cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוסף רבני
יוסף רבני (נולד ב-25 בספטמבר 1933 בתל אביב) הוא כימאי ופרופסור אמריטוס לכימיה ופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
רבני נולד בתל אביב, בנם של אברהם ושושנה רבני. סיים תואר שני בכימיה ופיזיקה (משני) בשנת 1958 באוניברסיטה העברית ודוקטורט בכימיה פיזיקלית באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1962. בין השנים 1962 ל-1965 שהה בפוסט דוקטורט במעבדה הלאומית ארגון באילינוי. בשנת 1965 החל ללמד במחלקה לפיזיקה באוניברסיטה העברית, בשנת 1969 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1973 מונה לפרופסור מן המניין.
בשנים 2003–2007 שימש כמדען הראשי בחברת Atlantium Water Technologies.
פעילות ציבורית
בשנת 1973 הקים רבני עם קבוצה של מרצים באוניברסיטה העברית תנועה לקליטת עלייה, לנוכח מה שהם כינו כישלון הממשלה בקליטת העלייה מהמערב ומברית המועצות. כן היה רבני פעיל במאבק למען מדענים יהודים בברית המועצות.
רבני היה ממייסדי חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי ושימש כראש התנועה הראשון בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20.
משפחה
נישא לזיוה שיפריס בשנת 1958 ולזוג שלושה ילדים. בנו יובל רבני הוא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטה העברית, בנו ערן רבני הוא פרופסור לכימיה פיזיקלית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי וסגן נשיא אוניברסיטת תל אביב לשעבר.
אינוצ'נטי למברו 550
אינוצ'נטי למברו 550 (באיטלקית: Innocenti Lambro 550, קרוי גם:Lambro 550) הוא רכב קטן בתצורת תלת אופן ששימש להובלות מטען ובווייטנאם משמש עד היום להובלת מטען ונוסעים, מתוצרת יצרנית הקטנועים האיטלקית Innocenti Lambretta חברת בת של אינוצ'נטי אשר יוצר בין אוגוסט 1965 - דצמבר 1967.
במהלך שנות הייצור, יוצרו 34,756 יחידות.
"אינוצ'נטי למברו 550" יוצא ל-וייטנאם, ויחידות רבות מהדגם התלת - גלגלי פועלות בווייטנאם כמוניות.
סלינומטר
סלינומטר (או מד מליחות) הוא מכשיר מדידה למדידה של מידת המליחות, או את כמות המלח המומס בתמיסה.
המכשיר פועל באמצעות זרם חשמלי העובר דרך התמיסה. מוליכות מים טהורים שונה ממוליכות מים המכילים מלח, ועל-פי המוליכות של התמיסה אפשר לחשב את מידת מליחותה.
בישונן
בישונן (ביפנית: 美少年, הפירוש המילולי של המונח הוא "נער צעיר ויפה") הוא סגנון ציור אשר פופולרי למדיי בתתי-ז'אנרים רבים של אנימה אשר שם דגש על ציור נערים צעירים על פי האסתטיקה היפנית המודרנית - הדמויות גבוהות, רזות, עם סנטר בולט ולפעמים עם שיער רופף או גלי.
דמויות המצוירות בסגנון בישונן יהיו לרוב צעירים, נאים באופן נשי, שאינם שריריים. לעיתים קרובות הם יהיו לבושים בבגדים אלגנטיים.
סדרות אנימה ומאנגה המציגות דמויות בישונן פופולריות במיוחד בקרב נערות ונשים ביפן, ייתכן שהסיבה לכך היא היחסים החברתיים הייחודיים בין הדמויות הללו לבין דמויות הנשים בעלילת הסדרות.
הידרומטר
הִידְרוֹמֵטֶר, או מַד צְפִיפוּת, הוא מכשיר המודד את המשקל הסגולי (צפיפות החומר) של נוזל. זהו היחס בין הצפיפות של נוזל לצפיפות מים.
ההידרומטר עשוי זכוכית ומורכב ממצוף וכולל צינור גלילי שבסופו משקולת בצורת טיפה המכילה כספית או כדורי עופרת. הנוזל הנבדק נשפך לתוך מיכל ארוך, לעיתים קרובות למשורה וההידרומטר מוכנס בעדינות לתוך הנוזל עד שהוא צף בחופשיות. הנקודה בה פני הנוזל נוגעים בצינור ההידרומטר מסמנת את ערך המדידה. על ההידרומטר מסומנות בדרך כלל שנתות לאורך צינור המכשיר כך שהמדידה ניתנת לקריאה באופן מידי. קיימים סוגים שונים של הידרומטרים, בהתאם לנוזל הנבדק.
הידרומטר ניתן לכיול עבור שימושים שונים כגון: לקטומטר עבור מדידת הצפיפות של חלב (קרמיות החלב), סכרמטר עבור מדידת הצפיפות של סוכר בנוזל או אלכוהולמטר עבור מדידת ריכוזים גבוהים של אלכוהול במשקאות חריפים.
אילסי ג'ובר
ג'ובר אף הייתה לאחת מכותבי הלהיט "Let You Love Me", של ריטה אורה, אשר הצליח לכבוש פסגות מצעדים רבות.
הידרומטר
היסטוריה
התיעוד הראשון של ההידרומטר מופיע במכתב מסינסאוס מקירנה למלומדת היווניה היפאטיה מאלכסנדריה. במכתבו ה-15 במספר, סינסאוס מבקש מהיפאטיה לבנות לו הידרומטר. ההכרה להמצאת המכשיר ניתנת להיפתאיה מתישהו בין סוף המאה ה-4 לתחילת המאה ה-5 לספירה.
אילסי ג'ובר
ביוגרפיה
אילסי ג'ובר נולדה ב-17 באפריל 1986, בלוס אנג'לס, קליפורניה. ג'ובר היא בתם של הופ ולורנס ג'ובר, ואחותה של ניקו ג'ובר. אביה היה הגיטריסט הראשי של הלהקה פול מקרטני וכנפיים בשנים 1978–1981 וכיום הוא גיטריסט סולו. סבה של ג'ובר היה שרווד שוורץ; מפיק טלוויזיה אמריקאי.
הידרומטר
היסטוריה
"המכשיר המדובר הוא צינור גלילי בעל צורה של חליל ובערך באותו הגודל. יש בו חריצים בקו אנכי ישר באופן שמשאפשר לבדוק את משקל המים. קונוס משמש כמכסה עבור אחד הקצוות ומתאים באופן הדוק למידות הצינור. לקונוס ולצינור יש רק בסיס אחד. זה נקרא ברליום. בכל זמן שאתה שם מים בצינור הקונוס נותר עומד אנכית. אתה כעת יכול לספור את החריצים בקלות וכך להעריך את משקל המים."
לפי האנציקלופדיה להיסטוריה של המדע הערבי, הידרומטר ראשוני זה שימש את אבו אלריחאן מחמד בן אחמד אל בירוני במאה ה-11 ותואר על ידי אל-קזאני במאה ה-12.
אילסי ג'ובר
ביוגרפיה
את הקריירה שלה החלה ג'ובר כבר בשנת 2008, כאשר כתבה את השיר "Sanctuary", לטרנס הווארד.
הידרומטר
היסטוריה
מאוחר יותר מופיע שוב ההידרומטר בעבודתו של ז'אק אלכסנדר סזאר שארל במאה ה-18.
אילסי ג'ובר
קריירה
אילסי ג'ובר זכתה להוקרה והצלחה בעיקר ככותבת שנים. בשנת 2008, כתבה את שירה "Sanctuary", עבור טרנס הווארד. ארבע שנים לאחר מכן, כתבה את "Send Me Your Love" עבור טארין מנינג. בשנת 2014, כתבה לג'ניפר לופז, את השיר "Never Satisfied", עבור אלבומה. באותה השנה, כתבה את הלהיט "Fireball", לפיטבול. בשנה שלאחר מכן, כתבה את השיר "Body Rock", עבור להקת הבנות המצליחה פיפת' הרמוני. בהמשך, כתבה את השיר המצליח "Infinity", עבור הזמרת-יוצרת מריה קארי.
הידרומטר
טווח
עבור נוזלים בעל צפיפות נמוכה כגון קרוסין, בנזין וכוהל ההידרומטר ישקע עמוק יותר ועבור נוזלים בעלי צפיפות גבוהה כגון תמלחת, חלב וחומצה ההידרומטר ישקע הרבה פחות. למען האמת, זה נפוץ להחזיק שני מכשירים שונים, אחד עבור נוזלים בעלי משקל סגולי גבוהה שבו הסימון של מים (1.000) קרוב לראש הצינור ומכשיר שני עבור נוזלים בעלי משקל סגולי נמוך שבו הסימון של המים הוא בתחתית. בהרבה תעשיות משתמשים בסדרה של הידרומטרים עבור משקלים סגוליים מסוימים כגון 1.0-0.95, 0.95-0.9 וכו' – על מנת לספק מדידה יותר מדויקת.
קנה מידה
הידרומטר מודרני לרוב מודד צפיפות מסוימת, אבל נעשות מדידות עבור קני מידה שונים בתעשיות מסוימות. דוגמאות כוללות:
אילסי ג'ובר
קריירה
בשנת 2016, כתבה את הלהיט הבינלאומי "In the Name of Love", למרטין גריקס, אותו ביצעה ביבי רקסה. השיר כבש את פסגת מצעד שירי הדאנס קלאב, קיבל את תואר הפלטינה המשולשת על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, וצבר קרוב למיליארד השמעות בספוטיפיי, מה שהופך אותו לאחד מהשירים המושמעים ביותר בספוטיפיי. בסמוך לכך, כתבה גם את הלהיט "Mercy", של הזמר שון מנדס. השיר קיבל את תואר הפלטינה המשולשת בארצות הברית גם כן, תוך שהגיע למקום ה-15 במצעד הבילבורד הוט 100. בשנת 2017, כתבה שירים רבים, ביניהם השיר "Meaning of Life", של קלי קלרקסון אשר תיפקד כשיר הנושא מאלבומה המצליח, Meaning of Life.
