cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קנת' בולדינג
ספינת החלל כדור הארץ
בולדינג פיתח את הרעיון של כלכלת ספינת החלל כדור הארץ. הוא כינה את המודל הכלכלי הנוכחי (המודל הנאו קלאסי) כ"כלכלת בוקרים" שרואה בטבע משאב בלתי מתכלה אינסופי ומתגמלת התנהגות נצלנית, רומנטית ואלימה. החלופה שלו היא "כלכלת ספינת חלל" שבה כדור הארץ הוא כמו ספינה המכילה את הביוספרה והמין האנושי, עם משאבים מוגבלים ותמריץ שלילי כלפי צריכה.
דעות פוליטיות
בולדינג היה רפובליקני, אבל מדיניותו של רונלד רייגן הובילה אותו לקרוע את כרטיס המפלגה שלו ב-1982. הוא התרגז בגלל כלכלת צד ההיצע של רייגן ובגלל ההוצאות המנופחות של תקציב הצבא. הוא הטיף לדיאלוג גדול יותר עם ברית המועצות ולעג לפרנויה של רייגן מפני הסובייטים.
מעבר לעבודתו כפעיל למען השלום, בולדינג היה סביבתן שטען שהכלכלה צריכה להפגין כבוד גדול יותר כלפי הטבע. בשנת 1958 הוא שאל:
ספריו
בולדינג פרסם יותר מ-30 ספרים ומאות רבות של מאמרים, ביניהם:
לקריאה נוספת
Quality in a Growing Economy. The Johns Hopkins University Press, Baltimore, pp. 3-14.
קרב דרפאנה
דרפאנה (Δρεπάνη, Drepanum), כיום טרפאני (Trapani), היא עיר נמל בקצה המערבי של סיציליה. הקרב הסתיים במפלת הרומאים, אך היה הניצחון הימי הגדול היחיד של הקרתגים משך המלחמה כולה.
רקע היסטורי
בשנת 250 לפנה"ס, השנה הארבע-עשרה למלחמה, החליטו הרומאים לנסות זו הפעם השלישית להכריעה על ידי פלישה לאפריקה. שני הניסיונות הקודמים, (ב-255 וב-253 לפנה"ס), נכשלו. בידי הקרתגים נותר שני בסיסים ימיים חזקים במערב סיציליה, ערי הנמל ליליבאיון ודרפאנה, ולכן פנו הרומאים לכיבושן, כדי לסלק תחילה את האיום מעורפו של הצבא העתיד לנחות ולהילחם באפריקה. ניסיונם להכריע את ליליבאיון במצור לא צלח; הקרתגים נלחמו בכל כוחם להגנת מאחזיהם האחרונים באי, והאבדות בקרב צוותי אוניות המלחמה הרומאיות שגויסו למלאכת המצור היו גדולות מאוד. בהוראת הסנאט נאספו ונשלחו מיד אל סיציליה עשרת-אלפים חותרים ומלחים חדשים, כדי לשמור על מוכנותו של הצי המלחמתי החונה בליליבאיון. הקונסול פובליוס קלאודיוס פולכר (Publius Claudius Pulcher), שקיבל את הפיקוד על הצבא בחלוף שנה למצור (249 לפנה"ס), סבר כי השעה כשרה להנחית התקפת פתע על דרפאנה. הוא שקל ומצא, כי הקרתגים בדרפאנה אינם יודעים על הגעת התגבורת ועל כן משוכנעים כי אוניות הרומאים אינן כשירות ללחימה בים מחוסר צוותים ולא נשקפת מהן סכנה מיידית. פובליוס קלאודיוס בחר את מיטב הלוחמים בצבא להיות חיילי-צי באוניות, ותכנן לפרוץ אל הנמל עם שחר ולכבוש את העיר בהפתעה. בחצות הליל יצאו מליליבאיון 123 אוניות מלחמה רומאיות מבלי שהאויב ירגיש בכך ועשו דרכן במערך טורי לאורך החוף לעבר דרפאנה.
ההיערכות לקרב
כשעלה השחר הבחינו הצופים בדרפאנה בצי הרומאי המתקרב ומיהרו להזעיק את אדרבעל, מפקד כוחות הצי והצבא בעיר. אדרבעל המופתע חשש כי הצי הרומאי יסגור על אוניות הקרתגים העוגנות בנמל, ומבלי לאבד זמן יקר אסף במהירות את החותרים והמלחים והזעיק את החיילים השכירים מן העיר. לאחר שעודד את רוחם ופירט באוזני מפקדי האוניות את תוכניתו, יצא בראש טור אוניותיו מן הנמל.
ממש באותה שעה, מעברו השני של פתח הנמל, שטו ונכנסו פנימה האוניות הראשונות של הטור הרומאי. פובליוס קלאודיוס, שאנייתו נמצאה במאסף הטור הארוך מחוץ לנמל, הבחין להפתעתו ממרחק בקרתגים החומקים אל לב ים, ומיד פקד על כל אוניותיו לפנות לאחור. פנייתן הפתאומית של אוניות החלוץ, בעוד חברותיהן עושות דרכן לתוך הנמל, יצרה מהומה בחלקו הקדמי של הטור הרומאי. בשל המקום הצר התנגשו האוניות אלה באלה, וצעקות המלחים ופקודות הקברניטים נתערבבו בקול נפץ המשוטים הנשברים. פובליוס, שמתקפת הפתע שתכנן נכשלה, סב גם הוא לאחור, הוביל את טור אניותיו במקביל לחוף, והחל לערוך אותן בשורה חזיתית כשירכתיהן אל היבשה וחרטומיהן פונים אל מול האויב המתקרב.
אדרבעל היטיב לנצל את העמדה הנחותה של האוניות הרומאיות. הוא סידר את אוניותיו בשורה חזיתית אל מול המערך הרומאי, ובעצמו איגף עם עוד חמש אוניות את שמאלו של המערך הרומאי, כדי למנוע מפובליוס ואוניותיו לחמוק אל לב ים. בעוד האוניות הרומאיות ממתינות לחברותיהן ונערכות לקרב, פקד אדרבעל על מפקדי אוניותיו להתקדם לעבר האויב מבלי לתקוף, כדי להוסיף ולדחוק את הרומאים אל החוף.
מהלך הקרב ותוצאותיו
משניתן האות לקרב בשני המחנות, הסתערו האוניות חרטום-אל-חרטום וניסו להכריע אחת את יריבתה בלוחמת סיפונים. ראשיתו של הקרב הייתה שקולה, משום שחיילי-הצי בשני הצדדים היו מטובי האנשים בחילות היבשה, אך עד מהרה עבר היתרון לקרתגים. האוניות הרומאיות נלחמו כשגבן לחוף, ובהיעדר מרחב תמרון לא יכלו לסגת לאחור בעת הצורך מחשש שיעלו על החוף. האוניות הקרתגיות, לעומתן, יכלו לחתור לאחור אל הים הפתוח כדי להיחלץ מהתקפה מסוכנת, ולשוב ולתקוף את יריבותיהן על ידי תמרון לניגוח הדופן או הירכתיים של האוניות הרודפות אחריהן. זאת ועוד, אם נקלעה אונייה קרתגית למצוקה, יכלו חברותיה לשוט לכיוון הים הפתוח מאחורי מערך האוניות ולחוש לעזרתה. פעולה מעין זה נמנעה כמובן מהאוניות הרומאיות, שהיו לחוצות בין הפטיש והסדן - החוף הקרוב מצד אחד ואוניות הקרתגים המנגחות בהן שוב ושוב מצד שני. כשראה פובליוס כיצד ניגפות אוניותיו בפני הקרתגים, פנה למנוסה כשהוא חומק לאורך החוף מצדו השמאלי של המערך ועימו כשלושים אוניות נוספות. הנותרות, תשעים ושלוש במספר, נלכדו על אנשיהן, חוץ מאלה שהועלו על החוף ואנשיהן נסו.
"שישתו אם אינם רוצים לאכול"
קיקרו מספר, כי התבוסה בקרב הייתה עונש על חילול כבוד האלים. קודם יציאת האניות לים נהוג היה להסתייע במנחשים, כדי לשאול בעצתם של האלים כיצד יעלה הקרב. אך פובליוס "לעג לאלים בדרך הלצה, וכאשר האפרוחים אשר שוחררו מן הכלוב לא אכלו את מזונם, ציווה להטביעם במים, באומרו שישתו אם אינם רוצים לאכול." ואמנם, בעקבות המפלה הצורבת הועמד פובליוס קלאודיוס למשפט העם לא רק על פזיזותו ומצביאותו הכושלת, אלא גם על פגיעה בכבוד האלים, וקנס כבד הושת עליו.
סווטוניוס מוסיף על כך ומספר, כי גם אחותו של פובליוס "הועמדה למשפט בפני העם - דבר שלא אירע עוד לאישה - בעוון שפגעה בכבודו; כי בשעה שמרכבתה התקדמה ונסעה אך בקושי בתוך ההמון הצפוף, קראה בקול קבל-עם ואמרה: 'הלוואי ואחי פולכר היה קם מקברו, מפסיד מחדש את הצי ומפחית על ידי כך מן ההמון הרומאי!' ".
I'm a Mess
I'm a Mess (בעברית: אני בלגן) הוא שיר של הזמרת-יוצרת האמריקאית ביבי רקסה, מתוך אלבום הבכורה שלה, Expectations. אלבום הבכורה יצא לאור ב-15 ביוני 2018, על ידי חברת התקליטים האחים וורנר.
לדבריה של הזמרת, השיר הוא על קבלת הפגמים שלך. השיר הפך לשירה הראשון של רקסה אשר הצליח להיכנס אל הטופ 40 של מצעד הבילבורד הוט 100.
הופעות
ביבי רקסה הופיעה עם השיר בתוכנית של ג'ימי פאלון, "The Tonight Show Starring Jimmy Fallon", בטקס פרסי בחירת הנוער, בתצוגת אופנה של ויקטוריה סיקרט, בטקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה ובנוסף הופיעה בפסטיבל המוזיקה של ה-iHeartRadio, ביחד עם השיר "Meant to Be".
