cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צורן דו-חמצני
צורן דו-חמצני – תרכובת כימית הידועה גם כסיליקה או סיליקון דיאוקסיד, היא תחמוצת של צורן (סיליקון), בכתיב הכימי SiO2. "צוֹרָנִי" (באנגלית Siliceous) הוא שם תואר שפירושו "מתייחס לסיליקה".
בטבע
סיליקה מצויה בטבע בכמה צורות, כולל קוורץ ואופאל. למעשה קיימות 17 צורות גביש שונות לסיליקה (ראו המינוח של סיליקה באתר Mineralogical Society of America). הסיליקה הוא הרכיב הנפוץ ביותר של חול באתרים שבתוך היבשה ובחופים (למעט האזורים הטרופיים), בעיקר בתצורת קוורץ, משום שבשל הקשיות הניכרת של המינרל הוא עמיד בפני בליה. עם זאת, הרכב החול שונה ממקום למקום בהתאם למקור הסלעי של החול ולתנאים שיצרו אותו.
במקומות בהם הופעלו בעבר לחץ וחום (למשל, בעומק העולה על 70 ק"מ מפני כדור הארץ, פגיעת מטאוריט או פיצוץ אטומי) מופיע הסיליקה בתצורות הקרויות קואסיט וסטיסהוביט.
צורות חיים רבות מכילות מבני סיליקה (סיליקה ביוגנית) כולל:
שימושים
סיליקה מיוצרת בכמה צורות לרבות:
סיליקה משמשת בייצור של מוצרים שונים:
השפעות בריאותיות
שאיפת אבק סילקה גבישי עלולה להוביל לסיליקוזיס (מחלת ריאות המכונה בעברית צוֹרנת) ולסרטן.
כימיה
שכבה דקה מאוד (כ-ננומטר) צורן דו-חמצני הנקראת "תחמוצת טבעית" נוצרת על פני השטח כאשר צורן נחשף לחמצן (או אוויר). טמפרטורות גבוהות וסביבות עשירות בחמצן משמשות לגידול מבוקר של שכבות של צורן דו-חמצני על פני הצורן. צורן דו-חמצני נתקף על ידי חומצה הידרופלואורית (HF). חומצה זו משמשת לסילוק או לטבוע תבניות בצורן הדו-חמצני בתעשיית המוליכים למחצה. ניתן לחזר צורן דו-חמצני לצורן על ידי פחמן
פלואור מגיב עם צורן דו-חמצני והתוצרים הם SiF4 וחמצן, החומר לא יגיב עם הלוגנים אחרים (Cl2, Br2, I2) החומר מגיב עם חומצה הידרופלואורית בתגובה:
כך משמש HF להסרת שכבת התחמוצת מהצורן בתעשיית המיקרואלקטרוניקה וכן לאיכול זכוכית סיליקטית.
צורן דו-חמצני מגיב עם בסיס מרוכז חם או בהידרוקסידים מותכים לקבלת תוצר מסיס בתגובות דוגמת: צורון דו-חמצני מגיב עם תחמוצות מתכת שונות ליצירת זכוכית.
קישורים חיצוניים
ניסור בטון נקי – הסכנות באבק שנוצר בניסור בטון ואיך למזער אותו
Weinen, Klagen, Sorgen, Zagen, רי"ב 12
Weinen, Klagen, Sorgen, Zagen (בעברית: בכי, אנחות, דאגות, ייאוש), רי"ב 12, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בעת שהתגורר בוויימאר. הוא הלחין את היצירה לכבוד יום ראשון השלישי שאחרי הפסחא וניצח על הביצוע הראשון שלה ב-22 באפריל 1714 בכנסייה שבמבצר העיר.
היסטוריה ומילים
ב-2 במרץ 1714 התמנה באך למנהל הקונצרטים של הדוכס בוויימאר. בתפקיד זה היה אחראי בין השאר להלחין יצירה חדשה, בעיקר מסוג הקנטטה הדתית, מדי חודש עבור בית התפילה הדוכסי. רי"ב 12, שהולחנה באפריל, הייתה הקנטטה השנייה בתקופה זו, לאחר רי"ב 182 שהולחנה לכבוד יום ראשון של הדקלים במרץ. נוסח הקריאה ליום ראשון השלישי שלאחר הפסחא הוא מאיגרת פטרוס הראשונה ומהבשורה על-פי יוחנן על ישו המבשר לתלמידיו על הביאה השנייה. הלברית מתארת את הסבל שעל הנוצרים לסבול והיא נכתבה כנראה על ידי סלומון פרנק, משורר הדוכס בוויימאר, שכתב את רוב הטקסטים לקנטטות של באך בתקופת ויימאר. רעיון הסבל לקוח מפסוק 19 בקטע הקריאה מאיגרת פטרוס. החלק השלישי של הקנטטה הוא ציטוט ממעשי השליחים: "דֶּרֶךְ צָרוֹת רַבּוֹת עָלֵינוּ לְהִכָּנֵס לְמַלְכוּת אֱלֹהִים". החלק הרביעי מביע את הרעיון שסבלו של ישו מביא נחמה לנוצרי המעונה; החלק החמישי קורא למאמין ללכת אחר ישו גם בעת סבל; החלק השישי מבטא את האמונה שלאחר כל צער תבוא שמחה ולאחר כל אבל – נחמה. הקנטטה נחתמת במזמור של סמואל רודיגסט, העוסק בהשגחתו התמידית של אלוהים.
הוא עיבד את פתיחת קטע המקהלה הראשון לחלק Crucifixus במיסה בסי מינור. פרנץ ליסט השתמש אף הוא בקטע זה כבסיס להלחנת היצירות לכלי מקלדת מספר 179 ו-180 ברשימת יצירותיו.
מבנה והרכב מבצע
הקנטטה נכתבה עבור שלושה סולנים, אלט, טנור ובס ומקהלה בת ארבעה קולות. הכלים המשתתפים הם חצוצרה, אבוב, בסון, שני כינורות, שתי ויולות ובאסו קונטינואו. לקנטטה שבעה חלקים:
הקלטות
היצירה בוצעה והוקלטה רבות על ידי מנצחים ידועים, בהם גוסטב ליאונהארדט, ג'ון אליוט גרדינר, טון קופמן וסיגיסוולד קאוקן.
הפיגוע בציר המתפללים
הפיגוע בציר המתפללים אירע בליל שבת פרשת ויצא, י"א בכסלו ה'תשס"ג, 15 בנובמבר 2002, סמוך לציר המתפללים בחברון. הפיגוע התרחש בתוך סמטה צרה מדרום לציר המתפללים, המשמש כחלק מהדרך מקריית ארבע למערת המכפלה ובאזור ה"שער הדרומי" (השער לקריית ארבע) במקביל. במהלך הקרב עם שלושת המחבלים נהרגו 12 ישראלים - 3 לוחמי חטיבת הנח"ל, 5 שוטרי משמר הגבול, שלושה אנשי כיתת הכוננות של קריית ארבע, ומפקד החטיבה המרחבית, אלוף-משנה דרור וינברג. 14 ישראלים נוספים נפצעו. נהרגו גם שלושת המחבלים, חברי הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
בשנים שלאחר הפיגוע היו שכינו את המקום בשם "סמטת המוות", "סמטת הגיבורים" או "סמטת הגבורה".
רקע
שלושה שבועות לפני הפיגוע, במסגרת תוכנית "יהודה תחילה" צה"ל פינה את כוחותיו מהעיר חברון. פינוי הכוחות היה בניגוד לדעתו של מפקד החטיבה, דרור וינברג, שהעריך שהפינוי יפגע ביכולתו של צה"ל לסכל פיגועים באופן יעיל. בימים שלפני הפיגוע התקבל מידע על התארגנות של חוליה לביצוע פיגוע, אך כוחות צה"ל נמנעו מכניסה לשטח העיר חברון עקב תוכנית "יהודה תחילה".
מיקום הכוחות לפני האירוע
4 חיילי חטיבת הנח"ל בפטרול, בליווי ג'יפים של משמר הגבול היו בכיוון היציאה מסמטת הגבורה לאחר פטרול שם. עוד 2 חיילי נח"ל שהו על עמדת תצפית באזור. עוד מספר חיילי צה"ל בעמדת ה'שער הדרומי'.
הקרב
האירוע החל בשעה 18:55, לאחר שתפילת ליל שבת הסתיימה במערת המכפלה, המתפללים חזרו לביתם בקריית ארבע דרך 'ציר המתפללים', והכוחות החלו בסיור פטרול האחרון. המחבלים החלו לירות במקביל משני האזורים: באזור השער הדרומי לעבר כוחות צה"ל בעמדה ובאזור סמטת הגבורה לעבר הכוחות היוצאים מהפטרול בסמטה. כתוצאה מהירי 2 חיילי נח"ל בסמטה נפצעו. 2 חיילי הנח"ל האחרים החלו לירות לעבר המחבלים ששהו בסמטה וג'יפ מג"ב נכנס כדי לחלץ את הפצועים ויצא חזרה החוצה כיוון שלא הצליח במשימתו. בעקבות הירי באזור השער הדרומי 2 חברי כיתת הכוננות קראו לכוחות נוספים לבוא למקום והחלו להשיב אש.
מפקד כוח הפטרול של הנח"ל פקד על 2 חיילי הנח"ל שהיו בעמדת התצפית לרדת, מכיוון שהתוקפים ירו לעבר העמדה ואחד מהחיילים היה חובש. מאחר שהאזור היה חשוך, השניים לא הצליחו למצוא את דרכם ובמקום זה חברו לכוחות מחוץ לסמטה.
