cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פנטגרם
הפנטגרם ביהדות
הפנטגרם היה אחד הסמלים העיקריים של ירושלים בין השנים 300 ל-150 לפני הספירה. הפנטגרם מופיע בטביעה על ידיות קנקנים מהתקופה החשמונאית. למעלה משישים טביעות כאלה התגלו, כאשר כשלושים מהן מאזור ירושלים. שתי הידיות הראשונות הנושאות את הפנטגרם עם כיתוב קשה לפיענוח התגלו על ידי רוברט מקאליסטר בתל גזר, ולאחר מכן מעל 20 בחפירותיו בגבעת העופל. הצעות שונות למקרא האותיות שסביב החותם הוצעו, עד שבשנת 1933 פרסם אלעזר ליפא סוקניק את דעתו כי את האותיות יש לקרוא כ"ירשלמ", הלוא היא ירושלים, דעה שאוששה עם מציאת חותמות נוספות, בהן השתמר הכיתוב בצורה ברורה יותר. מתברר שסמל זה לקוח מחותמות שנתגלו על גבי קנקני יין מן האי כיוס במאות השישית והחמישית לפני הספירה ומהווה ביטוי לגידול הסחר וההשפעה היוונית בארץ ישראל של התקופה הפרסית. הדעה הרווחת המזהה את הפנטגרם עם הביטוי "חותם שלמה" מקורה בטעות, ולא ידועים מקורות יהודיים המקשרים בין סמל זה לבין הביטוי הרווח. לעומת זאת "חותם שלמה" המכונה בערבית "חאתם סלמאן" خاتم سليمان היה שם נרדף לסמל ההקסגרמה המכונה גם "מגן דוד" והוא מצוי באמנות המוסלמית של ימי הביניים ועד לעת החדשה.
בתרבות
הפנטגרם מופיע בסמלים ובשני דגלים לאומיים של מדינות - אתיופיה ומרוקו.
על פי איוון סאצ'ה, בדגל המרוקאי, הפנטגרם מיצג את הקשר בין האל למדינה. כמו כן, יש הטוענים שהפנטגרמים בשני הדגלים (של מרוקו ושל אתיופיה) הוא למעשה הסמל של שלמה המלך.
גם סמלה של הקבוצה הטרוריסטית המרקסיסטית-לניניסטית הבריגדות האדומות, היה פנטגרם.
כמו כן, גם סמלה של הקבוצה הטרוריסטית המרקסיזם לניניסטית באדר מיינהוף היה פנטגרם.
מקובלת יותר בדגלים ובסמלים צורה של כוכב מחומש, שהוא למעשה פנטגרם שצבוע מבפנים, כלומר, לא ניתן להבחין בהבדלים בין המשולשים המרכיבים את הפנטגרם.
פנטגרם במתמטיקה
פנטגרמים קשורים קשר הדוק למחומשים משוכללים. כל פנטגרם יכול להתקבל על ידי מתיחת אלכסונים בתוך מחומש משוכלל, ובמרכזו של כל פנטגרם מתקבל מחומש משוכלל חדש, וכך ניתן להמשיך את הסדרה עד אין קץ.
גודלה של זווית פנימית במחומש משוכלל הוא 108 מעלות, ולכן הזווית בכל אחד מקודקודי הפנטגרם היא בת 36 מעלות כך שהסכום הוא 180.
מלחמת העצמאות של ארגנטינה
מלחמת העצמאות של ארגנטינה או מלחמת העצמאות של הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה הוא שמם של הקרבות והמערכות הצבאיות בארצות שונות בדרום אמריקה בהן נטלו חלק כוחות צבאיים מהפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה, המדינה שתפסה את מקומה של תת ממלכת ריו דה לה פלטה (מלכות משנה לממלכה הספרדית) ושקדמה לרפובליקה הארגנטינאית.
פנטגרם
פנטגרם במתמטיקה
הפנטגרם הוא אחת מהצורות הגאומטריות שבהן מתגלה באופן טבעי יחס הזהב. קיימות סברות כי תוך התבססות על הקשר בין המחומש המשוכלל לפנטגרם, הוכיחו הפיתגוראים כי אין מידה משותפת לצלע ולאלכסון של המחומש (ולכן היחס ביניהם - יחס הזהב - הוא מספר אי רציונלי).
מלחמת העצמאות של ארגנטינה
רק מיעוטם של הקרבות נערכו בטריטוריות המהוות חלק מארגנטינה של ימינו, ורובם נערכו בשטחים שהיו חלק מתת ממלכת ריו דה לה פלטה ושלאחר המלחמה נותרו מחוץ לפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה, או בשטחים שהיו חלק מתת ממלכת פרו; בנוסף נערכו קרבות ימיים - חלקם הרחק מחופי היבשת.
ניתן להבחין בשלוש חזיתות עיקריות:
יש גישות שונות לתחימתה של מלחמת העצמאות של ארגנטינה מבחינת לוח הזמנים והמרחב: מאמר זה מציג את האפשרות הראשונה, ולכן הוא מכסה גם את מלחמות העצמאות של צ'ילה, פרו, אקוודור ובוליביה. המלחמה לפי כך נמשכה 15 שנים והסתיימה בניצחון המורדים שיסדו את ארגנטינה וסייעו בהקמת מדינות נוספות בדרום אמריקה.
פנטגרם
פנטגרם במתמטיקה
בפנטגרם מתחלקות הצלעות המרכיבות אותו למספר קטעי צלעות באורכים שונים. היחס בין כל שני אורכים עוקבים שווה ליחס הזהב. כלומר, אם מסמנים את קטעי הצלעות בצבעים כמו בתמונה שלפנינו, מתקבל כי היחס בין הקטע האדום לקטע הכחול שווה ליחס הזהב, כמו גם היחס בין הקטע הכחול לירוק, והיחס בין הקטע הירוק לסגול.
מלחמת העצמאות של ארגנטינה
רקע היסטורי
תת ממלכת ריו דה לה פלטה שהיוותה חלק מהאימפריה הספרדית נוסדה בשנת 1776 בשטחים שהיו שייכים עד אז לתת הממלכה של פרו, שחולקו מייד לאחר מכן ל-12 יחידות שונות, ובירת תת-הממלכה נקבעה בבואנוס איירס.
עד 1806 תת-הממלכה נהנתה משקט פנימי וחיצוני יחסי למעט כיבוש מזרח מיסיונס (Misiones) בידי פורטוגל בשנת 1801, צעד שנענה בתגובה רפה של ספרד. באותה שנה התחוללו הפלישות האנגליות (1806 - 1807) בהן כוחות בריטיים כבשו לזמן קצר את בואנוס איירס, מונטווידאו ומקומות נוספים בבנדה אוריינטל (La banda oriental - אורוגוואי של היום), כחלק מהמלחמות הנפוליאוניות. הפולשים גורשו על ידי המיליציות שהתארגנו על בסיס התושבים המקומיים ומנו כמה אלפי אזרחים - מהגרים אירופאים וקריאולים (צאצאים של מהגרים אירופאים).
פנטגרם
פנטגרם במתמטיקה
כמו המחומש, גם הפנטגרם הוא צורה סימטרית שחבורת הסימטריה שלו היא החבורה הדיהדרלית מסדר 10.
מלחמת העצמאות של ארגנטינה
רקע היסטורי
באותה תקופה החלו להישמע קולות שדרשו עצמאות - בהתחלה כלכלית ולאחר מכן מדינית - בהשראת רעיונות עידן הנאורות, המהפכה הצרפתית והיווסדה של הרפובליקה המודרנית הראשונה, והכרזת העצמאות של ארצות הברית. הדרישות האלו קיבלו משנה תוקף לאחר הפלישות האנגליות שנהדפו ללא כל עזרה חיצונית מספרד, ויצרו גם תחושת ניכור כלפי ספרד שבמציאות של אז הייתה ארץ רחוקה במרחק נסיעה של שבועות (מבואנוס איירס) וחודשים (מהפרובינציות הפנימיות) וגם מודעות פוליטית ותחושות פטריוטיות מקומיות; אך הן (הדרישות) לא זכו לאוזן קשבת בממלכה הספרדית.
אם לא די בכך, ב-1808 צרפת תחת שלטונו של נפוליאון בונפרטה פלשה לספרד, פרננדו השביעי, מלך ספרד הושם במעצר, וז'וזף בונפרטה - אחיו הבכור של נפוליאון - הוכתר במקומו. תת הממלכה של ריו דה לה פלטה נשארה נאמנה למלך ולמי שייצג את הנאמנים לו - החונטה המרכזית העליונה שפעלה באזורים בדרום ספרד שלא נכבשו על ידי הצרפתים.
באמצע חודש מאי 1810 הגיעו מספרד הידיעות על כך שנפוליאון השלים את כיבוש רוב ספרד ושם קץ לפעילות של החונטה המרכזית העליונה - והיא זו שהובילה למהפכת מאי: ההחלטה על בחירת חונטה על ידי הקבילדו (El Cabildo, מועצת העיר) ב-22 במאי, ובחירת החונטה הראשונה ב-25 במאי.
