cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברבי בבית החלומות
מדבבים
בעברית במאי הדיבוב של הסדרה היה דן שצברג ומפיקת הדיבוב הייתה יעל אללוף.
משחק וידאו
ב-1 בנובמבר 2013, יצא משחק וידאו אשר מבוסס על הסדרה בשם "Barbie: Dreamhouse Party" (בתרגום חופשי לעברית: "ברבי: מסיבה בבית החלומות"). המשחק נוצר על ידי אנדרו טאן מחברת "Torus Games".
אלכסנדר בגלוב
בעבר כיהן כסגן ראש סגל הקרמלין מאז מאי 2008. בשנת 2012 הוא מונה לנציג הנשיא במחוז הפדרלי המרכזי. ב-2017 מונה לנציג הנשיא במחוז הפדרלי הצפון-מערבי.
שנים ראשונות
אלכסנדר בגלוב נולד ב-19 במאי 1956 בבאקו במשפחתו של איש צבא. לאחר סיום לימודיו, נכנס בגלוב לבית הספר המקצועי ואז - למכללה התעשייתית והפדגוגית. בשנים 1976–1978 הוא שירת בכוחות המזוינים של ברית המועצות.
בשנת 1994 הוא סיים לימודים לתואר דוקטור למדעים טכניים. בשנים 1997–1999 היה מרצה באוניברסיטה הממלכתית של סנקט פטרבורג לאדריכלות. ב-2003 השתלם באקדמיה הצפון מערבית לשירות המדינה שבסנקט פטרבורג.
דיאטה קרניבורית
דיאטה קרניבורית (באנגלית: The Carnivore diet) המכונה גם דיאטת אפס פחמימות (באנגלית: Zero Carb diet), היא אורח חיים תזונתי בה נצרכים רק בשרים, כמו בשר בקר, בשר עוף, בשר חזיר, כאשר ישנם גם שבוחרים לשלב בדיאטה מוצרי חלב וביצים. הדיאטה זכתה לפופולריות רבה במיוחד בעשור השני של המאה ה-21 ברשתות המדיה החברתית.
אלכסנדר בגלוב
עבודתו במינהל העיר
בשנים 1999-2002 היה ראש רובע הנופש בעיר ויזם שיפוץ במגוון אתרים ברובע לרבות שיפוץ ככר החירות בעיירה ססטרורצק. בשנת 2002 התמנה לסגן מושל סנקט פטרבורג והיה ראש הסגל של המושל. בגלוב היה לממלא מקום מושל סנקט פטרבורג לאחר שהמושל אלכסנדר יאקובלב קודם ועבר למוסקבה ועד למינויה של ולנטינה מטוויינקו לתפקיד.
דיאטה קרניבורית
היסטוריה
האזכור הראשון לדיאטה הקרניבורית נמצא בספרו של הסופר הגרמני ברנרד מונקריף, מחבר הספר "The Philosophy of the Stomach: Or, An Exclusively Animal Diet" אשר פורסם לראשונה בשנת 1856.
אלכסנדר בגלוב
עבודתו במינהל העיר
לאחר מינויה של מטוויינקו לראשות העיר, בשנת 2004 עבר למוסקבה והתפקד למפלגת השלטון, רוסיה המאוחדת ובמאי 2004 מונה לעוזר הנשיא ועמד בראש מחלקת הבקרה של נשיא הפדרציה הרוסית (בתקופת ולדימיר פוטין כנשיא). ב-12 במאי 2008, לאחר בחירת דמיטרי מדבדב לנשיא, התמנה לסגן ראש סגל הקרמלין.
דיאטה קרניבורית
היסטוריה
הדיאטה הקרניבורית זכתה לתשומת לב תקשורתית מהותית לאחר שג'ורדן פיטרסון טען שהדיאטה סייעה לרפא את הדיכאון שלו ושל בתו וסייע גם לרפא את דלקת המפרקים השיגרונית של בתו.
אודות הדיאטה
אנשים שעושים את הדיאטה הקרניבורית צורכים רק מוצרים מן החי, כמו בשר בקר, בשר חזיר, עופות, ופירות ים. חלקם עשויים לאכול ביצים, מוצרי חלב, וחלב. הדיאטה הקרניבורית אינה כוללת מזון מן הצומח, כמו פירות וירקות, אם כי ניתן לצרוך קפה ותבלינים.
ביקורת
אף על פי שישנם טענות על כך שיש יתרונות בריאותיים לדיאטה הקרניבורית, אין עדיין שום הוכחות קליניות לכך שהדיאטה הקרניבורית היא בטוחה או מספקת יתרונות בריאותיים כלשהם , ואין עדיין ניסויים מבוקרים שסייעו לאמת או לשלול את אמיתות הטענות בדבר יתרונות בריאותיים.
תזונאים רבים התייחסו לכך שהדיאטה הקרניבורית היא דיאטה אופנתית, והיו אף רופאים ותזונאים שונים שציינו כי הדיאטה הקרניבורית עלולה להיות מסוכנת לבריאות,  ולגרום למחסור בוויטמינים, במינרלים ולכך שיהיו בדם רמות גבוהות של כולסטרול LDL - מצב שעלול להעלות את הסיכון למחלות לב וכלי דם.
בנוסף, לאורך השנים הועלתה גם ביקורת לגבי ההשלכות האקולוגיות מעידוד של האוכלוסייה לצרוך בשר במסגרת דיאטה זו לאור הטענות שתהליך ייצור הבשר תורם לפליטת גזי חממה בהיקף נרחב אשר מאיצים את ההתחממות הגלובלית.
חיים אביטן
חיים אביטן (נולד ב-1953) הוא איש ציבור וניהול ישראלי. שכיהן כמנהל הרשות הממשלתית להתחדשות עירונית וכראש עיריית חדרה בין השנים 2005–2013.
קורות חיים
אביטן נולד בחדרה, בשכונת בית אליעזר, בן למשפחה מרובת ילדים. בילדותו התבלט כשחקן כדורגל בקבוצת הפועל בית אליעזר. שימש בתפקידים בכירים בבזק, התקדם בתפקידיו ואף נבחר כיו"ר ועד העובדים הארצי בחברה. במקביל המשיך בפעילות פוליטית ובשנת 1988 נבחר כחבר מועצת עיריית חדרה מטעם סיעת הליכוד.
אביטן נבחר למקום השישי ברשימת הליכוד בשנת 1993, תחת ראש העירייה המכהן נחמיה להב. לאחר הבחירות בשנת 1998 התמנה אביטן כסגנו של ישראל סדן, תפקיד בו החזיק ארבע שנים. לקראת הבחירות החליט אביטן להתמודד מול סדן על ראשות העיר, התפטר מתפקידו ושב לליכוד שם נבחר לעמוד בראש הרשימה למועצת העיר.
בשנת 2008 נבחר לכהונה נוספת כראש עיריית חדרה ברוב של 65% מהקולות והוביל שורה ארוכה של פרויקטים אשר הזניקו את העיר ברוב המדדים.
בשנת 2009 המליצה המשטרה להעמידו לדין עקב מינוי מקורב לא כדין. ב-9 ביוני 2013 נעצר על ידי המשטרה בחשד לקבלת שוחד, ושוחרר למעצר בית שלאחריו שב ללשכתו ולעבודתו כראש עיריית חדרה. בבחירות לראשות העירייה באוקטובר 2013, הפסיד לצבי גנדלמן בפער של יותר מ-4%. ביולי 2015 הודיעה פרקליטות מחוז חיפה על סגירת התיק נגד אביטן.
בשנת 2015 נחשף בעיתון גלובס כי מעצרו של אביטן תואם עם יריביו הפוליטיים לקראת בחירות 2013 וככל הנראה היה חלק מקשר השחיתות בין רונאל פישר לבין גורמים בעירייה. בתחקיר עולה כי בת-זוגו של ראש העירייה המכהן צבי גנדלמן תיאמה עם חוקר משטרה תפירת תיק לאביטן.
אלכסנדר בגלוב
עבודתו במינהל העיר
ביולי 2008 מונה ליו"ר דירקטוריון תאגיד "אלמז-אנטיי", העוסק בפיתוח מערכות טילים, בתפקיד זה החליף את ויקטור איוואנוב, שמונה למנהל הסוכנות הפדרלית למלחמה בסמים. בגלוב שימש בתפקיד זה עד 2011.
לאחר פיטוריו של יורי לוז'קוב מראשות העיר מוסקבה, בגלוב היה מהמועמדים לרשת אותו בתפקיד, אך לבסוף מונה סרגיי סוביאנין. לאחר עזיבתה של ולנטינה מטוויינקו למועצת הפדרציה של רוסיה, מונה לממלא מקום מושל העיר סנקט פטרבורג, בפעם השנייה.
הנציג הנשיאותי במחוזות
בדצמבר 2017 מונה לנציג הנשיא ב ובכך חזר לסנקט פטרבורג, לאחר 14 שנות עבודה במוסקבה. גם כאן עסק בניהול פרויקטים של בנייה בעיר ובמחוז לנינגרד.
מושל סנקט פטרבורג
באוקטובר 2018 מונה לממלא מקום מושל סנקט פטרבורג, עד לבחירות בספטמבר 2019. תקופתו של בגלוב כמושל הייתה בסימן שורה של שערוריות ומצבי חירום. הבעיה העיקרית של בגלוב הייתה בחורף 2019 וחוסר מוכנות שירותי העירייה בפינוי השלגים בעיר ורשלנות שירותי העירייה וחוסר תיאום עבודתם הביאו למצב קריטי: על פי ועדת הבריאות העירונית, מה 1 בינואר ועד 13 במרץ, 3,755 בני אדם קיבלו פציעות שונות בגלל קרח, 91 אנשים נפלו בגלל שלג וקרח שנפלו מהגגות ואדם אחד מת. במהלך הקמפיין להעלאת הפופולריות שלו בקרב תושבי העיר, התקיימו מספר אירועים פרו-ממשלתיים והפעילות שלו ברשתות החברתיות הייתה אחת הסיבות לחוסר אמון ברשויות העיר בכלל ויחס שלילי לפעולותיו של המושל בפועל, עוד בעת כהונתו כממלא מקום.
