cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מנשה אמיר
קורות חייו
בשנים הראשונות של שידורי קול ישראל בפרסית, זכתה התחנה להיקף האזנות ועניין צנועים שגברו מעט עם השנים. הגידול המשמעותי ביותר באחוזי ההאזנה התרחש לאחר המהפיכה באיראן ובמהלך מלחמת איראן-עיראק. בתקופה זו, אמיר, שהיה מנהל השידורים, שינה את אופי השידורים שכללו עד אז בעיקר היבטים הסברתיים, ושילב בהם מרכיב משמעותי של חדשות מאיראן. בין השאר, הייתה זו התחנה היחידה פרט לרדיו בגדאד, אשר במהלך מלחמת איראן-עיראק שידרה את המקומות באיראן העתידים להיות מותקפים על ידי טילים עיראקים (העיראקים נהגו להודיע מראש היכן יתקפו באמצעות טילים). הסיקור התקשורתי ההדוק והאמין של התחנה למהפכה ולמלחמת איראן-עיראק שבאה בעקבותיה, הפכו את השידורים בפרסית של קול ישראל להיות בין השידורים הזרים המואזנים ביותר על ידי אזרחי איראן, ואף חומייני עצמו (מנהיג איראן באותה תקופה) הקפיד להאזין להם.
אמיר נודע בעיקר בפרשנויותיו המרתקות, אשר כללו מארג של חדשות והסברים בתוך מסגרת תרבותית, היסטורית ופוליטית, שנכתבו בשפה ברורה המובנת לכל. אמיר הקפיד להתראיין מול כל גורם על מנת להסביר את עמדתה של ישראל ולהדוף התקפות ועלילות פוליטיות ואנטישמיות של המשטר האיראני ותומכיו. במשך השנים קיים אמיר אלפי ראיונות בערוצי התקשורת השונים בעולם, בשפות עברית, ערבית, פרסית, אנגלית וצרפתית. יחד עם זאת, תרומתו העיקרית הייתה בעיקר בראיונות בשפה הפרסית, היות שבמקרים רבים, אמיר היה היחיד שהסביר בשפה זו לקהל מאזינים איראני ברחבי העולם, את עמדתה, פעילותה והישגיה של מדינת ישראל.
אמיר גם נודע במקורותיו הטובים על המתרחש בתוך איראן, זאת בין השאר עקב קשרים שונים שהצליח לשמר עם בכירים לשעבר ועם אנשי תקשורת שונים. עם רבים מבכירים אלו אמיר נפגש לאורך השנים (בעיקר באירופה), ועם חלקם הוא בקשר עד היום. הודות לקשרים אלו, בסוף שנות ה-80' אמיר הצליח לקבל באופן קבוע את כותרות העיתונים המרכזיים באיראן, עוד טרם פרסומם, ולהתייחס אליהן בשידוריו, שעות רבות לפני שהעיתונים עצמם הגיעו לידי המאזינים.
אמיר שילב בתוכנית השידורים אחת לשבוע, שיחה טלפונית ישירה עם המאזינים באיראן, בה הוא איפשר להם להביע דעה על מגוון נושאי אקטואליה, כגון יחס המשטר לאוכלוסייה, האם על איראן להצטייד בפצצה גרעינית ועוד. תוכניות אלו זכו לפופולריות רבה, משום שהן היוו במה אותנטית ופתוחה לאזרחי איראן, לדון ולהביע עמדה לא מצונזרת בכל תחומי החיים. האזרח האיראני הפשוט נתן בתוכנית ביטוי לא רק לעמדות פוליטיות, אלא גם לקשיי היום יום שהיו מנת חלקם של אזרחי איראן לאורך השנים.
במהלך השנים שילב אמיר בשידורים ראיונות רבים עם בכירים איראנים וישראלים. בין הבכירים האיראנים שראיין נכללים מלכת איראן (אשתו של השאה) ויורש העצר האיראני (בנו של השאה), אשר ברחו מאיראן, וכן איתוללה בכיר שחי באיראן ואף נעצר לאחר הראיון. בין הבכירים הישראלים שרואיינו בשידורים נכללים הנשיאים חיים הרצוג, שמעון פרס ומשה קצב (קצב הינו יליד איראן), והרמטכ"ל ומאוחר יותר שר הביטחון שאול מופז (יליד איראן גם הוא). בסוף שנות ה-80, לאחר סיום מלחמת איראן-עיראק ועם התגברות העניין הישראלי באיראן, החל אמיר לכתוב מילון פרסי-עברי-אנגלי. מהדורה דיגיטלית ראשונה של המילון הושלמה בשנת 1991, ומהדורה דיגיטלית שנייה בשנת 2018. במהדורה הדיגיטלית העדכנית של המילון יש כחצי מיליון מילים בשלושת השפות, ובכלל זה כ-50,000 ערכים וכ-60,000 מילים וביטויים בפרסית.
בנוסף לספר התיירות על ישראל שתרגם אמיר בסוף שנות החמישים, הוא ערך ותירגם לפרסית מספר ספרים נוספים, ובכלל זה ספר על מונחים ביהדות (פורסם בשנות ה-70'), ספר זכרונות של בן-גוריון (פורסם בשנות ה-90') וספר שנכתב על ידי אמנון נצר, המבוסס על 90 ראיונות שאמיר ערך עימו על תולדות היהודים בעולם ובאיראן, על המקומות הקדושים ליהודים באיראן ועל הקמת מדינת ישראל (פורסם בשנת 2017). אמיר פרסם את זכרונותיו על ילדותו בשכונת היהודים בטהראן במסגרת מאמר בקובץ על יהודי איראן (2017).
לאורך השנים נתן אמיר אלפי הרצאות במוסדות שונים לאורכה ולרוחבה של הארץ, וכן העביר מספר קורסים באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב, בהם לימד את השפה הפרסית וכן את אירועי המהפיכה באיראן.
בשנות ה-2000, לקח אמיר חלק בניסיונות לאתר את רון ארד, כאשר הופיע ברוב תחנות הרדיו והטלוויזיה בפרסית הפעילות באירופה ובארצות הברית, ופרסם בהן את סיפורו של רון ארד ואת הפרס הכספי שהובטח על ידי עמותת "לחופש נולד".
לאור החשיבות הגוברת של ההסברה הישראלית למול איראן, נרתם אמיר בשנת 2007 להקים את אתר משרד החוץ בפרסית, ושנה לאחר מכן הקים גם את אתר יד ושם בפרסית. פעילות זו בוצעה כחלק מההבנה, שהנגשת מידע אמין על ישראל תסייע להפחית את היקף השפעת האיבה וההסתה של המשטר האסלאמי הקיצוני באיראן.
עשרות עיתונים ברחבי העולם ובישראל פרסמו כתבות ארוכות על מפעלו של אמיר בנושא הסברת האירועים בישראל ובאיראן, והוא זכה לשבחים רבים על יכולותו לעשות זאת על רקע הכרותו הטובה עם השלטון האיראני. כך למשל, חזה אמיר במהלך ראיון רדיו ברשת ב', את תוצאות הבחירות לנשיאות האיראנית בשנת 2005, כאשר יום לפני הבחירות הסביר כי מי שינצח לא יהיה בכיר השלטון אכבר האשמי רפסנג'אני, אלא מועמד צעיר ופחות מוכר בשם מחמוד אחמדינז'אד. אמיר העריך (כפי שגם קרה בפועל) כי המועמד המנצח יקבל כשני שלישים מהקולות, כדי להראות לציבור האיראני שלאותו מועמד יש תמיכה רחבה ולגיטימציה, ומנגד, שהבחירות אינן מזויפות.
לאורך שנות עבודתו הרבות הגן מנשה אמיר על תדמיתה של מדינת ישראל, הסביר הישגיה הרבים בכל התחומים, וכן את מדיניותה ביחס לאיראן, לבעיה הפלסטינית ולקשריה עם העולם הערבי. אמיר היה מהראשונים שפעלו להפריד בין היחס של מדינת ישראל למשטר האיראני לבין היחס לעם האיראני. בפעילות הסברתית זו הצליח להפוך חלק מהעם האיראני מאויב לאוהב, ולהדוף אינספור טענות, עלילות ושקרים אנטישמיים שפורסמו בתקשורת הפרסית ברחבי העולם. אמיר, הרואה בפעילותו זו שליחות לקירוב לבבות בין העם האיראני לבין מדינת ישראל, מקפיד להמשיך ולהתראיין מספר פעמים בשבוע, גם לאחר שחגג 83 שנים.
במהלך 65 שנותיו בתקשורת, הוא עבר מעבודת עיתונאות המבוסס על סדר דפוס ותקשורת טלקס, לעולם הרדיו והטלוויזיה ובהמשך לעולם המחשבים, האינטרנט והרשתות החברתיות. אמיר, שהסתגל היטב למעבר זה, הקים והפעיל בשנים האחרונות אתר חדשות בפרסית והתראיין למגוון ערוצי טלוויזיה בעולם. את מרבית פעילות ההקלטה והעריכה הוא מבצע מאולפן שהקים בביתו עם סיום עבודתו בקול ישראל.
כיום, אמיר הוא איש התקשורת הוותיק ביותר שעדיין פעיל בתקשורת הפרסית בעולם, ואחד הוותיקים באנשי התקשורת בארץ.
משפחה
אמיר נשוי לסופיה, ואב ל-2 בנים.
חבורת מנה
באלגברה, חבורת מנה היא חבורה המתקבלת מ"קיפול" האיברים של חבורה נתונה, בהתאמה לתת חבורה נורמלית. הבניה של חבורות מנה היא מן הבניות היסודיות ביותר בתורת החבורות (ובאלגברה בכלל), וחבורות המנה מופיעות באופן טבעי בכל מקום שבו מוגדר הומומורפיזם מחבורה לחבורה אחרת, או כאשר חבורה פועלת על מרחב.
