cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המשחק של אנדר
ניתוח העלילה
הספר עוסק בעיקר בחינוך ובמנהיגות אך מציג בצורה חטופה עולם עתידני, שבו חוקי הגבלת ילודה מופעלים בניסיון להתגבר על פיצוץ האוכלוסין. בעולם זה ממשיכה להתקיים המלחמה הקרה, ועל אף שבני האדם התאחדו לאחרונה בניסיון להגן על הגזע מפני הבאגים, החששות ההדדים לא נעלמו וברית ורשה מתכננת לתקוף את מדינות המערב ברגע בו איום הבאגים יוסר. מרכזו של הספר הוא הדיון שהוא עורך בדילמות מוסריות, כגון:
יצירה והשראה
הספר נכתב במקור כנובלה (סיפור קצר) באותו השם, אותו ניתן למצוא במקבץ הסיפורים "מפות במראה".
הנובלה המקורית "המשחק של אנדר" הציגה מבט חטוף לחוויותיו של אנדר בבית הספר ללחימה ובית הספר לפיקוד. עלילת הרומן המלא מקיפה יותר וכוללת את חייו של אנדר לפני, במהלך, ואחרי המלחמה, ומכילה גם כמה פרקים המתארים את המהלכיהם הפוליטיים של אחיו ואחותו הגדולים בכדור הארץ.
הסופר, אורסון סקוט קארד, הצהיר כמה פעמים, בעל פה ובכתב, כי המשחק של אנדר נכתב כדי ליצור את הדמות של אנדר בתפקידו כ"דובר המתים" בספר ההמשך, קול למתים, ולכן עיבד את המשחק של אנדר לרומן. קארד רצה לכתוב את הספר את "קול למתים" וחשב שדמותו של אנדר תתאים לדמות הראשית בסיפור המתוכנן והתכוון לספק רקע נאות. קארד אמר כי הוא הופתע כאשר הספר הפך להיות רב מכר ולאחד מספרי המדע הבדיוני המפורסמים ביותר.
בהקדמה שכתב קארד לרומן שלו ב־1991, דן קארד בהשפעת סדרת המוסד של אייזק אסימוב על הנובלה והרומן. עיבודו של ההיסטוריון ברוס קאטון על מלחמת האזרחים האמריקנית השפיעה, גם היא, על קארד רבות.
המשחק של אנדר היה רומן המדע־בדיוני הראשון שפורסם לגמרי באינטרנט, כאשר הועלה לשרתי Delphi שנה לפני הדפסת הפרסום.
תגובות על הספר
המשחק של אנדר התקבל בביקורות טובות. הרומן זכה בפרס נבולה לרומן הטוב ביותר בשנת 1985. ובפרס הוגו לרומן הטוב ביותר 1986, שנחשבים לשני הפרסים היוקרתיים בסוגת המדע הבדיוני. המשחק של אנדר גם היה מועמד לפרס Locus בשנת 1986. והתמודד וזכה בפרסים רבים לאורך השנים.
מבקרים שונים מחו על האלימות בספר והצלחתו של הספר בקרב ילדים ונוער הגבירה את הביקורות בתחום זה.
בהקדמתו לספר, כותב קארד על מכתבים ובהם תגובות שונות, שקיבל מקוראי הספר. באחד מהמכתבים כותבת לו מורה לתלמידים מחוננים שהצורה בה הוא מציג את חשיבתם של אנדר וחבריו מעוותת ואינה מציגה את חשיבתם האמיתית של ילדים מחוננים. לעומת זאת, אחד המכתבים, המגיע מקבוצת נוער מחונן, מציין את הזדהותם המוחלטת עם הספר ועם הפסיכולוגיה העומדת מאחוריו.
אחד המכתבים שמזכיר קארד נכתב על ידי טייס אמריקאי במלחמת המפרץ. הטייס מציין במכתבו כי הוא וחבריו זוכים לציוד ולמיגון הזולים והפשוטים ביותר, וכי כל גיחה עלולה להיות האחרונה שיעשה בחייו. את המלחמה משווה הטייס למלחמתו של אנדר, והוא מספר כיצד הוא שואב כוחות מהקריאה בספר, לקראת יציאתו לגיחה נוספת שממנה אולי לא ישוב.
ספרי המשך
סדרת ספרי המשך אחת מתארת את מסעותיו של אנדר ואחותו בחלל בחיפוש אחר בית למלכת הכוורת וכוללת את הספרים:
סדרת ספרי המשך נוספת, "סדרת הצל", מעניקה נקודות מבט שונות על הסיפור המקורי ומתארת את השנים לאחר תום המלחמה ב"פורמיקים" ותחילת המאבקים הפנימיים בין מעצמות כדור הארץ ואת הילדים מבית הספר ללחימה. סדרה זו כוללת: באוקטובר 2021 יצא ספר בשם "The last shadow" שיחבר את "סדרת הצל" והסדרה המקורית של אנדר ויביא לסיומם.
סדרה נוספת שיוצאת היא "מלחמת הפורמיקים הראשונה". בה מתואר המפגש הראשון בין בני האנוש ל"פורמיקים". זהו הרקע לספר הראשון "המשחק של אנדר".
סדרה נוספת שיוצאת היא "מלחמת הפורמיקים השנייה".
ספר נוסף, שלא תורגם לעברית, נקרא "First Meetings", והוא אוסף של סיפורים קצרים על דמויות מהסאגה.
בשנת 2008 פורסם "אנדר בגלות" אשר מתאר את קורותיו של אנדר בתקופה שבין סיום עלילת המשחק של אנדר, לבין תחילת עלילת "קול למתים".
כל ספרי ההמשך זכו להצלחה.
תרגומים
המשחק של אנדר תורגם ל־34 שפות. ביניהן: אלבנית, בולגרית, עברית, גרמנית, יוונית, יפנית, סרבית ועוד.
המנון יפן
שלטונך (ביפנית: 君が代 - קִימִי גַא יוֹ) הוא ההמנון הלאומי של יפן. ההמנון הוא אחד ההמנונים הלאומיים הקצרים ביותר שנעשה בהם שימוש כיום, והוא מתבסס על שיר מסוג ואקה מתקופת הייאן. מנגינה להמנון נכתבה בתקופה מאוחרת יותר – תקופת מייג'י, אך היא הוחלפה בלחן שכתבו יושיאיסה אוקו, אקימורי היאשי ופרנץ אקרט בשנת 1880.
לא ידוע מי חיבר מילות השיר, אך השיר היה נפוץ ביפן ונהגו לשיר אותו בחגיגות ציבוריות. בשנת 1869 ביקר ביפן מלחין בריטי בשם ג'ון ויליאם פנטון וגילה שאין לה המנון רשמי; לפיכך הוא המליץ לאויאמה איוואו, קצין בצבא היפני, לבחור המנון. איוואו בחר את השיר "שלטונך", בשל דמיונו להאל נצור המלכה, והשיר הפך להמנון הלאומי של יפן. איוואו ביקש מפנטון שיכתוב מנגינה עבור ההמנון, ובזו נעשה שימוש עד שנת 1876, עת נזנחה בשל חוסר הפופולריות שלה.
מאז תום מלחמת העולם השנייה היה ההמנון בסיס למחלוקת ציבורית מאחר שההמנון מפאר את הקיסר ומשויך לתקופה המיליטריסטית שקדמה למלחמת העולם בה נחשב הקיסר לאל. רבים סבורים כי המנון המנציח את התקופה שקדמה למלחמת העולם אינו יכול לשכון בקנה אחד עם חברה דמוקרטית מודרנית. ביקורות דומות מועלות גם נגד דגל יפן.
אף שההמנון היה המנון יפן דה פקטו במשך למעלה ממאה שנים, הוא הוכר רשמית (דה יורה) כהמנון בשנת 1999 עם חקיקת "חוק הדגל הלאומי וההמנון".
מילות ההמנון
המונח "קימי" הוא מונח עתיק שמשמעו "אדון" והכוונה היא לקיסר יפן (כיום, אגב, המילה היא פנייה לנוכח בשפה לא רשמית). הרעיון המוצג בהמנון, לפיו חלוקי נחל יכולים לגדול ולהפוך לסלעים, היה פופולרי למדי בתקופת הייאן.
מרג'ורי רמביו
מרג'ורי רמביו (באנגלית: Marjorie Rambeau; 15 ביולי 1889 – 6 ביולי 1970) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית מועמדת שני פרסי אוסקר על תפקידיה בסרטים "שביל הרקפות" ו"שיר לפידות".
ביוגרפיה
רמביו נולדה בסן פרנסיסקו, בתם של מרסל וליליאן גרלינדה רמביו. הוריה נפרדו כשהייתה ילדה והיא גדלה עם אמה בעיר נום שבאלסקה. החלה את דרכה כשחקנית בגיל 12 בברודוויי ובשנת 1917 היא התחילה לשחק בסרטי ראינוע עבור חברת הסרטים "Mutual Film".
קריירת משחק
בשנות ה-30 השתתפה רמביו בסרטיו של ג'ורג' היל "מין וביל", "צוללי הגיהנום" ו"השש הסודי" ובדרמות של קלרנס בראון "השראה" ו"הגשם הגיע".
בשנת 1940 שיחקה רמביו בדרמה של גרגורי לה קאבה "שביל הרקפות" בתור מאיימי אמה של אלי מיי אדמס (ג'ינג'ר רוג'רס), תפקיד עליו הייתה מועמדת רמביו לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. בהמשך שנות ה-40 הופיעה במספר רב של סרטים, הבולטים בהם היו: הדרמה "דרך הטבק" של ג'ון פורד בתפקיד הנזירה בסי רייס והמערבון "באוקלהומה" בו הופיעה לצידו של ג'ון ויין.
