cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבצר צלבני במזרח התיכון
חפיר
החפיר היה אחד מהאלמנטים היעילים לבידוד המבצר מסביבתו. האדריכלים הצלבניים השתמשו בחפיר בשילוב עם חומה חיצונית על מנת להרחיק כלי מצור מהחומה הראשית ולהקשות על עבודת החפרים בכריית מנהרות מתחת לחומה. חפירים חצובים שימשו כמקור חומרי בנייה עבור מבני המבצר ומידותיהם שונות ממבצר למבצר. כתב היד "בניית מצודת צפת" שנכתב על ידי נזיר טמפלרי בשנת 1264 מציין כי החפיר של מבצר צפת נחצב לעומק 15 מטרים ולרוחב 6 מטרים. החפיר במבצר כוכב הירדן נחצב בסלע בזלת קשה, לרוחב של 20 מטרים ולעומק של 12 מטרים. החפיר המזרחי של מבצר מונפור, שהפריד את המבצר מהשלוחה עליה הוקם, היה בעל מידות דומות. החפיר של מבצר עתלית היה בעל רוחב משתנה בין 15 ל-29 מטרים. עומקו הרדוד יחסית, 6 מטרים, מוסבר הן בגובה פני הים המקשים על חפירות באתר והן על ידי העובדה כי יעילותו הוכפלה על ידי יכולתם של מגיני המצודה להציף אותו במי ים על פי הצורך. לעיתים נעשה שימוש בחפיר כמאגר מים עבור חיל המצב ששכן במבצר.
יסודות
מלאכת בניית המבצר הצלבני החלה בבניית יסודות עמוקים שנחפרו עד לסלע הבסיס של אתר הבנייה. באתר החפירות של מצד עתרת נחשפו יסודות המבצר בחפירות שנערכות במקום מאז שנת 1994, ובהם 3 סוגים שונים של ביסוס. בדרום המצודה נחפרה תעלה עמוקה אל תוך שכבות הסלע של התל, במזרח נבנתה החומה הצלבנית על גבי חומה עתיקה, שמקורה ככל הנראה מהתקופה ההלניסטית. בצד צפון נבנתה החומה על יסודות חלשים של מבנה בזלת בעומק של חצי מטר. הבנייה החפוזה נבעה, ככל הנראה, מהאיום של הצבא המוסלמי בפיקודו של צלאח א-דין שהתקרב למבצר. ואכן, חומה זו היא שהותקפה על ידי חפרים מוסלמיים ודרכה פרצו אל תוך המבצר.
עבודת אבן
האבן ששימשה לבניית מבצרים צלבניים נחצבה בדרך כלל מהאזור הסמוך למבצר. באזורי ההרים והשפלה נעשה שימוש באבן גיר מקומית, באזור הכנרת ובצפון עמק הירדן בבזלת, ובמישור החוף באבני חול וכורכר, הקלות יותר לכרייה אך פחות עמידות. בפרויקטים גדולים, בעיקר של המסדרים הצבאיים שמשאביהם הכספיים היו ניכרים, הביאו הבנאים הצלבניים אבנים על פי הצורך ועל פי תכונות החומר ממספר מקורות. במבצר כוכב הירדן שימשה הבזלת שנחצבה מחפיר המבצר לבניית החומה, המגדלים והמבנים הפנימיים. אבן גיר שהובאה ממרחק (ככל הנראה מהרי הגלבוע) שימשה לאלמנטים אדריכליים, לחלק הפנימי של חרכי הירי, לקשתות, למסגרות החלונות ולמבנים בחלק העליון של המבצר הפנימי. אבן גיר מהודרת יותר שימשה לבניית הקפלה. בזלת ואבן גיר שימשו גם לבניית מבצר מרגט ומצד עתרת, שבנאיו היו בני מזל כיוון שהמבנה הגאולוגי של האתר הורכב משכבת אבן גיר מעל שכבת בזלת. הצלבנים קילפו את השכבה העליונה והשתמשו באבנים לבניית קירות המבצר, ובגושי בזלת גסים ופצלים קטנים למילוי המרווחים בין קירות החומה והקמרונות. לבנייה באבן בזלת היה גם יתרון חזותי. לקירות השחורים של מבצר מרגט הייתה השפעה מרתיעה שנוצלה במלואה על ידי הצלבנים. יש יסוד להנחה כי האדריכלים הצלבניים השתמשו ביסוד פסיכולוגי ובהופעה התיאטרלית בבניית חומות גבוהות ומגדלים מאסיביים המקרינים עוצמה. השפעה זו ניכרת בהחלטתו של צלאח א-דין שלא לצור על מבצרים אלו במהלך מסע הכיבוש של שנת 1188. מראם האימתני "הבטיח" את התשת הצרים והפחית את אומץ לבם.
סימן היכר של עבודת סתתי האבן הצלבניים ניכרת באבנים שפניהן היו חשופות לאור השמש. אבנים אלו סותתו בסיתות אלכסוני באיזמל בצורת מסרק, שהותיר סימנים אלכסוניים לא בולטים. עבודות אבן דומות היו נפוצות באירופה של ימי הביניים אך בלבנט מזוהה סיתות זה עם הצלבנים ועם מפעלי הבנייה שלהם. סתתי האבן הצלבניים קישטו וסיתתו את שולי האבן באופן מודגש, מעשה האופייני בעיקר למבנים ומבצרים מהודרים. דוגמאות לכך ניתן לראות בטירת קראק דה שבלייה, בשילוב עם אבן גוויל במגדלי הענק של טבעת ההגנה הפנימית במבצר עתלית ובאופן מוגבל במבצר כוכב הירדן.
חומות
הצלבנים בנו את חומות המבצרים בשיטה הדומה למבצרים הארמניים מימי הביניים. בשיטה זו נבנו שני קירות, חיצוני ופנימי, והרווח ביניהם מולא בליבה של שברי אבנים ומלט שנשפך מלמעלה במהלך בניית הקירות. שיטה זו שימשה את הצלבנים בכל מפעלי הבנייה: מבצרים, מבנים עירוניים וכפריים ובתי מגורים. המלט הצלבני היה חזק מאוד, והליבה נותרה בשלמותה גם במבצרים צלבנים שעל חוף הים, בהם ניזוקו המבנים על ידי תהליכי בליה שהסירו את אבני החומה. במצד עתרת נלקחו אבני החומה לפני מאות שנים לשימוש משני במבנים מוסלמיים, אך הליבה נותרה על עומדה ובחלקים מסוימים נשתמרה לגובה של 7 מטרים. במקום שנעקרו אבנים מהחומה החזיק המלט את האבן ושברים גדולים נותרו צמודים לליבה.
קירות החומה נבנו מאבני גזית שלעיתים היו אבנים מסותתות היטב עם שוליים מודגשים בסיתות עדין, ולעיתים ללא הדגשת שוליים או אבנים מסותתות בגסות (אבני גוויל) ללא הדגשת שוליים. הצלבנים לא הקפידו תמיד על אחידות, וסוגים שונים של אבני גזית שימשו לעיתים באותו קיר, כפי שניתן לראות עד היום במבצר ציפורי. הצלבנים השתמשו באבני גוויל להצמיד את הקירות לליבת המלט ובנקודות החשופות לארטילריה של האויב על מנת להסיט את הקליע ממסלול הפגיעה בביצורים או להקטין את עוצמת הפגיעה, בעוד השוליים המסותתים סייעו בהנחה מדויקת של האבנים. אבני גזית מסותתות עם שוליים מודגשים היו בשימוש מאות שנים בטרם התקופה הצלבנית, ודוגמאות של אבנים הרודיניות הן הוכחה לכך. הצלבנים השתמשו באבנים אלה בעיקר לצרכים אסתטיים ולבנייה במבנים אזרחיים, בחלקים הפנימיים של המצודות, בחצרות ובאולמות.
בחומות ובאלמנטים אחרים של בנייה במבצר השתמשו הצלבנים לעיתים באבני שדה שנחצבו ועובדו באופן גס וחוברו עם מלט ושברי אבן. שיטה זו חסכה זמן בעת הקמת הקירות ואיפשרה לפועלים בלתי מקצועיים ולחיילים לקחת חלק פעיל בבנייה. בעת בניית פינות במבנים, מסגרות ומזוזות של דלתות וחלונות השתמשו הצלבנים תמיד באבנים מסותתות היטב.
שימוש משני בחומרי בנייה
הצלבנים שמרבית מצודותיהם נבנו על או בסמוך לאתרים עתיקים ניצלו חומרי בנייה משימוש משני ופירקו מבנים קדומים על מנת להשתמש באבנים מעמודי שיש וגרניט לחיזוק המבצרים, נוהג שהיה נפוץ במזרח באותה תקופה. שיטה זו איפשרה חיסכון ניכר במשאבים, בזמן ובהעסקת פועלים לא מיומנים. המנהג שניתן לו השם המדעי ספוליה שימש בתהליך הבניה של רוב המבצרים הצלבניים. בנאי מבצר כוכב הירדן השתמשו בחומרי בנין של העיר היהודית העתיקה מתקופת התלמוד (המאה ה-3) שזוהתה בשם "כוכב", ושכנה כ-700 מטרים מדרום למבצר הצלבני. אבנים מעוטרות בסמלים יהודיים, דוגמת מנורת שבעה קנים, נמצאו בין אבני הבניין של המבצר הצלבני. דוגמה נוספת לספוליה הוא השימוש התכוף של הצלבנים בעמודים שמקורם במבנים עתיקים בבניית חומות. עמודים אלו קשרו את ליבת המלט של החומה אל הקירות החיצוניים, וחיזקו יסודות של מגדלים כנגד חפירת מנהרות.
