cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בולי ישראל
בולי דואר
בולי ישראל עוסקים בפילטליה (לדוגמה תערוכת הבולים בירושלים שנערכה ב-1954) וגם בנושאים טיפוסיים למדינה כגון יהדות והיסטוריה יהודית. לדוגמה, ב-40 השנים הראשונות למדינה קרוב ל-10% מבולי ישראל הכילו מוטיבים ארכאולוגיים מסיבות רוחניות ואידאולוגיות
המדינה יצרה סך של 110 הנפקות חדשות בשנות ה-60 של המאה ה-20, 151 בשנות ה-70, 162 בשנות ה-80 ו-216 בשנות ה-90. דואר ישראל מייצר כמה עשרות הנפקות חדשות כל שנה: 40 הנפקות חדשות בשנת 2000, 33 ב-2001, 46 ב-2003, 38 ב-2004, 42 ב-2006 ו-44 ב-2007. בשנת 2008 יצאו הנפקות חדשות המנציחות את ישראל רוקח, את עקיבא אריה וייס, שני אתרי מורשת עולמית ואת חברת "מקורות".
הנפקות משותפות
הנפקה ראשונה הייתה בשנת 1993 בשיתוף פולין לזכר 50 שנה למרד גטו ורשה מאז אותה הנפקה בוצעו הנפקות משותפות נוספות של בולים בשיתוף רשויות דואר אחרות. בשנת 1996 הונפק בול חג לרגל חנוכה בשיתוף עם ארצות הברית בפורמט של גיליון המכיל 20 בולים (גיליון חריג). בישראל היה מחיר הבול 2.5 שקלים חדשים, ובארצות הברית היה מחיר הבול 32 סנט. זה היה הבול הנצמד הראשון של ישראל. ישראל לא המשיכה להנפיק בולים מאותה סדרה כמו זו של 1996, אך ארצות הברית המשיכה והנפיקה בשנים מאוחרות יותר בולים בערכים של 33, 34 ו-37 סנט.
ב-27 בינואר 2008 בוצעה הנפקה משותפת עם האומות המאוחדות לרגל יום הזיכרון לשואה ולגבורה. הנפקות משותפות היו גם עם גרמניה בשנת 2005 לציון את היחסים הדיפלומטיים בין המדינות, עם אוסטריה והונגריה (ב-2004 לזכר הרצל), עם איטליה ב-2004 לזכר בית הכנסת הגדול של רומא, עם גאורגיה ב-2001 לזכר שותא רוסתוולי ועם הונגריה ב-2001 לזכר בית הכנסת הגדול של בודפשט
במסגרת ההנפקה המשותפת אין הכרח כי הבולים או גודל הגיליון שלהם יהיו זהים. לדוגמה, ב-2013 הנפיקו ישראל ואוסטרליה 2 בולים משותפים שנושאם היה הקרב על באר שבע וחיל הפרשים האוסטרלי. הגיליונות הישראליים היו בגודל תקני של 15 בולים, והאוסטרלים היו בגודל 40 בולים, המחולקים לשני חצאים שביניהם פס ביניים (Gutter Pairs). בהנפקה עם צרפת היה גודל שני הגיליונות הישראלים 9 בולים (גיליון חריג), והגיליונות הצרפתיים בני 30 בולים כל אחד. הבדל נוסף הוא היעדר השבלים במרבית הבולים הלא-ישראליים.
למרבית ההנפקות המשותפות נלווית גם הנפקה מיוחדת של דף מזכרת. כמו כן, סוחרי בולים בישראל ובמדינה המקבילה נוהגים גם לקחת את מעטפות יום ההופעה של מדינתם, להדביק עליה את בולי המדינה השנייה ולהחתימם בחותמת של המדינה השנייה (בדרך כלל המדינה הזרה שולחת את חותמות יום ההופעה למדינה השותפה להנפקה). אלו הן "מעטפות משותפות", ואין מדובר בפריטים רשמיים שמונפקים על ידי רשויות דואר. נהוג גם לקחת את בולי המדינה הזרה או אף את הגיליונות, להכין מעטפה באופן עצמאי עבורם, ולהחתימם בחותמת המדינה הזרה. פריטים אלו נחשבים מבחינה מעשית למעטפת יום ההופעה, והם מופיעים בקטלוגים נפוצים כגון "מוריה".
הוצאת בולים משימוש
דואר ישראל אולץ במספר מקרים להוציא משימוש בולים שגרמו לדאגה במעגלים דתיים מסוימים. בנובמבר 2006 יצא משימוש בול שנשא את השם המפורש. בנוסף, יצאה משימוש גם סדרת בולים שעל גביה התנוססו פסוקי תלמוד
היחסים עם שירותי הדואר הפלסטיניים
החל משנת 1994-1995, ישראל חדלה לספק שירותי דואר לאזורים שלפי הסכמי אוסלו היו אמורים להיות תחת שלטון הרשות הפלסטינית. הרשות הקימה משרדי דואר, ופיתחה חותמות דואר ייחודיות.
איסוף בולים בישראל
איסוף הבולים היה ועודנו תחביב שכיח בקרב הישראלים. האגודה הישראלית לבולאות מכירה בכ-24 מועדוני בולים בישראל בלבד. כמו כן קיימים 15 עסקי בולאות. בישראל קיימים ירידי בולים, גליונות מתנה, תערוכות בולים, מגזינים לבולאות וקטלוגים. בשנת 1998 הקים דואר ישראל את מוזיאון הבולאות בתל אביב אחד מגדולי איסוף הבולים וחקר יודאיקה-פוסטלית היה ד"ר עמנואל לפין (1906–1993) שנחשב גם לגדול אספני בולי קרן קיימת לישראל. העיר תל אביב גם נבחרה לארח את אליפות הבולים הבינלאומית בפיקוח האיגוד הבינלאומי לבולאות.
נוכלות בלי חשבון
נוכלות בלי חשבון (באנגלית: Hustlers) הוא סרט דרמה-פשע אמריקאי משנת 2019, שנכתב ובוים על ידי לורן סקפריה. הסרט מבוסס על מאמר שפורסם במגזין ניו יורק בשנת 2015 בשם "The Hustlers at Scores" מאת ג'סיקה פרסלר.
בסרט מככבות קונסטנס וו, ג'ניפר לופז, לילי ריינהרט, קיקי פאלמר, ג'וליה סטיילס, קארדי בי וליזו והוא עוקב אחר קבוצת חשפניות שמחליטות למעול בכספים של ברוקרים מוול סטריט שפוקדים את המועדון שלהן.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל טורונטו.
עלילה
דסטיני (קונסטנס וו), אם יחידנית מניו יורק, הופכת לחשפנית כדי לתמוך במשפחתה. חברותיה החשפניות בהנהגת רמונה (ג'ניפר לופז) מחליטות להונות ברוקרים ומנכ"לים מוול סטריט שפוקדים את המועדון שלהן כאשר תעשיית המין נקלעת למשבר כלכלי בשנת 2008.
הפקה
בפברואר 2016, הוכרז שג'סיקה אלבאום, ויל פרל ואדם מקיי יפיקו את הסרט תחת חברת ההפקות שלהם "Gloria Sanchez Productions". במאי 2016, הצטרפה חברת ההפקות "Annapurna Pictures" עם מייגן אליסון וצ'לסי ברנארד כמפיקים בפועל. באוגוסט 2018, הוכרז שג'ניפר לופז תככב בסרט ושלורן סקפריה תכתוב ותביים. לופז תפקדה גם כמפיקה בפועל. באוקטובר 2018 "Annapurna Pictures" פרשה מהפרויקט וחברת "STX Entertainment" רכשה במקומה את זכויות ההפצה; בנוסף, קונסטנס וו הצטרפה לצוות. יתר המשתתפים בסרט הצטרפו במרץ-אפריל 2019.
צילומי הסרט החלו ב-22 במרץ 2019 בעיר ניו יורק והסתיימו ב-4 במאי 2019.
סיסי קליין
סיסי פֵּרָה קליין (בנורווגית: Cissi Pera Klein; 19 באפריל 1929, נרוויק – 3 במרץ 1943, אושוויץ) הייתה נערה יהודייה נורווגית, שנרצחה בשואה והפכה לסמל לאומי של השואה בנורווגיה (בדומה לאנה פרנק בהולנד).
משפחה
סיסי גדלה בעיר טרונדהיים שבצפון נורווגיה, בתם של וולף ומילֶה (מלכה לבית גליק) קליין. אביה וולף (1886–1943) היגר מליטא בשנת 1905 לנרוויק בצפון נורווגיה, הוא היה אחד מעשרות צעירים יהודים שעברו מבית לבית ומכרו דברי סדקית (peddlers). האם מילֶה (1895–1993) הגיעה לנרוויק מלטביה בשנת 1913. הם התחתנו בשנת 1922 נולדו להם שלושה ילדים, אחד נפטר בגיל צעיר, אברהם (1926–1943) וסיסי (1929-1943). בתחילת שנות השלושים הם עברו עם ילדיהם לעיר טרונדהיים, שם הייתה קהילה יהודית קטנה, ופתחו חנות קמעונאית.
קהילת טרונדהיים - לפני ואחרי המלחמה
בטרונדהיים הייתה קהילה יהודית קטנה שנוסדה ב-1905, בעיקר על ידי יהודים שהגיעו מהארצות הבלטיות. חיי הקהילה היו חמים וקרובים והם כללו בית כנסת, 'חדר', מקווה, בית עלמין יהודי ושוחט. רבים מחברי הקהילה היו אמידים יחסית. ערב מלחמת העולם השנייה, בשנת 1942, היו בנורווגיה כולה 1582 יהודים, ובקהילת טרונדהיים (יחד עם קהילות צפוניות וקטנות ממנה) - היו 255 יהודים. לאחר השואה מנתה קהילת טרונדהיים 123 יהודים, מתוכם רק שמונה, ששרדו את המחנות. היתר גורשו (139) או נרצחו (131). בנורווגיה כולה שרדו וחזרו 38 יהודים. מלבדם 778 גורשו ו-730 נרצחו.
