cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ספרה
ספרות לקריאה במכונה
משחר ההיסטוריה שמשו ספרות לתקשורת בין בני אדם: הן נכתבו בידי אדם ונקראו בידי אדם. בסוף המאה ה-19 החלה כתיבתן וקריאתן של ספרות באמצעות מכונות. בשנת 1870 המציא אמיל בודו את קוד בודו, ששימש להעברתן של אותיות וספרות במכשירי טלפרינטר. בשנת 1887 המציא האמריקאי הרמן הולרית' את הכרטיס המנוקב, והוא נכנס לשימוש במפקד האוכלוסין שנערך בארצות הברית בשנת 1890. בכל כרטיס היו 24 טורים, 12 שורות בכל טור. 10 משורות אלה שימשו לכתיבת הספרות 0 עד 9, כאשר נקב בשורה 3, למשל, ייצג את הספרה 3. הכרטיסים ניתנו לקריאה וכתיבה בציוד לעיבוד נתונים. בשנת 1928 יצרה חברת יבמ כרטיס גדול יותר, בן 80 טורים ו-12 שורות. השורות סימנו את עשר הספרות ועוד שתי שורות עיליות, אשר סייעו ביצירת אותיות. השימוש בכרטיסים מנוקבים נמשך עד אמצע שנות ה-70 של המאה ה-20.
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20, עם תחילת פיתוחם של מחשבים אלקטרוניים, החל ייצוגן של ספרות בזיכרון המחשב באמצעים אלקטרוניים, תחילה שפופרות ריק ובהמשך טרנזיסטורים לדורותיהם. אחסון הספרות נעשה על אמצעים מגנטיים (כגון סרט מגנטי), אופטיים (כגון תקליטור) ואלקטרוניים (כגון דיסק און קי). בכל הטכניקות הללו נוח להשתמש בבסיס בינארי, המצריך הבחנה בין שני מצבים בלבד (כלומר הספרות 0 ו-1 בלבד) לכתיבתם של מספרים. בניגוד לדרכים הקודמות לייצוגן של ספרות, הרישום האלקטרוני של ספרות ניתן לקריאה באמצעות מכונה בלבד, ואינו קריא ישירות על ידי אדם.
חקיין אספניולה
חקיין אספניולה (שם מדעי: Mimus macdonaldi) היא ציפור שיר השייכת למשפחת החקייניים, אנדמית לאיי גלאפאגוס.
החקיין בעל נוצות בצבע אפור-חום מנוקד והבטן לבנה. העיניים צהובות ובולטות והמקור שחור וארוך מעט. הזנב והרגליים גם ארוכים יותר מציפור שיר טיפוסית ואורכו הכללי הוא 28 ס"מ בממוצע.
החקיין אנדמי לאי אספניולה ונפוץ ביערות טרופיים ויבשים בעיקר, אך גם בחופי הים ובמנגרובים. עופות אלו אינם חוששים מבני-אדם המתקרבים אליהם ואף עשויים לחטוף להם חפצים, כמו בקבוקים, מהיד. החקיינים הם אוכלי כל הניזונים מזרעים, פירות, חסרי חוליות שונים וגם מביצים של צבי ים, ביצי עופות אחרים, שליות של אריות ים ונבלות, בעיקר שאריות טרף של עקבי גלאפגוס. הם גם מוצצים דם מפצעיהם של עופות ים גדולים.
החקיינים נמצאים בסכנה בטבע עקב הפגיעה באיזון האקולוגי באיי גלאפאגוס והכנסת יצורים טורפים למערכת.
ורמיליון
מאפיינים
הוורמיליון היא ציפור קטנה שאורכה 13-14 ס"מ ומשקלה 11-14 גרם. הזכרים אדמים עזים עם נוצות עליונות חומות כהות וציצה לראשם. הנקבות חומות ודהויות יותר עם לחיים לבנים. לשני המינים מקור חזק ובולט.
הוורמיליון חי באתרים פתוחים ברחבי אמריקה משיחים, סוואנות ויערות נשירים לשדות חקלאיים, ביצות, חופים ואף למדבר, אף ששם הם לא נפוצות. תפוצתם משתרעת מקנדה עד למרכז ארגנטינה, אבל בעיקר באמריקה המרכזית ומקסיקו. הם הצליחו להגיע אפילו לאיי גלאפגוס הנמצאים במרחק רב מהיבשת.
הציפור אוכלת כל וניזונה כמו אחיותיה לסוג בעיקר מחרקים כמו זבובים, חיפושיות וחגבים, אותם הם תופסים מצלילה מתואמת על החרק המופתע, וגם מזרעים. הם יאכלו גם מזונות קטנים אחרים שימצאו כמו יצורים מתים ביצים ואפילו יצללו לצוד דגים. הנקבות בונות קן גדול על העץ עשוי מקורי עכביש, משי ועלים, בתוכו הנקבה מטילה 2-3 ביצים לבנות עליהם היא דוגרת בלי עזרת הזכר. לעיתים נטפלים לקינם הפזאיים מהמין Molothrus ater. הגוזלים גם עלולים להיטרף על ידי טורפים שונים כמו עורבים, נחשים, סנאים ורקונים ועופות אחרים כמו קרוטופגה אני (Crotophaga ani) יהרגו את הגוזלים בלי לאכול אותם.
מיון
ישנם 12 תת-מינים הנבדלים בעיקר בצבע הנוצות והפסים על הראש:
הורמילונים אינם בסכנת הכחדה, אך מאוימים באזורים מקומיים ואוכלוסיות מסוימות נמצאות בירידה.
ברנהרד הראשון, נסיך אנהלט-ברנבורג
ברנהרד הראשון, נסיך אנהלט-ברנבורג (בגרמנית: Bernhard I., Fürst von Anhalt-Bernburg; 1218–1287) היה נסיך גרמני מבית אסקניה אשר שלט בנסיכות אנהלט-ברנבורג.
ביוגרפיה
ברנהרד נולד בשנת 1218, והיה בנם של היינריך הראשון, נסיך אנהלט ואירמגרד מתורינגיה, בתו של הרמן הראשון, רוזן תורינגיה. בשנת 1212 מת סבו ברנהרד, רוזן אנהלט, ואביו ירש את רוזנות אנהלט, ובשנת 1218 הועלה למעמד נסיך.
לאחר מותו של אביו בשנת 1252 חולקה נסיכות אנהלט בין האחים: היינריך השני, ירש את אשרסלבן, ברנהרד קיבל את ברנבורג, וזיגפריד ירש את צרבסט וקתן.
בשנת 1287 מת ברנהרד, ובניו יוהאן וברנהרד ירשו את נחלותיו.
משפחתו
ב-3 בפברואר 1258 התחתן ברנהרד בהמבורג עם סופיה מדנמרק, בתו של אבל, מלך דנמרק. ממנה היו לו שישה ילדים:
שלומית בונה סוכה
שלומית בונה סוכה הוא שיר ילדים עברי משנת 1971 מאת הפזמונאית הישראלית נעמי שמר. השיר בוצע לראשונה על ידי צמד הדודאים עם אילנה רובינא. מאוחר יותר הוא זכה לעשרות ביצועים נוספים, ובהם של שמר עצמה.
השיר משוחח עם המשפט בברכת הַשְׁכִּיבֵנוּ שבתפילת ערבית: "ופרוש עלינו סוכת רחמים ושלום".
את ההשראה לשם השיר קיבלה שמר משמה של שלומית להבי, בתם של חבריה.
השיר בדפוס
השיר הופיע בשנת 1975 בקובץ "הספר השני של נעמי שמר". מאז נדפס (כטקסט או כטקסט עם תווים) בכעשרה ספרים נוספים.
קישורים חיצוניים
פרשנות:
ביצועים:
וסבולוד בוברוב
בשנים 1939-1941 שיחק בקבוצת הנוער של דינמו לנינגרד. לאחר שירותו בצבא האדום במלחמת העולם השנייה הוא הוזמן ב-1945 לשחק במועדון הכדורגל צסק"א מוסקבה, שהיה שייך לצבא. עד 1953 הספיק בוברוב לשחק בצסק"א, VVS, וספרטק, וזכה בשלוש אליפות של ליגת העל הסובייטית. בעונות הללו הוא הבקיע 97 שערים ב-116 משחקים. בוברוב היה מלך השערים של ברית המועצות ב-1945 וב-1947, עם 24 ו-14 שערים בהתאמה. ב-1945 הוא היה שחקן אורח במסע המשחקים של דינמו מוסקבה בממלכה המאוחדת, וזכה לביקורות טובות לאחר שהבקיע שישה שערים במשחקים נגד מועדונים בכירים כגון צ'לסי, ארסנל וגלאזגו ריינג'רס. בוברוב השתתף ב-3 משחקים במדי נבחרת ברית המועצות. הוא הבקיע חמישה שערים במדי הנבחרת, כולל שלושער במשחק נגד נבחרת יוגוסלביה.
ב-1946 החל בוברוב את קריירת ההוקי קרח שלו בצסק"א מוסקבה. הוא המשיך לשחק עד 1957, כאשר בין 1950 ל-1953 הוא משחק בקבוצת VVS מוסקבה. בינואר 1950 הוא איחר למטוס בו התרסקו 11 משחקני קבוצת הוקי קרח. קריירת ההוקי קרח הייתה המוצלחת ביותר מבין התחומים שבהם בוברוב עסק, למרות שהתחום הראשון שבוברוב עסק בו היה כדורגל. הוא הבקיע 254 שערים ב-130 משחקים, וזכה בשבע אליפויות עם הקבוצות שבהן שיחק. בוברוב צורף לסגל הנבחרת לקראת אולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו ב-1956. בוברוב הוביל את נבחרתו לזכייה במדליית הזהב, וזכה עמה באליפות העולם ב-1954 וב-1956. לאורך שנותיו בנבחרת הוא הבקיע 89 שערים ב-59 משחקים. הרשימה המכונה "מועדון בוברוב" קרויה על שמו, ונכללים בה שחקני הוקי קרח רוסים שהבקיעו למעלה מ-250 שערים בקריירה שלהם.
