cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוניברסיטת ורוצלב
כיום אוניברסיטת ורוצלב היא אחת האוניברסיטאות החשובות ביותר בפולין. היא האוניברסיטה הגדולה בפרובינציה שלזיה תחתית ומעל 100,000 סטודנטים סיימו בה את לימודיהם החל משנת 1945, לרבות 1,900 חוקרים שהצטיינו וזכו בפרסים על תרומתם למדעים. בשנת 2016 דורגה אונבירסיטת ורוצלב במקום 44 בסולם הדירוג QS של האוניברסיטאות ב"אירופה המתפתחת" ומרכז אסיה. האוניברסיטה ממוקמת בקמפוס של אוניברסיטת ברסלאו לשעבר. עם בוגרי אוניברסיטת ברסלאו נמנו 9 חתני פרס נובל.
האוניברסיטה לאופולדינה
התיעוד הראשון על מוסד אקדמי בעיר ורוצלב ידוע מ-20 ביולי 1505 כשלבקשת מועצת העיר, חתם מלך בוהמיה והונגריה ולדיסלב השני יאגיילונצ'יק בבירתו בודה, על ההחלטה להקים "גימנסיה ספרותית כללית" בברסלאו. עם זאת המוסד לא נבנה מכיוון שיוזמת המלך נדחתה מסיבות פוליטיות על ידי האפיפיור יוליוס השני. ככל הנראה בין הסיבות לכך נמנו המלחמות הרבות באזור והתנגדות האקדמיה של קרקוב.
בשנת 1659 העניק הקיסר לאופולד הראשון למסדר הישועים את טירת הפיאסטים בעיר, שנודעה אחר כך כ"ארמון המלך". בשנים 1689–1700 הרסו הישועים חלקית את הטירה ובנו על יסודותיה את "כנסיית ישו" שהפכה לימים לכנסיית האוניברסיטה ולבניין הבארוקי היחיד בעיר. בסוף המאה ה-17 בתוך בניינים שנותרו מהטירה התנהלה מכללה ישועית. הישועים ביקשו מהקיסר לאשר הקמת אוניברסיטה קתולית. מועצת העיר שייצגה את הרוב הפרוטסטנטי של התושבים, התנגדה למיזם למשך זמן רב.
בסופו של דבר ב-21 באוקטובר 1702 חתם לאופולד הראשון על בולה Aurea bulla fundationis Universitatis Wratislaviensis שבה הורה על הקמת "אקדמיה" על שמו, המורכבת משתי פקולטות: לתאולוגיה ולפילוסופיה. האוניברסיטה פעלה למשך חצי מאה בבניינים שנשארו מהטירה הישנה. לצידה נבנתה פנימיית יוזף הקדוש, כיום בית שטפנס. על אף היותה מוסד רומי-קתולי, למדו בה גם הרבה סטודנטים פרוטסטנטים. בניית הבניין החדש שנמשכה בין השנים 1728–1742 הופסקה בעקבות פלישת הצבא הפרוסי של פרידריך הגדול. על בסיס התוכנית המקורית נבנה רק אולם מפואר בסגנון רוקוקו הקרוי "אאולה לאופולדינה". המוסד הפסיק לשמש למבצר של הקונטרה-רפורמציה, אולם נשאר מוסד להכשרת הכמורה הקתולית בפרוסיה.
אוניברסיטת פרידריך וילהלם השלזית בברסלאו
אחרי תבוסת פרוסיה על ידי נפוליאון והתארגנותה מחדש של הממלכה הפרוסית, ב-3 באוגוסט 1811 התמזגה ה"לואפולדינה" עם האוניברסיטה הפרוטסטנטית ויאדרינה שהוקמה בעבר בפרנקפורט על נהר המיין וקמה מחדש בברסלאו בתור "האוניברסיטה המלכותית של ברסלאו" או Universitas litterarum Vratislaviensis. היא כונתה החל משנת 1911 "האוניברסיטה השלזית על שם פרידריך-וילהלם של ברסלאו" על לזכרו של מייסדה מחדש, המלך פרידריך וילהלם השלישי. ב-1811 כללה האוניברסיטה חמש פקולטות: פילוסופיה, רפואה, משפטים, תאולוגיה פרוטסטנטית ותאולוגיה קתולית. האוניברסיטה הייתה מחוברת גם לשלוש מדרשות תאולוגיות ולעוד מספר מדרשות: לפילולוגיה גרמנית, לפילולוגיה רומית ואנגלית, להיסטוריה, למתמטיקה ופיזיקה, למשפטים ולמדעים. החל משנת 1842 הוקמה בה גם קתדרה ללימודים סלאביים. המוסד כלל גם תריסר מכונים מדעיים, שישה מרכזים רפואיים, ושלושה אוספים. ב-1881 נוספו לה מכון לחקלאות עם עשרה מורים ו-44 סטודנטים, שבמסגרתו פעל מכון לרפואה וטרינרית ומכון טכנולוגי. ב-1884 למדו באוניברסיטת ברסלאו 1,481 סטודנטים.
האוניברסיטה הפעילה גם מצפה כוכבים, גן בוטני שהשתרע על שטח של 50 דונם, מוזיאון בוטני וגן חיות שהוקם בשנת 1862 על ידי חברה בע"מ, מוזיאון לתולדות הטבע, אוספים לזואולוגיה, כימיה ופיזיקה, מעבדה לכימיה, מעבדה לפיזיולוגיה, מכון מינרלוגי, מכון אנטומי, מעבדות קליניות, גלריה לחפצי אמנות, רובם גרמניים, שנאספו מתוך מנזרים וכנסיות, המוזיאון לעתיקות שלזיה והארכיון הממלכתי של שלזיה. בשלהי המאה ה-19 לימדו באוניברסיטה מדענים ומלומדים ידועי שם, ביניהם יוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה, פרדיננד כהן, גוסטב קירכהוף. ב-1817 הפולנים היוו 16% מכלל הסטודנטים.  בסוף המאה ה-19 כ-10% מהסטודנטים היו פולנים ו-16%-יהודים. מצב זה שיקף את הצביון הרב-אתני ובינלאומי של האוניברסיטה.
הסטודנטים הגרמנים וגם אלו ממוצא אחר הקימו אגודות סטודנטים, שנקראו "בורשנשפט". אגודות הסטודנטים הפולניות היו "קונקורדיה", "פולוניה" ושלוחה של אגודת "סוקול". הרבה מחבריהם באו מאזורים אחרים של פולין המחולקת. אגודות הסטודנטים היהודים היו "ויאדרינה" (שנוסדה ב-1886) ו"ברית הסטודנטים" (1899). "טאוטוניה", בורשנשאפט גרמני ותיק שהוקמה ב-1817  נוסדה שנתיים אחרי הבורשנשאפט הראשונה. הפרופסור פליקס דאהן השיג את סגירתן של האגודות הפולניות. ב-1913 החליטו הרשויות הפרוסיות להטיל כלל של "נומרוס קלאוזוס" שהגביל ל-900 לכל היותר את מספרם של "אוסטיודן", היהודים ממזרח אירופה, שהורשו ללמוד בגרמניה. באוניברסיטת ברסלאו התקבלו לכל היותר 100.
כשגרמניה הפכה לנאצית האוניברסיטה הושפעה על ידי האידאולוגיה השלטת. הסטודנטים הפולנים שדיברו ביניהם בפולנית הוכו על ידי עמיתיהם הגרמנים החברים במפלגה הנאצית.. בשנת 1939 כל הסטודנטים הפולנים סולקו והאוניברסיטה הודיעה: "אנחנו נחושים שלעולם לא תדרוך יותר אף רגל פולנית באוניברסיטה גרמנית". באותה שנה שקדו מלומדים באוניברסיטה על עבודת מדעית שנועדה להצדיק את "תוכנית הגירוש ההמוני לשטחי המזרח". עמהם נמנה ולטר קוהן (Kuhn), מומחה ב"חקר המזרח". (Ostforschung). מיזמי לימוד אחרים בימי מלחמת העולם השנייה נועדו להצדיק את סיפוחם לגרמניה של שטחי פולין והציגו את קרקוב ואת לובלין כ"ערים גרמניות".
תלמידים ידועים
עם תלמידיה המפורסמים של האוניברסיטה השלזית על שם פרידריך וילהלם בברסלאו נמנו:
אוניברסיטת וורוצלב
אחרי המצור על וורוצלב, כבש הצבא הסובייטי את העיר במאי 1945. ברסלאו, בשמה הפולני וורוצלב, הפכה חלק מהרפובליקה העממית של פולין. בסוף מאי 1945 הגיע לוורוצלב הצוות הראשון של אנשי אקדמיה וקיבל לידיו את החסות על בנייני האוניברסיטה, ש70% מהם נהרס במלחמה. חלק מאוספיה של ספריית האוניברסיטה אבדו תוך כדי התקדמות הצבא הסובייטי ב-1945 כשהחיילים שרפו אותם ב-10 במאי 1945 ארבעה ימים אחרי כניעת חיל המצב הגרמני. כמה בניינים שופצו מהר, ונבחר סגל מורים, רבים מהם חברי הסגל לשעבר מהאוניברסיטאות "יאן קז'ימייז'" בלבוב ו"סטפן בטורי" מווילנה. אחרי שינויי הגבולות וסיפוח גליציה המזרחית לברית המועצות, אלפי עובדים לשעבר של הספרייה של לבוב, של אוניברסיטת יאן קז'ימייז' ושל המכון אוסולינאום, עקרו לוורוצלב. באמצע שנת 1948 מעל 60% מהמורים באוניברסיטת וורוצלב ומהמכון הפוליטכני של וורוצלב באו מקרסי, "שטחי הגבולות המזרחיים" של הרפובליקה הפולנית שסופחו לברית המועצות, בהם בלוטו במיוחד אנשי אקדמיה מלבוב. סטניסלב קולצ'ינסקי מאוניברסיטת לבוב הפך לנשיא הראשון של שני המוסדות האקדמיים הפולנים בוורצלב, בעוד אדוורד סוכרדה מהמכון הפוליטכני של לבוב התמנה לסגנו.
