cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הסכסוך הישראלי-פלסטיני בחברון
חיכוכים בין יהודים לפלסטינים בחברון
בדו"ח של הארגון מ-2016 נמסר שבאזור H2 הוקמו כ-18 מחסומי קבע והוטלו איסורים חמורים ונרחבים על תנועת פלסטינים. החל מאוקטובר 2015 הוגבלה גם כניסת פלסטינים לשכונת תל-רומיידה. ביולי 2016 הטיל הצבא הגבלות גם על הכניסה לשכונות נוספות, ואסר על פלסטינים שאינם תושביהן וגילם בין 16–30 להיכנס לתחומן. לדברי הארגון, "מגבלות תנועה אלה מהוות ענישה קולקטיבית חמורה המוטלת על התושבים הפלסטינים, שאינה מאפשרת לתושבים לנהל שגרת חיים סבירה והופכת את חייהם לבלתי נסבלים."
לאחר עזיבת צוות המשקיפים הבינלאומי בינואר 2019 התדרדרו תנאי החיים של הפלסטינים החיים באזור H2, עקב ריבוי החיכוכים עם מתנחלים, וכן בעקבות עליית המתיחות וריבוי העימותים עם כוחות צבא ישראליים, מעימותים אלו נפגעים בעיקר תלמידי בתי הספר היסודיים. כמו כן הוגבלה מאוד תנועת הפלסטינים באזור זה. עקב המגבלות המוטלות על תושבי אזור H2 נאלצו משפחות פלסטיניות רבות לעזוב את בתיהן. כסיבות לעזיבתן ציינו המשפחות את הגבלות התנועה המוטלות זה זמן רב, ומעל לכל את הפחד שקיים אצלן, לטענתן, לביטחונם של ילדיהם.
בדצמבר 2018 פורסמו חלקים מדו"ח פנימי של ארגון הנוכחות הבינלאומית הזמנית בחברון המבוסס על 40 אלף תקריות שדווחו לאנשי הארגון במשך השנים. הדו"ח מצא שישראל מגבילה את חופש התנועה ואת חופש הפולחן של פלסטינים החיים באזור H2. לפי המסמך, החתירה ל"חיים נורמליים" לא קיימת בשום מקום בעיר, ועל הפלסטינים באזור נערמים קשיים בגישה ללימודים, תעסוקה וניהול קשרי משפחה. כמו כן מציין הדו"ח שלמתנחלים בחברון אין כל קשר משפחתי לבעליהם הקודמים של הנכסים, שהיו בלתי מיושבים או בשימוש יהודים לפני 1929, וסוגיית הבעלות על הקרקעות עדיין לא נפתרה.
מקרי פגיעה ביהודים
להלן מספר מקרים בולטים של אלימות ופיגועי טרור פלסטיני כלפי התושבים היהודים בחברון:
מקרי פגיעה באזרחים זרים
אזרחים זרים המתגוררים בחברון חשופים הן לפגיעות מצד פלסטינים והן מצד כוחות הביטחון הישראליים. במהלך השנים אירעו תקריות אלימות בהן היו מעורבים גם אזרחים זרים, וחלקם נהרגו בעימותים. להלן מספר מקרים בולטים.
27 במרץ 2002: שני משקיפים, אזרח טורקיה ואזרח שווייץ, חברי צוות הנוכחות הבינלאומית הזמנית בחברון, נרצחו על ידי פלסטינים בפיגוע ירי.
איזולה מג'ורה
איזולה מג'ורה (איטלקית: Isola Maggiore) הוא אחד משלושת האיים הטבעיים באגם טראזימנו במחוז אומבריה במרכז איטליה. גובה האי הוא 258 עד 309 מטר מעל פני הים. האי הוא היחידי המיושב מבין שלושת האיים שבאגם. מספר תושביו הוא 15 נפש (מפקד 2017). האי שייך מינהלית לעיר טוארו סול טראזימנו (Tuoro sul Trasimeno) בנפת פרוג'ה. לאי יש תחבורה סדירה של מעבורות.
מצודת ג'וליאמי (Guglielmi) הוקמה במבנה המנזר בשנת 1880. המצודה משמשת היום לספא.
תושבי האי מתפרנסים מדייג, חקלאות, תיירות, ומלאכת אריגה אירית מסורתית, אשר הוכנסה לאי בראשית המאה ה-20. מטעי הזית באי עתיקים וגילם המשוער הוא מאות שנים.
אורטגה
אורטגה (Ortega) הוא שם משפחה ספרדי ממקור לטיני שמשמעותו סרפד.
ארמון הלובוקה
ארמון הְלוּבוֹקָה (בצ'כית: Zámek Hluboká), הוא ארמון בדרום בוהמיה בצ'כיה, הממוקם מעל העיירה הלובוקו נאד ולטבוי (Hluboká nad Vltavou), כשעה וחצי דרומית מהבירה פראג ומרחק קצר מצ'סקה בודייוביצה וצ'סקי קרומלוב.
EuLisp
EuLisp היא שפת תכנות ממשפחת שפות Lisp אשר שוחררה לראשונה בשנת 1990. מטרות השפה היו ליצור ניב Lisp אשר פחות מושפע מן גרסאות העבר של Lisp (בניגוד ל-Common Lisp) אך לא מינימליסטי כמו Scheme, וכן לשלב תכנות מונחה עצמים. השפה נוצרה על ידי מתכנתים ומשתמשי Lisp אקדמאיים ברחבי אירופה. EuLisp היא שפת תכנות מרובת פרדיגמות- כלומר, היא תומכת במספר עקרונות תכנותיים (תכנות פונקציונלי, תכנות פרוצדורלי, מטא תכנות, תכנות מונחה עצמים). ל-EuLisp יש טיפוסיות דינמית וסטטית.
ארמון הלובוקה
הארמון נבנה בשלהי המאה ה-15 על חורבותיה של מצודה גותית מהמאה ה-13. במהלך המאה ה-16 היה הארמון בבעלות של פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, עוד בטרם עלה לכס המלוכה. במהלך השנים החליף הארמון מספר בעלויות והורחב. במחצית השנייה של המאה ה-19 עבר הארמון שיפוץ נרחב, שכלל הרס מבנים ישנים הסמוכים אליו וביצוע עיצוב פנים חדש. ב-1947 הולאם הארמון והפך למוזיאון.
EuLisp
פרדיגמות תכנות
EuLisp היא שפת תכנות מרובת פרדיגמות, להלן פרדיגמות התכנות בהן היא תומכת:
מטא תכנות - בפרדיגמה זו, ניתן ״לשכתב את השפה״, כלומר, לשנות ערכים ופעולות אשר מוגדרים בשפה.
דוגמאות קוד
שימוש במחלקות על מנת לפתור את בעיית ״מגדלי האנוי״:
סרו סיני
סרו סיני (שם מדעי: Capricornis milneedwardsii; קרוי גם סרו יבשתי), הוא מין של אנטילופת-עז בינונית בסוג סרו, החי בסין ובדרום-מזרח אסיה. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1869 על ידי המסיונר וחוקר הטבע ארמן דוד. הסרו הסיני דומה ביותר מבחינה חיצונית וגנטית לסרו סומטרי ולסרו ההימלאיה, עד כדי כך שהיו בעבר תקופות שבהם השלושה נחשבו כשייכים למין אחד. בעוד שלסרו ההימלאיה יש סימני היכר, הסרו הסיני והסרו הסומטרי זהים לחלוטין לעיתים קרובות, וההבדל העיקרי ביניהם הוא שהסרו הסיני גדול יותר ובעל קרניים ארוכות משל הסרו הסומטרי. מקבילו של סרו זה בסוג גוראל הוא הגוראל הסיני.
שמו המדעי נגזר מלטינית כדלהלן: "Capricornis" = "קרני עז"; מתייחס לקרניו הדומות לקרני העיזים; "milneedwardsii" - הוא על שמו של הזואולוג הימי הצרפתי הנרי מילן-אדוארד. הסרו הסיני הוא השלישי בגודלו בסוג סרו, והוא חופף נכון להיום עם סרו ההימלאיה ועם הסרו האדום. ייתכנו כלאיים בינו לבין המין האחרון באזור צפון מיאנמר.
קרניים
הסרו הסיני מתאפיין בזוג קרני-חרוט דמויות קרני עז, והגודל הפוטנציאלי שלהם הוא הגדול ביותר ממיני הסרו. לקרניים יש שני מבנים עיקריים: 1) הקרן צומחת לכיוון מעלה ומתעגלת בהדרגה לאחור בצורת קשת; 2) הקרן צומחת לכיוון מעלה ואז מתעקלת בחדות לאחור וכלפי מטה - מזכיר במקצת את הוו המעוקל שיש לקרני הסוג צפיר. בשני המבנים הקרניים צומחות בזווית אלכסונית לצדדים, עם מראה דמוי האות "V". מיקומם של הקרניים הוא במרכז הקודקוד בקוו אלכסוני ישר עם המצח והחרטום, והן סמוכות לאוזניים ורחוקות מן העיניים. בסיס יש בין הקרניים רווח נמוך יחסית של 4–6 ס"מ, והרווח עולה ומתרחב עד ל-10 ס"מ באזור הקצוות. הקרן עבה בצורה משמעותית לפחות בשני שלישים מאורכה, ולקראת הסוף היא הופכת להיות צרה ביותר ומסתיימת לרוב בשפיץ חד. ההבדל העיקרי בין הסרו הסיני לסרו הסומטרי מתבטא במספר הטבעות: מכיוון שלסרו הסיני קרניים ארוכות יותר, יש לו בסביבות 13–21 חריצים או חצאי טבעות בולטות לאורך הקרן - כמעט כפול משל הסרו הסומטרי. עם זאת גם אצל הסרו הסיני נפוץ שהקרניים חלקות בכללותן עם עשרות חריצים זעירים, כך שלא תמיד סימן הזיהוי הזה קיים; בכל תצורות הקרן הקצוות יהיו חלקים לחלוטין. צבע הקרניים הוא חלודה בהיר, אפור בהיר או שחור כחלחל, כשהקצוות יהיו כהות יותר. לשני המינים יש לקרניים, אך של הזכרים ארוכות ועבות יותר.
