cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ICQ
UIN - מספר המנוי
כתגובה לגנבות של מספרי UIN, או מכירה של מספרי UIN אטרקטיביים במיוחד, החלה חברת ICQ (משנת 1999 ואילך) לאחסן כתובות מייל הקשורות למספר UIN מסוים. בצורה זו, אפשר לעיתים להחזיר מספרים שנגנבו אל בעליהם החוקיים.
חלופות
ל-ICQ קיימות מספר תוכנות חלופיות חופשיות, בהן:
רפאל (צייר)
רַפָאֵלוֹ סַאנְצְיוֹ דָה אוּרְבִּינוֹ (באיטלקית: Raffaello Sanzio da Urbino; ) מוכר בשם רָפָאֵל, היה צייר ואדריכל איטלקי פלורנטיני שנחשב בתחום הציור למייצג המושלם של תקופת הרנסאנס בשיאו.
ביוגרפיה
אמו של רפאל מתה ב-1491, כאשר היה בן שמונה. אביו היה משורר וצייר עבור חצר נסיכות מנטובה ובזמן הולדתו עמד בראש סטודיו ציור מוכר באורבינו. ג'ובני הדריך את בנו בציור והציג אותו בחצר שליט אורבינו, שנחשבה אחד המרכזים התרבותיים הפעילים באיטליה אותה תקופה. כאן, התוודע רפאל ליצירותיהם של כמה מן הציירים החשובים של הרנסאנס האיטלקי כמו פאולו אוצ'לו, לוקה סיניורלי ומלוצו דה פורלי. לטענת ג'ורג'ו וזארי, הביוגרף של ציירי הרנסאנס, למד רפאל אצל פייטרו פרוג'ינו בפרוג'ה מגיל אחת עשרה. טענה זו שנויה במחלוקת וייתכן כי נועדה לבאר את ההשפעה הניכרת שהייתה לפרוג'ינו על רפאל הצעיר, אך ידוע כי רפאל שהה בפרוג'ה החל משנת 1492. רפאל הפגין כישרון ציור רב כבר בגיל צעיר ובגיל 17, בשנת 1500 כבר הוכרז "מסטר", אמן הרשאי להציג את יצירותיו ואף לפתוח סטודיו משלו.
רפאל עבר לפרוג'ה, שם יצר בארבע השנים הבאות מספר עבודות שהשפעתו של פרוג'ינו ניכרת בהן. עבודתו המתועדת הראשונה הייתה ציור מזבח לכנסיית סן ניקולה דה טולנטינו בצ'יטה די קסטלו שליד פרוג'ה. עבודה זו הוזמנה בשנת 1500 והושלמה שנה לאחר מכן. העבודה ניזוקה קשות ברעידת אדמה בשנת 1789 ורק קטעים ממנה נותרו בפינקוטקה טוסיו מרטניג'ו בברשה, בלובר ובאוספים פרטיים ברחבי העולם. יצירה זו, כמו גם הציור סבסטיאן הקדוש משנת 1501 משקפים את השליטה החלקית שהייתה אז לרפאל בחלק מהתנוחות ואת השפעתו הניכרת של פרוג'ינו.
עבודות חשובות אחרות של רפאל מאותה תקופה היו הצליבה מצ'יטה די קסטלו (1502-1503), מספר ציורי מדונות, שלוש הגרציות, וציורי מיכאל וג'ורג'ו הקדוש, אך גולת הכותרת של התקופה היו עבודות המזבח בקפלת אודי 1503-1504 בכנסיית סן פרנצ'סקו שבפרוג'ה ו"נישואי הבתולה" משנת 1504. המזבח, שנבנה כתחנות בחייה של מריה (הבשורה, הערצת המאגים, ההצגה בהיכל, והכתרת מריה בגן עדן) שיקף את יכולתו הגוברת והולכת של רפאל לשלוט בנושאים מורכבים ובכמות גדולה של דמויות הנעות בחלל. נישואי הבתולה (ה-Sposalizio) נוצרה בהשראת תמונת "ישו מעניק את מפתחות השמים לפטרוס" של פרוג'ינו משנת 1481–1482 (ראו כאן) ובהשראה ישירה יותר של תמונת נישואי הבתולה של פרוג'ינו, שנוצרה באותן שנים בהן צייר רפאלו את תמונתו. ההשוואה בין שתי התמונות מבהירה לחלוטין שבשלב זה כבר מפגין רפאל בן העשרים ואחת כישרון העולה במידה ניכרת על זה של רבו, במיוחד ביכולתו להציג דמויות ומערך קומפוזיציוני משכנע.
ב-1504 עבר רפאל לפירנצה ובה התמקד ביצירותיהם של האמנים הגדולים שקדמו לו ובעיקר של לאונרדו דה וינצ'י ומיכלאנג'לו. ב-1508, כשהוא בן 25, יצא לו מוניטין בשל ציוריו. האפיפיור יוליוס השני הזמין אותו כדי לצייר בציורי פרסקו את אחד מאולמות קריית הוותיקן. רפאל צייר ציורי קיר גדולים בחדרים רבים בוותיקן. בציור הנודע "אסכולת אתונה" נראים חשובי הפילוסופים, ובראשם אפלטון ואריסטו.
עם מותו ערך לו האפיפיור לאו העשירי הלוויה מלכותית והוא נקבר בפנתאון ברומא.
הביוגרפיה של רפאל נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
יצירתו
יצירותיו של רפאל הביעו הישגים טכניים של אמנות הרנסאנס בשיאה וגם רוח ההומניזם. תמונותיו הרמוניות, ובהן דמויות ארציות וטבעיות שהבעתן אנושית ופשוטה. קדושי הכנסייה מוצגים בציורים כנעימי סבר ואצילים וסמלי קדושתם מרומזים.
"אסכולת אתונה"
רפאל היה צייר צעיר יחסית אך ידוע, זכה לשבחים ברחבי איטליה. הגם שהיה בעל קשרים מעטים בעולם האמנים, התחבב רפאל על אנשי הבורגנות העשירה שהיו נוהגים להזמין ממנו ציורים. הדבר זימן לו אפשרויות טובות לביטוי. בעזרת קרוב משפחתו, האדריכל ברמנטה, הוזמן רפאל על ידי האפיפיור לרומא. האפיפיור הזמין את מיטב אמני התקופה לבניית רומא החדשה, ודרש מרפאל שיכיר את רומא העתיקה והמודרנית, לפני שיקבל לידיו כל עבודה. ימים שלמים התבונן רפאל בעבודות החופרים, אשר חשפו פסלים ומבנים מתקופת רומא העתיקה. נמצאו פנקסי טיוטה של רפאל, ובהם ניסיונותיו בשרטוט דמויות שונות שתכנן לציוריו. הפרסקו, ציור הקיר, "האסכולה של אתונה", בוצע על ידי רפאל במשכנו החדש של האפיפיור. נושאי הציורים נבחרו על ידי האפיפיור בעצמו. ארבעת החדרים העיקרים היו אולמות ענקיים, כל אחד כ-100 מ"ר. על רפאל הוטל לכסות בציורי פרסקו - ציור על הקיר, את התקרה ואת ארבעת הקירות של כל אחד מהאולמות. ה"אסכולה של אתונה" צויר בחדר שנקרא "דה לה סינייטורה", פירושו באיטלקית ה"חותם", אולם זה שימש כבית דין של האפיפיור ובו היו נחתמים פסקי הדין המרשיעים והמזכים. כאן היה על רפאל לתאר את ארבע הדרכים באמצעותן יוכל אדם לרכוש לו תהילה: התאולוגיה – חקר האלוהות, הפילוסופיה – בקשת האמת, הצדק – כיבוד החוקים, השירה – ביטוי הדמיון. כל גיבורי הספרות מן התקופות הקלסיות והנוצריות, פילוסופים קדומים מ"אסכולה של אתונה", תאולוגים הדנים במסתורין של לחם הקודש (הפיכת הלחם והיין לבשרו ולדמו של ישו – ציור שנמצא בחדר השכן). בגלל גודלם העצום של הקירות, החליט רפאל לצייר דמויות רבות ולסדר אותן בקבוצות, כמו בהצגת תיאטרון רבת משתתפים. נוסף לכך הגה רפאל רעיון מעניין, לצייר אישים ידועים מן העת העתיקה לצד אישים שחייו בתקופתו. בשנת 1511, והוא בן 26 שנה. ההיכל שבו שכנו הציורים שימש מופת לתבניתו וקישוט של פנים בזיליקת פטרוס הקדוש של ברמנטה ומיכלאנג'לו. פרסקו שצייר בין השנים 1511–1512 בארמון האפיפיור שבוותיקן הוא גירוש הליודורוס מהמקדש.
שני ציורי הפרסקו הם גולת הכותרת של מימוש עקרונות הרנסאנס בשיאו. הם מגלמים את יישוב הניגודים וההשלמה בין הנצרות לתרבויות יוון ורומא הקלסיות. מן העבר האחד נראית כאן האוכריסטיה, התגלמות גופו של ישו בלחם הקודש והיין, שהוא טקס המסתורין הראשי בנצרות. ומן העבר השני "אסכולת אתונה", תיאור חזותי רחב יריעה, כולל ומקיף, של הפילוסופיה, מעשה הלל בשבחה של הפילוסופיה היוונית הקלאסית, שבמרכזו דמויותיהם של אפלטון ואריסטו.
שני ציורי הפרסקו מפליאים בהרמוניה שביניהם. על רקע אדריכלי רב רושם המתאים בצורתו ובממדיו ובהדרו לאידיאלים של המאה ה-16. מחד מופעים מוטיבי קישוט יוונים, העיטורים בקשת הראשונה ולידם פסלים בסגנון יוון העתיקה. עיצוב הקשתות והתקרה הגבוהה מזכירים סגנון ביזנטי, קווים ישרים ופשוטים, הרצפה עם דוגמאות הריבועים, והמדרגות, הם מוטיבים רנסאנסיים הנותנים את תחושת הפרספקטיבה. העיצוב כלפי המרכז נותן תחושה הפרספקטיבה לגבי האין סופיות. הפרספקטיבה לא נשארה שיטה של תיאור החלל המבוססת על עקרונות של קונסטרוקציה מתמטית, היא הופכת במידה רבה לאמצעי של חשיפת חוויות ושל השראה על הלכי הרוח של הצופה.
