cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניקולאי רימסקי-קורסקוב
תלמידיו
רימסקי-קורסקוב העביר שיעורי תיאוריה והלחנה לכ-250 תלמידים במהלך כהונתו של 35 השנים בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג. זה לא כולל תלמידים בשני בתי הספר האחרים שבהם לימד, כולל גלאזונוב, או כאלה שלימד באופן פרטי בביתו, כמו איגור סטרווינסקי. מלבד גלאזונוב וסטרווינסקי, התלמידים שלו כללו את אנטולי ליאדוב, מיכאיל איפוליטוב-איבנוב, סרגיי פרוקופייב, אוטורינו רספיגי, ניקולאי מאלקו, אלכסנדר סנדיאריאן, ויטולד מלישבסקי, מיקולה ליסנקו, ארתור קאפ וקונסטנטי גורסקי. תלמידים נוספים כללו את מבקר המוזיקה והמוזיקולוג אלכסנדר אוסובסקי, והמלחין לזר סמינסקי. שניים מתלמידיו הבולטים של רימסקי-קורסקוב, סטרווינסקי ופרוקופייב, הסבירו באופן לא ברור על הלימוד שלו. סטרווינסקי אהב באופן אישי את המורה שלו, אבל לא מצא עומק במוזיקה שלו. לפרוקופייב לעומת זאת, חסרה תקשורת הדדית. לכן פרוקופייב לא כינה את עצמו תלמידו של רימסקי-קורסקוב, למרות שכן היה תלמידו. במקביל, המוזיקה של האופרה נערת השלג, היוותה לו השראה.
שיטת הלימוד שלו
רימסקי-קורסקוב חש כי תלמידים מוכשרים זקוקים להדרכה מועטה. שיטת הלימוד שלו כללה כמה צעדים מובחנים: להראות לתלמידים את כל הדרוש בהרמוניה ובקונטרפונט, לכוון אותם בהבנת צורות ההלחנה, לתת להם שנה או שנתיים של לימוד שיטתי בפיתוח טכניקה, תרגילים באלתור ותזמור, להחדיר להם ידע טוב על הפסנתר ולאחר שכל המשימות ימולאו כראוי, יסתיימו הלימודים. הוא יישם גישה זו בשיעורים שנתן בקונסרבטוריון. המנצח ניקולאי מאלקו נזכר, כי רימסקי-קורסקוב התחיל ללמד באומרו: "אני אדבר, ואתם תקשיבו. ואז אני אדבר פחות, ואתם תתחילו לעבוד. ולבסוף לא אדבר כלל, ואתם תעבדו ." מאלקו הוסיף, כי כיתתו נהגה בדיוק לפי הדפוס הזה. "רימסקי-קורסקוב הסביר הכל בצורה כה ברורה ופשוטה, שכל שנותר לנו לעשות היה לבצע את עבודתנו כהלכה ."
ניקולאי רימסקי-קורסקוב היה דמות מגשרת בין שני עולמות. החדשות של החמישה לבין השמרנות החדשנית של תלמידיו וקרוביו. הוא גישר בין העולמות, הבין טוב את שני הצדדים והתנסה בסגנונות שונים. כך הוא צבר ניסיון רב בכל הקשור לאסכולת החמישה לבין השמרות החדשנית.
יצירותיו
רימסקי-קורסקוב הלחין בעקבות האידיאלים המוזיקליים שבהם דגלו "החמישה". הוא השתמש בנושאים ליטורגיים אורתודוקסים בפתיחה לחג הפסחא הרוסי, שיר עם ב-קפריצ'יו ספרדי ושילב מזרחיות ב-שחרזאדה, יצירתו הידועה ביותר. הוא הוכיח שהוא מלחין פורה אך גם בעל ביקורת עצמית תמידית. הוא תיקן כל יצירה תזמורתית עד וכולל הסימפוניה השלישית שלו, וחלק כמו אנטאר וסדקו, יותר מפעם אחת.
תיקונים אלו נעים בין שינויים קלים בקצב, ניסוח ופרטים אינסטרומנטליים ועד טרנספוזיציה והלחנה מחדש. הוא היה פתוח להשפעות במוזיקה שלו, ואמר לעמיתו, וסילי יאסטרבצב, "כפי שאמר לווסילי יאסטרבצב, "תלמד את ליסט ובאלאקירב מקרוב יותר, ותראה שהרבה בי [במוזיקה שלי] הוא לא שלי". אולם הוא נקט בשיטות ההלחנה של באלאקירב בשימוש בכל סולם הטונים.
רימסקי-קורסקוב שמר על עניין בהגעה לניסיונות הרמוניים חדשים והמשיך לחקור ניבים חדשים לאורך הקריירה שלו. הוא מיתן עניין זה בסלידה מקיצוניות ושמר על נטייתו להתנסות בשיטת הלחנה קבועה. ככל שההרמוניות שלו הפכו קיצוניות יותר, כך ניסה לשלוט בהן עם כללים נוקשים - יישום "המצפון המוזיקלי" שלו, כפי שכינה זאת. במובן זה, הוא היה גם מלחין פרוגרסיבי וגם שמרן. כל הטון והסולמות המוקטנים שהלחין נחשבו שניהם להרפתקנים במסורת הקלאסית המערבית, והשימוש של רימסקי-קורסקוב בהם גרם להרמוניות שלו להיראות קיצוניות. לעומת זאת, הדאגה שלו לגבי האופן שבו או מתי בחיבור הוא השתמש בסולמות האלה גרמה לו להיראות שמרן בהשוואה למלחינים מאוחרים יותר כמו איגור סטרווינסקי, למרות שהם בנו לעיתים קרובות על יצירתו של רימסקי-קורסקוב.
סקירה
היצירות התזמורתיות בלבד מתחלקות לשתי קטגוריות. המוכרים ביותר והטובים ביותר באיכות הכללית. הם בעיקרם תוכניתיים באופיים - במילים אחרות, התוכן המוזיקלי ואופן הטיפול ביצירה נקבעים על ידי העלילה או הדמויות בסיפור, פעולה בציור או אירועים שדווחו דרך מקור אחר שאינו מוזיקלי. הקטגוריה השנייה של יצירות היא אקדמית יותר, כמו הסימפוניה הראשונה והשלישית שלו. באלה, רימסקי-קורסקוב עדיין השתמש בנושאים עממיים אך כפה אותם לכללים מופשטים של הלחנה מוזיקלית. מוזיקת תוכניתית באה באופן טבעי לרימסקי-קורסקוב. בעיניו, "אפילו לנושא עממי יש סוג של תוכניתות". הוא הלחין את רוב יצירותיו התזמורתיות בז'אנר זה בשתי תקופות של הקריירה שלו. בתחילה, עם סדקו ואנטאר, ובשנות ה-80 של המאה ה-19, עם שחרזאדה, קפריצ'יו ספרדי ופתיחה לחג הפסחא הרוסי. למרות הפער בין שתי התקופות הללו, גישתו הכוללת של המלחין והאופן שבו השתמש בנושאים המוזיקליים שלו נשארו עקביים. גם אנטאר וגם שחרזאדה משתמשים בנושא "רוסי" חזק כדי לתאר את הגיבורים הגברים. ונושא "מזרחי" יותר מכוון לנשים. עוד שיצירותיו זכו תמיד לשבחים בזכות השימוש הדמיוני שלהם בכוחות אינסטרומנטליים, המרקמים הדלילים יותר של סדקו ואנטאר נמצאים במדרגה נמוכה יותר בהשוואה ליצירות הפופולריות יותר של שנות השמונים.
המוזיקה הלא-תוכנתית של רימסקי-קורסקוב, על אף שהיא מעוצבת היטב, אינה עולה לאותה רמת השראה כמו יצירותיו התוכנותיות. הוא היה זקוק לפנטזיה כדי להוציא ממנו את המיטב. הסימפוניה הראשונה עוקבת מקרוב אחר קווי המתאר של הסימפוניה הרביעית של שומאן, והיא קלה יותר בחומרה התוכניתי בהשוואה ליצירותיו המאוחרות. הסימפוניה השלישית מכילה כל אחת סדרת וריאציות של מוזיקה פחות מהטובה מהנושא הקודם.
רימסקי-קורסקוב אמנם ידוע בעיקר בזכות יצירותיו לתזמורת, אך האופרות שלו מורכבות יותר ומציעות מגוון רחב יותר של אפקטים תזמורתיים מאשר ביצירותיו האינסטרומנטליות ובכתיבה למקהלה. קטעים וסוויטות מתוך האופרות או כאלה שמבוססים על הנושא מתוך האופרות התגלו כפופולריים במערב. הידוע מבין הקטעים הללו הוא ככל הנראה מעוף הדבורה" מתוך האופרה סיפורו של הצאר סלטאן, שנשמע לעיתים קרובות בלי הקשר ליצירה האופראית בקונצרטים, ובאינספור עיבודים ותמלולים. הגרסה המפורסמת ביותר היא זו לפסנתר שעיבד המלחין הרוסי סרגיי רחמנינוב. רימסקי-קורסקוב הלחין במשך כל ימי חייו 15 אופרות. המלחין התייחס רק לשתיים מהאופרות שלו בסיפוק מוחלט: נערת השלג וכלת הצאר.
האופרות של רימסקי-קורסקוב מחולקות לשלוש קטגוריות :
התייחסויות לאופרות
רימסקי-קורסקוב כתב בשנת 1902: "בכל יצירה חדשה שלי אני מנסה לעשות משהו שהוא חדש עבורי. מצד אחד, אני נדחף מחשבה שבדרך זו, [המוזיקה שלי] תשמור על רעננות ועניין, אך יחד עם זאת אני מתבקש מהגאווה שלי לחשוב שהרבה היבטים, תזמורים, מצבי רוח וסגנונות, אם לא כולם, צריכים להיות בהישג ידי".
