cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בסארי
היסטוריה
החפירות ארכלוגיות חשפו עדויות מעטות לנוכחות אנושית באזור, בדמות משענות למושבי אבן מהתקופה הפרהיסטורית. מתקופת האבן החדשה ולאחריה נמצאו אבנים מעובדות וכלי אבן, אולם גם ממצאים אלה מועטים. נראה כי בני הקוניאגי (Coniagui) והבסארי (Bassari) היו הראשונים שהתיישבו באזור, ואחריהם היגרו אליו אוכלוסיות אחרות, דוגמת המלינקה (Malinke), הסרקולה (Sarakole), הפולה (Fula) והמנדינגו (Mandingo). נדודי הפולה והמנדינגו מהמאות ה--11 עד ה-13, הם המוקדמים ביותר שזכו לממצאים בשטח, ואילו המקור האירופי הכתוב הראשון לתולדות האזור הוא מהמאה ה-16. מקור זה נכתב בידי פורטוגזים אשר התקדמו מחופי מערב אפריקה לכיוון מאלי שבפנים היבשת. מקורות מאוחרים יותר המשיכו ותיעדו את גלי ההגירה והפלישות שפקדו את חבל הבסארי עד המאה ה-20. לדוגמה, שבט בדיק הוא תוצר של עירוב בין שבטי הבסארי והמנדינגו לאחר המאה ה-13, ובניו נדחקו לאזור מחיה קטן בבנדפאסי, כתוצאה מפלישת עמים שונים מכיוון גינאה ומאלי. דוגמה אחרת היא זו של בני פולה המוסלמים, אשר המשיכו והיגרו לאזור עד המאה ה-19. במאה זו הם התפשטו ברחבי חבל הבסארי על חשבונם של העמים האחרים, תוך שימוש באלימות ואגב כריתת בריתות עם המתיישבים האירופים. רק באמצע המאה ה-20 הפכו יחסי האוכלוסיות השונות לרגועים.
האתרים
חבל בסארי משתרע על-פני מישורי סחף בגובה של 100 עד 200 מטרים מעל פני הים, ובאזור גבעי שגובהו נע בין 350 ל-500 מטרים. האזור זכה לשם "מגדל המים של אפריקה המערבית" שכן הנהרות ניז'ר, גמביה וסנגל נובעים בו. חורש סוואנה מכסה חלק נרחב משטחו של החבל, והשטח המעובד משתרע על-פני פחות מעשירית ממנו.
כלכלת שלוש הקבוצות באזור מבוססת מזה שנים רבות על חקלאות וגידול משק החי, שמתבצעים בשיתוף. בשדות נשתלים יבולים מסוגים שונים לזה לצד זה, וכל אחד מהם נקצר בעיתו. הגידולים הפופולריים ביותר הם דוחן, תירס, מניהוט מצוי ובוטנים. לכפריים אין בעלות בשדות, ואלה שעושים בהם שימוש קונים בהם זכות הנאה ותו לא. מספר כללים חולשים על העיסוק בחקלאות, ואלה כוללים איסור קציר לפני הבשלת היבולים, חלוקת מלאכת הקציר בין גברים ונשים ואיסור אכילת מיני מזון מסוים, דוגמת דבש, בירה עשויה מדוחן ותמד.
בני הבסארי, אזור סלמאטה
אזור גבעי זה מכסה שטח של 242 קמ"ר מדרום לכפר סלאמטה, והוא נגיש רק באמצעות שבילים. השדות מכסים רק עשרה אחוזים מהשטח, וערוכים טרסות הניתנות להצפה, ולצידם שוכנים כפרים ומקבצי בקתות. האזור עשיר במערות ובממצאים ארכאולוגיים. בני הבסארי מכנים את עצמם בשם "בליאן" (Beliyan), בעוד ש"בסארי" הוא השם שניתן להם על ידי בני הפולה. עד המאה ה-20, נבנו בתי הכפר העגולים באזורים מוגבהים, סביב רחבה מרכזית, והם נשאו גג עשוי קש. ברחבה המרכזית נבנה מבנה מרכזי שכּוּנה בשם "אמבופור" (Ambofor) וזה משמש למגורי בני הנוער, ולשמירת חפצי פולחן. כיום בונים התושבים מבנים פזורים וארעיים, והכפרים העתיקים משמשים רק לחגיגות ולטקסים מסורתיים.
הבסארי מחלקים את מעגל החיים לשבעה שלבים, הן לגברים והן לנשים, וכל אחד מהם מתאפיין בתודעה שונה ובמחויבות רבות יותר לקהילה. המעבר משלב לשלב נערך במסגרת טקסים ומבחנים שונים, המלווים בריקודים ובמשחקי דמויות, המשתנים בהתאם לשלבים. לעיתים בגדי הדמות מורכבים ביותר, ולעיתים אין לה ביטוי אלא בהשמעת קולות. השלב החשוב ביותר הוא זה שלב החניכה הנמשך חמש שנים ומלווה במבחנים רבים וארוכים; אך החלוקה לשלבים הולכת ומאבדת מחשיבותה. המטאפיזיקה של בני הבסארי גורסת כי כל היצורים החיים - בני אדם, בעלי חיים וצמחים - הם חלק מקוסמוגוניה אחת, והטבע נשלט על ידי כוחות על-טבעיים.
בני הבדיק, אזור בנדפאסי
שטחו של שטח זה הוא 181 קמ"ר, והוא משתרע בנוף של הרים ועמקים. תשעה כפרים (i-kon) שוכנים באזור, והם בנויים בצפיפות. תשעת הכפרים האלה מיועדים כיום לעריכת טקסים וחגיגות בלבד, אך חל איסור לעוזבם. בתיהם בנויים מקירות בוץ, לפי קרבת דם (קלאן או "איאנגה" Iyanga), היינו, שכל מתחם מיועד עבור ראש המשפחה, נשותיו, אחיו וכל ילדיהם הרווקים והנשואים. לעומת זאת, חיי היום-יום של הכפריים מתנהלים בבתי חזרן מפוזרים וארעיים, אותם ניתן להזיז ממקום למקום בהתאם לצרכים.
גם הבדיק מחלקים את מעגל החיים לקבוצות גיל, אך רק אצל הגברים, ותפיסתם המטאפיזית דומה לזו של הבסארי.
בני פולה, אזור דינדפלו
בני הפולה נבדלים מהבסארי והבדיק בדתם, שכן הפולה הם מוסלמים, וכפריהם ערוכים סביב מסגדים. גם כלכלתם נבדלת מזו של שכניהם, שכן היא התבססה בעבר רק על חוואות וגידול מקנה, אם כי כיום, בעקבות מגעיהם עם הקבוצות האחרות, עוסקים הפולה גם בחקלאות.
אוגדה
אוגדה או דיוויזיה היא יחידה צבאית שכפופה לגיס (קורפוס בלעז), מורכבת משתיים עד חמש חטיבות או רגימנטים וכוללת בדרך כלל בין 10,000 ל-20,000 חיילים. האוגדה היא יחידה בעלת יכולת פעולה עצמאית לחלוטין, וכוללת יחידות מסתערות ויחידות תומכות לחימה - סיוע אווירי, סיור, הנדסה קרבית, מודיעין צבאי, לוגיסטיקה ועוד.
אוגדת חיל רגלים
אוגדת חיל רגלים היא אוגדה שהדרג הלוחם העיקרי בה מורכב מחיל רגלים. סוג אוגדה זה הוא מהוותיקים בעולם. אוגדת חיל רגלים כוללת כמה סוגי יחידות משנה כגון: אוגדות רגילות, אוגדות קלות, אוגדות נחתים ואוגדות צנחנים.
יחידות מהסוג הזה עדיין מקובלות בעולם. חיילים באוגדות אלה חמושים בדרך כלל בנשק קל מסוגים שונים ובדרך כלל יש להם גם יחידות ארטילריה אורגניות או יחידות ארטילריה שמתווספות אליהן. כיום מקובל לצייד יחידות אלה גם בנגמ"שים.
ההבדל בין אוגדה "קלה" לרגילה הוא במשקל הכולל של הציוד ורמת הניידות. לרוב, חייל באוגדה קלה יהיה חמוש בציוד קל יותר (למשל יחידות סיוע יכילו תותחים בקוטר קטן יותר) ויהיו להם אמצעי תובלה רבים יותר.
יחידות צנחנים בסדר גודל של אוגדה הן נדירות יחסית וקיימות רק בצבאות גדולים. לרוב מדובר ביחידות עלית מאומנות היטב. לרוב חימושן קל יותר מזה של האוגדות הרגילות.
אוגדות נחתים קיימות כיום רק בצבא האמריקאי. תפקידם דומה לזה של אוגדות הרגילות, אך הן גם מאומנות לצליחת סער של מכשולי מים או צליחה מתוך נחתות.
אוגדה הררית
היא בעיקרו של דבר אוגדה שנועדה להילחם בהרים קשים למעבר. יחידות אלה מאומנות לתנאים אלה וציודם מותאם לכך. לדוגמה: התותחים של יחידות אלה יכולים להתפרק לחלקים קטנים יותר. גם תובלה של היחידות אלה יכולה לכלול רכיבים שאין באוגדות רגילות כגון בהמות משא דוגמת פרדות שיכולות לעבור במקום שבו תתקע כל משאית.
אוגדה ממוכנת ומשוריינת
אוגדה הבנויה על חיל רגלים ממוכן הייתה מקובלת במלחמת העולם השנייה. יחידות אלה עשו שימוש נרחב באמצעי תובלה, בין היתר בנגמ"שים. הסיבה ליצירתן הייתה, היעדר אמצעי תובלה המספיקים לכל הצבא והצורך להוסיף יחידות חיל רגלים שילחמו לצד יחידות השריון. לרוב, יחידות אלה כללו גם טנקים (בדרך כלל במספר קטן בהרבה מהתקן של אוגדות שריון) ותותחים מתנייעים. כיום יחידות אלה לא מקובלות וגם חיל רגלים רגיל משתמש בנגמ"שים.