בוברוב היה מאמן-שחקן בשתי הקדנציות שלו ב-VVS, ולאחר פרישתו ממשחק פעיל אימן מספר מועדוני כדורגל והוקי קרח. הוא אימן את נבחרת ברית המועצות בסדרת הפסגה של 1972, ולאחר מכן הוביל אותה לזכייה באליפות העולם ב-1974 וב-1975.
אחד מהבתים ב-KHL קרוי על שמו.
הפדרציה העולמית של איגודי העובדים
הפדרציה העולמית של איגודי העובדים (באנגלית: The World Federation of Trade Unions - WFTU) הוקמה על מנת לחבר איגודים מקצועיים ברחבי העולם. בימי המלחמה הקרה זוהה הארגון כתומך בברית המועצות וכנשלט על ידי המפלגות הקומוניסטיות. הארגון, על פי הצהרותיו, מבקש להגשים את עקרונות אמנת האו"ם מיוני 1945, בדבר מאמץ למניעת מלחמה בעולם, ולקידום הקידום הכלכלי והחברתי של כל העמים באמצעות שיתוף פעולה. כמו כן חרט הארגון על דגלו את המאבק בגילוייו השונים של הפאשיזם.
נכון לשנת 2016 דיווחה הפדרציה כי תחת הארגונים החברים בה מאוגדים כ-92 מיליון עובדים מכ-120 מדינות.
היסטוריה
שורשי הארגון בפדרציה הבינלאומית של ארגוני העובדים (IFTU) שהוקם באמסטרדם ביולי 1919, בניסיון לאחד מחדש את איגודי העובדים באירופה שפוצלו ביניהם במלחמת העולם הראשונה. ב-1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, ירש ה-WFTU את מקומו. ועידת היסוד של הארגון התקיימה בפריז ב-3 באוקטובר 1945, והשתתפו בו נציגי 56 ארגונים שייצגו כ-67 מיליון עובדים מ-55 מדינות. קדם לה כינוס הכנה שנערך בפברואר אותה שנה בלונדון. בין הארגונים המייסדים היו ה-TUC הבריטי, קונגרס הארגונים התעשייתיים האמריקני (CIO), והמועצה המרכזית של האיגודים המקצועיים בברית המועצות.
בשנותיו הראשונות של הארגון, היווה את הפדרציה העולמית הגדולה ביותר של האיגודים המקצועיים, ואף התיימר לפעול ולאחד תחתיו את כלל האיגודים המקצועיים בעולם תחת פדרציה עולמית אחת. הוא קיבל מעמד ייעוצי למועצה החברתית-כלכלית של האו"ם. פעל ליישום החלטות ארגון העבודה הבינלאומי בדבר זכות ההתארגנות והמשא ומתן הקיבוצי. כמו כן ניהל קמפיין כנגד המשטרים הטוטליטריים בספרד ויוון, ודחף את האו"ם להמליץ למדינות החברות בו על הוצאת השגרירויות שלהן ממדריד. ביולי 1946 ובפברואר 1947 שלח הארגון משלחות לאירן בעקבות מעצריהם של מנהיגי איגוד מקצועי. במרץ 1947 שלח משלחת דומה לדרום אפריקה בעקבות דיכוי איגודי הכורים. הארגון תמך במאבקים הלאומיים לעצמאות של עמים תחת המשטרים האימפריאליסטים.
הארגון ספג מהלומה נוספת עם קריסת ברית המועצות, כשאיגודים מקצועיים נוספים מהגוש המזרחי עזבו אותו והצטרפו לפדרציה הבינלאומית של איגודי העובדים הנוצריים (IFCTU). הארגונים המתחרים ל-WETU התאחדו ביניהם ב-2006, והקימו את קונפדרצית איגודי העובדים הבינלאומית המתחרה ב-WFTU, והגדולה מביניהן.
עדני העורב
עדני העורב (שם מדעי: Lycocorax pyrrhopterus) הוא מין של עוף טרופי ממשפחת העדניים המצוי באיי מאלוקו שבאינדונזיה. ציפור זו היא מין יחיד בסוג "עדני העורב".
בניגוד לקרוביו, עדני זה איננו בעל נוצות בולטות וצבעוניות וכשמו מזכיר מאוד את העורב - קרוב משפחתם הרחוק של כל מיני העדניים. עדני זה חי ברמות הגבוהות של איי מאלוקו ולא ביערות גשם.
אורכו 34 ס"מ והוא מזכיר במראהו עורב. צבעו שחור, עיניו אדומות ותחתית הכנפיים כתומה. הזוויגים דומים במראם, אך הנקבות קטנות יותר. הטיפול בגוזלים נעשה על-ידי שני ההורים, שלא כמו אצל שאר העדניים.
העדני ניזון מפירות ומחרקים שחיים בשיחי הרמות.
בן בראדלי
בנג'מין קראונינשילד "בן" בראדלי (באנגלית: Benjamin Crowninshield "Ben" Bradlee; 26 באוגוסט 1921 - 21 באוקטובר 2014) היה העורך הראשי של העיתון וושינגטון פוסט בין השנים 1968 ל-1991.
ביוגרפיה
בראדלי נולד בבוסטון שבמסצ'וסטס, בן למשפחה פרוטסטנטית מהמעמד הגבוה. את חשיפתו הראשונה לעולם העיתונאות קיבל בגיל 15 כשעבד במקומון "Beverly (Mass.) Evening Times".
באוגוסט 1942 סיים תואר ראשון ביוונית ובאנגלית מאוניברסיטת הרווארד והתגייס לצי ארצות הברית. שירת במשך כשלוש שנים, כקצין מודיעין במשחתת במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
לאחר שחרורו היה מייסדי העיתון "New Hampshire Sunday News". בנובמבר 1948 החל לעבוד ככתב בוושינגטון פוסט. ב-1951 מונה לעוזר לנספח לענייני עיתונות בשגרירות ארצות הברית בצרפת.
ב-1954 החל לעבוד ככתב בניוזוויק בפריז וב-1957 מונה לכתב בוושינגטון די. סי. ולאחר מכן לראש דסק החדשות בבירה. הוא יזם את מכירת השבועון לוושינגטון פוסט ב-1961 וקיבל על כך מניות בוושינגטון פוסט שהפכו אותו לאדם אמיד. לאחר המכירה המשיך לעבוד בראש הדסק בוושינגטון והידק את קשריו עם משפחת גראהם בעלי הפוסט, הוא נהנה משורה של דיווחים בלעדיים בזכות חברותו עם נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי. ביולי 1965 מונה לעורך אחראי בוושינגטון פוסט וב-1968 מונה לעורך הראשי של העיתון, תפקיד חדש שנוצר במערכת. הוא כיהן בתפקיד עד פרישתו בספטמבר 1991. לאחר מכן המשיך לשמש סגן נשיא של העיתון עד מותו ב-2014.
בתקופתו כעורך ראשי בלט העיתון בסיקור ממשלו של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון, כולל בפרשת מסמכי הפנטגון ובפרשת ווטרגייט שהביאה להתפטרותו של הנשיא. בראדלי היה היחיד שידע את זהותו של המקור "גרון עמוק" מלבד שני חושפי הפרשה בוב וודוורד וקארל ברנסטין.
במהלך הקריירה כתב שני ספרים:
ב-2013 העניק לו נשיא ארצות הברית ברק אובמה את מדליית החירות הנשיאותית. ב-2007 הוענק לו אות לגיון הכבוד הצרפתי.
בראדלי היה נשוי שלוש פעמים. בנו מנישואיו הראשונים הוא בן בראדלי ג'וניור שכיהן כעורך העיתון הבוסטון גלוב.
אוסקר בראייסון
אוסקר רנה בראייסון וידאל (בספרדית: Óscar René Brayson Vidal; נולד ב-10 בפברואר 1985) הוא ג'ודוקא עבר קובני. בראייסון התחרה בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג וזכה במדליית הארד מבייג'ינג 2008. בראייסון מחזיק במדליית כסף מאליפות העולם משנת 2009, שתי מדליות זהב מהמשחקים הפאן-אמריקאיים ו-13 מדליות מהאליפות הפאן-אמריקאית.
קריירה
המדליה המשמעותית הראשונה של בראייסון הייתה באליפות הפאן-אמריקאית משנת 2006 בבואנוס איירס, אז התחרה בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג וזכה במדליית הכסף לאחר שהפסיד לקרלוס הונוראטו הברזילאי בגמר. כשנה לאחר מכן הוא התחרה במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בריו דה ז'ניירו וזכה במדליית הזהב כשניצח בגמר את ז'ואאו שליטלר הברזילאי.
ב-15 באוגוסט 2008, בראייסון השתתף במשחקים האולימפיים בבייג'ינג, התחרה בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג וזכה במדליית הארד. בשמינית הגמר ניצח את קרלוס זגארה הפרואני, ברבע הגמר ניצח באיפון את ז'ואאו שליטלר הברזילאי לאחר שהצליח לרתק אותו ובחצי הגמר הפסיד לעבדולו טנגרייב האוזבקי. הוא נשר לקרב על מדליית הארד שם גבר על מוחמד רזה רודקי האיראני. באותה שנה הספיק לזכות גם במדליית ארד מגראנד סלאם טוקיו היוקרתי לאחר שניצח את דייקי קאמיקווה היפני.
