cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רפואה היפרברית
שיווק התוויות לטיפול בתא לחץ ללא ראיות מדעיות
אבינעם רכס, פרופסור לנוירולוגיה בבית החולים הדסה ויו"ר בית הדין של ההסתדרות הרפואית, כתב כי ישנן התוויות המשווקות לציבור ככאלה שתא לחץ מועיל להן, בעוד שאין לכך כל ביסוס מדעי. כך למשל ההתוויות של שיתוק מוחין, חבלת ראש קשה, טרשת נפוצה, מחלת פרקינסון, דמנציה ועוד - אין כל ביסוס מדעי לכך שתא לחץ עוזר להן. בשנת 2017 פורסם כי בבית החולים אסף הרופא משווקים טיפולים בתא לחץ שאין ראיה מדעית ליעילותם, ובהמשך לכך פרופסור נתן בורנשטיין, אז יושב ראש האיגוד הנוירולוגי הישראלי, פנה בתלונה למינהל הרפואה במשרד הבריאות. גם מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) פרסם אזהרה תחת הכותרת "טיפול בתא לחץ: אל תלכו שולל" כנגד הטעיה של משווקי טיפולים בתא לחץ, ומנה רשימה של התוויות עבורן טיפול בתא לחץ אינו מבוסס, ביניהן איידס, אסתמה, מיגרנה, פציעות ספורט ועוד אחרות. עוד פרסם ה-FDA כי טיפול בתא לחץ עבור אוטיזם לא הוכח כמועיל ואף "מסוכן באופן פוטנציאלי".
מחקרים אחרונים בתחום
מחקר ישראלי חדש של מרכז סגול לרפואה היפרברית ב מצא כי עודף בחמצן בתנאי תא לחץ גורם לייצור מוגבר של תאי גזע וכלי דם במוח ובכך מאפשר שיפור יכולות קוגניטיביות בקרב מבוגרים, ביניהם יכולות, מהירות עיבוד מידע, תפקודים ניהוליים וכן תפקוד קוגניטיבי כולל. במחקר השתתפו 63 אנשים בריאים מעל גיל 64, 33 מהם עברו טיפול בתא לחץ לאורך שלושה חודשים ואילו 30 שימושו כקבוצת ביקורת. במהלכו נרשם קשר משמעותי בין שינויים קוגניטיביים לבין שיפור בזרימת הדם במקומות במוח האחראים על התפקודים הללו.
מחקר זה מצטרף למחקרים נוספים שבוצעו בעשור האחרון לפיהם טיפול בתא לחץ עשוי לעזור בטיפול בשלל מצבים קליניים. יוחסו לו שיפור בתפקוד המוטורי בקרב נפגעי שיתוק מוחין, שיפור בזיכרון אצל מטופלים המחלימים מאירוע מוחי ואף נמצא שהוא הוביל להקלה בתסמינים של חבלות ראש. עם זאת, הקהילה המדעית חלוקה בדעתה לגבי אמינות הממצאים בעיקר מכיוון שהמחקרים נערכו ללא קבוצת ביקורת מתאימה, דבר המקשה את שלילת אפקט הפלצבו של הטיפול.
ניתן להעביר מטופלים טיפול דמה בו קבוצת הביקורת תעבור תהליך של העלאת לחץ אוויר אך ללא העלאת ריכוז החמצן על ידי ווידוא שריכוז החמצן בתחילת הטיפול יהיה נמוך מהרגיל, כך שכאשר הוא יגיע ללחץ הטיפול, ריכוז החמצן בתא יהיה זהה לריכוזו באוויר רגיל. ניסוי שכזה אף נערך בשנת 1969 ונמצא בו שטיפול בחמצן בריכוז של 100% בתא לחץ שיפר מדדים של תפקוד מנטלי בקרב מבוגרים, אך הבעיה במחקר זה הייתה שבוצע על מספר מצומצם ביותר של נבדקים – 13, כך שתוקף הממצאים שלו מוגבל.
לואיז אינסיו דה סילבה
לואיז אינסיו דָה סילבה (בפורטוגזית: Luiz Inácio da Silva; נולד ב-27 באוקטובר 1945), המכונה לוּלה (Lula), הוא נשיאה ה-39 של ברזיל מטעם מפלגת הפועלים הברזילאית. הוא כיהן בתפקיד מינואר 2003 עד ינואר 2011 וחזר אליו לכהונה שנייה ב-1 בינואר 2023.
דה סילבה נבחר לנשיאות בבחירות שנערכו באוקטובר 2002, כשזכה ב-61 אחוזים מקולות הבוחרים (בסיבוב השני). ב-2006 נבחר לכהונה שנייה, וזכה ליותר מ-60% מן הקולות. ב-2022 נבחר שוב לנשיאות כשהתמודד מול הנשיא המכהן ז'איר בולסונרו וזכה ב-50.9% מהקולות. הוא אמור לחזור לתפקיד בתחילת 2023.
עמדותיו של דה סילבה לפני בחירתו היו שמאלניות מאוד, אולם במשך כהונתו הן השתנו לעבר הסוציאל-דמוקרטיה המודרנית, דבר שהתבטא, בין השאר, בכך שהעמיד לצדו כסגן את ז'וזה אלנקר מן המפלגה הליברלית - מפלגת מרכז-שמאל מתונה. דה סילבה היה לנשיא השמאלני הראשון שכיהן בברזיל מזה כ-40 שנה.
ביולי 2017 הורשע בעבירות של שחיתות ונשלח לתשע וחצי שנות מאסר. ב-7 באפריל 2018, לאחר דחיית ערעורו לבית המשפט העליון הפדרלי של ברזיל, דה סילבה החל לרצות את מאסרו, אשר הוארך בערכאה שנייה ל-12.5 שנים. הוא שוחרר בנובמבר 2019. הרשעה זו בוטלה בשנת 2021.
נעוריו ותחילת דרכו
דה סילבה נולד למשפחה ענייה בעיירה קאטס (Caetés), אחד מפרבריה של העיר גאראניאונס (Garanhuns) במדינת פרנמבוקו אשר בצפון ברזיל. אף על פי שתאריך לידתו הרשמי הוא ה-6 באוקטובר 1945, סומך דה סילבה על התאריך אותו זוכרת אמו - ה-27 באוקטובר של אותה השנה. יתר על כן; רישומי תאריכי לידה שגויים לא היוו באותם הימים דבר נדיר באזוריה הנידחים של ברזיל.
מעט לאחר לידתו, עבר אביו לעיר החוף גוארוז'ה (Guarujá) אשר במדינת סאו פאולו.
בשנת 1952, עברו אמו של דה סילבה, הוא ושבעת אחיו להתגורר יחד עם האב. אף על פי שבגוארוז'ה היו תנאי המחיה של המשפחה טובים מאלה שבעיירת הולדתו של דה סילבה, גם שם הם חיו בעוני גדול.