החונטה הראשונה והחונטה הגדולה
בעקבות המהפכה - נוסדה החונטה הראשונה בראשות קורנליו סאבדרה (Cornelio Saavedra) שראתה עצמה כסמכות העליונה בתת-הממלכה של ריו דה לה פלטה וכיורשת הלגיטימית של המשנה למלך שעבר למונטווידאו, וב-27 במאי היא שלחה מכתבים לכל הערים בתת-הממלכה עם דיווחים על האירועים, דרישה לציית לה, ובקשה לשלוח נציג מכל עיר לבירה.
הגופים שהחליפו בספרד את החונטה המרכזית העליונה שפוזרה על ידי הספרדים המשיכו לדרוש מתושבי תת-המלכויות באמריקה הלטינית לציית להם מבלי שנתנו להם ייצוג הולם, ומבלי שהיה לאיל ידם להתערב באירועים באופן מעשי.
החונטה הגדולה שנוצרה בעקבות הצטרפותם של הנציגים מהפרובינציות לחונטה הראשונה המשיכה במדיניות בה ראתה את עצמה כגוף השולט בכל תת-הממלכה.
באמצע 1811, משהתבררו ממדי התבוסה בחזית הצפונית בפרו העילית (באזורים שנמצאים כיום בשטחה של בוליביה), החונטה הגדולה החלה לנקוט מדיניות יותר זהירה, אולם זמן קצר לאחר מכן הוחלפה על ידי הטריאומווירט הראשון כדי ליצור גוף מצומצם ויעיל יותר שיוכל למשול בצורה יעילה יותר, אך בכך הפרובינציות נושלו ממעמדן ובואנוס איירס לקחה על עצמה את ניהול המדינה.
הקמת צבא ארגנטינה
מלחמת העצמאות של ארגנטינה התחילה איפוא ב-25 במאי 1810, והמסמך שהכריז על הקמת החונטה הראשונה כלל גם את הקריאה להקמת חיל משלוח בן 500 חיילים תוך 15 יום והפנייתו לפרובינציות בהקדם האפשרי כדי להציע להן עזרה במקרה הצורך, לשמור על הסדר, ולוודא שבחירת הנציגים לחונטה היא חופשית.
בהמשך לכך החונטה הורתה ב-29 במאי על ארגון מחדש של הכוחות וגיוסם של חסרי תעסוקה בני פחות מ-40 כדי לאייש את התקנים הפנויים; והוקם צבא בן 4,145 חיילים, מתוכם 3,128 חיל רגלים, 555 חיל פרשים, ו-462 חיל תותחנים; כוח כמעט חסר ניסיון - למעט הדיפת הפלישות האנגליות - בדיוק כמו מפקדיו שזכו למעמדם בשל שיקולים לא מקצועיים.
חימוש וטכניקה
הטכנולוגיה והטקטיקה של הצדדים הלוחמים היו דומות, ולא עתידות להשתנות משמעותית במהלך המערכות. הצבאות היו מחולקים לחיל רגלים, חיל פרשים וחיל תותחנים. לא היו יחידות סיוע, והן עתידות להופיע רק במערכות של חוסה דה סן מרטין.
חיל הפרשים היה מצומצם בהתחלה, בעיקר נוכח העובדה שהצבא בתחילתו התבסס על עירוניים. הידע טקטיקת חיל פרשים המוגבל גרם לכך שהם שימשו לשמירה על אגפי חיל הרגלים, ולא כיחידות עצמאיות המובילות התקפות תוך כדי תנועה. בהמשך הוקם גדוד פרשים שהתבסס על האוכלוסייה הכפרית שהיה מסוגל להילחם תוך כדי תנועה והעניק למורדים יתרון משמעותי על המלוכנים.
הארטילריה התבססה על תותחים ניידים קטנים מברונזה או נחושת, והיה צורך במאמץ לוגיסטי רב לשנע אותם ולספק אבק שרפה וקליעים. הידע של הקצינים התבסס לכל היותר על ניסיונם עם תותחי צי על גבי אוניות, אך מאוחר יותר החל להצטבר בידע ונערכו הכשרות טכניות.
הכוחות הלא סדירים שהצטרפו בשטח מקרב האוכלוסייה המקומית היו חמושים בדרך כלל בכידונים מאולתרים או אקדחים לטווח קצר. באלטו פרו הכוחות הלא סדירים כללו בדרך כלל אינדיאנים מקומיים מצוידים במקלות ובקלעים (רוגטקות).
הטקטיקה התבססה על התקפות חזיתיות של הרגלים, בסיוע ארטילריה, בשעה שהפרשים שומרים על האגפים או מנסים לאגף את האויב. באופן אירוני, רק היחידות הלא סדירות הובילו מהלכים לא צפויים, דבר המסביר את הצטיינותן.
במהלך שלוש השנים הראשונות למלחמה - שני הצדדים נלחמו תחת דגל ספרד.
היחידות משני הצדדים כללו בעיקר את ילידי המקום, ואף על פי שהמלחמה מצטיירת כמלחמה של ה"ארגנטינאים" ב"ספרדים" - הצבא המלוכני התבסס על חיילים, קצינים ואף גנרלים דרום אמריקאים; ורק בשלבים מאוחרים של המערכה - ספרד ניסתה לשלוח יחידות סדירות לדרום אמריקה בתקווה להכריע את המורדים, ומינתה גנרלים שנשלחו מספרד ושנאמנותם לכתר לא הייתה מוטלת בספק. המשנים למלך נשלחו כולם מספרד.
המהפכה הפנימית
החוזר שנשלח ב-27 במאי 1810 לכל היישובים ברחבי תת-הממלכה עם הקריאה להצטרף למהפכת מאי ולשלוח נציגים לחונטה - נענה בחיוב על ידי מרבית היישובים בתחומי ארגנטינה של היום - כולל מנדוסה וסלטה שלא הכירו בחונטה, ולמעט קורדובה שההצטרפות נכפתה עליה עם פרוץ מלחמת העצמאות.
הערים באלטו פרו לא נשאלו לדעתם מראש והם סירבו לשלוח נציגים, למעט יישוב אחד בשם טריחה (Tarija, סמוך לגבול עם חוחוי).
במקביל, במהלך חודש יוני, הגיעה לרחבי תת-הממלכה הידיעה על כינונה של מועצת הכתר (Consejo de Regencia) בקדיס, גוף שהחליף את החונטה הספרדית הקודמת שפוזרה על ידי הצרפתים, ולקח על עצמו לייצג את האינטרסים של ספרד הכבושה ושל בית המלוכה שלה, תוך הבעת נאמנות למלך פרדיננד ה-7 העצור.
העיר הראשונה שקיבלה את החוזר הייתה מונטווידאו, ב-31 במאי. למחרת, בישיבת קבילדו פתוח (cabildo abierto), הוחלט להכיר בחונטה, אם כי משלוח הנציג נדחה למועד אחר. למחרת, הגיעו הידיעות על הקמת מועצת הכתר בקדיס; ובהמשך, עקב לחצו של המושל הצבאי המלוכני, הוחלט לדחות את ההכרה בחונטה של בואנוס איירס ולדרוש ממנה להכיר במועצת הכתר; אך לבסוף גם מונטווידאו הצטרפה למהלך.
מונטווידאו היוותה איום משמעותי כלפי בואנוס איירס מכיוון ששכנו בה חלק ניכר מהכוחות המלוכנים של תת-הממלכה, אם כי מבחינת כח אדם - לבואנוס איירס היה יתרון מספרי. הכוחות התמרדו ב-12 ביוני ודרשו את הדחת המפקד הימי, אך זו דוכאה על ידי המושל המקומי. בזירה הימית היה לכוחות ממונטווידאו יתרון מוחלט שכן רוב הכוחות שהיו מוצבים בבואנוס איירס - קצינים וכלי שיט - הצטרפו למלוכנים, ולמעשה הוצב סגר על הנמל של בואנוס איירס.
באסונסיון, בירת פרגוואי, הקולונל חוסה דה אספינולה אי פנייה (José de Espínola y Peña) הוביל מהלך של הבעת נאמנות למועצת הכתר ודחה את ההזמנה של החונטה, אף על פי ששמר איתה על קשרים ידידותיים, והתכוון להתאחד עם אותם חלקים מתת הממלכה שנותרו נאמנים לספרד.
מהפכת הנגד בקורדובה
ביום כינונה של החונטה הראשונה, המשנה למלך שהודח - סיסנרוס - שלח מסר סודי לקודמו בתפקיד - סנטיאגו דה ליניירס - שהיה בקורדובה ומינה אותו לאחראי על ההתנגדות למהפכה.
בפגישות רבות בביתו של המושל חואן גיטיארס דה לה קונצ'ה (Juan Guitiérrez de la Concha) בהן היה שותף ליניירס לצד אחרים, התוודעו לכינונה של מועצת הכתר בקדיס, ובהשפעתו של ליניירס - הוחלט לא לקבל את סמכותה של החונטה ולא לציית להוראותיה, ולהדיח מהמועצה (Cabildo) את מנהיג המתנגדים; וב-20 ביוני המועצה בנוכחות המושל נשבעה אמונים למועצת הכתר.