באליפות העולם 2009 שנערכה ברוטרדם, בראייסון זכה במדליית הכסף. בקרב הראשון ניצח את בארנה בור ההונגרי, בשמינית הגמר ניצח את שאבקט איקבולוב הטג'יקיסטני וברבע הגמר ניצח את דורג'פאלם גאנקהויג המונגולי. בחצי הגמר גבר על עבדולו טנגרייב האוזבקי ובגמר נכנע לצרפתי הצעיר טדי רינר.
בשנת 2011 השתתף במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בגוודלחרה שבמקסיקו ושוב זכה במדליית הזהב. ברבע הגמר גבר על פאבלו פיגוארואה מפוארטו ריקו, בחצי הגמר ניצח באיפון את לואיס סלזאר הקולומביאני ובגמר ניצח בניקוד ווזארי את רפאל סילבה הברזילאי.
בית צים (תל אביב)
בית צים היה בניין משרדים שעמד בתל אביב-יפו בשדרות רוטשילד 22 הצמוד לרחוב נחלת בנימין, עד ל-4 בפברואר 1966, אז נשרף כליל. הבניין תוכנן בידי האדריכל דב כרמי והוקם ב-1958 במגרש שעליו עמדה קודם לכן תחנת כיבוי האש של תל אביב.
רקע היסטורי
בשנת 1958 הקימה חברת הספנות "צים" בשדרות רוטשילד, ליד האנדרטה למייסדי העיר תל אביב, את "בית צים", בניין משרדים בן 5 קומות אשר תוכנן בידי האדריכל דב כרמי ואכלס בתוכו את משרדי החברות צים, דיזנגוף חברה לסחר, דיזנגוף מערב אפריקה, יכין חק"ל ישראל, גמול, אלדא, אסטרקו, סקנדינביאן איירליינס, ועוד.
השרפה
ב-4 בפברואר 1966 בשעה 09:45, פרצה שרפת ענק בבית צים בתל אביב, והבניין על 5 קומותיו נשרף כולו עד היסוד. אדם בן 70 נהרג כשנפל מהקומה השלישית בעת שניסה להימלט מהבניין הבוער בטיפוס על הצנרת החיצונית, ועוד 67 אנשים נפצעו. בבניין שהו עם פריצת השרפה כ-500 בני אדם. מלבד הפגיעות החמורות בנפש, נגרם בשרפה גם נזק חמור לתיעוד ההיסטורי של העיר, בין היתר נשרפו: ארכיון חברת "מסעי ארץ ישראל", ארכיונו הפרטי של יהושע חנקין, וארכיון "תל מונד".
השרפה, שהייתה אחת החמורות בתולדות מדינת ישראל, התפשטה בין היתר בגלל מחיצות הסיבית שתחמו את המשרדים. גורם השרפה היה ככל הנראה, התחממות משנק של אחד מגופי התאורה הפלואורסצנטיים של הבניין.
צוותי כיבוי רבים הוזנקו למקום השרפה, ועמלו לכבותה. כוחות ההצלה נתקלו בקשיי תנועה עקב התגודדות כ-15,000 אזרחים מסביב למבנה. חלק מהניצולים חולצו על ידי מסוק חיל האוויר הישראלי מגג המבנה, שהוזמן על ידי אזרח פרטי ששירת בעבר בחיל האוויר. אנשי הכיבוי טענו לאחר מכן שהרוח שנוצרה ממדחפי המסוק גרמה להתפשטות הלהבות.
אחת המסקנות שהוסקו בעקבות השרפה הגדולה הייתה שיש להתקין טלפון בביתו של מפקד שירות כיבוי האש בתל אביב.
הבניין נהרס ולא נבנה מחדש, והמגרש שעליו עמד נותר ריק במשך עשרות שנים. ביוני 2010 הוחל בבניית בניין חדש על המגרש – מגדל משרדים "רוטשילד 22". בניית המגדל הושלמה בשנת 2014.
אוויוניקה
אוויוניקה (מאנגלית: Avionics - Aviation Electronics - אלקטרוניקה אווירית) היא שם כולל למערכות האלקטרוניקה והמחשבים בכלי טיס. דוגמאות למערכות אוויוניקה הן מערכות התקשורת, הניווט ההיגוי והטייס האוטומטי.
במטוסי הקרב, נחלקת האוויוניקה של המטוס לבקרת ירי (בקר"י), ניווט וקשר (נש"ר) ולוחמה אלקטרונית (ל"א).
המהפכה האלקטרונית של המחצית השנייה של המאה העשרים לא פסחה על ענף התעופה, ובאופן הדרגתי נוספו לכלי הטיס מערכות אלקטרוניות רבות, אם כתחליף למערכות המכניות או החשמליות הקיימות או למטרות חדשות לחלוטין. כפי שקרה בתחומים רבים אחרים, הטכנולוגיה ששימשה למטרות צבאיות, הקדימה בתחילה את זו האזרחית, והמערכות האלקטרוניות הראשונות נכנסו לשימוש במטוסי קרב.
כיום קיימות במרבית המטוסים המודרניים מערכות אלקטרוניות ספרתיות משולבות המשמשות למטרות שונות ומגוונות. בדרך כלל קיימת תקשורת נתונים בין המערכות השונות, בתקנים שונים לפי סוג המטוס.
המערכת האוויונית המתקדמת יצרה חברת ג'נרל דיינמיקס למטוסי ה-F16 המתקדמים. במטוס זה נעשה שימוש לראשונה בצגים מתקדמים רב שימושיים אשר אפשרו העברת מרבית התפעול שנעשה עד אז על ידי קופסאות בקרה ייעודיות לתפעול בעזרת הצגים הנ"ל. שיפור נוסף היה הטמעת מחשבים נוספים לאוויוניקת המטוס: מחשב החימוש (SMS), מחשב תצוגה עילית (HUD), מחשב ניהול טיסה (UFC או FMS), מחשבי התצוגות (MFDs), והמחשב הקרקעי (DTCLR) אשר שימש להעברת נתוני מהקרקע למטוס.
כיום מקובל להתקין בין מכלולי המטוס, תקשורת נתונים ספרתית רחבת פס. במטוסים אזרחיים, נפוץ ערוץ תקשורת לפי התקן ARINC 629, שפותח על ידי בואינג. בתקן זה, תעבורת המידע היא דו-כוונית ועוברת דרך זוג גידים שזור. במטוסי קרב, נפוץ פרוטוקול 1553 MUXBUS, תקשורת ספרתית בקוד מנצ'סטר.
אוויוניקה בישראל
ישראל הייתה בין המדינות הבודדות בעולם מלבד ארצות הברית אשר רכשו את היכולת לתחזק אוויוניקה מערבית בחיל האוויר. היא גם פיתחה ושילבה עשרות מערכות במטוסים הכוללות מערכות ל"א, קסדה בעלת כוונת דיגיטלית חימושי אוויר קרקע מתקדמים מתוצרת רפאל וחימושים אמריקאים שונים, ועוד מגוון יכולות ומערכות שונות אשר שימשו את מטוסי הקרב שלה במשך השירות שלהם.
כמו כן ישראל פיתחה ושילבה מערכת תקשורת דיגיטלית אשר שיפרה לאין ערוך את היכולת הקרבית של המטוס, התמצאות הטיס במרחב, שיתוף משאבים ומידע רב ערך בין המטוסים ובין המטוסים לבין השולט בקרקע.
ישראל נחשבת היום למעצמת אוויוניקה בינלאומית, והיא מייצרת מערכות אוויוניות עבור חיל האוויר הישראלי ועבור חילות זרים רבים, בהם חיל האוויר האמריקאי וחיל האוויר הסיני.
יוונית עתיקה
יוונית עתיקה (Ἑλληνική) היא כינוי ליוונית בשלב ההתפתחות ההיסטורי שלה החל במאה ה-9 לפנה"ס עד למאה ה-6. תקופה זו מקבילה לשלוש התקופות של יוון העתיקה - הארכאית, הקלאסית וההלניסטית. ליוונית העתיקה קדמה היוונית המיקנית. בזמן התקופה ההלניסטית היוונית העתיקה הייתה ידועה כקוֹינֶה, אשר לימים, עם פיצול האימפריה הרומית, הפכה לשפה הרשמית של האימפריה הרומית המזרחית, לימים האימפריה הביזנטית. יוונית זו כבר נקראה "יוונית ביזנטית", ומקץ מאות שנים נוספות התגלגלה ליוונית המודרנית של ימינו. היוונית העתיקה הייתה שפתם של הומרוס ושל ההיסטוריונים, המחזאים והפילוסופים של תור הזהב של אתונה. דרך הלטינית, שורשים רבים בשפה היוונית העתיקה התגלגלו לשמותיהם המדעיים של מינים רבים.
היסטוריה
השפה היוונית קיימת בכתב למעלה מ-3,000 שנה. הדעות חלוקות בדבר מקורות הלשון היוונית, ויש תאוריות שונות בנושא. אחת מהן טוענת שהיוונית נוצרה עם הגירת דוברי פרוטו-יוונית (יוונית קדומה מאוד) אל יוון, שהתרחשה בין השנים 3200 לפני הספירה ו-1900 לפני הספירה. על פי תאוריה אחרת, היוונית התפתחה ביוון עצמה מתוך שפה הודו-אירופית קדומה.