מקור האור שבא מאחור ומעבר לקשת הראשונה נותן תחושה מיוחדת לתמונה. הצופה מביט לדמויות מעמדה חשוכה מעט ורואה איך האור חודר מהצדדים ויוצר מעין אווירה אלוהית למעמד. במסגרת עמוקה זו מוצבות הדמויות במערכת של תנועה אליפטית, המתחילה מלפנים ומסתיימת מאחור במרכז בדמויות של אפלטון (מופיע בדמותו של לאונרדו דה וינצ'י, לפי שערו הלבן והארוך), מצביע כלפי השמים ואריסטו מושיט את ידיו אל המציאות הארצית לידם אחדים מן המלומדים של התקופה המאוחרת יותר, כגון תלמי ואבן רושד. לכמה מן החכמים נתן רפאל את תווי פניהם של אנשי רוח מפורסמים בדורו, כדי לסמן את המשך קיומה ותחייתה של האסכולה העתיקה. הראש השני מימין בשורה הראשונה הוא של רפאל עצמו חובש כובע שחור ששיערו גולש ממנו. הדמות הכבדה הנראית נשענת על גוש אבן בקדמת התמונה, אינה נמצאת במתווה ההכנה של התמונה, היא חיקוי לנביאים ולסיבילות של מיכלאנג'לו. ישנם ארבעה תלמידים (בצד שמאל המביטים בהתפעלות במתמטיקאי דגול של העת החדשה. מיקומן הקפדני של דמויות רבות על רקע פרספקטיבה עמוקה, מזכיר את שיטותיו של גיברטי. הדמויות נעשו בצורה מדויקת, כל מחווה וכל תנועה תוכננה היטב בהתבססות על הפיסול הקלאסי. טבלאות הרצפה, המדרגות והדמות השרועה עליהן יוצרת תנועה לאחור, המשלימה את התנועה ההיקפית ומדגישה את המרכז. כך רואים את הפאר והאחדות הפלסטית של האדריכלות והפיסול גם בציור. האסכולה של אתונה הוא תיאור סמלי של האקדמיה האפלטונית, עם חכמי יוון העתיקה, על מקצועותיהם וזרמיה השונים. עקרונות בסיסים של הרנסאנס אפשר לראות בציור זה. תיאור נכון של אנטומיה ופרספקטיבה. במקביל להתייחסויות אלה הציורים התמודדו עם היכולת לבטא ערך חדש, את ההבעה אפשר לראות מהבעתם של אופייה ושל חווייתה של הדמות המתוארת להבעתו העצמית של האמן, לאחר שעוצבו באסכולות השונות הדפוסים האקספרסיביים העיקריים יכול היה להעלות הדימוי של האמן, המטביע את חותם אישיותו הסגולית על יצירתו. האמנות שאפה לתת מוחשיות וריאליזם לתנועת ההבעה. הרנסאנס מוגדר כתקופה של הריסת הגבולות בין העיסוקים השונים, עובדה זו משתקפת היטב בציור.
קרב וגראם
קרב וגראם (בגרמנית: Wagram), שבסמוך לווינה, נערך בין הצבא הצרפתי בפיקודו של נפוליאון, לבין הצבא האוסטרי, בפיקודו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן, ב-5 וב-6 ביולי 1809. קרב זה נערך בהשתתפות כ-300,000 חיילים משני הצדדים, ולפיכך, היה הקרב הגדול ביותר אשר נערך באירופה, וקרוב לוודאי, גם בעולם כולו, עד לאותה העת. הקרב הסתיים בניצחון צרפתי, תוך אבדות קשות לשני הצדדים. ניצחון זה הביא, מצידו, להתפוררות הקואליציה החמישית, אשר התארגנה במטרה לעצור את הקיסר הצרפתי.
רקע
עקב הסתבכותה של צרפת במלחמת חצי האי, נאלץ נפוליאון להוציא מספר ניכר של חיילים ממרכז אירופה. האימפריה האוסטרית חשה כי ביכולתה לנצל את ההזדמנות לחדש את השפעתה בגרמניה. תחושה זו גברה כתוצאה מרפורמה שנערכה בצבא האוסטרי במחצית השנייה של העשור הראשון של המאה ה-19. כך, ב-9 באפריל 1809, פלש הצבא האוסטרי לבוואריה, אשר הייתה בעלת ברית של צרפת. נפוליאון פנה כנגד הכוחות האוסטריים, הביסם, וב-13 במאי 1809, נכנס לווינה. עם זאת, הארכידוכס קרל, המפקד האוסטרי, הצליח לשמור על חלק ניכר מצבאו, ואף הכה את הצרפתים בקרב אספרן-אסלינג, שנערך ב-21 וב-22 לחודש. בכל זאת, לא הייתה זו מכה מכריעה, שכן ספג אותה חלק קטן יחסית מן הצבא הצרפתי. זה האחרון התבסס היטב באי לובאו (Lobau, כיום מצפון לכביש שבין העיר וינה לנמל התעופה הבינלאומי וינה-שווכאט, שממזרח לה), המחלק את הדנובה לתעלות, והנמצא סמוך לאתר קרב אספרן-אסלינג. החל מתחילת יולי הצרפתים החלו לחצות את הדנובה מלובאו צפונה, תחילה בכוח קטן שנועד לאבטח ראש גשר בגדה הצפונית. בהמשך, עד 4 ביולי, הצרפתים הצליחו להעמיד בגדה הצפונית של הנהר צבא הדומה בגודלו, בקירוב, לזה שהעמידו האוסטרים. האוסטרים, מצדם, תכננו להניח לצרפתים לחצות, תוך שמשמרות קדמיים אוסטריים משבשים את מערכיהם, וגורמים לאבדות.
השטח
האזור שבין האי לובאו, הנמצא ק"מ אחדים מזרחה לווינה, לבין ואגרם, הנמצא כ-10 ק"מ מצפונו, מכונה מרכפלד (Marchfeld). זהו מישור רחב ידיים, מעובד בחלקו הגדול, שהוא חלק מאגן ההיקוות של נהר המורווה (בגרמנית: מרך, March), ואשר זירת הקרבות מהווה רק חלק קטן ביותר ממנו. העיירה וגראם, בה בחר הארכידוכס לעמוד איתן, נמצאת על מישור הגבוה מסביבתו, ומאחורי עיקול בנהר רוסבך (Russbach).
הכוחות המשתתפים, ההכנות והתוכניות
הצבא הצרפתי מנה כ-154,000 חיילים צרפתים, גרמנים ואיטלקים, ורובם הגדול של אלה חצו את הדנובה לקראת הקרב. הצרפתים נעזרו ב-617 תותחים. מול כוח זה, האוסטרים העמידו בסך הכול כ-158,000 חיילים ו-414 תותחים. הכוח האוסטרי העיקרי נערך בקו חזית שאורכו כ-23 ק"מ, ווגראם במרכזו. כוח אחר, קטן יותר, הכולל כ-30,000 חיילים, בפיקודו של הארכידוכס יוהאן, אחיו של קרל, התרכז בביזמברג (Bisamberg), מעט צפונה מערבה לווינה. כל אחד מאותם כוחות ניצב כך שיכול היה, בהתרעה קצרה, לתקוף את אגפו של הצבא הצרפתי, אם זה האחרון יתקוף את האחר.
נפוליאון ניסה, והצליח במידה רבה, "לשכנע" את הארכידוכס קרל, כי יחזור על המהלך שנקט בקרב אספרן-אסלינג, ויחצה את הדנובה בחלקו המערבי של האי לובאו. לשם כך שיגר כוחות צבא כך שייערכו בהתאם, לכאורה. בפועל, נפוליאון התכוון לחצות מזרחה משם, וערך, גם כלקח מכישלון הקרב הקודם, הכנות קפדניות לשם כך. כן תכנן נפוליאון להכות בכוח האוסטרי העיקרי עוד בטרם יבוא לעזרתו הכוח המשני, המערבי יותר.
הקרב
ב-5 ביולי בערב, הנחיתו הצרפתים התקפה חפוזה על המערך האוסטרי העיקרי, אשר בשל אורכו היה דליל יחסית, אך, לאחר הצלחות ראשוניות, נהדפו. למחרת, ב-6 לחודש, בבוקר, תקף הגוף העיקרי של הצבא האוסטרי, במטרה לערוך איגוף כפול של הצרפתים, ולנתקם מן הגשרים שעל הדנובה. באגף הצרפתי השמאלי, כמעט שהדבר עלה בידי האוסטרים, אלא שנפוליאון שיגר לאגף זה התקפת פרשים, וזו, וכן הפגזה ארטילרית כבדה מאוד, הצליחו לסייע לצבא הצרפתי לעמוד בפרץ, עד שהגיעה תגבורת. באגף הימני ההתקפה האוסטרית נהדפה בשלב מוקדם. כעת, כאשר נטו כפות המאזניים לצד הצרפתי, חידשו הצרפתים את התקפתם, זו הפעם בהצלחה. כיוון שכך, ערכו הצרפתים הסתערות סופית, וחדרו את מרכז המערך האוסטרי. אחר הצהריים הגיע לגזרה הכוח האוסטרי המשני, של הארכידוכס יוהאן, אלא שבשלב זה נמצא כבר עיקר המערך האוסטרי בנסיגה, והכוח שבפיקודו של יוהאן נהדף מן הזירה בקלות יחסית. הנסיגה האוסטרית הייתה מסודרת בהתחשב בנסיבות, וניסיונות רדיפה צרפתיים לא הצליחו לפורר את הצבא האוסטרי הנסוג.