ב-1953 הופיעה בדרמה המוזיקלית של צ'ארלס וולטרס "שיר לפידות", תפקידה בתור אמה של כוכבת בתיאטרון ג'ני סטיוארט (ג'ואן קרופורד) הקנה לה מועמדות שנייה לפרס האוסקר לתפקיד משנה. באותו עשור למעשה סיימה את קריירת המשחק שלה עם הופעות בדרמות "איש בשם פיטר" של הנרי קוסטר בתור מיס לורה פאולר ו"האיש בעל אלף הפרצופים".
על פועלה בתחום הקולנוע קיבלה רמביו כוכב על שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד.
חיים אישיים
רמביו נישאה 3 פעמים במהלך חייה אך מעולם לא הביאה ילד לעולם.
בשנותיה המאוחרות נהייתה רמביו נכה בעקבות מספר תאונות דרכים בהן הייתה מעורבת. היא מתה בביתה שבפאלם ספרינגס ב-6 ביולי 1970 כשהיא בת 80.
רצח מירה ארצי
רצח מירה ארצי הייתה פרשת רצח ומשפט שהסעירה את המדינה בראשית שנות החמישים של המאה העשרים, כאשר מירה ארצי, צעירה בת קיבוץ דגניה א' נרצחה ב-30 בדצמבר 1952 בטבריה וחברה לשעבר, חיים שמחון, רב-סמל בצה"ל הועמד לדין, טען לחפותו אך הורשע בהריגתה ונדון למאסר. הוא שוחרר טרם זמנו בחנינה שהעניק לו נשיא המדינה יצחק בן-צבי בהתערבותו של היועץ המשפטי לממשלה חיים כהן שהטיל ספק באשמתו לאחר שנפגש עמו והוא נטל סם אמת כדי להוכיח את חפותו.
הרצח
מירה ארצי נולדה בשנת 1931 כבת למשפחה מוותיקי קיבוץ דגניה א'. היא הייתה ספורטאית וחובבת טבע. בשירותה בצה"ל הייתה מ"כית במחנה 80 ולאחר מכן הייתה נגדית משמעת במחנה אלנבי בשכונת תלפיות בירושלים, שם הכירה את חיים שמחון.
חיים שמחון נולד בחיפה בשנת 1927, שירת במשטרת היישובים העבריים. היה חבר בארגון "ההגנה" ולאחר מכן עבר לאצ"ל. במלחמת העצמאות השתתף בקרבות בדרום הארץ. לאחר המלחמה המשיך בשירותו בצה"ל. בשנת 1950 נתמנה לרס"ר במחנה אלנבי.
במחנה אלנבי הכירו מירה ושמחון זה את זה והפכו לבני זוג. לאחר שמירה שוחררה משירותה בצה"ל ושבה לביתה בקיבוץ, המשיכו להתקיים הקשרים ביניהם ושמחון ביקר אותה בקיבוץ מספר פעמים ואף הכיר את בני משפחתה. במרוצת הזמן חש שיחסה אליו מתקרר. מירה הסבירה לו כי הדבר נובע מיחסו המסתייג של אביה כלפיו. שמחון שיגר מכתב לאב בו טען כי יחסו המתנכר של האב אליו נובע מטעמי אפליה עדתית. האב השיב לו במכתב בו הכחיש את הטענה, אך הודה כי הידידות ביניהם אינה לרוחו, הואיל וחינוכם של מירה ושמחון והסביבה בה גדלו שונים והבדלים אלה עשויים להיות להם לרועץ אם יתחתנו. עד מהרה נותקו היחסים בין בני הזוג.
בינתיים נקשרה מירה לבן זוג חדש, בחור מחיפה. לאחר שלושה חודשי היכרות יצאו בני הזוג ביום ג', 30 בדצמבר 1952, בשעות הערב, במכוניתו של בן הזוג לבילוי בטבריה. בהגיעם לעיר נכנסו לבית קפה ומסעדה שעל הטיילת על שפת הכנרת והזמינו ארוחה. בסביבות השעה 11 בלילה, בשעה שסעדו, נכנסו למסעדה שני אנשים לבושי מדים שהגיעו למקום בכלי רכב צבאי. אחד מהם היה קצין בדרגת סרן והשני בדרגת רס"ר. כשהתקרבו לשולחנם של בני הזוג נוכחה מירה לראות כי הרס"ר הוא שמחון. הוא ניגש אליה וביקש ממנה לצאת לרגע החוצה. בן הזוג, שהכיר את שמחון הבין את רצונה של מירה להחליף דברים עם שמחון על רקע קשריהם בעבר. שני שוטרים חלפו במקום במכונית משטרה, אחד מהם יעיד אחר כך כי הבחין בשמחון שוכב בשטח של חורבות שליד קיר המסעדה, כשבינו לבין הקיר שוכבת בחורה. הוא פנה בקריאה לעבר שמחון ושמחון קרא לעברו שהכל בסדר. לאחר זמן לא רב הבחין בשמחון יורד משטח החורבות ועוזב את המקום בנסיעה ביחד עם הסרן.
בן זוגה של מירה המתין לשובה אך היא בוששה לשוב למסעדה. בעודו ממתין למירה נכנס השוטר למסעדה ואמר כי המכונית הצבאית עזבה את המקום. בן הזוג סבר שמירה נסעה עם שמחון. לאחר שחלפו שעות ומירה לא שבה הוא הודיע בשעה 3 לפנות בוקר של 31 בדצמבר 1952 למשטרה על היעלמה. השוטרים ערכו חיפוש ומצאו את מירה רק בשעה 8 בבוקר, כשהיא נטולת רוח חיים וגופתה מוטלת ליד קיר בית הקפה. על פי הממצאים היא נחנקה למוות בין השעות 11 ורבע לחצות.
המשפט
במהלך המשפט לא הוצגו ראיות ישירות לרצח, אלא רק ראיות נסיבתיות.
בן הזוג של מירה שהגיע איתה למסעדה ונשאר בה לאחר שמירה עזבה, היה העד הראשי של התביעה ותיאר את אירועי הערב. השוטר שראה את הזוג השוכב ליד החורבות העיד כי ראה את שפמו של הנאשם. בחקירה הנגדית של בן הזוג ניסה הסנגור לויצקי להטיל עליו את אשמת הרצח. שאלותיו כוונו כדי להראות כי המשך שהותו של בן הזוג במסעדה, שעות רבות לאחר שמירה יצאה ולא שבה מחשיד אותו ברציחתה. הדבר היה למורת רוחו של השופט זהר שהעיר על כך לעד כי הוא רשאי לשאול את בית המשפט על אלו שאלות להשיב ועל אלו לא.
אחד העדים היה טרמפיסט שנאסף בליל המקרה על ידי הרכב הצבאי של שמחון והסרן, שהעיד כי מאחר שהרכב התמהמה מלעזוב את המסעדה הוא המשיך דרכו באוטובוס. הוא סיפר כי בעוזבו את המסעדה ראה את מירה בחברת שמחון מחוץ למסעדה.
נערך גם ביקור לילי של השופטים, הנאשם, התובעים והסנגורים בזירת הפשע.
כשהגיע תורו של שמחון להעיד הוסבר לו על ידי השופטים כי אינו חייב להעיד אלא אם רצונו בכך, כי הוא יכול למסור עדות מתוך תא הנאשמים ללא שבועה, או להעיד בשבועה מדוכן העדים. שמחון בחר להעיד בשבועה ובכך נחשף לחקירה נגדית.
שמחון תיאר את קורות חייו, את רקע היכרותו עם מירה ועל ניתוק הקשר ביניהם בשל היחס המתנכר אליו מצד אביה. כן סיפר כי לאחר ניתוק הקשר עם מירה נקשר לבחורה אחרת ועמד לשאת אותה לאישה.
שמחון הקריא מעל דוכן העדים מכתב שכתב לאביה של מירה יומיים לאחר הרצח בו נאמר:
בהמשך עדותו סיפר כי נזדמן למסעדה במקרה כשהיה בדרכו לדגניה כדי לפגוש את מירה ורכבם התקלקל ליד המסעדה. כשראה את מירה ניגש לשולחנה. לדבריו מירה גילתה סימני התרגשות ושמחה כשניגש אליה ורמזה לו כי ברצונה לצאת ולטייל איתו. לדבריו הם עמדו בחוץ ליד המסעדה ושיחתם נסבה על געגועיהם זה לזה. לדבריו סיפר לה כי היה בדרכו אליה וברצונו לפגוש אותה למחרת בחיפה. כן אמר כי שניהם ישבו ולא שכבו, כפי שהעיד השוטר. שניהם דיברו דברי אהבה וכשהופרעו על ידי אורות מכונית המשטרה, קמו ממקומם ויצאו לטייל לאורך הטיילת. הם תינו אהבים במקום סתר ליד בית הכנסת הסמוך לטיילת וכשראה שכלי רכבו נגרר על ידי מכונית המשטרה ביקש לחזור אל הסרן שהמתין לו וניסה להשפיע על מירה שתלווה אליו, אך היא סירבה באמרה כי לא נעים לה לעזוב את בן לווייתה עמו הגיעה למסעדה. כשהגיע למכונית הצבאית הצליח אחד השוטרים להניע אותה. הוא הביט לאחור וראה את מירה צועדת לעבר המסעדה. זו הייתה הפעם האחרונה בה ראה אותה. על דבר מותה נודע לו רק במשטרת טבריה. בכל משך עדותו וחקירתו הנגדית שב שמחון והכריז "אני חף מפשע".
אחד העדים שתהיה לו משמעות רבה בהמשך הפרשה היה בעל המסעדה. הוא תיאר בעדותו את אירועי הערב במסעדה ונחקר בחקירה נגדית על ידי הסנגור לויצקי. לשאלת הסנגור האם ראה את בן זוגה של מירה נושא את גופתה אל תוך החורבות השיב בשלילה. הסנגור המשיך ושאל את העד האם הוא עזר לבן הזוג לשאת את הגופה. אף על שאלה זו השיב בשלילה, ואז באה שאלה מפתיעה, האם הוא עצמו נשא את הגופה אל החורבות והעד הכחיש זאת. שלוש שעות המשיך הסנגור לחקור את העד והעד השיב על רוב השאלות "אינני יודע". לבסוף שאל הסנגור את העד האם ברצונו לומר מי רצח את מירה. העד השיב שוב "אינני יודע" והוסיף כי התעניין בשמחון ובמירה מתוך סקרנות גרידא ולא היו לו כוונות כלשהן כלפי מירה.
