cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צ'.פ.ר. קלוז'
'''צ'.פ.ר. קלוז' (ברומנית: CFR Cluj''', מבטאים: צֶ'ה-פֶה-רֶה קלוז') הוא מועדון כדורגל מהעיר קלוז'-נפוקה שבצפון-מערב רומניה (בטרנסילבניה), אשר הוקם בשנת 1907. מעונת משחקת הקבוצה בליגת העל הרומנית.
היסטוריה
צ'.פ.ר. קלוז' הוקם בשנת 1907 בימי השלטון האוסטרו-הונגרי בטרנסילבניה, כמועדון של עובדי רשות הרכבות. באותה תקופה שם המועדון היה הונגרי (בגלל הרוב ההונגרי באוכלוסיית העיר דאז) ולכן שמו היה בהונגרית Kolozsvári Vasutas Sport Club ("קולוז'ווארי ואשוטאש שפורט קלאב"). אחרי איחוד טרנסילבניה עם רומניה בשנת 1918 שונה שם המועדון לרומנית צ'.פ.ר. ("צ'ה-פה-רה"), שהוא ראשי התיבות של "מסילות הברזל הרומניות".
בעונת העפילה הקבוצה לליגת העל הרומנית בכדורגל לאחר עונה ללא הפסד. בעונת זכתה הקבוצה בטרבל בפעם הראשונה בתולדותיה.
בעונת העפילה הקבוצה לראשונה לליגת האלופות, שם פגשה בשלב הבתים את צ'לסי, רומא, ובורדו, וסיימה במקום האחרון. בסוף אותה עונה סיימה צ'.פ.ר. קלוז' במקום הרביעי בליגת העל הרומנית בכדורגל. בעונת לקחה הקבוצה דאבל בפעם השנייה בתולדותיה.
בעונת העפילה הקבוצה בפעם השנייה לליגת האלופות, שם התחרתה בשלב הבתים נגד באיירן מינכן, רומא ופ.צ. בזל, וסיימה אחרונה עם 4 נקודות בלבד. בסוף עונה זו סיימה הקבוצה במקום ה-10 של ליגת העל הרומנית בכדורגל. בעונת 2011/2012 זכתה הקבוצה באליפות רומניה בפעם השלישית.
איזו גריפו
איזו גריפו (ב-איטלקית: Iso Grifo) היא מכונית ספורט קופה בסגנון גראן טוריסמו מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית Iso Autoveicoli S.p.A, אשר יוצרה בין השנים 1974–1965 באיטליה
אנרכיזם נוצרי
אנרכיזם נוצרי הוא שילוב בין התפיסה האנרכיסטית לבין התאולוגיה הנוצרית. אפשר להגדירה כאמונה שמקור הסמכות היחידי שבני האנוש צריכים לציית לו הוא הסמכות האלוהית, כפי שהיא מתגלמת בתנ"ך ובברית החדשה.
היסטוריה
יש האומרים שהנצרות הייתה במקור תנועה אנרכיסטית שוחרת שלום על פי עמדה זו, ישו העצים אנשים ושחרר אנשים מדוקטרינות דתיות מדכאות מההלכה. הוא לימד שהסמכות הצודקת היחידה היא אלוהים, ולא האדם, ושהחוק היחידי הוא "ואהבת לרעך כמוך".
אנרכיסטים נוצרים רואים בכנסייה המוקדמת קהילה אנרכיסטית. הקהילה מתוארת בספר מעשי השליחים, כקהילה שמשתפת כסף ועבודה בצורה שווה והוגנת בין חבריה. הנשים שיחקו תפקיד חיוני ושווה לגברים בקהילה המוקדמת. נראה שהנוצרים המוקדמים הללו זיהו את עצמם כחלק מתנועת התנגדות, ברובה לא אלימה, כפי שמשתקף בבשורה על-פי מתי.
אנרכיסטים נוצרים מסוימים, טוענים שה"מעבר" ממנהגיו של ישו בהקשר של אי-אלימות, חיים בפשטות, וחירות, החל בכתביו של פאולוס. הם מציעים לנוצרים לחזור לנצרות שלפני פאולוס. למרות שישנם עדויות על קיומם של קהילות שוויוניות של נוצרים-יהודים שהופיעו מיד לאחר מותו של ישו, הכוללות לדוגמה את האביונים, רוב הנוצרים הלכו אחרי המבנה הדתי היררכי והסמכותני שלטענתם, נוסד על ידי פאולוס.
ההיסטוריה של האנרכיזם הנוצרי כוללת גם את הכפירה של "הרוח החופשית" של ימי הביניים, מרידות איכרים רבות ואנבאפטיסטים של המאה ה-16. מגמה זו בנצרות התבלטה פעם נוספת במאה ה-18 בכתביו של ויליאם בלייק ובמסקנות האנרכיסטיות של אדין באלו וחבריו שהובאו במסמך "הסטנדרט של הנצרות הפרקטית" בשנת 1839 בה הצהירו על משיכת ידם מכל "ממשלות העולם" ומכל שימוש בכוח למטרה של שמירת הסדר.
כלומר, על נוצרי אמיתי להימנע משליטה באחרים. בעקבות עמדה זו השוללת את שלטון המדינה, טען טולסטוי גם למען חברה שבארגון-עצמי מלמטה: "למה צריך לחשוב שאנשים רגילים אינם יכולים לארגן את חייהם בעצמם לא פחות טוב מאשר האוחזים בשלטון יכולים לארגן עבור אחרים?".
טולסטוי קרא ליצירת חברה המבוססת על אהבה נוצרית (agape), אי-אלימות נוצרית, וחירות. יצירותיו היוו השראה הן להתנגדות הבלתי אלימה של מהאטמה גאנדי, בזמן המאבק של הודו לעצמאות, והן לתנועה האמריקאית לזכויות האזרח שהונהגה בידי מרטין לותר קינג.
אנטינומייניזם
לחלק מהאנרכיסטים הנוצרים יש נקודת מבט ביקורתית על התנ"ך ולכן לא מרגישים מחויבים לראות בו כספר של חוקים שיש לציית להם. הם מבססים את אמונתם על מה שהם רואים כעקרונות הפשוטים וההיסטוריים של ישו, כגון הדרשה על ההר.
פציפיזם ואי-אלימות
אנרכיסטים נוצרים רבים, כגון אמון הנאסי, הם פציפיסטים המתנגדים לשימוש בכוח, הן למטרות של התקפה והן למטרות של הגנה. הם מאמינים שהחופש יינתן להם על ידי חסדיו של אלוהים, רק אם הם יראו חמלה לזולת, ויפנו את הלחי השנייה כאשר הם נתקלים באלימות.
אנרכיסטים נוצרים הם הקבוצה בעלת הסבירות הגבוהה ביותר להיות גם פציפיסטים, ביחס לנוצרים שאינם אנרכיסטים, ולאנרכיסטים שאינם דתיים.
אחדים מהעקרונות ההיסטוריים שאנרכיסטים נוצרים רבים מקיימים, הם עקרונות של אי-אלימות, אי-התנגדות, והפניית הלחי השנייה, שמתוארים בחלקים רבים של הברית החדשה ושל התנ"ך.
הגנה עצמית
יש אנרכיסטים נוצרים שמאמינים בהגנה-עצמית כאשר נתקלים באלימות, אבל גם הם מסכימים שאלימות היוצאת מדבר שהוא במהותו מופשט, כמו המדינה או הממשלה, היא אלימות שאינה מקובלת בשום מצב. אנרכיסטים אלו עלולים לצטט את הפרק של לוק בברית החדשה, בו ישו אומר למאמיניו שעליהם למכור את בגדיהם על מנת לקנות חרב, במידה ואין להם אחת.
פשטות מרצון
אנרכיסטים נוצרים מסוימים מאמינים בפשטות מרצון. ישנן מספר סיבות אפשריות לבחירה בסגנון חיים מסוג זה. ביניהן יכולות להיות רצון להימנע מתשלום מיסים, הימנעות מתרבות הצריכה, סיבות אקולוגיות ועוד.
התנגדות למדינות
הטלת ספק בלגיטימיות של מדינות אפשר למצוא בספרו של לוק הקדוש בברית החדשה, בזמן של פיתויו של ישו, שם מסופר שהשטן טוען לשליטה על כל מדינות כדור הארץ, וישו משיב לשטן שלא רק שהוא לא יסגוד לשטן, אלא שאלוהים הוא הסמכות היחידה שיש לשרת. יש המחזיקים בדעה שיש חובה לא לציית לשליטים אנושיים, על מנת שיהיה אפשרי לציית לאלוהים.
סרבנות מיסים
יש אנרכיסטים נוצרים שמסרבים לשלם מיסים, עקב האמונה שהממשלה מעורבת במעשים הרסניים או מעשים שאינם מוסריים, כגון מלחמה, ושתשלום מיסים יממן את הפעולות הללו.
אדין באלו כתב שאם הפעולה של סרבנות מיסים דורשת מהמדינה להפעיל כוח על מנת לקחת את מה שהיא טוענת שמגיע לה, אז יש לשלם את המיסים. אמון הנאסי, שכמו האלו, גם כן האמין באי-התנגדות, הצליח להימנע מתשלום מיסים בלי לגרום לשימוש בכוח.
צמחונות
אנרכיסטים נוצרים, כגון טולסטוי והנאסי, מרחיבים את אמונתם באי אלימות וחמלה, ומכלילים את היצורים החיים, באמצעות צמחונות או טבעונות. צמחונות נפוצה גם בקרב אנרכיסטים שאינם נוצרים.
קרטר בייס
קרטר לורד בייס (באנגלית: Carter Loard Bays; נולד ב-12 באוגוסט 1975) הוא תסריטאי, מפיק וזמר אמריקאי.
ביוגרפיה
בשנת 1996 הפך למתמחה ב-MTV יחד עם קרייג תומאס.
בשנת 1997 סיים את לימודיו באוניברסיטת וסליין.
