cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נראה אותך אוהב
פסקול
בצירוף מקרים, מריון קוטיאר זכתה בפרס אוסקר עבור גילום דמותה של אדית פיאף בסרט "La Vie en Rose". בנוסף, קוטיאר לאחר מכן לוהקה לסרט "התחלה", מותחן מדע-בדיוני שם שירה של פיאף Non, je ne regrette rien ממלא תפקיד מרכזי.
פרסים
בשנת 2004 הסרט זכה בטקס ה-NRJ cine’ awards בקטגוריית "הנשיקה הטובה ביותר" ובקטגוריית "הסוף המפתיע ביותר". באותה שנה בטקס ה-NEWPORT beach film festival זכה הבמאי יאן סמואל בפרס ל"סרט הדרמה הטוב ביותר" ומריון קוטיאר בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר" בסרט דרמה.
השחקנים במציאות
במציאות, השחקנית מריון קוטיאר כיום חיה עם גיום קאנה. דיווחים רבים מספרים שהזוג מעדיף סגנון חיים פשוט והם לעיתים קרובות נראים בבתי קפה בפריז. אף אחד משניהם מספר לתקשורת על מערכת היחסים ביניהם למרות שתמונות של בני הזוג מראים חיבה ביניהם בצהובונים אירופאים. לזוג נולד תינוק בן ב-20 במאי 2011.
שמואל אבואב
שמואל אבואב (נולד ב-21 במרץ 1959) הוא איש חינוך ומנהל ישראלי. שימש כמנכ"ל משרד החינוך. בעבר כיהן כמנכ"ל משרד הבינוי והשיכון וכראש מועצת קריית טבעון, שימש כיו"ר קרן נאור וכמנכ"ל עמותת אור ירוק.
ביוגרפיה
אבואב עשה שנת שירות באור עקיבא במסגרת גרעין עודד הראשון שהיה ביישוב (1976–1977). שירת בחיל השריון כמפקד פלוגה בדרגת סרן (1977–1981). בין השנים 1982–1989 שימש מנהל מתנ"ס בקריית טבעון. בגיל 30, נבחר אבואב לראשות המועצה המקומית קריית טבעון ובתפקיד זה כיהן שלוש כהונות רצופות, בשנים 1989–2004, מטעם רשימת אמת (מפלגת העבודה) ובלתי מפלגתיים. בזמן כהונתו כראש המועצה זכתה המועצה בפרס על ניהול כספי תקין, פרס המועצה לישראל יפה, פרס נשיא המדינה על פרויקט המחזור בשנת 2003.
בבחירות לכנסת ה-16 שובץ במקום ה-26 ברשימת העבודה-מימד ולא נכנס לכנסת.
בשנת 2005 מונה למנכ"ל משרד הבינוי והשיכון ובשנת 2006, למנכ"ל משרד החינוך, תחת השרה יולי תמיר. באוקטובר 2007 מונה למנכ"ל עמותת "אור ירוק".
בפברואר 2017 מונה בשנית לתפקיד מנכ"ל משרד החינוך, תחת השר נפתלי בנט. מינויו נכנס לתוקף ב-20 במרץ 2017. ביוני 2020 הודיע אבואב כי הוא מבקש לפרוש מתפקידו כמנכ"ל משרד החינוך.
אבואב הוא בעל תואר ראשון במדעי החברה והרוח מהמכללה האקדמית לחינוך אורנים, ותואר שני במנהל שלטון מקומי מאוניברסיטת חיפה.
אבואב נשוי לרונה ואב לארבעה.
After the Storm
After the Storm (בעברית: אחרי הסערה) הוא אלבומה הרביעי של הזמרת מוניקה, אשר יצא ב-17 ביוני 2003, על ידי ג'יי רקורדס. אלבום זה עוסק במאבקים האישיים אותם נאלצה להתמודד הזמרת שלוש שנים קודם לכן.
הפקה
האלבום הוא מאין הוצאה מחודשת של אלבומה הקודם מכיוון שמוניקה לא אהבה את כל השירים באלבומה הקודם והחליטה להקליט את חלקם מחדש ולהכניס אותם לאלבום זה וגם בגלל ההצלחה הבינונית של הסינגל המוביל מהאלבום הקודם. על האלבום עבדו מספר מפיקים ביניהם מיסי אליוט ששימשה גם כמפיקה בפועל, ג'רמיין דופרי, מוניקה עצמה ועוד.
האלבום הגיע בשבוע הבכורה שלו וגם בשיאו למקום הראשון בארצות הברית עם מכירות של 186 אלף עותקים ובכך הפך לאלבום הראשון של הזמרת לעשות זאת. מתוך האלבום יצאו 4 סינגלים: "So Gone" אשר הגיע למקום ה-10 בארצות הברית, "Knock Knock" ו-"Get It Off" אשר יצאו במקביל אך לא זכו להצלחה כמו הסינגל הקודם. הסינגל הרביעי היה השיר "U Should've Known Better" אשר זכה להצלחה והגיע למקום ה-19 בארצות הברית. האלבום קיבל ביקורות חיוביות וזכה להצלחה בארצות הברית כאשר מכר 1,070,000 ובכך היה זכאי למעמד פלטינה.
בירוקרטים ברמת הרחוב
בירוקרטים ברמת הרחוב או בירוקרטים ברמת השטח הוא מונח שטבע מייקל ליפסקי בשנת 1969, עבור עובדי ציבור המועסקים על ידי המדינה. עובדים אלו נמנים בדרך כלל בדרג ארגוני נמוך, מקיימים אינטראקציה מתמדת עם אזרחים, בעלי עצמאות בקבלת החלטות והפעלת שיקול דעת. היחס והגישה הכללית של בירוקרט ברמת הרחוב כלפי האזרח עשויה להשפיע על חיי האזרחים ועל תוצאות המדיניות הציבורית שנקבעה. בין עובדים אלו ניתן למנות שוטרים, כבאים, מורים, שופטים, עובדים סוציאליים ופקידים ברשויות ובמשרדי הממשלה השונים.
עובדי ציבור אלו מתמודדים עם לחצי עבודה שונים כמו מחוסר במשאבים, צפיות ודרישות ליעדי מדיניות שאפתניים שאינם חד משמעיים, לעיתים סותרים ולעיתים אינם ניתנים להשגה. יעדי מדיניות ממשלתית שמקורם בתהליך פוליטי, מחייבים תכנון והוצאה לפעול של מדיניות ציבורית דרך בירוקרטיה בעלת מערכת כללים וסמכויות ברורה. האינטראקציה עם האזרחים מאתגרת באופן קבוע את הבירוקרטים ברמת הרחוב ויוצרת מצב פרדוקסלי שבמסגרתו הקרבה אל האזרחים, האינטראקציה איתם והצורך להגיב לצרכים או למאפיינים אינדיבידואלים במקרים פרטניים, תוך כדי הצורך לעמוד בדרישות האזרחים, סותר את הצורך לעמוד בדרישות הממונים, היעדים שנקבעו והנוקשות הבירוקרטית אוסרת תגובה אינדיבידאולית.
הבירוקרטים בשטח נאלצים לקבל החלטות ולהפעיל שיקול דעת ובמקביל לעבוד במומחיות ובמקצועיות בהתאם לכללים, היעדים והדרישות שנקבעו. פרדוקס זה מוביל לכך שההחלטות של בירוקרטים ברמת הרחוב, השגרה שהם קובעים והדרכים בהם הם פועלים על מנת להתמודדות עם אי-הודאות ולחצי עבודה, הופכים למעשה למדיניות הציבורית שהם מבצעים. כלומר, הקשיים הנובעים מהרצון להתאים את המדיניות הציבורית אל האזרח ומנגד לעמוד בדרישות המערכת הבירוקרטית מובילים לכך שהבירוקרטים ברמת הרחוב מפעילים שיקול דעת רחב שלעיתים אינו עומד בדרישות המערכת.
מאפייני הבירוקרטים ברמת הרחוב
המונח בירוקרטיה נתפס לעיתים ככינוי גנאי למצב קפקאי של שתלטנות פקידים על הציבור שהם צריכים לשרת. גם המונח בירוקרטיה ברמת הרחוב מעלה לעיתים קרובות תמונות של בירוקרטיות וובריאניות טיפוסיות, מעיין ״פס ייצור״ קר למתן שירותים לאזרח. אך המאפיין המרכזי של בירוקרטים ברמת הרחוב אינו בכך שהם מספקים מוצרים או שירותים ציבורים לאזרחים, אלא שהם מספקים מוצרים ציבוריים ללקוחות שהם "מייצרים" למטרה מפורשת זו. כלומר, בעזרת מערכת החוקים הבירוקרטית, נקבעים קריטריונים המגדירים מיהו אזרח הזכאי לשירות מעובד סוציאלי. וכך מערכת חוקים זאת, מייצרת ״לקוח״ שיש לתת לו שירותים ציבורים כמו שירות סוציאלי. הקשר הבלתי נפרד הזה שנוצר, הוא שנותן לבירוקרטיה של השירות הציבורי את האופי הייחודי לה.
