cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עונת 1972/1973 ב-NBA
דראפט 1972
מתוך 18 הסיבובים בדראפט 1972, עשרת הראשונים התקיימו ב-10 באפריל והשמונה הנותרים ב-15 באפריל, כולם בעיר ניו יורק. במקום הראשון בחרה פורטלנד טרייל בלייזרס את לרו מרטין, שפרש ממשחק לאחר ארבע עונות בלבד ב-NBA. בדראפט נבחרו בסך הכול 198 שחקנים, מתוכם 49 שיחקו בליגת ה-NBA וחמישה השתתפו במשחק האולסטאר: בוב מקאדו שזכה התואר רוקי העונה (בחירה שנייה), פול וסטפאל (10), ג'וליוס ארווינג (12), ג'ים פרייס (16) ודון ביוז (34). לאחר פרישתם הוצגו מקאדו וארווינג בהיכל התהילה של הכדורסל.
להלן רשימת נבחרי הסיבוב הראשון (מתוך 18 סיבובים):
אולסטאר
משחק האולסטאר בעונה זו נערך ב-23 בינואר 1973 בשיקגו, אילינוי. המאמנים במשחק היו טום היינסון מבוסטון סלטיקס וביל שרמן מלוס אנג'לס לייקרס. חמישיית המזרח כללה את וולט פרייזר, פיט מרוויץ', ג'ון האבליצ'ק, דייב דבושר ודייב קאונס, וחמישיית המערב כללה את נייט ארצ'יבלד, ג'רי וסט, סידני ויקס, ספנסר הייווד ווילט צ'מברלין. במשחק עצמו ניצחה קבוצת המזרח בתוצאה 104-84 ובתואר ה-MVP של משחק האולסטאר זכה דייב קאונס שקלע 15 נקודות.
יחסי אינדונזיה–בנגלדש
יחסי אינדונזיה–בנגלדש הם היחסים הבילטרליים של בנגלדש ואינדונזיה. אינדונזיה היא המדינה המוסלמית הגדולה בעולם ואילו בנגלדש היא המדינה המוסלמית הרביעית בגודלה בעולם. שתי המדינות חברות באו"ם ובארגונים רב-צדדיים שונים, במיוחד בכוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות, 8 המדינות המתפתחות, המדינות הבלתי-מזדהות, ארגון הסחר העולמי והארגון לשיתוף פעולה אסלאמי. בנגלדש מחזיקה באינדונזיה שגרירות בג'קרטה, ואילו אינדונזיה מחזיקה בבנגלדש שגרירות בדאקה. יחסים דיפלומטיים רשמיים כוננו בשנת 1972 לאחר שאינדונזיה הפכה לאחת המדינות המוסלמיות הראשונות שהכירו בנגלדש העצמאית.
היסטוריה
המגעים בין מפרץ בנגל עם הארכיפלג האינדונזי החלו לפני מאות שנים. אינדונזיה ובנגלדש היו קשורות לדרך המשי הימית של רשת הסחר באוקיינוס ההודי, שם הוחלפו מסעות סחורות ורעיונות. מאז ראשית המאה ה-4 קיבלה אינדונזיה הינדים, ובהמשך השפעות בודהיסטיות מתת היבשת ההודית. במאה ה-9 האימפריה של סריג'איה יצרה קשרים באמצעות יחסי דת וחינוך עם בתי ספר בודהיסטיים, מנזרים ואוניברסיטאות בהודו העתיקה ובבנגלדש, כמו נלנדה ומקדש פאהארפור.
לאחר הפרדת בנגלדש מפקיסטן, אינדונזיה יחד עם מדינות מוסלמיות אחרות שאינן ערביות כמו מלזיה, טורקיה ואפגניסטן הכירו מיד בריבונות בנגלדש בשנת 1971. לאחר מכן, בנגלדש זמן קצר לאחר עצמאותה בשנת 1971 כוננה יחסים דיפלומטיים עם אינדונזיה והשגרירות החלה לפעול ממאי 1972.
שיתופי פעולה
בסוף אוקטובר, בבנגלדש וגם באינדונזיה החלו שביתות בהן היו מעורבים מיליוני עובדים בשכר נמוך הדורשים העלאות משמעותיות בשכר המינימום שלהם. זרע אינדונזיה, יצרנית המלט הגדולה במדינה, ביטלה את התוכניות להרחיב את עסקיה לבנגלדש במאמצים לנצל את הביקוש הגובר של בנגלדש. במחקר שנערך בשנת 2010 דורגו בנגלדש, אינדונזיה ואיראן כאומות הנמצאות בסיכון הגבוה ביותר כתוצאה ממזג אוויר קיצוני ומאירועים גיאופיזיים. חברת הייעוץ לסיכונים גלובליים, Maplecroft, פיתחה את מדד הסיכון לאסונות טבע (NDRI) כדי לאפשר לעסקים וחברות ביטוח לזהות סיכונים לנכסים בינלאומיים.
יחסי סחר
אינדונזיה חתמה לאחרונה על עסקה עם חברת תרופות בנגלדשית לייצוא סחורה לארצם, שם רואה בנגלדש שוק פוטנציאלי נוסף למוצרי התרופות שלה. הסחר בין שתי המדינות הסתכם בשנת 2017 ב-1.53 מיליארד דולר.
Karry K50
Karry K50 הוא MPV קומפקטי, המיוצר על ידי היצרנית הסינית צ'רי תחת המותג Karry.
סקירה כללית
ה- K50 הוא MPV בעל שבעה מושבים שהחל להתגלגל מפס הייצור בקייפנג, הנאן, ב-2 בספטמבר 2014, והיה זמין באולמות התצוגה בתחילת 2015. K50 מופעל על ידי מנוע 1.5 ליטר ACTECO.
Karry K50 הופק מינואר 2015 עם טווח מחירים של 44,900 עד 73,800 יואן. Karry K50 משמש גם כבסיס ל.
צ'אנגן CX30
צ'אנגן CX30 היא מכונית קומפקטית, המיוצרת על ידי יצרנית הרכב הסינית רכבי צ'אנגן.
הוא הושק רשמית בתערוכת הרכב של בייג'ינג 2008. בהמשך פנים הרכב נמתח ושמו שונה ל- CX30. צ'אנגן חשפה בתערוכת הרכב של בייג'ינג בשנת 2010 את האצ'בק הקומפקטית CX30.
סקירה כללית
המנועים הזמינים עבור Changan CX30 הם 1.6 ליטר, 71 קילוואט המוציאים מומנט של 140 ננומטר ומומנט 2.0 ליטר 112 קילוואט המוציאים מומנט של 192 ננומטר. CX30 sedan, שהונפקה בינואר 2011 התבססה על ה- CX30 hatchback וממוקמת מעט מעל ה- CX30 hatchback בשוק. ייצור מכוניות מדגם זה הופסק בשנת 2012.
ברוך שפירא
ברוך שפירא (נולד ב-7 בפברואר 1947), מורה לחינוך גופני, מאמן מכבי אתלטי הנגב, מבכירי מאמני האתלטיקה בישראל, חבר הנהלת איגוד האתלטיקה בישראל. זוכה בפרס מפעל חיים לאיש חינוך לשנת 2022 מטעם משרד התרבות והספורט
ביוגרפיה
שפירא נולד וגדל במונטווידאו, אורוגוואי. אביו, היה מראשי הקהילה היהודית במונטווידאו לאחר שהיגר מפולין. כנער  היה חניך מדריך וגם רכז תנועת נוער (רכז תנועות נוער חלוציות באורוגואי לפני עליתו ) התאמן והתחרה באתלטיקה (אלוף קרב רב ילידים ועד נערים ). היה חבר בתנועת הבונים. לפני שעלה לישראל ביקר בארץ פעמיים במסגרת קורסים שונים לנוער ציוני ממנהיגי נוער יהודי בגולה.. הוא עלה סופית לישראל בשנת 1967 הוא נשלח לקיבוץ גונן שלרגלי רמת הגולן. ב 1967-70 לחם במלחמת ההתשה מול ירדן-מצרים תעלת סואץ טמפו ועוד מלחמת יום הכיפורים כמשתייך לחטיבת צנחנים 55 היה בין הלוחמים שלחמו במצרים מחציית תעלת סואץ קרבות הבקעה מאיסמאליה  כצנחן ופרץ לעיר סואץ,. לאחר שמשפחתו עלתה לישראל בשנות ה-70 והתיישבה בבאר שבע עבר להתגורר בתחילה בקיבוץ חצרים ואחר כך בבאר שבע.
בסוף שנות ה-70 וה-80 אימן אתלטיקה בקבוצת הפועל באר שבע.
ב-1990 הקים את אגודת בני הנגב. ב-1999 ייסד כמנהל מחלקת הספורט בעיריית דימונה, את מחלקת האתלטיקה בני הנגב דימונה. כעבור שנה הגיע האיחוד עם באר שבע, ועמו גם שינוי השם לבני הנגב באר שבע ולבסוף מכבי אתלטי הנגב. לאחר מכן, עם עבודה רבה וצוות מקצועי מצומצם, הצליח להשיג עם האגודה תוארי אליפות לנוער.
בשנת 2017 זכתה קבוצת הנשים באליפות ישראל. 6 -1991 ובין 2007 בין האתלטיות והאתלטים שאימן וטיפח במשך השנים ניתן למצוא רבים שזכו באליפויות ישראל בכלל הגילאים וגם ברמות בין לאומיות שונות. בשנת 2019 זכה בתואר כבוד של התאחדות אתלטיקה של אירופה. בשנת 2021 איגוד אתלטיקה של ישראל בחר בו כיקיר איגוד בישראל ל אחר שהיה חבר הנהלה,יו"ר ועדה מקצועית וסגן יו"ר בין השנים 1985 ל 1991 ובין 2007 ל 2018. בשנת 2022 זכה ברוך לקבל פרס מפעל חיים על תרומתו לספורט לאתלטיקה ולחברה מידי הנשיא רובי רבלין ושר הספורט טרופר. ב 2022 קיבל ברוך פרס יקיר החינוך הגופני (37 שנות שימש כמורה לח"ג ) וגם פרס ממרבי ישראל כמנהל מועדון מצטיין . ברוך שימש כמפקח מנהל הספורט של ישראל בין השנים 1983 -1986 -מחוז דרום ובחלקם מהרצליה ועד אילת.
