cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בגדי המלך החדשים
תרגום המחזה ועיבודים
כמו כן יצא ספר בשם "בגדי המלך החדשים כפי שסופר על ידי עשרים ושלושה סלבריטאים", שהציג את הסיפור מנקודות מבט של דמויות שונות שכל אחת מהן נכתבה על ידי ידוען אחר. בין הידוענים: נייתן ליין, מדונה וג'ף גולדבלום.
דני קיי שר על "בגדי המלך החדשים" בסרט "הנס כריסטיאן אנדרסן" (1952).
הסיפור נכלל כפרק בסדרת הטלוויזיה הדנית "אגדות אנדרסן" ששודרה גם בישראל.
ארמיית ליגוריה
היסטוריה
הארמייה הייתה תחת פיקוד קבוצת ארמיות C, והייתה ממונה על הגנת אגפה המערבי. היא הוצבה לאורך החופים בלה ספציה, ג'נובה והגבול הצרפתי-איטלקי. ב-30 באוקטובר של אותה שנה, הוכפפה למרותה באופן זמני הארמייה ה-14, ולפיכך שונה שם היחידה ל"קבוצת ארמיות ליגוריה" (Armeegruppe Ligurien) השם נותר עד 11 בפברואר אז חזרה הארמייה ה-14 להיות יחידה עצמאית. הארמייה המשיכה להילחם נגד בעלות הברית אך גם נגד כוחות פרטיזנים איטלקים. היא השתתפה בנסיגה הגרמנית אל הקווים בצפון איטליה. היא נכנעה יחד עם כל קבוצת ארמיות C ב-2 במאי 1945. גרציאני עצמו נעצר בידי כוחות פרטיזנים, ונידון ל-19 שנות מעצר.
פנחס אבישר
נעוריו
אבישר נולד בקוריץ שבווהלין כפנחס שורצמן לאהרון שורצמן ולדבורה זיסל לבית בלובשטיין, אח ל-3 אחיות (אחת מהן פריידל (לימים שלומית)). אביו, שהיה שומר מצוות קפדן, שימש כמלמד ושו"ב בכפר השכן קמינקה בו גרו כ-15 משפחות יהודיות. אימו הייתה ליברלית ובעלת השכלה רחבה. בילדותו למד בחדר ובמקביל הרחיב השכלתו, באופן עצמאי, מעיתונות וספרים וכן למד עברית. בנעוריו היה בין מייסדי אגודת חובבי שפת עבר בקורץ וכן פעל לאיסוף תרומות לטובת ארגונים ציוניים. לאחר מספר שנים עייף האב מהמרחק והמשפחה עברה לקמינקה אך מאחר שהכפר היה מחוץ לתחום המושב נאלצה המשפחה, לאחר כשנה וחצי, לחזור לקוריץ.
במהלך פעילותו היהודית/ציונית גמלה בליבו של אבישר ההחלטה לעלות לארץ ישראל. מחשבה זו התחזקה מקריאת מכתבים שכתב דודו משה בלובשטיין שעלה ארצה ב-1907. כבר ב-1913 החל אבישר בהכנות לעלייה אולם הליכים ביורוקרטים עיכבו את קבלת הדרכון כשנה ורק ב-1914 הושלמו הסידורים.
העלייה ארצה
ב-12 ביולי 1914 יצא אבישר מקוריץ, עבר באודסה וב-29 ביולי נחת בנמל יפו ולאחר מסע קצר הגיע לבית דודו משה בלובשטיין ברחובות. תוכניתו של אבישר להגיע לירושלים כדי להתחיל ללמוד בבית המדרש למורים העברי התעכבה עקב פריצתה של מלחמת העולם הראשונה והמגבלות שהטילו הטורקים על תנועת הנוסעים אולם בסופו של דבר החל ללמוד כמתוכנן.
במהלך המלחמה שירת בצבא האימפריה העות'מאנית במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר כיבוש ארץ ישראל על ידי בריטניה, התגייס לגדוד ה-40 של קלעי המלך.
פעילותו המשפטית
הוא למד בבית מדרש למורים בירושלים ולאחר מכן בבית הספר המנדטורי למשפטים. משנת 1926 עבד כעורך דין בתל אביב ועסק בין השאר בפשיטות רגל. היה פעיל באגודת עורכי הדין בתל אביב ואף היה יו"ר אגודת עורכי הדין בתל אביב. כן היה חבר בית הדין לענייני שכר דירה. במקביל לימד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה והיה חבר אגודת שוחרי האוניברסיטה העברית בתל אביב.
ב-1 בספטמבר 1948 מונה לשופט בית המשפט המחוזי. הוא כיהן, בין השאר, בבית הדין למניעת ספסרות וישב בדין במשפטם של פקידי מדינה שהואשמו בקבלת שוחד. במאי 1949 מונה ליו"ר הוועדה העליונה לבחינת פיטורי פקידים ושוטרים של ממשלת המנדט. בסוף 1949 ותחילת 1950 הוא ישב בדין בתביעת הדיבה נגד אברהם גורלי על דבריו נגד היועץ המשפטי לממשלה. אבישר קבע שגורלי אשם בדין, אך הכרעת הדין נהפכה בערעור לבית המשפט העליון.
פעילותו הציבורית
באפריל 1965 פרש לגמלאות. לאחר פרישתו לפנסיה ישב בוועדת עררים על פי חוק הפיצויים לנפגעי הנאצים, היה יו"ר המועצה להנצחת החייל ויושב ראש בית הגדודים.
משפחתו
אבישר נישא ב-1923 לפועה ניידיק. לזוג נולדו 2 ילדים. בנו ישראל שורצמן נהרג בקרב על משטרת צמח במהלך מלחמת העצמאות. בעקבות אירוע זה שינה פנחס את שם משפחתו לאבישר. נפטר במרץ 1974 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
שלוחת אבלה
שלוחת אבלה (באנגלית: Abele Spur) היא שלוחת סלע ברכס פורסטל, בהרי פנסקולה, בארץ המלכה אליזבת שבאנטארקטיקה.
השלוחה משתפלת לכיוון מערב מהר לצ'נר, לכיוון נונאטאק הרינג.
גילוי ומיפוי השלוחה
כל הרי פנסקולה מופו על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנת 1967 ובשנת 1968, בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בשנת 1964.
מקור השם
שמה של השלוחה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, בהתבסס על הצעתו של ארתור ב. פורד (Arthur B. Ford).
השלוחה נקראת על שם גונארס אבלה (Gunars Abele), מהנדס אזרחי שהשתתף במשלחת הסקר של תוכנית המחקר האנטארקטית של ארצות הברית, בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1973–1974, אשר סקרה את אזור זה.
נשיא ברצלונה
מועדון הכדורגל ברצלונה (בקטלאנית: Futbol Club Barcelona) הוא מועדון כדורגל מברצלונה, קטלוניה, ספרד, המתחרה בלה ליגה, ליגת הכדורגל הבכירה בספרד. מאז הקמתו ב-1899 היו למועדון 41 נשיאים שונים. המועדון נמצא בבעלות חברי המועדון של הקבוצה, ובדומה לחברה בערבון מוגבל, הם בוחרים את הנשיא בהצבעה. הנשיא מחזיק באחריות על הניהול הכולל של המועדון, לרבות חתימה רשמית על חוזים עם שחקנים ואנשי צוות. בספרד נהוג שהנשיא צופה במשחקים בהם משתתפת הקבוצה יחד עם נשיא היריבה.
היסטוריה
ב-22 באוקטובר 1899 פרסם הספורטאי השווייצרי ז'ואן גאמפר מודעה בעיתון "לוס דפורטס" המצהיר על רצונו להקים מועדון כדורגל בעיר ברצלונה. תגובה חיובית למודעה הביאה לפגישה בגימנסיו סולה ב-29 בנובמבר בה השתתפו אחד-עשר גברים, כולל וולטר ויילד, שהפך מאוחר יותר לנשיא הראשון של המועדון, וברתומאו טראדס, שהיה הנשיא השני. כתוצאה מפגישה זו הוקם מועדון כדורגל ברצלונה.
בשנת 1908 הפך גאמפר לנשיא המועדון בפעם הראשונה כדי להציל את המועדון מפירוק. המועדון לא זכה באף תואר מאז אליפות קטלוניה ב-1905, וכתוצאה מכך סבל מקשיים כלכליים קשים. גאמפר היה לאחר מכן נשיא המועדון בחמש קדנציות נפרדות בין 1908 ל-1925 ובסך הכל היה 26 שנים במועדון. אחד ההישגים העיקריים שלו היה לעזור לקבוצה לרכוש אצטדיון משלה ובכך דרך לייצר הכנסה יציבה. תחרות קדם עונה שנתית, גביע ז'ואן גאמפר, מתקיימת לכבודו מאז 1966.
הקבוצה זכתה בשש אליפויות קטלוניה בין השנים 1930 ו-1938, אך ההצלחה ברמה הלאומית (למעט התואר השנוי במחלוקת ב-1937) חמקה ממנה. מאז הקמתה של הלה ליגה ועד 1978, היו לברצלונה 20 נשיאים שונים, כלומר כל קדנציה נמשכה בממוצע כשנתיים וחצי. בשנת 1978 הפך ז'וזפ ליואיס נונייס לנשיא הנבחר הראשון של ברצלונה, ומאז חברי המועדון בחרו בנשיא המועדון. לתהליך בחירת הנשיא של ברצלונה היה קשר הדוק למעבר של ספרד לדמוקרטיה ב-1974 ולסיום הדיקטטורה של פרנקו. המטרה העיקרית של נונייס הייתה לפתח את ברצלונה למועדון ברמה עולמית על ידי מתן יציבות על המגרש ומחוצה לו. נשיאותו נמשכה 22 שנים, מה שהפך אותו לנשיא שמכהן בזמן הארוך ביותר.
