cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוף הזהב ההולנדי
תור הזהב של שוק העבדים
מצב זה השתנה בעקבות הכיבוש ההולנדי של ברזיל, החל מ-1630 והלאה; באותן שנים הפכו העבדים לצורך חיוני עבור הישרדותה הכלכלית של הקולוניה האמריקאית. במקרה מסוים, הנחתה חברת הודו המערבית את ניקולס ואן איפרן, אחד ממושלי חוף הזהב המוקדמים, לספק לכוחות ההולנדים בברזיל כמות גדולה של עבדים; אף על פי שב-1636 הצליח איפרן להעביר כאלף עבדים לאמריקה ממצודת נסאו, החליטו אנשי החברה שעל מנת להבטיח אספקה קבועה של כוח אדם, יהיה עליהם לכבוש את מצודת אלמינה מידי הפורטוגזים. לאחר שהצליחו לעשות זאת ב-1637, החל המסחר בחוף הזהב להתמקד בעבדות. מנהלי החברה, אשר לא חשו מרוצים מהמצב, מאחר שהפריע לשוק הזהב הרווחי שפעל בחוף, ניסו להעביר אותו לחוף העבדים, בו היו להם תחנות מסחר המיועדות לכך, אשר אוישו ב-1640. כיבושה של ברזיל חזרה לידי הפורטוגזים לא הפריע לסחר העבדים ההולנדי, מאחר שב-1662 חתמו על מסמך ה עם האימפריה הספרדית, בו התחייבו לספק עבדים לאמריקה הספרדית, הבטחה אותה מילאו בעיקר דרך תחנת המסחר בווילמסטאד. כמו כן, ב-1664 כבשו מידי הבריטים את סורינאם, ושקלו להפוך את ברביס ואסקיבו לקולוניות המבוססות על עבודת פרך של עבדים.
Song Sung Blue
גרסאות כיסוי
בובי דארין ביצע את השיר בתוכנית טלוויזיה בשנת 1972, והגרסה שלו נכללה באלבום "Aces Back to Back" משנת 2004.
חוף הזהב ההולנדי
תור הזהב של שוק העבדים
באותה העת, ניסו ההולנדים במערב אפריקה לחזק את אחיזתם סביב שוקי הזהב באמצעות בניית מצודת ראוחאוור בעומק הארץ, סמוך לנהר אנקוברה, אולם לאחר שהותקפה ונשרפה עד היסוד ב-1660, החליטו להשאיר את עבודת ההפקה בידי המקומיים. בראשית המאה ה-18 צנחה אספקת הזהב במידה ניכרת בשל מלחמות שבטיות בין התושבים המקומיים. אף על פי שניצחונם של בני האשנטי בקרב פייאס ב-1701 עזר לבסס את ההגמוניה שלהם באזור, נדרשו מספר שנים נוספות בכדי להרגיע את הרוחות בטריטוריות החדשות שנכבשו. מבחינה כלכלית, הייתה זו השנה הגרועה ביותר עבור שוקי הזהב בכל ההיסטוריה ההולנדית, לאחר שבסופה הגיעו לשפל כלכלי אשר הסתכם בייצוא זהב שנתי בשווי של כ-178 אלף גילדרים.
Song Sung Blue
גרסאות כיסוי
פרנק סינטרה הקליט אף הוא את השיר לאלבומו "Trilogy" שיצא ב-1980.
חוף הזהב ההולנדי
תור הזהב של שוק העבדים
בזמן שהדרישה לזהב המשיכה לצנוח, שוקי העבדים שגשגו לכדי שיאים שטרם נראו; הדבר נבע ככל הנראה מהמלחמות שניהלו בני האשנטי, אשר נהגו לערוך, ולחטוף את התושבים המקומיים כחלק משלל המלחמה שלהם. לשם השוואה, בין השנים 1693–1701 הועברו כ-1,522 עבדים מאלמינה לאמריקה, ממוצע של כ-169 עבדים בשנה, בעוד שבין השנים 1702–1704 הועברו כ-1,213 עבדים, ממוצע של כ-404 בשנה.
Song Sung Blue
גרסאות כיסוי
האחיות נולן הקליטו גרסה של השיר בשנת 1978 לאלבום "20 Giant Hits album".
חוף הזהב ההולנדי
תור הזהב של שוק העבדים
זולת היצע העבדים הרחב, החלה לגדול גם הדרישה מצד הכתר הספרדי. בין השנים 1660–1690 היו אחראיות תחנות המסחר ההולנדיות באפריקה, וביניהן גם אלו שפעלו מתוך חוף העבדים, ארגן ו, לשליש ממספר העבדים שהועברו לאורך האוקיינוס האטלנטי. בחוף הזהב, ניסה המושל וילם דה לה פלמה להפוך את המסחר ליעיל יותר, ולהגביר את תפוקת העבדים שנשלחו לאמריקה; עבור מטרה זו אף שלח את הסוחר הראשי, יאקוב ואן דן ברוק, לתחנת המסחר אובידה שבחוף העבדים, בתור מיופה כוחו. דה לה פלמה היה ידוע בשל אישיותו הנוקשה, ולעיתים קרובות נכנס למאבקי כוח עם סוחרים ומנהיגים אפריקאים. הוא התפטר מתפקידו ב-1705, אולם מת בטרם הספיק לשוב להולנד. מחליפו, פיטר נויטס, השקיע את מירב מאמציו בהחייאת שוק הזהב. בסך הכל, נאמד מספר העבדים אשר חלפו תחת ידיים הולנדיות בכחצי מיליון. כאשר תם תוקפו של המונופול המסחרי שקיבלה חברת הודו המערבית מידי הפרלמנט ב-1730, הפכה לספקית העבדים העיקרית.
עידן החופש
עם חתימת ב-1814, נעצרה בהדרגה פעילותם של כל שוקי העבדים בהולנד ובקולוניות המסופחות לה. בשל כך חטפה כלכלת חוף הזהב פגיעה אנושה, מאחר שמאז ראשית המאה ה-18 התבססה בעיקר על הרווחים שהפיק לה סוג מסחר זה. מספר ניסיונות שנעשו על מנת להקים אחוזות מטעים ומכרות זהב בקרבת החוף הסתיימו בכישלון מוחלט.
בין הניסיונות הראשונים בלטו מאמצי בניו של הגוברנור-גנרל הרמן וילם דנדלס, אשר ניסו להקים אחוזת מטע בשם אורניה דחראט, קרי השחר הכתום, בסימבו. דנדלס עצמו ניסה לרכוש שלוש מאות עבדים מקומאסי, אשר היו אמורים להרוויח את חירותם לאחר שיעבדו במטעיו. שני הפרויקטים נכשלו.
לאחר הכישלון שחוותה עם מצודת ראוחאוור, ניסתה הממשלה הקולוניאלית בין השנים 1845–1850 להקים מכרה זהב בקרבת החוף, ורכשה חלקת אדמת מידי המנהיג המקומי. ב-1845 הוציאה משלחת שבראשה עמד דירקטור, יחד עם שלושה מהנדסים ותשעה עובדי כפיים; כולם מתו לאחר שנדבקו במחלות טרופיות, למעט הדירקטור ואחד המהנדסים, אשר עזבו את המשלחת ושבו לאירופה. ניסיון נוסף שנערך ב-1847 נכשל גם הוא, לאחר שאחד עשר מתוך שלוש עשר חברי המשלחת השנייה מתו. עד ל-1850, ויתרה הממשלה ההולנדית על הפרויקט.
במקרה אחר, נעשה ניסיון להקים מטע כותנה מחוץ לכותלי אלמינה, ובעל מקצוע ברזילאי בשם לה רושה ויארה הובא לחוף הזהב במיוחד לשם כך. בשל היחס הקשה שספגו עובדי המטע, לא עלה בידו של ויארה למשוך פועלים נוספים, והמטע דעך במהרה. ניסיון להקים מטע טבק בגני הממשלה שבאלמינה ב-1848 לא צלח בשל מצבה הרעוע של האדמה. מטע טבק מוצלח יותר הוקם בסימבו, אך התפרק במהרה לאחר שנטשו כל העובדים את המקום. שתי אחוזות המטע היחידות שהתפרסמו בהצלחתן היו מטע לפולי קפה אשר הוקם באקרופונג בידי מיסיונרים מבזל, ומטע פולי קפה נוסף שהוקם בקרבת אקרה, והיה שייך ליזם מולאטי בשם לוטרודט, אשר עדיין החזיק בידיו עבדים.
חברה
אלמינה נחשבה לעיר הגדולה ביותר בחוף הזהב עד להחרבתה בידי הבריטים ב-1873, אף יותר מאקרה וקומאסי. במאה ה-18 נאמדה אוכלוסייתה בין 12 ל-16 אלף תושבים, ובמאה ה-19 בין 18 ל-20 אלף. עם זאת, מרביתם לא היו אירופאים, ולמעשה, לכל אורך המאה ה-18, המספר הגדול ביותר של עובדי חברת הודו המערבית אשר שהו בחוף הזהב בכל זמן נתון, הגיע בשיאו לכ-377 קצינים בלבד, זאת לפני שצנח ל-20 במאה הבאה.
