cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בנדיקטין
המותג וכשרות
למרות שהמשקה מיוצר ללא השגחה רבנית ואין לו תעודת כשרות, הוא מוכר ככשר. הרבנים משה דוד גוטניק מאוסטרליה, ומערכת הכשרות של הרב משה לנדא ביררו בזמנו את החומרים המרכיבים את המשקה ותהליך ייצורו והתברר כי לא מעורב בו יין, כך שהוא כשר ללא ספק.
האגף המערבי של הבית הלבן
האגף המערבי (באנגלית: West Wing) של הבית הלבן הוא חלק הבניין בו מצויים המשרד הסגלגל, חדר הקבינט האמריקאי וחדר המצב של הבית הלבן, וכן משרדי נשיא ארצות הברית.
הקמת המבנה
בראשית המאה ה-20 נוספו שני אגפים משני צידי הבית הלבן בשל מחסור במשרדים עבור צוות הנשיא אשר הלך וגדל. קודם לכן השתמש צוות הנשיא במשרדים בבניין הקפיטול ובקומה השנייה של הבית הלבן. בניינים אלה נמוכים מהמבנה הראשי של הבית הלבן, ובשל הצמחייה סביבם לא נראים מקדמת הבית. לאחר בחירתו של תאודור רוזוולט לנשיא (בעקבות רציחתו של ויליאם מקינלי), ובשל העובדה שלרוזוולט היו ששה ילדים, עברה המשפחה הנשיאותית להתגורר באזור הקומה השנייה של הבית הלבן. עקב אילוץ זה הוקם בניין האגף המערבי, וזאת על פי תכנון משרד האדריכלים הניו יורקי מק'קים מיד ווייט. במקור תוכנן המבנה להיות מבנה זמני, והוקם במקום בו עמדו חממות הבית הלבן ואורוות הבית הלבן. על פי התכנון המקורי היה צריך חדר הנשיא להיות במרכז המבנה - המקום בו נמצא כיום חדר רוזוולט.
בשנת 1909 הורה הנשיא ויליאם טאפט על שיפוץ המבנה, והוקם המשרד הסגלגל הראשון - המזכיר את שלושת החדרים הסגלגלים שבמבנה הראשי (חדר קבלת הפנים הדיפלומטי, החדר הכחול, והחדר הסגלגל הצהוב).
המיקום החדש של המשרד סיפק לנשיא פרטיות רבה יותר, מאחר שהוא מאפשר לנשיא לעבור מהאגף המערבי למבנה הראשי מבלי לעבור דרך משרדים אחרים.
במהלך תקופת כהונתו של רוזוולט נבנתה במבנה בריכת שחייה עבורו, בשל נכותו. בשנת 1969 בשל מספר העיתונאים הרב שהוקצו לסקר את הבית הלבן הורה ריצ'רד ניקסון על כיסוי הבריכה בה לא נעשה שימוש ובניית מרכז עיתונות מעליה. במרכז עיתונות זה מעניק דובר הבית הלבן את דיווחיו היומיים. ניקסון שינה את שם החדר המרכזי (אשר קודם לשנת 1929 כונה "החדר הסגלגל הראשון") לשם "חדר רוזוולט", על שם שני הנשיאים בעלי שם זה, הראשון שהקים את המבנה, והשני שהקים את החדר הסגלגל הנוכחי. על פי המסורת, תמונתו של תאודור רוזוולט הרפובליקני תלויה בחדר כאשר שולט נשיא מטעם המפלגה הרפובליקנית, ותמונתו של פרנקלין רוזוולט הדמוקרט תלויה שם בזמן כהונתו של נשיא מטעם המפלגה הדמוקרטית.
כיום, בשל גודלו של צוות הנשיא, חלק מהצוות עובד מבניין המשרדים אייזנהאואר שבעבר שימש את מחלקת המדינה של ארצות הברית.
סדרת הטלוויזיה הפופולרית "הבית הלבן", ששמה המקורי הוא "האגף המערבי" (באנגלית: The West Wing), התמקדה בעובדי אגף זה.
Transformer
Transformer הוא אלבומו השני ואלבום הפריצה של לו ריד שיצא בנובמבר 1972. אלבום זה כלל בעיקר חומר חדש, בניגוד לאלבום הסולו הראשון שלו, Lou Reed, שכלל שמונה שירים שהוקלטו לפני כן בידי הוולווט אנדרגראונד.
הפקה
האלבום הופק בידי דייוויד בואי ומיק רונסון, שגם עיבדו את שירי האלבום בצוותא עם ריד.
האלבום מכיל להיטים גדולים כמו "Walk on the Wild Side" ,"Perfect Day" ו-"Satellite of Love" שהובילו אותו להצלחה מסחרית גדולה יותר מאשר זו של אלבומיה של הוולווט אנדרגראונד והפך את ריד לכוכב גדול בפני עצמו.
"Andy's Chest" ו-"Satellite of Love" הוקלטו על ידי ריד כבר במסגרת הוולווט אנדרגראונד, אך לא נכללו באלבומי הלהקה. הם עובדו מחדש מסגנון קצבי ופופי לבלדות עדינות. "Walk on the Wild Side" הפך ללהיט בינלאומי גדול וזכה להשמעות מרובות ברדיו על אף נושאיו הפרובוקטיביים הכוללים טרנסקסואליות, סמים ומין אוראלי, והוא נחשב בעיני רבים לשירו האולטימטיבי של ריד. השיר מתאר את מסעותיהם של מספר דמויות אל העיר ניו יורק והוא מהווה מעין ביוגרפיה של הדמויות מתוך סדנת "The Factory" של אנדי וורהול שכונו ה"וורהול סופרסטארס". השיר הושפע גם מהרומן "A Walk on the Wild Side" של נלסון אלגרן והוא כולל נגינת סקסופון וקונטרבס.
מלו
{{פירושונים|
Transformer
הפקה
"Satellite of Love" מתאר אדם הצופה בשיגורו של לוויין בטלוויזיה, אך עוסק למעשה בתיאור "הסוג הגרוע ביותר של קנאה" אותה חש ריד לאחר שגילה כי חברתו בגדה בו. דייוויד בואי שר קולות רקע בשיר זה, אליהם התייחס ריד בהערות שצירף לאלבום האוסף "NYC Man" מ-2003: "זה לא צליל שהייתי מסוגל לפתח גם אם הייתם משאירים אותי לבד עם תוכנת מחשב למשך שנה. אבל לדייוויד יש אוזן לקטעים האלה... הוא זמר גדול".
מלו
ראו גם
}}
'O sole mio
(מילולית: "השמש שלי") הוא אחד השירים הנאפוליטניים הידועים בעולם. מילות השיר נכתבו על ידי ג'ובאני קאפורו והלחן חובר על ידי אדוארדו די קפואה.
תולדות השיר
מילות השיר חוברו על ידי ג'ובאני קאפורו (Giovanni Capurro 1859–1920), משורר נפוליטני שחי בעוני כל ימיו. קאפורו, שייחל להצלחתו של השיר ובכך אף לתגמול כספי, מסר את הטקסט לידיו של המלחין אדוארדו די קפואה (Eduardo di Capua, 1865–1917), שהתפרנס בדוחק אף הוא מעבודות קטנות ומזדמנות בתחום המוזיקה. די קאפואה לקח את מילות השיר עמו לאוקראינה, לשם נסע זמן קצר לאחר מכן לצורכי עבודה. השיר הנפוליטני המפורסם בכל הזמנים הולחן, אם כן, למרבה האירוניה, לא בנאפולי, כי אם באודסה, על שפת הים השחור.
משחזר די קאפואה לנאפולי, הגיעו שני מחברי השיר להסכמה כי ישלחו את השיר להתמודד בתחרות פיידיגרוטה הנודעת, תוך תקווה לחלוק בחמש מאות הלירות המובטחות כפרס לזוכה. תקוותיהם של השניים נתבדו כאשר הגיע השיר למקום השני בלבד בתחרות שנערכה בשנת 1898.
שני האמנים מחברי השיר נפטרו בגיל צעיר ובחוסר כול; די קאפואה נפטר בשנת 1917 וקאפורו בשנת 1920. בינתיים זכה שירם לפרסום רב והושר על ידי זמרי הטנור המפורסמים ביותר באותה תקופה, לרבות פרננדו דה לוצ'יה ואנריקו קארוזו, שאף הביא את השיר עמו לאמריקה. סיפור נודע המלמד על ההצלחה שלה זכה השיר הוא זה של המשחקים האולימפיים בשנת 1920 באנטוורפן (האולימפיאדה השביעית); בשנה זו זכה בשתי מדליות זהב אצן המרתון האיטלקי אוגו פריג'ריו. בטקס סיום התחרויות, משעלה פריג'ריו על דוכן המנצחים, התזמורת, שהייתה אמורה לנגן את המארש המלכותי (ההמנון האיטלקי דאז), השתהתה משך זמן מה מכיוון שהמנצח איבד את הפרטיטורה. משלא נמצאו התווים החליט המנצח שינוגן השיר "'O sole mio" שזה מכבר הפך למעין "המנון בלתי רשמי" של איטליה. השיר התקבל בתשואות רמות.
מזה מספר שנים, על הפרטיטורות המודפסות של השיר נכתב "מילים מאת ג'. קאפורו, לחן מאת די קפואה - מאצוקי". ההוצאה לאור בּידֶרִי, על מנת לחדש את זכויות היוצרים, עודדה את המוזיקאי אלפרדו מאצוקי (Alfredo Mazzucchi) לבצע שינויים מזעריים בפרטיטורה המקורית.
השיר 'O sole mio זכה ברבות השנים לביצועים רבים של זמרי אופרה, זמרי שירים נפוליטניים, זמרי רוק ואחרים, ואף זכה לגרסאות רבות בשפות שונות. בין היתר, ידועים ביצועיהם של לוצ'אנו פבארוטי, אנריקו קארוזו, מריו לנצה, אלביס פרסלי (It's Now or Never), ג'וזפין בייקר ועוד.
