cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קבב
קבב (בגאורגית : ქაბაბი - תעתיק מדויק: כבאב, בטורקית: Kebap) משמעו כבשר צלוי בטורקית. ברחבי העולם, ובעיקר באזור דרום הקווקז וטורקיה, רווחות גרסאות רבות של קבב, ומשמעות המונח משתנה במדינות השונות. גם בישראל הוא מאכל פופולרי.
בתלמוד בבלי מופיעה המילה הארמית כַּבַּבָא במובן של בשר הצלוי על גחלים.
קבב מזרחי
הקבב הנפוץ במטבח המזרח תיכוני, הוא קציצה מאורכת, עסיסית ומתובלת מבשר בקר או בשר כבש טחון, המשופדת לאורכו של שיפוד ונצלית בגריל.
בישראל, על פי רוב מתייחס המושג לקציצת בשר טחון בתבלינים שונים, הנצלית על מנגל, עם או בלי שיפוד. במקרים רבים הקבב מוגש בפיתה או בלאפה עם חומוס, טחינה וסלטים שונים.
קבב אירופאי
באירופה, קבב עשוי בדרך כלל מבשר כבש ומבשר בקר, אם כי ניתן להכינו גם מבשר עוף ודגים בסגנונות מסוימים. בשר חזיר נפוץ גם כן בקרב מוכרי קבב לא-מוסלמים.
באירופה, המושג "קבב" מתייחס לכמה סוגי מאכלים:
קבבים מוגשים לרוב בפיתה עם סלט. מסעדות קבב נפוצות בכמה אזורים של אירופה. דונר קבב (שווארמה) דווח בתור המאכל הזמין הנמכר ביותר בגרמניה. יש המוסיפים בשר בקר לפיצה ומכנים את המאכל "פיצה-קבב".
קבב אמריקאי
בארצות הברית, קבב הוא שיפוד עם קוביות קטנות של כל סוג של בשר או עוף וירקות הצלויים על הגריל.
סוגי הקבב האמריקאי כוללים:
הקבבים האמריקאים מכילים בשר וירקות המוחזקים יחד על שיפוד ואז נצלים על הגריל. ירקות בהם משתמשים: חצילים, עגבניות, פלפלים, בצלים ופטריות.
שישקבב לאכילה במקום כמעט ואינו נפוץ בארצות הברית, אך גירוס הוא נפוץ למדי.
כרמי יוגב
כרמי יוגב (17 בנובמבר 1918 – 11 בינואר 2010) היה איש חינוך ישראלי, מנהל גימנסיה הרצליה.
ביוגרפיה
יוגב נולד בבאר יעקב וסיים את לימודיו בגימנסיה הרצליה ב-1936. לאחר מכן למד באוניברסיטה העברית, שם סיים בתואר מוסמך למדעים. עשה דוקטורט בפסיכולוגיה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בשנת 1945 החל ללמד בגימנסיה הרצליה את מקצועות המתמטיקה והפיזיקה. מ-1953 שימש כסגן-מנהל, ומ-1963 כמנהל, בתחילה במשותף עם הד"ר ברוך בן-יהודה. החל משנת 1989 החל לשמש כנשיא הגימנסיה.
עם כניסתו לתפקיד מנהל הגימנסיה, הנהיג ד"ר יוגב חידושים בגימנסיה: הפריעה לו במיוחד העובדה שהימים הראשונים והאחרונים של שנת הלימודים הם ימים מבוזבזים: שעות הלימודים אינן רבות, והאווירה היא של חופשת קיץ. בהתאם להנחיה שלו, למדו התלמידים החל מיום הלימודים הראשון שש ושבע שעות, וכך היה עד ליום הלימודים האחרון. התעודות לא חולקו ביום הלימודים האחרון, אלא רק שלושה ימים לאחר תחילת החופש הגדול. יוזמה נוספת של כרמי הייתה מוסד ערב השבת, שנועדה לספק תעסוקה לתלמידים בליל שבת. בכל ליל שבת, בשעה תשע בערב, נערכה לתלמידים מסיבה במועדון הגימנסיה, שהשתתפות בה לא הייתה חובה. כדי לשמור על סדר במסיבה, ולהרגיע את ההורים המודאגים, הוצב בכל ליל שבת מורה אחד על משמר השקט והסדר.
סווינג
סווינג הוא תת-ז'אנר של מוזיקת ג'אז, שהתפתח בשנות ה-20 של המאה ה-20 ומאופיין בקצביות שיש לה ביטוי חיצוני בתנועה בולטת לעין (של מתופף, של רגל, הכאה באצבע צרדה או תנועת גוף), או קלילות והתאמה לריקוד. שמו ניתן לו מהתכונה של קטע ג'אז או של ביצועו, הגורמת לו להישמע קליל, במקצב מיטלטל קלות ומעט קופצני. כדי ליצור את תחושת הסווינג משתמשים במקצב של ארבעה רבעים, והדגשים הם על הרבע השני והרביעי (בשונה ממוזיקה קלאסית ורוק בו הדגשים הם ברבע הראשון ובשלישי). כמו כן המקצב מחולק לצמדים של שמיניות. שמיניות אלו נקראות "שמיניות סווינג" ולעיתים נשמעות כטריולה שאורך השמינית הראשונה בה הוא רבע.
בין מובילי הביג בנדס המפורסמים בתחום הסווינג נמצאים בני גודמן, קאונט בייסי ודיוק אלינגטון.
יש גם סגנון ריקוד הנקרא סווינג.
בג'אז המודרני משתמשים לרוב במקצב סווינג.
ה"סווינג הצועני" נוצר על ידי הגיטריסט הצועני ג'אנגו ריינהארדט שנחשב אחד מנגני הג'אז האירופאיים הבודדים שהשפיעו גם על הג'אז האמריקאי.
במאה ה-21 זכה הסווינג לתחייה מחודשת, כחלק מאופנת הרטרו והווינטג' המאפיינים זרם תרבותי זה. התחייה המחודשת הזו כללה גם את לידתו של סגנון מוזיקלי חדש, אלקטרו סווינג, שמשלב את הסווינג עם מוזיקת האוס וסוגים אחרים של מוזיקה אלקטרונית.
מלריה
מָלַרְיָה (בלטינית: Malaria; או קדחת הביצות) היא מחלה זיהומית הנפוצה בעיקר באזור הטרופי.
המלריה היא אחד מגורמי המוות העיקריים בעולם, בפרט בקרב ילדים בעולם השלישי. ב-2009 חלו במלריה 225 מיליון אנשים, וב-2010 מתו ממנה 655 אלף חולים. ב-2018 מעריכים כי חלו במלריה כ-228 מיליון בני אדם ומתוכם מתו כ-405,000, רובם בני פחות מ-15. רוב מקרי המוות ממלריה הם באפריקה שמדרום לסהרה.
המלריה מופצת על ידי יתושות אנופלס ופוגעת בעיקר בכדוריות הדם האדומות. במקרים קשים, נגרם נזק גם לאיברים חיוניים בגוף עקב אנמיה וחסימת כלי דם.
היצור החד-תאי הגורם למלריה, Plasmodium, נתגלה על ידי שארל לואי אלפונס לבראן (Charles Louis Alphonse Laveran), שהיה רופא בצבא הצרפתי, ועל גילוי זה הוענק לו פרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה ב-1907. פרס נובל נוסף לרפואה הוענק ב-1947 לפאול הרמן מילר, שגילה ב-1939 את תכונותיו של ה-די-די-טי כקוטל חרקים, לאחר שחומר זה שימש למניעת מלריה על ידי הדברת יתושים. בשנת 2015 הוענק עוד פרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה לטו יויו על גילוי החומר ארטמיסינין, המשמש תרופה למלריה.
גורמי המחלה
המלריה בבני אדם נגרמת על ידי חמישה מינים של הפרוטיסט החד-תאי פלסמודיום (Plasmodium), ממערכת הנבגוניות. זוהי המחלה הקטלנית ביותר הנגרמת על ידי פרוטיסט.
שני המינים הנפוצים הם Plasmodium falciparum (המסוכן ביותר) ו-P. vivax; מינים נוספים, נפוצים פחות הם P. ovale, P. malariae ו-P. knowlesi. טפיל זה מועבר על ידי יתוש האנופלס. היתושה (תמיד נקבה) מוצצת דמו של אדם נגוע; אחרי שמונה ימים של התפתחות הפלסמודיום בגופה הוא מצוי בבלוטות הרוק שלה (שם ישכון עד מותה), זמין להעברה.
תסמינים
התסמינים של המלריה כוללים חום גבוה, רעד, כאבי מפרקים, כאב ראש עז, הקאות העשויות להכיל דם, הזעה מרובה, צמרמורת, שלשול, כאבי בטן, הרגשה כללית לא טובה. עלולה גם להיות הרגשה של דקירות בעור וחוסר סוכר בדם, בעיקר במלריה הנגרמת מ-P. falciparum. תסמינים אלה מופיעים במחזוריות של יומיים עד ארבעה ימים.
פתופיזיולוגיה
יתושות אנופלס נושאות נבגי פלסמודיום בבלוטות הרוק שלהן. כאשר הן עוקצות אדם, דבר הנפוץ בעיקר בשעת בין הערביים ובלילה, הספורוזואיטים נכנסים לגוף דרך הרוק של היתושה, נודדים לכבד ומתרבים בתאי הכבד. בשלב המרוזיטי (merozoites) הם מגיעים לתאי הדם האדומים, שם הם מתרבים, ניזונים מהמוגלובין ומפרישים רעלנים. ומזמן לזמן פורצים אל תוך הגוף. הקדחת מתפרצת מדי שלושה או ארבעה ימים, עם יציאת המרוזויטים מתאי הדם. כאשר יתושה עוקצת אדם הנגוע במלריה, הטפיל מגיע עם הדם אל קיבתה, מתרבה שם ועובר לבלוטות הרוק שלה.
