cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משרד הפטנטים וסימני המסחר של ארצות הברית
עובדים
רוב עובדי המשרד הם עורכי פטנטים, הנדרשים להיות בעלי השכלה מדעית אך אינם נדרשים להיות עורכי דין. כמאה מבוחני הפטנטים הם בוחני מדגמים, אשר בארצות הברית נקראים "פטנט עיצובי". בוחני סימני המסחר נדרשים להיות עורכי דין. בסוף 2017 כללו העובדים שלא היו בוחנים 1,842 עובדי תמיכה במחלקת הפטנטים, 289 עובדי תמיכה במחלקת סימני מסחר, 560 עובדי מנהל, כספים, ייעוץ משפטי וניהול, 629 עובדי תמיכה טכנית, 388 עובדים של פאנל הערעורים בענייני פטנטים, 71 עובדים של פאנל הערעורים בענייני סימני מסחר, ו-113 עובדים של קשרים בינלאומיים.
הנציב
נציב הפטנטים מקבל גם את תואר סגן מזכיר מחלקת המסחר והוא ממונה על ידי נשיא ארצות הברית. בין השנים 1874–1892 כיהנו עשרה אנשים שונים בתפקיד נציב המשרד, ובשנת 1893 ביקש הנציב היוצא מהקונגרס שהתפקיד יהיה למינוי מקצועי שאינו מתחלף עם התחלפות הנשיא, אך בקשתו לא נתקבלה.
הדגל האדום
הדגל האדום הוא דגל מהפכני, בעיקר כאשר מדובר במהפכות על רקע סוציאליסטי. דגל זה הוא אדום בלא צבעים נוספים עליו - והוא מזוהה בתודעה הציבורית בעיקר עם הקומוניזם.
היסטוריה
החל מהמאה ה-14 נהגו ספינות נורמניות להניף דגלים אדומים כדי לסמל שהם לא ייקחו שבויים. במאה ה-17 החלו ספינות שודדי ים להניף דגלים אלה (הנוהג היה להניף את דגל הגולגולות כדי להפחיד את הספינות הנשדדות על מנת שייכנעו, ורק אם לא נכנעו הניפו "דגל אדום" כדי להראות שלאחר תפיסתה של הספינה השודדים לא ישאירו בחיים את השבויים).
בהמשך הפך הדגל לסמל של מוכנות לקרב - ולסמל של התנגדות. נהגו להניף אותו בטירות ובערים שבמצור על מנת לסמל שהעיר או הטירה לא תיכנע לצרים.
בעקבות הפגנות האחד במאי ב-1886 בארצות הברית, שהסתיימו במותם של כ-60 מפגינים ו-7 שוטרים, הפכה התנועה הסוציאליסטית את הדגל האדום לסמלה הרשמי, לזכר "דם מעמד הפועלים שנשפך". ובעקבות זאת, הוזכר הדגל האדום בשירי מחאה ומהפכה רבים, כגון דגל אדום, קדימה ועל בריקדות.
לאחר מהפכת אוקטובר אומץ הדגל האדום, שעליו סמל הפטיש והמגל, כדגל ברית המועצות והתנועה הקומוניסטית.
ולדיקה קובצ'ביץ'
ולדיקה קובצ'ביץ' (בסרבית: Vladica Kovačević; 7 בינואר 1940 – 28 ביולי 2016) היה כדורגלן ומאמן יוגוסלבי, ששיחק בעמדת החלוץ.
ביוגרפיה
קובצ'ביץ' נולד ב-7 בינואר 1940 בממלכת יוגוסלביה. בגיל 15 עבר לגור בבירה בלגרד והצטרף למחלקת הנוער של פרטיזן. מאוחר יותר ב-1958 עבר לקבוצת הבוגרים ועשה את הופעת הבכורה שלו בניצחון הביתי 1–2 על רייקה בליגה. במשך ה-8 עונות הבאות קובצ'ביץ' עזר לפרטיזן לזכות בארבעה תוארי ליגה והיה חלק מהקבוצה שהגיעה עד לגמר גביע אירופה לאלופות בעונת 1965/66, שבו היא הפסידה לריאל מדריד. שנתיים קודם לכן היה למלך שערי המפעל עם 7 שערים בצוותא לסנדרו מאצולה ופרנץ פושקש.
בשנת 1966 עבר קובצ'ביץ' לשחק בנאנט שמצרפת למשך עונה אחת ואז חזר שוב לקדנציה שנייה בפרטיזן. בסוף 1969 חזר לצרפת לשחק באנז'ה ופרש מכדורגל ב-1972.
במדי נבחרת יוגוסלביה קובצ'ביץ' היה שותף בהגעתה למקום הרביעי במונדיאל 1962. שערו הראשון הגיעה בניצחון 1–3 נגד לוקסמבורג במוקדמות מונדיאל 1966. בסך הכל ערך 13 הופעות וכבש 2 שערים בין השנים 1960–1965.
פרשת וישלח
פרשת וַיִּשְׁלַח היא פרשת השבוע השמינית של ספר בראשית. לפי החלוקה המקובלת לפרקים, היא מתחילה ב ומסתיימת בסוף . פרשה זו מתעסקת בפגישתו של יעקב עם אחיו עשו, ומתוארות משפחותיהם של שני האחים. הפרשה מספרת בהרחבה על קורות משפחת יעקב בשכם עד לאונס דינה בת יעקב ועזיבתם. שם הפרשה לקוח מהפסוק הראשון של הפרשה:.
הפרשה משתרעת על תקופה של כ-23 שנים – ממועד המפגש עם עשו בעת שובו של יעקב מחרן, עד לזמן פטירתו של יצחק. לדברי רש"י, מכירתו של יוסף המתוארת בפרשה הבאה (וישב), מתרחשת למעשה 12 שנים לפני מותו של יצחק, המוזכר בפרשה הנוכחית.
בפרשת וישלח יש 154 פסוקים (קליט"ה סימן), 1976 מילים, ו-7458 אותיות. את פרשת וישלח קוראים בין התאריכים י"ג בכסלו-י"ט בכסלו.
נושאים בפרשה
ניתן לחלק את הפרשה לפי הנושאים הבאים:
פגישת יעקב ועשו
לאחר מעבר היבוק, יעקב נאבק עם מלאך ומנצחו, אך נפגע בגיד הנשה. בעקבות כך נאסרה על בני ישראל מאוחר יותר אכילת גיד הנשה. לאחר המאבק מברך המלאך את יעקב בשינוי שמו:
ויקרא יעקב שם המקום פניאל. לאחר ההכנות יעקב נפגש עם עשו. במפגשם מגלה עשו סימני אחווה ליעקב, מקבל את מנחתו ומזמינו לבקרו במקום מגוריו - ארץ הר שעיר. לאחר המפגש יושב יעקב זמן מה בסוכות, ולאחר מכן מתיישב באזור שכם.
דינה ושכם
דינה בת יעקב, יוצאת העירה, נחטפת ונאנסת על ידי שכם, בנו של חמור החיוי המתואר במקרא כ'נשיא הארץ':
לאחר המעשה באים חמור ושכם בנו ומבקשים את הסכמתם לנישואי שכם עם דינה. בני יעקב מתנים במרמה את הסכמתם במילה של כל תושבי העיר, דבר שמתקבל על תושבי העיר. ביום השלישי לאחר מילת אנשי העיר יוצאים שמעון ולוי בני יעקב לעיר, הורגים את כל תושביה, מחלצים את דינה מבית שכם, ובוזזים את העיר. יעקב מותח ביקורת חריפה על מעשה זה של שמעון ולוי.
הרמב"ן מציג את השאלה המרכזית בשם רבים: "ואיך עשו בני יעקב הצדיקים המעשה הזה לשפוך דם נקי" . הרמב"ם ב"הלכות מלכים" שבספר שופטים כתב על חובותיהם של בני נח: "(הם) חייבין להושיב דיינין ושופטים בכל פלך ופלך לדון בשש מצוות אלו (מצוות בני נח), ולהזהיר את העם; ובן נוח שעבר על אחת משבע מצוות אלו, ייהרג בסיף" (ט',י"ג). והוא מצדיק את מעשי שמעון ולוי באומרו: "ומפני זה נתחייבו כל בעלי שכם הריגה שהרי שכם גזל, והם ראו, וידעו, ולא דנוהו"(י"ט).
הרמב"ן אינו מקבל הסבר זה. שהרי אם צדקו במעשיהם ניתן היה לקבוע כי "הם זכו ועשו מצווה". אבל לא כן סבר יעקב, שגזר על הצאצאים שלהם:. הוא גורס "שאין הדבר מסור ליעקב ובניו לעשות בהם הדין" - בתושבי שכם.
המהר"ל - מחזיק בדעה כי "מותרים ליקח נקמתם מהם". נכון כי במלחמות בין עם לעם, יש לפנות תחילה בדרכי שלום, אבל לא כאשר קדם לכך "מעשה נבלה".
אור החיים - מעורר את השאלה: למה "...וַיַּהַרְגוּ כָּל-זָכָר"(כ"ה). למה יהרגו מי שלא חטא? הוא מפרש כי בני העיר התנגדו למות נשיאם ולכן "הרגום מדין רודף". הם גם עזרו בגזל דינה ועל גזל בני נח חייבים מיתה. פירוש זה מסביר גם מדוע בני יעקב בזזו את העיר:"אֶת-צֹאנָם וְאֶת-בְּקָרָם וְאֶת-חֲמֹרֵיהֶם וְאֵת אֲשֶׁר-בָּעִיר וְאֶת-אֲשֶׁר בַּשָּׂדֶה לָקָחוּ.וְאֶת-כָּל-חֵילָם וְאֶת-כָּל-טַפָּם וְאֶת-נְשֵׁיהֶם שָׁבוּ וַיָּבֹזּוּ וְאֵת כָּל-אֲשֶׁר בַּבָּיִת" (כ"ח, כ"ט) - הם גבו דמי בושת על מה שנעשה למשפחתם.