הגדרה
תהא G חבורה ותהא תת חבורה נורמלית שלה. הנורמליות פירושה שלכל איבר a בחבורה, המחלקות שוות זו לזו. נתבונן באוסף המחלקות.
כפל הקבוצות מראה שהפעולה aN*bN = abN מחזירה איבר של G/N, ואינה תלויה בנציגים. פעולה זו הופכת את G/N לחבורה, הנקראת "חבורת המנה של G ביחס ל-N". האיבר האדיש בחבורה זו הוא הקבוצה eN=N.
חבורת המנה איננה תת חבורה של G. איבריה הם תת-קבוצות של G, ולא איברים של G.
הסדר
הסדר של חבורת המנה G/N הוא האינדקס של N בתוך G, שאותו מסמנים ב-[G:N], ומתקיים. כאשר G,N סופיות, האינדקס שווה ל- - מנת הסדרים של G,N. העובדה שסדר זה חייב להיות שלם מוכיחה, למעשה, את משפט לגראנז'.
דוגמאות
ובאופן כללי: , כאשר q\mathbb{Z} היא תת-החבורה של \mathbb{Z} הכוללת את האיברים המתחלקים ב-q.
3. מסמנים ב- את חבורת המטריצות ההפיכות מסדר n מעל השדה F, וב- את חבורת המטריצות שהדטרמיננטה שלהן שווה ל-1. השנייה היא תת-חבורה נורמלית בראשונה, וחבורת המנה איזומורפית לחבורה הכפלית של השדה.
קבוצת המנה
את אוסף המחלקות השמאליות G/H אפשר לבחון לכל תת-חבורה H, גם אם היא אינה נורמלית ב-G. חשיבותה העיקרית של קבוצה מסוג זה היא בכך שהחבורה פועלת עליה פעולה טרנזיטיבית,, כאשר המייצב של הנקודה H הוא החבורה H עצמה. מתברר שכל קבוצה שעליה פועלת G באופן טרנזיטיבי איזומורפית לקבוצת מנה מן הטיפוס הזה.
גאורג זינגר
גאורג זינגר (6 באוגוסט 1906 - 1 באוקטובר 1980) היה מנצח, מלחין ופסנתרן ישראלי.
קורות חייו
גאורג זינגר (בלועזית נכתב לעיתים גם George Singer) נולד לנתן, סוחר טקסטיל, ואולגה לבית קארפלס בפראג, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית. בגיל 12 החל לנגן בפסנתר ושנתיים לאחר מכן כבר הופיע כסולן ברסיטלים. לאחר שסיים לימודיו בגימנסיה החל לימודיו באקדמיה למוזיקה של פראג. מוריו היו פידליו פינקה (קומפוזיציה), פרנץ לנגר וקונרד אנזורגה (פסנתר) ואלכסנדר זמלינסקי (ניצוח). אצל זמלינסקי למד נגינה מפרטיטורה בקריאה ראשונה (פרימה ויסטה) וכל כך הצטיין בכך, שהפילהרמונית הייתה מזמינה אותו לעיתים לנגן יצירות ישראליות בקריאה מהדף לפני מנצחים אורחים. הוא סיים לימודיו בהצטיינות ב-1927.
זינגר היה פסנתרן ומלווה מעולה, שאמנים בינלאומיים היו מעוניינים בשירותיו. יכולתו לנגן מתוך פרטיטורות בקריאה ראשונה פתחה לפניו בגיל צעיר את הדרך לניצוח בבתי אופרה שונים. בין 1927 ל-1931 ניצח על התיאטרון הגרמני החדש בפראג, שבין מנצחיו הראשיים היו אלכסנדר זמלינסקי וויליאם שטיינברג (ממייסדי התזמורת הארץ ישראלית).
משנת 1934 ניצח על תיאטראות בצ'כוסלובקיה (בערים טפליצה, ברנו ופראג) ויזם את הפקת האופרה "אלפרד" של דבוז'אק בביצוע בכורה. תווי האופרה, הראשונה של דבוז'אק משנת 1870, היו שמורים אצל בנו של המלחין בכתב יד. במקור נכתבה האופרה בגרמנית, על פי שירו של המשורר הגרמני תאודשור קרנר. לאחר הביצוע הקונצרטי בניצוחו של זינגר, תורגמה לברית האופרה לצ'כית והוצגה בשנת 1938 באולמיץ. כיום היא כלולה ברפרטואר האופראי וגאורג זינגר התקבל כחבר כבוד באגודת אנטונין דבוז'אק על פועלו בהוצאתה לאור עולם. עם פלישת הנאצים לצ'כוסלובקיה במרץ 1939 נאלצו זינגר ואשתו זמרת האופרה חנה נחר להימלט מפראג.
פעילותו בארץ
בני הזוג זינגר עלו ארצה ב-1939 על סיפון אוניית המעפילים "טייגר היל". רשות מיוחדת שקיבל זינגר מן הנציב העליון איפשרה לו לשהות בארץ, כדי שיוכל לנצח על התזמורת הפילהרמונית הארץ ישראלית בקונצרטים שערכה במצרים, בלבנון ובסוריה. בשנות מלחמת העולם השנייה, בהיעדר מנצחים אורחים מארצות חוץ, הוטלה משימת הניצוח על התזמורת עליו ועל מיכאל טאובה. זינגר המשיך לנצח על קונצרטים בסדרות המנויים של התזמורת הארץ ישראלית (לאחר קום המדינה, התזמורת הפילהרמונית הישראלית), על קונצרטים מיוחדים ועל הופעות לפני חיילים. בפברואר 1941 הקים זינגר יחד עם מרק לברי את האופרה הארצישראלית העממית והוא שימש כמנצחה עד שהפסיקה את פעילותה בתחילת שנת 1947. לאחר הקמתה, שימש זינגר גם כמנצח באופרה הישראלית. בין היתר ניצח על הצגת הבכורה של האופרה "אלכסנדרה" מאת מנחם אבידום. שנים רבות ניצח על תזמורת רשות השידור והרבה להקליט עמה יצירות ישראליות, חלקן בביצועי בכורה.
בשנים 1947 ו-1948 יצא לאירופה ושימש כמנצח אורח בפראג, וינה, רומא, טורינו מילאנו וגם בצרפת. בתקופה זו ניצח בשידורי רדיו, בהם נוגנו גם יצירות של מוזיקאים ישראלים. גאורג זינגר היה מנצח קבוע של התזמורת הסימפונית חיפה בשנותיה הראשונות ובמקביל היה גם שותף לפיתוחה של התזמורת הקאמרית חולון. בשנות ה-60 וה-70 שהה בכל שנה כמה חודשים מחוץ לישראל ובהם ניצח כאורח על תזמורות שונות באירופה, ביניהן הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הסימפונית של וינה, תזמורת שווייץ המערבית, התזמורת של האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא, וכן התזמורות של לייפציג ובמברג. זינגר היה גם המנצח הישראלי הראשון שהופיע בברית המועצות. מספר הקלטות שלו הופיעו בחברת התקליטים "רמינגטון" (Remington Records).
ארמיית מיסיסיפי
היסטוריה
ארמיית המיסיסיפי הראשונה, אשר נודעה לעיתים כארמיית המערב, נוסדה במרץ 1862 בידי פ.ג.ט. בורגארד, ומאוחר יותר הועבר הפיקוד לאלברט סידני ג'ונסטון. היא נוסדה במטרה לאחד את כוחות הדרום לפני קרב שילה. במהלך הקרב מנתה הארמייה בין 40,000 ל-50,000 חיילים, והובסה בידי צבא האיחוד שנהנה מיתרון מספרי. צורפו אליה גם ארמיית קנטקי וארמיית מערב לואיזיאנה. לאחר קרב פריוויל היא אוחדה עם ארמיית טנסי.
הארמייה השנייה שנשאה שם זה, הוקמה בדצמבר 1862, בידי ג'ון ק' פמברטון. היא כונתה לעיתים ארמיית ויקסבורג, משום שהופקדה על הגנת העיר ויקסבורג. צורפה אליה ארמיית מערב טנסי, אולם ב-5 ביולי 1863 היא נכנעה לגנרל הצפוני יוליסס גרנט.
ב-4 במאי 1864 שונה שמה של ארמיית טנסי לארמיית מיסיסיפי, אולם חיילי הארמייה המשיכו להשתמש בשם הקודם. הארמייה פורקה ב-9 באפריל 1864.
מפקדים
להלן מפקדי הארמייה הראשונה:
להלן מפקדי הארמייה השנייה:
להלן מפקדי הארמייה השלישית:
אל-מניה
אל-מניה (בערבית: المنية) הוא כפר פלסטיני בהרי יהודה הממוקם 8.6 ק"מ מדרום-מזרח לבית לחם ומדרום לתוקוע, ומשתייך לנפת בית לחם של הרשות הפלסטינית. תחום שיפוטו כולל גם את הכפר הסמוך ואדי מוחמד. אוכלוסיית הכפר מנתה 1,012 תושבים במפקד 2007, שנערך על ידי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה.
הכפר הוקם על ידי יוצאי העיר סיעיר הסמוכה לחברון. החוקר הצרפתי ויקטור גרן עבר במקום ב-1863, ותיאר אותו כמקום בעל חורבות בעלות חשיבות מועטת. בסקר ארץ-ישראל המערבית של "הקרן לחקר ארץ-ישראל" אשר נערך ב-1883, תואר המקום כבעל "יסודות וקירות הרוסים, עם מערה אחת או שתיים, מיושבות".