הטפיל מוגן יחסית מתגובת הנגד של המערכת החיסונית כיוון שהוא נמצא בכבד ובתאי הדם האדומים. עם זאת, תאי דם שהודבקו במחלה ונעים בחופשיות מושמדים בטחול. למניעת גורל זה הטפיל מייצר ציפוי חלבוני המקשה על הפעולה החיסונית.
בשנת 2012 חוקרים מצאו כי הטפיל הגורם למלריה בבני אדם משפר את יכולות יתושות אנופלס לשרוד רעב ממושך ובכך מקנה ליתושות שנדבקו בו יתרון על פני אחרים. באותה השנה הצליחו חוקרים מהאוניברסיטה העברית להבין את מנגנון ההסוואה של הטפיל מהמערכת החיסונית, הטפיל מסוגל להציג למערכת החיסון חלבון אחד בעוד הוא תוקף את הגוף בחלבון אחר וכך מתחמק מגילויו.
תולדות המחלה
המלריה תוארה כבר על ידי היפוקרטס במאה החמישית לפנה"ס. בימי הביניים ניתן לה השם "מלריה" - הֶלְחֵם של המילים באיטלקית של אותה תקופה: "מלה אריה" (mala aria) שפירושן: "אוויר רע", שכן חשבו שהיא נגרמת מהאוויר העולה מהביצות. כבר במאה הראשונה לספירה כתבו קולומלה וארו שמקור המחלה הוא דווקא מ"בעלי חיים קטנים" החיים בביצות, והמחלה מועברת דרך האוויר. בשנת 1897, גילה רונלד רוס כי מלריה מועברת באמצעות נקבת היתוש מהסוג אנופלס. הרופא הצרפתי שארל לואי אלפונס לבראן גילה בשנת 1880 כי המחלה נגרמת על ידי טפיל הנמצא בתאי הדם האדומים של החולים.
תרופת הכינין הומצאה בידי אינדיאנים מפרו, אשר למדו כי משקה מקליפת עץ הכינין מועיל לחולים. המידע עבר למערב באמצעות איש דת ישועי. בעבר חשבו שלכינין יש גם תועלת מניעתית, אך הדבר התברר כלא נכון.
בספרות היהודית ההיסטורית ניתן למלריה בדרך כלל הכינוי "קדחת".
בנטיעת האקליפטוסים קיוו החלוצים בארץ ישראל לבער את הביצות ואת יתושי האנופלס נושאי המלריה, מתוך הנחה מוטעית כי המלריה נגרמת מ"אוויר רע" העולה מהביצות, שאותו יטהר העץ ואף יסייע לייבוש הביצות. מאוחר יותר נוכחו כי השפעת האקליפטוס על הביצות שולית והמלריה מופצת על ידי יתושות אנופלס, והוחל בניקוז הביצות.
בוונצואלה אושר ב-1936 חוק ההגנה ממלריה. באותה תקופה החל לנהל את הקמפיין נגד מלריה הרופא ארנולדו גבלודון (Arnoldo Gabaldón). במסגרת הקמפיין להדברת המלריה, שהתמקד תחילה באזורים העירוניים שבהם היה כלכלי יותר לבצעו, ערכו הרשויות טיפולים להדברת יתושים ובפרט הדברה באמצעות פירטרינים ובהמשך שימוש ב-DDT. הקמפיין הצליח לצמצם מאוד את ההידבקות במלריה, וב-1961 הכריז ארגון הבריאות העולמי על הדברתה של המלריה מ-68% מאזור המלריה בוונצואלה. בעקבות המשבר הכלכלי שחוותה ונצואלה בעשור השני של המאה ה-21, ועימו גל הגירה פנימית, אירעה התפרצות של מלריה.
דרכי טיפול
התרופות לקדחת מבוססות על הכינין, המופק מקליפתו של עץ הכינין או על כינין המיוצר ייצור סינתטי. הכינין היה ידוע בעבר כטיפול הידוע היחיד למלריה. קשה לרפא באמצעות תרופות אלה את הפלסמודיום, ולשם כך נדרשות תרופות נוספות.
מניעת המחלה
האמצעי היעיל ביותר להילחם במלריה המתפשטת בקרב האוכלוסייה הוא לחסל את הדגירה של יתושי האנופלס על ידי ריסוס מקומות הדגירה, ייבוש הביצות, החדרת דגי גמבוזיה למקווי המים על מנת שיטרפו את הרימות והביצים של היתושים או, כמוצא אחרון, כיסוי הביצות בשכבת נפט שאינה מאפשרת לרימות היתושים לנשום וקוטלת אותן.
מניעת הידבקות במלריה היא אחת המטרות המרכזיות של מערכות הבריאות באפריקה שמדרום לסהרה בגלל היקף התמותה ממלריה ובהיעדר חיסון כנגדה.
בשנת 2021, אישר ארגון הבריאות העולמי חיסון נגד מלריה. לפני כן, החיסון אושר על ידי הסוכנות האירופית לתרופות בשנת 2015.
התגוננות אישית
דרכי התגוננות אישית לנמצאים באזורים נגועי מלריה כוללים:
תרופות
הדרך היעילה ביותר להתגוננות אישית מפני מלריה באזורים נגועים היא נטילת תרופות המיועדות לכך. קיימות תרופות המקנות 90%-95% הגנה מפני כל סוג של מלריה. סוג התרופה הניתנת תלוי באזור השהות היות שבכל אזור קיים סוג שונה של הטפיל. תרופת המנע נלקחת החל מיום לפני הכניסה לאזור נגוע במלריה ועד ארבעה שבועות לאחר היציאה מהאזור. התרופה החדשנית והיעילה ביותר נקראת "מלרון" אשר מאופיינת במיעוט תופעות לוואי (נוסף על כך קיימות תרופות כגון מפלוקווין, מלרון, כלורוקווין, דוקסילין). מנגנון הפעולה של תרופות אלו פוגע ביכולת ההתרבות של הטפיל הגורם למלריה.
שימוש בתרופות הוא דרך יעילה להימנעות מהידבקות במחלה אצל מטיילים, שמשך שהייתם באזור הוא זמני ומוגבל. אולם תושבים באזורים נגועי מלריה אינם יכולים פרקטית וכלכלית ליטול את התרופות במשך כל ימי חייהם. נוסף על כך, טיפול תרופתי ארוך טווח של אוכלוסייה רחבה יגרום לטפיל לפתח עמידות לתרופה במרוצת הזמן.
מניעת היעקצות
הגנה נוספת מתרכזת בהקטנת הסיכוי לעקיצת היתושה. לפי מחקרים רבים שיטה זו מוכחת כיעילה ביותר באזורים נגועי מלריה באפריקה. שיטה זו כוללת:
הדברה
הזרוע המרכזית במלחמה במלריה שואפת להקטין את מספר היתושות המסוגלות לשאת את הטפיל, בכמה דרכים:
מאמצים למניעת התפתחות המלריה על ידי חיסול היתושים נמצאו יעילים באזורים נרחבים בעולם אשר נחשבו בעבר מוכי מלריה (דוגמת ישראל). לעומת זאת, על אף מאמצים של ארגונים שונים ותרומות ממדינות ומגופים בין-לאומיים, היקף המלריה באפריקה רחב ביותר. למרות השימוש באמצעים השונים המלריה באפריקה עדיין נחשבת לגורם תמותה מרכזי ביבשת.
חינוך והסברה
ארגונים שונים ותוכניות בין-לאומיות משלבים יחד עם פעולות למניעת ההידבקות במחלה תוכניות של חינוך והסברה לקהילות המקומיות. הרעיון המרכזי שבבסיס גישה זו הוא כי הכתבת מדיניות התמודדות עם המחלה ומניעתה איננה יעילה ללא שיתוף הקהילות והקניית ידע וכלים לאוכלוסייה. שכן, באמצעות חינוך ניתן ליצור דור חדש של תושבים שיכירו בחשיבות האמצעים למניעת המחלה כדי ליצור מצב שבו שיעורי התמותה ממלריה באפריקה יקטנו בצורה ניכרת.
פיתוח חיסון
משך שנים נכשלו הניסיונות לפיתוח חיסון כנגד מלריה, היות שאחד הטפילים הגורם למחלה הוא בעל מחזור חיים מורכב אשר מסייע לו להתחמק ממערכת החיסון המנסה לתקוף אותו ועל כן מקשה את ניסיונות פיתוח החיסון.
חיסון ה־RTS,S הוא הראשון שהדגים הישגים קליניים בטיפול בטפיל, ובשנים 2014-2009 נכנס לניסוי שלב 3 בהיקף גדול יחסית , באזורים בהם העברת מלריה נחשבת גבוהה או בינונית. בשלב זה בוצע הניסוי בסמיות כפולה על כ־15,000 משתתפים. הניסוי הראה כי מקרי המלריה בקרב המחוסנים ירדו ביותר ממחצית בשנה הראשונה לאחר החיסון, וירדו ב-40% במהלך 4 שנות המעקב.
