cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לואי בותה
המערכה בנטאל
בותה, עם קבלת המינוי, מידית התחיל לבצר את כוחתיו באזור קולנסו, מורה להרוס את גשר הרכבת ולהשאיר רק גשר ישן אחד לבריטים. באחר הצהרים של 13 בדצמבר הגנרל בולר, לאחר שהעמיד 20,000 איש ב־16 בטליונים, התחיל בהתקפה על קולנסו בהפצצה ארטילרית כבדה על העמדות הבוריות. בולר לא ידע אבל ההפצצה הכבדה שלו גרמה לבהלה בצד הבורי ואחד מיחידות הקומנדו בת 250 איש אפילו נמלטה משדה הקרב. רק לאחר שתי מועצות מלחמה, שדר מקרוגר הרבה מאמצים מצד בותה הכוח הבורי לא נטש את עמדותיו. ב-15 בדצמבר התחילה ההסתערות הבריטית על העיירה קולנסו ומיד נעצרה. הבורים אשר היו מחופרים היטב בקרקע ושהשתמשו באבק שרפה ללא עשן היו כמעט ובלתי נראים לבריטים אשר לא הצליחו להבין מאין מגיעה האש הבורית. לפתע מסיבה בלתי ידוע מפקד הארטילריה הבריטי הצעיד את אנשיו לפני יחידות הח"יר ופתח באש על העמדות של הבורים. תוכניתו של בותה הייתה למשוך את הבריטים אל מעבר לנהר ואז לחסל אותם כאשר גבם לנהר אבל כאשר בותה ראה המהלך הטיפשי הזה הוא תפס את הרגע והורה לחסל את הארטילריה הבריטית החשופה וחסרת ההגנה. לקח לבורים חצי שעה להשתיק את התותחים הבריטים שלפניהם. כאשר בולר ראה שכוחותיו נכשלו לחצות את הנהר ושהארטילריה שלו נמחקה הוא פקד על נסיגה כללית. כ-143 בריטים נהרגו כאלף נפצעו או נפלו בשבי, התקדמות שלהם ללידיסמית' נעצרה בזמן שהבורים איבדו שבעה אנשים ו-38 מהם נפצעו . לאחר הקרב בותה שלח מברק לנשיא קרוגר: "אלוהי אבותינו היום מסר לידינו ניצחון מדהים. הדפנו את האויב בכל אגף, בשלושה מקומות שונים... אבדות האויב הם בוודאי נוראיות. הם שוכבים אחד על השני – אני משער כ־2,000 איש. יש לנו בערך כשלושים הרוגים ופצועים. מאוחר יותר אני אשלח לך דוח מדויק יותר. בלב שמח אני אוכל לברך אותך ואת העם האפריקאנרי על ניצחון מדהים... ואני מבקש בצורה מכובדת מן הממשלה להכריז על יום כללי של תפילה תודה לזה אשר נתן לנו את הניצחון הזה."
ב-16 בינואר 1900 ניסה בולר בשנית להתקדם שוב לכיוון ליידיסמית', הוא פיצל את כוחתיו בניסיון לתפוס את הכוח של בותה בתנועת מלקחיים. אבל בותה הבין את התוכנית של בולר ובחר לרכז את כוחותיו כנגד הכוח העיקרי של בולר. שני הכוחות נפגשו לבסוף ב-23 בינואר בגבעה סינקופ. בתחילת הקרב הבריטים הצליחו לכבוש את הגבעה, בחושבם בטעות שמדובר באחד האגפים של הקו הבורי, בותה הורה מיד על התקפת נגד והתותחים הבורים קרעו את 2,000 החיילים הבריטים אשר היו בראש גבעה שבקושי היה בה מקום לאלף איש. למרות ההתקפה הבורית הכבדה הבריטים הצליחו לאחוז בראש הגבעה עד הלילה ולאחר שמפקדם לא הצליח לצור קשר עם הגנרל בולר החליט לסוג. בותה במקביל החליט להסיג את הכוחות הבורים בחושבו שהבריטים מבצרים את ראש הגבעה ושכוחותיו נכשלו. הקרב נגמר בניצחון בורי מוחץ, במחיר של פחות מ-400 פצועים והרוגים לעומת כ-1,750 פצועים והרוגים מהבריטים ועצר את הניסיון שלהם לשחרר את ליידיסמית'. בותה הצליח גם לחסום את הניסיון השלישי של בולר לפרוץ לליידיסמית' בקרב וולקראנס, בו הבריטים ספגו כ-333 פצועים והרוגים בזמן שהבורים ספגו רק 38 הרוגים ו-50 פצועים.
המפנה במלחמה
במרץ 1901 פיליפ, אחיו הגדול של בותה, נהרג בקרב בדורנברג בצפון מזרח המדינה החופשית. מותו של אחיו הגדול פגע בצורה קשה בבותה והוא סירב לדבר על מות אחיו. ככל הנראה מותו של אחיו גרם לבותה להאמין שהמלחמה נגד הבריטים היא חסרת תועלת ואין שום סיכוי לניצחון בה. בתחילת מאי 1901 בותה כינס מועצת מלחמה של כל הגנרלים של טרנסוואל, במועצה הוחלט לבקש רשות מקיצ׳נר לשלוח שליחים לנשיא קרוגר באירופה כדי להתחיל במשא מתן עם הבריטים על שלום. להפתעת המועצה קיצ׳נר סירב, הוא טען שקרוגר אינו הנשיא של טרנסוואל יותר והוא מוכן לדבר רק עם הגנרלים בשטח. נשיא המדינה החופשית סטיין זעם על כך שבותה והגנרלים מטרסנוואל היו מוכנים להתחיל במשא מתן עם הבריטים בלעדיו והתנגד לכל משא מתן. לבסוף הוחלט להמשיך במלחמה ובותה הסכים שיאן סמטס יוביל פלישה לתוך מושבת הקייפ הבריטית. באותו הזמן אני, אשתו של בותה, עזבה את פרטוריה לאירופה, נושאת עמה דוחות על התקדמות המלחמה לקרוגר.
לבסוף הבורים נשברו תחת הלחץ הבריטי ומשא מתן לשלום התחיל ב־9 באפריל 1902 כאשר נציגים מטרנסוואל והמדינה החופשית נפגשו בהסכמת הבריטים לדון בנושא. בקרב אנשי המדינה החופשית הייתה התנגדות החזקה ביותר להסכם שלום שלא כולל עצמאות ואף על פי שבותה הצליח למשוך את הגנרל דה לה רי לצידו הנשיא סטיין ורוב הגנרלים שלו סירבו לקבל את התנאים הבריטים. רק לאחר שבותה ודה לה רי הצליחו למשוך לצידם את הגנרל דה ויט רוב נציגי המדינה החופשית הסכימו לחתום על הסכם שלום עם בריטניה אשר לא יכלול עצמאות. ב־31 במאי 1902 בותה, כאחד הנציגים של רפובליקת טרנסוואל, חתם על הסכם פרינחינג שסיים את המלחמה.
תקופת השיקום
עם חתימת הסכם השלום בותה היה בין אחראי לפירוק הכוחות הבורים בטרנסוואל מנשקם ושחרור שבויי המלחמה הבורים. בעקבות המלחמה הוא שינה את דעתו על האימפריה הבריטית והתחיל להביע בפומבי את דעותיו החדשות, הוא הפתיע רבים מאפריקאנרים בנאום שנשא בדרבן שבו הוא אמר שהוא רואה עתיד ורוד לדרום אפריקה כחלק מן האימפריה הבריטית.
לאחר שסיים את פירוק הצבא ושחרור החיילים, בותה, דה ויט ודה לה רי, "השלישה המהוללת" כפי שהעיתונות הדרום אפריקנית כינתה אותם, הפליגו לבריטניה ואירופה כדי לנסות ולגייס כסף לשיקום דרום אפריקה אשר הייתה ברובה חרבה עקב מדיניות האדמה החרוכה של קיצ׳נר. במהלך ההפלגה הארוכה על האונייה סקון בותה ודה לה רי שיחקו ברידג' בזמן שדה ויט נשאר בתאו, כותב את האוטוביוגרפיה שלו. השלישייה התקבלה בהתלהבות בבריטניה כאשר הגיעו לסאות'המפטון ב־16 באוגוסט 1903, המונים המתינו לראותו אותם כאשר הגיעו לתחנת ווטרלו בלונדון בהזמנת הלורד קיצ׳נר לפגוש את המלך אדוארד השביעי. השלישה התקבלה בהתלהבות גדולה יותר כאשר הגיעו להולנד, שם הם נתפסו כגיבורים עקב אווירה אנטי-בריטית שאפיינה את אירופה באותו הזמן. אבל בותה לא התלהב מקבלת הגיבורים שהוא וחבריו קיבלו באירופה ובנאום שנשא בהאג הוא אמר: "לא הגענו לכאן כדי לחגוג. אנו הנציגים של עם עצוב; ואנו עצובים כי ביצענו את חובתנו; מפני שהגנו על חירותנו ועל העצמאות שלנו." במהלך שהותו באירופה בותה ניסה לגייס כספים למען האלמנות והיתומים הבורים, בשלל שנאומים שנשא ברחבי אירופה הוא לא היסס להאשים את שר המושבות צ'מברלין בנזק שנגרם לדרום אפריקה: "בתינו, עם הריהוט, נשרפו או נהרסו, הפרדסים שלנו, כל הציוד החקלאי נהרס, טחנות קמח נהרסו, כל בהמה גורשה או נשחטה – כלום לצערנו לא נשאר לנו. האדמה היא מדבר. מלבד זאת המלחמה גבתה המוני קורבנות, הארץ מלאה בקול הבכי של אלמנות ויתומים חסרים אונים." באירופה בותה פגש שוב את אשתו ונפגש עם קרוגר אשר חיי בגלות בשווייץ לאחר שסירב להישבע אמונים למלך בריטניה. בפגישה עם שר המושבות צ'מברלין, לאחר סיבוב גיוס התרומות באירופה, בותה ניסה לבקש שבריטניה תגדיל את כספי הפיצויים שהוקדשו לשיקום דרום אפריקה אבל נענה בשלילה. בותה בתגובה פרסם מאמר באחד העיתונים הבריטים שבו טען שבריטניה צריכה לשקם את דרום אפריקה ולעזור לבורים לא רק בגלל סיבות הומניטריות אלא מפני שבריטניה תזדדק לבורים כדי לשלוט במושבות החדשות שלהם, אשר בהם הבורים הם רוב האוכלוסייה. המסר שלו נפל על אוזניים קשובות והפרלמנט הבריטי הסכים להגדיל את כספי הסיוע מ־3 מיליון פאונד ל־8 מיליון פאונד ולשלוח וועדה לדרום אפריקה כדי לראות כיצד ניתן לסייע טוב יותר לתהליך שיקום. לפני הפלגתם בחזרה לדרום אפריקה השלישייה נפגשה שוב עם אדוארד השביעי אשר הציע לשלושה תואר אצולה, הם סירבו לקבל את התואר וב־13 בדצמבר הפליגו בחזרה לדרום אפריקה.