מראה חיצוני
צבע הראש של הסרו הסיני הוא לרוב שחור מבריק או שחור פחם - בהתאם לצבע הצוואר, בעוד שאזור הפנים נוטה לצבע בהיר יותר כשחור כסוף או שחור דהוי. בניגוד לקרובו הסומטרי - אצל הסרו הסיני נפוץ יותר שגם הפנים יהיו בצבע כהה. השפתיים בצבע לבן\ אפרפר\ שחרחר\ חום, ומהלוע עד לסוף הסנטר ישנו כתם בולט בצבע לבנבן, צהבהב קרמי או חום בהיר. בחלק העליון של הגרון - סמוך לעצמות הלסת, יש לעיתים קרובות רצועה או כתם דמוי-סינר בצבע לבנבן או חום בהיר. סביב העיניים יש שקע שחרחר דהוי או אפרפר, ומאחורי העיניים יש לעיתים כתם לבנבן או אפרפר כסוף. באזור הלחיים והסנטר יש שיער סבוך וארוך מעט שנראה לעיתים כזקן עבה וקצר. האוזניים מתחלקות בין חום, אפרפר, שחרחר דהוי בצד החיצוני, ללבנבן ושחרחר בצד הפנימי כשהקצוות בצבע שחור פחם עם כתם לבן במרכז.
מבנה ומידות גוף
גופו של הסרו הסיני ארוך, צר ומוצק, והוא בעל כתפיים שריריות וגבוהות וצוואר עבה וקצר. ראשו מוארך ומשולש עם חרטום קצר ולוע עגלגל. האוזניים משולשות וארוכות מאוד - מהגדולות שבסרואים, והן בדרך כלל ארוכות יותר מהקרניים. הרגליים בינוניות ביחס לגופו, אך ארוכות יחסית לטארים או ליעלים. פרסותיו קצרות, עבות וחזקות - ומסייעות לו לטפס באזורים הררים. זנבו קצרצר ועבה ואפו גדול ושחור עם נחיריים רחבים ועגלגלים. עיניו גדולות וזהובות עם אישונים שחורים רחבים בדומה לעיזים. במרחק כ-4 ס"מ מהעיניים יש לו בלוטות ריח עגולות ושחורות עם חור שחור\אפור במרכזן. הזכרים גדולים במעט מהנקבות ומלבד זאת הדו-צורתיות זוויגית נמוכה מאוד. מידות הגוף של הסרו הסומטרי: גובה הכתפיים: עד 94 ס"מ. אורך הראש והגוף: עד 155 ס"מ. אורך הזנב: עד 16 ס"מ. אורך הקרניים: 25-15 ס"מ. משקל: עד 150 ק"ג.
תפוצה ובית גידול
הסרו הסיני מצוי בדרום-מזרח אסיה. הטווח הכולל שלו מתפרש על פני המדינות הבאות: דרום מזרח סין העממית (מחוזות: גאנסו, ג'יאנגשי, גואנגשי, פוג'יין, שאאנשי, סצ'ואן, יונאן, חונאן, גואנגדונג, גוויג'ואו, חוביי, צ'ונגצ'ינג והמחוז האוטונומי הטיבטי), מזרח הודו (מדינות: ארונאצ'ל פרדש, נאגאלנד ומניפור), מרבית מיאנמר, תאילנד ולאוס, צפון ומערב קמבודיה, ובעשרות אוכלוסיות מבודדות בצפון, מרכז ודרום וייטנאם. במרכז חצי האי המלאי מחליף אותו הסרו הסומטרי.
בית הגידול של הסרו הסיני הוא בעיקר גבעות סלעיות, רכסים הרריים, וקרסט של סלעים ואבני גיר ביערות גשם ממוזגים, יערות גשם טרופיים ויערות עננים ראשוניים ומשניים בגבהים של עד 4,500 מטר מעל פני הים. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 0–30 מעלות ומשתנות בין העונות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 1,500 עד 3,000 מילימטר לשנה.
אקולוגיה
הסרו הסיני הוא בעל חיים בודד וחשאי, ובדרך כלל נשאר חבוי ביער במשך היום מה שמקשה לראותו. עם זאת הוא עשוי לצאת לשטח פתוח בעקבות צמחייה טרייה. הסרו נמצא כמעט רוב הזמן על מדרונות הגיר ההררים, והגורם היחיד שעלול לאלץ אותו לרדת מדי פעם לאזורים מישוריים יותר הוא היעדר זרמי מים בסלעי הגיר. שיא הפעילות הוא בשעות הלילה, אך הוא גם פעיל בשעות הבוקר והערב. את שעות הבוקר המאוחרות והצהריים הוא מבלה במנוחה באזורים מוגנים כצוקים מערות ומחשופי סלע. הסרו תועד כשהוא שוחה בין איי גיר מבודדים באגמיות וימות.
הסרו הסיני כקרוביו הוא בעל חיים מונוגמי, ובן זוגו לרוב הוא הסרו מהזוויג השני החופף לשטחו. לעיתים הזכרים יהיו פוליגמיים. הן הזכר והן הנקבה יסלקו משטחם את בן מינם שפולש לטריטוריה, ומאבקים בין זכרים כוללים נגיחה עם הקרניים החדות בראש ובבטן. היחידים שמורשים על ידי הזוג להסתובב בטריטוריה הם הצאצאים שחיים שם עד גיל הבגרות.
תזונתו של הסרו הסיני מורכבת ממגוון רחב של עלים, שתילים וענפים של עצים נשירים, וכן עשבים, שיחים ופירות. מדי פעם הוא נוהג לבקר באתרי ליקוק מלח כדי להעשיר את תזונתו. הסרו הסיני חופף עם מספר בעלי חיים צמחוניים בטווח ההררי של תפוצתו, כדוגמת אייל ת'ורולד, אייל סמבר, גאור, אייל אלדי, סאולה, חזיר בר, מונטיאק שחור, מונטיאק מצוי וכדומה, וסביר להניח שבדומה למיני הסרו האחרים, ישנה תחרות אקולוגית ברמה זו או אחרת על מקורות המחייה.
טורפיו הפוטנציאלים של הסרו הסיני הם טיגריס דרום-סין, טיגריס הודו-סיני, טיגריס בנגלי, נמר הודו-סין, דול מצוי, ובעלי חיים נוספים, אם כי לא ידוע מה שכיחות הטריפה שלו ועל ידי אלו מינים הוא ניצוד תדיר. הסרו מתגונן בעזרת זריזות הרבה על מדרונות וסלעים, ובעת הצורך גם בקרניו ורגליו; שחייה אף היא עלולה לשמש כאמצעי להימלט מסכנה. בעת שהסרו חש באיום הוא משמיע קריאה צורמת שמזהירה את שאר בעלי החיים שבאזור.
נקבת הסרו הסיני ממליטה גדי אחד בדרך כלל בחודש ספטמבר או אוקטובר, לאחר תקופת ההריון של כשבעה חודשים. הגדי נולד במשקל ק"ג אחד, והוא זהה כמעט לחלוטין לבוגרים מלבד חוסר הקרניים והפרווה הצפופה והכהה יותר. הוא נגמל לאחר 5–6 חודשים ומגיע לבגרות לאחר כשנתיים.
תוחלת חייו של הסרו הסיני בטבע 6–10 שנים, ובשבי היא גבוהה הרבה יותר.
מצב
הסרו הסיני מסווג על ידי IUCN במצב השימור "קרוב לסיכון" (NT), בשל ירידה משמעותית של האוכלוסייה עקב ציד שגורמת למין להיות קרוב לקריטריונים של קטגורית ה"פגיע" (VU); עם זאת הירידה הכוללת היא פחות משיעור של 30% על פני 21 ושנים.
איומים
בשרו, פרוותו, קרניו וחלקי גופו השונים של הסרו בעלי ערך גבוה מאוד לתושבים המקומיים בדרום-מזרח אסיה המשתמשים בהם למזון ולמטרות רפואיות, ולכן הוא ניצוד בכבדות במיוחד בחלקים הצפוניים של תפוצתו. אובדן בית הגידול של הסרו נעשה בעיקר על ידי הרחבת החקלאות, וישנה גם מגמה גוברת והולכת של כריתת עצים להסקה וייצוא שמהווה איום רציני לטווח ארוך באזורים מסוימים. בווייטנאם גם נמכרים פרטים חיים על ידי תפיסה במלכודות. בשנת 1962, סרואים מתו כתוצאה בסיצ'ואן.
שימור
הסרו הסיני רשום בנספח א' של אמנת וושינגטון, שמשמעותה היא שהסחר הבינלאומי במין זה ובמוצריו אסור לחלוטין. להלן נתוני IUCN על פעולות וצעדי השימור של הסרו הסיני במדינות שבטווח תפוצתו (הרשימה אינה כוללת את הודו ולאוס):
אומדנים
אין אומדני אוכלוסייה של הסרו הסיני. המינים עדיין נפוצים באופן נרחב בלאוס, וייטנאם וקמבודיה ונעלמים בהדרגה מאזורים רבים בסין.
ההפגנות נגד סין בווייטנאם (2014)
ההפגנות נגד סין הם סידרה של הפגנות, שקטות בתחילה ואחר כך מלוות באלימות, נגד מדיניות ההתפשטות הטריטוריאלית של סין, שנערכו במספר מקומות ב במאי 2014. מה שהצית את ההפגנות היה הצבת אסדת קידוח באזור הנמצא במחלוקת מדינית בים סין הדרומי.