בין היתר, הופיעה רקסה עם השיר בתוכנית הטלוויזיה "האח הגדול" וב-"גוט טאלנט אמריקה".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר בוים על ידי סופי מולר.
מלחמת אין ברירה
מלחמת אין ברירה (או מלחמת מגן, באנגלית: Defensive War) היא כינויה של מלחמה או מבצע צבאי בהם אחד מן הצדדים מותקף או מאוים ראשון, ובשל כך לא נותרת לו ברירה אלא לצאת ולהילחם כהגנה עצמית. ההגדרה באה מתאוריית המלחמה הצודקת, לפיה מלחמת מגן מוצדקת, בניגוד למלחמה תוקפנית, שבה שני הצדדים מנסים לפלוש ולכבוש אחד את השני. למלחמה מסוג זה קימות לעיתים השלכות צבאיות-מוסריות באשר לאופי וצידוק המלחמה ביחס למלחמה רגילה, וזאת משום שתגובה להתקפה ואיום נתפשים כהגיוניים ולגיטימיים יותר, מאשר יוזמת התקפה אקטיבית וראשונית. היבט נוסף בהצדקת מלחמת אין ברירה הוא ניקיון מצפונו של הצד המגיב ביודעו כי לא יצא למלחמה בשל נטיות מיליטריסטיות הפסולות לדעת חוגים מסוימים. לעיתים קיימת מחלוקת לגבי מלחמה ספציפית בשל מי מהצדדים היא נפתחה, ובהתאם לכך האם ניתן להגדיר את המלחמה כמלחמת אין ברירה.
דוגמאות ממלחמות ישראל
במדינת ישראל בשל מצבה הביטחוני הרגיש ואירועי הלוחמה הרבים אותם עברה, קיימים לדעת רבים מקרים אשר ניתן להגדירם כמלחמת אין ברירה או לחלופין קיימת מחלוקת לגביהם:
ביהדות
בדברי חז"ל ניתן למצוא סימוכין להצדקת מלחמה שכזו במשפט "הבא להורגך השכם להורגו" המהווה בסיס לעיקרון ההגנה העצמית. בנוסף בדין "הבא במחתרת" מותר לתקוף גנב הפורץ לבית, משום שקיימת סבירות גבוהה שהוא יתקוף במצב בו יתבצע ניסיון למנוע את הגנבה.
ארה ירציאן
ארה ג'רג' ירציאן (Ara György Jeretzian 23 בפברואר 1918 – 27 בדצמבר 2009) היה חסיד אומות העולם, היה מפקד בעורף ההונגרי בזמן מלחמת העולם השנייה. בזמן המלחמה פתח בית חולים, אשר מלבד הטיפול בחיילים פצועים, עסק גם בטיפולם ובהחבאתם של כ-440 יהודים, ביניהם 40 רופאים ואנשי צוות.
ביוגרפיה
ארה ירציאן נולד בטורקיה ב-1918, למשפחה ארמנית. כשהיה תינוק, ברחה כל משפחתו להונגריה, כדי לחמוק מהאלימות הטורקית כלפי המיעוט הארמני. ב-1930, כשהיה בן 12, הצטרף לתנועת הנוער של המפלגה ההונגרית הפשיסטית, מפלגת צלב החץ (בהונגרית: Nyilaskeresztes Párt – Hungarista Mozgalom), אך פרש בעקבות מניעים אידאולוגיים מהתנועה כשרדיפת היהודים החלה.
כשהצבא הגרמני כבש את בודפשט במרץ 1944, ראה ירציאן את הדמיון בין מצבם של היהודים תחת השלטון הנאצי לבין הסיפורים שסיפרה לו אמו על רדיפות הארמנים בטורקיה. בסתיו של שנת 1944, עם התקרבות הצבא הרוסי לעבר בודפשט, מונה ירציאן למפקד ההגנה האזרחית ברובע השישי של בודפשט. על אף פרישתו מתנועת הנוער של המפלגה הפשיסטית, ירציאן הצניע את התנגדותו האידאולוגית ומונה לתפקיד בעל השפעה. הוא השתמש בתפקידו ובקשריו החדשים כדי לפתוח מרפאה מקומית, אשר טיפלה בחינם בחיילים הונגרים פצועים ובאזרחי האזור.
פעילותו להצלת יהודים בזמן מלחמת העולם השנייה
ירציאן פתח את המרפאה בבניין תחת הגנתה של השגרירות השוודית, והשתמש בה כדי להחביא כמה שיותר יהודים. בסך הכל הסתתרו במרפאה של ירציאן כ-440 יהודים, ביניהם 40 רופאים יהודיים להם סיפק ירציאן מסמכים אריים מזויפים. המרפאה למעשה תפקדה כבית חולים לכל דבר, וטיפלה בחיילים הונגריים פצועים ובאזרחי האזור בחינם.
למרות עדויות רבות לכך שארה ירציאן מסתיר יהודים בבית החולים שלו, מפלגת צלב החץ הניחה לו לנפשו. לסזלו נאגי, שכיהן כמזכיר בית החולים ויד ימינו של ירציאן, שמר רשימות מפורטות של כלל אספקת בית החולים. רשימותיו כללו פירוט מדוקדק, ולא הותירו מקום לחשד בקשר להסתרת היהודים. הסדר המופתי, בשילוב עם התדמית הפטריוטית של בית חולים לחיילים, הגנו על המוסד ודייריו לזמן מה.
אחת הנשים שהציל, אילבי פרנק, ספרה שכשנפגש עם שר הפנים כדי לקבל את האישור להקמת בית החולים, ירציאן גנב ממשרדו חותמות וניירות החתומים בידו, בהם השתמש לאחר מכן לזיוף מסמכים וצווים שהגנו על היהודים המסתתרים בבית החולים. ביחד זייפו נאגי וירציאן צו ממפלגת צלב החץ לפיו יש לבית החולים אישור מיוחד להעסיק רופאים יהודיים לטובת העם ההונגרי.
ב-2 בינואר 1945 הלשין אחד השכנים על הימצאותם של היהודים בבניין. הפשיסטים נכנסו לבית החולים ואספו את כולם בחצר. האנשים אספו את דבריהם והתכוננו לברוח, אך לפני שעשו זאת הגיע ארה ירציאן לזירת האירוע לבוש במדיו הנאציים, ואמר לפשיסטים לא לעשות דבר עד שידבר עם מפקדים בדרג גבוהה יותר. הוא חזר לבית החולים ובידיו מסמך לפיו על הפשיסטים לעזוב, מפני שבית החולים ממוקם על טריטוריה מוגנת ופועל למען הממשלה, חתום בידי השר. לאחר מעשה התוודה ירציאן בפני בעלה של אילבי כי לא מצא את השר בזמן כדי לבקש את עזרתו. הוא פשוט לקח את אחד הדפים החתומים שגנב כמה חודשים קודם לכן ממשרדו, כשחיכה לאישור על תוכניות המרפאה, וכתב את המסמך בעצמו.
לאחר המלחמה
עם כניסת הצבא האדום לבודפשט, נעצר ירציאן - למרות פעילותו להצלת היהודים, שכן רשמית הוא היה חייל הונגרי ששירת תחת הוראות הנאצים. ירציאן הוחזק במעצר בידי רשויות המודיעין הסובייטיות במשך שישה חודשים. במעצר פגש סוהר ממוצא ארמני, שיעץ לו לא להודות באשמת דבר, עצה שבעזרתה בסופו של דבר השתחרר.
ירציאן עבר לגור בווינה בתחילת שנות השישים של המאה ה-20. הוא מת ב-2010, בן 92.
ירציאן היה נשוי ואב לשניים: בת ושמה סופיה, על שם אמו, ובן ושמו ארה ג'וניור, על שם אביו.
הכרה והנצחה
האנשים שארה ירציאן הציל ביקשו מהממשלה ההונגרית להכיר בגבורתו, אך לשווא. ב-26 בפברואר 1981 הכריז יד ושם על ארה גיורגי ירציאן כחסיד אומות העולם.
UART
UART (מבוטא "יוּ - אַרט") הוא פרוטוקול תקשורת נפוץ לתקשורת טורית א-סינכרונית. מקור השם באנגלית בראשי תיבות של Universal Asynchronous Receiver Transmitter, ובעברית "מקלט משדר אסינכרוני אוניברסלי" שהתייחס אל השבב אשר מימש את פרוטוקול התקשורת הטורית. מערכות רבות מממשות את הפרוטוקול כחלק ממעגל משולב או בתוך רכיב מתכנת, ולא עושות יותר שימוש בשבב המקורי, אך השם UART נותר לתיאור מערכות אלו.
מבנה מסגרת
כל זמן שאין שידור נשלח אות גבוה (1), בתחילת שידור המידע נשלח ביט אחד נמוך (0), לאחריו הביטים של המידע, לאחריו ביט הזוגיות האופציונלי ולבסוף ביט סיום גבוה (1).
פרמטרים של הפרוטוקול
הפרוטוקול מאפשר שליטה על מספר פרמטרים, אותם הצדדים צריכים לתאם ביניהם מראש:
קצב המידע
קצב העברת הנתונים נטו ניתן לחישוב לפי פרמטרי המערכת. למשל, סט הפרמטרים 8N1, קצב הנתונים הוא ביחס של 8:10 מקצב הסימבולים, עקב 2 סיביות תקורה אשר מתווספות לכל בית של מידע גולמי. ניתן לחשב את קצב הנתונים לפי הנוסחה הבאה: נגדיר: SB אורך סימבול הסיום; P קיום סיבית זוגיות (0 אם לא קיימת, 1 אם קיימת); וD כמות סיביות המידע בכל מסגרת. קצב המידע נתון על ידי .