אוגדות שריון הן החזקות ביותר. לרוב כוללות כמה מאות טנקים ומשמשות כחוד החנית בהתקפה לשבירת קווי האויב.
אוגדות שריון כוללות גם אמצעי סיוע כגון ארטילריה וחיל רגלים. הסיבה להכללת יחידות אלה באוגדות שריון, שיש להן לכאורה תותחים משל עצמם היא אופן הלחימה השונה. תותחי טנקים יורים בדרך כלל בכינון ישיר ולא כל כך יעילים לירי תלול מסלול. כמו כן, מקלעי הטנק אמנם יכולים להגן עליו במידה מסוימת מחיל רגלים עוין, אך בסביבה עתירת אמצעי נ"ט, המקלע לא יספיק ויש צורך בחיל רגלים שיגן על הטנק.
כמו כן, נהוג להוסיף ליחידות שריון יחידות הנדסה קרבית להגברת כושר הפריצה של השריון, התגברות על מכשולים ופינוי שדות מוקשים.
אוגדות פרשים
אוגדות פרשים, בדומה לאוגדות הרגלים הן מהוותיקות ביותר בעולם. כיום לא נותרו עוד יחידות כאלה בצבאות מתקדמים מבחינה טכנולוגית ואת מקומן תפסו יחידות ממוכנות ומשוריינות. בעת קיומן הורכבו מכל סוגי הפרשים, מקלים עד כבדים וסיוע ארטילרי ניתן להן בארטילריה רכובה.
תפקידן היה לרוב, סיור ותקיפת אגפי האויב, רדיפה אחרי אויב מובס וכיוצא באלה. בהמשך, עם התפתחות הנשק האוטומטי הפכו יחידות הפרשים לסוג של חיל רגלים רכוב על סוסים והלוחמים נלחמו פעמים רבות על רגליהם ולא על גבי סוסים.
בישראל
אוגדה בצה"ל היא יחידה בדרג המבצעי שכפופה לפיקוד או לגיס, ומורכבת משלוש עד חמש חטיבות. אוגדות ראשונות בצה"ל היו יחידות ארעיות ורק ב-16 בדצמבר 1968 (כשנה וחצי לאחר מלחמת ששת הימים) הוחלט כי עוצבת היסוד הקבועה בצה"ל תהיה אוגדה ולא חטיבה, בד בבד עם החלטה על הקמת אוגדה קבועה להגנה במרחב סיני.
באוגדה ישראלית משוריינת בתקן מלא מעל ל-300 טנקים. בצבאות אחרים אוגדה משוריינת יכולה לכלול גם כ-100 טנקים בלבד. מפקד אוגדה בצה"ל הוא קצין בדרגת תת-אלוף, וקודם ליצירת דרגה זו דרגת מפקדי אוגדה הייתה אלוף. בצבאות העולם מפקד אוגדה הוא קצין בדרגת מייג'ור גנרל.
במבצע קדש ובמלחמת ששת הימים היו קיימות בצה"ל אוגדות ייעודיות שהוקמו על פי הצורך המבצעי, אך עקב מלחמת ההתשה הוקמו אוגדות קבע גיזרתיות כמו אוגדה 252.
תפקיד המאו"ג בקרב
האוגדה מכילה מרכיבים המאפשרים לה להתמודד בכוחות עצמה עם יעדים טקטיים ולעיתים גם עם יעדים מערכתיים, ולכן מפקד אוגדה פועל בתחומים שונים ונרחבים המחייבים אותו להתמודד עם המורכבות הנובעת מכך: היקף מידע המגיע ממקורות מודיעין רבים ומגוונים; כמות דיווחים, עדכונים ודרישות של יחידות-משנה ושל הרמה הממונה; מגבלות שליטה על הכוחות עקב המרחקים הגדולים בין היחידות; קצב התרחשויות מהיר הנובע משורה של קרבות המתנהלים במקביל וכדומה. שפע המידע, קצב האירועים וכמות המבצעים שמפקד האוגדה נדרש להתייחס אליהם מטילים עליו אחריות כבדה, יותר מאשר על כל מפקד שדה אחר. ברמה זו של פיקוד, ראוי שהמפקד יקיים עבודת מטה ונוהלי קרב מסודרים לשם מיצוי עוצמת האוגדה ביעילות וברציפות.
תחומים מסוימים מייחדים מפקד אוגדה לעומת מפקדי שדה בדרג נמוך יותר: ניהול קרבות רצוף לאורך זמן, הפעלת אגד ארטילרי ותיאום סיוע אווירי, ניהול קרב עכשווי ונוהל קרב להמשך לחימה במקביל, מוטת שליטה גדולה יותר ביחידות משנה, צורך ממשי להיעזר בקציני מטה ועוד. בכישורים הנדרשים ממפקד אוגדה יש להדגיש היבטים שונים מאלה המודגשים בכישוריהם של מפקדים זוטרים יותר. בדרגי הפיקוד של מפקד מחלקה ומפקד פלוגה הדגש הוא במקצועיות בהפעלת אמצעי הלחימה שברשותם. ככל שהרמה עולה, הדגש מוסט לעבר כושר החשיבה. מפקד אוגדה נדרש לכושר חשיבה שיהיה בד בבד הן רחב והן ממוקד.
נושאי התפקוד של מפקד האוגדה בקרב הם: הבנת הכוונה של הרמה הממונה ונכונות לפעול ברוחה; הבנת התרחיש בשדה הקרב; כושר קבלת החלטות ויכולת פיקוד ושליטה על כוחות רבים.
הכשרת מפקדי אוגדות בצה"ל
הקורס חודש לאחר מלחמת לבנון השנייה כלקח מביקורת שנמתחה על רמת ההכשרה של מפקדי האוגדות והתפקוד שלהם בקרב. אורך הקורס כחודשיים. מתקבלים אליו קצינים בדרגות תת-אלוף ואלוף-משנה, חלקם מפקדים בפועל על אוגדות, חלקם עתידים לפקד על אוגדה וחלקם אנשי חיל האוויר ואגף המודיעין.
צל"ש מפקד האוגדה
בצה"ל קיימים שלושה סוגי עיטורים וארבעה סוגי צל"ש (ציון לשבח), אשר ניתנים לחיילים יחידים או ליחידות שלמות. הענקת הציון לשבח נעשית לפי שיקולו האישי של מפקד בכיר, לרוב העומד בראש אגף, זרוע, פיקוד, חטיבה או אוגדה. המפקד ממליץ לוועדה המוסמכת בנושא על החייל שלדעתו זכאי לצל"ש בשל הצטיינות יתרה בעת מילוי התפקיד, והוועדה תהיה אחראית על דחיית בקשתו או אישורה. במקרים מסוימים, בהתאם לגבורה שהפגין החייל, תמליץ הוועדה על הענקת העיטור במקומו של הצל"ש ותעביר את המלצותיה לרמטכ"ל המכהן.
צל"ש מפקד האוגדה הוא השלישי בחשיבותו (לאחר צל"ש הרמטכ"ל וצל"ש האלוף). הוא מוענק על פי המלצת מפקד האוגדה ומעוצב כפס ירוק כהה, שבמרכזו חרב מוצלבת עם ענף עץ זית. נכון לפברואר 2015, קיבלו 183 חיילים את צל"ש מפקד האוגדה. על ייחודיותו של צל"ש מפקד האוגדה ניתן ללמוד מדבריו של פרופ' אסא כשר: "האוגדה היא כוח צבאי שהרכבו וגודלו נותנים לו מידה רבה של עצמאות. צל"ש המוענק על ידי מפקד האוגדה הוא צל"ש המוענק בשמה של מסגרת צבאית המפעילה עשרות אלפי חיילים. בעלי צל"ש כזה נבחרים מקרב חיילים רבים וטובים. המצטיינים הללו אמורים להיות יוצאי דופן".
מדינות אחרות
כיום צבא בריטניה כולל חמש אוגדות סדירות, צבא ארצות הברית כולל 10 אוגדות סדירות ו-8 במילואים (המשמר הלאומי), וחיל הנחתים האמריקני כולל 3 אוגדות סדירות ואחת במילואים.
חלבון קולט אור
חלבון קולט אור (פוטורצפטור) הוא חלבון רגיש לאור, המעורב בתהליכי חישה ותגובה לאור במגוון יצורים. לדוגמה, חלבוני הרודופסין בתאי פוטורצפטור ברשתית של בעלי חוליות, פיטוכרום בצמחים, בקטריורודפסין ובקטריופיטוכרומים בחלק מהחיידקים. הם מתווכים תגובות אור מגוונות, כגון ראייה,, , וכן מתווכים תגובות למחזורי אור-חושך כגון שעונים ביולוגיים ותגובות פוטופריודיזם שונות, כגון בקרה על מועדי פריחה בצמחים ועונת רבייה בבעלי חיים.
פוטורצפטורים בצמחים
בזרעי צמחים, חלבונים קולטי אור אחראיים להגדרת תהליך ה. תהליך זה קורה כאשר זרע נמצא בחשיכה גמורה, ואז נחשף לאור. חשיפה קצרה לקרינה אלקטרו-מגנטית, ובפרט לקרינה בתחום האדום והאדום הרחוק, משפעלת את הפיטוכרום המצוי בזרע, השולח אות דרך מסלול מעבר אותות לתוך הגרעין, ושם מגרה מאות גנים האחראים לצמיחה והתפתחות.
