cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אינטר מילאנו
ירידה אחרי הטרבל
בחודש יוני 2011 עזב המאמן לאונרדו את הקבוצה לטובת תפקיד ניהולי בפריז סן-ז'רמן, ובמקומו מונה ג'אן פיירו גאספריני האיטלקי. בקיץ מכרה הקבוצה את כוכבה הגדול סמואל אטו לאנז'י מחצ'קלה תמורת 27 מיליון יורו והחתימה במקומו את צמד החלוצים מאורו סראטה מלאציו ודייגו פורלאן מאתלטיקו מדריד. בנוסף, רכשה הקבוצה את הקשרים אנדראה פולי האיטלקי וריקי אלברס הארגנטינאי, את המגן הברזילאי ג'ונתן והחלוץ הצעיר לוק קאסטניוס. המאמן החדש ניסה להנחיל שיטה חדשה עם מערך של שלושה בלמים ונכשל לחלוטין כשאת העונה פתחה אינטר בשלושה הפסדים רצופים, דבר שלא קרה מאז עונת 1921/1922. בסופר קאפ האיטלקי הפסידה הקבוצה למילאן 2:1. במחזור הפתיחה של הליגה הפסידה 4:3 לפאלרמו, ובמחזור הפתיחה של ליגת האלופות הפסידה 1:0 לטרבזונספור. במחזור השלישי הפסידה הקבוצה 3:1 לנובארה במשחק בו ערך הקפטן זאנטי את הופעתו ה-757 במדי הקבוצה והפך לשיאן ההופעות של הקבוצה בכל הזמנים. יום לאחר ההפסד לנובארה פוטר המאמן גאספריני אחרי חמישה משחקים בלבד בתפקיד מבלי שהצליח לנצח משחק בודד. במקומו מונה קלאודיו ראניירי שחתם על חוזה עד 2013.
ב-26 במרץ, תשעה מחזורים לסיום העונה, פוטר ראניירי מתפקידו אחרי שהקבוצה הידרדרה למקום השמיני בטבלה והצליחה לנצח רק משחק אחד מתוך עשרה משחקים בליגה, ואף הודחה בשמינית גמר ליגת האלופות על ידי מארסיי. במקום ראניירי מונה, עד לסוף העונה, מאמן קבוצת הנוער של המועדון אנדראה סטראמצ'יוני. את העונה שהייתה אחת הגרועות בתולדות הקבוצה סיימה אינטר במקום השישי עם 14 הפסדי ליגה, מחוץ למקומות שמובילים לליגת האלופות, לראשונה אחרי עשור. ב-29 במאי הודיע הנשיא מוראטי שאנדראה סטראמצ'יוני יישאר בתפקידו כמאמן הקבוצה והאריך את חוזהו עד 2015.
בקיץ החליט הנשיא מוראטי לבצע מהפיכה בסגל בעקבות העונה הגרועה שעברה הקבוצה, ובעקבות המשבר הכלכלי שפקד את איטליה, והורגש בכל קבוצות הליגה, הוחלט לשחרר שחקנים ותיקים ומוערכים בעלי משכורת גבוהה כמו מאייקון, לוסיו והשוער ז'וליו סזאר, שהיה אהוב מאוד על אוהדי אינטר ונפרד מהקבוצה בדמעות. בנוסף, עזבו את הקבוצה גם דייגו פורלאן, פראוני וקאסטניוס. איוואן קורדובה, ששיחק בקבוצה 12 שנים, פרש ופולי וזארטה המושאלים חזרו לקבוצותיהם. בנוסף לכך, בחר המאמן סטראמצ'יוני לוותר על החלוץ ג'אמפאולו פאציני שעבר ליריבה העירונית מילאן בתמורה לאנטוניו קסאנו שעבר לאינטר. יחד עם קאסנו הגיעו לקבוצה גם השוער סמיר הנדנוביץ' מאודינזה, הבלם סילבסטרה מפאלרמו, המגן אלבארו פריירה מפורטו, הקשר וולטר גרגאנו מנאפולי והחלוץ רודריגו פלאסיו מגנואה. עם השמות החדשים בסגל והמאמן סטראמצ'יוני החלה אינטר את העונה טוב ואף ניצחה את יובנטוס האלופה בביתה בהנחילה לה את הפסדה הראשון באצטדיונה החדש, אך לקראת אמצע העונה החלה הקבוצה להידרדר בטבלת הליגה כשהפסידה משחקים רבים, והודחה מהליגה האירופית בשמינית הגמר על ידי טוטנהאם ומהגביע האיטלקי בחצי הגמר על ידי רומא. לבסוף סיימה את העונה, שהייתה גם היא לאחת הגרועות בתולדותיה, במקום התשיעי עם 16 הפסדים, ולא העפילה למפעל אירופי לראשונה משנת 1999.
הווה – עידן אריק טוהיר
בעקבות הכישלון הגדול פוטר סטראמצ'יוני ובמקומו מונה וולטר מאצרי, שעזב את נאפולי אחרי תקופה מוצלחת וחתם באינטר בתקווה לשחזר את הצלחתו מנאפולי באינטר ולהחזירה לימיה הטובים. יחד עם המאמן החדש הובאו לקבוצה לקראת עונת 2013/2014, החלוצים מאורו איקרדי מסמפדוריה ואישק בלפודיל מפארמה, הבלמים מרקו אנדראולי מקייבו, הוגו קמפאניירו מנאפולי ורולאנדו מפורטו, השוער חואן פבלו קאריסו מלאציו, המגן וואלאס מצ'לסי, והקשר ספיר טאיידר מבולוניה. את הקבוצה עזבו אנטוניו קסאנו, הבלם סילבסטרה ודיאן סטנקוביץ' שפרש.
יחד עם זאנטי עזבו גם ותיקים נוספים כמו אסטבן קמביאסו, וולטר סמואל ודייגו מיליטו, שהיו אחרוני השחקנים בסגל שזכה עם הקבוצה בטרבל ב-2010. לקראת עונת 2014/2015 חתם המאמן מאצרי על הארכת חוזהו עד 2016, אנדראה ראנוקיה מונה לקפטן הקבוצה במקום זאנטי שפרש, ונמשכה המגמה של הצערת הסגל. לקבוצה הובאו המגן הברזילאי דודו מרומא, קשר נבחרת צרפת יאן מ'ווילה מרובין קאזאן, חלוץ נבחרת איטליה פבלו אוסבלדו מסאות'המפטון, קשר נבחרת צ'ילה גארי מדל מקארדיף סיטי והבלם הסרבי הוותיק נמניה וידיץ' ממנצ'סטר יונייטד.
ב-8 באוגוסט 2016 מונה פרנק דה בור למאמן הקבוצה, אך פוטר לאחר 85 יום בלבד בתפקיד ובמקומו מונה סטפנו פיולי. גם חילופי המאמנים לא מנעו מהקבוצה עוד עונת שפל שבסופה סיימה במקום ה-7 בליגה, והודחה מהליגה האירופית בשלב הבתים, בה הפסידה לראשונה בהיסטוריה שלה פעמיים לאותה קבוצה במסגרת אירופית - הפועל באר-שבע.
בעונת 2019/2018 סיימה אינטר במקום הרביעי בליגה האיטלקית, מה שהבטיח שוב את העפלתה לליגת האלופות. במקומו של לוצ'אנו ספאלטי מונה אנטוניו קונטה לתפקיד המאמן. בעונת 2019/2020 סיימה הקבוצה במקום השני כסגניתה של היריבה יובנטוס, אחרי שנלחמה על תואר האליפות עד המחזור האחרון, והייתה רחוקה ממנה נקודה בלבד.
בעונת 2020/2021 הצליחה הקבוצה לזכות באליפות איטליה ה-19 בתולדותיה, לאחר 9 שנות אליפות של יובנטוס ו-11 שנים ללא זכייה באליפות. למרות ההצלחה, ב-26 במאי 2021, עזב המאמן אנטוניו קונטה את תפקידו כמאמן אינטר, וב-3 ביוני 2021 מונה סימונה אינזאגי במקומו. בינואר 2022 זכתה הקבוצה בפעם השישית בהיסטוריה בסופר קאפ האיטלקי כשניצחה את יובנטוס 1–2 במשחק לאחר הארכה. את עונת 2021/2022 סיימה הקבוצה במקום השני, בפער של שתי נקודות מהאלופה מילאן. את עונת 2022\2023 פתחה הקבוצה עם ארבעה הפסדים מתוך 8 משחקים, אבל בליגת האלופות סיימה הקבוצה במקום השני בבית שכלל את באיירן מינכן, ברצלונה, וויקטוריה פלזן. ב16 במאי העפילה הקבוצה לגמר ליגת האלופות לראשונה מאז 2010, לאחר שניצחה את מילאן 3-0 בסיכום שני המשחקים. ב24 במאי 2023 זכתה הקבוצה בגביע האיטלקי בפעם התשיעית בתולדותיה, לאחר ניצחון 2-1 בגמר על פיורנטינה. בגמר ליגת האלופות, שנערך ב-10 ביוני 2023, נכנעה הקבוצה 1-0 למנצ'סטר סיטי.
הסמל
סמל הקבוצה עוצב ע"י הצייר ג'ורג'יו מוג'יאני, שהיה אחד ממייסדי הקבוצה ב-1908. הסמל הורכב מעיגול בצבע שחור ובתוכו האותיות FCIM, שהם ראשי התיבות של שמו המלא של המועדון, בצבע לבן.
בשנת 1928, כשהמועדון אולץ על ידי השלטון הפאשיסטי של מוסוליני להחליף את שמו ואת צבעיו, שונה גם סמל המועדון לעיגול ובמרכזו הסמל הפאשיסטי פסקס וראש של אריה, בצידו הימני של העיגול הסמל של העיר מילאנו, מגן עם צלב אדום על רקע לבן, ובצידו השמאלי "האיל ביסצ'ונה" (Biscione ), נחש אגדי שהיה הסמל על שלט האצולה של בית ספורצה ששלטו בדוכסות מילאנו במאה ה-15 ומהווה גם סמל של העיר.