בדרום אפריקה בותה ניסה לאחד את האפריקאנרים כדי לשקם את המדינה, בעיני רבים מקרב האפריקאנרים בטרנסוואל בותה, בן ה-40, נתפס כמנהיגם עכשיו שקרוגר היה בגלות. כאשר צ'מברלין הגיע לביקור בדרום אפריקה ב־26 בדצמבר היה זה בותה אשר עמד בראש משלחת אפריקאנרית אשר פגשה את שר המושבות. בותה ניסה לשכנע את השר להעניק שלטון עצמי נרחב יותר למושבות של טרנסוואל ונהר האורנג', אשר מאז הכניעה נוהלו על ידי מושלים בריטים בלתי נבחרים, להקצות יותר כספים לשיקום המושבות ולעצור תוכנית של המושל של טרנסוואל מילנר להביא מהגרים סינים לעבודה במכרות. צ'מברלין סירב לבקשות של בותה אבל הציע לו משרה בגוף הניהולי שניהל את המושבה, בותה סירב בטענה שהוא אינו מוכן לשבת בגוף ציבורי שלא נבחר על ידי האזרחים. בותה ביחד עם יאן סמאטס ועוד גנרלים בורים לשעבר הקימו את מפלגת "העם" (Het Volk) כדי להילחם בתוכנית הבריטית להבאת 50,000 פועלים סינים לטרנסוואל וכדי לדרוש ממשל עצמי למושבת טרנסוואל הבריטית ולמושבת נהר האורנג'. במקביל במושבת נהר האורנג', אשר הוקמה בשטחי המדינה החופשית, הוקמה מפלגת איחוד אורניה (Orangia Unie) על ידי סטיין, הנשיא לשעבר של המדינה החופשית, דה ויט וג'יימס הרצוג. המפלגה הייתה בעלת מטרות דומות למפלגת העם אבל במהרה נוצרה יריבות בין שתי המפלגות. בזמן שבותה ראה בעיניו עתיד של שיתוף פעולה בין אפריקאנרים לאנגלים, הרצוג וחבריו שאפו להפרדה בין האפריקאנרים והאנגלים ולהחזיר את העצמאות שאבדה. כאשר קרוגר נפטר ב־14 ביולי 1904 בגלות בשווייץ היה זה בותה שדאג להבאת הגופה לקבורה בפרטוריה, ארגן את הטקס ההלוויה ועמד בראשו. עם עליית ממשלה ליברלית בבריטניה ב־1906 בותה שלח את סמטאס ללונדון בתקווה לשכנע את הממשלה החדשה לשנות את המדיניות שלה בדרום אפריקה. סמאטס הצליח והממשלה הצהירה על הכוונה להעניק ממשל עצמי למושבות בדרום אפריקה. בבחירות לפרלמנט החדש של מושבת טרנסוואל ב־1905 מפלגת "העם" זכתה במירב המושבים, והחזירה לידי הבורים את השליטה במושבה מידי האנגלים.
במקביל לאירועים הללו בותה ניסה לשקם את חוותו שנהרסה במלחמה. הוא הגישה בקשה לקבלת פיצויים על סך £20,000 מן הממשל הבריטי אבל קיבל רק £900 אשר אותם הוא החזיר בבוז. פריהייד סופח למושבת נטאל בעקבות המלחמה ובותה החליט לעבור למושבת טרסנוואל ולרכוש חווה אחת שם, למרות הנזק של המלחמה הוא הצליח לשקם את עסקיו ושמר על מצב כלכלי איתן.
ראש ממשלת מושבת טרנסוואל
ב־1907 בותה נכנס לתפקיד ראש ממשלת מושבת טרנסוואל, בתפקיד זה הוא עצר את ההגירה הסינית ועד 1910 אחרון הפועלים הסינים עזב את דרום אפריקה. בתור ראש ממשלת טרנסוואל בותה השתתף בוועידה האימפריאלית של 1907 בלונדון, מעשה זה עורר את זעמם של השמרנים הבורים אשר התחילו לראות בבותה כבוגד ברעיון הלאומי הבורי. בלונדון בותה התחבר עם ד"ר ג'מיסון אשר הוביל את הפשיטה הכושלת על פרטוריה לפני מלחמת הבורים השנייה . בזמן שהשתתף בוועידה בותה ניסה ונכשל לשכנע את משרד המושבות הבריטי לספח את סוואזילנד ואת בצ'ואנאלנד (כיום באצוואנה) לשטחי המושבות הבריטיות בדרום אפריקה. כאשר בותה חזר מלונדון הוא הוביל שורה של רפורמות בשירות הציבורי, אבל בשונה מהרצוג וסטיין אשר עמדו בראש מושבת נהר האורנג' הוא לא פיטר את כל הפקידים האנגלים אלא מינה אנשים לפי כשרון ללא התייחסות למוצא. כמו כן בותה הקים מחדש את מערך הקומנדו אשר המושל הבריטי ביטל, מאפשר למושבה להעמיד צבא במקרה חירום. בותה גם עודד שיכלולים בתחום החקלאות, שולח צעירים אפריקאנרים לבריטניה ואמריקה ללמוד אגרונומיה. בנוסף הוא יישב חקלאים חסרי אדמה על אדמות מדינה בניסיון למנוע היווצרות של המון מובטל בערים.
בותה היה מהתומכים באיחוד ארבע המושבות הבריטיות בדרומה של אפריקה (טרנסוואל, מושבת נהר האורנג', נטאל והקייפ) לישות אחת. בוועידה הלאומית שנערכה בדרבן שבנטאל ב־12 באוקטובר 1908 בותה וסמטאס, אשר היו בין הנציגים של טרנסוואל בוועידה, היו הרוח החיה מאחורי רעיון האיחוד. בותה היה בין אלו אשר הציעו לחלק את תפקידי הבירה בין ערי הבירה של המושבות השונות (הממשלה תשב בפרטוריה, הפרלמנט ישב בקייפטאון ובית המשפט בבלומפונטיין). ב־9 ובפברואר הוועדה פרסמה טיוטה של החוקה עבור איחוד כל המושבות, לאחר שטיוטת החוקה אושרה על ידי ארבעת הפרלמנטים, בותה ושאר הנציגים של הוועדה הלאומית הפליגו לבריטניה כדי להגיש את בקשת האיחוד לפרלמנט הבריטי. הפרלמנט הבריטי אישר את הבקשה והעביר את חוק דרום אפריקה 1909 אשר איחד את ארבע המושבות למדינה אחת שקיבלה את השם איחוד דרום אפריקה.
מפלגת דרום אפריקה
לקראת הבחירות לפרלמנט החדש של איחוד דרום אפריקה בותה התחיל להקים מפלגה חדשה מקרב אנשי מפלגת "העם", איחוד אורניה, האפריקאנר בונד והמפלגה הדרום-אפריקאית מהקייפ. המפלגה הדרום-אפריקאית של בותה זכתה לתמיכה רחבה בקרב האוכלוסייה האפריקנארית וגם בקרב חלקים נרחבים של האוכלוסייה דוברת האנגלית, אפילו מלך הזולו וראשי שבטים נוספים הביעו תמיכה במפלגה, אף על פי שלא הייתה להם זכות בחירה, ובבחירות בספטמבר 1910 המפלגה זכתה ב־64 מושבים בפרלמנט החדש של איחוד דרום אפריקה מה שהעניק לה רוב מוחץ. בותה הרכיב את הקבינט הראשון שלו מראשי המנהיגים של המפלגות השונות שמהם נוצרה המפלגה הדרום-אפריקאית. מעניק לסמאטס את משרד הפנים, המכרות וההגנה להרצוג את משרד המשפטים ולעצמו, מלבד ראשות את הממשלה, את משרד החקלאות. כראש ממשלה, הביע בותה את תמיכתו בציונות, ותמך בהענקת שוויון זכויות מלא ליהודי דרום אפריקה בין בותה להרצוג נוצר במהרה קרע, הגורם הישיר היה הוויכוח על מעמד השפה האנגלית באיחוד דרום אפריקה. בזמן שהרצוג דחף את הפיכת האפריקאנס לשפה הרשמית של האיחוד והציע חוק לכפייתה האפריקאנס על האוכלוסייה דוברת האנגלית, בותה התנגד לכך בחריפות. הוא הכריז שלשתי השפות צריך להיות מעמד רשמי ושאסור לכפות את האפריקאנס, והטיל את כובד משקלו כנגד הצעת החוק של הרצוג. כמו כן הוא חנן את מלך הזולו אשר נכלא במהלך מרידת במבתה ב־1906 והעניק לו קיצבה ממשלתית.