אוניברסיטת וורוצלב הוקמה מחדש כאוניברסיטה ממלכתית פולנית באמצעות צו של המועצה הלאומית של המדינה מ-24 באוגוסט 1945. ההרצאה הראשונה באוניברסיטה ניתנה ב-15 בנובמבר 1945 על ידי לודוויק הירשפלד. בין השנים 1952–1989 נקראה אוניברסיטת וורוצלב על שם בולסלב ביירוט - Uniwersytet Wrocławski im. Bolesława Bieruta לפי המנהיג הקומוניסטי והנשיא הראשון של הרפובליקה העממית של פולין (1947–1952).
ב-2015 החזירה האוניברסיטה את התארים האקדמיים שנשללו בימי המשטר הנאצי מבוגריה היהודים. האוניברסיטה העריכה שבסך הכל היה מדובר ב-262 בוגרים של אוניברסיטת ברסלאו.
הלימודים באוניברסיטת ורוצלב
אוניברסיטת ורוצלב כוללת 10 פקולטות שבהן נלמדים 44 תחומי לימודים, כששפת ההוראה היא פולנית, ובכמה מהן גם אנגלית. היא מעניקה תוארי בוגר, מוסמך ודוקטור.
איו אדסניה
איו אדסניה (באנגלית: Ayo Adesanya; נולדה ב-11 באוגוסט 1969) היא שחקנית קולנוע, במאית קולנוע ומפיקת קולנוע ניגרית. רוב הסרטים בהן היא הופיעה הם בשפות אנגלית ויורובה.
ביוגרפיה
אדסניה נולדה ב-11 באוגוסט 1969 במדינת אוגון שבמערב ניגריה. היא למדה בבית ספר בעיר הבירה של מדינת אויו, איבדאן. לאחר מכן, אדסניה המשיכה ללמוד באוניברסיטת איבאדן, שם היא קיבלה תואר ראשון בתקשורת המונים.
קריירה
בשנת 2012 היא זכתה בפרס של הקולנוע הניגרי "שחקנית השנה". בשנת 2015 היא זכתה בפרס האקדמיה הניגרית לקולנוע כ"שחקנית משנה השנה".
חיים אישיים
אדסניה הייתה נשואה לגוריולה חסן, אך היא נפרדה ממנו. יש להם ילד משותף.
כיכר פלומר (תל אביב)
כיכר פלומר  היא כיכר ציבורית בתל אביב. הכיכר קרויה על שם הלורד הרברט פלומר, שהיה הנציב העליון הבריטי לארץ ישראל. הכיכר ממוקמת בכניסה הראשית של מתחם יריד המזרח, במרכז רחוב התערוכה והיא קרויה כך מאז שנפתח היריד לראשונה בשנת 1934, ושנתיים לאחר מותו של הלורד פלומר. הכיכר ממוקמת בהמשך רחוב דיזנגוף פינת רחוב התערוכה בסמוך אל מתחם נמל תל אביב הישן. את הכיכר הקיפו 2 מבנים בצורת האות ר ששופצו ושוקמו בשנת 2013 ביחד עם כניסה חדשה אל מתחם יריד המזרח.
טופאק אמארו
טופאק אמארו (בקצ'ואה: Túpac Amaru, מילולית הנחש המלכותי, 1545–1572) הידוע לעיתים גם כטופאק אמארו הראשון (להבדילו מטופאק אמארו השני) היה המונרך (סאפה אינקה) האחרון של ממלכת וילקבמבה (המכונה גם מדינת נאו-אינקה), שריד של אימפריית האינקה שבירתה בווילקבמבה במזרח פרו של ימינו. הוא הוצא להורג על ידי הספרדים לאחר מרדף שנמשך חודשים ארוכים לאחר נפילת המעוז האחרון של מדינת נאו-אינקה.
רקע
טופאק אמארו היה בנו של מאנקו אינקה יופאנקי, אחיו הצעיר של קיסר האינקה אטוואלפה. בשנת 1532 כבשו הספרדים את אימפריית האינקה, הוציאו להורג את אטוואלפה, ומינו את מאנקו אינקה יופאנקי כשליט בובה במקומו. אולם מאנקו אינקה יופאנקי נמלט מקוסקו הבירה, גייס צבא אינדיאנים והטיל מצור על חיל המצב הספרדי בקוסקו. הספרדים קיבלו תגבורת, ומאנקו אינקה יופאנקי נאלץ לסגת לווילקבמבה והכריז עליה כעל עיר הבירה של קיסרות אינקה חדשה. לקראת סוף שנת 1544, זמן קצר לפני לידתו של טופאק אמארו רצחו ספרדים, ששהו בקרב האינקה לאחר שמרדו בפיסארו, את מאנקו אינקה יופאנקי. בנו, סאיירי טופאק, עלה לשלטון, והוא הנהיג מדיניות פייסנית כלפי הספרדים והסכים להיטבל לנצרות. הוא מת בשנת 1561, ואחיו טיטו קוסי עלה לשלטון והמשיך באותה מדיניות. טיטו קוסי מת במפתיע (היו שטענו שהורעל) בשנת 1571, והותיר את הכס פנוי לאח השלישי והצעיר ביותר, טופאק אמארו.
המרד נגד הספרדים
הספרדים, שלא ידעו על מות הקיסר, שלחו שני שגרירים לווילקבמבה לצורך משא ומתן, אך הם נרצחו על הגבול בידי קצין בצבא האינקה. כשהוא משתמש בעילה שהאינקה הפרו מוסכמה שאין לפגוע בשגרירים, הכריז המושל הספרדי של פרו, פרנסיסקו דה טולדו, מלחמה. האינקה ניהלו לוחמת גרילה, אולם לא יכלו לכוח המשותף של הספרדים ובעלי בריתם. הספרדים הטילו מצור על וילקבמבה. האינקה הגנו בחירוף נפש על העיר, אולם ב-24 ביוני 1572 נכנסו הספרדים לעיר והרסו אותה. הם גילו שהקיסר טופאק אמארו, יחד עם כמאה קרובי משפחה ומצביאים בכירים, הספיק להימלט. קבוצת הנמלטים התפלגה לכמה קבוצות כדי להקשות על המחפשים. הספרדים לכדו את רוב הנמלטים, אולם הקיסר הצליח להתחמק מהם. קבוצה של ארבעים לוחמי עלית נשלחה בעקבותיו, והם גילו שהקיסר הפליג במורד הנהר קאונקו אל מקום שנקרא מומורי. אולם הקיסר התקדם לאט מכיוון שאשתו הייתה בהיריון. הספרדים גילו אותם כאשר הם הדליקו מדורה כדי להתחמם. הם הבטיחו להם שלא יאונה להם כל רע אם ייכנעו, וכך הם עשו. הם הובלו חזרה אל הריסות וילקבמבה ומשם אל קוסקו.
ההוצאה להורג
הספרדים ניסו לשכנע את טופאק אמארו להמיר את דתו, אולם הוא סירב ונגזר עליו עונש מוות בעריפת ראש. לא ברור האם טולדו חרג מסמכויותיו כאשר הורה לערוף את ראשו של הקיסר, או שמא מכיוון שטופאק אמארו מרד והרג שגרירים היה מותר לו לעשות זאת. הוא הוצא להורג בטקס המוני בקוסקו, בו השתתפו גם אינדיאנים רבים. על פי עדותו של כומר שנכח בטקס מילותיו האחרונות היו: "פאצ'ה קאמק, ראה איך אויבי שופכים את דמי!". מרידתו העניקה השראה למנהיגים אינדיאנים רבים לאורך ההיסטוריה, שהבולט שבהם היה טופאק אמארו השני.
בו ריפנבורו
ראשית הקריירה
ריפנבורו, יליד קליפורניה, היה הכותב הבכיר ומנהל המחקר של ה-NFL, ליגת הפוטבול האמריקאית בשנות ה-80' וראשית ה-90'. בתקופת עבודתו שם, כתב או ערך שבעה ספרים, בהם האנציקלופדיה הרשמית של הליגה. זמן קצר היה עורך ראשי של הוצאת טוטאל ספורטס.
חקר קטבים
ריפנבורו הוסמך לתואר דוקטור במכון סקוט לחקר הקוטב באוניברסיטת קיימברידג'. הוא כתב או ערך מספר רב של ספרים על חקר הקוטב, בהם "The Myth of the Explorer", בחינה מלומדת של הקשר בין העיתונות הפופולרית למסעות חקר; "Shackleton's Forgotten Expedition", סיפורה של משלחת נמרוד בהנהגת ארנסט שקלטון, שהייתה קרובה להגיע הן אל הקוטב הדרומי והן אל הקוטב המגנטי; ו"Racing with Death",סיפור משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה בהנהגת דאגלס מוסון. הוא היה העורך של "האנציקלופדיה של אנטארקטיקה", יצירה בת שני כרכים, ספר העיון המקיף ביותר שנכתב אי פעם על אנטארקטיקה.
משנת 1995 עד 2005, היה ריפנבורו עורך ה-"Polar Record" ("רשומות הקוטב"), כתב העת הוותיק ביותר בעולם לחקר הקטבים. הוא עמד בראש "קבוצת תולדות הקוטב" במכון סקוט לחקר הקוטב וכיהן כמרצה בפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת קיימברידג'.