המדינה המודרנית תלויה בפעולות ובהחלטות של מגוון רחב של עובדים בקו החזית, כמו שוטרים ועובדים סוציאליים, שתפקידם דורש שיקול דעת אך הם בעלי סמכות פורמלית מועטה. עובדי שטח אלו פועלים על הגבול שבין אזרחים למדינה, ומעצבים באופן עמוק את ההגדרות של שניהם באמצעות הפעולות שהם נוקטים והנורמות שהם נוקטים. הפעולות שהבירוקרטים עושים בשטח משפיעים באופן ישיר ועקיף על חייהם וגורלם של אנשים רבים. כעובדי קו חזית, הם רואים את הליקויים והעיוותים שיצרה המערכת הבירוקרטית ופועלים בלחץ עצום ובאילוצים מרובים. ליפסקי בוחן את הפרקטיקה היומיומית של שלטון במגע עם אזרחים, את מה שקורה בשטח, ומגדיר בירוקרט ברמת רחוב כעובד ציבור שעבודתו מאופיינת בשלושת התנאים הבאים : מלבד המאפיינים המגדירים מיהו בירוקרט ברמת הרחוב, לבירוקרטים ברמת הרחוב יש מאפיינים ייחודיים שמשפיעים על יכולתם לקבוע מדיניות ציבורית ומורכבת משני מאפיינים מכריעים של עבודתם: (1) דרגות גבוהות יחסית של שיקול דעת; ו-(2) קבלת החלטות ואוטונומיה. אלו משפיעים בסופו של דבר על היכולת של בירוקרטים ברמת הרחוב להשפעה על תוצאות המדיניות הציבורית.
שיקול דעת
מרבית המאמרים שעוסקים בבירוקרטים ברמת הרחוב מצאו כי שיקול דעת הוא מנגנון ליבה של הבירוקרט ברמת הרחוב, במיוחד ביישום מדיניות ציבורית. לבירוקרטים ברמת הרחוב יש בהכרח שיקול דעת והם נאלצים להשתמש בו, הוא מאפשר להם מידה של חופש פעולה בעת מתן שירותים לאזרחים.
שיקול דעת הוא החופש שיש לפקידים ברמת הרחוב בקביעת הסוג, הכמות והאיכות של הסנקציות והתגמולים במהלך יישום המדיניות. בירוקרטים ברמת הרחוב מספקים מוצרים ציבוריים לאזרחים, אך הצרכים והנסיבות של אזרחים כמעט ואינם מתאימים לקטגוריות שנקבעו בנהלים ולכן קשה לבירוקרט לצמצם את עבודתו לפורמטים מוגדרים מראש. אינטראקציה פנים אל פנים עם אזרחים, גורמת לבירוקרט להגיב לממדים הפרטניים והמשתנים בזמן מתן השירות. עם זאת, הבחירה להתעלם מהצרכים האישיים וללכת לפי הספר היא גם הפעלת שיקול דעת.
בירוקרטים ברמת הרחוב הם ספקי מוצרים ציבוריים. היות שמוצרים ציבוריים תמיד נמצאים במחסור, על הבירוקרט להפעיל מערכת שיקולים בכל מפגש עם אזרחים. סביבת העבודה הפורמלית והבירוקרטית מחייבת את העובד לפעול בהתאם לכללים ונהלים שהוסדרו בחוק. אך במציאות של משאבים מוגבלים דרישות סותרות ומדיניות לא ברור או לא מותאמת, על הבירוקרטים ברמת הרחוב להפעיל שיקול דעת כדי להתאים בין דרישות המדיניות לדרישות השטח. לחצי העבודה הקשים עקב המחסור במשאבים ארגונים ביחד עם דרישות סותרות מקובעי המדיניות, צורכי האזרחים, הקודים המקצועיים והערכים האישיים של הבירוקרט. יוצרים לחץ באופן קבוע אצל הבירוקרט בעת מתן שירותים ציבוריים לאזרחים ועלולים להוביל בירוקרטים ברמת הרחוב לכופף או לשבור כללים.
לבירוקרטים ברמת הרחוב יש מוטיבציה לשפר ולשמר את שיקול הדעת שלהם - המוטיבציה הזו היא כתוצאה מהמבנה הארגוני, לא מהחלטה של בירוקרט. המדיניות דורשת מבירוקרטים ברמת הרחוב יותר ממה שהם יכולים לתת, ולכן, היא גם דורשת מהם לנהל את הדרישות הללו. דבר היוצר מרחב רחב להחליט על פי אילו כללים לפעול ומאילו להתעלם. לא פעם כללים ונהלים מוגזמים תורמים, ולא מגבילים, את שיקול הדעת. עודף הכללים משפיע על הכנסת שיקול דעת למערכת פורמלית. המספר הרב של נהלים וכללים והעובדה שיש להחליט על בסיסם בכל מקרה לגופו, מחזקים את השימוש שנעשה בשיקול דעת. בנוסף, עובדים ברמת הרחוב משתמשים בשיקול הדעת שלהם כדי להפוך את עבודתם לקלה, בטוחה ומתגמלת יותר.
עובדים ברמת הרחוב מסתמכים על שיקול הדעת שלהם כדי לתבוע הצלחות ושביעות רצון בעבודה. בירוקרטים ברמת הרחוב נכנסים לעבודתם עם מחויבות חזקה לתפקיד במטרה לעשות טוב לאנשים ולקהילות שלהם. עם זאת, עובדים ברמת הרחוב מגלים במהירות שהם יכולים לעזור רק למעט לקוחות או אזרחים. במקום לנטוש כל תחושת שביעות רצון בעבודה, השימוש בשיקול הדעת יכול לעזור במתן הטבות או סיוע נוסף לאזרחים.
כתוצאה משיקול הדעת שמפעיל הבירוקרט ברמת הרחוב נוצרת סטייה תמידית בין המדיניות המוצרהת למדיניות בפועל. עובדי ציבור המקיימים אינטראקציה עם אזרחים מתנהגים בדרכים שאינן מוסמכות, ולעיתים אף סותרות את המדיניות הרשמית, משום שמבנה תפקידם אינו מאפשר להשיג באופן מלא את הציפיות מעבודתם. הפתרונות האינדיבידואליים של הבירוקרטים ללחצי העבודה, יוצרים בפועל את המדיניות הציבורית.
קבלת החלטות ואוטונומיה
לפקידים ברמת הרחוב כמו: שוטרים, עובדים סוציאליים ומורים, יש חופש רב בקבלת החלטות עבור ״לקוחותיהם״. הם יכולים להעניק לאזרחים סיוע, לתת להם קנס, לספק להם מידע נוסף או פשוט להציע עזרה נוספת. אף על פי שפקידים ברמת הרחוב, באינטראקציות היומיומיות שלהם עם אזרחים צריכים להפעיל חוסר משוא פנים בירוקרטי, ספרות גדולה מדגישה הטיות שיקול דעת באינטראקציות בין בירוקרטים ברמת הרחוב ולקוחותיהם. הבירוקרטים ברמת הרחוב מבססים את החלטותיהם על בחירות נורמטיביות, ולא בתגובה לכללים, נהלים או מדיניות. בחירות נורמטיביות אלו מוגדרות במונחים של יחסים עם אזרחים, לקוחות, עמיתים לעבודה והמערכת.
מקור מרכזי נוסף לאוטונומיה ברמת הרחוב הוא חוסר ההתאמה של המשאבים שהוזכרו קודם לכן. משאבים הניתנים לביורוקרטיות ברמת הרחוב אינם מספיקים - אפילו בקושי מספיקים - כדי להגיב ביעילות לצרכים שזוהו. כתוצאה מכך, פקידים ברמת הרחוב נאלצים לקבל החלטות הקצאה - למעשה, עונים על השאלה הפוליטית הבסיסית ביותר של "מי מקבל מה מהממשלה". הפקיד ברמת הרחוב הוא זה שמחליט מי מקבל עזרה ומי מתעלמים מצרכיו. או, במקרה של שוטרים, הפקיד ברמת הרחוב מחליט של מי התנהגותו נבדקת ושל מי מתעלמים. פרקטיקות היישום הלא פורמליות שאותן הם נוקטים, הנמצאות בממשק שבין הממשל לאזרחים, משפיעות במישרין על חייהם ועל גורלם של רבים, הן במשטרים דמוקרטיים והן במשטרים שאינם דמוקרטיים. האוטונומיה של קבלת החלטות בעבודתם נובעת גם מאופי העבודה ברמת הרחוב שמקשה על הפיקוח, למשל שוטרים שנוסעים מאירוע לאירוע. לכן מנהלים בכירים בארגונים אלו יכולים רק לעיתים נדירות להיות בטוחים כי הבירוקרטים ברמת הרחוב מבצעים שיקול דעת התואם את העדפותיהם. למעשה, עבודה רבה ברמת הרחוב מתרחשת מחוץ לתחום המפקחים.
השפעה על תוצאות מדיניות
בירוקרטים ברמת הרחוב נחשבים שחקנים עיקריים ביישום וקביעת מדיניות ציבורית מפני שהם מבססים או משנים באופן בלתי רשמי את המדיניות של ארגוניהם, ובכך משפיעים על חייהם וגורלם של רבים. במציאות של משאבים מוגבלים, דרישות מנוגדות ומדיניות עמומה, בירוקרטים ברמת הרחוב מפעילים שיקול דעת ומתאימים את נוהלי המדיניות לצרכים העולים מהשטח. דרך ההחלטות שהם נדרשים להן מדי יום, הם מנצלים את המשאבים העומדים לרשותם כדי להבטיח את שימור המדיניות המיטבית בעיניהם. למשל, מורים הם ״שרי חינוך ברחוב עם דרגות גבוהות יחסית של שיקול דעת ואוטונומיה ארגונית" . לפקידים ברמת הרחוב יש מרחב פעולה ניכר בקביעת אופי, כמות ואיכות ההטבות והסנקציות הניתנות על ידי הארגונים . ההחלטות של פקידים ברמת הרחוב, השגרה שהם מקיימים והכלים שהם ממציאים כדי להתמודד עם אי-ודאות ולחץ בעבודה הופכים למעשה למדיניות הציבורית שהם מבצעים.
