cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מכורים אנונימיים
היסטוריה
במשך שנים רבות פעילות אנ-איי התרחבה באיטיות מלוס-אנג'לס לערים ראשיות אחרות בצפון אמריקה, ובשנות ה-70 המוקדמות אף גם לאוסטרליה. בשנת 1978 פחות מ-200 קבוצות אנ-איי תועדו בשלוש ארצות. עד שנת 1983, שבמהלכה פרסם הארגון ספר בשם "מכורים אנונימיים", 2966 מפגשים נרשמו ביותר מתריסר מדינות. בתוך שנים ספורות קמו קבוצות בברזיל, קולומביה, גרמניה, הודו, אירלנד, יפן, ניו זילנד והממלכה המאוחדת. הקבוצות קמו בעזרת החברים הוותיקים שהתחילו דרך תכתובת דואר, וכן הגעה של חברים לערים והמדינות שביקשו להצטרף.
בשנת 1993, היו יותר מ-13,000 קבוצות שקיימו יותר מ-19,000 פגישות ב-60 מדינות. ב-2002, היו 20,000 קבוצות שקיימו יותר מ-30,000 פגישות ב-108 מדינות. ב-2005, היו יותר מ-21,500 קבוצות רשומות שמקיימות יותר מ-33,500 פגישות שבועיות ב-116 ארצות.
עיקרי התוכנית
הספרות המוקדמת ביותר של אנ-איי ידועה בקרב החברים כ"ספרון הלבן", מתארת את מכורים אנונימיים בצורה זו:
החברות באנ-איי פתוחה לכל המכורים לסמים, ללא כל קשר לסוג הסמים או לשילוב הסמים שנצרכו. בצעד הראשון שאומץ מתוך איי-איי הוחלפה המילה "אלכוהול" במילה "התמכרות". בדרך זו הוסרה ההתייחסות הפרטנית לסם מסוים והושם דגש על מושג ההתמכרות כמחלה.
החברות אינה תלויה בשום דרישות התאמה חברתיות, דתיות, כלכליות, גזעיות, אתניות, לאומיות, מגדריות או מעמדיות. החברות אינה כרוכה בתשלום דמי חבר או תשלומי חובה כלשהם; עם זאת, רוב החברים תורמים סכומים קטנים כדי לעזור לכסות את עלות הפגישות.
במרכז התוכנית של מכורים אנונימיים עומד הדגש על תרגול עקרונות רוחניים. מכורים אנונימיים כשלעצמה אינה קבוצה דתית והיא מעודדת כל חבר למצוא ולטפח הבנה אישית משלו - דתית או שאינה דתית - ל"התעוררות הרוחנית" האישית שלו.
מכורים אנונימיים אינה קשורה לארגונים אחרים, כולל תוכניות אחרות של שנים-עשר צעדים, מרכזי טיפול או מרכזי ענישה. כארגון, אנ-איי אינה מעסיקה יועצים מקצועיים או מטפלים, ואינה מספקת מתקני מגורים או מרפאות. בנוסף, החברותא אינה מספקת שירות מקצועי, כלכלי, פסיכיאטרי או רפואי. לאנ-איי יש משימה אחת בלבד: לספק סביבה שבה יוכלו מכורים לעזור זה לזה להפסיק להשתמש בסמים ולמצוא דרך חיים חדשה.
במכורים אנונימיים, מעודדים את החברים להתנזר מכל הסמים כולל אלכוהול. הניסיון של חברי אנ-איי מלמד שהתנזרות מוחלטת ומתמשכת מספקת את הבסיס הטוב ביותר להחלמה וצמיחה אישית. לאנ-איי ככלל אין דעה על עניינים חיצוניים, כולל תרופות מרשם. שימוש בתרופות פסיכיאטריות ותרופות אחרות שנרשמו על ידי רופא ונלקחו תחת השגחה רפואית אינן עומדות בדרכו של חבר אנ-איי לעבר ההחלמה.
מבנה ארגוני
השירות העיקרי שמספק הארגון הוא מפגשי קבוצות. כל קבוצה פועלת באופן עצמאי ומתבססת על העקרונות המשותפים לארגון כולו, עקרונות המפורטים בספרות של אנ-איי.
רוב הקבוצות שוכרות חלל לפגישות השבועיות שלהן בבניינים המנוהלים על ידי ארגונים דתיים או חברתיים. בישראל נפגשים בחלק הערים במקלטים ציבוריים. חברים מנחים את פגישות אנ-איי, בפגישה, משתפים בחוויותיהם ובניסיונם בתהליך ההחלמה מסמים. חברי הקבוצה נוטלים חלק גם בפעילויות הקשורות בניהול הפגישה. שירות הוא עיקרון מרכזי בתוכנית, עשיית שירות היא כלי בסיסי לשינוי ותרגול העקרונות הרוחניים של הצעדים והמסורות.
במדינה בה מכורים אנונימיים היא תופעה חדשה יחסית, קבוצת אנ-איי היא המרכיב היחיד בארגון. קבוצות אלו מתמקדות במסורת החמישית ומטרתה העיקרית לשאת את בשורת ההחלמה למכור שעדיין סובל בפגישות. במקומות שניתנה בהם ההזדמנות למספר קבוצות של מכורים אנונימיים להתפתח ולהתייצב, הקבוצות יבחרו שליחים כדי ליצור ועדת שירות מקומית. ועדות מקומיות אלה מציעות בדרך כלל מספר שירותים שמשרתים את הקבוצות ומקיימים את הפעילויות הנרחבות של התוכנית ובהם:
מפגש בינלאומי של שליחים הידוע בשם "ועידת השירות העולמית" מספק מידע והדרכה בנושאים המשפיעים על הארגון כולו. בראש סדר העדיפויות של השירות העולמי של אנ-איי עומדות פעילויות שתומכות בקהילות אנ-איי ארציות צעירות ובתרגום ספרות של מכורים אנונימיים.
דמוגרפיה
כל הקבוצות האתניות והדתיות מיוצגות בין חברי אנ-איי. כשהתארגנות אנ-איי ארצית מגיעה לרמת בגרות מסוימת, חבריה בדרך כלל משקפים את המגוון או את ההומוגניות שבתרבות המקומית.
החברות במכורים אנונימיים היא על בסיס התנדבותי; אין כל רישום נוכחות, בין אם למטרות אנ-איי או למטרות אחרות. מסיבה זו, אין הארגון יכול לספק לגופים מתעניינים, מידע דמוגרפי מקיף בנוגע לחברות באנ-איי. עם זאת לפי הערכות הארגון, מגוון החברים והרקע האתני שלהם תואם את הדמוגרפיה במיקום הגאוגרפי. המידע שלהלן עלה לפי סקר, שבו נטלו חלק כמחצית מ-13,000 המשתתפים בכנס אנ-איי העולמי 2003 שנערך בסן-דייגו, קליפורניה:
פעילות בישראל
קבוצת מכורים אנונימיים הראשונה בישראל הוקמה בשנת 1984, בתל אביב. הקבוצה שהחלה במתכונת של פגישה שבועית בודדת כיום מקיימת מפגשים במהלך כל ימות השבוע. עם השנים פעילות הארגון התרחבה וקבוצה שנייה נפתחה ביפו. בשנת 1990 הוקמה הקבוצה הראשונה בצפון הארץ בעיר עכו, מאז התפתחה התוכנית והוקמו קבוצות רבות ברחבי ישראל והפגישות קבועות וזמינות לכל מכור שמחפש החלמה. החברותא בישראל גדולה ומגוונת אשר מוכיחה כי התוכנית עובדת למי שעובד אותה תקופות ניקיון יום נקי אחד ועד 35 שנים וממשיכים לבוא באופן קבוע "רק להיום" ונשארים נקיים. בכל שנה נערכים כ-4 כנסים אזוריים וארציים באתרים שונים שמהווים כינוסים לחברותא בישראל ומשלבים דוברים ומסרים של החלמה עם האפשרות ליהנות מהחיים ללא שימוש בסמים, הכנסים הם חוויה של תקווה ואמונה ופתוחים לבני משפחה אנשי מקצוע וכל מי שיש לו עניין.
קהילת אנ-איי בישראל מקיימת דרך קבע כ-300 פגישות שבועיות, ביותר מ-30 יישובים, בשלוש שפות שונות; עברית, אנגלית ורוסית. פגישות אנ-איי מתקיימות גם ברוב בתי-הסוהר ובמוסדות גמילה שונים ברחבי ישראל ורבים מספרי הארגון תורגמו לעברית, בהם הספרים "מכורים אנונימיים" משנת 1994, "רק להיום", "זה עובד איך ולמה", "מדריך עבודת הצעדים", עלונים מדריכי שירות ועוד. ישראל היא מחוז בפורום אנ-איי האירופאי והעולמי המאגד בתוכו 7 ועדות אזוריות: צפון, דרום, מרכז, נתניה, רמת גן, אשדוד וירושלים וממשיכה להתפתח. בכל ועדה רשומים מספר קבוצות ומצפונים בהתאם לגודל האזור שהיא משרתת.
קתדרלת מרקוס הקדוש (אלכסנדריה)
הקתדרלה הקופטית האורתודוקסית של מרקוס הקדוש היא כנסייה קופטית באלכסנדריה, מצרים. זהו מקום מושבו ההיסטורי של האפיפיור מאלכסנדריה, ראש הכנסייה הקופטית האורתודוקסית.
ביום ראשון של הדקלים, 9 באפריל 2017, פעיל המדינה האיסלאמית פוצץ את חגורת המתאבדים שלו בקתדרלה, והרג 17 בני אדם ופצע 48.
התחלה
חוקרים סבורים שהקתדרלה ניצבת במקום הכנסייה שנוסדה על ידי סנט מארק האוונגליסט בשנת 42 לספירה.
