cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מתקפת הנגד של 8 באוקטובר
תכנון המתקפה וההיערכות המצרית
שרון, שהגיע בערך ב-9 בערב, כשהרמטכ"ל עמד לעזוב, תודרך על ידו בקצרה ונתבקש להתעדכן אצל גונן בפרטי התוכנית. לפני עזיבת הרמטכ"ל הציע שרון לחלץ במשך הלילה חלק מאנשי המעוזים וטען כי ניתן לצלוח את התעלה. אלעזר סירב לאשר את פעולת הלילה לחילוץ המעוזים הואיל וגונן העריך, עוד קודם לכן, כי פעולה שכזו עלולה לגרום פגיעה בכ-50 טנקים. בישיבה נכח גם רמטכ"ל העבר יצחק רבין ולטענת ברטוב, סבר רבין גם מספר שנים לאחר המלחמה כי התוכנית "הייתה הטובה ביותר האפשרית". אדן, ששב חזרה לחמ"ל יחד עם שרון, טוען כי גם בהיעדר הרמטכ"ל לא אישר גונן ניסיון לחילוץ המעוזים, אך אולי משום שלא נוח היה לו לסרב לשרון הוותיק והמנוסה, הוא פסק כי בלילה לא יעשה ניסיון חילוץ, אך אם יגיע מידע מודיעיני חדש במשך הלילה, תתבצע על ידי הפיקוד הערכת מצב חדשה לפני תחילת ההתקפה המתוכננת.
על פי ברטוב, עקרונות ההתקפה שנמסרו על ידי אלעזר לדיין בטלפון (בנוכחות ראש אג"ם, ישראל טל וראש אגף מודיעין, אלי זעירא) היו חמישה:
על פי תוכנית זו, אוגדה 162 אמורה הייתה לתקוף מן האגף את הארמייה השנייה מצפון לדרום, בין ציר לקסיקון הסמוך לתעלה ובין ציר החת"ם ולהיערך לחציית התעלה באזור המעוזים "חיזיון" ו"מצמד", במידה והדבר יתאפשר, כדי לתפוס "ראשי גשר" בצד המערבי של התעלה. הכוחות הוזהרו שלא להיכנס לטווח של שלושה קילומטרים מתעלת סואץ מחשש לירי טילי נ"ט מעברה המערבי ומחשש לחי"ר מצרי מחופר החמוש במטולי RPG. אוגדה 143, שישבה באזור צומת טסה על ציר החת"ם, הייתה אמורה להמתין בגזרה המרכזית כדי לסייע לאוגדה 162 במידת הצורך. בהמשך, לאחר שאוגדה 162 תכריע את המצרים בגזרתה (בין המעוזים "מילנו" ו"מצמד"), תתקוף אוגדה 143 מצפון לדרום, מאזור צומת טסה ועד אזור מעוז "אגרופית" בצפון מפרץ סואץ, את כוחות הארמייה השלישית המצרית שחצו את התעלה מזרחה, מאגפם הצפוני. לאחר שישמידו כוחות אוגדה 143 את כוחות הארמייה השלישית (בדגש על דיוויזיות החי"ר המצריות ה-7 וה-19) עליהם להיערך לחציית התעלה מערבה, באזור העיר סואץעל פי התוכנית שהועברה למטכ"ל היו שתי חלופות תקיפה: "אריה" - תקיפה של אוגדה 162 דרומה, ו"דוב" - תקיפה של אוגדה 143 דרומה. ועדת אגרנט ציינה כי לפקודה זו לא הייתה משמעות שכן היא לא הגיעה לידיעת מפקדי האוגדות
מרטין ון קרפלד מציין כי ליחידות הישראליות חסרו כוחות סיור, דבר שפגע במודיעין השטח העדכני שלהן. מפקדת פיקוד דרום סברה שהמצרים כבר הגיעו במקומות רבים לציר החת"ם, אולם למעשה, הגיעו המצרים רק למרחק של 5-6 קילומטרים מזרחית לקו המים. הישראלים נטו להפריז במספר הטנקים והצוותים שעמדו לרשותם ובמקביל, העריכו את כמות הטנקים המצרית הערכת חסר. כמו כן, היו בעיניהם הטנקים חזות הכל והם לא נתנו את המשקל הראוי לכוחות החי"ר המצרי. הם אף סברו שהמצרים ינקטו בדוקטרינה הסובייטית של חי"ר העוקב אחרי הטנקים בשעה שהמצרים העמידו בחזית את כוחות החי"ר.
המשימות שקיבלו הדיוויזיות המצריות שצלחו את התעלה ליומה השלישי של המלחמה היו:
בהכנותיהם למלחמה ניתחו המצרים את החוזקות והחולשות של צבאם. הם הגיעו למסקנה כי הם נחותים מצה"ל הן ביכולת לקבל סיוע אווירי והן בכוח האש של דגמי הטנקים שבידיהם וביכולת ניהול קרב תנועה ואש, עיצבו את הכוחות כך שמחצית מהטנקים שברשותם נערכו בגדודים שסופחו לחטיבות החי"ר והמחצית השנייה נערכה בחטיבות שסופחו לדיוויזיות החי"ר. השימוש בטנקים היה במכוון כ"תותחי נ"ט מתנייעים". המצרים סברו שבדרך זו הם יאפשרו לחיילי החי"ר ולחוליות הנ"ט הגנה וכך יפצו על חולשותיהם המובנות.
הקרב
בבוקר 8 באוקטובר, בשעה 07:50, פקד האלוף אדן על כוחותיו לנוע למשימותיהם. תוכניתו של אדן הייתה לנוע מצפון לדרום במקביל לתעלת סואץ. חטיבה 460 הייתה אמורה להיות המערבית ביותר ומטרתה לחבור למעוז "חיזיון" וחטיבה 217 הייתה אמורה לנוע באותו כיוון ממזרח לה, כשמטרתה חבירה למעוז "פורקן" שמול אסמאעיליה. חטיבה 500 הייתה אמורה לנוע מזרחית לציר החת"ם. תוכניתו של אדן השתבשה מיד עם מתן פקודת התנועה כאשר שתי פלוגות של טנקי T-62 מחטיבה 15 (דיוויזיה 18 המצרית) תקפו כוח ישראלי סמוך לקנטרה. אדן חשש מאיגוף מצרי שיכתר את כוחותיו מצפון ועל כן פקד על חטיבה 217 להישאר במקומה, להיערך מול האיום שמצפון ולהיות מוכנה לתנועה דרומה למילוי משימותיה על פי פקודה. כמפקד הכוח שנשאר מול קנטרה מונה תת-אלוף קלמן מגן, מפקד הגזרה הצפונית. לטענת אדן, עד שעה 9:00 לא נתקלה חטיבה 460 בהתנגדות ממשית, למעט ירי ארטילרי מצרי, והגיעה עד לשטח המישורי שבין תעוז "הברגה" ובין גשר פירדאן, שם אף יצרה קשר עם יחידת טנקים מאוגדת שרון. לאחר שחטיבה 217 החלה לנוע מאזור קנטרה דרומה, הודיע אדן לגונן כי הוא מוכן להתחיל בניסיון התקרבות למעוז "חיזיון" אך העמיד תנאי שיקבל סיוע אווירי שיפגע בכוחות מצרים שעל הרמפות והסוללות שמשני צידי התעלה.
התקפת גדוד 19 מול הדיוויזיה המצרית השנייה
גדוד 19 (בפיקודו של חיים עדיני), גדוד שריון במילואים שסופח לחטיבה 460, נע תחת אש ארטילרית מצרית, הצליח להתקדם עד סמוך לגשר פירדאן וניהל בהצלחה, תוך כדי תנועה, קרב עם כוחות מצריים מהדיוויזיה המצרית השנייה. באותו אזור תוגברה הדיוויזיה המצרית השנייה על ידי חטיבת שריון 24 שהשתייכה במקור לדיוויזיה ממוכנת 23. שתי חטיבות החי"ר יצרו את הקו הראשון במערך המצרי וחטיבה ממוכנת נערכה בקו השני. חטיבת הטנקים 24 נערכה בקו אחורי ויועדה לשמש כעתודה במידה והישראלים יצליחו לפרוץ את המערך המצרי.
בהתקדמם מערבה, הותקפו הטנקים על ידי יחידות חי"ר המצוידות בנשק נ"ט, ואף על פי שארבעה טנקים מהכוח הישראלי הושמדו, הצליח הכוח להגיע עד 500 מטרים מקו המים ודיווח על כך. מעודד מהצלחת הפעולה הורה גונן לאדן לצלוח את התעלה עם יחידה קטנה. אדן התנגד לתוכנית הצליחה בקבוצת הפקודות שנערכה באום חשיבה וגם סבר שפקודה זו היא בניגוד לתכנון המוקדם, אולם העריך כי בידי גונן מידע שאינו מצוי ברשותו ולא ערער על הפקודה. בינתיים, בסביבות 10:30, נתקל גדוד 19 בכוחות חי"ר נוספים ונגרמו לו אבדות כבדות. הוא נסוג תוך ש-15 מתוך 22 הטנקים שלו הושמדו ו-18 מחייליו נהרגו. הגדודים האחרים של חטיבה 460, שהיו אמורים לנוע בעקבות גדוד 19, סטו בתנועתם מזרחה, לא נכנסו כלל למגע אש עם המצרים והגיעו לציר החת"ם.
לטענת אדן, גונן וראש המטה שלו, אורי בן ארי, התעלמו במשך כל הבוקר מדיווחיו על קשיים ומבקשותיו לסיוע אווירי ולסיוע מאוגדת שרון, ולחצו עליו פעמים רבות לתפוס מאחזים בגדה המערבית, להתקדם דרומה, לכבוש את אזור החווה הסינית ולצלוח את התעלה גם שם.
