cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלתעות (סרט)
מַלְתָּעוֹת (באנגלית: Jaws) הוא סרט אימה אמריקאי משנת 1975, אשר בוים על ידי סטיבן ספילברג ומבוסס על ספר רב-מכר בעל שם זהה, מאת פיטר בנצ'לי. הסרט נחשב לקלסיקה בז'אנר סרטי האימה ולאחת מאבני הדרך החשובות בפרסומו ובהצלחתו של ספילברג. הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר: עבור העריכה, הפסקול המקורי והקול, וכן בפרס גלובוס הזהב עבור הפסקול המקורי.
הסיפור מבוסס על תקיפות הכרישים בניו ג'רזי ב-1916 ובמיוחד תקיפת האינדיאנפוליס, בה היה הדייג קווינט. הוא צולם על חופי האי מרתה'ס ויניארד.
למרות שיוכו כסרט אימה הוא איננו מזכיר את מרבית סרטי האימה ודומה יותר למותחן. עם זאת אפקט האימה בסרט בולט, בין השאר, בשל הצגת הכריש האימתני לעיני הצופה רק בחלקו האחרון של הסרט וכן בעזרת הרמיזות בנוגע לאופיו השטני והכוונה שמאחורי התקפותיו.
הסרט הפך לזיכיון בעל מספר סרטים, ביניהם "מלתעות 2" (1978) בבימויו של ז'אנו שוורץ; "מלתעות 3" (1983) בבימויו של ג'ו אלבס, שכיהן כמנהל אמנותי ומעצב אמנותי, בהתאמה, בשני הסרטים הקודמים; ו"מלתעות: הנקמה" (1987), בבימויו של ג'וזף סרג'נט.
תקציר העלילה
בעיירת נופש באי האמריקאי הבדיוני "אמיטי" בניו אינגלנד בקיץ מגיע עמלץ לבן ענקי הפוקד את חופיה בחיפוש אחר אנשים למאכל. הוא מפתיע את הנערה כריסטין ווטקינס וטורף אותה, כשגופתה נמצאת על החוף למחרת.
מרטין לוקח על עצמו את המשימה להרוג את הכריש, בעזרתם של מאט הופר (ריצ'רד דרייפוס), ביולוג ימי צעיר ושל קווינט הזקן (רוברט שו), דייג ומומחה לכרישים שהעירייה מחליטה לשלם לו לעיסוקו. השלושה יוצאים על סירתו של קווינט כדי לחפש את הכריש, אשר מופיע ומוביל לטביעתה של הסירה. ניסיונו של הופר להחדיר לחיה רעל קטלני נכשל כשהכריש הורס את כלוב ההגנה שלו. אולם לבסוף, לאחר מאבק ארוך ומורט עצבים ולאחר שקווינט נתפס ונטרף בידי הכריש ברודי יורה על מיכל חמצן שנמצא בפה הכריש, והוא מתפוצץ. מרטין והופר השמחים מרכיבים ציוד מאולתר וחותרים לחוף בשלווה.
פסקול
ג'ון ויליאמס הלחין את פסקול הסרט וזכה בפרס אוסקר על כך. הפסקול נהפך לפופולרי במיוחד ודורג במקום השישי ברשימת הפסקולים הטובים ביותר על ידי המכון לקולנוע אמריקאי. הלחן המרכזי של הסרט המבשר את בואו של הכריש מורכב משני תווים בלבד (E ו- F) ובוצע על ידי הנגן טומי ג'ונסון.
כשוויליאמס השמיע לסטיבן ספילברג את הלחן (בעל שני התווים) בפעם הראשונה על פסנתר, ספילברג צחק וחשב שזו בדיחה.
רווחים
עם צאתו לאקרנים הפך הסרט להצלחה גדולה בקופות הקולנוע, עם הכנסה של למעלה מ-100 מיליון דולר. בכך שבר את שיאו של הסרט הסנדק שהכנסותיו היו כ-85 מיליון דולר. הישג זה נשמר עד צאתו לאקרנים של הסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה" בשנת 1977. כיום, נחשב הסרט לאחד מסרטי האימה המכניסים ביותר בכל הזמנים.
כרזת הסרט
כרזת הסרט צוירה על ידי האומן רוג'ר קסטל, שצייר שמן על. בכרזה נראית כריסי ווטקינס, הקורבן הראשון של הכריש מסצנת הפתיחה, שוחה בעירום ומתחתיה עמלץ לבן, רגע לפני שהוא תוקף אותה. הדוגמנית בציור היא אליסון מאהר (ולא השחקנית סוזן בקליני, שגילמה את דמותה של ווטקינס בסרט), שקיבלה עבור העבודה 35 דולר. עם השנים הכרזה נהפכה לאייקונית ונחשבת לאחת מהכרזות המפורסמות בעולם. הציור המקורי אבד.
פטריסיה אליסון
פטרישיה אליסון (באנגלית: Patricia Allison; נולדה ב-7 בדצמבר 1994) היא שחקנית בריטית. בעקבות שורה של הופעות אורח בטלוויזיה, היא קיבלה את התפקיד הגדול הראשון שלה בתור אולה ניימן בסדרת הדרמה הקומית של נטפליקס "חינוך מיני".
ביוגרפיה
בגיל עשר אליסון הופיעה בהפקה של אוליבר טוויסט בבית האופרה המלכותי. לאחר שעזבה את בית הספר, היא למדה תיאטרון מוזיקלי במשך שנתיים במכון קולצ'סטר, ולאחר מכן קורס בן ארבע שנים בבית הספר למשחק "East 15" בולטון, אסקס, שם סיימה תואר ראשון במשחק.
קריירה
ב-2018, אליסון שיחקה בתפקיד קטן בתור מרגריט במיני-סדרה של ה-BBC Les Misérables, לפני שהוצגה בתור אולה ניימן בסדרת הדרמה הקומית "חינוך מיני" של נטפליקס ב-2019. בשנת 2020, תפקידה הועלה לדמות ראשית.
יחסי דנמרק–טאיוואן
יחסי דנמרק–טאיוואן הם יחסי החוץ המורכבים שבין ממלכת דנמרק לבין הרפובליקה הסינית. דנמרק אינה מכירה בטאיוואן כמדינה ריבונית. למרות היעדר היחסים הדיפלומטיים שביניהן, שתי המדינות משתפות פעולה במגוון תחומים ואף מחזיקות נציגויות אחת אצל השנייה. דנמרק מחזיקה משרד נציגות בטאיפיי. מאידך, טאיוואן מחזיקה משרד נציגות בקופנהגן.
היסטוריה
המגעים הסינים-דניים החלו עוד בשנת 1674. דנמרק ושושלת צ'ינג כוננו יחסים בשנת 1908. ב-9 בינואר 1950, דנמרק הייתה לאחת ממדינות אירופה הראשונות שהכירו ברפובליקה העממית של סין. לדנמרק יש יחסים בלתי רשמיים עם טאיוואן. שתי המדינות משתפות פעולה בתחומי הסחר, התרבות, המדע והכלכלה.
יו"ר מפלגת העם הדנית, פיא קירסגארד, אמרה כי קרבתה של טאיוואן לפולקטינג, תסייע להבנה בין טאיוואן לממשל הדני. מפלגת העם הדנית תומכת בסוגיות טאיוואן באו"ם ובארגון הבריאות העולמי.
בשנת 2005, שתי המדינות חתמו על אמנה למניעת כפל מס. בשנת 2011, מועצת המחקר הטכנית הדנית והמועצה המדעית של טאיוואן חתמו על הסכם בדבר פרויקט מחקר שיתופי.
יחסים כלכליים
בשנת 1993, היקף הסחר בין דנמרק לטאיוואן הסתכם ב-206.5 מיליון דולר. הסחר בין דנמרק לטאיוואן מראה צמיחה מתמדת. בין השנים 2000-2005, הסחר בין המדינות דגל ב-15% בממוצע מדי שנה, מה שהופך את דנמרק למדינה השותפה המסחרית המובטחת ביותר לטאיוואן באירופה. בשנת 2006, הסחר בין המדינות הסתכם ב-907.8 מיליון דולר אמריקאי. טאיוואן מייצאת לדנמרק בעיקר טלפונים ניידים, אופניים ומוצרי משרד. דנמרק מייצאת לטאיוואן בעיקר טורבינות רוח, מכונות ומכשירים רפואיים. ישנן מספר חברות דניות בטאיוואן, ביניהן: לגו, באנג אנד אולופסן, מארסק ודנפוס.
סורקה מקמהון
סורקה מקמהון (באנגלית: Sorcha MacMahon; 20 ביולי 1888 – 13 בדצמבר 1970) הייתה לאומנית אירית, פעילה בארגון הנשים הלאומני קומן נה מאן, וכן משתתפת במרידת חג הפסחא ב-1916.
תחילת דרכה
מקמהון נולדה ב-1888 בשם שרה תרזה מקמהון לג'יימס ושרה מקמהון מקואס, שבמחוז מונאהן שבצפון אירלנד. היא הייתה אחת מתוך ארבעה בנים ושלוש בנות. היא השתמשה בגרסה האירית של שמה, סורקה, שכן אירית הייתה שפת האם של משפחתה. לאחר סיום לימודי תיכון, היא נסעה לדבלין ולמדה ניהול חשבונות, ואז עבדה בתחום זה במוסך טאגרט.