רקע
עם נסיגת אחרון הצלבנים ממבצר עתלית בשנת 1291 הלך ודעך העניין האירופאי בשרידי ממלכת ירושלים והתמקד ברעיון המופשט של מסעי צלב, מתוך רצון לתת משמעות להיסטוריה של הממלכה הצלבנית שהשתנתה בהתאם לזמן. מסעי הצלב שימשו כמיתוס ללאומנות הצרפתית המתפתחת של המאה ה-17, ככלי לניגוח קנאות דתית, וכנגד הכנסייה הקתולית. במהלך המאה ה-19 שימשו מסעי הצלב כרקע והשראה לתנועה הרומנטית. לאורך כל אותה מאה הביעו מטיילים אירופאים לארץ ישראל עניין באתרים הקדושים לנצרות או בעתיקות רומאיות. בכתביהם אין כמעט אזכור לשרידי מבצרים צלבניים, עובדה המותירה את המחקר המודרני ללא תיאור של מבצר עתלית ומצודת צפת בתקופה שלפני רעידת האדמה של שנת 1837 שהחריבה אותם כמעט לחלוטין, ובטרם מלחמותיו של אבראהים פאשא באימפריה העות'מאנית שגרמה נזקים רבים למצודות הצלבניות של צידון, מצודת צלאח א-דין, ואנטיוכיה.
המחקר במאה ה-19
המחקר של מצודות הצלבנים החל כתוצאה מעניין הולך וגובר של האקדמיה הצרפתית במסעי הצלב כמפעל צרפתי באופיו ומהותו, עניין שתפס תאוצה בימי נפוליאון השלישי והאימפריה הצרפתית השנייה שהתרפקה על העבר הצרפתי והביעה עניין בבניית אימפריה קולוניאליסטית. מלחמת קרים, שפרצה ב-1854 על רק מאבקי שליטה בכנסיית הקבר ובמקומות קדושים לנצרות, תרמה גם כן לחקר המבצרים הצלבניים. הספר "הארכיטקטורה הצבאית של ימי קדם" (צרפתית: Essai sur l'architecture militaire au moyen-age), שנכתב על ידי האדריכל והתאורטיקן אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק ויצא בשנת 1854, כלל ניתוח של תחום האדריכלות הצבאית, שהפך לענף מדעי אינטלקטואלי. עבודת המחקר החלוצית בתחום הארכאולוגיה הצלבנית נכתבה בשנת 1860 על ידי המרקיז אז'ן-מלכיור דה ווגואה בשם "הכנסיות של ארץ הקודש" (צרפתית: Les Eglises de la Terra Sainte), ובה מופיע תיאור מדוקדק של כנסיות בארץ הקודש ששרדו מהתקופה הצלבנית. הספר מתאר את הקשרים של מבנים אלו עם המסורת האדריכלית הצרפתית של ימי הביניים. המחקר החלוצי בתחום האדריכלות הצבאית הצלבנית נכתב בסוף המאה ה-19 על ידי עמנואל גיום-ריי, חוקר צרפתי, שערך סיורים מקיפים בסוריה וארץ ישראל בין השנים 1857 ו-1864 וביקר בכל אחד מהמבצרים הצלבניים העיקריים. מחקרו הראשון עסק בגנאלוגיה של הצלבנים ומחקרו השני, שפורסם בשנת 1871, נקרא "מחקרים במונומנטים של אדריכלות צבאית של הצלבנים בסוריה וקפריסין" (Etudes sur les monuments de l'architecture militaire des Croise's en Syrie et dans ile de Chypre). בספר זה מתוארים לראשונה בפירוט כל המבצרים הצלבניים החשובים, ובהם מבנים מורכבים כמו מבצר מרגט וקראק דה שבלייה. הוא ערך מחקרים חשובים נוספים בתחום האדריכלות הצלבנית, אך מעולם לא נכנס לפנתיאון של האקדמיה הצרפתית ולא זכה בה למעמד של ממש.
המחקר במאה ה-20
בשנת 1909 סייר החוקר הבריטי תומאס אדוארד לורנס (לורנס איש ערב) בטירות הצלבניות של סוריה. ספרו "טירות הצלבנים" ששימש כתזה לתואר באוניברסיטת אוקספורד, הכיל רעיונות חדשניים רבים ונכתב בדעתנות. לורנס תיאר את יחסי הגומלין ונקודות הדמיון והשוני בין טירות הצלבנים לטירות בימי הביניים של מערב אירופה, אותן הכיר אישית מסיורי אופניים שערך בצרפת שנתיים קודם לכן. במקביל להבנת האופי האירופאי של טירות הצלבנים ציין לורנס את ההשפעות הביזנטיות והמוסלמיות על האדריכלות הצבאית הצלבנית.
בשנת 1921 עברו סוריה ולבנון לשלטון מנדט צרפתי שהביא עמו להרחבת המחקר הארכאולוגי, עריכת סקרים וחפירות באתרים ברחבי סוריה ולבנון. מאמץ המחקר שהוקדש לשלטון הצלבני-פרנקי נתפס גם כחיפוש שורשים צרפתיים באזור הלבנט, ואף כהצדקה לשלטון המנדט הצרפתי, שנתקל בהתנגדות עזה מצד המקומיים. את מאמצי המחקר הללו הוביל רנה דוסו (Rune Dussaud), תלמידו של החוקר והמזרחן שארל קלרמון-גנו וראש מחלקת עתיקות המזרח בלובר. פעילותו הענפה פורסמה במגזין "סוריה" שעסק בחפירות בסוריה, ובשנת 1927 פורסם ספרו "טופוגרפיה היסטורית של סוריה בימי קדם וימי הביניים" ( Topographie historigue de la Syrie antique et medie'vale), שקידם מאוד את ענף הגאוגרפיה ההיסטורית. ממשל המנדט הצרפתי הזמין את חוקר האמנות קמיל אנלרט על מנת להנציח את המונומנטים הכנסייתיים הצלבניים בסוריה. בשנת 1925 הוציא אנרלט את הספר "המונומנטים של הצלב בממלכת ירושלים:ארכיטקטורה דתית וחילונית" (Les Monuments des Crois dans le royarhme de Jerusalem: architecture religieruse et civile). הוא התכוון להוציא בהמשך ספר על אדריכלות צבאית, אך בפברואר 1927 מת בפתאומיות בפריז. רנה דוסו מינה את תלמידו פול דושאן להשלים את המלאכה. ביחד עם צוות קטן שכלל את האדריכל פרנק אנוס וקצין צבא ששימש כצלם הם התיישבו בחדר קטן במבצר קראק דה שבלייה וחקרו, ציירו וצילמו את המבצר עד לסוף חודש מרץ 1927. תוכניתו של דושאן הייתה לחקור את כל מבצרי הצלבנים, אך קראק דה שבלייה התגלה כפרויקט גדול מהמצופה. מאז ביקורו של ריי במבצר התיישבו בו כפריים סורים, גרמו נזק לחלק מהביצורים ומילאו את הקימרונות התת-קרקעיים בזבל. בסיוע פלוגה של חיילים החל מבצע ניקוי של המבצר שנמשך עד לשנת 1929. בשנת 1933 נקנה המבצר על ידי ממשלת צרפת, התושבים הסוריים פונו ממנו והמבצר שוקם.
המחקר הישראלי
הקמת האוניברסיטה העברית ומדינת ישראל הביאו לתנופה חדשה במחקר ההיסטורי והארכאולוגי של התקופה הצלבנית ולהרחבתו לכל סוגי הבנייה הצלבנית. החפירות החשובות ביותר התנהלו באתר של כוכב הירדן בשנת 1966 על ידי משלחת ארכאולוגים בראשותו של מאיר בן דב, שחשפה את שרידיו של מבצר צלבני מורכב. הופעתו של מבצר כוכב הירדן כ"יש מאין" על במת המחקר הוכיחה כי האדריכלות הצבאית הצלבנית הייתה מתקדמת וייחודית, והעבירה את מרכז הכובד של המחקר לשיטה של חפירות ארכאולוגיות.
בסוף המאה ה-20 נערך סקר של אתרים ארכאולוגיים צלבניים על ידי בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים בראשותו של החוקר דניס פרינגל. מחקר זה, שהתמקד במבנים צלבניים קטנים יותר כגון חרבת בורגתה ושרידים של מבנים צלבניים נוספים, הוסיף ידע רב להבנת ההתיישבות הצלבנית בארץ ישראל. התיישבות זו הייתה בעיקר של אצילים קטנים שבנו מבנים לא מרשימים אך היו עמוד השדרה של החברה הלטינית-פרנקית בממלכת ירושלים. המחקר סייע גם להבנת היעלמות שכבה זו של וסלים עצמאיים והשתלטות המסדרים הצבאיים.
משנת 1994 עד לשנת 2007 נערכו עונות חפירה רצופות במצד עתרת על ידי צוות חפירה של האוניברסיטה העברית ומשנת 2002 נחפר מחדש מבצר מונפור על ידי צוות חוקרים מאוניברסיטת חיפה במאמץ מחודש לשפוך אור על המבצרים של ממלכת ירושלים. בשנת 2006 החל רצף של 3 עונות חפירה, בהן נערך סקר מקיף של מבצר המונפור על ידי צוות חוקרים מאוניברסיטת חיפה. המבצר מופה מחדש כהכנה לעריכת תוכנית שיקום מקיפה.
יחסי הונג קונג–צרפת
יחסי הונג קונג–צרפת הם היחסים בינלאומיים בין צרפת להונג קונג.
היסטוריה
היחסים בין צרפת והונג קונג החלו בתקופת האימפריה הצרפתית השנייה (1852 עד 1870). הונג קונג הייתה מושבה בריטית מאז מלחמת האופיום הראשונה. בשנת 1856 הוצא להורג מיסיונר צרפתי, האב אוגוסט שפדלן, על ידי הרשויות המקומיות הסיניות במחוז גואנגשי, שבאותה תקופה לא היה פתוח לזרים. כתגובה הצטרפה האימפריה הצרפתית לחיל הים הבריטי והניעה את מלחמת האופיום השנייה. כתוצאה מניצחון הצי המשותף, האימפריה מסרה את חצי האי קאולון לאימפריה הבריטית כהרחבה של מושבת הונג קונג.
