cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נורית שני
ביוגרפיה
נורית שני נולדה בתל אביב ליצחק חזון (מראשי עורכי הדין בתל אביב) ומאשה (לבית לרמן). סבה צבי הירש היה מראשוני תושבי תל אביב, ובעל מפעל הגזוז "מעיינות". בשנת 1956 הייתה בין מסיימי המחזור הראשון של בית הספר תיכון עירוני ה' בתל אביב, ומיד לאחר מכן התגייסה לצה"ל ושירתה כמש"קית הסברה בקצין חינוך ראשי. במהלך לימודי התואר השני בחוג לספרות ותיאטרון באוניברסיטת תל אביב פגשה נורית את יצחק (איז'ו) שני, איש עסקים ומפיק סרטים. השניים נישאו בשנת 1962.
בשנות ה-70 עסקה נורית בחינוך, בהוראת תיאטרון, ספרות ומקרא בתיכון העירוני המקיף של הרצליה. כמורה הייתה מהראשונים ששילבו מתודיקה של דרמה ותיאטרון בהוראה. בסוף שנות ה-80 יזמה יחד עם מבקרי הקולנוע גידי אורשר, יהודה סתיו ונסים דיין את הפרויקט "יום ארוך" – צפייה מודרכת בסרטים לבני נוער. הפרויקט החל בסינמטק תל אביב, והונהג לאחר מכן בבתי-ספר ברחבי הארץ.
בשנת 1981 ייסדו איז'ו ונורית שני את בית קולנוע לב בדיזנגוף סנטר בתל אביב. לצד תפעול האולמות הקימו נורית ואיז'ו חברת הפצת סרטים המתמחה בקולנוע עולמי עצמאי ואיכותי. שמו של הקולנוע, לב, נבחר בין היתר כהתרסה כלפי הקניון בו הוא ממקום, הדיזנגוף סנטר, שהצליל הלועזי לשמו, עורר התנגדויות בזמנו.
בשנות ה-90 עבר איז'ו לעסקי הנדל"ן. נורית כהנה בתפקיד המנכ"ל עד פרישתה בשנת 2009. כיום היא משמשת בתפקיד יו"ר קולנוע לב. בתפקיד המנכ"ל החליף אותה בנה גיא.
בשנת 2009 זכתה לתואר אביר מסדר האמנויות והספרות מטעם ממשלת צרפת. כמו כן, זכתה בפרס מפעל חיים מטעם עיריית ירושלים ופסטיבל הקולנוע ירושלים.
פרנצ'לון
פרנצ'לון (בצרפתית: Frenchelon) היא מערכת של מודיעין אותות המהווה את מערכת הריגול האלקטרונית של צרפת.
מתקניה העיקריים של פרנצ'לון ממוקמים בבורדו והרשת מופעלת על ידי שירות הביון הצרפתי, ה-DGSE ובשיתוף פעולה עם DRM - המודיעין הצבאי הצרפתי.
שניים אוחזין
שניים אוחזין הייתה תוכנית טלוויזיה ישראלית ששודרה בטלוויזיה החינוכית בשנים 1984- 1985 ועסקה בלימוד מושגי יסוד בתלמוד.
התוכנית שולבה בעבר כחלק מתוכנית לימודים בכיתות ז' בישיבות תיכוניות ולסדרה צורפה חוברת לימוד שנכתבה ונערכה על ידי בנימין דומוביץ.
מבנה התוכנית
בסדרה הוצגו ברוך בר ואורי אוריין. בר ואוריין היו בחדר לימוד שהוסב לאולפן טלוויזיה (בר ואוריין מודעים לצלמים) ולמדו סוגיות שונות בתלמוד תוך התמקדות בהסבר מונחי יסוד. אחרי הסבר הנושא מתוך הכתוב התווכחו ביניהם על הסבר הנושא וכביכול ראו מחוץ לאולפן מקרה שקורה בתקופת התלמוד שמתייחס לנושא הנלמד ופתחו דיון עם הדמויות מהעבר. כמעט כל הפרקים עסקו בביאור מושגי יסוד בתלמוד.
משמעות "שניים אוחזין"
שם התוכנית הוא "שניים אוחזין" במובן כפול: הסדרה מדברת על לימוד תלמוד ו"שניים אוחזין בטלית" הוא אחד הפרקים המפורסמים בתלמוד וכן מרמז השם על כך שמדובר בשני מורים שאוחזים בגמרא ולומדים אותה, את טעם הדבר מסביר ד"ר יהודה שוורץ: גם שמות המורים בסדרה בעלות משמעות סימבולית: שמם של שני המורים לתלמוד ברוך בר ואורי אוריין הם אליטרציה, שם משפחתם מרכיב ביחד את המונח "בר אוריין". שמו של המורה של בר ואוריין מרמז על תפקידו: שלמה מלמד.
צוות התוכנית
שחקנים אורחים: שמוליק סגל (בתפקיד המורה של בר ואוריין, ובתפקידים נוספים), אלי גורנשטיין, עזרא דגן, רמי ברוך (בתפקיד אחד הצלמים באולפן), אסתי קוסוביצקי (בתפקיד עורכת הדין של אוריין), מיכל ז'קוב, ארמנדו ביסמוט, איתן בן-דב, דודיק סמדר, אריאל פרידן, גלעד באום, אריה בן-ציון, שי קפון.
אוגוסט בורנונביל
אוגוסט בּוֹרְנוֹנְבִיל (בדנית: August Bournonville 21 באוגוסט 1805 – 30 בנובמבר 1879) היה מנהל בלט וכוריאוגרף. אביו היה אנטואן בורנונביל, רקדן וכוריאוגרף, שהשתלם אצל בכוריאוגרף הצרפתי, ז'אן ז'ורז' נובר, ואחיינה של ז'ולי אליקס דה לה פיי, בורנונביל מנעוריה, מן הבלט המלכותי השוודי.
ביוגרפיה
בהמשך לימודיו בפריז, היה בורנונביל הצעיר לרקדן סולו בבלט המלכותי בקופנהגן. מ-1830 עד 1848 היה כוריאוגרף בבלט המלכותי הדני, למענו יצר יותר מ-50 בלטים, המצטיינים בחיוניותם, קלילותם ויופים. הוא יצר סגנון ייחודי לו, על אף ההשפעה הניכרת בו מן הבלט הפריזאי. ככוריאוגרף, יצר מספר רב של בלטים בהשראת מקומות שונים, מדנמרק לאיטליה ומרוסיה לדרום אמריקה. מעטות מיצירות אלה שרדו עד ימינו.
יצירותיו של בורנונביל נודעו מחוץ לדנמרק רק לאחר מלחמת העולם השנייה. מאז 1950, יצא הבלט המלכותי פעמים אחדות לסיורי הופעות ממושכים בארצות חוץ, אחד הידועים שבהם בארצות הברית, שם ביצעה הלהקה את הבלטים שלו.
הבלטים המוכרים ביותר של בורנונביל הם "הסילפידות" (1836), "נאפולי" (1842), "הקונסרבטואר" (1849), "החגיגות בברוז'" (1851) ו"סיפור-עם" (1954).
ילדות ונעורים
בורנונביל נולד בקופנהגן ב-21 באוגוסט 1805, בן למנהל הבלט הצרפתי אנטואן בורנונביל, שהשתקע בדנמרק, ולוויזה זונדברג, שוודית. בגיל שמונה נכנס לבית הספר המלכותי לבלט של תיאטרון החצר בארמון כריסטיאנסבורג, שם למד אצל אביו ואצל וינצ'נצו גלאוטי, מנהל בלט וכוריאוגרף ראשי של הבלט המלכותי הדני מ-1775 עד 1816.
ב-2 באוקטובר 1813 הופיע בורנונביל לראשונה על במה בתפקיד קטן, כבנו של מלך ויקינג ב"לאגרטה" של גלאוטי, הבלט הראשון על נושא נורדי. כעבור פחות משנה, זכה לתשואות אישיות ראשונות כשרקד תפקיד סולו הונגרי בתיאטרון החצר. נוסף לריקוד, היה בורנונביל מכור לקריאה, למד צרפתית בבית, ניגן בכינור, שר בקול סופרן נערי ולמד את תורת הדקלום אצל השחקנים מיכאל הוזינג, לינדגרין ופרידנסדאהל. כשרונותיו המרובים באו כולם לביטוי ביום הולדת המלכה, 29 באוקטובר 1817, כששיחק בגיל 12 בתפקיד אדוניה בדרמה המוזיקלית "משפט שלמה" ושר רומנצה, "האם בכנפיה השמוטות". הופעתו זכתה לשבחי משפחת המלוכה.
פריז
בשנת 1820 קיבל אנטואן בורנונביל מלגה מן המלך ללימודי בלט לתקופה קצרה בפריז. בורנונביל נלווה אל אביו לפריז, ואם כי מורו היחיד במשך שהותם בפריז היה אביו, הוא נחשף למגמות החדשניות בבלט וצפה במורים ידועי-השם, גארדל ווסטרי בעבודתם. עם שובו לדנמרק, התקבל בורנונביל כחבר בתיאטרון המלכותי, שם רק רפרטואר שנראה לו מעניין פחות לאחר חשיפתו לבלט הפריזאי.
באביב 1824 חזר בורנונביל לפריז להשתלמות סופית ולהכנות למבחן בבלט האופרה של פריז. השהות המתוכננת לשנה ורבע התארה לחמש שנים, שבמהלכן התדרדר הבלט הדני כמעט ללא תקנה. בפריז פגש בורנונביל את ידידו הוותיק של אביו, לואי ניבלו, שנתן לו ידידות, ארוחות, וכניסה לחברה הפריזאית. בורנונביל קיווה, שמורה הבלט המהולל גארדל יקבל אותו, אבל הסטודיו של גארדל נסגר ובורנונביל הופנה לאוגוסט וסטרי לאימון בתחומים החלשים ביותר שלו - "איזון, פירואטים וזרועות." וסטרי קיבל את בורנונביל, וזה כתב אל אביו:
מ-1820 עד 1828 היה בורנונביל בו-זוגה לריקוד של הרקדנית הנודעת מארי טליוני בבלט האופרה של פריז.
