cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משרד החוץ
מינויים וקידום עובדים במשרד
עבודת משרד החוץ מחייבת מבנה וארגון שונים של כח אדם מאלה של יתר משרדי הממשלה. על פי הסדרים בין הנהלת המשרד לוועד העובדים ולנציבות שירות המדינה, נקבע כי בשירות המדיני ובשירות החוץ המנהלי לא ימונו עובדים למשרות בישראל ומחוצה לה על פי מכרזים פנימיים, כנהוג בשאר משרדי הממשלה, אלא בידי ועדות מינויים של המשרד (ועדת מינויים לראשי נציגויות, ועדת מינויים עליונה וועדת מינויים שנייה). עם זאת, הממשלה יכולה למנות, על פי המלצת שר החוץ וחוות דעת נוספת של ועדת המינויים בנציבות שירות המדינה, 11 ראשי נציגויות דיפלומטיות. מינויים אלה פטורים ממכרז פומבי ואינם נדונים בוועדות המינויים של המשרד.
ועדת המינויים לראשי נציגויות מחליטה על מינויים לראשי נציגויות (שגרירים וקונסולים כלליים) בכפוף לאישור הממשלה, ועדת המינויים העליונה מחליטה על מינויי סמנכ"לים וראשי אגפים. ועדת המינויים השנייה מחליטה על מינויים בדרגות נמוכות יותר: עד ראש חטיבה בישראל ועד ציר מחוץ לישראל, ובנוסף היא מחליטה גם על קידום עובדים - העלאה בדרגה או מעבר של עובד משירות לשירות. התקנון קובע ששיבוץ עובד בתפקיד או העברתו לתפקיד אחר טעונים אישורה של ועדת המינויים המתאימה.
מערך הנציגויות
משרד החוץ מפעיל ברחבי העולם כמאה משלחות דיפלומטיות, מתוכן כשמונים שגרירויות, כעשרים קונסוליות כלליות ומשרדי ייצוג וחמש משלחות מיוחדות. בשל העובדה שלישראל יחסים דיפלומטיים עם כ-160 מדינות, רבות מהשגרירויות מואמנות ליותר ממדינה אחת. בנוסף, לישראל כעשרה שגרירים ניידים היושבים בירושלים ומואמנים למדינות שונות ברחבי העולם.
אגפים תפקודיים במשרד
האגפים התפקודיים, בשונה מן האגפים המרחביים אשר מחולקים לפי חלוקה גאוגרפית, מחולקים על פי התמחותם בנושא מסוים, כל אחד מן האגפים מרכז את הטיפול לפי התמחותו.
אגף תקשורת והסברה
אגף תקשורת והסברה הוא חלק ממערך דיפלומטיה ציבורית של משרד החוץ והוא אחראי על ההסברה במשרד. האגף מורכב ממספר יחידות: חטיבת הדוברות, מחלקת הסברה, מחלקת דיפלומטיה דיגיטלית, מחלקת מידע והפקה ומחלקת מינהל ותקציב. האגף מקיים את הקשר עם העיתונות הישראלית והכתבים הזרים, מספק ומפיץ מידע לגורמים הרלוונטיים, בכללם נציגויות וכתבים זרים, ועוסק בייצור חומר הסברה כתוב בנושאים שונים ובשפות שונות. האגף גם מנהל פרויקטים מיוחדים כמו משלחות נוער, קשר עם קמפוסים אוניברסיטאיים, שיגור מרצים והשתתפות בתערוכות ובמסעות יחסי ציבור. בנוסף, האגף מרכז את הטיפול בעיתונות העולם הערבי ובתקשורת הערבית.
בעשור האחרון נדרש האגף להתמודד עם שידורי טלוויזיה "נמרצים" במיוחד, המעבירים שידורים בזמן אמת לכל בית ברחבי העולם. תופעה זו של הכפר הגלובלי מצריכה מיומנות דינאמית של האגף שכן המידע מתחדש ומשתנה חדשות לבקרים, ובמיוחד עם הופעות תדירות של תמונות ופרשנויות בלתי מאוזנות ואף עוינות של אירועים בתחום הפעילות הצבאית הישראלית.
מדיניותה של ישראל מהווה לעיתים מכשול גדול עבור עבודת ההסברה של המשרד. סוגיית הפעילות של צה"ל בשטחים ובמעבריהם, סוגיות המאחזים ביהודה ושומרון וגדר ההפרדה המתועדות יום יום מתקבלות כולן בגינוי ובדה לגיטימציה על ידי מדינות וארגונים בעולם (ארגוני זכויות אדם כאמנסטי ועדאלה מדווחים על הפרת זכויות אדם בשטחים, בית הדין הבינלאומי לצדק פסק שעל ישראל לפנות מאחזים ולהפסיק את בניית הגדר, אי פינוי המאחזים הבלתי חוקיים מהווה אי קיום של הסכמים עם ארצות הברית). במקרה של הפצצת הכור בעיראק וקודם לה, התקשה המשרד עד מאוד להסביר על הצורך במניעת נשק בלתי קונבנציונלי מעיראק, שעה שמדינת ישראל איננה חתומה בעצמה על אמנת אי הפצת נשק גרעיני NPT. משה שרת טען ש"דעת קהל אוהדת לישראל היא תנאי הכרחי לשמירת ביטחונה של המדינה" ו"כל מבצע צבאי רציני... מחייב הכנה יסודית של דעת קהל". שרת היה מן המצדדים בהכנסת שיקולים הסברתיים לדרך קביעת פעולות צבאיות, מטעמים אלה התנגד לפעולות התגמול בשנות ה-50, פעולות שלדעתו הובילו לנזק הסברתי.
יש הטוענים שכתוצאה ממספרם הדל של העובדים במשרד החוץ, מספר האנשים מצומצם בהתאמה בקרב העוסקים בעבודת ההסברה במשרד הראשי ובנציגויות מחוץ לישראל, מה שמקשה על האגף לתת מענה הולם לצרכיו. בנוסף, תקציב ההסברה של משרד החוץ קטן בהשוואה למשימותיו של האגף.
האגף סובל גם מבעיית תיאום עם גורמי הביטחון ועליו להתמודד שוב ושוב עם שיקולי ביטחון שדה וסודיות בשחרור חומר מול שיקולי תועלת והסברה. כך קורה שבמצב של משבר, לעיתים אין למשרד החוץ שליטה על מקורות המידע, עליו להיות ניזון ממערכת הביטחון, בעוד לאלה יש עדיפות של חיסיון על פני שיקולי הסברה.
חטיבת התפוצות
היחידה היא חלק ממערך דיפלומטיה ציבורית במשרד החוץ והיא מקיימת את הקשר בין המשרד לקהילות היהודיות בעולם. משה שרת טען ש" שדיפלומט ישראלי ממלא תפקיד כפול: נציגה הרשמי של ישראל כלפי הממשלה שהוא מואמן אליה, ושליח לקהילה היהודית החיה בארץ שירותו". בפעולותיה, החטיבה מנסה לגבש הסכמה על נושאים שבסדר היום המדיני, ולשלב בהם את הקהילות. החטיבה מבקשת בדרך זו להשיג גם סיוע ותמיכה בישראל מן הקהילות. חלקן של הקהילות עשירות ובעלות השפעה, והן יכולות לסייע במישור הכלכלי ובמישור המדיני מול הממשלות במדינותיהן. מסיבות אלו הלכה הלך והתחזק הקשר, ובמיוחד עם היהודים בצפון אמריקה. תוך קיום הקשר, מעדכנת החטיבה את הקהילות בהתפתחויות המדיניות והביטחוניות ובהשלכות לכך מבחינת מעמדה של מדינת ישראל. מאידך, המשרד מזהה ועוזר לקהילות שזקוקות הן לסיוע. התיאום והעבודה נעשים באמצעות הנציגויות באותן המדינות ופגישתם של בכירים ישראלים עם הקהילות ועם מנהיגיהם. נושא בו החטיבה מעורבת מאוד הוא המלחמה באנטישמיות, לה היא מקנה עדיפות גבוהה בפעילות המדינית. החטיבה מקיימת מעקב אחר גילויי האנטישמיות ומנחה את הנציגויות לפי התפתחויות בתחום זה.
האגף לעניינים אסטרטגיים
האגף לעניינים אסטרטגיים כולל חמש מחלקות ביניהן:
המחלקה לבקרת נשק אחראית לטיפול בכל העניינים הנוגעים לאמנות בינלאומיות ולמסגרות מולטילטרליות בתחום הנשק הקונבנציונלי והבלתי קונבנציונלי (גרעיני, כימי ביולוגי וטילי קרקע קרקע). כמו כן היא מטפלת במנגנונים לשיתוף פעולה בין המדינות המפותחות, מנגנונים המיועדים להסדיר ולהגביל נגישות של מדינות בעייתיות לציוד ידע וטכנולוגיות בתחומים צבאיים ודו-שימושיים. המחלקה עוסקת בנורמות חדשות בפורומים בינלאומיים בנושאי נשק קל ומוקשים. המחלקה מרכזת את הטיפול הבינמשרדי בהקשר ליוזמות בתחום הטילי, כגון: קוד ההתנהגות בתחום טילי קרקע קרקע. המחלקה אחראית לייצוג ישראל בפורומים או"מיים, כגון הוועדה הראשונה, ועדת פירוק הנשק בז'נבה, כמו כן היא שותפה מטעם משרד החוץ לפעילות מול הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית בווינה.
המחלקה לביטחון אזורי עוסקת ב-3 מכלולים עיקריים כלהלן:
האגף לעניינים קונסולריים
האגף לעניינים קונסולרים מעניק מענה לאזרחים ישראלים השוהים מחוץ לישראל וכן לאזרחי מדינות העולם המבקשים להגיע למדינת ישראל, באמצעות קונסוליות הפזורות מחוץ לישראל והמטה בישראל.