כניסת הנאצים לנורווגיה
כשהגרמנים פלשו לנורווגיה באפריל 1940, הם נקטו בהתחלה מדיניות מכוונת של שקט, מה שגרם ליהודים רבים שברחו לשוודיה, לחזור חזרה לנורווגיה ולהילכד בציפורניהם. באפריל 1941 בית הכנסת בטרונדהיים הוחרם והפך למגורי חיילים ואורוות סוסים. לאחר שבית הכנסת הוחרם היהודים התפללו בעליית גג של כנסייה בטרונדהיים, וזאת הודות לקשרים של מנהיגי הקהילה ומי ששימש בפועל כרב הקהילה, הרב אברהם ישראל יעקובסון, עם הכומר המקומי של הכנסייה המתודיסטית. בדצמבר 1941 החלו מעצרים ראשונים של גברים יהודים שנכלאו במחנה Falstad. בסתיו 1942 הוחרמו חנויות של יהודים, בין השאר גם החנות של משפחת קליין. באוקטובר 1942 עצרו את כלל הגברים היהודים, ביניהם גם אביה ואחיה של סיסי.
סיסי המשיכה ללמוד בבית הספר עד שב-6 באוקטובר 1942, נכנסה משטרה ועצרה אותה מול בני כיתתה. תחילה שוכנו כל הנשים והילדים בשלוש דירות של יהודים בטרונדהיים, אחת מהן הייתה דירתה של משפחת קליין, וב-25 בנובמבר 1942 נשלחו כל הנשים היהודיות בנורווגיה לבית הסוהר Bredtveidt באוסלו. במהלך השהות במחנה אמה הייתה זקוקה לניתוח ונשלחה לבית חולים באוסלו. כך ניצלה.
בפברואר 1943 גורשו כמעט כל יהודי טרונדהיים וצפון נורווגיה, ובתוכם סיסי, אברהם ואביהם וולף קליין, על ספינת התובלה "גוטנלנד" שיצאה מנמל אוסלו לשצ'צ'ין שבפולין, ומשם נשלחו ברכבת לאושוויץ. חלק ניכר ממגורשי טרונדהיים נרצחו באושוויץ ביום הגעתם, ב-3 במרץ 1943 (כו באדר א תש"ג). סיסי הייתה בת 13 במותה ואחיה אברהם בן 16 בלבד.
הנצחת סיסי קליין כסמל ליהודי נורווגיה שנרצחו בשואה
באמצע שנות התשעים החליטה עיריית טרונדהיים להפוך לסמל את אחד מ-72 תושביה שגורשו, כדי להגביר את ההזדהות וההבנה של תלמידי בתי הספר לרדיפת היהודים במלחמת העולם השנייה. לצורך כך הם בחרו בסיסי קליין. בשנת 1995 קראו על שמה את הרחוב שבו התגוררה; ובשנת 1997 הוצב פסל שלה בפארק סמוך. ב-6 באוקטובר כל שנה, היום שבו היא הוצאה מבית הספר על ידי המשטרה, מבקרים בפארק תלמידי בית הספר היסודי 'קלווסקינט' (Kalvskinnet), ומניחים פרחים לזכרה. המלחין הנורווגי סטולה קלייברג אף כתב יצירה מוזיקלית לזכרה.
סיפור הצלת האם והניסיונות להצלת הילדים
מילה ניצלה הודות לרופאי בית החולים Ullevål באוסלו, שדחו את הניתוח שוב ושוב ולא אפשרו לנאצים להחזירה למחנה. לאחר הניתוח הופיעו אנשי מחתרת מחופשים במדים אשר שלפו אותה בכוח מבית החולים והעבירו אותה באישון לילה בסירה לשוודיה. בזמן שהותה בשוודיה ניסתה מילה להציל את ילדיה, מתוך תקווה שהם עודם בחיים. היא ביקשה מהרב יעקובסון שישב בשוודיה (ובעבר היה הרב של קהילת טרונדהיים) שהוא ואשתו יאמצו את ילדיה ובכך תוענק להם אזרחות שוודית ודרכונים של שוודיה הנייטרלית והם יוכלו להוציאם מאושוויץ. הביורוקרטיה הייתה מורכבת וארוכה, ולבסוף, כשהגיע האישור לאימוץ הילדים, היה זה מאוחר מדי.
לאחר המלחמה חזרה מילה לטרונדהיים והצליחה לקבל לידיה בחזרה את החנות. היא ניהלה אותה תקופה מסוימת אך הייתה בודדה ואומללה. בשנות החמישים היא עלתה לישראל לבדה, נישאה לאלמן – אלימלך גוטפריד (אביהם של אברהם אחיטוב, יוסף אחיטוב ומלכה גרוס), וחיה עמו ברמת גן. היא נפטרה בגיל 98 בבית החולים תל השומר.
כוח צבאי למחצה
כוח או ארגון צבאי למחצה (באנגלית: Paramilitary) הוא ארגון בעל מאפיינים צבאיים בהם הכשרה, ציוד, מבנה, טקטיקה ולעיתים גם ייעוד, אך אינו נכלל באופן רשמי בכוחות המזוינים של המדינה.
תחת ההגדרה הרחבה של ארגונים צבאיים למחצה ניתן לכלול מספר רב של גורמים וכוחות ממגוון תחומים, המשותף להם הוא הדמיון שלהם לכוחות הצבא הרשמיים. ניתן לפצל את ההגדרה הרחבה של כוח צבאי למחצה לכוחות וארגונים הפועלים בתוך מדינה בשיתוף או כחלק משלטונות המדינה וכאלו המתנגדים או פועלים באופן עצמאי משלטונות המדינה. בהגדרה של כוחות מתנגדים ניתן למנות ארגוני טרור, לוחמי חופש וארגונים פוליטיים מתנגדים. בהגדרה של ארגונים שמשתפים פעולה ניתן למנות שלל כוחות צבאיים-משטרתיים (כגון משמר אזרחי, משמר גבול וז'נדרמניה), כוחות משמר למוסדות מיוחדים (כגון משמר נשיאות), מיליציות אזוריות וכדומה.
חיים פיינשטיין
ביוגרפיה
נולד בתל אביב לרב יחיאל מיכל פיינשטיין ראש ישיבת בית יהודה ולליפשא בתו של הרב יצחק זאב סולובייצ'יק. נישא לבתו של הרב שמעון ברייש מציריך - בנו של הרב מרדכי יעקב ברייש, אב"ד ציריך, בעל שו"ת "חלקת יעקב". גיסיו הם: הרב אברהם יהושע סולובייצ'יק ראש ישיבת בריסק (שהוא גם בן-דודו) והרב משה ברזובסקי ראש ישיבת סלונים ובן האדמו"ר מסלונים.
לאחר נישואיו התגורר בבני ברק ובשנת תשנ"ב החל למסור שיעורים בכולל שבישיבת בית יהודה בבני ברק שעמדה בראשות אביו. לאחר פטירת אביו בשנת תשס"ג (2003) הועמד למלא את מקומו בראשות הישיבה. בתקופה זו הוציא לאור חלק מכתבי אביו על תלמוד בבלי.
מלפנים היה מוסר שיעורים בישיבת טשרנוביל. כמו כן הוא חבר הנשיאות של מפעל הש"ס מוסר שיעורים קבועים בכל מקצועות הש"ס בבתי מדרשות קבועים בקרית ספר בבית הכנסת זיכרון משה שיעור בסוגיות החמורות במסכת טהרות מזה למעלה מעשרים שנה, כמו כן כמסורת בית זקנו מוסר שיעורים בפרשת השבוע בביתו לצד שיעורים קבועים בפרשות השבוע לתלמידיו בעטרת שלמה,
אמא, אבא וכל השאר
אמא, אבא וכל השאר הוא סינגל של ההרכב המוזיקלי הישראלי הפרויקט של עידן רייכל, אשר הוקלט על ידי הזמר הישראלי עידן רפאל חביב. השיר יצא לאור ב-9 במאי 2011, כסינגל מתוך אלבום האוסף הראשון של ההרכב, "הביתה, הלוך חזור" ובמסגרת המיזם המוזיקלי "עוד מעט נהפוך לשיר".
השיר הגיע למקום השביעי במצעד השבועי של רדיו קול רגע.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי סמל, ששירת כלוחם בסיירת אגוז ונפל במלחמת יום הכיפורים ב-20 באוקטובר 1973, והולחן על ידי עידן רייכל במסגרת המיזם המוזיקלי "עוד מעט נהפוך לשיר", בו נבחרו מדי שנה מספר שירים שנכתבו על ידי חיילים וחיילות שנפלו ועל ידי אזרחים שנהרגו בפעולות טרור.
וידאו קליפ
השיר מלווה בווידאו קליפ. נכון ליולי 2020, צבר הווידאו קליפ למעלה מ-5 מיליון צפיות ביוטיוב.
DIS
DIS (ראשי תיבות של: Distributed Interactive Simulation) הוא שמו של סטנדרט של IEEE עבור סימולציות  זמן-אמת של הדמיית מלחמה ברמת פלטפורמות, עם ביזור על פני שרתים רבים הנמצאת בשימוש בעיקר בארגונים צבאיים ובמידה רבה גם בתחום חקר החלל והרפואה.
DIS מוגדר כסטנדרט סימולציה בשימוש רשמי של משרד ההגנה האמריקאי (ה-DoD).
מיכאל ארלנגר
מיכאל ארלנגר (בצרפתית: Michel Erlanger, מישל ארלאנז׳ה; 1828, צרפת -27 בספטמבר 1892) היה יהודי-צרפתי, ממייסדי "כל ישראל חברים" (אליאנס), יועץ לברון אדמונד דה רוטשילד, גזבר ופעיל תנועת "חובבי ציון". ייסד עם קרל נטר את בית הספר החקלאי הראשון בארץ ישראל, "מקווה ישראל".