הקונסוליה הכללית הצרפתית בהונג קונג היא הייצוג של צרפת בהונג קונג. הקשר בין המדינות נמשך כאשר בריטניה נסוגה מהונג קונג בשנת 1997. מאז הייתה להונג קונג אוטונומיה מלאה ביחסים עם מדינות זרות במגוון רחב של תחומים מתאימים. משרד הכלכלה והסחר בהונג קונג בבריסל אחראי על האיחוד האירופי ומכסה גם את היחסים עם צרפת ומדינות אחרות.
יחסי סחר
למעלה מ-600 חברות צרפתיות פועלות בהונג קונג, בהן 73 חברות צרפתיות הקימו מטה אזורי בהונג קונג, בעוד של-109 נוספים היו משרדים אזוריים.
יחסים חברתיים ותרבותיים
ההשקעה הצרפתית היא משמעותית בהונג קונג, כאשר סך מלאי ההשקעות הישירות הסתכם ב-8.4 מיליארד דולר. בהשתקפות פעילויותיה המגוונות של צרפת, התגוררו 2,600 אזרחים צרפתים בהונג קונג נכון לשנת 2016. אליאנס פרנסז דה הונג קונג מיועדים לקדם את התרבות והשפה הצרפתית בהונג קונג.
גם צרפת וגם הונג קונג הציעו "תוכניות לאשרת עבודה וחופשה". התוכנית מאפשרת ל-750 צעירים לנפוש בצרפת או בהונג קונג ולקבל עבודה זמנית לפי הצורך כדי לכסות את הוצאות ביקורם.
1884 שביתה והתפרעות נגד צרפת
עובדי הרציף של הונג קונג במחנה הוומפואה, האנג הום פתחו בשביתה נגד צרפת ב-11 בספטמבר 1884 במטרה למחות על מעורבות צרפת בסין הודו-סין, ים סין הדרומי וטאיוואן. העובדים המעורבים נעצרו על ידי משטרת הונג קונג המלכותית ונקנסו על ידי בית המשפט. לאחר מכן התרחשה מהומה שהתחילה ב-3 באוקטובר. משא ומתן בין הממשלה למפגינים הביא בסופו של דבר להחזרת הקנס לעובדים. השביתה וההתפרעות לטווח הארוך השפיעו על הפיצוי והאספקה של הצי הצרפתי. הצרפתים התמודדו עם מספר נסיגות צבאיות בהודו סין ובטאיוואן בסוף 1884 ותחילת 1885, אך בסופו של דבר זכו בהצלחה דיפלומטית עם הכרת הפרוטקטורט הצרפתי על אנם וטונקין בהסכם טיונשין שהושלם ב-9 ביוני 1885.
חמוטל סלובין
חמוטל סלובין (נולדה ב-19 במרץ 1967; ח' באדר ב' תשכ"ז) היא מדענית מוח ונוירופיזיולוגית, העוסקת בחקר מערכת הראייה בשיטות אופטיות. סלובין, משמשת כפרופסור באוניברסיטת בר-אילן, במרכז הרב תחומי לחקר המוח על שם גונדה, באתר המרכז הרב תחומי לחקר המוח באוניברסיטת בר-אילן. מחקריה מתמקדים בפיענוח של מנגנונים עצביים העומדים בבסיס תהליכי עיבוד מידע במערכת הראייה ותנועות עיניים, בתפישה ראייתית, שחזור של גירוי ראייתי מתוך הפעילות המוחית ובראייה מלאכותית.
ביוגרפיה
חמוטל סלובין נולדה בכפר סבא לנחמן ולאורית כהן, שניהם עובדים סוציאליים. בשנת 1977, כחלק מפרויקט של החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי, עברה להתגורר עם משפחתה ברובע היהודי בעיר העתיקה שבירושלים ולמדה בבית ספר תיכון שליד האוניברסיטה (ליד"ה).
בשנת 1987, התגייסה לצה"ל ושירתה כמכי"ת טירוניות בחכ"ל וכמדריכת קרב מגע, עד שחרורה בשנת 1987.
תפקידים אקדמיים
בשנת 2004, מונתה למרצה במרכז הרב תחומי לחקר המוח על שם גונדה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2010, מונתה למרצה בכירה ובשנת 2013, מונתה לפרופסור חבר.
בין השנים 2014 ל־2017, כיהנה כראשת התוכנית במדעי המוח באוניברסיטת בר-אילן.
מחקר
מחקרה של סלובין מתמקד בחקר מנגנונים עצביים בקליפת המוח הראייתית, שעומדים בבסיס של עיבוד מידע ראייתי, תפישה ראייתית וראייה מלאכותית. בנוסף, חוקרת סלובין את ההשפעה של תנועות העיניים על עיבוד מידע ראייתי.
במעבדה לדימות עצבי של סלובין, הסטודנטים שלה והיא, חוקרים שאלות מרכזיות בתהליכי עיבוד מידע במוח. אחת השאלות היא כיצד המוח מקודד מידע של גירויים ראייתיים פשוטים, המרכיבים ביחד תמונות טבעיות, כגון קווי מתאר ומשטחים של צבע או הארה. חשיפת המנגנונים העצביים לגירויים בסיסיים מאפשרת את חקר השאלה המהותית "כיצד המוח מקודד אובייקט ראייתי וכיצד הוא מצליח להפריד בינו לבין הרקע ובינו לבין אובייקטים אחרים".
כדי לענות על השאלות האלה, סלובין משתמשת בשילוב של שיטות אופטיות עם שיטות אלקטרו-פיזיולוגיות. שיטת הדימות המרכזית, היא שיטה ייחודית, המתבססת על צבענים מולקולאריים תלויי מתח. הצבענים הללו, הם מולקולות אורגניות קטנות המתמירות שינויים במתח הממברנה של תאי עצב לאותות פלואורסצנטים. שיטת דימות זו מאפשרת למדוד ברזולוציה גבוהה בזמן ובמרחב בו-זמנית את הפעילות העצבית מקליפת המוח והיא חושפת פעילות של רשתות עצביות במוח (2002). נכון להיום, ישנן שלוש מעבדות בעולם כולו, המיישמות שיטה זו באופן דומה - המעבדה לדימות עצבי של סלובין היא אחת מהן. בעזרת שיטה זו, הראתה סלובין, כי קידוד של אובייקט במערכת הראייה נעשה על ידי פעילות מוגברת של תאי עצב ואילו הרקע של האובייקט מקודד בפעילות עצבית מונחתת.
בנוסף חוקרת סלובין, סוגים שונים של תנועות עין והשפעתן על עיבוד מידע ראייתי במוח. במספר מאמרים שפרסמה, הראתה כי בעקבות תנועת עין קטנות המתרחשות בעת פיקסציה (מיקוד מבט) הנקראות מיקרוסקדות, הפעילות המוחית מראה חוסר יציבות הנוגד את התפישה הראייתית של שדה ראייה יציב בזמן תנועות עיניים.
נכון לשנת 2021, פרסמה סלובין מעל 40 מאמרים והנחתה כ-20 סטודנטים למאסטר ודוקטורט.
פרסים והוקרות
סלובין זכתה במענקי מחקר, מקרנות תחרותיות ויוקרתיות ביניהם: ISF, GIF, BSF, The center for complexity, NIH, DIP, National Institute for Psychology
חייה האישיים
סלובין נישאה לצביקה סלובין בשנת 1991 ולהם שתי בנות.
השיבה מהודו
השיבה מהודו הוא הרומן המלא החמישי של הסופר א.ב. יהושע. הספר התפרסם בשנת 1994 בהוצאת ספריית הפועלים הקיבוץ המאוחד והיה לרב מכר ולאחד הספרים הפופולריים של הסופר.
סרט המבוסס על הספר, בבימויו של מנחם גולן יצא בשנת 2002, אך יהושע התנגד בדיעבד לעיבוד הקולנועי.
עלילת הספר
גיבור הספר הוא בנג'י רובין, רופא צעיר המתמחה בכירורגיה בבית חולים תל אביבי גדול שמזכיר מאוד בתיאורו את בית החולים איכילוב, אם כי שמו המפורש לא מוזכר. בנג'י, בן יחיד להורים בריטיים, נמצא על סף תום ההתמחות בכירורגיה ומתחיל להבין כי קלושים סיכוייו לקבל תקן מנתח במחלקה של פרופסור חישין, המנטור שלו. יריבו, ד"ר ורדי, הוא מנתח טוב ממנו וצפוי לקבל את התקן היחיד. בנג'י הוא בחור מבריק, צנוע וקצת סגפן, בוגר התיכון שליד האוניברסיטה בירושלים.
רגע לפני תום ההתמחות נקרית בפניו הזדמנות פז, ללוות את המנהל האדמיניסטרטיבי של בית החולים, עקיבא לזר, למסע להודו להצלת ביתו שלקתה ככל הנראה בצהבת, ומתנדנדת בין חיים למוות בעיירה נידחת בשם בוד גאיה. בנג'י אינו נלהב למשימה, אבל פרופ' חישין, ידיד אישי של משפחת לזר, משבח את בנג'י כשותף אידיאלי למסע שנדרש – לדבריו, לבנג'י יש שיטת מישוש מיוחדת האופיינית לפנימאים, והוא אדם אמין וצנוע.
בנג'י מגיע לבית משפחת לזר ומגלה עוד פרטים על עינת, הבת שחלתה בהודו, מבחורה צעירה וקירחת, שחזרה מהודו להביא את הבשורה להורים. בבית התל אביבי המרווח מארחים אותו בני הזוג לזר, עקיבא ודורית, המכונה בפי בעלה דורי. בנג'י מבין כי גם דורי מתכוונת להצטרף למסע שעדיין לא החליט אם בכלל להצטרף אליו. בני הזוג לזר כופים בעדינות על בנג'י להתחיל בהכנות למסע והוא נשאב למערבולת שבסופה אין לו ברירה אלא לתת את הסכמתו למסע.
