cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלוכנות בגרמניה
רקע
בעקבות איחוד גרמניה ב-1871, הוכפפו כל השליטים במדינות השונות שהרכיבו את הקונפדרציה הצפון-גרמנית למלך פרוסיה אשר הוכתר במקביל כ"קיסר גרמניה". חרף העובדה שבגרמניה היה רייכסטאג שנבחרו אליו בבחירות דמוקרטיות, הרי שקיסר גרמניה היה בפועל מונרך אבסולוטי. הרייכסטאג אמנם שלט בענייני התקציב, אולם בפועל הקיסר הצליח בדרך כלל להוציא את הכספים שדרש. בסוף אוקטובר 1918, כאשר נראה היה שתבוסתה של גרמניה במלחמה בלתי נמנעת, פרצה "המהפכה הגרמנית". ב-28 באוקטובר חתם וילהלם השני, קיסר גרמניה על תיקונים שהפכו את גרמניה למונרכיה חוקתית, אולם בכך לא היה די. הקיסר עזב את ברלין לבלגיה, שם הופעל עליו לחץ מצד פוליטיקאים ואנשי צבא שיתפטר. הקיסר סירב לעשות זאת, וב-9 בנובמבר נאלץ הקנצלר מקס פון באדן להתייצב בפני ממשלתו ההמומה ולהודיע לה על דעת עצמו שהקיסר התפטר. באדן עצמו התפטר והעביר את השלטון במדינה לפרידריך אברט. משעמד הקיסר בפני עובדה מוגמרת, נמלט להולנד שם העביר את שארית חייו. בעוד הרייכסטאג המבולבל דן במצב, יצא פיליפ שיידמן אל ההמון שהתכנס מחוץ לבניין והכריז על ביטול הקיסרות והקמת "רפובליקה גרמנית". הכרזה היסטורית זו הייתה ערש לידתה של רפובליקת ויימאר. בעקבות כך, התפטרו או הודחו כל שאר הנסיכים והמלכים ששלטו במדינות הפדרליות שהרכיבו את גרמניה. חלקם, כמו הקיסר, יצאו לגלות בעוד אחרים חיו את שארית חייהם בגרמניה כאזרחים פשוטים.
בימי רפובליקת וויימאר
מיד עם הקמת הרפובליקה, קמו מתנגדים לצורת השלטון החדשה אשר הורכבו בחלקם מכאלו שפשוט התנגדו לדמוקרטיה והתגעגעו לזוהר של בית המלוכה, ובחלקם מאריסטוקרטים שאיבדו זכויות יתר עקב ביטול מעמד האצולה. הבעיה שניצבה בפני המלוכנים הייתה בחירת מונרך מתאים, מכיוון שהקיסר ובנו נסיך הכתר וילהלם ויתרו על כל זכויותיהם. על הקיסר נאסר לשוב לגרמניה, אולם בהדרגה שבו אליה בניו. מרבית המלוכנים ראו בנכדו של הקיסר, וילהלם, נסיך פרוסיה את התובע לכתר האידיאלי. עם זאת, וילהלם ויתר על כל זכויותיו כדי להינשא לאשה שאהב בנישואים מורגנטיים. התואר עבר איפה ללואי פרדיננד, נסיך פרוסיה, אם כי מלוכנים רבים התקבצו סביב דודו אייטל פרידריך, נסיך פרוסיה אשר היה פופולרי מאוד.
הארגון המלוכני הגדול ביותר באותה תקופה היה "האיחוד לחוק וסדר", אשר הוקם מיד עם פירוק הקיסרות. מקים הארגון היה הסופר ארנסט פייפר (Ernst Pfeiffer), אחד ממטיפי החצר האנטישמיים של אדולף שטקר. הארגון הפך בהדרגה לחזק מאוד, והממשל הרפובליקני נאלץ להוציא חוקים כדי לרסן את פעילותו. צעדים אלו הוחרפו עקב העובדה שרוצחיו של ולטר רתנאו היו קשורים אליו (חרף ניסיונותיו להתנער מהם). ארגון בולט נוסף היה "קייזר יוגנד" ((Kaisertreue Jugend (KJ - נוער הקייזר), ארגון שהיה מורכב בעיקרו מבני נוער אשר נפגשו במועדון בברלין ונהגו לבקר בקביעות אצל הקיסר הגולה.
בימי גרמניה הנאצית
מלכתחילה היו המלוכנים קשורים עם ארגונים לאומניים ומיליטנטיים כמו קסדת הפלדה והפרייקור, ובתחילה אף עם המפלגה הנאצית. היטלר היה מיודד עם וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה, ואף ביקר אותו שלוש פעמים בארמון צציליינהוף. הקיסר הגולה אירח במקום גלותו בהולנד את הרמן גרינג. אחד מבניו, אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה היה נאצי מובהק ושרת באס אה בדרגת אוברגרופנפיהרר. יחסים אלו התקררו כאשר המלוכנים הבינו שלנאצים אין שום כוונות להחזיר אותם לשלטון. בעקבות ליל הסכינים הארוכות וליל הבדולח אמר הקיסר: "לראשונה, אני מתבייש בהיותי גרמני". עם זאת, היטלר שימר מספר מסורות מלוכניות כמו יום פוטסדאם. ב-1934 אסרו הנאצים כל התכנסות מלוכנית, וב-1935 אסרו את הנפת הדגל הקיסרי.
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר מלחמת העולם השנייה רוכזו המלוכנים מחדש בידי היינריך פרייהר פון משנבאך (Heinrich Freiherr von Massenbach), וב-1948 הוקמה עמותת "מסורת וחיים" על הריסותיו של האיחוד לחוק וסדר. ב-1947 הוקמה "המפלגה הגרמנית" (Deutsche Partei (DP)) אשר כללה במצעה גם רעיונות מונרכיסטים. המפלגה התאחדה מאוחר יותר עם המפלגה הנציונל-דמוקרטית של גרמניה. ב-1950 נידון רעיון החזרת המלוכה בגלוי, וזכה לתמיכה של כשליש מתושבי גרמניה המערבית. ברוח זו, ב-1951 הכין הנס יואכים שפס, פרופסור יהודי שמרן, תוכנית מפורטת לשחזור המלוכה ושיקומה של פרוסיה. תוכנית זו זכתה לסיקור נרחב בדר שפיגל, ולא הגיעה לשלבים מעשיים. ב-1969 הוזכר שמו של לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה כמועמד אפשרי לנשיאות. לואי פרדיננד עצמו הצהיר "אם אנשים קוראים לי, אני זמין". עם זאת, בתחילת שנות ה-70 פחתה באופן ניכר התמיכה ברעיון המלוכה. הסיבות לכך היו ההצלחה הכלכלית והפוליטית של החוק המערב-גרמני, היעלמות הדור הישן של לפני 1918, והחילון המתקדם של האוכלוסייה אשר גרם לאנשים להתרשם פחות משליט מלידה "בחסד האל".
בגרמניה המזרחית מלכתחילה הוקעו המלוכנים כשייכים ל"זוועות ההיסטוריה הגרמנית". שינוי מסוים בגישה החל בשנת 1981, עת נציגים מזרח-גרמניים נפגשו עם לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה, ובפנותם אליו בתואר "הוד מעלתך" הציעו לו להחזיר לקברם המקורי בפוטסדאם (שאז הייתה שייכת לגרמניה המזרחית) את ארונותיהם של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה ופרידריך הגדול. לואי פרדיננד השיב "הרעיון מדהים, יש לי רק תנאי אחד, גרמניה חייבת להתאחד לפני כן." הארונות אכן הועברו רק לאחר איחוד גרמניה מחדש ב-1991. בעקבות האיחוד מחדש, הוקמה ועדה אשר מטרתה הייתה לבחון מחדש את החוקה. עמותת מסורת וחיים שלחה לוועדה תוכנית לחידוש המלוכה ושינוי הדגל, אולם הוועדה כלל לא טרחה לענות.
כיום
התמיכה במונרכיה בגרמניה כיום היא חלשה. מסורת וחיים היא כיום העמותה המלוכנית הגדולה ביותר. פרט אליה קיימת גם עמותה צעירה יחסית הנקראת "עמותת משפחת המלוכה". מרבית המלוכנים בגרמניה כיום אינם חפצים בהחזרה מוחלטת של המונרכיה האבסולוטית של לפני 1918, אלא בייסוד מונרכיה חוקתית על פי המודלים של מדינות רבות באירופה, והחלפת המשרה של נשיא גרמניה במשרת "קיסר גרמניה". המועמד לתפקיד כיום הוא גאורג פרידריך, נסיך פרוסיה, נכד נכדו של וילהלם השני. חרף זאת, גאורג פרידריך אינו תובע את הכתר, ומאמציו מתמקדים בהחזרת נכסי בית הוהנצולרן. הוא מגדיר את עצמו כיזם העוסק בטיפול בעסק משפחתי ותיק. בעקבות חתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון ב-2011 מכון המחקר הגרמני TNS Emnid ערך סקר מטעם המגזין הגרמני Focus, בו נשאלו הנשאלים האם ברצונם "מלך או מלכה, כמו בבריטניה". כתשעה אחוזים מהנשאלים השיבו תשובה חיובית.