קריירת אימון
בתקופת שהותו בקיימברידג' עשה ריפנבורו שימוש בהתמחותו בפוטבול כמאמן ראשי של נבחרת קיימברידג' בליגת המכללות הבריטיות לפוטבול. פעמיים הוכתר בתואר מאמן השנה הלאומי בחמש העונות שעשה בתפקיד זה (1996-1991). אחרי שקיימברידג' ויתרה על הנבחרת שלה, עשה ריפנבורו עונה אחת כמאמן ראשי של קבוצת ה"האריקיינס" של אוניברסיטת הרטפורדשייר. הקבוצה עברה מניצחון לניצחון וזכתה באליפות הארצית בעונת 1998-1997, וריפנבורו הוכתר שוב בתואר מאמן השנה.
ריפנבורו היה המאמן הראשי הראשון של "Great Britain Bulldogs", הנבחרת האוניברסיטאית הלאומית לפוטבול, שזכתה בשתי אליפויות אירופה הראשונות בשנים 1994 ו-1996.
הוא הוכנס להיכל התהילה" של BCAFL בשנת 2000, כחלק ממחזור המייסדים של ההיכל.
מותחנים
ריפנבורו כותב ספרי מתח ובילוש יחד עם אשתו, ליז קרוויס, בשם העט סימון בופור.
בוריתן שש-פסי
בוריתן שש-פסי (שם מדעי: Grammistes sexlineatus; נקרא גם בוריתן קוקוי) הוא מין דג יחיד בסוגו ממשפחת הדקריים החי באזור האינדו פסיפי ממזרח אפריקה עד להוואי, צפונה עד יפן ודרומה עד ניו זילנד. הוא מצוי גם במפרץ אילת, במים רדודים עד לעומק 20 מטרים.
מאפיינים
דג זה מגיע לאורך 30 סנטימטרים והוא בעל צמד קוצים בסנפיר השת. בעורו בלוטות רבות המפרישות ארס בשעת סכנה הדוחה טורפים. כמות הארס שדג אחד מייצר גדולה מאוד, על כן אין זה מומלץ להכניסו לאקווריום צר מידות המכיל דגים אחרים. על הבוריתן עצמו הארס אינו משפיע.
הוא ניזון בעיקר מדגים וחסרי חוליות שוכני קרקע. הוא מטיל ביצים שצפות בפלנקטון.
טן חברה לדלק
טן חברה לדלק (ממותגת בשם Ten) היא חברת אנרגיה ישראלית העוסקת בייזום הקמה ותפעול של תחנות דלק ובשיווק של מוצרי דלק ללקוחות עסקיים. היא חברת שיווק הדלק החמישית בגודלה בישראל.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1991 בשם "מאור חברה לדלק" על ידי החברה לפיתוח גוש עציון בעקבות רפורמה בשוק הדלק שאפשרה מתן רישיונות לחברות דלק חדשות בישראל. שמה הנוכחי ניתן לה בשנת 1994. בשנת 1993 נרכשה החברה על ידי אליעזר פישמן. בתחילת דרכה עסקה החברה בשיווק והפצת סולר לתעשייה ולחימום ביתי באזור ירושלים. ב-1995 החלה החברה בהקמה ותפעול של מרכזי תדלוק סולר (מת"סים) ברחבי הארץ. בשנת 1997 החלה החברה להפעיל תחנות דלק לשימוש הציבור. ב-2007 הנפיקה לראשונה החברה איגרות חוב לציבור, וב-2008 החלה להפעיל בתחנות הדלק שלה חנויות נוחות.
ב-2017 רכשה קרן אייפקס את חברת טן תמורת 140 מיליון שקלים בעקבות קריסתו העסקית של אליעזר פישמן. ב-2018 רכשה טן את חברת "תדלוקים" שמתמחה בתדלוק ישיר לכלים הנדסיים ורכבי עבודה באתרי בנייה ותשתיות, באמצעות צי מכליות ייעודי.
נכון ל-2021 מונה החברה 68 תחנות תדלוק ו-23 חנויות נוחות בכל רחבי הארץ. החברה שותפה בחברת I4U הפועלת בברזיל, ומחזיקה בזיכיון לייצור חשמל במדינה באמצעות תחנות הידרו־אלקטריות.
תורה ומסורה
במשך השנים היו חברים בוועדת הרבנים של "תורה ומסורה" כל גדולי הרבנים בארצות הברית.
הרב יהושע צבי פישמן זצ"ל כיהן כמנכ"ל הארגון במשך 36 שנים עד לשנת 2007 אז פרש לגמלאות, נפטר ביום י"ט שבט תשפ"ג 10 בפברואר 2023, בגיל 88.
בימיו כמנכ"ל הפך הארגון מארגון קטן שדאג בעיקר לחינוך ילדי הקירוב למעצמת החינוך הגדולה בארצות הברית וקנדה.
כיום מכהן כמנכ"ל הארגון הרב דוד נויוביץ
היסטוריה
תורה ומסורה הוא הארגון היהודי הראשון שהקים בתי ספר יהודים בארצות הברית. הארגון הוקם בשנת 1944 על ידי הרב שרגא פייבל מנדלוביץ' והרב אהרון קוטלר. היוזם והמוביל של רעיון חדש זה היה הרב מנדלוביץ', יליד הונגריה, (שהתעקש שיפנו אליו בתואר "מר מנדלוביץ"). הוא כהן אז כראש ישיבת תורה ודעת בברוקלין. המנהל במשרה מלאה הראשון, היה ד"ר יוסף קמינצקי שנבחר בשנת 1946 וקבל את המנדט להגשים את החזון של הרבנים המייסדים. עד הקמת הארגון, היו מעט מאוד בתי ספר יהודים בארצות הברית, ובפרט ישיבות ובתי ספר לבנות "בית יעקב". אך, עם הקמת הארגון, עד סוף המאה העשרים כבר היו למעלה מ-600 בתי ספר יומיים וישיבות בארצות הברית וקנדה, עם מעל 170000 תלמידים. המוטו של הארגון הוא "הילדים הם העתיד" או "יש עתיד".
תרומתו המייחודית של תורה ומסורה לחינוך היהודי בארצות הברית
מייסדי תורה ומסורה, בקשו להקים מודל אחר של חינוך שלא יהיה מבוסס על הפרקטיקה הקיימת עד להקמתו, לפיה, הורים יהודים שלחו את ילדיהם לבתי ספר ממשלתיים ציבוריים כלליים במהלך היום, ולאחר מכן בשעות אחר הצהריים או בימי ראשון השלימו לימודים יהודיים. תלמידים שהגיעו אחרי הצהרים ללמודי ההשלמה ביהדות היו עייפים, ורבים לא הצליחו לשמר את הזהות הדתית יהודית שלהם, מתוך המפגש עם החברה הכללית בארצות הברית, והמפגש עם התרבות האמריקאית ברחוב בבית הספר, ואף בביתם. לכן, החזון של תורה ומסורה היה הקמת בתי ספר פרטיים יהודיים, שיספקו יהדות והשכלה כללית תחת קורת גג אחת. במצב האידיאלי, כל בית ספר מנוהל על ידי רב מוסמך.
מאמצים אורתודוקסים אחרים
בניו יורק - ניו ג'רזי, וברוקלין, קבוצות חרדיות, וחסידויות שונות (כגון סאטמר, באבוב, ויז'ניץ ועוד רבים אחרים) משכו תומכים חדשים רבים לישיבות, שהיו אינטנסיביות יותר ברמת הלימוד היהודי, מאשר המודל הקיים בבתי הספר של תורה ומסורה. הבולטים בהם, היו מוסדות ה'מרכז לענייני חינוך', אשר הוקם על ידי הרבי הקודם מליובאוויטש, רבי יוסף יצחק שניאורסון בשנת 1942.
הדחיפה הגדולה לצמיחת בתי ספר יומיים אורתודוקסים, באה ברובה מניצולי שואה שהגיעו לארצות הברית במהלך 1940 ו-1950 (כגון ישיבת מיר הליטאית) שלא רצו להצטרף למטרות החינוכיות של החברה החילונית. לכן הם הגיבו לקריאות לשלוח את ילדיהם לבתי הספר והישיבות (עבור הבנים), ובית יעקב (עבור נערות), שסיפקו חינוך שרובו מוקדש ללימוד גמרא והלכה (עבור הבנים), ולימוד התנ"ך דינים ומנהגים (עבור הבנות) ומיעוטו מוקדש להשכלה כללית. כל החינוך התנהל בשילוב עם שמירת מצוות משמעותית. המוסדות החדשים של הקבוצות האלה, פרחו בזכות עצמם, ובעיקר בעקבות ההנחיות שקבלו מראשי הישיבות שלהם, או האדמו"רים שלהם, שלא בדווקא ראו בתורה ומסורה את הקו החינוכי המנחה שלהם.
לקראת החלק האחרון של המאה עשרים, תורה ומסורה היה מורים ורבנים מהחברה החרדית בתי ספר חסידיים מתחילים להגיע אליו להשתלמויות בשיפור ניהול כיתה, שיפור המשמעת, ולימוד מיומנויות הוראה עדכניים. תורה ומסורה נקטה תפקיד מוביל בהקמת 'כולל' בכל קהילה שמוכנה להקים את התשתית ולארח מאמצים אלה. כמה מן צעירי הרבנים והרבניות (נשיהם) הצטרפו לאחר מכן במשרה חלקית או מלאה כמחנכים יהודים בבית הספר היומי המקומי, והשתלבו בתפקידים בבתי הכנסת הקהילתיים. בחלק מהמקרים בוגרים אלה אפילו הקימו ופתחו בתי ספר ובתי כנסת יהודיים חדשים משלהם.
קשר עם קבוצות אורתודוקסיות מודרניות
בין 1980 ו-1990 בחלק מהקהילות השייכות לאורתודוקסיה המודרנית, החלה מגמה של הקמת בתי ספר תיכוניים יומיים. עם זאת, ועד הרבנים של תורה ומסורה, שהם גם הליבה של המנהיגות החרדית של אגודת ישראל באמריקה, מנחים שלא לפתוח בתי ספר מעורבים לבנים ולבנות מעבר לתחילת גיל ההתבגרות.