הקרע בין בותה להרצוג הלך והחמיר, ראש הממשלה ושר המשפטים שלו התחילו לתעב אחד את השני. הרצוג סירב לסטות מן החזון שלו מאיחוד האוכלוסייה האפריקאנרית והאנגלית בזמן שהרצוג התעקש לשימור על זהות אפריקאנרית נפרדת. האוכלוסייה האפריקאנרית התחילה לאבד אמון בבותה לאחר שהסכים לעודד הגירה בריטית לדרום אפריקה, לממן את החזקת הצי הבריטי שעגן בנמלי איחוד דרום אפריקה ובעקבות נאום בחנוכת פסלו של ססיל רודס בקייפטאון שבו בותה הילל את רודס. לאחר שהרצוג יצר פרובוקציה כנגד האוכלוסייה דוברת האנגלית בנטאל, אשר הובילה להתפטרות אחד מהשרים בקבינט מנטאל, בותה דרש מהרצוג להתפטר מן הקבינט. לאחר שהרצוג סירב בותה פנה למושל הכללי הבריטי והודיע על כך שהוא מפזר את הממשלה. המושל מידית העניק לבותה סמכות להקים ממשלה חדשה אשר בה בותה לא כלל את הרצוג. בתגובה הרצוג ולאומנים אפריקאנרים נוספים עזבו את המפלגה הדרום-אפריקאית והקימו ב־1912 את המפלגה הלאומית אשר חרתה על דגלה את השאיפה לבדלנות אפריקאנרית ורפובליקניזם.
במקביל הממשלה של בותה פעלה להפרדת האוכלוסייה השחורה מן האוכלוסייה הלבנה במסגרת מדיניות של התפתחות נפרדת. ממשלתו של בותה העבירה את חוק אדמות הילידים של 1913, שבו הוקצו שטחים ייעודיים לשחורים ונאסר עליהם לרכוש קרקע באזורים אשר לא הוקצו להם למחיה.
ביולי 1913 פרצה שביתת כורים לבנים מחוץ לעיירה באנוני, הכורים דרשו מן הבעלים של המכרה להכיר באיגוד המקצועי שלהם. במהרה השביתה הפכה לאלימה והמשטרה לא הצליחה להשתלט על ההמון המתפרע אשר התחיל לבזוז חנויות ביוהנסבורג. סמאטס אשר היה שר המכרות והגנה קרא ליחידות הקומנדו ודיכא בכוח את המתפרעים, כעשרים ואחד איש נהרגו וכ־47 נפצעו. עם דיכוי האלימות בותה בעצמו הגיע ביחד עם סמאטס כדי לדון עם נציגי השובתים על פתרון למשבר במלון במרכז יוהנסבורג. לאחר שנציגי הכורים עזבו לדון בהצעות של בותה ראש הממשלה ושר ההגנה עזבו ללא ליווי את בית המלון. בדרכם בעיר הם נעצרו על ידי אספסוף כורים, בותה לפי המסופר צעק עליהם: "אתם יכולים לירות; אנחנו לא חמושים. אבל תדעו לכם שאנו כאן כדי לעשות שלום עמכם. ואם תירו בנו, זה יהיה הסוף של זה." לבסוף בותה נאלץ להיכנע לדרישות הכורים "והסכם ביין" שעליו חתם בותה נחשב להשפלה לממשלתו. אבל כאשר פרצה שביתה כורים נוספת מספר חודשים מאוחר יותר במכרות הפחם בנטאל בותה וסמאטס היו מוכנים. הצבא נקרא מיד, יחידות הקומנדו באזורים הכפריים נשלחו להגן על תשתיות מקומיות וגנרל קוס דה לה רי, אשר מונה לגנרל בצבא החדש של האיחוד, נקרא לפרטוריה עם אנשיו למחוץ את מטה המפגינים ולאסור את ההנהגה שלהם. הפעילות הנמרצות של בותה וסמאטס מחצו את ההפגנה בראשיתה, ולמרות מחאות מצד מפלגת הלייבור בבריטניה העניין נגמר במהירות.
מרידת מאריץ
המשבר הגדול ביותר של ממשלתו של בותה הייתה פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בזמן שבותה חשב שעל איחוד דרום אפריקה לתמוך באימפריה הבריטית חלקים נכבדים באוכלוסייה האפריקאנרית התנגד לצאת למלחמה מחוץ לאפריקה למען בריטניה. עם פרוץ המלחמה בותה וממשלתו הסכימו לשחרר את הכוחות הצבאיים הבריטים באיחוד דרום אפריקה ולקחת את הגנת האיחוד על בסיס כוחות הצבא של האיחוד. אבל כאשר הבריטים ב־7 באוגוסט בקשו מבותה לפלוש לדרום מערב אפריקה הגרמנית (כיום נמיביה) הדבר גרם לוויכוח קשה בקבינט של בותה. בותה אומנם הצליח לשכנע את הקבינט לתמוך בבקשה הבריטית אבל נאלץ להסכים שרק מתנדבים ישלחו לשדה הקרב. אבל כאשר בותה גישש לבדוק האם הפרלמנט יתמוך בבקשה הבריטית הוא נדהם לגלות שהפרלמנט לא יהיה מוכן לתמוך במלחמה כנגד גרמניה. עקב כך בותה החליט לקחת את הסיכון שהפרלמנט יצביע על אי-אמון כנגד ממשלתו ולפלוש לדרום מערב אפריקה הגרמנית ללא תמיכת הפרלמנט. בותה הורה לסמאסט לפתוח בגיוס שקט ולשנע את הכוחות לגבול בלילה, הוא הסתיר את ההכנות למלחמה מן הפרלמנט, הצבא והעיתונות. אבל כאשר בותה הודיע לרמטכ"ל, קומנטדט גנרל כריסטיאן פרידריך ביירס על החלטת הממשלה, הרמטכ"ל החליט בשקט להתנגד להחלטת הממשלה ומיהר לארגן את שאר הפיקוד הבכיר כנגד בותה. כאשר הרצוג שמע על תוכנית הפלישה של בותה הוא מיהר לארגן הפגנות כנגד בותה והמלחמה נגד גרמניה. בותה לבסוף, בניסיון להשיג תמיכה למלחמה עם גרמניה הביא את הנושא לדיון בפרלמנט ולאחר מאמץ רב ומתיש הצליח להשיג רוב להכרזת המלחמה והפלישה לדרום מערב אפריקה הגרמנית. אבל הרמטכ"ל ומספר קצינים שבהם הגנרל דה ויט, רב-סרן יאן קמפ וקולונל מאני מאריץ תכננו הפיכה צבאית כנגד בותה והממשלה בפרטוריה . אבל ההפיכה בוטלה על ידי הקושרים לאחר שדה לה ריי נהרג מירי שוגג של שוטרים במהלך נסיעה עם ביירס. אבל מאני מאריץ סירב לקבל את החלטתו של ביירס ופתח במרד כנגד הממשלה בצפון הקייפ, באזור הגבול עם דרום מערב אפריקה הגרמנית בסיוע גרמני, גורר את שאר הקושרים עמו . בתגובה בותה החליט להוביל את כוחות הצבא של האיחוד בעצמו כדי לדכא את המרד, הוא סירב לקבלת סיוע מבריטניה ולקח עמו רק חיילים אפריקאנרים לשדה הקרב כדי לא ליצור את הרושם שהוא נלחם למען הבריטים ושמדובר בעניין אפריקאנרי פנימי . המרד שתוכנן ברישול נגמר במהירות בניצחונו של בותה, מאריץ נמלט לגרמניה, ביירס נהרג בשדה הקרב, קמפ נכנע ודה ויט נתפס. אבל למרות ניצחונו של בותה מפלגתו איבדה תמיכה אשר עברה לידי הרצוג והמפלגה הלאומית.
המערכה בדרום מערב אפריקה
במקביל לתחילת מרידת מאריץ בותה פתח בלחימה נגד הגרמנים שהתחילה ב-13 בספטמבר 1914 בהתקפה על נקודת המשטרה רמנסדריפט (Ramansdrift) שעל הגבול עם מושבת הכף. הגרמנים, מצדם, השתלטו על מפרץ וולביס, נמל שהיה מובלעת דרום-אפריקנית לחוף המושבה, וכן ערכו מספר פשיטות ומארבים בשטחה של דרום אפריקה. כוח דרום-אפריקני כבש ב-15 באוקטובר את נמל לידריץ, אך לא הצליח להתקדם מעבר לו, בין היתר כיוון שמרידת מאריץ החלה בסמוך לזמן הנחיתה, דבר שהקשה על משלוח תגבורות. כוח דרום אפריקני אחר נכשל בניסיון לכבוש את סאנדפונטיין (Sandfontein) ונהדף על ידי הגרמנים ב-25 בספטמבר.
עם דיכוי המרד בותה חזר לתוכנית לכיבוש דרום מערב אפריקה הגרמנית. תוכניתו המקורית של בותה הייתה לתקוף בשלשה ראשים את המושבה הגרמנית, אבל מפני שחלק מראשי המורדים היו אמורים לפקד על הכוחות הפולשים הוא נאלץ לשנות את תוכנית הפלישה. בתוכנית החדשה בותה תפס פיקוד ישיר על הכוחות בשטח, מוביל בעצמו את הצבא לתוך המושבה הגרמנית, זאת למרות התנגדות הממשלה הבריטית אשר חששה חייו של בותה (עקב חוסר השקט באיחוד דרום אפריקה והחשש שאם ימות הרצוג והמפלגה הלאומית שהתנגדו למלחמה יעלו לשלטון). אל מול 67,000 חיילים דרום אפריקנים עמדו כ־10,000 חיילים גרמנים ואסקרי ועוד כ־550 מורדים אפריקאנרים שערקו לצד הגרמני. ב-14 בינואר 1915 בותה הצליח לכבוש מחדש את מפרץ וולביס ואת סווקופמונד (Swakopmund) הסמוכה. באמצע מרץ בותה כבש שבע נפות של דרום-מערב אפריקה. כוחות אחרים התקדמו מזרחה מלידריץ וחברו לכוחות שהתקדמו צפונה ממושבת הכף ולכוחות שהתקדמו מערבה, דרך בצ'ואנאלנד (כיום בוטסואנה), בקיטמנסהופ (Keetmannshoop), ב-20 באפריל 1915.