פונקציה מונוטונית
פונקציה מונוטונית היא פונקציה מקבוצה סדורה אחת לשנייה, השומרת על יחס הסדר.
מכיוון שהן שומרות על המבנה, התפקיד של פונקציות מונוטוניות בתורת הקבוצות הסדורות (ובפרט בתורת הסריגים) דומה לזה של הומומורפיזם בין חבורות למחצה. וזה אומר שפונקציה מונוטונית מתרגמת תכונות מסוימות של הקבוצה הסדורה הראשונה לתכונות מתאימות בקבוצה הסדורה השנייה.
על פונקציה ממשית מונוטונית, ראה פונקציה עולה.
הגדרה
תהיינה \ A, B קבוצות שמוגדר עליהן יחס סדר חלקי. פונקציה \ f:A\to B היא בדומה לזה הפונקציה פונקציות מכל הסוגים הללו, ולא אחרות, נקראות פונקציות מונוטוניות.
פונקציות מונוטוניות עולות ויורדות ("ממש") הן גם חח"ע.
טיפול פליאטיבי
טיפול פַּלְיָאטִיבִי (מֵקֵל) או רפואה פליאטיבית (מלטינית: palliare = לעטוף, להגן) או רפואה מְקִילה היא גישה טיפולית כוללנית שמטרתה לשפר את איכות חייהם של חולים המתמודדים עם מחלות מסכנות חיים על ידי מניעה והקלה של תסמינים גופניים, נפשיים ורוחניים.
הטיפול הפליאטיבי משמעותי בעיקר בשלב שבו המחלה לא מגיבה עוד לטיפול קוראטיבי (טיפול מרפא), בשלב זה, הדבר החשוב ביותר הוא הקלה על סבלו של המטופל (טיפול סימפטומטי) ועל ענייניו החברתיים, הפסיכולוגיים (כמו דיכאון וחרדה), והרוחניים.
טיפול פליאטיבי הניתן מחוץ לכותלי הוספיס, אינו תלוי בסכויי ההחלמה של המטופל, ולעיתים טיפול זה ניתן בשילוב עם טיפול שמטרתו לרפא. לעומת זאת, טיפול הוספיס הוא טיפול פליאטיבי הניתן למטופלים לקראת סוף החיים.
טיפול פלאטיבי מספק סל של שירותים רפואיים הכוללים טיפול על ידי צוות רב מקצועי: רופא, אחות, עובד סוציאלי ובמידת הצורך אנשי צוות נוספים על פי צורכי המטופל ומשפחתו כל זאת, כתמיכה כוללנית הנותנת מעטפת ממוקדת מטופל ומשפחה. הטיפול המקל ניתן בבית החולים, בשירותי הקהילה, במוסד אשפוז או בבית המטופל במסגרת אשפוז בית.
הגישה הפליאטיבית רואה במוות תהליך טבעי, והיא לא נועדה לזרז אותו או לעכב אותו. הטיפול התומך נועד לאפשר איכות חיים טובה כמידת האפשר עד למוות.
סדציה פליאטיבית
סדציה פליאטיבית הוא טיפול פליאטיבי שבו נעשה שימוש מבוקר בתרופות להורדת רמת ההכרה במטרה להקל את סבלו של המטופל, למשל בחולים סופניים אשר תוחלת חייהם המוערכת היא פחות משבועיים או בחולים שכל המאמצים הידועים והמוכרים להקלה על סבל לא הצליחו לעזור. בישראל נעשה טיפול זה בחולה סופני בהתאם ל לחוק החולה הנוטה למות.
ניו באלאנס
ניו באלאנס (באנגלית: New Balance Athletic Shoe, Inc) היא יצרנית של נעלי ספורט ואביזרי לבוש, אשר בסיסה בבוסטון שבארצות הברית. בשנת 2021 הגיעו הכנסות החברה ל-4.4 מיליארד דולר.
טיפול פליאטיבי
עקרונות הטיפול המקל
המונח "טיפול פליאטיבי" מתאים לכל טיפול רפואי אשר מטרתו הקלה סימפטומטית, בין אם קיימת תקווה לטיפול מרפא ובין אם לאו. לכן, על פי הגדרת ארגון הבריאות העולמי, "טיפול פליאטיבי משמעותו שיטה המשפרת את איכות החיים של חולים ומשפחותיהם המתמודדים עם הבעייתיות של מחלה מסכנת חיים". גישת הטיפול הפליאטיבי עשויה להינקט אף בניסיון להקל על תופעות לוואי של טיפולים רפואיים שמטרתם לרפא, כגון הקלת תחושת בחילה המלווה לעיתים טיפולים כימותרפיים.
קיימת עלייה בשימוש במונח "טיפול פליאטיבי" לא רק ביחס למחלות סרטן, אלא אף ביחס למחלות הכרוכות באי-ספיקת ריאות, אי-ספיקת לב ומחלות נירולוגיות. הטיפול הפליאטיבי בילדים הוא תחום המתפתח במהירות, תוך פיתוח כלים ייחודיים לילדים החולים במחלות קשות.
ניו באלאנס
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1906, ונקרא תחילה New Balance Arch Support Company. מייסדה היה ויליאם ג. ריילי, מהגר אנגלי בן 33, אשר התמקד בייצור תומכי הקשת למוצרי הנעלה לפי מרשם, על מנת להקל על כאבי רגליים של אנשים, הסובלים מבעיות רגליים.
בשנת 1933, בעקבות המיתון הגדול בארצות הברית נכנס ארתור הייל לחברה בתור שותף.
טיפול פליאטיבי
עקרונות הטיפול המקל
במהלך העשורים האחרונים למאה ה-20 גברה תשומת הלב בתחום הרפואה לשאלת איכות חייהם של מטופלים החולים במחלות קשות. נכון לשנת 2008, רוב בתי החולים ובהם למעלה מ-100 מיטות אשפוז בארצות הברית, מציעות למטופליהם תוכניות בטיפול פליאטיבי. בתחילת המאה ה-21 מתפתחת בתחום הטיפול הפליאטיבי אף גישת צוות מקצועי רב-תחומי, המתמקד בטיפול פליאטיבי. בארצות הברית אף קיימות תוכניות התמחות והתמקצעות בטיפול פליאטיבי לרופאים ולאנשי צוות רפואי אחרים.
ניו באלאנס
היסטוריה
בשנת 1938 ייצרה החברה לראשונה נעל ריצה בעבור מועדון ריצה מקומי. ולקראת שנות הארבעים של המאה ה-20, החלה לייצר נעלי ספורט מסוגים שונים. בשנת 1950 פרש ריילי מהחברה וב-1953 מוכר הייל את העסק לבתו אלינור ולבעלה, פול קיד. בשנת 1956 החברה משנה את שמה ל"ניו באלאנס מעבדה אורתופדית" ובשנת 1963 חדלה סופית מיצור תומכי קשת ונעליים אורתופדיות ועברה להתמקד אך ורק בנעלי ספורט.
טיפול פליאטיבי
הצוות הפליאטיבי והמטפל העיקרי
שירותי הוספיס וליווי פליאטיבי ניתנים על ידי צוות מולטידיספלינרי הכולל רופא, רוקח, אחות, עובד סוציאלי, פיזיותרפיסטים, מרפאים בעיסוק, רפואה משלימה, מתנדבים והחשובים מכולם – בני המשפחה המטפלים. הצוות מתמקד בשיפור אופטימלי של איכות חיי המטופל והנוחות שלו. אנשי צוות נוספים יכולים להיות, אחיות המוסמכות לטיפולי בית, מתנדבים בתוך הקהילה (לרוב בעלי הסמכה רפואית כלשהי) ומטפל עיקרי.
המטפל העיקרי (ברוב המכריע של המקרים בן משפחה מדרגה ראשונה) הוא גורם משמעותי ביותר בטיפול הפליאטיבי. המטפל העיקרי והמטופל מפתחים קשר מיוחד במינו בזמן הטיפול. כתוצאה מכך מוצא את עצמו המטפל העיקרי תחת לחץ ועומס רגשי כבד. מתן הפוגה והקלה למטפל העיקרי הם חלק משירות שניתן על ידי הצוות הרפואי המטרה לקדם גם את איכות חיי המטפל העיקרי. הפוגה שבין כמה שעות לכמה ימים (הפוגה של כמה ימים תהיה כרוכה באשפוז ככל הנראה).
ניו באלאנס
היסטוריה
בשנת 1960 ייצרה החברה את דגם ה"טראקסטר", אחת מנעלי הריצה העממיות הראשונות בעלות סוליה בולמת זעזועים. הנעלים זכו להצלחה ברחבי ארצות הברית ובעקבות ההצלחה הפכה ניו באלאנס מחברה מקומית קטנה לחברה מרכזית בתחום נעלי הספורט.
טיפול פליאטיבי
הטיפול המקל בישראל
כמו בשאר העולם, גם בישראל היקף השירותים הפליאטיביים במגמת עליה בשנים האחרונות. זאת, אף על פי שהוא מצומצם יחסית לגודל האוכלוסייה בהשוואה למדינות המפותחות בעולם המערבי. בחודש דצמבר 2005 נחקק חוק החולה הנוטה למות העוסק בזכותם של חולים במחלה חשוכת מרפא בסוף חייהם, להימנע מטיפול רפואי או להימנע מחידוש טיפול שהחל, כמו גם בחובת המערכת הרפואית לקבל את ההחלטות על פי החוק בשקיפות מלאה. החוק מחייב את כל בתי החולים וקופות החולים בישראל לתת מענה פליאטיבי לכל אדם המעוניין בכך וזאת ללא עלות. במסגרת זאת יכולות להעניק קופות החולים גם הוספיס בית. זה יתאפשר רק כאשר קיים בן משפחה, או חבר קרוב, או מטפל זר, שלוקח על עצמו את האחריות להיות המטפל העיקרי של החולה. המטפל העיקרי יקבל ליווי צמוד של צוות ההוספיס בית הכולל רופא/ה, אח/ות ועובד/ת סוציאלי/ת הזמינים עבור החולה ובני המשפחה 24/7. בין אם באשפוז ובין אם בטיפול פליאטיבי על ידי הצוות הרפואי בבית החולה. התוכנית הלאומית לטיפול פליאטיבי שיצאה בשנת 2016 מתווה את הדרך בה מתממשת זכותו של כל אדם לקבל מענה פליאטיבי בין אם באופן מוסדי ובין אם בבית החולה ללא תשלום.
