cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תנועת שלום
אחד האתגרים של תנועות שלום הוא הניסיון להשיג שלום אזורי או עולמי באמצעים לא-אלימים, בעוד המתנגדים לתנועות שלום מרבים להשתמש באלימות.
אידאולוגיה
לתנועות השלום מגוון אידאולוגיות, שהמשותף להן הוא השאיפה לחיים שלווים ברחבי העולם. תנועת שלום מתאפיינת בראש ובראשונה באמונה שבני אדם אינם צריכים להילחם זה בזה, ועליהם לנהל דיאלוג כדי לגשר על פערי שפה, תרבות, הבדלי גזע, ניצול משאבי טבע והתגברות על קונפליקטים דתיים או אידאולוגיים.
חלק מהתנועות דוגלות בפציפיזם. אחרות מתנגדות לכלל המלחמות, או למלחמה ספציפית, למשל או ההתנגדות לפלישת ארצות הברית לעיראק בשנת 2003.
תנועות שלום עולמיות מבקשות לחזק את זכויות האדם הבסיסיות, בהן גישה לאוויר, מים, מזון, מחסה ובריאות. חלקן דוגלות גם בצמצום אי-שוויון כלכלי. רובן נוטות להתנגד להתפשטות טכנולוגיות של נשק להשמדה המונית, בפרט נשק גרעיני ולוחמה ביולוגית, תומכות בהגבלות על תעשיית הנשק וחוששות משימוש הרסני בטכנולוגיות מתקדמות כגון בינה מלאכותית,, גנטיקה וחקר חלבונים.
תנועות השלום הראשונות
מתנועה זו צמחה תפיסת "השלום האלוהי", פאקס דאי, תנועה של טיהור פנימי בכנסייה הקתולית ובחברה הכוללת קריאה להגבלת האלימות וכן קריאה לאנשי הדת להתנהג לפי ערכי הנצרות ולא לשאת נשק.
כנסיות השלום
החל מהמאה ה-16 הרפורמציה הפרוטסטנטית הולידה מגוון כתות נוצריות חדשות, בהן "כנסיות שלום", כתות נוצריות שדגלו בפציפיזם. כנסיות השלום הבולטות היו הקוויקרים, האמיש, המנוניטים וכנסיית האחים. הקוויקרים דגלו בפציפיזם באדיקות, וכבר בשנת 1660 דחו אלימות מכל סוג ודבקו בפרשנות פציפיסטית של כתבי הנצרות. במשך המאה ה-18, בה התרחשו מלחמות רבות בבריטניה, היו הקוויקרים סרבני מצפון.
במאה ה-18
בין הדוברים הבולטים של תנועת הנאורות נמנו ז'אן ז'אק רוסו, עמנואל קאנט וג'רמי בנת'ם, שייסד תנועת שלום בבריטניה בשנת 1789. פעיל שלום מרכזי בזרם האוונגליסטי היה ויליאם וילברפורס, שהתבסס על אידיאלים נוצריים של שלום ואחווה כאשר הציע לבריטניה להימנע ממעורבות במלחמות המהפכה הצרפתית.
במאה ה-19
במהלך המלחמות הנפוליאוניות רבים בציבור הבריטי התנגדו למלחמה. ברחבי הממלכה התקיימו הפגנות נגד המלחמה ונגד ויליאם פיט הבן, פורסמו ספרים ומאמרים רבים הקוראים לשלום, והוגשו 16 עצומות שלום לפרלמנט של בריטניה הגדולה. פעילי תנועה לא-פורמלית זו ראו בצבא בריטניה כוח ריאקציונרי שפעילותו משפיעה על רווחת האומה, גורמת לרמות מיסוי גבוהות ושיעורי נפגעים גבוהים.
תנועות השלום המודרניות הראשונות נוסדו בשנים 1815–1816 בארצות הברית ובאנגליה. הראשונה הייתה התנועה לשלום בניו יורק, שנוסדה בשנת 1815 על ידי התאולוג. תנועה דומה קמה באותה תקופה במסצ'וסטס. התנועות ארגנו פגישות שבועיות והפיצו כתבי עת שקראו לשלום שהופצו ברחבי ארצות הברית ואירופה. בפרסומים אלה תיארו את זוועות המלחמה וקידמו. בשנת 1816 נוסדה תנועת השלום של לונדון, ממנה צמחו ברחבי בריטניה בשנות ה-40 של המאה ה-19 קבוצות מחאה של נשים בשם "מעגל עלה הזית" ששילבו פציפיזם ופמיניזם.
באמצע המאה ה-19 גברה השפעתן של תנועות השלום בבריטניה. "" התכנס לראשונה בלונדון בשנת 1843. הקונגרס קרא לבוררות במקרים של סכסוך בין מדינות, ומנהיג התנועה,, נשלח כבורר למוקדי סכסוך בעולם במשך כ-40 שנה וכונה "שליח השלום". אחד ההישגים של ריצ'רד היה סעיף בחוזה פריז (1856) בו הסכימו המעצמות לבוררות בדרכי שלום.
קונגרס שלום נוסף נערך בבריסל בשנת 1848, בצל אביב העמים, ושנה לאחר מכן בפריז. קונגרסים נוספים התקיימו באירופה לפחות עד שנת 1910.
בשנת 1870 הקים רנדל קרמר את "איגוד העובדים למען השלום" בלונדון. מאוחר יותר ייסד קרמר קרמר את האיגוד הבין-פרלמנטרי לשלום, בסיועו של הכלכלן הצרפתי פרדריק פאסי.
התנגדות בלתי אלימה
ההודי מהטמה גנדי (1869–1948) היה אחד הפעילים הבולטים למען שלום ואי-אלימות במאה ה-20, ודגל בהתנגדות בלתי אלימה. גנדי הושפע רבות מהרעיונות הפציפיסטיים של הסופר הרוסי לב טולסטוי. משנת 1908 הם התכתבו ביניהם. בתחילה כתב גנדי כי התנגדות פסיבית יכולה לסייע לעם ההודי להפיל את השלטון הקולוניאלי הבריטי, ולאחר מכן הם דנו ביישומים מעשיים ותאולוגיים של אי-אלימות.
מלחמת העולם הראשונה
רוב תושבי אירופה תמכו במדיניות שהובילה למלחמת העולם הראשונה. עם זאת, היו גם תנועות שלום שפעלו נגד המלחמה, בהן קבוצות ותנועות סוציאליסטיות רבות. בין התנועות בלטה מפלגת נשים לשלום, שנוסדה בשנת 1915 על ידי ג'יין אדמס.
בשנת 1915 ייסדו מנהיגים ליברלים בריטים את "ארגון חבר הלאומים" שנועד לקדם פתרון של שלום לסכסוך באירופה. מעט מאוחר יותר נוסד ארגון מקביל בארצות הברית בשם "הליגה לאכיפת שלום." ארגונים אלה הובילו להקמת חבר הלאומים לאחר תום מלחמת העולם הראשונה.
בארצות הברית התנגדו חברי קונגרס רבים למעורבות ארצות הברית במלחמה באירופה, בהם גם ג'נט רנקין, האישה הראשונה שנבחרה לקונגרס, שדגלה במוצהר בפציפיזם והתנגדה מאוחר יותר גם למעורבות ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
בין שתי מלחמות העולם
בשנת 1922 נחתמה אמנת וושינגטון שהגבילה את הכוח הצבאי הימי של המדינות החתומות על האמנה: ארצות הברית, האימפריה הבריטית, האימפריה היפנית, צרפת ואיטליה. חבר הלאומים, שהוקם בעקבות המלחמה, החל לפעול למען פתרון של שלום וכינס מספר דיונים בנושא זה. משנת 1927 עד 1934 התקיימו מספר כנסים של ועידת ז'נבה, בהם נוסחו אמנת ז'נבה השלישית ואמנת ז'נבה הרביעית.
במלחמת האזרחים בספרד ניסו מספר פעילים פוליטיים לקדם אי-אלימות, אך ללא הועיל. לאחר המלחמה פרסמה סימון וייל את הפואמה "האיליאדה או שירת הכוח", שנחשבת למניפסט פציפיסטי.
מלחמת העולם השנייה
בתחילת מלחמת העולם השנייה תמכו רבים בפעילות תקיפה נגד גרמניה הנאצית, ותנועות השלום שהיו פעילות בארצות הברית ובאירופה חדלו לפעול. ברטרנד ראסל, שהיה פעיל שלום, אמר שהצורך להביס את אדולף היטלר ואת הנאצים הוא מצב ייחודי שבו המלחמה אינה האפשרות הגרועה ביותר. הוא כינה את עמדתו "פציפיזם יחסי". עמדה דומה נקטו גם הרברט ג'ורג' ולס ואלברט איינשטיין, שצידדו בפעולה צבאית נגד גרמניה.
בצרפת, הפציפיסטים מגדה ואנדרה טרוקמה סייעו בהסתרת מאות יהודים שנמלטו מהנאצים בכפר לה שמבון-סור-ליניון. לאחר המלחמה הוכרזו כחסידי אומות העולם.
גורלם של פציפיסטים בגרמניה הנאצית היה בכי רע. קרל פון אוסייצקי ו נכלאו במחנות ריכוז ומתו שם כתוצאה מעינויים. החקלאי האוסטרי פרנץ יגרשטטר סירב לשרת בוורמאכט והוצא להורג בשנת 1943.
בארצות הברית מנהיגים פציפיסטיים רבים קראו לצעירים לא להתגייס לשירות צבאי. בשתי מלחמות העולם היו סרבני מצפון, וממשלת ארצות הברית אפשרה להם לשרת בתפקידים שאינם קרביים. מי שסירב לכך, נכלא.