מותו
בורנונביל הפסיק ללמד רקדנים בוגרים באביב 1877. כשהיה בדרכו מן הכנסייה ב-30 בדצמבר 1879, תקף אותו אירוע מוחי והוא נלקח לבית חולים. הוא קבור ליד כנסיית אסמינדרד, סמוך לפרדנסבורג.
מורשתו
יצירתו של בורנונביל מהווה חוליה חשובה עם מסורות מוקדמות. הוא נמנע במידה רבה ביצירותיו מן ההפרזות שאפיינו את הבלטים של התקופה הרומנטית. הוא נודע בכוריאוגרפיה השוויונית שלו, שהבליטה בה במידה את תפקידי הגברים והנשים, בזמן שהבלט האירופאי שם דגש על הבלרינה. רבים מבני זמנו הפליגו אל קצוות הרגש האנושי, בעוד שבורנונביל, שעשה שימוש ביצירתו בעבודת-רגליים נלהבת ובפראזות זורמות, הציג טבע אנושי מאוזן יותר.
סכר רוזייריס
סכר רוזייריס (בערבית: سد الروصيرص) הוא סכר על הנילוס הכחול, במחוז אל-ג'זירה בסודאן, ליד הגבול בין אתיופיה וסודאן.
סכר רוזייריס מורכב מסכר משענות ברוחב של כקילומטר וגובה מקסימלי של 68 מטרים, שמשני צידיו סכרי עפר. סכר העפר הימני הוא באורך של כ-4 קילומטר וסכר העפר המערבי הוא באורך של כ-8.5 קילומטר. המאגר שנוצר על ידי הסכר הוא בשטח של כ-290 קמ"ר.
בסוף 1958 הוחל בעבודות ראשונות להקמת סכר רוזייריס על הנילוס הכחול בגבול שבין אתיופיה וסודאן. בשנת 1961 קיבלה סודאן מלווה מהבנק העולמי לצורך הקמת הסכר. הסכר נועד לאגור 7.6 מיליארד ממ"ק לצורך השקיית 12 מיליון דונם. הסכר הושלם בשנת 1966. בשנת 1971 הוסף לסכר תחנה הידרואלקטרית שמייצרת 280 מגהוואט. בשנת 2013 הושלם פרויקט להרחבת הסכר שהביא את רוחבו לכ-25 קילומטר.
Butterfly Effect (אלבום)
Butterfly Effect (בעברית: אפקט הפרפר) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הבריטית אשלי רוברטס. האלבום יצא לאור ב-1 בספטמבר 2014, על ידי חברת התקליטים מטרופוליס לונדון מיוזיק. הסינגל המוביל מתוכו "Clockwork", יצא לאור במאי באותה השנה. אחריו יצא הסינגל "Woman Up".
האלבום הגיע למקום ה-159 במצעד האלבומים הבריטי.
רקע
בשנת 2003 הצטרפה רוברטס ללהקת הבנות הפוסיקט דולז. היא הוציאה להיטים רבים במהלך השנים, כמו: "Don't Cha", "Buttons", "When I Grow Up" ו-"I Hate Part This". שבע שנים לאחר מכן, בשנת 2010, הלהקה התפרקה ורוברטס הוציאה את סינגל הבכורה שלה "A Summer Place".
בשנת 2012 הוציאה שני סינגלים: הסינגל השיווקי "Yesterday" בנובמבר והסינגל השיווקי "All in a Day". השני מבין השניים נכלל ב-Butterfly Effect. בסוף 2013 פגשה רוברטס שמונה מפיקים חדשים שעבדו עימה על אלבום הבכורה שלה. אחד מהמפיקים היה רד טרינגל. גם אוסקר הולטר לקח חלק ביצירת האלבום.
שפירו
שפירו (ביידיש: שפירא; באנגלית: Shapiro; בגרמנית: Schapiro; בפולנית: Szapiro; ברוסית: Шапиро) הוא וריאנט של שם המשפחה.
{{פירושונים|
צרפת
אחת המשפחות הבולטות הם צאצאים למגורשי ספרד (השם נגזר מ-טפירו או טפיארו), שהיגרו לצרפת ומרוקו. בניהם נמנים:
ראו גם
}}
ראשתן גדול-ראש
ראשתן גדול-ראש או לווייתן זרע (שם מדעי: Physeter macrocephalus) הוא מין של לווייתן שיניים יחיד בסוגו (Physeter), הנמנה עם משפחת הראשתניים. לראשתן מספר מאפיינים ייחודיים: הוא הגדול שבלווייתני השיניים – אורך גופו עשוי להגיע ל-18 מטרים ומעלה; מוחו הוא הגדול ביותר בעולם החי וראשו מהווה כשליש מגופו; הוא בעל החיים שמפיק את הרעש החזק ביותר; והיונק המסוגל לצלול לעומקים הגדולים ביותר. מקורו של השם "לווייתן זרע" בחומר הלבנבן בעל המרקם החלבי הנמצא בכמות גדולה בראשו, חומר שנחשב בתחילה בטעות לנוזל זרע, ואילו השם "ראשתן" נגזר מגודל ראשו. ממדי ראשו וצורתו המיוחדת, והיותו דמות ראשית ברומן המפורסם מובי דיק מאת הרמן מלוויל, הפכו את הראשתן לדמות קלאסית של לווייתן כפי שמופיעה ביצירות ספרותיות רבות, בציורים, באנימציות, וביצירות תרבותיות אחרות.
אנטומיה
הראשתן מתאפיין בראשו הגדול והתפוח שאורכו כשליש מאורך הגוף כולו. השם העברי "ראשתן" מתייחס למאפיין ייחודי זה, וכך גם השם המדעי macrocephalus, שנגזר ממילה יוונית עתיקה שפירושה "ראש גדול". דו-הצורתיות הזוויגית אצל הראשתן היא הבולטת ביותר מבין כל הלווייתנאים: הזכר, שאורך גופו 16–18 מטרים, גדול ב-30–50 אחוז מהנקבה, שאורך גופה 12–14 מטרים, ומשקלו כפול משלה: משקלו של הזכר כ-50 טון ושל הנקבה כ-25 טון. בשונה ממרבית הלווייתנאים הגדולים האחרים, שעורם חלק יחסית, גבו של הראשתן גבשושי ומחוספס. צבעו אפור כהה וגחונו מעט בהיר יותר, אולם באור השמש הוא עשוי להיראות חום. ישנן גם תצפיות על פרטים לבקנים. מוחו של הראשתן גדול ממוחו של כל בעל-חיים אחר, ומשקלו הממוצע אצל זכרים בוגרים מגיע לכ-8–9 קילוגרם. אף על פי כן, המוח אינו גדול מאוד ביחס לממדי הגוף, ולא ידוע אם גודל מוחו קשור לאינטליגנציה שלו. בהיותו יונק, לבו הוא בן ארבעה מדורים, ומשקלו כ-125 קילוגרמים.
פתח הנשימה של הראשתן נמצא בצד השמאלי של קדמת ראשו. מכיוון שכך, סילון הנשיפה של הראשתן שונה מסילוני הנשיפה של שאר הלווייתנאים, בכך שהוא מכוון קדימה ושמאלה ולא ישירות כלפי מעלה. לראשתן אין סנפיר גבי של ממש, ובמקום זאת יש לו סדרת תלמים וגבשושיות באזור הגב התחתון. הגדול מבין התלמים הללו כונה בידי ציידי לווייתנים "דבשת", ולעיתים מזהים אותו בטעות כסנפיר גבי בשל צורתו ומיקומו. סנפירי הצד קטנים ביחס לגופו של הלווייתן: אורכם כ-1.5 מטרים ורוחבם כמטר אחד. הזנב דומה לזנבות האופייניים של מרבית הלווייתנאים, והוא עבה מאוד ומחולק לשתי אוּנוֹת. לפני שהראשתן צולל לעומק הים, הוא מבצע מעין "עמידת ראש", ובתוך כך מגלה את שתי האונות של זנבו. זנבו הגדול של הראשתן מסייע לו בצלילות כשהוא תר אחר מזונו.
לראשתן 20–26 זוגות של שיניים חרוטיות ושוות-צורה שכולן מצויות בלסת התחתונה. אורכה של כל שן 8 – 20 סנטימטרים, ומשקלה יכול להגיע לקילוגרם אחד. הראשתן אינו צריך שיניים על-מנת לצוד את הדיונונים, המהווים את מזונו העיקרי, ואף תועדו לווייתנים בריאים שהיו חסרי שיניים. השיניים משמשות, כפי הנראה, בקיבוע ובכוונון של טרף חלקלק. בלסת העליונה ישנן שיניים בסיסיות, אך הן מנוונות ובלתי מפותחות.