הרבי מליובאוויטש טוען, שטענתו של יעקב כנגדם הייתה, שהיה עליהם להיוועץ בו, מצד מצוות כיבוד אב, וכן שלא הביאו בחשבון את החשש שמעשה כזה עלול לעורר את רוגזם של "יושבי הארץ", ועקב כך "ונאספו עלי והכוני"; אולם עצם המעשה נבע ממניעים קדושים והיה מוצדק לאור דברי הרמב"ם הנ"ל.
תולדות עשו ואדום
לקראת סוף הפרשה מובאים תולדות עשו וצאצאיו הרחוקים:
חז"ל מדגישים את גילוי העריות המופיעים בתולדות בני עשו ומציגים דוגמאות לכך. מדרשי חז"ל העוסקים בפרשה וכן בהפטרה עוסקים בעם האדומי, וניתן להבחין כי ברקע הדברים מכוונים כלפי יוון, רומא והנצרות.
במדרש רבה כתוב שבשעה שהלך רבי יהודה הנשיא אל המלכות הנכרית שמשלה אז בארץ (מלכות רומי), היה מעיין בפרשת וישלח. כוונת המדרש שרבי יהודה עיין בהתנהגותו של יעקב קודם פגישתו עם עשו, כדי ללמוד מכך כיצד עליו לנהוג בפגישה עם המושלים הנכרים שבימיו. פגישות חכמי יבנה ברומא היו ההמחשה לכך.
מצוות בפרשה
על פי ספר החינוך, בפרשה ישנה מצווה אחת:
הפטרה
המנהג הנפוץ הוא לקרוא את נבואת עובדיה בשלמותה. ההפטרה עוסקת בנבואת חורבן של עובדיה על אדום. הפסוקים מזכירים פעמים רבות את שמו של עשו כאבי העם האדומי, ואת היחס בין עשו ליעקב. לצד חורבנה של אדום, מתוארת תקומתו של בית יעקב:
חלק מהאשכנזים נוהגים לקרוא בספר הושע את הפטרת "ועמי תלואים" (–), שנקראה בידי הספרדים בפרשת ויצא. לדעת החיי אדם יש להמשיך עד "ומושיע אין בלתי". בהפטרה מנבא הושע נבואת תוכחה לישראל, ובמהלכה מזכיר את קורותיו של יעקב המסופרות בפרשה, ביניהן המאבק על המלאך ("וישר אל מלאך ויוכל").
שלישיית אדלר
שלישיית אדלר היא שלישייה ישראלית של נגני מפוחית פה, שנוסדה בשנת 1963 ועודנה פעילה בגלגולים ושינויי הרכב.
ההתחלה - דואו מפוחיות
חיים אדלר, תושב טבריה, היה נגן מפוחית פה מילדותו. בשנת 1960 נתקל בחנות כלי מוזיקה במפוחיות גדולות ומיוחדות - מפוחית בס ומפוחית אקורדים. אדלר קנה את המפוחיות והביאן הביתה, לבניו דני ודרור. השניים יצרו דואו שהחל להופיע בשנת 1962; דני ניגן במפוחית כרומטית ואחיו הצעיר דרור ליווה אותו במפוחית אקורדים, שהנגינה בה הייתה קלה בשבילו לאחר שניגן באקורדיון. ההופעה הראשונה של דואו המפוחיות התקיימה במועדון התיאטרון בחיפה. לאחר חודשים אחדים של הופעה בדואו, היה ברור לשניים שהאנסמבל זקוק לנגן בס.
שלישיית אדלר - האנסמבל הראשון, 1963–1975
דני ודרור אדלר מצאו את פרץ נדל, נגן מפוחית בס, מוזיקולוג ובוגר אוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 1963 ייסדו את שלישיית אדלר. דני היה נגן מפוחית סופרן ודרור ניגן במפוחית אקורדים. בראשית דרכה ניגנה השלישייה קטעי מוזיקה קלאסית קלה, בהם "מחול החרבות" של ארם חצ'אטוריאן, שהיה לנעימת הנושא באלבומה הראשון.
השלישייה הופיעה ברחבי ישראל בתוכנית מלהיטייה בלוויית קטעי קישור בידוריים. בשנת 1970 הקליטה את השיר "רחל של הכנרת" עם יפה ירקוני לאלבומה "כל היונים". בהקלטותיהם הרבות השתמשו חברי השלישייה בטכניקות שונות, כגון הקלטה כפולה של שתי מפוחיות, אפקט עוד באמצעות נקישה על גיטרה ועוד. בביצועים בשילוב חליל היה החלילן אביהם של דרור ודני אדלר.
בשנת 1975 פרש פרץ נדל מן האנסמבל ואת מקומו תפס יעקב קול, חברם של דני ודרור, שניגן עד אז בסקסופון בתזמורות שונות.
האנסמבל השני - 1975–1982
בשנת 1980 פנה דני רונן אל דרור אדלר בבקשה ללמד אותו לנגן במפוחית כרומטית. דרור סירב תחילה, אך רונן לא ויתר ובסופו של דבר נעתר דרור לבקשתו ומצא בצעיר נגן מוכשר ביותר, שלמד תוך שנה לנגן את כל הרפרטואר של שלישיית אדלר. לאחר פרישתו של דני אדלר ב-1982, הצטרף דני רונן לאנסמבל. בהרכב זה הוציאה השלישייה אלבום בשם "צ'לנג'", שכלל את "מחול החרבות" בעיבוד חדש. האלבום הופץ גם במדינות אחרות.
הווה
כיום שלישיית אדלר מורכבת מדרור אדלר, מיכל אדלר ויעקב קול.
שלישיית הרמוניקה
דני אדלר ופרץ נאדל הקימו את "שלישיית הרמוניקה". בשנת 1988 הקליטו אלבום ראשון של מוזיקת נשמה יהודית בשם "צימוקים ושקדים".
מחתרות עבריות בארץ ישראל
מתחילת המאה ה-20 ועד זמן מה לאחר הקמת המדינה פעלו בארץ ישראל מחתרות יהודיות-ציוניות, שמטרתן הייתה הגנה על היישוב היהודי מפני ערביי ארץ ישראל והתנגדות לשלטון הזר - תחילה השלטון העות'מאני ואחר כך שלטון המנדט. מחתרות אלה הן: לוחמי המחתרות, ובעיקרם לוחמי ההגנה, נעשו ללוחמי צבא ההגנה לישראל לכשהוקמה המדינה. במאמרו, תיאר אל"ם אלון פז את אופי שורשי צה"ל במחתרות וברעיונות שונים, ואת האופן בו הן נעשו לצבא שהינן. כמו כן, תיאר הוא את השינוי הנדרש בעיניו בצה"ל, וזאת כדי שיעשה לצבא יעיל ואיכותי יותר.
ניל"י
ניל"י (ראשי התיבות: נצח ישראל לא ישקר, ) הוא ארגון שהוקם בשנת 1915 ופעל ביישוב העברי בארץ ישראל בתקופת מלחמת העולם הראשונה. הארגון, שמנה בשיאו פחות מ-30 חברים פעילים, עסק בעיקר בריגול, בניסיון לסייע לצבא הבריטי לכבוש את הארץ מידי האימפריה העות'מאנית. בנוסף לפעילות הריגול, עסק הארגון גם בהברחת כספים מחוץ לישראל אל יהודי ארץ ישראל, ובהמשך גם בניסיונות להשיג הישגים מדיניים. לאחר כשנתיים של פעילות חשפו העות'מאנים את רשת הריגול. חלק מראשי הרשת נתפסו והוצאו להורג וכמה מאנשיה נשפטו לעונשי מאסר. לאחר תפיסת הרשת הענישו העות'מאנים וכלאו גם אנשים רבים שכלל לא היו קשורים לפעילותה.
בר גיורא
בתקופת העלייה הראשונה, עקב התגברות ההתקפות הערביות על המושבות היהודיות בשל ההתעוררות הלאומית אצל הערבים, החלו היהודים למסור את השמירה על היישובים לידי שומרים ערבים וצ'רקסים. לבני העלייה השנייה מצב זה לא התאים מבחינה אידאולוגית. הם האמינו שיש צורך בהעברת השמירה על היישובים היהודים לידיים יהודיות. מספר פעילים ממפלגת "פועלי ציון" החלו לגבש מסגרת ארגונית, על מנת לכבוש את השמירה ולהעבירה לידיים יהודיות.
ארגון "בר גיורא" נוסד בליל שמחת תורה, 29 בספטמבר 1907, באספה חשאית שהתקיימה בחדרו הקטן של יצחק בן-צבי בבתי ורשה ביפו. כמפקד הארגון נבחר ישראל שוחט. המשימה הראשונה שעמדה בפני הארגון החדש הייתה כיבוש השמירה בחוות סג'רה מידי השומרים הצ'רקסים. חברי הארגון יסדו בסג'רה קולקטיב חקלאי בראשותה של מניה שוחט, שעיבד את אדמות החווה. לאחר כמה חודשים הצליחו אנשי "בר גיורא" לשכנע את מנהל החווה להעביר לידיהם את השמירה, לאחר שהוכיחו לו שהשומר הצ'רקסי מתרשל בתפקידו. כך הפכה חוות סג'רה למרכז הארגון.