למרות שההפגנות היו במוצהר נגד סין הן הכילו אלמנטים של ביקורת נגד הממשל המקומי על מדיניותו מול סין כמו גם בנושאים אחרים. במחוז "בין דואונג" שבדרום וייטנאם, שנפגע באופן הקשה ביותר בהפגנות, מתוך 351 מפעלים שניזוקו, נבזזו או שהושמדו כליל, 14 בלבד היו בבעלות תאגידים סיניים.
עונת 1965/1966 בבונדסליגה
באותה עונה מינכן 1860 זכתה בתואר האליפות. באיירן מינכן ובורוסיה מנשנגלדבך עלו מהליגות האזוריות. כבר בעונה הראשונה בבונדסליגה, באיירן מינכן זכתה בגביע, והגיע למקום השלישי בליגה.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות. במידה ובסוף העונה מספר קבוצות היו מגיעות לאותו מספר נקודות, קבוצה עם יחס גבוה יותר של שערים שנכבשו/שערים שנספגו הייתה מקבלת יתרון.
הרטה ברלין ירדה לליגה האזוריות בסוף העונה הקודמת. רישיונה של הרטה ברלין נלקח ממנה בעונת מפני שעברה על חוקי השכר של ההתאחדות הגרמנית, ולכן הורדה לליגת מחוז ברלין (מתחת לבונדסליגה עדיין התנהלו ליגות לפי מחוז). הסיבה לעבירה על חוק השכר הייתה ניסיון נואש בברלין למשוך שחקנים לברלין בעת שנבניתה חומת ברלין והמתח שנלווה אליה. בגלל לחצי המלחמה הקרה ומעמדה של הבירה לשעבר של גרמניה, ברלין, הוחלט להעלות קבוצה ממחוז ברלין במקומה של הרטה ברלין. לכן טסמניה 1900 ברלין עלתה לליגה הראשונה במקומה של הרטה. עם זאת, טסמניה ברלין לא הייתה מוכנה כלל לליגה הזאת, והציגה את העונה הגרועה בכל הזמנים של קבוצה כלשהי בבונדסליגה.
כדורגלנים מצטיינים
לותר אמריך מבורוסיה דורטמונד כבש 31 שערים, והיה מלך השערים של הליגה.
מורן החורש
מוֹרַן הַחֹרֶשׁ (שם מדעי: Viburnum tinus שם נפוץ: Laurestine) הוא שיח יְרוֹק־עַד זקוף, צפוף, בעל עלים נגדיים וגדולים ופרחים הערוּכים במעֵין סוככים ופרי ענבה. מין זה משויך לסוג מורן (Viburnum) ממשפחת המורניים (.Viburnaceae Raf ). הוא גדל כצמח בר בחורש ים-תיכוני לח סביב אגן הים התיכון, ונפוץ כצמח תרבות ברחבי העולם. לפי הטקסונומיה העכשווית (2023) בשנת 2016 הועבר הסוג מורן ממשפחת היערתיים למשפחת המורניים. כריתת מורן החורש נאסרה לפי פקודת היערות בכל שטח מדינת ישראל בשנת 1996. הוא הוכרז בישראל כצמח מוגן, כערך טבע מוגן, בגליל העליון ובכרמל בשנת 1970 ובכל הארץ בשנת 2005.
מאפיינים
מורן החורש הוא שיח יְרוֹק־עַד זקוף, גבוה, סבוך, גזעו מחוספס ועלוותו צפופה וצבעה ירוק כהה. לעיתים רחוקות הוא עץ נמוך. גובהו שניים עד חמישה מטרים. בדרך כלל מופע הנוף הוא גוש שיח כדורי בלתי חדיר בקוטר של עד שלושה מטרים. קצב הצימוח שלו איטי, והוא נזקק לשמש מלאה או חלקית ולחות, אם כי הוא עמיד ליובש ולקרה כיאה לצמח ים-תיכוני. פליטי תרבות, ללא תוספת השקיה בתקופת הקיץ, סובלים מעָקַת יובש שניכרת מאוד בעלווה ובפירות.
מורן החורש שגדל בתרבות, נפוץ בכל האזורים בישראל פרט לבקעת הירדן והערבה. הוא גדל ברוב הקרקעות, אך גדל היטב בקרקע עשירה וזקוק להשקיה מועטה עד בינונית ולפרקים. הוא נזקק לשמש מלאה או חלקית ורגיש בצל למזיקים (תריפס). הוא משמש בגינה ובחצרות בתים כצמח יחיד או כגדר חיה. שתילה נעשית, אך ורק בתקופות קרירות, בסתיו ובחורף, והגיזום נעשה בסתיו ובשום אופן לא בקיץ.
ענפים ועלים
למורן החורש עלים פשוטים, תמימים, אליפטיים עם קצה מחודד, גִּלְדָּנִיִּים, משתיירים (שנתיים עד שלוש שנים), נגדיים (שני עלים במפרק) וערוכים לאורך הענף כולו. ענף בעל צימוח נמרץ הוא שעיר. למורן החורש עלה גדול (אורכו עד 8 ס"מ) ששפתו תמימה ושעירה (פלומה עדינה לאורך השפה). הפטוטרת קצרה ושעירה, והעורק ראשי בולט ואף הוא שעיר בצדו התחתי של העלה. שעירות העלה, ובמיוחד בעלים צעירים, היא סימן היכר וסימן מבחין בין מורן החורש לער אציל (דפנה). העורקים המשניים מסורגים ובולטים בצבעם הלבן-ירקרק. מפגשם האחד עם השני יוצרים לעלה מראה של גבעות קמורות וערוצים העוברים ביניהן. החלק התחתון של העלה מחוספס יותר והעורקים בולטים אף יותר.
כשמורן החורש גדל בסבך מוצל העלים גדולים יותר (עד 12 ס"מ) ומפוזרים בדלילות לאורך הענף ומגעם רך. בשיחים הגדלים באור מלא (בקרינה מלאה) העלווה צפופה, צבעה ירוק עז יותר מאשר בצמחי הסבך והעלה נוקשה ומעט מחוספס למגע. משק מים מיטבי וטמפרטורות גבוהות (באביב ובקיץ) גורמים לצמיחה מהירה מאוד ללא התמיינות פקעי פריחה בקודקוד הצמיחה. עקת יובש גורמת לעצירת הצימוח ולהתמיינות לפריחה, ולקבלת צבע עשיר (בעל תכולת אנטוציאן גבוה) בפקעים. התמיינות לפריחה מותנה בקיום טמפרטורות נמוכות בלילה וקרינה גבוה ביום.
פרחים ופריחה
פריחת מורן החורש באביב, כחודש ימים במהלך מרץ אפריל. היא שופעת ומרהיבה ומכסה את כל העלווה בפרחים קטנים וריחניים. הפרחים הקטנים מכונסים בתפרחות צפופות דמויות סוכך בראשי הענפים. לעיתים קרובות פרחי התפרחת ההיקפיים אינם פוריים, הם גדולים משאר הפרחים ומבניהם אסימטרי. צורתם המוגדלת מדגישה את לובן התפרחת על רקע העלווה הכהה.
פירות והפצה
הפרי ענבה קטנה, כדור לא מושלם, בגוון שחור-כחלחל כהה ובעלת זרע אחד. הפירות הבשלים קטנים (אורך 5 עד 7 מ"מ) ומותאמים לרוחב מפתח המקור של ציפורים קטנות שניזונות מהן ומפיצות את הזרעים. הפרי הבשל אינו מתוק ומתלווה אליו בעת ההבשלה גם טעם מריר במידת מה, שעדיין אין לו הסבר אקולוגי מניח את הדעת. הציפה אינה עסיסית ומכילה כמויות גדולות יחסית של שומן (עולה על 20%) ותאית. פירות כאלה מעניקים תמורה אנרגטית גבוהה לציפורים האוכלות אותם. ומאידך נדרשת השקעת אנרגיה לא מעטה בייצור השומן (ליפידים). ייתכן שתכונה זו מוסברת על ידי מוצאם הפאליאוטרופי (פירות שומניים באזורים הטרופיים מותאמים לאכילה על ידי יונקים), אף-על-פי שבאזור הים-תיכוני הם נאכלים ומופצים על ידי ציפורים.
צבעו הייחודי של פרי בשל, שחור-כחול כהה בעל גוון מתכתי, אינו נוצר מבליעת אורכי גל מסוימים והחזרה של הכחול על ידי צבען כברוב הצמחים, אלא מהשתקפות והחזרה של אורכי גל כחול בעוצמה גדולה יותר מאחרים ממבנה של מקבצים כדוריים של ליפידים. מבנה זה מצוי בדופן החיצוני (epicarp) של הפרי מתחת לתאי האפידרמיס המצופים בשכבת שעווה. צבע מעין זה, הנוצר מיחסי גומלין של האור עם מבנים מחזוריים זעירים שגודלם כמה מאות ננומטרים (מיליארדיות המטר), מכונה צבעוניות מבנית (structural coloration). מבנהו המיוחד של פרי המורן הוא האחראי לצבע המבני. בדופן החיצונית של הפרי קיים מבנה עבה יחסית של 30 עד 10 מיקרומטר, העשוי משכבות משני סוגים שונים, שעוביין נע בין 30 ל-200 ננומטר. השכבה החיצונית היא שכבת תאי אפידרמיס מצופה קוטיקולה, והשנייה, פנימית יותר, מורכבת ממבנים מחזוריים זעירים של ליפידים המוטבעים ללא סדר, שגורמות להחזרת הצבע השחור-כחול. מתחת לשכבת הליפידים נמצא צבען אדום, אנתוציאנין, המקיף את הזרע. אור שאינו מוחזר ממבנה הליפידים נבלע בצבען האדום הכהה שמתחתיו. בליעה זו מונעת את פיזורו של האור, ומבליטה את ההשתקפות הכחולה מדפנות התאים השקופים של האיפדרמיס. לסיכום, צבעו המתכתי של הפרי הוא פרי השפעה של כל שכבותיו. תופעה זו נפוצה אצל בעלי חיים, ואפשר למצוא אותם בכנפי פרפרים, נוצות טווסים וקשקשי דגים. לעומת זאת, היא נדירה מאוד בצמחים. יתר על כן, לעת עתה לא ידועה שום צבעוניות מבנית (לעיתים היא מכונה צבע פיזיקלי) המבוססת על שכבה ליפידית – לא בצמחים, לא בבעלי חיים ולא בשום מקום אחר.