שותפים לתורה
תחת הדרכתו של הרב אליי גווירץ, תורה ומסורה החלה יוזמה חדשה לקידום חינוך יהודי למבוגרים. "שותפים לתורה" מתאם לימוד חברותא להשכלה יהודית, בטלפון או באופן אישי במקרים שהדבר מתאפשר. עד כה, בארגון בינלאומי זה יש למעלה מ 30,000 חברים. בשנת 2004 חטיבה של שותפים לתורה הושקה בבריטניה - PAL ("טלפן ולמד") תיאום בין יהודים שרוצים ללמוד עוד על המורשת שלהם עם מורה ידידותי, במשך שעה בשבוע של לימוד יהודי ודיון בטלפון.
פרויקט SEED
במסגרת פרויקט SEED, תלמידי ישיבה (בנים ובנות בגיל העשרה ושנות העשרים המוקדמות שלהם) מגויסים ונשלחים בקיץ למשך כשישה שבועות לקהילות יהודיות קטנות מרוחקים, שם הם מסייעים בהדרכה, או מלמדים ילדים במחנות-יום. התנסות זו נועדה לטובת כל המשתתפים על ידי מתן חוויה של אוריינטציה תורנית.
סימני הזמן
סימני הזמן הוא אלבומו השביעי של הזמר משה פרץ אשר יצא לאור ב-11 במאי 2015.
הפקה
האלבום בושל באולפן הביתי של פרץ ובשיתופם של המעבדים הוותיקים תמיר צור, יעקב למאי וניצן קייקוב.
סינגלים
אם זאת מלחמה: הסינגל הראשון שהוציא ב-19 בפברואר 2014 את הסינגל כתב נועם חורב והלחין לורן בינג'מין.
תהיה מאושר: הסינגל השני של פרץ שיצא ב-24 ביוני 2014. שהוא כתב והלחין ועיבד את השיר בעצמו. סינגל מקפיץ, קצבי, משמח ואופטימי.
גיבור של אמא: הסינגל השלישי של פרץ שיצא ב-18 בנובמבר 2014 בלדה חדשה, שיר תפילה של אם לבנה, שאת השיר כתב והלחין בעצמו. פרץ הקדיש את השיר להולדת בתו מיכאלה.
ברצלונה: הסינגל הרביעי של פרץ שיצא ב-20 בינואר 2015 בלדת געגועים כואבת, את המילים כתבו דנה לפידות ואמה חנה לפידות. דנה לפידות גם הלחינה, ולעיבוד ולהפקה המוזיקלית אחראי תמיר צור.
גם אם העולם יתהפך: הסינגל החמישי של פרץ שיצא ב-23 במרץ 2015, שיר בסגנון יווני שמח, שיר עידוד ושמחה. מילים פשוטות המשקפות את האמת של החיים.
אח שלי: השיר השישי והאחרון לפני צאת האלבום של פרץ שיצא ב-19 באפריל 2015, שיר המרגש המוקדש לאחים השכולים של מבצע צוק איתן. השיר היה פרויקט משותף של פרץ ביחד עם "ידיעות אחרונות" דורון מדלי שכתב והלחין.
יחסי אורוגוואי–הודו
יחסי אורוגוואי–הודו הם היחסים בין אורוגוואי להודו. יחסים דיפלומטיים כוננו בשנת 1960. שגרירות אורוגוואי בניו דלהי נפתחה לראשונה בשנת 1960 ופעלה עד 1975. היא נפתחה מחדש בשנת 1998. במאי 2010 ביקש שגריר אורוגוואי בהודו סזאר פרר מהודו לפתוח שגרירות במונטווידאו.
ביקורים רמי דרג
בשנת 1968 הפכה אינדירה גנדי לראש ממשלת הודו הראשונה שביקרה באורוגוואי. מספר ביקורי שרים בין שתי המדינות התקיימו. סגן נשיא אורוגוואי, הוגו פרננדס פיינגולד, ביקר בהודו בשנת 1999, והוא הבכיר ביותר באורוגוואי שביקר במדינה.
הסכמים דו-צדדיים
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו-צדדיים. בשנת 1999 חתמו שני הצדדים על הסכם בנושא קיום התייעצויות של משרדים זרים, הסכם שבמסגרתו דיפלומטים אורוגוואים יכולים להשתתף בקורס הכשרה במכון שירות החוץ בהודו, והסכם להוצאת אשרות ארוכות טווח לאנשי עסקים. משרד חינוך בנושא הקמת ועדה משותפת לקידום יחסים דו-צדדיים נחתם בינואר 2007. בספטמבר 2011 חתמו הודו ואורוגוואי על הסכמים למניעת מיסוי כפול ועל שיתוף פעולה באנרגיה מתחדשת. בינואר 2017 אשרר קבינט האיחוד בהודו את הסכם המכס עם אורוגוואי, המספק מסגרת חוקית לשיתוף מידע ומודיעין בין רשויות המכס.
שתי המדינות תמכו בקביעות זו בזו בפורומים בינלאומיים. אורוגוואי תמכה בהצעתה של הודו לבחירה למועצה לזכויות האדם של האו"ם לקדנציה 2015–2017.
שתי המדינות חברות ב-G77.
יחסים כלכליים
המסחר הבילטרלי בין הודו לאורוגוואי הסתכם בשנת 2015 ב-218.4 מיליון דולר, ורשם צמיחה של 28.1% לעומת השנה שקדמה לה. הודו ייצאה סחורות בשווי 204.3 מיליון דולר וייבאה סחורות מאורוגוואי בסכום של 14.1 מיליון דולר. הסחורות העיקריות שיוצאו מהודו לאורוגוואי הן כימיקלים, בגדים, כלי רכב, מכשירי קול ותמונה, תרופות, ברזל ופלדה, חוט סינתטי, ציוד ומכונות. הייבוא העיקרי של הודו מאורוגוואי הוא צמר, עור ועץ. הודו ואורוגוואי חתמו על הסכם קידום והגנה על השקעות דו צדדי (BIPPA) בפברואר 2008. הודו ואורוגוואי חתמו על הסכם קידום והגנה על השקעות דו צדדי (BIPPA) בפברואר 2008. אורוגוואי חברה ב-MERCOSUR והיא חלק מהסכם הסחר המועדף על Mercosur-India שנכנס לתוקף ב-1 ביוני 2009.
המשרד ההודי Tata שירותי ייעוץ פתח מרכז משלוחים גלובלי בזונמריקה במונטווידאו בשנת 2002. זה היה המשרד הראשון של החברה באמריקה הלטינית. הודו הופכת לשותפה מסחרית משמעותית של אורוגוואי; ההזדמנויות העומדות לפנינו הן עצומות. חברת IT אחרת הודית Geodesic Ltd רכשה חברת תוכנה אורוגוואית במונטווידאו במאי 2009.
חברת Arcelor Mittal זיכתה את חברת CINTER SA, יצרנית צינורות נירוסטה מאורוגוואי, בדצמבר 2007. כמה חברות שבבעלותן של ה-NRI פועלות גם באורוגוואי. טטה מוטורס החלה לפעול באורוגוואי במאי 2015.
אזרחי אורוגוואי זכאים למלגות במסגרת תוכנית שיתוף הפעולה הטכני והכלכלי ההודי. דיפלומטים אורוגוואים רבים קיבלו הכשרה במכון שירות החוץ בהודו.
יחסי תרבות
בפברואר 2011, הנפיק שירות הדואר של אורוגוואי בול לכבוד יום הולדתו ה-150 של רבינדרנאת טאגור.
צבעון מזלגי
צבעון מזלגי (שם מדעי: Pseudochromis dixurus) הוא מין של דג קטן ממשפחת הצבעוניים שבסדרת הדקראים האנדמי לים סוף, ומצוי בעומקים הנעים בין 5–60 מטרים. דג זה קטן יחסית, אורכו 10 סנטימטרים והוא בעל זנב דמוי מזלג.
צבעון מזלגי חי במערות וכוכים בהם הוא מחפש את מזונו הכולל חסרי חוליות זעירים ודגיגים. הוא מטיל ביצים בצברים.
שרה באנט-וייזר
שרה באנט-וייזר (באנגלית: Sarah Banet-Weiser; נולדה ב-1966) היא חוקרת תקשורת אמריקאית.
ביוגרפיה
באנט-וייזר עוסקת במחקריה בנושאים של מגדר, תרבות פופולרית, גזע ואתניות.
מאמריה פורסמו במספר כתבי עת מדעיים ובנוסף עבודותיה פורסמו בעיתונים כמו וול סטריט ג'ורנל, היא הייתה שותפה בעריכה של סדרת הספרים "Critical Cultural Communication" שיצאה מטעם ההוצאה לאור של אוניברסיטת ניו יורק.
ב-1999 יצא ספרה "The Most Beautiful Girl in the World: Beauty Pageants and National Identity" החוקר את תרבות תחרויות היופי ואת הקשרן לנושאים כמו זהות לאומית, גזע ומגדר.
ב-2012 הוציאה את הספר "Authentic™: The Politics of Ambivalence in a Brand Culture" החוקר את תרבות המותגים, הספר זכה בפרס "International Communication Association's Outstanding Book Award".
איתן לוי
איתן לוי (נולד ב-9 ביוני 1966) הוא כדורגלן עבר ישראלי.
קריירה
לוי שחק בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בגיל 17, ב-1 באוקטובר 1983, כשעלה בהרכב הראשון נגד הפועל לוד. את שערו הראשון בליגה הבכירה כבש במשחק נגד בית"ר תל אביב ב-17 באוקטובר 1987. לוי היה שותף בזכייה ב-2 גביעי מדינה ב-1986/1987 ו-1987/1988.
ב-1990 פרש לוי ממשחק פעיל לאחר פציעה. במהלך הקריירה במכבי תל אביב שותף ב-164 משחקים וכבש 4 שערים, מתוכם 122 משחקים ו-2 שערים בליגה הבכירה.