את שנת 2018, פתחה עם כתיבה השיר "She Loves Control", עבור קמילה קביו. למרות שלא יצא כסינגל, זכה השיר להצלחה רבה, כאשר כבש את פסגת מצעד השירי שבניו זילנד, וזאת בנוסף לכך שקיבל על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי את תואר הכסף, על מכירות של למעלה מ-200,000 עותקים במדינה. כבר באותה השנה, הספיקה לכתוב את שיר הנושא "" של הסרט הלהט"בי המצליח, "באהבה, סיימון". כמו כן, הייתה שותפה לכתיבת השירים "Accelerate", "Maria" ו-"Masochist" של כריסטינה אגילרה. שלושת השירים נכללו באלבומה, Liberation. בהמשך, השתתפה ביחד עם נוני באו בכתיבה הלהיט "Let You Love Me", של ריטה אורה, אשר הפך ללהיט בינלאומי, כאשר קיבל שלל תארים, ביניהם תואר הזהב בגרמניה, ותואר הפלטינה הכפולה בברזיל. לקראת סוף שנת 2018, הייתה שותפה בכתיבת הלהיט הבינלאומי "Nothing Breaks Like a Heart", של מארק רונסון ומיילי סיירוס, אשר הגיע למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי. בין היתר, השתתפה בכתיבה ארבעה משירי האלבום She Is Miley Cyrus, של סיירוס. בסוף שנת 2019, הייתה לחלק מכותבי השיר "Treat People with Kindness", של הארי סטיילס. השיר נכלל באלבומו המצליח, Fine Line.
הידרומטר
הידרומטרים מיוחדים
הידרומטרים מיוחדים נקראים לעיתים קרובות לפי שימושם. לקטומטר, למשל, הוא הידרומטר שתוכנן במיוחד לשימוש עבור מוצרי חלב.
לקטרומטר
לקטומטר משמש לבדיקת איכות חלב הפרה. המשקל הסגולי של חלב לא נותן אינדיקציה חד משמעית של הרכבו משום שחלב מורכב ממגוון חומרים שהם בעלי צפיפות גבוהה או נמוכה ממים. נדרשות בדיקות נוספות עבור כמות השומן על מנת לקבוע את ההרכב הכולל. צינור המכשיר מחולק למאה שנתות. שופכים את החלב לתוך המכשיר ונותנים לו לעמוד עד שנוצר קרם על פני החלב. גובה הקרם קובע את איכות החלב. הכשיר עובד על עקרון ארכימדס שלפיו על כל גוף המוקף באופן מלא או חלקי בזורם (נוזל או גז), פועל כוח ציפה ששווה למשקל הזורם שמוחלף על ידי הגוף. אם החלב איכותי מאוד אז הלקטומטר יצוף בו, ואם החלב מהול ובעל איכויות נמוכות אז הלקטומטר ישקע בו.
אלכוהולמטר
אלכוהולמטר הוא הידרומטר המשמש לחשב את כמות האלכוהול בנוזלים. הוא גם ידוע כהידרומטר של פרוף וטרלס (על שם ג'ונתן טרלס). האלכוהולמטר מודד אך ורק את צפיפות הנוזל ויש צורך בהנחות נוספות על מנת להעריך את כמות האלכוהול בנוזל. השנתות באלכוהולמטר מסמנות אחוז נפחי של "אלכוהול פוטנציאלי" בהתבסס על חישוב של משקל סגולי. קריאה של ה"אלכוהול הפוטנציאלי" יותר גבוהה נגרמת מכמות גדולה של סוכרים מומסים בנוזל. הקריאה מתבצעת לפני ואחרי תהליך התססה וכמות האלכוהול המשוערת נקבעת על ידי חיסור בין שתי המדידות.
סכרמטר
סכרמטר הוא הידרומטר המשמש לקבוע את כמות הסוכר בתמיסה. הסכרמטר הומצא על ידי תומאס תומסון. הוא משמש בעיקר יצרני יין ובירה ויכול גם לשמש בהכנת סורבה וגלידות. הסכרמטר הראשון נבנה על ידי בנג'ימין מרטין (במטרה להשתמש בו בתהליך הזיקוק) ושימש בהתחלה בייצור משקאות חריפים על ידי ג'יימס בוורסטוק ב-1770. הנרי טרל גם אימץ את המכשיר והשימוש בו הפך לנפוץ על ידי ג'ון ריצ'רדסון ב-1784. הסכרמטר מורכב מצינור זכוכית עם שנתות שבסופו משקולת בצורת טיפה. כמות הסוכר בנוזל נקבעת על ידי קריאת הערך שבו פני השטח של הנוזל פוגשים את השנתות על הצינור זכוכית. הוא מבוסס על עקרון הציפה. תמיסה עם ריכוז גבוה של סוכר היא בעלת צפיפות גבוהה יותר ותגרום למשקולת לצוף גבוה יותר. תמיסה עם ריכוז נמוך יותר של סוכר היא בעל צפיפות נמוכה יותר ובה המשקולת תשקע נמוך יותר.
תרמוהידרומטר
תרמוהידרומטר הוא הידרומטר שיש בתוך החלק הצף שלו מדחום (תרמומטר) הוא משמש למדידת הצפיפות של מוצרים מבוססי נפט כגון דלקים. הדוגמה הנמדדת בדרך כלל מחוממת בכלי מיוחד עם מדחום שמחובר לכלי וזאת משום שצפיפות תלויה גם בטמפרטורה הנמדד. שמנים קלים יבדקו בכלי מקורר, בדרך כלל 15 מעלות צלזיוס. שמנים קלים מאוד, עם הרבה רכיבים נדיפים, ימדדו בכלים עם נפחים שונים ובעזרת מכשיר דגימה בוכנה צפה וזאת על-מנת להקטין ככל הניתן איבוד חומר במדידה. בבדיקת סוללות, נמדדת הטמפרטורה בתיקון של צפיפות מסוימת וטמפרטורת המוליך.
יורינומטר
יורינומטר הוא הידרומטר רפואי המשמש לבדיקת שתן. כאשר הצפיפות של נוזל קשורה לאחוז המומסים (חומרי פסולת) במים. היורינומטר מאפשר האינדיקציה מהירה לעד כמה החולה מיובש.
בארקומטר
בארקומטר מכויל לבדוק את החוזק של חומרים המשמשים בעיבוד עורות.
הידרומטר סוללות
מצב הטעינה של סוללות מסוג חומצה-עופרת ניתן להערכה מצפיפות בחומצה הגופרתית המשמשת כאלקטרוליט. ההידרומטר מכויל לקרוא ערכים מסוימים של צפיפות יחסית למים ב-60 מעלות פרנהייט (15.55 מעלות צלזיוס) ומשמש ככלי סטנדרטי לטיפול במצברי כלי רכב. טבלאות משמות לתיקון הקריאה עבור טמפרטורות סטנדרטית.
בודק תמיסות נוגדות-קיפאון
שימוש נוסף מעולם הרכב להידרומטר הוא בדיקת האיכות של תמיסות נוגדות קיפאון המשמשות בקירור מנועים. כמות ההגנה מקירור קשורה לצפיפות (כמו גם הריכוז) של התמיסה נוגדת הקיפאון. לסוגים שונים של תמיסות נוגדות קיפאון יש יחסים שונים בין מדידות של צפיפות בנקודת הקיפאון.
אסידמטר
לפעמים נקרא גם אסידימטר, האסידמטר הוא הידרומטר שמודד את הצפיפות של חומצה.
שימוש באנליזת אדמה
אנליזת הידרומטר הוא תהליך בו מדרגים אדמה הטחונה דק, טין וחרסית. אנליזת הידרומטר המבוצעת עבור חלקיקים שקטנים מדי כדי לבצע עליהם אנליזת סייב. הבסיס לבדיקה זאת הוא חוק סטוקס עבור ספרות הנעות בנוזל ויסקוזי שבו המהירות הסופית של שקיעה תלוי בגודל הגרעינים וצפיפות הגרעינים שצפים ושל והנוזל. מכך גודל הגרעינים ניתן לחישוב מהתוצאות עבור זמן השקיעה. ההידרומטר בנוסף קובע את הצפיפות הציפה וזה מאפשר לחשב את אחוז החלקיקים בעלי קוטר מסוים במדגם.
גזה טולדי
גזה טולדי (בהונגרית: Géza Toldi; 11 בפברואר 1909 – 16 באוגוסט 1985) היה כדורגלן ומאמן הונגרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה כשחקן
טולדי החל את דרכו בשנת 1927 בקבוצה פרנצווארוש בה שיחק במשך רוב הקריירה, וביסס את מעמדו שם תחת המאמן איסטוואן טות'-פוטיה. יחד עם ג'רג' שארושי ששיחק איתו יחדיו בנבחרת ההונגרית הם זכו במספר אליפויות ובגביע מיטרופה ב-1937. אף על פי שנכשלו לזכות בגביע ב-1935 כשהפסידו בגמר, בטורניר של 1937 הוא כבש שער בשני משחקי הגמר נגד לאציו. ב-1939 עזב טולדי את פרנצווארוש ליריבתה, גאמה, שם שיחק עונה אחת לפני שעבר לשנתיים נוספות לשחק ב-Szegedi. ב-1942 חזר לפרנצווארוש עימה זכה בגביע נוסף. בסך טולדי ערך 324 הופעות בליגה ההונגרית בהם כבש 271 שערים.
