cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ורג פולדס
יצירתו והצלתה מתהום הנשייה
מבקרת האמנות והאוצרת רחל סוקמן שמעה על ג'ורג' פולדס לראשונה בשנת 2007. ארלט פולדס־זיסהולץ, אלמנתו של הצייר, ביקשה מסוקמן לכתוב ספר על יצירותיו הנשכחות, שלא זכו מעולם להכרה מספקת. בשנים שעברו מאז חקרה סוקמן את האמן, חיי הצייר, האדריכל והאדם, דרך משפחתו, ציוריו, מכתביו, מחברותיו, חבריו וצוואתו. במהלך המחקר יצרה סוקמן ארכיון מקוטלג, ממוספר ומצולם ל-2,000 עבודות שנשמרו בבית משפחת פולדס בירושלים. בין השאר, נמצאו כ-200 עבודות דיוקן עצמי שצייר מ-1952 במגוון טכניקות ובסגנון הייחודי לו. לאחר 10 שנות מחקר יצא הספר "ג'ורג פולדס" על יצירתו. בספרה כתבה סוקמן כי "ג'ורג' פולדס, שיצירותיו לא נחקרו מעולם ואף לא זכו לחשיפה ראויה, הותיר אחריו מורשת ציורית מפעימה. הדיוקנאות העצמיים, שצייר במהלך חייו, הם נושא מרכזי והרה משמעות באמנותו. פולדס היה ונותר עד יומו האחרון אדם מאמין. הוא לא חדל לשאול שאלות, ללמוד ולחפש אחר הטוב, הפשטות והשלמות שבאמת הפנימית, אך בד בבד חש כי אלה חומקים לעד מהשגתו."
צופר (רכב)
צופר הוא התקן בכלי רכב המשמיע צליל רם, המשמש את נהג כלי הרכב על מנת להזהיר את משתמשי הדרך האחרים או לאותת להם. צופרים מותקנים בכלי רכב מאופניים ועד משאיות, רכבות וכלי שיט. תקנות התעבורה לגבי רכב מנועי הנע בכביש קובעות כי אין להפעיל צופר בדרך עירונית, אלא אם הדבר דרוש לשם אזהרה מפני סכנה קרובה שלא ניתן למנוע אותה בדרך אחרת. עבור רכבות וכלי שיט קיימות תקנות (למשל במסגרת המשפט הימי) המגדירות באילו תנאים יש להשתמש בצופר.
אופניים
באופניים מותקנים שני סוגי אמצעי אזהרה קולית, המותקנים על הכידון, על מנת להזהיר הולכי רכב ורוכבים אחרים:
מכוניות
עד 1910 צוידו מכוניות בצופר אופניים מטיפוס החצוצרה. בשנה זו המציא אוליבר לוקס מברמינגהאם, בריטניה צופר רכב חשמלי המבוסס על מנגנון של רמקול המשמיע צליל אחד אופייני (בתדר שבין 400 ל-500 הרץ ובגובה צליל של 107–109 דציבל). עקב תכונות אקוסטיות מותקנים זוג צופרים במרווח (למשל 500 הרץ ו-420 הרץ). חברת ייצור הצופרים הגדולה בארצות הברית היא Klaxon, ושמה מהווה שם גנרי לצופרי מכוניות.
משאיות
במשאיות מועדף צופר העושה שימוש במנגנון אוויר דחוס (ממערכת הבלימה). גם כאן מותקן יותר מצופר אחד במרווח 125–180 הרץ, המספק צליל בגובה 117–118 דציבל.
רכבות
צופרים המותקנים על גבי קטרי רכבת מספקים צפירה רמה היכולה להגיע עד ל-175 דציבל ולהשמע למרחוק, עקב מרחק הבלימה הגדול של הרכבת והצורך להתריע על בואה ממרחק רב. צפירת הרכבת בנקודות מסוימות (לפני הצטלבויות כביש, לקראת עיקולים בעלי ראות נמוכה באזור מיושב, לפני כניסה לתחנה וביציאה ממנה) מוגדרת על ידי תקנות ומסומנת לנהג על ידי תמרורים. צופר רכבת מורכב ממספר קנים המשמיעים יחדיו אקורד. סוגי הצפירות השונים מהווים מילון של סימנים.
רכבות עירוניות כגון רכבת קלה עושות שימוש בצופרים חשמליים המשמיעים צליל ייחודי או אף מנגינה קצרה, המתריעה על בואן.
כלי שיט
צופרי אוויר או קיטור רבי-עוצמה משמשים כלי שיט לאותת זה לזה ולחוף. צופרי כלי שיט הם נמוכי תדר ונמוכים יותר ככל שכלי השיט גדול יותר (55–70 ועד 200 הרץ), עקב העובדה שצלילים נמוכים עוברים מרחקים גדולים יותר.
קרחון ואלו
קרחון ואלו או קרחון ואלוט (באנגלית: Vallot Glacier) הוא קרחון בחצי האי אירוסמית', בארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון צפון מערב, ונשפך אל פיורד לבוף, בסמוך מדרום לפסגות לואיס.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון מופה על הקרקע על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנים 1948 - 1959 בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1957.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הקרחון נקרא על שמו של ז'וזה ואלו (Joseph Vallot), חוקר קרחונים צרפתי, שהיה הראשון שמדד את מהירות תנועת הקרחונים של שווייץ.
שם זה ניתן בדומה לשמות אחרים בסביבת הקרחון, הקרויים על שם גאולוגים, וזאת לציון משלחת הגאולוגים של הסקר האנטארקטי הבריטי, שנערך באזור.
לקריאה נוספת
• Jane G. Ferrigno, Alison J. Cook, Amy M. Mathie, Richard S. Williams, Jr., Charles Swithinbank, Kevin M. Foley, Adrian J. Fox, Janet W. Thomson, and Jörn Sievers, Coastal-Change and Glaciological Map of the Larsen Ice Shelf Area, Antarctica: 1940–2005, U.S. Geological Survey, Reston, Virginia: 2008
חוק לעידוד של שילוב וקידום נשים בעבודה ושל התאמת מקומות עבודה לנשים
החוק לעידוד של שילוב וקידום נשים בעבודה ושל התאמת מקומות עבודה לנשים אושר בכנסת ישראל ב-2008. החוק נועד לטפח מודעות ציבורית, לקדם שינוי של התרבות העסקית. בנוסף, נועד החוק לעודד התאמת מקומות העבודה ונוהלי העבודה להורות בכלל ולנשים בפרט, וכן לקדם ולשלב נשים במקומות עבודה. הכלי המרכזי לקידום מטרות אלו נקבע כחלוקת מספר מענקים ואותות הכרה למעסיקים שיבלטו בתחום שילובם השוויוני של נשים בכוח העבודה הארגוני.
מטרת החוק
מטרת החוק היא להוביל שינויים והתאמות במקומות העבודה, כך שיתאפשר להורים בכלל ולנשים בפרט להצליח בשילוב עבודה ומשפחה. בנוסף, החוק חותר לשינוי בתרבות העסקית, טיפוח מודעות ציבורית לשילוב וקידום של נשים בעבודה והתאמת מקומות עבודה לנשים ולהורות.
היסטוריית החקיקה
במסגרת דיוני הוועדה לקידום מעמד האישה בכנסת, הציעה, יו"ר הוועדה לשנת 2008, עמירה דותן, את הצעת החוק לקידום ושילוב נשים בתעסוקה.
בשנת 2021 נוסף סעיף לחוק שקובע שמעסיק שהעסיק עובדת ששהתה במקלט לנשים מוכות 150 ימים לאחר תום ימי היעדרותה יהיה זכאי בתום תקופת העסקתה למענק חד־פעמי בסכום של 5,000 שקלים.
עיקרי החוק
החוק קובע שיוענקו על ידי שר התעשייה המסחר והתעסוקה מענקים ואותות הכרה למעסיקים במגזר הפרטי, כדי לעודד שילוב וקידום נשים בעבודה ולהתאמת מקומות עבודה לנשים. מעסיקים שיתמודדו על קבלת המענק יצטרכו לאסוף ולהציג נתונים על הנעשה בארגונם בנוגע לנשים.
המענקים יינתנו אחת לשנה לאחר בחינתם של המעסיקים המועמדים לפי אמות המידה:
השלכות צפויות של החוק בחברה
לחוק מספר השפעות צפויות כשהמשמעותית ביותר היא הגדלת שיעור ההשתתפות של נשים בכוח העבודה.
השפעות נוספות הן:
ההבדלים בין תעסוקת נשים בישראל לעומת מדינות אחרות
בארצות הברית, סעיף 7 של חוק זכויות האזרח משנת 1964 אוסר על אפליה מטעמי גזע, צבע, דת, מין ומוצא לאומי. חוק שכר שווה משנת 1963 אוסר אפליה בשכר בין גברים ובין נשים המבצעים עבודה שווה. שני החוקים הללו אינם מספקים קריטריונים ברורים לאילו פעולות של המעסיק יחשבו לפעולות מפלות וכיצד ניתן לקבוע מה היא עבודה שווה. הגדרות מדויקות אלה נוצרו לאורך השנים במסגרת תקדימים שיצרו בתי המשפט בארצות הברית בתביעות שהובאו בפניהם.