רפ"ק, קצין מג"ב, שמע את היריות ונסע במהירות עם ג'יפ לאזור הסמטה. עם כניסתו לסמטה פתח את דלת רכבו. ההערכה היא שהוא ניסה להכניס פנימה את הפצועים אך אחד המחבלים הרג אותו ואת נהגו. הג'יפ נותר עם פנסים דולקים, תוך שהוא מסנוור את הנכנסים לסמטה.
אחרי מספר דקות גם אחד הפצועים נפטר. בשעה 19:00 היו כבר 4 הרוגים.
קמב"ץ הגדוד של מג"ב שהיה מפקד הגזרה באותו סוף השבוע נכנס עם הקשר שלו לסמטה. ביניהם למחבלים נערכו חילופי אש עד שנפצע הקשר. הקמב"ץ פינה את הקשר מחוץ לסמטה לאמבולנס ולאחר זמן קצר חזר לסמטה להמשיך בקרב. כעבור מספר דקות מת הקשר מפצעיו.
בשעה 19:15, אל"ם דרור וינברג שמע את היריות וניסה להגיע בדרך המהירה ביותר, אך גילה שהיא חסומה. הוא הקיף את קריית ארבע והגיע לאזור הפיגוע. בזמן זה המחבלים הפסיקו לירות וארבו לחיילי צה"ל שיכנסו לסמטה. וינברג ארגן כוח של שלושה ג'יפים ונכנס לתוך הסמטה. הוא ירד מהג'יפ ופסע לעבר הג'יפ הפגוע של רפ"ק סמיח סוידאן. בשלב זה נורה לעברו כדור והוא נפגע, הוא דיווח לקשר שלו שהוא נפצע והקשר פינה אותו אל מחוץ לסמטה שם הוא מת מפצעיו.
במקביל לקרב בסמטה התפתח קרב באזור ה'שער הדרומי'. קב"ט קריית ארבע וכוח המילואים שאייש את המחסום הרגו את המחבל ששהה שם. הקב"ט ארגן כוח של חברי כיתת הכוננות, רץ לעבר הסמטה והגיע לשם ב-19:40. הכוח נכנס לתוך הסמטה בליווי ג'יפ. בואניש זיהה מחבל מימין וצעק לחבריו שהמחבל מימינם בינתיים הופיע המחבל השני משמאל ופתח באש. בנקודה זו החובש מהנח"ל איגור דרוביצקי שהיה בעמדת התצפית שמע את היריות ורץ לתוך הסמטה כדי לעזור בקרב ולהגיש עזרה לפצועים, הוא הספיק לחלץ שניים מהפצועים החוצה מן הסימטה, אך כשנכנס בפעם השלישית הוא נורה בראשו ומת במקום. בתקרית זו נהרג יחד עם שני חברי כיתת כוננות של קריית ארבע וחברון, אלכס צביטמן ואלכסנדר דוכן, שפעלו לחלץ פצועים מהסמטה, מפקד כיתת הכוננות הקב"ט יצחק בואניש, ועוד 2 חיילי מג"ב. השעה 19:50 והיו 11 חיילים וחברי כיתת כוננות הרוגים ומחבל אחד שנהרג.
אליהו ליבמן, קב"ט היישוב היהודי בחברון, נכנס לסמטה עם ג'יפ 451 כדי להשיג מידע על המתרחש בזירה. אחד מהמחבלים פתח באש על הג'יפ, אך הוא לא נפגע והצליח לצאת מהסמטה ולהעביר את המידע שהשיג.
בשעה 19:50 הגיעו מפקדי צה"ל לאזור ונכנסו בנגמ"שים לסמטה. הם יצאו ממנה בזריזות כיוון שהמחבלים ירו ללא הרף לעברם. בשעה 20:15 הפסיקו המחבלים לירות. הכוח נכנס שוב לסמטה וירה לעבר המחבלים וחילץ את מי שהיה שם (כולל המתים). המחבלים לא החזירו אש.
בין השעות 20:30–21:30 ערכו המפקדים תוכנית. בשעה 21:30 סגן דני כהן, סגן מפקד גדוד 931 של חטיבת הנח"ל נכנס לסמטה עם נגמ"שים. סגן מפקד פלוגה של הגדוד זיהה אחד מהמחבלים וניסה לירות לעברו, ומכיוון שלא הצליח הוא יצא מכיפת המפקד בנגמ"ש וכך נורה על ידי מחבל ונפצע קשה. הוא פונה במסוק לטיפול רפואי ומת מפצעיו בבית החולים. הוא ההרוג ה-12 והאחרון בפיגוע.
כעבור זמן מה יצא סא"ל ערן ניב מפקד גדוד 931 של חטיבת הנח"ל ביחד עם מפקד מג"ב חברון, 2 לוחמי דובדבן שבאו מהיישוב, מפקד גדוד 101 של חטיבת הצנחנים (שתפס את הגזרה קודם לכן והגיע לעזור) מ-2 כיוונים שונים לעבר המחבלים, לאחר קרב הם הרגו את 2 המחבלים ששהו בסמטה. יותר מאוחר מצאו את גופת המחבל השלישי על יד "השער הדרומי". השעה הייתה 23:00 כאשר הקרב הסתיים. 14 אנשים נפצעו ו-12 חיילים וחברי כיתת הכוננות של קריית ארבע וחברון נהרגו. כל המחבלים שהשתתפו בפיגוע נהרגו.
בעקבות הפיגוע
בעקבות הפיגוע תוכנית "יהודה תחילה" שהעבירה את השליטה על חברון לרשות הפלסטינית התמוטטה וצה"ל חזר לשלוט בשטח העיר חברון.
במקום בו אירע הקרב הוקם "מאחז הגיבורים" שבתחילה כלל מספר מצומצם של מבנים ארעיים ומספר אוהלים ששוכנו על ידי בני נוער ומשפחות שביקשו להקים שכונה לזכר הנופלים במקום. לאחר 30 יום פונה מאחז הגיבורים. מאז מתקיימים במקום באופן לא קבוע שיעורי תורה וכן מנייני תפילה.
ב-30 בדצמבר יצאו ארבעה שוטרי משמר הגבול למסע נקם בחברון. בזה אחר זה הם העלו לג'יפ שלהם פלסטינים והכו אותם. אחד הקורבנות, עומראן אבו חמדיה, בן 17, הושלך מן הג'יפ תוך כדי נסיעה, אל מותו. הארבעה הורשעו ונגזרו עליהם 4.5 עד 8.5 שנות מאסר בפועל.
קולביין סיגת'ורסון
קולביין סיגת'ורסון (באיסלנדית: Kolbeinn Sigþórsson; נהגה: ; נולד ב-14 במרץ 1990) הוא כדורגלן איסלנדי המשחק בגטבורג ונבחרת איסלנד.
קריירת מועדונים
סיגת'ורסון החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ויקינגור, במרץ עבר למחלקת הנוער של HK. באותה עונה לקבוצה הבוגרת כאשר הוא רק בן 16, ועד לסיום העונה הוא שיחק 5 משחקים ואף כבש שער אחד. לאחר שריאל מדריד וארסנל הביעו עניין בשחקן, במרץ הצטרף למחלקת הנוערו של א.ז. אלקמאר. ביולי עלה לקבוצה הבוגרת. ב-5 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת מוקדמות הליגה האירופית נגד גטבורג. ב-29 באוגוסט 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו נגד אקסלסיור רוטרדם. ב-29 בינואר 2011 הבקיע חמישייה בניצחון 1–6 נגד פנלו.
יכולתו הגבוהה של השחקן עוררה את תשומת לבם של מועדונים כמו בורוסיה דורטמונד וניוקאסל יונייטד, אך בסופו של דבר ב-4 ביולי 2011 חתם באייאקס אמסטרדם תמורת 4.5 מיליון אירו. ב-30 ביולי 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 1–2 נגד טוונטה אנסחדה במסגרת מגן יוהאן קרויף. ב-14 באוגוסט 2011, סיגת'ורסון הבקיע את שער הליגה הראשון בניצחון 1–5 נגד הירנביין. באוקטובר שבר את הקרסול וסיים את העונה. אך כבר ב-12 במרץ 2012, חזר לאימונים. ב-1 באפריל 2012 חזר לשחק ואף כבש את השער האחרון בניצחון 0–6 נגד הראקלס אלמלו.
ב-29 ביוני 2015 חתם בנאנט הצרפתית עבור 3 מיליון יורו. ב-30 באוגוסט 2016 הושאל לגלאטסראיי הטורקית. ב-31 במרץ 2019 חתם בא.י.ק סולנה השוודית לשלוש עונות.
קריירה בינלאומית
בצעירותו שיחק סיגת'ורסון בנבחרות הצעירות של איסלנד והשתתף עם הנבחרת הצעירה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2011 ואף נכלל בנבחרת הטורניר. ב-21 במרץ 2010 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 0–2 נגד, ואף כבש את השער השני במשחק. ב-7 בספטמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת תחרותית במוקדמות יורו 2012 בהפסד 0–1 נגד. ב-6 בספטמבר 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו במסגרת תחרותית בניצחון 0–1 נגד. ב-6 בפברואר 2013 עלה כקפטן הנבחרת למשחק הידידות נגד.
יורו 2016
במשחק הפתיחה של מוקדמות יורו 2016 כבש סיגת'ורסון את אחד משלושת שעריה של נבחרת איסלנד נגד, משחק שהסתיים בניצחון 0–3 ברייקיאוויק. ב-12 ביוני 2015 הוא כבש את שער הניצחון של איסלנד בדקה ה-76 במשחק שבו ניצחה את 2-1, ניצחון שהעניק לה יתרון 2 נקודות בראש בית א'.
סיגת'ורסון זומן לסגל הנבחרת האיסלנדית לקראת יורו 2016. ב-27 ביוני 2016 כבש סיגת'ורסון את שערה השני של איסלנד נגד בשלב שמינית הגמר באצטדיון אליאנץ ריביירה, שער שבסופו של המשחק העניק לאיסלנד את ניצחונה 1–2 נגד האנגלים והעלה אותה לשלב רבע הגמר, לראשונה בתולדותיה.