לאחר עזיבתו של נונייס בשנת 2000, סגן הנשיא שלו במשך 22 שנים, ז'ואן גספרט, החליף אותו בתפקיד. בתקופת נשיאותו במועדון, הקבוצה לא זכתה בתארים ולאחר שנתיים וחצי התפטר גספרט מתפקידו ב-12 בפברואר 2003 כשהקבוצה הייתה במקום ה-15 בליגה, שתי נקודות בלבד מעל הקו האדום. אנריק ריינה נבחר לנשיא זמני עד 5 במאי 2003. לאחר מכן כיהנה ועדת ביניים עד לעריכת הבחירות. ב-15 ביוני 2003 נכנס ז'ואן לאפורטה לתפקיד והיה הנשיא המצליח ביותר בליגת האלופות. המועדון זכה בליגת האלופות פעמיים תוך שלוש שנים והשלים "סקסטופל" (זכייה ב-6 תארים בעונה אחת) חסר תקדים על ידי זכייה בלה ליגה 2008/09, גביע המלך 2008/09, הסופר קאפ הספרדי 2009, ליגת האלופות 2008/2009, הסופר קאפ האירופי 2009 וגביע העולם למועדונים 2009.
ב-13 ביוני 2010 נבחר סנדרו רוסיי לנשיא ברצלונה עם יותר מ-60% מהקולות של חברי המועדון, וקיבל את הנשיאות באופן רשמי ב-1 ביולי 2010. הוא התפטר ב-2014 כתוצאה מפרשת שחיתות שכללה את החתמתו של ניימאר.
ז'וזפ מריה ברתומאו החליף את רוסיי ב-23 בינואר 2014 לפני שהתפטר באוקטובר 2020. ועדת ניהול בראשות קרלס טוסקטס ניהלה את המועדון עד שז'ואן לאפורטה נבחר לקדנציה שנייה ב-7 במרץ 2021 עם למעלה מ-54% מהקולות.
רשימת הנשיאים
להלן ההיסטוריה הנשיאותית הרשמית של ברצלונה, מאז תחילת כהונתו של וולטר ויילד ב-1899, ועד היום.
שחרזאדה (סוויטה סימפונית)
שֵׁחֵרֶזַאדַה (ברוסית: Шехерезада), אופוס 35, היא סוויטה סימפונית מפורסמת מאת המלחין הרוסי חבר קבוצת "החמישה" ניקולאי רימסקי-קורסקוב, שהולחנה בשנת 1888. היצירה, המבוססת על הספר "סיפורי אלף לילה ולילה", משלבת בתוכה שניים מן הסממנים האופייניים למוזיקה הרוסית ככלל ולרימסקי-קורסקוב בפרט: תזמור מסנוור וצבעוני והתעניינות מיוחדת במזרח, דבר שהשפיע רבות על ההיסטוריה של רוסיה הקיסרית. בבלט מאת מיכאל פוקין מלווה המוזיקה מהסוויטה את הריקוד.
הסיפור שמאחורי היצירה
היצירה מבוססת על סיפור המסגרת של היצירה העממית "סיפורי אלף לילה ולילה". קובץ זה הוא אוסף של סיפורי עם ערביים ממקורות שונים. בסיפור המסגרת מסופר על המלך שאהריאר, שמגלה כי אשתו לא נאמנה לו. הוא מורה על הוצאת אשתו להורג, ומורה לווזיר (השר הבכיר) שלו למצוא לו כלה חדשה בכל לילה. בכל בוקר, לאחר ששכב עם אשתו (לה נישא בערב הקודם) וטרם יהיה באפשרותה לבגוד בו, הוא מוציא גם אותה להורג ומחכה לכלה חדשה ללילה הבא.
לאחר זמן-מה, כשכל נשות הממלכה חיות בפחד, בתו של הווזיר, שחרזאדה מחליטה למרות הפצרות אביה להתחתן עם המלך. בלילה, היא מתחילה לספר למלך סיפור; אולם הסיפור לא מסתיים, ובאור הבוקר היא שותקת ומשאירה את המלך במתח. המלך מבטיח שלא להוציאה להורג, כדי שתסיים לספר לו את הסיפור בלילה הבא. ואולם בלילה הבא, לאחר שסיימה את הסיפור הראשון, החלה בסיפור שני, ושוב השאירה את המלך במתח, כך שקנתה לעצמה חיים ליום נוסף. כך עושה שחרזדה במשך אלף לילה ועוד לילה, עד שלאחר 1001 לילות, כשהיא כבר אם לשלושה מילדי המלך, משתכנע המלך לחזור בו מכוונותיו ולא להרוג את שחרזדה.
היצירה
היצירה קרויה "סוויטה" לא בשל מחרוזת הריקודים אלא בשל ריבוי הפרקים שבה; מספר הפרקים ביצירה הוא ארבעה. המלחין שוכנע לתת לכל פרק שם תוכניתי, אך הסיר אותם בתקופה יותר מאוחרת לטובת סימוני טמפו וניסיונות לשלב קריאת טקסט ספרותי בתוך היצירה. שמות ארבעת הפרקים הם:
ביצירה מופיעים שני נושאים מוזיקליים עיקריים המהווים את הבסיס להתפתחות הדרמטית מפרק לפרק: נושא אחד המייצג את הסולטאן, ושני המייצג את שחרזאדה.
הנושא המוזיקלי הפותח את הפרק הראשון מייצג את הסולטאן היהיר; השלד המלודי של הנושא בנוי על 4 צלילים יורדים מתוך סולם הטונים השלמים, אך למעשה המנגינה מורכבת ממודוס בעל אופי מזרח-תיכוני, בעל סקונדה מוגדלת. הצגת הנושא בפעם הראשונה מופיעה ב"אוניסון" מרשים של כלי הקשת והבראס, ללא מילוי הרמוני, ובדינמיקה חזקה. כמענה לפתיחה זו, מיד אחר כך מנגנים כלי העץ את ההרמוניה של אותו נושא, אך ללא המלודיה עצמה. מהלך הרמוני זה מהווה מעבר לנושא העיקרי השני של היצירה, זה המייצג את דמותה של שחרזאדה.
נושא זה הוא המייצג את מספרת הסיפור – הלא היא שחרזאדה, אשת הסולטאן. זוהי מלודיה מפותלת ומעוקלת; אך למרות הכול גם מתמידה ועקשנית, הכתובה כסולו לכינור בליווי נבל. הנושא משקף באופן פשטני את דמותה של שחרזאדה: עדינה ונוגה, אך עקשנית ומלאת ערמה.
בהמשך היצירה שני הנושאים חוזרים במניפולציות שונות בכל פרק, כשבולט במיוחד הנושא של שחרזאדה, אשר מהווה מעין קטע מעבר בין חלקים ביצירה, ובכל פעם מתוזמר באופן עשיר ומאתגר יותר עבור נגן הכינור הראשון.
ועידת ואנזה
ועידת ואנזה (בגרמנית: Wannseekonferenz) הייתה התכנסות של נציגים מכל משרדי הממשל הנאצי, שהתקיימה ב-20 בינואר 1942 (ב' בשבט ה'תש"ב) ב"וילה ואנזה" שברחוב "אם גרוסן ואנזה" שבפרבר ואנזה שבברלין. הישיבה נערכה על מנת לבסס את מעמד האס אס בארגון הפתרון הסופי – התוכנית להשמדת יהודי אירופה, תוך תיאום בין כל זרועות הממשל הנאצי.
שחרזאדה (סוויטה סימפונית)
היצירה
השמעת הבכורה התקיימה בסנקט פטרבורג, ב-28 באוקטובר 1888, בניצוחו של רימסקי-קורסקוב עצמו.
ועידת ואנזה
הרקע לוועידה
השמדת יהודים על ידי הנאצים התבצעה כבר קודם לוועידת ואנזה. עם פלישת גרמניה לברית המועצות במבצע ברברוסה התבצע רצח המוני של יהודים על ידי עוצבות המבצע המיוחדות (איינזצגרופן) של המשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA) שבראשו עמד ריינהרד היידריך.
שחרזאדה (סוויטה סימפונית)
תזמור
הפרטיטורה כוללת תפקידים לכלים הבאים:
עורק השחלה
מהלך
עורק השחלה יוצא מאבי העורקים מתחת לעורק הכליה ומשמעותית מעל לעורק מתלה המעי התחתון. הוא יורד באלכסון מטה והצדה, בצמוד לצפק הדופני ומלפני השופכן. בחלק זה מסתעפים ממנו ענפים קטנים המזינים את השופכן הבטני והאגני. בהיכנסו לאגן הקטן הוא חוצה את מוצא עורק הכסל החיצון ונכנס בכיוון תיכון לתוך רצועת תלי השחלה, עד להתפצלותו לענף השחלה, המספק דם לשחלה, ולענף החצוצרה, המספק דם לחצוצרה. ענפים אלה משיקים עם ענפים בעלי אותו שם שמקורם בעורק הרחם.
מפרץ קופאנו
מפרץ קופאנו (באנגלית: Copano Bay) הוא מפרץ הממוקם במדינת טקסס שבארצות הברית. המפרץ ממוקם מערבית לעיר רוקפורט, בין מחוז רפוג'יו למחוז ארקנסו. אורכו של המפרץ כ-19 ק"מ ורוחבו כ-10 ק"מ. המפרץ נשפך למפרץ אראנסאס.
עורק השחלה
היבטים קליניים
בעת ניתוח כריתת השחלה, בשל הקרבה של השופכן לעורק השחלה, ניסיון לקשירת העורק עלול להסתבך עם פגיעה בשופכן.
