cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קייס ואן דונגן
ביוגרפיה
בשנת 1897 חי מספר חודשים בפריז ובדצמבר 1899 חזר אליה, ושם נישא בשנת 1901 לציירת אוגוסטה פריטינגר (Augusta Preitinger). הזוג התגרש בשנת 1921. הוא הציג בפריז והשתתף בתערוכה בשנת 1905 עם אנרי מאטיס וציירים אחרים אשר הצבעים החזקים שבהם השתתפו זיכו אותם בכינוי "החיות הפראיות" אשר ממנו הכינוי פוביזם לקבוצה בצרפתית. במשך תקופה קצרה היה חבר בקבוצה הגרמנית האקספרסיוניסטית "הגשר".
ב-1926 הוענק לו אות לגיון הכבוד הצרפתי ובשנת 1927 הוענק לו אות מסדר המלך הבלגי. בשנת 1929 החלו להציג את יצירותיו במוזיאון לוקסמבורג בפריז וזכה לאזרחות צרפתית.
בשנת 1968 נפטר בביתו במונטה קרלו.
תשע מלכות
תשע מלכות (בספרדית: Nueve Reinas) הוא סרט קולנוע ארגנטינאי בסגנון דרמת פשע משנת 2000, שנכתב ובוים על ידי פביאן ביילינסקי. בסרט מככבים גסטון פאולס, ריקרדו דרין, לטיסיה ברדיסה ותומאס פונסי.
הסרט זכה בפרסים רבים בפסטיבלים ברחבי העולם, בהם שבעה פרסי איגוד מבקרי הקולנוע בארגנטינה. בשנת 2004, הופק הסרט האמריקאי "Criminal" ("פושע"), שמבוסס על סיפור העלילה של "תשע מלכות".
תקציר העלילה
שני נוכלים זעירים, מרקוס המחוספס והוותיק וחואן הצעיר והמקסים, נפגשים במקרה. מרקוס, שמוצג כאיש חסר מצפון שמרמה את כולם, כולל את משפחתו, מציע לחואן ללמד אותו מספר תרגילים ליום אחד. חואן, הזקוק לכסף כדי לשחרר את אביו מהכלא, מסכים. בהמשך היום מרקוס פוגש את שותפו לשעבר שמספר לו על איש עסקים עשיר שנמצא בעיר ומעוניין לקנות בולים נדירים ויקרי ערך ("תשע מלכות"). מרקוס וחואן מחליטים לשתף פעולה כדי לעקוץ את האספן העשיר, אך בדרך הם נתקלים בשלל בעיות ונאלצים לאלתר. ככל שהעלילה מסתבכת, קשה יותר לדעת מי מרמה את מי, עד לסוף המפתיע.
נאדי בארץ הצעצועים (סדרת טלוויזיה, 1998)
נאדי בארץ הצעצועים (באנגלית: The Noddy Shop) היא סדרת סטופ מושן בריטית לילדים, המבוססת על סדרת ספרים בעלת אותו שם מאת איניד בלייטון.
הסדרה, אשר כוללת שתי עונות ו-66 פרקים, שודרה במקור בבריטניה בערוץ TVOntario. תקופת השידור המקורית של הסדרה היא החל מ-7 בספטמבר 1998 עד 8 באוקטובר 1999. בישראל הסדרה שודרה בדיבוב לעברית בשנת 2002 בערוץ הופ!.
עלילה
הסדרה עוקבת אחר נאדי, אשר בכל פרק עובר הרפתקה חדשה עם חבריו הטובים הגנום אוזניון, השוטר מר פלוד וטסי הדובה.
קולנוע קרן
קולנוע קרן היה בית הקולנוע הראשון בנגב. הוא הוקם בשנות החמישים על ידי קרן פועלי הבניין של ההסתדרות באזור "המרכז האזרחי" בבאר שבע ונפתח באוקטובר 1953. בסוף שנות החמישים נבנה בסמוך לו בית העם ובראשית שנות השבעים נחנך לידו בניין עיריית באר שבע וביניהם השתרע לו גן משה.
היסטוריה
את הפרויקט תכננו בני הזוג האדריכלים שולמית ומיכאל נדלר שתכננו במקביל גם את קולנוע רחל באשקלון. בעת בנייתו, נחשב האולם ליוצא דופן בארכיטקטורה שלו, בשל מבנה הבטון רחב הממדים, שהכיל כ-1,200 מקומות ישיבה. הוצגו בו הסרטים הבולטים של התקופה והוא זכה לפופולריות רבה. תחילה נקרא "בית תרבות ואולם להצגות קולנוע, תערוכות וכינוסים ציבוריים", אך אנשים כינוהו "התיאטרון שלנו" ומאוחר יותר נקרא קולנוע קרן, על שם קרן הביטוח והפנסיה של פועלי בניין ועבודות ציבוריות.
בנוסף לסרטי קולנוע, בטרם נחנך המשכן לאמנויות הבמה באר שבע, הועלו בקולנוע קרן הצגות תיאטרון של "הבימה" והקאמרי" ומחזות זמר כדוגמת "קזבלן" ו"כנר על הגג". בנוסף שימש הבניין מקום לאירוח כנסים, חגיגות ועצרות.
האולם נסגר בראשית שנות התשעים כתוצאה מההשפעה של עידן הטלוויזיה הרב ערוצית על רווחי בתי הקולנוע. בשנת 1997 נהרס הבניין לאחר שוועדת התכנון והבנייה קבעה כי הגג, העשוי אזבסט, אינו ניתן לשיקום. מחאות של איגוד האדריכלים והמועצה לשימור אתרים לא הצליחו למנוע את הריסתו, ובמקום בו עמד האולם הוקם על ידי חברת י.ח. דמרי בניה ופיתוח מתחם בן שלושה מגדלי מגורים מעל חניון ושטח מסחרי בשם "מגדלי קרן".
רעידת האדמה ברצ'ה (1991)
רעידת האדמה ברצ'ה התרחשה במחוז ההיסטורי של רצ'ה שבגאורגיה, ב-29 באפריל 1991. רעידת האדמה התרכזה בעיקר בנפת אוני ובנפת אמברולאורי, שבמחוז רצ'ה-לצ'חומי וסוואנתי תחתית, למרגלותיהם הדרומיים של הרי הקווקז הגדול. ברעידה זו נהרגו 270 איש, 60,000 איש נותרו חסרי בית ונגרם הרס מסיבי של הסביבה, בכללם מספר אתרים מימי הביניים (כנסיות בעיקר ובית הכנסת אוני ניזוק אף הוא ונותר בקירות סדוקים).
גודלה של רעידת האדמה הגיע ל-7.0 בסולם מגניטודה לפי מומנט. עוצמת ההרס המקסימלית שלה הגיעה לדרגה 9 בסולם העוצמה MSK (Medvedev-Sponheuer-Karnik scale), סולם שהמקסימום שלו מגיע ל-12. הרעד העיקרי לווה ברעשי משנה שנמשכו מספר חודשים וגרמו להרס נוסף וקורבנות בנפש.
יורו 1980
אליפות אירופה בכדורגל 1980, הידועה גם בשם יורו 1980 היא אליפות אירופה בכדורגל השישית שמארגנת אופ"א. הטורניר נערך באיטליה בין ה-11 ביוני ל-22 ביוני 1980.
לראשונה בתולדות האליפות, כלל טורניר הגמר שמונה נבחרות. הייתה המארחת הראשונה שמעפילה באופן אוטומטי לטורניר הגמר, ואליה הצטרפו שבע נבחרות מטורניר המוקדמות.
אל משחק הגמר העפילו ו. צמד של החלוץ הגרמני הורסט הרובש, השני שבהם שתי דקות בלבד לסיום המשחק, העניקו לגרמניה המערבית את אליפות אירופה השנייה בתולדותיה. בפעם האחרונה עד כה בתולדות היורו שוחק משחק על המקום השלישי, ובו הפסידה המארחת ל בדו-קרב פנדלים.
מוקדמות
הגרלת מוקדמות יורו 1980 התקיימה ב-30 בנובמבר 1977 ברומא. לאחר ההחלטה להרחיב את טורניר הגמר לשמונה משתתפות, התחלקו 31 הנבחרות החברות באופ"א לשבעה בתי מוקדמות בני ארבע או חמש נבחרות כל אחד, והנבחרות שסיימו כראשי בתים הצטרפו ל המארחת לטורניר הגמר.
בפעם הראשונה בתולדות היורו, ניתן למארחת כרטיס אוטומטי לטורניר הגמר, ללא צורך להשתתף במוקדמות. , שהעפילה מטורניר המוקדמות, הבטיחה את ההשתתפותה בטורניר לראשונה בתולדותיה.
הנבחרות המעפילות
1 במודגש: זכתה בטורניר, בנטוי: מארחת הטורניר
אצטדיונים
טורניר הגמר נפרש על פני ארבעה אצטדיונים בארבע ערים שונות באיטליה. האצטדיון שנבחר לארח את משחק הפתיחה ואת משחק הגמר של הטורניר היה סטאדיו אולימפיקו ברומא.
שלב הבתים
שמונה הנבחרות שהעפילו לטורניר חולקו לשני בתים בני ארבע נבחרות כל אחד. שתי הנבחרות שסיימו ראשונות בכל בית התמודדו ביניהן במשחק הגמר, והסגניות נפגשו למשחק על המקום השלישי, ששוחק בפעם האחרונה עד כה בטורניר. כל ניצחון בשלב הבתים זיכה את הנבחרת המנצחת בשתי נקודות, ולא בשלוש כפי שנהוג כיום, וההפעלה במקרה של שוויון בנקודות הוכרעה לפי פער שערים.