מרבית המלוכנים משתמשים בתור דגל בטריקולור הקיסרי השחור-אדום-לבן, העובדה שדגל צלב קרס נאסר להנפה על פי החוק הגרמני, גרמה לכך שהדגל הקיסרי נמצא בשימוש גם בידי קבוצות ימין נאו-נאציות, ומזוהה בכלל עם הנאצים. למרבה האירוניה, הנאצים עצמם אסרו את השימוש בדגל. מרבית הצגתו של הדגל האימפריאלי בידי אותן קבוצות ימין קיצוניות והניסיון לקשר בין דגל זה לבין התנועות האנטי-דמוקרטיות הדוגלות ברעיונות אנטישמיים ושנאת זרים הוא נושא אשר מלוכנים רבים דוחים אותו. יש לציין שהחזרת המלוכה באופן התואם את החוק תדרוש שינוי של החוקה הגרמנית, כיוון שעל פי סעיף 79 לחוקה, עיקרון הרפובליקה לא ניתן לשינוי לנצח. עם זאת, חוק היסוד של החוקה המערב-גרמנית קבע שהחוק יאבד את תוקפו ביום שבו "העם הגרמני מאוחד במדינה אחת", מה שלא קרה לאחר איחוד גרמניה מחדש.
קישורים חיצוניים
אתרים של ארגונים מלוכניים: מאמרים:
וילי פוד השקעות
וילי פוד השקעות בע"מ  היא חברה ציבורית העוסקת בייצור, ייבוא ושיווק של מוצרי מזון, באמצעות חברת הבת "ג. ויליפוד אינטרנשיונל בע"מ", בנוסף יש לה פעילות בתחום האשראי החוץ-בנקאי. החברה נמנית בין יבואניות המזון הגדולות בישראל.
היסטוריה
החברה נוסדה בדצמבר 1992, בשם ת.ק.ד. השקעות בע"מ. בינואר 1993 ביצעה הנפקה ראשונה לציבור ולאחר מכן נרשמו מניות החברה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב. במאי 1994 רכשו האחים צבי ויוסף ויליגר את השליטה בחברה, והעבירו לבעלות החברה את כל מניות חברת "וילי-פוד אינטרנשיונל", חברה בבעלותם העוסקת ביבוא ושיווק מוצרי מזון, שהוקמה ב-1992. בנובמבר 1994, גייסה 7 מיליון שקל בהנפקת מניות ובינואר 1995 שינתה החברה את שמה ל"וילי פוד השקעות".
קודם להקמת וילי-פוד האחים ויליגר החזיקו בבעלותם את חברת ויליגר דליקטס (במקור ארמז ויליגר בע"מ) שאותה הקים אביהם אלכסנדר ויליגר, ניצול שואה שעלה מצ'כוסלובקיה, ופתח עסק ליבוא שימורים בשנות ה-60. עם השנים גדל העסק וייבא מוצרי מזון נוספים דוגמת שימורי פטריות, לפתני פירות, פירות יבשים ופריכיות אורז. בסוף שנות ה-70 נכנסו האחים לעסק, לאחר שחזרו מלימודי מנהל עסקים באוניברסיטאות בארצות הברית. בשנת 1989, לאחר פרישתו של האב מניהול החברה, היא נמכרה למיליונר הדרום אפריקאי נתן קירש, וצבי ויליגר נותר מנכ"ל שכיר בחברה. ב-1991 לאחר שהרווחיות בעסקי המזון ירדה, רכש איש העסקים דודי עזרא, בעל השליטה בחברת נטו מ.ע. אחזקות 50% ממניות החברה. זמן קצר אחר כך עזב צבי את החברה והאחים הקימו את וילי-פוד שמתחרה בחברה שהייתה בעבר בבעלותם. פעילות "ויליגר" שולבה בתוך חברת "פוסידון תעשיות בע"מ", חברת ציבורית שמניותיה נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב, בה רכש עזרא את השליטה בשנת 1992.
וילי-פוד גדלה במהירות תוך שנים ספורות ובשנת 1997 גייסה "וילי-פוד אינטרנשיונל", כ-50 מיליון שקל במניות ובאגרות בשתי הנפקות שבוצעו בבורסת הנאסד"ק בניו יורק ובתל אביב. באותן השנים כ-50% ממכירות החברה היו לרשת שופרסל.
אוסקר ביורק
אוסקר גוסטף ביורק (שוודית: Oscar Gustaf Björck; 15 בינואר 1860 – 5 בדצמבר 1929) היה צייר שוודי ופרופסור באקדמיה השוודית המלכותית לאמנויות.
וילי פוד השקעות
היסטוריה
בשנת 1998 החלה וילי-פוד בהקמת מרכז לוגיסטי ביבנה, על שטח של 7,000 מ"ר, בהשקעה של כ-3 מיליון דולר. את שנת 1999 סיימה עם הכנסות של 130 מיליון שקל, וכחמש שנים לאחר תחילת פעילות דורגה בין יבואני המזון הגדולים בישראל.
אוסקר ביורק
ביוגרפיה
ביורק בילה את חורף 1883–1884 בפריז. בחורף שלאחר מכן הוא נסע למינכן שם צייר כמה פורטרטים, כולל ציור באורך מלא של אשתו. באביב 1885 עבר לוונציה ובסתיו לרומא שם צייר את הדיוקן הגדול "נפחים רומאים".
בשנת 1887 השלים מספר ציורים, כולל "האולם הוונציאני", ו"מיסת שבת בכנסיית סן מרקו".
בקיץ הוא שהה בסקיין שבדנמרק ב־1882, 1883 וב־1884. הוא מיד נקשר לקהילת האמנים שם. לא רק נוף סקיין משך אותו אלא באותה מידה גם החמימות והאירוח של האמנים עצמם.
וילי פוד השקעות
מכירת השליטה לארקדי גאידמק
ביוני 2007 מכרו האחים ויליגר 45% ממניותיהם בוילייפוד לארקדי גאידמק תמורת כ-40 מיליון דולר, כ-60% מעל לשווי השוק שלהם באותה עת. האחים נשארו עם החזקה של כ־13% והמשיכו לנהל את החברה. בנובמבר 2007, הודיע גאידמק על רכישת השליטה בחברת "סלטי שמיר". במאי 2009, ביטלה סלטי שמיר חד צדדית את ההסכם לרכישתה על ידי וילי פוד.
רוזה ליכטנשטיין
רוזה ליכטנשטיין (בגרמנית: Rose Liechtenstein; 26 במרץ 1887 – 22 בדצמבר 1955) הייתה שחקנית תיאטרון יהודייה-גרמנייה-ישראלית, שנמנתה עם חמשת מייסדי "התיאטרון הקאמרי". בגרמניה, לפני עלייתה לארץ ישראל, שיחקה בתיאטרון ובסדרה של סרטים אילמים.
אוסקר ביורק
ביוגרפיה
ביורק בילה שם כמה קיצים, והשלים כמה מציוריו הטובים ביותר בהשפעת פדר סוורין קרוייה ותנועת הנטורליזם הצרפתי.
וילי פוד השקעות
מכירת השליטה לארקדי גאידמק
באוגוסט 2008 העניקו האחים ויליגר לגאידמק הלוואה של 76 מיליון שקל, תמורת שיעבוד החזקותיו של גאידמק בויליפוד, ובחברות אוסיף גלאון ואמריס. בספטמבר 2008 העניק צבי ויליגר הלוואה של 16.2 מיליון שקל עם אשתו רווית. אחד התנאים להלוואה היה שעבוד של ביתו של גאידמק וביתה של בתו קתרין בקיסריה. ויליגר העביר את הכסף לפני שגאידמק רשם הערת אזהרה על הנכסים, ואחר כך סירב לעשות זאת. בתגובה האחים ויליגר ביקשו להשתלט על נכסים של גאידמק. ולאחר שגאידמק לא עמד בהחזר הלוואות החברה חזרה לשליטת האחים ויליגר בסוף 2009.
רוזה ליכטנשטיין
קורות חייה
רוזה ליכטנשטיין נולדה בלנדסברג על הוורטה שבקיסרות הגרמנית (כיום בפולין), בתו של רב וחזן. עקב התנגדות הוריה לרצונה ללמוד משחק, עזבה את הבית ולמדה משחק באקדמיה של התיאטרון הממלכתי בברלין.
אוסקר ביורק
ביוגרפיה
התיישב לבסוף בסטוקהולם בשנת 1888, שם התרכז בפורטרטים. אלה כוללים כמה של המלך אוסקר. בנוסף הוא השלים כמה נופים, כמה ציורי ז'אנר וציורים דקורטיביים שונים.
רוזה ליכטנשטיין
קורות חייה
פתחה בקריירת משחק ב-1909 בעיר מיינינגן, כאשר התקבלה לתיאטרון המלכותי של העיר. בהמשך הופיעה גם בתיאטרונים בדיסלדורף, מנהיים, בפולקסבינה בברלין ואף בניו יורק. במלחמת העולם הראשונה הופיעה בצרפת ובבלגיה בפני חיילי הצבא הגרמני. משנת 1916 החלה לשחק בסרטים אילמים השתתפה בסרטיו של פריץ לאנג מטרופוליס ו-M. בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, נאלצה ליכטנשטיין לשחק רק במסגרת ה"יידישער קולטורבונד". בעלה הגרמני-נוצרי, האדריכל ריכרד בורקהרדט, נפרד ממנה לאחר 20 שנות נישואין. בפברואר 1936 השתתפה בהצגה האחרונה בגרמניה, "החולה המדומה".
אוסקר ביורק
ביוגרפיה
משנת 1889 הוא היה חבר באקדמיה ובצוות ההוראה שלה ובשנת 1898 הוא הפך לפרופסור. ביורק היה מנהל אמנותי בתערוכת סטוקהולם בשנת 1897, בתערוכה הבלטית בשנת 1914 ובתערוכה השוודית בלונדון בשנת 1924.
וילי פוד השקעות
מכירת השליטה לארקדי גאידמק
בפברואר 2012, החליטו האחים ויליגר ש"וילי פוד השקעות" תשתתף במהלך גיוס ההון שביצע נוחי דנקנר, שזכה לכינוי "הנפקת החברים", ובעקבותיו הורשע דנקנר בהרצת מניות של אי די בי אחזקות. חברת אי.די.בי שלטה אז בחברת שופרסל שהייתה לקוחה משמעותית של וילי פוד. במסגרת המהלך נרכשו מניות אי.די.בי אחזקות בסכום כולל של 9.5 מיליון שקל בכספי "וילי פוד השקעות".