בשנת 1908 פנה ועד המושבה מסחה (כפר תבור) לארגון במטרה להעביר את השמירה במושבה לידיים עבריות. חברי "בר גיורא" הסכימו לקבל על עצמם את השמירה, בתנאי שיועסקו במושבה פועלים יהודים. מאז, הפך התנאי הזה לחלק בלתי נפרד מתנאי קבלת השמירה של הארגון.
השומר
השומר היה ארגון חלוצי בעיצוב עקרונותיו הלאומיים והסוציאליסטיים, וביוצרו דפוסי ביטחון חדשים ביישוב היהודי בארץ ישראל. הוא התנהל כאגודת חברים אחוותית ושילב בשורותיו נשים; אולם גם העסיק בשכר לוחמים רבים, שחלקם התקבלו לבסוף כחברים באגודה. חבריו ראו עצמם כגרעין לצבא של מדינה יהודית, ומאידך, הוא היה ארגון חמוש ומוכר על ידי השלטונות העות'מאניים עד לגירוש ראשיו מניה וישראל שוחט במלחמת העולם הראשונה. לאחר הכיבוש הבריטי וסיום מלחמת העולם הראשונה, תבעו ראשי היישוב ומנהיגי מפלגת "פועלי ציון", שהתרחבה ל"אחדות העבודה", את פירוק "השומר" והכללת חבריו בארגון "ההגנה" החדש שהוקם בקבוצת כנרת בקיץ 1920.
אנשי השומר היו דמויות מפתח בגרעיני המייסדים של "ההגנה", הקיבוץ החשאי וגדוד העבודה, והשפיעו גם על תורות הלחימה של הפלמ"ח ושל צה"ל. לארגון "השומר" חלק חשוב במורשת הציונית בשל עקרונות כיבוש העבודה ובכלל זה כיבוש השמירה, חלקו בהקמת ההתיישבות בארץ ישראל, ואומץ הלב, הנחישות וההקרבה של חבריו.
ההגנה
ארגון ההגנה היה הארגון הצבאי הגדול והמרכזי של היישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, והיווה למעשה את התשתית להקמת צה"ל עם הקמת המדינה.
פלמ"ח
הפלמ"ח (ראשי תיבות: פלוגות המחץ), היה הכוח הצבאי המגויס של ארגון "ההגנה", ששימש כצבא של המדינה היהודית בדרך, בארץ ישראל בשנים 1941–1948.
הפלמ"ח הוקם ב-15 במאי 1941, על בסיס סגל פיקודי של אנשים שפעלו כבר יחד במסגרת "הפלוגה הנודדת" ו"פלוגות השדה" בסוף שנות ה-30, תחת פיקודו של יצחק שדה. הוחלט כי כוח זה יפעל בשיטות של לוחמה זעירה, יסייר, יפעל לחבלה, גישוש ותקיפה, ו"יכין את השטח" לקראת המתקפה הנאצית, אם וכאשר זו תבוא. את הפיקוד על היחידה החדשה קיבל יצחק שדה, שהיה כפוף ישירות למטה הכללי של "ההגנה".
בשלבים הראשונים של מלחמת העצמאות היווה הפלמ"ח את עמוד השדרה של הכוח הצבאי של היישוב, מילא תפקיד מרכזי בקרבות בצפון ובמרכז, ונשא בעיקר עול הגנת הנגב, עד שצבא ההגנה לישראל סיים להתגייס ולהתארגן ללחימה. לפלמ"ח הייתה גם תרומה חשובה בתחומים אחרים, כולל המאבק בשלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל, ההעפלה והעלייה לארץ ישראל, ההתיישבות, התרבות והספרות העברית והזמר העברי.
הפלמ"ח יצר הווייה ייחודית של לוחמים, חלוצים ומפקדים, אשר התגלמה בדמויות כגון יגאל אלון או יצחק רבין. עם הקמת המדינה וצה"ל ב-1948, פורק מטה הפלמ"ח ויחידותיו שולבו בשורות הצבא הסדיר. השפעתו של הפלמ"ח על תולדותיה של מדינת ישראל, על תרבותה ועל ההיסטוריה שלה, חורגת מתרומתו הצבאית, החשובה כשלעצמה.
אצ"ל
הארגון הצבאי הלאומי בארץ ישראל (בראשי תיבות: אצ"ל) היה ארגון צבאי מחתרתי עברי, שנוסד בירושלים בשנת 1931. הארגון הוקם על ידי מפקדים, שפרשו מארגון "ההגנה" בשל דרישתם לפעולה נחרצת נגד התוקפנות הערבית של אותם ימים, בעיקר זו של מאורעות תרפ"ט. במשך השנים, מרבית אנשיו היו צעירים מתנועת הנוער הרוויזיוניסטית בית"ר. מטעמי חשאיות לא נהגו לקרוא לארגון בשמו כי אם "ההגנה" או "המעמד". אנשי הארגון הצטרפו לצה"ל עם הקמתו.
עם ראשי הארגון נמנו אברהם תהומי, דוד רזיאל, יעקב מרידור ומנחם בגין. מספר חברי הארגון השתנה במשך השנים, ונע בין כמה מאות בשנות משבר לכמה אלפים בתקופות שיא.
האצ"ל נחשב בעיני ממשלת המנדט הבריטי כארגון טרור. לקביעה זו היו שותפים חלק ממתנגדי הארגון כמו גם גורמים נוספים אחרים כגון ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל, ועיתונים בינלאומיים בתקופה שלפני קום המדינה. בין דצמבר 1944 לפברואר 1945 ניהל ארגון "ההגנה" מאבק, שכונה "הסֶזוֹן" נגד האצ"ל, כדי לאלצו לחדול מביצוע פעולות נגד כוחות המנדט הבריטי. המאבק כלל הסגרת אנשי אצ"ל לידי הבריטים וכן אירועים שבהם הוחזקו אנשי אצ"ל בידי אנשי "ההגנה" בתנאים קשים תוך חקירות שלוו לעיתים באלימות.
ישנם היסטוריונים הרואים במאבק המזוין, שבו השתתף האצ"ל, גורם משמעותי ביציאת הבריטים מארץ ישראל. היסטוריונים אחרים ראו בשלילה את אי ציותם של "הפורשים" (כלשונם), האצ"ל והלח"י, להנהגת היישוב ואף לא ראו את פעולותיהם כגורם משמעותי ביציאת הבריטים.
לח"י
"לוחמי חרות ישראל" (בראשי תיבות לח"י) היו פורשי הארגון הצבאי הלאומי (אצ"ל) שהתנגדו להפסקת המאבק במנדט הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה. המחתרת פעלה נגד המנדט הבריטי, משנת 1940 עד הקמת מדינת ישראל בשנת 1948.
תנועת המרי העברי
"תנועת המרי העברי" הייתה ארגון גג של המחתרות העבריות בארץ ישראל. התנועה פעלה משנת 1945 עד 1946, ותיאמה את פעולות ההתנגדות המזוינת לשלטון הבריטי. התנועה הוקמה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, במטרה להביא לסיום המנדט הבריטי בארץ ישראל ולהקים מדינה יהודית תוך גיוס דעת הקהל העולמית נגד בריטניה. הנהגת התנועה כללה ארבעה נציגים: שני נציגים מ"ההגנה" (משה סנה וישראל גלילי), נציג מהאצ"ל (מנחם בגין) ונציג מלח"י (נתן ילין-מור).
במשך קיומה של "תנועת המרי העברי" בוצעו 11 פעולות גדולות, שמונה מהן על ידי הפלמ"ח מטעם ההגנה, ושלוש על ידי האצ"ל ולח"י, בנוסף לפעולות קטנות רבות. הבולטות בפעולות אלה היו שחרור 200 מעפילים ממחנה המעצר בעתלית, פיצוץ מסילות ברזל ותחנת רכבת בליל הרכבות, ההתקפה על בתי המלאכה של הרכבת, פיצוץ עשרות מטוסים בריטיים בשדות התעופה בלוד, קסטינה (חצור) וסירקין על ידי אנשי לח"י ואצ"ל, התקפות על תחנות משטרה בריטיות (ובהן ברמת גן), פיצוץ תחנות הרדאר על הר הכרמל, פיצוץ אחד-עשר גשרים ברחבי הארץ בליל הגשרים ופיצוץ מלון המלך דוד.
אליזבת ליידיניה
אליזבת ליידיניה (שוודית: Elisabeth Leidinge; נולדה ב-6 במרץ 1957) היא כדורגלנית עבר שוודית ששיחקה בעמדת השוערת. ליידיניה, שהייתה ידועה בכינוי לאפן, שיחקה 112 פעמים בנבחרת שוודיה לאורך 21 שנות קריירה.
קריירה
ליידיניה נולדה במרץ 1957 בעיר סונדסוואל, בחופה המזרחי של שוודיה. ב-1973 הוקמה ליגת העל השוודית לנשים, וליידיניה הצטרפה לקבוצת העיר שלה - גיף סונדסוואל. שנה לאחר מכן, ב-27 ביולי 1974, היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת שוודיה במשחק נגד דנמרק. היה זה בסך הכל המשחק השלישי של הנבחרת אי פעם.
ב-1979, היא עברה לקבוצת הצמרת ג'יטקס, שם שיחקה לצד חברתה לנבחרת - פיה סונדהאגה. ג'יטקס התבססה במהירות כאחת מקבוצות הצמרת של הליגה השוודית, וכבר בעונתה הראשונה של ליידיניה בקבוצה הן זכו באליפות. חמש שנים לאחר מכן, ב-1984, נערכה אליפות אירופה הראשונה לנשים, והנבחרת השוודית הגיעה למפגש גמר כפול מול אנגליה. בסיום שני המשחקים, נוצר שוויון בין שתי הנבחרות והמשחק הלך לדו-קרב בעיטות הכרעה. ליידיניה, שעצרה שני פנדלים במהלך הדו-קרב, עזרה לשוודיה לנצח במשחק ולזכות בטורניר כולו.