מבקר המוזיקה והעיתונאי האמריקאי הרולד סי שונברג כתב שהאופרות של רימסקי-קורסקוב "פותחות עולם חדש ומענג, עולם המזרח הרוסי, עולם העל-טבעי והאקזוטי, עולם הפנתאיזם הסלאבי והגזעים שנעלמו. שירה אמיתית סוחפת אותם, והם זוכים בברק ובמשאבים. " על פי כמה ממבקרי המוזיקה של רימסקי-קורסקוב ביצירות אלה חסרה כוח דרמטי, פגם קטלני לכאורה בעבור מלחין אופראי. ייתכן שהדבר היה מודע, שכן הוא ציין שוב ושוב בכתיבתו כי לדעתו אופרות הן בראש ובראשונה יצירות מוזיקליות ולא דרמטיות בעיקרן.
יצירות בקנה מידה קטן יותר
רימסקי-קורסקוב הלחין עשרות שירים, עיבודים לשירי עם, מוזיקה קאמרית ולפסנתר. אמנם יצירותיו לפסנתר אינן חשובות יחסית, אך רבים מהשירים שהלחין הם בעלי לחן עדין ויפה. הם דומים בליריקה שבהם למוזיקה של צ'ייקובסקי ורחמנינוב ושומרים את מקומם ברפרטואר הסטנדרטי של זמרים רוסים. רימסקי-קורסקוב הלחין גם שורה של יצירות למקהלה, מהן חילוניות ומהן שנועדו לנצרות האורתודוקסית ברוסיה.
יצירות שעיבד בעבור מלחינים אחרים
רימסקי-קורסקוב בנוסף להלחנה הפורה שלו, עזר לעבד, לערוך ולפרסם כמה יצירות מאוד מוכרות וחשובות למוזיקה הרוסית, בעיקר של חברי החמישה. להלן הרשימה:
לקריאה נוספת
האוטוביוגרפיה של רימסקי-קורסקוב וספריו על הרמוניה ותזמור תורגמו לאנגלית וראו אור. שני ספרים שהוא התחיל ב-1892 אך השאיר לא גמורים היו טקסט מקיף על מוזיקה רוסית וכתב יד, שאבד כעת, על נושא לא ידוע.
זינקיב
זינקיב (באוקראינית: Зіньків; בפולנית: Zinków; ביידיש: זינקעוו) היא עיירה במחוז חמלניצקי שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1404, ובשנת 1458 הוענקו לו זכויות עיר. בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית.
יהודי זינקיב
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-3,700 יהודים, למעלה משליש מתושביה. בתקופה הסובייטית פעלו בעיירה מועצה ממלכתית יהודית ובית ספר יידי.
זינקוב נכבשה בידי הגרמנים ב-10 ביולי 1941, לאחר הפגזה כבדה, שגבתה קרבנות רבים. עם כניסתם לעיירה, ביצעו הגרמנים, בסיוע אוקראינים מקומיים, מעשי התעללות, שוד ורצח ביהודיה. עד מהרה הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת תשלום סכומי כופר, חובת ענידת טלאי צהוב ואיסור הליכה על מדרכות. בהמשך, רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, בו שררו תנאי צפיפות, רעב ומגיפות, שהפילו חללים רבים.
ב-9 במאי 1942 נרצחו כ-600 יהודים מהעיירה יחד עם 450 יהודים מהעיירה וינקיבצי, בעיקר קשישים וחולים, ליד הכפר הסמוך סטניסלבובקה. בד בבד שולחו יהודים מהעיירה למחנות עבודה, בהם חלקם נרצחו.
ב-4 באוגוסט 1942 נרצחו 1,882 יהודים נוספים מהגטו שבעיירה בסמוך לסטניסלבובקה. כ-150 יהודים שהושארו בגטו שולחו בהמשך למחנות עבודה.
איש הקש
איש הקש (באנגלית: The Wicker Man) הוא סרט פולחן סקוטי מ-1973 שצולם בסקוטלנד ומשלב את סוגות המתח, האימה האקזיסטנציאליסטית והסרט המוזיקלי. הסרט בוים על ידי רובין הארדי.
פרטי עלילה
השוטר ניל האווי מקבל מכתב אנונימי בו הוא מתבקש לחקור את היעלמותה של ילדה בשם רואן מוריסון באי מרוחק בשם סאמראייל, אחד מהאיים ההברידיים. הוא טס אל האי וחקירותיו מעלות כי אוכלוסיית האי כולה משתייכת לכת נאו-פגנית שמונהגת בידי הבעלים של האי, לורד סאמראייל, מאמינה בגלגול נשמות, סוגדת לשמש ועורכת כישופי פוריות מיניים על מנת להשיג את ברכת כוחות הטבע.
תדהמתו של האווי, הנוצרי האדוק, מהתנהגותם של תושבי האי הולכת וגוברת. במקביל הוא מוצא את עצמו נמשך ונדחה בעת ובעונה אחת מווילו, בתו שופעת המיניות של בעל המלון בו הוא מתאכסן. הוא לא זוכה לשום עזרה בחיפושיו מצידם של תושבי האי, שבתחילה מכחישים את קיומה של מוריסון ובהמשך טוענים שלאחרונה היא הלכה לעולמה. לאחר מאמץ נוסף האווי מגלה ראיה לכך שהילדה הייתה או עומדת להיות מוקרבת כקורבן אדם.
האווי, שהולך ונגרר לתוך עולמם של תושבי האי, מסווה את עצמו בתחפושת מסורתית של הליצן "פאנץ'", דמות ראשית בפסטיבל אחד במאי, כדי שיוכל להשתתף בטקס ולגלות פרטים עליו. כשהוא פוגש ברואן תוך כדי הטקס הוא חושף את עצמו בפניה. השניים בורחים דרך מערות ולבסוף מוצאים את עצמם על צוק גבוה, שם מחכה להם לורד סאמראייל. בשלב זה מתגלה שרואן הובילה את האווי במתכוון אל מקום זה על מנת שהוא עצמו יועלה לעולה, קרבן אדם שיפייס את האלים הפגאניים ויביא ברכה ליבולם.
בזמן שהם תופסים אותו מסבירים תושבי האי להאווי כי הקורבן יהיה יעיל במיוחד מכיוון שהוא הגיע למקום מרצונו החופשי, כשברשותו כוח של מלך (כנציג החוק), בטיפשותו (לבוש כליצן) ובבתוליו (בהיותו דתי אדוק). האווי מנסה לדחות אותם בטיעונים שונים, אך לורד סאמראייל מביע את ביטחונו בכך שהקורבן יעלה יפה ושעקבותיו של האווי ייעלמו לחלוטין. האווי מוכנס אל תוך פסל קש גדול בדמות אדם, "איש קש" שכמותו שימש את הדרואידים להעלאת קרבנות אדם בשריפה לפי דיווחים רומיים מסוימים. הפסל מועלה באש בעת שתושבי האי סובבים אותו ושרים שיר עם אנגלי מתקופת ימי הביניים ("Sumer Is Icumen In", "בא הקיץ"). האווי הנצלה לאיטו מבטיח בצעקות את נקמת האל באי ובתושביו ומצטט מתוך תהלים כ"ג, מזמור לדוד ה' רועי לא אחסר.
רקע, הפקה וביקורות
הסרט נוצר בעקבות שיתוף פעולה בין כריסטופר לי, שהתפרסם בזכות גילום דמותו של דרקולה פעמים אחדות עבור חברת הפקות סרטי האימה הבריטית "סרטי האמר" וביקש להרחיב את אופקי המשחק שלו, עם ראש החברה פיטר סנל ועם התסריטאי אנתוני שאפר שכבר התפרסם בזכות הלהיט פרי עטו "משחקי בילוש". המטרה הייתה ליצור את העימות המובהק בין אדם נוצרי מודרני לבין קהילה פגנית מרוחקת, בליווי מוזיקה אותנטית ותפאורה אמינה. הסרט צולם בתקציב מוגבל בגלל בעיות כספיות של חברת בריטיש ליונס, כאשר מספר אנשים, ביניהם כריסטופר לי, עבדו על ההפקה ללא תשלום. הסרט צולם במהירות בחודש אוקטובר על אף שהעלילה מתרחשת בתחילת הקיץ, ועלים ופרחים מלאכותיים הודבקו על עצים עבור צילומן של סצנות רבות.
הסרט לא זכה להצלחה ונשכח במהירות בגלל אופיו שנחשב למשונה, אף על פי שבצרפת העניקו לו פרס ראשון בפסטיבל לסרטי פנטזיה בפריז ב-1977 ולמרות שהסרט זכה גם בפרס סאטורן לסרט האימה הטוב ביותר ב-1978. "איש הקש" זכה במשך השנים למעמד של סרט פולחן בקרב חובבי מדע בדיוני ופנטסיה ולביקורות משבחות ביותר. המגזין "סינפנטסטיק" כינה אותו "האזרח קיין של סרטי האימה" והמגזין "טוטאל פילם" דירג אותו ב-2004 כסרט הבריטי השישי בטיבו בכל הזמנים.
All My Loving
All My Loving (כל אהבתי) הוא שיר בסגנון רוק אנד רול של להקת הביטלס שנכתב על ידי פול מקרטני, אך הקרדיט ניתן גם לג'ון לנון, ויצא באלבום With the Beatles ב-1963.