קומן נה מאן ומרידת הפסחא
מקמהון הייתה פעילה בליגה הגאלית – ארגון שפעל לשימור השפה והתרבות האירית אל מול ניסיונות דיכוייה מצד הבריטים. היא נמנתה בין החברות המייסדות בארגון הנשים הלאומני קומן נה מאן, אשר פעל כזרוע פארה-צבאית של האחווה הרפובליקנית האירית (IRB). בשנת 1914 שימשה כמזכירת הסניף המרכזי שלו, ואז כמזכירה ארצית ב-1916. בנוסף לאחריותה הניהולית, היא הייתה מכשירה נשים אחרות בעזרה ראשונה וסיעוד. היא הייתה חברת הוועד המנהל של קומן נה מאן מ-1915 עד 1919.
מקמהון נבחרה על ידי קתלין קלארק כאחת הנשים שפעלו כשליחות ומסרו הודעות ברחבי אירלנד במסגרת הכנות וביצוע מרידת חג הפסחא. במהלך ההתקוממות, מקמהון העבירה את פקודות המוביליזציה לצוותי קומן, וגם העבירה רובים אותם הסתירה בסלסלת אופניה. היא המשיכה לפעול כשליחה גם בשיא הקרבות, ונאמד כי עשתה יותר מ-50 מעברים בין המטה בבית הדואר המרכזי לעמדות הלוחמים.
המשך פעילות רפובליקנית
אחרי ההתקוממות היא סייעה לקלארק לנהל את קרן הסיוע האירי הלאומי, שנועד לתמוך במשפחות הנופלים והעצורים. היא לקחה על עצמה את ניהול המיזם כשקלארק חלתה ועברה הפלה לאחר שבעלה, טום קלארק, הוצא להורג על ידי הבריטים. כדי לקיים עבודה זו, אותה ראתה כשליחות, היא דחתה את תוכניות הנישואין שלה עם טום רוג'רס. השניים נישאו לבסוף בנובמבר של אותה שנה, ושינוי שמה של מקמהון סייע לה לחמוק ממעקב מצב הבריטים, וכך יכלה להמשיך בפעילותה המהפכנית באין מפריע.
לאחר מכן היא החלה לעבוד ישירות עבור המנהיג המהפכני מייקל קולינס. לפי ההוראות היא התפטרה מקומן נה מאן, כאשר הארגון יצא נגד האמנה האנגלו-אירית. מקמהון עצמה נמנעה מתמיכה פומבית באלו מן הצדדים במלחמת האזרחים האירית, ופעילותה הציבורית הפוליטית הסתיימה ב-6 בדצמבר 1921, עם חתימת האמנה. עם זאת, היא המשיכה לעבוד עבור קולינס והחזיקה בניירותיו עד מותו ב-1922. קולינס היה מודע לכך שמי שעובד איתו נתון בסכנה, אך מקמהון בינתיים נישאה והעתיקה מגוריה מהעיר, דבר שהוסיף לביטחונה.
המשך חייה עברו עליה בשקט, והיא ניהלה חנות מכולת ותחנת דלק בחוצות דבלין.
סיפורה כפעילה בארגונים רפובליקנים ובהתקוממות בשנת 1916 כמעט אבדו מן ההיסטוריה, עד שב-2016, אחיינה, הכומר יו מקמהון, החל לחקור את הרקע המשפחתי וגילה שדודתו יחד אם אחיה – אביו בריאן ואחיו פיטר – היו מעורבים באירועים אלו, ופעלו באופן צמוד לפעילים הידועים קתלין וטום קלארק. הוא אסף מידע מבתם היחידה של סורקה וטום רוג'רס, פג, ואף השיג כתב-יד אוטוביוגרפי של אביו מאחת הדודות. את ממצאיו אלו עם מידע נוסף מארכיונים ותיעודים היסטוריים אחרים, פרסם יו מקמהון כהיסטוריה שבעל פה מוקלטת כחלק מן האוסף "The 1916 Rising Oral History Collections".
רליאנט רבל
רליאנט רבל (באנגלית: Reliant Rebel) הוא דגם מכונית עירונית קטנה, מונעת על ידי 4 גלגלים, עשויה מפיברגלס מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית, רליאנט, אשר יוצרה בין השנים 1964–1974.
סך הכול יוצרו כ-2,400 יחידות.
ועידות כלכליסט
ועידות כלכליסט הן כנסים המאורגנים על ידי העיתון הישראלי "כלכליסט". אשר מתקיימים מדי שנה באופן קבוע מאז היווסדו של העיתון. ועידות אלו מוקדשות לנושאים אקטואליים שעל סדר היום הישראלי, ובין היתר, הן מארחות אישים בעלי השפעה מתחומי הממשל, הכלכלה, האקדמיה והמגזר העסקי בישראל. השיח הנוצר בעקבות הוועידות יוצר תהודה ציבורית כאשר מביעים הדוברים את משנתם. דוגמאות לוועידות מרכזיות: ועידת התחזיות, הוועידה הכלכלית הלאומית, ועידת Mind The Tech, ועידת הנדל"ן, ועידת הכלכלה והתעשייה, כנס שוק ההון ופינטק, כנס השירות, כנס חוויית העובד בעידן החדש. כמו כן, מקיים כלכליסט ועידות בינלאומיות בנושא חדשנות וטכנולוגיה מתקדמת בערים כדוגמת: לונדון, ברלין, פריז, ניו יורק וסן פרנסיסקו.
ועידת Mind The Data
ועידת Mind The Data היא כנס של תעשיית טכנולוגיית המידע שנערך לראשונה בנובמבר 2016. הוועידה אירחה דוברים העוסקים בנושאים כגון אחסון מידע, פיתוח תוכנה ואבטחת מידע. כריית מידע (data mining) הייתה מוטיב מרכזי של הוועידה הראשונה, אשר אירחה, בין היתר, את ראש השב"כ לשעבר יובל דיסקין, תמר יסעור, מנהלת חטיבת הבנקאות הדיגיטלית של בנק לאומי, ופרופסור אוניברסיטת סטנפורד יואב שוהם.
ג'יימס קאדנהד
ג'יימס קאדנהד (באנגלית: James Cadenhead; 12 בינואר 1858 – 22 בינואר 1927) היה צייר נוף ודיוקנאות סקוטי.
ביוגרפיה
ג'יימס קאדנהד נולד באברדין, בנו היחיד של ג'ורג' קנהד, עורך דין של העיר. ג'יימס קיבל את הכשרתו המוקדמת באמנות באברדין, והראה כישרון לציור בעיפרון, תחריט ודיוקנאות. הוא זכה לעידוד במאמציו האמנותיים על ידי ד"ר ג'ון פורבס ווייט (אספן אמנות וצלם) שעורר את עניינו במאסטרים הישנים, ובאמני הברביזון הצרפתי והאסכולה ההולנדית המודרנית. הוא המשיך ללמוד באקדמיה המלכותית הסקוטית באדינבורו, ולאחר מכן, ב-1882, נסע לפריז כדי ללמוד בסטודיו של קרולוס-דוראן. שם הוא גם הושפע מאוד מיצירתו של ז'אן-שארל קאזין (1840–1901).
קאדנהד חזר לאברדין בשנת 1884, עבר לאדינבורו בשנת 1891. בשנת 1893, הוא נבחר לחבר באגודה הסקוטית המלכותית של ציירים בצבעי מים, ובשנת 1902 מונה לשותף באקדמיה הסקוטית המלכותית, ולאחר מכן חבר מן המניין. הוא הפך ליו"ר אגודת האמנים הסקוטיים, והיה אחד מחברי הוועדה המקורית של האגודה הסקוטית לאמנויות מודרניות. הוא היה מייסד "אגודת אדינבורו של השמונה" ב-1912. הוא הציג באופן קבוע באקדמיה המלכותית הסקוטית ובמכון המלכותי לאמנויות גלאזגו, ונבחר לאקדמיה מלכותית סקוטי ב-1921.
בין דיוקנאותיו ניתן למצוא את אחת של אמו בשם "גברת עם ציור יפני ודג זהב" 1886). קאדנהד התגורר במושבה האמנותית והאינטלקטואלית שהקים פטריק גדס קרוב לטירת אדינבורו, בתחילת המייל המלכותי. הוא היה קשור קשר הדוק לתנועת התחייה התרבותית הסקוטית Fin de Siècle ("מעבר המאות") של גדס, ותרם איורים לכל ארבעת הכרכים של הסדרה "ירוק עד" שפרסם פטריק גדס ועמיתיו בין 1895 ל-1897.
הוא נפטר באדינבורו ב-22 בינואר 1927. הוא קבור בבית הקברות ווריסטון, ליד השער המזרחי.
דוד אורן
דוד אורן (1915 - 7 במאי 2021) היה מפקד אג"א תחזוקה בדרגת אלוף-משנה בצה"ל, סגן ראש העיר נתניה ונשיא מועדון רוטרי ישראל בשנות ה-80.
קורות חייו
נולד בשם דוד בלהרי בבסרביה. עבר הכשרה ברומניה, עלה בשנת 1935 לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער והצטרף לגרעין התיישבות "קיבוץ עין הגליל" של הנוער הציוני ביבנאל שבגליל התחתון. לאחר התפרקות הקיבוץ נשאר ביבנאל, שירת במשטרת היישובים, והיה מפקד התחנה ביבנאל.
ב-1940 התנדב לחיל החפרים בצבא הבריטי. נשלח במסגרתה עם כוח המשלוח הבריטי ליוון. למרות שרוב הכוח נכנע לגרמנים בסוף אפריל 1941 ונפל בשבי, הצליח אורן עם חבריו לפלוגה לעלות על ספינה אוסטרלית בנמל קלמטה ולהגיע לכרתים ומשם למצרים. באביב 1942 פורקה פלוגת חיל החפרים והוא המשיך בשירותו ביחידה אחרת. עם הקמת הבריגדה היהודית בקיץ 1944 הצטרף אליה ויצא לאיטליה. היה שותף בלחימה בצפון איטליה ובחודשים יוני-יולי 1945 סייע להברחת ניצולי השואה לכיוון ארץ ישראל. משם הועבר להולנד והשתחרר מהצבא הבריטי בדרגת סרג'נט מייג'ור (מפקד מחלקה) ב-1946.