השירות הקונסולרי החל לפעול מיד לאחר הקמת המדינה. בשנותיו הראשונות הוא טיפל בעיקר בשארית הפליטה ובמעפילים במחנות הגירוש בקפריסין. מאז משמשת החטיבה כמרכז תיאום בין המדורים הקונסולריים מחוץ לישראל בביצוע חוקי האזרחות, השבות, הדרכונים, הכניסה לישראל ומרשם האוכלוסין, שירות הביטחון ונוטריונים, כל זה תוך קיום קשר קבוע עם משרדי הממשלה השונים. בשנת 2011 הפך מחטיבה לאגף במשרד החוץ.
חטיבת ההדרכה
החטיבה הוקמה עם פירוקה של המחלקה המדינית, היא אחראית על מיון ובחירה של צוערים לתפקידים מדיניים ומנהליים, הכשרתם ומעקב לשם קביעת התאמתם לשירות במשרד החוץ, החטיבה מקיימת גם קורסי הכנה למשרתים מחוץ לישראל: ראשי נציגויות, קציני מנהלה וקונסולים, וכן היא עורכת השתלמויות וקורסים מגוונים בתחומים רבים. שיטת המיון והבחירה החלה כבר בשנת 1946, אז היא אורגנה בידי המוסד להשתלמות, אם כי בשיטה זו השתמשו רק בתחום החטיבה המדינית. משנות ה-80 אומצה השיטה כדרך הבלעדית של המשרד לקבלת עובדים חדשים. כל עובד שיוצא לשליחות בחו"ל עובר הכשרה בהתאם לניסיונו, ולתפקידו החדש. קורסי ההכשרה אורכים חודשים רבים ועוסקים בתחומים שונים.
קורס הצוערים
לשירות המדיני במשרד מתקבלים עובדים חדשים לאחר הכשרתם בקורס הצוערים. נציבות שירות המדינה מודיעה בתקשורת על פתיחתו של קורס צוערים ועל תנאי הסף לקבלה לקורס. מיון המועמדים ובחינתם נעשים בתאום בין הנציבות והמשרד. ההכשרה נמשכת חמש שנים וכוללת לימודים במשך ארבעה חודשים וחצי בקורס בסיסי שמארגנת החטיבה. לאחר מכן, עוברים הצוערים התמחות הכרוכה בעבודה ביחידות המשרד בישראל ובנציגויות מחוץ לישראל. הנציגויות הראשונות שאליהם נשלחים צוערים הם בדרך כלל מדינות קשות שירות. עם זאת, בשל ההימנעות המשרד, מסיבות שונות, מפתיחת קורס צוערים חדש כל שנה, נוצרה מציאות בה קורס הצוערים כבר אינו משמש דלת כניסה יחידה לשירות המדיני. כיום מקיימת הנהלת המשרד תהליך מיון פנימי של עובדים, שהחלו את דרכם בתפקידי מנהלה, מזכירות וכדומה ומעבירה אותם למסלול השירות המדיני. התנהלות זו גררה ביקורת נוקבת מצידם של בוגרי קורסי הצוערים ואנשי ועד העובדים המדיני, כשבמרכזה הבעת הדאגה לאיכות הסגל הדיפלומטי הישראלי, בהיעדר תהליך המיון הקפדני הנהוג בקורס הצוערים. מספר רב של ראשי נציגויות שכיהנו בתפקידיהם נכון לשנת 2005 לא השתתפו בקורס, בהם עובדים ותיקים שהחלו את עבודתם בתפקידים מנהליים זוטרים, ועובדים אשר נקלטו ואף קודמו לתפקידים בכירים מבלי שהשתתפו בקורס צוערים. לדברי המשרד, חלק גדול מן העובדים במשרד נקלטו בו לפני 30 שנה או יותר, כאשר לא התקיים בו קורס צוערים, הגם שעובדים אשר נקלטו בשירות המדיני בלא להשתתף בקורס עשו זאת דרך מבצע להעדפה מתקנת של בני מיעוטים בישראל במסגרת פתיחתן של נציגויות בחבר המדינות וקליטת עולים מברית המועצות לשעבר.
אגף ארגונים בינלאומיים (ארב"ל)
האגף אחראי על הקשר מול הגופים הבינלאומיים בעולם. הוא כולל 3 מחלקות ויחידה אחת. יעדיו המרכזיים של האגף הם גיוס תמיכה בינלאומית רחבה במהלכים המדיניים של ישראל, בלימתם של מהלכים נגד ישראל בזירה האו"ם, הפחתת העוינות ביחס לישראל באו"ם וקידום פעילות ישראלית לא-פוליטית במסגרות האו"ם. הגשמת יעדים אלו כרוכה בדיאלוג עם הממשלות זרות, עם גופי, ארגוני ומטות האו"ם בישראל, בשטחים וברחבי העולם ועם ארגונים בלתי ממשלתיים, בשל חשיבותם הגדלה בעיצוב סדר היום העולמי. בדרך זו מקדם האגף גם את השתלבותה של החברה האזרחית הישראלית בעולם. בנוסף, האגף מקדם בקשר זה נושאים גלובליים חשובים, כזכויות אדם, מניעת רעב וזיהום הסביבה.
חברות באו"ם
מדינת ישראל חברה באו"ם מ-11 במאי 1949. ישראל שותפה בארגונים השונים של הארגון ולוקחת בהם חלק (UNICEF,ITU,WHO וכדומה). בדרך זו משרד החוץ נחשף לנושאים וליחסים שונים בסדר היום העולמי ושותף לפעילות הבינלאומית. במוסדות האו"ם המשרד דרך נציגיו יכול לעשות שימוש בבמה הבינלאומית כדי להשפיע או לעורר תשומת לב לסוגיות או לעמדות ישראל, וכן לקדם נושאים, בהם קיים לישראל ידע רב ומתקדם. במשך השנים התקבלו באו"ם עמדות רבות שפגעו באינטרסים של ישראל, בהן, ההשוואה בשנת 1975 בין הציונות לגזענות שבוטלה רק בשנת 1991, הענקת מעמד של משקיף לאש"ף בשנת 1974, הכרה שהעניקה גושפנקה ללגיטימציה של הארגון ולתביעותיהם של הפלסטינים, וגינויים רבים שהתקבלו לאורך השנים על פעולותיה של ישראל. עם זאת, התקבלו החלטות ששירתו את ישראל, גם אם במידה שנויה במחלוקת, כתוצאה ממשאים ומתנים והסכמים שנכרתו, הותוו והוסכמו עם נציגי משרד החוץ, כגון החלטה 242 (עם תום מלחמת ששת הימים), החלטה 338 (לאחר מלחמת יום כיפור), החלטה 425 בעניין לבנון, החלטה 1701 שהביאה לסיום מלחמת לבנון השנייה, החלטות שנתקבלו במועצת הביטחון וההחלטה על יום הזיכרון בינלאומי לשואה (2005), שהתקבלה בעצרת הכללית.
שגריר ישראל הנוכחי בעצרת הכללית של האו"ם הוא גלעד ארדן.
יחסים עם נאט"ו
במשרד החוץ נעשו מאמצים להצטרף אל נאט"ו בשנות החמישים. בשנות החמישים סייעה ברית המועצות בהתחמשותן של מצרים וסוריה. ישראל ראתה בברית נאט'"ו כגורם שבכוחו להרתיע התערבות עתידית של ברית המועצות במזרח התיכון ואת תוקפנותן של מצרים וסוריה וכגורם שביכולתו לתת ערובה לביטחונה של ישראל אם תותקף. ישראל ביקשה להסתפח אל הברית כדי להשתתף במאגר הידיעות של נאט"ו ולהיות חלק בסידורי הקישור והתיאום ותכנון הסדרי ההגנה של הברית. בנוסף ישראל ביקשה שהברית תפרסם הצהרה שכל פגיעה במדינה מזרח תיכונית, לרבות ישראל, תגרור תגובה מצידה. בקשות אלו שנשלחו באיגרת אל מזכיר המדינה של ארצות הברית על ידי אבא אבן, שר החוץ, בנובמבר 1957, והוצגו בפני מועצת נאט"ו בדצמבר באותה השנה, לא נענו בחיוב על ידי הברית בסופו של דבר. כיום נחשבת ישראל לבעלת ברית עיקרית שאינה בנאט"ו, מעמד שאומנם אינו כולל ברית הגנה הדדית אך מציע מגוון הטבות צבאיות וכלכליות.
המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי (מש"ב)
המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי אמון על סיוע של מדינת ישראל למדינות מתפתחות בעולם, באמצעות הדרכה והכשרה, בישראל ומחוצה לה בתחומי החקלאות, הרפואה, החינוך ורווחה.
המחלקה לאורחים רשמיים (מאו"ר)
המחלקה מטפלת באורחים הרשמיים המגיעים לישראל, אלה עשויים להיות נשיאים, ראשי ממשלה, שרי חוץ, יו"ר פרלמנט, שרים, חברי פרלמנט, עיתונאים, אנשי אקדמיה וכדומה. עבודתה של המחלקה כרוכה בהכנת הביקורים, ארגונם וביצועם, והיא המגישה סיוע לוגיסטי וייעוץ למסלולי סיור. ראש נציגות הוא היוזם את הזמנת המועמד או נותן אישור לכך, כאשר השיקול המרכזי הוא מידת חיוניותו בהשפעתו. גם למעמד ציבורי וקרבה לממשל ולחוגים המעצבים דעת קהל יש חשיבות גדולה. אם לא ניתן להשיג אישים מהשורה הראשונה ניתן להסתפק גם באנשים בתחילת דרכם, העשויים בעתיד לכהן בעמדות השפעה.