בקר תקשורת
השבבים שהיו מקובלים בעבר היו מדגם 8250 (8 סיביות) המאפשר קצב נתונים עד 19,200 סל"ש (BPS) ודגם 16450 (16 סיביות). שבבי ה-UART שימשו לכיול שידור / קליטה של קו נתונים. במצב של קליטה הוא דוגם את הקו בקצב גבוה כדי לזהות סיביות נשלחות, ובעת היותו משדר הוא מוסיף סיביות התחלה, סיום וזוגיות לכל תו. שבבי UART חדשים יותר מכילים בתוכם גם מאגר פנימי (Internal Buffer), המאפשר אגירת נתונים טרם פיענוחם ובכך מאפשר להגדיל את קצב העברת הנתונים עד ל-115,200 סל"ש.
השבב החדש הוא מסוג 16550 (16550afn), והוא משמש לממשקי ה-COM וה-LPT של המחשב. שבב זה פתר את הבעיה שהייתה בדחיסת הנתונים בכך שהשתמש ב-Buffer המשתמש הפועל בשיטת ה-FIFO, ושמר את הנתונים באוגר מקומי עד שהמעבד התפנה לטפל בהם.
מסילת נילג'ירי ההררית
מסילת נילגירי ההררית או רכבת הרי נילגירי (באנגלית: Nilgiri Mountain Railway או NMR; בטמילית: நீலகிரி மலை இரயில் பாதை) היא מסילת רכבת בהרי נילגירי במדינת טאמיל נאדו שבהודו. המסילה מחברת את העיר מטופלאיאם השוכנת בגובה של 326 מטר דרומית-מזרחית להרים, עם העיר אודהאגאמאנדאלאם שבצידם המערבי והממוקמת בגובה של 2,203 מטר. המסילה היא הרכבת היחידה בהודו הפועלת על גלגל שיניים, והרכבות מונעות באמצעות קטרי קיטור או דיזל. בשנת 2005 היא הוכרזה כאתר מורשת עולמית וצורפה למסילת דרג'ילינג ההימלאית. ההכרזה המאוחדת מכונה מאז "הרכבות ההרריות בהודו".
היסטוריה
פסגות הרי נילגירי במרכז דרום תת-היבשת ההודית נישאות לגובה של יותר מ-2,000 מטר. הם מכוסים בג'ונגל סבוך והיו מבודדים עד המאה ה-19. התיישבות בריטית בהרים החלה בסביבות שנת 1820, ועד מהרה החלו קמים בהם בתי קיץ, במיוחד באודהאגאמאנדאלאם בצידם המערבי של ההרים. במחצית השנייה של המאה ה-19 כבר נהגה כל ממשלת מדרס (כיום צ'נאי) לעבור אל ההרים במהלך חודשי הקיץ. הצעות ראשונות להקמת קו הרכבת נוסחו בשנת 1845, וב-1873 הסתיימה הנחתה של מסילת רכבת ברוחב רגיל בין מדרס לעיר מטופלאיאם. כדי להתגבר על שיפועי ההרים צפונית-מערבית לעיר, הוצע להקים רכבת הפועלת על גלגל שיניים, ולבסוף, ב-1882, אומצה השיטה שיושמה בהקמת הרכבת בהר ריגי בשווייץ. עבודות הסלילה החלו בשנת 1891, הקו נחנך ב-1908.
המסילה
אורכו של קו הרכבת הוא 45.88 ק"מ ובו מסילה בודדת צרה ברוחב של 1,000 מ"מ. בין הפסים מונחות שתי מסילות משוננות שכל אחת מהן מרוחקת מהפס החיצוני הסמוך לה מרחק של 455 מ"מ, והרווח ביניהן הוא 44 מ"מ. שיניהן של המסילות ערוכות לסירוגין כדי להבטיח אחיזה גם בסיבובים.
ניתן לחלק את קו הרכבת לשלושה קטעים. הראשון באורך של 7 ק"מ יוצא ממטופלאיאם, בה ממוקם הדפו של הרכבת, ומטפס 405 מטר אל המישור המרכזי של טאמיל נאדו. בקטע זה אין הרכבת נעזרת בגלגל השיניים והמהירות המקסימלית המותרת לאורכו היא 30 קמ"ש. אורכו של הקטע השני הוא 19 ק"מ, ובמהלכו מטפסת הרכבת 1,330 מטר בעזרת גלגל השיניים ובמהירות מקסימלית של 13 קמ"ש בלבד. השיפוע הממוצע הוא של 1:15 והשיפוע המרבי מגיע ל-1:12. לאורכו של קטע זה 208 עיקולים, 27 גשרים, 13 מנהרות ומנהרה חלקית נוספת. בקטע השלישי שאורכו 18 ק"מ, מטפסת הרכבת את 142 המטר הנותרים במהירות מקסימלית של 30 קמ"ש, וחוצה שלוש מנהרות שבהן המנהרה הארוכה לאורך הקו (282 מטר). משך הנסיעה במעלה ההר הוא כמעט 5 שעות, בעוד שבמורד גומאת הרכבת את המרחק בכ-3.5 שעות.
מישל גומז
מישל גומז (באנגלית: Michelle Gomez; נולדה ב-23 בנובמבר 1966) היא שחקנית סקוטית. היא ידועה בעיקר מתפקידיה הקומיים בסדרות "מחלקה אלטרנטיבית", "מועדון הספר" ו"חינוך רע", ובגילום הדמות הנשית של המאסטר המוכרת בשם "מיסי" בסדרת המדע הבדיוני הוותיקה "דוקטור הו".
ביוגרפיה
גומז נולדה בגלאזגו לטוני ולמיי גומז. אביה הוא ממוצא פורטוגזי ובמקור הוא ממונטסראט. אביה היה צלם ואמה ניהלה סוכנות דוגמנות. היא רצתה להיות שחקנית כבר בגיל 7 כשראתה הפקה של המחזה "נשקיני קייט". מ-1978 עד 1983 למדה בשולנדס אקדמי ואחר כך למדה באקדמיה המלכותית הסקוטית למוזיקה ולדרמה.
קריירה
תפקידה הגדול הראשון של גומז היה בסרט "אסיד האוס", המבוסס על שלושה סיפורים קצרים מאת אירווין ולש. היא כיכבה ב"מועדון הספר", דרמה קומית של ערוץ 4. אחר כך שיחקה בתפקיד קצינת הקישור סו וייט בסדרה הקומית "מחלקה אלטרנטיבית". עוד הופיעה בדמות מישל בסיטקום "קארי ובארי" של ה-BBC (שפרק הבכורה שלו שודר יחד עם הפרק הראשון של "מחלקה אלטרנטיבית"). ב-2006 שיחקה בדמות השוטרת סאלי בובינס בסיטקום "Feel the Force" של ערוץ BBC 2. ב-1998 שיחקה בסרט "Gunslinger's Revenge".
ב-2012 כיכבה גומז בסרט הבריטי "The Wedding Video", בתפקיד מארגנת חתונות בלתי-יציבה נפשית. באותה שנה הופיעה בסדרה הקומית "חינוך רע" בדמות סגנית המנהל איזובל פיקוול, והמשיכה לשחק בעונה השנייה ב-2013. בשנת 2014 החלה להפיק סרטוני מערכונים כשהיא מגלמת דמות של דודה בשם הת'ר, עבור ערוץ Wildseed Studios ביוטיוב.
חיים אישיים
ב-1 במאי 2000 התחתנה גומז עם השחקן ג'ק דוונפורט. בתחילת 2010 ילדה את בנם הבכור, הארי.
יהדות בקאו
קהילת יהודי בקאו הייתה אחת הקהילות היהודיות הגדולות ברומניה. בשיאה, בתקופה של בין שתי מלחמות העולם היו בעיר מעל 20 בתי כנסת. כיום ישנם שני בתי כנסת פעילים והקהילה מונה כמה עשרות יהודים.
היסטוריה
על פי מפקד 1772–1774 ישבו בעיר 5 משפחות יהודיות. על פי המפקד של 1803 ישבו בעיר 233 משפחות. על פי המפקד של 1820 ישבו 108 משפחות. מפקד 1852 מנה 504 משפחות יהודיות. מפקד 1930 כבר מנה 9424, כמעט 50% מתושבי העיר. רישומי חברה קדישא התחילו ב-1774. ראש הקהילה מוזכר לראשונה ב-1794 והקהילה הוכרה רשמית ב-1857.
בית הכנסת הראשון הוקם בבקאו בשנת 1820. בשנת 1841 הקימו יהודים חסידי חב"ד בית כנסת נוסף. בשנת 1864 היו 14 בתי כנסת מתפקדים בבקאו. בין הבולטים ניתן למנות את בית הכנסת בורא וולף, פרחי בית הכנסת, בית הכנסת אלטר יונאס. בשנת 1880 בבקאו היו 21 בתי כנסת ובתי תפילה. בשנת 1916 פעלו בעקבות בתי כנסת פרים אייזיץ', אלתר לייב, איציק לייב בריל, ליפסקן, החייטים הצעירים, מאמנים, בית כנסת סנדלרים, דגני בוקר, בנייה, בית הכנסת רבי ישראל, בית כנסת "אחוות ציון" סיימה קופלר. בשנת 1917 הסתיימה קבורה בבית הקברות היהודי הישן ונפתח בית עלמין חדש.
בין שתי מלחמות העולם
לאחר מלחמת העולם הראשונה נסגרו כמה בתי כנסת ואחרים התרחבו. חלקם נשאו את שמותיהם של רבנים או אנשים שנפטרו בחיים שהשפיעו על הקהילה: בית כנסת ויסמן, בית כנסת גאון ביתאל ספרן, בית כנסת רבי בליין, בית כנסת דוד הרקוביץ, בית כנסת פילדרמן, בית כנסת רבי ווהראן ובית כנסת רבי לאן.