השיר זכה גם לגרסה עברית בשם "בוקר הפציע" בביצועו של ניסים סרוסי, באלבום "ירושלים". את המילים תרגמה סמדר שיר.
דיזי גילספי
ג'ון בירקס "דיזי" גילספי (באנגלית: Dizzy Gillespie; 21 באוקטובר 1917 – 6 בינואר 1993) היה חצוצרן, מוביל הרכבים, זמר ומלחין אפרו-אמריקאי. יחד עם צ'ארלי פארקר יצר את סגנון הבי בופ ששינה את פני הג'אז. גילספי היה נגן חצוצרה וירטואוזי ומאלתר מחונן. בנוסף לכישוריו כנגן, התנהגותו, חוש ההומור שלו ולבושו המסודר עזרו לאנשים לקבל את המוזיקה החדשנית שלו. בשנות ה-50 הוביל גילספי את תנועת המוזיקה האפרו-קובנית, שהכניסה אלמנטים לטיניים ואפריקאיים למוזיקה. גילספי היה גם שר לעיתים, דבר שגור למדי בקרב חצוצרנים מתקופת לואי ארמסטרונג ואילך.
ילדות ושנותיו ראשונות
בין השנים 1939–1941 ניגן בתזמורתו של קאב קאלווי, שפיטר אותו מכיוון שניגן, לדבריו, "מוזיקה סינית", זאת כיוון שגילספי, שהיה כבר משוחרר ובעל ביטחון עצמי נטה לנגן מחרוזות ארוכות ומהירות של תווים בשמיניות, כלומר פי 2 מהרבעים שהם הדופק הקבוע של הסווינג. לאחר ששוחרר מהחוזה עם קאלווי הפך גילספי לנגן חופשי (free-lancer, שאינו קשור בהתחייבות חוזית לתזמורת מסוימת) וניגן בין היתר בתזמורותיהם של ליונל המפטון, וודי הרמן, ג'ימי דורסי, ארל היינס ובתזמורת שליוותה את אלה פיצג'רלד. בתזמורתו של המפטון ניפגש עם בן ובסטר, קולמן הוקינס ובני קרטר, עמם ישתף פעולה גם בהמשך דרכו.
בי בופ
משנת 1943 התחיל גילספי להלחין מוזיקה משלו. היו אלה קטעים שהיוו חידוש בפיסוק (פרייזינג), בשינויי קצב, בהרמוניה וביכולות האלתור לעומת מוזיקת הסווינג שנוגנה בתזמורות. במיוחד הודגשה הווירטואוזיות האישית של הנגן, שדרך יכולותיו הטכניות ושליטתו בכלי נדרש להביא לביצוע את אישיותו ומקוריותו, וזאת בניגוד בולט למשמעת שנדרשה בנגינה בתזמורת. גילספי חלק את רעיונותיו עם נגן סקסופון שפגש בתזמורתו של ארל היינס - צ'ארלי פארקר. השניים התחילו לגבש קבוצה עמה נפגשו בעיקר במועדונים כ- Minton's Playhouse ו- Monroe's Uptown House. בין הנגנים שהשתתפו בג'אם סשן'ס במועדונים אלה היו ה"אבות המייסדים" של הבי בופ, ת'לוניוס מונק, באד פאוול, קני קלארק ועוד נגנים יצירתיים ומתוסכלים שבילו בנגינת סווינג בשורותיהן של ביג בנדס שהונהגו על ידי מוזיקאים מזדקנים כטדי היל ובני גודמן. בין הקטעים שהלחין גילספי באותה תקופה נמצאים הסטנדרטים היסודיים של הסגנון כGroovin' High, Woody n' You, Salt Peanuts, A Night in Tunisia ועוד.
הקהל לא הבין בדרך כלל את המוזיקה ולא קיבל אותה בהבנה או באהדה, אך בקהל ישבו גם אמנים כמיילס דייוויס ומקס רואץ' שהתלהבו וביקשו ללמוד את הסגנון החדש. גילספי נדד בין ניו יורק ולוס אנג'לס וניגן עם נגנים רבים שלמדו ממנו את יסודות הבי בופ ובהם ג'ון קולטריין, מילט ג'קסון, לאלו שיפרין, יוסף לטיף, ריי בראון, קני קלארק, ג'יי ג'יי ג'ונסון ועוד.
רכסי החוף של קליפורניה
רכסי החוף של קליפורניה (באנגלית: California Coast Ranges) הם רכסי הרים באורך 640 קילומטר המשתרעים ממחוזות קליפורניה דל נורטה או המבולדט דרומה עד למחוז סנטה ברברה. שלושת רכסי הרי החוף האחרים של קליפורניה הם, , והרי קלאמת.
דיזי גילספי
בי בופ
גילספי הפך לדמות המובילה של הסגנון החדש, נועם הליכותיו (בניגוד למזגו הסוער והאלים של צ'ארלי פארקר, למשל), לבושו המסודר, חוש ההומור השובבי שלו וגישתו החינוכית תרמו לחיבוב הסגנון החדש על הקהל. הוא השתתף במיזם "ג'אז והפילהרמונית" ובסרט Jivin' in Be-Bop מ-1946 שנועד להפצת הצליל החדש. רביעיית הבי בופ שבה השתתף כחצוצרן, אשר כללה את פארקר בסקסופון, מקס רואץ' על התופים ובאד פאוול בפסנתר, הייתה אחת מהרביעיות החשובות בתולדות הג'אז.
החל מ-1953 החל גילספי לנגן בחצוצרה ייחודית מכופפת ב-45 מעלות. לפי האוטוביוגרפיה שלו, הדבר קרה בתאונה שהתרחשה בינואר 1953 והוא אהב את האפקט. מאידך, החוקרת אלין שיפטון טוענת שגילספי ראה חצוצרה כזו במנצ'סטר בשנת 1935. בכל מקרה גילספי ניגן בחצוצרה מכופפת שנבנתה במיוחד עבורו מעת זו ואילך והיא הפכה לסימן היכר מובהק של גילספי.
שגרירי הג'אז
בשנת 1956, כחלק ממדיניותה של ארצות הברית להפצת תרבותה במדינות העולם, כסכר מפני התפשטות הקומוניזם בהן, הנהיג גילספי תזמורת ייצוגית במימון מחלקת המדינה של ארצות הברית ובשותפות עם המעבד קווינסי ג'ונס במסע הופעות עולמי ארוך שכלל את המזרח התיכון, מדינות הבלקן ודרום אמריקה תחת הכינוי "שגרירי הג'אז". דיזי גיבש בלהקה זו את דמותו כמנהיג ואיש הרעיונות, כאשר הוא מותיר את תפקיד העיבוד המוזיקלי לקווינסי ג'ונס.
רכסי החוף של קליפורניה
מבחינה פיזיוגרפית, הרכסים הם חלק מפרובינציית הגבול הפסיפית (Pacific Border province) הגדולה יותר, שבתורה היא חלק מהחלוקה הפיזיוגרפית הגדולה יותר של. ארגון אונסק"ו כלל את בתוכנית  של  מאז 1983.
דיזי גילספי
מוזיקה אפרו-קובנית
בשנת 1947 נפגש גילספי עם מתופף הקונגה הקובני צ'אנו פוזו (Chano Pozo) ועם החצוצרן הקובני מריו באוזה (Mario Bauza) ושיתף אותם בלהקתו. המקצבים, אותם הביאו לקובה עבדים מאפריקה לפני דורות, השתלבו עם המסורת המקומית ומוזיקה ספרדית ויצרו מארג צליל וקצב ייחודי, אשר בשילוב עם מסורות הג'אז יצר את הסגנון הנודע כג'אז לטיני. שלא כמו מרבית יצירות הג'אז המבוצעות על תבנית סימטרית מרובעת בהן הרבעים הזוגיים מודגשים, יצירות ג'אז לטיני הן לרוב על תבנית הקלאווה, 3:2 או 2:3. זהו מקצב המתפרס על שתי תיבות ודגשיו מורכבים יותר.
בתחילה ניגן ההרכב האפרו-קובני של גילספי במועדוני ריקודים ברחוב 52 ובהארלם (כגון ה"פלאדיום" ו"תיאטרון אפולו") וזכה להצלחה כתזמורת ריקודי סלסה. מאוחר יותר פיתח גילספי שילובים בין הרכבי בי בופ, הארד בופ ופיוז'ן ובין נגנים אפרו-קובנים כגון טיטו פואנטה, פאקו דה ריברה ודויד סנצ'ז והופיע עמם במסגרות רבות, הקלטות וסיבובי הופעות עולמיים.
רכסי החוף של קליפורניה
פיזיוגרפיה
הקצה הצפוני של רכסי החוף של קליפורניה חופף לקצה הדרומי של הרי קלאמת לאורך כ-120 קילומטרים במערב. רכסי החוף משתרעים דרומה יותר מ-960 קילומטרים עד למקום שבו קו החוף פונה מזרחה לאורך, סביב אזור כף. כאן פוגש הקצה הדרומי את רכסי טרנסוורס של לוס אנג'לס, או סיירס דה לוס אנחלס (Sierras de los Angeles). מגוון הסלעים המרכיבים את ההרים גדול והם בני גילאים גאולוגיים מגוונים מאוד. רוב הסלעים נוצרו בתקופות השלישון, הקרטיקון והיורה. רובם הושקעו על קרקעית הים כמשקעים, אך במקומות רבים היו גם הסדקים, החריצים והמרווחים האחרים שדרכם עלתה לבה מותכת או מאסות אחרות של סלעי יסוד, שחדרו במצב מותך לתוך סלעי המשקע. כל הרכס עבר כמה פעמים קימוטים והעתקים במהלך מספר תקופות, כאשר סחיפה של הסלע הרך יותר תרמה הרבה למראה הנוכחי.