משם, לאורך מסילת הברזל, בותה התקדם צפונה. כוח אחר יצא ממפרץ וולביס, התקדם משם מזרחה, וחבר אליהם. עם ההתחברות נותקו הגרמנים שבצפון המושבה מאלה שבדרומה, ולאחרונים לא נותר אלה להיכנע. בהמשך, ב-12 במאי 1915, נפלה בידי הפולשים ווינדהוק הבירה. הכוחות הגרמניים נדחקו צפונה, וב-1 ביולי נוצחו בידי הצבא הפולש באוטווי (Otavi), שם בותה יישמם טקטיקת לוחמה של הזולו כדי להביס את הגרמנים. בעומדו בפני סכנת כיתור, וכאשר כוח פשיטה דרום-אפריקני בעורפו, נכנע המושל הגרמני ויקטור פרנקה, ב-9 ביולי 1915, בקהורב (Khorab), עם 2,166 מחייליו. כמה שבועות אחר כך נפלה כל המושבה בידי הדרום-אפריקנים. הדרום-אפריקנים איבדו 113 איש במערכה והגרמנים – 1,131.
בחירות 1915
למרות הניצחון בדרום מערב אפריקה הגרמנית המתח באוכלוסייה בדרום אפריקה רק הלך וגדל. האפריקאנרים זעמו על כך שבותה גרר אותם למלחמה עבור הבריטים אשר ביטלו את העצמאות שלהם, האנגלים חששו שבותה ינסה לפייס את האפריקאנרים על חשבונם, וההודים והשחורים על כך שבותה סירב לתת להם את זכות הבחירה ואת הגבלות ששם על רכישת קרקעות. המפלגה הלאומית הלכה והתחזקה ככל שבותה ניסה להבטיח את הקול האנגלי, שהשיא היה כאשר בותה לא הפעיל את המשטרה כדי לדכא מהומות אנטי-גרמניות בערים הגדולות לאחר שצוללת גרמנית הטביעה את הלוסיטניה, ספינה בריטית, לחופי אירלנד. תדמיתו של בותה הלכה ונפלה בקרב הציבור האפריקאנרי, הוא נתפס כאחראי למותו של דה לה רי, כבוגד בזכרו של קרוגר וכמשרת האימפריאליזם הבריטי. השאלה הבוערת בבחירות של 1915 הייתה האם על איחוד דרום אפריקה להמשיך ולתמוך במאמץ המלחמה הבריטי? בזמן שבותה ומפלגתו תמכו בהמשך התמיכה בבריטניה, הרצוג והמפלגה הלאומית, בתמיכה של מפלגת הלייבור, התנגדו. בבחירות, שרק הציבור הלבן השתתף בהם, בותה הצליח לשמור על ראשות הממשלה אבל מפלגתו איבדה קולות רבים וירדה ל־54 מושבים בזמן שהמפלגה הלאומית גדלה על חשבונם.
פעילות פרלמנטרית
עם עזיבתו של סמאטס וכוח המשלוח הצבאי בותה התמקד בפעילות פרלמנטרית נמרצת, מנסה לייצב את המדינה ולפייס את האוכלוסייה. המשבר הראשון שעמד בפניו היה משבר השכר של החיילים. מתנדבים מהאיחוד שלחמו באפריקה קיבלו שכר של שלושה שילינג ליום בזמן שמתנדבים שלחמו באירופה עבור הצבא הבריטי, שלא במסגרת צבא האיחוד, קיבלו רק שילינג ליום. מפלגת האיחוד, אשר הייתה שותפה קואליציונית של בותה, דרשה מן הממשלה להשוות את שכר החיילים בזמן שהמפלגה הלאומית, מפלגת האופוזיציה הראשית, דרשה שממשלת בריטניה תהיה זאת שתישא בעלות ולא ממשלת האיחוד. בותה ורוב חברי מפלגתו הסכימו עם המפלגה הלאומית, אבל בותה שידע שדרישה כזו מן הממשלה הבריטית היא בעייתית ניסה ללחוץ על מפלגת האיחוד להוריד את המשבר מסדר היום, מזהיר אותם שאם הדבר יגיע להצבעה הוא יצביע עם המפלגה הלאומית. רק לאחר דיונים ארוכים בותה הצליח להגיע להסכם עם הממשלה הבריטית שהם יישאו בעלות הנוספת בתמורה לכך שאיחוד דרום אפריקה תתרום מיליון פאונד לממשלה הבריטית להוצאות מלחמה. במקביל ההתקפות על בותה מצד לאומנים אפריקאנרים הלכו והתגברו, דה ויט אשר השתחרר מהכלא ב־1916, על חלקו במרידת מאריץ, התעלם מהנסיונות של בותה לפייס אותו. כאשר סטיין נפטר בדצמבר 1916 בותה התקבל בחוסר התלהבות בהלוויה של הנשיא לשעבר של המדינה החופשית. ביום דינגאנה, באותו השנה, רבים מקרב האפריקאנרים בחרו לא להגיע לטקס הממלכתי ולהשתתף בטקס שארגנה המפלגה הלאומית. כל הלחץ הזה הוביל לכך שבותה התחיל לשקוע בדיכאון עמוק ובמלנכוליה. בותה ספג זעם מקרב מגדלי הכבשים באיחוד, אשר רובם היו תומכי מפלגתו, לאחר שבותה לחץ עליהם למכור את כל התוצרת שלהם לממשלה הבריטית עבור מחיר קבוע כדי לתמוך במלחמה כאשר מיד לאחר המכירה היה זינוק עולמי במחירי הצמר. בותה המשיך למשוך אש לאחר שנכנע לבקשה בריטית לספק פועלים שחורים עבור בניית תשתיות באירופה עבור כוחות הצבא הבריטי. הלבנים התנגדו מחשש שגיוס השחורים, אפילו לתפקידי עבודה, עלול להוביל לדרישה לזכויות הצבעה ואילו בקרב המשכילים בשבטים השחורים היה זעם על כך שבני שבטם נגררים למלחמתו של האדם הלבן. לקראת סוף המלחמה בריאותו של בותה הידרדרה במהירות, הוא חשב לפרוש מהחיים הפוליטיים אבל עקב לחץ כבד מצד הבריטים ומפלגתו הוא בחר להמשיך בתפקידו כראש ממשלה.
מי רצח את הארי?
מי רצח את הארי? (באנגלית: The Trouble with Harry) הוא סרט קולנוע מסוגת קומדיה שחורה בבימויו של אלפרד היצ'קוק. תסריט הסרט מבוסס על נובלה בעלת אותו שם של ג'ק טרוור סטורי משנת 1950. הסרט הוקרן לראשונה על ידי אולפן הקולנוע "סרטי פרמאונט" בשנת 1955, אך זכויות הסרט נקנו על ידי "סרטי יוניברסל" בשנת 1984. בסרט משחקים אדמונד גוון, ג'ון פורסיית', שירלי מקליין וג'רי מאת'רס. זוהי הופעתם הקולנועית הראשונה של מקליין ומאת'רס.
עלילה
הסרט מגולל את סיפורה של עיירה באזור ורמונט, שביער הסמוך לה מתגלה גופתו של הארי וורפ. במהלך הסרט נחשדים שלושה אנשים שהרגו את הארי: קפטן אלברט וויז (אדמונד גוון) שיצא לציד באותו אזור ובאותו בוקר שבו גופתו של הארי נמצאה, ג'ניפר רוג'רס (שירלי מקליין), אשתו בנפרד של הארי, שמסיבותיה שלה סירבה להיפגש איתו וחבטה בראשו, ואייבי גרייבלי (מילדרד נטוויק), שהותקפה על ידי הארי והכתה אותו בראשו עם נעל עקב. במהלך הסרט ג'ניפר, וויז וגרייבלי קוברים ומוצאים מקברו את גופתו של הארי בעזרת הצייר סאם מרלו (ג'ון פורסיית') תוך כדי ניסיון להתחמק בחקירותיו של סגן השריף קלווין וויגס (רויאל דאנו). לבסוף מתברר על ידי בדיקת רופא הכפר, ד"ר גריינבאו (דווייט מארפילד), שהארי נפטר מהתקף לב ללא שום קשר לאף אחת מהדמויות החשודות.
לואי בותה
ועידת ורסאי
בסוף המלחמה הוא הוזמן כראש ממשלת איחוד דרום אפריקה להשתתף בדיונים בורסאי על ידי הממשלה הבריטית. בותה ניסה להסיג הסכמה של המדינות המנצחות לסיפוח דרום מערב אפריקה הגרמנית לאיחוד דרום אפריקה. אבל הוא נתקל בהתנגדותו של וודרו וילסון, נשיא ארצות הברית, אשר ברוח האידיאלים שלו התנגד להתרחבויות אימפריאליסטיות והסכם רק להעניק לאיחוד מנדט על האזור עד שניתן יהיה לתת לשבטיים המקומיים ממשל עצמי. בדיונים הוא התנגד להשפלת הגרמנים, להחלטה שהם לבדם אשמים בפרוץ המלחמה ולניסיון לדרוש את הוצאתו להורג של הקייזר ווילאם השני. הוא כתב לחבר מהדיונים בפריס: "אף אחד אינו יכול להאשים אותנו בכך שאנו בעד הגרמנים, אבל הרעיון שלנו היה להביס את הגרמנים ולתת להם שלום אשר יחזיק לנצח... להציל את העולם מאסון אשר דומה לזה שעברנו," לבותה אירעה אי נעימות בוועדה כאשר הרצוג הגיע, ללא הודעה, עם משלחת של לאומנים אפריקאנרים לבקש מווילסון לתמוך בדרישה האפריקאנרית בזכות להגדרה עצמית בהתאם לארבע עשרה הנקודות שלו. בסוף הועידה, אף על פי שהוא לא הסכים עם התנאים שהוטלו על גרמניה והתנגדותו של סמאטס להסכם, בותה כראש ממשלת איחוד דרום אפריקה חתם על הסכם ורסאי.
