cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
באוד
המדד נקרא על-שם המהנדס הצרפתי ז'אן מוריס-אמיל באדות. נעשה בו שימוש לראשונה כדי למדוד קצב שידור של טלגרף.
בוב הולדמן
הארי רובינס הולדמן (באנגלית: Harry Robbins Haldeman; 27 באוקטובר 1926 - 12 בנובמבר 1993) אשר ידוע בעיקר כ'''ה. ר. הולדמן או בוב הולדמן''' היה פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי, שהתפרסם בעיקר בשל היותו ראש הסגל של הבית הלבן תחת הנשיא ריצ'רד ניקסון ובשל מעורבותו בפרשת ווטרגייט.
בבית הלבן הוא כונה "המברשת" בגלל תספורתו הקפדנית.
נעוריו ותחילת דרכו
הולדמן נולד בלוס אנג'לס שבקליפורניה למשפחה פעילה מבחינה חברתית. אביו, שהקים וניהל חברה מצליחה לאספקת חימום ומיזוג, השקיע מזמנו ומכספו בתמיכה במפלגה הרפובליקנית. אמו, בטי, התנדבה למשך זמן רב בצבא הישע ובארגונים התנדבותיים אחרים. הוא ואחיו, טום ובטסי, גודלו כחברים בכנסייה המדעית. בימי בית הספר הלך עם תספורת שטוחה וקפדנית, איתה נשאר בבגרותו כך שזו הפכה לסימן ההיכר שלו. הוא נישא לחברתו מהתיכון, ג'ואן הורטון, ב-1949.
במלחמת העולם השנייה שירת בצי האמריקני. בסיומה, למד הולדמן באוניברסיטת רדלנדס, אוניברסיטת דרום קליפורניה, ולבסוף סיים את לימודיו ב-1948 באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. לאחר סיום לימודיו, עבד במשך כעשרים שנה בניו יורק ובלוס אנג'לס, בסוכנות הפרסום של וולטר תומפסון.
קריירה פוליטית ופרשת ווטרגייט
הולדמן פגש את ריצ'רד ניקסון לראשונה בשנות ה-50. הוא היה פעיל בקמפיין של ניקסון לסגנות-הנשיא ב-1956, ולאחר מכן ראש הפעילים בקמפיין הכושל לנשיאות ב-1960. ב-1962 מונה הולדמן למנהל הקמפיין של ניקסון לתפקיד מושל מדינת קליפורניה, אך ניקסון הפסיד פעם נוספת. ב-1968 הצטרף כמועמד לתפקיד ראש הסגל של הבית הלבן לקמפיין לנשיאות של ניקסון, שזכה בבחירות.
לאחר הזכייה בבחירות, מונה הולדמן לתפקיד ראש הסגל בבית הלבן. הוא וג'ון ארליכמן, יועצו של ניקסון, כונו על ידי עובדי הבית הלבן "חומת ברלין" עקב נטייתם להרחיק אחרים מניקסון, כמעין "שומרי ראש". שניהם הפכו לאנשים הנאמנים והקרובים ביותר לנשיא בתקופתו בתפקיד, ועשו הכול לשמירת האינטרסים של ניקסון, מנקודת מבטם. הולדמן אף התייחס לעצמו כ"בן הכלבה" של ניקסון.
ב-1 בינואר 1975 הורשע הולדמן בקשירת קשר ובשיבוש מהלכי משפט ונשפט לשמונה עשרה חודשי מאסר. לאחר שחרורו, הפך לסוכן נדל"ן ויזם מצליח.
לאחר הפוליטיקה
ב-1978 פרסם את הספר "קצות הכוח", בו לקח אחריות להכשרת הקרקע לפרשת ווטרגייט, בניגוד לארליכמן שמעולם לא סלח לניקסון על שלא חנן אותו. הספר גם טען לקנוניה מצד ה-CIA לכיסוי עובדות רבות אשר היו פוגעות בסוכנות, כולל פרטים הנוגעים לרצח קנדי. בהתבסס על מידע זה, הציג אוליבר סטון, בסרטו "ניקסון" משנת 1995, גרסה על-פיה 18 וחצי הדקות החסרות הכילו שיחה בה דובר על גרסת הכיסוי לרצח קנדי. בספרו טוען הולדמן שכאשר ניקסון ביקש ממנו להודיע ל-FBI שחקירת ווטרגייט יכולה "לפתוח את כל עניין מפרץ החזירים", כפי שצוטט בקלטות, התייחס ניקסון לרצח קנדי. הולדמן מת בנסיבות בלתי-ידועות בביתו בסנטה ברברה שבקליפורניה, אחת הסברות היא שהוא מת מסרטן בבטנו. גופתו נשרפה ואפרו פוזר במקום לא ידוע. במותו השאיר אחריו את אשתו ג'ו וארבעת ילדיהם - סוזן, הארי, פיטר ואן. לאחר מותו אמר ניקסון: "הכרתי את בוב הולדמן כאיש בעל אינטליגנציה נדירה, כוח, יושר ואומץ...".
יומניו מהתקופה בה עבד בבית הלבן פורסמו ב-1994 כ"יומני הולדמן".
שלומי בן מוחה
ביוגרפיה
בן מוחה נולד וגדל במטע. התגייס לצה"ל בשנת 1996, ושובץ בחטיבת הנח"ל. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לחטיבה ומונה למפקד מחלקה. בהמשך שירת כמפקד פלוגה מסייעת בחטיבה. על פועלו כמפקד הפלוגה קיבל תעודת הצטיינות מהרמטכ"ל. לאחר מכן מונה למפקד פלוגה בבה"ד 1. בהמשך שימש כסגן מפקד גדס"ר נח"ל בין השנים 2007–2008. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של חטיבת אפרים בין השנים 2008–2009. בסיום תפקידו יצא ללימודים בפו"ם.
בשנת 2010 עבר לפיקוד העורף, הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד שחר, ושימש בתפקיד עד שנת 2012. בהמשך שירת כסגן מפקד מחוז דרום בין השנים 2012–2013. בשנת 2013 מונה למפקד בא"ח העורף, תפקיד אותו מילא עד שנת 2015. לאחר מכן מונה לסגן מפקד חטיבת החילוץ בין השנים 2015–2017. ב-24 באוקטובר 2017 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד מחוז ירושלים והמרכז בפיקוד העורף, הוא שירת בתפקיד עד 1 בספטמבר 2019. לאחר מכן היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"ז (2019–2020). ב-9 ביוני 2020 מונה למפקד חטיבת החילוץ. ב-2 בדצמבר 2021 הועלה לדרגת תא"ל וב-22 בדצמבר נכנס לתפקיד מפקד מפקדת אלון, במקביל לתפקידו כמפקד חטיבת החילוץ . בן מוחה כיהן בתפקידו בגל החמישי של מגפת הקורונה. ב-5 במאי סיים את תפקידו כמפקד חטיבת החילוץ.
חיים אישיים
בן מוחה מתגורר בקריית אתא, נשוי לגל ואב לחמישה. בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
ד'תשפ"ב
לדעת רוב הראשונים זו שנת היובל.
מרסל אביב
מרדכי (מרסל) אביב (? – 31 במאי 2022) היה קצין בצה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, בעברו שימש כמפקד חטיבת עציון.
ביוגרפיה
עם גיוסו לצה"ל שובץ בחיל ההנדסה הקרבית, עבר הכשרה כלוחם וקורס קצינים, ושירת במגוון תפקידי לוחמה ופיקוד, ובהם מפקד גדוד 603. בשנים 2001-1999 שימש אביב כמפקד חטיבת עציון והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. בזמן מבצע חומת מגן הוא היה בחופשת לימודים והגיע לבית לחם לנהל את המשא ומתן עם הלוחמים הפלסטינים שהיו במצור על כנסיית המולד. לאחר מכן שימש כנספח צה"ל בטורקיה.
לאחר שחרורו היה ממקימי הרשות לפינוי מוקשים שהוקמה בשנת 2011, והיה סגן מנהל הרשות. בהמשך היה ראש הרשות.
פרידריך שרפקה
פרידריך שרפקה (בפולנית: Friedrich Scherfke; 7 בספטמבר 1909 – 15 בספטמבר 1983) היה כדורגלן פולני, ששיחק בעמדת הקשר. אחד מגדולי כובשי הליגה הפולנית בכל הזמנים עם 131 שערים.
ביוגרפיה
פרידריך שרפקה נולד ב-7 בספטמבר 1909 בפוזנן שבאימפריה הגרמנית של אותם הימים. אחיו הגדול ממנו בשנה, גינתר שרפקה, היה גם כן לכדורגלן ושניהם הצטרפו למועדון ורטה פוזנן שמעיר הולדתם, שהייתה בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 לאחת הקבוצות הטובות בפולין. שרפקה שיחק שם למשך רוב הקריירה מגיל 16 וזכה עימה באליפות ב-1929 וסיים במקום השני ב-1938. עם 235 הופעות ו-131 שערי ליגה הוא מיקם את עצמו כאחד מגדולי כובשי הליגה הפולנית בכל הזמנים. הוא פרש ממשחק בפברואר 1942, בגיל 32 בלבד.
שרפקה במהלך מלחמת העולם השנייה הפך לגרמני אתני וזומן להיות בורמאכט. בפברואר 1940 היה למנהל מדור הכדורגל באזור פוזנן וכחודשיים אחר כך הוחלף על ידי קצין הוורמאכט. בנוסף לכך היה באותו זמן גם בתפקיד הנשיא והקפטן במועדון הגרמני החדש, FC פוזן, שם הצליח להגן על כמה מחבריו מורטה פוזנן לשעבר בידי הנאצים. בין אילו שהציל היה שוער ורטה, מריאן פונטוביץ', שנלכד על ידי הוורמאכט במהלך פלישת גרמניה הנאצית אל אדמת פולין. ב-1942 הודיע לחבריו כי הוא לא יכול לשמור עליהם יותר כי הרגיש שהגסטפו מסתכלים עליו. שרפקה הצטווה שנה אחר כך לחזית המזרחית, שם נפצע בינואר 1945 במהלך מלחמה ביוגוסלביה והפך לשבוי מלחמה בידי החיילים הבריטים בתום המלחמה.