מרקוס הקדוש האוונגליסט (מחבר הבשורה השנייה) קשור לעיר אלכסנדריה במסורת הנוצרית הקדומה ביותר. נוצרים קופטים מאמינים שהוא הגיע לאלכסנדריה בסביבות שנת 42 לספירה ושהה בה כשבע שנים.
במהלך תקופה זו, מרקוס המיר רבים לדת הנוצרית וביצע ניסים רבים. הוא נחשב למייסד והיה הבישוף הראשון של אלכסנדריה. על פי המסורת, מרקוס הקדוש נעצר במהלך פסטיבל סרפיס בשנת 68 לספירה ונרצח בגרירה ברחובות. הוא נקבר מתחת לכנסייה שהקים.
שרידי מרקוס הקדוש
ראשו של סן מרקו הוזז הרבה במשך מאות השנים, ואבד כבר לפני למעלה מ-250 שנה. עם זאת, חלק מהשרידים מגופת מרקוס הקדוש הוחזרו לאלכסנדריה מרומא ב-1968 במהלך כהונת האפיפיור הקופטי קירילוס השישי.
הקתדרלה הקופטית הנוכחית של סן מרקוס מתוארכת לאחרונה, אך נאמר שהיא עומדת על אתר הכנסייה שייסד מרקוס הקדוש עצמו.
היסטוריה
בשנת 311 לספירה, האפיפיור פיטר, אחרון הקדושים, התפלל תפילה אחרונה על קברו של מרקוס הקדוש לפני מותו, הכנסייה הייתה אז קפלה קטנה בחוף המזרחי., והיא הכילה גופות שנאמר כי הן של מרקוס הקדוש וכמה מיורשיו הקדושים. הכנסייה הוגדלה מאוחר יותר בימיו של האפיפיור אכילאס, האפיפיור ה-18.
הכנסייה נהרסה מאוד בשנת 641 כשהערבים פלשו למצרים. בשנת 680 האפיפיור יוחנן השלישי בנה מחדש את הכנסייה. בשנת 828, גופתו של מרקוס הקדוש נגנבה על ידי מלחים איטלקים ונלקחה מאלכסנדריה לוונציה באיטליה. עם זאת, ראשו של סן מרקו נשאר באלכסנדריה.
הכנסייה נהרסה שוב בשנת 1219, בתקופת מסעי הצלב, ואז היא נבנתה מחדש פעם נוספת. מגלה הארצות הצרפתי מהמאה השש-עשרה פייר בלון מזכיר את ייסוד הכנסייה ב-1547.
הכנסייה נהרסה במהלך הפלישה הצרפתית לאלכסנדריה ביולי 1798. הכנסייה נבנתה מחדש ונפתחה בשנת 1819 על ידי האפיפיור פיטר אל גאולי בתקופתו של מוחמד עלי פאשה. הכנסייה חודשה בתקופת האפיפיור דמטריוס השני ובפיקוחו של הבישוף מרקוס מאל בהירה ב-1870. בין השנים 1950–1952, בתקופת האפיפיור יוסאב השני, נסגר בניין הכנסייה ומבנה נוסף וגדול יותר נבנה בבטון מזוין בסגנון הבזיליקה. ששת עמודי השיש הועברו לכניסה החיצונית של הכנסייה. מנשא הסמלים נחתך במדויק לחלקים, כל חלק קיבל מספר, ואז הוא הוחזר בזהירות למקום בו היה במקור. שני מגדלי הפעמונים לא נגררו מכיוון שהם מחוזקים בבטון וקושטו בחריטות קופטיות יפהפיות. שני פעמונים חדשים - שהובאו מאיטליה - הותקנו, אחד לכל מגדל פעמונים.
בין השנים 1985–1990 הורחבה הכנסייה מהצד המערבי בתאום עם הסגנון הקודם, בדיוק רב, תוך שמירה על שני מגדל הפעמונים במקומם, כך שכל שטח הכנסייה הוכפל. ששת העמודים הועברו לכניסה המערבית החדשה של הכנסייה בפיקוח האפיפיור שנודה השלישי.
ניר מן
קורות חיים
ד"ר ניר נולד וגדל בקיבוץ בית השיטה. מן הוא בנם של גינה שמאראגד-מן, קצינת מודיעין בחטיבת הפלמ"ח הראל, ושל לוי מן, מראשוני המפקדים בחטיבת גולני במלחמת העצמאות. הוא בוגר בית הספר המקומי בקיבוץ בית-השיטה. מן כתב וערך ספרים בנושאים שונים בהיסטוריה של היישוב היהודי בארץ ישראל במאה ה-20, ומחקריו פורסמו במחלקת ההיסטוריה בצה"ל ובכתבי עת היסטוריים. מאמרים וביקורות על ספרים פרי עטו מופיעים בעיתונים "הקיבוץ", "הארץ" ו"מקור ראשון".
בשנת 1998 הציע לאקדמיה ללשון העברית את המילה "מִרְשֶׁתֶת" עבור המונח "רשת האינטרנט", והצעתו התקבלה.
ד"ר ניר מן חבר בצוות ההיגוי האקדמי של "המרכז לחקר כוח המגן מייסודו של ישראל גלילי", ועורך כתב העת של המרכז, "עלי זית וחרב".
בשנים 2003–2018 היה חבר בוועד המנהל של העמותה להענקת הפרס לספרות צבאית על-שם האלוף יצחק שדה.
בשנת 2011 הוא נבחר ליועץ ההיסטורי בצוות הקמת מרכז המבקרים "שׂרונה – הקריה" בתל אביב. ב-2013 מונה ליועץ ההיסטורי בצוות ההקמה של מוזיאון הכנסת בבית פרומין בירושלים, וב-2014 נבחר לאוצֵר התערוכה "מסע הכנסת לירושלים" במשכן הכנסת בירושלים.
בשנת 2008 התמנה לעמית מחקר מטעם קרנות אורי אילן וד"ר שושנה שקופ-פרנקל באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2018 התמנה לעמית מחקר במכון לחקר השואה ע"ש ארנולד וליאונה פינקלר באוניברסיטת בר-אילן.
בית כנסת גאולת ישראל
בית כנסת המרכזי 'גאולת ישראל' הוא בית כנסת ותיק, גדול ומפואר ברחוב מרכז בעלי מלאכה, בצדה הצפוני של גינת שיינקין בשכונת לב העיר בתל אביב. מ-1990 משמש את חסידי חב"ד.
תולדותיו
בשנת תרפ"ז, 1927 יזמו התושבים הקמת בית כנסת מרכזי בשכונה; בהם היו שמואל הורביץ, משה לוינסון, נתן רוסנר ומנחם שושני. בעשר שנותיו הראשונות פעל בית הכנסת בצריף. בשנת תרצ"ג, 1933 הצליחו מתפלליו לגייס תרומות לבנין הקבע, ואף נדבו מיכולותיהם המקצועיות לבניית בית הכנסת המרכזי, שנקרא "גאולת ישראל". בי"ח באלול תרצ"ז, 1937 נחנך מבנה הקבע. בית הכנסת נשא אז צביון אשכנזי - ציוני כללי. התפללו בו תושבי השכונה מכל הפלגים: מסורתיים, דתיים, חילוניים וחרדים. גבאי בית הכנסת היה שנים רבות מר פנחס כץ.
בשנות השמונים גבאי בית הכנסת היה אליעזר דגני. לבית הכנסת היו חלונות ויטראז׳ עגולים בנושא שבטי ישראל. בכניסה לבית הכנסת דלקו דרך קבע נרות נשמה חשמליים, בתוך לוחות זיכרון קטנים שקבעו מתפללים לזכר יקיריהם. עזרת הנשים הייתה בקומה העליונה, ממנה זרקו סוכריות על חתני בר המצווה שעלו לתורה. לא ידוע על תיעוד מצולם של בית הכנסת מתקופה זו, שנמשכה עד 1990. מתפללי בית הכנסת נהגו לעמוד ולשיר את ההמנון "התקווה" במוצאי ראש השנה ויום כיפור, מנהג שדעך עם כניסת חב"ד לבית הכנסת.
במשך השנים, כמה חזנים ידועים עברו לפני התיבה בבית הכנסת, בהם משה קוסביצקי, האחים חיים אליעזר ונפתלי הרשטיק, חיים אדלר ודוד רוקח. ראשי העיר שלמה להט, רוני מילוא ורון חולדאי נהגו להגיע באירועים מיוחדים.
בתחילת שנות ה-80 החל הרב יוסף שמואל גרליצקי לכהן כרב בית הכנסת. אנשי חב"ד בהנהגתו פעלו לשילוב תושבי השכונה החדשים והצעירים בבית הכנסת. ומאז מתקיימות בו פעילויות מיוחדות לילדים ונוער מגני הילדים, בתי הספר והמתנ"ס המקומי, תוך דגש על חגי ישראל: בבית הכנסת פועלת מאפיית מצות מדגימה לילדים, נערכות מסיבות חומש לילדים, וחגיגות בר מצווה.
בשנת 2000 שופץ האולם הגדול בבית הכנסת על ידי חנה ומרדכי דוד בוימלגרין מארצות הברית. בית הכנסת הועבר לרשות חב"ד תל אביב, ובקומתו העליונה נבנה בית חב"ד המרכזי של תל אביב, אך עם זאת נשמר אופיו המקורי המיוחד של בית הכנסת.
כיום
ב-2009 התחילו על ידי אנשי חב"ד, שיפוצים של בית הכנסת. האולם הקטן עבר שיפוץ והאולם הגדול נבנה מחדש, חזית המבנה חודשה וארון הקודש והתיבה צופו זהב. הפריט הארכיטקטוני הבולט הוא 12 החלונות שעליהם צוירו שמות שנים עשר שבטי ישראל, וכן הבימה וארון הקודש, שהם הם פרי עיצובה של האמנית זהבה בנימין. הבניה המחודשת תוכננה על ידי הארכיטקט זורב אייבזשבילי. היועץ הראשי של פרויקט החידוש היה יוסף (יוסקה) ממיסטבלוב.