לקראת מלחמת העצמאות שוכנע על ידי חברו, בנץ פרידן, להצטרף ל"" כמ"פ מפקדה. עם הקמת צה"ל הצטרף לחטיבת "אלכסנדרוני" ושימש כקצין אפסנאות במטה מפקדת מחוז ב'. לאחר המלחמה נשאר בצה"ל ושימש כקצין תחזוקה בפיקוד המרכז. הועבר בהמשך לצוות ההקמה של פיקוד הדרום, שם שימש כקצין אפסנאות בדרגת סא"ל. סיים הכשרה במחזור הראשון של המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. בזמן מלחמת סיני שימש כרמ"ח תחזוקה באג"א ובהמשך הפך לראש אג"א תחזוקה בסגל הפיקוד הכללי.
לאחר פרישתו מצה"ל ב-1963 בדרגת אלוף-משנה הקים את מלון "החוף הירוק" בנתניה (שבה התיישב כבר בשנת 1948) וכיהן תחילה כיושב ראש מלונאי נתניה ובשנות ה-70 כיו"ר איגוד מנהלי בתי המלון בישראל. ב-1964 פתח עם שותף את תחנת הדלק "השחר" על כביש החוף בדרום נתניה. במשך 15 שנים היה חבר מועצת העיר נתניה, חמש שנים שימש כסגן ראש העיר והממונה על תיק התיירות וקשרי החוץ. כאיש תיירות יזם פרויקטים להכשרת עולים חדשים לעבודה בענף המלונאות.
פעילות בקהילה
הצטרף לארגון "רוטרי" ושימש כנגיד במשך שנתיים (1985/6). במהלך תקופה זו יזם יחד עם חבריו מספר פרויקטים למען הקהילה כגון: חלוקת מלגות לסטודנטים, חלוקת מזון לכ-150 משפחות נזקקות מדי חודש, תרומת איברים, הקמת מכון שמיעה ב"בית החולים לניאדו". על פעילותו זו זכה מטעם עיריית נתניה בתואר "יקיר העיר נתניה" בשנת 2001. היה נשוי לחנה.
דוד אורן נפטר בראש פינה ב-2021, בגיל 106. הותיר אחריו שני ילדים, ארבעה נכדים, ותשעה נינים.
ריאן פוגל
ריאן כריסטופר פוגל (באנגלית: Ryan Christopher Fogle; נולד בשנת 1983, ווירג'יניה, ארצות הברית) הוא קצין סוכנות הביון המרכזית, עבד כמזכיר השלישי של המדור הפוליטי בשגרירות ארצות הברית ברוסיה. עסק בריגול ברוסיה וגורש בשל כך לארצות הברית.
ביוגרפיה
ריאן נולד בשנת 1983 בווירג'יניה לג'יימס ופטילין פוגלוב, המתגוררים כיום בסנט לואיס. פוגל סיים את לימודיו במכון מרי וסנט. בית ספר לואי קאנטרי בלאד, פרבר אמיד בסנט לואיס. לאחר התיכון נכנס פוגל ללימודים באוניברסיטת קולגייט בהמילטון, ניו יורק, וסיים בשנת 2006 תואר ראשון. פוגל היה חבר באחוות הסטודנטים פי דלתא תטא ובאגודת הכבוד הבכירה קונוסיוני, כיהן במועצת הסטודנטים ונבחר לחבר בוועדת הבחירות שלה בשנתו הראשונה. לאחר סיום לימודיו התגורר בווירג'יניה, מקלין.
הוא החל את הקריירה במודיעין כאיש סוכנות הביון המרכזית. בסוף אפריל 2011 החל לעבוד בשגרירות האמריקאית ברוסיה, כאשר ג'ון בייר היה השגריר. בפברואר 2011 אישר הקונגרס האמריקני את ריאן פוגל כיועץ למשימה הדיפלומטית האמריקאית.
בלילה שבין 13–14 במאי 2013 נעצר על ידי סוכני פ.ס.ב. בעת שניסה לגייס את אחד מקציני השירותים המיוחדים הרוסים המעורבים במאבק בטרור בקווקז. במהלך מעצרו נמצאו ברשותו אמצעים טכניים מיוחדים, גיליון עם הוראות לגיוס, אמצעים לשינוי מראהו ו-100,000 אירו. לאחר מעצרו הועבר לנציגי שגרירות ארצות הברית. משרד החוץ של הפדרציה הרוסית הכריז על פוגל כפרסונה נון גרטה ודרש לעזוב מיד את רוסיה. כמו כן, משרד החוץ הרוסי הגיש מחאה נגד שגריר ארצות הברית ברוסיה, מייקל מקפול על התקרית.
פוגל הצטווה לעזוב את הפדרציה הרוסית תוך שישה ימים ועשה זאת ב-19 במאי.
צבי וינברגר
הרב צבי אפרים וינברגר - (נולד 31 במאי 1933) הוא פיזיקאי, נשיא בדימוס של המרכז האקדמי לב, היה מהוגי המרכז החרדי להכשרה מקצועית. ועל שמו רשומים פטנטים רבים הקשורים לתחום האלקטרואופטיקה-פיזיקה.
חייו
וינברגר נולד בברוקלין לרב ישראל יהושע ואלה וינברגר. את לימודיו האקדמיים החל בישיבה יוניברסיטי בין השנים 1951-1955 למד לתואר ראשון במתמטיקה. וב-1956 החל ללמוד פיזיקה באוניברסיטת קולומביה. בהמשך עלה וינברגר לארץ והחל בלימודים תורניים בישיבת חברון. ביוני 1960 הוא נישא לביתיה גולדשמידט (נפטרה י"ט באדר א' תשס"ה-2005) ילידת הולנד, ניצולת שואה אשר שהתה במחנה ברגן-בלזן והגיעה לארץ במסגרת טרנספורט 222. הזוג קבע את ביתו בירושלים ונולדו לו שבעה ילדים. בין השנים 1972–1973 למד באוניברסיטה העברית, הידרולוגיה.
לאחר שנפטרה אשתו נישא בשנית לרבקה צ'רווין-וינברגר. מייסדת ויו"ר ועדת על"ה ירושלים לנשים מעל 25 שנה. והיא הייתה ידועה כמי שסייעה רבות לעמותה, בשל מחויבותה ואהבתה הבלתי פוסקת לילדי עמותת על"ה. היא נפטרה בקיץ תשע"ו-2016.
פעילותו המקצועית
בין השנים 1959–1975 היה ראש המדור לאופטיקה במעבדה הלאומית לפיזיקה (ובנוסף בין השנים 1973–1974 היה מרצה אורח באוניברסיטה העברית).
במהלך 1978 היה פיזיקאי בחברת אל-דה פיתוחים אלקטרו-אופטיים.
בין השנים 1978–1983 היה פיזיקאי בכיר בסולמת מערכות (בריכות שמש).
בין 1983–1985 היה למדען ראשי בחברת טלטוקן בע"מ. במסגרת עבודתו בחברה המציא פטנטים חשובים.
בין השנים 1985–1993 שימש כנשיא המרכז האקדמי לב, שהיה שותף בהקמתו והיה חבר הנהלה בתחילת דרכו של המקום, כשעוד נקרא בשם "בית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים"..
בשנת 1995 יזם את הקמתו של המרכז החרדי להכשרה מקצועית. ביחד עם ידידו ד"ר אברהם פוס, עורך דין מניו יורק, שהעמיד לרשותו סכום של חמישים אלף דולר מקרן צדקה של חותנו, במטרה להקים מרכז חרדי להכשרה מקצועית בתחום ההיי-טק והמקצועות החופשיים. וינברגר התנה את הקמת המרכז בשני תנאים:
המרכז הוקם ב-1996 לאחר שמכתב התמיכה התקבל להפעלת מסלולי לימודים לגברים, לתואר באישור המל"ג למקצועות המחשב, חשבונאות ומינהל, מהרבנים יוסף ישראלזון, מרדכי שלמה שטיינמץ ושמואל אליעזר שטרן, לאחר שנועצו ברב יוסף שלום אלישיב, הרב שמואל הלוי וואזנר והרב אהרון יהודה לייב שטיינמן, אולם בהמשך יצאו רבנים ליטאים ובראשם הרב אלישיב והרב שמואל אוירבך כנגד המוסדות להכשרה מקצועית ואקדמית, בנימוק שיש בכך החדרה של רוח ההשכלה לתוך הציבור החרדי, בהמשך גייס את הרב יחזקאל פוגל שהיה למנכ"ל הראשון של המרכז.
המרכז זכה לתמיכתו של הרב עובדיה יוסף, במשך השנים הוקמו מספר שלוחות של "המרכז החרדי", ובהם בירושלים, אשדוד, בני ברק ומודיעין עילית.
המחשבה והחשיבות שיחס לבעיות הבטיחות בדרכים הובילו אותו לתפקיד יושב הראש במרכז לחקר הנהיגה וצמצום נפגעיה. בין השנים 1987–2009
בשנת 1999 התבקש על ידי פרופ' נחמיה לבציון יו"ר ות"ת מטעם המועצה להשכלה גבוהה להוביל צוות להקמת מכללה המיועד לציבור החרדי. וכשליח המל"ג הקים את מבח"ר – מכללת בני ברק החרדית. היום נקראת 'מכללת מבחר' בחסות אוניברסיטת חיפה.
בין השנים 1994–2000 היה מנהל-חברת ממ-קארד בע"מ – מערכות זיכרון למחשבים.