לאחר מלחמת העצמאות נותר הכפר תחת שלטון ירדן, ומאז מלחמת ששת הימים הוא נמצא בשליטה ישראלית. בעקבות הסכמי אוסלו עבר ניהול הכפר לידי הרשות הפלסטינית, אולם רוב אדמות הכפר, כולל חלק ניכר משטחו הבנוי, נמצאות בשטח C, אשר בשליטה ישראלית מלאה. ב-1996 הקימה הרשות הפלסטינית מועצה כפרית של שבעה חברים לניהול אל-מניה. חברי המועצה ממונים על ידי הרשות הפלסטינית. המשפחות העיקריות בכפר כוללות את אל-ג'בארין, אל-פרוח, אל-קוואזבה, אל-טרווה ואש-שללדה.
בכפר בנוי מסגד אחד, הנקרא "המסגד הפלסטיני".
קריסת פונקציית הגל
על פי פרשנויות מסוימות של מכניקת הקוואנטים (ובפרט פרשנות קופנהגן), קריסת פונקציית הגל היא אחד משני תהליכים בהם מערכות קוונטיות נוהגות על פי חוקי מכניקת הקוונטים. כיוון שפונקציית הגל מתארת בצורה מתמטית את ההסתברות להימצאות החלקיק במרחב ובזמן, הכוונה בדרך כלל היא לנקודה במרחב ובזמן בה החלקיק מתגלה, לדוגמה פגיעה של החלקיק בגלאי. הממשות של קריסת פונקציית הגל נתונה לוויכוח - האם זהו תהליך פיזיקלי בפני עצמו, או שמא זוהי תופעה משנית של תהליך קוונטי אחר, כגון דה-קוהרנטיות קוונטית.
מבוא
בכתיב דיראק ניתן לבטא את פונקציית הגל של מערכת פיזיקלית באופן הבא:
כאשר הביטוי |n\rang מבטא את האפשרויות הקוואנטיות השונות. פרמטר מדיד של המערכת מותאם לכל בסיס עצמי, כשלכל אחת מהאפשרויות יש ערך עצמי \ e_n, של הפרמטר.
ה הם מקדמי אמפליטודת ההסתברות, והם מספרים מרוכבים. לשם הפשטות, נניח כי משוואת הגל מנורמלת: , כלומר.
כאשר עורכים מדידה על הפרמטר המדיד, הקשור לבסיס העצמי, המצב של פונקציית הגל משתנה מ—|\psi \rang, רק לאחד מה־\ |n\rang, עם הסתברות בורן שהיא. תהליך זה קרוי קריסה, משום שכל יתר האיברים בפיתוח פונקציית הגל נעלמים או קורסים.
אם מתבצעת מדידה כללית יותר, על מנת לבדוק האם המערכת מצויה במצב, אזי המערכת מבצעת "קפיצה", או דילוג קוונטי מהמצב ההתחלתי |\psi \rang למצבה הסופי עם הסתברות של. לפיכך קפיצה קוונטית וקריסת פונקציית הגל הם תהליכים הפוכים, או צדדיו של אותו המטבע.
קורת שילוח
יתרונה המובהק של המערכת בא לידי ביטוי במקומות בהם הנגישות לתחתית הגשר מוגבלת, כגון מקומות בהם הרגישות הנופית גבוהה מאוד ולא ניתן לבצע הרכבה בעזרת עגורן קונבנציונלי מתחתית הגשר.
חסרונות עיקריים של המערכת הם עלות גבוהה, צורך בצוותי הפעלה מיומנים, הרכבה איטית וחוסר גמישות בסדר הרכבת המקטעים.
שימוש בקורת שילוח בישראל
בישראל נעשה שימוש במערכת זו במקומות הבאים:
בית לאהיא
בית לַ֫אהִיַא (בערבית: بيت لاهيا) היא עיר השוכנת בצפון רצועת עזה, צפונית למחנה הפליטים ג'בליה וממערב לבית חאנון. בהתאם לנתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה הפלסטינית, מנתה אוכלוסיית בית לאהיא, נכון למחצית שנת 2006, 59,540 נפש. הרשות המקומית מנוהלת על ידי תנועת החמאס (השולטת כיום בכל הרצועה), מאז הבחירות המוניציפליות שהתקיימו בשנת 2005. בנוסף עלתה העיירה לכותרות מספר פעמים במסגרת מבצע צוק איתן (2014) כאשר פשט גדוד 932 של חטיבת הנח"ל על העיירה ונטרל את איום הרקטות והמנהרות ההתקפיות לעבר יישובי הדרום.
ארכאולוגיה
בחפירת יסודות לבניית בית, שהתקיימו בשנת 2012 בעיירה, נמצאו שרידי בית עם רצפת פסיפס, כנראה מהתקופה הביזנטית. ממערב לעיירה, ליד הכפר אל-עטאטרה, נמצאים שרידי כפר מהתקופה העות'מאנית.
בצידה המערבי של העיירה נמצאת גבעה עתיקה ובקרבתה הריסות של כפר נטוש. בכפר מסגד עתיק ובו שרד חדר תפילה עם גומחה (מחראב) המסמנת את כיוון התפילה. המסגד מתוארך לסוף תקופת השושלת הפאטמית ותחילת השושלת האיובית ושלטונו של צלאח א-דין. במקום נמצאים גם שני מסגדים נוספים כפי הנראה מהתקופה העות'מאנית.
רמת חיים
במקום גם נמצא המתקן לטיהור שפכים של צפון הרצועה, המתקן לטיהור שפכים בבית לאהיא. המתקן משמש את תושבי העיר והאזור ועוזר להם להתמודד עם משבר המים שברצועה.
נבחרת גואטמלה בכדורגל
נבחרת גואטמלה בכדורגל, הידועה בכינוייה "הכחול והלבן", היא נבחרת הכדורגל הלאומית של מדינת גואטמלה. הנבחרת הוקמה בשנת 1919 אך צורפה לפיפ"א רק בשנת 1946.
הנבחרת מעולם לא העפילה לגביע העולם בכדורגל ובמוקדמות מונדיאל 2006, בבית של CONCACAF סיימה במקום החמישי בבית, קרוב מאוד למיקום שהיה מעלה אותה למשחקי ההצלבה.
הנבחרת הופיעה שלוש פעמים במשחקים האולימפיים וההישג הכי גדול שלה בגביע הזהב של CONCACAF הוא המקום הרביעי בשנת 1996. הקבוצה זכתה במשחקי צפון אמריקה-מרכז אמריקה-האיים הקריביים בשנת 1967 וכן זכתה בגביע UNCAF לאומות (כיום קופה סנטרואמריקנה) בשנת 2001.
פרדיקה דה מנזס
פרדיקה דה מנזס (בפורטוגזית: Fradique de Menezes; נולד ב-21 במרץ 1942) הוא נשיא סאו טומה ופרינסיפה מאז 2001.
פרדיקה דה מנזס נולד בקולוניה הפורטוגזית סאו טומה ב-1942, בנו של גבר פורטוגזי ואישה ילידת האי. הוא למד בתיכון בפורטוגל, ולמד חינוך ופסיכולוגיה באוניברסיטה החופשית של בריסל.
מנזס כיהן בתפקיד שר החוץ של סאו טומה ופרינסיפה בשנים 1986–1987. הוא נבחר לתפקיד הנשיא ביולי 2001, כאשר זכה ב-55.2% מהקולות וגבר על מנואל פינטו דה קוסטה, שקיבל כ-40% מהקולות.
ב-30 ביולי 2006 נבחר מנזס לכהונה נוספת כאשר זכה ב-60.58% מהקולות, ובכך גבר על פטריק טרואבדה, בנו של הנשיא לשעבר מיגל טרואבדה.
אגורה (ישיבה)
אגורה (נקראת בציבור ישיבה מזרחית; ביפנית: 胡坐; מבוטא: Agura) הוא מונח יפני המתאר תנוחת ישיבה ייחודית. בתנוחה זו, הישבן מונח על הרצפה (או על כרית שעל הרצפה) והרגליים משולבות כלפי חוץ, כאשר הברכיים כפופות וכל רגל חוצה את הרגל השנייה מלמטה. ביפן, תנוחה זו נחשבת חלופה לא פורמלית לתנוחת ה"סייזה" (正座) עבור גברים. בעבר נתפסה תנוחת ה"אגורה" לתנוחת ישיבה לא מנומסת עבור נשים, בעיקר כאשר הן היו לבושות בבגד הקימונו הטרום-מודרני, כאשר הבגדים התחתונים היו חשופים, ואילו נשים בדרך כלל לא לבשו בגדים תחתונים, לעומת הגברים, שבנסיבות מסוימות נהגו להופיע בציבור לבושים בבגדים תחתונים בלבד, לדוגמה ב"פונדושי" (ふんどし).
קרב גואדאלטה
קרב גואדלאטה הוא קרב בו הביס צבאו של טארק בן זיאד המוסלמי את צבאו של רודריק (או רודריגו) מלך הויזיגותים.
הקרב נערך ב-19 ביולי 711 ליד נהר גואדאלטה שבמחוז קדיס שבדרום ספרד. בתבוסה נהרג המלך רודריק ועמו מרבית האצילים של חצר המלכות הוויזיגותי, ונפתחה הדרך לכיבוש חצי האי האיברי על ידי המוסלמים.
החוף הגבוה
החוף הגבוה (בשוודית: Höga kusten) הוא קטע חוף של המפרץ הבוטני, הממוקם במחוז וסטרנורלנד שבשוודיה וידוע בשל היותו אזור לדוגמה במחקרים אודות השפעות נסיגת קרחונים, ובעיקר התרוממות הקרקע לאחר שהקרחון נמס ממנה.