כתוצאה מציד הלווייתנים האינטנסיבי, קטן מספר הראשתנים בצורה דרסטית, בעיקר משום שהזכרים הגדולים והבריאים ניצודו בכמויות הגדולות ביותר, בשל החומר דמוי החלב המצוי בראשם (במאות ה-18 וה-19 היה לחומר זה ערך רב), ולפיכך הצטמצם המאגר הגנטי של הראשתנים הגדולים יותר. במוזיאון בננטקט שבמסצ'וסטס מוחזקת עצם לסת של ראשתן שאורכה 5.5 מטרים. היות שאורכה של עצם הלסת הוא 25%-20% מאורך הגוף כולו, נראה כי לווייתן זה הגיע לאורך של כ-28 מטרים ומשקלו עמד על כ-150 טונות. במוזיאון ניו-בדפורד נמצאת עצם לסת של ראשתן שאורכה 5.2 מטרים, ונראה כי אורכו של לווייתן זה היה כ-25.6 מטרים ומשקלו כ-120–130 טונות. יתרה מכך, רישומים שנמצאים במוזיאונים בניו-בדפורד ובננטקט ומתייחסים לכמות החלב שנלקח מלווייתנים שניצודו, מלמדים כי ראשתנים בממדים כאלה היו נפוצים בעבר. כיום, ראשתנים בדרך כלל אינם מגיעים לאורך של למעלה מ-18 מטרים ולמשקל הגדול מ-52 טונות. תצפיות מתועדות על ראשתנים גדולים במיוחד, מלמדות כי חלק מהראשתנים מגיעים לממדיו של הלווייתן המצוי (אולם הם קטנים מהלווייתן הכחול), ולכן הראשתן הוא הלווייתן השני או השלישי בגודלו מבין כלל הלווייתנים.
במצב רגיל, מהירות שחייתו של הראשתן היא פחות מ-10 קילומטרים לשעה. עם זאת, כאשר הוא חש מאוים או בעת מרדף, הוא יכול להגיע למהירות של 30 קמ"ש ואף יותר. כמו שאר לווייתני השיניים, גם הראשתן איבד את חוש הריח שלו, ואין לו בלוטות רוק. מעי הראשתן, כשהם פרוסים, מגיעים לאורך של כ-250 מטרים. מתחת לעור הראשתן ישנה שכבת שומן בעובי של כ-10–30 סנטימטרים.
הראשתן מחזיק במספר שיאים טבעיים:
חֵלֶב הראשתן
חלב הראשתן הוא חומר לבנבן, נוזלי-למחצה ודמוי-שעווה המצוי בראשו של הראשתן. שמו הלועזי של חלב הראשתן, Spermaceti, נגזר מהמילים הלטיניות sperma ceti (שתי המילים הושאלו במקור מהיוונית) שמשמעותן "זרע הלווייתן", או בתרגום מילולי: "זרע המפלצת הימית". מכיוון שכך, נקרא הראשתן באנגלית sperm whale, ואף בעברית כינויו הוא "לווייתן זרע". חלב הראשתן איננו נוזל הזרע שלו, אולם כך חשבו בטעות ציידי לווייתנים בעבר. החלב מצוי ב"איבר החלב" (spermaceti organ) שמצוי מול ומעל גולגולתו וכן בקדמת ראשו, מעל לעצם הלסת העליונה. מעל עצם הגולגולת מצוי החלב כחומר לבן ורך, ואילו מעל לעצם הלסת העליונה החומר מוצק יותר.
התאוריה המקובלת במחקר גורסת כי איבר החלב הוא איבר איכון, המסייע לראשתן בטכניקה של איכון הד (התמצאות בסביבה על ידי הפקת גלי קול ועיבוד אינפורמציה מההד החוזר). צורתו של האיבר בכל זמן נתון, בין אם הוא מצטמצם או מתרחב, אמורה, על פי תאוריה זו, לכוון ולמקד את גלי הקול על-פי רצונו של הראשתן. לראשתן ישנם שני פתחים המשמשים כנחיריים: האחד חיצוני, שממנו הוא נושף מים ואדי אוויר, והשני פנימי, ונמצא מול איבר החלב. תאוריה הנוגעת להתמצאות בעזרת גלי קול, גורסת כי השילוב בין צורת הגולגולת של הראשתן, בין הנחיר הפנימי ובין איבר החלב (שצורתו, גודלו ומרקמו ניתנים לשליטה על ידי הראשתן), מעניקים לראשתן יכולת מרשימה של הפקת מגוון קולות לכל כיוון, וקליטת ההד החוזר מהם לצורך התמצאות מדויקת ומהירה בסביבתו.
תאוריה נוספת טוענת גם כי גלי הקול שהראשתן מפיק, משמשים אותו כאיבר ציד. לדוגמה, החוקרים משערים שעל-מנת לצוד את הדיונונים הענקיים והמהירים, הראשתנים, שהם שחיינים מגושמים יחסית, מפיקים, תוך כדי המרדף הפיזי, גם אלומה ממוקדת של גלי קול המסוגלת להמם, ואולי אף להרוג, את הדיונונים (ראו הרחבה בנושא זה בפרק "תזונה, טורפים ותפוצה"). עם זאת, אין עדויות מחקריות שתומכות בתאוריה זו (בין השאר משום שציד הדיונונים מתבצע בעומקים שמקשים על עריכת מחקר מדעי). בה בעת, נמצא כי הנקישות הרמות ביותר שהשמיעו ראשתנים בקרבת דיונונים לא גרמו לתגובה מצדם, ואף לא לבריחתם. תאוריה אחרת, שמוזכרת בדרך אגב בספר מובי דיק, גורסת כי איבר החלב משמש את הראשתנים כמעין "איל ניגוח" בקרבות שנערכים בין הזכרים. השערה זו גם מסבירה את שני מקרי הטביעה המתועדים היטב של שתי ספינות שננגחו בידי ראשתנים, כאשר הראשתנים שקלו רק כחמישית ממשקל הספינות.
תאוריה נוספת גורסת כי החלב משמש, בין השאר, כאיבר ציפה המסייע לראשתן בעת צלילתו. לפני הצלילה מוזרמים מים קרים מבעד לאיבר החלב, והחלב דמוי השעווה מתמצק ומתגבש. צפיפותו של החלב גדלה, וכך הראשתן יכול לצלול ללא השקעת אנרגיה. במהלך הצלילה מנצל הראשתן את החמצן ששאף קודם לכן להפקת חום, המנוצל להמסת החלב. בשלב זה, רק שחייתו של הראשתן מאפשרת לו להישאר במעמקים, וכאשר הוא מעוניין בכך הוא יכול לנצל את החלב המומס והדליל כדי לצוף ולעלות לפני המים ללא קושי. תאוריה זו, שהוצעה לראשונה במחקר משנת 1933, התפתחה והתרחבה בשנות ה-70. עם זאת, רוב החוקרים נוטים לתמוך דווקא בתאוריות האחרות, בשל מספר "חורים" המצויים בתאוריה זו (היעדר רשת כלי-דם החודרת את איבר החלב והמאפשרת את חימומו, למשל).
חלב הראשתן היה חומר מבוקש בתעשיית ציד הלווייתנים במהלך המאות ה-18 וה-19 ואף במאה ה-20. לחלב היו שימושים מסחריים רבים, כגון שמן למנגנונים של שעונים, חומר סיכה לעדשות מצלמה, תוספת לשמנים תעשייתיים, תכשירי ניקוי וכן שימושים בתעשיית הקוסמטיקה ושימושים רבים ברוקחות וברפואה. בראשית ימיה של ארצות הברית שימש החלב המעובד כשמן מאור פופולרי, וזאת על אף שגם הנפט היה זמין כחומר בעירה.
ענבר אפור
מכיס המרה של הראשתן מופרש חומר הנקרא "ענבר אפור" (ambergris). זהו חומר אפור-שחור, ריחני, מוצק ודמוי-שעווה. מכיוון שמקורי דיונונים נמצאו בענבר האפור שבמעי הראשתנים, משערים החוקרים שהענבר האפור מסייע לראשתן לעכל את מקורם הכיטיני של הדיונונים – טרפו העיקרי. נראה כי הענבר מסייע לראשתן "לעטוף" חלקים חדים בטרפו שעלולים להזיק לקיבתו. לענבר האפור ריח ייחודי, מתקתק וחזק. בשל מאפייניו הייחודיים וריחו שימש בעבר הענבר האפור בתעשיית הבשמים, ושימש גם ליצירת תכשיטים שונים. ציידי הלווייתנים צדו ראשתנים על-מנת להשיג, בין השאר, חומר זה. לעיתים, ראשתנים מקיאים כמויות גדולות של ענבר אפור, והוא נפלט לבסוף אל החוף. כיום מעדיפים, במרבית המקרים, תחליפים סינתטיים על פני הענבר האפור, אם כי עדיין יש בו שימוש, בעיקר בתעשיית התכשיטים.
הענבר האפור מצוי בכמויות שונות בגופם של ראשתנים שונים, החל מ-14 גרמים ועד 45 קילוגרמים ואף יותר מכך. גרם אחד של ענבר אפור לא-מעובד עולה כ-10 דולרים אמריקאיים, ומחירו של ענבר באיכות טובה יכול להיות גבוה הרבה יותר. בארצות הברית, יבוא, קנייה או מכירה של ענבר אפור – גם כזה שנפלט לחוף באופן טבעי – מהווה הפרה של חוק הגנת היונקים הימיים משנת 1972.
התנהגות ומחזור חיים
הראשתנים גדולי-הראש, לצד פילי הים, הם היונקים הצוללים לעומק הרב ביותר. הם יכולים לצלול לעומק של למעלה משני קילומטרים, והצלילה יכולה להמשך עד שעתיים. עם זאת, על פי רוב הם צוללים לעומק של עד 1,000 מטרים למשך כ-30–45 דקות. בין צלילה לצלילה, הראשתן עולה לפני המים על-מנת לנשום אוויר ונשאר בסמוך לפני המים בין שמונה לעשר דקות. בסדרה "The Most Extreme" ששודרה בערוץ האמריקאי "Animal Planet", דורגו הראשתנים כאתלטים השניים בטיבם, לאחר השחפיות הארקטיות. בגופם זורמים 2,830 ליטרים של דם, שיכול לשאת מספיק חמצן על מנת להגיע לעומקים כאלו.