האוכלוסייה באלמינה הורכבה בעיקרה, אפוא, מתושבים מקומיים אשר הגיעו מכל מערב אפריקה בכדי לנסות את מזלם. כמו כן שהה בעיר ריכוז גדול של עבדים, אשר היו שייכים ברובם לבני האקאן. הקבוצה השלישית בגודלה הייתה מגזע מעורב, קרי התערובת שנוצרה בעקבות יחסיהם של אנשי חברת הודו המערבית והנשים האפריקאיות שחיו באזורי החוף. צאצאיהם נתפשו לרוב כממזרים, ונקראו בפי ההולנדים בשם טפואיג'רים, היות שצבע עורם הזכיר להם את זה של האינדיאנים. צו שהוצא ב-1700 בידי הגוברנור-חנרל, קבע כי עובדי חברה השבים להולנד היו מוכרחים לקחת את ילדיהם עמם, או לשלם לקולוניה עבור חינוכם הנוצרי. למטרה זו אף נוסד בית ספר מיוחד באלמינה. על אף כן, מספר מקרים יוצאי דופן התקיימו במקרים של בני הגזעים המעורבים. אישים מסוימים אשר נחשבו לעיתים לאירו-אפריקאים בשל מעמדם, הפכו בהמשך חייהם לסוחרים עשירים. הבולט ביותר מביניהם היה, אשר ביקר באירופה מספר פעמים, ואף סחר באופן ישיר עם חברות אירופאיות ואמריקאיות. קבוצה נוספת שזכתה ליחס חריג הייתה הוראיבורחרים, קרי האזרחים החופשיים. אנשים אלו זכו לאותן זכויות כמו האירופאים, כולל הזכות להחזיק בחרב, ואף עבדו במשרות זוטרות שונות במנהלת המצודה. במאה ה-19 שלחו חלק ממשפחותיהם את ילדיהם לרכוש השכלה באירופה.
מורשת
לאחר הכרזת העצמאות האינדונזית ב-1949 היגרו מרבית ה להולנד, מאחר שעבדו בתור חיילים עבור הצבא המלכותי ההולנדי של איי הודו המזרחיים. מלבדם, לא זכתה ההיסטוריה של חוף הזהב ההולנדי לאזכורים רבים במאה ה-20, וכמעט שנשכחה. מצב זה השתנה מעט עם יציאתו לאור של ספרו של, שני הלבבות של קוואסי בואצ'י, ב-1997; הפרסום הרב לו זכה הספר חשף כי ראשו של מלך בני שבט האהנטה נלקח להולנד לאחר הוצאתו להורג ב-1838, ועדיין נמצא בחזקת הפקולטה הרפואית של אוניברסיטת ליידן. הראש הוחזר לידי השגריר הגנאי בטקס שנערך ב-23 ביולי 2009.
ביום השנה השלוש מאות להיווסדות הקשרים הדיפלומטים שבין הולנד לגאנה, אשר נחגג ב-2002, הגיעו נסיך הכתר ההולנדי, וילם-אלכסנדר ואשתו מקסימה, לביקור רשמי בגאנה בין ה-14 ל-17 באפריל. בחודש יוני אותה שנה הגיע מלך בני האשנטי לביקור דומה בהולנד. המאורע המדויק שמציין יום השנה הוא שליחת הדיפלומט ההולנדי לאימפריית האשנטי ב-1701, לאחר שהפכה לכוח הדומיננטי בחוף הזהב כאשר הביסה את בני הדנקירה בקרב פייאס.
השרידים ההולנדים האחרונים שנותרו בחוף הזהב, למעט המצודות והמבצרים הניצבים לאורך רצועת החוף, הם שמות משפחה אשר הושאלו בידי צאצאיהם של הסוחרים ההולנדים ונשותיהם האפריקאיות. בוסמן, למשל, הוא אחד משמות המשפחה הנפוצים ביותר בגאנה, ומקורו בסוחר העבדים ההולנדי,. שמות שכיחים אחרים הם ברטלס, ואן דייק, ודה ויר.
הקרב בין צה"ל לשריון העיראקי ב-12 באוקטובר 1973
הקרב בין צה"ל לשריון העיראקי הוא קרב שריון שנערך ב-12 באוקטובר 1973 בשטח המובלעת הסורית, ונמשך עד בוקר המחרת. בקרב השתתפו כוחות צה"ל במובלעת הסורית ובין חטיבת שריון עיראקית שהייתה כוח החלוץ מתוך חיל המשלוח העיראקי שהגיע לסוריה במהלך מלחמת יום הכיפורים.
בסופו של יום הקרבות הצליח צה"ל להדוף את העיראקים, אך קרבות אלה העסיקו את כוחות השריון הישראלים ובכך אפשרו התארגנות מחדש של צבא סוריה ועצירה של התקדמות צה"ל בסוריה.
רקע
כבר ב-7 באוקטובר, יומה השני של המלחמה, החליטה ממשלת עיראק, בראשות הנשיא אחמד חסן אל-בכר, לשלוח לסוריה חיל משלוח שכלל מספר טייסות קרב ואת הדיוויזיה ה-3 המשוריינת המצוידת בטנקי T-55 ו-T-54. הכוחות הוכפפו לפיקוד סורי ולא הוקמה מפקדה עיראקית. ב-8 באוקטובר החל חיל המשלוח העיראקי בתנועה לעבר סוריה. הוחלט שהתנועה אל חזית רמת הגולן המרוחקת תיעשה ישירות מהאתרים שבהם היו פרושים היחידות על גבי מובילי טנקים, משאיות וכלי רכב אחרים שיעשו את דרכם הלוך ושוב עד להעברת כלל הכוחות.
לאחר קרבות בלימה כבדים שקיים צה"ל בארבעת ימיה הראשונים של מלחמת יום הכיפורים פרצו ב-11 באוקטובר, יומה החמישי של המלחמה, אוגדה 36 ואוגדה 210 של צה"ל מעבר לקו הסגול אל צפון רמת הגולן הסורית תוך סיוע אינטנסיבי של חיל האוויר הישראלי וארטילריה. אוגדה 36, בפיקוד רפאל איתן, פעלה בצפון המובלעת והצליחה לכבוש שטח בעומק של כ-10 קילומטרים עד ליישוב מזרעת בית ג'אן, וספגה פגיעות בשני טנקים בלבד.
אוגדה 210, בפיקוד דן לנר, פרצה מדרום לאוגדה 36 באזור קוניטרה, ונתקלה במערך הגנתי סורי צפוף שגרם לה אבדות רבות. בסוף יום הלחימה הצליחה להבקיע גם אוגדה 210 לעומק של כ-10 קילומטרים לאחר שספגה 12 הרוגים, כ-50 פצועים וכ-40 טנקים פגועים, חלקם מושמדים. ביום הקרבות התגלו סימני חולשה במערך הסורי ובמטכ"ל הישראלי הוחלט ביום המחרת להתקדם ולהרחיב את המובלעת מספר קילומטרים נוספים לכוון דמשק עד ליישובים כנכר וסעסע, תוך ניצול שחיקתו של צבא סוריה בחמשת ימי הלחימה הקודמים.
ב-12 באוקטובר המשיך צה"ל בהרחבת שטח המובלעת. בבוקר 12 באוקטובר המשיכה אוגדה 210 להתקדם דרומה ומזרחה בתוך המובלעת. חטיבה 679, שלא קיבלה דלק ותחמושת בלילה הקודם, נעה דרומה, כבשה עד הצהריים את כפר נסג', ונעצרה לצורך חימוש ותדלוק הטנקים. חטיבות 179 ו-9 המשיכו צפון-מזרחה מנסג' וכבשו את תל מרעי, מתוך כוונה להמשיך לכנכר.
הקרבות
במהלך 12 באוקטובר התקדמה לעבר אזור הלחימה חטיבה 12 העיראקית, שהייתה החטיבה העיראקית הראשונה שהגיעה לאזור מתוך חיל המשלוח העיראקי. החטיבה נעה בשני טורים: הטור המזרחי כלל גדוד טנקים וגדוד חי"ר ממוכן ונע צפונה לאזור נסג'. הטור המערבי כלל שני גדודים (שריון וחי"ר) ונע לאזור תל מסחרה ותל אל מל. גדודי הטנקים העיראקיים כללו כ-45 טנקי T-54 כל אחד.
בשעה שחטיבה 679 נפרסה להתארגנות באזור נסג', זוהה מדרום כוח שריון המעלה ענני אבק גדולים הנעים במהירות לכיוונם, כ־10 ק"מ מדרום להם. היה זה הטור המזרחי של חטיבה 12 העיראקית. מפקד אוגדה 210, דן לנר, הורה להפסיק את פעולות החימוש והתדלוק ולהיערך לקרב עם השריון המתקרב מדרום.
בשעה 15:00 לערך החל קרב שריון בין חטיבה 679 מאוגדה 210 לכוח העיראקי שכלל גדוד טנקים וגדוד חי"ר ממוכן, בטווחים של 600 עד 1,000 מטרים. הכוח העיראקי הסתייע בירי ארטילרי. משגבר הלחץ על חטיבה 679 הכניס אורי אור, מח"ט 679, גם את כוח נתי ללחימה, והחטיבה הצליחה לעצור את התקדמות הטור העיראקי.
מפקד האוגדה דן לנר, העריך את הכוח העיראקי הערכת יתר וחשש לגורל האוגדה. כתוצאה מכך הורה על נסיגה כללית לכל כוחותיו. חטיבות 179 ו-9 שכבשו את תל מרעי במאמץ רב נסוגו, וכלים רבים נתקעו באזור תל שער עקב מחסור בדלק.
חטיבה 205 הועברה לאוגדה 210 בבוקר 12 באוקטובר. עם זיהוי הכוח העיראקי החליט דן לנר לשלוח את החטיבה לכיבוש תל מסחרה ותל אל-מל שנמצאו מדרום. בשעה 16:00 יצאה חטיבה 205 לדרכה מכפר ג'בא דרומה. במקביל, נע ממול לחטיבה הטור המערבי של חטיבה 12 העיראקית שנע צפונה לתל שער. בסביבות השעה 19:00 נתקלו שני הכוחות זה בזה. גדוד 125 מחטיבה 205 ניהל קרב מול הטנקים העיראקים באזור תל אל-מל בטווחים קצרים של כמה מאות מטרים. הגדוד השני של החטיבה, גדוד 94 התערבב בין הטנקים העיראקים והקשר בין הפלוגות למג"ד נותק. מאחר שלכוח העיראקי היו אמצעי ראיית לילה מצבם היה עדיף, ובקרב שהתפתח התקשה הכוחות הישראלים לזהות את טנקי העיראקים. יוסי פלד, מפקד חטיבה 205 הורה על נסיגה חזרה צפונה לג'בא. הנסיגה, שבוצעה תחת חיפוי ארטילריה ישראלית, לא הייתה מסודרת וטנקים מגדוד 94 שהתפצל חזרו באופן עצמאי לג'בא.
