cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קנטוריון
בתחילה הייתה הקנטוריון דרגה במערך המניפול, שהורכב מקבוצה הומוגנית של חיילים רגלים, בת שישים או מאה ועשרים חיילים, שעליהם היו מופקדים שני שרי מאה – אחד שימש כמפקד היחידה, והאחר כסגנו.
לאחר הרפורמות של גאיוס מריוס פיקד שר המאה על הקנטוריה, יחידה שהורכבה משמונים חיילים, כל קוהורטה הורכבה משש קנטוריות. בקוהורטה הראשונה היו רק חמישה שרי מאה, וכל לגיון הורכב מעשר קוהורטות, כך שבכל לגיון היו 59 שרי מאה.
בדרך כלל היו הקנטוריונים חיילים שקודמו משורות הלגיונרים הפשוטים על ידי הטריבונים הצבאיים. פרימוס פילוס (מילולית: הכידון הראשון) נחשב לדרגה הגבוהה ביותר שקנטוריון יכול להגיע אליה. הקנטוריונים הוצבו בקוהורטות לפי בכירותם: שרי המאה הבכירים ביותר היו חלק מן הקוהורטה הראשונה והזוטרים ביותר - חלק מן הקוהורטה העשירית. כאשר קנטוריון קודם, הוא הועבר לקוהורטה הבכירה הבאה.
השירות כקנטוריון נתן לחייל אפשרות לניידות חברתית והזדמנות לשפר את מצבו באזרחות, עם השחרור הפך הקנטוריון לשעבר למגיסטראט בכיר במוניקיפיות ועלה בסולם החברתי לדרגת פרש. אחדים מהקנטוריונים אף הפכו לחברי הסנאט.
קורט ולדהיים
קורט ולדהיים (בגרמנית: Kurt Waldheim; 21 בדצמבר 1918 – 14 ביוני 2007), היה דיפלומט ופוליטיקאי אוסטרי, מזכ"ל האו"ם (1972–1981) ונשיא אוסטריה (1986–1992). בעת התמודדותו על תפקיד נשיא אוסטריה נחשף כי במלחמת העולם השנייה שירת כקצין ביחידות ורמאכט שביצעו פשעי מלחמה, ועובדה זו גרמה להחרמתו על ידי מנהיגי המערב.
ביוגרפיה
ב-1972 נבחר כמזכ"ל האו"ם, וב-1976 נבחר לקדנציה שנייה בתפקיד למרות התנגדות מצד מדינות העולם השלישי. ניסיון לקדנציה שלישית ב-1981 נבלם בגלל וטו של סין. בשנת 1976, כמזכ"ל האו"ם כינה בהתבטאות אנטי-ישראלית את מבצע אנטבה לחילוץ בני הערובה כ"תוקפנות משוועת".
ב-1986 הציג שוב את מועמדותו לנשיאות אוסטריה. בשלב הזה החלו לעלות האשמות על עברו הנאצי ומעורבותו בפשעי מלחמה בתקופת שירותו כקצין במלחמת העולם השנייה. חרף ההאשמות הוא נבחר לתפקיד, אותו מילא עד 1992. בתקופת נשיאותו נחשב "אישיות בלתי רצויה" ברוב מדינות המערב, ולכן מיעט בביקורים ממלכתיים.
ולדהיים מת בשנת 2007 באוסטריה.
גילויים על פעילותו במלחמת העולם השנייה
בתקופת מערכת הבחירות לנשיאות אוסטריה ב-1986, החל כתב עת אוסטרי בשם "פרופיל" לפרסם סדרת כתבות תחקיר, שלפיהן השמיט ולדהיים מהביוגרפיה שלו פרטים שנגעו לפעילותו בתקופת המלחמה. באוטוביוגרפיה שהוציא לאור חודשים מספר לפני כן, סיפר ולדהיים כי במשך מרבית תקופת המלחמה עסק בלימודי משפטים בווינה, כשהוא מחלים מפציעה. העיתון, ובהמשך עיתונים נוספים בעולם והקונגרס היהודי העולמי, חשפו ממצאים לפיהם ולדהיים היה בשרות פעיל כקצין ביחידות הצבא הגרמני במדינות הבלקן. יחידות אלה היו מעורבות בפשעי מלחמה נגד אוכלוסייה אזרחית, פרטיזנים ויהודים ביוגוסלביה וביוון. ולדהיים אמנם לא הואשם בביצוע ישיר של פשעי מלחמה, אך התקשו לקבל את טענותיו כי הועסק כמתרגם בלבד, לא ידע על המתרחש, היה בחופשה בעת ביצוע הפשעים ו"רק מילא את חובתו כחייל".
החשיפה לא מנעה את בחירתו לנשיאות, אך בחירתו ותקופת נשיאותו נחשבות פרק מביך בתולדות אוסטריה. באפריל 1987, בעקבות בחינת המידע על ידי משרד המשפטים של ארצות הברית, הוצב ולדהיים ב"רשימת מעקב" של זרים לא-רצויים בארצות הברית. מדינות רבות הלכו בעקבות ארצות הברית. באוסטריה נשמעו קולות להתפטרותו, בצד קולות אחרים שהתנגדו לכך בטענה שנבחר בבחירות דמוקרטיות. לבסוף הוחלט על הקמת ועדה בינלאומית של היסטוריונים ומומחי זכויות אדם לבחינת הנושא. בפברואר 1988 פרסמה הוועדה את מסקנותיה, לפיהן אין ראיה חד-משמעית למעורבותו של ולדהיים בפשעי מלחמה, אך מן הסתם ידע על פשעים שבוצעו. ולדהיים פירש את מסקנות הוועדה כטיהור שמו והמשיך בתפקידו עד סוף הקדנציה, אך לא הציב את מועמדותו לבחירה מחדש ב-1992.
ישראל צמצמה את יחסיה עם אוסטריה בתקופת נשיאותו, וכאשר סיים שגריר ישראל בווינה את תפקידו, לא נשלח לו מחליף אלא לאחר תום כהונתו של ולדהיים. מצד אוסטריה, לא נשלח שגריר חדש עד תום כהונתו של ולדהיים אלא מונה ממונה על היחסים.
אריה א.אריה
אריה אברהם אריה (ברומנית: Arie Avram Arie: 12 במאי 1921 – 18 בספטמבר 1999) היה מהנדס יהודי-רומני, מומחה בתחום האלקטרו-אנרגטיקה. הוא עסק בנושא רשתות החשמל, בין שאר היה חלוץ ברומניה בקידום הובלת החשמל בחיבורים של זרם ישיר. כיהן כפרופסור ראש הקתדרה לרשתות חשמל באוניברסיטה הפוליטכנית של בוקרשט אחרי פרישת מורו, מרטין ברקוביץ'.
ילדות וצעירות
אריה אברהם אריה נולד בשנת 1921 במשפחה יהודית בבוקרשט, רומניה. למאיר לייבוּ ולוטה זלאטה ציפרה, שמוצאה היה בעיר קראיובה. אחרי סיום התיכון, עקב החוקים בשנים 1940–1941 שאסרו על היהודים, שנחשבו "גזע יהודי", ללמוד באוניברסיטאות ברומניה, הצליח אריה להמשיך בלימודים בשנים 1940–1944 בקורס להשתלמות טכנית במסגרת בית הספר העל-תיכוני ליהודים שנפתח בדצמבר 1940 בבוקרשט על ידי ארנסט אבאסון ומרטין ברקוביץ' באישור השלטון. בימי לימודים אלה הוא הכיר את אקתרינה פרידמן שבשנת 1943 הייתה לאשתו. אחרי נפילת המשטר של המרשל יון אנטונסקו באוגוסט 1944 התאפשר לאריה א. אריה ללמוד במכון הפוליטכני בבוקרשט (הנקרא כיום האוניברסיטה הפוליטכנית של בוקרשט), שם סיים בהצטינות (cum laude) כמהנדס ב-1947.
פעילותו המקצועית והאקדמית
המהנדס אריה א. אריה עבד בשנים 1947–1951 בחברה לגז ולחשמל במסגרת מפעל רשתות החשמל של בוקרשט. בשנים 1951–1952 עבד במכון למחקר ולתכנון אנרגטי ISPE ואחר כך בשנים 1952–1954 במשרד לתכנונים אנרגטיים. בתוקף תפקידו תרם לתכנון רשתות הולכת החשמל באמצעות כבלים תת-קרקעיים בערים פלוישט, פיטשט וקראיובה. במסגרת המכון ISPE השתתף אריה א. אריה בתוכניות הסיסטמטיזציה של המערכת האלקטרו-אנרגטית בחבל מונטניה ובחיבורה עם מערכות אנרגטיות שכנות. תרומה חשובה נוספת של אריה לכלכלה הלאומית של רומניה הייתה ביסוס מערכת התפעול והאספקה של מסילות הברזל הרומניות בעזרת זרם חילופין של 50 Hz.
החל משנת 1948 נמנה אריה עם סגל ההוראה של המכון הפוליטכני בבוקרשט. בשנת 1950 התמנה למרצה בכיר, ב-1964 כפרופסור ראש קתדרה בפקולטה לאנרגטיקה, ואחר פרישתו לגמלאות היה פרופסור יועץ בפקולטה. ב-1966 סיים תואר דוקטור עם התזה "השפעת מסילות הברזל החשמליות על מערכת האספקה האנרגטית שלהן" תחת הדרכתו של הפרופסור קונסטנטין דינקולסקו, מייסד האסכולה הרומנית לתחנות כוח. יחד עם מרטין ברקוביץ', אריה כתב ספרי לימוד חשובים בתחום הולכת אנרגיה חשמלית ואספקתה, כמו כן עסק בחישוב המכני והחשמלי של קווי החשמל העיליים והתת-קרקעיים. הוא פיתח שורה של משפטים כלליים עם יישום בחישוב הקצרים ברשתות החשמל.