אחרית דבר
קרב וגראם היה, קרוב לוודאי, הקרב הגדול ביותר שנערך עד אז באירופה, ואולי בעולם. מספר האבידות בקרב זה היה גדול בצורה יוצאת דופן, כ-80,000 הרוגים, מעט יותר ממחציתם אוסטרים. מספר גבוה זה נבע בעיקר מריכוז אדיר של יותר מ-1,000 תותחים, אשר ירו במצטבר כ-180,000 פגזים, וזאת בעוד שני צבאות ענקיים, שמנו יחדיו כ-300,000 חיילים, מרוכזים על שטח קטן, יחסית. הצבא האוסטרי נסוג לבוהמיה, שם השיגו הצבא הצרפתי, וניצח אותו שנית בקרב צניים (בגרמנית: Znaim, בצ'כית: זנוימו, Znoijmo), אשר נערך ב-10 וב-11 ביולי. ביום שלאחר מכן, הארכידוכס קרל ביקש הפסקת אש, עליה חתמו שני הצדדים. זו הוציאה את אוסטריה מן המלחמה, ובישרה את סופה של הקואליציה החמישית. הסכם שנברון, שנחתם מספר שבועות אחר כך, נתן לכך גושפנקה רשמית.
מניעת היריון
מניעת היריון היא פעילות שמטרתה מניעת היווצרותו של היריון. דרך פשוטה לכך היא הימנעות מקיום יחסי מין וגינאליים, אך פתרונות רבים נועדו לאפשר קיום יחסי מין כאלה באופן שיבטיח סבירות גבוהה שאלה לא יובילו להיריון. לכך משמשים אמצעי מניעה משני סוגים:
בנוסף, אפשרית התערבות כירורגית המבטלת את שחרורם של תאי זרע (בזכר) או ביציות (בנקבה). כמו כן, נכללים בקטגוריה זו אמצעים שמטרתם הפסקת ההיריון בשלבים המוקדמים שלו (ימים ספורים), לאחר שנוצר (עקב חוסר שימוש באמצעים למניעתו או חרף שימוש כזה). מניעת היריון נעשית בדרך כלל ביוזמתו של הפרט, אך לעיתים היא מוכתבת במדיניות ממשלתית של פיקוח ילודה.
היסטוריה של שיטות ואמצעים למניעת היריון
ייתכן שתכשירים צמחיים המכילים תרכובות דמויות הורמונים (פיטואסטרוגנים) היו אכן יעילים במניעת היריון. לפי המיתולוגיה היוונית, נחטפה אלת האביב פרספונה לשאול, שם סירבה לאכול דבר מלבד גרגרי רימון. תפריט זה הביא לאובדן הפוריות במשך החורף ואכן רימון הוא אחד מאמצעי המניעה העתיקים.
נשות אתונה חגגו את שובה של פרספונה מכלאה אל אמהּ דמטר בהילולה שהייתה סגורה בפני בעליהן. הצמחים שקישטו חגיגות אלו: רימון, מנטה (שמן מנטה ידוע כגורם להפלות), אורן ו"שיח אברהם" (Vitex), הידועים אכן כבעלי תכולת פיטואסטרוגנים גבוהה ומשמשים ברפואה העממית לטיפול בהפרעות גינקולוגיות.
הידוע שבמונעי ההיריון בעולם העתיק היה שרף הצמח סילפיום Silphium שצמח בצפון אפריקה ועליו התבססה כלכלתה של העיר קִירֵנֵה (לוב של ימינו), שהצמח אף קישט את מטבעותיה. קטיף נמרץ מדי של הצמח גרם להכחדתו במאה הרביעית לספירה.
אמצעי מניעה מודרניים שננקטים לפני קיום יחסי המין
השיטות הנפוצות ביותר להגבלת ילודה מבחירת הפרט הן שימוש קבוע באמצעי מניעת היריון - פיזיים, הורמונליים וטבעיים. אמצעי מניעה אלו שונים במידת ההגנה שהם מספקים ממקרה של היריון בלתי רצוי, אך בכל מקרה אינם אפקטיביים בכל המקרים. למעט אם צוין אחרת, כל האמצעים שיפורטו ניתנים לשימוש בכל גיל וללא תלות בהאם האישה כבר ילדה או לא.
שיטות מניעה התנהגותיות
שיטות מניעה התנהגותיות מתאפיינות בכך שאינן מצריכות שימוש בחומרים או אביזרים, אלא רק הקניית הרגלים.
הערכת יעילותם של אמצעים ושיטות למניעת היריון
אינדקס פרל (Pearl Index) הוא המדד הנפוץ ביותר להערכת יעילותם של אמצעים ושיטות למניעת היריון, מדד זה שפותח על ידי ריימונד פרל בשנת 1933 נותר שימושי עד ימינו בשל פשטות החישוב. אינדקס פרל הוא הערכת מספר ההריונות ל-100 שנות שימוש באמצעי הזה (למשל־10 נשים המשתמשות בו 10 שנים כל אחת). כדי לחשב את האינדקס מחלקים את מספר ההריונות שאירעו אצל נשים המשתמשות באמצעי מניעה כלשהו במספר החודשים בהם היה האמצעי בשימוש (כל אישה "תורמת" את מספר החודשים בהם השתמשה באותו אמצעי) ואת התוצאה כופלים ב-1200. אופן חישוב אחר הוא חלוקת מספר ההריונות במספר המחזורים החודשיים של כלל הנשים וכפל ב-1300 (מחזור שמשכו 28 יום פירושו 13 מחזורים בשנה). מדד פרל נמוך פירושו פחות סיכוי להיריון בלתי רצוי עבור אמצעי מניעה נבדק.
חסימת חצוצרות
בקשירת החצוצרות נחסם חלל החצוצרות באופן שמונע מפגש בין ביצית לבין זרעונים.
הגבלות על מניעת היריון
ההלכה כוללת הגבלות על מניעת הריון, משום שזו גובלת ב"ביטול עשה" של פריה ורבייה, שכן המצווה הראשונה בתורה, היא ברכה שמברך אלוהים את האדם: "ויאמר להם אלוהים פרו ורבו", חוזרת ונשנית לנח אחרי צאתו מהתיבה: "ואתם פרו ורבו, שרצו בארץ ורבו בה", עיקרה הוא להוליד בן ובת הראויים בעצמם להוליד, וכך להמשיך את יישוב העולם. בפרקטיקות שונות למניעת היריון העוצרות את הזרע ייתכן איסור הוצאת זרע לבטלה, איסור המובא בתלמוד ובספרות ההלכה בחומרה רבה, ומיוחס לנאמר בתורה במעשה ער ואונן. במניעת היריון על ידי סירוס הורמונלי זמני של האשה, או הגבר, יש לדון מצד איסור סירוס אדם דבר הנאסר בתלמוד ונלמד מהנאמר בתורה לגבי סירוס בעלי חיים, אולם איסור זה הוא קל מהאיסורים הקודמים, שכן על אשה לא חל איסור זה, ובפרט שמדובר על סירוס זמני.
באנציקליקה "Casti connubii", שפרסם בשנת 1930 האפיפיור פיוס האחד עשר ב-31 בדצמבר 1930, נקבע שהשימוש באמצעי מניעה הוא חטא חמור. בעקבות זאת נקבע בחקיקה באירלנד בשנת 1935 איסור על מכירה וייבוא של אמצעי מניעה. איסור זה הוגמש בשנת 1980, עם התרת מכירתם של אמצעי מניעה על ידי רוקח, לפי מרשם רפואי. בשנת 1985 הותרה מכירה לבוגרים של קונדומים וקוטלי זרע, גם ללא מרשם.
Live & Outta Sight
Live & Outta Sight הוא אלבום הופעה של להקת DeWolff ההולנדית.
רקע
האלבום מורכב משירים מכמה הופעות ברחבי אירופה, רובן בהולנד, אך גם כמה שירי לייב מהופעות בגרמניה, צרפת, בריטניה וצ'כיה. מכיוון שזהו אלבום הופעה הביצועים שבו הם משופרים ושונים מבגרסאות אלבום האולפן שלהם, וכוללים הרבה יותר סולואים. מלבד שלושת חברי הלהקה שמנגנים על אורגן האמונד, גיטרה חשמלית ותופים, הם מלווים בנגני בס שונים בכל שיר. האלבום יצא בשנת 2015 בהולנד ובצרפת על ידי חברת התקליטים Electrosaurus Records. ניתן לשמוע את הקהל באלבום, אך זה לא סותר את איכויות ההקלטה שהשיגו - הכלים נשמעים חזקים וברורים אף על פי שההקלטה לא נעשתה באולפן. אורגן ההאמונד שאותו מנגן רובין פיסו הוא כלי דומיננטי יותר באלבום מבשאר האלבומים של הלהקה: בשיר Crumbling Heart (שיר הקאנטרי רוק היחיד באלבום), למשל, התפקיד הראשי הוא האורגן, וכך גם בשירים נוספים. מלבד זאת, האלבום מתאפיין בסולואי נגינה ארוכים מאוד, כמו השיר Ain't Nothing Wrong שמתחיל רק בגיטרה ושירה בשתי הדקות הראשונות שלו, וכל שבע הדקות האחרות שלו מתחלקות באופן שווה לסולו תופים (לוקה ואן דה פול), סולו גיטרה (פאבלו ואן דה פול) וסולו אורגן.
ביקורות
האלבום התקבל באהדה בקרב מעריצי הלהקה, והיה להצלחה גדולה ויצא לו אלבום המשך בשנת 2019 שנקרא Live & Outta Sight II והיה אף להצלחה גדולה יותר.
הצוללות מסדרה 094
דגם 094 (קוד דיווח נאט"ו: סדרה ג'ין) היא סדרת צוללות טילים בליסטיים שפותחה על ידי סין עבור כוח הצוללות של חיל הים של צבא השחרור העממי. דגם 094 יורש את הצוללות מסדרה 092 וקודם לצוללות מסדרה 096 שנמצאות בפיתוח.
רקע כללי
ה-094 זוהתה לראשונה בשנת 2006 בתמונות לוויין מסחריות של בסיס הצוללות שיאופינגדאו. שני צוללות מסדרה 094 נצפו במספנת בוהאי במאי 2007, אם כי לא היה ברור אם אלה כללו את זו שזוהתה ב-2006.