ניבים
ליוונית העתיקה היו מספר ניבים, המחולקים לארבע קבוצות: יוונית איונית, ארקדו-סיפריוט, יוונית איולית ויוונית מערבית. הניב הידוע ביותר הוא היוונית האַטִית, הניב של אתונה. חלק ניכר מהספרות היוונית הידועה כיום כתובה בניב זה.
קוינה
בתקופה ההלניסטית השפה היוונית התפשטה לאזורים רבים בעולם, בהם לא דיברו קודם לכן יוונית, וכך הלכה והתפשטה שפה יוונית בעלת אלמנטים משותפים, ואילו הניבים השונים של היוונית הקלאסית דעכו. השפה החדשה נקראה יוונית קוֹינֶה (κοινη), היינו יוונית "משותפת", שהיא בבסיסה יוונית אטית בתוספת מעט איונית ובה נכתבו לימים תרגום השבעים והברית החדשה. לאלכסנדר הגדול נודע תפקיד מהותי בשילוב הניבים היווניים. הניב המשותף הקל על התקשורת בתקופה ההלניסטית, ומשנלמד על ידי בני המדינות שכבש, הפכה היוונית לשפה עולמית לזמן מה. היוונית המשותפת הזו שימשה לינגואה פרנקה של האימפריה הרומית במשך שנים רבות.
פונולוגיה
מערכת ההגה של הלשון היוונית העתיקה מבחינה בין 12 תנועות (חלקן נכתבות כדיגרף, דהיינו צירוף של צמד אותיות), מהן 5 קצרות ו-7 ארוכות. בנוסף קיימים 10 צירופים שונים של דיפתונג. בתחום מערכת העיצורים ראוי להזכיר כי היוונית מכירה בנישוף כתכונת מבדילה בחלק ממערכת עיצוריה. היוונית העתיקה הבחינה בין שלושה סוגים שונים של הטעמה, אשר יכולים היו להופיע על אחת משלוש ההברות האחרונות של המילה. מערכת הטעם הייתה פונמטית.
מורפולוגיה
המורפולוגיה של הלשון היוונית העתיקה, בדומה לשפות הודו-אירופיות עתיקות אחרות, מאופיינת בנטייתה הרבה: לשמות (שמות עצם, שמות תואר, וכינויים) יש חמש יחסות, שלושה מינים (זכר, נקבה, סתמי), ושלושה מספרים (יחיד, זוגי, רבים), בעוד שלפעלים יש ארבע דרכים (מודוסים), שלושה אופנים (פעיל, סביל, מדיום), שלושה גופים, ושלושה מספרים.
חקיין גלאפגוס
חקיין גלאפגוס (שם מדעי: Mimus parvulus) היא ציפור שיר גדולה החיה ואנדמית לאיי גלאפגוס ושייכת למשפחת החקייניים החיים ברחבי אמריקה.
בנבה
הנקודה הגבוהה ביותר באי (שהיא גם הנקודה הגבוהה בקיריבטי) נמצאת בגובה 81 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה
על פי האמונה של התושבים המקומיים של האי, שבט טה אקא הגיע אל האי ממלנזיה, עוד בטרם הגיעו המהגרים מאיי הודו המזרחית לקיריבטי. מקור שם האי "בנבה" משמעו בשפה המקומית "אבן".
חקיין גלאפגוס
תת-מינים
מצב שימורו הוא ללא חשש, אבל כמו רוב החיות של גלאפגוס הוא מאוים מהשינויים שהאדם יצר באיים, בין השאר הבאת חתולים וכלבים שעלולים לטרוף גוזלים.
בנבה
היסטוריה
בשנת 1900 החלו בכריית מרבצי הגואנו הגדולים של האי לצורך שימוש במחצב זה בתעשיית הדשנים ועד 1979 נכרו 95% מהמחצבים באי. השלטונות הבריטיים של האי העבירו את מרבית התושבים לאי רייבי ולפיג'י. חלק מהתושבים שבו לאי לאחר 1979. נכון ל-2012, חיים באי כ-335 תושבים ממוצא מקומי. בירת האי היא הכפר אנטרין (שנקרא בעבר טאביאנג).
פוליטיקה
האי בנבה הוא אנומליה פוליטית. על אף היותו חלק מקיריבטי, הוא מנוהל מבחינה אדמיניסטרטיבית על ידי מועצת זקני רייבי שמצוייה למעשה בפיג'י. ב-19 בדצמבר 2005 הכריז נציג בנבה בפרלמנט קיריבטי כי האי שוקל לפרוש מקיריבטי ולעבור לפיג'י, בשל כעסם על כך שממשלת קיריבטי לא העניקה לאי תקציב מתוך מענק שניתן על ידי אוסטרליה בגין כריית הגואנו שבוצעה על ידי חברות אוסטרליות באי.
ב-23 בדצמבר הכריז רטטה רימון, הנציב הכללי של קיריבטי לפיג'י שהאי אכן זכאי למענק, ואכן יקבל אותו רק אם ישוב להיות חלק מקיריבטי, אולם הנציג של האי בפרלמנט הודיע כי עדיף לאי לפרוש לפיג'י.
משפט המספרים הראשוניים
בתורת המספרים, משפט המספרים הראשוניים מתאר את הצפיפות האסימפטוטית של מספר המספרים הראשוניים. לכל מספר ממשי חיובי מסמנים ב-\, \pi(x) את מספר המספרים הראשוניים שאינם עולים על \, x (פונקציית המספרים הראשוניים).
משפט המספרים הראשוניים קובע ש- (כאשר \ln x הוא הלוגריתם הטבעי, והטילדה היא  סימון אסימפטוטי), כלומר, כאשר x גדול, מספרם של הראשוניים שאינם עולים על x הוא (בקירוב סביר). את המשפט שיערו קרל פרידריך גאוס (ב-1795) ואדריאן-מארי לז'נדר (ב-1808), מתוך התבוננות ברשימות של מספרים ראשוניים. הוכיחו אותו באופן בלתי תלוי אדמר וואלה פוסן ב-1896, והוא נחשב לאחד ההישגים המרכזיים של המתמטיקה במאה ה-19. ההוכחה מבוססת על חקירת תכונות של פונקציית זטא של רימן באמצעות אנליזה מרוכבת.
פונקציית המספרים הראשוניים וקירובים שונים
שיטתו של רימן, שעליה בנויות כל ההוכחות האנליטיות למשפט המספרים הראשוניים, מוליכה באופן טבעי לקירוב, כאשר היא פונקציית האינטגרל הלוגריתמי,. מבחינת אסימפטוטיקהundefined מסדר ראשון אין הבדל בין הקירוב הזה למנה, משום שהיחס בין שתיהן שואף ל-1. עם זאת, גורם השגיאה במשפט המספרים הראשוניים הוא מוקד עניין מרכזי בתורת המספרים (ראו השערת רימן), והקירוב באמצעות האינטגרל הלוגריתמי ההפוך טוב בהרבה.
רימן וגאוס האמינו שלכל ערך גדול מספיק של x מתקיים , והנתונים המספריים הידועים תומכים כולם בהשערה כזו. אלא שליטלווד הראה שכיוון אי-השוויון בין שתי הפונקציות מתהפך אינסוף פעמים. סטנלי סקיוז הוכיח ב-1933 שהמקום הראשון שבו ההיפוך הזה קורה הוא לפני המספר העצום (וגם זאת בהנחה שהשערת רימן נכונה; ללא ההשערה הוא הוכיח ב-1955 את החסם ). מאז השתפר החסם כמה פעמים, והוא עמד בשנת 2000 על (Bays-Hudson).
מאידך, Rosser ו- Schonenfeld הוכיחו ב-1962 שלכל \ x\geq 17 מתקיים. את הפונקציה אפשר לקרב (קירוב משתפר והולך) באמצעות סכומים סופיים מהצורה.
טבלה המשווה את הפונקציות: ניתן גם לראות על פי המשפט כי, כאשר g_n מייצג את הרווח בין המספרים הראשוניים.
הכללות
מסמנים ב- \ \pi_k(x) את מספרם של המספרים הקטנים מ-x, שיש להם בדיוק k גורמים ראשוניים. גאוס שיער ש-:. השערה זו הוכחה על ידי לנדאו ב-1900 . על הפונקציה \omega(n) הסופרת כמה גורמים ראשוניים שונים יש למספר n, ידוע שליחס יש התפלגות נורמלית סטנדרטית כאשר n נבחר באקראי מהמספרים הקטנים מ-N, ו-N שואף לאינסוף (זהו משפט של ארדש ו-Kac מ-1940; הארדי ורמנוג'אן הוכיחו שהיחס חסום).
משפט המספרים הראשוניים סופר את הראשוניים בין 1 ל-x. בדומה לזה אפשר לנסות להעריך את מספר הראשוניים בקטע שאורכו x ומתחיל ב-y, כלומר את, במיוחד כאשר x אינו גדול ביחס ל-y. האתגר הוא להוכיח את הקירוב כאשר x קטן יחסית. אם תוצאה זו נובעת מן המשפט. השערת רימן, השקולה לקירוב משופר במשפט המספרים הראשוניים, מאפשרת להוכיח את אותה תוצאה גם עבור. ללא השערת רימן, Heath-Brown הוכיח את הקירוב עבור. סלברג הוכיח את הקירוב עבור לכמעט כל y, אבל ידוע שקירוב זה אינו נכון לכל y.
קירובים עבור המספר הראשוני ה-n-י
כתוצאה ממשפט המספרים הראשוניים, מתקבל ביטוי אסימפטוטי עבור המספר הראשוני ה-n-י, שאותו מקובל לסמן ב- \ p_n: (היחס בין הביטויים שואף ל-1). את הקירוב אפשר לשפר ל-.