בסיכומי התביעה שלאחר שלב ההוכחות שלל התובע את האפשרות שהרצח בוצע על ידי בן הזוג של מירה. הוא ביקש מהשופטים לא להאמין בעדותו של שמחון וטען כי בהיותו בעל גוף חסון היה באפשרותו לבצע את החניקה בנקל והדגיש כי שמחון היה האחרון שנראה בחברתה של המנוחה. הסנגור בסיכומיו טען כי שמחון היה מעוניין יותר מכל אדם בחייה של מירה.
ב-21 ביוני 1953 נתן בית המשפט את פסק דינו ומצא את שמחון אחראי למותה של מירה ארצי בחניקה, אך לא הרשיע את שמחון בעבירת רצח אלא הרשיע אותו בעבירה של הריגה, זאת מאחר שלא הוכח מעבר לכל ספק סביר כי שמחון לחץ על גרונה בכוונה להביא למותה. השופטים פסקו כי שמחון תפס בגרונה תוך התפרצות זעם ללא כוונה מראש לרצוח אותה. בשל כך הטיל בית המשפט על שמחון עונש של שבע שנות מאסר. בית המשפט שאל את שמחון אם הוא רוצה להוסיף משהו ושמחון זעק שוב בבכי "אני חף מפשע".
עורכי הדין של שמחון הגישו ערעור על הרשעתו לבית המשפט העליון. ב-26 במרץ 1954 החל הערעור להישמע בפני השופטים שמעון אגרנט, משה זילברג ודוד גויטיין. הסנגור עו"ד לויצקי טען כי מאחר שהראיות עליהן התבססה ההרשעה הן נסיבתיות בלבד, קיימת אפשרות לא פחות חזקה שהפשע בוצע על ידי השוטר או בעל המסעדה. כן המשיך לטעון כי אפשרות ביצוע הפשע על ידי בן זוגה של מירה לא נשללה.
ב-8 באפריל דחה בית המשפט העליון את הערעור ושמחון נשלח לכלא מעשיהו להמשך מאסרו למשך שבע שנים.
השחרור
בשבתו בכלא המשיך שמחון לטעון כל הזמן לחפותו. עורך דינו אשר לויצקי פנה בשנת 1955 לנשיא הּמדינה יצחק בן-צבי בבקשת חנינה. הוא הציע להזריק לשמחון זריקת אמת. הנשיא העביר את הבקשה ליועץ המשפטי לממשלה חיים כהן. היועץ המשפטי גילה עניין בגורלו של שמחון וביקר אותו בכלא מעשיהו ושוחח עמו. לאחר מכן זימן היועץ את שמחון אל לשכתו בירושלים ושמחון הובא בפניו כשהוא תחת משמר.
בפגישה הביע בפניו שמחון את הסכמתו שתוזרק לו זריקת אמת והיועץ נענה לבקשתו. באוקטובר 1956 אושפז שמחון למשך שבועיים בבית החולים טלביה תחת השגחתו של מנהל בית החולים פרופסור היינריך צבי ויניק. פרופסור ויניק הזריק לשמחון פעמיים זריקה של חומר מטשטש בשם סודיום אמיטל (sodium amytal), הנקרא בשם הפופולרי "זריקת אמת". לאחר שהחומר מתחיל לפעול נכנס המוזרק למצב נים לא נים בו משתחרר המוזרק מעכבות בגילוי עובדות הנוגעות לו ומפרט פרטים אינטימיים על עצמו. תוצאות ההזרקה אינן קבילות כראיה בבית המשפט. פרופסור ויניק שוחח עם שמחון כאשר שמחון נתון תחת השפעת החומר ורשם את דבריו. כתוצאה מבדיקתו הודיע הפרופסור ליועץ המשפטי כי השתכנע מדברי שמחון תחת השפעת הזריקה כי הוא חף מפשע.
שמחון הוחזר לכלא וכעבור חודש וחצי העניק לו נשיא המדינה חנינה. ב-28 בדצמבר 1956, שמונה חודשים לפני תום תקופת מאסרו יצא חיים שמחון לחופשי וחזר לבית הוריו בחיפה. בצאתו מן הכלא הצהיר כי יקדיש את כל מאמציו כדי להוכיח את צדקתו ולגלות את הרוצח האמיתי.
במרוצת השנים שיקם שמחון את חייו, הקים משפחה, עבר להתגורר באחת הערים בדרום הארץ ועבד כקצין ביטחון במפעל. הוא מצא את מותו בתאונת דרכים בדצמבר 1990.
אחיה של מירה, טייס חיל האוויר, נפל עם מטוס הווטור שהטיס ב-1 בדצמבר 1967, למימי מפרץ סואץ וגופתו לא נמצאה עד היום.
ספרו של דן מרגלית
העיתונאי דן מרגלית פרסם בשנת 1961 את ספרו הראשון. הספר נקרא "הסדיסט" ובו תיאר מרגלית שלושה אירועים שהסעירו בזמנם את המדינה: אירועי ואדי סאליב משנת 1959, הרצח במנזר רטיסבון ורצח מירה ארצי. הופעתו של הספר עוררה עניין בכלי התקשורת לאחר ששושנה ברזאני, מי שהורשעה ברצח במנזר ונשפטה למאסר עולם, הגישה ממקום מאסרה בכלא נווה תרצה לבית המשפט המחוזי בתל אביב בקשה להוצאת צו מניעה לפרסום הספר מאחר שלדבריה הוא משמיץ ומבזה את דמותה. בית המשפט דחה את בקשתה ובזאת נתן למעשה פרסום רב לספר.
בשתי הפרשות הראשונות, אירועי הוואדי והרצח במנזר התבסס הספר על עובדות ידועות. הגילוי הבלעדי בספר היה קביעתו הנחרצת של מרגלית כי את רצח מירה ארצי ביצע בעל המסעדה מטבריה. קודם לפרסום הספר הועמד בעל המסעדה לדין בבית המשפט המחוזי בחיפה באשמת אונס, על כי בספטמבר 1959 הוא ושני צעירים נוספים השפיעו על צעירה מטבריה לנסוע איתם בג'יפ לנהריה שם התנפלו עליה ואנסו אותה. מרגלית שחקר את פרשת רצח מירה ארצי מצא כי הראיות מובילות לכך שאותו עבריין מין הוא שרצח את מירה. שנה לאחר פרסום הספר הרשיע בית המשפט את בעל המסעדה וגזר עליו עונש של שנה וחצי מאסר ועוד שנה וחצי מאסר על תנאי.
דיכוי
דיכוי הוא הפעלה של כוח שרירותי ואכזרי על אדם או על קבוצה של בני אדם. המונח משמש בעיקר לתאר דיכוי של קבוצה מסוימת באמצעות אלימות, סמכות או נורמות חברתיות. דיכוי יכול, אך אינו חייב, להיות ממוסד באופן רשמי, ולעיתים רחוקות הוא מוגבל לפעילות ממשלתית.
רמות של דיכוי
פרופסור אילן גור זאב, בהסתמכו על יסודות בחשיבתם של הוגי אסכולת פרנקפורט, חילק את הדיכוי לשלוש רמות :
שמורת חורשת יעלה
שמורת חורשת יעלה (בערביתː شجرة الكلب - שג'רת אל כלב) היא שמורת טבע בבקעת יבנאל המשתרעת על שטח בן 11.5 דונם, שהוכרזה ב-1 באפריל 1969. בשמורה חורשה ובה שמונה עצי שיזף מצוי עתיקים ומרשימים, שהשתמרו עקב קדושת המקום לתושבי האזור. בנוסף סביב העצים גדלים צמחי מעזבה וביניהם סרפד הכדורים, חלמית וחרדל לבן. בגבולה הצפוני של החורשה נובע מעיין עין יעלה. נחל יעלה יורד משמורת חורשת יעלה לשמורת נחל יבנאל.
האתר נקרא על שם יעל אשת חבר הקיני. בספר שופטים מסופר שמקום מושבו של חבר הקיני היה "אֵלוֹן בְּצַעֲנַנִּים [בצענים] אֲשֶׁר אֶת קֶדֶשׁ", ומספר חוקרים זיהו את המקום עם בקעת יבנאל ואת קדש עם חורבת קדש מזרחית לפוריה עילית.
אנרכיסטים נגד גדרות
"אנרכיסטים נגד גדרות" היא קבוצה המורכבת מפעילי שמאל רדיקלי ישראלים המתנגדים לבניית גדר ההפרדה ולהפקעת שטחים פלסטיניים ואדמות גידול חקלאי.
בקבוצה אין חברות רשמית, אך נטען כי יש בה כמאה פעילים, העוסקים, בתיאום עם פלסטינים וקבוצות כגון תנועת הסולידריות הבין-לאומית (ISM), בארגון פעולות ישירות, תהלוכות, פעולות של אי ציות אזרחי וכדומה. לעיתים פעולות אלה מתפתחות להפגנות אלימות הכוללות השחתת רכוש ויידוי אבנים שבהן נפגעים גם חיילי צה"ל.
בהודעה לתקשורת שנשלחה בשם הקבוצה ב-23 בפברואר 2004 תוארה הגדר כ"אחד מהאיומים הגדולים שידעה החברה הפלסטינית במאה האחרונה... אשר מטרתה לגרום לחיי הפלסטינים להיות כה בלתי נסבלים עד שהם יישארו עם ברירה אחת: לעזוב".
