הצומחת ומתפתחת על רקע תהליכי המודרניזציה של המחצית הראשונה של המאה ה-20.
אסואני הוא סופר אך גם פובליציסט ומאמרים פוליטיים פרי ידו מתפרסמים בעיתונים חילוניים במצרים כגון אל-מצרי אל-יום, אל-דסתור ואל-שרוק. הוא מתראיין רבות ומקפיד לבטא את דעותיו האופוזיציוניות מתוך אמונה בדמוקרטיה ובחופש הדעה. כסופר הוא נחשב לסופר מן הז'אנר הריאליסטי, כזה המתמקד בדמויות אנושיות ומתאר אותן לעומק כך שהן מתפתחות ומשתנות בכתיבתו אך נותרות כאלו שהקורא יכול לדמיין ולהבין. מתוך כך, ניתן להבין מדוע בחר אל-אסואני בבניין יעקוביאן, בניין אמיתי השוכן במרכז קאהיר, כגיבור למעשה של הרומן, בן הדמויות פועלות ומתפתחות. הבחירה היא סמלית מפני שהבניין עצמו נבנה בשנת 1934 על ידי אדריכל ארמני בשם יעקוביאן ומהווה בעצם עדות לעידן המלוכני במצרים ולתקופה בה השתלבו הזרים בחברה ובכלכלה במצרים. הוא עצמו מציין את נוכחותם של היהודים, כמו קהילות היוונים, האיטלקים והארמנים, כקהילה שחיה במצרים שנים רבות וראתה בה מולדת אמיתית.
כמו אנשי רוח ערביים רבים, אל-אסואני אינו מכיר בישראל ומסרב לקיים כל קשר עם קוראים או סופרים ישראלים ודוחה כל נורמליזציה עימה. התרגום העברי לספרו "בית יעקוביאן" הוסר מרשת האינטרנט לאחר תביעתו של הסופר עצמו.
בית יעקוביאן
בית יעקוביאן עצמו נמצא עד היום במרכז קהיר ושם גדל אל-אסואני שכן משרדו של אביו, עבאס אל-אסואני, היה ממוקם בבניין זה. בשנות התבגרותו ראה את ירידת חשיבותו של מרכז קהיר כמו גם את הזנחתו של הבניין בו גדל וניכר כי הדברים השפיעו עליו מאוד. עבור אסואני, בית יעקוביאן ומרכז קהיר הם סמל למצרים של העידן המלוכני, זו של עידן הסבלנות הדתית, שילוב קהילות הזרים בחברה המצרית והתחדשותה של המדינה המצרית.
הרומן נוגע בנושאים שהם בגדר טאבו, כמו הומוסקסואליות והכיל ביקורת פוליטית קשה על הדיכוי הפוליטי במצרים, השחיתות ותגובת החברה המצרית למשטר וזאת בדמות הקצנה דתית מסוכנת. בשנת 2005 צולם סרט על בסיס הרומן בכיכובו של עאדל אימאם. הסרט היה ההפקה המצרית היקרה ביותר עד כה.
חימום דיאלקטרי
חימום דיאלקטרי הוא תהליך שבו קרינה אלקטרומגנטית בתחום גלי רדיו או מיקרוגל מחממת חומר דיאלקטרי - חומר מבודד שדרכו עוברת הקרינה. המנגנון שמחמם את החומר הוא רוטציה של מולקולה בעלת דיפול חשמלי.
התהליך הפיזיקלי
מכיוון שהשדה החשמלי החיצוני תונד בתדירות גבוהה, בעוד שלמולקולות המקוטבות לוקח זמן סופי (השפעה סיבתית) להגיב להשתנות השדה החיצוני, המידה בה חימום דיאלקטרי משפיע באופן יעיל על חומר דיאלקטרי תלויה בזמן הרלקסציה (זמן התגובה) של הדיפולים החשמליים בחומר, או באופן שקול בחלק המדומה של המקדם הדיאלקטרי של החומר (ולא בחלק הממשי של המקדם הדיאלקטרי). את החלק המדומה ניתן לפרש כיחסי להפרש הפאזה בין השדה החשמלי החיצוני לצפיפות הפולריזציה החשמלית (במקרה של קיטוב ליניארי), וכיחסי להפרש המופע בין כיוון השדה החיצוני לאוריינטציה של הדיפולים (כאשר מדובר בקיטוב מעגלי). חשוב להבין כי השפעתו של החימום הדיאלקטרי נובעת אך ורק מזמן התגובה הסופי של הדיפולים בחומר; אילו למולקולות הקוטביות של החומר היה מומנט אינרציה אפס והן היו מתיישרות מיידית עם השדה החיצוני, אז שדה זה למעשה לא היה מבצע עבודה ולא הייתה מועברת אנרגיה לדיפולים כלל.
הספק החימום
ההספק ליחידת נפח המועבר לחומר בעת חימום דיאלקטרי מחושב על ידי: כאשר f היא התדירות של הקרינה האלקטרומגנטית, הוא החלק המדומה של המקדם הדיאלקטרי המרוכב של החומר, ε0 הוא המקדם הדיאלקטרי של הריק ו-E היא משרעת רכיב השדה החשמלי של הקרינה.
פארק עצמאות ארצות הברית
פארק עצמאות ארצות הברית הוא פארק בשטח של כ-30,000 דונם שנטעה הקרן הקיימת לישראל בדרום-מערב הרי יהודה, באזור פרוזדור ירושלים. הפארק גובל במחסיה (ליד בית שמש) ונס הרים בצפונו, בר גיורא וצור הדסה במזרח, כביש 3855 במערב, ואביעזר והרי סנסן בדרום.
הקמת הפארק החלה בשנת 1976, במלאת 200 שנה לעצמאות ארצות הברית, לציון הקשר בינה לבין ישראל. הפארק כולל יערות שכבר ניטעו בשטחו בשנות ה-50 על ידי מתיישבי היישובים שבאזור, עצים שניטעו על ידי קק"ל, ומתקנים שונים שהכשירה כגון חניונים ואתרי פיקניק, נקודות תצפית, שבילים להולכי רגל ועוד.
נסיך שבע
נסיך-שבע הוא משחק קלפים המיועד לשני שחקנים ומעלה. למשחק זה קיימת גם גרסה נוספת הנקראת שישיות.