לפי משפט רוסר (Rosser), לכל n; למעשה מתקיים (עבור \ n\geq 6) אי-השוויון
על ההוכחה האלמנטרית
ב-1948 הצליח אטלה סלברג להוכיח את הקירוב. תוך זמן קצר מצאו סלברג ופול ארדש דרך להוכיח מאי-השוויון הזה את משפט המספרים הראשוניים, באופן אלמנטרי (כלומר, כזה שאינו משתמש בתורת הפונקציות המרוכבות). אף על פי שהוכחה זו מסתפקת בכלים פשוטים יותר, היא נחשבת ליותר מסובכת וקשה.
שני המתמטיקאים היו שונים זה מזה באופיים באופן כמעט קיצוני: ארדש ראה במתמטיקה פעילות קהילתית, וכתב בימי חייו עם כ-500 מחברים-שותפים. סלברג, שהעדיף בניית תאוריה על פתרון בעיות, כתב את כל מאמריו לבדו (למעט אחד, שנכתב עם Sarvadaman Chowla וביוזמתו). ארדש, שהיה מבוגר בכמה שנים והידוע יותר מבין השניים, ראה בהוכחה הישג משותף, והציע לפרסם ב-Annals of Mathematics שני מאמרים: בראשון יתאר סלברג את אי-השוויון שלו, ובשני יסבירו שניהם כיצד אפשר להסיק ממנו שהיחס בין שני ראשוניים עוקבים שואף ל-1, וכיצד אפשר להסיק מטענה זו את משפט המספרים הראשוניים. הרמן וייל, שהעדיף את סגנונו התאורטי של סלברג, מנע את קבלת המאמר המשותף ל-Annals, שפרסם בסופו של דבר הוכחה שכתב סלברג ועקפה את תרומתו של ארדש. המחלוקת בשאלה מי אחראי להוכחה האלמנטרית - סלברג לבדו או סלברג וארדש - לא שככה עוד זמן רב אחר-כך.
הקורפוס העשירי (האימפריה הגרמנית)
הקורפוס העשירי (בגרמנית: X. Armee-Korps) היה קורפוס של הצבא הפרוסי. הקורפוס לחם במלחמת צרפת–פרוסיה, ולאחריה הועבר לצבא הקיסרות הגרמנית. הוא לחם במלחמת העולם הראשונה ופורק עם סיומה.
היסטוריה
הקורפוס הוקם ב-30 באוקטובר 1866 וכמפקדו מונה קונסטנטין ברנהרד פון וויטס-רץ. מטה הקורפוס היה בהנובר, וחייליו גויסו מפרובינציית הנובר (שטחי ממלכת הנובר לשעבר), הדוכסות הגדולה של אולדנבורג ודוכסות בראונשווייג. במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה היה הקורפוס שכלל את הדיוויזיות ה-19 וה-20 בפיקודו של פון וויטס-רץ, תחת פיקוד הארמייה השנייה, וכראש מטהו כיהן לאו פון קפריבי. הקורפוס לחם בקרבות מארס-לה-טור, אורליאן, לה מאן, ספישרה, המצור על מץ וקרב באון-לה-רולנד.
במהלך התקופה שלאחר מכן, היה הקורפוס חלק מהאזור הצבאי השלישי. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, היה אוטו פון אמיך מפקד הקורפוס. הקורפוס הועבר לארמייה השנייה תחת פיקודו של מקס פון האוזן, וכלל את הדיוויזיות ה-19 וה-20. הקורפוס לחם בקרב לייז' ובקרב סן-קנטן, ולאחר מכן בקרב המארן ובקרב על האן. באפריל 1915 הועבר הקורפוס לחזית המזרחית, שם לחם כחלק מהארמייה ה-11 במהלך מתקפת גורליצה-טרנוב. בספטמבר אותה שנה הוחזר הקורפוס לחזית המערבית, ולחם כחלק מארמייה השלישית בקרב שמפאן השני. לאחר מתקפת ברוסילוב בשנת 1916 חזר הקורפוס לחזית המזרחית, בנובמבר אותה שנה חזר הקורפוס לחזית המערבית, ולחם בקרבות השונים כחלק מפלגת הארמייה B עד סוף המלחמה. ב-11 באוקטובר 1919 פורק הקורפוס, בעקבות תבוסת גרמניה במלחמה ופירוק צבא האימפריה הגרמנית.
1978 בספורט
גביע דייוויס
נבחרת ארצות הברית זכתה בגביע לאחר ניצחון 1-4 על נבחרת בריטניה.
גביע אופ"א
מכבי נתניה זוכה בגביע האינטרטוטו ועל כן זוהי הקבוצה היחידה מישראל בעלת תואר אירופי כלשהו בהיסטוריה.
גביע CONCACAF לאלופות
הטורניר לא הוכרע. בראשות שלושת האזורים סיימו: אוניברסידד דה גוודלחרה, קומוניקאסיונס ודיפנס פורס.
כדור הזהב
קווין קיגן ( זכה בתואר.
כדורמים
נבחרת הגברים של איטליה בכדורמים זכתה במדליית זהב באליפות העולם. במדליית כסף זכתה נבחרת הונגריה ובמדליית ארד זכתה נבחרת יוגוסלביה.
אליפות העולם בכדורסל
נבחרת יוגוסלביה זכתה באליפות העולם בכדורסל. במדליית הכסף זכתה נבחרת ברית המועצות ובארד זכתה נבחרת ברזיל.
גביע אירופה למחזיקות גביע
ג'אבטי קאנטו מנצחת את סינודינה בולוניה  82:84.
שחייה
אליפות העולם השלישית בשחייה, נערכה במערב ברלין שבמערב גרמניה באוגוסט. השליטה של ארצות הברית הייתה מוחלטת, הן בגברים והן בנשים. שחייניות צעירות ומוכשרות החלו את הקריירה הספורטיבית שלהן, לקראת המשחקים האולימפיים במוסקבה. ארצות הברית זכתה ב-26 מדליות זהב מתוך 37 מדליות שחולקו.
אדון הסליחות
הפיוט אֲדוֹן הַסְּלִיחוֹת הוא אחד מפיוטי הסליחות העתיקים ביותר שנכתבו. מחברו של פיוט זה לא ידוע. הפיוט כתוב כאקרוסטיכון אלפביתי.
תוכן הפיוט וזמני אמירתו
נהוג בקהילות הספרדים ועדות המזרח לומר את הפיוט בכל יום בחודש אלול ובעשרת ימי תשובה בחודש תשרי כאשר מתקיימות ה'סליחות'. רעיונו של הפיוט הוא מניית הנהגותיו של הקדוש ברוך הוא את עולמו שהעניק לבני האדם.
המחבר מעמיד בסדר הא"ב את נוראותו של הקדוש ברוך הוא תוך כדי שהוא משבח ומהלל אותו. המחבר עומד מול הקדוש ברוך הוא ומזכיר לו שבני האדם יודעים וזוכרים את היותו אל עליון, למרות שבני האדם חטאו ולמרות שהכל גלוי לפני הקדוש ברוך הוא ואין אפשרות להסתיר ממנו אי משהו. בני האדם מבקשים סליחה ומתחרטים על מעשיהם לפניו: "יודע כל הנסתרות מאז ולעולם, שהכל גלוי וידוע לפניו...".
פול מנדס-פלור
פול מנדס פלור (באנגלית: Paul R. Mendes-Flohr; נולד ב-17 באפריל 1941) הוא פרופסור מן המניין למחשבה יהודית בעת החדשה וראש התוכנית ללימודי היהדות באוניברסיטת שיקגו ופרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה
מנדס פלור נולד בניו יורק שבארצות הברית, היה בגיל 18 בהכשרה בקיבוץ גשר הזיו ולמד עברית. בשנים 1964-1960 עשה תואר ראשון בהיסטוריה ובפילוסופיה בברוקלין קולג' ובשנים 1972-1965 עשה דוקטורט באוניברסיטת ברנדייס בלימודי המזרח הקרוב ומדעי היהדות. עלה יחד עם רעייתו לישראל ב-1970. בשנים 1973–2006 שימש מרצה באוניברסיטה העברית. ב-1988 התמנה בה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית וב-2000 היה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת שיקגו. משמש יועץ ועמית מחקר בכיר במכון ון ליר מאז 1994. בשנים 2005-1990 שימש כעורך של כתב העת The Journal of Jewish Thought. בשנים 1992-1991 היה יועץ למילון The American Heritage Dictionary of the English Language. מאז 1993 חבר בצוות העורכים של שנתון מכון ליאו בק. הוא עורך הסדרה Studies in German-Jewish Cultural History and and Litterature בהוצאה משותפת של אוניברסיטת שיקגו ומרכז המחקר מינרווה פרנץ רוזנצוייג והאוניברסיטה העברית, מאז 2004 עורך כתב העת בהוצאת אוניברסיטת שיקגו Journal of Religion. בשנים 1999–2005 היה מנהל מרכז ברגמן לפילוסופיה ומנהל המרכז ע"ש פרנץ רוזנצווייג לחקר הספרות ותולדות התרבות היהודית-גרמנית באוניברסיטה העברית. מאז 2005 מכהן בתפקיד ראש התוכנית ללימודי יהדות באוניברסיטת שיקגו.
ב-2005 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אברהם גייגר קולג' בפוטסדאם שבגרמניה. ב-2010 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם בית המדרש לרבנים ליהדות מתחדשת בפילדלפיה.
פעילות ציבורית
בשנים 1990–1995 היה יו"ר קבוצת "קשת" בירושלים לקידום השיח בין יהודים לנוצרים.