חיים אישיים
לשפירא נולדו 3 בנים, אייל ועופר תאומים (דצמבר 1976) ועידן (ספטמבר 1982), מנכ"ל ומאמן ראשי של קבוצת מכבי אתלטי הנגב.
שדרק בונד
שדרק בונד (באנגלית: Shadrach Bond; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל אילינוי הראשון, מכינונה של אילינוי כמדינה בארצות הברית ב-1818 ועד 1822. קודם לכן, בשנים 1812–1813 הוא היה נציג טריטוריית אילינוי בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ראשית חייו
שדרק בונד נולד בפרדריק, פרובינציית מרילנד. דודו, שגם הוא נקרא שדרק בונד, לחם ברגימנט אילינוי של במלחמת העצמאות של ארצות הברית. בשל העבודה ששניהם נשאו את אותו שם, יש לעיתים נטייה להתבלבל ביניהם. הדוד קרוי בדרך כלל שדרק בונד סניור. בונד הצעיר למד מדודו על ארץ החוות הפורייה של טריטוריית אילינוי, והיגר ל"קרקע האמריקאית", אזור פורה במיוחד של אגן המיסיסיפי שבדרום אילינוי. בונד היה לחוואי באילינוי במשך כל ימי חייו. הוא היה חבר הבונים החופשיים בלשכה של רייסטרס טאון שבמחוז בולטימור, מרילנד. כאשר הוא עבר לאילינוי, הוא היה לחבר בלשכה של קסקסאיה שבטריטוריית אינדיאנה. ב-1822 כאשר נוסדה הלשכה הגדולה של אילינוי, הוא היה לנשיא הגדול שלה.
קריירה פוליטית
כאיש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, נבחר בונד למועצת הטריטוריה של טריטוריית אילינוי. לאחר שהטריטוריה התארגנה, הוא נבחר כנציגה בבית הנבחרים של ארצות הברית. כאשר התקבלה אילינוי כמדינה בארצות הברית, הוא נבחר כמושל אילינוי הראשון.
כמושל המדינה הראשון, הוביל בונד את המדינה החדשה שהיו לה סיכויים טובים להתפתח אך כמעט ולא היו לה תשתיות תחבורתיות או כספים בהישג יד. בונד שם את נושא התחבורה בראש סדרי העדיפות שלו כמושל. בשל העובדה שלרשות המדינה כמעט ולא היו מזומנים, העבירה האספה הכללית שלה חוק שבונד חתם עליו לסלול דרכים ולבנות כבישים שיופעלו באופן פרטי, הכביש שהמרכזי ביניהם היה זה שקישר את בירת המדינה הראשונה, קסקסאיה, שעל גדות המיסיסיפי, עם העיר שהייתה אז הגדולה ביותר במדינה, שוואניטאון, שעל גדות נהר אוהיו. הכביש נסלל ובסופו של דבר הועבר לבעלותה של המדינה ככביש ראשי. לאחר כמעט מאתיים שנה של עבודות שיפורים, כיום רובו מהווה חלק מכביש מספר 13 של אילינוי.
בונד נחל הצלחה פחותה יותר בנוגע לקידום כרייתה של תעלה שתקשר בין ימת מישיגן לבין נהר אילינוי (תעלת אילינוי ומישיגן), שנחפרה בסופו של דבר בשנות ה-40 של המאה ה-19, זמן רב לאחר שבונד סיים את כהונתו כמושל.
בונד היה טרוד במיוחד בנוגע למעשי הצתה. החוק הפלילי של אילינוי קבע עונש מוות למציתים, כמו לנאשמים באונס או רצח. עם זאת, הוא לא היה מודאג מלהיתפס כקשוח כלפי מבצעי פשעים. הוא נקט בצעדים לבטל את עמוד הקלון כעונש על פשעים.
הצעד השנוי ביותר במחלוקת של בונד היה ניסיונו להטיל וטו על חוק שעבר באספה הכללית להקמת הבנק המדינתי של אילינוי כבנק ללא הון. הבנק היה אמור להוציא שטרות כסף בהתבסס על סיכויים לצמיחה כלכלית עתידית של המדינה. בונד ראה את הצעת החוק כבלתי ראויה וחש שלא צריכים להתקיים בנקים שיקבלו זיכיון מממשלת המדינה עד אשר המדינה תחזיק ברשותה מספיק מטבעות של כסף וזהב שיהוו כיסוי לשטרות אלו. בנק זה הוקם בכל אופן, ועד מהרה נקלע לפשיטת רגל, בדיוק כפי שחזה בונד.
שנותיו האחרונות
לאחר סיום כהונתו של בונד כמושל, הוא שב לחוותו בקסקסאיה. הוא לא המשיך להיות במרכז הפוליטיקה של אילינוי, שכן האספה הכללית העבירה את בירת המדינה מקסקסאיה לוונדאליה. הנשיא ג'יימס מונרו מינה אותו כראש משרד תיעוד הקרקעות של קסקסאיה, תפקיד חשוב במדינת הספר שהייתה זקוקה לקרקעות. כמנהיג מקומי נכבד, סייע בונד גם לגייס את חלקם של המקומיים במימון ובניהול הבניה של בית הסוהר הראשון של המדינה באלטון. בראשית שנות ה-30 של המאה ה-19 נבחר בונד כנשיא לשכת הבונים החופשיים בה היה חבר.
שדרק בונד נפטר כתוצאה מדלקת ריאות בחוותו שבקסקסאיה ב-12 באפריל 1832.הוא נטמן בבית הקברות אברגרין שבצ'סטר, וכיום קברו מהווה אתר זיכרון מדינתי.
ב-1817, עוד בטרם הייתה אילינוי למדינה, ועוד בחייו של בונד, נקרא על שמו מחוז באילינוי. כבוד זה ניתן לו על שירותו כנציגה של הטריטוריה בבית הנבחרים של ארצות הברית. על שמו קרוי גם אגם בגרינוויל.
קייל האריסון ברייטקופף
קייל האריסון ברייטקופף (באנגלית: Kyle Harrison Breitkopf; נולד ב-13 ביולי 2005) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי.
קריירה
בשנת 2011 הופיע ברייטקופף בתפקיד נתן קרוס בסדרת הטלוויזיה "רוקי בלו". באותה שנה הופיע בסדרת הטלוויזיה "Against the Wall".
בשנת 2013, הוא השתתף בסדרת הטלוויזיה נס רפואי, שם גילם את דמותו של ראיין. הוא גם גילם את אייזיק ווייט, בנו של ערפד, בסדרת הטלוויזיה "כמעט אנושיים".
תפקיד הקולנוע הראשון של ברייטקופף היה כבארקר סימונס בסרט העלילתי "מהפכה בבית" בשנת 2012, שהעניק לו מועמדות לפרס האמן הצעיר כשחקן המשנה הצעיר הטוב ביותר בגיל עשר ומטה בסרט עלילתי.
בשנת 2015 גילם את הנרי בניגן בדרמת האימה "The Whispers". הוא דיבב את דמותו של גרג (גקו) בסדרת האנימה "כוח פיג'יי" במשך 3 העונות הראשונות.
הרשימה הלבנה (סרט)
עלילה
בשנת 2015, בעיצומה של פאניקה מוסרית כלל ארצית שנגרמה על ידי כתבה בעיתון הקושרת עלייה לאחרונה בהתאבדויות של בני נוער ברחבי רוסיה ל"משחק התאבדות" ויראלי שני חוקרים פדרליים ממשטרת הפדרציה הרוסית נשלחים לפודולסק כדי לסקור מקרה הכולל מוות חשוד של תלמידת בית ספר. בתחילה הם רואים במשימתם רק תעלול יחסי ציבור, שניהם מתחילים בהדרגה לאבד את המיקוד שלהם כשהם נכנסים עמוק יותר לעולם הפרנואידי של תיאוריות קונספירציה סביב החקירה.
קייל האריסון ברייטקופף
קריירה
הוא גילם את סקוטי בסדרת הטלוויזיה "זיגמונד ומפלצות הים" ששודרה באמזון פריים בשנים 2016–2017. הוא גם מדבב את דמותו של הדמות הראשית ראסטי בסדרת האנימציה, ראסטי.
ברייטקופף שיחק בסרט הדרמה "פלא" משנת 2017, בו מככבים ג'וליה רוברטס, ג'ייקוב טרמבלי ואוון וילסון. באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בסרט "מעבר לשמש". סיפור מודרני של תקווה, אמונה ואומץ המבוסס על סיפורים מהתנ"ך. בסרט משתתף גם האפיפיור פרנציסקוס.
בשנת 2019 שיחק צד סטנלי טוצ'י וקירנן שיפקה במותחן "The Silence". באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בסדרת נטפליקס "מלחמות הערפדים" לצד איאן סומרהולדר.
Changhe A6
Changhe A6 היא מכונית קומפקטית, המיוצרת על ידי BAIC Group בעמצאות חברת הבת Changhe החל משנת 2017.
סקירה כללית
Changhe חולקת את אותה פלטפורמה עם הדור השני של Senova D50, וגם המנוע הוא מנוע של 1.5 ליטר שמקורו במיצובישי, המפיק 116 כ"ס ומומנט של 142 ננומטר המשמש את סנובה D50. מחירי ה- Changhe A6 נעים בין 69,800 ל־99,800 יואן.