מפקד הכוח העיראקי החליט להמשיך את תנופת ההתקפה, ולמרות חוסר בקציני קישור סורים לסיוע בהתמצאות המשיך להתקדם צפונה באיטיות בחשכה.
ההתקדמות המחודשת של העיראקים גרמה לתחושת בהלה באוגדה 210, ובסביבות שעה 18:00 ניתנה פקודת נסיגה מהירה צפונה לכל כוחות האוגדה. בנוסף ניתנה הוראה להוצאת כל משאיות האספקה והרכבים הרכים מחוץ למובלעת, בחזרה לשטח ישראל. בשעות הלילה נערכו ארבע חטיבות האוגדה במערך אוגדתי בצורת 'ח' באזור שבין צומת מעץ לתל שער באופן הבא: חטיבה 179 מדרום למעץ באגף הימני של המערך, חטיבה 679 בצומת מעץ, חטיבה 9 על הציר שמדרום לתל שער, וחטיבה 205 דרומית לתל שער, באגף השמאלי של המערך האוגדתי. ההוראה הייתה לנצור את האש עד לכניסת העיראקים לתוך המארב. גדוד טנקים 75 מחטיבה 7 (מאוגדה 36) נערך בעורף אוגדה 210, כקו הגנה שני. בשעות הלילה נעצרו העיראקים להתארגנות ובשקט שהשתרר הוכנסו למובלעת מכליות דלק ותחמושת עבור הטנקים של אוגדה 210. בשעה 03:00 לפנות בוקר חידש הכוח העיראקי את תנועתו צפונה והכוח הראשון זוהה עם עלות השחר ב-13 באוקטובר על ידי חטיבה 9, כשהוא מתקדם צפונה מכיוון תל אל-מל. כשהגיעו הטנקים העיראקים לטווח של כמה מאות מטרים פתחה החטיבה באש משני כיוונים, וכ-15 טנקים הושמדו. כוח עיראקי נוסף זוהה על ידי חטיבה 205 באזור תל מסחרה, וגם היא פתחה באש. בשעה 7:00 לערך החל הכוח העיראקי לסגת, וחטיבות האוגדה החלו להתקדם בעקבותיו. חטיבה 9 כבשה מחדש את כפר נסג' והמשיכה לכיבוש תל מרעי, בעוד חטיבה 205 (יחד עם גדוד 75 מחטיבה 7) כבשה את תל מסחרה בחיפוי של חטיבה 679. חטיבה 179 כבשה את תל אל-מל
לעיראקים הושמדו בסך הכול כ-60 טנקים במהלך היום בעוד לצה"ל היו ארבעה טנקים פגועים.
תוצאות הקרב
הופעת חיל המשלוח העיראקי הרענן מדרום אילצה את צה"ל לעבור למגננה, ולא אפשרה להמשיך במתקפה נגד הכוחות הסוריים הבלתי מאורגנים באזור כנכר. תנופת המתקפה של יום הקרבות הקודם נעצרה. כתוצאה מהצורך לבלום את מתקפת הנגד העיראקית נכבשו על ידי כוחות צה"ל שטחים מצומצמים יחסית בסוריה. בין היתר בגלל הצורך לפנות חלק מהשטחים שנכבשו קודם לכן, כדי להיערך לבלימת השריון העיראקי. הכוח העיראקי הוכה ונסוג, אך אילץ את חטיבות צה"ל לנהל קרב שריון נוסף ברצף במהלך הלילה ועד לבוקר 13 באוקטובר, לאחר יום הקרבות כנגד הכוחות הסוריים.
הקרב היה הראשון מבין ארבעה קרבות גדולים שבהם השתתף השריון העיראקי ונחשב על ידי העיראקים כמוצלח בהם, מאחר שבו "נלקחה" מצה"ל היוזמה ההתקפית ומאז אותו קרב לא השיג עוד צה"ל השגי כיבוש משמעותיים.
יחסי פיג'י–צ'ילה
יחסי פיג'י–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של פיג'י לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של פיג'י לבין הרפובליקה של צ'ילה הם יחסים דיפלומטיים שקטים, עם שיתופי פעולה אחדים בלבד במסגרת ארגונים מולטילטרליים בהן חברות המדינות כגון האומות המאוחדות. היחסים הדיפלומטיים שבין פיג'י לצ'ילה כוננו באופן רשמי ב-11 באוקטובר 1972.
אזרחי צ'ילה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בפיג'י אינם זקוקים לאשרה על מנת לעשות כן למשך ארבעה חודשים. גם אזרחי פיג'י שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בצ'ילה אינם זקוקים לאשרה על מנת לעשות כן למשך תשעים ימים.
חיל האוויר הלבנוני
חיל האוויר הלבנוני (בערבית: القوات الجوية اللبنانية), הוא זרוע האוויר של הכוחות המזוינים של לבנון.
היסטוריה
חיל האוויר הלבנוני הוקם בשנת 1949 תחת פיקודו של לוטננט קולונל אמיל בוסטני אשר בהמשך היה מפקד הצבא. מעט אחרי שהוקם, בריטניה, צרפת ואיטליה, תרמו מספר מטוסים. בריטניה תרמה 4 מטוסי אימון מסוג פרסיבל פרנטיס ו-2 מטוסי אימון מסוג פרסיבל פרוקטור, איטליה תרמה 4 מפציצים מסוג סבויה מרקטי SM.79 אשר שימשו בעיקר להובלה. ב-1953 התקבלו לראשונה 16 מטוסי קרב מסוג דה הבילנד ומפייר. מטוסי הוקר הַנטֶר התקבלו ב-1959 וב-1977. ב-1968 סופקו 12 מטוסי מיראז' 3, אך הושבתו בשנות ה-70 המאוחרות כתוצאה ממחסור בתקציב. בשנת 2000 מטוסי המיראז' שהושבתו נמכרו לפקיסטן.
כיום, בהיעדר מטוסים קבועי-כנף מתקדמים, החיל מסתמך בעיקר על מסוקים ומטוסי הוקר הנטר שהוחזרו לפעילות לקראת סוף שנת 2008.
חיל האוויר הלבנוני מורכב משש טייסות המחולקות בין שלושה בסיסי חיל האוויר.
היסטוריית קרב
לחיל האוויר הלבנוני היסטוריה ארוכה של שימוש עיקרי במטוסי הוקר הנטר. מטוס הוקר הנטר אחד הופל על ידי טייסת 117 הישראלית בתחילת מלחמת ששת הימים בכך נמנעה השתתפות חיל האוויר הלבנוני בלחימה. ב-17 בספטמבר 1983 נערכה הגיחה הקרבית האחרונה של חיל האוויר הלבנוני, שלושה מטוסי הוקר הנטר מדגם F.Mk.70 נשלחו לתקוף עמדות דרוזיות. אחד המטוסים נפגע והתרסק, וטייסו הצליח לנטוש בקושי מעל הים. ההנטר השני נפגע קשות ונחת נחיתת אונס. ההנטר השלישי לא שב לבסיסו אלא טס לאקרוטירי שבקפריסין, שם ביקש הטייס מקלט מדיני.
מטוסי ההוקר הנטר הושבתו סופית ב-1994 בעקבות אירוע במהלך נחיתה של טיסת אימון. שמונת מטוסי ההנטר הנותרים אוחסנו בשדה התעופה ריאק. האובדן האחרון של מטוס הנטר התרחש ב-1989, בעקבות תקלה במהלך טיסת אימון הטייס נאלץ לנטוש מעל הים והמטוס התרסק. הטייס חולץ על ידי צבא סוריה והועבר לסולימאן פרנג'יה, אשר העביר אותו לכוחות צבא לבנון.
במאי 2007 התפתח עימות בין צבא לבנון לבין ארגון מוסלמי קיצוני בשם פתח אל-אסלאם, שהתבסס במחנה הפליטים הפלסטיני נהר אל-בארד בצפון המדינה. עקב מחסור במטוסים קבועי-כנף, הסב החיל מספר מסוקי בל UH-1 כל שיוכלו לשאת פצצות סימן 82 ופצצות סימן 83. ההתאמות נעשו על ידי מהנדסים בשיתוף חיל האוויר הלבנוני. לרוב מסוקים אינם יכולים לבצע הפצצות באופן כזה, בהשוואה למטוס תקיפה. הדבר הפך לאחד האירועים הנדירים בהיסטוריה בה מסוקים פעולה בצורה כזאת. בנוסף נעשה שימוש נרחב במסוקי אירוספסיאל גאזל אשר חומשו בטילי נ"ט.
בסיסי חיל האוויר
לחיל האוויר הלבנוני שלושה בסיסים:
הרפובליקה העממית של קוריאה
הרפובליקה העממית של קוריאה (PRK) (קוריאנית: 조선인민공화국) הייתה ממשלת מעבר קצרת-ימים שהוקמה לאחר כניעת האימפריה היפנית בסיומה של מלחמת העולם השנייה. הממשלה הוקמה ב-6 בספטמבר 1945, כשקוריאה חולקה לשני אזורי כיבוש: הסובייטים שלטו בצפון, והכוחות האמריקאיים שלטו בדרום. היא הייתה בעד שלטון סוציאליסטי רדיקלי, שהתבססו לפי ועדות עממיות. המשטר הצבאי האמריקאי הוציא את פעולות הממשלה הזמנית מחוץ לחוק ב-12 בדצמבר, בעוד שבצפון המנהל האזרחי הסובייטי שיתף פעולה עם אידאולוגיות הרפובליקה והפך אותן לחלק מן הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה (קוריאה הצפונית).