השיר הוקלט ב-30 ביולי 1963, ויצא ב-22 בנובמבר במסגרת האלבום. אורכו 2:04 דקות. מפיק השיר הוא ג'ורג' מרטין, והוא הוקלט בלייבל פרלפון.
למרות שלא יצא כסינגל בארצות הברית ובריטניה אלא רק בקנדה, זכה השיר להשמעות רבות ברדיו בארצות הברית. הסינגל הגיע למקום הראשון במצעדים בקנדה, ובהמשך יובא לארצות הברית עד שהגיע באפריל 1964 למקום ה-45 במצעד בילבורד הוט 100.
סנטיאגו דה צ'ילה
סנטיאגו דה צ'ילה (בספרדית: ), או בקיצור סנטיאגו, היא בירת צ'ילה ומרכז חיי הכלכלה והתרבות שלה. ממוקמת בלב העמק המרכזי של צ'ילה.
לפי מפקד האוכלוסין 2017, בעיר מתגוררים 6,160,040 תושבים, המהווים כשליש מאוכלוסיית המדינה.
היסטוריה
סנטיאגו נוסדה על ידי הכובש הספרדי פדרו דה ואלדיביה ב-12 בפברואר 1541 בשם "סנטיאגו דה נואבה אקסטראמאדורה" (Santiago de Nueva Extremadura) בספרדית פרוש השם סנטיאגו: "יעקב הקדוש" (אחד משנים עשר השליחים).
טקס ההקמה נערך על גבעת לוסיה הקדושה (Cerro Santa Lucía). ואלדיויה בחר במקום זה בשל אקלימו הנוח והקלות בה ניתן להגן עליו. הנהר ריו מאפוצו (Rio Mapocho) מתפצל לשני פלגים המתחברים בהמשך ויוצרים אי. תוך הסתייעות באוכלוסייה המקומית הוקמו המבנים הראשונים. תבנית השתי וערב של העיר נקבעה כבר בשלב הראשון כשבמרכז הכיכר "פלאסה דה ארמאס" (Plaza de Armas). התקפות חוזרות ונשנות של האינדיאנים בני המאפוצ'ה גרמו לכך שבמשך שנים ההתיישבות לא הייתה יותר מקומץ בתי חמר בתוך מחנה מבוצר. בסוף המאה ה-16 סנטיאגו הייתה יישוב שבו רק 200 בתים מיושבים על ידי 700 ספרדים, כמה אלפי משרתים ועובדים אינדיאניים ואוכלוסייה גדלה של מסטיסים (בני תערובת לבנים אינדיאנים).
צ'ילה נותרה פינה שכוחת אל של האימפריה הספרדית במשך קרוב לשלוש מאות שנים, כפופה למשנה למלך בפרו. רק בסוף המאה ה-18 החלה סנטיאגו לקבל סממנים של עיר. סכנת השיטפונות שמקורן בנהר ריו מאפוצו טופלה, הכביש המחבר את הבירה עם הנמל המרכזי ולפראיסו שופר, ובוצעו פרויקטים אזרחיים שנועדו לשיפור חזות העיר. אבל ההתפתחות הייתה איטית וכשהשלטון הקולוניאלי הסתיים בתחילת המאה ה-19 היו בסנטיאגו בקושי 30,000 תושבים. רחובות העיר לא היו מרוצפים, היו מעט בתי ספר וספריות וחיי התרבות היו עגומים.
עם זאת, בתוך כמה עשורים מקבלת העצמאות חיו בבירה 100,000 תושבים. קווי רכבת וטלגרף חיברו את העיר לוולפראיסו, בשלב זה מרכז מסחרי הומה שבו התגוררו 60,000 איש. האצילים המקומיים הוציאו הון על בניית ארמונות נהדרים שקושטו במותרות מיובאים. הם התגוררו בעיר בקיץ ובחורף, כאשר בשאר חודשי השנה הם בילו באחוזותיהם הכפריות. נוצרה בעיר חברה גבוהה מבוססת על מועדוני חברים יוקרתיים, מסלולי מרוץ לסוסים, האופרה וטיולים בפארק Parque Cousiño. הם הקדישו את זמנם לקידום הנימוסים, המסורת וטיפוח ילדיהם על ידי שליחתם ללימודים באירופה. בשנת 1875 הגדילה הגירה פנימית של כפריים עניים את האוכלוסייה בעיר ל-150,000 איש.
תיעוש מהיר אחרי מלחמת העולם השנייה יצר תעסוקה עירונית, אך מעולם לא הדביק את הביקוש הגדל למקומות עבודה. כתוצאה ממהומות מתמשכות באזורים הכפריים בשנות ה-60 של המאה ה-20, נוצרו בשולי סנטיאגו משכנות עוני, שעמדו בניגוד משווע לפרברים האמידים של מזרח העיר. ממשלתו הסוציאליסטית של סלבדור איינדה נבחרה על רקע תחושת חירום מהולה בתקווה, אך רחובות סנטיאגו נהפכו לשדה קרב עקוב מדם. אנשי צבא מתמרדים הפילו את משטרו הדמוקרטי של איינדה בהסכמה ובתמיכה של בעלי ברית עיקריים ובהם ארצות הברית. בכך החל אחד ממשטרי הרודנות הידועים לשמצה בהנהגתו של אוגוסטו פינושה.
אקלים ותנאי סביבה
האקלים בסנטיאגו הוא אקלים ים תיכוני. הקיץ חם ויבש (נובמבר עד מרץ), כשבימים מסוימים מגיעה הטמפרטורה ל-C° 35. החורפים (יוני עד אוגוסט) גשומים, כשבדרך כלל הטמפרטורה המקסימלית היא C° 15, והמינימלית קרוב לנקודת הקיפאון. כמות המשקעים הממוצעת בסנטיאגו היא 360 מ"מ לשנה.
בחורף קיימים מקרים רבים של זיהום אוויר בצורת ערפיח, הנובע ממשטר הרוחות בעמק המרכזי בו שוכנת סנטיאגו. הממשלה מנסה להקטין את הבעיה באמצעות תמריצים הניתנים לתעשיות הכבדות לעבור לאזורים אחרים, אך בינתיים ללא הצלחה.
בעיה עיקרית נוספת היא זיהום מי הנהר ריו מאפוצו משפכים שמקורם בתעשייה, ביוב ביתי ושפכים שמקורם במכרות המוזרמים במעלה הנהר. הממשלה מטפלת בבעיה בחקיקה ובהקמת מפעלי טיהור.
מרכז העיר (Santiago Centro)
רוב האתרים המרכזיים בעיר מרוכזים במשולש שבין הנהר ריו מאפוצו, השדרה "דרך צפון דרום" (Vía Norte Sur) והשדרה בעלת השם הארוך "שדרת המשחרר גנרל ברנרדו או'היגינס" (Avenida del Libertador General Bernado O'Higgins) או בקיצור אלאמדה (Alameda).
פרבר ברזיל (Barrio Brasil)
שכונה מסורתית שמורה היטב זו הממוקמת מערבית ל-Vía Norte Sur עוברת כיום תחייה.
הפארק המטרופוליטני (Parque Metropolitano)
פארק גדול בצפון העיר. לרגלי הר סן קריסטובל (863 מטרים) שבראשו פסל מבהיק בלובנו של הבתולה מרים, מתנה מממשלת צרפת. ניתן להגיע לפסגה ברכבל, באוטובוס או ברגל. מהפסגה נשקף נוף מרהיב של העיר וסביבותיה (בימים שאין ערפיח). בסמוך להר, גן החיות העירוני, הגן הבוטני ובריכת שחיה.
ערים תאומות
ערים בעלות הסכם ידידות עם סנטיאגו דה צ'ילה:
אוליאנובסק (מחוז)
מחוז אוליאנובסק (רוסית: Улья́новская о́бласть, בתעתיק: אוליאנובסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. נמצא בשטח של המחוז הפדרלי של הוולגה.
המחוז הוקם ב-19 בינואר 1943.
מבחינה אדמיניסטרטיבית המחוז מחולק ל-21 אזורים מוניציפליים ול-6 אזורים עירוניים.
דמוגרפיה
הרוסים מהווים כ-74% מאוכלוסיית המחוז, הטטרים (כ-12%), הצ'ובשים (כ-8%) והמורדבה (כ-3%).
כלכלה
בשטחי המחוז קיימים שדות נפט משמעותיים.
המחוז מהווה מרכז חשוב בקנה מידה ארצי לייצור מכוניות ומטוסים. כמו כן יש בו חקלאות מפותחת.
ויליאם ה. מייסי
ביוגרפיה וקריירה
ויליאמס ה. מייסי נולד ב-13 במרץ 1950, במיאמי, פלורידה וגדל בג'ורג'יה ומרילנד. לאחר שסיים תיכון במרילנד, הוא עבר למערב וירג'יניה ללמוד וטרינריה. לאחר שלא צלח בלימודיו נסע ללמוד תיאטרון במכללת גודארד בוורמונט. כיום הוא, מורה בתיאטרון, בקולנוע ובטלוויזיה.
במככלת גודארד הוא פגש את המחזאי דייוויד מאמט, שאותו הוא מחשיב לכותב הטוב ביותר בכל הזמנים. לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1971, הוא עבר לשיקגו שם עבד כברמן. לאחר שנה מייסי, מאמט ואחרים ייסדו את חבורת תיאטרון סיינט ניקולס, שבה מייסי שיחק במספר מחזות של מאמט, כמו "אמריקן באפלו" ו"The Water Engine".