בשנת 1931 שונה הסמל לצורת יהלום ובתוכו כדורגל על רקע פסים בכחול שחור וזהב, ומסביב ליהלום נכתב "Associazione Sportiva Ambrosiana Inter", שמו המלא של המועדון בתקופת השלטון הפאשיסטי. בתום מלחמת העולם השנייה ב-1945 חזר המועדון לשמו המקורי ולצבעיו, וגם הסמל חזר לעיגול המקורי עם האותיות המרכיבות את השם.
בשנת 1966 נוסף לסמל כוכב מוזהב מעל העיגול עקב זכייתה של אינטר באליפות איטליה העשירית.
בתחילת שנות ה-90 הוחלט לחזור לסמל העגול המסורתי - ארבע האותיות המרכיבות את השם וכוכב הזהב שנקבעו בפנים העיגול, מסביבם מעגלים בשחור וכחול והכיתוב אינטר בחלק העליון ושנת ההקמה, 1908, בחלק התחתון. בשנת 2008, שנת המאה להיווסדו של המועדון, שונה הסמל פעם נוספת כשהפעם העיגול נצבע בזהב עם מעגלים בכחול ושחור סביבו, האותיות נצבעו בלבן והכוכב המוזהב חזר אל מעל העיגול.
בשנת 2021 הציג המועדון סמל חדש תחת הסיסמה: "השם שלי הוא הסיפור שלי". השינוי העיקרי בלוגו החדש לעומת הקודם הוא הסרת הצבע הזהוב. האותיות "I" ו-"M" משתלבות בסמל והן מייצגות את האמירה "I Am" (באנגלית: אני), שמטרתה להציג את הזהות הייחודית למועדון.
הצבעים
מאז היווסדה של אינטר, ב-1908, לבשו שחקניה חולצת פסים בצבעי כחול ושחור. השחור נבחר לייצג את הלילה והכחול נבחר לייצג את השמיים. מלבד תקופת שלטון מוסוליני, שבה נקראה הקבוצה אמברוסיאנה והמועדון אולץ לשנות את צבעיו לאדום ולבן כצבעי הדגל של מילאנו, לבשה הקבוצה בכל שנות קיומה את חולצת הפסים בצבעי כחול שחור, מה שהוביל לכינויה - הנראצורי (שחורים כחולים באיטלקית). ב-2008, שנת המאה של המועדון, לבשו שחקני אינטר במשחקי החוץ, חולצה לבנה עם צלב אדום כמחווה לחולצה של אמברוסיאנה בשנות ה-30.
המנון
במשך השנים נכתבו עבור אינטר מספר המנונים. בשנות ה-70 ההמנון היה "I Tifosisimi", שהיה המנון האוהדים הלא רשמי. במרץ 1984 נכתב המנון חדש בשם "Cuore Nerazzurro" (לב כחול שחור), שבוצע על ידי להקת הזיקיות האיטלקית.
בשנת 2002 נכתב ההמנון הרשמי של הקבוצה, כמחווה לפיפינו פריסקו סגן הנשיא של אינטר במשך 38 שנה שהלך לעולמו בשנת 2001. השיר שנקרא "C'è solo l'Inter" (רק אינטר) נכתב על ידי המוזיקאי האיטלקי אליו ובוצע על ידי הזמר המצליח גראצינו רומני. השיר יצא כסינגל לחנויות וכל ההכנסות ממכירותיו נתרמו לפעילות הומניטרית.
בשנת 2003 נכתב המנון נוסף בשם "Pazza Inter", על ידי פאולו בארילרי ודינו סטיוארט. השיר בוצע על ידי שחקני הקבוצה וצולם בוידאו קליפ שהפך ללהיט בקרב אוהדי הקבוצה. בשנת 2007, כחלק מחגיגות האליפות ה-15 של המועדון, חידשו שחקני הקבוצה את "Pazza Inter" וצולם לו וידאו קליפ חדש. לפני משחקי הקבוצה בסן סירו מתנגנים "C'è solo l'Inter" ו"Pazza Inter" זה אחר זה.
אצטדיון
אצטדיונה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון ג'וזפה מאצה, המוכר יותר בתור אצטדיון סן סירו, והיא חולקת אותו עם יריבתה העירונית מילאן.
האצטדיון הראשון בו שיחקה הקבוצה היה "הקמפו די וייה גולדוני". ב-1930 עברה הקבוצה לשחק באצטדיון "הארינה ג'יאני בררה", עד שבשנת 1947 החליט הנשיא קרלו מאסרוני לעבור לשחק בסן סירו. האצטדיון נבנה בשנת 1926 ברובע המילאנזי סן סירו, מה שנתן לו את שמו המקורי. ב-1979 שונה שמו באופן רשמי ל"ג'וזפה מאצה", על שמו של כוכב אינטר בשנות ה-30 ששיחק גם שנתיים במילאן ונפטר באותה שנה.
המשחק הראשון באצטדיון נערך ב-19 בספטמבר 1926, בין אינטר לבין מילאן לעיני כ-35,000 צופים (3:6 לאינטר בסיום). במשך השנים עבר האצטדיון מספר פעמים שיפוצים, והפעם האחרונה הייתה כשאיטליה נבחרה לארח את מונדיאל 1990, אז נבנתה טבעת שלישית והוגדל מספר המושבים. תכולתו של האצטדיון היום היא 80,018 מקומות ישיבה.
לסן סירו דירוג של חמישה כוכבים לפי דירוג האצטדיונים של אופ"א, והוא נמצא בבעלות עיריית מילאנו.
אוהדי הקבוצה
ממחקר שערך מכון המחקר נילסן בחודשים יוני–יולי 2008 עולה, כי אינטר נמצאת במקום השני במספר אוהדיה באיטליה עם שישה מיליון אוהדים, כשלפניה נמצאת יובנטוס עם מספר האוהדים הגדול ביותר, ואחריה נמצאות מילאן, רומא, לאציו ונאפולי.
אינטר היא אחת הקבוצות האהודות בעולם - ממחקר שפורסם בספטמבר 2010 על ידי החברה הגרמנית "Sport+Markt" עולה, שלקבוצה יש 17 וחצי מיליון אוהדים ברחבי אירופה והיא מדורגת שמינית במספר אוהדיה ביבשת. לקבוצה יש אוהדים רבים גם בדרום אמריקה ואסיה, בעיקר בסין (בה מספר האוהדים של אינטר מוערך ב-85 מיליון) ואינדונזיה.
לאינטר יש מועדוני אוהדים רשמיים בכל רחבי העולם, וגם בישראל.
ארגוני האוהדים
האולטראס של הקבוצה יושבים במשחקי הבית מאחורי השער הצפוני בטבעת השנייה באצטדיון סן סירו, ומלווים את הקבוצה לכל משחקי החוץ באיטליה ואירופה. אוהדים אלה מוכרים בשם הכולל "קורבה נורד" (היציע המעוקל הצפוני, באיטלקית), המאגד את כל ארגוני האולטראס של הקבוצה תחת שם אחד.
הארגונים המרכזיים בקורבה נורד הם: בנוסף לארגונים הגדולים ישנם עוד מספר ארגונים קטנים כמו המונקיס, הבולדוגס, הדרגונס ועוד.
האולטראס של אינטר הם מהוותיקים והגדולים באיטליה ואירופה.
בתחילת שנות ה-2000, התקופה הקשה של המועדון, נקשר שמם של האולטראס במספר אירועים אלימים שבוצעו כמחאה על התנהלות הקבוצה.
לקורבה נורד של אינטר יריבות גדולה עם אוהדי מילאן, יובנטוס, רומא, נאפולי ואטאלנטה. הם מקיימים קשרים טובים עם אוהדי לאציו, וארזה, ליברפול וולנסיה.
דרבי דלה מדונינה
דרבי דלה מדונינה הוא המשחק בין שתי הקבוצות הגדולות מהעיר מילאנו אינטר ומילאן. מילאן נוסדה ב-1899 ואינטר נוסדה ב-1908 על ידי פורשים ממילאן עקב מחלוקת גדולה, כך שהיריבות הגדולה והשנאה בין המועדונים נוצרה כבר מיום היווסדה של אינטר.
היריבות בין שתי הקבוצות קשורה להבדלי המעמדות בחברה המילאנזית בחצי הראשון של המאה ה-20. באותן שנים נחשבו אוהדי אינטר לבני המעמד הבינוני-גבוה בעיר ואוהדי מילאן נהגו להקניט אותם ולכנותם בשם baùscia (רברבן באיטלקית). מנגד נחשבו אוהדי מילאן לבני מעמד הפועלים, ואוהדי אינטר נהגו לכנותם בצורה מזלזלת בשם casciavìt (מברג באיטלקית), כדי לציין את היותם פועלים קשי יום. הבדלי המעמדות כבר לא קיימים בימינו, אך מבחינה פוליטית אוהדי אינטר נוטים לצד הימני של המפה הפוליטית, ואוהדי מילאן נוטים יותר שמאלה.
במשך השנים, בעיקר בשנות ה-70 וה-80, התרחשו מספר אירועים אלימים בין שני מחנות האוהדים, ובשנים האחרונות זכור הדרבי ברבע הגמר של ליגת האלופות, שבמהלכו השליכו אוהדי אינטר למגרש חזיזים, אבוקות ורימוני עשן וגרמו לפיצוץ המשחק.