פרנצ'ישק בנש
פרנצ'ישק בנש (Franciszek Banaś; 12 בפברואר 1901 – 1985) היה שוטר במשטרה הפולנית במהלך הכיבוש הגרמני של פולין במלחמת העולם השנייה. הוא הוכר כחסיד אומות העולם בשל עזרתו ליהודים בגטו קרקוב.
ביוגרפיה
פרנצ'ישק בנש, קתולי לפי אמונתו, הצטרף למשטרת פולין בשנת 1924. ב-1941 הוצב לשמירה בשער גטו קרקוב. הוא התעלם באופן קבוע מניסיונות להבריח מזון ותרופות לתוך הגטו ואף סייע להם. כאשר החלו אקציות (פעולות לאיסוף ולשילוח יהודים להשמדה) בגטו הוא סייע ליהודים לברוח ממנו ונתן להם כתובות של אנשים שאליהם יוכלו לפנות בבקשת עזרה. ב-1943, בעת חיסול הגטו, הוא שיחד איש אס אס כדי לאפשר לשני יהודים - רוזה יעקובוביץ' ובנה תדאוש - לברוח מהגטו. בין היהודים שהציל בנש בפעולותיו היו גם בני משפחת הופמן, הרב לברטוב ושני בניו ומרים שיין בת השלוש. כולם נותרו בחיים לאחר השואה.
בנש כתב לימים כי היה מזועזע ממעשי הרדיפה והרצח בגטו והוסיף: "כיצד יכול אדם לרצוח כך אנשים חסרי ישע? מי נתן לו את הזכות לרצוח אנשים אחרים?".
בשנת 1980 הכיר מוסד יד ושם בבנש כחסיד אומות העולם.
בנש היה בין שוטרים פולנים אחדים שהוכרו כחסידי אומות העולם. על פי מחקרו של ההיסטוריון הפולני יאן גרבובסקי היו מעשיהם יוצאי דופן בקרב שוטרי המשטרה הפולנית: רבים מהם שיתפו פעולה עם הגרמנים ברדיפת היהודים בפולין וברציחתם, הגם שבמקביל היו פעילים במחתרת האנטי-נאצית הפולנית.
IT-1
ה-IT-1 "דרקון" או אובייקט 150 (ברוסית: (ИТ-1) Истребитель танков-1, "איסטרביטל טנקוב-1", מילולית: "משחית טנקים-1") הוא טנק טילים סובייטי, שהתבסס על התובה של ה-T-62 אשר נכנס לשירות בשנת 1968.
ה-IT-1 ירה טילי נ"ט מונחי רדיו שעוצבו במיוחד מדגם 3M7 "דרקון" ממשגר חבוי אשר התרומם מתוך הצריח בעת מצב ירי. הטנק ראה שירות מוגבל בין 1968 ל-1970. השטח המת הגדול מסביב לטנק, שנוצר עקב הטווח המינימלי של הטילים בשילוב עם כמות התחמושת המוגבלת, הפכו את הטנק ללא פופולרי בקרב הצבא. בסופו של דבר הטנקים הוסבו לטנקי חילוץ ובנוסף פותחה גם גרסה מונעת בטורבינה הנקראת IT-1T. המפתח הראשי היה ל.נ. קרצב (kartsev).
היסטוריית פיתוח
פיתוח טנק הטילים אובייקט 150 החל ב-1957 על בסיס תובת ה-T-62. באפריל 1964 נערכו ניסויים בשני אבות-טיפוס של ה-IT-1.
טילי הטנק נשמרו בקפסולות מלבניות. בעת מעבר למצב ירי, משגר הטילים, אשר היה מקופל בתוך הצריח, התיישר מתוך הטנק יחד עם החימוש על קן השיגור. קפסולת הטיל נפלטה, כנפי הטיל התיישרו והתקבעו והטיל היה מוכן לשיגור.
ב-22 ביולי 1960 התבצעה תצוגת טכנולוגיות חדישות בתחום החימוש והציוד הצבאי בפני הנהגת המדינה בראשות יו"ר מועצת השרים ומנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב. חרושצ'וב, אחרי התייעצות עם יועציו הצבאיים, דרש מהמפתחים לשנות את אופן הירי כך שהטיל ישוגר מתוך תותח וכנפיו יתיישרו תוך כדי מעוף. התחמושת תוצב במחסנית מסוג תוף בצריח עם טען אוטומטי. ההגיון מאחורי הדרישה התבסס על קיצור קצב הטעינה והגדלת המהירות ההתחלתית של הטיל, אשר תשפר בתורה את יציבותו.
קרצב התנגד לדרישות בטענה כי הטכנולוגיות הקיימות לא מאפשרות יישור כנפיים מבלי לפגוע בשליטה על הטיל. על פי דבריו, הטיל היה צונח לקרקע עם היציאה מהקנה. זאת ועוד הדבר היה מאלץ לשנות את כל מערכת בקרת האש ופריסת הרכיבים בצריח הטנק. הוספת התוף לחלל הטנק הייתה גורמת לאי-נוחות אצל הצוות, מכיוון שלתותחן לא היה נשאר מספיק מקום בהתחשב גודל הצריח הקיים. בסופו של דבר חרושצ'וב אישר את הפרויקט כפי שהוצג לו, ללא צורך בשינויים, ובירך את קרצב על השלמת המשימה בהצלחה.
בהמשך, ב-14 בספטמבר 1964, התבצעה הדגמת יכולת מערכת נשק ה"דרקון" בפני הנהגת המדינה. בתפקיד התותחן השתתף ג.ב. פסטרנק אשר היה מעורב בפיתוח המערכת והתותחן המוכשר ביותר מבין שאר המועמדים (יתרה מכך במשך זמן רב פסטרנק היה היחיד שהצליח להגיע לביצועים טובים עם הטיל). במהלך ההדגמה פסטרנק, תוך כדי נסיעה, פגע זו אחר זו בשלוש מטרות משוריינות שנעו במרחק 3 קילומטר.
בראות כל זאת חרושצ'וב מיד הגיע למסקנה כי אם טנקים יכולים להיפגע מטילים בכזאת קלות, אז אין צורך מעשי בהם. למחרת, ב-15 בספטמבר, דיווח חרושצ'וב מול הקרמלין: "אתמול ראיתי באיזו יעילות מושמדים טנקים שנמצאים כבר בתנועה. עם טילי נ"ט כאלה טנקים כבר לא נחוצים!". עם זאת המעצבים עצמם, ובראשם קרצב, אשר הכירו את היכולות האמיתיות של מערכת הנשק, התייחסו בצורה הרבה יותר סקפטית בנוגע לרעיון החלפת הטנקים הרגילים בטנקי טילים.
הדחתו של חרושצ'וב מהשלטון הפריעה למימוש התוכנית לפריסה מלאה של הדגם בשורות הצבא, והעבודה על ה-IT-1, כמו במקרים נוספים של טנקי טילים אחרים, הושעתה ברובה והמשיכה בקצב איטי בהרבה. עד סוף 1964 בוצעו 94 שיגורי ניסוי של טיל ה"דרקון" וב-1965 הושלם שלב התכנון. בין 1968 ל-1970 נכנס ה-IT-1 לשורות הצבא האדום. על פי תוכנית הצבא, אוגדות ממוכנות שהוצבו באזורים בעלי תוואי שטח בעייתיים לטנקים היו אמורות להיות מצוידות בגדודים נפרדים של משחיתי טנקים. רק שני גדודים כאלה הוקמו: אחד בפיקוד המרחבי של בלארוסיה, והשני בפיקוד המרחבי של הקרפטים. בתהליך הבדיקה וההפעלה, מערכת הטילים הראתה דיוק גבוה - עד 96.7%. עם זאת פגמי התכנון שלו- מידות ומסה גדולות, תובה מיושנת, שטח מת גדול, טווח אש מוגבל וכו' גרמו להוצאת ה-IT-1 מהשירות. בסופו של דבר יוצרו כ-200 כלי רכב אשר לא ראו שירות בשדה הקרב ולא יוצאו למדינות אחרות.
תיאור
צוות ה-IT-1 כלל שלושה תפקידים: נהג, תותחן ומפקד הטנק. תובת הטנק הורכבה מלוחות מתכת מרותכים, והושאלה מה-T-62. צורת הצריח הייתה כמעין חצי ספירה שטוחה הדומה לצריח ה-T-62, אך בעלת צללית יותר נמוכה. הצריח כלל פתח למשגר ה-2K4 "דרקון" וטען אוטומטי החמוש ב-12 טילי נ"ט מונחים מסוג 3M7. עוד 3 טילים נמצאו באחסון נפרד. בתור כוח אש משלים, הוצב מקלע מקביל מדגם ПКТ) PKT) בקוטר 7.62 מ"מ הכלל 2,000 כדורים. צידוד הצריח היה יכול להתבצע ידנית או באמצעים אלקטרוניים.
מערכת האש כללה טילי נ"ט מונחים, מערכת טעינה ושיגור, כוונות יום ולילה, מייצב מסוג 2ЭЗ) 2EZ) ותחנת הכוונה ושליטה. מכלול התקן השיגור, שכלל את כוונות היום והלילה, אנטנה, מקלע ה-PKT ומאיר הכוונת הלילית, יוצב במישור האנכי, והצריח- באופקי. הנחיית הטיל הייתה חצי אוטומטית ונעשתה דרך רדיו. הטיל הונחה דרך רדיו, באמצעות אחת מכל הקומבינציות האפשריות של 7 תדרים ו-2 קודים. הדבר הבטיח שרכבים באותה היחידה לא יפריעו אחד לשני. בממוצע, המטרה נפגעה בניסיון הירי הראשון או השני.
