cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מזרח אפריקה האיטלקית
אריתריאה הכבושה הפכה לחלק אוטונומי מאתיופיה ב-1952, וזכתה לעצמאות דה פקטו במאי 1991, ולעצמאות מלאה ב-1993.
כיבוש אתיופיה
ההיסטוריונים עדיין חלוקים לגבי הסיבות למתקפה האיטלקית על אתיופיה ב-1935. כמה היסטוריונים איטלקיים כמו פרנקו קטלאנו וג'ורג'יו רוצ'ט טוענים שהפלישה הייתה מעשה של אימפריאליזם חברתי. הם סוברים שהשפל הגדול פגע קשות ביוקרה של הרודן בניטו מוסוליני, וכי הוא נזקק למלחמה בחוץ כדי להסיח את דעת הקהל. היסטוריונים אחרים כמו פייטרו פסטורלי טוענים שהפלישה הייתה החלק הראשון מתוכנית התפשטות גדולה יותר שנועדה להפוך את איטליה למעצמה העיקרית באזור הים האדום ובמזרח התיכון. פרשנות שלישית על דרך האמצע הוצעה על ידי ההיסטוריון האמריקאי מקגרגור נוקס. נוקס טוען כי המלחמה החלה מסיבות חיצוניות ופנימיות כאחד, והיא הייתה גם חלק מתוכניות ההתפשטות ארוכות הטווח של מוסוליני, וגם נועדה להעניק למוסוליני ניצחון במדיניות חוץ שיאפשר לו לדחוף את המערכת הפשיסטית בבית לכיוון קיצוני יותר.
בניגוד לארבעים שנה קודם לכן, כוחותיה של איטליה היו עדיפים בהרבה על הכוחות האתיופיים, במיוחד בכוח האווירי, ועד מהרה הם ניצחו, והקיסר היילה סלאסי ברח מהמדינה. כאשר כוחות איטלקיים נכנסו לעיר הבירה, אדיס אבבה, כדי להכריז על "האימפריה האיטלקית של אתיופיה" ב-5 במאי 1936, כמה אצילים אתיופים קיבלו את פני האיטלקים ושיתפו איתם פעולה בממשלה החדשה שנוצרה, כמו ראס סיום מנגשה, ראס גטצ'ו אבטה וראס קבדה גוברט. בשנת 1937 הידידות של ראס סיום מנגשה עם המשנה למלך האיטלקי אמדאו, דוכס אאוסטה, אפשרה למנגשה למלא תפקיד משמעותי בהבטחת שחרורם של 3,000 שבויים אתיופים שהוחזקו בסומליה האיטלקית.
הניצחון האיטלקי במלחמה הגיע יחד עם שיא הפופולריות הבינלאומית של משטרו הפשיסטי של מוסוליני, שבמהלכו מנהיגים קולוניאליסטים שיבחו את מוסוליני על מעשיו. הפופולריות הבינלאומית של מוסוליני ירדה כאשר הוא אישר את סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית, והחלה במערב נטייה פוליטית נגד גרמניה שהובילה בסופו של דבר לנפילת מוסוליני והמשטר הפשיסטי באיטליה במלחמת העולם השנייה.
הקולוניה מזרח אפריקה האיטלקית הוקמה ב-1 ביוני 1936, זמן קצר לאחר הכיבוש, על ידי מיזוג המושבות הקיימות של איטליה במזרח אפריקה; סומלילנד האיטלקית ואריתריאה האיטלקית עם השטח החדש שנכבש. תחזוקה ויצירת המושבות האתיופיות הייתה יקרה מאוד.
מלחמת העולם השנייה והתפרקות
ב-10 ביוני 1940 הכריזה איטליה מלחמה על בריטניה וצרפת, פעולה שהפכה את כוחות הצבא האיטלקיים בלוב לאיום על מצרים ואת אלו שבמזרח אפריקה האיטלקית לסכנה לשטחי בריטניה וצרפת בקרן אפריקה. כניסת איטליה למלחמה גם סגרה את הים התיכון בפני ספינות סוחר של בעלות הברית וסיכנה את נתיבי האספקה הבריטיים לאורך חופי מזרח אפריקה, מפרץ עדן, ים סוף ותעלת סואץ. (ממלכת מצרים נותרה נייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה, אך האמנה האנגלו-מצרית משנת 1936 אפשרה לבריטים לכבוש את מצרים ואת סודן האנגלו-מצרית.)  מצרים, תעלת סואץ, סומלילנד הצרפתית וגם סומלילנד הבריטית היו חשופות לפלישה, אבל הקומנדו סופרמו (המטכ"ל האיטלקי) תכנן את תוכניות המלחמה שלו על בסיס ההנחה שאיטליה תיכנס למלחמה אחרי 1942. בעקבות זאת, בקיץ 1940 איטליה הייתה רחוקה מלהיות מוכנה למלחמה ארוכה או לכיבוש אזורים נרחבים באפריקה.
פעולות האיבה החלו ב-13 ביוני 1940, עם תקיפה אווירית איטלקית על בסיס טייסת 1 של חיל האוויר הדרומי של רודזיה בוואג'יר שבפרוטקטורט מזרח אפריקה (קניה). באוגוסט 1940 נכבש אזור החסות של סומלילנד הבריטית על ידי כוחות איטלקיים וסופח למזרח אפריקה האיטלקית. עיסוק זה נמשך כחצי שנה.
בתחילת 1941, הכוחות האיטלקיים נדחקו ברובם מקניה ומסודן. ב-6 באפריל 1941 נכבשה אדיס אבבה על ידי הדיוויזיה ה-11 האפריקאית, שקיבלה את כניעת העיר. שרידי הכוחות האיטלקיים בקולוניה נכנעו לאחר קרב גונדר בנובמבר 1941, למעט קבוצות שלחמו לוחמת גרילה נגד הבריטים, עד ששביתת הנשק של קסיבילה סיימה את הלחימה בין איטליה לבעלות הברית.
בינואר 1942, עם הכניעה הרשמית הסופית של האיטלקים, חתמו הבריטים, בלחץ אמריקאי, על הסכם אנגלו-אתיופי זמני עם סלאסי, המכיר בריבונות אתיופיה. מקונן אנדלקצ'יו נקרא לכהן כראש הממשלה, וב-19 בדצמבר 1944 נחתם ההסכם האנגלו-אתיופי הסופי.
טריטוריה
כאשר הוקמה בשנת 1936, מזרח אפריקה האיטלקית הייתה מורכבת מהנכסים האיטלקיים הישנים בקרן אפריקה: אריתריאה האיטלקית וסומלילנד האיטלקית, בשילוב עם האימפריה של אתיופיה שנכבשה לאחרונה. ויטוריו אמנואלה השלישי מאיטליה אימץ כתוצאה מכך את התואר "קיסר אתיופיה", אם כי זה לא הוכר על ידי אף מדינה מלבד גרמניה הנאצית ויפן הקיסרית. השטח חולק לששת המחוזות: אריתריאה וסומליה, המורכבות מהמושבות לשעבר, שהוגדלו בשטח מאתיופיה. שאר "אתיופיה האיטלקית" כללה את מחוזות הראר, גאלה-סידמו, אמהרה ואדיס אבבה. מחוז אדיס אבבה הורחב למחוז סצ'ואה עם שטחים מהראר, גאלה-סידמו ואמהרה השכנות בנובמבר 1938.
מזרח אפריקה האיטלקית הורחבה לזמן קצר ב-1940, כאשר הכוחות האיטלקיים כבשו את סומלילנד הבריטית, ובכך הביאו את כל השטחים הסומליים, מלבד המושבה הקטנה של סומלילנד הצרפתית, לניהול איטלקי. עם זאת, המושבה המוגדלת נבקעה רק שנה לאחר מכן, כאשר במהלך המערכה במזרח אפריקה נכבשה המושבה על ידי כוחות בריטיים.
התפתחות כלכלית
למדיניות הקולוניאלית הפשיסטית במזרח אפריקה האיטלקית הייתה מאפיין של הפרד ומשול.
המשטר הפשיסטי של איטליה עודד את האיכרים האיטלקיים להתיישב באתיופיה על ידי הקמת חוות ועסקים קטנים של ייצור. עם זאת, מעט איטלקים הגיעו למושבה האתיופית, כאשר רובם נסעו לאריתריאה ולסומליה. בעוד אריתריאה האיטלקית נהנתה ממידה מסוימת של התפתחות, שנתמכה על ידי כמעט 80,000 מתיישבים קולוניאליסטים איטלקים. עד 1940 הגיעו לאתיופיה רק 3,200 חקלאים, פחות מעשרה אחוזים מהיעד של המשטר הפשיסטי. מחסור במשאבי טבע, שטחים קשים וחוסר ודאות בתנאים הפוליטיים והצבאיים לא עודדו את הפיתוח וההתיישבות באזורים הכפריים.
האיטלקים השקיעו באופן משמעותי בפיתוח תשתיות באתיופיה. 900 ק"מ של מסילות ברזל שוחזרו או הופעלו, נבנו סכרים ומפעלים הידרואלקטריים (תחנות כוח המפיקות חשמל ממים), וחברות ציבוריות ופרטיות רבות הוקמו במדינה הלא מפותחת. החשובים ביותר היו: תעשיית הכותנה, תעשיית המלט, תעשיית המינרלים, תעשיית החשמל, תעשיית חימוש, תעשיית מכונאות ותחבורה.