ליניירס וגוטיארס דה לה קונצ'ה גייסו מיליציות עירוניות חדשות, וכן את גדוד הפרשים המקומי וביחד הקימו כוח בן 1,500 איש ו-14 תותחים.
במנדוסה התקבלו באמצע יוני ההזמנה מבואנוס איירס לשלוח נציג לחונטה ובקשה מגיטיארס (קורדובה) לא להכיר בחונטה ולשלוח כוחות סיוע לקורדובה. קבילדו פתוח במנדוסה החליט להכיר בחונטה ואף נבחר נציג, ובמקביל הדיח את מפקד המשמר המקומי (שייצג את הצבא הספרדי). הוא ניסה להתקומם, אך בשל העדר תמיכה - ויתר וקיבל על עצמו את מרות החונטה. חרף זאת הוא נעצר ונשלח לבואנוס איירס.
גם בסן חואן, סן לואיס ולה ריוחה הוחלט להצטרף לחונטה ולא לקורדובה, לעיתים לאחר היסוסים והתלבטויות.
התפשטות המהפכה לאזורי הפנים
על הכוח הצבאי שמנה 1,150 חיילים ושנשלח מבואנוס איררס פיקד חואן חוסה קסטלי (Juan José Castelli), ואשר הייתה מצוידת באופן כללי היטב והחיילים אף קיבלו מראש את משכורתם הודות להלוואה שהתקבלה בעזרת חואן לראה (Juan Larrea).
באמצע יוני הכוח הועבר לפיקודם של הקולונלים פרנסיסקו אורטיס דה אוקמפו (Francisco Ortiz de Ocampo) שהכיר היטב את הצפון מעבודתו כסוחר, ואנטוניו גונסלס בלקרסה (Antonio González Balcarce). כמקובל בצבא הרפובליקאי בזמן המהפכה הצרפתית - את הכוח ליוותה מועצה פוליטית בראשות ויסנטה לופס (Vicente López) ושהייתה כפופה למריאנו מורנו (Mariano Moreno) - מזכיר המלחמה מטעם החונטה.
ב-27 ביוני מורנו פרסם אזהרה למנהיגי הפיכת הנגד בקורדובה מפני הצעדים שינקטו נגדם אם ימשיכו בדרכם הפלגנית.
בלקרסה בראש כוח קטן, לכד תחילה את מפקדי הכוח המלוכני הקטן שנמלט צפונה, ורק לאחר מכן הגיע לקורדובה ב-10 באוגוסט בה לא נתקל בכל התנגדות. הקבילדו המקומי הכיר בחונטה, ומינה כמושל את חואן מרטין דה פואירדון (Juan Martín de Pueyrredón), ובהמשך נבחר נציג לחונטה. אוקמפו דן למוות את מנהיגי מהפכת הנגד, אך בלחץ נכבדים מקומיים הוא נמנע מלבצע את גזר הדין ושלח אותם לבואנוס איירס, אך הם הוצאו להורג בהוראת ראשי החונטה על ידי כוח בראשות קסטלי שנשלח לקראתם עוד בטרם הגיעו ליעדם.
קסטלי חזר מיידית לבואנוס איירס ממנה הוא נשלח עם משימה לכוח בפיקוד בלקארסה באלטו פרו (בוליביה), ומורנו פרסם הצהרה בה תירץ את חיסולו של מי שנתפס עד אז (ובמידה מסוימת עד היום) כגיבור שנלחם נגד הפלישות האנגליות.
בהוראת החונטה, בלקרסה החליף את אוקמפו בחואן חוסה ויאמונטה (Juan José Viamonte): אוקמפו נשלח לסנטיאגו דל אסטרו לגייס כוח מקומי, ובלקרסה וויאמונטה המשיכו עם הכוח לסלטה.
המהפכה באלטו פרו
ויסנטה נייטו (Vicente Nieto) המושל של צ'רקאס (Charcas, דרום בוליביה) שקיבל את הידיעות על המהפכה בבואנוס איירס ושחשש שהכוח הצבאי המקומי שבא משם יהיה נאמן לחונטה - הדיח את מפקדיו.
לשכת הקנצלר (סדרת טלוויזיה)
Kanzleramt (בגרמנית: לשכת הקנצלר) היא סדרת טלוויזיה גרמנית המבוססת על תבנית סדרת הטלוויזיה האמריקאית הבית הלבן, בהפקת רשת ZDF. עלילתה ממוקמת בעיקר בלשכת קנצלר גרמניה הבדיוני אנדראס ווייר (קלאוס בארנדט) ומספר את סיפור הקריירה הפוליטית של ראש הממשלה הגרמנית ועל חייו הפרטיים כאלמן ואב לבת מתבגרת.
עלילה
לקנצלר גרמניה אנדראס ווייר יש בעיות רבות. לא משנה אם נשיא רוסיה לא רוצה להחזיר תמונות שנעלמו במהלך מלחמת העולם השנייה, אם הוא סובל מכאבי גב או אם נורה שגריר גרמניה בטורקיה. באופן פרטי ווייר גר עם בתו נינה בת ה-17 שהתאהבה ברקדנית סלסה והקנצלר מוצא עצמו מלהטט בקושי בין בעיות מדיניות לבעיותיו האישיות.
ביקורת
"'לשכת הקנצלר' היא מבדרת, מרגשת ומעניינת", אמר פרידריך בוהל (ממפלגת CDU), לשעבר ראש לשכת הקנצלר. בהשוואה לתבנית האמריקאית עטורת הפרסים, הסדרה נראתה לרוב המבקרים כסדרה רדודה וטריוויאלית. כותב הנאומים לשעבר של המדינאי הגרמני ווילי ברנדט, מרטין א. סוסקינד, ציין כי הסדרה בלתי מציאותית.
הסדרה לא זכתה להצלחה ובוטלה לאחר שנים עשר פרקים. צפו בה 4.87 מיליון צופים (נתח שוק של 15.2 אחוזים), אך מספרי הצפייה צנחו במהירות יחסית ל-1.5 עד 1.7 מיליון.
מלחמת העצמאות של ארגנטינה
איחוד הכוחות המורדים באלטו פרו
באוקטובר 1810, כוח החלוץ של צבא הצפון החל במסעו לכיוון אלטו פרו דרך עמק אומאואקה, כאשר הכוחות המלוכניים נסים מפניהם. הקרב הראשון התחולל בסנטיאגו דה קוטגאיטה (Santiago de Cotagaita): בלקרסה לא המתין להגעת הכוח העיקרי, ותקף את הספרדים כשהוא בנחיתות מבחינת מצבת החיילים והארטילריה, והובס.
המלוכנים ניצלו את ניצחונם להתקדמות דרומה. הפעם בלקרסה המתין להם עם כוח מתוגבר אך עדיין בנחיתות מספרים, ובקרב בסוויפצ'ה (Suipacha) הוא הביס אותם והם נמלטו בצורה לא מסודרת. הניצחון שהושג הודות למארב מוצלח בצידו השני של הנהר אותו חצו המלוכנים נזקף לזכותו של גואמס (Güemes) שבלקרסה ניסה להמעיט את חלקו ושלח אותו לאחר קרב לסלטה, ולכוחות מקומיים של אלטו פרו.
בעקבות הקרב - גם פוטוסי (Potosí) הצטרפה למורדים והדיחה את המושל המלוכני.
גויינצ'ה שלח כוח נוסף דרומה. הכוח התפצל - חלקו נשלח לכיוון אורורו בפיקודו של פרמין פיירולה (Fermín Piérola), אך הותקף מהמארב וספג אבדות כבדות, ונאלץ לסגת.
בינתיים, ריברו שמרד במלוכנים הרחיב את אחיזתו לאזורים נוספים, ביניהם לה פאס; וזכה לאמונם של התושבים המקומיים שהחליטו לתמוך בחונטה, ובעקבות כך החונטה הכירה בו ובכוח הצבאי שלו בתור גדוד הרגלים ה-7 של קוצ'במבה והוא הועלה לדרגת גנרל.
ההתפשטות לפרגוואי
ב-4 בספטמבר החונטה מינתה את מנואל בלגראנו מפקד הכוחות שנשלחו לבנדה אוריינטל (la banda oriental אורוגוואי של היום) ולליטורל (Litoral); במטרה לפעול נגד המלוכנים שהעבירו את בירת תת-הממלכה מבואנוס איירס למונטווידאו. הכוח שעמד לרשותו היה 250 חיילים ו-6 תותחים.
ולסקו עצר את מנהיגי התומכים במהפכה בפרגוואי, והתקדם עם כוחותיו עד למיסיונס.
המסע לכיוון צפון מזרח
כשהגיע הידיעה על מעבר הכוחות המלוכניים למיסיונס, החונטה מינתה את בלגרנו על הפרובינציות של הליטורל והכוחות הצבאיים בהן, ושלחה אותו לשם בסוף ספטמבר. בלגרנו התקדם לאורך הפרנה דרך סנטה פה ואנטרה ריוס וגייס בדרך עוד כמה מאות חיילים.