באפריל 1929 ערך טולדי את הופעת הבכורה במדי הנבחרת ההונגרית במשחק נגד שווייץ שנגמר בניצחון 4–5 לטובתם. בשנים שלאחר מכן לקח חלק במונדיאל 1934, בו כבש שני שערים במשחק שמינית הגמר נגד מצרים. בשלב רבע הגמר הודחו טולדי ונבחרתו על ידי אוסטריה. שנתיים אחר כך כבש חמישה שערים בטורניר גביע מרכז אירופה, שני לחבר נבחרתו שארושי. במונדיאל 1938 בו הונגריה הגיעה עד לגמר הטורניר כבש טולדי נגד הודו ההולנדית בשמינית הגמר אך לא שיחק במשחק הגמר, אותו החליף במקומו ג'נס וינצ'ה. משחקו האחרון במדים הלאומיים היה ב-1940 נגד רומניה. בסך טולדי ערך 46 הופעות בהן כבש 25 שערים.
קריירה כמאמן
לאחר פרישתו מקריירת משחק היה טולדי למאמן בקבוצה הדנית ארהוס, עימה זכה בדאבל ראשון בהיסטורית הקבוצה בעונת 1954/55. עונה אחר כך הם זכו פעם נוספת באליפות. ב-1958 עבר לאמן בבלגיה בקבוצה K. Berchem Sport, לפני ששב לארהוס וזכה עימה בדאבל נוסף ובכך הפך למאמן המצליח ביותר בהיסטוריה הארוכה של המועדון. בנוסף לכך טולדי היה למאמן נבחרת בלגיה בין השנים 1957–1958.
ג'ורג' קליין
ג'ורג' קליין (בהונגרית: Klein György, בגרמנית: Georg Klein; בודפשט, 28 ביולי 1925 – סטוקהולם, שוודיה, 10 בדצמבר 2016) היה ביולוג תאים יהודי-הונגרי-שוודי, אימונולוג, אונקולוג, מחבר מאמרים מדעיים, דוקטור למדעים בביולוגיה, חבר כבוד של האקדמיה ההונגרית למדעים. הוא היה מדען מוכר בינלאומי בתהליכים תאיים של היווצרות גידולים ובמחקר וירולוגי ואימונולוגי של סרטן. בין השנים 1957–1993 היה ראש המחלקה לביולוגיה של גידולים במכון קרולינסקה בסטוקהולם.
ביוגרפיה
ג'ורג' קליין סיים את הגימנסיה ברז'ני דניאל בבודפשט. בשל מוצאו היהודי, בשנת 1944 על פי צו משרד הפנים 8935/1944 הוא נאלץ לעבור לשטח גטו בודפשט.
תקופת השואה
בספרו "פייטה" ובמקומות נוספים קליין כתב על קורותיו בתקופת השואה כנער בבודפשט לאחר פלישת גרמניה להונגריה במרץ 1944. במאי או ביוני 1944 עבד קליין כמזכיר הנוער של מועצת היהודים (יודנרט) ברחוב שיפּ כאשר הבוס שלו, ד"ר זולטאן קוהן (כהן), הראה לו עותק של דו"ח ורבה-וצלר. הדו"ח היה דיווח כעדי ראייה על מה שקורה באושוויץ, כולל פרטים על תאי הגזים. המחברים, רודולף ורבה ואלפרד וצלר, ברחו ממחנה ההשמדה באפריל של אותה שנה. הם הזהירו שרוב המגורשים שיגיעו למחנה ירצחו מייד ולא יישלחו ליישוב מחדש (כפי שהגרמנים הציגו זאת ליהודים).
קליין ניסה להזהיר את משפחתו ואת חבריו, אך איש לא הקשיב לו. כשהגיע הזמן לעלות על אחת מרכבות הגירוש הוא העדיף לברוח ועד ינואר 1945 (מועד שחרור בודפשט על ידי הצבא האדום הסובייטי) הסתתר במרתף. עשרות שנים מאוחר יותר הוא פנה אל ורבה, אז פרופסור לפרמקולוגיה בקנדה, כדי להודות לו, ואחר כך כתב שני מאמרים עליו ועל הדו"ח שלו, "הפחד האולטימטיבי של נוסע שחזר מהגיהנום", שפורסם בספרו "פייטה" (לראשונה בשוודיה בשנת 1989), וכן "להתמודד עם השואה: דין וחשבון של עד ראייה" (2011) על דיווחי אושוויץ והשואה בהונגריה, בעריכת רנדולף ל. ברהם ויליאם ואנדן הובל.
אחרי המלחמה
בשנת 1945, החל ללמוד בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת סגד למשך סמסטר (כי אוניברסיטת בודפשט טרם נפתחה אז), ואחר כך עבר לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פזמאני פטר בבודפשט (בשנת 1951 שונה שמה לאוניברסיטת אטווש לוראנד). במקביל ללימודיו, הוא היה מתרגל באוניברסיטב בתחום ההיסטולוגיה בשנים 1945–1946 ובשנים 1946–1947 בתחום הפתולוגיה.
בשנת 1947 הוזמנו לשוודיה הוא וגם אשתו לעתיד על ידי מועדון נוער יהודי שם. בשוודיה הוצע לו להיות חוקר עמית במחלקה לביולוגיה של גידולים במכון קרולינסקה בסטוקהולם. לאחר חזרתם הם התחתנו ובתחילת 1948 חזרו התיישבו לצמיתות בשוודיה. בשנת 1950 ערך קליין מחקרים במכון לחקר הסרטן בפילדלפיה (Institute for Cancer Research). בשנת 1951 קיבל את התואר דוקטור ברפואה (.M.D) במכון קרולינסקה, ובשנת 1952 הגן על הדוקטורט שלו במדעי הביולוגיה (.Ph.D). משנת 1951 לימד במחלקה לציטולוגיה של מכון קרולינסקה בניהולו של טורביורן קספרסון ומשנת 1957 עד 1993 היה פרופסור במחלקה לביולוגיה במכון בנושא גידולים סרטניים. בינתיים היה פרופסור אורח באוניברסיטת סטנפורד בשנת 1961, עמית במלגת-פוגארטי במכון הבריאות הלאומי (NIH) בוושינגטון בשנת 1972 ופרופסור אורח באוניברסיטה העברית בירושלים בין השנים 1973–1993. משנת 1993 עבד במרכז למיקרוביולוגיה וביולוגיה של גידולים במכון קרולינסקה כמוביל קבוצת מחקר עם תואר פרופסור אמריטוס. תחום מחקרו העיקרי היה בהתפתחות מחלות הסרטן בביולוגיה של התא, היבטים גנטיים של התאים, וירולוגיה ואימונולוגיה של תאים של גידולים סרטניים, מאפייני התגובה החיסונית שיוצרים גידולים סרטניים. משנת 1948 ועד סוף ימיו כחוקר במכון קרולינסקה, אשתו, אווה קליין, הייתה עמיתתו הקרובה ביותר, וכמה סוגיות בביולוגיה של התאים הובהרו באמצעות מאמץ משותף.
על ידי חקר הממאירוּת של התאים, היווצרות גידולים (קרצינוגנזיס) הוא זיהה את מנגנוני הבחירה (סלקציה) של דינמיקת האוכלוסייה (Population dynamics) של תאי הגידול בתחילת דרכם. הוא בחן בפירוט את חלוקת התאים החולים שעברו מוטציה, את תפקידם של האונקוגנים שמעוררים התפשטות רקמות ואת תהליך הדיכוי שמעכב את תהליך בהיווצרות הגידול ואת תפקוד הגנים המדכאים שמעורבים. הוא בחן בהרחבה את פוטנציאל יצירת הגידול של מספר נגיפי DNA, כולל וירוסים של נגיף הפפילומה האנושי, שגורמים לסרטן עור ולסרטן צוואר הרחם, את וירוס אפשטיין-בר (EBV) שגורם לסרטן הלימפומה, וירוסי ההרפס (Herpesviridae) שמעורבים בפיתוח סרקומת קפושי.
במחקר האימונולוגיה הגידולית שלו, הוא בדק את היכולת של מערכת החיסון, המכונה immunosurveillance, לזהות ולהילחם באנטיגנים שאינם עצמיים, וגם את התאים הסרטניים שהתפתחו בגוף ומערכת החיסון נלחמת בהם. המחקר שלו כלל את התפקיד של אנטיגנים הסרטניים להשתלה כדי עורר תגובה חיסונית ועוד. הוא כתב יותר משלוש מאות מאמרים מדעיים משמעותיים והיה עורך "ההתקדמות בחקר הסרטן" ו"ההתקדמות באונקולוגיה נגיפית" ("Advances in Cancer Research" and "Advances in Viral Oncology"). מאז שנות השמונים התפרסמו כמה ספר זיכרונות, אוטוביוגרפיות ומאמרים פילוסופיים של מדע בצורת ספר בשוודית, ותרגומים הונגריים לחלקם פורסמו.
משפחתו
משנת 1947 ועד מותו, היה בעלה של אווה קליין (1925) (מקודם: אווה פישר) אימונולוגית ואונקולוגית. לג'ורג' ולאווה קליין נולדו שלושה ילדים: בן שהוא מתמטיקאי, ושתי בנות, אחת מהן רופאה והשנייה מחזאית. בני הזוג תיארו את תחילת הקריירה וכיצד הם נפגשו, במאמר שכתבו יחד בשנת 1989, "איך דבר אחד הוביל לאחר".
אזבוקה אטיקוס
קבוצת ההוצאה לאור אזבוקה-אטיקוס (ברוסית: Издательская группа «Азбука-Аттикус») היא אחת מקבוצות ההוצאה לאור הגדולות ברוסיה. על פי לשכת הספרים הרוסית, בשנת 2017 הקבוצה הייתה במקום הרביעי מבחינת מספר כותרי הספרים שפורסמו ובשנת 2011 ההכנסות הגיעו לכמעט 45 מיליון דולר. ההוצאה נוטה להוציא לאור קלאסיקות רוסיות וזרות, ספרות רוסית מודרנית ומתורגמת, ספרות ילדים, מילונים מאוירים וספרי עיון בתחום ההיסטוריה והאמנות.