בשונה מארצות הברית, באירופה, לפי החקיקה שיזם בשנים האחרונות האיחוד האירופי, החקיקה מעוגנת בנושא שוויון הזדמנויות בתעסוקה במטרה חברתית של הרחבת השתתפות בכוח העבודה, תפיסת אחריות המדינה לרווחת האזרח והעובד, ובשנים האחרונות גם בשאיפה לעידוד ילודה עקב שיעורי ילודה נמוכים המאפיינים את מרבית מדינות היבשת ומכבידים על כלכלותיהן. (2003, Meyers and Gornick)
שושלת צ'ין
שושלת צ'ין שאפה להקים מדינה בעלת שלטון ריכוזי, שבו המדיניות נקבעת ישירות בידי הקיסר ("חואנג-די"), שמעמדו היה גבוה בהרבה מאשר מלכי השושלות הקודמות (שאנג וג'ואו), ונחשב לדמות אלוהית כמעט. מדיניותה הכלכלית של השושלת הייתה פעלתנית מאוד, ואופייניים לה מיזמים ראוותניים כמו קברו של הקיסר הראשון (בו נמצאו צבא הטרקוטה ומרכבות הברונזה) שהיקף חלקו החיצוני היה כ-6.5 ק"מ, איחוד החומות מימי המדינות הלוחמות לחומה הגדולה של סין, בניית תעלה המחברת בין היאנגצה לבין נהר הפנינה וסלילת דרכים בכל רחבי הקיסרות באמצעות כוח עבודה שמנה מאות אלפי איכרים. כמו כן, בימי צ'ין נכבשו חלקים מהערבה שמצפון לסין מהשיונגנו וחלקים מצפון וייטנאם של היום. בימיה של השושלת אוחדו המידות, המשקולות, המטבעות והכתב. בירתה של שושלת צ'ין, שׂייֵנְיָאנְג, הייתה ממוקמת בסמוך לשיאן של ימינו.
השיטה הפילוסופית שהנחתה את השושלת הייתה הלגליזם, "אסכולת החוק", מיסודו של שאנג יאנג. אסכולה זו העלתה על נס את חשיבותם של השלטון המרכזי היציב, הכבוד לקיסר, החקלאות והמלחמה (שנחשבו ל"עיסוקים המועילים" לעומת העיסוקים ה"לא מועילים" כגון הטקסים, הלמדנות והמוזיקה), ואת ה"חוק" האחיד, הקשוח והבלתי-מתפשר, לפיו תתנהל המדינה. מדיניות זו התבטאה, כביכול, בשריפת הספרים וקבירת המלומדים הקונפוציאניים, שאמנם ספק אם התקיימה, אך היא בכל זאת מייצגת במידה מסוימת את הקו שנקטה השושלת.
מותו של הקיסר הראשון היה נקודת המפנה של השושלת; הקיסר השני, שעלה לכס בזכות תככיו של כמה מיועצי הקיסר, והסכסוכים ביניהם הובילו בסופו של דבר למותם, למות הקיסר ולקריסת השושלת. המרד שפרץ כנגד השושלת הצליח, והמצביא ליו באנג תפס את השלטון בשנת 207 לפנה"ס וייסד את שושלת האן המערבית.
מדינת צ'ין בראשיתה
לפי מספר מקורות היסטוריים, מדינת צ'ין הייתה קיימת כבר במאה השמינית לפנה"ס, ולרשותה עברה עיר הבירה המערבית של שושלת ג'ואו; עם זאת, צ'ין הפכה לגורם משמעותי מבחינה פוליטית רק במאה השישית לפנה"ס; בהדרגה, הרחיבה צ'ין את תחום שלטונה מערבה, אל השבטים הלא-סיניים שישבו לאורך עיקולו של הנהר הצהוב. בספרים רבים מתקופת המדינות הלוחמות צ'ין מתוארת כמדינה "נוכרית", אך לא ברור האם שליטיה אכן היו "לא-סיניים" במידה מסוימת, או שטענות אלו הומצאו על ידי יריביה לצורכי תעמולה. מכאן ואילך ירדה צ'ין מעל במת ההיסטוריה של התקופה, עד המאה החמישית.
צ'ין בתקופת "המדינות הלוחמות"
ייחודה של מדינת צ'ין נבע ממספר גורמים. ראשית, היא אימצה את הפילוסופיה הלגליסטית של המדינאי שאנג יאנג, שקידשה את המלחמה וכתוצאה מכך הביאה לרפורמות מעמיקות בשלטון שנמשכו בין 361 לפנה"ס עד מותו, ב-338 לפנה"ס. כחלק מהרפורמות ירד קרנה של האצולה התורשתית, יוסדה שיטת קידום המתבססת על הצטיינות בשדה הקרב או על תשלום מס גבוה מהדרוש, והצבא התחזק משמעותית. שנית, מיקומה - הרחק מהמישור המרכזי עליו נלחמו המדינות האחרות זו בזו - גרם למיעוט ניסיונות פלישה אליה, ואפשר לה גמישות פוליטית וכלכלית ביחס למדינות האחרות בתקופתה, שירשו מתקופת ג'ואו המערבית מערכת פיאודלית נוקשה. שלישית, שילובם של מלומדים ממדינות אחרות הביא אל צ'ין רעיונות חדשים.
כיבוש המדינות הסובבות והקמת הקיסרות
אמנם בתחילה צ'ין הובסה בידי המדינות הסובבות אותה, אך עד מהרה התהפך הגלגל - תחת פיקודו של השר פָ'אן סוּי הלכו והתרחבו השטחים שתחת שליטתה של צ'ין, והחלשתה של מדינת ג'או אפשרה את הבסתה ב-257 לפנה"ס. ב-256 לפנה"ס נכבשה נחלת מלכי ג'ואו, וכך בא לסיומו שלטונה של השושלת (ה"מדינה" הזעירה בה החזיק מלך ג'ואו האחרון, חוי, סופחה ב-249 לפנה"ס).
ב-247 לפנה"ס עלה לשלטון המלך ג'נג, לימים קיסרה הראשון של השושלת, ובשנת 237 הדיח את יועצו לוּ בּוּ וֶיי וכך נטל את המושכות לידיו. תוכנית שהגה וֶיי לָאו, אחד מיועציו של הקיסר (וכללה מתן שוחד לשליטי המדינות שסירבו להצטרף לברית נגד צ'ין והתנקשות באלו שהצטרפו אליה), אפשרה לו לפורר ביעילות את ברית המדינות שהופנתה נגדו.
כמוצא אחרון כנגד המדיניות האגרסיבית של צ'ין, שליטי יֶאן ניסו להתנקש בחיי המלך ג'נג. לארמונו נשלח המתנקש גִ'ין קָה, בתואנה של הבאת מפות הממלכה למטרת כניעה בפני המלך. לתוך הארמון לא ניתן היה להיכנס עם כלי נשק, ולכן הוסתרה החרב בתוך המפות. המתנקש קר הרוח הצליח להיכנס לארמון ולהתקרב למלך ג'נג, ואז שלף בפתאומיות את החרב והטיח אותה לעברו. המלך הצליח להתחמק, ולרוע מזלו החרב ננעצה באחד מעמודי הארמון. בסופו של דבר, הקיסר הצליח להרוג את המתנקש.
המלך ג'נג החל במסע כיבושים נרחב בו נכבשו כל המדינות אליהן התפצלה סין. האחרונה מביניהן, צ'ִי, הובסה ב-221 לפנה"ס, השנה בה הוכרזה רשמית השושלת החדשה. על מנת להבדיל את עצמו משליטי המדינות אותן כבש, המלך ג'נג המציא לעצמו תואר חדש, "חואנג-די" (מתורגם כ"קיסר"), שהורכב מהמילים "חואנג" - שם-תואר לשמיים ולאלים - ו"די", שמו של אל השמיים, תארם של שלושת המלכים וחמשת הקיסרים, וכן תארם של מלכי שושלת שאנג לאחר מותם. תואר זה ישמש את שליטי סין במשך כאלפיים וחמש מאות שנה, עד לנפילתה של שושלת צ'ינג ב-1911.
שלטונו של הקיסר הראשון
המלך ג'נג, או כפי שנקרא מאז הכריז על עצמו כקיסר סין – צ'ין שה חואנג-די, פתח בסדרה של פעולות שנועדו לאחד את האימפריה. בימיו אוחדו הכתב הסיני, המטבעות ויחידות המדידה. הקיסר הראשון יצר בסין שלטון מרכזי ממשלתי, וחילק את המדינה למחוזות ותתי מחוזות, עליהם שלטו פקידים. בימי שלטונה של השושלת, הלגליזם (שנקרא גם "החוקתיות" או "אסכולת החוק") הפך לאידאולוגיה השלטת. הוקמה מערכת מסודרת של חוקים, לפיהם אדם קיבל שכר או עונש. מערכת חוקים זו נגעה לכל אדם בקיסרות, ללא קשר למעמדו.
פרויקטים ראוותניים והתפשטות טריטוריאלית
קיסר סין הראשון הוציא לפועל פרויקטים רבים, בין השאר הקמת החומה הסינית הגדולה על ידי איחוד קטעים של חומות מתקופות קדומות יותר; פיתוח מערכת נרחבת של כבישים ותעלות; בניית תעלת מים באורך יותר מ-1000 ק"מ, למטרת העברת סיוע ואספקה לצבאו במלחמה באזור וייטנאם של ימינו, ובניית ארמונות ענק וקבר מפואר עבורו. לצורך מימון מיזמי הבנייה השאפתניים והמערכת הפקידותית, הקיסר הטיל על נתיניו מיסים כבדים. מי שלא עמד במיסוי הכבד נשלח לעבודת כפייה באתרים השונים בהם נבנתה החומה, או לאחד ממפעלי הבנייה המפרכים האחרים שיזם הקיסר הראשון. במסגרת שלטונו צ'ין שה-חואנג, העתיק אוכלוסיות לאזורי ספר, במיוחד לכיוון אתרי בניית החומה. הראוותנות והתנאים הקשים בהם נבנתה החומה הפכו אותה לסמל שנוא של התקופה, ומסופר שמי שנהרג במהלך העבודות נטמן בחומה כחומר לביסוסה.