הזוג ובנג'י יוצאים למסע ארוך, דרך איטליה וניו דלהי, אל מעמקי הודו, אל נהר הגנגס שם צופה בנג'י באפר גופות מפוזר בנהר ושם מתחילה לנבוט שנאתו לדורי, שנראית לו כמו אישה מפונקת שלא מסוגלת לזוז בלי בעלה. זאת על בסיס משפט שאמר לו בעלה: זו אישה שאינה מסוגלת להישאר לבדה. בסופו של מסע תלאות מגיעה החבורה למנזר בו נמצאת עינת, מטופלת על ידי נזירות. בנג'י מתחיל לטפל בה ובשלב מסוים מגיע עד לכלכותה הרחוקה, במטוס ישן, כדי להביא תוצאות של בדיקות ולבדוק אם הכבד של עינת נפגע. הוא מגיע למסקנה שכן, ולאחר שענת מתעלפת בשדה התעופה הוא מחליט לתת לה עירוי בתנאי שדה, על מנת לקבל פלזמה טריה, כשהיא מקבלת דם בטרנספוזיה ישירה מאמה, בזמן שבנג'י משגיח על השתיים. ההליך מצליח, כך נדמה, ועינת מתחילה להחלים. לזר חוזר בדחיפות לבית החולים ואילו בנג'י מתלווה למשך כמה ימים נוספים לאם ולבתה, ומגלה לחרדתו שהוא מאוהב באם.
לאחר החזרה ארצה, מגלה בנג'י שלמרות קשריו הטובים עם לזר, התקן אכן לא ניתן לו. ניסיון להשתלב במחלקה של פרופ' לוין, מנהל המחלקה הפנימית, נכשל לאחר שזה טוען שבנג'י טעה קשות באותו עירוי דם שנעשה בהודו וסיכן את האם והבת לשווא, בשביל הצגה. הוא הופך בעל כורחו להיות מרדים בבית החולים ומתוודה על אהבתו בפני דורי, שמסכימה לשכב איתו פעם אחת בלבד בבית אמה שהושכר בינתיים לבנג'י.
בחתונה בדרום פוגש בנג'י את מיכאלה, אישה צעירה עם עיניים גדולות, בחורה רוחנית ששבה מהודו ומעריכה מאוד את המסורת ההודית ותורות המזרח ומגלה שהיא לא אחרת מאשר הבחורה שליוותה את עינת למנזר בבוד גאיה ובאה למסור את הבשורה הקשה להורים בישראל. על מנת להגן על דורי מפניו, כיוון שהוא מודע לאהבתה העזה לבעלה, אותו הוא מעריך מאוד בעצמו, הוא מחליט לנסות להתחתן עם מיכאלה. הוא מאמין שהחתונה תגן על דורי ועל לזר.
החתונה נערכת במהרה ולזר מפתיע ומציע לבנג'י להצטרף לתוכנית חילופי רופאים בלונדון ולצאת כשליחו של בית החולים. בנג'י, בן להורים בריטיים שהאנגלית שגורה בפיו, שמח על ההצעה ומקבל אותה מיד. גם מיכאלה שמחה, כיוון שלונדון, לתפיסתה, קרובה להודו, היות שיש בה קהילה הודית גדולה, וכך תוכל להתקרב להודו שוב. במהרה אנו לומדים שמיכאלה בהריון כבר מפגישתם הראשונה והתינוקת צפויה להיוולד בהודו. זו נולדת בלידה ביתית, על ידי בנג'י, למורת רוחו, ונקראת שיווה, על שם האל שיווה, האל ההודי הבונה וההורס, ושיבה על שם שיבה אפשרית להודו. שמה נכתב באנגלית תוך החלטה שבהמשך יוכרע כיצד לאייתו בעברית.
בינתיים בישראל מתברר כי לזר זקוק לניתוח לב דחוף. צוות ממומחי בית החולים מורכב, ביחד עם מנתח מבית חולים ירושלמי, בומה שמו, ובנג'י מחליט לנסות להיכנס לניתוח. הוא אכן מתקבל כעוזרו של דוקטור נקש, המנטור שלו בתחום ההרדמה. בנג'י חוזר טרם סוף השליחות, מיכאלה הכועסת נשארת בלונדון ואילו שיבה, שיבי הקטנה כפי שהיא מכונה, נשארת עם מיכאלה וחוזרת לבנג'י על מנת לתת למיכאלה כמה ימים בעצמה בלונדון.
הניתוח מצליח, אבל זמן קצר אחרי הניתוח סבור בנג'י שלזר, חברו, סובל מבעיה לבבית בכל זאת. הוא מנסה להעלות את האפשרות בפני הפרופסורים המתייעצים מעל מיטתו של לזר, אבל אלה מנפנפים אותו. אלה שמהר מאוד מתברר שהוא צודק ולזר נפטר בבית החולים, בעודו מאושפז להתאוששות. ניתוח חירום שנערך בו נכשל וכל שנותר לבנג'י הוא לרדת לחדר המתים ולהיפרד מהגופה.
בשלב זה הוא מאמין, ברוח הדברים ששמע בהודו, כי נשמתו של לזר התגלגלה בו ותפקידו לתמוך בדורי שנשארה לבד. הוא אומר זאת למיכאלה ומבקש ממנה להקדים את שובה לארץ. מיכאלה נענית ובנג'י נצמד בכל כוחו לדורי, על מנת למלא את מקומו של לזר, ולנסות להפוך את הרומן הקצר שביניהם למשהו קבוע יותר. לאחר זמן קצר כשדורי חולה בנג'י מגיע לטפל בה ושוכב איתה. הוא מרגיש שנשמתו של לזר התגלגלה בו באופן מוחלט ובוחר לבלות את הלילה עם דורי ולא לחזור לביתו. בבוקר, בחזרה בבית, הוא מספר למיכאלה על קורות הלילה, וזו מקבלת את הדברים בהפתעה אבל מתרגשת בתוכה מהתיאוריה ההודית שמעלה בנג'י. במהלך השיחה לוקחת שיבה היושבת על כיסא האוכל שלה את פסל האל שיבה, שקיבלה מיכאלה מהודו וזורקת אותו על הרצפה. הפסל מתנפץ ומיכאלה קובעת שאם כך היא תצטרך לחזור להודו לרכוש חדש. ואם היא חוזרת, כמובן ששיבה חוזרת איתה, לסיבוב נוסף כפי שהיא מכנה זאת.
היא מחליטה גם לא לעמוד בפניו של בנג'י בזמן שהוא חוקר את נשמתו ואת גלגול הנשמות שהוא דבק בו. מיכאלה נוסעת עם שיבה, משאירה את בנג'י בודד ואת הוריו מודאגים ועצובים מהשינוי שחל בחייו. חמור מכך, דורי מתגלה כאישה עצמאית משבנג'י סבר בתחילה וברגע שהיא מתאוששת מעט, היא מבקשת מבנג'י להניח לה. תאמר לעצמך שהלכה אחרי בעלה אל המתים, היא אומרת לבנג'י שנאלץ להבין שחלום הזוגיות עם דורי נגמר.
כעת הוא נותר לבד, בלי שיבה, בלי מיכאלה ובלי דורי. הוא מתהלך שבור ברחובות תל אביב, מנסה להתרכז במשרתו, אך לא מצליח לישון. הוא מהרהר באובדנות ורק אמו שנוסעת להביא חזרה את שיבה, במסע סודי שהסתירה ממנו ומאביו, היות שהיא חוששת לבריאותה בהודו, מצליחה לעודד את רוחו. בסיום הספר הוא חוזר לבית הוריו, שם גם נמצאת שיבה וישן במיטת ילדותו. הוא זועק מתוך השינה, אהובתי, אהובתי ולא ברור אם הוא מתכוון למיכאלה או לדורי.
סמבוקה
סמבוקה (באיטלקית: Sambuca) הוא משקה חריף איטלקי בטעם אניס, לרוב בצבע שקוף. קיימת סמבוקה שחורה בטעם ליקריץ או קפה וסמבוקה אדומה. לרוב, הסמבוקה מכילה 42% אלכוהול בנפח.
מרכיבים
הסמבוקה מכילה שמנים אתריים המופקים מכוכבי אניס, אשר מעניקים טעם מודגש למשקה. לשמנים מוסיפים כוהל, תמיסת סוכר וחומרי טעם וריח.
הגשה
סמבוקה מגישים בכוס קורדיאל. מציפים בפנים 3 פולי קפה ומציתים.
רמי שני
רם ("רמי") שני (נולד ב-8 בנובמבר 1958) הוא עיתונאי ישראלי, כתב גלי צה"ל.
ביוגרפיה
רמי שני גדל והתחנך בקיבוץ ניר יצחק, בחבל אשכול שבמערב הנגב. ב-1977 סיים את לימודיו בתיכון נופי הבשור במועצה האזורית אשכול. בשנים 1977-1980 שירת בצה"ל בחיל התותחנים, בתפקידים פיקודיים שונים. מאוחר יותר השתתף כמפקד צוות תותח בגדוד מילואים במלחמת לבנון הראשונה.
בקיבוץ היה נהג משאית, שימש כקניין ועבד בתחזוקת מערכות קיטור גדולות. ב-1990 יצא ללמוד הנדסה במכללת רופין, אך שינה כיוון ועבר ללמוד עיתונאות בבית הספר לעיתונות ותקשורת "כותרת" בתל אביב. בשנת 2010 עזב את הקיבוץ ובמשך שנה וחצי גר במושב מסלול במערב הנגב. שנה וחצי לאחר מכן, עבר לבאר שבע.