אגף הכלכלה
האגף אחראי על קשריה הכלכליים של ישראל על צדדיה השונים עם מדינות העולם וגופים שונים, כמו האיחוד האירופי. על ידי זיהוים של האינטרסים הכלכליים של ישראל, ותוך שילוב של היבטים מדיניים, האגף מתווה את מדיניות החוץ הכלכלית שלה. פעילותו של האגף כוללת בין היתר: סיוע לפיתוח גורמים עסקיים מחוץ לישראל, סיוע במשיכת השקעות לישראל, עידוד הסכמים כלכליים בינלאומיים והעמקת היחסים הכלכליים השונים, בייחוד עם ארגונים כלכליים הבינלאומיים מובילים, כארגוני הסחר העולמי (FAO, OECD, WTO) ועוד.
האגף מורכב מחטיבה אחת ושלוש מחלקות: חטיבת כלכלת המזרח התיכון ושלוש מחלקות כלכלה.
'''א. חטיבת כלכלת המזרח התיכון''' - חטיבת כלכלת המזרח התיכון מופקדת על הטיפול "במכלול היחסים הכלכליים בין ישראל לעולם הערבי (הכולל את מדינות ערב, המפרציות והמגרב")
ב. מחלקה כלכלית 1 – אחראית על פיתוח הקשרים הכלכליים עם צפון אמריקה, מדינות אסיה (ובעיקר: יפן, סין, קוריאה וסינגפור), אוקיאניה, (בעיקר אוסטרליה), אמריקה הלטינית (בעיקר: מקסיקו, ברזיל, ארגנטינה וצ'ילה) ואפריקה (בעיקר ניגריה ודרום אפריקה).
'''ד. מחלקה כלכלית 3''' – אחראית על הקשרים הכלכליים עם רוסיה ומרכז אסיה וכן על נושאי האנרגיה.
מחלקת הטקס
מחלקת הטקס עוסקת בארגון טקסים רשמיים ובמתן השירותים השוטפים לסגל הדיפלומטי כגון חסינויות, תיאום עם שלטונות המכס, מע"מ, מיסי קנייה, הוצאת תעודות, ותיאום עם המשטרה בענייני שמירה על הנציגים. מלבד טקסים וקבלות פנים בבית הנשיא ובמשרד ראש הממשלה, המחלקה גם עורכת טקסים בנמל התעופה בן-גוריון כשהנשיא נוסע לביקורים ממלכתיים מחוץ לישראל. בנוסף, המחלקה גם מטפלת במינוי קונסולי כבוד בישראל ובכתבי האמנה לשגרירי ישראל המתמנים לתפקידים מחוץ לישראל.
החטיבה לתכנון מדיני
החטיבה, שהוקמה בשנת 1993, נועדה "להעמיק את ממד המחשבה המדינית היוצרת ואת התכנון המדיני בסוגיות מפתח של מדיניות החוץ הישראלית, בדגש על תהליכים מדיניים והתפתחויות אזוריות וגלובליות". החטיבה עוסקת בתכנון לטווח ארוך, תוך מתן תחלופות והצגת עמדות שונות. החטיבה גם מגבשת הערכת מצב מדינית שנתית, העושה את דרכה אל הקבינט וממשלת ישראל.
אגף קשרי תרבות ומדע (קשתו"ם)
האגף אחראי על "ייצוא התרבות" של ישראל לעולם בתחומי מחול, ספרות, מוזיקה, תיאטרון, קולנוע ואמנות פלסטית. האגף מטפל גם בהסכמי תרבות ומדע של מדינת ישראל עם מדינות זרות, בעריכת תוכניות לשיתוף פעולה תרבותי ומדעי ומארח נציגי תרבות ומשלחות מחוץ לישראל ובתקצוב הכללי של האגף.
אגף משפט
אגף משפט עוסק במתן ייעוץ משפטי לשר החוץ, ליחידות המשרד ולנציגויות ישראל מחוץ לישראל; מטפל בהשלכות המשפטיות של יחסי החוץ של ישראל ושל מהלכי האו"ם ותוכניותיו המיוחדות; מנסח אמנות והסכמים בהם ישראל צד; מטפל בבעיות משפטיות של רשויות ישראל ואזרחיה מחוץ לישראל ובתביעות של ממשלות זרות ושל נציגויותיהן ואזרחיהן בישראל, לרבות בעיות חסינות וזכויות יתר של דיפלומטים זרים בישראל.
האגף בודק הצעות חוק של משרדים אחרים ושלחברי כנסת שיש להם השלכות על משרד החוץ ועל יחסי החוץ של ישראל.
האגף אחראי גם על ריכוז ההליכים הכרוכים בתביעות משפטיות המוגשות בידי המשרד או נגדו, בתיאום עם פרקליטות המדינה. האגף מייצג את המשרד בפני גופים שיפוטיים ומעין שיפוטיים.
נציג האגף משתתף במשא ומתן על ביצוע פעולות עסקיות כמו רכישת נכסים או שכירתם, רכישת ציוד, העסקת קבלנים, כל אלה פעולות החייבות לבוא לידי ביטוי במכרז או בחוזה. נציג האגף גם בודק את החוזים לפני חתימתם.
היועץ המשפטי הנוכחי של המשרד הוא ד"ר טל בקר.
אגפים מרחביים במשרד
מסגרת הפעילות של האגפים הללו מבוססת על חלוקה גאוגרפית. כל אגף מרכז את הפעילות הנמצאת בתחום אחריותו הגאוגרפית. קיימים שבעה אגפים ולהם מספר מחלקות המייצגות חלוקת משנה גאוגרפית. כל אגף אחראי לפעילות המדינית הנערכת במדינות אשר בתחום עיסוקו, פעילות המתבצעת על ידי השגרירויות והקונסוליות.
המרכז למחקר מדיני (ממ"ד)
המרכז הוא יחידה עצמאית במשרד החוץ והוא מהווה גם חלק מקהיליית המודיעין הישראלית. היחידה מגייסת כוח-אדם מחוץ לעובדי המשרד. כיום, עוסק המרכז, בנוסף להיבטים מדיניים, גם בהיבטים אסטרטגיים וכלכליים, והוא מתייחס לאזורים גאוגרפיים מגוונים ולא רק למזרח התיכון וסביבתו.
ביקורת על המשרד
לפי דוח מבקר המדינה לשנת 2006 הבוחן היבטים בפעילות משרד החוץ, קיים במשרד פיצול ארגוני רב במחלקות, ובה בעת חל גם גידול משמעותי במספר יחידותיו בשנים 2000 - 2005. הגידול במספר היחידות מגדיל את מספר המנהלים וסגניהם. לדעת המבקר, השינויים הללו, כשנבחן הקשר בין מבנה המשרד להשגת יעדיו, מעוררים חשש שמא הם נועדו למלא גם את הצרכים האישיים של העובדים בו, ולא את צרכיו הארגוניים של המשרד בלבד.
בדו"ח שפרסם מבקר המדינה בשנת 2015 על ניהול כוח האדם במשרד החוץ, נמתחה ביקורת חריפה על כך שבשנים 2010–2014 משרד החוץ לא קלט צוערים חדשים בהתאם לצרכיו או בהתאם למספר העובדים שפרשו באותה תקופה, והעדיף תחת זאת לאייש את תקני שירות החוץ בעובדי השירות המינהלי, אשר חלק ניכר מהם אינו כשיר לשרת בנציגויות. הדו"ח מצטט את מסמכי הנהלת המשרד מהם עולה, כי קיים מחסור בצוערים הנובע מפערים בהיקף גיוס הצוערים שהחלו בשנת 2000 עקב יישום החלטות ממשלה לקיצוץ כוח אדם בשירות המדינה.
בדו"ח שפרסם מבקר המדינה בשנת 2020 נמתחה ביקורת על ההתנהלות התקציבית של המשרד.
תחומי המשרד עברו עם השנים לאחריותם של המטה לביטחון לאומי, משרד התפוצות, המשרד לשיתוף פעולה אזורי והמשרד לנושאים אסטרטגיים והסברה, תקציביו קוצצו ונסגרו מספר שגרירויות. בתוכנית "עוצמה בשעת מבחן" שפרסם מכון ירושלים לאסטרטגיה ולביטחון בשנת 2019, נמתחה ביקורת על "הזנחה מתמשכת" של השירות המקצועי במשרד החוץ.
אנדרטת חללי משרד החוץ
בגינת משרד החוץ נמצאת אנדרטה לזכרם של עובדי משרד החוץ שנפלו בעת מילוי תפקידם בשליחויות שונות מחוץ לישראל. מדי שנה, כיום לפני יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, נערך טקס ממלכתי לזכר הנופלים בשירות החוץ. מרביתם נרצחו בפעילויות טרור מכוונת נגד שגרירויות ישראל בעולם. הטקס נערך במעמד שר החוץ ובני משפחות הנופלים. הטקס נערך ביום שלפני יום הזיכרון מאחר שהנופלים בשירות החוץ אינם נחשבים כחללי פעולות האיבה.
סגני השרים
מקום המדינה תפקיד שר החוץ אויש באופן רציף, אך תפקיד סגן שר החוץ נראה לציבור בפעם הראשונה בשנת 1981, כשיהודה בן מאיר נבחר לכהן בתפקיד זה. בין השנים 2002–2009 לא כיהן סגן שר חוץ. האישה הראשונה לכהן בתפקיד זה היא חברת הכנסת ציפי חוטובלי, שכיהנה בין השנים 2015–2020 תחת רה"מ לשעבר בנימין נתניהו שכיהן גם כשר החוץ. עם מינויה לתפקיד זה, החל פולמוס סביב המינוי בטענה כי חוטובלי היא שומרת נגיעה, ומתוקף תפקידה יהיה עליה ללחוץ ידיים של פולטיקאים רבים מהעולם.