ניו באלאנס
היסטוריה
המכירות החלו לדעוך עד שנת 1972, אז ג'ים דייוויס בן ה-28 קנה את החברה. באותה תקופה, החברה העסיקה שישה אנשים שהכינו 30 זוגות של נעליים מדי יום. מכירת המוצרים נעשתה בעיקר באמצעות הזמנה בדואר בנוסף למספר קמעונאים ברחבי ארצות הברית. אזור בוסטון הפך למרכז תנופת הריצה של שנות ה-70, וקו המוצרים התרחב והמכירות צמחו במהירות.
בשנת 1978 פתחה ניו באלאנס משרד ראשון מחוץ לארצות הברית, בלונדון, ובשנת 1980 המכירות העולמיות של החברה הגיעו למאה מיליון דולר.
התקופה הוויקינגית
התקופה הוויקינגית או העידן הוויקינגי (באנגלית: Viking Age) הוא הכינוי הכולל לגל הפלישות של העמים הוויקינגים לאירופה, המזרח התיכון וצפון אמריקה. התיארוך המקובל הוא משנת 793 (תאריך התקיפה המתועדת הראשונה) ועד שנת 1066, עת נכבשה הממלכה האנגלו-סקסונית על ידי צאצאי נורדים מצפון צרפת ובמקביל, בדנמרק, נחרבה העיר הדבי, אשר היוותה את נקודת המסחר החשובה ביותר בתקופה זו.
הפלישות לאירופה
פשיטה מפורסמת אחרת של כוחות ויקינגים, כמעט יובל שנים מאוחר יותר, הייתה בשנת 845, לפריז. בפשיטה זו נטען כי הגיבור הנורדי האגדי, רגנאר לודברוק, הוביל את הפשיטה על העיר, שהסתיימה בביזה של 7,000 מטבעות זהב.
בשנת 865 פלש הצבא הוויקינגי הגדול לאי הבריטי ובסדרת קרבות וכיבושים שנמשכו 14 שנים הגיעו הוויקינגים לשליטה ברוב שטחו של האי, פרט לממלכת וסקס שנשלטה על ידי המלך אלפרד הגדול.
סאקוני
סאקוני (באנגלית: Saucony) היא יצרנית של נעלי ספורט וריצה אמריקאית.
החברה הוקמה בשנת 1896 בכפר קוטצטאון בפנסילבניה שבארצות הברית. שם החברה ניתן בעקבות הנהר אשר זורם בכפר ונקרא בפי האינדיאנים "סאק-או-ני" ומשמעות השם היא "זרימת המים השוצפת". בשנת 1910 פתח אברהם הייד, מהגר רוסי, חברה לייצור נעליים בקיימברידג' שבמסצ'וסטס ובשנת 1972 רכש את סאקוני אשר החלה לייצר מקיימברידג'. בשנות התשעים הפכה סאקוני למותג המרכזי של הייד והחברה שינתה את שמה רשמית לסאקוני.
התקופה הוויקינגית
ההתיישבות באמריקה הצפונית
על פי מספר ממצאים ארכאולוגיים, נטען כי הוויקינגים לכל הפחות הגיעו למפרץ ההדסון, וישנן אף טענות כי התיישבו באזור בו היום ממוקמת מדינת מינסוטה בארצות הברית.
סאקוני
בשנת 2005 נרכשה על ידי התאגיד Stride Rite Corporation, אשר נרכש אחר כך על ידי רשת הנעליים Payless ShoeSource.
התקופה הוויקינגית
וינלנד
ההתיישבויות שהוקמו לאורך מה שהיום הוא החוף המזרחי של ארצות הברית, לא החזיקו מעמד זמן רב, עקב התנגדות של הילידים לנוכחותם של הזרים. לא ברור בוודאות מה פירוש שמה של ההתיישבות, שכן Vinland יכול להתפרש הן כ"אדמה פורייה" והן כ"ארץ היין".
קיימת טענה בקרב מספר חוקרים כי גם השם "אמריקה" עצמו מקורו בשפה הנורדית, אך המחלוקת בנושא זה גדולה אפילו מהמחלוקת על מפת וינלנד או על פרקטיקת "עיט של דם".
גילוי מפרץ ההדסון
ברם, ישנם ממצאים צפונית יותר, מהאי אלסמיר, המעידים כי הוויקינגים התיישבו שם, כנראה לאחר שהמשיכו לשייט ממצר ההדסון צפונה. מדובר בנקודת ההתיישבות הצפונית ביותר אליה הגיעו מתיישבים במהלך ימי הביניים, וככל הנראה, הקימו הוויקינגים את היישוב עוד לפני הגעת האינואיטים לאזור.
השפעות תרבותיות
הוויקינגים ודמיוּנם על ידי יורשיהם, והן על ידי העמים אליהם פלשו, הביא ליצירת סאגות וסיפורים מאז ימיהם ועד היום. אחת הסאגות המפורסמות, המספרת על המסע לאמריקה, היא הסאגה של אריק האדום.
בימי הביניים
בימי הביניים, התפתחו אגדות רבות באשר לוויקינגים. מלבד הסאגות האיסלנדיות, אשר נערכו על ידי סנורי סטורלוסון במאה ה-13 התפתחו גם אגדות עממיות באשר לוויקינגים עצמם, דמותם ולבושם. אחת האגדות, שהשתרשה מאוד בתרבות, עד ימינו, הייתה הטענה כי הוויקינגים חבשו קסדות עם קרניים. לאגדה זו אין שום ביסוס עובדתי או ארכאולוגי, והקסדות הוויקינגיות הבודדות שנמצאו עד כה, היו ללא קרניים.
טענה נוספת שהופצה במהלך ימי הביניים, אשר לגביה יש מחלוקת אם הייתה או לא הייתה, היא שיטת ההוצאה להורג הנקראת עיט של דם. על פי מספר מקורות, נטען כי לפחות ארבעה אנשים (שלושה מלכים וארכיבישוף אנגלי) הוצאו להורג בשיטה זו במהלך התקופה הוויקינגית. כיום, אין הסכמה חד-משמעית באשר ליישומה של שיטה זו של עינוי והוצאה להורג.
לרוב, דמיינו את הוויקינגים כאנשים גבוהים ברמה חריגה. לאחר מחקר שבוצע בקברים ויקינגים ופרנקים, הסתבר כי הוויקינגים היו גבוהים בכ-1 ס"מ מהגברים הפרנקים בלבד (172.6 ס"מ ו-171 ס"מ בהתאמה). הנשים הוויקינגיות התנשאו לגובה ממוצע של 158.1 ס"מ, בעוד שגובה הנשים הפרנקיות היה כ-3 ס"מ יותר ועמד על 162 ס"מ.
התקופה המודרנית
גל הפלישות הוויקינגיות השפיע על תעשיית הקולנוע והטלוויזיה לאורך המאה ה-20. בין ההפקות המוכרות ביותר ניתן למצוא את הסרט הוויקינגים משנת 1958, וכן את סדרת הטלוויזיה ויקינגים של ערוץ ההיסטוריה.
לואי (סדרת טלוויזיה)
לואי (באנגלית: Louie) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת קומדיה דרמטית שחורה, והיא עוסקת בחייו של הקומיקאי לואי סי. קיי., המשודרת משנת 2010 ברשת FX Networks. הסדרה כללה חמש עונות.
הסדרה נכתבה, נערכה, בוימה והופקה על ידי לואי סי. קיי.. שיר פתיחה של הסדרה הוא "Brother Louie" בביצוע להקת "Stories".
תקציר העלילה
הסדרה מבוססת על חייו של לואי סי. קיי. הוא מתאר בה את חייו כקומיקאי וכאב לשתי בנות. הסדרה מלווה בקטעי סטנדאפ מהמועדון בו הוא מופיע באופן קבוע בניו יורק, "מרתף הקומדיה".
בסדרה מוצגים חייו בתור גרוש בודד. הוא מספר על מפגשיו עם בנותיו, על פי הסכם המשמורת עם גרושתו; על דייטים כושלים שהיו לו; ועוד.
בסדרה מופיעים אורחים ידועים, בהם חברו כריס רוק, ג'יי לנו ודייוויד לינץ'. ג'רי סיינפלד הופיע בעונה השלישית כאשר התחרה עם לואיס סי. קיי. על קבלת תפקיד מנחה התוכנית "Late Show" במקום דייוויד לטרמן.
אמירותיו של לואי סי. קיי. בסדרה נתפסות לעיתים כבוטות וחסרות עכבות.
מקרוקניים
מקרוקניים (שם מדעי: Macraucheniidae) היא משפחה של יונקים נכחדים מהסדרה הקדומה ליטופטרנה, אשר מיניה התקיימו באמריקה הדרומית של עידן הקנוזואיקון החל מהפלאוקן עד לסוף הפליסטוקן, מלפני 59 מיליון שנה עד ללפני 12,000 שנה מזמננו.