הקמה
ב-15 באוגוסט 1945, האימפריה היפנית נכנעה לבעלות הברית, מה שהוביל לסיומה של מלחמת העולם השנייה. השלטון האימפריאלי היפני ביקש שממשלה חדשה תוקם כדי להבטיח את שלומם של אזרחיהם לאחר שהכיבוש יגמר. בזמן שברית המועצות המשיכה להילחם בצ'ונגג'ין, אנדו ריוסקו, ששירת כגנרל בממשלת יפן, פנה אל הפוליטיקאי הקוריאני ליו וון-היונג במטרה שיקים ממשלה זמנית בקוריאה. בזמן שלטונו של ליו, הוקמה ועידה חדשה (CPKIׂ), ועידה שהייתה פרו-עצמאות קוריאה. ב-28 באוגוסט 1945, הוועידה הודיעה שהיא הממשלה הזמנית בקוריאה. תשעה ימים לאחר מכן הממשלה החדשה הקימה את הרפובליקה העממית של קוריאה.
פירוק
בעקבות הקמת המשטר הצבאי של ארצות הברית בקוריאה והמנהל האזרחי הסובייטי במהלך החודשים אוגוסט וספטמבר 1945, הממשלה פורקה ב-8 בפברואר 1946.
עונת 1994/1995 בסרייה א'
עונת 1994/1995 בסרייה א' הייתה העונה ה-93 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית ונוהלה על ידי "ליגת הכדורגל" (Lega Calcio). המשחקים החלו ב-4 בספטמבר 1994 והסתיימו ב-4 ביוני 1995.
פיורנטינה, בארי, ברשה ופדובה היו הקבוצות שעלו מהליגה השנייה.
יובנטוס זכתה באליפות בפעם ה-23 בתולדות המועדון ובפעם השלישית ברציפות.
בסיום העונה לסרייה ב' ירדו גנואה, פוג'ה, רג'אנה וברשה. במקום הקבוצות שירדו לסרייה א' העפילו פיאצ'נצה, אודינזה, ויצ'נצה ואטאלנטה.
כדורגלנים מצטיינים
גבריאל בטיסטוטה, שחקנה של פיורנטינה, כבש 26 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
החולמים (סדרת טלוויזיה)
החולמים היא סדרת טלוויזיה ישראלית יומית לנוער ששודרה מ-23 בינואר 2011 בערוץ הילדים של HOT. הסדרה עסקה בחבורת בני נוער הגדלים בבית אומנה (המכונה גם "המלונה"- ראשי תיבות: "המעון לנערים ונערות נזקקי הלנה") שיוצאים להרפתקה בעקבות אבן המסוגלת להגשים משאלות.
ב-23 במרץ 2022 הסדרה עלתה לראשונה ב-yesVOD KIDS רק את העונה הראשונה.
ב-24 באפריל 2022 העונה השנייה עלתה ב-yesVOD KIDS.
עונה 1
"החולמים" מגוללת את סיפורם של הנערים והנערות בבית אומנה בשם "המעון לנערים ונערות נזקקי הלנה" (מכונה בקיצור "המלונה"). במרכז הסיפור נער בשם יונתן שקיבל את התואר "המיועד". הכול מתנהל באופן שגרתי עד שבמוזיאון הנמצא בסמוך למלונה מתגלה אבן משאלות - "אבן עשתר" המוזרה. מטרתו של יונתן היא להשיג את האבן כדי שיוכל לשוב ולהיפגש עם אמו, שהשאירה אותו במלונה לפני עשר שנים. לפי הסדרה, אבן עשתר (אבן המשאלות) הייתה שייכת לסנחריב מלך אשור. פתיחת התיבה גורמת להעצמת הרצון לקבל יותר ויותר דברים ובכך להטריף את כל מי שחושק בה על ידי הזיות. העונה מסתיימת כשאישה זרה באה לבית האומנה ומספרת שהיא אמו של יונתן.
עונה 2
האישה המסתורית שנחשבת אמא של יונתן בתום עונה 1 מתגלה כי היא לא באמת אמו, אמא של דני (נעמי) ונוח (אבא של תום) שילמו לאישה הזאת כדאי שתשקר ליונתן שהיא אמו. הילדים בבית האומנה ממשיכים לחפש את אבן המשאלות ומצאו חדר סודי שבו צריך לקיים את טקס המזלות של אבן המשאלות. מתגלה גם שיש חוץ "מהמיועד" (יונתן) גם את "האחר" (תום), ושאם "האחר" יבקש משאלה יהיה רע בעולם והאבן תתפוצץ. כולם חושבים ש"האחר" הוא יונתן וה"מיועד" הוא תום, מה שמתגלה כלא נכון. לבסוף הם מוצאים את אבן המשאלות ובן מבקש שהכול יהיה רגיל וכך קורה. בסדרת הבת של "החולמים", "גאליס", מתגלה שמשאלתו האמיתית הייתה לגדול ולהיות כמו שאר חבריו וכך הוא הפך לבן 18.
ספין אוף
בפברואר 2012 עלתה לאוויר הסדרה המצליחה "גאליס", ספין אוף של "החולמים". הסדרה המשיכה את חיפושו של יונתן אחרי אמו. עלילת הסדרה מתרחשת במחנה קיץ שבו משתתפות שלוש דמויות ראשיות מהחולמים- יונתן, דני וליעם לאורך כל העונות בתפקיד ראשי. בהמשך מצטרפים בן, תום ורות, כקול בלבד - ראובן. הסדרה נמשכה שבע עונות (213 פרקים) והגיעה לסופה ביולי 2016.
המוזיאון הממלכתי במיידנק
המוזיאון הממלכתי במיידנק (בפולנית: Państwowe Muzeum na Majdanku) הוא מוזיאון זיכרון ומרכז חינוכי אשר נוסד בסתיו 1944 על אדמת מחנה ההשמדה מיידנק. המחנה ממוקם דרומית מזרחית לפרוורי העיר לובלין שבמזרח פולין. זהו המוזיאון הראשון מסוגו בעולם, והוא מוקדש כולו להנצחת הזוועות שהתחוללו במחנות העבודה וההשמדה במהלך מלחמת העולם השנייה. כיום המוזיאון פועל בין היתר בשמירה על שרידי המחנה, הצגת מיצגים נדירים מתקופת השואה (כולל תמונות ועדויות), מוציא לאור את "מחברות מיידנק" ועורך מחקר על אודות שואת יהודי פולין. הכניסה למוזיאון אסורה לילדים מתחת לגיל 14. בסמיכות למוזיאון פועלת "החברה לחסות על מיידנק".
היסטורית המוזיאון
לאחר שחרור המחנה בידי הצבא האדום ב-23 ביולי 1944 הוכרז המתחם כמוגן באופן רשמי. המוזיאון הופעל לראשונה באוקטובר 1944, בתור הדוגמה הטובה ביותר למחנה השמדה בתקופת השואה כאשר תאי הגזים והקרמטוריום הגדול שבו שלמים ובמצב תקין להפעלה. אתר המחנה מיידנק (האדמה והצריפים) הוכרז כאתר זיכרון בצו משנת 1947 של הפרלמנט הפולני. באותה השנה נחפרו כ-1,300 מטרים מעוקבים קרקע, מעורבבים עם אפר אדם ושברי עצמות ונאספו לגבעה גדולה מתוך רצון לסמן קבר סמלי. לשם השוואה, מחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ שוחרר כחצי שנה מאוחר יותר, ב-27 בינואר 1945 והוכרז לראשונה כאתר זיכרון באפריל 1946 אבל שוחרר לפולין מידי הצבא האדום רק ב-1947. הצהרת הפרלמנט הפולני הכריזה על שני האתרים יחד כאתרי זיכרון. מוזיאון מיידנק קיבל את המעמד של המוזיאון הלאומי של פולין בשנת 1965.
הגרמנים נסוגו בחופזה ולכן לא היה להם הזמן הנדרש להרס יסודי של המחנה. הקרמטריום הקטן (שני תנורים) ומסמכים חשובים הועלו באש, אך תאי האסירים ותאי הגזים נותרו כמעט במצבם המקורי. מוערך כי במהלך 34 חודשי פעילות של ההשמדה, נרצחו באזור כ-130 אלף אנשים, מתוכם כ-18 אלף יהודים נרצחו במיידנק במהלך הטבח הגדול ביותר של יום אחד בתקופת השואה, ב-3 בנובמבר 1943, במבצע "חג הקציר" (סה"כ מוערך כי נרצחו במבצע 43,000 איש כולל בתת-המחנות).
ב-1969, כחלק מציון 25 שנים לשחרור המחנה, הוקמה במקום אנדרטה המוקדשת לקורבנות השואה. האנדרטה עוצבה על ידי האדריכל הפולני ויקטור טולקין, וכוללת שלושה חלקים וכן חלק מאפר הנרצחים. בבעלות המוזיאון גם רשומות של האס אס, שניצלו מניסיון של מפקד האדמיניסטרציה האחרון של מיידנק, אובר-שטורמפיהרר אנטון תרנס להשמידם במהלך משפטי מיידנק.
היסטוריה מאוחרת
בשנת 2003 הוקמה במקום מצבת זיכרון גבוהה ומחודדת לזכר הנספים במבצע "חג הקציר". ב-2004 נחנכה שלוחה חדשה של המוזיאון אשר הוקמה על שרידי מחנה ההשמדה בלז'ץ, הממוקם בסמיכות. ב-2005 נעשו עבודות חפירה בהם נמצאו פריטים שנקברו על ידי אסירים יהודים בשנת 1943. ב-2009 זכה המוזיאון בפרס פולני על תרומה יוצאת מהכלל לתרבות הפולנית. זוכים אחרים הם המוזיאון הממלכתי באושוויץ-בירקנאו ומוזיאון שטוטהוף.
באוגוסט 2010 פרצה שרפה באחד הצריפים. השרפה הרסה כ-7,000 זוגות נעליים מתוך אוסף הנעליים של נרצחי המקום, לפי דיווח המוזיאון. לא ידוע במה פגעה השרפה בנוסף.
מיצגים
במוזיאון קיימות ארבע תערוכות עיקריות:
אבן טין
תיאור
אבן טין היא סלע משקע קלאסטי. כפי ששמו מרמז הוא בנוי בעיקר (למעלה משני שלישים) מגרגירי טין, המוגדרים כגרגרים שגודלם בין 1/16 מ"מ (0.063 מ"מ) ל-1/256 מ"מ (0.002 מ"מ) על פי סולם ונטוורת, או בין 4 ל-8 על פי סולם פי (φ). גודל זה לא מאפשר לראות את הגרגירים בעין בלתי מזוינת, אבל ניתן לחוש בהם. אבני טין שונים בצורה משמעותית מאבני חול בשל הנקבוביות הקטנות יותר שלהם והנטייה שלהם להכיל כמות משמעותית של חרסית. טעות מקובלת היא לזהות אבן טין כפצלים, אבל אין באבן טין את תכונת הפצילות והלוחות הדקים הנוצרים ממנה האופייניים לפצלים. אבני טין יכולות להכיל תרכיזים. השיכוב באבני טין נוטה לעבור בליה בזוויות שאינן קשורות לשיכוב ועקב כך קשה לראות בעין בלתי מזוינת את השכבות המרכיבות את הסלע. סלע טין נוצר לרוב בסביבה צחיחה למחצה ומורכב בעיקר מקוורץ ופצלת השדה, ובנוסף, תחמוצות ברזל, כלוריט, אלומינה ואשלג. מינרלים אלו מקנים לסלע גוון כהה: אפור עד שחור או חום. תפוצת סלע אבן הטין היא עולמית, אבל הוא נפוץ בעיקר באזורים טרופיים.
אבן בוץ או פצלים הם סוגי סלעים שהכילו במקור בוץ, חומר שבו יש הן טין והן חרסית. אבני טין נבדלות משני סוגי סלעים אלו בכך שהן מכילות בעיקר טין ולא חרסית.
ת'ול
תֻ'וַל (בערבית: ثُوَل) היא עיר במחוז מכה שבמערב ערב הסעודית. העיר שוכנת לחופו של ים סוף, 80 ק"מ צפונית לג'דה. בשנת 2007 נבחרה עיר זאת למקום משכנה של אוניברסיטת המלך עבדאללה למדע וטכנולוגיה. העיר הייתה מפורסמת במשך שנים כמרכז דיג מרכזי, עד שחיל הים הסעודי בנה אותה מחדש. כיום במזח הדיג שבעיר מתבצעות בעיקר עבודות יד.
אבן טין
תהליכים
סלעי הטין מתפוררים במגוון של תהליכים פיזיקליים המפרקים גבישי קוורץ בגודל של גרגרי חול קטנים מתוך הסלעים. תהליכים אלה כוללים בליה כימית של סלע ורגוליט ובליה מכנית כגון: לאחר בליה מוסעים הגרגרים על ידי זרמי מים בנחלים ושוקעים באגמים, בשפכי נהרות ובחופים, או שהם מוסעים כאבק וחוברים לחרסית ולגיר ליצירת לס.
ת'ול
העיר קרויה על שם עמק פת'ול (فثول) המקיף את העיר בדרומה ובמזרחה. בעת האחרונה עברה העיר תנופת פיתוח גדולה, בייחוד לאור הקמת אוניברסיטת המלך עבדאללה למדע וטכנולוגיה. פרט לאוניברסיטה ישנם כמה משרדים ממשלתיים הממוקמים בעיר זו.
אבן טין
תהליכים
תחת לחץ וחום עוברים אבני הטין התמרה והופכים ללווחה או לגנייס.
ת'ול
היסטוריה
בעבר נקראה העיר ת'ול בשם דעיג'יה (دعيجية). העיר ת'ול הייתה מרכז מסחרי חשוב עבור הכפרים שלידה עקב השוק שהיה ממוקם בה. כמו כן בעיר זו שכנו בני השבט ג'חאדלה (جحادلة) שעיסוקם המרכזי היה שליית פנינים ומכירתם במקומות מרכזיים על חוף הים האדום, כמו נמל מאסאווה באריתריאה ונמל סווקין בסודאן. התפתחות העיר הקטינה את מספר התושבים העוסקים בשליית פנינים וכיום אין תושבים העוסקים במקצוע זה.
שייח' עאתק אלבלאדי (عاتق البلادي) תיאר את העיר דעיג'יה כך: "דעיג'יה היא עיר חוף קטנה ותוססת, בעלת שכונות רבות שבהם ישנם מסגדים, תחנות משטרה, מרפאות וכמה בתי ספר השוכנים סמוך לכביש המחבר את ג'דה ו (رابغ). מלאכתם המקורית של תושבי העיר הייתה דיג והיום עיר זאת נקראת בשם ת'ול.
העיר ת'ול בשירה הערבית
העיר ת'ול מוזכרת בשיר שכתב המשורר מכי שהאב אלדין אחמד בן אלחסין (مكي شهاب الدين أحمد بن الحسين) (בנו של השריף של מכה בראכת בן מוחמד) בשנת 912 להיג'רה.
מירקו נובוסל
מירקו נובוסל (בקרואטית: Mirko Novosel; 30 ביוני 1938 – 20 ביולי 2023) היה כדורסלן ומאמן כדורסל קרואטי.
נובוסל אימן כמה מהשחקנים הגדולים ביותר ביוגוסלביה לשעבר ובקרואטיה, ובהם קרשימיר צ'וסיץ' ודראז'ן פטרוביץ'. הוא נבחר להיכל התהילה של הכדורסל כמאמן ב-7 בספטמבר 2007 ולהיכל התהילה של פיב"א כמאמן ב-2010.
קריירת משחק
נובוסל שיחק כדורסל מועדונים מ-1952 עד 1966 במדי לוקומוטיבה זאגרב.
קריירת אימון
נובוסל אימן את ציבונה זאגרב במשך 15 שנים שהתפרשו על פני שלוש תקופות, והוביל אותה לשתי זכיות בליגה היוגוסלבית, לשבעה גביעי יוגוסלביה ושני גביעי אירופה לאלופות ב-1985 ו-1986, אז נבחר למאמן השנה באירופה.
לאחר מכן אימן את נאפולי האיטלקית במשך שנתיים.
בנבחרת הלאומית
כמאמן הוביל נובוסל את נבחרת יוגוסלביה בכדורסל למדליית כסף באליפות העולם 1974 ובאולימפיאדת מונטריאול 1976, ולמדליית ארד באולימפיאדת לוס אנג'לס 1984. הוא גם זכה איתה באליפויות אירופה ב-1973 וב-1975.
נובוסל היה גם מאמן נבחרת קרואטיה, והוביל אותה למדליית הארד באליפות אירופה בכדורסל 1993.
מוות
נובוסל מת ב-20 ביולי 2023, בגיל 85.
סאטושי טנאקה
סאטושי טנאקה (ביפנית: 田中 聡; נולד ב-13 באוגוסט 2002 בנאגנו שביפן) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת שונאן בלמארה מליגת העל היפנית.
קריירת מועדונים
טנאקה גדל במחלקות הנוער של נגאנו FC, נגאנו פרקיירו ושונאן בלמארה. בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של שונאן בלמארה מליגת העל היפנית.
ב-22 באוגוסט 2022 הושאל טנאקה למשך עונה אחת לקורטרייק מליגת העל הבלגית. ב-28 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1-0 לסטנדרד לייז' במסגרת המחזור השישי בליגה לעונת. הוא ערך 15 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
דוד סגל (אתלט)
ביוגרפיה
סגל נולד וגדל בלונדון.
1956
באולימפיאדת מלבורן (1956) סיים סגל במקום חמישי בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 40.6 שניות (40.74 שניות) בשלב חצי הגמר הנבחרת הבריטית קבעה תוצאה של 40.6 שניות (40.68 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום 31 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.9 שניות (11.02 שניות) ובמקום 38 בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.1 שניות (22.22 שניות).
1957
באליפות בריטניה שנערכה בשנת 1957 זכה סגל במדליית זהב בריצת 220 יארד בתוצאה של 21.9 שניות.
1958
באליפות בריטניה שנערכה בשנת 1958 זכה סגל במדליית זהב בריצת 220 יארד בתוצאה של 21.4 שניות ובכך הגן על תוארו. במשחקי חבר העמים שנערכו בקארדיף, ויילס ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 40.72 שניות, לפני ניגריה (41.05 שניות) ואוסטרליה (41.64 שניות).
כחודש לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה בסטוקהולם, שוודיה באוגוסט אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.3 שניות, אחרי מנפרד גרמר מגרמניה (21.0 שניות) וג'וסלין דלקור מצרפת (21.3 שניות) ובריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 40.2 שניות, אחרי מערב גרמניה שקבעה שיא אליפות חדש של 40.2 שניות ולפני ברית המועצות 40.2 שניות.
1960
באליפות בריטניה שנערכה בשנת 1960 זכה סגל במדליית כסף בריצת 220 יארד בתוצאה של 21.55 שניות, אחרי דייוויד ג'ונס (21.31 שניות). באולימפיאדת רומא (1960) הוא זכה במדליית ארד בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם פיטר רדפורד, דייוויד ג'ונס וניק וייטהד בתוצאה של 40.32 שניות, אחרי גרמניה 39.66 שניות וברית המועצות 40.24 שניות. האמריקאים שסיימו ראשונים נפסלו. בשלב המוקדמות הנבחרת הבריטית קבעה תוצאה של 40.1 שניות (40.27 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום 12 בריצת 200 מטר, לאחר שפסל בשלב חצי הגמר בשני הזינוקים. בשלב רבע הגמר הוא קבע תוצאה של 21.1 שניות (21.21 שניות) ועלה מהמקום השמיני.
1961
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכו בשנת 1961 זכה סגל ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.6 שניות ובריצות השליחים 4x100 מטר בשיא מכביה חדש של 43.0 שניות ו-4x400 מטר בשיא מכביה חדש נוסף של 3:18.0 דקות. מדליית ארד, בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.4 שניות, אחרי סטיב דאמאשק שקבע שיא מכביה חדש של 48.8 שניות וגרדנשוורץ (49.1 שניות), שניהם מארצות הברית.
נרם-סין
נרם-סין (משמעות שמו הוא אהוב על ידי סין; חי כנראה במאה ה-23 לפנה"ס) היה אחד המלכים האכדיים החשובים והמשפיעים בהיסטוריה הקדומה של מסופוטמיה, שהרחיב את גבולות ממלכת אכד ואיחד בין שומר ואכד. אכד הייתה עיר בדרום מסופוטמיה (אזור עיראק של היום), והפכה לאימפריה האכדית בסביבות 2350 לפנה"ס בתקופת סרגון מאכד, שהיה סבו של נרם-סין. הממלכה גבלה בצפונה עם אשור, בדרום עם שומר, במערב עם נהר הפרת ובמזרח עם נהר החידקל.
פרטים ביוגרפים על נרם-סין
נרם-סין, בנו של מנשתוסו ואחיינו של רימוש. מפורסם בעיקר בשל כיבושיו הרבים, בדיכוי מרידות רבות, בשל היותו נכדו של סרגון מאכד, אשר הקים ובנה את הממלכה הגדולה וכן משום שהכריז על עצמו אל.
כבר עם עלייתו למלוכה, נדרש השליט האכדי לדכא מרד רחב היקף, שבראשותו מלך העיר השומרית כיש, ואליו הצטרפו מלכים רבים, בניסיון להשתחרר משלטונו של נרם-סין. המרד דוכא והמלך החל לכבוש שטחים רבים וסיפח אותם לממלכתו. לפי כתובותיו, נרם-סין כבש גם את הערים החשובות ארמנום, אבלה ועילם. לגבי כיבוש עילם קיימת מחלוקת מפני שנמצא חוזה בריתות עם ח'ת, השליט העילמי שישב באון. טופס הברית כתוב בעילמית והוא החוזה המדיני העתיק ביותר במזרח הקדום שנודע עד כה.
הקרבות שניהל מתועדים בכתובות רבות שהוקדשו למה שמכונה "המרד הגדול" ולמסעות הכיבושים הנרחבות. תעודות אלה נמצאו בעיקר בעיר האשורית כנש. נרם-סין נלחם מאנטוליה וקיליקיה שבצפון (אסיה הקטנה) ועד לעומאן שבדרום. בהמשך מסעותיו הגיע המלך האכדי עד להרי הכסף (הרי הטאורוס) ויער הארזים (הרי אמאנוס) - טורקיה וסוריה, ושיעבד את המקומיים.
מסעות אלה היו ככל הנראה למטרת השגת חומרי גלם יקרים, בעיקר כסף. בהמשך מסעותיו וכיבושיו הגיע נרם-סין לאזור המפרץ הפרסי (הערים דילמון ומגן) שם היו מחצבים רבים ביניהם אבן החן לפיס לזולי וסטאטיט, עליהם רצה השליט לשים את ידו.
כינויו הרבים והשבח לשמו
הכיבושים הרבים שינו באופן משמעותי את טריטוריית הממלכה האכדית בימי נרם-סין והביאו לשינוי מעמדו האזורי. ניתן לראות שינויים אלו בכינוייו הרבים אשר הודבקו לו באזורים נרחבים בממלכה הכבושה- "מלך ארבע הכנפות" אשר משמעותו קרבה למעמד אלוהי. כתובות רבות נמצאו באזור לגש מכנות אותו "נרם-סין האלוהי", "אלוהי אכד". הכינויים הללו מקבלים משנה תוקף בהאסטלה של נרם-סין שנמצאה בשושן ומתארת את "המלך חובש כובע האל". נראה שתיאורים אלו הם תולדה של כיבושים רבים ושדרוג מעמדו הרם של מנצח גדול ושולט יחיד בממלכה הנרחבת. בנוסף, לא רק כינויים הודבקו למלך האכדי אלא גם סיפורי גבורה ואגדות. בטקסטים בבליים נמצאו תיאורים המראים את נרם-סין כמי שהתמודד עם פלישה של מספר עצום של לוחמים, שגופם גוף של העוף קורא ופניהם פני עורב. הם פלשו למרחבי אסיה הקטנה ומסופוטמיה והגיעו עד למפרץ הפרסי. לאחר תיאור ניסיונותיו של נרם-סין להדוף את האויב, מסתיימת האגדה בהבטחה למלך להשמדת האויב בהתערבותם הבלעדית של האלים וזאת באמצעות מצור, שרפה, דם, בצורת, עוינות ושנאה בין בני האדם וכדברי נרם-סין עצמו: "האלים הגדולים הביאו עליהם כליה, לא ידי הביאה עליהם את מותם".
סוף מלכותו
נרם-סין נודע כבונה ארמונות ומשפץ מקדשים לאלים. רוב הבנייה הוקדשה לאל אנליל, האל הראשי בפנתאון השומרי ומפטרונה של העיר ניפור. ממצאים מראים שהוא בנה ושיפץ בערים השומריות הקדומות ניפור, נגירסו ולגש. לאחר שלא קיבל אישור מהאלים בפעם השנייה לביצוע השיפוץ בניפור, החריב נרם-סין את המקדש בזעמו ובתסכולו. כתוצאה מכך, מסופר שהאל אנליל התעצבן מאוד על נרם-סין. ניתן לראות זאת בקינה השומרית "קללת אכד", ממנה עולה כי זעמו של אנליל מתפרץ על המלך האכדי בעקבות החרבת מקדשו. יש הטוענים שזוהי תחילתה של נפילת ממלכת אכד. אך לא זו בלבד הסיבה של תחילת הנפילה: קיימת גרסה נוספת הטוענת שתנועה רבה של עמים ברברים פרצו לתוך ממלכת אכד, עברו דרכה והחישו את קצה. העם ה"גותי" (ככל הנראה מהרי הזגרוס), עמי ה"לולובו" ששכנו מצפון לאכד ועמי ה"מרת" האמוריים אשר נדדו מהמערב. סיבות אלו החשו את כליונה של ממלכת אכד. לימי נרם-סין מיוחס חורבן אכד, והוא מתואר לעיתים כאחרון מלכי הממלכה האכדית הגדולה, אולם אין זה כך. על בנו, שַרְ-כַּלי-שַרי שירש אותו, ידוע מעט מאוד, דבר מלמד על היחלשותה של הממלכה הגדולה בימי נרם-סין עד לקריסתה הסופית בימי בנו.
בליינדספוט (אפליקציה)
בליינדספוט (BLINDSPOT) הייתה אפליקציה סלולרית להעברת מסרים מיידיים, תמונות, קטעי וידאו וקול שהושקה לקראת סוף שנת 2015. האפליקציה פותחה על ידי חברת "שלנו" שנוסדה על ידי דור רפאלי ועודד קובו.
האפליקציה שונה מאפליקציות מסרים מיידיים אחרות, בכך שהיא אפשרה למשתמשים להתחיל שיחה אנונימית עם אנשים - המשתמש שיזם את השיחה ידע אל מי הוא פונה, אך הנמען אינו יודע מי פנה אליו. תכונה זו של האפליקציה נוצלה במקרים רבים לצורכי בריונות רשת ושליחת מסרים פוגעניים, בפרט בקרב ילדים ובני נוער, מה שיצר לאפליקציה מוניטין שלילי.
ביקורת ציבורית
עם השקתה ספגה האפליקציה ביקורת ציבורית רחבה על כך שהיא עודדה בריונות רשת עקב שליחת מסרים פוגעניים, ביקורת שאף הובילה לדיון מיוחד בכנסת ולהצעות חוק שנועדו להתמודד עם יישומים מסוג זה.
הביקורת נסבה לא רק על עצם האנונימיות של מסרי האפליקציה, אלא גם על כך שהאפליקציה שולחת סמס עם קישור למסר שנשלח גם למי שכלל לא הוריד את האפליקציה, מה שאומר שלא ניתן למנוע קבלת מסרים ממנה. בהמשך החלו גורמים נוספים במאבק נגד האפליקציה: ב-5 בינואר 2016 הוקם דף הפייסבוק "בליינדספוט - מטה המחאה הרשמי" במטרה להיאבק באפליקציה; ב-14 בינואר החל הצינור בקמפיין בפייסבוק נגד האפליקציה עם הסיסמה: "דור תסגור" (תוך התייחסות לאחד ממייסדי האפליקציה, דור רפאלי), שנהפכה לסיסמה העיקרית של הקמפיין הציבורי נגד האפליקציה; ב-11 בינואר הושקה אפליקציית Safe Spot לסינון וחסימת הודעות אנונימיות שמתקבלות מגורם אנונימי, כמו אלו שנשלחות מבליינדספוט; ב-18 בינואר התקיים דיון בוועדת המדע והטכנולוגיה של הכנסת בנוגע לאפליקציה, בה העידו בין היתר נערים ונערות שנפגעו מהאפליקציה; ב-25 בינואר הגיש חבר הכנסת דוד ביטן הצעת חוק לפיה במקרה של קבלת הודעה פוגענית דרך האפליקציה, יוכלו המשתמש או המשטרה לפנות אל מפעיל האפליקציה וזו תהיה חייבת למסור להם את פרטי הפוגע תוך 30 ימים, אחרת ייחשב מפעיל האפליקציה כאחראי בעצמו על שליחת ההודעה הפוגענית; ובהמשך גובשה על ידי משרד המשפטים הצעת חוק חלופית ומרוככת יותר הפוגעת פחות בזכות לפרטיות מאשר זו של ביטן.
יחד עם זאת, היו גורמים, בהם התנועה לזכויות דיגיטליות, שסברו שהדרך הנכונה והיעילה להיאבק בבריונות אנונימית הנעשית תוך שימוש באפליקציה זו ובאחרות, אינה על ידי חסימתן, אלא על ידי חינוך והדרכה.
תעלת פארי
תעלת פארי (באנגלית: Parry Channel) היא מצר ים במרכזו של הארכיפלג הארקטי הקנדי. שני שלישים ממנה משתייך מבחינה מנהלית לנונאווט, ואילו שליש (החלק המערבי, ממערב לקו אורך 110 מערב ) לטריטוריות הצפון-מערביות.
רוחבה בנקודה הצרה ביותר הוא כ-45 ק"מ, ואורכה – למעלה מ-1,000 ק"מ.
התעלה שנמצאת על דרך המעבר הצפון-מערבי מפרידה בין איי המלכה אליזבת (יותר ספציפית, האיים ממזרח למערב: דבון, קורנוואליס, באת'ורסט, מלוויל והנסיך פטריק) מצפון לבין שאר שטחי הטריטוריות הצפון-מערביות ונונאווט (דהיינו, איי הארכיפלג הארקטי הקנדי ממזרח למערב: באפין, סומרסט הנסיך מוויילס, סטפנסון, ויקטוריה ובנקס) מדרום, ומקשרת בין מפרץ באפין במזרח לים בופור במערב. היא מורכבת מארבעה מקטעים (ממזרח למערב): לנקסטר סאונד (Lancaster Sound), מצר בארו (Barrow Strait), ויקונט מלוויל סאונד (Viscount Melville Sound) ומצר מקקלור.
התעלה קרויה על שמו של אדמירל משנה אנגלי וחוקר האזור הארקטי ויליאם אדוארד פארי (William Edward Parry; 1790–1855).
האקדמיה לאמנויות יפות (וינה)
האקדמיה לאמנויות יפות בווינה (בגרמנית: Die Akademie der bildenden Künste Wien) היא בבירת אוסטריה, וינה ואחת האקדמיות לאמנות הוותיקות באירופה.
היסטוריה
האקדמיה לאמנויות יפות נוסדה על ידי הצייר והפסל פטר שטרודל, בשנת 1692 כמכללה פרטית לפי הדגם של האקדמיה של סן לוקא ברומא. ב-1725 שילב יאקוב ואן שופן את האקדמיה לציור של החצר הקיסרית עם האדריכלות. מ-1754 עד 1757 היה הצייר פאול טרוגר מנכ"ל האקדמיה. בשנת 1772 אוחדו לתוכה כל האקדמיות לשעבר של וינה לאמנות והאקדמיה קיבלה אז מעמד מכללה וב-1998 מעמד של אוניברסיטה, אך שמרה על שמה הקודם.
מבנה ארגוני
באקדמיה לומדים כיום כ-900 סטודנטים, כמעט רבע מהם סטודנטים זרים. בספריית האקדמיה כ-110,000 כרכים וכ-150,000 רישומים והדפסים. האוסף הוא אחד הגדולים באוסטריה, והוא משמש למטרות אקדמיות, אם כי חלק מהספרייה פתוח גם לקהל הרחב. האקדמיה מחולקת למכונים הבאים:
בית העירייה החדש של הנובר
בית העירייה החדש של הנובר (בגרמנית: Neues Rathaus) הוא בית העירייה של העיר הנובר שבמדינת סקסוניה התחתונה שבגרמניה. הבניין נבנה במשך 12 שנים בתקופתו של וילהלם השני, ונפתח לציבור ב-20 ביולי 1913. זהו בניין מפואר דמוי טירה הבנוי בסגנון אקלקטי. הוא שוכן בקצה הדרומי של העיר הפנימית, מחוץ למרכז ההיסטורי של העיר.
היסטוריה
עלות בניית הבניין הייתה 10 מיליון מרק. האדריכלים של הבניין, הרמן אגרט וגוסטב הלמהובר, הקימו אותו מ-6,026 אריחי אשור. הרחבה שלפני הבניין נקראת כיכר טראם כהוקרה לזכרו של מנכ"ל העיר באותה תקופה, היינריך טראם. מעת פתיחתו החליף הבניין את בניין העירייה הישן, ארמון ונגנהיים (Wangenheimpalais).
בתקופת מלחמת העולם השנייה, ניזוק הבניין קשות מהפצצות בעלות הברית. לאחר המלחמה, בשנת 1946, הוכרזה הקמתה המחודשת של מדינת סקסוניה התחתונה בבניין. גובה כיפתו של הבניין, עם מרפסת התצפית שבה מתנשאים לגובה של כמעט 100 מטרים. המעלית בבניין היא ייחודית ואין דומה לה באירופה, ייחודה נובע מכך שמסלולה הוא מקושת, כלומר פרבולי. המעלית מתוארת לעיתים קרובות, באופן שגוי, כמעלית משופעת, ומרבים להשוותה למעליות במגדל אייפל, שלמעשה נוסעות באלכסון, ללא שינוי בנטייתן במהלך הנסיעה. המעלית מטפסת בפיר המעלית בזווית של 17°, עד לחלקה העליון של הכיפה. ביום בהיר ניתן לראות מנקודה זו את הרי הארץ.
המעלית הוקמה בשנת 1913. עקב מזג האוויר, המעלית המקורית יצאה מכלל שימוש במהלך החצי הקר של השנה. בבניין קיים גרם מדרגות ספירלי, שמוביל מהיציאה מהמעלית אל קומת התצפית. מעל 90,000 איש ביקרו במגדל בשנת 2005. מעלית חדשה, במקום המקורית הותקנה בחורף שנת 2007/8. בקומת הכניסה ישנם ארבעה מודלים של העיר, המיטיבים לתאר את התפתחות העיר לאורך השנים.
שי קיפניס
שי קיפניס (21 בספטמבר 1925 – 2 בנובמבר 2014) היה חבר הפלמ"ח, חייל בצה"ל ועסקן ציבור ברמת השרון.
ביוגרפיה
קיפניס נולד בראשון לציון כבן בכור ללוין ומרים קיפניס (בתו של אחד ממייסדי המושבה דב חביב לובמן). הוא נחשב לילד הראשון בארץ ישראל בעל השם שי. לאחר לידתו עברה המשפחה לתל אביב שם למד. לאחר מספר שנים החל האב לבנות את ביתו בראשון לציון. בשנת 1935 הסתיימה בניית הבית והמשפחה חזרה למושבה למרות פטירתה של אימו באותה שנה. לאחר המעבר עבר קיפניס ללמוד בכפר הנוער בן שמן.
בשנת 1942 התגייס לפלמ"ח והוצב לפלוגה א' של הגדוד הראשון שם היה מעורב בפעילות בעמק יזרעאל ועמק הירדן. ב-1945 השתתף בפריצה למחנה המעצר בעתלית וליווה את המעפילים במסע ליגור. במלחמת העצמאות הוצב לפקד על היאחזות הפלמ"ח "ג'יב יוסף" (שהפכה לימים לקיבוץ עמיעד). בהמשך השתתף בקרבות על משמר הירדן ובבלימת הסורים. נפצע בניסיון הפריצה למנרה הנצורה.
לאחר סיום המלחמה גויס קיפניס לצה"ל ושירת בתפקידי פיקוד ומטה בנח"ל שם הגיע לדרגת סא"ל והשתחרר ב-1970.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד קיפניס במועצת רמת השרון במספר תפקידים (מנהל מחלקת תרבות, נוער וספורט במועצת העיר, חבר מזכירות מועצת הפועלים, חבר הנהלת רשת המתנ"סים, יו"ר רשת המרכזים הקהילתיים, יו"ר הסתדרות הגמלאים ברמת השרון, חבר המועצה המקומית ועוד).
משפחתו
קיפניס היה הבכור להוריו ולאחריו נולדה אחותו ניצה ב-1930. לאחר מות אימו ב-1935 נשא אביו בשנית את דבורה קרסנוב. ב-1959 נשא קיפניס לאשה את ציונה יזרעאלי בת קיבוץ עין חרוד, שהייתה אלמנת הטייס עמרי אריאב, ואימץ את בנה ירום אריאב. לזוג נולדו 2 בנות: מילי ולימור. המשפחה גרה ברמת השרון ובשנת 2005 הוענק לקיפניס תואר יקיר העיר. קיפניס נפטר ב-2 בנובמבר 2014 ונקבר בעין חרוד.
מירנדה ג'וליי
מירנדה ג'וליי (נולדה בשם מירנדה ג'ניפר גרוסינגר ב-15 בפברואר 1974) היא במאית קולנוע, תסריטאית, זמרת, שחקנית, סופרת ואמנית אמריקאית ממוצא יהודי. גוף עבודתה כולל סרטים, ספרים, מצגות במדיה דיגיטלית, ומיצגים בתחום האמנות.
ג'וליי כתבה, ביימה וכיכבה בסרטים "אני ואתה וכל מי שאנחנו מכירים" (2005), "העתיד" (2011) ו"קג'יליונר" (2020). היא כתבה אוסף הסיפורים הקצרים "אף אחד לא שייך לכאן יותר ממך" (2007), את "זה בוחר בך" (2011); ואת הרומן "האיש הרע הראשון" (2015).
ראשית חייה
נולדה בברי, ורמונט, בשנת 1974, בתם של לינדי האו וריצ'רד גרוסינגר. הוריה שלימדו באותה תקופה במכללת גודארד, הם סופרים. הם הקימו את ספרים צפון אטלנטיים, הוצאה של כותרים העוסקים בבריאות אלטרנטיבית, אומנויות ורוחניות. אביה היה יהודי, ואמה הייתה פרוטסטנטית.
ג'וליי עודדה לעבוד על הסיפורים הקצרים שלה על ידי הסופר והמכר ריק מודי. היא גדלה בברקלי, קליפורניה, שם החלה להעלות הצגות במועדון פאנק רוק מקומי. בתיכון היא למדה באוקלנד. כשהייתה בת 16 היא כתבה וביימה מחזה בשם "The Lifers", לשמו היא ליהקה 20 נשים לטיניות כשחקניות. היא מתארת זאת כחוויה שדחפה אותה משמעותית. בהמשך היא למדה ב- UC סנטה קרוז, ונשרה בשנתה השנייה.
מוזיקה וספוקן וורד
היא הקליטה את ה- EP הראשון שלה בלייבל Kill Rock Stars בשנת 1996, תחת הכותרת Margie Ruskie Stops Time, עם מוזיקה של The Need. היא הוציאה שני אלבומים באורך מלא, 10 מיליון שעות למייל בשנת 1997 ומבחן בינת-סיימון בשנת 1998, שניהם ב- Kill Rock Stars. היא שיתפה פעולה עם קלווין ג'ונסון בפרויקט המוזיקלי שלו דאב נרקוטי מערכת סאונד, ובשנת 1999 עשתה EP מפוצל עם IQU, שיצא ב- K Records של ג'ונסון. ג'וליי שיחקה ברבים מסרטיה הקצרים, כולל "אטלנטה", "החובבנית", "קן עשרות", "האם אתה האדם האהוב על מישהו?", ובסרטים באורך המלא "אני, אתה וכל מי שאנחנו מכירים" ו"העתיד". היא גם הופיעה בסרט "בנו של ישו" (1998). היא הופיעה בפרק של פורטלנדיה בשנת 2012. היא שותפה בכיכובו בסרט העלילתי של ג'וזפין דקר 2018, "המדלן של מדליין".
קטעי מיצג
בשנת 1998, ג'וליי יצרה את Love Diamond, היצירה הראשונה שלה במיצג מולטימדיה באורך מלא – בתיאור שלה, "סרט חי". ביצירה הבימתית בת השעתיים שיחקה ג'וליי מגוון דמויות, המתארת בהומור תפקידים הנתפסים בתרבות כמיועדים לנשים. בהמשך יצרה המיצג באורך מלא בשם "כלי הברבורים", וסרט בן שש דקות, "מתחזק בכל יום" (2001). האחרון הוא מבט מופשט של גבר מבוגר וילדה קטנה, המוקנטת על ידי צורות צפות לא ברורות, בעוד שמספר הנמצא מחוץ למסך מגולל סיפור של פדופיליה שהתרחשה במציאות. כלי הברבורים הוא עוד "סרט חי", מופע של אישה אחת בו ג'וליי מגלמת את ליסה קוב, אישה המחפשת את גופה האבוד. אף על פי שיש בו קומדיית סתירה, הסיפור הסוריאליסטי נוגע ל"טראומות מיניות בילדות, ניכור למבוגרים ואשמה מתמדת ולא ממוקדת".
סולו גיטרה
סולו גיטרה הוא קטע כלי המנוגן סולו על ידי נגן גיטרה יחיד (לרוב גיטרה חשמלית או גיטרה אקוסטית). הסולו מהווה ביטוי אישי של הנגן, ולרוב מכיל יסוד של וירטואוזיות ואלתור. לעיתים מלווה נגינת הסולו בליווי קצבי של חטיבת קצב (בס, תופים), ללא שירה ולעיתים ללא ליווי כלל. סולו הגיטרה הוא מאפיין מרכזי של שיר רוק ורוק כבד ומופיע גם בבלוז, בג'אז ובפופ.
מיקום הסולו
בדרך כלל מופיע סולו בשיר רוק לאחר מחזור אחד או שניים של בית ופזמון חוזר (כלומר, לרוב בין הפזמון השני לבית השלישי) ומהווה פריצה ברגע שיא של היצירה. במהלך הסולו מתרחק הנגן מהמבנה המלודי, אך שב אליו בסופו של דבר לקראת סיום השיר, שלרוב ממשיך לעוד בית ופזמון חוזר.
מירנדה ג'וליי
פרויקטים אמנותיים שונים
יחד עם האמן הארל פלטשר, ג'וליי הקימה את פרויקט האמנות המקוון בשם Learning to Love You More (2002–2009). אתר הפרויקט הציע משימות לאמנים שהגשותיהם הפכו לחלק מ"סדרת תערוכות, הקרנות ושידורי רדיו המשתנים ללא הרף שהוצגו ברחבי העולם ". מעל 8,000 איש השתתפו בפרויקט. בנוסף למצגות האינטרנטיות שלה, ללמוד לאהוב אותך יותר הרכיב תערוכות עבור מוזיאון וויטני, מוזיאון האמנות בסיאטל וחללי תצוגה אחרים. גרסת ספר לאמנות המקוונת של הפרויקט יצאה בשנת 2007. החל מה -1 במאי 2009 אתר הפרויקט הפסיק לקבל הגשות למשימות. בשנת 2010 רכש מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית את האתר, כדי לשמר אותו כארכיון של הפרויקט באופן מקוון.
ג'וליי הקמה תערוכה פיסולית, 11 דברים כבדים, עבור הביאנלה בוונציה בשנת 2009. מבחר הצורות המצוירות שלה, העשוי יציב מפיברגלס ופלדה, תוכנן לאינטראקציה משחקית עם המבקרים. התערוכה הוצגה גם בעיר ניו יורק בפארק יוניון סקוור ובלוס אנג'לס במרכז MOCA Pacific Design Center.
סולו גיטרה
מיקום הסולו
קיימים שירים שסולו הגיטרה בהם מוביל לסופם, כך למשל Bohemian Rhapsody של להקת קווין, המסתיים בסולו של בריאן מיי, Comfortably Numb של פינק פלויד (סולן: דייוויד גילמור), Hotel California של להקת האיגלס, Wind Of Change של הסקורפיונז (סולן: קלאוס מיינה) ועוד.
מירנדה ג'וליי
פרויקטים אמנותיים שונים
בשנת 2013 היא ארגנה את We Think Alone, פרויקט אמנות שכלל מיילים פרטיים של אנשי ציבור. ההודעות דוא"ל נתרמו באופן חופשי על ידי קבוצה של אנשים בולטים, למעט שמות המקבלים, כולל הסופרת שילה חטי, הפיזיקאי התאורטי לי סמולין, הכדורסלן כרים עבדול-ג'באר והשחקנית קירסטן דאנסט . ג'וליי קיבצה אימיילים נבחרים לפי נושא, ושלחה מקבץ חדש למנויי הפרויקט מדי שבוע במשך 20 שבועות. כפי שסוקר אחד תיאר אותם, המיילים הם "בו-זמנית ארציים וחושפניים באופן מוזר; הם שופכים אור על האופן בו אנשים בעין הציבורית מייצרים את זהותם הפרטית ... [הם] גם מדגישים, בדרך כלשהי, את האופן בו כולנו מציגים את עצמנו באמצעות דוא"ל: פורמלי או פאסיבי-אגרסיבי מדי, אהוב-דביק, מרפרף, נרגש יתר על המידה."
סולו גיטרה
מיקום הסולו
קיימים שירים הנפתחים בסולו גיטרה כגון Johnny B. Goode של צ'אק ברי, Since I've Been Loving You של לד זפלין (סולן: ג'ימי פייג') ועוד.
התפתחות
סולו הגיטרה התפתח ממסורת הנגינה בביג בנד הג'אז של שנות ה-40, בה ניתנה לנגנים וירטואוזים במה לבצע קטע מעבר מאולתר קצר יחסית (כדקה), במסגרת התזמורת. במסורת הג'אז ניתנת לנגני לכלי נגינה רבים במה להופעת סולו. נגנים שצמחו ממסורת של בלוז וניגנו גיטרה בביג בנד כצ'ארלי כריסטיאן (חבר תזמורתו של בני גודמן ב-1933) וטי-בון ווקר פיתחו את המבנה המורחב של הסולו ומסורת שיבוצו כחלק מקטעים בביצועם. מסורת הסולו נמשכה ופותחה לאורך ימי הרית'ם אנד בלוז והרוקנרול על ידי נגנים כצ'אק ברי, בו דידלי ובאדי הולי. במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 ובעיקר במחצית השנייה שלהן התווספו לגיטרה אפקטים שונים כדיסטורשן, ריברב, טרמולו ועוד שאיפשרו מגוון רחב מאוד של ביטוי עצמי לנגנים. הסולואים התרחבו והגיעו לאורך של מעל 10 דקות בהופעות חיות ובתקליטים. בכיר סולני הגיטרה היה ג'ימי הנדריקס ורבים מסולני הגיטרה הגדולים של הרוק ניגנו בשנות השישים ובשנות השבעים שהמשיכו את מגמות ההתפתחות, בהם אריק קלפטון, דייוויד גילמור, קית' ריצ'רדס, ג'ימי פייג', ריצ'י בלקמור, ג'ורג' האריסון ועוד. בשנות השמונים ושנות התשעים המשיכו להופיע בעולם הרוק נגנים מוכשרים, שהלכו בעקבות המסורת שגובשה, בהם קרלוס סנטנה, מרק נופלר, בריאן מיי, קורט קוביין, סלאש, דה אדג', סטיבי ריי וון, גרי מור, אדי ואן היילן ועוד.