וינברגר שב למכון לב לאחר שהמרכז הקים את החוג לפיזיקה שימושית – הנדסת אלקטרואופטיקה והיה יושב ראש המחלקה לפיזיקה שימושית-הנדסת אלקטרואופטיקה בין השנים 2000–2008.
ובין השנים 2008–2014 היה פיזיקאי תעשייתי וחבר בכיר בצוות הפיתוח של DATA טכנולוגיות בע"מ המשתמשת בשלושה מן הפטנטים שרשומים על שמו.
פטנטים והמצאות
הפטנטים וההמצאות שרשומים על שמו או על החברות שבהם עבד, תרמו (ותורמים) רבות לתעשיית ההי-טק ולתעשיות חשובות נוספות בישראל ובעולם.
בין המצאותיו ניתן למצוא:
פרסומים תורניים
פרסומיו וספריו מעניינים בגלל השילוב של ידע נרחב בתורה, ושל המקצועות שבתחום התמחותו ( מתמטיקה פיזיקה, אלקטרואופטיקה והידרולוגיה). וניתן למצוא בהם שילוב של תורה ומדע. ומתפרסמים במס' כתבי עת כגון: המעיין ו בד"ד-אוניברסיטת בר-אילן.
ספריו
מאמרים:
פרסומים מקצועיים
פרסומיו המקצועיים מתפרסמים במגוון כתבי עת בארץ ובעולם, כגון: OSA, AAPT NASA ובמגוון תחומים: אופטיקה, הידרולוגיה, בריכות שמש, בטיחות בתעבורה ואיכות הסביבה.
אופטיקה
הידרולוגיה
בריכות שמש
בטיחות בתעבורה
איכות הסביבה
דרכון פולני
דרכון פולני הוא מסמך נסיעה, המונפק לאזרחי פולין המאפשר להם לצאת אל מחוץ לגבולות פולין, ומזכה את נושאו להגנה וסיוע קונסולרי של פולין מול גורמים זרים. נכון לינואר 2022, נושאי דרכון פולני מורשים להיכנס ל-182 מדינות וטריטוריות ללא צורך באשרת כניסה ופולין מדורגת במקום ה-10 במדד הנלי לדרכונים.
הדרכון מונפק על ידי משרד הפנים הפולני. מאז אמצע 2006 הדרכונים הפולניים הם דרכונים ביומטריים התקפים לעשר שנים. דרכונים שאינם דרכונים ביומטריים עדיין תקפים על פי תאריך התוקף שלהם, אולם הם נחשבים כפחות בטוחים חלק מהמדינות שעשויות להפעיל מדיניות שונה (למשל בקנדה מאושרת כניסה ללא אשרה לבעלי דרכון פולני רק אם הוא דרכון ביומטרי). דרכונים לקטינים תקפים לתקופה של עד חמש שנים. קיימים גם דרכונים זמניים, התקפים לשנה אחת בלבד.
מוזיאון עמק המומינים
מוזיאון עמק המומינים (בפינית: Muumilaakso; בשוודית: Mumindalen) הוא מוזיאון בעיר טמפרה שבפינלנד המוקדש כולו לספרי המומינים של המחברת טובה ינסון. במוזיאון מוצגים האיורים המקוריים של ספרי המומינים ומיניאטוריה של בית המומינים בגובה של 2.5 מטר.
הבית המיניאטורי שנבנה על ידי פנטית איסטולה וטולקיקי פיאטילה צריך היה להיות במקור עגול, כפי שטובה ינסון ציירה את בית המומינים. אולם, עקב אילוצים המיניאטורה נבנתה בצורת מרובע משום שהוצגה בביאנלה בברטיסלאבה, סלובקיה בפינת האולם. כאשר הוא הועבר לטמפרה הוא הושאר ככזה.
תחום הערכה (תורת החוגים)
בתורת החוגים, תחום הערכה הוא תחום שלמות המכיל, לכל איבר בשדה השברים שלו, את האיבר או את ההפכי שלו. חוגי הערכה הם המסגרת האלגברית לטיפול בהערכות של שדות.
הקשר להערכות
אם הערכה לא ארכימדית (כאשר \Gamma חבורה אבלית סדורה ליניארית), אז אוסף האיברים  הוא תחום הערכה; ולהפך, כל תחום הערכה הוא בעל מבנה כזה, והוא אף קובע את ההערכה המתאימה לו (עד כדי איזומורפיזם של חבורת הערכים).
אם ההערכה לעיל דיסקרטית, חוג ההערכה המתאים לה הוא תחום הערכה דיסקרטית. מבחינה אלגברית, האחרונים מתאפיינים בכך שהם נותריים.
כל תת-חוג נורמלי (כלומר, שלם אלגברית) של שדה הוא חיתוך חוגי ההערכה המכילים אותו. לכן, לכל איבר של שדה השברים הנמצא מחוץ לחוג כזה D, יש הערכה של השדה המזהה את אברי D כשלמים, ואת האיבר כלא-שלם.
מבנה אלגברי
כל תחום הערכה הוא תחום בזו מקומי, ולהפך: תחום בזו מקומי הוא תחום הערכה. תחומי הערכה מתאפיינים גם בכך שקבוצת האידיאלים שלהם סדורה ליניארית (וגם בכך שקבוצת האידיאלים הראשיים שלהם סדורה ליניארית).
מן ההגדרה ברור שהתכונה להיות תחום הערכה סגורה להגדלת החוג בתוך שדה השברים שלו. בפרט, כל מיקום של חוג הערכה הוא בעצמו חוג הערכה. למעשה, אם R תחום הערכה ו-F שדה השברים שלו, אז יש התאמה בין תת-החוגים של F המכילים את R לבין האידיאלים הראשוניים של R, המשייכת חוג לאידיאל המקסימלי שלו, ואידיאל P למיקום A_P. כל מנה ראשונית של תחום הערכה היא תחום הערכה.
תחום שלמות R הוא סגור בשלמות (integrally closed) אם ורק אם הוא חיתוך של תחומי הערכה.
חוגי הערכה
כל חוג קומוטטיבי (עם יחידה) שקבוצת האידיאלים שלו סדורה ליניארית, נקרא חוג הערכה (כך, תחום הערכה אינו אלא חוג הערכה שהוא תחום שלמות). מחלקה זו של חוגים סגורה לתמונות הומומורפיות.
קישורים חיצוניים
Valuation
פארלי גריינג'ר
פארלי ארל גריינג'ר ג'וניור (באנגלית: Farley Earle .Granger Jr; 1 ביולי 1925 – 27 במרץ 2011) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי. התפרסם בעיקר בהופעותיו בשני סרטים של אלפרד היצ'קוק - החבל וזרים ברכבת.
ביוגרפיה
גריינג'ר נולד למשפחה מבוססת שאיבדה את כל רכושה בנפילת הבורסה בניו יורק ב-1929. המשפחה עברה לדירה קטנה בהוליווד שם עבד האב בעבודות מזדמנות. באחת ההצגות הבחין בו צייד כישרונות של סמואל גולדווין והציע לו תפקיד קטן בסרט "כוכב הצפון" (1943) ולאחריו קיבל תפקיד יותר משמעותי בסרט "לב הארגמן" (1944) לצידו של דיינה אנדרוז.
לאחר מכן התגייס לחיל הים של ארצות הברית ושירת בהונולולו כקצין חינוך שם יצר קשרים עם בוב הופ, ריטה הייוורת', בינג קרוסבי, הדי לאמאר ועוד. שם גילה גם את נטייתו המינית כביסקסואל.
לאחר שחרורו שיבץ אותו אלפרד היצ'קוק בשני סרטים שהיוו את הפסגה בקריירה שלו:
בתחילת שנות ה-70 עבר עם בן זוגו רוברט קלהון לרומא שם הופיע במספר סרטים ומערבוני ספגטי שהמפורסם בהם הוא "קוראים לי טריניטי" לצידם של טרנס היל ובאד ספנסר.
לאחר מכן הופיע במספר סרטים בתפקידי משנה אך לא שיחזר את הצלחותיו.
הוא הופיע גם בברודוויי בהצגות כמו ביבר הזכוכית, השחף, המלך ואני ועוד.
הופיע גם בסדרות טלוויזיה כמו הוואי חמש-אפס, "איירונסייד" ועוד.
ב-2007 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו ביחד עם בן זוגו רוברט מקלהון.
על שמו יש כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
שמעון לנקרי
שמעון לנקרי (נולד ב-16 בנובמבר 1961) הוא ראש עיריית עכו מאז שנת 2003.
ביוגרפיה
לנקרי נולד בטבריה והתחנך בה, בבית ספר ממלכתי-דתי. בתקופת התיכון, עבר ללמוד בישיבה התיכונית "פרחי אהרון" בקריית שמואל והיה פעיל בתנועת הנוער בני עקיבא.
לנקרי הוא מג"ד חי"ר במילואים בדרגת סא"ל, שאת שירותו הצבאי כלוחם עשה כמפקד וקצין בגולני.
בשנים 1985–2003 עבד בחברה למתנ"סים וניהל את המתנ"סים בנשר ובעכו. במהלך עבודתו בחברה למתנ"סים נבחר לנקרי כמנהל מצטיין.
בשנים 1989 - 1986 למד וסיים תואר ראשון במדעי החברה והחינוך במכללת בית-ברל ובשנים 1998 - 1996 למד וקיבל תואר שני, M.A. בסוציולוגיה של החינוך באוניברסיטה העברית.
לפני שכיהן כראש עיריית עכו, עבר אל העיר במטרה להיבחר לראשות העירייה. לפני כן, הוא היה תושב קריית ביאליק ושימש בעכו בתפקיד מנהל בחברה למתנ"סים.
