cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קו אונידין
קו אונידין (אנגלית: The Onedin Line) הייתה סדרת טלוויזיה של רשת השידור BBC. יוצר הסדרה היה הסופר והתסריטאי האנגלי סיריל אברהם, שגם כתב את התסריט ל-22 מפרקי הסדרה וכן חמישה ספרים שהתבססו עליה. הקרנת הסדרה החלה ב-15 באוקטובר 1971 והיא הסתיימה ב-26 באוקטובר 1980, כשנה לאחר מותו של אברהם. סך הכל כללה הסדרה 91 פרקים.
הסדרה תיארה את הסיפור הדרמטי של עלייתו, נפילתו ושוב עלייתו של איש צעיר ועני אך מוכשר ושאפתן, שהפך מימאי חסר פרוטה לבעל חברת ספנות גדולה בליברפול במחצית השנייה של המאה ה-19. זאת, למרות אין ספור מכשולים העומדים בדרכו הן במשפחתו הן מחוצה לה.
השחקנים בתפקידים הראשיים היו פיטר גילמור בתפקיד ג'יימס אונידין, אן סטליבראס בתפקיד בתו הלא אטרקטיבית של בעל הספינה אן ובסטר ומיכאל בילינגטון בתפקיד מלח צעיר בשם דניאל פוגרטי.
מוזיקת הנושא המפורסמת של הסדרה על רקע תמונות של ג'יימס אונידין בספינתו נלקחה מיצירה קלאסית ידועה בשם "ספרטקוס" של המלחין אראם חאצ'טוריאן.
קובוס שחור
קובוס שחור (שם מדעי: Kobus leche smithemani; קרוי גם לצ'ווה שחורה), הוא אחד מחמשת תת-המינים של קובוס המשקפיים, החי באזורי ביצות שבזמביה.
תיאור ואקולוגיה
פרוותו כהה יותר משאר תת-המינים וצבעה נע בין חום כהה לשחור. פס לבן צר מתוח מהחוטם לאורך הצוואר, מתרחב באזור הבטן, מתפשט מעט לרגליים ומסתיים בתחתית הזנב. שפתיו וצדדי עיניו לבנים. פניו, עורפו וחלקו האחורי בהירים בדרך כלל, ורגליו, לחייו וקצה זנבו שחורים. הגוף גבוה יותר בחלק האחורי, והפרסות רחבות וארוכות, ומונעות מהקובוס לשקוע באדמת ביצות, שהיא בית הגידול העיקרי שלו. הנקבות בהירות יותר, ולעיתים אין אף הבדל ביניהם לבין תת-מינים אחרים. הזכרים בעלי זוג קרניים ארוכות ודקות בצורת נבל, וגדולים יותר מהנקבות. גובה הכתפיים הוא 110-85 ס"מ, אורך הראש והגוף: 180-130 ס"מ, והמשקל נע בין 60 ל-130 ק"ג.
הקובוסים השחורים חיים בעדרים גדולים ורופפים, ללא מערכת חברתית נוקשה. הזכרים נוטים להיות על אדמה יבשה יותר מהנקבות. לקובוסים יש העדפה לאזורים מוצפים, ולעיתים קרובות הם נכנסים למים שמגיעים עד צווארם, כדי להגיע לצמחים מזינים יותר. עונת הרבייה מתרחשת בעונת הגשמים שבין נובמבר לפברואר והזכרים מקיימים ביניהם קרבות, ומחזיקים טריטוריות קטנות. תקופת ההיריון היא 7-8 חודשים, לאחריהם נולד ולד אחד, השוהה באזורים מוסתרים על היבשה בזמן שאמו אוכלת. האם מגיעה מעת לעת כדי להניק את העופר. העדרים נודדים בעקבות השיטפונות העונתיים, שמביאים בעקבותיהם אדמה פורייה וצמחים מזינים לרוב. כאשר יש הצפה קיצונית הם מוצאים מקלט באזורים מיוערים. ביבשה, הקובוסים די איטיים בגלל פרסותיהם, אך במים כאשר הם נמלטים מטורפים הם מסוגלים לרוץ במהירות, הודות לרגליהם הגדולות והחזקות שמניעות אותם בזינוקים ארוכים, וכן בגלל פרסותיהם המונעות מהם לשקוע - מה שנותן להם יתרון.
מצב שימור
בעבר הקובוס השחור היה מצוי בשתי אוכלוסיות בזמביה: אחת בקרבת הגבול עם מלאווי, והשנייה, הגדולה יותר, בצפון זמביה עם גלישה לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. כיום האוכלוסייה המזרחית נכחדה והאוכלוסייה הצפונית התמעטה ומתרכזת בעיקר סביב ביצת בנגוואולו. גם כיום הקובוס השחור מאוים על ידי ציד לא חוקי ובניית סכרים, ומצבו מוגדר על פי IUCN כפגיע (VU). האוכלוסייה העולמית שלו נאמדת בכ-36,000 פרטים.
ג'ורג' פטון
ג'ורג' סמית' פטון, הבן (באנגלית: .George Smith Patton, Jr; 11 בנובמבר 1885 – 21 בדצמבר 1945) היה מצביא וגנרל אמריקאי שנודע בעיקר משירותו במלחמת העולם השנייה. פטון פיקד על כוחות אמריקאיים בלחימה בצפון אפריקה, סיציליה ואירופה. הוא נחשב לאחד המפקדים הבולטים וההתקפיים ביותר של הצבא האמריקאי בכל הזמנים וזכה לשם "דם ואומץ הזקן" (Old Blood and Guts).
ילדות ורקע משפחתי
בדומה לרבים במשפחתו, פטון האמין בגלגול נשמות, וטען פעמים רבות שהוא גלגול של לוחמים מהעבר, ושבחלומותיו הוא רואה קרבות נושנים. בין היתר הוא טען שהוא גלגול של חניבעל.
ב-1910 נשא פטון לאישה את ביאטריס בנינג אייר, בתו של תעשיין טקסטיל עשיר. לזוג נולדו שלושה ילדים, הצעיר שבהם נקרא על שם אביו והגיע לדרגת מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית.
השכלה והשתתפות באולימפיאדה
פטון החל את השכלתו הגבוהה במכון הצבאי של וירג'יניה, אך לאחר שנה עבר לווסט פוינט (האקדמיה הצבאית הלאומית האמריקנית). לאחר שנת הלימודים הראשונה הוא נדרש לעשות את לימודי השנה הראשונה שוב, עקב ציונים גרועים במתמטיקה, ובפעם השנייה סיים אותה בהצטיינות. ב-1909 הוא סיים את לימודיו והוסמך כקצין בחיל פרשים בדרגת סג"ם. בתפקידו הראשון שימש כמפקד מחלקת מקלעים ברגימנט הפרשים ה-15. ב-1912, לאחר סיום הלימודים, ייצג את ארצות הברית באולימפיאדת סטוקהולם במקצוע קרב החמש המודרני, ששימש במקורו כבוחן כשירות לחייל. פטון, אשר במהלך הכשרתו כלוחם הפגין יכולת גבוהה כפרש, סייף וכקלע מוכשר באקדח וברובה, הצטיין במקצוע. הוא סיים חמישי באולימפיאדה וייצר את אחת האגדות הקשורות בשמו. בניגוד למארחים שהשתמשו באקדחי טוטו, הוא ירה באקדח אמריקני בקוטר 0.38. כשהשופטים טענו שהחטיא ירייה אחת, הוא טען שהקליע פשוט עבר דרך החור שהשאיר הכדור שלפניו. עוד אירוע שהבהיר את אופיו הלוחמני התרחש במהלך ריצת 4,000 מטר כאשר פטון סיים במקום השלישי מתוך 22 אך התעלף עם הגיעו לקו הסיום. בתחרות הסיף היה ליחיד אשר הביס את המתחרה הצרפתי.
המהפכה המקסיקנית ומלחמת העולם הראשונה
בשנת 1916 שימש כמפקד פלוגת פרשים בבסיס פורט בליס שבטקסס. באותה שנה שירת כעוזר של גנרל ג'ון פרשינג, אשר פיקד על חיל המשלוח בלחימה במקסיקו כנגד פנצ'ו וייה ואנשיו. פטון הוביל פטרול, אשר כלל עשרה לוחמי חי"ר מן הרגימנט ה-6 וארבעה אזרחים שהתלוו לחיל המשלוח, במרדף אחר אנשיו של וייה. פטון העריך כי הללו מסתתרים בחווה מקסיקנית בקרבת העיירה סלטיו. בקרב היריות שהתפתח מצא עצמו פטון אל מול שלושה מאנשי וייה אשר היו רכובים על סוסים. פטון היה חמוש באקדח התופי ששימש אותו באולימפיאדה, ולא באקדח מהסוג החצי אוטומטי שצבא ארצות הברית הכניס לשירות. על אף שנאלץ לטעון את האקדח מחדש תוך כדי שמקסיקני רכוב על סוס הסתער לכיוונו, פטון שרד והוא ואנשיו הרגו את השלושה, ובהם מפקד בכיר בכוחותיו של וייה, חוליו קרדנס. הישג זה גרם לפרשינג לכנותו "בנדיטו" וזכה לדיווחים אוהדים בעיתונות האמריקאית.
במלחמת העולם הראשונה שובץ פטון בחיל השריון האמריקאי שהוקם תוך כדי הלחימה. פטון השתתף כמשקיף בקרב קמברה והקים בית ספר אמריקני לשריון בצרפת. הצלחת בית ספר זה גרמה לקידומו לדרגת קולונל ולמינויו כמפקד חטיבת השריון ה-304. ב-1918 נפצע פטון מירי מקלעים כשניסה לחלץ טנקים ששקעו בבוץ. הכדור פגע בירך ובעכוז של פטון, ובמסיבות רבות לאחר שהיה משתכר היה מציג את הפצע בגאווה ומתבדח. על פעולותיו במלחמה זכה פטון ב"צלב השירות המצוין" וב"מדליית השירות המצוין" בנוסף לעיטור "לב הארגמן" המוענק לפצועי הצבא האמריקאי.