הוא שוחרר ב-25 ביולי 1945 ומצא לעצמו בית חדש במערב ברלין, שם פתח חנות רהיטים. בתחילת שנות השמונים מכר את החנות וב-15 בספטמבר 1983 הוא נפטר בבית החולים בבאד סודן שבאזור פרנקפורט בגיל 74.
דניאל סטרן
דניאל נורמן סטרן (באנגלית: Daniel Norman Stern; 16 באוגוסט 1934 – 12 בנובמבר 2012) היה פסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי יהודי אמריקאי, תאורטיקן בתחום ההתפתחות הפסיכולוגית של הילדים. נודע בין השאר בזכות ספריו "עולמם הבין אישי של תינוקות" ו"יומנו של תינוק", שהפכו לרבי-מכר ותורגמו לשפות רבות.
קורות חיים
סטרן נולד במנהטן שבניו יורק במשפחה יהודית. החל את לימודיו האקדמיים ב-1956 באוניברסיטת הרווארד, והמשיך ללימודי רפואה בבית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין בישיבה יוניברסיטי, אותם סיים ב-1960. ב-1964 החל להתמחות בפסיכיאטריה, וב-1972 החל את הכשרתו כפסיכואנליטיקאי במרכז הפסיכואנליטי באוניברסיטת קולומביה.
מאז עסק סטרן במחקר בתחום התפתחות ילדים וטיפול פסיכודינמי. הוא ערך תצפיות רבות בפעוטות, נתן להן פרשנות קלינית, ויצר תאוריות שתרמו להבנת התפתחות מוקדמת של ילדים. בעיקר התמקד בחקר הקשר הרגשי בין האם לתינוקה.
בשנת 1985 יצא ספרו "עולמם הבין אישי של תינוקות", בו תיאר שלבים התפתחותיים רגשיים בקשר בין התינוק לאמו, התהליך האינטרסובייקטיבי המאפיין קשר זה, ותופעות שמתבטאות בתהליך זה בשלב הטרום-מילולי, כגון מושג הכוונון הרגשי אותו הגדיר סטרן. כן כתב ספר על הקונסטלציה האימהית (1995), ועל תחושות האם במהלך ההיריון, הלידה וההורות (בספרו "הולדתה של אם", 1997). בנוסף כתב על נושאים שקשורים לטיפול פסיכולוגי, כגון טיפול בילדים תוך מיקוד ביחסי אם-ילד, ועל מושגים מתחום הטיפול כגון "רגע הווה" ו"רגע מפגש" שמתרחשים בין המטפל למטופל במהלך טיפול. גישתו התאורטית נתפסת כגישה התייחסותית, אם כי רעיונותיו עוסקים גם באינטרסובייקטיביות.
בשנים האחרונות לחייו כיהן סטרן כפרופסור לשם כבוד בפסיכולוגיה באוניברסיטת ז'נבה, מרצה לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קורנל וכן מרצה במרכז הפסיכואנליטי באוניברסיטת קולומביה. הוא קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות קופנהגן, פלרמו ועוד.
נישא לנדיה ברושוויילר-סטרן, רופאה שהייתה שותפה בחלק ממחקריו. נולדו להם שני בנים ושלוש בנות. סטרן מת בז'נבה שבשווייץ ב-2012, בגיל 78, לאחר מחלת לב.
ספרות אלג'יראית
המונח ספרות אלג'יראית מתייחס הן לספרות שנכתבה על ידי סופרים אלג'יראים (שחיים או חיו באלג'יריה של ימינו), אך בהרחבה, גם לספרות שנכתבה בשטח שמשתייך לאלג'יריה ובעבר השתייך למדינות אחרות. חלק מן הספרות האלג'יראית אחרי מלחמת העצמאות של אלג'יריה נכתבה בערבית, אך בשל ההשפעה הניכרת של ההקולוניאליזם הצרפתי, קיימת גם ספרות אלג'יראית ענפה בשפה הצרפתית, וקיימת גם ספרות שנכתבה על ידי סופרים בברברית.
זה רק בינינו
זה רק בינינו (מעוצב: זה רק ביננו) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית מאיה בוסקילה, מתוך אלבום הבכורה שלה, סיפור מכור. השיר יצא לאור ביוני 2004, על ידי חברת התקליטים הד ארצי, כסינגל הרביעי מתוך האלבום וכסינגל הרביעי של בוסקילה. ארבעה חודשים לצאתו, הוציאה את "כשאתה נשבר" כסינגל גם כן.
השיר הפך ללהיט בישראל כאשר הגיע למקום הראשון ברשת ג'.
ספרות אלג'יראית
הסופר הידוע ביותר שנולד באלג'יריה הוא אלבר קאמי, צרפתי, שזכה בפרס נובל לספרות ב-1957. סיפוריו (ובהם הנובלה "הזר" שתורגמה גם לעברית) מתארים את החיים באלג'יריה הקולוניאלית, ומביעים מחאה על זכויותיהם המוגבלות של הילידים הלא-צרפתים במושבה. עם זאת, קאמי התנגד לדרישת העצמאות של הלאומנים האלג'יראים, ולכן נחשב כמוקצה במולדתו. המצב הפוליטי השפיע גם על אינטלקטואלים וסופרים אלג'יראים לאחר פרוץ מלחמת האזרחים האלג'יראית ב-1991 והיו שנרצחו על ידי פעילי אסלאם קיצוני, או שברחו לצרפת מפני גורל זה.
זה רק בינינו
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי אבי מסיקה ומאיה בוסקילה, שכתבה גם את "נשמה שלי", ו"הנשיקה הראשונה". בוסקילה ביצעה את השיר במהלך סיבובי ההופעות שלה. בשנת 2004 חברת סלקום יצאה עם ספיישל לחג האהבה במסגרתו ניתן היה לשלוח שיר או ברכה של מאיה בוסקילה על פי בחירה. בין השירים היו "הלב", "סיפור מכור" ו"זה רק בינינו".
ספרות אלג'יראית
בין הסופרים האלג'יראים האחרים ניתן למנות את:
זה רק בינינו
רקע וכתיבה
"זה רק בינינו" יצא לאור כמה חודשים לאחר צאתו של "הלב", כדואט עם אבי מסיקה.
ספרות אלג'יראית
בנוסף, קיימים סופרים שחיו באלג'יריה לפחות חלק מן התקופה המעצבת שלהם, למשל פרנץ פנון (שנולד באיים הקריביים אך היה מהפעילים לעצמאות אלג'יריה) ולילה סבר (שנולדה כבת לאב אלג'יראי ולאם צרפתייה בצרפת, גדלה באלג'יריה אך חיה כיום בצרפת). הפילוסוף היהודי ז'אק דרידה וחוקרת הספרות היהודייה הלן סיקסו נולדו באלג'יריה.
זה רק בינינו
וידאו קליפ והצלחה
לשיר לא פורסם וידאו קליפ רשמי, אך ב-16 במאי 2013, עשור לצאתו כסינגל העלתה בוסקילה את האודיו הרשמי שלו לערוץ היוטיוב שלה. האודיו זכה להצלחה נאה כאשר צבר קרוב ל-75,000 צפיות בסך הכול. מעבר לכך, כולל האודיו את עטיפתו הרשמית של סיפור מכור, בה מופיעה בוסקילה כשניתן לראות את פרצופה.
גביע דייוויס 1932
אתגר הטניס הבינלאומי 1932 (באנגלית: 1932 International Lawn Tennis Challenge) הייתה התחרות ה-27 במניין של מה שנודע היום כ"גביע דייוויס".
מחזיקי הגביע היו נציגי צרפת ומשחק הגמר נערך בפריז. לתחרות נרשמו 30 נבחרות שחולקו ל-2 בתים- "בית אמריקה" ו"בית אירופה". בין מנצחי הבתים נערך משחק על הזכות להתמודד עם מחזיקת הגביע על התואר. במשחק זה נבחרת ארצות הברית ניצחה את נבחרת גרמניה.
המשחק על התואר נערך ב-29–31 ביולי 1932 בפריז, צרפת. נבחרת צרפת שיחקה נגד נבחרת ארצות הברית וניצחה עם תוצאה 2:3. בכך היא זכתה בתואר בשנה השישית ברציפות.
בית אמריקה
בית זה כלל 8 נבחרות שחולקו ל-2 תת-בתים.
תת-הבית הצפוני כלל גם נבחרת אוסטרליה.
בתת-הבית הדרומי, ברזיל זכתה ב-2 ניצחונות טכניים על צ'ילה ופרגוואי.
במשחק על ראשות הבית, ארצות הברית ניצחה את ברזיל עם התוצאה 5:0.
בית אירופה
הבית כלל 22 קבוצות, כולל יפן, מצרים והודו הבריטית. לאחר משחקים מוקדמים החלו משחקי רבע הגמר.
משחק בין מנצחי הבתים
המשחק בין מנצחי הבתים התקיים בפריז, צרפת במהלך 22–24 ביולי 1932. נבחרת ארצות הברית ניצחה את גרמניה עם התוצאה 2:3.