שחרזאדה (סוויטה סימפונית)
הבלט
הכוריאוגרפיה לבלט נוצרה על ידי מיכאל פוקין. הליברית נכתב על ידי פוקין עצמו וליאון באקסט (שנודע גם כצייר בארצו, רוסיה), שעיצב בנוסף את התפאורה והתלבושות. הופעת הבכורה של הבלט שהתקיימה ב-4 ביוני 1910, באופרה גרנייה בפריז, נרקדה על ידי ה"בלט רוסס" (בצרפתית "הבלטים הרוסיים"). מבוצע גם בסרט "ניז'ינסקי" (1980).
ועידת ואנזה
הרקע לוועידה
ב-31 ביולי 1941 הגיש היידריך להרמן גרינג מסמך לחתימה. במסמך, שלא ברור אם נכתב ביוזמת היידריך ואושר על ידי גרינג או שהיידריך הכינו לבקשת גרינג, מונה היידריך לאחראי על ביצוע 'הפתרון הסופי לבעיית כל יהודי אירופה'. היידריך השתמש במסמך החתום בתכתובת עם שאר המשרדים בממשל הנאצי לצורך לגיטימציה של מעשי הרצח שבוצעו על ידי היחידות שבפיקודו, ולהדגשת תפקידו כאחראי על ביצוע הפתרון הסופי. עותק מהמסמך נשלח יחד עם ההזמנות לוועידת ואנזה, ואחריה הם הופצו לכל הרמות הפיקודיות של ה-אס אס.
ב-29 בנובמבר 1941 שלח היידריך באמצעות מחלקה IV B 4 באס אס (המחלקה שטיפלה ביהודים ובראשה עמד אדולף אייכמן) הזמנה לוועידה בנושא הפתרון הסופי לקבוצה של אישים באס אס, במפלגה הנאצית ובמשרדים השונים הקשורים לנושא. הוועידה נקבעה תחילה ל-9 בדצמבר 1941 ואחר כך הוזזה ל-20 בינואר 1942. היידריך היה מעוניין באווירה שתקל עליו לקבל החלטות, ובחר לפיכך בבית ההארחה המפואר שבווילה ואנזה. האורחים הוזמנו קודם לארוחת בוקר בשעה 9, והדיונים עצמם נקבעו לשעה 12.
מפרץ קופאנו
מדרומו של המפרץ נמצא מפרץ פורט, מצפונו מפרץ מישון, וממזרחו מפרץ אראנסאס. על שפת המפרץ ובמימי המפרץ הותקנו אסדות להפקת נפט.
ועידת ואנזה
מהלך הוועידה
על פי הזמנתו של היידריך, התכנסו ארבעה עשר נציגים בכירים מה-אס אס, מהמפלגה הנאצית, וממשרדי ממשלה שונים. הנושא היה "הפתרון הסופי של הבעיה היהודית". המשתתפים היו בכירים בדרג הביצועי-מנהלי. הם לא היו מקבלי ההחלטות או ראשי המדינה הגרמנית. ההחלטה על ביצוע הפתרון הסופי כבר התקבלה, והדיון נועד לתאם דרכי ביצוע. היידריך רצה להשיג שתי מטרות בוועידה: לקבל הכרה במעמדו כאחראי ראשי בנושא גירוש יהודי אירופה (קרי, השמדתם) ובנוסף, לשתף את משרדי הממשלה והמפלגה בביצוע הרצח המתוכנן. המשתתפים הבטיחו את שיתוף הפעולה המלא של המשרדים והמחלקות שעמדו בראשם. בעשותם כך, הפכו את כל הנהגת המשטר לשותפה לפשע.
מפרץ קופאנו
היסטוריה
המפרץ התגלה בשנת 1766 על ידי דייגו אורטיז פארייה (Diego Ortiz Parrilla), אשר קרא למפרץ בשם "סנטו דומינגו" (Santo Domingo). בשנת 1785 הוקמה בסמוך נמל שנקרא נמל קופאנו על שם שבט אינדיאני ששכן בסמוך, ומאז נקרא המפרץ בשמו הנוכחי.
ועידת ואנזה
מהלך הוועידה
המשתתפים דנו בנושאים מיוחדים בלבד, והחשוב שבהם היה השאלה סביב גירושם של "בני התערובת". בני תערובת הוגדרו כאנשים להם הורה לא-יהודי והורה יהודי או סב יהודי, וכן כבני זוג שאחד מהם לא-יהודי. לא נתקבלה החלטה בנושא, והוא נדחה לכינוסים עתידיים.
מפרץ קופאנו
היסטוריה
המפרץ הרדוד (עומקו פחות מ-2 מטרים) משמש אתר נופש לדיג ואתר לציד ברווזים. מרבית תושבי המפרץ מתגוררים בצידו המזרחי של המפרץ.
ועידת ואנזה
מהלך הוועידה
כחלק מההכנה של הוועידה, ערך אדולף אייכמן רשימה של מספר כל היהודים במדינות אירופה השונות (אשר חלקן היו חלק משטח הכיבוש הנאצי). הרשימה כללה שני סוגי מדינות: סוג A - מדינות תחת שלטון הרייך, וסוג B - מדינות שותפות או יריבות לרייך.
מפרץ קופאנו
אזכורים תרבותיים
המפרץ אוזכר בשיר "אני אוהב את טקסס" של זמר הקאנטרי פט גרין, ובשירה של להקת הקאנטרי תזמורת רנדי רוג'רס - "מפרץ קופאנו".
ועידת ואנזה
מהלך הוועידה
סך הכל 11,000,000.
ניתן גם להשוות את המספרים למסמך קורהר.
אדולף אייכמן ערך את פרוטוקול הישיבה, ועל פיו היידריך אמר למשתתפים כי על בסיס "אישור קודם" שניתן על ידי היטלר, יש להתחיל מיד בגירוש כל יהודי אירופה למזרח אירופה. הפרוטוקול אינו מדבר בגלוי על השמדה אלא על "עבודת כפייה שבה, יש לקוות, ימותו הרוב", אבל רומז שאסור להשאיר בחיים את הנותרים משום שיהוו גרעין להתחדשות. הפרוטוקול שוכפל לכל המשתתפים, והם השמידו את העותקים שבידיהם לקראת סוף המלחמה. אף על פי כן נמצא עותק בארכיון משרד החוץ בשנת 1947, משום שבעליו מרטין לותר היה כלוא בסוף המלחמה (ראו להלן).
תמצית הפרוטוקול
הוועידה הייתה דיון משותף מוקדם בין כל הגורמים לגבי התוכנית לפתרון הסופי למען תיאום קווי הפעולה. האחריות העליונה נמצאת בידי הימלר.
היידריך סקר בקצרה את המדיניות הנאצית עד אז: המרכיבים העיקריים היו דחיקת היהודים מתחומי החיים ומרחב המחיה של העם הגרמני. לביצוע שאיפות אלו הוחשה ההגירה של היהודים מהרייך. לשם כך הוקמה ב-1939 הלשכה המרכזית להגירת יהודים על ידי גרינג בפיקוד היידריך שתפקידיה להכין, לכוון ולהחיש את ההגירה. המשימה נועדה לטהר מיהודים את מרחב המחיה על בסיס חוקי. המגרעות היו ברורות, אך בהיעדר אלטרנטיבות השלימו עמן.
הוצגו הבעיות הטכניות שבפעולות ההגירה: קשיים כספיים, חוסר מקום באוניות וצמצום קבלת יהודים של מדינות שונות. הוצגו מספרי המהגרים היהודים שעזבו (סך הכל 537,000). נאמר שמימון ההגירה נעשה על ידי יהודים או הארגונים הפוליטיים שלהם, והדבר פורט. כמו כן נאמר שהימלר אסר את ההגירה היהודית לאור הסכנות שבכך בימי מלחמה, והאפשרויות במזרח.
הצגת הפתרון החדש במקום ההגירה - פינוי היהודים למזרח (זהו למעשה שם קוד להשמדה), "לאחר הסכמה מוקדמת מתאימה של הפיהרר". מדובר על 11 מיליון יהודים בארצותיהם השונות ומצורפת סקירה מספרית לפי ארצות, כולל ארצות שטרם נכבשו על ידי הנאצים. יש לגייס את היהודים לעבודה במזרח. במהלך העבודה יתרחש "תהליך התמעטות טבעי" שבסופו יישארו החזקים, שלהם "יינתן טיפול מתאים". "תוך כדי הביצוע המעשי של הפתרון הסופי, אירופה תיסרק ממערב למזרח. יש להתחיל בשטח הרייך". היהודים יפונו ברכבות לגטאות-מעבר, ומשם למזרח.
בסיכומו, ס"ס אוברגרופנפיהרר היידריך, הרחיב רבות את חוג האנשים הבא בחשבון. הכוונה היא לא לפנות יהודים בגיל 65 ומעלה, אלא להעבירם לגיטו זקנים המיועד לכך – טרזיינשטט (Theresienstadt). מלבד גילאים אלה – מכלל 280,000 היהודים הנמצאים ברייך הישן ובאוסטמארק ב-31.10.1941, כ-30% הם בני 65 ומעלה – יתקבלו בגטאות היהודיים לזקנים גם יהודים נכי מלחמה בעלי נכות גבוהה ויהודים בעלי אותות הצטיינות במלחמה (EK I (צלב הברזל דרגה I)), שכן יהודים בעלי אותות הצטיינות היו "חסינים" מפינוי מכח חוקי נירנברג, עד אותה עת.
חוקי נירנברג ישמשו חלקית כבסיס לתהליך הפתרון הסופי, אך יש לפתור את שאלת נישואי התערובת ובני התערובת. מרבית בני התערובת מדרגה ראשונה ייחשבו כיהודים, ויטופלו בהתאם. השאר יעוקרו ולאחר מכן יהיו חופשיים מהגבלות. פינוי יהודים המועסקים במפעלים החיוניים למאמץ המלחמתי הוא בלתי אפשרי כל עוד אין להם תחליף, כך שהוא לא יתבצע. נאמר שהגנרלגוברנמן (הממשל הנאצי בפולין הכבושה) רוצה שהפתרון הסופי יתחיל שם ובמהירות גדולה, מכמה נימוקים - אין בעיית הובלה, רוב היהודים אינם מתאימים לעבודה, היהודים הם סכנה בתור נושאי מגפות, היהודים גורמים לנזק כלכלי (על ידי מסחרם בשוק השחור).