לכל קלף יש את ערכו המספרי למעט ג'וקר שהוא חצי נקודה, ונסיך ושבע שערכם 0 נקודות, ומכאן המקור לשם המשחק "נסיך-שבע". המנצח במשחק הוא מי שבסוף המשחק סכום הערכים שמייצגים קלפיו יהיה בעל הערך הנמוך ביותר.
מהלך המשחק
לאחר שהמשחק נגמר, כל שחקן הופך את קלפיו, (כולל הקלף ההפוך שהונח בצד), ומחשב את הערך שלהם. השחקן שהערך של קלפיו הוא הנמוך ביותר, מנצח במשחק.
רימונדה טוויל
רימונדה טוויל חווא (בערבית: ريموندا الطويل حوا; נולדה בשנת 1940) היא סופרת, משוררת, עיתונאית ופעילה פוליטית פלסטינית. בתה, סוהא ערפאת, הייתה נשואה ליו"ר הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת.
ביוגרפיה
נולדה בשנת 1940 בעכו למשפחה נוצרית. אביה חביב חווא היה איש עשיר בעל קרקעות רבות, שירד מנכסיו, אמה קריסמס חווא הייתה עובדת סוציאלית, בת למשפחת קובטי מכפר יאסיף, שגדלה בארצות הברית. סבה מצד אביה היה קונסול כבוד של בריטניה, והמשפחה גם החזיקה בעסקי קבלנות ועבדה בשירות הצבא הבריטי בארץ ישראל. האם הייתה דעתנית ומרדנית, והתגרשה כאשר רימונדה הייתה בת 7. התנהגותה של קריסמס לא הייתה מקובלת אז בחברה הערבית באותן שנים, וכעונש נלקחו ממנה הילדים ובהם רימונדה, שנשלחה למנזר בנצרת.
במהלך מלחמת העצמאות עברו בני המשפחה לתקופה קצרה ללבנון, ואחר כך חזרו לישראל. רימונדה המשיכה ללמוד במנזר בנצרת ולאחר מכן במנזר בחיפה, שם פגשה בנות יהודיות שהוטבלו לנצרות בתקופת השואה. היא למדה מהן על השואה, ואף קראה והתרשמה מיומנה של אנה פרנק. מאוחר יותר זכתה בתואר מלכת היופי של המגזר הערבי בעכו, למורת רוחו של אביה.
לימים עזבה את ישראל ועברה להתגורר בשכם שהייתה תחת שלטון ירדן, ונישאה שם לדאוד טוויל, בנקאי אמיד שעבד בירדן ובגדה המערבית. בשכם החלה לעבוד כעיתונית עבור העיתון הירדני בשפה האנגלית "דיילי סטאר" ועבור סוכנויות ידיעות זרות, וכתבה עבורם כתבות בצרפתית ואנגלית. בשנת 1972 למדה באוניברסיטה העברית בירושלים. בהמשך עברה לגור ברמאללה.
בשנות השבעים רימונדה ניהלה במזרח ירושלים משרד עיתונות בשירות אש"ף, שפרסם את המגזין אל-עודה (العودة השיבה), וכן הקימה מכון ללימודים פלסטיניים. היא אירחה ישראלים רבים בביתה ברמאללה, והשמיעה באוזניהם את דעותיה נגד ישראל ונגד הכיבוש. הממשל הצבאי עצר אותה מספר פעמים עקב פעילותה הפוליטית, ואף הושמה במעצר בית לתקופה של חצי שנה. עורך הדין אמנון זכרוני יצג אותה בעתירות נגד מעצרה וגם נחום גולדמן, נשיא הקונגרס היהודי העולמי, פעל למען שיחרורה.
באפריל 1983 הועלתה במועדון צוותא בתל אביב ההצגה "מקרה גבול" מאת רות חזן. ההצגה מתארת מפגש דמיוני בין טוויל לבין ראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר. את טוויל גילמה השחקנית עפרה ויינגרטן. בינואר 1984 נכחה טוויל בהצגה והשתתפה בדיון שנערך לאחריה. במרץ 1984 נכחה שוב בהצגה ודיון ב"צוותא", יחד עם מאיר עוזיאל, בו השתתפו גם קציני צה"ל.
נולדו לה ארבע בנות. הבכורה נישאה לאברהים סוס נציג אש"ף בצרפת. הצעירה סוהא, נולדה בשנת 1963 ועברה בגיל 18 ללמוד בסורבון שבפריז. בשנת 1984 רימונדה פתחה משרד עיתונות בוושינגטון שנתמך על ידי אש"ף, וגרה בצרפת וארצות הברית.
בעקבות פעילותה של רימונדה, יאסר ערפאת הציעה לבתה סוהא לעבוד במשרדו בתוניס, ובשנת 1990 נישאו השניים שם בטקס חשאי, לאחר שסוהא התאסלמה - למרות התנגדות הוריה.
בשנת 1994 הגיעה לעזה בעקבות הגעת ערפאת לעזה במסגרת הסכמי אוסלו. בשנת 2000 עם פרוץ האינתיפאדה השנייה היא גרה ברמאללה לא רחוק מהמוקטעה, והייתה בקשר הדוק עם יאסר ערפאת, שסמך עליה מאוד.
לאחר מותו של ערפאת ב-2004 עברה להתגורר עם בתה סוהא בתוניס, עד שהן גורשו משם באוגוסט 2007 על ידי הנשיא בן עלי, ואז עברו למלטה, שם הן חיות עד היום.
דעותיה ויחסה לישראל
על פי ספרה "מעצר בית", שפורסם בעברית בינואר 1979, רימונדה חשה תמיד קונפליקטים - כנוצרייה בחברה שרובה מוסלמית, וכאישה מודרנית בחברה מסורתית. היא מתנגדת לכיבוש הישראלי בשטחים, פעלה רבות נגדו, ואף נעצרה מספר פעמים. מצד שני היא תמכה תמיד בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
היא דוברת עברית רהוטה, ובעבר אירחה ישראלים רבים בביתה ברמאללה.