תושבי העיר לגלגו באופן פעיל על מעשיו של בגלוב כאשר הוא יצא לרחובות וחילק את חפירה לעובדיו ופקד עליהם לאסוף את השלג שהצטבר ברחובות. בינואר 2019 פיקח בגלוב על עבודות תיקונים בצנרת השבורה בשדרות הבולשביקים בעיר, בה רשלנות העירייה הביאה לכך ש-485 בתים נותרו ללא חימום. בהמשך חזרה התקלה מספר פעמים והאנשים כינו את צינור החימום התקול בשם "הצינור של בגלוב".
בנוסף, תקופת ביגלוב כמושל זמני הייתה בסימן הפיזור האלים של הפגנת ב-1 במאי. גורמי אכיפת החוק בעיר דכאו הפגנות של תומכיו של הפוליטיקאי אלכסיי נבלני ואנשי המפלגות יאבלוקו ורוסיה הוגנת, שנטלו חלק בהפגנות. עשרות אנשים נעצרו בהפגנות הללו ואלכסנדר ביגלוב כינה את סיסמאות האופוזיציה "מעליבות". בפברואר 2019 צורף כחבר מועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית.
בנוסף, באפריל 2019, לבקשת אישר נשיא רוסיה את פרויקט הרכבת המהירה בין סנט פטרבורג למוסקבה בשווי של 1.5 טריליון רובל. כמו כן, פוטין הקצה 150 מיליון רובל מקרן הממשלה לפיתוח מוזיאון המצור, 10.6 מיליון לבניית 24 גני ילדים, 4 בתי ספר ו-16 מרפאות. בראשית כהונתו של בגלוב הוקפאה הקמת מתחם בית המשפט העליון באתר "סוללת אירופה" לקראת פיתוח האתר כאזור פארק (בדומה למה שנעשה במוסקבה עם בניית פארק זריאדיה). בהשתתפות המושל, החליט המשרד למשאבי טבע לממן את ניקוי מזבלת קרסני בור באמצעות התקציב הפדרלי. ביוזמת בגלוב, תוכנן להכניס מס תיירות בסנקט פטרבורג שבו תיירי העיר יחויבו לשלם מס. בחודש מאי 2019 הושק "כרטיס הפטרבורגי", המשלב כרטיס למשכורות ופנסיות, כרטיס נסיעה לכל סוגי התחבורה ולשירותים רפואיים.
אלכסנדר בגלוב ביצע פיטורים משמעותיים במינהל העיר: כמה סגני מושלים, יושבי ראש ועדות וראשי הרבעים שעבדו עם המושל הקודם, כולל סגני המושל איגור אלבין ומיכאיל מוקרצוב, הודחו מתפקידם. בין הסיבות לכך הייתה העבודה הרשלנית לפינוי שלגים וקרח במהלך החורף. הוא פיטר פקידים שנטען לגביהם כי היו חשודים במעילה בתקציבי העירייה ובשחיתות.
בכלי תקשורת רבים מציינים האופי האופורטוניסטי ביחסו של בגלוב להכנסייה האורתודוקסית הרוסית. בפרט, בשל העובדה שבגלוב היה מתנגד נלהב להעברת קתדרלת איסק הקדוש לידי הכנסייה.
לאחר בחירתו לתפקיד המושל בספטמבר 2019 והשבעתו, אחד מצעדיו הראשונים היה לקדם את הגדלת אחזקות העירייה בחברת מטרוסטרוי סנקט פטרבורג שבונה את תחנות הרכבת התחתית של סנקט פטרבורג. שבוע לאחר כניסתו לתפקיד הכריז על הרכב העירייה החדש: הוא מינה 10 סגנים שתפקידם היה לפקח על המחלקות השונות במינהל העיר. בסוף נובמבר 2019 החליף את אחת מסגניותיו במקסים סוקולוב, לשעבר שר התחבורה, שמונה כדי לקדם פיתוחים ושינויים במערך התחבורה העירוני. לאחר מכן פעל במרץ לרכישת 471 רכבים ייעודיים לפינוי שלג וחתם עם ממשלת מחוז לנינגרד לביצוע עבודות משותפות לפינוי זבל וקידם החלטה לשיפוץ בית החולים בוטקין למחלות זיהומיות, הנחשב לגדול מסוגו ברוסיה.
כמושל, בגלוב מנהל מדיניות של בדיקות פתע ברובעי העיר ופגישות עם התושבים. לדוגמה, באירועים לציון הסרת המצור על לנינגרד. ברם, ככלל הוא מתקשר פחות עם העיתונות ונמנע ממתן תשובות ספציפיות במהלך אירועים ציבוריים והפופולריות שלו בקרב התושבים נמוכה מאוד. בנובמבר 2019 הסכים המושל להפחית את הסבסוד לתחבורה הציבורית בעיר, מה שהביא לעלייה במחירי הנסיעה. באותה תקופה, חברי האספה המחוקקת מיכאיל ברישניקוב, אלכסיי ציבילב ודניס צ'טירבוק פנו למושל בתלונה על מצב התחבורה הקשה בדרום העיר, בתגובה אמר בגלוב כי האצת קצב בניית התחנות החדשות של הרכבת התחתית אינה אפשרית, אך הציע את פרויקט החיבור לכביש M-11 לנמל התעופה פולקובו כפתרון אפשרי.
בדצמבר 2019 סירבו רשויות העיר לכלול את מתחם האירועים והספורט הפטרבורגי ברשימת אתרי המורשת התרבותית (שאסור להרוס). יש להניח כי הדבר נעשה כך שהיזם יצליח להרוס את המבנה לצורך הקמת סק"א ארנה במקומו. כתוצאה מהמהירות והרשלנות של הרשויות במהלך פירוק המתחם, בינואר 2020, התמוטט הגג ואחד העובדים במקום מת. מאוחר יותר הצהיר אלכסנדר בגלוב כי "העיר תשתלט במיוחד על קיום אמצעי הבטיחות בכל חברות הבנייה", אך מקרה זה רק הוסיף לתרעומת ולביקורת נגד העירייה בראשותו.
במרץ 2020 נדרש להפעיל אמצעים לבידוד אוכלוסיית עירו בעקבות התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה, במסגרת הצעדים נסגרו בתי הספר, המוזיאונים והתיאטראות במדינה והוגבלו כל אירועי הספורט והתרבות בעיר. הצעדים נותרו בתוקפם עד יוני 2020, את הוסרו ההגבלות, עם זאת בתי הקולנוע בעיר נותרו סגורים למרות פתיחת שאר מוסדות התרבות בעיר, בצעד שהביא למחאה גדולה נגדו מטעם מנהלי ובעלי בתי הקולנוע בעיר.
בספטמבר 2020 הודיע על הפרטה של מספר חברות בבעלות העירייה ויוזמה להפרטה או לארגונים מחדש של כלל החברות הממשלתיות הפועלות בסנקט פטרבורג, עד 2025.
בימי מלחמת אוקראינה–רוסיה, בספטמבר 2022, עמד בראש ועדת הגיוס העירונית, בכך יישם את הצו של פוטין על החלת גיוס חלקי על האוכלוסייה ודאג לשלוח מכסת מגויסים לצבא הרוסי, במסגרת המשך מבצע הפלישה לאוקראינה.
חייו האישיים
אלכסנדר נשוי לנטליה בגלובה. עבור השרות המצטיין הוא קיבל עיטורים בשנת 2004 ו-2006
Panhard PL 17
Panhard PL 17 היא מכונית משפחתית, מתוצרת יצרן כלי הרכב הטקטים הקלים, והצבאיים Panhard הצרפתי, אשר יוצר בין השנים 1959–1965. בין השנים 1959–1965 יוצרו 166,192 יחידות.
אתוודה על עברות
רבונו של עולם אתוודה על עברות קלות וחמורות הוא פיוט הקדמה לווידוי שנכתב על ידי רבי יצחק בן ישראל מבגדאד. הפיוט נכתב במקורו לליל יום הכיפורים, אך כיום נהוג לאומרו במהלך סליחות לחודש אלול.
תוכן הפיוט
הפיוט פותח בכך שאיבריו של האדם מסיתים אותו כל היום לחטוא, וממשיך בכך שהוא מצטער על חטאיו וצועק לה' שיסלח לו, ומתחנן שבזכות הווידוי ישמע קולו וימחלו עוונותיו.
אמירת הפיוט
הפיוט נאמר בסליחות לאחר החלק של אמירת י"ג מידות, ולפיכך מהווה נקודת ציון למקום אליו מדלגים כאשר אין מניין. בדרך כלל אומרים את הפיוט בצורה של חזן קהל, כך שהחזן אומר שורה אחת, והקהל את השורה המשלימה. המנהג הרווח הוא לומר את הפיוט קודם הווידוי, אך יש שנהגו לומר קודם וידוי ורק לאחר מכן את הפיוט, מנהג שגרר אחריו ביקורת הלכתית, בטענה שלא ניתן לומר "אתוודה" לאחר שכבר התוודה. אך יש שגם חיזקו את המנהג הזה, ונתנו לו נימוק בטענה שהוא לא הקדמה לווידוי, אלא תוספת לווידוי, הבאה לתרץ את עשייתם של החטאים בכך שאברי האדם מסיתים אותו לחטוא. שני קטעים בפיוט עוררו דיון ביחס לחוסר הלימתם את מצבו של האומר.