מאפיינים נוספים
בירוקרטים ברמת הרחוב חולקים עוד כמה תנאי עבודה נפוצים :
בעיות
שיקול דעת שלילי ותעדוף - אחת הבעיות העיקריות אצל בירוקרטים ברמת הרחוב הוא שיקול דעת שלילי שמוגדר כפרקטיקות של הפעלת שיקול דעת בצורה בלתי חוקיות, הנוגדת יסודות משפטיים. לשיקול דעת שלילי השפעות שליליות הקשורות לפעולות שהבירוקרטים ברמת הרחוב מפעילים כחלק מתפקידם וכיצד הם תופסים את האזרחים אותם הם משרתים. בירוקרטים ברמת הרחוב מתמודדים עם לחצי עבודה כמו: עומס עבודה גבוה, קונפליקטים בתפקיד ומשאבים מוגבלים. על מנת להתמודד עם הלחצי העובדה אלו, בירוקרטים ברמת הרחוב מתנהלים בצורה של מתן עדיפות לחלק מהאזרחים, תוך התעלמות מאחרים. כאשר הם מחליטים את מי לתעדף, פקידים ברמת הרחוב מעריכים לעיתים קרובות האם האזרח ראוי לעזרה.
תעדוף במהלך מתן שירות ציבורי מוגדר כמתן יותר זמן, משאבים או אנרגיה ללקוחות מסוימים. לפיכך, פקידים ברמת הרחוב מחליטים להתמקד באזרחים מסוימים, תוך התעלמות מאחרים. תעדוף הוא דרך חשובה להתמודדות במתן שירות ומתרחשת באופן קבוע, בין היתר במוסדות חינוך. עם זאת, מתן עדיפות לחלק מהלקוחות על פני אחרים עלול לאיים על עיקרונות דמוקרטיים כמו שוויון ואי משוא פנים. תעדוף יכול להיות מועיל עבור אזרחים מסוימים או קבוצה מסוימת, אבל אחרים עלולים להיפגע מכך. עובדי ציבור ישברו או יתעלמו מכללים עבור ״לקוחות״ הנתפסים כ"ראויים", אך במקרים של ״לקוחות״ "לא ראויים" הם עשויים להשתמש בנהלים כדי להגן על עצמם וכדי למנוע או למזער את מתן השירותים.
יחסי אישיים - בירוקרטים ברמת הרחוב ממציאים אופנים של עיבוד המוני שמאפשרים להם פחות או יותר להתמודד עם הציבור בצורה הוגנת, הולמת ומתחשבת. במקרים אחרים, הם נכנעים להעדפות אישיות, סטריאוטיפים, נוחות ושגרה. בירוקרטים ברמת הרחוב חשים לעיתים קרובות שילוב של חמלה, גועל, פחד וכעס במפגשים האישיים שלהם עם אזרחים. שוטר יחוש בכעס כאשר הוא עוצר נהג שיכור; עובדת סוציאלית תרגיש חסרת מנוח בגלל ילד שעבר התעללות, בעוד שאחרת עלולה לאבד סבלנות עם האזרח שאיתו היא לא מסתדרת. יתרה מכך, עבודתם היא בעת ובעונה אחת שגרתית ובלתי צפויה, אך לעיתים רחוקות היא מנותקת מיחסים אישיים. במציאות של עבודתם, בירוקרטים ברמת הרחוב מתקשים להתרחק מניתוק רגשי ואישי בקבלת החלטות, בניגוד לאידיאל הבירוקרטי הדורש מקצועיות וניתוק אישי בזמן קבלת החלטות.
התגבשות המחקר
את המונח בירוקרטים ברמת הרחוב טבע החוקר מייקל ליפסקי במאמרים שנכתבו בשנת 1969 ובשנת 1971. בהמשך הוא הרחיב את הנושא כתחום מחקרי בספרו שפורסם בשנת 1980. ליפסקי הגדיר את בירוקרטים ברמת הרחוב כעובדי מדינה המקיימים אינטראקציה עם אזרחים כחלק משגרת עבודתם, ולהם שיקול דעת רחב לגבי מתן הטבות או הקצאת סנקציות ציבוריות. עובדים אלו מספקים מוצרים ושירותים ציבוריים, אוכפים ומיישמים מדיניות ציבורית שמוכתבת להם על ידי קובעי המדיניות והמערכת הפוליטית. היחס והגישה הכללית של בירוקרט ברמת הרחוב כלפי האזרח עשויה להשפיע על חיי האזרחים ועל תוצאות המדיניות הציבורית שנקבעה. האינטראקציה עם הבירוקרטיה ברמת הרחוב היא ״המקום שבו האזרח חווה ישירות את השלטון״. פקידים ברמת הרחוב עשויים להיות עובדי ממשלה רשמיים או לעבוד בארגונים הנראים כחלק מהחברה האזרחית. למרות הבדלים בתפקידיהם הפורמליים, בתוך חלוקת העבודה המעוגנת בחוק במדינות דמוקרטיות ובמוסדותיהם, בירוקרטים ברמת הרחוב הם פקידי ציבור. כגורמים ציבוריים הפועלים ברשות הרבים, והם נושאים באחריות ציבורית לתוצאות עבודתם.
ההבנה של ליפסקי כי בירוקרטים ברמת הרחוב הם שחקנים פוליטיים-מנהליים חשובים צצה בסוף שנות ה-60. סביר להניח שהוא הושפע מהמהומות החברתית והפוליטית של התקופה ומה שרבים ראו כמערכת פוליטית אליטיסטית שאינה מסוגלת להתמודד עם אירועים סוערים כמו תנועת זכויות האזרח, מלחמת וייטנאם ו-ווטרגייט. שינויים חברתיים ופוליטיים אלו גרמו לביזור מוגבר והאצלת סמכויות מהממשל אל המגזר השלישי והפרטי. אשר הובילו לאינטראקציות תכופות יותר בין פקידים ברמת הרחוב לאזרחים והאירו זרקור על הבירוקרטים. מגמה זו חידשה את החששות לגבי השליטה והאחריות הניהולית של פקידים שאינם נבחרי ציבור.
טרם מחקרו של מייקל ליפסקי, חוקרי המינהל הציבורי היו בעלי השקפה שונה על הבירוקרטיה הציבורית והמדיניות הציבורית. בעיינייהם הבירוקרטים נתפסו כחסרי יכולת להשפיע על המדיניות. ולרוב החוקרים התמקדו בבירוקרטים בדרג הגבוה להם יש השפעה ישירה על קידום מדיניות ציבורית. בספרו של מייקל ליפסקי הועלו שתי טענות ייחודיות:
בנוסף ליפסקי ביסס את ההנחה כי פקידים ברמת הרחוב הם קובעי מדיניות בפני עצמם, דבר שאתגר את התפיסה המקובלת של המודל הטהור של הבירוקרטיה של מקס וובר, לפיו עיצוב המדיניות הוא תהליך היררכי מ״למעלה-למטה״, בו מעצבי המדיניות הבכירים הם אלו שקובעים את המדיניות הציבורית של הבירוקרטים. במקום זאת הבירוקרטים ברמת הרחוב שנמצאים בדרג התחתון של הבירוקרטיה הופכים לקובעי מדיניות. עובדים אלו הם מקבלי החלטות חשובות, מספקים את השירותים וממשים בפועל את המדיניות הציבורית.
המסקנה ממחקרו של ליפסקי היא ששיקול דעת וקבלת ההחלטות של הבירוקרטים ברמת השטח היא בעלת פוטנציאל השפעה ואף השפעה שלילית יותר מאשר הבירוקרטים בדרג הבכיר. שיקול הדעת של הבירוקרט בחזית מול האזרח מציבה אתגרים גדולים לבירוקרטיה בשלטון החוק ובמדינות דמוקרטיות. כדי לבחון ולהבין בירוקרטים ברמת הרחוב, את השפעתם על חיי האזרחים ואת השפעתם על יישום המדיניות הציבורית, הסתכלו ליפסקי ועמיתיו על מיקומם של הבירוקרטים במבנה הארגוני במוסד הציבורי ועל הגבול התיאורתי בין המדינה לאזרח. כלומר, הדרג ההיררכי הנמוך של הבירוקרט מציב אותו באינטראקציה יום יומית עם האזרח, ואינטראקציה זו משפיעה על ההחלטות והפעולות שהבירוקרט מבצע. כמו גם על היחס עם הממונים אליו ועמיתיו לעבודה.
ספרות המינהל הציבורי על ביורוקרטים ברמת הרחוב התפתחה לאורך שני מסלולים עיקריים וקצת מקבילים - האחד משקף פרספקטיבה של מדעי המדינה ומתמקד ביחסים שבין נבחרי הציבור, הפקידים והאזרחים; ואחר הנוגע לנקודת מבט מדיניות ציבורית ועוסק בפקידים ברמת הרחוב כמיישמים מדיניות ואף כמעצבי מדיניות. בארה״ב תחום מחקר זה התפתח בהקשר של בעיות ביישום מדיניות. עם הזמן התרחבו המחקרים על בירוקרטים ברמת הרחוב והתייחסו לשאלות תאורטיות ואמפיריות, ביניהן שאלות הנוגעות לדינמיקה במבנה הארגוני, הפעלת שיקול דעת, הסדרי ניהול וממשל חדשים שהשפיעו על פרקטיקות ארגוניות, וכיצד ארגונים המעסיקים בירוקרטים ברמת הרחוב פועלים במדינת הרווחה. רוב המחקרים העוסקים בבירוקרטים ברמת הרחוב מתמקדים בראש ובראשונה בפעולות הפרט בניסיון להסביר את התנהגות הבירוקרטים. התרומה הייחודית של המחקר על בירוקרטים ברמת הרחוב היא החקר אודות המתרחש בארגונים המספקים מדיניות ציבורית, ואת ההשלכות של הפרקטיקות של בירוקרטים אלו נוקטים וכיצד הם מעצבים באופן שיטתי את המדיניות, ובאופן רחב יותר, את הפוליטיקה.