מי רצח את הארי?
הפקה
למרות שזוהי אחת מקומדיות הבודדות של אלפרד היצ'קוק הסרט נחל אכזבה יחסית בקופות בארצות הברית. אולם הסרט הוקרן לאורך זמן רב בצרפת, ברומא ובממלכה המאוחדת. הסרט נודע בעיקר עקב הדיאלוגים הישירים והבוטים ביותר יחסית לשנות ה-50. במהלך הסרט סאם מרלו (ג'ון פורסיית') מציעה לג'ניפר רוג'רס (שירלי מקליין) שהוא יצייר אותה בעירום. בנוסף סאם רומז לג'ניפר מספר פעמים על יחסי מין. גופתו של הארי גולמה על ידי פיליפ טרוקס.
פרסים ומועמדויות
הסרט היה מועמד לשני פרסי באפט"א; הסרט הטוב ביותר מכל סוג והשחקנית הזרה הטובה ביותר עבור שירלי מקליין. אלפרד היצ'קוק היה מועמד לפרס הבמאי הטוב ביותר של איגוד הבמאים האמריקאי. בשנת 2005 הסרט היה מועמד ביחד עם סרטים נוספים של היצ'קוק כמו "החבל", "פסיכו", "האיש שידע יותר מדי", "חלון אחורי" וכדומה לפרס הלווין בקטגוריית ה-DVD הטוב ביותר של השנה.
לואי בותה
מותו
מצבו הבריאותי של בותה אשר היה רע עוד מ־1916 הלך והחמיר כשהוא חזר מאירופה. כנראה הוא חלה בשפעת הספרדית, אשר השתוללה באותה התקופה, ונשלח על ידי רופא למנוחה בחוותו. שם ב־26 או ב־27 באוגוסט 1919 הוא נפטר בשנתו ללא סימן מקדים. הוא זכה להלוויה ממלכתית כראש ממשלה אבל לא הלוויה צבאית ב־30 באוגוסט ונקבר בחלקת גדולי האומה בפרטוריה.
וינסטון צ'רצ'יל כתב עליו בזכרונותיו: "שלושת הגנרלים הכי מפורסמים שהכרתי בחיי לא ניצחו באף קרב גדול כנגד אויב זר. למרות זאת, שמותיהם – שכולם מתחילים באות "ב" – שגורים בפי כול. אלה הם הגנרל בות', הגנרל בותה, והגנרל באדן פאוול". (באנגלית: The three most famous generals I have known in my life won no great battles over a foreign foe. Yet their names, which all begin with a "B", are household words. They are General Booth, General Botha and General Baden-Powell).
ההנאה שבאטיות
ההנאה שבאיטיות (בצרפתית: La lenteur) הוא רומן מאת הסופר הצ'כי, מילן קונדרה, שראה אור בשנת 1994.
זהו הראשון מבין הרומנים "הצרפתים" של קונדרה, שלאחר הגירתו לצרפת הפסיק לכתוב בשפת אימו.
תוכן הספר
המספר הוא סופר המבקר עם אשתו במלון הנמצא בטירה באחד ממחוזות צרפת. במהלך הנסיעה מוטרד הזוג על ידי מכונית שעוקבת אחריהם. לנוכח האופי המסוכן של תנועת הכבישים, תוהה אשתו של הסופר מדוע נהגים אינם חוששים כשהם מאחורי ההגה. הסופר מנסה לענות לה. מסצנה זו מפותח המוטיב של הספר, השתקפות על התאוצה בעידן המודרני, אשר מנוגדת ל"איטיות "של תקופות קודמות:" מדוע נעלם התענוג באטיות?"
שני קווי עלילה מלווים את ביקור הסופר ואשתו: האחד מתקיים במאה ה-18 והשני בהווה. הראשון מתרחב בטירה דומה מאוד לזו בה הם שוהים ומסופרת כמו בימי בימי האגדה העתיקה: עלילת סיפור מאת הסופר הצרפתי ויוונט דנון, שפורסם בשנת 1777 ובו אביר צעיר שפיתה את מאדאם דה טי המנוסה על פי כל כללי אמנות האהבה ובמובן זה באופן "איטי" ובהנאה. בני הזוג יודעים שיהיה להם לילה אחד רק לעצמם. מאדאם דה טי משתמשת במעשה כדי להונות את בעלה על אהובה האמיתי, המרקיז. האחרון, בתורו, מגלה מאוחר יותר בפני האביר כי מאדאם דה טי הייתה פריג'דית, מה שהמתחרה לא ראה. הוא מציין שלא יהיה "לא מחר" לאותו לילה. הסופר, המספר הראשי "חתר למימוש עצמי" כדי למנוע זאת להיכשל בצורה מגוחכת. לטענתו, אף על פי שהעולם נעשה קשה יותר ויותר לעקוב, כולם מאמינים שהם פועלים באופן עצמאי. על ידי ערבוב סגנונות בדיוניים ומסיים, הקורא שומר גם על "האשליה של אוטונומיה אישית".
הסופר משחזר את הסיפור הזה בסביבה הנתונה של הטירה בזמן שהוא ואשתו מבלים שם את הלילה. העלילה האחרת מתארת ועידה בינלאומית של אנטומולוגים המדומיינת באותה טירה בהווה המסופר. בכנס יעביר הפרופסור הצ'כי, צ'צ'ופישקי, שנאלץ לעבוד כעובד בניין במשך עשרים שנה לאחר 1968 עקב הדחתו מהאקדמיה בידי המשטר הקומוניסטי, יעביר הרצאה על מחקר זבובים אותו נאלץ לזנוח. למרות שהוחזר לתפקידו אחרי נפילת המשטר, המצב מציף אותו לחלוטין, כך שהוא, המום מרגשותיו, הוא שוכח לשאת את נאומו המוכן ורק מדבר על עצמו ועל חייו הלא מוצלחים. מתברר כי אובדן תפקידו במכון לא נבע מעבודתו הפוליטית, מכיוון שהוא לא היה אדם פוליטי ולא פעל מסיבות מוסריות. במקום זאת, הוא לא העז להכחיש קבוצה של חברי אופוזיציה שהפעילו עליו לחץ להיפגש במכון: הוא חשש שהם עשויים ללעוג לו. בנוסף, לעומת שאר הפרופסורים הוא נראה צעיר וחטוב עקב השנים בו נאלץ לעבוד עבודה פיזית למחייתו במקום מחקריו האקדמיים.
בשולי הקונגרס נוצרת קבוצה סביב פונטיבין האינטלקטואל, שפיתח תיאוריה לפיה אינטלקטואלים ופוליטיקאים נהנתניים ונרקיסיסטים משמשים בהיסטריה את חברת התקשורת כ"רקדנים מוסריים". כוונתם היא לפתות קהל בלתי נראה ב"ג'ודו המוסרי" שלהם.
אליס דה וולף קלוג
אליס דה וולף קלוג (באנגלית: Alice De Wolf Kellogg; 27 בדצמבר 1862 – 4 בפברואר 1900) הייתה ציירת אמריקאית, שעבודותיה הוצגו בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893.
ביוגרפיה
אליס דה וולף קלוג נולדה בשיקגו, אילינוי, החמישית מבין שש בנות שנולדו לרופא ג'ון לאונרד קלוג ואשתו מרי קלוג. אליס הצעירה סבלה מדלקת מפרקים. בעידודו של אביה ג'ון, שעסק ברפואה הוליסטית, אליס חיפשה הקלה בכאבי הראש והדיכאון על ידי לימוד רעיונות ושיטות טיפול מטאפיזיות שונות.
ככל שההזדמנויות החינוכיות נפתחו לרשותן במאה ה-19, האמניות הפכו לחלק מהחיים המקצועיים, כולל הקמת אגודות אמנות משלהן. עבודות יצירה שנעשו על ידי נשים נחשבו לנחותות, וכדי לסייע ולהתגבר על כך נשים הפכו ל"קולניות ובטוחות יותר ויותר" בקידום עבודתן, וכך הפכו לחלק מהדימוי המתהווה של "האישה החדשה" המשכילה, המודרנית והחופשית יותר. האמנים בתקופה ההיא "מילאו תפקידים מכריעים בייצוג האישה החדשה, הן על ידי ציור תמונות של הדימוי והן על פי דוגמה לחיקוי במהלך אורח חייהן."
קלוג למדה באקדמיה לאמנויות יפות, שם זכתה בפרס הגבוה של בית הספר - שכר לימוד של שלושה חודשים, והחלה ללמד בשנת 1887. באותה שנה נסעה לאירופה, שם בילתה באנגליה ולמדה בפריז באקדמיה ז'וליאן, באקדמיה קולארוסי, והאטלייה הפרטי של הצייר האמריקני צ'ארלס לסאר. ההתכתבויות שלה על חוויותיה ועבודתה עם חבריה הסטודנטים האמריקאים בבתי ספר לאמנות הם תיעוד רב ערך של החיים כאמנית אמריקאית באירופה. המכתבים נמצאים כעת בארכיון המכון לאמנות אמריקאית סמיתסוניאן. קלוג הציגה ציורים בסלון פריז 1888 ו- 1889 ובתערוכה העולמית של 1889.
עבודתה הידועה ביותר היא "האם", ציור משנת 1889 שהוצג בבניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893. באותה תערוכה הציגה גם ציורים בארמון לאמנויות יפות ובבניין אילינוי הציור היה וריאציה מודרנית לנושא מדונה, המתאר אישה החזיקה תינוק ישן על ברכיה. אגודת האמנים האמריקאיים בחרה בקלוג להצטרף לארגונם לאחר שהציור הוצג בתערוכה השנתית שלהם בשנת 1891, והציור שוחזר כשער של גיליון ינואר 1893 של מגזין מפורסם.
עבודותיה נמצאות באוסף הקבוע של מוזיאון ג'יין אדמס הול.