תיאור מחקריו
מחקריו עוסקים בהגות הגרמנית הכללית והיהודית בנושאי פילוסופיה ותאולוגיה. כמו כן עיסוקו בסוציולוגיה של הידע ובהיסטוריה האינטלקטואלית היהודית. גישתו לחקר ההגות היהודית משלבת בין תולדות הרעיונות להיסטוריה חברתית.
פרסם כשלושים ספרים באנגלית, בגרמנית ובעברית. ספריו תורגמו לשפות אחרות. ערך כארבעים ספרים, בהם הספרים האלה: חכמת ישראל: היבטים פילוסופיים ומתודיים (מרכז שזר 1978); מרטין בובר על שלום ואחוות עמים (בעברית ובערבית; האוניברסיטה העברית בירושלים, 1990); לקסיקון למחשבה יהודית בעת החדשה (עם עובד, 1993). פרסם כ-250 מאמרים במגוון נושאים, בין השאר על ולטר בנימין, מקס ובר, ורנר זומברט, פרנץ רוזנצוויג, קרל מרקס והרמן כהן.
הדוקטורט
עבודת הדוקטורט שלו נסבה על מיקומו של מרטין בובר בסוציולוגיה הגרמנית והיא ראתה אור הן בגרמנית והן באנגלית. בספר זה הוא כתב על ההתפתחות של בובר וניסה להראות את השפעת תורת הסוציולוגיה על בובר, כשמדובר בדיאלקטים בין מחשבה מיסטית למחשבה סוציולוגית והדיאלקטיקה הזו הכשירה את הקרקע למחשבה הדיאלוגית של בובר. כלומר, מה שבא לידי ביטוי בספרו של בובר "אני ואתה". מאז הדוקטורט ממשיך מנדס פלור לכתוב על בובר.
בובר שלום ואחוות עמים
ספר זה מביא קטעים מכתביו של בובר הדנים בחזון של שלום, שלדעת בובר צריך להנהיג אותנו בחיים היומיומיים. בובר סובר כי שלום אינו העדר מלחמה או סכסוך, אלא צורת ראייה אחרת וחדשה. הוא רואה צורת חיים של אחווה ומבטיח איכות חיים אחרים אם נגיע עדיו ולפעול בהתאם בזמן ההווה שהוא בצל הקונפליקט. כאשר המקור לא היה בעברית, מנדס פלור הביא דף עברית מול דף תרגום זהה בערבית.
עבודתו של מרטין בובר
פול מנדס פלור משמש מאז שנת 1998 כעורך הראשי של מהדורה מדעית במסגרתה יוצאים לראשונה יחד כל כתבי מרטין בובר, בעשרים ושניים כרכים, בלשון הגרמנית (Martin Buber Buber's Werke). במסגרת מפעל זה נבדקים השינויים שהכניס בובר במהדורות השונות, בכתב יד ובדפוס. מלבד תפקידו כעורך ראשי עורך מנדס פלור בפועל חלק מן הכרכים. עד כה יצאו ארבעה כרכים. הסדרה מתפרסמת בחסות האקדמיה למדעים בברלין ובשיתוף האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
היהודי בעולם המודרני - היסטוריה מתועדת
מנדס פלור מכין כעת מהדורה שלישית של ספר זה (The Jew in Modern World – A Documentary History). זוהי היסטוריה תודעתית של היהודים בעת החדשה מאז האמנציפציה. התפיסה העומדת בבסיס הספר היא של שילוב בין היסטוריה אינטלקטואלית לחברתית.
פרנץ רוזנצווייג
מנדס פלור הרבה לכתוב על הגותו התאולוגית והפילוסופית של פרנץ רוזנצווייג ומעט על הביוגרפיה שלו. פרסם למעלה מעשרים מאמרים שונים על הגותו. רוזנצווייג היה חוזר בתשובה, מנדס פלור הציג אותו כמי שלא היה מעוניין ביהדות כתלבושת לאומית או זהות לאומית, אלא התייחס אל היהדות כאל מסגרת רוחנית-אינטלקטואלית בעלת אמירות קיומיות מעבר לזהות או דגל. רוזנצווייג חידש את דו-השיח של ימי הביניים בין יהדות לפילוסופיה ויהדותו לא הייתה מגמתית, אלא כנה ורצינית. גישתו מתאפיינת במשקל פילוסופי חזק, ובכתיבה פואטית.
עדני מריע
עדני מריע (שם מדעי: Phonygammus keraudrenii) הוא מין עוף ממשפחת העדניים החי ביערות גשם הרריים בגינאה החדשה ובצפון אוסטרליה והוא המין היחיד בסוגו.
אורך העדני מגיע ל-31 ס"מ ומשקלו ל-130-240 גרם. הוא בעל גוף כחול עם כנפיים סגולות ועל ראשו זוג נוצות הנראות כקרניים. החזה ירקרק וכחול, העיניים אדומות והמקור קטן. קריאתו של העדני גבוהה ומזכירה קול של תרועת חצוצרה ולא של ציפור ומכאן שמו.
פול מנדס-פלור
אוריינטליות ומיסטיקה: האסתטיקה של מפנה המאה הי"ט והזהות היהודית
התפרסם באנגלית, בעברית, בצרפתית, באיטלקית ובשוודית. המאמר עסק בהתמודדותם של היהודים עם הטענה שהם אינם ממש אירופאים, אלא אנשי המזרח. מנדס פלור כתב על ההיסטוריה של הסוגיה וכיצד היהודים הפנימו בסוף את זיקת האירופית כמשהו חיובי, תרומתה של הציונות הייתה מרובה לחיוב הקביעה הזו.
האינטלקטואל היהודי: הערות לבירור המושג
במאמר זה מנסה מנדל פלור להגדיר אינטלקטואל בכלל ואינטלקטואל יהודי בפרט. קיימים מיתוסים רבים לגבי אינטלקטואל, ומשתמשים במונח זה בלא שניתנת לו הגדרה. מנדס פלור ניסה לדייק בהגדרת המושג וניסה לבדוק מדוע מספר גדול של יהודים מילאו תפקיד בתרבות אירופה. הוא מתחקה אחר הולדתו של המושג אינטלקטואל, בודק כיצד משתמשים בו ומנתח את המרכיבים החברתיים-פוליטיים ותרבותיים של המושג. על פי הניתוח הזה מנסה מנדס פלור להסביר מדוע וכיצד מילאו יהודים רבים תפקיד של אינטלקטואלים. הוא הרחיב מאמר זה בספרו '''תשוקה שסועה. האינטלקטואליזם היהודי והחויה של המודרניות'''.
ספר זה עוסק בשאלות של האינטלקטואל היהודי. ספר זה מציג את היהודי המודרני כמי שיש לו נאמנות ליהדותו וזיקה ליהדותו ויחד עם זה זיקה לתרבות העולם, זיקה לתרבות בה הוא נמצא. זוהי הפרובלמטיקה של היהודי המודרני, שהוא בן תרבויות שונות ועליו להתמודד עם השאלה איך לחיות עם זהויות פוליטיות ותרבותיות שונות. מוטיב זה עובר כחוט השני בכל המחשבה לכל אורך עבודתו של מנדס פלור. הספר עתיד לראות אור בקרוב בתרגומו העברי.
מחקריו הנוספים
מנדס-פלור כתב על נושאים רבים נוספים ביניהם על האישים: ולטר בנימין, מקס ובר, וורנר זימברט (היסטוריון של הכלכלה), קרל מרקס, הרמן כהן. כתב הרבה על הומניות: מהי הומניות, הומניזם יהודי והומניות והיהודים והוציא קובץ מאמרים על ההומניות והיהודים. כמו כן כתב על פוסטמודרניזם. כתב מאמר על שתיקה בסרטיו של אינגמר ברגמן. הוא חקר את התפקיד התקשורתי של השתיקה והוזמן להרצות בסמינר בנורווגיה על שתיקה משותפת כסוג של תקשורת.
בקרוב עומד לראות אור ספרו "זהויות בתר מסורתיות" בהוצאת אוניברסיטת סיאטל.
ספר זה (Post Traditional Identities) עוסק באותה סוגיה, "היהודי בעולם המודרני", אך מבחינה מופשטת יותר, כללית, תאורטית, כשהדיון הוא יותר מורחב ומפורט.
חיים אישיים
פול נשוי לאמנית ריטה מנדס פלור, צאצאיתה של רבקה דה אספינוזה, אחותו של ברוך שפינוזה, להם 2 ילדים גם הם אמנים ו-4 נכדים.
ספרים שכתב
Japanese edition, Tokyo: Misuzu Shobo, 2005 19a (with Avraham Barkai), German-Jewish History in Modern Times, vol.4. New York: Columbia University Press, 2001
באראן
באראן (בבלארוסית: Барань; בפולנית: Barań) היא עיירה במחוז ויטבסק שבצפון-מזרח בלארוס. מבחינה ניהולית, באראן כפופה לעיר אורשה. נכון לשנת 2009 בבאראן חיים כ-11,662 תושבים.
היסטוריה
באראן נזכרה בכתובות היסטוריות לראשונה בשנת 1518. באותו זמן, האזור כולו היה חלק מטריטוריית פולין.
בשנת 1772, במהלך החלוקה הראשונה של פולין, הועברה באראן לשטחה של רוסיה לפלך מוהילב, שבירתה הייתה העיר מוהילב - כיום בבלארוס. משנת 1924 הייתה באראן חלק מאורשה, שהייתה שייכת לאוקרוג ויטבסק של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית. בשנת 1935 הפכה באראן ליישוב עירוני.