אוסקר ביורק
ביוגרפיה
הדיוקנאות המוקדמים ביותר של ביורק הושפעו מגאורג פון רוזן ותמונותיו מסקיין שיקפו את השפעתם של אמנים דנים, ובמיוחד פדר סוורין קרויה. ברבים מיצירותיו האופייניות הוא תיאר את מעמד הביניים השוודי של תקופתו.
רוזה ליכטנשטיין
קורות חייה
בקיץ 1936 עלתה לארץ ישראל חסרת אמצעים וללא ידע בעברית. בארץ ישראל הופיעה באותה שנה בהצגה "סערה בכוס מים" שהעלה "התיאטרון העברי", שבו פעלו עולי גרמניה. כיוון שהתיאטרונים הדרמטיים "הבימה" ו"האהל" לא צירפו "יקים" לשורותיהם, נאלצה ליכטנשטיין להצטרף לתיאטרון הסאטירי "המטאטא" ושיחקה בו עד שנת 1945. ההצגה הראשונה ב"מטאטא" בה השתתפה הייתה "כולנו עמך".
וילי פוד השקעות
מכירת השליטה לאלכסנדר גרנובסקי
בינואר 2018, הואשמו גורטובוי וגרנובסקי, יחד עם מנהל העסקים שלהם יוסף שניאורסון, בעבירות גנבה בידי מורשה, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, מרמה והפרת אמונים, עבירות הלבנת הון ועבירות דיווח. לפי כתב האישום, הם העמידו את כספי החברות הציבוריות שבשליטתם (BSD ווילי פוד השקעות) כבטוחות לטובת בנקים באוסטריה ובאזרבייג'ן, לצורך הבטחת החזר הלוואות שיקבלו חברות פרטיות זרות הקשורות לגרנובסקי. בינואר 2019, הודו גורטובוי ושניאורסון בעבירת גנבה בידי מורשה בסך כרבע מיליארד שקל והורשעו בהסדר טיעון לפי הודאתם. שניאורסון נידון לשלוש שנות מאסר.
רוזה ליכטנשטיין
קורות חייה
בשנת 1944 הצטרפה ליוסף מילוא, רעייתו ימימה, אברהם בן-יוסף ובתיה לנצט והם העלו תוכנית בת ארבעה מערכונים בשם "מאז ועד היום". בעקבות הצלחת התוכנית החליטו החמישה להקים תיאטרון עברי מודרני - התיאטרון הקאמרי. בקאמרי שיחקה ליכטנשטיין 25 תפקידים שונים בין השאר בהצגות "משרתם של שני אדונים", "חתונת הדמים", "ביבר הזכוכית", "נערת הפקר", "הקמצן", "פיגמליון", "כולם היו בני", "אנטיגונה", "הצל", "המפקח", "הילולת רפאים" ועוד.
וילי פוד השקעות
מבנה בעלות
לאחר שהאחים ויליגר רכשו חזרה את השליטה, החברה מוחזקת באמצעות פירמידת שליטה, שבראשה חברת "BSD קראון" הנסחרת בלונדון, המחזיקה בשליטה ב"וילי פוד השקעות" שמחזיקה בשליטה ב"ג. ויליפוד אינטרנשיונל", הנסחרת בנאסד"ק, והחל מיוני 2020 גם בבורסת תל אביב.
יבוא ושיווק מזון בישראל
עיקר פעילותה של החברה היא יבוא ושיווק מזון בישראל. החברה רוכשת את מוצריה מלמעלה מ-120 ספקים מכל רחבי העולם. מכירות החברה הם ברובן לקבוצת רשתות השיווק הגדולות, שופרסל, רמי לוי שיווק השקמה, יינות ביתן, רשת יוחננוף ואחרים. בנוסף החברה מוכרת מוצרי מזון ללקוחות מוסדיים, סיטונאיים, יצרנים ולקוחות קטנים.
רוזה ליכטנשטיין
קורות חייה
רוזה ליכטנשטיין לקתה בליבה במהלך ההצגה "הנפש הטובה מסצ'ואן" באוקטובר 1955, התעקשה לסיים את ההצגה ורק לאחריה אושפזה בבית החולים הדסה בתל אביב. שם נפטרה בדצמבר אותה שנה. ארונה הוצב בתיאטרון הקאמרי ברחוב נחמני, ממנו יצא מסע ההלוויה לקולנוע מוגרבי ולבית העם. ליכטנשטיין נטמנה בבית העלמין קריית שאול. היא לא הותירה אחריה משפחה.
וילי פוד השקעות
יבוא ושיווק מזון בארצות הברית
לאחר הנפקת חברת הבת בבורסת הנאסד"ק בניו יורק ב-1997, החלה החברה לייזום פעילות של שיווק מזון כשר בארצות הברית. החברה פעלה באמצעות מפיצים, ובינואר 2007 רכשה חברה להפצת מזון מזון כשר בארצות הברית, חברת "לאיש מוצרי מזון ישראלי". אולם חברה זו נסגרה לאחר שנה, והיא המשיכה למכור את מוצריה דרך מפיצים.
יורו מחלבות אירופה
במרץ 2006, הנפיקה את מניותיה בבורסת AIM, בורסת משנה לחברות הזנק של הבורסה לניירות ערך בלונדון, וגייסה כ-8 מיליון דולר לפי שווי חברה של 32 מיליון דולר. לאחר כשנתיים, נמחקה מהמסחר בעקבות הצעת רכש של "וילי-פוד אינטרנשיונל".
בסוף 2017, החליטה קואופרטיב ארלה פודס שלא לחדש את הסכם ההפצה הבלעדי שנערך בינה לבין יורו מחלבות אירופה, והעבירה את זיכיון הפצת מוצריה לשטראוס גרופ. במקומה התקשרה החברה עם מספר מחלבות אירופיות לאספקת מגוון מוצרי חלב חליפיים למוצרים שסופקו על ידי ארלה. בחודש אוגוסט 2018 השיקה החברה קו מוצרי חלב תחת מותג עצמאי בשם "EURO מחלבות אירופה". בינואר חתמה על הסכם הפצה ושיווק עם מחלבת VALIO מפינלנד.
תביעת כשרות
בשנת 1998 הוטל על צבי ויליגר קנס של 19 אלף שקל, במסגרת הסדר הטיעון, בעבירה על חוק איסור הונאה בכשרות. במקרה היה מעורב הרב יעקב אוירבך, שנשלח לטייוואן כדי שישגיח על ייצור שימורי פטריות. בעת שביקר במפעל הייצור של שימורי הפטריות היה מושבת, אך הוא הוציא בכל זאת מסמך שאישר כי בדק את המפעל ומצא כי הוא עומד בדרישות הרבנות בישראל. על פי הכללים של הרבנות המשגיח צריך להיות נוכח בעת הייצור. השימורים שווקו בכל זאת ככשרים. הרב יעקב אוירבך הורשע אף הוא, באוקטובר 2002.
איליה (סרט)
איליה (ברוסית: Илья́) הוא סרט פנטזיה רוסי, המגולל את סיפורו של איליה מורומץ ויציאתו לאקרנים תוכננה תחילה לשנת 2019 אך עבודת הפוסט פרודקשן התארכה ויציאתו נדחתה לשנת 2023.
עלילה
רוס של קייב, המאה ה-11. המדינה נמצאת בסכנה. בדרום היא מאוימת על ידי שבט פולובצים - פגאני ערבות פראיים. בפנים המדינה, רוס נקרעת לגזרים על ידי מלחמות פנים שאפילו השליט הרוסי המתורבת ביותר בתקופה המונגולית, הנסיך ולדימיר מונומך מנסה לשים לה קץ. איליה מורומץ (בן מורום), הוא בן לאיכר, נולד נכה ולא יכול היה ללכת עד שמלאו לו 33. לאחר מכן נרפא באורח פלא והפך ללוחם גדול במהלך שירותו הנאמן לוולדימיר מונומך תוך לחימה בפולשים ומתן עזרה באיחוד אדמות רוס. בספינת הלוחמים המפורסמת של איליה, ניצחונות הקרב המפוארים שלו הוצלו בכאב, סבל ואובדן אישי... כאשר הוצעה לו עמדה גבוהה וכוח רב, איליה מחליט להקדיש את שארית חייו לאל. למרות היותו נזיר, הלוחם הגדול ביותר בהיסטוריה של רוסיה מת מוות הרואי שמונע מלחמה הרסנית. מאות שנים לאחר מכן איליה יועלה לדרגת קדוש.
מה גרם לאיליה להיות אגדה חיה וגיבור אמיתי של רוסיה? אין ספק שהיה זה כוחו הטבעי יוצא הדופן ואומץ לבו מדהים. אבל היה משהו חשוב הרבה יותר, הגלום בלבו של כל לוחם רוסי. זו התחושה הכנה למילוי חובה כלפי האומה, מסירות, אהבה לאל ולמולדת.
הפקה
צילומי הסרט החלו באוקטובר 2018 ונערכו ביערות טייגה וברפובליקת קרליה. בינואר 2022 השחקן והמפיק יגור פאזנקו חשף בהודעה לשנה החדשה כי הסרט עודנו בהפקה והוא מקווה לסיים את הפקת הסרט במהלך 2022.
סימן הדולר
סימן הדולר ($) הוא סמל המשמש בעיקר כדי לציין יחידות שונות של פסו ודולר במטבעות לאומיים ברחבי העולם. השימוש הראשון בסימן תועד בשנות ה-70 של המאה ה-18 במטבע הפסו הספרדי-אמריקאי, הידוע גם בשם "דולר ספרדי", זאת בעסקים שבוצעו על ידי בריטים, אמריקאים, קנדים ומקסיקנים בתחומי המושבות הספרדיות באמריקה. כשרוצים להדגיש שמדובר בדולר אמריקני, משתמשים בסימון $US או בקיצור התקני USD.