ב-2005 הצטרף לנקרי למפלגת קדימה, שגם בין היתר תמכה ברשימתו למועצה. לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, בשנת 2013, שימש לנקרי כראש הוועדה המסדרת של מפלגת קדימה. בשלהי 2013 התפקד למפלגת הליכוד.
בנוסף לתפקידו כראש עיריית עכו, משמש לנקרי כחבר במועצה הארצית לתכנון ולבנייה, יו"ר מועצת הגליל, יו"ר אשכול רשויות גליל מערבי, יו"ר הנהלת פסטיבל עכו, יו"ר דירקטוריון החברה הכלכלית עכו, חבר דירקטוריון בחל"פ, חבר דירקטוריון במכללה האקדמית גליל מערבי, חבר הנהלה במרכז לשלטון המקומי, דירקטור בתאגיד המים, יו"ר הרשות לפיתוח הגליל, יו"ר ועדת צעירים בשלטון המקומי ותפקידים ציבוריים רבים אחרים.
כראש עיריית עכו
בין ההחלטות הבולטות של לנקרי בהיותו ראש עיריית עכו, ניתן למנות את תוכנית ההבראה ושינוי התרבות הארגוני של העירייה בשנת 2003, קידום הקמתם של מרכז הטניס העירוני ועוד מתקני ספורט, וכן את הרחבת הטיילת.
בשנת 2020 הוביל לנקרי מאבק לשינוי מפת הטבות המס עבור תושבי העיר עכו. קידם את החוק ל"תיקון פקודת מס הכנסה התש"ף 2020", שהשיב לעיר עכו את הטבות המס בשיעור של 12 אחוזים. בשנת 2022 הוביל לנקרי את פתיחת שלוחת בית הספר למוסיקה רימון בעכו.
ב-22 במרץ 2013 נפצע באופן בינוני כאשר נורה במכוניתו, סמוך לצומת ג'וליס שעל כביש 70.
במהלך 20 שנות כהונתו, קידם לנקרי רפורמות ושינויים גדולים, בניית אלפי יחידות דיור, רישות העיר במצלמות והקמת משטרה עירונית להגברת הביטחון האישי, יזם את פרויקט עיר באיכות להובלת שינוי פיזי בבניינים הישנים ובשכונות מורכבות וכן לשיפוץ השטחים הציבוריים. קידם בניית עשרות פארקים ופיתוח המרחב הציבורי, בניית עשרות מוסדות ציבור, מגרשי ספורט, אולמות ספורט, אצטדיון כדורגל, פארק אתגרי, קונסרבטוריון עירוני, היכל תרבות חדש, בניית אזור תעשייה חדש.
בתחום התיירות קידם בניית עשרות צימרים ומלונות בוטיק. בשנת 2020 נבחרה העיר עכו על ידי גולשי אתר בוקיג במקום הראשון כעיר המזמינה ביותר בארץ.
ביולי 2017 נפסקו ללנקרי פיצויים בסכום כולל של 212,500 ש"ח, לאחר שזכה בתביעת לשון הרע נגד יריב פוליטי שפרסם בפייסבוק פוסטים משמיצים אודותיו.
בנובמבר 2022 הודיע לנקרי כי לא יתמודד על ראשות העיר בבחירות לרשויות המקומיות בישראל באוקטובר 2023.
פרסים והוקרה
בשנת 2005, בעקבות פרויקטים רבים בתחום איכות הסביבה ושיפור פני העיר, זכה באות "ראש העיר הירוק של ישראל", מטעם ארגון חיים וסביבה (בתחרות "הגלובוס הירוק").
בשנים 2010–2012 נבחר לנקרי שלוש פעמים ברציפות על ידי המגזין הכלכלי "TheMarker" ברשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר על כלכלת ישראל.
בשנת 2011 קיבל את אות מגשים ישראל יפה למפעל ערי הפיתוח. האות ניתן על ידי המועצה לישראל יפה על היות העיר עכו "שער העלייה" לארץ ישראל ועוגן התיישבותי למישור החוף הצפוני של מדינת ישראל ולמפרץ חיפה; על מימוש הלכה למעשה של התיישבות וחיי דו קיום של יהודים וערבים ועל שימור ופיתוח אתר מורשת היסטורית יהודית ועולמית בחבל ארץ זה.
כראש העירייה, קיבל את פרס שר הפנים לניהול כספי תקין ברשויות המקומיות לשנים 2012–2013. הפרס ניתן בהתאם לקריטריונים שנקבעו על ידי משרד הפנים ובהתאם לנתונים כספיים ומנהליים, המתייחסים לפרמטרים שעיקרם עמידה בנהלים לגבי ניהול התקציב, גירעון הרשות ביחס להכנסותיה ואחוז גביית הארנונה בהתאם לתקציב.
בשנת 2013 דורג בין 10 ראשי הרשויות הטובים בישראל על ידי המגזין "פורבס ישראל". המגזין בחן מצוינות פיננסית, מנהיגות, הגדרת חזון, יוזמה וחדשנות, כישורי ניהול, טוהר מידות, שקיפות ופתיחות לציבור, ייצוגיות, שליחות ציבורית ומנהיגות קהילתית וקידום השלטון המקומי בישראל.
בשנים 2019 עד 2022 העיר עכו דורגה עם רשויות נוספות במקום הראשון במדד השקיפות בין הערים השונות בארץ. המדד נקבע על ידי עמותת שקיפות בינלאומית שבחנה באמצעות מדד מיוחד 76 ערים.
חיים אישיים
לנקרי נשוי לדורית, ואב לארבעה ילדים.
ג'ון פטרוצ'י
ג'ון פטרוצ'י (באנגלית: John Peter Petrucci, נולד ב-12 ביולי 1967 בלונג איילנד שבניו יורק) הוא גיטריסט וחבר מייסד של להקת הפרוגרסיב מטאל דרים ת'יאטר. הוא הפיק (יחד עם חברו להרכב מייק פורטנוי) את אלבומי הלהקה מאז אלבומם השישי משנת 1999, "Metropolis Pt. 2: Scenes from a Memory". ב-15 בדצמבר 2007 נבחר פטרוצ'י על ידי מגזין Total Guitar לגיטריסט השנה.
קורות חייו
פטרוצ'י ניגן לראשונה בגיטרה בגיל 8, כשראה שאחותו זוכה לתרגל את שיעורי הפסנתר שלה עד לשעות מאוחרות של הלילה, אך עד מהרה איבד עניין. בגיל 12 חזר לנגן כאשר ניתנה לו הזדמנות להצטרף ללהקה של חברו קווין מור, שלימים נהפך לקלידן הראשון בדרים ת'יאטר. מאותה נקודה החל פטרוצ'י לנגן על גיטרה כמעט בכל זמנו הפנוי, נעזר בלימוד עצמי וברצון עיקש להתאים את כישוריו לאמנים המוערצים עליו כדוגמת ג'ו סטריאני, סטיב ואי, רנדי רודס, סטיבי ריי ווהן, אל דימיולה, ינגוויי מלמסטין, והלהקות ראש, איירון מיידן ויס בין היתר (בראיון שנערך עמו נהג להתבדח שהוא מעריץ את "הסטיב'ים" ואת ה"אל'ים").
בגיל מאוחר יותר נרשם פטרוצ'י למכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון עם חבר הילדות ג'ון מיונג, שם הכיר את מייק פורטנוי. השלושה הקימו יחד עם חבר ילדות נוסף של פטרוצ'י, קווין מור, את להקת Majesty שתהפוך בעתיד לדרים ת'יאטר.
פטרוצ'י אמנם מזוהה בעיקר עם דרים ת'יאטר, אך הוא היה שותף בפרויקט ליקוויד טנשן אקספרימנט ובעוד רבים אחרים. פטרוצ'י הוציא קלטת הדרכה לנגינה בגיטרה בשם "Rock Discipline", שמציגה את כל המידע שקשור בנושא, ואף ספר שבו מקובצים יחדיו מבחר ראיונות שערך למגזין "Guitar World Magazine".
בשנת 2001 הוזמן פטרוצ'י לנגן יחד עם סטיב ואי וג'ו סטריאני בהופעות של פרויקט G3, מה שחשף אותו בפני מעריצים חדשים רבים ועודד אותו להוציא אלבום סולו משלו. האלבום, "Suspended Animation", יצא ב-1 במרץ 2005, ופטרוצ'י המשיך להשתתף בסבב ההופעות של הרכב G3, שראה מאז תחלופה רבה של נגנים.
הוא מזוהה עם נגינה זריזה ומדויקת ונחשב לאחד הגיטריסטים המוכשרים (מבחינה טכנית ומבחינה הבעתית כאחד) ביותר בעולם כיום. מאפיין נוסף בנגינתו של פטרוצ'י הוא השימוש הנרחב בגיטרה חשמלית בעלת 7 מיתרים (במקום 6 כמקובל). המיתר הנמוך הנוסף מעניק לפטרוצ'י את הצליל הכבד והמאסיבי המזוהה עמו. הוא התחיל להתנסות בגיטרת שבעה מיתרים באלבום Awake מה שהפך לטענתו את האלבום לכבד יותר. אפשר לשמוע את הגיטרה בשירים כדוגמת A Change of Seasons, The Glass Prison, עוד שירים רבים באלבום Train of Thought, והשיר the dark eternal night באלבום התשיעי systemetic chaos.
הופעות חיות
chaos in motion-2007-2008
אנריקה מוחיקה
אנריקה מוּחִיקַה הרצוג (בספרדית: Enrique Múgica Herzog; 20 בפברואר 1932 – 10 באפריל 2020) היה פוליטיקאי ועורך דין ספרדי ממוצא בסקי-יהודי. כיהן כחבר בקונגרס הנציגים (הבית התחתון של הקורטס חנרלס, הפרלמנט הספרדי) בשנים 1977–2000 מטעם מחוז גיפוסקואה, כשר המשפטים של ספרד בשנים 1988–1991 וכנציב תלונות הציבור של ספרד בשנים 2000–2010.