אריה. א. אריה היה חבר במועצה הטכנית של RENEL (החברה האוטונומית לחשמל), שהפכה מאוחר יותר לחברה הלאומית לחשמל של רומניה, "CONEL". הוא כיהן כיושב ראש הקרן קונסטנטין דינקולסקו, שאותה ייסד.
לקריאה נוספת
Arie A.Arie et al. - Activităț * didactico-științifice în universitățile tehnice și politehnice anexă în Nicolae Cajal, Harry Kuller (coord.) Contribuția evreilor din România la cultură și civilizație  ,Editura Hasefer, București 2004 p 220-221 (אריה א. אריה - הנספח "פעילויות הוראה ומדעיות באוניברסיטאות הטכניות ופוליטכניות - בניקולאיה קאז'אל, הרי קולר - תרומת יהודי רומניה לתרבות ולציוויליזציה, הוצאת ההספר, בוקרשט 2004 עמ' 220–221 (אישים באנרגטיקה הרומנית - המכון הלאומי הרומני לחקר הסיסטמטיזציה והאספקה של האנרגיה)
מרכז אקדמי דן
מרכז אקדמי דן היה מכללה אקדמית שהוקם בשיתוף אנשי אקדמיה ואנשי עסקים בישראל ושכן באזור התעשייה קריית מטלון בפתח תקווה. המוסד קיבל היתר מהמל"ג ללמד לתואר ראשון בשתי תוכניות לימוד: מדעי המחשב (.B.Sc) ומערכות מידע ניהוליות (.B.A), והחל בפעילות הוראה באוקטובר 2011. לאחר מכן נוסף מסלול במנהל עסקים. באפריל 2013 הודיעה הנהלת המכללה על כשל כלכלי ועל מיזוגה עם המרכז ללימודים אקדמיים ומעברה לאור יהודה, שם נמשכה הפעילות בשם "בית ספר דן ללימודי הייטק" עד לסגירת המרכז ללימודים אקדמיים ב-2019.
אודות המוסד
מרכז אקדמי דן הוקם על ידי אנשי אקדמיה ומנהלים על מנת ליצור מרכז אקדמי ייחודי המתמחה במקצועות טכנולוגיית המידע ומנהל עסקים, ועובד בשיתוף פעולה עם חברות בתחומים אלו אשר שותפות בהקמת המרכז. שיתוף זה מהווה את המקור למוטו של המרכז "האקדמיה של החברות".
בשנים שקדמו להקמת המרכז הסתמנה האטה בבוגרים בתחומים טכנולוגיים וכן עלה הצורך של התעשייה בעובדים אקדמאים בתחום. אחת הסיבות הייתה שרוב המכללות הבלתי-מתוקצבות כלל לא לימדו מקצועות אלו. לדברי זיו מנדל, מנכ"ל משותף בג'ון ברייס הדרכה ואחד השותפים בהקמת המרכז, מרכז אקדמי דן הוקם כדי לספק לתעשייה בוגרים בתחום, ולהגדיל את כוח האדם בעל השכלה אקדמית בתחומי טכנולוגיית המידע.
על מנת ליישם את השילוב בין לימודים לעבודה מעשית מקשר המוסד בין הסטודנט לחברות השותפות בהקמתו. החברות השותפות קולטות את הסטודנטים בעבודות סטודנטיאליות ובכך מקנות להם הכשרה מעשית במשך תקופת לימודיהם. הפעילות האקדמית ותוכניות הלימוד של המרכז מותאמות לצורכי התעשייה על מנת להקנות לסטודנטים הן את הידע האקדמי התאורטי הנדרש והן את ההכשרה המעשית בפועל. התאמה זו מונחית על ידי ועדה מייעצת מטעם החברות המורכבת ממנהלים, יזמים ואנשי מפתח בחברות אלו. עם חברות אלו נמנות בין היתר מטריקס, אשר הלוותה את סכום הכסף הראשוני להקמת המרכז, ג'ון ברייס הדרכה (חברה בת של מטריקס), קומברס, 013 נטוויז'ן, IBM ישראל, EMC, סלקום, אינטל, שירותי בריאות כללית ואורקל ישראל.
הפעילות האקדמית של המרכז החלה בשנת הלימודים תשע"ב, באוקטובר 2011, עם שתי תוכניות לימוד לתואר ראשון שקיבלו היתר המל"ג: מדעי המחשב (.B.Sc) ומערכות מידע ניהוליות (.B.A). בשנה השלישית ללימודים הסטודנטים חויבו לפרויקט מעשי באחת החברות השותפות. בפרויקט הם מונחים הן על ידי המרכז והן על ידי החברה.
בחודש מרץ 2012 נפתח במרכז מסלול הלימודים במנהל עסקים, בדגש על ניהול משאבי אנוש וניהול השיווק. מתוכננת גם תוכנית ליזמות בחברות הייטק, ובתקשורת/מולטימדיה, בדגש על לימודי אינטרנט.
שכר הלימוד השנתי במרכז האקדמי דן בשנת התשע"ב היה כ-28,500 ש"ח.
באפריל 2013 הודיעה הנהלת המכללה, ל-400 הסטודנטים שלמדו בה, על כישלון כלכלי ועל מיזוגה עם המרכז ללימודים אקדמיים ומעברה לאור יהודה, שם שוכן המרכז ללימודים אקדמיים. נשיא המכללה, פרופ' אחיטוב, נימק צעד זה בקשיים כלכליים.
הסגל הבכיר
בראש המרכז עמדו חברי סגל אקדמי בכיר באוניברסיטאות בישראל, שעברו למרכז אקדמי דן לאחר שפרשו לגמלאות מהאוניברסיטה שבה קיימו את עיקר הקריירה האקדמית שלהם.
גבירתנו ממריצ'ל
גבירתנו ממריצ'ל (קטלונית Nostra Senyora de Meritxell) או אם האלוהים ממריצ'ל (Mare de Déu de Meritxell) היא הקדושה המגנה של אנדורה, המיוצגת בפסל של המדונה והילד. הפסל שמור ב"בזיליקת ההיכל של גבירתנו ממריצ'ל" (Basílica Santuari de Nostra Senyora de Meritxell) בכפר מריצ'ל בקהילה האוטונומית קניליו באנדורה. הפסל המקורי מהמאה ה-12 הושמד בשריפה ב-1972 וכיום שמורה בהיכל רפליקה שלו. יום חגה של גבירתנו ממריצ'ל, 8 בספטמבר (יום הולדתה של מרים, אם ישו), הוא יום החג הלאומי של אנדורה, וגבירתנו ממריצ'ל נזכרת גם בהמנון אנדורה. על שמה של גבירתנו ממריצ'ל קרוי גם בית החולים של אנדורה.
היסטוריה
בית חולים היחיד במדינה נקרא על שמה בית החולים נוסטרה סניורה דה מריצ'ל.
גלריית דאליץ'
גלריית דאליץ' (באנגלית: Dulwich Picture Gallery) היא גלריה המציגה יצירות אמנות ומצויה בדאליץ' בלונדון שבאנגליה.
הגלריה נפתחה בשנת 1817 והייתה הראשונה בעולם שנבנתה באופן ייעודי להצגת יצירות אמנות. תכנונה הארכיטקטוני השפיע על כל גלריות האמנות שנבנו לאחר מכן. בגלריה חדרים מרווחים המחוברים יחד, והתאורה שבחדרים מגיעה מפתחים בתקרה המאפשרים כניסת אור טבעי.
היסטוריה
האוסף התבסס על יצירות אמנות שאספו בורג'ואה ושותפו לעסקים, הצרפתי נואל דסנפאן שניהלו יחד בית ממכר יצירות אמנות בלונדון. בשנת 1790 התבקשו שני השותפים על ידי מלך פולין סטניסלב השני להקים "אוסף מלכותי" שהיה חסר בארמון מלכותו. בורג'ואה אסף יצירות אמנות עבור הכסף במשך חמש שנים, אולם בשנת 1795 חולקה פולין והפסיקה להתקיים כמדינה עצמאית.
יחסי איטליה–ירדן
יחסי איטליה–ירדן הם היחסים הבילטרליים בין איטליה לירדן.
גלריית דאליץ'
היסטוריה
בורג'ואה ניסה למכור את האוסף למדינות אחרות ללא הצלחה. לאחר מות דסנפאן, בשנת 1807 פנה בורג'ואה למוזיאון הבריטי והציע לתרום את האוסף לאחר מותו. בורג'ואה נעלב מיחס האוצרים של המוזיאון והחליט לתרום את האוסף למכללת דאליץ' על מנת שיוקם מוזיאון חדש, בתכנונו של חברו, האדריכל סר ג'ון סואן.
הגלריה נפתחה לציבור בשם "גלריית מכללת דאליץ'" (The Dulwich College Picture Gallery) בשנת 1817.
יחסי איטליה–ירדן
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1949, ובשנת 2019 ציינו 70 שנה לכינון היחסים. ב-9–11 באפריל 2019 ביקר נשיא איטליה, סרג'ו מטרלה, בירדן, ונפגש עם המלך עבדאללה השני.
יחסים כלכליים
איטליה היא אחת משותפות הסחר החשובות ביותר של ירדן. ב-2016, איטליה ייצאה מוצרים בשווי של כ-800 מיליון דולר לירדן, בעוד סחורות בשווי של כ-100 מיליון דולר זרמו לכיוון השני. השקעה איטלקית חשובה אחת בירדן היא CRIF, שנרשמה בה בשנת 2015. CRIF, שהוקמה בשנת 1988 בבולוניה, היא חברה גלובלית המתמחה במידע על משרדי אשראי ומידע עסקי. CRIF הקימה את לשכת מידע האשראי הראשונה בירדן בהנחיית הבנק המרכזי, אשר אוספת מידע אשראי על אנשים ועסקים, כגון בנקים, ארגוני מימון מיקרו ומוסדות הפועלים בתחומי הביטוח, התקשורת והשירותים. ירדן ואיטליה חתמו גם על תוכנית התגובה של ירדן לשנים 2017–2019, שכללה הלוואה של 162 מיליון אירו. מתוך הסכום הכולל, 20 מיליון אירו הם תרומה מממשלת איטליה, והיתר בהלוואה קלה, 85 מהם ילכו לסיוע לתקציב הירדני והשאר 85 לתוכנית לפיתוח מנהלים של הממלכה.
