cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מגרש הרוסים
בראשית המאה ה-21
ב-4 בפברואר 2009, האגף בחצר סרגיי שהיה בשימוש ממשלת ברית המועצות לפני מלחמת ששת הימים, הועבר לבעלות ממשלת רוסיה. ב-21 במרץ 2011 נודע כי ממשלת רוסיה הציבה בפני ראש הממשלה, בנימין נתניהו, את פינוי משרד החקלאות מהמתחם כתנאי לביקורו במוסקבה ב-23 במרץ. נתניהו הורה על פינוי מיידי של המשרד עוד באותו היום. באוגוסט 2012 הושלם תהליך מסירת השטח לממשלת רוסיה. ב-18 ביולי 2017 נחנך המתחם מחדש לאחר שיפוץ.
הבעלות על המתחם
הבעלות על הנכסים והמגרשים במתחם התחלקה בין שלושה גורמים. נכסים שנרשמו בבעלות ישירה של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, נכסים שנרשמו על שם ממשלת הצאר הרוסי ונכסים שהיו בבעלות החברה הפרבוסלבית. ב-1920 התפצלה הכנסייה הרוסית והוקמה הכנסייה האורתודוקסית הרוסית הגולה (שכונתה "הכנסייה הרוסית הלבנה") ואילו בתוך ברית המועצות המשיכה לפעול הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, בחסות המשטר הקומוניסטי (והיא כונתה "הכנסייה הרוסית האדומה"). הבריטים הכירו בכנסייה האורתודוקסית הרוסית הגולה והחכירו מהם חלק מהנכסים שהחזיקה. אך לא הכירה בבעלות ברית המועצות על נכסי ממשלת האימפריה הרוסית. ב"בניין סרגיי" שכור חלק מהמבנה עבור משרדי ממשלה וחלקו המשיך לשמש את החברה הפרבוסלבית.
בשנת 1949 הכירה ממשלת ישראל בברית המועצות כיורשת של רכוש ממשלת הצאר בארץ ישראל. תחנת המשטרה, בית המעצר ובית המשפט במגרש הרוסים החלו לשמש את מדינת ישראל, אך הקרקע הייתה חכורה. בבניין סרגיי התמקם משרד החקלאות, בחלקו של הבניין ששימש גם את ממשלת המנדט. גם נכסים שהיו בבירור בבעלות הכנסייה הרוסית, דוגמת כנסיות ומנזרים, הכירה מדינת ישראל בחזקתה של הכנסייה הרוסית הלבנה. בפברואר 1951, הגיעה לישראל נציג החברה הפרבוסלבית לדרוש את רישום והעברת נכסי החברה לרשותה. אך ב-1952 הוחלט להעביר את ניהול הנכסים שהיו בבעלות החברה הפרבוסלבית לידי האפוטרופוס הכללי, מאחר שהייתה מחלוקת על מיהם בעלי החזקה וממשיכי דרכה של החברה. ממשלת המנדט הכירה בקבוצה של גולים רוסים בפריז כמנהלי החברה, אך ברית המועצות לחצה על ישראל להעביר לה את הרכוש והנציגות הסוביטית בישראל אף הגישה תביעה משפטית. עם זאת בניין הקונסלים בצידו המזרחי של מגרש הרוסים הושכר באופן רשמי לאוניברסיטה העברית ב-1954.
ביולי 1960 החלה מדינת ישראל במשא ומתן עם הממשלה הסוביטית להסדרת הבעלות על הרכוש, והוא נמשך לסירוגין במשך מספר שנים. הסכם נחתם לבסוף ב-7 אוקטובר 1964. על פי ההסכם ישראל תשלם 4.5 מיליון דולר, שליש במזומן והשאר בפרי הדר וסחורות, עבור מה שהוגדר "רכוש חילוני", כלומר קרקעות ומבנים שאינם בשימוש הכנסייה. יישום ההסכם נתקל בקשיים לאחר שקבוצה של יורשי הנסיך סרגיי הגישה תביעת בעלות על נכסי החברה הפרבוסלבית. בפועל הבעלות על נכסי החברה הפרבוסלבית מעולם לא הוסדרה וברית המועצות המשיכה לתבוע בעלות עד שנות ה-80 של המאה ה-20. והאפוטרופוס הכללי המשיך לנהל את הבניין.
לאחר התפרקות ברית המועצות המשיכה רוסיה לתבוע בעלות על נכסי החברה הפרבוסלבית בראשם בניין סרגיי. בתחילת שנות ה-90 הביעה ישראל הסכמה להעביר את המבנה לרוסיה, תוך התחייבות שלא לפגוע בזכויות הדיירים. בשנת 2007 התפרסם כי אנשי העסקים רומן אברמוביץ' וארקדי גאידמק יממנו את פינוי מתחם מגרש הרוסים כולו ויכסו את ההוצאות הכרוכות בהעברת בית המשפט, בית המעצר ומשרדי הממשלה במגרש. זאת במסגרת מהלך שיזם ולדימיר פוטין להסדרת הבעלות והעברת האזור כולו לחזקת הפדרציה הרוסית. ב-27 ביולי 2008 נענה בית המשפט המחוזי בירושלים לבקשת האפוטרופוס הכללי, להעברת בניין סרגיי לקניין המדינה בנוסף לכ-10.9 מיליון שקל, שהתקבלו במהלך השנים בעד השכירות בנכס. הבקשה הוגשה לאחר שהוועדה המיוחדת להעברת נכסים לקניין המדינה המליצה להעביר את הנכס לקניין המדינה ולהפסיק את ניהולו על ידי האפוטרופוס, וזאת לקראת העברת הנכס לבעלות הרוסים.
כנסיית השילוש הקדוש
כנסיית השילוש הקדוש היא המבנה בעל השטח הקטן ביותר במגרש הרוסים, אך המרכזי והגבוה מכולם. היא נבנתה בין השנים 1860–1872 על ידי האדריכל הרוסי מרטין איוונוביץ' אפינגר בסגנון כנסיית וסילי הקדוש שבכיכר האדומה במוסקבה. מבנה הכנסייה כולל אולם תווך ושתי סיטראות ארוכות, ובחזיתה אפסיס מעוגל. היא נבנתה מאבן לבנה ולה שמונה מגדלים שבראשם כיפות שהיו צבועות במשך שנים בירוק, ועתה הן מצופות נחושת ועליהן צלב. הקתדרלה כוללת אלמנטים רנסאנסיים, כגון רצועה לומברדית (פס אופקי מסותת באבן דמוי קשקשי דגים); חלונות מעוטרי עמודים בסגנון נאו-קלאסי, וכן חלונות "עיוורים" (חלונות ללא זגוגית). בטקס חנוכת הקתדרלה שנערך ב-1872 נכח הנסיך ניקולאי, שביקר באותה עת בארץ.
הקתדרלה נבנתה מלכתחילה לשימוש מקומי בלבד לצליינים שוכני מגרש הרוסים, ולכן אינה גדולה. ההנחה הייתה כי הצליינים יעדיפו לשאת את תפילותיהם החשובות בכנסיות ההיסטוריות שבעיר העתיקה. לאחר נפילת שלטון הצאר ברוסיה והפסקת זרם הצליינים לארץ הקודש, נותרה הקתדרלה בידי נזירים מקומיים וחדלה לפעול כמעט לגמרי. המבנה הוזנח, ובמהלך תקופת המנדט היה קשה מאוד להגיע אליו, עקב הפיכת המתחם כולו למרכז שלטון בריטי. לאחר קום המדינה והסדרת ענייני הנכסים במגרש הרוסים, חזרה הכנסייה לפעול, שופצה והפכה שוב למוקד לצליינים רוסים.
אכסניית הנשים
אכסניית מריה (חצר מריה) - אכסניית הנשים במגרש הרוסים נקראה על שם מריה פיודרובנה, אמו של הצאר ניקולאי השני, והיא בנויה כמתחם סגור סביב שתי חצרות פנימיות. האכסניה כללה עשרות מיטות עץ פשוטות, שנפרסו באולמות גדולים ללא מחיצות (בניגוד לאכסניית הגברים, בה לכל שני מתארחים היה חדר פרטי), וכן כמה מטבחים גדולים שהגישו ארוחות חמות, דלות למדי, לצלייניות, שהיו ברובן קשישות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הפכו הבריטים את אכסניית הנשים לבית הסוהר המרכזי בירושלים, בו נכלאו לאורך שנים אסירים פליליים ערבים ויהודים, ומאות מלוחמי המחתרות - 'ההגנה', ה'אצ"ל' ו'לח"י'. בית כלא זה התפרסם בעיקר לאחר ששניים מן הנידונים למוות, משה ברזני ומאיר פיינשטיין פוצצו את עצמם למוות בתא כלאם, זמן קצר לפני שהיו אמורים להיות מועלים אל הגרדום.
לקראת תום המנדט פונה בית הסוהר מיושביו, ולאחר קום המדינה שימש הבניין לצרכים אזרחיים שונים, כמו מחסנים של הסוכנות היהודית. לאחר השלמת "עסקת התפוזים" (ראו לעיל), החל להתגבש הרעיון להפוך את המבנה לאתר הנצחה לאסירי המחתרות, ובשנת 1991 עבר המבנה לידי משרד הביטחון שהגשים את התוכנית.
אכסניית המשלחת הדתית
בחזית המבנה מופיע הכיתוב: "המיסיון הרוסי הדתי", והוא נבנה במתכונת רבועה בעלת חצר פנימית גדולה, המחולקת לארבע חצרות קטנות סימטריות. במרכז החצר ישנה קפלת תפילה קטנה אך מפוארת, אליה ניתן היה לגשת דרך ארבעת המסדרונות שחילקו את החצר. המבנה מתנשא לגובה שתי קומות, וחזיתו הדרומית פנתה לרחוב יפו. הכניסה אליו אפשרית מצפון או ממזרח. ב-1865 נפתחה במקום ספרייה דתית קטנה, בתרומתה של משפחת הצאר, שגדלה עם השנים וכיום היא כוללת 17,000 כותרים.