לאחר מלחמת העולם השנייה הפכו תנועות השלום לנפוצות ברחבי העולם, והשאיפה לשלום היא כיום חלק מהשיח הפוליטי המקובל במדינות רבות.
תנועות מחאה נגד נשק גרעיני
תנועות מחאה נגד נשק גרעיני נוסדו לראשונה ביפן בשנת 1954, בכנס של תנועות שלום שהתאגדו תחת ארגון גג בשם "המועצה היפנית נגד פצצות אטום ומימן." התנועות קראו להפסקת הניסויים הגרעיניים באוקיינוס השקט, וזכו לתמיכה עממית רחבה. כ-35 מיליון איש חתמו על עצומות שקראו לאסור פיתוח נשק גרעיני.
בבריטניה החלה לפעול התנועה לפירוק נשק גרעיני בשנת 1958 בכנס בו השתתפו חמשת אלפים איש, שלאחריו נערכה הפגנה המונית מול רחוב דאונינג. התנועה קראה לפירוק הנשק הגרעיני, תחילה בבריטניה ולאחר מכן בשאר מדינות העולם. פעילות התנועה נמשכה עד לסוף שנות השישים.
בשנת 1958 חתמו 11,000 מדענים על עצומה שהוגשה לאו"ם, הקוראת להפסיק את הניסויים בנשק גרעיני, בגלל הסכנות של נשורת גרעינית. יוזם העצומה, הכימאי לינוס פאולינג, קיבל פרס נובל לשלום על פעילות זו.
בשנת 1961 נערכה בארצות הברית שביתת הנשים למען השלום, בה השתתפו כ-50,000 נשים בהפגנות מחאה נגד נשק גרעיני ב-60 ערים ברחבי ארצות הברית. זה היה אירוע המחאה הגדול ביותר של נשים במאה ה-20. המחאה הייתה בין הגורמים לחתימת האמנה למניעת ניסויים גרעיניים בין ארצות הברית וברית המועצות.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נערכו הפגנות המוניות בארצות הברית נגד נשק גרעיני, בהן הפגנה של מיליון בני אדם בסנטרל פארק בניו יורק ב-12 ביוני 1982, הפגנות ב-50 ערים בארצות הברית ב-20 ביוני 1983, וצעדת המונים מלוס אנג'לס לוושינגטון ב-1986.
במהלך שנות השמונים והתשעים נערכו מחאות רבות בסמוך לאתרי ניסויים בנשק גרעיני במדבר נבדה.
ב-1 במאי 2005 צעדו 40,000 מפגינים נגד שימוש בנשק גרעיני ליד מטה האו"ם בניו יורק, לציון 60 שנה להטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי. בבריטניה התקיימו מחאות רבות בהן השתתפו רבבות נגד השימוש במערכת טילי טריידנט.
במאי 2010 השתתפו כ-25,000 איש, בהם חברים בתנועות שלום וניצולי פצצות האטום משנת 1945, בצעדת מחאה נגד השימוש בנשק גרעיני ממרכז ניו יורק למטה האו"ם.
המחאה נגד מלחמת וייטנאם
השתתפות ארצות הברית במלחמת וייטנאם החלה בשנות ה-50 של המאה ה-20, והגיעה לשיאה באפריל 1969 עת הוצבו 543,000 חיילים אמריקאים בווייטנאם. תנועות השלום בארצות הברית התנגדו לפעילות זו, ודגלו בנסיגה חד צדדית של הכוחות האמריקאים מדרום וייטנאם.
המחאה הראשונה בארצות הברית נגד מלחמת וייטנאם נערכה בשנת 1962 על ידי "מפלגת הפועלים העולמית", ולאחריה התקיימו פעולות מחאה רבות, בהן השתתפו ילדי הפרחים, השמאל החדש, ארגוני פציפיזם נוצרי, התנועה לזכויות האזרח, ותומכים רבים של תנועות השלום.
תנועות שלום בעולם ובישראל
תנועות שלום פועלות במדינות רבות בעולם, בהן הודו, הולנד, הממלכה המאוחדת, צרפת ושוודיה. בליבריה, למשל, הוקמה ב-2003 תנועת הנשים הליברית לשלום שניסה לשים קץ למלחמת האזרחים הליברית השנייה. בין הארגונים הבינלאומיים הפועלים למען שלום עולמי נמנים ועידות פגוואש בנושא מדע ועניינים בינלאומיים, המוסד לחוק בינלאומי, לשכת השלום הבינלאומית בשווייץ והתנועה "אוכל במקום פצצות".
תנועות שלום בישראל הן חלק ממחנה השמאל. תנועת שלום עכשיו נוסדה בעקבות ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל בנובמבר 1977, והתפרסמה בפעילותה נגד מלחמת לבנון הראשונה ובקידום הסכמי אוסלו. תנועות נוספות התפצלו משלום עכשיו ונחשבות לתנועות שמאל רדיקלי, בהן גוש שלום, תעאיוש ואנרכיסטים נגד גדרות.
תנועות שלום ישראליות ובינלאומיות רבות תומכות בקידום תהליך השלום הישראלי-פלסטיני, בהן נשים עושות שלום, קוד ורוד: נשים למען שלום וג'אסט ויז'ן.
תנועות השלום בישראל מביעות לעיתים קרובות מחאה נגד תוכנית הגרעין הישראלית. בדצמבר 1960 הוקם הוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון, שבו השתתפו אליעזר ליבנה וישעיהו ליבוביץ. הוועד חדל מפעילותו לאחר מלחמת ששת הימים. בשנת 2008 קבוצת פעילי שמאל בראשותו של גדעון ספירו הקימה ארגון בשם "הוועד הישראלי למען מזרח תיכון חופשי מנשק אטומי ביולוגי וכימי", וכן אתר אינטרנט בשם "ארמגדון" ובו מידע ודיונים בנושאים הקשורים לנשק להשמדה המונית.
וינסנט יומנס
וינסנט מילי יומנס (באנגלית:Vincent Millie Youmans, 27 בספטמבר 1898 – 5 באפריל 1946) היה מלחין אמריקאי של מוזיקה קלה ומפיק מוזיקלי בברודוויי. יומנס נמנה עם המלחינים המובילים בשל ברודוויי בתקופתו ושיתף פעולה עם גדולי הפזמונאים של אז - איירה גרשווין, אוטו הרבך, אוסקר המרשטיין II, ארווינג סיזר, אן קולדוול, לאו רובין, הווארד דיץ, קליפורד גריי, בילי רוז, אדווארד אליסקו, אדווארד היימן, הרולד אדמסון, באדי דסילבה וגאס כאהן. לחניו המוקדמים הצטיינו בחיסכון בחומר המלודי:משפטים של שניים, שלושה, או ארבעה תווים שחזרו והשתנו באמצעות שינויים מקצביים או הרמוניים קלים. יותר מאוחר הוא פנה למשפטים מוזיקליים ארוכים יותר ולקווים מלודיים רפסודיים יותר. יומנס פרסם פחות מ-100 לחנים, אבל 18 מתוכם - אחוז גבוה מאוד - הפכו לסטנדרטים מוכרים על ידי האגודה האמריקאית למלחינים, מחברים ומוציאים לאור (ASCAP). עם לחניו הידועים נמנים Tea for Two (תה לשניים) ו-I Want to Be Happy. כתב גם פסקולים לסרטים כמו למשל "Carioca" (1933).
ילדות וצעירות
יומנס נולד בשנת 1898 בניו יורק במשפחה מבוססת של מייצרי מגבעות. בגיל שנתיים עבר עם המשפחה ללארצ'מונט, ניו יורק. הוא למד בבית הספר טריניטי בממרונק, ניו יורק ובהית'קוט הול אין ריי, ניו יורק. הוא שאף בנעוריו להיות מהנדס ולמד לזמן קצר באוניברסיטת ייל. נשר מהלימודים כדי לעבוד כשליח עבור חברת ברוקרים בוול סטריט ואחרי פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לחיל הים, אם כי לא השתתף בקרבות. בעת שהות במדינת אילינוי גילה כשרון באמנויות הבמה והתחיל להפיק מופעים עבור החיילים.
פריצת הקריירה האמנותית
אחרי המלחמה עבר יומנס את המסלול המסורתי כפסנתרן "מדגים מניגנות" (song-plugger) לצורך שיווק בהוצאה המוזיקלית ג'רום רמיק בסמטת טין פאן בניו יורק וכפנסתרן רפטיטור, עבור מלחין האופרטות ויקטור הרברט. בשנת 1921 שיתף פעולה עם איירה גרשווין במחזמר Two Little Girls in Blue שזיכה אותו לזכויות היוצרים הראשונות בזירת הברודוויי (לצדם של הפזמונאי איירה גרשווין והמלחין פול לאנין. אז הוא יצר את להיטו הראשון, "Oh Me! Oh My!" וחתם על חוזה ראשון עם בית ההוצמאה לאור TBHarms Company. המחזמר הבא שלו Wildflower משנת 1923 שבו שיתף פעולה עם המלחין הרברט סטוטהרט (1949-1885) עם צמד הפזמונאים אוטו הארבך ואוסקר המרשטיין II (1960-1895) זכה להצלחה רבה. לעומת הסגנון האופרטי הקלאסי של סטוטהרט, תרם יומנס להיטים יותר מודרניים, ביניהם שניים בולטים: Wildflower ו-Bambalina על קשיש המנגן בכינור ומרקיד. אולם הצלחתו הממושכת ביותר הייתה המחזמר שהולחן כולו על ידו No, No,Nanette (1923) על מילים של אירווינג סיזר, ואשר הועלה בברודוויי ב-1925, אחרי הצגת בכורה בדטרויט והרצה מוצלחת ביותר בשיקגו. המחזמר בוצע אחר כך בסיורים ברחבי אמריקה ובינלאומיים. No, No Nanette שהוצג למשך כמעט שנתיים בלונדון הפך לקומדיה המוזיקלית המוצלחת ביותר בשנות ה-1920 באירופה ובארצת הברית.שניים מלהיטיו - Tea for Two (תה לשניים) ו-I Want to Be Happy היו ללהיטים עולמיים. הם הפכו ל"סטנדרטים" למופעי הג'אז ו-Tea for Two דורג בין השירים המוקלטים ביותר למשך עשורים.