בירוקרטים ברמת הרחוב והניהול הציבורי החדש
עם השנים הספרות על בירוקרטים ברמת הרחוב החלה לעסוק גם באתגר של בירוקרטים בהקשר של שיטת הניהול הציבורי החדש בה המגזר הציבורי והמגזר השלישי מאמצים גישות ניהול של המגזר הפרטי. בין המאמרים שנכתבו על הנושא, ישנם חוקרים שחקרו את השפעות האחריותיות של ביורוקרטים ברמת הרחוב, חוקרים אחרים התמקדו בהשפעות מדדי הביצוע.
חוקרים כמו אבלין ברודקין התמקדו בהשפעות של הכנסת מדדי ביצועים כחלק משיטת הניהול הציבורי החדש וכיצד הם משפיעים על פעולותיהם של בירוקרטים ברמת הרחוב. אף על פי שמדדי ביצוע עשויים לתת תמונה של שקיפות לציבור לגבי הישגיהם של הבירוקרטים, הם למעשה מטשטשים את ההבנה אודות הפרקטיקות בהם העובדים נוקטים ובאופן שבו עובדי השטח עובדים פועלים במציאות. כלומר, מדדי ביצוע שהוכנסו כחלק מעקרונות הניהול הציבורי החדש מעוותים בפועל את הביצועים ושוחקים את ההיענות של ארגונים ציבוריים. בנוסף, עובדים ברמת הרחוב לא רק מגיבים לתמריצי ביצוע, הם גם משתמשים בשיקול הדעת שלהם כדי להסתגל אליהם, ומייצרים פרקטיקות לא פורמליות השונות באופן מהותי ממה שקובעי מדיניות או מנהלים קבעו. חוקרים אחרים שחקרו הסיקו שדרישות עבודה על בסיס ביצועים מחזקים את השימוש בסנקציות על ידי מנהלים על בירוקרטים ברמת הרחוב, וזאת על מנת להכתיב משמעת ארגונית. מנהלים אלו מפעילים סוג של כוח כפייה שמניע ומכוון את פעולות הבירוקרטים, התפיסות והבחירות סובייקטיביות של העובדים ברמת השטח.
בירוקרטים ברמת הרחוב כיזמי מדיניות
הקישור בין ביורוקרטיה ברמת הרחוב לבין יזמות מדיניות היא מגמה חדשה יחסית ומתמשכת בספרות. יזמי מדיניות הם אנשים המנצלים הזדמנויות כדי להשפיע על תוצאות המדיניות במטרה לקדם את מטרותיהם, מבלי שיש להם את המשאבים הדרושים כדי להשיג זאת לבד. הם אינם מסתפקים רק בקידום האינטרסים העצמיים שלהם בתוך מוסדות שאחרים הקימו; במקום זאת, הם מנסים ליצור אופקים חדשים של הזדמנויות באמצעות רעיונות ואסטרטגיות חדשניות. בעוד שיזמי מדיניות עשויים לנסות לחסום שינויים שהוצעו על ידי אחרים, פעילויות יזמיות מבקשות בדרך כלל לשנות את הסטטוס קוו במקום לשמר אותו.
בירוקרטים ברמת הרחוב אחראים לתרגם את המדיניות הציבורית באמצעות אספקת סחורות והשירותים לציבור. כתוצאה מכך, פרשנותם למדיניות היא הקובעת כיצד פועלת המדיניות במציאות. קביעותיהם משפיעות על חייהם של אנשים רבים. הם יכולים להחליט באילו לקוחות להשקיע יותר משאבים או אפילו לכופף או לשבור את הכללים עבור אלו שהם רוצים לעזור. התוצאה היא שאזרחים שונים עשויים לקבל רמות שירות שונות. בנוסף, פקידים ברמת הרחוב מתמודדים עם קונפליקטים רבים בעבודה. יש להם מספר מוגבל של משאבים, דרישות מכל הצדדים וחוסר בהירות לגבי המדיניות שהם אמורים לאכוף. כדי להתמודד עם המצב המסובך הזה, הם משתמשים בשיקול הדעת שלהם כדי לנסות לענות על דרישות לקוחותיהם במסגרת הנחיות שניתנו על ידי המנהלים.
לאור האמור, בשנים האחרונות, יותר ויותר אינדיקציות מצביעות על כך שיש לנתח את יזמות המדיניות של בירוקרטים ברמת הרחוב כתופעה שבה עובדים בחזית שואפים להשפיע על גיבוש המדיניות (לסקירה, ). לפקידים ברמת הרחוב יש מאפיינים ייחודיים המסייעים ומעכבים אותם בשימוש באסטרטגיות יזמיות: הם מוגבלים על ידי העובדה שהם נמוכים יחסית בהיררכיה של הארגון; עליהם לפעול בדרישות שונות ולעיתים סותרות; יש להם לקוחות עם צרכים דחופים; ומשאבים מועטים ומעט זמן להתמודד איתם. לעיתים רחוקות יש להם את הסמכות הפורמלית או ההצדקה לעסוק בעיצוב מדיניות. אין להם פרספקטיבה רחבה כמו של מקבלי החלטות בדרגות גבוהות, ויש להם מעט ערוצי תקשורת רשמיים, ישירים או קשרים לא פורמליים עם פקידים ופוליטיקאים ברמה גבוהה. עם זאת, יש להם מספר יתרונות. הם מכירים את התחום ומנהלים קשרים הדוקים עם מי שפועל בתוכו. בהתחשב באינטראקציות היומיומיות שלהם עם הלקוחות שלהם, הם יודעים מה הלקוחות האלה צריכים ויכולים להשפיע על הציבור. בנוסף, הציבור רואה בהם בדרך כלל אנשי מקצוע חסרי פניות, שלעיתים אף מוכנים לסכן את עבודתם כדי להעניק סיוע לאזרחים שלדעתם ראויים. כתוצאה מכך, הציבור סומך עליהם לעיתים קרובות, משום שהוא מאמין שאין להם אג'נדה פוליטית.
CRH
הורמון משחרר קורטיקוטרופין (CRH – Corticotropin-Releasing Hormone) הוא הורמון בעל 41 חומצות אמינו המופרש על ידי ההיפותלמוס, כאשר איבר המטרה שלו הוא החלק הקדמי של בלוטת יותרת המוח (אדנוהיפופיזה). בתגובה לכך מפרישה האדנוהיפופיזה את ההורמון ACTH לזרם הדם, כך הוא מגיע לאיבר המטרה שלו, בלוטת יותרת הכליה (האדרנל).
על הפרשת ההורמון קיימת בקרה של משוב שלילי, זאת אומרת שההורמונים ACTH וקורטיזול מפחיתים את הפרשת CRH מההיפותלמוס.
זהו ההורמון הראשון אשר מפעיל את מערכת הסטרס בגוף ואחראי בסופו של דבר לייצור של קורטיזול (על ידי הפעלת ההורמון ACTH ומשם הפעלת בלוטת האדרנל לייצור קורטיזול).
ההורמון בנוי מ-41 חומצות אמינו והוא נוצר מפרקורסור של 191 חומצות אמינו. ההורמון נוצר בהיפותלמוס, בגרעין הפרא-ונטריקולרי, בתאים הנקראים תאים פרבי-סלולריים, שהאקסונים שלהם מסתיימים בפלקסוס אשר נשפך למחזור הפורטלי ולהיפופיזה הקדמית. הורמון ה-CRH מסונתז גם בהיפופיזה הקדמית ולא רק בהיפותלמוס.
גירוי להפרשת CRH
ההפרשה של CRH מתבצעת עקב גירוי של מרכזים קורטיקלים גבוהים (בקורטקס שבמוח), בשני מצבים עיקריים
השפעה נוספת על הפרשה של CRH היא קיום של מנגנון פידבק שלילי מקורטיזול או מסטרואידים סינתטיים.
רצפטורים ל-CRH
הקולטנים ל-CRH נקראים קולטנים מסוג 1 והם נמצאים בהיפופיזה הקדמית. מאחר שמצבי דחק דורשים זמן תגובה מהיר, ניתן לראות כי תוך שניות מהרגע בו יש קישור של CRH לקולטן, יש הפרשה של ACTH ושל נגזרות חלבון ה-POMC, שהוא חלבון ממנו נגזר הורמון ה-ACTH וכן פפטידים נוספים.
למעשה, ההורמון CRH פועל בדרך של שפעול גנים, וגורם בדרך זו לקידוד של חלבונים כגון חלבון ה-POMC ממנו נגזר ההורמון ACTH המשוחרר מההיפופיזה.
תהליכים דלקתיים והשפעתם
ציטוקינים ספציפיים אשר מופרשים בתהליכים דלקתיים, כגון IL6, IL1, TNFa, גורמים להפעלת מערכת הסטרס בגוף היות שניתן למצוא בהם פעילות דמוית CRH- ציטוקינים אלו מפעילים למעשה את ציר ה- CRH ונקראים גם Tissue cortico tropin releasing factor. כך למשל אצל חולים בטראומה עם תהליך דלקתי, יש הגברה של ייצור ACTH ושל קורטיזול.
נמר ערפילי מצוי
נמר ערפילי מצוי או נמרון (שם מדעי: Neofelis nebulosa) הוא מין בסוג נמר ערפילי. הוא חתול בגודל בינוני החי בדרום סין, מזרח הרי ההימלאיה ורוב דרום-מזרח אסיה.
בשל מראהו ומבנה גופו, היווה הנמר הערפילי המצוי חידה למדענים במשך תקופה עד שסווג בבירור. השם המדעי בא מהשילוב של המילים Neo, משמע "חדש", ו–Felis, "חתול קטן". המשמעות היא "סוג חדש של חתול קטן".