בני קבוצה זו היו יונקים גדולים יחסית, והמקרוקניה, לדוגמה, הגיעה למשקל של 1,000 קילוגרם. בצורתם הם דמו לגמליים כמו למות או לגואנקו והם היו בעלי נחיריים רחבים בחלק העליון של ראשם, אשר הזכירו אפים רחבים של איילי קורא או של הסאיגה. הרגליים הארוכות דמו לרגלי קרנפים עם שלוש בהונות בעלות פרסות שהאצבע האמצעית הייתה החזקה שבהן. מינים אלה היו בעלי שיניים חדות אך היו צמחוניים שניזונו מעשב וצמחייה דומה.
ככל הנראה הם חיו בעדרים שעזרו להם להתגונן מטורפים כמו בני סדרת הספרסודונטה, העופות הטורפים פורוסרקוסיים ולאחר ההחלפה האמריקאית הגדולה גם טורפים מהצפון כמו הסמילודון, זאב הבלהות והארקטותריום הענק.
דייוויד פוליצר
יו דייוויד פוליצר (באנגלית: Hugh David Politzer; נולד ב-31 באוגוסט 1949) הוא פיזיקאי יהודי-אמריקאי מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה, זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 2004.
פוליצר נולד בניו יורק להורים יהודים ממוצא סלובקי. בשנת 1966 סיים את לימודיו בתיכון ברונקס למדעים. בשנת 1969 סיים תואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטת מישיגן, ובשנת 1974 השלים דוקטורט באוניברסיטת הרווארד. על מחקריו בתחום כרומודינמיקה קוונטית זכה בשנת 2004 בפרס נובל לפיזיקה, יחד עם עמיתיו מאוניברסיטת פרינסטון, דייוויד גרוס ופרנק וילצ'ק.
וסט היילנד ויי
וסט היילנד ויי (באנגלית: West Highland Way; בתרגום חופשי לעברית: "דרך ההרים המערבית") הוא טרק פופולרי בסקוטלנד באורך 152 קילומטרים. המסלול מתחיל במילגאי, צפונית לגלאזגו, ומסתיים בפורט ויליאם שבהיילנדס. כ-85,000 איש הולכים לאורך המסלול בכל שנה.
המסלול
המסלול עובר בדרכים עתיקות רבות, דרכי הובלת בקר, דרכים צבאיות ודרכי כרכרה ישנות. מקובל ללכת את המסלול מדרום לצפון שכן החלקים הדרומיים של המסלול נחשבים לקלים ומתונים יותר ואילו החלקים הצפוניים להרריים וקשים יותר ובשל כך דורשים הכנה פיזית המושגת על ידי הליכה בחלקים הדרומיים.
המסלול מתחיל רשמית במרכז העיירה מילגאי, מקום בו מוצב אובליסק גרניט גדול המשמש לסימון נקודת ההתחלה. רוב המטיילים מגיעים דרך תחנת הרכבת הסמוכה. מאלייג היא עיירה על הגבול הצפוני של אזור גלאזגו העירוני, כך שהמסלול ממשיך בשטחים פתוחים. המסלול ממשיך בדרכי עפר, מסילת רכבת נטושה, דרך פארק המלכה אליזבת ומגיע לבלמאה בלוך לומונד. מכאן, המסלול עוקב אחרי חופיו המיוערים והמבודדים של הלוך.
המסלול עולה צפונה לקריאנלריך ומשם צפון מערבה לטינדראם. צפונית לטינדראם הדרך נכנסת לגלן אורכי לפני המעבר דרך ראנוצ' מור והירידה לגלן קו. מכאן הדרך מטפסת במדרגות השטן (Devil's Staircase) ויורדת בתלילות לקינלוכלבן שבגובה פני הים. החלק האחרון עובר בהרי ממור על דרך צבאית ישנה ויורד לגלן נביס, משם לפורט ויליאם.
מטיילים רבים מסיימים את הטיול בטיפוס לפסגת ההר הגבוה בבריטניה - בן נוויס, הממוקם במרחק של כ-3 קילומטרים מן העיירה פורט ויליאם.
ההליכה במסלול מצפון לדרום נחשבת לקשה יותר מכיוון שהחלקים הצפוניים של השביל הרריים ומבותרים יותר ביחס לחלקים הדרומיים. ההולך צפונה נהנה בתחילת המסלול מקטעים מישוריים וסמוכים למקומות יישוב, אשר מאפשרים לו להתרגל להליכה לקראת הקטעים התלולים והמבודדים יותר בצפון.
דרכי הגעה
את המסלול ניתן להתחיל משני הקצוות שלו- מילגאיי בדרום או פורט ויליאם בצפון. כמו כן ניתן להתחיל את המסלול באמצע על ידי שימוש בתחבורה ציבורית לאחת מהעיירות שנחצות על ידי הדרך.
לינה
לפי החוק הסקוטי ניתן ללון במחנאות בכל נקודה שאינה שטח פרטי או אתר מורשת וכל עוד המטייל פועל לפי קוד השמירה על איכות הסביבה. לפיכך הלינה לאורך המסלול מתאפשרת לכל אורכו מלבד מקטע של 22 ק"מ (15 מייל) בין דריימן לרובדנדרון, לאורך הגדה המזרחית של אגם לוך לומונד, שבה היא אינה מתאפשרת על מנת שהאזור יוכל להשתקם עקב שימוש פוגעני ומשחית בסביבה. לאורך השטח המדובר אסור לישון מחוץ לאתרים מוסדרים ואסור לשתות אלכוהול.
מלבד מחנאות מציעה הדרך אפשרויות לינה רבות- הוסטלים, בקתות (המכונות בעגה המקומית "בות'י"), חדרי אירוח, B&B ועוד. בשיא העונה (יוני-אוגוסט) מומלץ להזמין מקום לינה מספר ימים מראש עקב מספר המטיילים הרב הגודש את המסלול בתקופה זו.
המרוץ
מאז 1991, כל שנה מתקיים מרוץ לאורך המסלול מדרום לצפון. המרוץ מתחיל באחד לפנות בוקר ביום שבת באמצע חודש יוני. הרצים עוברים את 153 הקילומטרים ללא הפסקה. שיאן המהירות הנוכחי הוא ג'אז בראג עם זמן של 15:44:50 שנקבע ב-24 ביוני 2006. שיאנית המהירות היא קאגי המילטון עם זמן של 17:16:20 שנקבע ב-2007.
טורניר אליצור
טורניר אליצור לכבוד גורביץ' (עד 2010 נקרא גביע ווינר נשים) הוא המפעל השלישי בחשיבותו בכדורסל הנשים הישראלי, אחרי אליפות המדינה וגביע המדינה. את הגביע מעניק יו"ר איגוד הכדורסל. בטורניר משתתפות ארבע הקבוצות שסיימו ראשונות בעונה שעברה.
שיטת המשחקים
טורניר אליצור משוחק בשיטת "נוק-אאוט", משחק בודד שבו המפסידה מודחת מהמפעל; ומשחקיו מפגישים את ארבע הקבוצות שסיימו את העונה הקודמת בליגת העל במקומות 1–4. המנצחות בסיבוב הראשון של הטורניר מעפילות לגמר, שבו המפסידה משובצת למשחק על מקומות 3–4.
הטורניר התקיים לראשונה בתחילת עונת 2009/10. המארגנים בחרו לקיימו ביישובי עוטף עזה בשני אולמות במקביל - אולם "גיטיס" בשדרות, ואולם "בית הבנים" ביד מרדכי, שבו נערך גם משחק הגמר. בתחילת עונת 2012/13 התקיים משחק גמר בלבד.
קללת עזרא הסופר
קללת עזרא הסופר היא מסורת שהתהלכה בקרב יהודי תימן (וקהילות ישראל אחרות) ומספרת את אשר אירע ליהודי תימן (או לקהילות האחרות) בתחילת ימי שיבת ציון ואת השלכות האירועים.
תוכן המסורת משתנה מעט ממקור למקור, אך ציר העלילה המרכזי נשמר בכולן. לפיו, עזרא הסופר, ממנהיגי שיבת ציון, שלח איגרת ליהודי תימן שבה קרא להם לעלות לארץ ישראל ולהצטרף לבניין בית המקדש השני. מנהיגי הקהילה היהודית לא הסכימו לעלות. על פי חלק מהגרסאות הם סירבו משום שראו ברוח הקודש את חורבן בית שני. בתגובה קילל אותם עזרא בעוני ובמחלוקות. בחלק מהגרסאות מופיע כי אף הם השיבוהו בקללה שלא יזכה להיקבר בארץ ישראל.
מקורות המסורת
שלושה מקורות עצמאיים (כנראה) למסורת על קללת עזרא נמצאים בכתביהם של הרב שלמה עדני, של מהרי"ץ, ושל הנוסע היהודי יעקב ספיר.
המקור המוקדם מבין השלושה מופיע בספרו של הרב שלמה עדני, "מלאכת שלמה", בערך בשנת 1600:.
השד"ר הירושלמי יעקב ספיר, שביקר בתימן בשנת 1859, כתב:.
בספר "מגילת תימן", שככל הנראה חיבר המהרי"ץ, רבה של תימן במאה ה-18, מקושרת קללת עזרא לפסוק.
אסמכתא למסורת ניתן למצוא בפירושו של רבי עובדיה מברטנורא למשנה : – כמו במסורת התימנית, גם כאן מופיע עזרא כמעניש את מי שסירב לעלות.
הרב ד"ר רצון ערוסי העלה סברה כי אפשר שהלווים שנקנסו התפזרו בין קהילות ישראל השונות ונשאו איתם את המסורת על הקפדתו של עזרא הסופר במצוות העלייה לארץ.