לאחר תוצאות ניסוי שלב 3, קיבל החיסון מספר אישורים בינלאומיים, בין היתר של סוכנות הבריאות של האיחוד האירופי, ה־CHMP, והחל פיילוט בהכנסת חיסון ה־RTS S למערכות הבריאות בגאנה, קניה ומלאווי. הפיילוט הביא להפחתה משמעותית במקרי מלריה שנחשבים לחמורים, ולירידה במקרי מוות של ילדים ובאשפוזים, כאשר על פי הערכת ארגון הבריאות העולמי הציל החיסון את חייהם של 1 מכל 200 ילדים שהתחסנו במסגרת הפיילוט.
הגנה מולדת מפני מלריה: המחלה כגורם ברירה טבעית
ההשפעה של טפיל מחלת המלריה על מבנה הגנום האנושי נלמדה במיוחד אצל חולי אנמיה חרמשית. במחלת האנמיה החרמשית קיימת מוטציה בגן המוגלובין B (HBB) המקודד את החלבון בטא גלובין. בעוד שאלל נורמלי מקודד חומצה גלוטמית במקטע השישי של הבטא גלובין, המוטציה גורמת לקידוד ולין. שינוי זה מחומצת אמינו הידרופילית לחומצת אמינו הידרופובית מעודד היקשרות בין מולקולות ההמוגלובין, עם פלמור ההמוגלובין נגרם עיוות לתא הדם האדום והוא מקבל צורה "חרמשית". תאים כאלה מפונים במהירות ממחזור הדם, במיוחד בטחול, שם הם נהרסים.
גם מחלות גנטיות אחרות הקשורות למוטציות בייצור המוגלובין, וכן חסר באנזים G6PD (הגורם לרגישות לפול), מקנות עמידות חלקית למלריה, ונפוצים בעיקר באזורים מוכי מלריה, ולפיכך משערים שזו הסיבה לתפוצתם.
מלריה באפריקה שמדרום לסהרה
באפריקה שמדרום לסהרה, שבמדינות רבות בה שורר מצב תברואתי קשה, קיימת התפשטות של היתושים מעבירי המחלה, ויכולות המניעה והטיפול אינן גבוהות, שיעור התחלואה ושיעור התמותה ממחלת המלריה הם מהגבוהים בעולם.
באפריקה שמדרום לסהרה, מלריה היא גורם התמותה החמישי בקרב ילדים, והיא הגורם הראשון הנגרם על ידי מחולל מחלה יחידה.
המלריה בארץ ישראל
עם פלישת הבריטים לצפון אפריקה וישראל במלחמת העולם הראשונה, נאלץ הצבא הבריטי להתמודד עם המלריה שהפילה חללים רבים. ב-1922 פרסמו רשויות הבריאות הבריטיות את דרכי הפעולה שנקטו למלחמה במלריה. הספר מזהה את המקורות המרכזיים של המלריה בבארות המים הרבות שחפרו הערבים באזור והביצות לאורך מישור החוף. עם התקדמות הצבא מוקדי מלריה רבים נוקזו והודברו בחומר הורג יתושים או טופלו בשמן אם היו בארות מים לצורך שתייה. רוב היישובים החקלאיים שנוסדו בשנים הראשונות של תחיית היישוב העברי בארץ ישראל נוסדו בשלושה אזורים שהיו קטנים יחסית ומישוריים - בבקעת הירדן, בעמק יזרעאל ובמישור החוף של חבל השרון. הקרקע הייתה טובענית ופורייה מאוד, אך עם זאת גם הייתה נתונה למכירה משום שבאותה העת שרצה בה מחלת המלריה ולכן לא ניתן היה לעבד אותה. באזורים הגבוהים יותר שבהם המים לא עמדו, היתושים לא יכלו להתרבות (כגון אזור יהודה ושומרון) והיו מעט יישובים יהודיים, אם היו בכלל. בכך, הייתה למלריה השפעה של ממש על גבולות ההתיישבות היהודית בארץ ישראל.
אטימולוגיה
פירוש שם המחלה באיטלקית הוא "אוויר רע" (mala aria), בשל האמונה שהייתה קיימת בעבר כי אוויר הביצות הרע הוא הגורם לה.
שוויון
למושג שוויון, במשמעותו החברתית, שתי משמעויות: נורמטיבית ותיאורית (דיסקריפטיבית). במשמעות הנורמטיבית, יש הרואים בשוויון, ערך, ושמו להם, למדינתם ולעולם מטרה לשאוף לשוויון בהיבטים מסוימים של חיי האדם; כגון שוויון בזכויות, שוויון כלכלי ושוויון הזדמנויות. במשמעותו התיאורית, השוויון הוא תיאור מצב: בני האדם כבר שווים בהיבטים מסוימים של חייהם; לדוגמה: ערך החיים של אדם אחד שווה לערך החיים של האחר. כמה מהאידאולוגיות הדוגלות בשוויון כאידיאל, מבססות את דרישתן זו על ההנחה ששוויון, במובנים אחרים, הוא תיאור מצב.
קטגוריות של שוויון
יש להבחין בין כמה סוגים ורמות שונות של תפיסות השוויון המגדירות באופן שונה את מערך הזכויות השוויוניות:
שוויון מוסרי
שוויון מוסרי או שוויון ערך האדם - רעיון העומד בבסיס מרבית תפיסות השוויון ומהווה נקודת מוצא לדיון בשוויון. שוויון זה מבוסס על כך שמבחינה מוסרית ומעשית, קיים יסוד מהותי בלתי-ניתן לכימות, השווה בכל בני האדם ונמדד ביחס לעצמו. שוויון ערך האדם מניח כי קיימת שונות טבעית בין בני האדם, ועל כן כל צורה של שוויון חיצוני (כלומר - שוויון הנמדד ביחס למדד קבוע) פוגע בשוויון ערכם, הנמדד ביחס לעצמו. משמעותו שכל אדם הוא בעל ערך שווה וכאשר אנו מארגנים את ההסדרים המוסדיים החברתיים, הכלכליים והפוליטיים אנחנו צריכים להתייחס לאינטרסים של כל יחיד, אינטרסים כחירויות ומשאבים, כשווים. לכן כאשר קיימת חלוקה בלתי שוויונית של חירויות, הזדמנויות ומשאבים אנו צריכים להציג הצדקה לאי השוויון. במונחים של הפילוסוף והמשפטן רונלד דבורקין - כאשר המדינה ואזרחיה מעצבים את המוסדות הציבוריים שלהם, העיקרון המנחה צריך להיות - להתייחס לאינטרסים של כל אחד בכבוד ודאגה שווים.
רעיון השוויון הבסיסי מאותגר על-ידי רעיונות המכונים "קורלטיביסטים". על-פי רעיונות אלה, ישנן תכונות המצדיקות את היחס השוויוני, ותכונות אלה אינן זהות לתכונה "היותך אדם". על-פי עמדה קורלטיביסטית טיפוסית, יחס שוויוני אינו יחס אידיאלי, אלא עניין של קירוב, או כזה הנדרש משום שיחס אחר יפגע בכבודם של אלה שאינם ראויים ליחס שווה. לעומת זאת, העמדה השוויונית השכיחה היא עמדה שוויונית-פרספקטיבית (כזו המייחסת לבני האדם ערך שווה), הומניסטית, לפיה האינטרסים של כלל בני האדם שווים, ומובחנים בחשיבותם מאלה של בעלי חיים אחרים. כך, על-פי העמדה השכיחה, לבני אדם יש מעמד מוסרי גבוה יותר משל בעלי חיים, אך אלה שווים ביניהם.
אף בקרב הדוגלים בשוויון בסיסי בין בני אדם בשלל גרסאותיו, ישנה מחלוקת לגבי מהו הקריטריון המגדיר את המעמד המוסרי. יש הדוחים את הרעיון של מעמד מוסרי מכל וכל, אך גם בקרב אלה שמאמינים בשוויון הומניסטי, בדרך כלל היותו של מישהו "אדם" אינו מספק כשלעצמו כמבסס את המעמד המוסרי. בין הפרמטרים המועמדים להצדיק את המעמד המוסרי, ניתן למנות sentient (היכולת לחוש רגשות), רציונליות, סוכנות, סובייקטיביות, ועוד.
השאלה מה מבסס את המעמד המוסרי הייחודי לקבוצת בני האדם היא שאלה סבוכה בפילוסופיה, שכן הפרמטרים המועמדים השונים סובלים משלל בעיות. ראשית, יש קושי להסביר מדוע פרמטרים אלה מתקשרים למעמד מוסרי. שנית, עבור כל פרמטר בנפרד, ישנו קושי לעמוד בדרישות הנובעות מהתפיסה של שוויון בסיסי. בין הדרישות הבולטות, ניתן למנות את דרישת ה-Significance, לפיה הפרמטר צריך להיות משמעותי מספיק כדי להצדיק את המעמד המוסרי. Uniqueness, לפיה בעלי חיים וישים אחרים אינם נהנים ממעמד מוסרי זה. ו-Universality, הדרישה לפיה אין בני אדם המודרים מקבוצת המעמד השוויוני הרלוונטי.
שוויון בפני החוק
תפיסה הגורסת כי על חוקים לחול באופן אחיד על כל אזרחי המדינה ויישומם צריך להיעשות ללא משוא פנים. לפי תפיסה זו על ספר החוקים שלא להכיל כל התייחסות למגדר, מוצא אתני, גיל וכדומה אלא להתייחס לכל אדם באשר הוא אדם באופן זהה. גישה זו מזוהה לרוב עם זרם הליברליזם.