במשך שנים ארוכות שימש המבנה את בית המשפט העליון, אך אגפו המזרחי נותר כל השנים בידי הרוסים. בשנת 1992 עקר בית המשפט העליון למעונו החדש בגבעת רם, ואת מקומו תפס בית משפט השלום. האגף הרוסי היה סגור רוב השנים לזרים, ושימש רק צליינים ואורחים רוסים רבי מעלה. בראשית המאה ה-21 השתנתה המדיניות והותר לתאם ביקור במתחם, ואף להיכנס אל הקפלה הפנימית.
חצר סרגיי
חצר סרגיי נקראה על שם הנסיך סרגיי אלכסנדרוביץ, בנו של אלכסנדר השני. סרגיי, שהיה דודו של הצאר ניקולאי, ויורש העצר שלו, ביקר בירושלים ב-1888. החצר נבנתה בשנת 1892 מחוץ למגרש הרוסים, בסמוך לפתחו הצפון-מערבי, עקב מחסור במקום בתוך המגרש. הכניסה הראשית לחצר הייתה דרך אולם קבלה מפואר ממזרח (היום רחוב מונבז), ואילו הכניסה לכרכרות ולמשרתים הייתה מדרום (היום - רחוב הלני המלכה, וזהו הפתח היחיד לחצר, נכון ל-2007). המבנה כלל 16 חדרי אירוח, מהם שמונה מפוארים ביותר; ארבעה אולמות לקבלת פנים; שני חדרי אוכל; ספרייה; מכבסה; בית מרחץ; מחסנים; אורווה ומוסך. בראשית המאה ה-20 נוספו למבנה המגדלים הפנימיים ששימשו כחדרי שירותים. לצורך ההיגיינה, חוברו המגדלים למבנה עצמו במעברים תלויים בלבד, ומערכת ניקוז מודרנית לימים ההם ניקזה את השפכים הרחק ממגרש הרוסים. בחצר סרגיי התארחו בני אצולה ובני משפחת הצאר, ביניהם היו הנזיר גריגורי רספוטין, הסופר המודרניסט אנדרי ביילי ואחרים.
עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה שימש הבניין בייעודו העיקרי, אך בתקופת המנדט שוכנו בו משרד הפנים והמחלקה לעבודות ציבוריות. ב-1922 הוקמו בחצר צריפי מגורים לקציני צבא בריטיים, ששימשו את החברה להגנת הטבע במשך שנים רבות. ב-1939 הותקנו בבניין סורגים וחלונות אטומים נגד פגיעה מצד יהודים וערבים, כחלק מהתסיסה נגד שלטון המנדט בארץ ישראל. הבניין שימש עד 2011 את משרד החקלאות וכן את החברה להגנת הטבע. החצר הפנימית הייתה מטופחת מאוד וכללה מתקנים חקלאיים שהובאו אליה בשנות ה-50 על ידי שר החקלאות דאז, משה דיין. באוגוסט 2012 הושלם תהליך מסירת הבניין לממשלת רוסיה, וזו הפכה אותו לבית מלון בשנת 2017.
בית החולים הרוסי
בית החולים הרוסי נבנה בשנת 1863, אף הוא על ידי האדריכל הרוסי מרטין איוונוביץ אפינגר. הוא נבנה לגובה שתי קומות במתכונת מלבנית מוארכת, ובכל קומה נמתח מסדרון מרכזי, שחדרים משני צדדיו. הכניסה הראשית למבנה מצפון מפוארת מאוד, והיא מעוטרת בסגנון בארוק, וכוללת גמלון קטום האופייני לסגנון. בקומה הראשונה הותקנו בית מרקחת וחדרי מגורים לצוות הרפואי.
בית החולים, שכלל למעלה מחמישים מיטות, היה בית החולים הראשון מחוץ לחומות העיר העתיקה. בית החולים אף סיפק "אוהל מרפאה" נייד, שליווה את הצליינים הרוסיים במסעותיהם ברחבי הארץ, בדרכם לאתרים נוצריים שונים. רוב הצליינים הרוסים היו קשישים, ובעיקר קשישות, שביקשו להגשים באחרית ימיהם את חלום הביקור בארץ ישראל, אך רבים מהם מתו מתלאות הדרך או נפצעו וחלו. בשל כך ברור היה כי מגרש הרוסים חייב לתת מענה לקשיים אלה, ולכן נבנה בו בית החולים.
עם תחילת המנדט הבריטי הפך בית החולים לבית חולים צבאי, ולאחר מלחמת העצמאות הפך לבית החולים של צה"ל, ונקרא בשם "בית חולים אביחיל" ("אבי החיילים"). במשך כמה עשורים שימש המבנה את מעבדות בית החולים הדסה, וכבית ספר לרוקחות. באותן שנים התפתחה האמונה הטפלה כי הבניין רדוף רוחות, ובעיקר רוחותיהם של החולים שמתו במקום בייסורים. בשל כך סירבו עובדים שונים להיכנס אליו.
עם תכנון הקמת קריית עיריית ירושלים הוחלט להרוס את המבנה, אך לבסוף הוחלט לשמרו בשל ייחודו הארכיטקטוני וחשיבותו ההיסטורית.
אצבעו של עוג מלך הבשן
"אצבעו של עוג" הוא כינוי עממי לעמוד אבן גדול המחובר לסלע האם, אשר מצוי בתוך בור סמוך לכניסה לבית המעצר במגרש הרוסים. העמוד היה מכוסה במשך הדורות באדמה ואשפה, אך בשנת 1871 בעת חפירת היסודות לבניין סמוך, הוא נחשף. ג' אוֹרֶלִי, שווייצרי שביקר בארץ ישראל בשנות ה-70 של המאה ה-19, ציין בזיכרונותיו משנת 1876 כי העמוד שוכן בחזית כנסיית השילוש הקדוש וכי הוא מגודר ונראה לעין. במפתו של וילסון משנת 1900 מסומנת "האצבע" כ-pillar (ראו לעיל).
אכסניית ניקולאי
אכסניית ניקולאי הייתה המבנה האחרון שנבנה במגרש הרוסים בשנת 1903, והיא נקראה על שם הצאר ניקולאי השני, שיזם ומימן את בניית המתחם כולו. האכסניה הענקית, שכללה למעלה מ-1,000 חדרי אירוח, נועדה לפתור את מצוקת הצפיפות של הצליינים שמספרם עלה וגאה מדי שנה. בהמשך, שימש המבנה את משטרת מחוז ירושלים כבית מעצר וחדרי חקירות.
שערי המתחם
במגרש הרוסים ישנם שני שערים, אחד צפוני ואחד דרומי שהיו בעבר מבנים הרבה יותר גדולים ונותרו מהם רק שרידים. השער הדרומי הועתק ממקומו המקורי כחמישים מטרים לכיוון צפון, בעת בניית בניין העירייה בשנות ה-90 של המאה ה-20.
בתרבות
מגרש הרוסים הוא נושא שירו של המשורר שאול טשרניחובסקי "על מגרש הרוסים" משנת 1936.
יחסי סלובניה–שווייץ
יחסי סלובניה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת סלובניה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שווייץ לסלובניה כוננו בשנת 1992. סלובניה פתחה שגרירות בברן, בירת שווייץ בחודש ינואר באותה השנה. מן הצד השני שווייץ פתחה את שגרירותה בליובליאנה ב-2001.
במהלך שלב ההתפתחות של סלובניה מחדש כאומה עצמאית בשנות התשעים של המאה העשרים, הייתה סלובניה מדינה מועדפת לשיתוף פעולה עם שווייץ במזרח אירופה, היא קיבלה סיוע בשווי של עשרות מיליוני פרנק שווייצרי בדמות תמיכה טכנולוגית, תמיכה כספית למערכת הבריאות, הסביבה והבנקים של סלובניה.
התחרות לקריקטורה הומוריסטית ע"ש פרידל שטרן
התחרות לקריקטורה הומוריסטית ע"ש פרידל שטרן היא תחרות קריקטורה דו-שנתית הנערכת על ידי המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בחולון.
פעילות
התחרות, המתקיימת פעם בשנתיים, מהווה חלק מצוואתה של הקריקטוריסטית הישראלית פרידל שטרן, שתרמה את עיזבונה האמנותי למוזיאון וביקשה לערוך תחרות בנושא קריקטורות הומוריסטיות. כל תחרות מתרכזת בנושא אחד והיא מלווה בתצוגה מיצירותיה של שטרן. במסגרת התחרות מוענקים פרס במסלול המיועד לאמנים מוכרים ופרס נוסף המוענק ליוצרים חובבים.
2020 - התחרות החמישית לקריקטורה הומוריסטית ע"ש פרידל שטרן בנושא "ואנחנו שניים"
רפאל בלומנברג זכה בקטגוריית מקצוענים. דניאל סוויד זכתה בקטגוריית חובבים.
אנסמבל (משחק)
אנסמבל (ensemble) הוא צוות שחקנים בו השחקנים המרכזיים מלוהקים לתפקידים השווים בחשיבותם בעלילה. זאת לעומת ליהוק מסורתי לתפקידים ראשיים ומשניים.
בקולונע
גם בסרטי קולנוע משתמשים לעיתים בצוות אנסמבל, בעיקר כאשר מדובר על יריעת עלילה רחבת היקף (שר הטבעות, מלחמת הכוכבים), כאשר העלילה מורכבת מתתי-עלילות בלתי קשורות זו בזו (התרסקות, אהבה זה כל הסיפור) או כאשר מספר כוכבי על מלוהקים לשחק זה לצד זה (אושן 11, בלתי נשכחים).