תקופת שלטונו של הקיסר הראשון אופיינה בהתפשטות טריטוריאלית. בשנת 214 לפנה"ס, שלח הקיסר הראשון כ-500,000 חיילים מצבאו דרומה. במערכה נכבשו רוב אזור סצ'ואן, אך בהמשכה חיילי צ'ין הובסו בידי השבטים המקומיים במלחמת גרילה שגבתה את חייהם של 100,000 מחייליה; למרות זאת, בניסיון הכיבוש השני, הוספו לתחום שלטונה של השושלת שטחים נרחבים בדרום (שהגיעו עד אזור האנוי), ביניהם סביבות גואנגג'ואו, פוג'ואו וגווילין. כ-100,000 אסירים ופושעים הוגלו לאזורים אלו כדי לפתחם.
רדיפת המלומדים ורדיפה אחרי האלמוות
לפי מספר מקורות, ביניהם רשומות ההיסטוריון מתקופת האן, הקיסר שְׁה חְוָאנְג רדף את המלומדים הקונפוציאניים, הוציא להורג מאות מהם, ופקד על שריפת כל הספרים שלא עסקו בנושאים "שימושיים", כגון חקלאות, או שנקודת המבט בהם הייתה לא-לגליסטית. לא ברור אם אירוע כזה אכן קרה, אך זהו פשע שזוכרים לו רבים.
הקיסר הראשון היה אחוז בפחד מהמוות בשל אי שביעות רצון נתיניו (תושבי שש המדינות שנכבשו על ידי צבאו), ובשל ניסיונות התנקשות שחווה בעבר. מסיבה זו, ומכיוון שראה את עצמו כאל, הקיסר הראשון חיפש באובססיביות אחר סם החיים; בין השאר, הוא שתה כספית כמשקה של אריכות ימים (מה שהרעיל את גופו, ולמרבה האירוניה גרם ככל הנראה למותו). כמו כן, הוא שלח משלחות שיחפשו עבורו את סמי האלמוות בסין, במדינות שכנות ומעבר לים. במקרים מסוימים, שליחים אלו שחששו מחזרה בידיים ריקות העדיפו להישאר בגלות (התיישבו מחוץ לתחומי הממלכה, ואף באוקינווה שביפן) ולא לחזור למוות בטוח בסין. למרות רצונו בחיי נצח, שְׁה חְוָאנְג הכין את עצמו לעולם המוות על ידי בניית קבר מפואר. כדי לשמור על הקבר ולהבטיח את שלטונו של הקיסר, נבנה ליד הקבר צבא ענק של חיילי טרקוטה שנתגלו בשנת 1974. בשנת 210 לפנה"ס יצא שְׁה חְוָאנְג למסע ברחבי הקיסרות, שמטרתו הייתה החיפוש אחר שיקוי האלמוות. הוא נחלש ומת בזמן המסע.
קריסתה של השושלת
צ'ין-שְׁה חְוָאנְג לא הכשיר יורש, למרות שמינה את בנו הבכור ליורשו. מיד עם מותו של הקיסר הראשון, יועצו הקרוב, ראש הממשלה ועוזריו הסתירו את דבר מותו, הם שינו את צוואתו (הדיחו את הבן המיועד הבכור, והציבו בצוואה במקומו את הבן הצעיר החלש והלא מנוסה. הצוואה נשלחה לארמון הקיסר בבירה, בעוד השיירה עם גווייתו של צ'ין שה-חואנג נעה לאיטה לכיוון הבירה.
לאחר מותו של צ'ין שה-חואנג בשנת 210 לפנה"ס, עלה לשלטון הקיסר צ'ין אר שה בנו, וזאת עקב תחבולה של ראש הממשלה של הקיסר הראשון שחיבל בצוואה, והביא להתאבדות הבן הבכור של צ'ין שה-חואנג (היורש המיועד והמנוסה). הקיסר צ'ין אר שה שנחשב לשליט בובה לא הצליח להיכנס לנעליו הגדולות של אביו ואיבד את השליטה על הקיסרות.
תוך זמן קצר לאחר מות הקיסר הראשון, פרצו מרידות של יורשי משפחות האצולה של שש המדינות שאוחדו קודם לכן על ידי קיסר צ'ין. העיקרית בהן הייתה האן. גם אסירים, איכרים, וחיילים מכל רחבי סין השתתפו במרד.
לאחר קרב ג'ולו שנערך בשנת 207 לפנה"ס, שבו הושמד רובו של צבא הקיסר, בידי צבא המורדים, הקיסר השני צ'ין אר שה אולץ להתאבד. הקיסר השלישי והאחרון של השושלת דְזְהיִינגָ (בנו של פוסו, בנו הבוגר של צ'ין שה-חואנג) שלט 46 יום עד שחוסל על ידי מפקד המורדים, שהביא לסוף השושלת של צ'ין ותחילת שושלת האן השושלת השנייה של סין המאוחדת.
מעמדות
משפחות האצולה של תקופת צ'ין חיו באופן דומה, התנהלות שעודדה על ידי השלטון המרכזי, שהיה מעוניין למנוע פלגנות. בין שכבות האוכלוסייה הנמוכות יותר באזורים שונים, לעומת זאת, היו עשויים להיות הבדלים משמעותיים. פשוטי העם היוו כ-90% מהאוכלוסייה, עסקו ברובם בחקלאות, וברוב המקרים נשארו כל חייהם בכפרים בהם נולדו. מקצועות עברו, ברובם, בירושה לבן הבכור לאחר מותו של האב. ספרות התקופה עסקה בעיקר בפוליטיקה ובחיים העירוניים, וכמעט ולא הוזכרו בה האיכרים.
פילוסופיה וספרות
בתקופת צ'ין חלו שינויים משמעותיים בשיטת הכתב שהייתה נהוגה עד אז: אחד מצעדיו הידועים ביותר של איש החצר לי סה הוא איחוד גודלו וצורתו של הכתב הסיני, צעד שהשפיע רבות על ההיסטוריה של סין. בנוסף, הוא שיצר את "כתב החותם הקטן", שממנו התפתח הכתב הסיני המודרני (ונמצא עדיין בשימוש כיום).
ממשל
הממשל בצ'ין בוסס על מערכת בירוקרטית, המבוססת על פקידים המצייתים ישירות לקיסר. הקיסרות חולקה ל"נפות" ו"פיקודים", ועל כל אחד מהם מונו מושל, מפקד צבאי ומפקח; בהתאם לשיטתו של חאן פיי דזה, כל המנגנון השלטוני היה כפוף ישירות לקיסר, שהיה יכול לפטר את פקידיו כרצונו. שיטת ממשל זו שונה מאוד מזו שהייתה נהוגה בתקופת ג'ואו, בה המושלים בחלקיה השונים של סין היו אצילים שהורישו את התפקיד לבניהם ונהנו מאוטונומיה רבה. בתקופת צ'ין אוחדו השפה ויחידות המידה, ונקבעו תקנים אחידים (כמו למשל - אורכם של צירי המרכבות) בכל האזורים עליהם שלט הקיסר. שיטת המנהל של צ'ין הייתה יעילה מאוד, ואפשרה לה לפקח באופן הדוק אפילו על התושבים בכפרים הקטנים ביותר. צורת השלטון הזו, בשינויים מסוימים, נשמרה במשך רוב שנות קיומה של הקיסרות הסינית.
שושלת צ'ין הייתה מוכנה להעסיק, ואף העסיקה, יועצים ואנשי צבא שבמקורם היו מהמדינות היריבות לה; שיטת הדירוג החברתי בן 20 הדרגות, שמקורו בימי מדינת צ'ין, הוחל על כל הקיסרות, וכך השווה בין תושביה המקוריים של מדינת צ'ין לתושביהן של המדינות האחרות.
דת
בתקופת שלטונה של שושלת צ'ין (ולמעשה, לכל אורך התקופה הקיסרית המוקדמת), האמונה ברוחות ("שֶן", ) ובשדים (יִין), החיים בעולם שמקביל לעולם האנושי. מותו של אדם, לפי אמונה זו, הוא הפיכתו לרוח ומעברו לעולם המקביל. הקשר עם העולם המקביל התנהל על ידי הקרבת בעלי חיים, שאפשרה לרוחות להמשיך ולהתקיים, ובנוסף על כך - פייסה אותן, ועל ידי כך גרמה להן לסייע לבני האדם. הגדת עתידות נעשתה על ידי שבירתם של שריונות צבים ועצמותיהם של בעלי חיים שונים, ותופעות אסטרונומיות כגון הופעתם של שביטים וליקויי ירח וחמה נחשבו כאותות המבשרים על העתיד לבוא.
הטקסים הדתיים התנהלו בעיקר במקדשים ובאתרים מקודשים שונים, בהם הוצבו מזבחות. הטקסים היו מלווים בהקטרת קטורת ובמוזיקה; נהוג שהמקריב הראשי היה צם ומכין את נפשו בדרכים שונות לפני הטקס, כדי שיוכל לקבל מסרים מהעולם האחר. "מתווכים" רוחניים שונים יצרו אף הם "קשר עם האלים" במהלכם של ריקודים ומצבי היפנוזה. סה-מה צ'יין התייחס אל האחרונים בספקנות, ופטר אותם כשרלטנים.
לקריאה נוספת
יורי פינס, גדעון שלח, יצחק שיחור, כל אשר מתחת לשמיים - תולדות הקיסרות הסינית, כרך א', האוניברסיטה הפתוחה, 2011
MQ-9 ריפר
MQ-9 ריפר (Reaper; מאנגלית: קוצר, השם גם מרמז למלאך המוות, שכינויו הוא The Grim Reaper; כינויו המקורי היה RQ-9 פרדטור B) הוא כלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) בעל יכולת תקיפה שפותח על ידי ג'נרל אטומיקס אירונאוטיקל סיסטמס.