בית הקברות הפרוטסטנטי של רומא
בית הקברות הפרוטסטנטי או בית הקברות הלא-קתולי או בית הקברות האנגלי (באיטלקית: Cimitero Acattolico di Roma) הוא בית קברות פרטי הממוקם ברובע טסטאצ'יו של רומא. בית הקברות ממוקם בצמוד לפירמידת קסטיוס ששולבה בחומת אורליאנוס וגובלת בבית הקברות. בבית הקברות קבורים לא-קתולים ובכלל זאת, אך לא רק, פרוטסטנטים ובריטים רבים. רבים מהקבורים במקום הם אנשי רוח, משוררים, סופרים, ציירים ופסלים.
הקבר המוקדם ביותר בבית הקברות הוא של דר' ארתור, רופא מאדינבורו שנקבר ב-1716.
בבית הקברות עצים רבים ביניהם ברוש מצוי ורימון. לצד פירמידת קסטיוס מדשאה רחבה. המצבות אינן אחידות וישנם פסלים רבים ועיטורים מגוונים בבית הקברות. כך לדוגמה הפסל מלאכית הצער משמש כמצבה מעל קברה של אמלין סטורי, אשתו של הפסל ויליאם ווטמור סטורי.
היסטוריה
מכיוון שלא-קתולים, חוטאים, מתאבדים ושחקנים הודרו מבתי קברות קתוליים, נדרש אתר קבורה אלטרנטיבי ללא-קתולים. צו של הכס הקדוש מ-1671 חס על לא-קתולים מקבורה עם חוטאים וזונות באתר הקבורה Muro Torto. ב-1716 נקבר לראשונה באזור המרעה לצד פירמידת קסטיוס, אזרח זר, דר' ויליאם ארתור, רופא מאדינבורו. לאחר מכן הצטרפו נקברים נוספים, ברובם בריטים, מה שהוביל למיתוג בית הקברות כבית הקברות האנגלי.
בית הקברות התפתח ללא הכרה רשמית והקברים היו מפוזרים באחו כאשר פרות רעו לצדם. ב-1824 הוקמה תעלה שגידרה את צדו העתיק של בית הקברות. ב-1920 מונה לבית הקברות מפקח מרשויות רומא וב-2011 הועבר הניהול לגוף של נציגים ממדינות זרות.
שידורי יהדות איראן
שידורי יהדות איראן, הטלוויזיה הפרסית בשפה העברית והפרסית הוא מיזם הפעיל בערוץ הקהילתי.
אחרי שנסגר הערוץ הקהילתי באור יהודה, החליט דוד מוטאי במרץ 1996 לפתוח ערוץ שיוקדש למורשת והתרבות של יהדות איראן. הערוץ האיראני בכבלים נפתח בסיוע הערוץ הקהילתי. עד 2010 הופקו למעלה מ-900 תוכניות העוסקות בנושאים שונים הנוגעים ליהדות איראן בישראל. אחת לשבועיים יוצא מגזין חדש לשידור המשודר בערוץ 98. ערוץ מכאן. השידורים הועלו גם ליוטיוב ולפייסבוק.
בסלנג האיראני שמו של הערוץ "טלוויזיוני מא" מתפרש כטלוויזיה שלי אישית, שלך, שלנו, של כל אחד ואחד מיוצאי איראן.
הפעילים בערוץ הם דוד מוטאי, העורך הראשי של הערוץ, עיתונאי, מגשר בבית דין לעבודה, דובר יוצאי איראן בישראל ומנחה בהתנדבות את הערוץ האיראני בטלוויזיה. יפה דני היא סגנית העורך הראשי, מורה במקצועה, ציירת וראש צוות. מאז 1998 מלווה את דוד מוטאי בהתנדבות ומשמשת כסגנית העורך, מפיקה ראשית וקריינית בשפה העברית.
שידורי יהדות איראן מובילים ומתעדים את התרבות הפרסית בישראל בכל התחומים.
רעידת האדמה בנאפולי (1857)
רעידת האדמה בנאפולי (ידועה גם בשם "הרעידה הנאפוליטנית הגדולה" (The Great Neapolitan earthquake), או רעידת האדמה של בזיליקטה מ-1857 , התרחשה ב-16 בדצמבר 1857 בסביבות השעה 10 בלילה. ברעידה נהרגו מעל 10,000 איש ויש מקורות שאף מגדילים את מספר הקורבנות עד 19,000. אחת הסיבות למספר ההרוגים הגבוה היא עיתוי הרעידה, עת רוב האנשים נמצאים בבתיהם . השם נאפולי מתייחס לממלכת נאפולי (דאז) ולא לעיר הידועה נאפולי הסמוכה. באזיליקטה הוא שם המחוז בו נמצא המוקד המשוער של רעידת האדמה - ליד העיירה מונטמורו . גודל (מגניטודה) רעידת האדמה מוערך בסביבות 7 בסולם ריכטר.
מנהרת הולנד
מנהרת הולנד (באנגלית: Holland Tunnel), שנקראה בעת הקמתה "מנהרת כלי הרכב של נהר ההדסון" (Hudson River Vehicular Tunnel) או מנהרת רחוב קנאל (Canal Street Tunnel) היא מנהרה שעוברת מתחת לנהר הדסון ומחברת בין האי מנהטן שבעיר ניו יורק לבין מדינת ניו ג'רזי.
הקמת המנהרה
עבודות הקמת המנהרה החלו ב-1920 והסתיימו ב-1927. המנהרה נקראה על שמו של קליפורד מילבורן הולנד (1883–1924), המהנדס הראשי של הפרויקט, שנפטר טרם השלמתו.
המנהרה הייתה המנהרה הראשונה המאווררת שנבנתה. מאווררים שקוטרם 24 מטרים דוחסים אוויר לתוך המנהרה דרך שרשרת צינורות, כדי למנוע הצטברות של פחמן חד-חמצני שנפלט מכלי הרכב שבמנהרה.
הקמת המנהרה הייתה יוזמה של ועדה משותפת של מדינות ניו ג'רזי וניו יורק משנת 1906. משיקולי עלות שקלה הוועדה בתחילה בניית גשר מעל הנהר, אולם לאחר בדיקה התברר כי גובה התמוכות של הגשר צריך להיות לפחות 60 מטרים על מנת למנוע הפרעה למעבר אוניות בנהר, ועל כן הוחלט לבנות מנהרה.
המהנדס קליפורד מילבורן הולנד הציע להקים שתי מנהרות (שני צינורות) נפרדות, שבכל אחד שני נתיבים הנוסעים באותו כיוון, ותוכניתו היא שהתקבלה לבסוף. העבודות החלו באוקטובר 1920, אולם הולנד לא זכה לראות בהשלמת תוכניתו, והוא נפטר בשנת 1924 בעת ניתוח הוצאת שקדים. המהנדס מילטון ה. פרידמן החליף את הולנד בניהול הפרויקט, אולם גם הוא מת מספר חודשים מאוחר יותר, והוחלף על ידי אולה סינגסטאד.
עלות הקמת המנהרה הייתה 48 מיליון דולר אמריקאי. הבנייה נעשתה על ידי כריית מנהרה בלחץ גבוה על מנת למנוע ממי הנהר לחדור למנהרה שנכרתה בקרקע הבוצית. מסיבה זו יכלו העמלים על הקמת המנהרה לשהות במנהרה זמן קצר ביותר. בצאת העובדים מן המנהרה נאלצו לשהות בתאי לחץ בהם הורד הלחץ בהדרגה, על מנת למנוע שכרון מעמקים וחנק מבועות חנקן בדם. בשל נוהלי העבודה הזהירים לא נהרג אף עובד מסיבה זו, אם כי 13 עובדים נהרגו בתאונות עבודה שונות.
המנהרה נפתחה לקהל ב-13 בנובמבר 1927, וביומה הראשון עברו בה 51,694 כלי רכב ששילמו 50 סנט כל אחד.
בשנת 1931 עבר ניהול ואחזקת המנהרה ל-רשות הנמלים של ניו יורק וניו ג'רזי. מאז הקמת המנהרה, ומעבר לעלות הקמתה, הושקעו בה $378,057,000.
החל ממועד פתיחתה נאסרה הנסיעה במנהרה על מרכבות רתומות לסוסים, ונמנע מהולכי רגל לחצות אותה (אף שהדבר לא נאסר מפורשות).
אירועי ה-11 בספטמבר 2001
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר נסגרה המנהרה למשך חודש והותר רק לרכב חירום לעבור בה. לאחר פתיחתה מחדש נאסר על כלי רכב שבהם נוהג נהג אחד לעבור במנהרה מחשש לפיגועי טרור. איסור זה בוטל ב-17 בנובמבר 2003. כמו כן נאסר על משאיות לעבור במנהרה והותקנו בה מתקנים המונעים שימוש במכשירי טלפון סלולריים.
נתונים
מנהרת הולנד הייתה המנהרה המאווררת הראשונה בעולם. המנהרה מורכבת מזוג מנהרות, שבכל אחת שני מסלולים. אורכה של המנהרה הצפונית 2.61 ק"מ ואורכה של המנהרה הדרומית 2.55 ק"מ. שתי המנהרות עוברות בקרקע הבוצית שמתחת לנהר ההדסון, בעומק מקסימלי של 28 מטרים מתחת לפני הנהר.
על פי רשות הנמלים של ניו יורק וניו ג'רזי, שהמנהרה תחת פיקוחה, עברו במנהרה בשנת 2002 15,764,000 כלי רכב, ובשנת 2004 33,926,000 כלי רכב.
הופעה בסרטים, ספרים ושירים
סרטו של סילבסטר סטאלון משנת 1996 "לכודים" מתרחש במנהרת הולנד - אף ששמה של המנהרה לא מוזכר בסרט במפורש.