שם הקבוצה
קבוצת "אנרכיסטים נגד גדרות" צמחה מתוך שורות השמאל הרדיקלי בסוף שנת 2002. חבריה כינו את עצמם בתחילה בשם "הקואליציה נגד הגדר", והתמקדו בפעילות נגד הגדר בכפר זבובה ובכפר מסחה, ש-95% מאדמותיו נמצאות בצד הישראלי של הגדר. במהלך הפעילות התלבטו הפעילים בין השמות "יהודים נגד גטאות" או "אנרכיסטיות נגד החומה". לאחר תקרית בה נפצע קשה פעיל הקבוצה הם כונו בכלי התקשורת "אנרכיסטים נגד הגדר", והקבוצה החליטה לאמץ שם זה כ"מותג".
היסטוריה
קבוצת "אנרכיסטים נגד הגדר" התגבשה באפריל 2003 בכפר מסחה שבשומרון, בו נפגשו פעילי שמאל רדיקלי על מנת ליצור אוהל מחאה כנגד גדר ההפרדה. האוהל פעל כ-4 חודשים, במהלכם ביקרו בו אלפי ישראלים ואזרחים זרים. "אנרכיסטים נגד הגדר" המשיכו ליזום פעולות נגד הגדר בכפרים סאלם, עניין, זבאבוואה ועוד.
ב-26 בדצמבר 2003 במהלך הפגנה של הקבוצה ליד הכפר מסחה, ירה כוח צה"ל אש חיה לעבר חברי התנועה שניסו לפרק קטע בגדר ההפרדה. מהירי נפצע באורח קשה פעיל התנועה, ישראלי בן 21. המפגינים טענו כי הירי בוצע בשעה שהקבוצה ניסתה לפתוח שער בגדר שהיה נעול במשך 3 חודשים. בתחקיר האירוע במצ"ח, נתגלו ליקויים במוכנות הצבא להתמודד עם מפגינים בסיטואציות דומות, שהתבטאה בעיקר במחסור באמצעים לפיזור הפגנות. גורמים צבאיים טענו כי החיילים חשו שנשקפה סכנה לחייהם. במסיבת עיתונאים שנערכה לאחר האירוע, הציגו המפגינים צילומי וידאו מההפגנה המפריכים לטענתם את דברי הצבא. ב-2004 החליט הפרקליט הצבאי הראשי שלא להעמיד לדין פלילי את החיילים המעורבים בפרשה, אך לנקוט בצעדים משמעתיים כנגד החייל שירה בפעיל התנועה באשמת שימוש לא חוקי בנשק, וכנגד חייל נוסף שירה על הקרקע בחשד שפעל בניגוד להוראות הפתיחה באש. כמו כן הוחלט להעמיד לדין משמעתי את מפקד הפלוגה וסגנו, בחשד שהם התרשלו בהיערכות לאירוע זה.
ב-17 ביוני 2004 נחשף בכתבה של חדשות ערוץ 2 סרט המתעד מופע התרמה למען האנרכיסטים בו קרא סולן הלהקה שעל הבמה להרוג את אהוד ברק, את חברי מפלגת העבודה והליכוד ואת חיילי צה"ל המאיישים מחסומים.
1909 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1909.
צבי ברגר
צבי ברגר (נודע בכינויים "טוקי" ו"תוכי"; 10 ביוני 1935 - 2 באוקטובר 1986) היה צייר ישראלי.
ביוגרפיה
למד במרכז חינוך ליאו בק ובהמשך, בבסמ"ת, והיה חניך בתנועת הצופים. בהיותו בשנה האחרונה של בית הספר התיכון, עברו הוריו מחיפה לקיבוץ נוה ים. בקיבוץ פגש צבי את יפה לבית יורגראו, ילידת העיירה גורה הומורולוי שבדרום בוקובינה. השניים נישאו בשנת 1957 ולזוג נולדו שני ילדים. בשנת 1966 המשפחה עברה להתגורר בעיר חיפה, בה חי ברגר עד יומו האחרון.
בשנים 1959–1962 למד ברגר באקדמיה לאמנות ולעיצוב בצלאל בירושלים, וזכה בהערכת מוריו ובציונים לשבח. עם סיום לימודיו החל לעבוד כגראפיקאי של הקרן הקיימת לישראל, עיצב בולים וכרזות רבות. במקביל החל ליצור בסגנון חופשי. עם פרופ' זאב וילנאי, ידידו הטוב, הוציא אלבום אמנותי בשם "Israel Horizons" שכלל 56 ליתוגרפיות מקוריות. העבודה על האלבום נמשכה שלוש שנים: וילנאי תרם לאלבום מעושר ידיעותיו בנופי הארץ וברגר בדומה לציירי המאה ה-19 רשם בעפרונו את המראות. האלבום זכה במדליית כסף בפסטיבל ה-6 לאלבומים אמנותיים במילאנו, איטליה, בשנת 1965. אבא חושי, ראש עיריית חיפה, התרשם מיצירתו וקרא לו "לחזור הביתה". הוא העמיד לרשותו סטודיו רחב ידיים ומואר ברחוב הפרחים בשכונת רוממה החדשה שבחיפה. בחנוכה של שנת 1966, חודשים ספורים לפני פרוץ מלחמת ששת הימים, עבר צבי ברגר עם משפחתו להתגורר בעיר. בחיפה המשיך ביצירתו האמנותית ועבד כמורה לציור ולעיצוב במספר מוסדות חינוך ואמנות, בהם הטכניון, מכללת ויצו ובית הספר בסמ"ת, שעל בוגריו נמנה.
עבודותיו הראשונות מאופיינות במגוון טכניקות, אשר ניכרת בהן מחד גיסא השפעת מוריו ושליטתו בתורת העיצוב והאמנות שרכש בבצלאל, ומאידך גיסא, חיפוש דרכו הייחודית. בשנים בהם התגורר בחיפה התעצב והתגבש בסגנונו הסוריאליסטי.
אחת למספר שנים הציג ברגר בתערוכות מפרי יצירתו. תערוכת היחיד הראשונה שלו התקיימה בשנת 1963 בגלריה "רינה" שברחוב שלומציון המלכה בירושלים. בתערוכה הוצגו 23 חיתוכי עץ בנושאים שונים. בדברי הפתיחה שנשא ד"ר משה שפיצר, הוא אפיין את יצירותיו כבעלות סממנים של אמנות חופשית וטכניקות גרפיות מפתיעות בתוצאותיהן. אברהם רונן כתב עליו בעיתון "הארץ": "... חיתוכי עץ צבעוניים המהווים הפתעה נעימה ברמתם הטכנית הנאה וברוחם הרעננה...". רונן מאפיין את סגנונו של ברגר כדקורטיבי בנוסח פיגורטיבי ומופשט, ומציין כי סגנון זה מאפשר לו לפתח דרך חירות את סממניו המקוריים והמעניינים. בעיתון "מעריב" כתבה רחל אנגל: . ברגר נהג לשוטט ברחובות ירושלים ולתעד עוברים ושבים במצלמתו ולאחר מכן, בחדר עבודתו, לצייר את דמותם.
בשנות ה-60, כשעבד כגרפיקאי בקק"ל, הוא עיצב בולים וכרזות רבות, אשר מספרים פרקים מתולדות ארצנו. במקביל, בתקופה זו הוא יצר ליתוגרפיות מקוריות בהם רשם נופים ודמויות מהווי ארצנו. אלבום נופים בשם Israel Horizons, שהוציא לאור יחד עם פרופ' זאב וילנאי בשנת 1965, זכה במדליית כסף בפסטיבל לאלבומים אמנותיים שהתקיים בחודש נובמבר של אותה שנה במילאנו שבאיטליה. ציורי טבע ונוף ארץ ישראלי צייר צבי ברגר אף בשנות ה-70 ובשנות ה-80 בצבעי שמן, אקרילק ואקוורל. בשנות ה-70, החל לרשום סדרות של ציורי פחם, רבים מהם מתארים מצבי חלום, בהם מיטשטש קו הגבול בין הבדיה והמציאות, מתרחשת מציאות סוריאליסטית מובהקת.
סדרת "זיכרונות שואה" כוללת 54 רישומי פחם מקוריים המציגים זווית ראייה של אמן ישראלי, היורד לעומקן של חוויות שואה, ומחפש דרכי התמודדות עמן. העבודות מוצגות כמסע היזכרות, זיכרונות עולים בבהירות ומספרים את סיפור הימים ההם, סיפורה של משפחה אחת מני רבות בעת עליית הרוע וחורבנה של חברה. המשך המסע אל חיים חדשים, המתוארים כחוויה של חיים בין העולמות.
תערוכת הציורים הראשונה של צבי ברגר בחיפה התקיימה בגלריה "ריץ" בשנת 1968, ברגר מצא בה קהל אוהד. כעבור שלוש שנות יצירה הוא בחר להציג בה שנית. באביב של 1972, במסגרת פסטיבל האמנות שהתקיים בפסח, הציג תערוכה רביעית של עבודותיו. הפעם היה זה בבית אבא חושי בחיפה, במלאת שלוש שנים לפטירתו של ראש העיר. בדצמבר 1973 נפתחה בגלריית "בית רוטשילד" שבמרכז הכרמל בחיפה, תערוכת הציורים החמישית שלו. בתערוכות אלו הציג מפרי עבודותיו בסגננו הסוריאליסטי בהן היטיב לבטא את מראות עולמו הפנימי. בפברואר 1976, הציג את מיטב עבודותיו בגלריה "שנער" בתל אביב. ידידו הצייר צבי שנער, בעל הגלריה, כתב לו בספר המשובים: "... מעטים המסוגלים ליצור מתוך נפש מעמיקה, מעטים הם היוצרים היום מתוך האמן שבהם, ומעטים הם כמוך...". בדברי פתיחת התערוכה תיארה רבקה כצנלסון את דרך עבודתו האמנותית כמי שצועד במשעול של עצמו, תוך שילוב בין ריאליזם - פנטסטי לבין אקספרסיוניזם-סימבולי, סגנון ייחודי ההופך נושא מוחשי למדומיין, ונושא דמיוני למוגדר. לדבריה, בתמונותיו אצורים סמלים, מפוענחים וגם חידתיים.