בין המלחמות
בין שתי מלחמות העולם, בשנות העשרים והשלושים, עסק פטון בניסיונות לשכנע את הממשל האמריקאי לתקצב חיל שריון סדיר, לאחר שקשיים כלכליים גרמו לפירוק הכוח ממלחמת העולם הראשונה. פטון גם פיתח טקטיקות שריון חדשות ושיפורים טכניים בתחומי הקשר והחימוש. למרות מאמציו, ועקב קיצוצי תקציב וחוסר עניין בשריון, לא הוקמו יחידות שריון ולא היו אפשרויות קידום למפקדי שריון, ופטון שב לתפקידו בחיל הפרשים.
ב-1932 במהלך הפגנה של ותיקי מלחמת העולם הראשונה בוושינגטון, פיקד פטון על הסתערות פרשים כנגד המפגינים שבמהלכה חלק מהמפגינים נהרגו ואחרים נפצעו. אחד המפגינים שנעצרו היה החייל שחילץ את פטון תחת אש כשזה נפצע במלחמת העולם. ותיק המלחמה ניגש לפטון אך זה טען שאינו מכיר אותו ופקד על חייליו לעצור אותו.
לאחר הבליצקריג הגרמני בפולין וצרפת הקימו האמריקאיים שתי דיוויזיות משוריינות, וב-1941 קיבל פטון את הפיקוד על הדיוויזיה המשוריינת השנייה. פטון פיקד על הדיוויזיה במשחקי מלחמה שונים ובהם בתימרוני לואיזיאנה בהצלחה, ומונה למפקד קורפוס השריון ה-1. בין סוף 1941 לקיץ 1942 אימן פטון את הגיס שלו בשטח מדברי כהכנה ללחימה בצפון אפריקה. האימונים היו בקנה מידה כזה שעד היום ניתן למצוא בשטח עקבות לתרגיל.
צפון אפריקה
ב-1942 נשלח פטון, שכבר קודם לדרגת מייג'ור גנרל, לצפון אפריקה ופיקד על כוח אמריקאי שכבש את קזבלנקה במסגרת מבצע לפיד. לאחר מכן, במהלך המערכה בתוניסיה החליף את מפקד הקורפוס ה-2, מייג'ור ג'נרל לויד פרדנדאל לאחר שיחידה זו נכשלה בקרבות מול קורפוס אפריקה של רומל. פטון התגלה כקשוח בהרבה עם חיילי הגיס ממפקדו הקודם, והקפיד מאוד על נושאי שגרה יומית ומוכנות קרבית. בין השאר הקפיד שכל החיילים והמפקדים יחבשו קסדות, כולל רופאים בחדרי ניתוח. כתוצאה ממשמעת הברזל לא היה פטון אהוד בקרב החיילים, אך איכותו של הגיס השתפרה ובמרץ 1943 החישה מתקפת נגד של הגיס את סופם של כוחות הציר באפריקה. כוחותיו של פטון הדפו את כוחות הציר בקרב על רכס אל-גואטר.
סיציליה
כתוצאה מהצלחתו בפיקוד על הגיס השני, קיבל פטון את הפיקוד על הארמייה השביעית בפלישת בעלות הברית לסיציליה. פטון קיבל משימה לנוע באגף השמאלי של הגנרל הבריטי מונטגומרי, כשזה יתקדם לצפון האי. על פי גרסאות מסוימות תוכנית זו גרמה למעין "מלחמת גנרלים". פטון לא חיבב את "מונטי" או את האנגלים באופן כללי, וטען שמונטי מנסה לגנוב ממנו את התהילה שבכיבוש מסינה (החלק הצפוני של האי ודרך המילוט של הגרמנים). את טענותיו אלה חיזק בכך שאם ינחת בצפון האי ינתק את דרך המילוט של הגרמנים והאיטלקים. בפועל תוך כדי הלחימה, כאשר כוחות הבריטים "נתקעו" בדרך צפונה, שינה פטון את התוכניות והפנה את כוחותיו לכיבוש חלקו המערבי של האי. הארמייה השביעית ביצעה נחיתת סער אמפיבית וכבשה את פלרמו בירת סיציליה, וזאת על אף שפטון קיבל הוראות לא להתקדם עד לקצה המערבי של האי. מפקד הפלישה, לאחר שגילה כי פטון כבש למעשה את פלרמו, הורה שפטון יתקוף את מסינה ממערב בעוד מונטגומרי יתקוף מדרום. פטון, שהיה נחוש להגיע למסינה לפני מונטי, הצליח לכבוש את העיר שעות ספורות לפני הגעת הכוחות הבריטים. הכוחות הגרמניים לעומת זאת, נסוגו עם רוב הציוד שלהם ולא נלכדו באי.
תקריות מביכות והדחה מפיקוד
במהלך הלחימה בסיציליה הסתבך פטון במספר תקריות מביכות שנבעו מאופיו הלוחמני ואופן הדיבור הבוטה שלו.
ההתנצלות לא הועילה לפטון. שילוב "מלחמת הגנרלים" שלו, תקריות הטבח ובעיקר תקריות הסטירה גרמו להדחתו כמפקד הארמייה השביעית. נטול פיקוד הגיע פטון ללונדון, שם קיבל הוראות מפורשות שלא לדבר עם התקשורת ולא לגרום צרות. אייזנהאואר ייעד לו תפקיד במבצע "פורטיטיוד" (Fortitude) - מהלך הטעיה מתוחכם שנועד לגרום לגרמנים לחשוב שתוכניות בעלות הברית הן לפלוש למערב יבשת אירופה באזור קאלה ולרכז את כוחותיהם שם במקום בנורמנדי, יעד הפלישה האמיתי. כחלק מההטעיה ניתן לפטון "פיקוד" על קבוצת ארמיות מדומה שכללה רכבי ומחנות דמה, תקשורת דמה והדלפות מכוונות לתקשורת. הגרמנים, שראו בפטון את המצביא התוקפני והמוכשר ביותר של בעלות הברית, "בלעו את הפיתיון" וגם לאחר שפלשו בעלות הברית לנורמנדי פסל רומל (שהיה מפקד החזית האטלנטית) את הדחיפות בקולם של פקודיו באומרו: "זוהי הסחת דעת... הפלישה האמיתית תגיע בפה דה-קאלה ויפקד עליה פטון".
נורמנדי ולוריין
פטון קיבל הזדמנות לטהר את שמו כשקיבל פיקוד על הארמייה השלישית בקרבות שלאחר הפלישה לנורמנדי. פטון, שהשתוקק לחזור לפיקוד אמיתי, תקף את הגרמנים במהירות וביעילות מדהימה. החל מ-1 באוגוסט 1944, במהלך מבצע קוברה, הארמייה השלישית תקפה לכל ארבעת הכיוונים בו זמנית, תוך כדי שהיא מכתרת מאות אלפי גרמנים. פטון השתמש בטקטיקות דומות לשל הגרמנים בתקופת הבליצקריג, נמנע מקרבות הבקעה ותמרן מסביב למערכים גרמניים חזקים.
ב-31 באוגוסט 1944 עצר פטון את התקדמותו המהירה מכיוון שלארמייה השלישית אזל הדלק. הדבר אירע ככל הנראה משינויים בסדר העדיפויות, העברת דלק לצבאו של מונטגומרי, והעובדה שפטון פשוט סירב להאט את קצב ההתקפה שלו ולאפשר ללוגיסטיקה להיצמד אליו. פטון רתח וטען שיש ביכולתו לשטוף אל תוך גרמניה, אך אייזנהאואר העדיף מדיניות של לחימה בחזית רחבה, וחילק את המשאבים באופן שווה. כתוצאה מהעיכוב בהספקת הדלק, הצליחו הגרמנים להתארגן ומתקפת הארמייה השלישית על מץ הייתה קשה ועקובה מדם. במהלך הקרב נוספה עוד אנקדוטה לשמו של פטון כאשר הוא ביקש מהכומר של הארמייה לחבר תפילה למזג אוויר טוב ללחימה. הכומר חיבר את התפילה שנאמרה בכל יחידות הארמייה. מזג האוויר אכן התבהר, ופטון העניק לכומר את עיטור כוכב הארד מיידית.
הקרב על הבליטה
בסוף 1944 יזם הצבא הגרמני את הקרב על הבליטה - מתקפת נגד חזקה בארדנים. המתקפה הפתיעה את בעלות הברית שחשבו שצבא גרמניה אינו מסוגל עוד להתקפות חורף. בין הכוחות האמריקאים שנלכדו וכותרו הייתה הדיוויזיה המוטסת ה-101 של צבא ארצות הברית. יחידה זו נלכדה בבסטון (Bastogne) והוקפה מכל עבר על ידי יחידות שריון גרמניות. פטון נענה לקריאה של מפקדת בעלות הברית לחבור לצנחנים הנצורים. הוא הפנה את תנועת הארמייה שלו לכיוון צפון ותוך 24 שעות תקף את הכוחות הגרמניים וחבר לבסטון. הפניית כיוון הלחימה של הארמייה במזג אוויר קשה במיוחד, ותוך כדי ניתוק מגע עם אויב שהיה כבר בלחימה עם הארמייה, נחשבת לאחד ההישגים הצבאיים המרשימים במלחמה.
בסוף ינואר 1945, עם סיום הקרב על הבליטה, יצאה הארמייה השלישית למסע מלוקסמבורג לצ'כיה דרך דרום גרמניה. בסוף ינואר 1945 חדרו כוחותיו של פטון לגרמניה
באמצע פברואר פרץ צבא פטון את קו זיגפריד והתקדם לכיוון קובלנץ. בסביבות 10 במרץ 1945 צלחה הארמייה השלישית את הריין והגיעה לקובלנץ. כיבוש קובלנץ שיבש את מערכת ההגנה הגרמנית ומיד לאחר מכן הארמייה השלישית התקדמה במהירות ועברה ב-16 את רוב הדרך לצ'כיה. באמצע אפריל 1945 הגיעו כוחות הארמייה השלישית לקרבת הגבול הצ'כי. הארמייה השלישית עברה דרך בוהמיה ולתוך צ'כיה, אך נעצרה משיקולים פוליטיים על ידי הפיקוד האמריקאי.