טעינת משגר הטילים נעשתה בצורה אוטומטית. הפעלת הטען האוטומטי נעשתה בלחיצת כפתור בכוונת היום. לפני שיגור הטיל נקבע המרחק למטרה והוזן לכוונת. לאחר מכן המפעיל, תוך השארת הכוונת על המטרה, לחץ על כפתור השיגור. בתחילת המעוף יצא הטיל בזווית אנכית של '3°20 (3 מעלות ושליש) יחסית לקו הראייה למטרה, בעוד שהסטייה האופקית הייתה תלויה במהירות הרוח. במקביל לכך נלקחה בחשבון מהירות הרוח והצריח תיקן את כיוונו לכיוון המטרה. עם עזיבת הטיל את קן השיגור התקפל המשגר בחזרה אל תוך הצריח וחריץ הכוונת כוסה באופן אוטומטי למשך 1.5 שניות. הסיבה לכיסוי הכוונת היא פשוטה. במהלך ניסויים ב-1965, לאחר ששיגרו את הטיל, ההדף ממערכת הנעת החימוש העיף שלג מקדמת הטנק על הצריח וחריץ הכוונת, מה שהפך את הנחיית הטיל לבלתי אפשרית.
בחצי השנייה הראשונה הטיל עף באופן לא מונחה. בזמן הזה כוח הכבידה והרוח הצידית הורידו ויישרו את הטיל עם קו הראייה למטרה. מאותו הרגע נקבעו קואורדינטות הטיל באופן אוטומטי, פקודות רדיו מוצפנות שוגרו לכיוון הטיל שם התקבלו, פוענחו והוזנו לכנפי ההיגוי. 25.5 שניות לאחר שיגור הטיל המערכת חזרה למקומה וניתן היה לבצע טעינה ושיגור נוספים.
לקריאה נוספת
מ. בריאטינסקיי, '''T-62. משמיד ה"צנטוריונים" וה"אוליפנטים"''', הוצאת EKSMO, שנת 2014, עמ' 21–26. (ברוסית)
ראדי ענאב
ראדי ענאב (ערבית: راضي عناب; 1898 - 1999) היה איש צבא ירדני וראש הלגיון הירדני למספר חודשים לאחר פיטוריו של גלאב פאשה.
קורות חיים
ראדי ענאב נולד בשכם בשנת 1898. התגייס ללגיון הירדני בשנת 1923 והתקדם בסולם הדרגות. רוב תפקידיו של ענאב היו בעלי אופי משטרתי. הוא שימש כמפקד משטרתי אזורי בחברון ואחר כך בירושלים. לאחר מלחמת העצמאות וסיפוח הגדה המערבית בידי ירדן שימש כמפקד המשטרה בכרכ, עג'לון ובעמאן.
ב-2 במרץ 1956 פיטר המלך חוסיין בהתראה קצרה את גלאב פאשה, הרמטכ"ל הבריטי של הלגיון הירדני זה למעלה מ-20 שנה. הסיבה לפיטורים היה הלחץ שהופעל על המלך הצעיר לבצע ירדינזציה של הצבא הירדני ולמגר את הדומיננטיות הבריטית בשלטון של הממלכה. במקומו של גלאב מינה חוסיין את ענאב לראש הלגיון. ענאב היה לפני פרישה, והוא סיים את תפקידו לאחר חודשיים בלבד. ב-24 במאי 1956 החליף אותו עלי אבו נוואר, ידיד קרוב של חוסיין שקודם בחיפזון בידי המלך לדרגה זו.
יחסי גאנה–ישראל
בין מדינת ישראל ורפובליקת גאנה קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים נכון לשנת 2021, וכן שיתוף פעולה בנושאים שונים, בעיקר בתחומי המסחר והחקלאות.
היסטוריה
היחסים בין ישראל וגאנה החלו בתחילת שנות ה-50, זמן קצר לאחר הקמתה של מדינת ישראל, כאשר לאורך מחציתו השנייה של העשור ישראל הפעילה מספר פרויקטים בגאנה, במימון חלקי מטעם ממשלת ישראל, וכן סייעה בהקמתו של צי ימי משותף לישראל ולגאנה, אשר כ-40% ממנו היו תחת שליטתה של חברת "צים", דאז חברה ממשלתית בבעלות מדינת ישראל. בנוסף, ישראל סייעה בהקמת אקדמיה למקצועות הסחר הימי בגאנה.
בשנת 1957, שווי הייצוא של סחורה ישראלית לגאנה עמד על סך של כ-135,000 דולר אמריקאי.באותה השנה חברת תה"ל (תכנון המים לישראל בע"מ) סייעה בפיתוח תשתיות המים בגאנה. באותה השנה גם פעלה חברת סולל בונה, בשיתוף ממשלת גאנה, להקמת חברת הבנייה הלאומית של גאנה (GNCC).
בשנת 1958, ובעקבות בקשה של ממשלת גאנה, הלוותה ממשלת ישראל לגאנה סכום של 20 מיליון דולר. אותה שנה העניק דוד בן-גוריון מטוס פייפר לשימושו האישי של ראש ממשלת גאנה. בשנת 1959 גדל ערך הייצוא הישראלי לגאנה ועמד על סך של כ-1.4 מיליון דולר. בין השנים 1959–1960, גאנה, בסיוע של מומחים ישראלים, הקימה את "גדודי הבונים והחלוצים", אשר היוו כוח עבודה אזרחי מאורגן שמטרתו הייתה שיפור מצב התשתיות במדינה, וזאת בהשראת הדגם הישראלי של הגדנ"ע והנח"ל.
במהלך שנות ה-50 וה-60, אקרה, בירת גאנה, שימשה בפועל כמרכז הפעילות הדיפלומטית של ישראל באפריקה, כאשר המעורבות הישראלית בגאנה הייתה, מבחינת ממשלת ישראל, פרויקט לדוגמה שנועד לעודד מדינות נוספות באפריקה לשתף פעולה עם ישראל, ולא להיכנע לתכתיבי מדינות ערב, אשר קיימו בתקופה זו חרם מוחלט על ישראל ותוצרתה. מסיבה זו, גם אחרי התקררות היחסים בין שתי המדינות בעקבות ועידת קזבלנקה בשנת 1961, ישראל המשיכה לספק סיוע אזרחי לגאנה.
היחסים בין שתי המדינות התחממו פעם נוספת בעקבות ההפיכה הצבאית בגאנה בשנת 1966, וזאת בשל רצונו של המשטר החדש לזכות בסיוע צבאי מטעם מדינת ישראל, תחום שישראל רכשה בו מוניטין מכובד. עם זאת, באותה התקופה ישראל התמקדה בפעילות דיפלומטית באזור מזרח אפריקה, ופחות התעניינה בחלקה המערבי של היבשת, ומסיבה זו ממשלת גאנה לא הצליחה להבטיח סיוע צבאי משמעותי מצד ישראל, דבר שהוביל להצטננות מחודשת ביחסי שתי המדינות. בסופו של דבר, בעקבות מלחמת יום הכיפורים בשנת 1973, גאנה, יחד עם מדינות רבות באפריקה, הודיעה על ניתוק הקשרים עם מדינת ישראל, החזירה את שגרירה מישראל, וסגרה את שגרירות ישראל באקרה. מאז עד 2011, היחסים היו עוינים מאוד, וגאנה תמכה במדינות ערב. עם זאת, חרף ניתוק היחסים המשיכו להתקיים קשרים מסחריים חלקיים בין שתי המדינות, הרחק מאור הזרקורים.
היחסים בתחילת המאה ה-21
לאחר 38 שנות ניתוק, היחסים הדיפלומטיים הישירים בין ישראל וגאנה שוקמו באופן רשמי במהלך שנת 2011, בשעה שישראל שבה וחנכה שגרירות רשמית בגאנה.
היקף המסחר בין שתי המדינות עלה בצורה משמעותית, וגאנה הפכה ליעד אטרקטיבי עבור אנשי עסקים מישראל, בין היתר הודות לגילוי נפט באדמתה. בנובמבר 2016 חנך השגריר עמי מהל את לשכת העסקים גאנה - ישראל, ששמה לה למטרה לקדם את היחסים הכלכליים בין המדינות. בדצמבר 2017 ביקר בישראל יו"ר הפרלמנט של גאנה. במסגרת הפריחה המחודשת ביחסים, משלחת רשמית מטעם צה"ל יצאה לגאנה בנובמבר 2012, בעקבות קריסת קניון בן ארבע קומות, לשם מתן סיוע הומניטרי וחילוץ הלכודים מתחת להריסות.
שגרירת גאנה בישראל (נכון ל-2022) היא לידייה אופוסואה אמרטיי.
פרינס ג'ורג' (קולומביה הבריטית)
פרינס ג'ורג' (באנגלית: Prince George) היא עיר בפרובינציית קולומביה הבריטית בקנדה. פרינס ג'ורג' שוכנת במקום בו נשפך נהר נצ'קו אל נהר פרייזר, במרכז קולומביה הבריטית. בעיר מתגוררים 71,974 תושבים (נכון ל-2011), ובמטרופולין שלה מתגוררים 84,232 תושבים (נכון ל-2011). פרינס ג'ורג' משרתת את אחד מן האזורים הגדלים במהירות הרבה ביותר בקנדה, ולה תפקיד חשוב בכלכלת הפרובינציה ובתרבותה.
היסטוריה
ב-1807 הקים סיימון פרייזר באזור בו נמצאת העיר היום תחנת סחר בפרווה בקלדוניה החדשה של חברת צפון-מערב (North West Company) בשם פורט ג'ורג' (Fort George). הוא קרא לתחנה על שמו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת באותו זמן. במהלך המאה ה-19 האזור היה מבודד וכמעט לא מיושב.