האיטלקים אפילו יצרו שדות תעופה חדשים ובשנת 1936 התחילו את "Linea dell'Impero" המפורסמת בעולם, טיסה המחברת את אדיס אבבה לרומא. הקו נפתח לאחר הכיבוש האיטלקי של אתיופיה ובעקבותיו הגיעו קישורי אוויר ראשונים עם המושבות האיטלקיות במזרח אפריקה האיטלקית, שהחלו בצורה חלוצית מאז 1934. המסלול הורחב ל-6,379 ק"מ ובתחילה הצטרף לרומא עם אדיס אבבה דרך סירקיוז, בנגאזי, קהיר, ואדי חלפה, חרטום, קאסאלה, אסמרה, דירה דאווה. היו החלפות מטוסים בבנגאזי (או לפעמים בטריפולי). המסלול בוצע בשלושה וחצי ימים של טיסה בשעות היום והתדירות הייתה ארבע טיסות בשבוע לשני הכיוונים. מאוחר יותר מאדיס אבבה היו שלוש טיסות בשבוע שהמשיכו למוגדישו, בירת סומליה האיטלקית.
עם זאת, אתיופיה ואפריקה התבררו כיקרות מאוד לתחזוקה, שכן התקציב לשנת הכספים 37–1936 נקבע על 19.136 מיליארד לירה ליצירת התשתית הדרושה עבור המושבה. בזמן שכל ההכנסות השנתיות של איטליה היו רק 18.581 מיליארד לירות.
אדריכלי המשטר הפשיסטי תכננו פרויקטים עירוניים גדולים להרחבת אדיס אבבה, על מנת לבנות בירה חדישה של מזרח אפריקה האיטלקית, אך התוכניות האדריכליות הללו - כמו כל שאר הפיתוחים - נעצרו על ידי מלחמת העולם השנייה.
חינוך
לפני הפשיזם, החינוך במזרח אפריקה האיטלקית היה בעיקר באחריותם של מיסיונרים קתולים ופרוטסטנטים כאחד. עם עלייתו של מוסוליני לשלטון, נוצרו בתי ספר ממשלתיים אשר שילבו את התוכניות החינוכיות של המיסיונרים הקתולים, בעוד אלו של המיסיונרים הפרוטסטנטים הפכו לשוליים והוגבלו. אנדריאה פסטה, שהתמנה למנהל המשרד המרכזי לניהול החינוך היסודי באריתריאה בנובמבר 1932, הכריז ב-1934 שהמאמצים הפשיסטיים בחינוך צריכים להבטיח שהילידים האפריקנים "יכירו קצת מהציוויליזציה שלנו" ושהם צריכים " להכיר את איטליה, תפארתה וההיסטוריה העתיקה, כדי להפוך לאיש מיליציה מודע בצל דגלנו." יוזמות חינוך מסוג זה נועדו להכשיר את האפריקאים במגוון משימות מעשיות שימושיות למשטר הפשיסטי ולהחדיר להם את העקרונות ואורח החיים של האידאולוגיה הפשיסטית במטרה ליצור אזרחים צייתנים וכפופים למדינה. האופי התעמולני של החינוך היה בולט במיוחד בספרי היסטוריה שהונפקו לילדים אפריקאים, שהשמיטו לחלוטין כל דיון באירועים כמו חוסר האחדות האיטלקית, תנועת "איטליה הצעירה" של ג'וזפה מאציני, המהפכות של 1848, או משלחת האלף של ג'וזפה גריבלדי, ובמקום זאת הדגישו את התהילות של האימפריה הרומית ושל המדינה האיטלקית שהתיימרה להיות ממשיכתה. האדרת מוסוליני ו"עבודתו הגדולה" נלמדו גם הן, בעוד שתקופות שבהן לוב ונכסים איטלקיים אחרים נשלטו על ידי אימפריות עתיקות יותר, לא איטלקיות, כמו האימפריה העות'מאנית, הוצגו דרך עדשה לא מחמיאה.
השימוש בהצדעה הפשיסטית היה חובה בבתי ספר לילדים אפריקאים, שקיבלו עידוד ללא הרף להפוך ל"חיילים הקטנים של הדוצ'ה", ובכל יום התקיים טקס בוקר בו הונף דגל איטליה והושרו שירים פטריוטיים. ילדים איטלקיים, שהממשלה הפשיסטית העדיפה את חינוכם על פני זה של אפריקאים, קיבלו חינוך דומה לזה שבאיטליה גופה, אם כי היו כמה היבטים שהותאמו למצב המקומי במזרח אפריקה. איטליה הפשיסטית ביקשה לנטרל כל מוסדות חינוך שהעניקו חינוך לאפריקאים מעבר לרמה המצופה מהאידאולוגיה הפשיסטית, בפרט רשת החינוך התיכוני שלפני הפלישה האיטלקית הכינה ואיפשרה לכמות קטנה יחסית - אך משמעותית - של יוצאי אתיופיה ללמוד בחו"ל באוניברסיטאות באירופה.
בפברואר 1937, בעקבות ניסיון התנקשות בחייו של רודולפו גרציאני, אתיופים משכילים, שלרשויות הממשל הקולוניאלי כבר לא היה אמון בהם ורבים מהם כבר הושמו במחנות ריכוז, הפכו לקורבנות של רצח המוני בחסות המדינה, וחלק גדול מהאינטליגנציה של אתיופיה הוצאה להורג, והשאר הוגלו למושבות עונשין באיים שבשליטת איטליה בים התיכון. החינוך הפשיסטי במושבה התגלה ככישלון בסופו של דבר, כאשר רק אחד מתוך כל עשרים מהחיילים הקולוניאליים האיטלקים היו בעלי אוריינות כלשהי. במהלך מלחמת העולם השנייה, שבמהלכה שוחררה מזרח אפריקה האיטלקית מהפשיזם, מעט אפריקאים הפגינו נאמנות כלשהי למדינה הפשיסטית למרות שבתי הספר של המדינה ניסו כל כך להנחיל אותה, ואתיופיה שלאחר מלחמת העולם השנייה מצאה את עצמה מרוששת מעובדים מיומנים בשל החינוך המצומצם והתעמולתי מאוד שניתן לתושביה הלא-איטלקיים תחת שלטונו של מוסוליני.
דמוגרפיה
בשנת 1939 היו 165,267 אזרחים איטלקים במזרח אפריקה האיטלקית, רובם מרוכזים באזורים העירוניים הגדולים של אסמרה, מוגדישו ואדיס אבבה.
האוכלוסייה הכללית מנתה 12.1 מיליון נפשות, וממוצע התושבים לקמ"ר היה 6.9.
אבל פיזור האוכלוסייה היה מאוד לא אחיד, החל מאריתריאה עם 230,000 קמ"ר ובערך 1.5 מיליון תושבים עם צפיפות אוכלוסין של 6.4 לקמ"ר, אתיופיה עם 790,000 קמ"ר אוכלוסייה של 9.5 מיליון איש וצפיפות אוכלוסין של 12 לקמ"ר, וכלה בסומליה עם 700,000 קמ"ר אוכלוסייה של רק 1.1 מיליון איש וממוצע אוכלוסין נמוך של 1.5 איש לקמ"ר.
ב־1939 האוכלוסייה האיטלקית גדלה ל-48,000, בזמן שהיו 36,000 אפריקאים.
העיר הפכה למרכז כלכלי של האימפריה האיטלקית, ולאחר עצמאות אתיופיה הוקמו בה מאות מפעלים.
זוועות איטלקיות
בפברואר 1937, בעקבות רציחות מרובות של חיילים אריתראים ואיטלקים וניסיון התנקשות במושל רודולפו גרציאני, פשטו חיילים איטלקים על המנזר האתיופי המפורסם דברה ליבנוס באתיופיה, ורצחו את הנזירים והנזירות. לאחר מכן, הרסו האיטלקים יישובים ילידיים באזור באדיס אבבה, מה שגרם - לפי הערכות אתיופיות - לכמעט 30,000 אתיופים שנרצחו ובתיהם נשרפו עד היסוד. הטבח נקרא יכתית 12 ובעקבות הטבח נודע גרציאני בכינוי "הקצב של אתיופיה".
ערב כניסת איטליה למלחמת העולם השנייה (ינואר/פברואר 1940) עדיין שלטו לוחמי הגרילה האתיופיים בכמה אזורים של הרר ונפת גאלה-סידמו. מאמצי הפיוס של אמדיאו הביאו לכך שאבבה ארגאי, אז המנהיג האחרון של ה"ארבגנוך" (כפי שכונו לוחמי הגרילה באתיופיה) הציע הצעת כניעה לאיטלקים באביב 1940 (לאחר כניעת מנהיגי אתיופיה ב-1939, זודיה אספאו ואולונה דינקל). הכרזת המלחמה האיטלקית ב-10 ביוני 1940 וההשפעה הבריטית חסמו את הצעת הכניעה.
היחס ליהודי אתיופיה
המקורות המשמעותיים ביותר לעניין קורות יהודי אתיופיה בתקופת הכיבוש האיטלקי מצויים בדו"ח שחיבר עו"ד קרלו אלברטו ויטרבו וכן מכתביו של מנהל בית הספר היהודי תאמרת עמנואל.
נוכח מקורות אלו, ובהתבסס על מאמרים שנכתבו בנושא, עולה כי הממשל האיטלקי לא גילה יחס עוין, יוצא דופן, כלפי יהודי אתיופיה במהלך הכיבוש הקולוניאלי.
עם זאת, רבים מהם הצטרפו לכוח גדעון - הכוח הקיסרי ולתנועת הפטריוטים האתיופית. חוקי הגזע שפורסמו באיטליה כוונו כנגד כל המיעוטים באתיופיה. בשנת 1937 נהרגו בעיר בשם "מרווה" כ-33 יהודים, יחד עם כ-130 אתיופים שאינם יהודים, בתור עונש על הסכמות שבין המקומיים לבין מורד אתיופי.
לא נמצאו ראיות התומכות בטענות לפיהן הגיעו פקודות מרומא להוציא לפועל את התוכנית להשמדת יהודי אתיופיה, או כי חוסלו כ-44 ממנהיגי יהדות אתיופיה, שהואשמו בבגידה והמרדה.