הפסו הספרדי
מקורו של הסימן, על-פי הסברה הרווחת, הוא בפסו או הדולר הספרדי – ה-Real de a Ocho ("מטבע של שמונה ריאל"), שהיה במחזור במושבותיה של ספרד באמריקה ובאסיה, ושהיה להילך חוקי גם במושבות האנגליות באמריקה הצפונית. לפי גרסה זו, הסימן $ התפתח מקיצור השם על ידי כתיבת שתי האותיות P ו-S ביחד. יש ראיות כי הדולר הספרדי סומן בצירוף Ps, או ps, וכן ישנן ראיות לכך שאף הדולר האמריקני סומן בצורה זו, אך כשה-p נכתבת "בתוך" ה-s. חיזוק לגרסה זו ניתן למצוא עד ימינו בכך שהפסו המקסיקני מסומן אף הוא ב-$.
תאוריה נוספת היא כי סימן הדולר נגזר או יוצר בהשראת סימן המטבעה על הספרה שמונה. כך במטבעה בפוטוסי (בוליביה של היום), הוטבע סימן המורכב מהאותיות "PTSI", דומה לסימן הדולר אשר הופיע במטבעות הכסף שיוצרו בפוטוסי בין השנים 1573–1825 והיו מוכרים במושבות צפון אמריקה במהלך התקופה הקולוניאלית.
שלט אצולה ספרדי
גם על פי גרסה זו, מקורו של הסימן הוא במטבע הדולר הספרדי – ה-Real de a Ocho ("יחידה של שמונה ריאל"), שהיה במחזור במושבותיה של ספרד באמריקה ובאסיה, ושהיה להילך חוקי במושבות האנגליות באמריקה הצפונית, אזור שהפך מאוחר יותר לארצות הברית וקנדה. על מטבע זה היה מוטבע סימן שלט האצולה של בית המלוכה הספרדי – שני עמודי הרקולס (העמודים של גיברלטר) שעיטור דמוי האות S מחבר ביניהם. על עיטור ה-S נכתב במקור "Non Plus Ultra" (מלטינית: שום דבר מעבר לכאן).
בשנת 1492, אימץ פרננדו השני, מלך אראגון את הסמל של עמודי הרקולס, והוסיף את הביטוי בלטינית (Plus ultra), ששונה כאשר כריסטופר קולומבוס הגיע לאמריקה ל-"Plus Ultra" (יש עוד מעבר). הסמל אומץ על ידי קרל החמישי והיה חלק משלט האצולה שייצג את השליטה הספרדית באמריקה. הסמל הוטבע מאוחר יותר על מטבעות זהב וכסף. מטבעות אלה, המתארים את עמודי הרקולס ומצידיו שתי ההמיספרות וסרט בצורת האות S סביבו, היו מפוזרים ברחבי אמריקה, אירופה ואסיה. למען הפשטות, סוחרים כתבו סימנים, במקום לכתוב פסו או דולר, ואלה התפתחו ל-S פשוטה עם שני קווים אנכיים.
US
על פי גרסה נוספת, סימן דולר עם שני קווים אנכיים הוא ראשי התיבות של U.S. - United States (ארצות הברית). קיים שימוש בסימן על שקיות כסף שהונפקו על ידי המטבעה הראשית בארצות הברית. האותיות U ו-S דומות לסימן ההיסטורי הכפול של הדולר: הקו התחתון של האות 'U' נעלם לתוך העקומה התחתונה של 'S', מה שמשאיר שני קווים אנכיים. תאוריה זו אינה מביאה בחשבון את העובדה כי הסמל היה כבר בשימוש לפני הקמתה של ארצות הברית.
המיתולוגיה היוונית
מקורה של תאוריה אחרת במיתולוגיה היוונית, לפיה, ייתכן ומקור הסימן הוא מהרמס, האל היווני של הבנקים, הגנבים והשליחים, ובנוסף לעגור, אחד מסמליו היה מטה הרמס - מטה מכונף, שעליו כרוכים שני נחשים, זה לעומת זה, כדוגמת הספרה 8.
ססטרטיוס רומאי
סברה נוספת היא כי מקורו של סימן הדולר במטבע הרומאי החשוב ביותר – ססטרטיוס, אותו סימנו בעזרת האותיות "IIS". חיבור של האותיות יוצר סימן דולר בו הקווים האופקיים של האותיות 'II' מתמזגים עם האות 'S'.
סברות אחרות
גרסה אחת מתייחסת לספרה 8 כשהיא חתוכה, כך שהסימן מציין חלוקה לשמונה. מילון אוקספורד האנגלי, טרום שנת 1963, קבע כי זהו ההסבר הסביר ביותר, אולם המהדורות המאוחרות יותר מציבות אותו בספק.
יגאל ידין בספרו "תורת המלחמה בארצות המקרא" ציין שהאות S הרומית מקורה בסמ"ך הכנענית (פיניקית) שצוירה כשלשה קווים אופקיים עם קו אנכי. האות קוצרה לצורת S עם קו אנכי דרכה, בדומה לסימן הדולר בחלק מן הארצות.
חומצה טראנקסאמית
חומצה טראנקסאמית (באנגלית: Tranexamic acid או TXA, נמכרת בישראל בשם הקסקפרון) היא תרופה המשמשת למניעת דימומים במקרים של טראומה גופנית, דמם שלאחר לידה, ניתוח, עקירת שן, דימום מהאף ודימום וסת כבד. בנוסף משמשת התרופה לטיפול באנגיואדמה תורשתית. התרופה ניתנת דרך הפה או במתן תוך-ורידי.
תופעות הלוואי נדירות וכוללות שינוי בראיית הצבעים, השפעה על טסיות הדם ותגובה אלרגית. נדרשת זהירות יתרה בחולים הסובלים מאי-ספיקת כליות. התרופה נחשבת לבטוחה לשימוש במהלך היריון והנקה, על אף שהיא חודרת את השלייה. היא שייכת למשפחת התרופות המעכבות את פעילות פירוק הפיברין וניטלת במתן דרך הפה או תוך-ורידי.
חומצה טראנקסאמית יוצרה לראשונה ב-1962 על ידי הרופאה היפנית יוטקו אוקמוטו. היא נמצאת ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי, כאחת מהתרופות הבטוחות והיעילות הנדרשות במערכת הבריאות וזמינה לשיווק כתרופה גנרית. עלותה הסיטונאית במדינות המתפתחות היא בין 4.38-4.89 דולר אמריקאי ובארצות הברית בין 100–200 דולר אמריקאי.
שימוש רפואי
חומצה טראנקסאמית משמשת באופן תדיר לטיפול בדימומים על רקע טראומה גופנית והיא נמצאה כיעילה להפחתת סיכויי התמותה במטופלים אלו. התועלת הושגה בעיקר במקרים בהם ניתנה התרופה בשלוש השעות הראשונות לאחר הפציעה. מחקרים שבדקו את יעילותה של התרופה בפגיעות ראש מבודדות, מצאו כי במתן תוך שלוש שעות מרגע הפגיעה, נצפתה ירידה בסיכויי התמותה גם במטופלים אלו.
חומצה טראנסקסאמית במתן דרך הפה, נמצאה בטוחה ויעילה לטיפול קבוע בדימום וסתי כבד. מחקרים נוספים מצאו כי אין צורך בהתאמת המינון לנשים בגילאים 12–16.
התרופה משמשת לטיפול בדמם לאחר לידה, לרוב בשילוב עם אוקסיטוצין. נמצאה ירידה בשיעורי התמותה בנשים שסבלו מדמם לאחר לידה וטופלו באמצעות חומצה טראנקסאמית.
חומצה טראנקסאמית נמצאה כיעילה בהפחתת דימומים במהלך ולאחר ניתוחים שונים, ביניהם ניתוחים אורתופדיים וניתוחי מעקפים. היא נמצאה כמפחיתה את הצורך במתן עירוי דם במהלך ניתוח לתיקון קרניוסינוסטוזיס בילדים.
חומצה טראנקסאמית מאושרת על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA), לטיפול קצר טווח באנשים עם הפרעות דימומיות שונות כדוגמת המופיליה, בטרם ביצוע עקירת שן או הליכים דנטליים אחרים. היא משמשת לפני ואחרי פרוצדורות מסוג זה, על מנת למנוע דימום משמעותי ועל מנת להפחית את הצורך בעירוי דם.
התרופה ניתנת באופן תדיר לחולים הסובלים מדימומים על רקע הפרעות קרישה גנטיות כדוגמת מחלת וון וילברנד וכן למטופלים הסובלים מדימומים על רקע טיפול בתרופות אנטיקואגולנטיות. אין כיום ראיות מספקות התומכות בשימוש שגרתי בחומצה טראנקסאמית בחולים הסובלים מסרטן הדם, אך מבוצעים ניסויים לבדיקת יעילותה של התרופה למניעת דימומים גם בחולים אלו.
שימוש בחומצה טראנקסאמית במתן דרך הפה או במתן מקומי, במטופלים הסובלים מדימום מהאף (אפיסטקסיס), נמצא כיעיל להפסקת הדימום, ביחס לעצירתו באמצעות לחץ ישיר בלבד. נמצא כי טיפול באמצעות התרופה צימצם את הסיכון לדימום חוזר במהלך עשרת הימים שלאחר הטיפול.
טיפול באמצעות חומצה טראנקסאמית בחולי HHT (מחלת אוסלר ובר רנדו), הוכח כמפחית תדירות של דימום מהאף, האופייני בחולים אלו.
