cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עוולה חוקתית
פסיקה
בתחום אחר שעניינו יחסי הורים- ילדים, קיים פסק דין אמין שעסק בהפרת אב את חובותיו ההוריות. מדובר בתביעה של ילדים את אביהם בגין ניכור ואי דאגה לצורכיהם שגרו להם לנזקים נפשיים. בית במשפט פסק לטובת הילדים על בסיס הפרת חובה חקוקה של חוק האפוטרופסות שם פירשו את "צורכיהם" של ילדי כלא חומריים גרידא. בית המשפט הדגיש שהתביעה איננה התחום הרגיל של דיני הנזיקין וזו דוגמה לכך שהפסיקה הנזיקית מקבלת אופי חוקתי.
כאמור, נכון לזמן כתיבת הערך, אין פסיקה רחבה של בית המשפט העליון הנוגעת לנושא.
בערכאות הראשונות יש מעט פסקי דין העוסקים בתביעות בגין עוולות חוקתיות בין פרטים. בין פסקי הדין המרכזיים:
בפס"ד נעאמנה נ' קיבוץ קליה הוגשה תביעה כנגד פארק מים שסירב לאפשר כניסתם של משפחה ערבית לתחומיו בשל לאומיותה- כאשר הנימוק היה נימוק ביטחוני. השופטת מזרחי התייחסה לשתי עילות שהועלו: עילה חוזית ונזיקית. השופטת טוענת בפסק הדין, שההפליה גיבשה עוולה, על יסוד ההנחה שהזכות לשוויון, הנגזרת מהזכות החוקתית לכבוד, חלה גם במערכות יחסים בין פרטים.
פסק הדין כאמור הסתמך על שני מקורות: מחד גיסא, עוולת הפרת חובה חקוקה (כשהחיקוק המופר הוא חוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו), ומאידך גיסא, ניתוח חוזי הכולל שימוש במונח השסתום "תום לב".
דוגמה נוספת היא פסק הדין שמסיאן נ' גני רוזמרי. סיפור המעשה נסב סביב מועדון שמנע את כניסתה של התובעת בתיה שמסיאן, נכה על כיסא-גלגלים, לערב פנויים פנויות שנערך בין כתליו. בפסק-דין זה נעשתה אקרובטיקה משפטית כדי לחייב את הנתבעת בגין עילות שונות מן המשפט האזרחי. בית-המשפט פסק כי הנתבעת הפרה חוזה, התרשלה, הפרה חובה חקוקה ואף חטאה בלשון הרע – והכול, למעשה, נבע מהפגיעה בזכות הנתבעת לשוויון.
יש לציין כי פסק הדין ניתן טרם נחקק החוק לאיסור הפליה במוצרים.
נראה שבבית המשפט למשפחה יש יותר מקום לתביעות אלו: לדוגמה, נפסקו פיצויים כנגד בעל שהתעלל באשתו לא רק בעוולה התקיפה אלא גם בפגיעה בגופה בכבודה, באוטונומיה שלה, ברגשותיה, אובדן רווחתה ועוד. כך גם בפסקי דין נוספים של סירובים לתת גט במשך זמן רב- כשהפגיעה היא בגזירת בדידות וחוסר אינטימיות עם בן זוג אחר, בזכותה לממש את עצמה ופגיעה בכבודה.
היבטים רלוונטיים בהצעת הקודיפיקציה
הצעת חוק דיני ממונות שכינוייה במונחים משפטיים היא קודיפיקציה, היא הצעת חוק המאחדת את כל המשפט האזרחי בשיטת המשפט הישראלית. למרות ההכרה הפסיקתית החלקית, אין בהצעת הקודיפיקציה התייחסות מפורשת לסוגיית העוולות החוקתיות. נראה שהצעת החוק איננה מתמודדת באופן מלא עם השימוש בדיני הנזיקין, בעיקר בעוולת הרשלנות, בתחום של המשפט הציבורי ובאשר למעמדן של עוולות חוקתיות. עם זאת, ניתן לזהות כי המגמה של ההכרה בעוולות ובסעד הנגזר מהן, עולה בקנה אחד עם הוראות ההצעה. להלן מספר אינדיקציות על פיהן ניתן לזהות את הרחבת ההגנה על זכויות יסוד והרחבת הבסיס החוקי והמהותי של העוולות החוקתיות.
ראשית, ההצעה פותחת בהצגת עקרונות היסוד ותכליות ההצעה. בין התכליות נמנים ערך הצדק, הגינות, ושמירה על זכויות מוקנות. פרשנות רחבה של הערכים האלו יכולה להעיד על הכרה בחשיבות זכויות מכל סוג ובפרט זכויות יסוד, מה שיכול לשמש הבסיס לחיזוק חשיבותן של העוולות החוקתיות.
שנית, מאפיין מובהק של הקודיפיקציה הוא הרחבת מגוון הסעדים להגנה על זכויות, ובין היתר מתן אפשרות לבתי המשפט לתת פיצויים עונשיים ו"צו מרתיע" - שהוא סעד חדש. אין ספק שהרחבת הסעדים מחזקת אף היא את ההגנה על הזכויות החוקתיות.
בנוסף, הוראותיהם של חוק הגנת הפרטיות, איסור לשון הרע וחוק עוולות מסחריות- שלמרות הפן החוקתי בהם והאופי הנזיקי, הוצאו במכוון מהקודיפיקציה משום שעניינם לא אזרחי טהור- שהרי הן כוללות הוראות פליליות, מנהליות וראייתיות. הדבר חל גם לגבי הוראות החוקים: איסור אפליה בשירותים ומוצרים, החוק למניעת הטרדה מינית והחוק למניעת הטרדה מינית מאיימת. הוצאת החוקים מתוך הקודקס האזרחי מעיד על כך שהם בעלי משנה חשיבות משום שהם מקבלים מעמד של עבירות פליליות שדרגת חומרתם גבוהה יותר. מאידך, מהלך זה יכול להמעיט בחשיבות הסעד האזרחי שניתן ועלול להרתיע פרטים מלהשתמש בהגנה הזו.
עניין נוסף שראוי לציינו הוא שמצטיירת מגמה שבה העוולות הפרטיקולריות - תקיפה, כליאת שווא ואף הסגת גבול, עוולות שלהן פן חוקתי ובעיקר העוולות שעיקר הגנתם הוא על הגוף, הורחבו.
השינויים הגדולים בעוולת התקיפה הם הפיכת דרישת הכוונה לידיעה, וצמצום ההגנות.
עוולת הסגת גבול- שעניינה בקניין, הורחבה גם למקרים שמדובר בהתערבות בזכות להחזקה של אדם אחר. הרחבת השתרעותן של העוולות מעיד בהחלט על הגנה חוקתית גדולה יותר מפני פגיעה בגוף וברכוש- שמהוות זכויות יסוד.
לסיום, לעניין אחריות עובדי ציבור, בקודיפיקציה מוצע להרחיב את חסינותם של עובדי הציבור. הצעה זו נובעת מהסיבה כי עובדי הציבור חשופים במיוחד לסיכוני אחריות עקב אפשרות תביעת הרשות ועובדיה בגין עוולת הרשלנות. חשיפתם לסיכונים אלו עלולה לשבש את פעילותה של הרשות הציבורית. ההסדר המוצע איננו גורע מאחריותה של המדינה או הרשות השלטונית, והיא תפצה את הניזוק במקרה בו ביצע עובד הציבור עוולה. העניין מחד, עומד בניגוד למגמה של הרחבת בהכרה בפגיעה בזכויות חוקתיות ומתן סעד בגינן, מאידך הקביעה כי המדינה תפצה את הניזוק מעידה על כך שאין כוונה לשלול לחלוטין את הפיצוי.
מבט לעתיד
כאמור, תחום העוולות החוקתיות הוא תחום חדש שקיבל רק הכרה חלקית בחקיקה ובפסיקה הישראלית. עם זאת הוא נמצא בהתפתחות מתמדת בעיקר בפסיקה.
כפי שניסינו להראות, אין אחידות בביסוס העילה. אנו מצפים שבעתיד, העוולות החוקתיות ימצאו בסיס איתן להישען עליו. מבחינה חקיקתית, אנו מאמינים שיהיו יותר הסדרים ספציפיים לגבי עוולות חוקתיות. תחום הפגיעה באוטונומיה הוא תחום שלדעתנו בעל בסיס פסיקתי איתן, ואנו מאמינים שהוא יגיע להסדר. תחום "בוער" נוסף הוא הכרה פסיקתית בחובתם של זרועות השלטון להגן על הפרטים בחברה, כאשר קיים חשש של "חוכמה בדיעבד", כשאיננו מודעים לעומס התלונות והמקרים המגיעים למשטרה וזרועותיה. עם זאת אנו חשים בצורך למניעה או לפחות הרתעה של עובדי רשויות אלו, ממצבים של פגיעה של פרט בפרט אחר בשל רשלנות זרועות החוק.
בליבנו תקווה כי בעתיד ימצא הסדר ראוי והשלמת חקיקתם של כל חוקי היסוד- כאז יהיה ניתן גם להגיע להסדר מיוחד להגנה על זכויות יסוד אולי אף מוץ לדיני הנזיקין. המשפט האמריקאי יכול להוות לנו השראה בתחום זה שם מדובר בענף משפטי משל עצמו- מחוץ לדיני הנזיקין, שנידון בבתי משפט פדרליים.