גלריית דאליץ'
היסטוריה
בורג'ואה ודסנפאן וכן אשתו של דסנפאן נקברו במאוזולאום באחד מאגפי המוזיאון. המאוזולאום עצמו נפגע במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה. ארונות הקבורה נשברו וכל העצמות התפזרו על המדשאה שלפני המוזיאון. לכל אחד מהארונות הושבו העצמות אולם באותה עת לא היה דרך לבדוק אם העצמות אכן מתאימות זו לזו (וייתכן שחלה ערבוביה).
הגלריה הורחבה בשנת 1999 על פי תכנון של האדריכל ריק מאת'ר שבנה אגף כניסה חדש וכן מסדרונות המקשרים את המבנה למשרדי מכללת אלינס.
אוניברסיטת אורל הפדרלית
אוניברסיטת אורל הפדרלית, או בשמה המלא '''האוניברסיטה הפדרלית באורל על שם נשיאה הראשון של רוסיה ב.נ. ילצין (ברוסית: Уральский федеральный университет имени первого Президента России Б.Н. Ельцина''') הוא אוניברסיטה פדרלית שנוצר על ידי מיזוג של האוניברסיטה הטכנית של אוראל ואוניברסיטת אוראל ביקטרינבורג) והוא אחד ממוסדות החינוך המובילים באזור אוראל ברוסיה.
האוניברסיטה הפדרלית משמשת כמרכז מחקר וחדשנות של אזור אוראל ומשתפת פעולה עם האקדמיה הרוסית למדעים. ידועה בראשי התיבות באנגלית UrFU והיא מציעה תוכניות חינוכיות בארבעה תחומי ידע עיקריים וב-108 מגמות אקדמיות. ישנם קשרים מפותחים באופן פעיל בין האוניברסיטה למוסדות חינוך אחרים והיא פועלת בעקביות להקמת שותפויות אסטרטגיות עם מעסיקים למען פיתוח הכלכלה האזורית: מעסיקים מעורבים בסביבה החינוכית כמשתתפים ישירים, ממומנים על ידי מפעילים ומפעילה פרויקטים רבים בתחומים כלכליים וחברתיים.
היסטוריה
אוניברסיטת אוראל הוקמה בעיר יקטרינבורג בשנת 1920 על פי צו של ראש ממשלת המהפכה הסובייטית ולדימיר לנין. עם זאת, האוניברסיטה שזה עתה נולדה עברה מספר שינויים בשל היעדר משאבים בעיקר עקב נסיבות כמו במהפכה ומלחמת האזרחים. לבסוף, האוניברסיטה התפצלה לשניים: אוניברסיטת אוראל הממלכתית, אוניברסיטה קטנה יותר שאחראית על חינוך במדעי הטבע, מדעי החברה ומדעי הרוח, והמכון הפוליטכני (האוניברסיטה הטכנית), מוסד גדול יותר שהתמקד בהכשרת מהנדסים בתחומים כמו מתכות, בניית מכונות, הנדסה אזרחית והנדסת חשמל. במקביל, המכון פיתחה מספר תחומי ידע חדשים (באותה תקופה) כמו אנרגיה גרעינית, כימיה אורגנית, סינתזה ותקשורת.
למרות חלוקה זו, שתי האוניברסיטאות היו קשורות זו בזו, כמו גם מעורבותן בכלכלה התעשייתית באזור. בשל עובדה זו, יקטרינבורג הפכה לאחת מערי האוניברסיטה הגדולות ברוסיה.
מועצת הפיקוח
בהתאם לחוק הפדרלי מיום 03.11.2006 № 174-FZ "אודות מוסדות אוטונומיים", הוקמה מועצת פיקוח. החל ממרץ 2019 בין חבריה נמנים:
מכונים ומחלקות
האוניברסיטה הפדרלית באורל מורכבת מהמכונים והמחלקות הבאים:
עובדות ומספרים
האוניברסיטה הפדרלית באורל היא אחד ממרכזי המחקר והחינוך הגדולים ברוסיה. מספר הסטודנטים במשרה מלאה שלומדים ב-UrFU עולה על 35,000 (נכון למרץ 2019). הם מגיעים מ-75 מדינות בעולם והם נלמדים על ידי למעלה מ־4,200 חברי סגל. 424 תוכניות חינוך ניתנות על ידי 13 מכונים וכוללות קורסים במדעי הטבע, הנדסה, מדעי החברה, מדעי הרוח, כלכלה וניהול. יותר מ-360,000 איש סיימו את לימודיהם באוניברסיטה הפדרלית באורל במהלך השנים.
מאז 2008 האוניברסיטה נושאת את שמו של בוריס ילצין - בוגר שנת 1955, שנבחר לנשיא הראשון של רוסיה העצמאית בשנת 1991.
במהלך שנה אקדמית משתתפים באוניברסיטה למעלה מ-20 משלחות בינלאומיות. ביניהם - שגרירי ארצות הברית, צרפת, בריטניה, שוודיה, הרפובליקה של דרום אפריקה, מונגוליה ואחרים.
הסטודנטים הבינלאומיים הראשונים הגיעו לאוניברסיטת אוראל בשנות הארבעים. במהלך כמעט מאה שנה לתולדות האוניברסיטה ייצרה למעלה מ-2,500 מומחים מאירופה, אסיה ואפריקה. החל ממרץ 2019 לומדים כ־3,100 סטודנטים זרים.
שיתוף פעולה בינלאומי
אחת הפעילות החשובות הוא שילוב האוניברסיטה הפדרלית של אוראל בסביבת המחקר והחינוך הבינלאומית. האוניברסיטה משתתפת בפרויקטים חינוכיים (מטעם ארגון שנחאי לשיתוף פעולה, האיחוד האירופי, אונסק"ו וארגון BRICS). האוניברסיטה מהווה שותף מרכזי באזור אוראל לאוניברסיטאות זרות, ארגונים בינלאומיים, חברות זרות ותאגידים. מספר הסטודנטים הזרים, הבוגרים, המחקרים והמרצים גדל ללא הרף. במסגרת הסכמי מסגרת, האוניברסיטה עובדת עם מובילי השוק ברוסיה ובמדינות אחרות.
מחקר
תחומי מפתח במחקר מדעי באוניברסיטה הם:
בוגרים
אגודת בוגרי האוניברסיטה הפדרלית של אורל הוקמה באוקטובר 2012. בשנים 2012–2013 הקימה האוניברסיטה משרדי אגודת הבוגרים במונגוליה וערים רוסיות כמו מוסקבה, ניז'ני טאגיל, קמנסק-אורלסקי ונויאברסק; היא מאפשרת לבוגרים המתגוררים ועובדים במדינות ובערים אלה לשמור על קשר עם האוניברסיטה. כמו כן היא מתכננת להקים משרדים בקזחסטן, קירגיזסטן, ישראל וגרמניה.
דירוגים
האוניברסיטה הפדרלית אורל מחזיקה כיום במקומות הבאים בדירוג הלאומי והעולמי:
פרסים והישגים
הסרט הקצר "מוקדש לצעירים", הכולל את בוגרי האוניברסיטה הפדרלית באורל במתן ייעוץ לתלמידים הנוכחיים, זכה בפרס "הווידאו היצירתי ביותר של מוסד תאגידי" וקיבל את פרס QS-Apple Creative Idol. התחרות נערכה ב-17 בנובמבר 2011, בכנס השביעי למנהיגים מקצועיים של בכנס החינוך והתצוגה של אסיה פסיפיק שהתקיים במנילה (הפיליפינים), ואורגנה על ידי Quacquarelli Symonds.
גילוח הראש לנשים ביהדות
גילוח הראש לנשים הוא מנהג של חלק מנשות יהדות אשכנז. לפי מנהג זה, נשים נשואות מגלחות לגמרי את שיער ראשן בכל פעם שהן טובלות לנידתן. ככל הידוע, גילוח כזה התפשט בקרב נשים יהודיות באירופה החל מאמצע המאה ה-18, ושקע בהדרגה במאה ה-19. נכון למאה ה-21, המנהג נפוץ בקרב החסידים והפרושים (בעיקר אלה ממוצא הונגרי), ואינו נהוג בזרם הליטאי ובזרם הדתי לאומי. מנהג זה מעולם לא נהג בקרב יהודי ארצות האסלאם.
היסטוריה
מקור המנהג אינו ברור דיו, ויש שייחסוהו לתקנות ועד ארבע ארצות. אזכורים למנהג דומה קיימים כבר מהמאה ה-15. בתקופת הגאונים גילוח הראש מוזכר כעונש לאישה חשודה.
החל מאמצע המאה ה-18 המנהג נפוץ ברבות מארצות אירופה, באימפריה הרוסית, ובקהילה האשכנזית בארץ ישראל. בגזירת הלבוש באימפריה הרוסית ב-1851 נאסר לגלח את ראשי הנשים, ונשים רבות הפסיקו לנהוג כן. לאחר השואה המנהג המשיך, וקיים עד היום בעיקר בקהילות חסידיות הונגריות ובחלק מקהילות הפרושים, ביניהן סאטמר, בעלז, ויז'ניץ, צאנז, סקווירא, טאהש, קרעטשניף, נדבורנה, תולדות אהרן, תולדות אברהם יצחק ועוד.