בספרו של ג'.ד. סלינג'ר משנת 1951 התפסן בשדה השיפון מנהרת הולנד מתוזכרת על ידי הגיבור קולפילד, הסובל ממניה דיפרסיה ורוצה לברוח בטרמפים ממנהטן מערבה ״חשבתי לגשת ל״מנהרת הולנד״ ולתפוס טרמפ״
בשירו של הארי סטיילס ״קיווי״ (kiwi) משנת 2017 מוזכרת המנהרה “Holland tunnel for a nose is always backed up”
אמטרק
אמטרק (באנגלית: Amtrak, הלחם בסיסים של American ו-Track, מסילה) הוא כינויו השגור של תאגיד רכבות הנוסעים הלאומי (National Railroad Passenger Corporation) תאגיד אמריקני בבעלות ממשלתית, שמפעיל את רכבות הנוסעים הבין-עירוניות בארצות הברית.
הממשל הפדרלי של ארצות הברית מחזיק בכל מניות הבכורה בתאגיד. נשיא ארצות הברית ממנה את חברי הדירקטוריון, בכפוף לאישור הסנאט.
החברה מעסיקה כ-20,000 עובדים ומשרתת כ-500 יעדים ב-46 ממדינות ארצות הברית וכן בפרובינציות אונטריו, קוויבק וקולומביה הבריטית בקנדה.
רקע
רכבות, שהופעלו על ידי מספר רב של מפעילים פרטיים, שימשו כאמצעי התחבורה הבין-עירוני העיקרי בארצות הברית מאמצע המאה ה-19 ועד שנות ה-20 של המאה ה-20. משנות העשרים ואילך התקשו הרכבות לעמוד בתחרות גוברת מצד המכוניות הפרטיות, חברות האוטובוסים, ובהמשך גם חברות התעופה שהפעילו טיסות פנים. מגמת השחיקה ביכולת התחרות של הרכבות נמשכה לאורך שנים רבות, מלבד תקופה קצרה של תחייה במהלך מלחמת העולם השנייה, והואצה לאחר שנות הארבעים. היקף השירות שהציעו רכבות הנוסעים הלך ופחת, קווים רבים בוטלו לאחר שגרמו להפסדים שנים רבות, וגם איכות השירות הלכה והידרדרה – מה שיצר מעגל קסמים שהרחיק את המשתמשים מהרכבת. בסוף שנות השישים נראה היה שקצו של שירות רכבות הנוסעים (ויחד עמו, של תעשיות נלוות) קרוב, לאחר שכמה מפעילות קווים גדולות התקרבו או הגיעו לפשיטת רגל. הממשל האמריקני החליט להתערב בנעשה, לאחר לחץ ציבורי. מצדדי ההתערבות הממשלתית בענף טענו שקיומו של מערך רכבות נוסעים בין-עירוניות הוא אינטרס לאומי ושתשתיות הכבישים והתובלה האווירית לא יספיקו לבדן כדי לענות על צרכיה העתידיים של האומה.
הקמת אמטרק
חוק שירות רכבות הנוסעים, שהקונגרס חוקק ב-1970 וזכה במפתיע לאישור הנשיא ריצ'רד ניקסון, כונן את תאגיד רכבות הנוסעים הלאומי, הוא אמטרק, כיצור-כלאיים פרטי-ממשלתי: חברה פרטית, הנמצאת בבעלות ממשלת ארצות הברית וזוכה לסבסוד מקופת המדינה. מתכונת זו נותרה על כנה לאורך השנים. החוק קבע את ה-1 במאי 1971 כמועד תחילת הפעלתם של קווי נוסעים בידי התאגיד, ואת התנאים שבהם ירכוש התאגיד את קווי הנוסעים הקיימים מידי מפעילים פרטיים (הותר לחברות פרטיות להמשיך ולהפעיל קווי נוסעים גם לאחר הפעלת התאגיד).
רבים מהמעורבים בהקמת אמטרק צפו שההסדר יהיה זמני בלבד: אנשי הימין הכלכלי הניחו שהתאגיד פשוט ייסגר לאחר מספר שנים, כאשר תתפוגג התמיכה ברכבות הנוסעים בדעת הקהל והממשלה תחדל מלסבסד את השירות, ואילו תומכי התאגיד חזו שיעלה בידו לעבור לרווחיות אחרי שנים מעטות והוא לא יזדקק לסיוע ממשלתי. שתי התחזיות טעו, ובשנת 2014 השלימה אמטראק 43 שנות הפסדים רצופות, על אף סבסוד ממשלתי בן מעל למיליארד דולרים מדי שנה מאז הקמתו.
אולימפיאדת השחמט 2002
אולימפיאדת השחמט ה-35 אורגנה על ידי פיד"ה וכללה תחרות פתוחה ומספר אירועים נוספים לקידום השחמט. היא התקיימה בבלד, שבסלובניה, בין 25 באוקטובר ל-11 בנובמבר 2002.
נבחרת ישראל
באולימפיאדה זו השתתפה נבחרת ישראל שכללה את:
הנבחרת זכתה במקום ה-9.
התחרות לנשים
אולימפיאדת ה-35 לנשים התקיימה במקביל לתחרות הפתוחה.
נבחרת ישראל
הנבחרת זכתה במקום ה-13.
סיכום כולל
בסיום התחרות הוענק "פרס נונה גפרינדשווילי" לנבחרת עם הישג הכי גבוה בסיכום התחרות הפתוחה ותחרות הנשים.
אליהו ונביאי הבעל בכרמל
עלילת הסיפור
לפי ספר מלכים, הרקע לעימות היה מדיניותה של ממלכת ישראל לתמוך בפולחן הבעל – שנחשב לעבודה זרה ונאסר בתורה. מתוך רצון למגר זאת מעם ישראל, יזם אליהו הנביא עימות עם נביאי הבעל והאשרה. לא הוטלו הגבלות על שום צד בסכסוך. יושבי ממלכת ישראל, שימשו כקהל וכשופטים בעת ובעונה אחת, ולמעשה העימות היה בשבילם הדרך לבחירת צד בסכסוך.
אליהו פתח את העימות בהצעה לשיטת הכרעה בין העמדות: העימות יוכרע לטובת הצד שאלוהיו יוריד אש מהשמים. ואכן, שיטת ההכרעה של אליהו התקבלה – הוחלט שכל צד ישתמש במזבח משלו ובפר משלו, כדי להוכיח שאלוהיו הוא האל האמיתי:.
לנביאי הבעל ניתנה הזכות להיות הראשונים לנסות להוריד אש מהשמים. בתחילה, הם ניסו לשכנע את הבעל במתינות יחסית:. כשהגיע הצהרים, החל אליהו להתל בהם ואמר להם בסרקזם שעליהם לקרוא לבעל בקול גדול כדי להסב את תשומת לבו מעיסוקיו האחרים. נביאי הבעל קבלו את דבריו ברצינות, ואכן קראו בקול גדול. וכדי להגביר את ההשפעה, גם שרטו שריטות בגופם כמנהג עובדי הבעל, ובכל זאת:.
בשלב זה, הגיע תורו של אליהו לנסות ולהוריד אש מהשמים. קודם כל, הוא הכין מזבח לירידת האש:. בנוסף, בנה אליהו סביב למזבח תעלה בשטח של בית סאתים. לאחר שהניח את העצים והפר על המזבח, יצק על המזבח ועל התעלה מים, והתפלל:.
ה' נענה לתפילת אליהו, והוריד אש מהשמים ששרפה את הפר, עצי המזבח, המזבח ומי התעלה. לפי המקרא, לאחר שהעימות הסתיים בניצחונו של אליהו, העם השתחווה והצהיר על אמונתו ודבקותו בה' אלוהיו. אליהו ציווה את העם לתפוס את נביאי הבעל. העם תפס את כולם, אליהו הוריד אותם אל נחל קישון ושם שחט את כל הנביאים הללו.
פרשנות חז"ל
חז"ל דרשו מהכתוב "ויתנו לנו שנים פרים" שהפרים שנבחרו היו תאומים זהים, שגדלו על אותו אבוס, כדי שלא יגיד הצד המפסיד שהאש ירדה על קרבן הצד המנצח, כי הפר שלו היה יותר שווה. חז"ל דרשו מהכתוב "ויבחרו להם הפר האחד" ומהכתוב "וייקחו את הפר אשר נתן להם" שהפר שנבחר לבעל סירב להיקרב אלא אם כן אליהו יתן אותו לידי נביאי הבעל. חז"ל דרשו מהכתוב "ויפסחו על המזבח אשר עשה" ומהכתוב בעמוס "ואם יחבאו בראש הכרמל משם אחפש" שחיאל עשה את המזבח חלול, כדי שכשישמע את נביאי הבעל מתפללים, ידליק את המזבח מבפנים. התוכנית לא הצליחה, כי ה' שלח נחש שהרג אותו לפני שבצע את זממו. רבי שמעון בן לקיש דרש מהכתוב "אין קול ואין עונה ואין קשב", שאחרי קריאות נביאי הבעל, הקב"ה השתיק את כל העולם, כדי שהנביאים לא יגידו שהבעל ענה להם. חז"ל דרשו מהכתוב "ויבנה את האבנים מזבח בשם ה'" שאליהו קרא למזבח שבנה - ה'. חז"ל דרשו מהכתוב "ויאמר מלאו ארבעה כדים מים ויצקו על העלה ועל העצים ויאמר שנו וישנו ויאמר שלשו וישלשו וילכו המים סביב למזבח וגם את התעלה מלא מים" ומהכתוב במלכים ב "פה אלישע בן שפט אשר יצק מים על ידי אליהו" שלאחר יציקת שנים עשר הכדים על המזבח, אלישע יצק על ידיו של אליהו מים מכדו, ובקצות אצבעותיו של אליהו בקעו עשרה מעיינות שמילאו את כל התעלה (שהרי מ-12 כדים לא יכולה להתמלא תעלה בשטח בית סאתים). חז"ל דרשו מהכתוב "ויתנבאו עד לעלות המנחה" ומהכתוב "ויהי בעלות המנחה ויגש אליהו הנביא ויאמר" שאליהו עצר את השמש כשהתחיל לעשות את ההכנות להורדת האש מהשמים. רבי שמלאי דרש מהכתוב "ובדברך עשיתי" שה' ביקש מאליהו לעשות את המעמד עם נביאי הבעל בכרמל.