קורות חיים
מוחיקה נולד בעיר סן סבסטיאן שבחבל הבסקים ב-20 בפברואר 1932. אביו היה כנר בסקי-נוצרי שנהרג במלחמת האזרחים בספרד ואמו הייתה יהודייה מצרפת ממוצא פולני. אחיו פרננדו היה אף הוא פוליטיקאי ועורך דין שנרצח על ידי ארגון הטרור הבסקי אט"א ב-1996, ובעקבות כך מוחיקה הפך למבקר חריף של אט"א בפרט והתנועה הלאומנית הבסקית בכלל.
בעת שלמד משפטים באוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוא הצטרף לתנועות סטודנטיאליות שהתנגדו למשטרו הדיקטטורי של פרנסיסקו פרנקו, ובהמשך הפך לחבר של המפלגה הקומוניסטית של ספרד; בגין החברות שלו בארגונים כאלה ובשל פעולות מחאה נגד המשטר הוא נאסר מספר פעמים בשנות ה-50 וה-60. ב-1963 הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית, והפך לאחד מבכיריה תוך שנים ספורות. הוא היה פעיל מרכזי בקידומו של פליפה גונסאלס לעמדת המזכיר הכללי של המפלגה בקונגרס שערכה בסירן שבצרפת ב-1974, והיה חבר בגוף רב-מפלגתי שהתווה את המעבר של ספרד מדיקטטורה לדמוקרטיה מול אדולפו סוארס.
ב-1977, בבחירות הדמוקרטיות הראשונות בספרד, נבחר לקונגרס הנציגים מטעם גיפוסקואה, המחוז בו שוכנת עיר הולדתו סן סבסטיאן, וכיהן בו ברציפות עד שנת 2000. לאחר ניסיון ההפיכה בספרד ב-1981 הוא הואשם בכמה מקרים שהיה מקושר לגורמים הצבאיים המורדים, טענות שהכחיש נמרצות. ב-1987 מונה לעמוד בראשות ועדה שחקרה עסקאות זהב שבוצעו מול הרייך השלישי כדי לאתר רכוש יהודי שנגזל ב.
בין יולי 1988 למרץ 1991 כיהן כשר משפטים בממשלתו של פליפה גונסאלס, ובכך היה למעשה היהודי הראשון בעל תפקיד בממשלת ספרד מאז ימות האינקוויזיציה הספרדית. בתקופתו הועברו מספר רפורמות משמעותיות במערכת המשפט של ספרד.
בשנת 2000 הוא התפטר מהקונגרס ועזב את מפלגתו מבחינה רשמית לשם מינויו לנציב תלונות הציבור של ספרד, או כפי שהוא מכונה בספרדית "מגן העם" (Defensor del Pueblo). ב-2005 הוא נבחר לכהונה שנייה, לראשונה בתולדות התפקיד, עד 2010. יחד עם זאת, מוחיקה עורר ביקורת מספר פעמים בשל התבטאויות פוליטיות שחרגו מתפקידו ומהלכים שנויים במחלוקת.
מוחיקה נפטר ב-10 באפריל 2020 ממחלת נגיף קורונה 2019.
יחסו לישראל
מוחיקה הצהיר שיש לו שלוש אהבות: ספרד, חבל הבסקים וישראל.
יחד עם אחיו פרננדו, מוחיקה נמנה עם מייסדי אגודת הידידות ספרד–ישראל, שפעילותה האיצה את כינון היחסים הדיפלומטיים בין ספרד לישראל ב-1986. בשלב ראשוני אף נשקל שישמש כשגריר הראשון של ספרד בישראל.
ב-2004, בעודו משמש כנציב תלונות הציבור, הוא הביע תמיכה בהקמה של גדר ההפרדה על ידי ממשלת ישראל בעת ביקור במדינה, כנגד יוזמות בספרד שהתנגדו לגדר.
סלסה תל אביב
סלסה תל אביב הוא סרט קומדיה רומנטית ישראלי משנת 2011 בבימויו של יוחנן (חורחה) ולר, עם אנחליקה ולה, אנחל בונני, רודריגו גונזלס והילה וידור בתפקידים הראשיים.
התסריט של אליסה דור הוא על אם חד הורית ממקסיקו המסתננת לישראל כנזירה, ומסבכת פרופסור לבוטניקה עם ארוסתו ועם החוק.
השחקנית המקסיקנית אנחליקה ולה משחקת בתפקיד הראשי ביחד עם אמה (בסרט ובמציאות) אנחליקה מריה.
תקציר העלילה
ויקי (אנחליקה ולה) היא צעירה מקסיקנית שמחליטה לטוס לישראל בעקבות בטו (רודריגו גונזלס) שהוא אבי בנה דייגו. כוונתה היא לפגוש את בטו, להתפרנס בישראל ולתמוך כלכלית בדייגו ובאמה דוניה מרטה (אנחליקה מריה) שמטפלת בו.
כדי להיכנס לישראל היא מתחפשת לנזירה ו"מתחברת" לקבוצת נזירות שבראשן האם מטילדה (סנדרה שונוולד). במטוס היא פוגשת את יוני ספיבק (אנחל בונני), פרופסור לבוטניקה באוניברסיטת תל אביב. הם נאלצים לנחות נחיתת ביניים ברומא שם היא מצטרפת לחדרו והם אוכלים ומשתכרים. יוני מאורס לדפנה (הילה וידור) ושניהם מתכננים חתונה.
ויקי מתייעצת כל הזמן עם הכומר שלה (יוחנן ולר) על בעיותיה.
כשהיא כבר בחוץ, משטרת ההגירה פושטת על הדירה שבבעלותו של אלכס (ולדימיר פרידמן) ועוצרת את כולם. לויקי אין ברירה והיא מגיעה ליוני שמרחם עליה ומכניס אותה לדירתו. כל העניין מתגלה לדפנה שמלשינה למשטרת ההגירה על עובדת בלתי חוקית שגרה בדירה עם הסרסור שלה.
יוני שבינתיים מתאהב בויקי מודיע על רצונו להתחתן אתה. אמו רבקה (פירה קנטור) מתעלפת ואחותו (אלא גבריאל) נוזפת בו. ויקי חוזרת לבטו אך מחליטה לבסוף לחזור למקסיקו. יוני טס אחריה ומתחבר עם בנה ואימה.
כעבור כמה חדשים מחכות אמו ואחותו בנתב"ג. מופיע יוני עם ויקי המציגה בטן הריונית וכן את בנה דייגו ואימה מרטה, רבקה ספיבק מתעלפת שוב.
לבסוף מגיעה דפנה למועדון ללמוד סלסה אצל בטו.
בוטו
בּוּטוֹ (ביפנית: 舞踏, היגוי במלרע) הוא זרם תיאטרון מחול שהתפתח ביפן החל משנות השישים של המאה העשרים.
מקור המילה
משמעות הביטוי במקור הוא ריקוד (בּוּ) של רקיעת רגליים (טוֹ), ביטוי הרומז לטקסים חקלאיים יפניים ארכאיים שכללו רקיעת רגליים על האדמה כדי לשדל אלים להיכנס לתוך האדמה לצורך הבטחת יבולים טובים. בתחילת דרכו כונה הבוטו "אָנְקוֹקוּ בּוּטוֹ", מחול רקיעה אפל.
הולדת הבוטו
נהוג לייחס את ייסודו של הבוטו לטָצוּמִי הִיגִ'יקָטָה ולקָזוּאוֹ אוֹנוֹ.
הבוטו נולד בזמן שבו עדיין שררה ביפן טראומת האסון של הפצצת הירושימה ונגסאקי ב-1945. בדומה למשפטו המפורסם של אדורנו, "לכתוב שירה אחרי אושוויץ, הרי זה מעשה ברברי", גילם הבוטו, בין השאר, ניסיון להתמודד עם השאלה: "אחרי זוועת הירושימה - איך אפשר לרקוד?"
ב-1959 הוצגה לראשונה בפסטיבל ביפן היצירה "קִינגִ'יקִי" מאת טָצוּמִי הִיגִ'יקָטָה, אשר נוצרה בהשראת הרומן "קינג'יקי" מאת יוּקִיוֹ מִישִׁימָה. יצירה זו נחשבת ליצירת הבוטו הראשונה. משמעות השם ביפנית היא "צבעים אסורים", ביטוי שביפנית הוא לשון נקייה להומוסקסואליות. יצירת המחול "קִינגִ'יקִי" עסקה בטאבו של ההומוסקסואליות, דבר שכשלעצמו היה מעורר סערת מחלוקת בקהל היפני (היו אפילו שטענו כי המדובר בפורנוגרפיה). בנוסף לכך בזמן היצירה חנק למוות יוֹשִׁיטוֹ אוֹנוֹ (בנו של קזואו אונו) תרנגול ברגליו. בתום המופע הוחרם היג'יקטה מהפסטיבל והיצירה נאסרה לביצוע.
התפתחות הבוטו והתפשטותו
בעבודותיו הבאות התרכז היג'יקטה בפיתוח אמצעים לשינוי תפיסתנו את גוף האדם, כך שהרקדן מאבד את צלמו והופך ללהקת ציפורים, לפרה, לרוח רפאים, לעשן ועוד. ככלי עזר לטכניקה הזו פיתח היג'יקטה את הבּוּטוֹ-פֿוּ, שפה תנועתית הכוללת אוסף מוגדר של אוצר תנועות, איכויות תנועה, ודימויים פיוטיים וחזותיים.