מנגנון פעולה
חומצה טראנקסאמית היא אנלוג סינתטי של חומצת האמינו ליזין. היא נקשרת לקולטנים על הזימוגן פלסמינוגן ובכך מעכבת את הפיכתו לפלסמין, מה שמעכב את פירוק הפיברין על ידי הפלסמין. התרופה גם מעכבת ישירות את פעילותו של הפלסמין. פעולתה של החומצה הטראנקסאמית על מניעת פירוק הפיברין, חזקה פי 8 מפעולתה של התרופה הישנה יותר הדומה לה, חומצה אמינוקפרואית.
תופעות לוואי
תופעות הלוואי של חומצה טראנקסמית נדירות וכוללות בין היתר שינויים בראיית צבעים, תגובה אלרגית ושינוי בפעילות טסיות הדם. ההשפעה על טסיות הדם עשויה לגרום להיווצרות קרישי דם שעלולים להוביל לפקקת ורידים עמוקים (DVT) ולתסחיף ריאתי. תופעות לוואי אלו דווחו רק במהלך המעקב שלאחר התחלת שיווק התרופה ובשל כך לא ניתן לקבוע את שכיחותן. על אף אופן פעילותה של התרופה, מחקרים שבוצעו לא מצאו עלייה בשכיחותם של קרישי דם ורידיים או עורקיים במטופלים שטופלו בה.
אוכלוסיות מיוחדות
על אף שחומצה טראנקסמית חודרת את השלייה, היא מסווגת בקטגוריית סיכון B במהלך ההיריון. במחקרים שבוצעו על בעלי חיים לא נמצאו נזקים לעובר ולא קיים מידע ממחקרים בבני אדם. כמויות קטנות של התרופה נמצאו בחלב אם ועל כן קיימת המלצה להפסקת ההנקה בזמן או לאחר השימוש בתרופה. עם זאת, אין איסור מוחלט על הנקה ואם היא נדרשת ניתן להמשיך בה.
לא קיים מידע מספיק על השפעתה של חומצה טראנקסאמית על מטופלים הסובלים מאי ספיקת כליות. עם זאת, בשל היותה של התרופה מופרשת בשתן ללא שינוי, בשיעור של 95 אחוזים, יש להתאים את המינון במטופלים אלו.
Audio (שיר)
Audio (בעברית: שמע) הוא סינגל שהוקלט על ידי הלהקת פופ LSD, מתוך אלבום הבכורה שלה, LSD. השיר יצא לאור ב-10 במאי 2018, כסינגל שני מתוך האלבום על ידי חברת תקליטים קולומביה רקורדס.
וידאו קליפ
את הקליפ של השיר ביים ארנסט דזומילה. הקליפ נפתח בכך שדיפלו רכש מכונית BMW 8 משומשת ומוצא קלטת של ההרכב בארגז הכפפות. כשהוא מפעיל את הקלטת במערכת, הקליפ משתנה לבחורה צעירה שהולכת הביתה מבית הספר, אשר נתקלת בלון הליום בצורת הראש של סיה שצף באוויר. הילדה לוקחת איתה את הבלון לחניון, שם היא מתחילה לרקוד עם עוד אנשים שנמצאים בחניון ברגע שמקהלת "האודיו" נופלת. הקליפ משלב אנימציות נוספות הממלאות את הנוף כאשר דיפלו נוסע במהירות באפיק נהר לוס אנג'לס ולברינת משוטט בעיר הריקה.
המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של ונצואלה
המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של ונצואלה (בספרדית: PSUV-Partido Socialista Unido de Venezuela) היא מפלגה סוציאליסטית בוונצואלה, שהוקמה בשנת 2007, כאיחוד של הכוחות הפוליטיים והחברתיים בוונצואלה שתמכו במהפכה הבוליבריאנית שהוביל הוגו צ'אווס, נשיא ונצואלה.
שמעון סומך
בפלמ"ח
ב-1942, עת שימש כמורה לערבית בקיבוץ משמר העמק, גייס אותו יגאל אלון למחלקה הסורית – יחידת מסתערבים שפעלה במסגרת ההגנה והפלמ"ח, ובשיתוף פעולה עם מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית, לפעולות מודיעין בסוריה ובלבנון בעת מלחמת העולם השנייה. הוא נשלח לקורס אלחוט בתל אביב, ובהמשך לקורס מסתערבים. לאחר שהעיר ליגאל אלון שרמת ההוראה בקורס המסתערבים אינה מקצועית דיה, מינה אותו אלון למדריך ראשי בקורס ולגייס של מועמדים מתאימים להסתערבות.
בפברואר 1943 נשלח סמעאן, יחד עם ירוחם כהן ולוחמים נוספים, לאימונים אינטנסיביים בבסיסי הצי הבריטי במצרים, לקראת ביצוע פעולת חבלה ימית נועזת בלבנון עבור המודיעין הבריטי. פעולה זו, בסופו של דבר, לא יצאה אל הפועל בשל החשש בפלמ"ח שלוחמיו נועדו לשמש "בשר תותחים" לבריטים, והופסק שיתוף הפעולה עימם.
ב-1947 נישא סומך לשושנה, אותה הכיר בקיבוץ אלונים עת ישבה שם המחלקה הערבית.
בצה"ל
כשפורק הפלמ"ח ושולב בצה"ל הפכה המחלקה הערבית לענף במחלקת המודיעין (לימים אמ"ן) בשם "ש.מ. 18", בראשותו של שמריה גוטמן. שמעון סומך שימש מפקד בפועל של היחידה, וכתב את מסמך תורת ההפעלה שלה. לוחמים מהיחידה שהו באותה עת בלבנון ובסוריה והפעילו שם חוליות ריגול ותחנת שידור, לאחר שהוחדרו בהצלחה כפליטים פלסטינים. לוחמים אחרים שנשלחו בשיטות דומות לירדן ולמצרים נלכדו בדרכם, והוצאו להורג.
ב-1950 הוחלט על פירוק ש.מ. 18, ולוחמיה הוחזרו לארץ. סומך, שהיה דמות אב ללוחמים, דאג לשיבוצם ביחידות השונות של המודיעין על פי כישוריהם וניסיונם, כמו היחידה להפעלת סוכנים, היחידה לחקירת שבויים והיחידה להאזנות (לימים יחידה 8200). הוא עצמו מילא בהמשך תפקידים שונים באמ"ן וביניהם ראש מדור מודיעין וביטחון, מפקד "מודיעין 5" (לימים יחידת חצב), קצין מטה במחלקת האיסוף ונציג המודיעין בממשל הצבאי.
במוסד
ב-1963 עברה יחידה 188 מאמ"ן לאחריות המוסד ואיתה גם סמעאן, כחלק מארגון מחדש של קהילת המודיעין. הוא עסק שם בגיוס, אימון והפעלה של לוחמים שנתוניהם נמצאו מתאימים לפעילות זו.
בין היתר גייס ואימן אישית ב-1960 את אלי כהן לקראת שליחותו כמרגל, עוד כשהנושא היה באחריות אמ"ן. הוא עבד איתו בצמידות לאורך חודשים, ותפר עבורו את הזהות הבדויה בשם כאמל אמין ת’אבת. גם כשעברה היחידה לאחריות המוסד המשיך סמעאן להיות מעורב עמוקות בהפעלתו של כהן בדמשק, ועסק בתחקורו ובתדרוכו בעת שהיותיו בישראל במהלך השליחות, עד לנפילתו בידי המודיעין הסורי ב-1965.
ב-1981, בהגיעו לגיל 65, פרש סומך לגמלאות, אך לאורך שנים רבות המשיך לעסוק בהדרכה, בכתיבה ובביסוס תורת ההסתערבות האופרטיבית שלו. אף שהיה לאגדה בקרב לוחמי קהילת המודיעין ומפקדיה שנהגו לעלות אליו לרגל, הוא חי בצניעות רבה והרחק מאור הזרקורים בשיכון צבא הקבע במעוז אביב, כשהוא מקפיד להישאר עלום שם ומחוץ לכל אזכור. בשנותיו האחרונות עבר לכפר סבא, שם נפטר ב-2010 כשהוא בן 94.
שגרירות ישראל בהאנוי
שגרירות ישראל בהאנוי היא נציגות דיפלומטית של מדינת ישראל ברפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם. השגריר המכהן כיום הוא ירון מאיר.
היסטוריה
וייטנאם וישראל כוננו לראשונה יחסים דיפלומטיים מלאים ב-12 ביולי 1993. בעקבות זאת פתחה ישראל לראשונה שגרירות בהאנוי בדצמבר 1993, ושגרירה הראשון שם היה דוד מתנאי.
מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל נספחות כלכלית בווייטנאם. בנוסף למשרד הראשי בהאנוי, מפעילה הנספחות המסחרית משרד מאויש בבירה הכלכלית של וייטנאם הו צ'י מין סיטי. הנספחות פועלת לסייע לתעשייה הישראלית באמצעות מגוון רב של פעולות בהן איתור שותפים פוטנציאליים בווייטנאם, ליווי צמוד של תהליכים עסקיים, פתרון בעיות ביורוקרטיות ארגון סדנאות, כנסים, פורומים ותערוכות והעברת מידע ראשוני על הזדמנויות עסקיות בשוק הווייטנאמי.
הנספח הכלכלי בהאנוי הוא יניב טסל.
האמנות נוספות
שגרירות ישראל בהאנוי מואמנת גם על לאוס, עמה קיימה ישראל יחסים קודם השתלטות פאת'ט לאו על המדינה ב-1975, על ידי שגרירויות ישראל ביאנגון, בנגקוק וקמבודיה. ישראל ולאוס חידשו את היחסים הדיפלומטיים ביניהם ב-6 בדצמבר 1993, ושגריר ישראל בווייטנאם הגיש כתב האמנה לנשיא לאוס ב-4 במאי 1994.