קריירה
בייס החל את הקריירה שלו לאחר סיום לימודיו, כשהחל לכתוב יחד עם קרייג תומאס לתוכנית "לייט שואו עם דייוויד לטרמן" בהנחיית דייוויד לטרמן.
בשנת 2003 יצר והפיק יחד עם תומאס את הסיטקום "משחקי גודווין" עבור רשת הטלוויזיה פוקס. באמצע כתיבתה הודיעה פוקס כי הסדרה תקוצר מ-13 פרקים ל-7, וכי לא תופק לסדרה עונה נוספת.
בשנים 2003–2004 כתב יחד עם תומאס לסיטקום "אוליבר בין".
בשנים 2004–2005 כתב יחד עם תומאס לסדרה "Quintuplets".
בשנת 2005 כתב יחד עם תומאס לסדרת הטלוויזיה "אבא אמריקאי".
בשנים 2005–2014 יצר והפיק יחד עם תומאס את סדרת הטלוויזיה המצליחה "איך פגשתי את אמא", שהייתה מועמדת ל-72 פרסים וזכתה ב-19, בהם עשרה פרסי אמי. הסדרה נכתבה עקב חוויותיהם של בייס ושל תומאס ואשתו במהלך חייהם בניו יורק.
במרץ 2014, פורסם כי לאור הצלחתה של הסדרה וסיומה בעונה הקרובה, החלה רשת CBS להפיק סדרת ספין אוף בשם "איך פגשתי את אבא". עם שחקני הסדרה אמורים היו להימנות גרטה גרוויג, קריסטה רודריגז, אנדרו סנטינו, סלינה גומז, דרו טארבר, ניקולאס ד'אגוסטו ואנדרס הולם, אך במאי 2014 התפרסם כי סדרת הבת לא תעלה לשידור.
עם זאת, בשנת 2022 עלתה לבסוף הסדרה "איך פגשתי את אבא" ברשת הולו, המהווה סדרת המשך עצמאית לסדרה "איך פגשתי את אמא" שבייס מכהן בה כמפיק בפועל.
קריירת מוזיקלית
בשנת 1996 הקים בייס יחד עם תומאס את להקת "The Solids", שגם ביצעה שירים לסדרות הטלוויזיה "איך פגשתי את אמא" ו"אוליבר בין".
בשנת 2010 כתבו בייס ותומאס עבור סדרת הטלוויזיה "איך פגשתי את אמא" את השיר "Nothing Suits Me Like a Suit", שהיה מועמד לפרס אמי על מוזיקה ומילים מקוריות.
חיים אישיים
בייס מתגורר בניו יורק יחד עם אשתו, דניס קוקס ביחס ושלושת ילדיהם. שתיים מבנותיו הופיעו בתפקידי אורח בסדרה "איך פגשתי את אמא".
יודל
יודלינג או שירת יודל (לפי האקדמיה בעברית: ידלול), היא צורה של זמרה שמערבת הארכה של צליל, במהלכו מתבצע מעבר מהיר בין צלילי חזה לצלילי ראש ופלסט, באופן שנשמע כאילו הצליל מתחלף תכופות מהיותו גבוה לנמוך ובחזרה. טכניקת הקול הזו נמצאת בשימוש בתרבויות רבות ברחבי העולם.
על פי המילון האנגלי של אוקספורד, מקור המילה yodel הוא במילה הגרמנית-בווארית jodeln, שפירושה "להגות את ההברה "יוֹ" (jo)".
היסטוריה
היודל המוכר בעולם המערבי התפתח כנראה בשווייץ ובאלפים האוסטרים כשיטה לתקשורת בין פסגות ההרים, ובשלב מאוחר יותר הפך לחלק מהמוזיקה המסורתית של האזור. בעולם המערבי מופיעה טכניקת היודל גם בסגנון הקאנטרי שהתפתח בארצות הברית.
טכניקות המזכירות את טכניקת היודל מוכרות גם אצל הסאמים (לאפים) בצפון סקנדינביה (שירת ה"יויק" או "יואויגאן"), אצל השוודים (שירת הקולנינג, קלנינג או קאוקנינג), אצל האינואיטים בצפון אמריקה, במלנזיה, אצל פיגמאים (מוקומבי) באפריקה, כמו כן בארץ ישראל, סין, תאילנד, קמבודיה, בארצות הברית, ספרד ("אלאלה"), ובמזרח אירופה - בפולין, רומניה (למשל חלק משירת "האוליטה" באולטניה), ובולגריה. כיום יודל הוא סוג של שירה ייצוגית.
הטכניקה
הקולות האנושיים נתפסים כבעלי לפחות שני רגיסטרים קוליים ברורים ומובחנים. הרגיסטרים האלו נקראים צלילי "ראש" ו"חזה", שהם תוצאת ההבדל באופן שבו מיוצר הצליל. רוב האנשים יכולים לשיר את הטווח של הצלילים הנמוכים יחסית בקולות החזה שלהם, ואת הטווח של הצלילים היחסית גבוהים שלהם, בקולות הראש, כאשר בדרך כלל יש בין טווחים אלו פער, במיוחד בקרב זמרים לא מיומנים, ללא ניסיון. זמרים מקצועיים, השולטים היטב בקולם, מגיעים למצב בו הטווחים הללו נמצאים בחפיפה, מה שמאפשר להם לעבור בקלות בין הטווחים ובכל אחד מהם להפיק קולות 'איכותיים'.
שירת היודל היא יישום ייחודי של הטכניקה הזו אשר בה הזמר עובר בין הרגיסטרים האלו מספר פעמים בשניות, בווליום גבוה. המעבר המהיר בין הרגיסטרים האלו, במקום בו הקול "נשבר" לכאורה, מפיק קול מאוד ייחודי.
בדוגמה המוכרת מתוך הסרט "צלילי המוסיקה", "Yodl - Ay - EEE – Ooooo", ה-EEE מוּשָׁר בקולות הראש, כאשר כל השאר מוּשָׁרִים בקולות החזה.
חורבת פטיש
חורבת פטיש (בערבית: "ח'רבת פוטיס") היא חורבה גדולה ממזרח לעיר אופקים; שטחה הכולל הוא 1,000 דונם.
בתקופה הביזנטית, התקיימה בחורבת פטיש עיר ששמה פוטיס (זהו שמה בערבית; בעברית שמה הוא כמו שמו של התל - פטיש), שנזכרה גם במפת מידבא שמן המאה ה-6. ממצאים ארכאולוגיים שהתגלו בחורבת פטיש הם כותרות ובסיסים של עמודים, בורות מים עתיקים, פסולת של תנורי צריפה, שרידי מבנה ציבורי, חומת אבן, כתובת גדולה המספרת על אדם שתרם תרומה נכבדת ביותר לבניית כנסייה באזור, ומערכת אגירת מים מרשימה ביותר מן התקופה הביזנטית.
לפני 1948, נמצא באזור הזה כפר בדואי קטן שבו גרו חברי חמולת אל-קודיראת משבט תיאהא. כפר זה נמצא ליד " וואדי פוטיס" לאורך כביש באר שבע-עזה, מקום אסטרטגי בו הקימה המצודה פוטיס ב-1894. תושבים הבדואים רעו כבשים ועיזים וגידלו חיטה, שעורה ואבטיחים. לאחר מבצע אנ-פאר, אחרי אמצע יולי 1948, היה האזור בשליטת צה"ל. התושבים הבדואים נמלטו לכפר אל-מוחרקה ומשם גורשו לרצועת עזה. הכפר הבדואי הנטוש נהרס על ידי צה"ל בספטמבר או אוקטובר 48 מסיבות שנטען כי הן "צבאיות".
מצודת פטיש
מלבד מצודת פטיש, בנו הטורקים עוד שתי מצודות: קצר א-ראשד (על גדות נחל באר שבע) ואל-עימרה (בקיבוץ אורים). מתחת לשרידי המצודה, השולטת על סביבתה, מערת מחצבה גדולה מן התקופה הביזנטית. ליד האזור יש כמה בורות מים סתומים. כל השרידים והאזור שלידם כלול בתוך שמורת נחל אופקים.
טדאוש בור-קומורובסקי
גנרל הרוזן טדאוש קומורובסקי (בפולנית: Tadeusz Komorowski; 1 ביוני 1895 – 24 באוגוסט 1966), ידוע אף בכינויו המלחמתי "בוּר-קומורובסקי". מנהיג צבאי פולני, מפקדו של "צבא המולדת" (ארמייה קריובה) במהלך מרד ורשה, בשנת 1944. נולד בכפר, שהיה אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית.
קריירה צבאית מוקדמת
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בצבא האוסטרו הונגרי בחזיתות הרוסית והאיטלקית. לאחר המלחמה הצטרף אל הצבא הפולני, והפך למפקד בית הספר לפרשים של הצבא הפולני.
הקמת "ארמייה קריובה"
ב-1 בספטמבר 1939 פלשה גרמניה הנאצית אל פולין, במהלך שהחל את מלחמת העולם השנייה. לאחר תבוסת הצבא הפולני היה קומורובסקי ממארגני המחתרת הפולנית באזור קרקוב, תחת הכינוי "בוּר" (Bór). ביולי 1941 הפך לסגן מפקד "ארמייה קריובה" (צבא המולדת), הזרוע הצבאית של הממשלה הפולנית הגולה על אדמת פולין, ובמרץ 1943 הפך למפקדה בדרגת בריגדיר גנרל (מקביל לדרגת תת-אלוף בצה"ל).
"מרד ורשה"
בשנת 1944 שהה כבר הצבא האדום על אדמת פולין. בשנה שקדמה לה חשף הצבא הגרמני את טבח יער קאטין בו נרצחו 22,000 קצינים ואזרחים פולנים בידי הצבא הנאצי בשנת 1940. הנאצים המציאו האשמת שווא שקרית לחלוטין ובלתי מבוססת בעליל כי הסובייטים ביצעו את הטווח והשימוש התעמולתי הזדוני שעשה שר התעמולה הנאצי, יוזף גבלס, הביאו לניתוק הקשרים בין הממשלה הפולנית הגולה ובין ברית המועצות. עם מותו של ולדיסלב שיקורסקי, ראש הממשלה הפולנית הגולה, בתאונת מטוס ביולי 1944, חל פיחות בכוחה של הממשלה, ונעשו ניסיונות להקים לה ממשלה מתחרה על אדמת ברית המועצות, ולאחר כיבוש מזרח פולין, בלובלין תחת השם "הוועד הפולני לשחרור לאומי". "צבא המולדת" בפיקודו של בור-קומורובסקי, היה כפוף למרות ממשלת פולין הגולה בלונדון. התקרבות יחידות החלוץ של הצבא האדום לנהר ה בסמוך לוורשה, חייבה פעולה מהירה. היה ברור כי אם ברצון הלאומנים הפולנים שהיוו את אנשי הממשלה הגולה ואנשי "צבא המולדת" להשפיע על עתידה של פולין, ולמנוע השתלטות קומוניסטית על ארצם ואובדן חבליה המזרחיים לטובת ברית המועצות, עדיף שיהיו אלו אנשי צבא המולדת אשר יגרשו את הנאצים מוורשה, ולא אנשיו של קונסטנטין רוקוסובסקי, מפקד "החזית הבלארוסית הראשונה" של הצבא האדום.
בעוד הצבא האדום מתקדם לעבר ורשה, קיבל קומורובסקי הוראות מן הממשלה הפולנית הגולה בלונדון להתכונן למרידה מזוינת נגד הנאצים. מרד ורשה החל ב-1 באוגוסט 1944, עת פרסם קומורובסקי כרוז הקורא לאנשי צבא המולדת בוורשה לקום נגד הכובש הגרמני. בתחילת הלוחמה היו כוחות החלוץ הסובייטיים במרחק כעשרים קילומטר מן העיר המתקוממת. סטלין תיאר את המרידה כ"הרפתקת ורשה" שנפתחה על ידי "פושעים תאבי שלטון", ומנע מן הבריטים להגיש למורדים סיוע אווירי. הגרמנים הפעילו כוחות גדולים של הוואפן אס אס וכוחות סדירים, ותחת פיקודו של פושע המלחמה הנאצי אריך פון דם באך-צלבסקי דיכאו את המרידה באופן ברוטאלי, בעוד הרוסים עומדים מנגד.
בשלבי הסיום של המרד, משנראה היה כי ההתקוממות דוכאה, ניסו יחידות מהארמייה הפולנית הראשונה (שהייתה תחת פיקוד החזית של רוקוסובסקי) לחצות את נהר הוויסלה, במאמץ לחבור לכוחות המורדים בגדה השמאלית של הנהר. אך ניסיון הצליחה נכשל, והכוחות התוקפים ספגו אבדות כבדות ונאלצו לפנות את ראש הגשר שכבשו, בטרם הביאו תועלת משמעותית לאנשי "צבא המולדת".
לאחר כחודשיים של לחימה אכזרית מבית לבית, נאלץ קומורובסקי להודיע על כניעה ב-2 באוקטובר 1944, בתנאי שגרמניה תתייחס לאנשיו כשבויי מלחמה. להפתעת הכול הסכים לכך הגנרל באך-צלבסקי, שכפי הנראה הבין כי ימיו של "הרייך השלישי" ספורים, וכי בעתיד הקרוב יצטרך לתת את הדין על מעשיו עד עתה.
סוף המלחמה
בור-קומורובסקי עצמו נפל בשבי הגרמנים ונשלח אל "טירת קולדיץ", שם נמצא על ידי בעלות הברית בסוף המלחמה.
שארית ימיו
הוא בילה את שארית ימיו בלונדון שם מילא תפקיד פעיל בחוגי הגולים והפליטים הפולנים שמצאו מפלט בבירת בריטניה. בין 1947 ל-1949 שירת כראש הממשלה הפולנית הגולה אף שלזו לא הייתה עוד הכרה בינלאומית כלשהי ברוב ארצות המערב, או כוחות צבא שעמדו לפיקודה. בשנת 1951 פרסם את זכרונותיו בשם "הצבא הסודי". הוא מת בלונדון בגיל 71. אפרו נקבר ב-1994 בבית הקברות הצבאי פובונזקי ב.
יריבו של מיקי
יריבו של מיקי (באנגלית: Mickey's Rival) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי שיצא לראשונה בשנת 1936. הסרט, אשר ביים וילפרד ג'קסון והפיק וולט דיסני, מציג לראשונה את דמותו של מורטימר מאוס. זהו הסרט הקצר ה-85 בסדרת "מיקי מאוס" שיצא לאקרנים והשישי באותה השנה.
עלילה
מיקי פורק ציוד ממכוניתו המואנשת בעוד חברתו, מיני, מכינה את הפיקניק שהם מתכננים לעשות יחד. עכבר בשם מורטימר, שנוהג במכונית ספורט אלגנטית (מואנשת גם היא), נוסע במהירות בכוונה ועוצר על ידם. מורטימר מאוס הוא אחד מחבריה הוותיקים של מיני שידוע גם כיריבו של מיקי מאוס. הוא הוא נוסע אחורה במכוניתו ומועך בכוונה את המכונית של מיקי לתוך עץ. הוא ומיני רוקדים בזמן שמיקי מוריד מעצמו את כל האוכל המפוזר. מורטימר מתחיל לצחוק על יריבו הנמוך, מה שגורם למיקי לקנא ולהיראות מתוסכל ומטורף. הוא לוחץ יד למיקי, רק כדי לחשוף שרוול מזויף אותו מיקי אוחז. הוא במכוון מוריד שניים מכפתורי המכנסיים הקצרים של מיקי, וכאשר האחרון מנסה בזעף לתלוש את הכפתורים של מורטימר מהמכנסיים הארוכים שלו, הוא מתחשמל עקב כך שהם מחוברים לסוללות נסתרות. מורטימר צוחק על חשבונו, מה שהופך את מיקי למטורף עוד יותר. המכונית של מיקי דוחפת את מכונית הספורט של מורטימר ומנסה להפחיד אותה על ידי רעש המנוע שלה, אבל מכונית הספורט של מורטימר צופרת בקול רם, גורמת למכונית של מיקי להתחבא מאחורי סלע בקרבת מקום.
לאחר מכן, מיני, מורטימר ומיקי, שעדיין זועף על מורטימר, עורכים יחד את הפיקניק, כאשר מורטימר מבחין שור במכלאה סמוכה ומנסה להרשים את מיני באמצעות מלחמת שוורים. הוא תופס את שמיכת הפיקניק האדומה, גורם למיקי לטבול את אפו במשקה תוך כדי כך, כדי להשתמש בה כדי להילחם בשור. מיקי מוריד את הספל מפניו ונהיה קצת עצבני כשמיני מוחאת כפיים למורטימר ושואלת את מיקי אם הוא טוב. עם זאת, מיקי פשוט מתלוצץ על מיני, שובר את הספל וקורא למורטימר "צעקה מושלמת", והולך בחזרה למכונית הישנה שלו. מיני מזועזעת מהתנהגותו הקנאית של מיקי, ואומרת למיקי המתרחק, "אתה פשוט מקנא". מיקי והמכונית שלו יושבים שניהם זה ליד זה, שם הם בועטים באבן בעודם מוטרדים ממורטימר ומכוניתו.
בינתיים, מורטימר עדיין עסוק בהתגרות בשור. שני הניסיונות הראשונים שלו עלו יפה, בעיקר בכך שגרמו לשור להסתער על גדרות העץ של הדיר שלו, אבל כשמורטימר רואה את שער הדיר הפתוח, בעודו עומד לנופף בפעם השלישית, הוא מיד צועק, חושש על חייו ובורח כאשר השור מסתער לכיוונו. מורטימר מפיל את השמיכה מעל מיני ובורח במכונית הספורט שלו, משאיר אותה להתמודד לבדה עם השור, מה שלא הולך טוב בכלל (למעשה, שוורים יסתערו על כל אחד או כל דבר באדום). לאחר מכן, השור משנה את מסלולו לכיוונה של מיני, שמבינה ששגרת הטוראדור של מורטימר הכעיסה את השור, והיא בורחת בעוד השמיכה עדיין עליה ומטפסת בבהלה על עץ. מיקי ומכוניתו מבחינים בכך, ובזמן שמכוניתו של מיקי מתחבאת שוב, מיקי מצליח לעצור את השור, אך נתקע תחתיו תוך כדי. מיקי נושך את זנבו של השור, גורם לו לקפוץ ומאפשר לו לצאת. בזמן שהוא מנסה להוריד את מיני מהעץ, השור מסתער עליהם שוב. מיני מטפסת בחזרה ומיקי מסיח את דעתו של השור עם השמיכה האדומה, אך העוצמה וההדף של ריצתו של השור גורמת לשמיכה לעטוף את מיקי לחלוטין. וכשהשור מסתער שוב, מיקי מצליח להתחמק ממנו בכך שהוא תופס בשיניו ענף, וכשהענף נשבר הוא נאלץ לסגת שוב.
הפעם מכוניתו של מיקי, שרואה את בעליה בסכנה, נחלצת לעזרתו ומצילה אותו באמצעות דחיפת השור הצידה, אך השור מתחיל מיד לרדוף אחרי המכונית. המכונית שוב מתחבאת בזמן שהשור מפנה את תשומת ליבו למיקי. המכונית מצילה את מיקי פעם נוספת הפעם על ידי נשיכת זנבו של השור וגורמת לו לרדוף אחריה באמצעות הפנס האחורי האדום שלה, ומעייפת אותו. לאחר שהמכונית פיתתה את השור אליה שוב, היא משתמש בגלגליה האחוריים כדי להתיז בוץ על השור. בינתיים, מיקי מנסה להוריד את מיני, שעדיין מפוחדת, מהעץ, אך השניים לבסוף נופלים. ברגע האחרון המכונית שלהם תופסת אותם כשהשור עדיין במרדף אחריהם. לאחר מכן המכונית יוצרת ענן אבק סביב השור, מבלבלת אותו ומאפשרת להם להימלט. בעודם בדרכם הביתה, מיקי שואל את מיני אם מורטימר עדיין מוצא חן בעיניה ("עדיין את חושבת שהוא נחמד?"). הפרק מסתיים בכך שמיני מכחישה זאת בנימוס ("מי, מורטימר? לא!"), ושניהם לוחצים ידיים, וכתוצאה מכך השניים משלימים.