אחרי המלחמה
לאחר הפלישה נתמנה לתפקיד מושל חבל בוואריה בגרמניה. הוא ספג ביקורת על כך שהשאיר פקידים נאצים בתפקידם למרות מדיניות הדה-נאציפיקציה של בעלות הברית. פטון טען כי אין מי שינהל את הממשל המקומי פרט לאנשים אלה, וכי אם ימצאו אנשים מתאימים יחליף את הנאצים. בנוסף הסתבך בכמה אמירות בוטות כנגד ברית המועצות, שחלקן מצאו את דרכן לתקשורת. נראה היה שאופיו הראוותני ודיבורו הבוטה יגרמו להדחתו המוחלטת מהצבא. באוקטובר 1945 הוא מונה למפקד הארמייה האמריקנית החמש-עשרה.
ב-9 בדצמבר 1945 היה פטון מעורב בתאונת דרכים בגרמניה, שבה שבר את צווארו והפך משותק מהצוואר ומטה. שלושה-עשר ימים מאוחר יותר הוא נפטר בבית חולים בהיידלברג. פטון נקבר בבית הקברות הצבאי האמריקני בלוקסמבורג.
בעיות תדמית ותקשורת
דמותו של פטון הייתה שנויה במחלוקת. מצד אחד מפקד מרשים, יצירתי ולוחם נועז, ומצד שני אדם בעל אופי אכזר וגס רוח. אישיותו היוותה מוקד להתקפות רבות, בייחוד מצד התקשורת. היו טענות שאינו מעריך חיי אדם, ושנהג לערב שיקולים של תהילה בהחלטות מבצעיות (כגון ה"מרוץ" בסיציליה). בנוסף טענו רבים שהוא ראוותן מדי, והצביעו על הקסדה המצוחצחת מדי שלו, האקדחים עם קתות השנהב, ומדים שהיה תופר לעצמו. פטון הסביר דברים אלה בכך שרצה להתבלט בין אנשיו והאמין שהדבר מעלה את המורל.
הוא הואשם בכך שהוציא מבצע פרטי לחילוץ חתנו ממחנה שבויים גרמני שהיה כ-80 קילומטר בעומק שטח האויב, לצורך המבצע הורכב כוח משימה מיוחד, "כוח באום", שבראשו עמד קפטן אברהם באום. המבצע הסתיים בכישלון צורב ובהרוגים רבים. פטון עצמו טען כי לא ידע כלל שחתנו נמצא במחנה השבויים הספציפי, אך ההתרחשויות ההיסטוריות מצביעות על כך כי שיקר.
אנטישמיות וגזענות
למרות זאת, יש המצביעים על כך שפטון ביקש שילוב של יחידות שחורות בארמייה שלו ואף הכריז בכמה מקרים שהוא מעוניין באנשים בעלי יכולת ולא משנה מוצאם.
בנוסף עובדה שאין עליה מחלוקת היא שפטון הזדעזע כששחרר את מחנה בוכנוואלד. כאשר הכחישו הגרמנים המקומיים כי ידעו על הנעשה, הצעיד 2,000 אזרחים גרמנים דרך המחנה כדי שיראו בעצמם את הזוועות.
הנצחה
על שמו נקראה סדרת טנקים אמריקאים אשר נרכשו בזמנו גם על ידי צה"ל, וזכו לשם העברי מגח. הטנק שירת במלחמות ישראל, וכן עבר שדרוגים ושיפורים על ידי התעשיות הביטחוניות.
בשנת 1970 יצא לאקרנים "פטון", סרט ביוגרפי העוסק בקורותיו של הגנרל במהלך מלחמת העולם השנייה. הסרט זכה בשבעה פרסי אוסקר, ובשנת 2003 נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
הצבא הצפוני
צבא הצפון היה אחד מהארגונים צבאים שהרכיבו את הצבא הלבן.
היסטוריה
ב-2 באוגוסט 1918, בתמיכת כוחות בריטיים, ביצעו ארגוני המחתרת הרוסיים אנטי-מהפכניים הפיכה בארכנגלסק, במהלכה הודח השלטון הבולשביקי באזור. הממשלה הסוציאליסטית-מהפכנית של העם הסוציאליסטי בראשות ניקולאי צ'יקובסקי עלתה לשלטון. גאורגי ארמולאביץ היה למפקד כל הכוחות המזוינים הימיים והיבשתיים של המינהל העליון של האזור הצפוני. האלוף ולדימיר ולדימירוביץ הפך למפקד הכוחות ימיים ולמושל הכללי של אזור הצפון. עד מהרה נחת כוח נחיתה אנגלים בן 2,000 איש בארכנגלסק. באוגוסט, בהשתתפות ישירה של ברית ההסכמה המשולשת הקמת יחידות של צבא הצפון. הכוחות המזוינים כללו 5 פלוגות, טייסת וסוללת ארטילריה. בנובמבר 1918 הפך האלוף ולדימיר ולדימירוביץ למפקד הכוחות ולמושל הכללי של אזור הצפון.
במקביל, הוקמו יחידות מעורבות מקרב מתנדבים רוסים וקצינים זרים. בפרט, נוצר לגיון הסלאבו בריטי, כמו גם חלקים מלגיון הזרים הצרפתי. בשל הזרם הנמוך ביותר של מתנדבים לצבא, המנהלת העליונה של מרחב הצפון החליטה על גיוס חובה אוניברסלי, למרות זאת, מספר החיילים גדל לאט למדי. בנוסף, המשמעת של הצבא הייתה רעועה, היה איום מתמיד של פרעות ומרידות, והעריקות שגשגו. זה הוקל הן על ידי האופי הכפוי של ההתגייסות והן שילובם של חיילי הצבא האדום שבויים בצבא. בחודשים הראשונים היו חיילי מרחב הצפון מורכבים מצוותי מתנדבים של קצינים, גדוד חי"ר, 2 גדודי ארטילריה ויחידות איכרים. המספר הכולל של החיילים הגיע ל-3,000 איש.
בינואר 1919, לוטננט גנרל א.ק. מילר הפך למושל הכללי של האזור הצפוני. עד אז מנה מספר צבא הצפון כ-9.5 אלף איש. המספר הכולל של חיילים מהברית ההסכמה המשולשת בסוף 1918 היה 16 אלף איש. עד קיץ 1919 מנה צבא הצפון 25 אלף איש (מתוכם 14 אלף חיילי הצבא האדום שבויים). נפתחו בתי ספר לצבא בריטי ורוסי להכשרת קצינים. למרות זאת, הצטיין הצבא במספר קטן ביותר של קצינים (600 קצינים מתוך 25 אלף איש). ב-21 במרץ התאחדו יחידות צבא הצפון עם יחידות קולצ'אק על הפצ'ורה. בקיץ בארכנגלסק החלה הקמת יחידות של המיליציה הלאומית של אזור הצפון. באוגוסט 1919 כללו יחידות החי"ר של ארמייה הצפון משש חטיבות רובים. בקיץ 1919 השתנה המצב בחזית הצפונית באופן דרמטי. בלחץ דעת הקהל במדינותיהם, נאלצו מדינות ההסכמה להסיג את חייליהן מצפון רוסיה. למרות זאת, התחזקות הצבא נמשכה. בספטמבר 1919 הוקמה "יחידת המתנדבים המיוחדת של ויצ'גודה" מחיילי הצבא האדום השבויים בפיקודו של סרן נ.פ אורלוב, שמילא תפקיד נכבד בקרבות עם הבולשביקים באזור.
בקרבות עם הבולשביקים
בספטמבר 1919 פתח צבא הצפון במתקפה בחזית הצפונית, במהלכה נכבשו שטחים בשטח קומי. עד פברואר 1920 היו בכוחות מרחב הצפון 1,492 קצינים, 39,822 לוחמים ו-13,456 דרגים נמוכים שאינם לוחמים - בסך הכול 54.7 אלף איש, עם 161 תותחים ו-1.6 אלף מקלעים. המיליציה הלאומית כללה כ-10 אלף איש. למרות זאת, מתקפת הנגד של הצבא האדום שנפתחה בדצמבר הסתיימה עם תבוסת צבא הצפון וכניעתו החלקית. גנרל מילר, יחד עם 800 חיילים ופליטים אחרים, היגרו מרוסיה בפברואר.
קיבוץ עירוני
קיבוץ עירוני הוא סוג של קיבוץ שאינו יישוב יחיד אלא מאוגד כהתארגנות שיתופית שממוקמת בתוך עיר. הנחת היסוד של הקיבוץ העירוני היא שאת הרעיון הקיבוצי ניתן, וחלק מהקיבוצים מאמינים שאף ראוי, ליישם בכל סביבה חברתית, בכפר או בעיר. העובדה ההיסטורית שמאות קיבוצים הוקמו בישראל במרחב הכפרי, אינה משנה קביעה זו. ואמנם, קיימים כמה קיבוצים עירוניים, אחד מהם מעל ל-30 שנה ועוד שלושה מעל ל-20 שנה.
הרעיון לפיו ניתן ליישם חיי שיתוף קיבוציים בסביבה עירונית מקורו כבר בתקופת היישוב: קיבוץ למטרה שהוקם ב-1933 בפולין, היה קיבוץ תופרות לנשים יהודיות דתיות ועלה לארץ לתל אביב ב-1934, הקיבוץ העירוני אפעל ("אגודת פועלים עבריים לאומיים") הוקם כבר ב-1946. כשהתפרק הוקם על מקומו סמינר "אפעל", הסמינר הרעיוני של הקיבוץ המאוחד. מאוחר יותר הוקם על אדמותיו היישוב רמת אפעל שסופח לרמת גן.