מבחינה פיזיולוגית, לראשתן מספר אדפטציות המסייעות לו בהתמודדות עם שינויי הלחץ הגדולים בעת הצלילה. כלוב הצלעות שלו גמיש דיו על מנת לאפשר לריאות לקרוס בעומק רב, ולצורך כך מסייע גם המנח האלכסוני של הסרעפת. קריסת הריאות מפסיקה את מעבר החמצן מהבועיות לדם, וכך מופחתת סכנת יצירת הבועות בעליה לפני המים. קצב הלב יכול לרדת משמעותית על מנת למנוע בזבוז מהיר של חמצן. בשריריו של הראשתן מצוי חלבון קושר חמצן בשם מיוגלובין. קיומו של החלבון מאפשר את הפחתת זרם הדם לשרירים (שמצדם יפיקו אנרגיה בתהליכים אירוביים, כל עוד לא התכלה מלאי החמצן במיוגלובין, או בתהליכים אנאירוביים, כאשר התכלה מלאי החמצן במיוגלובין) ושמירת החמצן שבדם לאיברים כמו המוח והלב. בנוסף, גודלו הרב של הראשתן מקנה לו יתרון במשך הצלילה בעצירת הנשימה, שכן משך זמן זה תלוי בחלקו היות שהיחס בין סך מאגרי החמצן בגוף ובין צריכת החמצן גדל עם המסה.
חרף התאמתו של הראשתן לצלילה, השפעתן של צלילות תכופות לעומק רב היא שלילית וארוכת טווח. על-גבי שלדים של ראשתנים נצפו צלקות, שהן לרוב סימנים הדומים למחלת האמודאים (מחלה הנגרמת כתוצאה מבועות חנקן הנוצרות בעקבות מעבר מהיר מלחץ אטמוספירי גבוה לנמוך; Decompression sickness) אצל האדם. השלדים של הראשתנים המבוגרים היו המצולקים ביותר, בעוד שבשלדים של גורים צעירים כמעט ולא היו צלקות. בשל העומק הרב אליו צוללים הראשתנים, הם לעיתים טובעים בעקבות הסתבכות בכבלים תת-ימיים.
כשלושה רבעים מזמנו מבלה הראשתן בחיפוש אחר מזון. בזמן זה, הראשתנים שוחים במהירות ממוצעת של ארבעה קילומטרים לשעה, הם מצויים במבנה מפוזר יחסית, ולעיתים תכופות הם צוללים על מנת למצוא מזון. לפני כל צלילה הלווייתנים מוציאים את זנבם מהמים. התנהגות זו מאפשרת לחוקרים לצלם את הזנבות של הראשתנים. מכיוון שזנבו של כל ראשתן ייחודי לו, אלו שחוקרים את הקבוצה עורכים מעין קטלוג של הזנבות המאפשר את זיהוים. בזמן החיפוש אחר מזון, הראשתנים מפיקים קולות "קליק" רמים במרווח זמן של חצי שנייה בין קליק לקליק. כשהם מאתרים דיונון או מזון פוטנציאלי אחר, הם מגבירים את קצב הפקת הקליקים עד לאכילתו. לאחר מכן, הם ממשיכים בהשמעת קליקים בקצב הרגיל. ברבע הנותר מזמנם, אותו הם מבלים לרוב בשעות אחר הצהריים, הראשתנים עולים לפני המים ועורכים מעין פעילות חברתית. הקולות שהם משמיעים שונים מאלו שהם משמיעים בעת האכילה, והם ערוכים בסדרות ובמרווחים שונים. תבנית קליקים מעין זו מכונה "קודה" (Coda). מסתבר, שהקודות מהוות בסיס למבנה חברתי גדול יותר של הראשתנים הנקרא "שבט" (Clan). כל שבט מפוזר על פני 2,000 עד 10,000 קילומטרים רבועים, ומספר הנקבות המוערך בכל שבט נמדד בעשרות אלפים.
מחזור חיים ומבנה חברתי
החוקרים משערים שבמהלך האבולוציה התפתח הראשתן בתנאים סביבתיים יציבים ונוחים יחסית. ההתפתחות ה"קלה" יחסית וההסתגלות לתנאי הסביבה, גרמו לכך שלראשתן שיעור ילודה נמוך, תקופת ינקות והתבגרות ארוכה ותוחלת חיים גבוהה. הראשתנים הם פוליגמיים. אין להם עונת רבייה קבועה, אולם זו חלה בדרך כלל באביב, כאשר המזון מצוי בשפע ותנאי הסביבה טובים, והגורים נולדים בסתיו. בדרך כלל, הרבייה מתבצעת באזורים ממוזגים ובסביבות קו המשווה, במקומות שבהם מזג האוויר טוב והתנאים נוחים. הנקבות ממליטות אחת לארבע עד שבע שנים, וההיריון נמשך לפחות 12 חודשים – ויכול להימשך עד 18 חודשים. כחלק מהחיזור והתחרות על הנקבות, הזכרים מטיילים בגפם בין קבוצות הנקבות, ולעיתים נלחמים זה בזה. לעיתים קרובות ניתן לראות על אפם של ראשתנים זכרים צלקות כתוצאה מקרבות אלו, שבמרבית המקרים אינם מסתיימים במוות. הגם שהזכרים כשירים להתרבות כבר בגיל 10–20 שנים, הם מתחילים בכך רק בסביבות גיל 27 משום שרק אז מעמדם החברתי מאפשר להם זאת.
בסוף ההיריון נולד כמעט תמיד גור יחיד - תאומים נדירים מאוד. בשעת ההמלטה, הגורים שוקלים בסביבות טון אחד ומגיעים לאורך של ארבעה מטרים. הגור נולד בסמוך לפני המים, ואמו מסייעת לו לעלות לנשום לראשונה מספר שניות לאחר לידתו. לעיתים נקבות מנוסות אחרות מסייעות לאם בעת ההמלטה. הגור יונק כ-20 קילוגרמים של חלב מדי יום, ונגמל מחלב אמו בגיל שבין שנתיים לשלוש שנים, אם כי הוא יכול לינוק מפעם לפעם גם זמן רב לאחר הגמילה. הזכרים מגיעים לבגרות מינית בגיל 10–20, אולם הם ממשיכים לגדול גם בשנות ה-30 וה-40 לחייהם ומגיעים לגודלם המלא רק בסביבות גיל 50–60. הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל 8–11 שנים. תוחלת חייהם של הראשתנים איננה ידועה לאשורה, אך משערים שהם יכולים להגיע לסביבות גיל 70 ואף יותר מכך.
המבנה החברתי של הראשתנים הזכרים שונה מזה של הנקבות, כנראה בעקבות התנאים האבולוציוניים הנוחים שבהם התפתחו. הנקבות חיות בקבוצות יחד עם גוריהן (זכרים ונקבות כאחד), וגורים זכרים עוזבים את האמהות בגיל שש לערך ונודדים לאזורים מרוחקים יותר מקו המשווה. גודל הקבוצות משתנה - גודלן הממוצע נע סביב 20–40 פרטים, אולם נצפו גם קבוצות של למעלה מ-100 פרטים. כל קבוצה כוללת מספר "יחידות" (Units). כל יחידה כוללת כ-11 נקבות וגורים. היחידה מורכבת ממספר שושלות המבוססות על המין הנקבי, כלומר לעיתים תימצאנה באותה יחידה אם ובת בוגרות. היחידה החברתית מתבררת כקבוצה מאוד הומוגנית, כלומר הפרטים בה שוחים זה ליד זה ללא קשר לקשרים המשפחתיים ביניהם. נקבות הראשתן גדול-הראש נחשבות לאחד מבעלי החיים החברתיים ביותר. אחת הסיבות לכך היא שבתוך הקבוצה המטריארכלית של הנקבות וגוריהן, כשאחת מהאמהות הולכת לחפש מזון, נקבה אחרת תשגיח על גורה של הראשונה כמעין "בייביסיטר", ולעיתים אף תניק אותו.
המבנה החברתי של הזכרים שונה - אלו שאינם פעילים מינית מצטרפים ללהקת "רווקים" יחד עם זכרים נוספים, עד שהם מגיעים למעמד חברתי מספיק גבוה אשר מאפשר להם להזדווג ולהתרבות. ככל שהם גדלים, נוטים הזכרים להתפצל לקבוצות קטנות יותר (הזכרים המבוגרים יותר חיים בדרך-כלל בגפם) ולחיות רחוק יותר מקו המשווה. רק עשירית עד רבע מהזכרים הבוגרים באוכלוסייה מסוימת יכולים להתרבות.
תזונה, טורפים ותפוצה
לא ברור כיצד הראשתן לוכד וטורף את דיונוני הענק המהירים ממנו. אחת ההשערות היא כי הוא נשאר בעומק רב בלי לזוז ומכין להם מארב, וכשהדיונונים חולפים על פניו הוא מפיק קול רב עוצמה, המוגבר באמצעות איבר החלב שלו, ומשתק אותם. לפי השערה זו, השיתוק מאפשר לראשתן לבלוע את הדיונון כמקשה אחת, מה שמסביר את העובדה שפגרי דיונונים שנמצאו בתכולות קיבות הראשתנים היו בחלק מהמקרים שלמים.
סיפורים אודות קרבות גדולים בין הראשתנים לבין דיונוני ענק הם כפי הנראה תיאור מופרז, היות שמשקלם של דיונוני הענק הגדולים ביותר נמוך בהרבה מזה של ראשתן צעיר המגיע למשקל של מספר טונות. עם זאת, הסברה הרווחת היא שהצלקות הגדולות המצויות על גופם של הראשתנים (ראו תמונה משמאל) הן למעשה טבעות ההצמדה שבקצות זרועותיהם של דיונונים. הדיונונים מהווים, ככל הנראה, את עיקר תזונתם של הראשתנים במים העמוקים, שכן אוכלוסיותיהם של דגים גדולים אחרים החיים במעמקים הידלדלו משמעותית בעקבות פעילות האדם.