דיזי גילספי
פעילות ציבורית ופוליטית
בשנת 1964 הציע עצמו גילספי כמועמד לנשיאות ארצות הברית. בקמפיין הפרודי למחצה שלו הצהיר שאם ייבחר הבית הלבן ייקרא "The Blues House" (משחק מילים: הבית הכחול/ בית הבלוז). מזכיר המדינה יהיה דיוק אלינגטון, מיילס דייוויס יהיה ראש ה-CIA, מזכיר הגנה יהיה מקס רואץ', וצ'ארלס מינגוס יהיה מזכיר השלום, ריי צ'ארלס יהיה הספרן הראשי של ספריית הקונגרס, לואי ארמסטרונג יהיה שר החקלאות וכדומה.
רכסי החוף של קליפורניה
מינרלוגיה
ברכסי החוף של קליפורניה היה ייצור גבוה של כספית, המשמשת בכריית זהב בעקבות גילוי הזהב בסיירה נבדה. משקעי צינובר מהקנוזואיקון באגן, סמוך ל הם הצפוניים ביותר בקבוצה של מרבצים דומים הקשורים לגעשיות ולנדידה של מערכת העתקי חילוף. במהלך 1877 הגיעו מרבצים אלה לשיא ייצור הכספית, והופקו כ-2,776 טון. המכרות הנטושים הללו הם עדיין מקור לנגר של פסולת מכרות בקש קריק ובגופי מים אחרים במורד הזרם.
דיזי גילספי
פעילות ציבורית ופוליטית
זו הייתה דרכו, דרך ההומור והקריצה, להביע את מחאתו ותמיכתו בתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית. אותה דרך הביאה אותו להיות אורח במספר רב של תוכניות אירוח ותוכניות חינוכיות והוא נהפך לדובר מבוקש ופופולרי למטרת קירוב לבבות, זכויות אזרח וקירוב נוער למוזיקה. מבקריו, מבין שורות הלוחמים הרדיקליים יותר במדיניות ההפרדה הגזעית, טענו שהוא "רך מדי", חביב מדי ומתחנף מדי לקהל הלבן באופן יחסי לסוגיות החמורות שעימן נאלצים האפרו-אמריקאים להתמודד.
רכסי החוף של קליפורניה
רכסי החוף הצפוניים
רכסי החוף הצפוניים הם קטע מרכסי החוף של קליפורניה. הם משתרעים במקביל לחוף האוקיינוס השקט מדרום לצפון מאזור צפון מפרץ סן פרנסיסקו ועד למחוז דל נורטה על החוף. הרי קלאמת, כולל תת-הרכס הרי סיסקיו, שוכנים בצפון ובצפון-מזרח. רכסי החוף הדרומיים שוכנים מדרום.
דיזי גילספי
פעילות ציבורית ופוליטית
בשנת 1970 קיבל על עצמו גילספי את האמונה הבהאית והפך למאמין אדוק ולמפיץ הבשורה הבהאית בקרב חבריו.
רכסי החוף של קליפורניה
גאוגרפיה
רכסי החוף הצפוניים משתרעים מצפון לדרום במקביל לחוף. הרכסים המרכיבים את רכסי החוף הצפוניים כוללים את במערב מחוז מנדוסינו ואת,  ו ואת  של צפון מפרץ סן פרנסיסקו.
דיזי גילספי
פעילות ציבורית ופוליטית
בשנת 1974 ביקר בישראל והופיע בחיפה (בית הספר הריאלי העברי).
בשנת 1979 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו To Be or Not to Bop.
רכסי החוף של קליפורניה
גאוגרפיה
הם כוללים גם את רכס קינג, הפוגש את הים באזור "". הפסגה הדרומית ביותר של רכסי החוף הצפוניים היא.
הנקודה הגבוהה ביותר ברכסי החוף הצפוניים היא, בגובה 2,468 מטרים.
דיזי גילספי
פעילות ציבורית ופוליטית
בשנת 1980 שימש גילספי כמנצח תזמורת האומות המאוחדות למשך שלוש שנים.
רכסי החוף של קליפורניה
רכסים פנימיים וחיצוניים
רכסי החוף הצפוני מורכבים משתי חגורות מקבילות עיקריות של הרים, רכסי החוף הצפוני החיצוניים השוכנים לאורך החוף, ורכסי החוף הצפוני הפנימיים המשתרעים פנימה ממזרח. הם מופרדים על ידי מערכת ארוכה של עמקים. העמק הצפוני מנוקז על ידי הנהר ויובליו, והדרומי על ידי הנהר. סדרה של נהרות קצרים, כולל הנהרות, ו, מנקזת את המדרונות המערביים של הרכסים. המדרונות המזרחיים של הרכסים מתנקזים לעמק סקרמנטו. שוכן בחלק הדרום-מזרחי של הרכס, ומתנקז מזרחה דרך.
דיזי גילספי
פעילות ציבורית ופוליטית
גילספי הופיע כאורח במספר תוכניות טלוויזיה כהחבובות, רחוב סומסום, משפחת קוסבי ועוד.
רכסי החוף של קליפורניה
רכסים פנימיים וחיצוניים
כביש 101 של ארצות הברית עובר בדרך כלל מצפון לדרום בעמקים בין רכסי החוף הצפוני החיצוניים והפנימיים.
דיזי גילספי
פעילות ציבורית ופוליטית
בשנת 1989 ערך סיבוב הופעות ענק במסגרתו הופיע ב-27 מדינות בעולם וב-100 ערים בארצות הברית. במהלך הסיור ניגן עם שתי תזמורות סימפוניות והקליט ארבעה אלבומים.
רכסי החוף של קליפורניה
אקולוגיה
הצד הפונה לים של הרכסים החיצוניים של רכסי החוף הצפוני הוא חלק מהאזור האקולוגי של, משכנם של יערות עבותים של סקוויה נאה ותת-המין החופי של אשוח דאגלס.
דיזי גילספי
הערכה ופרסים
גילספי זכה להוקרה והערכה שהתבטאה בכיבודים רבים. כבר ב-1960 בחרו בו קוראי מגזין המוזיקה דאון ביט להכלל בהיכל התהילה של הג'אז. הוא נבחר ל"צ'יף של ניגריה" וקיבל דרגת מפקד בלגיון הכבוד הצרפתי, זכה ל-14 תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות בארצות הברית, ביניהם דוקטור לשם כבוד של מכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון ב-1989. באותה שנה זכה גם לפרס גראמי על מפעל חיים. כמו כן זכה לפרס מרכז קנדי ופרס דיוק אלינגטון וכוכב עם שמו הוטבע בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ב-26 בנובמבר 1992, במסגרת הקונגרס הבהאי השני, נחגג יום הולדתו ה-75 בקרנגי הול. מוזיקאים רבים הופיעו לכבודו אך הוא שהה בביתו, מרותק למיטה עקב מלחמתו בסרטן הלבלב.
מותו
גילספי נפטר ב-6 בינואר 1993, שריד אחרון כמעט לדור מייסדי הבי בופ. נערכה לו הלוויה בהאית בקרב בני משפחתו וחברים קרובים וגופתו נשרפה. לפני הטקס הבהאי, הוצב ארונו בקתדרלה בניו-יורק על מנת שהציבור יוכל לחלוק לו כבוד אחרון.
רכסי החוף של קליפורניה
אקולוגיה
אייל פרדי שחור-זנב קולומביאני (Odocoileus hemionus columbianus) הוא היונק הגדול הנפוץ ביותר, אחרי בני האדם, ברכסי החוף הצפוניים. הנהרות ברכסים הם משכן של כמה מינים של אלתית.
גאוגרפיה
רכסי החוף הדרומיים של רכסי החוף של קליפורניה במערכת רכסי החופים הפסיפיים, משתרעים מצפון לדרום, במקביל לחוף האוקיינוס השקט בצפון-מרכז קליפורניה דרך צפון-דרום קליפורניה. רכסי החוף הדרומיים מתחילים ב וב, ומשתרעים דרומה לתוך מחוז סנטה ברברה. שוכנים מדרום. נמצא במזרח, והאוקיינוס השקט במערב.
הנקודה הגבוהה ביותר ברכסי החוף הדרומיים היא ברכס סנטה לוסיה, בגובה 1,787 מטרים. פסגות אחרות כוללות את בגובה 1,173 מטרים, ו בגובה 1,279 מטרים.
בלבב ימים
"בִּלְבַב יַמִּים" הוא סיפור מאת ש"י עגנון, המתאר את מסעה של קבוצת חסידים מגליציה לארץ ישראל. הקבוצה, המכונה בסיפור "הנלבבים" או "אנשי שלומנו", מתארגנת בבוצץ (היא בוצ'אץ', מקום הולדתו של ש"י עגנון), עיירה יהודית בגליציה, לשם עלייה לארץ ישראל. אל הקבוצה מצטרף חנניה, שהגיע לבית מדרשם אחרי שעבר לשם כך דרך ארוכה ורבת תלאות. בקבוצה עשרה גברים ושבע נשים, מהן הנשואות לגברים שבקבוצה, ומהן שהצטרפו בגפן. לאחר שהגיע האביב ועבר הפסח, יצאו הנלבבים לדרך, בשני קרונות רתומים לסוסים; קרון אחד לגברים והאחר לנשים. מסעם בקרונות הסתיים בגאלאץ, ממנה הפליגו בספינה בנהר הדנובה אל וילקוף, שלחוף הים השחור. את הים השחור חצו בספינה נוספת, שהביאה אותם לקושטא רבתי, שם עלו לספינה שלישית, שהפליגה לארץ ישראל.
רכסי החוף של קליפורניה
אקולוגיה
לרכסי החוף הדרומיים יש בעיקר אקלים ים תיכוני, והם נמצאים בעיקר באזור האקולוגי של. עם זאת, האזורים הגשומים ביותר של נמצאים באזור האקולוגי של, המאופיין ביערות של סקוויה נאה בחוף. חורשות מבודדות של עצי סקוויה נאה נמצאים גם באזור של רכס סנטה לוסיה, מה שהופך אותם להופעה הטבעית הדרומית ביותר של המין.