בתי גידול ותפוצה
בית הגידול של מורן החורש הוא חורש לח ויער ים-תיכוני. צמח זה גדל בסוגי קרקע שונים, בקרקע בסיסית נייטרלית וחומצית, אך לא מלוחות. מורן נחשב לנדיר, וניתן למוצאו במעבי החורש, בסתרי חורשי האלון המפותחים בגולן, בגוש מירון וחבל תפן שבגליל העליון ובכרמל, שמהווה את גבול תפוצתו הדרומי של הצמח. הוא נצפה לפני 120 שנים גם בהר תבור. מורן החורש הוא חלק מהרכב המינים בחברת אלון מצוי, אלה ארצישראלית וער אציל, אך לא בהרי יהודה ולא בחרמון. מורן החורש ייחודי לבית גידול לח מוצל וקריר במיוחד, בגיאיות העמוקים של כמה נחלים בכרמל, שמהלכם תלול במיוחד והם חתורים בתוך סלעי גיר ודולומיט ובהם גדל חורש סבוך ומפותח של אלון מצוי. דוגמאות לכך הם נחל כלח, נחל נשר, נחל יגור ונחל חיק.
התפוצה של מורן החורש הצומח בר היא בעיקר בארצות השוכנות לחופי אגן הים התיכון (מלבד מצרים) בארצות צפון אפריקה: לוב, תוניסיה אלג'יריה, מרוקו. באירופה: פורטוגל וספרד (גם לחופי האוקיינוס האטלנטי), צרפת, איטליה, סלובניה, קרואטיה, מונטנגרו יוון עם חדירה אל תוך היבשת בשווייץ. בארצות מזרח התיכון: סוריה, לבנון, ישראל. האיים הבלאריים (ספרד), האי קורסיקה (צרפת), והאיים סרדיניה וסיציליה (איטליה).
תפוצת מורן החורש רחבה ביותר ויציבה ואין חשש להישרדותו. לא נמצאו איומים חמורים על מין זה, אם כי קיים סיכון של אובדן ופיצול בתי גידול עקב עיור מוגבר ופגיעה של חיפושית העלים Pyrrhalta viburni.
מורן החורש אינו צומח רק בחורש ים תיכוני, שני זנים שלו נפוצים במקרונזיה (באיים הקנריים ובאיים האזוריים). ברם, הוא אופייני לנוף הצמחי של החורש והיער הים תיכוני אסיה.
למורן החורש שני זנים במקרונזיה שבאוקיינוס האטלנטי: הזן ''Viburnum tinus subsp. rigidum (Vent.) P.Silva האנדמי לאיים הקנריים והזן Viburnum tinus subsp. subcordatum (Trel.) P.Silva האנדמי לאיים האזוריים .''
מורן החורש נפוץ מאוד כצמח גינה בשל פריחה נהדרת של תפרחות גדולות, מרובות פרחים לבנים ועלווה ירוקת-עד. הוא נפוץ במערב אירופה, בריטניה, צפון אמריקה ובקולומביה הבריטית.
טקסונומיה
לסוג מורן משויכים כ-202 מינים, מהם נשירים ומהם ירוקי עד. בשנת 2016 הועבר הסוג מורן ממשפחת היערתיים למשפחת המורניים. שמה העברי המוצע של המשפחה, על שם הסוג מורן, אינו רשמי והוא ממתין לאישור ועד הלשון העברית. לפי הטַקְסוֹנוֹמְיָה (תורת המיון) העכשווית משפחת השלמוניים (Dipsacaceae) בוטלה ואוחדה עם משפחת היערתיים (Caprifoliaceae) וזאת האחרונה המורחבת פוצלה למשפחת היערתיים ולמשפחת המורניים (Adoxaceae) ושתיהן שייכות לסדרה שלמונאים (Dipsacales).
למשפחת המורניים שלשה מינים הגדלים בר בישראל: מורן החורש (Viburnum tinus) הפורח ממרץ עד אפריל; סמבוק שחור (Sambucus nigra) הוא צמח נדיר עד נדיר מאוד הפורח באפריל עד מאי; וסמבוק אמיתי (Sambucus ebulus) הוא צמח נדיר מאוד הגדל בחרמון ופורח במאי עד יולי.
שמות
השם מורן ניתן במילון "ילקוט הצמחים" (עמוד 24, הערה 411) משנת 1930 לעץ בר הגדל בדרום אירופה ובדרום מערב אסיה, הקרוי היום קַרְנִית נֶאֱכֶלֶת (שם מדעי: Cornus mas, שם נפוץ: cornel) - עץ גדול וחזק. כנראה, השם ניתן בגלל שבשירה היוונית הקלאסית (במאות הרביעית והשלישית לפני הספירה) הפך שמו של העץ לשם נרדף לחנית. ומאידך המילה העברית "חנית" תורגמה בארמית ל"מוּרְנִיתָא". העץ "קרנית נאכלת" שימש חניתות ורמחים עוד מהמאה השביעית לפני הספירה ועם חלוף הזמן החלו לבנות גם חניתות וקשתות מעץ זה.
השם "מוֹרָן" כשמו העברי של הסוג המוכר לנו כיום בשם זה הובא במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 955. עברות של השם הערבי - "מוראן" (Murran, مرّان). בשנת 2003 השם "מוֹרַן הַחֹרֶשׁ" נוסף למילון זה על ידי ועדה שכוננה האקדמיה ללשון העברית בשנת 1993 ואושר בילקוט הרשומות 5281.
הבוטנאי מיכאל זהרי סבר שהצמח תדהר המוזכר בספר ישעיהו הוא מורן החורש ויש לקבל את התרגום הארמי האמין של תרגום יונתן המפרש תדהר בתור mornian הזהה ל-murran בערבית – השם הערבי היחיד למורן החורש ומתואר בתור "הדר הכרמל". אם כי חשוב להדגיש שרבו הפרושים וההצעות והמחלוקות לזיהוי של הצמח תדהר המוזכר בשני פסוקים בלבד בתנ"ך. פסוקים המבטאים את התחייה והגאולה: ב: "כְּבוֹד הַלְּבָנוֹן אֵלַיִךְ יָבוֹא בְּרוֹשׁ תִּדְהָר וּתְאַשּׁוּר יַחְדָּו לְפָאֵר מְקוֹם מִקְדָּשִׁי וּמְקוֹם רַגְלַי אֲכַבֵּד". וב: "אֶתֵּן בַּמִּדְבָּר אֶרֶז שִׁטָּה וַהֲדַס וְעֵץ שָׁמֶן אָשִׂים בָּעֲרָבָה בְּרוֹשׁ תִּדְהָר וּתְאַשּׁוּר יַחְדָּו".
שם מדעי: ''Viburnum tinus, שם נרדף נוסף: ובצרפתית Viorne-tin ובאנגלית Laurestine, Laurustinus Viburnum. ראשית המילה Laurus משמעותה עלה שדומה לעלה דפנה (ער אציל).''
שם המין בלטינית tinus ופירושו (tenth born) יליד העשירי שמשמעותו "הגעה מאוחרת", ייתכן שהוא נקרא על שם פריחתו המאוחרת כל כך בשנה.
שם המשפחה "Adoxaceae" ניתן מן המילה a-doxa דהיינו חסר תהילה.
גוז'ר
גוּזֶ'ר (מצרפתית: Gougère), במטבח הצרפתי, הוא בצק רבוך אפוי ומלוח העשוי מתערובת של בצק וגבינה. למאכל ישנם גרסאות רבות ושונות. לרוב, הגבינה במתכונים השונים תהיה גבינת גרוייר, קונטה או אמנטל, אך כאמור במתכונים אחרים משתמשים בסוגי גבינות ואף בסוגי בצק שונים.
סבור כי מקורו של הגוז'ר מבורגון ובפרט מן העיר טונרה שבמחוז יון.
את הגוז'ר ניתן להגיש כמאפה בכדורים שקוטרים נע בין 3–4 סנטימטרים, כמתאבן בכדורים בקוטר 10–12 סנטימטרים או כטבעות. לעיתים ממלאים את הכדורים בפטריות, בשר בקר או בשר חזיר.
כמתאבנים מגישים את כדורי הגוז'ר חמים, ואילו בבורגון נהוג להגיש את הכדורים קרים לצד יין.
היסטוריה
בעוד שבימינו שם המאכל נקשר למאפי בצק רבוך מלוחים, רישומים מן המאה ה-18 והמאה ה-19 מעלים ששם המאכל נקשר דווקא למאכלים אחרים בהם המרכיבים העיקריים היו גבינה, ביצים ופירורי לחם. המאכל הוגש בימים עברו כעיגול שטוח ולא בצורת טבעת או כדור.
כמו כן, הגרסאות הראשונות של הגוז'ר היו חלק מתבשיל ולא מאפה, הן הוכנו מעשבי תיבול, בשר חזיר, ביצים, תבלינים ותוספות בשר שעורבבו בדם של בעל חיים. בצרפת של ימי הביניים, המאכל היה סוג של טארט או עוגת גבינה. לאחר מכן המאכל נהיה נפוץ והגיע לבלגיה של ימינו ונקשר עם יום ראשון של הדקלים. למאכל היו שמות רבים ודומים לאורך השנים: גאוייר, גיואר, גיורה ועוד, מקור השמות שהשתבשו או השם הנוכחי אינו ידוע.
כפתור החולות
כפתור החולות (שם מדעי: Neurada procumbens) הוא מין של פרח ממשפחת הכפתוריים, שגדל בחולות המדבר ובמישור החוף. הפרח פורח בסוף החורף ובתחילת האביב (בחודשים פברואר עד אפריל) וצבעו לבן. תפוצתו בחולות מצפון אפריקה ועד הודו.