עקרונות
הקיבוץ העירוני פועל בשלושה נתיבים שונים למימוש הצרכים הכלכליים של חבריו: פרטני, קולקטיבי ומעורב. על פי הפורמט הפרטני, כל חבר בקיבוץ העירוני מוצא עבודה על פי יכולותיו ונטייתו, למשל במערכת החינוך או בתעשיית ההיי-טק, ואת משכורתו הוא מכניס לאותה 'קופה משותפת', המהווה ביטוי מעשי לעקרון 'הניתוק בין התמורה לתרומה' או את עקרון 'שוויון ערך העבודה'. במילים אחרות, במודל כלכלי-חברתי זה, חבר אחד עשוי לחולל הכנסה של 20 אלף ₪ בעוד עמיתו יחולל הכנסה של 5000 ₪ בלבד. שניהם יתחלקו בהכנסה המשותפת על פי גודל משפחתם. הפורמט הקולקטיבי הוא באמצעות הפעלת יוזמה כלכלית או כמה יוזמות כלכליות משותפות על ידי כל חברי הקבוץ העירוני. במקרה כזה הפעילות הכלכלית המשותפת מחוללת הכנסות באופן משותף. הפורמט המעורב שהוא גם הנפוץ והסביר ביותר, משלב את שני הפורמטים הקודמים, הפרטני והקולקטיבי. כך או אחרת, עקרון 'שוויון ערך העבודה' נשמר, וחברי הקיבוץ העירוני הם הבעלים המשותפים של כל ההכנסות ועל פי החלטותיהם הדמוקרטיות המשותפות הם לוקחים אחריות על כל ההוצאות שמוסכם כי הן שיתופיות. עודף ההכנסות שנותר לאחר ההוצאות המוגדרות כמשותפות (בדרך כלל מדובר בתחומים כמו חינוך, בריאות, שיכון וביטוח פנסיוני) מחולק לכל חבר בנפרד, לשימושו האישי.
לצד המימד הכלכלי-חברתי הפועל באופן המתואר לעיל תוך שימוש בכל הכלים העומדים לרשות האזרח המודרני (חשבונות בנק פרטיים, כרטיסי אשראי ותקשורת לסוגיה), מקיימים חברי הקיבוצים העירוניים שיתוף חברתי-תרבותי. בדרך כלל מדובר בביטויים שונים ומגוונים של תפיסת העולם היהודית-ציונית, בין אם במתכונת 'תורנית' ובין אם במתכונת חילונית. טקסי המעבר – לידה, התבגרות, חתונה ומוות – ולוח השנה העברי מקבלים פרשנות יוצרת הנשענת על לימוד מתמשך של תוכני התרבות היהודית על כל רבדיה. הלימוד המשותף עצמו הוא ביטוי משמעותי נוסף לקשרים החברתיים ולשיתוף הרעיוני בין חברי הקיבוצים העירוניים. שיתוף רעיוני זה מוביל לא פעם למעורבות ציבורית ופוליטית בחברה הישראלית הרחבה.
היסטוריה
עם הקמת מדינת ישראל הוקמו כמה קיבוצים עירוניים בארץ שהמפורסם שבהם, אפע"ל (איגוד פועלים עירוני להתיישבות) שהוקם ליד תל אביב, מנה 200 חברים ופעל בשנים 1947-1951. קיבוץ עירוני נוסף פעל מספר שנים בעיר כרמיאל. קיבוצים אלה לא החזיקו מעמד והתפרקו.
באוגוסט 1948 הוקמה יחידת הנח"ל - נוער חלוצי לוחם - יחידה שנועדה לשלב שירות צבאי והתיישבות חקלאית. עד 1980 הקימה היחידה למעלה מתשעים היאחזויות נח"ל שחלק גדול מהן הפכו במרוצת השנים ליישובים אזרחיים. במשך הזמן, עם ההתקדמות הרבה בהתיישבות החקלאית בישראל, החלו לעלות רעיונות שיש לשנות את אופי פעילותו של הנח"ל. בנובמבר 1977, בוועידה ה-13 של ההסתדרות הכללית, נאם נציג ד"ש (התנועה הדמוקרטית לשינוי) יגאל בן-נון (לשעבר חבר "הפנתרים השחורים") וקרא להפנות את גרעיני הנח"ל להתיישבות קבע בערי פיתוח: "גרעינים אלה יהוו תשתית חברתית בריאה צעירה ודינמית שתקלוט מתיישבים מבחוץ ותהווה עתודה למנהיגות מקומית בעתיד". מנהיג תנועת ד"ש, סגן ראש הממשלה יגאל ידין (שהיה אחראי לתחום שיקום השכונות), תמך בגישה שיש להפנות חלק מגרעיני הנח"ל לעיירות הפיתוח ושלח מכתב בעניין זה לשר הביטחון עזר ויצמן אליו צירף את נאומו של בן-נון.
חידוש הרעיון
החל משנת 1979 הוקמו מספר קיבוצים עירוניים על ידי קבוצות קטנות (עד 20 חברים) של יוצאי קיבוצים שהחליטו לפעול בחברה הישראלית העירונית כשותפים שווים ולא כמשפיעים מבחוץ. הקיבוץ הראשון שהוקם היה קיבוץ ראשית בירושלים בשנת 1979 ואחריו הוקמו תמוז בבית שמש ומגוון בשדרות. באמצע שנות ה-90 התפצל 'קיבוץ ראשית' וקבוצה מתוכו הקימה את בית ישראל (משותף לדתיים וחילונים) גם כן בירושלים. קיבוצים אלה לא הוקמו על ידי תנועה קיבוצית אך הצטרפו אל התנועות כקיבוצים חברים או נלווים.
בשנות ה-2000
נכון ל-2020 פועלים בישראל כמה קיבוצים עירוניים: ראשית ובית ישראל בירושלים, מגוון בשדרות, מפרש בתל אביב, תמוז בבית שמש, והקיבוץ העירוני של קבוצות הבחירה-המחנות העולים משעול בנוף הגליל שהוא למעשה קיבוץ המאגד בתוכו מספר קבוצות שיתופיות בעלות "משק חינוכי" משותף, ומהווה את הקיבוץ העירוני הגדול ביותר. כמו כן ישנן קבוצות נוספות של תנועות בוגרים (של תנועות הנוער) תנועות שחיות בצורה שיתופית בערים שונות ומתכוונות להקים קיבוצים עירוניים נוספים.
בשנת 2012, צמחה מתוך שותפות בין תנועות, ארגונים ורשתות של קהילות וקבוצות משימתיות בכל רחבי הארץ מועצת הקבוצות והקהילות המשימתיות בישראל. קבוצות הקיבוצים העירוניים החברות במועצה הן מזרמים שונים בחברה הישראלית (גרעיני בני מקום דרוזים, יוצאי אתיופיה וקווקז, תנועות מחנכים שיתופיות, גרעינים תורניים וקהילות חילוניות). מטרת המועצה היא לחזק את המרקם החברתי במדינת ישראל על ידי חיזוקם ופיתוחם של קיבוצים עירוניים אלה.
מרדכי לביא
מרדכי (מוטי) לביא (נולד ב-23 בפברואר 1978) הוא שדרן רדיו ואיש תקשורת ישראלי חרדי, מייסד אתר החדשות כיכר השבת.
ביוגרפיה
לביא נולד וגדל בשכונת גאולה בירושלים, למשפחה מעדות המזרח בשם מרדכי רחמים אריה. בילדותו למד בתלמוד תורה חיי עולם בירושלים בשפת היידיש.
תחילת הקריירה הרדיופונית שלו הייתה בתחנת הרדיו הפיראטית רדיו כל האמת, שבה שידר תוכנית מוזיקה לנוער הדתי לאומי והחרדי.
בשנת 1998 עבר לרדיו 10 הפיראטי, ובו הגיש את תוכנית האקטואליה המרכזית.
מכון שלום הרטמן
מכון שלום הרטמן הוא מרכז חינוך ומחקר יהודי פלורליסטי במושבה הגרמנית בירושלים. המכון הוקם על ידי הרב פרופ' דוד הרטמן בשנת 1976, ונקרא על שם אביו.
מרדכי לביא
ביוגרפיה
בשנת 2003 החל לעבוד ברדיו "קול חי", המשדר לציבור החרדי והדתי, שם החל להגיש את "המהדורה המרכזית", תוכנית אקטואליה יומית בת שעתיים. התוכנית בהגשתו יצרה עיתונות לא-מפלגתית ואף השיגה נתוני רייטינג גבוהים במגזר החרדי.
במקביל לביא עוסק בהייטק טכנולוגיה ונדל"ן.
מכון שלום הרטמן
המכון עוסק בהכשרת חוקרים, מחנכים, תלמידים, מנהיגים ורבנים מכל הזרמים. "המכון מפתח אפיקים חדשים בחשיבה, במחקר ובחינוך היהודי ופועל למען הכשרת מנהיגות יהודית המושתת על ערכי הפלורליזם". הרב ד"ר דניאל הרטמן הוא נשיא המכון. את הבניין שבו שוכן המכון תכנן האדריכל לו גלרטר.
מרדכי לביא
ביוגרפיה
עד 2011 הגיש את "המהדורה המרכזית" ברדיו "קול חי".
מכון שלום הרטמן
המכון מחולק לשלושה מרכזים:
מרדכי לביא
ביוגרפיה
בקיץ 2011 פרש מעבודתו ברדיו קול חי, הצטרף לתחנת הרדיו קול ברמה, והגיש שם את תוכנית הבוקר "8 עד 10".
מכון שלום הרטמן
עמיתי המכון הבכירים מונים כארבעים חוקרים, ובהם: אבי שגיא, משה אידל, ישראל קנוהל ומנחם פיש. תחומי המחקר כוללים: יהדות ישראלית, יהדות העולם, דת ודתיות, ספרות מופת, אתיקה, פוליטיקה ומדיניות ציבורית, הלכה, מגדר. למכון הוצאת ספרים המפיקה ספרים של עמיתי המכון. תקופה מסוימת במכון עבד כריסטר סטנדל.
מרדכי לביא
ביוגרפיה
בנובמבר 2015 הודיע לביא על חזרתו לרדיו "קול חי", וב 20 בנובמבר 2015 התחיל להגיש תוכנית אקטואליה בשם "מהדורת הבוקר" שמשודרת בימי א'-ד' בבוקר בדקה לשמונה.