ויסמבור
גאוגרפיה
ויסמבור נמצאת בצפון אלזס בגבול עם מדינת ריינלנד-פפאלץ שבגרמניה. את העיר חוצה נהר הלותר שנשפך לריין. העיר נמצאת בפאתי הרי הווז' הצפוניים, כך שחלקה המערבי נמצא בהרי הווז'; מחלקה המזרחי יוצא מסלול הליכה שעולה להרי הווז' ועובר בדרכו במספר טירות בהרים. החלק המזרחי של העיר נמצא במישור ובו עוברת דרך סנטיאגו שמגיעה מכיוון גרמניה.
היסטוריה
מנזר סן-פייר וסן-פול מוקם על אי על נהר לותר במאה השביעי על ידי אצילים אוסטרים. מספר שנים לאחר ייסוד המנזר, סן פירמין מכניס למנזר את תקנון בנדיקטוס. העיר שמוקמת בסמוך למנזר מתרחבת ובמאה העשירית משתרעת על פני מעל 200 קמ"ר כך שבשנת 923 היא מגיעה לגודל של נסיכות. גם המנזר מתרחב והוא הופך להיות המנזר הגדול באלזס.
למרות שלום זה מחליט רוזן פפאלץ לתקוף את העיר, אך לא את המנזר, והוא מפציץ את העיר וגורם להרס רב. גם המאה ה-16 טמנה בחובה מלחמות רבות מרד האיכרים של אלזס, מלחמת שלושים השנים והצבאות הרבים שבאו בעקבותיו גרמו להרס רב בעיר וב-1648 נותרו בעיר רק 140 תושבים. שלום וסטפליה שהיה אמור לסיים את הסכסוכים, תוך סיפוח אלזס לצרפת, היה התחלה של לחימה של אלזס, בהובלת הדקאפול, בצרפת והם לא הכירו בלואי הארבעה עשר כמלכם. רק ב-1677 נכנעה ויסמבור וסופחה סופית יחד עם הדקאפול לצרפת ב-1679.
ערים אלו נפגעו מאוד במהלך מלחמת שלושים השנים, שבסיומה ניתנה הרשות ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת, לכבוש את האזור בהתאם לשלום וסטפליה ב-1648. הברית שרדה ולחמה בכיבוש של צרפת עד הסכמי ניימכן ב-1679 שסיפחה את אלזס כולה לצרפת, מה ששם קץ לדקאפול. רק מילוז עוד נשארה בקונפדרציה ההלווטית עד שהיא סופחה ב-1789 לרפובליקה הצרפתית הראשונה. לנדאו כחלק מרוזנות פפאלץ שעל הריין ניתנה לבוואריה בשנת 1815 בעקבות קונגרס וינה.
בחלק מהשנים בהן היה סטניסלאב לשצ'ינסקי, מלך פולין, בגלות באלזס הוא התיישב בעיר. בשנת 1725, בעודו שוהה בעיר, הגיעה ההודעה כי בתו מריה לשצ'ינסקה, נסיכת פולין, תתחתן עם לואי החמישה עשר, חתונה שנערכה בקתדרלת שטרסבורג.
במהלך המהפכה הצרפתית נערכו מספר קרבות בעיר. בעיר נערך ב-1870 הקרב הראשון בין צרפת לגרמניה במסגרת מלחמת צרפת–פרוסיה. ההפסד בקרב הזה, כמו גם במלחמה כולה, העביר את העיר ואת חבל אלזס כולו לשליטת הגרמנים. ההיסטוריה של העיר זהה להיסטוריה של אלזס: בתום מלחמת העולם השנייה שוחררה העיר פעם ראשונה בדצמבר 1944, אך נכבשה שנית על ידי הגרמנים, ורק במרץ 1945 היא שוחררה סופית בעקבות מבצע אנדרטון (Operation Undertone).
מהיר ועצבני 3
מהיר ועצבני: טוקיו דריפט הוא סרט פעולה אמריקאי, השלישי בסדרת הסרטים "מהיר ועצבני". הסרט עלה לאקרנים ביוני 2006, סרט זה אינו קשור לסדרת הסרטים ומבחינה כרונולוגית נחשב לסרט השישי מבין סדרת הסרטים.
פסקול הסרט כולל שירים של פאר איסט מובמנט, דון עומר, די ג'יי שהאדו ועוד.
עלילה
הסרט השלישי עוסק בקווי עלילה שונים לחלוטין מהשניים שקדמו לו, ומתמקד הפעם בסצנת מרוצי הרחוב בטוקיו, יפן. שון בוזוול הוא תלמיד קולג' וחובב מרוצים אשר נשלח לחיות עם אביו ביפן כאלטרנטיבה לשהייה במוסד לעבריינים צעירים. ביפן מתוודע שון למרוצי הדריפט ("מרוצי סחיפה"), מרוצים מסוכנים ומהירים מאוד ששונים בתכלית ממה שהכיר עד כה. הוא חובר לטווינק, המתמחה במכירות ועסקים שמכיר לו את עולם הדריפט, ולהאן, לו הוא הורס את המכונית עד היסוד במרוץ הדריפט הראשון שלו בטוקיו נגד מלך הדריפט טקאשי. עד מהרה שון מסתבך בהוויי החבורות המתחרות, כולל עם היאקוזה היפנית, ומתאהב בחברתו היפהפייה של טקאשי, נילה. בסופו של הסרט שון מתחרה נגד טקאשי על תואר מלך הדריפט של טוקיו.
בסוף הסרט וין דיזל מגיע וחוזר לגלם את דמותו של דומיניק טורטו.
מקימי (סדרת טלוויזיה)
רקע
נועה ירון הייתה מנחת טלוויזיה ושדרנית בגלי צה"ל. באמצע שנות התשעים היא חזרה בתשובה יחד עם בן זוגה יובל דיין, שהיה סטודנט בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. בשנת 2007 יצא הספר "מקימי", המבוסס על חוויותיה האישיות של ירון, ובו מתואר סיפורם של שני חוזרים בתשובה, עלמה ובן. תמר מרום, ששירתה יחד עם נעה ירון בגלי צה"ל, קיבלה ממנה עותק של הספר ועיבדה אלמנטים מתוכו לכדי סדרה בת שישה פרקים.
המוביל המלוח
המוביל המלוח הוא מפעל מים המוביל מים מלוחים מחופי הכנרת בצפון ומערב אל הירדן מדרום לכנרת, במטרה להוריד את רמת המליחות של מי הכנרת.
היסטוריה ראשונה
המים הנכנסים מן הירדן לכנרת מכילים מעט מאוד כלור. אולם, קיימים מעיינות מלוחים בסביבת הכנרת, שהזרימו כמויות גדולות של מים מלוחים לכנרת. פרופ' אברהם דה ליאו מתה"ל הציע בשנת 1957 להקים תעלה שתטה את המים המלוחים לכיוון הירדן במוצא הכנרת, כדי להטות את מי המעיינות המלוחים מלהיכנס לכנרת ולמנוע המלחה מהירה של הכנרת. אולם למרות התקדמות בהקמת המוביל הארצי, לא ננקטו צעדים ממשיים למניעות עליית מליחות מי הכנרת, בתקווה שגשמים שירדו יפתרו את הבעיה והפעילות בעניין התרכזה במחקר ואיתור מעיינות מלוחים, תוך שתוכנית התעלה להטיית המים נשארה על המדף. בשנת 1961 נבדקה האפשרות להתפיל חלק ממי המעיינות הנכנסים לכנרת.
במרץ 1962 עלתה הבעיה במלוא חריפותה כאשר בעקבות שנים מועטות גשמים הגיעה מליחות מי הכנרת לרמה שאינה מאפשרת שימוש בהם לחקלאות. בספטמבר 1962 הוחלט לקדם את תוכנית המוביל המלוח ובדצמבר 1962 אישרה הממשלה תקציב להקמת המוביל המלוח. באביב 1963 הוחל בחפירת התעלה. העבודות דרשו רכישת קרקעות או הפקעתן לאורך הכנרת.
חפירת התעלה לוותה בחוליה צמודה של ארכאולוגים שפעלו עם החופרים ומפקחים של משרד הדתות למניעת חילול קברים. בטבריה הוקם בסוף שנת 1963 מפעל מיוחד לאספקת בטון לעבודות המוביל המלוח.
מבנה
המעיינות המלוחים שעל חוף הכנרת מרוכזים בשלושה מקורות ראשיים: נור שמצפון לטבח'ה, פולייה שמצפון לטבריה ומעיינות חמי טבריה. המים המלוחים מנקודות אלו מוטים אל תעלה שנבנתה לאורך חוף הכנרת ומועברים אל הירדן בקטע הנהר שמדרום לצמח, היורד לים המלח. אורכו של ה"מוביל המלוח" 22 ק"מ, והוא עובר במקביל לחוף המערבי של הכנרת, ממעיינות נור (טבחה) ועד דרומית לשפך הכנרת לירדן, מדרום לסכר אלומות.
יעילות
בשנים הראשונות לאחר הפעלת המוביל המלוח ירדה מליחות המים בכנרת בצורה משמעותית וחלק מהחוקרים מנו את פתיחת המוביל המלוח כסיבה לירידה.
מהפעלת המוביל המלוח ועד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 תרם המוביל המלוח להורדת המליחות של הכנרת מ-367 ל-212. אולם במהלך שנות ה-90, עלתה רמת המליחות עקב תחזוקה לקויה של המוביל המלוח והגברת השימוש בו להובלת מי קולחין.
שימוש
בנוסף למטרתו המקורית, שימש המוביל המלוח להובלת מי קולחין של יישובים לאורך הכנרת. בשלב הראשון נקלטו שפכי טבריה, גינוסר ואתרי הנופש הנמצאים לאורך החוף המערבי. במהלך השנים נוספו השפכים של צפת ומגדל. בנוסף מוביל המוביל המלוח מי שיטפונות.