את האורח הבא שלי אין צורך להציג עם דייוויד לטרמן
את האורח הבא שלי אין צורך להציג עם דייוויד לטרמן (באנגלית: My Next Guest Needs No Introduction with David Letterman) היא תוכנית אירוח בהנחיית דייוויד לטרמן. התוכנית היא הפקת מקור של נטפליקס ושודרה לראשונה בינואר 2018. בכל פרק של התוכנית מארח לטרמן אורח מפורסם אחד.
הפקה
נטפליקס הודיעה באוגוסט 2017 על כך שהזמינה תוכנית ראיונות בת שישה פרקים בהנחייתו של דייוויד לטרמן. על פי התכנון כל פרק יימשך כשעה ובו ייערך ריאיון עם דמות בולטת אחת בכל פעם. ב-5 בינואר 2018 פורסמה רשימת האורחים לעונה הראשונה, שכללה את ברק אובמה, ג'ורג' קלוני, מלאלה יוספזאי, ג'יי זי, טינה פיי והווארד סטרן. פרק הבכורה בהשתתפותו של אובמה שודר שבוע לאחר מכן והיה הריאיון הפומבי הראשון שנתן הנשיא מאז סיום תפקידו. בנוסף לששת הפרקים, שודר פרק בונוס בו נכללו צילומים מאחורי הקלעים של התוכנית. בפרק השתתף ג'רי סיינפלד ובמהלכו הוא ולטרמן ראיינו האחד את השני.
העונה השנייה של התוכנית עלתה לשידור במאי 2019. בניגוד לעונה הראשונה, כל פרקי העונה עלו לשידור באותו הזמן. העונה השלישית עלתה לשידור ב-21 באוקטובר 2020.
עונת 1971/1972 בליגת העל ההולנדית
עונת 1971/1972 הייתה העונה ה-16 של ליגת העל ההולנדית בכדורגל, שהיא הליגה ההולנדית הבכירה. בסיום אותה עונה זכתה אייאקס באליפות הליגה. וולנדם וויטסה ארנהם ירדו לליגת המשנה.
מבנה
על ניצחון הוענקו 2 נקודות ועל תיקו נקודה בודדת. הליגה כללה 18 קבוצות, (15 ששיחקו בעונה שעברה, אליהן הצטרפו דן בוס, GVAV וויטסה ארנהם שעלו מליגת המשנה) ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 17 משחקים כל אחד - 34 מחזורים בסה"כ. בסיומם הראשונה זכתה באליפות והקבוצות שסיימו במקומות 17 ו-18 ירדו לליגת המשנה.
עקב האיחוד בסיום העונה הקודמת בין ADO דאן האג לסכוונינגן הולנד ספורט, עלתה ה-3 בליגת המשנה, ויטסה ארנהם על חשבונה של סכוונינגן.
מדרשיית עמליה
מדרשיית עמליה היא בית ספר תיכון דתי תורני לבנות, הפועל בשכונת גבעת מרדכי בירושלים.
אלפרד גוף
אלפרד פביאן "אל" גוֹף השלישי (באנגלית: Alfred Fabian Gough III; נולד ב-22 באוגוסט 1967) הוא תסריטאי, מפיק ובמאי טלוויזיה אמריקאי העובד משנת 1994 בשותפות עם חברו הבריטי מיילס מילר.
מדרשיית עמליה
אבן הפינה לבית הספר, שנקרא אז תיכון דתי ע"ש אולמן, הונחה באוגוסט 1966. בית הספר נפתח בשנת הלימודים תשל"ב 1972-1971 והוא נחנך במרץ 1972. המדרשייה נועדה להיות מקבילה דתית לבית הספר התיכון על שם מיי בויאר עבור תלמידות מצטיינות. לצד בית הספר הוקמה פנימייה עבור תלמידות מחוץ לירושלים. השם עמליה ניתן למוסד על שם אמו של הנדבן לודוויג יסלזון אשר תרם את ההון הראשוני ותמך במדרשייה במשך שנים.
מנהלה הראשון של המדרשייה היה הרב עמוס סמואל, ואחריו ניהל אותה במשך 25 שנים (1973–1998) אהרון כהן. אותו החליפה יונת למברגר, שניהלה את מדרשיית עמליה בין השנים 1999–2008.
אלפרד גוף
ביוגרפיה
גוף נולד במרילנד. הוא בוגר בית הספר התיכון הפרטי, וכן בוגר אוניברסיטת CUA בוושינגטון הבירה. גוף למד קורס בהפקה באוניברסיטת דרום קליפורניה, שם פגש את מיילס מילר והשניים הפכו לצמד תסריטאים ומפיקים. בזמן לימודי ההפקה, הצמד גוף ומילר כתבו ביחד תסריט קומי בשם "מנגו", שהדמויות המככבות בו הן שוטר האלרגי לבעלי חיים ואורנגאוטן המשתפים פעולה כצמד לפתרון תעלומת פשע. אולפני ניו ליין סינמה רכשו את הזכויות לתסריט תמורת 400,000$. הסרט לא התקדם מעבר לפרה-פרודקשן.
מדרשיית עמליה
בעבר פעלו גם תוכנית צופיה - לימודי תיכון לעולות חדשות דוברות צרפתית, במסגרת נעל"ה, וכן תוכנית מקור חיים.
החל משנת תשע"ז מסלול הלימודים הרגיל במדרשיית עמליה החל בתהליך סגירה הדרגתי, ובמקביל מתרחב מסלול הלימודים באולפנת טליה.
אולפנת טליה
אולפנת טליה היא אולפנה שהוקמה בשנת תשס"ט 2009 כמסלול לבנות מחוננות בתוך מדרשיית עמליה, על ידי דן בוכניק, כיום ראש החוג למחשבים במרכז האקדמי לב, וחסי פריאל. האולפנה מופעלת על ידי האגודה לקידום החינוך ירושלים.
האולפנה מחולקת לשני מסלולים:
מסלול חן - מסלול לבנות מחוננות, בו לומדות התלמידות, בנוסף לתעודת הבגרות, לימודים אקדמיים. מסלול זה מתחלק לשני תתי-מסלולים:
- תואר ראשון (B.Sc) במדעי המחשב מטעם המרכז האקדמי לב - מכון טל במשך ארבע שנים (כיתות ט'-י"ב).
- לימודים באוניברסיטה הפתוחה במסלול אקדמיה בתיכון - תואר ראשון במשך ארבע שנים (כיתות ט'-י"ב), או המרה של קורסים למגמות לתעודת הבגרות וצבירת נקודות זכות.
בנוסף להמרות, מגמות הלימוד לבגרות מטעם בית הספר במסלול חן הן ספרות, מחשבת ומדעי המחשב.
מסלול בינה - מסלול לבנות בעלות יכולת לימודית גבוהה, בו לומדות התלמידות מגמה של 15 יחידות טכנולוגיות לתעודת הבגרות, בביוטכנולוגיה או באדריכלות. המסלול נפתח בשנת הלימודים תשע"ז 2017.
לימודי התיכון והמגורים הם בקמפוס מדרשיית עמליה. בשנת הלימודים תשע"ו 2016 נפתחה באולפנה גם חטיבת ביניים, ללא לינה.
במוסד לומדות כ-350 תלמידות ובפנימייה מתגוררות כ-130 מהן. בית הספר נוסד ומופעל על ידי האגודה לקידום החינוך ירושלים. מנהלת המוסד היא מירב גנץ.
קית' סלף
קית' אלן סלף (באנגלית: Keith Alan Self; נולד ב-20 במרץ 1953) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת טקסס. הוא נבחר לראשונה לתפקידו בבחירות 2022 מטעם המפלגה הרפובליקנית.
ביוגרפיה
סלף נולד ב-1953 בבית חולים צבאי בפילדלפיה, ואת לימודיו התיכוניים השלים בתיכון טסקוסה השוכן באמרילו שבטקסס. לסלף תואר ראשון בהנדסה מהאקדמיה הצבאית של ארצות הברית אותו קיבל בשנת 1975.
בשנים 1975–1999 שירת סלף בצבא ארצות הברית. הוא לחם בכוחות המיוחדים של הצבא וביחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית. במהלך שירותו הצבאי הוצב במצרים, בקטר, באפגניסטן, בגרמניה ובבלגיה. מאוחר יותר שימש סלף כנציב מחוז קולין שבטקסס. במרץ 2022 נבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס השלישי של טקסס בבית הנבחרים של ארצות הברית. בבחירות המקדימות אמנם סיים במקום השני אחרי ואן טיילור המכהן, אך השניים עלו לסיבוב מכריע. טיילור הודיע מאוחר יותר על פרישתו מהחיים הפוליטיים על רקע האשמות בבגידה, מה שהעניק לסלף את המועמדות. סלף זכה בבחירות הכלליות בנובמבר, והושבע לבית הנבחרים בינואר 2023.
ב-3 בינואר 2023, יום השבעת הקונגרס ה-118 של ארצות הברית, נערכו הבחירות לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית. סלף מיאן לתמוך במנהיג סיעתו קווין מקארתי, והצביע תחילה לג'ים ג'ורדן ואחר כך לביירון דונלדס. בסיבוב ה-12 של ההצבעה בבחירות לתפקיד יושב הראש, סלף הצביע לבסוף בעד מקארתי והשתכנע לאחר משא ומתן עם חברי שדולת החירות בה הוא חבר. סלף נמנה בין 15 הרפובליקנים שלבסוף שינו את הצבעתם.