תופעה זו נצפתה ונחקרה לראשונה באזור זה. מאז עידן הקרח האחרון הקרקע בחוף התרוממה בכ-800 מטרים, דבר שגרם ליצירת הנוף של תצורות צוקים גבוהים. שטחו היבשתי של החוף הוא 625 קמ"ר, והשטח הימי שלו משתרע על פני 800 קמ"ר נוספים. חלקים אחדים מהקטע היבשתי של החוף מוכרזים כשמורות טבע. אונסק"ו נימק את הכרזתו על החוף כאתר מורשת עולמית בכך ש"אתר החוף הגבוה הוא כר להזדמנויות יוצאות דופן להבנת חשיבות התהליך שיצר את האזורים מכוסי הקרח והאזורים הגבוהים שעל פני השטח של כדור הארץ". הקטע היבשתי של החוף מתנשא עד לגובה של 333 מטרים.
גאולוגיה
החוף הגבוה הוא קטע ייחודי בחוף הים של מזרח שוודיה בכך שהוא מורכב בעיקר מגבעות חשופות, וזאת בניגוד לחלקי החוף האחרים שתצורת הנוף העיקרית בהם היא גבעות תלולות ומיוערות. לאורך חלקים נרחבים מהחוף הגבוה עשויה הקרקע מסלע דיאבז, שמהווה בית גידול פורה. לעיתים, חלקים מהדיאבז ממוקמים מעל מרבצים עתיקים של אבן חול. הסלעים העיקריים בדרום-מערב החוף הגבוה הם בעיקר גרניט וגנייס, ובצפון ובמזרח של החוף הגבוה הסלעיים העיקריים הם סלעי יסוד כגון גברו. קרקעית הים הסמוכה לקטע היבשתי עשויה אף היא מאבן חול עתיקה, והיא מכוסה בסלעים צעירים יחסית, בין היתר מתור האורדוביק. הנקודה הנמוכה ביותר במפרץ ממוקמת בגובה של 293 מטרים מתחת לגובה פני הים, שמושפע בעיקר מרוחות.
במהלך עידן הקרח האחרון, הידוע גם כתקופת ויכסל (Weichsel), היה אזור החוף הגבוה מכוסה על ידי כיפת הקרח פנוסקנדיאן, שהגיעה לשיא גודלה לפני כ-18,000 שנים. קרקע החוף החלה להתרומם לאחר נסיגת הקרח בקצב של עד 1.5 סנטימטר לשנה, וההערכה היא שעד כה התרוממה הקרקע לגובה של 800 מטרים. הקרח נסוג סופית מהחוף הגבוה לפני 9,600 שנים, וכיום קצב ההתרוממות הוא 8 מילימטרים לשנה. התוצאה של כל התהליכים הקשורים בקרחונים ועליית הקרקע היא יצירת מפרצים רדודים, איים, ואזורים של מים עמוקים. תהליך דומה התרחש בדרום מפרץ הדסון שבקנדה. נדידת הקרח מכיוון צפון לכיוון מערב גרמה לכך שצד זה של ההרים נשחק במידה הרבה ביותר והפך לתלול ביותר. השלכות נוספות של דפוס נדידה זה הן יצירת העמקים באזור החוף מכיוון צפון-מערב לכיוון דרום-מערב, יצירת חריצים עמוקים על גבי הסלעים החשופים, קמטים וקפלים בסלע.
הנקודות הגבוהות ביותר בחוף, כ-285 מטרים מעל גובה פני הים, שנותרו לאחר תום נסיגת הקרחונים קבעו את קו הגבול שממנו התחילו המורנות הקרחוניות, שחלקן ידועות כקרקעות פוריות למטרות ייעור וחקלאות. מתחת לקו גבול זה נשטפה הקרקע על ידי הים, והמורנות התפרקו והפכו לשדות של חלוקי אבן. קרקעות העמקים כוסו בחול, חרסית וטין, וקרקעות באזורים שמעל כוסו בסלעים גדולים יותר. המפרצים השונים שנוצרו לאחר נסיגת הקרח הפכו לאגמים כאשר הקרקע המשיכה להתמודד, ובמשך השנים הפכו המים שבהם ממים מלוחים למים מתוקים.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת בחוף הגבוה היא כ-4 מעלות צלזיוס בחורף, וכ-6 מעלות בקיץ. עונת החורף נמשכת כחצי שנה, ובמהלכה הטמפרטורה במים יורדת מתחת לנקודת הקיפאון של המים. כתוצאה מכך קופאים המים של מצר קווארקן הצפוני, ובכך נוצר גשר זמני בין פינלנד לשוודיה. הסיבה לכך היא שמי הים במפרץ הבוטני הם מים מליחים, ומכיוון צפון נכנסים למפרץ זרמים של מים מתוקים. אף שהקרקע מכוסה בשלג ובקרח במשך כ-150 ימים, כמות הגשמים השנתית הממוצעת היא 400 מילימטרים בלבד.
פלורה ופאונה
הפלורה של החוף הגבוה אופיינית לסביבת הטייגה האירואסייתית המערבית שבה הוא ממוקם. המאפיין העיקרי הוא יער הטייגה, אך עם זאת קיימים הבדלים בצמחייה בתלות בגובה ובסוג הקרקע והסובסטרטים הזמינים על פני השטח. דוגמאות לכך הן יערות של אשוחית נורווגית בקרקעות דלילות משאבים, ויערות ירוקי עד, נשירים ובוגרים על קרקעות מעובדות. החוף הגבוה הוא אזור גבול בין סוגים שונים של יערות בשל האקלים והטופוגרפיה שלו, ויש בו אזורים שעדיין ניתן למצוא בהם צמחים אלפיניים (בעיקר בראש הצוקים בכיוון צפון). החוף הוא קו הגבול הצפוני לגדילתם של כ-40 מיני צמחים. מינים נפוצים של צמחים באזור ההשקה בין החוף לבין הים כוללים בעיקר אצות בצבעים מגוונים כגון אדום, חום וירוק. החוף הגבוה נבדל מסביבתו הקרובה, ובעיקר מארכיפלג קווארקן שהוכרז ביחד עמו כאתר מורשת עולמית, בכך שגדלים בו גם צמחים וסקולריים ואצות נאווניתיות. אוכלוסיות נוספות של צמחים מצליחות להתקיים גם באגמים ובביצות. ישנן עדויות לכך שבתקופות חמות יותר בהיסטוריה של האזור גודלה בו חיטה למטרות חקלאות.
החוף הגבוה אינו נבדל מסביבתו מבחינת הפאונה היבשתית שלו, אך לאור הרכב המים שלו יש בו מגוון נרחב של בתי גידול המאפשרים את קיומן של אוכלוסיות של בעלי חיים ימיים המותאמים הן לסביבה מלוחה (מליחות המים היא בין 3 ל-6 אחוזים) והן לסביבה מתוקה. המגוון הביולוגי של אוכלוסיות אלה אינו רחב, ובחלק מהמינים האוכלוסיות גדולות מבחינת מספר הפרטים הנכללים בהן. אזור החוף הגבוה הוא גם הגבול הצפוני שעד אליו גדלים חלק ממיני בעלי החיים הנמצאים בו. המגוון הביולוגי של האזור הימי הולך ופוחת ככל שמתקרבים לכיוון צפון. באזור ההשקה עם הים הבלטי גדלים 41 מינים של דגים, והוא יורד ל-6 מינים בלבד בקצה הצפוני של המפרץ הבוטני. בעלי חיים ימיים נוספים הם פוסה טבעתית וכלב ים אפור.
בחלק היבשתי של החוף הגבוה גדלים מינים אחדים של יונקים יבשתיים ובהם אייל קורא, אייל הכרמל, דוב חום, שונר צפוני, ומספר מינים של מכרסמים. אוכלוסיית העופות הימיים מונה פרטים רבים, המתרכזים בעיקר באיים השונים הסמוכים לחוף ובקצה המזרחי של היבשה ליד החוף. בסקר אקולוגי שנערך בחוף הגבוה בשנת 1987 נמצא כי יש בו 24 מינים של עופות ימיים, ומספר הפרטים הכולל הוא כ-6,000. בין המינים: זמיר הירדן, חטפית גמדית, מלכישליו חלודי, קנית ביצות, וקנית פינית. כל שבעת מיני הנקריים המקננים בשוודיה נמצאים גם באזור החוף הגבוה.
סבע
סבע היא מילה בערבית שפירושה הוא הספרה שבע, שנחשבת למספר טיפולוגי. ישנם אנשים דוברי ערבית שזהו שם משפחתם.
דייב ווטל
דייב ווטל (באנגלית: Dave James Wottle; נולד 7 באוגוסט 1950) הוא אתלט עבר אמריקאי, אלוף אולימפי (מינכן 1972) ושיאן עולם (1972–1973) בריצת 800 מטר. ווטל התפרסם בהשתתפות בתחרויות כשהוא חובש כובע מצחייה, וכן בטקטיקת ריצה ייחודית, שהתאפיינה בפיגור בריצה רוב הזמן, ועקיפת המתחרים בישורת האחרונה.
קריירה ספורטיבית
באליפות ארצות הברית שנערכה בסיאטל, וושינגטון באמצע יוני 1972 זכה ווטל במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1.47.3 דקות, לפני ריק ווליוטר (1.47.5 דקות) וריק בראון (1.47.6 דקות). שבועיים לאחר מכן, במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת מינכן שנערכו יוג'ין, אורגון ב-1 ביולי זכה במדליית זהב בריצת 800 מטר תוך השוואת השיא העולמי של פיטר סנל מניו זילנד וראלף דובל מאוסטרליה בתוצאה של 1.44.3 דקות, לפני ריק ווליוטר (1:45.0 דקות) וקן סוונסון (1:45.1 דקות). נוסף לכך, זכה ווטל במדליית כסף בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:42.3 דקות אחרי ג'ים ראיין (3:41.5 דקות) ולפני בוב וילר (3:42.4 דקות).