אאודי רודג'ט
אאודי רודג'ט (בגרמנית: Audi Roadjet) היא מכונית קונספט, 5 דלתות האצ'בק מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית אאודי אשר הוצגה בשנת 2006.
"אאודי רודג'ט"
,
8 בספטמבר
8 בספטמבר הוא היום ה-251 בשנה בלוח הגרגוריאני (252 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה נשארו עוד 114 ימים.
קרייג תומאס
קרייג ליילי תומאס (באנגלית: Craig Lyle Thomas; 17 בפברואר 1933 — 4 ביוני 2007) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ויומינג בשנים 1995–2007, מטעם המפלגה הרפובליקנית. בסנאט נחשב תומאס מומחה לחקלאות ופיתוח כפרי. הוא אייש תפקידי מפתח במספר סוכנויות ממשלתיות, כולל תקופת כהונה ארוכה כסגן נשיא לשכת פדרציית החקלאות האמריקאית בוויומינג (1974-1965). ב-1984 הוא נבחר לבית הנבחרים של ויומינג, שם כיהן עד 1989.
ב-1989 התפטר דיק צ'ייני, נציגהּ היחיד של ויומינג בית הנבחרים של ארצות הברית, כדי להיכנס לתפקידו כמזכיר ההגנה. תומאס זכה במועמדות הרפובליקנית לייצוג ויומינג בבית הנבחרים וזכה בבחירות המיוחדות שנערכו באפריל 1989. הוא נבחר מחדש ב-1990 וב-1992, וב-1994 התמודד לסנאט וזכה בקלות בבחירות. הוא נבחר מחדש ב-2000 וב-2006, לאחר שהביס את המועמדים הדמוקרטיים בשתי מערכות הבחירות עם 70% מקולות הבוחרים.
ביוגרפיה
תומאס נולד וגדל בעיר קודי שבצפון-מערב ויומינג, בערך 50 קילומטרים מזרחית לפארק הלאומי ילוסטון. הוריו היו מורים בבתי הספר הציבוריים שהפעילו חוות נופש על שפת נהר הילוסטון במהלך הקיץ. עיסוק המשפחה בתיירות ובמלונאות הביא מאוחר יותר את תומאס לרכוש בית מלון קטן בעיירה טורינגטון. תומאס בוגר אוניברסיטת ויומינג בלאראמי עם תואר בגידול בעלי חיים. לאחר מכן הוא שירת כקצין בחיל הנחתים של ארצות הברית בשנים 1955–1959 והשתחרר בדרגת קפטן. הוא קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת לה-סאל שפעלה בשיקגו, אך לא מנה אותו באלמה מאטר בביוגרפיות הרשמיות שלו מאוחרות יותר.
כיו"ר ועדת המשנה לענייני הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, ניסח תומאס חקיקה למתן מימון ורפורמות ניהוליות להגנת הפארקים הלאומיים של אמריקה במאה ה-21. זמן קצר טרם יום הבחירות לסנאט בנובמבר 2006 הובהל תומאס לבית החולים ואושפז תחילה בעקבות דלקת ריאות. יומיים לאחר הבחירות ב-2006 הוכרזה כי לוקמיה אובחנה אצל תומאס. הוא עבר באורח מידי טיפול כימותרפיה ולאחר מכן חזר לעבוד בחודש דצמבר, חודש מוקדם מהצפוי. בראשית 2007 אמר תומאס שהוא מרגיש טוב יותר מזה זמן רב, אם כי שב לסיבוב השני של טיפולי כימותרפיה כעבור חודש. ב-4 ביוני הכריעה אותו מחלת הלוקמיה והוא מת במרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד.
אאוזואון קנדי
האאוזואון הקנדי התגלה בסלע אבן גיר מותמר בקוט סן פייר בקוויבק שבקנדה. דוסון תיארו כחוריריות ענק וכינה אותו "אחת מאבני החן הבוהקות ביותר בכתר המדעי של הסקר הגאולוגי של קנדה".
נכנס אחרון יוצא ראשון
נכנס אחרון יוצא ראשון (בקיצור נאי"ר; באנגלית LIFO) הוא מונח המשמש בתחום מדעי המחשב, בתחום החשבונאות ובתחום יחסי העבודה.
מדעי המחשב
בתחום מדעי המחשב ותורת התורים, נאי"ר מתייחס לצורה שבה פריטי מידע מאוחסנים בבסיס נתונים ולצורת הטיפול בפריטי מידע אלו. פריט מידע אשר הוכנס אחרון למסד נתונים הוא הראשון שיצא ממנו. דוגמה למנגנון הפועל בצורה זו היא מחסנית (stack) של כלי נשק, בה הכדור האחרון שהוכנס למחסנית, הוא גם הכדור הראשון שנורה מכלי הנשק. מחסנית היא גם שמו של המונח המתאר מנגנון זה.
דוגמה נוספת להמחשת דרך הפעולה של נאי"ר היא מעלית צפופה. לאחר שהמעלית מגיעה ליעדה, הראשונים לצאת ממנה הם האחרונים שנכנסו אליה קודם לכן.
חשבונאות
בתחום החשבונאות, נאי"ר היא שיטה חשבונאית לספירת המלאי ולקביעת ערכו. על פי שיטה זו, החברה רושמת בספריה את היחידות האחרונות שנרכשו כיחידות הראשונות שנמכרו.
שיטת נאי"ר Lifo נוטה לדחות את ההכרה ברווח נקי לתקופות מאוחרות יותר, דבר הגורם לחיסכון זמני בהוצאות מיסים ולתזרים מזומנים גבוה יותר. עקב כך, על חברות לקבל אישור מיוחד מרשות מס ההכנסה של ארצות הברית על ידי מילוי טופס 970.
חיסול מלאי ישן
למרות היתרון בדחיית מיסים, ניהול מלאי בשיטת נאי"ר יכולה להוביל למצב שבו כאשר קיים מחסור במלאי חדש, המלאי הישן יותר נמכר. אם המחירים עלו, באמצעות אינפלציה לדוגמה, אזי למלאי הישן יהיה מחיר עלות נמוך יותר, ומכירתו תגרור הכרה ברווח נקי גבוה יותר ותשלום של מיסים גבוהים יותר. התוצאה היא ביטול יתרון דחיית המיסים, יתרון אשר עודד מלכתחילה את השימוש בשיטת ניהול מלאי זו. קיימות חברות שלהם מלאי רב וישן במחיר עלות נמוך מאוד. עבור חברות אלו, מכירה של המלאי הישן תביא לידם רווח נקי גדול במיוחד אך גם תשלומי מיסים גבוהים מאוד. מסיבה זו מס ההכנסה בישראל מחייב שימוש בשתי שיטות בלבד - נכנס ראשון יוצא ראשון (FIFO) וממוצע משוקלל.
יחסי עבודה
כאשר מתעורר צורך בפיטורי צמצום במקומות עבודה מאורגנים, דרישה מקובלת של ארגון העובדים היא שהפיטורים ייעשו בשיטת "נכנס אחרון יוצא ראשון", כלומר שקודם כל יפוטרו העובדים החדשים, ורק לאחר מכן תגיע חרב הפיטורים אל העובדים הוותיקים.
במסורת היהודית
רש"י בפירושו לפרשת מכירת הבכורה בספר בראשית מתאר שלידת עשיו לפני יעקב נובעת מעקרון נאי"ר:
רמה מסינגר
רָמָה מֶסינגר (3 בספטמבר 1968 – 18 באוגוסט 2015) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, מדבבת, קומיקאית וזמרת ישראלית. זוכת שני פרסי התיאטרון הישראלי.
ביוגרפיה
מסינגר נולדה וגדלה ברמת אפעל (כיום חלק מרמת גן) כאמצעית מבין שלושה ילדים. היא נקראה על שמו של דודה, אחי-אמה, טייס חיל האוויר הישראלי, שנפל בעת מילוי תפקידו כשנה לפני שנולדה.
בנעוריה למדה בתיכון תלמה ילין לאמנויות הבמה. בצה"ל שירתה בלהקת פיקוד דרום לצדם של עינת ארליך, חיה סמיר, ירון כפכפי ועוד. לאחר שחרורה מהצבא למדה בבית הספר למשחק בית צבי ועבדה תקופה באולפני הקלטות בקנדה.
ב-18 באוגוסט 2015, שבועיים לפני יום הולדתה ה-47, נפטרה מסינגר בבית החולים איכילוב בתל אביב לאחר מאבק של 6 שנים במחלת הסרטן. היא נטמנה בבית העלמין במושב בני עטרות, שם התגוררה עם בעלה, אריק אביגדור, מלחין ומוזיקאי, ושלושת ילדיה.
קריירת תיאטרון ושירה
מסינגר שיחקה בתפקידים ראשיים רבים בתיאטראות שונים בישראל, בעיקר בתיאטרון הלאומי "הבימה", בהצגות: "סולו", "חלון בלהות", "הופס והופלה" (1991), "שלוש אחיות", "המפקח בא", "קוקוריקו", "סיראנו", "כנר על הגג" (2008) וכן "משרתם של שני אדונים" - תפקיד שבעקבותיו זכתה בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה ובפרס תמרה רובינס.
בתיאטרון בית ליסין שיחקה בהצגות "פיאף" (2003), "רק אתמול נולדה" (2004), ו"קול קטן" (1999) - עליו זכתה בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית שחקנית השנה.
בתיאטרון חיפה שיחקה ב"אמדאוס" ו"אילוף הסוררת".