ביוגרפיה
נולד ב-1828 בעיירה ויסמבור שבאלזס. קיבל חינוך יהודי מסורתי וגם חינוך כללי מאביו, ישראל זיסקינד ארלאנז׳ה, שהיה רב ואב בית דין. מקור המשפחה בפרנקפורט. בשנת 1835 עבר לפריז. עבר הכשרה מקצועית במסחר. שלט בצרפתית, עברית, גרמנית ואנגלית. נשלח על ידי מעסיקו לאלכסנדריה שבמצרים, להקים שם נציגות. באלכסנדריה התוודע למצבם של יהודי היישוב הישן ורכש מיומנות בשפות האיטלקית והערבית. ב-1854 ביקר בארץ ישראל בלווית אלברט כהן. מאוחר יותר הצטרף כחבר בתנועת "חובבי ציון" לפעילות יישוב הארץ. ארלאנז׳ה יעץ לברון אדמונד דה רוטשילד בנושא צדקה והשפיע על תרומות הברון ליהודי ארץ ישראל. בסביבות 1870 ייסד עם קרל נטר את בית הספר "מקווה ישראל", בית הספר החקלאי הראשון בארץ ישראל. שמואל הירש, מנהל מקווה ישראל, דיווח במכתבים שבועיים (מסוף 1882 ועד סוף 1884) על מצבו של בית הספר לארלאנז׳ה, שהעביר מידע זה ישירות לברון.
לאחר מותו של אלברט כהן ב-1877, קיבל ארלאנז׳ה את תפקידו בניהול ארגוני הצדקה הנרחבים של הברון רוטשילד.
ביולי 1883 ביקר ארלאנז׳ה בארץ ישראל, בין השאר במושבה ראשון לציון, נפגש עם האיכרים בעלי הקרקע והציג להם את תנאיו של הברון בתמורה לסיוע למושבה. לבסוף חתם עם נציגיה על העברת המושבה לחסותו (האדמות נרשמו על שמו), כנציג הברון. בסוף דצמבר 1883 חתם ארלאנז׳ה כנציג הברון בראש פינה על חוזים לבנית בתי מגורים בזכרון יעקב ("על הגבעה ממול") עם קבלן מביירות וקבלן ערבי מחיפה.
לאחר הפוגרומים ברוסיה ב-1882 יצא עם איזידור לב מטעם כי"ח לברלין במטרה להקים ועד לסיוע ליהודי רוסיה. בפעילותם בברלין תמך כספית הברון הירש.
ארלאנז׳ה הגיע לביקור בארץ ישראל באביב 1887 כנציגו האישי של הברון רוטשילד ומנהל נכסיו בא"י. יחד עם פקידי הברון ואליעזר בן-יהודה יצאו לבקר במושבה מזכרת בתיה.
שימש גם כסגן מנהל בית המדרש הרבני של צרפת בפריז. שימש כחבר ההנהלה וגזבר "החברה לחקר היהדות" (Société des études juives) שהקים הברון רוטשילד בפריז ב-1880. שימש כסגן-נשיא הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת. אחיו הצעיר, ז'ול (1830–1895), היה מלחין אופרטות. מישל ארלאנז׳ה נפטר ב-1892 בפריז. הותיר אחריו ילדים.
ב-28 באוקטובר 1892 התאספו כמאה איש בבית הספר העברי ביפו והספידו את ארלאנז׳ה. בין המספידים היה גם מאיר דיזנגוף.
בפברואר 1905 החליטה המושבה ראשון לציון לקרוא רחוב על שמו. בשנת 1934 נקרא רחוב על שמו בשכונת נוה שאנן בתל אביב.
טס הרפר
טס הרפר, נולדה בשם טסי ג'ין וושהאם (באנגלית: Tessie Jean Washam; נולדה ב-15 באוגוסט 1950) היא שחקנית קולנוע אמריקאית. מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1986 על תפקידה בסרט "פשעים שבלב", ולפני כן הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב בשנת 1983 על תפקידה בסרט "רגעים קטנים של חסד".
ביוגרפיה
הרפר נולדה בעיר ממות' ספרינג שבארקנסו לאד ולרוזמרי וושהאם.
החלה את דרכה במופעי תיאטרון לילדים ולמבוגרים. הופיעה בתיאטרון מרכזי בטקסס לפני שנבחנה לתפקיד הפריצה שלה בדרמה "רגעים קטנים של חסד". בסרט גילמה את רוזה לי, אלמנה שבעלה נהרג במלחמת וייטנאם המתחברת למוזיקאי האלכוהוליסט מאק סלדג' (רוברט דובאל). בעבור הבכורה הקולנועית שלה הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 1986 שיחקה בקומדיית הפשע "פשעים שבלב" והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. לאחר מכן הייתה שותפה לאחד הכשלונות הקולנועיים הגדולים ביותר במהלך שנות ה-80 "אישתאר". גילמה את הבלשית במותחן הפשע של מרטין קמפבל "פרקליט במלכוד".
בשנות ה-90 לא הרבתה להופיע בסרטים והשתתפה רק בשני תפקידים: אמה של הנערה המתבגרת דניאל טרנט (ריס וית'רספון) בדרמה "האיש שעל הירח" והגברת הראשונה מטרת החיסול של הרוצח השכיר "התן" (ברוס ויליס) בסרט הפעולה המצליח "התן" .בשנת 1998 הצטרפה לעונה השלישית של הסדרה "מהדורה מוקדמת", שם שיחקה לואיז הובסון, אימו של גרי (קייל צ'נדלר). את תפקיד זה גילמה גם בעונה הרביעית והאחרונה.
בשנת 2005 שיחקה בדרמה "צבי ים" בתור אליזבת' אוסטין אשתו של שר מקומי בעיירה עדן שבצפון קרוליינה. את תפקידה הגדול ביותר בשנים האחרונות עשתה הרפר במערבון של האחים כהן "ארץ קשוחה". בסרט גילמה את לורטה בל, אשתו של השריף (ג'ונס). ב-2008 שיחקה בעשרה פרקים בסדרת הפשע "התרסקות" המבוססת על סרט הפשע המוצלח של פול האגיס, בסדרה גילמה את ונדי, אמו חולת הסוכרת של בו.
משחקי הרעב: התלקחות (סרט)
עלילת הסרט
כאשר פיטה וקטניס שבים למחוז 12 הם מועברים לגור בשכונת המנצחים, לצידו של היימיטץ'. פיטה, שעדיין מאוהב בקטניס, מאוכזב לאחר שהוא מבין שמנקודת מבטה של קטניס מערכת היחסים ביניהם הייתה רק אסטרטגיה ואילו בשבילו זה היה באמת, ולכן נעשה קריר כלפיה. הנשיא סנואו מפתיע את קטניס בביקור, בו הוא מורה לה להמשיך בהצגה שלפיה היא ופיטה מאוהבים ולגרום לו להאמין בכך, זאת משום שהמהלך שבו קטניס ופיטה איימו שניהם להתאבד בו זמנית על ידי אכילת גרגירי "רוש הלילה", לא מצא חן בעיני הקפיטול והיה יכול להתפרש כקריאת תיגר על שלטונו.
קטניס ופיטה יוצאים ל"סיבוב הניצחון", בו הם מבקרים בשאר המחוזות ונושאים נאומים לפני משפחות המתים. במהלך ביקוריהם הם מגלים כי המשחק האחרון התסיס את אזרחי המחוזות נגד השלטון, שמתעמתים מול הקפיטול, ועצם נוכחותם של קטניס ופיטה רק מוסיפה לכך. התסיסה מלווה בהצדעות המוניות (המצדיעים הראשונים מוצאים להורג באופן מיידי), כתובות גרפיטי, וסמלים של 'עורבני חקיין'. בסוף סיבוב בניצחון פיטה וקטניס מחליטים להתארס, זאת כדי לשכנע את העולם שהם באמת אוהבים זה את זו.
בשנה זו נערך הגמול הרבעוני השלישי (כל 25 שנים), ובו נקבע שמכל מחוז ייבחרו מתמודדים שכבר שיחקו וניצחו. במחוז 12 קטניס היא המנצחת היחידה ואיתה ילך פיטה או היימיטץ', לכן היא והיימיטץ' עשו הסכם לפיו אם פיטה ייבחר, היימיטץ' יתנדב להחליף אותו, אך בהצבעה שמו של היימיטץ' עולה ופיטה מתנדב להחליפו. לכן קטניס ביקשה מהיימיטץ' שידאג לפיטה במשחקים וידאג שהוא יחזור הביתה.
במהלך הראיונות שלפני המשחקים, רוב המתמודדים יוצאים נגד הגמול הרבעוני השלישי, זאת כדי לשכנע את הקפיטול להפסיק את המשחקים. ג'והנה, מתמודדת ממחוז 7, מקללת וצועקת בשידור חי, פיניק, מתמודד ממחוז 4 והצעיר ביותר שזכה אי פעם, מקריא שיר אהבה לאהובתו אנני, מנצחת נוספת וביטי, מתמודד ממחוז 3 מזכיר לקפיטול שתמיד אפשר לשנות את החוקים. במהלך הראיון של קטניס, היא מסתובבת ושמלת החתונה שהיא הייתה אמורה ללבוש בחתונה שלה ושל פיטה נשרפת והופכת לעורבני החקיין. בראיונו של פיטה הוא מספר שהוא וקטניס התחתנו ושהיא נכנסה להריון. למרות כל הניסיונות ווהתנגדויות של הקפיטול לאחר הבשורה, המשחקים יצאו לפועל.
ח'וסרו הראשון
חְ'וֹסְרוֹ הראשון (פרסית: خسرو یکم) נודע עד היום באיראן כ"נשמה הנצחית" (انوشیروان; אָנוּשִׁירְוּאַן), מגדולי המלכים הסאסאנים היה בנו של המלך קבאד הראשון (488–531), ומבין בניו, למרות שלא היה הבכור, הוא היה המוצלח ביותר, ולכן הועדף. הוא מלך בין השנים 531–579, ונחשב למלך הסאסאני הגדול ביותר.