בשנת 1988 פגשה רימונדה את העיתונאי הישראלי נתן זהבי ביוון, במהלך ניסיון פלסטיני לשלוח ספינת פליטים פלסטינים לישראל. היא הכירה לו את בתה סוהא, והציעה לו - ספק בצחוק וספק ברצינות - להינשא לה. זהבי סירב להצעה, ולמעשה לא התחתן מעולם.
טוויל הייתה במשך שנים רבות ביחסי ידידות עם רות דיין. ב-2017 יצאה לאור ספר המספר את סיפור חברותן.
מצר נארס
המצר מחולק למספר גופי מים (מדרום לצפון): מצר סמית', אגן קיין, תעלת קנדי, אגן הול ותעלת רובסון.
בשנת 1964 ניתן למצר שמו, והוא קרוי על שם קצין הימייה הבריטי ג'ורג' סטרונג נארס, בהסכמת ממשלת דנמרק וממשלת קנדה.
ים לינקולן
ים לינקולן (באנגלית: Lincoln Sea) הוא חלק מאוקיינוס הקרח הצפוני, בין כף קולומביה במערב לכף מוריס ג'ספ שבמזרח. ים זה מכוסה שכבת קרח שעובייה מגיע ל-15 מטרים משך כל ימות שנה. מתחת למדף הקרח, משתנה עומק המים ונע בין 100 ל-300 מטרים. הים מחובר לתעלת רובסון (החלק הצפוני ביותר של מצר נארס).
הים נקרא על שם רוברט טוד לינקולן, שר המלחמה של ארצות הברית, ושמו ניתן לו על ידי רב החובל אגוסטוס גריילי במהלך מסע המחקר שערך בין השנים 1881–1884 למפרץ ליידי פרנקלין.
תגובת פיצוי
תגובת פיצוי היא תגובה חיובית של פרט או אוכלוסייה כלפי טריפה. יחסי טורף-נטרף מצויים בשיווי משקל בטבע, ולמרות הסברה שפרט או אוכלוסייה ניזוקים מן הטורף, לא כך תמיד הם פני הדברים, ופעמים רבות צומחת מכך תועלת, הן לפרט והן לאוכלוסייה.
תגובת פיצוי של אוכלוסייה מתרחשת כאשר פגעי הטריפה מתאזנים באמצעות גידול האוכלוסייה באותו שיעור בו הוקטנה. כאשר מתקיימת תחרות תוך מינית חזקה של פרטים באוכלוסייה על כמות מזון זמינה קבועה, ובשל תחרות זו חולים ומתים פרטים או שמהגרים מיחידת השטח, אזי הפחתת מספר הפרטים באוכלוסייה בשל טריפה, מורידה את שיעור התחרות התוך מינית, ובעקבות זאת גם את שיעור הנגרעים ממנה בשל מוות והגירה, כך שסכום הפרטים באוכלוסייה נותר מאוזן כשהיה.
תגובת פיצוי של פרט היא למשל התגובה של צמח על אכילת חלקים ממנו. הצמח מפצה על הנזק שנגרם לו בהחלפה מהירה של רקמות שנאכלו ברקמות חדשות, וקצב ההטמעה כמעט שאינו יורד. הפיצוי נגרם בשל כמה סיבות:
בקע סרעפתי
בקע סרעפתי הוא בקע נפוץ הגורם למעבר של אברי חלל הבטן אל חלל החזה. הבקע נוצר בשל פגם בפתח הסרעפת שדרכו עובר הוושט מחלל החזה אל חלל הבטן ומתחבר לקיבה. דרך הבקע יכולים לעבור איברים שאמורים להיות בחלל הבטן אל חלל החזה.
בקע סרעפתי היא הפגם הנפוץ ביותר של מערכת העיכול העליונה. ההערכה היא שכ-10% מן האוכלוסייה הבוגרת בארצות הברית סובלת מפגם זה.
סוג 1 - בקע גולש (Sliding Hernia)
בסוג זה פתח המעבר של הוושט דרך הסרעפת אינו "קרוע", אך השרירים היוצרים אותו חלשים ולפיכך הפתח אינו סגור היטב. מצב זה מאפשר לחלק התחתון של הוושט ולחלק העליון של הקיבה לעבור דרך הפתח הוושטי אל חלל החזה. הצומת בין הקיבה לוושט נמצאת אם כך בחזה, ולא בבטן. סוג זה נקרא "גולש" מכיוון שמכלול החיבור בין הוושט לקיבה גולש מן הבטן אל החזה וחוזר חלילה. זהו הסוג השכיח ביותר של בקע סרעפתי, ומהווה כ-95% מכלל הבקעים. לרוב, סוג זה של בקע אינו סימפטומטי, ואינו גורם לבעיה תפקודית. הוא נצפה במעל 70% מבני האדם מעל גיל 70, ולמעשה מהווה, בדרך כלל, התרחבות של הפתח התקין, שדרכו הוושט עובר בדרכו לקיבה. התרחבות זו תקרה במוקדם או במאוחר אצל כל אדם. כאשר היא קורית, הלחץ השלילי בבית החזה בעת השאיפה גורם למפל לחצים בין הבטן לבית החזה, גורם לחיבור בין הוושט והקיבה לגלוש לתוך בית החזה. כאשר מפל הלחצים מתהפך, או בעמידה, הקיבה גולשת חזרה לבטן.
סוג 3 - שילוב בין סוג 1 וסוג 2
סוג זה שכיח יותר מסוג 2, ומאופיין בבקע של הקיבה יחד עם הצומת ושט-קיבה אל החזה. החולים חשופים לפיכך לבעיות ולסיכונים של שני סוגי הבקעים.
סוג 4
סוג 4 מוגדר כמצב שבו איברי בטן נוספים (פרט לקיבה) עוברים דרך הפתח שבין חלל הבטן לבית החזה. בקעים אלה הם גדולים בדרך כלל, ודרכם עשויים לעבור חלקים מהמעי גס או אפילו הטחול, בנוסף לקיבה, אל תוך בית החזה.
תסמינים וסיבוכים
לרוב, הסוג הראשון, בקע גולש, אינו גורם לתסמינים. יחד עם זאת, אם מופיעים תסמינים, יהיו אלו קשורים למעבר של תוכן חומצי מן הקיבה אל הוושט, ולרפלוקס קיבה-ושט. מצב זה גורם לצרבת ולפגיעה ברקמה המצפה את חלקו התחתון של הוושט.