בטלוויזיה
צוות אנסמבל הפך לפופולרי במיוחד בקרב תוכניות טלוויזיה בשל מרחב התמרון הנוצר לתסריטאי מרגע שזה יכול להתמקד בדמויות שונות בפרקים שונים. יתרון נוסף של צוות אנסמבל הוא היכולת לספוג בקלות יחסית עזיבה של אחד השחקנים. קיימות סדרות טלוויזיה רבות עם אנסמבל.
מוח חצוי
מוח חצוי הוא כינוי למצב הנגרם עקב פגיעה או העדר של כפיס המוח המחבר בין שתי ההמיספירות של המוח הגדול.
השלכות
כאשר כפיס המוח אינו מתפקד לא מתאפשרת תקשורת בין ההמיספרות. כלומר, אותות עצביים הנשלחים מהמיספרה אחת לא יצליחו להגיע להמיספרה השנייה. עם זאת, חרף הפגיעה בקשר שבין ההמיספרות, כל אחת מהן ממשיכה לתפקד באופן עצמאי על פי הקלט שהיא מקבלת משדה הקליטה של קולטני החישה המחוברים אליה ישירות.
כאשר מראים למטופל בעל מוח חצוי תמונה בשדה הראייה השמאלי (המחצית השמאלית של התמונה בשתי העיניים), הוא לא יוכל לומר במילים מה הוא רואה. הסיבה לכך היא שהתמונה משדה הראייה השמאלי מעובדת במחצית הימנית של המוח, אך בהיעדר כפיס מוח תקין המידע לא יכול לעבור למרכז הדיבור, שנמצא אצל רוב האנשים במחצית השמאלית של המוח. אמנם, האדם יוכל להתייחס לתמונה שלא באמצעות מילים.
מחקר
המחקרים הראשוניים על מוח חצוי נעשו על ידי רוג'ר וולקוט ספרי שהמשיך אותם יחד עם מייקל גזניגה. מחקרים אלו היוו הבסיס לתאוריות לגבי חוסר הסימטריה בתפקיד של מחציות המוח השונים.
במחקרים אלו הוצג לאנשים חצויי מוח מידע חזותי לכל אחת מההמיספרות בנפרד. החוקרים התבססו על כך שהמידע משדה הראייה השמאלי נקלט רק בהמיספרה הימנית ולהפך (זאת עקב הצטלבות סיבי העצב בתצלובת הראייה). אך בעוד שאצל אנשים שאינם חצויי מוח, כפיס המוח מעביר את המידע בין ההמיספרות באופן מיידי, אצל חצויי המוח ההמיספרות לא יכולות לשתף אחת את השנייה במידע שנקלט. מתוך התגובות של נבדקים חצויי מוח לגירויים שהוצגו בשדות הראייה השונים, עלה כי לרוב בני האדם יש להמיספרה השמאלית עדיפות ביכולות שפתיות. משום שהדיבור נשלט לרוב על ידי ההמיספרה השמאלית, רק היא הייתה יכולה "לשוחח" עם החוקרים והתקשורת עם ההמיספרה הימנית הושגה באמצעות מטלות מוטוריות שלא דרשו שימוש במילים.
מורג
מורג הייתה התנחלות ברצועת עזה שהשתייכה למועצה האזורית חוף עזה, אשר פונתה בתוכנית ההתנתקות.
הקמת היישוב
מורג הוקמה בט"ו בסיון תשל"ב (מאי 1972) בין ח'אן יונס לרפיח והייתה ההתנחלות הדרומית ביותר ברצועת עזה. היא הוקמה כהיאחזות נח"ל של איחוד הקבוצות והקיבוצים ושכנה תחילה באוהלים. חצי שנה לאחר הקמתה התקיים טקס העלייה על הקרקע בנוכחותו של שר החקלאות חיים גבתי. במקום הוקם גן ירק של 60 דונם ונחפרה באר מים במליחות נמוכה יחסית, אולם הכוונה לאזרח את המקום בשנת 1974 לא יצאה אל הפועל והתפתחות המקום נבלמה בגלל מחסור במים. בסוף יוני 1978 אוזרח המקום על ידי גרעין יבול של האיחוד החקלאי, ולא כקיבוץ כפי שתוכנן מלכתחילה. עם הקמת מועצה אזורית חוף עזה הוכלל בו היישוב מורג. גרעין יבול קיבל על עצמו ליישב את מורג, ולאחר שלוש וחצי שנים עבר ליישוב הקבע יבול שבפתחת שלום.
ביולי 1979, עם חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, עלה הרעיון לשכן במורג חלק ממפוני חבל ימית. בחורף תשמ"ב (דצמבר 1981) הגיעה למורג קבוצת משפחות, ששהתה במקום 4 שנים לגיבוש והכשרה חקלאית. הקבוצה עברה ליישוב הקבע שלה, בדולח, בתחילת אדר א' תשמ"ו. בסוף שנת תשמ"ז (ספטמבר 1987) הגיעו למורג 10 משפחות, והחלה התיישבות קבע במקום. בשנת 1992 התגוררו ביישוב כ-20 משפחות שקיימו חקלאות בחממות שהשתרעו על שטח של 150 דונם.
היישוב
ההתנחלות הייתה מבודדת יחסית. היא נפגעה פגיעות חוזרות ונשנות מפצצות מרגמה שנורו במהלך האינתיפאדה השנייה על ידי פלסטינים. בחודש אוקטובר 2004 חדרו שני מחבלים למוצב הצבאי ביישוב והרגו שלושה חיילים מחטיבת גבעתי. כמה שעות לאחר הפיגוע ירה מחבל שהסתתר בסמוך למוצב צרור יריות לעבר קבוצת עיתונאים שהגיעו לסקר את הפיגוע. כתוצאה מהירי נפצע ברגלו כתב ידיעות אחרונות באותה עת איציק סבן.
במורג גרו כ-30 משפחות, רובן עסקו בחקלאות והשאר במקצועות חופשיים. ביישוב היה בית כנסת מרכזי, סניף של בני עקיבא וצהרון.
לאחר ההתנתקות
היישוב פונה בשנת 2005 כחלק מתוכנית ההתנתקות. לאחר הפינוי עברו 12 משפחות להתיישב בטנא-עומרים שבדרום הר חברון. השאר התפזרו בין אתרי הקרווילות של יד בנימין וניצן.
ב-9 בספטמבר 2008 קראה עיריית אשקלון לארבעה רחובות בשכונת "הנשיא הרצוג" על שם יישובים בגוש קטיף. במסגרת זו נקרא אחד הרחובות על שם מורג.
שלמה הבבלי
שלמה בן יהודה הבבלי הוא משורר ופייטן יהודי איטלקי אשר חי בתחילת תקופת הראשונים. חלק מפיוטיו התקבלו כחלק מנוסח הסליחות הסדיר. היה מהמשוררים העבריים הראשונים באירופה. סיפור חייו ושירתו נחקרו וקובצו לספר "פיוטי שלמה הבבלי" על ידי עזרא פליישר חוקר תפילה ופיוט. הוא כתב את רוב הפיוטים מסוג "שלמונית", ויש המסבירים שהם נקראו שלמונית על שמו.
פיוטיו ידועים בלשונם הקשה וסגנונם החידתי. גם התחביר בו משתמש הבבלי אינו פשוט כלל.
רש"י מצטט מפיוטיו בכמה מקומות בפירושו לתנ"ך ומכנהו "הפייטן" או "הבבלי".
המהרש"ל כותב שהיה בן דורו של בעל הערוך, רבי נתן מרומי.
ציפורן
ציפורניים הן מעטה שטוח וקשיח המגן על קצות האצבעות של האדם ושל פרימטים אחרים. ציפורניים הן אחד המאפיינים של הפרימטים. לבעלי חיים אחרים יש בקצות האצבעות רקמות דומות (טפרים, פרסות) שלהן צורות ותפקידים שונים מאלה של הציפורניים.
פיזיולוגיה
לוחיות הקראטין מסודרות האחת מעל השנייה במבנה של כמעיין גג רעפים. בציפורן ממוצעת של אצבעות כף היד יש כ-100 שכבות של לוחיות קראטין, ובבהונות יש כ-150 שכבות.
בבסיס הציפורן, מתחת ללוחית הציפורן עצמה ולקפל הציפורן הקדמי, מצוי השורש או המשתית (matrix). במקום זה נוצר הקרטין באמצעות חלוקת תאים. הסהרון (lunula) הוא האזור הבהיר יותר שבבסיס הציפורן, והגובל בקרומית - קפל עור המגן על המשתית מפני זיהום. קרומית זו נקראת קוטיקולה (cuticle) והיא שכבת תאים מתים שתפקידה העיקרי להגן מפני חדירת מזהמים לגוף דרך אזור זה. הקרטין משמש מצע נוח להתפתחות גידולים פטרייתיים על הציפורניים כמו גם על שערות הראש.
מהירות גדילת הציפורן משתנה מאדם לאדם וכמובן שמושפעת רבות ממהלך החיים. ידוע כי לאנשים אשר מרבים להפעיל את האצבעות (הקלדה, כלי נגינה או כל פעילות אחרת עם האצבעות) הציפורניים אורכות באופן מוגבר, ממש כמו כל איבר אחר בגוף שנמצא בפעילות רבה, אספקת הדם אליו סדירה ומצבו חיוני.
הציפורן מתארכת בממוצע כ-1 מ"מ בשבוע, אך ערך זה תלוי בגורמים רבים. ההתארכות גם משתנה בין האצבעות השונות וגם בין שתי הידיים. ציפורני הבהונות גדלות לאט יותר מאשר ציפורני האצבעות. התחדשות של ציפורן שלמה (מהשורש) באצבעות יכולה לארוך 6–8 חודשים ובבהונות כשנה ואף יותר. בממוצע, עובי הציפורן אצל האישה 0.5 מ"מ ואצל הגבר 0.6 מ"מ.
הציפורן הגדלה במהירות הגדולה ביותר היא ציפורן האצבע השלישית (אמה).