המשך הקריירה
ב-1927 התחיל יומנס להפיק בעצמו את מופעיו בברודוויי. הוא עזב את המו"ל שלו, חברת ט.ב. הארמס, והתחיל להוציא לאור בעצמו את שיריו. הצלחה נוספת רשם ב-1927 עם המיוזיקל !Hit the Deck שכלל את הלהיטים "Sometimes I'm Happy" ו"Hallelujah". הפקותיו הבאות אחרי 1927 נכשלו, על אף כמה להיטים שנכללו בהם - "Great Day ו-"Without a Song" (מתוך המחזמר Great Day משנת 1929), "Time On My Hands" (מתוך ההפקה Smiles) והלהיט "Through the Years" מתוך ההפקה בעלת האותו שם, 1930). תרם שירים נוספים למחזמר Take a Chance משנת 1932. ב-1933 כתב לחנים לסרט Flying Down to Rio, סרט ראשון שבו הופיעו לראשונה פרד אסטר וג'ינג'ר רוג'רס כזוג רקדנים. הפסקול שלו כלל את "Orchids in the Moonlight", "The Carioca", "Music Makes Me", ולחן הכותרת Flying Down to Rio.הסרט קטף הצלחה אדירה והפיח תקווה בתוכניות המקצועיות של המלחין, אם כי לא כתב שוב עבור אסאר ורוג'רס.
בשנת 1934, אחרי קריירה בת 13 שנה, השחפת אילצה את יומנס לפרוש. בכל שאר חייו נאבק במחלה. רק ב-1943 התאפשר לו לשוב פעם נוספת לברודוויי עם מופע אקסטרווגנזה לא מוצלח בשם Vincent Youmans' Ballet Revue, פרויקט שאפתני שבו שילב מוזיקה לטינית וקלאסית, כולל מתוך הבלט "דפניס וכלואה" מאת מוריס ראוול, עם כרואגרפיה מאת לאוניד מאסין. ההפקה רשמה הפסד של 4 מיליון דולר. יומנס נפטר משחפת בשנת 1946 בגיל 47 בלבד, בדנוור, קולורדו, כאשר השאיר במגרות כמות גדולה של יצירות.
Wildflower
אופרטה של סטוטהארט עם להיטים מודרניים יותר מאת יומנס, שעלילתה מתרחשת בלומברדיה
נבחרת רומניה בכדוריד נשים
נבחרת רומניה בכדוריד נשים היא הנבחרת לאומית של רומניה. הנבחרת השתתפה ב-25 אליפויות העולם בכדוריד וזכתה בשנת 1962. נכון לשנת 2022, היא הנבחרת היחידה שהשתתפה בכל אליפויות העולם. בהתאם לדירוג של האיגוד הכדוריד העולמי, נכון לדצמבר 2022 הפדרציה מדורגת במקום העשירי.
מזכיר החקלאות של ארצות הברית
מחלקת החקלאות כוללת כמה תפקידים ותחומי אחריות: 770,000 הק"מ של שטחי היערותו המרעה של ארצות הברית מנוהלים על ידי שירות היערות של ארצות הברית. בטיחות המזון שמיוצר ומשווק בארצות הברית מנוהלת על ידי שירות הבטיחות והפיקוח על המזון (Food Safety and Inspection Service). תוכנית הסיוע לתזונה משלימה (Supplemental Nutrition Assistance Program, או בשמה הידוע "Food Stamp Program") פועלת בשיתוף פעולה עם מדינות ארצות הברית לספק מזון לאוכלוסיות חלשות. ייעוץ לחקלאים וגננים ניתן על ידי שירות שיתוף הפעולה עם המדינות במחקר, חינוך והרחבה (Cooperative State Research, Education, and Extension Service).
סמל מורסיה
סמל מורסיה הוא סמלה הרשמי של הקהילה האוטונומית מורסיה שבספרד.
מזכיר החקלאות של ארצות הברית
החל מ-23 בפברואר 2021 מכהן בתפקיד טום וילסאק.
סמל מורסיה
הסמל מעוצב כממגן "ספרדי" שבו שדה אדום שבו בקנטון ארבע טירות זהב בעלות שלושה צריחים משוננים, האמצעי גבוה יותר משכניו. הטירות מסודרות בשני צמדים, אחד מעל השני והן מסמלות את ארבעת הגבולות של האוטונומיה: קסטיליה-לה מנצ'ה, ולנסיה, אנדלוסיה והים התיכון. בפינה השמאלית התחתונה שבעה כתרי זהב פתוחים מלמעלה, מסודרים בארבע שורות: כתר אחד, שלושה, שניים ואחד. הכתרים מסמלים את בירת האוטונומיה, העיר מורסיה שבסמלה מופיעים גם שבעה כתרים. לאחר שאלפונסו העשירי כבש את העיר במאה ה-13, הוא העניק לה את הרשות לשים חמישה כתרים בסמלה, לציון היותה ממלכתו החמישית, לאחר קסטיליה, לאון, גליסיה וקורדובה. כתר נוסף הוענק לעיר במאה ה-14 על ידי פדרו הראשון מקסטיליה. הכתר השביעי נוסף על ידי פליפה החמישי, מלך ספרד. סביב המגן גבול זהב ומעליו מותקן כתר ממלכת ספרד.
הסמל עוצב ב-1978 ונקבע בחוק ב-1983.
בעיות הרלדיות
מבחינה הרלדית יש כמה בעיות בבלאזון ובעיצוב הסמל. בתיאור הסמל לא מפורט האם הטירות צריכות להיות סגורות או פתוחות. אם הן פתוחות, יש לצייר אותן עם לפחות שני חלונות, וצבע החלונות והדלתות צריך להיות שונה, בדרך כלל כחול. בתיאור הסמל הטירות מופיעות בקנטון, בעיצוב בפועל הן תופסות רבע מהמגן, בעוד קנטון צריך להיות קטן יותר, כתשיעית משטח המגן. על פי התיאור, המגן מוגדר כספרדי שהוא מעוגל למטה לגמרי ואילו בסמל המוצג, הוא ישר מלמטה. כמו כן, הגבול המופיע בסמל, כלל לא מופיע בתיאור. עיצוב הכתר אינו זהה למקור והוא חסר את כיפת הבד האדומה שבתוך הכתר.
משה ארנסטר
משה אֶרְנְסְטֶר (22 באוקטובר 1924, כ"ד בתשרי תרפ"ה - 8 בינואר 2013, כ"ו בטבת ה'תשע"ג) היה נשיא קריות "מאור חיים" וחתנו של האדמו"ר הרביעי מויז'ניץ רבי חיים מאיר הגר.
ביוגרפיה
נולד בעיר קלויזענבורג שברומניה בשנת ה'תרפ"ה, לרב חיים וריקל גיטל ארנסטר שנספו בשואה. בהגיעו לגיל המצוות נסע ללמוד בישיבה של רבי אליעזר הגר בעיר וויזניצא עד לכיבוש האזור על ידי צבא ברית המועצות במלחמת העולם השנייה. לאחר מכן עבר ללמוד בישיבה של חותנו לעתיד הרב חיים מאיר הגר בעיר גרויסווארדיין ושם נשאר עד לכיבוש הונגריה על ידי הנאצים, ומשם נמלט עם קומץ קטן ממשפחתו ששרדה את השואה לבוקרשט. בשנת ה'תש"ה, בתום מלחמת העולם השנייה עלתה משפחתו ארצה והוא החל ללמוד בישיבת בית ישראל ודמשק אליעזר (שנקראה על שם הרב ישראל הגר ובנו הרב אליעזר הגר) ששכנה אז בתל אביב.
בי"ט באדר ב' ה'תש"ח נישא לשבע ברכה הגר (נפטרה כ"ה באייר ה'תשס"ט) בתו של הרב חיים מאיר הגר האדמו"ר הרביעי מויז'ניץ.
התגורר לסירוגין בצפת ובירושלים, בשנותיו האחרונות ניהל מעין "חצר" וערך טישים מפעם לפעם. בטבת ה'תשע"ג נפטר ונטמן באוהל אדמור"י בית ויזניץ בבית הקברות שומרי שבת.
מארק דקלין
מארק דקלין (באנגלית: Mark Deklin; נולד ב-3 בדצמבר 1967) הוא שחקן ובמאי אמריקאי. הוא כיכב בדרמה של פוקס בפריים טיים "Lone Star", בקומדיה "GCB", בדרמה הקומית עוזרות בית נחושות, ובשנת 2017 הצטרף לדרמה הפוליטית, "השורד המיועד" כסנטור ג'ק באומן. הוא נתן את קולו כדיימוס במשחק הווידאו "God of War: Ghost of Sparta".
ראשית חיים וחינוך
דקלין נולד בפיטסבורג, פנסילבניה. הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון תומאס ג'פרסון בשנת 1986. הוא בעל תואר ראשון באנגלית והיסטוריה מאוניברסיטת המדינה של פנסילבניה, תואר שני במשחק מאוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, וחבר באגודת מנהלי קרבות האמריקאים.