שלושת הסוגים האחרים של הבקעים גורמים לעיתים קרובות לכאבים לאחר ארוחה, לתחושת שובע מוקדם, לקושי בנשימה בעת האכילה או אחריה, ולכאב קל בבליעה הנגרם בשל לחץ על הוושט התחתון על ידי הקיבה. מאחר שכיס הקיבה נמצא שלא במקומו, הוא חשוף לחסימה, להסתובבות על צירו, וכן לאוטם בשל לחץ על כלי הדם המזינים את כיס הקיבה. בנוסף, עשויים להתפתח בקיבה כיבים איסכמים (הנובעים מחוסר באספקת דם), שיגרמו לדמם סמוי או נראה לעין.
אבחנה
האבחנה של בקע סרעפתי יכולה להעשות על ידי צילום רנטגן רגיל (בעיקר של סוג 1), וכן על ידי צילום מערכת העיכול לאחר בליעת בריום. זוהי הבדיקה המועדפת לאבחנת הבקע. הבריום נראה בצילום כשהוא עובר בתוך מערכת העיכול, וכך מתאפשר זיהוי פגמים במערכת. בדיקה נוספת בה ניתן להשתמש היא גסטרוסקופיה, שבה מוכנס מכשיר בצורת צינור דרך הפה אל תוך הקיבה. בקצה המכשיר נמצאת מצלמה המאפשרת לראות על גבי מסך חיצוני את פנים הוושט והקיבה.
טיפול
הטיפול בבקעים תלוי בסוג הבקע ובסימפטומים מהם סובל החולה. בבקע מהסוג הראשון אין צורך בטיפול במידה ואין תסמינים. במידה ומופיעים תסמיני רפלוקס קיבתי ושטי - צרבת, יוצע לחולה טיפול שמרני הכולל המלצות לגבי הרגלי חיים כהרזיה ותרופות. רק במצב שבו הטיפול השמרני נכשל, יוצע לחולה טיפול ניתוחי לפתרון הבעיה, וזאת כדי למנוע נזק בלתי הפיך לציפוי הוושט. בכל שאר סוגי הבקעים יוצע טיפול ניתוחי, בשל הסכנה לסיבוכים חמורים שעלולים להופיע בעתיד
David Bowie (אלבום, 1969)
האלבום נחשב על פי רוב לאלבום הראשון של בואי, או האלבום המוערך והראוי הראשון שלו, בין היתר בשל רשימת הנגנים המכובדת שהשתתפה באלבום ובהם: נגן הבס הרבי פלאורס, הגיטריסט טין רנויק, ריק ווקמן וחבר להקת המודי בלוז ג'ון לודז'. כמו כן השתתפו באלבום שלושה שעבדו באותה העת עם אלטון ג'ון: המתופף טרי קוקס, נגן הצ'לו פול בקמסטר והמפיק גאס דאג'ון. באלבום זה נעשה שיתוף הפעולה הראשון בין בואי לבין טוני ויסקונטי שניגן באלבום על גיטרה בס, ובהמשך הפך למפיק אלבומיו המצליחים של בואי בשנות ה-70 ובעשור הראשון של המאה ה-21.
סדר ט"ו בשבט
סדר ט"ו בשבט הוא נוסח אמירת דברי תורה בשבח ארץ ישראל ופירותיה. מסורת אמירתו בחמישה עשר בשבט התגבשה על ידי חכמי צפת במאה ה־17. המנהג התפשט בתפוצות, על מנת להנחיל את אהבת הארץ ליהודי הגולה ולזרז את הגאולה, וקיבל ביטוי בעיקר ברחבי יהדות ארצות האסלאם וארצות הבלקן, כשכל קהילה מוסיפה מנהגים משלה. בהמשך התקבל המנהג גם בקרב תנועת החסידות והנוהגים ע"פ תורת האר"י.
גם כיום ישנם רבים החוגגים את ט"ו בשבט בארוחה חגיגית תוך קריאת הגדה מיוחדת לחג. השימוש בביטויים "הגדה" ו"סדר" הם בהשאלה מליל הסדר הנערך מידי בשנה בליל ט"ו בניסן.
מקור המנהג
אזכור ראשון של סדר לימוד לט"ו בשבט מופיע בדברי ר' משה חגיז, המובאים בספר "ברכת אליהו" לר' אליהו מאולינוב, שנדפס בוואנזבק בשנת תפ"ח (1728). לדברי הרב חגיז, הוא הנהיג את סדר הלימוד לט"ו בשבט, שכלל אכילת חמישה עשר סוגי פירות, ולימוד ט"ו פרקי משניות על סמך מנהג רבותיו וסבו, ר' משה גאלנטי. וכך כתב הרב חגיז:
בסיום דבריו על סדר ט"ו בשבט, אומר הרב חגיז:, אך אין שום עדות לקיום סדר ט"ו בשבט בכתבי האר"י.
מחבר הספר מביא את דברי רבי חיים ויטאל, תלמיד האר"י.
מציינים שלושים מיני פירות. עשרה מהם שנאכלים קליפה ותוך, עשרה שקליפתם נאכלת ותוכם נזרק, ועשרה שתוכם נאכל וקליפתם נזרקת. שלושים הסוגים הללו כנגד עשר הספירות הקיימות בכל אחד משלושת העולמות: עולם הבריאה, עולם היצירה ועולם העשייה.
אכילה מפירות האילן מקבילה לתיקון האדם מחטא עץ הדעת ולהתקדמותו בעולמות הרוחניים, ומטרתה "להשפיע את שפע הרמוז בעץ החיים".
סדר זה של החג נדפס בספר חמדת ימים. לאחר מכן, הופץ גם כחיבור נפרד, בשם (תיקון) "פרי עץ הדר", וזכה לתפוצה רחבה בקהילות המזרח. עד מהרה, הפך מנהג זה למנהגם של רבות מתפוצות ישראל.
על תוכני הסדר ניתן ללמוד מהתפילה המופיעה בספר "פרי עץ הדר":
תוכני הסדר
בהמשך למקור המנהג, עורכים סדר ט"ו בשבט בחגיגיות עם הגדה לחג. במהלך השנים התפרסמו מעל 120 הגדות לסדר, כסימן לחיזוק הקשר בין העם לארץ, ובתקווה, שהמנהג ימשיך להתרחב בבתים ובמוסדות רבים.