אלוף אולימפי
במשחקים האולימפיים עצמם זכה במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:45.86 דקות, לפני יבגני ארז'נוב מברית המועצות (1:45.89 דקות) ומייק בויט מקניה (1:46.01 דקות). לאורך רוב המירוץ השתרך ווטל מאחור, אולם לאחר כ-500 מטר הגביר את קצב ריצתו, עקף את כל הרצים וסיים ראשון. בנוסף סיים ווטל במקום ה-14 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:41.6 דקות.
כובע מצחייה הפך לסימן ההיכר של ווטל והוא חבש אותו בכל ריצותיו, בצעירותו חבש את הכובע כדי לאסוף את שערו הארוך אך בהמשך הקריירה ראה בו סימן למזל טוב.
ב-1974 הפך ווטל לאתלט מקצועי אולם לאחר זמן קצר פרש מפעילות. ב-1975 מונה למאמן ריצה במכללת וולש באוהיו וב-1977 מונה למאמן אתלטיקה במכללת בטאני שבוירג'יניה המערבית.
קריירה מחוץ לספורט
החל מ-1983 מילא ווטל תפקיד של דיקן לטיפול בתמיכות וסיוע כלכלי לסטודנטים נזקקים במכללת "רודס" שבממפיס שבטנסי, תפקיד אותו מילא עד שנת 2012. בהמשך הוא מילא תפקידי סגן נשיא במכללת "מילספס" בג'קסון מיסיסיפי ובמכללת "ווסליין" שבאוהיו.
נאורה ורשבסקי
ביוגרפיה
נאורה ורשבסקי נולדה בשנת 1928 וגדלה בקריית חיים. במחצית הראשונה של שנות ה-50 של המאה העשרים למדה ב"בצלאל החדש". בין השנים 1959-1987 כיהנה כמעצבת אריגים וכמנהלת היצור של מחלקת האריגה בחברת "משכית". בתקופה זו יצרה מבחר אריגים ממגוון חמרים. בין היתר ארגה רפליקות של אריגים שהתגלו בחפירות ארכאולוגיות בנחל חבר (1963) ואריג וילונות לטרקלין שאגאל במשכן הכנסת (1966). ב-1972 עיצבה אריגים עבור תעשיית אריגת היד באירלנד. ב-1979 שימשה כמעצבת יועצת לפרויקט של הבנק הבין-אמריקאי לפתוח בגואטמלה. בנוסף לעבודתה כמעצבת, שימשה בשנים 1986-2004 כיו"ר עמותת "אמנים יוצרים בישראל" וכן עסקה באוצרות בתערוכות עיצוב. בשנת 2014 ראה אור ספרה "נאורה ורשבסקי, האריג הצלול".
האריגים שעיצבה ורשבסקי שואבים השראתם ממסורת הבאוהאוס המודרניסטית. בעיצוביה יש שימוש במבני אריגים מגוונים בקשת רחבה של צבעים. מרבית יצירותיה נוצרו בנולי יד בעלי מבנה בסיסי של ארבעה בתי נירים וארבע עד שש דוושות. בין עבודותיה אריגים למעצבים אופנה כפיני לייטרסדורף, גדעון אוברזון, ג'רי מליץ, בית דיור, איב סן לורן, פייר קרדן ועוד.
מארק קומה
מארק קומה (Marc Coma נולד ב-7 באוקטובר 1976 בברצלונה, קטלוניה, ספרד) הוא רוכב מרוצי אופנועי ראלי ספרדי שנחשב לאחד מהמובילים בעולם בתחומו. הוא זכה במקום הראשון בראלי דקר של 2006, 2009 ו-2011 כרוכב קבוצת הראלי הרשמית של KTM והיה אלוף העולם בליגת הראלי ארבע פעמים בשנים (2005-2007 וכן ב-2010).
ביוגרפיה
קומה נולד ב-1976 למשפחה שהייתה קרובה לעולם המרוצים. אביו, ריצ'רד, התחרה במרוצי אופנועים והגיע למקום החמישי באליפות המוטוקרוס הספרדית. גם דודו של קומה רכב על אופנועי שטח והחל להדריכו על אופנוע המונטסה 348 שלו כשהיה בן שמונה. הוא החל לרכוב באופן קבוע ועבר לרכוב על אופנוע משלו, פוך קוברה 74. כשהצטיין, עבר לרכוב על הונדה CR 125 והחל להתחרות במרוצי מוטוקרוס מקומיים. הצלחותיו קידמו אותו להשתתפות בתחרויות אזוריות ואחר כך ארציות.
קומה זכה להצלחה נאה בתחרויות, אך גילה ספקות בקשר לקריירה שלו בתחום. בגיל שמונה עשרה הוא החליט לעזוב את המוטוקרוס ולנסות להשתתף בתחרויות אנדורו. תוך שנה, ב-1995, הוא זכה להצלחה והפך לאלוף הקרוס קאנטרי הספרדי לצעירים מעל 175 סמ"ק עם KTM 250. הוא הצטרף לקבוצת האנדורו הלאומית וזכה איתה שנה אחר כך במדליית כסף בגביע העולם בראלי קרוס קאנטרי למדינות. שנה אחר כך הוא הגיע למקום רביעי בראלי קרוס קאנטרי האירופאי לבוגרים מעל 175 סמ"ק.
ב-1998 הוא הפך לאלוף העולם בראלי קרוס קאנטרי לרוכבים עד גיל 23 וזכה גם כחלק מקבוצה באליפות העולם בראלי קרוס קאנטרי למדינות. בשנים הבאות הוא זכה להישגים נוספים, מקום שלישי בראלי הקרוס קאנטרי הספרדי לבוגרים 600 סמ"ק ומקום עשירי בראלי קרוס קאנטרי באליפות העולם לבוגרים 600 סמ"ק ב-2000.
ב-2002 הוא השתתף לראשונה בראלי דקר על גבי אופנוע ניסיוני בשם CSV של קרלוס סוטלו. במהלך התחרות הוא הצליח להתברג בין עשרים הראשונים אך הוא סיים את ההשתתפות מוקדם עקב כשל טכני. שנה אחר כך הוא ניסה שוב, הפעם עם KTM חד צילינדרי וסיים את הדקר בהצלחה, במקום האחד עשר עם ארבעה קטעים במקום השלישי. ב-2004 הוא סיים במקום הרביעי בראלי סרדיניה, במקום שני בראלי תוניס ובמקום שני בראלי מרוקו. הוא גם זכה במקום הראשון בראלי באחה הספרדי ובמקום השביעי באליפות העולם בראלי קרוס קאנטרי.
בשנת 2005 הוא סיים במקום השני בראלי דקר אחרי סיריל דספרה הצרפתי. הוא גם זכה במקומות ראשונים במספר תחרויות ראלי ברחבי העולם, ובינן במקום הראשון בראלי הפרעונים במצרים. באותה שנה הוא גם זכה לראשונה באליפות העולם בראלי קרוס קאנטרי והמשיך בכך גם בשנתיים הבאות. בשנת 2006 המשיך קומה ברצף ההצלחות בתחרויות ראלי ברחבי העולם וזכה לראשונה כאלוף הראלי דקר עם KTM LC4 660R. שנה אחר כך הוא הוביל את ראלי דקר עד לקטע השנים עשר, אך יומיים לפני סוף המרוץ הוא נפגע בתאונה ונאלץ לפרוש.
בשנת 2008 הוא זכה במקום ראשון בראלי האמירויות ובמקום ראשון בראלי באחה ספרד, אך לא זכה לנסות ולהשיב את המקום הראשון בראלי דקר, עקב ביטול המרוץ. שנה אחר כך הוא זכה לעשות זאת עם אופנוע KTM 690 RALLYE במיקומו החדש של המרוץ בדרום אמריקה, כשהוא זוכה בשלושה קטעים ומסיים במקום הראשון לפני מתחרהו הצמוד דספרה. בשנת 2010 זכה בארבעה מקטעים בראלי הפרעונים וניצח בו. עם ניצחונו, הוכרז קומה גם כאלוף העולם בראלי לשנת 2010. שנה אחר כך, ב-2011 הוא זכה בפעם השלישית בראלי דקר כשמתחרהו הצמוד היה שוב דספרה.
ויקטור וסנצוב
ויקטור מיכאילוביץ' וסנצוב (ברוסית: Виктор Михайлович Васнецов; 15 במאי 1848 – 23 ביוני 1926) היה צייר רוסי ריאליסטי שהתמקד בנושאים מיתולוגיים והיסטוריים, ונחשב לאחד ממובילי זרם התחייה הרוסית באמנות הרוסית.
ילדותו (1848–1858)
ויקטור וסנצוב נולד בכפר לויאל שבמחוז קירוב בשנת 1848. אביו, מיכאיל ואסילייביץ' וסנצוב, כומר הכפר, היה אדם משכיל שהתעניין במדעי הטבע, האסטרונומיה והציור. סבו של וסנצוב היה צייר איקונות. לוויקטור היו שני אחים - אפולינרי אשר היה אף הוא לצייר מפורסם, ואח נוסף שהיה למורה.
שהותה בווייטקה (1858–1867)
לאחר הגיעו לגיל 10, החל וסנצוב ללמוד בבית ספר כנסייתי בוויאטקה. מדי קיץ שהה עם משפחתו בבית הכפר שלהם בריואבו. בשנות לימודיו עבד בחנות מוכר חפצי דת מקומי, וכן סייע לצייר הפולני מיכאל אלווירו אנדריולי בציור ציורי הקיר בכנסיית אלכסנדר נייבסקי שבוויאטקה.
שהותו בסנקט פטרבורג (1867–1876)
באוגוסט 1867 התקבל וסנצוב לאקדמיה הקיסרית לאמנות בסנקט פטרבורג. במהלך שנות לימודיו התחבר עם תלמיד נוסף באקדמיה, האמן איליה רפין.