ולסקו ארגן בסמוך לאסונסיון כוח בן 6,000 - 7,000 חיילים ותגבר את המעברים לאורך הפרנה בניסיון למנוע מבלגרנו לצלוח אותו. כשהגיע למסיונס, בלגרנו הבטיח להגן על האינדיאנים במקום ולשמור על רכושם, ומיען שליח לוולסקו, לקבילדו ולבישוף של אסונסיון בניסיון להגיע להסכם שימנע שפיכות דמים, אך השליח נלכד על ידי אחד המשמרות שוולסקו הציב על הנהר ולא הגיע ליעדו.
ב-19 בדצמבר בלגרנו צלח עם רוב הכוח את הנהר ותקף את העמדה המלוכנית בקמפיצ'ואלו (Campichuelo) ממנה המלוכנים נסוגו לאחר חילופי יריות. הוא ניסה להמשיך ולהתקדם משם אך נאלץ לעצור בשל מצב כוחותיו והעדר בהמות משא: האקלים באזור היה חם ולח והצמחייה הסבוכה והנהרות היקשו על התקדמותו.
כעבור שבוע הוא החל להתקדם צפונה לכיוון אסונסיון למרות הקשיים.
תבוסתו של בלגרנו
ב-19 בינואר כוחותיו של בלגרנו תקפו אף על פי שהיו בנחיתות מספרית שלא הותירה להם כל סיכוי (460 נגד 6,000, יחס של 1:13). הם הצליחו לכבוש עמדה אחת בטרם כוחותיו של ולסקו התארגנו להתקפת נגד והניסו את כוחותיו של בלגרנו שנאלצו לסגת חזרה. בלגרנו ביקש סיוע מבואנוס איירס, אך הכוח הקטן שנשלח לעזרתו באוניות חוסל ב-2 במרץ בסן ניקולאס דה לוס ארוז'וס (כ-226 ק"מ מבואנוס איירס) על ידי הצי המלוכני ממונטווידאו. זה היה הכוח הימי הראשון של ארגנטינה, והקרב הימי הראשון במלחמת העצמאות שלה.
בינתיים צצו משימות דחופות יותר בבנדה אוריינטל, ובלגרנו התבקש על ידי החונטה לסגת - אם אין בכוחו להביס את האויב; אלא שאז הפרגוואיים נטלו את היוזמה ותקפו את בלגרנו ב-9 במרץ בטקוארי (Tacuarí) כשהם ממשיכים ליהנות מעדיפות מספרית מוחלטת; ובלגרנו הובס בשנית. בשיחות שנערכו במקום בינו לבין מנואל קבנייאס (Manuel Cabañas) - מפקד הכוח, סוכם שבלגרנו וצבאו ייסוגו חזרה עם כל ציודם.
חרף המפלה - נוצר קשר מכתבים בין בלגרנו לקצינים מפרגוואי, הוא שכנע אותם בצורך לסיים את השלטון הקולוניאלי, ובכך הפך הכישלון הצבאי לניצחון פוליטי, וזמן לא רב לאחר מכן גם פרגוואי הכריזה על עצמאותה.
במישור הצבאי - המלוכנים מפרגוואי נצלו את הישגיהם וכבשו את קוריינטס ב-7 באפריל, אך פינו אותה יותר מאוחר כשבפרגוואי החל המאבק להשגת עצמאות במאי 1811: ולסקו הודח, הוקמה חונטה זמנית, ואחד מראשיה - גספר רודריגס דה פרנסיה (Gaspar Rodríguez de Francia) ישלוט בפרגוואי במהלך שלושת העשורים הבאים ויעצב את דמותה העתידית. השלטון החדש שמר על קשרים טובים עם בואנוס איירס וביטל את הצהרת הנאמנות למועצת הכתר; ובאוקטובר בלגרנו עצמו נשלח לאסונסיון וחתם על הסכם לגבי היחסים בין שתי המדינות הצעירות.
המערכה הראשונה בבנדה אוריינטל
לפני מהפכת מאי, הבנדה אוריינטל הייתה אזור גאוגרפי ולא מנהלי שכלל מבחינה מנהלית שלושה אזורים- העיר מונטווידאו שעיקר חשיבותה בנמל שלה, האזור מדרום לריו נגרו שהיה קשור לבואנוס איירס, והאזור מצפון שהיה חלק ממיסיונס גוארניאס (Misiones Guaraníes).
ההודעה של החונטה לגבי כינונה וההזמנה לשלוח נציגים, הופנתה לא רק למונטווידאו אלא לכל היישובים בבנדה אוריינטל.
ב-9 באוקטובר הגנרל גספר דה ויגודט (Gaspar de Vigodet) שהגיע מספרד למונטווידאו, החל לחזק את הכוחות הצבאיים המקומיים ברשות קצינים מהארמדה המלכותית הספרדית, ויצא למסע ברחבי הבנדה אוריינטל במטרה לחזק את אחיזתה של ספרד שם ולהכיר בסמכותה. כך נוצרה למעשה הפרובינציה שלימים תהפוך לאורוגוואי. הוא אף ניסה לכפות את סמכותו בגדה המערבית של נהר אורוגוואי (כיום - בשטח ארגנטינה) אך נתקל בהתנגדות מקומית בראשות ברטולומה ספאטה (Bartolomé Zapata) וכוחותיו נאלצו להתפנות משם עד מרץ 1811.
הצי הראשון של המורדים
המושל של מונטווידאו - חוסה מריה סלאסר (José María Salazar) - הטיל מצור ימי על בואנוס איירס ב-3 בספטמבר 1810, וב-9 בספטמבר הציב מולה 9 ספינות מלחמה לאכיפתו.
האנגלים, שגם להם היה כוח ימי באזור ומיופה כוח בריו דה ז'ניירו, הכירו בהתחלה במצור, אך לאחר מכן דרשו להסירו בעקבות פניות של סוחרים אנגלים שנפגעו ממנו ושל החונטה עצמה. בפועל המצור נותר על כנו.
החונטה הטילה על פרנסיסקו דה גורוצ'גה (Francisco de Gurruchaga) להקים כוח ימי, והוא השיג וחימש שלוש ספינות, ואייש אותן בצוותים של שכירי חרב - ימאים זרים שלא דיברו ספרדית.
משימתו הראשונה הייתה להחיש סיוע לבלגרנו שהסתבך במסעו בפרגוואי, הוא שלח את שלוש הספינות בראשות חואן באוטיסטה אסופארדו (Juan Bautista Azopardo) אולם המלוכנים הקדימו אותו ושלחו כוח בן 7 ספינות עם צוותים מנוסים משלו.
המרד בבנדה אוריינטל
בינואר 1811 הגיע פרנסיסקו חווייר די אליאו (Francisco Javier de Elío) - המשנה למלך החדש; העביר את בירת תת-הממלכה למונטווידאו, והכריז מלחמה על בואנוס איירס.
המלוכנים משלו במונטווידאו, אך באזורים הכפריים הדעות המהפכניות דוכאו בכוח, ובמקום לרכוש את נאמנותם בדרכי נועם - היה שימוש באמצעי הפחדה שהשיגו תוצאה הפוכה מהמקווה, החלו לפרוץ מרידות מקומיות, ובקרב סוריאנו (Soriano) המלוכנים הובסו.
החונטה הגישה סיוע למורדים בבנדה אוריינטל בתקווה להפיץ את המהפכה ולנטרל את מונטווידאו ששימשה כנמל בית לצי של דרום האוקיינוס האטלנטי שהטיל עליה מצור ושאליו היו אמורות להגיע תגבורות מספרד.
לאחר סיומה הלא מוצלח של המערכה בפרגוואי, הוא נשלח לבנדה אוריינטל עם 1,134 הלוחמים שלו, ושם יצר קשר עם חוסה חרוואסיו אַרטיגָס (José Gervasio Artigas) שנשלח לשם מבואנוס איירס להוביל את ההתקוממות נגד המלוכנים.
אַרטיגָס הגיע מבואנוס איירס לבנדה אוריינטל ב-9 באפריל בראש כוח משלו, והתקבל על ידי המורדים המקומיים. הם ניצחו במספר קרבות קטנים שפתחו בפניהם את הדרך למונטווידאו. אליאו - המשנה למלך - שלח לקראתו כוח גדול שגם הוא ניגף בקרב לס פיידרס (Las Piedras) ב-18 במאי.
בעקבות המהפכה של 5 ו-6 באפריל 1811, החונטה הורתה לבלגרנו לחזור לבואנוס איירס ולתרץ את כישלונו בפרגוואי, הוא השאיר את הכוח תחת פיקודו של קצין אחר, וניצל ביעילות את זמן הקצר להסדיר את היחסים עם פרגוואי, לפתור קונפליקטים פוליטיים אישיים, למנוע זמנית התערבות פורטוגלית, ולארגן את הצבא.
המצור על מונטווידאו והפלישה הפורטוגלית
בתחילת יוני המלוכנים פינו את קולוניה, ומונטווידאו החזיקה מעמד הודות לחומות שהקיפו אותה ותותחי הצי שעגן בנמל, הגם שגורלה נחרץ.
באמצע יוני הצי המלוכני ממונטווידאו ניסה להפציץ את בואנוס איירס, אך התקיפה גרמה לשני פצועים ונזק קל ברכוש בלבד; ואולטימטום שנשלח לחונטה - נדחה.