פרטי המנהג
בחוגים הנוהגים מנהג זה הכלה מגלחת את שערה בבוקר שלמחרת הנישואין, ולאחר מכן לקראת כל טבילת נידה. יש שמגלחות את השיער לגמרי, ויש שמשיירות כחצי טפח. בתקופת הריון כשהאישה אינה מחויבת בטבילה, רבות נוהגות שלא לגלח עד הטבילה שלאחר הלידה, אך בחסידויות מסוימות המנהג לגלח גם בתקופת הריון פעם בחודש.
לכבוד הגילוח בפעם הראשונה נהוג בחלק מהקהילות לערוך סעודה הנקראת "שלייער ווארמעס" (ארוחת הצעיף), ולהעניק לכלה מתנות הנקראות "פאלאדנע".
בחלק מהקהילות הופעלו סנקציות נגד נשים שלא קיימו את המנהג. בין הסנקציות, שלילת תמיכה כספית, ואיסור כניסה לעזרת הנשים בבית הכנסת. רבנים אחדים פסקו שהעוברת על המנהג נחשבת פרוצה, ומפסידה את כתובתה.
סיבות למנהג
בספרי ההלכה והמנהג הובאו מספר טעמים למנהג.
א. כדי למנוע חששות הלכתיים בטבילת נידה: קשרים או כינים בשיער, דבר הנחשב חציצה, מניעת חשש שחלק מהשיער לא נכנס לתוך המים, מניעת החשש שהאישה תתכופף מדי בשעת הטבילה כדי להכניס את השיער למים, דבר שיכול לגרום לקפלים בגופה שבהם המים לא ייגעו או מניעת חשש סחיטה בשיער כאשר הטבילה תחול בשבת.
ב. מטעמי צניעות, על מנת להבטיח שבשום מצב לא ייראה חלק משיער האישה מחוץ לכיסוי הראש, או בשביל למנוע מהאישה ללכת בביתה בלי כיסוי ראש.
ג. על מנת להמאיס את הנשים היהודיות שלא יימצאו חן בעיני הגויים, ולא יינשאו להן.
ד. על פי הנאמר בספר הזוהר שהשיער שגדל בימי המחזור הנשי נחשב טמא ויש להסירו, ומאחר שהשיער גדל משורשיו יש לגלחו לגמרי.
התנגדות תורנית למנהג
כאמור, המנהג אינו מקובל אלא בקהילות יהודיות אחדות. במספר ספרים מובאת התנגדות למנהג הגילוח. מתנגדי המנהג הזכירו כמה סיבות לפיהן מנהג זה הוא קולא המנוגדת להלכה ולדרך התורה:
ב. גילוח שערות הראש יכול לגרום לאישה להתגנות בפני בעלה.
אס"א תל אביב (כדורגל נשים)
מועדון כדורגל נשים אס"א תל אביב היא קבוצת כדורגל נשים של מועדון הספורט אס"א תל אביב (אגודת ספורט אוניברסיטת תל אביב) והיא משחקת בליגת העל בכדורגל נשים. מאז פתיחת הליגה ב-1998 זכתה הקבוצה בשמונה אליפויות (המספר הרב ביותר בליגה) ובחמישה גביעים.
הקבוצה שיחקה במוקדמות גביע אופ"א לנשים שמונה פעמים. בעונת 2011/2012 הגיעה להישג הגדול שלה במפעל כשעברה את שלב המוקדמות והעפילה לשלב הפלייאוף של הטורניר, אך הפסידה לקבוצת "טורס קלסיו" האיטלקית. בעונת 2013/2014 היא הוגרלה בשלב המוקדמות לבית 8, אך לא העפילה לאחר ניצחון אחד ושני הפסדים.
גילוח הראש לנשים ביהדות
התנגדות תורנית למנהג
ג. על פי מה שכתב הרב חיים ויטאל בשם האר"י ששערות האישה מקבילות ל"דינים" ואין לגלחן לגמרי כי העולם אינו יכול להתקיים בלעדיהם.
אס"א תל אביב (כדורגל נשים)
בעבר שיחקו בין השאר השחקניות תמרה קוצ'ן, מורן לביא, עדי שטיין, שרית שנער וסילבי ז'אן.
המועדון כולל גם קבוצת בוגרות נוספת, אס"א תל אביב ב', המשחקת בליגה הארצית וכן קבוצות נערות לארבע קבוצות גיל. מנהלת הקבוצה היא רותי אלעג'מי ומנהלת מחלקת הנערות היא נעמי שבי
גילוח הראש לנשים ביהדות
התנגדות תורנית למנהג
ד. על פי דברי ספר חסידים שלנקבות השדים אין שערות בראשן, אם כן המגלחת שערות ראשה נדמית לשדה.
נידונים הלכתיים
פוסקי ההלכה התירו לקיים את מנהג הגילוח גם בזמנים שבהם נוהגים שלא להסתפר כמו בבין המצרים, ימי ספירת העומר וחול המועד. החתם סופר דן האם שערותיה של כלה שמתכוונת לגלחן לאחר החתונה נחשבות כחציצה מדין "כל העומד להיקצץ כקצוץ". הרב נפתלי צבי יהודה ברלין כתב שמנהג גילוח הראש לנשים הוא מנהג קדמון. הרב מנשה קליין תמך גם כן בגילוח הראש לנשים ופסק לקיים מנהג זה. לדעת הרב משה פיינשטיין אין לאישה לגלח שערה אם הבעל אינו רוצה בכך. במקרה שהאישה אינה מעוניינת במנהג והבעל מעוניין, יש שהורו שחייבת לשמוע לבעלה.
Liberian Girl
Liberian Girl הוא הסינגל התשיעי והאחרון של הזמר מייקל ג'קסון מתוך האלבום "Bad". השיר נכתב בשנת 1983 כחלק מתהליך הכנת האלבום "Victory" של להקת "הג'קסונים", אך לבסוף לא הוקלט. במהלך העבודה על האלבום "Bad" השיר שוכתב ועובד מחדש. הסינגל שוחרר באירופה ובאוסטרליה.
ביקורות
ג'ון פרלס, עורך הניו יורק טיימס, כתב כי המלודיה בשיר מהווה המשך ל"Billie Jean". דייוויד סיגרסון שיבח את השיר במגזין "רולינג סטון" וכתב כי "Liberian Girl הוא פילר שהופך את האלבום לעשיר יותר, סקסי יותר וטוב יותר מהשירים הנשכחים באלבום "Thriller"". בשנת 2003 בחר המגזין "Q" בשיר כשיר הסוגר את רשימת "1,001 השירים הטובים בכל הזמנים".
וידאו קליפ
הוידאו קליפ לשיר, שהופק בידי ג'ים יוקיץ', כולל עשרות ידוענים מתעשיית הקולנוע והמוזיקה. בין המשתתפים המפיק קווינסי ג'ונס, הבמאי סטיבן ספילברג, השחקנים ג'ון טרבולטה ואוליביה ניוטון-ג'ון ווירד אל ינקוביק, הידוע בפרודיות שעשה לשירים של ג'קסון. בשיר נראים המשתתפים מגיעים לאולפן צילומים, כשהם מתכוננים לצילומי קליפ לשיר. הם ממתינים לג'קסון שלא נראה במהלך השיר. רק בסיום מגלים המשתתפים כי ג'קסון נכח לאורך כל הזמן וצילם אותם.
נואל מרטין
נוֹאֵל מרטין (Noël Martin; 1959 – 14 ביולי 2020) היה בריטי, שנפל קורבן לפשע שנאה של תקיפה על ידי ניאו נאצים.
ביוגרפיה
מרטין נולד ב-1959 בג'מייקה. לאחר שהיגר לבריטניה, התגורר בברמינגהאם. ב-16 ביוני 1996, בעת ששהה בברנדנבורג, גרמניה, ועבד שם כפועל בניין, הותקף מרטין בגלל עורו השחום בידי ניאו נאצים, שהשליכו לבנת בטון על מכוניתו. הלבנה ניפצה את חלון הרכב והוא נפגע קשות בראשו ובעמוד השדרה, נותר משותק בארבע הגפיים (קואדריפלגיה), ונזקק לעזרה של 24 שעות ביממה.
מרטין התפרסם כשביקש בשנת 2006 סיוע בהתאבדות, על ידי המתתו בהמתת חסד. פרסומו גרר הפקה של סרט תיעודי על חייו, שהפיק ערוץ 4 הבריטי בשנת 2009.
נפטר ב-14 ביולי 2020.
וודאפון
וודאפון (באנגלית: Vodafone Group Plc) היא חברת תקשורת בינלאומית, המבוססת בלונדון, אנגליה. וודאפון היא ספקית התקשורת הסלולרית הגדולה בעולם לפי רווחים, והספקית השנייה בגודלה בעולם לפי מספר מנויים (אחרי צ'יינה מובייל), עם כ- 341 מיליון מנויים (מבלי להתחשב בשליטה בחברות אחרות), נכון לנובמבר 2010. החברה מפעילה רשתות סלולריות במעל ל-30 מדינות ומשתפת פעולה עם רשתות הפועלות במעל ל-40 מדינות נוספות. החברה שולטת ב-45% מווריזון ויירלס, ספקית התקשורת הסלולרית הגדולה ביותר בארצות הברית לפי מספר מנויים.
השם וודאפון (Vodafone) מקורו בשילוב המילים באנגלית: voice data fone (קול מידע טלפון), שם שנבחר על ידי החברה "כדי לשקף את הספקת שירותי המידע והקול בתקשורת הסלולרית".