שוויון פוליטי
שוויון זה מתאר מצב בו הכוח החברתי מחולק כך שלכל אדם כמות כוח זהה. שוויון זה מצריך שיטת מדידה מסוימת של הכוח, ולפיכך משתנה משמעותו בהתאם לשיטת מדידת הכוח. ראיית שוויון זה כמוסרי מבוססת על הנחה כי האדם כוחני מטבעו. דוגמה לשוויון כוח היא הצבעה שוות-קולות, כגון זו שבבחירות. הצבעה זו מבוססת על כך שחלוקת הקולות מבטאת את חלוקת הכוח, ועל-פי הנחה זו, משמעות קולות שווים היא כוחות שווים. מדדים אחרים לחלוקת כוח, כדוגמת סמכות ניהולית או כמות ממון, הופכים שיטה זו לאי-שוויון, ומעמידים את השוויון בצורה שונה.
שוויון חברתי
בחברה שוויונית, לכל אדם אותן ההזדמנויות - אותו הסיכוי לשפר את מצבו באמצעות קבלת החלטות נכונות. שוויון הזדמנויות דורש מערכת חברתית גמישה, אשר חלוקת התפקידים ומצבי המחיה בה נתונה לשינוי על-פי בחירה אוטונומית של הפרטים בה. צורה זו של שוויון מחייבת שבירה מתמדת של מנגנוני שימור הכוח בחברה, על מנת למנוע חלוקת כוח המקיימת את עצמה (אנשים בעלי כוח נוטים לכונן מנגנונים שמשמרים את הכוח בידיהם או בידי דומיהם; הדבר פוגע בשוויון ההזדמנויות בחברה, משום שחלוקת ההזדמנויות נתונה יותר בידיהם של קבוצות מסוימות, ואלה מחלקות את ההזדמנויות באופן שאינו שוויוני). כינון מדינת רווחה, על סוגיה השונים, היא ניסיון להפוך את החברה לשוויונית יותר, על ידי סיפוק שירותי יסוד המהווים בסיס לבחירה שאינו תלוי בחלוקת ההכנסות (שאינה שוויונית).
שוויון ההזדמנויות, לאורך זמן, קובע את חלוקת הכוח בחברה.
מאפיין נוסף של חברה שוויונית הוא היעדר שליטה - היעדר יכולת של אנשים מסוימים להכתיב לאנשים אחרים כיצד לנהוג. דוגמה לשליטה כזו היא עבדות, או, בחברות מסוימות, שליטת גברים בחייהן של נשים בשל מוסכמות חברתיות נוקשות. "חברה של שווים" היא חברה שבה לכל פרט שליטה עצמאית ובלעדית על חייו, במסגרת החוק, ואף אחד אינו יכול להכתיב לאחר כיצד לנהוג.
שוויון בחינוך
שוויון הזדמנויות בחינוך בא לידי ביטוי במתן הזדמנות שווה לכל תלמיד לפתח את אישיותו כאדם המסוגל להשתתף באופן יעיל בתהליך הדמוקרטי של קביעת יעדי החברה. למרות ההסכמה הרחבה אודות חיוניותו של שוויון ההזדמנויות בחינוך, ישנה מחלוקת על הדרך בה ראוי ליישמו.
שוויון כלכלי
ניתן להבחין במספר גישות של שוויון כלכלי:
מדד המודד את אי-השוויון הכלכלי במדינות העולם הוא מדד ג'יני, המהווה כלי להצגת מידת השוויוניות בהתפלגות ההכנסות.
הומניטריות ושוויון
הבחנה רלוונטית חשובה אחרת, היא ההבחנה בין שיקולים הומניטריים לבין שיקולים של שוויון. כאשר אנו טוענים שאנשים הם רעבים או אינם יכולים לספק לעצמם צרכים בסיסיים הדגש הוא על סיפוק רעבונם, דרישה שניתן לספק ללא התייחסות למצבם של אחרים. בעוד שכאשר מדובר בשיקולים של שוויון הכוונה היא לבחון את מצבם של אנשים ביחס למצבם של אנשים אחרים. כך גם אדם הטוען כי הוא מכיר בזכות של אנשים לקיום מינימלי בכבוד, עשוי בה בעת לקבל חברה בלתי שוויונית שבה הפערים בין קבוצות אוכלוסייה שונות הם עצומים.
מטרת השוויון
קיימת הבחנה בין סוגי שוויון שונים על פי יחסי הגומלין שבין תכלית הפעילות לבין האמצעים המשמשים להשגתה.
שוויון אינסטרומנטלי
לשוויון יכול להיות ערך אינסטרומנטלי, כלומר אנחנו מעוניינים בשוויון כיוון שהוא משרת ערכים אחרים. לדוגמה, שוויון הזדמנויות אינסטרומנטלי בחינוך שואף ליצירת ניעות חברתית, בעיקר בקרב הקבוצות החלשות בחברה. ההנחה היא שתכלית החינוך לפתח כישורים שיאפשרו לתלמידים להשתלב בעולם העבודה על פי יכולתם ורצונם. כך למשל הדרישה לשוויון כלכלי יכולה לנבוע מכך שהיא תורמת לשיפור מצבם של העניים, או כיוון שהיא יוצרת סולידריות קהילתית. לעיתים הדרישה לשוויון כלכלי היא לשם השגת שוויון מסוג אחר, למשל שוויון פוליטי. פערים כלכליים גדולים פוגעים ביכולת השווה של אזרחים לעצב את חייהם הפוליטיים. שוויון כלכלי גם תורם לשוויון של סטטוס חברתי, כיוון שקיום פערים כלכליים גדולים בין אנשים יוצר חברה מעמדית מקוטבת שבה בעלי ההון הכלכלי מתייחסים בבוז לקבוצות חסרות האמצעים הכלכליים. שוויון כלכלי הוא גם אינסטרומנטלי בתרומה להיעדר שליטה של אנשים בחייהם של אנשים אחרים.
כך גם הערך של שוויון פוליטי יכול להיות אינסטרומנטלי, כלומר לשמש ככלי לקידום שוויון של סטטוס חברתי. כך שלילה של זכות הצבעה מקבוצה מסוימת משפילה ומבזה את חברי אותה קבוצה.
שוויון אינטרינזי
בפעילות לא-אינסטרומנטלי לא ניתן להבחין בין האמצעים לתכלית, משום שפעילות זו נעשית לשם עצמה (גם אם היא מובילות למטרות נוספות). מכאן שאפשר לרצות בערך השוויון לא רק כיוון שהוא אמצעי להשגת ערכים אחרים אלא גם כיוון שערך זה הוא צודק והוגן כשלעצמו. לדוגמה, שוויון הזדמנויות אינטרינזי בחינוך תובע מתן הזדמנות לכל תלמיד לפתח את אישיותו באופן מלא כאדם מחונך.
כך יחס שווה לאנשים שמאפייניהם הרלוונטיים שווים מבטא את רעיון הצדק הפורמלי. כך שוויון חוקי מחייב אותנו להחיל את החוק באופן שווה. אולם אם אנחנו דוגלים בשוויון מוסרי, הדרישה לצדק פורמלי אינה מספיקה. כך למשל חלוקה שווה של משאבים חברתיים וכלכליים לאנשים בעלי צרכים שונים נראית בעינינו בלתי צודקת.
שוויון בחוקי מדינת ישראל
כבר במגילת העצמאות נאמר שמדינת ישראל "תקיים שוויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל אזרחיה בלי הבדל דת, גזע ומין".
חוקי היסוד העוסקים בזכויות האדם - חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק יסוד: חופש העיסוק אינם מזכירים את עקרון השוויון, אך יש בהם קישור למגילת העצמאות - הסעיף הראשון בכל אחד משני חוקי יסוד אלה, שכותרתו "עקרונות יסוד", קובע: "זכויות היסוד של האדם בישראל מושתתות על ההכרה בערך האדם, בקדושת חייו ובהיותו בן-חורין, והן יכובדו ברוח העקרונות שבהכרזה על הקמת מדינת ישראל". בחוק יסוד כבוד האדם וחירותו, הוגשה הסתייגות להוספת סעיף השוויון לחוק, אולם סעיף זה נדחה בהצבעה במליאת הכנסת. משמעות הדבר שחברי הכנסת דחו את כניסתו של ערך השוויון לחוק הפוזיטיבי, ובכל זאת בית המשפט מפרש שוויון כנגזרת של כבוד האדם וחירותו.
אחדים מחוקי מדינת ישראל מבטיחים שוויון זכויות בהקשרים שונים. חוקים אלה הם:
אביעד הכהן מציין כי:
מרכיב עיקרי בהתנגדות לחוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי, שאושר ביולי 2018, היא הטענה לפגיעתו בעקרון השוויון, בהקנותו, לדעת מתנגדי החוק, עדיפות לאזרחיה היהודים של ישראל. מצדדי החוק גורסים שהעדיפות (הגדרה עצמית ייחודית ללאום היהודי) לאזרחיה היהודים של ישראל נגזרת מעצם הגדרתה של מדינת ישראל במגילת העצמאות כמדינתו של העם היהודי.
עליות לאחר קום המדינה
עליית יהודים לארץ ישראל לאחר קום מדינת ישראל נעשתה בגלי הגירה אחדים. רוב המניעים לעליה היו ציוניים וכלכליים, בנוסף לגלי העלייה הרשומים מטה היה רצף של עליית קבוצות ובודדים ממדינות שונות במשך כל השנים מאז הקמת המדינה ועד היום.
מספר העולים
מאז הקמת המדינה ועד 2010 עלו לישראל כ-3 מיליון יהודים, 60% מהם ממדינות אירופה, 16% מארצות אפריקה, 14% מאסיה ו-8% מאמריקה ומאוסטרליה. בשנת 2011 מהווים ילידי חו"ל כרבע מאוכלוסיית המדינה, וכשליש מכוח העבודה בה.