בריאות
הציפורניים הן רקמה עמידה שמתחדשת בקצב איטי, וצורתן מתעדת את צמיחתן על פני מספר חודשים. כמו כן, חבלות פיזיות בציפורניים ופצעים בסביבתן מחלימים באיטיות. לכן ניתן לראות בצורת הציפורניים וצבען מעין רישומים של תהליכים איטיים המתרחשים בגוף. בחינת הציפורניים שימשה כאמצעי אבחון רפואי כבר מימי קדם, ומבוצעת גם כיום על ידי רופאי עור. קיימות השערות על אפשרויות לאבחן בעיות רפואיות ספציפיות על פי בחינת הציפורניים. עם זאת, יש המטילים ספק באיבחונים אלה.
לציפורניים עצמן קיימות מספר בעיות בריאותיות ייחודיות:
גזיזת ציפורניים
בני אדם נוהגים לגזוז את ציפורניהם כדי שלא יתארכו יתר על המידה. כיום, גזיזת הציפורניים נעשית באמצעות קוצץ ציפורניים או באמצעות מספריים, אך אלה מכשירים שלא היו זמינים לפני המאה ה-19. עדויות ספרותיות מראות כי בעבר היה נהוג לשייף את הציפורניים בעזרת סכין, פצירת ציפורניים או כלים דומים. בתרבות הרומאית יש עדויות על טיפול בציפורניים על ידי גלבים.
צביעת ציפורניים
צביעת ציפורניים החלה כנראה כבר לפני כ-5,000 שנה בתרבות המצרית והסינית. לא ידוע הרבה על התפתחות צביעת הציפורניים מאז אותה תקופה קדומה ועד לתחילת המאה ה-19. בתחילת המאה ה-19 נפוץ המנהג של צביעת הציפורניים בצבע שמן אדום שהוברק אחר כך בעזרת פיסת עור. הרצון להשיג מראה מבריק של הציפורן הצבועה המשיך גם במאה ה-20, שבה פותח לק לציפורניים - ציפוי קוסמטי צבעוני הנמרח על ציפורני אצבעות הידיים והרגליים לשם ייפוי וקישוט.
ביהדות
על פי ההלכה, בשבת גזיזת ציפורניים אסורה, משום שהיא תולדה של מלאכת גוזז, אחת מל"ט אבות מלאכה האסורים בשבת.
בתלמוד בבלי מובא שיש להשמיד את החלק שנגזז מהציפורניים, באמצעות שריפתו, הטבעתו או קבורתו, מחשש להיזק רוחני:. הרמב"ם בהלכותיו השמיט חשש זה.
יש מהפוסקים שהקפידו אף על סדר גזיזת הציפורניים (רמ"א סימן ר"ס סעיף א'), מפני חשש לשכחה
על פי הזוהר, פרקי דרבי אליעזר יד' ומדרש בראשית רבה (תיאודור-אלבק, כ, כא), כל גופו של אדם הראשון היה מכוסה בציפורן, ולאחר שחטא בעץ הדעת הציפורן הצטמצם מכל גופו לאצבעות ידיו ורגליו.
עורק עצם השכמה הכותר
העורק מתעקל סביב הגבול צדי של עצם השכמה ועובר דרך המרווח המשולש הנוצר מהשריר העגול הקטן, השריר העגול הגדול והראש הארוך של שריר הזרוע התלת-ראשי. הוא נכנס לגומץ המך-קוצי תחת המעטה של השריר העגול הגדול, ויוצר השקה עם העורק הרום-שכמי ועם הענף היורד של עורק הצוואר הרוחבי.
לעורק שני סעיפים: האחד נכנס לגומץ התת-שכמי מתחת לשריר התת-שכמי, שאותו הוא מספק, ויוצר השקה עם העורק העורק הרום-שכמי ועם הענף היורד של עורק הצוואר הרוחבי, ואילו השני ממשיך לאורך הגבול הצדי של עצם השכמה, בין השרירים העגולים, ועל פני החלק הגבי של הזווית התחתונה של עצם השכמה יוצר השקה עם הענף היורד של עורק הצוואר הרוחבי. בנוסף לאלה, סעיפים קטנים מפוזרים בחלקיהם הגביים של שריר הדלתא והראש הארוך של שריר הזרוע התלת-ראשי, תוך שהם יוצרים השקה עם הענף העולה של עורק הזרוע העמוק.
חוק הזכויות 1689
חוק הזכויות או מגילת הזכויות או הצהרת הזכויות (באנגלית: Bill of Rights או Declaration of Rights) משנת 1689 הוא חוק של הפרלמנט האנגלי הדן בזכויות תושבי אנגליה. שמו המלא של החוק הוא: "החוק המכריז על הזכויות והחירויות של הנתינים, והקובע את סדר הירושה של הכתר" (באנגלית: An Act Declaring the Rights and Liberties of the Subject and Settling the Succession of the Crown).
חוק זה מהווה את אחד המסמכים העיקריים של המשפט החוקתי האנגלי, יחד עם המגנה כרטה, עם חוק ההסדר משנת 1701 וחוקים חוקתיים נוספים.
לימים הועתק תוכנו של חוק זה אל המשפט החוקתי של ממלכות חבר העמים הבריטי כגון ניו זילנד וקנדה. בסקוטלנד חל דבר חקיקה אחר: "חוק תביעת הזכויות 1689" שתוכנו דומה.
רקע
בעקבות המהפכה המהוללת ברח ג'יימס השני מאנגליה ב-23 בדצמבר 1688. בטרם הוכרזו ויליאם השלישי ומרי השנייה כמלכי אנגליה ואירלנד ניסח פרלמנט הכנס את הצהרת הזכויות ודרש מהם להסכים לנוסח. הצהרת הזכויות הועברה אליהם ב-13 בפברואר 1689 בעת ששהו בבית הסעודות בארמון וייטהול שבלונדון. ויליאם ומרי הסכימו לנוסח והוכתרו כמלכי אנגליה באפריל 1689. ב-16 בדצמבר 1689 נחקקה ההצהרה והפכה לחוק של הפרלמנט הבריטי.
זכויות יסודיות
חוק הזכויות קובע את הזכויות, החירויות והעקרונות הבאים:
כמו כן החוק כלל רשימה של חוקים של המלך ג'יימס השני שבוטלו מפורשות, וקובע כי בריחתו של ג'יימס השני שקולה לוויתור על הכתר. החוק מוסיף וקובע כי נוצרי קתולי אינו יכול להיות מונרך באנגליה "מאחר שהתברר מניסיון שאין הדבר עומד בקנה אחד עם הביטחון והטוב הציבורי של ממלכה פרוטסטנטית זו שהממלכה תנוהל על ידי נסיך הנתון למרות האפיפיור". בשל כך נקבע בחוק כי מונרך חייב לשאת שבועת אמונים בעת הכתרתו ולהתחייב להגן על הפרוטסטנטיות.
החוק קובע כי ויליאם ומרי יהיו יורשיו של ג'יימס, וכי הכתר יעבור לילדי מרי, ובהיעדרם לאחותה אן ולילדיה, ובהיעדרם לילדי ויליאם אם ינשא שנית לאחר מותה של מרי.
החוק קובע כי על המונרך לכנס את הפרלמנט בזמנים קבועים (על פי המשפט החוקתי האנגלי, הפרלמנט אינו יכול להתכנס מבלי שזומן על ידי המונרך). כלל זה אושר שנית בחוק שלוש השנים משנת 1694.
שינויים והשפעות
חוק הזכויות שונה בחוק ההסדר 1701 ובהמשך בחוקי האיחוד של 1707 על מנת להסדיר בעיות חוקתיות נוספות שהתעוררו בשל הוראות חוק זה (בין היתר - בשל העובדה שחוק זה לא דן במצב בו גם לוויליאם השלישי לא יהיו יורשים).
לחוק זה הייתה השפעה רבה על מגילת הזכויות - עשרת התיקונים הראשונים לחוקת ארצות הברית הנקראים באנגלית באותו שם - Bill of Rights, ובהמשך אף על ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם של ארגון האומות המאוחדות ועל האמנה האירופית לזכויות אדם. בדומה לחוק הזכויות - גם מגילת הזכויות וההצהרות קובעות זכות למשפט הוגן וחירות מפני ענישה אכזרית.
חוק זה תקף בממלכה המאוחדת גם בימינו. כך למשל ב-21 ביולי 1995 הוגשה תביעה דיבה מטעם חבר הפרלמנט הבריטי ניל המילטון נגד עיתון "הגארדיאן". בית המשפט הקפיא ההליכים בתביעה בטענה שהוא לא יכול לבחון את הנעשה בדיוני הפרלמנט בשל האמור בחוק הזכויות. בעקבות פסיקה זו תוקן חוק הזכויות באמצעות חוק לשון הרע 1996 המתיר לחבר פרלמנט לוותר על ההגנה המוענקת לו מכוח חוק הזכויות ולאפשר תביעות כגון זו שהוגשה.
בשנת 1989, בחלוף שלוש מאות שנים לחקיקת החוק הוצא בממלכה המאוחדת מטבע בשווי שני ליש"ט המנציח את חוק הזכויות ואת המהפכה המהוללת.
תוקף בממלכות חבר העמים ובמדינות אחרות
חוק הזכויות עדיין בתוקף באירלנד אף שזו אינה חלק מהממלכה המאוחדת, כמו כן החוק בתוקפו בניו זילנד (כפי שנקבע בפסק הדין בעניין פיצג'רלד נ' מולדון בשנת 1976 בעקבות הודעת ראש ממשלת ניו זילנד רוברט מולדון כי יש להתייחס לחוק כמבוטל מאחר שהוא מתכוון לבטלו בקרוב. בית המשפט העליון של ניו זילנד פסק כי החלטת הממשלה בטלה מאחר שהיא סותרת את הסעיף הראשון של חוק הזכויות (הקובע כי רק לפרלמנט הכוח להשעות חוקים).
טריטון איברי
טריטון איברי או טְרִיטוֹן סְפָרַדִּי (שם מדעי: Pleurodeles waltl) הוא מין דו-חי מתת-משפחת הטריטונים שבמשפחת הסלמנדריים.
מאפיינים
אורכו של הטריטון 20-30 ס"מ והוא בעל גוף אפור כהה מחוספס בעל גבשושיות אפורות עליו. הוא בעל ראש גדול ועיניים גדולות בקדמת ראשו ועל הרגליים קרומי שחייה גדולים. הצידיים מפוספסים בפסים מעט כהים. עורו של הטיריטון רעיל ומוחדר בעוקצים קטנים ליד הצלעות. כשהטריטון מותקף הוא יכול להחדיר את העוקצים פולטי הרעל לגוף טורפו. הזכרים קטנים יותר מהנקבות.
הטריטון אנדמי לחצי האי האיברי בספרד ופורטוגל ומגיע גם למרוקו. הוא הגדול שבטריטוני אירופה והוא מצוי בבריכות ובנהרות איטיים ממוזגים.
הוא מצוי רוב זמנו במים ויוצא לעיתים נדירות. הוא ניזון מיצורי מים כמו חרקים, תולעים וראשנים.
מליסה ג'פרסון
מליסה ג'פרסון (באנגלית: Melissa Jefferson; נולדה ב-21 בפברואר 2001), היא אתלטית אמריקאית. אלופת עולם (יוג'ין 2022) בריצת שליחות 4x100 מטר.
ביוגרפיה
ג'פרסון לומדת באוניברסיטת חוף קרולינה.
אלופת המכללות באולם
באליפות המכללות באולם שנערכה בברמינגהאם, אלבמה במרץ 2022 היא זכתה במדליית זהב בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.09 שניות, לפני אבי שטיינר (9.10 שניות) וג'דין מייס (7.11 שניות).
אלופת ארצות הברית
באליפות ארצות הברית שנערכה ביוג'ין, אורגון ביוני אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.69 שניות, לפני אליה הובס (10.72 שניות) וטואנישה טרי (10.74 שניות), עם רוח גבית מעל המותר של 2.9 מטר לשנייה.
אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית זהב, בריצת 4x100 מטר ביחד עם אבי שטיינר, ג'נה פרנדיני וטואנישה טרי בתוצאה של 41.14 שניות, לפני ג'מייקה (41.18 שניות) וגרמניה (42.03 שניות). נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.03 שניות. בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 10.92 שניות ועלתה מהמקום החמישי לריצת הגמר.
בואו לפני (אלבום)
בין השירים הבולטים באלבום ניתן למצוא את השיר תזכרי שהוא הסינגל הראשון מתוך האלבום, הסינגל השני שזכה להצלחה הוא עשיתי שצעד מספר שבועות במצעד העברי של גלגלצ וסיים במקום ה-38 ברשימת השירים הישראלים השיר התפרסם במספר רב של גרסאות כיסוי שהבולטת שבהן היא גרסה שהפכה לקליפ כחלק ממערכון בארץ נהדרת אשר בוססה על הקליפ הרשמי קודם לכן בוצעה מחווה בביצועו של אבשלום קור לשיר במסגרת סרטון שפרסם.
שליו (יישוב)
שליו היה התנחלות ויישוב קהילתי דתי בגוש קטיף אשר השתייך למועצה אזורית חוף עזה.
היסטוריה
היישוב הוקם בשנת 1980 כהיאחזות נח"ל שננטשה אחרי זמן קצר. אחרי הנסיגה מסיני בשנת תשמ"ב (1982), עברו למקום מפוני היישוב עצמונה, והמקום קיבל את השם "מצפה עצמונה". אנשי עצמונה עברו ליישוב הקבע בשנת תשמ"ז, והמקום הפך למחנה צבאי. בשנת 1989 הוקם בתוך המחנה הצבאי היישוב פאת שדה, שעבר בשנת 1993 למקום הקבע שלו. לאחר מכן ננטש המקום שוב, עד שיושב מחדש בחודש אלול תשס"א (2001).
היישוב נקרא על שמו של השליו, אותו אכלו בני-ישראל במהלך מסעם במדבר כאשר עלו ממצרים.
היישוב פונה בשנת 2005, כחלק מתוכנית ההתנתקות. מהיישוב פונו אחת עשרה משפחות. משפחה אחת עברה לניצן, ארבע משפחות גרות כיום ב"יתד", משפחה נוספת עברה ליד בנימין ומשפחה נוספת הצטרפה לקהילת נצרים באריאל. שאר המשפחות התפזרו אף הן.
איגנץ פרנטישק פלאצר
איגנץ פרנטישק פלאצר (בגרמנית: Ignaz Franz Platzer; 1717, פלזן – 1787, פראג) היה פסל צ'כי אוסטרי של תקופת הבארוק המאוחר.
ביוגרפיה
פלאצר נולד למשפחת הגלפים של יאן בנדיקט פלאצר במערב בוהמיה, למד באקדמיה הווינאית בסטודיו של ג'ורג' רפאל דונר. בשנת 1744 פלאצר כבר היה מבוסס בפראג שם הקים בית מלאכה גדול לפיסול. בהזמנתה של מריה תרזה יצר שלושה פסלים עבור גן הפסלים של ארמון שנברון. ומונה לפסל החצר.
לאחר מותו בית המלאכה עבר לבנו איגנץ מיכל אשר מכונה גם בשם איגנץ השני, ובהמשך עבר לדור הבא ופעל עד לשנת 1907.
נדיה די צ'לו
נדיה מריאל די צ'לו (בספרדית: Nadia Mariel Di Cello, נולדה ב-20 בינואר 1989; מקסיקו סיטי, מקסיקו) היא שחקנית ארגנטינאית. מוכרת בעיקר ממשחקה בטלנובלות של כריס מורנה: "קטנטנות" ופינת אור".
קריירה
די צ'לו נולדה כנדיה מריאל די צ'לו ב-20 בינואר 1989 במקסיקו סיטי, מקסיקו, ובגיל ארבעה חודשים היא עברה עם משפחתה לבואנוס איירס, ארגנטינה. יש לה אחות גדולה בשם נטליה.
די צ'לו גילתה עניין רב במשחק כבר בגיל צעיר מאוד.
בשנת 1996 עשתה מבחן בד להפקה של "טלפה" והתקבלה לסדרה "קטנטנות" בה גילמה את נדיה. בשנת 1999, בעונה החמישית של קטנטנות שונה שם הדמות של נדיה למריה. היא גילמה את דמותה של מריה גם ב-"קטנטנות: הסרט", שהיה הופעת הבכורה שלה בקולנוע. בשנת 2002 השתתפה בסדרה "המורדים", בתפקיד פלור פרננדז אחותה הקטנה של לונה פרננדז (ג'ורג'ינה מוז'ו) למספר קטן של פרקים. בחנוכה באותה שנה ביקרה לראשונה בישראל יחד עם סבסטיאן פרנסיני ששיחק עמה ב"קטנטנות", כדי להשתתף במחזמר הישראלי המבוסס על הסרט של הסדרה[1].
הצורך בכוח
הצורך בכוח (N-Pow) הוא מונח שאותו חקר הפסיכולוג הנודע דייוויד מק'קלנד בשנת 1961. מחקריו של מק'קלנד (McClelland) הושפעו מעבודתו החלוצית של הנרי מארי מהרווארד, שזיהה לראשונה את הצרכים האנושיים הפסיכולוגיים ותהליכי המוטיבציה ופורסמו בספרו "חקירות באישיות אנושית" (1938). מארי זיהה ותייג עשרים צרכים אוניברסליים לדעתו לכל בני האדם. מחקרים מאוחרים יותר איששו את מערכת הצרכים האנושיים בתאוריה של מארי ומצאו קשר ל-"5 תכונות האישיות הגדולות" (מודל האוקיינוס)- פתיחות, חריצות, מוחצנות, ידידותיות, נוירוטיות. בהשראת עבודתו של מאריי, מק'קלנד המשיך לפתח את התיאוריה תוך התמקדות בניסיון לאשש את התיאוריה על ידי סדרה של ניסויים ומחקרים, ביחס לאוכלוסייה האנושית. בספרו של מקללנד "החברה ההישגית" ( The Achieving Society) ובשורה של מאמרים הוא מפרט ומסביר את מודל המוטיבציה המשולב שפיתח והידוע כתאוריית הצרכים של מקללנד בהם נכללים: צורך בהישג, הצורך בכוח והצורך בהשתייכות. בספרו ובמחקריו הוא מסביר את הצורך של האדם להיות בשליטה. כמו כן, הוא זיהה בעבודתו שני סוגים מרכזיים של צורך בכוח N-Pow: כוח חברתי וכוח אישי.
נדיה די צ'לו
קריירה
בשנת 2003 השתתפה בסדרה "פינת אור" כנדיה, וביקרה בישראל בשנית בשנת 2004 על מנת להשתתף בהופעה עם שאר שחקני הסדרה.
הצורך בכוח
משמעות והשפעות של מניע הצורך בכוח
מק'קלנד מגדיר את הצורך בכוח (N-Pow) של האדם כרצון לשלוט באנשים אחרים (למטרות שלו עצמו) או להשיג מטרות גבוהות יותר (לטובת הכלל) הוא מתאר אנשים בעלי צורך גבוה בכוח ככאלה שאינם מחפשים הכרה ואישור מצד אחרים אלא יותר הסכמה והיענות או ציות. במחקריו המאוחרים יותר, מק'קלנד עידן את התיאוריה שלו כך שתכלול שני סוגים שונים של מוטיבציה לכוח: מחד, הצורך בכוח חברתי - המתבטא בין היתר בספקות עצמיים, תוצאות מעורבות ודאגה לאחרים. ומאידך, הצורך בכוח אישי - המתבטא בחיפוש כוח שכדי לקבלו צריך להתמודד עם התנגדות מצד אחרים. בהשוואה לאנשים שמונעים על ידי הצורך בהשתייכות או בהישג, אנשים עם ציוני N-Pow גבוהים נוטים להיות יותר וכחניים, אסרטיביים יותר בדיונים קבוצתיים, ויש סבירות גבוהה יותר שיחוו תסכול כאשר הם מרגישים חסרי אונים או שאינם בשליטה במצב. הם נוטים יותר לחפש או להחזיק בתפקידים שמאפשרים להם שליטה על אחרים, ולעסוק בצריכה בולטת לעין של מוצרים ושירותים שתהלום את הסטטוס החברתי הגבוה שירצו לשדר.
נדיה די צ'לו
קריירה
בשנת 2006 השתתפה בטלנובלה "מקלט לחמישה" כסילבנה.
הצורך בכוח
משמעות והשפעות של מניע הצורך בכוח
בהקשר לעולם העבודה, ציון N-Pow גבוה מנבא הצלחה גדולה יותר בקריירה לגברים ולנשים כאחד, שמדווחים על שביעות רצון גבוהה מההיבטים הקשורים לכוח במקום העבודה שלהם. המחקר של מק'קלנד עצמו כלל מקרים שהמחישו את היתרון של N-Pow גבוה במקום העבודה, במיוחד עבור עובדים מנוסים יותר המתמודדים על תפקידי ניהול. בדוגמה אופיינית אחת, איש מכירות מצליח עם צורך גבוה בהשתייכות וצורך נמוך בכוח החל לתפקד בצורה גרועה לאחר שקודם לניהול. הוא חווה קושי במתן פקודות ישירות, מה שהביא את פקודיו להתלונן כי לא הצליח להגדיר יעדים ברורים ולתגמל אנשים שעשו ביצועים טובים.
נדיה די צ'לו
קריירה
בנובמבר 2021 הגיעה די צ'לו בשלישית לישראל למופע משותף עם הזמר חן אהרוני.
הצורך בכוח
משמעות והשפעות של מניע הצורך בכוח
מחוץ לעולם העבודה, ציון N-Pow גבוה קשור לתוצאות חיוביות ושליליות בתלות במידת תחושת האחריות עליה מדווח האדם. כשתחושת האחריות נמוכה, ציון N-Pow גבוה מנבא שיעורים גבוהים יותר של התנהגות מוחצנת הקשורה להרס עצמי, כמו: שתייה מוגזמת ותוקפנות גופנית. גברים עם שילוב זה של תכונות אישיות נוטים יותר להתגרש, להיפרד או להתעלל פיזית בבני זוגם. עם זאת, קשר זה נעלם עבור אנשים עם ציוני תחושת אחריות ממוצעים או גבוהים, שנוטים לדווח על תוצאות חיוביות כמו: לקיחת תפקידים של מנהיגות חברתית.
נדיה די צ'לו
קריירה
באוגוסט 2023 הגיעה די צ'לו לישראל לביקור ולביצוע חזרות לקראת מופע שאמורה לעלות בישראל, במהלך ביקורה פורסם כי דה צ'לו חוותה הטרדה מינית והתנכלויות וששוקלת את צעדיה בפן המשפטי.
הצורך בכוח
משמעות והשפעות של מניע הצורך בכוח
ברמה החברתית, הצורך גבוה בכוח מביא לתוצאות חיוביות או שליליות בתלות בתכונות אחרות של הפרט, במיוחד אחריות ואמפתיה. חבר קבוצה שנוטה להתווכח עשוי למנוע מצבים של חשיבה קבוצתית וקונפורמיות. לחלופין, הוא עשוי להיות גורם מאיים המקשה על חברי קבוצה אחרים להתפשר ויגרום להם להתבצר בעמדתם דווקא. מנהל תובעני עשוי מחד להניע ולמקד את הצוות שלו. אך מאידך, עלול להציק לתמרן את הכפופים לו. מנהלים ויזמים בעלי N-POW גבוה, נוטים יותר לנטילת סיכון.
נדיה די צ'לו
חיים פרטיים
די צ'לו נשואה ולה בן ובת.
הצורך בכוח
משמעות והשפעות של מניע הצורך בכוח
בהיבט המיגדר י, בממוצע, גברים מדווחים על צורך גבוה יותר בכוח בהשוואה לנשים, ככל הנראה בשל גורמים ביולוגיים, גורמים חברתיים או אינטראקציה ביניהם. מגדר משפיע גם על האופן שבו הצורך בכוח מתבטא כלפי חוץ: יש יותר ממצאים המעידים כי גברים נוטים יותר להביע כעס באופן ישיר, להשתמש באלימות פיזית כדי לבסס שליטה, או לעסוק בהתנהגות מסוכנת או אימפולסיבית, בעוד שנשים נוטות יותר לעסוק בתוקפנות יחסית או לדכא את עוינותן. מנהלות נשים מביעות רצון גדול יותר לעוצמה חברתית בהשוואה לעמיתיהן הגברים, אך רצון שווה לכוח אישי. גברים, אך לא נשים, דיווחו על שביעות רצון רבה יותר מהעבודה אם היה להם צורך גבוה בכוח חברתי.
אלכסנדר פוטייב
הקולונל אלכסנדר ניקולאייביץ' פוטייב (ברוסית: Александр Николаевич Потеев; 3 במרץ 1952, מינסק, בלארוס - 7 ביולי 2016) היה קצין שירות הביון הרוסי לשעבר שנמלט לארצות הברית בעקבות פרשת ריגול.
ביוגרפיה
נולד לניקולאי פאבלוביץ' פוטייב, גיבור ברית המועצות, לוחם במלחמת העולם השנייה שמת ב-1972. פוטייב עבד בקג"ב וב-1979 נשלח במהלך מלחמת אפגניסטן כחלק מכוח משימה של ספצנאז "זניט" וכעבור שנתיים צורף לכוח "קסקאד 2" בקאבול. הוענקו לו עיטורים על השתתפויותיו בקרבות באפגניסטן. הוא שירת במינהל הראשי הראשון (ביון חוץ) של הקג"ב ואחר כך שירת בסו"ר - סוכנות הביון הרוסית.
ב-2003 הותקף בדירתו במוסקבה על ידי אלמונים, הפשע לא פוענח ולא נמצאו האשמים. אך הועלו השערות כי שירותי הביון האמריקניים ניסו לפגוע בו בשל תפקידו הרגיש; הוא עבד כסגן מנהל המחלקה האמריקנית במינהל S (מבצעי איסוף מודיעין) של סו"ר. הוא נמלט מרוסיה לארצות הברית, ביוני 2009, זמן לא רב לפני ביקורו של נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב בוושינגטון. רעייתו ובתו מרגריטה פוטייבה כבר התגוררו באמריקה בעת שהגיע אליה וקליטתו שם הייתה מהירה.
כשנה לפני מעצרם של המרגלים הרוסיים בארצות הברית, ב-2010, הוצעה לו העלאה בדרגה אך הוא סירב. מעט לפני מעצרם של המרגלים, בנו של פוטייב, שעבד בסוכנות הפדרלית למלחמה בסמים, נסע לארצות הברית. פוטייב שנפגש עם אנשי ה-FBI חשף בפניהם את רשת הריגול הרוסית המתנהלת כבר שני עשורים באמריקה. מחשש לתגובת נגד של הביון הרוסי, לשכת החקירות הפדרלית החליטה לעצור את המרגלים. מבין האנשים שנחשפו ברשת היה חואן לזארו (מיכאיל ואסנקוב בשמו האמיתי). בעת שהותו בארצות הברית נטען כי הגנרל פוטייב עסק בהלבנת הון של כספי אנשי עסקים ופקידים רוסיים.
ב-16 במאי 2011, הואשם בבגידה במולדת ועריקה, ובית הדין הצבאי המחוזי של מוסקבה החל באיסוף נתונים אודותיו.
ב-27 ביוני 2011, בית הדין הצבאי המחוזי של מוסקבה פסק כי פוטייב אשם בבגידה במולדת. נגזרו עליו 25 שנות מאסר בהיעדרו ונושלו ממנו דרגותיו. כאמור, אשמתו של פוטייב היא כי ימים מספר לפני ביקורו של דמיטרי מדבדב בוושינגטון ביוני 2010, הקולונל אלכסנדר פוטייב, סגן ראש המחלקה האמריקנית של מינהל S של הסו"ר הממונה לתפעול סוכנים זרים, נמלט לארצות הברית והסגיר לידי האמריקנים קבוצת מרגלים רוסיים שעבדו נגד ארצות הברית, ביניהם גם אנה צ'פמן.
ב-7 ביולי 2016 מת פוטייב בארצות הברית.
אווטאר - דמויות
אווטאר: כשף האוויר האחרון (באנגלית: Avatar: The Last Airbender) היא סדרת אנימציה, ששודרה בניקלודיאון בין 2005 ל-2008. הסדרה מתרחשת בעולם בעל תרבות המזרח הרחוק שבו חלק מהאנשים מסוגלים לשלוט טלקינטית על ארבעת היסודות באמצעות תנועות של אמנויות לחימה. העלילה עוקבת אחר הרפתקאותיו של אווטאר אנג וחבריו, אשר מנסים להציל את העולם ולעצור את המלחמה עם אומת האש. להלן רשימה של רוב הדמויות בסדרה.
אנג
אָנג/Aang (זאק טיילר אייזן/תובל שפיר) הוא הגיבור הראשי של הסדרה והאווטאר באותה עת.
אנג נולד במקדש האוויר הדרומי, שם גדל יחד עם שאר ילדי הנוודים. הנזירים הודיעו לו על זהותו כאווטאר בגיל 12, מוקדם בהרבה מהגיל הסטנדרטי של 16, מחשש ממלחמה העומדת לפרוץ. אחרי שנודע לו שעומדים לשלוח אותו למקדש האוויר המזרחי לצורכי אימונים, אנג ברח מביתו על גבי הביזון המעופף שלו, אַפָּה. בעת סופה קשה, השניים התרסקו אל תוך האוקיינוס ואנג נכנס למצב האווטאר ונותר קפוא בלב הים. 100 שנים אחר כך, קטרה וסוקה הוציאו אותו ואת אפה מהקיפאון. אירועי הסדרה עוקבים אחרי מסעותיו של אנג ברחבי העולם, תוך שהוא לומד לשלוט בכשפות מים, אדמה ואש, לפי סדר היסודות.
אנג הוא נער רגיש, אופטימי, בעל תושייה, רודף שלום וצדק ונעזר באלימות אך ורק כהגנה עצמית (כחלק מפילוסופיית נוודי האוויר שאיתם גדל). אנג מאוהב בקטרה ומנסה לכבוש את לבה בדרכים שונות ואינו מהסס לקבל השראה מאחרים. הוא לא רצה להיות האווטאר ולכן יש לו רגשות אשם מהעבר על כך שנטש את חבריו והעולם בכלל, כשהיו זקוקים לו ביותר, ונתן למלחמת 100 השנים להתממש. אך בהמשך, אנג לומד ומתבגר, ומאמץ את האחריות הרבה שמוטלת עליו. בסוף הסדרה, אנג ניצב בהתלבטות קשה מכיוון שהוא לא רוצה להרוג את שליט האש, שכן לימדו אותו שכל החיים מקודשים (מסיבה זו הוא גם צמחוני), ובזכות צב אריה לומד כשפות אנרגיה שבעזרתה מביס את אוזאי מבלי לקחת ממנו את חייו. לאחר סיום מלחמת מאה השנים, אנג וקטרה מתוודים על אהבתם ונהפכים לזוג.
קטרה
קָטַרַה/Katara (מיי ויטמן/ספיר דרמון) היא כשפית מים עוצמתית בת 14 משבט המים הדרומי.
אחותו הקטנה של סוקה, קטרה גדלה בכפר דמוי-אינואיטי בקוטב הדרומי. בפלישה האחרונה של אומת האש למקום, אִמהּ של קטרה נרצחה, אירוע טראומתי שעליו מדברת רבות לאורך הסדרה. יחד עם אחיה הבוגר סוקה, הם מלווים את אנג לאורך מסעו ברחבי העולם. בסוף העונה הראשונה קטרה שלטה בכשפות מים ולכן לימדה את אנג במהלך העונה השנייה במקביל ללימודי כשפות האדמה שלו. קטרה מרבה לדבר על חשיבות התקווה ומגלה אמפתיה פעמים רבות, בין היתר כאשר מתעקשת להציל אנשים בודדים וכפרים שלמים במשך המסע. קטרה גם יודעת להשתמש בכשפות דם, שליטה במים בתוך גופו של בעל חיים אחר דרך מערכת הדם שלו, בירח המלא. החל מסוף הסדרה ולקראת סדרת ההמשך קטרה הפכה לבת זוגו של אנג.
סוקה
סוֹקָה/Sokka (ג'ק דה־סנה/אסף אבידן עונה 1 / דניאל מגון עונות 2–3) הוא לוחם בן 15 משבט המים הדרומי ואחיה הגדול של קטרה.
בתור לוחם ללא יכולת כשפות, סוקה משתמש בבומרנג, אלת מתכת, ומאוחר יותר גם בחרב העשויה ממתכות של מטאוריט. לסוקה יש יכולות רבות, ביניהן הנדסה ושירה. הוא הומוריסטי לעיתים קרובות ומהווה האתנחתא הקומית של הסדרה, ובאותו זמן גם "המוח" של החבורה. יחד עם אחותו הצעירה קטרה, הם מלווים את אנג לאורך מסעו ברחבי העולם. סוקה התאהב בנסיכה יואה של שבט המים הצפוני בסוף העונה הראשונה אבל לאחר שזו הופכת לירח הוא מתאהב בסוקי, מנהיגת לוחמות הקיושי והשניים נהפכים לזוג.
טוף
טוֹף בֵּיְיפוֹנְג/Toph Beifong (ג'סי פלאוור/ליאנה עיון) (עונה 2–3) היא כשפית אדמה עיוורת ועוצמתית בת 12 ממשפחה עשירה. בילדותה ברחה למערה שם היא פגשה בחיות המיתולוגיות המכונות "חפרפרות-גירית" (Badgermole) ענקיות ועיוורות אשר לימדו אותה כשפות אדמה. למרות היותה עיוורת, טוף היא כשפית אדמה מוכשרת והיא מסוגלת לראות בעזרת רעידות שהיא מרגישה באדמה דרך רגליה, מה שמאפשר לה לראות דברים רבים שבני אדם רגילים לא רואים. במהדורה הביתית נכתב שהיא אפילו מסוגלת להרגיש את האדמה גם כשאינה מחוברת לקרקע. לקראת סוף העונה השנייה היא פיתחה את כשפות המתכת מה שגורם לה להיחשב ככשפית האדמה הגדולה בהיסטוריה. טוף רואה את עצמה כעצמאית לגמרי, ויש לה קושי לקבל עזרה מאחרים. היא סרקסטית, ישירה, עקשנית, לפעמים גם מרדנית, ובמידת מה חצופה.
צוקו
צוּקוֹ/Zuko (דנטה באסקו/עפר שכטר עונה 1 / לירון לב עונות 2–3) הוא הנסיך בן ה־16 של אומת האש, יורש העצר לשלטון.
את ילדותו העביר יחד עם אחותו המניפולטיבית אזולה, אמו התומכת אורסה ואביו הרשע אוזאי. כאשר אירו דודו חזר מבה סינג סה, התגלה שאביו של צוקו מנסה להיות שליט האש במקום אירו. בערב של אותו יום מתנהלת שיחה חריפה בין אביו אוזאי לסבו אזולון. לאורך כל השיחה אזולה האזינה, אך צוקו העדיף לברוח. אחר כך אזולה המשיכה להציק ולפגוע בצוקו כמו תמיד. כאשר צוקו מתעורר, הוא מגלה כי אימו נעלמה וסבו נפטר באותו יום ולא ברור לו מה באמת קרה, והעובדה שאמו עזבה אותו נצרבה לו בזיכרון כטראומה. הסדרה נסגרת בעובדה שהוא שואל את אביו איפה בדיוק נמצאת אמו. לא נמסר בסדרה איפה היא נמצאת ומה בדיוק קרה באותו לילה, אך בקומיקס "החיפוש" מסופר על כל המתרחש.
בעונה השנייה, אזולה מכריזה על צוקו ואירו כמבוקשים של אומת האש, מה שמכריח את שניהם לחיות כנמלטים, לטייל ברחבי ממלכת האדמה וכמעט לגווע מרעב. מאוחר יותר, השניים מצליחים להיכנס לבה־סינג־סה כפליטים ולעבוד בחנות תה. לאורך כל התקופה הקשה הזו, אירו מנסה כמיטב יכולתו להסיב את צוקו לטוב וללמד אותו שיעורי חיים. ברגע המכריע, בו האווטאר קרוב והוא ניצב בפני ההתלבטות, הוא בוחר להצטרף לאזולה ועוזר לה להביס את האווטאר ולהשתלט על בה־סינג־סה. בתחילת העונה השלישית, צוקו מתקבל חזרה לביתו וחי כנסיך אומת האש, עם כל ההערכה והאהבה שתמיד חשב שרצה. באותו הזמן, הוא מבקר את אירו, שהוכנס לכלא אומת האש על הבגידה שלו. בתקופה הזו, הוא מבין שהחיים האלה הם מה שאביו דרש ממנו, ולא מה שהוא רוצה בעצמו. ביום הפלישה הוא מתעמת עם אביו ובורח, שם הוא גם מגלה באופן מעורפל מה קרה לאמו ומגלה כי למעשה היא לא מתה או ברחה, אלא גורשה מאומת האש בשל סיבות לא ברורות. אחר כך צוקו מצטרף לאווטאר ומתחיל ללמד אותו כשפות אש. ביחד עם אנג הוא קיבל תואר של כשף אש רב עוצמה כשהשניים למדו אצל שני הדרקונים האחרונים שנותרו. בסוף הסדרה הוא כמעט והפסיד לאזולה באגני קאי בגלל שהיא תקפה את קטרה במקום את צוקו וכדי שקטרה לא תיפגע הוא רץ לפניה וניפגע בעצמו מן המתקפה, אך קטרה התערבה ועזרה לו, בסופו של דבר הם ניצחו ביחד. לאחר מכן הוא הוכתר כשליט האש החדש, ובכך מסיים את המלחמה. מיד אחר כך, צוקו חוזר לאביו שיושב כעת מאחורי סורג ובריח ושואל אותו איפה אמו נמצאת.
צוקו עובר את השינוי המשמעותי ביותר בסדרה, מדמות הנבל הראשי בעונה הראשונה לחבר טוב של אנג. לכן, דמות הפרוטגוניסט מתחלקת בין אנג לצוקו ואפשר לראות קווי דמיון בניהם לאורך כל הסדרה.
אירו
גנרל אִירוֹ/General Iroh (מאקו אייוומאטצ'ו/גרג בולדווין/דב רייזר), נודע גם בכינוי "דרקון המערב", הוא מאסטר כשפות אש ויורש העצר החוקי לשעבר.
אירו הוא בנו הבכור של אזולון, שליט האש הקודם, שבתור גנרל אומת האש היה היחיד שהצליח לחדור ולהשתלט על בה־סינג־סה. במהלך המצור בנו היחיד של אירו, לו־טן, נפל. בעונה השנייה, מתגלה כי אירו חבר באגודה סודית בשם הלוטוס הלבן, ומנצל זאת כדי להיכנס לבה־סינג־סה כפליט יחד עם צוקו. שם, אירו מחליט לפתוח דף חדש ומתחיל לעבוד כחולט תה, לאחר הביקורות המצוינות של אנשי העיר הוא פותח בית תה משל עצמו. בסוף העונה, נכנס לכלא אומת האש על הפעולות הבוגדניות שלו. שם הוא מתאמן כל יום ומפתח מסת שרירים מרשימה; ביום ליקוי החמה, בו כשפי האש מאבדים את הכשפות שלהם, השתמש בעוצמתו הפיזית כדי לברוח מהכלא. ביום השביט של סוזין, הוא שחרר את בה־סינג־סה יחד עם שאר חברי האגודה הסודית ״הלוטוס הלבן״.
אירו הוא אדם נדיב, חכם, הומוריסטי ולוקח את החיים בקלות. יש לו חיבה רבה לתה, אוכל, משחק האסטרטגיה פאי־שו ומוזיקה שמחה. אירו לעיתים קרובות מתנהג כנהנתן בכך שהוא מתרכז יותר בהנאות ובנופש מאשר בציד אחר האווטאר, דבר שלעיתים קרובות מתנגש במשימה של אחיינו צוקו.
אזולה
אחותו הקטנה של צוקו, בת 14, נסיכת אומת האש ויורשת העצר השנייה לשלטון. מאז שנולדה, נחשבה אזולה לעילוי בכשפות אש ועל כן היא שולטת גם ביכולת הנדירה לכשפות ברק ושימוש באש כחולה מגיל צעיר. אזולה היא נערה מניפולטיבית, אינטליגנטית, שתלטנית ופרפקציוניסטית.
לאחר שאוזאי שמע על פעולותיו של גנרל צאו בקוטב הצפוני ובגידתם של אירו וצוקו, הוא שלח את אזולה במטרה לכלוא את צוקו ואת אירו. לאורך כל העונה השנייה, השניים מנהלים חיים בממלכת האדמה במנוס מאזולה, שממשיכה לצוד אחריהם ואחרי האווטאר עם שתי חברותיה, מיי וטאי־לי. בסוף העונה השנייה, אזולה מצליחה להוביל הפיכה ולכבוש את בה־סינג־סה, באמצעות השתלטות על המשטרה החשאית של המקום, הדאי־לי. צוקו מצטרף אליה ועוזר לה במהפכה זו, שבמהלכה הרגו את האווטאר (שחזר לחיים). לאחר שצוקו יוצא כנגד אביו באמצע העונה השלישית, אזולה ממשיכה לנסות ולהביס את אחיה ואת האווטאר. אחרי שמיי וטאי־לי בוגדות בה ואומרות שהן לא מפחדות ממנה יותר, אזולה מתחילה להיכנס לשיגעון על גבול מחלת נפש. בפרקים האחרונים של הסדרה, אזולה נהיית פרנואידית וסכיזופרנית כשהיא מתכוננת להכתרה שלה כשליטת האש. היא מגרשת את כל משרתיה, גוזרת את שיערה והוזה את אמה האבודה במראה. לבסוף, צוקו מגיע לעצור את הכתרתה והיא מזמינה אותו לקרב אגני קאי שבסופו היא מובסת על ידי אחיה הבכור כשהיא בוכה ושואגת בהיסטריה. אחד הכותבים הראשיים של הסדרה, אהרון אהז, סיפר כי תוכננה עונה רביעית שבה אזולה "תגאל עצמה כמו צוקו" כשאחיה הגדול ישמש לה כמנטור, אך לבסוף הרעיון נזנח לאור הסרט איירבנדר עליו היוצרים החליטו להתרכז.
היו אנשי חיל
היו אנשי חיל (באנגלית: Be Ye Men of Valor) היה נאום בזמן מלחמה שנאמר בשידור של BBC ב-19 במאי 1940 על ידי ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל. זה היה הנאום הראשון שלו לאומה כראש ממשלה, והוא ניתן תשעה ימים לאחר מינויו, במהלך הקרב על צרפת בשנה השנייה למלחמת העולם השנייה. הנאום מסתיים בציטוט מתוך ספר מקבים א', פרק ג', פסוקים נ"ח-ס', המספק את הביטוי שבאמצעותו נודע הנאום:"לפני מאות שנים נכתבו מילים כדי להוות קריאה ודרבן למשרתים הנאמנים של אמת וצדק: 'התחמשו והיו אנשי חיל והיו מוכנים לעימות, כי טוב לנו לאבד במלחמה מאשר להביט בזעם של אומתנו ומזבחנו. כפי שרצונו של אלוהים בשמיים, כך יהיה'."
קרל דיפנבאך
קרל דיפנבאך (בגרמנית: Karl Dieffenbach; 2 בנובמבר 1859 – 17 במרץ 1936) היה גנרל גרמני, שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
תחילת הקריירה
דיפנבאך היה נשוי לציירת פאני קופטה מטריר.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
ב-17 בדצמבר 1916 מונה למפקד הקורפוס ה-8, וב-12 במרץ 1917 מונה למפקד קורפוס המילואים ה-9. ב-2 באפריל הוא קיבל את הפיקוד על הגזרה הדרומית של הארמייה השישית בהנהגת "קבוצת אראס". שבוע לאחר מכן החל קרב אראס. ב-26 באפריל 1917 הוענק לו עיטור הפור לה מריט כהוקרה על שירותיו בהגנה. ביוני 1917 הוא מונה במהלך קרב מסין למפקד להוביל את "קבוצת ויטשאטה" של הארמייה הרביעית שהועברה לפלנדריה. בקרב עם הארמייה הבריטית השנייה בפיקודו של הגנרל הרברט פלומר, הדיוויזיות שלו נאלצו לוותר על מבלט Wytschaete ונאבקו במשך חודשים רבים בקטע הדרומי של הקרב הגדול על איפר כדי לשמור על קו החזית החדש בין Hollebeke-Zandvoorde – מערבית לוורנטון.
בינואר 1918 הוכפף הקורפוס שלו לארמייה ה-17 שהוקמה לאחרונה בארטואה. במהלך מתקפת האביב הוא הוביל את הדיוויזיות שלו בקרב מונשי - קמברה במרץ 1918 ולאחר מכן השתתף בהתקפה על הסקרפ. באמצע אפריל 1918 חזר דיפנבאך עם הקורפוס שלו לארמייה השישית ולחם בקרב הליס באזור שמדרום למרוויל. קרבות עמדה בארטואה ובפלנדריה הצרפתית נמשכו ממאי עד אוגוסט. בספטמבר 1918 הועבר תחת פיקוד הארמייה הראשונה בריימס, ומסוף ספטמבר לחם תחת פיקוד הארמייה החמישית על המז. ב-8 בנובמבר 1918 פורק קורפוס המילואים ה-9.
ב-8 במאי 1919 פרש דיפנבאך מהצבא, וב-19 ביולי 1919 הועלה דיפנבאך לדרגת גנרל חיל הרגלים. בהמשך הוא היה יו"ר האגודה האזורית של Rheinisch-Westfälisches Industriegebiet והסניף המקומי בדיסלדורף של אגודת הקצינים הגרמנית ואיגוד הלוחמים של המחוז המנהלי של דיסלדורף. דיפנבאך מת בביתו בדיסלדורף ב-17 במרץ 1936.
דיוויד בושנל
דייוויד בושנל (30 באוגוסט 1740 - 1824, וסטברוק, קונטיקט) היה ממציא אמריקאי, קצין הנדסה, מורה ורופא.
בושנל המציא את הצוללת הראשונה ששימשה בקרב, כמו גם מוקש צף שהופעל במגע.
ביוגרפיה
דייוויד בושנל נולד בחלק מבודד של סייברוק, קונטיקט ב-1740 לנחמיה וסוזן, הבכור בין חמישה בנים, למשפחה שעסקה בחקלאות.
צוללת הצב
בזמן שהותו בייל, בושנל הוכיח שניתן לפוצץ אבק שריפה מתחת למים. הוא השתמש בידע הזה לא רק בבניית המכרה התת-ימי אלא מאוחר יותר ביצירת מוקשים צפים שהתפוצצו במגע. בעבודה עם ממציא ניו הייבן העשיר, יצרן השעונים ואיש יציקת הפליז אייזק דוליטל, הוא פיתח בנוסף את פצצת הזמן הראשונה שהופעלה מכנית, כמו גם את המדחף הראשון. הוא שילב את הרעיונות הללו על ידי בניית צוללת שנועדה לתקוף ספינות על ידי הצמדת פצצת זמן לגוף שלהן, תוך שימוש במקדחה המופעלת ביד ומקדח ספינה כדי לחדור את הספינה.
שירותו בצבא הקונטיננטלי
בשנת 1778 הציע הגנרל וושינגטון להקים יחידה צבאית חדשה (קורפוס) שתקרא "חיל החבלנים והכורים". בושנל קיבל את הפיקוד על הקורפוס בדרגת קפטן-סגן ב-2 באוגוסט 1779. ב-6 במאי 1779, הוא נלקח בשבי בפאריש מידלסקס, כיום דאריין, קונטיקט, ולאחר מכן הוחלף בתפקידו.
ב-8 ביוני 1781, בושנל מונה לקפטן בצבא הקונטיננטלי ולחם במצור על יורקטאון בספטמבר ובאוקטובר של אותה שנה.
בושנל שירת בצבא עד ששוחרר ב-3 ביוני 1783. לאחר מכן הוא הפך לחבר באגודת קונטיקט של סינסינטי, ארגון שהוקם על ידי קצינים שהיו ותיקי הצבא.
בשלב מסוים לאחר המהפכה, הוענק לבושנל מדליה על ידי ג'ורג' וושינגטון.
לאחר סיום המלחמה הוא חזר לקונטיקט שם התגורר עד 1787 עד שעבר בפתאומיות לצרפת. על פעילותו בצרפת לא ידוע הרבה, אם כי עלו השערות כי ייתכן שהוא שיתף פעולה עם הממציא רוברט פולטון בפיתוח עיצוב לצוללת.