רבים מתושבי הסביבה המוגדרים כשומרי מסורת מגיעים לבית הכנסת. העובדה כי בית הכנסת נמצא בסמוך אל רחוב שינקין מקרינה על פעילותו, ולא מעט מן המתפללים בו הם מקרב תושבי השכונה והידוענים שבה.
פלוגת חשיפה-תקיפה
פלוגת החשיפה-תקיפה מצוידת באמצעי לחימה מתקדמים, טכנולוגיות מסווגות ואמצעי תצפית וחוזי, בהם כלי טיס בלתי מאוישים, רחפנים ורובוטי סיור צבאיים. הפלוגה מפעילה גם חימוש מונחה מדויק שכולל טילי נ"ט, פצמ"ר עוקץ פלדה, חימוש משוטט כגון מעוז ואמצעי ציון מטרות לכלי טיס ופלטפורמות תקיפה אחרות.
גאינה
גאיאנה (בארמנית: Գայանե) הוא מופע בלט שהולחן על ידי אראם חאצ'טוריאן בשנת 1942 ומספר את סיפורה של חווה קולקטיבית בברית המועצות. מוצאם המגוון של האיכרים מספק רקע לנעימות ממקורות אתניים שונים, חלקם בליווי רביעיית מיתרים בקצב איטי, וחלקם בביצוע כלים עממיים צועניים.
הבלט זכה להצלחה צנועה משום שלא הצליח ככל הנראה להתחבב על העריץ הסובייטי, יוסיף סטלין וזכה להד מוגבל מחוץ לברית המועצות. אחד הקטעים מתוכו, פרק מהיר במערכה האחרונה של הבלט, הוא "מחול החרבות" הנודע, שהפך לקטע ליווי אהוב על להטוטנים בכל רחבי העולם.
פריקוטין
פריקוטין הוא הר געש רדום במדינת מיצ'ואקאן במקסיקו, כ-322 ק"מ מערבית למקסיקו סיטי. ההר קרוי על שם הכפר שהיה לידו לפני התפרצותו. ייחודו של פריקוטין הוא בהיותו הר הגעש היבשתי הראשון בעולם אשר תועד בכל שלבי היווצרותו ופעילותו.
אחד האיכרים מהכפר פריקוטין שיצא ב-20 בפברואר 1943 יחד עם אשתו ובנו לעבד את אדמתו, ראה עשן יוצא מן האדמה, הריח ריח גופרית ולפתע נפער באדמה סדק. למחרת הייתה כבר גבעה בגובה של כ-40 מטר וממנה יצאו אש ולבה ששטפה את השדות ונזרקו אבנים לשמיים.
אחרי כשנה נוצרה במקום גבעה דמוית חרוט, כאשר כל הזמן הסדק פולט מטר של אבנים, אפר געשי וזרמים רבים של לבה לוהטת. כאשר גאולוגים שמעו את הסיפור והגיעו למקום, ניצב ליד הכפר הר דמוי קונוס בגובה של 336 מטר שרובו היה עשוי טוף וסקוריה.
כתוצאה מההתפרצות שתי עיירות פונו מתושביהן ומאוחר יותר נקברו תחת הלבה. צריח של אחת הכנסיות הבולט מעל משטח הבזלת הוא אחד הסימנים היחידים בשטח לעיירות המכוסות.
בשנת 1952, לאחר 9 שנות פעילות, הפסיק הר הגעש את התפרצותו, כשהוא מותיר אחריו חרוט סקוריה שגובהו 424 מטרים מעל סביבתו. כיום היקפו של ההר עולה על 40 ק"מ, וגובהו כ-200 מטר מעל פני הקרקע (2,800 מטר מעל פני הים).
אנטון ארחיפוב
קריירה
ארחיפוב החל את הקריירה המקצועית שלו בקבוצת ספרטק שצ'לקובו מהליגה השנייה. כעבור שנה עבר לקבוצת המילואים של מועדון שיניק ירוסלבל. בהמשך שיחק בקבוצות סאטורן וספרטק צ'ליאבינסק מהליגה השנייה. בשנת 2006 חתם בקבוצת חימקי מליגת העל הרוסית ושולב בהרכב הפותח של הקבוצה. בעונה הבאה חתם על חוזה ל-3 שנים בקבוצת טום טומסק. למרות החוזה לא השלים את התקופה - ב-2009 הושאל לצ'רנומורץ נובורוסיסק וב-2010 לשיניק ירוסלבל. בעונת 2011/2012 שיחק כשחקן מן המניין בשיניק.
בשנת 2012 הגיע לישראל וחתם בקבוצת הפועל רמת-גן, היה שותף בזכייה ההיסטורית של הקבוצה בגביע המדינה. בעונה לאחר מכן שיחק מספר משחקים בקבוצת הפועל בני לוד מהליגה הלאומית ובסוף 2013 שב לרוסיה. בשנת 2014 פרש ממשחק פעיל.
תארים
הפועל רמת-גן
מכון מאיר
מכון מאיר הוא בית מדרש ומרכז תורני בירושלים ללימודי יהדות בדרכו של הרב קוק, המיועד בעיקר לחוזרים בתשובה. ממוקם בשכונת קריית משה. משתייך לזרם הדתי לאומי.
פעילות ודרך חינוכית
המוטו של המכון מבוסס על משנתו של אהרון הכהן: "אוהב את הבריות ומקרבן לתורה", וגם "יהדות בנחת רוח".
במכון שני מסלולי לימוד עיקריים: אמונה וגמרא. לצד לימודי גמרא במתכונת ישיבתית רגילה, מתקיימים במכון גם לימוד האמונה, כלומר, לימוד מחשבת ישראל. הדגש העקרי בלימודי האמונה במכון הוא על לימוד משנתו של הרב קוק.
בנוסף ללימודים בעלי אופי כללי, כל תלמיד יושב עם רבו לפחות פעם בשבוע להוראה ולמידה אישית.
במכון מתבצעת פעילות חברתית ענפה הכוללת טיולים, מסיבות ראש חודש, ימי עיון ושבתות. אופיו של המכון מושפע במיוחד על ידי המחלקה הישראלית המונה כמאתיים תלמידים. רוב רבני מכון מאיר הם בוגרי המכון עצמו או ישיבת מרכז הרב. המכון פועל להחזרה בתשובה בדרך הציונות הדתית. בוגריו משתלבים בכל קהילות הציונות הדתית ברחבי הארץ וחלקם אף משמשים כרבנים במכון עצמו.
החל משנות ה-70 ועד היום ממוקם המכון בשדרות המאירי בשכונת קריית משה ירושלים. בשלהי שנות ה-80 למדו במכון כ-300 תלמידים. רוב התלמידים שהו במכון כשנה-שנתיים.
ערוץ מאיר
הערוץ מאפשר לצופיו לשאול שאלות בשידור חי, לצפות בארכיון השיעורים, לקרוא את "באהבה ובאמונה" (עלון פרשת השבוע שמופץ ב־80,000 עותקים בבתי כנסת) או לקבלו בדואר אלקטרוני, לקבל עדכונים שוטפים באמצעות RSS ועוד.
בערוץ מאיר ניתן לצפות בשיעורים גם לאחר ששודרו; בארכיון מעל 10,000 שעורי תורה בווידאו בעברית וכן שעורי תורה בחמש שפות: אנגלית, צרפתית, ספרדית, רוסית וגרמנית.
בערוץ מועברים שיעורים בנושאים הבאים:
ב-2010 זכה הערוץ בפרס אגרסט "על פעילות בהכנת תוכניות במגוון נושאים ביהדות, על התמסרות להנחלת מורשת תורת ישראל וארץ ישראל בקרב הציבור, על הרחבת אופקים והעמקה באוצרות הרוח של ישראל ועל בניית אלטרנטיבה תרבותית ערכית והפיכת הרגלי הפנאי של אוכלוסייה מגוונת".
ערוץ מאיר בטלוויזיה
בפברואר 2013 החלו (במקביל לערוץ מאיר באינטרנט) שידורי הערוץ גם בטלוויזיה בכבלים - בערוץ 96 של חברת HOT. לאחר מכן התחיל הערוץ לשדר גם בחברת yes. בשנת ה'תשע"ה עבר הערוץ לאפיק 181 ב-HOT אך סיים את שידוריו ב HOT בפברואר 2018. הערוץ הפסיק לשדר גם ב-yes. הערוץ כולל שיעורים של רבני המכון, חלקם מיוחדים לערוץ; שיעורים ברוסית, צרפתית, אנגלית, וספרדית; תוכניות ערוץ מאיר לילדים וכן תוכניות מקור.
ערוץ מאיר לילדים
ערוץ מאיר משדר משנת תשס"ז תוכניות ילדים באתר תחת השם ערוץ מאיר לילדים.
באהבה ובאמונה
מכון מאיר מוציא לאור מדי שבוע עלון שבועי בשם באהבה ובאמונה המופץ ברוב בתי הכנסת בארץ המשתייכים לזרם הדתי לאומי.
מרחב נורמלי לחלוטין
בטופולוגיה, מרחב נורמלי לחלוטין ומרחב \ T_5 הם סוגים של מרחבים טופולוגיים המקיימים תכונות הפרדה חזקות במיוחד.
הגדרות
במרחב שבו אפשר להפריד קבוצות מופרדות, בוודאי אפשר להפריד קבוצות סגורות וזרות. לכן כל מרחב נורמלי לחלוטין הוא בפרט מרחב נורמלי. מאותה סיבה, כל מרחב \ T_5 הוא מרחב T4.