האלגוריתם ההונגרי
האלגוריתם ההונגרי הוא אלגוריתם אופטימיזציה שפותר את בעיית ההשמה בזמן פולינומי. הוא פותח ופורסם ב-1955 על ידי הרולד קון, שנתן לאלגוריתם את השם "השיטה ההונגרית" משום שהוא התבסס במידה רבה על עבודה קודמת של שני מתמטיקאים הונגריים: דנס קוניג ויאנו איגרווארי.
המתמטיקאי ג'יימס מאנקרס שבחן את האלגוריתם בשנת 1957, מצא שרמת הסיבוכיות שלו היא פולינומית. האלגוריתם ידוע מאז גם בשם אלגוריתם קון-מאנקרס או אלגוריתם ההשמה של מאנקרס. בשנת 2006 התגלה כי קרל גוסטב יעקובי פתר את בעיית ההשמה כבר במאה ה-19, והפתרון פורסם לאחר מותו ב-1890 בלטינית.
דוגמה
בדוגמה פשוטה זו ישנם שלושה אחים: אפרים, מאיר וישראל. אחד מהם צריך לנקות את חדר השינה, שני לטאטא את החצר ושלישי לשטוף את החלונות. כל אחד מהם דורש תשלום שונה עבור כל משימה. המטרה היא למצוא את השיבוץ שייתן את העלות הנמוכה ביותר לביצוע שלוש המשימות. את הבעיה ניתן לייצג במטריצה של עלויות העובדים לביצוע המשימות: יישום האלגוריתם ההונגרי על המטריצה ייתן את העלות המינימלית שהיא 6, עלות זו מושגת על ידי שיבוצו של אפרים לניקוי החדר, של מאיר לטאטוא החצר ושל ישראל לשטיפת החלונות.
ישנן שתי דרכים לנסח את הבעיה: כמטריצה וכגרף דו-צדדי (bipartite graph).
ניסוח כגרף דו-צדדי
קל לתאר את האלגוריתם גם באמצעות ניסוח הבעיה כגרף. נגדיר גרף דו-צדדי שלם בו כל קודקוד בקבוצה הראשונה מחובר לקודקוד בקבוצה השנייה עם n קודקודי עובדים (S) ו-n קודקודי עבודות (T). לכל קשת בקבוצת הקשתות (E) ישנה עלות לא שלילית של c(i,j). אנחנו רוצים למצוא שידוך עם עלות כוללת מינימלית.
האלגוריתם לפתרון הניסוח כמטריצה
נתונה מטריצה של n עובדים ומשימות המכילה את העלויות לשיבוץ עובד למשימה. שלבי האלגוריתם הם:
דוגמה
נתונה מטריצת עלויות שיבוץ של 4 עובדים (j1, j2, j3, j4) ל-4 משימות (m1, m2, m3, m4). מצאו את השיבוץ שיביא את סך העלויות למינימום.
שלב 2: הפחתת האלמנט המינימלי מכל עמודה
אין שיבוץ חד-חד ערכי (עובדים 1 ו-3 משובצים לאותה משימה ללא אפשרות אחרת)
שלב 3.4: חזרה על שלבים 2–3 עד שאין שינוי
אין יותר עמודות שלהן אפסים בשורות מסומנות.
שלב 3.5: העברת קווים על העמודות המסומנות והשורות הלא מסומנות
נסמן את המחיקות בצהוב. את האלמנט המינימלי שלא מכוסה (6), מוסיפים לצמתים ומחסירים מהלא מכוסים: כעת ישנו שיבוץ חד-חד ערכי ולכן אין צורך לחזור על שלב 3. השיבוץ והעלויות (מהמטריצה ההתחלתית):
סך העלות: 140
נונאטאק בלאנט
נונאטאק בלאנט או נונאטאק בלאונט (באנגלית: Blount Nunatak) הוא נונאטאק נישא ברכס פורסטל, בהרי פנסקולה, בארץ המלכה אליזבת, שבאנטארקטיקה.
גובהו של הנונאטאק 1,630 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי הנונאטאק
כל הרי פנסקולה מופו על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנת 1967 ובשנת 1968, בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בשנת 1964.
מקור השם
הנונאטאק נקרא על שמו של הרטפורד אי. בלאנט ( Hartford E. Blount), ששימש עוזר מכונאי מוטס בטייסת VX של צי ארצות הברית, במהלך מבצע דיפ פריז, ב-1956.
חוקים (כתב עת)
כתב העת חוקים הוא כתב עת משפטי של הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. כתב עת זה נוסד בשנת 2009, ומתמקד בהערות והצעות לחקיקה. כתב העת נוסד עקב התחושה כי השיח האקדמי בישראל אינו מפותח דיו בנושאי חקיקה, וכן כדי לחזק את הקשר בין כתיבה אקדמית תאורטית לבין יישומה בהקשר של ניסוח חקיקה.
כתב העת "חוקים" רואה אור פעמיים בשנה, בדפוס ובגרסה אלקטרונית. הגיליון הראשון פורסם בדצמבר 2009. עד מאי 2023, פורסמו 17 גיליונות.
מהלך העבודה בכתב העת
כתב העת "חוקים" מתנהל לפי המודל של כתבי עת סטודנטיאליים אמריקניים, דוגמת "Harvard Law Journal", קרי: ניהולו ועריכתו הן סטודנטיאליות לחלוטין. עורכי וחברי מערכת כתב העת הם סטודנטים מובילים הלומדים בפקולטה. כל שלב בדרך לפרסום מאמר - החל מבחירתו, ניהול תהליך השיפוט ועריכתו הטכנית - מתבצע על ידי סטודנטים. עם זאת, המאמרים המתפרסמים בכתב העת עוברים ביקורת של קוראים חיצוניים (peer review), כנדרש מכל מאמר מדעי.
בכתב העת מתפרסמים מאמרים של טובי המשפטנים בארץ. בין היתר ניתן למצוא פרסומים של: פרופ' ברק מדינה, ד"ר ענת הורוביץ, פרופ' שחר ליפשיץ, ד"ר משה גלברד ועוד.
ייחודו של כתב עת זה מגיע, בנוסף, מכתב העת שמתקיים לצידו "חוקים בקצרה" - כתב העת המקוון של מערכת כתב העת "חוקים". כתב עת זה שונה במהותו מכתב העת העיקרי: הוא אינו יוצא לאור בדפוס, ומטרתו היא לפרסם הערות קצרות לענייני חקיקה אקטואליים, תוך מתן תגובה אקדמית מהירה (יחסית לזו המתבצעת בכתבי עת דוגמת "חוקים ו"משפטים") להצעות חקיקה שעולות על סדר היום הפוליטי.
פוטורצפטור
פוטורצפטור הוא שם כללי למנגנונים ביולוגיים קולטי אור.
סיירת דבורה
יחידת דבורה היא יחידת התערבות במילואים של צה"ל, שמטרתה לתת מענה לאירועי טרור בגבול הצפון. היחידה נקראת על שמה של דבורה דרכלר, ההרוגה הראשונה בקרב תל חי ב-1920. היחידה מחולקת למספר פלגות כאשר כל פלגה כפופה לחטמ"ר אחר בפיקוד הצפון. לוחמי היחידה הם יוצאי יחידות מובחרות בצה"ל תושבי הגליל והסביבה, שמשרתים ביחידה במילואים. את היחידה הקימו תא״ל שלומי בינדר, מאו״ג 91, סא"ל בני מאיר, רע"ן עורף ומיוחדים באוגדה 91 וסרן דרור אורן.
מכון סוורדלין להיסטוריה ותרבות של אמריקה הלטינית
מכון סוורדלין להיסטוריה ותרבות של אמריקה הלטינית הוא מכון מחקר המתמקד בחקר ההיסטוריה של אמריקה הלטינית ותרבותה. המכון השייך לבית הספר להיסטוריה ע"ש זלמן ארן בפקולטה למדעי הרוח ע"ש לסטר וסאלי אנטין שבאוניברסיטת תל אביב.
היסטוריה
באפריל 1999 אישר סנאט אוניברסיטת תל אביב את הקמת המכון להיסטוריה ותרבות של אמריקה הלטינית ובראשו פרופסור צבי מדין. הקמת המכון נעשתה בד בבד עם קיומו של קונגרס עולמי של הפדרציה העולמית ללימודי אמריקה הלטינית והקריביים באוניברסיטה. תחת הכותרת "הים התיכון ואמריקה הלטינית" התכנסו כ-400 חוקרי אמריקה הלטינית והקריביים בכינוס ראשון מסוגו ובהיקפו בישראל. מאז גדל המכון והתפתח וכיום הוא אחד המכונים הפעילים והפוריים ביותר באוניברסיטה. לאחר תקופה ארוכה בה עמד בראש המכון פרופסור רענן ריין, עברה ראשות המכון בשנת 2005 לידי דוקטור חררדו לייבנר. במאי 2008 נקרא המכון על שם משפחת סוורדלין.
על אף פעולתו במסגרת בית הספר להיסטוריה מהווה המכון מסגרת רב-דיסציפלינרית שמטרתה היא קידום לימודי אמריקה הלטינית וספרד באוניברסיטה ופיתוח המחקר אודות חלקי עולם אלו. לשם כך מקיים המכון מגוון פעילויות, עליהן ניתן למנות את קיומו של סמינר מחלקתי שנתי; עשרות הרצאות פתוחות לקהל הרחב בשנה; הקרנות סרטים המלוות בהרצאות רקע שונות; הזמנת מומחים בינלאומיים מרחבי העולם להרצאות וכנסים בארץ; מתן מלגות לתלמידי אוניברסיטה שמחקרם מתמקד בתחומי עיסוקו של המכון לשיפור מיומנויות שפה ונסיעות מחקר הדרושות להשלמת תארים מתקדמים; הרחבת אוסף הספרים האוניברסיטאי אודות אמריקה הלטינית על מנת לשפר את יכולות המחקר ובעיקר קיטלוגו של אוסף וודרו בורה, שנתרם למכון עם מותו של החוקר.