קריירה
כשחקן תיאטרון קלאסי, דקלין עבד רבות בברודוויי ובאוף לברודוויי. בטלוויזיה הוא מילא תפקידים חוזרים כמו ד"ר מתיו שו בסדרת הטלוויזיה של רשת פוקס "צדק", בין השנים 2006–2007. הוא שיחק בסיטקום "רשימת האקסים", בשנת 2008.
דקלין גילם את סטאן אדוארדס בדרמה של רשת CBS הוואי חמש אפס מ 2011 עד 2012. הוא שיחק בתור ג'ו נזריו בדרמה של משטרת "Shades of Blue" בשנת 2015.
דקלין גילם את הסוכן קמרון דייוויס בסדרת הטלוויזיה "Rizzoli & Isles" בשנת 2016. שנה לאחר מכן שיחק בתפקיד ד"ר ויליאם לנדון בסדרה Major Crimes. בין בשנים 2019-2018 שיחק בקומדיה גרייס ופרנקי.
כמו כן, היו לו תפקידים קוליים בכמה משחקי וידאו, כולל "Call of Duty 3" ,"Metal Gear Solid: Peace Walker", "God of War: Ghost of Sparta", ו-"Halo Wars 2",. בקולנוע שיחק בין היתר בסרטים Riverworld", "Tarzan"," "The Wish" "לעולם אל תגיד מקבת", "התשובה" ו"הפעם הראשונה של מיני".
דקלין כיכב בדרמה של רשת פוקס בפריים טיים "כוכב בודד" בתפקיד טרמל תאצ'ר. באופרת הסבון שיחק בתפקיד בלייק ריילי, ובדרמה הקומית עוזרות בית נחושות בתפקיד ניקולס דירינג.
היו לו גם מספר תפקידי אורח בסדרות טלוויזיה, בין היתר בסקס והעיר הגדולה, מכושפות, פרייז'ר, CSI, עקרות בית נואשות, ניפ/טאק, שני גברים וחצי, החיים על מאדים, המנטליסט, מחסן סודי 13, "שוות בקליבלנד", "אהבה גדולה", "פשעים גדולים", קאסל, מחשבות פליליות, הרשימה השחורה והשורד המיועד.
בשנת 2023 שיחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה, גלא ם.
לודוויג העשירי, דוכס בוואריה
ביוגרפיה
לודוויג העשירי נולד ב-18 בספטמבר 1495 לאלברכט הרביעי, דוכס בוואריה וקוניגונדה מאוסטריה, בתם של פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולאונור מפורטוגל, קיסרית האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1508 מת אביו אלברכט הרביעי, דוכס בוואריה, ואחיו וילהלם הרביעי, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו. על אף שאביו הורה שרק וילהלם יירש את הדוכסות, סירב לכך לודוויג בטענה שנולד קודם כניסת הוראת אביו לתוקפה, ובשל כך שלטו האחים במשותף החל משנת 1516.
בתחילה תמך לודוויג כמו אחיו ברפורמציה, אולם בהמשך אסרו האחים על החזקת כתבי מרטין לותר בבוואריה, ובשנת 1524 אף חתם וילהלם על הסכם עם האפיפיור קלמנס השביעי שהעמיד אותו בראש הרפורמציה הנגדית. בשנת 1524 השתתפו האחים בדיכוי מרד האיכרים של אלזס. החל משנת 1525 טען לודוויג לזכותו לכתר הבוהמי, ורק בשנת 1534 חתם וילהלם על הסכם עם פרדיננד, מלך הונגריה שסיים את הסכסוך עם בית הבסבורג.
ב-22 באפריל 1545 מת לודוויג ללא ילדים, ואחיו וילהלם הרביעי, דוכס בוואריה חזר לשלוט לבדו.
רפאל אברהם שלום מזרחי שרעבי
ביוגרפיה
נולד בירושלים לרב חזקיהו יצחק שרעבי, בן הרב שלום שרעבי, ולמרת שמחה בת הרב יצחק (הראשון) ב"ר חזקיה יוסף קובו. התפרסם כגאון בתורה בנגלה ובתורת הנסתר וכעושה נפלאות. כן צוין כבעל מידות טובות.
נפטר ביום הראשון של חנוכה ה'תקפ"ז ונקבר ב"חלקת החסידים" בבית הקברות בהר הזיתים.
חיבוריו
בשנת תשע“ה יצא לאור בירושלים, ספר דברי שלום בהגהה מדוקדקת ומפתחות מפורטות והשוואה בין דפוסים, ראשון, שני, והדפוס החדש, על ידי הרב יצחק יקותיאל, והרב דוד שלום שרעבי, כל חלק הסוד כולל השו“ת.
משה דוד טייטלבוים
רבי משה דוד טייטלבוים (ה'תרט"ו - כ"א באדר ב' ה'תרצ"ה) בן לשושלת הרבנים של משפחת טייטלבוים, היה רב העיירה מודיור-לופוש שברומניה.
תולדותיו
נולד ברומניה בשנת ה'תרט"ו לרבי ישראל יעקב יוקיל טייטלבוים (רבה הראשי של וואלווא) ולהענדל בתו של רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים הייטב לב. בצעירותו היה תלמידם של סבו ה"ייטב לב" ושל רבי חיים הלברשטאם מצאנז. נישא לחיה בתו של רבי אריה לייבוש הלברשטאם רבה של דוקלא.
לאחר נישואיו כיהן כמה שנים כרב בעיר צאנז, ובשנת ה'תרמ"ב החל לכהן כרבה של מודיור-לופוש. במודיור-לופוש עמד בראשות ישיבה בת כמאה בחורים. בסוף ימיו היגר לארצות הברית שם כיהן כאדמו"ר מוואלווא.
הוציא לאור את ספרו של סבו יטב לב. נפטר בכ"א באדר ב' ה'תרצ"ה.
הר יוג'ין
הר יוג'ין (באנגלית: Mount Eugene) הוא ההר הגבוה ברכס ארצות הברית, באי אלסמיר, בקורדילרה הארקטית, בטריטוריית נונאווט שבקנדה.
גובהו של ההר 1,850 מטרים מעל פני הים (והוא ההר ה-22 בגובהו בנונאווט); ההר מתנשא לגובה של 1,417 מטרים מעל סביבתו (והוא ההר ה-17 בהתנשאותו בנונאווט).
מקור השם
במקור נקרא ההר "הר ארתור יוג'ין" ("Mount Arthur Eugene") - שם זה ניתן להר בשנת 1883 על ידי חיל הקשר של צבא ארצות הברית, במהלך משלחת החקר - משלחת מפרץ ליידי פרנקלין.
דיאנג'לו
מייקל יוג'ין ארצ'ר (באנגלית: Michael Eugene Archer; נולד ב-11 בפברואר 1974), הידוע בשם הבמה דיאנג'לו (D'Angelo), הוא זמר, פזמונאי, רב-נגן ומפיק מוזיקלי אמריקאי.
ביוגרפיה
דיאנג'לו הוא בנו של שר פנטקוסטלי בריצ'מונד, וירג'יניה. הוא לימד את עצמו לנגן בפסנתר בילדותו. בגיל 18 הוא זכה בתחרות כישרונות החובבים בתיאטרון אפולו של הארלם שלושה שבועות ברציפות. לאחר השתייכות קצרה להרכב ההיפ הופ I.D.U., הצלחתו הגדולה הראשונה הגיעה בשנת 1994 ככותב ומפיק שותף בשיר "U Will Know" בביצוע אמנים שונים.
בשנת 1995 הוציא את אלבום הבכורה שלו, Brown Sugar. האלבום זכה לשבחים רבים ונמכר בלמעלה משני מיליון עותקים. ב-2000 הוציא את אלבומו הבא, Voodoo, שהגיע היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200. הסינגל המוביל מתוכו, "Untitled (How Does It Feel)", נכנס למצעד שירי ה-R&B וזכה בפרס גראמי בקטגוריית "ביצוע ה-R&B הווקאלי הטוב ביותר - גבר", תוך שהאלבום Voodoo זכה בקטגוריית "אלבום ה-R&B הטוב ביותר".
לאחר תקופה זו, דיאנג'לו חש יותר ויותר לא בנוח ממעמדו ההולך וגדל כסמל מין. לאחר מכן, התרחשו בחייו מאבקים אישיים רבים, כולל אלכוהוליזם, והפסקה מוזיקלית בת ארבע עשרה שנים. בדצמבר 2014 הוציא את אלבום האולפן השלישי שלו, Black Messiah. האלבום זכה לשבחי המבקרים ולהצלחה במצעדי המוזיקה, תוך שהגיע בשיאו למקום החמישי במצעד הבילבורד 200. בשנת 2018, ביצע את השיר "Unshaken", מתוך פסקול משחק הווידאו Red Dead Redemption 2.
חברת הנפט הלאומית האיראנית
חברת הנפט הלאומית האיראנית (בפרסית: شرکت ملّی نفت ایران) היא תאגיד בבעלות ממשלתית בניהולו של משרד הנפט של איראן, האחראי להפקה ולהפצה של נפט וגז טבעי של איראן. מטה החברה נמצא בטהראן. החברה הוקמה בשנת 1948 והוגדרה מחדש במסגרת הסכם הקונסורציום משנת 1954. החברה מדורגת כחברת הנפט השנייה בגודלה בעולם, לאחר עראמקו שנמצאת בבעלות סעודית.