בתיאטרון באר שבע בהצגות "מכתבי אהבה" (2001) ו"המפתח לשניים". בנוסף הופיעה בהצגת הבידור "המופע של טל ורמה".
כשהשחקן היידי שמוליק עצמון זכה בפרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים הופיעה מסינגר לצד חני נחמיאס, מיכל ינאי ויעל בר זוהר במחרוזת שירי יידיש ידועים.
מסינגר השתתפה בהפקות רבות בהן ביטאה את כישרונה בשירה. היא הופיעה בתפקידים ראשיים במספר מחזות זמר, ביניהם "הברווזון" של תיאטרון הבימה (2000), "אירמה לה דוס" של תיאטרון חיפה, ו"צלילי המוסיקה" (2005).
כן השתתפה במופע "קולות", במופע "שלושה בשירה אחת" (2008) לצד דרור קרן ואורי לשמן, וב"אומרים שהיא קוקו" (2009) לצד שרית וינו-אלעד במסגרת יום התרמה לשדולת הנשים בישראל. כמו כן, הופיעה עם תזמורות גדולות בארץ, ובהן תזמורת הג`אז של חולון בערב משירי ג'ורג' גרשווין; התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון בשיתוף המשכן לאמנויות הבמה בתל אביב בקונצרט שנסונים; תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית ב"שבעת החטאים" במסגרת פסטיבל ישראל; וכן עם התזמורת הסימפונית ירושלים, בתיאטרון בית ליסין הופיעה בתפקיד הראשי במחזה "עקר בית" לצד דב נבון.
ב-2006 התנסתה לראשונה בבימוי, וביימה את ההצגה "מוארים", שכתבו אמיר רותם ויעל נאמן, במסגרת פסטיבל "פותחים מסך". בהצגה השתתפו אמיר פיי גוטמן, אושיק לוי, אושרי כהן, טל מוסרי ועוד.
קריירה בטלוויזיה ובקולנוע
ב-1996 הנחתה עם איתי שגב את התוכנית "שובו של השריף" ששודרה בטלוויזיה החינוכית ובאותה שנה שיחקה בסרט הטלוויזיה "סקס, שקרים וארוחת ערב" לצידם של מיכאלה עשת ודני שטג. בהמשך הנחתה את השעשועון "מלכת הלבבות" בערוץ "ויוה" לצדו של יובל סגל.
ב-1997 שיחקה בסדרות הטלוויזיה הקומיות "צה"ל 1", "שתוק שואו", "שירי טלעד", "ספי", "פרפר נחמד", ובפינת האמנות של "זהו זה!".
ב-2000 השתתפה בשירה ומשחק בקלטת הילדים של דתיה בן דור "מחסן השטוזים של דתיה", לצד רמי ברוך מיכל צפיר ודדי זהר.
ב-2005 שיחקה בסדרות הילדים "האיגלו של טרלה" ב"ערוץ הופ!", ו"הלב של עמליה" ב-"HOT".
ב-2008 החלה להנחות בטלוויזיה החינוכית את התוכנית "זו ילדותי", העוסקת בשירי ילדים בולטים ומוכרים בישראל וביוצריהם. ב-2009 שיחקה בסדרה הדרמה "גירושים נפלאים".
ב-2011 שיחקה בעונה הראשונה של הדרמה היומית של Yes "אליפים" בערוץ הילדים בתפקיד אשת ראש הממשלה ואמו החורגת של גיבור הסדרה, רוני מצגר (יותם קושניר).
ב-2012 שיחקה את דמותה של דניאלה כספי בסדרה "משפחת כספי" והופיעה בערב מחווה ליפה ירקוני שערך איגוד אומני ישראל והשתתפה בחגיגות 40 שנה לעמותת ער"ן.
בסוף שנת 2014 שיחקה בסדרה "כוכב הצפון" של ערוץ דיסני ב-YES בתפקיד איריס, אמא של דניאל (איאן פינקוביץ').
באפריל 2015 שודרה בערוץ 10 המיני-סדרה "אם וכאשר", בה גילמה מסינגר את כרמלה, ובאותו חודש הנחתה מסינגר לצד נתן דטנר את טקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-67. זו הייתה הופעתה הטלוויזיונית האחרונה.
קריירת דיבוב
מסינגר השתתפה בהפקות דיבוב של סרטי הנפשה רבים של חברת וולט דיסני, פיקסאר ואחרים לעברית. בין השאר: בשנת 1993 החלה לדבב את הנסיכה יסמין בטרילוגיית סרטי "אלאדין" של דיסני ("אלאדין", "שובו של ג'אפר" ו"אלאדין ומלך הגנבים") ובסדרת הטלוויזיה, ואת קיילי בסרט "החרב הקסומה". עוד באותה שנה דיבבה את פרפרה בסרט "אצבעונית". בשנת 1996 החלה לדבב את אמו של אנדי בסרטי "צעצוע של סיפור": "צעצוע של סיפור", "צעצוע של סיפור 2" ו"צעצוע של סיפור 3".
בנוסף דיבבה את אמא של קלימרו בסדרת הטלוויזיה "קלימרו", את אריאל בסדרת הטלוויזיה "בת הים הקטנה" ובסרט ההמשך "בת הים הקטנה 2: השיבה לים" (במקומה של שלומית אהרון), את רוזי בסרט "באג לייף", ואת פוקהונטס בסרט ההמשך "פוקהונטס 2: מסע לעולם חדש".
בשנת 2000 דיבבה את מומינאמא בסדרת הטלוויזיה "המומינים", וכמו כן דיבבה מספר דמויות נשיות בסרט "גופי הולך לקולג'".
ב-2001 דיבבה את סיליה בסרט "מפלצות בע"מ".
ב-2003 דיבבה את דוגי (דורי) בסרט "מוצאים את נמו".
ב-2004 דיבבה את הפיה הסנדקית בסרט "שרק 2", ואת גרייס הפרה בסרט "מרד החיות".
ב-2007 דיבבה את אלה בסרט "אגדה ש'מגדה".
ב-2010 דיבבה בתפקיד ראשי את קיטי גלור בסרט "כלבים נגד חתולים: נקמתה של קיטי".
ב-2013 דיבבה את אוגה בסרט "הקרודים".
קישורים חיצוניים
בעקבות מותה:
PsycINFO
PsycINFO הוא מאגר מידע ביבליוגרפי העוסק בתחום הפסיכולוגיה. הוא כולל תקצירים ורישומים ביבליוגרפיים של למעלה מ-2.5 מיליון פרסומים מדעיים. הפרסומים מתועדים בו באופן שיטתי החל משנת 1800, אך חלק מהמאמרים הוא מהמאה ה-18 ומהמאה ה-17. הפקת המאגר ועדכונו מדי שבוע מבוצעים על ידי האגודה האמריקאית לפסיכולוגיה (APA), והוא מופץ כחלק מהמאגר "APA PsycNET".
78% מהמאגר כוללים מאמרים מכתבי עת מדעיים, מתוכם 98% הם מאמרים מכתבי עת שעברו ביקורת עמיתים. 4% מהמאגר הם ספרים, 7% הם פרקים מתוך ספרים, ו-11% הם תזות (מתוך מאגר הדיסרטציות "Dissertation Abstracts International"). המאגר כולל פרסומים מדעיים מ-49 מדינות, וכתבי עת ב-29 שפות. מפתח המאמרים כולל מונחים מתוך אגרון (תזאורוס, נרדפון) של מונחים ומילות מפתח פסיכולוגיים.
המאגר מהווה גרסה אלקטרונית למפתח המאמרים "Psychological Abstracts", שהודפס מדי חודש במשך שמונים שנה, וכלל את התקצירים של המאמרים שהופיעו במשך החודש. בשנת 2000 הוכללה במאגר האלקטרוני "PsycINFO" גם גרסת ה-CD-ROM של מפתח המאמרים "Psychological Abstracts", שנקראה "PsycLIT". הדפסת מפתח המאמרים הופסקה ב-2006, במקביל להתבססות מאגר המידע האלקטרוני "PsycINFO".
האקדמיה הרוסית לקולנוע
האקדמיה הרוסית לקולנוע (שם רשמי: האקדמיה הרוסית למדעי הקולנוע; ברוסית: Российская Академия Кинематографических Искусств) היא עמותה העוסקת בענייני הקולנוע ברוסיה ומעניקה את פרס ניקה מאז 1987.
האקדמיה, המהווה ארגון מקביל לארגונים שונים בעולם, שהמפורסמת שבהם היא האקדמיה לקולנוע האמריקאית (העורכת את טקס פרסי אוסקר), קיימת משנת 1987.
האקדמיה מונה 80 חברים מכל ענפי היצירה והעשייה הקולנועית במדינה.
פרסי האקדמיה לקולנוע
האקדמיה מעניקה מדי שנה את פרס האקדמיה הרוסית לקולנוע (פרס ניקה) לאנשי הקולנוע הרוסי המצטיינים. מוענק מאז 1987.
מרי בליאן
מרי בליאן (בארמנית: Մարի Պալյան; 1927 – 13 בספטמבר 2017) הייתה ציירת ואמנית קרמיקה ארמנית שפעלה בירושלים. יצירותיה מהוות חידוש סגנוני בתוך מסגרת אמנות הקרמיקה הארמנית בירושלים.