G7
G7 (באנגלית: Group of Seven; בעברית מוכר גם בשם ארגון המדינות המתועשות) הוא ארגון כלכלי בינלאומי שכולל 7 מדינות: ארצות הברית, קנדה, יפן, גרמניה, צרפת, איטליה ובריטניה. נכון ל-2018, מדינות אלו ביחד מייצגות כ-54% מהעושר הלאומי העולמי נטו. הארגון דן באמצעות הכינוסים השונים במגוון נושאים כגון תחום הכלכלה, המדיניות והחברה. בין השנים 1997–2014, כלל הארגון גם את רוסיה ונקרא G8 (או Group of Eight), אך רוסיה הושעתה ממנו עקב המלחמה באוקראינה וסיפוח קרים.
יסוד הארגון
הפסגות השנתיות ניצבות בדרך כלל במוקד הפגנות מטעם גורמים המתנגדים לגלובליזציה. ב-2003 נערכו בלוזאן ובז'נבה הפגנות אלימות שזרעו הרס רב במחאה על פגישת מנהיגי ה-G8 באביאן לה-בן שבצרפת שבקרבתן של ערים שווייצריות אלה.
ההשתתפות הרוסית
עם סיום המלחמה הקרה ב-1991, החלה ברית המועצות (לאחר מכן: רוסיה) להיפגש עם ה-G7. קבוצה זו כונתה G8 או G7 ועוד אחת (G7 plus 1). כהכרת הטוב לנשיא רוסיה, בוריס ילצין, על נכונותו לבצע רפורמות כלכליות בארצו ולשמור על נייטרליות בדבר התפשטותה מזרחה של ברית נאט"ו, נאות הנשיא האמריקני ביל קלינטון להזמינו לדיוני הפסגה. עם זאת, כיוון שחברות הג'י 7 הן המדינות הדמוקרטיות התעשייתיות המובילות בעולם, ואילו הדמוקרטיה הרוסית הייתה עוד בראשיתה והכלכלה הרוסית שטרם התאוששה מעידן הקומוניזם הייתה במשבר, היו דיונים כלכליים שנערכו ללא השתתפות הרוסים. ב-18 בפברואר 2005, קראו הסנאטורים האמריקנים ג'ו ליברמן וג'ון מקיין להשעיית רוסיה מקבוצת השמונה עד להבטחת החירויות הכלכליות והדמוקרטיות במדינה.
בעקבות הפלישה לחצי האי קרים וסיפוחו בשנת 2014, וחרף היותה הנשיאה התורנית של הארגון באותה שנה, הוחלט על השעייתה מהארגון בשל סיפוח קרים.
כנסים בשנים האחרונות
בשנת 2006 הייתה רוסיה לנשיאת התורנית של הארגון ודיוני הפסגה התקיימו בסנקט פטרבורג. המארחת של הארגון לשנת 2007 הייתה גרמניה והתכנסותו נערכה ב-6–8 ביוני 2007. בשנת 2008 כיהנה יפן כנשיאת הארגון והכנס ה-34 של הארגון התקיים בטוקיו, בין התאריכים 7 ביולי-8 2008. ביולי 2009 התכנס הכנס באיטליה.
ב-25–26 ביוני 2010 התכנסו נציגי מדינות הארגון במוסקוקה אונטריו בקנדה. על סדר היום עמדה שאלת ההתמודדות עם המשבר הכלכלי העולמי וכן שאלת המצב במזרח-התיכון, מצב זכויות האדם באיראן ומדיניותה של קוריאה הצפונית.
במאי 2011 אירחה צרפת את הכנס, שבמרכזו עמדה המהפכה שפקדה בשנה זו את העולם הערבי. ביוני 2014 הכנס היה צפוי להתקיים בסוצ'י, אך בשל סיפוח קרים לרוסיה, הוחלט על השעייתה של רוסיה מהארגון והכנס הוחרם על ידי שבעה מחברי הארגון. לאור העובדה כי השעייתה של רוסיה ממשיכה הוחלט על ידי נציגי ה-G7 שהתכנסו בשלהי ועידת הביטחון בהאג בראשית 2014 כי נציגי האיחוד האירופי יארחו במקום הרוסים את מפגש ה-G7 בבריסל. בשנת 2015 התקיים כינוס פסגה של ה-G7 (רוסיה הושעתה מן הפורום אז) בבוואריה, בו סיכמו מנהיגי המדינות על "חיסול" השימוש בדלק מאובנים עד סוף המאה ה-21.
בשנת 2019 התכנסו מנהיגי ה-G7 בעיירת הנופש ביאריץ בצרפת, ובשנת 2020 נדחתה הפסגה בשל וירוס הקורונה. הפסגות חזרו להתקיים בשנת 2021.
מכון עמיאל
מכון שטראוס-עמיאל וברן-עמיאל הוא מכון להכשרת שליחים רבנים ומחנכים לתפוצות.
המכון מבית רשת אור תורה סטון, מכשיר שליחים מחנכים ורבנים בעלי גישה דתית-לאומית-ציונית שיהוו הנהגה קהילתית, חינוכית ורוחנית. המכון פועל במטרה לחזק את הזהות היהודית של יהודי התפוצות ולמנוע התבוללות. מטרת ההכשרה היא לתת למשפחות שליחים להתמודדות ולעבודה עם הקהילה בחו"ל.
המכון הוקם ב-1998 על ידי הרב אליהו בירנבוים יחד עם הרב שלמה ריסקין, רבה של אפרת. הם ראו שישנו צורך גדול בהכשרת מנהיגים רוחניים לקהילות השונות ולתפקידים הרבים בעולם.
תחומי פעילות
המכון עוסק בשלושה תחומים עיקריים:
הכשרה – הלימודים במכון כוללים מגוון נושאים המיועדים להכשיר את שני בני הזוג לשליחות משמעותית.
חזרה לארץ - המכון מלווה ועוזר לשליחים בחזרתם ארצה. הליווי והעזרה הם במציאת מקום מגורים, עבודה חדשה לשני בני הזוג ועזרה ככל הניתן עם הביורוקרטיה.
בוגרי המכון
במשך שנות פעילותו של המכון עמיאל (נכון ל-2021) עברו בשערי המכון למעלה מ-1000 תלמידים ותלמידות. הבוגרים משרתים כרבנים ומורים בקהילות יהודיות רבות, ובהן:
תוכנית ההכשרה
תוכנית הלימודים מורכבת מכמה תתי תוכניות המכשירות שליחים ושליחות.
בשטראוס-עמיאל ההכשרה מיועדת לרבנים המיועדים לרבנות קהילה ובברן-עמיאל ההכשרה היא בתחום החינוך הפורמלי והבלתי פורמלי לשליחות חינוכית בתפוצות. הלימודים של הרבנים ושל המחנכים מתקיימים יחד באותה כיתה. הנשים מוכשרות בתחום החינוך הפורמלי והבלתי פורמלי בתוכנית ע"ש קלאודיה כהן.
מערבא
התוכנית משלימה את ההכשרה של הרב המיועד לקהילה ספרדית ברחבי העולם מתוך הבנה שיש להכיר לעומק את אופי הקהילה הספרדית ואת הציפיות שלה מן הרב או המנהיג הרוחני. התלמידים נמצאים גם בתוכניות שטראוס-עמיאל וברן-עמיאל.
בראיין סקלבריני
בראיין דייוויד סקלבריני (באנגלית: Brian David Scalabrine; נולד ב-18 במרץ 1978) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 2001–2012. לאורך 11 עונותיו בליגה רשם ממוצעים כוללים של 3.1 נקודות ו-2.0 ריבאונדים למשחק. מכוּנה "הממבה הלבנה" ("White Mamba") בשל עורו הבהיר, וכהשוואה סרקסטית לכינויו של קובי בראיינט - "הממבה השחורה".
קריירת מכללות
סקלבריני נולד בלונג ביץ' שבקליפורניה, וגדל בעיר אינמקלו שבמדינת וושינגטון. ב-1998, לאחר שנה אחת ב"מכללה הקהילתית הייליין", עבר ללמוד באוניברסיטת דרום קליפורניה והצטרף לקבוצת הכדורסל שלה בליגת המכללות הבכירה. במהלך שלוש עונותיו עם ה"טרויאנס" שיתף פעולה עם השחקנים דייוויד בלות'נטל וסם קלנסי, והעמיד ממוצעים של 15.7 נקודות, 6.1 ריבאונדים ו-2.7 אסיסטים למשחק.
קריירת משחק
בדראפט ה-NBA 2001 נבחר סקלבריני על ידי ניו ג'רזי נטס, בבחירה ה-34. בשתי עונותיו הראשונות בניו ג'רזי העפיל עם הקבוצה לגמר ה-NBA, אולם בשתי העונות הפסידו הנטס – מול לוס אנג'לס לייקרס וסן אנטוניו ספרס, בהתאמה. בעונת קבע שיאי קריירה של 6.3 נקודות ו-4.5 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בשנת 2005 חתם על חוזה לחמש עונות בבוסטון סלטיקס. בעונת זכה עם הסלטיקס באליפות ה-NBA, לאחר שגברו על הלייקרס בסדרת הגמר (4–2). סקלבריני עצמו לא שותף באף משחק לכל אורך הפלייאוף, על אף שהיה כשיר לשחק. בעונת חזרו הסלטיקס למעמד הגמר, אולם הפעם הפסידו ללייקרס בתוצאה 3–4.
בשנת 2010 עבר לשחק בשיקגו בולס, והעפיל עמה לגמר האזור המזרחי בפלייאוף.
בעת שביתת שחקני ה-NBA בשנת 2011, חתם סקלבריני על חוזה בבנטון טרוויזו אשר השתתפה בליגת העל האיטלקית וביורוקאפ. בעשרת משחקיו בשתי הליגות קלע 9.3 נקודות בממוצע למשחק.