על שולחן החג עורכים את שבעת המינים ושפע פירות בהם בורכה הארץ, נוהגים לשתות ארבע כוסות יין לבן ואדום, מברכים את האילן בקריאת פרקי תנ"ך, במקורות עתיקים ובחדשים כמו דברי אגדה, סיפורים ושירים, הקשורים לחג ולאיכות הסביבה.
פסוקי המקורות, מבטאים את ההקבלה בין צמיחת העץ לבין שיבת העם לארצו, בין תחיית הטבע לתחיית העם.
מספר תפילות נאמרות להצלחת היבול. בעדות שונות קיימים פיוטים המיוחדים ליום זה. מפורסם במיוחד פיוטו של ה"בן איש חי" מגדולי רבני בגדאד, המתחיל במילים "אז ירנן עץ היערים". כמו כן, נוהגים לאכול אתרוג ולהתפלל תפילה, שתיקן ה"בן איש חי" להצלחת גידול האתרוג לסוכות.
בהגדה לט"ו בשבט, שערך ההיסטוריון ד"ר יואל רפל (בשיתוף משרד החינוך – המזכירות הפדגוגית ו"צו פיוס"), אשר עיקריה מפורסמים גם בהגדה שהוציאה קק"ל, קיבלו מנהגי הסדר הבולטים סימן דג"ל: – ארבע (ד') כוסות יין, שלושה (ג') עולמות ושלושים (ל') מיני פירות. סדר שתיית (ד') ארבע כוסות היין מסמל את המעבר בין עונות השנה, מסתיו לקיץ, מיין לבן לאדום, בהדרגה: כוס ראשונה – יין לבן. לכבוד הסתיו ותחילת החורף, העצים שבשלכת והטבע שנכנס לתרדמה. כוס שנייה – רובה יין לבן ומיעוטה אדום. לכבוד החורף הקר והטבע הרדום, והתגלות הסימנים הראשונים להתעוררות הטבע. כוס שלישית – חציה יין לבן וחציה אדום. לכבוד האביב, בו הטבע מתעורר מתרדמתו, החום גובר והפריחה בשיאה. כוס רביעית – כולה יין אדום. לכבוד הקיץ החם, והפירות שבגמר הבשלתם.
שלושה (ג') עולמות, המיוצגים על ידי שלושים (ל') פירות: עולם העשייה – המסומל בפירות נקלפים, שתוכם נאכל כמו תפוזים, אגוזים, שקדים ועוד. עולם היצירה – המסומל בפירות, שקליפתם החיצונית נאכלת ותוכם נזרק כמו תמרים, זיתים, תפוחים ועוד. עולם הבריאה – המסומל בפירות, שנאכלים בשלמותם, בקליפתם ובתוכם כמו תאנים (דבלים), חרובים, צימוקים ועוד.
לאלה קשר ד"ר רפל, שבעה יסודות נוספים: 3 (ג') מעולם הרוח ו־4 (ד') מעולם החברה, החשובים למארג חיינו בארץ. שלושת היסודות מעולם הרוח, הוגדרו על ידי רבן שמעון בן גמליאל במשנה:
הדין – המצווה לשפוט אדם בצדק – ו. האמת –. על האדם לדעת את האמת ולהכיר את הדרכים המובילות אליה. השלום – עולם של שלום בין בני האדם, ועולם בו בני אדם חיים בשלום עם העולם עצמו: עם הטבע, נופיו ואוצרותיו.
ארבעת היסודות מעולם החברה, שבין אדם לחברו, כנגד ארבע כוסות היין ועונות השנה: אהבת הבריות, סובלנות, כבוד הדדי ודרך ארץ.
אהבת הבריות – צריך אדם לקיים. סובלנות – ר' אלימלך מליז'נסק אמר: כבוד הדדי – לפי שדרשו חכמים,  דרך ארץ –
בהגדה נוספת, בהוצאת משרד החקלאות ופיתוח הכפר, ארבע (ד') הכוסות הן לכבוד ארבעה שערים לט"ו בשבט:
בעקבות המשבר האקולוגי העולמי, עוסקים תוכני הסדר בט"ו בשבט גם בנושא איכות הסביבה, כפי שמוכר לנו גם מן המקורות:
גרסאות מודרניות
בשנת ה'תרכ"ג (1863), בגיליון א' של הלבנון, העיתון העברי הראשון בארץ ישראל, נכתב על אודות ט"ו בשבט:
לאחר הקמת מדינת ישראל יזמו נגה הראובני, מייסד שמורת נאות קדומים, והמחנך אמנון ידין, איש התנועה הקיבוצית, "סדר ארץ ישראלי" לט"ו בשבט, המבוסס על רעיונות ציוניים ואהבת ארץ ישראל ונופיה, תוך שימוש בסמלים המופיעים בסדר המסורתי. בשנת 1989 פרסמה מועצת הפירות את רעיון סדר ט"ו בשבט, במטרה לעודד צריכת פירות. בסוף המאה ה־20 החלו גופים שונים להדפיס הגדות לט"ו בשבט בהם החברה למתנ"סים, הקיבוץ הדתי, משרד החינוך, קק"ל, בני עקיבא, ארגון צו פיוס, וקהילות מהיהדות הרפורמית שבישראל.
שליחי הסוכנות היהודית ותנועות הנוער, כמו גם רבנים־שליחים וסטודנטים לרבנות מהתנועות הליברליות שנחשפו לרעיון בארץ, הביאו את הרעיון לקהילות היהודיות בתפוצות. הגדות ט"ו בשבט חדשות נכתבו באנגלית, בצרפתית, בהולנדית, בספרדית ובשפות נוספות. חלק מן ההגדות שמרו על הערך הציוני החדש של המועד, וחלק אחר בחרו להדגיש את הקשר האקולוגי של החג.