בשנת 2011 רכשה חברת Lagardere הצרפתית (הבעלים של המותג Hacette) נתח של 25% בקבוצה עם אפשרות לפדות נתח שליטה עד לסתיו 2014. במקביל, בשנים 2011–2012, רכש אלכסנדר ממוט את מניותיהם של כל בעלי מניות המיעוט ונכון לתחילת 2013 חלקו בחברה היה 75% פחות מניה אחת.
הקבוצה כוללת כיום את הוצאות הספרים "אזבוקה", "אינוסטרנקה", "קוליברי" ו"מחאון".
לאחר הנהגת הסנקציות, ההוצאה הצליחה לא רק לקיים עסקים, אלא גם להתפתח בהצלחה באוקראינה: המכירות צמחו ל-10% מסך ההכנסות הכולל.
פרס טוני למחזמר הטוב ביותר
פרס טוני למחזמר הטוב ביותר (באנגלית: Tony Award for Best Musical) הוא אחד מפרסי טוני הוותיקים ביותר, שמוענק מדי שנה מאז 1949. פרס זה הוא האחרון שמוענק בכל טקס, והוא מוענק למפיקי המחזמר הזוכה. בדרך כלל, כל אחד ממחזות הזמר המועמדים לפרס מוצגים במהלך הטקס על הבמה.
שיאים
נכון לשנת 2016:
קהילת יהודי בילה צרקווה (מחוז זקרפטיה)
קהילת יהודי בִּילַה צֶרְקְווַה (באוקראינית: Біла Церква; ברוסית: Белая Церковь, "בְּיֶילַאיָה צֶרְקוֹב"; ביידיש: וויספעלד; בעברית: שדה לבן) הייתה קהילה יהודית בכפר בילה צרקווה השוכן בנפת ראחיב (Rakhiv או Рахів) במחוז זקרפטיה (ידוע גם כקרפטורוס, טרנסקרפטיה, רותניה או רוסיה הקרפטית) שבדרום מערב אוקראינה, סמוך לגדה הצפונית של נהר טיסה המהווה את הגבול הבינלאומי בין אוקראינה לרומניה, ממזרח לעיירה סולוטבינו (ביידיש: סלאטפינא; ידועה גם כאקנסלטינה) באוקראינה ומצפון לעיר סיגט ברומניה הנמצאת מעבר הנהר.
משמעות השם במרבית השפות היא "כנסייה לבנה", ועל כן בפי היהודים כונתה "שׂדה לבן", או ביידיש, בלשון סגי נהור: "שווארצע טומאה" ("טומאה שחורה"; קרי "שווארצטימע").
קהילה יהודית בכפר שדה לבן התקיימה החל מהמאה ה-17 ועד להשמדתה בשואה. הקהילה הייתה קטנה ובעלת אופי כפרי ושומר מסורת. חבריה עסקו בעיקר במסחר זעיר ובחקלאות. מאז השואה אין יהודים במקום ומהקהילה נותרו רק שרידים של שני בתי קברות קטנים.
היסטוריה של הכפר
הכפר בִּילַה צֶרְקְווַה שוכן על גדתו הצפונית של נהר הטיסה המהווה את הגבול המדיני בין אוקראינה לרומניה, בצמוד לעיירה סולוטבינו (סלאטפינא) באוקראינה ולעיר סיגט, השוכנת ברומניה מדרום לנהר. הכפר הוא אחד היישובים העתיקים ביותר באזור מרמורש (או מארמארוש). עד מלחמת העולם השנייה היה הכפר רוב הזמן תחת שלטון הונגרי ורוב תושביו רומנים ומיעוטם הונגרים ויהודים. מאז השמדת הקהילה היהודית בשואה לא שבו יהודים לגור בשדה לבן. מאז 1991 הוא נמצא בריבונות אוקראינה, ומרבית תושביו הם רומנים אתניים.
חילופי שלטון ושינויי שם
לאחר שהכפר צורף לאוקראינה וקיבל את שמו ברוסית ובאוקראינית, נוצר לעיתים בלבול בהתייחסות לכפר מאחר שבאוקראינה (במחוז קייב) נמצאת עיר גדולה וותיקה יותר בשם זהה (גם בעיר זו התקיימה קהילה יהודית וגם היא זכתה בפי היהודים לכינויים שדה לבן או שווארצטימע).
ראשית הקהילה
ככל הידוע, קהילת יהודי בִּילַה צֶרְקְווַה (שדה לבן) שבזקרפטיה התקיימה החל מהמאה ה-17, אז התיישבו באזור יהודים מגליציה. המקור הראשון המעיד על קהילה יהודית בכפר הוא מפקד היהודים שנערך על ידי שלטונות הונגריה, שהייתה אז חלק מממלכת אוסטרו-הונגריה, בינואר 1728. במפקד זה נמנתה בשדה לבן משפחה יהודית אחת, מתוך סך של 42 משפחות יהודיות שהתגוררו ב-32 יישובים ברחבי מחוז מרמורש. רוב המשפחות, כולל המשפחה בשדה לבן, היו בני חסות של אצילים מקומיים אשר קיבלו זיכיון לבישול משקאות חריפים תמורת דמי חכירה שנתיים. באותה תקופה, היה זה העיסוק היחיד שהיה פתוח בפני היהודים.
התפתחות הקהילה ומאפייניה
החל מאמצע המאה ה-19 ובמיוחד לאחר שהתקבל בפרלמנט ההונגרי חוק האמנציפציה היהודית (1867), החלה הקהילה הקטנה להתפתח, אם כי המשיכה לשמור על אופי כפרי.
בכפר היה רחוב מרכזי שבו גרו רוב היהודים. הגויים התגוררו בעיקר בשולי הכפר. כל בתי הכפר, מלבד בית אבן אחד בו שכנה מועצת הכפר והתגוררה משפחה יהודית, היו בנויים מעץ. במרכז הכפר, מול בית המועצה ניצב בית הכנסת, מבנה עץ פשוט, ובסמוך לו המקווה.
עד לסוף מלחמת העולם הראשונה, נהנו יהודי שדה לבן מקרבה לעיר המחוז סיגט (מרמרושסיגט), אשר גשר מעל נהר הטיסה חיבר ביניהן. בסיגט התקיימה קהילה יהודית תוססת ועניפה ופעלו בה ישיבות, בתי-ספר, בתי-דפוס וכתבי-עת יהודיים. קהילת שדה לבן הקטנה לא העסיקה רבנים או דיינים אלא הסתמכה על קבלת שירותי דת מקהילת סיגט. רוב היהודים בכפר היו עניים וחיו חיי פשטות. הם היו בעיקר סוחרים או בעלי מלאכה זעירים, וחלקם היו בעלי אדמות ועסקו בחקלאות. חלק חשוב מכלכלת האזור נסוב סביב מכרות המלח הגדולים בעיירה הסמוכה סלאטפינא. אמנם החוק ההונגרי מנע מיהודים לעבוד שם, אולם הם נהנו ככל תושבי האזור מפריחה כלכלית, כאשר סוחרים יהודים סיפקו צורכי מזון וכלי בית לתושבי האזור ולעובדי המכרות.
היהודים בשדה לבן דיברו הונגרית ויידיש. עברית הייתה שמורה ללימודי קודש ותפילות. רבים מהגויים שעשו עסקים עם היהודים הבינו יידיש. בניגוד לילדי הגויים, כל ילדי היהודים (בעיקר הבנים) למדו לימודים מסורתיים ב"חדר". בודדים אף זכו לחינוך כללי בבתי הספר או ללימודי המשך בישיבה גבוהה מחוץ לכפר.
בזמן מלחמת העולם הראשונה
בתקופת המלחמה סבלו כל תושבי האזור ובתוכם היהודים ממחסור וקשיים בחיי היומיום. יהודים רבים גויסו לצבא האוסטרו-הונגרי ומשפחותיהם נותרו ללא פרנסה. אחד מנכבדי הקהילה, ר׳ יהונתן בנימין גליק, אשר שימש כפקיד ממשלתי, הצליח לשחרר בחורים יהודים לומדי תורה מחובת השירות הצבאי. במהלך המלחמה התחוללו קרבות באזור וכבר בתחילת המלחמה הצבא הרוסי כבש את האזור למשך תקופה קצרה בניסיון להשתלט על עיר המחוז הסמוכה סיגט. לקראת סוף המלחמה נסוג גם הצבא ההונגרי מן האזור.
בעקבות המלחמה
בעקבות מלחמת העולם הראשונה חוסלה האימפריה האוסטרו-הונגרית. הכפר שדה לבן, יחד עם החלק של מרמורש אשר מצפון לנהר הטיסה צורף לרפובליקה הצ'כוסלובקית החדשה שהוקמה ב-1918 ואילו החלק שמדרום לנהר הטיסה צורף לרומניה. נהר הטיסה הפך לגבול בינלאומי. עיר המחוז סיגט, שכנה כעת ברומניה, מעבר לגבול. החלוקה הזו פגעה קשות בתושבי הכפר שהתרגלו לנוע בחופשיות ובפרט ביהודים שרבים מהם עסקו במסחר והיו להם קשרי עסקים ומשפחה משני צידי הגבול החדש וכעת נותקו ממקורות הפרנסה שלהם. אולם גם לאחר הקמת הגבול המדיני נהנו היהודים ממעבר חופשי יחסית ורבים עסקו במסחר משני עברי הגבול ואף ניצלו את המעבר החופשי להברחות ללא תשלום מכס. בתקופה זו יהודים רבים משדה לבן והאזור פתחו חנויות ובתי מסחר בעיירה השכנה סלאטפינא ושירתו את הפועלים הרבים שעבדו במכרות המלח.