ביוגרפיה
מרי בליאן החלה לצייר בילדותה. מאוחר יותר נשלחה ללימודים באקדמיה לאמנויות היפות. בשנת 1953 היא פגשה את בעלה לעתיד, סטארק בליאן, בן דוד רחוק שלה, שלמד באותה עת הנדסת קרמיקה באנגליה. השניים נישאו לאחר שנה בבית לחם. בשנת 1955 התגורר הזוג ברבת עמון, שם כיהן סטארק בתפקיד מנהל בית חרושת למוצרים קרמיים. בשנת 1965, עם פטירתו של נישאן בליאן, סב המשפחה, שבו בני הזוג לירושלים. כמו כן פורקה ה"הסדנה המשותפת" לייצור קרמיקה שהקימו מגרדיש קרקשיאן ביחד עם נישאן בליאן בדרך שכם בירושלים. סטארק ומרי בליאן המשיכו להפעיל את הסדנה בדרך שכם מס' 14, שנקראה מעתה "Palestine Pottery", ואילו סטפן קרקשיאן ואחיו הכדר ברג' קרקשיאן פתחו סדנה לייצור קרמיקה ברחוב ה"ויה דולורוזה" שנקראה "Jerusalem Old City". בשנותיה הראשונות בסדנה השתמשה מרי בדגמים המסורתיים של הסדנה. העבודות מאותה עת מאופיינות בקו עדין, על כלים קטנים או בינוניים בגודלם. בין חידושיה העיקריים בתקופה זו היה השימוש בדגם של עץ איילות ואריה שנלקח מפסיפס בח'רבת אל-מפג'ר. בנוסף, בליאן השתמשה במוטיבים של דגם זה לשם פיתוח סצנות חדשות ובעלות קומפוזיציה חופשית יותר.
החל ממחצית שנות השבעים ובמהלך שנות השמונים של המאה ה-20 עברה יצירתה של בליאן שינוי בקנה המידה של העבודות. המעבר מציור על כלים קטנים לכלים גדולים יחסית, ולציור המורכב מכמה אריחי קרמיקה, איפשר לבליאן ליצור קומפוזיציות מורכבות יותר, המדגישות את התנועה שבדגמים. בין העבודות הציבוריות שיצרה בתקופה זו ניתן למנות לוח אריחים במלון אמריקן קולוני, שלושה לוחות בנושא של איילות ועצים במשכן הנשיא ועוד.
החל מראשית שנות התשעים הפכה יצירתה של בליאן למונומנטלית יותר. בשנת 1992 הציגה בליאן במוזיאון הסמית'סוניאן סדרה של 22 ציורי אריחים גדולי ממדים ובהם נושאים ומוטיבים מסורתיים עם קומפוזיציות חדשניות ומלאות תנועה. בשנת 2004 הותקן ציור אריחים גדול ממדים של בליאן על גבי בנין במרכז ירושלים שנושאו "רזי גן העדן".
פיילוט
פיילוט (בעברית, על-פי איגוד תסריטאי הקולנוע והטלוויזיה בישראל: פרק לדוגמה) הוא פרק הדגמה של תוכנית טלוויזיה או תוכנית רדיו. הפיילוט נועד לבחון את הרעיונות של התוכנית החדשה ואת תגובת הקהל לתוכנית, ובהתאם לכך להסיק מסקנות לגבי המשך הפקתה של התוכנית. זהו מקרה פרטי של המושג הרחב יותר פיילוט, המתייחס להפעלה ניסיונית של מיזם כלשהו, לשם צבירת ניסיון ותיקון טעויות קודם להפעלתו בהיקף מלא.
רדיו
פיילוט ברדיו שונה מפיילוטים בטלוויזיה. בדרך-כלל כשמישהו רוצה לעבוד בתחנת רדיו מסוימת, הוא מקליט/משמיע פיילוט של עצמו. תוכנית פיילוט רדיופונית אורכת כ-10 דקות להבדיל מהשאר. רצוי שלא להשמיע מוזיקה בפיילוט רדיופוני מכיוון שמטרתו היא לבחון את המגיש.
דיבוב
בפיילוט בדיבוב מספר מדבבים יקליטו מספר תפקידים. ובהתאם לצרכים, הערוץ המשדר את התוכנית יחליט מי ידבב את הדמויות בסדרה עצמה.
מת לראות
ב-2007 נערכה בישראל תחרות בשיתוף HOT וחוג הקולנוע והטלוויזיה של אוניברסיטת תל אביב בשם "מת לראות" ובמסגרתה סטודנטים צעירים מהחוג יפיקו פיילוטים לסרטים. הפיילוט הזוכה יקבל תקציב של כ-10,000$ למימון הפקת הסרט. בארצות הברית מתקיים דבר דומה: "עונת הפיילוטים", שם מציעים יוצרים רעיונות לפיילוט.
קוויקי
קוויקי היא סדרת פיילוט של נועה פניני ואמיר דוליצקי. רשתות הטלוויזיה בוחנות בכל שנה פיילוטים רבים, ורובם נפסלים. בקוויקי, העלו שלושה פרקי פיילוט לאינטרנט ונתנו לגולשים לבחור האם הפיילוט יופק לתוכנית. בסופו של דבר הגולשים בחרו להפיק את התוכנית הזו והופקו לה כ-10 פרקים שעלו לשידור בקשת.
היסטוריה של סודאן
האזור בו הוקמה המדינה המודרנית סודאן נשלט בעידן העתיק על ידי ממלכת כוש, שהושפעה מאוד מהתרבות המצרית העתיקה. שושלת מלכי כוש אף משלה תקופה מסוימת במצרים כפרעונים, ונקראה השושלת ה-25. לאחר נפילת השושלת ה-25, בין השנים 730 לפנה"ס ל-671 לפנה"ס. לאחר נפילת השושלת ה-25, הדרימו מלכי כוש וקבעו את בירתם במרואה. הממלכה המרואית שמרה על התרבות המצרית במשך מאות בשנים לאחר שזו חדלה במצרים עצמה. לאחר נפילת ממלכת מרואה, במהלך המאה ה-6, קיבלו על עצמם הנובים את הנצרות ובמשך מאות שנים הייתה סודאן נוצרית עד שנכבשה על ידי האסלאם, בתהליך שהסתיים אך במאה ה-16. במהלך המאה ה-19 החלו הבריטים להתערב בנעשה במצרים, ובמסגרת זו ניסו גם להשליט את שלטון המצרים בסודאן. ב-1882 השתלט על סודאן המהדי מוחמד אחמד שהביס את צבא מצרים, והרג את הגנרל הבריטי שהתיימר להיות מושל סודאן מטעם המצרים, צ'ארלס גורדון. המהדי מת ב-1885 ועד תחילת המאה ה-20 השתלטו הבריטים על סודאן בשורה של קרבות, שהידוע ביניהם קרב אומדורמאן ב-1898. בין 1899 ל-1953 הייתה סודאן נתונה לשלטון משותף (קו-דומיניום) בריטי ומצרי. ב-1956 הוכרזה סודאן כרפובליקה עצמאית. עצמאותה של סודאן מתאפיינת בשלטון רודנים צבאיים, בשתי מלחמות אזרחים עקובות מדם, בסכסוך גבולות עם צ'אד, ולאחרונה במשבר הומניטרי בחבל דארפור. בשנת 2004 נשיא צ'אד, אידריס דבי, הגיע לסודאן, והתחיל תהליך של נורמליזציה בין שתי המדינות שבסופו של דבר הוביל לסיום מעשי האיבה בחבל דרפור.
פרהיסטוריה, כוש, מרואה ונוביה
האדם החל להתגורר בעמק הנילוס הפורה, עוד בתקופת האבן הקדומה לפני שישים אלף שנים. מחקר אנתרופולוגי וארכאולוגי הראה כי בתקופה הקדם-שושלתית במצרים לפני שנת 3400 לפנה"ס היו הנובים, תושביה הקדומים של סודאן, והמצרים הקדמונים, קרובים זה לזה מבחינה אתנית ומבחינה תרבותית. ממלכת נקדה הקדומה, ממלכה מצרית קדם-שושלתית, שיעבדה את הנובים והטמיעה בהם את התרבות המצרית.
עם איחודה של מצרים לממלכה אחת, החלה מתגבשת בדרום ממלכה בשם כוש שהייתה מושפעת מהתרבות המצרית. הסחר עם מצרים היה גורם מרכזי בכלכלת שתי המדינות, אך המצרים נמנעו מלספח את כוש או ליצור בה נוכחות צבאית קבועה, אם כי נותרו גורם השפעה מרכזי בממלכה. בשנת 1100 לפנה"ס כבש הפרעה יעחמס הראשון את כוש, והפכה למחוז במצרים. אך לאחר מכן נחלשה הסמכות המצרית, השלטון במצרים עצמה פוצל, ושליטת מצרים בכוש נפסקה. במהלך המאה השמינית לפנה"ס, קמה בכוש ממלכה חזקה ועצמאית, שהרחיבה את שליטתה אל תוככי מצרים, ואף הפכה לשליטת מצרים, ומלכיה הפכו לשושלת ה-25 של מלכי מצרים בשנת 750 לפנה"ס. במשך מאה שנים נשלטה כוש מתבי על ידי מלכים אלו. לאחר פלישת אשור למצרים, בשנת 671 לפנה"ס נסוגו מלכי כוש לבירה חדשה במרואה.
התרבות המרואית שמרה על התרבות המצרית המקורית, ועל הכתב המצרי, שנים רבות לאחר שמצרים עצמה שועבדה לזרים ואיבדה את תרבותה המקורית. שליטי מרואה בנו פירמידות, סגדו לאלי מצרים, וכתבו בכתב חרטומים עד התמוטטות הממלכה במהלך המאה ה-4.
אסלאם ומהדיזם
במאה ה-6 קיבלו עליהם שליטי נוביה את הנצרות, והקימו ממלכות נוצריות, שהיו כפופות מבחינה דתית לפטריארך הקופטי באלכסנדריה. לאחר הכיבוש המוסלמי של מצרים, נותקה למעשה הנצרות הסודאנית משאר הנוצרים בעולם, והשפעתו של האסלאם החלה לחדור לאיטה לאזור. הממלכות הנוצריות בנוביה התקיימו עד המאה ה-15, ושמרו על דתן ותרבותן.