ביקורת
בספטמבר 2010 חשף השבועון הבריטי Private Eye פרטים על פעילות העלמות מס מצד וודאפון. השבועון דיווח כי וודאפון ביצעה את רכישת חטיבת התקשורת של הקונצרן הגרמני מאנסמן באמצעות חברת-בת מלוקסמבורג, וזאת במטרה להימנע מתשלומי מס על העסקה. כמו כן, דווח כי החברה המשיכה להעביר את רווחיה ללוקסמבורג גם לאחר השלמת העסקה. לאחר מאבק ממושך עם רשות המיסים של הוד מלכותה (HMRC), הוחלט לבסוף כי וודאפון תשלם קנס בסך 1.25 מיליארד ליש"ט. לעומת זאת, על סמך בחינת חשבונותיה של וודאפון, מומחים העריכו כי תשלום המס ממנו התחמקה החברה עמד על כ- 6 מיליארד ליש"ט. החדשות על פרשיית העלמות המס עוררו הפגנות זועמות, החל מאוקטובר 2010, מחוץ לחנויות וודאפון בבריטניה, תחת השם 'UK Uncut'. ההפגנות הראשונות הביאו לסגירתם הסימולטנית של מעל ל-12 סניפים, לרבות סניף הדגל ברחוב אוקספורד.
וודאפון הייתה מעורבת בדיכוי האלים של ההפגנות הפרו-דמוקרטיות במסגרת ההפיכה במצרים. ב-27 בינואר, וודאפון, האחראית על מרבית תשתית הטלקומוניקציה של מצרים, הפסיקה את כל שירותי הקול והמידע לאזרחים ועסקים במצרים, בהתאם להוראות שקיבלה מצד ממשלת חוסני מובארכ. הדיילי טלגרף הבריטי דיווח כי "לפעולתה של הממשלה המצרית אין תקדים בהיסטוריה של האינטרנט". מנכ"ל קבוצת וודאפון, ויטוריו קולאו, הסביר כי החברה הייתה מחויבת לפי חוק להיענות להוראות הממשלה המצרית.
בובספוג מכנסמרובע (עונה 7)
העונה השביעית של סדרת הטלוויזיה והאנימציה בובספוג מכנסמרובע היא אחת מעונות הסדרה ועונת ההמשך של שש העונות הקודמות. העונה ועלתה לאוויר לראשונה ב-19 ביולי 2009 עם הפרקים "אהבה טנטקלית", "אני אוהב לרקוד", "כאבי גדילה", "תקוע במסחטה", "מישהו במטבח עם סנדי" ו"עבודה פנימית". העונה הסתיימה ב-11 ביוני 2011 עם הפרק "קללת הזקנה". העונה שודרה בניקלודיאון ודובבה לעברית באולפני נ.ל.ס. פרקי העונה הם 127–152.
כביש 7212
כביש 7212 הוא כביש נופי מתפתל על הר הכרמל אשר נסלל במקורו ב־1942 על ידי מפעל נשר למלט. כל הכביש נמצא בשטח השיפוט של העיר נשר. מהכביש יש תצפיות יפות לעמק זבולון, קריית טבעון, קריית אתא וכל מפרץ חיפה. הכביש מתחיל בעמק זבולון מכביש 752 מול אצטדיון נשר, מתמשך לאורך 6 ק"מ ומתחבר בקו פרשת המים לכביש 672 בקטע הכביש שבין אוניברסיטת חיפה וגבעת ההגנה.
היסטוריה
סלילת הכביש נעשתה ב־1942 על ידי מפעל המלט נשר, לצורך הגעה למחצבה ב"חרייבה"". המפעל השתמש מיום פתיחתו ב־1925 במחצבת האבן הסמוכה למפעל. פרוץ מלחמת העולם השנייה שינה את מצבו הכלכלי של המפעל. הצבא הבריטי נזקק לכמויות גדולות והולכות של מלט, ופעילות ייצור המלט חודשה. בעקבות הידלדלות מקורות אבן הסיד ממחצבת נשר ליד בית החרושת, החליטה הנהלת המפעל לפתוח את המחצבה ב"חרייבה", ולשם כך השלימה את רכישת השטח (שתוכנן להירכש כבר בשנת 1922). ב־18 בינואר 1942 החלה סלילת הכביש מהמפעל אל פסגת ההר. סלילת הכביש הסתיימה ב־19 בדצמבר 1942.
הכביש יצא מתוך מחצבת נשר הישנה מול בית החרושת ופנה במעלה ההר בנתיב הנוכחי במקום בו היום נמצא הצומת עם רחוב הרקפות בשכונת גבעת נשר. קטע הכביש הסלול שהוביל מכביש 705, הכביש ההיסטורי הראשי מחיפה לעמק יזרעאל, נסלל בשלב מאוחר יותר עם הקמת שכונת גבעת נשר בשנת 1949.
בשנת 1997 שופץ הכביש על ידי מע"צ בעלות של 5.5 מיליון ש"ח. שיפוץ הכביש כולל הרחבת הכביש לכ־8 מטר, סלילתו באספלט, עבודות חציבה וחיזוק הכביש, בחלקים מהכביש נבנה מעקה מבטון.
הכביש סובל מבעיות של אשפה ולכלוך שלא מנוקות בתדירות מספקת על ידי חברת נתיבי ישראל - החברה הלאומית לתשתיות תחבורה האחראית על ניקיון הכביש מהצומת של הרחובות העלייה ורחוב הכלניות בכניסה לשכונת גבעת נשר ועד הצומת עם כביש 672 בקטע שבין  אוניברסיטת חיפה ועוספיה. לפי נתיבי ישראל הם אחראים על ניקיון הכביש ושולי הכביש עד מרחק 10 מטר. ותדירות הניקיון על ידי הקבלן היא אחת לחודשיים, תדירות שאינה מספקת לכביש כה מתוייר. נוסעים ברכבים ורוכבי אופניים זורקים אשפה בצד הדרך.
גאוגרפיה
הכביש מתחיל בעמק זבולון מכביש 752 מול אצטדיון נשר, מתמשך לאורך 6 ק"מ ומתחבר לכביש 672 בקטע הכביש שבין אוניברסיטת חיפה וגבעת ההגנה.
קטע דרך בר יהודה ורחוב העלייה
תחילתו של כביש 7212 הוא בכביש 752 דרך בר יהודה בצידו הדרומי, מול אצטדיון נשר, ליד כיכר ההסתדרות מימין ומבנה בית הדואר המנדטורי בנשר שהוקם באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 (מבנה לשימור) משמאל. חלק זה של הכביש קיבל את השם רחוב הכלניות והוא ממשיך בשם זה במעלה הכביש עד הצומת של רחוב הכלניות ורחוב העלייה שהוא הכניסה המזרחית לשכונת גבעת נשר. בקטע זה של הכביש יש 4 צמתים. צומת בצורת כיכר בין רחוב הכלניות ורחוב התשבי, צומת טי נוסף עם רחוב התשבי, וצומת בין רחוב הכלניות ורחוב הרקפות היוצא משכונת גבעת נשר. אין כניסה מרחוב הכלניות לרחוב הרקפות. צומת רחוב העלייה שהוא בצורת האות T. בצומת זה מתחיל פארק הכרמל. הזרוע הימנית של הצומת הפונה מערבה מובילה לשכונת גבעת נשר. הזרוע השמאלית עולה במעלה ההר ופונה מזרחה.
מצדו המערבי של הכביש בקטע זה, נמצא פארק הכלניות שהוא פארק שהוקם בשנת 1989 על ידי קרן קיימת לישראל בשיתוף פעולה עם מועצת נשר. שמו בתחילה היה "פארק נשר". בשנת 2004 הקימה קק"ל פארק נוסף בעיר נשר היוצא משכונת רמות יצחק, וקראה גם לו פארק נשר. שני השמות הזהים לשני פארקים באותה עיר כרמו לבלבול למגיעים לפארק ומטיילים הגיעו לשכונת גבעת נשר בחיפוש אחרי הגשרים התלויים שפארק ברמות יצחק. רק בשנת 2017, שונה שמו של הפארק ל"פארק הכלניות" השלט בכניסה לפארק מכביש 7212 שונה בהתאם, אבל שלט הכניסה לפארק מרחוב המעפילים לא שונה ונכון לאוקטובר 2021, מופיע עליו השם "פארק נשר".
שטח פארק הכלניות נמצא בתוך שמורת טבע קטנה המשתרעת במעלה הכביש מימינו בין בית הספר היסודי "בית יהושע" לצומת הטי עם רחוב העלייה. שטח זה שהוא בבעלות חברת כלל תעשיות אושר כשמורת טבע במסגרת תוכנית הבנייה של כלל נדל"ן לבניית בתוך מחצבת נשר הישנה הנמצאת בקטע זה ממזרח לכביש 7212.
בצידו המזרחי של כביש 7212 של קטע כביש זה שוכנת גבעת העמדות שהיא גבעה עם שרידי בונקרים של הצבא הבריטי ממלחמת העולם השנייה, עמדות תותחים ששימשו להגנה על האזור מפני התקפות אוויריות ועמדת בטון מבוצרת ממלחמת העצמאות. מצדה המערבי משקיפה הגבעה על שכונת גבעת נשר, מצידה הצפוני על עמק זבולון ומפרץ חיפה ומצידה המזרחי, על מחצבת בית החרושת נשר שעברה ניסוי שיקום נקודתי במסגרת פרויקט ניסיוני של האמן יצחק דנציגר, פרויקט שיקום מחצבת נשר.
קטע הדרך בין צומת העלייה והפיתול הראשון בכביש
קטע כביש זה תחילתו בצומת רחוב העלייה בגבעת נשר. בצומת גינה קטנה עם ספסל מנוחה המשקיף על הכביש העולה מכביש 752. הכתובת "גבעת נשר" מאותיות גדולות מבטון צבועות באדום, ושלט המכריז על פארק הכרמל ומשני צדיו דגל ישראל ודגל רשות הטבע והגנים. הכביש עולה בעלייה מתונה ויישרה מזרחה עד העיקול הראשון. כמעט לאורך כל קטע כביש זה נבנה קיר נמוך בגובה כחצי מטר המגן על ההולכים לאורך הכביש. בקטע קיימים מספר מרזבי מים, האוספים את המים הזורמים במקביל למעקה, בעת ירידת גשם.