עם סיומה של שביתת השחקנים, בדצמבר 2011, חתם על חוזה לעונה נוספת בשיקגו בולס. בספטמבר 2012 הודיע סקלבריני על פרישה ממשחק, בגיל 34.
לאחר הפרישה ממשחק
בעונת שימש כעוזר מאמן בגולדן סטייט ווריורס, תחת המאמן הראשי מארק ג'קסון. במהלך העונה הועבר לצוות האימון של קבוצת הבת של גולדן סטייט מליגת הפיתוח של ה-NBA – סנטה קרוז ווריורס – בשל חילוקי דעות עם ג'קסון.
וילהלמינה גדס
וילהלמינה גדס (באנגלית: Wilhelmina Geddes; 1887 – 1955) הייתה אמנית ויטראז'ים אירית, שהייתה דמות חשובה בתנועת האמנות והאומנות האירית וגם בתחייה הויטראז'ים הבריטיים במאה העשרים. הישגים חשובים שלה כללו חלונות בסנט ברתולומיאוס באוטווה, אונטריו, קנדה וכנסיית סנט פיטר בממפטר, ויילס, וחלון הזיכרון של קינג אלברט, קתדרלת סנט מרטין, ביפר, בלגיה.
ראשית חייה
וילהלמינה מרגרט גדס נולדה בחוות סבה וסבתה מצד אמה ב־25 במאי 1887. בת בכורה לארבעה ילדים שנולדו לוויליאם גדס (1852–1916) ואשתו אליזה ג'יין זפורד (1863–1955). המשפחה, שנדדה לאירלנד מסקוטלנד הייתה בעיקר של חקלאים. אביה, מתודיסט, שנולד ליד החווה של אביו בטנדראג', מחוז ארמאג, היגר לאמריקה כצעיר ועבד כפועל בבניית מסילות הרכבת. מאוחר יותר עבד כמהנדס אתרים בחברת הרכבות קוואן, לייטרים ורוסקום. כשעוד הייתה תינוקת עברו הוריה לביתם בבלפסט, כך שאביה יכול היה להקים עסק כקבלן בניין.
חינוך
בעודה לומדת בבית הספר לאמנות בבלפסט, השתתפה גדס בתערוכה הרביעית של אגודת האומנויות והמלאכה של אירלנד. לתערוכה זו תרמה איור צבעוני לספר סינדרלה מלבישת את אחותה המכוערת (גלריית העיר דבלין). בתערוכה זו הבחינה בעבודתה של גדס שרה פורסר, ציירת מבוססת, שחיפשה סטודנטים שהוכשרו לא מכבר, להכיר את אומנות הזכוכית הצבעונית. פורסר, המשיכה להיות המנטור לכל אורכו דרכה של גדס, היא הזמינה את גדס הצעירה להצטרף אליה לדבלין, לעבודה אצל אמן הויטראז'ים ויליאם אורפן.
קריירה
גדס הצטרפה לפורסר בסדנת ויטראז'ים המפורסמת בשם An Túr Gloine בשנת 1910. הסדנה התקיימה בבית הספר לאמנות בדבלין. שם גדס גילתה את תשוקתה לאומנות ויטראז'ים ויצרה את יצירותיה החשובות ביותר.
בשנותיה הראשונות ב- An Túr Gloine, "מקוריותה של גדס בלטה, ועבודות חשובות הגיעו מכנסיית סנט אן ברחוב דוסון ומהכנסייה הפרסביטריאנית ברתגר. היא חזרה לבלפסט לפני 1916 והתגוררה מפעם לפעם בדבלין עד שעברה בשנת 1925 לעבוד בלונדון בבית המלאכה לויטראז'ים בפולהאם."
עבודתה נחשבה לחלוצית וייצגה דחייה של הגישה הוויקטוריאנית המאוחרת. היא יצרה צורה חדשה של דמויות בחלונות ויטראז'. "השריריות והמתח של דיוקנאותיה תואמים את העיצוב הרדיקלי של הקונסטרוקציות שלה. פרויקטים רחבי היקף שאפתניים, כמו בקתדרלה באפרס, משתווים לדרמה של עבודות בקנה מידה קטן יותר בוואלאסי (לנקשייר) ובוולסנד (נורת'מברלנד), או חלונות זיכרון מלחמה בכנסיות כפריות."
חלון זיכרון מלחמה, קנדה 1919
חלון זה הוצג בכנסית סנט ברתולומיאו על ידי הנסיך מוויילס. החלון עצמו הוזמן על ידי הנסיך ארתור, דוכס קונוט בשנת 1916. יצירה זו נמצאת באונטריו קנדה. החלון הוא קטע זיכרון המתאר דימויים של גברים ונשים אבלים. גדס משתמשת בצבעים פרימיטיביים בחלון הזה, כשהבולטים בהם הם צהוב ושחור. נאמר על ידי מבקר אמנות כי הצבעים המשמשים ביצירה זו "מעניקים לחלון דרמטיות, כי הציור חזק ואקספרסיבי ומביא את תחושת הפעולה. כותב המאמר ראה בחלון זה "אחד הניצחונות האמנותיים של המאה הזו". גדס השלימה את כל החלון בעבודות הזכוכית של פורסר, בדבלין, אירלנד.
חלון סנט גבריאל, דבלין 1925
יצירה זו נעשתה בהזמנת בני הקהילה להנצחת נפגעי מלחמת העולם הראשונה, וכך גם שני חלונות אחרים, סנט מיכאל וסנט רפאל. גבריאל עומד יציב ומוצק ומציג דמות לוחם עיקש. הוא לובש שריון כחול לבן שעטף את עצמו. בידיו של סנט גבריאל מוחזק ענף שניתן לו בגן עדן ומראה שעליה רשום 'x' המסמל את ישו ביוונית. גדס מתארת את המלאך עם הילה אדומה וביטוי פנים אבני. הכנסייה בה נותר חלון זה היא כנסיית All Saints, Blackrock, מחוז דבלין.
חיים מאוחרים
למרות הקשיים של החיים בלונדון במהלך מלחמת העולם השנייה, העוני ובריאות לקויה, גדס "עיצבה שבע עשרה יצירות מופת בזכוכית צבעונית בקנה מידה מלא, שש עשרה מהן היא השלימה".
גדס נפטרה ב -10 באוגוסט 1955 בלונדון.
היא נקברה בבית העלמין קרנמוני, מחוז אנטרים, יחד עם אמה ואחותה אתל. אפילו לאחר שעברה ללונדון גדס טענה כי זהותה מעולם לא השתנתה, היא תמיד הייתה "אשת בלפסט".
גשם הערבי
גשם הערבי בתנ"ך
במקום אחר בספר נחמיה הוא קרוי גַשְׁמוּ, מה שסביר יותר כשמו הנכון, כשם שבט ערבי ידוע בשם "גֻשָמוּ" (קוק, "מילון מונחים ארמי"). גֶשֶׁם או גַשְׁמוּ, שכנראה היה המנהיג של הערבים, הצטרף לשומרונים והאשים את נחמיה במזימה נגד המלך הפרסי.
גשם הקדרי בתיעוד הארכאולוגי
מעבר להזכרתו של גשם במקרא, קיימים שני ממצאים ארכאולוגיים אשר מעלים את האפשרות שמדובר במלך קדר - ממלכה ערבית שבתקופת האימפריה הפרסית השתרעה מדרום בבל במזרח לדלתת הנילוס במערב ונודעה בחשיבותה לשלטון הפרסי:
אין לדעת בוודאות האם גשם בשני הממצאים הארכאולוגיים הוא אותו אדם והוא זהה לגשם הערבי המוזכר בספר נחמיה. אולם, ברור שקיימת קרבה כרונולוגית ונסיבתית ביניהם. זיהויו של גשם הערבי עם מלך קדר יכול להסביר את חששו מהתחזקות ישות פוליטית יהודאית שתוכל לערער את שליטתו בצירי המסחר מדרום מסופוטמיה ומדרום ערב לנמל עזה ולמצרים. הזיהוי יכול גם להסביר את המשמעות הרבה של פנייה של אדם במעמדו לשלטון הפרסי והסיכון שבדבר להמשך ביצורה של ירושלים בידי שבי-ציון.
She's All I Wanna Be
She's All I Wanna Be (בעברית: היא כל מה שאני רוצה להיות) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית טייט מקריי, מתוך אלבום הבכורה שלה, I Used to Think I Could Fly (2022). הוא יצא לאור ב-4 בפברואר 2022, על ידי חברת התקליטים RCA רקורדס, כסינגל השני מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום ה-44 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
מקריי השיקה קמפיין בטיקטוק עבור השיר שכלל הצצה מתוכו שהוצגה במספר סרטונים החל ב-11 בדצמבר 2021, עד ליציאתו הרשמית בפברואר של אותה השנה. היא גם יצרה דואטים עם מספר סרטונים של משתמשי טיקטוק אחרים לשיר, שכללו חלק מהכוריאוגרפיה של הקליפ הרשמי בטיקטוק שצבר למעלה מ-5 מיליון צפיות.
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-242 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-11 בפברואר 2022 והצליח לצבור למעלה מ-35 מיליון צפיות בסך הכול.
טנזין גיאטסו
ג'אמפהאל נגאוואנג יישה טֵנְזִין גְיָאטְסו (בטיבטית:  བསྟན་འཛིན་རྒྱ་མཚོ་ ; נולד ב-6 ביולי 1935), הוא נזיר בודהיסטי והדלאי לאמה הארבעה-עשר והנוכחי, איש הדת הבכיר ביותר בבודהיזם הטיבטי ומנהיגם של מיליוני בודהיסטים ברחבי העולם. הדלאי לאמה משמש מאז שנת 1950 כמנהיג הרוחני של העם הטיבטי, והיה גם למנהיג הפוליטי של הטיבטים במאבקם למען שחרור חבל טיבט וראש ממשלת טיבט הגולה עד מרץ 2011, אז הודיע כי הוא מוותר על סמכויותיו הפוליטיות.