נוסף על פעילויות אלו מקיים המכון מדי שנה כנס בינלאומי המביא לארץ עשרות מומחים בתחום מסוים של לימודי אמריקה הלטינית וחצי האי האיברי, המאפשר גם לחוקרים ישראלים להציג את מחקרם בפני הקהל הרחב ועמיתיהם מחו"ל. החל משנת 2003 נקרא גם כנס זה על שם וודרו בורה. החל משנת 2004 מקיים המכון, בשיתוף עם החוג ללימודים ספרדיים ולטינו-אמריקאים של האוניברסיטה העברית בירושלים ובתמיכת שגרירות ספרד בישראל ומכון סרוונטס, כנס ארצי תחת הכותרת "מחקרים חדשים בהיסטוריה ותרבות של ספרד ואמריקה הלטינית". כנס זה מהווה במה ייחודית להצגת תחום לימודים זה בעברית ובישראל.
המכון מוציא לאור את סדרת הספרים איברו-אמריקה בעריכת צבי מדין ורענן ריין, המוקדשת כולה למחקר מקורי, ישראלי ומתורגם כאחד. נוסף על כך מוציא המכון לאור את כתב העת Estudios Interdisciplinarios América Latina y el Caribe, הרואה אור באנגלית, ספרדית ופורטוגזית החל משנת 1990 (טרם ייסוד המכון).
אלימלך פרלמן
אלימלך (מיילך) פרלמן היה איש ציבור וסוחר ביישוב הישן בירושלים במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, מראשי עדת החסידים בירושלים. רכש והרחיב את בתי שכונת "בתי פרלמן" הסמוכה למאה שערים, הקרויה על שמו. בית מסחרו שכן ברחוב יפו – בית פרלמן.
ביוגרפיה
אלימלך פרלמן התייתם בילדותו. בשנת 1845 עלה לארץ ישראל כילד עם אמו האלמנה וסבו הרב כהנא-שפירא והם התיישבו בירושלים. סבו הצטייד במכתב המלצה מרבי צבי הירש מרימנוב, ובו כתב עליו: "אתכם לבקש רחמים עבורו לכבדו ולקרבו בכל מיני קירבות כי לו יאתה הכבוד והתהלה ולעטרו בכבוד והדר ולעמוד לו לימין בכל משאלות לבו". הרב כהנא שפירא נפטר בט"ו תמוז תרי"ב (1852) ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
פרלמן נשא את בתו של רבי ברוך בנימין זאב ("וולף") וינשטוק, שהיה הדיין הראשון של העדה החרדית האשכנזית בירושלים, אבי משפחת וינשטוק בירושלים. בשנת 1880, לאחר נישואיו, החל אלימלך פרלמן לסחור בברזל ובחומרי בניין. בית המסחר שלו לחומרי בנין וברזל היה הראשון בירושלים בבעלות יהודית. בתחילה בית המסחר שכן בעיר העתיקה. כעבור זמן העביר את בית המסחר אל רחוב יפו, מחוץ לחומות העיר העתיקה. היה זה בית המסחר היהודי הראשון בירושלים שפעל מחוץ לעיר העתיקה.
בשנת 1887 הוקמה שכונת "עיר שלום" סמוך למאה שערים. כעבור כמה שנים רכש פרלמן את בתי השכונה עם קרוביו והוסיף בתים נוספים סביבה, והשכונה נקראה "בתי פרלמן" על שמו. רחובות השכונה הקטנה צרים ומותאמים לעגלות סוסים, ואין אפשרות כניסה לכלי רכב. לשכונה שני רחובות: רחוב אדמון ורחוב הרב יוסף גרשון (לשעבר: חנן). לימים, בין דייריה היה הרב יוסף שלום אלישיב.
פרלמן היה מעסקניה החשובים של עדת החסידים בירושלים. הוא עמד בראש וניהל מוסדות רבים בירושלים. היה מפעילי "ועד האחדות" שהוקם בשנת 1895 לשיתוף פעולה של המנהיגים האשכנזים והספרדים בירושלים ובקשרים בינם לבין השלטון העות'מאני. נמנה בוועד של עשרת היהודים שבאו לקבל את הקיסר הגרמני, וילהלם השני, בביקורו בירושלים ב-1898. חתם על מודעת ברכה לרב שמואל מוהליבר שביקר בירושלים בסוף המאה ה-19.
בשנת 1925 התכנסה הנהלת לשכת המסחר בארץ ישראל, באספה התפטר אלימלך פרלמן מהנהלת הלשכה. בשנת 1926 נבחר אלימלך פרלמן לוועד למען תוצרת הארץ.
סטיגמה
סְטִיגְמָה היא אפיון של אדם כשונה מאחרים, לרוב באופן הנתפס כשלילי. לדוגמה: האדם בעל הסטיגמה נתפש כאדם רע, חלש, נכשל, מוגבל, בעל מום או חולה, ולכן הוא הופך בעיני החברה מאדם שלם ורגיל לאדם פחוּת-ערך ונחות.
החברות השונות בעולם יצרו אמצעים שונים כדי לסווג את האנשים בכל חברה וחברה, ואת האפיונים הנתפסים כרגילים וטבעיים לעומת אלו הנתפסים כסטיגמה באותה חברה. כאשר נכנסים למערכת חברתית מסוימת ניתן להבחין כבר ממבט ראשון באפיונים האישיים ולזהות את "זהותו החברתית" של כל אדם.
השפעת הסטיגמה על הפרט הסוטה פועלת כמעגל קסמים, כמשוב חיובי החוזר ומגביר את התהליך שהוחל בו. החברה מצרה את צעדיו של הסוטה בתחומי הכלכלה, החברה והמשפחה. נסגרות בפניו אפשרויות עבודה, קשריו העסקיים נפגעים ויכולתו לתפקד נפגמת. הוא נתקל ביחס של חשד, איבה, או סקרנות.
סטיגמה היא מאפיין שלילי המקביל בין בעל המאפיין (או הנתפס כבעל מאפיין זה) לבין אחרים. זוהי הדרך בה אנשים בחברה מתייחסים לקבוצה חברתית על פי הסטריאוטיפים והדעות הקדומות הקיימות כלפי אותה קבוצה, מקורן של אלו בחוסר ידע ובחוסר הבנה. יש המדגישים את אופייה הסטריאוטיפי של הסטיגמה. סטריאוטיפ היא דעה הקושרת בין קבוצה של אנשים (ולא פרט) לבין תכונה אחת או יותר, וכך היא בעצם הכללת יתר. הסטיגמה כרוכה בסטריאוטיפים שליליים, בדעות קדומות, בדחייה ובאפליה. למעשה, יחס זה משקף את הקשר בין הרכיבים הקוגניטיביים (סטריאוטיפים), הרגשיים (דעה קדומה) וההתנהגותיים (אפליה) של התגובות המבוססות על קטגוריות.
מקור המילה
מקור המילה "סטיגמה" יווני. משמעותה המקורית של המילה היא סימני היכר גופניים שנועדו להבליט משהו שלילי ויוצא דופן המעיד על מעמדו הנחות של הפרט. היוונים נהגו לצרוב את גופם של אנשים מסוימים: עבדים, פושעים, בוגדים וכו', כדי שהציבור ידע ויזהה אנשים אלו, וירחק מהם. צורות ענישה מתייגות, כגון הטבעת אות קלון, נועדו לא רק להכאיב לעבריין ולייסרו, אלא גם להשפילו בפומבי ולהרתיע עבריינים בכוח. הסטיגמה - הזיהוי הפומבי כעבריין או פושע, מהווה גורם הרתעה יעיל הרבה יותר מעונשים רבים.
מאז בוא הנצרות נוספו עוד שתי משמעויות למושג סטיגמה. האחת הורתה על סימני היכר גופניים של חסד עליון בצורה של פריחות הפורצות על העור (מוכר גם כמושג "סטיגמטה"), והשנייה היוותה רמז רפואי לרמז הדתי והורתה על סימני היכר גופניים לליקוי גופני.
בימינו משתמשים במונח במידה רבה בדומה למשמעות המילולית המקורית של המילה, אבל בייחוס לחרפה עצמה, יותר מאשר לעדות הגופנית שלה. בנוסף חלו שינויים בסוגי החרפה הנכללים תחת ההגדרה של סטיגמה.
מרכיבים
לסטיגמה שלושה מרכיבים:
המרכיב הראשון הוא סטריאוטיפים – מבני ידע שהאדם משתמש בהם כדי לאפיין קטגוריות חברתיות. סטריאוטיפים מייצגים אמונות מוסכמות על קבוצות חברתיות שונות, והם יכולים לעזור ביצירת התרשמות ראשונית וציפיות ראשוניות מהאדם השייך לקבוצה החברתית המתויגת. תהליך הבניה של הסטיריאוטיפ מושפע מאמונות תרבותיות. כמו כן, ייתכן כי עכבות לא מזוהות של אירועי עבר, מובילות לשיוך תכונות לחברים בקטגוריה מסוימת. סטריאטופים הם פעמים רבות אוטומטיים ומשתמשים בהם כדי לעשות שיפוטים מהירים ביותר. על כן, ייתכן כי הם מופעלים בצורה לא מודעת (מבחן אסוציאציות חבויות). עם זאת, סטריאוטפים יכולים להיות מופעלים גם בצורה מודעת ובמודעות מלאה לגבי ההנחות שבבסיסם.