שתי הקבוצות נחשבות לשתיים מהקבוצות הגדולות באירופה, והדרבי ביניהן היה הדרבי היחיד באירופה שבו משחקות שתי קבוצות שזכו אי פעם באליפות אירופה, עד שנת 2023/4, בה יתקיימו משחקי דרבי בין שתי הקבוצות של מנצ'סטר, אשר זכו בגביע האלופות של אירופה (מנצ'סטר סיטי בשנת 2023).
הכינוי "דרבי דלה מדונינה" הוא על-שם הפסל המפורסם של המדונה בדואומו די מילאנו.
הדרבי המילאנזי נחשב לאחד המשחקים הנצפים בעולם, ומושך לאצטדיון אוהדי כדורגל מכל רחבי העולם.
דרבי ד'איטליה
הדרבי של איטליה הוא המשחק בין אינטר ליובנטוס. את המונח הדרבי של איטליה טבע לראשונה העיתונאי האיטלקי ג'יאני בררה בשנת 1967, כדי לציין את היריבות הגדולה בין שני המועדונים, אף שאינם מאותה העיר.
שורשי היריבות בין אינטר ליובנטוס הם בכך, ששתי הקבוצות נחשבו למרכזיות בתחרות על האליפות, ועד לשנת 2006 היו לשני המועדונים היחידים באיטליה שמעולם לא ירדו לליגה השנייה.
המחלוקת והשנאה הגדולה בין המועדונים החלו בעונת 1960/1961, כאשר נפגשו שתי הקבוצות בטורינו למשחק ליגה שבו ניצחה אינטר 2:0, אך לאחר המשחק החליטה ההתאחדות לבטל את תוצאת המשחק ולקיים משחק חוזר מהסיבה, שנכחו במגרש כ-5,000 אוהדים יותר מתכולתו המקסימלית של המגרש ו-5,000 אוהדים הללו ,שהיו ברובם אוהדי יובה, עמדו מסביב למגרש. החלטת ההתאחדות גרמה לזעם רב באינטר, שהייתה אמורה לזכות בניצחון טכני מהסיבה, שהמשחק היה באצטדיונה של יובנטוס והיו אלה אוהדיה שגרמו לבעיה. נשיא אינטר, אנג'לו מוראטי, טען שההתאחדות פעלה לטובת ג'אני אניילי ומשפחתו העשירה שיובנטוס נמצאת בבעלותה, והחליט כאות מחאה לשלוח למשחק החוזר את קבוצת הנוער של המועדון, משחק בו הפסידה אינטר 9:1.
רגע מחלוקת גדול נוסף בהיסטוריה של שתי הקבוצות היה בעונת 1997/1998. שתי הקבוצות התמודדו על האליפות והיו צמודות אחת לשנייה כל העונה. במחזור ה-31, ארבעה משחקים לסיום העונה, אירחה יובנטוס את אינטר בדלה אלפי למשחק העונה, ובו, בגין הכשלה של בלם יובנטוס, מארק יוליאנו, את חלוץ אינטר רונאלדו בתוך רחבת יובנטוס לא נשרקה שריקה לפנדל, ויובנטוס ניצחה 1:0 וזכתה באליפות. שחקני ואוהדי אינטר, ובעיקר נשיא הקבוצה מאסימו מוראטי, טענו שוב שהשופטים וההתאחדות מעדיפים את יובנטוס ופועלים לטובתה.
היריבות והשנאה הגדולה בין שני המועדונים התעצמה, לאחר שבקיץ 2006 התפוצצה באיטליה פרשת הקאלצ'יופולי, שבה יובנטוס נמצאה אשמה בשיבוץ שופטים לטובתה והוענשה בירידה לליגה השנייה, לראשונה בתולדותיה, ובשלילת שני תוארי האליפות שזכתה בשנים 2005 ו-2006, כאשר את האליפות של 2006 החליטה ההתאחדות להעביר לאינטר. עקב ירידתה של יובנטוס לליגה השנייה בחרו מספר שחקנים בכירים לעזוב את הקבוצה, ושניים מהם, זלאטן איברהימוביץ' ופטריק ויירה, עברו לאינטר, דבר שהכעיס את אוהדי יובנטוס. מאז הפרשה מצויים שני המועדונים במאבק משפטי על גורלה של האליפות.
המשחק בין הקבוצות ידוע באווירה מתוחה, והאולטראס של שתי הקבוצות נוהגים לקלל ולגנות אחד את השני. במשחק בין הקבוצות, ששוחק באוקטובר 2011, הרימו אוהדי אינטר שלט שלעג לאוהדי יובנטוס שנהרגו באסון הייזל. בתגובה קיללו אוהדי יובנטוס את ג'אצ'ינטו פאקטי, נשיא אינטר שהלך לעולמו ב-2006. אתר הכדורגל הבינלאומי "גול" בחר בדרבי של איטליה כיריבות הגדולה ביותר בעולם הכדורגל.
אינטר בתרבות הפופולרית
בתור אחת הקבוצות המצליחות והמפורסמות ביותר באיטליה, הוזכרה אינטר פעמים רבות בתרבות האיטלקית.
ב-3 בינואר 1954 הייתה אינטר לקבוצה הראשונה שהופיעה בתוכנית ספורט בטלוויזיה האיטלקית שקטעים ממשחקה מול פאלרמו שודרו בתוכנית La Domenica Sportiva, ביום עלייתו לאוויר של הערוץ RAI. שחקן הקבוצה ברונו בולצ'י היה השחקן הראשון שתמונתו הודפסה על קלף להדבקה בחוברת המדבקות המפורסמת Calciatori Panini. בשנת 1995 הייתה אינטר הקבוצה הראשונה באיטליה שהקימה אתר אינטרנט. אתר הקבוצה הוא אתר הספורט השני באיטליה במספר הכניסות אליו משעלה לאוויר עד שנת 2010.
בחודש מאי 2011 הייתה אינטר הקבוצה הראשונה בעולם שחולצתה הופיעה בחלל, כשהאסטרונאוט האיטלקי, פאולו נספולי, אוהד וותיק של הקבוצה, לבש את החולצה מספר 10 בעת שריחף בתוך החללית במשימה MagISStra.
במשך השנים הוזכרה אינטר בשירים רבים במוזיקה האיטלקית. המפורסמים שבהם הם שירו של הזמר המפורסם, אדריאנו צ'לנטנו, שאוהד את הקבוצה "Eravamo in 100.000", ושירו של זמר הרוק המפורסם לוצ'יאנו ליגבואה, שגם הוא אוהד הקבוצה, "Una vita da mediano" ("חיים של קשר") שהוקדש לגבריאלה אוריאלי כוכב הקבוצה בשנות ה-80.
קבוצת הנוער
אקדמיית הנוער של אינטר כוללת 11 קבוצות מגיל 8 ועד גיל 20, שמשחקות בליגות הלאומיות לילדים ונוער באיטליה. מתחם האימונים של האקדמיה נקרא "מרכז הספורט ע"ש ג'אצ'ינטו פאקטי", מתחם ענק שכולל מגרשי אימונים, פנימייה, בית ספר, חדרי רפואה, חדרי הלבשה ועוד. במתחם מלווים את הילדים והנערים אנשי מקצוע כמו מאמנים, מורים, פסיכולוגים ורופאים.
במשך השנים טופחו במחלקת הנוער של אינטר שחקנים רבים, שחלקם הם מגדולי השחקנים בהיסטוריה של הקבוצה, כמו ג'וזפה מאצה, סנדרו מאצולה, ג'אצ'ינטו פאקטי, רוברטו בונינסנייה, גבריאלה אוריאלי, ג'וזפה ברגומי, וולטר זנגה ומאריו באלוטלי.
מתחם אימונים
מרכז הספורט ע"ש אנג'לו מוראטי, הידוע יותר בכינויו "לה פינטינה", הוא מתחם האימונים של אינטר.
המתחם נפתח בשנת 1962 בהוראת הנשיא אנג'לו מוראטי, ששמע לעצתו של מאמן הקבוצה הלניו הררה שהקבוצה צריכה מתחם אימונים שיספק את כל צרכיה.
במתחם קיימים שלושה מגרשי אימון שאחד מהם מכורה ומשמש את הקבוצה בימי מזג אוויר סוער. במקום ישנם בריכת שחייה גדולה, ג'קוזי, שני חדרי כושר גדולים, שני חדרי פיזיותרפיה ועיסוי ושלושה חדרי הלבשה. בחלקו המרכזי של המתחם נמצא מלון ובו חדרים אישיים לשחקנים וחדרי פנאי מצוידים היטב. במקום נמצא גם משרד של הנהלת הקבוצה, שבו מתקיימות פגישות, אולם למסיבות עיתונאים ואולפן עם ציוד טכני השייך ל"אינטר צ'אנל", ערוץ המועדון.
כאשר נפתח האימון בפני הקהל הרחב, מתמלא לא פעם המתחם בכמה אלפים מאוהדי הקבוצה. מתחם האימונים נמצא בעיירה אפיאנו ג'נטילה, הסמוכה לעיר קומו, ומרוחקת כ-35 ק"מ צפונית-מערבית ממילאנו.
סגל הקבוצה
(קפטן)
(בהשאלה מססואולו)
שחקנים מפורסמים
לרשימה המלאה ראו כדורגלני אינטר מילאנו.
שחקני הקבוצה בנבחרות השונות
במשך השנים שיחקו באינטר מאות שחקני נבחרות מכל רחבי העולם. אינטר היא הקבוצה השנייה שסיפקה את מספר השחקנים הגדול ביותר לנבחרת איטליה עם 105 שחקנים (יובנטוס ראשונה, מילאן שלישית). 18 מהם שימשו כקפטנים של הנבחרת ובכל אחת מארבע הזכיות של הנבחרת במונדיאל היוו שחקני אינטר חלק נכבד. אינטר נמצאת במקום השני מבין הקבוצות בעולם במספר שחקניה שזכו במונדיאל עם 20 זכיות, כשלפניה יובנטוס עם 24 זכיות. בנוסף, שבעה משחקניה זכו באליפות אירופה וחמישה בקופה אמריקה.
