cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלאווה
תולדות העיר
מלאווה מוזכרת לראשונה במסמך היסטורי משנת 1426, כשנסיכי מזוביה הגיעו אליה לישיבה של בית משפט מקומי. ב-1521, במהלך המלחמה בין הטבטונים לפולנים, נבזז היישוב בידי אבירים טבטונים. ב-1659 נשרפה העיר על ידי הפולשים השוודים ובשנת 1795, עם חלוקת פולין השלישית, נכללה העיר בשטח ממלכת פרוסיה. לאחר קונגרס וינה נכללה העיר בשטח האימפריה הרוסית.
במלחמת העולם הראשונה הייתה מלאווה זירת קרבות כבדים בין רוסיה לגרמניה, עקב קרבתה לגבול בין שתי המדינות. בתקופת הרפובליקה הפולנית השנייה הייתה מלאווה בשטח פולין, אך ממשלת פולין בנתה בה ביצורים כבדים עקב קרבתה לגבול עם גרמניה.
במלחמת העולם השנייה התנהל ליד העיר קרב מלאווה, בו הפגין הצבא הפולני התנגדות לא שגרתית לצבא הגרמני. הכובש הגרמני שינה את שם העיר למיילאו (Mielau) והשתמש באסירים ובעבודת כפייה כדי לבנות מתקני אימון צבאיים וכן מתקני תיקון נשק וטנקים ומתקני בחינת נשק אנטי טנקי וארטילריה עבור הצבא הגרמני. לשם בניית האתר ושיכון צוותיו גורשו מהאזור כ-25,000 פולנים. לפני הגעתו של הצבא האדום לאזור הוצאו להורג מאות מעובדי הכפייה הפולנים.
בשנת 1991 התרחש בעיר ״פוגרום מלאווה״ כנגד בני הרומה, באירוע שהתרחש בעקבות תאונת פגע וברח, לא היו הרוגים אך נגרם נזק רב.
יהודי מלאווה
בשלהי המאה ה־19 נוצר סכסוך בקהילה היהודית בשאלת מינוי בנו של הרב ישראל יהושע מקוטנא כרב בעיר, בעקבות התנגדות חסידי גור למינוי הבן, שהיה חסיד אלכסנדר. בשיאו של הסכסוך אף נזרקה אבן שנועדה לפגוע ברב מקוטנא, בעת שישב לסעודת ליל שבת. הסכסוך נמשך כ־3 שנים, ובעקבותיו סוכל המינוי.
בין שתי מלחמות העולם גרו בעיר כ-5,800 יהודים מתוך כ-24,000 תושבים.
עם כיבוש העיר על ידי גרמניה הנאצית בתקופת המערכה בפולין החלה התעללות ביהודים ורישומם לצורך גיוס מאות מהם לעבודות כפייה.
בנובמבר גורשו לעיר מאות יהודים מעיירות בסביבה. בעיר הוקם יודנרט. בדצמבר 1940 גורשו אלפים מיהודי העיר לגנרלגוברנמן. יתרתם - כ-2,450 נפש - רוכזו בגטו פתוח שהוקם בעיר. במאי 1941 נסגר הגטו, ובהמשך רוכזו בו יהודים מעיירות סמוכות ומספרם עלה לכ-5,000.
מאפריל 1942 החלו הגרמנים לרצוח עשרות מיושבי הגטו בהוצאות להורג פומביות. בנובמבר 1942 גורשו לגטו יהודים מגטו שצ'גובו וכ-1,000 יהודים מצ'חאנוב, ובחודשים נובמבר ודצמבר 1942 גורשו יהודים אלה לאחר סלקציה למחנות ההשמדה טרבלינקה ואושוויץ.
גלקסיה אפלה
גלקסיה אפלה היא כינוי לשלב היפותטי מוקדם מאוד בתהליך היווצרותה של גלקסיה רגילה, המכילה מעט מאוד כוכבים אם בכלל. הגלקסיה קיבלה את שמה כיוון שאין בה די כוכבים וגרמי שמיים הנצפים לעין, ורוב מסתה מורכבת מחומר אפל אשר לא ניתן לראותו. למרות זאת, ניתן לראות את השפעותיו הכבידתיות בגלקסיה, כגון על תנועות הכוכבים ויצירת עידוש כבידתי. המועמדים הסבירים ביותר לגלקסיות אפלות הם HI1225+01 ,AGC229385 ומספר גדול של ענני גז אשר נתגלו במהלך מחקרים על קוואזרים.
לתהליך היווצרות הגלקסיה האפלה יש תאוריות רבות ועדיין לא נמצאה הוכחה של אף אחת מהן.
היסטוריה
בשנת 2005 גילו אסטרונומים ענן גז מרוחק וניסו לזהותו. לאחר שנים של תצפיות והסברים, קבעו החוקרים שענן הגז הוא גלקסיה אפלה, כיוון שהשפיע על הגלקסיה M99.
הרכב
גלקסיות אפלות מורכבות כנראה מחומר אפל ומאבק. חלק מהמדענים בטוחים שחלק מהגלקסיות מכילות כוכבים, למרות שלא ניתן לבדוק ולגלות אותם עקב המרחק הרב של הגלקסיות מכדור הארץ. אסטרונומים מעריכים שצפיפות הגז בגלקסיות אלה גבוה מצפיפות הגז בשמש פי מיליארד. חלק מהמחקרים מצביעים על כך שבגלקסיות יכולים להיווצר קוואזרים יוצאי דופן. בגלקסיה HE0450-2958 למשל זוהה ענן גז צפוף, בו נראתה הגלקסיה כבעלת קוואזר שאינו קשור אליה. תגלית זו עשויה להיות גלקסיה אפלה שבה קוואזר הפך לפעיל. עם זאת, תצפיות מאוחרות יותר גילו כי הגלקסיה אשר נחשבה כאפלה אינה מכילה יותר ענני גז צפופים, נתון השולל את התגלית.
גודל
לא ניתן למדוד את הגודל המדויק של גלקסיות אפלות כיוון שלא ניתן לראותן באמצעות טלסקופים ומכשירי מדידה אופטיים. למרות זאת, ניתן להעריך את גודלן באמצעות השפעותיהן הכבידתיות על הסביבה. מרבית ההשערות תומכות שגודל הגלקסיות האפלות נע פי 2-3 יותר מגודלו שביל החלב.
טענות והשערות על גלקסיות אפלות
מרבית הסיבות להנחת קיומן של גלקסיות אפלות היא למען הבאת הסברים לאירועים אסטרונומים בלתי מפוענחים, כגון היווצרותן של על־גלקסיות וסעיפים בבעיית המסה החסרה. ישנן תאוריות שהגלקסיות האפלות הן שלב מפתח בהתפתחות גלקסיות וליצירת כוכבים, שכן הן נותנות את היסודות להתפתחות הזו ומונעים את התפרקותה עקב הכבידה החלשה שיש לה בזמן היווצרותה.
Smith's Cloud
גלקסיית ענן המורכבת בעיקר ממימן, הנעה במהירות גבוהה מאוד. הגלקסיה התגלתה בשנת 1963 על ידי גייל ביגר, סטודנט לאסטרונומיה באוניברסיטת ליידן שבהולנד.
HVC 127-41-330
גלקסיית ענן הנעה במהירות גבוהה. שלושת המספרים המרכיבים את שמו מציינים, בהתאמה, על קווי האורך והרוחב שלו ביקום.
VIRGOHI21
גלקסיה מורחבת של מימן נייטרלי (HI) בצביר הבתולה שהתגלה בשנת 2005. ניתוח ההרכב הפנימי שלו מעיד על כך שהוא עשוי להכיל כמות גדולה של חומר אפל. הגלקסיה כנראה לא מכיל כוכבים, דבר המצביע על כך שלא תיתכן מספיק כבידה למען החזקת החומר בה, דבר אשר לא קורה. תגלית זו עשויה להפוך אותה לאחת מהגלקסיות האפלות הראשונות שאי פעם זוהו.
פרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לבמאי הטוב ביותר
פרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לבמאי הטוב ביותר הוא אחד מהפרסים הניתנים לבמאי קולנוע הפועלים בתעשיית הקולנוע על ידי איגוד המבקרים בטקס פרסי איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי. הפרס הוענק לראשונה למל גיבסון על "לב אמיץ" בשנת 1995. עד שנת 2000 הוצג רק הזוכה, מאז שנת 2001, קבוצה של מועמדים מוכרזת מדי שנה.
רק ארבעה במאים קיבלו את הפרס יותר מפעם אחת, אלפונסו קוארון, סם מנדס, מרטין סקורסזה וסטיבן ספילברג, עם שתי זכיות כל אחד. ספילברג גם מחזיק בשיא המועמדויות בקטגוריה עם תשעה. קתרין ביגלו, קלואי ז'או וג'יין קמפיון הן הנשים היחידות שזכו בפרס.
ערוץ יו
ערוץ יו (ברוסית: Ю) הוא ערוץ טלוויזיה פדרלי רוסי, המהווה חלק מחברת החזקות התקשורת UTV. הערוץ הושק ב-16 בספטמבר 2012. באפריל 2013, UTV Holding הודיעה על מיתוג הערוץ מחדש כ"ערוץ בנות".
היסטוריה
ב-26 ביולי 2012, הופיע מידע לפיו ערוץ Muz-TV יפוצל לשני ערוצים. ב-31 ביולי וב-1 באוגוסט פרסמה UTV אחזקות הודעות לעיתונות על מיתוג מחדש של ערוץ Muz-TV כערוץ מוזיקה חדש באותו שם. ב-16 בספטמבר, בשעה 12:00, הושק ערוץ U. במקביל החל ערוץ Muz-TV לשדר תחת תדר אחר. הערוץ הושק בספטמבר 2012 כשהוא פונה לקהל צופים של "גברים ונשים בגילאי 11-34". ב-15 באפריל 2013, הערוץ מותג מחדש כערוץ היחיד ברוסיה לבנות ושונה העיצוב הגרפי של הערוץ.