המרכיב השני הוא דעות קדומות – אנשים בעלי דעה קדומה מפנימים את הסטריאוטיפים השליליים (לדוגמה, "זה נכון שכל האנשים עם מחלות נפשיות עושים דברים לא צפויים"), ויוצרים כתוצאה מכך תגובה רגשית שלילית כללית ("אנשים עם מחלת נפש מפחידים אותי"). דעות קדומות מכילות בדרך כלל מרכיב של הערכה שלילית.
המרכיב השלילי בסטיגמה הוא אפליה – תגובה התנהגותית המתבססת על דעה קדומה כלפי קבוצת מיעוט מתויגת, הגורמת לפגיעה בחברי הקבוצה.
גורמים לתופעת הסטיגמטיזציה
סטיגמה כמוצא לתוקפנות והשלכת אשם - לחברה יש צווים נורמטיביים, דרישות ואיסורים. הפנמתם הלקויה יוצרת קונפליקטים ולחצים להפרת הנורמות, כשהיא גורמת על ידי כך לרגשות אשם. רגשות אלו מביאים להתעוררות דחפים לתיוג אחרים שהתנהגותם הגלויה נוגדת את אותן הנורמות.
המתויג כשעיר לעזאזל - הפניית התסכול כלפי המקור האמיתי שעורר את התוקפנות עלולה להיות הרסנית ומסוכנת לאגו של אנשים ולכן הם מייחסים את התנהגותם למושא אחר, בעל משמעות סמלית. כך במקום לשנוא את מושא הכוח מעורר התוקפנות, מכוונות הטינה כלפי חסר האונים. ההתקה וההשלכה (ראה מנגנוני הגנה) מסבירים את הכישלון על ידי העברת האחריות לשעיר לעזאזל.
משהו נחות יותר - הסטטוס החברתי של האדם הוא יחסי, הפרט עשוי לנסות ולשפר את מעמדו והישגיו על ידי תיוגם והשפלתם של אחרים.
ביטול הישגי האחר - זהו סוג של השגת הערכה עצמית על ידי השפלת האחר. במקרה זה הסטיגמה מוטלת על הישגי האדם כדי שיראו פחות מרשימים.
אין אונים - במקרים מסוימים נאלצים החלשים למכור את שרותיהם או נכסיהם במחירים נמוכים במיוחד. נכונותם של החלשים יותר להציע את המשאבים העומדים לרשותם במחיר נמוך פוגעת בקבוצות החזקות. פגיעה זו גורמת לאיבה המופנית כלפי החלשים יותר וגורמת לתיוגם. הסטיגמה של סטייה מוטבעת גם באלו שפשוט לא מסוגלים להשיב מלחמה. המתייגים נוטים להעדיף כמושאים לפעולותיהם את אלו שאין לצפות מהם לתגובה מכאיבה.
סטיגמה כביטוי של יחסי כוחות חברתיים - הגורם המפעיל את התהליך המביא להפרדה בין הפושע ובין שומר החוק הוא כוחו היחסי של המתייג. הסוטה, הפושע, או הטיפוס האנטי חברתי הוא מי שמוגדר ככזה על ידי קבוצה בעלת כוח לעשות זאת. תיוגו של אדם כסוטה, מוזר, מופרע, נוקשה, נובע ממערכת יחסי הסמכות והכוח בחברה. מישל פוקו דגל בגישה זו.
וולבי גריי
אנטומיה
וואלבי גריי היה בעל חיים חינני ורזה, והתאפיין במבנה גוף קומפקטי ועגול עם אוזניים צרות ועגלגלות. הראש שלו היה רחב וקצר עם חרטום משולש. העיניים והחוטם שלו היו בינוניים ושחורים. הגפיים הקדמיות שלו היו קצרות ביותר ובעלות טפרים דקיקים וחדים, והגפיים האחוריות היו ארוכות וחזקות יחסית עם 3 אצבעות בעלות 4 טפרים. הזנב היה דק וארוך למדי. אורך ראש וגוף הזכרים היה עד 810 מ"מ, ושל הנקבות עד ל-840 מ"מ. אורך זנב הזכרים היה 730 מ"מ, ושל הנקבות עד 710 מ"מ.
הפרווה של וולבי גריי הייתה קצרה ודקה למדי, והייתה מורכבת משערות צפופות דמויות צמר. הצבע הכללי של מין זה היה אפור-חום אפרפר בהיר, עם גוון צהבהב כהה על הגב; אזור הגחון והחזה היה צהבהב חיוור. הכתפיים והצד האחורי של האוזניים היו עם גוון אדמדם, כשהצד הפנימי של האוזניים היה לבנבן וקצוותיהן היו שחרחרים. מאחורי הכתפיים ועד לבסיס הזנב הפרווה הייתה מסומנת בכתריסר פסים דהויים רוחביים בדומה לנומבט, והם היו בצבע אפור בהיר וכהה לסירוגין. הזנב היה בצבע אפור חיוור בבסיס, והפך לחיוור יותר ויותר עד צבע כמעט לבן בקצהו. הגפיים והרגליים היו בצבע חום בהיר וחיוור בניגוד בולט לכפות הידיים והרגליים השחורות. מעל העיניים היו גבות לבנות בולטות. בדומה לצבי לוולבי גריי היה פס שחור עבה ובולט מהעין עד לאף, והוא גבל בפס לבן עבה יותר מתחתיו, שהיה מתוח מהשפתיים לאורך הלחי - כמעט עד לאוזן. סביר להניח שהמרקם של פרוות הוולבי השתנה בין העונות ובין הזכרים לנקבות.
אקולוגיה
וולבי גריי היה אנדמי ליבשת אוסטרליה ולטריטוריות דרום-מערב ויקטוריה ודרום-מזרח אוסטרליה הדרומית. בעת תחילת ההתיישבות האירופאית הטווח שלו היה מוגבל לאזור מישורי פלינדרס שלחופי האוקיינוס ההודי (בין הרי החיץ הגדול להרי פלינדרס) באזור שבו מצוי השפך של נהר מארי לאוקיינוס. עם זאת, שרידי עצמות מצביעים על כך שבתקופות מוקדמות יותר הייתה לו הפצה רחבה יותר בחוף הדרומי - כולל באי הקנגורו ובטסמניה.
בית הגידול המועדף על וולביי גריי היה מורכב מאזורי מרעה-מישוריים וערבות-עשב קצרות בתחומי הביצות, וכן בערבות עשב גבוהות ופתוחות על קרקעות חימר שבין רכסי ההרים. אזורים אלה התאפיינו בעצי אקליפטוס ובכמות משקעים גבוהה למדי. הטמפרטורות בתחומי המחייה ההיסטוריים שלו מתאפיינים בטמפרטורה של 10–30 מעלות ובכמות משקעים ממוצעת של 250–500 מילימטר לשנה.
וולבי גריי היה ידוע כבעל חיים חברתי ונטה לחיות בקבוצות קטנות. לעיתים קרובות היה ניתן לראות מספר פרטים רועים או נחים יחדיו. באזורים עם סביבת מחיה העני במשאבים, וולבים אלו נטו להיות בודדים בדרך כלל. מעבר לכך אין שום מידע זמין על האקולוגיה וההרגלים של המין, וסביר להניח שנתוני הרבייה שלו דמו למיני וולבי אחרים.
הכחדה
החל מהגעת האירופאים ליבשת, אוכלוסיות וולבי גריי צומצמו במהירות. בין שלל האיומים שצצו באותה תקופה ניתן למנות את תרבות הציד של האירופאים לפרוותו היפה של הוולבי ולספורט, הבאתו של השועל האדום לאוסטרליה שצד את הוולבים בקלות יחסית, ובעיקר אובדן בית הגידול שהתבצע על ידי ייבוש המוני של ביצות וסילוק הצמחייה מאזור בית גידולו ההיסטורי בסביבות 1862. בעקבות כך וולביי טולאץ' נעלמו במהירות מרוב הטווח שלהם והוגבלו יותר ויותר לאזורים מבודדים.
בשנת 1920, נעשו מאמצי שימור כדי לנסות ולהציל את הוולבי שעמד על סף הכחדה. התוכנית הייתה ללכוד את הפרטים האחרונים ששרדו ולגדל אותם בשבי. מאמץ זה הסתיים באסון לאחר ש-10 פרטים מתוך 14 וולבים נהרגו בטעות בניסיון ללכוד אותם. 4 הפרטים הנותרים שרדו בשבי למשך תקופה מסוימת. ניסיון נוסף להעביר את הוולבים לאזור מוגן היטב באי הקנגורו לא נחל הצלחה. התצפיות האחרונות על וולביי גריי בטבע נרשמו בשנת 1924, והוולבי האחרון הידוע שרד בשבי עד שנת 1939. למרות זאת, מחקרים מקיפים שהתנהלו על ידי שירות הפארקים הלאומים של אוסטרליה באזור בית גידולו ההיסטורי, קיבלו מפי המקומיים דיווחים שנחשבים כאמינים על כך שהוולבים הללו היו חיים עדיין באזור בסביבות 1970. מכיוון שחלפו 50 שנה ללא צפייה וודאית בפרט חי, ארגון השימור IUCN מסווג את וולבי גריי כבעל חיים ש"נכחד" (EX).
אווי רצ'י
אווי רצ'י (נולדה ב-30 באפריל 1990) היא זמרת, שחקנית ומנחת טלוויזיה אלבנית.