לאחר שלוש שנות לימודים הצטרף לתנועת ה"פרדויז'ניקי", תנועה של אמנים ריאליסטיים אשר יצאו נגד הסגנון המסורתי והשמרני הנלמד באקדמיה. וסנצוב היה חבר של מנהיג התנועה איוואן קראמוסקוי. בתקופת לימודיו נמנע וסנצוב מציור סצנות היסטוריות ומיתולוגיות (אשר לימים הפכו לנושאי יצירותיו הידועות ביותר).
יצירתו "ישו ופונטיוס פילטוס לפני העם" זיכתה אותו בפרס מאת האקדמיה.
בראשית שנות ה-70 של המאה ה-19 יצר תחריטים המתארים את החיים בתקופתו. שנים מהם ("מוכר הספרים בכפר" משנת 1870 ו"ילד עם בקבוק וודקה" משנת 1872) זיכו את וסנצוב במדליית ארד ביריד העולמי שנערך בלונדון בשנת 1874.
בתקופה זו התמקד וסנצוב ביצירות תקופתיות המתארות את תושבי רוסיה. בין יצירות אלה ידועות היצירות "הזמרים פשוטי העם" (1873) ו"עוברים" משנת 1876, המגלמים את מצבם הקשה של פשוטי העם ברוסיה. יצירות אלה זכו להצלחה בקרב התומכים בדמוקרטיזציה וחוגים מהפכניים ברוסיה.
שהותו בפריז (1876–1877)
בשנת 1876 הזמין איליה רפין, חברו של וסנצוב, את וסנצוב לשהות עמו במושבת האמנים פרדויז'ניקי, בפריז. בהיותו בפריז למד וסנצוב את הסגנון הקלאסי, לצד סגנונות מודרניים כמו האימפרסיוניזם. בתקופה זו צייר את ה"אקרובטים" (1877), והציג מיצירותיו בפריז.
כמו כן בתקופה זו החל להתעניין באגדות עם ולצייר מוטיבים מאגדות אלה, כגון היצירות "איוואן צארביץ' רוכב על זאב אפור" ו"ציפור האש".
וסנצוב שימש כדוגמן עבור דמותו של סאדקו ביצירתו המפורסמת של איליה רפין "סדקו בממלכה התת-מימית".
בשנת 1887 שב וסנצוב למוסקבה.
שהותו במוסקבה (1877–1884)
לאחר מעברו למוסקבה, החל וסנצוב להתמקד בציור אגדות עם רוסיות, ובהם "האביר בצומת הדרכים" (1878), "הנסיך איגור בשדה הקרב" (1878), "שלוש צארינות הממלכה התת-קרקעית" (1879-1881), "השטיח המעופף" (1880), ו"אליונושקה" המבוסס על האגדה "אח ואחות" (1881).
עבודות אלה זכו להצלחה רבה באותה עת, אף שהמבקרים טענו כי הם עומדים בניגוד לעקרונות הריאליזם של תנועת הפרדויז'ניקי. אספן האמנות הידוע פאבל טרטיאקוב סירב לרכוש יצירות אלה מסיבה זו. בשנות ה-80 של המאה ה-19 שב וסנצוב לצייר נושאים דתיים ואיקונות דתיות.
שהותו בקייב 1884–1889
בין השנים 1884–1889 הוזמן וסנצוב לצייר פרסקו (ציור קיר) בקתדרלת ולדימיר הקדוש שבקייב. יצירה זו צוירה בסגנון השונה מהמסורות הרוסיות ואף בסגנון השונה מהמסורות המערביות של ציורים דתיים. מבקר האמנות המשפיע ולדימיר סטאסוב כתב כי מדובר בחילול הדת ופגיעה ברגשות הציבור הרוסי. המבקר הפופולרי דמיטרי פילוסופוב כתב כי ציורי הקיר גישרו על 200 שנות אמנות רוסית, ועל הפערים החברתיים המפרידים את החברה הרוסית.
בהיותו בקייב התחבר וסנצוב עם מיכאיל ורובל אשר השתתף בעיטור הקתדרלה.
בהיותו בקייב השלים וסנצוב את היצירה "איוואן צרביץ' רוכב על זאב אפור" והחל את היצירה שהייתה לימים הידועה ביותר שלו ה"בוגאטיר".
בשנת 1885 נסע וסנצוב לאיטליה, וכן עבד על התפאורות והתלבושות עבור האופרה מאת ניקולי רימסקי-קורסקוב "עלמת השלג".
שנות חייו המאוחרות (1890–1926)
לאחר שנת 1890 המשיך וסנצוב ביצירתו, אולם בתקופה זו התמקד וסנצוב ביצירת תפאורות תיאטרון (ביחד עם אחיו אפולינרי) עבור רימסקי-קורסקוב. כמו כן וסנצוב נשכר בשנת 1910 על ידי צבא רוסיה לעצב את כובעי אנשי הצבא הרוסי הקיסרי.
במקביל החל וסנצוב בתכנון מבנים בסגנון התחייה הרוסית (מבנים בסגנון אגדתי). המבנה הידוע הראשון בסגנון זה היה הכנסייה שתכנן באברמצבו בשנת 1882 ביחד עם וסילי פולנוב. בשנת 1894 תכנן את ביתו שלו במוסקבה בסגנון זה, וב-1898 תכנן את הביתן הרוסי ביריד העולמי בפריז. בשנת 1904 תכנן את מבנה של גלריית טרטייקוב בסגנון אגדתי זה.
בין השנים 1906–1911 עבד וסנצוב על תכנון הפסיפסים עבור קתדרלת אלכסנדר נבסקי שבוורשה.
בשנת 1912 העניק הצאר ניקולאי השני לווסנצוב תואר אצולה.
בשנת 1914 עיצב וסנצוב בול הכנסה שנועד לאיסוף כסף עבור נפגעי מלחמת העולם הראשונה. וסנצוב תמך בהרחבת האוסף של המוזיאון ההיסטורי הממשלתי וחלק גדול מאוספי המוזיאון נרכשו בכספיו. לאחר המהפכה הרוסית בשנת 1917 תמך בהעברת יצירות דתיות מהכנסיות לגלריית טרטייקוב, ובכך הצילן מהרס.
אזכורים תרבותיים
בשנת 1978 נקרא אסטרואיד וסנצוב 3586 שהתגלה על ידי האסטרונומית הסובייטית לודמילה ז'וראבליובה על שמו ועל שם אחיו.
אולפנת צפירה
אולפנת בני עקיבא צפירה היא אולפנא אזורית שש-שנתית השוכנת במושב צפריה ומסונפת למרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא.
היסטוריה
האולפנה הוקמה בשנת ה'תשכ"ה (1965), על ידי מרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא ובתמיכת הרב חיים דרוקמן. האולפנה היא מוסד תורני ואינטגרטיבי המיועד לכל גוש דן. התלמידות מגיעות ללימודים במערך הסעות האוסף אותן מהיישובים השונים. חטיבת הביניים מונה כ-12 כיתות והחטיבה העליונה מונה כ-11 כיתות.
האולפנה מורכבת מאוכלוסייה מגוונת והטרוגנית. באולפנה לומדות בנות יוצאות אתיופיה רבות ממרכזי קליטה מרחבי הארץ ובנות נוספות שנשלחות במסגרת עליית הנוער מכל רחבי הארץ.
בראש האולפנה עמד במשך כ-19 שנה הרב משה קליין. כל התלמידות ניגשות לבחינות בגרות ומעל 95% עומדות בהן בהצלחה.
האולפנה מאופיינת בעשייה מרובה כגון: שבוע עבודה בכיתה י', התנדבויות במעגל השנה, פרויקט לאורו נלך של בנות י"ב ועוד.
פנחס גולדשטיין
פנחס גולדשטיין (26 באוגוסט 1939 - 14 באוגוסט 2007) היה פוליטיקאי ישראלי, כיהן כחבר הכנסת מטעם הליכוד.
ביוגרפיה
גולדשטיין נולד ב-26 באוגוסט 1939 בתל אביב, למד בפנימייה צבאית בחיפה ובבגרותו למד משפטים באוניברסיטה העברית. הוא הצטרף למפלגה הליברלית והתקדם במהירות בשורותיה. תחילה היה פעיל ב"ארגון הסטודנטים הליברלים", ואחר כך פעיל ב"איגוד העובדים שליד המפלגה הליברלית" (גילגול מאוחר של תנועת העובד הציוני). בשנת 1978 נבחר כחבר מועצת המנהלים של חברת החשמל, תפקיד אותו מילא עד 1981. בשנים 1978–1982 גם שימש כחבר נשיאות הוועד הפועל הציוני.
ב-1981 נבחר גולדשטיין לכנסת העשירית מטעם הליכוד. בכנסת זו שימש יושב ראש ועדת הספורט של הכנסת ויושב ראש הוועדה לנושאי הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו. בכנסת ה-12 מונה לסגן שר התחבורה, ולאחר ארבעה חודשים עבר לתפקיד סגן שר החינוך. במקביל לחברותו בכנסת, שימש גולדשטיין כדירקטור בחברת הבנייה של הקבלן אברהם גינדי, שהייתה מחברות הבנייה הגדולות שפעלו בישראל באותן שנים. דבר שהביא לביקרות נגדו על ניגוד עניינים.
בשנת 1984, לאחר הבחירות לכנסת האחת עשרה, תמך בהקמת ממשלת האחדות. בכנסת ה-11 שימש כחבר בוועדת החוץ והביטחון.