ב-1903 נפוצו שמועות שמסילת רכבת של חברת הרכבות גראנד טרנק פסיפיק (Grand Trunk Pacific Railway) הולכת להיבנות בקרבת פורט ג'ורג'. השמועות תרמו להתפתחות האזור ותוך זמן קצר הוקמו שתי מושבות חקלאיות שהתחרו זו בזו - סאות' פורט ג'ורג' וסנטרל פורט ג'ורג' - במטרה שתחנת הרכבת העתידית תוקם אצלן. המושבות התפתחו בקצב מהיר והפכו לעיירות, אך בסופו של דבר גראנד טרנק פסיפיק בחרה לקנות שטח שלא היה שייך לאף אחת מהעיירות ולהקים בו עיירה חדשה לצורך התחנה בשם פרינס ג'ורג'. החברה הסבירה תחילה שמקור השם, שמשמעו "הנסיך ג'ורג'", נועד בהתחילה כדי להבדיל את העיירה מעיירות פורט ג'ורג'. כעבור שנים ספורות הם הסבירו את הסיבה לכך באופן אחר: השם ניתן כהוקרה למלך ג'ורג' החמישי, שהוכתר מספר שנים לפני ההקמה, וכן כהוקרה לבנו הנסיך ג'ורג', דוכס קנט. העיירה הוקמה באופן רשמי ב-6 במרץ 1915.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה באותו זמן ריסק את הכלכלה המקומית בעקבות הגיוס של מרבית העובדים לבניית המסילה לצבא הבריטי והאוכלוסייה פחתה באופן משמעותי. המשבר התעצם עם התפרצות השפעת הספרדית ב-1918. עם זאת, הצליחה פרינס ג'ורג' להתמודד עם השפל הגדול ללא נזקים משמעותיים.
העיירה גדלה באופן משמעותי לאחר שהוקם בקרבתה מחנה צבאי במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה, כשהחל תהליך השיקום של הערים ההרוסות באירופה והביקוש לעץ עלה, שגשגה פרינס ג'ורג', אשר נמצאה באזור יער עצי אשוחית עם שפע של מנסרות. בהמשך המאה ה-20 הייתה פרינס ג'ורג' אחת הערים החשובות בקולומביה הבריטית, אך חשיבותה ירדה בהדרגה, אף על פי שגם כיום היא עדיין העיר הגדולה והחשובה ביותר בחלק הצפוני של קולומביה הבריטית.
כלכלה
ענף היערנות, שהיה הבסיס של הכלכלה המקומית במאה ה-20, ירד מחשיבותו אך הוא עדיין ענף מרכזי. הענפים המרכזיים האחרים בכלכלה המקומית הם מגזר השירותים, כרייה ותעשייה.
החל משנת 1961 פועלת תחנת טלוויזיה עירונית CKPG-TV שמנצלת מגדל שידור בהר פיילוט בקרבת העיר.
חינוך
בעיר נמצאים אוניברסיטת צפון קולומביה הבריטית ומכללת קלדוניה החדשה.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה פרינס ג'ורג', הנמצא במרחק של 7 קילומטרים דרומית למרכז העיר.
אהרלה סמט
אהרל'ה (אהרן) סמט (נכתב ביידיש כ"סאמעט") הוא זמר ישראלי-חסידי.
קריירה מוזיקלית
סמט הוא חסיד תולדות אברהם יצחק. סמט החל את הקריירה במקהלת החסידות של תולדות אברהם יצחק וכזמר חתונות.
בשנת ה'תשס"ח הוציא ביחד עם הקלידן מאיר אדלר את הסינגל 'חנינא'.
בשנת ה'תשס"ט פרץ סמט לאחר שהופיע בשמחת בית השואבה השנתית בישיבה הגדולה 'קול תורה' בשכונת בית וגן בירושלים. הסינגל שזכור מאז, הוא הלהיט 'כי הרבית' אשר בוצע שם לראשונה על ידי ארהל'ה סמט בליווי מוזיקלי של מאיר אדלר, האלבום נמכר בהיסטריה בכ-30,000 עותקים ברחבי העולם, הסינגל 'כי הרבית' יצא לאור אחר כך על ידי הזמר אברהם פריד.
באותה שנה הוציא לקראת פורים את הסינגל 'אהללה אלוקי', את השיר הלחין הרב יעקב יוסף בוקסבוים מחסידות סקווירא ועיבדו מאיר אדלר ונפתלי משה שניצלר, השיר זכה לגרסאות כיסוי רבות מושמע רבות בחתונות, אירועים ובשמחות בית השואבה בציבור הדתי והחרדי.
בשנת ה'תשע"ח הפיק את אלבום הבכורה שלו בשם 'אהר'לע'. אלבום זה כלל לחנים של פינקי ובר, מאיר אדלר, ליפא שמעלצר, יענקי דסקל, משולם גרינברגר, מוטי אילוביץ', הלל פלאי, שימשי ניימן והערשי רוטנברג.
בשנת ה'תש"פ לקארת אירועי סיום הש"ס של ארגון דרשו הוציא יחד עם מקהלת מלכות וזאנוויל ויינברגר את הסינגל 'אורך ימים' שהלחין איצי ברי.
בשנת תש"פ הוציא לאור אלבום בשם "אוירא דארץ ישראל". אלבום זה הוא פרויקט עם קאברים לשירים חסידיים שמחים, יחד עם הקלידן מוישי מנדלסון. בשנת ה'תשפ"ב הוציא חלק שני בסדרה אוירא דארץ ישראל 2 כשגם באלבום זה העיבודים של מוישי מנדלסון.
בשנת ה'תשפ"ג הוציא סמט את אלבומו "עדלאידע" ובו שירי פורים חסידיים, יחד עם מוישי מנדלסון ומוטי ויזל.
שיתוף פעולה בולט בין אהרלה למפיק המוזיקלי יוסף משה כהנא מתבטא בהשתתפותו של אהרלה בעשרות אלבומים שבהפקתו של כהנא ושל חברת לחיים הפקות ובין היתר בסדרת האלבומים לחיים טיש.
חיים אישיים
סמט נשוי, ומתגורר בבית שמש.
פרארי FXX
פרארי FXX (באיטלקית: Ferrari FXX) היא מכונית מרוץ מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית פרארי, אשר יוצרה בין השנים 2007–2005 באיטליה.
סקירה
פרארי FXX מבוססת על טכנולוגיות בהן נעשה שימוש בדגם האנזו פרארי, שייצורו הסתיים בשנת 2004, בתוספת של פיתוחים נוספים שעתה החברה. רוכשי המכונית שילמו 2 מיליון ליש"ט תמורתה, אך לא מקבלים את המכונית לחזקתם. המכונית נשארת בידי החברה והבעלים יכולים לעשות בה שימוש בימי מסלול מיוחדים הנקבעים בידי החברה. טכנאים של החברה בוחנים את המכונית לפני ואחרי כל נסיעה. במכונית קיימת מערכת טלמטריה המנטרת את ביצועי המכונית והנהג בזמן אמת ומספקת מגוון רחב של נתונים המשמשים את צוותי הפיתוח של פרארי. בנוסף, לאחר כל נסיעה הנהגים מתושאלים על ידי נציגי החברה במטרה לאסוף עוד ידע רלוונטי. מזראטי, חברת האחות של פרארי, פיתחה מכונית דומה, מזראטי MC12 למטרה זו כאשר ההבדל היחיד הוא שהבעלים יכולים לשמור על המכונית בחזקתם. למבורגיני אסנזה SCV12 היא מכונית מסלול נוספת, שנשמרת גם היא, בחזקת הלקוחות.
30 יחידות בלבד יוצרו מדגם ה-FXX. 29 יחידות נמכרו מראש ללקוחות עבר של פרארי. היחידה ה-30 והאחורנה שיוצרה נמסרה לנהג המרוצים של פרארי מיכאל שומאכר כשפרש ממרוצי הפורמולה 1 בסוף שנת 2006 כאות הוקרה על הישגיו. ה-FXX של שומאכר שונה מהאחרים בכך שהיא בצבע שחור ללא פס, והיא בעלת גלגלים אדומים מעוטרים עם הלוגו האישי שלו שתפור על מושבי המכונית
מבנה
בדומה לדגם האנזו פרארי, גם ב-FXX המנוע הוא מנוע מדגם F140 V12, אבל בנפח והספק שונים. נפח המנוע גדל מ-6.0 ליטרים ל-6.3 ליטרים. הספק המנוע עלה מ-651 כ"ס ל-789 כ"ס. המנוע הוא אחורי-מרכזי בעל הנעה אחורית. שלדת הרכב והמרכב בנויים מסיבי פחמן, עם תת-מסגרת אחורית העשויה מסגסוגת.
תיבת ההילוכים היא חצי-אוטומטית בעלת שישה הילוכים. התיבה היא חלק מהפיתוח של פרארי המאפשר החלפת הילוך בפחות מ-100 מילישנייה. מערכת הבלמים עשויה מסיבי פחמן מחוזקים מתוצרת ברמבו. גלגלי הרכב הם בקוטר 19 אינץ' וכוללים צמיגי מרוץ חלקים. דלתות הרכב הפ בתצורת "פרפר".
התאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 2.77 שניות והמהירות המרבית עומדת על 345 קמ"ש.
פרארי FXX אבולושיין
סדרת רכבי FXX המשיכה עם גרסת ה-FXX אבולושיין (FXX Evoluzione) שיוצרה בין השנים 2007–2009. גרסה זאת הציגה מספר שינויים ושדרוגים שהגבירו את ביצועי המכונית ביחס לדגם הסטנדרטי. הספק המנוע גדל ל-848 כ"ס ב-9,500 סל"ד ותאוצת המכונית מ-0 ל-100 ירדה ל-2.5 שניות. זמן התגובה של מערכת ההילוכים קוצר ל-60 מילישנייה, 20 מילישניות פחות מהתיבה ב-FXX. שינויים אוירודינמיים ושיפור במערכת בקרת המשיכה איפשרו ביצועים טובים יותר בנסיעה על מסלול המרוצים.
התליות בבגדאד (1969)
התליות בבגדאד היו 14 הוצאות להורג של אזרחים עיראקיים שהואשמו בריגול למען ישראל ב-1969. הנאשמים היו 9 יהודים, 3 מוסלמים ושני נוצרים, אשר נתלו למוות בכיכר תחריר, הכיכר המרכזית בבגדאד, בירת עיראק.