אנדרטת משבר לתקווה
אנדרטת מִשֶבֶר לתקווה היא אנדרטה הניצבת ביער המגינים שבקרבת לטרון. היא מנציחה את שמותיהם של 436 לוחמים, אנשי נצר אחרון - שהיו שריד אחרון למשפחתם שנספתה בשואה ונפלו בקרבות מלחמת העצמאות.
האנדרטה
האנדרטה ממוקמת בשטח פתוח בסמוך לשוליו של יער המגינים. היא הוקמה בנקודה הצופה אל עמק איילון ולטרון, שדות קרב שבהם נפלו חיילי צה"ל ניצולי שואה רבים.
במרכז האנדרטה ניצב עץ זית, ששלושה סלעים טבעיים זקופים סדורים ברווחים שווים על גבי מעגל דמיוני העובר סביבו. בין שלושת הסלעים לבין גזע העץ הוצבו לוחות אבן חלקים שעל גבי צידי כל אחד מהם נחרתו שמות החללים. השמות מסודרים בקבוצות לפי ארצות מוצאם של הנופלים. העץ הצומח ממרכזה של האנדרטה וכביכול מתוך האבן מיועד לבטא תקווה לעתיד. מעגל רחב של אבנים לבנות מקיף את האנדרטה.
בקו העצים בקרבת האנדרטה מוצב שלט ועליו הסבר על אודותיה בעברית, אנגלית וספרדית.
האנדרטה הוקמה על ידי קרן קיימת לישראל ביוזמתו של יהודה שטרנפלד, ניצול השואה שלחם במלחמת העצמאות. היא תוכננה על ידי הפסל נתן סאס ונחנכה בשנת 2001.
מוסטפא עבאסי
מוסטפא אחמד עבאסי (בערבית: مصطفى العباسي; נולד ב-26 בינואר 1962) הוא היסטוריון, חוקר ומרצה בחוג ללימודים רב תחומיים ובתוכנית לתואר שני בלימודי הגליל, פרופסור חבר ודיקן הסטודנטים במכללה האקדמית תל-חי. הוא עוסק בחקר ההיסטוריה החברתית של האוכלוסייה הערבית-פלסטינית בארץ ישראל משלהי התקופה העות'מאנית ועד לסיום המנדט הבריטי.
ביוגרפיה
עבאסי בן למשפחה של אנשי דת סופים שמוצאה מצפת וג'ש, שהיו מראשי המסדר הרפאעי בצפת. אחרון השיח'ים במסדר היה השייח' מוסטפא חאג' עלי עבאסי, שהיה סבו של עבאסי ואימאם הכפר ג'ש.
רקע אקדמי
עבאסי למד לתואר הראשון ולתואר השני בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה, שם השלים גם את הדוקטורט בשנת 2000. הוא מלמד בחוג ללימודים רב-תחומיים ובתוכנית לתואר שני בלימודי הגליל במכללת תל חי. בין השנים 2010–2015 כהן כראש החוג. כיום הוא משמש כדיקן הסטודנטים במכללה.
הוא חבר במספר אגודות ואיגודים היסטוריים, בהם החברה ההיסטורית הישראלית, The European Association of Israel Studies, Association for Israel Studies, המועצה המדעית של מכון יד בן-צבי, והמכון לחקר הציונות וישראל ע"ש חיים ויצמן באוניברסיטת תל אביב.
מחקריו
עבאסי חוקר את השינויים החברתיים בערים הראשיות (צפת, טבריה, נצרת ועכו) וביישובים הערביים בגליל ואת ההיסטוריה של מלחמת 1948 באזור הגליל, בערים הראשיות ובעורף הכפרי. עבאסי חקר את התפתחות המלחמה, מהלכיה ותוצאותיה בכל אחת מן הערים וביישובים השונים.
פרשת תל חי
על בסיס מחקר שערך ביחד עם פרופ' אמיר גולדשטיין נטען כי בניגוד למיתוס שאומץ על ידי ההיסטוריוגרפיה הציונית, כאמל חוסיין אפנדי שהיה מנהיג בקרב על תל חי, לא היה מי שהרג את טרומפלדור.
התנדבות ערביי ארץ ישראל לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה
עבאסי היה בין החוקרים הראשונים שבחנו באופן מעמיק את התנדבותם של ערבים מרחבי המזרח התיכון לצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה. על אף תשומת הלב הרבה שהוקדשה לקשריו של המנהיג הפלסטיני השנוי במחלוקת החאג' אמין אל-חוסייני עם הנאצים, עבאסי מצא שערביי ארץ ישראל לא נענו לקריאתו לשתף פעולה עם היטלר. בהסתמך על מסמך סודי של יחידת המודיעין של ארגון ההגנה, עבאסי מצא שבשנות ה-40 של המאה הקודמת, בעקבות אכזבתם מהישגי המרד הערבי ובעקבות מאמצי הפיוס של הבריטים, נוצרו שיתופי פעולה ראשונים בין יהודים ופלסטינים. במהלך המחקר גילה גם שסבו התגייס לצבא הבריטי בשנת 1939, ככל הנראה הנראה בתגובה לרצח דודו, שהיה המוכתר של הכפר, אותו האשימו המורדים כי קיים קשרים עם הבריטים. בעקבות הרצח התגייסו עשרות צעירים פלסטינים מכפר סעסע (היום קיבוץ סאסא) לצבא הבריטי.
ספרים
עבאסי פרסם ספרים בעברית, אנגלית וערבית. ביניהם:
מאמרים
בין המאמרים שפרסם:
קרחון בארג
קרחון בארג (באנגלית: Bargh Glacier), הוא קרחון יובלי, בהרי ויקטורי, אזור חוף בורכגרווינק, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הקרחון ממוקם בחלק הדרום-מערבי של חצי האי דניאל; 3 קילומטרים מצפון לקרחון לאנגוואד.
קרחון בארג זורם במקביל למסלולו של קרחון לאנגוואד.
אורכו של הקרחון 10 קילומטרים.
הקרחון זורם לכיוון דרום-מערב.
הקרחון נשפך אל קרחון בורכגרווינק.
גילוי הקרחון
הקרחון מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1964.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שמו של קנת' א. בארג (Kenneth A. Bargh), שהיה סיסמולוג בתחנת האלט בשנת 1958.
ספנז
סְפֶנְז (בערבית: سفنز; נקרא לעיתים בעברית גם סופגנין ובקרב יהדות ג'רבה מכונה אף סְפינגָ'ה) הוא מאכל שמקורו בלוב. הספנז עשוי בצק שמרים ומטוגן בשמן עמוק. צורתו של הספנז שטוחה ומעוגלת. בגרסתו המתוקה, הנפוצה ביותר, נהוג לאכול אותו עם דבש, ריבה או סוכר. בגרסתו האחרת, מוסיפים ביצה באמצע הספנז, בוזקים מעט מלח ומכסים בעלה בצק קטן. האדם שמשלח ידו הכנת הספנז נקרא בערבית سنفاز (סַנְפאז).
את הספנז נהוג לאכול בכמה מועדים:
תדע כל אם עברייה
תדע כל אם עברייה: קווים לדמותו של צה"ל החדש הוא ספר עיון מאת העיתונאי והפובליציסט עמוס הראל, הכתב הצבאי של עיתון הארץ העוסק בהכשרת חיילי חיל הרגלים בצה"ל. הראל בוחן באמצעותם מספר תופעות, שסעים ודילמות ביחסי החברה והצבא במדינת ישראל ובהם: התנדבות מול השתמטות, חיבוק מול קשיחות, דתיים מול חילונים, ותיקים מול חדשים, וכן הפן הצבאי של הסכסוך הישראלי-פלסטיני. כן סוקר הספר את השפעות המצב המורכב בו נתון צה"ל על תפקודו בלחימה בשטחים בשנות ה-2000, מלחמת לבנון השנייה, הלחימה בדרום לבנון ובמבצע עופרת יצוקה.
ממשלת ישראל השלושים וחמש
ממשלת ישראל השלושים וחמש (מכונה גם: ממשלת נתניהו-גנץ, או ממשלת נתניהו החמישית) הייתה ממשלת ישראל בראשותם של בנימין נתניהו ובני גנץ שקיבלה ב-17 במאי 2020 את אמונהּ של הכנסת העשרים ושלוש. ממשלה זו היא הראשונה בתולדות ממשלות ישראל אשר כוננה במודל של ממשלת חילופים, המקנה את האפשרות לכהונתם של שני ראשי ממשלה לסירוגין: בנימין נתניהו ובני גנץ.
תדע כל אם עברייה
שם הספר
שם הספר הוא פרפרזה מנאומו של דוד בן-גוריון משנת 1963: "לא די שיידע המפקד את מלאכתו. עליו להיות אוהב את האדם, שחיי הפקוד שלו יהיו יקרים לו והחייל שנשלח אליו יהיה יקר לו, שיאהב אותו. רק מפקד כזה ימצא בפקודיו מסירות-הנפש שתוליכם לכל אשר ישלח אותם. אם המפקדים יעוררו את האמון, את הדבקות ואת האהבה בחיילים שלהם - אזי תדע כל אם עבריה כי הפקידה את גורל בניה בידי המפקדים הראויים לכך." המשפט "תדע כל אם עברייה שהפקידה את גורל בניה בידי מפקדים הראויים לכך" הפך לסיסמה צה"לית שהתנוססה בבסיסי צה"ל כקריאה למפקדים לנהוג באחריות כלפי פקודיהם.
כריכת הספר
הצילום על הכריכה מראה את מפקד המחלקה אילק סהלו בשעה שהוא טופח בחיבה על לחיו של סהר פילו, אחד מפקודיו במחלקתו, בטקס הענקת כומתה. עמוס הראל כתב כי בחר בתמונה זו לעיטור כריכת הספר, מכיוון שהניגוד בין צבע העור והגובה בין מפקד המחלקה לפקודו מייצג לדעתו את "צה"ל החדש".