מיון
לנמר הערפילי המצוי שלושה תת-מינים:
אצבע הקסם
אצבע הקסם הוא ספר לילדים שנכתב על ידי רואלד דאל ואויר על ידי קוונטין בלייק. הספר יצא לאור בשנת 1966 והוא כולל שני סיפורים - "אצבע הקסם", על ילדה קטנה בעלת כוחות קסם, ו"אצ בצ" - סיפור על אהבה וצבים.
עלילה
ילדה בת שמונה שאת שמה אנו לא לומדים גרה ליד משפחת גרג, משפחה שאוהבת מאוד לצוד. מכיוון שמעשיהם הם לא לרוחה של הילדה, היא מפנה לעברם את אצבע הקסם שלה והופכת אותם לאווזי בר בעלי תודעה אנושית. כאווזי בר המשפחה מבלה לילה סוער בקן, ועל ביתם משתלטים אווזים ענקיים שרוצים לירות במשפחה ולאכול אותם. לאחר ויכוח בינם לבין המשפחה אב המשפחה, מר גרג, נשבע לא לצוד יותר לעולם וכך הקסם פג.
למחרת בבוקר הילדה בת השמונה מגיעה לבית המשפחה לבקרם, ורואה את הילדים מאכילים ציפורים ומגלה ממר גרג שהמשפחתה שינתה את שמה ל"משפחת ציפור". מר גרג מספר לה את כל מה שקרה למשפחה כאווזים, כשברקע נשמעים קולות ירי. הילדה בת השמונה מגלה שהקולות מגיעים ממשפחה אחרת באזור שיצאה לצוד, והיא רצה לכיוונם עם אצבע הקסם שלה זקורה.
קנולפ
קנולפ (בגרמנית : Knulp) הוא רומן מאת הרמן הסה אשר ראה אור בשנת 1915.
תקציר העלילה
הרומן מחולק לשלושה חלקים סביב דמותו של קנולפ - נווד עני וחביב על הבריות. הסיפורים מתארים בפירוט הפואטי האופייני להרמן הסה את נדודיו של קנולפ בין חברים ותיקים, זכרונותיו ונופי ילדותו.
בספרו זה, הסה מדגיש מחד את הכמיהה העזה לנדודים בדמותו של קנולפ, אך בד בבד מבקש להראות כי הנווד שבחר בנדודים מבחירה חופשית מביע לעיתים חרטה על דרכו בעולם.
סלעית כורדית
סַלְעִית כּוּרְדִּית (נקראה בעבר גם סַלְעִית חֲלֻדַּת-שֵׁת) (שם מדעי: Oenanthe xanthoprymna) היא ציפור השייכת לסוג סלעית, ששויך בעבר למשפחת הקיכליים, אך כיום מוגדר במשפחת החטפיתיים. סלעית פרסית (O. chrysopygia) נחשבה בעבר לתת-מין של סלעית זו, אך כיום היא נחשבת לרוב למין נפרד. ייתכן כי השניים מקיימים אוכלוסיית ביניים באיראן (" O. x. cummingi") אך ייתכן גם שהפרטים שנצפו, שהם בעלי צבע שונה למדי, הם למעשה צעירים בחורף ראשון עם ניצוי מעבר.
בישראל היא חולפת וחורפת נדירה אך קבועה למדי, במיוחד לאורך הבקע הסורי-אפריקאי במקומות כמו הגלבוע, ומדבר יהודה, אך היא נצפית גם באזורים נוספים.
טקסונומיה ואטימולוגיה
שם הסוג Oenanthe נגזר מהמילים ביוונית העתיקה oenos (οίνος), "יין" ו-anthos (ανθός), "פרח". זה מתייחס לחזרתה של הסלעית האירופית ליוון באביב בדיוק בזמן פריחת הגפנים. שם המין הספציפי xanthoprymna מגיע גם הוא מיוונית מהמילים xanthos - צהוב ו-prumna - שת.
זהו מין מונוטיפי, כלומר לא הוגדרו תת-מינים נפרדים.
תפוצה ובית גידול
טווח תפוצת הקיץ של הסלעית הכורדית מכסה את המזרח התיכון, דרום-מזרח טורקיה, צפון עיראק, מערב איראן, חלקים מברית המועצות לשעבר ודרום-מזרח אסיה. היא נודדת דרומה בחורף לדרום איראן, חצי האי ערב, מצרים, סודאן, אריתריאה וצפון-מזרח סומליה ומדי פעם לצפון-מערב הודו. לא ברור אם כל האוכלוסיות נודדות או שרק חלק מהאוכלוסיה יורד לגבהים נמוכים יותר לקראת החורף.
במזרח טורקיה, קינים עם צעירים תועדו באמצע יוני ובתחילת אוגוסט. בעונת הקינון נמצאות הסלעיות האלה על מדרונות הרים סלעיים יבשים ובקרקעית עמקים, בהם מפוזרים שיחים ועשבים ננסיים (כמו ), סלעים חשופים, בולדרים או עצים נמוכים. בשטחי החורף באפריקה הן נמצאות במישור החוף ובגבעות סלעיות, בעיקר בבתי גידול צחיחים כמו צוקים, גאיות, סוואנות שיטים, בתות עשבוניות ומדבריות סלעיים.
תיאור
זוהי סלעית בינונית באורך 14–15 ס"מ. החלק העליון של הראש והעורף של הזכר בצבע אפור חיוור, המופרד בפס-עין לבן מהפנים והגרון השחורים. הגב אפור-חום והחלק התחתון לבן או חום. הכנפיים בצבע שחור מפוחם ללא פס לבן, ולנוצות התעופה שוליים חומים. הצדדים והשת בצבע כתום בולט והזנב לבן בבסיס עם פס כהה בקצהו. המין המין מקיים דו-צורתיות זוויגית, כשלנקבה יש ניצוי דומה אך עם צבעים עמומים יותר, והפנים והגרון הכהים מוחלפים באפור. השת והזנב הכתומים בולטים במיוחד בחורף כאשר הזכר במעוף.
קולות
הקריאות הן "צ'אק-צ'אק-צ'אק" קשה. השירה דומה לזו של הסלעית האירופית (Oenanthe oenanthe) והיא פטפוט די חורק.
תזונה
התזונה של הסלעית הכורדית כוללת נמלים, חיפושיות, טרמיטים, זחלים ועוד מגוון רחב של חרקים, ומדי פעם גם לטאות קטנות, זרעים ופירות.
סטטוס
מעריכים כי באירופה גודל האוכלוסייה המקננת הוא 600–2,000 זוגות, מה שמשתווה ל-1,200–4,000 פרטים בוגרים. אירופה מהווה כ-10% מטווח התפוצה העולמי, כך שהערכה ראשונית מאוד של גודל האוכלוסייה העולמית היא 12,000–40,000 פרטים בוגרים.
גיא רולניק
גיא רולניק (נולד ב-2 בספטמבר 1968) הוא מייסד העיתון TheMarker ועורכו הראשי עד שנת 2013, סגן המוציא לאור של קבוצת "הארץ" ופרופסור חבר קליני בבית הספר למנהל עסקים בות' ׁ של אוניברסיטת שיקגו.
ביוגרפיה
גיא רולניק נולד בצפון תל אביב לעמוס ולרבקה רולניק. הוא בוגר תיכון חדש. שירת בגלי צה"ל ככתב כלכלי לאחר שלא נקרא לגיוס מטעמים רפואיים. עם שחרורו מצה"ל בשנת 1990 הצטרף לעיתון "הארץ" ככתב כלכלי ולאחר ארבע שנים הקים את מדור שוק ההון בעיתון והפך לעורכו הראשון. החל מינואר 1994 כתב טור יומי בשם "שווי שוק" שהפך עם השנים לטור כלכלי משפיע.
בשנת 1998 מונה לעורך הכלכלי של "הארץ" וחבר הנהלת המערכת, והיה העורך הצעיר ביותר שהתמנה לתפקידים אלה (30). בשנת 2000 פתח בפרק היזמות בקריירה שלו כאשר עזב את תפקיד העורך הכלכלי של "הארץ" והקים ביחד עם משקיעים אמריקאים וקבוצת "הארץ" חברה חדשה אשר הוציאה לאור את אתר האינטרנט החדשותי העצמאי הראשון בישראל - TheMarker. שנה לאחר הקמת TheMarker החלה פעילות החברה להתרחב והיא הוציאה לאור את המגזין החודשי TheMarker. בשנת 2005 הוביל רולניק את הפיכתו של המותג TheMarker שנולד באינטרנט גם לעיתון כלכלי יומי מודפס (כחלק מ"הארץ"). בשנת 2007 מונה על ידי מועצת המנהלים של "הארץ" לתפקיד סגן מו"ל קבוצת הארץ. במעמד זה ציין מו"ל "הארץ", עמוס שוקן:
בשנת 2014 הוביל רולניק קורס מיוחד בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב: "סוגיות מבניות בכלכלת ישראל", במסגרת התוכנית לתואר שני במנהל עסקים עם התמחות בניהול טכנולוגיה יזמות וחדשנות.
רולניק הוא בעל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת תל אביב, תואר שני במנהל עסקים מתוכנית קלוג-רקנאטי של אוניברסיטת תל אביב ובית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו ובוגר התוכנית למנהלים בכירים של בית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד (AMP).