עיצוב
ה-MQ-9 ריפר גדול יותר מקודמו, ה-MQ-1 פרדטור, ובעל יכולת נשיאת חימוש במשקל הגדול פי 15 ומהירות שיוט גבוהה פי 3, בהשוואה ל-MQ-1. הוא יכל לשאת עד 4 טילי AGM-114 הלפייר.
ירג מויטן
ירג מויטן (בגרמנית: Jörg Meuthen, נולד ב-29 ביוני 1961 באסן, גרמניה המערבית) הוא כלכלן ופוליטיקאי גרמני, דובר מפלגת אלטרנטיבה לגרמניה מיולי 2015. הוא פרופסור לכלכלה פוליטית ולמימון בקהל (Kehl). הוא הוביל את AfD בבחירות בבאדן וירטמברג 2016 ומאז מרץ 2016 חבר הפרלמנט ומצליף.
הדר גנים-עמישב
הדר גנים - עמישב היא שכונה הממוקמת בחלק הדרום־מזרחי של פתח תקווה, ממזרח לכביש 40 (רחוב ירושלים) בסמוך לכפר סירקין.
עמישב
עמישב הוקמה כמעברה ביוני 1951 והיא נקראה בראשיתה "מעברת פתח תקווה". ראשוני המתיישבים במעברה היו עולים חדשים מעיראק, שהיוו לאחר מכן כ-85% מהתושבים. אחר-כך באו עולים מפרס, מרומניה, מאפגניסטן ומתימן. עד סוף שנת 1952 הוחלפו כל האוהלים במקום בצריפים שהושכרו לתושבים על ידי עמידר. מעטים מהתושבים עברו לגור במקומות אחרים, ואל המעברה הגיעו תושבים נוספים ממעברות אחרות. באמצע 1953 החליטה ועדת השמות הממשלתית לקרוא לה עמישב לציון נס קיבוץ הגלויות. בתחילת 1955 התגוררו במעברה כ-8,000 תושבים, בצריפים דולפים וללא חשמל.
מעמד מוניציפלי
בשנת 1952 קידם שר הפנים חיים משה שפירא את צירוף המעברה לפתח תקווה. אולם בסוף אותה שנה נכנס לתפקיד שר הפנים ישראל רוקח מהציונים הכלליים והנושא לא קודם. בבחירות הקודמות לעיריית פתח תקווה בסוף 1950 היה כמעט שוויון בין ימין ושמאל וסיפוח עמישב לפתח תקווה נתפס כמה שיאפשר את שבירת השוויון והעברת ההגמוניה באופן סופי לידי מחנה השמאל. עם זאת, שר הפנים טען שהסיפוח מסובך, בין השאר מפני ששטח המעברה מיועד לחקלאות. בכתבה במעריב נטען שרב התושבים אדישים לעניין, ובין בעלי הדעה חלוקות הדעות האם עדיף צירוף לפתח תקווה או עצמאות בניהול ישיר של משרד הפנים.
בפברואר 1955 החליטה הממשלה לקדם את הסיפוח ומשהדבר לא התקדם קידמו חברי הכנסת מהפועל המזרחי מפ"ם ומפא"י חוק מיוחד לקידום הסיפוח. בימין טענו שהחוק הוא אנטי דמוקרטי, בהעניקו רטרואקטיבית זכות בחירה לעיריית פתח תקווה לתושבי עמישב בבחירות של 1955, אף על פי שהתאריך הקובע לתושבות בפתח תקווה לצורך הצבעה בבחירות כבר חלף. בעקבות משבר קואליציוני הוקמה ממשלת ישראל השישית, וחיים משה שפירא שב למשרד הפנים. שפירא קידם את הסיפוח, תוך הבטחה שתושבי המעברה לא יוכלו להצביע בבחירות הקרובות לעיריית פתח תקווה. הסיפוח בפועל בוצע לאחר הבחירות, בדצמבר 1955.
מעבר לשיכונים
בשנת 1957 הוחל בבניית שיכון לדרי המעברה ועד אמצע 1959 קבלו 400 משפחות במעברה שיכון קבע, בשכונה, בשיכון טפחות, ומחוצה לה. העברת משפחות המעברה לדירות קבע נמשכה, והעירייה השתתפה בבניית 100 דירות להשכרה לחסרי אמצעים. הדירות שנבנו בשכונה כללו גם יחידות צמודות קרקע דו משפחתיות וגם בניינים רבי קומות. באמצע שנת 1960 נותרו בצריפי המעברה כ-500 משפחות. בין אחרוני המתגוררים בצריפים היו מעל 100 משפחות מעולי פרס שהתגוררו בקצה המזרחי של המעברה, וסירבו לעבור לשיכון ברבי קומות ודרשו בתים צמודי קרקע, כפי שלטענתם קבלו יוצאי עיראק. לאחר מספר הפגנות ומעצרים של מפגינים על אלימות, נכנעו המוסדות, ויוצאי פרס קיבלו יחידות דיור צמודות קרקע.
בתחילת 1961 נותרו עדיין 350–400 משפחות בצריפים שיועדו לפינוי ועל פי התוכנית היו אמורות כל המשפחות לעבור לשיכוני קבע עד סוף 1962. בשנת 1962 נותרו 200 משפחות בצריפים ושיכונן תוכנן להסתיים עד אמצע 1963. נוסף על אלו התגוררו עוד כמה מאות משפחות בצריפים שוודיים/פיניים שנחשבו עד 1962 למגורי קבע ולא יועדו לפינוי. אולם לאחר כניסת השר יוסף אלמוגי למשרד השיכון, הוחלט לפנות גם את הצריפים השוודיים. בסוף שנת 1965 התגוררו בצריפי המעברות כ-40 משפחות, 188 משפחות התגוררו בצריפים שוודיים וכ-700 משפחות בבניינים משותפים. בתחילת שנות ה-60 נבנתה בשכונה אזור של אזבסטונים אליהם הובאו עולים חדשים מצפון אפריקה ומרומניה. יוצאי רומניה עזבו במהרה את השכונה.
טענות לגבי חלוקת הדירות
סביב חלוקת דירות בעמישב לנזקקים עלו טענות, שנדונו אף בכנסת, על העדפה פוליטית בחלוקת הדירות למקורבי מפא"י. שר השיכון, מרדכי נמיר, הודיע שהייתה תקלה בהליך חלוקת הדירות, אולם בבדיקה פרטנית נמצא ש-31 מתוך 34 מקבלי הדירות היו אכן נתמכי סעד, כנדרש. האופוזיציה הדגישה את הימצאותן של משפחות שלא היו נתמכי סעד בין מקבלי הדירות כהוכחה לשחיתות שלטונית.
השכונה
בשנת 1965 הנהיגה עיריית פתח תקווה יום לימודים ארוך ומערכת הזנה בבתי הספר בעמישב. באפריל 1965 הונח אבן פינה למרכז קהילתי בשכונה. בשנת 1969 התגוררו בשכונה על פי הערכות שונות 9,500-11,000 תושבים. הדירות בשכונה היו יחסית קטנות והמשפחות מרובות ילדים. במקרים רבים התגוררו שלושה דורות יחד בדירה אחת קטנה. באותה תקופה העירייה השקיעה משאבים רבים בשדרוג התשתיות לרמה של שאר העיר.
בשנות ה-70 עברו להתגורר בשכונה גם עולים מברית המועצות שעלו במסגרת העלייה מברית המועצות בשנות השבעים. באותן שנים קטן מספר התושבים בשכונה, בעקבות הקיטון במספר הנפשות במשפחות בשכונה ועזיבת השכונה על ידי משפרי דיור. בשנת 1976 העריך ראש העיר את מספר תושבי השכונה ב-5000–6000, מתוכם 65% יוצאי צפון אפריקה (בעיקר מרוקו), 15% יוצאי עיראק, ו-10% יוצאי פרס. בתחילת 1978 הוערכה האוכלוסייה בשכונה ב-4,000 תושבים, רובם יוצאי צפון אפריקה.
בשנת 1976 הוכללה השכונה ברשימת יישובים ושכונות המזכים בסיוע מוגדל לזוגות צעירים ובשנת 1978 הוכלל ב-30 השכונות הראשונות של פרויקט שיקום שכונות, ואומצה בידי יהודי שיקגו.
הקמה
כבר בשנות ה-70 ביקש ראש עיריית פתח תקווה, ישראל פיינברג, לקדם הרחבת השכונה באופן ניכר, תוך הפשרת קרקעות חקלאיות, על מנת להכניס לשכונה אוכלוסיות חזקות ולקדם אינטגרציה בשכונה. יורשו, דב תבורי, המשיך בניסיונות לקדם בנייה בצמידות לשכונה. דירות חדשות ראשונות שווקו בתחילת שנות ה-80 על ידי יובל גד תחת הסיסמה "עמישב המתחדשת". בשנות ה-90 התבצעה בשכונה בנייה רחבת היקף במזרח השכונה, באזור "הצריפים הפינים" (ניתן עדיין לראות בשכונה מספר צריפים פינים). הקבלנים נתנו לפרויקטים שבנו שמות שנועדו למשוך אוכלוסייה חזקה, כמו "גני עמישב". במהרה ניתן לשכונה השם "הדר גנים". בשנות ה-2000 קטן קצב הבנייה בשכונה, ומספר התחלות הבנייה וסיומי הבנייה בשכונה בכל שנה היה קטן מ-150, לרוב קטן בהרבה. בסוף העשור, הבנייה בשכונה הייתה אפסית. בשנת 2010 כלל לא היו דירות שנסתיימה בנייתן ובשנים 2011–2012 נסתיימה בניית 50 דירות בשכונה. אולם בשנים אלו התחדשה תנופת הבנייה, ובתחילת שנת 2016 חודשה הבנייה ונבנה עוד מתחם שלם המונה עשרות בניינים ומגדלים המכונה "מתחם נחלים".