כאמור בהצעת ה"קודיפיקציה" נמצא גרעין כלשהו לנכונות לפתח את התחום, אך פיתוח הסקטור של עוולות חוקתיות קשור קשר אמיץ לכינון החוקה בישראל, ובעיקר להכרה בערכים מהותיים ומרכזיים בשיטת המשפט שלנו כערכי יסוד המעוגנים בחוק. כל עוד לא נשלם תהליך כינון החוקה בישראל (ונראה כי ארוך וממושך הוא) וכל עוד אין עיגון ישיר בחקיקה וקיים חשש בפסיקת בתי המשפט להשתמש באופן מפורש במינוח "עוולות חוקתיות" הרי שאין אנו יכולים לנוח על זרי הדפנה, והמלאכה על ידי המחוקק והן על ידי בתי המשפט עוד רבה.
פסיקה
ע"א 243/83 עיריית ירושלים נ. גורדון, פ"ד לט (1) 113
בע"א 700/89 חברת החשמל לישראל בע"מ נ' מליבו ישראל בע"מ, פ"ד מז(1) 667
ע"א 6296/00 קיבוץ מלכיה נ' מדינת ישראל, פ"ד נט(1) 16 .
ע"א 2081/00 אבנעל חברה להפצה בע"מ נ' מדינת ישראל (טרם פורסם)
ע"פ 4121/02 קרן נ' מ"י (, מיום 25.6.02, טרם פורסם.)
בג"ץ 101/74, 102 בינוי ופיתוח בנגב נ' שר הביטחון ואח', פ"ד כח (2) 449.
בג"ץ 358/77 דדון נ' עריית י-ם ואח', פ"ד לב(1) 729.
בג"ץ 346/81 רינגל נ' מועצה אזורית כרמיאל פ"ד לה(4) 825.
בג"ץ 35/78 י.ש.י.-פ.א.ב חברה קבלנית עבודות בניין בע"מ נ' עריית י-ם, פ"ד לב(2) 581.
בג"ץ 688/81 מיגדה בע"מ נ' שר הבריאות, פ"ד לו(4) 85, 97.
ע"א 6296/00 קיבוץ מלכיה נ' מדינת ישראל, פ"ד נח (6) 16, 21
ע"א 1678/01 פנחסי נ. וייס, פ"ד נח (5) 167
ת"א (כפר סבא) 7634/96 אלמסרי נ' מדינת ישראל [לא פורסם].
ע"א 2781/93 דעקה נ' בית החולים כרמל, פ"ד נג (4) 526
ע"א 2034/98 אמין נ. אמין פ"ד נג (5) 69.
ת"א (י-ם) 11258/93 נעאמנה נ' קיבוץ קליה, דינים שלום ו 236.
תמ"ש (י-ם) 18551/00 ק.ס נ' ק.מ (טרם פורסם).
תמ"ש (ת"א) 54452/96 פלוני נ' אלמונית (לא פורסם).
ע"ע 360/99 כהן-מדינת ישראל, פד"ע לח 1.
ע"ע 117/03 חורב- נציבות שירות המדינה (טרם פורסם).
קרל בוש
חייו
בוש נולד בקלן, ולמד מטלורגיה והנדסת מכונות בבית הספר הטכני של שרלוטנבורג (כיום - האוניברסיטה הטכנית של ברלין), בין 1894 ל-1896. לאחר מכן למד כימיה באוניברסיטת לייפציג בין השנים 1896 ל-1898. ב-1899 החל לעבוד בחברת BASF, והשתתף בפיתוח דיו האינדיגו הסינתטי. בין 1908 ל-1913 פיתח יחד עם פריץ הבר את תהליך הבר-בוש, לייצור אמוניה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עבד על סינתזת בנזין ומתאנול בכימיה של לחץ גבוה. ב-1925 היה ממייסדי חברת אי גה פארבן ומונה למנכ"ל החברה. ב-1931 זכה בפרס נובל לכימיה, יחד עם פרידריך ברגיוס, על פיתוח שיטות בכימיה של לחץ גבוה. בשנת 1935 החל לכהן כיושב ראש מועצת המנהלים של אי גה פארבן, אשר במהלך מלחמת העולם השנייה ייצרה את הגז ציקלון בה עבור מחנות ההשמדה הנאציים. בשנת 1939 זכה בפרס גתה, שבשנות השלטון הנאצי הוענק לאישים שהזדהו עם המשטר הנאצי ותמכו בו.
ב-1940 מת בהיידלברג, לאחר מחלה ממושכת.
בוש היה אסטרונום חובב, והאסטרואיד "7414 בוש" קרוי על שמו.
מד סיזן
מד סיזן (באנגלית: Mad Season) הייתה סופרגרופ אמריקאי שנוצרה ב-1995 משלוש להקות שונות מתוך סצנת הגראנג'.
פעילות
הלהקה הורכבה מליין סטאלי, סולן להקת אליס אין צ'יינס, מייק מקריידי גיטריסט להקת פרל ג'אם, בארט מרטין מתופף להקת סקרימינג טריז וג'ון בייקר סאונדרס (חבר קרוב של מק'ריידי) שבעבר ניגן עם אמני בלוז ידועים. מארק לאנגן סולן להקת סקרימינג טריז מתארח באלבום בשני שירים. סטאלי הוא האחרון שהצטרף להרכב כסולן וככותב העיקרי של הטקסטים. מד סיזן הוציאה אלבום אחד בלבד בשם Above. הסגנון באלבום הוא שילוב בין גראנג' ובלוז, והוא הוקלט במהלך תקופה נדירה של פיכחות מצידו של סטאלי, שנאבק בהתמכרותו להרואין במשך יותר מעשור.
מד סיזן מופיעה גם באלבום ההוקרה לג'ון לנון, "Working Class Hero", שם היא מבצעת גרסת כיסוי לשיר "I Don't Wanna Be a Soldier".
בשנים 1997–1999 נקראה הלהקה "Disinformation".
ג'ון בייקר סאונדרס וליין סטאלי מתו שניהם בנסיבות דומות. בייקר נפטר ממנת יתר של הרואין במהלך 1999, וסטאלי (מנת-יתר היא סיבת המוות המשוערת) במהלך 2002.
בשנים 2012 ו-2014–2015 התבצעו איחודים חלקיים של הלהקה עם מקריידי.
דאנקן לורנס
דאנקן דה מור (בהולנדית: Duncan De Moor; נולד ב-11 באפריל 1994; ידוע בשם הבמה שלו דאנקן לורנס) הוא זמר הולנדי, זוכה אירוויזיון 2019 שהתקיים בתל אביב.
ביוגרפיה
לורנס גדל בעיר קטנה בדרום הולנד וכבר מגיל 13 החל לכתוב שירים. בפברואר 2020 פרסם אינסטגרם כי בלידתו נגרם חוסר בחמצן לזמן מה, מה שיצר הפרעה מוטורית שהשפיעה על תפקוד יד ימין שלו.
לורנס החל בקריירה מוזיקלית בשנת 2014 עם השתתפותו בעונה החמישית של תחת ההדרכה של אילזה דה-לאנז', נציגת הולנד לאירוויזיון 2014 (מקום שני). לורנס הגיע עד חצי הגמר של התחרות. לאחר מכן השתלב בבית ספר למוזיקה בטילבורך. הוא סיים את בית הספר בשנת 2017 כשבזמנו שם הוא השתתף במספר להקות בית ספר. בשנת 2018 כתב, יחד עם ג'יהאד רחמוני, את השיר "Closer" לצמד הקיי-פופ TVXQ.
בתחרות האירוויזיון 2019 ביצע את השיר "Arcade". השיר הוביל באתרי ההימורים - וניצח.
בעקבות ניצחונו, תחרות אירוויזיון 2021 התקיימה ברוטרדם, הולנד, לאחר שאירוויזיון 2020 בוטל בעקבות התפרצות נגיף הקורונה.
ב-23 באוקטובר 2019 פורסם הסינגל השני שלו, "Love Don't Hate It". ב-13 במאי 2020 הוציא EP (מיני אלבום), בשם Worlds on Fire, הכולל את שני הסינגלים הראשונים שלו ושלושה שירים חדשים.
ב-1 באוקטובר 2020 הוציא את השיר "Last Night", וב-13 בנובמבר השיק את אלבום הבכורה שלו Small Town Boy.
ב-30 ביולי 2021 הוציא את הסינגל "back to back" יחד עם וראבל. ב-26 בנובמבר הוציא את הסינגל "Wishes Come True".
ב-6 במאי 2022 הוציא את הסינגל "Take My Breath Away". ב-3 באוגוסט הוציא את הסינגל "Electric Life". ב-21 באוקטובר הוציא את הסינגל "WDIA (Would Do It Again)" עם רוזה לין. ב-25 בנובמבר הוציא את הסינגל "I Want It All".
ב-8 במרץ 2023 הוציא את הסינגל "Skyboy". ב-13 במאי הוציא את הסינגל "You'll Never Walk Alone". ב-18 באוגוסט הוציא את הסינגל "Anything".
חיים אישים
לורנס נולד לשתי אימהות, ובבגרותו אימץ את שם המשפחה "לורנס" מתוך שמה של אימו "לורנסיה".
לורנס הוא ביסקסואל. הוא הצהיר זאת בראיון שנערך לפני גמר אירוויזיון 2019, בו אמר: "אני הרבה יותר מרק אומן, אני בן אדם, אני חי, אני ביסקסואל, אני מוזיקאי, אני עומד בשביל דברים. אני גאה לקבל את ההזדמנות להראות מה אני, מי שאני". באוקטובר 2020 התארס דאנקן לורנס לבן זוגו ג'ורדן גרפילד העוסק בכתיבת שירים.
אחרי שהופיע בחצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2021, לורנס נדבק בקורונה ופיתח תסמינים. בשל כך, הוא היה מנוע מלהופיע בשידור חי בגמר אירוויזיון 2021, ומלהעניק את הגביע לזוכה.