לצד עבודתו ככתב בגלי צה"ל, עוסק שני בהכשרת מקצועות הרדיו בקרב תלמידים בגילים שונים, תלמידי תיכון במסגרות פעילות שונות וכן בוגרים. הוא מלמד קורס שפיתח על סמך הכשרתו, ניסיונו ולימודיו, למתן כלי פיתוח תוכן לתחנות רדיו קהילתיות המשדרות באמצעות רשת האינטרנט. זאת במקביל לעיסוק השגרתי כעיתונאי.
קריירה
שני החל את הקריירה שלו כעיתונאי ב-1993 ככתב במקומון 'כל הנגב' (לימים: 'ידיעות הנגב') מרשת ידיעות תקשורת. לאחר מכן שימש כתב ב"על המשמר", "דבר"' וירחון החקלאות והגינון "משוב"'. החל מ-1995 ובמשך 17 שנים ערך את עלון קיבוץ ניר יצחק "ביתנו".
במקביל לפעילותו בעיתונות הכתובה, שני החל לעסוק גם ברדיו. בשנת 1993 הפעיל אולפן רדיו חינוכי בתיכון אשל הנשיא. בשנת 1996 החל גם לעבוד ככתב רדיו דרום במערב הנגב, ובשנת 1998 עבר מרדיו דרום ל'גלי צה"ל'. מאז הוא מסקר במסגרת תחנת הרדיו הצבאית את אזור הדרום מאשדוד וצפון ים המלח עד אילת.
כעיתונאי, שני היה מהראשונים לדווח על אירוע החטיפה של גלעד שליט ב-2006, לאחר שבמהלך רכיבת אימון על אופניים הבחין בקולות הקרב שהתפתח בעקבות החטיפה. ב-2008 דיווח לראשונה על תחילת מבצע עופרת יצוקה בשבת שבה החל המבצע. הפצצות חיל האוויר פגעו באותו בוקר במאגרי תחמושת בכפרים שמול הקיבוץ בו גר וניתן היה לראות זאת מחצר ביתו. במהלך השנים פרסם עשרות סיפורים של תושבים שנפגעו כתוצאה של ירי הרקטות והפגיעות הנפשיות שנחרטו בהם.
השעה ה-25
השעה ה-25 (באנגלית: 25th Hour) הוא סרט דרמה אמריקאי בבימויו של ספייק לי, המבוסס על הנובלה "השעה ה-25" מאת דייוויד בניוף, שגם כתב את התסריט. השחקן הראשי של הסרט, אדוארד נורטון, מגלם את דמותו של מונטגומרי "מונטי" ברוגן, סוחר סמים מורשע, הנשלח לכלא ל-7 שנים על אחזקה ומכירה של סמים. למונטי נותר יום חופש אחרון לפני שליחתו לכלא, ואת אותן 25 שעות אחרונות מתאר הסרט.
הסרט עוסק באתיקה של חברות בין אנשים במעמדות שונים, ביחסים בין מורה לתלמידה ובין גבר לאהובתו.
תקציר העלילה
במהלך הלילה מונטי מקבל הצעה לקבל הגנה בכלא משליחים של מאפיונר, המבקש ממונטי להעביר משלוח של סמים, אך מונטי מסרב.
בסוף הלילה מונטי מבקש מחברו הטוב להכות אותו עד זוב דם, כדי שלא יהיה "פופולרי" מדי בכלא. כאשר אביו של מונטי בא לקחת אותו לכלא, הם מעלים אפשרות שמונטי יברח ויפתח בחיים חדשים. מצטיירות התמונות של מה היה קורה אילו מונטי היה נמלט.
פועל בניין (משחק וידאו)
פועל בניין (באנגלית: Hard Hat Mack) הוא משחק מחשב שנוצר בשנת 1983 על ידי מייקל אבוט ומת'יו אלכסנדר. המשחק הפך פופולרי ונועד במקור לאפל II, ולאחר מכן הוסב לקומודור 64, מחשבי 8 ביט של אטארי ול-DOS. למרות שהמשחק הוא לא חיקוי של "דונקי קונג (Donkey Kong)" יש לו נושא ומשחקיות דומים.
מטרת המשחק
מק, פועל בניין וגיבור המשחק, צריך לאסוף חלקים החסרים בפיגומי הבניין עליו הוא עובד, ולאחר שהניחם במקומם - עליו לעבור עליהם עם פטיש אוויר כדי למסמר אותם למקומם. בו-בזמן עליו להיזהר מדמויות שונות הנעות בין הפיגומים. לאחר השלמת המקטעים החסרים, עוברים שלב.
מהלך המשחק
לאחר סיום השלבים, המשחק מתחיל מההתחלה כאשר המשחקיות נהיית יותר מהירה, ובכך יותר מאתגרת.
36 (מספר)
36 (במילים בלשון זכר: שלושים וששה; בלשון נקבה: שלושים ושש) הוא מספר טבעי העוקב ל-35 וקודם ל-37.
במתמטיקה
..
ג'יימס מתיו ברי
ג'יימס מתיו ברי (באנגלית: James Matthew Barrie; 9 במאי 1860 – 19 ביוני 1937) היה סופר ומחזאי בריטי ממוצא סקוטי הידוע בעיקר כמחבר המחזה והספר "פיטר פן".
ביוגרפיה
ברי נולד בכפר קירימוּיר שבסקוטלנד, למשפחה ענייה. קיימת השערה כי הוא סבל מגמדות פסיכוסוציאלית בעקבות הזנחה מתמשכת של אמו לאחר מות אחיו. לאמו הייתה השפעה רבה עליו, והיא דחפה אותו ללימודים. לאחר גמר לימודיו בתיכון החל ללמוד באוניברסיטת אדינבורו.
יחסי יוון–קוריאה הדרומית
יחסי יוון–קוריאה הדרומית הם יחסי החוץ בין יוון לדרום קוריאה.
ג'יימס מתיו ברי
ביוגרפיה
באביב של שנת 1896 פגש בגני קנסינגטון שבלונדון שלושה אחים ממשפחת לואלין דייוויס (בהמשך נולדו עוד שני אחים במשפחה) איתם פיתח מערכת יחסים חמה והחל לספר להם סיפורים שהמציא על פיות ועל הרפתקאות הילד פיטר פן, שברח מבית-הוריו וסירב לגדול. השם לקוח משמו של הבן השלישי של סילביה לואולין דייוויס, פיטר (1897–1960). לאחר מות אימם סילביה מסרטן, קיבל ברי עליהם משמורת משותפת עם סבתם ולמעשה אימץ אותם.
יחסי יוון–קוריאה הדרומית
היסטוריה
מיד בשנת 1950 שלחה יוון כוח משלחת שיסייע לדרום קוריאנים נגד הקומוניסטים במהלך מלחמת קוריאה באותה תקופה, קיבלה הקהילה האורתודוקסית הקטנה של קוריאה תמיכה מצד הכמרים היוונים הצבאיים. לאחר מכן, נאמנים אורתודוקסים קוריאנים ביקשו להיכנס תחת חסותה של הפטריארכיה האקומנית של קונסטנטינופול בשנת 1955, והפטריארכיה האקומנית לקחה את הכנסייה האורתודוקסית הקוריאנית תחת חסותה בשנת 1956. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-15 באפריל 1961. דרום קוריאה פתחה את שגרירותה באתונה ב-6 ביולי 1973. יוון פתחה את שגרירותה בסיאול באוקטובר 1991. ליוון יש גם קונסוליית כבוד בטג'אן.
ג'יימס מתיו ברי
ביוגרפיה
לאחר שאחדים מסיפורי פיטר התפרסמו במסגרת ספרו "הציפור הלבנה הקטנה", ובעידודם של הילדים, כתב ברי מחזה המבוסס על סיפורים אלה. באביב של שנת 1904 סיים את כתיבתו, וב-27 בדצמבר הועלתה הצגת הבכורה של המחזה בלונדון. המחזה, שהציג בין השאר ילדים עפים באוויר וקרבות מבוימים של שודדי ים, זכה להצלחה מידית. בשנת 1911 עיבד ברי את סיפור המחזה לספר, "פיטר וונדי"; זהו הספר המוכר לנו היום בתור "פיטר פן". המחזה הוצג ברחבי העולם מאות פעמים ופיטר פן הפך לסמל לילדות. לאחר כתיבת פיטר פן המשיך ברי לכתוב ספרים ומחזות. ב-1913 קיבל תואר אצולה מידי המלך ג'ורג' החמישי. בשנת 1928 קיבל תואר רקטור של כבוד מאוניברסיטת אדינבורו.
יחסי יוון–קוריאה הדרומית
ביקורים דו צדדיים
מדרום קוריאה ליוון
חוק ציוד רפואי
חוק ציוד רפואי נחקק בשנת 2012 על ידי אמ"ר - היחידה לאביזרים ומכשירים רפואיים במשרד הבריאות. חוק זה נחקק כדי לוודא כי הציוד הרפואי, מכל סוגיו ושימושיו אינו פוגע או מהווה סכנה כלשהי לציבור הרחב
ג'יימס מתיו ברי
ביוגרפיה
זמן קצר לאחר הצגת מחזהו האחרון "הנער דוד" (המספר על נעוריו של דוד המלך) מת ברי בלונדון ב-19 ביוני שנת 1937.
יחסי יוון–קוריאה הדרומית
ביקורים דו צדדיים
מיוון לדרום קוריאה
חוק ציוד רפואי
מטרת החוק ועיקרי החוק
מטרת חוק הציוד הרפואי היא להגדיר איזה ציוד רפואי מותר או אסור לשימוש, ליבוא, לשיווק ולהפצה בבתי חולים או בקופות חולים פרטיות, ולאכוף את האיסור לשימוש בציוד רפואי בעייתי.