כבר קודם לכן, ב-20 במרץ, המשנה למלך אלִיו פנה לתושבי הבנדה אוריינטל והזהיר מפני התערבות צבאית פורטוגלית אם ההתקוממות תימשך.
פורטוגל ששלטה בברזיל תמיד ראתה את עצמה כבעלת אינטרסים באזורים המזרחיים של היבשת הדרום אמריקאית, והקימה עוד קודם לכן באזור ריו גרנדה דה סן פדרו כוח "משקיפים" להתערבות במקרה הצורך, בראשותו של דיאגו דה סוֹוּסה (Diego de Souza). כוח זה כבר הספיק להציע עזרה לפרגוואי במהלך מסעו של בלגרנו צפונה, וכעת הוא חצה את הגבול ב-17 ביולי עם 3,000 חיילים תחת התירוץ של להמליך את יורשת העצר הפורטוגלית - קרלוטה חואקינה אחותו של פרננדו השביעי, מלך ספרד ואשתו של ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל - על ממלכת המשנה.
חידושה של הלחימה באלטו פרו
במהלך שלטונו מטעם המורדים באלטו פרו, קסטלי ויורשו - ברנרדו דה מונטאגודו (Bernardo de Monteagudo) נקטו בצעדים דרסטיים שכללו פגיעה במעמדה של הדת הקתולית וקוממו בכך עליהם את המעמדות העליונים.
הצבא שנשלח מארגנטינה חנה ליד לה פאס, וב-17 באפריל 1811 פרצה בפוטוסי מרידת נגד מצד המלוכנים.
גויינצ'ה, מפקד הצבא המלוכני באלטו פרו, חנה מאז אוקטובר 1810 בספיטה (Zepita) שבין נהר דֶסאַגוָודֵרוֹ (Desaguadero) ואגם טיטיקקה. הוא ניצל את השגיאות של נציגי החונטה הנ"ל לגיוס המוני לצבאו, שמנה כעת 8,000 חיילים ו-20 תותחים.
המהפכה של 5 ו-6 באפריל 1811 שהרחיקה מהחונטה הגדולה את בני בריתו של קסטלי, יצרה פילוג בצבא הצפוני בין תומכי קורנליו סאוודרה (Cornelio Saavedra - יו"ר החונטה הגדולה) בראשות חואן חוסה ויאמונטה (Juan José Viamonte) ותומכי קסטלי. קסטלי מנע מנציגי אלטו פרו להגיע לבואנוס איירס, פעל בקרב המושלים להסרת תמיכתם בחונטה הגדולה ואף תכנן להגיע לבואנוס איירס לאחר שיביס את גויינצ'ה.
ב-25 במאי 1811, יום השנה לכינונה של החונטה הראשונה, קסטלי כינס מנהיגים אינדיאנים והתנער מהחונטה הגדולה.
וואקי (Huaqui)
קסטלי הסיע בין 6,000 ל-7,000 חיילים לוואקי, מקום ממנו היה יכול לשלוט על פואנטה דל אינקה והותיר את שאר הכוח מפוזר ברחבי אלטו פרו.
כוחות המורדים היו מפוצלים על ידי רכס שחצץ בין שני חצאי הכוח, רבים מהם לא גילו רצון להילחם, וחלק מהמפקדים אף לא נכנס למגע עם המלוכנים - ייתכן שבשל החיכוכים הפוליטיים.
גויינצ'ה ניצח בקרב, והמורדים נסוגו תוך שהם נוטשים את הארטילריה בשטח. חלק מהמפקדים החליטו לנטוש את צבאו של קסטלי וחזרו למקומות מהם הגיעו. חלק מהאוכלוסייה המקומית שראתה עצמה נפגעת מצעדיו של קסטלי - יצאה נגדו וגרמה לגל של עריקות מקרב החיילים.
משנודע בבואנוס איירס על גודל התבוסה בוואקי הוחלט ב-3 באוגוסט להדיח את קסטלי ובלקארסה, ולמנות במקומם את אחד ממפקדי המשנה - פרנסיסקו דה ריוורו (Francisco de rivero); ויותר לא ייווצר מצב בו יהיו מספר מפקדים לכוח ואי בהירות לגבי הסמכויות.
ב-13 באוגוסט, המפקד הטרי ריוורו הובס בקרב באמירייה (Amiraya), ומשהבין שלכוח בראשותו כבר אין כל סיכוי מול המלוכנים ולנוכח בקשות תושבי קוצ'במבה לחדול ממעשי האיבה - נכנס למשא ומתן עם המלוכנים והצטרף לבסוף לשורותיהם.
את הפיקוד על מה שנותר לאחר התבוסות, ההדחות והעריקות - כולל זו של ריוורו - לקח על עצמו חואן מרטין דה פואיירדון (Juan Martín de Pueyredón) שנסוג לפוטוסי, ולנוכח התנגדות האוכלוסייה המקומית נסוג גם משם לחוחוי; וסאוודרה ביקש מויאמונטה שיתפוס פיקוד באופן זמני עד הוא - סאוודרה עצמו - יגיע ויטול אותו לידיו.
התקוממויות חדשות
ביום בו התחולל הקרב בוואקי, פרץ מרד בעיר הפרואנית טאקנה שדוכאה בקלות נוכח אי הגעת העזרה המיוחלת מצבא הצפון של המורדים.
בתחילת אוגוסט, הכוחות האינדיאנים בראשות חואן מנואל קאסרס (Juan Manuel Cáceres) שהיה סגנו של טופאק קטארי (Túpac Catari) במרד ב-1780, כבשו את לה פאס, טבחו במשמר המלוכני - כולל המושל המקומי, ונהגו באופו דומה בחיל המשמר שבמעבורות נהר דֶסאַגוָודֵרוֹ.
הטריאומווירט הראשון
סדרת תקריות בין החונטה והקבילדו של בואנוס איירס שהתנגד להשפעה ההולכת וגדלה של נציגי הפרובינציות הפנימיות, הובילו להחלפתה של החונטה בטריאומווירט ב-23 בספטמבר 1811.
הטריאומווירט הושפע מלורד סטרנגפורד - הקונסול של הממלכה המאוחדת בריו דה ז'ניירו וניסה להגיע לפשרה עם הספרדים.
פינוי הבנדה אוריינטל
ההתקפה הפורטוגלית לכיוון הבנדה אוריינטל שכוונה נגד כוחות המורדים שצרו על מונטווידאו החלה זמן קצר לאחר שהגיעו הידיעות על התבוסה בוואקי שבאלטו פרו ועל התמוטטות צבא המורדים הצפוני, ולאחר שהחונטה שלחה צפונה כסיוע את כל הכוחות שעמדו לרשותה. בהיעדר כוחות נוספים, החונטה הציעה לאליאו - המשנה למלך במונטווידאו - הפסקת אש ופנתה בנידון גם לכוחות המורדים ולאוכלוסייה המקומית, אך שני הצדדים דחו את ההצעה, וב-19 באוגוסט הצי המלכותי ניסה להפגיז שוב את בואנוס איירס, גם הפעם ללא הצלחה יתרה.
זמן קצר לאחר החלפת החונטה בטריאומווירט, הוא החל בניסיונות להגיע לפשרה בתיווכו של סטרנגפורד, והציע נסיגה של הכוחות הצרים על מונטווידאו. הנציג מבואנוס איירס - חוסה חוליאן פרס (José Julián Pérez) - דיווח לאנשי הבנדה אוריינטל לגבי ההסכם שיותיר אותה בידי אליאו, אך הם דחו אותה.
ב-12 באוקטובר 1811, המצור הוסר רשמית ממונטווידאו, ורונדו נסוג לאנטרה ריוס שבליטורל. אַרטיגָס הסיג את כוחותיו צפונה: כ-3,000 חיילים ובנוסף - אוכלוסייה אזרחית. הסכם הפסקת האש שנחתם עוד קודם לכן בין הטריאומווירט ואליאו כלל את הסעיפים הבאים:
המורדים הצליחו להציל בצורה זו את כוחותיהם ממפלה בבנדה אוריינטל, אך ההסכם ספג ביקורת רבה הן מצד תושבי הבנדה אוריינטל עצמם ומצד תושבי אנטרה ריוס שהרגישו שנטשו אותם, והן מצד המשנה למלך של פרו שלא התייעצו איתו וחשש שכוחות המורדים שהתפנו מהמערכה במזרח - יופנו כעת כלפיו.
ה"רדוטה"
לאַרטיגָס נודע על הפסקת האש ב-23 ביוני, על גדות נהר סן חוסה, באספה ספונטנית של התושבים הקומיים שהתגייסו להטלת המצור. הוא הוגיע על החלטתו לציית להפסקת האש, אך כל האחרים הצהירו שיחדשו את המאבק לכשיתאפשר.
הנסיגה צפונה של אַרטיגָס, חייליו ואזרחים רבים שהצטרפו אליו - כ-16,000 איש - מוכרת בתור ה"רדוטה" (la redota).
ב-15 בנובמבר 1811 הטריאומווירט מינה את אַרטיגָס כמושל אזרחי וצבאי של מחוז ז'פז'ו (Yapeyú, מיסיונס) וסביבתו.