לאחר שבילה מספר שנים בלוס אנג'לס, הוא עבר לניו יורק בשנת 1980, שם שיחק ביותר מחמישים הצגות בברודוויי ואוף ברודוויי.
הופיע במספר סרטים שחברו מאמט כתב או ביים כמו "שם המשחק" (1987), "דברים משתנים" (1988), "מחלק רצח" (1991) ומאוחר יותר ב"לכשכש בכלב" (1997) וב"סטייט פינת מיין" (2000), וכן שיחק בתפקיד נשיא ארצות הברית בסדרה "היחידה" אותה מפיק מאמט. ידוע בעיקר בשל תפקידו הראשי בסרט "פארגו" (1996), והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר עבורו. בשנת 1998 היה מועמד לפרס American Comedy Awards עבור שחקן המשנה המצחיק ביותר, על תפקידו כג'ורג' פרקר בסרט "פלזנטוויל". בשנת 1994 החל לשחק בתור שחקן משנה בסדרת הדרמה "ER" בתור ד"ר מורגנסטן.
ב-2001 שיחק בסרט פארק היורה 3 את פול קירבי. בשנת 2009 שיחק בסרט ההרפתקאות לילדים "קצרים" לצד ג'ימי בנט ורוז ביירן.
בשנת 2011 החל לגלם בתפקיד ראשי את דמותו של פרנק גלאגר בסדרת הדרמה האמריקאית "חסרי בושה". על תפקידו בסדרה זכה שלוש פעמים בפרס גילדת שחקני המסך והיה מועמד לארבעה פרס אמי ולשני פרסי גלובוס הזהב.
בשנת 2013 שיחק בדרמה הקומית "סמוך עליי" בבימויו של קלארק גרג שגם שיחק בתפקיד ראשי. ב-2014 יצא סרט ראשון בבימויו בשם "חסר כיוון", שהוקרן בפסטיבל סאנדנס בינואר 2014 וגרף שבחים רבים.
בשנת 2015 שיחק בדרמת ההתבגרות "לגנוב מכוניות" בכיכובו של אמורי כהן, ושיחק בדרמה הקומית "וולטר" בכיכובם של ג'סטין קירק ומיילו ונטימיליה. בשנת 2016 שיחק בסרט הפעולה "נמלטת" לצד מל גיבסון.
בשנת 2017 ביים את דרמת ההתבגרות "קריסטל" בכיכובם של גרנט גאסטין וניק רובינסון, מייסי בעצמו משחק בסרט וגם אשתו. באותה שנה ביים את הסרט "עצירה בין טיסות", קומדיה בכיכובן של קייט אפטון ואלכסנדרה דדריו.
חיים אישיים
בשנת 1997 התחתן עם השחקנית פליסיטי האפמן, ולהם שתי בנות.
ניסן דוד קיוואק
הרב ניסן דוד קיוואק (נולד בכ"ח באלול תשט"ו; 15 בספטמבר 1955) הוא מרבני חסידות ברסלב.
תולדותיו ופעילותו
נולד בארצות הברית לאריה קיוואק, חסיד סטריקוב, ולרבקה מנוחה. למד בישיבת "תורה ודעת", שם קיבל היתר הוראה מאת הרב משה פינשטיין.
בגיל 19 עלה לישראל ולמד בישיבת מיר. נשוי לבתו של הרב נחמן ישראל יגלניק, חתנו של רבי בנימין זאב חשין.
בשנת 1985-תשמ"ה, התחיל למסור שיעור על הספר ליקוטי מוהר"ן, בתחילה בבית המדרש הגדול של חסידי ברסלב במאה שערים, ולאחר מכן בבית מדרשו הפרטי, ברחוב מנחם משיב בירושלים. בשיעור משתתפים גם בעלי תשובה. הוא מוסר שיעור נוסף ביידיש ביום חמישי. הרב קיוואק הקים גם את "המרכז לחסידי ברסלב" ("הל"ב"), המוציא לאור גיליון שבועי בשם "עלה לתרופה".
לאחר שחרורו של אליעזר ברלנד מהכלא נפגש עמו הרב קיוואק מספר פעמים. מאוחר יותר אמר שצריך להוקיע את מעשיו.
בשנים האחרונות פתחו תלמידיו בתי כנסת נוספים בעיר בית שמש ברמה א' וכן ברמה ג'2, ובאלעד. וכן באמריקה בוויליאמסבורג ובבארא פארק ויש עוד כמה שהם בפתיחה. כמו כן בשנים האחרונות פתח בעיר בית שמש ישיבה גדולה המונה כ-100 בחורים וישיבה קטנה המונה כ-70 בחורים וכן תלמוד תורה.
ועדת כהן
ועדת כַּהַן (ובשמה הרשמי: "ועדת-החקירה לחקירת האירועים במחנות הפליטים בביירות") היא ועדת חקירה ממלכתית שהוקמה ב-1 בנובמבר 1982 כדי "לחקור את כל העובדות והגורמים הקשורים למעשי הזוועה, אשר בוצעו על ידי הכוחות הלבנוניים, באוכלוסייה האזרחית במחנות הפליטים בסברה ושתילה". בראש הוועדה ישב נשיא בית המשפט העליון יצחק כהן, וכיהנו בה היועץ המשפטי לשעבר, שופט בית-המשפט העליון אהרן ברק והאלוף במילואים יונה אפרת.
לא הכל הסכימו עם מסקנות הוועדה. רפאל איתן כתב שמסקנות הוועדה נראו לו מנותקות מן המציאות ושייתכן שהן הושפעו מהאיבה הגלויה ששררה בין יונה אפרת, שבמלחמת שלום הגליל גויס למילואים והיה עוזרו של איתן, לבין אריאל שרון.
במהלך הפגנה של תנועת "שלום עכשיו", שבאה לתבוע את פיטורי שר הביטחון שרון כפי שהמליצה הוועדה, יונה אברושמי זרק רימון רסס על המפגינים ורצח אחד מהם - אמיל גרינצוויג.
המלצותיה האישיות של הוועדה
ב-1984 הגיש שרון תביעת דיבה נגד עיתון טיים האמריקאי, שטען שבדו"ח סודי של הוועדה נקבע ששרון שוחח עם משפחת ג'מאייל על הצורך לנקום את מותו. בינואר 1985 פסק בית המשפט האמריקאי שהידיעה שפרסם הטיים אינה נכונה, וכי הייתה בפרסום רשלנות.
מודול אינג'קטיבי
בתורת החוגים, מודול אינג'קטיבי הוא מודול Q מעל חוג R, כך שלכל מודול M ותת-מודול N, כל הומומורפיזם מ-N ל-Q ניתן להרחבה כך שיהיה מוגדר על כל M. הדוגמה הקלאסית למודול כזה היא אוסף המספרים הרציונליים \mathbb{Q} מעל חוג המספרים השלמים \mathbb{Z}.
חשיבותם של המודולים האלה נובעת בעיקר מכך שמבחינה קטגורית, מושגי האינג'טיביות והפרויקטיביות של מודולים דואליים זה לזה.
לצד הקשר ההדוק שיש למודולים אינג'קטיביים עם חוג המקדמים (המתבטא למשל בכך שכל מודול אינג'קטיבי הוא בפרט חליק), כל מודול מוכל במודול אינג'קטיבי מינימלי, הנקרא "הסגור האינג'קטיבי" שלו.
את התכונה אפשר להגדיר בכל קטגוריה (לאו דווקא של מודולים). עם זאת, לא בכל קטגוריה קיימים אובייקטים אינג'קטיביים. לדוגמה, בקטגוריה של חבורות רק החבורה הטריוויאלית היא אינג'קטיבית.
הגדרה
מודול שמאלי Q מעל חוג R הוא אינג'קטיבי אם הוא מקיים אחד התנאים השקולים הבאים:
מודול אינג'טיבי ימני מוגדר באופן אנלוגי.
דוגמאות ותכונות
מודול האפס תמיד אינג'קטיבי. מכפלה ישרה של מודולים אינג'קטיביים היא אינג'קטיבית. מחובר ישר במודול אינג'קטיבי הוא אינג'קטיבי.
מעל שדה כל מודול הוא אינג'קטיבי, כפי שאפשר להוכיח על ידי השלמת בסיס לתת-מודול לבסיס של המודול כולו. המודול \mathbb{Q} של המספרים הרציונליים מעל החוג \mathbb{Z} של השלמים הוא אינג'קטיבי. גם מודול המנה הוא אינג'קטיבי.
מעל חוג דדקינד R, לכל אידיאל ראשוני P (שאינו אפס), הגבול הישר הוא מודול אינג'קטיבי אי-פריד (indecomposable), וכל מודול אינג'קטיבי אי-פריד הוא כזה. לפי משפט Matlis (1958), מעל כל חוג קומוטטיבי נתרי יש התאמה בין אידיאלים ראשוניים למודולים אינג'קטיביים אי-פרידים. אפילו כאשר החוג לא קומוטטיבי, לכל מודול אינג'קטיבי אי-פריד M אפשר להתאים ראשוני באופן הבא: הראשוני P מתאים ל-M אם יש ל-M תת-מודול N, כך ש-P הוא המאפס של כל תת-מודול שונה מאפס של N.
חליקות
מודול שמאלי M הוא חליק אם לכל סקלר r בחוג ולכל וקטור m, התכונה שקולה ל-\ m \in r M. כל מודול אינג'קטיבי M הוא חליק. מעל מחלקות מסוימות של חוגים, כגון מעל תחומי שלמות או באופן כללי יותר מעל כל תת-חוג של חוג עם חילוק, כל מודול חסר פיתול חליק הוא אינג'קטיבי. מעל תחום אידיאלים שמאליים ראשי (PLID), כל מודול חליק הוא אינג'קטיבי.
הסגור האינג'קטיבי
כל מודול מעל חוג R ניתן לשיכון במכפלה ישרה של עותקים של המודול האינג'קטיבי.
התכונות הבאות שקולות עבור מודול M המוכל במודול E: סגור אינג'קטיבי (injective hull) של M הוא מודול E המקיים את התכונות לעיל. לכל מודול יש סגור אינג'קטיבי יחיד. לדוגמה, הסגור האינג'קטיבי של השלמים (כמודול מעל עצמם) הוא מודול המספרים הרציונליים. הסגור האינג'קטיבי של חוג המטריצות 2x2 המשולשיות-עליונות מעל חוג עם חילוק D, הוא חוג כל המטריצות בגודל זה מעל החוג. הסגור האינג'קטיבי של R/P, כאשר R חוג דדקינד ו-P ראשוני, הוא המודול E_P שהוגדר לעיל.
אפיון תכונות של חוגים באמצעות מודולים אינג'קטיביים
כל המודולים מעל R אינג'קטיביים אם ורק אם R חוג פשוט למחצה ארטיני (כלומר, סכום ישר סופי של מטריצות מעל חוגי חילוק); לשם כך מספיק שכל המודולים הציקליים מעל R יהיו אינג'קטיביים (Osofsky).
סכום ישר סופי של מודולים אינג'קטיביים הוא אינג'קטיבי, אבל טענה זו אינה נכונה לסכום ישר כלשהו. תכונה זו מתקיימת (למודולים שמאליים) אם ורק אם החוג נתרי (שמאלי). בדומה לזה, כל מודול אינג'קטיבי מתפרק לסכום ישר של מודולים אי-פריקים אם ורק אם החוג נתרי. כל מודול אינג'קטיבי מתפרק לסכום ישר של סגורים אינג'קטיביים של מודולים פשוטים, אם ורק אם החוג ארטיני.
באופן כללי תמונה הומומורפית של מודול אינג'קטיבי אינה בהכרח אינג'קטיבית. תכונה זו מתקיימת אם ורק אם החוג תורשתי. לכל מודול יש תת-מודול אינג'קטיבי גדול ביותר, אם ורק אם החוג תורשתי ונתרי.
חוג נקרא אינג'קטיבי לעצמו (self injective) אם הוא אינג'קטיבי כמודול מעל עצמו. כל מודול אינג'קטיבי הוא פרויקטיבי, אם ורק אם כל מודול פרויקטיבי הוא אינג'קטיבי, אם ורק אם החוג אינג'קטיבי לעצמו מימין ומשמאל וארטיני (חוג כזה נקרא חוג קוואזי-פרובניוס).
חוג R נקרא לא-סינגולרי (שמאלי) אם לכל איבר שונה מאפס x יש איבר שונה מאפס y, כך שאם ayx=0 אז ay=0. כל חוג כזה משוכן בחוג רגולרי פון-נוימן (החוג כאשר Q הסגור האינג'קטיבי של R כמודול מעל עצמו). חוג לא-סינגולרי שהוא אינג'קטיבי לעצמו (שמאלי) הוא בעצמו רגולרי פון-נוימן.
כאשר R חוג קומוטטיבי, כל המודולים הפשוטים שלו אינג'קטיביים אם ורק אם הוא רגולרי פון-נוימן.
גרסאות חלשות של אינג'קטיביות
מודול Q הוא קוואזי-אינג'קטיבי, אם לכל תת-מודול שלו, N, כל הומומורפיזם מ-N ל-Q ניתן להרחבה כך שיהיה מוגדר על כל Q. כל מודול אינג'קטיבי הוא קוואזי-אינג'קטיבי, אבל ההפך אינו נכון (החבורה הציקלית מסדר 4 קוואזי-אינג'קטיבית אבל לא אינג'קטיבית). כל מודול פשוט-למחצה הוא קוואזי-אינג'קטיבי. מודול הוא M קוואזי-אינג'קטיבי אם ורק אם הוא אינווריאנטי לחלוטין בסגור האינג'קטיבי שלו (כלומר, כל אנדומורפיזם של הסגור האינג'קטיבי נושא את M לעצמו). אם A \oplus B קוואזי-אינג'קטיבי אז גם המחוברים A,B כאלה (אבל ההפך אינו בהכרח נכון). למודולים קוואזי-אינג'קטיביים יש חוג אנדומורפיזמים מעניין: רדיקל ג'ייקובסון שלו כולל את האנדומורפיזמים שהגרעין שלהם עיקרי, וחוג המנה ביחס אליו הוא רגולרי, אינג'קטיבי לעצמו, ואפשר להרים ממנו מערכות בנות-מניה של אידמפוטנטים אורתוגונליים בחזרה אל חוג האנדומורפיזמים. למודול קוואזי-אינג'קטיבי אי-פריק יש חוג אנדומורפיזמים מקומי יוניפורמי (היינו כל שני אידיאלים שמאליים שונים מאפס - נחתכים). חוג האנדומורפיזמים של מודול קוואזי-אינג'קטיבי ולא-סינגולרי הוא רגולרי ואינג'קטיבי לעצמו.
מודול הוא skew-injective אם כל אנדומורפיזם של תת-מודול שלו, ניתן להרחבה לאנדומורפיזם של המודול כולו. כל מודול קוואזי-איג'קטיבי הוא skew-injective, וההפך נכון עבור מודולים ארטיניים למחצה (מודול הוא ארטיני למחצה אם לכל מנה לא טריוויאלית שלו יש תת-מודול עיקרי שהוא פשוט למחצה).
תכונה חלשה עוד יותר נקראת \pi-אינג'קטיביות. מודול הוא \pi-אינג'קטיבי אם כל אנדומורפיזם אידמפוטנטי של תת-מודול שלו, ניתן להרחבה לאנדומורפיזם של המודול כולו. בחבורות אבליות, תכונה זו שקולה ל-skew-injectiveness. מודול הוא יוניפורמי (כל שני תת-מודולים שונים מאפס - נחתכים) אם ורק אם הוא אי-פריק ו-\pi-אינג'קטיבי. מעל חוג נתרי, כל מודול \pi-אינג'קטיבי הוא סכום ישר של מודולים יוניפורמיים. אם כל מודול מעל R הנוצר על ידי שני איברים הוא \pi-אינג'קטיבי, אז R פשוט למחצה ארטיני. אם כל מודול ציקלי מעל R הוא \pi-אינג'קטיבי, אז R הוא מכפלה ישרה של חוג פשוט למחצה ארטיני, וחוג יוניפורמי.
המעפיל האלמוני (אוניית מעפילים)
המעפיל האלמוני הייתה אוניית מעפילים. בעימות בהעברת מעפילי "לנגב" אל אוניות הגירוש לקפריסין נהרג המעפיל הרברט לזר, אך שמו עדיין לא היה ידוע בעת שפורסמה המודעה על נפילתו ועל הלווייתו. לזכרו ועל שם מפעל ההעפלה נקראה לבסוף האונייה.
שם האונייה
המחשבה הראשונית הייתה לקרוא לה בשם "הגנה-חירות" (שילוב שם המחתרת "ההגנה" עם "חירות" שם העיתון המחתרתי של חברי האצ"ל), אולם הנהגת "ההגנה" שינתה את שם האונייה יום לפני ההפלגה לשם: "המעפיל האלמוני".
ארגוני "הפורשים" השתמשו בשם "חירות", ותוספת המילה "הגנה" (המזכירה את ארגון "ההגנה"), הייתה מתפרשת כפעולה משותפת איתם.
"סן מיגל" – ספינת חופים
שמה הראשון היה "סן מיגל" ("San Miguel"); שנת בנייה 1875; סוג כלי שיט: ספינת חופים להובלת נוסעים; שוקע 12 רגל.
רכש והכנה
נרכשה על ידי המוסד לעלייה ב' בשוודיה באמצעות איש עסקים שוודי בשם גיליאזיס. הפליגה ב-31 בדצמבר 1946 משוודיה למרסיי דרך הים הצפוני, ללא מעפילים. יוסל'ה דרור איש הפלי"ם היה מפקד הספינה, וראובן אורן ("פופכן") היה 'הגדעוני'. עם הספינה הפליגה גם ספינה אחות בשם "סאן בזיליו", שמפקדה היה ורנר סלומון ו'הגדעוני' שלמה "הנזי" רוזן. לרוע המזל עלתה סאן בזיליו על שירטון בקרבת קופנהגן ועקב כך לא השתתפה בסופו של דבר בהבאת מעפילים. בצרפת הוכשרו בספינה 870 מקומות לינה, ההכנות נמשכו מאוגוסט ועד לנובמבר 1946. צוות ההכנה כלל את יהושע בהרב, יוסל'ה דרור וראובן אורן. רב החובל היה ספרדי בשם ריקרדו ולצדו 12 מלחים, כולם אזרחי ספרד. לקראת הפלגה הוקם צוות המלווים אנשי הפלי"ם: שאול ביבר היה מפקד האוניה ולצדו יוסל'ה דרור, המכונאים עופר ויועלי, ואיש הקשר "הגדעוני" ראובן אורן (אורנשטיין). לרשותם עמד מכשיר קשר RCA מתוצרת בלגיה.