פנקס הציוד הרפואי הוא המקום שבו רשום כל המידע והרשות לשימוש ציוד רפואי כלשהו. בנוסף, חוק ציוד רפואי קובע איסור פלילי על ייצור, ייבוא, שיווק ושימוש בציוד רפואי שלא נרשם בפנקס של אמ"ר, אלא במקרים חריגים ובאישור משרד הבריאות. מפרי החוק צפויים לעונשי מאסר עד שנה ולקנסות כבדים.
החוק עוסק גם באחסון ציוד רפואי ולפיו, שר הבריאות רשאי למנות מפקחים מבין עובדיו לשם פיקוח על ביצוע ההוראות הנדרשות. המפקחים רשאים לדרוש מאדם למסור להם מידע ומסמכים הנוגעים להוראות חוק זה, כניסה למקומות שבהם מייצרים או מאחסנים ציוד רפואי כדי לבדוק את יעילותו, את בטיחותו ואת איכותו של הציוד הרפואי.
השלכות החוק
בעקבות חקיקת חוק זה, כמות הציוד הרפואי המסכן את הציבור ירדה לאפס. בנוסף קיים פיקוח קבוע על המקומות המייצרים ומאחסנים את הציוד הרפואי ומפקחים על יעילותו, על בטיחותו ועל הפצתו של ציוד רפואי זה.
ג'יימס מתיו ברי
ביוגרפיה
בשנת 2004 יצא הסרט "למצוא את ארץ לעולם לא" שהציג עיבוד חופשי לסיפור מפגשו של ברי עם ילדי משפחת לאולין-דייוויס, אשר הוביל ליצירת פיטר פן. בסרט ברי מגולם על ידי ג'וני דפ, שהיה מועמד לפרס אוסקר על משחקו בסרט זה.
האללהאקבריז
בשנת 1887, ייסד ברי קבוצת קריקט חובבנית בשם "אללהאקבריז". מקור השם הוא במחשבה מוטעית שפירוש הביטוי "אללה אקבר" (אלוהים גדול) בערבית הוא "Heaven help us" (שאלוהים יעזור לנו). הקבוצה פעלה במשך כשלושים שנה ובין חבריה, שלא נודעו כשחקני קריקט מוצלחים במיוחד, היו ארתור קונאן דויל, ג'רום ק. ג'רום, א"א מילן, פ. ג'. וודהאוס, רודיארד קיפלינג והרברט ג'ורג' ולס.
מאיר אריאל
מאיר אריאל (2 במרץ 1942, י"ג באדר תש"ב – 18 ביולי 1999, ה' באב תשנ"ט) היה משורר, פזמונאי, מלחין, גיטריסט, וזמר ישראלי בעל סגנון ייחודי. בשלבים שונים בקריירה שלו כונה "הצנחן המזמר" ו"הטרובדור הנודד", ונחשב לאחד היוצרים הבולטים במוזיקה הישראלית בשנות ה-80 וה-90. במהלך חייו, כמו גם לאחר מותו, בוצעו שיריו על ידי אמנים ישראלים רבים.
ילדותו
אריאל נולד וגדל בקיבוץ משמרות, בן לגודה ואלכסנדר (סשה) אריאל (בשמשניקוב), הבן הצעיר לאחר שתי בנות. אביו, בן גרעין המייסדים הליטאי של הקיבוץ, היה מחנך ומנהל בבית הספר שבו למד. בצעירותו התנסה בכתיבת שירה, ושיריו הולחנו על ידי חברו לקיבוץ שלום חנוך במסגרת "המשמרון", חבורת הזמר של הקיבוץ. בתהליך היצירה לקח חלק גם חנן יובל.
שירותו הצבאי, "ירושלים של ברזל" וארצות הברית
בנובמבר 1960 התגייס לצה"ל ושובץ בגדוד 890 של הצנחנים. בצנחנים עבר אריאל מסלול הכשרה כלוחם, וקורס מ"כים חי"ר.
בשנת 1966 נשא לאישה את תרצה הגדיש מכפר סאלד.
במלחמת ששת הימים שירת כלוחם במילואים בגדוד 28 של חטיבה 55, חטיבת צנחנים במילואים. החטיבה לחמה בירושלים ואריאל השתתף בכיבוש העיר העתיקה. מיד עם סיום הקרבות כתב בהשראת המלחמה את השיר "ירושלים של ברזל" אשר נכתב על פי הלחן של השיר "ירושלים של זהב" של נעמי שמר, אשר התפרסם זמן קצר לפני כן. אריאל ביצע את השיר בכנס חטיבתי מיד עם סיום המלחמה והגיע אל תחנות הרדיו. השיר זכה להצלחה רבה ואריאל התפרסם במהירות בציבור הרחב בתור "הצנחן המזמר". בדצמבר 1967 יצא המיני-אלבום "ירושלים של ברזל", אשר כלל שלושה שירים נוספים אותם כתב אריאל, אך המיני-אלבום לא זכה להצלחה גדולה.
חרף הפרסום לו זכה, החליט אריאל כי אינו מעוניין בקריירת זמרה בתור הצנחן המזמר, משום שהסתייג מה"גימיק" שבדבר. ביוני 1968 נסע עם אשתו ובתו שירז לעיר דטרויט שבארצות הברית כשליח עלייה מטעם איחוד הקיבוצים והקבוצות. הוא הושפע מאוד מהמוזיקה האמריקאית ובראש ובראשונה מבוב דילן ומהמסרים המועברים בשיריו, והחל לכתוב שירים בהשראתו. המשפחה שהתה בדטרויט במשך כשנתיים ובסופן חזרה ארצה. במהלך השהות בדטרויט נולד הבן שחר.
אלבומים ראשונים
בשובו לישראל ניסה אריאל להשתלב בתל אביב בתור איש קולנוע ומוזיקה אך לא נחל הצלחה רבה. עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים לחם אריאל בסיני במסגרת גדוד 416 של חטיבת הצנחנים 247. לאחר הפסקת האש תפסה פלוגתו את העיר סואץ, ושם, במהלך שירות המילואים הממושך בתקופה שלאחר הפסקת האש, כתב את השיר "לילה שקט עבר על כוחותינו בסואץ" שבו מבוטא הלך-רוחו לגבי המציאות והמאורעות שחווה בחזית.
אחרי המלחמה שב לקיבוץ משמרות ולמשפחתו. בשנת 1976 נולד בנו אהוד. הוא המשיך ליצור, וב-1978 הוציא את אלבומו הראשון "שירי חג ומועד ונופל", הכולל בין היתר את השירים "שיר כאב", "תקווה", "ארול", "טרמינל לומינלט", "מזכרת למאוננים" ו"ד"ר התחכמות".
בשנים 1983–1985 שימש כמזכיר קיבוץ משמרות.
אלבומו השני, "...וגלוי עיניים", יצא ב-1984, והוא כולל בין היתר את שיריו המפורסמים "לילה שקט עבר על כוחותינו בסואץ" שנכתב לאחר מלחמת יום הכיפורים, "שדות גולדברג" (שיר הידוע יותר כ"ילדתי שלי"; לפי פרשנות מסוימת, השיר הוא שיר תשובה ל"את תלכי בשדה" של לאה גולדברג, ומכאן שמו), "מחלק מוסר השכל (אגדת עם מקסיקנית)", ו"שיר תת-מודע זמני".
עזיבת משמרות ומעבר לתל אביב
בסוף 1985, זמן קצר לאחר שסיים את תפקידו כמזכיר הקיבוץ, החליטה משפחת אריאל לעזוב את קיבוץ משמרות. תחילה ביקשו חופשה של שנתיים, ובסוף 1987 הודיעו על עזיבת הקיבוץ באופן סופי. המשפחה עברה לתל אביב והתמקמה בדירה ברחוב הירקון 70. ב-1987 הוציא ספר שירים שכלל שירים משני אלבומיו הראשונים, שירים שכתב לאמנים שונים, ושירים שעתידים היו לצאת באלבומו הבא.
באוקטובר 1987 יצא במהלך חג סוכות לסיבוב הופעות בסגנון מסעי ההופעות בארצות הברית, אשר נקרא "מסע הבחירות של מאיר אריאל". למסע ההופעות יצא עם ההרכב "קאריזמא" - יהודה עדר (גיטרות, שירה וקולות), מיקי שביב (גיטרות, בס, שירה וקולות), רע מוכיח (תופים), ויואב קוטנר (תופי קונגה ושירה). הסיבוב נמשך שבוע במהלכו הופיעה הלהקה ברחבי הארץ, מקריית שמונה ועד אילת. מסע ההופעות צולם ויצא בסרט בבימויו של אידו סלע.
בשנת 1991 הוציא בהוצאה עצמית ספר שירים שנקרא "נשל הנחש". הספר כלל כמה משיריו וכן שלושה קטעי פרוזה קצרים.
שנות ה-90
באוגוסט 1991, במלאת 25 שנים לחתונתם, חגגו הזוג אריאל את חתונת הכסף שלהם. הטקס כלל חופה שנייה ואריאל כתב כתובה חדשה עליה חתמו בני הזוג.
בספטמבר 1993 יצא אלבומו הרביעי, "זרעי קיץ", בהפקתו של שלום חנוך. מהאלבום הצליחו בעיקר השירים "זרעי קיץ", "לא תתפוס אותי", ו-"קוצים א'".
במרץ 1993 העלה את הצגת היחיד "יש תורם" במסגרת פסטיבל "תיאטרונטו". ההצגה רצה פעמיים במסגרת הפסטיבל והיא כללה שירים וקטעי קישור אותם כתב אריאל, שהיו הבסיס לאלבום "רישומי פחם". "רישומי פחם", שהיה אלבומו המלא החמישי, יצא לאור ביוני 1995. היה זה אלבום קונספט ייחודי עם שירים שאותם כינה אריאל כיותר "קשים" לשמיעה. האלבום כלל בין היתר את השירים "שמעתי שאת נמצאת", "בס בבלון" ו-"חיית הברזל", שבו כתב בביקורתיות על התקדמות טכנולוגית מחד ועל התדרדרות מוסרית מאידך, בהשראת חיית הברזל בחזון דניאל.