על פי תקנון הקהילה היהודית בבקאו, שאומץ בשנת 1935, משימת הקהילה הייתה להקים, לתחזק או לסבסד, לפקח על שירותי הדת, התרבות, הסוציאליות והלוויות ביישוב. ראשיתו של ארגון יהודי בקהילה אינם ידועים בדיוק. ברור ממסמכי הקרן שמאז 1848 היו ליהודים בבקאו קהילה משלהם ב-1865 שמה של הקהילה מופיע במסמך רכישת מכירה שהונפק על ידי בית המשפט המחוזי בבקאו. ב־25 בינואר 1932, הקהילה היהודית בבקאו מוכרת על ידי משרד הדתות כישות ציבורית. הקהילה הייתה קשורה גם לשכונות: גשר הברזל (רומנית: Podul de Fier), מחסום מרגינני (Bariera Mărgineni), קלוגרה (Călugăra) וג'ראיישטי (Gherăieşti). לחברי הקהילה הייתה הזכות להשתמש במוסדות רווחה דתיים, תרבותיים וחברתיים, להשתתף בניהול הקהילה, על פי החוק, לבחור ולהיבחר להנהגת הקהילה, וכחובות, הם היו צריכים לכבד את חוק, לשלם את התרומה הישירה, להשתתף באסיפות הכלליות של הקהילה. הקהילה הובלה ומנוהלת על ידי ועדה שנבחרה למשך 4 שנים, שאורגנה במחלקות: מנהלית, דתית, בית ספר, תרבותית, חברתית וכלכלית, תרומה וסטטיסטיקה והלוויה. הגוף המינהלי והביצועי העליון של הקהילה היה הנשיא. גופי שלטון נוספים בקהילה היו: ייצוג הקהילה, ועדת הצנזורים, ועדת הבוררים, ועדות החוגים, מועצת הרב ומועצת בית הכנסת. הקהילה הייתה כפופה לאיחוד הקהילות היהודיות של הממלכה הישנה, אז לאיגוד האיגודים הקהילתיים היהודיים של ממלכת רומניה.
בתקופת השואה
כמו כן, באוקטובר גורשו 12 משפחות של יהודים ממוצא זר המתגוררים בבקאו ונשלחו לגבול עם הונגריה, שם נאסר על כניסתם והם נאלצו להישאר כמה ימים תחת כיפת השמיים בגבול. ב־21 ביוני 1941, בעקבות פקודות טלפון שנמסרו על ידי משרד הפנים, נלקחו הגברים היהודים מבקאו בני 18 עד 60 כבני ערובה. ב-22 ביוני הוסדר פינוי היהודים מהעיירות והכפרים סביב בקאו אל העיר עצמה, דבר שהוביל לצפיפות גדולה. בתחילה הפינוי התרחש במוינשטי וטרגו אוקנה ועד מהרה פונו שתי הקהילות לבקאו. משטרת העיר הודיעה ב -4 ביולי 1941 שתוך 48 שעות לכל היותר נדרשו כל היהודים לענוד תלאי צהוב על בגדם. היה צריך למקם את הטלאי הצהוב בחזית, ומי שלא יציית ייעצר. באוגוסט 1941 הוטלו על היהודים בבקאו מגבלות על התנועה לאחר השעה 21:00. בסתיו 1941 בבקאו הוחזקו בני ערובה, תחת משמר צבאי כמה עשרות יהודים שהוחלפו עם אחרים לאחר 15 יום, וקיבלו אוכל ממשפחות. ב־3 באוקטובר, בבית הכנסת שהפך למחנה היו 34 יהודים. בדצמבר 1941 הוקם מחנה בקאו (רומנית: Garnizoana Bacău), מחנה מעצר נוסף בו הייתה אמורה להיכלא הסדרה הראשונה של 20–30 יהודים ב-31 בדצמבר, והחלפתם תתרחש תוך 30 יום. במקביל, המשטרה שחררה את האישה שהוחזקה בבית הכנסת ב -21 בדצמבר. נוהג זה הושעה בפברואר 1942 כתוצאה מחוזר שהונפק על ידי משרד הפנים. היהודים מבקאו נשלחו באופן מאסיבי לעבודות כפייה מחוץ לעיר, במיוחד לאלו שבניהול ה-CFR (הרכבת הרומנית). רבים הגיעו אפילו לבסרביה וטרנסניסטריה. קהילת בקאו הצליחה לארגן קנטינה עבור העניים שהציעה ארוחות יומיות עבור 1,000 איש. מרבית העוזרים היו בני משפחותיהם של אלה שנשלחו לעבודות כפייה מחוץ לעיר.
הקמת הרפובליקה העממית הרומנית
לאחר המלחמה יהודים רבים חזרו לבקאו והתיישבו בה והקהילה מנתה מספר שיא של כ-18,000 יהודים. ואולם, המשטר הקומוניסטי שעלה לשלטון הגביל את החיים היהודיים ורוב בתי הכנסת בעיר נסגרו. הקהילה היהודית בבקאו הפסיקה את פעילותה בשנת 1950 כשהחליפה אותה הוועד הדמוקרטי היהודי, גוף שהוקם על ידי השלטונות החדשים והיה אנטי ציוני.
כיום
כיום הקהילה מונה מספר עשרות של יהודים. מושב הקהילה נמצא ברחוב Erou Costel Marius Hasan 2. בעיר שני בתי כנסת: בית הכנסת הגדול של בקאו (ידוע גם בשם בית הכנסת סוחרי הדגן). מאז 1955 הוא אינו פעיל, פתוח לביקורים ונמצא ברשימת המבנים בעלי ערך תרבותי של ממשלת רומניה, ובית הכנסת רבי אברהם רוזן המשמש את הקהילה.
כמו כן קיימים כיום שני בתי קברות, ישן שהיה בשימוש עד מלחמת העולם הראשונה וחדש, שנפתח ב-1916 ומשמש את הקהילה היהודית גם כיום.
מלחמת העצמאות של ארצות הברית
מלחמת העצמאות של ארצות הברית (באנגלית: American Revolutionary War) שנערכה בין השנים 1775–1783 היא חלק מן המהפכה האמריקנית. המלחמה הייתה, לפחות בתחילתה, מרד או מלחמת אזרחים בין השלטון הבריטי הקולוניאלי לבין 13 המושבות הבריטיות באמריקה הצפונית. המלחמה הייתה שיאה של המהפכה הפוליטית האמריקאית, שבה מרדו המתיישבים הבריטים במלוכה הבריטית. לאחר התאספות הקונגרס הקונטיננטלי השני בפילדלפיה בשנת 1775, ובעקבות קרבות לקסינגטון וקונקורד, התחזקה הסיעה הרדיקלית בקונגרס שתמכה בהיפרדות מוחלטת מבריטניה. עם החרפת האירועים שהובילו במהרה למצור על בוסטון, החליט הקונגרס על הקמת הצבא הקונטיננטלי, ועל ג'ורג' וושינגטון כמפקדו העליון. אירועים אלו הגדילו דרסטית את כוחה של הסיעה שתמכה בעצמאות, ובשנה שלאחר מכן הכריז הקונגרס על עצמאות והפך את שלוש עשרה המושבות לארצות הברית של אמריקה.
מדינות אירופאיות שונות התחרו בבריטניה במירוץ הקולוניאלי, ומשלב זה ואילך הן סיפקו סיוע למורדים, בתחילה באופן סמוי ולאחר מכן באופן גלוי. במקביל, השתתפו אמריקאים-אפריקאים ואינדיאנים בשני הצדדים.
במהלך המלחמה, השתמשו הבריטים בעליונות הצי שלהם כדי לכבוש ערי חוף, אך נכשלו בהשגת שליטה על המחוזות הכפריים (בהם גרה 90% מהאוכלוסייה), בשל גודלו הקטן יחסית של צבא היבשה שלהם. בתחילת 1778, זמן קצר לאחר הניצחון האמריקאי בקרב סרטוגה, חתמה צרפת על ברית עם ארצות הברית, ובקיץ של אותה שנה הכריזה מלחמה על בריטניה. גם ספרד והולנד הכריזו מלחמה על בריטניה בשנתיים שלאחר מכן. ההתערבות הצרפתית הכריעה את הכף, לאחר שניצחון הצי הצרפתי בקרב צ'ספיק בספטמבר 1781, הוביל לכניעת הצבא הבריטי בקרב יורקטאון שבווירג'יניה שהסתיים באוקטובר 1781.
ב-1783 נחתם חוזה פריז, שבו הכירה בריטניה בעצמאותה של ארצות הברית בטריטוריה שגובלת באזור שהיום נקרא קנדה בצפון, פלורידה בדרום, ונהר המיסיסיפי במערב.
הגורמים למלחמה
הסיבות המרכזיות לפרוץ המלחמה לא קשורות בהכרח בקשר ישיר לאירוע מסוים, אך היו להן השפעות ברורות זו על זו באופן שהוביל, בסופו של דבר, למלחמה. אלה הסיבות לפי סדר כרונולוגי והשפעתן ההדדית:
חוק מס הבולים
בשנת 1765 הטיל הפרלמנט הבריטי את "חוק הבולים" על המושבות האמריקניות (ביוזמתו של שר האוצר הבריטי צ'ארלס טאונסנד), אשר קבע כי כל מסמך רשמי או חוקי – עיתון, רישיון, חוזה שכירות וכדומה חייב להיות מבוייל. נטען לכאורה שהחוק הוא למען "הגנתן, שמירתן וביטחונן של המושבות", אך הוא קומם מתנגדים רבים, ביניהם ג'ון אדמס, לימים נשיאה השני של ארצות הברית, שהפציע בתקופה זו לראשונה בזירה הפוליטית. לדעת המתנגדים, החוק נגד את רעיונות עידן הנאורות היות שלא נידון באסיפות המחוקקות של המושבות.