משחקי הרעב: התלקחות (סרט)
עלילת הסרט
קטניס ופיטה יוצרים ברית עם פיניק ומאגס ממחוז 4, ג'והנה וביטי ווריס ממחוז 3, אך מאגס הקריבה את עצמה ווירס נרצחה על ידי מתמודד אחר. במהלך המשחק הם מגלים שהזירה עובדת כמו שעון ושבכל שעה גזרה אחרת של הזירה פועלת (כדוגמת: גשם של דם, ערפל רעיל, קופים רצחניים וכו'). בשעה 12 ברק פוגע ישירות בעץ. לאחר מכן ביטי מעלה רעיון להשתמש בחוט תיל סביב בעץ ודרך החוף ובכך לחשמל את שאר המתמודדים. בשלב זה קטניס מתוודה על אהבתה לפיטה והם מתנשקים.
ח'וסרו הראשון
בתקופת שלטון סבו, פירוז הראשון, נפלה האימפריה הסאסאנית לצרות ממזרח, ממערב ומפנים אך עם רפורמות שלטון שהועברו בידי קבאד וח'וסרו התחזקה האימפריה הסאסאנית. למרות כל זאת, תואר זה לא ישמר זמן רב וכן האימפריה הסאסאנית תמחק עם הכיבוש הערבי של פרס.
משחקי הרעב: התלקחות (סרט)
עלילת הסרט
ביטי מחליט שג'והאנה וקטניס הן אלו שיעבירו את החוט אל מרכז הזירה ובכך מפריד בין קטניס לפיטה. קטניס וג'והאנה נתקלות בדרך בקרייריסטים הנותרים, אנובאריה וברוטוס. ג'והאנה חובטת בראשה של קטניס עם גליל התיל, מוציאה את שבב המעקב של הקפיטול מהיד של קטניס ובורחת. כשקטניס חוזרת אל העץ, היא רואה את ביטי מעולף על הרצפה לאחר שנתקע עם חנית בשדה הכוח. פיניק שכנע את קטניס שהם באותו הצד לאחר שהיא חשבה שהוא וג'והנה בגדו בהם והרגו את פיטה. קטניס מלפפת את קצה התיל אל חץ ויורה אותו אל השמיים, רגע לפני פגיעת הברק. הזירה מתפוצצת, חלקים ממנה מתחילים לקרוס ורחפת מהקפיטול מגיעה לאסוף את קטניס.
ח'וסרו הראשון
שנותיו הראשונות
ח'וסרו נולד בין השנים 512-514 והיה בנו של קבאד הראשון אשר פעל לשחזור האימפריה הסאסאנית לגדולתה לפני שלטון קודמו, פירוז הראשון, אשר איבד את חלקה המזרחי של המדינה לנוודים מטרנסאוקסאניה אשר נודעו כהפטלאית. בעתו בשלטון קבאד אימץ את דעותיו החברתיות של הכהן מזדק לשוויון אזרחי, דבר שפגע קשות באחדות האימפריה הסאסאנית.
משחקי הרעב: התלקחות (סרט)
עלילת הסרט
קטניס מתעוררת ומגלה שהיא נמצאת בדרך למחוז 13. פלוטארך והיימיטץ' מסבירים לה שבמהלך המשחק, חצי מהמתמודדים ידעו שמטרתם היא לחלץ את קטניס מהמשחקים ובכך לחזק את המרד במחוזות, כי היא סמל המהפכה. עוד הם מגלים לה שפיטה וג'והנה נמצאים בשבי בקפיטול, דבר שגורם לה לתקוף את היימיטץ' בכעס אך פלוטארך עילף אותה. קטניס מתעוררת לצדו של גייל שמסביר לה שרחפות הפציצו והשמידו את כל מחוז 12, אך האנשים חיים וכך גם אימה ואחותה.
ח'וסרו הראשון
שנותיו הראשונות
עקב משבר חוסר באוצר המדיני, קבאד השתמש בסירוב האימפריה הביזנטית לשלם את חלקה לתמיכה הפרסית בשימור גבול המדינות בעבר הקווקז כתירוץ למלחמה. במהלך המלחמה הכוחות הפרסים בזזו את אוצרות הביזנטים ובכך שחזרו את האוצר המדיני והצילו את המדינה מבצורת. במהלך המלחמה הקצרה צבא פרס הוקם מחדש לאחר תבוסתו הקודמת להפטלאיתים ועם כניעת ביזנטיום, אנסטסיוס הראשון, קיסר הביזנטים נתן חלקו בהסכם שימור הגבולות לעבר הקווקז.
משחקי הרעב: התלקחות (סרט)
מוזיקה
בנובמבר 2012, הודיע המלחין ג'יימס ניוטון האוורד, אשר הלחין את פסקול משחקי הרעב, כי הוא ילחין את פסקול "התלקחות". בפסקול שירים חדשים של קולדפליי, סיה, כריסטינה אגילרה, דה וויקנד, דה נשיונל, אלי גולדינג, פטי סמית', הלומינירז, אנתוני והג'ונסונוס ועוד.
ח'וסרו הראשון
שנותיו הראשונות
בניסיון לשפר את היחסים מאוחר יותר עם הביזנטים, קבאד הציע שבנו ויורשו ח'וסרו יאומץ בידי יוסטיניוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית כבנו. עם פירוק המשא ומתן עקב אי הסכמות על הפרטים, התרחשה מלחמה קצרה חדשה בין המדינות אשר ראתה את העיר המבוצרת דארה, מובילה את הפרסים לאבדות קשות.
משחקי הרעב: התלקחות (סרט)
מוזיקה
המוזיקה המקורית של הסרט הולחנה ונכתבה בידי ג'יימס ניוטון האוורד, שהלחין את הפסקול של הסרט הקודם.
ח'וסרו הראשון
שאהנשאה של פרס
קבאד נפטר לפני ששמע את תוצאות המסע ומתן עם הביזנטים ועל ח'וסרו נפלה כלל האחריות הניהולית תוך זמן קצר. לאחר ניהול מערכה נגד הנוודים בקווקז אחיו הבכור החל במאבק נגדו על ירושת הכס הסאסאני. עם עלייתו של ח'וסרו לשלטון הוא הרוויח את כבוד הצבא בהפלת מרד אחיו, קבוס, אחיו הבכור של ח'וסרו אשר תמך במזדק סירב להכיר בח'וסרו כיורש אביהם והביא את ח'וסרו לכיבוש מחדש את כל צפון המדינה בתוך זמן פעולה קצר.
היחסים עם הביזנטים
ח'וסרו, מיד בראשית ממלכתו (532), כרת ברית שלום שכונתה "שלום הנצח" עם הקיסר יוסטיניאנוס הראשון מהאימפריה הביזנטית. גם יוסטיניאנוס היה מעוניין בברית זו, כדי להתפנות למלחמותיו באפריקה ובאיטליה. לאחר כמה שנים, כאשר יוסטיניאנוס גבר על הונדלים ועל עמים נוספים, ח'וסרו חש לא בטוח מכיוון שקריאות רבות הופנו אליו שיוסטיניאנוס מתכנן מלחמה נגדו.
בשנת 540 פתח במלחמה עם הביזנטים וידו הייתה על העליונה. ח'וסרו חישב את מצב הצבא הביזנטי אשר היה דאז במערכה בחצי האי האפניני וידע כי חלון ההזדמנויות לתקוף את הביזנטים הוא אחד לזמנו. ח'וסרו כבש חוף לים התיכון ושחה בים למן יוקרה בין-לאומית. לאחר מכן החל בתוכניות לכיבוש דרומי והחל לנוע לכיבוש ירושלים. לפני שיכל לעשות זאת חלה ח'וסרו במחלת הדבר במסגרת המגפה היוסטיניאנית והיה צריך להתמודד עם מרד שהחל בנו. כל מערכי המלחמה נעצרו והחלו מגעים לשלום.
בעקבות זה הושגה בסופו של דבר הסכמה לגבי חלוקת השטחים - רוב עבר הקווקז כמו גם שטחים נרחבים במדבר הסורי חזרו לפרס, ולעומת זאת הפרסים התחייבו לא לתקוף את האזורים ממערב לבוספורוס, אך תמורת שלום זה היה על הביזנטים לשלם מס שנתי גבוה לכתר הפרסי. הסאסאנים התחייבו לתת שוויון זכויות לנוצרים בארצותיהם, בתנאי שהללו לא יעסקו במיסיון בקרב מאמיני זרתוסטרה.
סכסוך נוסף החל עם יורשו של יוסטיניאנוס, יוסטינוס השני לקראת סוף חייו של ח'וסרו. לאחר כשל ביזנטי במתקפת נגד לתוך פרס נשלחה בקשה להפסקת אש מקונסטנטינופול. אך לפני שזאת הגיעה אל קטסיפון, ח'וסרו נפטר בשיבה טובה בעודו בן 78 לערך.
הרפורמות של ח'וסרו
ח'וסרו גם נודע כמלך ישר וחכם. הוא ביטל חלק גדול מהזכויות שהיו למעמד האצולה, הקטין את נטל המיסים על האוכלוסייה ובעיקר על האיכרים. ח'וסרו ראה את הסכנה בהשפעה האדירה של האצולה ועל כן ראשית יצר מעמד ביניים-עליון חדש לו קרא ה"דאגנים", אלו לעתיד יהפכו למעמד האצולה המחודש של פרס ומאוחר יותר ח'וסרו פירק את חילות אדוני המחוזות כך שכל אדון מחוז ימוקם בריחוק מביתו ובכך הקשה ח'וסרו על הסיכוי להפיכה של האצולה נגדו.
המערכת שפירקה את סדר אדוני המחוזות ואנשיהם הביאה לממשל ריכוזי אל עבר השאה אך בו בזמן פגעו בכוחו של כל מחוז לעצמו, דבר אשר יביא לנפילתה הסופית של האימפריה הפרסית. ח'וסרו גם הפסיק לחלוטין את שליטת דת מזדק, אותה אימץ אביו. בכך הוא פייס את היהודים בממלכתו, שבמסגרת הדת המזדקית, הדוגלת בשוויון-נכסים, נשותיהם נהיו לרכוש הכלל. בנוסף, הוא החזיר לזורואסטריות את מעמד דת המדינה והרשה לפילוסופים לפעול. ח'וסרו למעשה הכריז מלחמה על הביזנטים לפי הסכמתו הדתית של האל הזורואסטרי אהורא מזדא ובכך הייתה זאת מלחמת נכונות דתית.