באפריל 1997 יצא אלבומו השישי, "ברנרד ולואיז", אלבום קונספט העוסק בעיקר באהבה מתחדשת של זוג הנשוי שנים רבות; מתוך האלבום הצליחו השירים "היכנסי כבר לאוטו וניסע" ו"לא יכול להוריד ממך את העיניים" שהפכו לחלק מלהיטיו הבולטים.
סערת הראיון בעיתון
ב-12 באוגוסט 1998 התפרסם ראיון של אריאל בידיעות אחרונות, ובו התבטא אריאל בחריפות כלפי הקהילה ההומו-לסבית וכינה אותם "סוטים" ו"מדגרה של מחלות". לאחר הסערה שקמה, הסביר למחרת בראיון ברדיו את דבריו: "כל העדפה יש בה משום גזענות. אם הומואים יוצאים עם דגל של העדפה מינית, שזה בעיניי עלבון ליחסים של זכר ונקבה, אז מותר לי להעדיף לראות אותם כסוטים. זו זכותי." כחודש מאוחר יותר התראיין לנרי ליבנה בעיתון הארץ וחזר על חלק מהתבטאויותיו. הראיון עורר סערה ומאמרי נגד רבים נכתבו על ידי חברים בקהילה הגאה. הקהילה הגאה החרימה את אריאל והחלה בפעולות מחאה נגדו. מספר הפגנות התקיימו מחוץ להופעותיו וליד ביתו. לאחר הופעה ב"לוגוס" בתל אביב ב-23 בספטמבר כמה מפגינים התקרבו אל אריאל, ירקו עליו, ושפכו עליו מים. יום למחרת התקרית הודיע אריאל על פרישה מהופעות, אך כמה חודשים לאחר מכן חזר להופיע.
בעקבות הסערה עזבה משפחת אריאל את תל אביב ועברה להתגורר בפרדס חנה. ב-7 באוקטובר פרסם אריאל מכתב התנצלות בו הודה כי דבריו נאמרו מתוך בורות ודעה קדומה.
שנת חייו האחרונה ומותו
בראשית 1999 חזר אריאל להופיע. בהמשך הקים הרכב נגנים חדש שכלל את גיגה (דוד לוי), עמוס פרידמן, ערן פורת ודורון קוחלי. בחודש יוני 1999 הופיע פעמיים עם ההרכב במועדון בארבי בתל אביב. ההופעות הוקלטו ויצאו לאחר מותו באלבום "בהופעה אחרונה במועדון ברבי 1999" (אף כי הופעתו האחרונה לפני מותו הייתה בפסטיבל ערד ב-9 ביולי). הופעה נוספת, שתוכננה ל-13 ביולי, בוטלה עקב מחלתו.
מאיר אריאל נפטר ב-18 ביולי 1999, ה' באב תשנ"ט, בגיל 57, לאחר שחלה במחלת קדחת הבהרות הנגרמת על ידי חיידק מסוג ריקציה המועבר בעקיצת קרציה. שבוע קודם לכן עלה חום גופו, אולם רק יומיים לפני מותו אבחנו הרופאים את סיבת המחלה. לאחר מותו הגישה משפחת אריאל תביעה בגין רשלנות רפואית, שהסתיימה בפשרה כספית מחוץ לכותלי בית המשפט.
אריאל נקבר בבית העלמין של קיבוץ משמרות. הותיר אחריו את רעייתו, תרצה, ושלושה ילדים.
בשנת 2000, לאחר מותו, יצא אלבום נוסף של מאיר אריאל, "מודה אני" - אלבום עם הקלטות ביתיות, הכולל את השירים "מודה אני", "צרבת לזיכרון", "על ארץ מוותרים רק בלב", "צועק את שחסר לו" ו"צדק צדק תרדוף".
כתיבה לאחרים
לצד קריירת סולו, הרבה אריאל לכתוב שירים גם עבור זמרים אחרים. שיתוף פעולה פורה שלו היה עם בן קיבוצו שלום חנוך, שהלחין רבים משיריו של אריאל, הן עבור עצמו והן עבור זמרים אחרים. אריאל וחנוך החלו ליצור שירים במשותף כבר בנעוריהם, כשאחד המפורסמים שבהם, "אגדת דשא", התפרסם באמצע שנות השבעים בביצועים שונים, בין היתר של אריק איינשטיין, חנן יובל ואושיק לוי. במסגרת להקתו "תמוז" הלחין חנוך עם אריאל זילבר את שירו של אריאל "סוף עונת התפוזים". הלהקה ביצעה גם את שירו של אריאל "הולך בטל", בלחן של זילבר. שירים נוספים של אריאל שהלחין וביצע חנוך כוללים את "שביתה", "בואי לרקוד" (מילים של אריאל עם חנוך, דורי בן זאב ויעקב רוטבליט) ו"אומרים שבלי". חנוך המשיך להלחין ולבצע את שיריו של מאיר אריאל גם לאחר מותו של אריאל, כגון "הצרחה" באלבום "אור ישראלי" (2003) והשירים "פחדתי (היפותזה)" ו"הנשים בחיי" באלבום המקרה והטעות (2015).
שלום חנוך הלחין משיריו של אריאל גם עבור זמרים אחרים. באלבומו של אריק איינשטיין "מזל גדי" מ-1968 נכללו שיריהם של אריאל וחנוך "מכופף הבננות" ו"סיפור מותם של עלמה ועלם". איינשטיין ביצע גם את שיריו של אריאל "ריסים" ו"פתאום בלעדיו", גם הם ללחנים של חנוך. כמו כן הלחין חנוך ללהקת שובבי ציון את שיריו של אריאל "נוגה" ו"היי אישה", ולאושיק לוי את שירו "לישון לישון". אושיק לוי ביצע באלבומו "איפה טעינו" את השיר "תור א. ב. ג." שכתב אריאל והוא מעין גרסה מוקדמת לשיר "טרמינל לומינלט".
אמן נוסף שהרבה לבצע את שיריו של אריאל הוא גידי גוב. באלבומו של גוב "דרך ארץ" משנת 1987 נכללו ארבעה שירים שכתב אריאל: "שלל שרב" שהפך ללהיט, "לוליטה" שזכה גם כן להצלחה, "גבר בעיר" (שלושתם ללחן של יהודה פוליקר), ו"דרך ארץ" (שהלחין משה לוי). לאלבומו הבא, "אין עוד יום", הקליט גוב שניים משיריו של אריאל בלחנים של דני סנדרסון, שמהם התפרסם השיר "בשדה ירוק".
שיתוף פעולה נוסף של אריאל היה עם דויד ברוזה, שביצע את שיריו "שיר געגועים", "מתחת לשמים" ו"לא יכול להוריד ממך את העיניים".
בתחילת שנות ה-90 עבד עם דני ליטני על אלבומו "תקופת החיץ" (1992). אריאל כתב לאלבום חמישה שירים, ושיר נוסף כתבו ליטני ואריאל במשותף. באלבומו הבא של ליטני, "מין-אאוט", הופיע השיר "יוסטון טכסס (והגורל היהודי)" אותו כתבו במשותף.
את רוב השירים שכתב אריאל לאמנים אחרים לא הלחין בעצמו, אך אחדים מהם כן, ובהם "לא יכול להוריד ממך את העיניים" לדויד ברוזה, "סוף שבוע בכפר" לדורי בן זאב ו"ציונה" לנסים גרמה. שירים מוכרים נוספים שכתב אריאל לאמנים אחרים כוללים את "דרך גבר באישה" ו"למה לא" ליזהר אשדות, "אהביני" לרמי קלינשטיין, "ערב כחול עמוק" לריטה על פי לחן של שלמה יידוב ו"הולכת ממך" לשרון חזיז, בלחן של זאב נחמה ותמיר קליסקי.
גם אחרי מותו של אריאל המשיכו אמנים להלחין ולבצע את שיריו. רמי קלינשטיין הלחין לאלבומה של ריטה "חמצן" מ-2003 את שירו "אתה בכל זאת" (המוכר גם בשמות "עלית לי בזיכרון" ו"הלילה לא"), שהתפרסם מאוחר יותר גם בביצועו של דודו טסה. קלינשטיין הלחין וביצע גם את שירו של אריאל "משהו טוב". בפסטיבל השירים של ישראל שנערך בשנת 2004 נכללו שני שירים שכתב אריאל, "לילה בלי טיפה של דלק" בביצועו של חמי רודנר ו"אור יום חורף שמשי" בביצוע זהבה בן. בשנת 2012 להקת התקווה 6 הלחינה את שירו של אריאל "כשהיית", ושנה לאחר מכן הלחינה להקת הדג נחש את שירו "קובלנה על מפלגות ישראל" לכבוד הבחירות לכנסת ה-19 שנערכו בשנה זו שגם שימש כשיר הנושא לעונת הבחירות לאותה שנה של התוכנית ארץ נהדרת. בשנת 2016 ביצע דורי בן זאב את השיר "רעש במנוע" שכתב מאיר אריאל והלחין ישראל כסיף. באוקטובר 2017 הוציא המוזיקאי סגול 59 (חן רותם), את השיר "חלושעס למוצ"ש (בלוז בטעמי המקרא)" שהלחין והקליט לטקסט של אריאל, שלא פורסם לפני כן. סגול קיבל את הטקסט ממשפחת של אריאל, הלחין והקליט אותו לבקשת המשפחה. בשנת 2020 ביצע טל סונדק באלבומו "שירתם" את "איש המפוחיות" בלחן של רמי קלינשטיין.
הנצחה
מאז מותו של אריאל, ממשיכה משפחתו, ובעיקר אשתו תרצה, בפעולות להנצחתו ולשימור מורשתו המוזיקלית.