תכונות נוספות
התכונה החשובה ביותר של מרחבים נורמליים לחלוטין היא שלא רק הם עצמם נורמליים, אלא גם כל תת-מרחב שלהם (ביחס לטופולוגיה המושרית). במרחב נורמלי, תכונה זו שקולה לכך שהמרחב נורמלי לחלוטין. מסיבה זו מרחב נורמלי לחלוטין נקרא גם מרחב נורמלי תורשתית.
כל מרחב נורמלי באופן מושלם הוא בפרט נורמלי לחלוטין, ובאופן דומה גם כל מרחב T6 הוא מרחב \ T_5. בפרט, כל מרחב מטרי הוא מרחב \ T_5.
ההוכחה לכך שמרחב נורמלי באופן מושלם הוא נורמלי לחלוטין אינה מידית, ולכן אנחנו כוללים כאן הוכחה ישירה וקלה לכך שבמרחב מטרי אפשר להפריד בסביבות פתוחות כל שתי קבוצות מופרדות. יהי X מרחב מטרי עם המטריקה d. נתונות שתי קבוצות מופרדות A ו- B (שאינן בהכרח סגורות). נסמן ב- את פונקציית ה"מרחק מ-A", ובאופן דומה נגדיר את הפונקציה \ d_B. מכיוון שרק לנקודות בסגור של A יש מרחק 0 מ-A, כל נקודה של B היא בעלת מרחק חיובי מ- A, ולהפך. נסמן ב- \ U_A את איחוד הכדורים ברדיוס \ d_B(a)/2 סביב a, לכל הנקודות \ a\in A; זו כמובן קבוצה פתוחה המכילה את A. באופן דומה נבנה את \ U_B. כדי להיווכח ש- \ U_A ו- \ U_B זרות, די לבדוק שהדבר נכון לכל זוג של כדורים המרכיבים קבוצות אלה. אבל לכל מתקיים, ולכן.
יש לציין שכאשר מדובר בקבוצות מופרדות, הפרדה באמצעות סביבות פתוחות היא ההפרדה החזקה ביותר שלה אפשר לצפות. בערך על אקסיומות ההפרדה אנו מונים ארבע רמות הפרדה, שההפרדה בקבוצות פתוחות היא הנמוכה בהן. ברמה הבאה דורשים הפרדה באמצעות סביבות סגורות, אלא שזה בלתי אפשרי אפילו במרחבים מטריים. לדוגמה, הקטעים \ (0,1) ו- \ (1,2) הם קבוצות מופרדות, שלא ניתן להפריד בסביבות סגורות (ובוודאי לא בפונקציה רציפה).
ועדת מצפון
ועדת מצפון (או בשמה הרשמי: הוועדה המייעצת לשר הביטחון בענייני פטור משירות), היא ועדה הפועלת כחלק מצה"ל ולה הסמכות לתת פטור מגיוס חובה לצה"ל מטעמי פציפיזם. הוועדה מורכבת מנציגי צה"ל ומחבר בודד שהוא אזרח.
בעת הצורך, מתכנסת הוועדה על מנת לענות לפניות מועמדים לשרות צבאי המבקשים פטור מגיוס חובה מטעמים פציפיסטיים. הוועדה רשאית לדחות עתירות עוד בטרם הדיון ואינה דנה בסרבני גיוס שלא מטעמים פציפיסטיים. לעיתים, מפנה הוועדה את העותרים לריאיון אישי מיוחד כתנאי מקדים לדיון בעניינם.
על פי דובר צה"ל, הגיעו בשנים 2005–2007 לוועדה 125 פונים. 42 מתוכם קיבלו פטור מטעמי מצפון ו-16 מטעמים אחרים.
ועדת המצפון לבנות
ועדת המצפון לבנות מתכנסת לעיתים תכופות. מדי שנה כ־100–400 בנות מקבלות פטור בוועדת המצפון. בעבר היה קל מאוד לקבל פטור בוועדת המצפון, גם למי שאינה פציפיסטית. בשנים האחרונות, בעקבות מגמה של השוואת התנאים של ועדת המצפון לבנות לוועדת המצפון של הבנים, התנאים לקבלת פטור בוועדת המצפון לבנות הוקשחו – על ידי ועדות מקדימות והקטנת מספר הפטורים הניתנים על ידי הוועדה. היו מקרים שבנות סירבו לשרת ולאחר מכן נדונו למאסר, לאחר שבקשתן נדחתה בטענה ששלחו את המכתב מאוחר מדי, או שטענותיהן לא שכנעו את הוועדה.
ועדת המצפון לבנים
ועדת המצפון לבנים קיימת כעשר שנים. הוועדה מתכנסת 2-3 פעמים בשנה - זאת משום שיש מעט בנים הזוכים לעמוד בפניה - בדרך כלל 5-15 בשנה. הסיבה למספר הנמוך של בנים הזוכים לעמוד בפני הוועדה היא מכיוון שהם מוגדרים על ידי הצבא "סרבנים סלקטיביים" או "סרבנים פוליטיים". כמו כן, עד השנים האחרונות, הוועדה כמעט ולא שחררה בנים על סעיף מצפוני, גם אם היו פציפיסטים "טהורים". בשנים האחרונות חל שינוי, וחלק מהבנים הפציפיסטים שפנו לוועדה שוחררו בוועדה הראשונה או השנייה. הסיבה לכך היא מודעות הולכת וגדולה לדרישות המחמירות של הצבא בוועדת המצפון של הבנים, ומצד שני מגמה של הצבא לנסות לא לעורר הד תקשורתי סביב עניין הסרבנות, כפי שקרה עם יוני בן ארצי או עם חמשת הסרבנים שישבו שנתיים בכלא, שנה בבית סוהר צבאי ושנה בבית סוהר אזרחי לאחר הכרעת בית הדין הצבאי.
ביקורת
ישנם מתנגדים רבים לשחרור משירות על ידי קבלת פטור מוועדת המצפון, משני צידי המפה הפוליטית. ישנה ביקורת בתוך השמאל הרדיקלי, בעיקר בקרב אנרכיסטים, שהשתחררות בוועדת המצפון או לחלופין ישיבה בכלא, הטוענים מצד אחד כי מדובר בבזבוז זמן, ומצד שני כי מדובר בשותפות וקבלה של מערכת הכללים של השלטון והמדינה, להם במובנים רבים הסרבן מתנגד. לדעתם, דווקא "סירוב אפור" כלומר, קבלת תעודת פטור על בסיס בעיות משפחתיות ונפשיות פיקטיביות, היא יותר חשובה והיא תנועת המחאה האמיתית. אותה ביקורת, אודות הסתירה הפנימית משתמשים בה פעמים רבות דווקא מהימין, (בציניות) בטענה ש"מה ההבדל בין גיוס לצבא ובין תשלום מיסים?". הפציפיסטים טוענים שהצבא ביסודו הוא גוף אלים הפועל "ליישב סכסוכים" באמצעות אלימות. רבים, מימין ומשמאל, טוענים כי סירוב פירושו בגידה, אנוכיות, ושותפות עם האויב.
צ'ה בום-קון
צ'ה בום-קון (הנגול: 차범근; ) כדורגלן דרום קוריאני, חלוצה הפורה של נבחרת קוריאה הדרומית בשנות השבעים, שהיה לשחקן בולט בבונדסליגה בשנות השמונים.
קריירת משחק
אחד מהטובים שבכדורגלני יבשת אסיה בכל הזמנים, בום-קון זכור בקרב אוהדי נבחרת ישראל בשנות השבעים ואף בקרב שחקניה, ממספר משחקים בין נבחרות קוריאה וישראל, במוקדמות גביע העולם. שחקן הנבחרת הישראלית גידי דמתי אמר ל"הארץ" כי: "כולנו הכרנו רק שם אחד, צ'ה בום קון. כל התרגולים היו על השחקן הזה, שהיה גבוה, מהיר עם משחק ראש מצוין ובעיטות איומות בשתי הרגליים".
במובן מסוים הקדימה ההצלחה של בום-קון את זמנה. הכדורגל בארצו לא היה מפותח דיו אז. הליגה המקצוענית הקוריאנית (K-League) נוסדה רק ב-1983; הנבחרת הלאומית העפילה לראשונה מזה שלושים ושתיים שנה למונדיאל רק ב-1986. במקסיקו 1986 שיחק אמנם בום-קון עם הנבחרת, לאחר שנעדר ממנה שמונה שנים. אולם את הפריחה שבאה אחר כך, שהתבטאה בשש הופעות רצופות נוספות במונדיאל, החמיץ כשחקן, אף שהיה לו בה חלק כמאמן.
קריירת אימון
עם שובו לקוריאה פנה לעסוק בפיתוח הכדורגל בה. הוא הקים רשת של בתי ספר לכדורגל ואימן את קבוצת אולסן יונדאי הוראנג-אי מהליגה הקוריאנית, במשך שלוש שנים (1991–1994). ב-1997 מונה למאמן הנבחרת הלאומית, אותה הצעיד להעפלה למונדיאל 1998 בצרפת, ולהדחה נוספת מהטורניר כבר בשלב הבתים הראשון. לאחר התבוסה הכואבת 5-0 להולנד של חוס הידינק, פוטר מתפקידו. אז האשים בתקשורת את ההתאחדות הקוריאנית על שלא הציעו בונוסים ראויים, והוסיף על כך את הטענה שתוצאות משחקי הכדורגל המקצועני בקוריאה נקבעות מראש. ההתאחדות הקוריאנית הטילה עליו עונש מיידי של הרחקה לחמש שנים. הוא עזב את קוריאה עם אשתו. הידינק החליף אותו בתפקיד מאמן נבחרת קוריאה הדרומית, ובהמשך הוביל אותה להישג הגדול (מקום רביעי) במונדיאל 2002, אותו אירחה.