תארים לאומיים
1909/1910, 1919/1920, 1929/1930, 1937/1938, 1939/1940, 1952/1953, 1953/1954, 1962/1963, 1964/1965, 1965/1966, 1970/1971, 1979/1980, 1988/1989, 2005/2006, 2006/2007, 2007/2008, 2008/2009, 2009/2010, 2020/2021 1938/1939, 1977/1978, 1981/1982, 2004/2005, 2005/2006, 2009/2010, 2010/2011, 2021/2022, 2022/2023 1989, 2005, 2006, 2008, 2010, 2021, 2023
תארים אירופיים
1990/1991, 1993/1994, 1997/1998
2021 בהאיטי
אירועים בשנת 2021 בהאיטי.
אירועים
מתמשך - מגפת הקורונה בהאיטי
הרעב הגדול בצפון סין (1876–1879)
הרעב הגדול בצפון סין התרחש בסין ב־1876–1879, השנים האחרונות של שושלת צ'ינג. בסין הרעב מכונה "Dīngwù Qíhuāng" (סינית: 丁戊奇荒). בצורת קשה פגעה בצפון סין בשנת 1875, בצורת שהובילה לפגיעה קשה ביבולים. המחוזות שאנשי, זילי (כיום חלק ממחוז חביי), חנאן, שאנדונג והחלקים הצפוניים של ג'יאנגסו הם המחוזות העיקריים שנפגעו. בין 9 ל-13 מיליון איש מצאו את מותם כתוצאה מהרעב הגדול, מתוך אוכלוסייה כוללת של 108 מיליון איש. שינוי קיצוני במזג האוויר כתוצאה מזרם אל ניניו הוא שהוביל לבצורת ולרעב.
מאמצים לבלימת הרעב
רישרד הבין שהרעב נהיה קשה במיוחד במחוז שאנשי, מחוז שהיה כמעט בלתי מוכר לזרים באותם הימים. בשנת 1878 הוא נסע למחוז זה, "יומן הרעב" שכתב תיאר את התנאים הקשים. "העובדה שאנשים שברו את בתיהם, מכרו את נשותיהם ואת בנותיהם, אכלו שורשים ופגרים, חימר ועלים לא הפתיעה איש...המראה של גברים ונשים שוכבים חסרי אונים לצד הדרך, או אפילו מתים, נקרעים על ידי כלבים וציפורים ושל ילדים מבושלים בסירים הוא כה מזעזע עד כדי שיגרום לכל אחד לקבל חלחלה". כאמור, מחוז שאנשי הוא המחוז שנפגע יותר מכל ברעב הכבד, לפי ההערכות כ-5.5 מיליון תושבי המחוז מתו מתוך אוכלוסייה כוללת של כ-15 מיליון איש. האזורים המרוחקים וההריים הם אלו שנפגעו יותר מכל.
על מנת להילחם ברעב, הוקמה רשת בינלאומית לאיסוף תרומות, רובן הגיעו מאנגליה ומעסקים זרים שפעלו בסין. מאמצים אלו נשאו פרי, סכום של 204,000 מטבעות טיל נאספו (שווי של 7 עד 10 מיליון דולר נכון לשנת 2012). נוצרים קתולים גייסו למעלה ממחצית מן הסכום, 125,000 טיל (כ-5 מיליון דולר) ונוכחותם הפיזית באזורים הפגועים תרמה גם היא. יותר מ-40 מיסיונרים קתולים ו-31 נוצרים פרוטוסטנטים פעלו בשדות סין וסייעו ל-3.1 מיליון איש במחוז שאנשי לבדו. 3 מיסיונרים פרוטוסטנטים מתו ממחלות, בעיקר טיפוס הבהרות שהיה נפוץ באזורי הרעב.
ממשלת צ'ינג, פילנתרופים סינים ואנשי עסקים בסין הגיבו גם הם לרעב והחלו לצבור כספים לטובת הציבור. הייתה יריבות מבין המסייעים מבית לבין המסייעים הזרים. הסינים חששו שמסיונרים נוצרים ינצלו את הרעב כדי לקחת ילדים יתומים ולגרום להם להתנצר וכן להפיץ את הנצרות באמצעים אחרים. הם התרימו סכומים גדולים של כסף שהלכו להקמת בתי יתומים וכן כדי לקנות את חירותם של ילדים ונשים שנמכרו לעבדות. בעוד שעיקר מאמצי הסיוע מבחוץ הופנו למחוז שאנשי, המאמץ הסיני הופנה למחוזות חנאן ושאנדונג.
הגשמים חוזרים
ביוני 1879, החלו לרדת גשמים כבדים, בעיקר באזורים מוכי הרעב, ובעקבות היבולים והקציר הנאה שנאסף כבר בסתיו מרבית הרעב היה מאחור. אולם, אזורים הרריים רביים דולדלו מאוכלוסייה בעקבות מוות מרעב, מחלות וכן מנדידה של אנשים חסרי כל לאזורים מיושבים יותר. אזרחים זרים תלו את האשם ברעב ובמספר המתים הגדול בחוסר הקדמה של סין וכן בשחיתות של שושלת צ'ינג. המסיונרים שפעלו בסין בתקופת הרעב סברו שפועלם סייע ליצירת אחווה בין הסינים לבין עולם הנצרות, וכן שהם סייעו לקרב ולהפיץ את הנצרות בסין.
Bright Size Life (אלבום)
ב-2011, שיר הנושא נכלל באוסף Jazz: The Smithsonian Anthology compilation של Smithsonian Folkways.
דונלד מייניג
דונלד ויליאם מייניג (באנגלית: Donald William Meinig; 1 בנובמבר 1924 - 13 ביוני 2020) היה פרופסור אמריקאי לגאוגרפיה, באוניברסיטת סירקיוז. תחומי מחקריו עסקו בגאוגרפיה רגיונלית, היסטורית ותרבותית.
אורן אזרד
אורן אליהו אזרד (נולד ב-19 ביוני 1976) הוא שחיין עבר, אלוף ישראל בשחייה, שהשתתף באולימפיאדת סידני במדי נבחרת ישראל.
דונלד מייניג
ביוגרפיה
הסבים והסבתות של אביו היגרו מכפר בסקסוניה שבגרמניה לאיווה ב-1880, בעקבות קרובי משפחה שהיגרו קודם לארצות הברית. סבו היה סנדלר ועבד קצת במקצועו ואחר כך עבד ברכבת ועד מהרה רכש משק. היו לו שלושה בנים (אביו היה הצעיר והיחיד שנולד באמריקה) וכשהגיעו בניו לבגרות, שמע שיש אדמות חקלאיות טובות במדינת וושינגטון, ומחירן היה יכול להיות שליש מהמחיר באיווה, וכך ב־1903 עבר לשם והושיב את משפחתו על שטח של 1600 דונם. הוריה של אמו נולדו בצפון מדינת ניו יורק, והם נפגשו במינסוטה, שם נולדה אימו, ובאותה שנה היגרו לאותה עיר במזרח מדינת וושינגטון, שם עסק כבר סבי בתחום הביטוח והנדל"ן.
אורן אזרד
ביוגרפיה
אורן אזרד התאמן בקבוצת השחייה של הפועל נס ציונה בהדרכתו של מארק פלג ואחר כך בהפועל ירושלים.
1994
באליפות ישראל שנערכה באוגוסט 1994 זכה אזרד בשתי מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.40 שניות, אחרי דימה ריבינסקי מהפועל ירושלים (24.02 דקות) ולפני איתן אורבך ממכבי חיפה (24.44 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.95 שניות, אחרי איתן אורבך (52.59 שניות) ולפני מורן זומרפלד ממכבי נהריה (54.19 שניות).
דונלד מייניג
ביוגרפיה
מייניג למד ״לימודי דיפלומטיה״ באוניברסיטת ג'ורג'טאון, ולאחר מכן קיבל תארים מתקדמים בגאוגרפיה מאוניברסיטת וושינגטון בשנים 1950 ו -1953, תחת פיקוחו של הגאוגרף האוסטרלי גרהם לוטון; הוא גם הושפע מאוד מההיסטוריון קרול קוויגלי. החל משנת 1950, מייניג החזיק בתפקיד סגל באוניברסיטת יוטה. עם זאת, בשנת 1958 הוא עזב את יוטה לתפקיד מרצה אורח באוניברסיטת אדלייד באוסטרליה, תחת מלגת פולברייט, ובשנת 1960 הצטרף לסגל אוניברסיטת סירקיוז. הוא היה יו"ר המחלקה לגאוגרפיה בסירקיוז בשנים 1968–1973, הפך למקסוול פרופסור בסירקיוז ב -1990 ופרש בשנת 2004.
אורן אזרד
1997
באליפות אירופה שנערכה בסביליה, ספרד באוגוסט 1997 סיים אזרד במקום שביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם יואב ברוק, ערן גרומי ואיתן אורבך בתוצאה של 3:23.10 דקות, כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 51.66 שניות, במקום 20 במשחה ל-50 מטר חופשי תוצאה של 23.61 שניות ובמקום 21 במשחה ל-100 מטר חופשי תוצאה של 51.78 שניות.
דונלד מייניג
ביוגרפיה
בסירקיוז היה מייניג יועץ הדוקטורט של יותר מ -20 סטודנטים, כולל הגאוגרף הניו זילנדי אוולין סטוקס.
אורן אזרד
2000
באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי, פינלנד ביולי 2000 סיים אזרד במקום שמיני במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם איתן אורבך, טל שטריקר ויואב ברוק בתוצאה של 3:25.21 דקות. התוצאה שקבע בזינוק שליחים הייתה 50.86 שניות. בשלב המוקדמות הרביעייה הישראלית עלתה מהמקום השישי בתוצאה שחל 3:23.26 דקות, אלכסיי מנז'ולה שחה במקומו של שטריקר. התוצאה שקבע בזינוק שליחים הייתה 51.12 שניות.
דונלד מייניג
מחקר
עבודתו של מייניג התמקדה בגאוגרפיה היסטורית, גאוגרפיה רגיונלית, גאוגרפיה תרבותית, גאוגרפיה חברתית ופרשנות נוף.
אורן אזרד
2000
באולימפיאדת סידני (2000) סיים אזרד במקום 14 במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא ישראלי של 3:22.06 דקות, ביחד עם מנצ'ולה, אורבך וברוק. התוצאה שקבע בזינוק שליחים הייתה 50.68 שניות.
דונלד מייניג
נופים ופרשנותם
בתחילת שנות ה-70, כאשר המהפכה הכמותית שטפה את הגאוגרפיה האמריקאית, היה מייניג אחד מהבודדים שראו בצורך להבליט את המחקר התרבותי וההיסטורי. הוא היה בין מובילי יצירתה של הגאוגרפיה התרבותית החדשה, יחד עם אי פו טואן, אן בטימר, אדוארד רלף ואחרים. ביטוי לתפיסת עולמם הוא קובץ המאמרים על ״הפרשנות של נופים יומיומיים״, שפרסם בשנת 1979, שנחשב כקלסיקה בתחום. בקובץ ריכז מאמריהם של החוקרים המרכזיים בתחום, כשהוא תרם שני מאמרים חשובים. למאמר הראשון הוא קרא ״בעיני המתבונן- עשר וראציות על אותו מראה״. שם הוא טען כי גם אם כולנו נתבונן לאותו כיוון, לאותו נוף, כל אחד יראה דברים אחרים ויתן להם משמעויות אחרות. אמנם ייתכן כי כולם יראו את אותם צורות - הרים, בתים, עצים, כבישים אבל לכל אחד יש מערכת אחרת של זכרונות וכלים לפרשנות הנוף שהוא נחשף אליהם. בהמשך הוא תיאר את המשמעויות השונות כגון: נוף כטבע, נוף כמערכת אקולוגית, נוף כמשאב, נוף כאידאולוגיה, נוף כיצירה היסטורית, נוף כאסתטיקה ועוד.
בהמשך הקובץ, הוא הציג את המושג - ״נופים סימבוליים״. שם טען שלכל אומה ישנם נופים סימבוליים שמאפיינים אותה. מכאן הוא הגיע לקביעה כי שלושה נופים הם סימבוליים עבור האמריקאיים: נוף העיירה של ניו אינגלנד, נוף הרחוב המרכזי ונוף הפרוורים.
הראשון מאופיין על ידי הכנסייה הלבנה הפרוטסטנטית במרכז העיירה, עם מגדל הפעמונים המחודד. בחזיתה נמצאת כיכר הדשא המרכזית של העיירה ומסביב משתרעים בתים לבנים חד קומתיים. הבתים והרחובות מוקפים בעצים שמחליפים צבעיהם בהתאם לעונות השנה. זהו הנוף הקלסי של ניו-אינגלנד, ערש האומה האמריקאית.
הנוף הסמלי השני הוא של ״הרחוב המרכזי״, האופייני למה שהוא כינה ״אמריקה התיכונה״. זאת שבין ה״מזרח״ ל״מערב״, זאת שהוא טען שמאפיינת את המעמד הבינוני. היא נמצאת בתווך בין אזורים חקלאיים ועירוניים. הרחוב הראשי נמתח לרוב מכיוון מזרח למערב, ובולט בו בניין הבנק המונומנטלי. לצידו חנויות שונות, מסעדות וברים. ה״רחוב המרכזי״ מהווה מקום שאליו מגיעים חקלאיים, בוקרים ועוברי אורח, הוא משתרע לאורכן של הדרכים שחוצות את אמריקה.
הנוף השלישי הוא הפרברים. נוף של בתים נמוכים, טבולים בעצים ומדשאות בחזית הבית. מוסך גדול צמוד לפתח הכניסה, בו מקום לשתי מכוניות. המוסך נפתח לשביל גישה למערכת הכבישים של הפרבר. המשפחות הגרות בפרברים, מחוברות בעזרת המכונית למועדוני ספורט וחברה - סקי, שייט, גולף, בייסבול. עורכות את הקניות במרכזי המסחר העצומים בפאתי הפרבר. זה הנוף שהיה החלום האמריקאי בהתגשמותו במשך עשרות שנים.
בהמשך שאל מיינג את השאלות המסקרנות: מה היה הנוף המקורי שממנו התפתח הנוף הסמלי? מה הופך נופים אלה לסמליים? איך מאבחנים נופים כאלה, ומה משמעותם? מה נופים אלה מספרים על אמריקה? ומסיים בשאלה, האם כיום ישנם נופים סמליים בהתהוות?
עבודותיהם של מייניג וגאוגרפים תרבותיים והיסטוריים אחרים, נתנו רוח גבית לתנועות לשימור אתרים ולשימור נופים, והגבירה את המודעות והחקיקה באשר לשימור נופי העבר עבור העתיד.
גאוגרפיה היסטורית
העבודה השאפתנית והידועה ביותר של מייניג היא הסדרה״ "עיצובה של אמריקה" (פורסמו בשנים 1986, 1993, 1998 ו -2004).
ב״עיצובה של אמריקה״ הוא התחיל בשנת 1492, וסיים בסוף המאה העשרים. רוחב המחקר, עומק התובנה ורמת השיפוט נותרו אופייניים בכל אחד מהספרים שכתב. מייניג יצר עבודה בעלת משמעות ארוכת טווח. הכרך הראשון בסדרה, ״אמריקה האטלנטית, 1492-1800״ (1986), התמקד בנושאים הבסיסיים של הסיפור האמריקאי כולו. "הדגש שלי על דפוסים חברתיים ותרבותיים", כתב אז מייניג, "משקף לא רק את מה שאני נהנה לחקור בתחומים אלה, אלא יותר מכך, את ההכרה שלי שהגאוגרפיה של תהליכים ותופעות אלה מוערכות הערכת חסר בניתוחים של התפתחות ארצות הברית".
כאשר הופיע הכרך השני, ידע מייניג שהתפתחויות של המאה התשע-עשרה יחייבו מקום רב יותר מכפי שהוקצה בתחילה. מכאן שהמאה ה-19 חולקה לשני כרכים, שהראשון בהם נקרא - ״אמריקה היבשתית״, 1800-1867. בכרך זה אפשר לראות דוגמה לשיטת עבודתו של מייניג, בנושא מלחמת האזרחים, שהיה אירוע מכונן במאה ה-19 בהתפתחותה של ארצות הברית. מייניג טען שישנה אי הבנה מתמדת בתפיסה של המלחמה המתבטאת במושג ״הצפון נגד הדרום״. החלוקה של ארצות הברית לאזורי משנה, ובעקבות כך להזדהות בין הצדדים הנלחמים, הייתה יותר עניין כלכלי-חברתי מגאוגרפי גרידא. הייתה זו מלחמה על רקע ההבדלים בין מדינות מתועשות לבין מדינות חקלאיות, שכל אחת מהן פיתחה אידאולוגיה שונה. מייניג למעשה דגל ״באשכול״ של תנאים גאוגרפים-חברתיים-כלכליים כמסבירי הקונפליקט מאשר גורם אחד - העבדות.
בכרכים הראשונים של ספריו, מייניג טיפל בתהליכים שהביאו לגידולה ולהתפשטותה של ארה״ב, בתוך יבשת צפון אמריקה. הוא תיאר תהליכים קולוניאליסטיים יבשתיים. הוא תיאר את המגעים להתרחבות על חשבון שכנותיה ליבשת כמו קנדה ומקסיקו ואפילו קובה. באותה העת של המאה ה-19, מייניג זיהה היווצרות תת-תרבויות אמריקאיות, שמתפתחות במקביל. הן אובחנו על ידו במובנים חברתיים-כלכליים אך גם במובנים פוליטיים טריטוריאליים: ניו-אינגלנד, המערב התיכון, ״חגורת הכותנה בדרום״. כל אחת מהן שואפת להתפשט הלאה בתוך היבשת.
מייניג טען כי במאה ה-19, האמריקאים נשאו את לפיד האימפריאליזם האירופי. הוא טען, שהם היו אימפריאליסטים פוליטיים ותרבותיים מודעים למעשיהם - התרחבות החוצה מגבולות הברית לתוך צפון אמריקה. הוא הדגיש כי ההתרחבות הייתה לכל הכיוונים, ולא רק מערבה. הדגשה זאת של הספר, באה להציג תיזה אחרת מזו המקובלת של פרדריק ג'קסון טרנר שתיאר את ״הדרמה״ של התפשטות המדינה מערבה, וזכה לתהילה רבה על מחקרו. מייניג הוכיח כי האמריקאים התפשטו מערבה, דרומה וצפונה, והאופי הלאומי שהתפתח היה מורכב הרבה יותר ממה שטרנר הציג. לעומת האימפריאליזם האירופאי, האימפריאליזם האמריקאי היה על אדמה ומשאבים, לא על ניצול עמים אחרים.
כפי שמבהיר הכרך הסופי של "עיצוב אמריקה", השינויים במבנה-העל של המדינה נעשו חשובים יותר מאז ראשית המאה העשרים. שינויים אלה הגדירו מחדש את עצם טבעו, צורתו ומשמעותו של היסוד הגאוגרפי של אמריקה. בכרך הזה הנקרא - ״אמריקה הגלובאלית״, מייניג טיפל בשלושה מרכיבים - "טכנולוגיה״, ״הגירות", ו״משימות״. כתמיד, הסימטריות של מחשבתו מובילה את הקורא למסקנותיו דרך נתונים רבים שהוא מציג. בחלק ראשון הדגיש מייניג עד כמה השפיעו מכשירים ורשתות על התקשורת בין מקומות, שחיברו את המרחב האמריקאי" כגון ההצעות הראשונות לרשת כבישים מהירים בין-מדינתית (1915). חלק זה של הספר מטפל בחידושים נוספים כשידור רדיו והתעופה. כולם מופעלים באמצעות רשת יבשתית של אנרגיה חשמלית. תהליכים אלה שהחלו בזמן מלחמת העולם הראשונה נמשכים לתקופה שלאחר המלחמה השנייה. בתקופת ההמשך, מושם דגש על הטכנולוגיות האודיו-ויזואליות המהירות של המאה העשרים- הטלוויזיה והאינטרנט.
בסופו של דבר רגשותיו של מייניג היו מעורבים, לגבי תפקיד הטכנולוגיה בגאוגרפיה ההיסטורית של ארצות הברית. שכן חלק זה של הספר מסתיים ומדגיש את הספקות של החוקר העירוני לואיס ממפורד לגורלה של הקהילה החברתית בעידן של תקשורת המונים.
עוד בחן המחבר את יחסי האומה האמריקאית לאזוריה השונים, עם דגש על הדמוגרפיה. הוא הדגים זאת בצורה משעשעת על ידי קריקטורה מ"ניו יורקר״, שבה הבעל מסביר: אני גדלתי במזרח בעיר ניו יורק וננסי אשתי גדלה בבמערב בלוס אנג'לס, אבל אנחנו מחנכים את הילדים בגישה הבין אזורית - בין המזרח למערב״.
הוא ניתח כמה נושאים שנראו בתחילת המאה כמגבשים את אמריקה, אבל בשנות החמישים, לאחר מלחמת העולם השנייה הם משתנים. מייניג טען ששנות החמישים מהוות קו פרשת המים. הגירה פנימית, ובין לאומית. השתנות הדרום החקלאי של שנות השלושים. יצירת הרעיון של "מגלופוליס" ואת קיומם של "שתי קליפורניות אמריקאיות".
שינויים נוספים שמנה מייניג הם - ההחלטה ב-1959 לצירוף של אלסקה והוואי לארצות הברית; השינוי ההדרגתי במחלוקת על הקהילה של פוארטו ריקו; שינוי המדיניות הפדרלית כלפי האינדיאנים; הפירבור ההמוני שהתפרש בכל היבשת ושינה את אופייה היישובי ועוד.
מייניג נפטר ב-13 ביוני 2020.
הדרבי של מנצ'סטר
הדרבי של מנצ'סטר מתייחס בדרך כלל למשחק הדרבי בין שתי קבוצות הכדורגל הבכירות של העיר מנצ'סטר: מנצ'סטר יונייטד ומנצ'סטר סיטי.
דרבי זה נחשב לאחד ממשחקי הדרבי הכי חשובים וגדולים באנגליה ובעולם והיריבות העירונית בין האוהדים מובילה לעיתים לאלימות מילולית ופיזית. אוהדי סיטי מחשיבים את היריבות ביניהם לבין יונייטד לגדולה ביותר. למרות זאת, אוהדי יונייטד מחשיבים את היריבות בין קבוצתם לבין ליברפול כמשמעותית יותר.
היסטוריה
נכון ל-14 בינואר 2023, התקיימו 189 משחקי דרבי, בהם מנצ'סטר יונייטד מובילה את המאזן עם 78 ניצחונות.
שתי הקבוצות ניצחו בתוצאת 0-5, בפעם הראשונה כשמנצ'סטר סיטי ניצחה ב-1955, ובפעם השנייה כשמנצ'סטר יונייטד ניצחה ב-1994.
הדרבי בו נכחו הכי הרבה אנשים התרחש ב-20 בספטמבר 1947, בו נכחו כ-78,000 איש. המשחק נערך באצטדיון מאין רוד בו שני המועדונים נהגו לשחק מאחר שאצטדיון אולד טראפורד היה בתיקונים מנזקים שנגרמו לו במלחמת העולם השנייה.
מאז רכישת מנצ'סטר סיטי על ידי משקיענים מאבו דאבי בשנת 2008 משחקי הדרבי נהפכו למסקרנים יותר ולמסוקרים יותר ברחבי העולם.
ב-23 באוקטובר 2011 ניצחה מנצ'סטר סיטי את מנצ'סטר יונייטד בתוצאה 1-6, אשר נחשבת לאחת מהתוצאות הטובות ביותר לזכות הסיטי במשחקי הדרבי בין הקבוצות.
החל מעונת 2016/17 הדרבי נחשב למסקרן אפילו יותר בגלל היריבות הספורטיבית השוררת בין מאמני הקבוצות ז'וזה מוריניו ופפ גוארדיולה. באותה עונה הקבוצות נפגשו פעמיים בליגה ופעם אחת בגביע הליגה.
שכונות הפשע
שכונות הפשע (באנגלית: "Brick Mansions") הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2014 בכיכובם של פול ווקר, דוד בל וריזה.
הסרט מבוסס על סרט האקשן הצרפתי משנת 2004 "פרבר 13", שבוים על ידי פייר מורל והופק על ידי לוק בסון, שגם כתב והפיק את הסרט הזה.
בסרט מככבים פול ווקר ודוד בל. בל כיכב גם בסרט "פרבר 13", עליו מבוסס סרט זה. הסרט יצא לאור 5 חודשים לאחר מותו של פול ווקר ב-30 בנובמבר 2013, ובסרט הוקדש לזכרו. הסרט הזה הוא הסרט האחרון בו ווקר שיחק, אף על פי שמהיר ועצבני 7 יצא אחריו.
הסרט יצא לאור ב-23 באפריל 2019 בצרפת וב-25 באפריל 2019 בארצות הברית ובקנדה.
עלילה
בדטרויט של שנת 2018 שוררת דיסטופיה וכאוס מוחלט. מועצת העירייה מחליטה כי יש חלקים מהעיר שאין בהם שליטה של אוכפי החוק, והן בונים חומה בגובה 40 מטרים בין העיר ובין אזורים אלו, המכונים "הפרויקטים".
דמיאן קוליאר (פול ווקר) הוא שוטר סמוי הפועל בפרויקטים ומקווה לנקום את רצח אביו בידי אנשי הפרויקטים.
פעילות מים
פעילות מים (באנגלית: Water activity) הוא ערך חסר יחידות הנע בין 0 ל-1 המייצג את תכולת המים החופשיים במערכת כימית. מים חופשיים מוגדרים כמים שאינם קשורים למולקולות אחרות הנמצאות בסביבה, וניתן להתייחס לערך זה כאל הלחות היחסית הנמצאת בסביבה. במקרה של מוצרי מזון, אותם מים חופשיים זמינים להתפתחות חיידקים ולהשתתפות בתגובות כימיות ואנזימתיות. פעילות מים היא אחד מן המדדים בהם ניתן להיעזר על מנת לקבוע את אופי קלקול המזון. כמות המים החופשיים במוצר מזון כלשהו תלויה הן בסוג המזון - אם הוא מכיל רכיבים בעלי יכולת לקשור מים בצורה טובה או לא, והן בכמות המים שמוצר המזון מכיל.
חשיבות
לפעילות המים חשיבות גדולה בתחום בטיחות המזון ותהליכי ייצור. באמצעות מדידה ובקרה של פעילות המים ניתן לחזות אילו מיקרואורגניזמים עשויים לקלקל את מוצר המזון, למזער תגובות השחמה אנזימטיות ותגובות של חמצון שומנים בלתי רצויות, להעריך את יציבות מוצר המזון ואת משך חיי המדף שלו. בנוסף, באמצעות מדידת פעילות המים, מתאפשר שיפור איכותו של מוצר המזון על ידי הארכת פעילות אנזימטית רצויה, שיפור מרקם המזון, שיפור תנאי השינוע והאחסון המתאימים למוצר והארכת חיי המדף.
נוסחאת חישוב
aw= P/P0
aw – פעילות מים במוצר המזון
P – לחץ אדי מים במוצר המזון
P0– לחץ אדי מים טהורים
יש לשים לב כי P ו- P0 נמדדים באותה הטמפרטורה
הקשר בין קצבי ריאקציה לבין פעילות מים
חמצון ליפידים (Lipids Oxidation) הוא תהליך לא רצוי העשוי לגרום לריחות לוואי, צבעים לא רצויים, פגיעה בחלבונים ובערכים התזונתיים של מוצר המזון. התהליך מתרחש בקצב המהיר ביותר בערכי פעילות מים גבוהים מאוד, כאלו השואפים ל-1, ובערכי פעילות מים נמוכים מאוד השואפים לערך 0. חמצון הליפידים המינימלי מתרחש כאשר ערך פעילות המים הוא סביב 0.35.
פעילות אנזימטית עשויה להיות בעלת השפעה חיובית. לדוגמה בעת יישון עלי תה תוך שימוש באנזימים ממשפחת "פולי פנול אוקסידאז" (PPO) יישון עלי התה נעשה בלחות מבוקרת ובכך משתנה ציבעו וטעמו של העלה. השפעה שלילית על מוצר המזון (זירוז קלקול או ריקבון או השחמה אנזימטית). פעילות זו מתגברת עם העלייה בפעילות המים והחל מפעילות מים של 0.7 ישנה עליה משמעותית בקצב הפעילות האנזימטית.
ריאקציית מייארד היא שרשרת תגובות כימיות המתחילות בתגובה בין חומצת אמינו לסוכר מחזר, ובמהלכה מתקבלים טעמים וריחות רצויים ברובם כדוגמת השחמת מוצרי מזון, קליית קפה ועוד. חלק מתוצרי התגובה אינם רצויים ואלו ומקנים טעמי לוואי למוצר המזון. התגובה דורשת ערך מינימלי של 0.2 על מנת להתרחש, סביב 0.6 היא תתרחש בקצב המהיר ביותר, ובערכי פעילות מים נמוכים במעט מ-0.8 היא תואט. גרף מספר 1 – מציג את הקשר בין קצב ריאקציה יחסי לבין פעילות מים.
מדידת נקודת הקיפאון של מוצר המזון
שיטה המתאימה למוצרים בעלי ערכי פעילות מים הגדולים מ-0.8, השיטה מתבססת על כך כי ירידה בטמפרטורת הקיפאון של תמיסה נמצאת ביחס ישר לירידה בלחץ האדים מעל התמיסה, תוך השוואה למים טהורים.
שימוש במלח
הנחת רצועת נייר סינון טבולה בתמיסות מלח, מיובשת ומודבקת על מכסה צלוחית אטומה המכילה את מוצר המזון למשך מספר שעות. השיטה מתבססת על העובדה כי מלח לא יתמוסס אלא אם רמת הלחות מסביבו תעלה לנקודה השווה לתכולת הלחות הרוויה של המלח.
נייט הגדול: עף על זה
נייט הגדול: עף על זה (באנגלית: Big Nate: On A Roll) הוא הספר השלישי בסדרת נייט הגדול, אשר נכתב ואויר על ידי לינקולן פירס.
תקציר עלילה
הספר מתחיל בכך שנייט רוצה להפוך את חדר הריתוק ל"מגניב יותר", ומבקש את אישורה של צ'רביצקי למהלך אך ללא הצלחה, ונייט מעביר את זמנו בריתוק במחשבות על המאורע שהוביל אותו לשם, התקרית עם ארתור.
אחרי שהריתוק מסתיים, נייט צריך להגיע לפעולה בצופים וחושש שהריתוק יגרום לו להתעכב, אך לאחר תקרית עם כלב והבעלים שלו ברחוב, הסקייטבורד צולל לתוך המים ונייט נאלץ ללכת ברגל, בעקבות כך, הוא מפסיד את הפעולה בצופים.
לאחר מכן, פרנסיס מספר לו שחברי הצופים יצטרכו להתחיל למכור שלטים בשביל לגייס כסף לציוד הקמפינג שלהם. פרסים שונים יחולקו לצופים שימכרו הכי הרבה שלטים והפרס הגדול הוא סקייטבורד, מה שמעלה את המוטיבציה של נייט. לאחר שהוא מגלה מפרנסיס וטדי שארתור הוא היריב הבולט שלו בזה, הוא מחליט לשדך לו את ג'ינה ולנסות להפריד בינו לבין ג'ני.
את השלט הראשון, מכר נייט לשכן שלו, מר יוסטיס. אך לאחר שהוא רואה את ארתור ליד ביתו, הוא מגלה שארתור כבר מכר עשרים שלטים. בעוד ארתור ממשיך לעלות את קצב מכירת השלטים שלו כשהוא מוכר גם בהצגת בית הספר, נייט מחליט לשנות אסטרטגיה אחרי שיחה עם אחותו אלן, לקנות אותם ב עצמו. אז הוא מתחיל לנסות להרוויח כסף, ואת העסקה הראשונה שלו הוא עושה עם מר יוסטיס, כשהוא מסכים לשלם לו שמונה דולר ליום אם נייט יוציא את שפיצי, הכלב שלו, לטיול.
למרות שהטיול הראשון שלו עם שפיצי לא נגמר טוב לאחר שנייט התנגש בעץ בעת ששפיצי ניסה להשיג את פלפל, החתולה של פרנסיס, הוא מקבל עקב כך עבודות שונות משכניו ומרוויח מזה כסף. אך העניינים מסתבכים, לאחר שאחת השכנות החדשות מבקשת לשים כל אחד מגמדי הגינה שלה ליד הפתק עם השם שלו, אך לאחר תאונה עם חרב, הוא בטעות עורף את הראש לאחד מגמדי הגינה ובעקבות כך לא מקבל תשלום על כך.
לאחר מכן בבית הספר, נייט מקדם את התוכנית שלו לשדך בין ארתור לג'ינה, בכך שמחמיא לג'ינה באוזני ארתור. עוד באותו היום, הוא מחליט לנסות אסטרטגיה חדשה לצבור כסף, מכירת הקומיקס שלו. בהתחלה הוא מנסה למכור אותם בחנות הקומיקס בקניון, ללא הצלחה. לאחר מכן הוא מנסה למכור באופן יזום לאנשים בקניון אך גם זה לא צולח, הוא מחליט לפרסם אותם במערכת הכריזה אך שוטר עולה עליו, מה שמזכה את נייט בריתוק מאביו.
בבית הספר, נייט מגלה שארתור הבין אותו לא נכון, וחשב שנייט מאוהב בג'ינה. אחרי בית הספר, תחרות מכירת השלטים עומדת להיגמר ונייט משיג את הנס לו פילל, לאחר שיחה עם גורדי מחנות הקומיקס בקניון, הוא מגלה שחוברות קומיקס לאספנים שוות לא מעט כסף ומחליט למכור אותה בסכום שלא נכתב. מאוחר יותר כשהגיע זמן הכרזת המנצחים בצופים, ארתור ונייט מגיעים לתיקו וההחלטה על המנצח מוכרעת בהטלת מטבע.
כריית יהלומים
כריית יהלומים היא אחד ממקורות העושר החשובים בעולם. יהלומים נמצאים בשימוש בתעשייה ובתכשיטנות, ומחיריהם עולים בהתמדה.
כ-98.5% מכריית היהלומים ברחבי העולם מתבצעת ב-11 מדינות: אוסטרליה, אנגולה (11%), בוצואנה (23%), ברזיל, דרום אפריקה (12%), מרכז אפריקה, נמיביה, סיירה לאון, קונגו, קנדה (16%) ורוסיה (18%). במכרות היהלומים בארצות אלו ובשאר אזורי הכרייה, מפיקים יהלומי גלם בשווי של 12.5 עד 13 מיליארד דולר בשנה.
תהליך הכרייה
ישנם שני נתיבים לכריית יהלומים, כרייה ממרבצים אלובליים וחפירה בבטן האדמה. היהלומים שבכרייה ממרבצים אלובליים (הקרויים גם "מקורות משניים") נוצרים כתוצאה משחיקת סלעי קימברליט נושאי יהלומים, במהלכה משתחררים היהלומים כמו גם מרכיבים מינרליים אחרים, ונסחפים אל ערוצי נחלים ונהרות או אל קרקעית הים. בדרך כלל הם באיכות נוי גבוהה, שכן אבנים באיכות נמוכה שורדות פחות את הסחף. יהלומים אלו נכרים בדרך כלל על ידי קבוצות כורים עצמאיות וקטנות.
היהלומים הנמצאים ומופקים במכרות השונים הם בשלל איכויות, צבעים וגדלים. חלקם נחשב ליהלומי גלם כמעט חסרי ערך, וחלקם אבנים נדירות, והמחירים נקבעים בהתאם למצבם.
התנהלות הכרייה
כריית יהלומים התגברה בהתמדה מאז שנות ה-80 של המאה ה-20. כ-75% מהתפוקה העולמית נכרית במעבה האדמה, ליתר דיוק בארובות קימברליט. סלעי הקימברליט נושאים יהלומים. וכ-14 גרם יהלומים (70 קרט) מופקים בממוצע מ-100 טון סלעים.
הכרייה מארובות הקימברליט ברחבי העולם נשלטת בידי 5 תאגידים גדולים, החולשים על כ-79% מהתפוקה העולמית: אלרוסה,, דה בירס, ואבר ו-BHP.
לצד התאגידים פועלים ארגונים כלכלים שונים: חברות לחיפוש וכרייה, בעלי רישיונות כרייה וחופרים מורשים, פועלי ומנהלות מכרות וכן ספקי שירותים שונים. ביבשת אפריקה נאמד מספר החופרים (מורשים ושאינם מורשים) בכמיליון עד שני מיליון בני אדם, והשכר על עבודתם הוא כדולר אחד ליום עבודה. בדרום אפריקה כ-1,500 חופרים מורשים, ותפוקתם היא כ-400,000 קרט בשנה.
עד שנות ה-70 של המאה ה-20 כ-80% מתפוקת היהלומים בעולם סווגה כיהלומי תעשייה. אולם מאז התפתחות הטכנולוגיה שאפשרה ייצור יהלומים מלאכותיים לתעשייה ירד מאוד מחירם של יהלומי התעשייה. מפיקי היהלומים התמודדו עם ירידת הביקוש על ידי הסבת יהלומי תעשייה לשימושים בענף התכשיטנות. תעשיית היהלומים שהוסבו, ונקראו יהלומי "כמעט נוי", התפתחה בעיקר בהודו וגרמה לצמיחת ענף היהלומים בה.
מאבקים פוליטיים
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20, התחוללו מלחמות עקובות מדם על השליטה במכרות היהלומים, על הכרייה ועל הרווחים מהמסחר בהם. המאבק מתנהל על ידי קבוצות חמושות הנאבקות או מורדות בשלטונות מדינות אחדות באפריקה, כמו הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, אנגולה וסיירה לאון. האו"ם הוציא אל מחוץ לחוק את היהלומים המופקים בחסות הקבוצות המורדות, שנקראו "יהלומי דמים", או שהגביל מאוד את המסחר בהם.
קטל 1
שוקי חוץ
בשנת 1992 משפחת נולט הקימה את "מזקקות נולט" בארצות הברית. מוצרי החברה נמכרים בכל העולם וגם בישראל.
מקור השם
מקור השם קטל 1 הוא במיכל הזיקוק (קטל) הראשון שייצרו בשביל זיקוק הוודקה בשנת 1864 ומשתמשים בו עד היום.
טעמים שונים
וודקה קטל 1 מגיעה בכמה טעמים שונים:
מנחת מגידו
מנחת מגידו הוא מנחת תעופה בעמק יזרעאל, כ-3 ק"מ מדרום מערב לעיר עפולה, בצדו הצפוני של כביש 65 ("כביש הסרגל"). המנחת מופעל על ידי חברת "מגידו תעופה" ומשמש בעיקר לתעופה קלה (לימוד טיס, טיסות רומנטיות, טיסות הדברה ודאיה וכו'), אך גם להטסת כטב"מים (כלי טיס בלתי מאוישים) ולעיתים גם את חיל האוויר הישראלי.
היסטוריה
המנחת נבנה בשנת 1941 על ידי חיל האוויר המלכותי של בריטניה יחד עם שדות תעופה ומנחתים נוספים שנבנו באותה תקופה בארץ ושימשו אותו במלחמת העולם השנייה. המנחת נועד לסייע בשעת חירום לבסיס רמת דוד, שהיה לשדה התעופה המרכזי של חיל האוויר המלכותי בצפון הארץ. המנחת ננטש עם עזיבת הבריטים את הארץ. במבנים הנטושים התגוררו בשנת 1949 מתיישבי מושב היוגב טרם עלייתם על הקרקע.
בשנת 1975 הוקמה חברת "מגידו תעופה" (שנקראה אז "כנפי העמק") והחלה להפעיל בית ספר פרטי לטיסה הפועל מאז במנחת. ב-11 באוקטובר 1989 נחת בשעות הבוקר במפתיע במנחת מגידו מטוס מיג-23 סורי וטייסו הצהיר כי ברצונו לערוק לישראל.
בשנת 2009 עבר המנחת שיפוץ מסיבי ומצבו טוב והוא משמש בעיקרו את התעופה האזרחית הקלה. בתחומו פועלים בית ספר פרטי לטיסה ומועדון דאיה. הוראות הטיסה והנחיתה במנחת נקבעות על ידי רשות התעופה האזרחית ומתפרסמות באתר האינטרנט של הרשות.
המנחת נקרא כיום "מנחת מגידו מנחמי" על שמו של משה מנחמי, מייסד חברת "מגידו תעופה" ומנהל החברה עד פטירתו בשנת 2014.
הפיכה לשדה בינלאומי
במרץ 2004, התקבלה החלטת ממשלה על יזום תוכנית להקמת שדות תעופה חדשים, ביניהם אותר מנחת מגידו כמיקום פוטנציאלי. בהמשך הוקמה ועדה ציבורית לבחינת תוכנית אב לשדות התעופה בישראל. הוועדה, בראשות מפקד חיל האוויר לשעבר, הרצל בודינגר, הגישה את המלצותיה בשנת 2008, שתומכו בהקמת שדה התעופה החדש במגידו. בשנת 2009, קיבלה ממשלת ישראל את ההמלצות והחליטה למנות צוותי היגוי משותפים למשרדי התחבורה, האוצר, הפנים ומערכת הביטחון, לקידום זמינות התוכנית לשדה.
בחודש אוקטובר 2011 המליצה רשות התעופה האזרחית על הקמת שדה התעופה הבא של ישראל במגידו תוך פסילה של אפשרות האי המלאכותי מול חופי מרכז הארץ. חלופת מגידו אשר הועלתה לראשונה על ידי מפקד חיל האוויר לשעבר, האלוף במיל' הרצל בודינגר, נותנת פתרון לתעופה האזרחית בישראל לשנים הקרובות ולעתיד. חלופה זאת נתקלה בהתנגדות נחרצת מצד הירוקים, וכן מצד עיריית באר שבע ומועצה אזורית רמת הנגב אשר מעוניינות שהשדה יוקם בשטחן. החלופה של השדה במגידו נבחרה כמעט רק בגלל התנגדותו של צה"ל להקמת השדה בנבטים.
ב-2014 פורסם כי החלופה שנבחרה היא הפיכת בסיס רמת דוד לנמל תעופה בינלאומי, אם כי גם במנחת מגידו צפויה לגדול פעילות התעופה לאחר סגירת שדה התעופה הרצליה.
שדה הכלניות
המנחת ידוע בשל שדה הכלניות הגדל לידו ובו פרחי כלנית מצויה (Anemone coronaria) בשלל צבעים: לבן, גוני סגול ואדום. השדה, שפורח בחודשים ינואר-מרץ ומגיע לשיאו בחודש פברואר, הפך לאחת האטרקציות העיקריות של האזור. לצד השדה ישנה חורשת אקליפטוסים ובה ניתן למצוא פרחים נוספים.
בשנים האחרונות התרבו בשדה צמחי קנרס סורי המסתירים חלק מהכלניות ומתחרים עימן על מקום מחיה. הקנרס הסורי פורח בעיקר בחודש מאי ולו פריחה סגולה גבוהה ובולטת, אך העלווה המסיבית שלו נובטת עוד בחורף.
ב-7 בנובמבר 2010 התגלה נזק כבד שנגרם לשדה הכלניות שליד המנחת, לאחר שקבלן של מע"צ שפך עליו כ-200 מטר מעוקב של פסולת זפת ואספלט. למרות הנזק שנגרם, הצליחו הכלניות להתאושש מהנזק ופרחו גם בחורף 2011.
הקרן קיימת לישראל שיקמה את המקום, הוצבו שלטי הסבר וסומנו שבילי הליכה למניעת רמיסת הכלניות.
דומניקו לורנצו פונציאני
דומניקו לורנצו פונציאני (באיטלקית: Domenico Lorenzo Ponziani, 9 בנובמבר 1719 – 15 ביולי 1796), פרופסור למשפט איטלקי, כומר, שחמטאי, מלחין. היום הוא זכור בעיקר בשל כתיבתו השחמטאית.
ביוגרפיה
פונציאני נולד במודנה בשנת 1719. בשנת 1742 הוא סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת סן קרלו והתקבל לכמורה בקולג' לעורכי דין. כפרופסור הוא לימד במשך 30 שנים עד לפרישתו בשנת 1772. בשנת 1764 הפך לכומר ובשנת 1766 נהיה לקָנוֹן בקתדרלה של מודנה. בשנת 1784 נהיה לכומר הראשי וקיבל תואר של מזכיר בית המשפט האפוסטולי. פונציאני מת בשנת 1796 ונקבר בקתדרלה של מודנה.
פונציאני היה מיודד עם שחקני שחמט אחרים במודנה כמו ארקול דל ריו וגיאמבטיסטה לולי ושלושתם נודעו כאמנים ממודנה. בשנת 1769 פונציאני פרסם את המהדורה הראשונה של ספרו "המשחק הבלתי ניתן להשוואה של השחמט" "Il giuoco incomparabile degli scacchi". משום שפונציאני לא כלל את שמו ביצירה אלא כתב "המחבר ממודנה" המחבר זוהה כאלמוני. המהדורה השנייה משנת 1782 שופרה רבות והניחה את היסודות לגישה האיטלקית לשחמט כפי שהודגמה על ידי אמנים איטלקיים מהמאה ה-17 כגון ג'ואקינו גרקו. הגם שבמהדורה השנייה פונציאני זיהה את עצמו כמחבר, התרגום משנת 1820 של הקצין הימי האנגלי סמית בשם העט בניגהם ייחס את היצירה לדל ריו.
עבודתו של פונציאני היא המדריך המעשי הטוב ביותר שנוצר על ידי האמנים ממודנה. כמו הכתבים של דל ריו ולולי, פונציאני עוסק רק בשלבי הפתיחה והסיום, ללא כל דיון במציעה. בפתיחה, המטרה העיקרית היא להשיג את מקסימום הניידות לכלים, תוך כוונון לנקודות החולשה כמו ערוגות ו2 או ו7. לא יוחסה חשיבות למבנה הרגלים או תמיכה ברגלים מרכזיים - השימוש ברגלים היה כדי להבריח את כלי היריב אחורה.
בפתיחה ידוע פונציאני במיוחד בשל פתיחת פונציאני (1. ה4 ה5 2. ג3) למרות שהוא לא יצר אותה במקור והיא אף פורסמה על ידי לואיס רמירה דה לוצנה בסביבות 1497. שמו מוזכר כדין לגמביט הנגדי (1. ה4 ה5 2. ג3 ו5) הקרוי על שמו משום שהוא פרסם את הניתוח הראשון בשנת 1782.
ניתוח סיומים
סיום של פונציאני משנת 1769 - לבן מתחיל וזוכה
זו נראית כזכייה קלה, משום שהרגלים המחוברים אינם בסכנה. אם הרגלי ב-ז6 יוכה הרגלי השני יכתיר. קיימת עם זאת סכנה של פט. הלבן פותר את הבעיה בכך שלצורך זכייה די והותר ברגלי אחד.
1. מו4 מז7 2. מו5 מח8 3. מז5 (או מה6 או מה5 אך לא מו6?? פט) 3...מז7 4. ח8=מה+! מ:ח8 5. מו6 מז8 6. ז7 מח7 7. מו7 וזוכה.
עורך טקסט
עורך טקסט היא תוכנה המיועדת לעריכת קובצי טקסט. עורכי טקסט פשוטים שונים ממעבדי תמלילים (כגון Microsoft Word) בהיותם יכולים להציג תוכן כל קובץ, ובהיותם מעוטי יכולות ברמת עיצוב התוכן. אי אפשר, לדוגמה, להוסיף בהם לתמליל תמונות, שרטוטים, תמליל אוטומטי וכדומה.