אן אפלבאום
אן אליזבת אפלבאום (באנגלית: Anne Elizabeth Applebaum; נולדה ב-25 ביולי 1964 בוושינגטון די. סי.) היא עתונאית וסופרת יהודייה-אמריקאית-פולניה, זוכת פרס פוליצר שהרבתה לכתוב על הקומוניזם ועל התפתחות החברה האזרחית במרכז ובמזרח אירופה. היא הייתה עורכת באקונומיסט וחברת מערכת בוושינגטון פוסט (2006-2002).
קריירה
אפלבאום שימשה כעורכת בכתב העת הבריטי The Spectator ובעלת טור בדיילי טלגרף ובסאנדיי טלגרף. היא גם כתבה עבור האינדיפנדנט. היא עבדה באקונומיסט, בו כתבה על מפנים חברתיים ופוליטיים משמעותיים במזרח אירופה, לפני ואחרי נפילת חומת ברלין ב-1989. ב-1992 זכתה בפרס צ'ארלס דאגלס.
אפלבאום התגוררה בלונדון ובוורשה במהלך שנות התשעים, וכתבה מספר שנים טור פופולרי בעיתון הלונדוני Evening Standard. היא כתבה על הפרלמנט של בריטניה ומאמרי פובליציסטיקה על סוגיות מקומיות וזרות.
אפלבאום יודעת היטב אנגלית, צרפתית ופולנית.
ב-24 במאי 2006, היא כתבה שהיא עזבה את וושינגטון על מנת לחיות בפולין.
תור הזהב של אתיופיה
תור הזהב של אתיופיה (הידוע גם בשם התקופה הסולומונית המוקדמת) הוא תקופה שנמשכה בין השנים 1270–1508, שבה הגיעה אתיופיה לשיאה התרבותי והצבאי.
אן אפלבאום
קריירה
אפלבאום הייתה עמיתת ג'ורג' הרברט ווקר בוש/אקסל שפרינגר באקדמיה האמריקאית בברלין, גרמניה, ב-2006 ובאביב 2008. אפלבאום גם שימשה כעמיתה בצוות חשיבה של מכון היזמות האמריקאי (American Enterprise Institute).
תור הזהב של אתיופיה
מקובל לחלק תקופה זו לשלוש תקופות עיקריות:
אן אפלבאום
קריירה
בפברואר 2008, הוענק לה אות מסדר הצלב של טרה מריאנה האסטוני, מדרגה שלישית.
תור הזהב של אתיופיה
לגבי תאריך הסיום של תור הזהב ישנו וויכוח. חלק מההיסטוריונים מייחסים את סוף התקופה לעלייתו של הקיסר לבנה דנגל, וחלק לתחילת מלחמת אתיופיה-אדאל ופלישתו של אחמד גראן לאימפריה האתיופית.
אן אפלבאום
מחקריה ומאמריה
ספרה הראשון של אפלבאום, Between East and West (בין מזרח למערב), הוא יומן מסע ועליו היא זכתה בפרס אדולף בנטינק ב-1996. ספרה השני, "גולאג - מחנות הריכוז הסובייטיים", ראה אור ב-2003 (הספר תורגם לעברית וראה אור בהוצאת עברית בשנת 2004) ועליו היא זכתה בשנת 2004 בפרס פוליצר לספרות תעודית.
תור הזהב של אתיופיה
היסטוריה
למרות שקיסרי שושלת הזאגווה דגלו בהגנת הנצרות ובהישגים האומנותיים שלהם, הייתה אי שביעות רצון כללית של העם מהמלכים בלסתה ובמיוחד בשטחים שכיום בשליטת אריתריאה ותיגראי. האמהרים לעומת זאת, היו קבוצה חזקה וצברו יותר ויותר כוח. הם ישבו באזור שמדרום לאזורים שנשלטו על ידי הזאגווה והתרכזו בעיקר באזור אדאפה. ב-1270, אציל אמהרי בשם יקונו אמלק הדיח את שליט הזאגווה האחרון והכריז על עצמו כקיסר. ההנחה שלו הייתה שרוב הכוח כעת היה בדרומה של הארץ ואתיופיה כעת מוכרזת בתור "הממלכה הנוצרית של אתיופיה" ונכנסה לתקופה של קשר מוגדל עם הלבנט, המזרח התיכון, ואירופה.
אן אפלבאום
מחקריה ומאמריה
במאמר קצר בבלוג שלה שפרסמה בספטמבר 2009 גינתה אפלבאום את מעצרו של רומן פולנסקי ב-2009. מבקריה טענו שהיא המעיטה בפשעיו של פולנסקי ולא חשפה את העובדה שבעלה ניסה לשחרר אותו. היא הגיבה במאמר נוסף בבלוג שבו היא חשפה בעבר את עבודתו של בעלה, שהיא אינה הדוברת שלו, וש"לא היה לה שום מושג שהממשלה הפולנית רוצה או יכולה לשדל למען שיחרורו של פולנסקי.
תור הזהב של אתיופיה
היסטוריה
השושלת החדשה שייסד אמלק ידועה בשם "השושלת הסולומונית", שושלת שטענה שמוצאה מהשושלת האקסומית ולכן צאצאי מנליק הוא בנם של מלכת שבא ושלמה המלך. הופעת השושלת נכרכה באתוס הסולומוני-ישראלי-נוצרי כאידיולוגיה של מימסד הקיסרות האתיופית, שלפיו השליטים הנוצרים של אתיופיה הם "בני ישראל האמיתיים" ("דקיקה אסראל"). ההמלכה של יקונו אמלק נחשבה לגיטימית ולכן נקראה "חזרת השושלת הסולומונית", על אף שהאמהרים הם אלו ששלטו, וכל המלכים האתיופיים שבאו לאחר-מכן טענו למוצא סולומוני, וכיאה לצאצאי שלמה דרשו ציות מוחלט מנתיניהם.
תחת שלטונו של יקונו אמלק, המחוזות המרכזים של הממלכה היו תיגראי הצפוני, אמהרה המרכזי, ושאווה הדרומי והיוו את הלב והמרכז הפוליטי-גיאוגראפי של הממלכה הנוצרית. המלך החדש החל לגבש שליטה ברמות הצפוניות ולהרוס את המדינות המוסלמיות המקומיות וכן את עובדי האלילים שבאזור. הוא נהנה בעיקר מהצלחה כנגד סולטנות יפאט, ממלכה הממוקמת דרומית מזרחית לאמהרה שאיימה על הדרכים המסחריות בין העיר זילע והרמות המרכזיות.
אן אפלבאום
מחקריה ומאמריה
ב-2020 יצא לאור ספרהּ דמדומי הדמוקרטיה בהוצאת דאבלדיי. בספרה היא נשענת על מחקרי עמיתים, ובמיוחד של חוקרת הפסיכולוגיה הפוליטית קארן סְטֶנר. את תובנותיה ממחקריה של סטנר, והרלוונטיות גם בשנת 2023, היא הציגה בראיון ב"הארץ" לנתנאל שלומוביץ. היא ניסתה להסביר מדוע ואיך מהפכות רבות מתרחשות לפתע במאה ה-21. לדבריה, המשיכה למנהיגים סמכותניים אינה ביטוי לצרות אופקים, אלא לחשיבה פשטנית. אנשים נמשכים לרעיונות סמכותניים כי מורכבוּת מערערת אותם. הם סולדים מפלגנות בחברה, ומעדיפים אחדות. לדבריה, כשהם נחשפים פתאום ברשת לגיוון של דעות וחוויות זה מכעיס אותם. הם מחפשים פתרונות בשפה פוליטית שגורמת להם להרגיש בטוחים. כך היא הסבירה בקצרה את ריבוי המהפכות לאחרונה במדינות דמוקרטיות כמו הונגריה, פולין, ארצות הברית ועוד.
חייה האישיים
אפלבאום נישאה ליושב-ראש הסיים ראדוסלאב שיקורסקי ב-1992. יש להם שני בנים: אלכסנדר ותדאוש.
תור הזהב של אתיופיה
היסטוריה
נכדו של יקונו אמלק, עמדה ציון, השיג שליטה על כל המחוזות הנוצריים של הממלכה וגם על ידי התפשטות לאזורים הסמוכים של שאווה, גוג'ם, ודמות ולתוך המחוזות של האגאווים בתחומה של אגם טאנה. הוא הקדיש גם הרבה תשומת לב לקמפיינים צבאיים כנגד המדינות המוסלמיות במזרחה ובדרום מזרחה של אמהרה, כמו סולטנות יפאט, שאיימו על הממלכה הנוצרית, וכנגד ההאדיה והסידמאים בדרום מערב שאווה. הניצחונות האלה נתנו לו שליטה ברמות המרכזיות ושיפרו את הסחר עם המדינות סביב ים סוף והאוקיינוס ההודי. כיבושים אלו עזרו להתפשטות הנצרות ברמות הדרומיות.