ב-1988, לקחה ליידיניה חלק בסגל הנבחרת שהשתתף בטורניר ההכנה של פיפ"א לקראת גביע העולם 1991. טורניר ההכנה נערך בסין, ושוודיה הגיעה עד לגמר, שם הפסידה 1-0 לנורווגיה. בסיום התחרות נבחרה ליידיניה להרכב המצטיינות של הטורניר על ידי התקשורת הסינית.
שלוש שנים אחר כך, אירחה סין את גביע העולם בכדורגל נשים שנערך בפעם הראשונה אי פעם. את שלב הבתים סיימה שוודיה במקום השני עם ארבע נקודות, והעפילה לרבע הגמר. ברבע הגמר גברו השוודיות 0-1 על סין משער של פיה סונדהאגה, אולם בחצי הגמר הן הפסידו 4-1 ליריבתן המושבעת - נורווגיה. בסופו של דבר, סיימה שוודיה במקום השלישי, לאחר שהביסה 0-4 את גרמניה. ליידיניה, שהייתה אחת משחקניות המפתח של הנבחרת בטורניר, נבחרה בסיום אותה שנה לכדורגלנית השנה בשוודיה.
ב-1992 ולאחר 12 שנים, החליטה ליידיניה לעזוב את ג'יטקס ולעבור למאלמה. במהלך שנותיה בג'יטקס, היא זכתה בארבע אליפויות שוודיה ובשלושה גביעי מדינה. עם מאלמה היא זכתה בעוד שתי אליפויות נוספות, ב-1993 וב-1994.
בשנת 2006, חזרה ליידיניה לקבוצת נעוריה, גיף סונדסוואל, אך הפעם בתור מאמנת שוערים.
קטלס
קטלס (אנגלית: cutlass) הוא סוג חרב צבאית בעל להב קצר ורחב עם שפה חדה יחידה, ושמורות ניצב מפותחות או חיפוי רחב להגנה על כף היד. צורות שונות של חרב כזו היו נפוצות באירופה ובמדינות המערב מן המאה ה-16 ועד המאה ה-20 כנשק תקני לחימוש חיילים רגלים ומלחים. בתרבות הפופולרית המודרנית מוכרת הקטלס בעיקר כנשק אייקוני של פיראטים בעידן אוניות המפרש.
אטימולוגיה
המילה האנגלית cutlass קרוב לוודאי זכתה לפופולריות עקב צירוף המילים cut ("חיתוך") עם סיומת החיבה lass (נערה או אישה צעירה בגאלית סקוטית ובעגה אנגלית), ואולם אין זה מקורה האטימולוגי של המילה. במאות ה-17 וה-18 תכופות אויתה המילה cuttoe, והיא התפתחה במאה ה-17 כווריאציה על המילה הצרפתית coutelas, שבאותה תקופה תיארה חרב קצרה דמוית מצ'טה, ובצרפתית מדוברת כיום משמעה "סכין". המילה הצרפתית היא בעצמה שיבוש של המילה האיטלקית coltellaccio שמשמעה המילולי "סכין גדולה", ובמאה ה-16 ציינה חרב דמויי סיף פרשים עם להב קצר. כיום נקראת הקטלס בצרפתית Sabre d'abordage (מילולית: סיף להסתערות על סיפון), בגרמנית Entermesser (מילולית: סכין להסתערות על סיפון) ובספרדית Alfanje.
בעברית, אוריאל אופק תרגם קטלס כ"חרב מלחים", בתרגומו לספר אי המטמון של רוברט לואיס סטיבנסון, אך השימוש במונח העברי נדיר.
היסטוריה
סוגים שונים של חרבות קצרות בעלות להב רחב עם שפה חדה יחידה היו נפוצים באירופה לפחות מאז ראשית ימי הביניים, למשל הסאקס, המסר והפלשיון. לעיתים הן נראו כסכינים גדולים, נקראו בשמות שפירושם "סכין" (כגון messer בגרמנית ו-coltellaccio באיטלקית), יוצרו על ידי יצרני סכינים, ובדומה למצ'טה שימשו גם למלאכות שונות כגון כריתת ענפים וסבך. חרבות כאלו שימשו בעיקר חיילים רגלים ואנשים פשוטי-עם, כנשק צד לגיבוי ולהגנה עצמית, שכן הלהב הקצר היה זול ופשוט יותר לייצור מלהב ארוך, קל יותר לשימוש בייחוד על ידי אנשים שלא קיבלו הדרכה ואימון מקיפים בסיוף או אמנות לחימה, ונוח יותר לנשיאה בנדן תלוי מן החגורה בעת שהמשתמש עסק במלאכות היומיום או נלחם בנשק עיקרי כמו נשק מוט, קשת או מוסקט. חרבות קצרות גם היו מסורבלות פחות ללחימה במקומות צפופים, כגון בתוך בניינים וחדרים נמוכי תקרה ובייחוד על ספינות, ולכן היו נשק צד מועדף על מלחים, ובכלל זה שודדי ים.
החל מסוף המאה ה-18, הפופולריות של סיף הפרשים באירופה גרמה לכך שחרבות מטיפוס הקטלס עוצבו ונתפסו בעיקר כגרסאות קצרות להב וקלות יותר של סיף פרשים. בתקופה זו החלו לייצר דגמים תקניים של חרבות בייצור המוני, שסופקו במספרים גדולים לצבאות ולציים, ושימשו לציוד החיילים והמלחים. בצבאו של נפוליאון למשל, לא רק קצינים ומש"קים אלא גם מרבית החיילים הפשוטים חגרו חרב כנשק צד לגיבוי, שכן האקדחים, המוסקטים והתותחים של אותה תקופה היו בעלי קצב אש איטי ומועדים לתקלות. חיילים פשוטים בדרך כלל צוידו בחרבות קצרות-להב מטיפוס הקטלס, על מנת שלא לסרבל את תנועתם כשהם עסוקים בתפעול נשקם העיקרי, בדרך-כלל מוסקט מכודן בחיל הרגלים או תותח בחיל הארטילריה.
מלחים היו מפורסמים במיוחד בשימוש בקטלס, והמילה עצמה אולי הופיעה בצי המלכותי הבריטי. תחת שמות ומונחים שונים היה הקטלס נשק תקני במרבית ציי המלחמה של אירופה, ושימש בעיקר להסתערות פנים-מול-פנים על סיפון אוניית האויב (boarding) שעדיין התרחשה מדי פעם בתקופת המלחמות הנפוליאוניות, אף כי מרבית הקרבות הימיים כבר הוכרעו באש תותחים. אקדחים וכלי נשק קל אחרים אמנם שימשו לפתיחת ההסתערות, אך התרוקנו מיד והיו איטיים לטעינה מחדש. הלהב הקצר של הקטלס היה פחות מסורבל בלחימה על סיפון צפוף ועמוס בחיבל, או בסיפונים התחתונים נמוכי התקרה. בניגוד לאנשי חילות היבשה, מלחים לא נדרשו לחגור את החרבות שלהם: בחיי היומיום הן ננעלו בנשקייה של הספינה כדי שהמלחים לא יתפתו להשתמש בהן למרד, ולפני הקרב הן הוצבו במערומים במקומות שונים בספינה למקרה שיהיה צורך להסתער על סיפון האויב, או להגן על הספינה מהסתערות האויב. בשנות ה-60 של המאה ה-19 עדיין כלל חימושה התקני של הווריור, אוניית הראשה המתקדמת ביותר של הצי המלכותי, חרבות קטלס רבות, אף כי בתקופה זו גדל הטווח היעיל של התותחים למספר קילומטרים, והסיכוי של אונייה מחופת שריון ומונעת בקיטור להיות מעורבת בהסתערות פנים-מול-פנים היה קטן מאוד.
באופן רשמי פסק השימוש בקטלס כנשק מבצעי בציים רבים רק במאה ה-20. הצי המלכותי הודיע בשנת 1936 שחרבות קטלס ישמשו רק לטקסים, אף כי השימוש המבצעי האחרון בהם היה ככל הנראה בפשיטה על חופי סין בשנת 1900. צי ארצות הברית ניפק עוד בשנת 1917 מודל חדש של קטלס ליחידותיו, ובשנת 1941 ניפק מודל אחרון שהיה גרסה משופרת קלות של מודל 1917. חרבות אלו אוחסנו כמבצעיות רשמית עד שנת 1949, אף כי לא נעשה בהן שימוש מעשי. בשנת 1950, בקרב אינצ'ון במלחמת קוריאה, דווח כי מש"ק הנדסה בחיל הנחתים של ארצות הברית השתמש בקטלס ממודל 1941 להרוג חייל אויב. גם בצי האמריקאי משתמשים עדיין בחרבות קטלס בטקסים ובמצעדים.
בתרבות הפופולרית
במאה ה-19 ובמאה ה-20 צוידו דגמי הקטלס התקניים בצי המלכותי בשמורות ניצב שעוצבו כחיפוי מתכתי בצורת "פעמון" (bell guard) שהקיף את מרבית כף ידו של המשתמש. צורתם של דגמים אלו הפכה לאיקונית בתרבות הפופולרית, וכיום מקושרת ברומנים היסטוריים, בתיאטרון, בקולנוע ובמשחקי מחשב בעיקר עם פיראטים מ"תקופת הזוהר של שוד הים" במאה ה-18. קישור זה הוא אנכרוניסטי במידת מה. בפועל, פיראטים במאה ה-18 השתמשו בחרבות הקטלס הנפוצות באותה תקופה, שכללו צורות רבות ושונות של שמורות ניצב ובעיקר כאלו המצוידות במגן פרקים פשוט בצורת קשת או פרסה, וכן הם השתמשו בחרבות מסוגים אחרים שהיו נפוצים באותה תקופה.