לאחר שאימן במשך כשנה וחצי את קבוצה שנג'ן פינגאן מהליגה הסינית וזכה באליפות, חזר לקוריאה ועבד כפרשן בטלוויזיה שם. ב-2003 שב לליגה הקוריאנית כמאמנה של סוואן סמסונג בלו-וינגס, עימה זכה באליפות ב-2004.
בנו, צ'ה דו-רי, שיחק כמו אביו לפניו, בליגה הגרמנית ובנבחרת קוריאה הדרומית.
אליפות האמריקות בכדורסל 1989
אליפות האמריקות בכדורסל 1989 הידועה גם בשם טורניר האמריקות 1989 היא האליפות הרביעית שנערכה על ידי פיב"א אמריקה.
באליפות השתתפו 12 נבחרות. מטרת התחרות הייתה גם לקבוע את הנבחרות שיקבלו זכות להשתתף באליפות העולם בכדורסל 1990. למרות שלנבחרת ארצות הברית בכדורסל כבר הייתה זכות להשתתף באליפות העולם בהיותה האלופה המכהנת, היא בחרה להשתתף בתחרות.
פוארטו ריקו זכתה באליפות בפעם השנייה בתולדותיה.
מתכונת התחרות
תחילה נערכו משחקי העפלה אזוריות:
תחילה המשחקים נערכו בשני בתים. בהמשך, שמונה נבחרות המשיכו בפלייאוף לקביעת הנבחרות שיעפילו לאליפות העולם.
קישורים חיצוניים
נתונים מאתר פיב"א
מדונה בנואה
סביר להניח כי המדונה בנואה הייתה העבודה הראשונה שצייר לאונרדו באופן עצמאי ולא בהוראת אדונו ורוצ'יו. ישנן שתי סקיצות ראשוניות של לאונרדו של היצירה, במוזיאון הבריטי.
מראה המדונה והילד עם פרחים הוכיח שהוא אחד הפופולריים ביותר של לאונרדו. היצירה הועתקה באופן נרחב על ידי אמנים צעירים, בהם רפאל, שגרסה משלו (המדונה פינקי) נרכשה בשנת 2004 על ידי הגלריה הלאומית בלונדון.
במשך מאות שנים, המדונה בנואה נחשבה ליצירה אבודה. בשנת 1909, האדריכל ליאון בנואה הציגה באופן סנסציוני בסנקט פטרבורג במסגרת אוסף האמנות של אביו. הציור הובא כנראה מאיטליה לרוסיה על ידי המומחה אלכסנדר קורסקוב בין השנים 1790–1798. עם מותו של קורסקוב, היא נמכרה על ידי בנו לסוחר מאסטרחן, שאפושניקוב, תמורת 1,400 רובל וכך עברה בירושה למשפחת בנואה בשנת 1880. לאחר סכסוך גדול בדבר הייחוס, מכר ליאון בנואה את הציור למוזיאון ההרמיטאז' הקיסרי בשנת 1914. מאז, היצירה מוצגת בסנקט פטרבורג.
טוני דוריגו
אנתוני רוברט "טוני" דוריגו (נולד ב-31 בדצמבר 1965 באדלייד) הוא כדורגלן עבר אנגלי ממוצא אוסטרלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
דוריגו שיחק לאורך כל הקריירה במולדתו (למעט עונה אחת באיטליה), ולזכותו זכייה אחת באליפות אנגליה במדי לידס יונייטד. הוא ערך 15 הופעות במדי נבחרת אנגליה, ונכלל בסגלה בשני טורנירי אליפות אירופה ובמונדיאל 1990.
לאחר פרישתו החל לשמש כפרשן כדורגל.
קריירת משחק
דוריגו, יליד אוסטרליה, החל את דרכו בקבוצת הנוער של אדלייד סיטי מעיר הולדתו. כשהיה נער כתב ל-14 מועדוני כדורגל אנגלים בבקשה להיבחן בשורותיהם. הקבוצה הראשונה להגיב הייתה אסטון וילה, שהציעה לדוריגו מבחנים באורך ארבעה ימים. דוריגו עבר את המבחנים וחתם בקבוצה בעונת. באותה העונה ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה האנגלית מול איפסוויץ' טאון, שהייתה להופעת הליגה היחידה שלו באותה העונה.
במהלך שלוש העונות הבאות השתלב דוריגו בהרכב הקבוצה והפך לאחד מהבולטים שבשחקניה. עם זאת, בסיומה של עונת ירדה הקבוצה לליגת המשנה, ודוריגו סיים את דרכו במועדון. בסך הכול ערך דוריגו 111 הופעות ליגה בארבע עונות במדי הקבוצה, וכבש בהן שני שערים.
לקראת עונת נרכש דוריגו על ידי צ'לסי, בסכום שהוערך בכ-475 אלף ליש"ט. דוריגו השתלב במהרה וערך ארבעים הופעות ליגה כבר בעונת הבכורה שלו, ועל יכולתו אף זכה בתואר שחקן העונה של המועדון. עם זאת, חווה דוריגו ירידת ליגה עונה שנייה ברציפות, כשצ'לסי נשרה לליגת המשנה. דוריגו נותר בקבוצה וסייע לחזור תוך עונה אחת בלבד לליגה הבכירה, מהמקום הראשון בליגת המשנה. דוריגו רשם את עונת השיא שלו בקריירה מבחינת כיבוש שערים, עם שישה שערים בארבעים הופעות. דוריגו הוסיף לשחק שתי עונות נוספות במדי צ'לסי בליגה הבכירה, ובמרץ 1990 אף כבש את השער היחיד בגמר גביע פול ממברס, בו גברה צ'לסי 0–1 על מידלסברו בדרך לזכייה בתואר.
בקיץ 1991 הגיש דוריגו בקשה לעזוב את המועדון. דוריגו משך בתחילה את בקשתו, אך המועדון החליט לשחררו והוא נמכר תמורת כ-1.3 מיליון ליש"ט ללידס יונייטד. הוא סיים את דרכו בצ'לסי בתום ארבע עונות, בהן רשם 146 הופעות ליגה וכבש 11 שערים.
הצטרפותו של דוריגו ללידס לקראת עונת הפכה להצלחה הן עבור המועדון והן עבור השחקן. תחת המאמן הווארד וילקינסון, זכתה לידס באליפות הליגה (בעונה האחרונה לפני המעבר לפרמייר ליג), תוך שהיא מקדימה בארבע נקודות את יריבתה מנצ'סטר יונייטד. דוריגו עצמו, שכבש שלושה שערים ב-38 הופעות ליגה באותה העונה, אף זכה בתואר שחקן העונה של אוהדי לידס.
בפתיחת העונה הבאה גברה לידס על מחזיקה הגביע האנגלי, ליברפול, במשחק על מגן הצדקה. דוריגו עצמו כבש בדקה ה-43 את השער שקבע את תוצאת המחצית,\ 2-1 ללידס, בדרך לניצחון 3–4 בסיום (אריק קנטונה כבש שלושער לזכות לידס באותו המשחק). עם זאת, המעבר לפרמייר ליג לא בישר טובות עבור הקבוצה, שכשלה לשחזר את ההישג ולהתברג בצמרת הטבלה. החל מעונת הלכו ופחתו דקות המשחק של דוריגו, וגם עזיבתו של וילקינסון בפתיחת עונת  לא הביאו לשינוי הרצוי מבחינתו של דוריגו. בסיום אותה העונה סיים דוריגו את דרכו במועדון, לאחר שכבש חמישה שערי ליגה ב-171 הופעות.
לקראת עונת עזב דוריגו לראשונה את אנגליה, והצטרף לטורינו האיטלקית, ששיחקה באותה העונה בסרייה ב'. טורינו סיימה את העונה במקום החמישי עם מספר נקודות זהה לזה של פרוג'ה, מה שהוביל למשחק פלייאוף בין השתיים על העלייה לסרייה א'. לאחר שהמשחק הסתיים בשוויון 1-1, הפסידה טורינו את העלייה לאחר הפסד 5–6 בדו-קרב בעיטות עונשין. דוריגו החמיץ פנדל בדו-קרב, אך עם זאת, הצלחתו להשתלב היטב בקבוצה והיכולת שהפגין לאורך העונה זיכו אותו בתואר שחקן העונה של המועדון.
בתום העונה פרש דוריגו ממשחק פעיל בגיל 35.
נבחרת אנגליה
דוריגו האוסטרלי זכה לזימון בכורה בינלאומי מנבחרת אוסטרליה כבר במסגרת קמפיין מוקדמות מונדיאל 1986. טוני ברטון, מאמנו באסטון וילה, סירב לאשר לדוריגו להצטרף לנבחרת האוסטרלית, בטענה כי יריבותיה מה-OFC הן בדרך כלל חלשות יותר, ויהיה זה בזבוז זמן עבורו. על אף שאמו אוסטרלית ואביו איטלקי, פנתה התאחדות הכדורגל האנגלית לדוריגו והציעה לו להישאר שנה נוספת באנגליה, לקבל אזרחות בריטית ולייצג את נבחרת אנגליה. דוריגו נעתר לבקשה, והחל לשחק במדי נבחרת אנגליה הצעירה בשנת 1986. הוא המשיך ל-11 הופעות במדיה.
עוד בטרם ערך את הופעת הבכורה שלו, זומן דוריגו על ידי המאמן בובי רובסון לקראת טורניר יורו 1988 בגרמניה המערבית. דוריגו זומן כמחליפו של קני סנסום בצד שמאל של ההגנה, במקומו של סטיוארט פירס שנאלץ להחמיץ את הטורניר עקב פציעה. אנגליה הודחה לאחר שלושה הפסדים בשלב הבתים, ודוריגו לא שותף כלל במהלכם.