מכון שלום הרטמן
המכון חבר באיגוד ההתחדשות היהודית “פנים״.
תוכניות במכון
מרכז העשרה ומשאבים ארצי המפתח מסגרות לחינוך יהודי. מיזם ייחודי המדריך מורים, מנהלים וכותבי תוכניות לימודים ב-20 בתי ספר מובילים בארצות הברית להתמודד עם אתגרי החינוך היהודי בתפוצות.
מרדכי לביא
ביוגרפיה
ייסד את האתרים "כיכר השבת" ו"סרוגים", אתר שמספר שנים לאחר הקמתו נרכש בחלקו על ידי קבוצת ידיעות אחרונות.
מכון שלום הרטמן
בצפון אמריקה
סמינר בן שבוע למנהיגי קהילות מכל הזרמים הכולל לימוד מקורות, הרצאות של הוגים ואישי ציבור, ומפגשים עם החברה והתרבות בישראל.
מרדכי לביא
ביוגרפיה
לביא מתגורר בשכונת רמות בירושלים, נשוי לשרה ואב לשישה.
טאירה נו קיומורי
טאירה נו קיומורי (יפנית:  平清盛 ; 1118–1181) היה מצביא יפני מתקופת הייאן. ייסד את הממשלה הראשונה בהיסטוריה של יפן שנוהלה על ידי סמוראים.
חייו
לאחר מות אביו, טאירה נו טָדַמוֹרי, בשנת 1153, נטל קיומורי את השליטה על שבט טאירה והחל להרחיב את השפעתו בעולם הפוליטי של הבירה קיוטו. בשנת 1156 הוא ומינאמוטו נו יושיטומו, ראש שבט מינאמוטו, דיכאו את מרד הוגן, והדבר ביסס את מעמד שני השבטים ככוח הלוחם החזק בבירה. אולם, כוחם החדש הביא לחילוקי דעות, והשניים הפכו ליריבים, כאשר היריבות הגיעה לשיאה בשנת 1159 עם פרוץ מרד הייג'י. קיומורי יצא מהעימות כאשר ידו על העליונה, הוציא להורג את יושיטומו ושני בניו הבוגרים, ובכך הפך לראש השבט החזק ביותר בקיוטו. עם זאת, היקף השפעתו על המחוזות האחרים ביפן באותה עת נתון לדיון. קיומורי גילה רחמנות כאשר הסכים לחוס על חיי בניו הצעירים של יושיטומו - ביניהם יוֹריטוֹמו, נוֹריוֹרי ויושיצְוּנֵה - פעולה שתתברר לימים כגורלית לשבט טאירה.
מתוקף מעמדו כראש השבט הלוחם היחיד בבירה, ניצל קיומורי את האפשרות לזרוע סכסוכים בין הקיסר לשעבר גו-שירקאווה ובנו הקיסר ניג'ו. הדבר סייע לו לטפס במעלה סולם הדרגות הממשלתיות, על אף שרבים מהתארים שהוענקו למשפחתו ניתנו בשל פטרונותו של גו-שירקאווה. עלייתו של קיומורי הגיעה לשיאה בשנת 1167, כאשר הפך לאיש החצר הראשון ממשפחת לוחמים אשר מונה לדאיג'ו דאיג'ין, השר הבכיר בממשלה, ומנהל הממשלה הקיסרית דה פקטו. כנהוג, הוא ויתר במהרה על הנהגת שבט טאירה, מתוך כוונה לשאת בתואר הפוליטי והחברתי היוקרתי ביותר, מבלי להיות כבול למחויבויותיו כראש שבט. מנהג זה היה הנוהג בקרב הצמרת הפוליטית ביפן של תקופת הייאן, ובעשותו כן, הצהיר קיומורי על מעמדו הרם בממשלה. אולם, רבים מאנשי החצר האחרים (שלא השתייכו למשפחות לוחמות) הביעו מורת רוח ממינויו של קיומורי לתפקיד הדאיג'ו דאיג'ין ומאופן התנהלותו כלפי אנשי החצר אחרים.
בשנת 1171 ארגן קיומורי נישואים בין הקיסר טאקאקורה לבין בתו טאירה נו טוֹקוּקוֹ. בנם הבכור, הנסיך טוֹקיהיטו, נולד בשנת 1178. שנה לאחר מכן, ביים קיומורי הפיכה, אילץ את מתנגדיו הפוליטיים להתפטר ממשרותיהם, ולבסוף גירש אותם. את המשרות שהתפנו בממשלה הוא מסר לאנשי שלומו וקרובי משפחתו, ואף כלא את הקיסר לשעבר גו-שירקאווה. לבסוף, בשנת 1180, אילץ קיומורי את חתנו, הקיסר טאקאקורה, לותר על כסאו, והכתיר במקומו את הנסיך טוקיהיטו, שהפך לקיסר אנטוֹקוּ.
עם עליית כוחו ועושרו של שבט טאירה, והמונופול בו החזיק קיומורי בממשלה, רבים מבעלי בריתו, רובם סמוראים ממחוזות אחרים, ואפילו בני שבטו, פנו נגדו. הנסיך מוֹצ'יהיטוֹ, אחיו של הקיסר טאקאקורה, קרא לשבט מינאמוטו, יריביו הוותיקים של קיומורי, להתמרד כנגד שבט טאירה, ובכך למעשה החל את מלחמת גֵנְפֵּיי בשנת 1180. קיומורי מת בתחילת השנה שלאחר מכן ממחלה, והותיר את בנו טאירה נו מוּנֵמוֹרי להוביל את נפילתו והשמדתו של שבט טאירה בידי מינאמוטו בשנת 1185. לפי האגדה, בעת היותו על ערש דווי, סבל קיומורי מחום כה גבוה, עד כי כל אדם שהתקרב אליו היה נשרף בשל החום העז, ושלאחר מותו גופתו הונחה להתקרר מספר שעות, טרם שאפשר היה להזיזה.
טאירה נו קיומורי בתרבות
קיומורי הוא הדמות הראשית באפוס מתקופת קמקורה עלילות הייקֵה.
קיומורי מופיע בעיקר כנבל טוב לב בסדרות מאנגה של אוסאמו טזוקה העוסקות במלחמת גנפיי.
דניאל ובסטר
דניאל ובסטר (באנגלית: Daniel Webster; 18 בינואר 1782 - 24 באוקטובר 1852) היה עורך דין, סנטור, ומזכיר המדינה של ארצות הברית.
ובסטר היה מהפוליטיקאים האמריקאים הבולטים של המחצית הראשונה של המאה ה-19, ונודע במיוחד בזכות כישרונו הרטורי כנואם מזהיר, כפטריוט מובהק, וכאחד מסמלי המאבק על עיצובה של ארצות הברית כמדינה פדרלית מאוחדת. זאת על רקע השאלות המרכזיות שהטרידו ופילגו את אמריקה באותם ימים, בהן שאלת העבדות ושאלת גבולות סמכותו של השלטון הפדרלי כנגד שאיפות המדינות המקומיות לניהול עצמאי של מדינותיהם.
ילדות, לימודים וקריירה מוקדמת
ובסטר נולד בסולסברי שבניו המפשייר למשפחת חוואים ענייה. הוריו העניקו לו חינוך מעולה באמצעות מורים פרטיים, ואף שלחו אותו לפנימיית הלימודים הנחשבת "פיליפס אקסטר" שבניו המפשייר. ובסטר עזב את הפנימייה כעבור תשעה חודשים בלבד, כנראה מכיוון שהוריו לא עמדו בתשלום שכר הלימוד הגבוה בבית הספר היוקרתי, והשהייה בו הייתה עבור ובסטר חוויה טראומטית. כילד הייתה בו "אימת קהל" שלא יכול היה לכבוש כשהיה צריך לשאת דברים בפני בוחניו, מטלה שהייתה חובה בשיטת החינוך שהייתה נהוגה באותם ימים. עניין זה הוא אירוני למדי, בהינתן העובדה שבהמשך נחשב ובסטר כאחד מגדולי הנואמים האמריקנים.
בהמשך, למד ובסטר משפטים בדארטמות' קולג' בהנובר שבניו המפשייר, וסיים בהצטיינות בשנת 1801. בשלב זה של חייו כבר התגבר על פחדיו לדבר בפני ציבור, ונעזר בזכרונו יוצא הדופן ובכישרון כתיבת הנאומים שלו. הוא הצטרף לאגודת הסטודנטים באוניברסיטה, בה שכלל את כושרו הרטורי. ובסטר הצליח עד כדי כך, עד שזמן קצר לאחר שסיים את לימודיו הזמינו אותו פרנסי הנובר לשאת את נאום יום העצמאות - מה שנחשב לכבוד גדול והכרה ציבורית בכישרונו. את הסטאז' בעריכת דין עשה ובסטר אצל שניים מהידועים במשפטנים שבניו המפשייר, וב-1805 פתח משרד פרטי מצליח.
ב-1808 נישא ובסטר לגרייס פלטשר, שמתה 20 שנים אחר כך, ונולדו להם חמישה ילדים בין השנים 1810–1822.
קריירה מוקדמת כפוליטיקאי
ובסטר החל להתפרסם כעורך דין מוכשר, והפך למנהיג במפלגה הפדרליסטית בניו המפשייר. ב-1812 נבחר ובסטר לבית הנבחרים האמריקני, והיה ממתנגדיה המובהקים של מלחמת 1812 שהתנהלה בין ארצות הברית לבריטניה. ב-1816, לאחר שתי קדנציות, עזב ובסטר את הקונגרס והעתיק את מגוריו לבוסטון.
בשנת 1818 התבקש ובסטר לייצג משפטית את דארטמות' קולג' שבו למד, כנגד הניסיון להלאמתו על ידי שלטונות ניו המפשייר בראשות אנשי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, אשר הוסיפו את אנשיהם להנהלת הקולג' ושינו את חוקתו. ובסטר סייע במאבק בהלאמה שהגיע עד לפתחו של בית המשפט העליון של ארצות הברית. בנאום הסיכום שלו בפני בית המשפט, הביא ובסטר טיעונים רגשיים ולוגיים, ובית המשפט פסק בזכותו לטובת הבעלים החוקיים של האוניברסיטה.