דגי משפחת הרצועניים מכונים באנגלית cutlessfish ("דגי קטלס") עקב דמיון צורת גופם המוארכת וחדת הזנב ללהב של קטלס.
קרב אניווטוק
קרב אניווטוק היה קרב בין האימפריה היפנית לבין ארצות הברית, שנערך באטול אניווטוק שבאיי מרשל בין 17 ל-23 בפברואר 1944, כחלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט של מלחמת העולם השנייה.
רקע
ההתקפה על אטול אניווטוק התרחשה לאחר ההצלחה האמריקאית בקרב קווג'לין, השוכן דרומית-מזרחית לאניווטוק. האמריקאים ראו באניווטוק יעד חשוב בשל המעגן ושדה התעופה שבו, שהיו חיוניים לשם התקפה על איי מריאנה בצפון-מערב.
מערך ההגנה באטול בשנת 1943 היה דליל, זאת בשל העובדה כי היפנים סברו שהצי האמריקאי יתקוף תחילה בדרום-מערב איי מרשל, אך בסוף השנה נשלחו תגבורות שמטרתן הייתה לגרום לאבדות רבות יותר בקרב האמריקאים, כשאלה יתקפו את האיים. החטיבה האמפיבית הראשונה הגיעה לאטול בינואר ועימה 9 טנקים קלים. מפקד חיל המצב באטול, מייג'ור-ג'נרל יושימי נישידה, החל בבניית ביצורים אך התקפות אוויריות חוזרות ונשנות הקשו על הבנייה ושטחם הקטן של איי האטול הפך את ההגנה עליהם לבלתי אפשרית.
להתקפה על אניווטוק קדם מבצע כדור ברד, במהלכו שלח תת-אדמירל ריימונד ספרואנס שייטת של נושאות מטוסים ללגונת טרוק שבאיי קרוליין. השייטת השמידה 15 ספינות מלחמה ומעל 250 מטוסים, ובכך נותק אניווטוק ממקורות הסיוע והאספקה שלו.
הקרב
ההפגזה הימית על אניווטוק החלה ב-17 בפברואר, ורגימנט הנחתים ה-22, בפיקודו של קולונל ג'ון ווקר, נחת על האי אֶנְגֵבּי שבצפון האטול ב-18 בפברואר בשעה 08:44. הנחתים נתקלו בהתנגדות קלה בלבד והאי כולו נכבש תוך שש שעות. מסמכים יפניים שנתפסו הראו כי ההגנה על האי אניווטוק בדרום האטול, המטרה הבאה של הנחתים, קלה בלבד. ב-19 בפברואר, לאחר הפגזה ימית קצרה, נחת רגימנט הרגלים ה-106 על האי אניווטוק, בציפייה לקרב קל. ואולם, הסתבר כי בניגוד למידע המוקדם המגינים היפנים על האי אניווטוק היו מחופרים היטב והצליחו לעצור את התקדמות האמריקאים. החיילים האמריקאים השלימו את כיבוש האי רק ב-21 בפברואר, ובמהלך הקרב נהרגו מעל 800 חיילים יפניים ו-37 חיילים אמריקאים.
האמריקאים למדו לקח באי אניווטוק, ולפני שנחתו על האי פָּארי הסמוך ירו עליו אוניות המערכה "טנסי" ו"פנסילבניה" מעל 900 טון פגזים. כשנחת הרגימנט ה-22 על האי ב-22 בפברואר הוא נתקל בהתנגדות קלה בלבד, ויום לאחר מכן הושלם כיבוש האטול כולו.
תוצאות הקרב
אטול אניווטוק שימש בסיס ימי ושדה תעופה בעת המערכה על איי מריאנה ופלאו.
קרחון מארש
קרחון מארש (באנגלית: Marsh Glacier) הוא קרחון בסמוך לרכס המלכה אליזבת, חלק מרכס המלכה אלכסנדרה שבההרים הטראנס-אנטארקטיים, הממוקם באזור חוף שקלטון, של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 110 קילומטרים.
הקרחון זורם לכיוון צפון מהרמה הקוטבית שבין רכס מילר, ורכס המלכה אליזבת.
הקרחון נשפך אל קרחון נמרוד.
גובה הקרחון 1,402 מטרים מעל פני הים.
גילוי הקרחון
הקרחון התגלה בשנת 1958 על ידי המחלקה הניו זילנדית של המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי, אשר חקרה את האזור בשנים 1956–1958.
מקור השם
הקרחון נקרא על שמו של ג'י. וו. מארש (G.W. Marsh), שהיה חבר במחלקה הניו זילנדית של המשלחת הטראנס-אנטארקטית.
לקריאה נוספת
• G. W. Grindley (1967), The Geomorphology of the Miller Range, Transantarctic Mountains with notes on the glacial history and neotectonics of East Antarctica, New Zealand Journal of Geology and Geophysics, 10:2, 557-598, DOI: 10.1080/00288306.1967.10426756
• Edmund Stump, Brian Gootee, Franco Talarico, Tectonic Model for Development of the Byrd Glacier Discontinuity and Surrounding Regions of the Transantarctic Mountains during the Neoproterozoic – Early Paleozoic, Fütterer, D K, Damaske, D, Kleinschmidt, G, Miller, H & Tessensohn, F (eds.), Antarctica contributions to global earth sciences, Springer, Berlin, Heidelberg, New York, 45-54 http://dx.doi.org/10.1007/3-540-32934-X
איתי סונטג
איתי סונטג (נולד ב-10 בינואר 1994 בקריית ביאליק) הוא מחזאי ומנטליסט ישראלי. שימש גם כמנחה ושחקן, העוסק בבידור ומנחה ועידות וכנסים.
בשנת 2019 כתב את המחזה "אני סבתא שלך" המוצג בתיאטרון הקאמרי החל מנובמבר 2022.
ביוגרפיה
איתי סונטג נולד בקריית ביאליק ב-10 בינואר 1994. בגיל 6 נחשף לעולם הקסמים והחל להופיע בימי הולדת, במופעי קסמים ובבית ספרו מול תלמידים.
בגיל 18 התגייס לצה"ל ושובץ לתפקיד אמן חושים צבאי, כחלק מצוות הווי ובידור של צה"ל, שם שירת במשך שלוש שנות שירותו הסדיר, בבסיסי נופש לחיילים, ובכלל יחידות צה"ל. בתקופתו היה היחיד ששרת בתפקיד זה בצה"ל. במקביל לשירות הצבאי, הופיע בבסיסי צה"ל בהצגה שנקראה "כיוונים" מאת אסף שלמה ובבימויו, לצד משה אשכנזי, מטעם תיאטרון "מפגשים".
ההצגה "אני סבתא שלךָ"
בשנת 2019 כתב את המחזה "אני סבתא שלך", המוצג החל מנובמבר 2022 בתיאטרון הקאמרי, בבימויו של רועי שגב. בהצגה משתתפים רבקה מיכאלי, תום אבני, גילת אנקורי, אסתי קוסוביצקי, שלמה וישינסקי ואוסנת בן יהודה.
המחזה "אני סבתא שלך", הוצג לראשונה, במסגרת פסטיבל "פותחים במה בבית ליסין", הנערך מדי שנה, להקראת מחזות מקוריים. בקריאה המבוימת השתתפו השחקנים: תיקי דיין, גילת אנקורי, אורנה רוטברג, תום חגי, רוברט הניג ויעל בר שביט.
בקולנוע בטלוויזיה
לאחר שחרורו מצה"ל עסק סונטג במספר פעילויות במה וטלוויזיה. בשנת 2018 שיחק בסרט "הסוסיתא של הרצל" בבימויו של דוד קריינר. בסרט הוא היה בתפקיד משנה, "עופר".
בשנת 2017 התארח ב"סוכה של פרוגי" עם משה אבוטבול, לצד גילי איצקוביץ' ואור גרוס, כוכבות הסדרה "כדברא".
בשנת 2018 התארח כחלק מתוכנית סילבסטר, במחר שבת אצל צביקה הדר ברשת 13, עם שירי מימון, טלי אורן ומגי אזרזר ובדק את הקשר של שלוש האורחות דרך הניידים שלהם.
ב-2019 התארח בתוכנית "הכוכב של קים ואנה" בערוץ טין ניק. לצד קים אור אזולאי ואנה זק.
בשנת 2020 יצר והנחה את תוכנית הנוער "#סונטג" - בערוץ KidZ ובדיגיטל. במסגרת התוכנית הוא אירח כוכבי נוער, כמו שגיא ברייטנר, גילי איצקוביץ' ועוד. כל פרק עסק בנושא מסוים, וכלל אומנות חושים.
ב-2021 התארח אצל אופירה וברקוביץ' בערוץ קשת 12 ובדק האם אופירה אסייג ואייל ברקוביץ' יכולים להשפיע זה על זה. שנה לאחר מכן, ב-2022, השתתף ב"רפאליז" בהוט 3, כאמן אורח כחלק ממסיבת היום הולדת של בר רפאלי.
לונא מנסור
לונא מנסור (בערבית: لونا منصور; נולדה ב-7 באפריל 1992) היא שחקנית ודוגמנית ערבייה-ישראלית. נודעת בעקבות תפקידה בסדרה "פאודה".
ביוגרפיה
מנסור נולדה בעכו למשפחה ערבית-מוסלמית, והיא מגדירה עצמה גם כפלסטינית. אביה הוא אברהים מנסור, לשעבר שחקן כדורגל ומאמן בליגת העל הפלסטינית, ואמה היא פקידה רפואית ודוגמנית עבר. לה שתי אחיות גדולות ואח קטן.