ממשלת ישראל השלושים וחמש
לאחר התפזרות הכנסת נערכו הבחירות לכנסת ה-24. ב-13 ביוני 2021 קיבלה הממשלה ה-36 את אמון הכנסת וממשלת ישראל ה-35 סיימה את כהונתה. מכיוון שהממשלה סיימה את כהונתה לפני מועד החילופים המיועד, החילופים בין נתניהו לגנץ לא יצאו לפועל.
תדע כל אם עברייה
תיאור
במשך שנה ליווה הראל באופן צמוד את פלוגת המסלול בגדוד 931 שבחטיבת הנח"ל, למן הרגע בו התגייסו חייליה כטירונים לצה"ל בנובמבר 2011, ועד לגמר המסלול בתום תעסוקה מבצעית בחברון. הספר סוקר את השינויים שעברה הטירונות וההכשרה של חיל הרגלים בצה"ל למן שנות השבעים שלאחר מלחמת יום הכיפורים ועד ימינו אלה. הוא מתאר את הדילמות הפיקודיות עמן התמודדו מפקד הפלוגה, סרן אור כספי, וסגל מפקדיה. בספר מרואיינים בהרחבה הקחצ"ר, תא"ל איתי וירוב, אשר כמפקד בסיס האימונים של הצנחנים חולל שינוי יסודי בהכשרת לוחם החי"ר בצה"ל והוא אביה מולידה של "הטירונות המתגמלת" וממשיכו בהנחלת השינוי לצה"ל, תא"ל אהרון חליוה. כן מרואיינים אופק בוכריס, אשר פיקד על חטיבת גולני, אמיר אבולעפיה ויהודה פוקס, ששימשו כמפקדי חטיבת הנח"ל בעת כתיבת הספר, אריה נייגר, אביב כוכבי, מפקד בה"ד 1, ערן ניב והרמטכ"ל בעת כתיבת הספר, בני גנץ.
ממשלת ישראל השלושים וחמש
רקע
ממשלה זו הוקמה לאחר התפתחותו של משבר פוליטי חריף בישראל, אשר נמשך 508 יום (כשנה וחצי), ובמהלכו הוקדמו הבחירות לכנסת ה-21, והכנסות ה-21 וה-22 התפזרו ללא הקמת ממשלה. רק לאחר הבחירות לכנסת ה-23, ועל רקע התפרצות נגיף הקורונה בישראל, הגיעו ראשי המחנות היריבים בנימין נתניהו ובני גנץ להסכמה על הקמת ממשלת אחדות לאומית לשעת חירום, דבר שהוביל לפירוקה של מפלגת כחול לבן, ולהקמת ממשלת חילופים לראשונה בתולדות ממשלות ישראל.
תדע כל אם עברייה
תיאור
הראל ערך מחקר שהתנהל לסירוגין בקרב חיילי פלוגה ב', בשטחי האש, המטווחים ועמדות המוצבים בחברון ובמשרדי המטה הכללי של צה"ל במגדלי הקריה בתל אביב. הספר, פרי מחקרו, מציג תמונה מורכבת הכוללת את ההתלבטויות והוויכוחים בדרגים הבכירים ביותר על דמותו ותפקידיו העתידיים של הצבא.
ממשלת ישראל השלושים וחמש
תוצאות הבחירות לכנסת ה-21
לאחר פרסום תוצאותיהן של הבחירות לכנסת העשרים ואחת שנערכו ב-9 באפריל 2019, נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין נפגש ב-15 וב-16 באפריל עם נציגי הרשימות הנבחרות, כאשר לראשונה בהיסטוריה, הדיונים שודרו בשידור חי. 65 חברי כנסת ("הליכוד", "ש"ס", "יהדות התורה", "ישראל ביתנו", "איחוד מפלגות הימין" ו"כולנו") המליצו לנשיא להטיל את מלאכת הרכבת הממשלה על ראש הממשלה המכהן בנימין נתניהו, בעוד 45 חברי כנסת ("כחול לבן", "העבודה" ו"מרצ") המליצו על חבר הכנסת בני גנץ. פרט לאלו, חברי הכנסת מטעם "חד"ש-תע"ל" ו"רע"ם-בל"ד" נמנעו מלהמליץ על מועמד כלשהו. בתום סבב התייעצויות זה, ב-17 באפריל, ריבלין החליט להעניק את המנדט להרכבת הממשלה לנתניהו.
לאחר שלא הצליח להרכיב ממשלה במשך 28 הימים שעמדו לרשותו, נתניהו ביקש מהנשיא ארכה של 14 יום נוספים, לפי סעיף 8 לחוק יסוד: הממשלה, וזו ניתנה לו ב-13 במאי. ב-30 במאי, עם תום הארכה, ולאחר שלא הצליח לגשר על הפערים האידיאלוגיים בין "יהדות התורה" ו"ש"ס" ל"ישראל ביתנו" בנושאי דת ומדינה וגם כשל בניסיונו לצרף את "העבודה" של אבי גבאי לממשלה, נתניהו השיג עם "הליכוד" רוב לפיזור הכנסת, באמצעות המפלגות הערביות "חד"ש-תע"ל" ו"רע"ם-בל"ד", וחקיקת חוק התפזרות הכנסת העשרים ואחת עברה, מבלי שהוא החזיר את המנדט לנשיא. בעקבות זאת פסקו ההליכים להרכבת הממשלה, והם התחדשו לאחר הבחירות הבאות.
תוצאות הבחירות לכנסת ה-22
עוד בטרם הודיע הנשיא על החלטתו בעניין הענקת המנדט להקמת הממשלה, הוא הציג מתווה להקמת ממשלת אחדות לאומית – משרדי הממשלה יחולקו באופן שווה בין שני הגושים (מבלי להתחשב בגודלן האלקטורלי), סמכויות ממלא מקום ראש הממשלה יוגדלו בשינוי בחוק וראש הממשלה יוכל לצאת לנבצרות ללא הגבלת זמן, כשסמכויותיו יועברו לממלא מקומו. עם זאת, המגעים לכינונה של ממשלת אחדות מסוג זה כשלו, וב-25 בספטמבר ריבלין הודיע כי הוא החליט להעניק את המנדט לנתניהו, לאחר שזה התחייב לו כי ישיב את המנדט אם ייכשל ולא יוביל לפיזור הכנסת כמו בפעם הקודמת. מעיוון שלא עלה בידו להרכיב ממשלה, הוא החזיר את המנדט לנשיא ב-21 באוקטובר. יומיים לאחר מכן, ב-23 באוקטובר, הטיל הנשיא ריבלין את מלאכת הרכבת הממשלה על גנץ. במקביל למאמצים לכינון ממשלת אחדות, נשקלה האפשרות לכינון ממשלת מיעוט בתמיכה חיצונית של "הרשימה המשותפת". לאחר כישלון המאמצים לכינון ממשלת אחדות בעקבות אי ההסכמה על זהות זה שיהיה ראשון ברוטציה בראשות הממשלה, ולאחר שהניסיון לכינון ממשלת מיעוט סוכל, גנץ החזיר את המנדט לנשיא ב-20 בנובמבר.
בעקבות כישלון שני המועמדים בניסיונם להרכיב ממשלה, עמדה לרשות הכנסת תקופה בת 21 ימים, בהתאם ל בחוק יסוד: הממשלה, בטרם הכנסת תתפזר באופן אוטומטי ויוכרזו בחירות נוספות. עם זאת, במהלך תקופה זו לא עלה בידו של אף חבר כנסת להשיג המלצה כתובה מצד 61 חברי כנסת, וב-11 בדצמבר הכריזה הכנסת העשרים ושתיים על פיזורה. בעקבות זאת פסקו ההליכים להרכבת ממשלה, והם התחדשו לאחר הבחירות הבאות.
תוצאות הבחירות לכנסת ה-23
עם קבלת המנדט מן הנשיא, החלו בכחול לבן בקידום חקיקה שתאסור על ראש ממשלה לכהן מעל שתי קדנציות ולכהן תחת כתבי אישום, והציבו את ח"כ מאיר כהן כמועמד להחלפת יושב ראש הכנסת יולי אדלשטיין, שנבחר במהלך השבעת הכנסת העשרים ואחת מטעם "הליכוד" ומאז המשיך לכהן מבלי שנבחר מחדש. במקביל, צוותי המשא ומתן של "הליכוד" ו"כחול לבן" המשיכו לדון בהקמתה של ממשלת אחדות על רקע התפרצות נגיף הקורונה בישראל והאתגרים הבריאותיים והכלכליים שהציבה המגפה בפני המדינה. בשלב זה התגלעו חילוקי דעות בהנהגת כחול לבן, בעוד יאיר לפיד ומשה יעלון התנגדו בתוקף לישיבה עם נתניהו בכל מצב, ודחפו להמשך החקיקה נגד נתניהו ולמיצוי האפשרות להקים ממשלת מיעוט, גנץ וגבי אשכנזי נטו להסכים להצעת נתניהו להצטרף לממשלת חירום, בה תהיה חלוקה שווה של המשרדים לשרים, ותתקיים רוטציה על ראשות הממשלה.