בתחילת המאה ה-13, אחת הבעיות הראשיות של הממלכה הנוצרית, שנשלטה על ידי האמהרים הייתה האיום המוסלמי. כל מזרח קרן אפריקה וממערב לרמת אתיופיה היו מוסלמים ולמעשה הקיפו את אתיופיה. כמה מהעמים האלו הקימו סולטאנויות עצמאיות משלהם כמו יפאט שהייתה ממוקמת בגבעות שוואה הצפון מזרחיות, וריכוז מוסלמי בעיר הרר. בעמקים דרך ים סוף היה שני עמים מוסלמים משמעותיים: הסומלים והעפרים. יפאט הציגה את האיום העקרי לממלכה הנוצרית, אך לבסוף הובסה על ידי עמדה ציון באמצע המאה ה-14 לאחר סכסוך מתמשך. במשך הסכסוך הזה, יפאט נתמכה על ידי אפוטרופוס מוסלמי, אך בדרך כלל העמים המוסלמים הקימו מדינות קטנות ולא משמעותיות. רבים מהם היו דוברי שפה כושית, שלא כמו דוברי השמית של הרר.
על אף נטייתם לאי אחדות, הכוחות המוסלמיים המשיכו להציג איומים לסירוגים על הממלכה הנוצרית. בסוף המאה ה-14, צאצאים של המשפחה השולטת של יפאט זזה מזרח לתחום בסביבות העיר הרר וחיזק מחדש את סולטנות אדאל שנהפכה להיות הישות המוסלמית החזקה ביותר בקרן אפריקה. אדאל בסופו של דבר שלטה על דרכי הסחר בין הרמות לזילע, ולכן הציגה איום אסטרטגי על אתיופיה.
אף על פי שהמדינה הנוצרית לא יכלה להטיל את ההגמוניה שלה על המדינות האסלאמיות האזוריות, היא הייתה מספיק חזקה לעמוד כנגד הפלישות במאה ה-14.
לבסוף זרע יעקב, אחד מהקיסרים אתיופיים הגדולים, השיג הישגיים צבאיים שכללו ניצחון מכריע בשנת 1445 על סולטנות אדאל ובעלי בריתה המוסלמיים, שהייתה במשך שתי מאות המקור של ההתנגדות הקבועה להגמוניה הנוצרית ברמה. זרע יעקב חיפש גם שליטה מלאה על הממלכה באופן על ידי ביזורה של המערכת המנהלית. כמה מהישגיו הראויים לציון היה בעניינים כנסייתיים, אותם הוא ארגן מחדש כמו גם את הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, וכן טיפח סכסוך בין מאמיני הנצרות ללא נוצרים.
בתחילת המאה ה-14, הכוח של הקיסר היה נראה כבלתי-מוגבל, אבל למעשה לא היה כך. אחדותה של המדינה הייתה תלויה ביכולת הקיסר לשלוט במושלים המקומיים של האזורים השונים. בדרך כלל, בית המשפט לא הפריע עם השליטים האלה אם הנאמנות המוצגת האחרונה דרך האוסף וכניעה של מס מלכותי ודרך התרומה של גברים מחומשים שהיו צריכים למלחמות הקיסר. כאשר הצבא היה בפעולה, המושלים האזוריים דאגו להם באדמה. התוצאה הייתה שההוצאות שהיו שנשאו על ידי האדמיניסטרציה הקיסרית היו קטנות, הואיל ותרומות המס שסופקו על ידי הפרובינציות היו גדולות.
לקראת סוף מלכותו של זרע יעקב, הממלכה שוב הייתה שקועה במאבקים פנימים על הכתר. במקרים רבים הילדים של המלך המת היו יותר מדי צעירים למלוכה, ולכן היו סכסוכים במועצה המכתירה. במשטר שהוחזק יחד בעיקר על ידי מלך לוחם חזק, מישהו או יותר דורות של סכסוך של שושלת שנוכל, להוביל לבעיות פנימיות חיצוניות ורציניות. רק העקשנות של סכסוכים פנימיים בין מוסלמים בדרך כלל ובתוך אדאל במיוחד מנעו הסתערות מוסלמית.
הפונקציה השיפוטית של הקיסר הייתה החשיבות הראשית. האדמיניסטרציה של צדק מורכז בחיזור ואולף על ידי גוף של חוק קופטי מצרי ידוע בשם הפתחה נגסט (חוק המלכים), שהגיע לאתיופיה באמצע המאה ה-15. שופטים שפקדו על ידי הקיסר היו קשורים לאדמיניסטרציה של כל מושל מחוזי. הם לא רק שמעו מקרים אלא גם קבעו כאשר מקרים יכלו להיות מיוחסים למושל או בערעור על הממשלה המרכזית.
זאת גם התקופה שבה אירופה מפתחת את המיתוס של פרסטר ג'ון קיסרה של ממלכה נוצרית חזקה, שאיתה העולם האירופי יחבור כדי למגר את האסלאם, זו תקופה שבה כתבי הקודש וספרות נוספת ומערכת מנזרים כולם מגיעים לשיא היסטורי של פריחה, צמיחה והתרחבות. זו ממלכה ימי-ביניימית, שלפי כל אמת מידה שהיא לא נפלה מהממלכות הימי-ביניימיות של מזרח אירופה באותה התקופה באשר לסדרים הפוליטיים, להרגלים הכלכליים, לתרבות ומערכת משפט. בתקופה זו המושג אתיופיה מגיע לשיאו ההיסטורי, התרבותי, הפוליטי, והצבאי.
לקריאה נוספת
Region,ISBN 0714631647 Church and State in Ethiopia, 1270-1527 ISBN 978-0198216711
אנגוס דיטון
קורות חייו
דיטון נולד באדינבורו שבסקוטלנד. למד בבית הספר התיכון פטס קולג' שבעיר.
בשנת 1967, סיים לימודי תואר ראשון. בשנת 1971, קיבל תואר שני ובשנת 1974 השלים דוקטורט, כולם במסגרת לימודי כלכלה באוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה.
בשנים 1976–1983, עבד כפרופסור לכלכלה באוניברסיטת בריסטול שבאנגליה.
בשנת 1983, עזב את אוניברסיטת בריסטול ועבר לאוניברסיטת פרינסטון שבארצות הברית, שם שימש כפרופסור לכלכלה ויחסי חוץ בבית הספר ליחסי חוץ ומנהל ציבורי על שם וודרו וילסון.
בשנת 2007 התמנה למדען בכיר במכון גאלופ.
בשנת 2009 החל לכהן כנשיא האיגוד האמריקאי לכלכלה.
בשנת 2011 זכה בפרס חזית הידע של קרן BBVA לאות הכרה בתרומתו המהותית לתחום הכלכלה.
דיטון נשוי לאן קייס, פרופסורית לכלכלה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת פרינסטון ואב לשתיים.
עבודתו
תרומתו הגדולה הראשונה של דיטון הייתה מחקר משנת 1975 בתחום הכלכלה ההתפתחותית, במסגרת עבודת הדוקטרט שלו. דיטון בדק את התפתחות הביקוש הצרכני בבריטניה מראשית המאה העשרים, תוך שימוש בשיטה חדשה לעיצוב מודלי צריכה. בגין עבודה זו הפך ב-1978 לזוכה הראשון במדליית פריש - פרס שמעניקה מדי שנתיים אגודת החברה האקונומטרית בגין מאמר ניסיוני או תאורטי-שימושי המתפרסם בכתב העת הכלכלי של האגודה - "Econometrica".
בשנת 1980, מחקרו בנושא הקשר שבין ביקוש לסחורות ובין הכנסה וגובה המחירים, התפרסם ב - American Economic Review ונחשב לאחד מ-20 המאמרים המשפיעים ביותר של המגזין הכלכלי מאז 1970. המודל, שפיתח ביחד עם עמיתו ג'ון מולבאואר נקרא "מערכת הביקוש הכמעט אידיאלית" (AIDS) והוא עוסק בביקוש צרכנים.
פרס נובל לכלכלה
ב-12 באוקטובר 2015, הוכרז כחתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2015. ועדת הפרס ציינה כי המחקרים שבזכותם זכה דיטון בפרס עוסקים בשלושה נושאים מרכזיים:
במסגרת מחקריו מצא דיטון פגמים במדדים הקיימים להשוואת רמות עוני לאורך זמן ובמקומות שונים, והראה כיצד ניתן להשתמש במדדים אמינים יותר של רמות הצריכה של משקי בית אינדיבידואלים. כמו כן הדגים דיטון כיצד שימוש נכון בנתונים על משקי בית יכול לעזור להבין סוגיות כמו הקשר בין הכנסה לצריכת קלוריות ומידת האפליה המגדרית בתוך המשפחה.
יעקב שמואל ביק
יעקב שמואל בִּיק (ה' בתמוז תקל"ב, 6 ביולי 1772 - ט' בסיון תקצ"א, 21 במאי 1831) היה סופר עברי, איש תנועת ההשכלה בגליציה. באחרית ימיו פנה עורף להשכלה ותמך בתנועת החסידות.
חייו
ביק התגורר כנראה רוב ימיו בברודי, אם כי נסע בין ערי אירופה לרגל עסקיו ומסחרו. קיבל חינוך דתי מסורתי אך רכש גם השכלה כללית ולמד גרמנית, צרפתית ואנגלית. הוא הכיר את ר' מנדל לפין, זקן אנשי תנועת ההשכלה בגליציה, ונעשה ידידו ותלמידו; בהמשך התחבר עם משכילים גליציאנים נוספים, ובהם שי"ר, שמשון בלוך, רנ"ק, שמואל ליב גולדנברג ויצחק ארטר, ועמד אתם בקשרי מכתבים. ביק היה פעיל בהנהגת הקהילה בברודי וכן תמך במשכילים צעירים ובסופרים מתחילים. ב-1817 ערך כתב עת ספרותי בשם "עולת שבת" שהופץ בכתב יד בין המשכילים, אך לא האריך ימים ועותקיו לא הגיעו לידינו.