גם רונדו הסיג את כוחותיו אל מעבר לנהר אורוגוואי, והוא עצמו חזר לבואנוס איירס.
גם אַרטיגָס נסוג עם כוחותיו אל מעבר לנהר שציין את גבולה המערבי של הבנדה אוריינטל, למיסיונס דאז.
דיאגו סווסה - מפקד הכוח הפורטוגלי-ברזילאי - סירב לסגת ודרש כתנאי מוקדם פירוק המיליציות של אַרטיגָס שנותרו בבנדה אוריינטל, וערבויות שהם לא יתקפו יישובים פורטוגליים.
ויגודט שהתמנה מחדש למושל מונטווידאו דרש מהטריאומווירט לנקוט בצעדים נגד אַרטיגָס, אלא שכעת כשהמצב בצפון התייצב - הם דחו את התביעות החדשות, ויגודט ראה בכך הפרה של ההסכם (31 בינואר 1812), חידש את הלחימה, וב-4 במרץ שלח את הצי בשלישית לתקוף את בואנוס איירס, גם הפעם מבלי לגרום נזק משמעותי.
גם הפעם סווסה סירב לבכיר בהסכם, אך לאחר מספר תקריות בשטח -הוא קיבל הוראה מפורשת ממלך פורטוגל ז'ואאו ה-6 לסגת, והשלים זאת ב-13 ביוני; ובאופן כללי הסכם הפסקת האש בבנדה אוריינטל כובד על ידי הצדדים, חרף התנגדות ויגודט - מושל מונטווידאו.
באפריל 1812, מנואל דה סרטאה (Manuel de Sarratea) - אחד מחברי הטריאומווירט - קיבל את הפיקוד על הכוחות באנטרה ריוס, אך אַרטיגָס לא קיבל את סמכותו, והמתין לשעת כושר לחזור לבנדה אוריינטל. סרטאה התמקם לא הרחק מהמחנה שלו ושידל את הקצינים והחיילים לעבור אליו, בשעה שאַרטיגָס החל להצטייר בעיני האוכלוסייה המקומית כבוגד.
בספטמבר 1812 כוח החלוץ של סרטאה, בראשות רונדו, חצה את נהר אורוגוואי מזרחה, והחל במסעו למונטווידאו. גם כוחותיו של אַרטיגָס החלו לחזור לבנדה אוריינטל, אך לא נטלו חלק בקרבות.
מלחמת הגנה בצפון
8 ימים בלבד לאחר הגעתו לסלטה, סאוודרה קיבל פקודה מהטריאומווירט להעביר את הפיקוד לפואיירדון, וזמן קצר לאחר מכן הוא נעצר.
המורדים שנסוגו מאלטו פרו בצורה לא מאורגנת וללא ציוד, התארגנו בעצמם ללא כל עזרה חיצונית ללוחמת גרילה, כשהם רותמים לעזרתם את אהדת האוכלוסייה המקומית ואת היכרותם עם השטח.
המורדים בלה פאס הביסו ב-6 באוקטובר 1811 את המלוכנים והרחיבו את תחום שליטתם.
המשנה למלך אבסקל שלח סיוע לגויינצ'ה שכלל בין היתר אינדיאנים מקוסקו, בני שבט הקצ'ואה, שטבחו בבני שבט האיימרה באלטו פרו; ולבסוף הוא הצליח לכבוש את לה פאס.
בדרום אלטו פרו החלו התקוממומויות שגויינצ'ה דיכא את רובן, אך לא את כולן; אך את כוחות המורדים שעוד נותרו שם ללא ציוד מתאים - הוא מיגר לחלוטין, ובאופן כללי נהג בחוסר רחמים במפסידים והוציא רבים להורג.
פינוי חוחוי והקרב בטוקומן
ב-26 במרץ 1812 הפיקוד על צבא הצפון עבר לידיו של מנואל בלגראנו, שהיה עסוק עד אז במשפט שנערך לו בעקבות כישלון המסע לפרגוואי, ובהמשך ברוסריו - נוכח פלישה ספרדית צפויה מעבר לנהר הפרנה - עיצב דגל שהטריאומווירט פקד להשמיד.
ספנסר טרייסי
ספנסר טרייסי (באנגלית: Spencer Tracy; 5 באפריל 1900 – 10 ביוני 1967) היה שחקן אמריקני זוכה שני פרסי אוסקר, אשר כיכב ב-74 סרטים בין השנים 1930 - 1967.
מלחמת העצמאות של ארגנטינה
פינוי חוחוי והקרב בטוקומן
מבחינה מבצעית הוא התארגן להגנה בחוחוי עם כוחות יחסית דלים במספרם ובציודם.
מבחינה מנהלתית הוא ארגן את הכוחות, פתח בית חולים, השליט סדר ומשמעת, הקים בית משפט צבאי, דאג לייצור שוטף של אמצעי לחימה וציוד צבאי, ארגן יחידת סיור; ולבסוף - נעזר בקצין גרמני - הברון לבית הולמברג - לארגן את הארטילריה המעטה שעמדה לרשותו ולאמן את הקצינים. לבסוף, ביום השנה השני למהפכת מאי - 25 במאי 1812 - הוא הניף בחוחוי פעם נוספת את הדגל ששמר ושהנפתו נאסרה, כגורם מלכד ומדרבן.
ספנסר טרייסי
ביוגרפיה
טרייסי נולד בוויסקונסין למשפחה ממוצא אירי. הוא החל את קריירת המשחק שלו בתיאטרון, כשכיכב במחזה המצליח, "המייל האחרון" בברודוויי, בשנת 1930. הבמאי ג'ון פורד ראה אותו במחזה וליהק אותו לסרטו "במעלה הנהר" לתפקיד הראשי. ב-1935 חתם טרייסי חוזה עם אולפני M.G.M והקריירה שלו החלה לתפוס תאוצה. הוא התפרסם בתור שחקן של תפקידי אופי, וגילם שורה של תפקידים של דמויות הגונות וישרות. טרייסי כיכב לצד גדולי השחקנים בהוליווד, ובין השאר שיחק בתשעה סרטים לצד קתרין הפבורן, עימה ניהל גם מערכת יחסים רומנטית ממושכת. הוא שיתף פעולה עם הבמאי סטנלי קריימר, ושיחק בארבעה מסרטיו.
מלחמת העצמאות של ארגנטינה
פינוי חוחוי והקרב בטוקומן
בנסיגתו דרומה הוא לא עבר דרך סלטה שהמלוכנים כבר הספיקו לכבוש, אלא עקף אותה. ניסיון של חיל החלוץ הספרדי לתקוף את כח המאסף של בלגרנו שבראשות דיאס ולס (Díaz Vélez) ב-3 בספטמבר הסתיים בניצחון המורדים בלס פיאדראס (Las Piedras).
ספנסר טרייסי
ביוגרפיה
ב-1940 קיבל טרייסי תואר כבוד ממכללת ריפון.
מלחמת העצמאות של ארגנטינה
פינוי חוחוי והקרב בטוקומן
ב-24 בספטמבר טריסטאן המלוכני תקף עם 3,000 החיילים שעמדו לרשותו את 1,800 חיילי צבא הצפון של בלגרנו, ובקרב בו בלגרנו כלל לא שלט בכוחותיו הם הצליחו חרף זאת וחרף נחיתותם להביס את המלוכנים; אך רק למחרת כשטריסטאן פקד על נסיגה - בלגרנו הבין שניצח, ואף זכה מן ההפקר במספר תותחים יקרי מציאות שהמלוכנים הותירו אחריהם.
לבלגרנו לא הייתה אפשרות מעשית לנצל את הצלחתו ולרדוף אחרי טריסטאן, ובמקום זאת הוא שלח את ולס לסלטה שנכבשה קודם לכן על ידי טריסטאן. ולס הצליח לכבוש אותה, אך טריסטאן הנסוג שב וכבש אותה חזרה מידיו.
ספנסר טרייסי
ביוגרפיה
ב-1967 נפטר טרייסי מאי ספיקת לב, 17 יום לאחר סיום צילומי הסרט "נחש מי בא לסעוד", תפקיד אשר הביא לו מועמדות אחרונה לפרס האוסקר ואת פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי.
ב-1988 יסדה אוניברסיטת קליפורניה את "פרס ספנסר טרייסי". הפרס ניתן לשחקנים בעלי הישגים בקריירת המשחק שלהם.
מלחמת העצמאות של ארגנטינה
תקופת האספה המחוקקת
הידיעות על הניצחון בטוקומן - שלדעת היסטוריונים רבים היא הניצחון החשוב במלחמה כולה - גרמה בבואנוס איירס לביקורת חריפה נגד הטריאומווירט שפקד על בלגרנו לסגת לקורדובה, ושרק הודות להתעקשותו להגן על טוקומן הושג הניצחון; ובהפיכה ביוזמתו של חוסה דה סן מרטין הודח הטריאומווירט והוחלף באחר, הוא הטריאומווירט השני.
הממשל החדש כינס אספה מחוקקת, והתנער סופית מפרננדו ה-7. הטריאומווירט השני ושני הדירקטורים (Directores Supremos) שבאו בעקבותיו - היו מחויבים ללוֹחְיָה לָאוּטָרוֹ (Logia Lautaro) שהתוותה את מדיניות הפנים, החוץ, והמלחמה.