בשנים אלו שימש עו"ד שלמה שחר כיושב ראש הראשון של ועד השכונה. במסגרת תפקידו זה פעל שחר יחד עם חברי ועד השכונה מול הרשויות השונות, להסדרה של כל התשתיות אשר נדרשו לשכונה החדשה שקמה, לרבות בתחומי החינוך, התחבורה, מבני הציבור וגני הנוי. כמו כן שימש שחר כיושב ראש הראשון והמייסד של עמותת בית הכנסת המרכזי בהדר גנים, על שם נספי אסון המסוקים בשאר ישוב (בשכונה יש גם אנדרטה לזכר הנופלים).
אופי השכונה
השכונה צמחה מאוד וכיום היא עדיין מתרחבת דרומה, צפונה ומערבה ומתחילה לגבול בצומת סירקין ובשכונת שעריה. השכונה מאופיינת ב-3 שיטות בניה, העיקרית בהם היא השיטה הרוויה. שיטה הנוספת היא שיטה המכונה מרפסת-סוכה, שבה נבנים מגדלים רבי קומות כשבכל המרפסות או בחלקן יש שטח ייעודי לסוכה כשרה. השיטה הנוספת הנפוצה שם היא שיטת הקוטג'ים הטוריים.
האוכלוסייה בשכונה זו (הדר גנים) היא מעורבת לחלוטין ומכילה גם חילונים גם דתיים וגם חרדים. בשנים האחרונות גדלה אוכלוסיית הדתיים הלאומיים וקטנה אוכלוסיית החילוניים בעקבות בניית מגדלים המותאמים לציבור הדתי.
הרחוב הארוך ביותר בשכונה המשולבת (עמישב-הדר גנים) הוא רחוב הקרוי "דרך מנחם בגין" אשר חוצה אותה בכיוון כללי ממערב למזרח.
הדר גנים שווקה לקבוצות שהתארגנו במסגרת עמותות, דבר שגרם ליצירת גושי אוכלוסייה הומוגניים. לחלק מהאזורים בשכונה ניתנו שמות: גני הדר, קריית הבעש"ט, קריית חזון עובדיה, יוצאי חברון (בוגרי ישיבת חברון) ועוד. יוזם בניית השכונה הוא הרב יגאל רוזן ראש ישיבת אור ישראל.
בשכונה המשולבת נמצאים מבני ציבור רבים: מתנ"ס עמישב ובריכת שחייה, מרכז קניות "קניון הדר גנים", הקרוי "היפר מור" על שם החנות המרכזית שם, מרכז מסחרי, קניון קרסו, סופרמרקט, ישיבות, כוללים, בתי כנסת, קופת חולים, מינהלת אזורית כשלוחה של עיריית פתח תקווה, סניפי בני עקיבא, עזרא, ואריאל, ספרייה עירונית ועוד. בעמישב נמצא גם בית ספר יסודי ממלכתי דתי ושמו "מורשה", שהוקם בשנות החמישים. בשנת 2014 פוצל בית הספר לשניים, לאחר מאמצים רבים של הורים תושבי השכונה עקב ריבוי התלמידים הלומדים בו. כ-1,300 במספר. במבנה הנוכחי הוקם בית ספר "מורשה תורני" (הנפרד) ובמתחם נחלים הוקם בית ספר חדש "בית הספר עמיטל" (המעורב). באוגוסט 2016 בית ספר ממלכתי "יובלים" (שמו הקודם היה "המתמיד") ששירת את הקהילה החילונית שגרה בשכונה הפך לחלק מבית ספר "מורשה תורני" ולומדות בו בנות מורשה מכיתה א'-ו', הבנים נשארו במבנה בית ספר "מורשה תורני" הישן, בכך נסגר בית הספר היסודי החילוני היחידי בשכונה והתלמידים החילוניים עברו ללמוד בבתי ספר בשכונות הקרובות.
בשנת 2016 הוקם על ידי טל נבוני בשכונה, אולפנה לבנות דתיות הנקראת "אולפנת הדר גנים".
בתחילה האולפנה התיישבה באזור מתחם נחלים בתוך מבנה זמני ובשנת 2019 הועברה למבנה קבוע בצומת סירקין ששימש בעבר כאתר תברואה.
ג'ונתן ריס מאיירס
ג'ונתן ריס מאיירס (באנגלית: Jonathan Rhys Meyers; נולד ב-27 ביולי 1977) הוא שחקן ודוגמן אירי. ידוע בעיקר בשל כיכובו בסדרה "שושלת טיודור" בתור המלך הנרי השמיני.
שנותיו הראשונות
נולד בשם ג'ונתן מייקל פרנסיס או'קיף (Jonathan Michael Francis O'Keeffe) בדבלין שבאירלנד, למשפחה קתולית. בנם של ג'רלדין (לבית מאיירס) והמוזיקאי ג'ון או'קיף. מאיירס נולד עם בעיות בליבו ובילה את חודשיו הראשונים בבית החולים. בגיל שנה עברו הוריו לעיר קורק שם גדל. יש לו שלושה אחים צעירים בשם ג'יימי, אלן ופול ושלושתם מוזיקאים מקצועיים. כשהגיע לגיל שלוש, נפרדו הוריו ואימו גידלה אותו ואת אחיו אלן בעוד שני אחיו האחרים התגוררו בבית סבתם יחד עם אביו.
קריירה
תפקידו הראשון היה בשנת 1994 בסרט "A Man of No Importance". תפקידו הראשון בטלוויזיה היה במיני-סדרה בת ארבעה פרקים בשם "Gormenghast" מרשת ה-BBC. משנת 2007 עד 2010 כיכב מאיירס בסדרה "שושלת טיודור" של רשת שואוטיים בתפקיד הנרי השמיני. תפקיד זה העניק לו מועמדות לפרס גלובוס הזהב עבור השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה. מאיירס ביצע גם תפקידים מוזיקליים.
החל משנת 2005 שימש פרזנטור של חברת האופנה הוגו בוס למספר קמפיינים, ובשנים 2006–2007 נבחר לשמש פרזנטור לחברת הבגדים ורסצ'ה.
אתר האינטרנט BuddyTV דירג אותו במקום ה-14 ברשימת הגברים הסקסיים בטלוויזיה לשנת 2013. באותה שנה נבחר לגלם את דמותו של האנטי-גיבור בסדרה "דרקולה" של רשת NBC. הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת בלבד.
ב-2014 העניק העיתון "The Irish Post" למאיירס פרס על תרומתו למשחק ועל הישגיו בעשרים השנים האחרונות. מאיירס נבחר לגלם את דמותו של פטריק פירס בסרט "The Rising", שיצא לאקרנים בסוף שנת 2016.
חיים אישיים
בבעלותו של מאיירס בתים בלוס אנג'לס, בלונדון, בדבלין ובמרוקו.
בחודש מאי 2005 הוא נכנס למוסד גמילה מאלכוהול. ב-24 באפריל 2007 דווח כי הוא חזר לגמילה. ב-18 בנובמבר 2007 נעצר מאיירס בנמל התעופה בדבלין בשל שכרות והפרעה לסדר הציבורי. לאחר מכן הוא שוחרר בערבות, והמשפט התקיים ב-5 בדצמבר 2007. ב-27 בפברואר 2009 הוא נכנס לגמילה בפעם השלישית, ושוחרר ב-15 במרץ 2009. ב-27 ביוני 2009 נעצר בפריז בשל תקיפה ואיומים על עובדים בבר, ושוב שוחרר בערבות והובא לפני שופט בספטמבר 2009.
במאי 2010 הושעה ריס לצמיתות משימוש בטיסות של חברת "יונייטד איירליינס".
למאיירס ולארוסתו מארה ליין יש בן שנולד ב-2016.
TV4 Fakta
TV4 Fakta הוא ערוץ טלוויזיה שוודי, חלק מקבוצת TV4 שמשדר בשוודיה החל מ-15 בספטמבר 2005 ובנורווגיה החל מ-22 במרץ 2010. הערוץ משדר תוכן דוקומנטרי.
רוב התוכניות המשודרות בערוץ נרכשו מרשתות A&E ומשידורי ערוץ החדשות האירופי יורוניוז.
בשנת 2009 אחוז הצפייה הממוצע בערוץ עמד על 1.1%.
טרם עליית הערוץ
ב-TV4 תכננו במקור להעלות ערוץ חדשות תחת השם TV4 Nyheter (בתרגום לעברית: TV4 חדשות). הצעד הראשון לקראת הקמת הערוץ היה בשנת 2001 - כאשר קיבלה קבוצת TV4 רישיון להעלות ערוץ חדשות ברשת השידור היבשתית. הערוץ העביר את שידורי CNN, עם ציפייה להתפתח, אך זה לא קרה. במשך כמה שנים המשיך הערוץ להעביר את שידורי CNN.
בשנת 2003 עלה הערוץ שוב. לאחר מכן נמסר כי הערוץ ישדר תוכן מקומי מהערוצים המקומיים של TV4 שמוזגו לתוך הקבוצה.