הטענה המרכזית של תושבי המושבות הייתה שאם הם חייבים לשלם מיסים, הם זכאים לייצוג מלא בפרלמנט הבריטי. בתקופה זו, אוכלוסיית ארצות הברית מנתה שליש מאוכלוסיית ממלכת בריטניה ומתן זכויות ייצוג למספר רב כל כך של אנשים היה משנה את המאזן הפוליטי בתוך הממלכה ולכן הבריטים סירבו לקבל את דרישתם. בעקבות החוק פרצו הפגנות נגד השלטון, סוכני הבולים הוכרחו לחזור לאנגליה, הוטל חרם על היבוא מבריטניה, הושחתו בולים ומעל הכול – הוקמו אגודות שהחלו להטיף לעצמאותן של המושבות מהאנגלים. לאחר שקונגרס חוק הבולים של המושבות החליט והודיע לאנגלים על סירוב לשלם מיסים והפסקת קניית סחורות בריטיות אם לא ישותפו בהחלטות על מיסים, החלו כמה מדינאים בריטים לתמוך באמריקנים (הבולטים בהם - ויליאם פיט האב ואדמונד ברק). בסופו של דבר בוטל החוק במרץ 1766 על ידי הפרלמנט הבריטי, אך הוא עדיין עמד על זכותו להטיל מיסים כרצונו, וכך גם עשה.
לאחר שבשנת 1767 שכנע בנג'מין פרנקלין את הפרלמנט הבריטי שאיש במושבות "אינו חולם על עצמאות" וגם הסביר על ההבחנה בין מכס למס, החליט הפרלמנט לקבל את הצעת שר האוצר הלורד טאונסנד להטיל מכס במושבות על נייר, כלי זכוכית וחרסינה, צבעים, עופרת ותה. תושבי המושבות ראו מכסים אלה כמיסים מוסווים, והתקוממו. מושל מסצ'וסטס ניסה לפזר את "אספת המחוקקים", אך היא עדיין התקיימה. גם במקרה זה, הסיסמה הבולטת של המתנגדים הייתה "אין מיסוי ללא ייצוג" ("no taxation without representation").
מסיבת התה של בוסטון
למרות טבח בוסטון ותוצאותיו, המשיכו ההתנגשויות בין התושבים שהתמרדו נגד "חוק התה" לבין השלטונות הבריטיים. אחד המוחים היה ג'ון הנקוק - סוחר שספינתו עוקלה בטענה להברחה. תגובתו ה"מרה" הייתה ארגון חרם על התה של "חברת הודו המזרחית הבריטית" שיובא מסין. חרם זה הותיר את החברה עם מלאי גדול ללא סיכוי נראה לעין למוכרו, מכיוון שהיו מבריחים שהבריחו תה ללא מכס. כדי לפתור את הבעיה ולאפשר לחברה להתחרות במבריחים, פטר אותה הפרלמנט ממכס. במחאה, סירבו רוב הנמלים במושבות לאפשר את עגינת האוניות של החברה. לבסוף נמצא פתרון בדמות עגינת האוניות בנמל בוסטון תחת ליווי ספינות משמר בריטיות.
שלמה כהן (סופר)
סלומון כהן או שלמה כהן (בגרמנית: Salomon Kohn; תקפ"ה, 1825 – תרס"ד, 1904) היה סופר יהודי-אוסטרי - צ'כי אורתודוקסי בשפה הגרמנית, שפעל בבוהמיה, והיה חבר ועד הקהילה היהודית בפראג
מלחמת העצמאות של ארצות הברית
מסיבת התה של בוסטון
ב-16 בדצמבר 1773 עלו כ-60 תושבי בוסטון מחופשים לאינדיאנים, בהנהגתו של סמואל אדמס, על שלוש אוניות התה של החברה שהכילו תה, יום לפני פריקתן, וזרקו לים את כל תכולתן - 342 תיבות עמוסות בתה. האירוע, לשם שינוי, עבר בשקט יחסי וללא אלימות, אבל בתגובה סגרו הבריטים את הנמל עד שישולם חזרה שווי התה - 90,000 ליש"ט (שווה ערך לכ-968 אלף ליש"ט של ימינו). בין האמריקנים אשר מחו נגד האירוע היה גם בנג'מין פרנקלין, שטען שיש להחזיר את הכסף ואף הציע להחזיר הכול לבדו (חברת התה הבריטית דורשת את תשלום החוב עד לימינו). האנגלים גינו את האירוע והחליטו להטיל "חוקי כפייה" נגד המתיישבים בכלל, ועל מסצ'וסטס בפרט:
שלמה כהן (סופר)
ביוגרפיה
סלומון (שלמה) כהן נולד ב-1825 גבן לסוחר יהודי בפראג. בשנים 1844–1846 למד באוניברסיטת פראג. הוא נהיה לשותף בעסק אביו והחל מ-1863 בעלים יחד לעסק. החל משנת 1873 הקדיש עצמו כולו לפעילות הספרותית. באותה תקופה הושפעה הקהילה היהודית מרוחות ההשכלה. רבים מבני הנוער נטשו את אורחות הדת, ואף התבוללו. כהן החל לכתוב ספרים בעלי מסרים דתיים, במטרה להעניק לבני הנוער ספרות אלטרנטיבית, ובכך להשפיע עליהם להישאר בדרך אבותיהם. ראשי הקהילה האורתודוקסית תמכו בפועלו, ואחד מגבירי העיר אף תמך בו כלכלית על מנת שיוכל לכתוב בשלווה.
מלחמת העצמאות של ארצות הברית
מסיבת התה של בוסטון
במקביל, הוגדל מספרם של החיילים במסצ'וסטס, והמושל הצבאי נעשה גם מושל אזרחי.
שלמה כהן (סופר)
ביוגרפיה
סיפורו הראשון "הקדיש לפני כל נדרי" התפרסם בשנת תר"ז.
מלחמת העצמאות של ארצות הברית
קרבות לקסינגטון וקונקורד
באפריל 1775, שלח גנרל תומאס גייג' - מפקד הצבא הבריטי ומושל מסצ'וסטס - גדוד לקונקורד כדי להחרים מחסני נשק. ב-19 באפריל נפגש אותו הגדוד עם אנשי מיליציה, ליד העיירה לקסינגטון. בקרב שהתחולל ליד העיירה, הובס הכוח הבריטי והוכרח לחזור לבוסטון, שם הכריזה אספת המחוקקים על הגנרל כאויב המולדת. הייתה זו "הירייה שנשמעה ברחבי העולם".
ההתארגנות ותחילת הקרבות
לאמריקנים היו בעיות רבות: צבאם היה קטן יחסית לאוכלוסייה (90,000 איש נושאי נשק ו-17,000 חיילים סדירים), היה זה צבא מתנדבים שחלקם הגדול אינו מיומן, חוסר משמעת פגע בהם במהלך הקרבות וגרם לעריקה, סכסוכים רבים בין המושבות עצמן, וגם בחברה עצמה היו "לויאליסטים" - מתיישבים אשר נותרו נאמנים לכתר הבריטי ואף ערקו לצבא הבריטי. מספרם נאמד בכחמישית מאוכלוסיית 13 המושבות. יתרונותיהם, לעומת זאת, היו מועטים, ועיקרם היה ניסיונם של חלק מהמתנדבים בלוחמת גרילה נגד האינדיאנים. נגדם עמד הצבא הבריטי המיומן והגדול בהרבה, אשר היה חמוש היטב ושלט על דרכי הים ונתיבי האספקה. חסרונותיו של הצבא הבריטי היו המרחק הרב מבריטניה למושבות וסרבולו של צבא זה שהורגל ללחימה באירופה והתקשה להתמודד עם האמריקנים בלוחמת גרילה. מבחינה אסטרטגית ניסו הבריטים ליצור אזור הפרדה בין המושבות הצפוניות לדרומיות וכך לכבוש חלקים מהן, עד לכיבוש של כולן.
שלמה כהן (סופר)
ביוגרפיה
ספריו תורגמו לעברית, ופורסמו בירושלים בעיתון "החבצלת". בשנות ה-80 של המאה ה-20 יצאו ספריו בעריכה מחודשת על ידי הוצאת נצח.
סגנון סיפוריו, דומה לסגנונו של הרב מאיר להמן. הסיפורים בדרך כלל מתארים את היהודים האורתודוקסיים כמדוכאים כתוצאה מגזירות ורדיפות, אך נאמנים לשלטון, חדורים באמונה בצדקת דרכם ובאמונה בגאולה ובמשיח. סיפוריו בדרך כלל מסתיימים בסוף טוב, כשהיהודים או גיבור הסיפור מצליחים במשימתם, ובדרך כלל כתוצאה מכך נגרם קידוש השם.
מלחמת העצמאות של ארצות הברית
המפנה - קרב סרטוגה ותמיכת צרפת
מתחילת 1778 החלו בהדרגה מדינות אירופאיות לתמוך באמריקנים בעקבות התערבות הצרפתים, שבעצמם חתמו ברית עם המושבות בניצוחו של פרנקלין. התמיכה באה לידי ביטוי באספקת כסף, תחמושת, וצבא (שעזר לכבוש מחדש את פילדלפיה). אך בחזית הדרומית עדיין ניגפו האמריקנים. הישועה באה מצרפת, אשר שלחה ב-1780 6,000 חיילים לניו אינגלנד, לסיוע לכוחות האמריקנים בכיבוש הדרום. בינתיים, עיכב הצי הצרפתי את הכוחות הבריטים בניו יורק.
קרב יורקטאון וסיום הקרבות
אחרי הקרב נערכו קרבות קטנים נגד הצבא הבריטי, ששלט בנמלים בניו יורק ובצ'ארלסטון. בעקבות הכניעה ביורקטאון התפטר ראש ממשלת בריטניה, פרדריק נורת'. באפריל 1782 נערך קרב הקדושים שהיה הקרב הימי האחרון במלחמת העצמאות ובמקביל החליטה הממשלה החדשה להפסיק את המלחמה באמריקה.
חוזי השלום וההסכמים
אמנה ראשונית נחתמה ב-1782 על ידי פרנקלין, אדמס, ג'יי ואחרים עם בריטניה, ובה נקבעו גבולותיהן של המושבות, אך הצרפתים לא הסכימו לתנאים הללו. המלחמה הגיעה לסופה עם חתימת חוזה פריז שנחתם בוורסאי ב-3 בספטמבר 1783, ולפיו הבריטים נכנעו לאמריקנים. הצרפתים הסכימו לתנאי החוזה הזמני, ופלורידה שהייתה בשליטת הספרדים ולואיזיאנה שהייתה בשליטת צרפת – נשארו במעמדן זה ולא נכללו בגבולות החדשים.