ב-26 באוקטובר 1938 פרסמה המועצה הפשיסטית העליונה הצהרה בנושא הגזע, אשר כונתה דף הנחיות ובאיטלקית Foglio d'ordine. בהקדמה נאמר:
לקריאה נוספת
'''The Eighth Vibration. Asmara and Dek’emhare, Cities of Work, Cities of Leisure'''
Modern Education Development, Challenges and Current State in Eritrea (1839 to 2016)
Education during the Italian fascism period
קרייג טאובמן
קרייג ריד טאובמן (באנגלית: Craig Reid Taubman; נולד ב-3 באפריל 1958) הוא זמר, מלחין ומפיק מוזיקלי יהודי-אמריקאי המתגורר בלוס אנג'לס, שבקליפורניה. באמצעות חברת ההפקה העצמאית שלו, קרייג אן קומפני, הפיק טאובמן 11 אלבומים. מרבית אלבומיו של טאובמן הם בעלי אופי יהודי כגון "חוגגים היפ הופ" ו"חוגגים את חג הפסח".
Death Master File
Death Master File (בתרגום חופשי: קובץ המוות המרכזי) או Social Security Death Index הוא מסד נתונים המתוחזק על ידי שירות הביטוח לאומי האמריקאי מאז שנת 1980. ניתן לשלוף נתונים מהקובץ לאחר רישום באתר https://www.ssdmf.com. הקובץ כולל מידע על כל אזרח בעל מספר זהות אשר מותו דווח לרשות הביטוח הלאומי האמריקאי מאז שנת 1962, וכל אדם אשר היה בחיים משנת 1962 ואילך. נכון לשנת 2009, כלל הקובץ 83 מיליון מקרי מוות. בשנת 2011, הוסרו חלק מהרשומות מהמאגר.
המידע בכל רשימה כולל: שם פרטי ושם משפחה (ומאז שנת 1990, גם שם אמצעי), תאריך לידה, חודש ושנת המוות (ותאריך מדויק משנת 2000) מספר זהות והאם רשות מוסמכת הכריזה על מות האדם או אם התקבל אישור מוות.
עד הכיל הקובץ מידע אודות המיקוד האחרון של האדם לפני מותו והמיקוד אליו נשלחה קצבת ביטוח הלאומי האחרונה. מידע זה הוסר בשנת 2011.
קובץ המוות מכיל רק חלק קטן ממסד הנתונים המוחזק על ידי הביטוח הלאומי האמריקאי מאז שמוחשב בשנת 1961 אשר כולל מידע על כל בעלי מספרי תעודות הזהות משנת 1936 ואילך. קובץ זה נחשב למסמך פומבי לפי ה-Freedom of Information Act, ועדכונים שבועיים וחודשיים נמכרים על ידי ה-National Technical Information Service של מחלקת המסחר של ממשלת ארצות הברית מידע על מותו של חולה חשוב בין השאר למחקרים רפואיים, במקרה שהמשפחה אינה מיידעת את בית החולים על מותו של החולה אשר שוחרר לביתו. כמו כן, משמש מסד זה למניעת וזיהוי גנבת זהות של נפטרים.
קובץ זה משמש בין השאר גנאלוגים.
הפצה
רשות הביטוח הלאומי האמריקאי מפיצה את הקובץ באמצעות ה-National Technical Information Service.
נכון למאי 2013, התעריף לעותק בודד של הקובץ (בלא אפשרות לעדכונים עתידיים) היה $1825.
הנמרים
הנמרים הייתה הזרוע הצבאית של המפלגה הליברלית הלאומית בתקופת מלחמת האזרחים בלבנון.
מיליציית הנמרים הוקמה בסעדיאת בשנת 1968 כ"הבריגדות של הנמרים הלבנונים" תחת מנהיגותו של כמיל שמעון. המיליציה לקחה את שמה משמו האמצעי של שמעון - "נימר". נעים ברדקאן הופקד על אימון היחידה, שבראשה עמד בנו של כמיל, דני שמעון. מאוחר יותר שינו את שמם ל"הנמרים של הליברלים/החופשיים" (ערבית: نمور الأحرار).
עם פרוץ מלחמת האזרחים בשנת 1975 נלחמו הנמרים, שמנו אז 3,500 איש, בתנועה הלאומית הלבנונית ובבני בריתה הפלסטינים (אשר משנת 1976 כללו גם את אש"ף). המיליציה שיתפה פעולה עם הפלנגות, בריגדת מרדה ושומרי הארזים, ולקחה חלק במעשי הטבח בקרנטינה ותל אל-זעתר בפליטים הפלסטיניים. בשנת 1977 התאחדו המיליציות והקימו את הכוחות הלבנונים, שהיו הזרוע הצבאית של החזית הלבנונית. המיליציה המאוחדת נשלטה עד מהרה על ידי הפלאנגות בראשותו של בשיר ג'ומאייל.
ב-7 ביולי 1980, בשורת מתקפות שזכו לכינוי "יום הסכינים הארוכות" ספגו הנמרים מאות נפגעים והושמדו, למעשה, ככוח לוחם, כשהפלנגות השלימו את השתלטותם על הכוחות הלבנוניים, כחלק ממהלך של ג'ומייל להפוך אותם לכוח הלוחם הנוצרי היחיד במדינה. בריגדת מרדה של סולימאן פרנג'יה נדונה לגורל דומה ב-1978. דני שמעון נמלט לסוריה ומאוחר יותר שב למערב ביירות. רק לאחר זמן שב למזרח ביירות, שם נרצח בשנת 1990.
סולם מדידה
סולם מדידה הוא מאפיין של משתנה המגדיר את יחידות המידה שבהן נמדד אותו משתנה. לכל סולם ישנם מאפיינים שונים והוא מגדיר כיצד הערכים של המשתנה קשורים לתכונה הנמדדת.
סוגי סולמות
קיימים ארבעה סולמות מדידה. הסולמות מסודרים בסדר היררכי, כך שסולם מרמה גבוהה יותר מקיים את כל התכונות של הרמות שמתחתיו. סדר הסולמות: סולם שמי, סולם סדר, סולם רווח, סולם מנה. הסולמות בטבלה מסודרים מהרמה הנמוכה לגבוהה משתנים הנמדדים בסולם נומינלי או אורדינלי נקראים בשם משתנים איכותיים או קטגוריים, ומשתנים הנמדדים בסולם רווח או מנה נקראים משתנים כמותיים.
ניתוח סטטיסטי על פי סולם מדידה
השיטה הסטטיסטית המתאימה לתיאור נתונים מסוימים תלויה בסולם המדידה שלהם. ככל שסולם המדידה גבוה יותר ניתן להפעיל עליו מניפולציות מתמטיות מורכבות יותר. רוב השיטות הסטטיסטיות מתאימות לשימוש בסולם רווח ומעלה, משום שרובן מערבות הפרשים בין ציונים או סכומים של ציונים.
הפעלת מניפולציה מתמטית על משתנה בסולם שמי תפיק ממצאים חסרי משמעות. לדוגמה, לא ניתן לומר שזכר זה יותר מנקבה (ניסיון ליצור סדר על סולם שמי). גם סולם בינארי, כזה שיש בו רק שני ערכים - "לא" ו"כן" (המיוצגים על ידי 0, 1 בהתאמה) - משתלב בקריטריונים דלעיל. בדרך כלל זהו סולם שמי, למשל בדוגמה: 1 = אצביע לדני, 0 = לא אצביע לדני. גם אל תוצאות של בדיקת היריון, שהן 0 = לא בהיריון או 1 = כן בהיריון, ניתן להתייחס כאל סולם שמי, וכן ניתן להתייחס אל מקורן, המשקף ריכוז של חלבון מסוים בשתן של הנבדקת, כלומר תצוגה שטחית לסולם ריכוז חלבון שהוא סולם מנתי (מעל ריכוז מסוים התצוגה היא 1 ומתחתיו היא 0). כאמור, ניתן לחבר או לחסר ערכי משתנה מסולם רווח, אך אין משמעות להכפלה או חילוק של ערכים הנמדדים בסולם מסוג זה.
הצגה בסקאלה לוגריתמית, למשל סולם pH לחומציות וסולם ריכטר לעוצמת רעידות אדמה, אינה משתלבת כמות שהיא בקטגוריות דלעיל, אולם כל ערך המוצג בסקאלה לוגריתמית ניתן לתרגום מיידי לסולם אינטרוואלי או מנתי רגיל לשם עריכת הפעולה הנדרשת.
סולם סמי-רווח
בניתוח הסטטיסטי במדעי החברה נוטים לעיתים להתייחס אל סולם שהוא מסוג סדר, אך בעל מספר רמות מעל סף מסוים, כאל סולם רווח. לעיתים נהוג לכנות סולם זה בשם סולם ליקרט.
לדוגמה התייחסות אל שאלון רגש מסוים, אשר תשובותיו נותנות מספר שלם בין 1 ל-7, כאל בנוי ממשתנה מסוג רווח. הדבר שגוי, ועלול להוביל להסקות סטטיסטיות שגויות.
אוניקאחה מאלגה
אוניקאחה מאלגה (בספרדית: Unicaja Málaga) הוא מועדון כדורסל ספרדי המייצג את העיר מאלגה מחבל אנדלוסיה אשר בדרום ספרד. נכון לעונת 2016/2017, המועדון מתחרה בליגת העל הספרדית ובליגת האלופות. אולם הבית של המועדון הוא פלאסיו דה דפורטס חוסה מריה מרטין קרפנה המכיל 11,300 מקומות ישיבה.
היסטוריה
מועדון הכדורסל של מאלגה הוא מהצעירים בכדורסל האירופי. המועדון הוקם בשנת 1988 לאחר איחוד בין צמד הנציגות של העיר וזכה לשם מאלגה S.A.D. לאחר מספר שנים של התאקלמות, החל המועדון לבסס את מעמדו כאחד המובילים בספרד ובאירופה.