כפתור החולות הוא צמח חד-שנתי שגדל על פני הקרקע, וקוטרו 15 - 50 ס"מ. הצמח נקרא כך בגלל צורת העיגול של פריו השטוח מצידו התחתון אך מלא בשערות וקוצני מצידו העליון. בגלל קוצניותו, החלק העליון של הפרח נתפס על רגלי החיות וכך הוא מופץ ממקום למקום.
העלה של הצמח מורכב מאונות בעלות צורה א-סמטרית, פירחו של הצמח קטן ולבן והוא בעל חמישה עלי כותרת, חמישה עלי גביע, חמישה עלי גביעון עשרה עמודי עלי ועשרה אבקנים. כפתור החולות גדל בקרקע חוליות או בקרקע לס ונפוץ בארץ ישראל בנגב ובמישור החוף.
יוהאן לודוויג השני, נסיך אנהלט-צרבסט
יוהאן לודוויג השני, נסיך אנהלט-צרבסט (בגרמנית: Johann Ludwig II. Fürst von Anhalt-Zerbst; 23 ביוני 1688 - 5 בנובמבר 1746), היה נסיך אנהלט-צרבסט בין השנים 1742–1746.
ביוגרפיה
יוהאן לודוויג נולד ב-23 ביוני 1688 בדורנבורג, ליוהאן לודוויג הראשון, נסיך אנהלט-דורנבורג ולכריסטינה אלאונורה פון צויטש, בתם של גאורג וולראט פון צויטש וכריסטינה פון וייסנבאך.
בשנת 1704 מת אביו יוהאן לודוויג הראשון, נסיך אנהלט-דורנבורג, ויוהאן לודוויג ירש את נחלותיו יחד עם אחיו יוהאן אוגוסט (מת ב-1709), כריסטיאן לודוויג (מת ב-1710) ויוהאן פרידריך (מת ב-1742). בשנת 1742 מת דודנו יוהאן אוגוסט, נסיך אנהלט-צרבסט ללא ילדים, ויוהאן לודוויג ירש גם את נסיכות אנהלט-צרבסט יחד עם אחיו כריסטיאן אוגוסט, נסיך אנהלט-צרבסט. יוהאן לודוויג שלט בצרבסט, בעוד כריסטיאן אוגוסט נשאר בשטטין, אולם ב-5 בנובמבר 1746 מת יוהאן לודוויג בצרבסט, וכריסטיאן אוגוסט ירש לבדו את הנסיכות.
מצר טורס
מצר טורס (באנגלית: Torres Strait) הוא לשון ים המפרידה בין האי גינאה החדשה, האיים המלנזיים ואוסטרליה. המצר מחבר בין ים האלמוגים וים אראפורה.
גאוגרפיה
רוחב המצר בנקודה הצרה ביותר הוא כ-150 ק"מ. המצר תחום מדרום בחצי האי כף יורק, חלקה הצפוני ביותר של יבשת אוסטרליה, ומצפון בפרובינציה המערבית של פפואה גינאה החדשה. במצר עצמו מצויים 274 איים, שרק 17 מתוכם מיושבים באופן קבע. האיים, כיחידה אחת, נקראים איי מצר טורס.
אף על פי שהמצר מהווה נתיב תחבורה ימי חשוב, בשל רדידותו היחסית וריבוי האיים והשרטונות הגדולים שבו הוא נחשב לנתיב שיט מסוכן.
האירופי הראשון שהפליג במצר היה מגלה הארצות הספרדי לואיס ואס דה טורס ב-1605, ועל שמו קרוי המצר. טורס שימש כסגנו של פדרו פרננדס דה קיירוס אשר הפליג מפרו בניסיון לגלות את טרה אוסטרליס.
בשנת 1769 קרא הקרטוגרף הסקוטי אלכסנדר דאלרימפל את יומנו של טורס שבו הוא מעיד על קיומו של מצר זה, ודלרימפל כלל נתון זה בספרו "אוסף היסטורי של מספר מסעות ותגליות בדרום האוקיינוס השקט" (שנדפס ב-1771). הספר הפך למפורסם בעקבות הטענה שהועלתה בו כי קיימת יבשת דרומית מאוסטרליה (שמאוחר יותר כונתה אנטארקטיקה), וכך גם שמו של המצר כפי שכונה בספר הפך למקובל.
מתחילת המאה ה-19 ועד שנות השבעים של המאה ה-20, הייתה במצר תעשייה גדולה של שליית פנינים, אשר קרסה עם התחזקות מוצרי הפלסטיק והפיכתם לשכיחים.
רק ב-1978 הושג הסכם בין אוסטרליה לבין פפואה גינאה החדשה על הגבול הימי ביניהם.
בספרו הנודע "עשרים אלף מיל מתחת למים", מזכיר ז'ול ורן את מצר טורס כמקום מסוכן בה חונה לפרק זמן קצר הצוללת נאוטילוס.
מקסיקו
מקסיקו (בכתיב ארכאי: ; בספרדית: México; הגייה: מחיקו ), או בשמה הרשמי המדינות המקסיקניות המאוחדות (בספרדית: Estados Unidos Mexicanos), היא פדרציה בצפון אמריקה הגובלת בארצות הברית מצפון, בגואטמלה ובבליז בדרום-מזרח, באוקיינוס השקט במערב ובמפרץ מקסיקו ובים הקריבי במזרח. מבחינה תרבותית שייכת מקסיקו לאמריקה הלטינית. היא מדורגת במקום ה- בעולם מבחינת גודל האוכלוסייה ובמקום ה- מבחינת שטחה. עיר בירתה היא מקסיקו סיטי.
מקור השם
מקור השם מקסיקו הוא בשפת הנאוואטל, ששימשה כשפה המרכזית של ההאימפריה האצטקית. במקורו השם "מקסיקו" בוטא "משיקו" והיה שמו של עמק בדרום המדינה שקרוי היום "עמק מקסיקו", בו שוכנת הבירה מקסיקו סיטי. ישנן מספר תאוריות אטימולוגיות למקור השם, ואין קונצנזוס בקרב החוקרים.
אחת התיאוריות היא שמקור שמו של העמק הוא "מקומו של משיטל"; משיטל (מנאוואטל: Mexitl) הוא אחד משמותיו של ויצילופוצ'טלי, האלוהות המרכזית באימפריה האצטקית. גם הקבוצה האתנית המרכזית והשלטת באימפריה האצטקית קיבלה את שמה משם העמק, שבט המשיקה.
השם המודרני "מקסיקו" מקורו בשינוי שעברה הספרדית במאה ה-16, לפניו האות X כ-"ש" כפי שהיא מבוטאת בפורטוגזית ובקטלאנית עד היום. החל מהמאה ה-16 השתנתה ההגייה של האות X בספרדית לצליל "ח" (ששייך כיום לאות הספרדית J), ולאחר מכן לצליל "קס" המוכר לנו כיום. עם זאת, הצליל "ח" השתמר במספר שמות מאותה תקופה, וביניהם "México", שנהגית בניב המקומי של ספרדית כ"מחיקו".
היסטוריה
לאחר פלישתו של נפוליאון לספרד (1808) והיחלשות הקולוניות הספרדיות, הכריזה מקסיקו בשנת 1810 על עצמאותה. ההכרזה הביאה לפרוץ מלחמת העצמאות של מקסיקו שנמשכה עד 1821. לאחר הניצחון המקסיקני במלחמה הוכרזה "האימפריה הראשונה של מקסיקו". לאחר קבלת העצמאות, החליטו מדינות מרכז אמריקה, פרט לצ'יאפס, שלא להצטרף לאימפריה. לאחר נפילת האימפריה והקמת הרפובליקה המקסיקנית, החליטה רפובליקת טקסס ב-1835 להתנתק חד צדדית ממקסיקו. דבר זה גרר מלחמה בת כ-6 חודשים שכונתה בשם "המהפכה הטקסנית" ובסיומה הכריזה טקסס על עצמאותה.
בעקבות סכסוכי גבולות עם ארצות הברית, פרצה ב-1846 מלחמת ארצות הברית–מקסיקו. ארצות הברית פלשה למקסיקו, והביסה אותה. בסיום המלחמה ב-1848 נחתם הסכם גואדלופה אידלגו, ומקסיקו איבדה כשליש משטחה: את הטריטוריות (לפי הגבולות של היום) של קליפורניה, נבדה, יוטה, אריזונה, חלקים מוויומינג, קולורדו וניו מקסיקו. הגנרל אנטוניו לופס דה סנטה אנה, שהיה נשיא מקסיקו בין השנים 1853–1855 המשיך למכור לארצות הברית טריטוריות נוספות בצפון המדינה.
אחרי מותו של חוארס, הייתה מקסיקו נתונה לדיקטטורה צבאית של הגנרל דיאז במשך 30 שנה. בין השנים 1910 ו-1921 התחוללה "המהפכה המקסיקנית" שהפילה את הדיקטטורה הצבאית, וההערכות הן שכ-900,000 אנשים קיפחו את חייהם במהלכה. למרות הניצחון על הכוחות הפדרליים, הייתה המדינה נתונה במשברים במשך שני עשורים בשל מאבקים פנימיים בקרב הכוחות הדמוקרטיים, שהתבטאו בין השאר במלחמת הקריסטרוס בין השנים 1926 ו-1929.
במלחמת העולם הראשונה הייתה מקסיקו נייטרלית, אבל קיבלה הצעה מגרמניה להצטרף לצידן של מעצמות המרכז במברק צימרמן. מקסיקו דחתה את ההצעה ולא הצטרפה למלחמה.