היא בוגרת תואר ראשון בספרות ערבית וספרות אנגלית מאוניברסיטת תל אביב.
קריירה
החלה לדגמן, לאחר התיכון, וזכתה בתואר הסגנית הראשונה של מלכת היופי של המגזר הערבי ב-2011. לאחר פרישתה של מלכת היופי של המגזר לאותה שנה, מנסור הוכתרה במקומה. ב-2013 השתתפה מנסור בשבוע האופנה הפלסטיני שברמאללה, כדוגמנית מסלול.
ב-2017 שיחקה בתפקיד זוטר בסרט האמריקאי "אהבה בדרכים".
מאז 2018 משחקת בסדרה הישראלית-ערבית "ד"ר קראז'" בערוץ מַכַּאן.
בשנת 2018 "פנאי פלוס" סימן את מנסור כאחת מהבטחות השנה של עולם הבידור.
ב-2019 שיחקה בסרטו של הבמאי עמוס גיתאי "רכבת קלה", בכיכובה של למיס עמאר.
בנוסף ב-2019 השתתפה בתוכנית המציאות "הישרדות VIP עונה 2" המשודרת ברשת 13, הייתה למודחת ה-11 ולמושבעת הרביעית.
מאז 2021 מגלמת את עיישה בסדרה "מלכות היופי של ירושלים" מבית yes.
ב-2023 גילמה את סג'א, חברתה של אימאן, אחת הגיבורות בבסדרה "מדרסה".
חיים אישיים
מנסור מתגוררת ברמת אביב שבתל אביב. דוברת ערבית, עברית, אנגלית, וספרדית.
כשנשאלה מנסור לגבי הזהות הלאומית שלה טענה ש-"היום אני נותנת כבוד גם לישראל וגם לפלסטין וגאה במה שאני". כשנשאלה לגבי חוק הלאום סיפרה מנסור: "שמעתי משהו על זה שמבטלים את הערבית כשפה רשמית, וזה מגוחך. ישראל מכריזה על עצמה כדמוקרטיה אבל זורקת את הערבית? תרצו או לא תרצו, הערבית קיימת כאן".
ז'בהאזה
ז'בהאזה (בהונגרית: Zsebeháza) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם בז'בהאזה מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 170 תושבים, ובשנת 2019 רק 141 תושבים.
יהודי ז'בהאזה
בשנת 1880 חיו בז'בהאזה 13 יהודים.
פרדריק לה פלה
פרדריק לה פלה (בצרפתית: Frédéric Le Play; 11 באפריל 1806 – 5 באפריל 1882) היה מהנדס צרפתי, שנודע כסוציולוג וכלכלן ועסק בתחומי עבודה סוציאלית ומחקר חברתי.
חיים
פרדריק לה פלה נולד לפקיד בבית המכס, שנפטר בגיל צעיר. דודו של לה פלה לקח אותו אליו לפריז, גידל אותו במשך כעשר שנים, וחשף אותו להשכלה רחבה. לאחר מות דודו, הוא חזר לבית אמו בנורמנדי, לתנאי חיים צנועים, וסיים את בית הספר התיכון שם. פרדריק לה פלה המשיך ללימודים גבוהים בשנים 1825–1829 תחילה בבית ספר טכני ולאחר מכן בבית ספר למכרות. בסיום לימודיו, יצא למסע רגלי בדרום גרמניה ובבלגיה התוודע לאזורי המכרות ותנאי החיים בהם.
לה פלה היה בקשר עם פוליטיקאים ותאורטיקאים, והיה פעיל כיועץ פוליטי, במיוחד תחת שלטונו של נפוליאון השלישי, שגם מינה אותו לסנאט, ולתפקיד בכיר ב״לגיון הכבוד הצרפתי״.
על עבודתו בענייני המשפחה והעובדים, הוא קיבל עיטור כבוד Montyon prize מהאקדמיה הצרפתית למדעים.
בתחילת דרכו לה פלה היה אתאיסט, אבל בהמשך השתכנע בהדרגה בחשיבות הצורך בדת. בשנת 1864 פרסם מאמר המגן על הנצרות מפני דרוויניזם וספקנות. הוא שינה את דתו והשתייך לכנסייה הקתוליות הרומית בשנת 1879, שלוש שנים לפני מותו.
תורתו ועבודתו
מסע המחקר הראשון באזורי המכרות בדרום גרמניה ובלגיה, שכנע אותו בחשיבות איסוף הנתונים הראשוני על התנאים החברתיים. בהשפעת הדוקטרינה החברתית הקתולית, וגם באמצעות תצפיותיו המדויקות ו״מחקרי המקרה״ שלו על התנאים הכלכליים של מעמד הפועלים, הגיע לה פלה למסקנה כי יחידת הסקר אינה צריכה להיות הפרט אלא המשפחה. בגישה זאת הוא ביצע את מחקריו המאוחרים יותר באירופה. בשנים 1846-1833 הוא ביקר בספרד, בלגיה, בריטניה, רוסיה, דנמרק, שוודיה ונורווגיה, אוסטריה, הונגריה וצפון איטליה. הוא נסע גם ברחבי האימפריה העות'מאנית, וחזר לרוסיה כיועץ של הצאר ניקולאי הראשון בענייני רפורמה במכרות.
בשנת 1855 לה פלה, בעבודתו העיקרית "Ouvriers européens", פיתח את רעיונותיו על הסדר החברתי האידיאלי ועל הרפורמות החברתיות הנדרשות באמצעות ייצוג מונוגרפי של 36 משפחות ממעמד הפועלים. למעשה לה פליי פיתח צורת מחקר הנקראת כיום - "תצפית משתתפת" בשלב מוקדם כל כך.
בשנת 1855 מונה לה פלה לנציב הכללי של היריד העולמי בפריס שהצליח מאוד. כעבור שנה הוא ויתר על כיסאו בסנאט, והתמסר כולו ללימודיו ולפרויקט הרפורמה החברתית. ב-1857 ייסד את ״האגודה הבינלאומית לחקר הכלכלה החברתית״ והיה מזכירה הכללי עד מותו. כתב העת של החברה, לה Réforme Sociale, שנוסדה בשנת 1881, מתפרסם מדי שבועיים.
מצד אחד, החברה פרסמה מונוגרפיות מחקריות, ומצד שני התערבה בדיונים בנושאים חברתיים בוערים כגון חניכות או עבודת נשים. ביצירותיו, לה פלה יצג גם את האידיאל של חברה פטרנליסטית, שמשפחה גרעינית הייתה התוצר שלה. הוא השתמש בדימוי של המשפחה כאשר התייחס למעסיקים: כמו ראש משפחה הדואג למשפחתו, כך המעסיק יצטרך לדאוג לרווחתם של עובדיו. המודל האנגלי של ארגון עובדים עצמאיים התאים לרעיונותיו. ב־1862 ניהל שוב את הביתן הצרפתי ביריד העולמי בלונדון, ב־1867 שימוש כנציב הכללי של היריד בפריז.
מורשתו
עבודתו של לה פלה פותחה על ידי תלמידיו הרבים: אדולף פוצ'ילון (1823-1890), אמיל שייסון (1836-1910), אדמונד דמולינס (1852-1907), פול דה רוסייה (1857-1934), גבריאל אולפה-גליארד (1870-1947) ואחרים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, החלו שיטותיו של לה פלה להופיע שוב על במת המחקר המדעי כאשר "ההיסטוריה של המשפחה" הפכה לתחום חדש של עניין במדעי החברה. בסוף שנות ה-60 בבריטניה, פיטר לאסלט, שעבד בקבוצת קיימברידג לתולדות האוכלוסייה והמבנה החברתי, השתמש בשיטות של לה פלה כדי ללמוד על מבנים משפחתיים מתוך נתוני מפקד המתארים במיוחד את מבנה המשפחה הגרעינית של לה פלה.
בערך באותה תקופה בצרפת, אקדמאים להיסטוריה משפטית שעבדו על המשפט המנהגי היו הראשונים ליישם מחדש את שיטותיה של לה פלה במחקר מדעי. בתחילת שנות ה -70 הצטרפו מספר גדל והולך של אתנולוגים והיסטוריונים למגמה זו, בעיקר בקרב האנתרופולוגיה ההיסטורית: אנדרה בורגוייר, עמנואל לה רוי לדורי. בספר משנת 1989, שהפך להפניה לתחום שלו, אתנולוג ז'ורז 'אוגוסטין עיצב מחדש את סיווג סוגי המשפחה של לה פלה.
מספר סוציולוגים גילו מחדש את עבודתו של לה פלה והתגברו על הדעה הכללית שהשקפותיו של לה פלה היו פשוט שמרניות מדי, במיוחד פול לאזרספלד, אנטואן סבוי וברנרד קלורה.}
ההיסטוריון הדמוגרפי עמנואל טוד התרשם מהדמיון הגאוגרפי בין תחום השכיחות של המערכת המשפחתית הקהילתית (משפחה פטריארכלית בלשונו של לה פלה) לבין אזורים שבהם הקומוניזם הפך לדומיננטי במאה ה -20. הוא הדגיש מחדש את מחקרו של לה פלה על מבני המשפחה ופרסם מספר ספרים המראים את קשר בין מבני המשפחה המסורתיים לבין התנועות האידאולוגיות והחברתיות הגדולות בהיסטוריה האירופית (בחירות דתיות ופוליטיות, התפתחות כלכלית.)