קשר למסורות אחרות
בקוראן נשתמר יחס אוהד לעזרא. היה מי שסבר שיחס זה משקף הערצה של אחת הכתות היהודית לעזרא כבן האל, מה שגרם לקבוצות אחרות לשנוא אותו, ולאמץ סיפור על קללה שקילל את בני קהילתם.
הרב ד"ר רצון ערוסי העיר כי מסורת דומה קיימת גם אצל יהודי פרס.
פרופ' נחום סלושץ, בספרו "האי פליא", הביא מסורות דומות מאוד שהתקיימו בקרב יהודי ג'רבה, וגם בעיר הכוהנים דבדו שבמרוקו. על פי מסורות אלו עזרא קילל אותם באובדן הלווים מהקהילה. עוד על פי פרופ' סלושץ, מסורת דומה השתמרה גם בבבל, ועד ימיו נשתיירו עקבותיה אף בכורדיסטן. על פי פרופ' סלושץ אפשר שהיא תולדה של שטנה קדומה בין כוהנים ללווים.
מהימנות המסורת
השם "עזרא" אכן אינו נפוץ בקרב יהודי תימן. היו שנימקו זאת דווקא בהערכה הרבה שרחשו לו. ח"ז הירשברג סבר, על בסיס המסורות הקוראניות הנזכרות לעיל, כי זיהוי בין משיח שקר יהודי תימני לבין עזרא גרם להפסקת השימוש בשם זה, וכשנשכח סיפור משיח-השקר התפתחה אגדה שנועדה להסביר את חוסר-השימוש בשם.
הרב יוסף קאפח, מהבולטים שבחכמי יהדות תימן במאה העשרים, האמין כי מסורת זו היא "בדותא" ומכנה אותה "דבר שטות". לדבריו, היה עזרא "חביב ונערץ על יהודי תימן לא פחות מכל אישיות מרכזית שנזכר במקרא", והשם "עזרא" ניתן ליושבי תימן לאורך הדורות. כך גם דעת מארי חיים קורח. גם חוקר יהדות תימן יהודה רצהבי פקפק בנאמנות המסורת. הוא קיבל את הטענה שהשם "עזרא" אינו נפוץ בקרב יהודי תימן, אך הדגיש כי השמות הפרטיים בתימן היו מוגבלים למספר קטן של שמות, ומלבד "עזרא" לא נקראו יהודי תימן גם "דניאל, נחמיה, יחזקאל ושמות רבים אחרים".
יוסף טובי שיער כי האגדה נוצרה כדי להצדיק את המסורת הנקוטה ביהדות תימן, ולפיה הם חיים שם באופן רציף עוד מחורבן בית ראשון.
ברוקס (חברה)
החברה הוקמה בשנת 1914 בפילדלפיה על ידי מוריס גולדנברג, יהודי אמריקאי. שמה של החברה ניתן לפי שם משפחתה של אשתו "ברוכס" ואשר הפך לברוקס. עד שנות השבעים החברה התמקדה בייצור נעליים לענפי הפוטבול והבייסבול האמריקאי. בשנת 1975 היא מתחילה להשתמש בפולימר Ethylene Vinyl Acetate) EVA) בסוליות הנעליים שלה.
בשנת 2004 נמכרה החברה ליצרנית מוצרי הספורט Russell Brands ובשנת 2006 נמכרה חברה זו לחברת ההחזקות ברקשייר האת'וויי.
בשנת 2008 השיקה נעלי ריצה ידידותיים לסביבה עם סוליה מתכלה.
איום ברצח
איום ברצח הוא איום לרצוח אדם. איומים ברצח מופיעים בהקשרים רבים, החל מהקשר של בני זוג, דרך איומים על פקחי חנייה, איומים על מעסיקים על רקע פיטורין, סחיטה עבריינית וכלה באיומים על רקע פוליטי.
עבירה פלילית בישראל
בישראל, איום ברצח, ככל איום, הוא עבירה פלילית שדינה שלוש שנות מאסר, אם היא נועדה להפחיד או להקניט. סעיף 192 לחוק העונשין קובע:
סעיף 307 לחוק העונשין מוסיף עונש חמור יותר למי שמעביר איום ברצח בכתב:
חופש הביטוי
היקף ההגנה של חופש הביטוי על איומים נדון בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקרה של Brandenburg v. Ohio בו נקבע שההגנה החוקתית על חופש הביטוי מונע איסור על קריאה לשימוש בכח או להפרת החוק למעט כאשר הקריאה מיועדת לגרום באופן מיידי להפרת חוק וסביר שהוא יגרום להפרת חוק כזאת. במקרה של WATTS v. UNITED STATES קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית שיש להבדיל בין איומים אמיתיים אשר אינם מוגנים על ידי חופש הביטוי לבין צורות התבטאות הומוריסטיות, המוגנות על ידי חופש הביטוי. במקרה זה אמר מועמד לגיוס למלחמת ווייטנאם שהוא אינו מתכוון להתגייס ואם יכריחו אותו לשאת נשק הוא יפנה אותו כלפי הנשיא לינדון ג'ונסון. לאחר שהוא הורשע על ידי בית המשפט והרשעתו אושרה על ידי בית המשפט לערעורים, ביטל בית המשפט העליון את ההרשעה. עם זאת, בית המשפט קבע שאין חובה שהדובר אכן התכוון לממש את האיום שלו. בתיק Virginia v. Black נקבע שאיום אמיתי הוא כזה אשר נותן למקבלו את הפחד מפגיעה. על כן נקבע שחוק האוסר באופן גורף שריפת צלבים כמנהג הקו קלוקס קלאן אינו חוקתי, כיוון שיש לבדוק בכל מקרה האם אכן המעשה מיועד לאיים או שהוא מיועד לבטא רעיון, דבר המוגן על ידי חופש הביטוי.
איומים על פוליטיקאים
איומים ברצח הם חלק משגרת החיים של פוליטיקאים רבים. נשיא ארצות הברית מקבל כ-3,000 איומים ברצח בשנה, ובתקופה מסוימת ברק אובמה קיבל איומים בקצב של פי ארבעה כמעט. עלתה הטענה שככל שמנהיג הוא יותר כריזמטי, שיעור האיומים כלפיו גובר. דיווח של ה-FBI על איומים ברצח כלפי פוליטיקאים מעלה שרובם מגיעים מגברים בעלי נשק שעברו משבר אישי כמו מחלה או פיטורין, חלקם סובלים ממחלת נפש.
איומים כלפי בני זוג
על פי ההערכות, בין 20–40% של בני הזוג הסובלים מאלימות חוו איומים ברצח.
פרסום
נושא פרסום קיומם של איומים ברצח כלפי אישי ציבור נתון לוויכוח ציבורי. ישנם המתנגדים לפרסום האיומים בטענה שהפרסומים מלהיטים את הדיון הציבורי ומגבירים את הסיכוי שמישהו יממש את האיומים.
החובה להזהיר
בארצות הברית, כאשר איום ברצח מובע לצד שלישי ולא לקרבן המיועד, אין חובה גורפת על הצד השלישי להזהיר את הקרבן. אולם, בהחלטה תקדימית של בית המשפט העליון של קליפורניה נקבע שעל פסיכולוג חלה חובה להזהיר קרבן של איום ברצח.
בישראל, לעומת זאת, צד שלישי שאינו מזהיר את הקורבן או את רשיות החוק, עלול להיות מואשם בעברה של אי-מניעת פשע, כפי שקרה בעיניינה של מרגלית הר-שפי.
חוק הרשויות המקומיות (הסמכה מיוחדת)
החוק נחקק בתגובה לפסק דין של בית המשפט העליון, שקבע כי עירייה אינה יכולה להתנות מתן רישיונות בשיקולי דת אם לא הוסמכה לכך בחוק של הכנסת, והוא היווה פשרה עם המפלגות הדתיות, שדרשו להטיל איסור גורף על מכירת בשר חזיר. בשנים הראשונות לאחר חקיקת החוק התקינו עשרות רשויות מקומיות חוקי עזר שאסרו או הגבילו מכירת בשר חזיר בתחומן. לאורך השנים ירדה הסוגיה מסדר היום הציבורי, אך היא שבה ועלתה בשנות ה-90, כתוצאה משינויים חברתיים, דמוגרפיים, פוליטיים ומשפטיים. בשנת 2004 נדרש שוב בית המשפט העליון לסוגיה, בעקבות סדרה של עתירות נגד חוקי עזר שהתקינו רשויות מקומיות שונות מכוח חוק ההסמכה. בפסק דינו התווה בית המשפט את השיקולים שעל רשות מקומית לשקול בבואה להתקין את חוקי העזר, מבלי להכריע לגופם של המקרים שהובאו בפניו.
הרקע לחקיקת החוק
ב-9 בדצמבר 1954 פסק בית המשפט העליון כי החלטתה של עיריית נתניה, להתנות מתן רישיון עסק לאטליז בהתחייבותו שלא למכור בשר חזיר, ניתנה שלא בסמכות. העירייה טענה בפני בית המשפט כי הדרישה נבעה מ"שיקולים של שמירת בריאות הציבור, ביטחונו והסדר הציבורי באזור נתניה", שיקולים שמותר לה לשקול לפי פקודת העיריות, ואולם בית המשפט קבע כי לא השתכנע כי אלה היו השיקולים, וכי הסיבה האמיתית נעוצה בטעמים דתיים. נשיא בית המשפט העליון, יצחק אולשן, קבע בפסק דינו כי במדינה דמוקרטית ניתן להגביל את חופש הפרט, אך לשם כך יש צורך בהסמכה מפורשת של בית המחוקקים. משכך, קבע אולשן כי מאחר שהכנסת לא הסמיכה את העירייה לפגוע בחירויות הפרט מטעמי דת, אין היא רשאית להתנות את מתן רישיון העסק מטעמים אלה. בהמשך פסל בית המשפט חוק עזר של עיריית תל אביב-יפו, מנימוקים דומים.