בסופו של דבר נוסדו כמה מפלגות, אבל המפלגה המהפכנית הממוסדת (Partido Revolucionario Institucional - PRI), שנוסדה בשנת 1929, שלטה במשך 71 שנה. רק בשנת 2000 הסתיים השלטון של מפלגה זו, כאשר עלו לשלטון ויסנטה פוקס ולאחריו הנשיא פליפה קלדרון, ממפלגת ה-PAN. בדצמבר 2012 עלתה שוב ה-PRI לשלטון ולנשיא המדינה נבחר אנריקה פניה נייטו.
בחציה השני של מלחמת העולם השנייה לקחה מקסיקו חלק פעיל לצידה של ארצות הברית. בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה נהנתה מקסיקו מצמיחה כלכלית מואצת, שכונתה "הנס הכלכלי המקסיקני" (El Milagro Mexicano), אך בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 חלה הידרדרות פוליטית במדינה. ב-1 בינואר 1994 הצטרפה מקסיקו לברית NAFTA, שבעקבותיו החל "המרד בצ'יאפס". החל משנת 2006 מתקיים סכסוך מזוין מתמשך בין קרטלי הסמים אשר נלחמים בגורמי אכיפת החוק במקסיקו- "המלחמה בסחר בסמים במקסיקו". מדצמבר 2006 ועד יוני 2011 נהרגו מעל 40,000 אנשים כתוצאה מסכסוך אלים זה.
בפברואר 2020 הגיעה מגפת הקורונה למקסיקו והשפיעה באופן נרחב על הכלכלה והחברה.
פוליטיקה
החוקה המקסיקנית משנת 1917 מפרידה בין הרשות השופטת, הרשות המבצעת והרשות המחוקקת. באופן מסורתי, הרשות המבצעת היא הדומיננטית במקסיקו. סמכויותיה מופקדות אצל הנשיא, אשר אחראי לבצע את חוקי הקונגרס הפדרלי.
חשיבות הקונגרס עלתה בהתמדה מאז שנת 1997, כאשר מפלגת האופוזיציה זכתה בהישגים משמעותיים, לראשונה זה זמן רב. הנשיא נבחר בבחירות כלליות לכהונה בת 6 שנים ואיננו יכול להיבחר לכהונה שנייה. במקרה שהנשיא איננו יכול להמשיך בתפקידו, נשיא חדש נבחר על ידי הקונגרס.
הקונגרס מורכב משני בתים - הסנאט ובית הנבחרים. בדומה לנשיא, הנבחרים אינם יכולים להיבחר יותר מפעם אחת. הסנאטורים נבחרים לשש שנים וחברי בית הנבחרים לשלוש. בסנאט 128 מקומות, הבחירות לסנאט הם על בסיס של בחירה ישירה ובחירה יחסית. בבית הנבחרים 500 מקומות - מתוכם 300 נבחרים מייצגים מחוזות, ו-200 הנותרים נבחרים בבחירות יחסיות מ-5 אזורי בחירה. הבחירה היחסית נועדה לעזור למפלגות קטנות להיכנס לבית הנבחרים.
הפוליטיקה של מקסיקו שזורה בעל כורחה גם בעולם הפשע המקומי. במהלך קמפיין הבחירות של שנת 2018 - נרצחו 48 מועמדים לקונגרס ו-86 בעלי תפקידים במפלגות השונות, על רקע הצהרות למלחמה בפשיעה ובקרטלי הסמים המקומיים - אליהם נקשרו בתקשורת מרבית הרציחות.
בשנת 2018 נבחר אנדרס מנואל לופס אוברדור לנשיאות מקסיקו.
כלכלה
כלכלת מקסיקו מתבססת על שוק חופשי, עם תערובת של תעשייה מודרנית ומסורתית. נכון ל-2015, כלכלתה היא ה-11 בעולם מבחינת תמ"ג. החקלאות מהווה חלק חשוב בכלכלה המקסיקנית, ורובה נמצאת בידיים פרטיות. לצד התעשייה והחקלאות נהנית מקסיקו מהכנסות גבוהות מתיירות נכנסת, וממחצבים ובראשם נפט, שאותו היא מייצאת בעיקר לארצות הברית. כלכלת המדינה נהנית מהסכמי סחר עם קנדה וארצות הברית שמקילים על היצוא שלה אליהן. מקסיקו היא אחת המדינות המתוכננות להיות חלק מהסכם ה-TPP, אשר יפתח בפניה יעדי יצוא חדשים במדינות החוף המזרחי של אסיה.
ענף התיירות מהווה חלק חשוב בכלכלת מקסיקו. נכון לשנת 2019 ענף התיירות היווה 8.5% מהתמ"ג המדינה.
מספר העסקים השייכים למדינה צנח מ-1,000 ב-1982 ל-200 ב-1999. תהליך ההפרטה החל בימיהם של מיגל דה לה מדריד וקרלוס סלינס והמשיך בתקופת כהונתו של ארנסטו סדייו, תוך הגדלת התחרות בנמלי ים רכבות, תקשורת, חשמל, הפקת גז טבעי ושדות התעופה.
היסטוריונים מכנים את מה שקרה למקסיקו בעשורים שלאחר מלחמת העולם השנייה כ"נס הכלכלי המקסיקני" (El Milagro Mexicano). בתקופה זו נהנתה מקסיקו מצמיחה כלכלית מואצת, אך זו נעצרה בסוף שנות ה-60 בשל חוסר היציבות הפוליטית במדינה. היצוא הרחב של מקסיקו סייע לה לבלום את המיתון הכלכלי ב-1995, ועד 2002 היא צמחה בקצב מהיר של 5.1% בממוצע. לאחר צמיחה בשיעור של 6.9% בשנת 2000, נכנס המשק המקסיקני למיתון בשנת 2001, בעקבות המיתון העולמי. למרות המיתון הצריכה הפרטית הייתה הקטר המניע את המשק עם הגדלת הדרישה לשירותים ומתן מקומות עבודה, והכלכלה חזרה לצמוח בקצב של כ-4% בשנה. למרות ההתקדמות הרבה, מקסיקו עדיין סובלת ממספר בעיות בתחום הבירוקרטיה ורמת החיים. חלוקת העושר מאוד לא שוויונית, כאשר שני העשירונים העליונים מרוויחים כ-55% מההכנסה.
במדינה נבנתה רשת מסילות ברזל מסועפת שכולל כ-30 אלף ק"מ (מהם כ-12 אלף מנוהלות על ידי חברת Ferromex).
פעילות המדינה בתחום החלל מרוכזת על ידי סוכנות החלל המקסיקנית.
שפות
אין למקסיקו שפה רשמית ברמה הפדרלית, אך הספרדית היא השפה השלטת, ו-97 אחוז מהאוכלוסייה דוברים אותה. למרות זאת, "החוק הכללי לזכויות לשוניות של העמים האינדיאניים" (Ley General De Derechos Lingüisticos De Los Pueblos Indigenas) של מקסיקו מקנה תוקף זהה לספרדית ל-68 שפות, מהן 63 ילידיות, ואלו מדוברות בחלקים שונים של מקסיקו. מספר הדוברים בשפות השונות נע מיותר ממיליון (נאוואטל) ועד פחות ממאה. כולן, בנוסף לספרדית, מוגדרות כשפות לאומיות של מקסיקו.
מקסיקנים רבים מדברים אנגלית, שפה שנמצאת בשימוש במיוחד בעסקים ובאזורים הקרובים לגבול עם ארצות הברית. שפות אירופיות נוספות הנמצאות בשימוש בקהילות מסוימות במקסיקו הן צרפתית, גרמנית וונציאנית.
מדינות
מקסיקו מחולקת ל-31 מדינות (estados) ומחוז פדרלי אחד.
גאוגרפיה
מקסיקו נמצאת בצד הדרום מערבי של צפון אמריקה. אורך המדינה מצפון מערב עד דרום מזרח הוא יותר מ-3,000 ק"מ. רוחבה משתנה מיותר מ-2,000 ק"מ בצפון עד ל-200 ק"מ בלבד במצר טוואנטפק (Tehuantepec) בדרום. מקסיקו גובלת במערב באוקיינוס השקט (הכולל את ים קורטס בין היבשת למפרץ קליפורניה. במזרח היא גובלת במפרץ מקסיקו והים הקריבי, שהם חלקים מהאוקיינוס האטלנטי. החופים מישוריים, כאשר החלקים המרכזיים של מקסיקו הן רמות והרים הכוללים הרי געש. הנקודה הגבוהה ביותר היא פיקו דה אוריסאבה (5,610 מ').
האקלים משתנה ממדברי בצפון ליערות גשם טרופיים בדרום. הנהרות הגדולים של מקסיקו הם: ריו גראנדה, ריו גריחאלווה, ריו באלסאס, ריו פאנוקו וריו יאקי.
דמוגרפיה
מקסיקו היא מדינה דוברת ספרדית המאוכלסת ביותר בעולם ושנייה במספר תושביה באמריקה הלטינית (אחרי ברזיל דוברת הפורטוגזית)
מקסיקו היא מדינה חילונית ואין בה דת רשמית. עם זאת, הדת הנפוצה ביותר היא הנצרות הקתולית (83%). הדתות האחרות מהוות 0.2% מהאוכלוסייה ו-5% מגדירים עצמם חסרי דת.
יהדות מקסיקו
היהודים הגיעו למקסיקו ב-1521. כיום יש במקסיקו כ-50,000 יהודים, רובם מתרכזים בעיר הבירה מקסיקו סיטי. הקהילה מאוד מאורגנת, עם למעלה מ-20 בתי כנסת, 15 בתי ספר יהודים, כ-10 תנועות נוער יהודיות, מוזיאון היסטוריה יהודית, מרכז ספורט יהודי ואפילו אוניברסיטה להכשרת מורים יהודים. כ-10 כתבי עת יהודיים יוצאים לאור באופן קבוע.
חינוך ותרבות
מתרבות המקסינית, המריאצ'י.
מקסיקו היא חלק מארגון המדינות האיברו-אמריקניות, בו משתפות מדינות איברו-אמריקאיות פעולה בנושאי חינוך, מדע ותרבות.