תשתיות
נגד הנוודים בני חוף הים הכספי הקים ח'וסרו את חומת גורגאן הגדולה, מערכת הביצורים השנייה הכי גדולה בעולם לאחר החומה הגדולה של סין בת אורך של כ-195 קילומטרים ורוחב של בין 6 ל-10 מטרים (כיום נמצאת החומה בין גבול איראן-טורקמניסטן). בצפון מערב המדינה בנה ח'וסרו את ביצורי דרבנט על גבול הקווקז למנוע את התקדמותם של האלאנים, עמים טורקיים, סרירים, ממלכת הכוזרים ועוד רבים פולשים אחרים. ח'וסרו יצר חומה בדרום לעבר נג'ד אך מעבר אליה יצר יחסים טובים עם השבטים הערבים לגבולות אומתו אשר שימשו כמפרידים בין הנוודים הערבים לממלכת פרס.
לפי גורמים מוסלמים על נהר דיאלא בנה ח'וסרו תעלות לחיזוק הפעולה החקלאית באזור.
מעל לכל התשתיות אותן בנה, הגדול מכל הוא שריד הבירה קטסיפון, מקדש טאק כסרא. מבנה אדיר על נהר הפרת אשר ממוקם כיום מדרום לבגדאד, בירת עיראק. המקדש אשר הרוס ברובו, משמש כזכר האחרון לאדריכלות פרסית בתקופה הסאסאנית המאוחרת.
מונופול סחר
ח'וסרו הפך את האימפריה הסאסאנית למעצמה כלכלית בין לבין בכך שראה את עליונות הרווח מהסחר שהובל מתת-היבשת ההודית ופעל להשתלט עליו. דרכי מעבר הסחר הימי מהודו מערבה כללו דרך מהים הערבי לקצוות חצי האי ערב, מצד אחד המפרץ הפרסי אשר כולו נשלט בידי הסאסאנים, ומצד שני ים סוף שחולק בין הביזנטים בצפון, שבטים ערבים בתווך וידידתם הנוצרית של הביזנטים, קיסרות אקסום בדרום עם מונופול על הכניסה לים דרך האוקיינוס ההודי הודות לשליטה על מצר באב אל-מנדב.
עם המלחמות בין הביזנטים והפרסים, יוסטיניאנוס פעל לאיחוד כוחות עם אקסום נגד הסאסאנים ובתמורה לכך ייקחו האקסומים את כלל החוף הערבי למפרץ עדן ועל יתר על כן עם יוכלו. על אף התוכית, ח'וסרו החכים על אויביו במתקפה מקדימה שכן ציפה לאיחוד כוחות ביזנטי-אקסומי ובמהלך הפעולה כבש את חבל הארץ של תימן מידי אקסום. כעת שלט ח'וסרו על כלל דרכי הסחר הימי בין הודו והמערב והחזיק במונופול סחר אדיר שיעשיר את פרס לעשורים הבאים בזהב רב.
שיאה של פרס הסאסאנית הגיעה בעת שלטונו המאוחר של ח'וסרו, כאשר פרס יחלה להילחם גם בביזנטים ממערב, הגקטורקים ממזרח, נוודי הקווקז מצפון וקיסרות אקסום מדרום.
יוסף זוסמנוביץ
רבי יוסף זוסמנוביץ (ביידיש: זוסמאנאוויץ; תרנ"ה (1895), מינסק - אב תש"א (1941), וילקומיר) היה רב ליטאי, שימש כרב בסלובודקה וכרבה של וילקומיר.
ביוגרפיה
נולד במינסק בשנת תרנ"ה, לרב אשר דוב זוסמן. שמשפחתו מיוחסת למשפחת די ליאון הספרדית. בהיותו ילד עלתה המשפחה לארץ ישראל והשתקעה בירושלים; לימים דבק בו הכינוי "הירושלמי", בו השתמש כפסבדונים.
לאחר עלייתם ארצה שינה אביו את שם המשפחה הרשמי ל"די ליאון", אך במקביל נעשה גם שימוש בשם זוסמן. אחותו, פועה מרים זוסמן-די ליאון, נישאה לרב דוד יונגרייז.
בהיותו בן 17 ו-18 זכה ב"פרס פרסיץ" שנתיים ברציפות.
בצעירותו למד בישיבת סלובודקה אצל ראש הישיבה רבי יצחק יעקב רבינוביץ. בשנת תרע"ט (1919) בשל אירועי מלחמת העולם הראשונה שהסתיימה, שהה לזמן מה בישיבת טלז, ולאחר תקופה שב לסלובודקה. הוא נישא ללאה בתו של רבי משה מרדכי אפשטיין ראש ישיבת כנסת ישראל בסלובודקה ובחברון.
בשנת תרפ"ד (1924) פיצל הסבא מסלובודקה את ישיבתו; בחורי הישיבה המקורית "כנסת ישראל" בסלובודקה חולקו לשתי קבוצות, התלמידים המבוגרים יצאו עם "הסבא" ועם ראש הישיבה רבי משה מרדכי אפשטיין לחברון, שם הקימו את הסניף הארצ-ישראלי הראשון של הישיבה, שלאחר מאורעות תרפ"ט השתקע בירושלים, ומוכר כ"ישיבת חברון"; ואילו הצעירים נותרו בסלובודקה, קובנה. בנו של "הסבא", רבי משה פינקל, שהיה גם חתנו של רבי משה מרדכי אפשטיין, היה המועמד הטבעי לניהול הישיבה, אולם לאחר שנה עלה גם הוא כאביו וחותנו לארץ ישראל, ונפטר שנה לאחר עלייתו. המועמדים שנותרו היו הרב יצחק אייזיק שר, חתנו של הסבא, והרב זוסמנוביץ, חתנו של הרב אפשטיין. שניהם כבר העבירו שיעורים בישיבה בתקופות קודמות, וכעת פרצה מחלוקת.
למרות ניסיונות למקד את המחלוקת בשאלת רבנות הפרבר הקובנאי, סלבודקה, ולא בשאלת הנהגת הישיבה, כדי שלא להכניס את המחלוקת אל כותלי בית המדרש, נוצרו בישיבה שני מחנות כשכל רב זוכה לתמיכת חלק מהתלמידים. מחלוקת זו הייתה בבואה של פולמוס המוסר שהתנהל שנים קודם לכן, כי הרב זוסמנוביץ נודע כמי שהמעיט במרכזיותו של לימוד המוסר במסגרת הישיבה. בסופה של המחלוקת, התמנה הרב שר כראש הישיבה. והרב זוסמנוביץ עלה לירושלים, אך עם פטירת חמיו בראשית שנת תרצ"ד חזר לסלבודקה וביקש לקבל את ירושת חמיו ברבנות הפרבר, אם לא בראשות הישיבה. טענתו הייתה שאין לראשי הישיבה כל סיבה להתנגד לכהונתו כרב, והוא מבקש רק לממש את זכותו בירושה. ראשי הישיבה התנגדו כי לטענתם מסתבר שאם ישב בעיר בקביעות ינהו אחריו בחורים שיהנו מהלימוד עמו, וסמכות הנהלת הישיבה תיפגם. לאחר שבני הקהילה המקומית הסכימו למינויו של הרב זוסמנוביץ, פרשה ישיבת סלובודקה מהקהילה והקימה קהילה עצמאית שבראשה התמנה הרב זלמן אוסווסקי.
בתקופה זו (ראשית חורף תרצ"ד) (1934) נפטר הרב יהודה מאיר שפירא מייסד ישיבת חכמי לובלין, והרב זוסמנוביץ הוצע לשמש כראש הישיבה במקומו, למרות הרקע ממנו בא שהיה שונה בתכלית מאופיה החסידי של הישיבה. הוא הגיע ללובלין לתקופת ניסיון והעביר שיעורים בישיבה במשך שבועות מספר, בהיותו בלובלין לבש לבוש חסידי כדי להתאים את עצמו לנוף האנושי, אך לאחר שלא הסתגל לסגנון החסידי של הישיבה, חזר לסלובודקה.
בקיץ שנת תרצ"ה (1935) שהה בארץ ישראל אצל אביו, במשך כמה חודשים. באותה שנה התארגנה התנועה הריוויזיוניסטית להקמת הסתדרות ציונית נפרדת מההסתדרות הציונית העולמית, והוא נקרא להצטרף; זאב ז'בוטינסקי, כתב במברק למרכז הצה"ר בתל אביב (25.07.1935): "קובנה כותבת שהגאון זוסמנוביץ מסלבודקה, פסבדונים הירושלמי, הנמצא בירושלים אצל הרב אשר די ליאון, נוטה להשתתף ב-n.z.o [=נייע ציוניסטישע אורגניזאציע] והבטיח שבארץ יחליט. שימו לב. אולי סירקיס ישפיע".
רבי יוסף זוסמנוביץ חזר מירושלים לסלובודקה, אך מצב זה של קהילה מפולגת לא היה נוח לשני הצדדים, וכאשר נפטר רבה של וילקומיר, הרב אריה לייב רובין, הציע "הירושלמי" את מועמדותו, ונבחר לכהן כרבה של וילקומיר.
הרב זוסמנוביץ נספה בשואה יחד עם בני קהילת וילקומיר. הרב מרדכי גיפטר שביקר אצלו בווילקומיר לפני המלחמה, מספר כי ראה אצלו מחברות חידושי תורה על כל מסכתות הש"ס, מלבד חיבוריו המוכרים על מסכת ראש השנה והלכות מאכלות אסורות. ספרים אלו אבדו במהלך מלחמת העולם השנייה.
משפחתו
אחיו, יעקב צבי די ליאון, נפטר בצעירותו; לימים, בתו של יעקב צבי, רבקה, נישאה לרב יוסף בא-גד. אחותו, פועה מרים, נישאה לרב דוד יונגרייז שלימים היה רבה של העדה החרדית בירושלים. אחותו שרה נישאה לרב מרדכי גימפל בארג שהיה מנהלה הרוחני של ישיבת שער השמים, אחות נוספת נישאה למאיר הורביץ, בנו של הרב יוסף גרשון הורביץ רבה של שכונת מאה שערים.