בשנות חייו האחרונות יצר סדרת רישומי דיו עדינים, המכונה "שיר השירים". בשנים 1982–1984 עמד לרשותו בית בבנימינה. גן רחב הקיף את הבית וצבי אהב לשהות בו ולצייר. הרהוריו על הטבע והחיים הביאוהו להגות בקבלה, ולראיית החיים כמעגל. את הגותו זו ביטא בסדרת תמונות, המתארות תקופות חיים כזרם נמשך.
בשנת 1989 התקיימה בבית האמנים ע"ש שאגאל שבחיפה תערוכה רטרוספקטיבית של יצירות האמן, לציון שלוש שנים למותו. דברי פתיחה נשא הצייר גרשון קניספל. לדבריו, אל פסגת יצירתו הגיע ברגר בציורי הפחם, בהם הוא חזר אל מקורותיו וביטא את אשר בנפשו פנימה.
בשנת 2015 התקיימה במועדון החברים של קיבוץ יזרעאל תערוכת ההדפסים "תמונות חיי" בה הוצגו מגוון עבודות הצייר מתקופות שונות.
במאי 2016 הוצגו תשע יצירות מסדרת "זיכרונות שואה", שיצר ברגר במסגרת התערוכה "חותם ושבר 2016: יוצרים בעקבות שואה", שהוצגה בגלריה רפפורט בחיפה.
בינואר 2017 הוצגו כרזות קק"ל שיצר צבי ברגר, זאת במסגרת תערוכת כרזות "נוסטלגיה ארצישראלית", מבית ארכיון הצילומים של קק"ל, בסינמטק תל אביב.
בפברואר 2017 נפתחה תערוכת ציורים ב"מלון הגושרים" בטבע. במסגרת התערוכה מוקדשת פינה לזכר האמן ולהנצחת יצירתו.
נאוואחו
"נאוואחו" (בשפת הנאווחו: Naabeehó) הוא שמו של עם של ילידי אמריקה אשר התקיימו בעבר כאומה ריבונית. בניו קוראים לעצמם Diné, שמשמעו בשפתם "עם". נכון לשנת 2021, חיים בארצות הברית כ-399,494 בני נאוואחו והם השבט האינדיאני הכי גדול בצפון אמריקה (צ'רוקי במקום השני).
היסטוריה
גבול משכנה של האומה עובר סמוך לזה של שבט היוט, באזור "ארבע הפינות" של ארצות הברית (במקום מפגש הגבולות של המדינות אריזונה, קולורדו, ניו מקסיקו ויוטה) והוא נמשך דרך רמת קולורדו.
בני הנאוואחו קשורים במוצאם לשבט האפאצ'י, ושתי שפותיהם מהוות את משפחת השפות הדרום אתבסקיות. שפותיהם מהוות ניב של משפחת השפות את'פסקן. הזהויות הלשוניות מעידות כי הנאוואחו והאפאצ'י היו בעבר קבוצה אתנית אחת, שכנראה הגיעה לאזור ממרכזה ומערבה של קנדה. קבוצה זו לא הופיעה בצורה משמעותית באזור דרום-מערב ארצות הברית של היום עד תחילת המאה ה-16.
הסחר בין שתי האומות הפך משמעותי עבורן באמצע המאה ה-16. התקיים ביניהן סחר חליפין של תירס וכותנה ארוגה בעבור מוצרים כגון בשר ביזון, עורות, וחומרים לכלי אבן. הספרדים אשר הגיעו לאזור ציינו את קיומם של הנאוואחו לראשונה בשנות ה-20 של המאה ה-17. לפי העדויות הספרדיות בני הנאוואחו צדו את הביזון, חיו באוהלים והשתמשו בכלבים להובלת משאות.
במהלך המאה ה-17 הרחיבו הנאוואחו את שטחי מחייתם. במאה זו רבו מגעיהם עם הספרדים וילידי אמריקה ששכנו באותו אזור לפני שהגיעו אליו, וחלו שינויים באורך חייהם וכלכלתם. ילידים מצאו מקלט מפני הספרדים בקרב יישובי נאוואחו, והחדירו אליהם מלאכות כגון אריגה, קדרות וחקלאות. בהדרגה היו הנאוואחו לאחד השבטים האמידים בדרום מערב אמריקה.
המקסיקנים ביצעו פשיטות על יישובי הנאוואחו לצורך סחר עבדים, והנאוואחו מצידם יצאו למסעות נקמה כנגדם. מעגל הדמים הביא לנטישת יישובי הנאוואחו, ושיבתם לחיי נוודות בדומה לאבותיהם, עד שתמו מעשי האיבה בין הצדדים.
הנאוואחו גם תקפו חוקרים וסוחרים אנגלו-אמריקאיים שעברו באזורם. לאחר שהכריזה ארצות הברית בעלות על הטריטוריות הדרום מערביות, יצאו כוחות צבא לסדרת פעולות חמושות כנגד הנאוואחו. בסיועם של שבטים יריבים, ובראשם שבט היוט, בוצעו פשיטות על יישובי הנאוואחו, במהלכם נשרפו בתיהם ושדותיהם ונגזל חלק גדול מהמשק החי שלהם. מאחז הנאוואחו העצמאי האחרון נפל בתחילת 1864. בני הנאוואחו גורשו מאדמתם אל שמורה באזור שומם במזרח ניו מקסיקו בסמוך לפורט סמנר, מרחק של קרוב ל-500 קילומטרים ממולדתם שאותו עשו ברגל באירוע המכונה הצעדה הארוכה של הנאוואחו. רבים מבני הנאוואחו מתו בקרבות ובגירושים שנלוו להם.לאחר כמה שנים הורשו הנאוואחו לחזור אל שטחי מחייתם.
בימי מלחמת העולם השנייה, ארצות הברית השתמשה בשפת הנאוואחו לצורך העברת מידע מוצפן. לצורך כך גויסו חיילים מבני השבט, שלחמו בעיקר בחיל הנחתים של ארצות הברית והוכשרו כדוברי קוד. הקרב המפורסם ביותר שבו הצופן עזר באופן משמעותי לניצחון בו הוא הקרב על סאיפאן. בשנת 2014, נפטר צ'סטר נז, דובר קוד הנאוואחו האחרון שידע את שפת הצופן.
הנאווחו כיום
כיום עומד שטח שמורת הנאווחו בארצות הברית על כ-70,000 ק"מ מרובע. השמורה משתרעת בכל אזור צפון מזרח אריזונה ובחלק ממדינות יוטה וניו מקסיקו. היא נקראת טריטורית נאווחו. בשטח השמורה נמצא קניון אנטילופ המהווה אטרקציה תיירותית. לפי מפקד תושבים משנת 2000, דווח על 298,215 בני נאוואחו החיים בארצות הברית. למעלה ממחציתם חיים בשטח השמורה.
הגן האנוכיי
הגן האנוכיי (באנגלית: The Selfish Gene) הוא ספר מדע פופולרי פרי עטו של ריצ'רד דוקינס משנת 1976.
בספרו שוטח דוקינס, באופן שמתאים לקהל הרחב, את תאוריית האבולוציה המתרכזת בגנים – תפיסה שלפיה יש לבחון את האבולוציה ברמת הגן, ולא ברמת האורגניזם היחיד או קבוצת האורגניזמים. השקפה זו, התואמת את השקפת עולמו הכללית של דוקינס, מבוטאת בדבריו במבוא הספר:
הספר עוסק ברובו בהסברת קיום הזולתנות בטבע, וכיצד נקודת המבט של הגנים מאפשרת להבינה. דוקינס חושף את הקורא לעקרונות הברירה הזוויגית, ברירת השארים ותורת המשחקים האבולוציונית. מושג נוסף שנטבע בספר זה הוא מם, מקבילו של הגן ברמת הרעיונות המופשטים; יחידת מידע או רעיון, המסוגלת לשכפול עצמי, ובדומה לגנים המשכפלים עצמם בגופנו, הממים משתכפלים במוחות ובמאגרי מידע.
הספר תורגם לעברית (מן המהדורה האנגלית השנייה, 1989) בידי עמנואל לוטם ויצא לאור בהוצאת דביר בשנת 1991.
סורנה
לפי תיאורו של ההיסטוריון פלוטרכוס, סורנה היה אדם מרשים ביותר הן במראהו החיצוני והן באישיותו. הוא החזיק צבא פרטי גדול, שכלל כעשרת אלפים איש (כולל אלף פרשים כבדים), שגויס מקרב הוואסלים שלו והתלויים בו, ושיירת המטען שליוותה אותו במסעותיו כללה, בין השאר, 200 עגלות שנשאו את פילגשיו, ואלף גמלים נושאי מטען.
בשנת 54 לפנה"ס מילא סורנה תפקיד מכריע במלחמת הירושה שהתנהלה באימפריה הפרתית בין האחים אורודס השני ומיתרידטס השלישי, ובביסוס שלטונו של המלך אורודס השני על האימפריה. אורודס השני שלח את סורנה לכבוש מחדש את החלק המערבי של האימפריה, שנשלט על ידי מיתרידטס השלישי, והוא הצליח לדחוק את מיתרידטס לסלאוקיה על נהר החידקל, הטיל מצור על העיר, וכבש אותה לאחר מצור ממושך. מיתרידטס השלישי נתפס על ידי סורנה והוצא להורג, ואורודס השני נותר שליט יחיד של האימפריה הפרתית. בחורף שנת 53/54 לפנה"ס נשלח סורנה בראש כוח פרשים להשתלט מחדש על השטח, שנכבש על ידי הצבא הרומאי בפיקוד מרקוס ליקיניוס קראסוס בקיץ שנת 54 לפנה"ס, בצפון מסופוטמיה.