1953 בישראל
שנת 1953 הייתה השנה החמישית לעצמאות ישראל. בדצמבר אותה שנה הודיע דוד בן-גוריון, בפעם הראשונה, כי החליט לפרוש מראשות המדינה לשדה בוקר. החליף אותו בראשות ממשלת ישראל ראש הממשלה השני, משה שרת. תחת שרת הוקמה ממשלת ישראל החמישית. למרות פרישתו המוצהרת, המשיך בן-גוריון למשוך בחוטים הפוליטיים, ומשה דיין ושמעון פרס התייעצו בו בנושאים ביטחוניים ויזמו פעולות מאחורי גבו של שרת, אשר התנגד למדיניות פעולות התגמול.
פוליטיקה וממשל
העברת חוק חינוך ממלכתי וביטול הזרמים בחינוך הוביל למחאות, אף על פי שכביכול בא משבר החינוך של תחילת שנות ה-50 על סופו: ב-26 במאי נעצרו שניים מחברי מתחרת ברית הקנאים בדרכם להטמין מטען חבלה במשרד החינוך הישראלי, במחאה נגד חוק חינוך ממלכתי. משבר עם הציבור החרדי מתחולל גם על רקע חוק שירות לאומי, המצווה על כל אישה לא נשואה בגיל גיוס אשר קיבלה פטור משירות צבאי עקב דתה, לשרת שירות לאומי. התנגדותם החריפה של החרדים מביאה לכך שהחוק לא מיושם. מועבר גם חוק שיפוט בתי דין רבניים (נישואין וגירושין) המעורר התנגדות מצידה של הליגה למניעת כפייה דתית.
המשבר ביחסים עם ברית המועצות
המשבר ביחסי ישראל עם ברית המועצות והגוש המזרחי החל עוד ב-1952, עם משפטי פראג ואף הכה גלים במפ"ם (על רקע בחינה מחודשת של היחס לסטאליניזם) ובתנועה הקיבוצית. מדיניותה האנטישמית של ברית המועצות הסעירה לא רק את גופי השמאל. לאחר הפיגוע בצירות הסובייטית בתל אביב ב-9 בפברואר, ניתקה ברית המועצות את יחסיה עם ישראל ב-11 בפברואר; אלה יתחדשו רק לאחר הגלאסנוסט.
צבא וביטחון
ערב פרישתו ממנה בן-גוריון את פנחס לבון לשר הביטחון; את שמעון פרס למנכ"ל משרד הביטחון ואת משה דיין לרמטכ"ל. השלושה פועלים לאחר פרישתו של בן-גוריון, בהתאם לתפיסתו המדינית-ביטחונית של הלה (המנוגדת לעמדותיו של ראש הממשלה משה שרת) ואף מבצעים פעולות ללא ידיעתו של שרת וללא אישורו.
על רקע ההסתננויות ומצב הביטחון ב-26 באפריל הוקם חיל משמר הגבול במסגרת משטרת ישראל ונפרס במסגרת של שמונה פלוגות לאורך הגבולות מירושלים בדרום ועד גבול הצפון. למפקדו הראשון של מג"ב מונה פנחס קופל. ב-5 באוגוסט מוקמת בצה"ל יחידה 101, בפיקודו של רס"ן אריאל שרון. ב-14 באוקטובר מבצעת היחידה, יחד עם גדוד 890 של חטיבת הצנחנים, את פעולת התגמול בקיביה, השנויה במחלוקת בשל תוצאותיה.
ב-28 בדצמבר הוקם אגף המודיעין בצה"ל. ראש אמ"ן: בנימין גיבלי.
כלכלה ותשתיות
מוקם היישוב הקהילתי הראשון – נוה מונוסון; אמן הדאדא מרסל ינקו מקים את כפר האמנים עין הוד.
חוק רכישת מקרקעין שקבע כי מי שאדמתו אינה בחזקתו באפריל 1952 מאבד את זכותו עליה, גרם להפקעת אדמות מערבים שלא היו נפקדים במלחמת העצמאות, ובין השאר גם לאובדן זכויותיהם של הבדואים בקרקעותיהם שמחוץ לאזור הסייג, אליהן לא יכלו לחזור.
תרבות וחברה
ביום העצמאות החמישי למדינת ישראל (20 באפריל) מוענק לראשונה פרס ישראל. האוניברסיטה העברית מתחילה בבניית קמפוס גבעת רם. מוקם מוסד יד ושם להנצחת זכר השואה. חוק יד ושם משתמש גם לראשונה בביטוי "חסיד אומות העולם".
מבחינת חופש הביטוי במדינת ישראל נוסף נדבך חשוב עם פסיקת בג"ץ "קול העם" (בג"ץ 73/53 - חברת "קול העם" בע"מ נ' שר-הפנים), שבו התערב בית המשפט העליון לטובת העיתון "קול העם" ונגד החלטת שר הפנים לסגור את העיתון לעשרה ימים.
הצפת שכונות העולים בדרום תל אביב וההתנדבות לבוא לעזרתם של הנפגעים מובילה להקמת תנועת נוער חדשה ובלתי-מפלגתית: נוער לנוער.
מוקמת מתוקף חוק האקדמיה ללשון העברית.
ספרות: משה שמיר הוא חתן פרס ברנר על "במו ידיו"
ההסתדרות מתחילה להפיק סרטים בשיתוף פעולה עם "סרטי גבע" ובבימוי הבמאי נתן גרוס. תפקידה של סדרת הסרטים הקצרים להפיץ את ראיית העולם ההסתדרותית. סרט ישראלי נוסף מ-1953 הוא "קרייה נאמנה" של הבמאי הירושלמי יונה פרידמן.
ספורט: נבחרת ישראל בכדורגל משחקת לראשונה באצטדיון רמת גן.
נולדו
(קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1953)
נפטרו
(קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1953)
אוטאקאר שווצ'יק
אוטאקאר שווצ'יק (בצ'כית: Otakar Ševčík; 22 במרץ 1852 – 18 בינואר 1934) היה כנר ומורה צ'כי לכינור. הוא נודע בזמנו כסולן, כנגן בהרכבים קאמריים ותזמורתיים ובמיוחד בשיטת הלימוד שלו לכינור ובספריו בתחום זה.