נפגעים
כמות הנפגעים הכללית במלחמת העצמאות אינה ידועה. כמו ברוב המלחמות בתקופה זו, מחלות שהתפשטו בעקבות המלחמה גבו יותר קורבנות מאשר הקרבות עצמם. ההיסטוריון ג'וזף אליס מעריך כי ההחלטה של וושינגטון לחסן את חייליו כנגד אבעבועות שחורות הייתה אחת מהחלטותיו החשובות.
כ-25,000 אמריקאים מורדים מתו בשירות צבאי פעיל (כ-1% מהאוכלוסייה). כ-8,000 מתוך מקרי המוות האלה, היו בקרבות; עוד 17,000 מקרי מוות היו כתוצאה ממחלות, כולל כ-8,000 שמתו בהיותם שבויי מלחמה. מספר האמריקאים המורדים שהפכו לפצועים או לנכים באופן קשה בעקבות המלחמה הוערך בכ-8,500 עד 25,000 איש. מספר הנפגעים בקרב הצבא האמריקאי הוא עד כ-50,000 איש.
כ-171,000 ימאים שרתו בצי הבריטי במהלך המלחמה; כ-25%-50% מהם גויסו לטובת המלחמה. כ-1,240 מתו בקרבות, ועוד כ-18,500 מתו ממחלות. המחלה הקטלנית ביותר הייתה צפדינה, שכבר באותה תקופה היה ידוע כי ניתן למנוע אותה באמצעות אספקה של מיץ לימון לחיילים. כ-42,000 חיילים בריטים ערקו במהלך המלחמה.
כ-1,200 גרמנים מתו במהלך הקרבות, ו-6,354 מתו ממחלות או תאונות. כ-16,000 מהחיילים הגרמנים שנותרו חזרו לארצם, אבל 5,500 נשארו בארצות הברית לאחר המלחמה, ורבים מהם הפכו לבסוף לאזרחים אמריקאים.
אין נתונים אמינים על מספר הנפגעים בקרב קבוצות אחרות ביניהם אזרחים שתמכו בבריטים, אזרחים מורדים, אנשי צבא קבע בריטים, אינדיאנים, וחיילים צרפתים וספרדים.
עלויות כספיות
הבריטים הוציאו למעלה מ-80 מיליון לירות שטרלינג, שגרר אותם לחוב לאומי של 250 מיליון לירות בסוף המלחמה, אותו מימנו בקלות יחסית בריבית של 9.5 מיליון לירות בשנה. הצרפתים הוציאו כ-56 מיליון לירות שטרלינג והחוב הלאומי שלהם תפח ל-187 מיליון לירות והם התקשו לממן זאת - למעלה מחצי מהתגמולים ממיסים של צרפת בעשור של 1780 הופנה להחזרי חובות. ארצות הברית הוציאה 37 מיליון דולר ברמה הפדרלית ועוד כ-114 מיליון דולר מצד המדינות. הוצאות אלה כוסו בעיקר על ידי חובות מצידן של צרפת והולנד, תושבים אמריקאים, והדפסה של כסף מזומן בכמות גדולה (שערכו ירד מאוד עקב כך בשל האינפלציה). ארצות הברית סיימה את בעיית החובות שלה בעשור של 1790.
תוצאות המלחמה
למלחמה היו תוצאות רבות, לחלקן יש השפעה משמעותית שניכרת עד היום:
דייוויד ליין
ליין גם נודע כמייסד דת הוואטוניזם, המשלבת בין מיסטיקה מההיסטוריה הגרמאנית לבין רעיונות גזעניים ונאציים.
התקופה הטרום פוליטית
ליין נולד במדינת איווה לזוג אלכוהוליסטים. בגיל שנתיים נלקח מהוריו לבית יתומים ובגיל 5 בהיותו בבית יתומים אומץ בידי משפחתו של כומר לותרני אדוק. באוטוביוגרפיה שלו הוא כתב שילדותו עברה עליו בתפילות ובתשבחות לישו ובניסיונות להתחמק משיניו החדות של כלב המשפחה. בשל עבודתו של אביו המאמץ, נדדה משפחתו של ליין בין ערים ומדינות שונות בארצות הברית ובתוכן אילינוי, קולורדו וטקסס. משפחתו המאמצת של ליין אימצה ילדה נוספת שהשלימה את לימודיה במערכת החינוך של הכניסיה הלותרנית, ולאחר לימודיה במכללה נוצרית התחתנה עם שחור.
ליין למד בתיכון בעיירה אורורה שבמדינת קולוראדו, שם לדבריו היה תלמיד מצטיין, אך הירבה להסתכסך עם המורים בגלל דעותיו הפוליטיות הלא שגרתיות. לאחר לימודיו בתיכון מצא ליין עבודה בחברת חשמל מקומית ובגיל 21 נישא לאשתו הראשונה, מרי לו. נישואים אלו לא החזיקו מעמד למעלה ממספר חודשים.
קו קלוקס קלאן
לטענתו של ליין, הוא חקר את ההיסטוריה ואת הפוליטיקה של העולם עד שב-1978 הגיע למסקנה שארצות אירופה ואמריקה הצפונית נשלטות על ידי הציונות שמטרתה המרכזית היא השמדתו של הגזע הלבן. על פי הליגה נגד השמצה, כבר ב-1979 הנהיג דייוויד ליין את סניף דנוור של הקו קלוקס קלאן, כך שסביר להניח שפעילותו הגזענית החלה עוד לפני שסיים את "מחקריו" ב-1978.
המסדר
בשנת 1983 היה ליין בין תשעת מייסדיו של ארגון טרור ניאו נאצי בשם "המסדר". מטרתו של הארגון הייתה יצירת צבא גרילה לצורך השתלטות על שטחים בארצות הברית, בהם תוקם מדינה ארית טהורה.
ארגון המסדר נמצא אחראי לשוד מזוין של מיליוני דולרים, לחטיפות, לרצח של לפחות שני בני אדם ובארגון מחנות אימונים בהם תורגלו שיטות לוחמת קומנדו וביצוע התנקשויות. במהלך פעילותו בארגון המסדר טבע ליין את משפט 14 מילים וגם פרסם רשימה של שמונים ושמונה כללים שמתארים הבנתו את "חוקי הטבע" שעל פיהם, לטענתו, מתנהלת ההיסטוריה של המין האנושי. לדוגמה אחד משמונים ושמונה הכללים הוא "הבלתי אלימים והלא חמושים ישועבדו".
כליאה
ליין מת בכלא האמריקאי ב-28 במאי שנת 2007.
יום טוב ליפמן בסליאנסקי
רבי יום טוב ליפּמַן (ליפא) הכהן בַּסליאנסקי (או בַּסלַבסקי; מכונה: ר' ליפא מירֶר (מירער; כלומר ליפא ממיר); תקפ"א, 1821 – כסלו תרנ"ג, דצמבר 1892) היה רב ליטאי, רב ואב"ד מיר. נודע על שם ספרו, ה"מלבושי יום טוב".
ביוגרפיה
יום טוב ליפמן (ליפא) בן יהודה זאב הכהן נולד בשנת תקפ"א, אחיינו (בן אחותו) של הרב אליעזר ליפמן רבינוביץ ממינסק ונינו של הרב יום טוב ליפמן הלפרין, אב"ד קאפולי (קאפוליא), בעל "קדושת יום טוב", "תוספת קדושה" ו"מלאכת יום טוב".
בגיל 17 נישא בזיווג ראשון לבתו של הגביר שמעון זימל מהלוסק, והמשיך בלימודיו. לאחר תקופה התמנה כרבה של שומיאץ, שבה כיהן 11 שנים. בשומיאץ נפטרה אשתו, והוא נישא בשנית לבתו של הרב יעקב לייב ממלסטבקה. תקופה קצרה כיהן ברבנות חסלביץ', ולאחר שרפה גדולה שהתחוללה בה, התקבל כרבה של העיר מיר. ברבנות מיר כיהן 18 שנים, והוציא בה את שני כרכי ספרו "מלבושי יום טוב", שהקנו לו שם של גאון בתורה.
ידועה הייתה בקיאותו בכל חלקי הש"ס; לפי הרב מ"מ ישר, הביוגרף של רבי ישראל מאיר הכהן מראדין (ה"חפץ חיים"), כאשר נשאל האחרון לאחר שיחה בענייני "קדשים" עם הרב אלעזר משה הורוויץ שהיה אף הוא בקיא גדול בתחום: "האם פגשת במישהו נוסף שמכיר את התחום ברמת הידע שלך?", השיב: "רבי ליפא מירר, אף הוא כהן, בקיא ממני. הוא יכול היה להיכנס לבית המקדש ולעבוד את העבודה בעיניים עצומות".
הוא עסק גם בצורכי ציבור, והשתתף באספות רבנים שנערכו בעניינים אלו. ידועה השתתפותו בישיבה שכינס שמואל פוליאקוב, ובה דנו גדולי רבני ליטא בשאלת הנהגת לימודי חול בישיבת וולוז'ין. כמו כן היה מן הרבנים שחתמו על כרוז גילוי הדעת בעניין כולל הפרושים בקובנה, במהלך פולמוס המוסר.
יחסו לתנועת חיבת ציון היה מורכב: מחד גיסא השתדל לסייע לעולים לארץ ישראל; ומאידך, לאחר הצטרפות האינטליגנציה היהודית החילונית לתנועה, הסתייג ממנה. הוא היה בין האוסרים את היתר המכירה, שנועד להסדיר את החקלאות היהודית בשנת השמיטה.
פרדריק בול-הנסן
פרדריק וילהלם בול-הנסן (בנורווגית: Fredrik Vilhelm Bull-Hansen; 2 באוגוסט 1927 – 1 במרץ 2018) היה גנרל נורווגי אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא נורווגיה בין 1984–1987.