בעיקול הראשון של הכביש שמאלה התחיל בעבר השביל הירוק העובר על צלע הכרמל מנשר ליגור. הכניסה לשביל זה בוטלה על ידי רשות הטבע והגנים מנהלת פארק הכרמל והוועדה לסימון שבילים.
קטע הדרך בין הפיתול הראשון והשני בכביש – מצפה אורי
קטע כביש זה עולה בעלייה מתונה מערבה עד העיקול השני. הכביש כולל פיתול דרומה העובר בוואדי קטן על צלע ההר. בקטע כביש זה שוכנת בריכת מים המשרתת את העיר נשר. הבריכה ממוקמת מתחת לכביש לקראת סופו של קטע הכביש. אל הבריכה מוביל גרם מדרגות היורד מהכביש.
בפיתול הכביש הוקם בשנת 2006 מצפה אורי המנציח את סגן, בנו של אברהם בינמו, ראש עיריית נשר לשעבר, יליד העיר, אשר נהרג בפעילות מבצעית בכ"ח בכסלו תשס"ו, נר חמישי של חנוכה (29 בדצמבר 2005), וקיבל לאחר מותו ציון לשבח. אורי בינמו מונצח גם בשביל הליכה דרך אורי בפארק הגשרים התלויים בנשר.
המצפה משקיף על גבעת נשר השכונה בה אורי גדל. המצפה הוקם על ידי פקודיו של אורי בינמו מגדוד נחשון חטיבת כפיר. המצפה כולל אבן המנציחה את אורי, ספסל ישיבה, דגל ישראל ותמונתו של אורי שהוספו בשנת 2014. המצפה כולל תצפית צפון מערבה לשכונת רמות יצחק בנשר, כביש 705, עמק זבולון, בית חרושת נשר והאגמים שלידו ומחלף יגור. הגישה אל המצפה עצמו מהעיקול בכביש אינה מוסדרת. יש דרדרת אבנים בין דרך העפר היוצאת מהעיקול מערבה לאנדרטה. והירידה בתוך הדרדרת מסוכנת.
קטע הכביש בין הפיתול השני ועד יער היערנים
באזור יער היערנים ליד סימן הק"מ השלישי על הכביש, מתחילה דרך נוף כרמל שאורכה 15 ק"מ. זו הנקודה הצפונית ביותר, וסופה בקרן הכרמל המהווה את הנקודה הדרומית ביותר. חלקה הראון של דרך נוף כרמל נמצא בשטח המוניציפלי של נשר.
"יער היערנים" טופח על ידי קרן קיימת לישראל, שם היער ניתן לו כהוקרה ליערני קרן קיימת לישראל. בתוך השטח הנקרא יער היערנים יש שני חניונים לרכבים, שולחנות עץ, ברזי מים, חניון לילה בחינם, מתקני משחקים ושירותים, מקומות ייעודיים להדלקת אש ופחי אשפה. במקום יש שבילי הליכה למטיילים. מתוך יער היערנים יוצא מסלול טיול מסומן בשילוט אדום לנחל נשר העליון.
קטע הכביש בין יער היערנים ועד כביש 672
הכביש ממשיך מיער היערנים מערבה ודרומה תוך עלייה מתמדת עד שהכביש מסתיים בצומת המחבר עם כביש 672, שם גם מתחילות שדרות אבא חושי בעיר חיפה. בדרך הכביש עובר ליד הכניסה למחצבת החרייבה השוכן מתחת לגבעת ההגנה. שטח המחצבה שייך לחברת כלל תעשיות. במקור השטח היה שייך למפעל המלט נשר בנשר. בשנת 1942, כשהמפעל ניצל עד תום את שטח מחצבת האבן ליד בית החרושת, החליטו לנצל את האבן שנמצאה באזור החרייבה והקימו שם את המחצבה. לשם כך נסלל כביש 7212 לצורך הובלת האבן שנחצב עד לשטח המפעל. בשנות ה-60 של המאה ה-20 הקימו רכבל שהוביל את האבן מהמחצבה ישירות למסוע שנמצא במחצבת נשר הישנה ליד המפעל. הרכבל עבר מעל הכביש, וכדי למנוע סכנה של נפילת אבן על הרכבים הנוסעים בכביש, נבנו מבני בטון מעל הכביש במקום בו עבר קו הרכבל מבנים אלה נהרסו בשנת 2013. לאחר שהשימוש במחצבה פסק, הפסיק הרכבל לפעול. בתוך שטח המחצבה נשאר מבנה ששימש לרכבל והוא הוכרז כמבנה לשימור.
אן שרלי: הנערה מן האי
אן שרלי: הנערה מן האי (באנגלית: Anne of the Island) הוא ספרה השלישי של הסופרת הקנדית לוסי מוד מונטגומרי, המתאר את קורותיה של אן שרלי בעת לימודיה לתואר B.A. הספר ראה אור בשנת 1915.
עלילה
הספר נפתח בנישואיה של העלמה לוונדר למר אירווינג. גם הכומר אלן ובת זוגו עזבו את אבונלי. אן מתכוננת לקראת לימודיה במכללת רדמונד. לפני נסיעתם לרדמונד גילברט מראה לאן עץ תפוחים שצמח לבדו, פרא בתוך האחו. מספר ימים אחר כך יצאו אן שרלי, גילברט בלייט וצ'ארלי סלון לקינגספורט, שם ילמדו במכללת רדמונד. את פניה של אן המגיעה לקינגספורט מקבלת חברתה פריסילה גרנט. פריסילה ואן מתאכסנות יחדיו באכסניה שמנוהלת על ידי שתי אחיות. ביום ההרשמה למכללה פוגשות אן ופריסילה ב"נערה יפה בעלת עיניים חומות ופה מעוקם במקצת", זו היא פיליפה גורדון. פיליפה מתוארת כנערה היפה ביותר במכללת רדמונד. הסיבה המרכזית להגעתה של פיליפה למכללה היא כדי לעכב את החלטתה להינשא. היא נהנית מהחיזורים, אך בהשוואה לרובי גיליס מאבונלי, פיליפה רואה במחזריה חברים טובים. לכן, למרות פטפוטיה הרבים על גברים, אן ופריסילה מחבבות אותה מיד. בנוסף לכך, לאורך הספר מתגלה, שלמרות שפיליפה מתהוללת במסיבות כמעט בכל ערב, היא נמצאת תמיד בראש תלמידי הכיתה כמעט בכל המקצועות, מלבד במקצוע האנגלית. אן עוברת את הסמסטר הראשון של שנה א', כשהיא חולקת את מקומה בראש טבלת המצוינות עם גילברט ופיליפה. במהלך החורף מתארחת אן אצל ג'יין אנדרוז ידידה ותיקה מאבונלי. במהלך הלילה מציעה ג'יין לאן נישואין בשם אחיה, בילי. אן, הנדהמת, מתאמצת שלא להעליב את חברתה ומסרבת בנימוס להצעה. זמן מה לאחר הצעת הנישואים הראשונה, מגיעה הצעת נישואין שנייה מצ'ארלי סלון. אן נזעמת מהצעת נישואיו, כיוון שלא נתנה לו מעולם רמז שהיא מעוניינת בו. היחסים ביניהם נעשים קרירים, אך בשנה ב' צ'ארלי "הואיל ברוב חסדו לשוב ולהיות מנומס כלפיה". סטלה מינרד, ידידה של אן ופריסילה מימי המכללה, כותבת לאן שהיא מעוניינת להתחיל בשנה הבאה במכללת רדמונד ותוהה האם יוכלו שלושתן לגור יחד. היא גם מציעה שדודתה תנהל להן את משק הבית, מאחר שהאחרונה בודדה. אן ופריסילה יוצאות למסע חיפושים אחר הבית המושלם לשלושתן. הן נתקלות ב"בית פאטי", בית קטן וחמוד למראה ששוכן בשדרות ספופורד. אישיותה הכובשת של אן משכנעת את בעלות הבית להשכיר להן את המקום למשך שלוש שנים. לדברי בנות פאטי הן, העלמה פאטי ומריה ספופורד, רוצות לטייל קצת בעולם לפני שהגיל יקשה עליהן. פיליפה שומעת על המציאה של הבנות ומתחננת להצטרף אליהן בבית פאטי.
אן מסיימת את השנה הראשונה כשהיא זוכה במלגת תורבורן, המאפשרת לה ללמוד שנה נוספת ברדמונד. כשאן חוזרת לאבונלי לחופשה היא מגלה שחברתה רובי גיליס חולה בשחפת ועומדת למות. רובי ומשפחתה התעלמו ממצבה הבריאותי, והמשיכו לנהוג כאילו הכל כרגיל. לפני מותה שופכת רובי בפני אן את ליבה. רובי פוחדת מהמוות שעומד להגיע, מהעולם הבא ומהלא נודע. אן מרגיעה את חברתה ואולי היו אלה דבריה שגרמו לה למות באותו לילה בשלווה וללא כאב. באותו קיץ אן התנסתה בכתיבה. היא כתבה את "כפרתה של אווריל" והציגה את הסיפור בפני דיאנה ומר הריסון בלבד. השניים ביקרו את הסיפור ויעצו לה לגביו. מטרתה של אן הייתה לשלוח אותו לכתב העת "האישה הקנדית" ואולי לזכות בפרס. לבסוף שני כתבי עת דחו את סיפורה של אן. דיאנה החליטה לעשות מעשה למען חברתה ושלחה את הסיפור שלה לתחרות של אבקת אפייה. הרעיון היה שיכתבו סיפור ובתוכו תיכנס הפרסומת לאבקת האפייה "רולינגס". אן זכתה בתחרות ואף קיבלה על זכייתה תשלום נאה. אבל דיאנה לא ראתה שחברתה הייתה כואבת את המצב. אן התביישה שיצירתה נהפכה לפרסומת זולה. אולם, עם הזמן היא ידעה לצחוק על זה ואף השתמשה בכסף מהתחרות.