לטריאומווירט השני ולדירקטורים שבאו בעקבותיו הייתה מדיניות החלטית יותר לגבי הגנת ארגנטינה ולגבי היומרות לחדש את ממלכת המשנה שהתפוררה, והם שלחו תגבורות רבות לכוחות בצפון ובבנדה אוריינטל.
שובו של פרננדו השביעי לכס המלוכה בספרד הוביל למדיניות נחרצת מצד ספרד נגד כל פשרה עם המורדים ודחיית כל הסדר שמשמעותו אינה השבת הסדר הקודם על כנו.
השלטון נקט בפדיניות אגרסיבית, והדירקטור הראשון שנבחר ב-31 בינואר 1814 - חרווסיו אנטוניו דה פוסדס (Gervasio Antonio de Posadas) מהטריאומווירט השני - הפנה את כל מאמציו לכיבוש מונטווידאו כדי שלא תשמש את הצי הספרדי להנחתת תגבורות. כוח בן 10,600 חיילים שנשלח לשם מספרד נאלץ לפנות לברזיל בעקבות נפילת מונטווידאו לידי המורדים, ומשהפורטוגלים סירבו לאפשר לו לרדת שם - הם נאלצו להרחיק עד לוונצואלה.
מחליפו של פוסדס ב-11 בינואר 1815 - קרלוס מריה דה אלוואר (Carlos María de Alvear) הקדיש את מאמציו לבסיסו שלטונו בבואנוס איירס ודיכוי המרד בליטורל. הוא לא קידם פעולה צבאית בצפון, וניסה להחליף את סן מרטין ששימש כמושל קוז'ו (Cuyo) אך נכשל בכך.
לאחר החלפתו המוקדמת של אלוואר ב-18 באפריל 1815 שזנח את המדיניות האגרסיבית, נבחרו שני דירקטורים זמניים - איגנסיו אלברס תומאס (Ignacio Álvarez Thomas) ומפקד הצבא הצפוני לשעבר - אנטוניו גונסלס בלקרסה (Antonio González Balcarce), ששלטו בפועל רק על חלק מהפרובינציות, בשל המרד הפנימי. צבא הצפון המשיך בהכנותיו ההתקפיות בהשראת ניצחונות העבר באלטו פרו.
המצור השני על מונטווידאו
ב-20 באוקטובר 1812, זמן קצר לאחר הגעת הידיעה על הדחת הטריאומווירט הראשון, המורדים הטילו שוב מצור על מונטווידאו. ב-31 בדצמבר, מבלי לדעת שהמורדים קיבלו תגבורות בלילה הקודם, המלוכנים תקפו אותם וספגו מפלה קשה בקרב סריטו (Cerrito).
הנצורים יכלו להחזיק מעמד בזכות עליונותם הימית, אך הם לא ינסו שוב את כוחם בקרב קרקעי נגד הצרים עליהם. עם זאת, במהלך 1813 החלו שוב להגיע אליהם תגבורות - כ-3,440 חיילים שרבים מהם נהרגו. עד אז הספרדים נתנו עדיפות לכוחות שנלחמו בתת ממלכת גרנדה החדשה ובתת ממלכת ספרד החדשה, אך כעת למעלה משליש מהכוחות נשלחו למונטווידאו.
בשל מחסור במזון, המלוכנים ממונטווידאו יצאו להתקפות לאורך חופי נהרות אורוגוואי ופרנה, עד שיחידת הפרשים בראשות סן מרטין הכתה בהם בקרב סן לורנסו (San Lorenzo) ב-3 בפברואר 1813, ומאז העיר נותרה סגורה.
הטריאומווירט השני החליט להכיר באַרטיגָס (שנחשב עד כמורד) ובכוח שסר לפיקודו, והורה לסרטאה לשוב לבואנוס איירס בתחילת 1813. אַרטיגָס הצטרף למצור תוך שהוא מכפיף עצמו פורמלית לרונדו, אך שומר למעשה על מידה של עצמאות. במהלך 1813 המצור נותר סטטי, למעט תקריות מזדמנות.
המערכה השנייה באלטו פרו
במשך כארבעה חודשים בלגרנו ארגן את צבאו, הכפיל את מספר החיילים ודאג למשמעת; אך במקביל נותק הקשר מהולמברג - הקצין הגרמני שסייע לתותחנים - לאחר שהסתכסך עם חלק מהקצינים.
ב-12 בינואר 1813 החל במסעו צפונה לכיוון סלטה, שם טריסטן - המפקד המלוכני - גם הוא שקד על חיזוק צבאו ונהנה מתגבורות ששלח אליו גויינצ'ה - מפקד הצבא המלוכני של תת-ממלכת פרו: שני גדודי רגלים, יחידת פרשים ו-6 תותחים. חודש מאוחר יותר, על גדות נהר חורמנטו (Juramento, שבועה) צבא הצפון נשבע אמונים לאספה המחוקקת הכללית ולדגל, שתחתיו ילחם מעתה ואילך.
טריסטן ציפה להתקפה מדרום - כיוון הגעתו של בלגרנו, אך בסיוע של קצין מסלטה - המורדים התמקמו מצפון לעיר, תוך שהם חוסמים דרכי נסיגה אפשריות לחוחוי. ב-20 בפברואר 1813 בלגרנו תקף את המלוכנים והם נאלצו להיכנע תוך שהם מותירים את הציוד בשטח ונכנעים בהמוניהם. בלגרנו שלא היה ערוך לטפל בכ-3,200 שבויים - שחרר אותם בתמורה לכך שישבעו שלא ירימו יותר נשק נגד הפרובינציות המאחדות של נהר לה פלטה.
גויינצ'ה נסוג מפוטוסי שבאלטו פרו לאחר שסיכם עם בלגרנו על הפוגה בת 40 יום, ושלח למשנה למלך את התפטרותו; ובמקומו נשלח לפקד על הצבא המלוכני - חואקין דה לה פסואלה (Joaquín de la Pezuela). צבא הצפון ניצל את נסיגת המלוכנים ונכנס שוב לאלטו פרו, כשמספר ערים שם מצטרפות אליו עוד בטרם הגיע, אם כי באחד המקרים ניסיון לזנב בצבא המלוכני הנסוג הסתיים בתבוסה המורדים מטאקנה שניסו להתקדם לארקיפה וניגפו בקמיירה (Camiara). החיילים של טריסטן "שוחררו" משבועתם לבלגרנו על ידי הבישוף של לה פאס והמשנה למלך (הם הותירו את שבועתו של טריסטן עצמו על כנה והוא אמנם לא שב להילחם).
בתחילת אוגוסט 1813 - פסואלה נטל את הפיקוד על הצבא המלוכני שתוגבר לכדי 5,000 חיילים, והחל לנוע לכיוון אלטו פרו שרוב שטחה היה בידי בלגרנו והמורדים.
בלגרנו ניסה לעורר מרידות בעורפו של פסואלה המתקדם, ובמקביל ביקש סיוע מבואנוס איירס. התכתובת לגבי בקשת התגבורת נפלה לידיו של פסואלה, והוא החליט להקדים ככל האפשר את התקפתו.
ב-1 באוקטובר 1813, בקרב וילקפוחיו (Vilcapugio), בלגרנו עמד להביס את המלוכנים, אבל אי הבנה גרמה לעצירת התקפתו ולבסוף לתבוסתו. בלגרנו נסוג מזרחה לאָיוֹוּמָה (Ayohuma) בה הצליח לגייס כוח נוסף שלרובו לא היה ניסיון צבאי קודם. הפעם פסואלה ניצח את בלגרנו בקלות, כוחו הצטמק לשליש מכוחו המקורי, והוא נאלץ לסגת אל מחוץ לאלטו פרו.
בינואר 1814 בלגרנו העביר את הפיקוד על צבא הצפון לידי חוסה דה סן מרטין.
נפילת מונטווידאו
המצור השני על מונטווידאו נמשך לאורך שנת 1813 ללא שינויים משמעותיים וללא הכרעה.
היחסים בין אַרטיגָס והשלטון בבואנוס איירס התדרדרו לאחר שהנציגים מהבנדה אוריינטל לאספה - נדחו, ורונדו בחר אחרים במקומם; בד בבד עם המחלוקת בין השאיפות הפדרליות של אַרטיגָס בה כל פרובינציה תהנה ממידה רבה של עצמאות פנימית, לבין המגמות הריכוזיות של בואנוס איירס. בסוף ינואר 1814 אַרטיגָס הסיג את כוחותיו מהמצור על מונטווידאו לגדות נהר אורוגוואי; כשהם משוכנעים שבבואנוס איירס מעוניינים להפוך את הבנדה אוריינטל ממושבה ספרדית למושבה שלה. בתגובה, השליט הבכיר פוסדס הכריז על אַרטיגָס כבוגד במולדת, קבע פרס על ראשו, ושלח כוח צבאי להילחם בו; במה שהפך לראשונה מבין מלחמות האזרחים של ארגנטינה.