ביוגרפיה
בול-הנסן נולד בסקיין ב-2 באוגוסט 1927. הוא למד בבית הספר לארטילריה, ואז במכללת הסגל של הצבא הבריטי ובמכללת המלחמה של נאט"ו ברומא. בין השנים 1967–1968 הוא עבד כעמית מחקר במכון הנורווגי למדיניות חוץ (NUPI). בין השנים 1951–1952 הוא שרת בבריגדה הגרמנית, ובין 1956-1957 שרת בכוח החירום של האומות המאוחדות בחצי האי סיני. בין 1970-1973 שימש כנספח צבאי בפינלנד. בין 1973–1975 שימש כמפקד בית הספר לסגל הצבאי.
בין 1977-1979 שימש בול-הנסן כמפקד שירות הביון הנורווגי. בין 1979–1981 שימש כמפקד כוחות ההגנה בצפון נורווגיה. ב-1981 הוא מונה למפקד הראשון של כוח המשקיפים הרב-לאומי, ושימש בתפקיד זה עד 1984, אז מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל). הוא שימש בתפקיד עד פרישתו ב-1987.
הבחירות לפרלמנט של סוריה 2016
הבחירות לפרלמנט נערכו בסוריה ב-13 באפריל 2016. הבחירות לפרלמנט בסוריה מתקיימות אחת לארבע שנים, ואילו הבחירות לנשיאות הם אחת לשבע שנים.
מערכת בחירות
כל 250 חברי הפרלמנט נבחרו מ-15 מחוזות.
תוצאות
הברית הלאומית (NPF) שהובילה מפלגת הבעת' זכתה ב-200 מתוך 250 המושבים, אחוז ההצבעה היה 57.56%.
משפט גלפונד-שניידר
במתמטיקה, משפט גלפונד-שניידר הוא משפט הקובע תחת אילו תנאים העלאת מספר אלגברי בחזקת מספר אלגברי נותנת מספר טרנסצנדנטי. המשפט עונה בחיוב על הבעיה השביעית של הילברט. המשפט הוכח על ידי המתמטיקאי הרוסי אלכסנדר גלפונד בשנת 1934 ובאופן בלתי תלוי על ידי המתמטיקאי הגרמני תאודור שניידר בשנת 1935.
המשפט קובע כי אם \ a, b מספרים אלגבריים כך ש-\ a\ne0,1, ו-\ b אי-רציונלי, אז \ a^b טרנסצנדנטי.
השלכות
משפט גלפונד-שניידר משמש להוכחת הטרנסצנדנטיות של קבוצה רחבה של מספרים. דוגמאות מפורסמות כוללות את:
מלאדה בולסלאב (כדורגל)
מועדון הכדורגל מלאדה בולסלאב (בצ'כית: FK Mladá Boleslav) הוא מועדון כדורגל צ'כי, מהעיר מלאדה בולסלאב.
הקבוצה זכתה שתי פעמים בגביע הצ'כי בשנים 2011 ו-2016 ולא הוכתרה פעם אחת כאלופה והישג השיא שלה הוא מקום שני בעונת 2005/2006. הספונסר הראשי של הקבוצה היא חברת הרכב סקודה.
היסטוריה
הישגו הגדול ביותר של המועדון הוא הגעה למקום השני בליגת העל הצ'כית בעונת 2005/06, מיקום שהעניק לקבוצה כרטיס לשלב המוקדמות השני של ליגת האלופות בעונת 2006/07. בשלב זה עברה את קבוצת ואלרנגה הנורווגית, אך מלאדה נכשלה בשלב ההעפלה השלישי נגד קבוצת גלאטסראיי הטורקית. בשל ההפסד נשלחה הקבוצה לשלב הפלייאוף של גביע אופ"א, שבו ניצחה במפתיע את קבוצת מרסיי הצרפתית והעפילה לשלב הבתים, בסופו נשרה מלאדה בולסלאב מהמפעל.
בעונת 2007/2008 הקבוצה שיחקה בפעם השנייה בגביע אופ"א. בסיבוב הראשון הקבוצה ניצחה את קבוצת פלרמו והעפילה לשלב הבתים. בסיום שלב הבתים הקבוצה סיימה במקום הרביעי והלפני אחרון בבית והודחה מהטורניר.
בעונת גברה מלאדה על סיגמה אולומואוץ בתום דו-קרב בעיטות עונשין וזכתה לראשונה בתולדותיה בגביע הצ'כי. היא שבה וזכתה בו גם בעונת.
דפלציה
דֶּפְלַצְיָה היא תופעה כלכלית המאופיינת בירידה ברמת המחירים הכללית, או במילים אחרות: עלייה בכוח הקנייה של הכסף ביחס לקבוצה גדולה של מוצרים ושירותים. ירידת רמת המחירים ועליית כוח הקניה של הכסף נובעת מצמצום היצע הכסף בשוק, וכמו כל נכס בשוק של היצע וביקוש - כאשר ההיצע מצטמצם ערכו עולה, לכן הכסף שווה יותר והמחירים יורדים.
דפלציה היא ההפך מאינפלציה. אין לבלבל בין דפלציה לדיסאינפלציה, שהיא ירידה בקצב האינפלציה, כלומר, מצב שבו רמת המחירים עולה, אך בקצב נמוך יותר מבעבר.
השפעות הדפלציה
תאורטית, "רמת המחירים הכללית" מורכבת מגובה השכר עבור עבודה במשק וממחיר הסחורות והשירותים, לכן כאשר יורדת רמת המחירים הכללית (דפלציה) הצרכנים אמנם יכולים לרכוש יותר באותו סכום כסף, אך הם גם מקבלים פחות כסף כמשכורת. הנפגעים העיקריים מדפלציה הם בעלי החוב, כגון אנשים שבחשבונם נרשמה משיכת יתר ('אוברדראפט') או מי שלקח משכנתה, שכן בזמן שהכנסתם יורדת, התשלומים שהם צריכים לשלם נשארים באותה רמה.
במשק המודרני הולכת ומתבססת נורמה של הלוואות לטווח ארוך, ובמקביל, מציאת מימון (משכנתה או סוג אחר של הלוואה) היא חלק בלתי נפרד מבניית בתים ופתיחת עסקים. מאפיינים אלו של המשק המודרני גורמים לדפלציה להיות קשה יותר עבור ציבור לווים מתרחב והולך.
במשקים בהם רווח השימוש במתכות יקרות כאמצעי חליפין, כמו המשקים שאפיינו את סוף המאה ה-19, דפלציה נוצרת בקלות. אספקת אמצעי התשלום לא עמדה בקצב הייצור ההולך וגובר. שכלול הייצור הוריד את מחירי הסחורות. קצב הגידול באוכלוסייה היה גדול יותר מקצב אספקת אמצעי התשלום, שכן יש גבול למציאת המקורות החדשים של מתכות יקרות ולשימוש במתכות אשר כבר בידי השלטון. התוצאה של מהלך זה הייתה פחות ופחות אמצעי תשלום, בממוצע, לאדם. במשקים כאלה נוצרו קשיחויות בשוק, לא בגלל הדפלציה כשלעצמה אלא בגלל שהירידה בכמות אמצעי התשלום לאדם הייתה מהירה יותר מהירידה במחירים. מצב כלכלי זה הוביל לכך שמצבם של העניים התדרדר בגלל המשכורות היורדות עם שאר המחירים בשוק, ומצבם של בעלי ההון השתפר בזכות זה שהכסף שברשותם הפך נדיר יותר.
עם זאת, ישנם אנשים וארגונים שבכל זאת מרוויחים מדפלציה. אמנם בעלי החובות הגדולים מרוויחים מן האינפלציה, כי זו שוחקת את החזרי החוב שלהם, אך הבנקים מפסידים ממנה. לדוגמה, אם אדם לווה מאה שקלים כדי לקנות בית, הריבית על ההלוואה היא 8% והאינפלציה 3%, בפועל הוא משלם רק 5% ריבית על הלוואתו (כי האינפלציה משמעותה ירידה בערך הריאלי של הכסף ומחירים גבוהים יותר ובכסף שהחזיר האדם לבנק הבנק יכול לקנות פחות מוצרים). אם האינפלציה עולה ל-10%, הלווה מרוויח מהלוואתו 2%, על חשבון הבנק.
הדפלציה בסוף המאה ה-19 נתנה דחיפה לדעות שקראו לנטישת בסיס הזהב בארצות הברית ומעבר לשימוש במתכת נזילה יותר כמו כסף.
רוב הכלכלנים מסכימים על כך שדפלציה ממושכת מביאה יותר נזק מאשר תועלת. לפעמים הדפלציה מעלה את השכר הריאלי (כשהמחירים יורדים מהר יותר מן השכר - אפשר לקנות יותר), ומציבה רף חדש של שכר ריאלי המקשה על משלמי השכר לעמוד בו לאורך זמן. בנוסף, מצב כזה בו המשכורות לא מתאימות עצמן לרמת המחירים (כמו במקרה של שכר מינימום נומינלי שאינו מתעדכן עם ירידת המחירים) מביא לפיטורין ולאבטלה.
הגורמים לדפלציה
מפרספקטיבה מוניטרית, דפלציה נגרמת בגלל עלייה בערכו של הכסף וירידה בכמות הכסף לאדם. במשק בו אמצעי החליפין הם מתכות יקרות, דפלציה היא המצב הטבעי, שכן בני האדם מתרבים מהר יותר מקצב השגת המתכות היקרות. גם הקפיטליזם מעודד דפלציה: אמצעי הייצור משתכללים, התחרות גוברת, היצע המוצרים גדל וגרם למחיר לצנוח עד לאיזון מלא עם הביקוש.