גיסיו מצד אשתו היו ראשי ישיבת חברון: רבי משה פינקל, רבי אהרן כהן, רבי יחזקאל סרנא ורבי משה חברוני.
מוותליש
מוּוַתַלִיש הוא שמם של שני מלכי החתים.
הפרת נדרים
הפרת נדרים הוא הליך בהלכה, פעולה שאב או בעל יכולים לבצע, בתנאים מסוימים, כדי לבטל את נדרה של הבת או האשה.
יש להבדיל את ההפרה מהתרת נדרים, שהיא התרה שחכם או בית דין יכולים להתיר נדרי כל אדם, על פי בקשת הנודר.
מקור הדין
דין הפרת הנדרים מופיע ב.
פרטי הדינים מבוארים בשני הפרקים האחרונים של מסכת נדרים בתלמוד. בספר המצוות לרמב"ם מנוי דין זה כמצוות עשה צ"ה), וכך גם בספר החינוך (מצווה ת"ו). אך הרמב"ן כתב שאין למנות דין זה כמצווה.
סוגי נדרים
לא כל הנדרים ניתנים להפרה. על פי ההלכה, רק נדרי עינוי נפש ונדרים שבינו לבינה אדם יכול להפר. נדרי עינוי נפש הם נדרים שהאישה נודרת, שקיומם יביא למניעת הנאות מהאישה. נדרים שבינו לבינה הם נדרים שקיומם יביא למניעת פעולות שהאישה עושה לטובת בעלה או אביה. על פי הכלל שכתוב בברייתא במסכת נדרים, הפרת נדרי עינוי נפש קיימת לעולם, ואילו בדברים שבינו לבינה, אם האישה נישאת לאיש אחר, הנדר שוב חל מחדש. כל זה אמור בנדרי אשתו, בנדרי בתו ישנה מחלוקת אם ניתן להתיר רק נדרי עינוי נפש או את כל סוגי הנדרים.
זמן ההפרה
על פי מה שכתוב בתורה, לא ניתן להפר את הנדר לאחר יותר מעשרים וארבע שעות אחר שמיעת הנדר: "וְאִם-הֵנִיא אָבִיהָ אֹתָהּ בְּיוֹם שָׁמְעוֹ כָּל-נְדָרֶיהָ וֶאֱסָרֶיהָ אֲשֶׁר-אָסְרָה עַל-נַפְשָׁהּ לֹא יָקוּם וַ-ה' יִסְלַח-לָהּ כִּי-הֵנִיא אָבִיהָ אֹתָהּ.". אם לאחר זמן זה, לא הופר הנדר, הנדר קיים ואינו ניתן להפרה עוד: "...וְהֶחֱרִישׁ לָהּ אָבִיהָ וְקָמוּ כָּל-נְדָרֶיהָ וְכָל-אִסָּר אֲשֶׁר-אָסְרָה עַל-נַפְשָׁהּ יָקוּם.". אך יש שפרשו את הפסוקים, שהם אינם מדברים על עשרים וארבע שעות, אלא על אותו היום שבו נשמע הנדר, כלומר, לאחר השקיעה של יום השמיעה, לא ניתן להפר את הנדר וכך אכן נפסקה ההלכה. ואם הבעל או האב קיים את הנדר- כלומר, שהוא אמר במפורש או חשב בלבו "הנדר קיים"- כבר לא ניתן להפר אותו שוב אך אפשר להתחרט על ההקם ולהתיר אותו אצל חכם. ובניגוד להתרה, הפרה אינה ניתנת לשאלת חכם.
נדרי אשתו
אדם יכול להפר את נדרי אשתו, בתנאים המוזכרים לעיל. ארוס יכול להפר לארוסתו בתנאי שגם אביה יפר לה, כנאמר לעיל. תנאי נוסף לגבי הבעל, הוא ש; כלומר, שהבעל אינו יכול להפר נדר שחל קודם הנישואין. דין זה נלמד מהפסוק: "וְאִם-בֵּית אִישָׁהּ נָדָרָה". לעומת זאת, ארוס יכול להפר נדרים שחלו קודם שהתארסה, משום שיש איתו גם את כוחו של אביה, שהנדרים חלו כשהאישה הייתה ברשותו.
לשון ההפרה
על פי דברי ר' יוחנן, קיים הבדל בין הפרת נדרים להתרת נדרים: "חכם שאמר בלשון בעל ובעל שאמר בלשון חכם - לא אמר כלום". כלומר - הפרה צריכה להיות מובחנת מהתרה, ואין לבלבל בין הלשונות השונות בעת ביטול הנדר. את ההפרה מבצע הבעל באמצעות הביטוי "הנדר מופר"; ואין לקיימה באמצעות התרה, שאותה מבצע תלמיד חכם ומורה הוראה בצירוף עוד שני אנשים, והיא נאמרת בלשון "הנדר מותר". במסכת נדרים מופיעים מספר ספיקות ביחס לחלות של לשונות מסוימות שאמר הבעל.
הפרת נדר שעדיין לא חל
הגמרא אומרת שכל אדם יכול להפר את נדריו שהוא עתיד לנדור במהלך השנה. אם בשעת הנדר הוא לא זוכר שהוא התנה תנאי זה, התנאי מועיל ומבטל את הנדר, אך אם הוא זכר באותה שעה את התנאי, הרי זה נחשב שהוא ביטל את התנאי והנדר קיים. כתוצאה מזה, נחלקו התנאים האם ניתן להפר גם לאישה ולבת נדרים שעדיין לא חלו. דעת ר' אליעזר היא ש"ומה במקום שאין מיפר נדרי עצמו משנדר (אדם אינו יכול להפר את נדרי עצמו שכבר חלו), מיפר נדרי עצמו עד שלא ידור. מקום שמיפר נדרי אשתו משתדור, אינו דין שיפר נדרי אשתו עד שלא תידור?"- כלומר, שניתן להפר. אך חכמים חולקים עליו, וסוברים שלא ניתן להפר נדרים שהאישה עדיין לא נדרה והם לומדים זאת מהפסוק: "אִישָׁהּ יְקִימֶנּוּ וְאִישָׁהּ יְפֵרֶנּוּ."-. ונפסקה הלכה כחכמים.
תנו לקיסר את אשר לקיסר
"תנו לקיסר את אשר לקיסר" הוא תחילתו של משפט המיוחס לישו ורשום בבשורות הסינופטיות הרשומות בברית החדשה. נוסח המשפט המלא הוא "תנו לקיסר את אשר לקיסר, ולאלוהים את אשר לאלוהים" (ביוונית: Ἀπόδοτε οὖν τὰ Καίσαρος Καίσαρι καὶ τὰ τοῦ Θεοῦ τῷ Θεῷ (הבשורה על-פי מתי, כ"ב, 21).
זהו אחד הביטויים המוכרים והמצוטטים מהברית החדשה, והוא מצוטט באופן נרחב בדיונים הנוגעים ליחסי דת ושלטון (דת ומדינה). המשפט המקורי בא בתגובה לשאלה שנשאל ישו, האם יהודי מאמין נדרש לשלם את המס לקיסר. השאלה ותשובתו של ישו פותחים דיון נרחב בשאלה כיצד נדרש האדם המאמין להתייחס לסמכות המדינה הארצית, כאשר היא עומדת בסתירה או באי-התאמה לאמונותיו שלו או לציוויי האל.
הפסוק בהקשרו
"הָלְכוּ הַפְּרוּשִׁים וְהִתְיָעֲצוּ לְהַכְשִׁיל אוֹתוֹ בִּדְבָרוֹ. שָׁלְחוּ אֵלָיו אֶת תַּלְמִידֵיהֶם יַחַד עִם חֲסִידֵי בֵּית הוֹרְדוֹס וְהַלָּלוּ אָמְרוּ: "רַבִּי, אֲנַחְנוּ יוֹדְעִים שֶׁאַתָּה אִישׁ אֱמֶת וְאֶת דֶּרֶךְ אֱלֹהִים אַתָּה מוֹרֶה עַל־פִּי הָאֱמֶת. גַּם אֵינְךָ חוֹשֵׁשׁ מֵאִישׁ, כִּי אֵינְךָ נוֹשֵׂא פָּנִים לָאֲנָשִּׁים. עַל כֵּן אֱמֹר נָא לָנוּ, מַה דַּעְתְּךָ: הַאִם מֻתָּר לָתֵת מַס לַקֵּיסָר אוֹ לֹא?" הִבְחִין יֵשׁוּעַ בְּרִשְׁעָתָם וְאָמַר: "לָמָּה אַתֶּם מְנַסִּים אוֹתִי? צְבוּעִים! הַרְאוּ לִי אֶת מַטְבֵּעַ הַמַּס." הִגִּישׁוּ לוֹ דִּינָר. שָׁאַל אוֹתָם: "שֶׁל מִי הַדְּמוּת הַזֹּאת וְהַכְּתֹבֶת?" הֵשִׁיבוּ: "שֶׁל הַקֵּיסָר." אָמַר לָהֶם: "אִם כֵּן, תְּנוּ לַקֵּיסָר אֶת אֲשֶׁר לַקֵּיסָר וְלֵאלֹהִים אֶת אֲשֶׁר לֵאלֹהִים." כְּשָׁמְעָם זֹאת הִשְׁתּוֹמְמוּ, הִנִּיחוּ לוֹ וְהָלְכו". (הבשורה על-פי מתי כ"ב, 15–21.)