דיז'ון
דיז'ון נמצאת במרחק 300 קילומטר מפריז ו-200 קילומטר מז'נבה וליון ולכן משמשת רבות כתחנת ביניים בנסיעה ליעדים אלו. העיר נמצאת בין אזורים מישוריים המשמשים לחקלאות לבין אזור מישורי ביצתי. את דיז'ון חוצים שני נהרות טבעיים: האוש (Ouche) והסוזון (Suzon). באזור המאוכלס של העיר, נהר הסוזון הוא כעת תת-קרקעי. בנוסף, עובר גם נחל בשם "נחל בורגון" (Le Canal de Bourgogne) בתוך העיר. אוכלוסיית העיר עצמה נאמדה ב-2005 ב-151 אלף נפש, ויחד עם סביבותיה היא נאמדה ב-237 אלף.
היסטוריה
הסימנים הראשונים להתיישבות באזור העיר הם כבר מהתקופה הנאוליתית. אולם, לא ניתן לדבר על המקום כעיר ממש עד לתקופה הגאלית-רומית.
השם המקורי Divio הוא כנראה על שם מקום קדוש בנקודת קרבה לשני הנהרות החוצים את העיר, קרוב לוודאי במקום בו נמצאת היום כנסיית Saint-Bénigne.
בעבר שימשה העיר בעיקר כנקודת מעבר לסחורות. העיר התפתחה מעט מאוד במשך תקופה ארוכה ובמאה השלישית נבנתה חומה מסביבה.
בשנת 500 נערך בה קרב דיז'ון בין המלכים הבורגונדים, גונדובאד מווינה וגודגיזיל מז'נבה. המלך כלוביס הראשון תמך בגודגיזיל וסייע לו לנצח את גונדובאד.
באופן יחסי לערים אחרות, סבלה פחות מהפלישות הברבריות, הן של הסרסינים במאה השמינית והן הנורמנדיות במאה התשיעית.
העיר נהרסה לחלוטין בשריפה בשנת 1137. 20 שנה לאחר מכן, נבנתה שוב והפכה להיות עיר הבירה של דוכסות בורגונדיה. דיז'ון הייתה מוכרת בימי הביניים גם כ"עיר עם מאה הפעמונים".
ב–1477 השתלט לואי האחד עשר מלך צרפת על דוכסות בורגונדיה. לאחר האיחוד של דוכסות בורגונדיה עם ממלכת צרפת נחשבה העיר לעיר הבירה של מחוז בורגון ובה ישב הפרלמנט של המחוז. לואי האחד עשר מלך צרפת בנה שם ארמון (במקום בו נמצאת היום כיכר גרנג'יה Grangie). מאוחר יותר, הפך הארמון לבית כלא.
יוהאן פכלבל
יוהאן פכלבל (בגרמנית: Johann Pachelbel; הוטבל ב-1 בספטמבר 1653 – 3 במרץ 1706) היה מלחין ונגן עוגב גרמני מתקופת הבארוק. ידוע כיום בעיקר בזכות הקנון של פכלבל, מהיצירות המוכרות ביותר במוזיקה הקלאסית.
דיז'ון
היסטוריה
ב–1513 הטילו השווייצרים מצור על העיר, וגנרל לה טרמויי (La Trémoille) היה צריך לשלם להם כופר של כ–400,000 אקו על מנת להסיר את המצור.
יוהאן פכלבל
ביוגרפיה
פכלבל נולד ליוהאן (הנס) פכלבל ואשתו השנייה אנה מריה לבית מאיר במשפחה מהמעמד הבינוני. אביו היה סוחר יינות.
דיז'ון
ספורט
בעיר קיימת קבוצת כדורסל דיז'ון באסקט, המתמודדת בליגה הבכירה בצרפת. בנוסף לקבוצת הכדורסל, בעיר קיימת קבוצת כדורגל מפורסמת שמתחרה בליגה הצרפתית בשם דיז'ון FCO.
ערים תאומות
הערים התאומות של דיז'ון הן:
יוהאן פכלבל
ביוגרפיה
המוזיקה של פכלבל נהנתה מפופולריות עצומה במהלך חייו; היו לו תלמידים רבים והמוזיקה שלו היוותה דגם חיקוי למלחינים בדרום גרמניה ובמרכזה. כיום, פכלבל נודע בעיקר בקאנון ברה מז'ור, היחיד שכתב. אף כי זה קאנון אמיתי באוקטבה בשלושה קולות, הוא נחשב לעיתים קרובות לפאסקאליה, ובצורה זו הותקן ועובד בהרבה אופנים שונים. נוסף לקאנון, יצירותיו המוכרות ביותר הן שאקון בפה מינור, טוקטה במי מינור לעוגב, ו"הקסאקורדום אפוליניס", קובץ של וריאציות לכלי מקלדת.
סביר מאוד, שהשפעתו של פרנטץ היא שהפנתה את פכלבל הלותרני ב-1673 לווינה, להיות שם למשנה לנגן העוגב בכנסיית שטפן, שם נחשף למוזיקה של מלחיני דרום גרמניה, כמו פרוברגר ויוהאן קספר קרל, ממלחינים איטלקים כמו פרסקובלדי ואלסנדרו פוליאטי, ממלחינים צרפתים וממלחיני מסורת נירנברג. אין ראיה מתועדת בוודאות לכך, שפכלבל היה תלמידו של קרל, אבל השפעתו של זה ניכרת בבירור בכתיבתו. ב-4 במאי 1677 התמנה פכלבל לנגן העוגב בחצר הנסיך יוהאן גאורג, דוכס זאקס-אייזנאך, בניהולו של הקאפלמייסטר דניאל אברלין. כעבור שנה פרש מתפקידו זה וקיבל, לבקשתו, מכתב המלצה לכל המעוניין - קאפלמייסטר, פטרון בעל השפעה או מוזיקאי חשוב - בשירותיו של "וירטואוז מושלם ונדיר", כדברי אברלין במסמך (המופיע בדפוס אצל מאתסון, עמ' 245).
מקום עבודתו הבא היה כנגן עוגב בכנסיית פרדיגר הפרוטסטנטית בארפורט, כמתועד בחוזה מיום 19 ביוני 1678, המפרט גם את דרישות תפקידו, שכללו בין השאר איסור על אלתור הפרלוד המקדים את שירת הכוראל, אותו הוא מחויב להכין מראש. בחוזה פורטו גם חובותיו כלפי יום השנה להעסקתו, 24 ביוני, יום יוחנן המטביל, שכללו בחינה ורסיטל בן חצי שעה תוך ניצול מלוא אפשרויות העוגב ב"הרמוניה משמחת לב וערבה לאוזן" להוכחת התקדמותו במהלך השנה שחלפה. אפשר שתנאים מחמירים אלה בחוזה העסקתו הם שתרמו לנסיקתו של פכלבל אל השורה הראשונה של המלחינים לעוגב במהלך 12 שנות עבודתו בכנסיית פרדיגר.
בתקופת שהותו בארפורט נישא פכלבל פעמיים. אשתו הראשונה ובנם מתו במגפת הדבר בשנת 1683. שנה לאחר מכן נשא אישה שנייה, שילדה לו חמישה בנים ושתי בנות. השנים שעשה בתורינגיה קירבו אותו אל משפחת באך. הוא לימד את אחיו הבכור של יוהאן סבסטיאן באך, יוהאן כריסטוף, מוזיקה ונגינה בעוגב.
בשנת 1690 שוחרר פכלבל, לבקשתו, ממשרתו בארפורט והחל לעבוד בחצר וירטנברג בשטוטגרט בחסות הדוכסית מגדלנה סיבילה. המשרה הביאה שיפור במעמדו, אך בשנת 1692 נאלץ לנוס מפני הפולשים הצרפתים. לאחר שבועות ספורים בנירנברג חזר לתורינגיה והתמנה לנגן עוגב מטעם עיריית גותה. הוא דחה הזמנה לקבל את משרת נגן העוגב באוקספורד וגם סירב להצעה לחזור לשטוטגרט.
ב-2 באפריל 1695 נפטר וקר, נגן העוגב בכנסיית זבאלדוס הקדוש בנירנברג, ופכלבל הוזמן למלא את מקומו. במשרתו זו נשאר עד מותו. כשם שהכוראלים שלו לעוגב מציינים יותר מכל את כתיבתו בתקופת ארפורט, כך מסכמות פוגות המגניפיקט שלו לעוגב ויצירותיו הווקאליות את שנותיו בנירנברג. גם כאן, כמו בארפורט, היה פכלבל מוקף בתלמידים רבים, שהגיעו עם הזמן לעמדות חשובות בשדה המוזיקה.
ארבעה מילדיו של פכלבל נודעים בזכות עצמם. וילהלם הירונימוס פכלבל היה אולי המוכשר ביותר בתלמידיו; קרל תיאודור היגר למושבות הבריטיות באמריקה והפיץ את תורת אביו שם; יוהאן מיכאל עשה לו שם בנירנברג כבונה כלי נגינה והופיע בנגינה בקינגסטון שבג'מייקה בשנת 1728 ובתו אמליה נודעה בציוריה ובעבודות התחריט שלה.
המוזיקה של פכלבל
פכלבל היה מלחין פורה במיוחד, שכתב מוזיקה לעוגב, צ'מבלו, הרכבים קאמריים והרכבים ווקאליים שונים. המוזיקה הקאמרית שלו כתובה להפליא, בכישרון ובהבנה, ויצאה נשכרת מביצועיה בסגנון הגרמני, ששילב בהצלחה עוצמה עם ליריות. במוזיקה הווקאלית שלו ניכרת שליטתו בסגנונות ובתחבולות של שיץ ובני תקופתו ושל ממשיכיהם. טווח המבע הדרמטי שלה רחב בהרבה מזה של היצירות לעוגב ודרישותיה מן המבצעים גבוהות בפירוש. פכלבל נטה לסגנון קונטרפונקטי צלול ופשוט, ששם דגש על בהירות מלודית והרמונית. המוזיקה שלו פחות וירטואוזית ופחות הרפתקנית מבחינה הרמונית מזו של בוקסטהודה, אף כי פכלבל, כמו בוקסטהודה, ערך ניסויים בהרכבים ובשילובי כלים שונים במוזיקה הקאמרית שלו וכן, החשוב ביותר, במוזיקה הווקאלית שלו, שחלק גדול ממנה עושה שימוש באינסטרומנטציה יוצאת דופן בעושרה. פכלבל בחן הרבה צורות וריאציות וטכניקות מקורבות להן, הבאות לביטוי בקטעים שונים ונבדלים, מקונצ'רטי של מוזיקת קודש ועד סוויטות לצ'מבלו.