רקע
מ-1948 עד 1969 הצטמצמה קהילת יהודי בגדאד מלמעלה מ-130,000 נפשות לפחות מ-3,000 עם העליות לארץ ישראל. הסיבות העיקריות לעליות היו הקמת מדינת ישראל ורדיפות מצד השלטונות. ההפסד המוחץ שספגו מדינות ערב, ועיראק בכללן, במלחמת ששת הימים שאירעה ב-1967, הגבירו את העוינות כלפי יהודי עיראק, עובדה שהתבטאה בין השאר בפיטורי יהודים ממשרות ממשלתיות, בהקפאת חשבונות הבנק שלהם, בהטלת הגבלות תנועה ומגבלות נוספות.
ביולי 1968 תפסה מפלגת הבעת' את השלטון במהפכה ללא שפיכות דמים. השלטון החדש חשש ליפול במהפכה, כפי שהפיל את השלטון הקודם. הוא היה חלש ונתון לפחד מתמיד מפני הפיכה. לאחר שבדצמבר 1968 תקף צה"ל עמדה של צבא עיראק בצפון ירדן, בתגובה על הפגזת יישובים בגליל, החלו אנשי השלטון לרדוף "מרגלים" ישראלים ואמריקנים, בתואנה שאלו מנסים לחבל בעיראק ולערער את שלטונה. בגל מעצרים נאסרו 12 יהודים מבגדד ומבצרה.
התלייה
לקראת עריכת התלייה ב-27 בינואר, קרא רדיו בגדד לאזרחים לבוא ולחזות בה בכיכר תחריר בבגדד. כמה מאות אלפי אנשים הגיעו וחגגו את ההוצאה להורג. תשעה מהתלויים היו יהודים ושלושת היהודים האחרים שנעצרו, הוצאו להורג ב-26 באוגוסט 1969.
על פי החוק העיראקי דאז, לא ניתן היה להוציא להורג אנשים שגילם פחות מ-20. חלק מהעצורים היו בגילאי 17-19, ולכן הוכרחו על ידי השלטונות להצהיר שגילם הוא 20-21.
לאחר התלייה
האירועים גררו ביקורת מצד ישראל ומדינות אחרות, אף כי מזכ"ל האו"ם או תאנט סירב לדון בנושא בוועידת האו"ם בטענה כי הדבר הוא עניין עיראקי פנימי. למרות זאת, על פי דברי ראש ממשלת ישראל לוי אשכול, פנה תאנט לשלטונות העיראקיים בניסיון לסייע בעניין. ישראל הכחישה שהיהודים ריגלו למענה.
בהמשך השנה וכן בשנים שלאחר מכן נהרגו עוד כ-50 יהודים בידי השלטונות. בתחילת שנות ה-70 עזבו רוב יהודי עיראק את ארצם ועלו לישראל.
מייקל פולק
מייקל רוס פולק (באנגלית: Michael Ross Pollack; נולד ב-26 באפריל 1994), המוכר בשם הבמה מייקל פולק (Michael Pollack), הוא פזמונאי, זמר, רב-נגן ומפיק מוזיקלי אמריקאי. הוא כתב והפיק שירים לאמנים רבים, בין היתר לצ'ארלי XCX, קלי קלרקסון, אלק בנג'מין, זארה לארסון, היילי סטיינפלד, דאייה, ביבי רקסה, סלין דיון, ג'יימס ארתור, לאוב, קייטי פרי, זד, גריף, מיילי סיירוס, ג'סטין ביבר, מארון 5, אד שירן, אלסו, מרשמלו, טרוי סיון, ג'ניפר לופז ומאלומה.
ראשית חייו
פולק ואחותו הגדולה גדלו על ידי הוריהם ברוזלין, ניו יורק. הוא החל לנגן בפסנתר, לשיר ולכתוב שירים בגיל צעיר. בצעירותו, היה חבר בלהקת קאברים של בילי ג'ואל.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, עבר פולק לגור בנאשוויל, טנסי כדי ללמוד באוניברסיטת ואנדרבילט. במהלך שנת הלימודים הראשונה שלו, פגש את בילי ג'ואל, וביצע איתו את השיר "New York State of Mind". סרטון ההופעה שלהם פורסם באינטרנט ונהיה במהירות לוויראלי.
קריירה מוזיקלית
לאחר שפגש פולק עם בילי ג'ואל, הוא חתם בחברות התקליטים וורנר צ'אפל מיוזיק ואטלנטיק רקורדס. זמן קצר לאחר מכן, הוא החל לשתף פעולה עם כותבי שירים אחרים, כמו אינגריד אנדרס.
לאחר שסיים את לימודיו, עבר פולק לגור בלוס אנג'לס, קליפורניה.
ב-2021, פולק היה שותף לכתיבה ולהפקה של אלבום האולפן השני של בן פלאט, Reverie. בין השירים שכתב לאלבום נמצא הסינגל "Imagine".
ב-2022, הוא היה אחד מהכותבים והמפיקים של השיר "Marry Me" של ג'ניפר לופז ומאלומה.
ב-2023 היה שותף בכתיבת השיר "Gone" של הזמרת הישראלית נועה קירל.
Pandora's Hit Box
Pandora's Hit Box (בעברית: קופסת הלהיטים של פנדורה) הוא אלבום הלהיטים השני של הזמרת השוודית פנדורה. הוא יצא לאור ב-21 במרץ 1998 בהומצאת חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ. בניגוד לאלבומיה הקודמים, Pandora's Hit Box יצא לאור ביפן בלבד. הוא כלל שירים מ-One of a Kind, Tell the World, Changes ו-This Could Be Heaven.
קולמר פון דר גולץ
וילהלם לאופולד קולמר פרייהר פון דר גולץ (בגרמנית: Wilhelm Leopold Colmar Freiherr von der Goltz; 12 באוגוסט 1843 – 19 באפריל 1916) היה גנרל-פלדמרשל בצבא הקיסרות הגרמנית אשר נשלח לסייע לצבא האימפריה העות'מאנית, והעמיד דור של קצינים עות'מאניים אשר כונה בשם עידן גולץ.
תחילת דרכו
גולץ ב-12 באוגוסט 1843 נולד בעיר ביילקנפילד שבפרוסיה המזרחית. כיום נמצאת העיר בתחומי רוסיה המודרנית. משפחתו הייתה משפחת אצולה מרוששת, ואביו ניסה את מזלו הן כקצין בצבא הפרוסי והן כחקלאי, ומת מכולרה כאשר קולמר היה בן שש. בשנת 1861 התגייס גם קולמר לצבא הפרוסי, והוצב כלויטננט ברגימנט הרגלים ה-41 (פרוסיה המזרחית ה-5). בשנת 1864 נרשם ללימודים באקדמיה הצבאית בברלין, אולם אלו הופסקו ב-1866 והוא נלקח לחזית כדי לקחת חלק במלחמת אוסטריה–פרוסיה. הוא נפצע בקרב טראוטנאו, ובשנת 1867 הוצב במטכ"ל הפרוסי במחלקת הטופוגרפיה. עם פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870 צורף למטהו של פרידריך קרל, נסיך פרוסיה מפקד הארמייה השנייה. הוא השתתף בקרבות גרבלוט, ויוניל ומץ.
הגות צבאית
בשנת 1871 הועלה לדרגת האופטמן והוצב במחלקת ההיסטוריה של המטכ"ל. באותה תקופה החל להתבלט כתאורטיקן והוגה צבאי. הוא פרסם את המאמר "פעילותה של הארמייה השנייה עד לכניעת מץ" (Die Operationen der II. Armee bis zur Capitulation von Metz) ולאחר מכן את "שבעת ימי לה מאן" (Die Sieben Tage von Le Mans). בשנת 1874 מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-6, אולם לא הפסיק לכתוב, ובשנת 1875 פרסם את "פעילותה של הארמייה השנייה על הלואר" (Die Operationen der II. Armee an der Loire) ובשנת 1877 את "לאון גמבטה ותפיסתו הצבאית" (Léon Gambetta und seine Armeen). זה האחרון הוא שנוי במחלוקת, רבים מחשיבים אותו ליצירת מופת, והוא אף תורגם לצרפתית באותה שנה חרף תחושת הרבנשיזם האנטי-גרמני ששלט אז בצרפת. המאמר מדגיש כיצד חרף התמוטטות הצבא הצרפתי בחודשים הראשונים של מלחמת צרפת–פרוסיה, הצליח גמבטה לגייס צבא חדש מקרב העם בלבד ולעכב את מכונת המלחמה הפרוסית המיומנת. גולץ סבר כי מדינות צריכות לגייס את העם כולו למלחמה, ותמך בהנהגת גיוס חובה לשנתיים לפחות. עם זאת, בגרמניה סברו שהוא אוהד מדי את הצרפתים, ומהלל יתר על המידה את גמבטה. לפיכך, הוא הושעה זמנית מכל תפקידיו במטכ"ל והוחזר לשירות הפעיל.
ב-1878 גולץ מונה למרצה להיסטוריה צבאית באקדמיה הצבאית בברלין, ונותר בתפקיד זה כחמש שנים אשר במהלכן הועלה לדרגת מיור. בשנת 1883 פרסם את הספר "מרוסבאך ליינה-אאורשטדט" (Von Rossbach bis Jena und Auerstadt), העוסק בהיסטוריה של הצבא הפרוסי מניצחונותיו במלחמת שבע השנים עד לכישלונותיו במלחמת הקואליציה הרביעית. ב-1906 פרסם ספר נוסף בשם "העם חמוש" (Das Volk in Waffen) אשר הפך עד מהרה לקלסיקה צבאית וגם לספר ההדרכה התאורטית הרשמי של צבא ארגנטינה. גולץ היה מיליטריסט ולאומן קיצוני. בספריו הוא טוען שכדי לנצח במלחמה, על העם כולו להתגייס למענה, ולשם כך בעת שלום על החברה להיות מיליטריסטית בצורה קיצונית, והטיף ל"התמזגות מלאה של הצבא בחיים האזרחיים". גולץ ראה במלחמה דבר רצוי, הכרחי ובלתי נמנע, וסבר שכפי שבעלי חיים חזקים טורפים בעלי חיים חלשים, כך גם על מדינות חזקות לכבוש "בצדק" מדינות חלשות. גולץ סבר שמלחמה היא "ביטוי של כבוד עצמי" וטען ש"אומה בעלת שלום נצחי פירושה מוות מתמיד".