באביב שנת 53 לפנה"ס נשלח סורנה, בראש כוח פרשים, שכלל כנראה גם את צבאו הפרטי, לעמוד כנגד הפלישה השנייה של צבאו של קראסוס לצפון מסופוטמיה. הוא משך את הצבא הרומאי להילחם בשטח מישורי פתוח, שנבחר על ידו, והתאים לאופי הלחימה של צבאו, והצליח לכתר אותו ולהנחיל לו תבוסה ניצחת בקרב חרן. לאחר מכן ניהל סורנה מרדף מוצלח אחרי שרידי הצבא הרומאי, שנסוגו צפונה, מרדף שהסתיים במותו של קראסוס ובהשמדה כמעט מוחלטת של צבאו. סורנה חזר עטור ניצחון לסלאוקיה, אך אורודס השני, שחשש מפני כוחו המתעצם, וראה בו איום פוטנציאלי על המשך שלטונו, דאג להוציא אותו להורג זמן קצר לאחר מכן.
פמיניזם סוציאליסטי
פמיניזם סוציאליסטי הוא זרם בפמיניזם המתמקד בקשרים שבין פטריארכיה וקפיטליזם. הפמיניזם הסוציאליסטי מרחיב את הטיעון של הפמיניזם המרקסיסטי על תפקידו של הקפיטליזם בדיכוי נשים. פמיניזם סוציאליסטי דוחה את הטענה העיקרית של הפמיניזם הרדיקלי לפיו הפטריארכיה היא המקור היחיד או העיקרי לדיכוי נשים. לטענת הפמיניזם הסוציאליסטי, נשים אינן יכולות להיות חופשיות בשל התלות הכלכלית שלהן בגברים השולטים בהון הכלכלי. הפמיניסטיות הסוציאליסטיות ראו בשחרור הנשים חלק הכרחי ממאמץ גדול יותר לצדק חברתי, כלכלי ופוליטי. פמיניסטיות סוציאליסטיות ניסו לשלב את המאבק לשחרור נשים במאבק נגד מערכות דכאניות אחרות המבוססות על גזע, סטטוס ומעמד כלכלי.
הפמיניזם הסוציאליסטי צמח בשלהי הגל הראשון של הפמיניזם בארצות הברית בראשית המאה העשרים, פרץ שוב בגל השני של הפמיניזם, והביא עמו פריחה של תאוריות פמיניסטיות סוציאליסטיות החל מאמצע שנות ה-70 של המאה ה-20. הדוגמות המרכזיות של הפמיניזם הסוציאליסטי לא הצליחו להיכנס לתאוריה המשפטית האמריקאית, הן המשיכו להתקיים ונשאו פירות באקדמיה בדיסציפלינות שונות כמו פילוסופיה, סוציולוגיה ומדעי המדינה וסיפקו צורות מחשבה ותאוריות במדעי החברה והרוח. נוכחותו ונחיצותו של הפמיניזם הסוציאליסטי המשיכה לעורר הדים והביאה חלק מן החוקרות לתאר את הגל השלישי של הפמיניזם כגל סוציאליסטי במהותו. בישראל, ניתן לראות נוכחות של פמיניזם סוציאליסטי בעיקר במאבקן של נשים עניות לשיפור תנאי העסקתן, במאבק לחקיקת רווחה של אימהות חד הוריות, ולשינוי מדיניות ההתעלמות של מקומות עבודה ממחויבויותיהם של הורים לילדיהם, ובעיקר של אימהות.
רקע
הפמיניזם הסוציאליסטי הוא זרם ותיק אך פחות מוכר מהזרמים העיקריים של הפמיניזם, שהם: פמיניזם ליברלי, פמיניזם תרבותי ופמיניזם רדיקלי. פמיניזם סוציאליסטי התפתח מבחינה היסטורית במקביל לפמיניזם הליברלי. הוא צמח יחד עם התנועה הפרוגרסיבית בארצות הברית של תחילת המאה העשרים והיה בא לידי ביטוי באמצעות מנגנונים משפטיים ליצירת חברה שוויונית יותר עבור כלל האוכלוסייה.
זרם זה של הפמיניזם עסק בשאלות על עבודות נשים ובקידום נשים בשוק העבודה. היו בתוכו זרמים שונים והשתייכו אליו נשים ממעמדות חברתיים שונים שלא היוו מקשה מעמדית ואידאולוגית אחת. הפמיניזם הסוציאליסטי התפתח מהזרם המרקסיסטי האורתודוקסי הפמיניסטי שראה בנשים נשים חלק אינטגרלי ממעמד הפועלים הן בניתוח על הניכור והן בניתוח על השחרור ממנו. על פי פמיניזם סוציאליסטי יש לטפל במושגי הניכור, הדיכוי והניצול. כמו כן, דרישה שעולה מהפמיניזם הסוציאליסטי היא להשתחרר הן מהחברה קפיטליסטית והן מהחברה הפטריארכלית.
בגל השני של הפמיניזם, התעורר בשנית הפמיניזם הסוציאליסטי והצביע על כך שנשים הן "אזרחיות סוג ב'" בחברה הקפיטליסטית הפטריארכלית שתלויה בניצול עובדים על מנת לתפקד ולשרוד ובמיוחד ניצולן של נשים. זרם זה ביקש לשנות לא רק את הבעלות על אופני הייצור אלא גם את החוויה החברתית משום שעל פי הפמיניזם הסוציאליסטי השורש לדיכוין של נשים נמצא במערכת הכלכלית הקפיטליסטית.
שלא כמו הפמיניזם הרדיקלי, הפמיניזם הסוציאליסטי מסרב להתייחס לדיכוי כלכלי כמשני, ולא כמו הפמיניזם המרקסיסטי, הוא מסרב להתייחס לדיכוי מיני כמשני. פמיניזם סוציאליסטי הולך מעבר להגדרה הקונבנציונלית של 'כלכלה' ומכליל בתוכו גם פעולות שאינן כוללות בתוכן החלפה של כסף, למשל, ילודה ועבודות בית. כך, תוך ניתוח של כל הפעולות היצרניות, הפמיניזם הסוציאליסטי משתמש במעמד ככלי אנליטי בנוסף למגדר, וטוען שנשים שמשתכרות במשכורות נמוכות ונמצאות במעמד חברתי נמוך תוכלנה להשיג עצמאות כלכלית מלאה רק עם שינוי מלא של מבנה הכלכלה.
הפמיניזם הסוציאליסטי של מעמד הפועלות
הפמיניזם הסוציאליסטי של מעמד הפועלות בארצות הברית של תחילת המאה העשרים התפתח כתוצאה מתהליכים של אורבניזציה, תיעוש והגירה לארצות הברית, והושפע משלוש אידאולוגיות עיקריות: פמיניזם, פרוגרסיביזם וסוציאליזם. שלוש הפעילות הבולטות ביותר של מעמד הפועלות היו מרי אנדרסון, פולין ניומן ורוז שניידרמן, אשר היגרו מאירופה אל תוך מפעלי היזע והתעשייה בארצות הברית. אנדרסון היגרה בגיל 16, פרנסה את עצמה בתחילה כעובדת במשק בית ולאחר מכן עבדה במפעלי טקסטיל והנעלה בשיקגו. פולין ניומן היגרה מליטא עם אמה והשתלבה בתעשיית הטקסטיל של דרום מנהטן, ורוז שניידרמן היגרה מפולין באחד מגלי ההגירה של מזרח אירופה, וכמו מהגרות נוספות בנות דורה נאלצה להפסיק את לימודיה בגיל צעיר ולעבוד במפעל ייצור על מנת לסייע בפרנסת המשפחה.
חלקן נחשפו לכתבים של מרקס והושפעו מן השיח הסוציאליסטי שהתקיים באירופה באותה תקופה. שיח זה היה נוכח במפעלים וברובעי המהגרים בארצות הברית והשפיע על תחושה של אחדות הדדית, שביתות עובדים וחרמות צרכנים שאליהן נחשפו המנהיגות. הן נרשמו לקורסים מטעם המפלגה הסוציאליסטית והחלו לאגד עובדים במפעלים בהן עבדו. ניסיונן לפעול באמצעות האיגודים המקצועיים עלו בתוהו כאשר הבינו כי האחרונים מסרבים לקבל נשים לשורותיהם. באותה העת, התנהל בארצות הברית מאבק על זכות ההצבעה לנשים (Suffrage), ומנהיגות אלו לקחו בו חלק משום שזכות ההצבעה נתפסה כאמצעי לשינוי היחסים שבין גברים ונשים בתוך המשפחה, והעלאה של נושאים פמיניסטיים על סדר היום כגון: עצמאות כלכלית לנשים, חופש תעסוקתי, שליטה בפריון, זוגיות, אהבה, ועוד.
מנהיגות אלו הושפעו מהתנועה הפרוגרסיבית שמנתה גברים ונשים מן המעמד הבינוני שהאמינו שעל המדינה מוטלת אחריות לקדם את החברה לעתיד טוב יותר. הנשים בתנועה הפרוגרסיבית היו נשים משכילות ממשפחות אמידות, נוצריות ולבנות. הן עסקו בפעילות התנדבותית ובארגוני צדקה, הקימו מרכזים קהילתיים שהיוו רשת תמיכה כלכלית, חברתית ופוליטית בנשים, ונודעו כפמיניסטיות 'מטרנליסטיות' או פמיניסטיות 'חברתיות'. בשיתוף פעולה, הפמיניסטיות החברתיות של מעמד הפועלות יחד עם הפמיניסטיות המטרנליסטיות הקימו ארגון מיוחד לנשים – Women Trade Union League (בו נפגשו אנדרסון, ניומן ושניידרמן והפכו שותפות לדרך פוליטית), על מנת לקדם תנאי עבודה טובים יותר לנשים. עבורן כנשים, העבודה בחוץ נבעה מצורך כלכלי משמעותי ומרצון למימוש עצמי וסיפוק אישי.