הנרטיב
בכל שלוש הבשורות הסינופטיות מובהר שהשאלה נשאלה על מנת להציב מלכודת לישו, ולגרום לו להשיב תשובה שתציגו כמורד במלכות ותסכן אותו, בשאלה אודות עליונות סמכות האלוהים על סמכות הקיסר ורשויות האימפריה הרומית. בספר הבשורה על-פי מתי כ"ב, 15–22, ובבשורה על-פי מרקוס, י"ב, 13–17, רשום כי השואלים היו הפרושים (מהם יצאה לימים היהדות הרבנית) וחסידי המלך הורדוס. לעומתם, בבשורה על-פי לוקאס כ' 20–26, נאמר רק כי השואלים הם "מרגלים" שנשלחו על ידי אנשי החוק וראשי הכהנים. הדבר הצפוי והמתבקש היה, שישו יתנגד למס, ויבהיר כי סמכות האל עליונה על סמכות הקיסר ונציגיו ובכך יערער על סמכותו של המושל. מושל הפרובינקיה היה פונטיוס פילאטוס, שהיה האדם האחראי על איסוף של מיסים בממלכת יהודה, והיה נחוש בדעתו להכפיף את חוקי הדת לחוקי הקיסר. בתחילה, השואלים משבחים את ישו על היושרה שלו, על החלטותיו ללא משוא פנים, ועל מסירותו לאמת. בהמשך הם שואלים אותו, באם זה נכון עבור היהודים לשלם את המיסים שנדרשו על ידי קיסר. בבשורה על-פי מרקוס י"ב 15, מנוסחת השאלה באופן פרובוקטיבי אף יותר, "אנחנו צריכים לשלם או לא?".
בתחילת תשובתו, ישו משיב לשואלים ומכנה אותם "צבועים". הוא שואל אותם האם יש ברשותם מטבע רומאי אשר יהיה מתאים לצורך תשלום מס לקיסר. אחד מהם הראה לו ססטרטיוס או דנאריוס (מטבע רומאי). ישו שואל אותם, מי היא הדמות המתוארת על המטבע והכתובת המצורפת. הם השיבו "הקיסר", והוא הגיב: "אם כן, תנו לקיסר את אשר לקיסר; ולאלוהים את אשר לאלוהים".
המטבע הרומי
ייתכן כי המטבע הרומי שהיה בשימוש באותו זמן, ולכן עליו הצביע ישו, היה הדנאריוס המתאר את טיבריוס. הכיתוב בצד הקדמי הוא "הקיסר אוגוסטוס טיבריוס, בנו של אוגוסטוס האלוהי". הטקסט רשום בכתב יווני עתיק, כתיבה שכפי הנראה שיוותה כבוד לדמות המופיעה עליה. בצד השני של המטבע מופיעה אישה יושבת, שדיוקנה הוא כפי הנראה של ליוויה, רעייתו השלישית של הקיסר אוגוסטוס והאישה הבולטת ביותר בתחילתה של התקופה האימפריאלית ברומא. היא מחזיקה שרביט ועלה זית, בדומה לאלת השלום פאקס.
אחרים סוברים, לעומת זאת, כי הדנאריוס לא היה בשימוש באותה תקופה במקום כה מרוחק גאוגרפית כפרובינקיה יודיאה, אלא המטבע האתונאי טטרדרכמא, שעליו הייתה חקוקה דמות ראשו של טיבריוס בצד אחד, ושל אביו אוגוסטוס מהצד השני. אפשרות נוספת היא כי היה ברשותו דנאריוס עם דיוקנם של אוגוסטוס, כאשר בצד השני היו גאיוס ולוקיוס, או לחלופין מטבע שעליו חקוקים יוליוס קיסר ומרקוס אנטוניוס. בכל מקרה, כל מטבע עליו הייתה חקוקה דמות של קיסר שדימה עצמו לאל, הייתה עשויה להיות עבירה על האיסור היהודי לעבודת אלילים, האוסר על "פסל וכל תמונה". כך שמעבר לסיכון בשאלת הנאמנות לקיסר, הייתה פה שאלה של חילול הקודש, בשימוש במטבעות אלה, דבר שהציב את ישו במלכודת מילולית, לכאורה, בכל תשובה שבה היה בוחר.
ההתנגדות לתשלום מיסים בממלכת יהודה
המיסים הכבדים שהיו מוטלים על פרובינקיה יודיאה מצד רומא, הובילה להתנגדות עממית ולמהומות. חוקר הברית החדשה ווילארד סווארטי, כותב: המס המוזכר בטקסט היה מס ספציפי... היה זה מס גולגולת שהונהג 6|בשנה השישית לספירה, כדי לאמוד את המשאבים העומדים בפני היהודים על מנת להיערך למרד אפשרי. יהודה הגלילי שחי באותה תקופה, היה מנהיג כת דתית יהודית בסוף תקופת בית שני, אשר מרדה באימפריה הרומית. האידאולוגיה שלו הוזכרה על ידי יוסף בן מתתיהו, וממנה צמחה מאוחר יותר תנועת הסיקריים. התנועה התנגדה למיסוי ולשליטה בהם, ותמכה בפעולות אלימות כנגד הרומאים כמו גם נגד מתנגדים פוליטיים מקרב היהודים. בספר מעשי השליחים (5:37), מתואר ניסיון ההתנגדות המאורגנת של יהודה הגלילי, שדוכאה על ידי הרומאים בקושי רב. יש חוקרים המזהים את האירוע, ולכן את עצם השאלה הרגישה גבי תשלום המס, עם אירועים אלה. האנציקלופדיה היהודית כותבת כך על הקנאים בימי בית שני: כאשר, בשנת 5 לספירה, החל יהודה בן חזקיה לארגן בגליל, התנגדות מאורגנת לרומא, הצטרף אליו אחד ממנהיגי הפרושים, ר' צדוק, תלמידו של שמאי הזקן, שהיה לימים אחד העדים שחיו עד המצור על ירושלים (70). ההתנגדות לתשלום המיסוי לשלטון הרומי, הייתה לטעמם של הקנאים מרכיב משמעותי בשיעבוד הרומי, והמריצה את התלקחות המרידות.
הפרדת דת ומדינה
פסוק זה הוא בסיס לדיונים נרחבים גם כיום, בעולם המודרני, בהקשר של הפרדה בין דת למדינה וסרבנות מיסים.
ישו מגיב כפי הנראה גם לנציב הרומי של ממלכת יהודה, פונטיוס פילאטוס על משנתו.
בקדמוניות היהודים (ספר שמונה-עשרה, פרק 3) מתאר יוסף בן מתתיהו את תקופת שלטונו של פילאטוס, שהחלה בתקרית חמורה. פילאטוס הציב בירושלים מספר "פרוטומות" - דיוקנאות של הקיסר טיבריוס. מבחינה שלטונית, הדבר נעשה כדי לשפר את מיתוגה של ירושלים, ובכך להשוותה לערים אחרות באימפריה, שנחשבו גדולות וחשובות, בהן הוצבו פיסלי הקיסר. הדבר היה אמור לרומם את מעמדה. אלא שמבחינת התושבים היהודים, היה הדבר בניגוד לנוהג שאסר הצבת פסלים בירושלים, דבר אותו ראו כמנוגד לציווי התורה, נוהג שכובד בהסכמה בשתיקה עד אז על ידי הרומאים. תקרית זו נחשבה על ידי היהודים כהתגרות. בתגובה קיימו היהודים שביתת שבת מול ביתו של פילאטוס בקיסריה. משנוכח פילאטוס כי היהודים מוכנים להיהרג על קידוש השם ולא לאפשר את הצבת הפסלים בירושלים, למרות שדרוגה של העיר, הוא הורה על הסרתם.
אירוע נוסף עליו מספר יוסף בן מתתיהו, היה מה שנחווה על ידי היהודים כביזת אוצר בית המקדש. מבחינת פילאטוס, השימוש באוצר בית המקדש למעשה נועד להטיב עם העיר ותושביה: באמצעות הקמת אמת מים. אף שכוונתו של פילאטוס הייתה חיובית - להזרים מים לאזור המקדש על-מנת לאפשר את ניקוי רחבת המקדש שהצחינה מדם הקרבנות, הנוצות ושאר חלקי החיות הטבוחות - עורר אירוע זה במיוחד את כעס הבריות. במקרה זה, לנוכח ההתארגנות המרדנית כנגד הרומאים, שילח בהם פילאטוס את חייליו שערכו שם טבח באנשים.
משפטו של ישו "תנו לקיסר את אשר לקיסר", תואם גם את עמדתו על ההתנגדות הדתית בממלכת יהודה למעשיו של פונטיוס פילאטוס. הוא מחווה דעה על ההתנגדות הדתית בממלכת יהודה למעשיו של פונטיוס פילאטוס, התנגדות שבמבט לאחור אכן קירבה את הקץ.
הדיון בשאלה האם הפרדת הדת מהמדינה היא הדבר המומלץ בכל עת, לא תמיד היה מקובל גם על העולם הנוצרי עצמו, ונחשב כמקובל יותר ויותר רק במאות שנים האחרונות.
מוותליש השני
מוּוַתַלִיש השני היה מלך האימפריה החתית בין השנים 1295 - 1272 לפנה"ס. הוא היה בנו הבכור של מורשיליש השני וזכור בעיקר הודות לקרב המפורסם שאותו ניהל יחד עם אחיו חתושיליש השלישי נגד פרעה מצרים רעמסס השני על השליטה בסוריה בסמוך לעיר קדש אשר נודע בשם קרב קדש, בסביבות 1274 לפנה"ס.
כשהתמנה למלך העביר את בירתו לתַרְחוּנְתַשַש (העיר טרם נחשפה) עקב פלישת שבטי הכַּשכַּש. במקביל מינה את אחיו למושל העיר חתושש.
חוקרי מצרים מאמינים שמוותליש השני הגיע בסופו של הדבר להסכם הבנה עם רעמסס השני על אזור המחלוקת מסביב לקדש כדי להימנע מעימות אפשרי נוסף. הסכם זה גרם להדלדלות ההשפעה המצרית באזור למשך השנים הקרובות עקב מרידות פנים-מצריות ובעיות מבית, דבר שאפשר לחתים להשתלט על אזור קדש וסוריה ללא מאמץ רב.
למוותליש השני היו לפחות שני בנים, ושניהם נקראו על שם אל הסערה החוּרִי תֶשוּב. אחד מבניו, אורחי-תשוב, ירש את אביו, ושינה את שמו למורשיליש השלישי.
אלישבע גולדשמידט
אלישבע גולדשמידט (22 בספטמבר 1912 – 6 במאי 1970) הייתה פרופ' במכון למדעי החיים ע"ש אלכסנדר סילברמן באוניברסיטה העברית, ומחלוצות המחקר הגנטי בישראל.