קורות חייה
רצ'י נולדה ב-30 באפריל 1990 בדורס שבאלבניה, וגדלה באתונה, בירת יוון. את אהבתה למוזיקה פיתחה כשהייתה צעירה בזכות אמה, שהופיעה כזמרת מקצועית בקונצרטים ולימדה נגינה על צ'לו. אביה היה ביוכימאי. רצ'י למדה נגינה על פסנתר ופיתוח קול. ביוון השתתפה במספר אירועים מוזיקליים שונים בעיקר כסולוסטית, אם-כי לעיתים הצטרפה למקהלה גדולה או ליוותה את המבצעים עם פסנתר. כמו כן, היא פיתחה קריירה גם כדוגמנית.
בשנת 2010 הוציאה את הווידאו קליפ הראשון שלה לשיר "I Ngjan Asaj", שהופק על ידי פרו-וידאו. זה היה שיתוף הפעולה הראשון שלה עם המלחין פלורי מומאסי, והוא הפך ללהיט בקרב מדינות הבלקן. בדצמבר הוציאה את "Dhe Jemi Te Dy" לאור. את מילות השיר חיבר מומאסי, והקליפ שלו הופק על ידי אנטרמדיה. הוא קיבל את פרס "עריכת הווידאו הטובה ביותר" מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האלבני.
רצ'י ביצעה את שיר הנושא של הסרט Lover.S, בו שיחק פרנצ'סקו טראוורס. הווידאו קליפ שלו צולם בפירנצה שבאיטליה. לאחר מכן הוציאה את להיט הקיץ "Si Limonade" ועיבוד מחדש ל-"Jeton Tek Ti Remix", שהופק על ידי די ג'יי אריאן. רצ'י גם הגישה תוכנית מוזיקלית משלה בשם "World and Retro Music" ברדיו פלר. היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת פירנצה, קיבלה תואר ראשון בתקשורת, רדיו ועיתונות, ובהמשך גם תואר שני באותו התחום.
אודיגו
אודיגו (Odigo) הייתה תוכנת מסרים מיידיים שבה חלק גדול מהקשרים החברתיים נוצרו על ידי בחירת משתמשים אקראית ולא רק בהתאם לבחירת שמות מוכרים מראש, כפי שהיה נהוג בתוכנות המסרים המיידיים עד אותה תקופה.
החברה נוסדה בשנת 1998 בהרצליה על ידי משה זילברשטיין ונרכשה בשנת 2002 על ידי חברת קומברס תמורת כעשרים מיליון דולרים. קומברס שילבה רכיבים מאודיגו בפתרונות מסרים מיידיים שפיתחה לטלפונים ניידים, אולם בשנת 2007 הודיעה על השבתת השירות והשרתים של אודיגו.
מקור השם 'אודיגו' הוא במילה היוונית "οδηγώ", שמשמעותה "אני קובע".
חברת אודיגו דיווחה ששעתיים לפני פיגועי 11 בספטמבר 2001, שני עובדים של החברה בהרצליה פיתוח, קיבלו מסר עוין בשפה האנגלית, שאף שלא היה ספציפי, התריע על כל שהתקפת טרור צפויה להתרחש. העובדים לא מסרו למעסיקם על המסר עד לאחר ששמעו דיווחי חדשות על התקפת הטרור בארצות הברית. לאחר מכן דיווחו העובדים להנהלה על המסרים שקיבלו. החברה איתרה את כתובת ה-IP שממנה נשלחה ההודעה והעבירה את המידע ל-FBI של ארצות הברית כדי שיוכל לאתר את ספק האינטרנט שממנו יצאה ההודעה ומשם לאתר את שולחי ההודעה. כאמור, תוכנת אודיגו הייתה ייחודית בכך שמשתמשיה יכלו לאתר משתמשים על ידי מאפיינים דמוגרפיים וכך נשלחה ההודעה לעובדי אודיגו. עיתון הוושינגטון פוסט מסר שתוכן ההודעה הייתה שפעולה כלשהי תתרחש, ושההודעה כללה גם נאצה אנטישמית בסופה. לשון ההודעה הייתה "something big was going to happen in a certain amount of time".
גשר רוברט פ. קנדי
'''גשר רוברט פ. קנדי ובשמו הקודם גשר טרייבורו (באנגלית: Robert F. Kennedy Bridge''') הוא מבנה המורכב משלושה גשרים, המחברים את הרבעים השונים של העיר ניו יורק: הברונקס, מנהטן וקווינס. הגשר עובר מעל האי וורד והאי רנדל שהיו מצויים בין הרבעים ואוחדו יחד על ידי ייבוש הים.
הגשר עובר מעל תעלת הל גייט (חלק מאיסט ריבר), נהר הארלם, ולשון הים ברונקס.
בניית הגשר
גשר רוברט פ. קנדי תוכנן בשנת 1929 והכוונה הייתה לבנותו על ידי הנפקת איגרות חוב של העיר ניו יורק. אולם עם קריסת הבורסה בשנת 1929, לא היה ניתן לגייס כספים לבניית הגשר. עוזר מושל מדינת ניו יורק, רוברט מוזס, לקח על עצמו את פרויקט בניית הגשר והקים לצורך כך את רשות גשר טרייבורו. עבודות בניית הגשר החלו בשנת 1930. היחסים העכורים בין מוזס לנשיא ארצות הברית, פרנקלין רוזוולט איימו למנוע תמיכה פדרלית בפרויקט במסגרת הניו דיל, אולם לחץ בדעת הקהל שהציג את רוזוולט כפוליטיקאי קטן הכריחה אותו להעביר את הכספים והגשר נפתח לתנועה ב-11 ביולי 1936 במעמד הנשיא. עם השלמתו עברו הכנסות הגשר את הציפיות, והוא היה לפרויקט לדוגמה של הרשות לעבודות ציבוריות.
עלותו של הגשר עלתה על עלות הקמת סכר הובר. על מנת להקים את הגשר הובאו לעיר ניו יורק מלט ממפעלים צפוניים המצויים במדינת מיין ועד מפעלים דרומיים המצויים במדינת מיסיסיפי. כמו כן יער שלם במדינת אורגון נכרת על מנת לשמש פיגומים עבור הגשר.
שימוש בגשר
ההכנסות מהאגרה של המעבר בגשר מגיעות ל-933 מיליון דולר מדי שנה (נכון ל-2002) - וכיום משמש כמקור מימון עיקרי לרשות התחבורה העירונית של ניו יורק. עוברים בגשר כ-200,000 כלי רכב מדי יום.
ספר החינוך
ספר החינוך הוא ספר המתאר את כל תרי"ג (613) המצוות שמופיעות בתורה על פי מניינו של המחבר. הספר נכתב בתקופת הראשונים (בשלהי המאה ה-13) בהמשך למסורת רחבה של מוני מצוות, ביניהם הספרים ספר המצוות לרמב"ם, ספר מצוות גדול וספר מצוות קטן.
שלא כקודמיו, מתאר בעל ספר החינוך גם את טעם המצווה (בלשונו: "שורש המצווה"), דיניה, העונש המוטל על מי שלא מקיים אותה ופרטים נוספים. ישנן שיטות אחדות לברירת ציוויי התורה שמוגדרים כ"מצוות", וספר החינוך בחר כמקור עיקרי את מניין המצוות של הרמב"ם. בחלק מהמצוות שהרמב"ן משיג עליהן ומציע לא למנותן או למנותן באופן אחר, משלב המחבר את דעת הרמב"ן ואת נימוקיו.
על הספר נכתבו פירושים רבים המבארים דבריו ודנים במקורותיו, המפורסם מביניהם הוא "מנחת חינוך".
זמן חיבור הספר
ההנחה היא שהספר נכתב לקראת סוף המאה ה-13, בין 1274 (שנת פטירת הרמב"ן) ל-1310 (שנת פטירת הרשב"א).
במצווה ש"ל, כותב בעל ספר החינוך את המניין לשנות השמיטה, ועל פיו ניתן לקבוע כי הספר נכתב ב-1257 או ב-1258. מניין זה אינו מסתדר עם העובדה שהרמב"ן, שנפטר יותר מעשר שנים מאוחר יותר, מוזכר בספר כמי שכבר עבר מן העולם. קושי זה יכול להתיישב בכך שמאוחר יותר הוסיפו לשמו של הרמב"ן את ברכת המתים.
זהות המחבר
מחברו של ספר החינוך בחר להעלים את זהותו, ומתאר את עצמו, בהקדמתו לספר, רק כ"איש יהודי מבית לוי ברצלוני". בדבריו במצווה שט"ו, יש רמז לכך שכתב פירוש על מסכת ביצה, אך לא נמצא חיבור מעין זה.
בשער של מהדורת הדפוס הראשונה של הספר (דפוס ונציה, רפ"ג) נכתב שמחברו היה "הרב רבי אהרן זלה"ה". המסורת הרווחת מייחסת את הספר לרבי אהרן הלוי (הרא"ה) מספרד, וכך נכתב ברוב המהדורות של ספר החינוך, אך אין לכך ראיות מכריעות. במחקר מקובל כיום שייחוס זה מוטעה (ישנן סתירות רבות בין ספרו של הרא"ה 'בדק הבית' לתוכן ספר החינוך; הרא"ה היה תלמיד מובהק של הרמב"ן, אך כותב ספר החינוך אינו מוסיף שום תוארי כבוד לשם הרמב"ן כשמזכירו ועוד); לדעת פרופ' ישראל מ' תא-שמע, מחבר הספר הוא ר' פנחס הלוי, אחיו של הרא"ה. הוא הסתמך על כמה מקבילות בין דברי החינוך למובאות בשמו של ר' פנחס. בדעה זו צידד גם ר"מ הרשלר. הרב דוד מצגר, בהקדמה לספר במהדורת מכון ירושלים, משער שמחברו של ספר החינוך הוא אחד מתלמידי הרשב"א, והתבסס על כך שישנם מקרים רבים בהם החינוך אומר דברים בשם רבו, והם מופיעים בספרי הרשב"א.