בפרלודים הכוראליים, שכ-70 מהם כתב בתקופת שהותו בארפורט, עשה פכלבל שימוש בכל הטכניקות והמבנים החשובים של תקופתו. בנירנברג כתב יצירות מסוגים שונים, הן פוגות מגניפיקט והן מוזיקה שאינה ליטורגית - טוקטות, פנטזיות, ריצ'רקארי מרובי-נושאים ופוגות מלאות חיים. שני קבצים של יצירות העוגב שלו יצאו לאור בחייו: "הרהורים מוזיקליים על מוות" (Musikalische Sterbens-Gedancken), (ארפורט 1683), וריאציות כוראליות לזכר אשתו ובנו המנוחים, ו"שמונה כוראלים" (נירנברג, 1693). בשנותיו האחרונות בנירנברג העשיר ביצירות רבות את ספרות המוזיקה הווקאלית הפרוטסטנטית, בין השאר במוזיקה למזמורי תהילים וטקסטים אחרים מכתבי הקודש, למקהלות, כלי נשיפה מעץ, כלי קשת וקונטינואו.
יצירותיו המוקדמות ביותר של פכלבל שתאריך כתיבתן ניתן לקביעה הן שתי אריות משנת 1679. יצירות לטקסטים לטיניים נכתבו כנראה בעשור האחרון לחייו, בנירנברג.
רשימת יצירותיו של פכלבל איננה ודאית ולוקה בטעויות ייחוס רבות, הן משום שתלמידיו הרבים כתבו בסגנונו והן משום שהיו מקורות שכתבו את שמו באות B או כינו אותו בקיצור J. Bach ועקב קשריו הקרובים עם משפחת באך הענפה, (שהאות J כלולה ברבים מראשי התיבות של בניה), גדלה מאוד האפשרות לטעויות ייחוס.
מוניטין לאחר המוות
מעטים ממלחיני המאה ה-17 הצליחו לשמור על מקום של קבע בזיכרון הציבורי, ופכלבל היה אחד מאותם מעטים. כמורה, נודע לתהילה לא רק בארפורט ובנירנברג אלא גם מעבר להן, וגם מחוץ לגבולות גרמניה, שאותה לא עזב מעולם, יצאו לו מוניטין. רבות מיצירותיו לעוגב יצאו לאור במחצית הראשונה של המאה ה-19. מקום של כבוד ניתן לו בתולדות המוזיקה לכלי מקלדת וההתפתחות הסגנונית של המוזיקה שלו חוזרת ועולה לדיון מחקרי עם גילוין של יצירות בלתי מוכרות. מצבור הראיות הגדל והולך מעיד על היות פכלבל אחד המלחינים הגדולים והפוריים ביותר בזמנו, שערך מורשתו המוזיקלית עולה מדור לדור.
דייוויד ליפטון
ראשית הדרך
דייוויד ליפטון נולד בניו יורק בשנת 1939. בוגר אוניברסיטת קורנל בפיזיקה הנדסית. עבד כמהנדס מחשבים בחברת North American Aviation בלוס אנג'לס והשתתף בתוכנית אפולו להנחתת אדם על הירח. עזב את החברה בשנת 1966.
בעקבות הקושרים
בשנת 1964 עם פרסום דו"ח ועדת וורן על רצח קנדי, החל ליפטון לגלות עניין בנושא חקירת הרצח. בשנת 1965 רכש ליפטון את 26 כרכי העדויות שצורפו לדו"ח, קרא אותם בעיון והגיע למסקנה כי העדויות סותרות את מסקנות הדו"ח וכי בניגוד למסקנות הדו"ח שקבעו כי ההתנקשות בחיי הנשיא בוצעה על ידי יורה יחיד (Lone Gunman), וכי היורה הוא לי הארווי אוסוואלד, מצביעות העדויות על כך שהרצח היה פרי קונספירציה של מספר אנשים ועל כך שהנשיא נורה מלפנים, מכיוון "תלולית הדשא" (Grassy Knoll). מאז ואילך במשך למעלה מארבעה עשורים הפך נושא רצח קנדי לעניין העיקרי בחייו של ליפטון.
בשנת 1966 עבר ליפטון להתגורר בסן פרנסיסקו, בה הועסק בכתב העת "רמפרטס מגזין" (Ramparts Magazine). כתב העת יצא לאור בין השנים 1962 ל-1975 וביטא את השקפות תנועת השמאל החדש האמריקאי. על הכותבים בכתב העת נמנה נועם חומסקי. ליפטון ריכז במערכת כתב העת את נושא רצח קנדי. בשנת 1967 פרסם ליפטון בכתב העת כתבת שער הנושאת את הכותרת "פרשת שלושת המתנקשים", בה הביע את הדעה כי יותר ממתנקש אחד פעלו ברצח קנדי. הכתבה התבססה על ניתוח הממצאים הרפואיים ובין היתר על חוות דעתו של פיזיקאי מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ה-UCLA, כי רתיעת ראשו של הנשיא לאחור בעת שנפגע, הנראית בסרטו של אברהם זפרודר, הייתה בלתי אפשרית אם הנשיא היה נורה מאחור.
ליפטון יצר קשרים עם ווסלי ליבלר, פרופסור למשפטים באוניברסיטת קליפורניה, שנמנה עם האנשים עליהם הוטלו תפקידי חקירה מטעם וועדת וורן. שניהם הקדישו שעות רבות לניתוח הסתירות שנתגלו בממצאים הרפואיים, ובעיקר בדו"ח על נתיחת הגופה שבוצעה במוצאי ליל הרצח בבית החולים בית חסדא של הצי האמריקני, בה לא נמצאו סימני כניסה של קליעים בחזית הגופה, בעוד שרופאי בית החולים פארקלנד ממוריאל בדאלאס, אליו הוחש הנשיא לאחר שנפגע ובו הוכרז כמת, סבורים היו כי הנשיא נורה מלפנים. ליפטון העלה את הסברה שרופאי בית חסדא שיקרו, בעוד שליבלר הגן על עמדתם ומסקנותיהם.
בין כה וכה והנה נגלתה לליפטון תגלית שהוא ראה אותה כמדהימה, הוא מצא דו"ח שנכתב על ידי שני אנשי האף בי אי סיברט (Sibert) ואו'ניל (O`Neill), שנוכחו בנתיחה שנערכה בבית החולים בית חסדא, בו כתבו כי נראה היה בעליל כי בגופתו של הנשיא נעשה ניתוח של אזור הראש קודם שהגופה הובאה לנתיחה בבית חסדא. ליפטון העלה את התגלית בפני ליבלר, שנדהם ומיהר לכתוב עליה ב-23 באוקטובר 1966 מזכר לשופט ארל וורן, ליתר חברי וועדת וורן, לתובע הכללי ואחיו של הנשיא רוברט קנדי ולנשיא לינדון ג'ונסון ובו קרא לפתוח מחדש בחקירה בעניין זה, אך דבר לא נעשה.
ליפטון המשיך במשך 14 שנים לשקוד על התאוריה שלו, עד אשר בשנת 1980 הוציא לאור את ספרו "הראיה הטובה ביותר" (Best evidence), בו פירט את התאוריה שלו, בהסתמך על עדויות, ממצאים רפואיים וסרטו של זפרודר בהרחבה בספרו רחב היריעה בן 920 עמודים.
"הראיה הטובה ביותר"
דייוויד ליפטון קרא לספרו "הראיה הטובה ביותר", משום שלדבריו, גופתו של הנשיא הנרצח, במצב בו הייתה בעת הנתיחה הרשמית ב"בית חסדא" על כל הסימנים שניכרו עליה, בעת הנתיחה הרשמית, היא הראיה המוחשית הטובה ביותר לצורך פענוח תעלומת הרצח, שהייתה זמינה בידי החוקרים.
ליפטון העלה תאוריית קונספירציה לפיה נחטפה גופתו של קנדי ועברה בחשאי, במקום סתר, טיפול ניתוחי, שקדם לניתוח הרשמי שלאחר המוות, שבוצע לאחר מכן בבית החולים של הצי בית חסדא וזאת במטרה להעלים את הראיות כי הנשיא נורה מלפנים ולא מגבו.
הספר היה לרב מכר בארצות הברית ועמד במשך שלושה חודשים בראש רשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
בספרו אומר ליפטון כי קבוצה של קושרים שזהותם לא ידועה תכננה וביצעה את הרצח וטשטשה את הראיות הנוגעות לנסיבותיו. לדבריו הקושרים ביצעו שינויים בגופה כדי שייראה כאילו הנשיא נורה מאחור. כאשר הנשיא הוחש לחדר המיון בבית החולים פארקלנד בדאלאס, מצאו רופאי בית החולים חור זעיר בצווארו של הנשיא והאמינו כי החור הוא פתח כניסת קליע. כן העידו הרופאים כי חור גדול, שנראה כחור יציאת קליע, נמצא על ידם בצידה האחורי של גולגולתו.
כתוצעה מפעולה ניתוחית זו, כאשר בוצעה לאחר מכן הנתיחה הרשמית, גילו הפתולוגים, על הגופה שני חורי כניסה של קליעים מאחור. שני חורים אשר 13 האנשים, רופאים ואחיות שטיפלו בנשיא בבית החולים פארלנד בדאלאס לא הבחינו בהם.
ליפטון מצטט את הדו"ח של סוכני הבולשת הפדרלית שנוכחו בנתיחה הרשמית סיברט ואו'ניל כי "ניתוח של אזור הראש" בוצע בגופה קודם לתחילת הנתיחה הרשמית.
מעבר למסקנתו בדבר ניתוח שבוצע בסתר בראשו של הנשיא, שקדם לנתיחה הרשמית, הגדיל ליפטן לעשות ויצר תאוריה שלמה על מזימת ההתנקשות בנשיא בשלמותה. לדבריו המזימה תוכננה, בוצעה ונסיבותיה טושטשו על ידי הזרוע המבצעת (The Executive Branch) של הממשל הפדרלי. תאוריה שלמה זו מבסס ליפטון על תעוד רב ויורד לפרטי פרטים. לדבריו לי הארווי אוסוואלד היה קרבן לקושרים שלא זו בלבד הניחו את הרובה שבבעלותו בקומה השישית של בית הספרים בדאלאס, אלא גם הניחו שני חלקי קליעים שתאמו את רבוהו במכונית הנשיא. כמו כן הם אלה שהניחו את הקליע השלם, שנמצא על גבי האלונקה שעליה הובל הנשיא בבית החולים פארקלנד, הנושא סימני ירי התואמים את רובהו של אסוואלד (קליע המכונה בפי כל חוקרי רצח קנדי כ"קליע 399", בעוד שהקליעים שנורו בפועל לכיוון הנשיא, ופגעו בו, היו קליעים מרובה אחר שנורו מלפנים.
בייחסו את מזימת הרצח ואת ביצועה לזרוע המבצעת של הממשל הפדרלי, התכוון ליפטון ראשית לכל לשירות החשאי שלאנשיו הייתה שליטה על גופתו של הנשיא במטוס הנשיאותי, אך רמז גם למעורבות של זרועות וגופים אחרים של הממשל.
מבקרי התאוריה
התאוריה של ליפטון הייתה נועזת, יוצאת דופן ודמיונית וקמו עליה חולקים בעיתונות ובקרב חוקרי רצח קנדי האחרים, בין כאלה שתמכו בתאוריית היורה הבודד ובין כאלה שהאמינו בקשר. החולקים העיקריים על תאוריית ליפטון הם:
one of the most unusual conspiracy theories that relies on an  elaborate shell game involving rapid exchanges of coffins, a decoy ambulance, and a switched body shroud
לאחר הספר
כיום מתגורר דייוויד ליפטון בלוס אנג'לס ושוקד על עריכת מחקר מקיף אודות לי הארווי אוסוואלד.
דוד פוגל
דוד פוגל (15 במאי 1891 – ט"ו באדר ה'תש"ד 10 במרץ 1944) היה משורר וסופר עברי, שפעל באירופה. קובצי שיריו, סיפוריו הקצרים והרומן "חיי נישואים" הקנו לו במהלך השנים שם כאחד הסופרים והמשוררים העבריים המרכזיים ברבע השני של המאה ה-20.
קורות חיים
דוד פוגל נולד בסטנוב שבחבל פודוליה בשנת 1891. ב-1909 או 1910 עבר לווילנה, שם היה תלמיד ישיבה. בשנת 1912 עבר להתגורר בווינה. בתחילת מלחמת העולם הראשונה נכלא כנתין מדינת אויב (רוסיה), ושוחרר בשנת 1916. סיפורו של גרשון שופמן, "במצור ובמצוק", שגיבורו קרוי דוד גול, עוסק בתקופה זו בחייו של פוגל. אשתו, אילקה, חלתה בשחפת ובשנת 1919 אובחנה גם בו המחלה. משך רוב שנות חייו נדד ברחבי אירופה, עני ודל, כשהוא מתפרנס בדי-עמל מתשלומים זעירים בעבור פרסום שיריו וסיפוריו.
בתחילת מלחמת העולם השנייה עזב את פריז ונסע עם בתו לאוטוויל שבמחוז אן, שם הייתה אשתו מאושפזת עקב מחלת השחפת. ב-3 באוקטובר 1939 נעצר שם ונכלא עקב היותו נתין של מדינת אויב (אוסטריה). באוגוסט 1940, בעקבות כיבוש צרפת בידי גרמניה הנאצית, שוחרר וחזר לאוטוויל, שהייתה תחת שלטון וישי. את התקופה הזו בחייו תיאר במעין יומן אישי שכתב ביידיש (נוסח עברי, בשם "כולם יצאו לקרב", נכלל בספרו "תחנות כבות"). בפברואר 1944 נתפס על ידי הגסטאפו באוטוויל, הועבר למחנה הריכוז דראנסי וממנו למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נרצח.
יצירתו
חוקר הספרות דן מירון עמד על מקומה של כתיבת השירה והפרוזה בחייו של פוגל: "כל פרשת הפרוזה הייתה בבחינת אפיזודה בחייו היצירתיים; אפיזודה שנמשכה לא יותר משבע או שמונה שנים (בעוד ששירה יצר פוגל במשך שלושים שנה, ללא הפסק)." דעה זו השתנתה במהלך השנים בעקבות עוד ועוד יצירות פרוזה שהיו שמורות ונמצאו בארכיונו של פוגל כדוגמת הטקסט רומן וינאי או כולם יצאו לקרב.
כמו כן, מחקרים חדשים מצביעים על טעות נוספת שהייתה מקובלת לאורך שנים הנוגעת למקורות ההשפעה וההתכתבות של יצירות הפרוזה שכתב פוגל; בעבר נהוג היה לקטלג את פוגל כסופר אירופאי שכתב כמו במקרה בשפה העברית, אך כיום ברור יותר כי יצירתו של פוגל התכתבה והושפעה משורה ארוכה של סופרים יהודים שכתבו גם הם בשפה העברית.
שירה
שיריו של פוגל התפרסמו החל משנת 1918 בכתבי עת עבריים, ובהם "הפועל הצעיר", "השילוח" בעריכת יוסף קלוזנר, "דבר", "הדים" בעריכת אשר ברש ו"גליונות" שבעריכת יצחק למדן. במהלך חייו של פוגל נדפס ספר שירים יחיד שלו, "לפני השער האפל", בווינה, בשנת 1923. באנתולוגיה "מבחר השירה העברית" שיצאה לאור בשנת 1938 בעריכתו של אשר ברש, נכללו חמישה משיריו של פוגל, וגם באנתולוגיות מאוחרות יותר.
שירתו של פוגל זכתה להוקרתם של ברנר ואשר ברש, אך ביאליק התנגד לה. שירתו זכתה לעניין מחודש כאשר פרסם המשורר נתן זך במוסף הספרותי "משא", ב-23 בספטמבר 1954, את הרשימה "בעקבות משורר שנשכח". ברשימה זו הציב זך את פוגל כאלטרנטיבה למשוררים המובילים בישראל של אותה תקופה ובראשם נתן אלתרמן. הוא המשיך מגמה זו גם במאמרו הנודע "הרהורים על שירת אלתרמן" (1959).
חוקר הספרות דן מירון תיאר את שיריו של פוגל שפורסמו לאחר מלחמת העולם הראשונה: "שיריו התבלטו מיד במקוריותם, בבשלותם, בגיבושם הסגנוני-הייחודי ובעיקר בחדשנותם; כלומר בריחוקם המכוון מכללי הפואטיקה הביאליקאית ששלטו בשירה לפני המלחמה". כוחה של שירתו האקספרסיוניסטית של פוגל בצמצומה, ניקיונה ובדימויים הסתומים, הטורדים ורבי העוצמה שבה. על הפלטה השירית שלו צבעים בודדים ופשוטים: שחור, לבן, כתום, צהוב, לילה, דממה, שתיקה, ארון, מלתחה, נהר, כלב וכדומה. המבנה השירי אף הוא פשוט: בתים ספורים בני שלוש או ארבע שורות, לא נחרזים. פוגל משלב את המבחר המוגבל במכוון הזה באופן מפתיע ולעיתים אף מזעזע, דווקא בגלל היות הצירופים סתומים כביכול. בשיר היאוש הקודר "נשברו הפכים" הוא כותב:
אין היגיון בפעולה ואין לה מטרה. אצבעות מותזות אל הארון אינן אלא ביטוי עז ליאוש המוחלט, לשיר אחרון ימיו של המשורר. דימויים חידתיים כאלו רווחים אצל פוגל. בשיר "עם כלבים את פצעי" הוא כותב:
המשורר אינו מבקש לספר סיפור. אין לו סיפור לספר. הוא מנסה להעביר תחושת חידלון, אין אונים, אובדן וכאב שאין לו פשר, והדימויים הסתומים, האילמים, עוקפים תיאור מאורעות כלשהו ובחידתיותם המאיימת מעוררים את התחושה הזו ישירות. שירתו זו האקספרסיוניסטית מזכירה באמצעים שבהם היא משתמשת ובתחושה אשר היא מעבירה לקורא את שירתו של המשורר האוסטרי גאורג טראקל.
סיפורת
ספריו של פוגל שראו אור בחייו:
הנובלה "בבית המרפא" ראתה אור מחדש בספריית תרמיל בשנת 1975. נוסח חדש של "חיי נישואים", שערך מנחם פרי על-פי כתב יד של פוגל, ראה אור בסדרת "הספרייה" בשנת 1986, הפך לרב-מכר והעניק לפוגל מעמד שלא היה לו קודם לכן, כאחד מגדולי כותבי הפרוזה של הספרות העברית. נוסח זה תורגם לשפות נוספות, ועורר עניין בנובלות האחרות של פוגל, שנדפסו אף הן מחדש. הכרך "תחנות כבות" שיצא ב-1990 בסדרת "הספריה החדשה" מכיל את כל הסיפורת של פוגל שראתה אור עד אז, מלבד "חיי נישואים": הנובלות "נוכח הים" ו"בבית המרפא", הסיפור הקצר "דייר" (כפי הנראה הראשון שכתב פוגל), קטעי יומן שכתב פוגל בצעירותו, ו"כולם יצאו לקרב", רומן אוטוביוגרפי שנכתב במקור ביידיש, העוסק בקורותיו של יהודי המתגלגל בין מחנות המעצר בצרפת הכבושה. "כולם יצאו לקרב" תורגם ועובד על ידי מנחם פרי מתוך טיוטה של כ-400 עמודים, מעיזבונו של פוגל. הנובלה "נוכח הים" נדפסה שוב, בנפרד, בסדרת "הספרייה הקטנה", ב-2005. גם הנובלה "בבית המרפא" נדפסה בנפרד בסדרה זו, ב-2008.
ב-2012 ראה אור לראשונה "רומן וינאי", רומן של פוגל שהתגלה ב-2009 בעיזבונו בארכיון "גנזים".
בתחילת שנות ה-30 ניסה פוגל למצוא מו"ל שיפרסם את "חיי נישואים" בגרמנית, אך נכשל בכך. החל משלהי שנות ה-80 תורגמה הסיפורת שלו, ובעיקר "חיי נישואים" לשפות אחדות (גרמנית, איטלקית, צרפתית ועוד). ספר שיריו "לפני השער האפל" תורגם לאנגלית עוד בשנת 1976.
תרגום
דוד פוגל תרגם מגרמנית לעברית את הכופר מסואנה, מאת גרהרט האופטמן, הספר יצא לאור בהוצאת שטיבל, ורשה, 1923.
היסטוריוגרפיה
הִיסְטוֹרְיוֹגְרַפְיָה (ביוונית: historia – חקירה, graphein – לכתוב) היא "כתיבת דברי הימים" או "עריכת ספרי היסטוריה". המונח מציין מחקר היסטורי או ספרות המתארת את ההיסטוריה. ההיסטוריוגרפיה כוללת תתי־סוגות על פי התחומים בהם היא עוסקת, כגון: היסטוריוגרפיה של המדע, היסטוריוגרפיה של תולדות אתר או של מגדר, או של קבוצה אתנית.
סוג מקורות
מוקד תשומת הלב של ההיסטוריוגרפיה הוא בשימוש שעושים היסטוריונים במקורות ראשוניים — פריטים או תיאורים בני התקופה — במהלך כתיבת התיאור ההיסטורי. כתיבת היסטוריה היא למעשה שורה של בחירות מושכלות של ההיסטוריון באילו מקורות ראשוניים או שניוניים להשתמש, באיזה היקף ובתוך איזו מערכת התייחסות. לדוגמה, תוכנו של ספר על תולדות מלחמת העצמאות עשוי להיות שונה מאוד אם יסתמך בעיקר על ראיונות עם מפקדי צבא וחיילים ישראליים, עיון בארכיונים ישראלים וערבים, ראיונות עם אזרחים ישראלים וערבים באותה תקופה, מקורות זרים או כולם גם יחד.
היקף המקורות
גם היקף השימוש במקורות השונים עשוי להשפיע במידה ניכרת על תוכן הדברים. לדוגמה, בספר "עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי" של ויליאם שיירר ניתן מקום נרחב ליומניו של הרוזן צ'אנו, חתנו של מוסוליני. דבר זה, יוצר רושם שלצ'אנו הייתה חשיבות רבה מזו שככל הנראה הייתה לו. בכיוון הפוך, חשיפת יומניו של יוזף גבלס בשנים האחרונות השפיעה במידה ניכרת על החשבתו היחסית של שר התעמולה הנאצית בתיאוריהם של היסטוריונים כמו איאן קרשו, שפרסמו מחקרים על רייך השלישי בשנות התשעים של המאה ה-20, ובראשית המאה ה-21. השימוש במקור כלשהו רק בגלל זמינותו גורמת להטיה לא רצויה בדגשים בתיאור מהלך האירועים, לעיתים ללא החלטה ברורה מצד ההיסטוריון בנוגע למידת אמינותו של המקור או ניסיון לאזן את הטייתו.
תמהיל המקורות
היבט אחר של היקף שימוש קשור ביחסי ההיקף בין מקורות שונים ומנוגדים. אצל היסטוריונים של העולם העתיק, לדוגמה, מקובל לתאר את הצדדים החיוביים והשליליים לכאורה אצל אדם. ההיסטוריון הקדום פלוטרכוס יכול לתאר איש שם מסוים כמי שאמרו עליו שהיה נגוע בצרעת ובזימה, ומאידך כמי שאמרו עליו שהיה חנון וחסוד ואיש ספרות ושירה. עובדתית, הטענה הראשונה, השנייה, אף אחת מהן או כל שילוב של חלק מהן עשויים להיות נכונים, ופלוטרכוס בחר מי מהן להבליט ומי מהן להבליע, באמצעות היקף ההתייחסות לסוג מסוים של טענות. היסטוריונים אחרים, עלולים להבליע עובדה מסוימת או לציינה כבדרך אגב ובמרומז, ולהרחיב בדיון בעובדה אחרת, ובכך ליצור הטיה ברורה באמצעות היקף ההתייחסות.
בחירת המקורות
המקורות שבוחנת ההיסטוריוגרפיה היא מסגרת ההתייחסות, תפישת העולם והמטרות שאליהן כיוון ההיסטוריון. לדוגמה, כאשר קוראים את החיבור גרמניה של ההיסטוריון הקדום טקיטוס, חשוב לדעת כי התיאור ההיסטורי של טקיטוס מושפע מאוד מהאידיאלים הרפובליקניים שלו, ומראייתו את הפשטות של הגרמאנים כאידיאל שיש לשאוף אליו. כאשר קוראים היסטוריון מרקסיסטי, היסטוריון פוליטי או היסטוריון מאסכולת ה"אנאל", גם כאן קיימת השקפת עולם המשפיעה במידה ניכרת על אופן הצגת הדברים.
מגמות
בעשורים האחרונים, התמקד חלק ניכר מהעוסקים בהיסטוריוגרפיה, כמו בענפי חקר מקבילים, בהטיות שגרמו לאי–הכללתן של קבוצות שונות בסיפור ההיסטורי. לטענת כותבים רוויזיוניסטים, פמיניסטים, מרקסיסטים, ואחרים, ישנה מידה רבה של הטיה בכתיבה ההיסטורית, גם בגלל סוגיות של זמינות, אך בעיקר בגלל העובדה שההיסטוריונים הם בני זמנם והכרעותיהם מהו דבר ש"חשוב" לכתוב עליו מושפעות מהשקפותיהם והטיותיהם, ובמיוחד מינו של הכותב, מוצאו (אירוצנטריות), מעמדו החברתי או זה הכלכלי, השתייכותו האתנית או הגזעית, וכדומה.
היבט מיוחד המקושר לקבוצות לא מוכללות הוא היעדר מקורות ראשוניים בהיקף מספיק. היסטוריונים בעבר 'הואשמו' בכתיבת היסטוריה שלא הייתה יותר מאשר תיאור תולדות החזקים והשולטים: המלכים, הנסיכים, העשירים, וכדומה. הטיה זו בכתיבה ההיסטורית נבעה גם מהשקפת חלק ניכר מההיסטוריונים, אך גם מסוגיות של זמינות: מקורות ראשוניים על קבוצות בעלות מעמד נחות בחברה זמינים בכמות ובאיכות נמוכות בהרבה מאלו הנוגעים לחזקים וכתיבה היסטורית המתמקדת בנשים או צמיתים, לדוגמה, צריכה לעסוק במקרים רבים בהיקשים על בסיס מה שנעדר מן המקורות ולדובב אותם במקום בו הם שותקים.
המכון הקולינרי הצרפתי
המכון הקולינרי הצרפתי (באנגלית: French Culinary Institute; בראשית תיבות: FCI), הידוע גם כמכון הקולינרי הבינלאומי (International Culinary Center; בראשי תיבות: ICC), יש לו בתי ספר בסוהו, בעיר ניו יורק ובאזור מפרץ סן פרנסיסקו בקליפורניה, ארצות הברית.
הוא נוסד ב-1984 בידי דורותי קאן המילטון, קמפוס המכון בניו יורק מציע קורסים במשרה מלאה באמנויות הקולינריה, אמנויות המגדנאות, עיצוב עוגות ואפיית לחמים. בית הספר מציע גם שיעורים מיוחדים בניהול מסעדות, קורסי יין, וטכנולוגיית מזון, ובנוסף לכך מגוון שיעורי בישול ויין לחובבנים. המכון מדורג בקביעות בין עשרת בתי הספר הטובים ביותר בארצות הברית וקנדה.
בשנים 2006 ו-2010 המכון הקולינרי הצרפתי זכה ב"פרס המצוינות לבית הספר למקצועות הבישול מהאיגוד הבינלאומי של מקצועני הקולינריה" (International Association of Culinary Professionals) (IACP).
המסעדה
בבניין בסוהו, ניו יורק, שבו פועל המכון פועל גם מסעדת "ל'אקול" (L’Ecole) הפתוחה לציבור הרחב. המסעדה פתוחה לארוחות צהרים וערב, וכן לבוהריים בימי שבת וראשון. התלמידים רוכשים ניסיון בעבודה במטבח המסעדה.
פרסים
קנט נגאנו
קנט נגאנו (באנגלית: Kent Nagano, נולד ב-22 בנובמבר 1951) הוא מנצח אמריקאי.
ביוגרפיה
נגאנו נולד בברקלי, קליפורניה כשהוריו היו סטודנטים לתואר שני באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. הוא גדל במורו ביי ולמד סוציולוגיה ומוזיקה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז, אבל בשנת 1976 עבר לאוניברסיטת המדינה בסן פרנסיסקו ללמוד משפטים. בתקופת לימודיו שם למד קומפוזיציה אצל גרוסוונור קופר ורוג'ר ניקסון.
את קריירת הניצוח שלו החל עם להקת האופרה של בוסטון, שם היה עוזר מנצח לשרה קולדוול. הוא היה מנצח התזמורת הסימפונית של ברקלי במשך 26 שנים והתמנה למנצח ראשי ומנהל אמנותי של התזמורת הסימפונית הגרמנית של ברלין עוד בתקופת עבותו עם תזמורת ברקלי. אחר כך התמנה למנהל מוזיקלי של תזמורת האלה במנצ'סטר ושל האופרה של ליון.
בשנים 1986–1989 היה מנצח אורח ראשי של אנסמבל אנטרקונטמפורן.
אוליביה מסיאן בחר בנגאנו לנצח על ביצוע הבכורה של האופרה שלו, "פרנציסקוס הקדוש מאסיזי" בשנת 1983. נגאנו היה אורח קבוע בפסטיבל זלצבורג, שם ניצח על הצגת הבכורה של L'Amour de loin מאת קטיה סאריאהו בשנת 2000. כמו כן ניצח על הצגת הבכורה העולמית של "מותו של קלינגהופר", מאת ג'ון אדמס, בבריסל.
קנט נגאנו התמנה למנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של מונטריאול ושל האופרה הממלכתית של בוואריה בשנת 2006. בספטמבר 2006 ויתר על משרתו בתזמורת הסימפונית הגרמנית של ברלין. נגאנו סיים את תפקידו במונטריאול בשנת 2020.
הנסיך אנדרו, דוכס יורק
הנסיך אנדרו אלברט כריסטיאן אדוארד וינדזור, הדוכס מיורק (באנגלית: Prince Andrew, Duke of York, נולד ב-19 בפברואר 1960) הוא נסיך הממלכה המאוחדת, בנה השני וילדה השלישי של המלכה אליזבת השנייה מבית וינדזור, ומחזיק בתואר "דוכס יורק" מאז 1986.
הנסיך אנדרו הוא השמיני בסדר הירושה לכתר הבריטי.
ילדות ונעורים
ב-8 באפריל 1960 הטביל אותו הארכיבישוף מקנטרברי לנצרות. סנדקיו היו הנסיך הנרי, דוכס גלוסטר, הנסיכה אלכסנדרה, לורד אלפינסטון, רוזן יוסטון וג'ורג'ינה קנארד.
אנדרו היה הילד הראשון שנולד למונרך בריטי מכהן מאז נולדה הנסיכה ביאטריס למלכה המכהנת ויקטוריה בשנת 1857.
שירות צבאי
בנובמבר 1978 נודע כי הנסיך אנדרו מתכוון להתגייס לצי המלכותי הבריטי בשנה שלאחר מכן. במרץ-אפריל 1979 למד טיסה בבית הספר הימי המלכותי. ב-11 במאי 1979 התקבל הנסיך לצי כמתלמד הטסת מסוקים, וחתם קבע ל-12 שנים. ב-1 בספטמבר 1979 מונה אנדרו לקצין, ואחד עשר ימים לאחר מכן החל לשרת בעיר דארטמות'. במהלך שנת 1980 עבר את קורס "הכומתות הירוקות" של חיל הנחתים המלכותי. לאחר שסיים את שירותו בדארטמות', החל באימוני טיסה עם חיל האוויר המלכותי ולאחר מכן גם עם הצי המלכותי, שם למד להטיס את מסוק הגאזל הצרפתי. בהמשך הסב אנדרו את מומחיותו למסוק מסוג ווסטלנד סי קינג. ב-1982 הצטרף הנסיך בפעם הראשונה ליחידה מבצעית ושירת על סיפון נושאת המטוסים אה"מ אינווינסיבל (Invincible).
ב-2 באפריל 1982 פלשה ארגנטינה לאיי פוקלנד, ובכך החלה מלחמת פוקלנד. ספינתו של הנסיך אנדרו, האינווינסיבל, הייתה אחת משתי נושאות המטוסים היחידות שעמדו לרשות הצי ולכן מילאה תפקיד משמעותי בכוח המשימה שנשלח לכבוש מחדש את האיים. תחילה הייתה הממשלה הבריטית מסויגת מהצטרפותו של הנסיך אנדרו למשימה, וביקשה להעבירו לתפקיד משרדי. תרחיש בו בנה של המלכה נהרג בקרב היה אפשרי, והממשלה רצתה להימנע ממקרה כזה. אף על פי כן, המלכה התעקשה כי הנסיך אנדרו יישאר עם ספינתו, ואכן הוא הצטרף למשימה כטייס משנה של מסוק ה"סי קינג". כשהסתיימה הלחימה, וספינתו של הנסיך הגיעה בחזרה לנמל פורטסמות', הצטרפו המלכה אליזבת והנסיך פיליפ אל בני משפחותיהם של שאר חברי הצוות כשבירכו את החיילים בשובם.
ב-1983 הועבר הנסיך אנדרו לשירות האווירי של הצי המלכותי ולמד להטיס את מסוק הלינקס. ב-1 בפברואר 1984 קודם הנסיך לדרגת לוטננט. בשנים 1984–1986 שירת על סיפון "אוניית הוד מלכותה בראזן" כטייס.
ב-1986 עבר הנסיך קורס לסגנים בקולג' הצי המלכותי שבגריניץ'. בנוסף, עבר גם קורס בן ארבעה חודשים להדרכה בלוחמת מסוקים. מפברואר 1987 עד אפריל 1988 שירת אנדרו כקצין ללוחמת מסוקים בטייסת 702 של הצי המלכותי. בשנים 1988–1989 שירת על סיפון "אוניית הוד מלכותה אדינבורו", מתוכן כחצי שנה בתרגיל במזרח הרחוק. מ-1989 עד 1991 היה אנדרו מפקד טיסה וטייס של מסוק הלינקס, על סיפון "אוניית הוד מלכותה קמפבלטאון", שהייתה במחצית השנייה של זמן שירותו עליה חלק מכוח נאט"ו בצפון האוקיינוס האטלנטי.
ב-1 בפברואר 1992 קודם הנסיך לדרגת לוטננט קומנדר, וב-12 בפברואר עבר את מבחני פיקוד האוניות. בין 1993 ל-1994 פיקד על "אוניית הוד מלכותה קוטסמור". ב-1995 וב-1996 שימש כטייס הראשי של טייסת 815 של הצי המלכותי, יחידת הטיסה הגדולה ביותר במחלקה האווירית של הצי המלכותי. תפקידו העיקרי היה לפקח על תקניות הטיסות ולהבטיח יכולת מבצעית יעילה.
נישואין וגירושין
ב-19 במרץ 1992 הודיעו הנסיך אנדרו ואשתו שרה על כוונתם להיפרד. מספר חודשים לאחר שנפרדו, הופיעו בעיתונות תמונות של הדוכסית יחד עם ג'ון ברייאן האמריקני, פרסום שחיסל את מעט הסיכויים שנותרו לאיחוד מחודש שלה עם הנסיך. ב-1996 התגרש הזוג רשמית, ושרה חדלה מלהיקרא "הוד מעלתה המלכותית הדוכסית מיורק". על אף הגירושין, נשמרו קשרי ידידות בין הנסיך לדוכסית, שגרה בביתו שבסאנינגהיל פארק עד שנת 2004. בעבר הנסיך היה מעורב גם במערכות יחסים עם השחקנית והזמרת האוסטרלית, קיילי מינוג ועם השחקנית האמריקאית, דמי מור.
מכיוון שאין לדוכס בנים שיירשו את תוארו, עתידים תאריו להתבטל עם מותו של אנדרו.
משנת 2004 מתגורר הנסיך באכסניה המלכותית שבפארק וינדזור הגדול, ביתה לשעבר של סבתו, המלכה האם אליזבת בווס-ליון. קודם לכן גר הנסיך בסאנינגהיל פארק. כמו כן, יש לו משרד בארמון בקינגהאם.
תפקידים רשמיים
משנת 2001 עד 2011 עבד הנסיך במשרד המסחר והתעשייה הבריטי, כנציגה המיוחד של הממלכה המאוחדת לסחר והשקעות בינלאומית, במסגרת תפקידו נסע הנסיך לוועידות בכל רחבי העולם. קודמו בתפקיד זה היה אחיו הנסיך אדוארד.
לאחר 2011 מילא מספר תפקידים באקדמיה וקידם מספר יוזמות עסקיות וחברתיות.
קשריו עם ג'פרי אפשטיין
בספטמבר 2019 נחשף כי הנסיך אנדרו עמד בקשרים עם עבריין המין ג'פרי אפשטיין ואף נתפרסמו עדויות לפיהן ניצל מינית קטינות שסיפקו לו אפשטיין וצוותו.
בנובמבר 2019 הנסיך אנדרו השעה את עצמו מכל תפקידיו הציבוריים בעקבות הפרשה.
במאי 2020, דווח שיפרוש באופן קבוע מכלל תפקידיו הציבוריים.
ב-9 באוגוסט 2021, וירג'יניה רוברטס ג'ופרה תבעה את הנסיך אנדרו, על פי טענתה, היא אולצה על ידי ג'פרי אפשטיין לקיים יחסי מין עם הנסיך אנדרו כשהייתה בת 17. ב-12 בינואר 2022 דחה בית בית משפט בניו יורק את בקשת פרקליטי הנסיך לסלק את תביעתה של ג'ופרה, ויום לאחר מכן, ב-13 בינואר, הודיע בית המלוכה הבריטי כי המלכה שללה מהנסיך אנדרו את כל תאריו הצבאיים ותפקידי הכבוד שלו, וכן את חסות משפחת המלוכה, והוא יגן על עצמו כאזרח פרטי נגד התביעה.
ב-15 בפברואר 2022, פורסם כי נחתם הסדר עקרוני מחוץ לכותלי בית המשפט בין הנסיך אנדרו ווירג'יניה ג'ופרה. בהסדר נקבע שג'ופרה תבטל את תביעתה נגד הנסיך תמורת תרומה מצידו לקרן צדקה שהקימה לתמיכה בנפגעות עבירות מין, ואילו הנסיך הביע חרטה על קשריו עם אפשטיין, והכיר בסבלה של ג'ופרה ובסבל נשים נוספות שאפשטיין פגע בהן.
שלי טימן
שלמה (שלי) טימן (נולד ב-29 בפברואר 1944) הוא שופט בדימוס ומשפטן ישראלי.
ביוגרפיה
טימן נולד בתל אביב, בן לשחקן יעקב טימן, ממיסדי תיאטרון הקומקום ואיש תיאטרון המטאטא. למד בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון ובתיכון חדש. בילדותו השתתף בתסכיתי רדיו ובהצגות תיאטרון, בין היתר בהצגה "זעקי ארץ אהובה" שהועלתה בתיאטרון הבימה. כשהתגייס הצטרף ללהקת גייסות השריון והופיע בתוכניות "אולי מחר" ו"למה יויו" (יחד עם יוסי אלפי, צבי שיסל ושוקי פורר). כחלק משירות המילואים, השתתף במלחמת ששת הימים, במלחמת יום כיפור ובמלחמת ההתשה.לאחר מכן, שירת במילואים בבית הדין הצבאי לערעורים - אותו סיים בדרגת אלוף-משנה.
בשנת 1970 סיים לימודי משפטים באוניברסיטה העברית ירושלים, בשלוחה בתל אביב. בשנת 1969 החל להתמחות במשרד ש. הורוביץ, ובשנת 1971 הוסמך להיות עורך דין. פתח משרד עצמאי עם עורך הדין מיבי מוזר, אך דרכם של השניים נפרדה לאחר זמן קצר.
באפריל 1981 מונה להיות שופט בבית משפט השלום בפתח תקווה, ובדצמבר 1984 מונה להיות סגן נשיא בית המשפט. בתקופתו בפתח תקווה היה השופט שדחה את התביעה לסגור את קולנוע 'היכל' בשבתות. באוגוסט 1995 מונה להיות שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב. טימן שפט כחלק מהרכב פלילי, ונתן החלטותיו בתיקים שזכו לפרסום רב, בהם שפט את טלי פחימה, עופר מקסימוב, פרשת הריגול של נחום מנבר, אונס הדוגמנית לינור אברג'יל, רצח איש העולם התחתון יחזקאל אסלן ואחרים. במהלך כהונתו נודע כשופט בדרן והיה הכוכב בחגיגות של עורכי דין. ב-12 במרץ 2008 פרש טימן מכס המשפט, לאחר ששימש כראש הרכב פשעים חמורים, במשך שנים.
בראיון פרישה ב"הארץ" אמר טימן דברים חמורים על התנהלות בתי המשפט, על עומס התיקים המוטל על השופטים, ועל הלחצים של ארגוני הנשים על השופטים. בין השאר אמר: "פעם אמרתי לשופט בהרכב שאני רואה בעייתיות בראיות בתיק. אפילו לא דיברתי על זיכוי, והוא אמר לי, 'אתה יודע מה יעשו לנו פה אם נזכה?'". בהמשך אמר על השופטים: "יש לנו מורא, והמורא הוא גם מדעת הקהל. אי אפשר להתעלם ממנו. כשיש גופים שעושים נפשות יותר מאחרים ומרימים את קולם, מסתבר שזה מצליח. התוצאה היא שהפמיניסטיות, שעושות עבודה מצוינת מבחינתן, משכנעות בלובי שלהן להחמיר בענישה". כמו כן הביע ביקורת כלפי הפרקליטות וטען "לא מעמידים לדין את מי שהגישה תלונת כזב, בנימוק שצריך לעודד מתלוננות". ראיון זה וביקורתו הנוקבת גרמה לפרקליטות ולארגוני הנשים לצאת נגדו בביקורת חריפה באמצעי התקשורת.
נשוי לעפרה, בת למשפחת סלומון הירושלמית, אב לשלוש בנות. בתו של טימן היא האמנית גלי טימן.
ילד 44
הספר היה מועמד ל-17 פרסים בינלאומיים מהם זכה בשבעה, בהם: פרס מאן בוקר, פרס פגיון הזהב, ו-Waverton Good Read Award.
בשנת 2015 יצא לאקרנים סרט בעל אותו השם שהתבסס על עלילת הספר. בסרט מופיעים השחקנים ג'ייסון קלארק, טום הארדי, נומי רפאס, וגארי אולדמן. הסרט נפתח במשפט המייצג של הספר: "אין רצח בגן עדן".
עלילת הספר
עלילת הספר מתחילה בינואר 1933 בכפר קטן באוקראינה בשם צ'רבוי. בחורף הכבד שרר רעב כבד, ואנשי הכפר נוטים למות לאחר שאכלו כל מה שניתן. פאבל, ילד קטן, רואה חתול חומק מאחד הבתים, ולוקח את אחיו הקטן אנדריי כדי שיעזור לו בציד. במהלך הציד פאבל מוכה בראשו על ידי גבר, כאשר המחשבה האחרונה שלו היא כי הגבר בא לצוד אותו למטרות אכילה. אנדריי קצר-הראייה לא מזהה את התוקף, ולאחר שאנדריי חוזר לביתו, אמו מסבירה לו שהאיש רצח את פאבל כדי לאכול אותו.
עשרים שנה לאחר מכן בפברואר 1953 נמצאת על פסי הרכבת במוסקבה גופתו של ילד בן חמש. לב סטיפנוביץ' דמידוב, קצין במשרד לביטחון המדינה, נשלח להרגיע את המשפחה, הטוענת שמדובר ברצח. באותם ימים רצח ילד הוא חסר משמעות אלא אם כן הוא אמר דברים בגנות המדינה. גרוע מכך, רצח יכול להצביע על כישלון המהפכה, ולכן דיווח על רצח עלול להיתפס כאקט של התרסה נגד השלטון הקומוניסטי.
לב עסוק באותם ימים בחקירת וטרינר החשוד בריגול, כיוון שפתח מרפאה בסמוך לשגרירות האמריקאית והחל לקבל לטיפולו חיות משגרירים זרים, דבר אשר, לטענת הממונים על לב במשרד לביטחון המדינה, מהווה רמז לכך שהווטרינר עוסק בריגול. בזמן שלב משוחח עם המשפחה, החשוד בורח. לב עוקב אחריו עד לכפר מרוחק שם הוא נתפס. בעת המרדף סגנו של לב ואסילי מוציא להורג את בני הזוג שעזרו לחשוד במהלך הבריחה לעיני שתי בנותיהם הקטנות, למרות פקודתו של לב שלא יעשה זאת. לאחר שוואסילי בכל זאת מוציא להורג את שני ההורים, לב מכה אותו ואומר לו שהוא יישאר באזור עד לחקירה של האירוע על ידי המליציה המקומית. לאחר שלב הולך, ואסילי חושב על דרך בה יוכל לנקום בלב, ולרשת את משרתו במשרד לביטחון המדינה. בחקירתו של הווטרינר (אשר התרחשה תחת עינויים)-בה השתתף גם ואסילי, מודה האיש, ומוסר שמות של בוגדים אחרים בהם ראיסה אשתו של לב. בשלב זה לב חושד בוואסילי אשר הוא שירבב את שמה של ראיסה לרשימת החשודים החדשה על מנת לפגוע בו. לב נשלח לרגל אחר ראיסה, ולאחר שהוא מסרב להוקיע אותה מוגלים בני הזוג לעיר וולסק ולב מצטרף למיליציה המקומית.
בעת עבודתו במיליציה הוא מגלה כי ברחבי ברית המועצות פועל רוצח סדרתי, ומכיוון שבגן העדן הקומוניסטי אין פשעים, אסור לו לחקור את האירועים.
לאחר שלב פותח בחקירה האסורה בעזרת מפקד המיליציה המקומי, הוא מגלה שהילד שנרצח במוסקבה הוא הילד מספר 44 בשרשרת. לב מגלה כי הרוצח נע על מסילת הברזל לאורך הארץ, כשמרבית הרציחות מתרחשות באזור רוסטוב על הדון.
לב נרדף על ידי המשרד לביטחון המדינה, ונעזר באזרחים שכמוהו מודאגים מהידיעה שרוצח סדרתי מסתובב חופשי. לבסוף מגיע לב שבילדותו נקרא פאבל, לביתו של אחיו אנדריי, שמסביר לו שהאופן בו ביצע את הרציחות בשיטה בה צדו בילדותם את החתול נועדה כדי שלב שאבד ימצא את אחיו אנדריי.
לבקשתו של אנדריי, לב יורה בו והורגו. לאחר מכן מציעים ללב לקבל קידום מהמשרה הקודמת שלו במשרד לביטחון המדינה, אך הוא מסרב ומבקש לפתוח מחלקה לחקירות רצח במשטרת מוסקבה באמתלא שכך יוכל למצוא גורמים אשר הורעלו תרבותית על ידי מעצמות המערב על מנת לפגוע בשמה הטוב של המהפכה הבולשביקית (כלומר, בשמה הטוב של ברית המועצות). בסוף הספר מתואר מפגש עם הילדות שאת הוריהם רצח ואסילי סגנו, ובו לב וראיסה מציעים להן אימוץ.