במהלך כהונתו בכנסת נודע בכך שהעלה מספר הצעות חוק יצירתיות. בין השאר יזם הצעת חוק פרטית, שעל פיה בשידורי הטלוויזיה הישראלית "יינתן מקום לביטוי עמדת הממשלה" (לאחר שטען שהשמאל שולט ברשות השידור). חוק שיחייב מסעדות להניח קנקן מים קרים על כל שולחן, חוק להגנת חסכונות הציבור, ויזם את הצעת חוק ההמנון, ששנים אחר כך, ב-2004, אכן התקבלה.
פנחס גולדשטיין נמנה עם חמשת חברי הכנסת הליברליים שפרשו מהליכוד בתחילת 1990 והקימו את המפלגה לקידום הרעיון הציוני. עד מהרה הפכה הסיעה החדשה למושא חיזוריה של מפלגת העבודה, שפרשה מהממשלה וביקשה להקים קואליציה חדשה בראשות שמעון פרס. בניגוד לאברהם שריר, שהשתכנע לתמוך בקואליציית פרס ולמנהיג הסיעה, יצחק מודעי, שנאבק על שריון תפקידו האישי כשר האוצר תוך דרישת ערבויות כספיות לקיום התחייבות כזו מצד הליכוד, הודיע גולדשטיין (יחד עם חבריו פסח גרופר ויוסי גולדברג) כי לא יתמוך בקואליציה בראשות פרס.
גולדשטיין נפטר בביתו שבכפר סבא ממחלת הסרטן ביום שלישי, 14 באוגוסט 2007, ל' באב ה'תשס"ז, בגיל 67.
הותיר אחריו אישה, בן, ובת.
יוסף קוסונוגי
ביוגרפיה
קוסונגי נולד ב-1908 לאברהם, מסגר במקצועו, ולבתיה לבית ווייסמן בבודפשט בירת הונגריה. בגיל 12 לערך, התחיל לצייר. עם סיום לימודיו התיכוניים יצא לברלין, שם למד מכונאות, וגם נגינה בכינור. במקביל, לקח שיעורים באקדמיה לציור במשך ארבע שנים. הוא המשיך להתגורר בעיר עד עלותו לארץ ישראל דרך צרפת בשנת 1926.
בארץ החל לעבוד בבנין בתל אביב ובמשך שלוש שנים עבד כמכונאי ונהג טרקטור בפרדסי מושב גן חיים. כעבור זמן זה עבר להתגורר בירושלים והשתתף בתערוכה ראשונה במגדל דוד.
במהלך שנות ה-20 למד אצל יצחק פרנקל, אצלו הושפע על ידי האמנות הצרפתית. שנת 1929 הצטרף לקבוצת ציירים בשם "מסד" שעליה נמנו אביגדור סטימצקי, אהרן אבני, מרדכי לבנון, ישראל פלדי, צבי שור ואריה ארוך והציג בתל אביב ביחד עמם. תערוכת ציורים שלו, שכללה צבעי שמן, צבעי מים ורישומים, הוצגה בשנת 1931 בבית ליבוביץ ברחוב ביאליק 20 בתל אביב. קוסונוגי התגורר בתל אביב, בסמוך לכפר סומייל, אותו אף צייר בשנת 1930. הוא ערך סיורים לימודיים בצרפת, הולנד, איטליה וספרד. בשנים 1949–1952 צייר תמונות מנוף עין כרם.
באירוע חנוכת מוזיאון תל אביב הציג שתי תמונות. בנוסף, הציג בחיפה ובית האמנים בירושלים ופריז, סאו פאולו, אמסטרדם, קנדה שווייץ ודרום אפריקה. הוא השתתף גם בתערוכת העשור ב-1958.
קוסונוגי פרסם מאמרים בירחון לאמנות ולספרות "גזית".
הגם שצייר מספר לא מבוטל של ציורים בצבעי שמן על בד, הצטיין בעיקר בציור בצבעי מים על נייר. הרבה לצייר את נופי הארץ, דמויות נשים ונושאים מוזיקליים.
ב-1956 עבר לגור ברובע האמנים בצפת ופתח שם גלריה ליצירותיו.
היה נשוי לתמר לבית וילקֶר ואב לשניים. בנו דורון נישא לגוני, בתו של יגאל אלון.
יוסף קוסונוגי נפטר ב-1981 ונקבר לצד אשתו (שנפטרה בנובמבר 1979) בבית העלמין קריית שאול.
יצירותיו נמצאות במוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון חיפה ובמוזיאונים בטוקיו, מונטריאול ואחרים.
ספריו
ספריו שאייר:
אדמונד ג'יימס דה רוטשילד
הברון אַבְרָהָם בִּנְיָמִין אֶדְמוֹנְד גֵ'יימְס דֶה רוֹטְשִׁילְד מכונה אבי היישוב וגם הנדיב הידוע(Edmond James de Rothschild; 19 באוגוסט 1845 – 2 בנובמבר 1934, ט"ז באב ה'תר"ה – כ"ד בחשוון התרצ"ה) היה יהודי בן לענף הצרפתי של משפחת רוטשילד, נדבן וציוני, תומך עיקרי ביישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת העלייה הראשונה. ידוע בכינויים "הנדיב הידוע" ו"אבי היישוב". בישראל, הכינוי הברון רוטשילד מתייחס בדרך כלל אליו, אף שהיו ברונים נוספים במשפחת רוטשילד. בין המושבות שתרם להן: ראש פינה, זכרון יעקב, ראשון לציון, פתח תקווה, מזכרת בתיה, כפר תבור, גבעת עדה, ובנימינה. קיבוץ אשדות יעקב הוקם על אדמות שנרכשו על ידי הברון אבל קרוי על שם בנו, יעקב-ג'יימס. מזכרת בתיה קרויה על שם אימו.
קורות חיים
אדמונד ג'יימס דה רוטשילד נולד בשנת 1845 בעיירה ליד פריז שבצרפת, כבנם השלישי של ג'יימס מאיר רוטשילד ובטי סלומון דה רוטשילד. בשנת 1854 מימן אביו את הקמת בית הספר אוולינה דה רוטשילד לבנות בירושלים - בית הספר הראשון בארץ ישראל שבו הועברו שיעורים בעברית.
בניגוד לשני אחיו הבוגרים, לא היה אדמונד ג'יימס רוטשילד מעורב ישירות בענייני הבנקאות של משפחתו ונודע כחובב אמנות ותרבות. את השכלתו רכש בבית-הספר המשפחתי בו למד עברית, תורה והיסטוריה של העם היהודי מפי מורהו אלברט כהן ובהמשך כשאלברט כהן נשלח לנהל את ארגוני הצדקה של אביו, אדמונד המשיך את לימודיו בבית הספר המיוחד לילדי אצילים. בגיל 32 נשא לאישה את אדלהייד (Adelheid, שלימים נקראה עדה), בתו של בן דודו וילהלם קרל רוטשילד, שכונה הברון "הצדיק" מפרנקפורט, או בשמו העברי שמעון זאב בן קלמן קרל רוטשילד מנאפולי. גם עדה הייתה קשורה מאוד למסורת היהודית, דרך החינוך האדוק מבית אביה בפרנקפורט. לזוג נולדו שלושה ילדים: ג'יימס (יעקב) ארמנד,, ומרים קרולינה אלכסנדרינה.
עם תחילת הפוגרומים ברוסיה בשנת 1881, הקימו ראשי יהדות צרפת ועד סיוע ליהודי רוסיה ופרסמו כרוז נגד המדיניות האנטישמית. בין החותמים עליו היה רוטשילד, והדבר הביא אותו למסקנה שיש לפתור את בעיית היהודים על ידי עלייה לארץ ישראל. שני האנשים אשר השפיעו על דעתו של רוטשילד בנושא מצב היהודים היו הרב הראשי של פריז (לימים של צרפת), צדוק כהן, אשר בניגוד לחלק מהרבנים באותה תקופה תמך בתנועת "חובבי ציון", והפעיל הציבורי הבולט מזכיר חברת כי"ח, קרל נטר, שהקים עוד בשנת 1870 בארץ ישראל את בית הספר החקלאי מקוה ישראל.
לאחר מכן התחיל הברון לעסוק בפיתוח יישובים בארץ ישראל. המשבר החריף שבו היו נתונות המושבות הראשונות בארץ ישראל, דחף את רוטשילד להשקעת כספים רבים בהן ולמעורבות רבה בחייהן. תחילה עזר למושבה ראשון לציון, כאשר הייתה על סף ההתפרקות: בשנת 1882 פנה אליו אחד ממתיישבי המושבה ראשון לציון, יוסף פיינברג, אשר ביקש מרוטשילד סיוע כספי. רוטשילד סייע תחילה למתיישבים הראשונים של המושבה על ידי חפירת באר, סיוע למשפחות עניות ומימון מדריך חקלאי למושבה. מתוך רצון להעסיק פועלים יהודים, הוא פנה לאגודת 'חובבי ציון' וביקש לבחור צעירים שאותם יכשיר להיות מדריכים חקלאיים במושבות. בהמשך הרחיב מאוד את תחומי העזרה שלו ותמך למעשה בכל המושבות החדשות; אלמלא עזרתו, היה חשש כבד להתפזרות המתיישבים ולפירוק התיישבות העלייה הראשונה. היות שבתחילה נמנע מפרסום שמו בפומבי, זכה לכינוי "הנדיב הידוע". הוא שלח מומחים חקלאיים מצרפת על-מנת שידריכו את המתיישבים החדשים ואת האיכרים לגדל כרמי ענבים ולייצר יין – גידול זה, לפי דעתם של המומחים, היה המתאים ביותר לתנאי הארץ ולשיווק העולמי. עד שייצור היין החל, סיפק הברון קצבאות חודשיות למחיית המתיישבים, מימן את שירותי-הבריאות, החינוך והדת, ועוד. על-מנת להבטיח שיבוצע שימוש נבון ויעיל בכספיו, מינה אדמונד ג'יימס רוטשילד פקידים משלו לחלק מהמושבות בארץ ישראל והם פיקחו על הקצאת הכספים. בין המושבות ששלח אליהן את פקידיו היו ראשון לציון, עקרון (מזכרת בתיה) זכרון יעקב וראש פינה. הפקידים שילמו לאיכרים קצבאות מדי חודש, כאשר גודל התשלום היה תלוי בגודל המשפחה בלבד ולא בתפוקה החקלאית של אותו האיכר. אף על-פי שמעורבותו של רוטשילד אפשרה למושבות את המשך קיומן, התנהגותה של הפקידות ואופי המשטר שנוצר סביבם קוממו את המתיישבים נגדו, אך המרד נרגע לאחר כניעתם של המתיישבים, שכן הם היו תלויים בכספיו של רוטשילד. בשנת 1901 העביר הברון את המושבות הראשונות לידי חברת יק"א והוסיף כספים לניהול, המשך פעילות, פיתוח והרחבת היישובים החדשים, ובמקביל ביטל את שיטת הפקידות לאחר שהבין כי תלות המושבות בו לא תסתיים אם לא תהיינה עצמאיות. בשנת 1923 הוציא את מפעליו בארץ ישראל מידי יק"א והקים את החברה פיק"א בהנהלת בנו, ג'יימס ארמן רוטשילד.