אישור המשך המתקפה הישראלית
פיקוד הדרום לא ידע על מצבו הקשה של גדוד 19. בחמ"ל הפיקוד השתררה אווירה אופטימית שחיש מהר הגיעה גם למטכ"ל בתל אביב. בשעה 10:15, תוך שהוא מפחית בחשיבות הדיווחים השליליים שהחלו להגיע מאזור הקרב, ביקש גונן מאלעזר אישור לצלוח את התעלה. אלעזר נמצא באותה עת בישיבת הממשלה, ולא דיבר ישירות עם גונן, אלא נתן לעוזרו, רחבעם זאבי וראש לשכתו, אבנר שלו, לשוחח אתו. לאחר חמש פעמים בהן קראו לו עוזריו לצאת מהישיבה (בחלק מהפעמים העבירו לו פתקים אל חדר הישיבות) כדי לדווח על הדו-שיח עם גונן, שוכנע אלעזר מהדיווחים האופטימיים (ללא שדיבר עם גונן ישירות) ובסופו של דבר אישר לצלוח את תעלת סואץ. בנוסף, אישר לגונן את בקשתו להורות לשרון לנוע דרומה, אך לא במגמת תקיפה בכיוון דרום מערב, אלא לכיוון הכביש המתחבר למעבר הגידי כך שיהיה עליו לתקוף את הארמייה השלישית בהתקפה חזיתית לכשתתקבל הוראת ההתקפה.
ב-10:45 הורה גונן לאדן לצלוח את התעלה, ולשרון הורה להתכונן למשימת תקיפת הארמייה השלישית. אדן ביקש מגונן שיעביר אחד מגדודי אוגדה 143 להיות תחת פיקוד הכוח שלו מאחר שחשש ממתקפה על אגפו הדרומי. גונן אישר זאת והורה לשרון לבצע, אלא שזה סירב לוותר על אחת מחטיבותיו. לאחר המלחמה, בעדותו בפני ועדת אגרנט, הכחיש שרון כי קיבל הוראה שכזו. גם בשעות שלאחר מכן המשיכה האווירה האופטימית בחמ"ל פיקוד דרום. הדיווחים מאוגדה 162 דיברו על קשיים אך על שליטה באירועים.
התקפת גדוד 113 מול הדיוויזיה המצרית השנייה
ב-14:30 נשלחו שני גדודים להתקפה נוספת על גשר פירדאן, אל אותה גזרה בה פעל גדוד 19 קודם לכן: גדודים 113 (בפיקוד אסף יגורי) ו-142 (בפיקוד נתן פירעם) מחטיבה 217 וגדוד 430 (בפיקוד אלישיב שמשי) מחטיבה 500 שהוכפף תוך כדי קרב לחטיבה 217 ואמור היה להיות בקו האחורי בעת ההתקפה. בעת ההתקדמות נפתחה אש מצרית על גדוד 142 והוא נעצר. גדוד 430, שהיה ברשת הקשר של חטיבה 500, טעה בזיהוי התפתחות הקרב וסבר שגדוד 113 המתקדם שייך לחטיבה השכנה (חטיבה 460), ועל כן לא התייחס להתקדמותו ונעצר גם הוא בעקבות גדוד 142. גדוד 113 נכנס לשטח הריגה בין שתי חטיבות החי"ר המצריות שבקו הראשון ובין החטיבה הממוכנת שהייתה בקו השני. למצרים היה מידע מודיעיני על ההתקפה המתקרבת והם הכינו את כוחותיהם בהתאם. בתוך דקות מפתיחת האש על ידי הכוחות המצריים ספג גדוד 113 32 הרוגים ו-18 טנקים שהושמדו. הטנק של אסף יגורי, המג"ד, נפגע וכאשר הוא ואנשי צוותו מצאו מסתור במכתש של פגז הם נשבו.
מתקפת הנגד המצרית
ב-14:30 החלה ההתקפה המצרית בה הותקף האגף הדרומי של אוגדה 162 על ידי חטיבה ממוכנת מצרית שהצליחה לכבוש שני תעוזים על ציר החת"ם. בנוסף, הצליחו כוחות מצריים לכבוש את אזור "מיסורי" ו"אמיר" (השמות במפת קוד סיריוס לאזור "החווה הסינית") ולרכז כוחות גדולים בנקודות מפתח ממזרח לאגם המר הקטן (באותה שעה נערכו גם התקפות מצריות בגזרה הדרומית של תעלת סואץ). כמו כן, כבשו הכוחות המצרים את מתחמי "חמוטל" ו"מכשיר". בשעות אחר הצהריים לא היה ברור עדיין מצבה של אוגדה 162 ומצב זה של ערפל קרב נמשך עד שעות הערב. בשעה 17:10 דיווח גונן לאלעזר כי חטיבה 217 הנמצאת באגף הדרומי של אוגדה 162 עומדת בפני מתקפה מצרית נרחבת וכי לא תוכל לעמוד בה. במצב זה העדיפו אלעזר וגונן להורות על נסיגת אוגדה 162 וביטול ההתקפה המתוכננת על החווה הסינית כך שאוגדה 143 תישמר כעתודה למקרה של פריצה מצרית.
חיל האוויר הישראלי, שהעדיף בימים הראשונים לרכז את המאמץ בגזרה הסורית, עסק באותו יום בתקיפת סוללות טילי קרקע-אוויר בגזרת פורט סעיד ובתקיפת הגשרים שעל תעלת סואץ, וכוחות הקרקע הישראלים סבלו מחסרונו של סיוע אווירי.
במשך חלק גדול משעות הקרב מיסכו המצרים את רשתות הקשר הישראליות והצליחו להקשות על הישראלים את העברת דוחות המצב והפקודות.
תוצאות הקרב
בערבו של יום הקרב היה ברור כי המתקפה הישראלית נכשלה. המצרים השתלטו על כל שטח קו בר-לב ואף כבשו חלקים מציר החת"ם המרוחק 8-10 קילומטרים מתעלת סואץ. הפיקוד הישראלי החליט להתמקד במגננה בניסיון למנוע פריצת הקו על ידי המצרים. תוצאות הקרב הראו כי צה"ל לא נערך למתקפה בצורה מספקת. תקיפות השריון הישראלי נעשו ללא סיוע של חי"ר ועם סיוע ארטילרי מועט. בעקבות כישלון המתקפה החליט צה"ל לייצב קו הגנה בסיני ולרכז את מרב מאמציו בחזית הסורית.
ניתוח הקרב
ון קרפלד מונה מספר עניינים שלגביהם ניתן לבקר את ההחלטה הישראלית לצאת למתקפה בחזית הדרום, במועד שנקבע:
הוא טוען כי לגבי מספר נקודות אין ויכוח לגבי הכשלים בכוח הישראלי:
שי תמרי, שהיה קצין אג"ם פיקוד דרום בזמן המלחמה (וכשנה וחצי לפניה), טוען שהכשל העיקרי במתקפה נבע מכשלים בחשיבה המערכתית. לטענתו, המטרה שהותוותה לפיקוד דרום בפורום המטה הכללי ב-14 במאי 1973 הייתה: "למנוע כל הישג צבאי מהאויב ולהנחיל לו מפלה צבאית והשמדת כוחות ולזכות ביתרונות צבאיים הן ביחסי כוחות והן בקווי הפסקת אש חדשים." תמרי טוען שתוכניות "שובך יונים" ו"סלע" לא התאימו למטרה זו של מניעת הישג צבאי וכי התוצאה הייתה שתוכנית מתקפת הנגד הייתה בצורה ובשטח שלא תורגלו בעבר, לעומת תוכניות המתקפה המרוכזת במטרת צליחה שכן תורגלו. כשל נוסף שבא לידי ביטוי בקרב, הוא אי הכנת השריון הישראלי להתמודדות מול מערך רווי נ"ט.
קיימת טענה כי התגובות הכושלות של ישראל בימי הלחימה הראשונים בחזית הדרום לא נבעו כתוצאה מההפתעה מפרוץ המלחמה, אלא כתוצאה מדוקטרינת לחימה שהתאימה אולי להתמודדות מול הצבא המצרי במלחמת ששת הימים אך מול הצבא המצרי של 1973 עבר זמנה, וכי יום הקרב של 8 באוקטובר היה ההפגנה הברורה ביותר של הדוקטרינה הכושלת.
השפעות
ב-18:00 באותו ערב, הופיע הרמטכ"ל בבית סוקולוב במסיבת עיתונאים מצולמת ואמר בין היתר: לשאלת העיתונאי דן שילון, האם הוא יכול לחזות מועד של סיום הקרבות, ענה אלעזר:
לאחר הופעתו של דיין בטלוויזיה בערב שלפני כן, שבה, למרות הביטחון שהביע בכוחו של צה"ל, נראו פניו שלא כתמול שלשום, הייתה הופעתו הבוטחת והנחרצת של אלעזר ההפך הגמור. למחרת, הופיע אלוף (מיל.) אהרן יריב, גם הוא בטלוויזיה הישראלית, ומסר דיווח מאוזן על המצב, אך ההתבטאויות הסותרות הביאו לבלבול בציבור הישראלי ויצרו פער אמינות שנמשך עוד זמן רב. התבטאותו "אנחנו נשבור להם את העצמות" הפכה, בעיני הציבור הישראלי שלאחר המלחמה, לאחד מהסמלים הבולטים לאי הידיעה בה היו נתונים הרמטכ"ל ומקבלי ההחלטות בצמרת הישראלית.