גיאטסו אימץ את רעיון הסאטיאגרהא, והוא מתנגד לפעולות אלימות נגד הכיבוש הסיני של טיבט. הוא מעדיף מחאה דיפלומטית, הסברתית ורעיונית. גולים מטיבט וצעירים טיבטים רבים אינם שותפים לגישתו הפציפיסטית ודבקותו באי-אלימות.
גיאטסו נחשב לכריזמטי, לנואם טוב (הוא שולט באנגלית) ולאישיות מוערכת בקרב הציבור. הוא הדלאי לאמה הראשון שביקר במערב, ובין היתר גם בישראל. במישור הפוליטי פעל לא רק נגד דיכוי הטיבטים, אלא גם להשכנת שלום במוקדי סכסוך שונים ברחבי העולם. בשנת 1989 הוענק לגיאטסו פרס נובל לשלום על פועלו בתחום המאבק הלא-אלים לשחרור ארצו.
ממשלת סין העממית מחרימה את הדלאי לאמה ה-14 ומסרבת לחלוטין לשאת ולתת עמו, בשל היותו סמל למאבק לשחרור טיבט. החזקה של כתבים, תמונות או סרטים הקשורים לדלאי לאמה מוגדרת כעבירה פלילית בכל שטחי הרפובליקה העממית של סין.
נעוריו
הדלאי לאמה ה-14 נולד ב-6 ביולי 1935 בשם לאמו תונדאפ (Lhamo Thondup) כחמישי מבין 16 ילדים, למשפחה שהתפרנסה ממקצועות מסורתיים, בעיקר חקלאות, בכפר טקסטר. הכפר עמד על גבעה הצופה על עמק רחב ידיים שבמחוז אמדו בצפון-מזרח טיבט. הוריו, צ'וקיונג ודקאי טסרינג, היו אמידים יחסית לכפר, שמנה כעשרים משפחות, חלקן האן. משפחתו, כמו הכפר כולו, התפרנסה מגידולי שעורה, קטניות ותפוחי אדמה.
בהיותו בן שלוש, משלחת מהמסדר הבודהיסטי גלוקפה ("הכובעים הצהובים") הגיעה לאזור שבו חי כדי למצוא את ממשיך דרכו והתגלמות נשמתו של הדלאי לאמה הקודם (לפי הבודהיזם הטיבטי, לאחר שנפטר הדלאי לאמה, מתגלגלת רוחו בילד הנולד באזור כלשהו, בדיוק בשעת מותו). לפני שמת הדלאי לאמה ה-13, הוא אמר כי ממשיך דרכו והתגלגלות נשמתו ייוולד במחוז אמדו. לאחר צאת המשלחת, סיפר אחד מהחברים הבכירים בה כי חלם חלום נבואי, שבו ראה עמק ובית מסוים, שם גר ממשיך דרכו של הדלאי לאמה. כאשר הגיע לביתו של תונדאפ, קבע שזהו הבית שראה בחלומו, ובו גר מי שעתיד להיות הדלאי לאמה ה-14.
כעבור זמן מה נקבע במבדקים מסורתיים שתונדאפ הוא טוּלקוּ (גלגול הנשמה) של הדלאי לאמה ה-13 ושל הבודהיסטווה אַוַולוֹקִיטֶשְוַורָה. בעקבות הגילוי, בהגיעו לגיל שש, הובא עם משפחתו אל להאסה בירת טיבט כדי לקבל חינוך בודהיסטי שיכשיר אותו לתפקיד מנהיגו הרוחני והפוליטי של העם הטיבטי.
בלאהסה החל חינוכו הרוחני של לאמו הצעיר. הוא נלקח ממשפחתו (שהורשתה לבקרו לעיתים) למנזר, בו למד לימודי בודהיזם ולימודי החיים כנזיר מגיל 6 עד גיל 25. בין היתר הוא למד אצל רטינג רינפוצ'ה. בגיל 25 הוא קיבל תואר המקביל לדוקטורט בבודהיזם.
לאחר ההכרזה עליו כמי שעתיד להיות הדלאי לאמה הבא, שונה שמו, ומאז הוא נקרא "ג'אטסאן ג'אמפהאל נגאוואנג לובסאנג אייש טנזין גיאטסו דלאי לאמה" (בתרגום חופשי: קודש האלוהים, עדין תהילה, רחמן, מגן האמונה, טנזין גיאטסו, אוקיינוס של חוכמה) או בקיצור - טנזין גיאטסו. בודהיסטים טיבטים בדרך כלל מתייחסים אליו כ'קאנדאן', שפירושו פשוט 'נוכחות' או 'נוכחות עליונה'. במדינות המערב גיאטסו מכונה לעיתים קרובות 'הוד קדושתו הדלאי לאמה'. בסגנון זה הוא מכונה גם באתר האינטרנט הרשמי שלו.
כדלאי לאמה בטיבט
כמנהיג פוליטי טיבטי וכבעל המעמד המשפיע והחשוב ביותר בבודהיזם הטיבטי, קיימת מסורת מזה זמן רב שלפיה הדלאי לאמה נעשה לראש המדינה של טיבט. ב-17 בנובמבר 1950, בגיל חמש עשרה בלבד, נעמד מול אפשרות של התנגשות אפשרית עם ממשלת הרפובליקה העממית של סין, והוכתר על ידי ממשלת טיבט לראש המדינה ולמנהיגה הרוחני הרשמי.
בניסיון אחרון לפתרון המשבר בלי שייאלץ לצאת את טיבט, פנה גיאטסו לראש ממשלת הודו, ג'ווהרלל נהרו, בבקשה שארצו תפעיל לחץ דיפלומטי על סין וממשלתה, כדי שטיבט תוכרז כשטח אוטונומי ללא שליטת סין, והוא יוכל להישאר במושבו. ניסיון זה כשל, בין השאר מפני שנהרו לא היה מעוניין ליצור מתח בין ארצו לבין היריבה הגדולה סין, אבל הוא עודד את גיאטסו להמשיך בנסיונותיו למשא ומתן עם סין.
כדלאי לאמה בגלות
בהיכשל המשא ומתן וההתנגדות הטיבטית לכיבוש הסיני, ולאחר ניסיון התנקשות כושל של סין בגיאטסו, הוא ברח לדרמסאלה, צפון הודו, ב-17 במרץ 1959. הוא נכנס להודו ב-31 במרץ, מלווה באלפי חסידיו, ושם הוא שוהה עד היום. בהודו הקים את הממשלה הגולה של טיבט למען שחרור ארצו, והקפיד לשמר את התרבות והחינוך הטיבטיים בקרב עשרות אלפי הפליטים והגולים שליוו אותו. הדלאי לאמה עצמו ורוב חסידיו מתגוררים במקלאוד גאנג' (McLeod Ganj), פרבר הנמצא במעלה הרכס מעל דרמסאלה, שלעיתים קרובות מכונה "לאהסה הקטנה" בשל הריכוז הגדול של מאמיניו וחסידיו בתחומו.
לאחר הקמת הממשלה הגולה והתאקלמותו בהודו, ניסה גיאטסו לשקם ולסייע לפליטים שהלכו אחריו להודו ולעם הטיבטי בכמה דרכים: בשנת 1959, מיד לאחר ההגעה להודו, הקים מערכת חינוך כדי ללמד את הנוער הטיבטי את שפתו, תרבותו, דתו ואת ההיסטוריה של טיבט. לאחר מכן, הוקם "מכון לאומניות העם הטיבטי" ו"מרכז המחקרים הטיבטי הגבוה" שהייתה לאוניברסיטה הראשונה שפעלה בטיבט. הוא תמך בבנייתם מחדש של כ-200 מנזרים ומקדשים כדי לשמר, לדבריו, את ההוראה והחינוך הבודהיסטי ואת אורח החיים הטיבטי.
לאחר זמן מה, כשראה שמאמציו הדיפלומטיים לשחרור טיבט אינם נושאים פירות, עתר גיאטסו לאו"ם כנגד כיבוש טיבט על ידי סין והחזקתה בידיה. עתירתו נידונה בשלוש אספות - בשנת 1959, 1961 ו-1965. הערעור והדיון בדברו לא הניבו תוצאות של ממש, להוציא הכרזה של האו"ם בדבר דרישתו מסין לכבד את זכויות האדם של העם הטיבטי ולשקול את בקשתם לאוטונומיה שבראשה יוכל לעמוד הדלאי לאמה.