לאחר פסיקת בג"ץ בעניין בחירת היושב ראש, התפטר אדלשטיין מתפקידו ובג"ץ הוציא צו המורה לכנסת לקיים בחירות לתפקיד. בעקבות כך, העביר נתניהו מסר לכחול לבן כי בחירתו של כהן תשים קץ למגעים לכינון ממשלה. בשל כך, עם כינוס מליאת הכנסת לבחירת יושב הראש ב-26 במרץ, הגיש גנץ את מועמדותו לתפקיד על מנת להותיר פתח להקמת ממשלה. בתגובה, לפיד ויעלון הודיעו כי הם רואים מינוי זה כהסכמתו של גנץ להצטרף אל נתניהו, והכריזו על פירוק השותפות עימו. "יש עתיד" ו"תל"ם" התפצלו מהסיעה לרשימת "יש עתיד – תל"ם", בעוד "חוסן לישראל" שמרה על שמה "כחול לבן". לאחר בחירתו של גנץ לתפקיד יושב הראש, ועם פירוק השותפות עם לפיד ויעלון, הצהיר גנץ על כוונתו להקים יחד עם נתניהו ממשלת אחדות. חילוקי הדעות בגוש המרכז-שמאל לגבי הישיבה עם נתניהו הובילו לשינויים נוספים במבנה הסיעות בכנסת – חברי הכנסת יועז הנדל וצבי האוזר התפצלו מ"תל"ם" לסיעה עצמאית בשם "דרך ארץ" במטרה להצטרף אל הקואליציה הנבנית, חברות הכנסת פנינה תמנו-שטה ור'דיר מריח התחלפו במעברה של זו הראשונה מ"יש עתיד – תל"ם" אל "כחול לבן" והשניה בכיוון ההפוך, ועמיר פרץ ואיציק שמולי יצאו מרשימת "העבודה-מרצ" בחזרה אל מפלגתם "העבודה" על מנת להצטרף לממשלה (ללא מרב מיכאלי).
בליל ה-28 במרץ, נועד גנץ עם נתניהו בבית ראש הממשלה כשבע שעות. ובמהלך פגישה זו הושגו מרבית ההסכמות על חלוקת משרדי הממשלה, הרוטציה על ראשות הממשלה, מדיניותה וקווי היסוד שלה. על מנת למצות את הזמן לסיכום ההסכם בין הצדדים, גנץ ביקש מהנשיא ב-11 באפריל אורכה של שבועיים למנדט שניתן לו לצורך הקמת הממשלה, אולם הנשיא הודיע כי אין בכוונתו להיענות לבקשה זו, וכי אם לא ייחתם הסכם קואליציוני עד למועד פקיעת המנדט ולא תשתנה תמונת הממליצים - יועבר המנדט אל הכנסת, ותיפתח תקופה בת 21 ימים בה חברי הכנסת יוכלו לגבש רוב להמלצה על מועמד מוסכם. רק לאחר שנתניהו הצטרף אל גנץ בבקשתו, הסכים הנשיא ב-13 באפריל להאריך את תקופת המנדט, וגם זאת רק ל-48 שעות נוספות בלבד. בחצות ה-15 באפריל, פקע המנדט של גנץ, והנשיא הודיע לכנסת כי לא מצא מועמד להטיל עליו את הרכבת הממשלה, ובכך שב המנדט אל חברי הכנסת.
ב-20 באפריל, נחתם ההסכם הקואליציוני בין הגושים של נתניהו וגנץ. הסכם זה קבע את הקמתה של ממשלת חילופים, בה נתניהו וגנץ יעמדו בראשות הממשלה יחד כראש הממשלה וראש הממשלה החלופי, ותהיה חלוקה שווה של משרדי הממשלה בין שני הגושים. נוסף על כך, בהסכם זה עוגנו דרכי העבודה המשותפת בין הגושים בממשלה. נקבע כי נתניהו וגנץ יישבעו אמונים יחד לתפקידיהם, והם יתחלפו באופן אוטומטי שנה וחצי בדיוק לאחר כינון הממשלה. הוחלט כי מספר השרים הכולל יהיה 36, ומספר סגני השרים 16.
הממשלה הוגדרה כממשלת חירום למשך חצי שנה, שבה לא תועלה חקיקה שאינה קשורה לקורונה ללא הסכמה. עם זאת, נתניהו יוכל לקדם ריבונות החל מ-1 ביולי. נתניהו מחויב, לפי ההסכם, להתייעץ עם גנץ. כמו כן, הוגדר חוק הגיוס, לפיו יעדי הגיוס ייקבעו על ידי הממשלה ולא ייכללו בבסיס החוק כפי שדרשו בעבר לפיד וליברמן בחוקים השונים שהגישו.
לאחר חתימת ההסכם הוגשו עתירות לבג"ץ נגד הרכבת הממשלה על ידי נתניהו, הנאשם בפלילים. בג"ץ דן בעתירות אלו בהרכב של 11 שופטים. בעקבות העתירות, שונו מקצת מסעיפי ההסכם, כך שהתאפשרה חקיקה שאינה קשורה למגפת הקורונה ונקבע שתקופת החירום תימשך כחצי שנה. בג"ץ דחה את העתירות פה אחד ב-6 במאי, והודיע שחלק מהטענות יוכלו להיטען שוב לאחר שתושלם החקיקה לגביהם. על פי ההסכם אם בג"ץ יתערב בסעיפיו השונים במהלך החצי שנה הראשונה לכהונת הממשלה, יוכל נתניהו לפרק את הממשלה וללכת לבחירות, ולהישאר ראש הממשלה בתקופת המעבר.
ב-7 במאי, אישרה מליאת הכנסת את תיקון חוק יסוד: הממשלה ברוב של 72 תומכים מול 36 מתנגדים. הוגשו עתירות נגד החוק. מיד לאחר מכן, חתמו 72 חברי כנסת על בקשה לנשיא להטיל על בנימין נתניהו את הרכבת הממשלה בהתאם לחוק יסוד: הממשלה. והנשיא הקציב לנתניהו 14 יום להקמת הממשלה. בכך בפעם הראשונה בתולדות המדינה נעשה שימוש בסעיף 10 לחוק יסוד הממשלה, המקנה לחברי הכנסת את האפשרות להקים ממשלה בדרך זו.
ב-13 במאי, הודיעה סיעת ימינה שהמשא ומתן מול הליכוד כשל, ופניה לאופוזיציה. עם זאת, המשיכו בליכוד במגעים עם השר רפי פרץ במטרה לפלג את ימינה ולהכניס אותו לממשלה. ב-14 במאי נחתם הסכם בין הליכוד לבין הרב פרץ בראשות הבית היהודי, כאשר פרץ קיבל בתמורה תפקיד שר בממשלה. ב-13 במאי הודיע נתניהו לנשיא כי עלה בידו להרכיב ממשלה, והממשלה קיבלה את אמון הכנסת ב-17 במאי.
קווי היסוד של הממשלה
מדינת ישראל נקלעה, יחד עם שאר העולם, למשבר רפואי וכלכלי בממדים היסטוריים עקב התפשטות נגיף הקורונה, ועל כן הוקמה ממשלת אחדות וחירום של פיוס לאומי אשר תפעל בתחומים הבאים:
בנוסף, ומתוך אמונה כי לעם היהודי זכות בלתי ניתנת לערעור למדינה ריבונית בארץ ישראל, מולדתו הלאומית וההיסטורית של העם היהודי, תטפל הממשלה גם בכלל הסוגיות הנוגעות לשלומה, לביטחונה ולשגשוגה של ישראל, בין השאר בתחומים הבאים:
סיעות הקואליציה
מספר חברי הכנסת החברים בקואליציה:
הרכב הממשלה
בממשלה זו 17 שרים חדשים כיהנו לראשונה - בני גנץ, מיכאל ביטון, גבי אשכנזי, אורלי לוי-אבקסיס, אלון שוסטר, יזהר שי, אבי ניסנקורן, אורית פרקש-הכהן, איציק שמולי, פנינה תמנו-שטה, מירב כהן, יעקב אביטן, אסף זמיר, עומר ינקלביץ', יועז הנדל, חילי טרופר ואיתן גינזבורג
20 שרים כיהנו בעבר בממשלה - בנימין נתניהו, ישראל כ"ץ, יובל שטייניץ, אמיר אוחנה, יעקב ליצמן, יולי אדלשטיין, גילה גמליאל, יואב גלנט, זאב אלקין, רפי פרץ, עמיר פרץ, דודי אמסלם, ציפי חוטובלי, אלי כהן, אריה דרעי, גלעד ארדן, מירי רגב, צחי הנגבי, אופיר אקוניס ויצחק כהן
תרשים הרכב הממשלה בפילוח סיעתי וגושי בסוף כהונתה:
תרשים הרכב הממשלה בפילוח סיעתי וגושי בעת הקמתה:
בהתאם לחוק יסוד הממשלה, כל שר וסגן שר מזוהה כבעל זיקה לראש הממשלה או לראש הממשלה החלופי. כלומר, כל שר הוא חלק מגוש כחול לבן או חלק מגוש הליכוד, כשמספר השרים בעלי כל זיקה שווה. אם מספר השרים לא שווה, הממשלה תקבע מנגנון הצבעה בו כוח ההצבעה של כלל השרים בעלי הזיקה לראש הממשלה יהיה שווה לכוח ההצבעה של כלל השרים בעלי הזיקה לראש הממשלה החלופי ("ממשלה פָּרִיטֶטִית"). בפועל, גוש הליכוד החזיק ברוב, ולא אושר תקנון עבודתה של הממשלה כמתואר, כשתחת כן אושר תקנון זמני שלא עיגן את מנגנון הפריטטיות. כינוס ממשלה היה תלוי באישור שני ראשיה. הצבעה שיש בה מחלוקת בין הגושים (להבדיל ממחלוקת בין שרים מסוימים) נפסלה במקרה שגוש אחד תמך במלואו והשני התנגד.
אשר דורנד
אשר בראון דורנד (באנגלית: Asher Brown Durand; 21 באוגוסט 1796 – 17 בספטמבר 1886) היה צייר, אבי ציור הנוף האמריקאי.
ביוגרפיה
האמן החשוב ביותר באסכולת נהר הדסון ומייצגו של הזרם היותר נטורליסטי באסכולה זו. דורנד למד את אומנות התחריט ואולי משום כך, אפשר למצוא ביצירותיו הבחנה דקה ביותר בפרטים. ציורו, הקרבה שברוח, מייצג לרוב את האסכולה אליה השתייך.