ב-1815 השתתף בפולמוס סביב תרגום ספר משלי ליידיש שחיבר ר' מנדל לפין. המשכילים, שברובם התייחסו ליידיש כאל שפה נחותה ומשובשת, יצאו בביקורת על לפין ותרגומו. משכיל בשם טוביה פדר חיבר סאטירה חריפה בשם "קול מחצצים" על לפין, ובה שיחה בעולם האמת בין ראשוני המשכילים (מנדלסון, וייזל ואחרים) שאינם מצליחים להבין את התרגום ונזקקים למלמד-תינוקות מפולין לצורך כך. ביק כתב לפדר ופירט את התנגדותו לדבריו. לשיטתו, היידיש ראויה להיחשב בין השפות. נכון אמנם שהיא מעורבת משפות אחרות, אולם כך היו גם הגרמנית והאנגלית בראשיתן. לדבריו, אם מעוניינת תנועת ההשכלה לפנות אל המוני העם, חייבים המשכילים לכתוב ביידיש, שהיא השפה הידועה לכלל הציבור ומשמשת אותו מזה מאות שנים. בסופו של דבר הסכים פדר לגנוז את חיבורו. בעקבות השתתפותו בפולמוס זה נחשב ביק אצל היידישסטים של סוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 כאחד מחלוצי היידישיזם, אף כי למעשה לא ראה את היידיש כשפת תרבות אלא רק כאמצעי השימושי ביותר, בתוקף נסיבות הזמן והמקום, להפיץ השכלה לכלל עם ישראל. בפולמוס זה, שבו הדגיש את ההכרח שבהבאת רעיונות ההשכלה לכלל העם, החלו להתגלות ההשקפות שיביאו למהפך בעמדותיו לאחר כעשור.
בשנות העשרים פרסם ב"ביכורי העתים" כמה תרגומים-עיבודים לשירים מצרפתית ומאנגלית, "אם כי הישגיו בתחום זה אינם מרובים מבחינת הרמה הפיוטית" (כלשונו של שמואל ורסס). ב-1823 כתב עבור קהילת ברודי קינה על מות מושל גליציה יוזף פון הַאוּאֶר. בקובץ "הצפירה" שפרסם מאיר לטריס פרסם מאמר פובליציסטי על ההשכלה. הוא הכין גם טיוטות לכמה רשימות ביוגרפיות של חכמי ישראל ושל משכילים. ואולם את רוב יצירותיו הספרותיות לא פרסם בימי חייו משום שסבר שהציבור היהודי הרחב אינו בשל עדיין לרעיונות המתקדמים של תנועת ההשכלה. לאחר מותו של ר' מנדל לפין השתתף בעריכת פירושו למורה נבוכים ובהכנתו לדפוס.
ככל אנשי תנועת ההשכלה היה גם ביק רוב ימיו מתנגד לחסידות. בראשית שנות העשרים אף כתב חיבור סאטירי נגד החסידות בהשראת "מגלה טמירין" של יוסף פרל, ושלח אותו אל פרל לעיונו. ואולם בסביבות 1826 חל מהפך בעמדותיו והוא החל מתנגד לרעיונות ההשכלה ותומך בתנועת החסידות, אויבתה הגדולה. מהתכתבות שלו עם כמה מידידיו המשכילים, בעיקר שי"ר ושמשון בלוך, עולה כי כנגד השקפת המשכילים שלפיה בסדר העדיפויות יש להקדים את הערכים האוניברסליים של רציונליזם ונאורות על פני הערכים הלאומיים, סבר הוא באותו שלב כי "אהבת ישראל" קודמת ל"אהבת האדם", וכי בלתי אפשרי ליישם את רעיונות ההשכלה בתנאי התקופה, ועל כן "מכבים (מסכת שבת דף כ"ט עמוד ב') את הנר (=אור ההשכלה) מפני החולה שיישן (=היהודים ומצבם הקשה בפולין)". בחליפת מכתבים ארוכה, חלקה חריפה, בין שי"ר וביק ניסה שי"ר לשכנע את ביק לחזור בו, ללא הצלחה; הדיונים ביניהם עסקו ביחס הראוי לפילוסופיה המודרנית, בזלזול של המשכילים ברבנים ובמעמדה ההיסטורי של החסידות לעומת כתות אחרות שהיו בעם ישראל. ביק אף כתב ליוסף פרל והפציר בו שלא לפרסם את החיבור האנטי-חסידי שכתב בצעירותו, והלה הסכים (החיבור התפרסם רק ב-1954, על ידי דב סדן). באופן כללי התייחסו המשכילים, שראו עצמם כקבוצה קטנה של בני עלייה העתידה להביא את אור ההשכלה לעם, אל ביק כאל בוגד בדרך, ולגלגו עליו ועל דרכו. יחד עם זאת, לא ידוע על חצר חסידית מסוימת שביק הסתפח אליה, וכנראה גם החסידים קיבלו אותו בהסתייגות, באשר לא התכחש לגמרי לרעיונות ההשכלה שהיו שנואים על החסידים. הוא עצמו ניסה כנראה לפשר בין רעיונות הנאורות של המשכילים ובין אהבת העם של החסידות, אך השעה לא הייתה כשרה לפשרה כזו, שניצניה נראו בסופו של דבר רק בסוף המאה ה-19. דב סדן כתב על המפנה בדעותיו:
חוקר הספרות ח"ש הלוי כתב:
פליאה אלבק
פליאה שרה אַלְבֶּק (חשוון ה'תרצ"ח, 28 באוקטובר 1937 - אלול ה'תשס"ה, 27 בספטמבר 2005) הייתה משפטנית ישראלית, זכורה בעיקר כמי שליוותה משפטית את הקמת ההתנחלויות ונתנה להן מטרייה משפטית.
ביוגרפיה
אלבק, בתו של יצחק ארנסט נבנצל (מבקר המדינה) ואחותם של הרב אביגדר נבנצל, ישעיהו נבנצל ושולה נבנצל-לוין, גדלה בירושלים. היא למדה בבית הספר חורב וסיימה בגיל 16 וחצי. קיבלה תואר במשפטים מהאוניברסיטה העברית ביוני 1961 והוסמכה כעורכת דין בשנת 1961.
התגוררה בעיר העתיקה בירושלים בשכנות להוריה ואחיה. הייתה נשואה לפרופ' שלום אלבק (חוקר תלמוד ומשפט עברי ובנו של פרופ' חנוך אלבק), ואם לחמישה: יהודה אלבק, פרופסור רחל אלבק-גדרון, רבקה אלבק-סלומון, הרב חנוך אלבק (רב קהילה ברמת בית שמש וחתן הרב דוד יצחק מן) ובתיה ליכט.
נפטרה ב-27 בספטמבר 2005 ממחלת הסרטן, נקברה בבית הקברות הר הזיתים.
קרקעות
הייתה במשך 24 שנים מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה. בתפקידה זה, עסקה בהסדר הקרקעות בנגב ובטיפול בתביעות הבדואים לאדמות ובבירור תביעות של ערבים על אדמות בגליל. בעיקר תחת ממשלות הליכוד בשנים 1977–1992, עסקה במעמד המשפטי של ההתנחלויות ושל השטח שעליו הוקמו. לצורך פעילותה אף סיירה רבות בשטח, גם באמצעות מסוקים. בעקבות החלטת בית המשפט העליון בעניין אלון מורה לפיה נאסר להפקיע קרקעות פרטיות לצורכי התנחלות, הגדירה אלבק את המנגנון המשפטי שאיפשר להכריז על קרקע כאדמות מדינה על פי החוק העות'מאני מ-1858 ועסקה באיתור אדמות שאינן מעובדות. לימים התגאתה בכך שכל פעולותיה עמדו במבחן בג"ץ. אף על פי כן ספגה ביקורת רבה מחוגי השמאל, שראו בפעילותה דוגמה לאופן שבו מצדיק המנגנון הביורוקרטי והמשפטי פגיעה בזכויות אדם. מנגד ספגה ביקורת גם מהצד הימני על התנגדותה העיקשת להפקעת קרקעות מאנשים פרטיים ועל עיכוב הקמת התנחלויות. אליקים העצני, מאנשי קריית ארבע, סיפר כי "הכביש המוביל לקריית ארבע מתפתל ומתפתל, לעיתים תוך סיכון חיי אדם, כי היא לא רצתה לקחת מהערבים את האדמה שלהם. חרקנו שיניים".
בראשית שנות ה-80, במקביל לגיוס מלאי מספק של קרקעות להתיישבות ממשלתית, עסקה בבקרה על רכישת קרקעות וההתיישבות הפרטית. מתוקף תפקידה היא הזהירה רוכשים פוטנציאליים לוודא שקרקעות שהם קונים קיבלו היתר עסקה מהמנהל האזרחי, כדי לצמצם את הסיכוי להונאה. בעקבות מספר מקרים של הונאה במכירת קרקעות היא קבעה בשנת 1985 תקנות להסדר עסקאות הנדל"ן ביהודה ושומרון. בעקבות זאת, היא זכתה לכינויי גנאי מסוחרי הקרקעות, יהודים וערבים.
למרות ההשקפה הניצית שיוחסה לה, הביעה דעתה בשנותיה האחרונות בריאיון לעיתון הארץ כי בהתנחלויות יש אלמנט של זמניות ולמתנחלים אין זכות קניין על בתיהם על פי המשפט הבינלאומי הפומבי. באותו ראיון אמרה כי:
עניינים אחרים
בנוסף לענייני קרקעות עסקה אלבק בנושא של אימוץ והייתה חברה בוועדת עציוני לגיבוש חוק בנושא. בשנות ה-80 עסקה בהסדרת אימוצים מחוץ לישראל. ועמדה בראש צוות בינמשרדי לעניין אימוץ ילדים מחוץ לישראל. בשנת 1976 הייתה חברה בוועדה לקידום מעמד האישה בה הביעה את העמדה שקידום האישה לא צריכה לבוא על חשבון הילודה.