החברה אחראית באופן בלעדי לחיפוש, קידוח, ייצור, הפצה וייצוא של נפט גולמי, כמו גם חיפוש, מיצוי ומכירות של גז טבעי וגז טבעי נוזלי. חברת הנפט האיראנית מייצאת את עודפי הייצור לפי שיקולים מסחריים במסגרת המכסות שנקבעו על ידי אופ"ק. בתחילת 2015 עתודות הפחמימנים הנוזלים הניתנים לשחזור של החברה עמדו על (10% מכלל העולם). כושר הייצור הנוכחי של חברת הנפט האיראנית כולל מעל  נפט גולמי ומעל 750 מיליון קוב מעוקב גז ליום.
רקע: 1901 - 1951
במאי 1901 קיבל ויליאם נוקס ד'ארסי זיכיון מהשאה לחיפוש נפט. במאי 1908 התגלה נפט, והיה זה הממצא המשמעותי הראשון במזרח התיכון.
בשנת 1935 ביקש רזא שאה מהקהילה הבינלאומית להתייחס לפרס כאל "איראן", ובעקבות זאת שונה השם של חברת הנפט האנגלו-פרסית (APOC) לחברת הנפט האנגלו-איראנית (AIOC). לאחר מלחמת העולם השנייה, התעצמה התנועה הלאומית באיראן, במיוחד סביב משאבי הטבע האיראניים המנוצלים על ידי החברות הזרות מבלי לפצות כראוי את משלמי המיסים האיראניים. חברת הנפט האנגלו-איראנית והממשלה הפרו-איראנית המערבית בראשות ראש הממשלה חאג'עלי רזמארא, התנגדו בתחילה ללחץ לאומני לשנות את תנאי הזיכיון של חברת הנפט לטובת איראן. במרץ 1951 נרצח רזמארא; ומוחמד מוסאדק, לאומני, נבחר לראש הממשלה החדש על ידי המג'ליס של איראן.
חברת הנפט האיראנית: 1951–1979
באפריל 1951 הלאים המג'ליס את תעשיית הנפט האיראנית בהצבעה פה אחד, והוקמה חברת הנפט הלאומית האיראנית. חברת הנפט האנגלו-איראנית משכה את הנהלתה מאיראן וארגנה אמברגו יעיל ברחבי העולם של נפט איראני. הממשלה הבריטית, שהחזיקה בבעלות על החברה האנגלו-איראנית, ערערה על ההלאמה בבית הדין הבינלאומי בהאג, אולם תלונתה נדחתה.
באביב 1953 אישר נשיא ארצות הברית הנכנס דווייט אייזנהאואר לסוכנות הביון המרכזית (CIA), לארגן הפיכה נגד ממשלת מוסאדק. באוגוסט 1953 העלתה ההפיכה לשלטון את הגנרל הפרו-מערבי פזל-אללה זאהדי כראש הממשלה החדש, יחד עם שובו לאיראן של השאה מוחמד רזא פהלווי מגלותו הקצרה באיטליה.
בשנת 1954 הפכה חברת הנפט האנגלו-איראנית לחברת בריטיש פטרוליום. בלחץ של ארצות הברית, החברה קיבלה בהכרעה את החברות בקונסורציום של חברות, שנוסד באוקטובר 1954, כדי להחזיר את הנפט האיראני לשוק הבינלאומי. היא התאגדה בלונדון כחברת החזקות "Iranian Oil Participants" (IOP). החברים המייסדים של IOP כללו את בריטיש פטרוליום (40%), גאלף (לימים שברון, 8%), של (14%) ו-Compagnie Française des Pétroles (לימים Total SA, 6%). ארבע השותפות לארמקו - Standard Oil מקליפורניה (SoCal, לימים שברון), Standard Oil מניו ג'רזי (לימים אקסון, אחר כך ExxonMobil), Standard Oil מניו יורק (לימים מוביל, אחר כך ExxonMobil), ו-Texaco (לימים שברון) - כל אחת החזיקה ב-8% בחברת ההחזקות.
כל חברי IOP הכירו בבעלות של חברת הנפט הלאומית האיראנית בנפט ובמתקנים באיראן, והתפקיד של IOP היה להפעיל ולנהל אותם. תאגיד IOP הסכים לחלוק רווחים על בסיס 50-50 עם איראן, "אך לא לפתוח את ספריה בפני מבקרי איראן או לאפשר לאיראנים להיכנס למועצת המנהלים".
באיראן IOP המשיכה לפעול עד המהפכה האיסלאמית בשנת 1979. המשטר החדש של איתוללה חומייני החרים את כל נכסי החברה באיראן. על פי אתר האינטרנט של החברה: ניצחון המהפכה האיסלאמית ביטל את הסכם הקונסורציום משנת 1954 ואת כל התקנות הנוגעות לו. נטילת השלטון באיראן על ידי הרפובליקה האיסלאמית החדשה הובילה לנסיגת עובדים זרים מתעשיית הנפט של איראן, ואיראנים השתלטו על מלוא ענייניה.
מאגרי הנפט של חברת הנפט הלאומית האיראנית
על פי נתוני אופ"ק, עתודות הפחמימנים הנוזלים של חברת הנפט האיראנית בסוף 2006 היו.
לאחר 2003 גילתה איראן כמה תגליות משמעותיות שהובילו לתוספת של נפט לעתודות.
הרוב המכריע של מאגרי הנפט הגולמי של איראן ממוקמים בשדות ענקיים על חוף הים בדרום מערב ח'וזסטן, בסמוך לגבול עיראק. בסך הכל, יש לאיראן 40 שדות מייצרים - 27 ביבשה ו-13 מחוץ לחוף. הנפט הגולמי של איראן הוא בדרך כלל בינוני בגופרית ובטווח ה-API של 28–35 °.
עתודות נפט אסטרטגיות
איראן החלה בשנת 2006 בתוכנית לייצר עתודת נפט אסטרטגית עולמית עם הקמת 15 מיכלי אחסון נפט גולמי בהספק מתוכנן של. נכון לשנת 2012 איראן מסוגלת לאגור נפט גולמי במפרץ הפרסי למשך 10–12 יום. הנתון אמור להגיע ל-30–40 יום לאחר סיום בניית מתקני האחסון החדשים.
עתודות גז
חברת הנפט הלאומית האיראנית מחזיקה בערך של מאגרי גז טבעי מוכחים. היא נהנית מעתודות גז השניות בגודלן בעולם אחרי רוסיה.
דום (סרט)
דום (ידוע גם כדום: הסרט) הוא סרט פעולה ומדע בדיוני אמריקני משנת 2005 המבוסס באופן רופף על סדרת משחקי הווידאו באותו שם ובפרט על המשחק השלישי בסדרה אשר יצא שנה קודם לכן. הסרט בוים על ידי אנדז'יי ברטקוביאק והופץ על ידי סרטי יוניברסל, ובתפקידים הראשיים מככבים קארל אורבן, רוזמונד פייק ודווין ג'ונסון "דה רוק".
הסרט, שעלה לאקרנים ב-21 באוקטובר 2005, זכה לביקורות שליליות ביותר מצד מבקרי הסרטים לאחר יציאתו. נוסף על כך, למרות תקציב עתק שהושקע בו, הנע בין 60 ל-70 מיליון דולר, גרף הסרט רק 58 מיליון דולר, ובכך נחשב לכישלון קופתי.
סרט אתחול בשם "דום: ההשמדה" (Doom: Annihilation) יצא בשנת 2019 והופץ ישירות לווידאו הביתי, אף הוא על ידי אולפני יוניברסל.
תקציר העלילה
בשנת 2026, מתגלה במדבריות נבדה פורטל סודי המוביל אל כוכב מאדים. בזכות הפורטל, מוקם מתקן מחקר על הכוכב, הממומן ומופעל על ידי "תאגיד התעופה והחלל" (UAC).
כעבור 20 שנים, חברי צוות המחקר שעל המתקן הותקפו על ידי גורם מסתורי, ואחריהם נשלח כוח של שמונה נחתים למשימת "חפש והשמד", למורת רוחו של התאגיד המנסה לשמור על סודיות הניסויים המדעיים אותם ביצע על הכוכב. עד מהרה מגלים הנחתים כי הם, יחד עם צוות המחקר של המתקן, לכודים על ידי יצורים מוטנט יים מפלצתיים ואוכלי אדם, תוצרי הנדסה גנטית שבוצעה בבני אדם על ידי מדעני התאגיד. על צוות הנחתים לגלות כיצד להיחלץ מידי היצורים המוטנטיים, שכבר החלו לחסל את הנחתים ואנשי הצוות בזה אחר זה.
ביקורות
הסרט זכה לביקורות שליליות מפי מבקרי קולנוע, כאשר ממוצע הביקורות באתר Rotten Tomatoes עמד על 18% ביקורות חיוביות עם ציון ממוצע של 4 מתוך 10. הביקורת המסכמת כפי שהוצגה באתר טוענת כי "הסצנות שמזכירות משחק יריות בגוף ראשון אכן נועדו על מנת לספק את שביעות רצונם של מעריצי המשחקים, אך (יתר הסרט) חסר עלילה ויצירתיות על מנת לספק צופים אחרים". ממוצע הביקורות באתר Metacritic עומד על ציון של 34 מתוך 100 בהתבסס על 28 ביקורות.
עם זאת, סקר דעת קהל שהוצג בפני צופים והתבצע על ידי חברת הסקרים האמריקנית CinemaScore הניב ציון ממוצע חיובי יותר, כציון B- מתוך סולם ציונים הנע בין A (הטוב ביותר) ל-F (הגרוע ביותר). כמו כן, הסרט צוין לחיוב על ידי ג'ון קארמק, יוצר סדרת המשחקים, שאמר "אהבתי את הסרט. אף אחד לא מצפה לאוסקר מסרט על משחק וידאו, אבל אני חושב שמדובר בסרט פעולה מספק עם הרבה רמזים משעשעים לקהילת הגיימרים".