משערים כי מקורם החד של הדיונונים שנאכלו על ידי הראשתן מגיע למעי של הלווייתן, ושם הוא מביא להפקתו של ענבר אפור, באופן דומה להפקת פנינים. גירוי המעי על ידי מקורם של הדיונונים ממריץ את הפרשתו של חומר סיכתי. הראשתנים גדולי-הראש אוכלים כמויות גדולות של מזון – בכל יום הם אוכלים מזון שמשקלו כשלושה אחוזים ממשקל גופם.
הטורף היחיד שתוקף את הראשתנים, מלבד האדם, הוא הלווייתן הקטלן (אורקה). לעיתים קרובות להקות גדולות של קטלנים מתבייתות על קבוצות של נקבות ראשתן וצאצאיהן. לרוב מנסים הקטלנים להפריד את הגורים מאמם ואז להרוג אותם. עם זאת, הראשתנים אינם חסרי אונים אל מול הקטלנים - הנקבות מתגוננות באמצעות יצירת מעגל מגונן סביב גוריהן, הפניית הזנבות כלפי חוץ ונענועם בחוזקה. בדרך זו, הנקבות מצליחות להדוף את הקטלנים כך שאף אחד מהם לא מצליח לחדור את המבנה המעגלי. להקות גדולות במיוחד של קטלנים עשויות לתקוף ולהרוג אף נקבות בוגרות. בניגוד לנקבות, הזכרים גדולים יותר וחזקים יותר, ואין להם טורפים ידועים, שכן אפילו הקטלנים, הידועים כטורפים האימתניים ביותר, אינם מסוגלים להתמודד עם חוזקם ותוקפנותם.
הראשתן גדול-הראש הוא מהמינים הקוסמופוליטיים ביותר בעולם, והוא נמצא בכל האוקיינוסים מלבד באזור אוקיינוס הקרח הצפוני. הוא מצוי גם בים התיכון, וראשתנים אף מזדמנים מדי פעם לחופי ישראל. הראשתנים חיים בדרך כלל במים בעומקים בינוניים, מעדיפים לשהות במים עמוקים, ואינם רגילים לגופי מים לא עמוקים (מתחת ל-300 מטרים). הנקבות בדרך כלל אינן מתקרבות ליבשה ומתקבצות באזור קו המשווה ובמים ממוזגים (שטמפרטורת פני המים שלהם היא למעלה מ-15 מעלות צלזיוס) שעומקם מעל 1,000 מטרים. הזכרים הבוגרים מתקבצים בדרך כלל סמוך לאזורי הקטבים אבל שבים לקו המשווה לצורך רבייה. הם נמצאים בדרך-כלל בעומק רב, אולם גם במים "רדודים" בעומק 200–1,000 מטרים. דפוסי הנדידה של הראשתנים אינם ידועים לאשורם. נראה שבאזורים מסוימים ישנן נדידות תלויות-עונה, אך באוכלוסיות החיות באזורים הטרופיים לא הובחנו נדידות בעונות ספציפיות. אוכלוסיית הראשתנים צפופה יותר סמוך למדפים יבשתיים ולקניונים תת-ימיים, כנראה מפני שבאזורים אלו קל יותר להשיג מזון. הראשתנים שוחים בדרך כלל במים עמוקים במרחק מה מהחוף, אולם הם עשויים להימצא קרוב לחוף באזורים שבהם המדף היבשתי צר.
אטימולוגיה והיסטוריה טקסונומית
הראשתן גדול-הראש סווג לראשונה על ידי הטקסונום השוודי קארולוס ליניאוס ב-1758, שזיהה ארבעה מינים בסוג Physeter. לאחר מכן, מומחים הבינו כי בסוג זה קיים רק מין אחד. במרבית הפרסומים המודרניים הראשתן מסווג כמין יחיד בסוגו ובמשפחת הראשתניים. עם זאת, הצעה אחרת למיון הראשתן קובעת את הראשתניים כעל-משפחה, Physeteroidea. על-משפחה זו מכילה שני מינים נוספים מלבד הראשתן, הידועים בשם ראשתנים ננסיים (שם מדעי: Kogiidae). מיון מקביל נוסף מסווג את כל שלושת הראשתנים תחת משפחת Kogiidae, ומבטל את טקסון העל-משפחה. לא ידועים תת-מינים של הראשתן.
במחקר שנערך בתחילת המאה ה-21 נמצא כי הראשתנים, יחד עם הראשתנים הננסיים, התפצלו מיתר לווייתני השיניים בתחילת האבולוציה של קבוצה זו - לפני כ-20 מיליוני שנים.
מלבד המחלוקת בדבר מיונו של הראשתן, קיימת מחלוקת לגבי שמו המדעי הספציפי. ליניאוס השתמש בשני השמות במהדורה העשירית של הספר שכתב, "Systema Naturae" (בלטינית: "מערכת הטבע" או "שיטת הטבע"). בהמשך השתמשו חוקרים בשני השמות. ב-1986 הצהירו מספר חוקרים כי השינוי לשם הספציפי catodon אינו מוצדק, שכן הוא מבוסס על פרשנות מוטעית של החוקים הבינלאומיים לנומנקלטורה זואולוגית. בהתאם, השתמשו חוקרים אלו בשם macrocephalus. נראה שהשם המקורי, Physeter macrocephalus, הוא הנכון, שכן סעיף 24 לחוקים העולמיים קובעים כי השם הנכון הוא זה שקבע החוקר הראשון שהעניק שם לטקסון.
ציד, אוכלוסייה ושימור
מספר הראשתנים החיים כיום איננו ידוע, בין השאר בגלל העומקים אליהם הוא צולל, שאינם נגישים לחוקרים בכלים רגילים, וההערכות בנוגע למספרם שונות מאוד. הערכות גסות, שמסתמכות על סקרי-אוכלוסייה באזורים ספציפיים והשלכת התוצאות על האוכלוסייה הכללית, מונות כ-360,000 פרטים לערך, לעומת יותר ממיליון לפני שהחל הציד המסיבי. עם זאת, הערכות אחרות קובעות את מספר הראשתנים למספר גדול פי כמה מהערכה זו, וישנן הערכות שמגיעות אף לשני מיליוני פרטים. אף על פי שבאזורים מסוימים ממשיך ציד הראשתנים, בעיקר בשל הביקוש לבשר הראשתן, שומנו, הענבר האפור והחלב שבגופו, סיכויי שרידותו של הראשתן נראים טובים יותר מאלה של מיני לווייתנאים אחרים, והוא אחד מהנפוצים שבמיני הלווייתנים הגדולים. בעבר, לפני המצאת הצלצל המכני, היה ציד הלווייתנים קשה ומסוכן: סירות קטנות הורדו למים מסירת האם והספנים ניסו להתקרב ללווייתן ככל יכולתם ולנעוץ בו את הצלצלים הידניים. הראשתנים היו תוקפניים מאוד, ויכלו לתקוף את הסירה, לנגוח בה, להפיל את אנשיה למים או למחוץ אותה, ומספר ספינות על אנשיהן אכן טבעו כתוצאה מתקיפות ראשתנים. בשנת 1820, תקף ראשתן שאורכו נאמד בכ-26 מטרים ספינת ציד לווייתנים מננטקט. רק שמונה מתוך עשרים אנשי הצוות שרדו את התקיפה וחולצו לאחר מכן על ידי ספינות אחרות.
ציד הראשתנים פרח במהלך המאות ה-18, ה-19 וה-20. שומנו של הראשתן שימש להכנת נרות; הענבר האפור שימש להכנת תכשיטים, והיווה חומר משמר-ריח בתעשיית הבשמים; לחלב היו שימושים שונים, ובהם לייצור נרות, שמנים וחומרי-סיכה; הבשר השמן שימש למאכל. במהלך המאה ה-19 הצטמצם השימוש בשמן הלווייתנים למאור, בעקבות פיתוח טכנולוגיות חדשות. עם זאת, במשך תקופה ארוכה מראשית ימיה של ארצות הברית ובמיוחד באמצע המאה ה-19 שימש חלב הראשתן כשמן-מאור נפוץ בארצות הברית, ורבות מספינות ציד הלווייתנים שעסקו בציד ראשתנים היו אמריקאיות. הגם שהראשתן ניצוד במשך מאות שנים, הצמצום העיקרי באוכלוסייה התרחש בין שנות ה-40 לשנות ה-80 של המאה העשרים, בעקבות התפתחות אמצעים טכנולוגים שהקלו על הציד ותיעוש ציד הלווייתנים. בין 1800 ל-1987, ציידי הלווייתנים הרגו בין 436,000 ל-1,000,000 לווייתנים ואף יותר מכך. מכאן, שהיקף ציד הראשתנים במאה ה-20 היה גבוה בערך פי שניים עד ארבעה מהיקף הציד במאה ה-19, שבה ניצודו כרבע מיליון ראשתנים.
החל משנות השמונים של המאה העשרים מוגן הראשתן בעולם כולו, וציד ראשתנים הוא עבירה על החוק. עם זאת, ציד לא חוקי או ציד למטרות מחקר לכאורה עדיין מתרחש: באזורי החופים של אינדונזיה עדיין ניצודים הראשתנים בקנה מידה קטן, וציידי לווייתנים יפנים ממשיכים לצוד ראשתנים. רשמית, הציד מתבצע למטרות מחקר אבל בפועל בשרם של רבים מהראשתנים מגיע לשווקים. דייגים בדרך כלל אינם מעלים בחכתם את יצורי המעמקים שהראשתן ניזון מהם, והזיהום שפוגע בחלקים רחבים באוקיינוסים משפיע פחות בשכבות המים העמוקות. על כל פנים, אוכלוסיות ראשתנים שונות עדיין מתאוששות מתקופת הציד - ובעיקר בדרום האוקיינוס השקט. ארגון השימור IUCN מסווג את מצב השימור של הראשתן כ"פגיע". בנוסף, הראשתן נכלל בנספח 1 של אמנת CITES מאז 1985, ולפיכך גם המסחר במוצרים המופקים ממנו (חלב הראשתן, שיניו, ענבר אפור וכו') אסור במדינות רבות.