בשנות השישים של המאה העשרים החל קָזוּאוֹ אוֹנוֹ לעבוד עם היג'יקטה. אונו התמקד בפיתוח יכולתו כאומן מופיע ומאוחר יותר כמורה. במשך השנים התפשט הבוטו ברחבי העולם. כוריאוגרפים וקבוצות רבות אימצו את הבוטו, חלקם הושפעו יותר מסגנונו של היג'יקטה, חלקם מזה של אונו, ורבים פיתחו סגנון ייחודי. אחת מקבוצות הבוטו הידועות היא סָנקָאי ג'וּקוּ, שהתפרסמה בין השאר בשל תאונה שארעה ב-1985 בסיאטל שבמדינת וושינגטון בארצות הברית - בזמן הופעה שבה ניתלו הרקדנים על חבלים בגובה של 24 מטר - אחד החבלים נקרע והרקדן יוֹשִׁיוּקִי טָקָדָה נפל ונהרג.
כיום פעילים אומנים רבים בסגנון הבוטו לא רק ביפן, אלא גם בארצות הברית ובאירופה. גם בישראל אפשר לפגוש בוטו: תמר בורר, אחת האמניות הוותיקות בתחום, העלתה בספטמבר 2008 מופע בוטו בשם "בארדו". כמו כן, האמנית איריס סמרה העלתה לאחרונה מופע בוטו בשם "אורשינא".
השקפת עולם ואסתטיקה
אומני בוטו תופסים את עצמם כאומנים אוונגרדיסטים ולפיכך הם מתנגדים עקרונית להגדרה קשיחה של סגנונם. עם זאת ניתן לציין כמה מאפיינים כלליים של הבוטו.
עם התפתחותו קיבל הבוטו צביון מתמרד נגד המוסכמות והסמלים הנוקשים של המחול היפני הקלאסי ושל המחול בכלל. בשנות השישים של המאה העשרים היה בוטו גם לנושא הדגל של תנועת המחאה ביפן נגד האמריקניזציה של התרבות היפנית שהתאפיינה בריבוי של מחזות זמר והפקות בסגנון המיוזיק הול. בעיקר בתחילת דרכו התאפיין הבוטו בניסיוניות קיצונית, פרובוקטיביות ולעיתים קרובות באווירה קודרת והתרכזות בניוון ובגרוטסקי.
כיום נחשב הבוטו לתנועה המבקרת מצד אחד מסורות ו"פרות קדושות" ומצד שני את העולם המודרני על מוסכמותיו התרבותיות והחברתיות תוך כדי הצעת חוויה חושית, רגשית ומחשבתית חלופית. הוא שואב את השראתו מחד גיסא מתוך התרבות היפנית המסורתית ומאידך גיסא מהעולם המודרני בכללותו. הוא מצטיין במגוון רחב של איכויות, החל בדקויות מעודנות וכלה בגרוטסקיות קיצונית. לעיתים קרובות משרה בוטו הלך רוח מדיטטיבי המתאפיין בחוויית זמן שונה, אשר נוצרת על ידי האטת המתרחש על הבמה עד כדי כך, שכמעט לא ניתן להבחין בתנועתם של הרקדנים. ערך רב מיוחס לחווייתם של רקדני הבוטו עצמם בזמן המופע - מחשבותיהם, רגשותיהם ודימוייהם הפנימיים - אשר הודות לעוצמתה וריכוזה מאפשרת לצופים ליטול בה חלק. לעיתים קרובות מופיעים רקדני בוטו כשגופם עירום למחצה ומאופר בלבן.
התפתחויות פוסט־מודרניסטיות
דוגמה עכשווית להתפתחות של מחול בוטו בכיוון מולטימדיאלי ובורדר קרוסינג ניתן למצוא בכמה מעבודותיה של האמנית הניו יורקית קאטי פון קורבר (Kathi von Koerber), בהן היא ממזגת אלמנטים של בוטו, של מחול שבטי אפריקאי, ושל מיצגי מולטימדיה.
האופרה של וינה
האופרה הממלכתית של וינה (בגרמנית: Wiener Staatsoper) השוכנת בווינה, אוסטריה, היא בין להקות האופרה החשובות ביותר באירופה ובעולם כולו. עד שנת 1920 נקראה אופרת החצר המלכותית (k.k. Hofoper).
הלהקה
גוסטב מאהלר הוא אחד מן המנצחים הדגולים הרבים, שעבדו באופרה של וינה. בתקופת כהונתו, טיפח מהלר דור חדש של זמרים, כדוגמת אנה באהר-מילדנבורג, זלמה קורץ וליאו סלזאק וגייס מעצב בימה, שהחליף את התפאורות ההיסטוריות המפוארות בתפאורות חסכוניות, תואמות לטעם המודרני, שוחר ה"יוגנדשטיל". מאהלר גם הכניס את נוהג עמעום האורות בתיאטרון בשעת ההצגות, חידוש שלא זכה בתחילה לאהדת הקהל. כך או כך, הרפורמות של מאהלר שרדו אחריו וממשיכיו התמידו בהן.
נכון ל-2017 מנהל את הלהקה פיליפה חורדן. מנצחים אחרים בווינה היו הנס ריכטר, פליקס ויינגרטנר, ריכרד שטראוס, קלמנס קראוס, וילהלם פורטוונגלר, ברונו ולטר, קרל בהם, הרברט פון קאראיין, לורין מאזל, קלאודיו אבאדו וריקרדו מוטי.
טנגו הפרשים השחורים
טנגו הפרשים השחורים או הגנה מקסיקנית או הגנת קוויץ-טראז'קוביץ' היא פתיחת שחמט, המתחילה במהלכים הבאים:
האופרה של וינה
הלהקה
האופרה של וינה עומדת בקשר קרוב עם הפילהרמונית של וינה, הפועלת כאגודה בפני עצמה, אבל נגניה מגויסים מתוך תזמורת האופרה של וינה.
בית האופרה
בית האופרה המקורי, בניין נאו-רומנטי, שנתקל בביקורת חריפה בעת בנייתו, נחנך ב-25 במאי 1869, בביצוע האופרה דון ג'ובאני של מוצרט.
טנגו הפרשים השחורים
היסטוריה
מקורה של הפתיחה בשנות העשרים של המאה העשרים, כאשר שוחקה גם על ידי רב האמן המקסיקני קרלוס טורה (ומכאן השם "ההגנה המקסיקנית") והמאסטר האמריקאי אלכסנדר קוויץ. טורה השתמש בה כדי להביס את אלוף ארצות הברית בשחמט פרנק ג'יימס מרשל בשבעה מהלכים בלבד. בהמשך שיחקו אותה המאסטר היוגוסלבי מיכאילו טראז'קוביץ' ורב האמן הסובייטי אנטולי לוטיקוב.
האופרה של וינה
בית האופרה
בתקופת מלחמת העולם השנייה, נהרסה הבימה בהפצצות בעלות הברית והבניין נשרף ב-12 במרץ 1945. הפואיה, ובו ציורי קיר של מוריץ פון שווינד, גרם המדרגות הראשי, המבוא וחדר התה ניצלו מן השריפה. כמעט כל התפאורות ואביזרי הבימה ליותר מ-120 אופרות, יחד עם כ-150,000 תלבושות, אבדו באש. האופרה שוכנה באופן זמני בתיאטרון הוינאי ובפולקסאופר של וינה.
טנגו הפרשים השחורים
היסטוריה
מאז 1992, הפתיחה אומצה על ידי מספר רבי-אמן חזקים, ביניהן ויקטור בולוגן, ג'ואל בנג'מין, לארי כריסטיאנסן ואלכס ירמולינסקי. ירמולינסקי אפילו העז להשתמש בה נגד גארי קספרוב.
עקרון פעולה
אף על פי שה"טנגו" נדירה למדי, יש לה בסיס טוב יותר מאשר לרוב הפתיחות האקסצנטריות האחרות: השחור מתפתח במהירות, בעל מבנה רגלים גמיש, והוא מוכן להכות חזרה במרכז עם '''3. ... ה5, או עם ... ה6 ו- ... ד5'''. לפתיחה יש כמה וריאציות מובהקות, אך היא מאוד ורסטילית, והיא עשויה להפוך להגנה הודית של המלך, הגנה נימצו-הודית, הגנה בוגו-הודית, הגנת צ'יגורין, מערכת רגוזין, פתיחה קטלאנית ופתיחה אנגלית.
האופרה של וינה
בית האופרה
האולם החדש, ובו יותר מ-2200 מושבים, נפתח שוב ב-5 בנובמבר 1955, בנוכחות אישים רמי מעלה, בהם נשיא אוסטריה תאודור קרנר, בהצגת האופרה פידליו של בטהובן, בניצוח קרל בהם.
במשך עשורים רבים, התקיים בבית האופרה נשף האופרה של וינה.
טנגו הפרשים השחורים
3. פ-ו3
המהלך הנפוץ ביותר, מונע '''3 .. ה5'''. השחור מגיב בדרך כלל עם '''3. ... ה6, אם כי 3. ... ד6''', סוג של הגנה הודית ישנה, אפשרי גם כן.
האופרה של וינה
מיזוג להקות בלט
בראשיתה של עונת 06–2005 התאחדו להקות הבלט של האופרה של וינה והפולקסאופר, בהנהגתו של גיולה האראנגוזו. האיחוד הביא לצמצום במספר הרקדנים בהרכב הסופי. עקב הצמצום עלה מספר הכוכבים האורחים, שהוזמנו להופיע עם הבלט. במבחן התוצאה, נמצא שאיחוד שתי להקות הבלט היה כישלון אמנותי, והאראנגזו עזב עם פקיעת החוזה שלו בשנת 2010.