מועדונים
נכון ל-11 באפריל 2015
אתר דגלי העולם
דגלי העולם (באנגלית: Flags of the World) הוא אתר אינטרנט המכיל מידע על דגלים. באתר מידע על למעלה מ-84,000 דגלים, כאשר מספר אתרי מראה מכילים מידע על כ-29,000 דגלים. האתר הוא אתר האינטרנט המוביל והמקיף ביותר בתחום הווקסילולוגיה - מדע חקר הדגלים, ונחשב, על אף היותו אתר חובבים, לאחד האתרים המדויקים ביותר במידע המצוי בו.
מטרתו הרשמית של האתר היא לקדם את הווקסילולוגיה (מדע חקר הדגלים) בכל העולם וליצור גוף המכיל את כל הידע על דגלים ושימושיהם - שיהיה מדויק ונגיש לכל.
היסטוריה
האתר הוקם לראשונה על ידי ג'וזפה בוטאזיני (Giuseppe Bottasini) מאיטליה בספטמבר 1993. על מנת להרחיב את האתר ייסד בוטאזיני רשימת תפוצה באמצעות דואר אלקטרוני, וחברי רשימת התפוצה יוצרים קהילה בתורם (בדומה לקהילת האינטרנט ויקיפדיה). רשימת התפוצה החלה כקבוצה קטנה בת 12 משתתפים בספטמבר 1993. במהרה הצטרפו לרשימה וקסולוגים רבים מכל רחבי העולם, ומספר חודשים מאוחר יותר מנו משתתפי קבוצות הדיון כ- 150 איש. באותה עת הייתה רשת האינטרנט לא מפותחת, לא היו באתר תמונות, והתמונות הועברו לחברי רשימת התפוצה ב-PostScript. ב-24 ביולי 1997 קבוצת הדיון קיבלה חסות רשמית של אוניברסיטת ברקלי בקליפורניה ונוהלה על ידי ג'וש פרולינגר (Josh Fruhlinger). באפריל 2000, בשל מתקפת דואר זבל, הועברה קבוצת הדיון ל-eGroups, ובהמשך, כאשר eGroups נרכשה על ידי Yahoo ושמה שונה ל־Yahoo! Groups, עברה קבוצת הדיון לאתר זה.
עמודי האתר מעודכנים על ידי צוות עורכים הפועלים בהתנדבות ובלא תשלום מתוך המידע המוצג על ידי חברי רשימת התפוצה בפורומים השונים.
צוות ייחודי זה הפך, בשל היקף הידע הרחב שצבר, לחבר שווה זכויות בהתאחדות הבינלאומית של האגודות הווקסילולוגיות וקולו באיגוד זה שקול לאגודות וקסילולוגיות מסורתיות.
דגל האתר
דגל האתר נבחר בהצבעה בין חברי קבוצות הדיון ב-8 במרץ 1996 והוא נועד להוות סמל לכל דגלי העולם - כל אחד מהכוכבים מסמל את אחת היבשות בדומה לדגל האולימפי.
אופן פעולת האתר
המידע באתר נאסף על ידי קבוצת תורמים מאתר יאהו! הכוללת 800 חברים. האתר מנוהל על ידי צוות עורכים הפועלים בהתנדבות והוא מתעדכן מדי שבוע.
אתרי המראה מתעדכנים בקצב איטי יותר, ולעיתים אינם מדויקים.
אד (סדרת טלוויזיה)
אד (באנגלית: Ed) היא סדרת דרמה אמריקאית ששודרה ברשת NBC. היא עוסקת באד סטיבנס, עו"ד החוזר לעיר הולדתו סטאקיוויל, לאחר שפוטר מעבודתו במשרד גדול וגילה שאשתו בוגדת בו. הוא רוכש את אולם הבאולינג בעיר, ופותח בו משרד עורכי דין. אד חובר למלכת השכבה שאיתה למד, קרול ווסי, בה היה מאוהב לאורך התיכון. הוא חובר לשאר חבריו מהתיכון, והם הופכים לחבורה מגובשת שמבלה הרבה יחדיו. הסדרה בוטלה לאחר ארבע עונות בעקבות רייטינג נמוך. בישראל היא שודרה בערוץ 10.
עלילה
אד סטיבנס הוא עורך דין ניו יורקי מצליח שיום אחד פוטר מחברת עורכי הדין המצליחה בה עבד, בגלל פסיק ששם במקום לא נכון במסמך בן 500 עמודים, וגרם לחברה הפסדים של מיליונים. הוא חוזר הביתה מוקדם ומגלה שאשתו בוגדת בו עם דוור (אד מדקדק וטוען שהיא לא בגדה בו עם הדוור שלהם, אלא עם גבר שבמקרה הוא דוור). הוא מחליט לחזור לעיירת הולדתו (הבדיונית), סטאקיוויל, אוהיו (Stuckeyville). הוא פוגש את חבריו מהתיכון, אותם לא ראה זמן רב, וגם את קרול ווסי, נערת חלומותיו מהתיכון. אד מחליט להשתקע במקום ולזכות באהבתה של קרול, כיום מורה לאנגלית בתיכון המקומי, ומחליט לקנות את אולם הבאולינג המקומי, "סטאקי-בול". הוא פותח בתוך האולם משרד עורכי דין, ומכונה בפי רבים "עורך הדין מאולם הבאולינג", "Bowling-Alley Lawyer". אד שב ומסביר שהוא עורך דין ובעל אולם באולינג, ושאלו שני דברים שונים. אד הופך עד מהרה לעורך דין מצליח יחסית ובעל שם בעיירה, ויש לו זרם לקוחות קבוע. במקביל, האולם הכושל שרכש משגשג, והופך למקום בילוי פופולרי של תושבי העיירה.
מרבית הסדרה עוקבת אחרי יחסיהם של קרול ואד. אד מנצל את חזרתו לעיר הולדתו כדי ללכת בעקבות ליבו באהבתו הנסתרת לקרול. אד היה מאוהב בקרול בתקופת התיכון, מאז היו בני 15. אד מעולם לא סיפר לקרול על אהבתו אליה, ולמעשה לא היה קשר ממשי בין קרול ואד עד לחזרתו לעיירה, שכן אד היה מופנם, וקרול הייתה מלכת השכבה. אד מחזר אחרי קרול, ומיד עם חזרתו הוא הפתיע אותה כשהגיע לכיתה בה היא לימדה עטוי שריון אבירים (כ"סר אדוארד"), והביא פרחים ל"גבירה". על אף שקרול יוצאת בתקופה זו עם מורה אחר מבית הספר, היא מסכימה לצאת איתו לפגישה. למרות זאת, קרול לא נעתרת לאד, והם לא הופכים לזוג. למעשה, קרול טוענת כל העת שאהבתו של אד אליה אינה אמיתית, והוא מאוהב בדמות האידילית שבנה לעצמו בזמן התיכון, מלכת השכבה. לכן, אם הם יהפכו לזוג אד יתאכזב מאוד, ויגלה שהוא לא באמת מאוהב בה. אד וקרול הופכים חברים טובים, ומבלים יחדיו זמן רב, אך אד לא מוותר ומרעיף על קרול מחוות רומנטיות.
אד וקרול היו קרובים מספר פעמים לממש את אהבתם, ואף התנשקו בכמה הזדמנויות, אולם לאחר שקרול עמדה בפני חיזוריו של אד במשך זמן רב, התחיל אד לצאת עם נשים אחרות. הוא יוצא לתקופה קצרה עם התובעת המחוזית של סטאקיוויל, בוני היין, אולם היא עזבה את העיירה לטובת תפקיד בכיר יותר. לאחר מכן, הוא יוצא לתקופה קצרה עם נשים נוספות, כשהקשר המשמעותי ביותר שלו היה עם פרנקי הקטור, עורכת דין שנשכרה על ידו. גם קרול יוצאת עם המנהל החדש של התיכון, דניס מרטינו, ולאחר זמן מה הם מחליטים להינשא. דניס לא מרוצה מהיחס הקרוב מידי לטעמו של קרול לאד, ונוטש אותה במהלך טקס החתונה שלהם, זמן קצר לפני שאד מגיע ומנסה לעצור את החתונה. גם קשריו הרומנטיים של אד מתפוררים בגלל יחסו הקרוב לקרול. לאחר זמן רב בו הם מפריעים אחד לשנייה בקשריהם, קרול מבינה שהיא מאוהבת באד, ומחליטה לערוך לו מחווה רומנטית בדמות לבישת שריון אבירים זהה לזה בו אד השתמש. לאחר התלבטות קצרה, הם הופכים לזוג. לקראת סוף הסדרה הזוג נישא.
אד סטיבנס
אד (אותו גילם טום קוואנו) הוא הדמות הראשית בסדרה. הוא היה עו"ד מצליח, אולם לאחר פיטוריו מאס בחיים המלחיצים שהיו לו בניו יורק, וחזר לעיירה השלווה שבה גדל. על אף שמשפחתו לא מרוצה מהמהלך ומעודדת אותו לחזור לניו יורק, אד דווקא מרוצה מחייו החדשים, ובוחר להישאר, על אף שהוא לא יוכל להגיע לאותה רמה של הצלחה בתור עו"ד. הוא טוען שהוא נהנה יותר כעת, ונראה שאכן הדבר נכון. לאד יש אח בוגר, לויד, מעין "רוח חופשייה" שלא מצליח להתמיד בשום דבר יותר מזמן קצר, ומגיח מדי פעם לביקור עם הצעות ש"אי אפשר לסרב להן" (על אף שלרוב כדאי). הוא מנהל בצורה מוצלחת את סטאקיבואול, אולם הבאולינג שקנה. הוא אף הופך אותו למקום בעל חשיבות היסטורית לעיר, כדי שלא יהרסו אותו בעתיד.