שירות ראשון בטורקיה
לאחר תבוסתה של האימפריה העות'מאנית במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ביקש הסולטאן עבדול חמיד השני לבצר את ממלכתו מפני האימפריה הרוסית. בתחילת שנת 1883 הוא הגיש בקשה לשגריר הגרמני באיסטנבול לקבל קצין גרמני שיאמן וישקם את צבא האימפריה העות'מאנית. השגריר העביר את הבקשה לראש המטה הכללי הלמוט פון מולטקה הזקן, אשר החליט לבחור בפון דר גולץ לתפקיד. גולץ עדיין היה חשוד בפרנקופיליה בידי אנשי המטה הכללי, וכן חיפש מקור הכנסה נוסף כדי להחזיק את האחוזות הישנות של משפחתו, אשר היו מרוששות לחלוטין. ב-18 במאי 1883 פרש גולץ מהצבא הגרמני במטרה לנסוע לטורקיה ולהחליט שם האם לקבל את ההצעה. הוא הגיע לטורקיה ב-8 ביוני, וב-25 באוגוסט הוציא וילהלם הראשון, קיסר גרמניה צו מיוחד המתיר לגולץ לשרת בצבא העות'מאני עם אפשרות לחזור לצבא הגרמני אם יבקש זאת עד ה-1 באוקטובר 1885. במקביל הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט. בצבא העות'מאני ניתנה לו דרגת גנרל של בריגדה.
גולץ נפגש אמנם עם הסולטאן ועם שר המלחמה עות'מאן נורי פאשה, אולם הגיע בדיוק בתקופה בה היו בתי הספר הצבאיים בתקופת פגרה, כך שלא הייתה לו עבודה רבה, והוא הכין דו"ח מפורט לאלפרד פון ולדרזה על מצבו של הצבא העות'מאני. גולץ התרשם מאוד לרעה, והאשים בכך את שר המלחמה. גולץ טען שעות'מאן שולט בצבא ביד רמה, וכל הסובבים אותו מפחדים מפניו. הסולטאן אינו יוצא משטח ארמונו אלא כדי להשתתף בתפילת יום שישי, ועות'מאן מבצע כראות עיניו, כובל את הצבא בשגרה מיושנת ואוסר על אימוני ירי ותרגילי שדה. קציני המטה העות'מאנים מעבדים תוכניות, אולם רק בתנאי שחברי המשלחת הגרמנית לא יראו אף אחת מהן. אדרבה, גולץ סבר שהמשלחת רק החמירה את המצב כי העניקה לטורקים אמתלה לא לעשות דבר. גולץ סיכם את הדיווח בטענה שכל עוד עות'מאן ממשיך לכהן כשר המלחמה אין דבר שניתן לעשות. כאשר נפתחו מחדש בתי הספר הצבאיים, החל גולץ במלאכתו במרץ רב, אולם בשנת 1884 ביקש לפרוש לאחר שגילה כי סוכן חרש טורקי עוקב אחריו בכל מעשיו ומפיץ האשמות נגדו אצל הסולטאן. לאחר מאבק ארוך ומתיש, נכנע הסולטאן וסילק את המרגל.
גולץ הזדעזע לגלות שבבית הספר הגבוה לפיקוד ומטה נלמדים רק שני מקצועות צבאיים: הנדסת ביצורים והיסטוריה צבאית (בשיטה של דקלום תאריכים בעל פה). גולץ, בהשראת בתי הספר הצבאיים בגרמניה ביטל את המקצועות הלא-צבאיים, והוסיף סדרה של מקצועות צבאיים חדשים: ארגון המטכ"ל, תורת הנשק, גאוגרפיה אסטרטגית, סטטיסטיקה, תולדות אמנות המלחמה, צבאות זרים וארגונם, טקטיקה יזומה ועוד. הוא ייבא ספרים רבים מגרמניה לטורקיה, ועד מהרה למד לדבר בטורקית רהוטה והרצה בעצמו בפני הקצינים הצעירים. הוא עמל להחיות מחדש תרגילים צבאיים ומטווחים, אלא שהסולטאן חשש מפני הצבא, ופירש כל תרגיל צבאי כניסיון להפיכה צבאית. ב-1885 ניתן לו אישור לערוך תמרון צבאי מוגבל, אולם ללא אש חיה. גולץ הורה להפסיק את עונש ההלקאה בבתי הספר הצבאיים, שעד אז ניתן בצורה פוגעת ביותר, ושיפר גם את שירותי הרפואה והרווחה בצבא. עם זאת, הוא לא היה מרוצה כיוון שרבות מעצותיו נדחו על הסף, וסבר שבעת מלחמה בפועל לא יהיה ערך לכל השקעתו. בשנת 1866, כאשר החוזה הראשון של גולץ עם הסולטאן עמד לפוג, הודיע גולץ על כוונתו לפרוש ולחזור אל שורות הצבא הגרמני. הסולטאן נלחץ מאוד, והחל להפעיל מסע שכנועים. הוא החל לגלות כלפיו יחס אישי, ביקש את עצתו בנושאים שונים והעניק לו מתנות רבות. גולץ הציג סדרת דרישות כתנאי להישארותו, אולם הסולטאן דחה את כולן והציע בתמורה להעלותו לדרגת פריק (מקביל לגנרל-לויטננט בצבא הגרמני ולרב-אלוף בצה"ל), ולהעניק לו את תפקיד סגן הרמטכ"ל. מכיוון שידע על מצבו הכלכלי הדחוק, הוא הציע גם משכורת שנתית של 50,000 פרנק. גולץ סירב לכל ההצעות, והחל לחסל את משק ביתו באיסטנבול.
שירות שני בטורקיה והמוות
לטענת חלק ממפקדי הצבא הגרמני, גולץ היה מבוגר מדי לתפקיד המושל בבלגיה (בן 72), והועלתה הצעה לשלוח אותו כיועץ לאימפריה העות'מאנית, אשר הצטרפה למלחמה לצד גרמניה. ב-12 בדצמבר 1914 הוא הגיע לאיסטנבול, אולם לא היה חלק מהמשלחת הגרמנית הרשמית בפיקודו של אוטו לימן פון זאנדרס, וקיבל לשכה עצמאית וזכות להשתתף בדיוני המטכ"ל. הוא היה מסוכסך עם זאנדרס, וכן עם שר המלחמה אנוור פאשה, והודה ביומנו שהיווה מעין "גלגל חמישי". בפברואר 1915 מינה אותו הסולטאן מהמט החמישי כיועץ למפקדה הטורקית העליונה, ובאפריל מונה למפקד הארמייה העות'מאנית הראשונה במקומו של זאנדרס אשר הועבר לפקד על הארמייה החמישית. באוקטובר הועבר גולץ לפקד על הארמייה השישית אשר הוצבה במסופוטמיה. אנוור הוסיף להערים בדרכו קשיים וסירב להעמיד סוסים לרשות הארמייה שלו. גולץ כותב על כך בסרקזם ביומנו: "בהיותי בן 72 הבעתי את הנכונות לצאת לדרך ולקבל על עצמי מערכה קשה ביותר - ואז מסרבים לתת לי סוסים להובלת חפצי כאילו יש כאן עסק עם מסע תענוגות פרטי". ב-22 בנובמבר 1915 גולץ פיקד על הארמייה בקרב קטסיפון אשר הסתיים ללא הכרעה. לאחר הקרב נסוגו הכוחות הבריטיים של הדיוויזיה ה-6 "פונה" אל כות, וב-7 בדצמבר הגיעו כוחותיו של גולץ אל העיר בעקבותיהם. במהלך דצמבר ביצע גולץ מספר מתקפות על המגנים, אולם כולן נהדפו. לפיכך החליט גולץ לפתוח במצור על כות. הבריטים עשו שלושה ניסיונות לחלץ את כוחותיהם המכותרים בכות, אולם גולץ הדף את כולם.
בינואר 1916 ביקש גולץ מאנוור לשחרר אותו מתפקידו בשל מצבו הבריאותי, אולם אנוור סרב. גולץ תמך בתחילה בגירושים שבוצעו במסגרת רצח העם הארמני, וסבר שמדובר בכורח צבאי, אולם הפך למתנגד חריף להם כאשר הבין את המשמעות הגדולה יותר של הגירושים. ב-19 באפריל 1916 מת גולץ בבגדאד מטיפוס הבהרות, שבועיים בלבד לפני כניעת הבריטים בכות. בהתאם לבקשתו, הוא נקבר בחצר הקונסוליה הגרמנית באיסטנבול המשקיפה על הבוספורוס.
מתיאס הקדוש
מתיאס הקדוש (ביוונית Μαθθίας, בתרגום דליטש מַתִּיָּה) היה אחד משנים עשר השליחים, מחליפו של יהודה איש קריות שהסגיר את ישו ומת. מעמדו כשליח הוא ייחודי כיוון שהוא לא נבחר על ידי ישו, אלא על ידי גורל שעשו שאר השליחים.
בבשורות הסינופטיות הוא לא מוזכר כלל, ומעבר לבחירתו למחליפו של יהודה איש קריות אין התייחסות נוספת אליו בכתבים הנוצריים הקאנונים. אוסביוס מקיסריה אפילו קורא לו בשם אחר - "תלמי". קלמנס מאלכסנדריה, שהיה תאולוג נוצרי במאה ה-2 וה-3, מזהה את מתתיהו עם "זכי", המוכס מיריחו שבביתו התארח ישו. מקורות אחרים מזהים אותו עם ברנבא או עם נתנאל שמזוהה בדרך כלל כברתולומאוס הקדוש.