לאחר פירוקה של המפלגה הפדרלית, הצטרף למפלגה הרפובליקנית הלאומית (מפלגה שהתקיימה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19, והפכה אחר כך למפלגה הוויגית). הוא חבר למזכיר המדינה הנרי קליי, ושניהם פעלו נמרצות לקידום יוזמות פיתוח תשתיות תחבורה באזורי מערב ארצות הברית (בשטחי לואיזיאנה הצרפתית לשעבר). ב-1828, כמענה לתמורות הכלכליות שהתחוללו במזרח ארצות הברית, כמו המעבר המואץ לכלכלה מתועשת, תמך ובסטר בחוק מכסי המגן הגבוהים, שנועד לעודד את התעשייה המקומית אל מול היבוא הזול מבריטניה. מאבקו קומם נגדו את מדינות דרום מזרח ארצות הברית, ובמיוחד את דרום קרוליינה, שהחליטה שלא לכבד חוק זה. בדיון בסנאט ב-1830, הגן ובסטר על ההחלטה בנאום שבו השמיע את המשפט המפורסם "חרות ואיחוד, עכשיו ולתמיד, יחיד ובלתי ניתן לחלוקה" ("Liberty and Union, now and forever, one and inseparable"), שהפך בהמשך למוטו של מדינת דקוטה הצפונית. נאום זה נחשב לאחד מהנאומים החשובים שנישאו אי פעם בסנאט ארצות הברית.
ב-1833 הצטרף ובסטר לנשיא אנדרו ג'קסון במאבקו נגד ניסיונות חוזרים ונשנים של דרום קרוליינה לעקר את חוק המכס, כמו גם את הסמכות הפדרלית. במקביל נאבקו ובסטר וחבריו במפלגה הוויגית בנשיא בעניינים אחרים, כגון בניסיונותיו להצר את צעדיו של הבנק השני של ארצות הברית (שקדם לבנק הפדרלי). ב-1836 היה ובסטר אחד משלושת המועמדים של המפלגה הוויגית לנשיאות ארצות הברית, אך קיבל רק את תמיכתה של מסצ'וסטס. היה זה הראשון מבין מספר ניסיונותיו להיבחר לנשיא.
מזכיר המדינה
בשנת 1842 התערב ובסטר ביישוב הסכסוך עם קנדה (אז בשליטת בריטניה), כתוצאה ממה שכונה "פרשיית הספינה קרוליין". קרוליין הייתה ספינה אמריקנית קטנה ששייטה בנהר הניאגרה, בתחום הגבול שבין ארצות הברית לקנדה, וסיפקה סיוע צבאי לקבוצות קנדיות (בראשות ראש עיריית טורונטו) שמרדו בשלטון הבריטי, כבשו את בסיס הצי האמריקאי באי שבנהר וביקשו לעצמם עצמאות. בתגובה, תקפו כוחות קנדיים-בריטיים את הספינה והעלו אותה באש. ובסטר ניהל משא ומתן עם הלורד אשברטון - נציג בית המלוכה הבריטי, והביא לחתימת "הסכם ובסטר-אשברטון", שבו הוגדרו באופן מוסכם הגבולות בין ארצות הברית לקנדה. הסכם זה חתם באופן סופי את הסכסוך המתמשך שבין ארצות הברית לבריטניה.
בשנת 1845 נבחר ובסטר שוב לסנאט. בקדנציה זו הוא התנגד להשתלטות על טקסס ולמלחמת ארצות הברית–מקסיקו. אלא שבתקופה זו הבעיה המרכזית הייתה בשאלת העבדות. למרות התנגדותו הנחרצת להתרחבות ארצות הברית לשטחי טקסס, מצא ובסטר את עצמו מתרכז בסכנה הנשקפת של פירוק האיחוד בשאלת העבדות. ב-7 במרץ 1850 נשא את אחד מנאומיו החשובים ביותר בסנאט, בו תמך בפשרת 1850, כשהדף את איומי מדינות הדרום לפרישה מהאיחוד, ולחץ על מדינות הצפון להעביר חוק חד-משמעי ונחוש בעניין עבדים שברחו וערקו מבעליהם. ביולי 1850 מונה ובסטר שוב למזכיר המדינה תחת הנשיא מילרד פילמור, ופיקח באופן הדוק על אכיפתו של חוק העבד הנמלט. פעולתו זו הפכה אותו לבלתי פופולרי עד מאוד בלובי של מתנגדי העבדות. בכל מקרה, פעולתו הנמרצת למניעת פרישת המדינות הדרומיות מהאיחוד נחשבת כאחת הפעולות האפקטיביות ביותר ששמרו על האיחוד ומנעו, בשלב זה, את פירוקו.
דניאל ובסטר מת ב-24 באוקטובר 1852 משטף דם מוחי, לאחר שנפל מסוסו וקיבל חבטה קטלנית בראשו.
"השטן ודניאל ובסטר"
כושרו הרטורי של דניאל ובסטר כנואם וכעורך דין, הפך לאגדה ולחלק מהפולקלור האמריקאי. על בסיס זה כתב הסופר והמשורר האמריקאי סטיבן וינסנט בנה (Stephen Vincent Benét) את הסיפור הקצר השטן ודניאל ובסטר, אחד מהסיפורים המפורסמים בפולקלור האמריקאי.
הסיפור, המתרחש בתחילת המאה ה-19, מתאר חוואי עני מניו המפשייר, בשם יעבץ סטון, שנקלע למצוקה כלכלית קשה ולחוסר מזל בכל מעשיו, ומצהיר שיהיה מוכן למכור את נשמתו תמורת חיי רווחה. לא יבשו המילים על שפתיו, ומופיע בביתו השטן בדמות מיסטר סקראץ', והשניים מגיעים להסכם לתקופה של שבע שנים. האיכר נהנה בכל תקופת ההסכם מחיי שפע ותהילה, אלא שבתום התקופה מגיע השטן לגבות את חובו. האיכר מבקש לבטל את רוע הגזירה, ומגייס להגנתו את הטוב בעורכי הדין - דניאל ובסטר. ובסטר דורש מן השטן כי סטון יובא בפני חבר מושבעים שיחרוץ את דינו. השטן נענה לדרישה, ומגייס את הגרועים שבבני הבליעל מן ההיסטוריה של ארצות הברית שישמשו בדיון כשופט וכחבר מושבעים, אותם שלף, לצורך העניין, מירכתי הגיהנום.
עיקר הסיפור מתרכז בדיון המשפטי המבריק שבין השטן ודניאל ובסטר, ובדילמה המוסרית הכרוכה בסיטואציה (המזכירה את סיפור פאוסט של גתה). העוקץ המתגלה הוא כי השטן אינו חפץ רק בנשמתו של סטון, אלא ברצונו לשעבד אף את נשמתו של ובסטר, וובסטר נתון בסיכון אישי, ותלוי בכוחו הרטורי לעצם קיומו ולנצחיות נשמתו.
במהלך הדיון מבטא ובסטר בדבריו את "הרוח האמריקאית" הפטריוטית, וגובר על השטן, המגלם בסיפור את הרוע ה"זר". חבר המושבעים נשבה בקסמו של ובסטר, שהוליד בהם מחדש את הרוח הפטריוטית, ולמרות זאת פסיקתם לטובת החוואי אינה מצילה אותם מאש "הגיהנום", אליו משיב אותם השטן.
על בסיס הסיפור הופקו בארצות הברית שני סרטים, האחד ב-1941 שזכה באוסקר על הפסקול המוזיקלי, והשני בשנת 2002 בבימויו של אלק בולדווין ובכיכובו של אנתוני הופקינס.
הסיפור תורגם לעברית בשנות ה-60, ויצא ב"ספריית תרמיל" (סדרת סיפרונים בהוצאת משרד הביטחון ובהם מבחר הספרות העולמית, עבור חיילי צה"ל).
היבטים אקטואליים של משנתו
במהלך "פרשיית הספינה קרוליין" משנת 1842 המתוארת לעיל, טענו הבריטים שתקיפת הספינה על ידם הייתה פעולת "הגנה עצמית מניעתית" לגיטימית. ובסטר, במהלך הדיונים עם הבריטים, הביע את עמדתו, והגדיר את הגבולות והסייגים למה שיכול להיכלל בהגדרה של "הגנה עצמית מניעתית", כלהלן:
הגדרות אלה הן ההגדרות המודרניות הראשונות לסייגים במושג "הגנה עצמית", ומשמשים עד היום כבסיס וכנקודת ייחוס, בכל מה שקשור להגדרת הלגיטימיות של "התקפת מנע" (וראו גם קישור חיצוני).
פאוול סיבאקוב
פאוול סיבאקוב (ברוסית: Павел Сиваков; נולד ב-11 ביולי 1997) הוא רוכב אופני כביש רוסי בקבוצת אינאוס. סיבאקוב הוא מנצח הטור של האלפים והטור של פולין ב-2019.
ביוגרפיה
סיבאקוב נולד בסן דונה די פיאבה שבאיטליה, בנוסף לכך הוא גם אזרח צרפתי אך מייצג את רוסיה בתחרויות.
כחובבן, ניצח סיבאקוב את אליפות רוסיה בנגד השעון עד גיל 19 ב-2015. באותה השנה הוא ניצח את מרוץ רונדה ון פלנדרן עד גיל 19 וסיים במקום החמישי באליפות אירופה בנגד השעון עד גיל 19.
ב-2016, סיבאקוב סיים שני במרוץ לייז'–בסטון–לייז' עד גיל 23. בנוסף לכך הוא סיים במקום ה-11 הכללי בטור דה ל'אווניר. ב-2017, הוא ניצח את הקטע התשיעי בטור דה ל'אווניר.
סקיי (2018–היום)
ב-2018, הצטרף סיבאקוב לקבוצת סקיי הבריטית, במה שהפך לחוזה המקצועני הראשון שלו. הוא פתח את העונה במרוץ סטימינה קופי אה בארטלי וסיים בו במקום הרביעי. סיבאקוב סיים שני באליפות רוסיה בנגד השעון ושמיני בנגד השעון. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בגרנד טור כשנבחר לוואלטה אספנייה, אך פרש מהמרוץ במהלך הקטע ה-14.