חלק מבתי הגידול של היערות הנדירים ביותר הגדלים ברכסי החוף של קליפורניה הם במערב הרי סנטה קרוז. חורשות מבודדות אלו עשויות לכלול את המינים אורן הזפת, אשוח דאגלס ומין האורן .
המדרונות הגבוהים ביותר של הרי סנטה לוסיה מכילים חלקות קטנות של יער מחטניים אופייניים לסיירה נבדה, כולל קלוצדרוס מפושק, אורן הזפת, אורן ג'פרי ואורן הסוכר. על מדרונות סלעיים תלולים גדל האנדמי, המין הנדיר ביותר של אשוח על פני כדור הארץ.
באזור האקולוגי של הצ'פארל והיערות של קליפורניה יש מגוון רחב של חבורות צומח ברכסי החוף הדרומיים, כולל, סוואנה, ערבות עשב,  וחורשות  של  ושתי מובלעות חוף אחרות של רכס סנטה לוסיה. השם "צ'פארל" מגיע מהמילה הספרדית, המיושמת בקליפורניה על מיני האלון: ' ו-'.
מיני עצים נפוצים של חורשות אלון כוללים אלונים, ו. מיני גדות של רכסי החוף כוללים דולב קליפורני,, ערבות ו.
אייל פרדי שחור-זנב קולומביאני (Odocoileus hemionus columbianus) מצוי בחלקים הצפוניים והחופיים יותר של רכסי החוף הדרומיים, ואייל פרדי שחור-זנב קליפורני (Odocoileus hemionus californicus) מצוי בחלקים הפנימיים והדרומיים ביותר של רכסי החוף הדרומיים.
בלבב ימים
הסיפור זיכה את מחברו בפרס ביאליק לספרות יפה לשנת תרצ"ד. במכתב ששלח עגנון לשלמה זלמן שוקן בשנת 1931 (טרם פרסום הסיפור), כתב: "סיפור זה הוא ממיטב סיפורי".
תמצית העלילה
קבוצה של חסידים, המכונה בסיפור "הנלבבים" או "אנשי שלומנו", מתארגנת בבוצץ (היא בוצ'אץ'), עיירה יהודית בגליציה, לשם עלייה לארץ ישראל. אל הקבוצה מצטרף חנניה, שהגיע לבית מדרשם אחרי שעבר לשם כך דרך ארוכה ורבת תלאות. בין היתר עבר במדינה שקור עז שורר בה, אצל חבר גזלנים, במדינה שלא נחים בה בשבת או בחג, שם חילל בלא דעת את יום הכיפורים, ומשם הגיע לבוצץ לאחר ששמע כי מתארגנת קבוצת עלייה לארץ ישראל.
בקבוצה עשרה גברים ושבע נשים, מהן הנשואות לגברים שבקבוצה, ומהן שהצטרפו בגפן. הסיפור מונה את כל חברי הקבוצה בשמותיהם (מלבד "אחד ששכחנו את שמו"), ומפרט לגבי כל אחד מהם את הנסיבות שבהן החליט לעלות לארץ ישראל (למשל: "ונכנס רבי פסח גבאי בית המדרש, שהלך עם צירְל אשתו לטובתם והנאתם, שמא תגרום זכות ארץ ישראל ויזכו לבנים"). לאחר שהגיע האביב ועבר הפסח, ונעשו הדרכים נוחות לנסיעה "ועופות מטפטפים בקולם", יצאו הנלבבים לדרך, בשני קרונות רתומים לסוסים, קרון אחד לגברים והאחר לנשים.
בדרכה עברה הקבוצה באחדים מיישובי גליציה (יזלוביץ, יגולניצי, לשקוביץ, בורשטשוב), חצתה את הדניסטר והמשיכה לעבור באחדים מיישובי מולדבא (אוקיפ, חוטין, ליפקאני, רדיאיץ , שטיפנשט, יאס, וואסלוי, ברלד, טיקוטש, אוויטשי ). במהלך המסע "עיר נכנסת ועיר יוצאת ובכל מקום ומקום מקבלים את הנלבבים באהבה". מסעם בקרונות הסתיים בגאלאץ, שממנה הפליגו בספינה בנהר טונ"א (הוא הדנובה) אל וילקוף שלחוף הים השחור. הם עלו לספינה גדולה יותר, שהפליגה בים השחור. בספינה זו, "כיון שעמדו להתפלל ראו שחסר אחד למניין. חנניה זה שהיה מתלבט עמהם כל הדרך נעלם. בבוקר ירד לשוק לקנות לו צורכי מזונותיו ולא חזר". הם ממשיכים בדרכם, ללא חנניה, כאשר מפעם לפעם הם נזכרים בצער בהיעדרו, ואף מתחרטים על שלא גילו זאת בזמן: "היה עלינו לילך ולהחזיק זה ידיו של זה וזה ידיו של זה ולעלות לספינה כאחד, ואנו לא עשינו כן, אלא כשעלינו לספינה כל אחד ואחד נכנס עם מטלטליו ואמר שלום עליך נפשי". במהלך הפלגתם, "כיון שהאיר השחר ראו דמות אדם בים. הציצו עיניהם וראו שזקנו מגודל ופיאותיו סדורות לו על שתי לחייו וספר בידו ומטפחת פרוסה לו תחתיו והוא יושב עליה כאדם שיושב בנחת. נחשול שבים אינו עומד עליו לטבעו, חיה שבים אינה בולעתו". הספינה הובילה אותם ל"קושטא רבתי, היא קושטנדינה היא סטמבול".
בסטמבול עלו לספינה גדולה, שעליה עלו "יותר מאלף בני אדם", שהפליגה לארץ ישראל. לאחר סערה שפקדה אותם בים, ולאחר שהספינה חוזרת בטעות לחוף הטורקי במקום להגיע לחוף ארץ ישראל, מגיעים הנלבבים ליפו. "באו שני גבאים והוליכום לחצר של יהודים שהייתה אכסניא לגלויות ישראל. והחצר מוקפת חומה ונטועה אילנות טובים ובאר מים באמצע".
בשלב זה בסיפור עוזב המספר לזמן מה את הנלבבים, באומרו: "ועכשיו ראוי לידע מה אירע לו לחנניה". במסעו שקדם להצטרפותו לחבורת הנלבבים נתקל חנניה בגוי המניח תפילין, שאותן לקח מליסטים יהודי שהוצא להורג. במהלך המסע של הנלבבים, בהיותם בחוטין, פגשו עגונה, שסוּפר על בעלה שנעלם לאחר שנתפס כליסטים והוצא להורג. כיוון שלא נמצא עד לאירוע זה, נותרה האישה עגונה. כאשר יצא חנניה עם הנלבבים לשוק, כדי להצטייד במצרכים להפלגה, נתקל באותו גוי, ופעל לגבות ממנו עדות, כדי להתיר את העגונה מעגינותה. כאשר הגיע חנניה לנמל ראה שכבר הפליגה הספינה, "זקף עיניו כלפי מעלה ואמר, רבונו של עולם אין לי להִשען אלא על רחמיך הרבים. נתן הקדוש ברוך הוא עצה בלבו שיפרוס מטפחתו על הים וישב עליה. פרס מטפחתו על פני הים וישב עליה. מיד צפה המטפחת על פני הים כשהיא נושאת אותו, עד שהגיע לארץ ישראל".
"ועכשיו נחזור אצל שאר כל הנלבבים". מיפו נסעו הנלבבים לרמלה וממנה המשיכו לירושלים, שבה התקבלו בברכה.
בשבת התפללו בבית הכנסת ו"בירכו ברכת הגומל, כדין יורדי הים שעלו מן הים". "באותה שעה נשמע קול נאה ומשובח מכל הקולות, כקול ששמענו על הים. הציצו עיניהם וראו חנניה עומד לפניהם ופניו מאירות משמחה וזיו פניו כזיו גלי הים בשעה שהלבנה זורחת עליהם, והוא גבוה משהיה ומנעלים על רגליו. נתן להם שלום ושמח עמהם שמחה גדולה ואמר, בני אל חי אשריכם שבאתם לכאן. אמרו לו, ומי העלך לכאן? אמר להם, מטפחתי פרסתי על הים וישבתי עליה עד שהגעתי לארץ ישראל. מיד ידעו כולם שאותה צורה שהייתה משוטטת בים חנניה היה."
עיתונות ערבית
עיתונות ערבית ובכללה עיתונות וכתבי עת המתפרסמים בשפה הערבית קיימת משלהי המאה ה-18, העיתונות הערבית מתפרסמת בארצות ערב, אך גם מחוץ להן.
יוסף טרומפלדור
יוסף (אוסיה) טרוּמְפֶּלְדוֹר (ברוסית: Иосиф Владимирович (Вольфович) Трумпельдор, "יוסף ולדימירוביץ' (ווֹלפוביץ') טרומפלדור", נכתב גם תרומפלדור; 21 בנובמבר 1880, א' בטבת ה'תרמ"א – 1 במרץ 1920, י"ב באדר ה'תר"ף) היה לוחם יהודי, מנהיג ציוני סוציאליסטי וחלוץ. מהלך חייו, גבורתו ונפילתו בקרב תל חי הפכו אותו לדמות מופת ציונית ולגיבור לאומי.
עיתונות ערבית
ראשית העיתונות הערבית בשלהי המאה ה-18 בעקבות השפעה מערבית שהביאו עמם המגעים של האימפריה העות'מאנית עם שכנותיה ופלישתו של נפוליאון למצרים. העיתונות הערבית התפתחה לאט והתבססה בעיקר במחצית הראשונה של המאה ה-19 תוך התגברות על קשיים רבים, העדר אמצעים טכנולוגיים וחוסר העניין של הציבור ושל השלטון היו לרועץ למיזם הצעיר. עם הזמן התפתחה העיתונות הערבית, תחילה ביוזמת השלטונות ובהמשך גם ביוזמה פרטית. עם קבלת עצמאות מעול האימפריה העות'מאנית ובהמשך ממשטרי הכיבוש המערביים באמצע המאה ה-20, החלו העיתונים הערביים להיות תחת השפעת השלטונות המקומיים שהיו ברובם לא דמוקרטיים. הם השתמשו בעיתונות לצורכי המשטר, תוך פגיעה בחופש הביטוי של העיתונאים.