בין מלחמות העולם
השלטון הצ'כי התקבל על ידי היהודים בחששות כבדים, לאחר שהיהודים התרגלו ליחס של סובלנות מצד השלטון ההונגרי וחששו מהאנטישמיות של הצ'כים. הצ'כים לא השקיעו בפיתוח האזור שנחשב למחוז נידח במדינתם ושלטונם היה רופף למדי. אולם הם נהגו בסובלנות כלפי היהודים אשר הוכרו כמיעוט לאומי בעל זכויות. השלטון הצ'כי הנהיג את הצ'כית כשפה רשמית. שם הכפר הפך ל-Bilá Cirkev. היהודים המשיכו להשתמש בהונגרית וביידיש כשפת היומיום והמשיכו לכנות את כפרם בשם שדה לבן או שוורצטימע. האוכלוסייה הכללית בכפר הייתה רומנית ודיברה בליל של רומנית והונגרית. הצ'כים הנהיגו חוק חינוך חובה והקימו בכפר בית ספר יסודי פשוט בו למדו בעיקר קרוא וכתוב בשפה הצ'כית. למרות החשש מפני לימודי חול נאלצו היהודים לשלוח את ילדיהם לבית הספר. כשלושים תלמידים בני כל הכיתות למדו בחדר אחד עם מורה אחד. חלק מהתלמידים הבוגרים נשלחו לבית ספר אזרחי בעיירה הסמוכה סלאטינא.
היהודים המשיכו לעסוק בעיקר במסחר ובמקצועות חופשיים. במדריך העסקים של המחוז שפורסם על ידי השלטון הצ'כוסלובקי בשנת 1938, מרבית בעלי העסקים בכפר נושאים שמות יהודיים. לדוגמה: נגר - אברהם אילוביץ; בתי הארחה - חנה פויירוורקר, לב אילוביץ, מנדל וידר; סנדלרים - הוך לזר, מאיר מלך; קצב – הוך לזר; ירקנים - שרה פויירוורקר, אברהם פרל, רגינה שטרן.
השלטונות הצ'כיים קבעו את מושבם בעיירת המחוז ראחוב (כיום ראחיב, באוקראינה), כ-50 ק"מ מצפון לכפר, בדרך הררית, ותושבי הכפר נאלצו להגיע לשם לשם סידור ענייניהם הפורמליים, כגון רישום לידות, נישואין, הנפקת דרכונים וכיוצא בזה. בהיות רוב היהודים עניים, לעיתים ויתרו על הנסיעה לעיר המחוז והסתפקו ברישומים בקהילה היהודית בלבד. כך ארע, לדוגמה, שכאשר יוסף-מאיר פויירוורקר משדה לבן קיבל אישור עלייה לארץ ישראל בשנת 1933 ופנה למשרד הפנים הצ'כי לשם קבלת דרכון, הסתבר שנישואי הוריו לא נרשמו ברשויות. מאחר שבאותו זמן אביו כבר לא היה בין החיים לא ניתן היה לתקן את הרישום ולכן יוסף-מאיר נאלץ לקבל את שם משפחת אימו, לקס, ובשם זה הונפק לו הדרכון ועימו עלה לארץ.
בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים התחילה התעוררות ציונית ובכפר פעלו ארגונים ציוניים, בעיקר צעירי המזרחי ואגודת ישראל. יהודים רבים עלו לארץ בתקופה זו. ערב השואה (1941) התגוררו בכפר 176 יהודים.
מקורות הנתונים:
בעקבות הסכם מינכן - פירוק צ'כוסלובקיה
בעקבות הסכם מינכן מספטמבר 1938, כשנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, התפרקה הרפובליקה הצ'כוסלובקית. ב-22 בנובמבר 1938 הוכרזה בחסות גרמניה אוטונומיה רותנית בחלק מקארפאטורוס ("זאקארפאטסקה אוקראינה"), בעוד שהחלק האחר סופח להונגריה.
חזרת השלטון ההונגרי
האוטונומיה הרותנית התקיימה זמן קצר מאוד וב-15 במרץ 1939 כבשו ההונגרים את שטחי האוטונומיה הרותנית. בתקופה זו וגם לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה (ספטמבר 1939) היהודים באזור עדיין לא סבלו, וכומר הכפר החל לקרוא לסובלנות כלפי היהודים. באוגוסט 1940, גרמניה ובת בריתה איטליה קבעו מחדש את הגבולות בין רומניה להונגריה, במה שנודע כתכתיב וינה. כל שטח צפון טרנסילבניה הועבר מרומניה לריבונות הונגריה.
כאשר הצ'כים נאלצו לפנות את האזור בעקבות הסכמי מינכן התקבל הדבר בצער רב על ידי היהודים. אולם כניסת ההונגרים לאזור השפיעה אך במעט על היהודים שקיבלו אותם בברכה וזכרו את שלטונם הקודם עד 20 שנה לפני כן. יהודים רבים שלטו בשפה ההונגרית. בתחילה התייחסו ההונגרים ליהודים בכבוד ובנימוס ורבים מהחיילים התגוררו בבתי יהודים. כוח הקנייה של החיילים ופתיחת הגבול עם החלק שהיה קודם בשליטת רומניה הביאו שגשוג כלכלי ליהודים ושיפור ברמת החיים. ככל שהתמשכה המלחמה נפוצו ידיעות על גורל היהודים בפולין ובמקומות אחרים, אולם מצב היהודים באזור היה עדיין נסבל. כאשר הונגריה הצטרפה למלחמה לצד גרמניה, בסוף 1940, השתנה מצב היהודים באחת והוחלו חוקי הפליה שפגעו אנושות בפרנסתם. רישיונות עבודה ומסחר נשללו ובעלי המלאכה היהודים קופחו בחלוקת חומרי הגלם. על יהודים נאסר להחזיק עסק ללא שותף גוי. יהודי שדה לבן הצטוו להתייצב אחת לשבוע למפקד נוכחות בסלאטינא, שם המתינו שעות וספגו התעללויות והשפלות מצד הז'אנדרמים ההונגרים.
החל מ-1940 גויסו גברים יהודים בגיל צבא לגדודי עבודה ונשלחו לחזית הרוסית ושם נספו בקור וברעב או נרצחו על ידי ההונגרים והגרמנים. ב-1941 גורשו מהכפר ומהאזור כמה עשרות משפחות יהודיות, שלא יכלו להוכיח את אזרחותן ההונגרית, אף על פי שרובן ישבו במקום זה כמה דורות. הן שולחו לאזור קמניץ-פודולסקי באוקראינה, שם נרצחו, בפקודת הגרמנים, קרוב לעשרים אלף יהודים. אולם למרות קשיים אלה, עד הכיבוש הגרמני ב-1944 עדיין היה מצב היהודים שפיר, בהשוואה ליהודי פולין, למשל.
בשנים 1942–1944 הוקמו בסביבות הכפר מחנות עבודה לשם הקמת שדה תעופה צבאי, בהם הועסקו עובדי כפייה יהודים שהובאו מפנים הונגריה. ידוע כי כמה מבני הקהילה לחמו בגרמנים כחיילים ביחידה הצ'כית של הגנרל סבובודה.
הכיבוש הגרמני והגירוש לגטו
ב-19 במארס 1944 כבשו הגרמנים את הונגריה ומייד החילו את חוקי נירנברג והחלו בארגון השמדת היהודים. היהודים אולצו למסור חפצי ערך ותכשיטים, לגלח זקנים ולשאת טלאי צהוב. באותו זמן מרבית התושבים הרומנים בכפר התייחסו באהדה ליהודים וחלקם אף סייעו באספקת מזון.
ב-17 באפריל 1944, מייד לאחר חג הפסח של שנת תש"ד, החל הגירוש לגטו. בעוד שרוב יהודי המחוז נשלחו לאחד הגטאות הגדולים בסיגט הסמוכה (כיום ברומניה) או במאטע-סלקה (כיום בהונגריה), יהודי שדה לבן, יחד עם יהודי סלאטפטינא ועוד כמה כפרים בסביבה רוכזו בגיטו קטן שהוקם בשני רחובות בסלאטפינא הסמוכה. ז'אנדרמים הונגרים עברו מבית לבית והוציאו את היהודים בכוח כשהם מחפשים כסף, חפצי ערך ורכוש מוסתר. כל היהודים רוכזו בבית הכנסת במרכז הכפר ולאחר מכן הוצעדו ברגל אל סלאטפינא, שם רוכזו תחילה יחד עם יהודי כפרים אחרים, בבית הכנסת הגדול ברחוב הראשי, בצפיפות רבה, ללא מזון או מים. לאחר מכן נכנסו לגור אצל משפחות יהודיות אשר התגוררו במרכז הכפר והגטו נסגר עליהם, כאשר סביבו משמר כבד של ז'אנדרמים הונגרים ומתנדבים הונגרים מקומיים. התנאים בגטו היו קשים מאד. בסך הכל נדחסו לגטו כ-5,000 נפש, 20-15 איש בחדר. בגטו פעלה מועצה יהודית. רבים הוכו ועונו באכזריות כדי לגלות היכן הסתירו רכוש או דברי-ערך. יושבי הגטו הועסקו בעבודות כפייה, לעיתים עבודות סרק, תוך מכות והתעללויות קשות. נשים אולצו לעבוד בניקיון או במטבח עבור החיילים ההונגרים והגרמנים.
לאחר השואה
בודדים מיהודי שדה לבן שרדו את השואה, אולם לאחר השואה, ככל הידוע, לא חזרו יהודים לשדה לבן. מאז אין במקום יהודים. נותרו שרידים של שני בתי קברות יהודיים ובהם מספר מצבות (ראה להלן). בתי הכנסת שהיו עשויים עץ לא שרדו את השואה. על קיר בית הספר השוכן במרכז הכפר הותקן בשנת 2004 לוח זיכרון לקורבנות השואה.