יש הבדל בעוצמת הדפלציה בין משקים בהם אמצעי החליפין הן מתכות יקרות לבין משקים בהם נפוץ השימוש באשראי, והכסף יותר נזיל ויותר וירטואלי. במשקים מהסוג הראשון, נפוץ יותר סחר החליפין, ולכן, גם כאשר יש פחות אמצעי חליפין לאדם היקף החליפין במשק לא נפגע בצורה חמורה. מלאי המתכת היקרה נדרש במיוחד ליבואנים כי בעוד שהמחירים המקומיים יורדים, המחירים בארצות אחרות נשארים בעינם. תופעה זו מעודדת יצוא וקנייה של תוצרת מקומית במקום תוצרת חוץ (היקף הקניה במשק יורד, אבל הרכב הסל אותו קונים משתנה כך שיכיל, יחסית, יותר תוצרת מקומית מבעבר.). דפלציה במשקים אלו מעודדת כריית מתכות יקרות ומסעות חקר לגילוין. בכלכלה המודרנית, סחר חליפין נפוץ פחות ולכן ירידה בהיקף האשראי במשק תגרום ישירות להיקף עסקאות קטן בהרבה.
ארבעה גורמים לדפלציה בכלכלה המודרנית: שפל במחזור העסקים, מדיניות הורדת אינפלציה ממשלתית שהחטיאה את מטרתה, מדיניות מכוונת של עידוד יצוא ונפילתו של משק מתוכנן ששמר על רמת ייצור גבוהה מן הביקושים.
שפל במחזור העסקים הוא תופעה טבעית. בימי הגאות הביקוש לסחורות עולה, הייצור עולה גם הוא, אך במקום לספק בדיוק את הביקוש ההיצע עולה יותר מדי. במצב כזה נוצרת תחרות עזה בין היצרנים שגורמת להורדת מחירים.
הדפלציה הופכת לבעייתית ברגע שהיא יוצאת משליטה. המחירים יורדים לרמה כזו שבה המפעלים רק מפסידים. מפעלים אלה לא פורעים את חובותיהם לבנקים והבנקים, שצריכים לשמור על יחס הרזרבה, לא יכולים להלוות עוד כסף. מיעוט ההלוואות יוצר ירידה נוספת בכמות הכסף שבידי הציבור ובביקושים. אם יעקלו הבנקים את נכסי החייבים וימכרו אותם, תיווצר עליה נוספת בהיצע המוצרים, והמחירים יוסיפו לרדת. כדי להעלות את כמות הכסף הבנק המרכזי ייאלץ להלוות כסף בריבית שלילית.
עצירת הדפלציה
עד שנות השלושים של המאה ה-20 כלכלנים האמינו שדפלציה תיפתר מעצמה. המחירים ירדו, הביקוש יעלה - ואז המחירים יעלו שוב. בזמן השפל הגדול הכלכלה הקיינסיאנית קראה תגר על תפיסה זו. על פי התפיסה הקיינסיאנית הדפלציה לא תיפתר מעצמה ולכן על הממשלה לפעול כדי להעלות את הביקוש בצורה משמעותית באמצעים מלאכותיים, ובעיקר על ידי קיצוץ במסים, עלייה בהוצאות הממשלה וגרעון מכוון.
יש שראו את השיטה הקיינסיאנית כשיטה מנצחת, לנוכח התאוששות הכלכלה האמריקאית לאחר מלחמת העולם השנייה, ויש שגרסו כי הייתה זו המלחמה שהביאה להתאוששות המשק בזכות הביקוש לחיילים שפתר את האבטלה וההשקעה בתעשיות צבאיות.
הכלכלה המוניטרית, שתפסה את מרכז הבמה מאוחר יותר, שמה דגש על הורדת הריבית כאמצעי למלחמה בדפלציה. גישה זו התערערה לנוכח הכישלונות הגדולים שנחלה ביפן ובארצות הברית לאחר המשברים בבורסות ב־1987 וב־2000 בהתאמה.
דפלציה בישראל
בישראל, כמו במדינות רבות אחרות נמדדת האינפלציה, ולכן גם הדפלציה, בעיקר על פי מדד המחירים. נרשמו חמש פעמים ירידה שנתית במדד המחירים לצרכן: בשנת 2003 בשיעור של 1.9%; בשנת 2006 בשיעור של 0.1%; בשנת 2014 בשיעור של 0.2%; בשנת 2015 בשיעור של 1%; ובשנת 2016 בשיעור של 0.2%. חשוב לציין כי לא כל ירידה במדד המחירים מוגדרת מיידית כדפלציה, ויש שלא החשיבו את ירידות המחירים הללו כדפלציה משום שלא הייתה ממושכת דיה והם טוענים כי מעולם לא הייתה דפלציה בישראל. מאז ראשית קיומה ועד היום שומרת מדינת ישראל על שיעורי צמיחה ממוצעים גבוהים יותר מבשאר העולם, ולכן נוטה להיפגע מאינפלציה יותר מאשר מדפלציה.
אשראי
בכלכלה, אַשְׁרַאי הוא הלוואה הניתנת לאדם או לחברה על ידי מוסד פיננסי, תמורת התחייבות של הלווה להשיב את ההלוואה, בתוספת ריבית, כעבור זמן קצר (לרוב כחודש) או לשיעורין ("קרדיט", לרוב במהלך מספר חודשים). הלוואת אשראי ניתנת לרוב תמורת ערבונות ישירים (כמו חיסכון 'נעול' בגובה מסוים) או עקיפים, או שניהם.
נטילת הלוואת אשראי נעשית תוך יצירת חוב כלפי המוסד הפיננסי, המבוטא לרוב ברישום חובה בחשבון שיש ללווה במוסד הפיננסי (לדוגמה, 'מינוס' בבנק), או באמצעות מיצוי 'מכסה' המוקצית לנוטל הלוואת אשראי.
כרטיסי אשראי
רוב ההלוואות הניטלות באמצעות כרטיס אשראי הן לצורך תשלום בעבור מוצרי צריכה שונים ועל כן כוללות בדרך כלל תוספת ריבית סמויה בדמות העלאת מחיר, שבאמצעותה מפצה את עצמו העסק המבצע את החיוב על התשלום שהוא נדרש לשלם לחברת כרטיסי האשראי עבור בדיקת העסקה, אישורה ורישומה ("דמי סליקה") ולרוב גם פיצוי על פרק הזמן שבין הרכישה להעברת התשלום מחברת כרטיסי האשראי למוכר. כאשר העסק מציע הנחה למשלמים במזומן, הריבית הסמויה הופכת לגלויה.
אובליגו
אובליגו (בלטינית "Obligo" פירושו התחייבות, כבילה) הוא מונח מתחום הבנקאות המהווה סיכום כל הסכומים שעסק או לקוח התחייב להחזיר לבנק כולל מסגרות אשראי, הלוואות בכרטיס אשראי, הלוואות נוספות ושעבודים מכל סוג שהם. האובליגו מהווה מדד לבחינת מצב העסק או הלקוח כדי שלא ייווצר מצב בו התחייבויותיו יהיו גדולות בהרבה ממה שהוא יוכל להחזיר בעתיד.
התמודדות עם סיכון אשראי
קיימות מספר דרכים בסיסיות שבהן חברות יכולות לפעול על מנת להתמודד עם סיכוני אשראי:
ז'אן ברשמן
האחות ז'אן ברשמן (בצרפתית: Sœur Jeanne Berchmans; 1897 – 1993), הייתה אחות במנזר השייך למסדר הקתולי בזיליקת הלב הקדוש (Sacrè-coeur), מחסידי אומות העולם, שהצילה בזמן מלחמת העולם השנייה ארבעה יהודים ממוות בידי הנאצים.
קורות חייה
האחות ז'אן (Jeanne), נולדה ב-26 בנובמבר 1897 כמארי מיינהופר (בלועזית Marie Meienhofer) בברמגארטן (Bermgarten), שווייץ. בגיל צעיר החליטה להקדיש חייה לדאגה ואהבה לאנשים סביבה וב-1924 הצטרפה למסדר הקתולי "בזיליקת הלב הקדוש" (Sacrè-coeur). האחות ז'אן לימדה בתונון-לה-בן שבאלפים הצרפתים (בלועזית Thonos-les-bains), צרפתית, גרמנית והקלדה.
פעילות ההצלה בתקופת השואה
בתחילת שנת 1944 האב רוזה (Father Rosay) כיהן ככומר בדובן (Douvaine), עיירה באלפים הצרפתיים בקרבת מנזר תונון-לה-בן (Thonos-les-bains). האב רוזיי שהיה פעיל בהצלת יהודים, יצר קשר עם האחות ז'אן וזו הצילה את בני משפחת וויטלס (בלועזית Wittels) - האם טאוב (taub), בתה רנה (Renée) ובנה הצעיר ברונו (Bruno).
משפחת וויטלס הייתה משפחה אוסטרית שברחה מווינה מיד לאחר האנשלוס ב-1938. המשפחה ברחה מווינה דרך צ'כוסלובקיה, שווייצריה ונעצרה בפריז בירת צרפת. משם, לאחר תשלום כופר, הם הגיעו למנזר תונון-לה-בן, ובידם מסמכים מזויפים לפיהם הם תושבי אזור אלזס לוריין. הם נעצרו במקום על ידי המשטרה הצרפתית, אך למזלם התובע המשטרתי היה בחופשה ואת מקומו מילא עורך דין משמברי (לועזית), קתולי ובעל אמפתיה לפליטים. לאחר שהתובע המחליף שמע על מסעם של בני משפחת וויטלס, הוא יצר קשר עם המסדר של הלב הקדוש בתונון-לה-בן, על מנת שהאחות ז'אן תסייע בתקשורת עם המשפחה, בגרמנית. על סמך מסמכיהם המזויפים, הותר להם להישאר במנזר. משפחת וויטלס שהתה במנזר מספר שנים וזכתה לקבל שם מזון ומחסה. לעיתים הנזירות הביאו להם נעליים ובגדים נקיים. רנה, האחות, יכלה להשתתף בשיעורי כלכלת בית, וברונו, האח הצעיר, למד בגן של המסדר.