אור ליום 9 באוקטובר, בישיבה שנערכה ב-04:30 בבור עם צמרת הפיקוד הצה"לי, המשיך משה דיין לדבוק בגישתו טרם המתקפה הכושלת והמליץ שנית על נסיגה לקו שארם א-שייח' והמעברים, ובנוסף, על גיוס של מבוגרים ושל צעירים בגיל טרום גיוס. דבריו הכו בהלם את הנוכחים.
ב-10 באוקטובר מונה חיים בר-לב ל"נציג הרמטכ"ל בחזית הדרום" מינוי שלמעשה החליף את אלוף פיקוד הדרום שמואל גונן. ההחלפה נעשתה הן בשל כישלון המתקפה ב-8 באוקטובר והן כתוצאה מיחסים עכורים ששררו בין שרון ובין גונן.
בעדותו בפני ועדת אגרנט טען אריאל שרון כי:
ההיסטוריון הצבאי מרטין ון קרפלד קבע בספרו "Command in war" כי "הייתה זו התבוסה הגדולה בהיסטוריה של צה"ל".
עדת ישראל
קהל עדת ישראל (בגרמנית: Adass Jisroel) היא קהילה יהודית נאו אורתודכסית בברלין.
הקהילה נוסדה בשנת 1869, ופורקה ב-1939 על ידי הנאצים ושבה לפעול ב-1989 בחסותה של הממשלה הראשונה של מזרח גרמניה לאחר נפילת חומת ברלין. רבה הראשון של הקהילה היה הרב ד"ר עזריאל הילדסהיימר.
תולדות הקהילה
מאז שנות ה-1770 הפכה קהילת ברלין, החדשה יחסית ונעדרת המוסדות המסורתיים החזקים, לחוד החנית של הקדמה והחילון בקרב יהודי גרמניה.
ב-1869, כשהפולמוס הארוך עוד היה בעיצומו (שנה לאחר מכן הוא תם בכך שהוועד מינה את גדול הרפורמים בגרמניה, הרב אברהם גייגר), התארגנו 800 חברים שמרנים מתוך הקהילה בת 40,000 היהודים, ופרשו מהקהילה. הצעד נעשה לאחר מותו של הרב אלחנן רוזנשטיין, שאף שלא החזיק רשמית במישרה כלשהי, אך היה מחשובי האדוקים.
"מועדון בית המדרש", כפי שנקראו, מנה בין מנהיגיו את בני משפחות העלית הוותיקה של יהדות ברלין. הם ביקשו שירותי דת אורתודוקסיים והיו מוכנים לממן אותם מכיסם הפרטי ולא ממסי הקהילה. עם זאת, היו רחוקים מההשקפה המסורתית הישנה, ושאפו בין היתר לשנות את תוכנית הלימודים של תלמוד התורה האחרון שפעל (היו בו רק חמישה-עשר תלמידים) כדי שתכלול לימודי חול. הם רצו ברב אדוק אך מודרני ובקיא בתרבות הגרמנית, והרב עזריאל הילדסהיימר נראה להם כמועמד אידיאלי. הילדסהיימר, שכיהן בהונגריה, סירב בתחילה להזמנה לעזוב את המוסד החינוכי המודרני שהקים באייזנשטט, אך הקונגרס של יהודי הונגריה והמתקפות הכבדות שספג מצד הקנאים בארץ הביאו אותו לשקול שנית. הוא מצא את התנאים בברלין לרוחו: הסביבה המחולנת בכבדות, שגם השמרנים ביותר בה היו לכל היותר נאו-אורתודוקסים מודרניים, חסרה את האורתודוקסים הקנאים ושוטמי הקדמה שרדפו אותו בהונגריה, בעוד שהציבור הליברלי היה ממילא מחוץ לתחום סמכותו ולכן לא היה צריך להיאבק בהם.
ב-2 בספטמבר 1869 הגיע הרב הילדסהיימר לברלין. ב-22 באוקטובר 1873 הוא הקים את בית המדרש לרבנים בברלין, המוסד קנה לעצמו עם השנים מוניטין בין לאומי ורבנים חשובים למדו בו.
עקב ההתבוללות המואצת של יהודי ברלין הקהילה פרשה לחלוטין מהקהילה היהודית של גרמניה וכ-20 שנה לאחר הקמתה גם הוכרה באופן רשמי כקהילה דתית נפרדת. בשנת 1880 חנכה הקהילה בית עלמין חדש. בשנת 1904 עברו מבני הקהילה לרחוב ארטילרישטרסה 31 (כיום טוכולסקישטרסה 40 Tucholsystrasse) שם הם שוכנים עד היום. בין שתי מלחמות העולם התפתחה הקהילה והוקמו בה בית כנסת נוסף, תיכון יהודי ראשון, מכללה למורות ובית חולים קהילתי. בנוסף, היא העסיקה שוחטים, קצבים ואופים כדי לספק מזון בכשרות מהודרת ליהודי הקהילה. מוסדות הקהילה נגעו בחייהם של כשישית מיהודי ברלין.
כמו רוב בתי הכנסת בגרמניה, גם בית הכנסת של עדת ישראל נחרב בליל הבדולח, אם כי לא נכחד לגמרי. בשנת 1939 פורקה הקהילה כמו כל הארגונים היהודים, ושולבה בארגון הגג של יהודי הרייך. לאחר המלחמה מבני הקהילה נשארו הרוסים עד שפונו בשנת 1967 על ידי גרמניה המערבית. הספרייה של עדת ישראל, ובה כ-25,000 ספרים וכתבי יד יקרי ערך, אבדה.
כיום
במשך השנים השלטונות הגרמנים לא אפשרו את הקמת הקהילה מחדש, עד נפילת חומת ברלין. הקהילה הוקמה מחדש ב-18 בדצמבר 1989, חמישים שנה לאחר שפעילותה הופסקה, והממשלה הכירה בזכויותיה כקהילה יהודית בברלין. בית הכנסת הוקם מחדש (במתכונת קטנה יותר), בית העלמין נפתח מחדש, והוקמו חנויות מזון כשרות, תשמישי קדושה וכן מקווה טהרה. בבניין הקהילה הונח לוח זיכרון המנציח את שמות חברי הקהילה שגורשו ונרצחו בשואה. בית הכנסת של הקהילה ממשיך לפעול ולקיים תפילות מדי יום. ראש הקהילה היום הוא ד"ר משה אופנברג.
א.ס. רמת השרון (כדורסל)
אֲגֻדַּת סְפּוֹרְט רָמַת הַשָּׁרוֹן היא קבוצת כדורסל ישראלית מהעיר רמת השרון, המתמודדת בליגה הלאומית. הקבוצה השתתפה בעבר בליגת העל.
היסטוריה
הקבוצה השתתפה לראשונה בליגת העל בעונת, ובסך הכל במשך שבע עונות בשתי קדנציות: 1989–1992 ו-2002–2006. הקבוצה המאוחדת של רמת השרון/חיפה בעונת סיימה במקום השמיני והעפילה לשלב הפלייאוף מול קבוצת מכבי תל אביב.
בעונת ירדה הקבוצה לליגה לאומית, התפרקה ונרשמה מחדש בליגה ב'. בעונת העפילה מליגה א' לליגה הארצית. בעונת זכתה הקבוצה בגביע האיגוד לאחר ניצחון 204–165 בסיכום מפגש כפול בגמר מול בית"ר כפר יונה. בסיום אותה עונה העפילה רמת השרון לליגה הלאומית בכדורסל.
בסיום עונת עונת 2016/2017 לאחר 4 עונות רצופות בליגה הלאומית ירדה רמת השרון לליגה הארצית לאחר שסיימה את העונה במקום ה-13.
בעונת 2017/2018 סיימה הקבוצה במקום הראשון במחוז הצפוני של הליגה הארצית עם מאזן של 20 ניצחונות ו-2 הפסדים, בחצי גמר הפלייאוף ניצחה רמת השרון את הפועל מעלות 81 - 76 במשחק הראשון ו-105 - 85 במשחק השני, לאחר מכן העפילה הקבוצה לגמר הפלייאוף המחוזי בו למרות יתרון הביתיות הפסידה לאליצור עירוני נתניה 73 - 78 במשחק הבית הראשון ו-77 - 87 במשחק הבית השני, לעומת ניצחון בודד במשחק החוץ בתוצאה 88 - 79 בעקבות ההפסד הכפול נשארה הקבוצה בליגה הארצית.
את עונת 2018/19 סיימה הקבוצה במקום הרביעי והעפילה לפלייאוף העליון במשחק הראשון הפסידה למוליכה הפועל עכו 87-85, במשחק השני ניצחה 73–83 ומשחק השלישי ללא יתרון הביתיות ניצחה רמת השרון את עכו 72–75 בעכו והעפילה לגמר הפלייאוף שנה שנייה ברציפות לאחר 1–2 בסיום צמד המשחקים, בגמר הפלייאוף פגשה את הפועל מגדל העמק/יזרעאל כאשר גם בסדרת הגמר הייתה הקבוצה ללא יתרון הביתיות, במשחק הראשון הפסידה רמת השרון 65–69 אך במשחק השני שנערך ברמת השרון ניצחה הקבוצה 77–81 ניצחה ובמשחק השלישי גברה על מגדל העמק לאחר ההארכה בתוצאה 81–86 וזאת לאחר שלא הובילה בשום שלב של המשחק עד שהשוותה משלשה של ים יהונתן, שבע שניות לסיום המשחק. לאחר הניצחון העפילה הקבוצה לליגה הלאומית לאחר כשנתיים בליגה הארצית.