צוללת אחת הייתה מבצעית ב-2010, 3 ב-2013, 4 ב-2015, וייתכן 6 ב-2020.
סין מעוניינת להגביר את יכולות הטילים הבליסטיים הבין יבשתיים שלה עם באמצעות צוללות טילים בליסטיים וזאת על מנת לשפר את כוח ההרתעה הגרעיני שלה. סיורי הרתעה גרעיניים החלו בדצמבר 2015.
תיאור
התכנון של דגם 094 מבוסס כנראה על צוללת תקיפה גרעינית מסוג 093. הצוללות מהסדרה חמושות ב-12 טילי JL-2, כל אחת עם טווח מוערך של 7,400 קילומטרים. כל טיל נושא ראש נפץ אחד. ה-094 בשילוב JL-2 מהווים את ההתרעה הגרעינית הימית הראשונה של סין.
דגם 094 רועש יותר מצוללות עכשוויות. בשנת 2004, חוקר סיני דיווח כי לצוללות מהסדרה יש חתימה אקוסטית של 120 דציבלים, הדומה לצוללות מסדרת לוס אנג'לס.
הפיגוע באולם ארמון דוד
הפיגוע באולם ארמון דוד הוא פיגוע ירי שאירע ב-17 בינואר 2002 באולם האירועים "ארמון דוד" בחדרה במהלך חגיגת בת מצווה. בפיגוע נרצחו 6 ישראלים ונפצעו עשרות אנשים.
רקע
הפיגוע התרחש בתקופת האינתיפדה השנייה שתחילתה בספטמבר 2000. מאפיינה העיקרי היה הצלחת ארגוני הטרור הפלסטיניים להביא לגל פיגועים חסר תקדים בהיקפו ובחומרתו, שבוצעו בידי כל ארגוני הטרור הפלסטינים. פיגועי ההתאבדות גרמו למאות הרוגים ואלפי פצועים בישראל. באינתיפאדה נרצחו למעלה מ-1,000 ישראלים (רובם הגדול אזרחים) ונפצעו כ־6,000.
החל מאמצע ינואר 2002 הטרור שוב גבר והגיע לשיאו בחודש "מרץ השחור", שבו נרצחו למעלה מ־135 ישראלים בפיגועי התאבדות שהתרחשו בתדירות יומיומית.
הפיגוע
ב-17 בינואר 2002 התקיימה באולם "ארמון דוד" שבחדרה חגיגת בת המצווה של נינה קרדשוב, משפחת עולים חדשים מהקווקז, שעלו לישראל ארבע שנים קודם לכן. סמוך לשעה 22:45 נכנס המחבל הפלסטיני עבד א-סלאם חסונה, פעיל פת"ח משכם, לאולם השמחות. לאחר שירה במאבטח, החל לירות לכל עבר בנשק אוטומטי, ורצח שישה אנשים. המחבל הספיק לרוקן מחסנית שלמה. כאשר הבחין אביה של נינה שהמחבל הפסיק לרגע לירות כדי להחליף מחסנית, הוא הסתער עליו יחד עם אחיו וצלם שהיה במקום. האב הכה אותו עד ששתי ידיו נשברו מעוצמת המכות. עד לבוא המשטרה, הכו האורחים את המחבל נמרצות ואף עקרו את עיניו. למרות זאת, המחבל נותר בחיים, וחוסל מיריית שוטר שהגיע למקום, מחשש כי נשא על גופו חגורת נפץ.
מיסטי (פוקימון)
מיסטי (ביפנית: カスミ, בתעתיק לעברית: קאסומי) היא דמות בדיונית בזיכיון המדיה "פוקימון" שבבעלות נינטנדו ונוצרה על ידי סטושי טג'ירי. הופעתה הראשונה הייתה כבעלת מכון מים בסדרת משחקי הווידאו פוקימון: פוקימון אדום וכחול, פוקימון זהב וכסף, ובחידושים: פוקימון אדום אש וירוק עלה ופוקימון לב זהב ונשמת כסף. היא הופיעה כגיבורה בסדרת הטלוויזיה המתמשכת בחמש העונות הראשונות, בה לצד אש קטצ'אם וברוק יצאה למסע בכדי להפוך למאמנת פוקימוני המים הטובה בעולם. בסוף מסעה חזרה לביתה לעיר סרוליאן, בכדי לנהל את מכון המים המשפחתי, אך עשתה הופעות חוזרות במספרים פרקים בעונות הבאות. הדמות הופיעה גם בסדרת המאנגה הרפתאות פוקימון, ומספר סדרות מנגה נוספות של הזיכיון. היא מתמחה בפוקימונים מסוג מים. ביפנית דובבה על ידי מאייומי איאיזוקא ובאנגלית על ידי רייצ'ל ליליס ומישל קנוץ. בעברית דובבה על ידי עדי זינו (בשתי העונות הראשונות, 2000), נעמה אוזן (2000–2003, 2006–2007, 2018–2019) וטליה ברקאי (2003–2006).
עיצוב
דמותה של מיסטי עוצבה במקור על ידי קן סוגימורי ואטסוקו נישידה, ובאנימה האחראי על העיצוב היה סאיורי איצ'י. המדובבת היפנית שלה, מאייומי איאיזוקא, הצהירה כי במהלך האודישן שלה הבמאי ביקש ממנה להתנהג כמוה, ובכך היא קיבלה את התפקיד. כתוצאה מכך, היא מחשיבה את מיסטי כדמות שהכי דומה לה מבין הדמויות אותן דיבבה.
במשחקי הווידאו
במשחקי הווידאו פוקימון אדום, כחול, צהוב, אדום אש וירוק עלה, פוקימון זהב וכסף, קריסטל, פוקימון לב זהב ונשמת כסף ופוקימון: בוא נלך, פיקאצ'ו! ובוא נלך, איבי!, מיסטי היא מנהיגת המכון בעיר סרוליאן. היא מתמחה בפוקימונים מסוג מים. מיסטי, בדמות האנימה שלה, מופיעה גם כגביע במשחק Super Smash Bros. Melee וכמנהיגת מכון במשחק ליגת הפאזלים של פוקימון. בנוסף, היא מופיעה במשחק Pokémon Channel. מיסטי, כמו גם רוב מנהיגי המכונים בהיסטוריה של סדרת משחקי פוקימון, מופיעה שוב בפוקימון שחור 2 ולבן 2 כחלק מטורניר הפוקימון העולמי.
באנימה
האנימה עוקבת אחר המסע של אחת הדמויות הראשיות, אש קטצ'אם, כשהוא וחבריו מסתובבים בעולם הפיקטיבי של פוקימון יחד עם שותפיהם הפוקימונים. מיסטי היא ילדה טום בוית עיקשת, מאמנת פוקימוני מים ויש לה שלושה אחיות: דייזי, לילי וויולט. היא השאירה את המכון לשלוש אחיותיה הגדולות לפני שנסעה עם אש באנימה, למרות זאת עדיין שמרה על תואר מנהיגת המכון. היא נתקלת לראשונה באש כשהיא בטעות דגה אותו ואת הפיקאצ'ו שלו מתוך נהר בזמן דיג פוקימוני מים. זמן קצר לאחר התקרית הזו, אש "שואל" את אופניה בניסיון לברוח מלהקת ספיראו פראית. האופניים נשרפים מאוחר יותר על ידי מתקפה של פיקאצ'ו. מיסטי אומרת לאש שהיא לא תעזוב אותו עד שהוא יחליף את האופניים ומתחייבת לעקוב אחריו במסעו והשניים הופכים עד מהרה לחברים טובים. לאחר שאופניה תוקנו בתום ועידת הכסף של ליגת ג'וטו, היא חוזרת לביתה בעיר סרוליין וחוזרת להנהיג את המכון המשפחתי.
בפרקים המוקדמים, מיסטי מתוארת כבעלת מזג קצר, עיקשת וחסרת סבלנות. עם זאת, ככל שהסדרה מתקדמת, היא מראה את עצמה בהדרגה כדמות חביבה והגיונית. מיסטי מאמצת את הפוקימון טוגפי, ומטפלת בו לאורך כל הסדרה. מיסטי נוטה לרסן את ברוק כאשר הוא מתאהב בבנות, ולעיתים קרובות מושכת אותו מהאוזן. היא גם פוחדת מרוב הפוקימונים מסוג חרק. מיסטי שואפת להיות מאמנת פוקימונים ברמה עולמית למרות זלזולן של אחיותיה.
מיסטי הופכת לדמות מרכזית בפוקימון: דברי הימים, ספין-אוף לסדרה פוקימון, ומופיעה בכמה ספיישלים ובפרקים נוספים. היא שומרת על ידידותה עם אש ובסופו של דבר הולכת למחוז הואן להיפגש איתו, פוגשת את מיי ומקס, שותפיו החדשים למסע, ורואה אותו שוב כשהוא חוזר לעיר הולדתו, פאלט. היא הופיעה גם בשני פרקים בעונה ה-12, שמש וירח, שם היא וברוק פוגשים את אש וחבריו במחוז קנטו, ומאוחר יותר מופיעה בשני פרקים נוספים בעונה כשהיא מתאחדת מחדש עם אש במחוז אלולה.
עיבודים מודפסים
דמותה של מיסטי הופיעה בסדרת המאנגה "סיפורו החשמלי של פיקאצ'ו", המבוססת באופן חלקי על האנימה, דמותה זו דומה לדמותה בסדרת האנימה, בעוד שמיסטי במנגה "הרפתקאות פוקימון" דומה למיסטי במשחקי הווידאו. היא מופיעה בסדרה "סיפורו החשמלי של פיקאצ'ו" כדמות המלווה את אש במסעו. ב-"הרפתקאות פוקימון", כאשר רד, גיבור המנגה, פוגש אותה לראשונה, היא מנסה להשיב את הגרידוס שלה שהופנט על ידי צוות רוקט בעזרת הסטאריו שלה. הם מחליטים לחבור ולהתעמת עם צוות רוקט. למחרת בבוקר, לאחר שבילה את הלילה במנוחה באחוזה של מיסטי, מיסטי מובילה את רד למכון שלה ומתגלה כמנהיגת המכון. הם מנהלים קרב בו מיסטי מביסה בקלות את רד עם הסטארמי שלה. לאחר הקרב, מיסטי אומרת מתוך חשש כי אם לא יתאמנו, צוות רוקט יוכל בקלות לגבור עליהם. רד מסכים להתאמן ועם הזמן הם הופכים לחברים קרובים.
במנגה "חיות כיס", רד, גיבור הסדרה, מחפש אבן ירח יחד עם הפיקאצ'ו והקלפיירי שלו (שמדבר בשפה אנושית). בעת המפגש עם מיסטי, קלייפרי שם לב כי היא עונדת שרשרת של אבן ירח. מיסטי מכריזה שאם הם מעוניינים לקבל את השרשרת עליהם להביסה בקרב. בזמן שקלפיירי להוט בתחילה להילחם, הוא משנה את דעתו במהרה לאחר שמגלה שיריבו הוא בלאסטויז ענקי. לבסוף הם נלחמים והקרב מנוצח כאשר קלפיירי שואב את כל מי הנהר סמוך ומשחרר אותם כסילון מים אל עבר הפוקימון של מיסטי מה שגורם לו לעוף לשמיים ולהפסיד. בדיוק כשמיסטי עומדת לתגמל את הקבוצה של רד בפרס שהם חיפשו, האבן נגנבת.
ביקורת
הספר The Japanification of Children's Popular Culture תיאר את הצגתה של מיסטי באנימה כדמות אם, וכינה אותה "מרכיב מטפח" בשלישייה המקורית הכוללת אותה, את אש וברוק. בנוסף היא תוארה כ-"בחורה 'שלמה' בצורה יוצאת דופן בעולם הסדרות המצוירות", תוך ציון הרגשיות הנשית שלה ו-"זעמה הנפיץ". בספר "Anime Classics Zettai!" שיבחו את הדמות כ"מלאת דקויות" ותיארו אותה כתורמת רבות להימשכות לסדרה. בספר "ההרפתקה הגלובלית של פיקאצ'ו: עלייתו ונפילתו של פוקימון" נכתב שאף על פי שהאנימה התמקדה באש, מיסטי הייתה דמות משמעותית במיוחד עבור צופות צעירות, לא "בוצ'ית" ולא "נשית בצורה מסחרחרת", לכאורה "נבנתה בקפידה כדי לפנות לנערות בגיל ההתבגרות". הוא הוסיף כי בניגוד לדמויות נשיות אגרסיביות אחרות בסדרה, מיסטי לא הקריבה את הנשיות שלה כדי להצליח, מה שהפך את הדמות לפופולרית יותר בקרב נשים אמריקאיות צעירות, בניגוד לילדים יפניים שהתמקדו יותר בפוקימון הבודד איתו חיפשו להזדהות.
במחקרים שנעשו על התגובות של ילדים וילדות על הרעיון כי מיסטי היא גיבורת הסדרה, בנות הסכימו ברובן והיו להוטות לשייך את עצמן לדמות, בעוד שבנים ניסו לזלזל במאמציה. מצד שני, ילדים משני המינים הרגישו שהדמות לצד ברוק העניקה לאש תחושת זהות ותמיכה מוסרית, שהחוקרים ייחסו למושג הזהות הקבוצתית. במחקר אחר, הוכח כי ילדים מקשרים בין תכונות של אטרקטיביות ואגרסיביות, בעוד שסטודנטים תיארו את הדמות כרומנטית. ההרפתקה הגלובלית של פיקאצ'ו קבעה בנוסף כי מיסטי שימשה גם כמקור למיניות לא מאיימת עבור צופים גברים מבוגרים וצעירים כאחד, אם כי גישה זו נצפתה באופן עדין יותר בקרב צופים בצפון אמריקה.
בשנת 2013, לקראת ליל כל הקדושים, המאייר ריאן ג'מפול מארצ'י קומיקס השתמש במיסטי כאחת מ-31 התחפושות של הדמות רול בעיבוד של ארצ'י קומיקס לזיכיון מגה מן.
ישיבת חידושי הרי"ם
ישיבת חידושי הרי"ם היא ישיבה של חסידות גור בתל אביב. זוהי הישיבה השנייה של חסידות גור שנפתחה בארץ ישראל, ובפתיחתה הייתה סניף של ישיבת שפת אמת בירושלים. ראש הישיבה הנוכחי הוא הרב מאיר פלקסר. הישיבה כוללת ישיבה גדולה וישיבה קטנה.
היסטוריה
הישיבה נוסדה בשנת תרצ"ו כסניף של ישיבת שפת אמת. הישיבה נפתחה על ידי רבי שמחה בונים אלתר, בהוראת אביו רבי אברהם מרדכי אלתר ה"אמרי אמת". ה"אמרי אמת" הורה לפתוח את הישיבה בשל שתי סיבות, ראשית, ציפייתו שהישיבה תפתח את החיים היהודיים בתל אביב, שנית, הצורך בהקמת מוסד לחסידי גור הרבים שהתגוררו בעיר, שחלקם פחד לשלוח את בניהם לירושלים עקב המאורעות.
הישיבה שכנה בהתחלה בשטיבל של גור ברחוב התבור ובשנת ה'תרצ"ט עברה למבנה שכור בן שלושה חדרים ברחוב פרץ 12 באזור התחנה המרכזית הישנה בדרום תל אביב, שם נבנה אחר כך בנין הישיבה  ונחנך ב־ ה'תשי"ג 1953. נשיא הישיבה לאחר פטירת ה"אמרי אמת", רבי שמחה בונים אלתר, השיג שטח לישיבה בשכונת רמת החייל. הנחת אבן הפינה הייתה באלול תשכ"ג, וחנוכת הבית הייתה בסיוון תשכ"ט ובאדר תשל"א עברה הישיבה למבנה החדש. רבי שמחה בונים, דאג לצורכי הישיבה והרגיש קשר נפשי אליה. הוא נהג להיפרד מבני הישיבה קודם נסיעותיו לחוץ לארץ.
סביב הישיבה נבנתה "קריית הרי"ם לוין". בב' בניסן תשל"ז, בתום השלושים לפטירתו של ה"בית ישראל", הונחה אבן הפינה לבית המדרש החדש של הישיבה.
בשנת ה'תשע"ו נסגרה הישיבה הגבוהה והוקמה מחדש בשנת ה'תשפ"א בבני ברק בראשות הרב חיים יהושע שארר חתנו של רבי יעקב אלתר האדמו"ר מגור. כיום יש בקמפוס 2 ישיבות קטנות וכולל.
בספטמבר 2020, בתקופת הגל השני של מגפת הקורונה בישראל, הוחלט לפתוח בקמפוס הישיבה מלונית קורונה.
צוות הישיבה
ראש הישיבה הראשון היה הרב גדליה הרץ. לצידו כיהנו כר"מים בישיבה הרב מנחם מנדל וייץ, חותנו של האדמו"ר מגור הנוכחי והרב חיים זילברשטיין. לאחר בואו של הרב גד אייזנר לארץ, נסע אליו רבי שמחה בונים לחיפה, לבקשו שיעבור לתל אביב ויכהן כמשגיח. בהמשך החל לכהן כמשגיח הרב אברהם יוסף אירנשטיין, איש אמונו של "הבית ישראל" ואחד משני מדריכי החתנים מטעמו, על פי בקשתו של רבי שמחה בונים כיהן רבי מאיר סג"ל לנדא מדראהביטש בנשיאות הישיבה.
ראש הישיבה היה הרב יוסף הורביץ. ה'תרפ"א - ה'תשפ"ב ובוגר ישיבת מיר הליטאית. בין ראשי הישיבה כיום, הרב יעקב גרנירר האדמו"ר מאשלג חזון איש, והרב יונה מנלה, וכן הרב מאיר פלקסר המכהן כראש הישיבה הקטנה.
בלאנקה, נסיכת ספרד
בלאנקה, נסיכת ספרד (בספרדית: Blanca de Borbón y Borbón-Parma; 7 בספטמבר 1868 - 25 באוקטובר 1949), הייתה בתו של קרלוס, דוכס מדריד ואשתו של לאופולד סלבטור, ארכידוכס אוסטריה.
ביוגרפיה
בלאנקה נולדה ב-7 בספטמבר 1868 בגראץ, לקרלוס, דוכס מדריד ולמרגריטה, נסיכת פארמה, בתם של קרלו השלישי, דוכס פארמה ולואיז מארי תרז, נסיכת ארטואה. בילדותה הפך אביה לטוען לכתר ספרד מטעם הקרליסטים, ואף ניהל את המלחמה הקרליסטית השלישית נגד כוחות הממשלה הספרדית, אך ללא הצלחה. בשנת 1881 נפרדו הוריה, ובלאנקה חילקה את זמנה בין שניהם. ב-24 באוקטובר 1889 התחתנה בלאנקה עם לאופולד סלבטור, ארכידוכס אוסטריה, ממנו נולדו לה 10 ילדים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה בעלה לאופולד סלבטור סיפק לצבא 11.3 מיליון ק"ג ירקות מיובשים לצורכי הצבא, והרוויח מכך כ-20 מיליון קרונה. בניה הגדולים לחמו בשורות הצבא האוסטרו-הונגרי בחזית האיטלקית, בעוד בנותיה שירתו בצלב האדום האוסטרי. לאחר תום המלחמה בשנת 1918, עזבה המשפחה שאיבדה את רוב נכסיה את אוסטריה והתגוררה בספרד, שם חיו בברצלונה. בשנת 1930 הם חזרו לאוסטריה, ובשנת 1931 מת בעלה לאופולד סלבטור בביתו בווינה. במרץ 1938 סופחה אוסטריה לגרמניה הנאצית בראשות היטלר, ובעקבות כך עזבה בלאנקה את אוסטריה יחד עם ילדיה דולורס וקרל פיוס, ועברה להתגורר בוויארג'ו. בשנים לאחר מכן תמכה בלאנקה בתביעות בניה פרנץ יוזף וקרל פיוס לראשות הענף הקרליסטי, וב-25 באוקטובר 1949 היא מתה בביתה בוויארג'ו.