בתי כנסת
על פי עדויות ותמונות, התקיימו בכפר ככל הנראה שני בתי כנסת במבני עץ אשר לא שרדו את השואה. בית הכנסת הראשי שכן ברחוב הראשי במרכז הכפר במקום בו עומד נכון לשנת 2021 מבנה אבן המשמש כמינימרקט, מול מבנה בית הספר.
בתי קברות
בשדה לבן התקיימו עד השואה שני בתי קברות. שניהם שרדו ובהם כמה עשרות מצבות. בית קברות אחד שוכן ברחוב הראשי של הכפר ואילו השני ברחוב צדדי בשולי הכפר. לאחר השואה, בתי הקברות נותרו מוזנחים במשך שנים רבות. בסקר בתי קברות ואתרים יהודיים באוקראינה שנעשה בשנת 2005 על ידי משלחת אמריקאית, לא הוזכרו בתי הקברות של הכפר (כמו גם של יישובים רבים אחרים באזור). בשנת 2013 סרקו מתנדבי אתר KehilaLinks את שני בתי הקברות ופרסמו באתרם תמונות של רוב המצבות. בשנת 2014 החל ארגון "אבותינו – ועד הפועל להצלת קברי ישראל באירופה" לטפל בשיקום חלקי של בית הקברות במרכז הכפר, מיפה את גבולותיו המקוריים, התקין גדר והעמיד וחיזק מצבות נפולות. תמונות מתהליך השיקום מופיעות באתר הארגון.
שמות משפחה אופייניים
שם משפחה בולט בקרב יהודי שדה לבן הוא פיירוורגר (או פיירוורקר), אשר חלק ניכר מיהודי הכפר נשאו אותו וככל הנראה מקורו באב קדמון שהתגורר בכפר. כבר בשנת 1830 נשאו את שם המשפחה הזה כמחצית מיהודי שדה לבן, בעוד שבישובים אחרים היה השם נדיר למדי. משמעות השם היא "עובד אש" ביידיש וייתכן שהוא מרמז על מקצועו של אחד מאבות המשפחה. ייתכן שהוא מהווה וריאציה על שמות יהודיים אחרים הקשורים באש, כגון מאיר, יאיר, או שרגא (=אש בארמית). לפי מקור אחר, פויירוורקר הוא שם לדרגת תותחן בצבאות אוסטרו-הונגריה והאימפריה הרוסית, וייתכן שאבי המשפחה שירת בתפקיד זה. במהלך השנים רבים מבני המשפחה התיישבו ביישובים סמוכים לשדה לבן, כגון סיגט (ברומניה) או סלאטפינא (הידועה כסולוטבינו, באוקראינה), או היגרו לארצות רחוקות (בעיקר לישראל) ונשאו עימם את שם המשפחה האופייני המרמז על שורשים בשדה לבן.
ודיע חדאד
ודיע חדאד (בערבית: وديع حداد; 1927 – 28 במרץ 1978) היה ממייסדי ומנהיגי ארגון הטרור החזית העממית לשחרור פלסטין. רופא במקצועו. מוכר גם תחת הכוניה "אבו האני".
ביוגרפיה
ודיע חדאד נולד ב-1927 בצפת, למשפחה ערבית-נוצרית (הפלג היווני אורתודוקסי). בעקבות מלחמת העצמאות עקרה המשפחה ללבנון וחדאד נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטה האמריקנית בביירות. שם הכיר את ג'ורג' חבש, אף הוא נוצרי, בן למשפחה של פליטי 1948, כמוהו סטודנט לרפואה, ובעל נטיות לאומניות. לאחר שהוסמכו כרופאים עברו שניהם לעמאן ופתחו יחד קליניקה.
במקביל לעבודתם, פעלו יחד במסגרות שונות של התנועה הלאומית הפלסטינית, ועקב פעילותו זו נאסר על ידי השלטונות הירדניים ב-1957. חדאד הצליח להימלט לסוריה ב-1961 ושם פעל במסגרת ארגוני שמאל פלסטיניים, עד שהקים ב-1967 יחד עם חבש את החזית העממית לשחרור פלסטין.
החזית העממית לשחרור פלסטין
ב-1967 הקים חדאד יחד עם ג'ורג' חבש את הארגון, אשר שילב אידאולוגיה מרקסיסטית-לניניסטית ולאומיות פלסטינית, ומטרתו המוצהרת: "שחרור פלסטין כולה במאבק מזוין והקמת מדינה פלסטינית דמוקרטית וסוציאליסטית". חדאד שימש כמפקד הזרוע המבצעת, והיה הראשון שראה במטוסי נוסעים ישראליים יעד לפעולות טרור. בתוקף תפקידו היה אחראי באופן ישיר על כמה מהפעולות המפורסמות של הארגון, ובהן:
חלק מפעולותיו נעשו תחת כיסוי של פלג אשר כביכול פרש מהארגון ונטל לעצמו שם אחר. זאת, לאחר שחברו ושותפו, המנהיג חבש, החל להתמתן בדעותיו, והתנגד לכמה מפעולותיו הראוותניות של חדאד.
על פי ואסילי מיטרוחין, בכיר ק.ג.ב. שערק ללונדון, גויס חדאד כסוכן של הק.ג.ב. בשנות ה-70. לדבריו, הסובייטים אף מימנו חלק מפעולות החזית העממית, קיבלו מראש התרעה לפעולות משמעותיות של הארגון, ונתנו את הסכמתם.
מותו
על פי ספרו של אהרון קליין "חשבון פתוח", "המוסד" הוא שחיסל את ודיע חדאד באמצעות שוקולד בלגי מורעל שנמסר לו על ידי סוכן של "המוסד". חדאד, שאהב ממתקים, התפתה לאכול את השוקולד, שהכיל רעל ביולוגי והרס בהדרגה את המערכת החיסונית שלו. חיסולו אושר על ידי מנחם בגין, והיה חלק מסדרת חיסולים אשר יוחסו ל"מוסד", ונועדו למנוע את המשך פעילות הטרור מחוץ לגבולות ישראל.
ודיע חדאד מת ממחלה סופנית חודשים אחדים לאחר שהורעל, בבית חולים במזרח גרמניה, ב-28 במרץ 1978. לפי העיתונאי יוסי מלמן, אין ודאות שהשוקולד הוא שגרם למוות. לאחר מותו חדל לפעול הפלג הקיצוני שבראשו עמד, וחלה ירידה תלולה במספר הפיגועים נגד מטרות ישראליות בחו"ל.
נוימה
נוימות היו סימני הצלילים במוזיקה המערבית של ימי הביניים המוקדמים, בטרם פיתוח התיווי המודרני. הצלילים נכתבו כסימנים מעל למזמורי תפילה נוצריים בצורה המזכירה מעט את טעמי המקרא. בהמשך נוספו שורות החמשה ומאוחר יותר גם סימני המפתח בדרך לשיטת התיווי הנהוגה כיום.
הוצאת גשרים
איגוד גשרי התרבות עוסק לא רק בהוצאת ספרים, אלא גם בפעילויות חינוכיות, נערכות תערוכות, ימי עיון וכנסים בחסות ההוצאה.
על התרומה לפיתוח קשרי תרבות בין רוסיה לישראל, זכה מנהל הוצאת הספרים מיכאיל גרינברג בשנת 2012 במדליית פושקין.
פעילויות חינוכיות
אחד מצוות ההוצאה היה מבקר ספרות מיכאל אדלשטיין. ביריד הספרים הבינלאומי במוסקבה במשך למעלה מעשר שנים, הרכיב תערוכה של דוכני "יהודים" שכללו ספרים של הוצאת גשרים. בנוסף להצגת ספרים בתערוכה, ההוצאה מקיימת מצגות של מוצרים חדשים במועדונים יוקרתיים במוסקבה, כמו גם מפגשים עם סופרים, אמנים ומתרגמים. לוח הזמנים ונושאי המפגשים הללו מתפרסמים באתר האינטרנט של המו"ל.
הכשרון העיקרי של ההוצאה, על פי מיכאיל גרינברג, הוא יצירת קהל של קוראי הספר היהודי ברוסיה, בישראל ובמדינות אחרות.
בת-עדן גדולה
בת-עדן גדולה (שם מדעי: Paradisaea apoda; לפי האקדמיה: בת עדן) הוא מין של ציפור ממשפחת העדניים המצויה ביערות גינאה החדשה.
מאפיינים
זהו אחד מהגדולים בבני המשפחה והגדול בבני סוגו. אורכו 43 ס"מ בממוצע בחד עם הזנב, אך הנקבות מגיעות רק לאורך 35 ס"מ. יש דו-צורתיות זוויגית בולטת אצלם כשהזכרים גדולים יותר וגם צבעוניים בהרבה מהנקבות. הם בעלי נוצות אדומות וכנפיים גדולות ובעלי ראש וחזה ירוקים עם כיפה צהובה והמקור כחול. הזנב ארוך ומפותל כמו זנב של תרנגול ובעל נוצות אדומות, צהובות וסגולות.
בעונת הרבייה הזכרים מסתדרים על העצים בזירת חיזור ורוקדים מעל העץ בניסיון למשוך נקבות. הם מציגים אחד לפני השני במדרג היררכי שהם קובעים והנקבות בוחרות בדרך כלל את הזכרים החזקים שמצאו את המקומות השופעים ביותר.
הם חיים רק ביערות של גינאה החדשה וכן של האי ארו באינדונזיה. הם הובאו על ידי האדם גם לאיי הודו המערבית אך כנראה שהם נכחדו ממנה.