המעפילים
על סיפונה הפליגו 794 מעפילים; חניכי תנועות הנוער "השומר הצעיר" ו"בני עקיבא" מהונגריה, והתנועות "דרור", "נוחם" ו"בית"ר", וכן קבוצה ממרוקו, כולם בני נוער בלוויית מדריכים. הם נאספו בשני מחנות בשאטו-דה-לה-רו שליד ליון, וכן מחנה במרסיי, שם הוקם ב-2 בפברואר 1947 מחנה למעפילים לקראת העלייה לאונייה.
ההפלגה
הספינה הפליגה מנמל סט בצרפת ב-3 בפברואר 1947. על גשר הסיפון הציבו המעפילים שלט באנגלית ובו המילים: "נלסון! ראה את יורשיך!", בהתכוונם לאדמירל הבריטי עטור התהילה הוריישו נלסון. האונייה הפליגה מסט בדרום צרפת, למפרץ מול איי אייר (Îles d'Hyères) מזרחית לטולון, ונתיבה כלל בהמשך את מצר מסינה, כרתים, דרומית לקפריסין בנתיב לימסול – פורט סעיד, עד חופי הארץ. למחרת ההפלגה נתגלה קלקול במנוע, ונאלצו לעגון במפרץ אייר, 15 מייל מזרחית לטולון. בדרך לכרתים הים סער. הגיעה הוראה לשוט מדרום לקפריסין ולהגיע לחופי הארץ מכיוון דרום.
עימות עם הבריטים
המעפילים קבלו הנחיות והתכוננו לקראת עימות עם הבריטים; ההוראות היו רגילות והמעפילים תודרכו להתנגד פסיבית. הם התארגנו בקבוצות על פי ההשתייכות הארגונית ותודרכו להגן על ההגה, הגשר וחדר המכונות של האונייה מפני השתלטות בריטית צפויה. הוחלט לשוט בשעות הלילה לכיוון תל אביב, כדי להגיע אל חוף תל אביב לפני שהבריטים יופיעו. כמו כן כיבו את האורות. ההוראות היו רגילות, להתנגד פסיבית.
ב-14 בפברואר התגלתה הספינה על ידי מטוס בריטי. ב-16 בפברואר החלו ללוותה שתי משחתות בריטיות אשר תקפו את האונייה. הבריטים תקפו בעזרת שתי משחתות, ומשחתת שלישית המתינה במרחק. הם השליכו פצצות גז והעלו חיילים על הסיפון. ההתנגדות ערכה כמחצית השעה. על הסיפון התחוללו התכתשויות וכן הותזו סילוני מים. המשחתות נגחו בספינה שניסתה להתחמק. הבריטים השליכו רימוני גז והעלו חיילים על הסיפון. התחוללו תגרות וכן הותזו סילוני מים. כל העת התנהלה תקשורת באמצעות מכשירי קשר עם מפקדת "ההגנה" בארץ ישראל. בסיומה של ההתכתשות האלימה נכנעו המעפילים. הבריטים הודיעו שעל הספינה לשוט לנמל חיפה. והאנייה נגררה לנמל חיפה.
מפקד הספינה, שאול ביבר, הכין ביוזמתו האישית מקום מחבוא בטנק מים ל-10 אנשים בספינה. כאשר עלו הבריטים על הסיפון פנו המלווים אנשי הפלי"ם להסתתר במחבוא שהוכן מראש בטנק המים. הסתתרו בו הגדעוני ושבעה איש. המלווים במחבוא חולצו לאחר שהמעפילים הורדו, על ידי עובדי "סולל בונה" שעבדו בנמל.
המעפילים הועברו לספינות גירוש בריטיות בנמל חיפה, והובלו למחנה חורף 64–65 בקפריסין.
מרה (אתר מקראי)
כפי שמצוין בספר שמות, מקור השם הוא על שבני ישראל מתלוננים שהמים מרים, עד שמשה המתיקם על ידי זריקת עץ לתוך המים.
זיהוי האתר
המקום מזוהה עם נווה עין חָוָּרָה, היושב ליד הדרך המקבילה לחוף המזרחי של מפרץ סואץ; מי המעיין בנווה מלוחים מאוד, כמתאים לסיפור המקראי, וכמו כן, למזרחו של הנווה מצוי רכס הרים הקרוי בפי תושבי האזור ג'בל מרר, המזכיר את השם מרה.
החוקר מנשה הראל פוסל זיהוי זה. לטענתו נאמר במקרא "וילכו שלושה ימים במדבר ולא מצאו מים" ולטענתו, עין חווארה, הנמצאת מצפון לאבו זנימה, מרוחקת מדי לשלושה ימי הליכה לעם רב. הוא אף טוען כי עיון מוסה נמצאת בדרך מים סוף (אותו הוא מזהה עם האגם המר הגדול) לעין חווארה ובה מים טובים. הוא מציע לזהות את מרה עם ביר אל-מורה (שפירושה בערבית "הבאר המרה") שמימיה מליחים (1,950 מ"ג כלורידים לליטר) ונמצאת כ-14 ק"מ ממזרח למקומה של העיר סואץ. הוא אף מציין שהאזור שבין ים סוף וביר אל-מורה הוא חולי, שומם וחסר כל מקורות מים.
Video Games
Video Games (בעברית: משחקי וידאו) הוא סינגל הבכורה שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית לנה דל ריי, מתוך אלבום הבכורה שלה, Born to Die. השיר יצא לאור ב-7 באוקטובר 2011, כסינגל הראשון מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום התשיעי במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי לנה דל ריי ביחד עם ג'סטין פארקר שכתב עמה את השיר "Burning Desire" והופק על ידי רובפופ. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לשיר את תואר הזהב, על מכירות של למעלה מ-500,000 עותקים במדינה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-330 מיליון השמעות.
אריאלי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קטרין סטיוארט
קטרין סטיוארט (באנגלית: Catrin Stewart; נולדה ב-29 בינואר 1988) היא שחקנית ולשית.
ביוגרפיה
סטיוארט נולדה בוויילס. היא ידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד אֶמָה, הבת של סטלה, בסדרת הדרמה קומית "סטלה" של ערוץ Sky1, ובתפקיד ג'ני פלינט בסדרת המדע בדיוני הוותיקה "דוקטור הו". עוד גילמה סטיוארט את לילי בשני פרקים בסדרה "עברייני על".
גד אביגד
גד אביגד (נולד ב-30 באפריל 1930) הוא פרופסור לביוכימיה, חתן פרס ישראל למדעים מדויקים לשנת 1957.
ביוגרפיה
אביגד נולד בשנת 1930 בירושלים לשולמית ונחמן אביגד. למד בבית הספר התיכון שליד האוניברסיטה והוא בוגר מחזור ט'. בגיל 17 התגייס לשורות הפלמ"ח, יצא להכשרה בכפר בלום ושירת בפלוגה ג' של הגדוד השלישי בחטיבת יפתח. בשנים 1949–1951 היה חבר מייסד בקיבוץ צרעה.
הוא למד באוניברסיטה העברית ובשנת 1958 סיים את לימודי הדוקטורט. כתלמידו של שלמה הסטרין, אביגד השתתף במחקר על סינתזת חומרים אנלוגיים לסוכרוז, עליה זכו יחדיו, בשנת 1957, בפרס ישראל למדעים מדויקים.
אביגד היה פרופסור חבר לביוכימיה באוניברסיטה העברית ובשנת 1970 עזב לארצות הברית ולימד בבית הספר לרפואה על שם רוברט ווד ג'ונסטון בניו ג'רזי.
חיים אישיים
כיום מתגורר אביגד בניו יורק.
הנינג מנקל
הנינג מנקל (בשוודית: Henning Mankell; 3 בפברואר 1948 – 5 באוקטובר 2015) היה סופר שוודי בעל מוניטין בינלאומי, אבי הדמות הספרותית קורט ולאנדר.
הנינג מנקל נולד בסטוקהולם שבשוודיה, נכדו של מלחין בעל אותו שם ובנו של שופט.
מנקל זכה בפרס אריך מריה רמרק לשלום בשנת 2009.
מספריו שתורגמו
חמישה מספריו תורגמו לעברית על ידי רות שפירא:
קישורים חיצוניים
על ספריו
פעילות פוליטית
יחסי הממלכה המאוחדת–לוקסמבורג
בין הממלכה המאוחדת לבין הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים. כמו כן השתיים חברות בנאט"ו.
היסטוריה
בשנת 1914 פלשו הגרמנים ללוקסמבורג וכבשו אותה, ובלוקסמבורג אף התמקם המטה הכללי הגרמני. בסוף מלחמת העולם הראשונה שחררו כוחות מדינות ההסכמה את לוקסמבורג מהכיבוש הגרמני.
בשנת 1940 נכבשה לוקסמבורג בשנית על ידי גרמניה במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, ונותרה תחת כיבוש גרמני עד לשנת 1944. בדצמבר 1944 התחולל בשטחי לוקסמבורג הקרב על הבליטה, שבו ניסו הגרמנים להתקדם לעבר אנטוורפן מחדש, אך נבלמו על ידי בעלות הברית, ובכלל זה כוחות מהארמייה הבריטית השנייה. במהלך המלחמה ישבה בלונדון הממשלה הלוקסמבורגית הגולה.
שיתוף פעולה
שתי המדינות חברות בנאט"ו ובארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, ומשתפות פעולה ביניהם במגוון תחומים. שתיהן גם חברות באיחוד האירופי, עד לפרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי הצפויה.
יחסים דיפלומטיים
לוקסמבורג מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון, וקונסוליה כללית באדינבורו. מאידך, בריטניה מחזיקה בלוקסמבורג רק שגרירות בלוקסמבורג .