מדיניות חוץ
מקסיקו הכירה במדינת ישראל בשנת 1950. משנת 1952, יש נוצרו יחסים דיפלומטיים רשמיים בין המדינות. שגרירות מקסיקו בישראל נמצאת בתל אביב.
שמעון יוסף מלר
הרב שמעון יוסף מלר הוא סופר ומחבר ישראלי־חרדי. חיבוריו המרכזיים עוסקים בבית בריסק, קורותיהם ההיסטוריות ותורתם.
ביוגרפיה
שמעון יוסף למד בישיבת חברון, והיה מתלמידי הרב מרדכי חברוני, וממקורבי הרב שמחה זיסל ברוידא. בהמשך למד בישיבת בריסק במשך שנים רבות, והיה ממקורבי הרב משולם דוד סולובייצ'יק במשך קרוב לעשרים שנה וכן מקורב לאחיו הרב מאיר סולובייצ'יק.
החל מסוף המאה ה-20 החל לפרסם ספרים מקיפים על אודות בית בריסק, קורותיהם, ודברי תורתם. עבודתו זו נעשית תוך שיתוף פעולה יוצא דופן עם רבני משפחת סולובייצ'יק. במסגרת מחקריו התגורר בשנת ה'תשנ"ב (1992) כחצי שנה בארצות הברית. לצד זאת, פרסם מחקרים מקיפים על תולדות ישיבת חברון בה למד וראשיה.
מלר מתגורר בירושלים ונשוי לאלישבע לבית פדר. אחיו הוא הרב יחזקאל מלר, ר"מ בישיבת עטרת ישראל. גיסו, הרב אפרים קשש, היה ראש ישיבת עטרת ישראל לצעירים.
יואל ברנד
יואל ברנד (25 באפריל 1906 – 13 ביולי 1964) היה פעיל ציוני יהודי הונגרי, איש מפתח בניסיונות להצלת יהדות הונגריה במהלך השואה מגירוש למחנה ההשמדה אושוויץ, במשא ומתן שכונה "סחורה תמורת דם".
בשנת 1942 הצטרף ברנד לוועדת העזרה וההצלה בבודפשט, וב-1944 הציע לו אדולף אייכמן לשאת ולתת מטעמו עם בעלות הברית, עם שאיפה להצלת מיליון יהודים תמורת 10,000 משאיות, אספקה ושחרור 100 אלף יהודים כמקדמה. לצורך כך ניתנה לברנד אפשרות לצאת מהונגריה לטורקיה כדי לקדם את העסקה. ברנד נפגש עם אנשי הסוכנות בטורקיה, והם הסגירו אותו לבריטים, שעצרו אותו ברכבת בסוריה. הוא הועבר משם למעצר במצרים למשך כארבעה חודשים, עד שההצעה כבר לא הייתה רלוונטית. במהלך המעצר נפגש ברנד עם אנשי סוכנות, שהבכיר שבהם היה משה שרת, לימים ראש ממשלת ישראל. במשך שארית חייו האשים ברנד את הסוכנות היהודית ואת הבריטים בסיכול האפשרות להצלה, ובהמשך הצטרפו לטענות היסטוריונים וסופרים, כגון משה ברנט ובן הכט.
כנגד טענותיו עלתה הסברה שהתוכנית עשויה הייתה להיות הטעיה, ושתכליתה האמיתית הייתה ניסיון ליצור ערוץ חשאי ולא-רשמי בין היינריך הימלר, שפעל מאחורי גבו של היטלר, למערב, וכן לחתור תחת הקשרים בין הסובייטים לבריטים ולאמריקנים באמצעות יצירת רושם של מגע כזה. טענה נוספת היא שאי אפשר היה להגשים את התוכנית המוצעת ללא תמיכת ממשלות בריטניה וארצות הברית, שהאמינו שעסקאות ההצלה מחבלות במאמץ המלחמתי נגד גרמניה הנאצית. בנוסף נטען שתסכולו של ברנד נבע מהערכה מופרזת כאילו "היהודים שולטים בכל העולם", כפי שהאמינו הנאצים והדגישו בשיחותיהם עמו, בעוד שלמעשה מצבו של היישוב היהודי בארץ ישראל היה גרוע ועלוב, ונע בין חוסר אונים לבין חשדות בשיתוף פעולה עם הגסטאפו.
ראשית חייו
ברנד נולד בשנת 1906 בנאסוד שבטרנסילבניה (כיום רומניה). בשנת 1910 עבר עם משפחתו לארפורט שבגרמניה, שם גדל והתחנך. ברנד היה קומוניסט ועבד בקומינטרן בתפקיד ימאי ובתפקידים כלליים במדינות רבות כגון הפיליפינים, יפן, סין ודרום אמריקה. כשחזר לגרמניה עלה מעמדו בקרב הקומוניסטים. מעמדו הוביל למעצרו באירועי שריפת הרייכסטאג בשנת 1933. ברנד שוחרר מהמעצר בשנת 1934, עזב את גרמניה ועבר לבודפשט בירת הונגריה. בבודפשט ברנד עבד בחברת טלפונים. עם הזמן הוא הפך לציוני, היה חבר הנשיאות של קרן היסוד, היה חבר בהנהגת "איחוד פועלי ציון" ונמנה עם המשרד הארצישראלי. בנוסף, הצטרף לצעירי מפא"י.
בשנת 1935, התחתן עם חברה בתנועה הציונית בבודפשט, האנזי הרטמן, בעלת מפעל לכפפות, גרביים וסוודרים. ביולי 1941, נתפסה אחותה של האנזי וגורשה לאוקראינה בגירוש מרוכז מהונגריה של יהודים שלא הצליחו להוכיח שיש להם אזרחות הונגרית. בין 14,000 ל-16,000 מהמגורשים נורו על ידי האס אס ב-27 באוגוסט וב-28 באוגוסט 1941. ברנד שילם ליוזף קראם, סוכן ריגול הונגרי, כדי להציל את אחותה של האנזי. מקרה זה היה תחילת מעורבותו של ברנד בהברחת פליטים יהודיים מפולין ומסלובקיה לחלקים הבטוחים שבהונגריה.
כשמצב היהודים באירופה התערער, צירף ברנד למאמצי ההצלה שלו את ישראל קסטנר, עורך דין ציוני ועיתונאי במחוז קלוז', ואת שמואל שפרינגמן, יהודי פולני ציוני בעל חנות תכשיטים, שהפך לגזבר הוועדה.
בתחילת שנת 1943 הצטרף לקבוצה אוטו קומוי. קומוי, מהנדס הונגרי, קצין לשעבר, בוגר מלחמה שכיהן כיושב-ראש הפדרציה הציונית בהונגריה שבבודפשט. הצטרפותו של קומוי הביאה לקבוצה את האמינות לה נזקקה. הוא הפך ליושב ראש הקבוצה וכך נוצרה ועדת העזרה וההצלה בבודפשט שכללה כעת את קומוי, קסטנר, יואל והאנזי ברנד, שאנדור אופנבך, אנדריאס ביס, ד"ר משה (מיקלוש) שווייגר (בר צבי), משה קראוס ואויגן פרנקל (שני האחרונים ציונים ואורתודוקסים) וארנו סילאדי (חבר השומר הצעיר). על פי עדותו של ברנד במשפט אייכמן, עד כיבוש הונגריה בידי הגרמנים עזרה ועדת העזרה וההצלה ל-22,000-25,000 יהודים מהשטחים שהיו בשליטת הנאצים להגיע להונגריה, על ידי אספקת תעודות מזויפות, מגורים, ביגוד וכסף.
המפגש עם אייכמן
ביום ראשון, 19 במרץ 1944, פלשה גרמניה להונגריה ללא התנגדות. ברנד הוחבא אצל יוזף וינינגר, שליח של האבווהר גרמני, שקיבל כסף מברנד בתמורה למתן מידע על הפליטים היהודיים. ברנד עצמו שילם בין 8,000 ל-20,000 דולר בשביל מקום מסתור.
על פי עדותו של ברנד במשפט אייכמן, וינינגר קישר בינו לבין אדולף אייכמן באפריל 1944. ברנד נלקח לבית מלון בו התקיימה הפגישה, בה נכח גם קורט בכר - קצין אס אס ונציג של היינריך הימלר.
על פי העדות, אמר אייכמן לברנד: "היודע אתה מי אני? אני הממונה על המבצע ("Aktion"). באירופה, בפולין, בצ'כוסלובקיה, אוסטריה המבצע הושלם, ועכשיו הגיע תורה של הונגריה". אייכמן הוסיף כי בחן את ברנד כאיש הג'וינט והסוכנות היהודית, וקבע כי הוא "מסוגל לפעול":
ברנד אמר לאייכמן שהוא אינו מוסמך לקבל החלטה זו, ושאל היכן ישיג לו תמורה, כשכל ציוד היהודים הוחרם על ידי הגרמנים. אייכמן השיב כי הוא אינו מעוניין בכסף או בסחורה הונגרית אלא בסחורת חוץ, והציע לנסוע לחו"ל ולדון ישירות עם "אנשיו". בפגישת המשך הודיע לברנד כי הוא מעוניין במשאיות, מיליון יהודים עבור 10,000 משאיות, וכי המשאיות חייבות להיות חדשות, מאובזרות ומצוידות להפעלה בחורף. ברנד הוסיף בעדותו כי אייכמן הציע "להשיב טובה תחת טובה" אם המשאיות יוטענו במצרכים, קפה, תה, שוקולד וסבון.
אייכמן הציע לברנד כמקדמה לשחרר 100,000 יהודים. הוא אמר לברנד: "תיקח אותם מאיפה שאתה רוצה, הונגריה, אושוויץ, סלובקיה - מאיפה שאתה רוצה ואיזה שאתה רוצה". ברנד נשאל איפה הוא מעוניין לבצע את ההסכם והוא בחר באיסטנבול. ברנד שאל מי נותן לו ביטחונות שהיהודים באמת ישוחררו, ולכך ענה אייכמן כי אם יחזור עם תשובה חיובית, הוא יפוצץ את מתקני אושוויץ ויעביר 100,000 יהודים תמורת 1,000 המשאיות הראשונות.