פיג'ו 205
פיג'ו 205 (בצרפתית: Peugeot 205) הוא רכב צרפתי בגודל סופרמיני האצ'בק מתוצרת פיג'ו, אשר יוצר במספר גרסאות. ה-205 הושקה כמחליפת ה-104 בתחילת שנת 1983 ומיד זכתה להצלחה גדולה, שהפתיעה מאוד את הנהלת פיג'ו. המכונית נהנתה מעיצוב חיצוני צעיר והציעה התנהגות כביש טובה לצד נוחות נסיעה מצוינת. עם זאת המכונית ספגה ביקורת בשל אבזור הפנים הדל שלה וכן בשל מרווח הפנים המצומצם.
כשנה לאחר השקתה הציגה פיג'ו את גרסת ה-GTi. זו הייתה הגרסה הספורטיבית של ה-205, שהוצגה במרכב 3 דלתות בלבד וקיבלה מספר עדכונים עיצוביים כמו פסי קישוט שחורים וקשתות מעל לבתי הגלגלים. ה-GTi שווקה תחילה עם מנוע 1,600 סמ"ק מסדרת מנועי ה-XU של פיג'ו, שצויד בהזרקת דלק והפיק 105 כוחות סוס. בסוף שנות ה-80 הציגה פיג'ו גרסת GTi חזקה יותר שצוידה במנוע בנפח 1,900 סמ"ק (גם הוא מסדרת ה-XU), שהפיק 130 כוחות סוס. גרסאות ה-GTi זכו לשבחים רבים מצד עיתונאות הרכב על התנהגות הכביש המצוינת שלהן וקידמו בצורה משמעותית את המכירות של שאר גרסאות הדגם.
בישראל הרכב שווק בישראל בין השנים 1984 ל-1999 ושימש בחלק מהזמן כרכב שרות בצה"ל לקצינים בדרגות סגן-אלוף. לארץ הגיעו כל גרסאות המנוע של ה-205 למעט גרסאות הדיזל.
בשנת 1984 זכתה ה- "פיג'ו 205" במקום השני, בתחרות מכונית השנה באירופה. במקום הראשון זכתה ה-פיאט אונו ובמקום השלישי זכתה ה-פולקסווגן גולף.
ג'ון ויליאם ווטרהאוס
ג'ון ויליאם ווטרהאוס (6 באפריל 1849 – 10 בפברואר 1917) היה צייר אנגלי, אשר היה ידוע בזכות סגנון ציור פרה-רפאליטי. הוא עבד כמה עשרות שנים לאחר התפרקותה של האחווה הפרה-רפאליטית, אשר שיאה היה באמצע המאה ה-19, והוביל סגנון שנודע בכינוי "הסגנון הפרה-רפאליטי המודרני". ווטרהאוס הושפע בסגנון ציורו לא רק מהפרה-רפאליטים שקדמו לו, אלא גם מציירים אחרים בני דורו ביניהם האימפרסיוניסטים, ויצירות האמנות שלו היו נודעו בשל תיאורי הנשים שלו, הן מהמיתולוגיה היוונית העתיקה וכן מאגדות ארתוריאניות. ווטרהאוס נולד באיטליה לזוג הורים אנגליים, שניהם ציירים, ומאוחר יותר הוא עבר ללונדון, שם הוא למד בהאקדמיה המלכותית לאמנויות. עד מהרה הוא החל להציג בכנסי הקיץ השנתיים של האקדמיה, כשהוא מתמקד ביצירות אמנות רחבות היקף, אשר תיארו סצנות מחיי היומיום והמיתולוגיה של יוון העתיקה. מאוחר יותר בקריירה שלו הוא אימץ את סגנון הציור הפרה-רפאליטי, למרות שמזה כמה עשורים הסגנון כבר לא היה באופנה בסצנת האמנות הבריטית.
קריירה מוקדמת
יצירותיו המוקדמות של ווטרהאוס לא היו פרה-רפאליטיות מטבען, אך עסקו בנושאים קלאסיים, ברוח עבודותיהם של לורנס אלמה-טדמה ופרדריק לייטון. עבודותיו המוקדמות הוצגו בגלריית דאדלי ובאיגוד המלכותי של האמנים הבריטיים, ובשנת 1874, ציורו "שינה, ואחיו למחצה, מוות" הוצג בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית לאמנויות. הציור נחל הצלחה מיידית, ומאותה השנה ווטרהאוס הציג בתערוכה השנתית באקדמיה בכל שנה עד 1916, למעט בשנים 1890 ו- 1915. מאז הלך ווטרהאוס מחיל אל חיל בסצנת האמנות בלונדון, וב- 1876 ציורו "לאחר הנשף", קיבל את המקום המרכזי בתערוכת הקיץ. אולי בשל הצלחתו, הציורים שלו הפכו גדולים יותר ויותר ככל שחלף הזמן.
קריירה מאוחרת
בשנת 1883 הוא התחתן עם הציירת אסתר קנוורת'י, בתו של מורה לאמנות מאילינג, אשר הציגה את ציורי הפרחים שלה באקדמיה המלכותית ובמקומות אחרים. לזוג נולדו שני ילדים, אך שניהם מתו בילדותם המוקדמת. בשנת 1895 קיבל ווטרהאוס קביעות מלאה באקדמיה המלכותית. הוא לימד בבית הספר לאמנות העץ על שם סנט ג'ון, הצטרף למועדון אמנות העץ של סנט ג'ון, והיה חבר במועצת האקדמיה המלכותית.
אחד הציורים המפורסמים ביותר של ווטרהאוס הוא הציור "הגבירה משאלוט" (באנגלית: The Lady of Shalott), אשר עוסק באיליין משאלוט, אשר נפטרה מצער כאשר גילתה שלנסלוט לא משיב לה אהבה. ווטרהאוס צייר שלוש גרסאות שונות של הדמות, בשנים 1888, 1894, ו- 1916.
עוד נושא לציור שהעסיק את ווטרהאוס היה אופליה. ציורו המפורסם ביותר של אופליה מתאר אותה ממש לפני מותה, כשהיא שמה פרחים בשערה בעודה ישובה על ענף עץ ונשענת לכיוון האגם. כמו "הגבירה משאלוט" וציורים אחרים של ווטרהאוס, הציור עוסק באישה לקראת מותה בתוך או בקרבת מים. ייתכן כי ההשראה לציורי אופליה הגיעה גם מציורי אופליה של רוזטי ומיליי. ווטרהאוס הגיש את "אופליה" ב-1888 על מנת לקבל את תעודת הסיום שלו מהאקדמיה המלכותית לאמנויות. במקור הוא רצה להגיש ציור שכותרתו הייתה "בתולת ים", אך כיוון שהוא לא הושלם בזמן, הוגש הציור "אופליה". לאחר הגשתו, הציור אבד עד המאה ה-20, ומוצג כעת באוסף של לורד לויד-וובר. ווטרהאוס צייר את אופליה שוב בשנת 1894 ו-1909 או 1910, ותכנן ציור נוסף בסדרה שנקרא "אופליה בחצר הכנסייה" (בתרגום אחר: "אופליה בבית הקברות").
לא עלה בידיו של ווטרהאוס לסיים את סדרת הציורים של אופליה, כיוון שעד 1915 חלה מאוד בסרטן. הוא מת שנתיים מאוחר יותר, ב-1917, ונקבר בבית הקברות בלונדון "קנזל גרין". על אף שאמנים מוקדמים ממנו מהאחווה הפרה-רפאליטית, כגון דנטה גבריאל רוזטי, ג'ון אוורט מיליי וויליאם הולמן האנט, ידועים יותר ממנו, יצירותיו של ווטרהאוס מוצגות כיום בכמה גלריות אמנות ומוזיאונים בריטיים ידועים (ביניהם מוזיאון טייט בריטניה), ובשנת 2009 את האקדמיה המלכותית לאמנויות ארגנה רטרוספקטיבה גדולה של עבודותיו, במסגרתה הושאלו ציורים רבים ממוזיאונים שונים ברחבי העולם וכן מאוספים פרטיים.
גלריות על פי שנים
ווטרהאוס צייר בחייו 118 ציורים. מקבץ מהם על פי שנים מופיע כאן.
אהבותיה של שלמבו
אהבותיה של שלמבו (באנגלית: The Loves of Salammbo; באיטלקית ובצרפתית נקרא הסרט Salammbo, שלמבו) הוא סרט איטלקי המבוסס על "שלמבו", ספרו הקלאסי של גוסטב פלובר.
עלילה
הסרט עוקב אחר מהלכה של מלחמת שכירי החרב. מלחמה זו פרצה כאשר בעקבות המלחמה הפונית הראשונה, נותרו עשרות אלפי שכירי חרב אשר לחמו בצבא קרתגו ללא תעסוקה. ממשלת קרתגו סרבה לשלם להם את שכרם, ובתגובה הם התמרדו. הסרט מתמקד במנהיג המרד, מאתוס, אשר מתאהב בשלמבו, בתו של המצביא הקרתגי חמלקרת ברקה. כדי להעלות את המורל של אנשיו, וגם כדי לראות את שלמבו שוב, מאתוס מתגנב לקרתגו וגונב צעיף המקודש לאלה תנת. כדי להחזיר את הצעיף, נאלצת שלמבו להגיע אל מחנה המורדים ולתנות אהבים עם מאתוס. לאחר מכן מובסים המורדים בידי חמלקרת, אשר מעניק את ידה של בתו למצביא הנומידי נארוואס. מאתוס מוצא להורג בעינויים ברחובות קרתגו, ורק כעת מבינה שלמבו שגם היא אוהבת אותו.
מכון וינגייט
מכון וינגייט, המכון הלאומי למצוינות בספורט של מדינת ישראל, הקרוי על שם אורד צ'ארלס וינגייט, פתח את שעריו בשנת 1957 וחרת על דגלו "להוביל בעולם בידע, בתשתיות ובאימון לאיתור ולטיפוח ספורטאי עלית בראייה לאומית".