פסקי הדין עוררו תרעומת בקרב הציבור הדתי. מספר חברי כנסת, בראשותו של שלמה לורנץ מאגודת ישראל, יזמו הצעת חוק שנועדה לאסור כליל מכירת בשר חזיר בישראל. ההצעה הועברה לוועדת הפנים, אך זו החליטה להסתפק בהודעתו של שר התעשייה והמסחר פרץ ברנשטיין לפיה הממשלה תתמודד עם הבעיה באמצעות השירותים הווטרינריים.
הדיונים בכנסת
להצעת החוק קמו מתנגדים רבים מימין ומשמאל. כפי שהיטיב לתאר בדיון במליאת הכנסת שר הדואר יוסף בורג: "פשרה מצטיינת בכך שאף אחד מן הצדדים אינו יכול להתלהב, לא התלהבות גמורה ואפילו לא שברי התלהבות". ההצעה לא הוצגה, כפי שניתן היה לצפות, בידי שר הפנים, אלא בידי סגן שר הדתות, זרח ורהפטיג, משום שבאותה עת כיהן בתפקיד שר הפנים ישראל בר-יהודה מאחדות העבודה, שהתנגד להצעת החוק. ההצעה גם נדונה בוועדת החוקה, חוק ומשפט, שבראשה עמד משה אונא מהחזית הדתית הלאומית, ולא בוועדת הפנים, שבראשה עמד יעקב ריפתין ממפ"ם.
חברי הכנסת ממפ"ם ומאחדות העבודה, ובהם שר הפנים ישראל בר-יהודה, שעתיד היה להיות הממונה על יישום החוק, טענו שהחוק מהווה הפרה של ההסכם הקואליציוני, משום שאינו עוסק ב"הגבלה" אלא ב"איסור", וכי מדובר בכפייה דתית. אסתר וילנסקה ממק"י טענה שהחוק מהווה התערבות בחיי הפרט, והסדרים מעין אלה אין לעגן בחוק אלא להשאירם לציבור הרחב. וילנסקה גם העלתה חשש שבמועצות הערים השונות "רוב קואליציוני חולף יטיל מרות על הרוב המכריע שאיננו דתי". חברי הכנסת מהימין וכמה מחברי הכנסת מהמרכז לא ראו באיסור מכירת בשר חזיר משום כפייה דתית, אלא ראו הצדקה לכך במישור הלאומי. חברת הכנסת אסתר רזיאל-נאור מחרות ציינה כי מדובר ב"בעיה שיש לה שורשים לא רק במסורת ובדת היהודית, אלא גם בהכרה הלאומית". חברת הכנסת שושנה פרסיץ מהציונים הכלליים הזכירה כי "חיה טמאה זו התחילה לשמש סמל להשפלתנו, סמל חורבן קיומנו העצמאי וריבונותנו במדינתנו", וחבר הכנסת מנחם בגין טען כי הנושא הוא "נפש האומה החיה". בגין אף תקף את המפלגות הדתיות על שבהסכמתן לפשרה הן נותנות יד למכירת בשר חזיר.
חבר הכנסת ישראל רוקח מהציונים הכלליים (שנחלקו בעמדתם באשר לחוק) טען כי הממשלה מתנערת מאחריותה בכך שהיא מעבירה את הסמכות לרשויות המקומיות, ואילו חבר הכנסת מסעד קסיס מהרשימה הדמוקרטית לערביי ישראל הביע חשש שהעברת הנטל לרשויות המקומיות עלולה ליצור סכסוכים בין העדות השונות במגזר הערבי.
יוצא דופן בנאומו היה חבר הכנסת ישראל גורי, צמחוני ממפלגת מפא"י, שיצא נגד מכירה ואכילה של בשר באשר הוא, ואת נאומו, בו השווה בין הריגת בעלי חיים לשם מאכל לבין רצח, סיים במילים הנרגשות "מכאן, מן המקום הזה, מהרי ירושלים, הרימו שוב קולכם: 'לא תרצח!'"
בסופו של דבר אושר החוק בקולותיהם של חברי הכנסת ממפא"י, מהמפלגות הדתיות, מהמפלגה הפרוגרסיבית וחלק מחברי הציונים הכלליים. חברי הכנסת מסיעות השמאל התנגדו, וחברי הכנסת מהימין נמנעו.
הדילמות שעוררה הצעת החוק באות לידי ביטוי בטור "חופש הדעות והטלפים" שכתב נתן אלתרמן במסגרת "הטור השביעי" (20 ביולי 1956):
הוראות החוק
החוק מסמיך את הרשויות המקומיות להתקין חוקי עזר שיגבילו או יאסרו מכירת בשר חזיר ומוצריו, בכל תחום שיפוטן או בחלק ממנו. בתחילה הסמיך החוק את הרשויות המקומיות גם לקבוע הוראות בדבר איסור או הגבלה על גידול חזיר, אך זו בוטלה ב-1962, עם חקיקתו של חוק איסור גידול חזיר, שאוסר על גידול חזירים בכל המדינה, למעט ביישובים מסוימים המפורטים בו. הרשויות המקומיות הוסמכו גם לבדוק, לעקל ולהחרים חזירים, בשר חזיר ומוצריהם.
אף שהחוק מקנה סמכות להחיל את חוק העזר רק בחלק מתחום השיפוט של הרשות המקומית, רק שלוש רשויות מקומיות בחרו בדרך זו: חיפה, עכו וכרמיאל.
השנים הראשונות
בחמש השנים הראשונות שלאחר חקיקת חוק ההסמכה, בשנים 1957–1962, התקינו 42 רשויות מקומיות חוקי עזר שעניינם איסורים והגבלות על מכירת בשר חזיר. בטרם חקיקת החוק עשו זאת רק 15 רשויות מקומיות, ומ-1963 ואילך עשו זאת עוד 5 רשויות מקומיות.
מספר רשויות מקומיות (הרצליה, חדרה, ירושלים, רמת גן ותל אביב-יפו), שהתקינו את חוקי העזר שלהן עוד בטרם נחקק חוק ההסמכה, העדיפו להתקינם מחדש לאחר חקיקת החוק. בעיריית תל אביב-יפו נבע הדבר ממחלוקת פרשנית בשאלה האם סעיף התשריר גובר על פסיקת בית המשפט העליון שפסלה באופן ספציפי את חוק העזר שלה בבג"ץ פרידי. שר הפנים, ישראל בר-יהודה, סירב בתחילה לאשר את חוק העזר החדש של תל אביב. לבר-יהודה היו הערות שונות לחוק העזר, ובין היתר דרש לצמצם את ההגדרה "חזיר" כך שתכלול רק חזירי בית, לאפשר שימוש בחזירים לצרכים רפואיים, ולאסור על פקחים לבצע חיפוש בבתים פרטיים בלא צו בית משפט. ראש עיריית תל אביב, חיים לבנון, סירב לקבל את מרבית דרישות השר, ובתגובה הודיע בר-יהודה, כי לא יחתום על חוק העזר. בסופו של דבר, רק בהתערבותו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון, הושג נוסח פשרה.
מגמת החקיקה הערה באותה תקופה, לוותה באכיפה רבה של חוקי העזר. עיריית תל אביב-יפו הקימה יחידה של עשרה פקחים, שהוכשרה בידי הווטרינר העירוני, ותפקידה היה לאכוף את חוק העזר. ב-1 ביולי 1957 החלה לפעול יחידת הפקחים, וכעבור חודש כבר לא הוצג עוד בגלוי בשר חזיר באטליזים ובחנויות. פעילות הפקחים בעיר לא התקבלה בברכה, והם הותקפו לא אחת בידי בעלי החנויות.
בשנים הראשונות לאחר חקיקת חוק ההסמכה וחוקי העזר שהותקנו מכוחו, העסיקו חוקים אלה גם את בתי המשפט. בשנת 1957, תושב נוצרי בשם מישל מנשי, בעל אטליז בשכונת נווה שלום בתל אביב, עתר לבג"ץ נגד החרמת בשר חזיר מהאטליז שלו בידי פקחי העירייה. מנשי טען כי חוק העזר נגוע באפליה ובאי סבירות, וכי היה על העירייה להותיר חריגים לאוכלוסייה הנוצרית. הנשיא אולשן דחה את טענותיו בנימוק שחוק ההסמכה מאפשר קביעת חריגים טריטוריאליים ולא חריגים פרסונליים, ומאחר שחנותו של מנשי נמצאה בשכונה יהודית, אין הוא יכול לדרוש זאת.
במקרה אחר, פסק בית המשפט כי ניתן להשתמש בסמכות להחרמת בשר החזיר, רק אם הוא נועד למכירה בתחום הרשות המקומית, שכן אם אדם החזיק בשר חזיר במטרה למכור אותו בעיר שבה הדבר מותר, או לצרכיו האישיים, אין בכך עבירה על חוק העזר. עוד נקבע בפסק הדין כי ההחרמה יכולה להיות רק באמצעות צו של בית המשפט, ולא על סמך החלטה של פקחי העירייה. בפרשת רפפורט נדון מקרה בו משאית, שהובילה בשר חזיר ומוצרים נוספים ועשתה את דרכה מבית דגן לחיפה, עצרה בתל אביב כדי לפרוק סחורה שלא כללה בשר חזיר ובהזדמנות זו החרימו פקחי העירייה את בשר החזיר שמצאו במשאית. בית המשפט קבע כי מאחר שהעירייה לא הוכיחה כי הבשר נועד להימכר בתחומה, יש להחזיר את הבשר לבעליו.