נתוני עליות לפי שנים:
העלייה לארץ מסוף המאה ה-20 ועד היום
בשנים 1990–2009, עלו מברית המועצות לשעבר כמיליון בני אדם, מאמריקה הלטינית כ-40,000 (מתוכם 7,000 ב-2002), מארצות הברית וקנדה כ-50,000, מאנגליה כ-10,000, מצרפת כ-40,000, מאתיופיה כ-70,000 (מתוכם 20,000 ב-1991), וממדינות אחרות כ-60,000.
בין השנים 1999 – 2002 המשבר הפוליטי והכלכלי שפקד את ארגנטינה גרם למהלומה לענף הבנקאות, בעקבותיו נעלמו מיליארדי דולרים בפיקדונות ונוצרה פגיעה קשה במעמד הביניים במדינה. רוב יהדות ארגנטינה (200,000 איש בערך) הושפעה ישירות מהמצב. חלקם בחרו בעקבות כך להתחיל מחדש ולעלות לישראל משום שראו בכך הזדמנות לשינוי במצבם.
בעקבות אנטישמיות מוסלמית אותה היהודים חווים בצרפת החל משנות התשעים, עלו בין השנים 2000 עד 2020 כ-40 אלף יהודים מצרפת. מספר הדומה ליהודים שעלו מהמדינה מקום המדינה ועד לאמצע שנות התשעים.
בין השנים 2000-2015 עלו מארצות שונות באמריקה הלטינית כ-30,000 יהודים.
מאידך, בשנים אלו מספר העולים מארצות הברית לא עלה. ומספר העולים מארצות הברית מאמצע שנות השישים הוא באזור ה-2,000 עולים מדי שנה ללא תנודות חריגות. מניתוח של אורי רדלר עולה כי הגידול באוכלוסייה היהודית בישראל על בסיס העולים מתקזז כמעט לגמרי עם מספר הישראלים ש'יורדים' מישראל.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-21, גברה העלייה מרוסיה, בלארוס ואוקראינה בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה.
אורה זיטנר
אורה זיטנר (1946 – 15 בספטמבר 2020) הייתה זמרת, פסנתרנית ומנצחת מקהלות ישראלית. זיטנר הייתה בוגרת האקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב; היא התמחתה שם בהלחנה, ניצוח מקהלות ונגינה בפסנתר. במשך תקופה ארוכה נמנתה עם "חבורת רננים" ועם מקהלת רינת.
ביוגרפיה
בפסטיבל שירי הילדים מספר 13 (1982), הופיעה זיטנר עם השיר "בחלון שלי יש ים". בשנת 1987 ערכה זיטנר מסע הופעות שבמסגרתו הופיעה בתיאטרון העירוני של פריז. בשובה העלתה את מופע היחיד שלה "תחת גגות פריז", שבו היא שרה וליוותה את עצמה בפסנתר בתוכנית של שאנסונים צרפתיים.
מלבד הופעות היחיד שלה, הרבתה זיטנר לשתף פעולה במופעים עם אמנים והרכבים אחרים, כמו ההופעות המשותפות עם רביעיית "קולן" ועם ישראל גוריון (בתוכנית בשם "דואט").
זיטנר קיבלה פרס על שם אֶמה שייבר מבית שלום עליכם בשנת 1995 על תקליט שירי יידיש שהוציאה. היא הייתה יוזמת אירועי זמר ברחבי ישראל, מפגשי זמר במועדון "צוותא", וכן לקחה חלק בפסטיבל אבו גוש למוזיקה קלאסית.
ברית הקנאים
ברית הקנאים הייתה מחתרת יהודית דתית שפעלה בישראל בשנים 1951-1949 להקמת מדינת הלכה במדינת ישראל. המחתרת כללה כמה עשרות צעירים דתיים, נערים ונערות. חברי המחתרת גנבו נשק וחומרי נפץ, ביצעו פעולות כנגד רכוש של מחללי שבת ומוכרי טרפות, ונעצרו לאחר שנכשלה תוכניתם להטיל בכנסת פצצת עשן בעת דיון על גיוס נשים לצה"ל.
מעצרם של חברי המחתרת העלה לסדר היום הציבורי נושאים של יחסי דת ומדינה ויחסי דתיים וחילוניים, אך גם נושאים של יחס ראוי לעצירים, ושימוש בכללי המעצר המנהלי על מנת לאכוף את החוק על תנועות פוליטיות ודתיות קיצוניות.
שניים מחברי הקבוצה הגיעו לימים למשרות ציבוריות משמעותיות במדינת ישראל: הראשון לציון הרב מרדכי אליהו וחבר הכנסת שלמה לורינץ.
רקע היסטורי
עם הקמת מדינת ישראל, בשנת 1948, היו שלא קיבלו את סמכות מוסדות המדינה, והמשיכו בדפוסי פעולה שירשו מהמחתרות שקדמו להקמת המדינה. ניסיונו של דוד בן-גוריון להקנות למדינה החדשה דפוסי פעולה ממלכתיים, שהביא לפירוק המחתרות, נתקל בקיצוניים, מימין ומשמאל, שהמשיכו את דפוסי המאבק מלפני קום המדינה גם לאחר תקומתה, וכנגד מוסדותיה הרשמיים, וזאת מתוך תחושה כי המדינה, למענה נאבקו, אינה מגשימה את התקוות שתלו בה, וכי הממסד החדש ההולך ומתגבש במדינה בוגד במטרות למענו נוסד.
פעולות מסוג זה נמשכו במהלך כל שנות ה-50. בנוסף להתארגנות "ברית הקנאים" פעלו רבים נוספים. בין הפעולות בלטו פעולת מחתרת צריפין, שפעלה כנגד מוסדות ברית המועצות מתוך מגמה אנטי-סובייטית, פעולתו של דב שילנסקי כיחיד, שניסה להניח פצצת שעון במשרד החוץ, והניסיון לפגוע בשר התחבורה דוד צבי פנקס בגינו נעצרו עמוס קינן ושאלתיאל בן יאיר וזוכו מחוסר הוכחות. קבוצות ואישים שכונו בשמות קוד כמו "המגף השחור" ו"המגף הלבן" שלחו מכתבי איום למערכות העיתונים, ויחידים והתארגנויות ביצעו פעולות כפגיעה בידו של הכנר יאשה חפץ שניגן מיצירות ריכרד שטראוס והותקף על ידי אלמוני ב-1953. הפעולות מסוג זה הגיעו לשיא בין 1951 ל-1953 ולאחר מכן שככו מעט. תוספת טראגית, מאוחרת, לפעולות מסוג זה הייתה רציחתו של ישראל קסטנר בשנת 1957.
המניעים להקמת המחתרות היו שונים ומגוונים. חלקן היו מוּנעות ממאבקים פוליטיים בני התקופה, כגון שאלת היחס לברית המועצות, וחלקן ממאבקי הדת והמדינה בשנותיה המוקדמות, בשאלות כשמירת שבת וגיוס נשים לצה"ל.
הקמת המחתרת
פעולות מסוג אלה שביצעה "ברית הקנאים" החלו עוד בשנת 1949, וכפי הנראה בוצעו על ידי חברי המחתרת כבודדים. חברי המחתרת, צעירים דתיים מירושלים, חלקם קשורים בעבר בפלג דתי של לח"י, היו קשורים במספר התארגנויות מסוג זה שפעלו בו זמנית בכינויים כ"ברית הקנאים", ו"המחנה", "ארגון לוחמי יהדות" ו"בני פנחס". ראשיתה ה"רשמית" של "ברית הקנאים" במפגש של חמישה מצעירים אלו בחול המועד פסח בשנת 1950. מנהיגי ההתארגנות ויוזמיה היו הרב מרדכי אליהו, אליהו רפול ויהודה רידר. לפי דברי מיכאל בר-זוהר, פעולות המחתרת אושרו בידי הרב צבי פסח פרנק.
ארגון המחתרת ודרכי פעולתה
הארגון מנה כ-35 חברים גברים, שחולקו לחוליות בנות שישה חברים, וכן תא של נשים שכונה "תא יהודית" שעסק בעיקר בהשגת ידיעות. הרב מרדכי אליהו, שכינה עצמו "יאיר", היה גובה 5% (בלשונם: חצי מעשר) ממשכורתם של החברים, ובכסף רוכש נשק גנוב. אליהו היה מקבל חברים חדשים, מראיין אותם, ומחתים אותם על שאלון שנשא את הכותרת "איגוד דתי ספורטיבי של חיילים משוחררים". לאחר מכן היה המועמד מושבע בבית כנסת בטקס חשאי, בו היה המשביע אומר לו, בין היתר:
לאחר מכן ניתן למועמד כינוי מחתרתי, ובאמצעות מנהיגי ההתארגנות, או ראש החוליה, קיבל את משימותיו.
פעולות המחתרת
ב-1 במאי ערכו חברי הארגון סיור בשכונת מאה שערים כשבידם אקדח גנוב שנרכש על ידי הרב מרדכי אליהו. מטרת הסיור הייתה "להגן על השכונה" לאחר שנפוצה שמועה כי ביום זה יתקפו צעירי מפ"ם את השכונה.
שירות הביטחון הכללי, בראשות איסר הראל, הצליח להחדיר לארגון סוכנים, שדיווחו לו על תנועותיו. במאי 1951 החריפו כוונות פעילי הארגון. בכוונתם היה להפציץ אטליזים לאור יום בבקבוקי מולוטוב, ולשרוף את לשכת הגיוס בירושלים. הראל החליט לשבור את הארגון, אך חיכה לשעת כושר.