צפייה בראשתנים
צפייה בראשתנים מספינות לצורכי מחקר או כאטרקציה תיירותית החליפה בעשרות השנים האחרונות את הציד. לא קל למצוא את הראשתנים ולצפות בהם, מכיוון שהם נוהגים לצלול למעמקים, להישאר זמן רב מתחת לפני הים, ולגמוא מרחקים גדולים. למרות זאת, בשל ממדיו ומאפייניו הפיזיים הייחודיים נעשה הראשתן פופולרי יחסית לצפייה. צופים בראשתנים משתמשים לעיתים קרובות בהידרופון כדי לשמוע את צלילי ה"קליק" שמשמיעים הראשתנים. בין אתרי הצפייה הפופולריים: קאיקורה (Kaikoura) שבאי הדרומי של ניו זילנד – שם המדף היבשתי הצר מאפשר לצפות בראשתנים מהחוף, מספר אזורים בנורווגיה הארקטית והאיים האזוריים – שם ניתן לצפות בראשתנים במשך השנה כולה, בניגוד ללווייתנים אחרים אותם ניתן לראות רק בעונת הנדידה. נראה שדומיניקה היא האי היחיד באיים הקאריביים שבו ניתן לצפות בנקבות ובגורי הראשתן במשך השנה כולה, וגם היא אתר צפייה פופולרי.
בחודש יוני 2020 נצפה ראשתן בחופי ישראל, לראשונה מאז הקמת המרכז לחקר, מידע וסיוע ליונקים בישראל, שהחל את מחקרו בנושא בשנת 1993. זוג לווייתנים: פרט צעיר ופרט בוגר, ככל הנראה נקבה (הסברה היא כי מדובר באם ובנה), נצפו מול חוף בצת שבצפון.
בתרבות
דמותו של הראשתן מזוהה בתרבות במקרים רבים כארכיטיפ של "לווייתן" באופן כללי, ומזוהה כלווייתן בחיבורים ספרותיים רבים, בציורים ובאנימציה, בשירים וביצירות תרבותיות אחרות. זיהוי זה זכה לחיזוק משמעותי בזכות הרומן הידוע מובי דיק מאת הרמן מלוויל (1851), המספר על ספינת ציד לווייתנים שקברניטה, אחאב, רודף כאחוז דיבוק אחר ראשתן לבקן ענק בשם מובי-דיק, שבמסע ציד קודם כרת את רגלו. אף שהרומן הוא בעיקרו אלגוריה מורכבת, כלל בו מלוויל, שהפליג בעצמו בספינה לציד לווייתנים במשך שנה וחצי, תיאור מדויק של החיים על ספינת ציד, איתור לווייתנים, מעקב אחריהם וציד לווייתנים. מובי-דיק היה ספר שכוח עד שנות ה-20 של המאה העשרים, אך מהדורה מחודשת, מאוירת על ידי רוקוול קנט, זיכתה אותו בפופולריות מחודשת ואיוריו של קנט זוהו מאז בתרבות הפופולרית עם דמותו של הלווייתן.
דיסקוגרפיית האלבומים של שרה ברייטמן
דף זה כולל את דיסקוגרפיית האלבומים המלאה הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן. דיסקוגרפיית האלבומים כוללת את אלבומי האולפן, אלבומי ההופעה, אלבומי האוסף, הפסקולים, האלבומים המשותפים ואלבומי המחזמר של ברייטמן. כמו כן, ניתן לראות את האלבומים המיוחדים שהופצו במרוצת השנים.
במרוצת השנים, הוציאה ברייטמן עשרות אלבומים משלל סוגים שונים, ביניהם גם את אלבום המחזמר, The Phantom of the Opera, שנמכר בלמעלה מ-40 מיליון עותקים ברחבי העולם, מה שהופך אותו לאלבום המחזמר הנמכר ביותר בכל הזמנים. כמו כן, ברייטמן היא אחד מהמוזיקאים הנמכרים והמצליחים ביותר בכל הזמנים. בנוסף לכך, היא אמן הסופרנו הנמכר ביותר בכל הזמנים. אלבום ההמשך, Highlights from The Phantom of the Opera, זכה להצלחה בינלאומית גם כן וקיבל את תואר אלבום הפלטינה המרובעת בארצות הברית.
אלבומה Timeless, זכה להצלחה חסרת תקדים כאשר קיבל 21 תוארי פלטינה וזהב במדינות רבות. בארצות הברית, זכה האלבום להצלחה רבה גם כן, כאשר הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הקלאסיים במשך 35 שבועות לא רצופים. בין היתר, הפך Timeless לאחד מהאלבומים הנמכרים ביותר בארצות הברית בשנות ה-90 של המאה ה-20.
סיליקה ג'ל
סיליקה ג'ל הוא חומר מלאכותי קשיח ונקבובי (מכיל חללים רבים) שמורכב צורן דו-חמצני (SiO2.), המיוצר מתמיסה של נתרן צורני, ומשמש בעיקר כחומר סופח לחות באריזות תעשייתיות. צורתו הבסיסית היא גרגירים שקופים חסרי ריח.
הוא מופץ בתוך שקיות קטנות. בדרך כלל הוא נמכר בצורתו הבסיסית, או בתוספת חומר צובע שנותן מדד ויזואלי גס לגבי כמות הלחות הספוגה בחומר.
החומר אינו פעיל כימית. בתצורות רבות בו הוא נמכר כדי לצבוע אותו או על מנת להעניק לו תכונות נוספות, הוא מעורב עם רעלים, ולעיתים רחוקות יותר עם חומרים מסרטנים. בצורתו השקופה, אינו רעיל ואינו מסרטן גם לא בהיותו תחת השפעת חום.
היסטוריה ושימושים
החומר ידוע כבר משנת 1640, אז נחשב לקוריוז מדעי. הסיליקה שימשה במסכות גז במהלך מלחמת העולם הראשונה אך בייצור בכמות תעשייתית הוחל רק ב-1919, עם רישום פטנט על תהליך היצור, על ידי פרופסור וולטר א. פטריק מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור שבמרילנד. בזמן מלחמת העולם השנייה הייתה לסיליקה ג'ל חשיבות רבה כחומר השומר על פניצילין מפני לחות. הסיליקה משמשת גם בתעשיית הדלק כזרז ליצור בנזין באוקטאן גבוה. כמו כן הסיליקה משמשת כסופח לחות בתעשיית האלקטרוניקה. במערכות שידור לווייני, שם לחות עלולה לגרום לשינויי תדר בתשדורת, משתמשים במערכת המעבירה אוויר דרך משטחי סיליקה ג'ל. הסיליקה ג'ל משמש גם במערכות קירור ודחיסה, שם לחות עלולה לגרום לפיצוצים וכשלים בצנרת.
במעבדה לכימיה, הסיליקה ג'ל משמש בצורות שונות בשיטות הכרומטוגרפיה, שיטות להפרדה וזיהוי חומרים על ידי העברתם בתוך גרגרי סיליקה ג'ל, וגרימה להפרדתם באמצעים שונים במקומות שונים על פני המצע.
בצירוף עם מתכות שונות, ניתן לייצר מסיליקה ג'ל את חומר החיזור M-SG, שבעזרתו מפיקים מימן באופן תעשייתי.
כימיה ומבנה
שטח הפנים הגדול של הסיליקה ג'ל מאפשר לו לספוח כמות גדולה של מים, ובכך לשמש חומר סופח לחות. ניתן להחזיר לסיליקה את יכולת הספיחה על ידי חימום החומר ל־120 מעלות צלזיוס, ואידוי המים מתוכו.
סובוד
סוּבוּד היא תנועה רוחנית עולמית שראשיתה באינדונזיה בשנות העשרים של המאה ה-20 ואשר נוסדה על ידי מוחמד סובוח סומוחדיויג'ויו (1901 – 1987). התנועה מתמקדת במה שמייסדה קורא מימוש הפוטנציאל של האדם כבריאה של אלוהים להתקרב אליו על ידי הכנעת נפשו, לבו ותשוקותיו לרצון האל. לפי השקפה זו הנפש, הלב והתשוקת מהווים מכשול להתקרב לאלהים. להצליח להכניעם, לסלק את השפעתם, בצורה מושלמת על ידי "תרגילים רוחניים" הקרויים בשפה הג'אוונית "לטיהאן" מאפשר מימוש ה"עצמי" האמיתי, ממקור אלוהי של האדם, דבר שהולם את תורותיהם של נביאי הדתות השונות - כולל ישו, הבודהה ומוחמד.
באפאק ראה עצמו כמישהו שזכה במתנת אל, בחסד מיוחד, על ידי גילוי דרך רוחנית להשיג זאת. התרגילים הרוחניים שזכה להכיר ושהוא הרגיש חובה לשתף בהם את האחרים, מאפשרים, לפי השקפתו, לפעול נכון בחיים, להיעזר ביותר טוב בתפילה ובעזרת הכוח העליון.
היסטוריה של תנועת סובוד
באפאק נולד באי ג'אווה ועסק בצעירותו במשך כ-14 שנה בהנהלת חשבונות. לטענתו, בשנת 1925 חווה בעירו, עיר הנמל סמראנג שבצפון ג'אווה, הארה או התגלות אלהית, בצורת כדור אור זוהר ביותר, כמו שמש, שבא מהשמיים ונכנס לתוך גופו. הוא הרגיש חרדה נוראית וחשב שהוא עומד למות. אחרי שנשכב הרגיש שהוא מוקם שלא מרצונו ומתחיל לבצע את תנועות התפילה המוסלמית. באלף הימים הבאים חזרו אצלו בלילות חוויות דומות שהביאו אותו להגיית תורתו המעשית המיסטית. הוא גילה לילה-לילה תרגילי מדיטציה מיוחדים שסייעו ליצור מגע מיטבי בינו ובין כוחות רוחניים עליונים. תרגילים אלה נקראים בשפה הג'אוונית "לטיהאן קג'יוואן" (latihan kejiwen - תרגיל או אימון רוחני, חיפוש שלווה פנימית - או בקיצור לטיהאן).
בשנת 1950, כפי שניבאו לו חושיו, הגיע אליו ליוגיאקרטה אדם שעתיד היה להתחיל להפיץ את תורתו בעולם. זה היה חוסיין רופא (1922–2008?), אזרח בריטי, מורה לאנגלית, ממוצא מעורב יהודי –בלגי קתולי, שהתאסלם לאסלאם הסופי. חוסיין רופא העביר את התורה של באפאק לציבורים אחרים בארצות שונות, כולל בבריטניה. בין האנשים שקיבלו ממנו את הבשורה הרוחנית החדשה היה איש המודיעין הבריטי לשעבר, המתמטיקאי ג'ון ג'. בנט, שהיה עד אז חסיד של תורותיהם של גורדייף ואוספנסקי. עם מאמיני התנועה המיסטית החדשה נמנתה גם אשתו היהודיה של חוסיין רופא, דורותי לקשטיין ששינתה את שמה לרוזאנה (רוזי) רופא, תלמידת פרדריק מתיאס אלכסנדר ומורה לשיטת אלכסנדר ורקדנית.
בין השנים 1956–1960 עשה באפאק שני סיורי הרצאות ושיעורים מסביב לעולם. בשנת 1956 ביקר באנגליה לפי הזמנת ג'ון בנט. תורתו הפכה פופולרית בחוגים מסוימים בבריטניה, בהולנד, בגרמניה, בהודו, בסרי לנקה, בקפריסין, בדרום אפריקה, באוסטרליה, ובצפונה ובדרומה של אמריקה.
הבסיס ההתחלתי של התנועה העולמית היה בקום ספרינגס (Coombe Springs) על יד לונדון, מקום פעילותו של ג'ון בנט. כמה "נסים רפואיים" של ריפוי בהשפעת תרגילי לטיהאן כמו זה של השחקנית הבריטית ממוצא הונגרי אווה ברטוק (שאובחנה עם גידול בראש) בשנת 1957 גרמו לעליה בסקרנות כלפי סגולותיהם המשוערות. גם אמנים רבים הביעו בזמנם עניין בשילוב הקוסם בין גורמי ריפוי רוחני, יסודות של אסלאם, של בודהיזם ושל התרבות היהודית-נוצרית והצטרפו לתנועה זו. כך מנהיג להקת הבירדס, ג'ים מקגין ששינה שמו לרוג'ר מקגין, בריאן וילסון מלהקת ביץ' בויז, והזמרות הישראליות נחמה הנדל ושולי נתן.
עד לסוף המאה ה-20 התפשטה התנועה לקרוב ל-80 מדינות ומנתה כרבבת חברים. ממשיכת דרכו של באפאק היא בתו, סיטי רהאיוּ וויריוֹהוּדוֹיוֹ (Siti Rahayu Wiryohudoyo), המוכרת בשם איבּוּ (Ibu - אמא) או איבּוּ רהאיוּ. אחד מחסידיו החשובים וממשיכי דרכו של באפאק במסגרת תנועת הסובוד הוא שריף אישטוואן הורטי (יליד 1941), פיזיקאי ומהנדס בריטי שהתאסלם והתחתן אם אשה יפנית ונכדו של מנהיג הונגריה לשעבר, מיקלוש הורטי. אישיות חשובה אחרת שהיה בעבר מנהיג תנועת הסובוד העולמית הוא הסופר הטמילי מסרי לנקה וארינדרה טארזי ויטאצ'י (Varindra Tarzie Vittachi) שמילא תפקידים בכירים בארגונים של האו"ם - סגן מנהל של יוניצף ובתחום האוכלוסין.
לטיהאן ותנועות רוחניות בעבר ובהווה
לפי עדותו של חוסין רופא ב"הרהורים על סובוד" "Reflections on Subud" באפאק הודה בפניו ש-900 שנים לפניו המיסטיקן "ואלי" המוסלמי שייח עבד אל קאדר אל ג'ילאני, מחבר הספר בערבית Futuh al-Ghaib" (ההתגלויות של הבלתי נראה) קיבל הארה דומה ללטיהאן שהוא גילה, רק שהיא הייתה מלווה בפירוש המסגרת האסלאם.
במאה העשרים גם המיסטיקאן ההודי אושו לקח את המושג הג'וואני לטיהאן והשתמש בו הזה בבניית טכניקת תרגילי המדיטציה שלו.
השם סובוד
החוויה שחווה באפאק ושהוא ביקש להעביר לאחרים נקראה סובוד - מילה שהיא ראשי תיבות של שלוש מילים ממקור סנסקריטי: סוּסילה, בוּדהי, דהרמה. מילים אלו היו גם שם של פואמה שכתב פאק סובוח בשפה הג'אוונית הקלאסית.
קבלת "סובוד" משמעו עבודת האלהים הכל יכול, בלי לשלול או לבטל את הדתות השונות של המאמינים. האדם שקיבל את "סובוד" אמור להצליח לשנות את אופיו ולחוות רוגע ושלווה פנימית ומסוגלות להיות במגע עם "כוח החיים הגדול והקדוש".
סמל סובוד
סמל תנועת סובוד, שנהגה על ידי פאק סובוח בשנת 1959 מורכב משבעה מעגלים קונצנטריים עם שבעה חישורים המייצגים את שבע רמות כוחות החיים ואת שבעת כוחות החיים המקשרים ביניהן. המעגל הפנימי מייצג את רמת העולם החומרי. השני - את העולם הצמחי, השלישי את עולם בעלי החיים, הרביעי - את עולם בני האדם, המעגל החמישי את האדם המושלם ("רוֹחני"), לאחר מכן באים המעגל של ה"רחמני" ושל ה"רוח רבאני". המעגל השביעי רוח רבאן הוא הגדול שבמעגלים ומייצג את הכוח הגדול והחזק ביות של החיים. החישורים מייצגים את רוח הקודש.
תרגול
באפאק ראה בסובוד לא דת ולא תאוריה אלא חוויה רוחנית מעשית שאינה שוללת את האמונות של הדתות השונות אלא יכולה להשתלב היטב בהן. עודד את המאמינים בני הדתות השונות להמשיך להתמיד בעבודת הקודש שהיו רגילים אליה במסגרת דתם. תרגילי ה"לטיהאן" אמורים להעמיק את תובנתם הפנימית. מצד שני לטיהאן יכול להתאים גם לאנשים שאינם שומרים על מצוות של דת מסוימת. חוויית הלטיהאן יכולה להיות שונה מאדם לאדם ולא חייבת להיות דומה לזו של באפאק עצמו או של אחרים.
העמדה במבחן (טסטינג)
היבט ספציפי ל"לטיהאן" הוא ההעמדה במבחן. אז הלטיהאן מכוון אל איזו שאלה אישית. המתרגל מכניס עצמו למצב לטיהאן ומבקש מאלהים הכוונה או הבהרה בקשר לסוגיה מסוימת. פאק סובוח היה קורא למעשה זה "טרימה" terimah, כלומר "קבלה" או "תחושה" (1952) לפי מתיו סאליבן זו דרך לקבל הכוונה טהורה וחזקה יותר מזו שמקבלים דרך התשוקות והמחשבות הרגילות. באפאק השווה את קבלת מבחנים אלה עם החוש השישי שיש אולי לצפורים מסוימות.
מרבית המתאמנים בלטיהאן רואים עצמם אחרי זמן מה מסוגלים להבחין ברמזים או אינטואיציות כתוצאה של איזו שהיא "תהודה פנימית" כתגובה לשאלות ששאלו את עצמם קודם לכן. רמזים כאלה עשויים לקחת צורות שונות כמו צלילים, חזיונות, רטטים או תנועות עצמוניות דומות לאלו שבלטיהאן. למרות זאת, בהתאם לעצותיו של באפאק, החברים מודעים גם לכך שרמזים כאלה יכולים להיות מושפעים גם על ידי מחשבות או ריגושים של אנשים נוכחים. אי-לכך ה"מבחן" צריך להיחשב ככלי להבהרות סוגיות עכשוויות אבל לא לשמש כמעין הגדת עתידות. בכל זאת רוב החברי סובוד מצאים תועלת ב"מבחנים" אלו בפתרון בעיות.
ג'ון בנט היה זה שכינה תרגילים אלה בשם testing או "מבחנים" בשנת 1957.
שינוי השמות
חלק קטן מחברי סובוד, אחרי שהתחילו לתרגל, מחליטים לשנות את שמותיהם המקוריים, אף על פי שאין חובה כזאת. אלו המשנים את שמותיהם מוסרים שמרגישים שלכל שם יש משמעות המשפיעה על חייהם, כך ששם "לא הולם" עלול להפריע את ההתפתחות הפנימית. אימוץ שם מתאים יותר נחשב ב"סובוד" כפתיחת אפשרות להגשמת הרמוניה טובה יותר בין טבעו הפנימי וטבעו החיצוני של האדם. או במילותיה של איבו רחאיו:
צומות
חברי סובוד שומרים באופן אישי ומרצון צומות קצרים בני יום הנקראים בג'אוונית פריחאטין (prihatin), כמו כן לפי השתייכותם הדתית בחודש הרמדאן אצל מוסלמים, בתענית הארבעים אצל הנוצרים או ביום כיפור אצל היהודים. באפאק המליץ שכל אחד ישתדל לשמור על ימי הצום האופייניים לדת שבה גדל. מומלץ בזמנים כאלו לצמצם את ההנאות החיצוניות כמו אוכל, עישון, שינה ומין, כמו כן להימנע מרגשות וגישות שליליים כמו רכילות, בקורתיות, כעסים, וכו'. הכוונה היא להשיג הרמוניה טובה יותר של המניעים והתשוקות.
לפי באפאק הצום הוא כלי לרכישת שליטה עצמית מועילה בחיים תחת השמיים ואיננו תרגיל ממש רוחני. בעיניו הפחתת האוכל, השינה, יחסי המין ושל כל ההנאות היא מאוד נחוצה לשיפור גורל האדם עלי אדמות. בטענות אלו התבסס באפאק על דוגמאות של מצליחנים שהגיעו לידי שגשוג, מעמד, חכמה ושם טוב, כאשר ויתרו על תענוגות מוגזמים המספקים את ה"נפסוס" (מערביתׂ - תשוקות הלב) בלבד. הם היו חסכנים, חרוצים, מתמידים, סבלנים, שלווים, מאופקים, בטוחים בעצמם וכנים.
איבו רחאיו הסבירה בעת הרצאה בניו זילנד ב-2004 שהצום "פריחאטין" אינו חלק מ"לטיהאן" אלא יותר משמעת גופנית העשויה להפחית את התשוקות. אבל באפאק המליץ לא להכריח את החברים לשמור על ימי צום. כל אחד ישקול לנסות את הצום כפי שייראה לו מתאים.
חוקים או כללים
לסובוד מעט חוקים. באפאק נתן עצות והכוונות כתשובה לשאלות של חברים. לשתיים מעצותיו יש אולי מעמד של חוקים או כללים. יכולים להיות נוכחים רק אחרי תקופה של המתנה כשקיים רצון נחוש להתקבל לסובוד.
ארגון התנועה
קיימת אחוות סובוד עולמית המתכנסת בכנסים עולמיים פעם בארבע שנים, כל פעם בארץ אחרת. בעלי ניסיון של שנים רבות בלטיהאן נקראים הלפרים, והם מביאים הלאה את בשורתו של באפאק. תפקידם לשרת את החברים בקביעת שעות הפעולה של קבוצות הלטיהאן, ללוות את המועמדים החדשים באימוני ה"פתיחה" ולתת הסברים לאלה המתעניינים בהשתתפות בלטיהאן. העוזרים אינם צריכים להיתפס או לראות עצמם כיותר "רוחניים" מהאחרים. אבל איש מלבדם אינו רשאי למלא את התפקידים האלה. העוזרים הראשונים מונו על ידי באפאק. אחרי מותו ישנן קבוצות הלפרים המחליטים למי לחלק את התפקידים האלה.
כעת ישנם 18 הלפרים בינלאומיים - 9 גברים 9 נשים האמורים להיות אחראים ב-3 אזורים גאוגרפיים בעולם. (אירופה ואפריקה, אמריקה, ואוסטרליה-אוקיאניה -אסיה)
ההלפרים הבינלאומיים הם חברים באחוות סובוד העולמית מתפקדים במשך 4 שנים מכנס עולמי אחד לשני. קיימים גם הלפרים מקומיים ואזוריים. לבתו של באפאק, איבו (סיטי רחאיו ויריוחודויו) אין מעמד רשמי אבל היא נהנית מכבוד מיוחד מצד החברים, כמישהי בעלת איכות רוחנית גדולה. למשל היא מוזמנת "לקבל" בשביל החברים החדשים את השמות החדשים שיחליפו את השמות מלידה - תכופות מתבקשת להתבטא בקשר לאות הראשונה בלבד של השם החדש ואחר כך את השם המלא יבחר החבר בעצמו. לדעתה מוטב היה שהחברים היו "מקבלים" את השמות החדשים דרך חוויה רוחנית של עצמם. בכל מקום בעולם יכולה להיווצר קבוצת סובוד. לכל קבוצה יש ועד הכולל יושב ראש, סגן יושב ראש, גזבר וכו'. הוועד אחראי על הלוגיסטיקה של המפגשים, התקציב וכו'. חברי הוועד צריכים להתנדב לכך לשנתיים.
מימון הפעילות של התנועה נעשית מתרומות של החברים, למשל מחלק מהרווחים של עסקיהם הפרטניים או המשותפים, רצוי עד 25% מהרווחים אחרי ניכוי המיסים.
לסובוד יכול להצטרף כל אחד, מעל גיל 17.
לתנועת הסובוד יש עמותת סיוע לנזקקים הנקראת "סוסילה דהרמה בינלאומית" (Susila Dharma International) שהיא ארגון לא ממשלתי המסונף לאו"ם.
לקריאה נוספת
BookSurge Publishing 2006 Varindra Tarzie Vittachi - Special Assignment- A Subud
בלומסברי
בלומסברי (באנגלית: Bloomsbury) היא שכונה בקצה הדרומי של רובע קמדן, במרכז העיר לונדון.
מבחינה היסטורית בלומסברי מזוהה עם תרבות, חינוך, אומנות ורפואה, כשהיא מכילה מספר מוסדות חשובים בתחומים אלו בהם המוזיאון הבריטי, יוניברסיטי קולג' לונדון והאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. מעבר לכך מאופיינת השכונה במבנים רבים מהתקופה הג'ורג'יאנית ומספר רב של פארקים וכיכרות בין הרחובות, בהם כיכר ראסל וכיכר בדפורד.
היסטוריה
אדמות בלומסברי נותרו בבעלות רוזני סאות'האמפטון ובהמשך דוקסי בדפורד, אשר החלו בתהליך פיתוח עירוני של האדמות. בתחילת 1660 החלו עבודות בנייה בכיכר בלומסברי, במהלך המאה ה-18 רוב חלקי השכונה פותחו ונבנו כאשר עד לחילת המאה ה-19 רוב השכונה כפי שהיא נראית היום הייתה בנויה.
גאוגרפיה
אף על פי שלשכונה אין גבולות רשמיים, ניתן להגדיר באופן כללי את גבולה העליון כדרך יוסטון (ה-A501) וגבולה התחתון ברחובות אוקספורד, דרך בלומסברי ודרך ת'יובלדס (רחובות הנמצאים על אותו ציר). גבולה המערבי של השכונה מזוהה עם רחוב טוטנהאם קורט, אם כי בהגדרה רחבה יותר ניתן אף לכלול את האזור עד לרחוב פורטלנד (ה-A4201). גבולה המזרחי של השכונה עובר לאורך דרך גרייז אין (ה-A5200).
לאורך גבולה הצפוני של השכונה (דרך יוסטון) נמצאות תחנות הרכבת יוסטון וסנט פנקראס, בנוסף למספר תחנות של הרכבת התחתית המשרתים מספר קווים העוברים מתחת לשכונה, בהם; תחנת כיכר ראסל (קו פיקדילי), תחנת רחוב גודג' (קו נורת'רן), תחנת הולבורן (קו פיקדילי וקו סנטרל) ותחנת דרך טוטנהאם קורט (קו סנטרל וקו נורת'רן).
ראו גם
קבוצת בלומסברי
שב"י
פעילות
פעילות העמותה מתרכזת בהגברת מודעות הציבור לתנאי הגידול של בעלי חיים במשקים המתועשים, בתעשיית הביגוד ובתעשיית הבידור על מנת להוביל לשינוי בתפיסה המוסרית כלפיהם, ולהימנעות מצריכת מוצרים ושירותים הכרוכים בסבל בעלי חיים. פעולות העמותה כוללות הפעלת דוכני הסברה ברחבי הארץ, הרצאות בבתי ספר, הפגנות ומיצגים. בספטמבר 2011, השיקה עמותת שב"י את האתר 'מבשלים מחוץ לקופסה' - תוכנית בישול אינטרנטית ללא מזון מן החי. בשנים 2013–2014, הפיקה בשיתוף עמותת אנימלס את מיצג 'היום הבינלאומי להזדהות עם חיות המשקים', אותו כונן פעיל זכויות בעלי החיים, אלכס הרשאפט, בשנת 1983. הפעילות בעמותה נעשית בהתנדבות מלאה מתוך הזדהות אידאולוגית עם רעיונות העמותה.
ההיסטוריה המטורפת של העולם
בשנת 2023 הופצה סדרת טלוויזיה המשמשת לסרט כהמשך, בשם "ההיסטוריה המטורפת של העולם – חלק 2".
הפקה
הסרט מהווה פרודיה על ז'אנר הסרטים התקופתיים ההוליוודי. הוא מורכב מארבעה חלקים נפרדים שכל אחד מציג ולועג לתקופה אחרת בהיסטוריה האנושית, ולדימויים המקובלים שלה בקולנוע. כך למשל בחלק המציג את האימפריה הרומית הם לועגים לבלבול בינה לבין יוון העתיקה בהצגת מודלים יוונים מובהקים, כגון דרכמות.
ארבעת החלקים הם: שחר האדם, תקופת האימפריה הרומית, האינקווזיציה הספרדית והמהפכה הצרפתית. בנוסף לכך ישנו קטע קצר יותר, המכונה הברית הישנה, שמציג את גרסתו ההומוריסטית של ברוקס למעמד הר סיני.
בסופו של הסרט מופיע קדימון להיסטוריה של העולם: חלק שני, המציג הלוויה ויקינגית, היטלר על הקרח, ויהודים בחלל. קדימון זה נחשב למהתלה, מכיוון שרובו של ה"קדימון" מכיל בדיחות ויזואליות. המנגינה עבור "יהודים בחלל" מוחזרה לאחר מכן על ידי ברוקס עבור הקטע המוזיקלי "גברים בגטקעס" בסרטו "רובין הוד: גברים בגטקעס".
אורסון ולס מופיע בקולו הרציני כקריין. בין השאר מופיעים בסרט גם יו הפנר ובארי לוינסון.