תוצאות הוועידה
ב-31 בינואר 1942 שלח אדולף אייכמן מכתבים דחופים לכל דרגי הפיקוד של המשטרה, המשטרה החשאית ושירות הביטחון (SD), ובהם הוראות להכין את גירוש יהודי גרמניה, אוסטריה והשטחים הכבושים בצ'כיה. אייכמן פירט בדקדקנות את סוגי האנשים שיש לגרש, ואלו מקרים נחשבים יוצאי דופן. עם ביצוע הוראות אלו המבוססות על הדיונים שהתנהלו בוועידת ואנזה, החל הגירוש השיטתי והשמדתם של יהודי אירופה.
הקמת מחנות השמדה והפעלתם
בראשיתם שימשו מחנות הריכוז למעצרם של מתנגדי המשטר הנאצי, ועמם יהודים רבים, שנאסרו במסגרת המדיניות הנאצית האנטי-יהודית. עם פרוץ המלחמה הוקמו מחנות ריכוז נוספים, ובהם נכלאו מיליוני יהודים. בפולין הוקמו 300 מחנות עבודה ליהודים בלבד, במטרה לנצל את כוח עבודתם ועל מנת להחיש את מותם. קצת לפני הוועידה הוקם מחנה ההשמדה הראשון ואחריו הוקמו חמישה מחנות נוספים - כולם על אדמת פולין וכולם מיועדים להשמדה תעשייתית של בני אדם.
חיסול הגטאות (אקציה)
החל מאביב 1941 החלו הנאצים בחיסול הגטאות, ויושביהם היהודים נשלחו למחנות ריכוז או למחנות השמדה. חיסול הגטאות נעשה באמצעות "אקציה", קרי, פעולה שהגרמנים היו נוקטים בגטו לריכוז תושבי רובע כלשהו או קבוצת גיל אקראית, ושליחתם להשמדה ללא הודעה מוקדמת. באמצע 1942 קיבל החיסול קידום רציני והפך לפעולה מרוכזת בשם "מבצע ריינהרד". כך חיסלו הגרמנים את רוב גטאות פולין, ועד 1943 חוסלו כמעט כל הגטאות באירופה.
גירוש יהודים ממערב אירופה והשמדתם
עד ועידת ואנזה היה מצבם של יהודי מערב אירופה טוב מזה של יהודי מזרח אירופה. רובם לא כונסו לגטאות, אם כי נערך רישום מדויק של מיקומם לצורך גירוש בעתיד. מעטים בלבד גויסו לעבודות כפייה. בקיץ 1942, בהתאם להחלטות ועידת ואנזה, גורשו יהודי מערב אירופה אף הם למזרח היבשת להשמדה.
ועידות המשך לשם דיון בנושא היהודים שהיו נשואים ללא-יהודים
ב-26 במרץ וב-27 באוקטובר 1942 התקיימו החלקים השני והשלישי של "ועידת ואנזה", בהם דנו הנאצים שוב ביחס לנישואים בין יהודים לבין בני הגזע הארי וכן לצאצאיהם של הנשואים, בני המוצא ה"מעורב" (Mischlinge). ההצעות כללו גירוש למזרח ועיקור בכפייה. לבסוף לא התקבלה החלטה מחשש שכל אחת מהאפשרויות שנידונו תפגע בקרוביהם הגרמניים הרבים של "בני התערובת".
תולדות הבניין
אגם ואן הגדול (Grosser Wannsee) שלחופו שוכנת הווילה בה נערכה הוועידה, נמצא דרומית מערבית לברלין. האגם משמש עד היום את הברלינאים כאתר נופש וספורט. על שפת האגם לאורך הרחוב הנושא את שמו נבנו על ידי עשירי העיר ווילות ששמשו בעיקר לסופי שבוע.
הווילה והגן נבנו בשנים 1915-1914 עבור איש העסקים ארנסט מרליה. בשנת 1921 מרליה מכר את האחוזה לפרידריך מינו, מנכ"ל הקונצרן התעשייתי סטינס. בשנת 1923, שנת משבר קשה (אינפלציה, כיבוש חבל הרוהר על ידי הצרפתים), הציע מינו למטכ"ל הגרמני שיתוף פעולה כשר בממשלה בעלת אופי רודני שתחליף את רפובליקת ויימר. פגישות חשאיות עם הקושרים התקיימו בווילה ואנזה.
בין השנים 1924–1938, כחבר בדירקטוריון של מפעלי הגז של ברלין מעל מינו בהיקף של 12 מיליון מרקים. הוא נאסר בשל כך בשנת 1940, ובזמן המאסר מכר את האחוזה ל"קרן נורדהאב" שניהלה את הנכסים של שרות הביטחון של האס אס, ה-אס דה.
משנת 1939 ה-אס דה (SD) התמזג עם הגסטפו על מנת ליצור את "המשרד הראשי לביטחון הרייך" (RSHA). מנהיגי ה-אס דה והגסטפו היו מעתה הבעלים החדשים של הווילה והם הפכו אותה לבית הארחה, קזינו ומשכן לוועידות. בשנים 1940–1943 טיפלו בגנים עובדי כפייה יהודים, עד אשר ב-27 בפברואר 1943 גורשו לאושוויץ.
הווילה שימשה כבית הארחה ל-SD עד 1945. בסוף המלחמה שימש הבניין תחילה את הצבא האדום ואחר כך את הצבא האמריקני. תקופה מסוימת היה הבניין ריק וכל הרהיטים בו נשדדו. בשנת 1947 הוקם בבניין מכון אוגוסט בבל של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. משנת 1952 שימש הבניין כאכסניה לתלמידי בתי ספר מאזור ברלין. משנת 1988 החל שיפוץ הבניין והגנים לקראת הפיכת המקום לאתר הנצחה.
ההיסטוריון ולוחם החירות היהודי יוסף וולף ששרד את אושוויץ פרסם בגרמניה את התעוד המקיף הראשון על המשטר הנאצי. בשנת 1965 הוא הציע להקים מרכז לתיעוד בווילה. וולף זכה בתמיכה נרחבת, אבל הסנט בברלין לא היה מוכן לוותר על הבניין. וולף התאבד בשנת 1974, אבל רעיונותיו נקלטו ובשנות ה-80 קבל גרהרד שוננברנר מינוי מסנאט ברלין להכין את אתר ההנצחה והתערוכה הקבועה.
"אתר ההנצחה והחינוך בבית ועידת ואנזה" נפתח ב-1992 ביום השנה ה-50 לוועידה על "הפתרון הסופי לבעיה היהודית".
כיום הבניין מתפקד כמוזיאון, אתר הנצחה ומרכז תיעוד לשואה. הבניין והאנדרטה לזכר יהודי אירופה שנרצחו שליד שער ברנדנבורג הם האתרים החשובים ביותר בנושא השואה באזור ברלין. במוזיאון יש תערוכה קבועה המוקדשת לרדיפת היהודים ולשואה. התצוגה בנושא ועידת ואנזה מתקיימת באולם ששימש כחדר האוכל של הוילה ושבו התנהלה הוועידה. בנוסף יש בבניין ספרייה ומחלקת חינוך המארגנת סמינרים בנושא.
במסדרון הכניסה קבועים על הקיר תמונות וציטוטים של אנשים מהדור השני לשואה כמו יעקב גלעד, יהודה פוליקר ואתגר קרת.
דספשן (אי)
האי דֶסֶפְּשֶן (באנגלית: Deception Island) הוא אי בארכיפלג איי שטלנד הדרומיים, המהווים חלק מהטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה, בסמוך לחופי אנטארקטיקה. באי אחד המעגנים הבטוחים ביותר באנטארקטיקה. אי זה הוא הקלדרה של הר געש פעיל, שהמיט חורבן חמור על תחנות מחקר מקומיות בשנים 1967 ו-1969. בשנים עברו הייתה באי תחנה של ציידי לווייתנים; כיום זה יעד תיירותי ומוצב מדעי, ובו בסיסי מחקר אנטארקטי של ארגנטינה וספרד. אף כי מדינות שונות הכריזו ריבונות על האי, הוא מנוהל עדיין על ידי מערכת הברית האנטארקטית.
היסטוריה
הצפייה המאומתת הראשונה של האי דספשן הייתה של ציידי כלבי-הים הבריטים ויליאם סמית' ואדוארד בראנספילד מן הדו-תורנית "ויליאמס", בינואר 1820; הראשון שביקר באי וסייר בו, בקיץ הבא, היה צייד כלבי הים האמריקאי נתניאל פלמר על החד-תורנית הקטנה "הרו", ב-15 בנובמבר 1820. הוא נשאר למשך יומיים וחקר את המפרץ המרכזי.
פלמר כינה את האי "דספשן איילנד" ("אי התרמית") בגלל מראיתו המטעה כלפי חוץ של אי רגיל, בעוד שהכניסה הצרה של מפוחי נפטון חושפת את היותו טבעת המקיפה מכתש (קלדרה) מוצף.