ברבי הנסיכה וכוכבת הפופ
ברבי הנסיכה וכוכבת הפופ (באנגלית: Barbie: The Princess & the Popstar) הוא סרט אנימציה מוזיקלי אמריקאי-קנדי המבוסס על בובת הפלסטיק "ברבי" המיוצרת על ידי חברת הצעצועים האמריקאית "מאטל".
הסרט הופץ ב-DVD על ידי חברות "Universal Pictures Home Entertainment" ו-"Rainmaker Entertainment Inc.". בבריטניה הופץ הסרט לראשונה ב-27 באוגוסט 2012, ובישראל הוא שודר לראשונה בשנת 2012 בערוץ הילדים בדיבוב לעברית.
זהו סרט ה-23 מסרטי הזיכיון של סרטי ברבי, והסרט השני של סרטי "ברבי" המבוסס על הסיפור "בן המלך והעני" שכתב מארק טוויין (הסרט הראשון היה "ברבי הנסיכה ובת הכפר", אשר סרט זה מהווה לו רימייק). אורך הסרט הוא 86 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית.
תקציר העלילה
הסרט מספר על הנסיכה טורי אשר חולמת להיות כוכבת פופ ולצאת להרפתקאות, ועל כוכבת הפופ קירה אשר חולמת להיות נסיכה במקום קבוע. יום אחד שתי הבנות נפגשות, ובעזרת הכתר של טורי והמיקרופון של קירה, שתי הבנות מחליפות את המראה למראה של אחת של שנייה. טורי מלמד את קירה איך להיות נסיכה, וקירה מלמדת את טורי איך להיות כוכבת פופ. במהלך הסרט הן מגלות איך זה להיות מישהי אחרת, עוברות הרפתקאות, מסתבכות, ומבינות שהכי טוב להיות מי שהן.
הדמויות והמדבבים
במאי הדיבוב בעברית היה עמי מנדלמן, ומפיקי הדיבוב היו יעל אללוף ודן שצברג.
יהודאי גאון
ביוגרפיה
היה מחכמי ישיבת פומבדיתא, אבל ראש הגולה שלמה בן חסדאי העבירו לסורא מפני "שלא נמצא בה מופלג בחכמה כמותו" (אגרת רב שרירא גאון). מסתבר שמסיבה זו כותב עליו רבנו תם:. תלמיד תלמידו של רב יהודאי, רב פירקוי בן באבוי, מתארו כגדול "בקדושה ובטהרה בחסידות ובענוה". אחיו, רב דודאי בן נחמן היה גאון ישיבת פומבדיתא במקביל אליו.
רב יהודאי היה הגאון הראשון שהחל בחיבור קובצי הלכה לאחר חתימת התלמוד בבלי. על פי חלק מן החוקרים, רב יהודאי כתב את הספר "הלכות פסוקות", המסודר על פי נושאים העוקבים, על פי רוב, אחר סדר המסכתות של התלמוד הבבלי. ספר זה עוסק בהלכות שנוהגות לאחר החורבן בחוץ לארץ. לספר זה חוברו תקצירים רבים. ובעקבות חיבור זה גם הלך רב שמעון קיירא כשחיבר את ההלכות גדולות.
רב יהודאי לחם בחריפות למען השלטת התלמוד הבבלי כסמכות הלכתית יחידה בעם ישראל. במלחמתו זו נתקל בהתנגדות קשה של בני ארץ ישראל, שהסתמכו על פסיקת התלמוד הירושלמי ומנהגיהם הקדומים. רב יהודאי קבע כי רבים ממנהגיהם הם "מנהגי שמד", שהתקבלו בזמנים קשים בהם לא הועברה המסורת בשלמותה. ביטוי לתפיסתו זו אנו מוצאים באיגרתו של פירקוי בן באבוי, תלמיד תלמידו. לעומת טענת רב יהודאי סברו בני ארץ ישראל כי מנהג אבותיהם בידיהם כפי התלמוד ירושלמי ובכך מנהגם עדיף מאשר הנפסק בתלמוד בבלי.
מתלמידיו היה ראש הגולה רב נטרונאי בן חכינאי, שנסע לספרד ולאפריקה הצפונית ולימד שם ברבים את תורת בבל, וכנראה שהוא שהפיץ שם לראשונה את התלמוד הבבלי.
על פי הריטב"א, במסכת בבא מציעא הוכנסו מספר מימרות של רב יהודאי גאון לגמרא עצמה.
חיבור הלכות גדולות
חיבורים בשם "הלכות קצובות" וכן "הלכות גדולות" יוחסו גם הם לרב יהודאי גאון, אך כבר הוכיחו מרדכי מרגליות, דוד סלימאן ששון ואחרים שאין הנחה זו נכונה.
הדעה הרווחת היא ש"הלכות גדולות" חובר על ידי רבי שמעון קיירא, ו"הלכות קצובות" על ידי מחבר אלמוני אחר, ואילו בעל הסמ"ג וראשונים נוספים החזיקו במסורת לפיה הספרים חוברו על ידי רב יהודאי גאון, כאשר בדבריהם לא מפורש האם המחבר הוא רב יהודאי גאון זה או אולי רב יהודאי הכהן גאון.
ריטה הייוורת'
ריטה הייוורת' (באנגלית: Rita Hayworth; 17 באוקטובר 1918 – 14 במאי 1987, נולדה בשם מרגריטה קארמן קאנזינו) הייתה שחקנית אמריקנית ממוצא ספרדי. הייוורת' נחשבת לסמל המין הבולט בקולנוע של שנות ה-40.
קריירה
אביה של ריטה היגר לארצות הברית מספרד בשנת 1913. גם אביה וגם סבה היו רקדנים, משום כך היה זה אך טבעי שגם היא תמשיך את המסורת. בגיל שנתיים רקדה במופעים שונים לצד אביה. באחד המופעים ישב בקהל אחד ממנהלי חברת הסרטים פוקס, ועקב כך הוחתמה הייוורת' עם חברת פוקס על חוזה. באמצע שנות ה-30 החלה להופיע בתפקידי משנה בסרטים שונים. בעלה הראשון, אדוארד ג'ודסון, דאג בהמשך לכך שהיא תוחתם על חוזה חדש עם חברת הסרטים קולומביה. במהלך תקופה זו העניק לה הארי כהן, מנהל קולומביה, את שם הבמה ריטה הייוורת'.
בתחילה היא שיחקה ב-13 תפקידים קטנים יחסית עבור החברה לפני שהושאלה לחברת וורנר. היא שיחקה, בין השאר, לצד קרי גרנט בסרטו של הווארד הוקס "רק למלאכים יש כנפיים" בשנת 1939. הסרט המצליח הראשון בו כיכבה היה "בלונדינית התות" בשנת 1941, כן זכו להצלחה רבה הסרט "לעולם לא תהיה עשיר" (1941) בו שיחקה לצד פרד אסטר והסרט דם וחול לצידו של טיירון פאואר. בשנת 1944 שיחקה לצד ג'ין קלי בסרט "נערת השער". הפופולריות שלה אף עלתה לאחר שכיכבה בסרט "גילדה" בשנת 1946.
לאחר מכן החלה הקריירה הקולנועית שלה לדעוך. היא השתתפה בסרטים "הליידי משנחאי" (1947), "מיס סיידי תומפסון" (1953), "סלומי" (1953) ו"שולחנות נפרדים" (1958).
בשנות השישים השתתפה בסרטים "Circus world" (שנת 1964), "Money Trap" (שנת 1966) ו"Poppies Are Also Flowers" (שנת 1966). סרטה האחרון, "זעם האל", יצא לאקרנים בשנת 1972. בזכות תרומתה הרבה לקולנוע האמריקאי זכתה הייוורת' למשבצת בשדרת הכוכבים של הוליווד.
אזכורים בתרבות
הסצנה בסרט "לה דולצ'ה ויטה" של פדריקו פליני, בה נכנסת אניטה אקברג למזרקה ברומא לבושה בשמלת ערב שחורה, היא מחווה לדמותה של הייוורת' בסרט "גילדה".
בתחילת הסרט "גונבי האופניים" מדביק גיבור הסרט כרזות עם דמותה של הייוורת' ברומא.
בסרט "חומות של תקווה" תולה גיבור הסרט, אנדי דופריין, פוסטר שלה בחדרו בכלא. המקור לסרט, ספרו של סטיבן קינג, נקרא "ריטה היוורת' וגאולת שושנק".
בסרט "מלהולנד דרייב" תלויה כרזה של הסרט "גילדה", בכיכובה של ריטה הייוורת', בחדר המקלחת של גיבורת הסרט.
בסרט "נוטינג היל" מזכירה אנה, גיבורת הסרט, משפט שהייתה רגילה לומר ריטה הייוורת': "הם הולכים למיטה עם גילדה ומתעוררים איתי". המשפט נאמר בהקשר לחלום הגברי על נשים ועל האכזבה ממנו במציאות.
בפרק התשיעי של המיני-סדרה "אחים לנשק", מעדכן סרן לואיס ניקסון (מגולם על ידי רון ליווינגסטון) את חייליו בחדשות מהבית ומספר להם, למורת רוחם, שריטה הייוורת' מתחתנת.