מבצע כלה
ב-14 במאי 1951 נערך בכנסת דיון בנושא הרגיש של גיוס בנות לצה"ל. לקראת דיון זה החליטה המחתרת להשליך פצצת עשן לאולם המליאה. יהודה רידר הכין פצצה מקופסת סיגריות אנגליות עשויה מפח, לתוכה הכניס פילם וקפצונים לשם הרעש. בקופסה ניקב חור על מנת שהעשן יצא ממנה וימלא את האולם. את התערובת היה אמור להדליק באמצעות סיגריה, ולהשליכה אל הכנסת בעת הדיון. הכנסת שכנה אז בבית פרומין בירושלים ומקור החשמל הגיע ממלון עדן הסמוך. בעת זריקת הפצצה, היה אמור פעיל נוסף, בשם נח וורמסר, לנתק את זרם החשמל אל הכנסת, ולשם כך הצטייד במוט ברזל, בו אמר לפרוץ את הדלת שליד השנאי. לפעולה זו ניתן הכינוי המחתרתי "מבצע כלה".
השב"כ ידע מראש על הפעולה, ואיסר הראל נפגש עם יו"ר הכנסת יוסף שפרינצק והזהירו מפני המתרחש. הראל הבהיר לשפרינצק כי יש חשיבות לתפיסת המבצעים בעת המעשה, וכי עליו להמשיך בישיבה ולהמתין עד שאיש המחתרת ינסה להשליך את הפצצה, וייתפס על ידי אנשי שירות הביטחון.
הישיבה הייתה סוערת, ובקהל נמצאו רבים שקראו קריאות גנאי. שפרינצק חש מאוים וחרד בעת הישיבה, ולכן נעל אותה לפני זמנה, ובטרם היה ספק בידי רידר להתחיל בפעולת הטלת הפצצה. רידר יצא מן הבניין, פגש בוורמסר שנמצא ליד מלון עדן, ומסר לו כי הישיבה בוטלה, וכי הפעולה נדחתה למועד בלתי ידוע. הוא מסר לו את הפצצה על מנת שיחביאה בביתו עד לפעולה הבאה.
מעצר חברי המחתרת
מיד לאחר כישלון הפעולה, החליט הראל כי אין להמתין עוד, והורה על מעצר אנשי המחתרת. בגל מעצרים שנערך בימים שלאחר מכן נעצרו 40 חברי המחתרת, בהם שתי נשים. עשרים מהחברים נעצרו במעצר מנהלי לפי תקנה 111 לתקנות ההגנה (שעת חירום), שהופעלה בפעם הראשונה מאז הפעולה כנגד הלח"י בעקבות רצח ברנדוט.
בחיפושים שנערכו במוסדות חינוך בהם למדו חברי המחתרת (ובמיוחד ב"מדרשת סיני" בה נמצאו אליהו, רידר ורפול) נתגלה מחסן של נשק ותחמושת שכלל 2 תת מקלעים מסוג סטן, שלושה אקדחים, מחסניות של טומי גאן, 1,764 כדורים מסוגים שונים, 6 רימוני יד מסוג מילס, נפצים, חומרי נפץ, וכן ארגזים מלאים בבקבוקי מולוטוב וחומרים להכנת פצצות תבערה. כן נמצאו בחיפוש מסמכים הקשורים לפעילות המחתרת, וכמות של 277 גרם חשיש.
במסיבת עיתונאים שנערכה לאחר מעצר חברי המחתרת, בנוכחות מנכ"ל משרד ראש הממשלה, אהוד אבריאל, אמר ניצב לוי אברהמי, מפקד מחוז ירושלים של המשטרה, כי.
פרשת ג'למי
מעצר חברי המחתרת לווה בתקרית חמורה. העצורים נשלחו למחנה ג'אלמה, שליד שער העמקים, שם התעללו בהם השוטרים. העצורים טענו כי קיללו אותם, הריצו אותם, כפו עליהם לערוך תרגילי סדר, פגעו בכבוד הנשים שביניהם, ומסרו להם ניירות לכתיבת מכתבים למשפחותיהם אך לא שלחו את המכתבים והשתמשו בהם לצורך השוואת כתבי יד. בנסיעה מג'אלמה לירושלים, שארכה ארבע וחצי שעות, לא אפשרו להם לעשות צורכיהם. היחס לעצורים עורר סערה מספר חברי כנסת העלו הצעה לסדר המורה לממשלה לשחרר חלק מן האסירים המנהליים. הדבר עורר ויכוח בשאלת הפרדת הרשויות, והתעוררה התהיה האם הרשות המחוקקת רשאית להורות לרשות המבצעת לפעול בצורה מסוימת.
משפטם של אנשי המחתרת
דעת הקהל שסערה בתחילה עקב גילוי מחתרת חמושה שבכוונתה לכפות את חוקי הדת על המדינה, פנתה עד מהרה לביקורת על המשטרה באשר ליחסה אל העצורים. לבסוף הוחלט כי רוב העצורים ישוחררו, ולמשפט הועמדו רק מנהיגי המחתרת - אליהו, רפול, וורמסר ורידר. כנגד הארבעה הוגש כתב אישום חמור ביותר, שכלל 27 סעיפי אישום, ובראשם סעיף בגידה, בשל הכוונה לקשור קשר ולאסור מלחמה על ממשלת ישראל בשל גיוס הנשים, וכן סעיפים נוספים הנוגעים לפעולה בכנסת, לפעולות הצתת המכוניות, לשימוש בנשק בלתי חוקי, לאיומים ולהחזקת החשיש. את המשפט ניהל פרקליט המדינה ארווין שימרון ולצדו סגניתו, מרים בן-פורת. בסיום המשפט, במרץ 1952, הורשעו הנאשמים במרבית סעיפי האישום, והוטלו עליהם עונשי מאסר לתקופה שבין חצי שנה לשנה, וזאת בשל "גילם הצעיר ורגשותיהם הדתיים", ובשל כך ש"למדו לקח". גזר הדין ניתן בהמלצת השב"כ, שלא רצה בהרס חיי מנהיגי המחתרת, אלא רק בשבירת הארגון, ובמניעת פעולות עתידיות של מנהיגיו.
בעקבות מעצר המחתרת
בעקבות הטענות על יחסה של המשטרה אל העצורים הוקמה ועדת חקירה פרלמנטרית לחקירת ההאשמות אלו. בראשות הוועדה עמדה חברת הכנסת חנה למדן ובה היו חברים גם חברי הכנסת יוחנן באדר, הרצל ברגר, דוד הכהן, זרח ורהפטיג, אידוב כהן ויוסף ספיר. הוועדה מצאה כי ההתנהגות כלפי העצורים הייתה "בניגוד לחוק, פוגעת בעצורים ובכבוד האדם, במקרים רבים בלתי הוגנת ומשפילה", ומצאה כי המדובר בהתנהגות מתוכננת ומנוהלת מגבוה, ולא במקרה בודד של התנהגות לא ראויה של קצין או שוטר. הומלץ כי הממשלה תבחן דרכים למנוע התנהגות מסוג זה בעתיד, וכי ועדת הפנים של הכנסת תמנה ועדת מומחים לשינוי היחס לעצורים.
סערה נוספת עורר המעצר המנהלי, תוך שימוש בתקנות ההגנה לשעת חירום, ששימשו את שלטונות המנדט הבריטי כנגד אנשי היישוב בימים שלפני קום המדינה. בדיון סוער שהתקיים בכנסת לאחר מעצר החשודים העלו חברי כנסת רבים מן האופוזיציה, ובהם מנחם בגין, אנשי מפ"ם ואנשי החזית הדתית את טענותיהם כנגד הפעלת "סעיף 111" למעצרם המנהלי של אנשי המחתרת. משה שרת השיב כי כאשר מדובר במעשים כה חמורים, יש מקום להשתמש בחקיקת החירום על מנת להגן על הדמוקרטיה. שרת כינה את ההתארגנות "ארגון טרוריסטי" וקבע כי בסיומו של הדיון הסוער החליטה הכנסת לבטל את תקנות שעת החירום, ולחקוק חוק חדש להגנת המדינה, וזאת ברוב של 53 כנגד 49 חכ"ים. נקבע אף הרכבה של ועדת שרים בראשות שר הפנים חיים משה שפירא שתפקידה "לברר את כל השאלות הכרוכות בהפעלת 'הסעיף 111' כנגד קבוצת הצעירים החשודים במעשי אלמות" החלטה זו הייתה הצהרתית בלבד, התקנות נשארו בתוקף שנים רבות וועדת השרים לא מסרה את מסקנותיה.
מורשת ברית הקנאים
מעשי המחתרות האלימות בעלות האופי הקיצוני-דתי, המשיכו במהלך השנים 1951–1953, עד שגוועו בעקבות פעילות השב"כ ושינוי האווירה הציבורית. נראה כי גם במחתרת "מלכות ישראל" המכונה "מחתרת צריפין" היו חברים בהתארגנויות "המחנה" ו"ברית הקנאים". "מלכות ישראל" פורקה על ידי השב"כ בשנת 1953 והוכרזה "ארגון טרור".
אנשי "ברית הקנאים" זכו להגיע לעמדות מפתח במדינה. הרב מרדכי אליהו היה לדיין, ולאחר מכן מונה לראשון לציון - הרב הספרדי הראשי במדינת ישראל. הוא נחשב לאחד ממנהיגיו החשובים של הזרם הדתי לאומי, עד מותו בשנת 2010. שלמה לורינץ (שלא הועמד לדין על חברותו ב"ברית הקנאים") היה לחבר הכנסת עוד בשנת 1951, שבועות ספורים לאחר שחרורו מן המעצר, וכיהן בכנסת ברציפות עד לשנת 1984. לורינץ כיהן בתפקיד יו"ר ועדת הכספים של הכנסת.