על הצעתו של אייכמן העיד ברנד במשפט קסטנר: "כשעזבתי את המבנה, הרגשתי כמו משוגע, מה אנחנו נעשה עם ההצעה המפלצתית הזאת? ... אני הכרתי את הגרמנים והשקרים האכזריים שלהם היטב, אבל המחשבה על 100 אלף יהודים בתור מקדמה עינתה את מוחי, לא הייתה לי שום זכות לחשוב על שום דבר מעבר לזה". ברנד האמין שאם יחזור מאיסטנבול עם הבטחה בלבד, יינצלו לפחות 100 אלף יהודים.
ברנד נפגש עם אייכמן שוב, הפגישה האחרונה ביניהם התקיימה ב-15 במאי 1944. אייכמן אמר לברנד שהמשלוחים לאושוויץ עומדים להתחיל - כפי שאכן קרה - אבל היהודים לא ייהרגו כל עוד השיחות מתקיימות. אייכמן אף הציע לפוצץ את אושוויץ ולשחרר בהתחלה "עשרה, עשרים, חמישים אלף יהודים", כל עוד יקבל מאיסטנבול הסכמה עקרונית להצעה שלו.
המפגש עם הסוכנות היהודית
בווינה קיבל ברנד דרכון גרמני עם השם אויגן באנד, הוא שלח מברק לסוכנות היהודית באיסטנבול (אז נקראה קונסטנטינופול) להודיע שהוא מגיע. תחילה טס לסופיה ומשם לאיסטנבול, במטוס שנועד לדיפלומטים גרמנים, והגיע ב-19 במאי. במברק שקיבל חזרה נאמר לו שחיים יפגוש אותו באיסטנבול. ברנד התרגש מאוד כיוון שחשב שמדובר בחיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית העולמית, אבל הכוונה הייתה לחיים ברלס, יושב ראש קבוצה של שליחים ציונים מאיסטנבול.
בכל תקופת ניסיונות ההצלה, ראשי הסוכנות היו מוקפים בכ־6 ארגוני מודיעין, בריטי ואמריקאי, שעקבו וצוטטו בכל מה שנאמר בפגישות האינטימיות שלהם. ראשי המעצמות התנגדו לעסקאות כעין אלו שהיוו תקיעת טריז בשיתוף הפעולה המלחמתי בין המערב ולבין הסובייטים, וניסיון השהיה של המלחמה לצורך ריכוז כוחות גרמניים בחזית המזרחית, לפיכך כל גורם שהתחבר אל ברנד ושותפו נחשב כגורם עוין המסייע לגרמנים בהגשמת מטרותיהם האסטרטגיים.
בהגיעו לאיסטנבול, גילה ברנד שלא רק שאף אחד לא חיכה לו בנמל התעופה, אלא שהוא גם עלול להיעצר ולהיות מגורש וחשב שהסוכנות בגדה בו. בפועל, כשנחת, חיים ברלס עדיין ניסה להשיג לו ויזת כניסה לאיסטנבול. בעיה נוספת הייתה שבדרכון שמו היה אויגן באנד, מה שלא היה ידוע לחיים ברלס. בסופו של דבר בנדי גרוס, שהיה מקושר מאוד, עשה מספר טלפונים והשיג לברנד אישור כניסה לאיסטנבול.
ברנד התעצבן מאוד על התקרית הזאת והגיע נרגש לפגישה עם הנציגים היהודים. הוא אמר להם:
הנציגים היהודים אמרו לברנד שמשה שרת, יושב ראש המחלקה המדינית בסוכנות היהודית ונציג התנועה הציונית מול המנדט הבריטי, יגיע לאיסטנבול לפגוש אותו, דבר שגרם לברנד לקוות שהעניינים מתנהלים בצורה רצינית. הוא סיפר להם על אושוויץ (כנראה מדיווחו של רודולף ורבה) ועל דרישתו לבטל את תאי הגזים. מאוחר יותר אמר ברנד שהם לא ירדו לסוף דעתו, "הם כנראה לא ראו את המוות יום יום, כמונו בבודפשט".
הסוכנות נתנה לברנד דף לכתוב עליו את עיקרי ההסכם שהוא מעוניין בו ושיוסכם על ידי אייכמן. המסמך הבטיח לגרמנים 4,000 דולר על כל 1,000 יהודים שישוחררו לארץ ישראל ומיליון פרנק שווייצרי על כל 1,000 יהודים שישוחררו לספרד. בנוסף בעלות הברית יעניקו ציוד ליהודים במחנות הריכוז ויעניקו לגרמנים ציוד ואספקה. ברנד שלח מסמך זה לאייכמן, בתקווה שלפחות הגירושים לאושוויץ יפסקו זמנית.
המעצר על ידי המודיעין הבריטי
לאחר מספר ימים באיסטנבול, היה ברור לברנד שמשה שרת לא יגיע, והויזה הבריטית של ברנד עמדה לפקוע. ברנד נשאל אם הוא מעוניין להגיע לחלב שנמצאת על גבול סוריה-טורקיה ושם יוכל לפגוש את שרת. ברנד הסתייג כיוון שהיה זה שטח שנשלט על ידי הבריטים והוא פחד שהם יעכבו את התוכניות שלו ויחקרו אותו. בסופו של דבר הוא הסכים ועלה על רכבת מלווה בשני חברי הסוכנות היהודית.
בעדותו אמר ברנד שהוא נבהל מאוד כשהוא שמע דברים אלה, כיוון שלא לחזור לבודפשט, משמעותו כישלון במשימה וסיכון חיי בני משפחתו ומיליון יהודים הונגרים. ברכבת הובטח לו על ידי אחד ממלוויו מהסוכנות שלא ייעצר בחלב והוא קיווה שזה יקרה. ברנד אמר: "לא יכולתי להאמין שאנגליה, המדינה האירופית היחידה שהמשיכה להילחם (בגרמנים), אותה אנגליה, אשר הערכנו כלוחמת למען החופש, תרצה להקריב אותנו, העניים והחלשים ביותר".
ב-7 ביוני 1944, הגיע ברנד לחלב ונחטף מיד לג'יפ צבאי על ידי אנשי המודיעין הבריטי.
מידע מהעסקה הנרקמת בין ברנד לאייכמן דלף ללונדון ולוושינגטון. הקבינט לענייני פליטים בלונדון, שכלל את האחראי לקהילה הזרה מטעם הממשלה, אנתוני אידן, ואת אוליבר סטנלי, מזכיר המדינה, דן בהסכם "סחורה תמורת דם" והחליט להתנגד להסכם זה. אם ההצעה הייתה מגיעה ישירות מהאס אס זאת הייתה סחטנות, ואף אחד לא היה שוקל לתת ציוד לחיזוק האויב, אך כיוון שהיה פה ניסיון להציל את היהודים, הוחלט לדון על כך כדי לא לקבל ביקורת פנימית בבריטניה.
אי חזרתו של ברנד לבודפשט תוך שבועיים, כפי שנקבע עם אייכמן, הוערכה כאסון על ידי חברים בוועדת העזרה וההצלה בבודפשט. אייכמן תבע מהם לדעת האם הסכם דם תמורת משאיות הוסכם בבריטניה. ב-9 ביוני אמר להם אייכמן: "אם אני לא מקבל תשובה חיובית תוך שלושה ימים, אני מפעיל את מחנה הריכוז באושוויץ".
המפגש עם משה שרת ושביתת הרעב
ברנד העיד שהוא נלקח לווילה ערבית, בה היו קצינים רמי דרג בריטים, וב-11 ביוני הוא נפגש עם משה שרת, איתו דיבר לאורך כל היום בשתי פגישות של שש שעות כל פגישה. שרת רשם ביומנו: "אני חייב להסתכל בספקנות קטנה על דבריו (של ברנד): 'בבקשה תאמין לי, הם הרגו שישה מיליון יהודים, נשארו רק שני מיליון חיים'".
למרות מחאתו, ברנד נלקח לקהיר, שם נחקר על ידי הבריטים בין 10 ל-12 שעות ביום. ביום העשירי, ברנד החל לשבות רעב, וכתב מכתב לסוכנות היהודית: "ידוע לי כעת שאויב של העם שלנו מחזיק אותי ולא מתכוון לשחרר אותי בעתיד הקרוב. החלטתי להתחיל שביתת רעב שוב ואעשה את מירב היכולת כדי לפרוץ את הכידון אשר שומר עלי". ביום ה-17 קיבל ברנד פתק, מאיש הסוכנות היהודית שהיה איתו בחלב, שהמליץ לו לא להיות קשה.
ברנד טען בספרו שלורד מוין, השר הבריטי לענייני המזרח התיכון וחבר קרוב של ראש הממשלה, וינסטון צ'רצ'יל, חקר אותו. לדבריו מוין אמר לו: "מה אני אעשה עם מיליון יהודים? איפה אשים אותם?". שלמה אהרונסון כתב שלורד מוין מעולם לא חקר אותו, וברנד המציא את הדברים על בסיס אמירות ששמע בוועידת מפא"י שבה דיווח משה שרת על הגישה הצוננת שנתקל בה בלונדון. ברנד ניסח אותם כהצדקה בדיעבד לרציחתו של מוין ב-6 בנובמבר 1944 על ידי שני אנשי לח"י, אליהו בית צורי ואליהו חכים.
במהלך שיחות עם משה שרת, ב-6 ביולי 1944, הביע אנתוני אידן "סימפתיה עמוקה" כלפי היהודים, אך אמר כי הוא צריך לעבוד בתיאום עם האמריקאים והסובייטים, שלא היו יכולים לשאת ולתת עם האויב.