התחילה השנה השנייה ללימודיהן, ואן, פריסילה, פיליפה וסטלה החלו לבנות את ביתן ובבית פאטי. עם התחלת ההתאקלמות הראשונה נצמד לאן חתול רחוב, עלוב מראה, ושמו 'רסטי'. כל ניסיון להיפטר מהחתול עלה בתוהו, וכך גם כל ניסיון להרוג אותו. ולכן הוא נשאר. אן החלה לחשוש שמא אין לה את הכסף הדרוש להמשך הלימודים בשנה השלישית והרביעית. אולם, מתנה משמיים הגיעה. דודה ג'וזפין נפטרה והשאירה לאן מתנה צנועה, אלף דולר. כולם חוזרים ללימודים לסמסטר השני. עם חזרתם גילברט שופך את אשר על ליבו ומציע לאן נישואין. אן מסרבת ואומרת לגילברט שלעולם לא תוכל לאהוב אותו בצורה שהוא מבקש. פיליפה כועסת על אן שויתרה על גילברט, ואילו אן מצטערת שעקשנותו גרמה לאובדן הידידות ביניהם. אן הוזמנה לבלות עם פיליפה שבועיים בבולינגברוק, עיר הולדתה של אן. אן ופיליפה בילו בנעימים בערבים במסיבות שונות. באחד הימים ביקרה אן בבית שבו נולדה. בעלת הבית מספרת לה על הוריה ונותנת לה צרור מכתבים שכתב ולטר, אביה של אן, אל אמה, ברתה. אן חוזרת לאבונלי, לאחר שסיימה את שנת הלימודים השנייה במכללת רדמונד. היא פוגשת בחברים ותיקים, ביניהם בני הזוג אירווינג ופול. פול מספר לה שאיבד את אנשי הסלע שלו, אנשים דמיוניים שליוו אותו בילדותו. במהלך הקיץ כתבה פיליפה לאן שהיא התאהבה בבחור צעיר ששמו ג'ונס בלייק. הוא מתואר כצעיר מכוער, "המכוער ביותר שראתה פיליפה בימיה", גבוה, בעל שיער עדין, עיניו ירוקות ופיו גדול. באשר לאוזניו, פיליפה מנסה להימנע מלהסתכל עליהם. אולם, כשפיליפה שומעת את ג'ונס נושא דרשה בכנסייה, היא מתאהבת בו כליל וכואבת שלא יוכל לאהוב אותה בחזרה.
השנה השלישית במכללת רדמונד מתחילה ואן פוגשת בנסיך חלומותיה. בשיטוט ליד המפרץ, היא פוגשת בגבר שתמיד חלמה עליו: "גבוה, נאה, בעל חזות אצילית, עם עיניים שחורות ועצובות שאי אפשר לרדת לעומקן. קולו היה רך, מתנגן, ערב לאוזן..". השניים נפגשו בזמן סערה ורויאל גרדנר עזר לה להגיע למקום מחסה. רוי נמנה עם המשפחות המיוחסות, העשירות והוותיקות ביותר. הוא הפסיק את לימודיו ברדמונד בגלל שאימו חלתה, ועתה הוא חזר כדי להשלים את לימודיו. עוד באותו ערב שלח רוי לאן תריסר ורדים ומאז הוא לא הפסיק לחזר אחריה. אן שומעת שגילברט התחיל לצאת עם בחורה יפהפייה בשם קריסטין סטיוארט. אן מגלה רגשי קנאה בתוכה. בהמשך השנה מר ג'ונס מציע לפיליפה נישואין והיא מסכימה. הוריה האמידים הזדעזעו מהנישואים הקרבים. השניים כבר תכננו את הכל והיכן יגורו לאחר נישואיהם, ברחוב פטרסון באזור משכנות העוני.
דיאנה עומדת להתחתן עם פרד רייט. אן מרגישה עצבות משום שדיאנה עוברת לגור במרחק של 2 מייל (כ-3 ק"מ) מאבונלי, וחברותן הקרובה לא תוכל להמשיך להיות כפי שהייתה מימי ילדותן. אן צפויה למלא את תפקיד השושבינה וגילברט את תפקיד השושבין. לאחר החתונה גילברט ואן משוחחים, ונראה שיחסיהם השתקמו. אן מלמדת במהלך הקיץ בואלי רוד. היא משתכנת אצל מרת ג'נט. אן מגלה שג'נט היא מושא חיזוריו של ג'ון דוגלאס זה 20 שנה. ג'ון לא הציע לה מעולם להינשא לו, אבל ממשיך לחזר אחריה. לאחר מותה של אימו החולה מתגלה שמרת דוגלאס לא הרשתה לבנה לשאת את ג'נט לאישה, בגלל שפחדה שתתפוס את מקומה והיא תגורש מביתה. לכן, במשך 20 שנה ממשיך מר דוגלאס לחזר אחרי ג'נט ולא מספר לה על שנשבע לאימו של ינשא עד יום מותה של אימו. ג'נט סולחת לאימו של ג'ון והם נישאים בתוך חודש.
הבנות מתחילות את השנה האחרונה ברדמונד. אימו של רוי ואחיותיו באות לבקר אצל אן בבית פאטי. גברת גרדנר נעימה וידידותית, האחות הבכורה אלין היא "מהדורה צעירה יותר של אימה, אך נעדרת אותה לבביות". ודורותי גרדנר מתגלה כנפש אחות של אן. במהלך השנה מרבה אן להיפגש עם משפחת גרדנר ובעיקר עם דורותי. בסוף שנת הלימודים מציע רוי נישואין לאן בסוכה הקטנה בקרבת הנמל שם נפגשו לראשונה. עם קבלת הצעת הנישואין מגלה אן שאיננה יכולה להינשא לרוי, משום שהיא אוהבת את גילברט. דורותי באה לבקר את אן ואומרת לה שהיא מצטערת שהיא לא נישאת לרוי. דורותי מוסיפה שהיא מבינה את החלטתה, כי אחרי הכל אחיה לא מיוחד כל כך.
אן חוזרת לאבונלי ומגלה שחברתה ג'יין עומדת להינשא למיליונר שפגשה במערב. אן מבלה שבועיים במשכן הרוחות. עם חזרתה לחווה הירוקה היא מגלה שגילברט חולה באופן אנוש. היא מתפללת לאלוהים שיציל את גילברט, אהובה מילדות. גילברט מחלים ומגיע לבקר את אן. הפעם אן לא מתכחשת לרגשותיה. הם הולכים לעץ התפוחים שצמח לבדו, פרא בתוך האחו ושם הוא מציע לה נישואין. אן וגילברט מבטיחים להינשא זה לזה בחלוף שלוש שנים, לאחר שגילברט יסיים את לימודי הרפואה שלו.
סדרה
מונטגומרי המשיכה את סיפורה של אן שרלי בסדרה של ספרי המשך. הם רשומים לפי סדר גילה של אן בכל רומן.
דיוטימה
דיוטימה (מיוונית: διοτίμα) המוכרת גם כדיוטימה ממנטיניאה היא אחת הדמויות המתוארות בדיאלוג "המשתה" (הסימפוזיון) של אפלטון. ישנם חוקרים הסבורים כי הייתה גם אדם אמיתי שחי באותה תקופה.
פילוסופיית האהבה של דיוטימה
במשתה שעורך אגתון אחרי ניצחונו בתחרות דיוניסוס באתונה, מספר סוקרטס לבאי המסיבה על תורת האהבה אותה למד מפיה של הכוהנת דיוטימה. זו לימדה כי ארוס הוא בנם של פורוס ופניה, החוסר והשפע. עוד הוסיפה כי ארוס הוא אחד הדימונים, יצורים המצויים בין האלים לבין בני האדם. תפקידו ככזה, אמרה דיוטימה, הוא "לפרש ולהעביר לאלים את שניתן להם בידי בני-האדם, ולבני האדם – את שניתן להם בידי האלים … ובהיותו באמצע בין אלה ואלה, הריהו משלים את העולם, וכך נמצא כל העולם כולו קשור ומקושר בו בעצמו. ודרך המין הדימוני הזה עוברת גם הנבואה".
דיוטימה תיארה לסוקרטס מעין אבולוציה של אהבה, "דרך" בת שישה שלבים המובילה מההתענגות החושית ואהבת היופי הגופני הגסות, דרך אהבת הלב ואהבת השכל המעודנות יותר, ועד לאהבת הרוח. לפי כוהנת האהבה על הצועד בדרך זו לעבור שישה שלבים בדרך לאהבה הטהורה שאינה תלויה בדבר:
לפי ספרו של אפלטון, על השלב השישי והאחרון סיפרה דיוטימה לסוקרטס:
זהותה של דיוטימה
המקור היחיד למידע על דיוטימה הוא "המשתה" של אפלטון, ואין מקור מידע אחר היכול לאשר בוודאות כי אכן הייתה אישה כזו. בדיאלוג אומר סוקרטס כי דיוטימה הייתה רואת נסתרות או כהנת שלימדה אותו בצעירותו את "הפילוסופיה של האהבה." לדעת נביה, העובדה שאפלטון נמנע בדרך כלל משימוש בדמויות בדיוניות או שנמנע מהענקת שם לדמויות כאלו מצביעה על–כך שדיוטימה הייתה אכן אדם אמיתי.