ב-13 בדצמבר 1989, מעט לפני יום הולדתו ה-24, ערך דוריגו את הבכורה במדי אנגליה, במשחק ידידות מול באצטדיון ומבלי, כשעלה כמחליף במחצית המשחק במקומו של פירס. אנגליה ניצחה במשחק בתוצאה 1–2. דוריגו זומן על ידי רובסון לסגל לקראת מונדיאל 1990 באיטליה, אך ראה את פירס פותח ומשחק לאורך כל משחקיה של אנגליה החל בשלב הבתים ועד לחצי הגמר, שם נוצחה אנגליה על ידי. את הופעתו הראשונה אי פעם במשחק רשמי, והופעתו הראשונה בהרכב האנגלי, ערך דוריגו במשחק על המקום השלישי, בו נוצחה אנגליה 1–2 על ידי. במשחק זה בישל דוריגו את שער השוויון הזמני של אנגליה לדייוויד פלאט.
דוריגו לא הצליח להשתלט על עמדת המגן השמאלי של הנבחרת, ושיחק בעיקר במשחקי ידידות. הוא זומן לסגל של גרהאם טיילור לקראת יורו 1992 בשוודיה, אך שוב ראה את פירס פותח לפניו בהרכב, ולא שולב כלל בטורניר. דוריגו ערך שלוש הופעות במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994, כולל משחקו האחרון במדי אנגליה - הפסד החוץ 0–2 ל ב-13 באוקטובר 1993.
בסך הכול ערך דוריגו 15 הופעות במדי אנגליה.
כוח המחץ
הזיכיון מבוסס על קו הצעצועים המצליח ג'י. איי. ג'ו אשר נוצר על ידי יצרנית הצעצועים הסברו (Hasbro).
השם המקורי והפטריוטי של הסדרה ושל קו הצעצועים G.I. Joe: A Real American Hero (ג'י. איי. ג'ו: גיבור אמריקאי אמיתי) עבר התאמה לקהל האירופאי והלוגואים בסדרה ובקו הצעצועים שונו ל-Action Force (כוח המחץ) על מנת שקו הצעצועים ייתפס יותר כבינלאומי.
המיני-סדרות
הסדרה המצוירת החלה כמיני-סדרה אשר הופקה על ידי מארוול קומיקס ו-Sunbow Productions בעקבות ההצלחה של קו הצעצועים של האסברו. המיני-סדרה של "כוח המחץ" יצאה לראשונה כחמישה פרקים בעלי קו עלילה אחד אשר עלו לשידור בארצות הברית ב-12 בספטמבר 1983. בעקבות הצלחת המיני-סדרה, הופקה מיני-סדרה נוספת בשם "נקמתו של קוברה" אשר שודרה בארצות הברית ב-10 בספטמבר 1984.
A Real American Hero (בשנת 1983)
המיני-סידרה הראשונה בזיכיון אשר הכילה חמישה פרקים. ארגון "קוברה" גונב יחידת טלפורטציה ניסיונית, בעלת היכולת לשגר כל דבר לכל מיקום ברחבי העולם, בעזרת שימוש בלוויין אשר מכוון את קרן הטלפורטציה. יחידת עילית של לוחמי קומנדו מארצות הברית וברית נאט"ו, המכונה "כוח המחץ", חייבת למנוע מארגון קוברה מלהשתמש בטכנולוגיה זו כדי ליצור מערכת טלפורטציה משלהם, אך קודם הם יצטרכו לאסוף את שלושת היסודות אשר מפעילים את המכשיר - גבישים רדיואקטיביים, מים כבדים אשר מוצאם בעומק האוקיינוס, וחלקים ממטאוריט ענקי.
The Revenge of Cobra (בשנת 1984)
המיני-סידרה השנייה בזיכיון אשר הכילה חמישה פרקים. ארגון קוברה חוזר בכוחות גדולים, מחומש עם נשק חדיש שנוצר על ידי דסטרו אשר מסוגל לשלוט במזג האוויר. המכשיר ניזוק תחת קרב ונשבר לשלושה חלקים אשר מפוזרים ברחבי העולם. צוות של כוח המחץ חייב למצוא את החלקים לפני שארגון קוברה יצליח לאתר אותם ולבנות מחדש את המכשיר.
The Pyramid of Darkness (בשנת 1985)
המיני-סידרה השלישית בזיכיון אשר הכילה חמישה פרקים. ארגון קוברה מנסה לבנות נשק חדיש אשר יהיה מסוגל לנטרל את כל כוח החשמל בחצי כדור הארץ הצפוני. על מנת לעשות כן קוברה חייבים להציב ארבעה מוקדי שליטה ברחבי העולם. לאחר שקוברה מצליחים להשתלט על תחנת החלל של "כוח המחץ" הם מפעילים את מוקדי השליטה אשר מפעילים את פירמידת החושך. כוח המחץ חייבים להילחם בקוברה על מנת להשמיד את פירמידת החושך ולמצוא את המטה הסודי של ארגון קוברה.
(בשנת 1986)
המיני-סידרה הרביעית בזיכיון אשר הכילה חמישה פרקים. העלילה מתמקדת בניסיונות של ארגון קוברה לשבט לעצמם מנהיג חדש בשם "נחשון" לנוכח אי שביעותם מיכולתיו הפיקודיות של מפקד קוברה להוציא לפועל את תוכניותיהם הזדוניות של הארגון. ארגון קוברה שולח את כוחותיו למדינות שונות ברחבי העולם במטרה לאסוף את דגימות ה-DNA של האנשים האכזריים ביותר בהיסטוריה האנושית. דגימות ה-DNA נאספות מן הקברים של דמויות היסטוריות כמו אלכסנדר הגדול, נפוליאון, ג'ינגיס חאן, ולאד המשפד (הרוזן דרקולה), איוון האיום, וסון דזה (הדגימה היחידה שארגון קוברה איננו מצליח להשיג) בנוסף לעוד מספר דגימות מדמויות היסטוריות אחרות. על מנת להשלים את הדגימה החסרה ארגון קוברה חוטף את סמל סלוטר ולוקח אותה ממנו. בשלב הסופי של התהליך, אשר משובש באופן חלקי על ידי סמל סלוטר לאחר שהוא משוחרר על ידי מפקד קוברה אשר מטבע הדברים התנגד מלכתחילה לפרויקט אשר נועד ליצור לו מחליף. לאורך העלילה כוח המחץ מנסים למנוע מקוברה לאסוף את דגימות ה-DNA, עם זאת, ד"ר בר שכל מצליח לבסוף להשלים את התהליך בהצלחה וליצור את "נחשון" אשר בהמשך הסדרה הופך בהדרגה למנהיג האולטימטיבי של ארגון קוברה.
G.I. Joe: A Real American Hero (1985 - 1987)
בעקבות הצלחתן של שתי המיני-סדרות הראשונות, הוחלט להפיק את סדרת האנימציה אשר עלתה לראשונה לשידור בארצות הברית ב-16 בספטמבר 1985. סדרת האנימציה המשיכה את עלילת המיני-סדרות. פרקי הסדרה התמקדו לרוב במאמצים של כוח המחץ לסכל את תוכניותיהם הזדוניות של ארגון קוברה.
שיר הפתיחה של התוכנית הכיל קטע קריינות אשר הציג את היחידה:
משום שהסדרה נוצרה במקור על מנת למכור את קו הצעצועים, כל פרק נהג להתמקד בדמות אחרת של כוח המחץ, כאשר כמעט כל הדמויות זכו לפרק אשר התמקד בהן. עלילת סדרת האנימציה התבססה באופן רופף על עלילת סדרת הקומיקס של מארוול קומיקס.
הסרט (1987)
ארגון קוברה מתכנן הפעם להשתלט על העולם באמצעות נבגים קטלניים אותם הוא מתכנן לשחרר אל תוך האטמוספירה של כדור הארץ. על מנת לבצע זאת, ארגון קוברה חייב להשיג משדר אנרגיה מיוחד וכוח המחץ מנסה למנוע ממנו להוציא את תוכניתו הזדונית לפועל. במקור, הסרט יועד לקולנוע אבל לאחר ש"רובוטריקים" (סרט המצויר מ-1987) ו"פוני הקטן: הסרט" שגם מחברת הצעצועים "הסברו" נכשלו בקולנוע, הסרט הופץ ישירות לווידאו.
G.I. Joe: A Real American Hero (1989 - 1991)
גרסה מחודשת לסדרה המקורית אשר נוצרה באולפני האנימציה DIC וזכתה לעיצוב מחודש של הדמויות ולסגנון אנימציה שונה לגמרי. סדרת המשך זו לא שודרה מעולם בישראל.
G.I. Joe Resolute (2009)
גרסה מחודשת לסדרה המקורית. סדרת אנימציה בת 11 פרקים. בניגוד לסדרות האחרות היא הייתה נועדת למבוגרים. הסדרה הייתה זמינה לצפייה לראשונה באינטרנט באתר Adult Swim Video ב-18 אפריל 2009, ושודרה בהמשך ב-26 באפריל 2009 ברשתות הכבלים בארצות הברית.
כוח המחץ
כוח המחץ (G.I. Joe או Action Force) היא יחידת עילית של לוחמי קומנדו מארצות הברית וברית נאט"ו אשר מטרתה העיקרית היא להילחם בארגון טרור בינלאומי בשם "קוברה".
ארגון קוברה
קוברה (Cobra) הוא ארגון טרור אשר נלחם כנגד יחידות העלית של הצבא האמריקאי המכונים כוח המחץ, הארגון בנוי בצורה היררכית נוקשה ומלא בגידות, "אינטריגות", וייעודו הסופי להשתלט על העולם.
שמואל דיבון
שמואל דיבון (15 במרץ 1917 – 9 במרץ 2003) היה ראש המחלקה הערבית של הש"י, שירות המודיעין של ארגון ההגנה, שעל בסיסו קמו שירותי הביטחון והמודיעין של מדינת ישראל. לאחר קום המדינה היה מבכירי משרד החוץ.