הכוח נשלח מתוך כוונה להכות באַרטיגָס ולהמשיך משם למונטווידאו ולהדק את המצור, אך הוא ניגף בפני אַרטיגָס; ומייד לאח מכן קוריינטס, מיסיונס ותושבי הבנדה אוריינטל הצטרפו לדרישותיו הפדרליות של אַרטיגָס והכוחות הצרים לא קיבלו שום תגבורת.
ויגודט, המושל המלוכני של מונטווידאו, חשב שיצליח לגייס את אַרטיגָס לצידו, אך הוא דחה את הצעותיו.
המלחמה הימית ולכידת מונטווידאו
הממשל בבואנוס איירס הקים כוח ימי קטן במטרה לסלק את המלוכנים מהנהרות הפנימיים של ארגנטינה ומריו דה לה פלטה עצמו. הכוח כלל ימאים זרים, כולל המפקד האירי גיז'רמו בראון (Guillermo Brown) שהביס את המלוכנים בקרב על האי מרטין גרסיה - צפונית לבואנוס איירס ב-15 במרץ 1814, ואילץ את הצי המלכותי לסגת מנהר אורוגוואי שהמוצא שלו לריו דה לה פלטה נשלט על ידי האי.
הידיעה על שובו הצפוי של פרננדו ה-7 לכתר הספרדי חייבה את המורדים להאיץ את צעדיהם: ב-20 באפריל 1814, הצי של בראון עגן מול מונטווידאו והטיל עליה מצור ימי. הצי המלוכני בפיקוד מיגל דה לה סיירה (Miguel de la Sierra) יצא לקראתו, אך בקרב שנערך ב-15 עד 17 במאי רוב אוניותיו טובעו או נלכדו, ומיעוטן נמלט לספרד או נותר בנמל.
הסגר על מונטווידאו היה כעת מוחלט, אמנם למפקד הכוח הצר - רונדו - היו מעט פחות חיילים מאשר לוויגודט, אך משהגיעה תגבורת בראשות אלוואר שקיבל את הפיקוד ב-17 במאי עם השלמת הניצחון הימי - הכף נטתה לטובת המורדים. אלוואר פתח במשא ומתן עם ויגודט, וסוכם שיתאפשר למלוכנים להפליג לספרד עם כל הציוד, והמורדים יקבלו את העיר כפקדון מידי פרננדו ה-7; אך בשל התנגדות המושל הבכיר פוסדס - ההסכם לא כובד על ידי המורדים, וב-23 במאי 1814 הם כבשו את העיר, שבה את המלוכנים והחרים את נשקם.
נפילת מונטווידאו הסירה את האיום הימי מעל בואנוס איירס וכל ריו דה לה פלטה היה כעת בידיהם. ויגודט וקציניו שוחררו, אך שאר החיילים לא וכן נשק וכלי שיט. הצי עצמו פורק, בעיקר לצורך פרעון חובות.
מלחמת האזרחים
עם נפילתה של מונטווידאו לא תמו הבעיות בבנדה אוריינטל אלא רק שינו כיוון: אלוואר לא קיים את הבטחתו להעביר את העיר לידי אַרטיגָס ותקף אותם, וכך התחדשה מלחמת האזרחים. מלחמה זו נמשכה חודשים רבים בבנדה אוריינטל ובאנטרה ריוס, ריתקה כוחות, ומנעה הפנייתם לחזית הצפונית שרק בה עדיין נלחמו במלוכנים.
מערכה נוספת נגד הפדרליים באפריל 1815 הסתיימה במרד של היחידות מהבירה ובנפילתו של אלוואר. מחליפו - השליט הבכיר איגנסיו אלברס תומאס (Ignacio Álvarez Thomas) חתם על הסכם חדש עם אַרטיגָס שאיפשר להפנות יחידות רבות לחזית הצפונית, אך תומאס יפר את ההסכם מספר חודשים לאחר מכן, והליטורל ימשיך לרתק כוחות עוד שנים רבות.
מלחמת הגאוצ'וס
בחזית הצפונית, הפלישה המלוכנית השנייה לתוך ארגנטינה - בראשות פסוואלה (Pezuela) - נעשתה מבלי להבטיח את העורף ומבלי לדאוג למאסף; וכתוצאה מכך התחדשו המרידות באלטו פרו על ידי לפחות 10 התארגנויות מקומיות שלא תמיד היו מתואמות זו עם זו. שתי ההתארגנויות המשמעותיות היו של חואן אנטוניו אלברס דה ארנאלס (Juan Antonio Álvarez de Arenales) באזור קוצ'במבה ואיגנסיו ווארנס (Ignacio Warnes) בסנטה קרוס שביחד זכו בניצחון בקרב פלורידה ב-25 במאי 1814 והשתלטו על קוצ'במבה.
הצבא המלוכני עצמו שנשלח מפרו השתלט על סלטה וחוחוי - במסעו דרומה נוכח המורדים הנסוגים הפעם בהנהגת סן מרטין, וגייס כוחות נוספים באזור.
סן מרטין הסיג את כוחותיו אל מצפון לטוקומן בהערכה שאין לו עדיין יכולת להתמודד עם הפולשים, והטיל על יחידה לא סדירה של גאוצ'וס בפיקודו של מנואל דורגו (Manuel Dorrego) לנהל קרב מאסף ולעכב אותם במידת האפשר; וזמן קצר לאחר מכן החליף את דורגו במרטין מיגל דה גוואמס (Martín Miguel de Güemes) ואפולינריו סראוויה (Apolinario Saravia) שנעזרו בבעלי חוות מהאזור לארגן כוחות נוספים ודאגו לאספקה של נשק וציוד; ובאמצע 1814 הם שלטו על רוב שטחה החקלאי של סלטה.
סן מרטין התפטר מהפיקוד על הצבא הצפוני לאחר 4 חודשים בלבד בשל בעיות בריאותיות, והעביר את השרביט לחוסה רונדו.
הפעולות של גוואמס והידיעות שהגיעו לגבי נפילת מונטווידאו שכנעו את פסואלה לוותר על ניסיונו לתקוף את טוקומן, ולסגת צפונה עד לסוויפצ'ה שבאלטו פרו.
המהפכה בקוסקו
בינתיים הגיעה לפסוואלה הידיעה על המרד שפרץ בקוסקו בהנהגת קצינים לשעבר בצבא המלוכני, והם השתלטו על מספר מקומות באלטו פרו בהצלחה רבה.
פסואלה שלח את סגנו - הגנרל רמירס אורוסקו (Ramírez Orozco) - והוא הצליח לכבוש חזרה את כל הערים שנפלו לידי המורדים, כולל קוסקו עצמה ב-25 במרץ 1815, אם כי המרידות הקטנות נמשכו לאורך כל אותה תקופה.
בינתיים גוואמס ניצל את חוסר היוזמה של פסואלה שהתמודד בעיקר עם המרידות הפנימיות בשטח שבשליטתו והגיע לאומוואקה לקראת סוף 1814.
השליט הבכיר דאז - פוסאדס - הורה על החלפת רונדו באלוואר, אך קצינים רבים התנגדו לכך וסירבו להישמע להוראותיו ואלוואר נאלץ לחזור לבואנוס איירס. פוסאדס נאלץ להתפטר, ואלוואר עצמו החליף אותו.
המלחמה בצ'ילה
בצ'ילה השכנה, קבלת העצמאות הייתה ללא שפיכות דמים. כמעט ולא הייתה התנגדות צבאית מצד המלוכנים, וב-1811 נשלחה משם יחידה לסיוע במאבק באזור ריו דה לה פלטה, שבפועל נשארה בבואנוס איירס ללא תעסוקה.
ב-1812, במהלך עימותים בין המורדים הצ'ילאנים, באי צ'ילואה (Chiloé) ובעיר ולדיוויה (Valdivia) שבדרום התקוממו נגד הממשלה, וקיבלו על עצמם את סמכותו של המשנה למלך של תת-ממלכת פרו - אבסקל, שניצל את ההזדמנות ושלח יחידה קטנה בת 20 קצינים ו-50 חיילים מצוידים היטב.
תוך חודשים ספורים, הבריגדיר אנטוניו פארחה (Antonio Pareja) הקים צבא קטן, התקדם צפונה, והשתלט על טלקוואנו (Talcahuano) וקונספסיון (Concepción) בראש כוח בן 3,400 חיילים, והצית בכך את מלחמת העצמאות שלה בשנת 1813.
היחידה מצ'ילה חזרה מבואנוס איירס לארצה, ובמלחמה לאורך שנת 1813 לא הושגה הכרעה. הממשל ביקש סיוע מבואנוס איירס, וקיבל יחידה בת 257 רגלים מקוז'ו ומקורדובה בפיקוד סנטיאגו קארראס (Santiago Carreras) - המושל לשעבר של קורדובה שהוחלף על ידי מרקוס בלקרסה (Marcos Balcarce) - וסגנו חואן גרגוריו דה לאס אראס (Juan Gregorio de Las Heras). היחידה הגיעה לסנטיאגו דה צ'ילה באוקטובר 1813.
היחידיות הארגנטיניות סייעו לגנרל חואן מאקנה (Juan Mackenna) בקרבות בקוצ'ה קוצ'ה (Cucha Cucha) ובממברייאר (Membrillar).