כתבים
מקור
יוהאן רמסטט
חייו
יוהאן רמסטט נולד בסטוקהולם כבנם של יצרן הבגדים ריינהולנד רמסטט ושל רעייתו, סופיה הגסטרום. הוא למד באוניברסיטת אופסלה, שם קיבל ב-1873 תואר בלימודי ממשל ולאחר מכן הוא עבד בבית המשפט לערעורים בסטוקהולם. ב-1878 נשא רמסטט לאישה את הנריקה שרלוטה טורן. באותה שנה הוא מונה להיות שופט מתלמד, ב-1880 הוא היה לשופט בפועל, ב-1882 לשופט חבר וב-1884 הוא מונה להיות שופט מן המניין.
ב-1876 מונה רמסטט להיות נוטריון ממשלתי של הבית התחתון של הריקסדאג (הפרלמנט השוודי) ובין השנים 1877 – 1882 הוא שימש כנוטריון של הבית העליון. ב-1892 הוא עבר לעבוד במשרד המשפטים, ב-1896 הוא קודם לתפקיד מנהל משרד המשפטים וב-1898 הוא מונה להיות היועץ המשפטי של בית המשפט העליון של שוודיה.
ב-1902 פנה ראש הממשלה הנבחר, אריק גוסטב בוסטרם, לרמסטט שיכהן כשר בממשלתו. רמסטט שירת כשר החוץ בממשלת בוסטרם. ב-1905 התפטר בוסטרם מתפקידו על רקע משבר האיחוד השוודי-נורווגי ורמסטט מונה להיות ראש הממשלה במקומו. משימתו המידית הייתה לפתור את משבר האיחוד. יחד עם נסיך הכתר גוסטב, תוכננה תוכנית שתאפשר לנורווגים לצאת מן האיחוד, וזאת בתנאי שפרישת נורווגיה תתבצע ללא מעורבותו של הפרלמנט הנורווגי. אף על פי כן, התוכנית לא יצאה מעולם לפועל, שכן הפרלמנט הנורווגי פירק את האיחוד ב-7 ביוני אותה שנה. ממשלת רמסטט הגישה לפרלמנט השוודי הצעה שייפה את כוחה של הממשלה לשאת ולתת עם הנורווגים על תנאי פירוק האיחוד. ועדה סודית בראשותו של חבר הבית העליון מן המפלגה הפרוטקציוניסטית, כריסטיאן לונדברג, דחתה את הצעת הממשלה ובעקבות כך התפטר רמסטט מתפקידו יחד עם כל חברי ממשלתו, דבר שלא אירע מאז 1809.
לאחר התפטרותו מונה רמסטט מחדש על ידי לונדברג לתפקיד היועץ המשפטי וב-1909 הוא מונה לתפקיד החדש של היועץ המשפטי לממשלה בבית המשפט המנהלי העליון שנוסד אז. ב-1912 מונה רמסטט להיות המושל הכללי של מחוז סטוקהולם על ידי ראש הממשלה דאז קרל סטף. ב-1920 פרש יוהאן רמסטט וחי חיי שלווה עד למותו ב-1935.
ריקן
ריקן הוא שם משפחה.
אונור בירנה וילהיאמסדויטיר
אונור בירנה וילהיאמסדויטיר (באיסלנדית: Unnur Birna Vilhjálmsdóttir) היא מלכת היופי של איסלנד, מיס עולם לשנת 2005.
ביוגרפיה
וילהיאמסדויטיר נולדה ברייקיאוויק והיא בתה של אונור סטיינסון, מיס איסלנד 1983, ב-2005 הוכתרה למיס איסלנד, במיס עולם 2005 לקחה את המקום הראשון כנציגת איסלנד מתוך 102 המתמודדות שלקחו חלק בתחרות, בשנת כהונתה היא טיילה במדינות רבות ברחבי העולם.
היא למדה אנתרופולוגיה באוניברסיטת רייקיאוויק ולאחר מכן החלה ללמד גם משפטים, היא שימשה כיושב ראש המועדון חברתי במוסד האקדמאי בו למדה, במהלך קיץ 2005 שימשה כקצינת משטרה בנמל התעופה הבינלאומי קפלאוויק.
ב-2008 הופיעה בסרט "Stóra planið" כנערה ברחבת ריקודים, ב-2009 שיחקה בסרט הקומדייה "Jóhannes", ב-2010 הנחתה את תחרות "מיס רייקיאוויק", ב-2011 הופיעה בפרסומת ללגונה הכחולה, אתר מרחצאות באיסלנד המהווה יעד תיירותי.
ב-2014 נישאה לבן זוגה ולהם שלושה ילדים.
ג'ורג' בונהאם
סר סמיואל ג'ורג' בונהאם (באנגלית: Sir Samuel George Bonham; בסינית: 文咸 או 般咸; 7 בספטמבר 1803 - 8 באוקטובר 1863) היה מושלה השלישי של הונג קונג.
קורות חיים
בונהאם נולד בפאוורשאם שבקנט והיה בנם של רב החובל ג'ורג' בונהאם (שעבד בחברת הודו המזרחית הבריטית) ושל איזבלה, רעייתו השנייה. אביו טבע עם ספינתו בשנת 1810 בהיותו בן 7.
בשנת 1837 מונה בונהאם לתפקיד מושל מושבת המיצרים (סינגפור והסביבה), תפקיד בו כיהן עד שנת 1843. לאחר תום כהונתו שירת בחברת הודו המזרחית וב-20 במרץ 1848 מונה לתפקיד המושל השלישי של הונג קונג, וכן לתפקיד נציג מוסמך של החברה - האחראי על הסחר עם סין.
בתקופת כהונתו כמושל הקפיד על תקציב מאוזן ועודד את שוק הנדל"ן בהונג קונג במטרה להגביר את הכנסות הממשל ממסים. במהלך כהונתו נאבק חיל הים המלכותי הבריטי על השליטה בים שסביב הונג קונג למול שודדי הים ששלטו אז באזור. בשנת 1850 קיבל את תואר אביר מסדר האמבט, ובשנת 1852 קיבל תואר ברונט.
בשנת 1846 נשא בונהאם לאישה את אלן אמיליה ברנארד, ונולד להם בן אחד - ג'ורג' פרנסיס בונהאם.
בונהאם פרש מתפקידו באפריל 1854.
רעייתו של בונהאם נפטרה בשנת 1859. בונהאם עצמו נפטר ב-8 באוקטובר 1863.
על שמו של בונהאם נקראים רחוב בונהאם בסינגפור, ומספר רחובות באי הונג קונג.
הארטמוט בגר
הארטמוט בגר (בגרמנית: Hartmut Bagger; נולד ב-17 ביולי 1938) הוא גנרל גרמני בדימוס אשר שימש כמפקח הכללי (מקביל לתפקיד הרמטכ"ל) של הבונדסוור (צבא גרמניה) בין השנים 1996–1999.
ביוגרפיה
בגר נולד ב-17 ביולי 1938 בעיר בראונסברג שבפרוסיה המזרחית. כיום נקראת העיר בראנבו והיא נמצאת בתחומי פולין. בילדותו, חווה בגר את מלחמת העולם השנייה, ומשפחתו נאלצה להימלט מאימת הצבא האדום אל העיר צלה. ב-1958 הוא התגייס לבונדסוור ושרת בגדוד פאנצרגרנדיר. ב-1960 הוא הועלה לדרגת לויטננט. הוא למד באקדמיית הבונדסוור ובמכללת הסגל של הכוחות המזוינים האמריקניים בווירג'יניה. בין 1976–1978 הוא שימש כמפקד גדוד הפאנצרגרנדיר ה-51. לאחר מכן הוצב במשרד ההגנה עד 1980. לאחר מכן שימש כראש מטה דיוויזיית הפאנצר ה-3, ובאוקטובר 1984 מונה למפקד בריגדת הפאנצרגרנדיר ה-7 בהמבורג. ב-1988 הועלה לדרגת בריגדה גנרל ומונה לראש מטה הקורפוס ה-3 בקובלנץ. ב-1990 הוא הועבר לשמש כמפקד דיוויזיית הפאנצר ה-12. ב-1992 הוא מונה לסגן המפקח הכללי של הבונדסוור (מקביל לרמטכ"ל). ב-8 בפברואר 1996 הוא מונה למפכ"ל הבונדסוור וכיהן בתפקיד עד פרישתו ב-31 במרץ 1999.
בגר מתגורר כיום במכנהיים. הוא נשוי ואב לשני בנים.
קראסנושיילץ
קראסנושיילץ (בפולנית: Krasnosielc) הוא כפר במחוז מקוב מזובייצקי שבפרובינציית מזוביה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
יהודי קראסנושיילץ
יהודים ישבו בכפר מיסודו, ובשנת 1841 מנו כ-60% מתושביו. בשנת 1883 נבנה ביישוב בית כנסת. בתחילת המאה ה-20 נמנו בכפר 1,331 תושבים יהודים, והתקיימה בו פעילות ציונית, של הבונד ושל אגודת ישראל.
מבין יוצאי הכפר הידועים נמנה הארי וורנר, ממייסדי אולפני האחים וורנר. בין מלחמות העולם פעל בכפר בית ספר מרשת בית יעקב. טרם מלחמת העולם השנייה נמנו בכפר כ-1,000 יהודים, כמחצית מתושביו.
עם כיבוש היישוב בתחילת ספטמבר 1939 בידי הגרמנים, גייסו אלו את הגברים היהודים בו לביצוע עבודות כפייה, תוך רצח כמה מהם. ב-8 בספטמבר 1939 ריכזו הגרמנים באלימות את עובדי הכפייה היהודים במבנה בית הכנסת המקומי, ושם פתחו לעברם באש, תוך רצח עשרות רבות מהם.
ב-28 בספטמבר 1939 גורשו כל היהודים שנותרו בכפר לרוז'ני ולאוסטרוב מזובייצקה, לאחר שנדרשו להצהיר בכתב כי הם עוזבים את הכפר מרצונם החופשי. יהודי הכפר חלקו את גורל יתר יהודי היישובים אליהם הגיעו.