במאי 2005 הוצגה מרית דניאלסון כמנהלת הערוץ החדש. בתחילה דובר על "שירות חדשות" אך מאוחר יותר התפתח ערוץ אינטרנט תומך. בסוף אוגוסט הוכרז כי הערוץ ישדר מפינלנד וכך יוכל לעקוף את כללי הפרסום השוודיים, וגם יוכל לשדר בכמה מדינות נורדיות תחת שמות מותאמים.
לאחר עליית הערוץ
מאז סוף 2007 מנהל הערוץ הוא קג'סה פלדה, והערוץ משדר משוודיה במדינה וגם בנורווגיה.
הערוץ החל לשדר ב-15 בספטמבר 2005, 15 שנים לאחר עליית ערוץ האם, TV4. השידורים החלו בשעה 15.00 ונמשכו עד שעה 01.00. השידורים כללו רק תוכן דוקומנטרי, וערבי השידור חולקו כך:
רפידים
רְפִידִם מופיעה בספר שמות כאחת מתחנות בני ישראל בנדודיהם במדבר סיני בצאתם ממצרים.
רפידים מופיעה במפת מידבא מהמאה ה-6 בסמוך להר סיני. הנוסע בנימין מטודלה, שסייר בארץ ישראל בסביבות 1173, כתב על רפידים "ויושבים שם בני ערב. ואין בה מישראל".
מי מריבה
כאשר עם ישראל חנו ברפידים, התלוננו העם למשה שאין להם מים לשתות :"ויחנו ברפידים ואין מים לשתות העם". משה מתפלל לה' ונענה שעליו להכות בצור לעיני זקני בני ישראל ויצאו מים מהסלע ממנו ישתה העם. משה ממלא את דבר ה' "ויעש כן משה לעיני זקני ישראל".
מלחמת עמלק
באותו זמן שחנו ישראל ברפידים, הגיעו עמלק להילחם בהם, "ויבוא עמלק וילחם עם ישראל ברפידים". משה מצווה את יהושע לבחור אנשים שילחמו בעמלק. יהושע עושה כדבריו ובוחר אנשים למלחמה. משה עולה בעת המלחמה לראש הגבעה, יחד עם עם אהרן וחור. כאשר משה הרים את ידו גובר ישראל על עמלק, לצורך כך אהרן וחור תמכו את ידיו 'עד בא השמש', ויהושע והאנשים שאיתו אכן יצחו את עמלק.
זיהוי
מיקומה הגאוגרפי לא זוהה בוודאות. לפי סברה אחת מקומה הוא בנווה פ'יראן, נווה מדבר גדול בוואדי פיראן, הנחל הגדול שבין א-טור ומרכז ההר הגבוה בדרום סיני. סברה אחרת מציעה למקם את רפידים ברפ'איד (ובסמוך לו ג'בל רפ'אדי) המצויים בדרום סיני. החוקר מנשה הראל סובר כי יש לחפש את רפידים בחלקו התחתון של ואדי סודר שאותו הוא רואה כנתיב מרכזי במסלול יציאת מצרים.
לאחר מלחמת ששת הימים הקימה ישראל בסיס תעופה ואספקה, באזור ביר גפגפה, שנקרא רפידים.
Avenged Sevenfold (אלבום)
נכון להיום, האלבום נמכר בלמעלה מ-550,000 עותקים בארצות הברית, ולמעלה מ-1,000,000 עותקים ברחבי העולם. ב-23 בספטמבר 2008, האלבום אושר כאלבום זהב על ידי RIAA.
ז'אנר האלבום מוגדר כהארד רוק והבי מטאל. ניתן לראות כי עם השנים, סגנון הלהקה, שהתחילה כלהקת מטאלקור, הולך ומתמתן, לאחר ששני אלבומיה הראשונים הוגדרו כמטאלקור, אלבומה השלישי הכיל רצועות בסגנון הבי מטאל, ואלבומה הרביעי משלב אלמנטים של הארד רוק.
אלבום זה, בניגוד לשאר אלבומי הלהקה, הוא הפקה עצמית של חברי הלהקה.
1953 בצרפת
1953 בצרפת הייתה השנה בה ציינה צרפת 966 שנות לאום.
חיים צימרמן
רבי אהרן חיים הלוי צימרמן (תרע"ד, 1914 – ז' באדר ב' תשנ"ה, 9 במרץ 1995) היה ראש ישיבה בארצות הברית, בדור שאחרי השואה. חיבר ספרי הלכה והגות.
קורות חייו
נולד לרב יעקב משה צימרמן שכיהן כרב בעיירה קונוטופ שבאוקראינה. סבו היה הרב אברהם יצחק צימרמן, רבה של הלוסק ולאחר מכן של קרמנצ'וג.
הרב צימרמן היה אחיינו של הרב ברוך בער לייבוביץ, ראש ישיבת כנסת בית יצחק בקמניץ, ואצלו גם למד תורה. לאחר מכן למד אצל הרב משה הלוי סולובייצ'יק בארצות הברית.
בגיל 24 היה לצעיר הרבנים החברים בהסתדרות הרבנים של אמריקה. כיהן במשך שנים רבות כראש ישיבת בית מדרש לתורה בסקוקי שבשיקגו וכן כראש בתי המדרש "יבנה" ו"תבונה" שבניו יורק.
בשנת תשל"ג (1972) עלה לישראל וכיהן כראש ישיבת "בית מדרש לתורה" בירושלים. לאחר מכן פתח את כולל "חכמי ירושלים" ששכן בבית הכנסת הרמב"ן בעיר העתיקה בירושלים.
בנו, הרב אברהם יצחק צימרמן, ראש ישיבת בנין תורה, הביא בספר "דברי אברהם יצחק" חידושים רבים בשמו ועל פי שיטתו. כמו כן, נכדו, הרב שניאור פוטש, הוא ראש ישיבת חכמי ירושלים בבית שמש, השואפת להמשיך את דרך הלימוד של הרב צימרמן.
פרסומים וספרים
בין הספרים שהוציא לאור: ישועות יעקב, ספר הזהר, צפנת פענח, שו"ת הר"ן, תורת חיים, דברי משה, פלפולא חריפתא.
קישורים חיצוניים
ספריו:
צורה בלתי אפשרית
left|ממוזער|שני אובייקטים מפורסמים בלתי אפשריים: [[משולש פנרוז והקולר
של השטן]] צורה בלתי אפשרית (או אובייקט בלתי אפשרי) היא סוג של אשליה אופטית. מדובר בצורה דו-ממדית המתפרשת על ידי מערכת הראייה כמייצגת היטל של גוף תלת־ממדי.
חוסר-ההיתכנות מתברר לרוב תוך מספר שניות, אולם אשליית תלת הממד נותרת גם לאחר מכן. קיימות גם דוגמאות עדינות יותר בהן אשליית ההיתכנות עומדת בפני בחינה שטחית. במקרים אלה, דרושה בדיקה יסודית של האובייקט המוצג על מנת לחשוף את חוסר ההיתכנות שלו.
טבעם המטריד של אובייקטים בלתי אפשריים מתאפשר בעקבות נטייתנו הטבעית לפרש ייצוגי דו־ממד כהיטלים של אובייקטים תלת־ממדיים. דוגמה לכך ניתן לראות בקוביית נקר, המתפרשת לרוב כקובייה ולא כ"שני ריבועים מחוברים על ידי קווים אלכסוניים".
צורות בלתי אפשריות מעניינות פסיכולוגים, מתמטיקאים ואמנים, מבלי להשתייך באופן בלעדי לדיסציפלינה אחת.
הרעיון של "אובייקט בלתי אפשרי אינטראקטיבי" הוא אובייקט בלתי אפשרי שניתן לצפות מכל זווית מבלי לשבור את האשליה.
דוגמאות בולטות
צורות בלתי אפשריים בולטות כוללות:
היסטוריה
אוסקר רטרסוורד, אמן שוודי, היה הראשון לעצב במכוון הרבה חפצים בלתי אפשריים. הוא זכה לכינוי "אבי האובייקטים הבלתי אפשריים". ב-1934 צייר רטרסוורד משולש בלתי אפשרי. משולש זה התפרסם רק בשנות החמישים, כאשר המתמטיקאי רוג'ר פנרוז פרסם אותו כ"משולש פנרוז". בגרסה של רטרסוורד צלעות המשולש מחולקות לקוביות.
משנות ה-30 ואילך, האמן ההולנדי אֶשֶר יצר ציורים רבים המציגים פרדוקסים של פרספקטיבה. אֶשֶר התפרסם בשנת 1957, כאשר הודפס הציור הראשון שלו שמכיל אובייקט בלתי אפשרי אמיתי: קובייה עם סרטי קסם. אֶשֶר צייר ציורים נוספים רבים המציגים אובייקטים בלתי אפשריים, ועבודתו משכה את תשומת לב הציבור לאובייקטים בלתי אפשריים.
ב-1956, ליונל פנרוז, פסיכיאטר בריטי, ובנו המתמטיקאי, רוג'ר פנרוז, הגישו מאמר קצר לכתב העת של האגודה הפסיכולוגית הבריטית שכותרתו "צורה בלתי אפשרית: סוג מיוחד של אשליה אופטית" (Impossible Objects: A Special Type of Visual Illusion). הנושא הודגם על ידי משולש פנרוז ומדרגות פנרוז. המאמר התייחס לאֶשֶר שעבודתו הציתה את התעניינותם בנושא, אך לא לרטרסוורד שאליו לא היו מודעים. המאמר התפרסם רק ב-1958.
בהמשך המאה ה-20, עבודותיו של אֶשֶר משכו כמה אמנים עכשוויים להתנסות בהצגת עצמים בלתי אפשריים, למשל, ג'וס דה מיי, שיגאו פוקודה וסנדרו דל-פראט.
