cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דירוג QS של אוניברסיטאות בעולם
ביקורת מגייסי כוח אדם (10%)
מרכיב זה ביצירת הדירוג מתבצע בשיטה דומה לזו של מרכיב "ביקורת עמיתים אקדמית", אולם הסקר מופנה למגייסי כוח אדם, המחפשים מועמדים לעבודה בקנה מידה בינלאומי. מספר הנשאלים בשנת 2010 היה 5,007 אנשי מקצוע. תוצאות סקר זה מרכיבות 10% מן הציון הכללי של האוניברסיטה. הסקר הזה נערך על בסיס ההנחה שמעסיקים יכולים להעריך באופן מדויק את איכות בוגרי מוסדות אקדמיים.
יחס איש סגל/תלמיד (20%)
היחס שבין מספר אנשי הסגל למספר התלמידים באוניברסיטה נועד לבחון את מחויבות המוסד להוראה, אולם חברת QS הודתה כי מדד זה אינו מספק.
ציטוטים ביחס לאנשי סגל (20%)
מספר הציטוטים שלהם זוכים מאמרי מחקר של אנשי סגל הוא אחד המדדים בהם נעשה שימוש נרחב בשיטות דירוג שונות של מוסדות אקדמיים. מאז שנת 2007 QS עושה שימוש במאגר המידע Scopus לצורך קביעת נתון זה. הנתון מורכב מן היחס שבין המספר הכולל של ציטוטי מאמרים בחמש שנים אחרונות, לבין מספר אנשי הסגל האקדמי באוניברסיטה.
חברת QS הסבירה כי היא מעדיפה שיטת חישוב זו על פני מניין מספר הציטוטים לכל מאמר, כפי שנעשה בשיטות דירוג אחרות, וזאת כדי להפחית את השפעת המחקר הביו-רפואי על התמונה הכוללת היות שבתחום הביו-רפואה קיימת תרבות שלטת של "פרסם או היכחד" (publish or perish).
ביקורת
דירוג QS של אוניברסיטאות בעולם ספג ביקורת מצד גורמים רבים על שהוא שם דגש רב מדי על ביקורת עמיתים, מרכיב המקבל 40% בציון הכללי של המוסד. היו שהביעו דאגה באשר לאופן שבו נאספים הנתונים למרכיב ביקורת העמיתים.
חברת QS אף הואשמה בטעויות שנפלו באופן איסוף המידע. כך, בדירוג לשנים 2006 ו-2007 נופלת אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס מן המקום ה-48 למקום ה-161 לאחר שחברת QS בילבלה את הנתונים בינה לבין אוניברסיטת וושינגטון הפועלת בעיר סיאטל במדינת וושינגטון. חברת QS ביצעה שגיאה דומה שנה קודם לכן, כאשר אספה נתונים עבור כתב העת Fortune ובילבלה בין שני בתי ספר לעסקים הפועלים בשני מוסדות חינוך במדינת קרוליינה הצפונית.
דווחו אף שגיאות באופן שבו בא לידי ביטוי מרכיב היחס בין מספר אנשי סגל לתלמידים. בכנס הבינלאומי ה-16 לחינוך שנערך בקרייסטצ'רץ' בניו זילנד בשנת 2007 הוצג מאמר החושף טעויות יסודיות באופן ביצוע דירוג ה-QS לאוניברסיטאות בעולם. כמה מן הנקודות העיקריות עליהן עומדת ביקורת זו הן: מחצית ממשקל הדירוג מורכב מן התדמית הנוכחית של המוסד האקדמי: 40 אחוז מתוצאות סקר בין עמיתים באקדמיה ("ביקורת עמיתים"), ו-10 אחוז נוספים מסקר בין מעסיקים פוטנציאלים בעולם. באופן זה הסקר פתוח מדי למניפולציות כיוון שחברת QS אינה חושפת מי הם הנשאלים בסקר, או מהן השאלות המוצבות להם. על שינויים בקהל הנשאלים, או במשקל הניתן לשאלות, ניתן לשנות באופן מהותי את תוצאות הסקר. כך:
בשנת 2007 הוכנסו מספר שינויים לשיטת הדירוג שנועדו להשיב על טענות אלה.
ניקולאיה טיטולסקו
ניקוֹלָאֶיה טיטוּלֶסקוּ (ברומנית: Nicolae Titulescu; 4 במרץ 1882 - 17 במרץ 1941) היה דיפלומט, מדינאי ומשפטן רומני. כיהן בשנים 1921–1936 כנציג רומניה בחבר הלאומים ותוך כדי כך היה שר החוץ של ארצו שלוש פעמים בין השנים 1927–1928 ו-1932–1936. נבחר פעמיים כיושב ראש חבר הלאומים בשנים 1930 ו-1931. נחשב לפוליטיקאי פטריוט ודמוקרט ונודע כנואם בחסד. במדיניותו ניסה להגן בעקשנות על האידיאלים המוצהרים של חבר הלאומים ולהתנגד לתוקפנות גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית. הוא עשה מאמצים ליצור נגדן ברית של מדינות בדרום-מזרח ומרכז אירופה. היה פרופסור למשפט אזרחי באוניברסיטת בוקרשט וחבר באקדמיה הרומנית. בשנים 1934–1941 כיהן כיושב ראש "האקדמיה הדיפלומטית הבינלאומית" שמושבה היה בפריז, ואחר כך בז'נבה.
שנותיו הראשונות
ניקולאיה טיטולסקו נולד ב-1882 בעיר קריובה, בירת חבל אולטניה, למשפטן אמיד, בשם יון טיטולסקו (1883-1838), שלמד בצרפת ומילא תפקידים בכירים במנהל ובמוסדות המשפטיים המקומיים (היה פרפקט המחוז דולז' ונשיא בית המשפט האזורי לערעורים). יון טיטולסקו היה צאצא למשפחה של צמיתים ובנו של כומר, הפרוטופופ ניקולאיה אקונומו. האם ,מריה לבית אוּרדֶרְיאָנו, הייתה צאצאית למשפחה של בויארים. סבתו של טיטולסקו מצד האם, לוכסנדרה (לוצה) אמאן, הייתה אחותו של הצייר הרומני תאודור אמאן. ניקולאיה נולד כילד אמצעי ובן יחיד מבין שלושה ילדים. הוא התייתם מאביו שנה וחצי אחרי לידתו. בילדותו התגורר באחוזת המשפחה ביישוב טיטולשט במחוז אולט שבדרום רומניה. למד בבית ספר יסודי ב"פנסיון" הצרפתי "ז'אווה" בקריובה ובבית הספר אובדיאנו. החל משנת 1893 למד במכללה הלאומית ע"ש קרול הראשון, מלך רומניה בקריובה, שם סיים את בחינותיו בהצטיינות. בשנת 1900 החל ללמוד משפטים בפריז, ובסיום קיבל את התואר "דוקטור למשפטים" בהצטיינות עם עבודת הגמר מסה על תורת זכויות הקשורות לירושה שאותה הציג בפני המשפטן הנודע מרסל פלניול. בעת לימודיו זכה בשנת 1903 בתחרות סטודנטים למשפטים וקיבל את הפרס ע"ש ארנסט בומון. בחזרתו לרומניה, בגיל 22 בלבד, בשנת 1905, מונה כפרופסור ממלא מקום בפקולטה למשפטים באוניברסיטת יאשי ובנובמבר 1908 עבר את בחינות ה"דוצנטורה". בשנת 1909 עבר ללמד באוניברסיטת בוקרשט הבירה, כפרופסור למשפט אזרחי. בשנת 1904 התקבל כחבר בלשכת עורכי הדין.
פריצת הקריירה הפוליטית
תוך כדי כניסה לחיים הפוליטיים כחבר במפלגה השמרנית דמוקרטית של טאקה יונסקו נבחר בשנת 1912 לפרלמנט הרומני כנציג המחוז רומנאץ (כיום אינו קיים) שנמצא בדרום אולטניה. כעבור 5 שנים (1917) כיהן כשר האוצר בממשלת יון י.ק. ברטיאנו.
בקיץ 1918 יחד עם טאקה יונסקו, אוקטביאן גוגה, טראיאן וויה, קונסטנטין מילה ואחרים נמנה עם מייסדי "הוועד הלאומי לאחדות הרומנים" בפריז שמטרתו הייתה לקדם בזירה הבינלאומית את נושא איחוד כל הרומנים במדינה לאומית אחת. בשנת 1919 היה חבר בכיר במשלחת הרומנית בועידת השלום בפריז (1919), וביחד עם פרופ' יון קנטקוזינו, חתם ב-4 ביוני 1920 על הסכם טריאנון עם הונגריה.
כשחזר למולדתו כיהן שוב כשר האוצר בשנים 1920–1921. בתור שר האוצר של רומניה השתתף טיטולסקו בוועידה לפיצויים על נזקי המלחמה שהתקיימה בספא בבלגיה. אחרי היעלמות "המפלגה השמרנית דמוקרטית" מהזירה הפוליטית הרומנית לא הצטרף טיטולסקו למפלגה אחרת.
פעילותו בחבר הלאומים
בשנים 1930 ו-1931 נבחר פעמיים, מקרה ללא תקדים, כיושב ראש של עצרת חבר הלאומים (בעונתה ה-11 וה-12). בתוקף תפקידיו בחבר הלאומים נאבק על שמירת יציבות הגבולות החדשים באירופה שלאחר ועידת ורסאי, על הגנת הריבונות והזכויות השוות של כל המדינות בקהילה הבינלאומית, להשגת ערבויות לביטחון ומניעת תוקפנות.
בעת עצרת חבר הלאומים (יוני 1936) כאשר קיסר אתיופיה היילה סלאסי נאם על זכויות עמו לאחר פלישת איטליה לארצו, תגובותו של טיטולסקו להפרעות הקולניות של הפאשיסטים האיטלקים באולם הייתה למפורסמת:
רבים סבורים שתגובותו תרמה להעכרת יחסי רומניה עם רומא. במציאות הממשלות הפרו-פאשיסטיות ששלטו ברומניה בסוף שנות ה-30 לא יכלו למנוע את המדיניות האנטי רומנית של בניטו מוסוליני כפי שבאה לידי ביטוי בתכתיב וינה מ-1940. מכל מקום, מדיניותו עוררה זעם בקרב הימין הקיצוני ובשנים הבאות הועלו אף חשדות של ניסיונות להרעילו.
טיטולסקו ו"ברית ארבע המעצמות"
מדיניות המשטר ברומא הדאיגה את טיטולסקו גם בעקבות נאומו של מוסוליני בטורינו ב-23 באוקטובר 1932 שבו בתירוץ חולשת מנגנוני חבר הלאומים, הציע שארבע מעצמות - גרמניה (עדיין לא נאצית), איטליה, צרפת ובריטניה, תגענה להסכמות לגבי שינויים מחדש בגבולות בין מדינות אירופה, ותערבנה ל"שוויון" במרוץ החימוש גם בשביל ארצות כמו גרמניה, אוסטריה, הונגריה ובולגריה. מוסוליני הציג את הצעה זאת של "ברית שיתוף פעולה והבנה בין ארבע המעצמות המערביות" גם ב-18 במרץ 1932 בעת ביקורם של ראש הממשלה הבריטי מקדונלד ושר החוץ שלו סיימון באיטליה. טיטולסקו עשה מאמצים רבים כדי לסכל את המזימה זאת שבישרה למעשה את רוח הסכמי מינכן מבעוד 6 שנים. ארצות ההסכמה הקטנה (רומניה, יוגוסלביה וצ'כוסלובקיה) הביעו את התנגדותן. פולין התנגדה מפני שלא נכללה בין המעצמות הקובעות. אחרי המגעים ב-29 במרץ - 9 באפריל של טיטולסקו בפריז, לונדון וז'נבה, צרפת הביעה גם היא (בתזכיר מ-10 באפריל 1933) את התנגדותה להפרת הריבונות של המדינות הקטנות ולשינוי מחדש של הגבולות, ולבסוף גם בריטניה הגמישה את עמדתה. ההסכם הסופי של "ברית הארבע" ל-10 השנים הבאות, שסוכם ב-7 ביוני ונחתם ברומא ב-15 ביולי 1933 דנה בבעיות של המדניות החותמות בלבד ובפעילות מתואמת "במסגרת חבר הלאומים" לשיתוף פעולה בין כל המעצמות לשם שמירת השלום. לבסוף הפרלמנט בפריז לא אשרר את ההסכם הזה והוא נשאר על הנייר.
המאמצים לפירוק הנשק והסדרי ביטחון באירופה
בשנים 1932 - 1936 כיהן טיטולסקו כשר החוץ בממשלות של יון גאורגה דוקה, שנרצח בשנת 1934 על ידי אנשי הימין הקיצוני, ושל יורשו של דוקה, גאורגה טטרסקו. כשר חוץ הרגיש טיטולסקו מחויב לעניין השגת הכרת גבולות רומניה על ידי שכניו ומניעת מלחמה באירופה. ב-2 בפברואר 1932 התכנסה בז'נבה הוועידה לפירוק הנשק בהשתתפות 62 מדינות, כולל כאלה שלא היו חברות בחבר הלאומים כמו ברית המועצות וארצות הברית. כינוסה זורז על ידי הפלישה היפנית לשטחי סין בשלהי שנת 1931. היא נגמרה רשמית ב-11 ביוני 1934 בכישלון מוחלט, במיוחד בעקבות עלייתו של היטלר לשלטון. כשב-6 בפברואר 1933 הציע שר החוץ הסובייטי ליטבינוב הסכם על "הגדרת התקופן". צעד זה נחשב כסימן להתקרבות ברית המועצות לעמדת אותן הארצות, כדוגמת רומניה, שדגלו בשמירת הסטטוס קוו הטריטוריאלי מול אלו שביקשו את שינויו ("רוויזיה"). הודות למאמצי טיטולסקו הוועדה בראשות נציג יוון, נ. פוליטיס, הגדירה את ה"טריטוריה" שיש להגן עליה מפני תוקפן כ"שטח האדמה הנשלטת בפועל על ידי מדינה מסוימת". בהמשך, בעזרת הנציג הטורקי, ריסטי אראס, הגיעו טיטולסקו וליטבינוב לניסוח שני הסכמים (conventions). שני ההסכמים להגדרת התוקפן נחתמו ב-3 - 4 ביולי 1933 בלונדון. הראשון, מ-3 ביולי - בין ברית המועצות וחלק משכניה: לטביה, אסטוניה, רומניה, טורקיה, איראן ואפגניסטן. ההסכם השני נתחם למחרת בין ברית המועצות, רומניה, צ'כוסלובקיה, יוגוסלביה וטורקיה והיה פתוח להצטרפות שאר המדינות. טיטולסקו קיווה כי הסכמים אלו יקדמו את היחסים בין רומניה ובין ברית המועצות ויאפשרו המשך השליטה הרומנית בבסרביה המיושבת ברובה ברומנים. אחרי שחתם על ההסכמים ל"הגדרת התוקפן", תוך כדי תליית תקוות בערבויות ביטחון מצד צרפת ואנגליה, חתר בשנת 1933 להידוק מבחינה ארגונית של ה"ההסכמה הקטנה" Petite Entente) שהוקמה ביוזמתו של המדינאי הצ'כי אדווארד בנש ב-1920 עם צ'כוסלובקיה ויוגוסלביה (בזמנו ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים). אכן הסכם בכיוון זה נחתם בז'נבה ב-14 - 16 בפברואר 1933. בנוסף, ב-1934 טיטולסקו תרם ליצירת "הברית הבלקנית" (Entente balkanique) עם יוגוסלביה, יוון וטורקיה. בריתות אלה, שנתמכו על ידי צרפת, נועדו בעיניו לבלימת תוקפנות מצד המדינות ה"רוויזיוניסטיות". (במקרה זה - הונגריה ובולגריה שהיו להן תביעות טריטוריאליות כלפי שכניהן). בקיץ 1936 הציע טיטולסקו הסכם חדש בין חברי ההסכמה הקטנה תוך חיזוק ההתחיבויות ההדדיות ביניהם. אך צרפת לא הייתה מוכנה לתת ערבויות חדשות לביטחונן והדיונים בנושא כשלו.
המגעים סביב "הברית המזרחית"
אחרי שגרמניה פרשה מהוועידה לפירוק הנשק ואחר כך מחבר הלאומים עצמו, וחתמה עם פולין על ברית פיוס ושכנות טובה לעשר שנים ב-26 בינואר 1934, הדיפלומטיה הצרפתית ובראשה לואי בארטו החליטה לקדם מעין "לוקרנו מזרחי" שיערב ברית המועצות, גרמניה, המדינות הבלטיות, פולין וצ'כוסלובקיה. בהתאם לדיונים בין ליטבינוב ובארטו מדינות אלה היו אמורות לחתום על הסכם לאי תקיפה וסיוע הדדי. הוא היה עשוי להתלוות בברית לסיוע הדדי בין צרפת ובין ברית המועצות. לרומניה וליוגוסלביה בארטו הציע כתמריץ ופיצוי "ברית ים תיכונית" מעורפלת. ליטבינוב התנגד להצעת טיטולסקו לכריתת ברית לאי תקיפה בין רומניה, פולין וברית המועצות. שר החוץ הפולני יוזף בק שארצו לא הייתה מוכנה לערב את ביטחון גבולותיה של צ'כוסלובקיה ושל ליטא, תרץ את התסיגותו באי שיתופה של רומניה. לבסוף רומניה בקולו של טיטולסקו ב-12 ביולי 1934 כן ביקשה להצטרף ל"ברית מזרחית" כזו.
אנגליה, מצדה, הביעה תמיכה בסופו של דבר מאופקת ביוזמה הצרפתית. בספטמבר גרמניה וגם פולין דחו את הרעיון.
המשא ומתן עם ברית המועצות
ב-1934 שאף טיטולסקו להשיג שיפור היחסים עם ברית המועצות ואחרי 9 ביוני 1936 יחסים דיפלומטיים עם השכנה הגדולה מן המזרח. אחרי שבמאי 1935 צ'כוסלובקיה וצרפת חתמו עם ברית המועצות הסכמי סיוע הדדי הגיע טיטולסקו עם ליטבינוב ב-21 ביולי 1936 במונטרה שבשווייץ, להסכם ג'נטלמני שעסק בהתחייבות הדדית לאי תקיפה ואי חציית נהר הדנייסטר (שבגבול) מכל צד ללא הסכמת הצד שכנגד. ברית המועצות לא הייתה מוכנה להכיר בגבולה המזרחי של רומניה ובשליטתה בחבל בסרביה. חוגים רומנים רבים ראו בעוינות את המשא ומתן עם ברית המועצות וחששו מאוד מפני חציית רומניה על ידי הצבא הסובייטי במקרה של יישום ההסכמים לסיוע לצ'כוסלובקיה או צרפת. לבסוף ההסכם הסופי לא נחתם בספטמבר 1936 כפי שהיה מתוכנן.
ב-29 באוגוסט 1936 המלך קרול השני פיטר את טיטולסקו מכל תפקידיו ואילץ אותו לצאת לגלות. טיטולסקו התיישב בשווייץ ואחר כך בצרפת. בספטמבר 1936 ליטבינוב אמר לטיטולסקו שפיטוריו על ידי המלך שמו קץ לתוקף ההסכם הג'נטלמני ביניהם מפני שסימן שינוי במדיניות רומניה.
הקשר הרומני להקמת חברת "אייר פראנס"
רעיון של ניקולאיה טיטולסקו (ששוחח עליו עם הגנרל מוריס דובאל בעת הדיונים בטריאנון ב-1919) ויוזמת הרוזן פייר קלארה דה פלריה Claret de Fleurieu באותה השנה 1919 עמדו מאחורי ייסודה של "החברה הצרפתית-רומנית לתעופה" במימונו של הבנקאי היהודי-רומני אריסטידה בלנק (2.5 מיליון פרנקים). חברה זו נרשמה ב-23 באפריל 1920 אחרי שיחה בין קלארה דה פלרייה ובין תת-מזכיר המדינה לענייני תעופה, פייר אטיין פלנדן שהבטיח סבסוד גירעונות על ידי הממשלה הצרפתית וסיוע באספקת מטוסים של הצבא הצרפתי בתחילת הפעלת הנתיב האווירי בין צרפת ובין רומניה. החברה הצרפתית-רומנית הפכה בשנת 1925 לחברת CIDNA ובשנת 1933 כשהממשל הצרפתי הלאים את התעופה, חברה זו יחד עם עוד שלוש חברות הפכו לחברה הלאומית הצרפתית "אייר פראנס".
שנות הגלות
טיטולסקו המשיך להשתתף בוועידות ובמאבק למניעת מלחמה ביבשת. הרצה בפני פורומים שונים באנגליה ובארצות אחרות וקרא למאמצים למנוע מלחמה, אך מבלי לגעת בגבולות הקיימים באירופה. (ב-11 באפריל 1937 בכנס בקאפ מרטן בשווייץ טען: "אי שינוי הגבולות הוא התנאי הראשוני להשגת הבנה בינלאומית") בנובמבר 1937 הודות למאמציו יוליו מאניו, באותה תקופה, חזר טיטולסקו למולדת. כעבור זמן קצר, בימי עליית כוחו של הימין הקיצוני בארצו, נאלץ לעזוב שוב לצרפת. ברומניה קם בינתיים משטר דיקטטורי של המלך קרול השני והחל מספטמבר 1940 משטר צבאי-פאשיסטי. ניקולאיה טיטולסקו שהביע בפומבי את התנגדותו לשלטון החדש בארצו חלה בינתיים במחלה קשה ומת בקאן, בריביירה הצרפתית ב-17 במרץ 1941. בצוואתו שערך בסן מוריץ ב-5 בינואר 1940 ביקש שייקבר ברומניה, בעיר הטרנסילבנית בראשוב, לא רחוק מסינאיה, שבה נקבר טאקה יונסקו. אלמנתו, התנגדה לבקשות השלטונות הקומוניסטים להבאתו לקבורה במולדתו כדי לא לתת לגיטימציה למשטר הטוטליטרי. הדבר התאפשר אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי בעקבות מהפכת 1989. ב-14 במרץ 1992 נקבר מחדש בלווייה ממלכתית בבית הקברות "ספנטה אקתרינה" בשקיי בראשובולוי, בקרבת כנסיית ניקולאיה הקדוש בעיר ברשוב. בטקס השתתפה צמרת השלטון ברומניה ובראשה הנשיא יון איליאסקו, ראש הממשלה תאודור סטולוז'אן ושר החוץ אדריאן נסטאסה.
ניקולאיה טיטולסקו היה חבר במסדר הבונים החופשים.
היה נשוי לקטרינה לבית בורקה (Caterina Burcă Titulescu). לזוג לא היו ילדים.
כתבים
Fundaţia europeană Titulescu 2003
Discursuri / Nicolae Titulescu ; st. introd., texte alese şi adnot. de Robert Deutsch. – Bucureşti : Ed. ştiinţifică, 1967. – 621 p. Documente confidenţiale / Nicolae Titulescu ; ed. îngrijită, st. introd. şi note de Ion Grecescu. – Bucureşti : Ed. Academiei Române, 1992. – 175 p. Documente diplomatice / Nicolae Titulescu ; red. : prof. univ. G. Macovescu s. a. – Bucureşti : Ed. politică, 1967. – 894 p.. Pledoarii pentru pace / Nicolae Titulescu ; ed. îngrijită de George G. Potra şi Constantin I. Turcu ; st. introd. George G. Potra. – Bucureşti : Ed. enciclopedică, 1996. – 727 p. הוצאת הספרים "אלבטרוס", בוקרשט, 1995 Reflecţii / Nicolae Titulescu ; cuv. introd. de George Macovescu ; antol., pref., indici şi trad. de Viorica Ungureanu. – Bucureşti : Albatros, 1985. – 166 p. Basarabia, pământ românesc / Nicolae Titulescu ; ed. îngrijită, st. introd. de dr. în drept Ion Grecescu. – Bucureşti : Rum-Irina, 1992. – 136 p. : fotogr.
(חלוקת הירושות)
מקורות מודפסים
Rumania 1866-1947 Oxford University Press 1994
לקריאה נוספת
diplomatică'' Editura Dragoş vodă, Cluj Napoca 2003 (יון גרצ'סקו - ניקולאיה טיטולסקו - השקפה משפטית ודיפלומטית) '' mare european, un mare contemporan Fundaţia europeană Titulescu 2002, Bucureşti (ג'ורג'ה פוטרה - ניקולאיה טיטולסקו, רומני דגול, אירופאי דגול, בן זמננו דגול) Institutul european Iaşi 1999 (ברומנית - ניקולאה טיטולסקו ומדיניות החוץ של רומניה) Editura Politică 1986 Bucureşti (מילאן ואנקו - ניקולאיה טיטולסקו, יוזם מדיניות השלום ושתוף הפעולה בבלקן) Editura Politică Bucureşti 1982 (לזכר ניקולאיה טיטולסקו - מבוא, טקסטים מובחרים, תרגומים מאת יון גרצ'סקו) Jacques de Launay, A cincea valiză. Titulescu şi Europa, Bucureşti, Ed. Agni, 1993, יון אופריה - ניקולאיה טיטולסקו, בוקרשט 1966 - עם תקצירים באנגלית וצרפתית (יון אופריה - פעילותו הדיפלומטית של ניקולאיה טיטולסקו -הוצאת הספרים של אקדמיה, בוקרשט 1968 באנגלית) (מירצ'ה מליצה - הדיפלומטיה הרומנית - סקירה היסטורית - הוצאת מרידיאנה, בוקרשט - 1970 - באנגלית)
קישורים חיצוניים
?Aristotel Chistol - N.Titulescu - victimă a eşecului politicii de securitate colectivă באתר המרכז לתרבות בעיר פיטשט ברשת.
מעגל תנועות הנוער הציוניות-חלוציות-מגשימות
מעגל תנועות הנוער הציוניות-חלוציות-מגשימות הוא עמותה שהוקמה על ידי תנועת הנוער "הנוער העובד והלומד" ו"המחנות העולים" בשנת 2006, בעקבות החלטת מועצת תנועות הנוער בישראל לקבל את דרישת משרד החינוך ולהכניס לתוך המועצה תנועות נוער שאינן ציוניות. בנוסף למקימות, גם תנועת השומר הצעיר חברה במעגל. התנועות החברות במעגל חברות גם במועצת תנועות הנוער בישראל. מטרת המעגל לעורר שיח בין תנועתי ובחברה הישראלית בכלל על מהותה של הציונות ועל תפקיד החלוציות וההגשמה בחברה.
התנועות החברות במעגל מוציאות מסע נוער משותף לפולין, המונה כ-1000 חניכים תחת הכותרת "המסע לגילוי שורשי המהפכה הציונית ומרד תנועות הנוער-שואה וגבורה". המסע הוא חלק ממסלול החניכות בתנועות ומתקשר לתהליכים העוברים על החניכים לפניו ואחריו. בנוסף מקים המעגל את "קרן הדורות", על בסיס תרומות, שמטרתה לסייע בסבסוד המסע לחניכים שמצבם הכלכלי אינו מאפשר להם לשלם את עלותו המלאה (כ-30% מהחניכים).
מפעל נוסף של מעגל תנועות הנוער הוא מפעל ההנצחה לבנימין זאב הרצל. במהלך יום הזיכרון על שמו החל ב-י באייר, מתפרסים מדריכי התנועות הבוגרים (כ-450 מדריכים) בין בתי ספר בארץ ומעבירים בהם שיעורי חברה (כ-900 שיעורי חברה בכ-76 רשויות מקומיות) (המספרים נכונים לדצמבר 2009). השיעורים עוסקים בנושא הבית לאומי לעם היהודי. המעגל לקח חלק ביוזמת המועצה לשימור אתרים - פרויקט "בדרכו של הרצל". המעגל גם מקיים שותפות עם המועצה הציבורית להנצחת זכרו של הרצל במשרד ראש הממשלה ועם המשרד לענייני גמלאים.
המעגל גם היה פעיל במאבק נגד הפרטת קרקעות המדינה במסגרת התוכנית הכלכלית בשנת 2009. כמו כן הביע המעגל את מחאתו על ניסיונה של מפלגת "האיחוד הלאומי" להקים תנועת נוער הדוגלת ברעיון ה"טרנספר".
מעגל תנועות הנוער הציוניות-חלוציות-מגשימות אימץ את השיר "אני מאמין" כהמנון בלתי רשמי.
Joan of Arc
Joan of Arc (בעברית: ז'אן ד'ארק) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, מתוך אלבומה השלושה עשר, Rebel Heart. השיר יצא לאור ב-9 בפברואר 2015, על ידי חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס.
השיר הגיע למקום ה-38 במצעד שבפינלנד, וה-20 במצעד שבהונגריה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מדונה, טובי גד, מוזלה ולארי גריפין ג'וניור והופק על ידי מדונה, גד, ג'וש קומבי ומפיקים מוזיקליים נוספים. השיר הוא שיר בסגנון הפופ, המשלב בתוכו גם את סגנון האלקטרופופ. סגנונות אלו מאפיינים שירים נוספים מתוך האלבום.
בנוסף לכך, יצא השיר ארבעה חודשים לפני צאתו של האלבום Rebel Heart, בו הוא נכלל.
הצלחה
למרות שלא יצא כסינגל, הצליח השיר להיכנס אל המצעדים שבצרפת, הונגריה, ספרד, ושוודיה. האודיו של השיר אשר הועלה ליוטיוב ב-10 בפברואר 2015, זכה להצלחה נאה גם כן, כאשר צבר למעלה מ-1.8 מיליון צפיות.
עם השיר הופיעה מדונה במסגרת סיבוב ההופעות העשירי שלה, "Rebel Heart Tour". בספוטיפיי צבר השיר למעלה מ-9 מיליון השמעות.
מכמש
מִכְמָשׂ (גם: מִכְמָס) הייתה עיר מרכזית בנחלת שבט בנימין בתקופת המקרא ובתקופת בית שני. לפי התיאור המקראי, מכמש שכנה צפונית לגבע בנימין ובסמוך למגרון.
מקור השם
בחלק מהמקורות נכתב "מכמס". היו ששיערו ששם המקום נובע מהשורש כ.מ.ס, על שום שהמקום כמוס בין הגבעות.
זיהוי
העיר הקדומה מזוהה כיום ב"תל מרים", הסמוך לכפר הערבי "מח'מאס" המשמר את השם הקדום, ואשר נמצא בהתאם לתיאור המקראי מצפון לכפר "ג'בע" (הוא גבע בנימין המקראית). ההתנחלות מעלה מכמש הוקמה מזרחית למח'מאס, ונקראת על שם העיר הקדומה.
מכמש במקורות
העיר נזכרת לראשונה בתיאור מלחמת מכמש בין יהונתן בן שאול המלך לפלשתים שחנו בה:.
העיר נזכרת גם בתיאור מסע סנחריב לעבר ירושלים:.
מכמש הייתה אחת הערים אליהן שבו עולי בבל:, וכן:.
חז"ל ציינו את העיר לשבח בשל המנחות שהובאו ממנה לבית המקדש:.
אוסביוס, בחיבורו האונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה), מציין את מכמש בימיו כ"כפר גדול".
מרוץ אופנועים
מרוץ אופנועים הוא סוג של ספורט מוטורי (ספורט ממונע) שבו המשתתפים מתחרים ביניהם באמצעות אופנוע על קביעת ההישג הטוב ביותר.
ישנן כמה שיטות מרוצים. קביעת המנצח מתבצעת על פי:
שיטת המרוץ הנפוצה ביותר היא מרוץ במסלול מעגלי. במרוץ זה, הראשון לסיים מספר סיבובים קבוע מראש הוא המנצח. שיטה זו נפוצה במרוצי אופנועי הכביש ובחלק ממרוצי השטח.
לוי בן חביב
רבי לוי בן חביב (ה'ר"ם, 1480 לערך - ה'ש"א, 1541 לערך), המכונה גם בשם הרלב"ח או מהרלב"ח (ראשי תיבות מורינו הרב לוי בן חביב) או מהרלנ"ח היה ראש חכמי ירושלים המתפתחת ומנהיגיה במהלך עליות מגורשי ספרד ופורטוגל לארץ ישראל.
קורות חייו
רבי לוי נולד בעיר סמורה שבספרד לר' יעקב בן חביב, גם הוא מגדולי חכמי ישראל בדורו.
במהלך גירוש ספרד נמלטה משפחתו לפורטוגל בה שהו עד גזירת הגירוש בפורטוגל בשנת ה'רנ"ח (1498), אז עברה משפחתו לסלוניקי.
בזמן שהותו בפורטוגל אולץ להתנצר, כמו כן למד אצל ר' יצחק אבוהב וכאשר היה בסאלוניקי למד מאביו ומחכמי העיר. בסאלוניקי סיים רבי לוי את הדפסת חיבורו המפורסם של אביו העין יעקב על אגדות התלמוד.
בשנת ה'רע"ג (1513) כבר התיישב הרלב"ח בירושלים לזמן קצר אולם בהמשך חזר לסאלוניקי וכן שהה בדמשק ובחלב.
בשנת ה'רפ"ה (1525) הגיע לצפת ולאחר תקופה קצרה שם עלה לירושלים ובמהרה מונה לעמוד בראש הקהילה.
הרלב"ח היה בר פלוגתא לר' יעקב בירב, ויכוחם בנושא חידוש הסמיכה באותה תקופה מפורסם מאוד וידוע בשם פולמוס הסמיכה הראשון.
מכתביו - ספר שאלות ותשובות, פירוש להלכות קידוש החודש במשנה תורה לרמב"ם ואוסף דרשות. על פי תשובותיו נראה שעסק גם בחכמת הקבלה וכן באסטרונומיה וגאומטריה.
תלמידיו - ר' יששכר בן מרדכי אבן סוסאן מנהיג קהילת המערבים בצפת, ור' משה קאשטרו אשר המשיך אחר רלב"ח בהנהגת הקהילה היהודית בירושלים, הרב יעקב קאשטרו רבה של מצרים, הרב שמואל די מדינה (מהרשד"ם) רבה של סלוניקי.
לאחר פטירתו, כנראה בשנת 1541, ירד מעמדה של ירושלים והחל להתמעט בה היישוב היהודי עד כדי כך שנאלצו לפנות בענייני דין ומשפט לבית הדין היושב בצפת.
השבוע בספורט
היסטוריה
התוכנית עלתה לראשונה בשנות השמונים, ושודרה בשעה המוקצבת לערבית בטלוויזיה הישראלית. התוכנית אז שודרה בימי שני בשעה 18:30 ועד היום היא משודרת באותו זמן. לאחר סיום השידורים בערבית בערוץ 1 והקמת ערוץ לווייני מיוחד לשידורים בערבית בשנת 2002 עברה התוכנית לערוץ זה. אחר כך עם איחוד ערוץ 33 והערוץ הלווייני עברה לערוץ 33.
אופי המהדורה
המהדורה מסכמת את אירועי השבוע שעבר בספורט בשפה הערבית עם פרשנים מהמגזר הערבי וגם עם כתבות בשפה הערבית. בעבר שודרו תקצירים של מרוצי פורמולה 1.
כתלה חריפה
כְּתֵלָה חֲרִיפָה (שם מדעי: Chiliadenus iphionoides) הוא בן-שיח ממשפחת המורכבים הגדל בר כמעט בכל שטח ארץ ישראל. לכתלה החריפה ארבעה תת-מינים, מהם שניים גדלים בישראל.
מאפיינים
שיח זה הוא מאפיין של צומח הכתלים והסלעים בארץ ישראל, ומכאן שמו העברי, הרומז למילה 'כותל'. מאפיין בולט של השיח הוא ריחו החריף והנעים המזכיר ריח מנטה, המעיד על תכולה של שמן אתרי. עליו מכוסים בשערות פשוטות ונעימות למגע ובשערות בלוטיות. בקיץ השערות נעלמות והגבעולים כמעט קרחים כדי למנוע התנדפות מים מיותרת. התפרחת היא בצורת חרוט הפוך. כל הפרחים צינוריים. השיח פורח בתקופת הסתיו, בין החודשים ספטמבר ודצמבר.
ניתן להכין תה מן הצמח אך בשל השמן האתרי שבתוכו יש להכניס את הצמח רק כאשר המים רותחים.
הצמח גדל באזורים שונים בארץ ישראל, בעיקר על משטחי סלע. הוא נפוץ במיוחד באזורים הסובלים מרעיית יתר, שכן הצאן אינם אוכלים את השיח, כנראה בגלל ריחו.
מחקרים אתנו-בוטניים הצביעו על השימוש בכתלה כנגד חרקים מזיקים, כמו עש הבגדים וחרקים במזון.
חסון
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אדגר קול
אדגר קול (בצרפתית: Edgard Colle; 18 במאי 1897, גנט - 20 באפריל 1932, גנט) היה שחמטאי בלגי שזכה באליפות בלגיה 6 פעמים, בשנים 1922, 1924, 1925, 1927, 1928 ו-1929.
קול השיג תוצאות מצוינות בתחרויות בינלאומיות חשובות, כולל ניצחון בתחרות אמסטרדם בשנת 1926, עת הקדים את סבלי גריגורייביץ' טרטקובר ואת אלוף העולם לעתיד מקס אויבה, מקום ראשון בתחרות מראנו בשנת 1926 בהקדימו את אסטבן קאנאל, מקום ראשון בתחרות סקרבורו בשנת 1930 לפני עקיבא רובינשטיין וגזה מארוצי.
השתתפות באולימפיאדות
באולימפיאדת השחמט 1924 הגיע קול למקום השלישי בבית הגמר עם 4.5 נקודות לאחר המנצח הרמניס מטיסונס (5.5) ופריציס אפשניק עם 5 נקודות.
באולימפיאדת השחמט 1926 חלק קול מקום 7-8 בתחרות האמנים אחרי המנצחים ארנסט גרינפלד מריו מונטיצ'לי
קריירת המשחק שלו נפגעה תדיר מבריאותו הלקויה. הוא שרד שלושה ניתוחים מסובכים עקב כיב פפטי ומת במהלך הניתוח הרביעי בגיל 34.
"פתיחת קול"
קול זכור כיום בעיקר בזכות מחקרו בתורת הפתיחות המכונה כיום שיטת קול. 1. ד4 ד5 2. פו3 פו6 3. ה3 לבן ממשיך בדרך כלל עם רד3, 0-0 ו-פבד2 ומנסה לפרוץ במרכז עם רגלי ה4. הפתיחה היא למעשה הגנה סלבית למחצה בהיפוך צבעים. בתשובה למסע ג5 עונה הלבן בדרך כלל ג3. שיטת קול הייתה נפוצה במחצית השנייה של שנות ה-20' ושנות ה-30'. קול עצמו שיחק כך משנת 1925 ועד מותו בשנת 1932, בנצחו משחקים רבים בשימוש בפתיחה זו, כולל מספר משחקי מופת. אחד המשחקים המפורסמים הוא קול-אוהנלון מתחרות ניצה בשנת 1930.
שיטת קול זכתה לפופולריות רבה בארצות הברית, בזכות מאמציו של השחמטאי ג'ורג' קולטנובסקי שנשאר נאמן לפתיחה זו במהלך הקריירה הארוכה שלו, וכתב מספר ספרים על הפתיחה. קולטנובסקי אמר שהוא שיחק את הפתיחה כמחווה לידידו קול, והיום יש שמכנים את הפתיחה קול-קולטנובסקי.
שיטת קול איבדה בהדרגה את מעמדה כאשר נמצאו הגנות טובות לשחור. תיאורית השחמט העכשווית מתייחסת לפתיחה כסולידית אך פסיבית. עקב מבנה הרגלים החזק, המיקום ההגיוני של הכלים והאסטרטגיה העומדת מאחורי הפתיחה, מלמדים פתיחה זו לשחמטאים מתחילים כדרך בטוחה לעבור בשלום את שלב הפתיחה ולהגיע למשחק מציעה שניתן להמשיך ולשחק אותו בצורה שקולה. עד היום רואים את שיטת קול לעיתים קרובות במשחקי חובבים ובתחרויות בבתי ספר, אך לא במשחקים מקצועניים. למרות זאת ישנם רבי אמנים שממשיכים לשחק בפתיחה זו כגון פיה קרמלינג, סוזאן פולגאר וארטור יוסופוב שמעדיף לשחק ב3 ולהוציא את הרץ מ-ב-2, מהלך שקרוי קול-צוקרטורט.
נגירסו
נגירסו, או גירסו, הייתה עיר שומרית קדומה ששכנה במרחק של 25 קילומטר צפון-מערבית לעיר לגש. כיום העיר נמצאת בתחומי ד'י קאר שבעיראק.
היסטוריה
ייתכן כי נגירסו יושבה עוד בתקופת עובייד, אך פעילות משמעותית בה החלה בתקופת השושלות הקדומה. בתקופת שלטונו של גודאה הפכה נגירסו לעיר הבירה של ממלכת לגש, והיא נשארה מרכז פולחני של הממלכה גם אחרי שהעיר לגש החליפה אותה כעיר בירה.
בתקופת אור 3 הייתה נגירסו מרכז מנהלי עיקרי בשומר. אחרי נפילתה של אור, ירדה חשיבותה של נגירסו, אך היא נשארה מיושבת עד המאה ה-2 לפנה"ס.
ארכאולוגיה
נגירסו הייתה האתר השומרי הראשון שנחפר בהרחבה, ראשית על ידי ארנסט דה סרזק בשנים 1877–1900, ולאחר מכן, בעקבות הצלחתו, על ידי גסטון קרו בשנים 1903–1909. החפירות חודשו בהנהלתו של האב אנרי דה ז'נוייק בשנים 1929–1931 ותחת הנהלתו של אנדרה פארו בשנים 1931–1933. בנגירסו נמצאו שברי אסטלת הנשרים.
במשך השנים סבל האתר מנהלי חפירות לא נאותים ושודדי עתיקות. עד היום נתגלו בו כ-50,000 לוחות טין נושאי כתב יתדות.
אלכסנדר איוואנוב
אלכסנדר אנדרייביץ' איוואנוב (ברוסית: Алекса́ндр Андре́евич Ива́нов; 16 ביולי 1806 – 3 ביולי 1858) היה צייר רוסי שהתמחה בציור בסגנון הנאו קלאסי. בשל סגנונו המיושן, ציוריו לא זכו לפופולריות.
קורות חיים
איוואנוב נולד בסנקט פטרבורג ולמד לצד קארל ברולוב באקדמיה הקיסרית לאמנויות תחת אביו, אנדרי איוואנוב.
לאחר תום לימודיו עבר להתגורר ברומא, בה חי שנים רבות, והתחבר עם ניקולאי גוגול.
במשך 20 שנה, בין השנים 1837–1857 עבד על יצירתו המונומנטלית "הופעת ישו בפני העם", המוצגת כיום בגלריית טרטיאקוב שבמוסקבה. היצירה היא שהביאה לאיוואנוב את פרסומו.
בשנות חייו עבודותיו לא זכו להצלחה. סגנונו הנאו-קלאסי ושמרנותו האמנותית הביאו לביקורת רבה, בעיקר בשל היעדרן של תמות דמוקרטיות וליברליות או תמות לאומיות (שהיו אופייניות לציורי תנועת "הנודדים") בציוריו.
במהלך המאה ה-20 השתנתה הגישה הביקורתית לציוריו, וכיום עבודות ההכנה שהכין עבור היצירה "הופעת ישו בפני העם" נחשבות יצירות מופת בפני עצמן, ומוצגות, לצד יצירות אחרות של איוואנוב, במוזיאון הרוסי שבסנקט פטרבורג.
תמימה יודלביץ
תמימה יודלביץ  (1892 – 18 באוקטובר 1967) הייתה שחקנית תיאטרון ישראלית מראשוני שחקני "הבימה".
ביוגרפיה
תמימה יודלביץ נולדה בשנת 1892 בעיר לידא בפלך וילנה שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) לשלמה ולמרים (פרידה) יודלביץ. בנערותה הייתה חברה בתנועת "אגודת הנוער הציוני". כבר מנעוריה גילתה משיכה למשחק והופעה בפני קהל והשתתפה בהצגות.
ב-1918 עזבה יודלביץ את בית הוריה ונסעה למוסקבה ברוסיה הסובייטית, כדי להיבחן לתיאטרון הבימה, שזה לא מכבר נפתח במוסקבה בניהול נחום צמח ומתקבלת. היא למדה ב"סטודיה הדרמטית" ללימוד משחק, שפעל לצד תיאטרון הבימה במוסקבה בהדרכת השחקן הבמאי הארמני ייבגני וכטנגוב. ב-1919 צורפה באופן רשמי לצוות שחקני תיאטרון הבימה.
תפקידה הראשון ב"הבימה" היה "פרידה" ב"הדיבוק" ב-1922. ב-1926 עזבה יודלביץ יחד עם חברי להקת "הבימה" את מוסקבה מבלי שוב. הלהקה יצאה למסע הופעות ממושך באירופה ובארצות הברית. בשנת 1927 חל פילוג בלהקה. חלק ניכר משחקניה החליטו לעלות לארץ ישראל. ואילו נחום צמח מייסד התיאטרון וקבוצת שחקנים החליטו שהם נשארים בארצות הברית. אחרים חזרו לאירופה. במרץ 1928 עלתה יודלביץ יחד עם שחקני "הבימה" לארץ ישראל. יחד איתם הגיעה מרגוט קלאוזנר, שסייעה לקליטתם בארץ ישראל, תוך ליווי ותמיכה כלכלית. באותם ימים החליט שחקני "הבימה" להפוך את התיאטרון לקולקטיב שיתופי, שכל חבריו הפכו לבעלים ומנהלים של התיאטרון בעלי זכות שווה ואחריות בקביעת דרך ניהולו.
במשך למעלה מ-40 שנים הופיעה תמימה יודלביץ בעשרות הצגות ב"הבימה". רבים מהתפקידים שגילמה היו תפקידים "יהודיים". לרוב לא שיחקה בהצגות בתפקידים ראשיים, אולם הייתה אהובה על הקהל בזכות משחקה ששידר עממיות חום אותנטיות ונאמנות למקור באוקטובר 1958 התכבדה תמימה יודלביץ בגזירת סרט חנוכת גינה ציבורית ע"ש נחום צמח ברחוב חיסין בתל אביב.
בתחילת שנות ה-60 יצאה לגמלאות. היא התגוררה ברחוב פרוג בתל אביב באזור המכונה "שכונת הבימה", בה התגוררו כידוע רבים משחקני תיאטראות הבימה והאוהל.
ב-18 באוקטובר 1967 ערב חג הסוכות, הלכה תמימה יודלביץ לעולמה. היא נפטרה ערירית בגיל 75 והובאה לקבורה בבית העלמין בנחלת יצחק.
במסגרת פרויקט של עיריית תל אביב להנצחת אמנים ואנשי תרבות שפעלו ויצרו בתל אביב הוצבה על חזית הבית ברחוב פרוג 31 בתל אביב לוחית הנצחה משותפת לתמימה יודלביץ ולשחקנית ולמורה למשחק פאני לוביץ'. השתיים התגוררו באותו בנין.
3 בינואר
3 בינואר הוא היום השלישי בשנה בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה נשארו עוד 362 ימים (363 בשנה מעוברת).
היפאסוס
היפאסוס (ביוונית: Ίππασος) היה פילוסוף יווני מהאסכולה הפיתגוראית שחי במאה החמישית לפנה"ס. מוצאו מהעיר מטאפונטום שביוון הגדולה.
פאפוס מאלכסנדריה מייחס את גילוי המספרים האי-רציונלים לאסכולה הפיתגוראית (על פי משפט פיתגורס, אורך היתר במשולש ישר-זווית שאורך שני ניצביו 1 הוא השורש הריבועי של 2), אולם הגילוי נשמר בסוד על-מנת שלא לסתור את הטענה של האסכולה הפיתגוראית שהעולם כולו ניתן לתיאור כיחסים בין מספרים טבעיים. פאפוס מציין שהראשון שחשף סוד זה סולק בטביעה. יאמבליכוס מביא שלל סיפורים סותרים על חבר האסכולה הפיתגוראית שנענש על ידי האלים בטביעה, ואחד הסיפורים מציין שהיפאסוס נענש בטביעה. סיפורים אלה מצטרפים יחדיו לייחוס הגילוי של המספרים האי-רציונליים להיפאסוס.
אמינות סיפורים אלה מוטלת בספק, וחוקרים בני זמננו סבורים כי גילויים של המספרים האי-רציונליים לא זעזע את עולמו של פיתגורס. הם מסבירים שהמקור לאגדה זו הוא שהיוונים בתקופתו של פיתגורס, השתמשו באותה מילה כדי לתאר מספרים אי רציונליים, כאלה שאינם יחס בין שני מספרים שלמים, וכדי לתאר תופעה "לא רציונלית", כלומר תופעה ש"לא תיאמן".
אגדות אחרות מספרות שהיפאסוס סולק מהאסכולה הפיתגוראית מפני שפרסם את אמונותיהם, או שהוטבע כיוון שייחס לעצמו את גילוי מבנהו של הדודקהדרון, גוף שכל פאותיו הם מחומשים משוכללים. קיימת הוכחה, שגילויה מיוחס להיפאסוס, שהיחס בין אורך האלכסון במחומש משוכלל לאורך בסיסו הוא מספר אי רציונלי. היפאסוס היה הראשון שחקר את התהודה ואת האקוסטיקה. חלק מחיבוריו שרד עד ימינו.
בני הרדי
בני הרדי (באנגלית: The Hardy Boys) היא סדרת ספרים של ספרות בלשית שנכתב בידי סופרי צללים שונים תחת שם העט "פרנקלין דיקסון".
הספר מספר על פרנק וג'ו הרדי, שני נערים אמריקאים שאביהם הוא חוקר האף.בי.איי לשעבר, ובעל סוכנות בלשות פרטית. הנערים עוסקים בחקירות יחד עם אביהם, או בחקירות שאביהם עסוק מדי מכדי לטפל בהן. הם נעזרים בחבריהם ובחברותיהם הטובים מהתיכון כמו: צ'ט מורטון, ביף, לולה מורטון, וחברים נוספים. במהלך חקירותיהם נתונים הנערים לעיתים קרובות בסכנת חיים מידי אויביהם המנסים למנוע מהם להתעסק בחקירה. דבר המדאיג במיוחד את דודתם גרטרוד שממליצה להם תמיד להפסיק להיות בלשים למרות שבסתר היא מעריצה את עבודתם.
יעקובסון
יעקובסון (וכן יעקבסון, יעקבזון, יעקובזון, יאקובסון ויאקובסן) הוא שם משפחה שפירושו הוא "בן יעקב".
{{פירושונים|
חצוצרה (סוג חילזון)
חצוצרה (שם מדעי: Charonia) היא סוג מונוטיפי של חלזונות ימיים גדולים מאוד במשפחת החצוצריים. בחופי ארץ ישראל נפוצים כל המינים בסוג זה.
אטימולוגיה
השם הנפוץ "חצוצרה" נגזר מהסיפור על האל טריטון במיתולוגיה היוונית, שהיה בנו של פוסידון, אל הים. האל טריטון תואר לעיתים קרובות נושף אל תוך קרן קונכייה גדולה הדומה למינים בסוג זה; חצוצרות כאלו עדיין נעשות לעיתים מזדמנות גם כיום.
מאובנים
קיימים תיעודי מאובנים רבים מסוג זה מתקופת הקרטיקון עד הרביעון (מלפני כ-94.3 עד 0.012 מיליון שנים). מאובנים נמצאים בשכבות וקרקעיות ימים ברחבי העולם.
תיאור
מינים מהסוג חצוצרה הם בעלי קונכייה גדולה וספירלית שצורתה מגדלית-כישורית מתונה ולה פתח אליפטי גדול עם שפה רחבה. הקונכייה היא בדרך כלל בגוון לבן-קרם עם סימנים חומים או צהובים בצורת חצאי ירח, עיגולים או פסים.
תפוצה
מיני החצוצרה חיים במים ממוזגים וטרופיים ברחבי העולם.
אגם יאנקיווה
יאנקיווה (Llanquihue; בשפת המפוצ'ה: "המקום ששקע") הוא אגם במחוז לוס לאגוס שבדרום צ'ילה. האגם נוצר כתוצאה מהמסת קרחונים קדומים. שטחו 860 קמ"ר, והוא האגם השני בגודלו במדינה, אחרי אגם חנרל קאררה. עומקו המדויק אינו ידוע, אך הוא ככל הנראה עולה על 350 מטרים.
חצוצרה (סוג חילזון)
הרגלי מחיה
בניגוד לשבלולים וחלזונות אחורני-זימים, חצוצריים הם לא הרמאפרודיטים; והם בעלי זוויגים נפרדים ועוברים רבייה מינית עם הפריה פנימית. הנקבה מטילה כמוסות לבנות באשכולות, ובכל אשכול מספר רב של פגיות מתפתחות. הפגיות עוברות לשחייה חופשית וניזונות מפלנקטון, היכן שהן שוחות במים פתוחים במשך תקופה של עד כשלושה חודשים.
אגם יאנקיווה
ממזרח לאגם מתנשא הר הגעש אוסורנו ומדרום לו הר הגעש קלבוקו. משני ההרים זורמים נחלים קטנים אל האגם, המשמעותי שבהם פסקאדו ("דג"), שאורכו 18 ק"מ. הוא עצמו מתנקז לנהר מאויין, שנשפך לאוקיינוס השקט במפרץ קורונאדוס. אורכו של נהר זה 85 ק"מ.
חצוצרה (סוג חילזון)
תזונה
חצוצריים נצפו גם רודפים וצדים בעת זיהוי ריח של טרף. מספר כוכבי ים (כולל כוכבן קוצני) מצליחים לזהות את ההתקרבות של הרכיכה על ידי אמצעים אשר לא לגמרי ברורים, והם ינסו להתרחק מהמקום לפני שמגע פיזי יתרחש. החצוצריים, עם זאת, מהירים יותר מכוכבי הים, ורק לכוכבי ים גדולים יש סיכוי סביר לברוח, ורק על ידי נטישת האיבר הראשון שהחילזון בא במגע איתו.
אגם יאנקיווה
רוב היישובים שלגדות האגם מצויים בצדו המערבי. פוארטו ואראס, שבקצה הדרום-מערבי היא העיירה הגדולה ביותר (כ-32 אלף תושבים ב-2002), וצפונית לה שוכנות יאנקיווה, פרוטיאר ופוארטו אוקטאי. בצדו המזרחי הכפר הקטן אנסנדה. כל היישובים מתפרנסים מתיירות, ובפוארטו ואראס אף פועל קזינו. חלק מהיישובים נוסדו במהלך המאה ה-19 בידי מהגרים גרמנים, ובחלקם התיישבו מהגרים גרמנים לאחר היווסדם. לנוכחות הגרמנית הייתה השפעה על האדריכלות המקומית ואף על המטבח המקומי.
חצוצרה (סוג חילזון)
תזונה
החצוצרה תופסת את הטרף שלה ברגלה השרירית ומשתמשת ברדולה המשוננת שלה (משננת - איבר בעל סרט שיניים הנמצא אצל רכיכות) וחותכת דרך העור המשוריין של כוכב הים. ברגע שחדרה לעורו, רירה משתק את הטרף והחילזון ניזון מבשרו, לרוב כאשר הוא מתחיל עם החלקים הרכים ביותר כמו איברי הרבייה והבטן.
אגם יאנקיווה
האגדה על ליקאראיין
לבני הוויליצ'ה הייתה אגדה על מקורו של האגם. האגדה מספרת על נערה יפת תואר בשם ליקאראיין (Licarayén) ועל טוקי אמיץ בשם קיטְראלפּי. השניים תכננו להינשא, אלא שהשד פֶּריפּייָאן, שהיה כלוא בהר הגעש אוסורנו, קינא באהבתם, והחליט לשים לה קץ. הוא גרם להר הגעש לפלוט אש, עשן וגופרית, ולהבות כיסו את קו הרקיע. בני הוויליצ'ה התכנסו כדי להחליט מה לעשות כדי להרגיע את השד הזועם. רופא אליל ישיש, שאיש לא הכיר, גרס שיש להקריב את הבתולה היפה ביותר בקרב, ולהניח את לבה בראש הר פיצ'י חואן, כשעליו מקל קינמון. אז, תבוא ציפור שתאכל את הלב, ותשליך את מקל הקינמון ללוע הר הגעש, ותרגיע אותו. ראש השבט קבע כי בתו, ליקאראיין, היא היא היפה שבבתולות, ואותה יש להקריב. הוא סיפר לה בדמעות על החלטתו, אך ליקאראיין שמחה על כך שתוכל להציל את בני שבטה. הייתה לה רק בקשה אחת - שלא יהרוג אותה באמצעות הגרזן או החנית שלו.
חצוצרה (סוג חילזון)
תזונה
החצוצריים בולעים בשלמותן חיות טרף קטנות יותר מבלי לשתק אותן. הם ירקו החוצה כל קוץ ארסי, צדף, או כל חלק לא רצוי אחר מאוחר יותר.
אגם יאנקיווה
האגדה על ליקאראיין
למחרת, הובאה ליקאראיין אל היער, והונחה על מצע של פרחים. לאחר שעצמה את עיניה, נשק קיטראלפי למצחה ועקר את לבה. הוא הביא אותו לראש השבט, ואחד הילדים העלה אותו לראש ההר. מיד לאחר שהניח על הלב את מקל הקינמון, הופיע בשמיים קונדור. הקונדור בלע את הלב, ועף לעבר הר הגעש. הוא חג מסביב ללוע שלוש פעמים, ואז הפיל את מקל הקינמון לתוכו. באותו הרגע נעץ קיטראלפי חנית בלבו, כדי שיוכל להתאחד עם אהובתו. שלג החל לרדת, והמשיך לרדת במשך ימים רבים, עד שהכניע את הלהבות. השלג שנמס גלש במורדות ההרים, ויצר את האגם. הפרחים ששימשו כמצע לליקאראיין בזמן מותה הכו שורשים, והפכו לגן פורח.
חצוצרה (סוג חילזון)
שימוש אדם
אנשים רבים מוצאים את קונכיות החצוצרה כחפץ עיצובי יפה, ולכן הם נאספים ונמכרים כחלק ממסחר הצדפים הבינלאומי, עקב כך יש מחסור בחיות אלו.
מימי קדם, אנשים מתרבויות שונות רבות הסירו את קצה הקונכייה, או קדחו חור בקצה, והשתמשו בקונכייה כחצוצרה.
האל היווני-רומי פוסידון / נפטון מתואר לעיתים קרובות מחזיק בקונכיית חצוצרה, כמו גם בנו טריטון.
מינים ותת-מינים
מינים ותת-מינים בסוג חצוצרה:
פרדריק וילם דה קלרק
פרדריק וילם דה קלֵרק (באפריקאנס: Frederik Willem de Klerk; 18 במרץ 1936 – 11 בנובמבר 2021) היה מדינאי דרום-אפריקאי, נשיא דרום אפריקה בשנים 1989–1994, והאדם הלבן האחרון שכיהן בתפקיד זה. דה קלרק היה ידוע בעיקר כרפורמיסט שהיה אחראי לביטול משטר האפרטהייד הגזעני ולהפיכת דרום אפריקה למדינה דמוקרטית מלאה, בה בני כל הגזעים, כולל הרוב השחור, נהנים מזכות הבחירה וזכויות אחרות. דה קלרק הוא חתן פרס נובל לשלום לשנת 1993. במדינתו הוא נקרא בקיצור FW.
ביוגרפיה
דה קלרק נולד ביוהנסבורג כבן למשפחת פוליטיקאים אפריקאנרית: אביו יוהאנס דה קלרק היה שר ונשיא הסנט של דרום אפריקה, ודודו יוהאנס סטריידום היה ראש ממשלת דרום אפריקה בין השנים 1954–1958. ב-1958 סיים בהצטיינות לימודי משפטים.
קריירה פוליטית
ב-1969, נבחר לראשונה כחבר פרלמנט מטעם המפלגה הלאומית – מפלגת השלטון השמרנית-לאומנית של ימי האפרטהייד. בשנת 1978 מונה לשר בממשלה, וב-1982, הועמד בראש המפלגה הלאומית בפרובינציית טרנסוואל.
לאחר קריירה פוליטית ארוכה בה רכש לעצמו מוניטין שמרני, עמד ב-1989, בראש קבוצת ה"נאורים" במפלגה, ובפברואר נבחר לעמוד בראשה. בספטמבר אותה שנה, כאשר אולץ הנשיא פיטר וילם בותה לפרוש בעקבות שבץ מוחי שלקה בו, תפס דה קלרק את מקומו כנשיא המדינה.
נשיאות וביטול האפרטהייד
מיד עם כניסתו לתפקיד התגלה דה קלרק כרפורמיסט נאור, שהבין כי משטר האפרטהייד הגיע אל סוף הדרך ושאין מנוס משיתוף הרוב השחור בשלטון. הרפורמות החלו להתגלגל במהירות, ובנאומו ההיסטורי בפרלמנט ב-2 בפברואר 1990 הודיע דה קלרק כי הוא מכיר בכך שמדיניות האפרטהייד נכשלה. באותו מעמד התיר מחדש את פעילותם של הקונגרס הלאומי האפריקני (ANC), הקונגרס הפאן אפריקניסטי (PAC), והמפלגה הקומוניסטית, שהיו עד אז מחוץ לחוק. במקביל הודיע על שחרורם של אסירים פוליטיים רבים, ביטל את עונש המוות, והגביל את אורך תקופת מעצרים מנהליים למקסימום 6 חודשים. שבוע מאוחר יותר, ב-10 בפברואר 1990, הסעיר את דרום אפריקה והעולם כולו כשהכריז שלמחרת היום ישתחרר נלסון מנדלה מכלאו. במאי אותה שנה החלה ממשלתו במשא ומתן עם ה-ANC, שבעקבותיו הסכים ANC לנטוש את המאבק המזוין, וביוני 1990 בוטל מצב החירום ששרר במדינה.
ב-1991 ביטל דה קלרק את חוקי האפליה שעוד נותרו בתוקף – החוקים שנגעו לבעלות על קרקעות, לאזורי מגורים, ולסיווג על פי גזע במרשם האוכלוסין. במרץ 1992 נתנו אזרחיה הלבנים של דרום אפריקה במשאל עם, ברוב סוחף, מנדט לדה קלרק לנהל משא ומתן עם ה-ANC ותנועות אחרות על חוקה חדשה למדינה, שתשתף את הרוב השחור בשלטון. ב-1993 קיבלו דה קלרק ונלסון מנדלה את פרס נובל לשלום על פועלם המשותף לביטול האפרטהייד והעברת השלטון בדרכי שלום.
הרפורמות של דה קלרק הקנו לו יריבים מבית, גם מתוך מפלגתו. קבוצה של שמרנים חסידי האפרטהייד עזבו את המפלגה הלאומית והצטרפו למפלגה השמרנית שהתנגדה לרפורמות. התנגדות מחתרתית יותר הייתה גם מצד "תנועת ההתנגדות האפריקאנרית" הימנית-קיצונית. במקביל נמשכו עימותים אלימים ועקובים מדם בין ה-ANC ליריבתה באופוזיציה - מפלגת החופש אינקאתה של בני הזולו.
לאחר הנשיאות
באפריל 1994 התקיימו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות בהן השתתפו בני כל הגזעים במדינה. דה קלרק התמודד באופן סמלי על הנשיאות מול מנדלה, שכצפוי זכה ברוב מוחץ. בממשלת האחדות הלאומית שקמה שימש דה קלרק כסגן-נשיא לצד מנדלה, עד שהכריז על פרישתו בשנת 1996. ב-1997 דה-קלרק ויתר על ראשות המפלגה הלאומית ועזב את החיים הפוליטיים.
חיים אישיים
בשנת 1998 התגרש דה קלרק מאשתו מזה 38 שנה מריקה דה קלרק בעקבות חשיפת מערכת יחסיו עם אליטה גאורגיאדס, רעייתו של איל הספנות היווני טוני גאורגיאדס, אשר ככל הנראה נמנה עם התורמים למפלגה הלאומית. זמן קצר לאחר מכן נשא דה קלרק את אליטה גאוריאדס לאישה.
בדצמבר 2001, הזדעזעה דרום אפריקה מן הרצח הברוטאלי של גרושתו מריקה במהלך שוד אלים. מריקה נמצאה בדירתה בקייפטאון כשעליה סימני דקירה וחנק. באותה העת שהה דה קלרק בשוודיה לרגל אירוע המציין 100 שנים לפרס נובל. הרוצח, מאבטח אפריקני שחור, נתפס ונשפט ונגזר עליו מאסר עולם.
ספרו
בשנת 1999 ראתה אור האוטוביוגרפיה של דה קלרק "The Last Trek-A New Beginning".
הוקרה
בשנת 2014 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
פרידה מיכלסון
פרידה מיכלסון (בלטבית; Frīda Mihelsone; 1906–1982) הייתה יהודיה-לטבית וניצולת שואה. היא הייתה אחת משני הניצולים היחידים מטבח יער רומבולה. ספר זכרונותיה "שרדתי את רומבולה" מתעד שואת יהודי לטביה, את חייה בגטו ריגה וכיצד הצליחה לשרוד את הטבח.
לפני הכיבוש הנאצי
מיכלסון נולדה בג'ונגולבן, לטביה, בשנת 1906. היא גדלה בורקליאני אך עברה לריגה בשנות השלושים לעבוד כתופרת.
בתקופת הכיבוש הנאצי
בשנת 1941, במהלך הכיבוש הנאצי בלטביה, נכלאה מיכלסון בגטו ריגה. בתוך יומיים בסוף שנת 1941 נלקחו רוב הכלואים בגטו ריגה ליער רומבולה, בפאתי ריגה ונרצחו. מיכלסון הייתה עדה ליום הראשון, 30 בנובמבר, כשראתה אלפי יהודים נלקחים מהגטו. ביום השני, 8 בדצמבר, היא נלקחה גם מהגטו ונאלצה לצעוד עם אלפי יהודים לרומבולה.
את הצעדת היהודים לכיוון בורות ההריגה תיארה ביומנה:
עם זאת, היא נמלטה מרצח בכך שהשליכה את עצמה לשלג כאשר התקרבה למקום הטבח, לאחר מכן העמידה פנים שהיא מתה.
היהודים האחרים נאלצו לחלוץ את הנעליים שהושלכו לערמה על גבי מיכלסון. היא המשיכה להעמיד פנים שהיא מתה והמשיכה להתחבא מתחת לערימת הנעליים. מיכלסון הסתתרה ביער בשלוש השנים הבאות, ובעזרת אנשים מקומיים הצליחה לשרוד את הכיבוש הנאצי.
אחרי הכיבוש הנאצי
מיכלסון התחתנה עם מרדכי מיכלסון ויחד נולדו להם שני ילדים. בשנת 1950 גורש מרדכי מיכלסון לסיביר עקב האשמות שווא. בשנת 1971 פרידה מיכלסון וילדיה עזבו את ברית המועצות ועלו לארץ.
ספרה: שרדתי את רומבולה
בשנות השישים כתבה את זיכרונותיה מהשואה ומהכיבוש הנאצי בלטביה ביידיש שהייתה שפת אמה. העותק המקורי של הספר נשמר בארכיון מוזיאון יהודים בלטביה. כתביה של מיכלסון תורגמו לרוסית ועובדו על ידי דייוויד זילברמן לספר "שרדתי את רומבולה". מאוחר יותר תורגם הספר לאנגלית וללטבית. תרגום לגרמנית פורסם בשנת 2020, , ותרגום לעברית יצא ב-2021 על ידי בנה אריה מיכאלי.
סוזן סונטג
סוזן סונטג (באנגלית: Susan Sontag; 16 בינואר 1933 – 28 בדצמבר 2004) הייתה סופרת, במאית קולנוע, פילוסופית, מומחית בתורת הספרות ופעילה פוליטית יהודיה-אמריקאית.
סונטג התבטאה בסוגיות פוליטיות וחברתיות בכתב ובעל פה וכן נסעה אל אזורי עימות, ובכלל זה בתקופת מלחמת וייטנאם והמצור על סרייבו. היא כתבה בהרחבה על צילום, תרבות ותקשורת, איידס וחולי, זכויות אדם, וקומוניזם ואידאולוגיה שמאלנית. המאמרים ונאומיה לפעמים גררו ביקורת. The New York Review of Books הכתיר אותה כ"אחת מהמבקרים החשובים ביותר בדורה".
קורות חיים
רוב שנות ילדותה ונעוריה עברו עליה בעיר טוסון באריזונה ובגיל 15 סיימה את לימודי התיכון בלוס אנג'לס, בתיכון צפון הוליווד (North Hollywood High School). לאחר סיום לימודי התיכון החלה בלימודי תואר ראשון באוניברסיטת ברקלי, אולם במהלך הלימודים עברה ללמוד באוניברסיטת שיקגו מתוך הערצה לפרסומה ולתוכנית הליבה של האוניברסיטה. היא למדה פילוסופיה, היסטוריה עתיקה וספרות, וסיימה תואר ראשון. בעת לימודיה בשיקגו היא ומייק ניקולס הפכו לחברים טובים. בהמשך, למדה באוניברסיטת הרווארד לתואר שני. בתחילה למדה ספרות עם פרי מילר והארי לוין, ולאחר מכן עברה ללמוד פילוסופיה ותאולוגיה עם מורים כמו פאול טיליך, יעקב טאובס, רפאל דמוס ומורטון ווייט. עם סיום התואר השני, המשיכה ללמוד בהרווארד לימודי דוקטורט במטפיזיקה, אתיקה, פילוסופיה יוונית ופילוסופיה קונטיננטלית ותאולוגיה.
עם סיום לימודי הדוקטורט זכתה סונטג במלגת מחקר מטעם American Association of University Women's לשנה אקדמית בקולג' סנט אן באוניברסיטת אוקספורד, לשם היא נסעה ללא בנה ובעלה. היא לא סיימה את תקופת מלגת המחקר באוקספורד, והמשיכה לסורבון בפריז. בפריז היא התחברה עם אמנים גולים, אינטלקטואלים ואנשי רוח. סונטג מציינת את תקופתה בפריז כתקופה החשובה ביותר בחייה. תקופה זו היוותה בסיס לחיבורה האינטלקטואלי והאמנותי עם התרבות הצרפתית.
עוד בתקופת לימודיה בשיקגו, בהיותה בת 17, נישאה למרצה לסוציולוגיה בשם פיליפ ריף, לאחר שזה חיזר אחריה במשך 10 ימים. השניים התגרשו לאחר שמונה שנות נישואים. במהלך הנישואים נולד לזוג בן - דייוויד ריף, לימים העורך הספרותי של אמו בהוצאת הספרים פרר, שטראוס וג'ירו ואף סופר בזכות עצמו.
סונטג הייתה ביסקסואלית, ועל משיכתה לנשים כתבה בפירוט כבר בגיל 15 ביומנה האישי. בשנות ה-70 המוקדמות היא ניהלה מערכת יחסים עם השחקנית הצרפתייה ניקול סטפני (1923 – 2007) ובהמשך הייתה בת זוגן של הצלמת אנני ליבוביץ', הכריאוגרפית לוזיאנה צ'יילדס והתסריטאית מריה אירין פורנס. סונטג הייתה פתוחה לגבי נטייתה המינית, ואף דיברה על כך בהרחבה בריאיון לעיתון הבריטי הגארדיאן בשנת 2000.
עבודתה הספרותית
סוזן סונטג החלה את עבודה הספרותית בעודה מלמדת פילוסופיה באוניברסיטת העיר ניו יורק וב- Sarah Lawrence College. במקביל היא גם לימדה עם מוריה פילוסופיה של הדת באוניברסיטת קולומביה בין השנים 1960–1964. ב-1965 היא סיימה את הקריירה האקדמית שלה והתמסרה לכתיבת ספרות ומסות.
סונטג זכתה להצלחה מאוחרת כסופרת עם פרסום רב המכר (The Volcano Lover (1992. בגיל 67 פרסמה את הרומן האחרון שלה, באמריקה (2000). בנוסף, היא כתבה וביימה ארבעה סרטים וכן כתבה מספר מחזות.
הגותה
מאמריה של סונטג הם אלו שהביאו לה הכרה ומוניטין. בגיל 31 (1964) פרסמה את "הערות על קאמפ", מאמר שסימן אותה כאינטלקטואלית מבטיחה. במאמר היא דנה במשמעויות הקאמפ ב-58 היבטים שונים. היא מבטלת את הדיכוטומיה בין אמנות גבוהה ונמוכה, בוחנת את הקשר בין מעמד, תופעות חברתיות ופוליטיות לבין סגנון אסתטי, תפיסות מיניות ועוד.
מבחן אוילר
מבחן אוילר, הנקרא על שם המתמטיקאי לאונרד אוילר, הוא מבחן לבדיקה אם מספר כלשהו \ a הוא שארית ריבועית של מספר ראשוני \ p.
סוזן סונטג
הגותה
בספר "נגד פרשנות ומאמרים נוספים" (Against Interpretation) (1966), עוסקת סונטג במחלוקות בין שני סוגים שונים של ביקורת אמנות ותאוריה: פרשנות פורמליסטית, ופרשנות מבוססת תוכן. היא יוצאת נגד עיסוק היתר בפרשנות באמנות (באמנות הפלסטית, בספרות, בקולנוע ובתיאטרון). לטענתה הפרשנות "השתלטה" על האמנות והפכה את האמנות לצייתנית. הפרשנות הפורמליסטית, היא הפרשנות המודרנית, איבדה את הרגישות והיא שואפת לחפור עד הרס. על אף שמו של המאמר, סונטג אינה מתנגדת כלל לפרשנות. פרשנות התוכן מאפשרת להתחבר להיבטים החושניים ולחבר מחדש את התוכן והצורה של עבודת האמנות. ההנאה מאמנות פוחתת בגלל עומס יתר על החושים שיוצרת הפרשנות ובעזרת "המצאת" אוצר מילים על מה העבודה עושה ואיך היא עושה.
מבחן אוילר
נוסח מבחן אוילר: יהי \ p מספר ראשוני אי זוגי ויהי \ a מספר זר ל- \ p , \ a הוא שארית ריבועית של \ p אם ורק אם.
סוזן סונטג
הגותה
סונטג כותבת בספרה הצילום כראי התקופה (1977, 1978) כי הקלות בצילום מודרני יצרה עודף של חומר ויזואלי, ונראה כאילו הכל כבר צולם. המצלמה המודרנית הקלה לתפעול, שזמינותה רבה בעולם המערבי, שינתה את תפיסת המציאות, את תפיסת הזמן - היכולת לתעד את ההווה, וגרמה לטשטוש בין אמנות לצילום התפקודי. תמונות מסוגלות לתפוס את מקומה של המציאות, ראשית משום שתצלום אינו בבואה או אינטרפטציה של הממשי, אלא הוא גם דבר מה הלקוח במישרין מהמציאות. זמינות הצילום שינתה את הציפיות שלנו בנוגע לאובייקטים עליהם ראוי להתבונן, שאנחנו מעוניינים להתבונן עליהם, והאם יש לנו זכות להציגם. נוצר קוד אתי חזותי חדש. הצילום הרחיב את הידע שלנו על מקומות רחוקים ותיעד רגעים היסטוריים שעד כה לא היו נגישים. סונטג מפנה את תשומת ליבנו לכך שהצילום הוריד את רמת הרגישות של קהל הצופים וחשף אותם לחוויות אנושיות מחרידות.
סונטג שואלת במחלה כמטפורה (1978, 1979), באיזו מידה מדע הרפואה מושפע מהתרבות? האם דימויים של מחלות, משפיעים על ההבנה הרפואית שלנו? היא קראה תיגר על המנטליות של "האשמת הקורבן", שמסתתרת מאחורי השפה בה אנו משתמשים כדי לתאר מחלות ואת אלה הסובלים מהן. היא מדגימה את טיעוניה תוך כדי בחינת היחס למחלת הסרטן במאה ה-20 ומחלת השחפת במאה ה-19. סונטג מראה כי שתי המחלות מתקשרות עם תכונות פסיכולוגיות. היא טוענת שמטפורות ומונחים המשמשים לתיאור שתי המחלות הובילו ליצירת קשר בין המבנה האישיותי של החולה לבין המחלה הפיזית עצמה. לסרטן מיוחסים רגשות קיצוניים, דיכוי נפשי, סגפנות והדחקה, ואילו השחפת נתפסה כמחלה של רומנטיקנים, משוררים, אמנים, וקשורה בתשוקות חסרות מימוש וחוסר יכולת לממש אידיאלים רומנטיים.
מבחן אוילר
הוכחה
. . לכן,.
כיוון שני: נניח כי. כיוון ש \ U_p היא חבורה ציקלית, אזי קיים לה יוצר, יהי היוצר שלה. מכיוון ש אז  עבור \ \alpha כלשהו.. הסדר של \ g הוא \ p-1, לכן \ p-1 מחלק את ומכאן ש-\ \alpha/2 מספר שלם, יהי. עבור \ x=g^\beta מתקיים, ולכן \ a הוא שארית ריבועית של \ p.