את עונת 2021/22 סיימה הקבוצה במקום ה-5 לאחר שהוליכה את טבלת הליגה לאורך 9 המחזורים הראשונים ללא הפסד. בשלב רבע גמר הפלייאוף הודחה הקבוצה לאחר שהפסידה 1–3 לאליצור קריית אתא, לאחר שבמשחק הראשון שהתקיים בקריית אתא ניצחה רמת השרון, אך לאחר מכן הפסידה את שלושת המשחקים הבאים, כאשר במשחק האחרון הובסה 112–62 ברמת השרון.
מחלקת הנוער של האגודה מונה למעלה מ-600 שחקנים.
מלך הסלים של הקבוצה בכל הזמנים בליגה הראשונה הוא זופר אבדיה.
אנה שצ'רבאקובה
אנה סטניסלבובנה שצ'רבאקובה (ברוסית: Щербакова, Анна Станиславовна; נולדה ב-28 במרץ 2004) היא מחליקה על הקרח רוסייה. האלופה האולימפית (בייג'ינג 2022), אלופת העולם (סטוקהולם 2021), פעמים אלופת אירופה (2020 ו-2022) ו-3 פעמים ברציפות אלופת רוסיה (2019–2021) ליחידות.
חייה האישיים
שצ'רבאקובה נולדה וגדלה במוסקבה, רוסיה. היא הבת האמצעית למשפחה של שלוש אחיות.
באום
באום (גרמנית: Baum, יידיש: בוים) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו עץ.
פסיפס הציפורים (קיסריה)
פסיפס הציפורים הוא רצפת פסיפס הנמצאת על גבעת כורכר ליד שכונה 2 בקיסריה, בפינת שדרות רוטשילד והכביש המוביל אל אמות המים ואל חוף הים.
גילוי ושחזור
הפסיפס התגלה ב-1950, במהלך אימון צבאי, ולאחר חמש שנים כוסה בחול בשל התפוררותו. הארכאולוג שמואל ייבין פרסם את ההודעה הראשונה אודות התגלית, והגדיר את המבנה ככנסייה בשל האפסיס שנמצא בחלקו המזרחי של המבנה והפונה מזרחה. מאחר שלא מצא במקום עמודים, הציע לראות במבנה כנסייה בלתי מקורה. אשר עובדיה הכליל את המבנה בקורפוס הכנסיות שלו. בשנת 1985 התייחס רוני רייך לממצאים, והסיק שאין מדובר כלל בכנסייה אלא בחלק מרכזי של וילה.
רק באוגוסט 2004, חשף המשמר אמיר ג'נאח את רצפת הפסיפס יחד עם מתנדבים מקיסריה, אור עקיבא ושדות ים, המטרה הייתה לבדק את מצבו השימורי ולכסותו על פי ההסכם מול החברה לפיתוח קיסריה שהתנגדה להשאירו חשוף היות שהאתר נימצא מחוץ לגן הלאומי, לאחר חשיפת הפסיפס אמיר פגש את נציגי החברה לפיתוח קיסריה באתר ושכנע אותם להשאירו חשוף והם נענו והשקיעו 600,000 ש"ח אשר מומנה על ידי החברה לפיתוח קיסריה, העבודות הסתיימו באוקטובר 2005 והאתר נפתח לקהל הרחב. הכניסה לאתר אינה כרוכה בתשלום,
האתר
רצפת הפסיפס השתייכה לארמון ביזנטי שהוקם בסוף המאה ה-6 או בתחילת המאה ה-7 ואשר שכן מחוץ לחומותיה של קיסריה העתיקה. הרצפה כסתה את החצר המרכזית של הארמון, אליה הוביל פורטיקו בצידה המערבי, וסביבה שכנו אכסדרה, חדרים וחצרות נוספות שגם בהם היו רצפות פסיפס. שטחו הבנוי של הארמון השתרע על פני כ-1,500 מ"ר ושטחה של האחוזה כולה היה כשלושה דונמים. הוא השתייך למשפחה נוצרית אמידה, אך לא נמצאו עדות או כתובת המעידות על זהותה. במבנה הייתה קומה נוספת אשר גם היא הייתה מרוצפת בפסיפסים, ואשר חלקים ממנה קרסו על בעת שהארמון נהרס בשרפה, כנראה בעת הכיבוש הערבי בשנת 640. קורות העץ של הקומה השנייה נשרפו, וחלקי הפסיפס שלה נמצאו מונחים על רצפת הקומה הראשונה.
הפסיפס
הפסיפס משתרע על פני שטח מלבני באורך של 16 מטרים וברוחב של 14.5 מטר. הוא כולל מסגרת שבה עוטרו עצי פרי עמוסי פירות גדולים ויפים, בין העצים עוצבו יונקים גדולים במצב תנועה. עצי הפרי הניתנים לזיהוי יסקרו כאן מהפינה הדרומית-מערבית לכיוון מזרח במעגל נגד כיוון השעון:
מבין היונקים מעוטרים אריות, נמרים, דובים, יעלים, כלבים, פילים, צבאים, שוורים, חזיר בר, סוס ועז.
המסגרת מקיפה את מרכז החצר המעוטרת באמצעות 120 מדליונים עגולים המאכלסים עופות גדולים וצבעוניים. 120 הציפורים, הן אלו אשר הקנו לפסיפס את שמו. המדליונים ערוכים ב-12 שורות, כשבכל שורה מינים שונים של עופות - טווסים, חסידות, שקנאים, אנפות, פסיונים, פורפיריה כחולה, ברווז, פלמינגו, פנינייה, יען, חוגלה - הפונים כולם שמאלה. סדר הופעת הציפורים בכל השורות קבוע, אך כל שורה נפתחת בעוף השני המופיע בשורה שמתחתיה, כך שנוצרים אלכסונים שבכל אחד מהם מופיעה אותה דמות.
לוח השולחן
ממצא נוסף ויחידאי שנחשף במקום הוא לוח שולחן בצורת האות D, משובץ בצורת ריבועים ומשולשים. הלוח עשוי בטכניקת "זכוכית-זהב" - שתי שכבות זכוכית שביניהן שכבת זהב, ובו דוגמאות של צלבים ופרחים. בעת שריפת הארמון, נפל שולחן העץ על פניו ונשרף, והלוח השתמר על הרצפה. לדברי מומחי רשות העתיקות:
אולימפיאדת אתונה (1906)
אולימפיאדת אתונה (1906) היא אולימפיאדה שנחשבה באותו הזמן, כאולימפיאדה הרביעית לכל דבר והשנייה שנערכה באתונה. המשחקים נערכו בין ה-22 באפריל ל-2 במאי והשתתפו בהם 840 ספורטאים (834 גברים ו-6 נשים). היה זה אירוע חגיגי לציון עשור למשחקים האולימפיים בעידן המודרני. הוועד האולימפי הבינלאומי הכיר בה, אך משנת 1948 אינו מחשיב אותה יותר במניין האולימפיאדות. אף על פי שמדליות הוענקו בה, הן לא נספרות במניין המדליות הרשמי של המשחקים האולימפיים ואינן מוצגות עם אוסף המדליות במוזיאון האולימפי בלוזאן, שווייץ.
המשחקים
משחקים אלו נחשבים למוצלחים למדי, בניגוד לאלו שנערכו ב-פריז 1900, סנט לואיס 1904 ו-לונדון 1908. היו אלה המשחקים הראשונים שכל המשתתפים בהם היו רשומים בוועד האולימפי של כל מדינה. טקס הפתיחה, היה אירוע נפרד במשחקים, שבו לראשונה צעדו המשתתפים לתוך האצטדיון עם דגלי מדינתם. במשחקים אלו היה הכפר האולימפי הראשון בזפיון. במשחקים עצמם דגלי המדינות של המנצחים הונפו אל על. בטקס הנעילה שהיה אף הוא אירוע נפרד, נטלו חלק 6,000 תלמידים, והוא נחשב כטקס הנעילה הראשון בעידן המודרני.
המיש קלארק
המיש קלארק (באנגלית: Hamish Clark; נולד ב-26 ביולי 1965) הוא שחקן סקוטי. קלארק ידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד דאנקן מקיי בסדרה הטלוויזיה "בחזרה לאחוזת העמק" של ה-BBC.
ביוגרפיה
קלארק נולד בשנת 1965 בברוטי פרי, שבדנדי. הוא למד באוניברסיטת אדינבורו, שם הופיע עם להקת התיאטרון של אוניברסיטת אדינבורו. עוד למד בוולש קולג' למוזיקה ולדרמה בקארדיף. לפני שהתחיל להופיע כשחקן, עבד כפקיד בחברת ביטוח באדינבורו. ב-1995 עבר קלארק ללונדון ופתח בקריירת משחק. ב-1999 לוהק לתפקיד דאנקן מקיי לסדרת הטלוויזיה "בחזרה לאחוזת העמק". הוא היה הפנים בפרסומות של חברת התקשורת וודאפון. במאי 2002 פתח את תחנת הרכבת סטרתספיי לברומהיל, ששימש כתחנה של גלנגובל בסדרה "בחזרה לאחוזת העמק".
גיטרה בס
גיטרה בס היא כלי מיתר מסוג גיטרה בעל 4 (על פי רוב), 5 או 6 מיתרים המפיקה צלילים נמוכים. היא החלה את דרכה כתחליף חשמלי לקונטרבס. השימוש בגיטרה בס נפוץ במספר רב של סגנונות מוזיקליים, בהם רוק, ג'אז, פופ, רגאיי, מטאל, דיסקו, פאנק רוק וגראנג'.
בדומה לקונטרבס, מיתרי גיטרת הבס מכוונים בקווארטות לצלילים (מהנמוך לגבוה) מי־לה־רה־סול, בדיוק אוקטבה אחת מתחת לארבעת המיתרים הנמוכים של הגיטרה. קיימות גם גיטרות בס בעלות מיתר סי נמוך, או מיתר דו גבוה (סך הכל: 5 או 6 מיתרים). בנוסף ניתן למצוא גיטרות בס עם 7 מיתרים, 8 (4 זוגות), 9, 10, 11 ו־12 (6 זוגות) מיתרים, אך אלו נדירות למדי. לעומת גיטרות חשמליות רגילות, בגיטרות בס נפוץ יותר השימוש בגיטרות נטולות סריגים (Fretless) בעלות צוואר חלק, בדומה לקונטרבס. כמו הגיטרה החשמלית, גם גיטרת הבס היא כלי נגינה מוגבר. רטט המיתרים נקלט על ידי קולטנים הנקראים בלועזית פיקאפים ומתורגם לזרם חשמלי. זרם החשמל עובר באמצעות כבל חשמלי אל המגבר שם הוא מוגבר, מתורגם בחזרה לצליל ומושמע. גיטרות בס תמיד ארוכות יותר בכמה סנטימטרים מגיטרות חשמליות מפני שהצלילים נמוכים יותר, וכתוצאה מכך צריך מיתרים ארוכים יותר. (ככל שהמיתר יותר ארוך, כך הצליל יהיה יותר נמוך).
גיטרת הבס הראשונה שיוצרה באופן תעשייתי, הפרסיז'ן, פותחה על ידי ליאו פנדר, שפיתח גם את הגיטרה החשמלית הראשונה בעלת הגוף המלא, והוצאה לשוק על ידי חברת פנדר בשנת 1951. היא באה לענות על הצורך בעוצמת שמע גבוהה שהייתה נחוצה לסגנונות מתפתחים כגון הרוק'נ'רול, אותה הקונטרבס לא יכול היה לספק. יצרני גיטרות בס חשובים אחרים הם גיבסון, ריקנבקר, איבנז, וורוויק ומיוזיק־מן.
לאחר גיטרת הבס הגיעה לעולם גם גיטרת הבס האקוסטית, שדומה יותר במבנה לגיטרה אקוסטית מאשר לגיטרה חשמלית. היא בעלת תיבת תהודה, ולכן אינה זקוקה למגבר על מנת להישמע בעוצמה סבירה.
היסטוריה
גיטרת הבס הומצאה בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי הממציא והמוזיקאי פול תותמארק, שפיתח כלי נגינה שיפיק צלילי בס, בדומה לקונטרבס, אך יהיה קטן ונוח יותר, ויאפשר אחיזה רוחבית ולא אורכית של הכלי. בשנת 1935 יצא תותמארק לשוק כלי הנגינה, יחד עם כ־100 עותקים של הגיטרה שהמציא, ופתח עסק קטן בוושינגטון למכירת גיטרות בס חשמליות. בשנת 1947 המשיך באד, בנו של תותמארק, את מורשתו של אביו והמשיך לייצר גיטרות בס ודגמים חדשים.
בשנות ה־60, פנדר הוציאה דגם חדש לסדרת הבסים שלה, ה־Fender Jazz Bass, הידוע גם כה־Deluxe Bass או J-Bass. לדגם זה היו 2 פיקאפים במקום היחיד שהיה ב־P-Bass. כמו כן, צורתו הייתה שונה מה־P-Bass. עם זאת, פנדר המשיכה להוציא דגמים שונים כמו ה־Fender Mustang Bass וה־Fender Telecaster Bass, באסים שבמקור מעוצבים כמו גיטרות חשמליות של פנדר.
כיום, הבס הוא כלי נגינה פופולרי מאוד, ובחלק ניכר מהלהקות הפופולריות יש נגני בס.
סוגי פריטות על בס
בגיטרה בס מספר רב של טכניקות נגינה:
מנעדים של גיטרות בס
המנעד (ללא צלילים עיליים) של גיטרה בס בעלת 4 מיתרים (מי לה רה סול):
המנעד (ללא צלילים עיליים) של גיטרה בס בעלת 6 מיתרים (מיתר דו גבוה) (סי מי לה רה סול דו):
אדוארד מילס פרסל
אדוארד מילס פרסל (באנגלית: Edward Mills Purcell; 30 באוגוסט 1912 - 7 במרץ 1997) היה פיזיקאי אמריקאי, זוכה פרס נובל לפיזיקה בשנת 1952 עבור גילוי התהודה המגנטית הגרעינית. תגליתו סייעה בגילויים במבנה החומר ובפיתוח מכשיר MRI.
תולדות חייו
נולד בטיילורויל, אילינוי. ב-1933 סיים תואר בהנדסת חשמל באוניברסיטת פרדו באינדיאנה. לאחר שנה בה שהה במסגרת חילופי סטודנטים בבית הספר הגבוה לטכנולוגיה (Technische Hochschule) בקרלסרוהה ועבד עם ולטר וייזל (Walter Weizel) שב והחל ללמוד פיזיקה באוניברסיטת הרווארד. ב-1938 סיים כדוקטור לפיזיקה ולאחר שנתיים עבר למעבדת הקרינה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), שם עבד בפיתוחים צבאיים בקרינת מיקרוגל ורדאר והיה ראש מעבדת המחקר הבסיסי שנועדה לגלות תחומים נוספים בספקטרום האלקטרומגנטי, בה היה שותף גם הפיזיקאי איזידור רבי.
מיד לאחר תום מלחמת העולם השנייה גילה וניסח את התהודה המגנטית הגרעינית בעיקר לצורך שימושים של חקר מבנה החומר ברמה המולקולרית והאטומית. ב-1949 שב להארוורד כפרופסור לפיזיקה. הוא המשיך את מחקריו בתחום המגנטיות הגרעינית, בפרט את התנהגות הספין של חלקיקים במסגרת מולקולות של חומרים שונים במהלך שינויים בשדה מגנטי לרבות אפקט סמית'-פרסל. מחקרים אלה הובילו לפיתוחו של מכשור ה-MRI.
מחקריו בתחום אלקטרומגנטיות בטמפרטורות נמוכות מאוד תרמו לפיתוח תחום הרדיו-אסטרונומיה. כן פיתח את הבנת התנועה האלקטרונית בתוך גבישים ומבנים מוצקים אחרים במסגרת פיזיקה של מצב מוצק. במסגרת עבודתו התאורטית הטיל ספק בסימטריה שבין חלקיקים לאנטי-חלקיקים (שבירת סימטריית CP), שהוכחה בניסוי עליו קיבלו ג'יימס קרונין וואל פיץ' את פרס נובל לפיזיקה בשנת 1980.
פרסל היה יועץ מדעי לנשיאים אייזנהאואר, קנדי וג'ונסון.
ספרו Electricity and Magnetism שהופיע לראשונה ב-1965 הוא ספר לימוד יסודי בתחום במשך כחמישים שנה, מהדורתו השלישית (2013) "תורגמה" למערכת היחידות הבינלאומית, אך בסיס הטקסט נותר כשהיה.
משבר אמצע החיים
משבר אמצע החיים הוא מונח אשר מתאר תקופה של חוסר סיפוק עצמי דרמטי אשר לרוב מורגש בגיל המעבר אצל גברים או אצל נשים (לרוב בין הגילאים 38–55 ונקרא גם משבר גיל 40). המושג הוצג לראשונה על ידי הפסיכואנליטיקאי הקנדי אליוט ז'אק והפך לפופולרי בשנות ה70 של המאה העשרים עם פרסום ספרה של גייל שיהי -מעברים. התופעה מתוארת כמשבר פסיכולוגי שמגיע מתוך אירועים שונים בחייו של אדם שמנכיחים את עובדת היותו אדם בר חלוף, שהוא מזדקן ושהמוות מתקרב ובלתי נמנע. לעיתים רבות, המעברים בהם אנשים מתנסים בשנים הללו, כגון הזדקנות באופן כללי, הפסקת הווסת, הזדקנות ומות ההורים, עזיבה של ילדים את בית ההורים, יכולים לגרום למשבר מסוג זה. התוצאה יכולה להיות רצון לבצע שינויים משמעותיים באספקטים מרכזים של חיי היום יום, בקריירה, בנישואים, או במערכות היחסים.
מבוגרים רבים חווים אירועים משמעותיים בתקופה זו שיכולים לגרום למתח נפשי רב, חרטות וחרדות או דיכאון. אף על פי כן, המקרים הללו היו יכולים לקרות גם מוקדם יותר או בשלבים יותר מאוחרים בחיים, ולכן הם יחשבו ל"משבר" אבל לאו דווקא של אמצע החיים.
סיבות למשבר
בערך 10% מהמבוגרים בגיל המעבר חוו את "משבר אמצע החיים", המצב קורה בשכיחות הגדולה ביותר בין הגילאים 35 - 50. מחקר גדול אשר נערך בשנות התשעים מצא שהגיל הממוצע של משבר אמצע החיים היה 46. משבר אמצע החיים אורך בערך 3 עד 10 שנים אצל גברים ו-2 עד 5 שנים אצל נשים.
בתקופה זו רוב האנשים חשופים למקרים כואבים כגון אובדן של אדם אהוב וקרוב, בעיות קריירה ופרנסה ובעיות בזוגיות.
משבר אמצע החיים יכול להיגרם כתוצאה מההזדקנות עצמה או כתוצאה מהזדקנות בשילוב עם שינויים או בעיות אשר אדם חווה, או חרטות על העבר לגבי:
משבר אמצע החיים ככל הנראה משפיע על גברים ונשים באופן שונה. חוקרים הציעו שהגורמים למשבר אמצע החיים שונים בין גברים לנשים, כאשר אצל גברים לרוב הוא נגרם בשל עניינים הקשורים לעבודה או הקריירה.
מחקרים על הבדלים בין-תרבותיים הראו שתרבויות שונות חשופות במידה שונה לתופעה הזו. הדבר יכול להיות תלוי מקום, תרבות, תפישה חברתית, דת, תזונה ועוד.
מאפייני המשבר
אנשים אשר חווים "משבר אמצע החיים" מעידים כי חוו חלק מהרגשות הבאים:
התנהגויות אופייניות:
הבדלים בין גברים לנשים: התופעה משפיעה על גברים ועל נשים בצורה שונה מאחר שמעצם תפקידם השונה בחברה ובמשפחה, גורמי הלחץ שחלים עליהם הם שונים.
אצל גברים המשבר יכול לבוא לידי ביטוי לדוגמה ברכישה של פריט אקזוטי כמו מכונית מרוץ יקרה או בחיפוש אחר אינטימיות עם נשים צעירות וברוב המקרים נגרם בגלל בעיות בקריירה ובעבודה.
אצל נשים המשבר מתאפיין בעיקר בבדיקה מחודשת של תפקידיהן וזהותן האישיים או בדחף לעשות שינויים בזוגיות או בקריירה.
תאוריות פסיכולוגיות
התאוריה היונגיאנית של קארל גוסטב יונג מתארת את התקופה של אמצע החיים כמפתח לתהליך אינדיבידואליות שהוא תהליך מודעות עצמית והגשמה עצמית שמכיל בתוכו הרבה ניגודים.
אף על פי שקרל יונג עצמו לא מתאר את משבר אמצע החיים כמשבר ממשי, הוא מתאר תהליכים פנימיים שקורים בתקופה הזו בהם מחשבות, תחושות, רגשות יכולים להוביל להרבה בלבול לגבי החיים והמטרות בחיים.
המבורגר
המבורגר (באנגלית: Hamburger) הוא קציצה מטוגנת או צלויה העשויה לרוב מבשר בקר (או מתחליף בשר), ושמו של כריך העשוי מקציצה זו. כריך ההמבורגר מוגש בלחמנייה עגולה פרוסה לשניים, עם תוספות כגון ירקות, רטבים, גבינה ובייקון.
היסטוריה
ישנו ויכוח על זהות ממציאו של כריך ההמבורגר, ומספר רב של טבחים ובעלי מסעדות טוענים להמצאתו, בעיקר באמריקה ובגרמניה, אך רוב החוקרים מאמינים שמקורו באמצע המאה ה-19 בארצות הברית. שמו לקוח משם מאכל אחר, סטייק המבורג, מאכל הדומה לסטייק טרטר אותו הביאו עימם מהגרים גרמניים לאמריקה. גרסאות צלויות של מאכל זה החלו להופיע בספרי בישול ומסעדות אמריקאיות במאה ה-18 ואילך, לעיתים בין שתי פרוסות לחם. כיום ההמבורגר מוגש בדיינרים ובמזללות מזון מהיר, ובמסעדות בכל רחבי ארצות הברית והעולם.
ההמבורגר, כמו המאכל עליו הוא מבוסס, נקרא על שם העיר הגרמנית המבורג.
הכנה והגשה
הקציצה מטוגנת במחבת או צלוייה על גריל. מעל הקציצה נהוג להוסיף רטבים ותוספות (גבינה, ירקות, תוספת בשר וכו'). נהוג להגיש לצד ההמבורגר צ'יפס או טבעות בצל כתוספת.
קיימות חברות מזון מהיר שמוכרות בהיקף רחב מנות המבורגר ובנוסף מסעדות רבות אשר מתמחות בהכנת המבורגר ואינן נחשבות לרשתות מזון מהיר. ההבדלים העיקריים בין אלו לרשתות המזון המהיר הם באיכות המרכיבים, רמת ההגשה והבישול, אופי השירות והמחיר.
הפצתו בעולם של ההמבורגר
המבורגר נחשב לאחד ממאכלי המזון המהיר המוכרים ביותר בעולם. כיום המאכל משמש כמנת הדגל של רשת המזון המהיר האמריקאית מקדונלד'ס, של מתחרתה ברגר קינג ושל עוד רשתות מזון מהיר רבות. גם בישראל המאכל נחשב כפופולרי ביותר וגם משתמש כמאכל הדגל של החברה הישראלית בורגראנץ'.
צ'יזבורגר
בהמבורגריות נהוג להניח את הגבינה על הקציצה לאחר הפיכתה על הגריל ולפני הורדתה ממנו כדי לאפשר לה להינתך על הקציצה.
המבורגר מהונדס
מספר מיזמי מחקר עדכניים מגדלים בשר במעבדה באופן ניסויי, אך בשר מהונדס עדיין לא זמין באופן מסחרי. באפריל 2013 נחשף לראשונה לציבור ההמבורגר הראשון שהוכן מבשר בקר שגדל במעבדה.
שרוול רוח
שרוול רוח הוא צינור בד בצורת חרוט קטום, המחובר בקצהו הרחב לתורן, ומשמש להערכת מהירות הרוח וכיוונה. שרוול רוח מותקן בדרך כלל במנחתים ושדות תעופה, וכן במפעלים כימיים שבהם יש סכנת דליפת גזים.
כיוון הרוח הוא הכיוון הנגדי לכיוון אליו מצביע שרוול הרוח (כיוון הרוח נקרא הכיוון ממנו באה הרוח, כך ששרוול רוח המצביע צפונה מעיד על רוח דרומית). מהירות הרוח משפיעה על זווית שרוול הרוח ביחס לתורן אליו הוא מחובר. ברוח חזקה שרוול הרוח מתנופף אופקית, ברוח חלשה הוא צונח כלפי מטה.
על פי תקנות מנהל התעופה האמריקאי (FAA - Federal Aviation Administration), רוח בעוצמה של 15 קשרים תפרוש לחלוטין שרוול רוח תקין, בעוד רוח בעוצמה של 3 קשרים תספיק כדי ששרוול רוח תקין יראה את כיוון הרוח הנכון. על שרוול הרוח לעמוד ברוחות של עד 75 קשרים.
בשדות תעופה רבים שרוול הרוח מואר בלילה, אם על ידי זרקור או על ידי מקור אור המותקן על התורן ומאיר אל תוך השרוול.
סמל הנח"ל
סמל הנח"ל, המכונה גם "המגל והחרב" או "המעוין", הוא סמלו ההיסטורי של הנוער החלוצי הלוחם על גלגוליו השונים בצה"ל לאורך השנים. כיום, הסמל מופיע על תג היחידה אותו עונדים חיילי הנח"ל הנמצאים במהלך פרק המשימה וכן חיילי נח"ל המשרתים במפקדות חיל החינוך השונות.
חיילי חטיבת הנח"ל עונדים תג היחידה הנושא מוטיבים מסמל הנח"ל (סמל החטיבה מכונה בפי חייליה "התרנגול").
הסמל מורכב ממגל הנשען על חרב בשתי נקודות ומעוטר בעלי זית.
היסטוריה של הסמל
עם הקמת היחידה בשנת 1949, הייתה זו ממשימותיו העיקריות של קצין החינוך דאז, סרן אורי טל, ועימו קצין נוסף, סגן אהרון גלס, לדאוג לסמל היחידה. לפיכך, מונתה וועדה מכינה אשר תפקידה בחירת רעיון לסמל הנח"ל. הוועדה המליצה על סמל המשלב את רעיונות העבודה וההגנה, לפי מסורת הפלמ"ח, לו מהווה הנח"ל כמעין ממשיך רעיוני, ובהתאם למשימות הנח"ל - יישוב הארץ בדרך ההתיישבות העובדת והגנה על גבולותיה.
לעיצוב הסמל נבחר הצייר שלמה ויתקין, אז מורה לציור במוסד בצלאל. ויתקין חיפש עצמים שיגלמו את רעיונות העבודה וההגנה ושישתלבו טוב מבחינה גרפית. כך נולד קונספט המגל, המסמל את העבודה, הנשען על החרב, אותה שאל ויתקין מסמל הפלמ"ח. בהמשך עטף ויתקין את הסמל בחצי עיגול של עלי זית, המסמלים את השאיפה לשלום, שיצרו ביחד עם המגל עיגול שלם. החרב עוצבה כך שתפרוץ את מעגל המגל והעלים, מה שהקנה לסמל, מבחינה גרפית, תחושה על עוצמה וכוח.
עם השנים יושרו עלי הזית (מה שהקנה לסמל את צורת המעוין הייחודית בקרב סמלי היחידות בצה"ל), וזאת לאחר שהובחן כי סמל הנח"ל מזכיר במידה מסוימת את סמלה של חטיבה בצה"ל.
הסמל, כאמור, שימש את כל היחידות הקשורות לנח"ל לאורך השנים. במשך תקופה מסוימת הוא אף נענד כסיכת השיוך החיילי על כומתות חיילי הנח"ל. עם הקמת חטיבת הנח"ל בשנת 1982 עוצב סמל היחידה בהשראת סמל הנח"ל.
כיום, הסמל הוא תג היחידה של בני הגרעינים בפרק המשימה ושל חיילי הנח"ל המשרתים במפקדות חיל החינוך. בני גרעינים נוהגים בנוסף לענוד את הסמל בצורת סיכה (סיכת "הנח"לון") על חפי כיס שמאל בחולצת המדים (בנות - כיס ימין).
אנדרטת הנח"ל בפרדס חנה, המנציחה את זכר חללי הנח"ל וחיל החינוך והנוער אשר נפלו במערכות ישראל, עוצבה על ידי האדריכל חנן הברון בהשראת הסמל. במבט אווירי המבנים יוצרים את סמל המגל והחרב.
פרספוליס (כדורגל)
מועדון הכדורגל פרספוליס (בפרסית: باشگاه فوتبال پرسپولیس) הוא מועדון כדורגל מהעיר טהראן שבאיראן, נכון לשנת 2019 המועדון משחק בליגת העל האיראנית. המועדון נוסד בשנת 1963.
הקבוצה עורכת את משחקי הבית שלה באצטדיון אזאדי המונה 90,000 מקומות ישיבה.
דאשי
דָּאשִי (ביפנית: 出汁, だし) הוא סוג של ציר מהיר הכנה המשמש כבסיס לרטבים ומרקים אחרים במטבח היפני. משמעות השם - הוצאה (出) לנוזל (汁).
הדאשי אחראי לבסיס הטעם של מגוון מאכלים יפנים, ביניהם מרק מיסו, רוטב מנצויו לאטריות, אודן וכו׳.
דאשי מפיקים ממיצוי של אצות קומבו (סוג אכיל של קלפ) על סף רתיחה, ושבבי קצואובושי (מדג בוניטו או סוג של טונה משומר). ניתן להפיק דאשי צמחוני מקומבו ופטריות שיטאקי. וקיים סוג נוסף של דאשי ממיצוי של ניבושי - סרדינים מיובשים.
במטבח היפני הביתי, משתמשים בדרך כלל באבקת דאשי אינסטנט שמספיק לערבב אותה במים חמים.
קרן אבי חי
קרן אבי חי (The AVI CHAI Foundation) הייתה קרן צדקה פרטית שהוקמה בשנת 1984 על ידי הפילנתרופ היהודי-אמריקאי זלמן ברנסטין. מטרת הקרן, על פי אתר האינטרנט שלה היא "לחזק את הזהות היהודית, את הזיקה למקורות יהודיים ואת הקשר למסורת היהודית של יהודים בכל מקום שבו היא פועלת – בישראל, בצפון אמריקה ובמדינות ברית המועצות לשעבר, וכן לשמר, לחזק ולהעמיק את הקשר שלהם למדינת ישראל". הקרן הוציאה את כל כספה עד סוף שנת 2019, אז נסגרה.
יו"ר הקרן היא מם ברנסטין, אלמנתו של זלמן ברנסטין.
פעילות ומחקרים
הקרן הקימה בירושלים את בית אבי חי, מרכז תרבות הפועל בנושאים הקשורים ליהדות. כמו כן הקרן מעניקה מדי שנה את פרס אבי חי, ליחידים ומוסדות הפועלים לקירוב לבבות בין המחנות השונים בחברה היהודית בישראל. הקרן הקימה בשנת 1996, בעקבות רצח רבין, את "צו פיוס", העוסק בקירוב בין דתיים וחילונים בישראל.
בין הפרויקטים להם תרמה הקרן כספים נמצאים: תוכנית רביבים להכשרת מורים להוראת מדעי היהדות באוניברסיטה העברית, בית מורשה בירושלים, בית מדרש אלול, ארץ אחרת, בית מדרש קולות, פנים להתחדשות יהודית, מכון פרדס, מכינות קדם-צבאיות, עתיד במדבר, עמותת כל ישראל חברים אליאנס (תוכנית "ממזרח שמש", תוכנית "מורשה" ועוד), הזמנה לפיוט, צהר, עלמא בית לתרבות עברית, בית הרב קוק ועוד.
במקביל הקרן מימנה מחקר בנושא חיזוק יהדות התפוצות.
ריתוך
הלחמה גם היא שיטה לחיבור חלקי מתכת, הדומה לריתוך, אך בהלחמה גופי המתכת המולחמים אינם מותכים, ורק המתכת שמתווספת מותכת. בהלחמה נעשה שימוש נרחב באלקטרוניקה, כדי להצמיד מוליכים אחד לשני ולאפשר מעבר זרם חשמלי ביניהם.
שיטות ריתוך
שיטות הריתוך נבדלות זו מזו באופן החימום, ובשאלה האם מתווסף חומר שלישי לגופים המרותכים, ובאיזה אופן. החומר השלישי נקרא גם "חומר מילוי", ובחלק משיטות הריתוך הוא מהווה את גוף האלקטרודה. הוספתו לריתוך יכולה להיעשות בהגשה ידנית, באופן מכני על ידי הרתכת עצמה, ובמקרים מסוימים מונח חומר המילוי מראש על אזור התפר.
שיטות ריתוך בעזרת קשת חשמלית
ההגנה מפני חימצון היא חיונית, שכן עודף חמצן באזור החיבור עלול להחליש את התפר.
שיטות חימום אחרות
לריתוך שימושים רבים בתעשייה, החל מייצור גדרות וכלה בייצור סכיני גילוח איכותיים.
איכות הריתוך מושפעת מפרמטרים רבים, וביניהם המתח החשמלי, הזרם החשמלי, קיבולת החום, מהירות העבודה, ניקיון הסביבה, ועוד. על מנת למנוע את חמצון המתכת בלהט הרתכת (אשר יעודד יצירת חלודה), ברתכות מקצועיות קיימת הזרמה קבועה של גז (בדרך כלל פחמן דו-חמצני) לאזור הריתוך על מנת למנוע התרכבות של חומרי הריתוך עם גזים שונים באוויר, אשר תחליש את הריתוך ותשנה את אחידותו. כמו כן, הזרמת הגז אל אזור הריתוך מסייעת לקרר אותו ועוזרת במניעת היתוך בלתי אחיד.
ריתוך באמצעות רובוט
בתעשיות רבות העוסקות בייצור המוני קיים צורך לחזור על פעולת הריתוך פעמים רבות ובדיוק רב ולכן מפעלים אלו בוחרים לבצע ריתוך בעזרת רובוט על פני רתך אנושי.
רובוט הריתוך מתוכנת באופן חד פעמי לבצע פעולה כלשהי ולאחר גמר התכנות חוזר על פעולה זו פעמים רבות בצורה זהה. הדבר תורם לאחידות בין כל חלקי הסדרה וקצב העבודה של הרובוט לרוב גבוה מקצב עבודה של עובד אנושי. לשימוש ברובוט ריתוך יתרונות רבים אך חסרונו הראשי הוא חוסר הגמישות שלו. אם יש צורך לבצע שינוי כלשהו אשר אינו נכלל בתכנות המקורי הדבר אורך זמן רב ומצריך תכנות מחדש.
רובוט ריתוך הוא מוצר מדף וכדי להתאימו לחלק המיוצר יש צורך בבניית מתקן ריתוך עבור כל הרכבה אשר יש צורך לרתך בעזרת הרובוט.
שימוש ברובוטי ריתוך נפוץ במיוחד בתעשיית הרכב ובתעשייה הכבדה אך ניתן לראות שימוש הולך וגובר ברובוטי ריתוך גם בתעשיות אחרות הרוצות לייעל את הייצור בעזרת אוטומציה.
ריתוך בעזרת גזים
שיטה נוספת לריתוך היא ריתוך בעזרת גזים. שיטה זו נבדלת מהאחרות עקב היותה השיטה היחידה העושה שימוש בגזים: תערובת של חמצן עם גז דליק אחר גורמת לבעירה ולחימום אזור התפר בין שני חלקי מתכת. אזור התפר נמס וכתוצאה מכך שני החלקים מתחברים לחלק אחד. שיטה זו הומצאה על ידי צמד המהנדסים הצרפתיים צ'ארלס פיקארד ואדמונד פאוצה. הצמד הנ"ל פיתח בשנת 1903 מכונה לריתוך בעזרת תערובת של חמצן ואצטילין. אף על פי שכיום הפופולריות של שיטה זו נמצאת בירידה, עדיין נעשה בה שימוש נרחב בעיקר בריתוך צנרת פלדה.
התערובות הנמצאות בשימוש הם שילוב של חמצן עם גז דליק אחר כמו: אציטלין, בנזין, מימן, פרופן ועוד. תפקיד החמצן הוא לאפשר בעירה ותפקידו של הגז השני הוא להיות מקור אנרגיה.
התערובת חמצן-מימן היא הנפוצה ביותר ומשמשת בין היתר לריתוך מתחת לפני המים, לריתוך אלומיניום ולעבודות עדינות כמו ריתוך בתכשיטים. תערובת זו מספקת בערה נקייה ללא פליטת מזהמים וטמפרטורת הבערה עומדת על 2800 °C. כמו כן התערובת נפיצה מאוד ויש צורך בזהירות יתרה ובאמצעים מיוחדים כשעובדים בשיטה זו. קיימות מכונות ריתוך המפיקות את התערובת ממכל מים הנמצא במקום הריתוך באמצעות אלקטרוליזה.
בטיחות
עבודת הריתוך כרוכה בקרבה למקור של חום גבוה, כמו כן בזמן הריתוך נפלטים גזים המסוכנים לנשימה ועלולים לסכן את העובד. מסיבה זו קיים צורך מובהק בשימוש באמצעי הבטיחות המתאימים כדי למזער את הסיכונים ולמנוע נזק מידי ונזק מצטבר לאורך זמן. אמצעי המיגון המודרניים מספקים לרתכים רמת הגנה גבוהה תוך כדי הורדת רמת הסיכון של עבודת הריתוך, עבודה שגרמה במהלך השנים לפציעות רבות ואף למקרי מוות. על מנת למזער סיכונים יש לגשת לקורס ולקבל הדרכה מקצועית מרמת הדרכת מסגר חובב בחוג ריתוך עד רמת הדרכה מקצועית בקורס ריתוך במכללה לריתוך, הכל בהתאם למטרת העבודה. אנשי מקצוע בארץ ובעולם עוברים בתום ההדרכה בחינת הסמכת רתך לפי התקן.
בזמן הריתוך נעשה שימוש בכפפות עור ובביגוד הכולל שרוולים ארוכים כדי להגן על העובד מכוויות כתוצאה מפליטת החום והקרינה העל סגולה הרבה הנגרמת בזמן הריתוך.
בזמן הריתוך נוצרים הבזקי אור ונפלטות רמות גבוהות של קרינה על סגולה העלולות לגרום נזק לראייה. על מנת להימנע מפגיעה זו נעשה שימוש במשקפי מגן מיוחדים המיועדים במיוחד לריתוך. משקפי מגן אלה כוללים עדשות כהות במיוחד המונעות מעבר של אור חזק אל עיני הרתך. במשקפי מגן חדישים קיים מנגנון הגורם להחשכת העדשות רק בזמן שרמת האור הנפלטת היא גבוהה ועלולה לסכן את הרתך.
שיטות שונות של ריתוך כוללות פליטת עשן העלול לגרום נזק לעובד אם הוא אינו מוגן. כדי למנוע זאת במקומות עבודה רבים מציידים את הרתך בערכה לאספקת אוויר טרי לנשימה וקיימת רמת אוורור גבוהה בשטח העבודה.
שימוש לקוי בגזים דחוסים ובלהבות בתהליכי הריתוך עלול לגרום אף לפיצוץ או לשרפה. לכן הרתכים עוברים סדרה של הכשרות מיוחדות המלמדות כיצד יש לנהוג בציוד הריתוך וכיצד למנוע סיכונים.
כאמצעי למניעת התלקחות מקובל במקומות עבודה מסוימים לצמצם את כמות החמצן בסביבת העבודה ולהרחיק ממנה חומרים דליקים. סיכוני בטיחות בריתוך – הרחבה, העוסק בריתוך פועל בזירה בעלת השלכות רבות עליו ועל סביבה. חיתוך והשחזה – אפיון סיכונים. סכנת פציעה במהלך העבודה – עבודות הריתוך והחיתוך הן עבודות המסכנות את הרתך והסובבים במהלך העבודה. החל מסיכוני כווייה דרך התחשמלות, ועד פציעות מגוונות. קריסת האביזר המרותך – עבודת הריתוך מיועדת לעמוד שנים רבות בעומסים, ויברציות, רוחות, נוזלים, שינויי אקלים ועוד גורמי החלשה רבים. עבודה כושלת של הרתך היום עשויה לסכן מרגע ביצוע העבודה ועשרות שנים קדימה את הסובבים באזור העבודה. קיימות לצעריינו אין ספור דוגמאות של קריסות אביזרים מרותכים מכל רחבי העולם. מקרים אשר גרמו לגורמי ההדרכה והבטיחות בתעשייה להבין כבר לפני שנים רבות כי רתך חייב לעבור הכשרה המותאמת למשימות אותן יבצע. בתום ההכשרה הרתך נבחן בחינה מעשית לפי התקן ואם עבר יוסמך כרתך.
עונת 1982/1983 בגביע אירופה למחזיקות גביע בכדורסל
עונת 1982/1983 בגביע אירופה למחזיקות גביע בכדורסל הייתה העונה ה-17 של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל והיא אורגנה על ידי פיב"א אירופה.
המשחק הראשון התקיים ב-5 באוקטובר 1982 והתחרות הסתיימה ב-9 במרץ 1983. בתחרות השתתפו 19 קבוצות.
בתחילת התחרות התקיימו שני סיבובים של שלב הקדם בשיטת משחק בית/משחק חוץ בהם נקבעו 6 עולות לשלב הבתים. לקבוצות אלו התווספה אולימפיה וברצלונה. מחזיקת הגביע מהעונה הקודמת ציבונה לא השתתפה בתחרות. המשחקים בבתים נערכו בשיטת משחק בית/משחק חוץ. בהמשך התקיימו משחקי חצי הגמר בשיטת משחק בית/משחק חוץ והגמר במגרש שנקבע בתחילת התחרות.
התחרות הסתיימה בזכייתה של סקאבוליני פזארו בגביע, בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
שלב הבתים
בית א'
ישראל בתחרות
הפועל רמת גן הייתה הנציגה הישראלית בתחרות. היא התחילה את השלב המוקדם מהסיבוב השני בו היא ניצחה את פאוק סלוניקי 86-78, 69-79. בכך היא העפילה לשלב הבתים. היא סיימה את השלב הבתים במקום הרביעי ולא העפילה להמשך התחרות.
אף אחד בשום מקום
אף אחד בשום מקום (באנגלית: Nobody Nowhere) הוא ספר המתאר את קורותיה של דונה ויליאמס, אוטיסטית בתפקוד גבוה ילידת אוסטרליה.
שלא כמו אוטיסטים רבים אחרים, המתקשים לתאר את רגשותיהם, מצליחה ויליאמס לבטא בכתיבתה את המתרחש בעולמה הפנימי. היא מתארת בספר את זכרונותיה מגיל ינקות, ובמיוחד את שנות גיל ההתבגרות שלה, אשר בהן היא לומדת להתגבר על פחדיה ולצאת אל העולם. בספר היא מתייחסת לנושאים כמו משפחתה, מערכת החינוך השמרנית, גברים ומיניות.
הספר פורסם במקור בבריטניה ב-1992, ושהה ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס 15 שבועות, במהלך מחצית הראשונה של 1993. ב-1996 יצא לאור בישראל בתרגום לעברית של אמנון כץ. ב-2017 יצא הספר לאור בתרגום חדש לעברית של אורה פין בהוצאת הספרים סיפורי אמת-של-הלב.
ב-1994 הוציאה ויליאמס את ספר ההמשך, "Somebody Somewhere", המתאר את מהלך פרסום ספרה הראשון והאופן בו שינה הדבר את חייה.
הנס פון אובסטפלדר
גנרל הנס פון אובסטפלדר (בגרמנית: Hans von Obstfelder; 6 בספטמבר 1886 – 20 בדצמבר 1976) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
פון אובסטפלדר נולד ב-6 בספטמבר 1886 בשטיינבאך-האלנברג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1906 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-32 (התורינגי ה-2). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר פון אובסטפלדר לרגימנט המילואים ה-71, וב-18 ביוני 1915 הועלה לדרגת האופטמן. ב-11 באוגוסט 1915 מונה לשליש בדיוויזיה ה-22, ובשנת 1916 מונה לקצין מטה בקורפוס ה-14. בסוף נובמבר 1916 מונה לקצין מטה בקורפוס ה-3, ובסוף דצמבר 1916 מונה לקצין מטה בדיוויזיית המילואים ה-82. במרס 1917 מונה לקצין מטה במטה הכללי של הצבא, ובאמצע ינואר 1918 מונה לקצין אג"ם בדיוויזיית הפרשים ה-7. בתחילת מאי 1918 מונה לקצין אג"ם בדיוויזיית הפרשים ה-4, ובתחילת ספטמבר 1918 מונה לקצין אג"ם בדיוויזיה ה-83. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית סקסה-ארנסטין עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פון אובסטפלדר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1926 הועלה פון אובסטפלדר לדרגת מיור, וב-6 בספטמבר 1927 מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-3 של הרייכסווהר. ב-1 ביוני 1929 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט ה-11 (הסקסוני), ובקיץ 1930 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 ביוני 1931 מונה לקצין מטה במשרד המלחמה, וב-1 במרץ 1933 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד המבצר ברסלאו, וב-1 בינואר 1936 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד הדיוויזיה ה-28, וב-1 בפברואר 1938 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה פון אובסטפלדר מפקד הדיוויזיה ה-28, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין, כחלק מהקורפוס ה-8 במסגרת הארמייה ה-14. בתחילת המערכה על צרפת לחם פון אובסטפלדר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-5 במסגרת הארמייה הרביעית, וב-21 במאי מונה למפקד הקורפוס ה-29, שהיה בעתודת ה־OKH. ב-1 ביוני 1940 הועלה פון אובסטפלדר לדרגת גנרל חיל הרגלים. במהלך מבצע ברברוסה פיקד על הקורפוס שבפיקודו שהיה חלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ולחם עמו בקרב קייב ובקרב חרקוב הראשון. ב-27 ביולי 1941 קיבל פון אובסטפלדר על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. במהלך מתקפת הקיץ הגרמנית בשנת 1942 לחם פון אובסטפלדר כחלק מהארמייה האיטלקית השמינית במסגרת קבוצת ארמיות B, ובינואר 1943 הועבר תחת פיקוד פלגת הארמייה הולידט במסגרת קבוצת ארמיות דון. באפריל 1943 לחם פון אובסטפלדר עם הקורפוס שבפיקודו בקרבות הקשים על המיוס כחלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ועל פעולותיו בקרבות קיבל ב-7 ביוני 1943 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-28 באוגוסט 1943 מונה פון אובסטפלדר למפקד הקורפוס ה-86, שהיה חלק מהארמייה הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות D, ובהמשך במסגרת קבוצת ארמיות G. לאחר הפלישה לנורמנדי הועבר הקורפוס שבפיקודו תחת פיקוד קבוצת הפאנצר מערב, ולחם עימה בקרב על קן, ולאחר מכן בקרב פאלז. ב-5 בנובמבר 1944 קיבל פון אובסטפלדר תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 בדצמבר מונה למפקד הארמייה הראשונה כחלק מקבוצת ארמיות G, ולחם עימה במבצע נורדווינד.
לאחר המלחמה
לאחר הכניעה שימש פון אובסטפלדר כקצין קישור לקבוצת הארמיות ה-12, ובאוגוסט 1947 שוחרר מהשבי. לאחר שחרורו התגורר פון אובסטפלדר בויסבאדן עד למותו ב-20 בדצמבר 1976.