סיימה בראש הבית וללא הפסד, מה שזיכה אותה במקום בגמר. במחזור השני, בניצחון 3-2 על, כבש קלאוס אלופס שלושער שהציב אותו בראש טבלת כובשי הטורניר, מקום אותו שמר עד לסיומו של הטורניר למרות שלא הוסיף עוד לכבוש. , שהייתה עדיפה על הולנד רק בפער שערים, סיימה כסגנית הבית וקיבלה את הכרטיס למשחק על המקום השלישי, בעוד סיימה את הופעת הבכורה שלה עם נקודה בלבד וללא ניצחון.
בבית צמוד, שכלל גם את, והמארחת , הצליחה  לסיים במקום הראשון ולהעפיל לגמר. לבלגיה ולאיטליה היה בסיום השלב מאזן זהה של ארבע נקודות והפרש שערים חיובי של שער אחד, וההכרעה נפלה לטובת בלגיה עקב כמות שערי הזכות (שלושה של הבלגים לעומת שער איטלקי אחד). איטליה, שסיימה את השלב ללא הפסדים וללא שערי חובה, קיבלה את הכרטיס למשחק על המקום השלישי. ספרד נפרדה מהטורניר ללא ניצחון.
גיל ברק
גיל ברק (נולד ב-11 ביולי 1965) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, אשר פיקד על חטיבת ירושלים, גדוד 931 (שחם).
ביוגרפיה
ברק נולד ביולי 1965 בכפר סבא לרינה וליעקב ויש לו אח צעיר ממנו, רונן. ברק גדל והתחנך בשכונת מעוז אביב בתל אביב. למד בתיכון עירוני מקיף לידי דייוויס במגמה ריאלית-ביולוגית והיה מדריך ורשג"ד בשבט הנשיא של תנועת הצופים העבריים בישראל. עם גיוסו לצה"ל ב-1983 במסגרת גרעין נח"ל מעוף ללבון מחזור פ"א שרת בחטיבת הנח"ל ושובץ בגדוד 932 (גרניט). בנח"ל עבר ברק הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר בהצטיינות וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לגדוד כמפקד מחלקה, וכמפקד פלוגה. כמו כן שירת ברק בבית הספר למ"כים בגדוד 906 (שועלי הנגב) בתפקידי מ"פ וסמג"ד וכקצין אג"מ של חטיבת ביסלמ"ח 828. בשנים 1988–1989 השתתף ברק בקורס קצינים בכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית - הכומתות הירוקות בפורט בראג.
בסיום הקורס ולאחר חזרתו לארץ ביצע תפקיד של קצין אג"מ בית הספר למ"כים בתקופה בה אוחדו בה"ד 3 בית הספר למקצועות החי"ר וביסלמ"כ. בשנים 1990–1992 למד במכללה לפיקוד ומטה ולמד באוניברסיטת בר-אילן בחוג המשולב למדעי החברה. בין השנים 1993–1994 שימש בתפקיד סגן מפקד גדוד 932. בשנים 1994–1996 שימש ברק כמפקד גדוד 931 (שחם), והוביל את הגדוד ובלחימה בדרום לבנון. בין היתר פיקד ברק על כוחות הגדוד במרדף אחר חולית מחבלים בגזרת זרעית בוואדי מוזלם, ב-25 בינואר 1995, שבסופו הרגו הכוחות בפיקודו שלושה מהם.
בהמשך שרותו בין השנים 1997–1998 שימש ברק כמפקד גדוד קציני חי"ר דקל בבה"ד 1. בשנים 1998–2000 שימש כסמח"ט החטיבה המזרחית בלבנון עד לפני הנסיגה מלבנון ולאחר מכן כקצין המבצעים של פיקוד המרכז, בין היתר במהלך האינתיפאדה השנייה. בשנת 2001 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת ירושלים ומפקד בא"פ לכיש בסיס האימונים של פיקוד המרכז. בשנים 2004–2007 שימש כראש מטה עוצבת האש. בשנים 2008–2011 כיהן כנספח צה"ל בצ'ילה, בארגנטינה, במקסיקו ובאקוודור.
הספרייה הלאומית של קמבודיה
הספרייה הלאומית של קמבודיה (בחמרית: បណ្ណាល័យជាតិកម្ពុជា) היא גוף לאומי הממוקם בפנום פן, בירת קמבודיה.
היסטוריה
הספרייה הוקמה על ידי השלטון הקולוניאלי הצרפתי ב-24 בדצמבר 1924. האסוף הראשוני של הספרייה, עם הקמתה, כלל 2,879 ספרים, רוב הספרים היו בצרפתית. ב-1928 היו באוסף הספרייה עשרת אלפים כרכים, וביקרו בה 9,698 קוראים. נציג צרפתי ניהל את הספרייה עד שנת 1951. לאחר קבלת העצמאות על ידי הקמבודיה, במדינה החלה להתפתח ספרות בשפה החמרית ומספר הספרים בשפה זו היוצאים לאור כל שנה גדל, וכך גדל גם אוסף הספרים בחמרית בספרייה.
הספרייה נסגרה בתקופת שלטונם של קמר רוז' בין השנים 1975–1979. כשמונים אחוז מאוסף הספרייה הושמד בתקופה זו. לפני השתלטותם של קמר רוז' על קמבודיה היו בספרייה 40 עובדים, אך רק שני עובדים שבו לעבודתם לאחר סיום שלטונם בשנת 1979.
קרוטנואיד
קָרוֹטֵנוֹאִידִים הם קבוצת פיגמנטים אורגניים המצויים בעיקר בצמחים, שצבעם נע בין אדום לצהוב. צבעיהם של פירות וירקות שונים כמו גזר, עגבנייה, מנגו ושסק נובעים מהקרוטנואידים שבהם. חלק מהחומרים משמשים חומרי מוצא לתרכובות ביולוגיות. באדם, קרוטנואידים חשובים לבריאות העיניים, העור, העיכול, המערכת החיסונית וריריות שונות. הקרוטנואידים משמשים כנוגדי חמצון חזקים, וישנם מחקרים המצביעים עליהם גם כעוזרים במניעת סרטן בצורה מובהקת.
הספרייה הלאומית של קמבודיה
היסטוריה
ב-1980 הוחזר מעמדה של הספרייה הלאומית של קמבודיה. כיום אוסף הספרייה כולל 103,635 פריטים. האוספים המיוחדים כוללים 8,327 מסמכים, כולל מסמכים בצרפתית משנים 1925–1970, ומסמכים וספרים בחמרית משנים 1955–1975.
קרוטנואיד
מבנה ותכונות
הקרוטנואידים הם טטרהטרפנים (Tetraterpene) המכילים כל אחד 8 יחידות איזופרן, כלומר 40 אטומי פחמן. לקרוטנואידים מבנה של שרשרת פחמימנים פוליאנית. לחלקם יש בקצה טבעות או אטומי חמצן. הם מכילים מספר רב של קשרים כפולים מצומדים, המורידים את אנרגיית העירור של האורביטלות במולקולה, וספקטרום הבליעה שלהם מוסט לכוון האדום. כתוצאה מכך הקרוטנואידים הם בעלי צבע נראה.
הספרייה הלאומית של קמבודיה
הספרייה תחת שלטונם של קמר רוז'
מבנה הספרייה, כמו רוב המבנים בפנום פן בתקופת שלטונם של קמר רוז' שרדו. לעומת זאת אוסף הספרייה ניזוק קשות. בתקופה זו גן הספרייה שימש למרעה של חזירים ועופות. מבנה הספרייה והארכיון שימשו לאחסון מזון ולמגוריהם של רועי חזירים, ובתקופה מסוימת למגוריהם של היועצים הסיניים בקמבודיה. לצורך אחסון מזון פונו המדפים מהספרים, רבים מהם אבדו לאחר מכן. לא ברור מהו המספר המדויק של הספרים אשר אבדו בתקופה זו.
קרוטנואיד
מבנה ותכונות
קבוצת הקרוטנואידים כוללת מעל 600 חומרים שונים, המתחלקים לשתי קבוצות: קרוטנים, שהם פחמימנים שאינם כוללים חמצן, וקסנתופיליים הכוללים חמצן. הקרוטנים כוללים, בין השאר את אלפא-קרוטן, בטא-קרוטן, גאמא-קרוטן וליקופן. הקסנתופיליים כוללים את לוטאין וזאקסנטין.
הספרייה הלאומית של קמבודיה
הספרייה תחת שלטונם של קמר רוז'
הפגיעה הקשה בספרייה הייתה הפגיעה בכוח האדם של המוסד. לפני תקופת קמר רוז' היו בו 40 עובדים. אנשים אלו הוגלו אל מחוץ לגבולותיה של פנום פן, כמו רוב תושביה של העיר. רק שניים מהם שבו לעבודתם ב-1979.
קרוטנואיד
מבנה ותכונות
חומצה אבציסית נוצרת משבירה של קרוטנואידים כמו ליקופן.
בעולם החי והצומח
הקרוטנואידים נמצאים בכלורופלסטים ובכרומופלסטים של צמחים ובאורגניזמים המבצעים פוטוסינתזה, בין השאר בסוגים מסוימים של חיידקים, ובסוגים מסוימים של פטריות. בחיידקים סגולים נמצאים מגוון קרוטנואידים הנותנים להם את צבעם. הצמחים והאורגניזמים מייצרים את הקרוטנואידים משומנים ומתרכבות בסיס אחרות. בעלי החיים היחידים שידוע שהם מייצרים קרוטנואידים הם כנימות עלה וקרדית הקורים.
הקרוטנואידים אחראים לצבע ורוד, אדום, כתום או צהוב בבעלי חיים שונים. לברווז ורוד-אוזן פיגמנטים קרוטנואידים בקצה הראש הנותנים לאוזן את צבעו הוורוד. בדג הסלמון, ממשפחת הסלמוניים, קרוטנואיד הנותן לעור את הצבע האדום שלו. קרוטנואידים מקבוצת הזאקסנטין והלוטאין מצויים בחלמון של ביצים. מקורם במזון שממנו ניזונים הציפורים
באדם
חלק מהקרוטנואידים, ובהם אלפא-קרוטן, בטא-קרוטן, גאמא-קרוטן, ביתא-קריפטוקסנטין וביתא–זאקרוטן, מהווים מקור לפרו-וויטמיןA (חומר המוצא לוויטמין A בגוף האדם), הידוע כנוגד חמצון חזק ומונע מחלות. לעומת זאת, ליקופן אינו הופך בגוף לוויטמין A.
מחקרים שונים הראו מתאם בין צריכת קרוטנואידים וסיכון נמוך יותר לסרטן, מחלות קרדיווסקולרית, השמנת יתר, התסמונת המטבולית וקטרקט. מחקרים רבים נעשו בניסיון לברר את מנגנוני הפעולה של הקרוטנואידים שיכולים להסביר את היתרונות של הקרטונואידים, ואלו מצאו בקרוטונואידים תכונות נוגדי חמצון ובקרת גנים.
בפירות וירקות הנמצאים בתזונה הרווחת של בני האדם נמצאים לפחות 40 קרוטנואידים. מספר קרוטנואידים, בעיקר אלפא-קרוטן, בטא-קרוטן, ליקופן, לוטאין, זאקסנטין ובטא-קריפטוקסנטין, מגיעים לתאים של גוף האדם. בנוסף, נמצאו כמויות קטנות של מספר קסנתופילים נוספים בגוף האדם. אולם רובם של הקרוטנואידים אינם נספגים על ידי גוף האדם ואינם מגיעים לזרם הדם.
מחקר
פאול קארר חקר את הקרוטנואידים הצהובים, קבע את המבנה הכימי שלהם, והראה כי כמה מהם הופכים בגוף לוויטמין A. על עבודתו זו קיבל פרס נובל לכימיה בשנת 1937. ריכרד קון קיבל פרס נובל לכימיה בשנת 1938 על עבודתו בקרוטנואידים וויטמינים.
נתן נלסון פענח את מבנה ה-photo system I (PSI) של צמחים עילאיים בעזרת שיטות קריסטלוגרפיות. פתרון הגביש של ה-PSI חשף מבנה הכולל 18 חלבונים שונים בעלי 46 קטעים חוצי ממברנה, כ-170 מולקולות כלורופיל (החומר הירוק בצמח שמבצע פוטוסינתזה) וכ-30 קרוטנואידים.
פרשנות
פרשנות היא ניתוח עומק המציע הסבר או ביאור לתופעה, אירוע, מצב, רעיון וכדומה. ה"פרשן" עוסק בפרשנות ולעיתים ביקורת במגוון תחומים.
גאורג פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך
הוא היה בנם השלישי של קרל השני, מרקיז באדן-דורלאך ואשתו השנייה, אנה מוולדנץ. הוא היה הצעיר מבין שמונה ילדים והיה רק בן ארבע כשאביו נפטר.
הוא ירש את אחיו ארנסט פרידריך ב-1604. הוא גם המשיך בכיבושיו של אחיו בבאדן-באדן. גאורג פרידריך היה חבר בולט באיחוד הפרוטסטנטי.
הוא גייס צבא של 12,000 איש בתחילת מלחמת שלושים השנים ב-1618. כאשר כוחות הליגה הקתולית בפיקודו של גנרל טילי התקרבו לבאדן ב-1622 המערכה בפפאלץ), הוא צעד נגדם, אך הגיע מאוחר מדי לקרב מינגולהיים. לאחר שיצא לרדוף אחרי הקתולים הנסוגים, הוא הובס בקרב וימפפן, וצבאו הושמד, כמה ימים לאחר מכן.
בשנת 1627 הצטרף לצבא הדני. הוא מת בשטרסבורג ב-1638.
ראשית חייו
גאורג פרידריך היה רק בן ארבע כאשר ירש את מרקיזות באדן-זאוזנברג, והזדקק לעוצר. העוצרים היו אמו אנה, לודוויג השישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ (עד 1583), פיליפ לודוויג, רוזן פפאלץ-נויבורג ולודוויג השלישי, דוכס וירטמברג.
בשנת 1584, אחיו הגדולים ארנסט פרידריך ויאקוב (נפטר 1590) ואמו (נפטר 1586) לקחו על עצמם את האפוטרופסות. בשנת 1595, גאורג פרידריך הוכרז כמבוגר, והוא נכנס לממשלה בעצמו.
הוא יצא לטיול הגדול לבזנסון, דול, בזל וסיינה.
חלוקת מרקיזות באדן-דורלאך
אחיו הגדולים הוכרזו כבוגרים ב-1584. ארנסט פרידריך ויאקוב רצו לחלק את הירושה, אם כי צוואתו של אביהם אסרה זאת. עם זאת, הצוואה לא נחתמה ונחתמה כראוי, והאפוטרופוסים הנותרים קבעו כי משמעות הדבר היא שהם יכולים לאפשר לאחים לחלק את המרקיזות. ארנסט פרידריך קיבל את באדן התחתית, כולל העיירות הראשיות דורלאך ופפורצהיים. יאקוב קיבל את מרקיזות באדן-הכברג.
גאורג פרידריך שמר על החלקים הדרומיים של באדן-דורלאך, הלורדיות של רוטלן ובאדנוויילר ומחוז זאוזנבורג. בעקבות כך, המרקיזות פוצלה עוד יותר, לאחר הפיצול המוקדם יותר לבאדן-באדן ובאדן-דורלאך.
כאשר אחיו הבכור של גאורג פרידריך, יאקוב מת ב-1590, באדן-הכברג נפלה בחזרה לאחיו הבכור ארנסט פרידריך, שנתן אותה לגאורג פרידריך ב-1595.
שליט באדן-הכברג (1595–1604)
בהגיעו לבגרות, הפך גאורג פרידריך לשליט באדן-הכברג (באדן העליונה). בהתחלה הוא שלט מטירת רוטלן. ב-1599 העביר את מקום מגוריו ואת כל המינהל הלאומי לזולצבורג. לאחר המרתם של אחיו ארנסט פרידריך לקלוויניזם קפדני ויאקוב לקתוליות, נשאר גאורג פרידריך לותרני והקים בית ספר לטיני משלו במעונו הקטן בזולצבורג, כך שלא יצטרך לסמוך על חינוך הכמרים מהאסכולה הקלוויניסטית בדורלאך. הוא בנה כמה מבנים בסולצבורג, ביניהם אולם טניס אמיתי. בין 1600 ל-1610 הוא בנה את כנסיית הטירה בזולצבורג. מרקיזות באדן-דורלאך נשארה לותרנית מאחר שגאורג פרידריך שרד את הזמן הארוך ביותר מבין אחיו.
גאורג פרידריך חי בצורה סגפנית. מההערות בכתב יד בתנ"ך האישי שלו, ניתן להסיק שהוא קרא אותו במלואו לפחות 58 פעמים. זמן קצר לאחר שנכנס לתפקידו בבאדן העילית, הציג גאורג פרידריך את יוהאן וינינגר כמפקח הכללי החדש בסינוד רוטלן. בהזדמנות זו נשא נאום שדמה לדרשה. בשנת 1601, הוא הבטיח לאזרחי פפורצהיים, שהתנגדו למינוי אנשי דת רפורמים על ידי אחיו ארנסט פרידריך, שיתמוך בהם כאשר התיק יגיע בפני ה- Reichskammergericht.
בשנת 1603, הוא הוציא תקנת ייעור עבור המרקיזות של סוזנברג והלורדות של רוטלן.
מרקיז באדן-דורלאך (1604–1612)
כאשר ארנסט פרידריך מת ב-1604, גאורג פרידריך ירש את באדן-דורלאך, ואיחד אותה מחדש עם באדן-הכברג. הוא יזם מערך רחב של רפורמות משפטיות, מנהליות ודתיות. הוא הקים בית משפט גבוה והנהיג צו כנסייה. גאורג פרידריך היה מודע לכך שיוכל להשיג את מטרתו של מרקיז לותרני מאוחד של באדן רק בתמיכת העם. בתמורה לאישור מיסים למימון מדיניות ההגנה שלו, הוא נתן לאצולה את הזכות להביע דעה בשאלות דתיות.
כבר ב-1603 ייסד גאורג פרידריך, בשיתוף עם אצילי באדן העליונה, בנק חליפין, שניהל גם פנסיות יתומים ולאחר מכן התפתח לבנק פיקדונות. בנק זה נועד גם לארגן את הסחר ביין ובתבואה ולחסל סוחרים יהודים. זה גם עזר למרקיז להתגבר על משבר השוק של תקופת "קיפר אונד ויפר".
הוא יזם את הקודיפיקציה של הקוד האזרחי של באדן. החוק שהתקבל תואר כ"היסודי ביותר מבין כל המדינות הטריטוריאליות הגרמניות". הוא פורסם בשנת 1622, אך בשל מלחמת שלושים השנים, לא ניתן היה להכניסו לתוקף עד 1654, תחת בנו ויורשו פרידריך החמישי. הוא נשאר בתוקף עד 1809.
בשנת 1613, היה לו מחלוקת דתית עם פרנץ השני, דוכס לורן. הוא התכוון לטעון את הנושא בעצמו. אולם זה נכשל כאשר פרנסיס, בניגוד להסכם קודם, שלח ישועים להתווכח על הצד הקתולי של המחלוקת.
גאורג פרידריך ראה את המצב המידרדר באימפריה, ובנסיכות שלו בפרט, ולמד לא רק תאולוגיה, אלא גם נושאים צבאיים. הודיעו לו על אקדמיית האבירים שיוהאן השישי, רוזן נסאו-דילנבורג ייסד בזיגן ב-1616. בין 1614 ל-1617 כתב גאורג פרידריך חיבור על לוחמה מודרנית עבור בניו פרידריך, קרל וכריסטופר; חיבור זה מעולם לא פורסם בדפוס.
פרוץ מלחמת שלושים השנים
תחת השפעה קתולית, התיק המתנהל בפני ה- Reichskammergericht על הכיבוש המתמשך של באדן העליונה איים נגד גאורג פרידריך ב-1622. הוא הגיב בהתערבות מזוינת במרד הבוהמי, סכסוך שהיווה את השלב הראשוני של מלחמת שלושים השנים.
בשנת 1608, גאורג פרידריך הצטרף לאיחוד הפרוטסטנטי. הוא מונה לגנרל של האיחוד, תפקיד שמילא עד לפירוקו במאי 1621.
ב-19 באוגוסט 1612 חתם גאורג פרידריך ברית הגנה עם הערים הפרוטסטנטיות ברן וציריך, שבאמצעותה רצה להגן על באדן העליונה, שכן היא הייתה תחומה בשטחים השייכים לאוסטריה הנוספת. כשפרצה המלחמה, לא הצליחו בני בריתו לספק סיוע צבאי. עם זאת, הברית אפשרה לגאורג פרידריך לגייס שכירי חרב בשווייץ בשנים 1621 ו-1622.
קרב וימפפן
ב-1621, גאורג פרידריך החל לגייס חיילים למערכה נגד הכוחות הקתולים, שהחלו בהתקדמות מוצלחת ב-1620. כדי לא לאבד את המרקיזות שלו לחרם קיסרי על ניהול מלחמה בקיסר, הוא התפטר ב-1622, לטובת בנו, פרידריך החמישי.
באביב 1622, לאחר שהאצילים העניקו לו מס מלחמה מיוחד לשלוש שנים, עמדו לרשותו בין 11,000 ל 12,000 שכירי חרב, עם כמות גדולה יחסית של ארטילריה, בנוסף לרגימנט שנשאר מאחור כדי להגן על באדן. ב-24/25 באפריל 1622, הוא החל במסע נגד הקיסר ובני בריתו הקתולים. עם זאת, הוא הגיע מאוחר מדי כדי להשתתף בקרב על מינגולהיים ב-27 באפריל, שם ניצח מפקד כוחות הפפאלץ הרוזן ארנסט פון מנספלד בצורה מוחצת את לוטננט גנרל טילי מהליגה הקתולית.
ב-27 באפריל הכריז גאורג פרידריך מלחמה על ההבסבורגים ושילב את כוחותיו עם אלו של מנספלד, כדי להילחם יחד בליגה הקתולית. כשהם הופרדו באופן בלתי מוסבר כמה ימים לאחר מכן, גאורג פרידריך ספג מתקפה של טילי, שנעזר בכוחות ספרדים תחת פיקודו של קורדובה. גאורג פרידריך הובס בקרב וימפפן ב-6 במאי 1622. הוא נפצע בפניו ונמלט בקושי לשטוטגרט, שם התפטר לטובת בנו הבכור.
כבר ב-13 במאי 1622 חזר גאורג פרדריק לדורלאך וניסה לשווא להקים צבא חדש. צבא קתולי של כ-12,000 חיילים פלש לבאדן והרס אותה ביסודיות. גאורג פרידריך ברח בתחילה למעוז באמנדינגן אותו ביצר בכבדות בתחילת המאה. ב-26 באוגוסט 1622, הקיסר מינה את וילהלם, בנו של אדוארד פורטונאט, בבאדן-באדן. משמעות הדבר היא שבאדן שוב פוצלה לבאדן-באדן קתולית ולבאדן-דורלאך פרוטסטנטית. פיצול זה נמשך עד שבאדן התאחדה מחדש ב-1771 תחת קרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן.
קריירה אחרי וימפפן
בשנת 1625 נסוג גאורג פרידריך לז'נבה, שם הגיע עד מהרה לעימות עם הממשלה הקלוויניסטית, משום שערך בדירתו טקסי כנסייה לותרנית. בשנת 1626 הוא עבר לתורן, שם צ'ארלס עמנואל מסבויה איפשר לו לקיים טקסי כנסייה לותרנית.
בקיץ 1627 הוא מונה ללוטננט גנרל של הצבא הדני על ידי כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק, שהיה מעורב במלחמת שלושים השנים בסקסוניה התחתונה והטיל על גאורג פרידריך לעצור את התקדמותו של ולנשטיין לצפון גרמניה. כשוולנשטיין התקרב, גאורג פרידריך נסוג לאי פול ולאחר מכן להייליגינהאפן בהולשטיין. חייליו משם צעדו לאולדנבורג בהולשטיין, שם נמחק כמעט לחלוטין בקרב על אולדנבורג על ידי צבא קיסרי בפיקודו של היינריך שליק ונאלץ להיכנע ב-24 בספטמבר 1627. באוקטובר התפטר גאורג פרידריך מהשירות הדני, לאחר מחלוקת עם המלך הדני, שרצה להביא את הנושא בפני בית משפט צבאי.
אחרית חייו
גאורג פרידריך פרש לביתו בשטרסבורג והתמסר בעיקר ללימודי ספרות דתית. עם זאת, הוא עדיין היה בקשר עם צרפת ושוודיה, וניסה להגשים את חלומו על באדן רבתי הלותרנית. הוא נפטר ב-24 בספטמבר 1638 בשטרסבורג. גופתו הועברה כנראה לקריפטה הנסיכותית בכנסיית ס. מיכאל בפפורצהיים בשנת 1650.
משפחתו
גאורג פרידריך התחתן שלוש פעמים. נישואיו הראשונים היו ליוליאנה אורסולה מזאלם-נויוויל, בתו של פרידריך, רוזן זאלם-נויוויל, עימה התחתן ב-2 ביולי 1592, ממנה נולדו לו חמישה עשר ילדים:
לאחר מותה של יוליאנה התחתן גאורג פרידריך בפעם השנייה, עם אגתה מארבאך-ברוברג, בתו של גורג השלישי, רוזן ארבאך ב-23 באוקטובר 1614, ממנה נולדו לו שלושה ילדים:
נישואיו השלישיים של גאורג פרידריך היו נישואים מורגנטיים. ב-29 ביולי 1621 הוא התחתן עם אליזבת שטולץ, בתו של מזכירו, יוהאן תומאס שטולץ, אולם לא היו לו ילדים ממנה.
א-לי-מות
אַ-לִּי-מוּת הוא אלבום הסולו השמיני של היוצר והזמר הישראלי שלום חנוך, שיצא בינואר 1994.
האלבום הופק מוזיקלית על ידי משה לוי, ומנגנים בו מרבית חברי להקת איזבו.
שם האלבום ותוכנו מתכתבים עם המצב הביטחוני ששרר בישראל בתקופה זו. זמן מה לאחר יציאתו אירע הפיגוע בקו 5, שגרם למאזינים להירתע משירי האלבום הנוקבים, העוסקים בנושאים דומים; הקהל הישראלי ועורכי תחנות הרדיו התעלמו מהאלבום, והוא לא זכה להצלחה מסחרית גדולה.
השירים הבולטים באלבום הם שיר הנושא, "במכונית החדשה של אבא", "אל תוותר" ובעיקר "לאט לאט", שהיה לשיר המושמע ביותר מתוך האלבום.
המכון האפיפיורי למקרא
המכון האפיפיורי למקרא (באיטלקית: Pontificio Istituto Biblico) הוא מוסד אקדמאי ללימודי מקרא, ארכאולוגיה ולימודי המזרח התיכון, המסונף לאוניברסיטה האפיפיורית הגריגוריאנית ומיועד לתלמידים נוצרים קתולים. למכון סניף בירושלים שהוקם ביוזמת הוותיקן בשנת 1927 ברחוב פול-אמיל בוטה, המשמש כבית ספר ומעון סטודנטים לארכאולוגיה, מקרא ועברית.
תולדות המכון
המכון נוסד בצו אפיפיורי על ידי האפיפיור פיוס העשירי ב-7 במאי 1909 כמכון ללימוד כתבי הקודש "וכל הנושאים הקשורים". החל מ-1916 הותר למכון להעניק תואר אקדמי ומ-1930 הותר לו להעניק תואר דוקטור.
מטה המכון ובית הספר העיקרי נמצאים ב"פיאצה דלה פילוטה", ברומא בסמוך למבנה של האוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית, ומשנת 1927 יש לו סניף בירושלים.
תולדות המקום
בראשית המאה ה-20 הוחלט בוותיקן להקים מוסד נוסף ללימודי מקרא וארכאולוגיה בארץ ישראל, על מנת להוות בסיס ליציאה ללימודי ארכאולוגיה וגאוגרפיה של המזרח יחד עם שהות במקומות בהם חי ופעל ישו, וזאת בנוסף לבית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה של המסדר הדומיניקני. המוסד החדש, הוא המכון האפיפיורי למקרא, הופקד בידי הישועים והוגדר כמכון שמרני, בניגוד לרוח המודרנית אליה נטה בית הספר למקרא ולארכאולוגיה. מבנה המכון נחנך בשנת 1927 על ידי האב אלכסיס מאלון.
כיום מציע הסניף בירושלים תוכניות אקדמיות יחד עם האוניברסיטה העברית, ללימודי עברית, תנ"ך, גאוגרפיה של ארץ ישראל ולימודי דת נוצרית ויוונית, באנגלית. תוכנית אחרת מוצעת בשיתוף פעולה על האקול ביבליק ומתמקדת בשפות שמיות וארכאולוגיה. בכל מחזור לומדים 25 - 30 סטודנטים מרחבי העולם.
התרבות הע'סולית
מייסד המכון היה הכומר אלקסיס מאלון, שהיה ארכאולוג וניסה למצוא את סדום ועמורה. הוא חפר בעבר הירדן המזרחי באזור תוּלֵילַאת אל-עַ'סוּל כ-14 ק"מ מצפון-מזרח לים המלח, שם מצא חמש תלוליות עפר אותן דימה ל"חמש ערי הכיכר" המוזכרות ב. הוא מצא שרידים חשובים של תרבות מן התקופה הכלקוליתית ובכלל זה ציור קיר מרשים שהועתק והוצב במכון. הקרמיקה הייחודית והשרידים הקשורים לאזור מגדירים את "התרבות הע'סולית" ואת תחילת התקופה הכלכוליתית בארץ ישראל.
לצורך אחסון ותצוגת הממצאים נבנה במקום מוזיאון קטן.
"אלכס"
בשנת 1935 קיבל המכון מן הפטריארך של אלכסנדריה מתנה בדמות מומיה של פקיד מצרי צעיר שנחנט במאה ה-3 לפנה"ס. החנוט ארוז בארון עץ ועל חזהו פסוקים מספר המוות המצרי, כתובים בכתב חרטומים.
על אף שאין הוא נמנה עם החנוטים העתיקים ואין לו חשיבות מחקרית, מהווה "אלכס" (כינויו של החנוט) אטרקציה בהיותו המומיה היחידה בישראל הנגישה לקהל ומהווה את אוצרו העיקרי של המקום.
תיאור המבנה
המבנה המלבני בעל שלוש קומות, הממוקם סמוך לרחוב המלך דוד, ליד מלון המלך דוד, הוקם בין השנים 1925 - 1927 בסגנון אקלקטי וניכרות בו השפעות הרנסאנס האיטלקי ואוריינטליזם. גג המבנה מוקף במעקה מסוגנן עשוי שיניות (שיניים, כמו בחומת העיר העתיקה) בצורת עלי תלתן. בפינות הגג בליטות ועליהן כדורי אבן. קומתו השלישית של המבנה מוקפת מרפסת בדוגמת ארקדה. המבנה מוקף בגן מטופח בו גדלים עצי דקל.
הקומה הראשונה פתוחה לקהל המבקרים ומכילה כנסייה, מוזיאון וספרייה. שתי הקומות הנוספות משמשות למגורי סטודנטים ואנשי סגל. הסטודנטים לומדים באוניברסיטה העברית. בעוד המכון מעניק להם מגורים ומתקיימים בו קורסים לעברית ולדת ופעילות דתית וחברתית.
מנתי גאורגי
מנתי גאורגי (בגאורגית: ქართული მანეთი, כּארתוּלי מַנֶתי) היה ההילך החוקי של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, בשנים 1919 עד 1922. הוא החליף את הרובל הרוסי, והיה שווה ערך ל-100 קופייקות. בשנת 1922 הוחלף שוב לרובל הרוסי.
המנתי הודפס בשטרות בלבד, שערכם נע בתחילה בין 50 ו-5000 מנתי (עם כיתוב בצרפתית וברוסית כ"רובל"); ולאחר מכן הגיע הסכום ל-שטרות של 5 מיליון מנתי.
הבושם: סיפורו של רוצח (סרט)
הבושם: סיפורו של רוצח הוא סרט קולנוע משנת 2006 שמבוסס על הספר הבושם. צילומי הסרט החלו ב-12 ביולי 2005 והסתיימו ב-16 באוקטובר 2005. הסרט צולם בגרמניה, בצרפת ובספרד. תקציב הסרט נאמד בכ-50 מיליון אירו (כ-60 מיליון דולר), נתון המדרג אותו כאחד מן הסרטים היקרים ביותר שהופקו בגרמניה.
בסרט מככבים בן וישו, אלן ריקמן, רשל הארד-ווד ודסטין הופמן. הסרט שוחרר לאקרנים לראשונה בגרמניה ב-14 בספטמבר 2006, ב-26 בדצמבר 2006 באנגליה וב-27 בדצמבר 2006 בארצות הברית. הכנסות הסרט הגיעו ל-135 מיליון דולר, כאשר 53 מיליון דולר מקורם מהקרנת הסרט ברחבי גרמניה.
עלילה
הסרט מתחיל בפריז של המאה ה-18, ליתר דיוק ב-17 ביולי 1738, יום הולדתו של הדמות הראשית, ז'אן בפטיסט גרנוי. הוא נולד בשוק דגים מצחין והומה אדם. אימו מנסה לנטוש אותו בשוק מיד לאחר לידתו, אך עוברי אורח ששומעים אותו בוכה לוכדים את אימו והיא ניתלת מצווארה כעונש. ז'אן נמכר למאדאם של בית יתומים בעבור סכום עלוב ואף הילדים בבית היתומים לא אוהבים אותו ומנסים להורגו בעודו תינוק. כעבור מספרים שנים הוא נמכר לאדון גרימל, בעל מפעל עורות. גרימל חשב כי הוא לא ישרוד את כל העבודה הקשה והמייגעת עקב היותו צנום וכחוש, שכן תוחלת החיים הממוצעת לילד-עבד במפעל היא לא יותר מחמש שנים. אך ז'אן עובד במפעל העורות במשך חמש שנים מלאות לתדהמתם של כולם, לאחר ימי עבודה של 15 עד 16 שעות מדי יום. בתום התקופה הוא "מקודם" בתפקידו ונהפך לשליח של גרימל.
לז'אן בפטיסט יש חוש ריח חזק ביותר, כמעט כמו לכלב ממוצע ואף יותר מכך. הוא יכול להתחקות אחר ריח מסוים לאורך קילומטרים ואפו יודע לזהות ממה מורכב כל ריח. כאשר הוא מבצע שליחות מטעם המפעל רואים אותו הולך ברחוב ומתענג מכל הריחות החדשים אותם לא זכה להכיר: ריח מאכלים טריים, ריח החנויות, ספרים מודפסים, שלוליות וריחות זיעת האנשים והבל פיהם. בשלב מסוים הוא ניצב מאחורי בחורה צעירה אדמונית ובהירת עור. הוא עוקב אחריה, נצמד אליה מאחור ומריח בחוזקה את שיערה ואת עורפה. הבחורה מסתובבת לאחור וז'אן מביט בה במבט מלא קסם וטירוף כאחד. היא פותחת את הסל שבידה ומציעה לו אפרסקים טריים בתשלום. לתדהמתה הוא מושך את ידיה אליו ומריח את ידה בפראות. היא נמלטת אך הוא עוקב אחריה עד שהוא מוצא אותה יושבת לבדה. פעם נוספת, הוא מתגנב מאחוריה והיא זועקת לעזרה אך איש אינו שומע אותה. לפתע, זוג צעיר עובר באזור וז'אן מכסה את פיה כדי שלא ישמעו את צעקותיה. הזוג מתנשק, לא מבחין בהם וממשיך ללכת, אבל הנערה שבה אחז ז'אן בחוזקה כבר נהרגה מחנק.
עם הגיעו לגראס, עיניו ואפו נתקלים שוב בצעירה אדמונית יפה בעלת עיניים כחולות. זוהי לורה ריצ'י (רשל הארד-ווד), ביתו של האציל אנטון ריצי' (אלן ריקמן). בעיר גראס ז'אן מתקבל לעבודה במפעל פרחים בו העובדים קוצרים את הפרחים והופכים אותם לתמציות ריחניות. במפעל קיים מיכל גדול ובו נרקיסים המושרים בשמן. ז'אן תופס בחורה צעירה, הורג אותה במזיד ומכניס אותה למיכל זה. הוא מנסה למצות את ריחה אך שוב ללא הועיל. לאחר מכן הוא שוכר את שירותיה של זונה ומנסה למרוח את עורה בשומן מוצק מן החי ובתחבושות. הזונה מזועזעת, חושבת שהוא סוטה מין, מתירה את התחבושות וזורקת לעברו את כספו. ז'אן הורג גם אותה וממשיך בתהליך של "איסוף" ריחה. הוא לוקח את התחבושות המלאות בשמן וטובל אותן באלכוהול. את התוצר הוא מניח במבחנה ומחמם אותה, מהצד השני יוצא לראשונה תמצית ריח של אישה. ז'אן רוצה להראות לכולם את יכולתו ואת גדולתו והיא מחליט ליצור את הבושם הטוב ביותר בעולם.
הוא מאתר בחורות צעירות בתולות וחוזר איתן על תהליך "מיצוי" ריחן. הנערות נמצאות כולן כאשר שיער ראשן מגולח והן ערומות לחלוטין. בהלה אוחזת באנשי גראס, שמצטיידים ברובים ומתחילים לנהוג בחשדנות אחד כלפי השני. אדון ריצ'י חולם חלום בלהות על ביתו היפהפייה ומתעורר ספוג זיעה ורץ אל חדרה. להפתעתם החלון בחדר השינה שלה פתוח, אך היא לא זאת שפתחה אותו אלא ז'אן שהספיק להימלט. האדון ריצ'י כולא את ביתו במעלה טירה בה נמצאים שומרים, אנשים ואפילו כלב, אך הוא אינו יודע שלז'אן אין בכלל ריח משלו. ז'אן מצליח להתגנב לחדר העליון ביותר בטירה, הורג את לורה ומורח גם אותה בשומן בעלי חיים ותחבושות. כל העיר מזועזעת ושוטרים מנסים לאתר את האשם. לאחר חיפושים נרחבים ז'אן נלכד ונלקח לתא מעצר. הוא נידון למוות בתלייה, לא לפני שיולקה במכות רצח במוט ברזל.
ביום ביצוע גזר הדין ז'אן מועלה לגרדום. במהרה הוא מוציא את בקבוק הבושם ש"רקח" ומטפטף מעט על צווארו. התליין, הראשון להריח את הבושם המוזר והעז, צועק לעברו ולעבר הקהל הזועם "הוא חף מפשע! האיש הזה חף מפשע!". ז'אן נעמד בפני ההמון ובוזק מן הבושם על גבי מטפחת אותה הוא מנער היטב באוויר. האנשים בקהל מגיבים לבושם כאילו היו נתונים לכישוף. בבת אחת הם אוהדים אותו, ואפילו הכומר שנוכח בטקס קורא לעברו "מלאך". ז'אן לוקח ממחטה נוספת, מפזר עליה מן הבושם ומעיף אותה לעבר קהל הצופים. ההמון משתגע לחלוטין: גברים ונשים מתפשטים, נשים מלטפות נשים ואף גברים מנשקים גברים. הם מתחילים לבצע אורגיה המונית, בכללם גם כומר העיר, בהשפעת הבושם שנרקח מרצח הבתולות התמימות. אביה של לורה צועד לעברו, הוא היחיד שלא הושפע מן הבושם. בהתקרבו לז'אן הבושם משפיע גם עליו, הוא נופל על ברכיו וקורא בפני ז'אן "בני".
ז'אן צופה באנשים העירומים המתגופפים סביבו ורואה לפתע סל ובו אפרסקים מוטל על הארץ. הוא נזכר בדמות הנערה הראשונה אותה הרג בשוגג. הוא מדמיין כיצד הם יכלו להתנשק, לאהוב ולהתעלס. דמעות ממלאות את עיניו והוא מתמלא ברגשות אשמה וצער. הוא מסתלק מן הזירה, וההמון מתעורר בבוקר למחרת במערומיו. כולם מתלבשים, עוזבים את החצר ומדחיקים את שאירע יום קודם לכן. ב-25 ביוני 1766 ז'אן חוזר למקום הסצנה הראשונה בסרט, שוק הדגים בפריז בו נולד. הוא מבין כי אינו מסוגל לאהוב אדם וכי אף אדם לא יוכל לעולם לאהוב אותו באמת. הוא שופך את כל הבושם "הקסום" שלו על ראשו ומיד כל הרוכלים והנשים בשוק רצים לעברו, מתנפלים עליו ואוכלים את בשרו. לא נותר ממנו זכר, מלבד בקבוק בושם ריק שמכיל רק טיפה אחרונה מן הבושם השטני שרקח.
קרחון ארוס
קרחון ארוס (באנגלית: Eros Glacier) הוא קרחון בחוף המזרחי של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 13 קילומטרים; רוחבו 4 קילומטרים (בשפכו).
הקרחון זורם מרמת פלאנט לכיוון דרום-מזרח, ונשפך אל מדף הקרח ג'ורג' השישי בסמוך צפונית למצוק פוסיל.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון התגלה לראשונה מהאוויר על ידי לינקולן אלזוורת', בטיסתו מעל האזור ב-23 בנובמבר 1935.
שפכו של הקרחון נסקר ומופה על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בשנת 1936.
הקרחון נסקר בשנית בשנת 1948 ובשנת 1949 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
הקרחון כולו מופה בשנת 1960 על ידי דרק סירל (Derek J.H. Searle) בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בין השנים 1947–1948.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
בדומה האתרים סביבה, הקרויים על שם גופים במערכת השמש או קשורים אליה, הקרחון נקרא על שמו של האסטרואיד ארוס. שם זה ניתן לקרחון בעת שניתנו השמות לקרחון פלוטו ולקרחון אורנוס.
לקריאה נוספת
• Salvatore, Maria Cristina. (2001), Geomorphological sketch map of the Fossil Bluff area (Alexander Island, Antarctica) mapped from aerial photographs, Antarctic Science. 13. 75-78. 10.1017/S0954102001000116
פרשנות (משפט)
בתורת המשפט, פרשנות היא הפעילות לבירור משמעותו של החוק, ויישומו לסוגיות מעשיות העומדות בפני הציבור המציית לחוק ובפרט בפני השופט, הנדרש להכריע בוויכוחים על משמעות החוק.
אהרן ברק אפיין את הפרשנות: "הפרשנות יורדת לשורש המבנה החברתי ולבסיס היציבות החברתית ומערך הכוחות בחברה נתונה. היא מצויה ב'תפר' שבין תורת משפט לבין משפט חוקתי. היא קשורה קשר אמיץ לבעיות יסוד של דמוקרטיה, הפרדת רשויות ושלטון החוק".
על הצורך בפרשנות
לשונו של החוק קצרה ביותר, ומציגה עקרונות כלליים, שאותם נדרש הציבור לממש במהלך היישום היומיומי של החוק. מימוש זה כולל תהליך של פרשנות, כלומר ניסיון לגזור מהאמירה הכללית שבחוק הנחיה להתנהגות הראויה בסוגיה ספציפית. מחלוקת על הפרשנות הראויה מביאה לעיתים את הצדדים למחלוקת אל בית המשפט, ובו נדרש השופט להכריע מהי הפרשנות הראויה (או לתת פרשנות משלו).
אהרן ברק הציג את הטעמים לריבוי האפשרויות הפרשניות:
פרשנותו של בית המשפט שמה קץ למחלוקות רבות, אולם ביסודה מונח חיסרון בולט: היא אינה נוצרת כל עוד לא הובאה המחלוקת להכרעתו של בית המשפט. לפיכך, לעיתים חולפות שנים אחדות עד שמתבררת משמעותו של החוק, ובמקרים אחרים עשויה מחלוקת פרשנית להתקיים שנים רבות מבלי שאיש יטרח להביאה להכרעתו של בית המשפט.
דרכי הפרשנות
כבסיס לפרשנות החוק משמשת בראש ובראשונה לשון החוק, ואליה מצטרפת ההיסטוריה החקיקתית שלו: דברי ההסבר להצעת החוק, דברים שנאמרו במהלך הדיון בכנסת וכדומה. בישראל משמשת גם מגילת העצמאות כמקור לפרשנות החקיקה, ומעמדה התחזק עם אזכורה בסעיף 1 לחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו.
בית המשפט מפרש את החוק במסגרת דיון במקרה ספציפי, אך לעיתים הפרשנות שהוא נותן רלוונטית לא רק למקרה הספציפי אלא גם למקרים נוספים; כלומר, לעיתים הפרשנות מהווה תקדים.
פרשנות החקיקה נעשית לפי כללי פרשנות מקובלים, מהם רלוונטיים לחקיקה בכללה, ומהם – לתחום מסוים.
פרשנות דווקנית היא פרשנות הנצמדת בקפדנות ללשון החוק. פרשנות תכליתית, לעומתה, מנסה לרדת לשורש כוונתו של המחוקק, ולהגשים את תכלית החקיקה, ולאו דווקא את האופן שבו נוסחה. דוגמה: בשנת 1954 הורה המפקח על המזונות להרחיק דיר חזירים מאזור תל אביב לגליל. בעל הדיר עתר לבג"ץ, וזה פסק שאף שלשון פקודת הפיקוח על מזונות, 1942, מאפשרת למפקח לתת הוראה זו, תכלית הפקודה אינה מתירה זאת, משום שתכלית הפקודה היא להסדיר חלוקה צודקת של מזון לאוכלוסייה, ואילו הוראתו של המפקח נבעה מהרצון לצמצם את גידול החזיר, ממניעים דתיים בלבד, ובכך חרגה מתכלית הפקודה.
באחדים מחוקי מדינת ישראל מצוינת מטרת החוק בתחילתו. דוגמה: ב נאמר: "חוק זה מטרתו לאסור הטרדה מינית כדי להגן על כבודו של אדם, על חירותו ועל פרטיותו, וכדי לקדם שוויון בין המינים." מידע רחב יותר על מטרת החוק והמטרות של סעיפיו השונים ניתן בדברי ההסבר להצעת החוק.
על משמעותה הדינמית של תכלית החקיקה עמד אהרן ברק:
בפרשנות דיני המיסים בישראל מהווה פסק דין חצור נקודת מפנה, בהעבירו את מרכז הכובד בפרשנות דיני המיסים מפרשנות דווקנית לפרשנות תכליתית.
פרשנות סובייקטיבית לעומת פרשנות תכליתית אובייקטיבית
בפרשנות תכליתית יש שתי אפשרויות שונות לקבוע מהי "תכלית החוק"; "תכלית סובייקטיבית" היא התכלית אליה התכוון המחוקק בעת חקיקת החוק. מנגד "תכלית אובייקטיבית" מתעלמת מכוונת המחוקק בעת חקיקת החוק, ורואה כ"תכלית החוק" את המטרה הראויה של החוק כפי שזו נתפסת בעיני השופט.
בשנת 1999 נדרש בית המשפט העליון להכרעה משפטית (בדיני מיסים) במקרה שבו "התכלית הסובייקטיבית" אליה התכוון המחוקק הובילה לפרשנות הפוכה מזו אליה הובילה "התכלית האובייקטיבית" של החוק כפי שזו נחזתה בידי השופטים שכתבו את דעת הרוב. בה בעת נקבע בפסק הדין כי לשון החוק יכולה להתאים לשתי הפרשנויות. בדעת הרוב, אותה כתבה טובה שטרסברג-כהן ואשר מבוססת על דברי אהרן ברק, נפסק כי "התכלית האובייקטיבית" גוברת על "התכלית הסובייקטיבית". כך בפסק הדין נקבע במפורש:.
מנגד לדעת שופט בית המשפט העליון נעם סולברג, "בהתנגשות בין תכלית סובייקטיבית לתכלית אובייקטיבית יש לפעול על פי כלל הכרעה ברור שלפיו ידה של התכלית הסובייקטיבית על העליונה (ובלבד שהיא מעוגנת בלשון החוק)". סולברג אף מותח ביקורת על הגישה הקיימת (של העדפת "התכלית האובייקטיבית" על כוונת המחוקק), שמהווה למעשה ביקורת חוקתית במסווה של "פרשנות". כחיזוק לעמדתו מצטט סולברג את דברי אהרן ברק עצמו (עליו, כאמור, הסתמך פסק הדין הנ"ל שקבע את עליונותה של "התכלית האובייקטיבית") על חשיבות "התכלית הסובייקטיבית" של החוק:.
חקיקה שיפוטית
פרשנות באה בדרך כלל לתת משמעות לחוק, כלומר לשמש פה למחוקק, אך לעיתים הפרשנות מרחיקה לכת, ומשלימה את החסר בחוק, ונותנת לבית המשפט תפקיד גדול יותר, בהשוואה לזה של מוסדות שלטון אחרים, בקביעת הנורמות שישררו במדינה. גישה זו לפרשנות קרויה חקיקה שיפוטית.
פרשנות של רשות שלטונית
על מימושם של חוקים רבים מפקחת רשות שלטונית שהוסמכה לכך (לדוגמה, על מימושם של חוקי המיסים בישראל מפקחת רשות המסים בישראל). מבחינה פורמלית, פרשנותה של רשות שלטונית אינה מחייבת, אך מבחינה מעשית יש לה חשיבות רבה. "קובץ הפרשנות לפקודת מס הכנסה", שפורסם על ידי רשות המיסים, מציג את פרשנותה של רשות המיסים לסוגיות שונות בתחומי המיסים.
מנגנון שבו פרשנותה של רשות שלטונית הופכת למחייבת, לפחות ביחס למקרה ספציפי שלגביו ניתנה, הוא מנגנון הפרה-רולינג.
הערות שוליים
Wykładnia prawa
ליילנד טייגר
ליילנד טייגר (באנגלית: Leyland Tiger) הוא אוטובוס, מתוצרת יצרנית כלי הרכב הבריטית "ליילנד" (שם מלא: "BritishLeylandMotor Corporation") אשר יוצר בין השנים 1981–1992.
ענת צוריה
ענת צוריה (נולדה ב-16 באוקטובר 1961) היא במאית קולנוע דוקומנטרי ישראלית, זוכת פרס וולג'ין. ביימה את הסרטים "טהורה" (2002), "מקודשת" (2004), "סוררת" (2009), "השיעור" (2013), "ידיד נפש" (2017) ו"חוקרת" (2018). את שני הסרטים האחרונים ביימה לצד בתה שירה קלרה וינטר.
ביוגרפיה
בין השנים 2002–2010 יצרה צוריה, טרילוגיה קולנועית דוקומנטרית. הטרילוגיה התמקדה בזויות שונות של המיניות הנשית בעולם הדתי וכללה את הסרטים "טהורה" "מקודשת" ו"סוררת". שלושת הסרטים נגעו בנושאי טאבו חברתיים שלא תועדו בקולנוע הישראלי.
הסרט הראשון בטרילוגיה "טהורה", סיפר את סיפורן של שלוש נשים דתיות שחוקי הטהרה הביאו אותן להתמודדות דרמטית בכל הנוגע לזהותן הנשית והמינית. הסרט הציג לראשונה בישראל ובעולם את המיניות הדתית האורתודוקסית מנקודת מבט ביקורתית פמיניסטית. הסרט זכה בפרסים רבים בין היתר, פרס חבר השופטים בפסטיבל יאמגאטה ביפן, פרס תגלית השנה של איגוד היוצרים הצרפתי, פרס ראשון בפסטיבל הדוקומנטרי במינכן ועוד.
"מקודשת", הסרט השני בטרילוגיה, הוא דרמה משפטית דוקומנטרית, המתרחשת בבית הדין הרבני. הסרט עקב אחר סיפורן של שלוש נשים צעירות שנאבקו להתגרש מבעליהן אשר סירבו לתת להן גט. לאורך שנתיים הסרט תיעד את הדרמה המשפטית של גירושין בצל חוקי ההלכה של בתי הדין הרבניים. הסרט זכה בפרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים ובפרס ראשון בפסטיבל הוט דוקס בקנדה והוקרן בפסטיבלים רבים בעולם.
"סוררת" הסרט השלישי תיעד את התופעה של ההפרדה המגדרית בחברה הדתית, דרך סיפורן של שתי צעירות חרדיות ששילמו מחיר אישי על הניסיון למרוד בחוקי ההפרדה המגדרית הדתיים. הסרט זכה בפרס ראשון בפסטיבל חיפה והוקרן בפסטיבלים ברחבי העולם, ביניהם פסטיבל ברלין.
סרטה "השיעור", עוקב במשך שנתיים אחר דרמה יוצאת דופן של אשה ערביה הנלחמת על עצמאותה, והוקרן בהצגת בכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2012, בו זכה בפרס הסרט התיעודי.
ב-2013 זכתה בפרס לנדאו לאמנויות הבמה.
ב-2020 זכתה בפרס המיזם לקולנוע וטלוויזיה ברשות לפיתוח ירושלים ליוצר ירושלמי על פועלה במשך שלושה עשורים בירושלים.
צוריה חותמת על סרטיה בשם "ענת יוטה צוריה" לזכרו של אחיה, איתי, ששינה את שמו ל"יוטה סאן".
צוות
תסריט ובימוי: ענת יוטה צוריה הפקה: עמית ברויאר עריכה: ערה לפיד צילום: נורית אביב, טוליק גלאון, שירי בראון מוזיקה מקורית: יונתן בר גיורא
תקציר והכרה
הסרט שיצא במהלך שנת 2002 תיאר את המיניות היהודית האורתודוקסית מנקודת מבט אישית וביקורתית. ״טהורה״ התמקד בדרמה האינטימית של שלוש נשים שמצאו עצמן ממולכדות בסבך החוקים הדתיים ומושתקות על ידי הטאבו החברתי הנוקשה שמאפיין את המיניות הדתית, בדגש על חוויית המקווה והנידה. הסרט זכה בפרסים רבים  ברחבי העולם, בין השאר פרס הסרט הדוקומנטרי בפסטיבל דוקפסט במינכן 2003, אבל במקביל להצלחתו, הוטחה בסרט גם ביקורת לא מעטה, בעיקר מצד הממסד הדתי.
צוות
תסריט ובימוי: ענת יוטה צוריה הפקה: עמית ברויאר עריכה: ערה לפיד צילום: רון כצנלסון מפיקה בפועל: סיגל לנדסברג מוזיקה מקורית: יונתן בר גיורא
תקציר והכרה
הסרט "מקודשת", שיצא בשנת 2004, תיעד לראשונה את התופעה של מסורבות הגט וביקר את מערכת המשפט הרבנית של מדינת ישראל. הסרט הוא דרמה משפטית של שלוש צעירות שהתמלכדו בנישואיהם ולא מצליחות להתגרש רק בשל תפיסת ההלכה של בית הדין הרבני. במשך שנתיים עקבה צוריה אחר מאבקן המשפטי של הצעירות והסרט מציג את האבסורד והדיכוי של המשפטים בבית הדין הרבני. הסרט, זכה לתהודה רבה ולאחר הקרנתו התארגנה מחאה ציבורית בדרישה להקים ועדת חקירה לתפקוד בתי הדין הרבניים. במקביל, הוחלט להקרין את "מקודשת" בישיבה מיוחדת בכנסת, במסגרת דיון מיוחד שקיימה הוועדה לקידום מעמד האישה. הסרט "מקודשת" זכה במספר פרסים בינלאומיים והוקרן בפסטיבלים רבים.
צוות
תסריט ובימוי: ענת יוטה צוריה הפקה: סיגל לנדסברג וענת יוטה צוריה עריכה: ערה לפיד צילום: רון כצנלסון
תקציר והכרה
הסרט "סוררת" שיצא בשנת 2009 ביקר את תופעת ההפרדה המגדרית שהפכה בעשור לנפוצה בקרב החרדיים והדתיים בישראל. הסרט תיאר את סיפורן של שתי צעירות מבית חסידי שניסו לתעד את הדיכוי של עצמאותן ונשיותן בחברה בה גדלו. הסרט ליווה את השתיים במסע התיעוד שלהן שכלל צילום וכתיבה באינטרנט כשברקע משורטטת ההפרדה המגדרית בחלל הציבורי, באוטובוסים וברחובות ישראל.
״סוררת״ זכה להכרה בינלאומית רחבה, זכה בפרס ראשון בפסטיבל חיפה, הוקרן בפסטיבל ברלין ובעוד פסטיבלים ברחבי העולם.
אוטה וליש
אוֹטֶה (אוטו) וָלִישׁ (לעיתים ואליש; Otte (Otto) Wallisch או Wallish; 25 באפריל 1906 – 15 במאי 1977) היה מעצב גרפי ישראלי שעיצב חלק ניכר מהסמלים הבולטים של מדינת ישראל, בהם כתיבה קליגרפית של מגילת העצמאות, מטבעות, שטרות, מדליות, בולים וכרזות. בעל משרד פרסום וחבר ועד האיגוד הישראלי לפרסום.
ביוגרפיה
וליש תכנן וביצע תערוכות בולאיות שונות בישראל ובארצות וערים בעולם כדוגמת ניו יורק, אמריקה הלטינית, וינה ועוד. אוטה וליש נפטר בהרצליה ונטמן בבית העלמין בכפר שמריהו. הותיר אחריו את רעייתו, הלי, בן, בת ונכדים.
מגילת העצמאות
וליש היה אחראי על הקליגרפיה של מגילת העצמאות. דוד בן-גוריון לא הקריא מהמגילה במעמד הכרזת העצמאות בה' באייר תש"ח, 14 במאי 1948, אלא מטיוטה שהודפסה במכונת כתיבה, כיוון שווליש הספיק לכתוב רק את חלקה התחתון של המגילה, בשל המחלוקת על נוסח הכרזת העצמאות שטרם הוכרעה ברגעים הללו. לכן המגילה הייתה עשויה משלושה ריבועי קלף תפורים ולאחר הטקס היא נתפרה אל החלק בו חתמו חברי המועצה.
וליש היה אחראי גם על עיצוב היכל העצמאות במוזיאון תל אביב הראשון (שדרות רוטשילד 16, תל אביב) לקראת טקס הכרזת העצמאות.
בולים
נושא הסדרה מטבעות יהודיים שנטבעו בעת העתיקה, בין השנים 129 לפנה"ס ל-135 לספירה, מתקופת ממלכת החשמונאים עד דיכוי מרד בר כוכבא. המטבעות נועדו לסמל את מאבקו של העם היהודי למען ריבונות בארץ ישראל ולמען חופש של עם ישראל.
לאחר סדרת הבולים מקום המדינה, המשיך וליש לעצב בולים במהלך השנים עבור נושאים שונים. בשנים הראשונות לאחר קום המדינה עיצב ואליש את סדרת המועדים הראשונה (סדרת בולים שמונפקת מאז באופן סדיר לקראת חגי תשרי), גיליונית הזיכרון הראשונה של ישראל ("תבול"), סדרת דואר אוויר הראשונה, ובול הנגב. לאחר מכן עיצב וליש בולים שעסקו במגוון נושאים, כגון "שנת הפליט העולמית" (1952), "בולי זיכרון" המציגים את מפרץ חיפה, הר הכרמל וסמל העיר חיפה, בולי יום העצמאות ובולים נוספים.
מטבעות ושטרות כסף
וליש היה הגרפיקאי שעיצב את מטבעות הפרוטה הישראליים. יחד עם ליאו קדמן וחנן פאבל מ"החברה הנומיסמטית בישראל". את תרשימיהם אישר שר האוצר, אליעזר קפלן.
וליש עיצב את המדליה הממלכתית הראשונה של מדינת ישראל, מדליית עשור לחרות ישראל. את המדליה הנפיקה החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות בשנת 1958, במסגרת חגיגות העשור למדינת ישראל. בצִדה האחד העתק של המטבע "יהודה השבויה" מוקף בשלשלאות ובכתובת העברית "גלתה יהודה" עם התאריך העברי "תל"א". מצדה האחר העתק של עץ התמר שמופיע במטבע המקורי, מעברו האחד אישה נושאת אלומת שיבולים ומעברו האחר גבר הנושא על כתפו מעדר. המילים "Israel Liberata" ("ישראל המשוחררת" בלטינית) ו"ירושלים" משולבות באיור, ומסביבו מופיעה הכתובת "עשור לחרות ישראל", עשרה כוכבים בני שישה קודקודים (דומים למגני דוד) והתאריך העברי "תשי"ח".
מלבד מטבעות, וליש עיצב באוקטובר 1948 שטרות של 50 ו-100 מיל, המתארים את רצפת הפסיפס של בית הכנסת בבית אלפא.
כרזות וסמלילים
וליש יצר מספר כרזות וסמלילים בולטים עבור חברות שונות, בהם כרזות קרן קיימת לישראל, הסמלילים של החברות "תנובה" ו"אסם".
כמו כן יצר כרזות, ובהן כרזות בנושא חלוציות, כדוגמת כרזת מפעל "בצרון" בשנות ה-30 ובה חלוץ האוחז בידו האחת רובה ובשנייה חרמש ומגן על היישוב העברי. בכרזה סיסמה הקוראת בגרמנית: "להגנה - לביטחון, ולבניין".
הנצחה
במאי 2015 נפתחה תערוכת יחיד ראשונה במוזיאון תל אביב "פני עם וארץ". התערוכה כוללת מבחר מהכרזות שבאוסף המוזיאון ופריטים מאוסף בנו, ערי וליש.
בפברואר 2023 נחנך בהרצליה ״משעול אוטה וליש״ֶ תוך אזכור פועלו כמעצב סמל העיר הרצליה והבולים הראשונים של מדינת ישראל.
קישורים חיצוניים
אוטה וליש, באתר מכון שנקר לתיעוד וחקר העיצוב בישראל
דגל הרפובליקה הדומיניקנית
דגל הרפובליקה הדומיניקנית הוא הדגל של המדינה, הדגל הלאומי משמיט את הסימן האמצעי.
סלון הסתיו
סלון הסתיו (מצרפתית: Salon d'Automne) הייתה תערוכה שנערכה לראשונה בפריז בשנת 1903, כתגובה של אמנים עצמאיים לתערוכת ה"סלון" הרשמית השמרנית שנוהלה על ידי האקדמיה לאמנויות היפות. התערוכה נהפכה במהרה למוקד ואף לכוח מניע של מגמות חדשות בציור ובפיסול במאה ה-20.
הסלון היווה אלטרנטיבה לאמנים אשר נדחו על ידי ועדת הקבלה של הסלון והרשמי וגם אלטרנטיבה לסלון העצמאיים (Salon des Indépendants), אשר איפשר להציג עבודות ללא בחירה מוקדמת ולכן במהרה שקע לבינוניות. הסלון אורגן על ידי קבוצה אמנים ומשוררים, בהם ז'ורז' רואו, אנרי מאטיס, אנדרה דרן, ז'וריס-קרל הויסמנס ואלבר מארקה.
ועדת הקבלה הראשונה לסלון הסתיו כללה בין היתר את אנדרה דרן, ז'ורז' רואה, אלבר מארקה והציירת אנז'ל דלסאל.
התערוכה הראשונה הוצגה באוקטובר 1903. אחת מהתערוכות המפורסמות ביותר של הסלון נערכו בשנת 1905, כאשר היא הציגה מיצירותיהם של מאטיס, אנדרה דרן, מוריס ולאמנק, ואחרים אשר נודעו לאחר מכן כקבוצת הפוביזם.
בסלון הציגו מספר פסלים שפעלו בסגנון מודרני, בהם קונסטנטין ברנקושי, אריסטיד מאיול, שרל דספיו, אוסיפ זאדקין ורנה אישה (René Iché). לאחר מלחמת העולם הראשונה הציגו בו ציירים כמו ז'ורז' בראק, אמדאו מודיליאני ומארק שאגאל. אלברט בן-חיים הוא בין הציירים שישראלים שהציגו בסלון.
הפארק הלאומי טורוטורו
הפארק הלאומי טורוטורו (בספרדית: Parque Nacional Torotoro), פארק לאומי קטן בבוליביה, הנמצא באזור הרכסים המזרחיים של הרי האנדים.
הפארק הלאומי ממוקם בצפונו של מחוז פוטוסי, 140 קילומטרים מדרום לעיר קוצ'במבה, ממנה ניתן להגיע אליו בדרכי חצץ. בעונה הגשומה הדרך אליו לעיתים בלתי עבירה. שטחו של הפארק 165 קילומטרים רבועים, והוא ממוקם באזור צחיח למחצה ובגבהים של 2,000 עד 3,500 מטרים. בשטחו נמצאים קניונים שעומקם כ-300 עד 350 מטרים.
הצמחייה בפארק נמוכה וכוללת בעיקר שיחים ובני שיח. בשטח הפארק ניתן לצפות בדררות (סוג של תוכי) ובארה אדומת-חזה. בפארק מצוי גם נוף דמוי-קרסטי כמו מערות ובולענים, מרבצים קלציטיים מתקופות הפלאוזואיקון והקרטיקון המכילים מאובנים, וכן נופים שנוצרו בשל בליה כתוצאה מנסיגת קרחונים, מרוח וממים.
בשטח הפארק שוכנת מערת אומחלנטה (Humajalanta), שאורכה 4,600 מטרים ועומקה 164 מטרים, והיא אחת מן המערכות הארוכות והעמוקות בבוליביה. בתוכה ניתן למצוא נטיפים וזקיפים, דגים עיוורים ומפלים קטנים. בנוסף מצויים בפארק שברי עצמות דינוזאורים ויותר מ-2,500 עקבות שלהם.
ג'ניפר שחאדה
ג'ניפר שחאדה (נולדה ב-31 בדצמבר 1980, פילדלפיה) היא שחמטאית יהודיה אמריקאית בדרגת רב אמן לנשים, שחקנית פוקר, פרשנית וסופרת. זכתה פעמיים באליפות ארצות הברית בשחמט לנשים.