קליפורד קרזון
סר קליפורד מייקל קרזון (אנגלית: Sir Clifford Michael Curzon; 18 במאי 1907 - 1 בספטמבר 1982) היה פסנתרן אנגלי עם שורשים יהודיים.
חייו
קליפורד מייקל זיגנברג נולד בלונדון למייקל ומרי זיגנברג, ששינו כעבור זמן קצר את שמם לקרזון.
קרזון למד באקדמיה המלכותית למוזיקה, שם זכה במדליית הזהב היוקרתית על שם מקפארן בשנת 1924, כשהיה בן 17. קרזן היה התלמיד הצעיר ביותר שהתקבל מאז ומעולם לחטיבה הבוגרת של האקדמיה. ב-1924 התמנה לאחד משבעה מרצי-משנה וב-1926 סיים את לימודיו.
הופעתו הראשונה בפומבי הייתה בקונצרט פרום ב-1923, שם ניגן את הקונצ'רטו המשולש של באך בניצוח הנרי ווד. בין 1928 ל-1930 השתלם אצל ארתור שנאבל בברלין. לאחר זאת למד אצל ונדה לנדובסקה ונדיה בולאנז'ה בפריז. הוא יצא לסיורי הופעות ברחבי אירופה וארצות הברית.
בשנת 1931 נשא קרזון לאישה את הצ'מבליסטית והפסנתרנית האמריקאית לוסיל ואלאס. לבני הזוג לא היו ילדים משלהם, אבל כשזמרת הסופרן הנודעת מריה צ'בוטארי מתה בשנת 1949 בווינה, בגיל 39, אימץ הזוג קרזון את שני בניה היתומים.
קרזון נודע במיוחד בפרשנויותיו ליצירות מוצרט ושוברט. על אף עזבון נכבד של תקליטים שהניח במותו, יחסו העוין להקלטות היה בגדר עובדה מוכרת ולא פעם אסר על הוצאת תקליטים, שלא הציגו אותו במיטבו ולא השיגו את אמות המידה הגבוהות שהציג לעצמו. בצעירותו צוין כמי שמעודד ביצועי מוזיקה מודרנית; לנוקס ברקלי הקדיש לו את הסונאטה לפסנתר שלו. בגיל מבוגר יותר נטה לדבוק ברפרטואר האוסטרי-גרמני של המאה ה-18 וה-19.
דודו של קליפורד היה אלברט קטלבי והוא תיאר את ילדותו באוזני מראיין בתוכנית של שירות השידור הבריטי: "קליפורד הקטן היה אמור להיות במיטה, אבל לא, הוא ישב מחוץ לחדר, על מישורת המדרגות, מקשיב לנגינת   הדוד שלי שעלתה אלי דרך בית המדרגות בבית אבי הישן, וכך קטעי המוזיקה הראשונים ששמעתי ממש היו אותן מנגינות בנות אלמוות של קטלבי."
בשנת 1980 קיבל קרזון את מדליית הזהב של אגודת הפילהרמונית המלכותית.
קליפורד קרזון נפטר ב-1 בספטמבר 1982 ונקבר לצד אשתו בחצר כנסיית סיינט פטריק בפאטרדייל, סמוך לביתם במחוז האגמים. על מצבתו חרותות מילות הפתיחה של "על המוזיקה" מאת שוברט: Du holde Kunst ("אמנות נאווה, מכולן יפית").
פנחס קנטורוביץ
פנחס קנטורוביץ (ביידיש: קאנטאראוויטש; לעיתים קאנטאראוויץ; הושענא רבה תרכ"ז, 10 בספטמבר 1866 – ח' בכסלו תרפ"ח, 1 בדצמבר 1927) היה מחבר ספרי מדע פופולרי וספרי לימוד, מו"ל ומוכר ספרים יהודי ורשאי.
ביוגרפיה
קנטורוביץ היה בעל הוצאת ספרים, בית מסחר ספרים וספריית קריאה ברח' שְליסקָה (Śliska) 35 בוורשה. הוא עצמו התגורר ברח' מַריאנסקה (Mariańska) 2. הוא שימש כמו"ל של ספרים עבריים ויידיים שהוא עצמו חיבר, תרגם או עיבד: "תורת החימיא", "החימיא בחיי יום יום" מאת פרופ' לאסאר-קוהן, "הארץ", "די ערשטע ידיעות פון דער נאטור-לעהרע" ("די ערד" מאת לוּנקֶביץ', "מאגנעטיזם, עלעקטריציטעט" על פי ניצ'אייב, "אנפאנג פון פיזיק" מאת סטניסלב קראמשטיק (Stanisław Kramsztyk); במקור הופיעו ככרכים נפרדים כסדרת "וויסענשאפטליכע פאָלקסביבליאטעק", 'הספרייה המדעית לעם'), "ווי אזוי ווערט מען ווידער יונג", "פרעמד-ווערטערבוך, פאָליטישע בראָשורן, "אויפן דעק" (בשפל) מאת מקסים גורקי, "מאָדערנער יודישער פאָלקסבריוונשטעלער" מאת ד"ר פ. בערלינער (1925, יידיש ופולנית).
בין הספרים שהופיעו בהוצאתו היו גם 34 מחזות, וכן סידורים, חומשים וספרי לימוד שפות (פולנית, עברית וכו'). אולם מכולם הצליח להתפרנס רק בקושי.
קנטורוביץ נפטר בדצמבר 1927 בתום מחלה קשה וממושכת, בגיל 62. נקבר בבית הקברות היהודי בעיר. הותיר את אשתו רבקה, שני בנים נשואים, לאון ויֶז'י קנטורוביץ, ונכדים.
מינדסנט
מינדסנט (בהונגרית: Mindszent) היא עיירה במחוז צ'ונגראד-צ'נאד, בנפת הודמזוושרהיי. פירוש שמה בהונגרית: "כל הקדושים".
מיקום
מינדסנט שוכנת על הגדה השמאלית של נהר הטיסה, בשפך נחל הקורצה לתוך הטיסה, בנוף בו פני השטח משתנים ועשויים מחלקים שונים. היא ממוקמת באמצע הדרך בין סנטש לבין הודמזוושרהיי. היישובים השכנים הם: סגוואר (Szegvár) מן בצפון, דרקאדיהאז (Derekegyház) מן המזרח, הודמזוושרהיי (Hódmezővásárhely) מן המזרח, מארטיי (Mártély) מהדרום, דוץ (Dóc) מדרום המערב, באקש (Baks) מכיוון המערב, וצ'אניטלק (Csanytelek) מצפון המערב (שלושת האחרונים הם בצד השני של הטיסה).
נגישות
במרכז העיירה חוצה כביש 4521 שמחבר את סנטש דרך סגוואר ומארטיי עם החלק הצפוני של הודמזוושרהיי בכיוון צפון-דרום, ולכן מסלול זה הוא הגישה השכיחה והקלה ביותר.
נקודת המעבר על נהר הטיסה היא מעבורת לכיוון באקש, וניתן להגיע למעבורת ממרכז העיירה בכביש 4522. יש גם תחנת רכבת.
סמל היישוב
הסמל הוא מגן שמסתיים במצב ישר עם כיפוף עגול בתחתית. הצבע הכחול של שדה המגן מזכיר את צבעי האוויר, השמים, המים, שהם סמלים של טוהר, צדק ונאמנות. שני הדגים וההרפון מסמלים גם דיג עתיק, בהתייחס לשבע משפחות הדייגים המייסדות. רצועת הכסף הגלית והרחבה יותר מייצגת את נהר הטיסה המתפתל, הקורצה הצר יותר כמיקום הגאוגרפי של העיר במפגש של שני הנהרות, זירת הדייג ומעבר המעבורות.
היסטוריה
ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שהמקום היה מיושב כבר בימי קדם. ההונגרים הכובשים כבשו גם את החלק הזה של מחוז צ'ונגראד, עובדה שהממצאים הארכאולוגיים מאשרים.
איגרת כתובה מזכירה לראשונה את הכפר התאום של מינדסנט בשם אפּור (Apor) (שמשולב כיום בתוך מינדסנט) בשנת 1332 בקשר למעשר כספים לכנסייה. המעבר על הטיסה מוזכר לראשונה בתעודות בשנת 1515.
היישוב, שנהרס מספר פעמים לאורך ההיסטוריה המשיך תמיד למשוך מתיישבים בשל מיקומו כנראה.
קהילה יהודית
יהודים מוזכרים כגרים בכפר לראשונה בשנת 1727, אך אין מידע זמין על התפתחות הקהילה היהודית במקום. ידוע רק שהקהילה הצטרפה לתנועה הניאולוגית שדגלה בהשתלבות בחברה ההונגרית ובביצוע תיקונים באורח החיים הדתי וכי היה בית כנסת בכפר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, במהלך הטרור הלבן (יחידות לא סדירות, חמושות, ימניות, אנטישמיות), בוצעו פוגרומים נגד יהודים על ידי גורמי צבא ימניים (1919–1921) לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. כנופיות שלטו בכפר ויהודים רבים בחרו לעזוב את המקום. מספר היהודים במקום בשנת 1930 היה רק 103.
בתקופת השואה
בשנת 1941 גויסו 16 גברים יהודים לשירות העבודה (עבודות כפייה ליהודים עבור הצבא ההונגרי). הם ביצעו עבודות ביצורים ושירותים יחד עם אזרחים הונגרים אחרים שהרשויות לא הרשו להצטרף לכוחות המזוינים בשל אי-מהמנותם (על פי הגישה דאז) ורק 4 מהיהודים שרדו.
במרץ 1944, לאחר הכיבוש הגרמני, כל החנויות היהודיות נסגרו והוטל איסור על משיכת חסכונותיהם מהבנקים. משפחות יהודיות רבות נשארו ללא אמצעי מחייה. בתחילת חודש מאי כל יהודי הכפר רוכזו במספר מבנים שהיו סמוכים לבית הכנסת יחד עם כ-40 יהודים מסגוואר הסמוכה. משם נשלחו כולם לגטו סגד, ובין 23–28 ביוני גורשו לאושוויץ.