ציד לווייתנים וכלבי-ים
במשך השנים הבאות היה דספשן למוקד התעשייה קצרת-הימים של צייד כלבי ים לסחר בפרוותיהם באיי שטלנד הדרומיים; התעשייה החלה במספר קטן של ספינות בעונת הקיץ 1820-1819, ועלתה לכמעט מאה בעונת 1821–1822. אף כי אוכלוסיית כלבי הים באי לא הייתה גדולה, הוא שימש מעגן טבעי מושלם, חופשי ברובו מקרח ומרוחות, ונקודת מפגש נוחה. סביר להניח, שהיו אנשים שחיו על החוף באוהלים או צריפונים לאורך תקופות קצרות במשך הקיץ, אף כי אין בנמצא שום ראיות ארכאולוגיות או מסמכים לאשר הנחה זו. צייד מאסיבי מעבר לאפשרויות המקום הביאו לכך, שכלבי הים הפרוותיים נכחדו כמעט באיי שטלנד תוך שנים ספורות, והתעשייה שהסתמכה עליהם התמוטטה בה במהירות שהחלה; עד 1825, פחות או יותר, היה שוב האי דספשן נטוש כמקודם.
בשנת 1829 עצרה משלחת הצי הבריטי לדרום האוקיינוס האטלנטי, בפיקודו של קפטן הנרי פוסטר באוניית הצי "שאנטקלר", באי דספשן. המשלחת ניהלה סקר טופוגרפי וניסויים מדעיים, בעיקר תצפיות מטוטלת ומגנטיות. ציור בצבעי מים שצייר לויטננט קנדל מן ה"שנטקלר" במהלך הביקור הוא אולי התמונה הראשונה של האי. ביקור נוסף של ספינת ציידי כלבי-הים האמריקאית "אוהיו" בשנת 1842 דיווח על הפעילות הגעשית הראשונה המתועדת, כשהחוף הדרומי "אחוז להבות".
התקופה השנייה של פעילות אנושית בדספשן החלה בראשית המאה ה-20. בשנת 1904 הוקמה תעשייה פעילה של עיבוד לווייתנים בג'ורג'יה הדרומית, שניצלה את הטכנולוגיה החדשה ואת אוכלוסיית הלווייתנים, שיד אדם כמעט לא הייתה בהם עד אז, לעשיית רווחים מהירים. התעשייה התפשטה דרומה אל איי שטלנד הדרומיים, שם, כתוצאה מחסרון תשתיות על החוף, היה הכרח לגרור את הלווייתנים אל אוניות מפעל על עוגן לשם עיבודם; אוניות אלה היו זקוקות למעגן מוגן ולאספקה שוטפת של מים חיים בכמויות גדולות, דרישות ששתיהן יכלו לבוא על סיפוקן בדספשן. בשנת 1906 החלה החברה הנורווגית-צ'יליאנית לעיבוד לווייתנים, Sociedad Ballenera de Magallanes, להשתמש במפרץ ציידי הלווייתנים באיי שטלנד הדרומיים כבסיס לאונייה יחידה, ה"גוברנאדור בוריס".
עוד ציידי לווייתנים באו בעקבות החברה הזו, כמה מאות אנשים גרו בדספשן במהלך עונות הקיץ האנטארקטי ועד שלוש-עשרה אוניות פעלו שם בשנות השיא. ב-1908, הכריזה הממשלה הבריטית באופן רשמי על האי כחלק משטח החסות של איי פוקלנד ובשלטונה ייסדה שירותי דואר ומינתה שופט שלום וקצין מכס לאי. תפקיד שופט השלום היה לוודא, שחברות עיבוד הלווייתנים משלמות דמי רישוי כדין לממשלת פוקלנד, וכן לפקח על מכסות הצייד. בשנת 1908 נבנה בית קברות וב-1912 נבנתה תחנת רדיו וכן מסילת רכבת בהפעלה ידנית. ומבנה קבע קטן לבית משפט השלום נבנה ב-1914. בבית הקברות, הגדול ביותר באנטארקטיקה, נקברו 35 אנשים וכן הייתה שם מצבת זיכרון לעוד עשרה, שנחשבו למי שטבעו בים. אלה לא היו המבנים היחידים; עקב מגבלות הפעילות באוניות המפעל של התקופה, הוקמה על החוף תחנת קבע בידי החברה הנורווגית Hvalfangerselskabet Hektor A/S ב-1912, לאחר שהעריכו, כי עד 40% מן השמן הזמין התבזבז במערכת שהתבססה על האוניות. הייתה זו התעשייה היחידה המצליחה שפעלה אי פעם על חופי אנטארקטיקה וקצרה רווחים גבוהים בשנותיה הראשונות. כמה משלחות חקר ביקרו בדספשן במהלך אותן שנים, בהן משלחת וילקינס-הרסט בשנת 1928, כאשר מטוס לוקהיד-וגה המריא מעל מסלול על שפת הים בטיסות הראשונות המוצלחות באנטארקטיקה.
תרגום התורה המיוחס ליונתן
התרגום המיוחס ליונתן, המוכר גם בשם פסאודו-יונתן, ומכונה גם באופן כללי – תרגום ירושלמי או תרגום ארץ ישראל, הוא תרגום ארמי לתורה שמוצאו מארץ ישראל.
זמנו של התרגום קשה לקביעה. היו שזיהו בו חומר קדום המתייחס ליוחנן כהן גדול מתקופת החשמונאים, מאידך יש בו כנראה התייחסויות לעיר קונסטנטינופול ולאסלאם. אפשר שכלולים בו רבדים מזמנים קדומים, אך חוקרים (לדוגמא אביגדור שנאן) סבורים שזמן חיבורו המאה השביעית או השמינית, והוא כנראה פרי ידו של מחבר אחד, ולא קבוצת מחברים.
עזריה מן האדומים מעיד על שני כתבי יד של התרגום, אך כיום ידוע רק כתב יד אחד שלו הנמצא בספריית המוזיאון הבריטי. התרגום נדפס לראשונה על ידי אשר פורינץ בוונציה, 1591; במאה העשרים נדפסו ארבע מהדורות מדעיות: גינזבורגר (ברלין 1903), רידר (ירושלים 1974), דיאז מאצ'ו (מדריד 1977–1980) וקלרק (הובוקן 1984).
שם התרגום
תרגום זה כונה בפי רוב הראשונים בשם "תרגום ירושלמי". במקורות המאוחרים יותר של ימי הביניים (לראשונה בפירושו של ר' מנחם רקאנטי) הוא כונה בשם "תרגום יונתן בן עוזיאל", ואף נדפס במהדורות מקראות גדולות בשם זה, אף על פי שידוע מן התלמוד שיונתן בן עוזיאל כתב את תרגומו לספרי הנביאים בלבד - ולא לתורה. ההשערה המקובלת כיום היא שראשי התיבות ת"י התפרשו בטעות כמכוונים ל"תרגום יונתן" במקום ל"תרגום ירושלמי".
אופיו של התרגום
תרגום זה הוא חלק מקבוצת תרגומים ארמיים לתורה המכונים "תרגומים ארץ-ישראליים", וכן "ירושלמיים", ובהם גם תרגום נאופיטי ותרגום הקטעים (המכונה בדפוסי מקראות גדולות "תרגום ירושלמי"), המתאפיינים בזיקה ליהדות ארץ ישראל במאות הראשונות לספירה, ולשונם ארמית גלילית.
אופיו של התרגום המיוחס ליונתן שונה מזה של שאר התרגומים הארץ-ישראליים; הוא נוטה להרחיב יותר את היריעה ולהביא מסורות מדרשיות, בעיקר אגדתיות אך גם הלכתיות, במהלך התרגום, מעבר לתרגום הצמוד לטקסט. לדעת אביגדור שנאן התרגום קרוב מבחינות רבות לסוגה המכונה מקרא משוכתב. חוקרים דנו ביחסו של התרגום לתרגומים הבבליים - בעיקר תרגום אונקלוס - ולתרגום הסורי למקרא, הפשיטתא, וכן למדרשי האגדה ובעיקר למדרש פרקי דרבי אליעזר, לו יש זיקה הדוקה לתרגום המתבטאת באגדות ובדרשות דומות עד כדי זהות מילולית.
תארוך
תאריך כתיבתו של התרגום שנוי במחלוקת, וישנן כמה דעות בנושא. הדעה הפופולרית ביותר בנושא היא שהתרגום לא יכל להכתב לפני הכיבושים המוסלמים המוקדמים, כלומר בין המאה ה-7 למאה ה-8, למרות שמשולבים בו חומרים ישנים יותר. לדוגמה, אשת ישמאעל נקראת פאטימה, שם אגדי באסלאם.
ישנן גם דעות אחרות בנושא. ד"ר ליאור גוטליב גורס כי זמן כתיבתו הוא לקראת סוף המאה ה-12, בעוד שיש הטוענים שמשום שהגאונים לא הכירו אותו, ורש"י לא מזכיר אותו, התרגום נכתב לאחר זמנו של רש"י, אולי בתקופת הצלבנים, כלומר בין המאה ה-11 למאה ה-13. בכל אופן, אין החיבור מאוחר מזמנו של ריקאנטי, כלומר אין הוא מאוחר מתחילת המאה ה-14, הרי שהוא מזכירו כמה וכמה פעמים בביאורו על התורה . בניתוח חדש יחסית של בברלי מורטנסן  נטען כי התרגום חובר במאה ה-4 ונועד כמדריך לכהנים.
פלוסנבירג
היסטוריה
בסך הכול נכלאו במחנה כ-90,000 בני אדם, מהם נרצחו לפחות 30,000. אף שהמחנה הורחב שוב ושוב, היה מספר הכלואים בו גבוה תמיד בהרבה מקיבולת המחנה. תנאי המחיה במחנה היו קשים מנשוא. עבודת הפרך במחצבות והטיפול הבלתי-מספק שקיבלו הכלואים במחנה, וכן אכזריותם של סוהרי ושומרי המחנה, עלו לאסירים רבים בחייהם.
לאחר 1943 נוספה למחנה רשת ענפה של כמאה מחנות חוץ בבוואריה בסקסוניה ובבוהמיה. אסירי המחנה הועבדו בתעשיית הנשק, במפעלים כדוגמת "אוניברסל", וכן בבנייתם של מטוסי קרב של חברת מסרשמיט.