על פי ניקופורוס קסנטופולוס (Nikephoros Kallistos Xanthopoulos), מתתיהו הפיץ את הבשורה ביהודה ואחר כך בקפדוקיה ובקולכיס (כיום בגאורגיה), שם נסקל למוות בגלל אמונתו. בהריסות המבצר הרומי גוניו שבגאורגיה קיים סימון שעל פיו זהו מקום קבורתו של מתתיהו. על פי גרסאות מסוימות הוא נדד גם במצרים ובאתיופיה ומת בירושלים בסקילה או בעריפה.
על פי המסורת, שרידיו הובאו על ידי הלנה מקונסטנטינופול לרומא וחלקם נמצאים במנזר מתיאס שבטריר, גרמניה.
שמועות ראי"ה
שמועות ראי"ה הוא ספר המסכם דרשות שנשא הרב אברהם יצחק הכהן קוק בשבתות בשנים תרפ"ט - תרצ"ב (1929-1932).
הדרשות נאמרו בזמן סעודה שלישית בה השתתפו רבים מתושבי ירושלים באותה תקופה.
מרבית הדרשות נרשמו על ידי הרב קלמן אליעזר פרנקל. בתחילה הן הודפסו כחוברות, ובהמשך עובדו לספר על ידי הרב ישעיהו הדרי ועורכים נוספים.
רקע
הרב אברהם יצחק הכהן קוק שימש כרבה של ירושלים בשנים תרע"ח - תרצ"ה (1918-1935). בזמן סעודה שלישית, המתקיימת בשבת בשעה המוגדרת על ידי ספר הזהר כבעלת ערך רוחני ייחודי, נהג גם הרב קוק, בדומה לרבנים ואדמו"רים רבים, לשאת דרשות בעלות תוכן עמוק בנושאים הקשורים לפרשת השבוע ונושאים נוספים.
בשנות הרבנות הראשונות של הרב קוק בערים זיימל, בויסק ויפו העלה הרב קוק את הדרשות שנשא בשבתות על הכתב וחלקן ראו אור בספרים "מדבר שור" ו"שיחות הראי"ה", אולם בשנים המאוחרות יותר לא כתב את דברי תורה אלו ועל פי עדותו של הרב יעקב משה חרל"פ היה זאת מכיוון שרוחבן ועומקן לא מאפשר העלאתם על הכתב.
לרוב נאמרו הדרשות ביידיש ורבים מתושבי ירושלים של אותם ימים השתתפו בדרשות אלו והעידו על אופיים הייחודי. בין השאר קיימות עדויות להשתתפות רבי ישעיהו שפירא (האדמו"ר החלוץ), רבי חנוך הניך בורנשטיין (האדמו"ר מסוכוטשוב), הרב חרל"פ, הרב אריה לוין, הסופר אז"ר, הרב אהרון יצחק זסלנסקי, הרב אליעזר מרדכי קניג, רבי אברהם ב"ר נחמן מטולשין, רבי ישראל קרדונר ורבים נוספים.
על אף שהרב קוק בעצמו לא העלה את הדרשות על הכתב אולם חלק מהשומעים רשמו סיכום שלהם לאחר צאת השבת.
בין אותם אנשים נמנה הרב קלמן פרנקל שהיה ממייסדי תנועת צעירי המזרחי בפולין. בשנת תרפ"ד (1924) עלה ארצה וניהל את מחלקת העלייה והעבודה של המזרחי ואף שימש כציר מטעם הפועל המזרחי בקונגרסים הציוניים ה13-17. לאחר קום המדינה שימש כרב בבית הכנסת "תורה ועבודה" בתל אביב. על פי עדותו של הרב פרנקל ביקש ממנו הרב קוק לרשום את דברי התורה ששמע וכך אכן עשה. בהמשך הדפיס את הרשימות מתוך הדרשות כחוברות בעיבוד מינימלי. מכיוון שהסיכומים המתומצתים דרשו פיתוח והרחבה הוא העביר בשנת תשי"ד את הכתבים לידיו של הרב ישעיהו הדרי כדי שיוציאם כספר.
בנוסף לסיכומים של הרב פרנקל רשמו שומעים נוספים את סיכומיהם, ביניהם: הרב משה צבי נריה, הרב שלום נתן רענן, ר' דב מילשטיין, הרב שלמה זלמן אוירבך, ר' מרדכי גולבמן ואחרים. חלק מהסיכומים הללו הגיעו לרב צבי יהודה הכהן קוק ובהמשך הועברו על ידו לרב הדרי תוך שהוא מבקש ממנו להשלים את עריכתן ולהוציאן לאור.
עריכת הספר
הכתבים שהגיעו לידי הרב הדרי היו בעלי סגנון שונה, לעיתים נכתבו הדרשות בפירוט ולעיתים כסיכום כללי בלבד. גם רישום השנים בהן נאמרו הדרשות לא היה עקבי ונדרשה עבודת מחקר נרחבת כדי לעמוד על תארוך הדרשות והרעיון המובע בהן.
בין הכתבים שהתקבלו מהרב פרנקל היו מספר סגנונות של כתבי יד מה שמעלה את ההשערה שהוא נעזר בתלמידים נוספים לצורך מלאכת הסיכום. לעיתים כתב הרב פרנקל בראשית הסיכום "שמעתי מהרב צבי יהודה, שמעתי מהרב נתן רענן" ונראה שנעדר מהשיחה עצמה אולם הקפיד להשלים את תוכנה מאחד הנוכחים.
בשל מורכבות המלאכה ובשל קשיי תקציב נמשכה מלאכת העריכה על פני מספר עשורים, כאשר במהלך תקופה זו מסר הרב הדרי שיעורים מתוך הכתבים בישיבת הכותל וכן התייעץ לגבי תוכנם עם הרב צבי יהודה קוק, הרב שאול ישראלי, הרב קלמן פרנקל, הרב יעקב כ"ץ, הרב משה צבי נריה ואישים נוספים.
הוצאת הספר
הספר בעריכתו של הרב הדרי החל לצאת כסדרה בת עשר חוברות בשנים תשנ"ג-תשנ"ד על ידי "המחלקה לחינוך ותרבות תורניים" של ההסתדרות הציונית העולמית ובשנת תשע"ה ראה אור הכרך הראשון של הספר שמועות ראי"ה לחומשים בראשית-שמות ובו ארבעים ותשע דרשות על פרשות אלו בהוצאת "ספריית אלינר".
בשנת תשע"ח נפטר הרב הדרי ועבודת ההוצאה של הכרך השני לחומשים ויקרא-במדבר-דברים עברה לחתנו הרב אריה הנדלר.
לילה טוב אירופה
"לילה טוב אירופה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל. הוא יצא לאור במרץ 1995, על ידי חברת התקליטים IMP דאנס בע"מ, כרצועה הראשונה מתוך אומפטמפה והרביעית מתוך איפיטמפה. אינטרנשיונל התחרתה עם השיר בקדם-האירוויזיון לשנת 1995, והגיעה למקום השני עם 67 נקודות.
רקע וכתיבה
לאחר הצלחת האלבום אומפטמפה החליטה אינטרנשיונל לנסות ולייצג את ישראל באירוויזיון. כשנשאלה האם יש ביכולתה לייצג את המדינה בתחרות השירה הבין-לאומית השיבה כי היא יכולה לעשות עבודה טובה יותר משרי צוריאל ומוטי גלעדי. בריאיון לידיעות אחרונות בפברואר 1995 ציינה כי קיוותה שמגישי הניקוד בקדם ישפטו אותו על פי איכותו בלבד, ולא על פי אישיותה שלה. היא ציינה כי "לילה טוב אירופה" הוא שיר חזק מאוד, לדעתה, שיקבל אהדה רבה באירופה.
לאחר הקלטת השיר שולב במהדורה החדשה של אומפטמפה ובאימפיטמפה בגרסת דאנס. ל"לילה טוב אירופה" הוקלטה גם גרסה באנגלית.
קדם-אירוויזיון 1995
הקדם-אירוויזיון לשנת 1995 נערך ב-9 במרץ. "לילה טוב אירופה" שובץ כשיר השישי מתוך 13. אינטרנשיונל הופיה עם ארבעה זמרי ליווי כשהיא לבושה ג'קט. על שרוולי הבגד הופיעו דגלי מדינות העולם. "לילה טוב אירופה" קיבל 67 נקודות ודורג במקום השני. הוא הפסיד ל"אמן" של ליאורה, שקיבל 82 נקודות.
בריאיונות לכלי התקשורת סיפרה אינטרנשיונל כי היא לקחה את ההפסד ואת תחושת ההחמצה באופן קשה מאוד. בריאיון לתוכנית "פסקול העשור" ב-2009 ציינה כי זה היה אחד הלילות הגרועים בחייה.
הצלחה
"לילה טוב אירופה" הושמע בתדירות גבוהה מאוד ברחבי תחנות הרדיו בישראל. ב-9 באפריל 1995 נכנס השיר למצעד הסינגלים השבועי של רשת ג' במקום השני. ב-16 באפריל עלה למקום הראשון שם שהה במשך חמישה שבועות רצופים. ב-7 באוגוסט יצא מהמצעד לאחר שהיה בו 17 שבועות רצופים. במצעד הפזמונים העברי השנתי ה'תשע"ה הגיע "לילה טוב אירופה" למקום השביעי.
בשנת 1998 הוציאה חברת התקליטים הד ארצי אלבום אוסף המכיל את מיטב השירים שהופיעו בקדם-אירוויזיון. שם האלבום היה "לילה טוב אירופה".
הנס בהלנדורף
גנרל הנס בהלנדורף (בגרמנית: Hans Behlendorff; 13 באוגוסט 1889 – 16 במרץ 1961) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.