בש"י
בשנת 1941 הצטרף לש"י ובשנת 1946 נתמנה לראש המחלקה הערבית של הש"י, שעסקה באיסוף מידע על הנעשה בקרב ערביי ארץ ישראל.
לצידה של המחלקה הערבית פעלו במסגרת הש"י המחלקה המדינית שתפקידה איסוף מידע על שלטונות המנדט הבריטי והמחלקה היהודית שתפקידה היה ביטחון פנים והיא עסקה באיסוף מידע על ארגוני המחתרת האחרים, האצ"ל והלח"י, וכן פיקחה על פעילותם של הקומוניסטים.
למחלקה היו שישים מודיעים ערבים בכל אזורי הארץ. כמו כן ביצעה המחלקה סקירה מתמדת של העיתונות הערבית בארץ. בפעילותה נעזרה המחלקה במסתערבים מאנשי המחלקה הערבית של הפלמ"ח. תוך כדי מלוי תפקידו כראש המחלקה רכש שמואל דיבון שליטה טובה בשפה הערבית.
בשנת 1942, הגה שמואל דיבון רעיון להכין תיקי מידע על הכפרים הערביים שבהם הייתה צפויה התנגשות צבאית עם כוחות היישוב. בביצוע התוכנית עסקו סיירים של ההגנה שאספו מידע מודיעיני מפורט על מאות כפרים ערביים. הסיורים נעשו לרוב במסווה של טיולים או שיעורי טבע להכרת הארץ. הסיירים בנו מאגר של צילומים ומידע גאוגרפי, טופוגרפי ותכנוני על הכפרים, שכלל תיאור מפורט של דרכים, שכונות, בתים, מבני ציבור, בורות מים, מערות, וואדיות. אנשי הש"י הפעילו מודיעים מקרב הערבים שסיפקו להם מידע מפורט על היישובים מבחינה היסטורית, חברתית, כלכלית, דמוגרפית, חינוכית וחקלאית.
בשנת 1945 הורחבה הפעילות והחל צילום מהאוויר של הכפרים הערביים ומקומות בעלי חשיבות מבצעית. הטייסים הוסוו כחברי מועדון תעופה של חברת אווירון. המידע שנצבר במה שכונה "תיקי הכפרים" נתגלה ברבות הימים כבעל חשיבות עצומה במלחמת העצמאות.
במשרד החוץ
לאחר קום המדינה היה שמואל דיבון החל משנת 1949 מראשוני אנשי משרד החוץ ושימש כמנהל בפועל של מחלקת המזרח התיכון. בתפקידו זה נפגש שמואל דיבון בשנת 1951 מספר פעמים עם מוחמד עזמי חבר משלחת מצרים לאו"ם, דבר שנעשה בידיעת משרד החוץ המצרי. גישושים אלה לא נשאו פרי.
בשנת 1952 נתמנה שמואל דיבון לתפקידו הדיפלומטי הראשון כמזכיר ראשון בשגרירות ישראל בפריס. כמזכיר ראשון בשגרירות השתתף דיבון במגעים מדיניים עם מצרים שהחלו לאחר הפיכת הקצינים במצרים בשנת 1952, כאשר מצרים הוכרזה ביוני 1953 לרפובליקה וגנרל מוחמד נגיב מונה לנשיאה הראשון. בחודשים שלאחר מכן התקיימו מגעים רשמיים למחצה בין דיפלומטים ישראלים לאנשי קשר מצריים ממקורבי מקורביו של נגיב. רוב השיחות התקיימו בפריס ובניו יורק. אחד מאנשי הקשר של ישראל היה שמואל דיבון. הוא ניהל שיחות עם עבד אל רחמן צאדק, נספח העיתונות בשגרירות מצרים בפריס ועם איש קשר מצרי בשם אחמד עבוד, בעל הון ומנהל חברת תעלת סואץ. דיבון דיווח להנהגה הישראלית על תוכן השיחות. אחת הידיעות החשובות שנמסרה בדיווח של דיבון הייתה שמתוך שבעת הקצינים שהרכיבו את כת הקצינים ששלטה במצרים, ארבעה היו בעד שלום עם ישראל ושלושה נגדו, אלא שההנהגה המצרית החליטה שבעניין זה לא הרוב הוא שיכריע כן דיווח דיבון כי לדברי עבוד, הסכים נגיב שיש להשתדל ולחסל הסכסוך והוא מעוניין ברצינות בבעיה. עבוד ציין לדוגמה שספינה עם מזון לישראל עברה לפני זמן מה את התעלה והמצרים התעלמו מכך. דיבון מצידו אמר לעבוד שאם מצרים תנקוט כלפי ישראל מדיניות נבונה, ישראל עשויה לרכוש מתוצרתה. השיחות לא הביאו לתוצאות מאחר שמעמדו של נגיב החל להתערער ובשנת 1954 הוא הודח מן הנשיאות ואת מקומו תפס גמאל עבד אל נאצר.
בהמשך דרכו, במהלך למעלה משלושה עשורים, מילא שמואל דיבון, במועדים שונים, שלל תפקידים במשרד החוץ, מנהל חטיבת המזרח התיכון, עוזר שר החוץ לענייני המזרח התיכון, יועץ מדיני לשר החוץ ומנהל אגף המזרח התיכון. בין לבין הושאל דיבון למשרד ראש הממשלה וכיהן בו בשנים 1954 ל-1956 כיועץ לענייני ערבים.
הוא הביע דעתו בפני ראש הממשלה משה שרת כי אין אפשרות שהמיעוט הערבי יהיה נאמן למדינה וגם אין אפשרות לעודדו להתבוללות או להגירה, ועל כן יש להפחית את האיבה שלו למדינה על ידי עקירת כמה משורשי המרירות באמצעות הענקת תנאי חיים נאותים.
שמואל דיבון עודד הקלות בתנאי הממשל הצבאי. הקלות אלה תואמו בפגישה שנערכה בשנת 1959 בין ראש הממשלה דוד בן-גוריון לבין שמואל דיבון ואיסר הראל הממונה על שירותי הביטחון.
התפקידים הדיפלומטיים שמילא כללו משרת שגריר ישראל באתיופיה בשנים 1962 ל-1966, שגריר ישראל בברזיל בשנים 1966 ל-1968, ושגריר ישראל בטורקיה בשנים 1975 ל-1977.
בתור יועץ מדיני לשר החוץ העיד שמואל דיבון בפני ועדת אגרנט שהייתה ועדת חקירה ממלכתית, אשר הוקמה בסוף שנת 1973. לאחר מלחמת יום הכיפורים, כדי לחקור נסיבות פריצתה של המלחמה ואת כשליה. בעדותו תיאר את המצב הקשה של מחלקת החקר במשרד, שסבלה ממחסור בכוח-אדם וכתוצאה מכך בחודשים שקדמו לפרוץ המלחמה לא סברו במשרד החוץ, שעומדת לפרוץ מלחמה. דיבון קבל על כך שלא היה למשרד החוץ כל מקור עצמאי למידע, פרט לדיווחי שגרירויותיו ונציגויותיו, ובמידע, שהעבירו לו המוסד ואמ"ן. בעקבות דו"ח הוועדה הוקם במסגרת משרד החוץ מרכז למחקר ולתכנון מדיני על מנת לתגבר ולשדרג את מחלקת החקר. שמואל דיבון נודע בכישרונו לשפות זרות. הוא שלט הייטב בשפה הערבית ולמד את שפת ההינדי, שפתה הרשמית של הודו, ואת שפת האורדו, שפתה הרשמית של פקיסטן וכן את השפות האמהרית והפרסית. בשנת 1959 הוא יצא בסיוע האו"ם לסיור לימודים ממושך בהודו ובה נפגש בין היתר עם וינובה בהאוה Vinoba Bhave מייסד תנועת בהודאן Bhoodan movement שדגלה בשכנוע בעלי אדמות לחלק מרצון מאדמותיהם לעניים. הוא נלווה אליו במסעו לכפרים ושוחח עמו על ענייני אמונות ודתות.
בשנת 1983 פרש שמואל דיבון לגמלאות.
שמואל דיבון נפטר בשנת 2003.
דרום-מזרח אנגליה
דרום-מזרח אנגליה (באנגלית: South East England) הוא אחד מתשעת אזורי אנגליה וכן מחוז בחירה לפרלמנט האירופי.
כאזור חלוקה מנהלית באנגליה
דרום-מזרח אנגליה הוא אחד מאזורי אנגליה המשמשים את ממשלת בריטניה לצרכים מנהליים. האזור כולל את המחוזות ברקשייר, בקינגהאמשייר, מזרח סאסקס, המפשייר, האי וייט, קנט, אוקספורדשייר, סארי ומערב סאסקס.
אזור זה הוא המאוכלס מבין אזורי אנגליה עם למעלה מ-8.6 מיליון תושבים (נכון ל-2011). כמו כן באזור זה קיים השיעור הגבוה ביותר של תושבים שנולדו מחוץ לתחומי הממלכה המאוחדת.
שלטון מקומי
אזור דרום-מזרח כולל את המחוזות הבאים:
כמחוז בחירה לפרלמנט האירופי
כמו יתר אזורי אנגליה, מהווה אזור דרום-מזרח אנגליה גם מחוז בחירה לפרלמנט האירופי. למחוז עשרה נציגים בפרלמנט האירופי, בהם דניאל האנן ונייג'ל פראג' הידועים כמתנגדים חריפים לאיחוד האירופי, ובפרט להמשך חברות הממלכה המאוחדת באיחוד זה.
גשר הגלילים
גשר הגלילים הוא גשר נייד שתוכנן ופותח על ידי יחידת יפת"ח בפיקודו של תא"ל דוד לסקוב, לשם צליחתה של תעלת סואץ. הרעיון המקורי של הגשר היה של לסקוב ושל האלוף ישראל טל. על פיתוח הגשר הוענק לטל וללסקוב פרס ביטחון ישראל לשנת 1972. הגשר היה אחד הגשרים ששימש את צה"ל במלחמת יום הכיפורים במבצע אבירי לב, אולם בניגוד לתכנון המוקדם הוא לא שימש לצליחת סער והונח רק לאחר שכוחות חיל רגלים וחיל השריון של צה"ל היו כבר על הגדה המערבית של תעלת סואץ.