ב-8 באפריל 1945 החלו אנשי האס אס במחנה בהעלמת העדויות על שאירע בו (מבצע 1005).
ב-20 באפריל 1945 פונה המחנה סופית. מפקדו מקס קגל (Koegel) הורה על צעדת מוות בכיוון מחנה הריכוז דכאו. לאחר סוף מלחמת העולם השנייה נמצאו לאורך נתיבי צעדת המוות של האסירים כ-5,000 גופות. במחנה נותרו כ-1,600 אסירים שלא היו כשירים למסע. הדיוויזיה ה-90 של צבא ארצות הברית הגיעה למחנה ב-23 באפריל וכבשה אותו ללא התנגדות. רבים מבין האסירים ששהו בו מתו במהלך השבועות הבאים בגלל מצבם הבריאותי הרעוע.
אחרי מלחמת העולם השנייה
מאז 1946 הלך המחנה והוכשר בהדרגה לשמש כאתר הנצחה. בחלק מן השטח נבנו שיכונים. חלקים אחרים מהמחנה שימשו לתעשייה.
בחודש יוני 2006 הוכרז המחנה כולו, ובפרט המבנים מתקופת הרייך השלישי והמחצבה, כאתר הנצחה.
קישורים חיצוניים
Flossenbürg Flossenbürg
היינץ לאמרדינג
היינץ לאמרדינג (בגרמנית: Heinz Lammerding, 27 באוגוסט 1905 – 13 בינואר 1971), קצין בוואפן אס אס בדרגת גרופנפיהרר אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה ופושע מלחמה נאצי, הכוחות תחת פיקודו של לאמרדינג ביצעו מספר רב של פשעי מלחמה הן בחזית המזרחית והן בחזית המערבית אך הוא נשפט רק על חלקו בפשעי מלחמה בצרפת.
ממשלת גרמניה המערבית סירבה להסגירו לצרפת וכך חמק מעונש.
קריירה מוקדמת
לאמרדינג נולד ב-27 באוגוסט 1905 בדורטמונד, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית. בשנת 1931 הוא הצטרף למפלגה הנאצית, ובשנת 1933 הצטרף לאס אה. ב-1 באפריל 1935 הוא הצטרף לאס אס, וב-19 באוקטובר 1939 הוא הועלה לדרגת שטורמבאנפיהרר.
מלחמת העולם השנייה
במהלך המערכה על צרפת הוא פיקד על גדוד ההנדסה בדיוויזיית האס אס השלישית, ועוטר בעיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה. בנובמבר 1940 הוא מונה לקצין אג"ם של דיוויזיית האס אס השלישית, עמה לחם במהלך מבצע ברברוסה, וב-1 בספטמבר 1941 הוא הועלה לדרגת אוברשטורמבאנפיהרר. במסגרת תפקידו הורה לאמרדינג על הריסתם של כפרים רבים בברית המועצות, ובסוף אפריל 1943 אף כיהן כמה ימים כמפקד הדיוויזיה. ב-30 בינואר 1943 הוא הועלה לדרגת, וב-24 באפריל אותה שנה קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב. לאחר שירות קצר כקצין אג"ם במטהו של אריך פון דם באך-צלבסקי, בסוף 1943 הוא מונה למפקד צוות קרב בדיוויזיית אס אס "דאס רייך" והועלה לדרגת אוברפיהרר, וב-25 בינואר 1944 הוא מונה למפקד הדיוויזיה. לדברי מקס הייסטינגס הוא התמנה כמפקד דיוויזיה אך ורק בשל היחסים האישיים הקרובים שלו עם היינריך הימלר, ולא בשל יכולותיו הצבאיות. ב-11 באפריל 1944 הוא עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל, וב-20 באפריל הוא הועלה לדרגת בריגדפיהרר. ב-25 ביולי 1944 נפצע לאמרדינג, ולאחר החלמתו הוא חזר לפקד על הדיוויזיה. בינואר 1945 הוא הועלה לדרגת אוברפיהרר, וב-2 בפברואר 1945 הוא מונה לראש מטה קבוצת ארמיות ויסלה. באפריל 1945 הוא מונה למפקד דיוויזיית אס אס ה-38, ובסוף המלחמה נפל בשבי הבריטי.
אחרי מלחמת העולם השנייה
הבריטים סירבו להסגירו לצרפת, שדרשה להעמידו לדין בשל חלקו בטבח אורדור-סור-גלאן ובטבח טול, ולאחר שחרורו הוא התגורר בדיסלדורף, שם ניהל עסק מצליח. בשנת 1953 שפט אותו בית משפט צרפתי בבורדו למוות שלא בפניו, אולם ממשלת גרמניה המערבית סירבה להסגירו. לאחר משפט אייכמן שקלו הצרפתים לשלוח יחידת קומנדו שתחטוף אותו מביתו, אולם עוד קודם שהם הצליחו לבצע את המשימה, מת לאמרדינג ב-13 בינואר 1971 בבאד טלץ כתוצאה מסרטן.
מרקיאנוס, קיסר האימפריה הביזנטית
פלביוס מרקיאנוס אוגוסטוס (בלטינית: Flavius Marcianus Augustus; 392 – 27 בינואר 457) היה קיסר האימפריה הביזנטית בין השנים 450–457. שלטונו של מרקיאנוס התאפיין בהתאוששות האימפריה הביזנטית שעליה הגן בהצלחה מאיומים מן החוץ וכן רפורמות כלכליות שהנהיג. מנגד, מדיניות ההתבדלות של מרקיאנוס הותירה את הקיסרות הרומית המערבית ללא סיוע כנגד התקפות ברברים אשר הגיעו לשיא בפלישת אטילה ההוני לאיטליה ובזיזת רומא על ידי הוונדלים בשנת 455.
תולדות חייו
מרקיאנוס נולד בשנת 392 בפרפקטורה הפרטוריינית של איליריקום, או בתראקיה. הוא היה בנו של חייל והיה בצעירותו חייל אלמוני אשר שירת ביחידה שהוצבה בפיליפופוליס. מרקיאנוס נשלח עם יחידתו להילחם נגד האימפריה הסאסאנית (ככל הנראה במלחמת הביזנטים באימפריה הסאסאנית בשנים 421–422), אולם בדרכו מזרחה חלה בליקיה. ייתכן שבאותה עת כבר היה בעל תואר טריבון ופיקד על יחידתו.
לאחר שהתאושש ממחלתו הוא עבר לקונסטנטינופול, שם שירת כ-15 שנה כדומסטיקוס (שומר אישי) למפקד הצבא, מגיסטר מיליטום פלביוס ארדבור אספר. בשנת 431 או 434, בעת שנלחם בפיקודו של אספר באפריקה, מרקיאנוס נפל בשבי ונדלים. על פי מעשיה עממית מאוחרת יותר, הוא הובא בפני המלך גאיזריק, אשר בתחושה פנימית ידע כי מרקיאנוס יהיה יום אחד לקיסר האימפריה הביזנטית וזה שחררו לאחר שנשבע כי לעולם לא ישוב להילחם נגד הוונדלים.
לאחר שסיים תפקידו כדומסטיקוס מונה למפקד כוחות המשמר ומאוחר יותר עלה לדרגת סנטור. לפני מותו של תאודוסיוס השני, בשנת 450, אורגן על ערש דווי הסדר להמשך שלטון שושלת תאודוסיוס באמצעות נישואים בין מרקיאנוס לפולכריה, אחותו הגדולה של תאודוסיוס, אשר החזיקה בעוצמה רבה באימפריה. הנישואים אורגנו בהסכמה שמרקיאנוס יכבד את שבועת הבתולים של פולכריה בת ה-51.
שלטונו
עם מינויו כקיסר הכריז מרקיאנוס על ביטול הסדר התשלומים המבזה לאטילה ההוני, תשלומים אותם קיבל באופן קבוע מתאודוסיוס השני בתמורה להבטחה שימנע מלהתקיף את האימפריה הביזנטית. משהבין כי לא יצליח לפשוט על בירת האימפריה המזרחית, קונסטנטינופול, פנה אטילה לעבר איטליה.
מרקיאנוס הנהיג רפורמות בסדרי השלטון וחסך בהוצאות מיותרות, הוא ישב אזורים שננטשו. בשנת 452 הוא הדף התקפות על סוריה ומצרים. בשנת 456 הביא לסיום תקריות על גבול ארמניה. אירועים בולטים נוספים במהלך שלטונו היו כינוס ועידת כלקדון, ועידה אקומנית של הכנסייה שנערכה בין 8 באוקטובר ו-1 בנובמבר 451, בעיר כלקדון שעל הגדה המזרחית של הבוספורוס. מרקיאנוס כינס, לבקשת האפיפיור לאו הראשון, את הוועידה בנושא המחלוקת המונופיזיטית.
מרקיאנוס נהג להתעלם מענייניה של הקיסרות הרומית המערבית ועזב את הקיסרות המעורערת לגורלה. הוא לא סייע לקיסרות המערבית בעת פשיטותיו של אטילה, אף כאשר נבזזה רומא בשנת 455. בעת המודרנית טענו היסטוריונים כי מרקיאנוס היה פעיל יותר בעזרה לרומא ואפילו ניתן למצוא את השפעתו על נסיבות מותו של אטילה.
זמן קצר לפני מות אטילה בשנת 453, פרץ עימות בינו לבין מרקיאנוס. אולם אטילה מת בטרם פרצה מלחמה בין הצדדים. מרקיאנוס טען כי בחלומו ראה את קשתו של אטילה נשברת לפניו, וימים ספורים אחר כך למד כי אויבו מת.