לימים התבטא הרב אליהו באשר לברית הקנאים במילים -.
בית המשפט הגבוה לצדק
בית המשפט הגבוה לצדק (בראשי תיבות: בג"ץ) הוא אחד התפקידים שממלא בית המשפט העליון במדינת ישראל. במסגרת זו בית המשפט דן בעתירות המוגשות נגד רשויות המדינה ונגד גופים אחרים או אישים הממלאים תפקידים ציבוריים במדינה. בסמכותו של בג"ץ לדון בכל עניין שהוא רואה צורך לתת בו סעד למען הצדק, ואשר אינו בסמכותו של בית משפט או של בית דין אחר. כללי הדיון בבג"ץ מוסדרים על פי, ועוצבו בפסיקות בג"ץ לאורך השנים. מעמדו של בג"ץ, סמכויותיו ודרכי פעולתו הם בין מאפייניו הייחודיים של המשפט בישראל.
היסטוריה
לפני הקמת בית המשפט העליון מילא בית המשפט המחוזי בתל אביב את תפקיד בית הדין הגבוה לצדק. התכנסות ראשונה של בית המשפט הגבוה לצדק הייתה ב-8 ביולי 1948 בדרישת הביאס קורפוס לגבי עצורי האלטלנה. בית הדין, בהרכב של נתן ברדקי, שניאור זלמן חשין ושלום קסאן הוציא צו על תנאי נגד המדינה. צו על תנאי נוסף של בג"ץ התל אביבי ניתן נגד המדינה על סירוב לתת לאישה לצאת מהמדינה. לאחר הקמת בית המשפט העליון עברו אליו סמכויות בית הדין הגבוה לצדק.
ביולי 2018 השלימה שרת המשפטים איילת שקד, עם שר הביטחון אביגדור ליברמן והח"כים ניסן סלומינסקי ובצלאל סמוטריץ', מהלך שיזמה והמעביר סמכויות שיפוט ביהודה ושומרון מבג"ץ לבית המשפט לעניינים מינהליים בירושלים, כערכאה ראשונה.
ב-16 באפריל 2020 שודר לראשונה בשידור חי דיון משפטי בבג"ץ, על פי עקרון פומביות הדיון.
סמכותו של בג"ץ
סמכויותיו של בג"ץ מוגדרות בחוק יסוד: השפיטה, ב:
בית המשפט העליון מהווה ערכאת ערעור על החלטות של בתי משפט נמוכים ממנו בהיררכיה של מערכת המשפט, אך אינו מהווה ערכאת ערעור על החלטות של בתי דין שמחוץ להיררכיה זו, כגון בית הדין הרבני ועל חלק מההחלטות של בית הדין לעבודה. עם זאת, ניתן לעתור לבג"ץ נגד החלטות של בתי דין אלה, כאשר נפל בהן פגם מהותי, ההופך אותן לבלתי סבירות ביותר. אך במקרים המעטים יחסית שבהם דן בג"ץ לגופן של עתירות כאלה, קורה לעיתים שהוא הופך על פיה את החלטת בית הדין.
בין נשיא בית הדין הארצי לעבודה, מנחם גולדברג, לנשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, התקיימה מחלוקת משפטית בשאלת היחסים בין בית הדין לעבודה לבג"ץ. גולדברג, כקודמו בר-ניב, ראה את בית הדין הארצי לעבודה כערכאה עליונה בנושאים הנדונים בו. ברק, לעומתו, התיר עתירות לבג"ץ נגד פסיקתו של בית הדין הארצי לעבודה.
בתי המשפט לעניינים מינהליים הוקמו בישראל מכוח חוק בתי משפט לעניינים מינהליים, התש"ס-2000, במטרה להסמיך את בית המשפט המחוזי (בשבתו כבית משפט לעניינים מינהליים) לדון בעניינים מנהליים אשר נדונו בעבר בבג"ץ. לפני כן, החל בג"ץ להעביר נושאים לבית המשפט המחוזי בדרך של פסיקה.
בהתייחס להחלטות בתי דין רבניים מנה בג"ץ את המקרים הבאים שבהם יראה מקום להתערב:
הפולמוס סביב גבולות סמכותו של בית המשפט
ביקורת שיפוטית על החלטות הרשות המבצעת מקובלת למדי, ונחשבת לכלי חיוני בשמירה על זכויות האדם וכגורם מאזן לכוחה של הרשות המבצעת. ביקורת שיפוטית על החלטות הרשות המחוקקת מקובלת במרבית המדינות הדמוקרטיות (לרבות ישראל), אך מתבצעת בתדירות נמוכה יותר מביקורת שיפוטית על החלטות הממשלה.
שופט בית המשפט העליון שמעון אגרנט קבע ב-1970 כי "האזרח הבא לקבול על החלטה או פעולה של רשות ציבורית אינו חייב עוד להראות, לעניין זה, כי אותה החלטה או פעולה פוגעת בזכות שלו". למרות זאת, במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 נקטו בתי המשפט מדיניות זהירה ומצמצמת כשנתבקשו להתערב בהחלטות גופי שלטון. ב-1970 עתרו חיילי מילואים נגד שר הביטחון בשל הפטור שהוענק לאברכים משירות בצה"ל. העתירה נדחתה בנימוק ש"לא הצליחו העותרים לבסס זכות עמידה, אשר מצדיקה דיון בבית-משפט זה בנושא שעל-פניו נראה כבלתי-שפיט".
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 אימץ בג"ץ מדיניות של ביטול החלטות מנהליות גם כשהתקבלו לפי סמכות שבחוק, במקרים שבהם סבר שההחלטות לוקות בחוסר סבירות קיצוני. בנוסף הרחיב בג"ץ את זכות העמידה ופתח את דלתותיו בפני עותרים ציבוריים כדוגמת האגודה לזכויות האזרח והתנועה למען איכות השלטון בישראל, בניגוד לתפיסה הקודמת לפיה רק מי שנפגע אישית רשאי להגיש עתירה לבג"ץ. "זכות העמידה" שימשה בעבר ככלי מרסן, והיא זכורה מן העתירה להעמיד לדין את לאה רבין, אשר נדחתה על הסף בטענה שמגיש העתירה לא נפגע אישית, ועל כן אין לו זכות עמידה.
אהרן ברק ואחרים קשרו את השינויים לשינויים דומים שהתרחשו בפסיקה במדינות מערביות אחרות. הנשיא מאיר שמגר הצביע על שינויים בפסיקה האנגלית, בהקשר לשינוי עמדתו בעניין זכות העמידה.
תחת הנהגתו של הנשיא אהרן ברק אימץ בג"ץ את הגישה המכונה אקטיביזם שיפוטי, שבעיני אישים מסוימים יצרה מצב שבו "בית המשפט העליון הרחיב במידה משמעותית את תחומי ההתערבות שלו". לכך מצטרפת המהפכה החוקתית, שגם אותה הוביל ברק, ולפיה פסקאות ההגבלה שבשני חוקי יסוד, חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק יסוד: חופש העיסוק, שנחקקו בשנת 1992, מקנות לבתי המשפט סמכות להכריז על בטלותם של חוקים שעומדים בסתירה לחוקי היסוד. בנוסף, גם חוקים שקדמו לחוקי היסוד ואינם כפופים לפסקאות ההגבלה, פורשו לפי עקרון המידתיות: הסמכות המוקנית בהם לפגיעה בחירויות הפרט כפופה לכך שהפגיעה אכן צפויה להוביל להשגת המטרה, שלא יהיה ניתן להשיגה באמצעות פגיעה פחותה יותר, ושיש יחס ראוי בין חומרת הפגיעה לבין גודל התועלת. במקרים שבהם סברו שופטי בג"ץ כי החלטה של גורמי הממשל אינה ממלאת תנאים אלה הם פסלו אותה.
בעיני אישים מסוימים, לצד השינוי בגבולות מעורבותו, הרחבת זכות עמידה והנכונות לבחון סוגיות ולהעריך סבירות ומידתיות יצרו רושם כאילו בית המשפט הוא גורם מרכזי, אך בפועל, הנטייה המובהקת של בג״ץ היא להימנע מלהתערב בהכרעות השלטוניות. כך העותרים המשחרים לפתחו של בית המשפט, כמו גם חלק ממבקריו של בית המשפט, מניחים כי תחומי ההתערבות רחבים יותר מכפי שהם למעשה. עילת הסבירות עצמה וכלים משפטיים אחרים לעיתים משמשים ככלי מרסן.
יש שטענו כי התערבותו של בית המשפט העליון בשיקול דעתה של הרשות המבצעת והסמכות שנטל לעצמו לבטל חוקים של הכנסת מהווים פגיעה משמעותית בדמוקרטיה, משום שהכנסת והממשלה נבחרו בבחירות דמוקרטיות, בניגוד לשופטים. עוד טענו גורמים משפטיים ואחרים שהתערבות זו פוגעת בעקרון הפרדת הרשויות ובשלטון החוק, המסמיכים את הכנסת והממשלה לפעול בתחומי סמכותם.
מנגד, המצדדים באקטיביזם השיפוטי טענו כי הוא מאזן את כוחו של השלטון ומעניק הגנה רחבה יותר לזכויות הפרט. עוד הם טענו כי תפקיד בית המשפט העליון, בין השאר, למתוח ביקורת שיפוטית על החלטות הרשות המבצעת.