מבנה הגשר
גשר הגלילים בנוי מגלילי מתכת. אורך כל גליל 9 מטרים וקוטרו 1.8 מטר. הגלילים חוברו ביניהם במסגרות מתכת ועליהם הונחה מסעה עליה נעו טנקים וכלי רכב אחרים. סך הכול אורך הגשר היה 220 מטר ומשקלו 220 טון. לגליל היו שתי מטרות. הוא שימש כגלגל בעת גרירת הגשר לתעלה וכמצוף בעת שהגשר צף במים. הגלילים מולאו בקצף פוליאוריטן למניעת חדירת מים למקרה שהגליל יפגע מפגז או נק"ל. הגשר תוכנן מלכתחילה לגרירה בדיונות כדי לא לחסום את צירי התנועה שהיו עמוסים בכוחות אחרים. 10 טנקים תוכננו לגרור גשר באורך 200 מטר - רוחבה של תעלת סואץ. הגשר נגרר בתרגילים על אדמה קשה על ידי 3 טנקים בלבד אך בפועל בחולות שבסמוך לתעלה נזקקו ל-18 טנקים כדי לגרור אותו. עם הגעת הגשר לגדת התעלה, הטנקים מנתקים עצמם מהגשר בהפעלה פירוטכנית, והגשר נדחף למים על ידי הטנקים שעדיין רתומים לגשר ולבסוף על ידי שני טנקי דחפור שנותנים את הדחיפה הסופית.
פיתוח הגשר
לאחר מלחמת ששת הימים התברר לצה"ל שאין בידיו אמצעים לצליחת תעלת סואץ ונעשו ניסיונות שונים להכין אמצעים לצליחה של תעלת סואץ תחת אש. בתחילת שנת 1972 שני אמצעי הצליחה שהיו בידי צה"ל היו התמסחים וגשר יוניפלוט. גשר היוניפלוט (מכונה גם גשר הדוברות) היה מורכב ממצופי פלדה מעודפי מלחמת העולם השנייה שלאחר תרגול היה ניתן להרכיבן לגשר במשך שמונה שעות תוך שימוש במאתיים משאיות. התמסחים היו כלים אמפיביים שנרכשו בזול כגרוטאות והושמשו בישראל. הדעות היו חלוקות אם אמצעים אלו מספיקים לצורכי צליחת תעלת סואץ.
בתחילת 1972 הוצע על ידי דוד לסקוב לבנות גשר גלילים שיוכל להגרר בבת אחת ולהדחף למים מבלי לסכן חיילים שיהיו חשופים לאש אויב. הרעיון היה שגשר הגלילים יורכב מול נקודת הצליחה במרחק של מספר קילומטרים מהתעלה ויגרר בקו ישר אל התעלה. בהגיעו לקו המים הוא יידחף לתוך התעלה ותוך דקות יוכלו הטנקים לעבור עליו אל הגדה המערבית של התעלה. הנחת העבודה של לסקוב הייתה שצה"ל יחזיק בגדה המזרחית של התעלה, ומשם תתחיל מערכת הצליחה.
הגשר כאמור פותח על ידי יחידת יפת"ח עליה פיקד תא"ל לסקוב כשהגיבוש העקרוני של רעיון הגשר היה של לסקוב יחד עם האלוף טל. האלוף ישראל טל הוסיף את הרעיון שהגלילים עצמם יהיו גלגלים בעת גרירה יבשתית של הגשר וישמשו כמצופים כשהגשר מושק למים. לצורך תכנון הקונסטרוקציה של הגשר שכרה יפת"ח את שרותי ההנדסה של המהנדס פרידריך לויכטר.
הדעות בצה"ל היו חלוקות לגבי כדאיות ההשקעה בגשר וישימות הרעיון להוביל את הגשר אל התעלה בתנאי סער. חיל החימוש התנגד לרעיון גשר הגלילים, וחלק מאנשי חיל ההנדסה גם לא היו שלמים עם הרעיון. אולם ישראל טל כסגן הרמטכ"ל עמד מאחורי הרעיון ודחף אותו קדימה. היו אף שטענו, בהם מפקד גדוד הצליחה של חיל ההנדסה אבי זוהר (לימים תת-אלוף), שישראל טל העביר תקציבים מאמצעי הצליחה האחרים לטובת גשר הגלילים וביקרו אותו על כך. גם עוזי עילם טוען בספרו (ראו למטה) כי האלוף טל התנגד בדיון מטכ"ל להכנת אלטרנטיבה כדוגמת דוברות ה"Gillois" (בצה"ל כונו תמסחים), שבסופו של דבר נרכשו בזול כגרוטאות, והצילו את המצב בתחילת הצליחה. לעומת זאת, האלוף נחמיה קין, ראש אגף אפסנאות של צה"ל החל מאוקטובר 1972 טען שלא הועברו תקציבים מאמצעי הצליחה האחרים לפיתוח גשר הגלילים.
גרירת הגשר תורגלה פעמים רבות באתר אימונים בסיני, שבו נחפר אגם מלאכותי במידות התואמות את תעלת סואץ. אולם פיתוח הגשר לא הושלם עד פרוץ מלחמת יום כיפור וחסרו לו אביזרי עזר. הגשר לא עבר ניסויים קפדניים וגרירתו הייתה קשה בתנאי השטח במערב סיני.
ב-29 במאי 1973 הוצג גשר הגלילים בפני צמרת צה"ל ומאז הפך לחלק מרכזי בתוכניות הצליחה של צה"ל. על פי התוכניות, צליחת התעלה תתבצע במהירות על ידי הובלת גשר הגלילים אל התעלה, דחיפתו למים ומעבר מיידי של טנקים לגדה המערבית.
מבצע אבירי לב
שתי פלוגות ביצעו תרגילי גרירה לגשר הגלילים: פלוגה בפיקודו של אלי גבע מגדוד 82 בחטיבה 7, ופלוגה בפיקודו של צביקה קן-תור, מגדוד 9, מחטיבה 14 מאוגדה 252.
ערב המלחמה הועלתה חטיבה 7 לרמת הגולן, שם היא לחמה בגזרה הצפונית של רמת הגולן. העלאת החטיבה נעשתה בפקודת הרמטכ"ל לתגבר את הכוחות ברמת הגולן לקראת מתקפה סורית על רקע המתיחות ששררה בסוף ספטמבר בגזרה הסורית. הפלוגה של גדוד 9 הייתה מעורבת בלחימה, והגדוד ירד מהסד"כ בשל אבדות קשות.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים היו בסיני חלקים לגשר גלילים אחד. בימים הראשונים של המלחמה הורכב הגשר ולקראת ה-15 באוקטובר הוא היה מוכן לגרירה - כ-17 ק"מ מהתעלה. גרירת הגשר לתעלת סואץ נתקלה במספר קשיים: הפלוגה מחטיבה 7 שהתאמנה לגרירה לפני המלחמה נמצאה בחזית רמת הגולן, ופלוגת המילואים מחטיבה 421 שנבחרה לגרירה הייתה מותשת לחלוטין לאחר מספר ימי לחימה וכמובן ללא כל הכנה מוקדמת. הטנקים היו טנקי מגח עם שני ווי גרירה בעוד הגשר תוכנן להגרר על ידי טנקי צנטריון בעלי וו גרירה מרכזי אחד. אולם הבעיה העיקרית הייתה שציר הגרירה היה כבוש על ידי הצבא המצרי, וכל זמן שצה"ל לא שלט על הציר, לא ניתן היה לקדם את הגשר לתעלה.
התנועה החלה עם עשרה טנקים גוררים, כשטנקי דחפור מסייעים למאמץ הגרירה בדיונות. בסוף הגשר היה רתום "טנק בולם" שתפקידו היה לבלום את הגשר בעת גרירה בירידה כדי שהגשר לא ידרדר. עם בוקר נקרע הגשר בגלל שהטנק הבולם "בלם" לפתע בעוד יתר הטנקים משכו את הגשר קדימה. תיקון הגשר נמשך שש שעות ובוצע על ידי חוליה טכנית של יפת"ח שליוותה את הגשר מתחילת הגרירה. גם אלמלא קריעת הגשר, לא היה הכוח הגורר מצליח לבצע את משימתו, משום שהמשך ציר הגרירה היה עדיין בידי המצרים, וכל מאמצי חטיבה 14 במשך הלילה לפרוץ אותו, שעלו בחללים רבים, לא צלחו.
בשל גודלו של גשר הגלילים לא ניתן היה להטות אותו לציר אחר, והנתיב המקורי תוכנן לעבור בחווה הסינית. כאמור, בלילה שבין ה-15 ל-16 באוקטובר ניסו כוחות של צה"ל לפרוץ את ציר "טרטור", אולם ללא הצלחה. ניסיון נוסף, של גדוד הצנחנים 890 בלילה שבין ה-16 ל-17 באוקטובר נכשל אף הוא.
על מנת לצלוח את התעלה הועברו תמסחים על גבי משאיות בציר "עכביש" שעקף את החווה הסינית, והם אלו שהעבירו את כוחות השריון הראשונים לגדה המערבית של התעלה, בבוקר ה-16 באוקטובר. העברת חלקי גשר היוניפלוט אל התעלה התאפשרה הודות ללחימה בקרב החווה הסינית שהעסיקה את המצרים בזמן מעבר חלקי הגשר. ב-17 באוקטובר בבוקר עמד גשר היוניפלוט על התעלה ושימש להעברת כוחות שריון נוספים לגדה המערבית.