מרקיאנוס מת ממחלה, ב-27 בינואר 457. ככל הנראה לקה בנמק בעת מסע דתי ארוך. הוא נקבר בכנסיית השליחים הקדושים בקונסטנטינופול לצד אשתו פולכריה. למרות תקופת שלטונו הקצרה והתעלמותו מן האימפריה המערבית, מרקיאנוס נחשב לאחד מן הקיסרים המוצלחים יותר של האימפריה הביזנטית. בנצרות אורתודוקסית מרקיאנוס וגם פולכריה הם קדושים וזכרם מצוין ב-17 בפברואר מדי שנה.
הדס קידר
הדס קידר (נולדה ב-7 באוקטובר 1963) היא יזמת חברתית, אוצרת ואמנית ישראלית.
ביוגרפיה
הדס קידר נולדה בירושלים וגדלה בארצות הברית ובערד,
אביה הוא הגאוגרף פרופסור יהודה קידר, בעבר מדען בנאס"א; בנימין זאב הרצל היה דוד של אמו של אביה.
בתערוכת היחיד שלה "בריאות" שהציגה בבית האמנים תל אביב ב-2005 עסקה בדמות האב, בדמותו של אביה ובדמותו של אבי האומה.
ותואר שני באמנות מאוניברסיטת מידלסקס בלונדון (החלה את לימודיה המתקדמים בתוכנית לאמנים צעירים בבצלאל, שהתה כחלק מחילופי סטודנטים במידלסקס שם סיימה את לימודיה). היא דוקטורנטית לאוצרות בתוכנית משותפת לאוניברסיטת רדינג (באנגלית) בבריטניה ולאקדמיה לאמנות בציריך (ZHDK) בשווייץ. בשנת 2000, במהלך לימודיה בלונדון הכירה את האמן הבריטי אלכס שאדי,
ביחד איתו הייתה פעילה בגלריה השיתופית Five Years בלונדון ומאז הם יוצרים, אוצרים ומעבירים יחדיו סדנאות ברחבי העולם.
בשנים 2009-2004 הייתה ממקימי "פרהסיה", קבוצת אמנים, מעצבים ואנשי חינוך ישראלים ופלסטינים שפעלו למען שינוי חברתי ופוליטי, ביניהם אוסנת בר אור, מנאר זואבי, עופר כהנא והגר גורן.
בשנת 2011 הקימה יחד עם מיכל ריבלין, רועי פביאן, אסף סטי, בלה, גילי קרז'בסקי, סלמה סמארה-שחאדה ורמי צלקה, את "שביל החלב" קבוצה שפעלה בתחנה המרכזית הישנה במטרה להפוך את המתחם למרכז תרבות.
בשנים 2014-2011 קידר ייסדה ביחד עם אגף קהילה נוער וספורט של עיריית תל אביב-יפו את 'נוזהא', גלריה לאמנות צעירה במרכז למנהיגות לב יפו והייתה האוצרת הראשית שלה. במסגרתה אצרה ארבע תערוכות מדי שנה והפעילה תוכניות חינוכיות לבני נוער.
בשנים 2018-2014 קידר ייסדה ביחד עם עיריית ערד והייתה המנהלת האמנותית של התכנית לשהות אמנים, 'ערד אמנות אדריכלות',
במהלכה התארחו ויצרו בעיר אמנים מהארץ ומהעולם.
באותן שנים זכתה במענק אמנית בקהילה.
בשנים 2018-2016 הקימה ביחד עם עיריית ערד את המרכז לאמנות עכשווית בערד והייתה האוצרת הראשית שלו,
במסגרתו אצרה ארבע תערוכות מדי שנה שעסקו בסביבה הגאוגרפית, גאולוגית, דמוגרפית ותרבותית של ערד וסביבתה.
ב-2019 יסדה יחד עם המחלקה לאמנויות בעיריית תל אביב וחברת אורבן ויטמין את "סטודיו בנק", מרכז סדנאות ותערוכות זמני, אותו קידר אוצרת, פרי שיתוף פעולה בין מחלקת האמנויות בעיריית תל אביב וחברת "אורבן ויטמין".
בשנת 2020 קידר הייתה לזוכה הראשונה במענק למחקר אוצרותי מטעם הבית לאמנות ישראלית, לשם מחקר על יצירתה של האמנית רות דורית יעקובי והיא צפויה לאצור תערוכה של יעקובי במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית בחורף 2021.
הדס קידר מתגוררת עם בן זוגה בתל אביב ולה שני בנים תאומים.
קישורים חיצוניים
ריאיונות
ביקורות על תערוכות
כתבות ומאמרים פרי עטה
כתבותיה בערב רב:
קרחון בלו (וושינגטון, אנדרסון)
קרחון בלו (באנגלית: Blue Glacier) הוא קרחון גדול הממוקם מצפון להר אולימפוס ברכס הרי אולימפיק במדינת וושינגטון שבארצות הברית.
שטחו של הקרחון 4.4 קילומטרים רבועים, והוא מכיל 16,000,000 מטרים מעוקבים של קרח ושלג(וזאת על אף הגובה הנמוך באופן יחסי של שפך הקרחון).
בעקבות התחממות כדור הארץ, בשנת 2000 התקצר אורכו של הקרחון מ-5.5 קילומטרים ל-4.3 קילומטרים; בין השנים 1995–2006 נסוג הקרחון ב-99 מטרים.
ארטמיס 3
ארטמיס 3 (באנגלית: Artemis 3) היא המשימה המאוישת השנייה בתוכנית ארטמיס של נאס"א והטיסה השלישית של חללית האוריון שתשוגר על גבי משגר ה-Space Launch System. משימה זו מתוכננת לשיגור בדצמבר 2025 ותהיה הנחיתה המאוישת הראשונה על הירח מאז משימת אפולו 17 משנת 1972.
קרחון בלו (וושינגטון, אנדרסון)
בין השנים 1987 ו-2009 קטן עוביו של הקרחון ב-54 מטרים בשפכו של הקרחון ו-בין 9.8 מטרים ל-14.6 מטרים במוצאו של הקרחון.
ארטמיס 3
משימה
בארטמיס 3 ישוגרו ארבעה אסטרונאוטים על סיפון חללית האוריון, יחד עם נחתת נפרדת. שניים מהאסטרונאוטים יבצעו נחיתה על אדמת הקוטב הדרומי של הירח בזמן שהשניים האחרים יישארו באוריון במסלול היקפי סביב הירח. שני האסטרונאוטים שינחתו, וביניהם האישה הראשונה על הירח, צפויים לשהות על פני השטח כשבוע ויבצעו עד ארבע הליכות חלל על אדמת הירח, יערכו ניסויים ותצפיות מדעיות וכמו כן יאספו דגימות של מי קרח הנמצאים באזור זה של הירח. לפני נחיתת ארטמיס 3, יונחת מראש באזור הנחיתה ציוד הכולל רובר בו יוכלו האסטרונאוטים לנוע אל מרחקים של מספר קילומטרים מאתר הנחיתה.
קרחון בלו (וושינגטון, אנדרסון)
תיאור הקרחון
מוצאו של קרחון בלו בסמוך לשלוש הפסגות של הר אולימפוס, בגובה של 2,380 מטרים מעל פני הים. ראשיתו של הקרחון בשדה קרח.
ארטמיס 3
חללית
במאי 2019, נאס"א בחרה 11 חברות אותן תממן במטרה לפתח נחתת. הנחתת תהיה רב מערכתית ותכלול "מערכת העברה" (אל מסלול ירחי נמוך), "מערכת נחיתה" אשר תיקח את הצוות אל פני השטח של הירח, ו"מערכת המראה" אשר תטיס את הצוות בחזרה אל חללית האוריון. לאחר ארטמיס 3, הייעוד הוא להפוך את מערכות אלו לרב פעמיות ולעשות בהן שימוש חוזר ובכך להוריד עלויות.
תכנון ופיתוח
בדצמבר 2017, עם אשרור הצו "Space Policy Directive 1" שאותו יזם ממשל טראמפ, הוקמה תוכנית למשימות מאוישות אל הירח, שמאוחר יותר קיבלה את השם "תוכנית ארטמיס". במסגרת תוכנית זו הוחלט כי יעשה שימוש בחללית האוריון עבור המשימות וכי תוקם תחנת חלל מסביב לירח (Lunar Gateway). תחילה נקראה המשימה "Exploration Mission-3" (משימת מחקר 3) ומטרתה הייתה לשלוח ארבעה אסטרונאוטים למסלול אליפטי סביב הירח ולהציב את המודולים הראשונים כחלק מתחנת החלל הירחית. במאי 2019, שונתה תוכנית משימה זו ונקבע שהמודולים שתוכננו להיות משוגרים במשימה זו, ישוגרו בנפרד על ידי משגר מסחרי. כמו כן שונה אז גם שמה של המשימה לארטמיס 3 ומטרתה המעודכנת הייתה לבצע נחיתה מאוישת כאשר ארבעה אסטרונאוטים ישוגרו בחללית האוריון, יעגנו בתחנת החלל הירחית אשר תהיה מינימלית ביותר ותורכב ממודול אספקת כוח והנעה ומודול עגינה ומגורים ולאחר מכן שניים מהאסטרונאוטים יבצעו נחיתה אל פני השטח באמצעות נחתת אשר תעגון בתחנה מראש. בתחילת 2020 שונתה שוב תוכנית המשימה וננטש רעיון העגינה של האוריון והנחתת בתחנת החלל הירחית ובמקום זאת הוחלט שתבוצע נחיתה ישירה.
קרחון בלו (וושינגטון, אנדרסון)
נתוני מזג אוויר
בשל קרבתו של הקרחון לאוקיינוס השקט וכתוצאה מעננות אורוגרפית, כמות המשקעים היורדת על קרחון בלו, היא הגדולה ביותר מבין כל קרחוני ארצות הברית הרציפה (היינו, ארצות הברית למעט אלסקה והוואי). מדי שנה יורדים על פני הקרחון 460 סנטימטרים של משקעים. בחודשי החורף מרבית משקעים אלה הם שלג, ובחודשי האביב והקיץ המשקעים הם גשם.