יוייק
צלילי היוייק מזכירים את השירה הטקסית של ילידים אמריקאים מסוימים, ויש להם דמיון גם לשירה המקובלת בשבטים שמאניים בסיביר, ששירתם מחקה את קולות הטבע.
היסטוריה
לתרבות הסאמית העתיקה לא היה כתב, ועל כן תולדות היוייק לא תועדו. על פי המסורת המקובלת בעל-פה, כפי שתועדה על ידי החוקר ג'סט קוויגסטד, הפיות והאלפים של הארצות הארקטיות העניקו את היוייק לסאמים. חוקרי מוזיקה מאמינים כי היוייק היא המסורת המוזיקלית המתמשכת העתיקה באירופה. בתקופת התנצרות הסאמית, נחשבו היוייק כחטא. מדיניות הטמעת הסאמים בעמים אחרים, דוגמת הנורווגים, והשקפות הכנסייה על אומנות זו, הובילו לפחיתתה. אחת הסיבות בגללן הייתה עוינות כלפי היוייק היא שזוהה עם הנואדי (noaidi - השמאנים הסאמיים) ועם מיתולוגיות וריטואליים קדם-נוצריים. נאמר כי היוייקים קשורים להטלת כשפים. עם זאת, על אף דיכויה, נשמרה מסורת היוייק, והיא עדיין מבוצעת ומשמשת כמקור להשראה. כיום מבוצעים הן יוייקים מסורתיים, והן יוייקים המשולבים במוזיקה סאמית עכשווית.
בתרבות הפופולרית
בפזמון השיר Sámiid ædnan, עימו התחרתה נורווגיה באירוויזיון 1980, שולבו קטעי יוייק. גם השיר Spirit in the Sky של להקת קיינו, עימו התמודדה נורווגיה באירוויזיון 2019, כולל קטעי יוייק המבוצעים על ידי הזמר הסאמי פרד-רנה בוליו.
1770 בצרפת
שנת 1770 בצרפת הייתה השנה בה צרפת ציינה 783 שנות לאום.
איתן אהרוני
איתן אהרוני (נולד ב-21 בדצמבר 1962) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת המגן הימני בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20, בעיקר בקבוצת מכבי חיפה, והיה שותף לחמש אליפויות בהן זכתה בשנים אלו.
קריירה
אהרוני גדל במושב צרופה, והחל את דרכו בקבוצות הילדים והנוער של מכבי חיפה כבר בגיל 11. הוא עבר בגיל 16 לקבוצת הבוגרים כאשר היא שיחקה בליגת המשנה, והיה שותף לחזרתה לליגה הראשונה ב-1981. במקביל עבד כחקלאי במשק המשפחתי במושב. שיחק בנבחרת הנוער של ישראל בכדורגל, ובהמשך בנבחרת העתודה והנבחרת האולימפית.
אהרוני היה שותף, כשחקן וגם כקפטן, לזכייה בחמש אליפויות של מכבי חיפה (1984, 1985, 1989, 1991, 1994) והניף פעמיים את גביע המדינה כקפטן הקבוצה (1991 ,1993). בתקופה זו שיחק גם במדי נבחרת ישראל.
ב-1997 פרש אהרוני ממשחק פעיל בכדורגל, וחזר לעסוק בחקלאות במשק המשפחתי במושבו צרופה. בשנת 2018, מונה אהרוני כ-"שגריר של כבוד" של מועדון הכדורגל מכבי חיפה.
אהרוני נשוי לגאולה.
עיכבון
עיכָּבוֹן (בריבוי: עִכְבוֹנוֹת) הוא זכות משפטית לחזקה בנכס עד לתשלום חוב של בעל הנכס למחזיק בו. שיטות משפט שונות נבדלות בהיקף ההכרה בזכות העיכבון. על פי רוב הדעות במשפט העברי, קיימת לבעל חוב זכות עכבון רחבה. לעומת זאת, המשפט הישראלי, מעניק זכות עכבון רק במקרים ספציפיים המוגדרים בחוק או שהוסכמו מראש בין הצדדים.
הכלל
עיכבון הוא זכות הניתן לבעל חוב לנהוג בסעד עצמי של החזקת נכס מוחשי (מיטלטלין או מקרקעין) של חייב כאמצעי ללחוץ על החייב לשלם את חובו, ללא היזקקות לערכאות שיפוטיות. זכות העיכבון נושא בחובו את הפטור מאחריות נזיקית מנזקים הנגרמים מכך שהעכבון מופעל.
במשפט הישראלי
זכות העיכבון מוכרת במשפט הישראלי במספר הקשרים, כגון זכותו של קבלן לעכב בידו נכס שמכר לו מזמין העבודה עד לתשלום עבור שירותיו, האמורה ב, או הזכות המופיעה ב, זכותו של מוכר לעכב את הממכר עד תשלום מלוא המחיר, כנגדה עומדת זכותו של הקונה לעכב את הממכר אם זה כבר נמסר לידיו, ועליו להחזירו למוכר, עד קבלת כספו בחזרה. כמו כן צדדים להסכם רשאים לקבוע זכות עכבון בהסכם ביניהם.
פנים לזכות העכבון
המגדיר את העיכבון כזכות על פי דין, בשילוב, מבהירים את שני פניה של זכות העיכבון: 1. הפן הפרוצדורלי: האפשרות לנושה לעכב פיזית נכס שאינו שלו בגין אי תשלום המגיע לו והכל מבלי שיסתכן באחריות נזיקית בעוולת עיכוס נכס שלא כדין. 2. הפן הבטוחתי: מכוחו מהווה בעל העיכבון נושה מובטח בפירוק או פשיטת רגל (לא תקף לגבי עיכבונות ציבוריים אלא רק על עכבון פרטי)
תנאים לקיום זכות העיכבון
החוק הישראלי, ב, מכיר בזכות עכבון בתנאים הבאים:
עיכבון מול משכון
העכבון זו זכות לעכב, להבדיל ממשכון שזה זכות לממש. כלומר, בעיכבון אין זכות למעכב לפנות להוצל"פ על מנת לממש את הנכס ולהיפרע מהתמורה. הזכות לעכב אפקטיבית רק אם שווי הנכס המעוכב עולה על גובה החוב, אחרת לא יהיה לחייב תמריץ לשלם. מלבד זאת, משכון ניתן ליצור רק בהסכמת שני צדדים לעומת עכבון שיכול להיווצר גם מכוח הדין.
עיכבון כזכות קניינית
בעל העיכבון אמנם לא יכול למכור את הנכס אולם הוא רשאי שלא לשחרר אותו (דומה לה"א). מטרת המפרק זה להגדיל את הנכסים העומדים לחלוקה כך שסביר להניח כי המפרק/נאמן יפדה את הנכס כדי לשחררו. משום שלמעכב יש עדיפות בחדלות פירעון -> עכבון זה זכות קניינית.
בפס"ד רשות שדות התעופה, נקבע כי סעיף 11 לחוק המטלטלין אינו מקנה כשלעצמו את סעד העיכבון, אלא מדובר בהסדר כללי אשר קובע את דרך ההפעלה של זכות העיכבון, מהותה והיקפה, אם וכאשר קמה זכות כזו לפי הוראת חוק ספציפית המקנה זכות עיכבון. יש לחפש מקור מוסמך בדין לזכות עכבון, שכן סע' 11 הוא אינו המקור (חוץ מחוק חוזה קבלנות וחוק המכר גם סע' 9 לחוק השומרים, סע' 12 לחוק השליחות ועוד).
באותו פס"ד נקבע גם כי זכות העיכבון היא קניינית וגוברת על משכון במצב של חדל"פ או פשיטת רגל משני טעמים: 1. להבטיח חיי מסחר תקינים- תיקונים שוטפים הם הכרחיים. 2. תיקון הנכס והשבחה- הקבלן משפר אותו ולכן יש לו עדיפות בנכס.
בנוסף, הזכיר הפס"ד את חוק רשות שדות התעופה הקובע כי לרשות תעופה יש זכות עיכבון. נקבע כי עיכבון של רשות ציבורית חל רק בפן הפרוצדורלי ולא נותן יתרון בחדלות פירעון (אין פן בטוחתי). מכאן שהעכבון יהיה יעיל מבחינתה רק אם החייב בר-פירעון.
בפס"ד המשביר נקבע כי ההלכה הקובעת כי עיכבון יכול לגבור גם על משכון קודם נכונה רק לגבי עיכבון של קבלן. הסיבה לכך היא שהקבלן משביח את הנכס בכך שהוא מתקן אותו. לא בהכרח צריך השבחה בפועל כמו תיקון, יכולה להיות שמירה שתביא לכך שערכו של הנכס לא ירד ועדיין זה יחשב להשבחה. עכבון שאינו אצל קבלן לא יגבור על משכון קודם.
בפס"ד ארבן בית המשפט מגדיר שאם החוב לא קצוב או קיימת מחלוקת לגבי גובה החוב, המעכב צריך להודיע לבעל הנכס על גובה הסכום ומהיכן נוצר.
אי עמידה באחד מתנאי הסף גורמת לאיבוד זכות העיכבון וחושפת את המעכב שלא כדין – לתביעה.
הסבר על סע' 11 לחוק המטלטלין אשר מתחלק לחמישה סעיפים קטנים
סעחף 11(א) לחוק המטלטלין מגדיר מהי זכות העכבון- עיכבון הוא זכות על פי דין לעכב מיטלטלין כערובה לחיוב עד שיסולק החיוב (למרות שבסע' 11(ה) נאמר כי זכות העכבון יכולה להיות גם מכוח הסכם ולכן זוהי לא הגדרה מלאה).