כן עסקה במתן המענה של המדינה לתביעות נגדה. בשנת 1991 התעוררה סערה ציבורית לאחר שהודלף מסמך פנימי של הפרקליטות שבו חיוותה את דעתה לדחות תביעת פיצויים של תושב ח'אן יונס שאשתו נהרגה בפעולת צה"ל. במסמך זה טענה בין היתר כי: . בעקבות כך תבע חבר הכנסת יוסי שריד לפטרה, אך דרישתו לא נתמלאה, שכן טיעונים מעין אלו, שלכאורה מצביעים על אטימות רגשית, רווחו בשפה המשפטית.
אחרי שירות המדינה
ב-1993 הודחה מתפקידה על ידי שר המשפטים דוד ליבאי, על רקע ביקורת פנימית (שהודלפה) שהטיחה בחיים אורון, בה הטילה ספק בנאמנותו למדינה, לאחר שביקש לקבוע פיצויים לנפגעי טרור יהודי. היא הואשמה בכך שהיה אסור לה כעובדת מדינה להעביר ביקורת על נבחר ציבור.
לאחר שנת צינון, היא פתחה משרד פרטי שהתמחה בדיני קרקעות. בין השאר ייצגה את מושב רשפון מול מינהל מקרקעי ישראל על רקע רישום קרקעות המושב על שם הקרן הקיימת לישראל, וזכתה בעתירתה.
דורון שפר (אמן)
דורון שפר (נולד ב-17 בפברואר 1975) הוא מוזיקאי יוצר וזמר ישראלי.
ביוגרפיה
שפר נולד וגדל בתל אביב. תחילה למד בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון ומכיתה ה' בבית הספר לאמנויות תל אביב. הוא השתתף בהצגות הילדים "שלגיה ושבעת הגמדים", "נילס הולגרסון", "שמלת השבת של חנה'לה" ו"הקטקטים" בתיאטרון של ז'אק יעקב. הוא גם לקח חלק בהנחיית הגרסה הטלוויזיונית של פסטיגל 1984 לצדו של יגאל בשן. מלבד זאת, הופיע בקולנוע ובטלוויזיה, בין היתר, בסדרת פרסומות למרכז הבנייה הישראלי בבימויו של יגאל שילון, בפינת הזהירות בדרכים בתוכנית "זהו זה!" לצידם של ציפי שביט ומאיר סוויסה , באלבום "סיפורים לפני השינה" עם טליה שפירא, בסרט "קומפוט נעליים" של יהודה ברקן, בפרק "מלך הרולטה" בקומדיית המצבים המסעדה הגדולה, במיני-סדרת טלוויזיה אמריקאית בשם "ירוק עד" ועוד.
ב-1985 עלתה בתיאטרון הבימה ההצגה "המלך מתיא הראשון", על פי ספרו של יאנוש קורצ'אק, בעיבודה של דבורה עומר ובבימויו של אורי פסטר. שפר כיכב במשך כשלוש שנים לצדו של שייקה אופיר, אשר הוחלף לאחר פטירתו בדב גליקמן. תקציר ההצגה יצא גם כספר-קלטת, בהשתתפות השחקנים המקוריים.
ב-1988 הנחה לצדו של יהונתן גפן את "הפסטיבל לשירי משוררים" בהשתתפות מיטב אמני ישראל דאז. מעט אחר כך פרש מהמשחק.
שפר למד בתיכון תלמה ילין במגמת מוזיקה ג'אז (כמתופף) ושם החל לעסוק בהלחנה לתיאטרון וקולנוע, לטקסטים של חנוך לוין, יהונתן גפן, של סילברסטיין ורחל המשוררת.
את שירותו בצה"ל, בין השנים 1996-1993, עשה בלהקות הצבאיות כזמר-קלידן וכמעבד מוזיקלי.
קריירה מוזיקלית ואמנותית
לאחר שחרורו מהצבא, עבד כמורה לפיתוח קול, בהנחייתה של מורתו אילת יונגר-הופמן. זמן מה הופיע כחלק מהצוות של הדומינו גרוס בערבי "פגע וברח" בצוותא תל אביב. בתקופה זו אף עבד כמנהל הצגה בהפקת "סיפור הפרברים" של תיאטרון הבימה (בשיתוף תיאטרון חיפה) בכיכובם של אקי אבני, מיטל טרבלסי, נועה תשבי ואדם.
ב-1997 יצא לרדיו הסינגל הראשון של שפר, "לא שאלה של השקפה". בשנה זו גם הלחין פסקול לסרט הגמר של הבמאית קרן יחזקאלי באוניברסיטת ת"א "ליל פרידה", על-פי תסריט של חנוך לוין, בהשתתפות משה איבגי, רונית אלקבץ ודביר בנדק, עסק גם בדיבוב באולפנו של ניקו בר. בשנה זו גם יצר וביצע עם אורי קליאן את הצגת הילדים "חברים לצלילים".
ב-1998 נרשם שפר ללימודי תואר ראשון ותעודת הוראה באוניברסיטת תל אביב. בזמן לימודיו לימד דרמה ופיתוח קול בבית הספר הפתוח הדמוקרטי ביפו ובבית הספר לאמנויות. הוא למד גם עריכת פסקול ועבד במקצוע זה באולפנו הביתי, בין השאר עבור הבמאית והמשוררת נטעלי בראון.
ב-2001 כתב עם שיר אבירם את ספר הילדים "מה עושים כשחבר נעלם", אשר אויר על ידי דני קרמן ויצא לאור ב-2008 בהוצאת רימונים.
החל מ-2004 גיבש שפר הרכב והחל להופיע עם שיריו במועדון "הגדה השמאלית". ההרכב הופיע ברחבי ישראל. באותה שנה גם הלחין את פסקול סרטו הקצר של אלון בנארי "אקונומיקה" אשר זכה בפרס וולג'ין לסרט הקצר לשנת 2005. שפר גם נתן לזמרת רילי מספר שירים כגון "ננסה לאהוב" (הקיים גם כקליפ) אשר הופקו על ידיה ויצאו כסינגלים.
ב-2006 יצא אלבומו הראשון של שפר, "לא משהו מיוחד". את כל אלבומיו מאז, הפיק בלייבל פרטי.
ב-2010 השתתף שפר בעיבוד עברי להצגת הילדים "חופשי להיות מי שאני" (Free to be you and me) על-פי מרלו תומאס, בה שימש כמעבד מוזיקלי, מלחין, פסנתרן ושחקן. ההצגה עלתה במקומות שונים, ביניהם בפסטיבל חיפה להצגות ילדים.
ב-2019 השתתף שפר בסרטו התיעודי של ארי דוידוביץ' "שייקה - החיים הנסתרים של שייקה אופיר" וסיפר על זכרונותיו מהעבודה לצידו בהצגה "המלך מתיא הראשון".
בעשור השני של המאה ה-21 עובד שפר כמדריך מוזיקלי, מורה לשירה, דרמה, פסנתר ופיתוח קול במוסדות חינוך שונים במקביל וממשיך ליצור ולהקליט. הוא גם השתתף כמוזיקאי, יחד עם הבמאית דפנה רובינשטיין, בהנחיית חוג דרמה בבית סוהר אשמורת. בדרך הוציא לאור שני סינגלים שלא נכללים באלבומיו: "את שולחת אותי בלי נשיקה" ו"התקווה לעשות".
רוממה
רוממה היא שכונה במערב ירושלים, הממוקמת בסמוך לכניסה לעיר ושוכנת כיום ברובה מאחורי מתחם התחנה המרכזית. רוממה נבנתה במקור כשכונת פאר יהודית בין כפרים ערביים, ונהוג לראות בה את השכונה הראשונה שנבנתה בירושלים בתקופת המנדט, והראשונה שתוכננה באופן מסודר כחלק מתוכנית אב לבינוי העיר. בתי רוממה המקוריים נבלעים כיום ב"רוממה המורחבת" ובאזור התעשייה רוממה, שהחלו להתפתח מצפון וממזרח לשכונה המקורית, בשנות ה-50 של המאה העשרים. נכון לסוף 2017 התגוררו בשכונה כ-34,038 בני אדם, רובם המכריע חרדים.
המיקום
חלקת הקרקע עליה שוכנת היום שכונת רוממה הייתה בראשית המאה ה-20 גבעה חשופה בין שני כפרים ערביים: ליפתא מצפון ושייח' באדר מדרום. גבעה זו עשתה היסטוריה במהלך מלחמת העולם הראשונה, כאשר בבוקר ה-9 בדצמבר 1917 טפסו עליה זוג סמלי מטבח מחיל החלוץ הבריטי ונתקלו בראש העיר המוסלמי של ירושלים. הלה מסר להם את כתב הכניעה ואת מפתחות העיר, והסביר שבלילה הקודם ברחו הטורקים מירושלים. טקס הכניעה החפוז גוּבָּה בכמה טקסים נוספים, כשהחשוב מכולם התקיים יומיים לאחר מכן בנוכחות הפילדמרשל אדמונד אלנבי.
לזכר האירוע הוקמה במקום לימים אנדרטת אבן צנועה המנציחה את הלוחמים הבריטים שנפלו על כיבוש הארץ. האנדרטה ניצבת עד היום בשכונת רוממה, בלב כיכר אלנבי.
הבנייה
בשנת 1921, ארבע שנים בלבד לאחר אותו אירוע, הונחה אבן הפינה להקמת שכונת רוממה סביב כיכר אלנבי. יוזם השכונה היה עורך הדין היהודי יום טוב המון, בן למשפחה ספרדית מכובדת מטורקיה, שהתמחה במשפטים באיסטנבול עוד לפני מלחמת העולם הראשונה. הוא עלה ארצה בשנת 1909, ושנה לאחר מכן מוּנָה על ידי הטורקים לשופט בבית המשפט בירושלים, משרה שבה החזיק עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה. במהלך המלחמה הוגלה לטורקיה, ובשובו שימש כעורך דין בירושלים. מומחיותו של המון בחוק העות'מאני ובנושאי קרקעות אפשרה לו לשמש כבורר בסכסוך בין בעלי קרקעות ערביים מליפתא ושייח' באדר. הוא פסק כי עליהם למכור את שטח המריבה, וכך הצליח לרכוש את המקום במטרה להקים בה שכונה יהודית.
לתכנון שכונת רוממה חברו אליו יהודים אמידים מוותיקי ירושלים, שביקשו להקים שכונת פאר קטנה הרחק משאון העיר. ביניהם ניתן למנות את עורך הדין אהרון מני, נצר למשפחת מני הידועה מחברון, שהתגורר ברחוב הצבי מספר 2; ירחמיאל אמדורסקי, שהתגורר ברחוב הצבי 4; הרב פישמן מימון שהיה חבר כנסת ומחותמי מגילת העצמאות ועוד. מקימי השכונה לא נמנו על עדה אחת, אלא רוממה זכתה "לנציגות" של בני עדות רבות: בוכרים, גאורגים, אשכנזים, ס"טים ועוד.
יוזמת הבנייה ברוממה הייתה פרטית, וכל אחד מהבתים תוכנן ונבנה באופן עצמאי על ידי בעליו. הייתה זו התארגנות יוצאת דופן, שכן שכונות רבות אחרות שנוסדו זמן קצר לאחר מכן (כמו רחביה, תלפיות או בית הכרם) תוכננו ונבנו על ידי אגודה. בשל כך השטח ברוממה חולק למגרשים פרטיים ולרחובות מצטלבים, ללא הקצאת שטחים למבני ציבור, שדרות או גינות ציבורית.
כוונת המתכננים הייתה לבנות ברוממה 24 בתים, אך עיכובים בבנייה (כנראה בשל קשיים כספיים) הביאו לכך שעד יוני 1923 נבנו תשעה בתים בלבד. במפה בריטית משנת 1924 בקנה מידה של 1:2,000 מסומנים בשכונה רק 11 בתים, ועד יולי 1924 נבנו רק שניים נוספים. בנייתם של האחרים לא הושלמה מעולם. כך או כך, הייתה זו, למעשה, הפעם הראשונה בתקופת המנדט שנתאפשרה פעילות בנייה שכזאת, שכן בזמן השלטון הצבאי שהחילו הבריטים על ירושלים לאחר המלחמה לא הותר לאיש לבנות. עם החלת השלטון האזרחי ב-1920 הוסר העיכוב ברישום הקרקעות, ואז גם ניתן היה לרכוש חלקות ולהתחיל בבנייה מסודרת, כולל על קרקעות שנרכשו בתקופה העות'מאנית.
שם השכונה ורחובותיה
גובהה הרם של הגבעה (829 מטרים מעל פני הים) הקנה לשכונה את שמה, הלקוח מן הפסוק בתהילים (פרק ): "יְמִין ה' רוֹמֵמָה, יְמִין ה' עֹשָׂה חָיִל". גובה זה שיחק לטובתה של השכונה כאשר החליטו הבריטים להקים בצמוד לה מגדל מים ובריכת אגירה גדולה (להלן).
לשמות הרחובות בשכונה מכנה משותף בולט, והוא היותם שמות עיתונים עבריים: הצבי והאור של אליעזר בן-יהודה, האריאל (רח' אריאל), תורה מציון, מוריה וכדומה. הרחוב המוביל לפסגה נקרא 'המון' על שם יום טוב המון, יוזם ומקים השכונה, וישנו רחוב בעל שם יוצא דופן - "האדריכל", על שם ריכרד קאופמן. קאופמן, מתכנן שכונות הגנים המנדטוריות של ירושלים (כמו רחביה, תלפיות, ואחרות), לא בנה ולו בית אחד ברוממה. ההנחה היא שתושבי השכונה ביקשו "לפתות" את קאופמן לתכנן ולפתח את השכונה על ידי קריאת הרחוב על שמו. מאידך הם שמרו לעצמם "פתח מילוט" בכך שבחרו בשם הסתמי משהו, "האדריכל", למקרה שקאופמן לא ישתף פעולה.
תקופת המנדט
לשכונת רוממה היה יתרון גדול עקב קרבתה לדרך יפו, ששימשה ציר תנועה מרכזי בירושלים. יתרון נוסף היה לה בשל קרבתה למגדל המים ולברכת האגירה שנבנו בפסגתה. אלה קיבלו את מימיהם מבריכות שלמה שליד בית לחם, ומהם הוזרמו המים בצינורות לכל רחבי העיר. דבר זה הביא לתנופת בנייה באזור ותרם לכך שלשכונת רוממה לא היו בעיות באספקת מים כל ימיה. באמצע שנות ה-30 הורחב מאגר המים ושופץ, ועד היום הוא משמש מרכיב חשוב באספקת המים לירושלים.
אף על פי שני היתרונות הבולטים, רוממה לא התפתחה כשכונות יהודיות אחרות בירושלים בתקופת המנדט, וזאת משלוש סיבות: ראשית, ריחוקה מריכוזי האוכלוסייה היהודיים האחרים בעיר; שנית, עקב קרבתה לכפרים הערביים, ולהתנכלויות החוזרות ונשנות מצדם, שהיוו סכנת חיים של ממש. ושלישית, מכיוון שהקמת השכונה לא נתמכה על ידי גוף ציבורי כלשהו. נראה כי יוזמת הבנייה וההתיישבות הפרטית ברוממה עמדה בעוכריה של השכונה, ובעיות תקציב הביאו לקפיאתה. יוצאת דופן היא רכישת מגרש גדול על ידי "ועד העזרה - התאחדות הרבנים פליטי רוסיא ושאר ארצות", שנעשתה לאחר מלחמת העולם השנייה בתחומי השכונה. אלה הקימו שיכון גדול עבור רבנים פליטי הגולה בשנת 1945, הקיים עד היום ברחוב תורה מציון, ונקרא "שיכון הרבנים".
מלחמת העצמאות
המהפך המשמעותי באזור מבחינה פוליטית התחולל עם פרוץ מלחמת העצמאות: עד המלחמה סבלו יושבי רוממה מהתקפות חוזרות ונשנות מידי יושבי הכפרים הערביים שסביבם (שייח' באדר וליפתא) עד כי במאורעות תרפ"ט ברחו רוב תושבי השכונה, ושלוש משפחות בלבד נותר על המשמר, עד שוב הבורחים. עם פרוץ המלחמה היו הכפרים הערביים שבקרבת רוממה מנותקים מגוש היישוב הערבי שבמזרח העיר, והם נותרו מבודדים ומוקפים מכל עבר בשכונות יהודיות כמו קריית משה, גבעת שאול, מקור ברוך ואחרות, הרחק מקו החזית הירדני או המצרי. תקיפות הגדנ"ע על שייח' באדר הביאו לנטישה המונית של הכפרים, עד כי האזור הפך ליהודי בלבד, וזאת כחלק מתהליך ההפרדה הכללי שהתחולל בעיר כולה.
השכונה הייתה ערבית בחלקה הגדול. בינואר 1948 התכוונו יהודי השכונה לעזוב אותה, אבל ה"הגנה" הורתה להם לא לעזוב, ובסופו של דבר עזבו אותה התושבים הערבים. בספר "ירושלים, ירושלים" מתוארת יציאת התושבים הערבים בחסות ה"הגנה": "משך ארבעים ושמונה שעות לפני יציאתם עמדו קבוצות קטנות של יהודים וערבים והתמקחו על המדרכות, נושאים ונותנים על מכירת המיטלטלים בחנויות המוגפות מאחריהם, מסיימים חוזי שכירות, מתדיינים על מחיר הרהיטים שלא יכלו הערבים לקחת עמהם. ואחר, בוקר אחד, יצאו הערבים בהמונם, ואת מקומם תפסו תושביה היהודיים החדשים של השכונה שבאו להשתכן בה. השלטים הערביים הורדו. על מקומם נתלו שלטים חדשים, זאת הפעם בעברית... בתוך שלושה שבועות נעלמו מהשכונה השרידים האחרונים של דורות של תושבים ערביים. רוממה כמו נעלמה כליל. רוממה נראתה כאילו עברית הייתה מיום שנבנתה".
לאחר קום המדינה
לאחר מלחמת העצמאות הייתה עדנה לרוממה, בעיקר בזכות ריחוקה מהגבול הירדני, שהקיף את ירושלים מצפון, ממזרח ומדרום. עם זאת, באוקטובר 1966 הניחו מחבלים שחדרו מירדן מטעני חומר נפץ ליד עמודי בתים ברחוב גדרה שבשכונה. לבתים נגרם נזק כבד, וחמישה תושבים נפצעו קל. בעקבות הפיגוע אמר ראש הממשלה לוי אשכול את המשפט המפורסם: "הפנקס פתוח והיד רושמת".
הקמת מוסדות הממשלה והכנסת בגבעת רם העלו אף הם את קרנה של השכונה, והיא התפשטה מערבה על ידי בניית שיכונים ומוסדות. בצפון השכונה הוקם אזור תעשייה נרחב, ובו רשות השידור לטלוויזיה ולרדיו (קול ישראל). בעקבות כך נבלעה השכונה המקורית בתוך "רוממה המורחבת", עד כי היום קשה לזהות את בתיה המקוריים בין הבתים שנבנו במגרשים הריקים. רוב הבתים החדשים ברוממה הם שיכונים, שאין בינם ובין האופי המפואר והאסתטי של רוממה הוותיקה ולא כלום.
בשנות החמישים של המאה ה-20 התחילו להרחיבה, בין היתר על מנת לבנות אזור תעשייה בפרויקט תחת השם "רוממה המורחבת" (שכונת תל ארזה).
בהמשך נבנתה גם רוממה עילית הנמצאת מאחורי א.ת רוממה. רוממה עילית היא שכונת אב של כמה שכונות המקיפות ב-180 מעלות את רחוב ירמיהו. תחילתה ברחוב המ"ג וסופה ברחוב חנה בשיכון חב"ד. בשכונה זו נמצאים ישיבת אור אלחנן ובית הכנסת "חניכי הישיבות".