חיים פרטיים
ריטה הייוורת' נישאה חמש פעמים. נישואיה הראשונים היו לאדוארד ג'ודסון (בשנים 1937–1943). בשנת 1942 התאהבה בשחקן ויקטור מאתור ובשל כך התגרשה מג'ודסון. לאחר שהרומן עם מאתור הסתיים, התחתנה עם במאי הקולנוע אורסון ולס בשנת 1943. לזוג נולדה בת, אך הנישואים לא החזיקו מעמד, וב-1948 הזוג התגרש. באותה שנה, במהלך הביקור הראשון שלה באירופה, פגשה את הנסיך עלי ח'אן, בנו של המנהיג המוסלמי אגא חאן השלישי. בשנת 1949 נישאה לו ונולדה להם בת, הנסיכה יסמין (נולדה ב-20 בדצמבר 1949). הזוג התגרש בשנת 1951. בין השנים 1953–1955 היא הייתה נשואה לזמר דיק היימס, ובין השנים 1958–1961 הייתה נשואה למפיק ג'יימס היל.
בתחילת שנות ה-60 חלתה במחלת אלצהיימר, אשר לא אובחנה עד שנות ה-80. הייוורת' נפטרה לבסוף ממחלת האלצהיימר ב-14 במאי 1987 בגיל 68.
Hot Pink
Hot Pink (בעברית: ורוד לוהט) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת והראפרית האמריקאית, דוג'ה קאט. האלבום יצא לאור ב-7 בנובמבר 2019, על ידי חברות התקליטים קימוסבי רקורדס ו-RCA רקורדס. כמו כן, מתוך האלבום יצאו הסינגלים; "Juicy", "", "", "Cyber Sex", "Say So" ו-"Like That".
האלבום הגיע למקום ה-19 במצעד הבילבורד 200. בהמשך, לאור ההצלחה של "Say So", עלה למקום התשיעי במצעד.
דוג'ה קאט כתבה את האלבום כולו בהשראת האמנית האהובה עליה, ניקי מינאז', ושם האלבום Hot Pink הוא מחווה לאלבומיה של ניקי מינאז', שכולם למעט האחרון כוללים את המילה "Pink" בשמם: Pink Friday, Pink Friday: Roman Reloaded ו-The Pinkprint.
רקע והוצאה
האלבום, בדומה ל-Amala, הופק על ידי דוג'ה קאט ביחד עם יטי ביטס וטייסון טראקס, תוך שדוג'ה קאט השתתפה בכתיבת כל השירים אשר נכללים בו. השיר "Say So", שיצא כסינגל החמישי מתוך האלבום, הפך ללהיט בעקבות כך שזכה למיליוני פרסומים בטיקטוק, בדומה ל-"Candy".
סיבובי הופעות
בפברואר 2020, הודיעה דוג'ה קאט כי היא תצא לסיבוב ההופעות הראשון שלה "Hot Pink Tour", במרץ 2020. סיבוב ההופעות נתמך על גבי האלבום והוא נועד במטרה לקדם אותו ואת הסינגלים אשר יצאו מתוכו. במהלך סיבוב ההופעות הייתה צריכה דוג'ה קאט להופיע בשני מופעים שהיו צריכים להתקיים במסגרת פסטיבל קואצ'לה.
סיבוב ההופעות היה צריך להתקיים באמריקה הצפונית ובאירופה ומופע הפתיחה היה צריך להתקיים ב-25 במרץ 2020 בשיקגו, ארצות הברית. כל סיבוב ההופעות נדחה וחלק מההופעות שנכללו בו בוטלו, עקב מגפת הקורונה.
רוטין
רוטין (מאנגלית: Rutin), שנקרא גם רוטוסיד וכן סופורין, הוא חומר טבעי בעל תכונות נוגדות חימצון, ועקב כך מיוחסות לו השפעות במניעת דלקות, מניעת התפתחות סרטן והגנה על תאים וכלי דם.
הרוטין הוא גליקוזיד של הפלבנואיד קוורצטין. הוא נמצא בפטרוזיליה, כֻּסֶּמֶת, רִבָּס, תה שחור, קליפות תפוח ועוד.
בצמחים הרוטין קושר קטיונים מהאדמה, ומספק לתאי הצמח תזונה.
בבני אדם, הוא קושר יון ברזל Fe‎2+‎, ומונע ממנו להיקשר למימן על-חמצני, שלולא כן היה תהליך זה משחרר רדיקלים חופשיים ריאקטיביים מאוד. רדיקלים חופשיים עלולים לפגוע בתאים, ומהווים הגורם הראשוני להזדקנות איברים, למחלות סרטן רבות ולמחלות אוטואימוניות שונות.
הרוטין מחזק את נִימִי הדם, ובכך יכול להיות בעל השפעה חיובית על תסמיני מחלת ההמופיליה, הפחתת דליות ורידים ברגליים, והקטנת הסיכון למחלות לב.
אאודי אי-טרון (2018)
אאודי אי-טרון (באנגלית: Audi e-tron) היא מכונית חשמלית במרכב קרוסאובר וקופה (בגרסת הספורטבק), בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי אאודי משנת 2018. היא הוצגה בספטמבר 2018 והגיעה לישראל בנובמבר 2018. האי-טרון היא המכונית הראשונה בסדרת האי-טרון של אאודי. בשנת 2015 הציגה אאודי דגם קונספט מקדים בשם אאודי אי-טרון קוואטרו קונספט.
האי-טרון נבחר ל"אוטו השנה" 2020 על ידי מגזין אוטו.
עיצוב
האי טרון מזכירה בעיצוב החיצוני את האאודי Q5 אך גדולה מעט מ-Q5. העיצוב הפנימי מזכיר את האאודי Q8. אאודי ציידה את האי טרון במצלמות צד במקום מראות צד, עדיין ישנה אפשרות למראות צד רגילות אך הדגם משווק עם מצלמות צד כסטנדרט.
מפרט טכני
האי-טרון משווקת עם שלושה יחידות הנעה.
טעינה
אאודי משווקת את האי טרון עם מטען מהיר בהספק של 150 קילוואט, (טסלה משווקת את רכביה עם מטען בהספק של 120 קילוואט) מטען זה מאפשר לטעון כ-80% מהסוללה בתוך חצי שעה. אאודי משווקת גם מטען ביתי בקיבולת 11 וואט המטעין כ-80% מהסוללה בתוך 10 שעות.
אאודי אי-טרון ספורטבק
אאודי אי טרון ספורטבק היא גרסת הקופה לאי-טרון ומשווקת עם אותם היצע מנועים מנועים אך בגרסת ה-55 הטווח עלוה ל-446 ק"מ בגלל שינויים אווירודינמיים שנוצרו במעבר למרכב קופה. גרסת הספורטבק נחשפה ב-20 בנובמבר 2019.
אימון כוח
אימון כוח (אימון התנגדות) הוא תרגול של פעילויות גופניות שמטרתן היא לשפר את הכוח והסיבולת של מערכת התנועה. לעיתים קרובות אימוני כוח מזוהים עם אימון משקולות. בנוסף, ניתן לשלב מגוון של טכניקות אימון כגון תרגילי משקל גוף, איזומטריה ופליומטריה.
האימון פועל על ידי הגדלת תפוקת הכוח של השרירים באופן הדרגתי ומשתמש במגוון תרגילים וסוגי ציוד. אימון כוח הוא בעיקר פעילות אנאירובית, אם כי אימון מחזורי הוא גם סוג של פעילות אירובית.
אימוני כוח יכולים להגביר את יכולת פיתוח הכוח של השרירים, הגידים והרצועות. כמו כן אימונים מסוג זה עשויים לשפר את צפיפות העצם וחילוף החומרים; לשפר את תפקוד המפרקים והלב; ולהפחית את הסיכון לפציעה בקרב ספורטאים וקשישים. עבור ענפי ספורט רבים, אימוני כוח מהווים מרכיב מרכזי או משמשים כחלק מהאימונים שלהם.
עקרונות ושיטות אימון
העקרונות הבסיסיים של אימוני כוח כוללים עומס יתר חוזר ונשנה של קבוצת שרירים, בדרך כלל על ידי כיווץ השרירים כנגד אובייקט המהווה כוח נגדי על מנת לאתגר את מערכת התנועה למספר חזרות מסוים. השיטה הבסיסית של אימון כוח משתמשת בעקרון עומס יתר פרוגרסיבי, שבו השרירים נחשפים לעומס הדרגתי על ידי עבודה כנגד התנגדות. התגובה הביולוגית השכיחה לעומסים אלה היא אדפטציה שרירית הכוללת בניית מסת שריר (היפרטרופיה) וחיזוק כללי של מערכת התנועה. מתאמני אימון כוח מתחילים נמצאים בתהליך של אימון ההיבטים הנוירולוגיים של ההתנגדות, היכולת של המוח לייצר קצב של דחף עצבי שייצור כיווץ הקרוב למקסימום הפוטנציאל של השריר.
עצימות, נפח ותדירות
שלושה משתנים חשובים של אימוני כוח הם עצימות, נפח ותדירות. עצימות היא כמות העבודה הנדרשת להשגת הפעילות. העצימות מגבילה את מספר החזרות שניתן לבצע בסט אחד, ומתואמת עם טווחי החזרות שנבחרו, המחולקים באופן מסורתי באופן הבא:
נפח מתייחס למספר הכולל של השרירים שעבדו, תרגילים, סטים וחזרות, במהלך אימון בודד או נמדד על פני תקופה ארוכה יותר. התדירות מתייחסת לכמה אימונים מבוצעים בשבוע. תדירות אימונים של פעמיים או שלוש בשבוע משפיעה יותר על גודל השריר מאשר פעם בשבוע. לנפח האימון יש השפעה רבה יותר על כוח השרירים מאשר תדירות האימון.