משפחתה
ב-24 באוקטובר 1889 התחתנה בלאנקה עם לאופולד סלבטור, ארכידוכס אוסטריה, ממנו נולדו לה 10 ילדים:
מסקל
מסקל או מזקל (בספרדית: Mezcal מנאוואטל Mexcalli "ליקר") הוא משקה אלכוהולי מקסיקני המיוצר מצמח האגבה. משמעות השם בנאוואטל היא ״אגווה מבושל בתנור״. מסקל הוא למעשה כל משקה אלכוהולי מבוסס אגבה שאינו טקילה. את המסקל ניתן להפיק ממינים שונים של צמח האגבה המספקים טעמים וניחוחות שונים למשקה. המסקל הנמכר ביותר במקסיקו הוא הגוסאנו רוחו.
ייצור
מסקל מיוצר מצמח האגבה אשר מכונה במקסיקו מאגיי (maguey). במחוז טקילה המקומיים מכנים את הצמח מסקל. לאחר הבשלת הצמח, תהליך העשוי להימשך בין 7 ל-15 שנים תלוי במין האגבה, הוא נקצר על ידי חקלאי אגבה, מאגיירוס (magueyeros). העלים נקצצים באמצעות סכין ארוכה, המכונה קואה דה חימה (coa de jima), כך שנשארות רק ליבות הצמח המכונות פינייס (piñas - אננס) בשל הדמיון הוויזואלי לאננס. ליבות האגבה הן חומר הגלם של המזקל, הן מבושלות, מרוסקות ולאחר מכן עוברות תהליך התססה ויישון.
בישול
באופן מסורתי הליבות נאפות בבורות אבן גדולים בצורת חרוט (בקוטר של 3–4 מטר). כמטר מעוקב של גזעי עץ אלון מונחים בתחתית ועליהם אבנים בקוטר 15 ס"מ, העץ נשרף והופך את האבנים ללוהטות. לאחר מכן הליבות נערמות בגובה מטר מעל האדמה ומכוסות בעלי בננה, סיבים מתהליכים קודמים או עלי אגבה, מעל בשטיחים מסיבי דקל ולבסוף אדמה. הליבות מבושלות במשך 3 עד 5 ימים. תהליך זה הופך את העמילנים לסוכרים ומאפשר לליבות לספוג ניחוחות מהאדמה והעשן העוטפים את האבנים.
יצרנים מודרניים מבשלים את הליבות באדי קיטור בתוך תנורי פלדת אל-חלד ענקיים ומועכים אותם באמצעות ציוד מכני.
התססה
העיסה מועברת למכלי עץ בנפח 1000–2000 ליטר ו-5%-10% מים מוספים לתערובת. הממשלה המקסיקנית דורשת שהתערובת תכיל לפחות 80% אגבה (בניגוד לטקילה בה נדרש רק 51%). בשלב זה מוספים קני סוכר וסוכר תירס. במזקקות קטנות התערובת מושארת להתססה טבעית באוויר הפתוח 4–30 ימים על ידי מיקרובים הנמצאים באוויר. יצרנים תעשייתיים מוסיפים מאיצים כימיקלים כמו שתנן או אמוניום סולפט.
זיקוק ויישון
לאחר שלב ההתססה העיסה מזוקקת פעמיים. מהזיקוק הראשון מתקבל אלכוהול ברמה נמוכה. לאחר הזיקוק הראשון המיכל מנוקה מהסיבים והאלכוהול שהתקבל מוחזר לזיקוק נוסף. בשלב זה המסקל מבוקבק או מועבר ליישון.
המסקל מתיישן מהר ביחס לכהילים אחרים. הוא מיושן בחביות עץ למשך חודשיים עד 7 שנים. ככל שהוא מיושן יותר כך צבעו כהה יותר וטעמו עז יותר.
מעון שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות
מעון שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות היה ממוקם עד שנת 2015 בסוויטה השוכנת בקומה ה-42 של מלון וולדורף אסטוריה שבניו יורק, שהושכרה על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית. המעון מתואר בדיווחים בעיתונות כ"מפואר", והקמתו של הבית הנוכחי ב-1947 סימנה את הפעם הראשונה בהיסטוריה בה שוכנו מגורי שגריר בבית מלון.
מסקל
זיקוק ויישון
דרגות יישון:
מעון שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות
ב-2015, לאחר שחברת ביטוח סינית רכשה את מלון וולדורף אסטוריה, עלו חששות לאבטחה ובטחון המידע ומחלקת המדינה האמריקאית שכרה פנטאוז בקומה 40 בבניין מגורים, הנמצא בסמוך לבניין האו"ם בעלות של $58,000 לחודש . ניקי היילי הייתה השגרירה האמריקאית הראשונה שהתגוררה במעון החדש.
בשנת 2019 רכשה מחלקת המדינה דירה בקומה ה-37 באותו הבניין בעלות של 15.85 מליון דולר והפכה אותה לדירת המעון הרשמית.
מסקל
הגשה
את המסקל שותים בדרך כלל נקי אם כי ניתן למצוא אותו בקוקטיילים או בשילוב עם משקאות אחרים. המסקל מוגש בליווי פרוסות תפוז, לימון, ליים ואבקת צ'ילי.
מעון שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות
היסטוריה
ב-1947, זמן קצר לאחר ייסוד מזכירות האומות המאוחדות בניו יורק, קיבלה מחלקת המדינה של ארצות הברית חוזה שכירות ארוך-טווח עבור תפוסת מערכת חדרים בעבור שגרירה של ארצות הברית מטעם מלון וולדורף אסטוריה, מלון יוקרה שנבנה ב-1931. הקמת בית השגריר בוולדורף אסטוריה הפכה אותו למלון הראשון בהיסטוריה ששיכן בתוכו מגורי שגריר. בשנת 1960, בית עירוני במנהטן, שהוקם במקור על ידי ג'יי. פי. מורגן בשנת 1921, נתרם לממשלת ארצות הברית על ידי הבעלים דאז ארתור יוטון (Houghton) בכוונה שישמש כמעונו של השגריר האמריקאי לאו"ם. עם זאת, השגריר עדלי סטיבנסון קבע כי הבית לא לטעמו ומלון וולדורף אסטוריה ימשיך להיות מעון השגריר. בית עירוני זה, "סאטון פלייס", הוענק מחדש על ידי ארצות הברית לאו"ם וכיום משמש כמקום מגוריו הרשמי של המזכיר הכללי של האומות המאוחדות.
מסקל
התולעת
ישנם עצמים שמקובל להכניס לבקבוקי מסקל. ביניהם תולעים, עקרבים ופסלי זכוכית קטנים. הידועה מכולם היא "התולעת" – לרווה של עש צ'יניקיל (Chinicuil) או גוסאנו רוחו (Gusano Rojo).
מעון שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות
היסטוריה
ב-1978 דיווח כתב העת "אבוני" כי אנדרו יאנג ומשפחתו בדקו את האפשרות לצאת מהסוויטה בוולדורף אסטוריה ולהיכנס לבית מגורים נורמטיבי במקום. יאנג, שהיה השגריר הראשון שהתגורר בסוויטה עם ילדים צעירים, אמר כי "המעון בוולדורף נחמד מאוד, ונוח, אבל פשוט יש לי בעיה לנסות לגדל ילד קטן בבית מלון". עם זאת, החיפוש "הפך לסוגיה מרכזית באמצעי התקשורת" ויאנג בחר להישאר בסוויטה.
החל מ-1999, מחלקת המדינה משלמת 360,000 דולר אמריקני בשנה לחכירת הסוויטה על בסיס נע; החוזה מתחדש מדי עשר שנים עם הארכה אופציונלית אחת או שנתיים לטווח קצר.
מדליין אולברייט, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, צ'ארלס יוסט, עדלי סטיבנסון, סמנתה פאוור וביל ריצ'רדסון נמנים בין דיירי הסוויטה. במהלך כהונתו כשגריר, העדיף ריצ'רד הולברוק לא להתגורר במלון, ובמקום זאת בחר להשתכן בביתו הפרטי במנהטן.
Jolene
רקע
השיר מספר על אישה אשר מתעמתת עם ג'ולין, צעירה יפהפייה אשר מנסה לפתות את בעלה. במהלך השיר היא מתחננת אליה, "בבקשה, אל תיקחי אותו רק בגלל שאת יכולה".
לטענת דולי פרטון היא כתבה את השיר לאחר שסברה שפקידה בעלת שיער אדמוני שעבדה בבנק בו התנהל חשבון המשפחה, מפלרטטת עם בעלה והוא, במקביל, מגלה עניין רב מדי בסידור ענייניהם הכספיים באותו בנק. השם ג'ולין נלקח, לטענת פרטון, משם מעריצה ילדה בעלת שיער אדמוני, לה חתמה פרטון בסיום הופעה ושאלה לשמה.
שלום דובער לוין
הרב שלום דובער (בערל) לוין (נולד בכ"ז באלול ה'תש"ח, 1 בספטמבר 1948) הוא ספרן, היסטוריון של חסידות חב"ד ומחבר ספרי הלכה חב"די. משמש כמנהל ספריית אגודת חסידי חב"ד בברוקלין וכחבר מערכת "אוצר החסידים", במסגרתה היה העורך הראשי של המהדורה החדשה של שולחן ערוך הרב. בעבר ערך את כתבי העת התורניים "יגדיל תורה" ו"קובץ גאולה ומשיח".
ביוגרפיה
נולד בפריז לישראל ולדבורה (לבית גורקוב) לוין. בשנת תש"ט עלה עם הוריו לישראל והיו מהתושבים הראשונים בכפר חב"ד. בשנת ה'תשכ"א החל ללמוד בישיבות תומכי תמימים בישראל, ובחורף ה'תשכ"ד נסע לניו יורק ללמוד בישיבת תומכי תמימים שם.