גבולות סמכותו של בג"ץ מעסיקים לא רק את הפוליטיקאים אלא גם את המשפטנים. ויכוח ציבורי התעורר סביב הסכמתו של בג"ץ לדון בעתירה נגד מינויו של דני חלוץ לרמטכ"ל. דוגמה לכך הם דבריה של פרופ' רות גביזון: גם שופט בית המשפט העליון בדימוס יעקב טירקל הביע דעתו שבג"ץ דן בנושאים שאינו אמור להתערב בהם.
ביחס לחקיקה, בית המשפט העליון בישראל נוהג בריסון יחסי לפי משפטנים. נכון לשנת 2022, נפסלו בישראל 22 חוקים בתקופה של 27 שנה. המכון הישראלי לדמוקרטיה והשופט בדימוס אליהו מצא פרסמו השוואה של מספר הפסילות הממוצע לשנה ביחס למדינות אחרות, כדי להמחיש את הטענה כי בהשוואה לנהוג בעולם, נוהג בג"ץ בישראל בריסון רב בהתערבות בחקיקת הכנסת. ד"ר בל יוסף, חוקרת משפט ציבורי, מוסיפה וטוענת כי יש לכנסת יכולת להגיב לפסיקת בית המשפט העליון והיא משתמשת בה בפועל. מחקרה הראה כי מקרב כל החוקים שבית המשפט ביטל עד סוף שנת 2016 – 73% הובילו לתגובה פוליטית של המחוקק.
היו שטענו בג"ץ הוא גוף שמרני מדי, הנוטה כמעט באופן אוטומטי לאמץ את עמדות הממשלה, וזאת בעיקר בסוגיות הקשורות לביטחון המדינה ולאופייה היהודי של המדינה . כך גם ביחס להתערבות של בית המשפט העליון בהגנה על זכויות חברתיות.
עוד היו שטענו כלפי בג"ץ שבעקבות "המהפכה החוקתית" והאקטיביזם השיפוטי שהנהיג אהרן ברק, נטו שופטי בג"ץ לפסוק לפי ערכיהם ותפישותיהם ולא לפי החוק שחוקקה הכנסת. היו שטענו כי בג"ץ פועל כ"דיקטטורה שיפוטית".
אופן פעולתו של בג"ץ
עתירה עשויה להיות מוגשת כנגד מעשה או מחדל של רשות מרשויות המדינה (הממשלה, משרדי הממשלה, פקידי ציבור, הכנסת וכדומה), שלדעת העותר עומדים בסתירה לעקרונות הצדק או לחוקי המדינה. רק מיעוטן של העתירות לבג"ץ מתקבלות. מספרן הרב של העתירות מטיל עומס על שופטי בית המשפט העליון.
אף על פי שבג"ץ הוא הערכאה הראשונה לדיון בעתירות בחלק מהמקרים, הוא ממעט לעסוק בבירורים עובדתיים, ובמחלוקות לגבי העובדות הוא נוטה לקבל את עמדת המשיבים, בהתאם לחזקת התקינות המנהלית. בעבר בג"ץ שמע עדים. אולם כיום בירורים עובדתיים נעשים כמעט אך ורק על ידי הגשת תצהיר.
תנאי סף לקבלת סעד
בפסיקות בית המשפט העליון פותחו במהלך השנים מספר תנאי סף שבהם על העותר לעמוד על מנת שבית המשפט יעניק לו סעד. עם זאת, מאז שנות ה-80 מסתמנת מגמה של היחלשות תנאי הסף.
סדר הדין
עם הגשת העתירה, יערוך בדרך כלל בג"ץ בירור ראשוני בעניינה. אם נראה לבית המשפט שיש בעתירה ממש, יינתן בעתירה צו על תנאי, שבו נדרשת הרשות לנמק את צעדיה או את מחדליה שנגדם הוגשה העתירה. אם תיכשל הרשות במתן נימוק משכנע לצעדיה, יוציא בג"ץ צו מוחלט, האוסר ביצוע צעדים אלה או המורה לרשות לפעול באופן מסוים.
לעיתים מלווה הדיון בעתירה בצו ביניים מטעם בית המשפט, האוסר על הרשות לשנות את המצב הקיים בצעדים בלתי-הפיכים כל עוד מתנהל הדיון בעתירה. לדוגמה: בעת דיון בעתירה שנועדה למנוע הריסה של בית, מורה צו ביניים שלא להרוס את הבית עד לסיום הדיון בעתירה; ללא צו כזה, תוכל הרשות להרוס את הבית, והדיון בבית המשפט יהפוך חסר תועלת.
סדר הדין בבית המשפט הגבוה לצדק נקבע בתקנות סדר הדין בבית המשפט הגבוה לצדק, התשמ"ד-1984, ובנהגים שהשתרשו. בתיק טיפוסי, סדר ההתרחשויות הוא כדלקמן:
ניתן לעיין בתיקים באמצעות מנגנון הצגת התיקים של בית המשפט העליון, אשר מספק פירוט של כל הדיונים, ההודעות וההחלטות בתיק נתון.
שיבוץ השופטים לתיקים
נשיא בית המשפט העליון מוסמך לקבוע את הרכבי השופטים שידונו בכל התיקים המגיעים לפתחו, ובכלל זה בעתירות לבג"ץ. בפועל, מסוף העשור השני של המאה ה-21, השיבוץ נעשה במרבית המקרים באופן אקראי לפי לוח תורנויות, למעט עתירות בנושאים רגישים כפי שהוגדרו על ידי הנשיא. באשר לעתירות הנדחות על הסף, עד שנת 2017, השופט היחיד שהיה דן בתחילה בעתירה היה בוחר את שני השופטים שיצורפו אליו לאישור ההחלטה על דחיית העתירה ללא זימון העותר. אסתר חיות – עם כניסתה לתפקיד הנשיאה – הורתה ששני השופטים הנוספים ייבחרו אף הם לפי לוח התורנויות.
השפעה
לעיתים על בית המשפט להתמודד עם לאקונה בחוק או חוסר בחקיקה. כך, המערכת האזרחית, ובראשה בית המשפט העליון, מצאה עצמה תחת אילוץ לספק מענה משפטי לשאלה של ההשלכות הכלכליות של גירושין כאשר המחוקק שותק, היינו, אין חוק שקובע מה יעלה בגורל רכוש המשפחה והרכוש שנצבר במהלך החיים המשותפים. היו ניסיונות חקיקה קודם לכן, ברם מסיבות שונות הם לא צלחו. לכן בג"ץ פיתח בהדרגה את הלכת השיתוף שמהווה חקיקה שיפוטית. הלכת השיתוף יצרה מערכת מורכבת של הלכה פסוקה שיצרה מסגרת נורמטיבית מקיפה ומפורטת. חוקים מאוחרים יותר (כמו חוק יחסי ממון בין בני זוג) ביטלו את הלכת השיתוף ביחס לזוגות שנישאו.
יש להבחין בין חקיקה שיפוטית, שנועדה להשלים חוסר בחקיקה ובמשפט המקובל, לבין אקטיביזם שיפוטי, שנוגע לתחומים רבים ובהם ביקורת שיפוטית על חוקים, משפט מנהלי ועוד.
עם התגברות המעורבות של בג"ץ לכאורה בהתאם לאקטיביזם השיפוטי נכנס לשיח הציבורי דיון במה שנקרא "מבחן בג"ץ" – "האם פעולה מסוימת של השלטון תיפסל בעתירה לבג"ץ?" ומוסדות השלטון נמנעים מלכתחילה מלבצע פעולות שיש סיכוי גבוה שייפסלו על ידי בג"ץ או כפי שהדבר מכונה – "לא יעמדו במבחן בג"ץ". כך למשל, המדינה בחרה את האמצעים שננקטו כנגד אלג'זירה תוך לקיחה בחשבון של "מבחן בג"ץ"; בלשכת השר לביטחון פנים הסבירו את אי ההיענות לבקשת ראש הממשלה למנוע צעדה של אנשי ימין בסילוואן בכך ש"היועץ המשפטי לא חשב שזה יעבור מבחן בג"ץ"; השר אביגדור ליברמן ביקש מאנשי משרדו לבחון האם התניית השתתפות בקורס צוערים בשירות צבאי ולאומי תעמוד במבחן בג"ץ. בהתאם לכך, ההשפעה של בג"ץ חורגת בהרבה מההחלטות עצמן בכך שהחלטות שונות לא הגיעו לידי עתירה בפני בית המשפט שכן כבר בתהליך קבלת ההחלטות שוקללה עמדת בית המשפט כפי שנראתה על בסיס פסיקות קודמות, על מנת למנוע את התערבות בג"ץ מלכתחילה.
במשך שנים, מעמדו והמוניטין של בג"ץ העניק לחיילי וקציני צה"ל כמו גם לפוליטיקאים ישראלים, חסינות משפטית מפני העמדה לדין בבתי משפט בעולם, וגם בבית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג. מדינת ישראל הצליחה להדוף בקשות מעצר בבתי המשפט במדינות מערביות. בדין הבינלאומי מדובר בעקרון המשלימות. הכלל קובע כי ההליך בבית הדין הבינלאומי יתקיים רק כאשר המדינה המעורבת אינה מסוגלת או אינה רוצה לנהל הליך ראוי. העיקרון הזה לא היה רלוונטי עבור מדינת ישראל, אם לבג"ץ לא היה מוניטין שהולך לפניו. כך למשל בפרשת סלאח שחאדה: התביעה הספרדית הסבירה לבית המשפט בספרד שהפרקליטות הצבאית בישראל טיפלה בפרשה, שהיועץ המשפטי לממשלה טיפל בה וגם בית המשפט העליון בישראל.