בעונת 2019, סיבאקוב סיים שמיני בהראלד סאן טור וניצח את קטגוריית הרוכב הצעיר במרוץ. סיבאקוב ניצח את הטור של האלפים, כשהוא מקדים את שותפו לקבוצה טאו גייגן הארט ואת וינצ'נצו ניבאלי, סיבאקוב גם ניצח את הקטע השני במרוץ. לאחר מכן סיבאקוב ערך את הופעת הבכורה שלו בג'ירו ד'איטליה וסיים במקום ה-9, 8:56 דקות אחרי ריצ'רד קאראפאס המנצח. סיבאקוב סיים שני בקטגוריית הרוכב הצעיר, 1:30 דקות אחרי מיגל אנחל לופס שניצח בקטגוריה. לאחר מכן סיים שמיני בלה רוט ד'ידאוקסיטאני. סיבאקוב ניצח את הטור של פולין לאחר שהקדים את ג'אי הינדלי ואת דייגו אוליסי. הוא סיים רביעי בטור של בריטניה.
מולקולה
במדעי הטבע, מוֹלֵקוּלָה (מלטינית: Molecula - מסה קטנה; בעברית גם פְּרֻדָּה) היא קבוצת אטומים, המחוברים ביניהם בקשר כימי חזק, כגון קשר קוולנטי.
בדרך כלל למולקולה אין מטען חשמלי (סך המטענים החיוביים והשליליים מתאזן); במקרה של מולקולה טעונה, היא מכונה יון (או יון מולקולרי, כדי להבחין בינו לבין יון חד-אטומי).
מולקולה עשויה להיות מורכבת ממספר אטומים זהים או שונים. למשל מולקולת חמצן (O2) המורכבת משני אטומים זהים, מולקולת סוכר המורכבת מעשרות אטומים שונים. מולקולה המורכבת מאטומים שונים היא יחידת בסיס (החלק הלא פריק הקטן ביותר) של תרכובת מולקולרית ומבנה המולקולה, הרכבה וכוחות המשיכה בין אטומיה ובין המולקולות קובעים את תכונות התרכובת.
את המולקולה ניתן לתאר על ידי נוסחה מולקולרית, המפרטת את מספר האטומים מכל סוג במולקולה. כך למשל, הנוסחה המולקולרית של מים היא H2O. ניתן לכתוב נוסחה מולקולרית באופן מצומצם, בו מציינים רק את מספר האטומים הכולל, ללא קשר למבנה, או באופן מפורט, בה מציינים אטומים לפי מיקומם במולקולה. כך לדוגמה, ניתן לתאר באופן מפורט את החומר אתנול בצורה CH3CH2OH, ודימתיל אתר CH3OCH3. בנוסח מצומצם, מתוארים שניהם על ידי הנוסחה C2H6O.
התחום שעוסק בהבנת המבנה המרחבי של מולקולות קרוי סטריאוכימיה, ומולקולות שלא ניתן ליצור חפיפה בינן ובין תמונת המראה שלהן, על ידי פעולת סיבוב במרחב, קרויות מולקולות כיראליות.
המונח "מולקולה" נטבע על ידי הכימאי אמדאו אבוגדרו.
גודל
המולקולה בעלת הקוטר הקטן ביותר היא מולקולה דו-אטומית של מימן (H2) שקוטרה 0.74 אנגסטרום. קוטרה של מולקולת Mesoporous silica המופקת באופן מלאכותי מצורן דו-חמצני מגיע ל-1,000 אנגסטרום.
מולקולה חד אטומית
בתאוריה הקינטית של הגזים מקובל להתייחס לכל חלקיק כאל מולקולה, גם כאשר מדובר באטום בלתי-קשור, למשל גז אציל. התייחסות זו ל"מולקולה חד-אטומית" אינה תואמת את ההגדרה המקובלת יותר, המופיעה בפתיחת הערך ואומרת שמולקולה היא מונח בכימיה שמתאר מספר אטומים הקשורים בקשר כימי.
אינוואה
אינוואה (או אילו וואה; בלועזית: Inouwa) הוא מונח במסורת האיגבו המתאר גלגול נשמות. תרגום המונח "אינוואה" לעברית הוא "לחזור לעולם". על פי המסורת, גלגול נשמות מתרחש בין במשפחה הקרובה ובין המורחבת, ולפעמים האדם המתגלגל נשמות מיידע את המשפחה, לפני מותו, בתור מי הם יחזרו לעולם בגלגול הבא שלהם.
על פי מסורת האיגבו, קשור האדם עם אחד מאבותיו, ועם חלק מתכונותיו. אבות אלו יכולים להתגלות בכמה אנשים שונים בעת ובעונה אחת.
אף על פי שלאחר התקופה הקולוניאליסטית של אפריקה מסורות נוצריות הפכו לדומיננטיות מאוד באפריקה כולל, ובכלל זה גם בניגריה, המדינה העיקרית של תרבות האיגבו, האינוואה נותרה אמונה רווחת גם לאחר צאתם של הבריטים, ובמקרים שונים התמזגה עם הדת הנוצרית לגרסת כלאיים מקומית, אשר משמרת חלק מרעיונות האינוואה באורח חיים נוצרי. מצד שני, חדירה של רעיונות מערביים נוספים לאפריקה השחורה, כמו רעיונות ליברליים ונטורליסטים, גרמה לחלק מצאצאי האיגבו לפקפק במסורות אלו.
אבות קדומים וגלגול נשמות
לבני האיגבו מעמד של יראת כבוד לאבותיהם. חלק מאבותיהם, אשר חיים בדרכי המוסר של האיגבו, ומתים באופן הנחשב הראוי, לרבות טקסי הקבורה המתאימים, ממשיכים את חייהם גם לאחר המוות הפיזי. אבות אלו הם ישויות רוחניות עבור בני האיגבו שמקיימים עבורם טקסי פולחן והקרבת קורבנות, ודואגים לשמר את זכרם, מתוך אמונה שישויות אלו משפיעות על חייהם על ידי תגמול על מעשים טובים או עונשים על מעשים רעים.
תכונות אופי, טמפרמנט ומאפיינים פיזיים של אדם קשורים לרוח מהאבות קודמים "אֱקֶה" אשר מתגלגל בו. ה"אקה" נבחר עבור היילוד על ידי הבורא בזמן העיבור.
קרובי משפחה מזהים גלגול נשמות קודם, על ידי בדיקה של היילוד וחיפוש סימנים כמו כתמי לידה או תכונות פיזיות שהיו ל"אקה", תהליך שנקרא "איגבה-אגוּ". הצהרות כמו גם התנהגות הנולד התואמים נפטר קודם, משתמשים כדי לוודא את זהותו של הילד בחיים קודמים. אורקל יכולה גם לאשר את זהותו של תינוק בחיים של גלגול קודם.
אוגבנג'ה
מסורת האינוואה קשורה למסורת נוספת שנקראת אוגבנג'ה. האוגבנג'ה הם רוחות רעות, אשר מצליחות לגרום לאמהות להוליד אותן במקום בנים "רגילים", אשר מתים בגיל צעיר מאוד ומתוכנן מראש, כחלק ממהלך רוחני שגורם למשפחה לחוסר מזל, ולפעמים לרצף של מיתות ילדים בגיל צעיר מאוד.
פיאצה דל קמפו
פיאצה דל קמפו (באיטלקית: Piazza del Campo) הוא המרחב הציבורי הראשי של העיר סיינה שבאיטליה, ואחת הכיכרות הגדולות באירופה של ימי הביניים. מסביב לפיאצה נמצאים הפאלאצו פובליקו עם הטורה דל מנג'ה, מגדל הפעמונים שלו, ומבנים נוספים. זו אחת הסיבות לכך שאונסקו מכירה בסיינה כהתגלמות אידיאלית של עיר מימי הביניים.
האזור הפתוח היה בעברו שוק שהוקם לפני המאה ה-13 באזור משופע, סמוך למפגש של שלושה יישובים שהתמזגו והפכו לעיר סיינה.
האתר אינו שוכן על חורבות פורום רומי, כפי שנהוג לחשוב לפעמים. הרחבה נסללה בשנת 1349 בלבנים אדומות בצורת אדרה של דג המסודרות בעשר שורות, אשר מחלקות את הפיאצה לתשעה אזורים שונים, הסובבים את פתח ה"גבינונה" (gavinone אזור הניקוז הראשי) מול הפלאצו פובליקו. החלוקה לתשע מסמלת את שלטון התשעה (נובצ'י), שהקימו את הקמפו ושלטו בעיר סיינה בימי הביניים, בתקופת הזוהר שלה, בשנים 1292–1355. מגדל טורה דל מנגיה מתנשא מעל הכיכר וגובהו 102 מטרים עד קצה מוט הברק. הוא נבנה בין השנים 1325 עד 1348, ובנוי מלבנים טיפוסיות בצבע טרקוטה ומעליו טרוורטין לבן. בבסיס טורה דל מנגיה, נמצאת קפלת פיאצה שנבנתה בין השנים 1352 עד 1376 לכבוד לה מדונה, המודה לה על הרחקת ההשפעות של המגפה השחורה משנת 1348.
הכיכר הייתה ונשארה מוקד החיים הציבוריים של העיר. מהפיאצה יוצאים אחד עשר רחובות צרים ומוצלים לתוך העיר. כיום הכיכר עדיין מארחת אירועים מרכזיים, פעילויות סביב הקרנבל בפברואר ובקיץ הממשלה המקומית מארגנת יוזמות רבות בחוץ בערב, תחת הכוכבים. עם זאת במהלך היום, זהו אזור ייחודי בו מגיעים התיירים לשבת, אחרי שהלכו ברחובות הרומנטיים של סיינה, סיירו בדואומו ובמוזיאונים הרבים שלה.