תארים
גביעי מדינה: 2
אלבניה באירוויזיון 2019
אלבניה השתתפה באירוויזיון 2019 שהתקיים במאי 2019 בישראל בתל אביב, עם השיר "Ktheju Tokës" והמבצעת יונידה מאליצ'י.
בחירת השיר והנציג
ב-16 במאי 2018 הודיעה רשות השידור הממלכתית של אלבניה (RTSH) כי נציג אלבניה לאירוויזיון 2019 ייבחר במסגרת פסטיבל השירים האלבני ("Festivali i Këngës") ה-57.
הגשת המועמדויות לפסטיבל נסגרה ב-30 ביוני 2018.
ב-17 באוקטובר 2018 נחשפה רשימת האומנים והשירים שהתחרו במסגרת הפסטיבל:
באירוויזיון
במהלך הצבעות המדינות, הוענקו 12 נקודות על ידי אלבניה לצפון מקדוניה.
Colors (אלבום)
Colors (בתרגום חופשי: צבעים) הוא האלבום השלישי של אבישי כהן, שיצא ביוני 2000 בהוצאת Stretch Records האמריקנית בארצות הברית.
Colors כולל 13 יצירות אינסטרומנטליות שהולחנו על ידי כהן. סגנונו האקלקטי של האלבום קרוב לאלבומיו הקודמים בכך שהוא משלב ג'אז עם רכיבים מסוגות נוספות, קלאסיות ואתניות, ושימושים בפוליריתמיקה. ההרכב המבצע של האלבום מבוסס על שישיית הנגנים מהאלבומים הקודמים – פרט לכהן, לינדנר על פסנתר, גרין על סקסופון וחליל, בלרד על תופים וכלי הקשה, הופמן על עוד וגיטרה, ודייוויס על טרומבון – אליהם הצטרף הישראלי אבי ליבוביץ' על טרומבון נוסף. כהן מנגן בעיקר על קונטרבס, וכן על גיטרת בס, פסנתר, פסנתר חשמלי וגם שר (שירת ליווי לנעימות האינסטרומנטליות).
המשתתפים באלבום
אמנים אורחים:
רביעיית מיתרים:
אריך פרובסט
אריך פרובסט (בגרמנית: Erich Probst; 5 בדצמבר 1927 – 16 במרץ 1988) היה כדורגלן אוסטרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
ביוגרפיה
פרובסט נולד ב-5 בדצמבר 1927 בווינה שבאוסטריה. הוא החל את דרכו באדמירה ויין שם תפס מקום קבוע בקבוצה בגיל 17 בלבד. בקיץ 1950 עבר פרובסט לראפיד וינה לאחר ששיחק זמן קצר בווינה הראשונה, והוא זכה עימה באותה עונה בתואר האליפות בו הוא ורוברט דינסט, מלך שערי הליגה לאותה עונה, היוו חלק משמעותי בזכייה. בנוסף לכך היה שותף להצלחה הגדולה שלה עם הזכייה בגביע זנטרופה בו לקח חלק עם חמישה שערים בשתי הופעות. עונת 1951/52 הצליחה עבור פרובסט גם כן עם זכייה נוספת באליפות כשהוא כובש 28 שערים ב-18 הופעות בלבד. ב-9 באוגוסט 1951 כבש את השער 2,600 של הקבוצה בליגה מאז הקמתה בניצחון 0–4 על שטורם גראץ. למרות כי גם עונה אחר כך הציג יכולת כיבושים טובה מעולם לא זכה בתואר מלך שערי הליגה כי ארנסט סטויזפל ורוברט דינסט סיימו לפניו. פרובסט יצר לעצמו שם בינלאומי גדול אך נשאר נאמן לראפיד עד 1956, אז עבר לשחק בגרמניה.
במדי נבחרת אוסטריה ערך פרובסט 19 הופעות וכבש 17 שערים בין השנים 1951–1960. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות במאי 1951 נגד סקוטלנד. במונדיאל 1954 שנערך בשווייץ היה פרובסט בין החלוצים המובילים של הטורניר כשכבש 6 שערים וסיים עם אוסטריה במקום השלישי. הוא גם כבש שער אחד במשחק בין אוסטריה לשווייץ המארחת, במשחק שזכור עם כמות השערים הרבה ביותר בהיסטוריית המונדיאל, 12 שערים. הוא סיים במקום השני מבחינת כיבושים יחד עם מקס מורלוק הגרמני ויוזף הגי השווייצרי. את משחקו האחרון בנבחרת שיחק ביורו 1960, היורו הראשון בהיסטוריה, נגד צרפת. פרובסט נפטר ב-16 במרץ 1988 היכן שנולד בגיל 60.
טום יודול
תומאס סטיוארט "טום" יודול (באנגלית: Thomas Stewart "Tom" Udall; נולד ב-18 במאי 1948) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, שכהן כסנאטור מטעם מדינת ניו מקסיקו מ-2009 עד 2021. קודם לכן כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
כביש 6953
כביש 6953 (מכונה גם "כביש ג'וערה", על שם הבסיס ההיסטורי שנמצא במסלולו) הוא כביש מקומי באזור רמות מנשה המחבר את כביש 66 (בסמוך לקיבוץ משמר העמק) לכביש 672, בסמוך לקיבוץ דליה. הכביש נמצא כולו בתחום השיפוט של מועצה אזורית מגידו, והיישוב היחידי שנמצא בסמוך אליו הוא קיבוץ עין השופט וכן המוסד החינוכי חברת הנעורים רעות שלידו. לאורך הכביש ישנן יציאות למסלולי טיולים באזור המרחב הביוספרי שבפארק רמות מנשה.
טום יודול
ביוגרפיה
יודול נולד בטוסון שבאריזונה, כבנם של ארמלי לנורה (לבית ווב) וסטיוארט יודול, מזכיר הפנים של ארצות הברית (1961-1969 תחת הנשיאים ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון). הוא למד בקולג' פרסקוט (Prescott College) וסיים עם תואר ראשון באומנות ב-1970. לאחר מכן המשיך ללימודי משפטים באוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה, שם סיים את לימודיו ב-1975. ב-1977 סיים תואר J.D במשפטים באוניברסיטת ניו מקסיקו, והוסמך כעורך דין. בהמשך התחמה כפרקליט שופט בבית משפט הפדרלי מן המחוז העשירי, והמשיך לשרת בתפקידים משפטיים שונים, בהם היה לעוזר התובע במחלקה לפשיעה וכיועץ בממשל ניו מקסיקו.
בשנים 1982 ו-1988 התמודד יודול ללא הצלחה לבית הנבחרים של ארצות הברית. ב-1990 נבחר כתובע הכללי של ניו מקסיקו, ושירת בתפקיד זה עד שנת 1999.
אנדראס דג'ה
אנדראס דג'ה (בגרמנית: Andreas Deja; נולד ב-1 באפריל 1957) הוא אנימטור ממוצא גרמני-אמריקאי, יליד פולין, אשר נודע בעיקר בזכות עבודותיו עבור חברת וולט דיסני. דג'ה מתמחה בדמויות אנטגוניסטיות, והיה לאנימטור המפקח על דמויות כמו גסטון (בסרט "היפה והחיה"), ג'אפר (בסרט "אלאדין"), סקאר (בסרט "מלך האריות") והאדס (בסרט "הרקולס").
טום יודול
ביוגרפיה
ב-1998 התמודד יודול בפעם השלישית לבית הנבחרים, והפעם גבר על יריבו הרפובליקני. הוא נבחר על תקן המחוז השלישי של ניו מקסיקו, המכסה את צפונה של המדינה ואת בירתה סנטה פה. הוא נבחר לארבע כהונות נוספות ושירת כחבר בית הנבחרים עד 2009.
אנדראס דג'ה
ראשית חייו
דג'ה נולד בעיר גדנסק, פולין, ב-1 באפריל 1957 להורים ממוצא גרמני. בגיל צעיר מאוד עבר עם משפחתו לגרמניה.
הוא נחשף לראשונה לאנימציה כשהיה בן 11, אז צפה בסרט "ספר הג'ונגל" של חברת וולט דיסני משנת 1967 והחליט כי הוא רוצה לעסוק באנימציה. באותה שנה, בגיל צעיר זה, שלח דג'ה מכתב לאולפני וולט דיסני שם הביע את התעניינותו בתעשייה. לאחר זמן מה זכה למכתב תשובה מהחברה, אותו הוא שומר עד היום. בראיון עמו חשף דג'ה את תוכן המכתב: "בבקשה אל תשלח לנו עוד עותקים של מיקי מאוס. אנו יכולים ללמד אותך את זה. תחילה עלייך להיות אמן בזכות עצמך. הסתכל בעולם שסביבך ... צייר את אחיך ואחיותיך. לך לגן החיות. צייר את החיות שתראה שם". בהמשך סיפר דג'ה כי "לקחתי את זה ברצינות רבה ... ידעתי שאני חייב להיות טוב. ידעתי שאני חייב להיות מעל הממוצע".
טום יודול
ביוגרפיה
יודול נשוי לג'יל ואב לילדה. הם מתגוררים בסנטה פה. ליודול קרובי משפחה אחדים שמשרתים או ששירתו בקונגרס, בהם הסנאטור לשעבר מקולורדו, מארק יודול, שכיהן בתפקיד זה בשנים 2009–2015, והסנאטור הרפובליקני מייק לי מיוטה.
אנדראס דג'ה
קריירה
לאחר שצבר ותק בחברה, החל דג'ה לקבל תפקידים בכירים ביותר ויותר סרטים, עד שלטענתו הבינו מפיקי הסרטים שדג'ה הכי אפקטיבי בתפקיד האנימטור המפקח על דמות הנבל. על כן, במהלך שנות ה-90 פיקח דג'ה על כמה מדמויות הנבלים הגדולות והידועות ביותר בהיסטוריה הקולנועית החדשה של דיסני (הרנסאנס של דיסני): הוא פיקח על גסטון (בסרט "היפה והחיה"), ג'אפר (בסרט "אלאדין"), סקאר (בסרט "מלך האריות"), האדס (בסרט "הרקולס") והמלכה נריסה (בסרט מכושפת).