אד היה בתיכון ילד מופנם, והתאהב בקרול בפעם הראשונה שראה אותה, בגיל 15. הוא מעולם לא התוודה על אהבתו, עד שחזר לעיירה. הוא היה הרכז של נבחרת הכדורסל בתיכון, אולם החטיא את זריקת העונשין האחרונה במשחק האליפות של המדינה, ועל כך הוקנט גם שנים אחר-כך. כעו"ד הוא דווקא מצליח מאוד, וכשהוא מופיע בביהמ"ש הוא אסרטיבי למדי - ולרוב גם מנצח את התיק עבור לקוחותיו. הוא בוחר לרוב טיעונים מוסריים ודובק בהם, תוך ניסיון לשכנע את המושבעים לעשות את "הדבר הנכון".
אד הוא "מיסטר נייס גאי" האולטימטיבי. הוא נחמד ואדיב כל הזמן, ובעל סבלנות אינסופית כלפי שלל המוזרויות של עובדיו באולם הבאולינג. גם כאשר הללו עושים פעולות מוזרות וטיפשיות (במיוחד פיל, המנסה להתעשר תוך רקיחת מזימות משונות), אד לא מאבד את שלוותו ומורה להם להחזיר את המצב לקדמותו. אד סבור שנחמדותו היא הבעיה הקלאסית של הבחורים הנחמדים - הם לא זוכים בנערה. אד עושה מחוות רומנטיות רבות עבור קרול, ומגלה סבלנות רבה למרות דחיותיה. למרות הקושי, הוא הופך לידיד הטוב ביותר של קרול - עד שהם הופכים לזוג.
קרול ווסי
קרול (שוחקה על ידי ג'ולי בואן) היא אהובתו של אד עוד מימי התיכון. בעת שאד חוזר לעיירה, היא משמשת כמורה לאנגלית בתיכון המקומי. היא לא סוחפת את תלמידיה כמורה, אך למרות זאת הם מאוד אוהבים אותה. קרול היא דמות קלאסית של מלכת השכבה בעיירות קטנות בארצות הברית: בלונדינית יפהפייה, מעט סנובית, שלכאורה כל העולם לרגליה, אולם במקום לכבוש אותו היא נשארת להתגורר בעיירת הולדתה. בתיכון היא נהגה להתחבר עם התלמידים ה"מקובלים", ויצאה עם האתלטים. בכל מערכות היחסים שניהלה, כפי שאד מנתח עבורה את המצב, היא בחרה בגברים שלא מתאימים לה, ושלא התייחסו אליה יפה.
במהלך השנים קרול השתנתה. היא הפכה למורה, ונהייתה רגישה למצוקות של תלמידיה. היא משתדלת לעזור לתלמידים החלשים, להגיע אליהם הביתה אם צריך. היא לקחה על עצמה לאמן את נבחרת הבנות בכדורסל, על אף שהיא לא מבינה כמעט כלום באימון בכלל ובכדורסל בפרט. היא אף מנסה לפתח קריירה ככתבת במקביל לעבודתה כמורה, אולם מגלה שהעולם הזה קשה ותחרותי.
קרול יצאה בתחילת הסדרה עם מורה מבית הספר שלה, ומערכת היחסים ביניהם נמשכה 7 שנים. לאחר שהיא נפרדה ממנו, היא מיעטה לצאת עם גברים, עד שלבסוף התאהבה בדניס מרטינו, המנהל החדש בבית הספר בו היא מלמדת, על אף שהוא נראה קר כלפיה ואף הירבה לבקר אותה ואת הצורה בה היא מלמדת, היא חשבה שהוא טוב אליה. דניס קינא באד, שאיתו קרול בילתה זמן רב ובחברתו הרגישה נוח במיוחד. הוא אלכוהוליסט בגמילה, ונראה שהמאבק באד על ליבה של קרול גורם לו לחזור לשתות מדי פעם. הוא עמד לשאת את קרול לאשה, אולם לבסוף יחסה הקרוב אל אד הבריח אותו, בזמן טקס החתונה שלהם.
מייק ברטון
מייק (גולם על ידי ג'וש ראנדל) הוא רופא, חברו הטוב של אד. מייק נשוי לננסי, וביחד לזוג יש תינוק. הוא אוהב את ננסי מאוד, וביחד הם מהווים זוג יציב ואוהב. הם מתגברים על כמה קשיים, כמו תביעה על הטרדה מינית (שלא הייתה) על ידי אחות שעבדה עבור מייק, ופיתוי בידי סטודנטית צעירה שמייק פגש. מייק בוגר בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, מהנחשבים בארצות הברית. הוא מתחיל את הקריירה כעוזרו של ד"ר ג'רום, רופא ותיק וקשה-עורף, שנמצא על סף פרישה והבטיח לפנות את מקומו לטובת מייק כעבור שנתיים, אך חוזר בו. ד"ר ג'רום הוא רופא מצוין, אולם אופיו הקשה וחוסר נכונותו לפשרות (כמו גם זה של מייק) גורם לרצף מריבות אינסופי בין שני הרופאים. מייק נוטש לתקופה קצרה את הקליניקה של ד"ר ג'רום, אולם מאחר שהוא לא מצליח לגרום למספיק חולים לפנות אליו הוא חוזר לד"ר ג'רום, הפעם בתור שותף, דבר שלא מפחית את כמות החיכוכים. מייק ואד שניהם בעלי חוש הומור מפותח, ונוהגים להתבדח רבות. הם אימצו משחק משעשע, בו כל אחד מציע בתורו 10$ לחברו אם זה יסכים לעשות פעולה מטורפת או מביכה כלשהי, כמו לצעוק על אנשים ללא סיבה, לכנות אנשים בכינויים מביכים וכדומה.
ננסי ברטון
ננסי (אותה גילמה השחקנית ג'יין מארי האפ) היא אשתו של מייק, וחברתם הטובה של קרול ומולי. משמשת במרבית הזמן כעקרת בית, ומטפלת בתינוק שלה ושל מייק, לאחר שהתפטרה מעבודתה. לאחר זמן מה היא מתחילה לחפש עיסוקים שונים, ומוצאת עצמה מוכרת בהצלחה רבה עוגות ביריד. לאחר מריבות עם המוכרות הוותיקות והקנאיות, היא מתחילה לעבוד כמורה מחליפה בתיכון, ועד מהרה מתמקמת במשרת היועצת של בית הספר.
מולי הדסון
מולי (אותה גילמה לסלי בון) היא מורה בתיכון המקומי וחברתה הטובה של קרול. היא יוצאת במהלך הסדרה עם כמה גברים, אולם לרוב ליבה נשבר לאחר שאלו עוזבים אותה (או שהיא מגלה שהם נשואים). בשנות התיכון, קרול לא התחברה אל מולי ושכמותה, שכן מולי לא הייתה נערה פופולרית. מולי נחשבה כמורה אהודה על התלמידים והייתה רגישה לצרכיהם, ולאחר עזיבתו הפתאומית של המנהל מרטינו הפכה למנהלת במקומו. גם כמנהלת היא המשיכה להיות קרובה לתלמידים ולהתחבר עמם.
וורן צ'זוויק
וורן (ג'סטין לונג) הוא תלמיד תיכון, בכיתה של קרול. וורן הוא צעיר נחמד ונלהב. הוא רומנטיקן חסר תקנה. חבריו הטובים של וורן הם מארק, תלמיד שמן במיוחד אך בעל אופי נוח, שעובר לבסוף ניתוח לקיצור קיבה; ודיאן, בחורה ציניקנית חכמה במיוחד המחבבת את וורן בשל טוב ליבו וניסיונותיו הפאתטיים לזכות בליבה של מלכת השכבה, אולם נכשל לראות את העובדה שהיא מעוניינת בו. כאשר הוא יוצא עם דיאן, הם מגלים שהם נועדו להיות חברים טובים, ולא זוג. וורן היה מאוהב זמן רב באחת הבנות היפות של השכבה, ג'סיקה. הוא מתחבר אליה בצורות שונות, ומנסה לגרום לה לזנוח את החבר שלה ולצאת איתו. כאשר הוא מצליח לבסוף, היא מבינה שעל אף שוורן נחמד, הוא רוצה בה בגלל יופייה, בדומה לבנים האחרים. וורן מצליח באופן מפתיע לצאת עם מספר נשים מבוגרות ממנו - הראשונה שבהן סטודנטית בקולג', איתה הוא כמעט מאבד את בתוליו. הוא מאבד לבסוף את בתוליו לסטלה, אחותה הצעירה והסקסית של קרול (והמבוגרת מוורן בכ-10 שנים).
סמל כף ורדה
הסמל הלאומי של כף ורדה עשוי כעיגול שבתוכו כתוב שמה הרשמי של כף ורדה בשפתה הרשמית, פורטוגזית (República de Cabo Verde). בתוך העיגול נמצא משולש כחול ובתוכו לפיד המסמל את החופש של האחדות הלאומית.
הסמל מוקף בעשרה כוכבים המסמלים את האיים של כף ורדה, והם דומים לכוכבים המצויים על דגל כף ורדה, ומתחתיו יש שני עלי "פלומב בוב" (plumb-bob), המסמלים צדק ויושרה.
הסמל אומץ על ידי כף ורדה ב-23 בספטמבר 1992, ביחד עם דגל כף ורדה, עם אימוץ חוקה חדשה לאיים.