ביוגרפיה
אוטאקאר שווצ'יק נולד בהוראז'דיוביצה, באזור פלזן שבבוהמיה, אז באימפריה האוסטרית. את שיעורי הכינור הראשונים הוא קיבל מאביו. מאוחר יותר היה תלמידו של אנטונין בנביץ בקונסרבטוריון של פראג (1870-1866). התחיל את הקריירה שלו כקונצרטמייסטר של המוצרטאום בזלצבורג, שבו לימד. אחרי שנת 1873 היה קונרטמייסטר של "התיאטרון הזמני" בפראג ושל אנסמבל האופרה הקומית שבתיארטון הרינג בווינה. פעל בהמשך באוקראינה, אז חלק מהאימפריה הרוסית, במסגרת האגודה הרוסית למוזיקה. ניגן שם בהרכבים שונים, לצד המלחין האוקראיני מיקולה ליסנקו ואחרים. בשנים 1874–1875 לימד כפרופסור במכללה למוזיקה בחארקוב ואחר כך בשנים 1875–1892 במכללה למוזיקה של אותה האגודה בקייב.
בשנת 1892 חזר למולדתו והתמנה לראש המחלקה לכינור בקונסרבטוריון של פראג, תפקיד שמילא עד שנת 1906. אחר כך לימד שיעורים פרטיים בעיר שבו התגורר, פיסק. בשנים 1909–1918 כיהן כראש החוג לכינור בהאקדמיה הקיסרית למוזיקה ואמנויות הבמה. עזב בשנת 1918 כשהפך לאזרח של צ'כוסלובקיה החדשה. הוא חזר ללמד בקונסרבטוריון של פראג עד שנת 1921. נסע לאחר מכן לבריטניה ולארצות הברית, בהן המשיך ללמד שיעורי כינור, בין השאר, בלונדון, בשיקגו, בבוסטון ובניו יורק.
שווצ'יק נפטר בשנת 1934 בעיר פיסק, בצ'כוסלובקיה.
עם תלמידיו נמנו קונסטנטין וואוט, יאן קובליק, רודולף קוליש, ואצלב טאליך, אריקה מוריני, מרי הול, סילווסטרה רבואלטאס, ויקטור קולאר, ירוסלב קוציאן, אפרם צימבליסט, האחים אמנואל וסטניסלב אונדז'יצ'ק ואחרים.
פעילותו בהוראת כינור
ה"אטיודים" ו"שיטות הלימוד" שלו לכינור מהווים עד היום חומר לימוד חשוב ללומדים לנגן בכלי הזה.
איגנץ זמלווייס
איגנץ פיליפ זֶמֶלְוַויְיס (בשם מלא בגרמנית: Ignaz Philipp Semmelweis, בשם מלא בהונגרית: Ignác Fülöp Semmelweis; (1 ביולי 1818 – 13 באוגוסט 1865) היה רופא אוסטרו-הונגרי, רופא נשים ומחלוצי תחום האפידמיולוגיה. זמלווייס גילה ב-1847 כי רחצת ידיים בחומר מחטא בבתי יולדות מקטינה מאוד את הידבקות היולדות באלח דם (מחלה שכונתה באותה תקופה "קדחת הלידה" ונחשבה קטלנית), וכונה בעקבות זאת "מציל האימהות".
קורות חייו
זמלווייס נולד בבודה, העיר על הגדה הימנית של הדנובה שאוחדה בשנת 1873 עם העיר פשט על הגדה השמאלית ויצרו ביחד את בירת הונגריה בודפשט. הוא היה הילד החמישי של סוחר עשיר ממוצא גרמני. הוא למד בגימנסיה הקתולית של בודה, אחר כך באוניברסיטת פשט מ-1835 עד 1837. אביו רצה שיהיה עורך דין צבאי, לכן נסע לווינה ב-1837 להירשם ללימודי משפטים, אך שינה את דעתו ועבר לרפואה. בתום שנת הלימודים הראשונה חזר זמלווייס לפשט (בודפשט כיום) להמשך לימודיו ברפואה, בין 1839-1841. כיוון שלדעתו האוניברסיטה המקומית לא הייתה מתקדמת דיה, שב ב-1841 לווינה ללמוד רפואה בבית ספר נוסף, ששילב עבודת מעבדה לצד עבודה קלינית עם החולים. זמלווייס השלים לימודיו ב-1844. מאוקטובר 1844 עד פברואר 1846 עבד עם יוזף סקודה. זמלווייס השתלם בהמשך במיילדות, בשיטות אבחנה רפואית וסטטיסטיקה, ומונה לאסיסטנט במחלקת היולדות של בית החולים הכללי של וינה שבו התנסו הסטודנטים לרפואה.
תגליתו
באמצע המאה ה-19 הייתה "קדחת הלידה" (Sepsis) נפוצה מאוד בבתי חולים, ותמותת היולדות ממנה נעה בין 10% ל-30% בממוצע. זמלווייס ניהל בין 1841 ל-1846 את אחת ממחלקות היולדות בבית החולים הכללי בווינה, בה תמותת יולדות ממוצעת הייתה של כ-10%, לעומת כ-4% בממוצע באותן שנים במחלקת היולדות השנייה באותו בית חולים. באותה מחלקה מקבילה לשלו - אחיות נהגו להדריך את הסטודנטים, ולא הרופאים; על רקע זה יצא למחלקתו מוניטין רע, ונשים רבות העדיפו ללדת אפילו ברחוב, או בדרכן לבית החולים, במקום להתאשפז במחלקה אותה הוא ניהל. ב-1847 מת רופא מאותו בית החולים, יאקוב קולצ'קה, ידידו של זמלווייס, מזיהום בחתך באצבע שנגרם במהלך נתיחה שלאחר המוות שביצע. נתיחה שבוצעה בגופתו של קולצ'קה הראתה פתולוגיה דומה לממצאים שנתגלו בנשים שמתו מ"קדחת הלידה". זמלווייס טען שחייב להיות קשר בין זיהום מגופות שנותחו, לבין תמותת היולדות. הוא ערך השוואה בין שיעורי התמותה בשתי מחלקות הלידה, והסיק כי התמותה באחת מהן גבוהה יותר בגלל "חלקיקים" שכנראה נשאו הסטודנטים על ידיהם. במחלקה השנייה, כאמור, מיילדות ולא רופאים הדריכו סטודנטים גם בנתיחת הגופות. היה זה לפני גילוי החיידקים כגורמי מחלות, וזמלווייס קבע כי קדחת הלידה נגרמה, קרוב לוודאי, מזיהום על ידי חומר כלשהו. בהמשך, הוא הנהיג כנוהל מחייב נטילת ידיים בחומר מחטא שמכיל סידן תת-כלורי (חומר עם מבנה מולקולרי כשלנתרן תת-כלורי, המרכיב החשוב ב"אקונומיקה") בין נתיחת גופות לבדיקת יולדות, ושיעור התמותה במחלקתו ירד דרסטית ל-2.38%, שיעור תמותה דומה לזה של מחלקת היולדות השנייה.