בשנת ה'תשל"ז (1977) החל לוין את עבודתו כמארגן ומקטלג את ספרייתו של האדמו"ר רבי מנחם מנדל שניאורסון מליובאוויטש ולאחר מכן המשיך בסידור ובשיקום ספרייתו של רבי יוסף יצחק שניאורסון (הריי"ץ). העבודה התבצעה תוך סיוע של יהושע מונדשיין וחיים ליברמן (שהיה ספרן בספרייה עוד בתקופת כהונתו של האדמו"ר הריי"ץ). לאחר משפט הספרים, כשאוחדו שתי הספריות תחת השם "ספריית חב"ד", נתמנה לוין למנהל הספרייה המאוחדת. במסגרת זאת היה לוין שותף במסגרת פרויקט הסריקה המקוון HebrewBooks.
מן האוספים בספרייה לוין ערך וההדיר את סדרת "אגרות קודש" של אדמו"רי חב"ד, סדרת תולדות חב"ד בארץ הקודש, רוסיה וארצות הברית, וכן כמה ספרי תולדות של חסידי חב"ד ידועים. את פעילותו בספרייה ובתחומים נוספים עד שנת ה'תשנ"ה סיכם בספרו "עבודת הקודש". בספרו "ספריית ליובאוויטש" הוא מתאר את הספרייה ואת האוספים בה.
בשנים ה'תשל"ו (1976) - ה'תשמ"ה (1985) ערך את כתב העת קובץ יגדיל תורה, "ילקוט חידושי נשיאי חב"ד ותלמידיהם". בשנת ה'תשל"ח (1978) מונה לראש צוות מהדירי כתבי היד בתורת הנגלה של אדמו"רי חב"ד. בשנים ה'תש"ס (2000) - ה'תשס"ו (2006) ההדיר מחדש את שולחן ערוך הרב בהוצאת קה"ת והוסיף לו הערות ומפתח עניינים.
במשך השנים פרסם מחקרים שונים בהלכה ובמנהגי חב"ד. הוא מתמחה בסוגיות הלכתיות שדורשות חישובים מתמטיים או אסטרונומיים, כמו הלכות קידוש החודש, זמני הדלקת נרות שבת והלכות מקוואות.
ספר הזוהר
ספר הזוהר הוא הספר המרכזי של תורת הקבלה. הספר עצמו מייחס את רוב דרשותיו לרבי שמעון בר יוחאי, תנא מהמאה ה-2 לספירה, ולתלמידיו. הוא מכיל מדרשים על התורה, רובם בארמית, המחולקים לפי פרשות השבוע. כמו כן משולבים בו שני חיבורים מאוחרים: "רעיא מהימנא" ו"תיקוני הזוהר".
הספר פורסם והופץ לראשונה בשלהי המאה ה-13, על ידי המקובל רבי משה די לאון. זהות המחבר או זמן חיבור הספר המקורי אינם ידועים, אך מרבית החוקרים כיום סבורים כי הוא נכתב סמוך לפרסומו, על ידי די לאון עצמו או על ידי קבוצת כותבים.
הספר ומבנהו
גופו של ספר הזוהר בנוי מדרשות המיוחסות ברובן לרבי שמעון בר יוחאי (רשב"י) ותלמידיו מהמאה ה-2 לספירה סביב פרשיות התורה, ושפתו רובה ככולה ארמית. רשב"י ותלמידיו מרבים להביא ולצטט מאמרים מתוך כמה ספרים שלא הגיעו לידינו, מהם "ספרא דאדם קדמאה", "ספרא דרב המנונא סבא", ו"ספרא דרב ייסא סבא".
רוב הספר מורכב מדרשות על התורה המחולקות על פי פרשיות השבוע (בחלוקה הנהוגה כיום). מרכיב נוסף הוא הרעיא מהימנא (=הרועה הנאמן) ובו דרשות על תרי"ג מצוות. למרות היותו מאוחר מהזוהר, ברוב המהדורות פוזר ה"רעיא מהימנא" לאורך החלק המרכזי, כך שלכל פרשה הוכנסו המצוות המצויות בה בתורה.
עשרת החברים הנקראים "חבריא קדישא" (החבורה הקדושה) שהם בעלי הזוהר הם: רשב"י ראש החבורה; בנו - רבי אלעזר; רבי אבא הסופר; רבי יהודה; רבי יוסי; רבי יצחק; רבי חזקיה; רבי חייא; רבי ייסא; רבי אחא. בספר מופיעים שמות של תנאים ואמוראים מתקופות שונות, בכתיבה דומה לתלמוד. בזוהר נזכרים ספרים חיצוניים קדומים (כגון ספר חנוך א' וספר חנוך ב'); בצד המדרשים בספר הזוהר משולבים אף קטעי פרשנות מבית מדרשם של חכמי צרפת וספרד: רש"י, ראב"ע, רד"ק ואף רמב"ן.
היכלות דרשב"י
בזוהר נכלל תיאור ההיכלות העליונים בחלק שנקרא 'היכלות דרשב"י'. בחלק זה מתוארים שבעת היכלות גן העדן השמורים לצדיקים מחד, ומאידך שבעת מדורי הגיהנום המיועדים לרשעים. בפרשת יתרו מובא מאמר המבאר את חכמת הפרצוף וחכמת כף היד, המיוחס בדרשה למשה בבחירתו אנשים כפי עצת יתרו.
חלקים אחרים בזוהר מתייחסים לצדיקים נסתרים כגון רב ייבא סבא שהוא סוחר הנושא סחורה על חמורו (טייעא) ונראה בתחילה כעם-הארץ, אך מתגלה כמקובל גדול הדורש בענייני תורת הנפש, גלגולי נשמות ושאלת הטוב והרע בעולם. דמות אחרת היא "הינוקא" המופלא - ילד-פלא, בנו של רב המנונא סבא, שמגיל ינקות יודע לדרוש בסתרי תורה ועולה עליהם בחכמתו. סיפור אחר בזוהר מתאר את מפגשם של רשב"י וחבריו בגן עדן עם 'רב מתיבתא', הוא ראש הישיבה של מעלה, הדן אתם על ענייני העולם הבא והנשמה.
בחטיבה זו כלולים החיבור 'סתרי תורה' שבו מקובצים מאמרים על ספר בראשית ו"" על התורה, ששפתו מעורבת עברית וארמית והוא עוסק בבריאה, העולם הבא והנשמה.
רעיונות מרכזיים
הזוהר עוסק רבות בעולמות העליונים, בדרך כלל בשפה סימבולית קשה לפענוח. הוא מתאר מימד קדום ונשגב שמשפיע על העולם האנושי אבל גם מושפע ממנו, ושכל פרט בעולם האנושי רומז אליו. שתי דמויות מרכזיות בעולם הזה הם הזכר והנקבה העליונים, שמכונים בזוהר במגוון רב של שמות. חיבורם של שני הפרצופים האלה הוא משאת נפש עליונה עבור בעלי הזוהר, שרואים בו פתח לכל הטובות והברכות. בכלל, חיבור ואיחוד הם הערך העליון, והפירוד נתפס כשורש כל רע. דמות הנקבה היא השכינה, הנתפסת כמי שגורשה ממקומה בגלל עוונות בני ישראל, וחזרתה תלויה בתשובתם. כנגד עולם האורות הזה מזכיר הזהר את הסטרא אחרא, ה"צד האחר", מכלול כוחות החושך והטומאה בעולם.
הזוהר מרבה לדבר על הדיכוטומיה בין ימין לשמאל, בין חסד לדין, בין טוב לרע ובין זכר לנקבה, ותולה את קיומו של העולם באיזון הנכון בין הקטבים האלה.
הזוהר מציג גישה תאורגית: מעשיהם של בני האדם משפיעים על מצב האורות העליונים. מעשי המצוות הם "עבודה צורך גבוה" - הם נועדו לתקן ולייחד את האלוהות עצמה, וכל פרט בהם מכוון לתכלית זאת. במקביל, האדם יכול להשרות על עצמו מהאור העליון באמצעות מעשיו.
חיבור ספר הזוהר
שאלות אודות זמן ומקום חיבור ה"זוהר" וזהות מחבריו העסיקו דורות רבים של מלומדים וחוקרים. ממועד פרסומו במאה ה-13 ועד ימינו אנו, נקודת המוצא הוודאית והמוסכמת נוגעת לפרטי פרסומו של ספר הזוהר, והמחלוקת נוגעת לשאלת מועד חיבורו. ספר הזוהר נתפרסם לראשונה על ידי המקובל הספרדי רבי משה בן שם-טוב די-לאון (רמד"ל) שטען כי מחברו הוא רבי שמעון בר יוחאי. כמעט מיד עם פרסומו של הספר, קמו מערערים על קדמותו, וכנגד טענת רבי משה די לאון כי רבי שמעון בר יוחאי חיברו. כיום סבורים מרבית חוקרי הקבלה באקדמיה שהספר נתחבר בידי רמד"ל עצמו, או בידי חבורת אנשים שפעלה בסביבתו, ואין הוא חיבור קדום שאבד ונתגלה מחדש.
לעומת זאת, על פי הגישה ה"מסורתית", שרווחה בקרב המקובלים בעיקר לאחר גירוש ספרד, "הזוהר" חובר על ידי רבי שמעון בר יוחאי (רשב"י) ותלמידיו שחיו בארץ ישראל במאה השנייה לספירה, אך הוסתר במשך השנים מהמון העם והיה נחלתם של יחידי סגולה שעסקו בו בסתר. בעמדה זו תמכו חוקרים תורניים כגון הרב כשר והרב ראובן מרגליות.
גם בין הרבנים היו שערערו על קדמות ספר הזוהר. רבי יעקב עמדין חיבר ספר בשם "מטפחת ספרים" ובו ערער על קדמות הזוהר. גם החתם סופר, שהאמין בתורת הקבלה, התבטא ש"אילו היה יכולת להעמיד מדרשי רשב"י על טהרתן לא יהיה כולו רק ספר קטן הכמות מאוד מחזיק דפים מעוטים".