בעונת זכתה בגביע קוראץ' ובעונת  זכתה בגביע המלך הספרדי. עונה לאחר מכן, עונת, זכתה הקבוצה לראשונה באליפות בספרד בסדרת הגמר מול טאו ויטוריה. ובעונה שלאחריה (2006/07) השיגה הקבוצה ההעפלה היסטורית לטורניר הפיינל פור האירופי, אותו סיימה במקום השלישי. העפלתה של הקבוצה לפיינל פור הגיעה כהפתעה לאור תצוגתה בחציו הראשון של עונה זו. בעונת זכתה ביורוקאפ לאחר ניצחון על ולנסיה בסדרת הגמר.
מיכאיל יורייביץ' ביריוקוב
מיכאיל יורייביץ' ביריוקוב (ברוסית: Михаи́л Ю́рьевич Бирюко́в; נולד ב-7 במאי 1958, אורחובו-זויבו) הוא כדורגלן לשעבר ומאמן השוערים של זניט סנקט פטרבורג, היה שוערה וקפטן הקבוצה בשנות השמונים.
ביוגרפיה
הוא שיחק גם בנבחרת ברית המועצות 2 משחקים (נגד מקסיקו ב-19 באוגוסט 1984 כשעלה להחליף בדקה ה-84 וב-25 בינואר 1985 נגד יוגוסלביה כששיחק את כל תשעים הדקות, כשהוא סופג 2 שערים).
בשנים 1992–1993 שיחק בפינלנד במועדון ליגת העל מייפה-47. הוא סייע לקבוצה לקחת הגביע הפיני בשנת 1992 ולסיים כסגנית אלופת פינלנד ב-1993. המועדון היה מוכן להמשיך לשתף פעולה עם השחקן, אך סירב להעלות את המשכורת שלו, אז ביריוקוב חזר לסנקט פטרבורג.
הוא שיחק זמן קצר באסטוניה לפני שסיים את קריירת המשחק בגיל 42. הוא קיבל את הזמנת מועדון "רוטור" מוולגוגרד לכהן כמאמן שוערים, אבל אחרי שישה חודשים הוזמן לסנקט פטרבורג על ידי מאמן זניט, יורי מורוזוב. במשך שנתיים ביריוקוב היה לעוזרו הראשי של מורוזוב ומ-5 ביולי ועד ל-26 באוגוסט 2002, כיהן כממלא מקום המאמן של הקבוצה. בפברואר 2003, הוא הוביל, יחד עם מורוזוב את קבוצת "פטרוטרסט". בשנת 2006 — מונה למאמן שוערים ב"זניט".
הוא איש הקבוצה היחיד מכל צוות המועדון שהיה מעורב בדרך כלשהי בכל חמשת תוארי האליפות של הקבוצה — כשחקן ב-1984 וכמאמן השוערים בשנים 2007, 2010, 2012 ו-2015.
מבצע אביב נעורים
מבצע "אביב נעורים" היה מבצע פשיטה של צה"ל, שנערך בלילה שבין 9 ל-10 באפריל 1973. כוחות מסיירת מטכ"ל, חטיבת הצנחנים, שייטת 13 ו"המוסד" תקפו מספר יעדי פת"ח והחזית העממית לשחרור פלסטין בביירות ובאזור צידון, בתגובה לגל התקפות טרור שביצעו ארגונים פלסטיניים. במבצע נהרגו שלושה מבכירי פת"ח, שהופתעו בדירותיהם, שנתפסו בעיניהם כמקלט בטוח ולכן הביא הדבר לזעזוע בארגון. כמו כן נהרגו, על פי הדיווח, כ-100 אנשי פת"ח, שני אנשי ביטחון לבנוניים שהפריעו לפושטים, ואזרחית איטלקייה אחת שנהרגה בטעות. בנוסף לכך פוצצו משרדים, בתי-מלאכה לייצור ותיקון מוקשים, רקטות, תחמושת ונשק. הכוח הישראלי איבד שני לוחמים. מפקד המבצע היה קצין חי"ר וצנחנים ראשי, תא"ל עמנואל שקד (מנו), שפיקד על המבצע מאח"י סער ששמשה כספינת פיקוד וחפ"ק מושט מול חופי ביירות.
ארנסט מנדל
ארנסט עזרא מנדל (Ernest Mandel, 5 באפריל 1923 - 20 ביולי 1995) היה תאורטיקן של המרקסיזם ואחד המנהיגים של האינטרנציונל הרביעי. אחרי ז'ורז' סימנון הוא הסופר הבלגי הנקרא ביותר בעולם.
מבצע אביב נעורים
יעדי הפעולה
למבצע היו חמישה יעדים:
ארנסט מנדל
בצעירותו
הוריו, הנרי ורוזה מנדל, היו מהגרים יהודים מפולין. כשהיה ילד קטן, עברה המשפחה לאנטוורפן. ארנסט גדל בבית הומניסטי-סוציאליסטי, ובצעירותו הוא הכיר הרבה גולים, שברחו מגרמניה, ואחר-כך מאוסטריה לבלגיה, שעד 1940 עוד הייתה בטוחה. מגיל צעיר הוא קרא הרבה ספרות קלאסית ולמד כמה שפות. דרך אביו הוא הכיר את כל כתבי המרקסיסטים המובילים. בהשפעת מלחמת האזרחים בספרד הוא סלד הן מהסוציאל-דמוקרטיה והן מהסטליניזם. משנת 1937 הוא התקרב לקבוצה טרוצקיסטית קטנה שהקימה את האינטרנציונל הרביעי. בדצמבר 1941, אחרי כיבוש בלגיה על ידי הנאצים, ירד מנדל למחתרת. הוא נעצר שלוש פעמים והצליח לברוח בשתי הפעמים, ולבסוף שוחרר על ידי כוחות הברית ממחנה הריכוז פלוסנבירג.
מבצע אביב נעורים
יעדי הפעולה
הלוחמים התאמנו בהגעה ליעד באמצעות סירות גומי נהוגות בידי לוחמי שייטת 13. הכוחות התאמנו במשך זמן רב, במתארים שונים, בפיקוח מקרוב של הרמטכ"ל, ושל שר הביטחון משה דיין. בין השאר כללו האימונים תרגילים בתל אביב, כדי לדמות נחיתה מן הים בעיר גדולה, ואת הלחימה בשטח עירוני.
כיסוי מודיעיני מקדים ובמהלך המבצע
כשלב ראשון למבצע יעל מן, סוכנת "המוסד" שפעלה בלבנון, צילמה באזור מגוריהם של היעדים לחיסול ואספה מידע אודותם.
ארנסט מנדל
אחרי המלחמה
כבר בשנת 1943 היה מנדל אחד המנהיגים של האינטרנציונל הרביעי. בשנות החמישים הוא תמך בטקטיקה של הצטרפות לארגונים סוציאליסטיים וקומוניסטיים, גם אם אינם מהפכנים, כדי למשוך אותם שמאלה. לכן הוא גם הצטרף בשנת 1950 למפלגה הסוציאליסטית הבלגית. כחלק מהטקטיקה הוא פרסם בעיתונים ובכתבי עת תחת שמות עט שונים, כמו ארנסט גרמין ופיאר גוסה.
מבצע אביב נעורים
כיסוי מודיעיני מקדים ובמהלך המבצע
יחידת האזנה 848 השתתפה אף היא בכיסוי המבצע, מבסיסי הקבע ועל ידי צוות ההאזנה שהתמקם בסטי"ל חיל הים ששהה בקרבת החוף. הצוות האזין ברציפות לרשתות התקשרות בלבנון וכשאחת מהן דיווחה על פעילות כוחות הביטחון באזור הרלוונטי, הצוות עמד בקשר רציף עם החפ"ק של הכוחות הלוחמים. עם תחילת המבצע, תרמה תעבורת הרשתות להבנת פריסת כוחות הביטחון ברחבי העיר ועל סמך פעילותן היה ברור שהלוחמים לא התגלו. במהלך המבצע, לאחר שחלק מהכוח נקלע לחילופי אש ונאלץ לחלץ את הפצועים, פעלו שאר הכוחות להשלים את יעדי המבצע. הכיסוי של צוות היחידה סייע לאבטחת הכוחות ולאפשר להוציא אותם בבטחה אל ספינות חיל הים שהמתינו להם.
מהלך הפעולה
הכוחות הישראליים הגיעו בסטי"לים אל מול מספר חופים לבנוניים במקביל, והונחתו על החוף בעשרות סירות גומי, שם המתינו להם לוחמי המוסד עם מכוניות ששכרו ביום הקודם. הלוחמים היו עטופים ביריעות פלסטיק כדי שלא תתגלה רטיבות על בגדיהם.
ארנסט מנדל
אחרי המלחמה
ביחד עם מישל פבלו הוא פעל לקבלת אדמה של האינטרנציונל הרביעי כלפי מדינות הגוש המזרחי.
כחלק מפעילותו הפוליטית הוא עבד בקובה עם צ'ה גווארה, שהתרשם מאוד מספרו "תאוריית הכלכלה המרקסיסטית". הוא היה פעיל מאוד בהקמת מבנים פדרליים בעולם העבודה בבלגיה, והיה דמות פעילה מאוד בשביתה הכללית בבלגיה בשנת 1960. כמו כן הייתה לו השפעה מכרעת בתנועות הסטודנטים המהפכניות של שנות השישים. בגלל פעילותו נאסר עליו להיכנס לתחומי ארצות הברית, צרפת, גרמניה המערבית, שווייץ ואוסטרליה, וכן כל ארצות מזרח אירופה.
מבצע אביב נעורים
יעד אביבה
יעד זה היה היעד המרכזי במבצע. הירידה מהסטי"ל לסירות הגומי, בפיקודו של דני אבינון, וההפלגה לנקודת הנחיתה בחוף בוצעו ללא דופי והלוחמים הגיעו יבשים ולבושים כיאות לחוף.
ארנסט מנדל
קריירה אקדמית
בשנת 1962 המשיך מנדל את הלימודים האקדמיים שנאלץ להפסיק ב-1941 בגלל המלחמה. תוך כדי הפעילות הפוליטית הנמרצת שלו הוא סיים את הדוקטורט בברלין בשנת 1972 ולימד עד שנת 1988 באוניברסיטה החופשית של בריסל. הוא נחשב למומחה מוביל בתחום הכלכלה המדינית.
מבצע אביב נעורים
יעד אביבה
לכוח הפושט המתינו מכוניות נהוגות בידי אנשי המוסד. אחד הנהגים סיפר שבסיור מוקדם ראו נוכחות של ז'נדרמריה. במהלך הנסיעה ליעד עברו במספר מחסומים, אך לא נבדקו.
ארנסט מנדל
התאוריה על הגלים הארוכים
לפי התאוריה הזו מתפתח הקפיטליזם על פני גלים ארוכים של צמיחה ומיתון. מאז 1793 ועד סוף המאה העשרים אפשר לאבחן ארבעה גלים כאלה, בשנים 1793–1825, 1848-1873, 1894-1913 ובשנים 1940–1967. אחרי כל גל של צמיחה יש תקופה של מיתון, האחרון מאז 1967.
מבצע אביב נעורים
יעד אביבה
שמונה עשר לוחמים מסיירת מטכ"ל, בתוכם דב בר מפקד יחידה 707, הגיעו בנסיעה עד לקרבת הבניין, ומשם צעדו לעברו, חלקם מחופשים לנשים, וחבוקים בזרועות לוחמים בלבוש גברי. אהוד ברק הלך מחובק עם מוקי בצר, דב בר עם עמירם לוין. חוליות החיסול עלו במהירות במדרגות, בשעה ששאר הלוחמים נשארו למטה לאבטח את הכניסה. בין הנשארים היו עמירם לוין ומפקד הפעולה, ברק, וכן בר שהיה קצין הקישור לחיל הים.
בבניין הרגו הלוחמים שלושה מבכירי הארגון:
ארנסט מנדל
התאוריה על הגלים הארוכים
כמו לנין ראה מנדל באימפריאליזם מערכת שמעבירה את המוקד המהפכני, בניגוד לדעתו של מרקס, אל העולם השלישי. החל משנות התשעים הרבה לעסוק בניתוח הבירוקרטיה בקפיטליזם, בסטליניזם ובארגוני העובדים, ובניסיון לשרטט אפשרות, איך בחברה סוציאליסטית עתידית אפשר יהיה להימנע מהיווצרות בירוקרטיה.
מבצע אביב נעורים
יעד אביבה
בעוד החוליות מבצעות את המוטל עליהן, הבחינו שומרי הראש של בכירי הפת"ח במתרחש, והתפתח קרב יריות בינם לבין כוח האבטחה ובהמשך עם שתי תגבורות ז'נדרמריה - הלחימה הפכה לרועשת והביאה לכניסת ג'יפ נוסף לשטח האש וגם שלושת השוטרים הללו נוטרלו וחוסלו. חוליות החיסול הרגו בטעות אישה איטלקייה שהתגוררה בבניין. בתום הביצוע ירדו הכוחות מהבניין. הרכבים המתינו עם מנועים דולקים. בספירת האנשים היה חסר אחד. יוני נתניהו הגיע בריצה והצטרף לשאר הלוחמים. הכח פיזר מסמרים על הכביש. הרכבים נסעו במהירות גבוהה ברחובות ביירות עד להגעה לכביש החוף ולאזור הפינוי. בדרך זיהו כלי רכב משוריין מסייר לאורך החוף ומפעיל זרקור. עצרו לזמן קצר ונתנו לו לעבור. החבירה לסירות הגומי בוצעה 30 דקות לאחר הנחיתה הראשונית בחוף. עם סיום תפקידו של אהוד ברק כמפקד סיירת מטכ"ל, העניק לו הרמטכ"ל אלעזר צל"ש על תקופת פיקודו על היחידה, ובכלל זה גם במבצע "אביב נעורים". לימים התייחס ברק למבצע ואמר:
יעד גילה
יעד זה נחשב למוגן במיוחד, בשל ריבוי הלוחמים שבו. מפקדת הפת"ח מוקמה בתוך מבנה רב-קומות, בו התגוררו פעילים רבים של החזית העממית לשחרור פלסטין. הכוח שפשט על היעד היה בן אחד עשר לוחמים מהצנחנים, אשר הובלו גם הם על ידי לוחמי המוסד. הכוח בפיקודו של אמנון ליפקין שחק נתקל בהתנגדות עוד בראשית הפעולה. שני חיילי הסיירת, אבידע שור וחגי מעיין, פתחו באש והרגו את הזקיפים בחזית הבניין, אולם מיד בעקבות הירי הם הופתעו מאחור על ידי אנשי פת"ח על גבי כלי רכב נושא מקלע, שלא היה ידוע עליו טרם הפעולה. מאש המקלע נהרג, ו נפצע פצעי מוות. הגילוי של הכוח הפך את הביצוע למורכב ומסובך. אך למרות הנחיתות המספרית מול אנשי הפת"ח בבניין, הצליח הכוח להטמין את מטעני חומר הנפץ אותם הניח והפעיל מפקד פלחה"ן צנחנים מנחם זטורסקי ותוך כדי הנסיגה להשמיד את היעד, תוך שהם מנהלים קרבות פנים אל פנים מטווחים קצרים בחזית הבניין. הבניין קרס וגרם למותם של עשרות אנשי פת"ח. ליפקין-שחק קיבל על פעולתו במבצע את עיטור העוז, בזכות קור הרוח יוצא הדופן שהפגין, והעובדה שהשלים את המשימה המורכבת על אף הקשיים והנפגעים. עיטור העוז הוענק גם לסרן מנחם זטורסקי. עיטור המופת הוענק לסגן אהרון סבג ולסגן רפי איל.
ארנסט מנדל
התאוריה על הגלים הארוכים
ספר שונה לגמרי של מנדל הוא "ההיסטוריה החברתית של רומן המתח".
מבצע אביב נעורים
היעדים האחרים
בכל היעדים הנוספים בוצעו המשימות בהתאם לתוכנית וללא תקלות. היעדים פוצצו, ומחלקם נלקחו מסמכים שנמצאו במקום.
לאחר מעשה
הפיגוע במלון סבוי בחודש מרץ 1975 היה נקמה על חיסול כמאל נאצר. פיגוע כביש החוף (מרץ 1978) מכונה על ידי הפלסטינים "פעולת כמאל עדואן".
המבצע בתרבות
בסרטו של סטיבן ספילברג "מינכן" משנת 2005 מתואר מבצע "אביב נעורים" בסצנת פעולה שצולמה במלטה. בתחילת הסצנה מגיעים הלוחמים בסירות אל החוף, ופושטים בעוז על מטרה המבוססת על היעד אביבה. גיבור הסרט, סוכן "המוסד" אבנר (דמות בדיונית), מתואר כמי שגילה את מיקומם של יעדי המבצע, ולכן הוא מצטרף לכוח בפיקודו של אהוד ברק, ולוקח חלק בפעולה.
המבצע עובד גם לסרט דוקו-דרמה טלוויזיוני בשם "סוכנת בלב ביירות" בבימויו של דני סירקין ובכיכובם של לירון וייסמן	בתור הסוכנת יעל מן, גיל פרנק כמייק הררי, דודי גזית לוי	כאהוד ברק ושחק ברנר כלוני רפאלי.
פאל דיאק
פאל דיאק (במקור דויטש עד 1917, בהונגרית: Deák Pál; בודפשט, 9 במאי 1909 – בודפשט, 27 ביולי 1965) היה רופא (MD), רדיולוג, פרופסור באוניברסיטה, דוקטור למדעי הרפואה PhD) (1959)).
ביוגרפיה
פאל דויטש נולד במשפחה יהודית כבנם של הנריק דיאק (דויטש) (1877–1932), פקיד, ושל מינה אייזנברג (1882–1938). הוא סיים את בית הספר התיכון יוז'ף אטווש בבודפשט. בשל החוק המפלה יהודים, הנומרוס הקלאוזוס, הוא לא יכול היה להתקבל לאוניברסיטה בהונגריה, על כן החל את לימודיו בסורבון בפריז, ולאחר מכן הצליח להיכנס לאוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) בבודפשט, שם קיבל למעשה את תואר ברפואה ב-1934. ב-1935 החל לעבוד בסנטוריום המלכה אליזבת (אליזבת, נסיכת בוואריה – מלכת הונגריה) בבודפשט, אך בדצמבר אותה שנה הפך לרדיולוג בפוליקליניקה אפוני בבודפשט.
בתקופת השואה
מ-1939 עד 1941, בגלל החוקים ה (אנטי) יהודיים, ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי, עבד בבית החולים היהודי (שמו כיום המרכז הרפואי הלאומי). בין השנים 1943–1944 הוא נלקח מספר פעמים למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). הוא גורש למחנה ריכוז בנובמבר 1944, אך הצליח לחזור לבודפשט. בהיעדרו נלקחה אשתו ונרצחה. הוא בילה חודשים בחיפוש אחריה בטרם התמודד לבסוף עם מותה. אחרי 1945 החל לעבוד שוב כמומחה במוסד לביטוח הלאומי ההונגרי. משנת 1950 הפך לרופא הראשי של בית החולים בדרך טטני (Fővárosi Tétényi úti Kórház). ב-1956 מונה לסגן מנהל המכון הלאומי לפיזיקת רנטגן וקרינה ולאחר מכן למנהל המכון הלאומי משנת 1962. ב-1956 נסע לווייטנאם, שם הרצה באוניברסיטת האנוי במשך שנה ועזר בארגון הטיפול הרדיולוגי ובהכשרה המקצועית בצפון וייטנאם. בשנת 1962 הפך לראש מחלקת רנטגן של אוניברסיטת זמלווייס. עבודתו המדעית כיסתה את תחום צילומי הרנטגן והדיאגנוסטיקה של העצמות. מחקריו פורסמו בכתבי עת מקומיים וזרים. הוא נבחר כחבר באגודה הרדיולוגית של מזרח גרמניה ובאגודה הרפואית של פריז. דיאק היה יושב ראש ועדת הרדיולוגיה של המועצה למדעי הבריאות, חבר מועצת המנהלים של קבוצת הרדיולוגים ההונגרית, ועורך ראשי של כתבי העת "עלוני רדיולוגיה" ו"רדיולוגיה הונגרית".
אשתו הייתה אווה גוטמן (1915–1945), לה נישא ב-22 בנובמבר 1938. הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (5ב-5–7).
תקלה מופלאה
תקלה מופלאה (באנגלית: Short Circuit) הוא סרט קומדיה-מדע בדיוני אמריקאי משנת 1986 בבימויו של ג'ון בדהאם, אשר נכתב על ידי ס. ס. וילסון וברנט מאדוק. עלילת הסרט מתמקדת ברובוט צבאי ניסיוני, שהופך מודע לעצמו בעקבות פגיעת ברק, ויוצא לחקור את עולמו. בסרט מככבים אלי שידי, סטיב גוטנברג, פישר סטיבנס, אוסטין פנדלטון, וג'י. וו. ביילי, עם טים בלאני כקולו של הרובוט, ג'וני 5.
סרט ההמשך, "תקלה מופלאה 2", יצא לאקרנים בשנת 1988.
תקציר העלילה
"מספר 5" הוא אב טיפוס של רובוט צבאי, אשר נבנה על ידי חברת "נובה מעבדות". לאחר שנפגע מברק, הרובוט מפתח מודעות-עצמית והופך להיות בעל רצון חופשי. הוא בורח מהמתקן בו הוא מוחזק אל העיר אסטון שבאורגון, שם הוא פוגש אישה בשם סטפני ומתיידד עימה. בתחילה, מניחה סטפני כי מדובר בחוצן. לאחר שהיא מבינה שהרובוט הוא פרי פיתוח צבאי, היא יוצרת קשר עם "נובה" על מנת שיאספו בחזרה את רכושם. מספר 5, שפוחד כי יפורק אם יוחזר לנובה (משמע, "ימות"), גונב את רכבה של סטפני ובורח מהמקום. נציגי הצבא יוצאים למרדף אחר הרובוט במטרה להשמידו, בעוד סטפני מנסה לשכנע את יוצרי הרובוט, ניוטון קרוסבי ובן ג'אביטויה, כי מדובר ביצור חי.
אנשי הצבא, נציגי חברת נובה, סטפני וניוטון יוצאים למרדף אחר מספר 5. באמצעות מכשיר מעקב שהותקן ברובוט, אנשי הצבא מגיעים למקום הימצאו ויורים לעברו טילים במטרה להשמידו. סטפני הבוכיה עוזבת את המקום ביחד עם ניוטון, שמתכנן לחדש את עבודתו בביתו שבמונטנה. במהלך הנסיעה, מספר 5 מתגלה במפתיע, ומספר כי אנשי הצבא השמידו רובוט כפיל, אותו בנה מחלקי חילוף. מספר 5 משנה את שמו ל-"ג'וני 5", ומלווה את סטפני וניוטון אל ביתם החדש.
הפקה
הסרט "תקלה מופלאה" נוצר בעקבות כך שהמפיקים הפיצו קלטת הדרכה אודות רובוט במכללות שונות. לאחר שבחנו סרטים אחרים, הכוללים רובוט כאחת הדמויות הראשיות (כמו למשל סדרת "מלחמת הכוכבים"), הם החליטו שהסרט יעסוק בתגובותיהם של בני-אדם לרובוט "חי", בהנחה שאף אחד לא יאמין, בתחילה, שלרובט יש תודעה.
מספר 5 היה החלק היקר ביותר של הסרט; נדרשו מספר גרסאות שונות של הרובוט, עבור צילומי סיקוונסים שונים. כמעט כל דבר אחר בסרט היה זול יחסית, ובכך איפשר למפיקים להקצות את סכומי הכסף הרבים שנדרשו, על מנת ליצור את דמות הרובוט. מספר 5 עוצב על ידי סיד מיד, "העתידן החזותי" המפורסם עבור עבודותיו על "בלייד ראנר" ו"טרון".
רוב תנועות הזרוע של מספר 5 היו בשליטה של "חליפת טלמטריה", שהולבשה על פלג גופו העליון של בובנאי. לכל מפרק בחליפה היה חיישן נפרד, המאפשר העברת תנועות היד של הבובנאי ישירות למחשב. כמו כן, מספר 5 דובב בזמן אמת על ידי הבובנאי שלו, מהלך שגרם לבמאי הסרט להאמין שהוא מספק אמינות רבה יותר לאינטראקציה שבין הרובוט לבין השחקנים האחרים, מאשר להוסיף את קולו של הרובוט במהלך הפוסט-פרודקשן, אם כי חלק מהמשפטים של הרובוט כן דובבו באולפן מאוחר יותר.
פישר סטיבנס אמר שכאשר הוא נשכר במקור לגלם את דמותו של בן, הדמות לא נועדה להיות ממוצא הודי. בשלב מסוים סטיבנס פוטר, והוחלף על ידי ברונסון פינצ'וט, אבל אז פינצ'וט פוטר וסטיבנס לוהק מחדש לתפקיד. כדי לגלם את התפקיד הוא נאלץ לגדל זקן, לצבוע את שיערו לשחור, להכהות את עורו עם איפור, להכחיל את עיניו החומות עם עדשות מגע, לדבר עם מבטא הודי וללכת "הליכה שפופה, כמו שחקן קריקט".
במהלך ראיון החדשות המאולתר של סטפני, הבמאי ג'ון בדהאם עושה הופעת קמאו כצלם חדשות.
פסקול
למרות שאף אלבום פסקול לא שוחרר באותו הזמן שהסרט יצא, לזמר האמריקאי אל דה-בארג' היה להיט במצעדי הפזמונים, בשם "Who's Johnny" - שיר הנושא מתוך הסרט.
בשנת 2008 חברת התקליטים Varèse Sarabande שחררה את המוזיקה המקורית שהלחין דייוויד שיר, כחלק מסדרות CD Club שהופצו במהדורות מוגבלות. השיר של דה-בארג' לא נכלל או נזכר באלבום זה. שלושת הערוצים האחרונים בו הם מנגינות מקוריות. על פי הבוקלט של האלבום, השיר המופיע עם כתוביות הסיום לא נכלל בסרט עצמו. יחד עם זאת, הוא נכלל בפסקול. המיקס הסופי ומנגינת מוזיקת כותרות הסיום שולבו לתוך ערוץ אחד על האלבום, למרות שבסרט נעשה בהם שימוש בנפרד.
תגובות
עם יציאתו, הגיע הסרט למקום הראשון ברשימת שוברי הקופות בארצות הברית ובסך הכול הכניס 40,697,761 דולר, ובכך דורג לסרט ה-21 ברשימת הסרטים הרווחיים ביותר לשנת 1986 בארצות הברית; הוא הרוויח מעט יותר מאשר להיטים אחרים, כגון "יפה בורוד", "הזבוב", "חנות קטנה ומטריפה" ועוד.
סיקוול ורימייק
הסיקוול "תקלה מופלאה 2" יצא בשנת 1988. תסריט לסרט שלישי בסדרה נכתב בשנת 1989, ושוכתב בשנת 1990, אך המפיקים סברו כי הוא איננו מספק, והפרויקט בוטל.
באפריל 2008, דיווח המגזין וראייטי כי חברת ההפקות Dimension Films רכשה את הזכויות להפיק רימייק לסרט המקורי. דן מילאנו נשכר לכתוב את התסריט, ודייוויד פוסטר להפיק אותו. פוסטר אמר שהמראה של הרובוט לא ישתנה. ב-27 באוקטובר 2009 הוכרז כי סטיב קאר יביים את הגרסה המחודשת ושעלילתו של הסרט תהיה כרוכה בילד ממשפחה שבורה, המתיידד עם הרובוט "מספר 5". ב-4 באוגוסט 2011 עזב קאר את הפרויקט, ואתר האינטרנט Deadline.com דיווח כי טים היל יביים את הריבוט במקומו.
אולג גוסב
אולג אנטוליוביץ' גוסב (באוקראינית: Гусєв Олег Анатолійович, נולד ב-25 באפריל 1983 בכפר סטפניבקה שבמחוז סומי) הידוע גם כאולג הוסייב, הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק כקיצוני וכמגן ימני. לזכותו 98 הופעות במדי נבחרת אוקראינה.
קריירה
גוסב גדל במחלקת הנוער של המועדון ממחוז הולדתו, ספרטק סמי. את הקריירה המקצוענית שלו הוא החל בקבוצת ארסנל קייב בשנת 2002, בגיל 19. הוא שיחק בארסנל קייב במשך עונה אחת, וכבש במדי הקבוצה שער אחד ב-23 משחקים.
בקיץ 2003 עבר גוסב למועדון הצמרת האוקראיני דינמו קייב. כבר בעונת הבכורה שלו בדינמו, עונת, הוא כבש שבעה שערים במסגרת ליגת העל האוקראינית וסייע לקבוצתו לזכות באליפות אוקראינה, שהייתה התואר הראשון בקריירה שלו. במסגרת משחקיו בדינמו קייב הוא השתתף בעונה זו לראשונה בליגת האלופות, וכבש שער אחד במסגרת המפעל, שבו קבוצתו לא צלחה את שלב הבתים.
בעונת המשיך גוסב להיות שחקן חשוב בדינמו, כאשר כבש שלושה שערים. הוא זכה עם הקבוצה בעונה זו בגביע האוקראיני, אף שקבוצתו איבדה את האליפות לשחטאר דונצק. בעונה הבאה הוא זכה עם דינמו בגביע אוקראיני שני ברציפות, וכבש שבעה שערים בכל המסגרות, אחד מהם בהפסד במוקדמות ליגת האלופות לת'ון.
לאחר ששיחק בהצטיינות במדי נבחרת אוקראינה במונדיאל 2006, היה גוסב מבוקש על ידי קבוצת אולימפיק ליון הצרפתית, אך נשיא המועדון סירב לשחררו, בטענה שיחד עם ארטיום מילבסקי ורוסלאן רוטאן הוא אחד משחקני העתיד של דינמו. גוסב המשיך להפגין יכולת טובה בעונת, כאשר כבש ארבעה שערי ליגה וזכה עם דינמו באליפות השנייה שלו. באותה עונה הוא זכה עמה גם בגביע האוקראיני, וכך השלים דאבל ראשון בקריירה.
בעקבות יכולתו בשנים אלו, הפך גוסב לאחד משחקני הקישור הבולטים בכדורגל האוקראיני, על אף גילו הצעיר יחסית. עם זאת, פציעה קשה במהלך עונת גרמה לו להחמיץ את כל שארית משחקי העונה, והשביתה אותו גם לתוך העונה שלאחר מכן, עד שחזר לשחק בנובמבר 2008. לאחר חזרתו, זכה גוסב עם דינמו קייב באליפות השלישית שלו ב-2009, והעפיל עמה באותה עונה עד לחצי גמר גביע אופ"א.
גוסב היה שותף לזכייתה של הקבוצה באליפות אוקראינה בעונות 2014/15 ו-2015/16 ובגביע האוקראיני בעונות 2013/14 ו-2014/15.
ב-17 בדצמבר 2016 הודיעה הנהלת דינמו קייב כי לא תחדש את חוזהו של אולג גוסב. ביוני 2017 חתם גוסב על חוזה חדש בדינמו למשך שנה אחת.
נבחרת לאומית
גוסב החל לשחק בנבחרת הלאומית של אוקראינה בשנת 2003, ומאז הפך לאחד מהקשרים הפותחים הקבועים של הנבחרת. הוא מחזיק ב-50 הופעות ושישה שערים במדיה.
סזאר פלי
סזאר פלי (באנגלית: César Pelli; 12 באוקטובר 1926 – 19 ביולי 2019) היה אדריכל בולט האחראי בין היתר לכמה מגורדי השחקים הגבוהים בעולם.
ביוגרפיה
פלי, יליד טוקומאן, ארגנטינה, היגר לארצות הברית ב-1952 והתאזרח במדינה 12 שנים לאחר מכן.
בתחילת דרכו עבד כאחראי פרויקטים במשרדו של האדריכל הפיני-אמריקאי הנודע אירו סארינן, שם היה אחראי בין היתר על פרויקט טרמינל TWA המפורסם, בנמל-תעופה JFK, ניו יורק.
משנת 1977 היה בעל משרד עצמאי.
בשנת 1991 צוין פלי על ידי ה-AIA (המכון האמריקאי לארכיטקטים) כאחד מעשרת האדריכלים האמריקאים המשפיעים שהם בין החיים. הוא זכה במספר רב של פרסי אדריכלות, כולל מדליית הזהב של ארגון AIA לשנת 1995.
בין היתר נודע פלי בעיצוביו הפוסט-מודרניסטיים, השואבים לרוב סממנים מן האדריכלות האמריקאית של שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20.
בשנים 2013–2018 לקח חלק בבניית מגדל סיילספורס בסן פרנסיסקו.
עם בנייניו הבולטים נמנים מגדלי פטרונס בקואלה לומפור, מלזיה (אשר היו בעת השלמתם המגדלים הגבוהים בעולם), המרכז הפיננסי העולמי בניו יורק, טור דה כריסטל במדריד, גראן טורה סנטיאגו בסנטיאגו דה צ'ילה, מרכז הכספים הבינלאומי בהונג קונג מגדל קרנגי הול בניו יורק וכיכר קנדה 1 ורחוב בנק 25 בלונדון, בריטניה.
מעבר לגורדי השחקים שלו עיצב פלי מגוון רחב של בניינים בגובה נמוך יותר, כולל מרכז העיצוב הפסיפי בלוס אנג'לס והמוזיאון הלאומי לאמנות באוסקה, יפן.
ב-19 ביולי 2019 פלי נפטר בניו הייבן, ארצות הברית.
שלמה שילר
שלמה שִילֶר (15 באוקטובר 1862 – 31 באוקטובר 1925, י"ג בחשוון תרפ"ו) היה מורה, מחנך, איש ציבור והוגה דעות ציוני בגליציה, באימפריה הרוסית ובארץ ישראל. מנהלה הראשון של הגימנסיה העברית רחביה בירושלים ומאנשי "הפועל הצעיר". על שמו נקרא הקיבוץ קבוצת שילר.
גאנה במשחקים האולימפיים
גאנה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת הלסינקי (1952), עוד בהיותה מושבה בריטית בשם חוף הזהב. היא נעדרה מאולימפיאדת מלבורן (1956), ושבה והשתתפה באולימפיאדת רומא (1960), כמדינה עצמאית. היא נעדרה מאז מהמשחקים עוד פעמיים: כשהשתתפה בחרם שהובילו מדינות אפריקה על אולימפיאדת מונטריאול (1976), במחאה על סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות את ניו זילנד בעקבות משחק שקיימה נבחרת הרוגבי שלה עם נבחרת דרום אפריקה, וכשהשתתפה בחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980) בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
שלמה שילר
נעוריו
שילר נולד בשם שלמה בלאנקנשטיין בעיירה מיכאלובה שליד ביאליסטוק. אביו, זליג, היה תלמיד חכם וסוחר זעיר, מחסידי רבי מנחם מנדל מקוצק. כשהיה שילר בן 10 עקרה המשפחה לביאליסטוק, על מנת שהילד, שהוכר כעילוי, יזכה לחינוך יהודי מעולה לקראת הסמכתו לרב. הוא למד בתלמוד תורה ובישיבה, אך בגיל ההתבגרות נחשף בישיבה ל"חוכמות חיצוניות" ולכתבי תנועת ההשכלה והחל ללמוד רוסית, גרמנית ולימודי חול נוספים. עקב כך נוצר קרע בינו לבין משפחתו.
בגיל 18 נאלץ, כמו רבים מבני גילו, להימלט מפני גיוס לצבא הצאר. הוא עבר לרובנו שבליטא, שם התגורר אחיו, משם המשיך ללבוב. עוד לפני שהגיע ללבוב אימץ לו את שם המשפחה "שילר" בעקבות הערצתו למשורר פרידריך שילר.
גאנה במשחקים האולימפיים
הספורטאי הגנאי הראשון שזכה במדליה אולימפית היה המתאגרף קלמנט קווראטי, שזכה במדליית כסף באולימפיאדת רומא (1960), הישג השיא של גאנה במשחקים האולימפיים עד היום. באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה המתאגרף אדי בליי במדליית ארד, והאתלט מייקל אהיי דורג שביעי בקפיצה לרוחק. נבחרת הכדורגל העפילה לשלב רבע הגמר, אך הובסה 5-1 בידי נבחרת מצרים, והודחה. באולימפיאדת מינכן (1972) זכה מתאגרף נוסף במדליית ארד, פרינס אמארטי. הקופץ לרוחק ג'ושוע אווסו קרוב להישג דומה, כשסיים במקום הרביעי, שני סנטימטרים בלבד מאחורי הזוכה במדליית הארד, האמריקני ארני רובינסון. באותם משחקים, דורגה האצנית אליס אנום במקום השישי בריצת 100 מטר.
ההישג המשמעותי הבא הגיע רק באולימפיאדת ברצלונה (1992), כאשר נבחרת הכדורגל זכתה במדליית הארד. גאנה הפסידה לנבחרת ספרד בחצי הגמר, וגברה על נבחרת אוסטרליה במשחק על המקום השלישי. קוואמי איוו כבש שישה שערים לזכותה של גאנה (שלושה מהם במשחק רבע הגמר נגד נבחרת פרגוואי), והיה סגן מלך השערים של הטורניר.
שלמה שילר
בלבוב
בלבוב, שאליה הגיע שילר ב-1882, התקיימה קהילה יהודית-משכילית תוססת, שבה יכֹל להשתלב. בלבוב הרחיב את ידיעותיו בגרמנית, במדעים ובספרות באמצעות ספרים שקרא בעצמו ושמיעת הרצאות באוניברסיטה כשומע שלא מן המניין, וכן למד פולנית. שילר הצטרף לאגודת חובבי ציון בעיר, ובמקביל החל ללמד סטודנטים יהודים צעירים וקבץ סביבו עדת מעריצים. הוא ייסד אגודה היסטורית, שבה הרצה על תולדות עם ישראל ועל ספרות עברית, ומועדון "שפה ברורה", שבו תירגל עם תלמידיו את השפה העברית. עשר שנים לאחר הגיעו לעיר היה מורה ומנהיג הנוער הציוני בעיר, שהורכב בחלקו הגדול מנערים וצעירים בני-דמותו, פליטים הן מגיוס לצבא הצאר והן מעולם הישיבות ומשפחותיהם המסורתיות, שפנו להם עורף. לאורך השנים עסק גם בהקמת קורסים ללימוד השפה העברית והשכלה עממית ברוח ציונית, במשותף עם אברהם קורקיס.
בעת שהותו בלבוב כתב שילר מאמרים רבים לרבים מהביטאונים היהודיים הרבים שראו בה אור, בהם ביטאון ציוני גליציה "פְּשִישְלוֹשְץ" (Przyszłość, פולנית: 'העתיד'), שבו השתתף בקביעות ופרסם בו מאמרים ותרגומים מהספרות העברית. על תפקידו כמורה הדור ועל כתיבתו כתב דב סדן:
גאנה במשחקים האולימפיים
באולימפיאדת אטלנטה (1996) הודחה נבחרת הכדורגל בשלב רבע הגמר, לאחר שהפסידה לברזיל 4-2. האתלט עזיז זיקרי העפיל לגמר ריצת 100 מטר מהמקום השישי באולימפיאדת סידני (2000) ומהמקום השביעי באולימפיאדת אתונה (2004), ואולם בשני מקצי הגמר נפסל. אתלט בולט נוסף, איגניסיוס גאיסה דורג שישי בקפיצה לרוחק באתונה, ומרגרט סימפסון דורגה תשיעית בקרב שבע.
שלמה שילר
בלבוב
על רקע עבודתו החינוכית ביקש שילר לחקור מהם הגורמים שביססו את הקיום הלאומי של היהודים לאורך ההיסטוריה, ועשה זאת במסה היסטורית-פוליטית בשם "הקיום הלאומי של היהודים" (בפולנית: Byt narodowy Żydów), אשר נדפסה בהמשכים מעל דפי "פשישלושץ" וכעבור שנה ראתה אור כחוברת עצמאית (שאף זכתה בשנת 1906 למהדורה שנייה).
גאנה במשחקים האולימפיים
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
שלמה שילר
בלבוב
ב-1897 היה שילר ציר בקונגרס הציוני הראשון בבזל, ובהמשך נמנה עם מייסדי "אגודות ציוניות של פועלים ופקידים" בלבוב, שהתפתחו לימים לסניף פועלי ציון בעיר.
גאנה במשחקים האולימפיים
לפי ענף
בענפי הקיץ:
שלמה שילר
בארץ ישראל
בשנת 1910, והוא בן 46, עלה שילר לארץ ישראל והתיישב בירושלים. בקשתו להתמנות למורה בגימנסיה הרצליה לא נענתה, ועל כן החל ללמד נערים ונערות בבית פרטי, יחד עם מורים כאהרן מאיר מזי"א, אירה יאן, יצחק בן-צבי ורעייתו רחל ינאית. בית הספר הפרטי צמח והיה לגימנסיה העברית רחביה, ושילר נבחר להיות מנהלה הראשון, תפקיד בו נשא עד 1922.
בעת מלחמת השפות היה שילר לוחם תקיף למען לימוד כל המקצועות בשפה העברית. ב-1915, בעת מלחמת העולם הראשונה, הוגלו מורי ותלמידי הגימנסיה לדמשק, וגם שם המשיך שילר לדאוג לקיום מסגרת לימודים סדירה. ב-1919 חזרו שילר ותלמידיו מן הגלות, והגימנסיה פתחה שנית את שעריה.
בשנת 1920, לאחר התלבטויות רבות ומספר שנים שבמהלכן לא עסק בפעילות ציבורית אלא בהוראה בלבד, הצטרף שילר למפלגת הפועל הצעיר, ונבחר מטעמה כציר באספת הנבחרים וכחבר הוועד הלאומי, שבו החזיק, באופן רשמי-למחצה, בתיק החינוך. כמו כן היה מראשי המדברים בעד עקרון ההתיישבות השיתופית במסגרת הקבוצה ה"קטנה".
בשנת 1923 יצא כשליח הקרן הקיימת לישראל לפולין. בפולין חלה ושב לארץ ישראל. על אף ששב לפעילות ציבורית בכתיבת מאמרים ונאומים, לא התאושש ממחלתו. הוא נפטר בירושלים ערירי. בהלווייתו השתתפו תלמידיו ורבים מראשי היישוב בהם חיים נחמן ביאליק, חיים בוגרשוב, שלמה קפלנסקי, יצחק לופבן, בן-ציון דינור (דינבורג), יצחק בן-צבי, יצחק וילקנסקי, שבדברי ההספד שלו קרא לשילר "ממשיך דרכו של א. ד. גורדון", ועוד. שילר נקבר בבית הקברות בהר הזיתים סמוך לאחוזת קברו של אליעזר בן-יהודה.
תלמידיו ומעריציו החליטו להקים קבוצת התיישבות על שמו, ובשנת 1927 עלו על הקרקע כ"קבוצת שילר". עוד לזכרו רחוב בשכונת בית הכרם בירושלים.
לקריאה נוספת
מאמרים:
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
אליאנץ ארנה
אליאנץ ארנה (בגרמנית: Allianz Arena) הוא אצטדיון כדורגל הנמצא בצפון מינכן, המשמש כמגרש הביתי של באיירן מינכן, ובעבר גם של מינכן 1860. לפני שנבנה, שיחקו הקבוצות באצטדיון האולימפי. האליאנץ ארנה מכונה בשם "Schlauchboot" – סירה מתנפחת, בשל צורתו.
עבודות הבנייה של האצטדיון החלו ב-21 באוקטובר 2002 לקראת גביע העולם בכדורגל, שנערך בגרמניה בשנת 2006. האצטדיון נבחר לארח את משחק הפתיחה של הטורניר בין נבחרות גרמניה וקוסטה ריקה.
חברת הביטוח "אליאנץ" רכשה את הזכות לשם האצטדיון למשך 30 שנה, אך בשל הפרסומת המסחרית, שונה שמו במשך המונדיאל ל"אצטדיון גביע העולם במינכן". בזמן משחקי ליגת האלופות שם האצטדיון יהיה "היכל הכדורגל של מינכן".
תיאור האצטדיון
הקיבולת הכללית של האצטדיון היא 71,137 איש (כולל מקומות עמידה). היציעים התחתונים יכולים להכיל 20,000 איש, היציע האמצעי מכיל כ-24,000 מקומות, והיציע העליון עוד כ-22,000. 10,400 ממקומות הישיבה בפינות היציע התחתון יכולים להפוך, בעת הצורך, למקומות עמידה, אשר יכיל 3,120 צופים נוספים. כמו כן, האצטדיון מכיל 2,200 מקומות לאנשי עסקים, 400 לתקשורת, 106 תאים ביציע הכבוד, המכילים עד 1,374 מקומות, וכן מקומות עגינה ל-165 כיסאות גלגלים. המגרש מסוגל לקלוט 71,137 צופים בעת משחקי הליגה הגרמנית, ו-67,812 צופים במשחקים בינלאומיים.
במתחם האצטדיון מצויים גם 3 מעוני יום, שתי חנויות אוהדים, חנות הדגל של באיירן מינכן, וכן חנות הדגל של מינכן 1860. גם מסעדות ודוכני מזון מהיר ממוקמים במתחם. כמו כן, ישנם 4 חדרי הלבשה (אחד לכל קבוצת בית, ולכל אחת מיריבותיהן), 4 חדרי מאמנים ושני חדרי הלבשה לשופטים. שני מגרשים משמשים לחימום השחקנים. במתחם מצויים גם 550 חדרי שירותים ו-190 מסכי טלוויזיה. המבקרים יכולים להחנות את רכבם במבנה החנייה הגדול באירופה, אשר בנוי ב-4 קומות, ובו 9,800 מקומות. 350 מקומות חנייה נבנו לאוטובוסים, ו-130 מקומות נבנו לשימוש הנכים.
בניית האצטדיון
בעת בניית האצטדיון נעשה שימוש ב-120,000 מטר מעוקב בטון ו-22,000 טון פלדה. לבניית החנייה נדרשו 85,000 מטר מעוקב בטון ו-14,000 טון פלדה.
לבניית הגג נדרשו 2784 יריעות ETFE (פולימר אשר תוכנן לעמוד במגוון טמפרטורות) בעובי של 0.2 מילימטר. כל אחת מהיריעות יכולה להיות מוארת בכחול, אדום או לבן, לפי צבעי הקבוצות המשחקות. האצטדיון מואר בלבן בעת משחקי הנבחרת הגרמנית. על פי הוראות המשטרה הגרמנית, צבעי היריעות יכולים להתחלף בתדירות של 2 דקות ומעלה, כדי לא להסיח את דעתם של הנהגים.
היסטוריה
ב-21 באוקטובר 2001, נערכה הצבעה בקשר לבניית האצטדיון. ברוב קולות הוחלט לבנות בעיר אצטדיון חדש, במקום לבנות מחדש את האצטדיון האולימפי. צמד הארכיטקטים השווייצרים, שתכננו גם את האצטדיון הלאומי בבייג'ינג לקראת אולימפיאדת בייג'ינג 2008, החלו לתכנן את המבנה בסתיו 2002. בניית האצטדיון הסתיימה בסוף אפריל 2005 כפי שתוכנן מראש. תחנות הרכבת התחתית במינכן הורחבו, ומחלפים חדשים נבנו, כדי לאפשר גישה נוחה לעשרות אלפי הצופים במגרש.
ב-30 במאי 2005 נערך המשחק הראשון באצטדיון – מינכן 1860 מול נירנברג. פטריק מילכראום ממינכן 1860 היה כובש השער הראשון באצטדיון החדש. ביום לאחר מכן באיירן מינכן שיחקה נגד נבחרת גרמניה. הכרטיסים לשני המשחקים נמכרו עוד לפני השלמת בניית האצטדיון. ב-2 ביוני, עקב הביקוש הגבוה, נערך גם משחק בין שתי קבוצות הבית - מינכן 1860 ובאיירן מינכן. באיירן מינכן מכרה את כל הכרטיסים לעשרת המשחקים הראשונים באצטדיון.
ב-19 במאי 2012 אירח האצטדיון את משחק הגמר של ליגת האלופות בו גברה צ'לסי על באיירן מינכן לאחר דו-קרב בעיטות עונשין. הייתה זו הפעם הראשונה בה קבוצה שיחקה בגמר ליגת האלופות במגרשה הביתי.
בשנת 2017 מינכן 1860 החליטה לעזוב את האצטדיון, והוא הפך למגרשה הביתי של באיירן מינכן בלבד.