עמדותיו הכלכליות והמחלוקת עליהן
רולניק מתבלט כעיתונאי הממקד את ביקורתו בגורמים הגדולים בשוק הפרטי בישראל, ודורש הגברת הפיקוח עליהם. עם זאת, בסוף שנות ה-90 וביתר שאת במחצית ראשונה של שנות ה-2000 אחז בהשקפה נאו-ליבראלית שבוטאה במישרין ובעקיפין בכתיבתו. למשל בעבר הוא שיבח את הממשלה בשל העברת החברות הגדולות לקבוצה מצומצמת של בעלי הון, לדבריו אז, בשל השיפור ברווחיות ובביצועי החברות. ב-2005, כשחברת B.D.I דיווחה על עוצמת קבוצות ריכוז במשק, רולניק שיבח את 16 הגופים ששולטים במשק לפי הפרסום וכתב: "הסיפור של "המשפחות" השולטות במשק הישראלי תמיד עובד. מספיק לזרוק לאוויר את המלה "משפחות" והמסר כבר ברור: פעם היה לנו משק פתוח, מפוזר, מבוזר, דמוקרטי וחופשי - ואילו בשנים האחרונות השתלטו עליו כמה משפחות שלופתות אותנו בגרון ובכיס. אפשר להוסיף לזה את הסיסמה על "הון" ו"שלטון" (ואם רוצים גם "עיתון"), והכל ברור: מצבנו מידרדר". רולניק סיכם ש"עדיף משק בידיים פרטיות מאשר בידיים ממשלתיות ופוליטיות; הוא בדרך כלל יותר יעיל, יותר חזק ויותר עשיר".
בהמשך מיקד את ביקורתו בהתנהלות קבוצות פרטיות אלו, קרא להרחיב את התחרות ביניהן ותקף כלי תקשורת שלא עשו כן. רולניק טען ש"לא קוראים מספיק על שלטון העשירים".
עמדותיו אלו בלטו במיוחד בתקופת המחאה החברתית בשנת 2011, אז התנגד בחריפות למיקוד הביקורת הציבורית בממשלת בנימין נתניהו, וסבר שהמחאה היא הזדמנות לטפל בכוחן של בעלי החברות הגדולות. רולניק טען שהמחאה "זכתה לעידוד מכלי התקשורת בשבועות הראשונים, כל עוד התמקדה בממשלה".
לצד תמיכה רבה מהציבור, על עמדותיו הכלכליות נמתחה ביקורת במהלך השנים. פרופ' דני גוטווין, מתנגד ידוע למדיניות ההפרטה, כתב שרולניק מפיץ את "אגדת המחוברים" לפיה "התחרות היא פתרון קסם לכל תחלואי המשק והחברה בישראל". לדבריו "העורך הראשי של "דה מרקר", גיא רולניק ארז את מרכיביה הסותרים של התזה יחד ומיתג אותם תחת הכותרת "מחוברים". רולניק טווה את אגדת המחוברים כמערבון כלכלי ובאמצעות שינון חוזר, הפך אותו למנגנון פרשני בנוסח מלחמת בני אור בבני חושך". יוני לוי, מיוזמי המחאה החברתית הביע התנגדות ל"תפיסתו הפוליטית המיושנת והתבוסתנית" של רולניק.
בשנת 2015 רולניק ביטא את עמדותיו הכלכליות בפרק הראשון של הסדרה "מגש הכסף", סדרה דוקומנטרית על המצב הכלכלי והחברתי בישראל, בה המתייחס בפרק שכותרתו "שליחותו של גיא רולניק" לריכוזיות במשק הישראלי, קשרי הון-שלטון, שחיתות שלטונית הון חברתי וכן לחוסר הרגולציה השוררת בתקציב משרד הביטחון. הפרק זכה לתהודה גדולה ועורר עניין רב בציבור.
פרסים
בשנת 2005 קיבל את אות אביר איכות השלטון. בנימוקי הזכייה נכתב "בהוקרה על תרומה ייחודית בתחום התקשורת לחשיפת פגמים ותקלות בשירות הציבורי, למאבק בנגע השחיתות ולשיפור איכות המנהל הציבורי. במאמריו מעלה גיא רולניק את רמת הביקורת הציבורית על התנהלות השלטון ומבליט את חשיבותה לשיפור איכות השלטון. בכך הוא משמש כאות ומופת של איכות לעמיתיו בתקשורת ולחברה בישראל".
בשנת 2007 זכה בפרס לתקשורת כלכלית איכותית, שמוענק על ידי נשיאות הכבוד של "האגודה לזכות הציבור לדעת". בנימוקי הזכייה נכתב כי "העיתונאי גיא רולניק הינו מטובי העיתונאים והפרשנים הכלכליים הקיימים כיום בארץ. בכתיבתו הבהירה וקוראת התיגר, מפגין מר רולניק אומץ לב אזרחי ממדרגה ראשונה, כאשר אינו נמנע מלעסוק ואף לתקוף גורמים בעלי מעמד והשפעה בכלכלה הישראלית" רולניק הוא חתן פרס סוקולוב לשנת 2013 על מפעל חיים "על הפיכת העיתונות הכלכלית לגורם משמעותי בשיח כלכלי חברתי".
הפרת זכויות יוצרים
ב-2012 פסק בית המשפט המחוזי בתל אביב כי רולניק אחראי באופן אישי על שורה של הפרות זכויות יוצרים והעתקות של ידיעות עיתונאיות באתר TheMarker מבלי לקבל רשות מיוצריהן ואף מבלי לתת להם קרדיט כיוצרים. על הפרות אלה חויב רולניק, באופן אישי וביחד עם אתר TheMarker ועורכו איתן אבריאל - לשלם לעיתון "מעריב" פיצויים בסך של שישה מיליון ש"ח. שני הצדדים ערערו לבית המשפט העליון, ובפשרה שהושגה ביניהם נקבע ש-TheMarker ישלם ל"מעריב" פיצוי בסך 3.3 מיליון ש"ח ותבוטל החבות האישית של רולניק ואבריאל.
מפלגת המולדת
מפלגת המולדת (טורקית Anavatan Partisi, ANAP) היא מפלגה בטורקיה שהוקמה בשנת 1983 על ידי טורגוט אזאל (Turgut Özal) לאחר ההפיכה הצבאית השלישית במדינה. מפלגת המולדת היא מפלגת ימין-מרכז התומכת בכלכלה חופשית ובחופש יחסי לגילויים דתיים בציבור (לבוש, כיסוי ראש וכדומה).
בבחירות שהתקיימו ב-6 בנובמבר 1983, והיו הבחירות הראשונות לאחר ההפיכה והשלטון הצבאיים במדינה, ניצחה המפלגה והשיגה 45.14% מהקולות. אזאל היה לראש ממשלת טורקיה ועמד בראשן של שתי ממשלות רוב, עד שמונה ב-9 בנובמבר 1989 לנשיא טורקיה השמיני. את מקומו של אזאל תפסו ילדרם אקבולוט (Yıldırım Akbulut) ומסוט ילמז אחריו, וגם הם עמדו בראשן של ממשלות רוב עד 1991. במהלך שלטונה של מפלגת המולדת הונהגו בטורקיה רפורמות כלכליות שמטרתן הייתה להביאה למצב של כלכלת שוק, תוך צמצום ההתערבות הממשלתית בכלכלה ועידוד יוזמה פרטית. בשנת 1987 הגישה טורקיה את בקשתה להצטרף לקהילה האירופית, אך נסוגה מכוונתה זו משהחליטה כי התנאים שהציבה לה הקהילה אינם עולים בקנה אחד עם אינטרס המדינה.
ב-20 בנובמבר 1991, לאחר שממשלתו של ילמז החזיקה מעמד 5 חודשים בלבד, הפסידה המפלגה את השלטון למפלגת הדרך הנכונה (Doğru Yol Partisi) בהנהגתו של סוליימאן דמירל. במהלך המחצית הראשונה של שנות התשעים החלה המפלגה מאבדת מכוחה, ומדיניותה הליברלית הכלכלית כמו גם תמיכתה בצירוף לקהילה האירופית הביאה לירידה בתמיכה בה בקרב אוכלוסייה מסורתית. ילמז שב לכהן כראש הממשלה רק ב-6 במרץ 1996, כאשר עמד בראשה של ממשלת קואליציה עם מפלגת הדרך הנכונה, אך לא לזמן רב. שלושה וחצי חודשים לאחר מכן קמה לראשונה בתולדות המדינה ממשלה ברשות מפלגה בעלת מצע מוסלמי, ונג'מטין ארבקן (Necmettin Erbakan) ראש מפלגת הרווחה (Refah Partisi) היה לראש הממשלה. שלטונה של מפלגת הרווחה היה קצר מועד, וב-1997 התחוללה ה"מהפכה הפוסט-מודרנית" (Post-modern darbe), כשהצבא הביא בהתבטאויותיו להתפטרותו של ארבקן. דבר זה פתח בפני ילמז את ההזדמנות להקים את הממשלה השלישית בראשותו, וזו החזיקה מעמד מה-30 ביוני 1997 עד ה-11 בינואר 1999.
בבחירות שנערכו ב-1999 ספגה המפלגה תבוסה וזכתה ב-13.22% מסך הקולות, שתורגמו ל-86 מושבים באספה הלאומית הגדולה של טורקיה. בבחירות הבאות, בשנת 2002, לא עברה המפלגה את אחוז החסימה, ולא זכתה ייצוג באספה הלאומית. לקראת בחירות 2007 הוכרז כי המפלגה תתאחד עם מפלגת הדרך הנכונה, אך הדבר לא יצא לבסוף אל הפועל, וגם בבחירות שנערכו ב-22 ביולי 2007 המפלגה לא הצליחה לחצות את אחוז החסימה.
עימאד תלחמי
עימאד תלחמי (בערבית: عماد تلحمي; נולד ב-1959) הוא יזם עסקי וחברתי, יו"ר ומייסד "Babcom Centers".
ביוגרפיה
תלחמי נולד בשנת 1959 בכפר הדרוזי עספיא, למשפחה נוצרית. הוא נשוי ואב לארבעה ומתגורר בעספיא. אחד מחמשת אחיו הוא פרופסור שיבלי תלחמי בעל הקתדרה לשלום ופיתוח באוניברסיטת מרילנד ועמית בכיר במכון ברוקינגס. אביו, זכי תלחמי, היה המורה הראשון בכפר אחרי מלחמת העצמאות וחינך דורות של ילדי הכפר.
עימאד סיים תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול במכללת שנקר. בשנים 1983–2008 עבד בחברת דלתא גליל, שם הכיר את דב לאוטמן. במהלך השנים נרקם קשר אישי בין תלחמי ללאוטמן.
ב-2008, עם פרישתו של לאוטמן מדלתא, פרש גם עימאד מהחברה והחליט לפנות ליזמות עסקית פרטית. בהמלצת יוסי ורדי, הגה עימאד את החזון להקים מיזם גדול בגליל שיספק שרותי מוקד טלפוני (Call Centers) ושירותים אחרים, במטרה לעזור לנשים וגברים ערבים ויהודים להשתלב בשוק העבודה בפריפריה, תוך שיתוף פעולה עם עובדים ולקוחות יהודים. עימאד בחר לקרוא לחברה שהקים בשם "באבקום"' צמד מילים עם "צליל של הייטק"' שיש לו משמעות ברורה בשפה הערבית – הדלת ("באב") שלכם ("קום"). Babcom מתמקדת בשתי מטרות עיקריות: השקעה באנשים ומתן שירותים איכותיים הכוללים מוקדי שרות, תוכנה ושירותים אחרים. כיום (2020) החברה מעסיקה כ-3,000 עובדים ערבים ויהודים ו-80% מהם נשים. החברה פרוסה על 12 אתרים ברחבי הארץ מצפון ועד דרום. בשנת 2011 רכשה חברת מטריקס 50.1% ממניות באבקום.
ב-2014 הקים עימאד בשותפות עם חמי פרס ואראל מרגלית קרן השקעות וסוג של חממה בשם "תקווין" ("בראשית" בערבית). קרן השקעות זו נועדה ליזמים ערבים להשתלב בהצלחה בסטארט אפ ניישן הישראלי ולממש את עצמם בתחום ההייטק ולאפשר להם לקדם בהצלחה חברת הזנק בבעלותם.
תלחמי פעיל מאוד בתחום החברתי, בעיקר בפרויקטים המקדמים דו קיום, שוויון הזדמנויות בשוק העבודה למגזר הערבי וקידום הפריפריה, ובנוסף הוא מכהן כחבר דירקטוריון במספר מועצות ודירקטוריונים והשתתף בכמה פרויקטים אשר שותפים למחויבותו, ביניהם: אוניברסיטת חיפה, המכון הישראלי לדמוקרטיה, קרן לאוטמן, עמותת תפוח, אלפאנר, קו משווה ובקולקטיב אימפקט.
ב-2010 מגזין דה מרקר בחר את עימאד כאחד מ-101 המשפיעים לטובה על החברה והכלכלה הישראלית. ב-2013 קיבל את אות "יקיר הכרמל" על מנהיגות פורצת דרך בתחום העסקי ושימוש דוגמה ומופת לכך שכל יעד הוא בר השגה מטעם אוניברסיטת חיפה. ב־2018 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה לאות כבוד על פועלו לשילוב עשייה חברתית בעסקיו מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מזכרת
מזכרת היא חפץ הנרכש או ניתן כמתנה לשם סימול הזכרונות המקושרים אליו. המונח "מזכרות" מקושר לרוב למוצרים הנמכרים בחנויות מתנות ומזכרות לתיירים, אך מזכרת יכולה להיות כל חפץ העשוי לשמש מושא אספנות, שאדם מביא עמו בשובו מטיול, מסע או אירוע. לחפץ עצמו עשוי להיות ערך אישי של סימול חוויה מהעבר המעוררת זיכרון רצוי מסויים.
מאפייני מזכרות
מזכרות הנמכרות לתיירים כוללות לרוב מידע על המיקום (שם המקום, מפה) או דימויים ויזואליים אופייניים כגון מבנים, נופים, אתרי תיירות, פריטי פולקלור ואמנות מקומיים וכדומה.
מכירת מזכרות משרתת את הכלכלה המקומית באופן ישיר וכן עשויה לתרום לתיירות חוזרת או נוספת למדינה, בדומה לפרסום מ"פה לאוזן". מזכרות מעוצבות לרוב באופן שמתאים לאספנות. עיצובים נפוצים הם גלויות, מיניאטורות של מונומנטים, תמונות ותבליטים שבחלקם האחורי מגנט המיועדים להצמדה למקרר, כלים כגון ספלים, כפיות, מאפרות, אצבעונים, פעמונים, מחזיקי מפתחות, כלי כתיבה. גם אביזרי אופנה ולבוש משמשים כמזכרות כאשר מודפסים עליהם דימויים אופייניים. בעיקר משמשים למטרה זו חולצות טי, כובעים, סינרי מטבח וצעיפים. מזכרות מאירועים מוגדרות כ"ממורביליה". ביניהן כלולות מזכרות מאירועים היסטוריים (פיסות בטון מחומת ברלין נאספו עם הפלתה, תרמילי פגזים שימשו כאגרטלים בבתים ישראלים רבים לאחר מלחמת ששת הימים) ומאירועי ספורט, תרבות ובידור (כרטיס כניסה, תוכניה, סיכות בגד, פוסטרים).
במדינות רבות מקובל לתת מזכרות לאורחי אירועים משפחתיים כגון חתונה, בר מצווה, ברית מילה וכדומה. המזכרות כוללות הן עיצובים הדומים לעיצובי מזכרות תיירים (מיניאטורות, מגנטים, סימניות) והן צילומים מהאירוע, ממוסגרים או בהדפסה על מגנט. באירועים בעלי הקשר דתי או מסורתי יש לעיתים מזכרות אופייניות כגון מחזיק מפתחות עם ספרון תהילים או תורה, חמסה.
מוחמד כאמל עמר
מוחמד כאמל עמר (בערבית: محمد کامل عمرو; נולד ב-1 בדצמבר 1942) הוא דיפלומט מצרי. כיהן כשר החוץ של מצרים בתקופת נשיאותו של מוחמד מורסי כנשיא מצרים.
קריירה
לאחר המהפכה במצרים ובעקבות דרישה ציבורית מונה עמר ב-18 ביולי 2011 לתפקיד שר החוץ בממשלתו של עיסאם שרף. לאחר מכן המשיך לכהן גם בממשלתו של כמאל גנזורי שהורכבה ב-7 בדצמבר 2011 ובממשלתו של הישאם קנדיל שמונתה ב-2 באוגוסט 2012.
ב-2 ביולי 2013 התפטר עמר מתפקידו כשר החוץ בעקבות גל המחאות שפרץ במדינה. יחד עמו התפטרו כמה שרים נוספים אשר מחו נגד הנשיא מוחמד מורסי על שאינו נענה לדרישת המפגינים.
ללוב
ללוב (בפולנית: Lelów, ביידיש: לעלאָוו) הוא כפר בדרום פולין. נודע בתרבות היהודית כערש חסידות לעלוב. בשנת 2008 התגוררו בכפר כ-2,127 תושבים. מוזכר לראשונה במסמך מ-1193.
יהדות הכפר
בכפר התגורר הרב דוד בידרמן, מייסד חסידות לעלוב, שנודע כ"רבי דוד מלעלוב". בכפר גם מצוי אוהל קברו של הצדיק, אליו מגיעים אנשים להתפלל - בייחוד ביום פטירתו ז' בשבט.
המטבח האירי
המטבח האירי הוא סגנון בישול שנוצר באי אירלנד החל מתקופת הדרואידים. בתקופה הקלטית גידלו באי בקר והכינו גבינות, חמאה וחלב כמו כן שימרו בשר לימות החורף. רוב המאכלים קיבלו צורת נזיד ובושלו במשך זמן רב בקדירות גדולות.
מאכלים
כרי הדשא הנרחבים באי מספקים מרעה רב לצאן ולבקר, מהנהרות והחופים נשלים דגי סלמון וטרוטה הישר אל המטבח. המטבח מיסודו הוא מטבח כפרי, פשוט, בו נתלה סיר הבישול מעל האח בבקתה. המאכלים לא מורכבים ולא מסובכים מידי. המטבח משופע בירקות שורש כגון גזר לבן, שורש כרפס, לפת, גזר ועוד. ומכאן מרק ירקות האירי ומרק הסרפד. גידול הצאן הוא ענף חקלאי בולט באירלנד ולכן רבים הם המאכלים המשלבים תפוחי אדמה ובשר טלה או כבש, בהם נזיד בשר אירי הקרוי אייריש סטו והוא צלי בשר הכולל בשר טלה, בצל, תפוחי אדמה ותבלינים שונים כמו מלח, פלפל וטימין שלעיתים מושרה בבירה. כמו כן קיימים בשר מעושן, לחם סודה. שפרדס פאי שהוא בשר טחון עם תפוח אדמה, מאכל רועים במקורו. וכן בייקון עם כרוב. בוקסטי הוא פנקייק אירי מתפוח אדמה.
אירלנד מפורסמת גם בייצור האלכוהול – בירה, בעיקר בירות כהות כגון קילקני וגינס, בוויסקי, ובליקרים שונים כמו אייריש קרים.
מכסה הגרון
מכסה הגרון או כיסוי הגרון או אפיגלוטיס (ביוונית: Epiglottis; "מעל הגרון") הוא רקמת סחוס דקה המכוסה קרום רירי שנמצאת מאחורי שורש הלשון המחוברת לשאר מבני הגרון באמצעות רצועות שריר. מכסה הגרון סוגר את המעבר מחלל הלוע והפה אל קנה הנשימה בזמן הבליעה ובכך מונע שאיפת מזון. כמו כן, מכסה הגרון משמש גם בסיס חיתוך עבור העיצורים הכיסוי-גרוניים.
דלקת מכסה הגרון
ישנם חיידקים המסוגלים לגרום לדלקת בקרום הרירי של מכסה הגרון, במיוחד אצל ילדים. למרות שמצב זה קל לטיפול, הוא נחשב למקרה חירום רפואי כיוון שללא טיפול מכסה הגרון יכול להתנפח ולחסום את קנה הנשימה ולגרום לחנק. מצב זה נדיר במדינות המפותחות הנותנות חיסון נגד החיידק Haemophilus influenzae, שהוא אחד מהחיידקים השכיחים הגורמים לדלקת זו. גם כוויות בחלל הפה ופגיעה פיזית עלולות לגרום נפיחות מכסה הגרון.
אנדרטת החייל האלמוני (קהיר)
האנדרטה הוקמה בהוראת נשיא מצרים אנואר סאדאת בשנת 1974 לזכר החיילים המצרים שנפלו במלחמת יום הכיפורים (המכונה במצרים "מלחמת אוקטובר"). האנדרטה נחנכה באוקטובר 1975. לאחר הירצחו של אנואר סאדאת באוקטובר 1981, סאדאת נקבר באתר האנדרטה.
האנדרטה עשויה בטון ובנויה בצורת פירמידה חלולה שגובהה 36.64 מטרים ורוחב בסיסה 14.3 מטרים. עובי כל אחד מארבעת עמודיה (דפנות הפרמידה החלולה) - 1.9 מטרים. את האנדרטה עיצב האמן המצרי סאמי ראפע.
יעקב גלאטשטיין
יעקב גלַאטְשטיין (גם גלטשטיין; ברוסית: Яков Глатштейн; באנגלית: Yankev Glatshteyn; 20 באוגוסט 1896, לובלין – 19 בנובמבר 1971, ניו יורק) היה סופר ומשורר יידיש יהודי-אמריקאי יליד פולין.
ביוגרפיה
גלאטשטיין נולד בלובלין שבפולין, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית. אמו הייתה בת לשושלת רבנים ואביו היה ממשפחה דתית מודרנית. גלאטשטיין קיבל חינוך דתי עד גיל 16 וחינוך חילוני על ידי מורים פרטיים. אביו החדיר בו אהבה לספרות היידיש, ובמהרה החל גלאטשטיין לכתוב בעצמו. בשנת 1909 נסע לוורשה, שם נפגש עם י"ל פרץ, הירש דוד נומברג ונח פרילוצקי.
גלאטשטיין היגר מפולין לארצות הברית בשנת 1914, בהיותו נער צעיר. שיריו הראשונים נדפסו בעיתוני היידיש בניו יורק בשנת 1919 בשם העט "קלרה בלום". באותה שנה ייסד גלאטשטיין יחד עם אהרון גלאנץ-ליילס ואחרים את החבורה הספרותית "אינזיך", והיה מראשי דובריה. שירתו המודרנית והחדשנית הייתה שירה אינטרוספקטיבית, שהעלתה על ראש מעייניה את ההסתכלות פנימה, אל תוך נפשו של המשורר. אולם עם התחזקות הנאצים באירופה ועם התגברות רדיפת היהודים שם, חל שינוי מעמיק בשירתו, ובשנות מלחמת העולם השנייה הוא פרסם שירה לירית המזדהה לחלוטין עם סבלם של היהודים הנרדפים באירופה. שיריו בעת ההיא יצרו זהות יהודית חדשה-ישנה, עם יסודות מיסטיים השאובים מהמסורת היהודית. באמצע שנות החמישים מונה לעורך ביטאון הקונגרס היהודי העולמי.
יעקב גלאטשטיין פרסם ביידיש למעלה משלושים ספרים, ובהם שירה, סיפורים, ביקורת ספרותית ורומנים. לעברית תורגמה רק מקצת מיצירתו, ואף על פי כן הוא השפיע על השירה העברית המודרנית, דרך שיריו של נתן זך ודרך תרגומיו של בנימין הרשב.
למרות שהיה פעיל תרבותי יידי, סירב להקנות לילדיו ידע כלשהו בשפה או לשלוח אותם לבית-ספר שהתנהל בה (באזור מגוריו בניו יורק היו ארבעה). בנו העיד כי גלאטשיין אמר ש"רק על גופתו המתה" ילמדו ילדיו את תרבות היידיש.
גלאטשטיין נפטר ב-19 בנובמבר 1971 בניו יורק, בעת חגיגות יום הולדתו ה-75.
בשנת 2006 ג'פרי שנדלר תרגם את ספרו של יעקב גלאטשטיין "אמיל וקרל" לאנגלית.
מיאנמר במשחקים האולימפיים
עד כה, אף ספורטאי בורמזי לא זכה במדליה אולימפית, והישגי הספורטאים הבורמזים היו נמוכים למדי. אחד ההישגים הבולטים שייך לרץ המרתון תין סומבווגאן שסיים במקום ה-18 באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968). מרימת המשקולות איה חינה נאן סיימה במקום הרביעי באולימפיאדת אתונה (2004), אך התוצאות שהשיגה נמחקו לאחר שהתברר כי השתמשה בחומרים אסורים.
לוקמיה מיאלואידית כרונית
לוקמיה מיאלואידית כרונית (באנגלית: Chronic Myeloid Leukemia, בר"ת: CML) היא סוג של לוקמיה, המאופיינת על ידי התרבות בלתי מבוקרת במספר התאים המיאלואידים במח העצם כתוצאה מפגיעה בתאי גזע, והתפשטות שלהם לדם. מחלה זו מהווה בקירוב כ-20% מכלל הלוקמיות.
CML היא גידול שבטי של גרנולוציטים בוגרים (נויטרופילים, באזופילים ואאוזינופילים) בעיקר, עם זאת ניתן לראות גם התרבות של מגהקריוציטים מאחר שהפגיעה כאמור היא בתאי הגזע (שלא בדומה ללוקמיה חריפה, שבה הפגיעה היא בשלב מאוחר יותר). זוהי מחלה מיילופרוליפרטיבית, הקשורה במרבית המקרים לפגם כרומוזומלי – שחלוף קטעים בין כרומוזום 9 לכרומוזום 22 (טרנסלוקציה כרומוזומלית) אשר יוצרת את כרומוזום פילדלפיה.
תסמין קליני
בשונה מלוקמיה חריפה, המאופיינת בתסמינים קליניים סוערים, ב-CML לעיתים רבות אין החולה מפגין תסמינים קליניים: המחלה מתחילה באופן איטי ועם תסמינים כללים של אנמיה, חולשה, ירידה במשקל, חוסר תיאבון, הזעה, חום ותחושת מלאות או אי נוחות בבטן. לעיתים ניתן לראות גם הגדלה של הטחול ושל הכבד וספיה גבוהה של תאים לבנים (לויקוציטוזיס). בבדיקה הביוכימית יהיה האנזים LDH מוגבר (דבר שמעיד על התרבות של תאים המטולוגיים), ורמת הפוספטאזה הבסיסית (ALP) נמוכה. עדויות אלה עשויות לסייע באבחנה מבדלת לעומת סוגי לוקמיה אחרים.
המחלה עלולה להופיע החל מגילאי 20–30. הגיל הממוצע של החולים בתחילת המחלה הוא 40–60.
המהלך הקליני של המחלה נחלק לשלושה שלבים:
אבחון
ניתן לבצע שאיבת מח עצם. מח העצם ב-CML הוא עשיר ופולימורפי (בניגוד ללוקמיה חריפה, שבה מח העצם הוא מונומורפי) – ניתן לראות את כל שלבי ההבשלה של תאי הגידול, כאשר קיים יחס גבוה בין השורה המילואידית לבין השורה האדומה (10:1 לעומת 4:1 במצבים נורמליים), וכמו כן קיים ריבוי של מגה-קריוציטים.
בדיקות ציטוגנטיות ומולקולריות: בכ-95% מהחולים ניתן למצוא את המאפיין המולקולרי העיקרי של המחלה – כרומוזום פילדלפיה (t(9,22. כרומוזום זה נוצר כתוצאה משחלוף מקטעים בין כרומוזומים (טרנסלוקציה). התוצאה היא חיבור בין הגן abl הממוקם על כרומוזום 9 ובין הגן bcr (breakpoint cluster region) הממוקם על כרומוזום 22. ויצירה של גן כימרי abl-bcr (שתפקידו אינו ידוע), ואילו על כרומוזום 22 נוצר הגן bcr-abl, המקודד לחלבון שגורם ל-CML: החלבון האמור הוא טירוזין קינאז ציטופלזמטי, המפעיל שרשרת פעולות המביאה לחלוקת התא. החלבון פועל ללא בקרה חיצונית, ועל ידי כך מביא להתרבות של התאים.
טיפול
בעבר, חולים טופלו על ידי אנטי-מטבוליטים (כגון cytarabine), אלקילטורים, אינטרפרון אלפא, סטרואידים וכן השתלת מח עצם. בשנת 2001 אישר מנהל המזון והתרופות האמריקאי את השימוש בתרופה imatinib (שם מסחרי: Glivec), שהיא מעכבת ספציפית של bcr-abl: תרופה זו מחליפה את הטיפולים הקודמים ומהווה קו ראשון לטיפול ב-CML, והביאה לשיפור ניכר באחוזי ההישרדות של החולים ב-CML; מחקר IRIS אשר השווה בין טיפול ב-Glivec לטיפול באינטרפרון או בציטרבין, הראה כי לטיפול ב-Glivec יש תוצאות משמעותיות טובות יותר. עם זאת, לא בוצע ניתוח של המחקר על פי intent to treat ולכן, לא ברור עדיין האם טיפול ב-Glivec לבדו עדיף על פני טיפול ב-Glivec לאחר מתן אינטרפרון וציטרבין.