Google Contacts
ביקורת
לאחר הוספת האופציה שאפשרה להוסיף תמונות לאנשי הקשר במכשירי ה־Android, המערכת קיבלה ביקורת על תמיכה בתמונות ברזולוציה נמוכה ביותר המוגבלת על ידי 96x96 פיקסלים. בעיה זו תוקנה לאחר שבוע והתוכנה החלה לתמוך בתמונות בעלי רזולוציה 720x720 פיקסלים לפחות. נכון ל-22 בינואר 2017, משתמשי גוגל בעלי חשבון עסקי לא יכולים להשתמש בפונקציה זו אלא אם עודכנה גרסתם.
מעון ההארחה הממלכתי
מעון ההארחה הממלכתי (רוסית Государственная гостевая резиденция), נודע בעבר כמעון 4-K. המעון נחשב למעונו הרשמי של נשיא רוסיה ושוכן בדלתה של נהר נייבה, בסנקט פטרבורג באי האבן (קאמני אוסטרוב). המעון נבנה על ידי חברת אלסו-גרופ.
הנשיא אינו מתארח במעון זה, אלא בארמון קונסטנטין. בשנת 2008 המעון עבר שיפוצים והפך למעון ממלכתי שבו הנשיא מארח אורחים זרים בכירים. מדבדב אירח כאן ראשי מדינות שבאו לביקור ממלכתי בעיר סנקט פטרבורג, כמו קנצלר גרמניה, אנגלה מרקל.
המתחם כולל 3 בניינים - לנשיא, עורכיו ואחד לפמליית העורכים.
קישורים חיצוניים
תיאור המתחם
Knoppix
קנופיקס גנו/לינוקס (Knoppix GNU/Linux) היא הפצת גנו/לינוקס גרמנית מבוססת דביאן, אחת מהפצות ה־LiveCD המפורסמות ביותר. הפצת LiveCD (נקראת גם "הפצה חיה") פועלת ישירות מכונן התקליטורים ללא צורך בהתקנה. בתור שכזאת היא מצוינת עבור שימוש מזדמן, התרשמות מלינוקס ותיקון מערכת בעייתית אבל לא מומלצת לשימוש קבוע. ההפצה משתמשת במנהל החלונות KDE. ישנה הפצה מקבילה המשתמשת ב־GNOME ונקראת Gnoppix.
החל בגרסה 4.0 ההפצה מגיעה בגודל של DVD ולכן יש בה פחות הגבלת מקום והיא מגיעה עם KDE ו־Gnome גם יחד.
קזית היא הפצה של קנופיקס עם תמיכה ותרגום לעברית.
כביש 57
כביש 57 הוא כביש רוחב ארצי המוביל מנתניה בשרון לאזור טולכרם, מערב השומרון ושכם ועד גשר אדם בבקעת הירדן. הכביש קיים באורכו המלא לפחות מתקופת המנדט הבריטי וחלקים ממנו אף ישנים יותר. מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 הכביש מחולק למעשה לשלושה קטעים נפרדים, האחד מנתניה ועד מחלף ניצני עוז בכביש 6, השני מטולכרם ועד מחסום צה"ל בבקעות שבמזרח השומרון והשלישי משם ועד לגשר אדם. תוואי הכביש ההיסטורי שבין ניצני עוז לבין בקעות עובר דרך טולכרם ושכם ונמצא ברובו בשטחי A או B של הרשות הפלסטינית, הוא אינו מסומן עוד ככביש 57 וחלות בו מגבלות תנועה שונות.
הכביש ההיסטורי היווה אחד משלושת הכבישים שחצו את ישראל לכל רוחבה (שני הכבישים האחרים הם כביש 1 וכביש 25).
החלק המערבי
תוואי הכביש בחלק זה הוא למעשה "המותניים הצרות" של המדינה, שכן אורכו כ-15 קילומטרים ממרכז נתניה ועד ניצני עוז ומבואות טולכרם, שם עבר קו הגבול עם ירדן עד מלחמת ששת הימים (כיום עובר בסמוך מאוד לקו הירוק כביש 6). קטע כביש זה מחבר בין נתניה, כביש החוף, צומת השרון וכביש 4 לכפר יונה וחלקו המזרחי של השרון. בעקבות מלחמת העצמאות נקטע הכביש בנקודת הגבול, וחולק לכביש ישראלי קצר בין נתניה לקו הירוק, וכביש ירדני בין טול כרם לשכם ולגשר אדם. במלחמת ששת הימים נכבש חלקו המזרחי של הכביש, ששימש כציר התקדמות של חטיבה 5 מהשרון לעבר השומרון, והכביש עבר לשליטה ישראלית מלאה.
חלק זה של הכביש הוא דו מסלולי. לקראת פתיחת כביש 6, החליטה הממשלה בשנת 2001 על הרחבת הכביש לדו מסלולי וסלילת כביש עוקף לכפר יונה שיחליף את התוואי הנוכחי המפריד בין רובה של כפר יונה לשכונה צפונית קטנה. בעוד שהכביש הורחב לדו-מסלולי, סלילת הכביש העוקף התעכבה. נכון ל-2013 טרם הסתיים תכנונו וסלילתו דורגה כבעלת חשיבות נמוכה יחסית.
בעקבות האינתיפאדה השנייה ובניית גדר ההפרדה נחסם קטע הכביש בגדר בסמוך לנקודת הכניסה לאזור תעשייה ניצני שלום, והוא נותק מחלקו המזרחי שהמשיך לטולכרם. נכון ל־2016 במקום מתאפשרת כניסת ערבים-ישראלים בלבד לטולכרם, אך אין מתאפשרת יציאה.
החלק המרכזי
חלקו השני של הכביש, בין טולכרם, דרך שכם עד לצומת בקעות הוא כביש רציף חד מסלולי. כביש זה מתבסס על תוואי נחל שכם ונסלל עוד בתקופת הטורקים. מיעוט הדרכים הסלולות בארץ בתקופה זו הוביל לכך שעל הדרך הסלולה עברה התנועה מיפו וקלקיליה אל שכם, וזאת עד לסלילתו של כביש 55 הדרומי והקצר בהרבה ב־1935. בחלקו הראשון בין טול כרם לצומת ענב משמש הכביש כיום לתנועה פלסטינית בלבד, ומקשר בין טול כרם, וכפרים בסביבתה לנור א-שמס וענבתא, ומהם לשכם. בעבר עבר הכביש במרכז העיר טול כרם, אך כיום הוא עובר בחלקה הצפוני. בסמוך לכביש נסללה בזמן מלחמת העולם הראשונה מסילת השומרון שקישרה בין עפולה ומסילת העמק, אל המסילה המזרחית, ונועדה לסיוע לוגיסטי לצבא העות'מאני.
קטע כביש זה שימש עד לסלילת כביש חיפה-תל אביב הישן (בשלהי שנות ה־30 של המאה ה־20) כחלק מהדרך הראשית מצפון הארץ למרכזה, מהגליל וחיפה דרך נצרת (קודם לסלילת כביש 66 באמצע שנות ה-30, שקישר את חיפה וג'נין ללא צורך במעבר בנצרת), ג'נין, טולכרם וקלקיליה עד תל אביב. קטע הדרך העובר בתוואי נחל ובסביבה ערבית צפופה יצר סכנה ביטחונית, שבאה לידי ביטוי בהתקפות רבות על תחבורה יהודית וכוחות צבא ומשטרה בריטיים במהלך החלק הראשון של המרד הערבי הגדול. התקפות אלו הביאו להאצת התוכניות לסלילת כביש 4, שעבר במישור החוף וקישר בין תל אביב לחיפה וממנה לגליל, בנתיב קצר יותר.
לקטע כביש זה קיים כביש 557, כביש עוקף המיועד לתנועת ישראלים שהוקם לאחר הסכמי אוסלו העוקף את האזור מדרום, ועובר בסמוך ליישובים קלנסווה, טייבה, אבני חפץ, שופה, ענב, ספארין ובית ליד, ומתחבר בחזרה לכביש בצומת עינב, בסמוך למחסום צה"ל, הממוקם על קטע הכביש הפלסטיני. מצומת עינב ועד לצומת שבי שומרון התנועה בכביש זה משותפת לישראלים ולפלסטינים. מצומת שבי שומרון ועד לשכם התנועה בכביש היא שוב פלסטינית בלבד. הכביש עובר דרך דיר שרף, מחסום בית איבא ומרכז העיר שכם, על בסיס תוואי נחל שכם.
משכם מזרחה הכביש חד מסלולי, ומתבסס על תוואי דרך מבוא השמש המקראית בסמוך לערוץ נחל תרצה (ואדי אל פארעה), היורד משכם מזרחה אל בקעת הירדן. בקטע זה עד למחסום צה"ל בסמוך למושב בקעות התנועה היא פלסטינית בלבד. במלחמת העולם הראשונה שימש קטע זה כציר נסיגה של כוחות טורקיים משכם לבקעת הירדן ועבר הירדן. הנסיגה שעברה בציר צר בין הרים תלולים זוהתה על ידי תצפיות אוויריות של הכוח הבריטי, וזה הפעיל את חיל האוויר לחסימת הדרך והשמדת הכח הטורקי בקרב נחל תרצה. הכביש שופץ בשנת ה-30 על מנת לחזק את הקשרים בין שכם לעבר הירדן והוא נפתח לתנועת מכוניות בשנת 1934. הכביש היה נסגר לעיתים בגלל גשמים.
החלק המזרחי
ממחסום בקעות שניצב בנקודת המפגש עם ציר אלון הצפוני (כביש 578) הכביש ממשיך בתוואי נחל תרצה לכיוון דרום-מזרח. האזור בו עובר כביש זה נמצא בשליטת ישראל והתנועה בו משותפת לישראלים ולפלסטינים. לאורך קטע של 2 ק"מ הוא חופף לכביש אלון, ואז נפרד ממנו בצומת חמרה, מקום בו שציר אלון המרכזי (כביש 508) יוצא ממנו לכיוון דרום. כביש 57 ממשיך עד גשר אדם (ג'סר דמיא) על נהר הירדן המשמש כמעבר גבול לסחורה בין ישראל לירדן.