גרשם שלום, מייסד חקר הקבלה, טען במחקריו כי ספר הזוהר נכתב ברובו בידי ר' משה די לאון, למעט חלקי ה"רעיא מהימנא" ו"תיקוני זוהר" המאוחרים יותר, שנכתבו להערכתו במאה ה-14. בעקבותיו הלכו חוקרי קבלה רבים, אולם חוקרים מאוחרים יותר הטילו ספק בבלעדיות שהוא ייחס לרבי משה די לאון. תלמידו, יהודה ליבס, סבור כי אין לזוהר מחבר יחיד, וכי יש לדבר על חבורה שלמה שסביבה נארג החיבור. רונית מרוז ורחל אליאור ציינו כי קיימים מאות כתבי יד עתיקים של ספר הזוהר, השונים זה מזה במובנים רבים, והסיקו שהוא נכתב באופן הדרגתי החל מהמאה ה-11 בארץ ישראל ולפחות עד למאה ה-14, תוך שינוי ועדכון הגרסאות הקודמות.
ההתנגדות לספר הזוהר
מאז פרסומו עורר ספר הזוהר התנגדויות שונות. רבים ממתנגדי הזוהר עשו זאת על רקע הפולמוס סביב זהות מחברו וזמן חיבורו של הספר וביניהם אף חלק מן המקובלים בעצמם.
רבים ממתנגדי הקבלה, תקפו את הספר כמייצג המרכזי שלה. הרב אלעזר פלקלס מבקר קשות את ספר הזוהר והקבלה בכלל, ובין השאר כותב: דברים דומים אמר רבו, הרב יחזקאל לנדא, בדרשה שצונזרה בספר "דרושי הצל"ח" (שהוציא נכדו בשנת 1886) ופורסמה לראשונה בשנת תשס"ט. תנועת הדרדעים, שנוסדה בתימן בראשותו של הרב יחיא קאפח, דחתה בתוקף את הקבלה.
פירושים לזוהר
מקובלים רבים בשלהי המאה ה-13 ותחילת המאה ה-14, הביאו בספריהם מאמרים שונים מספר הזוהר ממנו וביארו אותם. הראשון הידוע לנו היה רבי מנחם רקאנטי (1250–1310). אחריו אנו מוצאים מקובלים מספרד שציטטו ופירשו את הזוהר: רבי יצחק ן' סהולה, רבי טודרוס בן יהודה אבולעפיה (1247–1306), רבינו בחיי בן אשר (1255–1340), רבי דוד בן ר' יהודה החסיד, רבי שם טוב אבן גאון (1287 - 1330), רבי יצחק עראמה (1420–1494), רבי ישראל אלנקאוה ועוד.
תרגומים לזוהר
אחד מתרגומי הזוהר לעברית הוא תרגומו החלקי של הרב יהודה יודל רוזנברג (5 כרכים, ניו יורק, 1927). תרגום שלם ונפוץ הוא "הסולם" של הרב יהודה לייב אשלג (20 כרכים, ירושלים, 1953). זהו תרגום מילולי שבו משולב פענוח הסמלים לפי תורת האר"י. תרגום נפוץ נוסף הוא הספר "מתוק מדבש" של המקובל הירושלמי רבי דניאל פריש, מראשי ישיבת שער השמים. זהו תרגום עממי יותר, ומשולבים בו פירושי האר"י ופרשנים אחרים. שני הספרים הופיעו כסדרות מרובות כרכים.
באוקטובר 2017 הסתיימה התקנת מהדורה מדעית, המבוססת על קטלוג כתבי היד של הזוהר שערכה רונית מרוז. המהדורה כוללת תרגום לאנגלית של כל חלקי הזוהר בשנים-עשר כרכים, בעריכת דניאל מט. המהדורה מומנה על ידי משפחת פריצקר מארצות הברית ונקראת על שמה.
בשנים 1981–2001 ראה אור תרגום חלקי של הזוהר לצרפתית בשבעה כרכים, מאת שארל מופסיק (Charles Mopsik) הכולל את חלקי הזוהר לספר בראשית, למגילת רות, לשיר השירים ולאיכה.
דניאלה מאניני
דניאלה מאניני (Daniele Mannini; נולד ב-25 באוקטובר 1983 בעיירה ויארג'ו, איטליה) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בקבוצת פונטדרה האיטלקית.
קריירה
בשנותיו הראשונות שיחק מאניני בקבוצת הכדורגל של עיר הולדתו ויארג'ו. ב-2003 הצטרף לפיזה בה שיחק עונה אחת בטרם עבר לקבוצת ברשה ששיחקה באותם ימים בסרייה א'. בעונתו הראשונה כבש מאניני 3 שערים ב -30 משחקים אך ברשה ירדה בתום העונה לסרייה ב'. מאניני הפך לאחד מכוכבי הקבוצה.
בינואר 2008 רכשה קבוצת נאפולי את כרטיס השחקן שלו תמורת 7.5 מיליון אירו. מאניני הצטרף בכך למארק האמסיק ופביאנו סנטקרוצ'ה שהגיעו לנאפולי גם כן מברשה.
מאניני, שיכול לשחק בשני האגפים, השתלב היטב בקבוצה. מאניני שיחק בשורות הנבחרת עד גיל 21 בין השנים 2004-2005.
מרסלו גז'ארדו
מרסלו דניאל גז'ארדו (ספרדית: Marcelo Daniel Gallardo; נולד ב-18 בינואר 1976 בעיירה מרלו שבפרובינציית בואנוס איירס, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ומאמן ריבר פלייט בהווה. מחזיק בשיא הזכיות כמאמן עם ריבר פלייט - 14 תארים. נבחר שלוש פעמים למאמן השנה בדרום אמריקה. גז'ארדו מכונה בארגנטינה אל מונייקו ("הבובה" בספרדית).
בנו הוא הכדורגלן נאוול גז'ארדו.
קריירה
גז'ארדו גדל במחלקת הנוער של ריבר פלייט שהצמיחה רבים משחקניה הגדולים של ארגנטינה. כבר מגיל צעיר התבלט גז'ארדו בזכות יכולת טכנית גבוהה וראיית משחק. גז'ארדו נחשב לאחד הכישרונות של הכדורגל הארגנטינאי ורבים ראו בו שחקן שיוביל את הנבחרת.
ב-1999 נרכש גז'ארדו על ידי קבוצת מונקו הצרפתית. כבר בעונתו הראשונה התברר גז'ארדו כרכישה מצוינת, בעונתו השנייה הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות וזכה לתואר כדורגלן השנה בצרפת. בעונתו השלישית בקבוצה, הסתכסך גז'ארדו עם מאמנו דידייה דשאן שבתגובה הושיב אותו על הספסל, דשאן באותה עונה הסתכסך גם עם שחקנים מובילים אחרים בקבוצה.
ב-2007 נרכש גז'ארדו על ידי קבוצת הפאר הצרפתית פריז סן-ז'רמן, הצרפתים קיוו לאפקט דומה כמו שהיה לגז'ארדו על מונקו ולחזור להתמודד בצמרת הליגה אחרי שנים קשות אך גז'ארדו אכזב והקבוצה המשיכה להיאבק בתחתית. בתום העונה עזב גז'ארדו את הקבוצה והצטרף לפריס סן ז'רמן, איתה זכה בגביע הליגה הצרפתית, וב-2008 הוא עבר לדי. סי. יונייטד, שם זכה בגביע ארצות הברית הפתוח. ב-2009 הוא שב לריבר פלייט, כשאת הקריירה הוא מסיים ב-2011 בנסיונל, איתה זכה באליפות אורוגוואי.
במדי הנבחרת
גז'ארדו זכה יחד עם נבחרת הנוער הארגנטינאית במונדיאל הנוער ב-1997. הוא ערך את הופעת הבכורה במדי הנבחרת הבוגרת ב-1994 במשחק מול נבחרת צ'ילה תחת הדרכתו של דניאל פסארלה.
כמאמן כדורגל
עם פרישתו ממשחק פעיל מונה למאמן בנסיונל וזכה איתה באליפות של שנת 2012.
ב-2014 הוא מתמנה למאמן ריבר פלייט וזוכה איתה בשנה זו בגביע הסודאמריקנה, ובשנה העוקבת ברקופה סודאמריקנה, בגביע ליברטדורס ובגביע סורוגה בנק. בראשית 2016 נבחר על ידי הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל (IFFHS) למקום החמישי ברשימת המאמן הטוב בעולם לשנת 2015, אחרי לואיס אנריקה, פפ גוארדיולה, אונאי אמרי ומסימיליאנו אלגרי. באוגוסט 2016 זכתה שוב קבוצתו ברקופה סודאמריקנה, ובכך רשם גז'רדו תואר בינלאומי חמישי, שיא מועדון למאמן. תחת הדרכתו זכה גם המועדון בגביע ארגנטינה בשנים 2016 ו-2017 ובסופר קאפ הארגנטינאי (מהדורת 2017). בשנת 2018 זכה בפעם השנייה בגביע ליברטדורס לאחר שריבר גברה בגמר על בוקה ג'וניורס. במאי 2019 זכה בשלישית עם ריבר ברקופה סודאמריקנה, ובכך הפך לבעל שיא הזכיות כמאמן עם ריבר, עשר במספר. בדצמבר 2019 זכה המועדון בהדרכתו בפעם השלישית בגביע ארגנטינה, ובמרץ 2021 זכה שוב בסופר קאפ הארגנטינאי (מהדורת 2019). בסוף אותה שנה זכה לראשונה בליגת העל הארגנטינאית ובטרופאו דה קמפאונס. מלבד שתי הזכיות בליברטדורס, הגיעה הקבוצה פעמיים נוספות לחצי הגמר ופעם אחת לגמר (מול פלמנגו), שנשמט מידה בדקה האחרונה. גז'ארדו נבחר למאמן השנה בדרום אמריקה בשנים 2018, 2019 ו-2020.
תארים
{{טורים
כשחקן
ריבר פלייט
מונקו פריס סן ז'רמן די. סי. יונייטד נסיונל
נבחרת ארגנטינה
תארים אישיים
כמאמן
נסיונל ריבר פלייט תארים אישיים }}
גלית גוטמן
גלית גוטמן (נולדה ב-23 בספטמבר 1972 בהרצליה) היא דוגמנית, שחקנית ומנחת טלוויזיה ישראלית.