טנגו הפרשים השחורים
3. פ-ו3
לאחר '''3. ... ה6, הלבן יכול לשחק 4. פ-ג3 ר-ב4''' (העברה להגנה נימצו-הודית).
3. פ-ג3
זהו המהלך השני הפופולרי ביותר של הלבן. [22] לאחר '''3. ... ה5, אפשרות אחת עבור הלבן היא 4. פ-ו3''', מעבר לפתיחה אנגלית. [23] ריצ'רד פליסר ממליץ על '''4. ... ה4!? בתגובה, בעוד אורלוב מעדיף 4 ... ה:ד4 5. פ:ד4 ר-ב4'''.
האופרה של וינה
מיזוג להקות בלט
החל בעונת 11–2010 נוצרה להקה חדשה בשם "הבלט הממלכתי של וינה", בניהולו של הרקדן מנואל לגרי ( Manuel Legris), לשעבר מכוכבי בלט האופרה הפריזאית. לגרי שם קץ למדיניות של קודמו, של הימנעות מהצגת כל דבר פרט לבלטים מסורתיים, מבוססים על סיפורים, עם אמנים אורחים בתפקידים הראשיים. הוא מתרכז ביצירת הרכב ביתי חזק והחזיר לקדמותם ערבים של תוכניות מעורבות, הכוללות יצירות של ז'ורז' בלנשין, ג'רום רובינס, יז'י קיליאן, ויליאם פורסיית' וכוריאוגרפים עכשוויים רבים, לצד תוכנית מצומצמת של בלטי הסיפורים הקלאסיים.
בשנת 2009 צוין יובל ה-140 של בית האופרה הווינאית. לחגיגת ציון הדרך הזה הוצא לפועל רעיון מהפכני, שמטרתו משיכת קהל צופים חדש. מסך ענק, בגודל 50 מ"ר, הוצב בצד בית האופרה הפונה רחוב קרנתנר. המסך נשאר שם במשך ארבעה חודשים ושידורים חיים של יותר מ-60 אופרות מן המפורסמות ביותר הוקרנו עליו. מאדאם באטרפליי, חליל הקסם ודון ג'ובאני היו בין ההפקות שכיכבו במהלך תקופה זו. היוזמה הזו, שזכתה להצלחה כבירה, הביאה עמה גל חדש של עניין והתלהבות אופראית אל מספר רב של תיירים ותושבים מקומיים, שהתנסו לראשונה בתחום תרבות זה.
טנגו הפרשים השחורים
3. פ-ג3
לעומת זאת, הקו הראשי הוא '''4. ד5 פ-ה7. כעת המשחק עשוי להימשך בצורת "טנגו", למשל עם 5.פ-ו3 פ-פ-ז6, או מעבר להגנה הודית של המלך באמצעות 5. פ-ו3 ד6 6. ה4 (6. ר-ז5!?) ז6 7. ר-ה2 ר-ז7 8. 0-0 0-0'''.
3. ד5
מהלך שאפתני זה ניתן לשחק אך לעיתים רחוקות נעשה בו שימוש. השחור מגיב בדרך כלל עם '''3. ...פ-ה5''' ואז לאחר 4. ה4 (מזמין 4. ... פ:ה4?? 5. מה-ד4), השחור מכה חזרה במרכז עם '''4. ... פ-ז6 5. ו4 ה5'''.
גיולה קלוגר
גיולה קלוגר (בהונגרית: Kluger Gyula; 2 בספטמבר 1901, שאטוראליאויהיי, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בהונגריה) – 23 בספטמבר 1994, בודפשט) היה שחמטאי יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
גיולה קלוגר נולד בשאטוראליאויהיי, שבעקבות מלחמת העולם הראשונה חולקה בין הונגריה לבין צ'כוסלובקיה. הוא השתתף במספר תחרויות שחמט בצ'כוסלובקיה ובשנת 1932 הוענקה לו דרגת "אמן צ'כוסלובקיה". במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 הוא השתתף בתחרויות שחמט בהונגריה וקיבל דרגת "אמן הונגריה".
לאחר מלחמת העולם השנייה גיולה קלוגר המשיך להשתתף בתחרויות שחמט בהונגריה. בשנת 1954 הוא זכה במקום השני באליפות המדינה. בשנת 1970 הוא חלק מקומות 3–4 באליפות הונגריה.
גיולה קלוגר היה שחמטאי פעיל עד לשנות ה-80 של המאה ה-20.
גיולה קלוגר השתתף במספר תחרויות כחבר בנבחרת הונגריה. בנוסף לאולימפיאדת השחמט, הוא השתתף באליפות אירופה לנבחרות ובשנת 1965 זכה במקום השלישי.
בשנת 1954 הוענק לו תואר אמן בינלאומי.
גיולה קלוגר באולימפיאדת השחמט
בשנים 1954–1960 השתתף גיולה קלוגר ב-2 אולימפיאדות שחמט הראשונה:
פיב"א
הפדרציה הבין־לאומית של כדורסל (בצרפתית: Fédération Internationale de Basketball, בראשי תיבות: FIBA) היא הגוף העליון המנהל את ענף הכדורסל בעולם, כולל הענף הנגזר ממנו, כדורסל 3x3. היא מאגדת כ-200 התאחדויות כדורסל לאומיות. תפקידיה העיקריים הם קביעת חוקי משחק הכדורסל, פיקוח על העברות שחקנים בין־לאומיות, וארגון התחרויות הבין־לאומיות בענף. במסגרת פיב"א פועלות 5 ועדות אזוריות, המנהלות את התחרויות ביבשות: פיב"א אירופה, פיב"א אמריקה, פיב"א אפריקה, פיב"א אסיה ופיב"א אוקיאניה.
התחרויות העיקריות המאורגנות בחסות פיב"א הן הטורניר האולימפי בכדורסל (לגברים מ-1936, לנשים מ-1976) ואליפות העולם (לגברים מ-1950, לנשים מ-1953). הוועדות האזוריות אחראיות על ארגון התחרויות היבשתיות לנבחרות וקבוצות. החל משנת 2000, עורכת פיב"א גם את תחרות הדיאמונד בול, כהכנה לטורניר הכדורסל האולימפי.
WorldPride
WorldPride (בעברית: אירועי הגאווה העולמיים) הם אירועים בינלאומיים המוקדשים לגאוות להט"ב (לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים) הנערכים מידי כמה שנים בעיר אחרת בעולם. האירועים מאורגנים על ידי הארגון הבינלאומי, "InterPride", אשר במהלכם מתקיימים פעיליות שונות בעיר המארחת הכוללת מצעדי גאווה, פסטיבלים ופעילויות תרבותיות נוספות בהן: כנסים, הקרנות קולנוע ואומנות גאה. האירועים התקיימו לראשונה בשנת 2000 ברומא, איטליה.
"WorldPride" רומא 2000
בוועידה ה-16 של ארגון "InterPride" באוקטובר 1997 בניו יורק, ארצות הברית הוחלט לקיים את אירועי הגאווה העולמיים הראשונים בבירת איטליה, רומא, בין התאריכים 1 ביולי עד 9 ביולי 2000. האירוע שולב עם אירועי "Europride". הרשויות ברומא תחילה הבטיחו לספק למארגני האירועים 200,000 דולרים, אך בעקבות לחץ מהוותיקן ופוליטיקאים שמרנים, הסיר ראש עיריית רומא, פרנצ'סקו רוטלי, את התמיכה הכלכלית ב-30 במאי 2000.
שעות לאחר ההודעה על הסרת התמיכה, הפך ראש העיר את החלטתו והחזיר את המימון והבטיח לסייע בהיתרים, אך סירב לסגת בדרישה מהמארגנים להסיר את סמליל העיר בחומרי קידום המכירות. לאירוע התנגד בחריפות האפיפיור יוחנן פאולוס השני בעקבות הגעתם של מאמינים קתוליים לרומא בתקופה זה לציין את שנת המילניום בכנסייה הקתולית. במהלך האירועים, מסר האפיפיור את דבריו בנאום בכיכר פטרוס הקדוש ושם אמר שהאירועים הם: "העלבה לערכים הנוצריים של העיר שיקרה כל כך ללבות מאמינים קתוליים ברחבי העולם". על פי הערכות המארגנים, צעדו במצעד הגאווה כ-500,000 איש מהקולוסיאום עד לקירקוס מקסימוס, שניים מהאתרים העתיקים המפורסמים ביותר ברומא. זה היה מהקהלים הגדולים ביותר שצעדו בעיר רומא מזה עשרות שנים. מלבד המצעד התקיימו ברחבי העיר וועידות על מצב זכויות להט"ב בעולם, כנסים, תצוגות אופנה וקונצרט בהשתתפות גלוריה גיינור, וילג' פיפל, ג'רי האליוול ורופול.
"WorldPride" ירושלים 2006
בוועידה ה-22 של "InterPride" באוקטובר 2003 הוחלט לקבל את הצעת העמותה הישראלית, הבית הפתוח, ולארח את אירועי הגאווה העולמיים השניים בעיר הקודש ובירת ישראל, ירושלים.
התכנון תחילה היה לערוך את האירועים בשנת 2005 אך הם נדחו בשל ההתנקות. באותה שנה במצעד אירע ניסיון התנקשות של ישי שליסל, ישראלי חרדי שניסה לרצוח צועדים בדקירות סכין. האירוע נקבע מחדש לשנת 2006 ובתל אביב הודיעו על ביטולו של שבוע הגאווה בעיר על מנת שיותר אנשים יתעודדו לעלות לירושלים. מצעד הגאווה נקבע ל-10 בנובמבר אך בעקבות מצב ביטחוני ברצועת עזה לא יכלה המשטרה לאבטח את האירוע והוא בוטל.