עם עליית האסלאם, וכיבוש צפון אפריקה על ידי הערבים במהלך המאה ה-7 נעשו ניסיונות לכבוש ולאסלם את הממלכות הנוביות הנוצריות, אך אלו כשלו. שליטי מצרים חתמו על הסכם שלום עם שליטי נוביה, שנקרא "באקט", והסכם זה הסדיר את יחסי השלום והסחר החופשי בין המדינות למשך מאות בשנים.
במקביל, התקיים תהליך של הגירה ערבית לנוביה, והטמעת יסוד ערבי אסלאמי באוכלוסייה, תוך התפוררות והתמוטטות הממלכות הנוביות המקוריות. על אף שלא כל המוסלמים באזור דיברו ערבית, החל תהליך של קבלת האסלאם שהגביר את תהליך קבלת התרבות הערבית. לא הייתה מדיניות של המרה בכוח, אך מניעים תרבותיים וכלכליים קידמו מאוד את קבלת האסלאם באזור, הן באמצעות נישואי תערובת וקשרים עם מתיישבים ערבים, והן באמצעות פטור ממס שניתן למוסלמים שתושבי הממלכות המוסלמיות. במאה ה-16 הבשיל תהליך האסלאמיזציה המקומי לכדי ייסוד סולטנות בשם ממלכת סנאר שהחליפה את ממלכת אלווה  שהייתה השלטת באזור מין המאה ה-7.
במהלך המאה ה-19 החלו הבריטים להתערב בנעשה במצרים, ובמסגרת זו ניסו גם להשליט את שלטון המצרים בסודאן. המנהיג הדתי מוחמד אחמד הכריז על עצמו שהוא המהדי (המשיח באמונה האסלאמית) ניסה לאחד את השבטים של מערב ומרכז סודאן כנגד שלטון האימפריה הבריטית. הוא הנהיג מרד לאומני שהגיע לשיאו בנפילת ח'רטום בשנת 1885. בעת המצור, צ'ארלס ג'ורג' גורדון, הגנרל האנגלי נהרג. המדינה החדשה שרדה עד אשר כוח אנגלי חדש בהנהגתו של הורציו קיצ'נר הביס את המורדים בשנת 1898.
תחת כיבוש בריטי-מצרי
בין השנים 1899–1956 הייתה סודאן בשליטה משותפת של בריטניה ומצרים, אך בפועל מדינת החסות הייתה בשליטה בריטית מלאה ומצרים קיבלה השפעה במקרים ספציפיים. עד שנת 1914, מצרים הייתה חלק מהאימפריה העות'מאנית. במהלך המאה ה-19 הרחיבה מצרים את שליטתה בסודאן עד האגמים הגדולים של אפריקה. בשנת 1881 פרצה המלחמה המהדית בסודאן, ובשנת 1882 פלשו הבריטים למצרים, וכך מצרים הפכה למדינת חסות של בריטניה. לאחר מכן כוחות בריטיים ומצרים כבשו בהדרגה את סודאן. בשנת 1899 הם הסכימו רשמית להקים מדינת חסות משותפת: מצרים על בסיס שלטונה הקודם בסודאן ובריטניה על בסיס זכות כיבוש.
בין השנים 1914–1922, סולטנות מצרים וסודאן, היו רשמית חלק מהאימפריה הבריטית. לאחר עצמאות מצרים בשנת 1922, בריטניה קיבלה בהדרגה שליטה רבה יותר במדינת החסות המשותפת, והוציאה את מצרים מסודאן כמעט לחלוטין עד שנת 1924. חוסר שביעות הרצון הגובר של מצרים מהסדר זה הגיע לשיאו לאחר מהפכת הקצינים החופשיים ב-1952. ב-1 בינואר 1956, מצרים ובריטניה ויתרו על סודאן והעניקו לה את עצמאותה.
השלטון
סודאן זכתה בעצמאות בשנת 1956. בחירות ראשונות התקיימו רק בשנת 1965, אך הממשלות הסודאניות לא הצליחו לייצב את השלטון בידיהן ולא גובשה חוקה למדינה. ב־25 במאי 1969 ביצע קולונל ג'עפר נומיירי הפיכה צבאית אשר הפילה את הממשלה הדמוקרטית בראשותו של אסמאעיל אל-אזהרי. נומיירי היה לראש הממשלה והוציא אל מחוץ לחוק את כל המפלגות האחרות. חילוקי הדעות בין המרקסיסטים למתנגדיהם בתוך החונטה השלטת גרמה להפיכה קומוניסטית ביולי 1971, אך הממשלה הקומוניסטית הופלה כעבור כמה ימים ונומיירי חזר לתפקידו.
בעקבות רעב המוני, מחסור בדלק ובלחם ואי שקט בדרום, התרחשה הפיכה נוספת בשנת 1985. ההפיכה הונהגה על ידי הגנרל עבד א-רחמן סוואר א-דהב שהחזיר את השלטון האזרחי. ב־1989 הגנרל עומר אל-בשיר הפך לנשיא, ראש ממשלה ומפקד הכוחות המזוינים. החוק הפלילי משנת 1991 קבע עונשים חמורים, כולל קטיעת איברים וסקילה. אף על פי שהמדינות הדרומיות, שהדת השלטת שם היא הנצרות, קיבלו פטור מהאיסורים והעונשים האסלאמיים, החוק איפשר לכפות עליהם את הדברים האלה בעתיד.
מלחמות אזרחים
שליטי סודאן היו ערבים מוסלמים אשר בקשו להביא במידה זו או אחרת להשפעה אסלאמית גם על תושבי הדרום שברובם היו נוצרים לא ערבים. דבר זה הביא למתיחות רבה בין הצפון לדרום ובמהרה נפתחה מלחמת אזרחים שנמשכה כ־16 שנים (1955–1972). גורם נוסף שהביא להעמקת האיבה בין הצפון לדרום היה מדיניות "האדמה החרוכה" שהנהיגה הממשלה, על פיה נמנעה המדינה מלספק בדרום סודאן משאבים כגון מקורות חינוך תשתיות בריאות ורווחה ומים וחשמל, כך שהאזרחים נותרו ללא אפשרות לגדל את גידוליהם. על ידי מדיניות זו יצרה הממשלה המרכזית פער סוציו-אקונומי עמוק בין הצפון המוסלמי לבין הדרום הנוצרי שהעמיק את המתיחות האתנית בין הצדדים.
בשנת 1972 נחתם הסכם אדיס-אבבה אשר העניק לדרום סודאן אוטונומיה אזורית. אולם בשנת 1983, בקשה ממשלת סודאן להחיל את השריעה, על דרום סודאן דבר שהביא לפרוץ מלחמת האזרחים השנייה, בין כוחות הממשלה לבין צבא השחרור העממי הסודאני (SPLA), ארגון המורדים הגדול בדרום. מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה הביאה למותם של מיליוני בני אדם, באופן ישיר בלחימה, או באופן עקיף מרעב. כן ברחו סודאנים רבים מבתיהם ונוצרה בעיית פליטי דרום סודאן. כ-4 מיליון איש עזבו את בתיהם בדרום סודאן. חלקם ברחו לערים דרומיות יותר, כג'ובה, אחרים צעדו צפונה לח'רטום, וכמה מהם צעדו אף עד אתיופיה, קניה, אוגנדה, מצרים ומדינות שכנות אחרות. אנשים אלה לא יכלו לגדל מזון או להרוויח כסף כדי להאכיל את עצמם, ותת-תזונה ורעב נעשו נפוצים. חוסר השקעת הכספים בדרום, גרם למה שארגונים הומניטריים כינו "דור אבוד". דור שלא זכה לקבל חינוך, שירותי בריאות בסיסיים, ויש לו סיכוי קטן בלבד להשיג עבודה בסודאן.
בנוסף לכוחות הממשלה הרשמיים, נטען בידי ארגוני זכויות אדם בינלאומיים כי הממשלה מחמשת ותומכת בחשאי בפשיטות טרור של שבטים מוסלמים כנגד אנשי דרום סודאן. כוח ה- SPLA הוא אומנם הכוח העיקרי הלוחם בשם אזור דרום סודאן, אך פילוגים והתפצלויות של מחתרות ומורדים שונים התרחשו לאורך כל שנות מלחמת האזרחים. פיצולים אלו בעיקר נובעים מהגיוון האתני באזור, בו מתגוררות כמאה קבוצות אתניות אפריקניות שונות. הפיצולים במחנה המורדים בדרום המדינה, יחד עם תחרות על משאבים מועטים וריבוי כלי הנשק בידי אזרחים, הובילו לאלימות בין-שבטית קשה באזור זה.
בנוסף למתיחות האתנית והדתית, אבן נגף גדול שמנע את סיום מלחמת האזרחים היה מאגרי הנפט הגדולים בדרום סודאן, אשר שני הצדדים בקשו ליהנות מרווחיהן. מצד שני, הנפט היה תמריץ לצדדים ולכוחות בינלאומיים לסיום הלחימה כדי לאפשר לכל הצדדים ליהנות מרווחי הנפט. בשנת 1999 נפתח קו הנפט המוביל ממאגרי הנפט הגדולים הממוקמים בעיקר באזור דרום סודאן אל החוף הסודאני הנמצא בצפון-מזרח המדינה. התקדמות מגעי השלום בין הצדדים הלוחמים בין השנים 2002–2004 הביאו לחתימה הסופית על הסכם שלום ב־31 בדצמבר 2004 (CPA- Comprehensive Peace Agreement). עיקרי ההסכם כללו חלוקה שווה ברווחי הנפט בין הממשלה לבין כוחות המורדים ואוטונומיה שלטונית לכוחות המורדים בדרום המדינה לתקופה של 6 שנים. הוסכם שבתום תקופה זו, יערך משאל עם בקרב אזרחי דרום סודאן, על עתיד האזור. ההצבעה אכן התקיימה ב-9 בינואר 2011, ותושבי דרום סודאן הצביעו בעד עצמאות.