הברון רוטשילד נפטר בפריז ב-1934, ונקבר בבית הקברות פר לשז שבעיר. ב-6 באפריל 1954 הועלו עצמותיו ועצמות אשתו עדה לישראל בהתאם לצוואתו ונטמנו ברמת הנדיב שליד זכרון יעקב.
פעולתו הציונית ומורשתו
הברון סייע לבניין הבית הלאומי בשלשה אופנים מרכזיים:
פעולתו במבט לאחור, אף על פי שהיו בה מגרעות רבות, סייעה רבות להתפתחות ההתיישבות בארץ ישראל ולחיזוקה הכלכלי. תמיכתו במושבות לאורך כ-20 שנה בצורה ישירה ועוד עשרות שנים בצורה עקיפה, איפשרה את התפתחות המושבות שנעשו לדגל בהתפתחות עבודת האדמה והתעשייה בישראל (יקבים, תעשיות בשמים, מטעי זיתים, שקדים, פרי הצבר, תחנות נסיוניות, דרכים, כבישים ועוד).
מקובל היה בעבר לקבוע כי תמיכתו במושבות הסתיימה כאשר העביר את ניהולן ליק"א, חברה להתיישבות יהודית מיסודו של הברון הירש. בדור האחרון טוענים מחקרים חדשים כי למעשה הברון רוטשילד המשיך להיות הדמות המובילה גם בפעילות יק"א בארץ ישראל, דבר שנמשך גם כשיק"א הייתה לפיק"א בתחילת תקופת המנדט.
הקשר עם הברון נותק במהלך מלחמת העולם הראשונה. בתקופה זו סייע הברון למוסדות הציוניים בעולם. עם תום המלחמה ביקש לחזק את ענף התעשייה בארץ ישראל. בשנת 1929, עם הקמתה של חברת הסוכנות היהודית, נבחר להיות נשיא הכבוד שלה.
בין "מושבות הברון" ניתן למנות את המושבות זכרון יעקב (על שם אביו) מזכרת בתיה (על שם אמו), ראשון לציון, בנימינה (על שמו), גבעת עדה (על שם אשתו), ועוד.
בתקופה האחרונה של חייו, מימן אדמונד ג'יימס רוטשילד חפירות ארכאולוגיות רבות בארץ. בשנת 1913 רכש את שטח הקרקע המשתרע על מרבית המדרון המזרחי של עיר דוד בירושלים, ושכנע את הארכאולוג הצרפתי היהודי ריימון וייל לערוך במקום חפירות. הדבר נעשה כתגובה לחפירתו השערורייתית של מונטגיו פארקר בעיר דוד בשנת 1911. רוטשילד חזר ומימן עונת חפירות נוספת, בשנים 24–1923 בניהולו של וייל. בגלל רכישת הקרקע נשאר השטח ריק מבתים. כך יכול היה זמן רב אחרי כן הארכאולוג הישראלי יגאל שילה לחפור במקום באין מפריע. כמו כן, הוא סייע לחיים ויצמן בזמן השגת הצהרת בלפור. אדמונד ג'יימס רוטשילד לא הפסיק את מעורבותו בחיי המושבות, עד מותו בשנת 1934 כ"ד בחשוון התרצ"ה.
בשנת 1957 הועבר כל הרכוש של חברת פיק"א למדינת ישראל.
צאצאיו של אדמונד ג'יימס רוטשילד עד היום מממנים מפעלים שונים בארץ, על ידי הכספים של קרן רוטשילד קיסריה, "קרן רוטשילד" (הנקראת גם יד הנדיב): השקעות רבות ב"חברה לפיתוח קיסריה", "החברה לישראל" וחברת קו צינור אילת אשקלון (קצא"א).
יחיאל גרינפלד
יחיאל גרינפלד (א' בטבת תר"ך, דצמבר 1859, טלנשטי, פלך בסראביה, האימפריה הרוסית – כ"ז באייר תרצ"ז, 8 במאי 1937, תל אביב) היה מתמטיקאי יהודי, פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת אודסה ומורה בבית הספר הטכני הגבוה "מונטיפיורי" בתל אביב. מהראשונים שהתקינו מונחים עבריים במתמטיקה ופיזיקה. חבר ועד הלשון העברית וחבר הוועדות למונחי מתמטיקה, צילום, חשמל, טלפון וטלגרף.
אדמונד ג'יימס דה רוטשילד
פעולתו הציונית ומורשתו
על שמו של אדמונד ג'יימס (בנימין) רוטשילד נקראים היישוב בנימינה, קריית בנימין – שכונה של קריית אתא, "גן בנימין" - גן ציבורי בחיפה, מרכז התרבות "בית רוטשילד" במרכז הכרמל, ורחובות ברחבי הארץ (לדוגמה, שדרות רוטשילד בתל אביב).
ביקוריו בארץ ישראל
ביקוריו של הברון רוטשילד בארץ ישראל היוו אירועים חשובים מאוד בחיי היישובים הראשונים. הוא ביקר בארץ ישראל חמש פעמים:
יחיאל גרינפלד
קורות חיים
יחיאל גרינפלד נולד בחורף תר"ך (סוף שנת 1859) בעיירה טלנשטי שבפלך בסראביה, האימפריה הרוסית, בן להורים חרדים. אביו ירחמיאל בן ניסן מאיר, מצאצאי רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב), היה למדן, מלמד בגפ"ת ובפוסקים, וכן עסק בסחר בעצים לבניין ובמוצרי יער. נפטר בצעירותו. גרינפלד התחנך בבחדרים ובבית מדרש. מילדותו נמשך למתמטיקה, ולאחר שעבר את בחינות הבגרות בגימנסיה, למד מתמטיקה באוניברסיטת אודסה. עם תום לימודיו נותר בעיר אודסה, והתפרנס כמורה פרטי למתמטיקה ומעבודת פנקסנות. נמנה עם חובבי ציון הראשונים בעיר, היה בקיא בתורה, בספרות ובלשון העברית, והיה מקורב לחוג הסופרים היהודים בעיר, בהם ח"נ ביאליק. החל בשנת תרס"ו (1906) כיהן כמרצה (דוֹצֶנְט) למתמטיקה באוניברסיטת אודסה. בהיותו יהודי נמנע ממנו קידום לדרגת פרופסור, ורק ב-1918, לאחר בעקבות המהפכה ברוסיה, התמנה כפרופסור באוניברסיטה. לאחר שקצה נפשו בחיים תחת המשטר הסובייטי, עבר לברלין בירת גרמניה. שם עבד במשך תקופה מסוימת במחיצתו של אלברט איינשטיין. כעבור שנים ספורות פרסם את המחקר הראשון בעברית על תורת היחסות של איינשטיין, בכתב העת "התקופה" (גיליונות יח–כא, תרפ"ג–תרפ"ד). החל בחיבור זה עסק רבות בהתקנת מונחים וניסוחים עבריים במתמטיקה.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל, ועבד כמורה למתמטיקה ופיזיקה בבית הספר הטכני הגבוה "מונטיפיורי" בתל אביב. להצעת ביאליק התמנה כחבר ועד הלשון העברית. בשנת תרפ"ט (1929) התפרסם בהוצאת ועד הלשון ה"מילון למונחי הטכניקה", שחיבר גרינפלד עם נתן שיפריס בהשתתפות ביאליק ויוסף טישלר. עוד פרסם מאמרים במדעים מדויקים בעיתונות המקצועית. בעקבות הצעת ביאליק תרגם מצרפתית את ספרו של אנרי פּוּאַנְקָרֶה "המדע וההיפותזה". התרגום ראה אור בשנת תרצ"א, בצירוף רשימת מונחים.
הספר ראה אור ככרך א של "כתבי יחיאל גרינפלד", אולם יתר חיבוריו – "תולדות אבות המדעים המדויקים: מתאלס עד ארכימדס", "האסטרונומיה הכדורית", "תורת היחסות ותולדות איינשטיין" ו"האסטרונומיה" – נותרו בכתב יד ולא ראו אור.
גרינפלד נפטר בתל אביב באביב תרצ"ז (1937), בן 77 במותו. נקבר בבית הקברות טרומפלדור.
רודולף ראף
רודולף ראף (באנגלית: Rudolf Raff; 10 בנובמבר 1941 – 5 בינואר 2019) הוא חוקר בתחום ביולוגיה התפתחותית אבולוציונית ופרופסור באוניברסיטת אינדיאנה.