בנוסף לדמויות רשעיות, דג'ה ידוע גם כמי שהנפיש את הדמויות רוג'ר רביט (בסרט "מי הפליל את רוג'ר רביט"), המלך טריטון (בסרט "בת הים הקטנה"), לילו פלקאי (בסרט "לילו וסטיץ'"), מאמא אודי (בסרט "הנסיכה והצפרדע") וטיגר (בסרטי פו הדב).
בשנת 2011 פרסם דג'ה בלוג בו חשף עבודות מוקדמות של אנימטורי דיסני משנותיה הראשונות של החברה, שחלקם כבר נפטרו. בשנת 2015 חיבר דג'ה את הספר "The Nine Old Men: Lessons, Techniques, and Inspiration from Disney's Great Animators", העוקב אחר סיפורם של תשעת הזקנים של דיסני. בנוסף באותה שנה קיבל את תואר "אגדת דיסני".
חיים אישיים
דג'ה הוא הומוסקסואל מוצהר. היו שטענו כי למיניות שלו הייתה השפעה על התפתחותן של מספר דמויות דיסני אותן יצר.
נקודת קלוד
נקודת קלוד (באנגלית: Claude Point) היא לשון יבשה המהווה את הצד הדרומי של הכניסה למפרץ גויו בצד המערבי של האי ברבנט, בארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה.
גילוי חצי האי
חצי האי התגלה ומופה לראשונה על ידי המשלחת הצרפתית השלישית לאנטארקטיקה, בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1903–1905.
מקור השם
שמו של חצי האי ניתן לו על ידי ז'אן-באטיסט שארקו.
חצי האי נקרא על שמו של קלוד, חברו של שארקו, שהיה חבר במכון קו האורך הצרפתי (Bureau des Longitudes).
לקריאה נוספת
• Defense Mapping Agency 1992, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 341
אשורנצירפל השני
בעלייתו של אשורנצירפל השני חל שינוי ניכר באירועים ההיסטוריים ובכתיבתם. החל מזמן מלכותו קיימות כתובות רבות, אך עם זאת הופיע שימוש בדיאלקט האשורי (במקום הבבלי) לכתיבה היסטורית, ובכך היה ביטוי לגאווה הלאומית שצמחה עם ההצלחות הצבאיות. זו הייתה הפעם היחידה בהיסטוריה האשורית, בה השתמשו בניב האשורי לצורך זה, משום שיורשי אשורנצירפל חזרו להשתמש בניב הבבלי, ששימש לצורך כתיבת האנלים ומצבות הזיכרון. ביטוי נוסף לגאווה הלאומית ניתן לראות בחיבורי התפילות בניב האשורי, שכתב אשורנצירפל, וגם שינוי שמות הערים הכבושות לשמות אשוריים.
מעל הכול מתבלטת דמותו של מלך זה בתנופת מסעותיו: אשורנצירפל השני הוא שעשה את הצעד הראשון להפיכתה של ממלכת אשור לאימפריה. משנה לשנה גדלה עוצמת המסעות האשוריים ובאותה מידה גם אכזריותם. האנלים מתארים מלחמות בזו אחר זו, בתוספת תיאורי התאכזרות גבוהה, טכניקה ואינטנסיביות של לחימה שכמוה לא היו עוד באף מדינה במזרח הקדום. הוא שרף ערים על תושביהן, קצץ את ידי השבויים, חתך את אפם ואת אוזניהם, וניקר את עיניהם.
אשורנצירפאל העביר את עיר הבירה של הממלכה האשורית מהעיר אשור לכלח והרחיב אותה. בנוסף בנה מצפון לכלח במרחק 10 ק"מ ממנה עיר חדשה בשם אימגור-אנליל. העיר נבנתה על דרך המלך האשורית והייתה עיר מפוארת שכללה מקדשים, מבני ארמון ושערים מפוארים.
מסעות כיבושיו
המסע הראשון שערך אשורנצירפל בתחילת שנת 883 לפנה"ס, היה נגד ארץ כירורי (בין נינוה לימת אורמיה; האזור מזוהה עם אזור Herir משני עברי הזב הגדול), ומשם הוא המשיך במעלה הזב הגדול עד ארץ ח'בח'ו. כאן הציב אסטלה בעיר שלה נתן את שמו: 'אל-אשור-נציר-אפלי'. ב-882 לפנה"ס הוא יצא שנית לאזור זה, ופעם נוספת ב-879 לפנה"ס. לאחר מכן לא חזר יותר אשורנצירפל לאזור עד שנת 866 לפנה"ס. אזור נוסף בחזית זו אליו יצא אשורנצירפל הוא ארץ זמוא, בסביבות נהר דיאלא (אזור סולימאניה כיום). לכאן הוא ערך שלושה מסעות – שניים בשנת 881 לפנה"ס והשלישי ב-880 לפנה"ס.
חלק מהשליטים ששמעו על אכזריותו של אשורנצירפל ונחרדו, מיהרו להיכנע בפניו; נגד אלו שסירבו להיכנע הוא המשיך במסע הדמים. לשיא אכזריותו במסע זה הוא הגיע כאשר תפס את שליט העיר נישתון, מולו הקרב היה הקשה ביותר: "שליט העיר נישתון – את עורו פשטתי מעליו בעודו בחיים בעיר ארבלה, ופרשתי את העור שלו על חומת העיר". את העיר העניש ב"משאת ומיסים, ונשיאת הסל הטלתי עליהם". הביטוי 'נשיאת הסל', משמעו חובת מס-עובד, שנכפתה על שליטי האזורים הנכבשים – הוטל עליהם לבנות את העיר כלח שאשורנצירפל הסב אליה את בירתו.
בשנת 881 לפנה"ס אנשי זמוא חזרו למרוד, ואשורנצירפל שלח אליהם ארבע משלחות עונשין. כדי לחזק את אחיזתו באזור, הוא הפך את אחת הערים, עיר בשם אטלילה (Atlila) למרכז אשורי פרובנציאלי בשם דור-אשור (Dur-Assur).
האזור השני שאשורנצירפל פנה לעברו היה מצפון לארץ אשור. ב-882 לפנה"ס הוא יצא לעבר הרי נאירי השוכנת צפונית לדיארבקיר. הוא שיקם את העיר טושקאן (Tushkan; כיום Kurh, כ-30 ק"מ דרומית לדיארבקיר), והפך גם אותה לבסיס אשורי. שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 879 לפנה"ס, חזר לאזור זה והציב חילות מצב אשוריים בשני מבצרים נוספים – סינבו (Sinabu) וטידו (Tidu) שהיו בידי הארמים, לפיקוח על האזורים הכבושים. אדד-ניררי הרחיק לכת עד לארץ קוטמוהו (Kutmuhu) בעמק החידקל העליון (מזרח אסיה הקטנה), וקיבל את כניעתם של אנשי משך (Mushki) והפריגים שהחזיקו בעמדות ראשוניות על מורדותיהם הדרומיים של הרי הטאורוס. באזור זה הוא קיבל ידיעה על מרד של עיר ארמית בחבור התחתון. הדבר קרה באמצע הקיץ, אך למרות זאת הוא ערך מסע מהיר של 300 ק"מ וכבש את העיר המורדת. במשך שנות שלטונו הוא ערך מסעות לדיכוי מרידות בהרי טור-עבדין בצפון אשור, בארץ זמוא, ולעבר הפרת התיכון.
כאשר פסקו המרידות וחזר השקט לאשור, יצא אשורנצירפל במסע לעבר סוריה במטרה להגיע לים התיכון – יעד שהציב לראשונה המלך שמשי אדד הראשון במאה ה-18 לפנה"ס, וחזר עליו מאוחר יותר תגלת-פלאסר הראשון במאה ה-12 לפנה"ס. בשנת 878 לפנה"ס, פשט אשורנצירפל על הממלכה הארמית החשובה בית אדיני (בית עדן), ששכנה מערבית לנהר הבליח באזור הברך הגדולה של הפרת, והכניע אותה. שנה לאחר מכן, ב-877 לפנה"ס, חצה את הפרת מערבה לתוך סוריה, מכרכמיש למישור אנטיוכיה, ומשם, תוך חציית האורונטס ירד דרומה עד להר הלבנון ודרך פירצת חומס-טריפולי, הגיע עד ל'ארץ ממלכת אמורו' שעל חוף הים (שפלת נהר אל-כביר הדרומי, מצפון לטריפולי). בדרכו חזרה, עבר דרך הרי האמנוס, שם כרתו האשורים עצים להביאם לאשור והציבו אסטלה בהר.
המדינות הנאו-חיתיות של צפון סוריה הופתעו מהמסע ולא הציבו כל התנגדות. אולם מה שמוצג על ידי אשורנצירפל ככיבוש, לא היה אלא פשיטת ביזה בלבד, שכשלעצמה הייתה הישג מימי תגלת-פלאסר. אפילו מסופוטמיה, הטריטוריה שנכבשה ממש על ידי אשורנצירפל הייתה קטנה יחסית. עיקר הישגו היה בסלילת הדרך לכיבושים נוספים עבור המלכים הבאים. במקומות אותם כבש, הקים מבצרים ואייש אותם בחיל מצב; מבצרים כאלו הציב בתושחן שעל החידקל העליון, ועל הפרת התיכון (ניברתי-אשור וכר-אשור-נצירפל). מעמדה של אשור בצפון עיראק התייצב והתבסס. אך בה בעת החל האיום האשורי להטיל את פחדו על עמי המזרח הקדום.
לחשש זה מפני האשורים הייתה אחראית מדיניותו של אשורנצירפל כלפי המדינות שמרדו בו. אמנם עקרונות של יחס הומני כלפי אוכלוסייה לא לוחמת היו אז עדיין בראשית התגבשותם, ויחס הומני כלפי לוחמים של הצד המנוצח לא היה דבר מקובל במזרח הקדום כיחס מחייב. אך עם כל זאת, התנהגותו של אשורנצירפל השני חרגה באכזריותה. לא זו בלבד ששליטים מרדניים הוצאו להורג ועורם הופשט מעליהם ונפרש על חומות העיר המרדנית לראווה ולהפגנה מה צפוי למורדים, הרי במקרים מסוימים עונו והוצאו להורג גם אנשים ונשים לא לוחמים. וכך מצהיר אשורנצירפל ב"אנלים" שלו: .
אכזריות זו יש כנראה להבינה כמדיניות מודעת ומכוונת שנועדה להטיל פחד על השליטים המנוצחים לבל יעזו למרוד באשור. לצד התיאורים מלאי הזוועות הללו, שמשקפים ללא ספק נאמנה את המציאות, דאגו אומניו של אשורנצירפל ללוות תיאורים אלו בציורי-תבליטים שעיטרו את אולם קבלת האורחים שלו, ושבהם תוארו בתבליט מעשי זוועה אלו. לכך הייתה ודאי מטרה של הרתעה: באולם זה ביקרו והתקבלו לראיון שגרירים ושליחים של מלכי האזור, וכן שליחים של השליטים הכפופים שבאו להגיש את מנחותיהם. לכל אלו נועדו ציורים אלו: הם נועדו להראות לשליחים אלו, ובאמצעותם לשליטיהם, מה צפוי לשליט שיפר את בריתו עם אשורנצירפל, או יתייצב למלחמה נגדו.
Unity (אלבום)
Unity (בתרגום חופשי: אחדוּת) הוא האלבום הרביעי של אבישי כהן, שיצא לאור ב-24 באפריל 2001 בהוצאת Stretch Records האמריקנית בארצות הברית.
הפקה
אלבום זה מציג פרויקט בשם "The International Vamp Band", הרכב המורכב מחמישה נגנים פרט לאבישי כהן, ובאים מארבע ארצות שונות. לצד הישראלים אבי ליבוביץ' ויגיל ברס, משתתפים דיאגו אורקולה מארגנטינה, אנטוניו סנצ'ס ממקסיקו, ויוסבני טרי מקובה. הסגנון המוזיקלי של האלבום יונק השראה מארבע ארצות אלו, לצד השפעות נוספות של מוזיקת עולם, מוזיקה לטינית, מוזיקה קלאסית, הכל סביב סוגת הג'אז. לשילוב זה של יסודות בינלאומיים רומז שם האלבום והלהקה, והאלבום מוקדש למסר של אחדות ושלום עולמי. גורם מרכזי שהוביל את כהן להפצת המסר הזה הוא המתיחות הגוברת בארץ מולדתו ישראל באותה תקופה. המסר האנטי-מלחמתי הועצם באלבומו הבא Lyla עם השיר How Long.
באלבום זה מוותר כהן על הקונטרבס, כלי המומחיות שלו, לטובת תפקיד הפסנתרן (הכלי הראשון שלמד בילדותו). ברס, שניגן גם באלבומו הקודם Colors, מחליף אותו בתפקיד נגן הקונטרבס.
פסטיבל גולדסטאר עיר הבירה חיפה
פסטיבל גולדסטאר עיר הבירה חיפה הוא פסטיבל בירה שהתקיים מדי שנה בחיפה.
עד 2007 נערך הפסטיבל בפארק צ'ארלס קלור בתל אביב, ב-2008 הועתק מיקום הפסטיבל לחוף הסטודנטים בחיפה, לאחר מכן עבר הפסטיבל למגרשי אתוס בעיר.
הפסטיבל התקיים יומיים ברצף, בימים רביעי וחמישי, והיה פתוח לקהל מעל גיל שמונה עשרה ללא תשלום.
חברת "טמפו" שיווקה בפסטיבל את מגוון מותגי הבירה אותם היא מייצגת בדגש על "גולדסטאר".
הפסטיבל משך אליו קהל של עשרות אלפי אנשים, ובעיקר צעירים, ושבר מספר שיאי גינס וביניהם "הבר הגדול בעולם" ו"הבר הגבוה בעולם".
טוקסיקודנדרון גריפיתי
טוקסיקודנדרון גריפיתי (שם מדעי: Toxicodendron griffithii, בכתב סיני 裂果漆, בפין-יין: Lièguǒ qī), הוא מין צמח השייך למשפחת האלתיים. זהו עץ קטן, הגדל ברפובליקה העממית של סין.
תיאור
טוקסיקודנדרון גריפיתי הוא עץ קטן. הענפים חשופים או מכוסים בפלומה קצרה.
אורך פטוטרת העלים 5.5–9 סנטימטרים והיא חשופה. הטרף הוא עלה המורכב מ-7–11 עלעלים נוגדים. פטוטרת העלעלים קצרה, אורכה 2–3 מילימטרים, והטרף שלהם מלבני מוארך ומרקמו דמוי עור. אורכו 9–25 סנטימטרים, ורוחבו 4–8 סנטימטרים. בסיס העלעלים דמוי יתד עד מעט מעוגל, ושולי העלעלים ישרים. בכל צד יש בין 15 ל-20 זוגות עורקים משניים המתחברים לעורק המרכזי.
התפרחת באורך 13–22 סנטימטרים. אורך עוקץ התפרחת 5–6. השחלה כדורית, מכוסה בפלומה צפופה. הפרי הוא בית גלעין תת-כדורי שקוטרו 8–10 מילימטרים. צבעו צהוב בהיר מכוסה פלומה זעירה. הקליפה מחורצת כשהפרי בשל. המעטפת עבה דמוית שעווה עם תעלות שרף אורכיות ומעטפת הגלעין דחוסה בעובי 3 × 5 מילימטרים.
תפוצה
הצמח גדל ביערות ובסבך שיחים הרריים בגובה בין 1,400 ל-2,500 מטרים מעל גובה פני הים במחוזות סין העממית בדרום-מערב גוויג'ואו ויונאן וגם בדרג'ילינג בהודו.
טקסונומיה
העץ תואר לראשונה על ידי הבוטנאי האנגלי ג'וזף דלטון הוקר (Joseph Dalton Hooker). את השם המדעי קבע הבוטנאי הגרמני אוטו קונצה (Carl Ernst Otto Kuntze).
תת-מינים
לטוקסיקודנדרון גריפיתי יש שני תת-מינים:
הרולד הארווי
הרולד הארווי (באנגלית: Harold Harvey; ) היה צייר מאסכולת ניולין שצייר סצנות של דייגי קורניש, פועלים, חקלאים, כורים ונופים. הוא נולד ב והתאמן בבית הספר לאמנויות בפנזנס אצל נורמן גרסטין ובאקדמיה ז'וליאן בפריז.
חיים פרטיים
ב-1911 התגורר הארווי בפנזנס, ובאותה שנה התחתן עם האמנית גרטרוד הארווי (בודינר). הם נפגשו לראשונה כשגרטרוד דיגמנה להארווי. היא גילתה שיש לה כישרון אמנותי והפכה לאמנית בפני עצמה במגוון רחב של אמנויות חזותיות וטקסטיל. הזוג הנשוי התגורר ב בקוטג' מאן. חברים של הארווי כללו את לורה נייט, הרולד נייט, אנני ווק, והכומר מ.
בשלהי חייו הוא הפך לקתולי. הוא נפטר בניולין ב-19 במאי 1941 ונקבר בפנזנס בבית העלמין סנט קלייר. גרטרוד גרה בקוטג' שלהם עד 1960, אז עברה להתגורר בבית אבות סנט ג'וסט. היא מתה כעבור שש שנים.
קריירה
לאחר שסיים את לימודיו בפריז, חזר הארווי לפנזנס והחל לעבוד עם נורמן גרסטין. עבודותיו כללו נופים ואורחות החיים של קורנוול, נושאים דתיים וחללי תוך בתים. הוא השתמש בצבעי שמן וצבעי מים.
בין השנים 1909–1913 הוא היה חבר ב (RCA), קונווי, ובשנת 1910 היה חבר באגודת האמנות בדרום ויילס. משנת 1910 לערך ועד תחילת שנות השלושים של המאה העשרים, הוא היה חבר באגודת האמנים ניולין, במיוחד עם אמנים מעמק.
בשנת 1920, הארווי וחברו הטוב ארנסט פרוקטר הקימו את בית הספר הארווי-פרוקטר בניולין, קורנוול.
ב.מ.וו M6
ב.מ.וו M6 (בגרמנית: BMW M6; קרוי גם M6 Gran Coupé) היא מכונית קופה בסגנון גראן טוריסמו, שיוצרה על ידי יצרן הרכב הגרמני BMW בין השנים 1983 – 1989, 2005 – 2010 ו-2012 – 2018.
בנוסף, בין השנים 2012–2018 הדגם יוצר גם בתצורה 4 דלתות סלון.
במשטרת דובאי
דגם ""ב.מ.וו M6" מופעל כניידת משטרה במשטרת דובאי.
טובי דובי
טובי דובי היא סדרת טלוויזיה ישראלית אשר שודרה בערוץ הופ! בין השנים 2008 ו-2010. הסדרה מבוססת על דמויות מתוך קלטת הילדים "מסיבה ביער עם סבא טוביה". במרכז הסדרה דמותו של טובי דובי (טוביה צפיר), דוב מואנש החי ביער עם חבריו החיות. הדמויות בסדרה מדברות בחרוזים, ובכל פרק מבצעות שיר.
טובי דובי בהופעות נוספות
דמותו של טובי דובי הופיעה במותק של פסטיבל 1–3, וכן בהצגה "סימבה מלך הספארי".
שמואל שאולזון
שמואל אלעזר שאולזון (י"ט באב תרפ"ה, אוגוסט 1925 - כ"ז באלול תש"מ, ספטמבר 1980) היה סגן ראש עיריית ירושלים וממנהיגי אגודת ישראל בירושלים.
ביוגרפיה
נולד בשכונת מאה שערים בירושלים למשפחה המקורבת לחוגי חב"ד לנחמה ולרב אלתר פרץ חיים. התייתם מאביו בהיותו בן 6. למד בישיבת עץ חיים.
בשנת תש"ו התחיל לכתוב טור לנוער בעיתון קול ישראל של אגודת ישראל, בשנת תש"י היה מחנך בת"ת "עץ חיים", בסיון תשי"א התחתן עם רחל בתו של משה לייב קרישבסקי, בשנת תשי"ד התחיל לעבוד במשרדי מרכז אגודת ישראל יחד עם משה פרוש ובנו מנחם, ועם השנים מונה למזכ"ל המשרד. בשנת תשל"ג מונה כנציג תנועת אגודת ישראל לסגן ראש עיריית ירושלים ובמסגרת תפקידו פעל למען הציבור החרדי.
נפטר בפתאומיות באור לכ"ז באלול תש"מ (1980), במשרדו בבית אגודת ישראל ברחוב פרס, ירושלים ונקבר בהר הזיתים.
לשאולזון יש שלושה בנים וארבע בנות, בנו הרב חיים הוא בלוגר חרדי-אמריקאי. חתנו, הרב חיים ניסלביץ, משמש שליח חב"ד ורב שכונת ארמון הנציב בירושלים.
הנצחה
בשנת 1984 נקרא על שמו רחוב בשכונת הר נוף בירושלים.
מקוק שחור
מאפיינים
משך ההריון של המקוק הוא 5 חודשים וחצי, ובסיומו ממליטה האם ולד אחד. פניו ורודים וצבעם משתנה לאחר מספר חודשים. המקוק מגיע לבגרות מינית בגיל 2-4 שנים. ואורך החיים הממוצע שלו כ-20 שנה והוא יכול להגיע אף לכשלושים שנה. המקוק חי בקבוצת המונות עד כ-15 מקוקים. המקוק ניזון מפירות, עלים, חרקים, וירקות שונים.
מספר הפריטים של המקוק השחור הולך ופוחת והוא מוגדר כעת בסכנת הכחדה חמורה, עקב כריתת היערות, וציד לצורך מסחר. כמו כן תושבי אינדונזיה מגדלים את המקוק כחיית בית.
יוכבד בת-רחל
יוכבד בת-רחל (תרשיש) (14 בנובמבר 1901 אוקראינה – 18 באוגוסט 1989 י"ז באב תשמ"ט, עין חרוד). הייתה חלוצה, פעילה במוסדות הקיבוץ המאוחד ותנועת אחדות העבודה, מבכירות מועצת הפועלות, פעילה בקופת חולים כללית ובמוסדות עליית הנוער. חברה באספת הנבחרים, בוועד הלאומי וצירה בקונגרסים הציוניים. אשת חינוך ופעילה לשוויון נשים בקיבוץ.
ילדות ונעורים
נולדה בבמיכלפול, אוקראינה, בת בכורה לרחל ואליהו מלכימן. בעיירה לא היה בית ספר, ולכן עד גיל 12 רכשה את השכלתה אצל מורים פרטיים. התקבלה לגימנסיה לנערות בעיר באר וגרה בחדר בפנסיון בבעלותה של רבקה מואיסייבנה ויינברג, מהפכנית, חברה במפלגת ס"ר שהתייחסה אליה כאל בת והותירה עליה רושם עז. עם פרוץ המהפכה, ב- 1917, עברה ללמוד בגימנסיה בעיר לטיצ'ב, שם גר סבא שלה. בעקבות גל פרעות ביהודים הפסיקה את לימודיה אחרי שנה ועברה עם הוריה לעיר פרוסקרוב, בה סיימה את לימודיה בגימנסיה "ניקוליבסקיה". בקיץ 1918 הצטרפה לתנועת החלוץ ויצאה להכשרה. בשנת 1919 הופסקה הפעילות בעקבות רצח של אלפי יהודים בפרעות פטליורה. ב-1920 הצטרפה לקבוצת יהודים בדרכם לעיירה וולוצ'יסק, בגבול רוסיה-פולין. בסוף דצמבר 1920 הגיעה לעיר לבוב, אחרי עשרה שבועות נסעה לוורשה ומשם יצאה לארץ-ישראל.
עלייה לארץ והצטרפות לקיבוץ
הגיעה לארץ ישראל ב-12 בספטמבר 1921, ערב ראש השנה תרפ"א והחליטה לגור בתל אביב וללמוד עברית. לפרנסתה עבדה בבניין בית החרושת "סיליקט". תחילה שובצה לעבודת ניקיון אך בפועל עבדה בהבאת לבנים יחד עם הפועלים ולמדה עברית אצל סמינריסטית מסמינר לוינסקי ובשיעורי ערב בגימנסיה הרצליה, שם יצרה קשר עם פעילים בההסתדרות, אנשי גדוד העבודה והתעצבה השקפת עולמה אחר כך יצאה לעבודה בפרדסים בפתח תקווה. במטרה להגשים את חלומה ללמוד רפואה ניסתה להתקבל לבית ספר לאחיות בירושלים. היא לא שלטה בעברית ולכן לא התקבלה, הנרייטה סאלד אמרה לה כי אם תשפר את כושר הקריאה שלה בעברית תתקבל. לאחר מספר חודשים נבחנה שוב והתקבלה, אך החליטה להצטרף לקיבוץ וללמוד בסמינר לוינסקי, בו נחשפה לספרות עברית ויוצריה והשתלמה אצל טובה חסקינה, מחלוצות החינוך בארץ יישראל.
בשליחות החלוץ בפולין
באביב 1925 הצטרפה יחד עם בן זוגה לשליחות תנועת החלוץ בפולין. היא עבדה בווילנה בארגון החלוץ הצעיר וביקרה בסניפים שונים של התנועה למטרת הסברה ופעלה לקשר עם התנועה בארץ ישראל. על כך כתבה: "בגליל ווילנה התקיימו עיירות גדולות וקטנות מאוכלסות יהודים ונוער רב שאת קשריהם לארץ ספגו מילדותם במשפחה ובבית הספר, או ב'חדר'. בשבילם ארץ ישראל לא הייתה מושג אבסטרקטי אלא חלק בלתי נפרד מהווייתם הנפשית. התבוללות טרם פגעה בהם – וסניף החלוץ הפך להיות ביתם – עד הליכתם להכשרה". ב-14 באוקטובר 1925 הגיעה המשלחת לוורשה במטרה לבסס את ההכשרה מבחינה כלכלית ולארגן קיבוצי עלייה בקרב הנוער היהודי.
בשליחות החלוץ במערב אירופה
באירופה פגשה בקבוצת נוער עולה ובה תלמידי הגימנסיה העברית בברלין ונערים ללא הכשרה קודמת. חברי הקבוצה היו רשומים במזכירות המשרד של עליית הנוער ויועדו לחברת הנוער בעין חרוד. מזכירות המשק הטילה עליה ועל שני חברים נוספים להדריך קבוצה זו. במרץ 1939 חזרה לארץ. בשנים הבאות מילאה תפקידים שונים בקיבוץ: בגן הילדים, במזכירות ובחדרי החולים.
מזכירת ועדת הפועלות בחיפה
לאחר שחזרה מפולין גויסה על ידי אחדות העבודה לעזרת מועצת פועלי חיפה ומונתה לתפקיד מזכירת ועידת הפועלות בעיר. המשבר הכלכלי ביישוב העצים את מצוקת הפעולות והמחסור השפיע על היחסים שבין הפועלים ומוסדותיהם. שיבוצה בתפקיד זה העלה אותה לדרגת פעילה בעלת חשיבות בהיררכיה ההסתדרותית. לפי כתביה של בת-רחל, בחיפה עבדו אז 500 פועלות, מהן 120 קיבלו סיוע: חמישים עבדו במשק בית והיתר עבדו בתפירה, בבתי חרושת לסיגריות, לקופסאות ובבתי מלאכה קטנים. תחילה החלה לארגן את עובדות משק הבית, שהיו לא מאורגנות בהסתדרות ומחוסרות כל הגנה מקצועית. היא נהגה לפגוש אותן ולדבר איתן על תנאי עבודתן ועל הצורך בהתארגנות במסגרת ההסתדרות והזמינה אותן לשיחת חברות או לאספה. היא החלה לפעול כדי לארגן את החייטים והתופרות לאגודה אחת ולצרפם להסתדרות. הייתה זו עבודה חלוצית בתחום ארגון עובדים ועובדות בחיפה, שחיזקה את כוחה של הסתדרות העובדים הכללית.
תפקידים נוספים
בין השנים 1944–1947, לאחר הפילוג במפא"י, עבדה במרכז קופת חולים כחברת מרכז ראשונה. בנוסף, גויסה למזכירות אחדות העבודה והייתה נציגת המפלגה באספת הנבחרים, חברה בוועד הלאומי וחברת הנשיאות בו.
לאחר הפילוג בעין חרוד שימשה מזכירת ועדת הביקורת המרכזית של ההסתדרות וייצגה את אחדות העבודה בכינוסים ובוועידות הבינלאומיות של פדרציית הנשים הדמוקרטית העולמית, והייתה צירה בקונגרס הציוני ה-20 והקונגרס הציוני ה-23 בקונגרס למען השלום בהלסינקי, בקונגרס האימהות בלוזאן, בכינוסים של הפדרציה לנשים הדמוקרטיות בז'נבה ובפקינג, ובקונגרס היהודי העולמי.