בשל כמות משקעים גדולה זו, קרחון בלו מהווה יובל חשוב ומרכזי לנהר הו.
לקריאה נוספת
• J.L. Riedel, Steve Wilson, William Baccus, Michael Larrabee, T.J. Fudge, Andrew Fountain, Glacier status and contribution to streamflow in the Olympic Mountains, Washington, USA, Journal of Glaciology, Volume 61, Issue 225, 2015, pp. 8-16, DOI: https://doi.org/10.3189/2015JoG14J138
שיר לשלום
"שיר לשלום" הוא פזמון, שנכתב בידי יענק'לה רוטבליט והולחן בידי יאיר רוזנבלום. הושר במקור בשנת 1969, בימי מלחמת ההתשה, על ידי להקת הנח"ל בתוכניתה "שא לשלום" ("היאחזות הנחל בסיני"), עם הסולנית מירי אלוני.
היסטוריה
במקור יועד השיר ללהקת חיל הים, אלא שרוזנבלום, שהלחין את השיר ושלח אותו ללהקה ממקום מושבו בלונדון, התעקש לעבד אותו בעצמו. המנהל המוזיקלי של להקת חיל הים, בני נגרי, דחה את הדרישה, ורוזנבלום העביר את השיר ללהקת הנח"ל, עימה עבד זמן רב קודם לכן.
במקור נכתב באחת השורות בשיר "שירו שיר לאהבה ולא לניצחונות". שורה זו רצתה לבטא יותר מכל את הצורך להלל ולייחל לאהבה ולפיוס ולא לחשב ניצחונות וכיבושים, כי אלה עולים בדם של שני הצדדים. כיוון שהשיר יועד ללהקה צבאית, ראשי אגפי החינוך בצה"ל דרשו להשמיט שורה זו מהשיר בטענה שחיילים לא יכולים להופיע מול חיילים אחרים בשיר שיש בו פגיעה מורלית שכזו. לבסוף הוסכם על החלפת המילה, והשיר הוקלט ופורסם עם המשפט "שירו שיר לאהבה ולא למלחמות".
על כתיבת שיר לשלום דווקא ללהקה צבאית אמר רוטבליט שצה"ל נלחם כדי להשיג בסופו של דבר שלום . רוטבליט עצמו נפצע בקרב על אבו תור במלחמת ששת הימים, וראה בשלום משהו נכסף. בריאיון לרינו צרור משנת 2007 אמר על "שיר לשלום" שהשיר היה מלא תקווה עם תמימות מסוימת, אבל פריצת האינתיפאדה השנייה לאחר שיחות קמפ דייוויד הביאה אותו להתפכחות, שהורידה את האשליה שעוצמתה של מדינת ישראל, תביא להכרה בה מצד העולם הערבי והמוסלמי.
וכך גם אמר בריאיון למקור ראשון בשנת 2020:
מעבד השיר
הקרדיט על העיבוד ניתן למלחין יאיר רוזנבלום, אולם דני סנדרסון מעיד שהוא עיבד וגם חיבר את הפתיחה הרוקיסטית שהייתה נקודת ציון במעבר ממה שמכונה "שירי ארץ ישראל" שהיו מזוהים עם האקורדיון של רוזנבלום, למוזיקת רוק.
אופי השיר
השיר מבטא כמיהה לשלום, מבכה את הרעים שנפלו בקרבות, ומדבר לכאורה בשם הנופלים. השיר מערער על תרבות השכול והאדרת המלחמה הקיימת לכאורה בארץ, וקורא לנותרים בחיים לשאוף לשלום. בין השאר מבטלות מילות השיר, לדוגמה, את הנוהג לאמירת תפילת קדיש על הקבר: "הַזַּכָּה שֶבַּתְּפִלּוֹת אותנו לא תחזיר". כמו כן מתעמתות מילות השיר עם האתוסים של הנצחת החיילים שנפלו, לדוגמה: "תנו לשמש לחדור מבעד לפרחים" (- שעל הקבר); וכן עושות שימוש במושגים מתחום המלחמה, ומייתרות אותם, לדוגמה: "שאו עיניים בתקווה, לא דרך כוונות" (- כוונות הרובה)". מילות השיר מתנגדות ל"שירי מלחמות" המאדירים את תרבות המלחמה (כדוגמת מגש הכסף, גבעת התחמושת ובלדה לחובש), וקוראות לשיר במקומם שירים לאהבה: "שירו שיר לאהבה, ולא למלחמות".
מעמדו המיוחד של השיר
כבר מהימים הראשונים להשמעתו עורר השיר מחלוקת עזה. רבים הזדהו עם מסר השלום העולה משורותיו, דווקא בימים בהם הייתה בשיאה מה שנתפס על ידי חלק מהציבור כ"כוחניות הישראלית" שלאחר מלחמת ששת הימים, ובטרם עבר הציבור הישראלי את הטראומה של מלחמת יום הכיפורים. יש הרואים בו הדים ל"נאום הר הצופים" שנשא הרמטכ"ל יצחק רבין, בו העלה על נס את הקורבן האישי של הנופלים, כמו גם את המחיר ששילם האויב, מעבר לניצחון הגדול במלחמה.
לעומתם, היו שראו בו שיר תבוסתני, וראו בביקורת שמותח השיר על נושאים כתרבות השכול, משום חילול הקודש. בשנת 1970 אלוף פיקוד המרכז, רחבעם זאבי, טען שהשיר גורם לדה-מורליזציה בקרב החיילים ופוגע ברגשותיהם של המשפחות השכולות, לכן אסר על השמעתו בפיקוד המרכז כמו מקבילו אלוף פיקוד הדרום, אריאל שרון.
השיר הפך להמנון פוליטי בלתי רשמי של תנועות השלום הישראליות (כגון "שלום עכשיו") והחל מ-1974 (אחרי מלחמת יום כיפור) הושר בעצרות ובהפגנות, לעיתים גם בליווי גרסה בשפה הערבית. תנועת מרצ יצרה מהשורה הראשונה בשיר, "תנו לשמש לעלות", סיסמת בחירות: "תנו למרצ לעלות".
השיר הושר בהפגנה הגדולה נגד גולדה מאיר ב-1974, גם בשנת 1977 (לאחר עליית הליכוד לשלטון) ובתום עצרת כן לשלום - לא לאלימות ב-4 בנובמבר 1995 בביצוע מירי אלוני, יצחק רבין, שמעון פרס, הגבעטרון והאירוסים. בתום אותה עצרת נרצח יצחק רבין, והדף עם מילות השיר, שהיה בכיס חולצתו, נתגלה מוכתם בדמו. "שיר לשלום" הפך מאז לאחד מסמלי הזיכרון לרבין, ולאחד ממייצגי מורשתו.
ב-1978 הוציא יענקל'ה רוטבליט את אלבום הסולו הראשון שלו כך שחררתי את ירושלים, אשר נחתם בקטע "שיר לשלום מס' 2 (תשדיר שירות)" ורומז לשיר המקורי. השיר מעלה מסר דומה אם כי נכתב בגוון יותר הומוריסטי.
קישורים חיצוניים
מאיה פולק, העשור שבו "שיר לשלום" התנפץ מול מציאות מדממת, מקור ראשון, 26 בפברואר 2020
סופת חול
סופת חול או סופת אבק היא תופעה מטאורולוגית בה רוח מנתקת גרגרי חול ואבק מן הקרקע ומעלה אותם מעלה לכדי יצירת ענן אבק וחול.
ההבדל בין סופת חול לסופת אבק הוא משך הסופה. חלקיקי החול כבדים מאבק, ולכן הרוח נושאת אותם באוויר פחות זמן. לעומת זאת, האבק, בעל המשקל הזעיר, נשאר באוויר זמן ארוך יותר, וכך עשויה הסופה להגיע למקומות רחוקים יותר.
סופות חול המגיעות ממדבר סהרה לאירופה נקראות "סימוּן". שאריות של סופות כאלו מצויות גם בקרקעית האוקיינוסים והימים הקרובים למקום ההתרחשות. סופות אלו עשויות להגיע עד לגובה של כ-1,500 מטרים.
לסופות אלה תפקיד אקולוגי חשוב, בהביאן חומרי מזון לאוכלוסיית האצות והפלנקטון באוקיינוס. אצות ופלנקטון מהוות חלק ניכר מהבסיס של שרשרת המזון באוקיינוס, ולמידת שגשוגן השלכות רבות. לאחר סופות שכאלה ניתן לעיתים לחזות בפריחת אצות ופלנקטון - עליית האוכלוסייה במאות מונים, עד שצבע האוקיינוס משתנה.
זאב וולף הלוי טירנואר
הרב זאב וולף הלוי טירנואר (תרל"ט או תרמ"ב-כ"ז באדר ב' תשי"ט) היה רבן של הערים לספז, שאמקוט, סוצ'אבה ופלטיצ'ן. מחבר הספר "ט"ל אורות" על הלכות שבת.
סופת חול
התפתחות הסופה
סופת חול מתפתחת בשני שלבים עיקריים:
זאב וולף הלוי טירנואר
קורות חיים
טירנואר נולד בסאטמר כבנם הבכור של הרב יעקב הלוי טירנואר ואסתר. היה תלמיד מובהק של הרב יהודה גרינוולד, ראב"ד סטמר, שהסמיכו לרבנות בבחרותו. כמו כן היה תלמידו של הרב משה גרינוולד, רבה של קהילת חוסט ומחבר ספר "ערוגות הבושם".
סופת חול
התפתחות הסופה
שני השלבים האלו מתרחשים עד שנוצר מעין ענן.