בתחילת 2003 החל מרד נוסף במחוז דארפור שבמערב. ממשלת סודאן הופתעה, וכדי לסיים את המרד חימשה מיליציות ערביות, מיליציות הג'נג'אוויד (שפירוש שמן הוא "אדם חמוש רכוב על סוס"), ואלו החלו להיאבק במורדים. אלא שהמיליציות לא נאבקו רק בארגוני המורדים במחוז, אלא הפכו את הסכסוך ליותר ויותר אתני. שמן נקשר באונס, טבח ושרפת כפרים של שחורים אנימיסטים במחוז. בפברואר 2004 הכריזה הממשלה כי היא ניצחה את המרד במערב, אולם דיווחים אחרים העידו כי הלחימה עודה נמשכת. לפי הערכות שונות, כ־400 אלף מתושבי חבל דארפור נהרגו במהלך הסכסוך, וכשני מיליון וחצי נוספים איבדו את בתיהם, חלקם עקרו לצ'אד הסמוכה. הלחימה נמשכה עד פברואר 2010, אז נחתם הסכם הפסקת אש בין הממשלה למורדים. האו"ם מעריך שכ-300,000 אנשים נהרגו או רעבו למוות עקב הסכסוך וכי למעלה מ-2.8 מיליון נפשות נעקרו מבתיהן ומוגדרים כפליטים.
שיחות השלום בין המורדים בדרום סודאן לבין הממשלה הביאו להסכם בינואר 2005 לפיו הכנסות המדינה – בפרט כסף מנפט – יחולקו בין הממשלה לקבוצות המורדים בדרום, וכי הדרום יזכה לאוטונומיה למשך שש שנים, ולאחר מכן ייערך משאל עם שבו יחליטו התושבים אם ברצונם להישאר חלק מסודאן או להפוך למדינה עצמאית. המשאל נערך במהלך ינואר 2011 והמשתתפים בו הצביעו כמעט פה-אחד להיפרד מסודאן. ב-9 ביולי 2011 הכריזה דרום סודאן על עצמאותה.
שלטון חדש
החל בדצמבר 2018 החלו מחאות אזרחיות המוניות כנגד אל-בשיר ששימש כרודן סודאן במשך כ-20 שנה. לבסוף, בסיוע הצבא, הודח אל-בשיר ב-11 באפריל 2019. במקומו החלה לשלוט כת צבאית בראשות עבד אל-פתאח אל-בורהאן שגם כנגדה התקיימה מחאה אזרחית עזה במשך מספר חודשים. לבסוף, ביולי 2019, חתם השלטון הצבאי על הסכם פוליטי עם קואליציית הארגונים האזרחיים שכלל שלטון משותף על המדינה. באוגוסט 2019 חתמו הצדדים על טיוטה לחוקה חדשה לסודאן.
ביולי 2020, תחת כהונה של ממשל זמני, ביטלה סודאן סדרה של חוקים אסלאמיסטים שחוקקו ג'עפר נומיירי ואל-בשיר בשנות ה-80. בין היתר נאסרה מילת נשים, בוטל האיסור ללא-מוסלמים לשתות אלכוהול, בוטלו ההלקאות הפומביות שהיו נהוגות בגין עבירות קטנות, ועוד.
בספטמבר 2021, פורסם בסודאן דיווחה כי נכשל ניסיון הפיכה צבאית ברחבי הבירה ח'רטום ויתר המדינה.
ב-15 באפריל 2023 פרצו קרבות במדינה. זאת על רקע מאבקי השליטה בין צבא סודן, המונהג על ידי הגנרל עבד אל-פתח אל-בורהאן, לבין מיליציית ה-RSF שהונהגה על-ידי הגנרל מוחמד חמדאן דגלו. הצבא וה-RSF היו שותפים ב-2021 להפיכה שבה הופל שלטונו האזרחי של ראש הממשלה עבדאללה חמדוכ. הלחימה בין הצדדים נמשכת מאז תחילתה באפריל, ולפחות עשר הפסקות אש זמניות שהושגו בתיווך בינלאומי קרסו במהרה.
מישל קלוני
מישל קלוני (באנגלית: Michelle Clunie; נולדה ב-7 בנובמבר 1969) היא שחקנית ורקדנית בלט אמריקאית.
קריירה
קלוני התחילה את הקריירה שלה בריקוד בלט, וקיבלה מלגה באקדמיה לבלט מקצועי.
בשנת 1994 שיחקה בסרט "ארוטיקה" לצד בריאן קראנסטון. בשנת 1996 שיחקה בסוף העונה הראשונה של הסדרה הקומית "המופע של ג'ף פוקסוורת'י", בתפקיד דידי לנדראו.
היא התפרסמה כשגילמה את מלאני מרקוס, עורכת דין לסבית יהודיה בסדרת הטלוויזיה האמריקאית הפופולרית "הכי גאים שיש". בריאיון למגזין "Curve" אמרה שלמרות שבסדרה "הכי גאים שיש" היא מגלמת דמות של לסבית, היא למעשה סטרייטית במציאות: "אני לא רוצה שאנשים יחשבו שאני איזשהו סמל של הקהילה הגאה, בגלל שאני לא לסבית בעצמי. אני לא רוצה שאנשים יחשבו שאני אומרת שאני יודעת יותר מהם על החיים שלהם."
קלוני שיחקה בעונה השלישית של הסדרה סבב הפוקר העולמי בהוליווד במטרה לגייס כספים להקמת ארגון צדקה.
ב-2005 שיחקה בסרט "בלתי נראה" לצד גייל הרולד.
ב-2010 גילמה את ג'יין פרנסקוט באחד הפרקים של הסדרה "שקר לי", וכמזכירה המנהלת רומן וחשודה ברצח בשם טארה הארינגטון בעונה השנייה של הסדרה "המנטליסט".
בשנת 2012 שיחקה בסרט "מג'יק מייק" של הבמאי סטיבן סודרברג, ושנה לאחר מכן התארחה בסדרה "NCIS".
בשנת 2014 גילמה את טינה, אמהּ השתיינית של ג'ייד בסרט הטלוויזיה "חברות מסוכנת".
משנת 2015 מגלמת את גברת פינץ בעונה החמישית והשישית בסדרה "זאב צעיר" ברשת MTV. באותה שנה שיחקה בסרט הדרמה "סוג של השיבה הביתה" בבימויה של מריה בורטון.
חיים אישיים
באוקטובר 2014 נודע שקלוני מצפה לילד מהבמאי בריאן סינגר, ובינואר 2015 הביאה לעולם את בנה הראשון.
יצהר
יִצְהָר היא התנחלות ויישוב קהילתי דתי-תורני בגב ההר בשומרון, מדרום לשכם. היישוב הוקם בכ"ב באב ה'תשמ"ג (1 באוגוסט 1983) כהיאחזות נח"ל שנקראה רוגן (מעין "מחווה" צינית לרונלד רייגן שקרא יום קודם להקפאת ההתנחלויות) ואוזרח בי"ח בתמוז ה'תשמ"ד (18 ביולי 1984) על ידי גרעין משפחות שהקים במקום יישוב קהילתי. ביישוב וסביבו ישנה כמות גדולה מנוער הגבעות בשומרון. הוא שוכן על פסגת רכס ג'בל סלמאן, שגובהו 818 מטר, ומפסגתו נשקפת תצפית מחיפה שבצפון ועד אשקלון בדרום. יש המשערים שהרכס הינו הר צלמון המוזכר במקרא. שם היישוב, שפירושו שמן, ובפרט שמן זית, רומז לעצירת שמן, בדומה לשם הכפר הסמוך עסירה אל-קבלייה.
אוכלוסייה
התושבים במקום משתייכים ברובם למגזר החרדי לאומי, ולחלקם קשר עם חסידויות חב"ד וברסלב. כל עבודות הבניה במקום, כמו גם עבודות העפר, החקלאות וסלילת הכבישים הפנימיים, נבנים ומתבצעים מתוך עיקרון אידיאולוגי אך ורק בעבודה עברית. תושבי המקום מעבדים מאות דונמים ממערב ומצפון ליישוב, ומגדלים בהם זיתים, גפנים ותבואה.
בשנת 2009 קיבל היישוב פרס מאת מועצה אזורית שומרון על הגידול במספר התושבים.
תורמי כליה
היישוב התפרסם עקב אחוז תורמי הכליה האלטרואיסטים הגבוה שבו. לדברי הרב אברהם ישעיהו הבר, יושב ראש עמותת מתנת חיים, ב-2016 כ-1.5% מתושבי היישוב תרמו כליה. מרבית התרומות יועדו ליהודים בלבד.
מאחזים
בתחומי יצהר נמצאים תשעה מאחזים (אתר היישוב מגדיר אותם כ"שכונות נלוות"):
פיגועי טרור
במהלך השנים, הותקף היישוב פעמים רבות על ידי מחבלים פלסטינים מכפרים סמוכים; ואף היו קרבנות בנפש. לטענת תושבים מיצהר, מדי שנה בשנה פורצות שריפות כתוצאה מהצתות זדוניות בידי פלסטינים, אשר גורמות לנזק רב.
אירועי אלימות ו"תג מחיר"
שמו של היישוב עולה לעיתים קרובות בהקשר של סכסוכים אלימים של תושביו עם פלסטינים תושבי האזור ועם צה"ל ומשטרת ישראל. המעשים האלימים כונו בשם: "תג מחיר" או ערבות הדדית; כך בהודעות התושבים ושלוחיהם שנתקבלו באמצעי התקשורת.