המכון נמצא בגבולה הדרום-מערבי של נתניה ובשטח שיפוטה אך לא קיימת דרך רגלית מסודרת או שביל אופניים המחברים בין העיר למכון, כשהכניסה אליו קיימת מכביש החוף בלבד, ומפרידים ביניהם נחל פולג ושביל ישראל - ללא מעבר גישה כלשהו.
מכון וינגייט מהווה את מרכז האימונים של ענפי הספורט האולימפיים והפראלימפיים ומשמש כבית לאומי של איגודי הספורט, היחידה לספורט הישגי והיחידה לקידום ספורט נשים.
המכון מספק את המעטפת הכוללת לספורטאי ההישג של מדינת ישראל, לרבות פנימייה לטיפוח ספורטאים צעירים מחוננים, רפואת ספורט ומחקר, הכשרת מאמנים ומדריכים, לינה והסעדה, מתקני אימון וכיתות לימוד.
היסטוריה
תושבי ארץ ישראל שבקשו לעבור הכשרה בהוראת חינוך גופני, טרם קום המדינה בימי המנדט הבריטי, נהגו לנסוע לשם כך לסקנדינביה ובפרט לדנמרק. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הדבר לא היה אפשרי ובשנת 1944 התקיים קורס ראשון להוראת חינוך גופני בארץ ישראל. קורס שני התקיים בשנת 1945 וקורס שלישי התקיים בצפון תל אביב מסוף שנת 1949 עד אוגוסט 1950. קורסים אלו נחשבו לצעדים בהקמת מכון וינגייט.
לאחר נפילתו של אורד צ'ארלס וינגייט במלחמת העולם השנייה, הוחלט בועד הלאומי להקים על שמו מוסד מרכזי לחינוך גופני בארץ ישראל, שמטרותיו הכשרת מורים לחינוך גופני, ארגון מחנות נופש לנוער ולעם, הכשרה גופנית לעולים ומחקר והסברה בשדה החינוך הגופני. המכון תוכנן לשמש מעין אוניברסיטה לחינוך גופני גבוה.
בתחילת 1947 דווח שלצורך הקמת המוסד הוקצה על ידי קהילת ציון אמריקאית והקרן הקיימת שטח של 40 דונם לצורך הקמת המכון באזור הרצליה ונתקבלה הבטחה לתרומה של 10,000 לירות מדרום אפריקה לצורך ההקמה. בסוף 1949 הוקם חבר נאמנים למכון, שכלל את יעקב דורי, עמנואל ארנסט סימון ואברהם קצנלסון. על תכנון המכון מונה האדריכל אריה שרון. ולמנהלו הראשון ומוביל הפרויקט התמנה ברוך בג. בעקבות השטח המצומצם שהוקצה למכון בהרצליה, הוחלט להעבירו לאזור נתניה ולהקימו על 200 דונם שהוקצו על ידי הקרן הקיימת ועוד 50 דונם שהוחלט להפקיע במועצת עירית נתניה בתחילת 1951. ראש עיריית נתניה עובד בן עמי הצטרף לחבר הנאמנים של המכון. אולם הקמת המכון התעכבה בגלל העדר כספים והעבודות החלו בסוף שנת 1953. בשלב ראשון הוקם האגף הראשי שכלל מכון מחקר, כיתות וספרייה. באוגוסט 1954 נחנך אולם הספורט של המכון שנבנה בכספי הקרן האמריקאית למוסדות בישראל.
המכון נפתח ב-7 באפריל 1957. בשנת 1959 הועבר לתחומו בית המדרש למורים לחינוך גופני שהיה במחנה יונה בתל אביב. במאי 1964 נחנך בית ד"ר א. ניסן למחקר בעיות החינוך הגופני מבחינה רפואית.
ביולי 2013 נחנכה במכון בריכה אולימפית חדשה אשר בדצמבר 2015 אירחה את אליפות אירופה בשחייה 2015 (בריכת 25 מטר).
מכון וינגייט אירח מספר פעמים את משחקי "אולימפיאדת הילדים" הישראלית שנוסדה ב-2008 ומתקיימת מדי שנה בהשתתפות אלפי ילדים.
ב-25–27 בספטמבר 2016 אירח המכון לראשונה את "המשחקים הלאומיים" של עמותת ספיישל אולימפיקס ישראל.
מנכ"ל המכון אמוץ בכר פעל להבראת המכון ושיפור המצב הכלכלי שלו. במרץ 2017 אושר בכנסת חוק המכון הלאומי למצוינות בספורט (מכון וינגייט), התשע"ז-2017, המסדיר את פעילותו של מכון וינגייט. החוק נכנס לתוקף ב-1 ביולי 2018 ובמסגרתו הפך המכון לתאגיד ממשלתי באחריות משרד הספורט.
גופים הפועלים בשטחי המכון
מכון וינגייט מרכז בתחומו מגוון של גופים הפועלים בתחום הספורט:
גופים הפועלים מטעם מכון וינגייט
כמו כן, כולל המכון מחלקות שונות, בהם:
מבנים מרכזיים במכון
במתקני הספורט המרכזיים ניתן למנות את הבריכה האולימפית הישנה של המכון הכוללת יציע של 540 מקומות שאירחה את רוב תחרויות השחייה הרשמיות בישראל וכן אירחה את תחרויות השחייה במכביה ה-17 וה-18. לידה קיימת בריכת אימונים קטנה ובריכת פעוטות ולצידן נבנתה בריכה אולימפית חדשה (בריכת טוטו וינגייט) בעלות כ-95 מיליון ₪ שיכולה להכיל כ-2,500 צופים. הבריכה החדשה נפתחה בחודש יולי ב-2013. היא מארחת בקביעות את אליפויות ישראל בשחייה המתקיימות פעמיים בשנה (אחת בחורף ואחת בקיץ) וכן אירחה את תחרויות השחייה והכדורמים של המכביה ה-19 וה-20. בפתיחתה היא הכילה 1,500 מקומות ביציע אחד ויש לה אפשרות להרחבה על ידי הקמת יציע זמני נוסף. בחודש יוני 2014 אירחה הבריכה את גביע הים התיכון- COMEN, אשר אותו אירחה הבריכה הישנה בשנת 1998. ב-2015 אירחה את תחרות השחייה הבינלאומית "רב אומות- Multinations" בקטגוריית JUNIOR- בנות 15–16, בנים 17–18. בדצמבר 2015 אירחה הבריכה את אליפות אירופה בשחייה 2015 (בריכת 25 מטר) כשלצורך כך הוקטנה הבריכה והוקם בה יציע זמני כך שבתחרויות צפו עד 3000 איש במקצים השונים. בנוסף אירחה הבריכה את אליפות אירופה לשחייה לנוער ב-2017.
כמו כן במכון קיימים שני מגרשי כדורגל לאימונים שאחד מהם, מגרש כהנר, מכיל 1,500 מקומות ב־2 יציעי בטון ולצידם הוקם גם אצטדיון מרכזי מואר הכולל גם 6 מסלולי אתלטיקה לאימונים ו-1000–1500 מקומות לקהל ביציע בטון המאפשרים לו לארח טורנירים כמו משחקי נבחרת ישראל ברוגבי ונבחרת הנשים של ישראל ברוגבי. בתוספת מקומות על הדשא מול המגרש אירח האצטדיון גם 2,000 צופים במשחק רוגבי שהתקיים ב-6 באפריל 2013 בין נבחרת הגברים ברוגבי של ישראל ולטביה. בנוסף קיימים במתחם מדשאה בשם "דשא גיל" לנוי ולפעילויות שונות בהשתתפות של עד 5,000 איש ו-3 מגרשי דשא ללא הפרדה לאימוני רוגבי, כדורגל ובייסבול. במכון הוקם גם ב-2014 מועדון קשתות מטעם איגוד הקשתים בישראל המאפשר אימונים ותחרויות לקליעה המאפשר להציב 30 מטרות בו זמנית וירי חיצים עד למרחק של 90 מטרים.
במתחם קיים גם מרכז טניס הכולל 7 מגרשים שלשניים מהם נבנו יציעי בטון המכילים 300 מקומות לקהל. מגרש פתוח לכדורסל ומגרש רב תכליתי מקורה ונטול קירות למשחקי כדור שונים כקט-רגל, כדורעף, כדוריד וכדורסל המכיל 350 מקומות ביציע. לצידו גם קיימים 3 מגרשי חול לטורנירי כדורעף חופים.
עוד נבנו במכון מספר אולמות ספורט לאימונים בענפי כדור שונים והתעמלות שחלקם גם מותאם לאירוח תחרויות וכוללים 324 מקומות באולם המרכזי בבניין לספורט הישגי, 300 מושבים מתקפלים באולם הי"א ו-500 מקומות באולם בג לקהל הצופים ואף ניתן להפריד את האולמות הגדולים באמצעות מחיצות ניידות למספר אולמות קטנים לאימונים פרטים.
ברחבי המכון מפוזרים פסלים של הפסל דניאל בהריר העוסקים בספורט.
סמוך למכון הוכשר זמנית מתחם למרוצי שטח לאופנועי מוטוקרוס וכדומה שאירח לראשונה תחרויות מוטוריות בספטמבר 2012 בנוכחות אלפי צופים. בסוף 2015 הוחלט להכשיר בקביעות את המתחם למרוצי שטח לאופנועים וטרקטורונים כולל יציע קבוע לכ-1000 צופים שנחנך בסוף 2015 ויש אפשרות להוסיף יציעים ארעיים לצורך קיום תחרויות קבועות במתחם (כולל גם לאופני שטח). המתחם הוא חלק מתוכנית לייסוד ליגות מרוצים לענפים מוטוריים שונים בישראל.