אחת היוזמות המרכזיות בניסיון להנצחתו היא הפקת מופעי מחווה משיריו לציון יום השנה למותו ובסמוך לו. הערב הראשון במתכונת הזאת, שנקרא "עם הגב לים", התקיים ביולי 2000, במלאת שנה למותו, בתיאטרון קיסריה. יוזמת ההופעות לזכרו של אריאל ממשיכה מאז, ושלוש מההופעות יצאו על גבי דיסקים. בניו של אריאל, שחר ואהוד, הופיעו בשיריו במשך זמן מה בשם האחים אריאל, ואף הוציאו אלבום של חומר מקורי ב-2006 תחת שם זה.
משפחתו של אריאל חשפה את עיזבונו בפני אמנים שונים. בעיזבון שירים רבים שלא נחשפו מעולם, וחלקם הגדול ללא לחן. במסגרת חשיפת אוסף השירים הולחנו והוקלטו שירים רבים מהעיזבון על ידי זמרים שונים.
עיזבונו של אריאל מכיל בין היתר גם הקלטות ביתיות של אריאל מבצע שירים שכתב (בשירה ונגינה בגיטרה). הקלטות אלה היוו את הבסיס להפקת האלבום "מודה אני".
כמו כן הוציאה משפחתו אחרי מותו ספר חדש בשם "ברכות והספדים", המכיל ברובו ברכות והספדים שכתב אריאל לכבוד אירועים בחייו.
באוקטובר 2016 יצאה לאור הביוגרפיה "ארול אחד" שנכתבה על ידי פרופ' נסים קלדרון.
בשנת 2019 הוציאה לאור משפחתו של מאיר אריאל את הספר "ד"ר התחכמות", ספר שמאגד שירים, מכתבים ואיורים מעיזבונו של מאיר אריאל. רחובות על שמו קיימים בערים: כפר-סבא, נתניה, רמלה וביישוב בית-אריה. במושב אומץ נקראו רחובות על שם שניים משיריו של אריאל.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על קיר ביתו ברחוב הירקון 70.
ספריו
אריאל, אשר לא פעם כינה את עצמו "המזמר המדבר", היה איש של מילים. עובדה זו משתקפת בשיריו המצטיינים בשנינות, אירוניה ומטפורות המכבדות שירה ברמה הגבוהה ביותר. כתיבתו של אריאל הושפעה מיוצרים כמו חיים נחמן ביאליק, נתן אלתרמן, יהודה עמיחי, לאונרד כהן, ש"י עגנון, ובוב דילן. פרט לשירים מולחנים באלבומים פרסם אריאל את כתביו גם ספרי שירה ופרוזה:
APG II
APG II הוא שמו של מסמך טקסונומיה הממפה את קשרי המשפחה בין המינים השונים של צמחים בעלי פרחים. המסמך נוצר על ידי קבוצת המחקר הפילוגנטי של מכוסי הזרע (אנגלית: Angiosperm Phylogeny Group, ובקיצור APG) והפך להיות קונצנזוס מדעי בתחום זה.
כללי
מסמך זה מסכם את מחקרה של קבוצת ה-APG, העוסקת בניתוח הקרבה האבולוציונית בין סוגים שונים של צמחים בעלי פרחים. מחקר זה הוא עדכון של מחקר מלא יותר מ-1998 של אותה קבוצת מחקר, שהפך להיות קונצנזוס מדעי בתחום הטקסונומיה הספציפי, על פני שיטות מיון מוקדמות יותר כמו שיטת קרונקוויסט מ-1981.
'''Angiosperm Phylogeny Group (2003). An update of the Angiosperm Phylogeny Group classification for the orders and families of flowering plants: APG II.'''
המחקר המקורי זמין ברשת.
בשנת 2009 פורסם מסמך שלישי בסדרת המחקרים בשם APG III, ובשנת 2016 פורסם מסמך רביעי בשם APG IV.
המיון
המיון הניתן כאן הוא מיון עד רמת המשפחה בלבד. הוא מתואר כהיררכיה של קבוצות גנטיות, הקרויות Clade. משמעות Clade בתחום זה הוא קבוצה של מינים בעלי אב-קדמון משותף. למען הבהירות בלבד, ייקרא Clade "קבוצת-אב" במסמך זה. ניתן לקנן קבוצת אב אחת בקודמת לה. קבוצת אב יכולה להיות קבוצה טקסונומית ידועה (למשל מחלקה או סדרה), או שילוב של קבוצות קיימות. הסימון "+" בין משפחות מעיד כי מבחינה גנטית מדובר במשפחה אחת, אך ההפרדה היא מסיבות של מראה חיצוני או שימור מיונים קודמים.
קבוצות האב
מכוסי הזרע
פירוט
תוך שמיטת משפחות שלא מוינו בוודאות לקבוצת אב:
קבוצת אב מכוסי הזרע:
יהודה דוד ברנשטיין
הרב יהודה דוד ברנשטיין (באנגלית: Yehuda David Bernstein; ה'תרכ"ג, 1863 - ח' בחשוון ה'תרצ"א, 30 באוקטובר 1930) היה רב וראש ישיבה אמריקאי ממוצא ליטאי, ממייסדי ישיבת רבינו יצחק אלחנן.
ביוגרפיה
נולד בפרבר הקובנאי אלקסוט לרב נתן ברנשטיין ולאמו שהייתה בתו של רבי שמואל, הרב באלקסוט. למד בישיבת "כנסת ישראל" בסלובודקה, והתפרסם בכינוי "העילוי מסאפיזישוק". הוריו עברו לגור בקניגסברג והוא הצטרף אליהם בשנת 1878, אך לפי המלצת המלבי"ם חזר והמשיך ללמוד בישיבות ליטא. במקביל להישגיו התורניים, התמחה גם בהנדסה ומתמטיקה, וכשהיגר לארצות הברית סירב לשרת במשרות רבניות.
הרב ברנשטיין היה שותף להקמת ישיבת עץ חיים וישיבת רבינו יצחק אלחנן. הוא כיהן כנשיאה הראשון של הישיבה בשלוש שנותיה הראשונות. את חידושיו התורניים פרסם בכתבי העת התורניים האמריקאים, בני תקופתו. בקונטרס שהוציא בשנת 1910, התריע על בעיית הטלטול בשבת בעיר ניו יורק ובאי מנהטן, בשל הגשרים המחברים אותה לסביבותיה; הקונטרס נועד בעיקרו למתוח ביקורת על העירוב שסודר אז לראשונה בניו יורק בידי הרב יהושע סיגל מחבר שו"ת "אוזני יהושע". סביב בעיה זו התרכז פולמוס הלכתי גדול בשנים הבאות.
בשנות מלחמת העולם הראשונה ירד מגדולתו ומנכסיו, לפרנסתו נאלץ לשמש כנותן כשרות לייצור יינות, ונמנה עם ראשוני המתיישבים היהודים בבורו פארק. בשנותיו האחרונות התגורר בסן פרנסיסקו, קליפורניה, הוא נפטר בח' בחשוון ה'תרצ"א, 30 באוקטובר 1930 ונקבר בעירו בהלוויה המונית.
The Eternal Idol
The Eternal Idol הוא אלבומה השלושה עשר של להקת ההבי מטאל הבריטית בלאק סבאת' שיצא לאור בנובמבר 1987. באלבום משתתף לראשונה טוני מרטין כסולן.
אודות האלבום
האלבום הוקלט באולפני "AIR Studios" ֹׁ(Associated Independent Recording) שבלונדון. למרות הקרדיט שניתן לדייב ספיץ כבסיסט, נגן הבס באלבום היה למעשה בוב דייזלי. ספיץ ניגן עם הלהקה בסשנים לאלבום שנערכו במונטסראט. הסולן טוני מרטין הובא ללהקה לפני סיום הפקת האלבום, ובחזרות השתתף הסולן ריי גילן.
עטיפת האלבום היא מחווה לפסל הצרפתי אוגוסט רודן.
האלבום בילה שישה שבועות במצעד בילבורד 200, שם הגיע למקום ה-168.
רשימת השירים
כל השירים נכתבו על ידי טוני איומי ובוב דייזלי (סייע בכתיבה: ג'ף ניקולס)
מבצעים
משתתפים נוספים
עתר ארד
עתר ארד (נולד ב-8 במרץ 1945) הוא ויולן, פרופסור למוזיקה, מסאי ומלחין ישראלי הפועל בארצות הברית.
ביוגרפיה
ארד נולד בתל אביב וגדל בתל ברוך כבנם הבכור של הציירת אסתר פרץ-ארד והפסל והצלם גרישה ארד. למד בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב, שם סיים את לימודיו בשנת 1966; מורו לכינור היה ישראל עמידן. את שירותו הצבאי עשה בתזמורת הגדנ"ע. בשנת 1968 יצא ללימודים בבלגיה, בקפלה למוזיקה ע"ש המלכה אליזבת בבריסל, שאותם סיים בהצטיינות יתרה בשנת 1971. כן למד בקולג' המלכותי במנצ'סטר שבאנגליה, בבית הספר איסטמן למוזיקה ברוצ'סטר, ניו יורק ועוד. ב-1971 בחר סופית בוויולה ככלי הנגינה שלו; כעבור שנה זכה בפרס הראשון בשתי תחרויות יוקרתיות לוויולה - תחרות "העיר לונדון" והתחרות הבינלאומית לוויולה בז'נבה. כוויולן הופיע רבות – כסולן עם תזמורות חשובות, ברסיטלים ובפסטיבלי מוזיקה יוקרתיים, וכנגן מוזיקה קאמרית עם רביעיית קליבלנד. הוא שיתף פעולה עם גדולי האמנים, ובהם יו-יו מה ופנחס צוקרמן. ארד הקליט יצירות רבות, עם תזמורות ועם הרכבים קאמריים.