סעיף 11(ב) קובע כי אם עלה שווי המיטלטלין המעוכבים על שווי החיוב במידה בלתי סבירה, זכאי החייב לשחרור מקצת המיטלטלין אם הם ניתנים להפרדה לחלקים. אם המטלטל המעוכב שוויו רב מאוד לעומת החוב של החייב הנושה צריך לבוא לקראת החייב ולשחרר מהחזקתו חלק מהחפץ (אם זה אפשרי, כמובן).
סעיף 11(ג) קובע כי החייב זכאי לשחרר את המיטלטלין מן העיכבון במתן ערובה מספקת אחרת לסילוק החיוב- סע' שמחיל תום לב על הזכות לעכב, אם החייב מעוניין להחליף את הנכס מכל סיבה שהיא אין להתאכזר אליו ולסרב אלא יש לאפשר לו לעשות זאת, כל עוד לערובה החלופית השווי זהה או קרוב מאוד לנכס המקורי שעוכב.
סעיף 11(ד) קובע שאם הוציא הנושה מרצונו את המיטלטלין המעוכבים משליטתו, יפקע העיכבון. מכאן ניתן ללמוד כי החזקה בחפץ המעוכב היא תנאי לעכבון, ברגע שהנושה אינו מחזיק פיזית בנכס הוא מאבד את עדיפותו בנכס ובכך את הכוח שהעכבון נותן לו- אין לזכות שלו משמעות יותר.
כך למשל, הצדדים להסכם למתן שירותים רשאים לקבוע בו כי לספק השירות תהא זכות עיכבון על הנכסים הקשורים לשירות הספציפי וכן על הנכסים הקשורים לכל התשלומים להם זכאי נותן השירות מאת בעל הנכסים והסכמה חוזית זו מרחיבה את העיכבון מכוח הדין ומקנה לנותן השירות זכות עיכבון על הנכס האחרון שהגיע לידיו, בגין כל חובותיו של הצד המפר כלפיו ולא רק בגין חובו בקשר לנכס זה.
בטיחות אש
בטיחות אש (באנגלית: Fire safety) היא מערכת של תקנות, כללים, הוראות ושיטות עבודה סדורות שנועדו לצמצם הרס, מוות ופציעות שנגרמים כתוצאה משרפה ואש בלתי מבוקרת. אמצעי בטיחות אש כוללים גם כללים והוראות שנועדו למנוע התלקחות אש בלתי מבוקרת, וכאלה המשמשים להגבלת התפשטותה והשפעותיה הבלתי רצויות של שרפה לאחר תחילתה, הסכנות הנובעות משרפה, מניעת מצב שמגביר את הסבירות לשרפה או עלול לעכב בריחה ומילוט במקרה של שרפה.
אמצעי בטיחות אש כוללים גם את הכללים וההוראות שעל פיהם יש לנהוג כשמתכננים בניית מבנים או כללים שיש ליישם במבנים שכבר נבנו, וכאלה שיש ללמד את דיירי ומשתמשי הבניין.
אלמנטים במדיניות בטיחות אש בבניינים
מדיניות בטיחות אש בבניינים, מתחילה בשלבי התכנון, הבנייה ולאורך כל חיי הבניינים. חוקי הבנייה נחקקים על ידי הממשלות והרשויות המקומיות, כדי להבטיח שהמאפיינים החיוניים של בטיחות אש יכללו בשלבי התכנון והבנייה של בניינים על מנת להבטיח שרכיבים החיוניים בבניינים יתממשו, כגון יציאות אש וחירום נאותות, שילוט ופרטי בנייה כגון חוסמי אש, דלתות אש, חלונות וקירות העמידים באש. בטיחות אש כוללת גם תקנות בנושאי בטיחות חשמל במבנים כדי למנוע התחממות יתר של החיווט החשמלי או הציוד החשמלי, ובכך להגן מפני התלקחות הנגרמת כתוצאה מתקלות חשמליות.
תקנות בטיחות אש מסדירות גם את דרישות התפוסה המרבית במבנים ציבוריים כגון תיאטראות או מסעדות וכדומה. תקנות בטיחות אש עשויות לדרוש התקנת מטפים ניידים בתוך בניין, או דרישה להתקנת ציוד לגילוי וכיבוי אש שיותקנו באופן קבוע בבניינים כגון מערכת ספרינקלרים לכיבוי אש, מערכת גילוי עשן ומערכת אזעקה המתריעה על פריצת אש.
הרשויות המקומיות המופקדות על בטיחות אש עשויות לערוך בדיקות וביקורות שוטפות על מנת לוודא את קיום התקנות המתייחסות לפריטים כמו יציאות חירום ואש, שילוט תקין, מטפים פונקציונליים מהסוג הנכון במקומות נגישים ואחסון וטיפול נאותים בחומרים דליקים. בהתאם לתקנות, במידת הצורך לאור הבדיקות לבטיחות אש רשאים קציני בטיחות האש להוציא צווים לנקיטת פעולות נדרשות לתיקון התקלות המתגלות בתחום בטיחות האש, או סגירתו של בניין או עסק עד שיעמדו בדרישות בטיחות האש.
בעלים ומנהלים של בניינים צריכים ליישם את מדיניות בטיחות האש תוך נקיטת פעולות נוספות. לדוגמה, מפעל תעשייתי צריך לייעד ולהכשיר עובדים מסוימים ככוח כיבוי אש ראשוני. על המנהלים להבטיח שהבניינים המנוהלים על ידם עומדים בתקנות הפינוי בשעת דלקה. מדיניות בטיחות אש מכתיבה הכשרה ומודעות של דיירי בניינים והמשתמשים בהם כדי למנוע טעויות ברורות בשעת שרפה, כגון פתיחת דלתות אש. מוסדות חינוך, מחויבים לערוך תרגילי כיבוי במרווחי זמן קבועים לאורך כל השנה.
גורמי סיכון נפוצים להצתת שרפות
סכנות שריפה נפוצות הן:
כללים
הסעיפים קובעים את הדרישות לקבלת היתרים ואת אמצעי הזהירות הספציפיים שיש לנקוט כדי לעמוד בדרישות ובהיתרים. לדוגמה, מופע זיקוקים נדרש להגיש בקשה על ידי איש מקצוע מורשה בתחום הפירוטכניקה, תוך מתן המידע הדרוש לרשות המנפיקה כדי לקבוע אם המקום יכול לעמוד בדרישות הבטיחות. לאחר מתן ההיתר, רשאית הרשות לבדוק את האתר ולפקח על הבטיחות במהלך המופע ובסמכותה להפסיק את פעילות המקום/האתר, כאשר מפקח מטעמה מוצא שנעשה שימוש בנהלים בלתי מאושרים, או בלתי מספקים או כאשר מתעוררים מפגעים בלתי צפויים.
חינוך הציבור לבטיחות אש
לרוב תחנות כיבוי אש בארצות הברית יש תוכניות הדרכה לחינוך לבטיחות אש.
תוכניות למניעת שרפות עשויות לכלול, ביקורים בבתי ספר כדי לסקור נושאים מרכזיים בתחום בטיחות אש עם התלמידים ויישום תוכניות לאומיות מוכרות כגון "NFPA S "Risk Watch ו"למד לא לשרוף".
כל התוכניות כוללות גם מסרים למניעת פציעות באופן כללי, בטיחות, מניעת שרפות ומילוט במקרה של שרפה. ברוב המקרים נציג מכבי האש נחשב למומחה ומצופה ממנו להציג מידע באופן המתאים לכל שכבת גיל.
קהלי יעד
לפי מינהל הכבאות של ארצות הברית, צעירים מאוד וקשישים נחשבים לאוכלוסיות "בסיכון". קבוצות אלו מייצגות כ-33% מהאוכלוסייה. על כן עדיפות ההדרכות מיועדות להם.
תוכנית בטיחות אש של בניין
תוכנית בטיחות אש של בניין חייבות לעמוד בכל הכללים הנדרשים במדינה. בדרך כלל בעל הבניין הוא האחראי על הכנת תוכנית בטיחות אש. בניינים הנדרשים להתקין מערכות חירום משוכללות עשויים להידרש להסתייע ביועץ בטיחות. לאחר הכנת התוכנית, היא מוגשת לאישור לפקיד הכבאות או לרשות בעלת סמכות שיפוט לאישור. לאחר אישור תוכנית בטיחות האש, בעל הנכס אחראי על יישום התוכנית וההכשרה של כל הצוות (במידה ונדרשת) בתפקידיהם בשעת חירום. אחריותו של הבעלים גם לוודא שכל המבקרים והצוות יידעו מה לעשות במקרה של שרפה. בשעת חירום או שרפה, עותק של תוכנית בטיחות האש המאושרת חייב להיות זמין לשימוש מפקד לוחמי האש המגיב.
דיגיטציה של תוכניות בטיחות אש
כפי שצוין, עותקי תוכניות בטיחות האש המאושרות צריכות להיות זמינות לשימוש לוחמי האש המגיבים. עם זאת, זה לא תמיד המצב. כל תוכניות בטיחות האש הישנות היו מאוחסנות על גבי עותקים מנייר בתחנות כיבוי האש. הבעיה באחסון שכזה היא מיון ואחסנת התוכניות הללו והקושי לעדכן אותן. כתוצאה מכך, רק למחצית מהמבנים הנדרשים קיימות תוכניות אש, ומתוכן רק כ-10% מעודכנות. בעיה זו נפתרה באמצעות דיגיטציה של תוכניות האש. תוכניות בטיחות האש הדיגיטליות מאוחסנות במסד נתונים וניתן לגשת אליהם באופן אלחוטי באתר בו פועלים לוחמי האש והן הרבה יותר פשוטות לעדכון על ידי בעלי הבניינים.