ביוגרפיה
בשנת 1936 עלתה לארץ ישראל בעקבות בעלה, יוסף גולדשמידט, שהיה פעיל ציוני, השתלב בתחום החינוך ולימים היה לחבר הכנסת מטעם המפד"ל. לאחר שסיימה בשנת 1942 דוקטורט בזואולוגיה בהנחיית פרופ' גאורג האז באוניברסיטה העברית בירושלים, החלה לעסוק במחקר בתחומי הגנטיקה והציטולוגיה, וב-1949 מונתה למדריכה הראשונה בתחום באוניברסיטה העברית (ובישראל בכלל). מחקריה עסקו תחילה בבדיקות כרומוזומליות של פרוקי-רגליים, בעיקר זבובי דרוזופילה, אך לאחר מכן התמקדה בגנטיקה של האדם וערכה מחקרים על הגנטיקה של יהודים בני עדות שונות ועל השפעתם של נישואי קרובים.
בשנים הבאות עסקה בפיתוח המחקר וההוראה בגנטיקה באוניברסיטה, תוך שהיא מועלית לדרגת מרצה (1954), פרופ' חבר (1957) ופרופ' (1967). כמו כן, ייצגה את ישראל במספר ארגונים בינלאומיים בתחום הגנטיקה.
בשנות ה-60 גולדשמיט הייתה אחת מארבע הנשים היחידות שקיבלו את התואר פרופסור חבר, יחד עם נעמי פיינברון-דותן, טשרנה רייס ואנה רוזין.
בשנת 1958 הייתה שותפה למחאה נגד קיום כנס מדעי בגנטיקה בגרמניה, מחאה שהביאה להעברת הכנס להאג.
בתחילת בשנות הששים הציעה לרקטור האוניברסיטה, פרופ' יואל רקח, להקים מחלקה עצמאית לגנטיקה. למרות שהיתה פרופסור חבר ועל אף הישגיה במחקר ובהוראה גולדשמיט לא נחשבה לראויה לעמוד בראשוּת המחלקה. גם לאחר שקיבלה את הדרגה של פרופסור מן המנין בשנת 1967, לא נפתחה המחלקה לגנטיקה, בנימוק שלא נמצא מועמד מתאים שיעמוד בראשה.
ירבאטאן
מאגר ירבאטאן (טורקית Yerebatan Sarnıcı - "מאגר המים השקוע") הוא בור מים תת-קרקעי, הנחשב לגדול מבין מאות מאגרי המים העתיקים שנמצאים מתחת לעיר איסטנבול. האתר שוכן כ-150 מטר מדרום מערב לאיה סופיה ונבנה במאה ה-6. המאגר נבנה מתחת לארמון הקיסרים הביזנטים שלא שרד.
אלישבע גולדשמידט
ביוגרפיה
גולדשמידט הייתה אם לשניים: פרופסור למדעי הצמח, אליעזר גולדשמידט; ופרופסור לפילוסופיה, ימימה בן-מנחם, לימים כלת פרס ישראל.
דב ויסגלס
דב (דוּבּי) ויסגלס (נולד ב-4 באוקטובר 1946) הוא עורך דין ישראלי, לשעבר מנהל לשכת ראש הממשלה אריאל שרון.
ירבאטאן
המבנה
המבנה מכונה לעיתים בכינוי "הבזיליקה" על שם בזיליקה שנצבה במקום. לבור המים, קיבולת של כ-100,000 מטר מעוקב מים, וכיום הוא משמש כאתר תיירות. לעיתים מוצגות בו תערוכות ומתקיימים בו קונצרטים, בשל האקוסטיקה המיוחדת במקום.
דב ויסגלס
ביוגרפיה
ויסגלס גדל והתחנך ברמת גן במשפחה אמידה, והוא בוגר בית הספר התיכון אהל שם בעיר. לאחר שירותו בצה"ל למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה, אותם סיים בשנת 1969.
ירבאטאן
המבנה
התקרה, באורך כ-138 מטר, ברוחב כ-65 מטר ובעובי של כ-7.5 מטר, נתמכת על ידי "יער" של 336 עמודי שיש (רובם בשימוש משני ומקורם במבנים קודמים). משקלה של התקרה נתמך באמצעות קמרונות צולבים בין כל ארבעה עמודים. כותרות העמודים הן בעיקר בסגנונות יוניים וקורינתים, למעט בודדים שסגנונם דורי ואחרים שנעדרים עיצוב מוגדר. מבין עמודים אלה בולטים שלושה עמודים מיוחדים: עמוד בעל עיטורים הנראים כדמעות, ואלה מיוחסות למאות העבדים שמתו במהלך בנייתה של הבזיליקה; וכן שני בסיסי עמודים מגולפים בדמות פרצופה של מדוזה השוכנים בפינה הצפון-מערבית של האתר.
דב ויסגלס
ביוגרפיה
עם סיום לימודיו עשה ויסגלס את ההתמחות בבית המשפט המחוזי, אצל השופט שלמה אשר. הוא קיבל רישיון עריכת דין בשנת 1971, ובאותה שנה החל לעבוד במשרד עורכי הדין מוריץ את מרגוליס בתל אביב כשכיר. בשנת 1978 היה לשותף במשרד ובשנת 1984 רכש את המשרד ביחד עם עמיר אלמגור והיה לשותף בכיר במשרד (ומאז נקרא המשרד מוריץ, ויסגלס, אלמגור ושות').
ירבאטאן
המבנה
מאגר ירבאטאן הופיע בסרט ג'יימס בונד השני, מרוסיה באהבה, בו מתואר כי הוא שוכן מתחת לקונסוליה של ברית המועצות, אם כי בפועל הוא נמצא במרחק ניכר ממנה. האתר מופיע גם בסרט "התופת" משנת 2016, בכיכובו של טום הנקס, המבוסס על ספרו של דן בראון.
דב ויסגלס
קריירה משפטית
במהלך עבודתו ייצג אישי ציבור בתביעות דיבה נגד עיתונים, בין השאר:
בנוסף, הוא ייצג אישי ציבור ובכירים במערכת הביטחונית בעניינים אחרים, כמו:
בנוסף:
פעילות עסקית
בקיץ 2000 נכנס ויסגלס להשקעה ב"קבוצת פלד-השקעות", שהקים מפכ"ל המשטרה לשעבר רפי פלד. הקבוצה רכשה תוך זמן קצר מספר חברות והגיעה להיקף פעילות נרחב, אולם במאי 2002 ויסגלס משך את השקעתו לאחר פחות משנה והמניות החברה צנחו ב-60% תוך יומיים. בהמשך הקבוצה נכנסה לחובות, ופלד הואשם במרמה והפרת אמונים.
בשנת 2016, במסגרת חשיפת מסמכי פנמה, התגלה כי ויסגלס רשם ארבע חברות במקלט מס באיי הבתולה הבריטיים, מטרתם המוצהרת, לפי טופס רישום, הייתה קידום עסקאות נדל"ן במזרח אירופה.
חיים אישיים
ויסגלס נשוי ללואיז ויסגלס ואב לשלוש בנות.
וילמינגטון (דלאוור)
וילמינגטון (באנגלית: Wilmington) היא העיר הגדולה ביותר במדינת דלאוור שבארצות הברית ובירת מחוז ניו קאסל. על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2012, מתגוררים בעיר 71,292 תושבים.
את העיר משמשת תחנת הרכבת וילמינגטון.
היסטוריה
האזור בו הוקם העיר וילמינגטון יושב בתחילת המאה ה-17 על ידי אינדיאנים משבט הלנאפי. בשנת 1638 רכשה את האזור משלחת שוודית שהובלה על ידי פטר מינואי שהקימה במקום את "פורט כריסטינה" כשמה של כריסטינה, מלכת שוודיה, כחלק מהקמת שוודיה החדשה. בשנת 1655 השתלטו ההולנדים על האזור והחל בשנת 1664 החלה התיישבות בריטית באזור. בשנת 1739 העניק ג'ורג' השני, מלך בריטניה כתב זכויות למקום, ושינה את שמו מ"וילינגטון" ל"וילמינגטון" לכבודו של ראש הממשלה, ספנסר קומפטון.
הקמת חברת דופונט בסמיכות לווילמינגטון תרמה להתפתחות המקום ווילמינגטון הוכרזה כעיר בשנת 1832.
Coconut Tree
Coconut Tree (בעברית: עץ קוקוס) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הקולומביאנית שאקירה, מתוך אלבום האולפן האחד עשר שלה, El Dorado. מבקרי המוזיקה שיבחו את הזמרת על פשטותו של השיר.
כמה ימים לפני צאתם של האלבום והשיר, צייץ בטוויטר מעריץ של הזמרת קטעים מתוך השיר.
רקע וכתיבה
את השיר כתבו, הלחינו והפיקו שאקירה ולואיס פרנדדו אוצ'ואה יחדיו. השיר הוא שיר אהבה ורומנטיקה, המדבר על מערכת יחסים בין זוג אוהבים, תוך שבמילות השיר ניתן לשמוע כי הם מצאו את האהבה שלהם מתחת לעץ קוקוס.
"What We Said", "" והשיר עצמו, הם שלושת השירים היחידים מן האלבום שכתובים בשפה האנגלית.
הצלחה וראיון
שאקירה דיברה על השיר בראיון שהתקיים ב-"Beats 1 Radio" שבבעלותה של אפל, עם המנחה אברו דרדן. כל הראיון הוקדש על הרקע של השיר, הכתיבה וההפקה שלו, והמשמעות שלו בעינייה של שאקירה. באומרה, שאקירה הצהירה כי השיר הוא אחד משירי האהבה שהיא הכי מחבבת, וכי בעינייה השיר מאוד אישי.
בנוסף לכך, העלתה שאקירה לערוץ היוטיוב שלה את האודיו הרשמי של השיר, אשר צבר למעלה מ-3.3 מיליון צפיות. בספוטיפיי הצליח לצבור למעלה מ-11 מיליון השמעות.