לא כל העיתונים בשפה הערבית יוצאים לאור בארצות ערב, חלקם פועלים ממרכזים מערביים דוגמת לונדון. עיתונים אלה מופצים בכל רחבי המזרח התיכון.
רקע - המזרח התיכון טרם כניסת הדפוס
כמו רבים מהרעיונות וההמצאות הטכנולוגיות שהובאו למזרח התיכון מאירופה המערבית, כך גם העיתונות המודפסת והדפוס, הגיעו למזרח התיכון מאירופה לאחר תקופת השתכללות והתפתחות של מאות שנים. הסיבות לעיכוב בהגעת הדפוס למזרח התיכון הן רבות ומגוונות, אך בהחלט ניתן להצביע על המרכזיות שבהן. ראשית כל, המערכות הפוליטיות, החברתיות, והתרבותיות במזרח התיכון לא עברו את אותם תהליכים ותמורות שעברו מערכות אלו באירופה בעקבות הרנסאנס והרפורמציה בנצרות. עקב כך, השתמרה המסורת הפוליטית האזורית הנשענת על התפיסה המקבלת גם עיגון במסורת האסלאמית, וגם מההיסטוריה עצמה, לפיה ישנה הפרדה ברורה בין השליט לנתיניו, כאשר תפקיד הנשלטים מסתכם בצייתנות לשלטון, גם אם השליט נוהג בעריצות. מכאן התפתחה גם הפרדה ברורה בין אלה אשר תפקידם לעסוק בסוגיות ניהול המדינה לבין המוני העם. תפישה זו, אשר לה היו שותפים המוני העם והאליטה השלטונית כאחד, הובילה הלכה למעשה להסתפקות של הציבור במידע שנמסר לו על ידי השלטונות ולא נטו אחר עיסוק בחיפוש מידע, ודאי שלא בהפצתו. דוגמה לסדר פוליטי חברתי שכזה הייתה האימפריה העות'מאנית בה השלטון עבר בירושה.
מכוון שלאורך רוב שנות שלטונה של האימפריה העות'מאנית, היא הייתה שרויה ביציבות ושגשוג יחסי, לא היה צורך עד המאה ה-19, בשידוד מערכות ורפורמות כפי שהתחולל באירופה. שנית, השקפת העולם הדתית עליה נשען הסדר החברתי-פוליטי במזרח התיכון בשנים שלאחר נפילת האימפריה העבאסית, לפיה היה חשד כלפי כל חידוש מגונה, החורג מן המסורת האסלאמית ("בדעה"). הרתיעה מהעיסוק בענייני השלטון והחשדנות כלפי כל דבר חדש, בשילוב עם התפישה שרווחה במזרח התיכון עד המאה ה-19 לערך, הרואה בכל תרבות שאיננה מוסלמית כנחותה, הביאו לעיכוב שבהתפתחות הדפוס בעולם הערבי.
כמו כן, גם הפחד מפני הדפוס שרווח בקרב האליטה העות'מאנית, מעצם היותו מכשיר לייצור המוני ובלתי מבוקר של טקסטים, העשויים לאיים על היציבות הפוליטית ועל קדושת שפת הקודש הערבית. יראת קודש אפיינה תמיד את יחסם של המוסלמים לכל דבר הכתוב בערבית או קלף עליו נכתב דבר כלשהו שבה גילה האל את דברו לציבור מאמיניו. ייצור המוני של טקסטים שלא מאפשר כביכול ביקורת קפדנית הדרושה למניעת טעויות וחילול קודש, נתפשה בידי בכירי הדת באימפריה (עולמא) כאותו חידוש מגונה המוקצה מחמת מיאוס. לכן, ההשפעה החזקה והיציבה של אנשי הדת במזרח התיכון על השלטון ועל הציבור בכללותו, הייתה עוד גורם בעיכוב כניסת הדפוס לאזור.
התהליכים התרבותיים והחברתיים ארוכי הטווח שהתחוללו באירופה למן המאה ה-15 וביתר שאת בעידן הנאורות, הן בתמצית אלה אשר יצרו את הפער בין החברה האירופאית לבין החברות המזרח תיכוניות, פער שהתבטא, בין היתר, ביחס לרעיון הדפוס. בעוד שקברניטי האימפריה העות'מאנית היו מודעים היטב להמצאת הדפוס שהלכה ותפשה תאוצה כאש בשדה קוצים לאורכה ולרוחבה של אירופה (האימפריה העות'מאנית שלטה באותה עת על חלקים נרחבים מיבשת אירופה), הם העדיפו שלא להתיר את כניסת מכונת הדפוס לתחומי האימפריה. כך למשל בשנת 1485 הוציא הסולטאן באיזיט השני צו מלכותי (פירמן) הקובע עונש מוות לכל העוסק בדפוס באימפריה, בנימוק:.
יוסף טרומפלדור
הוריו
אביו של יוסף טרומפלדור, ולדימיר וולף (זאב), נולד בשנת 1840 בעיר פרצ'ב שבפולין הקונגרסאית, בנו של הרב שמואל אשר. כשהיה בן 13, נחטף אביו כקנטוניסט לעבודת צבא האימפריה הרוסית ושירת שנים רבות כחובש קרבי. את שם המשפחה "טרומפלדור" נתנו לאב ככל הנראה הקצינים שהיו מפקדיו בצבא, בניסיון להשכיח ממנו את היהדות. למרות התנסויותיו הקשות לא התבולל האב כרבים מהקנטוניסטים האחרים, וסמוך לשחרורו מהצבא אף ערך במקום שירותו טקס הכנסת ספר תורה, שהדיו הגיעו עד לווילנה ופורסמו שם בעיתון "הכרמל".
וולף נישא פעמיים. אשתו השנייה הייתה פדוסיה אקסלבנט, אשה משכילה, שהייתה רחוקה מהיהדות, ממנה נולדו לו שבעה ילדים, שהרביעי בהם היה יוסף. הוא חונך על ידי אביו לנאמנות ליהדות, לצאר, לצבא הרוסי ולמולדתו רוסיה. שפת הדיבור במשפחה הייתה רוסית, ולא יידיש כמקובל בקרב יהודי רוסיה באותה תקופה.
עיתונות ערבית
רקע - המזרח התיכון טרם כניסת הדפוס
יוצאי דופן היו רק מיעוטים דתיים מסוימים באימפריה אשר הותר להם להדפיס ספרים בשפותיהם בלבד, ביניהם היו היהודים, אשר הכירו את טכנולוגיית הדפוס מאירופה, והקימו בתי דפוס באיסטנבול בהם ייצרו ספרים כבר בשלהי המאה ה-15 לאחר גירושם מספרד. רק בתחילת המאה ה-18, מאתיים וחמישים שנים לאחר המצאת מכונת הדפוס של גוטנברג, הותרה טכנולוגיית הדפוס במזרח התיכון באופן רשמי לאחר שהסולטאן אהמט השלישי קבע בשנת 1727 כי ניתן להדפיס ספרים בתחומים "מועילים" כרפואה ואמנויות (אך לא בנושאים שקשורים בשום דרך לדת האסלאם).
אולם, גם לאחר הכנסת הדפוס לאימפריה העות'מאנית באופן רשמי, קצב התקדמות הדפוס היה איטי בהרבה מאשר באירופה. במשך שבעת העשורים שלאחר התרת האיסור, רק 25 כותרים במהדורות של 500 עד 1200 עותקים כל אחת, נדפסו בבירת האימפריה איסטנבול. הביקוש למוצרי הדפוס היה זעיר וטכנולוגיית הדפוס לא שבתה את סקרנותם ודמיונם של המשכילים לנקוט יוזמה לפיתוח הענף. החברה המזרח תיכונית בכללותה העדיפה להמשיך להשתמש בכלים הספרותיים המסורתיים ובשיטות התקשורת המסורתיות, כיצירת עותקים של ספרים על ידי מעתיקים מקצועיים בכתב יד, העברת הודעות רשמיות של השלטון לנתינים על מינוי מושל חדש, מיסוי, יציאה למלחמה וכדומה באמצעות רשת של רצים רכובים, כורזים או דרשנים במסגדים (ח'טיב), וכן דרך העברת מידע בתוך החברה ללא יוזמת השלטון באמצעות סוחרים או נוסעים מקומיים וזרים. ניתן לומר על פי רוב כי הציבור היה מורגל לקבל מידע רשמי דרך האוזניים, ולא באמצעות העיניים. כך גם במסגרות חינוכיות בסיסיות רוב הלימוד התבצע תוך שינון בעל-פה. גם הבידור בשעות הפנאי כלל בדרך כלל האזנה למספרי סיפורים בבתי קפה, כל זאת אף על פי שההיסטוריה התרבותית הערבית והמוסלמית כללה מורשת ארוכה, מגוונת ועשירה של שיח בכתב, ששיאה בתור הזהב של האימפריה העבאסית. אך מורשת זו הייתה נחלתם של אנשי העילית המשכילה בלבד.
יוסף טרומפלדור
ילדותו ונעוריו
טרומפלדור נולד בפיאטיגורסק שבקווקז בא' בטבת תרמ"א (21 בנובמבר 1880 לפי הלוח היוליאני), וגדל בעיר רוסטוב על הדון. בגיל שבע למד זמן קצר בחדר ואחר כך בבית הספר העירוני ברוסטוב על הדון, שם הצטיין בלימודיו. בגיל 14 בהשפעת תורתו של טולסטוי הפך לצמחוני ופציפיסט. הוא ניגש לבחינות כדי להיכנס לבית הספר הריאלי, עבר אותן בהצלחה, אך לא התקבל בגלל הנומרוס קלאוזוס שהגביל את מספר היהודים שהורשו להתקבל לבתי הספר. בשל ההכרח ללמוד מקצוע חזר לפיאטיגורסק, אל אחיו הרמן שהיה רופא שיניים ושם למד רפואת שיניים. בשנת 1902 קיבל בעיר קאזאן דיפלומה ממשלתית כמרפא שיניים. טרומפלדור הושפע מהרצל, נעשה ציוני והקים בעירו חוג ציוני, אך פעילותו פסקה עקב גיוסו לצבא.