בשנת 1963 הכריז גיאטסו על חוקה דמוקרטית לטיבט, המבוססת על ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם. בנוסף, נבחרו חברים לפרלמנט הטיבטי, במסגרת הממשלה הגולה הטיבטית, מתוך קהל הפליטים וחסידיו של גיאטסו. הוא עצמו נבחר באופן דמוקרטי על ידי הפרלמנט הטיבטי. ממשלת סין לא הכירה בכל המהלכים האלה, שכן על-פי עמדתה אין לגיאטסו השוהה בהודו שום סמכות על הנעשה בטיבט, הנשלטת בידי סין. בקונגרס זכויות האדם שהתקיים בוושינגטון בשנת 1987, הציע גיאטסו תוכנית בת חמישה שלבים, שאיננה דורשת עצמאות מלאה אלא מתן אוטונומיה לחבל. עיקרי התוכנית היו הפיכת אזור טיבט כולו לאזור שוחר שלום, וכן פירוז סין וארצות האזור מנשק גרעיני (על פי טענות שונות, סין משתמשת בטיבט כ"פח אשפה גרעיני" ומטמינה בה פסולת גרעינית מסוכנת). הוא הציע אפשרות שסינים שיחפצו בכך, יוכלו לגור בטיבט. התוכנית עסקה גם בכיבוד זכויות האדם משני הצדדים. לפי התוכנית, לאחר שכל התנאים האלה ימולאו, ייערך משא ומתן ענייני בדבר עתיד טיבט. תוכנית דומה הוצעה על ידו בשטרסבורג ב-15 ביוני 1988. התוכנית הראשונה נדחתה על ידי סין, ולבסוף ביטלה הממשלה הטיבטית הגולה את ההצעה השנייה ב-1991, לאחר שנראה כי אין סיכוי שהסינים יסכימו לדון בה. באוקטובר 1991 פנה גיאטסו אל הממשלה הסינית בבקשה לחזור לטיבט, בטענה שהעם הטיבטי זקוק לו. לאחר זמן מה ביטל את הבקשה, לנוכח חששו מהתפרעויות אלימות של טיבטים אם תידחה ההצעה. נכון להיום, סין עודנה מסרבת לחזרת גיאטסו לארצו.
בשנת 1995 הכריז גיאטסו על גנדן צ'ואקי ניאמה, בן ה-6 ותושב טיבט, כגלגול ה-11 של הפאנצ'ן לאמה (התואר השני בחשיבותו בבודהיזם הטיבטי). בעקבות חוסר שביעות רצון של השלטון הסיני מהבחירה, נאסרו ניאמה ובני משפחתו, ומאז לא נודע מה עלה בגורלם. כתחליף, בחרו הסינים את גיאנסיאן נורבו (Gyaincain Norbu) כפאנצ'ן לאמה מטעמם, אף שמרבית הטיבטים אינם מכירים בבחירה זו.
ב-6 ביולי 2005 חגג טנזין גיאטסו את יום הולדתו השבעים. בחגיגות השתתפו יותר מ-10,000 פליטים טיבטים, נזירים, אנשי דת ואישים פוליטיים (כולל נשיא טאיוואן, צ'ן שואי-ביאן) וכן תיירים זרים שנאספו בביתו וסביב לו.
במרץ 2011 הודיע גיאטסו כי בכוונתו לפרוש מתפקידו כמנהיג הפוליטי של העם הטיבטי, ולהישאר בגדר סמכות רוחנית בלבד. ב-27 באפריל 2011 נבחר כמנהיג הפוליטי החדש ראש ממשלת טיבט, לובסנג סנגיי.
פעילות דיפלומטית
גיאטסו היה לדלאי לאמה הראשון שביקר במדינות המערב וקיים עמן יחסים דיפלומטיים. עד לתקופתו, הייתה טיבט סגורה כלפי העולם המודרני. למרות זאת, מדינות רבות אינן מסכימות להזמינו לביקור רשמי או להיפגש אתו, בעיקר בשל חשש מהרעת היחסים עם סין, המפגינה את מורת רוחה לאחר כל ביקור רשמי שלו במדינות השונות.
החל משנת 1967, יזם הדלאי לאמה נסיעות וביקורים דיפלומטיים לארבעים ושש מדינות וחבלי ארץ שונים, חלקם במוקדי סכסוך. מטרת רבים מהביקורים הללו הייתה להשכין שלום בסכסוכים בינלאומיים שונים. הוא נועד יחד עם האפיפיור פאולוס השישי בותיקן בשנת 1973. בשנים שלאחר מכן, נפגש גיאטסו עם יוחנן פאולוס השני שש פעמים, החל משנת 1980 ועד 2003.
הוא נפגש עם הארכיבישוף מקנטרברי, ד"ר רוברט רוניס, ועם מנהיגים מהכנסייה האנגליקנית בלונדון. בביקורו בלונדון גם נועד יחד עם מנהיגים יהודיים וקתולים. כיום, יש לו ולממשלתו הגולה יחסים טובים עם הכנסייה האורתודוקסית הנוצרית.
במסגרת שהייתו הארוכה בהודו, גיבשו גיאטסו וממשלתו יחסים דיפלומטיים טובים עם מדינה זו. בנוסף לכך, הוא נפגש בשנת 2001 עם נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש. באופן לא רגיל, סירב גיאטסו לבקר בקוריאה הדרומית בשנת 2001. באותה שנה נפגש גיאטסו עם שגרירים סיניים ושוחח איתם על עתיד טיבט והסכסוך, בפגישה שזכתה לתמיכה בינלאומית. עם זאת, לא סוכם בפגישה על הסכם אמיתי כלשהו או תחילת הידברות ממשית.
ביקוריו בישראל
הדלאי לאמה ביקר חמש פעמים במדינת ישראל. ב-1990 החלו פעילים למען טיבט בישראל לנסות ולהביא אותו לביקור, אולם ממשלת סין התנגדה וכך גם ממשלות ישראל. ב-1993 הורה יצחק רבין לשרי הממשלה שלא להיפגש עמו אם יבקר, וב-1994 הוא הגיע לישראל כאורח החברה להגנת הטבע וכצליין. במהלך ביקורו בישראל, קיבל תואר כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים וביקר ביד ושם, אולם באף אחד מהאירועים שנלוו לביקור, לא השתתף נציג רשמי של ישראל. עם זאת, בוועידה ה-40 של החברה להגנת הטבע באילת, לחץ הדלאי למה בפומבי את ידו של יוסי שריד, השר להגנת הסביבה, אולם שריד הדגיש כי מדובר בביקור פרטי והמפגש ביניהם אישי.
בשנת 1999 ביקר הדלאי לאמה פעמיים בישראל. בחודש יוני ערך ביקור פרטי והשתתף בכנס בין-דתי של יהודים, מוסלמים, נוצרים, הינדו ושינטו. ביקור זה אורגן על ידי עמותת ידידות אמריקנית והמועצה הבין-דתית בישראל, וגם במהלכו לא התקבל על ידי פקידים רשמיים או מנהיגים פוליטיים, עקב התנגדותה של סין. בנובמבר אותה שנה הגיע שוב לישראל, אולם הפעם התקבל לפגישות אצל שר החינוך, יוסי שריד, ואצל יושב ראש הכנסת, אברהם בורג. בביקור זה גם נפגש עם הרב עדין אבן ישראל, ורבנים נוספים.
ב-15 בפברואר 2006 הגיע לביקור שנמשך חמישה ימים, שבהם הטיף לסובלנות, הידברות, שמירת זכויות אדם, ויישוב הסכסוך הישראלי-פלסטיני בדרכי שלום. ביקור זה, כמו שאר ביקוריו בישראל, לא היה ביקור רשמי, בגלל חששה של ישראל מפגיעת היחסים עם סין. ב-10 ביוני 2010 הגיע הדלאי לאמה לביקור נוסף בן חמישה ימים בישראל.
השקפותיו
הדלאי לאמה הנוכחי הוא בעל השפעה גדולה מאוד בקרב טיבטים ובודהיסטים בכל רחבי העולם. למרות זאת, השקפותיו ודעותיו באשר לעניינים שונים השנויים במחלוקת אינן מייצגות את כלל הבודהיסטים או הטיבטים, ורבים מהם חולקים על דעתו.
תנועת ההתנגדות הטיבטית
משנת 1951 ועד בריחתו להודו ב-1959, תמך גיאטסו בתנועת ההתנגדות הטיבטית, שפעלה באופן אלים כנגד הסינים, וזאת בניגוד למשנתו המאוחרת התומכת באי-אלימות. יש הטוענים שלא הייתה לו ברירה אחרת, משום שכל ניסיון להידברות עם סין עלה על שרטון. אחיו נסע בשליחותו לקלימפונג (Kalimpong) שבהודו, ושם, בעזרת הממשלה ההודית וארצות הברית, ארגן את המחתרת כנגד סין וכן עסק בהברחת כלי נשק לתוך טיבט.
התנועה נאבקה בסינים וניסתה לבולמם מלהיכנס אל תוככי טיבט, אולם ללא הצלחה, והמחתרת התפרקה. לאחר הצלחת הסינים כנגד המחתרת והבסתה, שינה גיאטסו את דרכו ומאז נעשה לפציפיסט התומך בפתרון דמוקרטי המושג בדרכי שלום, בתקווה שלבסוף יוביל לעצמאות טיבט ולהפיכתה לאוטונומיה.
משבר ההגירה באירופה
מעט לאחר שקנצלרית גרמניה, אנגלה מרקל, החליטה לפתוח את ארצה לקליטת כשני מיליון מבקשי מקלט, אמר גיאטסו בריאיון ל"פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג": "אירופה - למשל גרמניה, לא יכולה להפוך למדינה ערבית. גרמניה היא גרמניה. יש יותר מדי פליטים באירופה".
בספטמבר 2018, בביקורו במאלמה שבשוודיה, אמר גיאטסו כי "אירופה שייכת לאירופים", וכי עליה לסייע לפליטים, אך רק באופן זמני, והם יצטרכו לחזור לארצות מוצאם כדי לסייע בבנייתן מחדש. דבריו עוררו תגובות סוערות ברשתות החברתיות, ובתקשורת האשימו אותו בגזענות וצביעות.
בנושאים חברתיים
ברוב הנושאים החברתיים נחשב הדלאי לאמה לליברל, יחסית לאנשי דת אחרים. הוא ייסד והקים את "קרן הדלאי לאמה", שמטרתה לקדם שלום וערכי זכויות אדם, מוסר ודמוקרטיה ברחבי העולם. גיאטסו הצהיר שהוא מאמין שהגילויים המדעיים המודרניים נכונים ומהימנים יותר מאשר העמדות הדתיות הישנות (בנושאים כגון בריאת העולם וכדומה).