ב-25 ביוני 2013 החל ערוץ יו לשדר תוכניות של ערוץ MTV. הדבר התאפשר בזכות הסכם שנחתם בין ויאקום ו-UTV Holding.
ב-10 באוקטובר 2013 הודיע הערוץ על שינוי קהל היעד שלו לנשים בגילאי 14-39. לפיכך, מספר תוכניות הטלוויזיה האמריקאיות, הלטיניות והסרטים הסובייטים עלה בשידור.
ב-1 ביוני 2015, ערוץ הטלוויזיה שינה את הקונספט לערוץ נשים, שינה את הלוגו והשיק תוכניות חדשות. המפיק הכללי של הערוץ דמיטרי טבצ'ניק דיבר על הרצון "למשוך קהל בוגר יותר מהקהל (נשים בגילאי 25-34) בתוך קהל היעד (נשים בגילאי 14-39)", זאת בשל "דרישות שוק הפרסום". בנוסף, תוכניות ריאליטי אוקראיניות ואמריקאיות החלו להיות משודרות באופן פעיל יותר בערוץ. למרות משבר אוקראינה, ערוץ הטלוויזיה רכש תוכניות אוקראיניות בעיקר מנכסי קבוצת המדיה StarLightMedia של ויקטור פינצ'וק - ערוץ נובי, STB וערוץ ICTV. ב-26 בפברואר 2020 בשעה 5:00 הערוץ עבר לתבנית שידור 16:9.
Humble
Humble (בעברית: צנוע) הוא סינגל מאת הראפר האמריקאי קנדריק לאמאר. השיר יצא ב-30 במרץ 2017, על ידי חברות התקליטים טופ דואוג אנטרטיינמנט, אפטרמת' אנטרטיינמנט, ואינטרסקופ רקורדס. השיר, שנכתב על ידי לאמאר ומייק ויל מייד איט והופק על ידי מייק ויל מייד איט, יצא לרדיו כסינגל המוביל מאלבום האולפן הרביעי של קנדריק לאמאר, Damn והופיע כשיר השמיני באלבום.
השיר היה לסינגל השני של קנדריק לאמאר שהגיע למקום הראשון בבילבורד הוט 100 (לאחר "Bad Blood") והסינגל הראשון שלו כאמן ראשי.
הקלטה
השיר היה השיר הראשון שהוקלט לאלבום. את הביט פיתח מייק ויל מייד איט כשהתכוון שגוצ'י מיין יבצע על הביט, אך הראה זאת אחר כך ללאמאר, כדי שלאמאר יבצע שיר בפעם הראשונה עם ביט סגנון טראפ. בתחילה, לאחר ההקלטה, הוחלט שהשיר יהיה באלבום הבכורה של מייק ויל מייד איט, Ransom 2, אך שכנעו את לאמאר להוסיף את השיר לאלבומו.
קבלה ביקורתית
השיר קיבל שבחים מהמבקרים האמריקאים. בן שלו מעיתון הארץ, כתב ש-"קנדריק לאמאר הוא הראפר הכי חד בעולם" וש"לאמאר והמפיקים שלו בונים את "HUMBLE" על צליל הרבה יותר חותך, שמבוסס על מהלך פסנתר קצר ואכזרי. הוא חוזר בערך 100 פעמים בשלוש דקות, ובכל זאת לא נמאס ממנו."
הופעות חיות
קנדריק לאמאר ביצע את השיר בכל הופעה בסיבוב ההופעות "The Damn Tour".
מספור גזעי הכלבים על פי הפדרציה הבין-לאומית לכלבנות
המספור
גזעי הכלבים ממוספרים כדלקמן:
ודאנטה
וֵדָאנְטַה (מסנסקריט: वेदान्त, בתעתיק לטיני: Vedānta) היא אסכולה בפילוסופיה ההודית, אשר עוסקת בטבע המציאות. המילה ודאנטה מורכבת למעשה משתי מילים: "ודה" - ידע, ו"אנטה" - "סוף, סיכום"; כלומר, "סיכום הוודות". ניתן להבין את מושג ה"אנטה" גם כ"תמצית", כך שהוודאנטה היא למעשה "תמצית הוודות". מושג הוודאנטה מתייחס גם לאוטארה מימאסה, או ה"חקירה הגבוהה" (אחר ידע), ועומד בדרך כלל בסמיכות למושג אחר, הפורווה מימאסה, העוסקת בהסברים לפולחני האש של המנטרות הוודיות (ב-Samhitapatha, מזמורי הוודה) והברהמנה; בעוד שהוודאנטה עוסקת בתורות האזוטריות של הארנייקות ("כתבי הקודש של היערות") והאופנישדות.
ברקע להתפתחות הוודאנטה, קיים ניסיון בקרב הברהמינים לפתח מודעות שאינה תלוית טקסים, אלא ממוקדת ברעיונות הקשורים לג'ננה (גנוסטיקה), התבוננות פנימית. זרם מיסטי זה בדת הוודית מתמקד במדיטציה, משמעת עצמית וחיבור רוחני ולא בטקסים ככלי להגעה לתודעה.
התגבשות המסורת
הוודאנטה מתייחסת לשאבדה (מילה) כמקור הסמכות העליונה לידע; בשאבדה, הכוונה היא לעדות מהימנה בעל-פה על טבע המציאות. כל שאבדה היא ודה - (פריט) ידע שנמסר על המציאות. כהני הדת של הודו הקדומה, שהתרכזו במימאמסה (חקירה), קיבעו את הטענה שהשאבדות/ודות בעצם מעולם לא נמסרו על ידי מקור אלוהי או אנושי כלשהו, אלא התקיימו מאז ומעולם. על פי השקפה זו הודות הן נצחיות, מהוות סמכות עליונה לידע ומתגלות לחכמים. מקור הידע האנושי הוא הפירוש הנכון של הודות. מקורות ידע משניים הם פרטיאקסה (תפישה) ואנומנה (היסק לוגי). שני המקורות האלה תקפים, אך פירושם כפוף לודות.
עבור ההינדים, מקור הידע המהימן ביותר על הודות הוא האופנישדות - אוסף של כתבים ודיים בעלי אופי פילוסופי, שמורים גם על שיטות מדיטציה שונות. האופנישדות הן למעשה כתבים בתר-ודיים, אך הן נחשבות לודיות משום שמעניקות לודות פירוש אורתודוקסי מוסמך. האופנישדות מבארות את מהות הודות ונחשבות לתכליתן וסופן; מסיבה זו, בכתבים קדומים בסנסקריט הן כונו "ודאנטה" - סוף הודות. חסידי התפישות הפילוסופיות של האופנישדות ייסדו את זרם הוודאנטה בהינדואיזם. חלק מהאופנישדות כוללות טקסטים מארנייקות, כתבים מיסטיים מסוף התקופה הודית שעוסקים בפולחן סודי.
העיקרון המרכזי של ודאנטה - מציאות מוחלטת יחידה שנקראת בראהמן - שאוב מהחלק הפילוסופי של האופנישדות. הוודאנטה תופשת את בראהמן כמודעות טהורה, או כרוח נצחית שהיא המקור למציאות החומרית ועם זאת מתעלה מעליה. בדריאנה, שידוע גם כויאסה, היה אחד המטיפים החשובים של פילוסופיה זו; הוא זה שערך באופן שיטתי את פירושי האופנישדות בחיבורו בראהמה סוטרה.
בנוסף לאופנישדות ובראהמה סוטרה, גם לבהגאוואד גיטה היה השפעה ניכרת על הוודאנטה, למרות שאינו טקסט ודי. בהגאוואד גיטה ממזגת את התפישות הפילוסופיות של האופנישדות עם רעיונותיהן של שתי אסכולות פילוסופיות לא-ודנטיות - סמכיה ויוגה. משום שבבהגאוואד גיטה מסוכמות התפישות הדומיטננטיות של האופנישדות, גם הוא נחשב לאחד מהאופנישדות. בגלל מעמדו הוא זכה לפירושים נרחבים מצד מייסדיהם של שלוש האסכולות הודנטיות החשובות (אדי שנקארה, רמג'ונה ומדהוואצ'ריה); הם ייחסו לו חשיבות לא פחותה מהאופנישדות המקוריות ומבראהמה סוטרה.
האופנישדות, שמהוות מקור לוודאנטה, מנוסחות בלשון חידתית, מה שהוביל לפירושן בדרכים שונות על ידי מלומדים שונים. גם הפירוש המוסמך של האופנישדות - הבראהמה סוטרה - זכה לפירושי משנה שונים. קיימות שש פרשנויות שונות למקורות הכתובים של ודאנטה; הבולטות שבהן נקראות אדווייטה ודאנטה, וישישטה-אדווייטה ודווייטה; בהתבסס עליהן נוסדו שלוש אסכולות ודנטיות בולטות. מייסדי שלוש האסכולות הם אדי שנקארה, רמג'ונה ומדהוואצ'ריה, בהתאמה.
מחבר בודהיסטי קדום מתאר את המסורת הפילוסופית של ודאנטה כבהדה-אבהדה, אסכולה ודנטית ישנה שגישרה בין התפישות של אדווייטה ודווייטה; הדבר מעיד כנראה על חשיבותה של אסכולה מפשרת זו בעבר. רעיונותיה העיקריים של מסורת ישנה זו מצאו ביטוי מאוחר באסכולת דווייטה-אדווייטה. הוגי הדעות של האסכולה הזאת ושל שתי אסכולות ודנטיות אחרות ממשיכים לפתח ולהעלות על הכתב את רעיונותיהם, אך אלה ידועים רק בקרב חוגים מצומצמים של חסידיהם בהודו.
האסכולות הוודאנטיות נבדלות אחת מהשנייה בעיקר בגישתם כלפי היחס שבין העולם לבראהמן.
אדווייטה ודאנטה
כאשר האדם מנסה להשיג את בראהמן בשכלו, הוא מופיע כאלוהים בדמותו של אישוורה, שמופרד מהעולם וממי שחושב עליו; במציאות, אין כל הבדל בין ג'יווה (הנשמה הפרטית) לבראהמן. האדם שמבין את אי-השניות (אדווייטה) הזאת, משתחרר מהסבל של העולם; אדם "מואר" כזה אינו רואה את העולם מנקודת מבטו האישית, אלא דרך התודעה האוניברסלית. שחרור זה מושג באמצעות ג'נאנה (ידע), שמורה לתודעה הטהורה להכיר בזהותה עם בראהמן ולדחות את הזדהותה המוטעית עם דמות האדם הפרטי.
וישישטה-אדווייטה
אסכולת וישישטה-אדווייטה נוסדה על יד רמג'ונה. האסכולה הזאת קיבלה את שמה בגלל יחסה המסויג, אם כי לא לגמרי שלילי, כלפי תפישת אי-השניות בין העולם לבראהמן; וישישטה-אדווייטה פירושה "אי-שניות עם ייחוד". על פי אסכולה זו, ג'יווה (הנשמה הפרטית) היא חלק מבראהמן, אך בניגוד לתפישת אדווייטה "חילוק" זה יוצר ריבוי בבראהמן ולפיכך, נשמת האדם הפרטי אינו זהה לבראהמן למרות דמיונה הרב איתו.
וישישטה-אדווייטה רואה את מאיה ככוח היצירה של אלוהים ולא כמקור לאשליית העולם (בשונה מאדווייטה ודאנטה). לפי אסכולה זו ניתן לייחס לבראהמן תארים, שכוללים את הנשמות הפרטיות ואת החומריוּת. תפישה זו בעצם מזהה את בראהמן עם ה"בריאה", אך בניגוד לאדווייטה ודאנטה, היא מייחסת לפרטי העולם עצמאות קיומית גם מחוץ לתודעה; יחד עם זאת, וישישטה-אדווייטה רואה את הנשמות הפרטיות ואת החומר כמרכיבים, שאי-אפשר להפרידם מבראהמן, כי זהותם העצמית לוקה בחסר.
אסכולת וישישטה-אדווייטה רואה את הדרך לשחרור הנשמה בבהאקטי - התמסרות לאלוהים, כפי שהוא מתגלם באלים וישנו וקרישנה.
דווייטה
דווייטה היא אסכולה דואליסטית, שנוסדה על ידי מדהוואצ'ריה. דווייטה מתאפיינת בריאליזם פילוסופי, זאת אומרת באמונה שהמציאות עצמאית לגמרי מהתודעה. מסיבה זו, דווייטה נקראת לפעמים גם טטוואוודה (פילוסופיית המציאות). מבחינה זו היא שונה קוטבית מאדווייטה ודאנטה.
לפי אסכולת דווייטה האלוהים זהה לבראהמן במציאות, ואינו רק השתקפותו של בראהמן באשליית העולם (כפי שאדווייטה ודאנטה מניחה); מכך יוצא, שהאלוהים הזה שונה ומופרד מהעולם שאותו יצר ומהנשמות הפרטיות. בגלל עצמאותם הקיומית של האובייקטים הנבראים הם שונים זה מזה גם מחוץ לתודעה. הדווייטה מתרחקת עוד יותר מתפישת הנון-דואליזם של אדווייטה בקביעתה, שהרוח והחומר מופרדים זה מזה. בגלל תפישות דואליסטיות אלה, האסכולה נקראת דווייטה, שפירושה "שניות".
בראייה הדואליסטית של הדווייטה, האלוהים, העולם והנשמות הפרטיות הם ישויות נפרדות. העולם והנשמות אינם תלויים באלוהים לשם קיומם הנצחי, למרות שגורלם מושפע ממנו; הם לא נוצרו על ידי אלוהים יש מאין, כי הם נפרדים במהותם הבסיסית והנצחית מהבורא וזה מזה. לפי דווייטה, לבריאת העולם יש גם מניע פועל וגם מניע חומרי. המניע הפועל הוא האל וישנו, שלכוחו אין שיעור; המניע החומרי הוא פראקרטי - החומר הקדמון שמשמש את אלוהים לבריאה.
הדווייטה תופשת את אלוהים כמניע לכל פעולה אנושית; האלוהים מעניק לנשמה את האנרגיה הפנימית לפעולה ומאפשר לנשמת האדם ליהנות מפירות פעולתו גם בעולם וגם אחרי שחרור הנשמה. האלוהים עצמו לא מושפע מתוצאות ההתערבות הזאת.
לפי אסכולת דווייטה הדרך לשחרור האדם מסבל העולם הוא בהאקטי - התמסרות לאלוהים. האסכולה גורסת שמי ששונא את אלוהים וטבעו נוטה לרוע דינו גיהנום בסוף הגלגולים, ואילו מי שמתמסר לאלוהים וטבעו נוטה לטוב נידון לחוויית אושר נצחית. גם חוויית הגיהנום וגם חוויית האושר הנצחי נתפשים כשחרור הנשמה ממעגל הלידות והמיתות. דווייטה היא האסכולה היחידה בוודאנטה עם תורת גמול מחוץ למסגרת הקארמה. על פי דווייטה, מי שאדיש לאלוהים, נגזר עליו להילכד לנצח במעגל הלידות והמיתות כדי לחוות את סבל העולם שוב ושוב.
דווייטה-אדווייטה
על-פי דווייטה-אדווייטה לאלוהים יש תכונות שאינן רוחניות (הכוונה היא בעצם לחומר קדמון, כפי שדווייטה מניחה, אך דווייטה-אדווייטה קושרת אותו לאלוהים על ידי קטגוריזציה שונה של מהותו). אסכולה זו גורסת, שמצד אחד האלוהים ברא את העולם והוא נעלה ומופרד ממנו; מצד שני, העולם הוא התגשמותן של תכונות אלוהיות בלתי-רוחניות שאי-אפשר להפרידן מאלוהים למרות אי-זהותן עם טבעו הנעלה שאחראי על הבריאה. מכך יוצא, שהיחס בין העולם לאלוהים הוא יחס של "שניות-אי-שניות" (דווייטה-אדווייטה). זה היחס גם בין הג'יווה (הנשמה הפרטית) לאלוהים.
לפי אסכולת דווייטה-אדווייטה נשמת האדם משתחררת באמצעות בהאקטי - התמסרות לאלוהים, כפי שהוא מתגלם באל קרישנה. מלבד עבודת אלוהים, דווייטה-אדווייטה מדגישה גם פיתוח של תלות באלוהים כדרך חיים.
שודהה-אדווייטה
שודהה-אדווייטה (אי-שניות טהורה) היא אסכולה נון-דואליסטית קיצונית יותר מאדווייטה ודאנטה. כמו האסכולות שמניחות שניות (דווייטה) מוחלטת או מסוימת בין העולם לאלוהים, גם שודהה-אדווייטה גורסת שהעולם הוא יצירה ממשית של אלוהים, אך לטענתה אין בכך סתירה לזהות מוחלטת ולאי-שניות בין השניים.
לפי שודהה-אדווייטה האלוהים הוא כל מה שישנו גם אם העולם נברא על ידו באמת ואינו רק מופע בתודעתו (כפי שאדוויטה ודאנטה מניחה). שודהה-אדווייטה גם מלמדת שהעולם הוא תוצאת תשוקתו של אלוהים להתרבות; משום שהאלוהים אינו זקוק לעולם, ניתן להבין את הבריאה כספורט שלו.
שודהה-אדווייטה גורסת שהג'יווה (הנשמה הפרטית) אינה שונה מאלוהים, אך בניגוד לתפישתה של אדווייטה ודאנטה היא מניחה שהנשמה היא מרכיב בלתי-שונה בתוך מהותו האמיתית ולא חילוק שמתקיים רק בתוך העולם הלא-אמיתי שבתודעתו; יחד עם זאת, שודהה-אדווייטה אינה מלמדת שהאלוהים מורכב מנשמות פרטיות, אלא שכל אחת מהן זהה לו במהותה.
לפי שודהה-אדווייטה תכלית חייו של האדם הוא בהאקטי - התמסרות לאלוהים, כפי שהוא מתגלם באל קרישנה. בשונה מאסכולות אחרות, שמטיפות לבהאקטי, שודהה-אדווייטה מלמדת שההתמסרות לאלוהים לא אמורה להביא לשחרור הנשמה, אלא לזכוֹתה באושר שבשירות נצחי לאלוהים; לפיכך, מייסד האסכולה, ולבהה, שם דגש חזק מאוד על אהבת אלוהים בלתי-מוגבלת. בניגוד לאדווייטה ודאנטה, שודהה-אדווייטה משאירה לג'נאנה (ידע) תפקיד משני בלבד בהכרת האלוהים ועבודתו.
אצ'ינטיה בהדה-אבהדה
אסכולת אצ'ינטיה בהדה-אבהדה נוסדה על ידי צ'ייטניה מהפראבהו. שמה של האסכולה מיתרגם מסנסקריט כ"הבדל-אי-הבדל בלתי-נתפש". בהבדל-אי-הבדל, הכוונה היא ליחס שבין העולם לאלוהים.
מצד אחד, אי-אפשר להכחיש את קיומו העצמאי של אלוהים שברא את העולם; מצד שני, הבריאה לעולם אינה נפרדת מאלוהים לחלוטין והדבר מתבטא לא רק בהשגחה עליונה, אלא גם ברמה מסוימת של זהות בין העולם לבוראו. השניות המדוברת אינה מבדילה בין העולם לאלוהים, אלא מתייחסת לשניות שבתפישת ההבדל ביניהם. היחס הבו-זמני של הבדל ואחדות בין העולם לאלוהים אינו נתפש על ידי השכל, אך ניתן לחוותו במהלך ההתמסרות לאלוהים (בהאקטי).
לפי אצ'ינטיה בהדה-אבהדה, מטרת האדם היא לחוות את זהותה הבסיסית של נשמתו עם אלוהים ואת אחדות העולם עם האלוהים שנבדל ממנו; הדבר מתאפשר באמצעות בהאקטי - התמסרות לאלוהים, כפי שהוא מתגלם באל קרישנה.
סמל טובאלו
סמל טובאלו הוא שלט אצולה עם רצועה חיצונית מוזהבת שעליה שמונה רכיכות ושמונה עלי בננה המסמלים את המשאבים הטבעיים של המדינה.
מתחת למגן רשומה בטובלואזית באותיות לטיניות הכתובת: Tuvalu mo te Atua - מוטו המדינה - "טובאלו למען האל".
ארגון הקולג'ים הבין-לאומיים
ארגון הקולג'ים הבין-לאומיים (באנגלית]: United World Colleges; בראשי תיבות: UWC) הוא ארגון חינוך בין-לאומי הכולל 18 בתי ספר ברחבי העולם המוקדשים לפיתוח הבנה בינלאומית וסובלנות דרך דו קיום וחינוך. במסגרת התוכנית, תלמידים בגילאים 16–19 (כיתות י"א-י"ב) ממעל למאה מדינות חיים ולומדים יחד במשך שנתיים, בסביבה שמטפחת מעורבות חברתית, מנהיגות, סובלנות, שיתוף פעולה, מצוינות והתפתחות אישית.
עיקרון חשוב בקולג'ים הוא קבלת התלמידים הנבחרים לתוכנית על בסיס מלגה (מלאה או חלקית), הכוללת לימודים ומחייה, ולא על בסיס יכולתם הכלכלית או מעמדם. כל תלמיד בקולג' מגיע בזכות יכולותיו, אישיותו, מעורבותו החברתית בארץ המוצא שלו ויכולתו ורצונו לעסוק בישום ערכי שוויון וסובלנות.
מבנה והיסטוריית הארגון
הארגון הוקם בתחילת שנות השישים מחזונם של שניים: סר לורנס דרוול וד"ר קורט האן. חזונם היה ליצור סביבת חיים בה נוער מכל רחבי תבל יוכל להתחנך במסגרת שיתופית המורכבת ממגוון רחב של עמים, תרבויות, דתות ואמונות. באמצעות החיים יחד ודרך פעילויות יום-יומיות משותפות אשר יצרו מפגש תרבויות יוצא דופן, רצו השניים לפתח את מנהיגות העתיד שתאופיין בסובלנות ובהבנה בינלאומית.
בשנים 1967 עד 1978 עמד בראש הארגון הלורד לואי מאונטבאטן. בשנים 1978 עד 1995 עמד בראש הארגון הנסיך צ'ארלס. החל משנת 1995 עומדת בראש ארגון ה-UWC המלכה נור מירדן (כאשר נלסון מנדלה עמד בראש הארגון יחד איתה החל משנת 1995 ועד מותו בשנת 2013).
מנהלתו הבינלאומית של הארגון נמצאת בלונדון. הארגון הוא ארגון עצמאי, ואינו משויך לאף מדינה או לאף מוסד בין לאומי. הארגון מתקיים מתרומות של מדינות, חברות ואנשים פרטיים, בהם גם בוגרים רבים של אותם הקולג'ים.
הקולג'ים
לארגון הקולג'ים הבינלאומיים ישנם 18 בתי-ספר ברחבי העולם. בכל אחד מבתי-הספר חיים ולומדים בין 200 ל-300 תלמידים מעשרות מדינות במשך השנתיים האחרונות של הלימודים התיכוניים.
היום פועלים ברחבי העולם 18 קולג'ים:
החיים בקולג'
במרבית הקולג'ים חיים 300-200 תלמידים (ישנם קולג'ים המחוברים לחטיבת ביניים ובית ספר יסודי ובעקבות זאת יש יותר תלמידים בקמפוס, כמו הקולג' בסינגפור בו ישנם 4,000 תלמידים). התוכנית משתרעת על אורך תקופת השהות בקולג' – שנתיים. שירות לקהילה ולסביבה הוא מושג מפתח בחיי הקולג' וכולל בתוכו מגוון פעילויות בקהילה בתחומים שונים.
התלמידים חיים במעונות, 2-5 תלמידים חיים בחדר (חדרים נפרדים לבנים ולבנות), ואוכלים בחדר האוכל של הקולג'. שנת הלימודים כוללת חופשת חורף בת כחודש. חופשת הקיץ אורכת כשלושה חודשים ובה שבים בדרך כלל התלמידים לביתם.
חיי התלמידים מלאים, בנוסף לכל אלה, בעיסוקים רבים ומגוונים, כגון פעילויות מאורגנות (צלילה, קיאקים, מחנאות והישרדות, תיאטרון, צילום ועוד מגוון רחב של עיסוקים) וערבים חברתיים בהם מציגים התלמידים את תרבויותיהם. התלמידים עצמם אחראים גם על שעות הפנאי, בהם הם ויוזמים אירועים, מסיבות וטיולים. נוסף על כך, כל תלמיד בקולג' לוקח חלק בפעילות התנדבותית בקהילה במהלך השהות בקולג'.
תעודת הבגרות
תוכנית הבגרות הנלמדת בקולג'ים היא תעודת הבגרות הבינלאומית (International Baccalaureate), הידועה בקיצור IB. דיפלומת ה-IB מוכרת ומקובלת על ידי כל האוניברסיטאות בישראל ובעולם. שפת הלימוד העיקרית בכל הקולג'ים היא אנגלית.
תוכנית הלימודים כוללת מקצועות מ-6 קטגוריות שונות (שפה ברמת שפת אם, שפה שנייה, מתמטיקה, מקצועות הומניים, מקצועות ריאליים ומקצועות בחירה), כאשר על כל תלמיד ללמוד 3 מקצועות נבחרים ברמה מוגברת, ו-3 מקצועות ברמה רגילה. באופן זה משיגה התוכנית פשרה בין ההתמקדות במקצועות מסוימים שמאפיינת מספר תוכניות לימוד והפיזור הרב שבאחרות.
המקצועות המוצעים בתוכנית הלימודים (ההיצע המדויק משתנה בין בתי-הספר):
הוועדה הלאומית
בכל מדינה השולחת תלמידים לקולג'ים השונים יש ועדה לאומית אשר לרוב מורכבת מבוגרי הארגון ומתנדבים. ישנן כ-130 ועדות לאומיות במדינות שונות.
כי האדם עץ השדה
כי האדם עץ השדה הוא שיר עברי מאת נתן זך, שהלחין שלום חנוך, בוצע לראשונה על ידי נורית גלרון בשנת 1981 וחוּדש על ידי חנוך ב-1983. השיר הפך למעין פיוט מודרני, הנחשב לנכס צאן ברזל בזמר העברי, מושמע תדיר בימי זיכרון וכן מוזכר בהקשר לט"ו בשבט.
ארגון הקולג'ים הבין-לאומיים
הוועדה הלאומית
בישראל, הוועדה הלאומית היא עמותה רשומה (העמותה הישראלית של הקולג'ים הבינלאומיים, ע"ר) המורכבת ממגוון רחב של בוגרי UWC ומתנדבים אשר מקדמים את ערכי ה-UWC בישראל. כחלק מפעילויותיה המרכזיות העמותה מקיימת את תהליך המיון וחלוקת המלגות, (הוועדה הישראלית שולחת בכל שנה בין 10-18 תלמידים לקולג'ים השונים ברחבי העולם) מכינה את התלמידים לחוויה, מלווה את התלמידים הישראלים בקולג'ים במהלך השנתיים ותומכת בגוף הבוגרים של הארגון.
תהליך המיון
תהליך המיון של הוועדה הישראלית מורכב משלושה שלבים:
בתום השלב השלישי נבחרים בין 10 ל-25 תלמידים שיצטרפו לארגון וילמדו בקולג'ים ברחבי העולם. המספר משתנה בהתאם למלגות שמוקצות לישראל מכל בתי הספר באותה השנה. לאחר בחירת התלמידים נערכת חלוקת מלגות מלאות או חלקיות בהתאם לקריטריונים כלכליים.
כי האדם עץ השדה
תולדות השיר
ואומנם זך חיבר שירים במיוחד לתקליטה הבא של גלרון. גלרון סיפרה שבסוף שבוע אחד הוא כתב בביתו בחיפה את השיר ורבים אחרים. "כי האדם עץ השדה", שהיה בן שני בתים, נראה לה קצר; היא ביקשה להאריכו, ועל כן זך הוסיף את הבית המכיל את המילים "כמו העץ הוא צמא למים". "שירים באמצע הלילה", אלבום האולפן השני של גלרון, יצא בסתיו 1981 בחברת התקליטים NMC וזכה להצלחה. היו מעורבים בו יוצרים כגון סשה ארגוב, מתי כספי ושלמה יידוב, והוא כלל שירים נוספים שהפכו לקלאסיקה: "כולנו זקוקים לחסד" (לחן: אילן וירצברג), "כשצלצלת רעד קולך" (לחן: חנן יובל) ו"עד מחר" ("בכל פעם שאני מנגן"; לחן: יוני רכטר). "חיה בודדת הוא השיר הנובע מן הדף", כתב זך ב-1981. "זה המושר, לעומת זאת, הוא ברִיה חברתית ומזמין שותפים למעשה היצירה: מלחינים וזמרים, מעבדים ומנגנים. נתמזל מזלו של תקליט זה ונמצאו לו מן הטובים בשותפים שבשדה הלחן הישראלי. על כך אין לי אלא להודות". לימים כתב עוד: "נורית גלרון היא הזמרת שלי: הטמפרמנט, המנעד, הקול הנמוך המתפרץ פתאום למיצוי אופראי". גלרון מנגד כינתה את זך "המשורר שלי", והעידה כי היא רואה באותו "משורר חכם מרגיש ומרגש" מי ש"נפלה בחלקי זכות גדולה לשיר את מילותיו". באלבומיה הבאים ביצעה גלרון שירים נוספים של זך.
ארגון הקולג'ים הבין-לאומיים
תהליך המיון
מיון המועמדים מתרחש בכיתה י' ולא בכיתה י"א בשל ההתנגשות עם הגיוס לצה"ל, אך במקרים מיוחדים, בהם ידוע כי מתמודד בכיתה י"א יהיה פטור מגיוס, תישקל מועמדותו.
כי האדם עץ השדה
תולדות השיר
בשנת 1983, כשנה וחצי לאחר הופעת אלבומה של גלרון, הוציא שלום חנוך את אלבום הסולו שלו "על פני האדמה" (NMC), אשר כלל בעיקר ביצועים שלו לשירים שכתב לאומנים אחרים, כגון אריק איינשטיין ("הבלדה על יואל משה סלומון") ויהודית רביץ ("שיר ללא שם"), וכן ביצוע לשיר "כי האדם עץ השדה" שהלחין לגלרון. גם ביצוע זה זכה לחשיפה משמעותית.
בשנת 1999 ראה אור בהוצאת תמוז הספר "כי האדם עץ השדה", שבו רוכזו שיריו המולחנים של זך.
תוכן השיר
השיר יוצא מהרמז מקראי ובנוי כפרפרזה עליו. הביטוי "כי האדם עץ השדה" מופיע בפרשת שופטים שבספר דברים, במסגרת דיני מלחמה ומצור. בפסוקים החותמים את הפרק נכתב:
הביטוי בהקשרו המקורי מופיע כשאלה רטורית: "וכי עץ השדה הוא אדם?" כלומר העץ איננו אדם, הלוקח חלק במלחמה ומסייע לנצורים, אלא הוא מקור מזון לצרים ולכן אין לגדוע עצי פרי בזמן מצור על עיר אויב. בסיום הקטע מחודדת האבחנה בין עצי פרי, שאותם אסור לכרות, לבין עצי סרק, שאותם מותר לכרות לצורכי המצור.
לפי פירוש רש"י: "כי האדם עץ השדה. הֲרֵי כִּי מְשַׁמֵּשׁ בִּלְשׁוֹן דִּלְמָא, שֶׁמָּא הָאָדָם עֵץ הַשָּׂדֶה לְהִכָּנֵס בְּתוֹךְ הַמָּצוֹר מִפָּנֶיךָ לְהִתְיַסֵּר בְּיִסּוּרֵי רָעָב וְצָמָא כְּאַנְשֵׁי הָעִיר? לָמָּה תַּשְׁחִיתֶנּוּ?" (רש"י על דברים כ, יט).
בתרבות הישראלית השתרש פירוש ההפוך לכוונה המופיעה במקרא – "כי האדם עץ השדה" מתפרש לא כשאלה אלא כהצהרה: האדם דומה לעץ השדה. ביטוי זה מציין הקבלה בין העץ לבין האדם הנטוע באדמתו כביכול. זך בשירו נתן ביטוי פואטי לפרשנות שכבר הייתה קיימת ומבוססת.
בשלושת בתיו הראשונים השיר מקביל לכאורה בין האדם לעץ, אולם בבית הרביעי (שבלחנו של שלום חנוך הפך לפזמון החוזר), החותם את השיר, ההקבלה נשברת: "קברו אותי בחלקה של עפר / ומר לי, מר לי בפה / כמו עץ השדה". בניגוד לעץ, שחיים מתחילים עם נטיעתו באדמה, האדם נקבר באדמה עם מותו.
לחן, ביצוע והתקבלות
גלרון הייתה מעוניינת ששלום חנוך יכתוב את הלחן בשבילה, ונתן זך והיא ראו בו מלחין מתאים לשיר. חנוך ביצע את השיר באוזני גלרון מתחת לעץ בביתו. לימים סיפרה: "נפלתי כבר בשמיעה ראשונה. שלום עשה לחן מדהים". הביקורת הגדירה את הלחן "צבעוני ומלא ניואנסים". גלרון הקליטה את השיר כשהיא מלוּוה בנגינתם של משה לוי (קלידים), ירוסלב יעקובוביץ' (, מעין אבוב חשמלי), מיקי שביב (גיטרה בס) ואהרלה קמינסקי (כלי הקשה). מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי קבע עם הופעתו של התקליט כי מבין שירי האלבום, "היפה ביפים, שבא לך לנגנו שוב ושוב הוא – 'כי האדם עץ השדה' במוסיקה מרגשת של שלום חנוך. אפסותו של האדם כפי שמצאנו בכתובים (פרק מ' בישעיה) היא מר־גורלו בבלדה הזו, ואת מר־הגורל שבשיר מזמרת נורית כתחינה. במוסיקה המתנגנת באיטיות כמו כדי להעניק תחושה של מסע־חיים". לימים הוסיף כי גלרון "הצליחה לשדר תחושת העצבות העמוקה, יפי הצליל הזה שחודר ומחלחל ומצמרר". לדברי המבקר גיא טנא, הליריקון "מייחד את הצליל הבלעדי של השיר", והעיבוד והנגינה "יוצרים מעטפת מוסיקלית פיוטית ומלטפת לטקסט שנושא בחובו אופטימיות ופסימיות, עדנה ומרירות ואפשרות לגלרון לבטא פן מינורי ושקט יותר מתוך מנעד יכולותיה הווקאליות".
בריאיון בשנת 1996 העיד זך: "אני שונא לשמוע את השיר הזה, הוא מסמל תמיד אסון. יום אחד הלכתי ברחוב ושמעתי אותו מתנגן מהחלונות. כשהגעתי הביתה ופתחתי רדיו, שמעתי שרצחו את סאדאת. אחר כך, כשדיין מת". הוא הוסיף והצהיר: "הלווייתי שלי תהיה חילונית, בארון. שישירו איזה שנסון צרפתי ואחד משירי, אבל בשום אופן לא "עץ השדה". בריאיון ב-2011 סיפר כי השיר "נעשה לשיר אבל לאומי. כל פעם שהייתי הולך ברחוב ושומע אותו מחלונות הבתים, הייתי רץ הביתה כדי לבדוק מי מת".
השיר מוזכר רבות בהקשר לט"ו בשבט והוא נכלל בסדרי ט"ו בשבט רבים.
קישורים חיצוניים
ביצועים:
נשיא מקדוניה הצפונית
נשיא מקדוניה הצפונית הוא ראש המדינה של רפובליקת מקדוניה הצפונית.
התפקיד בצורתו הנוכחית החל עם הכרזת העצמאות של הרפובליקה המודרנית, ב-8 בספטמבר 1991. קודם לכן, הראשון לכהן בתפקיד היה קירו גליגורוב. התפקיד טקסי במרביתו, וראש ממשלת מקדוניה הצפונית משמש הלכה למעשה כפוליטיקאי הבכיר במערכת השלטונית של מקדוניה הצפונית.
על הנשיא להיות אזרח מקדוניה הצפונית, מעל גיל 40 ולהתגורר במקדוניה הצפונית לפחות 10 שנים ב-15 השנים האחרונות.
מעונו הרשמי של הנשיא הוא וילה וודנו (Вила Водно, מילולית: בית המים) בסקופיה.
הנשיא הראשון של מקדוניה הצפונית היה קירו גליגורוב, משנת 1991 עד 1999, אז הוא הוחלף על ידי בוריס טרג'קובסקי. ב-2004 עלה לנשיאות ברנקו צרבנקובסקי שכיהן עד 2009. באותה שנה נבחר מועמד מפלגת VMRO-DPMNE, גיורגה איוואנוב, לנשיאות. בשנת 2019 נבחר לתפקיד סטבו פנדרובסקי.
לימריק
לימריק (באנגלית: Limerick, באירית: Luimneach) היא עיר בפרובינציית מנסטר שבמערב אירלנד. פירוש שמה באירית הוא "מקום חשוף". לימריק היא צומת דרכים מרכזי זה מאות שנים, על נהר שאנון המפורסם החוצה את אירלנד למזרח ולמערב.
בלימריק, כולל פרבריה, גרים כ-100,757 תושבים (נכון ל-2009) והיא העיר הרביעית בגודלה ברפובליקה, אחרי הבירה דבלין והערים קורק וגולוויי. לפי הרישומים המוניציפליים של גבולות העיר מונה זו כ-92,500 תושבים.
היסטוריה
העיר יושבה לראשונה בשנת 812 בקירוב על ידי הוויקינגים, אך במחוז לימריק ככל הנראה התיישבו עוד קודם לכן. במאה ה-12 התיישבו שם הנורמנים, שהאדריכלות שלהם ותרבותם ניכרת בעיר עד היום. מבנים חשובים בעיר שנבנו על ידיהם הם טירת המלך ג'ון וקתדרלת מאריה הקדושה.
העיר הייתה מוקד חשוב במלחמת האזרחים במאה ה-17. אוליבר קרומוול שלט בה ב-1651, ומאוחר יותר (שנות ה-90 של המאה ה-17) שלט בה ויליאם השלישי מלך אנגליה למשך שתי תקופות קצרות. בשנת 1691 שם ויליאם השלישי מצור על לימריק בה התבצרו תומכיו של המלך הקתולי ג'יימס השני מתוגברים בכמה אלפי חיילים קתולים מצרפת. בתום המצור, ב-3 באוקטובר 1691 נחתמה הסכמה על סלע ובה הותר לצרפתים לחזור לארצם. הסלע הזה הנקרא "סלע ההסכמה" ניצב עד היום על גדת נהר שאנון בלימריק.
במאה ה-18 גדלה העיר והתעשרה, הודות להפיכתה למוקד מסחר חשוב, אך איחודן של אירלנד ובריטניה ב-1800 פגע במעמדה, וחוותה פריחה כלכלית רק בתקופת "הנמר הקלטי" ב-שנות ה-90, אז צמחה העיר והבנייה בה התרחבה משמעותית.
תחבורה
מסילת הברזל בין ווטרפורד ללימריק לקו המרכזי בין דבלין לקורק ב-1848 ולווטרפורד עצמה ב-1853. העיר הפכה למרכז תקשורת גדול וחשוב עם בנייתן של מסילות ברזל משניות במחוז.
שדה תעופה הבינלאומי שאנון, המשרת כ-3.2 מיליון נוסעים בשנה (2005) ונחשב לשני בגודלו באירלנד, נמצא במרחק של כ-15 דקות נסיעה מהעיר.
אקלים
האקלים בעיר נוח יחסית. החורף קר, והטמפרטורה הממוצעת בו עומדת על כ-4 מעלות צלזיוס מתחת לאפס בינואר. הקיץ נעים יותר, והטמפרטורה הממוצעת בו עומדת על כ-23 מעלות צלזיוס ביולי.
פשיעה
הבעיה המרכזית העומדת כיום בפני תושבי העיר היא רמת הפשע הגואה ואבטלה. תופעת הסכינאות הידועה לשמצה נפוצה בעיר ובשנים האחרונות היו מקרי רצח, בעיקר בגלל נקמות דם בין כנופיות עבריינים.
פורלי
פורלי (באיטלקית: Forlì ) היא קומונה המשמשת כמרכז המנהלי של נפת פורלי-צ'זנה שבמחוז אמיליה-רומאניה, איטליה.
פורלי שוכנת על גדת נהר מונטונה (Montone), ומהווה מרכז חקלאי חשוב. בעיר עברה הדרך ההיסטורית ויה אמיליה.
בעת העתיקה
האזור בו שוכנת פורלי כיום, היה מיושב כבר בתקופה הפלאוליתית; באתר הארכאולוגי מונטה פוגיולו נמצאו אלפי אבני צור מסותתות שתוארכו ללפני 800,000 שנה, שהצביעו על ייצור כלים חדים מאבן, עוד לפני תקופת התרבות האשלית.
תאריך ייסוד העיר שנוי במחלוקת, מספר היסטוריונים טוענים כי היישוב נוסד על ידי גאיוס ליוויוס סלינטור, בשנת 207 לפנה"ס, ואילו אחרים טוענים כי היישוב נוסד מאוחר יותר, בתקופתו של יוליוס קיסר בשנת 88 לפנה"ס.
בימי הביניים
לאחר קריסת האימפריה הרומית המערבית, עברה העיר לשליטת אודואקר וממלכת האוסטרוגותים. מסוף המאה השישית ועד לשנת 751, הייתה העיר בשליטת ההגמוניה של רוונה שבאימפריה הביזנטית. במהלך תקופה זו ניסו הלומברדים לכבוש את העיר מספר פעמים: בשנת 665, 728 ו-742. בשנת 757 התאגדה העיר במדינת האפיפיור, כחלק ממתת פפין.
במאה התשיעית הוקמה פורלי כעיר מדינה עצמאית, ובשנת 889 הפכה לרפובליקה. במאבקי הגואלפים והגיבלינים, צידדה העיר בגיבלינים. כאמצעי לשימור עצמאותה, תמכה פורלי בכל קיסרי האימפריה הרומית הקדושה.
העיר תמכה בפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה במאבקו באפיפיור גרגוריוס התשיעי, ובמלחמתו בעיר היריבה, פאנצה. כהכרת הטוב, הוענק לתושבי פורלי מגן בית הוהנשטאופן.
לאחר נפילת בית הוהנשטאופן בשנת 1257, נאלץ סגן הקיסר, גווידו דה מונטפלטרו לתפוס מחסה בפורלי, מעוזם האחרון של הגיבלינים באיטליה. דה מונטפלטרו קיבל מעמד של "קפיטן דל פופולו" (מפקד העם), והוביל את פורלי לניצחונות בולטים נגד אויביה, בהם בולוניה, ופירנצה.
בעת החדשה
בשנת 1488 תפסו בית ויסקונטי את השלטון בעיר. בשנת 1499 תפס צ'זארה בורג'ה את השלטון, והחזיק בו עד מותו בשנת 1507. לאחר מות בורג'ה, הייתה פורלי כפופה באופן ישיר יותר לאפיפיור.
ביוני 1796, במהלך המהפכה הצרפתית, נכנסו כוחות צרפתים לעיר. נפוליאון בונפרטה הגיע לפורלי ב-4 בפברואר 1797. במרץ 1831 מת בפורלי נפוליאון לואי בונפרטה לאחר שחלה בחצבת.
במאה התשע עשרה הייתה פורלי חלק מאיחוד איטליה. תושבי העיר הצטרפו בהמוניהם לצבאו של ג'וזפה גריבלדי במסע האלף.
יהודי פורלי
רבי הלל בן שמואל מוורונה, התגורר בפורלי בסביבות שנת 1290, ובה כתב את חיבורו "תגמולי הנפש". הוא מכונה לעיתים על שמה, רבי הלל מפורלי. בתקופה זו, הייתה קהילה קטנה, ורבי הלל הרגיש בה בגלות.
ב-18 במאי 1418, התכנסה בעיר "אספות שלוחי קהילות איטליה", אשר החליטה לשלוח לאפיפיור מרטינוס החמישי מתנה יקרה. על מנת לאסוף את הכסף הדרוש, הוטל מס בסך דוקאט וחצי לכל 1,000 דוקאטים בכסף ובנדל"ן שהיו בבעלות המשפחה. המשלחת שהופיע בפניו בקשה כי יסיר את הגזרות שהוטלו עליהם על ידי קודמו, האנטי-אפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר, ויחזיר להם את הזכויות שהיו להם בעבר. השליחות הצליחה, וליהודי איטליה הייתה תקופת רווחה.
האספה קבעה מספר תקנות הנוגעות לעניינים הפנימיים של הקהילות, התקנות נועדו להגביר את מוסריות היהודים, ולהימנע מלמשוך את תשומת לב האוכלוסייה הנוצרית. בין התקנות שנקבעו; איסור לשחק במשחקי קלפים וקוביות, איסור על לבישת בגדים ותכשיטים מנקרי עיניים, איסור להתקהל ברחובות במספרים גדולים, ואיסור על עריכת אירועים מפוארים. כמו כן, גינו בחריפות את העריות. גזירות אלו היו בתוקף עד שנת 1426, כל הפרה שלהם נענשה בקנסות או בנידוי, והגברים היו אחראים על נשותיהם. הגזירות נחתמו על ידי יהודי פורלי ונציגי הקהילות.
גורל הקהילה לא ידוע, בשנת 1569 גורשו יהודי מדינת האפיפיור, ומרביתם נקלטו במדינות האימפריה העות'מאנית.
ערים תאומות
לפורלי חמש ערים תאומות:
שרה פלפס
שרה פלפס (באנגלית: Sarah Phelps) היא תסריטאית ומפיקת טלוויזיה ומחזאית בריטית. היא ידועה בעיקר מעבודתה באופרת הסבון "איסטאנדרס", במיני-סדרות של ה-BBC הכוללים עיבודים לרומנים מאת אגאתה כריסטי "עדת התביעה" ו"ולא נותר אף אחד", עיבודים לספריו של צ'ארלס דיקנס "תקוות גדולות" ו"אוליבר טוויסט", והרומן "כיסא פנוי" מאת ג'יי קיי רולינג. כמו כן היא עובדת עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
קריירה
פלפס כתבה יותר מחמישים פרקים של אופרת הסבון "איסטאנדרס", כולל חזרתו של דן ווטס, ומותו כעבור שנתיים, כשנהרג בידי אשתו. ב-2011 כתבה תסריט לדרמה התקופתית של ה-BBC לחג המולד, המיני-סדרה "תקוות גדולות". עוד כתב את התסריט לדרמה "The Crimson Field" המתרחשת בתקופת מלחמת העולם הראשונה. הסדרה בוטלה אחרי עונה אחת בשל נתוני צפייה נמוכים.
ב-2015 כתבה פלפס תסריט למיני-סדרה "כיסא פנוי" עיבוד לרומן באותו שם מאת ג'יי קיי רולינג.
עיבודים לספרי אגאתה כריסטי
באותה שנה שודר עיבוד של פילפס לרומן "עשרה כושים קטנים" מאת אגאתה כריסטי מיני-סדרה בשם "ולא נותר אף אחד".
באפריל 2018 שודר עיבוד נוסף של פלפס לרומן מאת כריסטי בערוץ BBC One. המיני-סדרה "תעלומת האליבי החסר" תוכננה לשידור בחג המולד, אבל אחד השחקנים הראשיים הואשם בתקיפה מינית. לכן הסדרה צולמה מחדש כשכריסטיאן קוק החליף את אד וסטוויק.
ביוני 2018 פורסם שה-BBC מצלמים עיבוד של פלפס לרומן "תעלומת האלפא ביתא" בכיכובו של ג'ון מלקוביץ' בתפקיד הרקול פוארו.
עבודות נוספות
עבודותיה של פלפס לרדיו כוללות את "Vital Signs II", "Cardamom", "The Collected Works of Billy the Kid" ו-"The Compass Rose: A Tattoo Lexicon". לפני שהצטרפה ל-BBC ב-2002 כתבה פלפס עבור ערוץ BBC World Service את אופרת הסבון "Westway". לתיאטרון כתבה פלפס את המחזות "Tube", "אנג'לה קרטר", "The Subtle Art of Boiling Lobsters", "Amaretti Angels" ו-"Modern Dance for Beginners".. בשנת 2019 היא השלימה כתיבת תסריט לסדרה של 8 פרקים על בסיס ספרים של טנה פרנץ'.
כל כתבי
כל כתבי היא סדרת ספרים המקבצת את כל כתביו (או עיקר כתביו) של סופר או משורר מסוים.
לעיתים יוצאת לאור הדפסת "כל כתבי" עוד בחייו של היוצר, לעיתים כשהוא בשיא יצירתו, ולכן נדרשת לה מהדורה נוספת, הכוללת את כתביו המאוחרים יותר. דוגמה בולטת לכך הוא הסופר ש"י עגנון, שמהדורה ראשונה של כל כתביו, בארבעה כרכים, יצאה לאור בשנת 1931, ומהדורה שנייה, נרחבת יותר, יצאה לאור בשנת 1953. בכך לא די, משום שלאחר פטירתו יצאו לאור עוד יצירות רבות שלו.
יצירתו של סופר או משורר מתפרסמת במהלך חייו במקומות שונים: בספרים שהוא מחברם היחיד, באנתולוגיות, בכתבי עת וכדומה. לשם הוצאת כל כתביו, מלוקטות היצירות מכל מקומות פרסומן. כאשר זכויות יוצרים לפרסום היצירה נמסרו באופן בלעדי למו"ל הראשון שלה, נדרשת הסכמתו לשם פרסומה במסגרת "כל כתבי".
לעיתים כוללת הוצאתם לאור של "כל כתבי" מלאכת ליקוט וסידור בלבד, אך פעמים אחרות נכללות בה גם יצירות שפרסומם הראשון הוא במהדורה זו, וכן יצירות שעברו שינוי במיוחד לכבוד מהדורה זו.
יעקב זרובבל
יעקב זרובבל (14 בינואר 1886 - 2 ביוני 1967) היה ממנהיגי מפלגת פועלי ציון שמאל, חבר הוועד הפועל של ההסתדרות, חבר הנשיאות של הוועד הפועל הציוני ונשיאות אספת הנבחרים וחבר הנהלת הסוכנות היהודית.
ביוגרפיה
יעקב זרובבל נולד בפולטבה שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) בשם יעקב ויתקין. הצטרף לתנועת פועלי ציון והשתתף בוועידת פולטבה של פועלי ציון, שהתקיימה בשנת 1906. היה חבר מרכז המפלגה בווילנה וחבר הוועד המרכזי של פועלי ציון ברוסיה. ערך בגליציה את העיתון "דער יידישער ארבייטער". בעקבות פעילותו הציונית ו"החתרנית" בעיני השלטונות, נאסר מספר פעמים על ידי הממשל הצארי.
בשנת 1910 עלה לארץ ישראל והצטרף להנהגת פועלי ציון בארץ ישראל יחד עם דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי. נבחר להיות סגנו של יצחק בן-צבי בנשיאות מועצת המפלגה. הצטרף למערכת "האחדות" (ביטאון המפלגה, שבן-גוריון היה מעורכיו הראשיים) ובשנת 1911 (בעקבות ועידת פועלי ציון באותה שנה) מונה לתפקיד העורך הראשי של העיתון ולמזכיר המפלגה. לאחר שנדון למאסר על ידי השלטון העות'מאני על עבירת צנזורה, נמלט בשנת 1915 לארצות הברית (יחד עם בן-גוריון ובן צבי).
זרובבל המשיך לעסוק בענייני המפלגה, ועם פרוץ מהפכת אוקטובר נסע לרוסיה ומשם עבר לפולין. בשנת 1920, לאחר הקמת הקומינטרן, הנהיג (יחד עם נחום ניר-רפאלקס) את הפלג שפרש מפועלי ציון והקים את פועלי ציון שמאל. הוא היה מראשי תנועה זו, פעל מחוץ לארץ ישראל (בעיקר בפולין) ואף ביקר מספר פעמים בישראל, אך כאדם החשוד כקומוניסט מסוכן לא הורשה על ידי שלטונות המנדט הבריטי לחזור ולהשתקע בארץ ישראל עד שנת 1935, אז חזר. היה ממנהיגי מפלגת פועלי ציון שמאל בארץ ישראל, ושימש מטעמה חבר הוועד הפועל של ההסתדרות, חבר הנשיאות של הוועד הפועל הציוני ונשיאות אספת הנבחרים.
בשנת 1944 הוביל את מפלגתו להופעה משותפת עם מפלגת השומר הצעיר ועם הליגה הסוציאליסטית בבחירות להסתדרות, ובשנת 1946 הוליך לאיחוד בין פועלי ציון שמאל לבין התנועה לאחדות העבודה, שהביא ליצירת המפלגה החדשה התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון. לאחר מכן, בשנת 1948, היה בין המובילים לאיחוד מפלגתו החדשה עם מפלגת פועלים השומר הצעיר ולהקמת מפ"ם. משנת 1948 היה חבר הנהלת הסוכנות היהודית ומנהל מחלקת יהודי המזרח התיכון וב-1951 עבר לנהל את ארכיון העבודה בוועד הפועל של ההסתדרות. על שמו נקראו רחובות בתל אביב בפתח תקווה ובחיפה.
משפחתו
בנו הוא בר (ברלה) זרובבל, אביו של הסוציולוג אביתר זרובבל. חתנו הוא שמעון ארם, בנו של משה ארם. בנו של שמעון הוא צבר ארם, אמן לחימה שחזר בתשובה.
פסיחה
פְּסִיחָה, או גלישה, היא אמצעי ספרותי בשירה שבו נקטע הרצף התחבירי בסוף הטור השירי וממשיך בטור הבא. הפסיחה גורמת לשהות בשטף הקריאה, וכך מדגישה את המילה האחרונה בטור ובונה מתח אשר מופג רק לאחר המשך קריאת הטור הבא.
השימוש בפסיחה מתועד מימי השירה הקדומה, לרבות בשירתו של המשורר היווני הומרוס. משוררים אנגלים בעידן האליזבתני עשו שימוש נרחב באמצעי זה בשירה הדרמטית והסיפורית. בפייטנות הקלאסית הייתה הפסיחה נדירה, ואף שבשירת ספרד כל שורה הייתה ליחידה תחבירית עצמאית, לא הייתה הקפדה יתרה על כלל זה, וניתן למצוא שירים שהפסיחה בהם שירתה את קריאת השיר.
הפסיחה משמשת אף בשירה המחורזת, למרות הסתירה לכאורה בין החריזה כאמצעי הסוגר מעגל והפסיחה כקוטעת רצף, והיא עשויה לשרת את החרוז בהעצמת הקשר שבין הטורים החרוזים.
דוגמה לשימוש בפסיחה נמצאת בשיר "עקרה" מאת רחל (ראו משמאל), שבו הפסיחה בין הטור השלישי בבית האחרון לטור והרביעי בו מדגישה את ההמתנה של הדוברת לבנה המיוחל.
אליעזר שמשון רוזנטל
אליעזר שמשון רוזנטל (כונה גם הרא"ש רוזנטל) כ"א באלול תרע"ה,31 באוגוסט 1915 - ט"ז בטבת תש"ם, 5 בינואר 1980), יליד העיירה שטרסבורג אוקרמרק שבצפון מזרח גרמניה, רבה הראשון של קבוצת רודגס, חוקר תלמוד, מהוגי הדעות של הציונות הדתית מהתקופה של טרום הקמת המדינה, ויו"ר ועד של הקיבוץ הדתי.
דרכו ומאמריו
אליעזר שמשון רוזנטל נמנה עם הזרם הנאו-אורתודוקסי מייסודם של רש"ר הירש ור' עזריאל הילדסהיימר, ופעל במסגרת "התנועה ליהדות של תורה", שהקים א"א אורבך.
במאמריו עמד על המתח הקיים בהלכה, כמו בשיטות משפט אחרות, בין מגמת ה'מסורת' השמרנית ובין מגמת ה'חידוש' היצירתית.
מהדורה מדעית של הירושלמי למסכת נזיקין
לקראת סוף ימיו שקד רוזנטל על ההדרת כתב יד אסקוריאל של הירושלמי והבאתו לדפוס במהדורה מדעית. לשם כך הוא נסע בקיץ תשל״ח לספריית האסקוריאל בספרד וראה את כתב היד המקורי. רוזנטל לא הספיק לסיים את עבודתו לפני שמת, ופרופסור שאול ליברמן המשיך לההדיר את כתב היד. גם ליברמן נפטר במהלך כתיבת הספר, והוא יצא לאור לבסוף בשנת תשמ"ד.
על שינויי עריכה של המשנה שנעשו בתלמוד הבבלי
א"ש רוזנטל, בבואו לדון בנוסח המשנה שעמדה לפני האמוראים, כתב:
כלומר, המשניות שהיו בפני האמוראים השתנו ממקום למקום או מעת לעת בעקבות "תיקוני עריכה" וניסיונות ליישר את המשנה על פי הנאמר בתלמוד. הראשונים - אותם פרשני התלמוד מימי הביניים כלל לא הכירו את השינויים והמשיכו בדיון כאילו הניסוח החדש הוא זה שעמד במקור לפני האמוראים, בלי לשים לב לשינויים.
קובץ מחקרים לזכרו
הוצאת ספרים מאגנס - האוניברסיטה העברית פרסמה לזכרו קובץ מחקרים בתלמוד ובתחומים גובלים, כרך שני, בעריכת משה בר אשר ובנו דוד רוזנטל, בשנת תשנ"ג.
תולדותיו ומשפחתו
בעקבות החקיקה האנטי-יהודית של השלטון הנאצי, רוזנטל נאלץ לעזוב את לימודיו בתיכון, ובשנת 1934 עלה ארצה והחל ללמוד בישיבת מרכז הרב. ארבע שנים מאוחר יותר החל בשנת ה'תרצ"ח (1937-38), ובמשך שנתיים, כיהן כרב של קבוצת רודגס, קיבוץ שישב בבפתח תקווה,לפני שעבר לאזור רחובות ואשדוד ויסד את קבוצת יבנה. מעט אחר כך מונה ליושב ראש ה"וועדה הדתית" של הקיבוץ הדתי בהשתתפות גדליהו אונא, משה אונא, ויוסף לוטבק, ועדה שתפקידה היה לטפל בשאלות העולות, לעסוק בבירורי הלכה, ולהשתדל להביא לפתרון אחיד לכל הקיבוצים.
בשנת ה'ת"ש 1940 עלה לירושלים, ומשנת ה'תש"ב 1942 היה מורה בבית הספר מעלה, ושנה אחר כך, ה'תש"ג, החל לעבוד כמפקח חינוכי על המוסדות הדתיים של עליית הנוער.
שוב שנה אחר כך, (ה'תש"ד) ייסד את הסמינר למדריכים דתיים של עליית הנוער, וניהל אותה עד ה'תשט"ו 1955, אז עבר ללמד ומקביל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, ולהרצות על תלמוד באוניברסיטת בר-אילן.
החל משנת ה'תשי"ט 1959 החל לעבוד כעורך וחוקר תלמוד במכון שוקן לחקר היהדות, להרצות שם מטעם בית המדרש לרבנים באמריקה של תנועת היהדות המסורתית. בשנת ה'תש"כ (1960) סיים את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך כדוקטור בלימודים קלסיים ובמשפט העברי. ובשנת 1964 מונה לפרופסור באוניברסיטה העברית, ולעמוד בראש מכון שוקן.
צאצאיו ומשפחתם
כלתו, ימימה רוזנטל בתו של חוקר הפולקלור היהודי לאו לוי, היא ראש תחום תיעוד וחשיפה בגנזך המדינה שבמשרד ראש הממשלה.
מעבר אתבסקה
מעבר אתבסקה (באנגלית: Athabasca Pass) הוא מעבר הרים גבוה בהרי הרוקי הקנדיים.
גאוגרפיה
מעבר ההרים הוא מוצאו של נהר וירלפול (יובל של נהר אתבסקה). בתקופת הסחר בפרוות, המעבר קישר בין תחנת המסחר בית ג'ספר שעל נהר אתבסקה ולבין מחנה בואוט שעל גדת נהר קולומביה. גובה המעבר - 1,753 מטרים מעל פני הים. המעבר נמצא בין הר בראון לבין רכס מקגיליווריי.
מעבר ההרים נמצא מדרום למעבר ילוהד, ומצפון למעבר הואוס.
היסטוריה
המעבר מוזכר לראשונה במסמכיו של מגלה הארצות הבריטי דייוויד תומפסון; את המעבר הראה לו בשנת 1811 אירוקוי בשם תומאס.
המעבר הפך לנקודה חשובה במסלול הסחר בפרוות שבין אזור ארץ רופרט לבין מחוז קולומביה.
שמו של המעבר ניתן לו ב-6 בפברואר 1912, והוא (כמו גם הר אתבסקה) נקרא על שם אגם אתבסקה ("אתבסקה" בשפת הקרי: "מקום צמחי הקנה" - המתייחס לסבך על גדת האגם, במקום בו נהר אתבסקה זורם לתוך האגם).
בשנת 1971 הוכרז המעבר כאתר היסטורי לאומי של קנדה.
ביקוש מלאכותי
דוגמאות לביקוש מלאכותי
דוגמה ליצירת ביקוש מלאכותי ניתן למצוא בתחומים השונים בכלכלה. בשוק ניירות ערך ביקוש מלאכותי יכול לקבל ביטוי בתהליך הנקרא הרצת מניות, שהיא עבירה מסוג פשע.
בתחומים רבים מוכרים יכולים לייצר מראית עין של ביקוש מלאכותי על ידי הבאת קונים רבים המציעים מחירים מעבר למחירי השוק, באופן שגורם לקונה הפוטנציאלי להעלות את הצעתו. הדבר אף מוכר כאסטרטגיה במכירה פומבית.
אמצעים ליצירת ביקוש מלאכותי
האמצעים ליצירת ביקוש מלאכותי משתנים בהתאם לתחום הכלכלי של המוצר. פרסום סטנדרטי באמצעי תקשורת המונים יכול ליצור ביקוש מלאכותי לטובין ולשירותים שונים. בשילוב עם אמצעים נוספים להעברת מסרים כגון מאמרים בעיתונות ובמהדורת החדשות ניתן גם לייצר ביקוש מלאכותי לעמדות פוליטיות שונות מה שבהקשרים מסוימים מכונה ספין תקשורתי. שמועות המוחדרות בכוונה תחילה או לא יכולות להשיג גם כן בתנאים מסוימים מצב של ביקוש מלאכותי למשל על ידי הפצת שמועה שמוצר מסוים עומד לאזול מהמלאי.
Jewish Review of Books
Jewish Review of Books הוא רבעון העוסק בספרות, תרבות ואקטואליה מנקודת ראות יהודית.
המגזין הושק ב-2010 וחברי המערכת אנשי רוח בעלי שם כמו לאון ויזלטיר, שלמה אבינרי, רות גביזון, מייקל וולצר ורות וייז. העורך הראשי הוא אברהם שוחר.
כתב-העת ממומן בידי קרן תקווה עד ל-2022, כשהעיתון הפך לעצמאי וממון על ידי עמותת Jewish Review of Books, שעיקר מימונה מגיעה מקרן מנדל.
הוא נדפס בכ-30,000 עותקים.
העיתון The Jewish Week טוען כי כתב העת מעוצב "ללא בושה" על פי הדגם של כתב העת The New York Review of Books.
הארווי פיקאר וטארה סייבל חברו יחדיו לצייר סדרת קריקטורות עבור שני הגיליונות הראשונים של המגזין.
באתר האינטרנט Zeek נערכה סקירה של מאמרים בכתב העת The Jewish Review of Books וזו מצאה שבאופן עקבי מתפרסמות בו ביקורות מגמתיות נגד ספרים העוסקים ביהדות ליברלית, מתקדמת, פוסט-דתית או חילונית.
דובי (פירושונים)
ראו גם
}}
יורגן הברמאס
יִירְגֵן הַאבֶּרְמַאס (בגרמנית: Jürgen Habermas; נולד ב-18 ביוני 1929) הוא פילוסוף ותאורטיקן חברתי גרמני במסורת של התאוריה הביקורתית. עבודתו מתמקדת ביסודות התאוריה החברתית והאפיסטמולוגיה, בניתוח של חברות קפיטליסטיות תעשייתיות מתקדמות, של דמוקרטיה ושלטון החוק בהקשר ביקורתי והתפתחותי-חברתית, ושל פוליטיקה עכשווית, בעיקר בגרמניה. שימש פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת פרנקפורט. נבחר ב-1994 כחבר האקדמיה הבריטית, בשנת 2005 זכה בפרס הולברג, בשנת 2012 בפרס היינריך היינה ובשנת 2013 בפרס ארסמוס.
ביוגרפיה
האברמאס פרץ אל הזירה האינטלקטואלית הגרמנית בשנות ה-50 של המאה ה-20 עם ביקורת רבת השפעה על הפילוסופיה של מרטין היידגר. הוא למד פילוסופיה וסוציולוגיה תחת התאורטיקנים הביקורתיים מקס הורקהיימר ותיאודור אדורנו במוסד למחקר חברתי שבאוניברסיטת יוהאן וולפגנג גתה שבפרנקפורט, אך עקב קרע בין השניים קיבל את הסמכתו במדע המדינה באוניברסיטת מרבורג תחת וולפגנג אבנדרות'. באופן יוצא דופן, לגבי הזירה האקדמית הגרמנית באותה תקופה, נקרא לשמש כפרופסור שלא מן המניין לפילוסופיה באוניברסיטת היידלברג, תפקיד בו החזיק עד שחזר לפרנקפורט למשרה מן המניין.
מהמט החמישי
ביוגרפיה
מהמט היה אחיו של הסולטאן עבדול חמיד השני, שמלך לפניו. בדומה ליורשי עצר מיועדים אחרים, הוא חי את שלושים שנותיו הראשונות מסוגר בהרמוני אביו. בתשע משנים אלו הוא חי בבדידות מוחלטת, ובמהלכן למד שירה פרסית ופיתח את יכולת הפיוט שלו, שזכתה מאוחר יותר לשבחים.
תקופת שלטונו החלה באופן רשמי ב-27 באפריל 1909 לאחר שאחיו הודח בהפיכת הטורקים הצעירים, אולם הוא לא נהנה מכל כוח משמעותי. מקבלי ההחלטות האמיתיים היו גורמים שונים במשטר העות'מאני, ובתקופת מלחמת העולם הראשונה היה זה טריומווירט שהורכב מבכירי מועצת האיחוד והקידמה שהפכה לסיעה המרכזית בטורקים הצעירים, שר הפנים טלעת פאשה, שר המלחמה אסמאעיל אנוור פאשה ושר הצי אחמד ג'מאל פאשה, שנודעו כשלושת הפאשות.
יורגן הברמאס
ביוגרפיה
בשנת 2021 סירב לקבל פרס ספרותי על שם זאיד בן סולטאן אאל נהיאן ומתח ביקורת על זכויות האדם באיחוד האמירויות הערביות.
מהמט החמישי
ביוגרפיה
ב-11 בנובמבר 1914 הכריז ג'יהאד נגד מדינות ההסכמה. הייתה זו הכרזת הג'יהאד המחייבת האחרונה, לאור התפרקות הח'ליפות ב-1924. אף על פי שמוסלמים רבים חיו בשטחי האימפריה העות'מאנית, להכרזה לא הייתה השפעה משמעותית על מהלך המלחמה. למעשה, במרד הערבי של 1916 הערבים לחמו דווקא נגד העות'מאנים, בהצטרפם לכוחות הבריטים במלחמה.
יורגן הברמאס
הגותו
האברמאס, יליד דיסלדורף, שילב מספר מסורות אינטלקטואליות לכדי מסגרת מקיפה של תאוריה חברתית ופילוסופית: