cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cha Cha Cha (שיר)
רקע
Uuden Musiikin Kilpailu 2023 הייתה המהדורה השתים עשרה של Uuden Musiikin Kilpailu (UMK), תחרות המוזיקה שבוחרת את המועמדים של פינלנד לתחרות האירוויזיון. התחרות כללה גמר ב-25 בפברואר 2023, שבו התחרו שבעה מועמדים. הזוכה נבחר על ידי שילוב של קולות הקהל (75%) ושבע קבוצות שופטים בינלאומיות מאוסטרליה, גרמניה, פולין, ספרד, שוודיה, אוקראינה ובריטניה (25%). לצופים היו סך של 882 נקודות להעניק, בעוד שלחברי השופטים היו סך של 294 נקודות להעניק. כל קבוצת חבר מושבעים חילקה את הנקודות שלה באופן הבא: 2, 4, 6, 8, 10 ו-12 נקודות. הצבעת הצופים התבססה על אחוז ההצבעות שכל שיר הושג באמצעות הצבעה בטלפון, SMS ואפליקציה.
במהלך ההצבעה בגמר, נחשף כי השיר קיבל 72 נקודות מהשופטים ו-467 נקודות מהצבעות הקהל, וזכה בסך הכל ב-539 נקודות, בהפרש של 387 נקודות מהמקום השני. כתוצאה מהניצחון, השיר ייצג את פינלנד באירוויזיון 2023.
באירוויזיון
על פי חוקי האירוויזיון, כל האומות למעט המדינה המארחת ו"חמש הגדולות" (צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת) נדרשות להעפיל מאחד משני חצאי הגמר על מנת להתמודד בגמר; עשר המדינות המובילות מכל חצי גמר עולות לגמר. איגוד השידור האירופי (EBU) פיצל את המדינות המתחרות לחמישה סלים שונים בהתבסס על דפוסי הצבעה מתחרויות קודמות, כאשר מדינות עם דפוס הצבעה דומה הוכנסו לאותו סל. ב-31 בינואר 2023 נערכה הגרלת הקצאה שהכניסה כל מדינה לאחד משני חצאי הגמר, וכן באיזו מחצית מהמופע הם יופיעו. פינלנד שובצה למחצית השנייה של חצי הגמר הראשון, שהתקיים ב-9 במאי 2023.
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2023 הוחלט סדר השירים לחצי הגמר על ידי מפיקי התוכנית ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. פינלנד הופיעה כמדינה ה-15 והאחרונה בסדר, אחרי הולנד. ב-9 במאי 2023 ביצע קרייה את "Cha Cha Cha" על בימת חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2023. עם הקראת התוצאות של שלב זה הוא נמנה בין האמנים שהעפילו לגמר. ב-12 במאי פורסם סדר ההופעות של הגמר, שנקבע פעם נוספת על ידי מפיקי התחרות. פינלנד שובצה כמדינה ה-13, לפני צ'כיה ואחרי אסטוניה.
קוסמופוליס (סרט)
קוסמופוליס הוא סרט דרמה ומותחן קנדי משנת 2012, שנכתב, הופק ובוים על ידי דייוויד קרוננברג ובכיכובם של רוברט פטינסון בתפקיד הראשי עם אנסמבל שחקנים לצדו כמו פול ג'יאמטי, סמנתה מורטון, שרה גאדון, מתייה אמלריק, ז'ולייט בינוש, ג'יי בארושל וקווין דורנד. הסרט מבוסס על הרומן בעל אותו שם מאת דון דלילו. הסרט הוקרן ב-25 במאי 2012, בהצגת בכורה במסגרת תחרות "פאלם ד'אור" בפסטיבל קאן 2012, תוך שהוא זוכה לביקורות מעורבות. הסרט שוחרר בקנדה לאקרנים ב-8 ביוני 2012 והוקרן בבתי קולנוע מובחרים בארצות הברית ב-17 באוגוסט 2012 על ידי eOne Films. זהו הסרט המבוסס על תסריט מקורי של קרוננברג מאז eXistenZ משנת 1999.
עלילה
מנהל כספים מיליארדר המתעסק בספקולציות של המטבע, אריק פקר, בן ה-28, נוסע באטיות במנהטן, בין הפקקים, בלימוזינה המפוארת והמתקדמת שלו, אל המספרה המועדפת עליו. מבקרים שונים דנים במשמעות החיים ובטריוויה חסרת השלכות. הפקקים נגרמים בשל ביקורו של נשיא ארצות הברית והלווייתו של המוזיקאי האהוב על אריק, אמן ראפ שאת המוזיקה שלו הוא מנגן באחת משתי המעליות הפרטיות שלו. למרות הפסדים הרסניים במהלך היום, פקר מפנטז לקנות את הקפלה של רוטקו.
הוא פוגש את אשתו אליז במונית שלה, לקפה, בחנות ספרים וגם מחוץ לתיאטרון. היא מסרבת לסקס איתו ופקר מקיים יחסי מין עם שתי נשים אחרות. כאשר יום של סחר לקוי הורס חלק גדול מעושרו, אשתו לוקחת את זה כסיבה להיפרדות ממנו.
פעילים אנטי-קפיטליסטים מפגינים ברחוב. הם מנופפים בחולדות ומכריזים, "רוח רפאים רודפת את העולם: רוח הקפיטליזם". הם מרססים את הלימוזינה של פאקר ובהמשך מכניסים אותו לתוך פאי. פקר לומד שמתנקש עומד להרוג אותו, אך נראה לא מעורר עניין מוזר במי האדם יכול להיות.
ברכבו מבצע הרופא את הבדיקה הרפואית היומית שלו. אריק דואג לממצא של הרופא שיש לו ערמונית לא סימטרית. כאשר ספקולציות המטבע מוחקות את מרבית הונו, עולמו של אריק מתחיל להתפורר. בסופו של דבר הוא הורג את שומר ראשו. ביעד, אצל הספר, שהכיר את אביו, הוא גוזר את שערו של אריק בצד אחד. נהג הלימוזינה והספר מדברים על הקריירה שלהם בנהיגת מוניות והספר מעניק לאריק את אקדחו מכיוון שזרק את אקדחו של שומר הראש.
אריק הולך בדרך של הרס עצמי נוסף, מבקר את הרוצח הפוטנציאלי שלו, העובד לשעבר ריצ'רד Sheets, aka בנו לוין. נראה שאריק מוכן להתאבד, אך במקום זאת יורה לעצמו בכוונה בידו. Sheets / לוין, שמרגיש אדיב במערכת הקפיטליסטית, מסביר כי הטעות של אריק בהשערות חיפשה סימטריה ודפוסים מושלמים בשוק המטבעות: הוא היה צריך לחפש את הצדדים - גופו עם הערמונית הא-סימטרית שלו אמר לו את זה. כאשר סדינים מכוון את האקדח לראשו של אריק, נראה שאריק התגבר על הפחד שלו מפני המוות ומחכה לו.
פרנצ'סקה אלבנזה
'''פרנצ'סקה פ. אלבנזה (באיטלקית: Francesca Albanese''', נולדה בשנת 1977) היא משפטנית איטלקית. משמשת ממאי 2022 בתפקיד משקיף מיוחד מטעם האו"ם לשטחים הפלסטיניים.
קורות חיים
פרנצ'סקה אלבנזה סיימה בהצטיינות תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת פיזה, ותואר שני במשפטים באוניברסיטת לונדון, עם התמחות בזכויות אדם.
אלבנזה פרסמה מאמרים רבים בסוגיות של זכויות האדם והגנה על פליטים ומבקשי מקלט. פרסמה מחקרים רבים בנושא הפליטים הפלסטינים. היא שימשה כחוקרת במכון לחקר הגירה בין-לאומית באוניברסיטת ג'ורג'טאון, ויועצת בכירה לנושאי הגירה ועקירה בכפייה במכון הרנסאנס הערבי לדמוקרטיה ופיתוח ובאוניברסיטה האמריקאית בביירות.
משנת 2003 עד 2013 שימשה כיועצת מומחית לזכויות האדם עבור מוסדות האו"ם, בהם משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם בז'נבה ותוכנית הפיתוח של האו"ם במרוקו. בתקופה זו עבדה במשך שלוש שנים כיועצת משפטית של אונר"א, והתגוררה בירושלים. שימשה כמרצה לנושא הפליטים הפלסטינים באוניברסיטת בית לחם, שם גם הנחתה סטודנטים לתואר שני.
אלבנזה הייתה חברה בוועדות של האיחוד האירופי לפיקוח על הגינות ושקיפות במערכות הבחירות בהאיטי, גינאה ביסאו ופקיסטן.
בשנת 2014 גינתה את ישראל על פעולותיה במבצע צוק איתן, וטענה כי "שדולה יהודית שולטת בארצות הברית." לאחר מכן התנצלה על דבריה.
בשנת 2020 פרסמה את הספר "מעמד הפליטים הפלסטיניים בחוק הבינלאומי" עם לקס טקנברג.
בראיון ביוני 2022 אמרה: "ישראל אומרת שהתנגדות שווה לטרור, אבל כיבוש דורש אלימות ויוצר אלימות". לאחר מכן היא הוסיפה כי "לפלסטינים אין מקום להתנגדות פרט לאלימות."
באוגוסט 2022 גינתה את ישראל על פעולותיה בעזה במבצע עלות השחר.
טומאת מקדש וקדשיו
טומאת מקדש וקודשיו היא מצוות לא תעשה לפיה אסור לאדם טמא להיכנס למקדש או לאכול בשר קורבן. עונשו של אדם שנכנס למקדש במזיד או אכל קדשים (=קורבנות) בהיותו טמא – כרת.
פרנצ'סקה אלבנזה
קורות חיים
באוקטובר 2022 פרסמה דו"ח בו ביקשה לפרסם גרסה עדכנית לרשימה של חברות ועסקים הקשורים להתנחלויות, וטענה שעסקים אלו מפרים את זכויות האדם של הפלסטינים. היא כתבה בדו"ח: "ההפרות המתוארות בדו"ח הנוכחי חושפות את אופיו של הכיבוש הישראלי, הנוקט ברכושנות מכוונת, בסגרגציה ובמשטר דיכוי שנועד למנוע את מימוש זכותו של העם הפלסטיני להגדרה עצמית."
טומאת מקדש וקדשיו
איסור זה נקרא בלשון חז"ל "טומאת מקדש וקודשיו" (קודשיו = הקורבנות). אף שהמקדש אינו נטמא בפועל עקב כניסתו של אדם טמא לתוכו, מאחר שכך מוזכר האיסור בלשון התורה.
פרנצ'סקה אלבנזה
קורות חיים
בנובמבר 2022 נאמה באמצעות שיחת וידאו בכנס של חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בעזה, והביעה תמיכה בפתרון המדינה האחת. לאחר מכן ביקשה לבקר בשטחים הפלסטיניים, אך ישראל מנעה את כניסתה.
בדצמבר 2022 טען מרכז שמעון ויזנטל כי אלבנזה ומועצת זכויות האדם של האו"ם "אחראים לדמוניזציה של ישראל ולנורמליזציה של אנטישמיות", וכי אלבנזה היא "אנציקלופדיה אנטי-ישראלית מהלכת."
טומאת מקדש וקדשיו
עונש וכפרה
אדם שאכל במזיד, קודשים, בהיותו טמא, אף הוא ענוש כרת:.
פרנצ'סקה אלבנזה
קורות חיים
אלבנזה נשואה ואם לשני ילדים. מתגוררת בשנים האחרונות בתוניסיה ומשלימה תואר דוקטור במשפטים באוניברסיטת אמסטרדם, עם התמחות בדיני פליטים.
טומאת מקדש וקדשיו
עונש וכפרה
העובר על האיסור בשוגג - מביא קורבן עולה ויורד.
חז"ל בתלמוד ביארו, שכמה מקורבנות ציבור שמוזכרים בתורה שחובה להקריב בתאריכים מסוימים, באים כדי לכפר על טומאות שהתרחשו במקדש.
הקלות בדיני טומאה זו
על אף חומרת העבירה ועונשה, קיימת בתורה שורה של הקלות בדיני טומאה: חלקן הקלות המאפשרות כניסה למקדש והקרבת קורבנות גם כשיש חשש של טומאה, וחלקן הקלות בדיעבד על מי שחטא בשגגה והיה במקדש או אכל קדשים בהיותו טמא:
בתוספתא נאמר שקולא זו נקבעה בהשראת הדין הקודם, שהטומאה דחויה בציבור. אמנם אין זהות בין ההלכות: כשרוב הציבור טמא הקורבן אכן נטמא, ובכל זאת מותר להקריב אותו, ואילו ההלכה שספק ברשות הרבים טהור מובנה שאנו מניחים שהאדם או החפץ לא נטמאו כלל. מכל מקום, יש להלכות אלה יסוד משותף, והוא ההקלה על הציבור בשמירת חיי הטהרה. לעניין זה, גם ספק בטומאה שהתרחש בעזרה נחשב כ"ספק ברשות הרבים", והוא טהור. גם במקום פרטי, אם בשעת התרחשות הספק לא היה במקום אדם בר דעת, שיכול היה לשים לב מה בדיוק קרה – מוכרע הספק לקולא.
באופנים אלה הושג איזון בין הרצון לשמור על טהרת המקדש והקורבנות מחד, לבין היכולת של הציבור לעמוד בכללים אלו מאידך.
הבונדס
הבּוֹנְדְּס (או בשמו הרשמי מפעל מלווה העצמאות והפיתוח; באנגלית: State of Israel Bonds) הוא ארגון העוסק במכירת איגרות חוב של מדינת ישראל ליהודים בתפוצות. הבונדס הוקם בספטמבר-אוקטובר 1950 ביוזמת ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שר האוצר אליעזר קפלן, וגולדה מאיר עם הנרי מורגנטאו, שמואל רוטברג והנרי מונטור מיהודי ארצות הברית.
בראשית ימיה היה קשה לשכנע את יהודי ארצות הברית להשקיע את כספם באיגרות חוב של מדינת ישראל שזה עתה קמה. אולם עם הזמן הצליחו אנשי הבונדס לגייס סכומים גדלים והולכים, עד שבשנות ה-60 של המאה ה-20 היה הבונדס לאחד ממקורות ההכנסה העיקריים של תקציב הפיתוח של ממשלת ישראל. מתקציב זה הוקמו בעשורים הראשונים למדינה פרויקטים כגון המוביל הארצי, מפעלי ים המלח, תחנת הכוח אורות רבין בחדרה, ופיתוח נמלי הים של ישראל (חיפה, אשדוד ואילת); ואילו בעשורים האחרונים מושקע התקציב בפרויקטים בתחום העלייה מברית המועצות ומאתיופיה, הרחבת נמל התעופה בן-גוריון ורכבת ישראל, ושיפור תשתיות.
עד סוף שנת 1967 הצליח הבונדס לגייס 1.1 מיליארד דולר. כיום מגייס הארגון כ-1.2 מיליארד דולר בשנה, שהם כמחצית ההון שמגייסת ישראל ברחבי העולם בשנה. בסך הכול גייס הבונדס מאז הקמתו יותר מ-33 מיליארד דולר.
בשנים האחרונות התעורר ויכוח בדבר נחיצותו של המפעל. השוללים את המשך קיומו טוענים, ששיעורי הריבית הגבוהים המובטחים באגרות הבונדס הם נטל בלתי מוצדק על תקציב המדינה. לעומתם, המחייבים את המשך קיומו מציינים, כי רוב רוכשי אגרות המפעל מבטאים בכך קשר וזיקה למדינת ישראל.
דחף מיוטי
דחף מיוטי הוא העברתו של עותק אחד של גן כלשהו לצאצאים בשיעור של למעלה מ-50%, וזאת בניגוד לצפי של העברה ממוצעת בשיעור של 50%. זה סוג של קונפליקט בין-גנומי לפיו מיקום  אחד או יותר בתוך הגנום יתפעל את תהליך המיוזה כך שאחד או יותר מהאללים יועדפו על חשבון רעהו, וזאת ללא קשר לביטויו הפנוטיפי.
דחף מיוטי הוא "שינוי אופן פעולתה של המיוזה, כך שגנים ספציפיים מועדפים בתהליך ההעברה לצאצא. דחף מיוטי בדרך כלל גורם להפרדה ולהעדפה של אזורים קטנים בגנום".
במחקר על ידי ג'ון דידיון, ופרננדו פארדו-מנואל דה וילנה נמצאו ראיות שגן מסוים בעכברים (r2d2 – "משיב לדחף מיוטי 2" - responder to meiotic drive 2) הועבר יותר מ-50% מהזמן. לפי החוק הראשון והשני של גרגור מנדל (חוק ההפרדה הגזעית וחוק המיון העצמאי (חוקי התורשה של מנדל) יש סיכוי אקראי של כל אלל להיות מועבר לצאצאים, אבל נראה שגנים "אנוכיים" מפירים חוקים אלה.
קרקהרסט
קרקהרסט (בהונגרית: Kerekharaszt) הוא כפר קטן במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
הכפר נמצא באזור הגבול בין מחוז הווש למחוז פשט, עד שנת 1947 היה הכפר חלק מהכפר ורשג שנמצא בנפת אסוד שבמחוז פשט. בשנת 1947 הפך לכפר עצמאי ובשנת 1967 התאחד עם הטוון. בשנת 2006 הוחלט לחדש את עצמאותו של הכפר וב-1 באוקטובר 2006 הכפר החל לתפקד כיישוב עצמאי.
בראשות הכפר עומד אדאם סאבו מאז 2006 ועד היום.
נגה - ניהול מערכת החשמל
נגה - ניהול מערכת החשמל בע"מ היא חברה ממשלתית ישראלית לניהול מערכת החשמל הארצית.
החברה הוקמה במסגרת הרפורמה במשק החשמל בישראל, שנועדה לצמצם את המונופול של חברת החשמל בתחום זה. עד לחתימה על הרפורמה בחברת החשמל בשנת 2018 לא הייתה שום פעילות בחברה. במסמך הרפורמה נקבעו בין היתר עקרונות להעברת עובדי חברת החשמל לחברת ניהול המערכת. בעקבות החתימה התמנה יושב ראש, סמי תורג'מן והחלה פעילות להתארגנות לקראת הפעלת החברה.
ביוני 2020, רשות החשמל פרסמה "רישיון ניהול המערכת" ובכך נקבעה מסגרת רגולטורית לפעילות החברה. החברה החלה לפעול בסוף שנת 2020 כאשר הועברו אליה יחידת התכנון פיתוח וטכנולוגיה ויחידת הסטטיסטיקה מחברת החשמל. בהמשך, בנובמבר 2021 הועברה אליה יחידת ניהול המערכת והחברה החלה לפעול באופן מלא.
מנכ"ל החברה הראשון היה יורם כהן, וכיום המנכ"ל הוא שאול גולדשטיין שכיהן בעבר כמנהל רשות הטבע והגנים.
עם הפעלתה המלאה של החברה היא מנהלת את תכנון ופיתוח מערכת החשמל והפעלת יחידות ייצור החשמל בישראל, שכשני שלישים ממנו נמצאים בידי חברת החשמל לישראל, והשליש הנותר - בחברות פרטיות. כמו כן החברה אחריות על ניהול ביקוש החשמל על היבטיו השונים. המטה הטכני של החברה ממקום בחיפה במרכז קסטרא.
יחסי קוריאה הצפונית–קטר
יחסי קוריאה הצפונית–קטר הם יחסי החוץ בין קוריאה הצפונית וקטר.
קונדוז (עיר)
קונדוז (בפשטו: کندز; בפרסית ובדארי: قندوز) היא עיר בצפון-מזרח אפגניסטן ובירת המחוז הקרוי על שמה, קונדוז מחוברת באמצעות כבישים עם מזאר-י שריף במערב, עם קאבול בדרום ועם שר ח'אן בנדר בצפון. היא שוכנת בגובה 391 מ'. שטחי העיר משמשים במידה רבה לחקלאות (65.8% מהשטח). אזורי המגורים כוללים כמעט מחצית השטח הבנוי (48.3%) עם 29,877 מבני מגורים. מוסדות ומפעלים תופסים 17.9% מהשטח הבנוי, כולל שדה התעופה.
השם
לגבי שם העיר קיימות כמה השערות. לפי אחת מהן מקור השם קונדוז בשפה הפרסית - בשתי המלים "קוהן (או כוהן) דיז" שמשמעותן "מבצר ישן (עתיק)". לפי השערה אחרת מקור השם הוא טוראני (טורקי) - מהמילים "קונאק" konak או "קונוט" konut, שמשמעותן - מגורים, ארמון, דיור או שכונה, יישוב, עיר, כפר, מן השורש הקדם טורקי "קון" kun - "להתיישב". לפי תאוריה נוספת "קונדוז" נגזרת מהמילה ממקור טורקי kündüz- כינדיז, שמובנה "יום, אור היום" מהמילה הקדם טורקית kün = יום, שמש. עד שנת 1964 הייתה קונדוז בירת המחוז "כטגן", שמשמעות שמה הייתה "עיר עתיקה" או "עיר ישנה" - מהמילה ממקור טורקי "קאטא" kata = עתיק, ישן, והמילה מזרח איראנית (בסוגדיאנית) "קאנד" או המילה הטורקית "קנט" kent= מבצר, עיר.
ימי קדם
במאה ה-3 לפנה"ס האזור נמצא בחבל באקטריה. בשטח העיר קונדוז של ימינו במקום הנקרא באלא חיסאר נמצאה, לדעת היסטוריונים בני זמננו, העיר דרפסאקה (ששמה נגזר אולי ממילה איראנית עתיקה ל"דגל"- "דראפשה"). דרפסאקה הייתה העיר הראשונה שביקר אלכסנדר הגדול אחרי שחצה את הרי הינדו-כוש ב-329 לפנה"ס. צבאו של אלכסנדר סבל באותם ימים ממחסור רב באספקה. אצל סטרבון מוזכר השם דאראפסה או אראפסה, אצל קלאודיוס תלמי דרפסה) אמיאנוס מרקלינוס גם כן דרפסה ("דרפסה המטרופולין") . לפי היסטוריונים אחרים, דרפסאקה שכנה במקום אחר, בנפת אנדראב, כיום במחוז השכן בגלאן. עם השנים המירו השליטים של המקום את דתם לבודהיזם והעיר הייתה במאה ה-3 ליישוב משגשג ולמרכז חשוב של לימודים בודהיסטים.
ימי הביניים
האזור נקרא מאוחר יותר טוחריסטן ושם העיר עצמה הייתה ואלוואליג' או וארווארליז. בימי השושלת הטימורית הייתה ידועה בשם כוהנדיז. בשנים 1496–1495 הייתה העיר זירת קרבות עבור מרזה חוסיין בייקרא (1506-1469), צאצא של טימור לנג וסולטן חוראסאן שבירתו הייתה בהראט. עד 1495 שלט בעיר הסולטן מרזה מחמוד אבן אבו סעיד (1495-1453), גם כן מן השושלת הטימורית. הוא שלט גם בבדחשן ומאוחר יותר, חצי שנה לפני מותו שלט בסמרקנד. אחר כך הייתה הקונדוז מקלט לבנו, סולטן מרזה בייסונגור. הוא נרצח שם בסופו של דבר על ידי אנשי האיש החזק שתמך בו קודם, אמיר ח'וסרו שאה.
בשנת 1502 נכבשה העיר על ידי המנהיג האוזבקי מוחמד שייבאני והייתה לזמן קצר חלק מהח'אנות בוכרה. כעבור מספר שנים בשנת 1510 היא נפלה בידי הספווים ואחר כך, ב-1511 סופחה זמנית על ידי בעל בריתם, באבור (1530-1483) הגיבור הלאומי של האוזבקים שכבש את סמרקנד וייסד בהמשך את האימפריה המוגולית. בקונדוז פגש בבור את משלחת השאה הפרסי אסמאעיל הראשון שהחזירה את אחותו ח'אנזאדה בגום מן השבי. בבור השתמש בקונדוז כבסיס למסעות צבאיים מצפון לאמו דריה בניסיון כושל לכבוש מחדש את סמרקנד. בשנים 1520–1524 עמדה העיר בתווך בין המחנות היריבים של האוזבקים והספאווים מפרס. בהמשך הייתה קונדוז חלק מהאימפריה המוגולית של באבור, יחד עם קאבול, קנדהר וחבל בדחשן. אחרי מותו של באבור, פרצות מלחמות בין יורשיו, אך בסופו של דבר בשנת 1546 בנו של באבור, הומאיון, שנמלט מהודו, ניצח את יריביו בקונדוז, השתלט על בדחשן ואת ניהולם של שטחים אלה מסר לאחיו הנאמן מרזה חינדל.
אולם העיר נפלה בשנת 1606 שוב לידי האוזבקים בפיקודו של ואלי ומוחמד ח'אן שהקים מחדש את הח'אנות בוכרה. קונדוז הפכה חלק מהמחוז באלח של ח'אנות בוכרה.
בירת הח'אנות קונדוז 1888-1649
בשנת 1645 נכבשו באלח ובדחשן כולל קונדוז, על ידי בני השושלת טימורית, אולם ב-1649 הם גורשו סופית משם על ידי האוזבקים. על בדחשאן השתלטה שושלת אוזבקית בשם קטגן, שמנהיגה אימץ את התואר "מיר" - כלומר "אמיר". נציג שלה נשלח גם לקונדוז. בשנת 1698 מחמוד ביי היה לח'אן הראשון של ח'אנות קונדוז העצמאית, ישות מדינית אוזבקית-טג'יקית שהתנתקה מבדחשן. בשנת 1751 נכנע שליט קונדוז הזארה ביי בפני המנהיג האפגני אחמד שאה דוראני. אולם השלטון של הדוראנים נמשך רק עד 1767–1768 כשמרדו האוזבקים בקונדוז תחת פיקודו של מזרב ביי והשיגו מחדש את עצמאותם. בשנות ה-20 של המאה ה-19 השתרעה ח'אנות קונדוז מחולם ועד להרי פמיר. היא עמדה בתווך ב"משחק הגדול" שבין רוסיה לבריטניה.
בתחילת המאה ה-19 ביקר בעיר מאונסטוארט אלפינסטון וסיפר שבעיר שלט ח'אן בשם חולדוד שברשותו עמד צבא של 15,000 לוחמים. בשנת 1830 הגיע לקונדוז נוסע בריטי אחר, ג'ון ווד, שהתרשם כי העיירה עלובה, שוכנת באזור ביצתי מוכה מגפות כמו מלריה, ואינה מונה יותר מ-500–600 בתים. אמרה מקומית טענה ש"אם אתה רוצה למות, סע לקונדוז". ב-1859 נכנעה הח'אנות לדוסט מוחמד, שליט קאבול, והפכה לבת חסותו. בשנת 1888 סופחה הח'אנות לאפגניסטן.
במאות ה-20-21
בתחילת המאה ה-20 תחת הנהגתו של שר חאן נאשר, אזור קונדוז הפך לאחת המחוזות העשירים ביותר של אפגניסטן. זאת בעיקר הודות להקמת החברה Spinzar Cotton Company, חברה לגידול ושיווק הפשתן שהוקמה על ידי שר חאן נאשר ושקיימת עד ימינו. פותחו באזור גם ענפי החיטה, האורז, הדוחן וענפים חקלאים אחרים והמקום כונה "הכוורת של אפגניסטן". עם כיבוש אזורי טג'יקיסטן ואוזבקיסטן על ידי הצבא האדום במחצית השנייה של המאה ה-20, מאה-מאתיים אלף טג'יקים ואוזבקים נמלטו לצפון אפגניסטן, כולל לקונדוז.
עד ימינו תופסת קונדוז מיקום אסטרטגי בין המחוזות טאחאר ובדחשאן. בנובמבר 2001 הייתה אחד ממרכזיו העיקריים של משטר הטליבאן עד שנכבשה על ידי כוחות "הברית הצפונית" שנתמכו על ידי ארצות הברית ב-26 בנובמבר 2001. היא הייתה העיר הגדולה האחרונה שנשלטה על ידי הטליבאנים.
בספטמבר-אוקטובר 2015 נכבשה שוב אך לשבועיים על ידי כוחות הטליבאן. ב-28 בספטמבר 2015 הטליבאן תקפו את העיר משלושה צדדים וכבשו את רובה. עשרות אלפי תושבים נאלצו בימי הקרבות להימלט לפנים הארץ. אחרי קרבות כבדים עם הצבא האפגני הטליבאן נסוגו. בעת הקרבות לשחרור מחדש של העיר, ב-3 באוקטובר 2015 הפגיז הצבא האמריקאי בטעות את מרכז הטיפולים של עמותת "רופאים ללא גבולות". בהפגזות אלה נהרגו 22 בני אדם, ביניהם 10 חולים (כולל 3 ילדים) ו-12 עובדים.
ב-8 באוגוסט 2021, כבשו כוחות הטליבאן את העיר לאחר שניצחו במספר עימותים את כוחות הצבא האפגני ששהו בסביבה.
דמוגרפיה
מספר תושביה מוערך בכ-356,536 (1 בינואר 2020) והיא העיר החמישית בגודל אוכלוסייתה במדינה. בקונדוז חיה אוכלוסייה רב-אתנית, הכוללת פשטונים, טג'יקים, אוזבקים, חווארים, ערבים ועוד כמה קבוצות אתניות.
הערבים בקונדוז מדברים לרוב פרסית, אך שומרים על זהותם המיוחדת, שמקורה בשבטים שבאו מחצי האי ערב במאות ה-7–8.
תחבורה
במרחק 8 ק"מ דרומית-מזרחית מן העיר שוכן נמל תעופה ששימש זמן רב לצרכים צבאיים והומניטריים.
חינוך
בעיר פועלות שתי אוניברסיטאות: אוניברסיטת קונדוז, שהוקמה בשנת 1994 על יסוד מדרשת מורים שנוסדה בשנת 1967, ושלוחה של אוניברסיטת סלאם שבסיסה בקאבול. אוניברסיטת סלאם היא מוסד לימודים פרטי שהוקם בשנת 2009 וזכה בשנת 2013 למעמד אוניברסיטה.
נקאי סנוריטה
נקאי סנוריטה (שם מדעי: Oxyjulis californica) הוא מין של דג גרם יחידי בסוגו ממשפחת השפתוניים החי לחופי מערב ארצות הברית במימי האוקיינוס השקט באזור שבין קליפורניה לבאחה קליפורניה, מקסיקו ומצוי גם ליד האי סדרוס.
שפתון זה מגיע לאורך 25 ס"מ בממוצע וצורתו דמוית-סיגר בצבעי חום-ברונזה עם צידיים צהובים עד כתומים ובטן לבנה. הזנב דק ובעל כתם שחור לאורכו. השפתון בעל שפתיים צרות בעלות שינים חזקות המשמשות לגירוד יצורים קטנים החיים בערוגות הקלפ הקליפורני.
דג זה חי במים הקרירים הקרובים לחופים של קליפורניה ומקסיקו ביערות קלפ המכילים יצורי ים רבים. הוא מצוי עד לעומק 73 מטר אך נפוץ יותר בעומק של 20 מטרים בלבד. דג זה מרחף בין האצות בחבורות קטנות אך כשהוא מוטרד הוא יורד ומתחפר בקרקעית. בלילה הוא צולל לקרקעית ושם מתחפר עד לראשו.
הדג ניזון ממיני דגים קטנים, דיונונים, חלזונות, סרטנים, צדפות ותולעים ימיות שונות ובכמויות קטנות גם אצות. הנקאי בדומה לדגי הנקאי הטרופיים משמש כמנקה הדדי המנקה מטפילים של יצורי ים גדולים יותר בעיקר ממכסי זימיהם, בין השאר: טחן קליפורני, דקר הקלפ, גריבלדי, דג שמש מגובשש, סטראולפיס גיגאס, הדגים: Atherinopsis californiensis,  Atherinops affinis, כרומית פנקטיפיניס (Chromis punctipinnis) והאלמוגיות Girella nigricans ו-Medialuna californiensis.
הוא עצמו משמש טרף לורדונים: ורדון בוקאצ'ו (Sebastes paucispinis) וורדון קונסטלטוס (Sebastes constellatus) ודקר הקלפ אך עקב ההדדיות ביניהם הטריפה מתרחשת לעיתים נדירות ובעיקר לצעירים. טורפים נוספים כוללים את קורמורן ברנט (Phalacrocorax penicillatus) וארי ים קליפורני. דג זה אינו מצוי בסכנת הכחדה גדולה והוא אינו נידוג כמעט עקב הרגלו לצלול עמוק אל בין סלעים, שם הוא פוגע בקרסים ובחכות. הבשר שלו זול מאוד.
סטראולפיס גיגאס
בס ענק (שם מדעי: Stereolepis gigas) הוא מין של דג גרם גדול ממשפחת הצינוניים המזכיר מין של דקר (בעבר השתייך למשפחת הדקריים) והוא המין הגדול במשפחתו. הוא חי לחופי מערב אמריקה הצפונית בצפון האוקיינוס השקט ומצוי כיום בסכנת הכחדה חמורה עקב דיג יתר.
הוא חי במימיו הקרירים של חופי קליפורניה ממפרץ הומבולדט בצפון עד למפרץ קליפורניה שלחופי מקסיקו בדרום. הוא חי באזורים רדודים המוקפים ביערות קלפ או בשוניות סלעים. דג זה הוא טורף שלמרות גודלו יכול להאיץ במהירות כדי לרדוף אחרי טרף ולעיתים נודד גם הרחק מהחופים. הוא ניזון ממיני דגים שונים כמו אנשובי, מקרל, בוניטו, מיני רעפנוניים, לברקיים ומשפתנים ראשתנים ומגוון בסרטנים.
דג זה היה נפוץ בעבר אך במאה ה-19 החלו לדוג אותו בכמויות מסחריות ולמטרות ספורט, מה שגרם להתמעטות גורפת שלו. כיום הוא מוגן בחוק החל מ-1982 אך הוא מתאושש לאט. מעריכים כי 500 פרטים חיים כיום, מהם 40–50 פרטים מגיעים להתרבות באי סנטה קטלינה.
פסקואלה אמטו
פסקואלה אמטו (באיטלקית: Pasquale Amato; 21 במרץ 1878 – 12 באוגוסט 1942) היה זמר בריטון איטלקי שהיה שר במטרופוליטן אופרה בשנים 1908–1921.
ביוגרפיה
פסקואלה אמטו נולד בנפולי ולמד שירה בעיר בו נולד. בשנת 1900 הוא שר לראשונה ב-Teatro Bellini בנאפולי ב"לה טרוויאטה". לאור ההצלחה הוא התחיל בסיבוב הופעות באירופה. בשנת 1904 הוא הוזמן לבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן. בשנת 1907 אמטו שר בלה סקאלה תחת ארטורו טוסקניני.
בשנת 1908 פסקואלה אמטו הגיע למטרופוליטן אופרה והיה חבר הצוות עד לשנת 1921. בתקופה זו הוא הופיעה באופרות רבות לצד אנריקו קרוזו, אוליב פרמסטד, אלמה גלוק, טיטה רופו, מרגרתה מצנאואר ורבים נוספים.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 פסקואלה אמטו חזר לאיטליה לשיקום קול. בשנת 1933 אמטו חזר לארצות הברית ושר ב"לה טרוויאטה" אותו תפקיד ששר בתחילת הקריירה.
בשנת 1939 פסקואלה אמטו החל ללמד שירה ואופרה באוניברסיטת לואיזיאנה.
במהלך הקריירה אמטו עשה הקלטות רבות. בשנת 1928 הוא שיחק בסרט "נפולאון" של אחים וורנר.
המארב בסיווילי
המארב בסיווילי (בצרפתית: embuscade de Siwili; מכונה לעיתים המארב השני בטונגו-טונגו) התרחש ב-14 במאי 2019, כאשר שיירה של צבא ניז'ר שהייתה במרדף אחר ג'יהאדיסטים נפלה למארב קטלני של המדינה האסלאמית ליד הכפר סיווילי דרומית לגבול ניז'ר-מאלי, ובמהלכו הושמדה כמחצית מהשיירה. מארב זה היה פעולת הטרור הקטלנית ביותר שהתרחשה במערב ניז'ר עד לאותו זמן, ונעשה בו לראשונה שימוש במטען צד על ידי כוחות דאעש בניז'ר. המארב בסיווילי תפס תשומת לב בתקשורת העולמית עקב התרחשותו לא רחוק ממקום המארב בטונגו-טונגו שהתרחש שנתיים קודם לכן ובו נפגעה שיירה של צבא ניז'ר והקומנדו האמריקני.
טרום המארב
גדוד 112 הוא גדוד סיור מיוחד שבסיסו נמצא בעיירה אואלאם (45 ק"מ דרומית למנגייז ו-112 ק"מ צפונית לניאמי), והיה בתעסוקה מבצעית במשך מספר חודשים כחלק מ"מבצע דונגו" לשיפור הביטחון באזור הגבול עם מאלי. המחלקה מגדוד זה שהורכבה מ-52 חיילים, יצאה מאואלאם על גבי 8 טנדרים לעבר העיירה מנגייז ומשם נעה צפונה-מערבה על דרכי עפר בלתי מסומנות במרדף אחר חוליית הג'יהאדיסטים שנסוגה צפונה לכיוון הגבול עם מאלי. המרדף אחר חברי החוליה שנעו על 4 אופנועים נתפס כמשימה פשוטה עבור מחלקה של חיילים מצוידים היטב.
למפרע, הסתבר שחוליית האופנוענים שימשה כפיתיון: בעודם נסוגים צפונה, חברי החוליה שמרו על מרחק בטוח מהשיירה הצבאית שדלקה אחריהם, אך נעו באיטיות כדי שהכוחות הניז'רים לא יאבדו את עקבותיהם; מטרתם הייתה להוביל את הכוחות הניז'רים לעבר אזור המארב שנבחר מראש, בו התקבץ בהדרגה כוח גדול של דאעש בגודל פלוגה. בבוקרו של 14 במאי, השיירה הצבאית הניז'רית הייתה כבר עמוק בתוך שטח הפקר מדברי שמנוקד בכיסי סבך, ביצות ושיחים, 14 ק"מ מערבית לציר המוביל לכפר טונגו-טונגו בו התרחש המארב לשיירה אמריקנית-ניז'רית שנתיים קודם לכן.
מהלך המארב
בסביבות השעה 8:00 בבוקר של 14 במאי (שעון מקומי), השיירה הניז'רית הגיעה למישור מדברי גדול דליל יחסית בעצים ליד כפר נידח בשם סיווילי (Siwili; כ-80 ק"מ צפונית לאואלאם), והתקרבה מבלי ידיעתה לתוך מארב מתוכנן של דאעש בסהרה. המארב נפתח במטען צד שהתפוצץ על הרכב המוביל בשיירה והשמיד אותו על יושביו. שאר השיירה החלה לנוע במהירות לעבר הרכב הבוער כדי לסייע לנפגעים ולהעריך את המצב, כשהם נכנסים לתוך אזור ההרג (Killing Zon). מיד לאחר מכן, פעילי דאעש שנעו רגלית, על אופנועים וטנדרים, פתחו משני הצדדים באש איטנסיבית על השיירה שנפוצה לכל עבר. במשך השעתיים הבאות של המארב, 3 טנדרים של צבא ניז'ר הצליחו בתוך הכאוס לסגת מהאזור דרומה עם מספר פצועים, בעוד ששאר החיילים נמלטו רגלית לכיוונים מנוגדים לאחר שנטשו את הרכבים שספגו אש כבדה במהלך המרדף.
פעילי דאעש דלקו באמצעות חוליות אופנועים אחר החיילים שהתפזרו ברדיוס של 15 ק"מ ממקום המארב, והרגו רבים מהם. חיילים פצועים או חיילים שנכנעו, נורו למוות במקום. תוך כדי המארב ובסיומו, לוחמי דאעש בזזו את האמל"ח והציוד הצבאי על גופם של החיילים ולקחו שלל אחדים מהרכבים שננטשו ולא נפגעו.
אבדות
בימים הראשונים לאחר המארב, מספר החיילים ההרוגים שדווח באמצעי התקשורת בניז'ר נע בין 17 ל-29. על פי ההצהרה הרשמית ב-16 במאי, המארב בסיווילי הותיר אחריו 27 הרוגים ו-6 פצועים לצבא ניז'ר. לטענת דאעש, לצבא ניז'ר היו סך הכול 40 נפגעים (הרוגים ופצועים), בעוד שלכוחותיהם לא היו נפגעים באירוע.
על פי צילומים שפורסמו מאוחר יותר, דאעש לקחו שלל שני טנדרים (אחד מהם של מפקד הכוח), מקלע כבד W85, מקלע רימונים QLZ-87, רובי קלצ'ניקוב משופצרים מדגם 2–56, רובי צלפים מסוג דרגונוב, קסדות, משקפות, אמר"לים מסוג AN/PVS-7, מדים, אייפונים, משדרי רדיו, תחמושת רבה וציוד צבאי אחר. לטענת צבא ניז'ר, הם הצליחו להשיב את אחד מכלי הרכב לאחר מספר ימים.
לאחר המארב
גופות החיילים נקברו בעיירה טילווה בין 15 ל-16 במאי, וממשלת ניז'ר הכריזה על שלושה ימי אבל. היכולת המבצעית המרשימה של המארב נחשבה להפתעה עבור אנליסטים המתמחים במלחמת הסאהל, שכן ההערכה הייתה שכוחו של דאעש בסהרה נחלש בעקבות פעולות של צבא ניז'ר ומאלי, צבא צרפת והמיליציות הטוארגיות הפרו-ממשלתיות בגבול ניז'ר-מאלי. מסמכים רשמיים של צבא ניז'ר האשימו את המיליציה הטוארגית האיסלאמיסטית "המועצה העליונה לאחדות אזוואד" בסיוע לדאע"ש ובהשתתפות במארב. המיליציה מצידה הכחישה כל קשר למארב וציינה שהיא עצמה סובלת מפיגועי טרור של דאעש באזור הגבול.
ב-12 ביוני 2019, משרד המדיה המרכזי של דאעש נטל אחריות על המארב וייחס את הפעולה למחוז מערב אפריקה שסניף הסהרה הוא חלק ממנו; בהודעה שפורסמה מטעם הארגון, נטען שהפעולה בוצעה באזור טונגו-טונגו וההודעה כללה במקביל גם לקיחת אחריות על התקפת כלא קוטוקאלה. אף על פי שהמארב בוצע ליד הכפר סווילי שמרוחק כ-14 ק"מ מהכפר טונגו-טונגו, דאעש ניצל את הקרבה הגאוגרפית לאזור המארב בטונגו-טונגו כדי להגביר את ההד התקשורתי של הפעולה בתקשורת העולמית שעסקה רבות שנתיים קודם לכן במארב לשיירה האמריקנית-ניז'רית.
בתחילת 2020, משרד המדיה המרכזי של דאעש הוציא לראשונה הפקה ממחוז מערב אפריקה שמוקדשת כולה לסניף הסהרה. הסרט שאורכו כחצי שעה, הציג פעולות רבות שביצע סניף הסהרה בין 2017 ל-2019 בניז'ר, מאלי ובורקינה פאסו. בין שלל הפשיטות וההתקפות, מובא תיעוד חלקי של ההתקפה על כלא קוטוקאלה והמארב בסווילי; בסרט ניתן לראות את המצוד אחר החיילים הנמלטים ליד סיווילי, ווידוי הריגה, בזיזת ציוד צבאי מגופות החיילים והצגת שלל המארב.
מייאה מוטורסיקל
מייאה מוטורסיקל (בצרפתית: Millet motorcycle, קרוי גם: Félix Millet) היה אופנוע מתוצרת Alexandre Darracq אשר יוצר בין השנים 1894–1895 בצרפת.
היסטוריה
אופנוע "Mille", תוכנן בשנת 1892 על ידי פליקס תאודור מייאה (Félix Théodore Millet), היה אולי האופנוע הראשון שהורכבו בו צמיגים פנאומטיים. היה לו מנוע סיבובי בעל תצורה רדיאלית יוצאת דופן המשולב בגלגל האחורי.
אב טיפוס עם מנוע סיבובי אחורי יוצר בשנת 1892. זכויות הייצור נרכשו על ידי אלכסנדר דאראק בשנת 1894.
הייצור הופסק בעקבות כניסה לא מוצלחת של הדגם במרוץ פריז – בורדו – פריז ("Paris–Bordeaux–Paris" ) בשנת 1895.
טכנולוגיה
חמשת הצילינדרים הותקנו באופן רדיאלי בגלגל האחורי, כאשר מוטות החיבור מחוברים ישירות לארכובה הקבועה של הציר האחורי שנקדח חלול. הפגוש האחורי שימש כמכל דלק. הקרבורטור ומסנן האוויר הורכבו בין הגלגלים.
הרוכב השתמש באחיזת כידון מסתובבת להפעלתו. זה התחיל עם דוושות כדי שאפשר יהיה להזיז את האופנוע גם לאחר תקלה במנוע.
מערכת ההצתה הייתה מחשמלת באמצעות שילוב תא בונסן וסליל אינדוקציה (סליל הצתה ).
טומאות היוצאות מגוף האדם
בהלכה, טומאה היוצאת מן הגוף היא קטגוריה הכוללת שישה מיני טומאות: מצורע, בעל קרי, זב, זבה, נידה, ויולדת. סוג זה של טומאה נגרם לאדם לא מפני שנגע במקור טומאה חיצוני לו, כמו נגיעה במת למשל, אלא כתוצאה מהתרחשות שקרתה בגופו. טומאות אלה מתוארת בתורה בפרשות תזריע-מצורע.
חומרת טומאות אלו
בכל הטמאים שהטומאה יוצאת מגופם החמירה התורה בשני עניינים הנוגעים לבית המקדש:
חומרות בזב, זבה נידה ויולדת
ישנן שלוש חומרות ייחודיות שנוגעות לזב, זבה, נידה ויולדת:
מפא"י
מפלגת פועלי ארץ ישראל (מַפָּא"י) הייתה מפלגת שמאל ציונית סוציאליסטית שנוסדה בארץ ישראל בשנת 1930 מאיחוד הפועל הצעיר ואחדות העבודה. המפלגה הפכה לגורם המרכזי ביישוב ובתנועה הציונית. מפא"י הייתה (גם בדמות ממשיכתה – מפלגת העבודה) מפלגת השלטון היחידה בישראל, מהקמת המדינה בשנת 1948 ועד ל"מהפך" בבחירות לכנסת התשיעית ב-1977.
עם היווסדה של מפא"י עמד בראשה דוד בן-גוריון ולצידו ברל כצנלסון וחיים ארלוזורוב. בן-גוריון נבחר לראש ממשלת ישראל הראשון, ומעמדו הדומיננטי במפלגה נמשך עד לשנות ה-60. פרשת לבון, אשר נחשפה בשנת 1960, הביאה למשבר ולפילוג שהביא עמו את פרישתו של בן-גוריון מן המפלגה שייסד. במהלך הפרשה הסתבר כי כוחה של המפלגה, והאהדה לה זכתה בציבור הבוחרים הישראלי, ויש אומרים בשל הקשרים הכלכליים בהם האחיזה במנגנון ההסתדרותי גם כמעסיק וגם כמייצג עובדים, כמו גם אחיזתה בקופת חולים כללית, הצליחה המפלגה לקשור אליה בוחרים רבים, היו חזקים מהאהדה שרחשו לבן-גוריון. חזרתם של פורשי רשימת בן-גוריון רפ"י מסמנת את סופה של מפא"י, והפיכתה למסגרת ארגונית חדשה, מפלגת העבודה הישראלית, אשר יש הרואים בה את ממשיכתה של מפא"י מבחינה ארגונית ואידאולוגית.
מפא"י ייצגה את הזרם השלטוני המרכזי ביישוב ובמדינת ישראל. היא הייתה מזוהה עם הציונות המעשית ועם ההתיישבות העובדת, ניווטה את היישוב העברי בארץ ישראל לקראת הקמת המדינה, עמדה בראש מוסדותיו הרשמיים והבלתי רשמיים, כגון הסוכנות היהודית לארץ ישראל וההסתדרות. לאחר הקמת המדינה הייתה למפלגת השלטון היחידה, ושלטה ללא עוררין במדינה במשך כשלושה עשורים. במשך יותר מ-30 שנה (מתוך מעל 45 שנה רצופות, בהן הנהיגה המפלגה את התנועה הציונית, היישוב והמדינה) עמד בראשה דוד בן-גוריון. בשנת 1968 התאחדה מפא"י עם מפלגות שהיו חלק ממנה בעבר: אחדות העבודה - פועלי ציון (צאצאית של התנועה לאחדות העבודה שפרשה ממפא"י) ורפ"י (שפרשה אף היא ממפא"י), ליצירת "מפלגת העבודה הישראלית".
שורשיה של מפא"י היו נטועים, כאמור, במפלגות פועלים סוציאליסטיות עם זיקה למניפסט הקומוניסטי ולקרל מרקס, כגון אחדות העבודה. משהחלה המפלגה לובשת זהות משלה, לאחר האיחוד שהביא ליצירתה, דהה הגוון המעמדי והתחלף באידאולוגיה לאומית יותר - דהיינו אידאולוגיה שמעמידה במרכז את האינטרס הלאומי ולא את האינטרס המעמדי. דוד בן-גוריון, שדחף לשינוי זה, נתן ביטוי לשינוי במאמרו משנת 1947 - "ממעמד לעם". לכינון עמדה לאומית זו היו מתנגדים אשר הובילו להקמת מפלגת הפועלים המאוחדת (מפ"ם) הציונית-סוציאליסטית (מפלגה התומכת בסוציאליזם המרקסיסטי, שנוצרה מאיחוד מפלגת השומר הצעיר עם התנועה לאחדות העבודה יוצאת מפא"י).
השם מפא"י הפך לשם נרדף לדרך התנהלות פוליטית בעלת גוון ריכוזי, ואופי מדיני פרגמטיסטי, ולמחשבה מדינית ומינהלית שהיו נהוגים בימיה הראשונים של המדינה. בהקשרים מסוימים של יכולת ארגון ופרגמטיזם מדיני יש לביטוי "מפא"יניק" גוון חיובי, אך לעיתים הוא נושא גוון שלילי של העדפת "אנשי שלומנו" ומשק ריכוזי.
הרקע להקמת מפא"י
בשנת 1929 פעלו ביישוב מספר מפלגות ציוניות סוציאליסטיות. המרכזיות מביניהן היו: המנהיגות של כל המפלגות הייתה מורכבת בעיקר מאנשי העלייה השנייה, מלבד מנהיגי השומר הצעיר, מאיר יערי ויעקב חזן, שהיו מראשוני העלייה השלישית. המפלגות הללו היוו את הזרם המרכזי בהנהגת היישוב, והקימו את ארגוניה המרכזיים, ביניהם גם ההסתדרות. מפלגות אלו ופעיליהן עסקו ושלטו ברוב הפעולות המרכזיות בארץ - התיישבות, קליטת העלייה ומגעים עם שלטונות המנדט הבריטי, בציפייה לקיום ההבטחה להקמת מדינה יהודית הטמונה ב"הצהרת בלפור". אנשי "אחדות העבודה" ובראשם ברל כצנלסון, האידאולוג המפלגתי, ודוד בן-גוריון איש המעשה, ראו עצמם מחויבים לבניית חברה צודקת וסוציאליסטית, אך עם זאת ציונית. אנשי "הפועל הצעיר", ובראשם א. ד. גורדון (עד למותו בשנת 1922), ראו עצמם מחויבים לערכים המיוחדים של מנהיגם, מחויבות לעבודה יצרנית כערך בפני עצמו, ללא שימת דגש על מלחמת המעמדות או המאבק המפלגתי.
שנת 1929 הביאה עמה את המשבר החמור של פרעות תרפ"ט, אשר היו לשבר ממשי בחיי היישוב בארץ ודרשו את ליכוד הכוחות אל מול האיום החיצוני. העוינות הערבית שהופגנה ותגובתו של שלטון המנדט הבריטי היוו איום של ממש על המשך קיומו של היישוב, איום אל מולו יש להתלכד.
הרכבו האנושי של היישוב השתנה מאוד מאז ימי העלייה השנייה. אנשי העלייה השלישית היו אף הם ברובם מאותו זרם אידאולוגי בעל אופי פועלי-סוציאליסטי, אשר הרכיב גם את אנשי העלייה השנייה, אולם אנשי העלייה הרביעית שהגיעו ארצה בתקופה המדוברת היו כבר שייכים לקבוצה סוציולוגית אחרת. היו אלו בחלקם סוחרים זעירים, ובורגנים, שנמלטו מגזירותיו האנטישמיות של ולדיסלב גרבסקי בפולין. בתנועת העבודה התחזק החשש מהתגברותה של התנועה הרוויזיוניסטית, בראשות זאב ז'בוטינסקי, בהסתדרות הציונית. נראה היה גם כי חלק מאנשי העלייה הרביעית סברו כי ניתן לפתח את הארץ מבחינה כלכלית אף מבלי להזדקק לאנשי תנועת הפועלים ולמוסדותיהם.
מזה זמן מה היו אנשי תנועות הפועלים פועלים במשותף כנגד טענות אלו, והפיצול ביניהן נראה מלאכותי. בין המפלגות השונות היו הבדלים במינון שניתן ל'מעמדיות' (האידאולוגיה הסוציאליסטית) אל מול ה'לאומיות' (האידאולוגיה הציונית), אך כאשר נתגלתה מטרה משותפת נראו המחלוקות אזוטריות וגבר המשותף על השונה. ב-5 בינואר 1930, בתל אביב נוסדה המפלגה החדשה. היה זה איחוד מרשים של האושיות המרכזיות בתנועה הציונית, בין מקימיה ניתן למנות את דוד בן-גוריון איש "אחדות העבודה" ואנשי הפועל הצעיר חיים ארלוזורוב ויוסף אהרונוביץ'. האיחוד לא היה מלא שכן תנועת השומר הצעיר והפלג השמאלי פועלי ציון שמאל נותרו מחוץ לאיחוד. לימים יהיו אנשים אלו, בצירוף אלמנטים שמאליים ממפא"י עצמה, בין מקימי "מפ"ם".
שנים ראשונות - 1930 עד 1944
עם הקמתה הייתה מפא"י למפלגה החזקה ביותר הן ביישוב היהודי בארץ ישראל והן בתפוצות. ערב האיחוד, ב־1927 קיבלו אנשי תנועות השמאל בנפרד 22% מן הקולות בבחירות לקונגרס הציוני, אולם כבר בבחירות של שנת 1933 קיבלה המפלגה המאוחדת 44%, מהם 71% מקולות המצביעים. המפלגה השתלטה על עמדות ביצוע בסוכנות היהודית, והייתה לכוח מוביל.
הכלי העיקרי באמצעותו שלטה מפא"י בשנים אלו ביישוב היה ההסתדרות. ארגון עובדים זה, שנוסד בשנת 1920 החל להקים לעצמו מוסדות כלכליים ושלטוניים, והיה למעין 'מדינה בתוך מדינה' בשלטון המנדט הבריטי. "חברת העובדים" הייתה המסגרת הארגונית הכללית, אשר ייסדה בנק (בנק הפועלים), חברת ביטוח (הסנה), חברה לעבודות חקלאיות (יכין), ומוסדות קואופרטיבים - (דן ואגד, מרכז הקואופרציה ורבים אחרים). להסתדרות אף היה עיתון משלה (דבר) אותו ערך איש מפא"י ברל כצנלסון, תיאטרון (האהל, אותו הקים איש הבימה משה הלוי), תנועת נוער (הנוער העובד והלומד) ואף ארגון ספורט - הפועל. כל אלו נוסדו בעשור הראשון לקיומה של ההסתדרות.
בבחירות לוועידה הרביעית של ההסתדרות בשנת 1933 היה לאנשי מפא"י רוב של 82% שהבטיח את שליטתם המוחלטת בארגון.
אל מול בנייה מאסיבית זו של כוח, עמדו אנשי הימין מפוצלים ומפולגים. תנועתו של זאב ז'בוטינסקי קראה לשבור את ההסתדרות (במאמרו המפורסם של ז'בוטינסקי "יא, ברעכען!" (יידיש: "כן, לשבור!") בשנת 1932 שורטטו קווי השבר האידאולוגיים שבין תנועת הפועלים ובין מתנגדיה מן הימין. בשנת 1933 החריף המשבר עם רציחתו של ארלוזורוב, אשר בה הואשמו (ורבים האומרים כי הייתה זו האשמת שווא) חברי בית"ר, אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט. ב-1935 פרשו אנשיו של ז'בוטינסקי מן הקונגרס הציוני, ושליטתה של מפא"י בגוף זה הפכה למוחלטת.
בשנים אלו המשיכה ההסתדרות במפעלי הבנייה הגדולים. הוקמה חברת סולל בונה, הוקם המשביר (מרכז לאספקה סיטונאית, ורשת צרכניות), והוקמו או הורחבו מאוד מוסדות כקופת החולים הכללית ומשען.
בד בבד חישלה מפא"י את כוחה הצבאי. אנשיה עמדו בראש תנועת ההגנה, ואף הסדירו את הגיוס אל הבריגדה היהודית לפי מכסות. הפלמ"ח, אשר פעיליו העיקריים היו מבני המשקים, נשלט על ידי אנשי מפ"ם, עובדה שהיוותה מקור להתנגשויות בין ראשיה לבן-גוריון עת הקמת צה"ל.
דוד בן-גוריון, אשר עמד בראש ההסתדרות עד לשנת 1935, נבחר בשנת 1935 ליו"ר הנהלת הסוכנות היהודית. בכך היה למנהיגו של היישוב ומוביל דרכו המדינית והצבאית, תוך שהוא דוחק את רגליו של חיים ויצמן כמנהיגה של התנועה הציונית. אמרתו של דוד בן-גוריון בשנים אלו "נילחם בספר הלבן כאילו אין מלחמה באירופה ונלחם בגרמנים כאילו אין ספר לבן" כמו גם "תוכנית בילטמור" שהגו ויצמן ובן-גוריון בשנת 1942, הצעות אשר זכו לביקורת הן מימין והן משמאל, הן מקרב תומכי שלמות הארץ, והן מקרב תומכי המדינה הדו לאומית, הן דוגמאות לפרגמיטזם המדיני של מפא"י בשנים אלו.
סיעה ב'
במהלך שנות השלושים הפכה מפא"י למובילת מוסדות היישוב וההסתדרות, בד בבד צמחה בתוכה אופוזיציה פנימית. האופוזיציה הפנימית צמחה ראשית בסניף תל אביב ולאחר מכן כללה גם את חיפה ואת קיבוצי הקיבוץ המאוחד. האופוזיציה הפנימית, שהחוקרת אניטה שפירא רואה בה בעיקר את התמודדותו של דור העלייה השלישית מול המנהיגות המסורתית של העלייה השנייה, כונתה "סיעה ב'".
סיעה ב' התארגנה בשנת 1937 על רקע האבטלה שנגרמה בעקבות המרד הערבי הגדול בצורת תביעה ממנהיגי ההסתדרות לדאוג לפועל העברי לתעסוקה (בניגוד לעיסוק המוגבר של ההסתדרות בנושאים לאומיים בהשראתו של בן-גוריון) ותוך טענות למיגור השחיתות שפשטה במוסדות ההסתדרות. את ההתארגנות הנהיגו ראשי מועצת הפועלים של תל אביב ובניהם ישראל אידלסון (בר יהודה) ויצחק בן אהרן, ישראל גלילי ואהרן ציזלינג. ההתארגנות התאפיינה בתביעה לדמוקרטיזציה, לעמידה לצד הפועל העירוני מטעם ההסתדרות וחברה ל"גוש" הקיבוץ המאוחד בהנהגת יצחק טבנקין ברוב העמדות, כולל בעמדה ה"אקטיביסטית" הניצית נגד השלטון הבריטי ונגד חלוקת הארץ. היא התנגדה לניסיונות הפיוס בין בן-גוריון לז'בוטינסקי, להסכמתו של בן-גוריון לתוכנית החלוקה של ועדת פיל ולניסיונות של ברל כצנלסון ואחרים לאחד את התנועות הקיבוציות (הקיבוץ המאוחד וחבר הקבוצות והקיבוצים).
בשנות הארבעים הפכו אנשי סיעה ב' למקורבים יותר לחוגי השמאל כפועלי ציון שמאל והשומר הצעיר ותבעו גילוי אהדה רשמי של מפא"י לברית המועצות. הסיעה הפגינה התנגדות גם למאמצו של בן-גוריון להגיע למדינה יהודית בתוכנית בילטמור. בוועידת המפלגה בכפר ויתקין (1942) הצליחו בן-גוריון וחברי הנהגה אחרים להעביר החלטה לחיסול הסיעות וה"גושים" הפנימיים במפא"י וב-1944 פרשו אנשי סיעה ב' (ששלטו בקיבוץ המאוחד) ממפא"י והקימו את התנועה לאחדות העבודה, אליה הצטרפה מפלגת פועלי ציון שמאל במסגרת המשותפת התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון.
הפילוג - 1944
לאחר הקמת מפא"י נותרו מחוץ למסגרת המפלגתית החדשה אנשי השומר הצעיר ופועלי ציון שמאל. מפלגות אלו לא עמדו מחוץ למחנה ולא פרשו מן ההסתדרות, כמפלגות הרוויזיוניסטיות, אלא המשיכו ליטול חלק במוסדות היישוב המאורגנים, ובתנועות ההגנה הממוסדות. עם זאת הן ראו עצמן כממשיכות את מלחמת המעמדות באמצעות "בניין הארץ" ו"חלוציות", תוך שהן משלבות את תורתו של בר בורוכוב עם יסודות מרקסיסטים לניניסטים. חילוקי הדעות נגעו לעצם שאלות היסוד שעמדו אז במבחן - אנשי השומר הצעיר תמכו במדינה דו לאומית כפתרון לבעיות השעה. אנשי מפא"י הסתייגו מכך. אנשי השומר הצעיר ראו עצמם כבעלי זיקה שאינה ניתנת לניתוק לברית המועצות ולעומד בראשה סטלין, דבר שהיה רחוק ממחשבתם של מנהיגי מפא"י כדוד בן-גוריון. אנשי השומר הצעיר פעלו במספר ארגונים, בין היתר במסגרת מפלגה עירונית שנקראה "הליגה הסוציאליסטית" אשר קמה בשנת 1936, אם כי עיקר כוחם היה במסגרת הקיבוץ הארצי.
בבחירות לוועידת ההסתדרות שנערכו בשנת 1941 זכו אנשי מפא"י בכ-70% מן הקולות, בעוד שאנשי השומר הצעיר, פועלי ציון שמאל, ו"הליגה הסוציאליסטית" זכו בכ-25% מן הקולות.
במפא"י עצמה קמו ועלו קולות שמאליים, של אנשי תנועת "אחדות העבודה" אשר שמרו על מסגרתם הארגונית, "הקיבוץ המאוחד". מתחים אידאולוגיים בין אנשי האינטרנציונליזם הפועלי, בראשות יצחק טבנקין, לבין דוד בן-גוריון, אשר החל לחשוב במונחים "ממלכתיים", אשר היה בהם כדי להחליש את סדר היום של הפועלים ושל אנשי הקיבוצים, לקראת הקמת המדינה ועיגון מוסדותיה, כמו גם יריבויות אישיות בין אנשי העלייה השנייה ואנשי העלייה השלישית הביאו בשנת 1944 לפרישת "סיעה ב'" בראשותו של טבנקין ממפא"י. הפורשים התאחדו עם "פועלי ציון שמאל" ולאחר זמן גם עם אנשי "השומר הצעיר" ליצירת מפ"ם.
קווי מדיניות ואידאולוגיות לקראת הקמת המדינה
מפא"י בראשות בן-גוריון, הכינה עצמה לקראת הקמת המדינה מזה כעשור. מתוכנית בילטמור (1942), דרך ההחלטה על המאבק כנגד המנדט הבריטי ב־1945 והקמת תנועת המרי העברי, עד ההסכמה לתוכנית החלוקה, והכנת העם והצבא לקראת מלחמת העצמאות פעלה מפא"י כמפלגת שלטון, כאשר לה מטרה ברורה, אשר היא חותרת אליה.
כל הכרעה מהכרעות אלו הייתה כרוכה במאבק פנימי קשה. המאבק כנגד הבריטים ספג ביקורת קשה מחיים ויצמן בעל האוריינטציה הבריטית. ההסכמה לחלוקת הארץ נתקלה בהתנגדות התומכים בשלמות הארץ, התומכים במדינה דו לאומית, ואלו השוללים הקמת המדינה.
בן-גוריון הוביל מדיניות פרגמטית, השואפת להקים מדינה עצמאית, ולו על שטח כלשהו מאדמת ארץ ישראל, ולבסס את תמיכתן של המעצמות במדינה זו. כך, למשל, ניהל משא ומתן חשאי, באמצעות גולדה מאיר עם עבדאללה מלך ירדן, וזאת מתוך ראייתה של ירדן, שהייתה באותו הזמן תחת השפעה בריטית חזקה וצבאה הונהג בידי הקצין הבריטי גלאב פאשה, כבת ברית אפשרית עתידית. חוגים אחרים, כאנשי מפ"ם היו בעלי נטייה לטובת ברית המועצות וראו בירדן יציר "האימפריאליזם המערבי", ובחלקם אף חפצו מתוך ראייה אקטיביסטית לכבוש את כל ארץ ישראל שממערב לנהר הירדן.
אך הבעיה העיקרית בפניה עמד בן-גוריון לקראת הקמת המדינה, ובפניה עמדה מפא"י, היא המעבר מ"יישוב" למדינה. היישוב הסתמך על מסגרות שהיו בסופו של דבר וולנטריות, והתבססו על תמיכה אידאולוגית של הפרט. ויתרה מכך - האתוס השליט היה זה של התנגדות לשלטון. במשך שנים עסק היישוב, על כל פלגיו, בהתנגדות לשלטון. בהתיישבות, עליה, והקמת כוח מגן, כנגד רצון הממשלה הרשמית, היא ממשלת המנדט הבריטי. המעבר ממצב זה, למצב בו המוסדות הרשמיים של המדינה העצמאית החדשה כופים את דעתם, ומחייבים את תושבי המדינה, לא היה מעבר קל. צבאות פרטיים כגון האצ"ל, הלח"י וההגנה, מערכות חינוך נפרדות, מסגרות כלכליות וחברתיות נפרדות, ואורח מחשבה שמקומו לא יכירנו במדינה ריבונית, היו הבעיה שהיה צריך להתמודד עמה. בן-גוריון טבע את המונח "ממלכתיות" לתיאור התהליך בו עוברים המוסדות הפרטיים והוולונטריים, שהוקמו מתוך ראייה מגזרית צרה, למסגרות רחבות, המנוהלות בידי הממשלה, מתוך ראיית צורכי המדינה ככלל. במאבק זה הייתה מפא"י הכלי העיקרי באמצעותו השתמש בן-גוריון לשליטה פוליטית במוסדות המדינה הנבחרים.
הגישה נתנה למעשה ביטוי אידאולוגי להעברת מרכזי השליטה במדינה מהחברה לממשלה ולביסוס ריבונותה של המדינה. שורשיה של הגישה נעוצים בתפיסה שדגלה במעבר "ממעמד לעם" והדגישה את תפקידיה הלאומיים של מפא"י על חשבון תפקידיה התנועתיים. פירוק הפלמ"ח, ביטול זרם העובדים בחינוך והלאמת לשכות העבודה נתנו ביטוי למעבר מתנועתיות לממלכתיות.
ההחלטה על הקמת המדינה
עם התקרב יומו האחרון של המנדט הבריטי הייתה מפא"י המפלגה הגדולה במוסדות הלאומיים. ב"מועצת העם" אשר קדמה לכנסת הייתה מפא"י המפלגה הגדולה ביותר, וב"מינהלת העם" שקדמה לממשלה היו לה ארבעה חברים מתוך שלושה עשר, כאשר חבר נוסף שייך למפלגת לוויין ספרדית עדתית. נאמן להרגלו, לא צירף בן-גוריון איש מאנשי התנועה הרוויזיוניסטית (תנועת החרות לעתיד) ומן המפלגה הקומוניסטית אל מינהלת העם (עם זאת שותפו שתי אלה במועצת העם).
לקראת ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, החלו פקפוקים בתוך מפא"י עצמה, ובמנהלת העם בדבר התועלת שתהיה בצעד זה, ובדבר האפשרות לדחותו. הפלישה בה איימו צבאות ערב, כמו גם סדקים שנתגלו בעמדת ארצות הברית ובתמיכתה במדינה החדשה, הביאו חברים מרכזיים במפא"י כמשה שרת ויוסף שפרינצק, אליעזר קפלן, פנחס לבון ודוד רמז, להתנגד להכרזת עצמאות מיידית. ב־11 במאי 1948 התכנס מרכז מפא"י, והחליט על תמיכה בהכרזה מיידית, ברוח עמדתו של בן-גוריון. בהצבעה שהתקיימה במנהלת העם ב־12 במאי הצביעו שניים מאנשי מפא"י (אליעזר קפלן ודוד רמז) נגד ההכרזה, בעוד ששני הנציגים האחרים (דוד בן-גוריון ומשה שרת) הצביעו בעדה. ההצבעה הוכרעה בעד הכרזת המדינה ברוב של שישה מול ארבעה.
הממשלה הראשונה
הבחירות לאספה המכוננת נערכו ב־25 בינואר 1949. מערכת הבחירות התרכזה במיוחד בניגוד שבין מפ"ם, בעלת האוריינטציה הפרו-סובייטית, ה"חלוצית" והמהפכנית, ובין מפא"י, הממוסדת והממלכתית. בחירות אלו באו על רקע פירוקו של הפלמ"ח, ההכרעות בדבר המשך הלחימה, ועצם דמותה של המדינה בכל מובן אפשרי. מצעה של מפא"י בבחירות אלו עסק בחתימה על הסכמי שביתת נשק במלחמה, העלאת עולים ויישובם באופן שיעזור לביטחון המדינה, מעורבות ממשלתית למען מניעת משבר כלכלי, קשירת קשרים דיפלומטיים עם מדינות שוחרות שלום, פיתוח ירושלים, יצירת "משטר ממלכתי" במדינה, חקיקת חוק חינוך חובה, הלאמת מפעלים גדולים והגנה על פועלים, מתן שוויון לנשים, דאגה לחיילים וחינוך חלוצי.
במערכת בחירות זו זכתה מפא"י בהישג של 46 צירים, בעוד שמפ"ם הסתפקה ב־19 צירים. "חרות" קיבלה אז 14 צירים, וה"חזית הדתית המאוחדת" 16 צירים. הציונים הכלליים והפרוגרסיבים קיבלו יחדיו 12 צירים.
הכרעה חשובה שלקח בן-גוריון בימים אלו הייתה ההכרעה בדבר הקואליציה הראשונה. נאמן לשיטתו, הותיר בן-גוריון את אנשי מפ"ם מחוץ לממשלה והקים קואליציה שהסתמכה על תמיכת הדתיים והליברלים. "החלוציות" המפ"מית, נדחקה הצידה לטובת "הממלכתיות" של מפא"י.
המשימות המוטלות על ממשלה זו היו גדולות וקשות. את המלחמה היה צורך לסיים, ותוך שמירה על ההשגים. היה צורך בקליטת מאות אלפי עולים, פליטי השואה, ויוצאי ארצות ערב, ולבסס את מוסדותיה השלטוניים של המדינה החדשה.
במאי 1951 פרץ במלוא עוזו משבר נוסף, הוא הפילוג בקיבוץ המאוחד. הקרע עם אנשי מפ"ם הביא לגירושם של אנשי מפא"י מקיבוץ נען עד מהרה פשטה בתנועה הקיבוצית כשלהבת רוח הפילוג, ושלושים קיבוצים הודיעו על פרישתם מהקיבוץ המאוחד.
שנות המדינה הראשונות
בשנותיה הראשונות של המדינה הייתה מפא"י מפלגת השלטון העיקרית, והציר המרכזי לקבלת ההחלטות. מימין למפא"י עמדו אנשי הציונים הכלליים (ימין כלכלי, אשר שותפו לעיתים בשלטון) ותנועת החרות (ימין מדיני, אשר בן-גוריון דחק את רגליהם מכל מוסדות השלטון, בסיסמה "בלי חרות ומק"י"). משמאלה - אנשי מפ"ם.
בשנים אלו צעדה המדינה קדימה, נבנתה והתבססה. התקבלו הכרעות גורליות ומרחיקות לכת כגון הסכם השילומים, המדיניות הכלכלית החדשה, ומפעלי ענק כגון קליטת העלייה ההמונית, ובניית כוחו של צה"ל תוך מאבק מתמיד בתופעת ה"מסתננים" שגבתה קורבנות רבים. במישור הבינלאומי נעשו ניסיונות להתקרב אל המערב, ולהקים בריתות עם בריטניה וצרפת. בכל אלו הייתה מפא"י ומוסדותיה הגוף המוביל, והמקום בו נתקבלו ההכרעות. הכרעות אלו, ומעשים אלו, דרשו מפלגת שלטון חזקה שיהיה בכוחה לכפות את רצונה ולהוביל את המדינה בכיוון הרצוי לה. לאישיותו הדומיננטית של בן-גוריון חלק ניכר בכיוון זה. עם זאת היה לכך צד שלילי שהתבטא בהעדפת אנשי מפא"י במוסדות השלטון, ובהשלטת המנגנון המפלגתי על מוסדות שלא היו מפלגתיים באופיים. שיטת ה"פתקים", נוסח "הנ"ל מאנ"ש" (הנ"ל מאנשי שלומנו), הביאה למנגנון של העדפה מפלגתית, וחסימת כל מי שלא נשא את "הפנקס האדום" משירות המדינה. נשמעו גם טענות כלפי שירות הביטחון הכללי בראשות איסר הראל ששימש אף למעקב אחרי מתנגדים פוליטיים של מפא"י כאנשי מפ"ם, ועורכי העיתון הרדיקלי העולם הזה. ההסבר של המערכת למעקב זה היה כי הוא נעשה מטעמי ביטחון. מפ"ם, למשל, הייתה מפלגה פרו-קומוניסטית ומנהיגה יעקב חזן אף הכריז על ברית המועצות כעל "מולדת שנייה". לעומת זאת, יצחק שמיר, מראשי הלח"י לשעבר, התקבל לשורות המוסד על ידי אותו איסר הראל.
במערכות הבחירות לכנסת השנייה נישאה בפי מפלגת הציונים הכלליים הסיסמה "מספיק ודי בשלטון מפא"י". הוגי הסיסמה היו צריכים להמתין עשרים ותשע שנים מיום ייסודה של המדינה עד שיוחלף השלטון. מפא"י ניגשה לבחירות עם מצע שקרא לשיפור יחסי החוץ, קליטת עלייה, פיתוח כלכלי, ביטחון חברתי, יצירת משטר דמוקרטי מתוקן, פתרון בעיות דיור, תמיכה חסרת פשרות במדיניות הקיצוב ובמלחמה בשוק השחור, חינוך ממלכתי, חקיקת חוקי יסוד, ומלחמה בכפייה הדתית והאנטי-דתית.
אחת השאלות החשובות ביותר היא כיצד הצליחה מפא"י לשמור על כוחה שנים רבות כל כך בעוד שההרכב הדמוגרפי במדינת ישראל השתנה לחלוטין בעקבות גלי העלייה (מ-1930 עת הקמת המפלגה ועד ל-1968 עת פירוקה הוכפלה אוכלוסיית הארץ פי ארבעה לערך ובמושביה במוסדות היישוב לא נרשם שינוי מאוד דרסטי). התשובה נעוצה על פי דעתם של חוקרי מדע המדינה רבים במספר סיבות:
פרישתו של בן-גוריון לשדה בוקר, ושובו
בדצמבר 1953 הודיע דוד בן-גוריון על פרישתו מראשות הממשלה, וזאת לטובת הגשמה בקיבוץ שדה בוקר בנגב. צעד זה נועד ליצור תנופת התיישבות בנגב ברוח חזונו של בן-גוריון. יש האומרים כי היה זה מעשה מחושב, על מנת להראות כי לא ניתן לנהל את המדינה בלעדיו, ולקבל סמכויות רבות יותר וכח רב יותר עם שובו. למחליפו מונה משה שרת.
שרת ניסה להוביל מדיניות מתונה, וזאת בזמן של הידרדרות ביטחונית ומדינית לקראת מלחמה. אך עד מהרה התברר כי על אף שבירושלים יושב ראש הממשלה משה שרת, ההכרעות מתקבלות בצריפו של בן-גוריון בשדה בוקר. "צעירי בן-גוריון" כשמעון פרס, שהיה מנכ"ל משרד הביטחון, ומשה דיין שמונה לרמטכ"ל ערב עזיבתו של בן-גוריון, המשיכו את דרכו המדינית האקטיביסטית אל מול שרת, ולמעשה הצרו את צעדיו.
צעד שננקט בשנת 1954 על מנת לטרפד את יציאת הכוחות הבריטים מתעלת סואץ, הפך למשבר חמור, שהטיל את צילו על מפא"י במשך שנים רבות לאחר מכן. העסק הביש יסודו בהוראה שניתנה לקבוצת יהודים אזרחי מצרים שהוכשרו על ידי סוכנים של אמ"ן, לפעול נגד מדינתם ולהטמין מטעני חבלה במטרות מערביות (ארצות הברית ובריטניה), וזאת על מנת ליצור סכסוך בין מצרים לבין מדינות המערב. חוסר מזל הביא להתפוצצות אחד המטענים בעודו ברשות חבר הקבוצה. הקבוצה התגלתה, שניים מחבריה הוצאו להורג, והיתר נדונו לתקופות מאסר ממושכות בכלא בקהיר, ושוחררו בעסקת חילופי השבויים שנערכה לאחר מלחמת ששת הימים.