Sounds Good Feels Good (אלבום)
Sounds Good Feels Good (בתרגום חופשי: נשמע טוב מרגיש טוב) הוא שם האלבום השני של להקת הפופ רוק האוסטרלית, 5 Seconds Of Summer. האלבום שוחרר לכל העולם על ידי חברת התקליטים קפיטול רקורדס ב-23 באוקטובר 2015.
רקע והוצאה לאור
לאחר הוצאת אלבום הבכורה שלהם, 5 Seconds Of Summer, יצאה הלהקה לחופשת החגים. הם טסו ללוס אנג'לס בתחילת 2015 במטרה לכתוב שירים והקלטתם לאלבום הסטודיו השני שלהם. בתחילת הסיבוב ההופעות שלהם, שהיה בתחילת חודש מאי, 2015, הם הופיעו עם שיר חדש הנקרא Permanent Vacation. ב-12 באוגוסט 2015, הם הודיעו על שם האלבום החדש שעומד לצאת, ועל הזמנה מוקדמת של האלבום, התחל ב-14 באוגוסט.
הישגים
האלבום הגיע למקום 31 במצעד "51 שחרורי האלבומים הטובים ביותר לשנת 2015" של Rock Sound, וקיבל ביקורות חיוביות מאוד.
סיבוב הופעות
בעקבות שחרור האלבום, הלהקה יצאה ב-19 בפברואר 2016 לסיבוב הופעות עולמי הנקרא Sounds Live Feels Live, הכולל 99 הופעות בכל רחבי העולם.
ביל פורסטר
ביוגרפיה
פורסטר נולד בדרבי, פנסילבניה. התאמן בהדרכתו של רנדי ריס. הוא בוגר אוניברסיטת אובורן משנת 1980.
אלוף עולם ב-200 פרפר
באליפות העולם שנערכה בברלין, קולומביה בשנת 1975 זכה פורסטר בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אליפות חדש של 2:01.95 דקות, לפני רוגר פיטל ממזרח גרמניה (2:02.22 דקות) ובריאן בריקלי מבריטניה (2:02.47 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 56.07 שניות, אחרי בן ארצו גרגורי ג'אגנבורג שקבע שיא אליפות חדש של (55.63 שניות) ורוגר פיטל (56.04 שניות).
מדליית ארד אולימפית
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה פורסטר במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:59.96 דקות, אחרי חבריו לנבחרת, מייק ברונר שקבע שיא עולם חדש של 1:59.23 דקות וסטיב גרג (1:59.54 דקות).
אלוף עולם ב-200 חופשי
באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 1978 זכה פורסטר ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 1:51.02 דקות, לפני בן ארצו ראודי גיינס (1:51.10 דקות) וסרגיי קופליאקוב מברית המועצות שקבע שיא אירופה חדש של 1:51.33 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 7:20.82 דקות, לפני ברית המועצות (7:28.41 דקות) ומערב גרמניה (7:33.29 דקות). מדליית ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:53.97 דקות, אחרי ולדימיר סלניקוב מברית המועצות שקבע שיא אליפות חדש של 3:51.94 דקות, ובן ארצו ג'ף פלוט (3:53.42 דקות).
פורסטר נבחר לייצג את ארצות הברית באולימפיאדת מוסקבה (1980), אך הוא לא השתתף בה בגלל החרם האמריקאי.
חגי לונדין
הרב חגי לוּנדין (נולד בי"ב באלול תשל"ה, 19 באוגוסט 1975) הוא ראש ישיבת ההסדר חולון (החל מחודש תמוז ה'תשפ"ב), ר"מ בישיבת אפיקי דעת בשדרות ומרצה במקומות נוספים, ראש בית המדרש בקריה האקדמית אונו, מנהל התוכן של ערוץ מאיר, ומחבר סדרות ביאורים לכתבי הראי"ה קוק וספרים נוספים.
ביוגרפיה
נולד בפתח תקווה, למד בישיבת מרכז הרב, בעיקר אצל הרבנים צבי ישראל טאו ועמיאל שטרנברג, וכן אצל הרבנים שלמה אבינר, יהושע צוקרמן ויוסף קלנר. לאחר התפלגות ישיבת הר המור מישיבת מרכז הרב עבר בעקבות רבותיו אל ישיבת הר המור, שם למד עד גיוסו לצבא. בצבא שירת בחיל השריון במסלול פיקודי.
לאחר שחרורו מהצבא עבר לישיבת ברכת משה במעלה אדומים שם במקביל החל גם ללמד שיעורים בכתבי הראי"ה בעיקר לתלמידים מן הקבוצה הבוגרת בישיבה. חלק מספריו מבוססים על שיעורים אלו. בישיבת מעלה אדומים למד מהרב יצחק שילת ומהרב חיים סבתו. בשנת 2005 עבר עם משפחתו להתגורר בחיפה, ושימש כר"מ ללימודי אמונה בישיבת "אור וישועה" בעיר ובבית המדרש של הטכניון. בקיץ שנת 2011 עבר עם משפחתו לעיר שדרות ומאז הוא משמש כר"מ בישיבת ההסדר שם.
הרב לונדין מרצה במסגרת המדרשה הצבאית של צה"ל, בקריה האקדמית אונו ובאוניברסיטת בר-אילן. בין השנים 2016–2018 היה דיקן הסטודנטים ב. הוא מלמד בישיבות הסדר, מכינות ומדרשות. שיעוריו ב"מכון מאיר" מועברים בשידור חי באתר "ערוץ מאיר". שיעורו באוניברסיטת בר-אילן מועבר ברדיו מורשת. ייחודה של שיטתו הוא בתרגום בהיר ועכשווי של רעיונות היהדות ומשנת הרב קוק בפרט.
הרב לונדין כתב טורים בעלוני השבת "שבתון", "עולם קטן", "מעייני הישועה", "ראש יהודי", שבת בשבתו ובאהבה ובאמונה.
בשנת 2018 חבר הרב חגי לונדין לרבנים יצחק נריה ויוני לביא בהקמת ארגון קהלים, שמטרתו להפיץ שיעורי תורה של רבנים ורבניות.
בתמוז תשפ"ב, מונה הרב לונדין לראשות ישיבת ההסדר חולון יחד עם הרב טל שאוליאן.
הרב לונדין בעל תואר ראשון בחינוך ותעודת הוראה מטעם מכללת מורשת יעקב ברחובות, ובעל תעודת M.A. במחשבת ישראל מטעם מכון לנדר (טורו קולג'). נשוי לאפרת, ביתו של הרב יוסף אטון ואב לחמישה בנים. אחיו הוא ד"ר יוסי לונדין. גיסו הוא הרב רביד ניסים.
בהמשך לשיטתו של הרב קוק, עוסק הרב לונדין רבות ב'קידוש החול', היינו היכולת לחבר בין עולם הרוח לעולם החומר, ותפיסתה של היהדות לא רק כדת רוחנית אלא כביטוי לחיים הלאומיים-היסטוריים של עם ישראל.
ערוץ מאיר
הרב לונדין החל ללמד בערוץ מאיר ב-2008, והעביר שם מאות הרצאות. סדרת 'יסודות האמונה' שלו זכתה לעשרות אלפי צפיות. בסדרה זו, מבאר הרב לונדין את שיטת הרב קוק ביחס למושג האלוהות והאמונה. סדרה נוספת שזכתה לתשומת לב היא סדרת 'מושגים ביהדות', שעל בסיסה יצא בשנת 2015 ספרו 'עיין ערך יהדות' בהוצאת ידיעות אחרונות. בשנת 2009 החל הרב לונדין לשמש גם כמראיין בתוכנית "אנשי אמונה בעולם המעשה" במסגרת שידורי האינטרנט של הערוץ. בכל תוכנית משוחח הרב לונדין עם דמות שהשפיעה על חיי החברה בישראל. בשנת 2010 מונה הרב לונדין למנהל התוכן של הערוץ שהחל לשדר גם שידורי טלוויזיה בחברת הכבלים הוט, ובשידורי הלווין בחברת יס.
מאמרי ליבה במשנת הרב קוק
בשנת תשס"ה (2005) החל הרב לונדין בהוצאת סדרת הספרים 'מאמרי ליבה במשנת הרב קוק'. מטרת הסדרה היא ביאור מאמרים נבחרים מתוך משנת הרב קוק. ביאור המאמרים מכיל מצד אחד "תרגום" שפתו הקשה של הרב קוק לעברית מדוברת ומצד שני הרחבות והוספת מראי מקומות מתוך שאר כתבי הרב קוק. מונחים בהם משתמש הרב קוק מקבלים הגדרה על ידי מציאת מקבילות שלהם בכתביו, לצורך כך נעזר הרב לונדין רבות במילון הראי"ה של הרב יוסף קלנר. הסדרה כוללת חמישה ספרים וכתיבתה הסתיימה בשנת תשע"ג. הסדרה זכתה בפרס אגרסט של האגף לתרבות תורנית במשרד החינוך לשנת תשע"ג.
בסדרה יצאו:
סדרת הראי"ה קוק המבואר
בשנת 2015 החל הרב לונדין להוציא לאור סדרת ספרים בשם 'הראי"ה קוק המבואר'. הסדרה, בהוצאת ישיבת ההסדר בשדרות ובהפצה של ידיעות ספרים ודברי שיר מיועדת לבאר את כתבי הרב קוק באופן קצר ובהיר, מעין פירוש קהתי על המשניות.
בסדרה יצאו, בהוצאת מכון ישיבת שדרות וידיעות ספרים, ביאורים על הספרים: