cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אווטאר: כשף האוויר האחרון – השחר של יאנגצ'ן
כתיבה והוצאה לאור
אמנות הכריכה של הספר נוצרה על ידי רולה צ'אנג. הספר יצא לאור בארצות הברית ב-19 ביולי 2022 על ידי הוצאת הספרים.
חברת בארנס אנד נובל הוציאה מהדורה בלעדית של הספר בה נוספו שמונה עמודים נוספים עם אומנות איורי הדמויות.
ביקורת
דניאל קוצ'ר מאתר האינטרנט SMAG news כתב כי הכתוב בספר מאשש את תיאורית המעריצים כי הנזיר ג'יאטסו נהרג בעת שחנק את כשפי האש בעזרת כשפות אוויר.
קאלי פלאג מהאתר polygon שיבחה את הקונפליקטים שחוה יאנגצ'ן וציינה כי העלילה בוגרת יותר לעומת סדרת האווטאר והרומנים הקודמים בזיכיון.
ג'יימי סוגה מ-Geekiary שיבחה את הקצב המהיר בהתקדמות העלילה וציינה כי היא דומה לעלילת האגדה של קורה.
קריסטן צ'אבס מ-Temple of Geek שיבח את הידידות המתוארת בין יאנגצ'ן לקאוויק וברנטון סטיוארט מהאתר CBR ציין כי הספר מתאר יכולות כשפות משוכללות לעומת הסדרות והרומנים הקודמים בזיכיון.
גבע ראפ
הרב גבע ראפ הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל.
ביוגרפיה
עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים. בצנחנים עבר ראפ מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום קורס הקצינים מונה למפקד מחלקה בחטיבה ולחם במלחמת לבנון הראשונה. בהמשך מונה למפקד פלוגה בגדוד 890. עם שחרורו מצה"ל, זמן מה אחרי מלחמת לבנון הראשונה, החל ללמוד במשך כארבע שנים במכון מאיר. ראפ שב לשירות קבע בעקבות בקשת מפקד חטיבת הצנחנים, שאול מופז. במהלך האינתיפאדה הראשונה שימש כסגן מפקד גדוד בצנחנים ובשנים 1993–1995 שימש מפקד גדוד 931, והוביל אותו בלחימה בדרום לבנון. לאחר מכן פיקד על גדוד גפן של בית הספר לקצינים. בתפקידו הבא שימש כראש מדור תורת חי"ר וצנחנים במפקדת קצין חיל רגלים וצנחנים ראשי ולאחר מכן כסגן קצין חי"ר וצנחנים ראשי בדרגת אל"ם.
לאחר שחרורו הוסמך לרבנות והוא עומד בראש ארגון "פנים אל פנים", העוסק בחיזוק האחדות והזהות היהודית במדינת ישראל.
יתרון צבאי איכותי
יתרון צבאי איכותי (באנגלית: Qualitative Military Edge, ובקיצור "QME") הוא מושג במדיניות החוץ של ארצות הברית וביחסי ארצות הברית–ישראל. דוקטרינה זו מבטיחה את עליונותה הצבאית של ישראל על שכנותיה. יתרון זה מושג באמצעות עליונות טכנולוגית וטקטית המאפשרת להרתיע צבאות של מדינות שכנות, שלהן יתרון מספרי. מדיניות זו מוגדרת ומעוגנת בחוקי הקונגרס של ארצות הברית, ונחשבת למרכיב חיוני להשגת יציבות ושלום במזרח התיכון.
תפיסת "יתרון צבאי איכותי" הוגדרה לראשונה בחוק הפיקוח על יצוא נשק (Arms Export Control Act) מ-22 באוקטובר 1968, שאיפשר מכירת מטוסי פנטום לישראל. המונח עצמו נטבע בשנת 2007.
הגדרת "יתרון צבאי איכותי"
המושג "יתרון צבאי איכותי" מוגדר בחוק האמריקאי באופן הבא:
תולדות המושג "יתרון צבאי איכותי"
עד שנת 1968 היחסים בין ארצות הברית לישראל היו מרוחקים יחסית, ללא סיוע כספי או צבאי ניכר. בשנים 1962–1968 סיפקה ארצות הברית מספר מערכות נשק מתקדמות לישראל, כחלק ממירוץ החימוש מול ברית המועצות. בתקופה זו סופקו לישראל טילי הוק וטנקי פטון.
בשנת 1965 נחשף מזכר של משרד ההגנה האמריקאי ובו הותוותה מדיניות סחר נשק "הוגנת" במזרח התיכון. במזכר נכתב: "בשום מקרה ארצות הברית לא תספק למדינה אחת באזור יתרון צבאי על פני מדינה אחרת."
בשנת 1966 גברה אספקת הנשק הסובייטית לצבא מצרים, ונשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר יצא במספר הצהרות תוקפניות שעוררו בישראל חשש ממלחמה. ביוני 1966 הסכימה ארצות הברית למכור לישראל מספר מטוסי קרב מסוג A-4 סקייהוק, אך מתוך כוונה להיות "הוגנת" היא סיפקה בחשאי גם מפציצי נורת'רופ F-5 למרוקו ולוב, וציוד צבאי מתקדם ללבנון, ערב הסעודית ותוניסיה.
ביוני 1967 פרצה מלחמת ששת הימים, בה ישראל ניצחה על אף נחיתותה הצבאית. בעקבות המלחמה צרפת וגרמניה המערבית החליטו להפסיק למכור מערכות נשק לישראל. המלחמה ותוצאותיה שכנעו את חברי הקונגרס לתמוך במכירת נשק לישראל, אולם הבית הלבן שינה את עמדתו והסיר את האמברגו רק באוקטובר 1967, לאחר שמצרים הטביעה את המשחתת הישראלית "אח"י אילת (ק-40)".
בדצמבר 1968 הודיע נשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון, על מכירת 50 מטוסי פנטום ו-100 מטוסי סקייהוק לישראל. החלטה זו ייצגה שינוי במדיניות ארצות הברית - מתמיכה בעמדה נייטרלית לעמדת תמיכה בישראל, כאשר ארצות הברית מספקת לה את הנשק הדרוש לבנייה ושימור יתרון צבאי איכותי על פני שכנותיה הערביות. החלטה זו אושרה על ידי הקונגרס האמריקאי, והובילה לשרשרת הסכמים שעיגנו תפיסה זו.
במאה ה-21
בשנת 2007 גובש "הסכם עשור" בין ישראל לארצות הברית על סכומי הסיוע הצבאי בשנים 2007 עד 2017. הסכם זה כולל התחייבות רשמית לפיה כל מכירת נשק אמריקאי למדינה במזרח התיכון חייבת להיות מותנית בכך שהמכירה לא תפגע ביתרון הצבאי האיכותי של ישראל.
בשנת 2008 נכלל סעיף דומה ב"חוק העברת ספינות הקרב" (Naval Vessel Transfer Act) של הקונגרס.
בשנת 2012 המשיך הקונגרס במדיניות זו וחוקק את "חוק שיתוף הפעולה הביטחוני המוגבר ארצות הברית-ישראל" (US-Israel Enhanced Security Cooperation Act), שלפיו מדיניות ארצות הברית היא "לעזור לממשלת ישראל לשמור על יתרונה הצבאי האיכותי בתקופה של תמורה פוליטית אזורית מואצת ורוויה באי-ודאות".
באוגוסט 2015 שלח נשיא ארצות הברית ברק אובמה מכתב לחבר הקונגרס ג'רלד נדלר ובו כתב: "אף ממשל אמריקאי קודם לא עשה למען ביטחונה של ישראל יותר מהממשל שלי. אני מוכן לחיזוק היחסים האלה." בהמשך המכתב ציין אובמה כי ממשלו מחויב לשמור על המשך היתרון הצבאי של ישראל מול אויביה. לדבריו, "ההתחייבות הזאת ליתרון הצבאי האיכותי של ישראל עומדת בלב שיתוף הפעולה הדו־צדדי של יחסינו. משרדי החוץ והביטחון שלנו ממשיכים באופן שוטף בשיחות הרגישות עם אנשי ביטחון ישראלים".
שימור היתרון הצבאי האיכותי
חוק הקונגרס מבטיח לישראל עליונות צבאית קונבנציונלית, אך לא מספק לה יתרונות בלוחמה לא קונבנציונלית, כמו לוחמה אסימטרית, לוחמת רשת, לוחמה פסיכולוגית ולוחמת אב"כ.
כמו כן, בשנים האחרונות החלה ארצות הברית לספק מטוסים, טילים מדויקים וכלי נשק איכותיים לחלק מארצות ערב, על מנת לספק להן יכולת הגנה עצמית נגד איומים מצד איראן ומצד ארגון הטרור "המדינה האסלאמית". אספקת נשק זו מערערת את היתרון הצבאי של ישראל.
על פי ההערכה של גורמי ממשל אמריקאיים רשמיים, נסיבות אלה יגרמו לכך שישראל תדרוש תוספת נפרדת לסיוע הצבאי, אף על פי שבארצות הברית נשמעים קולות הקוראים דווקא לקצץ בסיוע הצבאי לישראל.
במאמר של ארי שביט בעיתון "הארץ" הוא משבח את תפיסת ה-QME, וכותב: "ההחלטה האמריקאית לערוב לקיום ישראל, לביטחונה ולשגשוגה על ידי המנגנונים והאמצעים הנגזרים מ-QME, ביניהם חיל האוויר הישראלי שהוא בין הטובים בעולם, ומערכות הגנה מתקדמות כמו "כיפת ברזל", "שרביט קסמים" ו"חץ", היא המאפשרת לנו לחיות כאן." עם זאת, הוא מעריך שההתעצמות הצבאית הצפויה של איראן ועליית האסלאם הרדיקלי תצריך אספקת נשק מתקדם למדינות אחרות במזרח התיכון, דבר שעלול לסכן את המעמד האזורי הייחודי של ישראל. לדעתו, גורמים אלה יקשו על שימור היתרון הצבאי האיכותי, והוא צופה שיתרון זה יעורער במסגרת התקציבית והטכנולוגית שתסוכם בין ארצות הברית לישראל לקראת הסכם העשור לשנים 2017 עד 2027.
בשיחות בין ארצות הברית לישראל במרץ 2016 אכן הועלתה דרישה ישראלית להעלות את גובה הסיוע האמריקאי לישראל על מנת לשמר את היתרון הצבאי האיכותי, עקב התחמשות מואצת של איראן, מדינות המפרץ וערב הסעודית. ארצות הברית הסכימה להגדיל את גובה הסיוע מ-3 מיליארד דולר לשנה ל-3.7 מיליארד דולר בשנה, אך ראש הממשלה, בנימין נתניהו, סירב לקבל הצעה זו.
בשנת 2014 אישר ראש הממשלה נתניהו מכירה של ארבע צוללות מתוצרת גרמניה למצרים, שיכולותיהן זהה לאלה של הצוללות הישראליות והן נחשבות ל"נשק שובר שוויון". אישור זה נחשב לצעד חריג שבו הסכימה ישראל לוותר על היתרון הצבאי האיכותי שלה, על אף שיתוף הפעולה האסטרטגי עם מצרים. נושא זה נחקר כחלק מפרשת הצוללות (תיק 3000).
באוקטובר 2020 ביקר בארצות הברית שר הביטחון וראש הממשלה החלופי בני גנץ וחתם עם שר ההגנה האמריקאי מארק אספר על הצהרה שמבטיחה את שימור היתרון הצבאי האיכותי "למשך עשורים קדימה".
אסתר דופלו
אסתר דופלו (בצרפתית: Esther Duflo; נולדה ב-25 באוקטובר 1972) היא כלכלנית צרפתייה, פרופסור לכלכלה ב-MIT וזוכת פרס נובל לכלכלה לשנת 2019 יחד עם בעלה, אבהיג'יט בנרג'י ועם הכלכלן היהודי האמריקאי מייקל קרמר.
דופלו היא האדם הצעיר ביותר שזכה בפרס נובל לכלכלה (בגיל 46) והאישה השנייה בהיסטוריה שקיבלה אותו.
קורות חיים
נולדה בפריז ב-1972. אביה, מישל דופלו הוא מתמטיקאי ואמה רופאה. לאחר לימודים בכיתות המכינות של בית הספר על שם אנרי הרביעי החלה בלימודים באקול נורמל סופרייר בפריז וקיבלה שם תואר ראשון ב-1994. לאחר מכן למדה וקיבלה תואר שני מ-DELTA בפריז (היום בית הספר לכלכלה של פריז) ביחד עם בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה והאקול נורמל סופרייר ב-1995 ודוקטורט בכלכלה ב-MIT ב-1999. שני מנחיה היו ג'ושוע אנגריסט, זוכה פרס נובל לכלכלה לשנת 2021 ואבהיג'יט בנרג'י, שזכה בפרס נובל לכלכלה יחד עימה ועם מייקל קרמר. לאחר קבלת תואר הדוקטור מונתה למרצה לכלכלה ב-MIT, והיא עובדת שם מאז ועד היום, פרט לשנת 2001–2002, עת שהתה באוניברסיטת פרינסטון. קודמה לדרגת פרופסור חבר (עם קביעות) ב-2002, בגיל 29 ובשנת 2005, בגיל 32, מונתה לפרופסור מן המניין ולמופקדת על הקתדרה על שם עבדול לאטיף ג'מיל ומנהלת המכון לטיפול בעוני.
דופלו נישאה לעמיתה אבהיג'יט בנרג'י (לשעבר מנחה-משותף לדוקטורט) ב-2015, ולהם ילד. בשנת 2019 הם זכו בפרס נובל לכלכלה, הזוג השישי שזוכה במשותף בפרס נובל, יחד עם מייקל קרמר.
פרסים
דופלו זכתה למספר רב של פרסים והוקרות. היא זכתה בפרס המחקר בנט שמעניקה האגודה האמריקאית לכלכלה ב-2002, הפרס ניתן לכלכלנית אשה מתחת לגיל 40 שהגיעה להישגים יוצאי דופן בכל תחום של מחקר הכלכלה. ב-2010 זכתה במדליית ג'ון בייטס קלארק לכלכלה המוענקת לכלכלן אמריקאי מתחת לגיל 40 שהשיג את התרומה החשובה ביותר להגות ולידע הכלכליים. היא זכתה בתואר דוקטור לשם כבוד הראשון שלה מאוניברסיטת לוון, בלגיה ב-2 בפברואר 2010.
ב-2009 הוענקה לה מלגת מקארתור. היא נבחרה לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-2009. ב-2009 נבחרה להיות הזוכה הראשונה בפרס קלבו-ארמנגול הבינלאומי, שהוענק לה ב-2010. הפרס ניתן פעם בשנתיים לחוקר צעיר מצטיין בכלכלה או במדעי החברה על תרומתו לתאוריה ולהבנת המנגנון של הפעילות החברתית. דופלו הייתה הדוברת הראשית שנשאה את הרצאת בוקוני (Bocconi) הראשונה באוניברסיטת בוקוני במילאנו, איטליה ב-2010.
בשנת 2010 נכללה ברשימת של מגזין פורצ'ן.
דופלו היא כלת פרס דן דוד לשנת 2013 ופרס נובל לכלכלה לשנת 2019 יחד עם מייקל קרמר ואבהיג'יט בנרג'י. היא הזוכה הצעירה ביותר בפרס נובל לכלכלה אי פעם.
הוקרה בתקשורת
במאי 2008 כלל אותה כתב העת האמריקני Foreign Policy ברשימת 100 האינטלקטואלים המובילים בעולם. ב-2010 כלל אותה Foreign Policy ברשימת מאה ההוגים החשובים ביותר בעולם. האקונומיסט בחר בדופלו כאחת מ-8 הכלכלנים הצעירים המובילים בעולם. באפריל 2011 כלל אותה טיים מגזין ברשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם. ב-2005 צוות החשיבה הצרפתי Cercle des économistes ביחד עם העיתון לה מונד העניק לה את פרס הכלכלן הצרפתי הצעיר הטוב ביותר.
פעילויות מקצועיות אחרות
אסתר דופלו היא העורכת המייסדת של כתב העת American Economic Journal והעורכת השותפה של כתבי העת Review of Economics and Statistics ו-Journal of Development Economics, וחברה במועצת המערכת של כתב העת Annual Review of Economics. דופלו גם חברה בתוכנית מחקר ההון האנושי במרכז הגידול הבינלאומי המשותף לבית הספר לכלכלה של לונדון ולאוניברסיטת אוקספורד, המספק ייעוץ בנושא גידול כלכלי לממשלות בארצות מתפתחות.
כעת היא מנהלת-שותפה של המכון לטיפול בעוני על שם עבדול לאטיף ג'מיל ב-MIT, כותבת טור חודשי בעיתון היומי הצרפתי ליברסיון, עמיתת מחקר בלשכה הלאומית למחקר הכלכלי (NBER), משרתת בהנהלת המחלקה למחקר ולניתוח כלכלי של הפיתוח (BREAD), ומנהלת-שותפה של התוכנית לפיתוח כלכלי של המרכז למחקר כלכלי ומדיני.
מחקרה מוקדש לסוגיות מיקרוכלכליות בארצות מתפתחות, בכלל זה כלכלת משפחה, חינוך, גישה למקורות כספיים, בריאות והערכת מדיניות. ביחד עם אבהיג'יט בנרג'י, דין קרלן, מייקל קרמר, ג'ון ליסט וסנדהיל מוליינת'ן, היא הייתה הכוח המניע בקידום מחקרים מעשיים כמתודולוגיה חשובה בגילוי הסיבתיות הכלכלית.
פרסומיה
ב-2011 ראה אור ספרה Poor Economics, אותו כתבה במשותף עם אבהיג'יט בנרג'י. הספר מתעד את 15 השנים בהן ניהלו עבודה משותפת בארצות נחשלות בניסיונות להבין את הסיבות לעוני, מדוע הניסיונות לצמצם אותו נכשלים וכיצד ניתן להפחית אותו. הספר זכה לביקורות חיוביות. אמרטיה סן, זוכה פרס נובל לכלכלה, ציין שהספר "מציג תובנות מרשימות משני חוקרים מבריקים על טבעו האמיתי של העוני".
ואן (נפה)
נפת ואן (טורקית: Van ili, כורדית: Wan, ארמנית: Վան) היא נפה במזרח טורקיה. בירת הנפה בעיר ואן והיא נחלקת ל-12 יחידות אדמיניסטרטיביות. שמו של האזור בא ככל הנראה מהמילה ביאינילי (Biainili) שהיה שמה של ממלכת אוררטו באוררטית. אוכלוסיית הנפה מונה 988,260 תושבים (2005), ומורכבת מכורדים וטורקים, וכן מעט קירגיזים וארמנים. ואן ידועה, בין היתר, בגזע חתולים ייחודי (בעל פרוות גוף לבנה וזנב וראש בצבע אחר) שמקורו באזור והמכונה ואן טורקי (Van kedesi).
היסטוריה
בתחילת האלף הראשון לפנה"ס שכנה נפת ואן במרכזה של ממלכת אוררטו, ובירת הממלכה, טושפה, נצבה במקום בו ממוקמת כיום העיר ואן. האזור נכבש בידי מדי במאה השביעית לפנה"ס ועל ידי האימפריה הפרסית במאה השישית לפנה"ס. אלכסנדר מוקדון כבש את האזור בשנת 331 לפנה"ס, ועם מותו עברה השליטה בו לידי בית סלאוקוס. לקראת סוף האלף הראשון לפנה"ס היה האזור למרכז הממלכה הארמנית של המלך טיגראן (טיגראנס), אשר יסד את העיר טיגראנאקרט במאה ה-1 לפנה"ס. הפרתים היו השליטים הבאים של האזור, ואחריהם הגיעו הרומאים. במאה ה-4 לספירה היה האזור לחלק מהאימפריה הסאסאנית. במאה ה-7 לספירה החזיקה האימפריה הביזנטית באזור למשך פרק זמן קצר (מ-628 עד 640), ושבה לשלוט בו במאה ה-10 לספירה, לאחר שהוחזק על ידי הערבים והסג'ידים מאזרבייג'ן. האזור המשיך להחליף ידיים - סלג'וקים (1054), איובים (1207), מונגולים (1240), וכן קרה קויונלו ושוב מונגולים בני שושלת טימור (המאה ה-14 לספירה). במאות ה-15 וה-16 ניצב האזור במרכז מאבק שליטה עיקש בין האימפריה הספווית האיראנית לבין העות'מאנים, שהשתלטו עליו באופן סופי בשנת 1548.
במלחמת העולם הראשונה היה האזור לזירת קרב בין צבאות רוסיה והאימפריה העות'מאנית. העיר ואן נכבשה על ידי הרוסים פעמיים במשך שנת 1915, לראשונה בחודש מאי ולאחר מכן בחודש אוגוסט. תושביה הארמנים של העיר סבלו אבדות כבדות בהגנת העיר לצד הרוסים, אך מוסכם כיום כי אלה ששרדו הצליחו להימלט להרים ונמלטו ממעשי טבח. לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917 החל הצבא הרוסי לסגת מהאזור, וזה שב לשליטה עות'מאנית באפריל 1918. הסכם סוור מ-10 באוגוסט 1920 העניק את השליטה באזור לארמניה, אך כוחותיו של מוסטפא כמאל כבשו אותו והוא היה לחלק מטורקיה מכוח הסכם לוזאן מ-1923.
רעידת האדמה ב-2011
ב-23 באוקטובר 2011 הכתה רעידת אדמה במזרח טורקיה, בעוצמה של 7.2 בסולם מגניטודה לפי מומנט. הרעידה הורגשה בעיקר באזור נפת ואן. המוקד נמדד בעומק 16 ק"מ בעיירה טבנלי הנמצאת במזרח הנפה. בעיר ארקיס, קרסו בניינים ומערכות הטלפונים והחשמל קרסו לחלוטין, מכך הושפעו גם ואן והערים הסמוכות, שגם בהן קרסו בניינים רבים. בעקבות פגיעה משמעותית בשדה התעופה של ואן, שהוא שדה תעופה מרכזי במזרח המדינה, הופנו טיסות לנחיתה בשדות אחרים. מספר ההרוגים כתוצאה מרעידת האדמה עמד על 600 בני אדם ויותר מ-4,000 פצועים.
מפולת שלגים ב-2020
בפברואר ב-2020 התרחשה מפולת שלגים במחוז באהצ'סאראי, בה נקברו עשרות נעדרים וכן מחלציהם.
סטונהנג'
סטונהנג' (באנגלית: Stonehenge) הוא מונומנט פרהיסטורי השוכן במישור סולסברי שבמחוז וילטשייר באנגליה, כ-8 קילומטרים צפונית לעיר סולסברי. סטונהנג' הוא אחד מהאתרים הפרהיסטוריים המפורסמים בעולם, והוא מורכב מתעלה מעגלית רדודה שעל גדתה הפנימית בנויה סוללת עפר המקיפה מעגל גדול של אבנים עומדות שבמרכזו חמישה טריליתונים בצורת פרסה. הארכאולוגים סוברים שהאבנים העומדות הוצבו במאה ה-22 לפנה"ס, והסוללה המקיפה אותם ביחד עם התעלה, המרכיבים את החלק הקדום ביותר של המונומנט, מתוארכים למאה ה-31 לפנה"ס. האתר והאזור הקרוב אליו הוספו לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו ב-1986 ביחד עם האתרים סביב אייווברי בשם סטונהנג', אייווברי ואתרים נלווים, ולמקום מעמד של אתר ארכאולוגי מוגן לפי החוק הבריטי. סטונהנג' עצמו שייך לכתר הבריטי ומנוהל על ידי קרן המורשת האנגלית (גוף בתוך מחלקת התרבות, התקשורת והספורט של ממשלת בריטניה), ואילו האזור המקיף את סטונהנג' מנוהל על ידי הקרן הלאומית.
אטימולוגיה
מהמילה הנג' (henge) נטבע שמו של סוג של אתר ארכאולוגי. הארכאולוגים מגדירים הנג' כסוללת עפר מעגלית היוצרת מתחם מגודר וסגור שאליה צמודה תעלה פנימית. בדומה למקרים אחרים במינוח הארכאולוגי, מדובר במונח שמקורו עתיק. את אתר סטונהנג' לא ניתן להגדיר כהנג' אמיתי משום שבו התעלה מקיפה את הסוללה ולא להפך. למרות שסטונהנג' הוא בן גילם של אתרים נאוליתיים ומעגלי אבן אחרים, הוא נחשב בדרכים רבות ללא טיפוסי. כך לדוגמה בטריליתונים שעדיין עומדים במרכז האתר הקורה האופקית (המשקוף) מחוברת לקורות האנכיות באמצעות שגם ומגרעת, שיטת בנייה ייחודית. סטונהנג' קשור בצורה רופפת לאתרים הנאוליתיים האחרים באיים הבריטיים כמו טבעת ברודגאר.
היסטוריה
מתחם סטונהנג' נבנה במספר שלבים שהתפרסו על פני כ-3,000 שנים, אם כי ישנן עדויות לפעילות בתקופות מוקדמות ומאוחרות יותר, וייתכן כי גילו של האתר הוא אף 6,500 שנים.
התיארוך וההבנה של שלבי הפעילות השונים בסטונהנג' אינם משימה פשוטה; בין הגורמים המקשים על ביצוע תיארוך: תיעוד גרוע של חפירות ארכאולוגיות שנערכו בעבר, עיוותים בקירטון הטבעי שנגרמו כתוצאה מהשפעות קדם קרחוניות ומחילות שנוצרו על ידי בעלי חיים. התיארוך המקובל והמוסכם על ידי הארכאולוגים מפורט להלן. השלבים המוזכרים בטקסט ממוספרים ומסומנים בשרטוט, המתאר את האתר כפי שהוא היה ב-2004. בשרטוט הושמטו המשקופים של הטריליתון מטעמי בהירות. חורים שאינם מכילים אבנים, ולא הכילו בעבר, מסומנים כמעגלים פתוחים והאבנים שניתן לראות כיום צבועות בצבע מיוחד.
סטונהנג' 1 (3100 לפנה"ס)
המונומנט המעגלי הראשון שהורכב מסוללה וממכלאה סגורה נבנה מקירטון שמקורו בתקופת הקרטיקון העליון (7 ו-8), וקוטרו היה כ-110 מטרים. אל המתחם הובילו כניסה גדולה בצידו הצפון-מזרחי וכניסה קטנה יותר בצידו הדרומי (14). המונומנט ניצב באמצע כר דשא פתוח. הבנאים הניחו עצמות איילים ושוורים ומספר כלי צור מעובדים בתחתית החפיר. העצמות היו עתיקות בהרבה מאשר קרני האיילים ששימשו לחפירת החפיר והאנשים שקברו אותן השתמשו בהן עד שקברו אותן. אף שהחפיר רציף הוא נחפר במספר שלבים, בדומה לחפירים סגורים אחרים באזור. העפר שהוצא מהחפיר נערם והפך לסוללה. שלב זה, הנחשב לראשון, מתוארך למאה ה-31 לפנה"ס, ולאחר מכן החל החפיר להתמלא בטין באופן טבעי ולא תוחזק. בחלק החיצוני של האזור המתוחם נחפר מעגל של 56 בורות, שכל אחד מהם היה בקוטר מטר בקירוב (13), והם קרויים "בורות אובריי" על שם ג'ון אובריי הנחשב לראשון שזיהה אותם. ייתכן כי הבורות הכילו עצים עומדים ויצרו מעגל עץ, אך אין ראיות המאששות זאת. סוללה חיצונית קטנה מעבר לחפיר מתוארכת גם היא לאותה תקופה.
סטונהנג' 2 (3000 לפנה"ס)
לא ניתן לצפות יותר בעדויות לקיומו של השלב השני. על סמך מספר הבורות המתוארכים לתקופה זו נטען שבתוך המכלאה הוקם מבנה עץ בערך בתחילת האלף השלישי לפנה"ס. עצים עומדים נוספים הונחו בכניסה הצפון-מזרחית, ונבנתה סדרה מקבילה של עמודים הממשיכה פנימה דרך הכניסה הדרומית. בורות אלה קטנים בהשוואה לבורות אובריי, קוטרם הוא כ-40 ס"מ בלבד והפיזור שלהם אקראי יחסית. גובה הסוללה הופחת וסתימת החפיר באדמה נמשכה. ידוע כי כ-25 בורות אובריי הכילו אפר שנוצר משריפת גופות המתוארכת לתקופה של עד מאתיים שנים לאחר הקמת המונומנט. ההשערה היא כי הבורות הפכו לאתרי קבורה במהלך שלב 2 ללא קשר למטרתם הראשונית המדויקת. בחפיר של המכלאה ובנקודות אחרות בתוך המונומנט, בעיקר בחלקו המזרחי, נמצאו 30 בורות נוספים כאלה. לכן, ההשערה היא כי בתקופה זו שימש סטונהנג' כאתר קבורה לאפר גופות, ונחשב לפיכך לקדום ביותר באיים הבריטיים. בקרקע הממלאת את החפיר נמצאו שרידים של עצמות אנושיות שלא נקברו.
סטונהנג' 3 א (2600 לפנה"ס)
מעדויות שהתגלו במהלך החפירות הארכאולוגיות התברר כי בשנת 2600 לפנה"ס בקירוב ננטש השימוש בעץ, והבנאים שעבדו במקום עברו להשתמש באבן לבנייה. הם חפרו במרכז האתר בורות בצורת חרמשים קונצנטריים (בורות בעלי נקודת מרכז משותפת, שנקראו גם בורות Q ו-R). גם לגבי השלב הזה לא נמצאו עדויות חותכות שיסייעו בקביעת התאריך שבו הוא התרחש. בבורות הונחו עד 80 אבנים עומדות (צבע כחול בתרשים), ו-43 מהן היו בצבע כחול ונודעו בשם האבנים הכחולות או דיוריט (סוג של סלע יסוד). ההשערה הראשונה הייתה שאבנים אלה הובאו על ידי בני האדם מגבעות פרסלי השוכנות ליד העיר המודרנית פמברוקשייר שבוויילס. לפי תאוריה מאוחרת יותר האבנים הובאו למקום מאתר שבו היו סלעים תועים רבים, שנסחפו לכיוון דרום אנגליה על ידי הקרחון האירי הגדול. ייתכן כי אבנים ניצבות אחרות היו קודם לכן סארסנים קטנים (סוג של אבנים באנגליה שנותרו כשריד לסחף של אבן חול), ומאוחר יותר הן שימשו כמשקופים. האבנים, שמשקלן הוא כארבעה טון, היו מורכבות בעיקר מדיוריט אורדוביקי, אך כללו גם ריוליט, טוף, אפר געשי וגירני. גובהן של כל אחת מהאבנים היה שני מטרים, רוחבן נע בין מטר למטר וחצי ועובין הגיע לכשמונים ס"מ. אבן המזבח (1) היא אבן חול סילורית-דבונית שגובהה כפול מזה של האבנים הכחולות, הובאה מדרום פמברוקשייר או מברקון ביקונס (Brecon Beacons). ייתכן גם כי היא ניצבה במקום כמונולית יחיד.
בתקופה זו הורחבה גם הכניסה המזרחית, וכתוצאה מכך היא תאמה באופן מלא את כיוון זריחת השמש באמצע הקיץ ואת כיוון שקיעתה באמצע החורף. אולם, השלב הזה של המונומנט ננטש לפני שבנייתו הסתיימה, האבנים שמילאו את בורות Q ו-R הוסרו, והבורות עצמם נסתמו. למרות זאת נראה כי לקראת סוף הבנייה היה סטונהנג' בעל חשיבות רבה יותר מהמונומנט שבאוובורי, וייתכן כי "הקַשָּת מאמסבורי" (Amesbury Archer - שרידי גופה שהתגלו בשנת 2002 בקבר המתוארך ל-2300 לפנה"ס) היה יכול לראות את האתר כפי שהיה באותה תקופה.
ייתכן כי ההילסטון הוקמה גם היא בתקופה זו מחוץ לכניסה הצפון-מזרחית, למרות שאין ודאות בתיארוך. ההתחלה הייתה כאשר האבן השנייה, שכעת כבר לא ניתן לראות אותה, חוברה להילסטון. בשלב השני, או אולי השלישי, הובאו אבני שער גדולות והוצבו בסמוך לכניסה הצפון-מזרחית, ומהן נותרה כיום רק אבן סלוטר שגובהה 4.9 מטרים. מאפיינים אחרים של סטונהנג' המתוארכים לשלב השלישי כוללים את ארבע תחנות האבן (6), ששתיים מהן ניצבו בראשי תילים (2 ו-3). התילים נודעו כתילי קבורה למרות שלא נקברו בהם מתים. השדרה (10) הייתה זוג מקביל של חפירים ותעלות שהובילה אל נהר אייבון (המפשייר). מסביב לתחנות האבן נחפרו שני חפירים נוספים הדומים לחפיר הילסטון, שבאותה תקופה כבר היה למונולית יחיד.
סטונהנג' 3 ב (2450 עד 2100 לפנה"ס)
השלב המשמעותי הבא בבניית סטונהנג' היה בשלהי האלף השלישי לפנה"ס, שבו הובאו 30 אבנים אוליגוקניות-מיוקניות סארסוניות גדולות אל המחצבה ממרחק של 40 ק"מ צפונית לסטונהנג'. האבנים הונחו בתוך שקעים ומחברים, ושלושים מהן הוצבו במעגל שהיקפו 33 מטרים, ומעל כל אחת מהאבנים שבמעגל הונח משקוף אבן שהוכן בצורה אחידה. גובהה של כל אבן עומדת היה 4.1 מטרים, רוחבה 2.1 מטרים ומשקלה 25 טונות. ניכר מהאבנים כי העבודה עליהן נעשתה בזהירות רבה; האורתוסטאטים (אבן הניצבת על הקרקע וידועה כאלמנט באדריכלות המגליתית) מתרחבים קלות בסמוך לקצה האבן על מנת ששוליהם יוותרו קבועים כאשר הם מורמים ממצב השכיבה על הקרקע, וכאשר אבני המשקוף מעוקלות במקצת על מנת לשמור על רציפות המראה המעגלי של המונומנט. צדדי האבנים הפונים פנימה חלקים מהצדדים הפונים החוצה מהמעגל. עובין הממוצע של אבנים אלה הוא 1.1 מטר והמרחק הממוצע ביניהן הוא מטר בודד. על מנת להשלים את המעגל היה צורך ב-74 אבנים, וייתכן שחלקן נלקחו מהאתר או שבנייתו לא הסתיימה מעולם. אורכן של אבני המשקוף הוא 3.2 מטרים, רוחבן מטר אחד ועוביין 80 ס"מ. קצות המשקופים נמצאים בגובה של 4.9 מטרים מעל פני הקרקע.
בתוך המעגל ניצבו חמישה טריליתונים מאבן סארסנית שסודרו בצורת פרסת סוס, כאשר פתח הפרסה פונה לכיוון צפון מזרח. משקלן של כל אחת מעשר אבנים אלה עמד על כ-50 טונות, הן נשאו חמישה משקופים וחוברו זו לזו באמצעות מערכת מחברים מורכבת. האבנים סודרו באופן סימטרי; זוג הטריליתונים הקטן ביותר היה בגובה שישה מטרים, הזוג הבא גבוה במקצת, והטריליתון הגבוה ביותר שנישא לגובה של 7.3 מטרים ניצב בפינה הדרום-מערבית. רק אחד מבין הטריליתונים הללו עדיין עומד; כ-6.7 מטרים מהיקף הפרסה שמעל הקרקע עדיין גלוי, ו-2.4 המטרים הנותרים קבורים מתחת לאדמה.
לפי בדיקות תיארוך פחמן-14 מעריכים כי שלב זה התרחש בין 2440 ל-2100 לפנה"ס.
סטונהנג' 3 ג
נראה כי בחלק מאוחר יותר של תקופת הברונזה הוצבו האבנים הכחולות מחדש בפעם הראשונה, למרות שהפרטים המדויקים לגבי תקופה זו לא ברורים. האבנים הוצבו בתוך המעגל הסארסני החיצוני, ובמקביל עוצבו מחדש. על חלק מהאבנים יש חריצים מכלי עץ בדומה לאבנים הסארסניות, ועל סמך ממצאים אלו נטען לאפשרות שכל האבנים האלה היו מקושרות זו לזו באמצעות משקופים באותה תקופה, הכל כחלק ממבנה גדול יותר.
סטונהנג' 3 ד (2280 עד 1930 לפנה"ס)
בשלב זה האבנים הכחולות סודרו מחדש והונחו במעגל בין שתי שורות של אבנים סארסניות, ובצורת אליפסה במרכז המעגל. ישנם ארכאולוגים הטוענים כי חלק מהאבנים הכחולות בתקופה זו השתייכו לקבוצה שנייה שהובאה מוויילס. כל האבנים היו מוצבות בצורה מושלמת, כאשר המשקופים לא חיברו ביניהן יותר. ייתכן כי אבן המזבח הועברה לתוך האליפסה והוצבה במאונך. למרות ששלב זה עשוי להיחשב למרשים ביותר מבין שלבי הבנייה של סטונהנג', שלב 3 ד' נבנה בתוך זמן קצר ביחס לשלבים שקדמו לו, כיוון שהאבנים הכחולות הוצבו מחדש בצורה לא טובה והחלו ליפול. אולם, לאחר שלב זה בוצעו רק שינויים מועטים באתר.
סטונהנג' 3 ה (2280 עד 1930 לפנה"ס)
זמן קצר לאחר מכן הוסר החלק הצפון-מזרחי של מעגל האבנים הכחולות שנבנה בשלב 3 ד', וכתוצאה מכך נוצר מבנה בצורת פרסת סוס הידוע כפרסת הסוס הכחולה. המבנה הזה שיקף את הצורה של הטריליתונים הסארסניים שבמרכז, והוא מתוארך לתקופה שבין 2270 ל-1930 לפנה"ס. מראה האתר לאחר שלב זה דומה לסיהנג' שבנורפוק.
תרבות חדשה
על אחת מהאבנים הסארסניות, הידועה כאבן מספר 53, נמצאו תחריטים של פגיון ו-14 ראשי-גרזן בדגם פטריה. תחריט נוסף של ראשי גרזנים נמצאו על הצדדים הפונים החוצה של אבנים 3, 4 ו-5. ישנו קושי בתיארוך תחריטים אלה, אך מבחינה מורפולוגית הם דומים לכלי נשק מתקופת הברונזה, וסריקות בלייזר שנערכו לאחרונה תומכות בפרשנות זו. על פי החוקרים, כל גרזן מסמל קבר. הגרזנים דמויי הפטריה ו-38 כלי החרס (Beaker pot) שנתגלו בקברים מתקופה זו הם מאפיינים של תרבות הנוודים מערבות יורואסיה (BEAKER CULTURE) שהגיעה לאזור ב-2400 לפנה"ס, וקברים שלהם נתגלו בסביבות סטונהנג' ואייווברי. בדיקת השלדים העלתה כי הם היו גבוהים יותר מהאוכלוסייה שקדמה להם ובעלי שיער בלונדיני/אדום ועיניים כחולות. כנראה שהיו האבות המייסדים של בריטניה כיום. התרבות שקדמה להם ובנתה את סטונהנג' נעלמה.
אביה מלכה
אביה מלכה (נולדה ב-3 במאי 1995) היא שדרנית רדיו, מנחת טלוויזיה, דוגמנית ושחקנית ישראלית.
סטונהנג'
היסטוריה מאוחרת
הבעלות על סטונהנג' עברה מיד אל יד כמה פעמים מאז שהמלך הנרי השמיני רכש את מנזר אמסבורי ואת אדמותיו. הנרי העניק את האחוזה לרוזן מהרטפורד, ולאחר מכן עברה האחוזה ללורד קרלטון, וממנו אל המרקיז מקווינסברי. משפחת אנטרובוס מצ'שייר רכשה את האחוזה ב-1824, אך מכרה אותה ב-1915 לאחר שאחרון היורשים נהרג בצרפת. ססיל צ'אב רכש את סטונהנג' בתמורה ל-6,000 לירות שטרלינג, ושלוש שנים לאחר מכן העביר את הבעלות על האתר לרשות המדינה.
אביה מלכה
ביוגרפיה
מלכה נולדה בעכו, שם התגוררה עד גיל שש ולאחר מכן עברה לרחובות. כיום מתגוררת בתל אביב-יפו.
סטונהנג'
היסטוריה מאוחרת
לסטונהנג' עולים לרגל נאו-דרואידים ומאמינים באמונות פגניות ונאו-פגניות. זריחת השמש באמצע הקיץ מושכת למקום מבקרים מאז שנות ה-70 של המאה ה-19, והתיעוד הראשון לטקסים דרואידים במקום מתוארך ל-1905. למרות מאמצי הארכאולוגים וההיסטוריונים להפריד בין הדרואידיות מתקופת הברזל לבין המונומנט העתיק, הפך סטונהנג' לאתר המזוהה עם הדרואידיות הבריטית, נאו-פגניזם ופילוסופיית הניו אייג'.
כאשר סטונהנג' נפתח לציבור הרחב ניתן היה ללכת בין האבנים ואף לטפס עליהן. אולם, ב-1977 נאסרה פעילות זאת לאחר שהתברר כי היא האיצה את הבליה של האבנים. לאחר קרב בינפילד ב-1985, שבמהלכו אירע עימות אלים בין המשטרה המקומית לבין מאמיני ניו אייג' שבקשו לערוך טקס באתר, נאסר השימוש באתר למשך מספר שנים, ונכון לשנת 2008 הטקסים הנערכים באתר עוברים ביקורת קפדנית. המבקרים אינם רשאים לגעת באבנים, אך הם רשאים להתקרב לשביל המקיף אותן בסמוך להן. קרן המורשת האנגלית אסרה על כניסה במהלך נקודות השוויון וההיפוך בקיץ ובחורף, ובנקודת השוויון של האביב והסתיו. בנוסף, ניתן להזמין מראש היתר כניסה לתוך מעגל האבנים בזמנים שאינם אסורים לביקור.
אביה מלכה
ביוגרפיה
את שירותה הצבאי עשתה בגלי צה"ל כמפיקה ומגישה בתחנת הרדיו גלגלצ. מלכה הגישה תוכניות מוזיקה בתחנה, בהן רצועת בוקר בשעות 9 עד 11 ואת התוכנית "שתיקת הכבישים". לאחר שחרורה חזרה לתחנה והגישה תוכנית ערב יומית בין השעות 17:00-19:00. בסוף שנת 2019 החלה מלכה לבחור את השירים בתוכנית פעם בשבוע וב-19 במרץ 2020 עזבה מלכה את התחנה סופית.
סטונהנג'
היסטוריה מאוחרת
מצבו של סטונהנג' הושפע בשנים האחרונות מהקירבה לכביש A303 המחבר את אמסבורי ווינטרבורן סטוק, וכביש A344. בתחילת 2003 הודיעה מחלקת התחבורה הבריטית על כוונתה לשדרג את A303 ולבנות, בין היתר, מנהרה בשם "מנהרת הדרכים סטונהנג'"; אולם, ב-6 בדצמבר 2007 הוכרז כי תוכניות אלה בוטלו.
אביה מלכה
ביוגרפיה
בשנים 2017–2019 גילמה את לילה ברזילי-אטלס בסדרה "כדברא" ששודרה בערוץ ניקלודיאון. מלכה מבצעת גם את שיר הנושא של הסדרה יחד עם דין גרבר ודנה לב. בשנה זו הצטרפה לתוכנית "הצינור" בערוץ עשר בהנחיית גיא לרר, כמגישת פינת סרטונים מהרשת. לאחר שעזב לרר את התוכנית, המשיכה מלכה להופיע בתוכנית לצדו של המנחה טל ברמן, מחליפו של לרר. בתחילת שנת 2019, עם מיזוג הערוצים עשר ורשת 13, עזבה מלכה את ההגשה בתוכנית. בנוסף החלה לדגמן עבור מותג התיקים kipling.
סטונהנג'
היסטוריה מאוחרת
מדיניות הביקורים הנוכחית ספגה ביקורת רבה, והוועדה לעניינים ציבוריים של בית הנבחרים הבריטי מתחה ב-1983 ביקורת נוקבת על מצב האתר, והגדירה אותו כ"חרפה לאומית". למרות זאת התוכניות להקים במקום מרכז מבקרים חדש נתקלו בהתנגדות, בעיקר מצד התושבים המקומיים. קרן המורשת האנגלית הציעה לבנות מבנה חדש באמסבורי על גבול אתר המורשת העולמית, במרחק של שלושה קילומטרים מהאבנים. המבקרים יוסעו אל האתר ויוחזרו ממנו על ידי רכבות מיוחדות, ויוכלו לגשת אל האבנים עצמן לאחר שילכו ברגל לאורך הקילומטר האחרון.
אביה מלכה
ביוגרפיה
מלכה מדגמנת גם ל-trash tlv, sho'speople, story, ובית האופנה משכית.
סטונהנג'
היסטוריה מאוחרת
המקומיים באמסבורי התלוננו על כך שהתוכנית תסיט את התנועה מאזור סטונהנג' אל עירם. הם גם טענו שהתוכניות עשויות לגרום לירידה בתיירות הזרה. לבסוף בוטלו תוכניות אלה בדצמבר 2007.
אביה מלכה
ביוגרפיה
בשנת 2017 זכתה בפרס פריצת השנה בטקס הנבחרים של פרוגי לשנת 2017.
סטונהנג'
תפקיד
התרבות שבנתה את סטונהנג' לא הותירה אחריה שפה כתובה כלשהי, והיא עתיקה בהרבה מהתרבויות הראשונות שהותירו אחריהן כתובות כלשהן. נושאים רבים הקשורים לסטונהנג' עדיין שנויים במחלוקת. ריבוי התאוריות מכונה לפעמים "תעלומת סטונהנג'". יש עדויות מעטות, אם בכלל, לשיטות הבנייה ששימשו את בנאי סטונהנג'. במשך השנים הציעו מספר מומחים כי בבניית סטונהנג' נעשה שימוש בשיטות על-טבעיות או אנכרוניסטיות, כאשר התאוריות מסתמכות על כך שכמעט בלתי אפשרי להזיז אבנים מסוג זה בשיטות שהיו קיימות בעבר. אולם, השיטות המקובלות, המסתמכות על טכנולוגיה נאוליתית, הוכיחו את יעילותן בהזזת והצבת אבנים בסדר גודל זה. ההשערות לגבי תפקידו של האתר כוללות מצפה כוכבים (בגלל מיקומו בנקודות הקשורות ליום הארוך והיום הקצר ביותר בשנה) או אתר דתי כלשהו. בשנים האחרונות הועלו תאוריות שלפיהן סטונהנג' שימש כאתר קבורה לאריסטוקרטיה המקומית.
חפירות ושימור
לאורך כל ההיסטוריה המתועדת משכו סטונהנג' והמונומנטים שמסביבו את תשומת הלב של חובבי העתיקות והארכאולוגים. ג'ון אובריי היה הראשון שבחן את האתר בצורה מדעית בשנת 1666, ותיעד בשרטוט שהכין את הבורות הנקראים על שמו. ויליאם סטקלי המשיך את עבודתו של אובריי במאה ה-18, אך התעניין גם במונומנטים הסמוכים לסטונהנג', וזיהה, גם אם לא בצורה מדויקת, את השדרה והקורסוס. סטקלי החל לחפור גם ברוב תילי הקבורה המקומיים, והוא זה שטען לראשונה כי סטונהנג' קשור לדרואידיות.
אביה מלכה
ביוגרפיה
הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר בדרמה לנוער לשנת 2017 בפרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה.
בשנת 2018 שיחקה במופע "יצא משליטה 2" של yes לצד דניאל מורשת, דניאל ליטמן ושני קליין, המשחקים לצדה ב"כדברא", ולצד תובל שפיר, עידו מוסרי ושיר מורנו.
סטונהנג'
חפירות ושימור
ויליאם קנינגטון היה הבא שחקר את האזור במאה ה-19, וחפר ב-24 תילי קבורה בתוך ומחוץ למעגל האבנים. הוא גילה את העצים המפוחמים, את עצמות בעלי החיים, את כלי החרס ואת הכדים עם אפר מתים. קנינגטון זיהה את הבור שבו ניצבה אבן השחיטה. באותה תקופה החל גם ריצ'רד קולט הואר בפעילותו באתר, וחפר ב-379 תילי קבורה במישור סולסברי לפני שהחל לעבוד עם קנינגטון וויליאם קוקס על 200 תילי קבורה באזור האבנים. על מנת למנוע מהחופרים הבאים לבזבז את זמנם, הותירו השלושה חתיכת מתכת עם ראשי תיבות בכל תל קבורה שחפרו בו.
בתחילת המאה ה-20 נטו רוב האבנים הכחולות בצורה מסוכנת, ככל הנראה בעקבות הגידול במספר המבקרים שטיפסו עליהן במאה ה-19, ושנים מהטריליתונים נפלו. בעבודות השימור שהתבצעו בשלושה שלבים עיקריים, יושרו האבנים הלא יציבות והוצבו מחדש במקומן המקורי באמצעות מידע מציורים עתיקים; ההיסטוריון בריאן אדוארדס אמר:
ויליאם גאולנד פיקח על השיפוצים המשמעותיים הראשונים באתר שנערכו ב-1901. בזמן השיפוצים האבנים שהיו בסכנת נפילה יוצבו באמצעות יציקות בטון, ובמקביל נערכו באתר חפירות נוספות מסביב לאבנים. חפירות אלה היו השיטתיות ביותר והן חשפו יותר מידע על דרך הקמת סטונהנג' מאשר 100 השנים הקודמות של המחקר המדעי. במהלך שנות ה-20 גילה ויליאם האולי את בסיסן של שש מהאבנים ששוקמו, בנוסף לחפירות שביצע בחפיר החיצוני. האולי גם מצא בקבוק יין שקנינגטון הותיר אחריו ליד אבן השחיטה, וסייע בגילוי מחדש של בורות אובריי. האולי נחשב לראשון שקבע כי מדובר באתר שנבנה בכמה שלבים. החברה הבריטית לחקר עתיקות מינתה ב-1950 את ריצ'רד אטקינסון, סטיוארט פיגוט וג'ון פ.ס סטון לבצע חפירות נוספות באתר. הם מצאו מספר רב של שרידי גופות שרופים ופיתחו את תאוריית הבנייה בשלבים השולטת עד היום באוריינות הקשורה לסטונהנג'. אטקינסון חזר על רוב עבודתו של האולי בשנות ה-40 ובשנות ה-50, וגילה את תחריטי הגרזנים והפגיונות שעל האבנים הסארסניות. עבודתו הייתה משמעותית בהבנת שלושת השלבים העיקריים של בניית סטונהנג'. חפירות ארכאולוגיות מצומצמות ומאוחרות יותר נערכו על מנת להעביר באזור כבלי חשמל, צינורות ביוב ושביל המוביל אל האתר.
אביה מלכה
ביוגרפיה
בשנת 2019 הנחתה את תוכנית הלייט נייט לקראת אירוויזיון 2019 - 'ערב טוב אירופה', לצידה של דפנה לוסטיג, בערוץ כאן 11. כמו כן שיחקה בתפקיד אורח בפרק החמישי של הסדרה "ביום שהאדמה רעדה", בתפקיד עדי, בת הזוג של גילי, אותו גילם גלעד מרחבי.
סטונהנג'
חפירות ושימור
בשנת 1958 בוצעו באבנים עבודות שיקום נוספות, ונעשה שימוש ביציקות בטון על מנת לייצב שלוש אבנים סארסניות. עבודות השיקום האחרונות נערכו ב-1963 כאשר אבן סארסנית נפלה והוצבה מחדש, ובאותה הזדמנות יצקו בטון מסביב לשלוש אבנים נוספות. ארכאולוגים שבאו לאחר מכן, כולל כריסטופר צ'יפינדייל מאוניברסיטת קיימברידג' ובריאן אדוארדס מאוניברסיטת מערב אנגליה, תמכו בהבאת מידע נוסף לציבור על עבודות השיקום, ובשנת 2004 כללה קרן המורשת האנגלית תמונות מהעבודות בספרה החדש "Stonehenge: A History in Photographs"
אביה מלכה
ביוגרפיה
בשנת 2021 שיחקה בסרט "לשחרר את שולי" לצד שלישיית מה קשור.
סטונהנג'
חפירות ושימור
.
החפירות התחדשו ב-1978 כאשר אטקינסון בדק את שרידי קשת סטונהנג' בחפיר החיצוני, וב-1979 כאשר נערכו חפירות הצלה כשהתגלה בור אבן חדש ליד הילסטון בעקבות חפירת תעלה להנחת כבל תקשורת.
אביה מלכה
ביוגרפיה
באותה השנה, הצטרפה לקאסט של סדרת הנוער "נעלמים" בתפקיד נועם, אקטיביסטית, פמיניסטית ולוחמת צדק חברתי, אשר יוצאת להמון הפגנות כדי להילחם על שוויון. בהמשך מתגלה כלסבית אשר מנהלת רומן עם דריה (ספיר בן רובי).
סטונהנג'
חפירות ושימור
בשנת 2005 נערכו בסטונהנג' חפירות נוספות כחלק מפרויקט סטונהנג' ריברסייד. בחפירות התגלו שרידים הנחשבים כשרידי כפר שבו התגוררו האנשים שבנו את סטונהנג' או כמקום מגורים זמני עבור עולי הרגל. האתר, הנמצא ליד חומות דרינגטון במרחק של כשלושה קילומטרים מסטונהנג', הוא גם המיקום של מונומנט עץ גדול. מאז תחילת החפירות נחשפו הרצפות של חלק מהבתים, כלים, עצמות בעלי חיים, ראשי חץ ומונומנטים קטנים נוספים. מנהל הפרויקט - מייק פארקר פירסון - שיער שסטונהנג' וחומות דרינגטון היו מחוברים על ידי נהר אייבון, כיוון שבשני המונומנטים יש שדרה המובילה אל הנהר. הוא מוסיף וטוען שהאזור מסביב לסטונהנג' היה אתר קבורה עבור אנשים שחיו מסביב לחומות דרינגטון.
בשנת 2008 החלו חפירות נוספות בתוך מעגל האבנים על מנת למצוא את השברים של עמודי האבן הכחולה המקוריים. המטרה היא לתארך את מעגל האבן הראשון בצורה מדויקת יותר על מנת שניתן יהיה לקבוע את תפקידו.
סטונהנג' בתרבות
סטונהנג' הוזכר ותואר פעמים רבות ביצירות תרבות. האתר הפך לסמל התרבות וההיסטוריה של בריטניה, בעיקר בגלל הייחודיות שלו ושורת האזכורים הארוכה באמנות, בספרות ובפרסומות, כמו גם אזכורים באמצעים מודרניים כמו טלוויזיה, קולנוע ומשחקי מחשב.
אגדות המלך ארתור
סטונהנג' מוזכר באגדות על המלך ארתור, וג'פרי ממונמות' אמר כי המכשף מרלין הורה להעביר את סטונהנג' מאירלנד, שם הוקם על ידי הענקים בהר קילראוס. לפי האגדה, הענקים הם אלה שהביאו את האבנים מאפריקה, ולאחר שסטונהנג' נבנה מחדש ליד אמסבורי, ג'פרי מספר כיצד אמברוסיוס אורליאנוס ולאחריו קונסטנטינוס השלישי נקברו בשטח הפנימי של מעגל האבנים. במקומות רבים בספרו ההיסטוריה של מלכי בריטניה מערבב ג'פרי בין אגדות בריטיות ודמיונו הפרטי; ישנה תמיהה מדוע הוא קישר בין סטונהנג' לבין אמברוסיוס, כיוון שישנן עדויות הקושרות את אמברוסיוס לאמסבורי הסמוכה.
לפי ג'פרי נודעו לסלעי סטונהנג' סגולות ריפוי, והסלעים נקראו ריקוד הענקים. אורליוס אמברוסיוס שרצה להקים אנדרטה לזכר הרוגי הקרב עם הסקסונים בחר בסטונהנג' כאתר המונומנט. המלך ארתור שלח את מרלין ו-15,000 אבירים לאירלנד על מנת להשיג את הסלעים. כאשר האבירים כשלו בהזזת האבנים באמצעות חבלים, החליט מרלין להשתמש ביכולות הקסם שלו, פירק את האבנים ושלח אותן לאנגליה. זמן קצר לאחר מכן אורליוס מת ונקבר "בתוך המונומנט סטונהנג'" או בתוך "טבעת סטונהנג' של הענקים".
גבעת הנזיר ואבן יום ראשון
הילסטון הייתה ידועה בעבר בשם "גבעת הנזיר", ולפי סיפור עם אנגלי, המתוארך לכל המוקדם למאה ה-17 מקורו של השם באגדה הבאה:
ישנן טענות שלפיהן המילים "Friar’s Heel" (גבעת הנזיר) הן שיבוש של “Freyja’s He-ol” או “Freyja Sul”, הנגזרים משמה של האלה הנורדית פריה והמילה הוולשית עבור דרך או יום ראשון, בהתאמה. לעומת זאת, נטען כי שם האבן רק רומז על תנוחתה או מיקומה. השם איננו ייחודי והארכאולוג צ'ארלס וורן גילה מונולית באותו שם באזור לונג ברדי שבדורסט.
אמנות
ניתן לתארך את תחילת ההתעניינות בבריטניה העתיקה למאה ה-16 והמאה ה-17 בעקבות עבודתם החלוצית של ויליאם קמדן, ג'ון אובריי וג'ון אוולין. הגילוי מחדש של עברה של בריטניה היה קשור גם לעליית כוחה של האימפריה הבריטית. חוקרים כגון סטקלי ניהלו חפירות באתרים מגליתיים, כולל סטונהנג' ואייווברי. הממצאים שלהם גרמו למחלוקת עזה על משמעות האתרים, והפרשנויות המוקדמות משקפות חיפוש אחר הסבר מיסטי.
בשלהי המאה ה-17 הופרכו ההסברים המוקדמים, שהסתמכו על היופי והתחכום בבניית סטונהנג', שלפיהם הבנאים המקוריים היו אנשי האימפריה הרומית, והוכח כי סטונהנג' נבנה על ידי התושבים המקומיים בתקופת האבן החדשה. החל מתקופה זו האמנים החלו לצייר תמונות של תילי קבורה, אבנים ניצבות וחפצים שהוצאו מהקרקע. ציורים אלה הולידו דימויים שונים של האנשים הפרהיסטוריים שיצרו את החפצים הללו, וסייעו בגיבוש דימויה של בריטניה בעיני הציבור הרחב באמצעות ספרים מצוירים, הדפסים ומפות. המחלוקות על מוצא הבריטים והזהות הלאומית הובילו למסקנה כי הבריטים הם עם עתיק, ושהממלכה המאוחדת תגיע להרמוניה גדולה יותר באמצעות חיפוש אחר עבר משותף. עבור האנגלים, העבר הזה נמצא במערב, והוא מתחיל בסטונהנג' ונמשך על האזורים הגאליים של ויילס וקורנוול.
אמנים כגון ג'ון קונסטבל וויליאם טרנר סייעו במאה ה-19 להבנת ההיסטוריה הבריטית באמצעות הבאת האתרים המגליתיים לתודעה הציבורית. הפילוסוף אדמונד ברק טען כי חוש "הרוממות" התעורר בגלל "רגשות של סכנה וטרור, אי בהירות וכוח, באמנות כמו גם בחיים". דבר זה אפיין את העבודות האמנותיות והספרותיות של אותה תקופה, והיווה את הבסיס התאורטי להערכה ההולכת וגוברת לאתרים והריסות תרבותיים מבודדים. מהסיבות הללו סטונהנג' הפך למוקד עניין ייחודי בקרב האמנים. ברק עצמו כתב:
ציורים של טרנר וקונסטבל לא צוירו על סמך המצב האמיתי של האבנים. טרנר הוסיף אבנים שלא היו קיימות במציאות, והממדים של אלו שהיו קיימות לא היו מדויקים. הציורים תוכננו כך שיהיו בעלי אפקט רומנטי, כפי שהיה נהוג באותה תקופה. לאורך המאה ה-19 הופיע מוטיב חדש בתיאורים של סטונהנג' שהתאפיין בשלילת הפגניות. גישה זו יוצגה על ידי ציירים כגון ויליאם אוברנד גלר, שצייר ב-1832 את הציור "קורבנם של הדרואידים" (The Druid's Sacrifice). ברומן טס לבית דרברוויל מאת תומאס הארדי הדמות הראשית, טס, נלכדת על ידי המשטרה בסטונהנג', כאשר טבעו הפגני של האתר משמש להגברת מאפייניה של הדמות.
סטונהנג' בתרבות הפופולרית המודרנית
הביטלס הופיעו ב-1965 בסרט Help!, כאשר ברקע ניתן לראות את סטונהנג'. "STONEHENGE" הוא שם תקליטה השני משנת 1969 של להקת הרוק הבריטית "TEN YEARS AFTER" (על עטיפת התקליט מופיעה תמונת המונומנט בשעת לילה). האתר שימש גם לעריכת קונצרטים החל מ-1972 כאשר במקום נערך פסטיבל סטונהנג' החופשי. המונומנט ממשיך להופיע בסרטים, בטלוויזיה וברדיו גם בגלל תפקידו כמבנה וכסמל מוכר של בריטניה. המונומנט הפך לפופולרי גם במשחקי מחשב בהם מוצגים שימושים חלופיים לסטונהנג' או נחקר טבעו האיקוניני.
ריצ'רד תומפסון
ריצ'רד ויגינטון תומפסון (באנגלית: Richard Wigginton Thompson; 9 ביוני 1809 - 9 בפברואר 1900) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא רתרפורד הייז וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אינדיאנה.
ראשית חייו
ריצ'רד תומפסון נולד ב-9 ביוני 1809 במחוז קאלפפר שבווירג'יניה. ב-1831 הוא עזב את וירג'יניה וחי לזמן קצר בלואיוויל, קנטקי לפני שהתיישב לבסוף במחוז לורנס שבאינדיאנה. שם הוא עסק בהוראה, ניהל חנות ולמד משפטים בלילות. ב-1834 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ופתח משרד עורכי דין בבדפורד, אינדיאנה.
קריירה פוליטית
בין השנים 1834–1838 הוא היה חבר באספה הכללית של אינדיאנה. במשך זמן קצר הוא שימש כנשיא הזמני של הסנאט של אינדיאנה וכן כסגן מושל בפועל. בבחירות לנשיאות ארצות הברית של 1840 הוא היה תומך נלהב של ויליאם הנרי הריסון. לאחר מכן הוא ייצג את אינדיאנה בבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן שם בין השנים 1841–1843 ושוב בין השנים 1847–1849.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19 העבירו תומפסון וכמה מחבריו מהמפלגה הוויגית, כמו ידידו סקיילר קולפקס, את נאמנותם אל המפלגה האמריקאית, שנודעה גם כ"מפלגת שאינם יודעים דבר". צעדם זה נבע מחשדם מתנועת ההגירה שהלכה וגברה מאירלנד ומגרמניה, אך גם בשל השקפת חברי המפלגה האמריקאית ממדינות הצפון שהתנגדו לעבדות.
בבחירות לנשיאות של 1860 היה תומפסון מנהיגם של אנשי מדינתו שארגנו את הקמתה של מפלגת האיחוד החוקתי (Constitutional Union Party). בבחירות המקדימות של מאי, תמכה בתחילה אינדיאנה בג'ון מקלין, אך הוא הפסיד בסופו של דבר לג'ון בל בסבב הבחירות השני. תומפסון היה גם הוא מועמד, אך באוגוסט ויתר על מועמדותו כנציג המפלגה השלישית והעביר את תמיכתו אל אברהם לינקולן כדי לא להתסכן בניצחון של המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה.
לאחר מלחמת האזרחים כיהן תומפסון כשופט מחוזי באינדיאנה בין השנים 1867–1869. הוא היה פעיל במפלגה הרפובליקנית והיה יושב ראש ועדת המצע בוועידה הארצית של המפלגה שהתקיימה ב-1868 בשיקגו. הוא הציע את שמו של סגן הנשיא סקיילר קולפקס לבחירה מחדש בוועידה הרפובליקנית של 1872 בפילדלפיה ונשא נאום לטובת מועמדותו לנשיאות של אוליבר פ. מורטון בוועידת המפלגה של 1876 בסינסינטי. ב-1877 מינה אותו הנשיא רתרפורד הייז כמזכיר הצי של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד דצמבר 1880.
מזכיר הצי
קודמו בתפקיד היה ג'ורג' רובסון, מזכיר הצי בממשלו של הנשיא הקודם, יוליסס ס. גרנט, במשך כמעט שמונה שנים. תהא אשר תהא הסיטואציה שהובילה למינויו של תומפסון כמזכיר הצי, לא היה לו הרבה מה לתרום בהנחיית הכפופים לו. המעורבות הבולטת ביותר שלו בפעילות ימית כלשהי הייתה שולית: כאשר לוטננט ג'ורג' וושינגטון דה לונג ואיש העיתונות ג'יימס גורדון בנט הבן ארגנו את המשלחת של ה-USS Jeannette אל הקוטב הצפוני ב-1879. תומפסון השיא כמה עצות במסגרת ההכנות למסע, אך נראה היה שהוא היה נחוש בדעתו שכל הממשלה תהיה מעורבת במיזם. ההבלים שנאמרו על ידו, (כמו הרעיונות של ספינות ליווי ומאוחר יותר ספינות חילוץ) היו מרגיזים משהו. גם אם הוא לא היה אשם בסוף הטרגי של המשלחת, ברור שהוא לא סייע לשום דבר בהתעסקותו בדקדוקי העניות המשפטיים.
לאחר פרישתו
ב-1880 צץ עניין חדש שבעקבותיו סיים תומפסון את תפקידו. צרפת החלה בתהליך של ייסוד חברת תעלת פנמה בראשותו של פרדיננד דה לספס. ממשל הייז, בעוד ששאף לשמור על יחסים טובים עם צרפת, היה חשדן בנוגע לרעיון של תעלה בבעלות צרפתית שתחצה את מצר פנמה וראה בכך הפרה של דוקטרינת מונרו. תומפסון היה מודע לכך, אך הוא גם קיבל פניה מהסניף האמריקאי של חברת תעלת פנמה בהצעה למשרה. הסניף האמריקאי של החברה נוסד ונוהל על ידי בנק ג'. ו. זליגמן ושות', בראשותו של ג'סי זליגמן. בני משפחת זליגמן היו ידידים קרובים של הנשיא הקודם גרנט והציעו לו להתמנות כנשיא חברת התעלה. גרנט סירב להצעה ובחפשם מועמד אחר לתפקיד הם פנו לתומפסון. הוא קיבל את ההצעה והתפטר מהקבינט. בהמשך כל הפרשה הפכה לסוגיה שנדונה בוועדה של הקונגרס שחקרה את זליגמן ואת תומפסון. בסופו של דבר תומפסון עזב את החברה, אך המוניטין שלו הוכתם בעקבות הפרשה. הוא לא היה קשור לחברה בעת קריסתה והשערורייה שהתלוותה אליה ב-1889.
שנותיו האחרונות
לאחר שובו לאינדיאנה הוא חי שם את שארית חייו. ריצ'רד תומפסון נפטר ב-1900 בעיר טרה הוט שבאינדיאנה. צי ארצות הברית הנציח אותו בקריאת משחתת על שמו, שהייתה בשירות בשנות ה-20 של המאה ה-20.
תומפסון היה חבר באחוות דלתא-קפא-אפסילון באלבמה וחבר פעיל בבונים החופשיים ושימש כנשיא הלשכה של טרה הוט ב-1859.
נס ציונה
נֵס צִיּוֹנָה היא עיר במחוז המרכז בישראל. העיר ממוקמת בין ראשון לציון בצפון לרחובות בדרום. העיר משתרעת על פני כ-16,000 דונם ומתגוררים בה כ-51,000 תושבים. נס ציונה הוקמה בשנת 1883 כמושבה יהודית במסגרת העלייה הראשונה, והוכרזה כעיר בשנת 1992.
בתחום השיפוט של העיר שוכנים המכון למחקר ביולוגי בישראל ופארק המדע קריית ויצמן.
העת העתיקה
בשנת 2007 נמצאו על גבעה מדרום לנס ציונה (נ"צ 17954-64/64602-12), חרסים אחדים מתקופת הברונזה המאוחרת, ככל הנראה ממצא מקבר שהיה בסמוך . בהמשך התקיימו מספר חפירות הצלה של רשות העתיקות, בהן התגלו ממצאים שונים ונחשפו שרידי בנייה מן התקופה הביזנטית וכן מערכות השקיה מהתקופות האסלאמית הקדומה והעות'מאנית המאוחרת ומימי המנדט הבריטי . במספר חפירות שהתקיימו בצפון-מזרח העיר, סמוך לצרפנד אל-ח'ארב, נתגלו מפלסי חיים משלהי התקופה הביזנטית; שני שלבי יישוב ובהם מבנים ומתקנים מהתקופה האסלאמית הקדומה; שרידי מבנים מהתקופה הצלבנית; בית קברות מוסלמי שבו קבורת ילדים בקנקנים, אשר שימש כנראה עד שנות ה-40 של המאה ה-20 ותעלות מים מהתקופה העות'מאנית. כמו-כן התגלו בסמוך שרידי ישוב ומתקנים מן התקופות הפרסית-הלניסטית ועד התקופה העות'מאנית . חלק מהממצאים מוצגים במשכן הפיס לאמנויות במזרח העיר.
בתקופת העות'מאנית
ב-17 בפברואר 1875 דיווח ביטאון הטמפלרים הגרמנים על קבוצה של 35 רוסים ממוצא גרמני מבסרביה שהתיישבו בוואדי אל-חנן, מדרום-מערב לרמלה. בראש קבוצה זו עמד גוסטב רסלר. בשנת 1878 רכש רסלר כ-2,000 דונם מערביי הסביבה בוואדי חנין, במקום בו נמצאת נס ציונה של היום. הוא חפר באר מים והקים בריכה ליד ה"חאן" הקדום שעמד במקום. לאחר מכן הוא נטע פרדס (הקיים עד היום). אולם בתוך זמן קצר מתו מקדחת וממחלות 12 נפשות מאנשי קבוצה זו, רובם ילדים, בהם שניים מבניו של רסלר, שמתו ממלריה, ובסופו של דבר חזרו המתיישבים לבסרביה, ורסלר התיישב באודסה, לשם הגיע כנציגם של יקבי הטמפלרים בארץ ישראל. בניסן תרמ"ב–1882 ביקר זלמן דוד ליבונטין בוואדי אל-חנין בתור שליח אגודות "חובבי ציון", במטרה לרכוש אדמה להקמת מושבה יהודית. באחוזתו של רסלר הוא מצא משק נטוש, באר חרבה ובית ובו לחות וטחב משום שעמד בסמוך לביצה. רסלר, שהגיע לאודסה בשנת 1882, פגש שם את ראובן לרר, חסיד חב"ד שהיה איש "חובבי ציון". רסלר הבטיח שהחלקה במצב מצוין ושהיא קרובה מאוד לירושלים. השניים סיכמו עסקה בה יקבל רסלר את ביתו של לרר באודסה תמורת הפרדס של רסלר בארץ ישראל.
בשנת 1883 (בתמוז תרמ"ג) הגיע לרר עם משפחתו לנחלתו בארץ ישראל. הוא מצא במקום מבנה עזוב, באר הרוסה ופרדס מוזנח, והאזור היה רחוק מאוד מירושלים. אבל לרר לא נואש, במשך כחצי שנה שיקם את המקום ואז החל לחפש מתיישבים יהודים נוספים, כדי שיוכל לקיים חיים יהודיים שלמים ("מניין" לתפילה ו"חדר" לילדים). הוא קרא ליהודים, בני היישוב הישן ובני העלייה הראשונה: "מי לחלקת אדמה פורייה ולהקמת מניין ביישוב יבוא אלי". הוא אף היקצה 320 דונם מאדמותיו למתיישבים החדשים. בשנת תרמ"ז–1887, הפיץ ביפו "קול קורא" ליהודים להצטרף לנחלתו, שקרא לה עתה "נחלת ראובן". האישה הראשונה שהצטרפה לנחלתו של לרר, שלא הייתה מבני משפחתו, הייתה גולדה מילוסלבסקי, שרכשה מלרר 60 דונם והביאה עימה את בתו של בעלה המנוח ואת חתנה, שלמה יפה. משה סמילנסקי מתאר בספרו כי "בראשונה מצא הקול הד בלב אדם שלא יכול היה להצטרף למניין: אישה אחת, אשר רוח הקודש בתוספת של הרפתקנות גרו בשכנות בלבה, גולדה מילוסלבסקי". מילוסלבסקי תרמה רבות למושבה על ידי נטיעת כרמים, עבודה בפרדסים וכתיבת מכתבים לבנימין זאב הרצל ואחד העם בבקשה שיעזרו למושבה בקשייה. בשנת תרמ"ח הגיע היישוב למניין הראשון.
בשנת 1888 נרצח אחד המתיישבים, הנפח אברהם ילובסקי, בידי ערבים. ביתו עמד ליד הכיכר הנושאת כיום את שמו ובה אנדרטה לזכרו. הוא נחשב לקורבן האלימות הראשון של היישוב היהודי המתחדש בארץ ישראל.
בשנת 1891 הקים מיכאל הלפרין, מאנשי העלייה הראשונה, "מושבת פועלים" (או "חוות פועלים", כפי שנקראה אחר כך) בצפון נחלתו של ראובן לרר והציע לקרוא לה "נס ציונה" (על סמך הפסוק בספר ירמיהו: "שאו נס ציונה, העיזו, אל תעמדו").
הבסיס למושבה זו היה שטח של 170 דונם, אותו מכר לרר לאגודות, שמטרתן שיפור תנאי החיים של פועלי המושבות ("אגודת העשרות"). מיכאל הלפרין השקיע במושבה מכספו ואף משכן לצורך זה את נכסי המושבה. לבסוף הצליח לרתום את חברת יק"א למשימה וזו פדתה את המשכנתא על הקרקע ונטעה בה פרדס.
בשנת 1893 הגיע למושבה חיים טפר וקנה באזור חלקת אדמה בגודל של חמישה דונם. בהמשך הוא היה בין ראשוני קבלני בנייה במושבה המתפתחת.
ב-27 באוקטובר 1898 ביקר במושבה, שנודעה גם בשם "ואדי חנין", בנימין זאב הרצל, במסגרת סיורו בארץ ישראל, בדרכו מראשון לציון לרחובות. הוא כתב ביומנו: "עלי להשלים ולרשום את האירועים מאז שלשום, כשעזבנו את ראשון-לציון. במרחק של כחצי שעה נמצא כפר היהודים ואד אלחנין. שם קיבלו את פנינו כל בני המקום; ילדים שרו שירים, איש זקן הגיש לי לחם ומלח ויין, פרי אדמתו, הייתי אנוס לבקר כמעט בכל הבתים של האיכרים."
בשנת 1905 רכשה חברת "גאולה" מידי ערביי המקום שטח בן 600 דונם, על הגבעה שבין "נחלת ראובן" ו"חוות הפועלים". באופן זה, התאחדו כל חלקיה של נס ציונה למושבה אחת. ראשי היישוב החליטו שלא להקים בתי מגורים על הגבעה אלא לנצלה לצרכים ציבוריים. שטח ממרגלות הגבעה ועד רחוב תל אביב יועד להקמת מבנה ציבור. המבנה הוקם ב-1907 וכלל שני חדרים ואולם גדול, נקרא "בית ראשונים" ושימש כבית ועד המושבה, בית ספר, בית כנסת ואולם כינוסים ואירועים. בשנת 1915 הוצב בראש הגבעה פעמון שהיה קורא לעבודה וגם מזעיק את התושבים במקרי חירום. בשל שימושים אחרים, נקראה הגבעה מאוחר יותר גם "גבעת האהבה".
ב-14 בנובמבר 1917 התקיים ממערב לנס ציונה קרב עיון קרא בין כוחות החטיבה הניו זילנדית הרכובה מחיל המשלוח המצרי של הצבא הבריטי ובין הארמייה השמינית של צבא האימפריה העות'מאנית. ייחודו של הקרב היה בכך שנלחמו בו יחידות ניו זילנדיות בפיקוד קצינים ניו זילנדים (ולא קצינים בריטיים, כנהוג), ויושמו בו טקטיקות חדשניות שכללו ניצול של גבעות הכורכר כשטחים שולטים. בקרב נפלו 50 קצינים וחיילים מניו זילנד ו-162 מהצבא העות'מאני.