מועמדויות ופרסים
מגזין טיים דירג בשנת 2009 את הסרט במקום החמישי ברשימת "עשרת הסרטים הגרועים ביותר המבוססים על משחקי וידאו".
כמו כן, דווין ג'ונסון היה מועמד לפרס פטל הזהב לשחקן הגרוע ביותר על תפקידו בסרט.
ליברפול (כדורגל נשים)
מועדון הכדורגל ליברפול נשים (באנגלית: Liverpool Football Club Women), ובקיצור ליברפול נשים, הוא מועדון כדורגל נשים אנגלי מהעיר ליברפול, המשחק בצ'מפיונשיפ - ליגת המשנה האנגלית ומעונת 2022/2023 שוב בסופר ליג - ליגת העל האנגלית. המועדון נוסד בשנת 1989 בשם מועדון כדורגל ניוטון ליידיס (באנגלית: Newton LFC) ומאוחר יותר שינה שמו למועדון כדורגל נואסלי יונייטד ליידיס (באנגלית: Knowsley United WFC) ואחר כך לליברפול ליידיס (באנגלית: Liverpool Ladies). המועדון היה אחד החברים המייסדים של הסופר ליג והמועדון הראשון באנגליה שהציע לכל השחקניות בקבוצה חוזה מקצועני מלא לפני עונת 2013, דבר שהיווה פריצת דרך להפיכת כדורגל הנשים באנגליה למקצועני ולזכייה בשתי אליפויות רצופות בשנים 2013 ו-2014.
בעידן החדש
ליברפול הייתה אחת מ-8 הקבוצות המייסדות של הסופר ליג האנגלית לנשים באפריל 2011. בשתי העונות הראשונות של הסופר ליג סיימה הקבוצה במקום השמיני והאחרון אך כיוון שהליגה הוגדרה בתקופה זו כסגורה ולא מחוברת למערך הליגות באנגליה, נשארה הקבוצה בליגה הראשונה.
ב-2012 ביצע המועדון מהפך כשמינה את מאט בירד כמאמן, החליף 10 שחקיות בקבוצה וביצע החתמות של שחקניות משמעותיות, חתם עם כל שחקניות המועדון חוזים מקצועניים ועבר לשחק באצטדיון גדול יותר. השינויים הוכיחו את עצמם והמועדון זכה בשתי אליפויות רצופות בשנים 2013 ו-2014 ובכך עצר את השליטה המוחלטת ורצף 9 הזכיות של ארסנל בליגה הבכירה באנגליה.
בשנת 2018 שינתה הקבוצה את שמה לליברפול נשים.
בעונת 2019/2020 סיימה הקבוצה אחרונה ונשרה לליגת המשנה - הצ'מפיונשיפ לנשים. בעונה הראשונה בליגת המשנה נאבקה הקבוצה על העלייה אך סיימה לבסוף רק במקום השלישי. בעונת 2021/2022 הבטיחה הקבוצה את המקום הראשון והעפלה חזרה לסופר ליג מספר מחזורים לסיום העונה.
בליגת האלופות
הקבוצה שיחקה פעמיים בשלב 32 הגדולות בליגת האלופות לנשים בעונות 2014/2015 ו-2015/2016 אך מעולם לא עברה שלב זה.
יחידות התגמול הסובייטיות
יחידות התגמול הסובייטיות (Трофейные бригады) היו יחידות צבאיות בצבא האדום שעסקו באיסוף שלל אויב מסוגים שונים (צבאיים וגם לא צבאיים: כלי נשק, ציוד, תחמושת, אוכל, רפואה, תכשיטים, ערכים חומריים, חפצי אמנות ועוד) שנותרו לאחר שהצד הלוחם עזב את השטח שנכבש ממנו, כתגמול ופיצוי על הסבל שגרמה גרמניה הנאצית. היחידות פעלו במלחמת העולם השנייה, בשנים 1943–1945, לפני שנערכה ועידת פוטסדאם, שהסדירה את נושא הפיצויים.
היסטוריה
מחלקות דומות המורכבות מ-8–12 איש נוצרו בחזיתות ובצבאות ונודעו כאוגדות לאיסוף שלל. כתוצאה מארגון מחדש באפריל 1943, הוקמה ועדת התגמול (Трофейный комитет) בראשות מרשל מברית המועצות וורושילוב במקום שתי ועדות ומינהל. הארגון מחדש המקביל התבצע ברמה המבצעית והצבאית עם הקמת יחידות התגמול החדשות. היחידות מיוחדות הוקצו לצבאות האוויר וצורפו לחזיתות. צעד חשוב לבניית הכוחות היה הקמת 5 גדודי רכבות ושלושה צוותי פינוי נפרדים לביצוע פעולות משא מורכבות עבור הצבא האדום. ב-28 באפריל 1944 נוסחה מטרתן העיקרית של היחידות: "איסוף, הגנה, רישום, הסרה ומסירת כלי נשק שנתפסו, תחמושת, ציוד צבאי, כלי אוכל, דלק וכלים צבאיים וכלכליים אחרים שנתפסו על ידי הצבא האדום מידי האויב."
משה גולדמן (זווהיל)
קורות חייו
משה גולדמן נולד באוקראינה לרבי יחיאל מיכל מזלוטשוב שהיה אבי שושלת זלוטשוב ואביהם של ראשי חצרות ראדוויל, גלינא, זוועהיל, יאמפולה, סקאליה ושאץ.
אמו של רבי משה גולדמן הייתה בתו של הרב מאיר פופריש.
יחידות התגמול הסובייטיות
היסטוריה
אל היחידות צורפו יחידות לסיכול ריגול של סמרש שנועדו לוודא שהשלל לא ייגנב. ביוני 1945 אורגנו מחלקות תגמול נפרדות. לאחר הקמת מערכת הפיקוד והבקרה הצבאית התחזק הפיקוח והיחידות הפכו לחלק מקבוצות כוחות הכפופות למפקד.
משה גולדמן (זווהיל)
האדמו"רות
את דרכו החל רבי משה גולדמן כתלמידם של מי שהיו גדולי תנועת החסידות בדורם, הוא נמנה עם תלמידם המובהקים של רבי לוי יצחק מברדיצ'ב, לאחר מכן החל ללמוד אצל הרב מרדכי מנשכיז ובסוף ימי בחרותו היה תלמידו של רבי יעקב יצחק הלוי הורוביץ.
יחידות התגמול הסובייטיות
היסטוריה
האקדמאי בוריס צ'רטוק כתב בפירוט על האווירה ששררה בצוותים הללו בספרו, ואז באפריל 1945, החיילים היו מפרקים כל מיני ציוד חשמלי ואחר בברלין ופרבריה. אלפי קצינים - נציגים מכל המשרדים והמחלקות - בזזו את גרמניה המשוחררת. הכל פורק ונלקח, החל במפעלים שלמים, אספקת מזון, וכלה בתחתונים. התחושה הייתה בקרב החיילים שאחרי הסבל שגרמה גרמניה הנאצית לארצם הייתה זו זכותם לקבל פיצוי על הסבל.
משה גולדמן (זווהיל)
האדמו"רות
בניגוד לשאר אחיו סירב הרב משה גולדמן לכהן כאדמו"ר עם פטירתו של אביו, הרב יחיאל מיכל, בכ"ה אלול ה'תקמ"א (ספטמבר 1781). אחיו היו מייסדי החצרות יאמפולה, ראדוויל, קרעמניץ וזבוריזש. בעקבות לחצים מצד רבותיו רבי לוי יצחק מברדיצ'ב ורבי מרדכי מנשכיז הוא הסכים לבסוף למלא את מקום אביו, בתחילה ישב בעיר מזריטש שבאוקראינה ולאחר מכן עבר לזוועהיל שם הקים את חצרו וייסד את חסידות זוועהיל.
יחידות התגמול הסובייטיות
היסטוריה
במהלך המלחמה ריכזו יחידות התגמול 24,615 טנקים גרמנים ויחידות ארטילריה בהנעה עצמית, מעל 68 אלף תותחים ו-30 אלף מרגמות, יותר מ-114 מיליון פגזים, 16 מיליון מוקשים, 257 אלף מקלעים, 3 מיליון רובים, כ-2 מיליארד מחסניות רובה ו-50 אלף מכוניות. המשקל הכולל של המתכת שנלכדה, שהועברה מאזורי החזית לשימוש שני, הסתכם בכ-10 מיליון טון. 21,834 קרונות בגדים ורכוש כלכלי אחר; 73,493 עגלות של חומרי בניין ו"רכוש דירה ", כולל 60,149 פסנתרים מפוארים והרמוניום, 458,612 מקלטי רדיו, 188,071 שטיחים, 941,605 רהיטים, 264,441 שעוני קיר ושולחן; 6370 עגלות נייר ו-588 עגלות מכלים שונים, בעיקר חרסינה; 3,338,348 זוגות נעליים אזרחיות שונות, 1,203,169 מעילי נשים וגברים, 2,546,919 שמלות, 4,618,631 פריטי פשתן, 1,052,503 כיסויי ראש; 154 עגלות פרוות, בדים וצמר; 18,217 עגלות עם ציוד חקלאי של 260,068 יחידות; 24 רכבים של חפצי ערך ממוזיאונים; 447,741 טונות של מתכות ברזליות ומתכות אחרות בתעשייה בסכום של 1.38 מיליארד רובל במחירי המדינה; זהב, כסף, פלטינה - במשקל 174,151 קילוגרם; מוצרי תבואה - 2,259,000 טון; מוצרי בשר - 430,000 טון; מוצרי דגים - 10,000 טון; שומנים - 30,000 טון; זרעי שמן - 35,000 טון; סוכר - 390,000 טון; טבק - 16,000 טון; תפוחי אדמה וירקות - 988,000 טון; 20 מיליון ליטר אלכוהול; 186 עגלות יין ועוד.
משה גולדמן (זווהיל)
האדמו"רות
בי' אייר ה'תקצ"א (אפריל 1831) נפטר הרב משה גולדמן ואת מקומו מילא בנו, הרב יחיאל מיכל גולדמן שהוכתר לכהן כאדמו"ר השני לזוועהיל.
יחידות התגמול הסובייטיות
היסטוריה
בשלב האחרון של המלחמה, משימה חשובה שביצעו יחידות התגמול היה איסוף הפריטים ההיסטוריים והתרבותיים בשטח המשוחרר, כולל יצירות אמנות שונות.
משה גולדמן (זווהיל)
משפחתו
רבי משה גולדמן נישא לרבנית חיה סריל ז"ק, בת הרב דוד ז"ק אב"ד גרובוביץ, בן הרב אברהם ז"ק משרגורוד. בניהם:
יחידות התגמול הסובייטיות
הצלת רכוש תרבותי
מאז שנת 1943 פיתחה האקדמיה למדעים של ברית המועצות תוכנית לפיצוי אבדן המוזיאונים הסובייטים במהלך המלחמה מיצירות אמנות שהיו שייכות לגרמניה. בראש התוכנית עמד איגור גראבר (Игорь Грабарь).
במסגרת יישום תוכנית זו, בפברואר 1945, הוקמה "הוועדה המיוחדת של ועדת ההגנה הממלכתית", שתפקידה היה להבטיח תיאום בין-עירוני בארגון ייצוא רכוש שהוחרם מגרמניה. ועדה מיוחדת פיקחה על פעילותן של יחידות התגמול בחזיתות (היו בהן גם חטיבות תגמול של הוועדה לאמנויות של ברית המועצות והוועדה למוסדות תרבות וחינוך של רוסיה הסובייטית). היו שם נציגים של הוועדה לאמנויות, מינהל הארכיון הראשי, האקדמיה למדעים של ברית המועצות, האקדמיה הלאומית למדעים ומוסדות אחרים. היחידות עסקו בחיפוש אחר הפריטים החשובים ביותר בתחום כאמנות והמדע, של ספרים, כתבי יד, אוספים. בדרך כלל היחידות קיבלו החלטות במקום קיבלו על החרמה וייצוא של נכסי תרבות שהתגלו, כנכסים "נטושים" או "חסרי בעלים", "לצורך שמירתם מנזק, הרס או גזל". בחירת נכסי התרבות המיועדים לייצוא אל ברית המועצות התקיימה במחסנים מיוחדים. עובדי הוועדה, שהיו עובדי מוזיאונים ותיאטראות סובייטים (ביניהם - אוצר מוזיאון הקרמיקה במוסקבה ב. אלכסייב, מנהל תיאטרון האמנות במוסקבה א. בלוקופיטוב, מראשוני ההיסטוריונים הסובייטים. ב. בלווטסקי א. צ'גודאייב ממוזיאון פושקין במוסקבה, מנהל המחלקה להגנת על מונומנטים ש. גריגורייב, ו. קלימוב וב. קופצוב מגלריית טרטיאקוב, פרופסור ב. לזרב (מאוניברסיטת מוסקבה), ראש המחלקה לאמנות א. סידורוב, המוזיקאי א. סושצ'נקו, אוצר המוזיאון לאמנות מודרנית נ. סוקולוב). לאישים אלה הוענקו תפקידים כקציני מטה הצבא, הוענקו סמכויות רחבות, והונפקו קטלוגים ותמציות מספרי מלאי, במטרה למצוא, לאסוף ולייצא יצירות אמנות יקרות ערך.
ב-6 במאי 1945 שלחה הוועדה למוסדות תרבות וחינוך (שהפך בהמשך למשרד התרבות) קבוצה של מומחים לברלין לחיפוש אחר פריטי מוזיאון וספרים שנגנבו על ידי הנאצים בברית המועצות ובין ה-10 במאי ועד 29 במאי 1945 עבדה קבוצת מוזיאונים וספריות בראשות האקדמאי א. מנבסקי באזורים המערביים של ברלין רבתי. ב-25 באפריל 1945 יצאו חמישה קצינים מהמוזיאון המרכזי של הצבא האדום לברלין. המשימה של הקבוצה הייתה יוצאת דופן - לאסוף שרידים של גרמניה הפשיסטית, כולל כל מה שקשור למנהיגי הרייך השלישי. המשלחת הובלה על ידי ו. גורישקין, איתו היו פ. ו. לוגינוב, I. ו. וולקוב ופ. ו. זובנוב וקפטן ו.ל. ז'יטנייב.
סטלין, ב-26 ביוני 1945, חתם על צו האומר: "לחייב את הוועדה לאמנויות תחת ממשלת ברית המועצות (בראשות חראפצ'נקו) שתיקח לבסיס הוועדה לצורך חידוש המוזיאונים הממלכתיים במוסקבה, עבודות האמנות החשובות ביותר הן ציורים, פסלים וחפצי אמנות יישומית, כמו גם פריטי מוזיאון עתיקים." הצו ניתן לפני ועידת פוטסדאם, בה נדון סוף סוף נושא הפיצויים מגרמניה הנאצית.
לטענת רוסיה, במהלך מלחמת העולם השנייה ייצאה גרמניה יותר מ-560 אלף יצירות אמנות מברית המועצות, כמאה אלף ממצאים ארכאולוגיים, הרסו או ייצאו 180 מיליון ספרים. המוזיאונים הגדולים באוקראינה במלחמת העולם השנייה איבדו כ-300 אלף פריטים, ההערכה היא כי הרוב המכריע של אותם פריטים נמצאים כעת באוספים פרטיים במדינות אירופה, אך מידע זה נותר בלתי מאושר. הנזק שגרם הכיבוש הגרמני למוזיאונים וספריות ברית המועצות עדיין ניכר.
גרמניה, מצדה, ממשיכה להתעקש על החזרת נכסי תרבות עקורים בהתאם לחוק הבינלאומי (אמנת האג הרביעית משנת 1907) והסכמים רוסיים-גרמנים משנות התשעים. עם זאת, גם הדעות בגרמניה שונות, למשל, על פי הערכות קרן המורשת התרבותית הפרוסית הגרמנית, ברוסיה ישנם יותר ממיליון חפצים של "אמנות מוחרמת" וכ-4.6 מיליון ספרים וכתבי יד נדירים; למעל 200 אלף יצירות אמנות אלה יש ערך תרבותי. לדברי רוסיה, מדובר על 1.3 מיליון ספרים, 250 אלף פריטים ויותר מ-266 אלף תיקי ארכיון.
גורלם של פריטים רבים עדיין אינו ידוע.
יתר על כן, חלק הארי של "השלל" המאוחסן ברוסיה - כמיליון פריטים - הוא נייר: דהיינו, ספרים וחומרי ארכיון. בנוסף לציורים ורישומים של אמנים גרמנים (כמו דירר, קרנאך, הולביין), ספרים ייחודיים (כמו תנ"ך גוטנברג שהדפיס גוטנברג עצמו) ומסמכים (למשל, כאלה המתייחסים לחייו ויצירתו של מרטין לותר), אוספים ארכאולוגיים, כמו אלה שאוחסנו במוזיאון על שם פושקין במוסקבה. ביניהם כל "אוספי הזהב" מברלין. בנוסף ל"זהב שלימן" ואוספים עתיקים אחרים, כמו גם ארכאולוגיה גרמנית: אוצר אברסוואלדה, שנמצא בסמוך לברלין בשנת 1913 והוא העדות התיעודית החשובה ביותר לתקופת הברונזה, או "זהב המרובינגים" של שושלת המלוכה הגרמנית העתיקה.
אלברט קרוסט
אלברט קרוסט דומנך (בספרדית: Albert Crusat Domènech; נולד ב-13 במאי 1982) הוא כדורגלן עבר ספרדי, ששיחק בעמדת הקיצוני.
קריירה
קרוסט התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של רובי ובגיל 14 הצטרף לאקדמיה לכדורגל של אספניול. בשנת הצטרף לקבוצת המילואים. ב-2 בספטמבר 2002, קרוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 0–2 לריאל מדריד. עד לסיום העונה, רשם 5 הופעות בקבוצה הבוגרת.
בקיץ חתם בראיו ואיקאנו מהליגה הספרדית השנייה, בה שיחק חצי עונה. בינואר חתם בליידה, עימה העפיל לליגה השנייה בסיום העונה.
בקיץ, קרוסט חתם באלמריה. בעונת היה מהשחקנים הבולטים בקבוצה, כאשר כבש 11 שערי ליגה. בסיום העונה, עלתה אלמריה לליגת העל הספרדית. ב-19 בינואר 2011, כבש בניצחון 2–3 נגד דפורטיבו לה קורונה במסגרת רבע גמר גביע המלך הספרדי. בזכות הניצחון במשחק זה, אלמריה העפילה לחצי גמר הגביע לראשונה בתולדותיה.
ב-3 בספטמבר 2011, קרוסט חתם בויגאן את'לטיק מהפרמייר ליג תמורת 2 מיליון פאונד. ב-10 בספטמבר, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 0–3 למנצ'סטר סיטי. ב-19 בנובמבר, הבקיע את שער השוויון בתיקו 3-3 נגד בלקברן רוברס, שהיה גם שער הבכורה שלו בקבוצה.
ב-22 במאי 2013, שוחרר מוויגאן ואת עונת התחיל כשחקן חופשי. ב-30 בינואר 2014, חתם בבני סכנין מליגת העל, במדיה שיחק ארבעה משחקים. בסיום העונה פרש מכדורגל.