בשואה
ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בבאראן כ-80 יהודים, רובם היו קרובי משפחה. לפני הכיבוש הגרמני, בימי השלטון הסובייטי הם עסקו בעיקר במלאכה ובחקלאות. הגרמנים כבשו את באראן ב-16 ביולי 1941.
בספטמבר 1941 רוכזו יהודי העיירה בשני בתים דו-קומתיים ונאסר עליהם לצאת מהם בשעות הערב והלילה. היהודים סבלו מרעב. הם החליפו חפצים תמורת מזון, וכשאזל רכושם נאלצו לחיות מנדבות שכניהם.
ב-8 באפריל 1942 נרצחו כל היהודים סמוך לעיירה. רק שני נערים הצליחו להימלט.
מילרד פילמור
פילמור היה עורך דין בולט באזור באפלו ונבחר לאספה הכללית של ניו יורק ב-1828, ולבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1832. טען שהעבדות היא רשע, אבל שהממשלה לא יכולה לטפל בה.
כסגן נשיא, ניהל עימותים כועסים בסנאט, למול אלה שניסו להתיר את העבדות באזורים שמקסיקו הפסידה לארצות הברית. פילמור תמך בחוק של הנרי קליי (הבסיס לפשרת 1850), בעוד הנשיא טיילור התנגד לו. לאחר מותו של טיילור ביולי 1850, הפעיל לחץ כדי להעביר את הפשרה הזמנית בין הצפון והדרום. חוק העבד הנמלט, שהורה על החזרת עבדים נמלטים אל בעליהם, היה החלק השנוי במחלוקת בפשרה, ופילמור הרגיש מחויב לאכיפתו, אף על פי שהדבר פגע בו במפלגה הוויגית.
במדיניות החוץ, הוא תמך בניסיונות להגיע להסכמי סחר חופשי עם יפן, התנגד להשפעות צרפתיות על הוואי, ונאלץ להתמודד עם פשיטות ימיות בקובה.
פילמור נחשב לנשיא אלמוני. הוא קיבל שבחים על מדיניות החוץ שלו, אולם ספג ביקורת על אכיפת חוק העבד הנמלט ועל קשריו לתנועת "שאינם יודעים דבר".
ראשית חייו וקריירה
מילרד פילמור נולד בבקתת עץ בחווה באזור מוראביה, ניו יורק, באזור אגמי פינגר של ניו יורק, ב-7 בינואר 1800. הוריו היו פיבי (מילרד) ונתנאל פילמור. הוא היה השני מתוך שמונה ילדים והבן הבכור.
נתנאל פילמור היה בנו של נתנאל פילמור האב (1739–1814), יליד קונטיקט שהפך לאחד מהמתיישבים הראשונים באזור ורמונט. הוא היה חבר במיליציה המקומית ושירת כלוטננט ראשון במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית. הוא התחתן ב-1767 עם חפציבה ווד (1747–1783), אמו של נתנאל פילמור וסבתו של מילרד פילמור. משפחת פילמור התגורהה באזור ניו אינגלנד במשך כמה דורות. נתנאל פילמור האב היה בנו של ג'ון פילמור (1702–1777) שגר במסצ'וסטס ובקונטיקט, ועבד כקפטן של ספינה. ג'ון פילמור היה בנם של ג'ון פילמור האב (1676–1712), יליד מנצ'סטר, אנגליה, שהיה גם ספן ומת כאסיר אצל הצרפתים באי מרטיניק.
נתנאל פילמור ופיבי מילרד עזבו את ורמונט ב-1799, ועברו קרוב לניו יורק, בה חכרו אדמה כצמיתים, כשנתנאל עובד לעיתים כמורה. ילדותו של פילמור הייתה מלאה בעבודה קשה וללא לימודים פורמליים.
ככל שעבר הזמן, החל נתנאל פילמור להצליח באזור, אולם המשפחה הייתה ענייה במהלך ילדותו של מילרד. נתנאל פילמור הצליח לבסוף לשרת בבתי משפט חשובים, כולל בית משפט השלום. כשמילרד היה בן ארבע עשרה, שכנע אותו אביו לא להתגייס למלחמת 1812, וסידר לו עבודה אצל עורך דין מקומי. פילמור עבד בעבודות שוליות יחסית, ולכן עזב את העבודה. לאחר מכן החל לקרוא ספרים בספרייה מקומית. ב-1819, השתמש במעט כסף שחסך כדי להירשם לאקדמיה החדשה בעיר, בה פגש באביגייל פאוורס.
לאחר מכן, העביר נתנאל את המשפחה אל אזור מונטוויל, כפר קטן ליד מוראביה. הוא שכנע את בעל הקרקעות, והאדם העשיר באזור, השופט וולטר ווד, להעסיק את בנו כרשם לתקופת ניסיון. ווד לימד את פילמור משפטים. פילמור לימד במשך שלושה חודשים כדי להרוויח כסף. לאחר שמונה עשר חודשים עזב את ווד, כיוון שפילמור ייעץ לחקלאי בתביעה קטנה. נתנאל פילמור העביר את משפחתו לאזור באפלו. החווה שנתנאל רכש שם שגשגה. נתנאל פילמור היה האבא הראשון של נשיא שביקר את בנו בבית הלבן.
ב-1821, היה פילמור בן עשרים ואחת ועצמאי. הוא לימד בבית ספר, וקיבל כמה תיקים בבתי משפט השלום, שלא דרשו רישיון לעריכת דין. הוא עבר לבאפלו כעבור שנה, המשיך ללמוד משפטים, בהתחלה כשהמשיך בעבודתו כמורה, ולאחר מכן במשרד עריכת דין. הוא התארס לאביגייל. ב-1823, הוסמך לעריכת דין ודחה הצעות ממשרדים כדי להפוך לעורך הדין היחיד בעירו. מאוחר יותר, טען שלא היה לו הביטחון לעבוד בבאפלו הגדולה. פילמור נהנה מהעצמאות שהשיג במשרדו. ב-5 בפברואר 1826, התחתן עם אביגייל. נולדו להם שני ילדים, מילרד פאוורס פילמור (1828–1889) ומרי אביגייל פילמור (1832–1854).
פוליטיקאי בבאפלו
בני משפחת פילמור היו פעילים בפוליטיקה ובממשלה. סבו של מילרד, נתנאל פילמור האב, שירת בתפקידים מקומיים באזור מגוריו. בנוסף לכך שאביו היה שופט בית משפט השלום, דודו של פילמור, קלווין, היה באספה הכללית של מדינת ניו יורק, ודודו השני, סיימון, היה מפקח העיר בקלארנס, ניו יורק. גם מילרד התעניין בפוליטיקה, ועליית המפלגה המתנגדת לתנועת הבונים החופשיים בסוף שנות העשרים הובילה לכניסתו לנושא.
המתנגדים לבונים החופשיים התנגדו למועמדותו של הגנרל אנדרו ג'קסון, בונה חופשי, לנשיאות. פילמור היה ציר בוועידה בניו יורק שתמכה בנשיא ג'ון קווינסי אדמס, וגם היה ציר בשתי ועידות של המפלגה בקיץ 1828. פילמור נבחר לאספה הכללית של ניו יורק במשך שלוש כהונות בנות שנה, בין 1829 ל-1831. הוא נבחר ב-1828, למרות ניצחונה של המפלגה הדמוקרטית של ג'קסון שניצחה ברוב מערכות הבחירות בשנה זאת, והיו הרוב באלבני, כך שפילמור היה במיעוט באספה. למרות זאת, הוא הצליח להעביר חקיקה שאפשרה לעדים בבתי משפט להישבע להגיד את האמת ולא להישבע שבועה דתית, וב-1830 ביטל חוק שאפשר מאסר בשל חוב. רוב עסקיו בעריכת דין היו בבאפלו והוא עבר לשם עם משפחתו. הוא לא ניסה להיבחר שוב ב-1831.
פילמור הצליח כעורך דין. באפלו התרחבה במהירות, והתאוששה מהשרפה הבריטית במלחמת 1812 בשל כריית תעלת אירי. פילמור ייצג נאשמים רבים, והתבלט כעורך דין בבאפלו. הוא שכר את ניית'ן הול כפקיד, והול הפך לידידו ולמזכיר הדואר שלו כשהפך לנשיא. באפלו הייתה כפר באופן חוקי כשפילמור הגיע לשם, לאחר שהחוק להפיכת באפלו לעיר עבר במועצה המחוקקת, הוא סייע לפיתוח העיר. הוא הקים את איגוד התיכונים של העיר, ונכח בכנסייה היוניטארית של העיר. הוא היה פעיל במיליציה של ניו יורק והשיג דרגת מייג'ור בבריגדה שלו.
כהונה ראשונה; חזרה לבאפלו
אף על פי שפילמור פרש מהמועצה המחוקקת ב-1831, הוא לא נשאר מחוץ לפוליטיקה. ב-1832 נבחר לבית הנבחרים. התובע הכללי לשעבר ויליאם וירת', המועמד הנשיאותי שהתנגד לבונים החופשיים, ניצח רק בוורמונט והנשיא ג'קסון נבחר בקלות לכהונה שנייה. באותה התקופה, הקונגרס התכנס רק בדצמבר, ולכן נאלץ פילמור לחכות יותר משנה כדי להתחיל את כהונתו. פילמור ואחרים הבינו שהתנגדות לבונים החופשיים לא יכולה ליצור מפלגה לאומית, והחליטו לקבץ רפובליקנים לאומיים, מתנגדים לבונים החופשיים ודמוקרטים פורשים כנציגי המפלגה הוויגית. הוויגים התאחדו כנגד ג'קסון, אולם הפכו למפלגה מרכזית כשהחלו לתמוך בצמיחה כלכלית בעזרת מתן זיכיון לבנק השני של ארצות הברית, ומימון ממשלתי ל"שיפורים פנימיים" כולל כבישים, גשרים ותעלות. מתנגדי העבדות, כמו ויליאם סיוארד, שלטו במפלגה, בניגוד לפילמור, שלא ראה את הממשלה כיכולה להתערב בעבדות.
בוושינגטון, תמך פילמור בהרחבת מזח באפלו, ולחץ על הרחבת תעלת אירי. פילמור זכה לתשומת לבו של הסנאטור דניאל ובסטר, שהפך למורו. פילמור הפך לתומכו ומערכת יחסים קרובה בין השניים נמשכה עד למותו של ובסטר לקראת סוף כהונתו של פילמור. אף על פי שתמך בבנק השני, הוא לא נאם במהלך הדיונים לחידוש הזיכיון של הבנק. פילמור תמך בבניית תשתיות, כולל בניית גשר מעל נהר הפוטומק ושיפור התנועה בנהר הדסון.
ההתנגדות לבונים החופשיים הייתה חזקה במערב ניו יורק, וכשמתנגדי הבונים החופשיים סירבו לבחור בו לכהונה שנייה ב-1834, סירב פילמור להיות המועמד הוויגי, בטענה שפיצול יגרום להיבחרו של מועמד דמוקרטי. הוא החל להתעמת מול סיוארד במפלגה המקומית, לאחר שסיוארד נכשל בניסיונו להיות מושל המדינה. פילמור עסק בעריכת דין וחיזק את המפלגה, שספגה בהדרגה את רוב מתנגדי הבונים החופשיים. ב-1836, היה פילמור בטוח מספיק באחדות מתנגדיו של ג'קסון והסכים להתמודד מטעם הוויגים לקונגרס. הדמוקרטים, שהובלו בידי המועמד הנשיאותי, סגן הנשיא מרטין ואן ביורן, ניצחו ברחבי המדינה ובניו יורק, מדינתו של ואן ביורן, אולם ניו יורק המערבית בחרה בפילמור כנציגה בבית הנבחרים.
כהונה שנייה, שלישית ורביעית
ואן ביורן, שנאלץ להתמודד עם בהלת 1837, שנגרמה בגלל חוסר ביטחון באיגרות חוב של בנקים לאחר שהנחה ג'קסון על הממשלה לקבל תשלום רק בזהב ובכסף, כינס מושב מיוחד של הקונגרס. הכסף הממשלתי הוחזק בבנקים מקומיים מאז שג'קסון הוציא אותו מהבנק השני. ואן ביורן הציע לשים חסכונות בקרנות של האוצר, שלא ילוו כספים. פילמור הרגיש שהמשאבים הממשלתיים צריכים לפתח את המדינה, והרגיש שאספקת הזהב המוגבלת של המדינה לא תהיה סחירה בשל כך. ואן ביורן הצליח להעביר את תוכניותיו הכלכליות, אולם המשבר המשיך, והוויגים זכו לתמיכה רחבה בבחירות של 1837, כשהשיגו רוב באספה הכללית של ניו יורק. הדבר הוביל למאבק על המועמדות לתפקיד מושל ניו יורק ב-1838. פילמור תמך בפרנסיס גריינג'ר, מועמד לתפקיד סגן הנשיא ב-1836. אחרים תמכו בסיוארד. פילמור כעס כשסיוארד ניצח אולם תמך בו, וסיוארד נבחר. פילמור נבחר לכהונה נוספת בבית הנבחרים.
היריבות בין פילמור וסיוארד הושפעה מצמיחת התנועה לביטול העבדות. פילמור לא תמך בעבדות, אולם לא ראה אותה כנושא פוליטי. סיוארד שנא את העבדות והבהיר בתור מושל שלא יחזיר לדרום עבדים שברחו אל המדינה. ב-1839, סירב סיוארד למנות את פילמור לתפקיד סגן שופט מחוזי בניו יורק.
פילמור היה פעיל בהחלטה על בחירת המועמד הוויגי בבחירות של 1840. הוא תמך בגנרל וינפילד סקוט, אולם רצה שהמפלגה תדחה את הסנאטור מקנטקי, הנרי קליי, בעל עבדים שהרגיש שלא יוכל לנצח בניו יורק. פילמור לא נכח בוועידה, אולם שמח כשהוועידה בחרה בגנרל ויליאם הנרי הריסון לנשיאות, כשסגנו הוא הסנאטור לשעבר מוירג'יניה, ג'ון טיילר. פילמור ארגן את המפלגה בניו יורק, הריסון ניצח שם, ופילמור נבחר בקלות לכהונה רביעית בבית הנבחרים.
בהוראת הסנאטור קליי, כינס הריסון מושב מיוחד של הקונגרס. הוויגים שלטו בבית הנבחרים בפעם הראשונה, ופילמור רצה להיות יושב הראש. קליי מנע זאת ממנו, אולם פילמור מונה ליושב ראש הוועדה לענייני מיסים. ציפו שהריסון יסכים להצעותיהם של קליי ומנהיגי המפלגה, אולם הוא מת ב-4 באפריל 1841, וסגן הנשיא טיילר הפך לנשיא. טיילר היה דמוקרט בעברו, והתנגד להצעות קליי להקמת בנק לאומי. הוא הוצא מהמפלגה הוויגית. פילמור תמך במפלגתו, והעביר את המכס של 1842. המכס הישן לא הגן על ייצור, וחלק מההכנסה בו הועברה למדינות, והייתה נחוצה לקופת המדינה הריקה. פילמור הכין חוק להעלאת שיעורי המכס. החוק זכה לאהדה במדינה, אולם העובדה שהעביר את הכסף לקופת המדינה הובילה את טיילר להטיל עליו וטו. ועדה בהנהגת ג'ון קווינסי אדמס גינתה אותו. פילמור הכין חוק שני, ללא העברת הכסף לקופת המדינה, והפעם טיילר חתם עליו, אולם בודד את עצמו מבעלי בריתו הדמוקרטים. כך הצליח פילמור להעביר את החוק ולבודד את טיילר מבחינה פוליטית.
המכס העלה את האהדה לפילמור, אולם ביולי 1842 החליט לא לנסות להתמודד שוב. הוויגים בחרו בו בכל מקרה, אולם הוא סירב, כשנמאסו עליו החיים בוושינגטון והעימות מול הנשיא טיילר. הוא חזר לעריכת דין בבאפלו לאחר סיום כהונתו באפריל 1843. הוא הפך לדמות פוליטית בולטת.
דמות לאומית
כשעזב את תפקידו, המשיך פילמור בעריכת דין ושיפץ את ביתו בבאפלו. הוא המשיך להיות דמות פוליטית מובילה, וערך את טקס קבלת הפנים לג'ון קווינסי אדמס בבאפלו, שם הנשיא לשעבר הביע את צערו על כך שפילמור כבר לא בקונגרס. רבים דרשו מפילמור להיות סגנו של קליי בבחירות של 1844 - הוראס גרילי תמך בו - ואחרים דרשו שינסה להיות המושל. פילמור רצה להיות סגן הנשיא.
הוא קיווה לזכות לתמיכת המפלגה בניו יורק, אולם תומכי סיוארד רצו שהוא יבחר, ושפילמור יהיה המושל. סיוארד פרש לפני כן. למרות זאת, ניסו תומכיו של סיוארד לשכנע את פילמור להפוך למושל. לאחר שקליי נבחר להיות המועמד הנשיאותי, נבחר תאודור פרלינגהויסן, סנאטור מניו ג'רזי, להיות סגנו.
פילמור תמך בקליי ובפרלינגהויסן וסירב להתמודד לתפקיד המושל. הוא נחשב למועמד וויגי מקובל כיוון שהתנגד לעבדות אולם התנגד למעורבות ממשלתית בנושא. למרות התנגדותו, טען פילמור שלוועדה הוויגית הלאומית יש זכות לבחור כל מועמד לשירות פוליטי, והוא נבחר להיות המועמד לתפקיד המושל.
הדמוקרטים בחרו בג'יימס פולק כמועמדם הנשיאותי ובסילאס רייט, סנאטור, כמועמדם לתפקיד המושל. פילמור הצליח להשיג תמיכה בקרב גרמנים-אמריקנים, אולם העובדה שהוויגים תמכו בראש עיר נייטיביסטי, והאשימו את הקתולים בתבוסתו, פגעה בו בקרב המהגרים. גם קליי נוצח.
ב-1846, עזר פילמור להקים את אוניברסיטת באפלו, והפך למנהלה הראשון. הוא שירת בה עד למותו ב-1874. הוא התנגד לסיפוחה של רפובליקת טקסס והתנגד למלחמת ארצות הברית–מקסיקו, בטענה שהמלחמה מנסה להרחיב את העבדות. פילמור כעס כשהנשיא פולק ביטל חוק נחלים ומזחים שהיה עוזר לבאפלו. מושלי ניו יורק שירתו כהונה של שנתיים, ורבים טענו שפילמור יוכל להיבחר להיות המועמד לתפקיד ב-1846. הוא הובס על חודו של קול בהתמודדות על המועמדות, והעדיף לנסות להיבחר לתפקיד מבקר המדינה של ניו יורק, לאחר שהחוקה קבעה שהמבקר יבחר בבחירות ישירות ולא בידי המועצה המחוקקת. הוא נחשב למועמד ראוי, והצליח להיבחר לתפקיד ב-1847, בפער של 38,000 קולות לטובתו.