השערתו של זמלווייס לא הייתה פופולרית, שכן לא נתמכה על ידי התאוריות המדעיות המקובלות באותה עת. טענתו לקשר בין "קדחת הלידה" לניתוח גופות, נתפסה כרעיון דתי או כאמונה טפלה, ובעקבות כך אף כונה בשם "הטיפש מפשט".
ב-1848 הרחיב זמלווייס את דרישותיו להיגיינה: הוא דרש לחטא את כל המכשירים בהם הסתייעו בלידה, ובכך העלים לגמרי את "קדחת הלידה" במחלקתו. למרות הצלחתו הדרמטית נמנע זמלווייס מלפרסם את שיטתו בכתב, ופרדיננד פון אברה פרסם בשמו שני מאמרים, שלא זכו לתמיכה רבה למרות התרשמותם של הרופאים הבכירים בווינה מן הממצאים.
זמלווייס, שהיה חסיד פעיל של הליברליזם, פוטר ממשרתו ב-1849 בעקבות הריאקציה האוסטרית לאירועי 1848, שנת "אביב העמים". ב-1851 חזר לפשט שבהונגריה, כנראה בגלל קשיים כלכליים. הוא מונה לאחראי על מחלקת היולדות בבית החולים בעיר מ-1851 ועד 1857. נוהלי החיטוי שהנהיג במחלקה הקטינו את התמותה בה מ"קדחת הלידה" ל-0.85%, והדבר הביא לקבלת שיטתו בכל רחבי הונגריה. בווינה לעומת זאת עדיין נדחו רעיונותיו, ובמחלקה שבה הצליח להיפטר מתופעת האלח דם לגמרי, המריאה תמותת היולדות ב-1860 ל-35%.
ב-1861 פרסם זמלווייס את תגליתו בספרו "Die Ätiologie, der Begriff und die Prophylaxis des Kindbettfiebers" ("קדחת הלידה - אטיולוגיה, עקרונות וטיפול מונע"), ושלח עותקים ממנו לרופאים בגרמניה, בצרפת ובאנגליה. בתשובה לכמה ביקורות צוננות הוא פרסם מכתבים בעיתונות, שלא סייעו לרעיונותיו להתקבל. ביולי 1865 הוא לקה בהתמוטטות עצבים, או התקף של מחלת אלצהיימר, או שיטיון. ידידיו אילצוהו לנסוע לווינה, שם אושפז בבית חולים פסיכיאטרי פרטי. לאחר פרץ אלימות שלו שם, הוא הוכה נמרצות על ידי אנשי סגל המוסד, ולאחר שבועיים מת מפצעיו.
ב-1969 שונה שם האוניברסיטה לרפואה ומקצועות הבריאות בבודפשט, ומאז היא נקראת על שמו, אוניברסיטת זמלווייס.
23 הבעיות של הילברט
הבעיות של הילברט הן רשימה של 23 בעיות במתמטיקה, שהוצגה על ידי המתמטיקאי דויד הילברט ב-1900. כל הבעיות היו פתוחות באותה העת, וכמה מהן השפיעו מאוד על המתמטיקה במאה ה-20. הילברט הציג עשר מהבעיות (1, 2, 6, 7, 8, 13, 16, 19, 21 ו-22) בוועידת פריז של הקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים, שהתקיימה ב-8 באוגוסט בסורבון. הרשימה המלאה של 23 הבעיות פורסמה מאוחר יותר במדינות רבות, הבולטת בהן היא התרגום לאנגלית ב-1902 של מרי פרנסס וינסטון ניוסון בכתב העת של האגודה האמריקאית למתמטיקה.
אופי והשפעת הבעיות
הבעיות של הילברט מגוונות ברמת דיוקן והן שייכות לתחומים מתמטיים מגוונים. רוב השאלות מדויקות מספיק כדי לענות עליהן בתשובה חיובית או שלילית ברורה, אך ישנן שאלות המנוסחות באופן מעורפל יותר, ומתמטיקאים קיבלו עבורן פרשנות רווחת אחת מסוימת. לדוגמה, נמצא הפתרון של הבעיה ה-5 לפי הפרשנות המקובלת, אבל בעיות קשורות ודומות מאוד נותרו לא פתורות. לפעמים הניסוחים של הילברט לא היו מדויקים מספיק כדי להציע בעיה ממשית, אבל מניסוח עכשווי היה ניתן לקבל בעיות דומות ממשיות. למרות זאת, בעיות אחרות כמו הבעיות ה-11 וה-16 עוסקות בנושאים שהתפתחו עם הזמן לתחומים מתמטיים משגשגים, כמו התורה של תבניות ביליניאריות והתורה של עקומים אלגבריים ממשיים.
ישנן שתי בעיות שהן לא רק פתוחות (לא פתורות) עד היום, אלא גם ייתכן שהן בלתי-פתירות בכלל בעקבות ניסוחן. הבעיה ה-6 בנושא אקסיומיזציה של הפיזיקה הפכה לפחות חשובה משהייתה בעת ניסוחה עקב התפתחויות בפיזיקה מהמאה ה-20. באופן דומה, הבעיה ה-4 העוסקת ביסודות הגאומטריה, מנוסחת באופן שכיום נחשב מעורפל מכדי לאפשר מענה מדויק.
21 הבעיות האחרות קיבלו כולן תשומת לב מעשית ומחקרית רבה, והעבודה על הבעיות הללו הייתה מחשיבות עליונה עד סוף המאה ה-20. פול כהן קיבל את מדליית פילדס ב-1966 על עבודתו על הבעיה הראשונה, והתשובה השלילית שניתנה לבעיה העשירית ב-1970 הניבה שבחים דומים. הבעיות והיבטים שונים שלהן זוכים לעניין גבוה גם היום.