שבעת עמודי החוכמה שלי כמחווה להרי יפן
"שבעת עמודי החוכמה שלי כמחווה להרי יפן" (1992) הוא פסל מאת האמן הישראלי יגאל תומרקין המוצב בהמוזיאון הפתוח בהאקו֗נֶה שביפן.
היסטוריה
הפסל "שבעת עמודי החוכמה שלי כמחווה להרי יפן" הוקם בשנת 1992, בעקבות זכייתו של תומרקין בפרס על הפסל "Macht Arbeit Frei?". שמו של הפסל מתייחס אל חיבורו של לורנס איש ערב "שבעת עמודי החכמה" (1922) ואל הר "שבעת עמודי החוכמה" בואדי רם שבירדן.
הפסל מורכב משבע קורות פלדה המוצבות במקובץ. תומרקין יצר בקורות חורים, מגרעות וסמנים שונים ההופכים אותן למעין טוטם. אחת מן הקורות מוצבת כאילו היא "קבורה" באדמה.
יאנוש הונטי
הונטי יאנוש טמאש (בהונגרית: Honti János Tamás; בודפשט, 19 באוקטובר 1910 – קופהאזה, מרץ/אפריל 1945) היה פולקלוריסט יהודי-הונגרי, חוקר סיפורי עם, היסטוריון ספרותי שניספה בשואה. דודו נאנדור הונטי היה צייר.
ביוגרפיה
יאנוש הונטי נולד במשפחה יהודית כבנם של רז'ה הונטי (1879–1956), בלשן והיסטוריון ספרות, ושל אירמה סנדראי (1886–1974). יצירתו הראשונה, שהייתה קטלוג של אגדות, פורסמה ב-1928.
יש למנות את יאנוש הונטי בין המדענים של העבר, למרות שהוא עדיין יכול היה לחיות אחר מלחמת העולם השנייה, במלוא כוחו היצירתי. תפניות מסלול חייו יוצאות דופן; הוא היה תלמיד תיכון בן שמונה עשרה כאשר עבודתו המדעית הראשונה פורסמה בסדרת הפולקלור הבינלאומית היוקרתית ביותר בגרמנית. הוא היה בן שלושים וארבע כאשר נקבר כקורבן של הפשיזם. עבודתו המדעית נופלת בין שני התאריכים הללו - כמאה עבודות מודפסות, בהן שתי מונוגרפיות עצמאיות בגרמנית ושלוש בהונגרית; מחקרים שפורסמו בהונגרית ובשפות זרות, אנתולוגיות של סיפורי עם, סקירות, הגהות.
בין 1930 לבין 1932 עבד כמתמחה במוזיאון לאתנוגרפיה (בודפשט). בשנת 1933 קיבל תעודת הוראה. משנת 1935, עבד בספרייה הלאומי על שם סצ'ני. עבודתו העיקרית פורסמה ב-1937 תחת הכותרת "עולם האגדות" (A mese világa). בין 1937 לבין 1939, חקר בפריז נושאים קלטיים ואיסלנדיים כבעל מלגה. הוא חזר לממלכת הונגריה ב-1939. באותה העת פרסם רבות בכתב העת "דרך הארץ" (Az Ország Útja). כיהודי נלקח למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ובשנת 1945, הוא וחבריו נלקחו על ידי הוואפן אס אס הנסוג למחנה ריכוז באוסטריה, אך הוא מת בדרך בכפר הונגרי על גבול הונגריה-אוסטריה.
מחקריו ויצירתו
במהלך 16 שנות עבודתו, הוא ראה במשימת המחקר העיקרית שלו חקר ההתפתחות ההיסטורית והקשרים האירופיים של הקביעות הפנימיות של סיפור העם. לדבריו, לתרבות הקלטית היה תפקיד מכריע בהתפתחות האגדה האירופית. ממחנות שרות העבודה שלח הביתה את עבודתו "סיפור העם הלא ידוע" ואת חיבורו אורסטס והמלט.
דיוויזיית הטנקים הראשונה (האימפריה היפנית)
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה במנצ'וקוו ב-24 ביוני 1942, ונקראה בתחילה בריגדת השריון ה-1. בעת הקמתה כללה הבריגדה ארבעה רגימנטים משוריינים: ה-1, ה-3, ה-5 וה-9. בהמשך צורף לבריגדה רגימנט נוסף של חיל רגלים ממוכן (ה-1), ולפיכך שודרגה היחידה למעמד של דיוויזיה. הדיוויזיה הוצבה בנינג'אן שבצפון מנצ'וקוו, והייתה כפופה לארמייה האזורית הראשונה. משימתה של הדיוויזיה הייתה אבטחת הגבול עם ברית המועצות.
עם התקדמות המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט לרעת היפנים, החליט המטה הכללי הקיסרי להפקיע מהדיווזיה את רגימנט הטנקים ה-9, שהועבר לארמייה השלישית בסאיפאן. הרג'ימנט הושמד בקרב סאיפאן וקרב גואם. הרג'ימנטים הנותרים השתתפו במבצע איצ'י-גו, סדרה של מתקפות גדולות, שערך הצבא היפני הקיסרי מאפריל עד דצמבר 1944, נגד כוחות הצבא הלאומי המהפכני של הרפובליקה הסינית במרכז ובדרום סין. לאחר המבצע הופקע מהדיוויזיה רג'ימנט הטנקים ה-3 אשר הועבר לארמייה ה-11. במרץ 1945 הועברו יחידותיה הנותרות של הדיוויזיה בחזרה לאיי הבית היפניים כהכנה לקראת הפלישה הצפויה של בעלות הברית. הדיוויזיה הייתה חלק מהארמייה ה-36 והייתה אמורה להגן על השטח שבין הר צוקובה לנהר הטאמא. בסופו של דבר נכנעה יפן לפני הפלישה, והדיוויזיה פורקה בספטמבר של אותה שנה יחד עם שאר הצבא הקיסרי.
יוסף כהן-צדק (ירושלים)
ביוגרפיה
כתב ותרגם עשרות שירים, בעיקר מרוסית (כגון "קפיטן, קפיטן") ומיידיש, ואף הלחין מנגינות (למשל, לשיר תל-חי). מבין שירי הילדים מוכר שירו "לרותי יום הולדת", וקצת פחות מוכר השיר "לדודי ישנה קרחת". את שני השירים הלחין יצחק לוי.
הוא התמסר לחקר הפולקלור המוזיקלי היהודי, ליקט מאות שירים וניגונים של בני עדות שונות ותיעד אותם בתווים. כך גם רשם ניגוני זמירות ופרקי תפילה ששמע מפי חזנים בבית הכנסת בווילנה בימי ילדותו. כמו כן כתב מאמרים על נושאים שונים בזמר העממי היהודי ("אליהו הנביא בזמר העממי"; "השלום בזמר עם"; "האבות והאימהות בזמר", ועוד). בתוּרוֹ אחר שירים המשקפים מציאות והווי, הגיע עד לשירי רחוב ובתי מרזח. כך, למשל, פרסם לראשונה את המילים והתווים של "אין יאטקעווער געסל" ("בסמטת האטליזים"), שיר של אנשי העולם התחתון בווילנה. הלחין את המנגינה למלא השיר של שטיינר "ארור האומר פה גזורו" (ראה אתר "זמרשת").
משנות ה-60 הקדיש את מרב עתותיו לאספרנטו. הוא תרגם לאספרנטו יצירות מן השירה העברית והארצישראלית, בהן את ההמנון הלאומי "התקווה", את "בארץ אהבתי" של לאה גולדברג, את "עוד לא אהבתי די" של נעמי שמר, ועוד.
על מפעל חייו, בעיקר בתחום החינוך, זכה בתואר יקיר העיר ירושלים. היה מורה בגימנסיה העברית "רחביה" שבירושלים.
כהן-צדק היה קרוב-משפחתו של עמנואל כ"ץ, אשר תרגם עמו את השיר קפיטן קפיטן.
יוסף כהן-צדק הלך לעולמו ב-1991, בן 87 במותו. הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
אליס וולף
אליס וולף (בדנית: Ellis Wolff; 20 באוקטובר 1856 - 6 במרץ 1938) היה גנרל מאיור דני, אשר שימש כראש המטה הכללי של הצבא המלכותי הדני בין 1917–1918.
ביוגרפיה
וולף נולד בקופנהגן ב-20 באוקטובר 1856. אביו היה הקונסול פרדיננד וולף (1814-1893) ואמו הייתה הילדגרדה אוגוסטה הנרייטה לבית קוהל (1820-1874). הוא התגייס לצבא המלכותי הדני וב-1881 הועלה לדרגת לוטננט משנה. ב-1883 הועלה לדרגת לוטננט. בין 1885–1887 למד בבית הספר לקצינים של הצבא המלכותי. לאחר מכן הוצב במטה הכללי ושרת בו עד 1893. ב-1894 הוצב לתקופה קצרה בצבא צרפת, וב-1895 הועלה לדרגת קפטן. ב-1897 שרת לזמן קצר בצבא האוסטרו-הונגרי. בין 1900–1910 היה מורה לאסטרטגיה בבית הספר לקצינים. ב-1905 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, וב-1908 מונה למפקד המשמר המלכותי הדני. ב-1911 הוא הועלה לדרגת גנרל מאיור ומונה למפקד הדיוויזיה ה-3. באוגוסט 1917 מונה לראש המטה הכללי במקום פלה ברתלסן, וניהל את הצבא הדני במהלך מלחמת העולם הראשונה. במאי 1918 הוא הוחלף בתפקיד באדגר קסטונייר. ב-1926 הוא עזב את הצבא. הוא נפטר ב-6 במרץ 1938.