לאחר המלחמה חזרו 8 ניצולים. הם מכרו את בית הכנסת ואת בנייני הקהילה.
דניאלה אורסטו
דניאלה אורסטו (באיטלקית: Daniele Orsato; נולד ב-23 בנובמבר 1975) הוא שופט כדורגל איטלקי. אורסטו שופט משחקים בסרייה א', וכן במסגרות משחקים של פיפ"א.
קריירת שיפוט
אורסטו הפך לשופט מטעם פיפ"א בשנת 2010. הוא שימש כשופט של משחקי מוקדמות יורו 2012 ומוקדמות מונדיאל 2014.
כמו כן, הוא שפט במשחקים של שלב הבתים במסגרת עונת 2012/13, 2013/14 ו-2014/15 בליגת האלופות.
בשנת 2016, אורסטו שפט את משחק שמינית הגמר הראשון בין פ.ס.וו. איינדהובן לבין אתלטיקו מדריד במסגרת עונת 2015/16 בליגת האלופות.
ב-14 במרץ 2017, אורסטו שפט את משחק הגומלין בין לסטר סיטי לבין סביליה במסגרת עונת 2016/17 בליגת האלופות, ואף זכה לשבחים רבים על ניהול המשחק.
ב-1 ביולי 2018, אורסטו שימש כשופט ה-VAR במשחק בין נבחרת קרואטיה לבין נבחרת דנמרק במסגרת שמינית גמר מונדיאל 2018.
ב-12 בפברואר 2019, אורסטו שפט את משחק שמינית הגמר הראשון בין מנצ'סטר יונייטד לבין פריז סן-ז'רמן במסגרת עונת 2018/19 בליגת האלופות. במשחק זה, הוא שלף 10 כרטיסים צהובים (6 למנצ'סטר יונייטד ו-4 לפריז סן-ז'רמן), ואף שלף כרטיס אדום לפול פוגבה בדקה ה-89.
בשנת 2020, שפט בגמר ליגת האלופות בעונת 2019/2020 בו ניצחה באיירן מינכן את פריז סן-ז'רמן בתוצאה 1-0.
טירונות (צבא)
טירונות היא פרק הזמן הראשון בשירותו של חייל בצבא. במהלך פרק זמן זה, שאורכו יכול לנוע מכמה שבועות לכמה חודשים, נקלט החייל בצבא, רוכש מיומנויות צבאיות ראשוניות, אך בעיקר מסגל לעצמו אורח חיים והתנהגות התואמים את הגוף הצבאי, ושונים מאוד מאורח חייו הקודם, באזרחות. בצבאות מסוימים ישנה טירונות נפרדת עבור חוגרים, חיילים שאינם קצינים, וטירונות עבור חניכים המיועדים להתמנות כקצינים. בצבאות אחרים הטירונות אחידה לכל המתגייסים, ורק בהמשך השירות הצבאי נקבע האם החייל ימשיך למסלול קצונה. הטירונות עשויה להיות שונה גם עבור מסלולי שירות נוספים, כמו טירונות לחיילים המיועדים למסלול קרבי לעומת טירונות לחיילים שנועדו להיות בדרגים עורפיים, וכן טירונות נפרדת לכל אחד מהענפים והחילות של הכוחות המזוינים.
מרכיבים ארגוניים
האימונים הבסיסיים שונים ממדינה ומדינה, באופן טבעי. הטירונות במדינות שבהם אין גיוס חובה שונה מהטירונות של מגויסי חובה, וישנו הבדל בין טירונות שנועדה להכשיר חיילים שישרתו ביחידות בהן נדרש כושר גופני גבוה לבין טירונות המיועדת לחיילים המיועדים לשרת ביחידות שבהן הדגש הוא על כישורים טכניים גבוהים. עם זאת, ניתן לסמן כמה מרכיבים עיקריים המשותפים לרוב הצבאות.
בצבאות רבים מתקיימים אימוני הטירונות בבסיסים ייחודיים, ולאחר הטירונות ממוינים החיילים ליחידותיהם, אך בצבאות אחרים מגויסים החיילים החדשים ישירות ליחידות האם שלהם ושם עוברים את הטירונות. בדרך כלל אורכת הטירונות חודשיים או שלושה. ישנם צבאות שבהם מתגייסים כל החיילים כחוגרים, ובמהלך הטירונות והאימון המתקדם שלאחריה מאותרים חיילים המתאימים לתפקידי פיקוד כמש"קים וכקצינים. בצבאות אחרים מאותרים המיועדים לקצונה עוד לפני השירות. מועמדים אלה עוברים את הטירונות ואת מסלול ההכשרה לקצונה בנפרד מהחוגרים.
מרכיבי הטירונות משתנים בין הצבאות השונים, אך ישנם מרכיבים משותפים, ובהם: אימון בסיסי לטירונים המגויסים לזרועות הים או האוויר יכלול מרכיבים ייחודיים לזרועות אלו, כמו ימאות, כיבוי אש, בקרת נזקים, ועוד. אימון למגויסים המאותרים כפרחי קצונה יכלול מרכיבים כלימוד היסטוריה צבאית וטקטיקה, שיעורי מנהיגות, וכדומה.
מאפיינים פסיכולוגיים וסוציולוגיים
שלב הטירונות בהכשרה הצבאית הוא למעשה תוכנית אימונים אינטנסיבית הנמשכת מספר שבועות או מספר חודשים, ומטרתה להעביר את המגויס ממצבו הקודם, כאזרח, למצב חדש ושונה, כחייל, על כל הנורמות החברתיות הנגזרות מכך, ולהרגיל אותו למלא את המשימות החיוניות הנדרשות בכוחות צבאיים.
כאמור, מטרת הטירונות היא להעביר את הטירונים חיברות שיסגל אותם לנורמות ולמאפיינים של חיי הצבא. בדרך זו ניתן להכשיר את החיילים למצבים עתידיים בהם ימלאו כל פקודה שתינתן להם, יסכנו את חייהם ויהרגו את אויביהם בקרב. הטירונות כוללת שימוש נרחב באמצעים פסיכולוגיים, הכוללים התניה קלאסית, התניה אופרנטית וחיקוי. הטירונים נדרשים לביטול עצמי מסוים למען טובת המסגרת הרחבה יותר אליה הם שייכים, וזאת מכיוון שארגונים צבאיים מעמידים את חבריהם במצבים שאינם קיימים במציאות האזרחית.
לתהליך החיברות כמה מאפיינים. מהטירונים החדשים נשללת החירות; זכותם לצאת מתחומי המחנה הצבאי שבו הם נמצאים נאסרת או לכל הפחות מוגבלת מאוד. לכל המגויסים ניתנת זהות אחידה והזהות האישית מוגבלת מאד: שערם מגולח או מסופר בתספורת קצרה מאוד, לכולם מנופקים מדים אחידים וניתן לכולם מספר אישי. הם משוכנים במגורים שבהם יש מעט מאוד פרטיות, לעיתים קרובות לא נעשה שימוש בשם הפרטי אלא בשם משפחה בלבד, וכל גילוי של ביטוי אישי מוגבל ומצומצם מאוד. סדר יומם של הטירונים נשלט ומנוהל עד הפרטים הקטנים ביותר, כולל הדרך הנכונה לסידור המיטה, לצחצוח הנעליים, לסדר את חפציהם, וכיוצא בזה. כל סטייה מסדר זה נענשת.
במהלך הטירונות עוברים הטירונים, כאמור, התניה, שנועדה לסגל אותם לנורמות הצבאיות. הטירונים מורגלים לציית לפקודות במהירות, ללא היסוס וללא מחשבה, ולפעול על פי תרגולות המוקנות להם. בצבאות רבים נשען התרגול על פרקטיקות שמקורן עוד במאה ה-18, בהן הורגלו החיילים לצעוד במבנה מורכב ולמלא הוראות במהירות וללא היסוס. הצעדה נתפסת כמרכיב חשוב לגיבוש גאוות יחידה ולכידות וכבסיס לתנועה מסודרת של היחידה ולחימה בשדה הקרב.
במהלך הטירונות מופעלים על הטירונים גורמי לחץ רבים, ללא הפסקה. שינה, מזון ומחסה נמנעים או מצומצמים מאד; בטירונים מוטחים עלבונות אישיים, ולעיתים מופעלת כלפיהם תוקפנות פיזית או פקודות הגורמות להם השפלה. האווירה הנוצרת גורמת לטירונים להטמיע ולהפנים את הנורמות הצבאיות ללא הזדמנות לשקול אותן, לבקר ולבחון אותן. הטלת עונשים קולקטיביים כשגרה, על קבוצת חיילים שבאה מרקע אזרחי שבו האינדיבידואליזם הוא ערך מרכזי, מגבשת את הקונפורמיות של קבוצת החיילים ומרתיעה חיילים בודדים מגילויים של עצמאות. הלחץ החברתי גורם לכך שהקבוצה אחראית על מעשיו של כל אחד מהחברים בה. הלחץ על הקבוצה יוצר במקביל גיבוש חברתי ונאמנות הדדית חזקה, שונה במהותה מקשרי ידידות שהכירו בחיים האזרחיים. גיבוש חברתי זה מסיע ליחידים להתגבר על המעצורים הנפשיים שעלולים להיות ליחיד בעת קרב.
חלק מהחיברות שעוברים הטירונים עוסק בגיבוש זהות צבאית מקצועית, שהטירונים מוכוונים להיות גאים בה, ובפרט בזהות היחידתית. סיפורי מורשת קרב וסמלים שונים (כמו תג יחידה, סיכות, תגים ואמצעי זיהוי אחרים המציינים השתייכות ליחידה, כומתה או כובע, וכדומה) מחזקים את תחושת הטירונים בדבר עליונות היחידה אליה הם משתייכים, לעומת יחידות, זרועות או ענפים אחרים בצבא, וגם לעומת החיים האזרחיים.