אנדרסון, ניומן ושניידרמן הדגישו את החשיבות והצורך בהכרה בהיבטים נוספים של חיי הפועל. הן טענו כי מבנה העבודה כפי שהיה דאז לא אפשר את קיומם של חיי פנאי, תרבות, חברה, פיתוח עצמי ומשפחתיות, ולכן יש לחלק את העבודה בין פועלים רבים יותר על מנת לאפשר לכל עובד תנאי עבודה טובים יותר. כאשר לא הצליחו להשיג שיפור משמעותי בתנאי העבודה, הן החליטו לפנות לרגולציה וכך הפך מאבקן מפרטי (בין איגוד למעסיקים) לציבורי. תוך שיתוף פעולה עם הפמיניסטיות ממעמד הביניים ביקשו בנות מעמד הפועלות לפתח מנגנונים רגולטוריים ליצירת תנאי עבודה הולמים. הן פנו לחוקק חוקי מגן שיגנו על נשים ברחבי ארצות הברית והצליחו לסייע בחקיקת חוקים המגבילים את שעות העבודה וקובעי שכר מינימום. למעשה: "פמיניסטיות אלה פעלו ליצירת עולם שמתאים לצורכיהן כנשים ושאפו ליצור עולם טוב יותר לכל העובדים על ידי פמיניזציה של תנאי העבודה וחוקי העבודה באמצעות רגולציה".
הפמיניזם הסוציאליסטי של מעמד הביניים – 'המטרנליסטיות'
הנשים הפמיניסטיות של מעמד הביניים היו חלק מרכזי באקטיביזם החברתי שהתרחש בעידן הפרוגרסיבי בין השנים 1870-1920. אחת הפמיניסטיות של מעמד הביניים ששינתה לעד את פניה של עבודת הרווחה החברתית והרגולציה האדמיניסטרטיבית הייתה ג'יין אדמס, רפורמטורית שנולדה ב-1860 באילינוי למשפחה אמידה והייתה בעלת השכלה גבוהה. החשיפה שלה לעוני הובילה אותה לבחון מחדש את תפקידה בחברה האמריקנית, והמריצה אותה לדרוש שינוי חברתי.
ב-1889 הקימה אדמס את 'בית האל' (Hull House) בשיקגו שהייתה מרכז אורבני ותעשייתי עם עוני משמעותי בתוכה. אדמס קיוותה, שיהיה זה מקום שבו אנשים מכל המעמדות ורמות ההשכלה יסתמכו זה על זה וישפרו את תנאי החיים התעשייתיים. היא חשה שותפות גורל עם חבריה לקהילה וראתה את בית האל כמרכז שיכול לסייע לאנשים להתמודד עם בעיות כלכליות וחברתיות שעולות מתוך החיים בעיר גדולה ומתפתחת. בית האל ארגן מגוון פעילויות: מעונות יום, אירועים חברתיים, כיתות לימוד, ושיעורים בספרות, היסטוריה ותיאטרון. בנוסף לפעילויות אלו, אדמס ועמיתיה סייעו לאנשים לנווט במוסדות המשפטיים והחברתיים של החיים העירוניים, עזרו לעובדים שנפצעו לקבל פיצויים, חקרו ופרסמו את תופעת מפעלי היזע, וסיפקו שירותי ייעוץ. כמו כן, המרכז סיפק מסגרת שבה נשים רפורמיסטיות יכלו לדון ביזמות חקיקתית בסיוע של עורכי דין מקצועיים. עם הזמן, ולאחר שהשתכנעה בצורך בחקיקה לתנאי עבודה הגונים עברה אדמס לפעילות פוליטית ורגולטורית.
רפורמטורית נוספת שפעלה לשינוי המצב הייתה פלורנס קלי. קלי שהייתה בעלת השכלה גבוהה, תרגמה את כתביו של פרידריך אנגלס לאנגלית. לאחר שנישואיה כשלו, היא הגיעה לבית האל ב-1891 והקימה שם לשכת עבודה. משרד העבודה שהקימה הכשיר מהגרות צעירות לעבודות בית ולאחר מכן סייע להן למצוא עבודה בתחום. היא חיפשה מידע באופן שיטתי על צורת העבודה במפעלי היזע, למדה על חייהם של הפועלים, ושכנעה את משרד העבודה של שיקגו לעשות מחקר מקיף על תנאי העבודה במפעלי היזע ונבחרה להוביל אותו. קלי הופתעה מהתנאים המזעזעים של נשים וילדים באותם מפעלים, והדו"ח שלה עודד לבצע רגולציה בנוגע לשעות עבודה ושכר עבור פועלים ובעיקר נשים וילדים.
בעקבות הדו"ח שפרסמה נפתחה וועדת חקרה שם העידה קלי על ההשלכות הבריאותיות של תנאי העבודה ועל השכר הזעום שלא מאפשר חיים הגונים. האיגודים הביעו התנגדות לרגולציות הללו כי סברו שיש בכך פגיעה בוולונטריות. אך קלי שניסחה הצעת חוק בנושא תנאי העבודה, עבדה עם עמיתותיה על מנת להפיץ את הצעת החוק שלהן ברחבי המדינה ולנסות לשכנע מחוקקים לאסור על עבודת ילדים במפעלים, להגביל את שעות עבודה עבור נשים ולשפר את תנאי העבודה במפעלים. החוק שעבר ב-1893 – עם קלי שהייתה אחראית לאכיפתו – בוטל ב-1897, ורק ב-1917 נחקק חוק מקסימום שעות עבודה במדינת אורגון, וזאת בהשפעת נשים אלו והתערבותן ברגולציה של חוקי עבודה ושכר.
לצד שיתוף הפעולה ביניהן, הפמיניסטיות של מעמד הפועלות והפמיניסטיות המטרנליסטיות נבדלו ביחס שלהן לגבי ייעודה של האישה. אדמס וקלי היו אקטיביסטיות בספירה הציבורית אך עבודתן נבעה מתוך אמונה שנשים הן מטפחות מטבען ושאמריקה בעידן התעשייה זקוקה לאימהוֹת שלה. הן האמינו שלנשים יש טבע נפרד, אימהי, ומזין ונתפסו כמטרנליסטיות שמבקשות להגן על האומה ולספק לה ערכים.
האקטיביזם שלהן למעשה העלה ביקורת על המדינה ודרש ממנה להרחיב את סמכויות האחריות שלה על אזרחיה, ופעילותן ליצירת רגולציה עבור נשים וילדים למעשה סייעה לקדם נושאים שקשורים לאנשים העובדים בשוק העבודה באופן כללי, אך הן החזיקו במודל המשפחה המסורתית של מעמד הביניים ולפיו על הגבר מוטל תפקיד המפרנס בעוד האישה צריכה לתחזק את הספירה הביתית על כל היבטיה. לדידן, לנשים מסוגלות הורית טובה יותר, וקשה היה להן לדמיין מצב בו יתאפשר לגברים ונשים ליטול חלק שווה בשוק העבודה ובמבנה המשפחה. הן פעלו למתן קצבאות עבור עבודת האימהות ולהעברת חקיקה מתאימה, וזכו לכינוי 'מטרנליסטיות' משום שהדגישו את התפקיד המרכזי של נשים כאימהות.
לעומתן, הפמיניסטיות של מעמד הפועלות, התמקדו בשוק העבודה בשכר וברגולציות שהן ביקשו לקדם בו. הן הדגישו שנשים לא יסתפקו במילוי תפקידי הבית משנפתחו להן אפשרויות בשוק העבודה בשכר, וכי היבטים רבים יש לחיי האישה ומנעד רחב של תחומי עניין מעבר להיותה אם. במשך חייהן, המשיכו אנדרסון, ניומן ושניידרמן לקדם שכר עבודה שווה וחופש בחירה מקצועית עבור נשים במסגרות שונות.
מאפייניו הייחודיים של הפמיניזם הסוציאליסטי
בעוד הפמיניזם הליברלי דגל בשוויון זכויות, תבע את החלתן של נורמות זהות וזכויות משפטיות שוות בין גברים לנשים אך נרתע מהתערבות מדינתית בכלכלה, הפמיניזם הסוציאליסטי של מעמד הפועלות, דרש התערבות מדינתית בכלכלה והכרה בהיבטים השונים של חייהן של נשים כעובדות, כאימהות וכחברות בקהילה. הגישה הליברלית בדבר שוויון זכויות פורמלי הייתה נדמית להן תאורטית מידי וחסרת יציבות ולכן הן דרשו התערבות רגולטורית וקונקרטית בחוק. שנית, בעוד הפמיניסטיות הליברליות האמינו באינדיבידואליזם, הפמיניזם הסוציאליסטי נקט בגישה חברתית יותר ושאף לתרום לרווחת הכלל. כמו הליברליות, הן אומנם סברו כי אין שונות אינהרנטית בין נשים וגברים, אך גרסו כי קיים שוני מהותי בחוויות החיים, ובהסדרים חברתיים ומשפטיים החלים עליהם. מנהיגות אלו התמודדו בחייהן עם בעיות הקשורות לעולם העבודה ופיתחו שיטות להתמודדות עמן.