עיתונות ערבית
ראשיתה של העיתונות במזרח התיכון
הסקרנות ההולכת וגוברת של האליטה המשכילה באימפריה העות'מאנית כלפי תרבות המערב, בשילוב הצרכים האימפריאליים, הביאו להקמת מחלקה מיוחדת במשרד הווזיר הגדול ברבע האחרון של המאה ה-18, שתפקידה היה לעקוב אחר העיתונות אירופאית ולתרגם ממנה לפי הצורך. בשלב הזה, ככל הנראה, כבר הגיעו עיתונים וכתבי עת אירופאיים באופן לא סדיר גם למקומות מחוץ לבירה האימפריאלית, כגון ערי הנמל במחוזות הערביים של האימפריה, עבור זרים ומקומיים בודדים שכבר קראו בלשונות אירופאיות. אולם נקודת המפנה הגדולה בתחום הדפוס באזור, הגיעה בעקבות פלישת צבאות נפוליאון למצרים בשנת 1798, והכיבוש הקצר של חבל ארץ זה. אירוע זה נחשב במידה מסוימת עד היום, כקו פרשת המים שבו החלו אנשי המזרח התיכון להתוודע באופן סדיר לטכנולוגיה, למדע, ולתרבות האירופאית המערבית.
הכובשים הצרפתים הביאו עמם את הדפוס הראשון למצרים והשתמשו בו להפקת שני עיתונים בצרפתית: "La Decade", "Courier de L'Egyptienne", שנועדו ליידע ולהנחות את אנשי הצבא והמנהל של כוח הכיבוש הצרפתי, ולהעלות את המורל שלהם.
אנגליה בימי הביניים
אנגליה בימי הביניים היא תקופה בהיסטוריה של אנגליה במהלך ימי הביניים, החל מסוף המאה ה-5 עד תחילת התקופה המודרנית המוקדמת באנגליה ב-1485. בתקופה זו אנגליה מגיחה מקריסתה של האימפריה הרומית. המשק במשבר, וערים רבות נטושות. אחרי כמה מאות שנים של הגירה גרמאנית, זהויות ותרבויות שונות מתחילות להתהוות, וממלכות שונות מתחרות על האזור. תרבות אמנותית עשירה שגשגה תחת השלטון האנגלו-סקסוני, ונוצרו בה שירה אפית כמו ביאוולף. האנגלו-סקסונים המירו את דתם לנצרות במאה ה-7, ורשת של מנזרים נבנתה ברחבי אנגליה. במאות ה-8 וה-9 התמודדה אנגליה מול התקפות של ויקינגים. הלחימה אתם, שנמשכה במשך עשורים רבים, הפכה את וסקס לממלכה החזקה ביותר וקידמה את צמיחת הזהות האנגלית. למרות משברי ירושה חוזרים ונשנים והתקפות דניות בתחילת המאה ה-11, הייתה אנגליה בשנות השישים של תחילת האלף השני מדינה רבת עצמה, בעלת צבא חזק וכלכלה מוצלחת.
עיתונות ערבית
ראשיתה של העיתונות במזרח התיכון
כמה שנים בודדות לפני הכיבוש של מצרים, הצרפתים הוציאו לאור באיסטנבול פרסום תקופתי בשם Gazette Française de Constantinopole ברוח המהפכה הצרפתית שהחזיק מעמד זמן קצר בלבד. הצרפתים נזקקו למכונת הדפוס גם עבור הודעותיהם הרשמיות לאוכלוסייה, בלשון המקומית ובאותיות ערביות שנדפסו מעת לעת והופצו ברחובות קהיר, אולי אף במקומות אחרים במצרים. כל אלו הביאו את הדפוס לתודעתה של העילית המקומית ולהגברת סקרנותם באשר לפוטנציאל הגלום בדפוס ובעיתונות.
הצרפתים היו גם הראשונים שהביאו את העיתון לאזור המגרב, כאשר החלו להוציא החל מ-15 בספטמבר 1847, עיתון רשמי בשפה הערבית והצרפתית בשם אל-מבשיר ("המבשר"). עיתון זה הופץ מאלג'ריה לכל אזור צפון אפריקה במטרה להרחיב את ההשפעה על הציבור הערבי, והמשיך לצאת גם לאחר הכיבוש הרשמי של אלג'ריה ותוניסיה בידי הצרפתים בשנת 1881.
באופן טבעי, ובהתאם לדרך בה רעיונות מערביים מודרניים הובאו אל האזור, כך גם העיתונות המקומית החלה להיות מופצת באזור ביוזמת הממשלה. רק לה הייתה הסמכות, הרצון והמשאבים לאמץ את הרעיון הזר, ולהשתמש בו לקידום האינטרסיים שלה. לכן גם הפרסומים העיתונאיים הראשונים שיצאו לאור בשליש האחרון של המאה ה-19 הופיעו בשני המרכזים העות'מאניים החשובים – איסטנבול וקהיר. היו אלו ביטאונים בעלי חשיבות מועטה בתולדות העיתונות הערבית, אך הם היו הראשונים שהתמודדו עם קשיי הפתיחה של המדיום החדש באזור.
"ג'ורנאל אל-חדיו" נדפס באורח תקפותי, אחת לכמה שבועות או ימים, והכיל דיווחים וידיעות על הנעשה במחלקות השלטון, לצד אנקדוטות וסיפורים כגון " עלילות אלף לילה ולילה", שניתן לראות בהם את המבשרים של מדורי הספרות העתידיים בעיתונות הערבית. נראה כי העיתון זכה להצלחה בקרב הקוראים המעטים שלו, שכן הביטאון הוחלף בעיתון שאפתני יותר, בשם אל-וקאאע אל-מסריה ("אירועים מצריים"), אשר היה גם כן דו-לשוני, ערבי-טורקי, והופץ כבר בכ-600 עותקים לערך כל מהדורה. הגיליון הראשון של העיתון הופיע ב-3 בדצמבר 1828, ועפ"י מסמכים ארכיונים, היה זה בבת עינו של מהמט עלי. לראיה, העיתון זכה למימון רב מצידו, טובי הפקידים בממשלתו עבדו בו, ואף מסופר על מהמט עלי כי ביקש לעיתים שגליונות העיתון ייקראו באוזניו, ויקבלו את אישורו הסופי. עיתון זה משמש עד היום כביטאונה הרשמי של ממשלת מצרים, והוא למעשה העיתון הערבי הוותיק ביותר בעולם.
אנגליה בימי הביניים
הכיבוש הנורמני של אנגליה ב-1066 הוביל להבסתה והחלפתה של העילית האנגלו-סקסית באצולה הנורמנית והצרפתית. ויליאם הכובש ויורשיו השתלטו על המצב הקיים, דיכאו מרידות מקומיות ושלטו באוכלוסייה דרך רשת של טירות ברחבי הממלכה. השליטים החדשים החילו את הגישה הפאודלית על אנגליה. הם חיסלו את העבדות, אך יצרו גוף נרחב הרבה יותר של פועלי עבודה לא חופשיים - הצמיתים. מעמדן של הנשים השתנה בעקבות שינויים בחוקים הקשורים לקרקע ובעלות. אוכלוסייתה של אנגליה גדלה ביותר מפי שניים במהלך המאות ה-12 וה-13, מה שגרם לצמיחתם של עיירות, ערים וסחר. מזג האוויר החם בתקופה זו בצפון אירופה תרם להתפתחות כל אלו. מנזרים רבים הוקמו, ורפורמות כנסייתיות הובילו למתיחות רבה בין מלכים וארכיבישופים. למרות ההתפתחויות במערכת המשילות והמערכת המשפטית של אנגליה, המאבקים הפנימיים של האליטה האנגלו-נורמנית הובילו למלחמת אזרחים ולאובדנה של נורמנדי.
עיתונות ערבית
ראשיתה של העיתונות במזרח התיכון
שנה לאחר מכן ב-25 ביולי 1831 יצא לאור העיתון העות'מאני הראשון בטורקית עות'מאנית, תקוים-י וקאיע ("לוח האירועים"). עיתון זה נדפס ב-5,000 עותקים כל מהדורה, ונחשב לעיתון הטורקי הראשון. עיתון זה היה, בדומה לביטאונים שפורסמו במצרים קודם לכן, פרסום יבש בעל חזות קודרת, שכלל בעיקר צווים רשמיים, הודעות על מינויים, חילופי תפקידים, ודיווחים על פעילות של מחלקות השלטון. עם זאת, במהלך הזמן, עיתון זה יצא במהדורות גם בשפה הערבית (וכן בלשונות מקומיות במחוזות אחרים), באופן בלתי סדיר, כאשר משנת 1865 ואלך הופיעו עיתונים עות'מאנים רשמיים בערים המרכזיות של סוריה, לבנון, עיראק, לוב, ואף חצי האי ערב. היו אלו, כמו העיתון "תקוים-י וקאיע" העות'מאני, עיתונים יבשים ודלים באיכותם הטכנית והלשונית, אשר נראו כעבודתו של אדם בודד, זאת אף על פי שהיו בעלי שמות שונים בהתאם למקום תפוצתם – "סוריה", "לובנאן" (לבנון), "אל-מוצל" (מוסול), "צנעא", "אל-חיג'אז", א-סודניה", וכדומה.
על אף שמידת העניין הציבורי בהם הייתה אפסית, הם היו התגובה העות'מאנית לגידול היחסי בכמות המשכילים במחוזות הערביים שכבר באו במגע עם התרבות המערבית, ולמדו להכיר רעיונות ומושגים פוליטיים, תרבותיים, וחברתיים חדשים, שהופצו באזור על ידי דיפלומטים, מיסיונרים, סוחרים ומבקרים אירופאיים.
העיתונים הראשונים הללו, סבלו מבעיות רבות האופייניות לחידוש בראשית דרכו. פרסום הידיעות הפנימיות היה באיחור ניכר, ואילו אירועים חשובים מחוץ למצרים פורסמו לעיתים חודשים רבים לאחר שהתרחשו. תדירות הופעתו של העיתון "אל-וקאאע אל-מצריה" למשל, לא הייתה סדירה, ולעיתים היו הפסקות של שנים בין גיליון לגיליון בשל עיסוקים חשובים יותר של פקידי השלטון. הדיווחים לא עברו מיון הולם, כך שהעיתון נראה כאוסף של דיווחים גולמיים ללא עיבוד. הפורמט הגרפי היה פשוט למדי, ללא איורים כלל ובעימוד דו-טורי מונוטוני, וכך גם איכות הנייר והדפוס. צצו גם בעיות לשוניות סגנוניות, הן בשל חוסר השליטה בשפה הערבית של פקידי השלטון של מהמט עלי, דוברי הטורקית עות'מאנית, והן בשל העובדה שעדיין לא הייתה קיימת שפת עיתונות אפקטיבית בעלת אוצר מילים לתכלית עיתונאית.
אנגליה בימי הביניים
במאה ה-14 סבלה אנגליה מהרעב הגדול והמוות השחור, שני אירועים קטסטרופליים שגרמו לאבדנה של חצי מאוכלוסיית אנגליה, הובילו את הכלכלה של אנגליה לתוהו ובוהו וערערו את הסדר הפוליטי הישן. בעקבות כל אלו קמה תסיסה חברתית שהובילה למרד האיכרים האנגלי בשנת 1381. שינויים בכלכלה הובילו לצמיחתו של מעמד חדש של אצולה כפרית, והתהוות מה שכונה מאוחר יותר "פאודליזם ממזרי" (Bastard feudalism). כ-1,500 כפרים ננטשו על ידי גברים ונשים שחיפשו הזדמנויות חדשות בתוך הערים. טכנולוגיות חדשות הומצאו, ואנגליה הוציאה מתוכה כמה פילוסופים ומדענים גדולים של תקופה זו. מלכים אנגלים במאות ה-14 וה-15 טענו לזכותם על הכס בצרפת, מה שהוביל למלחמת מאה השנים. בחלק מהזמן נהנתה אנגליה מהצלחה צבאית גדולה וכלכלה משגשגת כתוצאה מרווחים בינלאומיים מייצוא של צמר וטקסטיל, אבל ב-1450 חוותה המדינה משבר, כישלון צבאי בצרפת ומיתון מתמשך. עוד תסיסה חברתית פרצה ובעקבותיה מלחמות השושנים, בהן נלחמו שושלות אנגליות יריבות. ניצחון הנרי השביעי ב-1485 מסמל בדרך כלל את סופן של ימי הביניים באנגליה ותחילתה של התקופה המודרנית.
עיתונות ערבית
ראשיתה של העיתונות במזרח התיכון
גם העובדה שלא היה שוק צרכנים ממשי, לא איפשרה את התפתחותו לעיתון רציני. על אף כל זאת, המשיך "אל-וקאאע אל-מצריה" לצאת לאור בעידן של יורשי מהמט עלי, ולהוסיף מדורים ותחומי עניין נוספים מעבר לדיווחי החדשות היבשים. אולם נראה כי תרומתו החברתית והתרבותית הייתה מועטה ביותר. העיתונות הפרטית במזרח התיכון שהחלה להופיע מאוחר יותר, היא זו שהביאה לפיתוח המואץ של העיתונות הערבית.
אנגליה בימי הביניים
ימי הביניים המוקדמים (600–1066)
בתחילת ימי הביניים הייתה אנגליה חלק מבריטניה (Britannia, בכתיב מאותה תקופה), פרובינקיה של האימפריה הרומית. הכלכלה המקומית התבססה על מטרות השלטון הרומי שהוציא ממון רב על מטרות צבאיות, ובנה רשת נרחבת של ערים, כבישים ווילות. בסוף המאה ה-4 הכוחות הרומאים החלו לסגת מהאזור, וכלכלה זו קרסה. מהגרים גרמאנים החלו להופיע באנגליה במספרים הולכים וגדלים במהלך המאה ה-5, והם בנו חוות והתיישבויות ברחבי אנגליה. שפתם, אנגלית עתיקה, התפשטה במהירות ברחבי אנגליה, מחליפה את שפתם של ההמון מבריטית קלטית ובריטית לטינית לשפתה של האליטה החדשה. זהויות פוליטיות וחברתיות חדשות התהוו, במזרח אנגליה התהוותה תרבות אנגלית (Angles) ובדרום תרבות סקסונית. ברחבי אנגליה הוקמו מחוזות (regiones) שהיוו יחידה שלטונות קטנה שנשלטה על ידי משפחות או יחידים בעלי השפעה. במהלך המאה ה-7 חלק מהשליטים, ביניהם שליטי וסקס, מזרח אנגליה, אסקס וקנט החלו לכנות את עצמם מלכים. הם התגוררו בווילות מלכותיות (villae regales), ואספו מיסים מהמחוזות באזורים בהם שלטו. הממלכות הללו נקראו לעיתים הפטרכיה. במאה ה-7 עלתה הממלכה של מרסיה לגדולה תחת הנהגתו של המלך פנדה. מרסיה פלשה לאדמות שכנות עד למצב בו שלטה על 50 מחוזות, שהיוו את מרבית שטחה של אנגליה. מרסיה והממלכות הנותרות באותה תקופה המשיכו להתחרות על שטחים במהלך המאה ה-8. סוללות עפר מסיביות כמו סוללת אופה שנבנתה על ידי אופה האדיר עזרו להגן על גבולות ועיירות. ב-789 החלו הפשיטות הסקנדינביות הראשונות על אנגליה. ההתקפות הוויקינגיות הלכו וגדלו עד שבשנת 856 הצבא הגדול של הדנים (דנים (שבט)) פלש לאנגליה, כבש את יורק והביס את ממלכת מזרח אנגליה. מרסיה וממלכת נורת'מבריה נפלו ב-876 ו-875, ואלפרד מווסקס נידון לגלות פנימית ב-878.
עם זאת, אלפרד השיג בסופו של דבר רצף של ניצחונות נגד הדנים, והקים רשת של עיירות מגן (burh) כדי להגן על הטריטוריה שלו וכדי לגייס משאבים. תוך דיכוי מרידות פנימיות, אלפרד דחק את הפולשים לאזור הידוע כ"דיינלאו" - אזור שנשלט על ידי הדנים בשנות החמישים של המאה התשיעית ווסקס התרחבה צפונה לתוך מרסיה ודיינלו (Danelaw), והכריז על המלכים מווסקס כמלכים של כל ה-Angelcynn, דהיינו, כל האנגלים. ווסקס התרחבה צפונה אל תוך מרסיה ודיינלאו, ובשנות החמישים של המאה התשיעית, תחת שלטונם של אדרד ואדגר, יורק נכבשה סוף סוף מהדנים. בהמשך החלו גם פשיטות עונשין אל תחומים שכנים, ביניהם ויילס ונורת'מבריה.
עיתונות ערבית
תחילת העיתונות הערבית הפרטית
למן המחצית השנייה של המאה ה-19 כבר החלו להופיע עיתונים ביוזמות פרטיות ברחבי האימפריה העות'מאנית. הראשון שבהם היה העיתון ג'רידה-י חואדת' ("Jaride-I havadis" - "עיתון המאורעות") משנת 1840, אך שפת כתיבתו הייתה טורקית עות'מאנית.
כתר דרומי
כוכבי הקבוצה
α בכתר דרומי (אלפקה מרידיאנה) הוא כוכב לבן - כחלחל במרחק של כ-130 שנות אור עם בהירות מדרגה 4.1. זהו הכוכב השני בבהירותו בקבוצה.
עיתונות ערבית
תחילת העיתונות הערבית הפרטית
זהו הסיפור של העיתונות הפרטית בערבית בשנים הראשונות. מרבית העיתונים הפרטיים צצו באופן לא סדיר, וברוב המקרים החזיקו מעמד ימים עד שבועות ספורים. הסיבה המרכזית לכך הייתה העובדה שמאחורי היוזמות הפרטיות הללו עמד בדרך-כלל אדם בודד, אשר היה עליו לייצר לעצמו שוק של צרכנים בחברה שמצבה הכלכלי היה חלש, ושרובה ככולה לא אוריינית. לכן, גם פרסום בעיתונים, וגם מחזורי מכירות גדולים, שני מקורות ההכנסה העיקריים של עיתונים, היו מועטים. סיבה זו הביאה באופן טבעי רבים ממייסדי העיתונים לחפש מקורות מימון מהשלטונות או מאנשי ממון פרטיים.
כתר דרומי
כוכבי הקבוצה
β בכתר דרומי, הוא ענק כתום במרחק של כ-510 שנות אור עם בהירות מדרגה 4.1. זהו הכוכב הבהיר ביותר בקבוצה.
אלוף הפלות
חלוקת הפלה בין כמה טייסים, ומצבי ספק
מצב ספק נוסף הוא כאשר מטוס האויב התרסק בעת הקרב, אך לא כתוצאה מירי של הטייס. דבר זה עלול לקרות בשל התמרונים החריפים המאפיינים את קרב האוויר. מקובל שהפלות כאלה נזקפות לזכות הטייסת.
עיתונות ערבית
תחילת העיתונות הערבית הפרטית
מלחמת קרים הייתה נקודת המפתח בהתפתחות העיתונות המודפסת במזרח התיכון, שכן במהלכה הונחו באזור קווי הטלגרף בפעם הראשונה, והסקרנות למידע של הציבור גדלה משמעותית. בשנת 1866, הונחו גם במצרים קווי הטלגרף הראשונים על ידי הבריטים, אך תושבי הסהר הפורה לעומת זאת, נותרו ללא מקורות מידע עד סוף המאה, ונאלצו להסתמך על דיווחים שנשלחו דרך סוכנים, מידע שהגיע דרך הדואר ועיתוני חדשות זרים. הידיעות הזרות של העיתונים המהירים ביותר היו בנות ארבעה שבועות לפחות.
היוזמה הפרטית, החדשנות והמקוריות, שלא מטעם השלטון, הגיעה דווקא מהמוקד החשוב השלישי בסיפורה של העיתונות הערבית – אזור לבנון, ופרט העיר ביירות. דווקא לאזור פריפריאלי זה, הרחוק לכאורה ממוקדי הכוח באימפריה העות'מאנית, היה תפקיד בל יתואר בפיתוח המדיה המודפסת בשפה הערבית. על פי ההיסטוריון החשוב בן העיר ביירות, פיליפ דה טראזי (De Tarrazi), אחד החוקרים המוערכים בחקר העיתונות הערבית, הסיבה לכך נעוצה בשני גורמים עיקריים השלובים יחדיו: ראשית, מסורת של יצירתיות ותושייה רבה שאפיינה את כלל העדות המגוונות באזור לבנון וסוריה, ובייחוד הדומיננטיות של העדות הנוצריות בלבנון, אשר היו נכונות במיוחד לשאוב רעיונות ולקחת דוגמה מאירופה בלי רתיעה תרבותית או מניע דתי כשכניהם המוסלמים. שנית, אזור הלבנון היה מצוי באותן שנים בפריחה כלכלית אשר התבטאה בהתפתחות נמל ביירות בעקבות סחר מתרחב, נוכחות מוגברת של דיפלומטים זרים, וכן נוכחותם הגוברת של מיסיונרים נוצרים מאירופה, ומצפון אמריקה. אותם מסיונרים הביאו עמם את רעיונות המודרנה המערביים, ואף פתחו באזור מערכות חינוך ברמה גבוהה שתרמו לצמחיתה של עילית משכילה ושאפתנית, שביקשה לקדם את החברה.
כמו כן, הגעת המיסיונרים האמריקאים, המריצה את התחרות בין מגוון המיסיונים שפעלו בלבנון, ושמה את המיקוד על איכות החינוך, וכך עודדה את קהילות הנוצרים המקומיות לקדם את נושאי החינוך וההשכלה, שמא יאבדו חברי קהילה למיסיונרים. התוצאה הייתה התקדמות מואצת במערכת החינוך, תהליך שהופיע בלבנון הרבה לפני שהופיע בכל מקום אחר באזור.
בן-ציון תומר
בן-ציון תומר (טייטלבוים) (1928 – 21 באפריל 1998) היה משורר, מחזאי עברי ומתרגם.
אמי"ר (מבחן)
הציון בבחינה
ציוני מבחן אמי"ר נשלחים לאחר חישובם לאוניברסיטאות ולמוסדות נוספים לפי בקשת הנבחן . ציוני מבחן אמיר"ם מועברים למוסד בו נערך המבחן, לאחר חישוב הציונים נבחנים יכולים לבקש להעביר את ציונם גם למוסדות נוספים על ידי פניה למאל"ו.
בלבב ימים
תמצית העלילה
לֶיְבּוּש הקצב חזר לבוצץ, ונימוקו: "ראיתם ארץ שאין מוצאים בה אלא בשר כבשים"; שתיים מנשות החבורה מתו בטרם עת: "פסיל בתו של רבי שלמה מתה ממכת פרדה, ופייגא מתה ממכת ישמעאל"; חנניה ויתר הנלבבים חיו בירושלים ("אם כי נצטרכו להטיל מזונותיהם על ערי הקודש"), חלקם זכו לבנים ובנות, מתו ונקברו בהר הזיתים, ואחרון מהם מת חנניה כצדיק, בזמן תפילתו.
קאסם סולימאני
קאסם סולימאני (בפרסית:, בתעתיק מדויק: קאסם סלימאני; 11 במרץ 1957 – 3 בינואר 2020) היה איש צבא איראני בדרגה המקבילה לאלוף בחייו (הועלה לדרגה המקבילה לרב-אלוף לאחר מותו), ששימש מ-1998 עד 2020 כמפקד כוח קודס, הכוח האחראי לפעילות משמרות המהפכה האיראניים מחוץ לגבולות איראן. במשך שנים קידם את חזון "הסהר השיעי" - התפשטות המהפכה האיראנית ברחבי המזרח התיכון, ויצר מערכות אופרטיביות שנועדו לכתר את אויבותיה של איראן: ישראל וערב הסעודית, במיליציות פרו-איראניות. סולימאני פיקד על החדירה האיראנית בעיראק דרך מיליציות שיעיות, פיקח במשך שנים על תהליך בניית הכוח וההתעצמות של חזבאללה בלבנון ושל החות'ים בתימן, והעמיק את שיתוף הפעולה האיראני עם החמאס.
בן-ציון תומר
ביוגרפיה
תומר נולד בבילגוריי שבפולין בשנת תרפ"ח (1928). גלה עם משפחתו לברית המועצות בשל מלחמת העולם השנייה. הגיע כנער לסמרקנד שבאוזבקיסטן. עלה לארץ ישראל במסגרת עליית "ילדי טהראן" – ילדים יהודים בגילים שונים שהורשו בשנת 1943 לעלות ארצה, דרך טהראן, במסגרת עסקה עם האמריקאים והג'וינט. למד בשומריה שבקיבוץ משמר העמק, ונמנה עם מייסדי קיבוץ רבדים של "השומר הצעיר" בגוש עציון. נפל בשבי הלגיון הערבי עם מגיני הגוש, ושהה בשבי הירדני כתשעה חודשים. לאחר שחרורו השלים לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים. במקביל ליצירתו שירת בתפקידים של נספח תרבות ויועץ תרבות במשרד החוץ וכהן כיו"ר התאחדות הסופרים בישראל.
ספר שיריו הראשון, "נהר חוזר", יצא לאור בשנת 1959. בשנת 1961 כתב את מחזהו המפורסם, "ילדי הצל", שהוצג בתיאטרון הבימה בשנים 1962–1963 ויצא לאור בהמשך אותה שנה. המחזה זכה להצלחה רבה, והוא נלמד כיום בישראל כחלק מתוכנית הלימודים בספרות. המחזה עוסק בחברה הישראלית בשנות החמישים, ונמצאת בו תשתית אוטוביוגרפית מסוימת, שכן בדומה לתומר, גיבור המחזה (יורם) הוא ניצול השואה שהגיע ארצה עם ילדי טהראן. במחזה מובע רגש אשמה חריף, שככל הנראה שאוב מתחושותיו של תומר עצמו. המחזה התפרסם מאוד, הועלה מעל בימות שונות אלפי פעמים, ומוצג עד היום במסגרות תיאטרליות וטלוויזיוניות שונות. הוא תורגם לאנגלית, לצרפתית ולספרדית.
נפטר בתל אביב בגיל 70 ונטמן בבית העלמין ירקון.
אמי"ר (מבחן)
הכנה למבחן
כבכול מבחן, גם במבחני אמי"ר ואמיר"ם היכרות מוקדמת עם מבנה המבחן וההוראות יכול לתרום להצלחה במבחן. לשם כך מופיעים באתר מאל"ו דוגמאות של מבחנים להתנסות . לשם הכנה למבחן אמיר"ם אפשר להתקין את תוכנת המבחן על המחשב האישי לצורך היכרות עם מערכת המבחן ותרגול השימוש בה. בנוסף לצורך תרגול למבחן אמי"ר או אמיר"ם ניתן לפתור פרקי אנגלית מתוך הבחינה הפסיכומטרית.
בלבב ימים
שם הסיפור
שם הסיפור, "בלבב ימים", לקוח מספר יונה:.
אנגליה בימי הביניים
ימי הביניים המוקדמים (600–1066)
לאחר מותו של אדגר עלה לשלטון אדוארד המרטיר שנרצח בידי תומכי אמו, המלכה אלפרידה, שהיו מעוניינים שהכתר יעבור לאחיו, אתלרד השני. הוא אכן עלה לשלטון בשנת 978. אלא שבשנת 1013 פלש סוון השני, בנו של המלך הדני, אל אנגליה. ניסיונות לשחד את סוון שיימנע מלתקוף באמצעות מתן דנגלנד (שוחד שניתן לדנים כדי שיימנעו מלתקוף) - לא עלו יפה, והוא לקח את השלטון בשנת 1013. עם עלייתו לשלטון של קנוט, בנו של סוון, בשנת 1016, חוסלו משפחות אנגליות רבות. בנו של אתלרד, אדוארד המאמין, שרד וחי בגלות בנורמנדי, וחזר לתבוע את הכתר בשנת 1042. אדווארד היה ערירי, והצלחתו לתפוס את הכס עוררה דאגה. אנגליה נשלטה על ידי משפחת גודווין, שניצלה את מסע ההרג של הדנים כדי לרכוש הון עצום. כאשר אדווארד מת בשנת 1066, הרולד גודווינסון טען לכתר והביס את יריבו, תובע הכתר הנורווגי האראלד השלישי בקרב גשר סטמפורד.
בלבב ימים
שם הסיפור
בסוף הסיפור נכלל אפילוג שבו עוסק המספר בנסיבות כתיבתו ואומר: "...וקראתיו בלבב ימים, על שם חנניה עליו השלום שנכנס בלבב ימים ויצא בשלום".
דב לנדאו מוסיף על כך באומרו: "שם הסיפור, 'בלבב ימים', בצורת רבים מעיד כי אין הכוונה לנסיעה בים בלבד, אלא אף לשאר הנסיעות ובעיקר לשאר 'הימים'. משמע ש-'ימים' מכוון אף לים הגלות שבני ישראל עוברים בדרכם לארץ."