אימוני הטירונות מעודדים אגרסיביות אצל החניכים, במיוחד כאלה המיועדים ליחידות קרביות. דוגמה לעידוד אגרסיביות הוא אימון בכידוני רובה או קרבות איגרוף בין טירונים. הטירונים לומדים את יסודות המקצועות הצבאיים, ובכלל זה ירי ותפעול נשק חם, שדאות, עזרה ראשונה, ועוד. דגש חשוב ניתן על פיתוח הכושר הגופני, תהליך שנעשה בצורה מדורגת כדי לא לגרום לפציעות.
במסלולי טירונות שונים, בעיקר קרביים, ישנה נשירה של חניכים מן המסלול. הסיבות לנשירה יכולות להיות יזומות על ידי סגל ההדרכה, בעיקר בשל בעיות משמעת ביצועים נמוכים ואי-התאמה אישית או חברתית, על פי סטנדרטים הנקבעים לכל יחידה. טירונים אחרים נאלצים לפרוש בשל פציעות. במסלולי אימונים התנדבותיים יכולים הטירונים להחליט מרצונם על פרישה מן המסלול.
סיום הטירונות מצוין בדרך כלל בטקס צבאי, בו יכולים להיות נוכחים קרוביהם וחבריהם של הטירונים. הטקס נערך בדרך כלל בנוכחות קצינים בכירים, וכלל לעיתים קרובות מצעד חגיגי של הטירונים. בהתאם ליחידה או לזרוע הצבאית בה משרתים החניכים יישלחו מסיימי הטירונות לקורסי המשך שונים.
אברהם זיידה הלר
הרב אברהם זיידה (זיידל) הלר (25 בינואר 1894 – 22 בדצמבר 1990) היה ראש ישיבה בצפת ופעיל ציבור.
חייו
הלר נולד בצפת, דור רביעי בעיר, נין לרב שמואל הלר (העליר), רבה של צפת במאה ה-19, מצאצאי הרב יום-טוב ליפמן הלר.
למד ב"חדרים" ולאחר מכן אצל הרידב"ז בישיבתו ובישיבת "בית חתם סופר" בצפת. הרב הלר הוסמך להוראה על ידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק ורבנים מרכזיים נוספים, וניהל עמם דיאלוג בענייני הלכה בעל-פה ובכתב.
בשנת 1914 נישא לפרידה לבית ברזל, והזוג הביא לעולם חמש בנות.
עם פטירת אביו זאב, שייסד את ישיבת חתם סופר, בשנת 1919, התאחדו שתי הישיבות רידב"ז וחתם סופר לישיבת חתם סופר-רידב"ז, והרב אברהם הלר התמנה לעמוד בראשם.
במקביל להיותו ראש הישיבה, הקדיש הרב הלר מזמנו לעסקנות ציבורית ענפה, במסגרתה תרם רבות לייסוד שכונת "צופיה" על הר כנען, ארגון סניף תנועת "המזרחי" בצפת וניהולו.
במרץ 1938, במהלך נסיעה מחיפה לצפת, הותקפה המונית בה נסע הרב הלר על ידי כנופיית פורעים ערבים סמוך לכפר סאג'ור. הרב הלר היה אחד מבין ארבעת הניצולים מבין עשרת נוסעי המונית, ששת האחרים נרצחו באכזריות. האירוע היה אחד האירועים שהובילו את שלמה בן יוסף להשליך רימון על אוטובוס, פעולה שהביאה להוצאתו להורג.
כפעיל ציבור וכיו"ר סניף "המזרחי" בעיר, עסק בשירות מטעם "ההגנה" בגיוס כספים לרכישת נשק, ולימים זכה באות ההגנה על פועלו. בזמן מלחמת העצמאות, עמד בראש "וועדת המצב" המקומית ובמקביל כיהן כיו"ר ועדת הגיוס, והתעמת עם משתמטי גיוס ומשפחותיהם שאיימו עליו ברצח.
התרת עבודות ביצורים בשבת ובחג במלחמת העצמאות
לבקשת המטה האזורי של הפלמ"ח הורו הרב הלר והרב אפרים שרגא וינגוט לצאת לעבודות ביצורים במהלך השבת והחג. ביום שישי, 23 באפריל 1948, יום לפני ערב פסח, פרסם הרב הלר את פסיקתו בהודעה פומבית לציבור. הוא יצא בראש תושביה הדתיים של צפת לעבודות הביצורים, השרה על הסובבים אותו אמונה וביטחון, ועודד את הלוחמים והתושבים המותשים. בעקבות פסיקתו היה מקורב לראשי הפלמ"ח וזכה באות מלחמת הקוממיות.
בספרו "הקרב על צפת – אגדה ומציאות" תיאר הרב הלר את הלכי נפשו לאחר פניית מטה הפלמ"ח בבקשה שיתיר עבודה בחג ובשבת:
יציאה נגד ביזת רכושם של תושבי צפת הערבים הנמלטים
בהמשך הלחימה בעיר, במאי 1948, נמלטו תושביה הערבים, כשהם מותירים אחריהם את כל רכושם. עם בריחתם פשטו רבים מתושבי צפת היהודים על הבתים הנטושים של עשירי צפת הערבית, ובזזו אותם. הביזה לא פסקה גם לאחר כניסת השבת. הפלמ"ח נדרש לעצור את הבוזזים, לעיתים תוך ירי באוויר.
הרב הלר הגיב בחריפות ובזעזוע לנוכח מעשי הביזה, ויצא ב-16 במאי 1948 בגילוי-דעת פומבי, עליו החתים גם את עמיתו הרב וינגוט, ובו גינה את חילול השבת ואת מעשי הביזה, וקרא לשמור על "קדושת המוסר היהודי" גם בעת מלחמה, וגם מול האויב. גילוי הדעת בכתב ידו של הרב הלר מוצג כיום במוזיאון "בית המאירי" בצפת.
חייו המאוחרים
לאחר מלחמת העצמאות שימש הרב הלר כראש המועצה הדתית בצפת, והמשיך לנהל את הישיבה ולפרסם מאמרים וספרים ובמרכזם "הרב המנהיג והרופא" על תולדות חייו ופועלו של רב-סבו רבי שמואל הלר (העליר) (1989).
הלר קיבל בחייו את אות מגן צפת, אותו ענד לו מפקד הפלמ"ח לשעבר, יגאל אלון. לאחר מותו קיבל את אות יקיר צפת (ב-2003).
בשנותיו האחרונות התגורר הרב הלר במרכז הארץ, אך ביקש להיטמן בעיר הולדתו, צפת.
הרב הלר נפטר ב-ד' בטבת ה'תשנ"א (22 בדצמבר 1990). מאות מתושבי צפת, ותיקיה, לוחמי ההגנה והאצ"ל, ליוו אותו לקבורה בבית העלמין הישן של צפת, בו נטמן לצד אבותיו. ראש עיריית צפת דאז, זאב פרל, הספיד את הרב הלר ואמר כי היה "מגיבורי העיר ומגניה".
משפחתו וצאצאיו
הרב הלר התאלמן מרעייתו פרידה בשנת 1976.
בנותיו:
הנצחתו
בשנת 2005 ביוזמת בית המאירי העמידה עיריית צפת שלט "כאן גר" ליד ביתו  ברחוב ישראל ב"ק פינת שמעון בר יוחאי ברובע היהודי ההיסטורי.
לשון הטקסט: "יליד צפת, רב ומנהיג, ראש ישיבת חת"ם סופר-רידב"ז ונינו של הרב שמואל הלר. נודע בתש"ח (1948) בארגון כוחות המגן בעיר ובזכות היתר עבודה בשבת ובחג שהוציא, מחמת "פיקוח נפש". נטמן בצפת." ביתו נכלל במסלולי הסיורים בעיר צפת.
לאהוב או לא לאהוב
עלילה
האלי מרטין היא נערה מתבגרת המתמודדת עם האהבה כאשר סביבה היא צריכה להתמודד עם בית הספר, עם מערכת היחסים בין הוריה שמתפוררת וכן חתונת אחות שלא נראית כי הולכת להתקיים. היא חווה מות של חבר ואת הבעיות עמם כל נערת תיכונים מתבגרת מתמודדת. במהלך כל הבלגן הזה היא מוצאת עצמה מתאהבת בנער מכיתתה ששמו מייקון וצריכה להתמודד עם אהבה והשיגעון, לטענה, שנגרם בעקבותיה.
פרס אוסקר הנדלר
פרס אוסקר הנדלר הוא פרס בתחום האמנות המוענק על ידי קיבוץ לוחמי הגטאות ומשפחת הנדלר מדי שנה, מאז 1985.
טקס הענקת הפרס נערך בגלריה בקיבוץ ומלווה בתערוכה מיצירות האמן הזוכה, הפתוחה שבועות מספר.
אוסקר הנדלר, ממייסדי קיבוץ לוחמי הגטאות, היה שוחר אמנות, טיפח אמנים רבים ותמך בהם. קרן לזכרו הוקמה בשנת 1985 על ידי חברי הקיבוץ. הקרן מעניקה מדי שנה את הפרס הכספי על שמו של הנדלר לאמן צעיר הנמצא בשלבים מוקדמים של דרכו האמנותית ועבודותיו נושאות חותם אישי ומאופיינות בטיב ביצוען. העבודות הזוכות אמורות להוות תרומה לאמנות הפלסטית בישראל או להצביע על הבטחה לתרומה כזאת בעתיד.
הגלריה בקיבוץ לוחמי הגטאות
הגלריה בקיבוץ לוחמי הגטאות הוקמה בתחילת שנות ה-80 ביוזמתו של חבר הקיבוץ אבי הורביץ, בתמיכת הצייר משה קופפרמן, חבר הקיבוץ וחתן פרס ישראל לציור לשנת 2000. מטרתה לקרב לאמנות את חברי הקיבוץ ואת ילדיו ולהביא אמנות מודרנית לתושבי אזור הגליל המערבי ולמבקרי הקיבוץ. במקום מוצגות בדרך קבע תערוכות של אמנים מוכרים לצד תערוכות של אמנים בראשית דרכם.