לפי רנן-ברזילי: "נשים אלה הגדירו, במעשיהן ובכתביהן, אידאולוגיה שלפיה יש לאפשר לנשים להשתלב בשוק העבודה ולפתוח לפניהן הזדמנויות תעסוקה, וכן לאפשר לכלל העובדים, גברים כנשים, ליהנות משכר הוגן כמו־גם מקשת של התנסויות "מחוץ" לעבודה: פעילויות פנאי, פעילות פוליטית, פעילות חברתית ופעילויות משפחתיות. הן ביקשו לקדם הבנה הוליסטית, אינטגרטיבית והוגנת של מי שעובד בשוק התעסוקה." לרעיון זה קוראת רנן-ברזילי "רב-ממדיות", מתוך החשיבות של ההסתכלות על האדם כיצור הוליסטי. עוד היא מדגישה: "הפמיניזם החברתי של מעמד הפועלות ביקש לקדם סטנדרט שהתאים למציאות חייהן הייחודית של נשים (רגולציה של שעות עבודה ושכר מינימום) וליישמו על כלל העובדים — נשים וגברים כאחד. כלומר, מטרתו הייתה להפוך את "התקן הסטנדרטי" לכזה שמשקף את מציאות חייהן של נשים, מתוך אמונה שרק תקן כזה, החל על כולם, יוכל להביא לידי קידומן המשמעותי של נשים."
בגל השני של הפמיניזם
הפמיניזם הסוציאליסטי של שנות ה-60' של המאה ה-20, צמח מן הקרקע הפורייה של האקטיביזם של תנועות השמאל החדש שפעלו בארצות הברית באותה תקופה: התנועה לזכויות האזרח, תנועות נגד המלחמה, תנועות שפעלו נגד מימון צבאי, גזענות, עוני ועוד. נשים רבות ובעיקר סטודנטיות, השתתפו בקמפיין של התנועה לזכויות האזרח בדרום ארצות הברית באמצע שנות ה-60', וכן בתנועות סטודנטים שפעלו למען חברה דמוקרטית (SDS). שם הן צברו ניסיון, כלים, ואמונה ביכולותיהן, ופיתחו פוליטיקה יישומית של שוויון לא רק במקומות עבודה (שככלל נשלטו בידי גברים), אלא בחברה בכלל. הן התנדבו באזורים ובשכונות עוני למען אוכלוסיות מוחלשות, והעלו שאלות על מקומן של נשים, על חלוקת התפקידים המגדרית, ועל מנהיגות גברית דומיננטית שהרתיעה נשים מלדבר על כל אלו. הן גם הושפעו מתנועות ליברליות אחרות ברחבי העולם כגון בקובה וייטנאם וסין. דרישותיהן להכיר בחשיבותם של סוגיות נשיות נדחקו וספגו התעלמות מצד הארגונים בהם הן פעלו ובמיוחד בכנסים לאומיים, ובאופן כללי נתפסו כמי שמפריעות למאבק האנטי אימפריאליסטי. כתוצאה מכך, החליטו אותן נשים אקטיביסטיות להקים קבוצות אוטונומיות משלהן, וכך נפתחו ארגונים רבים בערים הגדולות ברחבי ארצות הברית. אחד הארגונים הבולטים של התנועה הסוציאליסטית הפמיניסטית של אותה תקופה הוא CWLU) Chicago Women's Liberation Union) שפעל בין השנים 1969–1977. הפעילות בארגון תיעדו את פעילותן, הפיצו את הרטוריקה שלהן ועסקו בפעילות ששיקפה את אותה רטוריקה. הן היו הקבוצה הראשונה שעשתה שימוש בשם 'פמיניזם סוציאליסטי' בעלון שלהם. הן ראו את הארגון כמי שמשלב סוציאליזם ופמיניזם תוך שהוא ממשיך להיות מעורב בפעילות אנטי-קפיטליסטית, אנטי אימפריאליסטית, ואנטי גזענית אך כגוף נשי נפרד. הן התנגדו לקנאות הכיתתית שהפגינו מפלגות השמאל, ולפמיניזם המרכזי שהתמקד בהתעצמות אישית ונעדר מתפיסה מבנית של הקפיטליזם הפטריארכלי. הן נאבקו על שירותי בריאות ללא עלות, סיוע חברתי ולקיחת אחריות חברתית על גידול ילדים, קידמו רפורמות שביקשו לקדם את חייהן ותנאיהן של נשים בחברה, הדגישו את הסתירות הקיימות באידאולוגיה השלטת, ביקשו להעניק לנשים תחושה עצמית של כוח, ועזרו לפתח תוכניות לימוד לנשים. הן עבדו בשיתוף פעולה עם ארגונים שסייעו בקבלת מידע על הפלות לא חוקית, פיתחו קורסים לנשים בכלא, עסקו בהגנה על זכויות של לסביות והומוסקסואלים, אפליה על בסיס מין, זכויות של הולדה, הקימו פרויקטים של טיפול בילדים על מנת לצרף נשים נוספות למאבק, התייחסו לבעיות מגוונות של נשים וקיימו פעילויות שייתנו להן מענה ויובילו לשינוי. כך, עד שנות ה-70 המוקדמות (וכתוצאה מפיצול משמעותי שנוצר בין הפמיניזם הסוציאליסטי לפמיניזם הרדיקלי), הפמיניזם הסוציאליסטי היווה קטגוריה מובחנת בתנועה הפמיניסטית.
קבוצה משמעותית נוספת של הפמיניזם הסוציאליסטי באותה תקופה הייתה תנועת הנשים השחורות הלסביות – קולקטיב נהר קומבהי. תפיסותיהן הפמיניסטיות והאנטי גזעניות הובילו אותן להשקפת עולם סוציאליסטית ובמקביל לפוליטיקת זהויות. הן התמקדו בזהות של חברות הארגון כנשים שחורות ולסביות אך עבדו בברית ובשיתוף פעולה יחד עם קבוצות נוספות שהיה להן מכנה משותף עמן בתחומים כמו אלימות נגד נשים, מאבק על שירותי רווחה ובריאות, הקמת מעונות לרך, זכויות בהפלה ועוד. המניפסט הפוליטי שלהן מהווה מסמך היסטורי חשוב עבור הפמיניזם הסוציאליסטי ועבור פוליטיקת זהויות. קבוצה אחרת עם אוריינטציה סוציאליסטית הייתה CARASA, שהיו קבוצה של פמיניסטיות מרקסיסטיות שעסקו בפוליטיקה של הולדה והובילו קמפיין נגד התעללות רפואית ושיתפו פעולה עם ארגונים נוספים למען רפורמות אלו.
נושאת הדגל של הפמיניזם הסוציאליסטי בגל השני הייתה ברברה ארנרייך. ארנרייך נשאה נאום בכנס שנערך ב-1975 הנקרא: "Socialist/Feminism and Revolution", שלאחר מכן הפך למאמר שכותרתו ?What Is Socialist Feminism, ובו הבדילה ארנרייך בין המרקסיזם המכני והפמיניזם הרדיקלי לבין הפמיניזם הסוציאליסטי. ההבדל מהמרקסיזם הוא שהפמיניזם הסוציאליסטי ראה את הקפיטליזם כמבנה טוטאלי חברתי ותרבותי אך הוסיף לפוקוס המרקסיסטי של היצרנות ניתוח של החיים הפרטיים, של כלכלת הבית וראה את האישה לא כחלק ממבנה העל החברתי בלבד. הפמיניזם הסוציאליסטי גם היה שונה מהפמיניזם הרדיקלי בכך שהוא לא התמקד בפטריארכיה כתופעה אוניברסלית וא-היסטורית, אלא כמוסד הקשור לתעשייה הקפיטליסטית. ארנרייך טענה שהפמיניזם הסוציאליסטי מנסה לפתח תאוריה ופוליטיקה ייחודית שתענה ותתייחס למונופול הטוטאלי התרבותי, הפוליטי, והכלכלי של החברה הקפיטליסטית מתוך ההבנה של הקשר בין שעבוד של נשים ובין האטומיזציה של מעמד הפועלים.
התפתחותן של תאוריות פמיניסטיות סוציאליסטיות
בעוד בגל הראשון עיקר הדגש היה על פעילות ומאבק פוליטי, בגל השני החלה לצמוח תאורטיזציה סדורה יותר. התאוריה הפמיניסטית הסוציאליסטית התפתחה בזמן קצר בין השנים 1975–1983, והושפעה מעבודות קודמות של התאורטיקניות הבריטיות והקנדיות, ג'ולייט מיטשל, מרגרט בנסטון ושילה רובותהאם. ג'ולייט מיטשל ראתה את כישלונם של המרקסיזם והסוציאליזם בכך שלא ניתחו את דיכוין נשים והתעלמו לחלוטין מגורמים נוספים שאינם כלכליים. הדרך היחידה לפנות לבעיה זו לדעתה, היא לנתח את מצבן של נשים בארבעה ערוצים: ייצור, רבייה, מיניות, והסוציאליזציה של טיפול בילדים. לניתוח שלה היא הוסיפה נקודת מבט פסיכואנליטית ופמיניסטית רדיקלית. מרגרט בנסטון הצביעה על כך שהמשפחה הגרעינית ונשים תפקדו ככוח מייצב עבור הקפיטליזם לא רק מפני שנשים ביצעו עבודות בית ללא תשלום אלא משום שהן תפקדו כיחידה צרכנית וככוח עבודה רזרבי. לדידה, הדרך היחידה לחירות נשית היא הפיכת עבודת הבית לקהילתית ולקיחת אחריות חברתית על טיפול בילדים. שילה רובותהאם טענה כי הפמיניזם הליברלי הגיע לגבול יכולותיו משום ששיפור חייהן של נשים אינו מתמצה רק בחקיקה, אלא נדרש שינוי בתפיסה של עולם הייצור, שוק העבודה, מיניות והמשפחה. על מנת להביא נשים לאמנציפציה צריך לשנות לא רק את האופן שבו הכלכלה פועלת אלא גם את התודעה הקולקטיבית בדבר טיפול בילדים. רק כך נשים תוכלנה ליצור דמות אלטרנטיבית של עצמן ושל תפקידן בחברה. מאחר שכותבות אלו הושפעו מן האירועים שקרו בארצות הברית בשנות ה-60, ההשפעה הייתה הדדית. על אף הפריחה הספרותית בתחום, כתביהן של חמש חוקרות עיקריות מהווים את הקאנון של התאוריה הפמיניסטית הסוציאליסטית הקלאסית בארצות הברית: