cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דרור גרין
ספרי פרוזה
ספרי הפרוזה של גרין משתייכים לז'אנרים שונים, ובהם נובלה ('הסתלקותו של, פטירתו של, אחריתו של, מותו'), רומן ('צוות 4'), סיפורים קצרים ('מסיבת הריקודים של קסיופיאה'), אגדות וספרות פוליטית. בשנת 1989 יצא לאור ספרו 'אגדות האינתיפאדה', הספר הראשון בנושא זה, שעורר מהומה תקשורתית, ואף הוחרם על ידי רשת סטימצקי; הספר תורגם לערבית על ידי סלמאן מצאלחה, אך הממשל הצבאי אסר על הפצתו בשטחים. ספריו 'פרות קדושות', אודות הגזענות בתרבות הישראלית, ו'אחד-העם וחזון המדינה הדו-לאומית', יצאו לאור בשנת 2005 והוחרמו על ידי התקשורת בישראל.
שירה
בשנת 1982 הקים גרין כתב-עת חדש לשירה, שהיה מבוסס על שיר יחיד מאת משורר עברי שנשלח למאות מנויים במעטפה, באמצעות הדואר, מדי שבוע. במערכת 'פיוט - דפשיר שבועי לשירה עברית' השתתפו יונה וולך, ס. יזהר, אריאל הירשפלד, עודד שור, אורה לב-רון ואילנה צוקרמן. כדי לאפשר לקוראים רבים להתוודע אל השירה העברית החדשה, מימן גרין את רוב ההוצאות מכספו, והמשיך להוציא את כתב-העת במשך שבע שנים. משנת 2007 הוא שב לשלוח את השיר למנויים באמצעות האינטרנט, באתר psychom.com, במתכונת חדשה. מדי שבוע הוא שולח לארבעת-אלפים מנויים שיר מתוך הקלאסיקה של השירה העברית והעולמית, אליו מצורף הרהור שאינו פירוש של השיר אלא התבוננות המציגה את תורת האימון הרגשי שפיתח, המניחה שהמניע המרכזי בחיי האדם הוא החיפוש אחרי תחושה של מקום בטוח.
ב'ספרית פיוט', סדרת ספרי שירה שערך, הוציא לאור את ספריהם של יונה וולך, בנימין שבילי, שלי אלקיים, גבריאלה אלישע, אילן בשם, ותרגומים מאת משה זינגר.
ספרות מקצועית
גרין חיבר ספרים בנושא טיפול נפשי המיועדים לאנשי המקצוע וגם לקהל הרחב. בספר 'פרויד נגד דורה והמודל השקוף של תיאור-המקרה' הציג את המחקר שלו אודות תיאורי-המקרים של פרויד. בספר 'פסיכותרפיה ממבט אחר' הציג גישה חדשה לכתיבת תיאורי-מקרים והתבוננות חדשה על הפסיכותרפיה. ספרו 'טיפול נפשי, מדריך למשתמש' הוא המדריך הראשון המאפשר לקהל הרחב למצוא את הטיפול הנפשי המתאים ואת המטפל המתאים, וגם להתוודע אל הסכנות שבטיפול הנפשי.
גרין ערך את סדרת 'הספרייה לפסיכותרפיה', ובה תיאורי-המקרים של פרויד בתרגומם הראשון לעברית, וכן את ספריהם של פרופסור חיים עומר, נחי אלון, אורה גבריאלי, ברורית לאוב ושניאור הופמן.
תרגום ועריכה
גרין תרגם וערך את ספרו של חיים עומר, 'שיקום הסמכות ההורית'; את ספרו של פרנק באום 'השליט הקסום של ממלכת מו'; ואת ספרו של רוברט נדלר 'המלך והצל'.
תיאורי-מקרים
את עבודת התזה בסיום לימודי התואר השני בפסיכותרפיה בלונדון הקדיש גרין לתיאור-המקרה הידוע של 'דורה' מאת זיגמונד פרויד, ובאמצעותו גילה את 'מודל העבודה' שהשפיע על התייחסותו של פרויד למטופליו עוד לפני שפגש אותם, ובהמשך השפיע על דורות רבים של מטפלים. הספר תורגם לעברית ויצא לאור בשתי מהדורות. גרין המשיך להתמחות בכתביו של פרויד, ערך את תיאורי-המקרים של פרויד שיצאו לאור לראשונה בעברית, והכין סמינר על תיאורי-המקרים של פרויד לפסיכולוגים, פסיכיאטרים ומטפלים בבתי-ספר לפסיכותרפיה.
בנוסף פיתח גרין קורס ראשון מסוגו למטפלים, בכתיבת תיאורי-מקרים, אותו לימד בבתי-ספר לפסיכותרפיה. לכך מוקדש חלקו הראשון של ספרו 'פסיכותרפיה ממבט אחר'.
יחסים טיפוליים וכללי-היסוד של הפסיכותרפיה
בעבודת הדוקטורט שלו חקר גרין את מה שיוצר את הקשר המיוחד בין מטפל למטופל, ביותר מארבע-מאות הגישות הקיימות לטיפול נפשי, והגדיר את המאפיינים היוצרים את 'כללי-היסוד' הטיפוליים. בכך המשיך את עבודתו של פרופסור רוברט לנגס (Robert Langs), שחקר והגדיר את 'כללי-היסוד של הפסיכואנליזה'. המחקר של גרין מציג את המכנה המשותף לכל הגישות לטיפול נפשי, מעבר להנחות התאורטיות השונות ואף מנוגדות שלהן. לטענתו, ההגדרה המדויקת של כללי-היסוד הטיפוליים מעניקה לכל מטפל כלים מעשיים ליצירת המקום הבטוח הטיפולי, שבלעדיו לא ייתכן כל תהליך טיפולי.
טיפול נפשי באינטרנט
גרין הוא אחד מחלוצי הטיפול הנפשי באינטרנט, ומשנת 1999 הוא מטפל באמצעות האינטרנט וחוקר תחום טיפולי חדש זה. בעבודת הדוקטורט שלו בדק מאות אתרים לטיפול נפשי באינטרנט, והגדיר את התנאים ליצירת יחסים טיפוליים בסביבה הטיפולית החדשה. המחקר סייע לו לפתח את הקליניקה הווירטואלית הראשונה, והיחידה עד כה, המשלבת את כל אמצעי התקשורת הקיימים באינטרנט במרחב טיפולי סגור ומוגן (באתר psychom.com). מה שמייחד את הקליניקה הווירטואלית הוא התיעוד של התהליך הטיפולי, המאפשר לחקור באופן אובייקטיבי תהליך זה ולמנוע שימוש לא אתי בהבדלי הכוחות שבין המטפל לבין המטופל. באתר מטפל גרין באמצעות הקליניקה הווירטואלית, וגם מקיים תוכניות הכשרה והדרכה למטפלים באמצעות האינטרנט.
אימון רגשי
בשנת 2011 יצא לאור ספרו של גרין, 'אימון רגשי: שיפור המיומנויות הרגשיות ליצירת תחושה של מקום בטוח בעולם משתנה'. גישת האימון הרגשי (Emotional Training) מבוססת על תפיסה חדשנית של טבע האדם, השוללת את ההפרדה בין גוף לנפש, המקובלת בתרבות המערבית באלפיים השנים האחרונות. על פי גרין, האימון הרגשי אינו טיפול אלא דרך-חיים המבוססת על תרגול יומיומי של יצירת תחושה של מקום בטוח, שהיא המניע המרכזי בחייו של כל אדם. כמו הרפואה המונעת, גישת האימון הרגשי אינה 'מרפאת' אלא מונעת את המשברים הצפויים למי שאינו מתאים את עצמו לשינויים המהירים בחיים במאה ה-21.
במכון לאימון רגשי בבולגריה מקיים גרין סדנאות לזוגות, להורים ולמנהלים, וגם מכשיר מאמנים רגשיים. הוא פיתח תוכנית מיוחדת לתמיכה בהלומי-קרב, המבוססת גם על ניסיונו האישי כהלום-קרב ממלחמת יום הכיפורים, ועל ההתמודדות שלו עם התסמינים הפוסט-טראומטיים.
בספרו טוען גרין שהאימון הרגשי אינו רק מתודה מעשית, אלא גם דרך חדשה להבין את המערכות המרכיבות את התרבות האנושית, את האמנות, את הפוליטיקה, את החשיבה והמחקר ואת היחסים הבינאישיים.
יוסף זריצקי (רב)
הרב יוסף הכהן זריצקי (נולד ב-1951) עוסק בתחום הכשרות של חומרי גלם ושל מוצרים בתעשיית המזון. מייעץ לרבנים, לארגוני כשרות ולאנשים פרטיים. מרצה בנושאי כשרות בישיבות ובבתי ספר תיכוניים.
ביוגרפיה
נולד בירושלים, בנם של הסופר דוד זריצקי וברטה לבית ארלנגר. אחותו היא הסופרת החרדית שיינדל ויינשטיין.
פוסק הלכה גם בתחומים נוספים, מלבד כשרות, ומשמש כמשגיח כשרות במלונות, מסעדות ומפעלי מזון. פיקח על מפעלי חומרי גלם בישראל עבור הכשרויות של, חוג חת"ם סופר פתח תקווה, בד"ץ שארית ישראל והרבנות הראשית. החל משנת 2013 הוא מעניק את הכשרות לפסח לסיגריות מתוצרת דובק, לצד בד"ץ בית יוסף.
לאחר שהראשון לציון, הרב יצחק יוסף, התבטא כי יש יינות רבים בשוק שאינם ראויים לקידוש, טען זריצקי כי דבריו הם "שערורייה".
מביע את דעתו לעיתים בניגוד למנהגים רווחים, כגון ביקורת על זריקת מזון לפני פסח מחשש לחמץ, משום שלדבריו יש בכך איסור בל תשחית.
הרב זריצקי הוא תושב בני ברק, נשוי ואב לשמונה. בנו שמעון זריצקי, הוא מרבני ישיבת לב לאחים וראש כולל של "בעלי בתים" ברחובות לבעלי תשובה.
איתי גלוסקא
איתי גלוסקא (נולד ב-26 באוגוסט 1975) הוא פזמונאי, מלחין, מעבד וזמר ישראלי.
ביוגרפיה
גלוסקא נולד בלונדון וגדל בירושלים. הוא בנו של עמי גלוסקא, חוקר ומרצה בתחום ההיסטוריה הצבאית והמדינית של ישראל. בת דודתו של אביו היא הזמרת אופירה גלוסקא. בתקופת התיכון למד בלונדון בבית ספר יהודי. שירת בצה"ל כפקח טיסה בחיל האוויר . בוגר תואר ראשון במגמת תסריטאות ותואר שני בתוכנית הבינתחומית באומנויות באוניברסיטת תל אביב.
גלוסקא ידוע בעיקר בהיותו סולן להקת "הדורבנים" בשני אלבומיה הראשונים: "קובי" ו"לוי". מתוכם כתב והלחין שירים רבים, ביניהם: "בחור ידוע בשכונה", "בעוד שבוע", "עוד לילה" ו"לא בא לי לשמוע".
השיר "לא בא לי לשמוע" אותו כתב והלחין גלוסקא, היה שיר הנושא של תוכנית המציאות הישראלית "המופע של סטיב".
בשנת 2008, פרש גלוסקא מלהקת "הדורבנים" ופנה לתחום הקולנוע.
בשנת 2015, השתתף גלוסקא בסינגל "Solito", הסינגל הראשון מתוך אלבום ההרכב "פרויקט הצברים".
תומאס ביב
קורות חייו
ביב נולד במחוז אמיליה, וירג'יניה. כשהיה בן שנה עברה משפחתו לג'ורג'יה - חלק מהגירה המונית של ותיקי מלחמת העצמאות של ארצות הברית; רבים עברו לג'ורג'יה ושם ניצלו את הצעת הממשלה האמריקאית החדשה לקבלת הנחות ברכישת קרקעות. משפחתו הקימה חוות טבק. כאשר היה בן שלוש עשרה נפטר אביו של ביב. בשנת 1811, ביב עבר למיסיסיפי, לאזור שיהפוך מאוחר יותר לאלבמה. שם הוא התבסס. הוא השתלב בפוליטיקה המקומית והתבסס בעסקים. זמן קצר לאחר מכן הגיע לאזור אחיו הגדול של ביב, ויליאם. ויליאם ביב השתלב אף הוא בפוליטיקה, והפך למושל הראשון של אלבמה ואילו תומאס ביב נבחר לסנאט של המדינה והפך לנשיא הסנאט באלבמה.
כשאחיו, המושל ויליאם ואייט ביב, נפטר בעת מילוי תפקידו ב־10 ביולי 1820, והוא לקח את מקומו כמושל בהמשך כהונתו. ביב נכנס לתפקידו בשנת 1820 ושירת רק עד 1821. תומאס ביב לא התמודד לבחירה מחודשת למשרד המושל. בשנת 1828 נבחר ביב לבית הנבחרים של אלבמה.
בשנת 1829 שימש כמנהל סניף האנטסוויל בבנק של מדינת אלבמה.
היה נשוי לפרמליה תומפסון משנת 1809 ועד למותו.
ביב היה מאבות אבותיו של ג'יימס סי גרדנר, פוליטיקאי מלואיזיאנה שכיהן כראש עיריית שריבורט בין השנים 1954 – 1958.
הוא היה אח במסדר הבונים החופשים, בלשכת ג'ורג' מספר 32 בוירג'יניה.
דגנית אליקים
דגנית אליקים (נולדה ב-1977) היא פסנתרנית, מלחינה ואמנית סאונד ישראלית. יצירותיה מתעסקות באספקטים שונים של האינטראקציה בין האנושי והדיגיטלי. באמצעות כלים כגון קומפוזיציה אלגוריתמית ומחשבים כמבצעים מוזיקליים.
ביוגרפיה
אליקים החלה את לימודי הקומפוזיציה בגיל 17 אצל רביב גזית והמשיכה בבית הספר רימון שם התנסתה לראשונה בעבודה עם מוזיקה אלקטרונית וזכתה בפרסים במסגרת בית-ספרית עבור יצירותיה "דודא" ו"אבקה".
בשנת 2000 המשיכה בלימודי קומפוזיציה אצל המלחין אריה שפירא. ב-2004 סיימה את לימודי התואר הראשון במוזיקה ובפילוסופיה באוניברסיטת חיפה. במשך לימודיה כיהנה כמלחינת הבית של להקת המחול "אסקסטה" בניהולה האמנותי של רות אשל. יצירותיה עבור הרכב זה בוצעו בפסטיבל ישראל, בפסטיבל כרמיאל ובסיבובי הופעות ברחבי ארצות הברית ואירופה.
עם סיום לימודיה בחיפה, אליקים המשיכה ללימודי התואר השני בקומפוזיציה בקונסרבטוריון המלכותי בהאג. בשנותיה בהולנד כתבה שתי יצירות לטייפ - "סוויטה אמהארית" (2004, בכורה ישראלית: מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה), ו"ערווה" (2005, בכורה ישראלית: מוזיאון תל אביב לאמנות), ובנוסף את "עדשים" (2006) לאנסמבל, אשר העפילה לשלב הגמר בתחרות "גאודאמוס".
בשנת 2008 מונתה לתפקיד יו"ר פורום המלחינות והמבצעות בישראל, וכיהנה בתפקיד זה במשך שנתיים. במסגרת תפקיד זה, היא אצרה את הקונצרט "גג2", בהשתתפות המלחינות מאיה דוניץ, ענת פיק, הגר קדימה ואחרות.
ב-2009 החלה אליקים ליצור שיתופי פעולה רב-תחומיים כגון ״אימפלוזיה״, יצירה אודיו-ויזואלית עם נגן הצ'לו דן ויינשטיין והאמן נתן ברנד (בוצעה ב"תיבה", בcca-המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב ועוד), ו"שלולית", וידאו-דאנס בשיתוף עם אמנית הווידאו טליה הופמן והכוריאוגרף אלעד שכטר (הוצגה במרכז לאמנות ומדיה "מעמותה" ובפסטיבל "Wall Paper", באיטליה). בשנת 2010, היא כתבה יצירה לרשת האינטרנט "חוקי השתקפות" עבור גלריה 1024, בהשתתפותם של הגיטריסט אורי פרוסט, אמנית הרשת Batt-Girl, אמן הנויז דניאל דבידובסקי, המשורר ערן הדס והוויולן רונלד בורסן. היצירה זכתה להדים רבים. באותה שנה ייסדה אליקים ביחד עם ערן הדס ו-Batt-Girl את קבוצת הנטארט "בנות טיורינג". הקבוצה העלתה מספר עבודות גלריה לצד מופעים חיים. המופע "מייבי אטנדינג" זכה להצלחה רבה והוצג באירועים ומקומות כגון פסטיבל "ארס אלקטרוניקה" באוסטריה, במוזיאון תל אביב לאמנות, ובמוזיאון המדע בירושלים.
ב-2011 לקחה אליקים חלק בפרויקט "סינסתזיה", עבורו כתבה את 4_L_is, אימפרוביזציה מונחית לפסנתר ולאנסמבל. היצירה בוצעה ב"לבונטין 7", תל אביב וב"וילה קבילה", האג. ב-2012 יצרה אליקים את "קרש" - טרילוגיה למחול בשיתוף עם הכוריאוגרפית רוני הלר אשר הוצגה במרכז סוזן דלל. ב-2013 כתבה את Jonah עבור אנסמבל מיתר אשר הוצגה במסגרת "חג המוזיקה הישראלית" במוזיאון תל אביב לאמנות. כמו כן, בשנה זו החלה לאצור את סדרת הקונצרטים "הקלות הבלתי נסבלת של הקוהרנטיות", עבור "התיבה". בשנת 2014 הלחינה אליקים את הפסקול לסרט "הגרמני הרך" בבימויו של האמן נדב בן נון, פס-קול עבור מחול מאת שלומית פונדמינסקי וכן זכתה בפרס הראשון בפסטיבל עכו עבור הפסקול אשר הלחינה להצגה "גן העדן האבוד" בבימויה של לילך דקל-אבנרי.
בשנת-2015 העלתה אליקים את "קוד/ה", יצירת משך (למעלה משש שעות), המתבססת על ספר השירה של ערן הדס, "קוד". כתובה לפסנתר אוטומטי, ואפליקציית טקסט-טו-ספיץ' המבוססת על קולו של ערן הדס. הספר עליו מבוססת היצירה, חושף את כל מבני ההייקו האפשריים בתורה. זוהי דרשה חילונית המציעה פרשנות דיגיטלית בת-זמננו לסיפור הבריאה ולאבני הבניין של המסורת היהודית, תוך בחינת מעמדם של הטקסט, המוזיקליות והטקסיות.
במרץ 2016 יצא האלבום "Failing Better" בלייבל Aural Terrains אשר זכה לשבחים במגזינים כגון The Wire, והבלוג The Free Jazz Collective באותה שנה היא הלחינה את הפסקול ל״מופעי ההיסטריה״ מאת עדילי ליברמן (בכורה: פסטיבל אינטימדנס, תיאטרון תמונע; החלה בשיתוף פעולה עם המלחינה הדס פארי והמלחין רונלד בורסן (בכורה: פסטיבל טקטוניקס תל אביב); והלחינה את ״Crack-ck-ck-cks In Walls of Silence״ עבור New Babylon Ensemble (בוצעה בברלין, המבורג וברמן). בשנת 2017 אליקים הלחינה את ״A deliberately anaesthetic composition for ensemble" בשיתוף עם האמנית גוני ריסקין. היצירה בוצעה בתיבה ובפורטו, בשיתוף עם האמן הסרבי אלן יילייק. בשנת 2018, אליקים כתבה את The Sea That You Cannot See, עבור תוכנית רדיו ייחודית של אמנית הרדיו והמלחינה מאירה אשר (בהזמנת ORF1, אוסטריה). התוכנית כללה נופי-סאונד פוליטיים מאת מלחינים ישראליים. באותה שנה אליקים יצאה לשתי תוכניות שהות אמן בפריז ובגראץ, במהלכן הופיעה לצד אמנים מקומיים, הרצתה והעבירה סדנאות.
Prelude
Prelude (בעברית: דְבַר פְּתִיחָה) הוא המיני-אלבום הראשון של הזמרת-יוצרת האמריקאית לורן חורגי. המיני-אלבום יצא לאור ב-5 בנובמבר 2021, על ידי חברת התקליטים אטונמנט רקורדס. מתוך המיני-אלבום, יצאו שלושה סינגלים: "Colors", "Scattered" ו-"On Guard" (בשניים האחרונים השתתפו ויק מנסה ו-6lack).
את המיני-אלבום העלו לרשתות הסטרימינג השונות בצאתו, כמו הפצתו בפורמטים דיגיטליים.
רקע והפקה
המיני-אלבום הופק על ידי אנג'ל לופז, פדריקו וינדבר, ג'האן סוויט, ג'וני ריין, יוסטוס וסט, לורן חורגי, לנטז מרטין, מאליי, אואק, ריי "קוואסי" נלסון, סם ריצ'י, טימבלנד, טרבוריוס וזאיר קואלו. הוא כולל שבעה שירים, כשאחד מתוכם הוא אינטרו. שני שירים מתוך השבעה הם שיתופי פעולה עם המוזיקאים ויק מנסה ו-6lack.
עטיפת המיני-אלבום מציגה את לורן חורגי, כשהיא בתוך מים, מביטה למטה.
דוד סופר (שחיין)
1950
בתחרויות השחייה של המכביה השלישית שנערכו בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר 1950 זכה סופר במדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר בתוצאה של 11:24.9 דקות, אחרי ישראל (10:07.6 דקות) ואוסטריה (10:42.0 דקות).
1952
באולימפיאדת הלסינקי (1952) הוא סיים במקום 17 עם נבחרתו בטורניר הכדורמים. הוא שיחק במשחק הראשון שבו נבחרתו הפסידה לנבחרת איטליה (16-1).
היינסברג
היינסברג (באנגלית: Heinsberg) היא עיר בצפון נורדריין-וסטפאליה, שבגרמניה. זהו מקום מושבו של מחוז היינסברג. העיר ממוקמת בסמוך לגבול עם הולנד, על נהר וורם, בערך 20 ק"מ צפונית-מזרחית לסיטארד ו-32 ק"מ דרום-מערבית למנשנגלדבך.
גאוגרפיה
וסנברג היא העיר מצפון להיינסברג, הוקלהובן ממזרח, ולדפוט וגנגלט ממערב, לבין גיילנקירכן דרומה. שני נהרות זורמים דרך היינסברג, הוורם והרור. הוורם מתאחד עם הרור סמוך לרורקמפן, כפר השייך לעיריית היינסברג.
אתרים
בעיר היינסברג יש רק כמה מבנים עתיקים. רוב העיר נהרסה בשנת 1944 במהלך מלחמת העולם השנייה. המראות העיקריים הם:
מגפת הקורונה
העיר קיבלה תשומת לב בסוף מרץ 2020 עת פרסמו מדענים מהעיר מחקר ראשון מסוגו המסביר כיצד מתפשטת מגפת הקורונה. העיר ספגה מכה קשה במגפה עם מספר גבוה של נדבקים ומתים.
פיטר דה ג'רזי
פיטר דה ג'רזי (באנגלית: Peter de Jersey; נולד ב-1965) הוא שחקן טלוויזיה ותיאטרון בריטי.
קריירה
דה ג'רזי מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד ג'רום טיילור בסדרה המשטרתית "The Bill". בין 2000 ל-2003 שיחק בתפקיד סטיב וורינג בסדרה הרפואית "הולבי סיטי", עד שהדמות נהרגה בתאונת דרכים. תפקידים נוספים שלו בטלוויזיה היו בסדרות "רופאים" ו"דיאל ופסקו". בפרק "Father's Pride" בסדרה "תחבולות חדשות" הופיע לצדו של השחקן ג'רמי שפילד איתו שיחק בסדרה "הולבי סיטי".
בשנים 2008 ו-2000 הופיע דה ג'רזי עם הלהקה השייקספירית המלכותית בתפקידים שונים בהם אורלנדו לצדה של סמנתה בונד כרוזלינד, הורציו לצדו של דייוויד טננט כהמלט, ואוברון במחזה "חלום ליל קיץ". עם התיאטרון המלכותי הלאומי שיחק דה ג'רזי בעיבוד של הלן אדמונדסון לרומן "מלחמה ושלום" מאת לב טולסטוי. דה ג'רזי זכה לשבחים על גילום דמותו של אנטיוכוס במחזה "Believe In What You Will". עוד השתתף במחזה "Rough Crossings" עיבוד בימתי של קאריל פיליפס לספרו של סיימון שאמה.
ב-2008 שיחק דה ג'רזי בתפקיד משנה בסרט "הג'וב הבריטי" וגילם את מייקל X. ב-2013 ו-2014 גילם את הגנרל קומיניוס בהפקה של תיאטרון דונמאר ורהאוס למחזה "קוריולנוס".
בפרק "יומו של הדוקטור" לציון 50 שנה לסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" שיחק דה ג'רזי בתפקיד אנדרוגר. הפרק שודר לראשונה ב-23 בנובמבר 2013.
כוכב הבוקר (מסדר)
מסדר "כוכב הבוקר" (בלטינית: Stella Matutina; באנגלית: Morning Star), היה מסדר כשפים שהתפצל מהשחר המוזהב. החברים בו עברו טקסי חניכה, בכל פעם שעלו בדרגה והקדישו את עצמם להפצתו של חומר העיון המסורתי הקודם שנלמד בשחר המוזהב. במקור, חברי האגודה נודעו בשם המקוצר "הוורד המסתורי" או בשמו המלא "המסדר החיצוני של הוורד המסתורי". עובדה ראויה לציון היא, כשחוקר המיסטיקה ישראל רגארדי, פרסם לראשונה בציבור הרחב את מסמכי השחר המוזהב, אלה היו למעשה מסמכי הלימוד של מסדר "כוכב הבוקר". מסדר זה היה רק אחד מכמה מסדרי בת אשר אליהם מסדר השחר המוזהב התפרק, ביניהם ניתן למנות את מסדר "אלפא אי אומגה", בראשו עמדו ג'ון ויליאם ברודי-אינס וסמואל לידל מקגרגור מת'רס ו"מקדש איזיס-אורניה" בראשו עמד ארתור אדוארד ווייט, כולל ארגונים אחרים.
מקור התנועה
לאחר מרידתם בתחילת 1900, של "אשפי לונדון" כנגד סמואל לידל מקרגור מת'רס, מי שעמד באותה שנה בראש השחר המוזהב, התחלק המסדר לשתי קבוצות. אלה שנשארו נאמנים למת'רס אימצו לעצמם את השם "אלפא אי אומגה", בעוד שהחבורה שפעלה בלונדון, אימצה לעצמה את השם "האגודה ההרמטית של הבוקר האדום" (Hermetic Society of the Morgenroth). בקבוצה זו נשארו חברים כגון רוברט פלקין (רופא בריטי), ג'ון ויליאם ברודי-אינס, ארתור אדוארד ווייט, הכומר אייטון, ויליאם בטלר ייטס ואחרים.
ל"בוקר האדום" היה זמן קיום מאוד קצר, לא לפני שגם הוא התפלג לשני מסדרים חדשים. אלה שהתעניינו בעיקר במיסטיקה נוצרית (בראשם עמד ארתור אדוארד ווייט) השתלטו על שרידי "איזיס-אורניה" וייסדו את "המסדר הפולחני העצמאי והמתוקן של השחר המוזהב" (Independent and Rectified Rite of the Golden Dawn), שיותר מאוחר נקרא בשם "אחוות צלב הוורד" (Fellowship of the Rosy Cross). אלה שהתעניינו במיסטיקה בצורה כללית יותר (בהנהגת דוקטור פלקין) ייסדו את מסדר "כוכב הבוקר" - תוך שהם קוראים למקדש האם שלהם "אמון" (Amoun).
מעגל החברים במסדר הצדדי הזה שונה קמעה על ידי דוקטור פלקין וחברי שחר מוזהב אחרים שמושבם היה בלונדון. בין האישים הנוספים שניתן למנות, אשר תרמו להקמת "כוכב הבוקר", הוא ג'ון ויליאם ברודי-אינס, אולם עד מהרה הוא התפייס עם מת'רס ועזב לטובת מסדר "אלפא אי אומגה".
הסימן הראשון שהעיד על פעילותם העצמאית של חברי המסדר התבטא במינוי ועדה של 12 איש אשר תנהל לשנה תמימה אחת את ענייני המסדר. אולם התפתחויות שליליות נוספות, אילצו אותם להבין שפעילות הוועדה הייתה רחוקה מלהיות מספקת ומעשית. כשהם מגלים זה כלפי זה יחס קטנוני ונכנסים לוויכוחים מיותרים נוספים, הם זנחו כל רפורמה במבנה המסדר אותה הם התכוונו ליישם. כיוון שכך, הם חזרו למתכונת המקורית של מינוי ועדה בת שלושה איש בלבד אשר תנהל את ענייניהם.
במהלך ביקורו בניו זילנד, בשנת 1912, פרסם דוקטור פלקין צו הקמה המורה על ייסודו של מקדש "סמאראגדום ת'אלאסס" מס' 49 (אשר היה ידוע בשמו הנוסף "ווארה רא", Whare Ra, "בית השמש" ב-מאורית). פעילות זו התקיימה בקומת המרתף של ביתו, שיועדה לשמש באופן ספציפי למטרה זו ואשר שכן בהאבלוק נורת' (Havelock North), אזור הוקס ביי (Hawke's Bay). ביקורו של פלקין היה קשור בקשר הדוק לפעילות הארגון "סניף המחוז הניו זילנדי של אגודת צלב הוורד" (New Zealand Province of the Societas Rosicruciana). הביקור היה אמור להיות שהיה באורח קבע, אולם האדון מיקין (Mr Meakin), אשר היה אמור לעמוד בראשו של מקדש "אמון" (Amoun), נפטר בסתיו 1912. פלקין שב לאנגליה, אולם השתקע לבסוף בניו זילנד ב-1916 והפעם לצמיתות.
ב-1919, מקדש "אמון" (Amoun Temple), סניף "כוכב הבוקר" שבלונדון, סגר את שעריו עקב העובדה ששניים מפעיליו חלו בסכיזופרניה, כאשר אחד מן השניים הללו, שהיה איש כמורה, נפטר מאוחר יותר בבית חולים לנפגעי נפש.
הסכם קובדן-שבלייה
הסכם קובדן-שבלייה היה הסכם סחר חופשי בין בריטניה וצרפת שכלל הפחתת מכסים הדדית. ההסכם נחתם בשנת 1860, ומטרתו לא הייתה כלכלית בלבד, כי אם גם, ואולי בעיקר, פוליטית. ההסכם היווה מפנה במדיניות הסחר של המדינות החתומות עליו, כמו גם את ראשית תהליך הליברליזציה של הסחר במדינות אירופה למשך מספר עשורים.
הסכם קובדן-שבלייה ממחיש את יחסי הגומלין שבין פוליטיקה לכלכלה; תודות לתנאים כלכליים שהיוו בסיס להתמודדות עם אירועים פוליטיים, נחתם הסכם הסחר, שבתורו הוביל ליצירת מערכת סחר ייחודית, שהשפיעה על הכלכלה, ובעקבות כך חלו תמורות בתנאים הפוליטיים הפנימיים במדינות החברות.
רקע היסטורי-פוליטי
הסכם קובדן-שבלייה נחתם על רקע תחושת אי יציבות גוברת באירופה בכלל, ובין צרפת ובריטניה בפרט. הידרדרות היחסים בין שתי המדינות בנקודת זמן זו התרחשה, בין השאר, על רקע מעורבותן בפתרון השאלה האיטלקית: נפוליאון השלישי ביקש לפעול למען איחוד איטליה ושחרורה מאוסטריה, ויצא למלחמה באפריל 1859. בריטניה ביקשה גם היא לפעול לאיחוד איטליה, אך התנגדה לשימוש בכוח לשם כך. התנגדות זו נבעה, ככל הנראה, מכיוון שלא האמינה כי מניעיו של נפוליאון אלטרואיסטיים בלבד וחששה שהמלחמה שיזם תרחיב את העימות ותוביל למהלך שתוצאתו חזרתה של צרפת למעמדה ככוח ההגמון באירופה, כפי שהיה יובל קודם לכן. למרות אי האמון הגובר בין בריטניה וצרפת, בריטניה נותרה נייטרלית במלחמה באפריל. לעומתה, בניגוד לציפיותיו של נפוליאון, פרוסיה הגיבה בפריסת כוחות, תוך איום לעמוד לצד אוסטריה. בנקודה זו, עמדתה של בריטניה בנוגע לפתרון השאלה האיטלקית הפכה למכרעת, ולכן לגורם בעל חשיבות עליונה מבחינת נפוליאון.
גורם נוסף ביחסי שתי המדינות בתקופה הזו היה המרוץ הימי ביניהן. לאחר מלחמת קרים החלה צרפת לשדרג את צי האוניות שלה ורכשה אוניות פלדה. ב-1858, גילו הבריטים להפתעתם כי מספר אוניות הפלדה שברשותם נמוך מזה של צרפת, גילוי שליבה את חשש הבריטים מפני פלישה צרפתית. על רקע זה, טיהור האווירה והידוק הקשרים עם בריטניה הפכו לאינטרס צרפתי משמעותי במחציתה של 1859. הדעה הרווחת בציבור הבריטי הייתה שיש להתארגן למגננה מפני פלישה צרפתית במהירות, והממשלה הגיבה בגיבוש תוכנית שכללה את הרחבת הצבא, הגדלת הצי הימי והקמת ביצורים. דעת קהל זו הייתה אחד הגורמים המרכזיים בסיכול ניסיונות נפוליאון להגיע להסדר עם ממשלת בריטניה לגבי פתרון לא אלים לכינון איטליה עצמאית. הוא קיווה כי ברית משולשת של בריטניה, צרפת וסרדיניה תרתיע את אוסטריה מלפתוח במלחמה, אולם על אף תמיכת כמה מבכירי הממשל הבריטי, הצעות אלו נכשלו בפרלמנט, עוררו ביקורת ציבורית וחיזקו את טענתו של ריצ'רד קובדן (Richard Cobden), תעשיין ומדינאי בריטי, מאדריכלי ההסכם, כי האמצעי היחיד לשיפור יחסי בריטניה וצרפת הוא הסכם סחר, משום שלטענתו הציבור בבריטניה יתנגד לכל שיתוף פעולה פוליטי או צבאי עם צרפת.
לאחר שנכשל מספר פעמים להגיע להסכמה עם בריטניה לגבי איטליה, החליט נפוליאון לקדם את ההידברות עם בריטניה בנוגע להסכם הסחר בין שתי המדינות. בינתיים, פרסום ה-Le Pape et le Congres עורר את התנגדותם של הקתולים בצרפת ואת זעמה של אוסטריה, שסירבה לכנס את הקונגרס האירופי בנוכחותו של נפוליאון. מחד, זעמם של הקתולים בצרפת הקשה על נפוליאון לחתום על הסכם סחר עם בריטניה, כיוון שפירוש הדבר היה לקומם את הפרוטקציוניסטים בצרפת, ולסכן את שלטונו. מאידך, ההידרדרות ביחסים הדיפלומטיים באירופה בעקבות פרסום Le Pape et le Congres, וכישלונו של נפוליאון להפוך את השאלה האיטלקית לשאלה אירופאית, החריפו את תלותו בעמדת ממשלת בריטניה והצורך בשיפור היחסים עימה. נפוליאון פנה שוב לבריטניה ונענה על ידי שר החוץ הבריטי ראסל (Russel) כי לאור הידרדרות היחסים בין מדינות היבשת, בריטניה מוכנה לבוא לעזרתה של צרפת. במקביל, הנחה שר החוץ הבריטי, ראסל (Russel), את קובדן ואת שגריר בריטניה בפריז, הלורד קאולי (Lord Cowley) לקדם את המשא ומתן על הסכם הסחר.
בבריטניה, לאחר כישלון ההצעה לברית משולשת בקבינט והתרעומת הציבורית על עצם הצעתה, החל משרד החוץ לנסח הנחיות להסכם הסחר עם צרפת, סימן לכך שבריטניה הייתה להוטה לשלוח מסר לאירופה כולה כי היחסים בין שתי המדינות טובים. או, כפי שהדגיש שר החוץ הבריטי, מטרת החתימה על ההסכם מבחינת בריטניה הייתה למנוע מיחסיה עם צרפת להידרדר לנקודה מסוכנת, גם אם נדרשת הקרבת הכנסות ממכסים. בנוסף, ביקשה בריטניה ליצור הזדמנות לשיתוף פעולה עם צרפת בעניין השאלה האיטלקית, משום שעל אף שהייתה מעוניינת באיטליה מאוחדת ומשוחררת, כדי שזו תשמש חיץ בינה לבין אוסטריה וצרפת, היה ברור כי אין היא מסוגלת פוליטית לערב את כוחותיה הצבאיים - אף ממשלה לא הייתה יכולה לשלוח חיילים בריטים למלחמה על שחרור איטליה. מנגד, נפוליאון הראה את נכונות לשחרר את איטליה בכוח במלחמת אפריל 1859, וחששה של בריטניה נבע מהאפשרות שיד חופשית לצרפת בפתרון השאלה האיטלקית תוביל להחלפת שלטון אוסטריה בשליטתה הרצויה פחות של צרפת. כדי למנוע תרחיש זה תוך כדי קידום איחוד איטליה, החליטו שר החוץ וראש הממשלה הבריטים, ראסל ופלמרסטון (Palmerston), כי שיתוף פעולה עם נפוליאון הוא הכרחי, אך תוכניותיהם נתקלו בהתנגדות הקבינט. ייתכן ולכן החליטו לקדם הסכם סחר, על מנת לפתוח ערוץ תקשורת עם צרפת בנוגע לאיטליה, מבלי להזדקק לאישור הקבינט.
רקע היסטורי-כלכלי
הסכם קובדן-שבלייה מהווה נקודת ציון בהיסטוריה של הסחר העולמי, בין השאר, משום שגם צרפת וגם בריטניה שינו את מדיניות הסחר שלהן עם חתימתו ב-1860. כדי להבהיר נקודה זו, יש לסקור את מדיניות הסחר שרווחה בבריטניה ובצרפת קודם להסכם זה.
בנוסף, הוגדרו שתי מטרות למדיניות הסחר הבריטית: שתי המטרות כשלו. המדינות באירופה אסרו, או הטילו מיסים כבדים על מוצרים מבריטניה. התנהגות זו נבעה משלוש סיבות עיקריות: הכישלון חיזק את ההתנגדות לכינון הסכמי סחר ואת התנועה לסחר חופשי, שטענה כי על בריטניה לזנוח את מדיניות המכסים הפרוטקציוניסטית ללא תלות בהתנהלות מדינות אחרות, ולתת למוצרים זרים להתחרות עם התוצרת המקומית. כך, בשנת 1846, בריטניה מבצעת באופן חד-צדדי את רפורמת חוקי היבוא במכסי המגן ומאמצת מדיניות סחר חופשי כשהיא פותחת את שעריה לכל המוצרים מכל המדינות באותם התנאים. בשנות ה-50' של המאה ה-19, אנשי הממשל המסחר, היו תמימי דעים כי אין טעם לחתום על הסכמי סחר. התעשייה והמסחר בבריטניה פרחו, והטענה המובילה הייתה שבמקום לשכנע מדינות אחרות, בריטניה יכולה לשמש דוגמה אישית שתעודד אחרים להצטרף. על רקע זה, הצעתו של ג'ון ברייט (John Bright) ב-1859 לשקול הפחתה של מיסים על יין צרפתי מתוך כוונה להדדיות, נתקלת בהתנגדות נחרצת בבית הנבחרים.
בצרפת, נפוליאון ה-III מצמצם את הפרוטקציוניזם ב-1852 על ידי הפחתת מכסי המגן על פחם, פלדה וברזל, וחשיפה מצומצמת של התעשייה הצרפתית לתחרות. בה בעת, שרי המסחר, האוצר והחוץ של נפוליאון גיבשו דו"ח הכולל המלצה לבטל חלק מהאיסורים על ייבוא סחורה, על ייצוא, והפחתה במיסי הייבוא, אך הדו"ח נדחה על הסף בשל התנגדות הפרוטקציוניסטים בבית המחוקקים הצרפתי. מכאן, מובן כי נפוליאון חשש מתגובת הפרוטקציוניסטים במידה וייחתם הסכם סחר חופשי, אך חששו היה גם מפני ההשלכות על תעשיות בצרפת. אמנם, נפוליאון פעל לצמצום הפרוטקציוניזם, אך אין פירוש הדבר כי שאף לליברליזציה של כלכלת צרפת. דאגתו הייתה שתחרות עם בריטניה תפגע בתעשיות מסוימות ותגרום לעלייה בשיעור האבטלה בצרפת. כמו כן, טען נפוליאון כי אינו בטוח שהישענותה של צרפת על עוצמתה הצבאית וגורמי הייצור שלה אינה נכונה יותר מבחינה פוליטית, בהשוואה לפתיחת שווקים שתכריח את צרפת לתת אמון בשותפותיה. כלומר, נפוליאון ביקש להישאר חופשי ממגבלות וממחויבויות לזרים, גם במחיר שגשוגה הכלכלי של צרפת. לכן, הסכם סחר חופשי עם בריטניה היה בגדר שינוי במדיניותו.
המשא ומתן על הסכם קובדן-שבלייה
רוב המשא ומתן התקיים בערוצים לא רשמיים. תחילתו בהצטלבות מספר אירועים: קובדן ביקש להמיר את תוכנית המגננה הבריטית מפני פלישה צרפתית בהסכם סחר שיקרב בין שתי מדינות. לעניין זה נרתם מקורבו, ג'ון ברייט, שבנאומו בבית הנבחרים ב-1859 הציע לפעול לכינון קשרי מסחר עם צרפת. בעקבות הנאום פנה אל קובדן מישל שבלייה (Michel Shevalier), כלכלן ליברלי, מדינאי ואיש רב השפעה בצרפת, שביקש לדון בהסכם סחר חופשי בין בריטניה וצרפת. בנקודה זו, הצטלבו האינטרסים של קובדן ושל שר האוצר הבריטי, ויליאם גלאדסטון (William Gladstone), שביקש לבצע רפורמה פיננסית ולהשקיע בקידום הסחר הבריטי. עלות תוכנית המגננה שגיבשה הממשלה הוערכה במיליונים רבים, והאפשרות לקידום הסחר תוך חיסכון משמעותי רתמו את תמיכת השר בהסכם סחר עם צרפת.
נפוליאון לא נענה מיד להצעתו של קובדן, כיוון שקיווה להגיע להסכמה עם בריטניה באותו הזמן בעניין השאלה האיטלקית. באמצע נובמבר, שגריר בריטניה בפריז העביר לשר החוץ הבריטי הודעה, לפיה נפוליאון מעוניין לדון עם בריטניה בהסדר לא אלים באיטליה שיוצע במשותף לאוסטריה וסרדיניה. למרות תמיכת פלמרסטון, הקבינט התנגד למגעים עם צרפת בנוגע לאיטליה. בעקבות זאת, שלח נפוליאון מסר אחר לראש הממשלה הבריטי: אם סרדיניה תספח את מודנה ופארמה, תיאלץ צרפת לספח את ניס וסאבוי. תגובת ראש הממשלה הבריטי הייתה כי צעד זה לא יגובה על ידי בריטניה. בשלב זה, ובעקבות פגישה עם שגריר צרפת בלונדון, בה טען השגריר כי רמת העוינות בין שתי המדינות עלולה להידרדר למלחמה, כאשר מדינות אירופה יתייצבו לצד בריטניה מחשש כי ניצחון צרפת יוביל לכיבוש שלהן, החליט נפוליאון ה-III לשוב ולדון בהסכם הסחר.
ב-23 בדצמבר, שר החוץ הצרפתי ולסקי (Walewski) מבקש מקאולי לקבל הנחיות רשמיות להמשך המשא ומתן. יומיים לאחר מכן, השר ראסל מנחה במכתב פרטי את קובדן וקאולי לקדם את המגעים עם צרפת, כשהוא מנצל חוסר בהירות בעמדת הקבינט, שהודיע שללא הצעה קונקרטית, לא ניתן לדון בהסכם סחר עם צרפת. ב-28 בדצמבר קובדן וקאולי החלו במשא ומתן רשמי בפריז. ב-2 בינואר 1860 הגיע קאולי ללונדון, ובשם נפוליאון התבקש לברר באיזה מהלך תנקוט בריטניה אם צרפת תיקלע למלחמה עם אוסטריה. ראש הממשלה הפיץ מזכר ב-5 בינואר ובו הוא טוען כי לאור אי היציבות ביבשת, רק ברית של בריטניה, צרפת, וסרדיניה תוכל למנוע מלחמה בזכות ההרתעה שתיצור. שוב, למרות תמיכת שרי החוץ והאוצר, הקבינט פוסל את הרעיון. במקביל, שבלייה מעדכן את קובדן כי נפוליאון מתחמק מהבטחתו לחתום על ההסכם, בשל חששו שעל רקע אי הוודאות באירופה, ובהיעדר גורם עליו יסמוך במצב של מלחמה, אין זה הזמן המתאים להתעמת עם הפרוטקציוניסטים. אם כי, הוא מבקש להגיע להבנה עם בריטניה לגבי איטליה. קובדן לא קיבל את דבריו של שבלייה: במכתב לשר גלדסטון, הוא הביע התנגדות לקשירת הסכם הסחר וברית פוליטית. לטענתו, בריטניה לא זקוקה לנפוליאון יותר ממה שהוא זקוק לה. גלדסטון הסכים, אך שגריר צרפת בלונדון הבהיר כי במידה ובריטניה לא תתמוך בצרפת בעניין איטליה, צרפת עשויה להיות במלחמה, ואז, לא תוכל צרפת לשלם פיצויים לנהנים מהגנות סחר, אותם הבטיחה במידה ויוסרו מכסים. לעומת זאת, אם בריטניה וצרפת יתאחדו בשאלת איטליה, לא תפרוץ מלחמה והסכם הסחר יתקיים. ב-7 בינואר, יוצאות מבריטניה הנחיות למשא ומתן על סחר. בצרפת, מגיב נפוליאון לדחיית ההצעה לברית משולשת בקבינט הבריטי בפרסום מכתב ב-15 בינואר, שנועד להכין את הפרוטקציוניסטים לעתיד לבוא ולהרגיע את הבריטים. ראשית, הבטיח נפוליאון פתרון של שלום למצב ביבשת, ועידוד פיתוח תעשייתי. הוא כותב כי עידוד זה נובע מהסחר החופשי, והודיע על ביטול מכסים על צמר וכותנה והורדת מיסים על קפה וסוכר, בהתאם להסכמי סחר עליהם תחתום צרפת. בנוסף, הוא מבטיח הלוואות בריבית נמוכה כדי לעזור לאלה שעלולים להינזק מהשינוי. תגובת הציבור בבריטניה הייתה כפי שקובדן חזה - התלהבות גדולה מהתפנית של המדיניות הצרפתית והערכה לנפוליאון ה-III. הנוסח הסופי של ההסכם היה מוכן ב-17 בינואר, לאחר שנידון עם נציגים צרפתיים, ונשלח עם קאולי לפריז. ההסכם נחתם ב-23 בינואר 1860.
סופו של הסכם קובדן-שבלייה והשפעותיו על מערכת הסחר העולמית
זמן קצר לאחר חתימת ההסכם, הודיע נפוליאון על סיפוח שטחי ניס וסאבוי לצרפת. מבקרי ההסכם טענו כי זו הוכחה שההסכם היה בגדר שוחד לבריטניה תמורת הסיפוח, אך בריטניה לא יכלה להביע התנגדות משום שהטיעון המרכזי נגד הסיפוח התבסס על הסדר וינה, אותו הפרה בריטניה קודם לכן כשתמכה בהפרדת אוסטריה מאיטליה. בנוסף, הסיפוח לא הכה גלים ביבשת - וההסכם עמד במהמורה זו. בצרפת, למרות התמריצים להגדלת הייבוא כתוצאה מהסכם הסחר, הצמיחה לא נעצרה, והתעשייה המקומית התמודדה עם כניסת מתחרים בריטים לשוק: צמיחת שיעור הייבוא לצרפת נבלמה כעבור שנתיים בלבד. אם כי, יש הטוענים כי הסיבות לכך קשורות גם להתרחבות מערכת הרכבות בצרפת. במקביל, בבריטניה, ייבוא יינות צרפתיים הוכפל. למרות זאת, בסיום כהונתו של נפוליאון ה-III חוזרת צרפת למדיניות של פרוטקציוניזם, והסכם קובדן-שבלייה בוטל ב-1872.
למרות ביטול ההסכם תריסר שנים בלבד לאחר חתימתו, החותם שהשאיר על מערכת הסחר העולמית ממשיך להדהד. בתקופה של כ-15 שנה לאחר חתימת ההסכם, נוספו עוד 56 סחר דומים באירופה. תופעה זו, המכונה לעיתים "מגפת הסחר החופשי" הובילה לפתיחות בכלכלות אירופה, והתאפיינה ברמת ליברליזציה שאליה הגיע הסחר הבינלאומי שוב רק עשרות שנים לאחר מכן. האמצעי, או ה"וירוס", שהפיץ והרחיב את רשת הסכמי הסחר היה סעיף ה-MFN, שעל בסיסו התחייבו צמדי מדינות להפחתה הדדית של חסמי סחר שונים, כגון הפחתת מכסי מגן. המנגנון של התפשטות ההסכמים הונע על ידי רצון המדינות להימנע מהסטת סחר, תופעה המתרחשת כאשר שתי מדינות חותמות ביניהן על הסכם העדפת סחר בילטראלי באופן המשפיע לרעה על הייבוא ממדינה שאינה חלק מההסכם. זאת, מפני שמוצרי המדינה שאינה בהסכם התייקרו יחסית למוצרי המדינות החתומות עליו, בשל ההקלה בהסכמי סחר שאין היא נהנית ממנה. כתוצאה מכך, היקף הייצוא שלה למדינות אלה ייפגע. אז, יופעל לחץ של יצואני המדינה לפצותם, למשל, על ידי חתימה על הסכם דומה. כך, התפשטה שיטת הסכמי העדפת הסחר הבילטראליים ברחבי אירופה, עד ליצירת רשת הסכמים ענפה. על רקע המשבר הכלכלי העולמי ב-1873 ויצירת קבוצות לחץ חדשות בעקבות המהפכה התעשייתית השנייה, שבות המדינות בסוף המאה ה-19 למדיניות של פרוטקציוניזם ורשת קובדן-שבלייה קורסת.
תיאורית היציבות ההגמונית
מקור גישה זו בהסברים מרקנטיליסטיים, הגורסים כי מדיניות לאומית נועדה לבסס את עוצמת המדינה, הנובעת מאושר. עוצמה היא משחק סכום-אפס: ככל שלמדינה מסוימת יש פחות עושר ומכאן פחות עוצמה, כך גוברת עוצמתה של מדינה אחרת ביחס אליה. על פי תיאורית היציבות ההגמונית, הסדר הבינלאומי משקף את העדפות ההגמון, מדינה בעלת עוצמה הגדולה במידה ניכרת ממדינות אחרות, ולכן להגמון אינטרס לערוב לסדר זה ולהנחיל את כללי המשחק שלו לשאר המדינות במערכת, וכך נשמרת יציבות במערכת הבינלאומית.
ניתוח הסכם קובדן-שבלייה לפי תאוריה זו רואה בחתימת ההסכם אמצעי לשמירת ההגמוניה הבריטית. צרפת הייתה השותפה העיקרית של בריטניה בסחר החוץ באירופה, ומולה היה לבריטניה את הגירעון המסחרי הגדול ביותר, שפירושו פגיעה בעוצמה על פי תאוריה זו. לכן, ביקשה בריטניה להשתמש בצרפת על מנת להפחית את מכסי המגן באירופה כולה. כלומר, צרפת סייעה לבריטניה לקדם ליברליזציה בשווקים של אירופה, מה שאפשר לבריטניה להבטיח את עליונותה הכלכלית וההגמוניה הפוליטית שלה. בנוסף, המרוץ הימי בין שתי המדינות אותו נועד ההסכם לעצור, איים על עוצמתה של בריטניה, שהצי הימי שברשותה היה עבורה מקור לעוצמה כלכלית, שכן אפשר מסחר רחב היקף, ועוצמה צבאית, ומכאן שההסכם נועד לשמור על מעמדה כהגמון באירופה.
אבל, קושי בתאוריה זו נובע מהעדר ממצאים אמפיריים לכך שבריטניה תכננה להפיץ את ההסכם הבילטראלי עם צרפת בכל אירופה, וקשה לראות בצרפת סוכן של אינטרסים בריטיים. באשר להתפתחות רשת הסכמי הסחר לאחר חתימת ההסכם, תיאורית היציבות ההגמונית מבחינה בנוכחותו של ההגמון כפורש חסות עיקרי, וכאמור בהשתקפות העדפת ההגמון בסדר הבינלאומי. למרות שקשה להסביר את פתאומיות ועוצמת התופעה, ניתן לראות בהתפתחות רשת הסכמי הסחר השתקפות של מדיניות הסחר החופשי של בריטניה, אבל מנגד, לא היה לבריטניה כל מעמד מיוחד ברשת זו. למעשה, מעמדה של בריטניה הפתיע בנחיתותו, ונובע, ככל הנראה, ממדיניות הסחר החופשי של בריטניה, שאפשרה למדינות ליהנות מהקלות בסחר עימה מבלי לשלם מחיר פוליטי כבד על הסרת חסמי סחר באופן הדדי. לסיכום, תיאורית היציבות ההגמונית יכולה להסביר את החתימה על הסכם קובדן-שבלייה, אך לא את אופן התעצבות מערכת הסחר האירופית שלאחריו.
הסברים דומסטיים
השפעת האינטרסים המקומיים על עיצוב מדיניות הסחר אינה דומה בבריטניה ובצרפת. כמתואר לעיל, הסכם הסחר נחתם למרות התנגדות מבית. נפוליאון השלישי ניצל את חוקת 1852 כדי לעקוף את אישור בית המחוקקים, משום שידע כי לא יזכה לתמיכה. יש מקום לשער כי נפוליאון חתם על הסכם קובדן-שבלייה אך ורק משום שהאמין שבכך הוא מונע מלחמה. לו האמין שיש סיכוי שתפרוץ מלחמה, לא סביר כי היה פוגע כך ביכולתו לגייס חיילים, כפי שעשה בהתססת שוחרי מדיניות הפרוטקציוניזם הרבים בצרפת, כה סמוך לקרע עם תומכיו הקתולים. בנוסף, נפוליאון השלישי ביכר את עצמאותה ובידודה של צרפת על פני שיתופי פעולה עם מדינות אחרות ולכן נראה שהסכם קובדן-שבלייה נחתם למרות האינטרסים הצרפתיים הפנימיים. לעומת זאת, קיומה של רשת קובדן-שבלייה התקיימה בשל מדיניות צרפת שלא להכיל את מדיניות הסחר מול בריטניה על מדינות אחרות. בכך, נוצרה אפליה שדרבנה מדינות אחרות לחתום על הסכמים בילטראליים, וביטאה את כוונתה של צרפת לגונן ככל יכולתה במסגרת מערכת הסחר שנוצרה על האינטרסים המסחריים המקומיים שלה. בבריטניה, לעומת זאת, בה רמת התיעוש הייתה גבוהה ויתרונותיה התחרותיים היו משמעותיים, האינטרס הפנימי היה סחר חופשי. לכן, בעוד שאולי הסכם קובדן-שבלייה היה מהלך של דה-ליברליזציה, משום ששם קץ לעידן של פתיחות ללא הסכמי סחר כלל, הרי שמערכת הסכמי הסחר והליברליזציה שיצרה בשוק האירופי בהחלט עלתה בקנה אחד עם מטרה זו. בנוסף, אינטרסים פנימיים, לאו דווקא של בריטניה וצרפת, אלא של שאר מדינות אירופה, אפשרו את התפשטות רשת הסכמי הסחר. זאת, מפני שכאשר בעלי אינטרס במדינה מסוימת נפגעו בשל הסטת סחר שנגרמה מהסכם בילטראלי שאין הם כלולים בו, הם הפעילו לחץ להצטרפות להסכם כזה. גורם אפשרי להאצת התהליך הוא המהפכה התעשייתית, שהפחיתה משמעותית את עלויות העסקה והייצור, ולכן הפכה את הסטת הסחר למשמעותית יותר.
עלי אסלאן
עלי אסלאן (בערבית: علي أصلان; נולד 1932) הוא קצין ופוליטיקאי סורי, אשר כיהן בין היתר בתור מפקד הדיוויזיה החמישית במהלך מלחמת יום הכיפורים וראש המטה הכללי של צבא סוריה בשנים 1998–2002.
קריירה צבאית
בין השנים 1976–1979 עמד אלסלאן בראש הכוחות הצבאיים בלבנון, לאחר מכן קיבל את הפיקוד על הקורפוס השני וקודם לדרגת 'פריק' (רב-אלוף) ביולי 1984. החל משנת 1989 כיהן אסלאם כסגן ראש המטה הכללי וב-5 ביולי 1998 מונה לראש המטה הכללי כשהוא מחליף את קודמו בתפקיד חיכמת שיהאבי. בשנת 2000 לאחר מותו של הנשיא חאפז, אסלאן היה אחד מבין תשעת חברי האספה שניהלה את המדינה בתקופת המעבר, הוא גם הפך לחבר במפלגת הבעת' הסורית והיה מתומכיו של הנשיא החדש בשאר אל-אסד (בנו של חאפז). למרות זאת, בינואר 2002 הוא הוחלף בתפקיד ראש המטה הכללי כחלק מרענון שורות הצבא על ידי בשאר, כאשר חסן עלי טורקמאני קיבל את המשרה. אסלאן כיהן מספר שנים בתור היועץ הצבאי לנשיא ובשנת 2005 פרש ממפלגת הבעת', מהשירות הביטחוני ומהחיים הפוליטיים.
גלדווין (מישיגן)
היסטוריה
מחוז גלדווין נקרא על שם הנרי גלדווין, מפקד צבאי בריטי בדטרויט במהלך מלחמת פונטיאק (אחת ממלחמות האינדיאנים). המחוז נקרא בשנת 1831 ואורגן בשנת 1875. העיר נקראה לראשונה "סדר" (Cedar), על שם נהר שעל גדותיו היא נמצאת, עד שהתגלה שעיירה אחרת במישיגן חולקת את אותו השם, ואז נקראה העיר על שם המחוז. הכנסייה הראשונה בגלדווין הייתה כנסייה מתודיסטית שהושלמה ב-31 במרץ 1878. בסתיו 1878 הוקם בית הספר הראשון על ידי יצחק האנה, ואחר כך הוחלף בבית ספר בן ארבעה חדרים בשנת 1883.
אוכלוסייה
נכון לשנת 2018, מתגוררים בגלדווין כ-2,948 תושבים.
נכון למפקד האוכלוסין בשנת 2000, התגוררו בעיר 3,001 נפשות, 1,234 משקי בית ו-740 משפחות. צפיפות האוכלוסייה היה 1,047.5 לקילומטר מרובע (405.1 / ק"מ). היו 1329 יחידות דיור. היו 1,234 משקי בית, מתוכם 31.3% ילדים מתחת לגיל 18 התגוררו איתם, 42.3% היו זוגות נשואים שחיו יחד, 14.1% היו בעלי בית ללא בעל נוכחות, ו -40.0% לא היו משפחות. 36.1% מכלל משקי הבית היו מורכבים מאנשים פרטיים, ו -19.8% גרו מישהו שחי לבדו שהיה בן 65 ומעלה. גודל משק הבית הממוצע היה 2.28 וגודל המשפחה הממוצע היה 2.97. בעיר האוכלוסייה התפשטה, עם 24.9% מתחת לגיל 18, 8.0% בין 18 ל־24, 25.9% בין 25 ל־44, 19.3% בין 45 ל־64, ו- 21.9% שהיו בני 65 או מבוגר יותר. הגיל החציוני היה 38 שנים. על כל 100 נשים היו 82.2 גברים. על כל 100 נשים בגיל 18 ומעלה, היו 76.9 גברים. ההכנסה החציונית למשק בית בעיר הייתה 29,598 דולר, וההכנסה החציונית למשפחה הייתה 38,269 דולר. לגברים הכנסה חציונית של 35,040 $ לעומת 19,571 $ לנשים. ההכנסה לנפש של העיר הייתה 16,370 $. כ -9.3% מהמשפחות ו -11.7% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני, כולל 13.7% מאלה מתחת לגיל 18 ו- 9.1% מבני 65 ומעלה.
נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2010, היו 2,933 אנשים, 1,261 משקי בית, ו-680 משפחות שהתגוררו בעיר. צפיפות האוכלוסייה הייתה 1,014.9 תושבים לקילומטר מרובע (391.9 לקמ"ר). היו 1,421 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 491.7 לקילומטר מרובע (189.8 / קמ"ר).
היו 1,261 משקי בית, ל-29.3% מתוכם היו ילדים מתחת לגיל 18 שגרו איתם, היו 34.4% זוגות נשואים שגרו ביחד, ל-15.9% היו בעלות בית בלי בעל נוכח, ל-3.6% היו בעלי בית בלי אישה נוכחת ול־46.1% לא היו משפחות. 42% מכל משקי הבית היו יחידים ול-21.9% היו מישהו שגר איתם שהיה בגיל 65 או מבוגר יותר. גודל משק הבית הממוצע היה 2.19 וגודל המשפחה הממוצע היה 2.96. הגיל החציוני בעיר היה 40.4 שנים. 23.5% מהתושבים היו בין הגילאים 18-24; 23.6% היו בין הגילאים 25-44; 21.8% היו בין גיל 45 ל־64; ו- 22.3% היו בני 65 ומעלה. ההרכב הגזעי של העיר היה 44.9% גברים ו-55.1% נשים.
נכון לשנת 2010, ההרכב הגזעי של העיר היה 96.8% לבן, 0.1% אפרו אמריקאי, 0.4% אינדיאנים, 0.7% מאסיה, 0.5% מגזעים אחרים ו-1.4% משני גזעים או יותר. היספנים או לטינים מכל גזע היו 1.1% מהאוכלוסייה.
גאוגרפיה
על פי נתוני מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, העיר כוללת שטח כולל של 2.91 מייל רבוע (7.54 ק"מ), מתוכם 2.89 מ"ר (7.49 ק"מ) היא קרקע ו-0.02 ק"מ רבוע (0.05 ק"מ) היא מים.
אקלים
אזור אקלים זה מאופיין בהפרשי טמפרטורה עונתיים גדולים, עם קיץ חם עד חם (ולעיתים לח) וחורפים (לפעמים קרים קשים). על פי מערכת סיווג האקלים של קופן, לגלדווין אקלים יבשתי לח, בקיצור "Dfb" במפות האקלים.
וראצה (מחוז)
מחוז (אובלסט) וראצה (בולגרית Област Враца) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה השוכן בצפון מערב בולגריה ומשתרע מהרי הבלקן בדרומו ועד לגדות הדנובה בצפונו. המחוז גובל ברומניה ובירתו היא העיר וראצה.
היסטוריה
התיישבות אנושית מאורגנת בשטח מחוז וראצה התרחשה בתקופת הברונזה המאוחרת. היו אילו שבטים תראקים אשר בהמשך היוו חלק מהממלכה התראקית, שחלשה לפרקים גם על אזור וראצה. במהלך המאה ה-1 לפנה"ס נכבש האזור על ידי צבא הרפובליקה הרומית ובהמשך הפך חלק מפרובינציית מואסיה. בשלהי המאה ה-4 פלשו לאזור שבטים גותים וגרמאנים ובהמשך ההונים והרומאים איבדו את החזקה עליו. בהמשך נשלט השטח על ידי האימפריה הביזנטית ובמהלך המאה ה-7 הפך חלק מהאימפריה הבולגרית הראשונה.
בשלהי המאה ה-14 נכבש האזור על האימפריה העות'מאנית ולהוציא את תקופת בין המלכים באימפריה, נותר בחזקת העות'מאנים עד המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). לאחר המלחמה הפך האזור חלק מנסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין. בראשית המאה ה-20, תקופת שלטונו של פרדיננד הראשון, מלך בולגריה, חלה תנופת פיתוח כלכלי באזור בעיקר לאחר חיבורה של העיר וראצה לרשת מסילות הברזל הבולגריות ולתשתית החשמל.
כלכלה
בבחינת תעסוקת המחוז עולה, כי למעלה ממחצית המועסקים הם במגזר השירותים, כ-40 אחוזים במגזר התעשייה ו-10 אחוזים מועסקים במגזר החקלאות. אחוז האבטלה גבוה בשיעור ניכר מהממוצע הבולגרי, עניין המסביר את שיעור הגירת העבודה הגבוה מהמחוז. המחוז מתבסס על תעשייה קלה בתחום עיבוד המזון, יקבים, טקסטיל, חמרי בניין ומוצרים אלקטרוניים. בשטח המחוז או בסמוך אליו חולפים עורקי התחבורה מספר 4, 5, 7, 8 ו-9 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים. כמו כן, חוצה הכביש המהיר הפנים בולגרי E-79 את המחוז וסמוך לעיר אוריאחובו מצוי קומפלקס נמל הדנובה המשותף לבולגריה ורומניה, אוריאחובו - בצ'ט ובו מרכז מעבורות.
דמוגרפיה
אוכלוסיית המחוז נמצאת במגמת קיטון משמעותית בעיקר בשל הגירת עבודה ממנו, אך גם בשל שיעור תמותה הגדול משיעור הילודה. בעשור הראשון של המאה ה-21 קטנה אוכלוסיית מחוז וראצה ב-19 אחוזים. לפי נתוני מפקד 2001, 49.1% מהאוכלוסייה הם גברים ו-50.9 אחוזים הן נשים. עוד לפי נתוני המפקד עולה, כי 94.4 אחוזים מחזיקים בדת הנוצרית אורתודוקסית, 1.74 אחוזים הם מוסלמים סונים, ומחצית האחוז מן האוכלוסייה הם קתולים. 2.82 אחוזים הגדירו עצמם כאתאיסטים.
ראן דה ג'ולס
ראן דה ג'ולס (באנגלית: Run the Jewels), או בקיצור RTJ, הוא צמד סופרגרופ היפ-הופ אמריקאי הכולל את הראפר אל-פי מברוקלין והראפר קילר מייק  מאטלנטה. בשנת 2013, הוציאו את אלבום הבכורה שלהם, הנושא את שם הלהקה, להורדה חינמית. האלבום זכה לשבחים רבים. מאז הוציאו את האלבומים Run the Jewels 2, Run the Jewels 3 ו-RTJ4, כשכולם זכו לשבחים רבים ודירוג גבוה ממבקרי המוזיקה.
היסטוריה
ב-26 ביוני 2013, הצמד הוציא את אלבום הבכורה שלו הנושא את שמו, באמצעות הלייבל Fool's Gold Records, להורדה חינמית. בנוסף, הוציאו את השיר "" כרצועה להורדה חינמית, כחלק ממהדורת 2013 של הפרויקט השנתי Adult Swim Singles Program.
בשנת 2014 הוציאו את אלבומם השני, Run the Jewels 2, באמצעות הלייבל "מאס אפיל רקורדס". בשנת 2015, יצא אלבום רמיקס המורכב משירי האלבום מלווים בצלילי חתולים, בשם Meow the Jewels. ההכנסות מהאלבום הועברו כולן לצדקה. בשנת 2014, השתתפו בשנית בפרויקט Adult Swim Singles Program, מתוכו הסינגל "", שביצעו הצמד. באותה השנה, הוציאו את הסינגל "Lie Cheat Steal", ששימש כשיר הנושא לסדרה התיעודית של נטפליקס, "כסף מלוכלך".
בשנת 2016, הוציא הצמד שיר נוסף מתוך הפרויקט Adult Swim Singles Program בשם "Talk to Me". באותה השנה, הוציאו את השיר "Love Again", שזכה בפרס "הווידאו קליפ האורבני הטוב ביותר" ו"העריכה הטובה ביותר בווידאו קליפ" בטקס פרסי הווידאו קליפים של בריטניה. בדצמבר, הוציאו את אלבומם השלישי, Run the Jewels 3. השיר "Legend Has It" מתוך האלבום הוצג בטריילר לסרט "הפנתר השחור" של מארוול במהלך המשחק הרביעי בגמר עונת 2016/2017 ב-NBA. בשנת 2018, קיבלו מועמדות לפרס גראמי בקטגוריית "שיר הראפ הטוב ביותר" על השיר "Chase Me", אך הפסידו לשירו של קנדריק לאמאר, "Humble".
בשנת 2020 הוציא הצמד את אלבומו הרביעי, RTJ4, שהגיע היישר אל המקום העשירי במצעד הבילבורד 200 וזכה לשבחים ממבקרי המוזיקה, תוך ששלל מגזינים כללו אותו ברשימות האלבומים הטובים ביותר משנת 2020.
גב צנונית
גב צנונית הוא גב (מקור מים מדברי שנוצר על ידי התמלאות שקעים בסלע במים) גדול ממדים בנחל עקב אשר בבקעת צין. נמצא בסמוך לעין עקב.
היווצרות הגב
בדומה לנחל עקב בכללותו, הגב נוצר על ידי בליה בסלע הגיר שמתצורת עבדת ומתוך כך חשיפת החוואר והקירטון ששייכים לחבורת עבדת. קירטון וחוואר נחשבים לסלעים אטימים, ולכן המים שזורמים בנחל עקב נאגרים בו. בשונה ממקור המים הסמוך לו, עין עקב, לא נמצאת בו נביעה, כלומר המים שפורצים בו אינם מי נגר תחתי אלא מי נגר עילי.
ייחודיות הגב
זהו אחד ממספר גבים ייחודיים בבקעת צין, כגון גב זרחן. המיקרואקלים הנוצר על ידי עין עקב בנוסף למעוק הגירני גורמים לכך שהגב מלא לאורך השנה, ואינו מתייבש. בגב, בדומה לעין עקב, יש צמחייה ייחודית לגבי מים כגון שערות שולמית מצויות ומספר מינים של אצות ירוקיות. מפני שאינו זורם, הגב משמש בית גידול לחיידקים אנאירוביים שגורמים לכך שיש בו ריכוז גבוה של מתאן.
טובול (סרט)
"טובול" (ברוסית: Тобол; משווק במדינות המערב בשם The Conquest of Siberia, "כיבוש סיביר") הוא סרט דרמה היסטורי רוסי בבימויו של איגור זאייצב ובכיכובם של איליה מלאנין, דמיטרי דיוז'ב ודמיטרי נזארוב. הסרט מבוסס על תסריט מקורי וספר מאת אלכסיי איוואנוב והוא מגולל את קורות ההתיישבות הרוסית בסיביר בעת שלטונו של פיוטר הגדול.
המאה ה-18. קצין המשמר הקיסרי החדש של פיוטר הראשון, איוואן דמארין, נשלח בצו קיסרי אל טובולסק שבסיביר, היכן שהוא מוצא אהבה ונשאב לתוך קונספירציה של תככנים, מרגלים מחרחרי מלחמה ונסיכים שמחפשים זהב באדמות יארקנד ובמעלה נהר אירטיש. בהגיעו לטובולסק איוואן דמארין, פוגש את אהבתו - מאשה רמזובה, בתו של ההיסטוריון הסיבירי המפורסם סמיון רמזוב. הדמויות הראשיות משתתפות יחד במסעו של סגן בוחהולץ בשנים 1714–1716 בחיפוש אחר העיר המסחרית יארקנד בקשגר ומרבצי הזהב של נהר רסקמדריה. בהגיעם למבצר יאמישבסקאיה, הם מוצאים עצמם נצורים תחת איום של המוני שבטים שפלשו מהערבות המונגוליות.
הסרט תוכנן לצאת לאקרנים בבתי הקולנוע ברוסיה ב-6 בדצמבר 2018, אך בהמשך יציאתו נדחתה ל-21 בפברואר 2019. גרסה מורחבת של הסרט כסדרת טלוויזיה בת 8 פרקים, שודרה בערוץ הראשון הרוסי. הסרט מומן בסיוע קרן הקולנוע הרוסי, חברת גזפרום נפט וממשלת מחוז טיומן, בשטחו נערכו הצילומים.
בטקס פרסי נשר הזהב הרוסי ה-18, שנערך בינואר 2020, הסרט זכה בפרס נשר הזהב בקטגוריות האיפור הטוב ביותר ועיצוב התלבושות הטוב ביותר.
רקע
הסרט מבוסס על אירועי הספר טובול מאת אלכסיי איוואנוב, המתבססים על אירועים אמיתיים בהיסטוריה של רוסיה:
פיוטר הראשון התעניין בסיביר וביקש להעניק לבירת סיביר, טובולסק, מראה רשמי. על פי צו בחתימתו, נבנו מבני לשכת הייצוג ובית גוסטיני דבור. בשנת 1711 הגיע המושל הסיבירי הראשון, הנסיך מאטוויי פטרוביץ' גגארין, לעיר. תחתיו, הבנייה בעיר התקדמה בקצב הרבה יותר מהיר. מפעלים גדולים באותה תקופה הופיעו בעיר ובסביבתה: מפעלי נייר וזכוכית שבבעלות המדינה, מפעלי נרות ושומנים. ואף מפעל נשק. המאה ה-18 הביאה לטובולסק את התהילה והעושר הגדולים ביותר. עם התפתחות ענף הכרייה סופקו זהב וכסף דרך טובולסק למוסקבה, וזהב חול הופיע בשוק בעיר. הדרך הסיבירית עברה בעיר, מה שהפך את טובולסק למרכז סחר.
אף שפלך סיביר נוצר בשנת 1708, הגעתו של מאטוויי גגארין התעכבה עד אמצע 1711 בעקבות מלחמות. תחתיו, גביית המס גדלה, גויסו מגויסים חדשים והתפתחו יחסים דיפלומטיים עם מדינות המזרח. גגארין שלח שוב ושוב מתנות שונות לפיוטר הראשון: חרסינה סינית, בדים, אבנים יקרות, יותר מ-2,000 עצי ארז לבניית הגנים המלכותיים, זהב סקיתי. החלו חפירות לאורך הנהרות טובול, אירטיש וייניסיי. בשנת 1717 הוציא המושל צו למסירת פריטי זהב וכסף שנמצאו בחפירות לאוצר המדינה. בדצמבר 1716 שלח גגארין לצאר זהב במשקל כולל של יותר מ-22 ק"ג מהתלים שנחפרו. בטובולסק, בירת פלך סיביר, בנה גגארין קרמלין מאבן. בשנת 1714 הונח אבן הפינה לשער דמיטרוב בקרמלין של טובולסק. שנה לאחר מכן החלה בניית קירות אבן ומגדלים של העיר הקטנה. סמיון רמזוב מטעם המושל פיקח על בניית הקרמלין. שוודים שנלקחו בשבי במהלך מלחמת הצפון, עבדו בבניית חומות הקרמלין. המדרכות הראשונות הופיעו בטובולסק.
בשנת 1714, בהוראת הצאר, שלח גגארין את השוודים שנשבו לים אוחוצק. הם בנו שם ספינות ים וארגנו תקשורת מים בין אוחוצק לקמצ'טקה. אורגן תיאטרון בובות בטובולסק. נפתח בית ספר לילדים שוודים וגרמנים, בו למדו גם ילדי פקידי העיר וסוחרים. כאשר קצינים בשבי לימדו בבית הספר.
בשנת 1715 משלחת של שלושת אלפים איש יצאה את טובולסק בהנהגתו של סגן אלוף א. בוחהולץ. המסע נועד לגלות זהב בעיר יארקנד. המשלחת הסתיימה בכישלון: אנשים מתו מרעב ומחלות, נהרגו או נפלו בשבי בידי הקלמיקים. בדרך חזרה נוסד מבצר אומסק. לאחר מכן הואשם גגארין בארגון לקוי של המשלחת.
בשנת 1716 החל גגארין לעצב תעלה בין הנהר טובול ואירטיש. התעלה החדשה, שנבנתה בהוראת גגארין, חיברה בין הנהרות שלושה מעברים. מאוקטובר 1716 עד ספטמבר 1717 נשלחה מה שנקרא משלחת בלוסובו למפקדתו של ח'אן קייפ בקירגיז-קייזק (קזחסטן). המשלחת הודיעה לקירגיז-קייזקים, המתגוררים בערי םלך סיבירי, על צו של הנסיך גגארין, שהבטיח להם את חסותו; ערבויות הביטחון של המושל הועברו גם לקבוצה של 50 אנשים שעסקו בסחר ובביצור הגבול על גדות נהר אסיל. בנוסף, ח'אן קייפ והנסיך גגארין החליפו מכתבים דרך השגרירות.
לבסוף, בינואר 1719 גאגרין הודח מתפקיד המושל. רס"ן ליחארב נשלח לסיביר עם צו לאסוף מידע על התעללויותיו של גגארין. ליחארב ערך רישום של הפרות, שכלל את ההכנסה האמיתית של המחוז, שוחד בגין כופר יין ובירה, סחיטה באיומים על סוחרים, שימוש לא נכון בכספי המדינה ועוד. בנוסף לפשעים כלכליים, הואשם גגארין על ידי סין בעיכוב דואר דיפלומטי. בשנת 1720, ממשלת סין כתבה מכתב ובו ביטלה את האשמותיו של גגארין.
גגארין ניסה לבקש מאלכסנדר מנשיקוב והקיסרית יקטרינה הראשונה את השתדלותם. עם זאת, בפברואר 1721, הוחלט על עינויים וחקירת אנשיו של גגארין והחרמת כל הכפרים שהוענקו לו.