שנות ה-70 וה-80
גל החקיקה ברשויות המקומיות בסוף שנות ה-50 ובראשית שנות ה-60 נבלם, ובמשך עשרות שנים לא הותקנו חוקי עזר חדשים (חריגים לכך הם קריית אונו (1968), אשדוד (1976) וכרמיאל (1978)). גם בתי המשפט נדרשו פחות ופחות לעסוק בנושא, ובית המשפט העליון לא נדרש לנושא אף לא פעם אחת במהלך שנות ה-70.
במקביל, יותר ויותר רשויות מקומיות החלו להתעלם מהפרות קטנות של החוק, כגון מכירת מוצרים של "מעדני מזרע". ב-1978 פנה יושב ראש המועצה הדתית בתל אביב, דוד רוזן-צבי, ליועץ המשפטי לעירייה, דוד טלמור, בדרישה להגביר את האכיפה בנושא. טלמור השיב שאין באפשרותו להקצות לעניין זה עוד ימי משפט מעבר למה שניתן. בתגובה, פנו רוזן-צבי וסגני ראש העיר חיים בסוק מהמפד"ל ויהודה מאיר אברמוביץ מאגודת ישראל, לראש העירייה, שלמה להט, בדרישה להגביר את האכיפה. בין היתר, הציעו להפוך את העבירות לעבירות של ברירת קנס, דבר שייעל את האכיפה, מאחר שתינתק התלות במערכת המשפט. בסופו של דבר תוקן חוק העזר של תל אביב ב-1989 ברוח זו, אך הדבר לא הביא להגברת האכיפה. בפועל, העבירה נתפסה כחמורה פחות. בנוסף לכך, זמן קצר לאחר התיקון, נסגרה יחידת הפקחים המיוחדת, שהוקמה כשלושים שנים קודם לכן.
בעקבות הירידה בהיקף האכיפה, שבו כמה מחברי הכנסת ויזמו הטלת איסור גורף על מכירת בשר חזיר. מספר הצעות הוגשו במהלך שנות ה-80, ואחת מהן, ביוזמתו של אהרן אבוחצירא מתמ"י, אף אושרה בקריאה ראשונה ב-1985, אך ועדת הכלכלה, שדנה בה, לא המשיכה בקידומה. בדברי ההסבר להצעת החוק נכתב:
ב-1990 הסעירה את הכנסת הצעת חוק דומה, ביוזמתו של חבר הכנסת שמואל הלפרט. היא אושרה בקריאה טרומית והועברה לוועדת הפנים ואיכות הסביבה, אך לא קודמה מעבר לכך.
שנות ה-90 ואילך
על אף שרוב חוקי העזר האוסרים מכירת בשר חזיר הותקנו בשנות ה-50 ובראשית שנות ה-60, שלוש רשויות מקומיות התקינו את חוקי העזר שלהן כעבור עשרות שנים: דימונה (1993), יהוד (1994) וכרמיאל (2001, חוק עזר שהחליף חוק עזר קודם מ-1978). עירייה רביעית, עיריית בית שמש, התכוונה להתקין חוק עזר בשנת 2000, אך הליכי חקיקתו עוכבו בידי בית המשפט העליון והם לא הושלמו מעולם.
ב-30 השנים שקדמו להתקנת חוק העזר בדימונה, רק שלוש ערים התקינו חוקי עזר האוסרים מכירת בשר חזיר – אשדוד, קריית אונו וכרמיאל. דפנה ברק-ארז סבורה כי העניין המחודש בחקיקת חוקי העזר בעניין מכירת בשר חזיר נובע משלושה גורמים מרכזיים:
הרשויות המקומיות נדרשו להתמודד עם התופעה החדשה של ריבוי בתי עסק המוכרים בשר חזיר בתחומן. חלקן העלימו עין וחלקן הגישו כתבי אישום. כך נהגה, למשל, עיריית נתניה, עד שב-1996 פסק בית משפט השלום בעיר כי נוכח חקיקת חוקי היסוד החדשים, חוק עזר שאוסר לחלוטין על מכירת בשר חזיר בעיר אינו מידתי.
לאחר מתן פסק הדין, החליט היועץ המשפטי לממשלה שלא לערער עליו, ותחת זאת הוציא הנחיה לפיה על הרשויות המקומיות להציג נתונים בדבר נחיצות האיסור לאוכלוסייה המקומית ולספק נתונים דמוגרפיים, כדי שחוקי העזר שלהם יאושרו בידי שר הפנים. כן נשלחו הנחיות מרוככות לתובעים העירוניים. למעשה, נוכח המדיניות החדשה, לא אישר עוד משרד הפנים חוקי עזר הקובעים איסור גורף בכל חלקי הרשות המקומית. כתוצאה מכך, ניצבו בפני הרשויות שתי אפשרויות: או לתקן את חוק העזר שלהן כך שיכיל אזורים מותרים, או להותירו על כנו, ובפועל לא לאכוף אותו באזורים מסוימים. מרבית הרשויות המקומיות בחרו בדרך השנייה.
מספר רשויות מקומיות קולטות עלייה, שבכל אחת מהן הייתה סיטואציה שונה, החליטו להתמודד עם המצב החדש באמצעות חקיקה: עכו, בית שמש, טבריה וכרמיאל.
בעכו, שהיא עיר מעורבת, היה מאז ומתמיד חוק עזר שהתיר מכירת בשר חזיר באזור התעשייה. מועצת העיר החליטה לתקן את חוק העזר כך שיחול בכל חלקיה. על פי הנחיית היועץ המשפטי לממשלה ובלחץ משרד המשפטים, לא אישר שר הפנים את חוק העזר.
בבית שמש כלל לא היה חוק עזר בעניין, והמועצה הייתה מעוניינת בחוק עזר שיתיר מכירה באזור התעשייה. שר הפנים, נתן שרנסקי מישראל בעלייה, סירב לאשר את חוק העזר, אך מחליפו, חיים רמון, אישר אותו. נגד חוק העזר הוגשו עתירות לבג"ץ מטעם חברת הכנסת מרינה סולודקין, מפלגת שינוי, בעלי חנויות מכולת בעיר ואחד התושבים. בטבריה היה חוק עזר שהותקן ב-1958. חברה לשיווק בשר עתרה נגד חוק העזר לבג"ץ. במהלך הדיון בבית המשפט העליון, הסכימו נציגי העירייה כי המועצה תדון מחדש בחוק העזר, אך זו החליטה להותירו על כנו. משכך, הגישה החברה עתירה מחודשת. בכרמיאל היה חוק עזר מ-1978, שהתיר מכירת בשר חזיר באזור התעשייה, וחוק עזר חדש שהתקינה העירייה הרחיב את התחום המותר גם לשני מרכזים מסחריים בעיר עצמה. חברת הכנסת סולודקין ושלושה סוחרים בעיר הגישו עתירות הן נגד החוק הישן והן נגד החוק החדש, בטענה שאין די בהם. כל העתירות נדונו במשולב בבג"ץ, בהרכב מורחב של תשעה שופטים (בג"ץ סולודקין).
הדיונים בבית המשפט העליון גלשו גם לכנסת. לאחר שהתפרסם שהשופט מישאל חשין שאל את נציגי המשיבים "איפה אתם רוצים שימכרו בשר חזיר, בשדות?", כינה אותו חבר הכנסת מאיר פרוש, במהלך נאום במליאת הכנסת, "חזיר". יושב ראש הכנסת, ראובן ריבלין, הוציא את פרוש מהמליאה, והגיש נגדו קובלנה לוועדת האתיקה, שהטילה על פרוש נזיפה חמורה.
בסופו של דבר, כללה פסיקתו של בית המשפט התוויה של השיקולים השונים שעל הרשות המקומית לשקול בבואה להתקין חוק עזר מעין זה, תוך התחשבות במכלול האינטרסים העומדים על הפרק. שיקולים אלה כוללים את עוצמת הפגיעה ברגשותיהם של התושבים מחד גיסא, ואת עוצמת הפגיעה בזכויותיהם של המעוניינים במכירה ובקנייה של בשר חזיר מאידך גיסא. בבחינת חלופות מעשיות, על הרשות המקומית לבחון את צביונה של העיר, את חלוקתה לשכונות, את מידת ההטרוגניות בשכונות, את המרחקים ואת זמני הנסיעה ממקום למקום, ואת האפשרות לייחד מקומות לממכר בשר חזיר ומוצריו בתוך השכונות השונות או מחוצה להן. למעשה, לא הכריע בית המשפט בסוגיה, ואף היו שאמרו, ששופטי בג"ץ "הוציאו את הכדור מחוץ למגרשם". בית המשפט הורה לרשויות המקומיות לשוב ולדון בחוקי העזר שלהן בהתאם לאמות המידה שגיבש, ועד אז הקפיא את הפעלת חוקי העזר.
המשמעות המעשית של פסק הדין לגבי שלוש הערים הייתה כי בבית שמש לא הותקן חוק עזר חדש, ובטבריה ובכרמיאל לא שונו חוקי העזר שהוקפאו.
במגזר הערבי
הוראות חוק ההסמכה היו יכולות להיות רלוונטיות גם במגזר הערבי, שכן גם על פי האסלאם אכילת בשר חזיר אסורה. עם זאת, בניגוד לרשויות המקומיות היהודיות, אף רשות מקומית שיש בה רוב מוסלמי לא התקינה חוקי עזר מכוחו. מספר ערים מעורבות התקינו חוקי עזר (תל אביב-יפו, חיפה, עכו, לוד ורמלה), אך בכולן היה רוב של תושבים יהודים.
בוזודויפאלו
בזדאויפלו  (מהונגרית: Bözödújfalu; ברומנית: Bezidu Nou, בֶּזִידוּ נוֹאוּ) היה כפר בטרנסילבניה אשר הוצף באופן יזום בשנת 1989.