קרן ג'. וורן, בהערות להרצאה העוסקת בדיוטימה וביוליה דומינה, מצטטת את מרי אלן ווית' הגורסת כי ישנם שלושה תימוכין לסברה שדיוטימה הייתה אדם אמיתי: הסתירות הרבות בין תורת האהבה של דיוטימה ותורתם של סוקרטס ואפלטון, היעדר ערעור על קיומה לפני המאה החמש עשרה, והאפשרות הסבירה שסוקרטס אכן נועץ בכוהנת. עם זאת, מציינת וורן, לטיעון זה אין ביסוס כלשהו בעובדות מחוץ לדיאלוג. כלל דומה חל גם על טיעונים מרחיקי לכת אף יותר הגורסים, למשל, כי דיוטימה הייתה למעשה בת דמותה של אפאסיה, ההטאירה פילגשו של פריקלס.
דיוטימה בספרות
מחוץ לדיאלוג של אפלטון, ידועה דיוטימה במיוחד כשם הבדוי של סוזטה (בורקנשטיין) גונטרד, ב"היפריון", הרומן הפילוסופי של פרידריך הלדרלין. גונטרד הייתה לדעת רבים דמות מפתח בתהליך שהביא את הלדרלין לאיבוד שפיות דעתו. כמו כן, דיוטימה היא כינוייה של דמות ברומן "האיש בלא תכונות" מאת רוברט מוסיל.
ג'ורדן ורטו
ג'ורדן מרסל ג'ילברט ורטו (בצרפתית: Jordan Marcel Gilbert Veretout; נולד ב-1 במרץ 1993) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר במרסיי.
קריירת מועדונים
ורטו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של נאנט ב-13 במאי 2011 במשחק ליגה נגד סדאן.
ב-13 ביולי 2015, ורטו הצטרף לקבוצת הפרמייר ליג, אסטון וילה, בחוזה לחמש שנים. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך בניצחון 0–1 על בורנמות' שמונה ימים לאחר מכן.
לאחר עונה אחת במדי אסטון וילה, הוא הושאל לעונה אחת לסנט אטיין הצרפתית עם אופציית רכישה מאסטון וילה.
ב-20 ביולי 2019, ורטו הצטרף לרומא בהשאלה לעונת אחת תמורת מיליון אירו, עם חובת רכישה בתום העונה בסך 16 מיליון אירו. ב-15 בספטמבר 2019, ורטו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה בליגה בניצחון הבית 2–4 על ססואולו. את שערו הראשון בליגה במדי הג'יאלורוסי כבש ב-2 בנובמבר בניצחון הבית 1–2 על נאפולי, כשעשה זאת מהנקודה הלבנה. ב-28 בנובמבר 2019, ורטו הבקיע את שערו הראשון בליגה האירופית בניצחון החוץ 0–3 על איסטנבול בשאקשהיר במסגרת המחזור החמישי של עונת 20–2019; שער זה היה פנדל.
ב-5 באוגוסט 2022 חתם באולימפיק מרסיי.
קריירה בינלאומית
ורטו הוא תוצר מחלקת הנוער של נבחרת צרפת, כשייצג אותה בנבחרות עד גיל 18, 19, 20 ו-21. בשנת 2013, הוא זכה עם הנבחרת בגביע העולם עד גיל 20.
נכלל בסגל נבחרת צרפת בטורניר מונדיאל 2022.
הנסון
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יחסי איטליה–סוריה
יחסי איטליה–סוריה הם היחסים הדו-צדדיים בין איטליה לסוריה.
היסטוריה
המגע הראשון בין שתי ישויות פוליטיות מאורגנות בשטחי איטליה וסוריה היה בעשור שלפני כיבוש גנאיוס פומפיוס מגנוס את הממלכה הסלאוקית בשנת 64 לפנה"ס. במהלך תקופה זו ניסו הרומאים להפוך את הממלכה למדינת חסות על ידי ניצול היריבות בין מחוזות האזור. לאחר כיבושים אלו הפך השטח הסורי לחלק ממערכת הים התיכון הרומית.
לאחר נפילת האימפריה הרומית המערבית קפאו היחסים בין חצי האי לסוריה עד לעליית הרפובליקות הימיות שבנו את עושרן על המסחר עם המזרח התיכון. החל מהמאה ה-11, הסוחרים של אמלפי היו נוכחים בצורות שונות בכל נמל מרכזי של האזור שממנו סחרו בתבלינים, תכשיטים ושטיחים.
עם תחילת שקיעתן של הרפובליקות הימיות האיטלקיות, במהלך המאה ה-16, היחסים בין מדינות אירופה לאימפריה העות'מאנית, שבה נכללו שטחי סוריה, הידרדרו שוב.
במהלך המאה ה-20, במהלך ועידת סן רמו, שהתקיימה בין 19 ל-26 באפריל 1920, התכנסה מועצת המלחמה העליונה של בעלות הברית, שהורכבה מאיטליה, צרפת, בריטניה, ארצות הברית ויפן, כדי לדון במצב המזרח התיכון לאחר פירוק האימפריה העות'מאנית והכרזת העצמאות של הממלכה הערבית של סוריה עם הכתרתו של המלך פייסל הראשון ב-8 במרץ 1920.
יחסים דיפלומטיים
לאחר תחילת מלחמת האזרחים בסוריה, בשנת 2012 החליטה איטליה לסגור את שגרירויותיה והוציאה את הגוף הדיפלומטי שלה מהשטח הסורי, והכריזה כי מתוקף החמרת המצב איטליה לא הכירה במשטרו של אסד כלגיטימי וסירבה להתערב באזור, בניגוד לשאר חברות נאט"ו. למרות זאת, כמה קבוצות פוליטיות באיטליה תומכות במשטר הסורי, למשל, קבוצות נאו-פשיסטיות והמפלגה הקומוניסטית האיטלקית.
שגרירות סוריה באיטליה ממוקמת ברומא, ואילו הקונסוליה ממוקמת במילאנו.
בשנת 2011, האיחוד האירופי אימץ החלטה (2011/273/CFSP) הטלת אמברגו על ייצוא נשק ומכשירים שיכולים להועיל לדיכוי פנימי, הוא אסר כל צורה של סיוע טכני ופיננסי, הוא הקפיא את הנכסים, והמשאבים הכלכליים של אותם יחידים שנשאו דין וחשבון לדיכוי האוכלוסייה הסורית, והוא הטיל הגבלות על הקבלה באיחוד האירופי. ב-2013, שרת החוץ האיטלקית אמה בונינו מתחה ביקורת על החלטת האיחוד האירופי להפסיק את האמברגו הזה, והוסיפה כי איטליה לעולם לא תספק נשק לסוריה.
בשנת 2020, האיחוד האירופי הטיל הגבלות נסיעה על אנשים החשודים בקשר עם משטרו של אסד ואשר הואשמו בתמיכה כלכלית במשטר, והכין רשימה המכילה 292 שמות.
יחסים כלכליים
איטליה וסוריה הן שתיהן מדינות ים תיכוניות ויש להן אינטרסים אסטרטגיים משותפים. מסיבה זו לפני מלחמת האזרחים בסוריה, שהחלה ב-15 במרץ 2011, איטליה וסוריה ניהלו יחסים כלכליים אינטנסיביים יחסית.
לפני מלחמת האזרחים, מ-2004 עד 2008, יבוא איטליה מסוריה הסתכם ב-800 מיליון אירו, מדי שנה, בעוד שהיצוא מאיטליה לסוריה הסתכם במיליארד אירו, בכל שנה. לאחר תחילת מלחמת האזרחים ב-2011, פחתו החילופים והיבוא מסוריה לאיטליה הסתכם ב-18 מיליון אירו, בעוד שהיצוא מאיטליה לסוריה הסתכם ב-33 מיליון אירו.
הסחורה שיוצאה בעיקר מאיטליה לסוריה הייתה מכונות מסוגים שונים, מוצרים כימיים ומוצרים רפואיים. הסחורה המיובאת מסוריה לאיטליה, בנוסף לשמן, הייתה מוצרי עור ואוכפים, פריטי טיולים, תיקים, פרוות מוכנות וצבועים ובשר. נכון לשנת 2011 סחורות סוריות ייצגו רק 0.2% מכלל החליפין הכלכלי של איטליה. החליפין הכלכליים מסוריה לאיטליה, נכון לשנת 2019, הסתכמו ב-100 מיליון אירו, בעוד שהנתונים העדכניים ביותר, מינואר 2020 עד יולי 2020, מראים שהחילופים הכלכליים ירדו ל-36.9 מיליון אירו.
לפני שהחלה מלחמת האזרחים ב-2011, איטליה נהגה למכור נשק לסוריה, אך מועצת האיחוד האירופי הטילה על המדינות החברות את האמברגו למכור נשק בסוריה עם החלטה 2011/273/CFSP, אשר חל עם תקנת המועצה (EU) מס' 442/2011 מיום 9 במאי 2011 בדבר אמצעים מגבילים בהתחשב במצב. החוקים האירופיים הללו אוסרים על איטליה למכור נשק במישרין או בעקיפין לסוריה. יתר על כן, היא אוסרת על סוריה לספק תמיכה כספית והקפיאה את נכסיהם של כל האנשים הנחשבים כאחראים לסכסוך.
מסוריה לאיטליה
מספר האזרחים הסורים שעברו לאיטליה, מ-2015 עד 2021, גדל. בשנת 2015 היו 4,538 אזרחים סורים באיטליה ובשנת 2018 מספר זה גדל ל-5,892 והוא המשיך לעלות ובשנת 2021 מספר הסורים באיטליה הסתכם ב-6,633. האזורים עם הנוכחות הגדולה ביותר של אזרחים סורים בשטחיהם, בשנת 2021, הם לומברדיה, עם סך של 1,802 (27.2%); לאציו עם 1,143 (17.2%) ואמיליה-רומאניה, עם 518 (7.8%).