סיפור בהמשכים
סיפור בהמשכים הוא רומן או נובלה, המופיע כסדרה מתמשכת בכתב עת או באתר אינטרנט, כאשר כל פרק מופיע זמן מה לאחר הפרק הקודם. לרוב, לאחר פרסום הסדרה יוצא הסיפור לאור בדפוס כספר בפני עצמו. בדרך כלל נכתב כל הסיפור על ידי סופר יחיד, אולם בסדרות המתפרסמות באינטרנט נוצר ז'אנר שבו קהל הקוראים משתתף בכתיבת הפרקים הבאים של הסיפור. טכניקת הסיפור בהמשכים משמשת גם ככלי חינוכי, בבתי הספר ובגני הילדים, שבהם מוקראים סיפורים מעת לעת, כחלק בלתי נפרד משיעורי העשרה וספרות.
היסטוריה
במאה התשע-עשרה, טרם התקדמות הדפוס לממדים ולטכנולוגיה בני זמננו, היה מחירם של ספרים גבוה והם נחשבו כמעט כמוצר מותרות, שרק אנשים אמידים יכלו לרכוש לעצמם. ספרייה מכובדת בסלון הביתי הייתה מנת חלקם של עשירים בלבד. לעומתם, אנשי מעמד הביניים ומעמד הפועלים צרכו בעיקר עיתונים כחומר לקריאה. מצב זה הביא סופרים רבים, שרובם נמנו על מעמד הביניים, להתפרנס מכתיבתם של סיפורים בהמשכים עבור כתבי עת ועיתונים פופולריים. אחרים הפיצו בעצמם את ספריהם בקבצים חודשיים, שהתפרסו על פני שנה או שנתיים ונמכרו בדוכנים או נשלחו באמצעות הדואר ישירות למנויים קבועים.
סופרים מפורסמים, שספריהם הפכו לנכסי צאן ברזל בספרות הכלל-עולמית, החלו את דרכם ככותבי סיפורים בהמשכים. אחד הראשונים שבהם הוא צ'ארלס דיקנס, שהחל בשנת 1836 בהפצת ספרו הראשון, "מועדון הפיקוויקים", בחוברות שיצאו לאור אחת לחודש והופצו בעשרות אלפי עותקים, כמעט לכל רחבי העולם דובר האנגלית. רוב ספריו של דיקנס, כ"אוליבר טוויסט", "ניקולס ניקלבי" ואחרים, פורסמו כסיפור בהמשכים, בכתבי העת "Household Words" ו-"All The Year Round". יש הטוענים כי זו הסיבה שהם ארוכים כל כך, וגדושים באירועים ובסיפורים שאינם קשורים לגוף העלילה ולעיתים אף מכבידים עליה - ככל שרבו הפרקים והסדרה התארכה יותר, מובטחת הייתה פרנסתו של דיקנס לפרק זמן ארוך ושכרו גדל בהתאם.
אלכסנדר דיומא האב פרסם בשנת 1844 שלוש נובלות בו זמנית, כולן בהמשכים. "שלושת המוסקטרים", "המלכה מרגו" ו"הרוזן ממונטה כריסטו". המניע לעיסוקו בסוגה ספרותית זו, היה ככל הנראה כלכלי - כותב מוכשר כמוהו, יכול היה לכתוב בכמה כתבי עת במקביל ולהרוויח משכורת יפה, מה שאכן הפך אותו לאחד הסופרים המפורסמים בזמנו ומגדולי העשירים בצרפת. על מנת לעמוד בהספק, נעזר דיומא במספר סופרי צללים וביניהם אוגוסט מקיוט, שכתב את טיוטת הסיפורים, כשדיומא הרחיב את העלילה והעשיר את הדמויות. רוב ספריו של דיומא שראו אור בשנים שלאחר מכן, הופיעו תחילה כסיפורים בהמשכים בכתבי עת שונים בצרפת.
הסאטיריקן ויליאם מייקפיס תאקרי נחשב אף הוא כאחד מחלוצי הסיפור בהמשכים. הוא הגיע לעיקר פרסומו בזכות הרומן "יריד ההבלים", שפורסם בהמשכים בשנים 1847 ו-1848 בלוויית איורים. באותה העת החל גם צ'ארלס דיקנס לפרסם את הרומן "דייוויד קופרפילד", מה שהביא להשוואה בינו לבין תאקרי ואף ליריבות בין השניים.
סופר המסתורין וילקי קולינס, מאבות הספרות הבלשית, החל גם הוא את דרכו ככותב סיפורים בהמשכים, בעבור כתבי עת שונים, וספריו הנודעים "אבן הירח" ו"האישה בלבן" פורסמו בהמשכים במגזין "All The Year Round".
בינואר 1857 פרסמה ג'ורג' אליוט, את תחילת "סיפורו העגום של הכומר עמוס ברטון", בכתב העת "בלק-ווד'ס מגזין" - "Blackwood's Magazine", המשכו של הסיפור ראה אור בגיליון חודש פברואר של כתב העת. סיפור זה, היה הראשון בסדרת סיפורים קצרים בהמשכים שהודפסו לבסוף כאנתולוגיה "סצינות מחיי כמרים".
הסופר הצרפתי ז'ול ורן, הנודע כאחד מחלוצי ספרות המדע הבדיוני, פרסם את רוב ספריו החל משנת 1863, בהמשכים דו-שבועיים. הסיפורים פורסמו תחילה במגזין הספרות של המו"ל פייר-ז'ול הצל: "הספרייה המשפחתית המאוירת" - "Bibliothèque illustrée des Familles", ששמו הוסב לאחר מכן ל"מגזין החינוך והבידור" - "Magasin d'éducation et de récréation". לאחר השלמת פרסום כל הפרקים, הודפסו הם כספר ושווקו לחנויות. היציאה לחנויות הייתה על פי רוב לקראת סוף השנה, על מנת לאפשר את קניית הספר כמתנת חג המולד לילדים. הסדר זה נמשך לאורכן של 25 שנה, בהן יצאו לאור מיטב ספריו של ורן.
פיודור דוסטויבסקי, הנחשב לאחד הסופרים הרוסים החשובים ביותר, פרסם חלק מספריו כסיפורים בהמשכים, במסגרת ירחונים שאותם הוציא לאור עם אחיו מיכאיל. ספרו האחרון, "האחים קרמזוב", נכתב אף הוא במשך קרוב לשנתיים ופורסם על ידיו בכתב עת בהמשכים. הרומן בשלמותו יצא לאור בנובמבר 1880.
עלילות הבלש האגדי שרלוק הולמס נכתבו תחילה כסיפור בהמשכים בעבור הסטרנד מגזין הלונדוני, על ידי ארתור קונן דויל. הוא פרסם לראשונה את פרקו הראשון של "חקירה בשני", במהדורת חג המולד של הסטרנד בשנת 1887, מה שהביא את העיתון לפופולריות רבה. קהל הקוראים, ש"התאהב" בשרלוק הולמס, הביא את הסטרנד לשיא תפוצתו, כאשר נתפרסם בו לראשונה, בהמשכים, הספר "כלבם של בני בסקרוויל". תורים ארוכים של קוראים השתרכו ליד משרדי העיתון, בציפייה לכל פרק חדש. במרוצת הזמן, הצירוף שבין הסטרנד לבין סיפורי שרלוק הולמס, הפך את קונן דויל לסופר הפופולרי בזמנו. אגתה כריסטי, רודיארד קיפלינג ואחרים, נמנו אף הם עם כותבי הסיפורים בהמשכים בסטרנד מגזין.
בשנת 1914 קיבל הסיפור בהמשכים פן נוסף, עם פרסומו בארצות הברית של המחזה "פיגמליון" מאת ג'ורג' ברנרד שו, במתכונת של מחזה-סיפור בהמשכים, מעל דפי כתב העת "Everybody's Magazine".
ז'אנר הסיפורים בהמשכים תפס מקום נכבד בעיתוני ילדים לכל אורך המחצית השנייה של המאה העשרים, הן מתוך רצון להביא ספרות משובחת לילדים והן כדי לשמר את עניינם ולהבטיח את המשך הקריאה בעיתון משבוע לשבוע.
במשך הזמן, עם התפתחות הדפוס, הוזלו עלויות ההדפסה, ורבה הייתה נגישותו של ציבור הקוראים לספרים, הן ברכישה עצמית והן באמצעות ספריות ציבוריות. כך פחת ערכו של הסיפור בהמשכים, והוא נעלם אט-אט מעל דפי כתבי העת השונים, כשרובם המכריע של הסופרים בני זמננו החלו לפרסם את סיפוריהם כספרים בפני עצמם.
ז'אנרים ייחודיים
עם המצאת הרדיו, נוצר זן חדש של סיפור בהמשכים – התסכית, סיפור שהוקרא או הומחז בהמשכים, מעל גלי האתר. תסכיתים בהמשכים היו חלק פופולרי מתרבות הבידור של המאה העשרים והיוו מרכיב חשוב בלוח השידורים של כל תחנת רדיו בארץ ובעולם. תוכנית הרדיו "לאם ולילד" או בשמה החדשני יותר "לבת ולבן ולמי שמתעניין", ששודרה ברשת א' של קול ישראל בשנות השישים, השבעים והשמונים, של המאה העשרים, שימשה כבמה יומית לתסכיתים בהמשכים לילדים ונוער, ממיטב הקלאסיקה הישראלית והעולמית.למעשה הפכה התוכנית לבית היוצר של ספרות ילדים ונוער בישראל. ספרים כמו "קרשינדו ואני" של דבורה עומר, וספריו של יצחק נוי "בין חולות ופרדסים", "הצריף הישן של גבעת הבוסתן", "רון וג'ודי" "גבעת האיריסים השחורים" "דג החול", "אור ואלכסנדרה" ואחרים, החלו את דרכם כתסכיתים וסיפורים בהמשכים במסגרת התוכנית ורק לאחר מכן פורסמו כספר.
רעיון זה שודרג לאחר מכן והועבר גם לטלוויזיה, בסדרות טלוויזיה לסוגיהן.ברחבי העולם דובר האנגלית אף שודרה במשך שלושים שנה מ - 1965 עד 1996, סדרת טלוויזיה בריטית בשם "ג'יקנרי", שנועדה לעודד ילדים לקריאה באמצעות הקרנת פרקים בודדים מתוך ספרי ילדים ונוער.מספר נובלות וטרילוגיות ספרותיות תורגמו לעברית, רק לאחר שצברו פופולריות בקרב ציבור הצופים בארץ כסדרות טלוויזיה. כך למשל הנובלה ההיסטורית פולדרק - מאת וינסטון גרהם (16 כרכים) וסדרת הספרים בית קטן בערבה של לורה אינגלס וילדר (שבעה כרכים מתוך תשעה במקור) שהודפסו כספרים בעברית בעקבות הקרנתם בטלוויזיה הישראלית בשנות השבעים של המאה העשרים.
סיפור בהמשכים בזמננו
עם התפתחות האינטרנט קמה עדנה לסיפור בהמשכים ואתרי אינטרנט רבים החלו לפרסם סיפורים בהמשכים כדרך למשיכת גולשים אל האתר. ענף נוסף שהתפתח מעל גבי האינטרנט הוא אתרים ובלוגים היוצרים סיפורים בהמשכים, בסיועם המלא של הגולשים הרשומים באתר. כיום קיימים אלפי אתרי אינטרנט העוסקים בתחום זה, במגוון רחב של שפות ובתצורות שונות, כמשחק חברתי של יצירת סיפור, ככלי ליצירה של קהילת גולשים עצמאית, או כגימיק פרסומי הבא לעורר את סקרנות קהל הגולשים להיכנס לאתר ולהיחשף לתכנים או לפרסומות הנמצאים בו.
כותב ספרי האימה בן זמננו, סטיבן קינג, החל את דרכו הספרותית בגיל שלוש עשרה, בכתיבת סיפורים בהמשכים למגזין "Dave's Rag" שהוציא אחיו לאור. אף לכשבגר, כתב קינג סיפורים בהמשכים למגוון ירחונים וכתבי עת אמריקאיים, בעיקר סיפורי אימה ברמות שונות - רובם מצאו מאוחר יותר את דרכם לאוספי סיפורים, או לספרים בפני עצמם. אחד המפורסמים שבספריו, "המייל הירוק", שאף הפך לסרט קולנוע, נכתב בתחילה כסיפור בהמשכים. קינג גילה את העוצמה הטמונה באינטרנט, ולאחר הפסקה של 5 שנים שבהן פרסם בקבצים קטנים את ספרו "השתיל" - "The Plant", פרסם שוב בשנת 2000 את הספר כסיפור בהמשכים ברשת The Plant, תוך מתן אפשרות להורדת קובץ הסיפור. הקוראים התבקשו לשלם לקינג דולר בודד, לפני או לאחר קריאתו. הרעיון שעמד מאחורי תוכנית זו פורסם על ידי קינג ב"אתר הבית" שלו: אם לפחות שבעים וחמישה אחוז של הקוראים ישלמו, הוא ימשיך הלאה בפרויקט. התוכנית הצליחה ותוך פחות מיממה הורידו 200,000 קוראים את הסיפור בתשלום, באמצעות אתר האינטרנט של רשת הספרים "בארנס אנד נובל" - "Barnes & Noble". אולם לבסוף, לאחר כתיבת פרקים רבים בהמשכים לסיפור, נחל הרעיון כישלון חרוץ ולמעשה לא הושלמה כתיבתו עד היום.
באפריל שנת 2007 התפרסם ספר הביכורים של הפרסומאי והסופר רוני דונביץ', "נרדף". המותחן הפך תוך חודשים ספורים לרב-מכר שזיכה את דונביץ' באות "ספר הזהב" של "התאחדות הוצאות ספרים בישראל". ככל הנראה, הצלחתו הגורפת של המחבר הביאה אותו ואת המו"ל שלו, "הוצאת ידיעות אחרונות", לפרסם את "לכודים", סיפור יומי בהמשכים, שהחל להתפרסם באוגוסט אותה שנה במסגרת מוסף העיתון "ידיעות אחרונות", ושימש ככלי אטרקטיבי להרחבת קהל קוראי העיתון וכמנוף שיווקי לרכישת מנויים בו. לצורך כך, אף פתח העיתון אתר אינטרנט מיוחד, עם משחק נושא פרסים העוסק בסיפור היומי, אליו נלוותה האפשרות לרכישת מנוי לעיתון.
סיפור בהמשכים בישראל
בישראל תפס הסיפור בהמשכים מקום נכבד, בעיקר בכתבי העת לילדים ונוער: "דבר לילדים", "המשמר לילדים", "הארץ שלנו", "זרקור", "פשוש" ועוד, שרובם היוו בית יוצר לספרי ילדים ונוער שהודפסו לאחר מכן.
סופר הילדים וחתן פרס זאב לספרות ילדים ונוער, אוריאל אופק, פרסם חלק מספריו כסיפורים בהמשכים בעיתון "דבר לילדים".
הסופר והמחזאי הישראלי יצחק בן נר החל את דרכו הספרותית בשנת 1951 בהיותו נער בן 14, ככותב סיפורים בהמשכים בעיתוני ילדים. אולם ספרו הראשון לילדים, "בעקבות מבעיר השדות", נדפס רק בשנת 1966, לאחר שהופיע בשבועון "דבר לילדים", כסיפור בהמשכים.
גם מאיירו הקבוע של השבועון, הצייר נחום גוטמן, הנחשב כחלוץ איור ספרי הילדים בארץ, פרסם ב"דבר לילדים" את סיפוריו בהמשכים, בטרם יצאו לאור כספרים, לרבות ספרו הידוע ביותר "הרפתקאות לובנגולו מלך זולו".
בשבועון "הארץ שלנו" פורסמו בהמשכים סיפורים של כמה סופרים בולטים לנוער ובראשם פנחס שדה, שכתב בעיתון במשך קרוב לעשרים שנה סיפורי ילדים בהמשכים, תחת שמות עט שונים כמו ש. פנחס ויריב אמציה.
גלילה רון־פדר-עמית, אחת הבולטות בין סופרי הילדים והנוער בארץ, פרסמה בהמשכים, החל מראשית שנות השבעים של המאה העשרים, את ספרה הנודע "אל עצמי", ב"הארץ שלנו", שיצא לאור כספר בשנת 1976. הספר, המתאר את קורותיו של ציון כהן, ילד שנולד בשכונת מצוקה למשפחה שמתקשה לגדל אותו ומועבר למשפחה אומנת, נכתב על סמך ניסיונה של רון־פדר כאם אומנת לעשרה ילדים. בהמשך פיתחה המחברת את סיפורו של ציון לסדרת ספרים שלמה, שרובם ככולם הופיעו בהמשכים ב"הארץ שלנו". הספר תורגם לשבע שפות ואף עובד לסרט קולנוע, שזכה בפרס הראשון בפסטיבל סרטי הילדים בפרנקפורט. רון־פדר פרסמה סיפורים נוספים בהמשכים, בירחון הילדים "פשוש" שבעריכתה, ואף הם יצאו לאור כספרים מאוחר יותר.
נכסי צאן ברזל נוספים של ספרות הילדים והנוער בארץ התפרסמו באופן זה, ובהם סדרת חסמבה של יגאל מוסנזון, שהפכה מסיפור בהמשכים שהתפרסם לראשונה ב"משמר לילדים" בשנת 1949 לסדרה בת ארבעים וארבעה ספרים, "בוקר חדש" של ראובן קריץ, "דפי תמר" של דבורה עומר ועוד. הספר "לבת וגם לבן לא יזיק לדעת", של אסתר קל, החל את דרכו לא כסיפור בהמשכים אלא כמדור עצות שבועי בעיתון.
בעיתונות למבוגרים בישראל, כמעט שלא תפס הסיפור בהמשכים מקום נכבד, למעט שבועונים יחידים. יוצא מן הכלל הוא הרומן, "אורח נטה ללון", מאת ש"י עגנון, שהופיע לראשונה כסיפור בהמשכים, ונפרס על פני 139 גיליונות של העיתון "הארץ", מ-18 באוקטובר 1938 ועד 7 באפריל 1939. רק לאחר מכן פורסם הרומן כספר. בספטמבר 2013, לרגל ציון 40 שנה למלחמת יום הכיפורים, פרסם אתר עיתון "הארץ" ברשת את ספרו של משה אורן, "אֶרֶץ גְזֵרָה", כרומן בהמשכים, במשך שלושה שבועות רצופים.
בשבועון הנשים "לאשה" התפרסמו בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים, סיפורים רומנטיים בהמשכים, בעיקר מתורגמים משפות זרות. על פי רוב, היה למדור זה רצף פרסומי ומיד עם תום פרסום חלקו האחרון של הסיפור, התחיל פרסומה של סדרה חדשה.
בשבועון "שער", שיועד בזמנו בעיקר לאוכלוסיית העולים החדשים, התפרסמו עד אמצע שנות השבעים סדרות של סיפורים בהמשכים, בעיקר על רקע היסטורי כמו מאורעות השואה, קורות היישוב והיסטוריה של עמי אירופה.
במגזר החרדי
בספרות החרדית לילדים ונוער של שנות השבעים, יצאו לאור ספרים רבים של הסופרים החרדים שמואל ארגמן ורבקה שזורי, שפורסמו תחילה כסיפורים בהמשכים, בחלוץ שבועוני הילדים החרדי, "זרקור". בעיתונות החרדית, עדיין מקובלת מאוד שיטת הפרסום של סיפורים בהמשכים, גם כספרות למבוגרים. רבי-מכר רבים במגזר החרדי הפכו לכאלו דווקא בשל פרסומם המוקדם מעלי גבי השבועונים החרדיים; "משפחה" ו"בקהילה", ובמהדורות יום שישי של היומונים; "המודיע" ו"יתד נאמן". סופרים כמו: חיים גרינבוים, יאיר וינשטוק, חוה רוזנברג ואחרים, כמו גם צמד כותבי הקומיקס החרדים אלי וגולד קומיקס, פרסמו תחילה את ספריהם או חלק מהם, כסיפור בהמשכים בעיתון.
כיום, חלק גדול מכלל הספרים מתפרסמים בהמשכים לפני יציאתם לאור.
סיפור בהמשכים ככלי חינוכי
בגני הילדים ובכיתות הנמוכות של בתי הספר, עדיין תופס הסיפור בהמשכים מקום נכבד. שעת ההקראה בגנים, כמו גם שעות הסיפור במסגרת שיעורי ספרות והעשרה, בהן מוקראים ספרים שלמים בחלקים, הן חלק בלתי נפרד ממהלך ההוראה.
המעלה המיוחדת בהקראת סיפור בהמשכים היא יצירת גרייה אינטלקטואלית לתלמידים. הרצף הקטוע של הסיפור, שהקראתו מסתיימת על פי רוב בקטע מותח, מעוררת בילדים געגועים אל הסיפור וממריצה אותם לשמוע עוד. בכך מחבבים אנשי הצוות החינוכי את הקריאה בספרים על הילדים. הצורך בכך נובע מהעובדה, שעם התפתחות הטכנולוגיה, תעשיית הסרטים, שידורי הטלוויזיה והאינטרנט, ירדו אחוזי הקריאה בקרב ילדים ובני נוער.
לסיפור בהמשכים מטרות חינוכיות נוספות: הוא מקנה לילדים כושר איפוק מחד, ומעורר את יצר הסקרנות שלהם מאידך. בנוסף, תוך כדי השתלשלות הסיפור, יכולים המחנכים לגעת בנקודות רגישות וליצור שיח חברתי וחינוכי סביב הדמויות והיווצרות העלילה, באופן המשליך לחיי היום-יום של התלמידים הצעירים. המעלה של הסיפור בהמשכים על פני הסיפור הקצר היא; כי ניתן להרחיב לאורך זמן מטרה או חוויה חינוכית מסוימת, כמו גם לשמר ולקדם באמצעותו מוטו פדגוגי מתמשך, שלא יסיר את הנושא הרצוי לקידום מסדר יומו של התלמיד וילווה אותו לפרק זמן רב.
סיפור בהמשכים כביטוי מושאל בסלנג הישראלי
מהותו של ה"סיפור בהמשכים" כמשהו ארוך, קטוע, לעיתים מסורבל ואף מעורר מתח וציפייה לבאות, מבלי לדעת את סוף הסיפור ולראותו, יצרה בסלנג הישראלי את הביטוי: "סיפור בהמשכים". משמעות הביטוי היא – תהליך ארוך, מסורבל, מייגע ורווי מתחים, שסופו אינו נראה לעין. בדרך כלל נעשה שימוש בביטוי זה בתיאור מאבק בהליכים בירוקרטיים, חיפוש אחרי אדם ששינה כתובת או מספר טלפון וכדומה.
אוויטה (מחזמר)
אוויטה (באנגלית: Evita) הוא מחזמר מאת אנדרו לויד ובר (לחן) וטים רייס (מילים), המתאר את תולדות חייה, הצלחתה ומותה של הפוליטיקאית הארגנטינאית אווה פרון, רעייתו השנייה של נשיא ארגנטינה חואן פרון. הסיפור עוקב אחר ראשית חייה של אוויטה, עלייתה לשלטון, עבודת הצדקה שלה, ומותה.
המחזמר החל כאלבום קונספט בסגנון אופרת רוק, שפורסם בשנת 1976, הכולל את השיר המפורסם והבולט ביותר במחזמר - "אל נא תבכי ארגנטינה" (במקור: "Don't Cry for Me Argentina"). הצלחתו הובילה להפקה בוסט אנד בלונדון בשנת 1978 - הפקה שזכתה בפרס אוליבייה על המחזמר החדש הטוב ביותר. שנה מאוחר יותר עלתה הפקה בברודוויי שבניו יורק, שהייתה למחזמר הבריטי הראשון הזוכה בפרס טוני למחזמר הטוב ביותר.
המחזמר עלה בהפקות מחודשות בלונדון בשנת 2006, ובניו יורק בשנת 2012. בשנים 2013–2014 יצא סיבוב הופעות נוסף ברחבי הממלכה המאוחדת, שהסתיים ב-55 הופעות בלונדון, בספטמבר ובאוקטובר 2014.
בשנת 2015 עלה מחדש המחזמר בישראל, בתיאטרון הבימה, בכיכובם של שירי מימון (בחלק קטן מהזמן שיחקה לסירוגין מאיה בוסקילה בתפקיד זה), רן דנקר (וצחי הלוי שהחליף אותו בהצגות האחרונות), אקי אבני ורפי וינשטוק. המחזמר הועלה כ-200 פעמים, וירד במרץ 2017.
היסטוריה
בשנת 1972, היזם רוברט סטיגווד הציע לאנדרו לויד ובר וטים רייס לפתח גרסה מוזיקלית חדשה אודות פיטר פן, אבל הם נטשו את הפרויקט.
בעודו מאחר לארוחת ערב, לילה אחד במהלך שנת 1973, שמע רייס ברדיו סופה של תוכנית אודות אווה פרון שסיקרנה אותו. כאספן בולים בילדותו, הוא היה מוקסם מתמונתה על הבולים הארגנטינאים, אבל לא היה מודע למשמעותה בהיסטוריה של ארגנטינה. במהלך המחקר שלו הוא פגש בבמאי הקולנוע הארגנטיני קרלוס פסיני הנסן, שהפיק את הסרט Queen of Hearts אשר שודר בטלוויזיה הבריטית ב-24 באוקטובר 1972. רייס צפה בסרט "עשרים פעמים לפחות", ואמר כי "עוד לפני שראיתי את סרטו הנפלא של פסיני - כבר הייתי מכור". ככל שרייס המשיך וחקר אודותיה של אווה פרון, לרבות נסיעה עד לבואנוס איירס כדי לחקור אודות חייה באמצעות מסמכים רבים ואנשי קשר שפסיני סיפק לו, כך הוא הוקסם ממנה יותר ויותר; הוא אפילו קרא לבתו הראשונה על שמה.
מחברי הספר משנת 1996 Evita: The Real Life of Eva Perón טוענים כי המחזמר מבוסס על ספרה הביוגרפי של מרי מיין The Woman with the Whip, שהיה מאוד ביקורתי כלפי אווה פרון. אף על פי שרייס שיבח את הביוגרפיה של מיין, ספר זה מעולם לא הוזכר באופן רשמי כמקור השראה למחזמר. רייס יצר דמות, צ'ה, שנועדה לשמש כקריין וכמקהלה יוונית. אף על פי שגילה כי צ'ה גווארה היה ארגנטינאי, זו לא היה כוונתו המקורית שהדמות תהיה מבוססת עליו, אולם מאוחר יותר, כאשר הרולד פרינס הפך למעורב בפרויקט, הוא עמד על כך שהשחקנים המגלמים את דמותו של צ'ה ישתמשו בגווארה כאל מודל לחיקוי. בעיבוד הקולנועי משנת 1996, הדמות שבה להיות אנונימית יותר. כך גם היה בהפקת לונדון המחודשת של המחזמר משנת 2006.
ובר, יחד עם והמנצח אנתוני בולס, הציגו את המחזמר ב-Sydmonton Festival, טרם ביצוע ההקלטה עם התזמורת הפילהרמונית של לונדון.
הקלטה
כפי שעשו בעבר עם "ישו כוכב עליון", צוות כותבי השירים החליט להקליט את אוויטה כאלבום מוזיקלי, ובחרו בשחקנית-זמרת ג'ולי קובינגטון לבצע את התפקיד ראשי, לאחר שצפו בה בפרק של הסדרה Rock Follies ונזכרו בהופעתה כחלק מצוות השחקנים הלונדוני המקורי של המחזמר Godspell. ההקלטה של האלבום, שהופץ על ידי MCA Records ששיווקו בעבר את "ישו כוכב עליון", החלה באפריל 1976 והופקה על ידי ובר ורייס. ההקלטה נוהלה על ידי דייוויד המילטון סמית, שעל עבודתו הודה לו מאוחר יותר רייס, והתייחס אליו כאל, למעשה, מפיק שלישי. הוא גם סיפק את השורה "Statesmanship is more than entertaining peasants" ("מדינאות היא יותר מלשעשע את האיכרים", שהופיעה באלבום כתגובה לאחד מנאומיה של אווה פרון.
האלבום הכפול הופץ בשנת 1976, בו נשמעו קולותיהם של פול ג'ונס כחואן פרון, קולם וילקינסון כצ'ה, ברברה דיקסון כפילגשו של פרון, וטוני כריסטי כאגוסטין מגאלדי. היוצרים פנו בתחילה לסטיב מריוט וג'ון פוגרטי, אך הם לא היו מעוניינים. מוריי ראש, שזכה להצלחה עצומה עם "ישו כוכב עליון", הקליט מספר הדגמות, אבל מאוחר יותר רייס הודה בכך שהוא "לא באמת הצליח לשחזר את הקסם שנוצר כאשר גילם את דמותו של יהודה איש קריות". קולם וילקינסון, שבאותה התקופה גילם את דמותו של יהודה בהפקה הלונדונית של "ישו כוכב עליון" הסכים להגיע לאודישן: "זה לקח רק כמה שורות בשביל לדעת שהוא היה האיש שלנו". עוד לקחו חלק באלבום: מייק ד'אבו, שהחליף את פול ג'ונס כסולן של ההרכב המוזיקלי מנפרד מן, ומייק סמית, לשעבר סולן ההרכב המוזיקלי דייב קלארק פייב.
פסיני כתב הדיאלוג בספרדית של הסצנה הראשונה, "קולנוע בבואנוס איירס, 26 ביולי 1952". בהקלטה זו, הוא שיחק את תפקידו של השחקן בפסקול של סרט הקולנוע שעוצר בחריקה, על מנת לאפשר לכרוז להודיע הודעה רשמית על מותו של אווה. כאשר האלבום הוצג לעיתונאים, פסיני ארגן מצגת תמונות עם עמיתו אנטון פורסט. תרומתו לפיתוח של הפרויקט הוכרה, כשובר ורייס הודו לו ראשון, בנאום התודה שלאחר מכן.
מערכה ראשונה
סצנת הפתיחה מתרחשת באולם בית קולנוע בבואנוס איירס, ארגנטינה ב-26 ביולי 1952, שבה קהל צופה בסרט ("A Cinema in Buenos Aires, 26 July 1952"). מהסרט בוקע קול של דיאלוג בשפה הספרדית. הצפייה בסרט נקטעת, כאשר כרוז עולה על הבמה עם הודעה (תחילתה בספרדית, אבל המשכה באנגלית) כי "אווה פרון הלכה לעולמה, בשעה 20:25 הערב". הקהל שבור הלב שר "Requiem for Evita" (בשפה הלטינית, על פי הרקוויאם הקתולי). בציניות, צ'ה, דמות המספר של המחזה, מנתח את הצער ההיסטרי שאחז בארגנטינה כאשר אוויטה מתה ("Oh What a Circus").
צ'ה מציג בפני הקהל את אווה דוארטה בת ה-15, בשנת 1934. אווה פוגשת את זמר הטנגו אגוסטין מגאלדי באחת ההופעות שלו ("On This Night of a Thousand Stars"), והשניים מעבירים ביחד את הלילה. למחרת, אווה סוחטת אותו לקחת אותה איתו לבואנוס איירס. בתחילה, מגאלדי מסרב, אך בסופו של דבר נכנע ללחציה ("Eva, Beware of the City"). עם הגעתה לעיר, אווה שרה על תקוותיה ושאיפותיה לתהילה כשחקנית ("Buenos Aires"), והיא ממהרת לעזוב את מגאלדי. צ'ה מתאר כיצד, באמצעות רומנים עם גברים שונים, אווה התקדמה במעלה הסולם החברתי, והפכה לדוגמנית, כוכבת רדיו ושחקנית ("Good Night and Thank You"). צ'ה ממשיך לתאר הפיכה של הימין הפוליטי בשנת 1943, במקביל להצלחתה של אווה, כשהוא רומז שהפוליטיקה הארגנטינאית והקריירה של אווה עשויה בקרוב מאוד להשתלב זה בזה. צ'ה מקפיד להציג את דמותו של קולונל חואן דומינגו פרון, קולונל צבאי שאפתן שעושה את דרכו במעלה הסולם הפוליטי הארגנטיני. ("The Lady's Got Potential"). במשחק של כיסאות מוזיקליים, שמייצג עלייתם של אישים פוליטיים שונים, פרון ואנשי צבא אחרים מתחרים זה בזה על כוח, כשהם מציגים את האסטרטגיה הפוליטית שלהם ("The Art of the Possible").
כאשר רעידת אדמה הרסנית פוקדת את העיירה סן חואן, פרון מארגן קונצרט צדקה בלונו פרק כדי לספק סיוע לקורבנות האסון. אווה משתתפת באירוע, שם היא פוגשת באגוסטין מגאלדי. פרון נואם בפני הקהל, ופוגש באווה בדרכו החוצה ("Charity Concert"). אווה ופרון מעבירים בחשאי את הלילה ביחד, ואווה רומזת לפרון שהיא יכולה לעזור לו להשיג את שאיפותיו לעלות לשלטון ("I'd Be Surprisingly Good For You"). אווה מגרשת את פילגשו של פרון - דמות ללא שם, הידועה רק על פי תיאור זה ("Hello and Goodbye"), שמהרהרת אודות גירושה ועתידה ("Another Suitcase in Another Hall").
לאחר שאווה עוברת לגור ביחד בעם פרון, היא מוצאת עצמה סוף סוף בחברה הגבוהה, אך היא נאלצת להתמודד עם הבוז שחשים כלפיה אנשי החברה הגבוהה ובכירי הצבא הארגנטיני ("Peron's Latest Flame"). בשנת 1946 פרון משיק את המועמדות שלו לנשיאות, לאחר שקודם לגנרל בצבא, ואילו במיטה עם אווה, הוא דן אודות סיכויי לזכות בבחירות. אווה מרגיעה אותו, ועד מהרה הם מארגנים עצרות שבהן האנשים מביעים את תמיכתם בו ומקווים לעתיד טוב יותר, ובמקביל, פרון זומם ביחד עם בני בריתו כיצד לדכא ולהיפטר מכל מי שעומד בדרכם ("A New Argentina").
מערכה שנייה
פרון נבחר לנשיא ארגנטינה בניצחון סוחף בשנת 1946. הוא עומד על מרפסת קאסה רוסאדה", ופונה אל תומכיו - "חסרי החולצות". ("On The Balcony of the Casa Rosada"). אווה מדברת ממרפסת ארמון הנשיאות לתומכיה הנלהבים, ומגלה שלמרות המטרה הראשונית שלה - להשגת פרסום ותהילה - היא מצאה את הייעוד האמיתי שלה, והוא לפעול למען האנשים של מדינתה ("Don't Cry for Me Argentina"). צ'ה מנתח את מחיר התהילה, בעוד אווה רוקדת בנשף ההשבעה עם הנשיא הנבחר פרון ("High Flying, Adored").
אווה מתעקשת לשמור על תדמית זוהרת, על מנת להרשים את האנשים של ארגנטינה ולקדם את האג'נדה של בעלה - פרוניזם. היא עושה הכנות לצאת לסיור באירופה, בעזרת יועצי אופנה רבים ("Rainbow High"). סיורה המפורסם נערך בשנת 1946, עם תוצאות שאינן חד-משמעיות ("Rainbow Tour"); הספרדים העריצו אותה, אולם האיטלקים הישוו את בעלה לבניטו מוסוליני. בצרפת לא התרשמו ממנה לחיוב, בעוד האנגלים השפילו אותה, כאשר הזמינו אותה לבקר באחוזה כפרית, ולא בארמון בקינגהאם. אווה מודעת לבוז שרוחשת לה החברה הגבוהה, בעוד צ'ה מבקש ממנה להתחיל לעזור לנזקקים, כפי שהבטיחה ("The Actress Hasn't Learned the Lines You'd Like to Hear"). אווה מייסדת קרן צדקה על שמה; צ'ה מתאר את עבודת הצדקה השנויה במחלוקת של אווה, תוך רמיזה וייתכן ששימשה גם להלבנת הון ("And the Money Kept Rolling In And Out").
אווה מגיעה לכנסייה, על מנת לקחת חלק בטקס סקרמנט מול תומכיה הנלהבים ("Santa Evita"), אבל היא נכנס למצב טראנס, מתחילה להזות. בחזונה, היא מנהלת ויכוח לוהט עם צ'ה אודות מעשיה; צ'ה מאשים אותה בניצול האנשים הארגנטינאים למטרותיה, בזמן שאווה, בציניות, משיבה לו כי אין תהילה בניסיון לפתור את בעיות העולם מהצד ("A Waltz for Eva and Che"). בסופו של הוויכוח, אווה מכירה בכך שהיא גוססת, וכי ימיה ספורים. לאחר מכן, אווה סוף סוף מבינה שפרון אוהב אותה בזכות עצמה, ולא רק בשל כל מה שעשתה עבורו ועבור הקריירה שלו ("You Must Love Me").
לגנרלים של פרון נמאס מהתערבויות של אשתו, והם דורשים כי הוא יפרוש מהחיים הפוליטיים. פרון, לעומת זאת, מוחה על כך וטוען שרק בזכותה הם השיגו כל כך הרבה ("She Is a Diamond"). עם זאת, הוא מודה שהיא לא תוכל להמשיך עוד במשך זמן רב, שכן בקרוב היא צפויה להיכנע למחלת הסרטן שלה. למרות זאת, אווה נחושה להתמודד על משרת סגן הנשיא, ופרון חושש שהצבא יחולל הפיכה אם תעשה זאת, וכי היא איננה בקו הבריאות הנדרשת עבור משרה כה תובענית. אווה מתעקשת שהיא יכולה להמשיך, למרות מצב בריאותה ההולך ומתדרדר ("Dice Are Rolling/Eva's Sonne").
כאשר אווה מבינה כי היא קרובה למוות, היא מוותרת על ההתמודדות על משרת סגן הנשיא, ונשבעת אהבה הנצחית לעם הארגנטינאי ("Eva's Final Broadcast"). הישגיה של אווה חולפים אל מול עיניה, לפני שהיא מתה ("Montage"), היא מבקשת סליחה, ומהרהרת בבחירותיה במהלך חייה - העדפת תהילה על פני חיים ארוכים ("Lament"). אווה מתה, וגופתה עוברת חניטה, על מנת לשמרה לנצח. צ'ה מציין כי אנדרטה לזכרה עומדת להיבנות, אבל גופתה של אוויטה נעלמת למשך 17 שנים.
סגנונות מוזיקליים
המחזמר עושה שימוש במגוון אקלקטי של סגנונות. מוזיקה קלאסית באוויטה נשמעת במקהלה שבקטע הפתיחה "Requiem for Evita", וכן מהווה אתנחתא בשיר "Oh What a Circus", כמו גם בקטעי מעבר מוזיקליים במהלך המחזמר, כמו הגרסה התזמורתית של "Lament" וההקדמה לשיר "Don't Cry for Me Argentina".