חינוכו הפורמלי של לולה לא היה ארוך; הוא נשר מבית הספר בגיל 7, לפני שהספיק לסיים כיתה א'. במדינת סאו פאולו למד דה סילבה קרוא וכתוב, ובגיל 12 החל לעבוד כמצחצח נעליים ברחוב, כצבע ולאחר מכן כנער שליחויות.
בגיל 14 החל דה סילבה את עבודתו הרשמית הראשונה במפעל לעיבוד וריתוך נחושת.
בשנת 1956 עברה משפחתו לעיר הגדולה סאו פאולו, בשל האפשרויות החדשות, הקיימות בעיר זו. גם שם חיה המשפחה בעוני גדול: אימו של דה סילבה, הוא ושבעת אחיו ואחיותיו גרו בחדר קטן ודחוק. בעיר סאו פאולו עבד כפועל מתכות במפעל פולקסווגן שבברזיל, עד שבגיל 19 נפצע במהלך עבודתו פציעה, שהביאה לכריתת אחת מאצבעות ידו. לאחר הפציעה לא היה יכול להמשיך לעבוד בתפקידו כפועל. לכן קודם לתפקיד בוועד עובדי המפעל. במקביל, באותו זמן החל לנטות לדעות פוליטיות שמאלניות.
בשנת 1966 התחתן דה סילבה עם מריה דה לורדס (Maria de Lourdes). אשתו נפטרה יחד עם בנם הראשון, בעת לידתו.
בשנת 1974 התחתן שנית עם מריזה לטיסיה (Marisa Letícia), ולהם נולדו שלושה ילדים.
באיגוד עובדי הפלדה
עם השנים, קודם דה סילבה בעבודתו במפעל ובשנת 1978 אף נבחר לנשיא של איגוד עובדי הפלדה של שתי ערים במדינת סאו פאולו; דיאדמה (Diadema) וסאו ברנארדו דה קמפו (São Bernardo do Campo). לאיגוד, שהוא נבחר לעמוד בראשו, הייתה חשיבות מכרעת בתחומי תעשיית התחבורה בברזיל (הוא מכר חלקים וחומרים לחברות כגון פולקסווגן ופורד). גם לפני היבחרו מילא דה סילבה תפקידים שונים באיגוד עובדי הפלדה.
באותן השנים, תקופת הרודנות הצבאית בברזיל, נסע לארצות הברית להשתלמויות עסקיות ושם עסק, בין השאר, גם בפעילויות אנטי-קומוניסטיות. עובדה זו הייתה דבר מביך במקצת בשביל דה סילבה, בהתחשב בכך, שלאחר מספר שנים דעותיו הפוליטיות השתנו מן הקצה אל הקצה והוא נעשה לשמאלני. גם כיום, מרבים מתנגדיו של לולה לצטט מקרה זה, בטוענם כי לעולם לא היה דה סילבה בעל דעות שמאלניות אמיתיות, אלא הציג את עצמו כך לצורך מטרותיו האישיות.
במהלך שנות השבעים המאוחרות, נעצר ונכלא בעקבות הפצת חומר התנגדות כנגד המשטר הצבאי בברזיל, אולם הוא שוחרר כעבור זמן מה בעקבות הפגנות ומחאות.
הכניסה לפוליטיקה הלאומית
ב-10 בפברואר 1980 החליטה קבוצה של אקדמאים, מנהיגי פועלים ואנשי ציבור, ולולה ביניהם, להקים את מפלגת הפועלים הברזילאית, (PT), שהייתה בזמן הקמתה מפלגת שמאל רדיקלי בעלת אידאולוגיה הקוראת לצדק חברתי ואידאולוגי, וזאת באמצע תקופת הרודנות הצבאית בברזיל.
באותה שנה, אף השתתף לראשונה בבחירות. הוא ניסה להיבחר לנשיא ממשלת סאו פאולו. אמנם, הוא לא נבחר לנשיא, אך הוא צבר מספיק אחוזי תמיכה בשביל להשאיר את מפלגתו בממשלה.
בשנת 1984 הצטרף לתנועת ה-Diretas Já, שהלכה וצברה תאוצה ותמיכה ציבורית בברזיל, ואשר תמכה באפשרות הצבעה אזרחית בבחירות לנשיאות ברזיל. באותה שנה הוענק לו פרס ברונו קרייסקי.
על פי החוקה הברזילאית של שנת 1967, היה הנשיא נבחר על ידי שני בתי הקונגרס הלאומי של ברזיל, אולם, בפועל, בבחירות התערבו שיקולים זרים וטובות הנאה שונות.
בשנת 1986, השתתף דה סילבה לראשונה בבחירות לנשיאות ברזיל. הוא זכה באחוזי תמיכה בינוניים ובמושב בקונגרס הברזילאי. מפלגתו, מפלגת הפועלים הברזילאית, סייעה בכתיבת חוקת ברזיל החדשה, זו שלאחר תקופת הדיקטטורה הצבאית. הם תמכו בשמירה על זכויות הפועלים ובסיוע לארגוני העובדים.
מארי אוסמונד
אלבום הבכורה שלה, Paper Roses, משנת 1973 הגיע למקום הראשון במצעד אלבומי הקאנטרי, והנפיק את הלהיט הבין-לאומי "Paper Roses", שהצליח להגיע למקום הראשון במצעד שירי הקאנטרי ומצעד השירים העכשוויים למבוגרים. כמו כן, הצליח להגיע בשיאו למקום החמישי במצעד הבילבורד הוט 100.
לואיז אינסיו דה סילבה
הכניסה לפוליטיקה הלאומית
לבסוף, כתוצאה מהקמפיין הציבורי המקיף של התנועה, שאליה הצטרף בשנת 1984 - Diretas Já, ולאחר מאבק ציבורי ארוך טווח, היו הבחירות של שנת 1989 הראשונות זה 29 שנים, בהן היו רשאים האזרחים להצביע באופן ישיר לנשיאות. בבחירות אלו, בעודו חבר הקונגרס, רץ דה סילבה שנית לנשיאות ברזיל. אף על פי שבמערכת בחירות זו סיכויו היו טובים בהרבה והוא זכה לתמיכה, הוא הובס בסיבוב השני על ידי יריבו פרננדו קולור דה מלו. לדעת אחדים כתוצאה מהכשלה מכוונת של יריביו הפוליטיים, שהתנגדו למשנתו הסוציאליסטית.
בשנת 1992 תמך דה סילבה בהעמדה לדין של הנשיא פרננדו קולור בעקבות חשיפת פרשת שחיתות ושימוש לרעה בכספי ציבור. למרבה האירוניה, כעשר שנים לאחר מכן, בהיות דה סילבה בעצמו נשיא ברזיל, נחשד אף הוא בעבירות דומות (ראו "פרשת השחיתות").
הוא התמודד גם במערכות הבחירות הבאות, בשנים 1994 ו-1998.
אוריינטציה פוליטית
לאחר הניצחון בבחירות, שינה דה סילבה, לפחות למראית עין, רבים מן האידיאלים והאידאולוגיות המקוריות שלו, שעל בסיסן נבחר לנשיאות. עמדותיו השמאלניות רדיקליות התגמשו והפכו לעמדות סוציאל-דמוקרטיות מקובלות. במקום שינויים חברתיים-סוציאליסטיים נרחבים, כפי שהציע בעבר, העדיפה ממשלתו לשפר את תנאי הפנסיה ואת העמלות, הכלכלה והפערים, ולדון ברפורמה נרחבת באוניברסיטאות ובמוסדות להשכלה גבוהה. רבים מחבריו למפלגת הפועלים לא הסכימו עם השינוי שחל בעמדותיו, וכתוצאה מכך גם בעמדות המפלגה שהוא עומד בראשה.
חקיקה
להלן מספר חוקים עיקריים שאושרו בתקופת שלטונו של דה סילבה ובתמיכתו: (ראו Estatuto do Desarmamento בוויקיפדיה הפורטוגזית למידע נוסף).
מיזמים חברתיים
כנשיא שמאלני-סוציאליסטי, מיזמים חברתיים לשיפור המצב החברתי בברזיל והפערים בין עשירים למעוטי יכולות, היוו חלק מכובד ממצע הבחירות שלו, גם בתקופת נשיאותו. על פי דעתו של דה סילבה, אחת מהבעיות החברתיות הגדולות בברזיל כיום היא הרעב. על כן, הגתה ממשלתו פתרון אפשרי: תוכנית Fome Zero (מפורטוגזית - "אפס רעב"). עיקרי תוכנית זו הם: חלוקת כספים וסיוע לאזורים, מדינות-מחוז וערים, אשר התושבים בהם נחשבים כנמצאים במצב סוציו-אקונומי קשה, סובלים מרעב או מעוני חמור. התוכנית מבוססת על מימון ממשלתי, כמו גם על תרומות מהציבור הברזילאי ומהקהילה הבינלאומית.
לרבים בברזיל ביקורת על יעילות התוכנית ואופן ביצועה, על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של ברזיל לשנת 2004, כ-38.8 מיליון ברזילאים הם בעלי משקל עודף, (כ-40 אחוזים מן האוכלוסייה הבוגרת), ועוד כ-10 מיליון אנשים סובלים ממשקל עודף חמור ביותר. רק כ-3.8 מיליון אנשים מוגדרים כ"רעבים" או ככאלה הסובלים מרעב. על כן, לא נראה, כי מחסור במזון הוא הבעיה הגדולה ביותר בחברה הברזילאית. מבקרים אלה טוענים, בין השאר, כי המצוקה, שבה יותר חשוב לטפל בברזיל היא: הפער הגדול בין עשירים לעניים, דבר, היכול למוטט את החברה הברזילאית וכלכלתה.
מצוקה חברתית נוספת, הרווחת במידת מה בברזיל, ושמבקרי הנשיא טענו שצריך לטפל בה בהקדם, היא: המציאות, שבה מספר משפחות חיות יחדיו בדירה קטנה, (לעיתים אף דירת חדר), בשל מחסור באמצעי תשלום ויכולת להחזקת דירה משל עצמם. למעשה, גם דה סילבה בעצמו, בעת ילדותו, התגורר בעוני רב בדירה קטנה.
מיזם חברתי נוסף הוא תוכנית: 'Bolsa Família' (מפורטוגזית: קצבה משפחתית). תוכנית זו מאחדת מספר רב של תוכניות סיוע למשפחות מעוטות יכולות, שממשלות ברזיל הקודמות קידמו אותן. עיקרי מיזם זה הם: תרומת ממשלתית של אמצעי מימון, כסף או מזון למשפחות שהכנסתן החודשית אינה עולה על מאה ריאל, (בסביבות 40 דולר אמריקני נכון לשנת 2006). משפחות, המשתתפות בתוכנית זו, מחויבות לשלוח את ילדיהן לבתי ספר ולפקח בקפדנות על לימודי ילדיהם. זאת במטרה, שבנוסף לסיוע הכספי, הדור הבא של המשפחה ייצא ממעגל העוני ויוכל לבנות לעצמו קריירה עצמאית.
למרות הבטחותיו של דה סילבה והיותו נשיא "חברתי", הוא כמעט לא הצליח לעמוד ביעדים החברתיים שהציב קודם היבחרו. כיוון שהמיסוי הכבד, הגירעון, האבטלה ורעות חולות אחרות נשארו במידה רבה כפי שהיו לפני היבחרו, והפערים החברתיים בברזיל ממשיכים להתרחב, החלו ארגונים סוציאליים וחסרי עבודה רבים למחות, בטענה כי דה סילבה אינו מקיים את ההבטחות, שהבטיח ערב היבחרו.
כלכלה
לפי הדו"ח תוצאות אלה הושגו בשל בחירות מדיניות, כולל לעיתים קרובות מדיניות פיסקלית ומוניטרית אנטי-מחזורית, מדיניות תעשייתית ממשלתית והורדה הדרגתית של הריבית (עד 2011).
בנוסף, לטענת כותב המאמר, גירוי כלכלי זה סייע לברזיל להתאושש חזק מהמיתון העולמי של 2008–2009. הממשלה העלתה את שכר המינימום הריאלי (המותאם לאינפלציה)ב-84 אחוזים; זה הגביר את הפנסיות ואת השכר במגזר הציבורי שקשורים אליו, כמו גם שכר ומשכורות אחרות.
מדיניות חוץ
דה סילבה מאמין, כי תחרות ומתחרים יגרמו לכלכלת ברזיל, בפרט לחקלאות בה, לגדול ולייצא אף למדינות אחרות בדרום אמריקה, ועל כן הוא מתנגד למדיניות הסבסוד וההלאמה, שננקטה על ידי מנהיגים אחדים בדרום אמריקה, כדי להגביר את תפוקת החקלאות והייצור הלאומי של מדינתם. לברזיל, תחת שלטונו של דה סילבה, תפקיד חשוב בפוליטיקה ובדיפלומטיה הבינלאומית, בדיאלוג בין מדינות דרום אמריקה המתפתחות לבין מדינות המערב, כשהעיקרית ביניהן היא ארצות הברית, כמתווכת ומוקד משא ומתן במשבר הפוליטי, שאירע בין קולומביה לוונצואלה, וכן מאמצים מרוכזים לחיזוק הסכם מדינות מרקוסור (Mercosur), הסכם מסחר רב חשיבות בין מספר מדינות בדרום אמריקה: ברזיל, ארגנטינה, אורוגוואי, בוליביה, פרו, צ'ילה, קולומביה, אקוודור ופרגוואי.
בתקופת שלטונו של דה סילבה, גדל הייצוא של ברזיל לארצות אחרות באופן דרמטי. בנוסף, הוא תומך גם ב'אגרת טובין' (Tobin tax), מס על עסקאות בינלאומיות, שהרווחים ממנו מופנים למדינות מתפתחות. תחת כהונתו של דה סילבה שלחה ברזיל כוחות שמירת סדר וצבא להאיטי, בעקבות מלחמת האזרחים שהתחוללה שם, כדי להציג את ברזיל כבעלת חשיבות בשמירת השלום בעולם. דה סילבה הציע פתרון תמידי למלחמת האזרחים שם שיבוצע על ידי מועצת הביטחון של האו"ם.
בתקופת כהונתו, דה סילבה כמעט לא התערב בסכסוך הישראלי-פלסטיני ולא ניסה לקדם יוזמות שלום במזרח התיכון. אף על פי כן, דה סילבה נקט בקו פרו-פלסטיני ואף הכיר במדינה פלסטינית בשנת 2010. אהוד אולמרט, בתפקידו כשר התמ"ת, נפגש עמו בשנת 2005. בפגישה זו הם שוחחו בדבר הסכמי כלכלה וסחר חופשיים בין ברזיל לישראל. דה סילבה הסביר בזמנו כי ברזיל מעוניינת לפתח את קשריה עם מדינות ערב במזרח התיכון באותה המידה שהיא מעוניינת לחמם את קשריה עם מדינת ישראל.
בשנת 2007 נבחר דה סילבה לתפקיד נשיא בפעם השנייה.
ב-15 במרץ 2010 הגיע דה סילבה לביקור ממלכתי בישראל, ברשות הפלסטינית ובירדן. זהו ביקור ראשון של ראש מדינה ברזילאי בישראל מאז ביקר בה קיסר ברזיל פדרו השני, ב-1876, חודש לפני החלתו של סחר חופשי בין ישראל לגוש מדינות מרקוסול.
בשנת 2010 הצהיר דה-סילבה, כי יבקש מנשיא איראן לשלוח את סקינה מוחמדי אשטיאני לברזיל, שם היא תזכה למקלט מדיני. אשטיאני היא אזרחית אירנית, שנידונה למוות בסקילה בגין ניאוף. גורמים רשמיים באיראן דחו את הבקשה וטענו שנשיא ברזיל לא קיבל מידע מלא לגבי הפרשה.
סביבה
דה סילבה התחייב, עוד בטרם בחירתו, לאפס את כריתת היערות הבלתי חוקית באמזונאס ולקדם מדיניות אקלימית נרחבת במדינתו. בוועידת האומות המאוחדות לשינוי אקלים (2022) הצהיר דה סילבה כי "אין ביטחון של כוכב לכת בלי אמזונס מוגן. נעשה כל מה שנדרש כדי שלא ייכרתו יערות. המאמצים להילחם בשינויי האקלים יהייו בראש סדר העדיפויות בממשלה הבאה שלי. נתעדף את המאבק בכריתת היערות ונהפוך את מדיניות הממשלות הקודמות. ב-2021 נכרתו 13 אלף קמ"ר יערות, פשעים סביבתיים התרבו בצורה מפחידה תחת הממשלה הקודמת. נחזק את גופי הפיקוח ונעניש על פעילויות לא חוקיות".
עמדה זו מהווה שינוי מדיניות מובהק לעומת קודמו בתפקיד, ז'איר בולסונארו, אשר בתקופתו הגיעה לשיא כריתת היערות בברזיל, וממשלתו קיצצה את תקציב הסוכנויות איכות הסביבה, הגבילה את סמכויותיהן להילחם בפשעים וחסמה את המערכת להטלת קנסות על עבירות סביבה. בולסונארו אף הואשם במתן אפשרות לכורתי עצים ולבעלי חוות לפנות יותר שטח מיוער מהאמזונס באופן בלתי חוקי.
פרשת השחיתות
פרשת שחיתות, שנחשפה במהלך שנת 2005, בה נקשרו שמותיהם של רבים ממפלגתו של דה סילבה - מפלגת הפועלים, כולל שמו שלו, איימה למוטט את ממשלתו של דה סילבה. הפרשה החלה לאחר שרוברטו ג'פרסון, מנהיג מפלגת העבודה הברזילאית, הסתבך בפרשת שוחד: הוא האשים אישים במפלגת הפועלים - מפלגתו של דה סילבה - בתשלום לא חוקי לחברי הקונגרס הלאומי של ברזיל כדי שיתמכו באישור חוקים שהם חפצו לאשר. בחודש אוגוסט של אותה השנה הודה כי השתמש במימון לא חוקי בקמפיין הבחירות של דה סילבה, בשנת 2002.
בהמשך, בשנים 2003, 2005 ו-2006, התפטרו ופוטרו על ידי דה סילבה חברים רבים ממפלגתו, אף בכירים, אשר היו קשורים לשערורייה או כאלה אשר האשימו אותו בשוחד ושחיתות.
במהלך שנת 2006 הקונגרס סיים לכתוב דו"ח חקירה של הפרשה, ובו רשימה של 123 אנשים שהיו קשורים באופן כלשהו ללקיחת השוחד ולשחיתות. הנשיא דה סילבה הוזכר בדו"ח באופן עקיף, כשהעדות הברורה היחידה על הקשר שלו לפרשה היא מפי רוברטו ג'פרסון.
ביולי 2017 הורשע דה סילבה בפרשת השחיתות ונידון לתשע וחצי שנות מאסר בגין שחיתות והלבנת כספים.
ב-7 באפריל 2018, לאחר דחיית ערעורו לבית המשפט העליון הפדרלי של ברזיל, דה סילבה החל לרצות את מאסרו, אשר הוארך בערכאה שנייה ל-12.5 שנים. הוא שוחרר בנובמבר 2019, בעקבות פסיקה של בית משפט העליון בברזיל.
אחרי הנשיאות
ב-2011 דה סילבה חלה בסרטן, והחלים אחרי סדרת טיפולים שעבר.
בשנת 2017, לולה הודיע כי יעמוד כמועמד מפלגת הפועלים לנשיאות שוב בבחירות לנשיאות של שנת 2018. מפלגת הפועלים מינתה רשמית את לולה כמועמד שלה ב-5 באוגוסט 2018. באותה העת ריצה עונש של 12 שנות מאסר שנגזרו עליו בגין שחיתות. מועמדותה של לולה נדחתה על ידי בית המשפט העליון ב-31 באוגוסט 2018, על פי חוק "הלוח הנקי" בברזיל, האוסר על מועמדים להתמודד אם יש להם הרשעות שאושרו בערעור. ב-11 בספטמבר 2018, לולה נשר רשמית מהבחירות והוחלף על ידי פרננדו חדד, אשר לולה תמך בו.
במרץ 2021, שופט בית המשפט העליון קבע כי יש לבטל את כל הרשעותיו של לולה, מכיוון שהוא נשפט על ידי בית משפט שלא היה לו סמכות שיפוט ראויה בעניינו. לולה המתין ל הכרעה בכמה פרשות שחיתות, אך הוא יכול היה להתמודד בבחירות מול הנשיא המכהן, ז'איר בולסונארו. הרשעות אלו עסקו בפרשת "שטיפת רכב", ששיאה במבצע שנחשב לחסר תקדים של גורמי האכיפה בברזיל, ושהביא למעצרם של נבחרי ציבור רבים. בית המשפט הפדרלי העליון קבע מאוחר יותר במרץ 2021 כי השופט החוקר מורו שפיקח על חקירת השחיתות שלו, היה מוטה. כל התיקים שהגיש מורו נגד לולה בוטלו עד 24 ביוני 2021. הפסיקה החזירה כל הליכי חקירת פרשת השחיתות לנקודת ההתחלה.
במאי 2022, החליט להתמודד בבחירות לנשיאות ברזיל.
באוקטובר 2022 ניצח דה סילבה בבחירות וחזר לתפקיד הנשיא.
2023 הופיע ברשימה השנתית טיים 100 של מגזין טיים.
ריבוזים
ריבוזים (Ribozyme; הלחם ריבונוקלאוטיד (RNA) ואנזים) הוא סוג מסוים של מולקולות RNA בעלות פעילות קטליטית, בדומה לאנזימים.
רקע
ההבדל בין ריבוזים לאנזים הוא שבעוד אנזים הוא חלבון, ריבוזים מורכב מ-RNA. הריבוזים התגלה ב-1981 על ידי תומאס צ'ק וסידני אלטמן שמצאו שמולקולות שונות של RNA כמו tRNA ו-mRNA עוברות שחבור (תהליך הכולל חיתוך של אזורים מסוימים והרכבה מחדש של האזורים שנשארו) על ידי מולקולות RNA אחרות. הגילוי עורר הדים רבים בקהילה המדעית משתי סיבות עיקריות: ראשית, לפי הדוגמה המרכזית של הביולוגיה המולקולרית (Centeral dogma of molecular biology) תפקיד ה-RNA הוא לשמש עותק זמני לגנים המקודדים ב-DNA, ויש לו תפקיד פסיבי בלבד. לעומת זאת, מחקרם מצא ש-RNA מסוגל לחולל אף ריאקציות כימיות ואינו משמש כעותק בלבד. שנית, שנים רבות תהו מדענים כיצד בראשית החיים על פני כדור הארץ היה יכול DNA להתקיים היות שלצורך שכפולו נחוצים חלבונים רבים, ולצורך קידודם של אותם חלבונים נחוץ DNA. גילוי הריבוזים מציע שהריבוזים היה תחילה - מולקולת RNA בעלת פעילות קטליטית שיכלה לשכפל את עצמה ורק במהלך האבולוציה עבר המידע הגנטי ל-DNA ומרבית הפעילות הקטליטית לחלבונים בתא. צ'ק ואלטמן קיבלו פרס נובל בכימיה בשנת 1989 על תגליתם.
הסבר כימי
בניגוד ל-DNA, ב-RNA ישנה קבוצת הידרוקסיל על פחמן '2 של הריבוז. ההידרוקסיל, מורכב ממימן וחמצן ולכן פולארי - המימן טעון חיובית ומחפש לקבל אלקטרון והחמצן טעון שלילית ומחפש למסור אלקטרון. לכן ההידרוקסיל יכול לשמש בפעילויות כימיות הדורשות מעבר אלקטרונים או התמרה נוקלאופילית. הריאקטיביות של הידרקסיל על פחמן '2 נובעת מכך שהוא אינו מחובר למולקולות אחרות כמו ההידרוקסיל על פחמן '3 או '5 ב-DNA או ב-RNA ושומר על הפולאריות שלו.
דוגמאות לפעילויות קטליטיות
שחבור חילופי, snRNA, הוא משפחה של ריבוזימים שאחראית על ביצוע פעילות שחבור חילופי ב-hrRNA. בסדרה של ריאקציות כימיות הן חותכות אינטרונים ומחברות אקסונים כך שמ-hrRNA נוצר ה-mRNA. במחלת הזאבת (לופוס) מולקולות אלו נתקפות על ידי המערכת החיסונית.
קידוד חלבונים - rRNA הוא ריבוזים שאחראי לכלל הפעילות הקטליטית בריבוזום. בסדרה ארוכה של פעולות גורם לגיוס ה-tRNA, הזזת הריבוזים על גבי מולקולת ה-mRNA וכיוצא בזה. כדי למנוע בלבול הריבוזום הוא ריבוזים אך לא להפך.
עיבוד RNAse P - tRNA הוא ריבוזים שאחראי על חיתוך והכנת tRNA.
Where the Wild Roses Grow
Where the Wild Roses Grow הוא בלדת רצח מאת להקת הרוק האוסטרלית ניק קייב והזרעים הרעים וזמרת הפופ קיילי מינוג. זהו הסינגל החמישי מתוך אלבום האולפן התשיעי של הלהקה, Murder Ballads (1996), שיצא לאור בהוצאת חברת התקליטים מיוט רקורדס. הוא נכתב על ידי סולן הלהקה ניק קייב והופק על ידי ויקטור ואן וגט וטוני כהן.
השיר זכה לביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה ברחבי העולם והפך לסינגל המצליח ביותר של הלהקה ברחבי העולם, כאשר הגיע למקום השלישי בנורווגיה, לחמישייה הפותחת באוסטרליה, ולעשרים העליונים בממלכה המאוחדת, אירלנד, גרמניה וניו זילנד. עם זאת, הוא לא קודם בארצות הברית ועל כן, לא הצליח להיכנס למצעדי הבילבורד. השיר קיבל את תואר הזהב בגרמניה בשנת 1996 עבור 250,000 עותקים שנמכרו ממנו, על אף שמעולם לא הגיע לעשירייה הפותחת במצעד של המדינה. הוא דורג במצעד השירים מתחת להוט 100 הגרמני בשנת 2008 בשל מכירות דיגיטליות שאירעו כתוצאה מהשמעתו באופרת סבון. "Where the Wild Roses Grow" קיבל את תואר הזהב באוסטרליה.
קייב קיבלה השראה לכתוב את "Where the Wild Roses Grow" לאחר האזנה לשיר המסורתי, "Down in the Willow Garden", סיפור על גבר המחזר אחרי אישה והורג אותה בזמן שהם יוצאים יחד. קייב שזר את הסיפור הזה בבי-סייד של המקסי סינגל שהופץ עבור "Where the Wild Roses Grow", בשירים "The Ballad of Robert Moore & Betty Coltrane" / "The Willow Garden". אף על פי שהשיר אינו נכלל בשום אלבום של מינוג, ניתן למצוא אותו באלבומי האוסף שלה, , Greatest Hits: 87–99, Ultimate Kylie, The Abbey Road Sessions ו-Step Back in Time: The Definitive Collection. מינוג ביצעה אותו בסיבובי ההופעות "Showgirl" ו-"Homecoming".
"Where the Wild Roses Grow" דורג במקום השמיני ברשימת "Triple J's Hottest 100" שפורסמה בשנת 1995. בשנת 2012, דירגו ב-NME את השיר במקום ה-35 ברשימת "100 השירים הטובים ביותר של שנות ה-90 של המאה ה-20", בעוד שב-2014, דירגו אותו ב-NME במקום ה-378 ברשימת "500 השירים הגדולים בכל הזמנים".
רקע וכתיבה
קייב תיאר את כתיבת השיר:
תקליטור של הסינגל שבו בליקסה ברגלד שר את שורותיה של מינוג, נשלח לבית הוריה (כיוון שהיא שהתה שם באותה העת) לפני הקלטת השיר.
ניק קייב והזרעים הרעים וקיילי מינוג ביצעו לראשונה את השיר בפומבי ב-4 באוגוסט 1995 בקורק, הרפובליקה של אירלנד.
הרכב וביקורת
על פי SheetMusicNow.com, "Where The Wild Roses Grow" כתוב בחתימת הזמן המורכבת של 6/8 ונקבע בחתימת הסולם של סול מינור, בקצב של 56 פעימות בדקה. ג'יימס מאסטרטון מ-Dotmusic תיאר את "Where the Wild Roses Grow" כ"בלדה מדהימה ונימוחה שנשמעת משנות ה-40". במגזין הפאן-אירופי Music & Media הוחלט שהשיר "נכתב במיוחד עבור מינוג", תוך שצוין שם כי השילוב ביניהם "ראוי לשבח". בהמשך, הוסיפו שמדובר ב"שיר מהורהר ורודף שמוצא את קייב במצב רוח קודר, מסוג לאונרד כהן, נגד הדיקציה של מינוג. המתח מצטבר בהדרגה כשכל אחד מספר את הגרסה שלו לסיפור רצח". מבקר מ-Music Week, העניק לו ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכול.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של "Where The Wild Roses Grow", שנוהל על ידי אמה דייוויס מחברת התקליטים, מיוט רקורדס, בוים על ידי הבמאי רוקי שנק והופק על ידי ניק ורדן מסרטי אטלס, מציג את קיילי מינוג בדמות בשם אליסה דיי, שככל הנראה נרצחה על ידי דמותו של ניק קייב. בקליפ ניתן לראותה כשהיא מאופרת בגוונים חיוורים כרוח רפאים. ישנן סצנות בהן היא נראית בתוך נהר בפוזה המזכירה את ציורו של ג'ון אוורט מיליי, "אופליה" (1851–1852). הקליפ מסתיים בכך שדמותו של קייב שמה ורד בפיה של מינוג וסוגרת את עפעפיה.
משמעות
הציור "אופליה" שצויר בידי ג'ון אוורט מיליי הושלם ב-1851 וב-1852 והוצג במוזיאון טייט בריטניה בלונדון. בציור מוצגת אופליה, דמות ממחזהו של ויליאם שייקספיר, "המלט". בתו של פולוניוס, היועץ למלך קלאודיוס. לאחר שהמלט רוצח את פולוניוס בטעות, מאחר שחשב שהוא קלאודיוס. היא משתגעת ולבסוף מתה בטביעה בתוך הנחל, לאחר שטיפסה אל צמרת עץ ערבה כדי לקטוף פרחים. בציורו של אוורט מיליי ניתן לראותה, כשהיא צפה ללא רוח חיים בנהר. בקליפ, שנוצר בהשראת הציור, ניתן לראות את מינוג מחקה את אשר מוצג בציור.
הצלחה מסחרית
"Where The Wild Roses Grow" זכה להצלחה מסחרית רבה ברחבי העולם; הוא הפך לשיר המצליח ביותר של ניק קייב והזרעים הרעים ולאחד משיריה המצליחים ביותר של מינוג בשנות ה-90 של המאה ה-20. באוסטרליה, דורג בשיאו במקום השני אך לא הצליח להעפיל למקום הראשון. במרוצת השנים, העניק לו איגוד תעשיית ההקלטות האוסטרלי (ARIA) את תואר הזהב, על מכירות של למעלה מ-35,000 עותקים במדינה. באוסטריה, דורג בשיאו במקום הרביעי, בעוד שבנורווגיה דורג בשיאו במקום השלישי. בבלגיה זכה השיר להצלחה גם כן; הוא דורג במקום השלישי במצעד שבפלנדריה, בעוד שבמצעד שבוולוניה דורג במקום השמיני. בדנמרק ובסקוטלנד דורג בשיאו במקום התשיעי. בהולנד זכה להצלחה כאשר דורג במקום התשיעי הן במצעד הטופ 40 והן במצעד הטופ 100.
באירופה הוט 100 דורג השיר בשיאו במקום השמיני והפך לאחד מהמצליחים ביותר של ניק קייב והזרעים הרעים. בפינלנד, דורג בשיאו במקום החמישי. בגרמניה לא הצליח השיר להיכנס לעשירייה הפותחת, אך קיבל מטעם איגוד תעשיית ההקלטות הגרמני (BVMI) את תואר הזהב, על מכירות של למעלה מ-250,000 עותקים במדינה (אחד מהשירים הנמכרים ביותר בגרמניה בשנת 1995). הצלחתו של השיר התבטאה גם במצעדים השנתיים, כאשר דורג במקום ה-13 במצעד השנתי במצעד השוודי, שפורסם בסוף שנת 1995. בין היתר, דורג במצעדים השנתיים של אוסטרליה, פלנדריה, ולוניה, אירופה, הולנד, גרמניה ואיסלנד.
בישראל
"Where The Wild Roses Grow" זכה להצלחה רבה בישראל כאשר יצא. הוא נוגן בתחנות הרדיו לעיתים קרובות, ודורג במקום ה-17 במצעד הלועזי השנתי של רשת ג' שפורסם בסוף שנת 1995. במצעד העשור המקורי דורג במקום ה-76 והפך לאחד מהשירים המושמעים ביותר בישראל בין השניים 1990–1999; הוא היה לשירם היחיד של ניק קייב והזרעים הרעים וקיילי מינוג שדורג באותו מצעד העשור.
הופעה
קייב ומינוג ביצעו את השיר ביחד בשידור חי בלונדון ב-3 ביוני 2018, כאשר זו הופיעה בהפתעה במהלך מופע שאירע במסגרת פסטיבל אול פוינטס איסט.
מינוג ביצעה את השיר בסיבובי ההופעות הבאים: ב-19 ביוני 2014, התקיים דואט של מינוג עם קולדפליי, שבו הם שרו את השיר בסידני, אוסטרליה. קייב ומינוג ביצעו את השיר בפסטיבל גלסטונברי 2019.
גרסאות אחרות
רצועה שלא הופצה באופן רשמי והוקלטה על ידי הגיטריסט בליקסה ברגלד, נכללה באלבום האוסף, B-Sides & Rarities.
קיצור תולדות יהוה
"קיצור תולדות יהוה – האם היה פסל של יהוה בבית המקדש", הוא ספר מאת חוקר המקרא וההיסטוריון ד"ר יגאל בן-נון, בוגר אקול פראטיק דה אוטז אטיד בצרפת, אשר יצא לאור בהוצאת רסלינג בשנת 2017. הספר הפך לרב-מכר, וזכה להתייחסות רחבה בכלי התקשורת. הספר מבוסס בחלקו על עבודת דוקטורט שזכתה בהצטיינות. העבודה בוצעה בהנחיית פרופסור תומאס רמר, מומחה להיסטוריוגרפיה מקראית מ"קולז' דה פראנס" בפריס. הספר מפרט את דרך התהוותן של ממלכות ישראל ויהודה עד לתקופה הפרסית, ההלנית והרומית. במהלך תיאור זה מתאר הספר תיאוריה לגבי דרך התהוותם של הטקסטים המקראיים ועל העריכות שבוצעו בהם. הספר מסתמך על מחקרים אחרונים בתחום ההיסטורי, הספרותי, הפילולוגי, האפיגרפי, הארכאולוגי ועל תרבויות האזור שהשפיעו על שתי הממלכות, ומעלה תהיות ושאלות בסוגיות פולחניות שלא עסקו בהן. חלק מן הפרקים בספר מבוססים על סדרת הרצאות שניתנו בפריז ובישראל.
נושאי הספר
הספר מהווה בעיקרו מבוא להיסטוריוגרפיה של הטקסט המקראי ולקורות ישראל בימי קדם. המחבר שולל את הדעה הרווחת בציבור שהמקרא הוא חיבור מונותאיסטי, כקביעה שאינה דורשת הוכחה. לפי המקובל, יהוה במקרא הוא אֵל יחיד ומופשט, דבר שמבדיל אותו מן הפנתאון האלילי של עמים שכנים ומתרבויות פגניות בעולם הקדום. המחבר שולל את הנרטיב הנפוץ שהיהודים שמרו על דתם במהלך אלפי שנים, ובזכותה שרדו ולא התבוללו, בניגוד לכל עמי קדם. בהסתמך על מחקרים על תרבויות האימפריות ועל גילויים ארכאולוגיים מציג המחבר עמדה הפוכה מהנרטיב הרווח בקרב בני הדתות המונותאיסטיות, אשר גורס שתולדות היהודים תואמים פחות או יותר את המסופר בתנ"ך ושספריו נכתבו לפי הסדר שבו הוא מודפס היום. הספר מבליט עדויות מקראיות על קיומם של פסלים במקדשים ועל כך שאוכלוסיית שתי הממלכות סגדה להם כמו בכל ממלכות העולם העתיק. עיסוק זה בייצוגו הפיגורטיבי-פיסולי של יהוה מהווה טאבו בקהל הרחב, ויש אף חוקרים אשר מתנגדים להטיל בה ספק.
מציאת ספר התורה בימי יאשיהו
במרכזו של המחקר תיאור אירועי ימיה האחרונים של ממלכת יהודה שקורותיה נרשמו בימי המלך יאשיהו, בידי סופר חצרו שפן בן אצליהו. במוקד דיווּחו, שינויים שניסה הסופר לבצע בפולחן היהודאי, שנוסחו בספר שהתגלה בזמן שיפוצים במקדש הירושלמי, ושהמחקר מזהה כספר דברים. הספר עוסק בפענוח מעמדה של משפחת שפן, זיקתה למסורת כוהני שילה המנוגדת למסורת בית אל, וחלקה בניסוח הרפורמה שבספר דברים. חוג הסופרים שכתבו את ספר דברים אספו את הטקסטים ואת המסורות בעל-פה שהיו קיימים בימיהם, וערכו אותם בהתאם לתפיסת עולמם. הספר גורס שהרפורמה תפסה מקום חשוב בגרסתם האחרונה של ספרי המקרא עד שקיימת נטייה לתאר את הפולחן הישראלי והיהודאי על פי השינויים שביקשו לערוך בו, ולא על פי מה שהתקיים במהלך ימי המלוכה. לפענוח הרפורמה מוקדשים הפרקים הראשונים בספר. הרפורמה נזנחה לאחר רצח יאשיהו, ספר דברים אשר הציע שינויים בפולחן היווה נקודת מוצא בהולדת היהדות. פרקים בספר עוסקים בניתוח פילולוגי של הטקסטים המתארים את מהותו של הפולחן בשתי הממלכות לפני הרפורמה לעומת תפיסותיהם של מחברי ספר דברים.
שושלת בית דוד והממלכה המאוחדת
הספר מערער על קיומה ההיסטורי של ממלכת ישראל המאוחדת במאה ה-10 לפנה"ס על סמך נימוקים טקסטואליים ואפיגרפיים הסותרים את האפשרות שהסיפורים על דוד ושלמה מבוססים היסטורית. הוא טוען שדוד ושלמה מעולם לא שלטו על שטח ממלכת ישראל. הסיפורים על שני המלכים הם בגדר נובלות היסטוריות שמטרתן לבנות עבר מפואר ליהודה. כך בנתה ממלכת יהודה לעצמה עבר הרואי והצמיחה את ההשקפה הפאן-ישראלית. הספר מתעכב על גורלם של מלכים שעלו לשלטון ביהודה בעקבות רצח קודמיהם, דוגמת המלכים יואש ויאשיהו, ומעלה תמיהות ביחס לזיקתם המשפחתית למלכים שירשו אותם. כמו כן, הוא בוחן את גורל בניהם של מלכים שמרדו באימפריה, דוגמת חזקיהו ויהויקים, ובודק אם סביר ששליט האימפריה ימנה למלך את בנו של המורד בו. גורלן של שושלות מלכים בישראל ביחס למצב ביהודה שונה בתכלית: כאשר נרצח מלך בישראל התחלפה השושלת, אך שושלת בית דוד לא התחלפה מעולם גם לאחר רצח שבעה ממלכיה.
מוצאם של יהוה ושל אֵל
הספר דן במוצא העמים במקרא, בזיקתם של הישראלים לכנען, ובניגודים בין גיבורים ישראלים לגיבורים יהודאים. הספר מביא מובאות לכך שמוצאו של יהוה מארץ אדום, ממדיין וצפון ערב והוא אֵל חדש, שבא מן המדבר מחוץ לישראל וליהודה. חסידיו הצטרפו לישראלים בכנען שפולחנם קשור לאלוהות אחרת, "אֵל". פרקים נוספים דנים בשתי מסורות מקבילות, ולא רצופות, המתארות את מוצאם של בני ישראל: מסורת יציאת מצרים והאֵל שהתגלה בה, "יהוה", ומסורת האבות והשופטים בכנען והאֵל המקורי שלה, "אֵל". פולחן יהוה הגיע ליהודה אחרי מלכות יהושפט ולישראל בימי בית עמרי. הגילויים האפיגרפיים של כתובות עבריות עתיקות מוסיפות ידע על מוצאו של יהוה והשימוש שעשו בשמו בברכות, בקללות בטקסטים פולחניים. גילויים של אתרי הפולחן בכונתילת עג'רוד ובחורבת אל כום גרמו לשינויים מרחיקי לכת בתפיסת המונותאיזם במקרא ובפולחן שתי הממלכות, כאשר העיקרי בהם הוא שליהוה הייתה בת זוג, אשרה, ושהישראלים נשבעו בה וביהוה. הכתובות מבהירות את השינוי ההדרגתי שחל בתכונותיו של יהוה ובפולחנו, מפוליתאיזם מובהק לתפיסת יהוה כאֵל עליון ששולט ביקום כולו אך לא שולל קיומם של אלים אחרים. הפרק מסתיים בבדיקת טקסטים שבהם מתוארות תכונותיו המאנישות של יהוה, בייצוגו הפיסולי, ובעדויות על העם שמשתחווה לפסלו. הספר מציג מובאות רבות במקרא על קיומם של פסלים במקדשים ועל כך שאוכלוסיית שתי הממלכות סגדה להם כמו בכל ממלכות העולם העתיק.
האם קיים מונותאיזם בספרי המקרא
כתשובה לשאלה איך קרה שרבים בעולם משוכנעים שהמונותאיזם מקורו בתנ"ך, מציע המחבר לחפש את התשובה ברפורמה פולחנית של ספר דברים, שחובר זמן לא רב לפני סוף הממלכה. מאחר שהשינוי הבולט בתולדותיו של יהוה קשור לרפורמה זו, עקרונות מחברי ספר דברים הם נקודת אחיזה בהבנת הפולחן הישראלי-יהודאי, ובהמשך לכך בהשפעתו על צמיחת המונותאיזם ועיצוב הדת היהודית שעוצבה רק אחרי שהתבטל פולחן הקורבנות שהתקיים בעולם העתיק. המסקנה העיקרית של הספר מדגישה שבכל הספרייה המקראית אין כמעט זכר לאמונה באל אחד, אוניברסלי, מופשט אשר שולל את עצם קיומם של אלים אחרים; הראיות מצביעות על כך שבמהלך כל תקופת המלוכה עד התקופה הפרסית ישראלים ויהודאים עבדו אלים רבים, שבבית המקדש בירושלים הוצבו פסלי יהוה, אשרה ואלים נוספים והעם השתחווה להם. בן-נון מזהה את שפן בן אצליהו בתור הגורם שיזם רפורמה תאולוגית-פוליטית וחיבר את עקרונותיה בספר דברים. בעוד שהרפורמה הפולחנית מימי יאשיהו נכשלה, היא בכל זאת השפיעה על הולדת היהדות. מובאות ראיות לכך שהאמונה באל עליון בורא שמים וארץ התפתחה בהשפעת התרבות הפרסית, ושבתקופת המלוכה ועד התקופה הפרסית לא התקיימה ברית מילה ולא היו איסורי אכילה. לפיכך מובעת הטענה שהדת היהודית כפי שהיא מוכרת לנו כיום נולדה רק לאחר הפסקת הקורבנות בתקופה הרומאית, במקביל לתפוצת הנצרות.
ביקורות
על הספר נכתבו כמה ביקורות חלקן חיוביות חלקן שליליות.
חיים טפר
חיים טפר (י"ח בתמוז תרכ"ד 22 ביולי 1864–י"ז בטבת תש"ך 17 בינואר 1960 ) איש העלייה הראשונה, קבלן בניין אשר פעל בעיקר בבניית מבני ציבור ובניינים בנס ציונה ובמקומות נוספים.
קיצור תולדות יהוה
ביקורות
לדוגמא, יונתן כהן טוען שיגאל בן נון מתעלם מחלקים מביקורת המקרא, מעוות פסוקים, מביא טענות ללא ביסוס, טועה ביחסו לספר דברים ולרפורמת יאשיהו מגמה אזרחית ומתעלם ממחקרים קודמים בתחום.
חיים טפר
נעוריו ועלייתו ארצה
טפר נולד בסמיאטיץ, פלך גרודנה בפולין, בי"ח תמוז תרכ"ד (1864). אביו אברהם אבא טפר היה בנאי, ולאחר שנתן לבנו חינוך ראשון בחדר, העבירו למלאכה ולימד את מקצוע הבניה. בתרמ"ט, בימי הפרעות ברוסיה, היגר לאנגליה ועסק שם במלאכת הבנאות, אך כעבור זמן קצר חזר לעיירתו.
ספקטרום סינקלייר
ספקטרום (באנגלית: ZX Spectrum) מתוצרת חברת סינקלייר הבריטית הוא מחשב אישי, שיוצר לראשונה בשנת 1982. המחשב היה מבוסס על מעבד 8 סיביות מדגם Z80A, שפעל במהירות של 3.5 מגה הרץ. בדומה למחשבים רבים מאותה התקופה התחבר מחשב זה לטלוויזיה ולא נמכר עם מסך מחשב ייעודי. התוכנות שלו נשמרו על גבי קלטת שמע.
מחשב זה היה גרסה מתקדמת יותר של המחשבים הקודמים של החברה - סינקלייר ZX80 ו-ZX81. החידוש שהביא איתו הספקטרום הוא תמיכה בצבע, כמו ששמו מרמז - הדגמים הקודמים היו שחור לבן. מה שייחד את המחשבים הקודמים של סינקלייר היה מחירם הנמוך: ה-ZX80 היה המחשב הראשון שנמכר בבריטניה במחיר של פחות מ-100 שטרלינג. הספקטרום המשיך מסורת זו, כשמחירה של התצורה הבסיסית (16K) היה 125£.
לדגם זה היו שתי גרסאות עיקריות. במקור הוצע עם זיכרון RAM בנפח 16 קילובייט ואפשרות לחיבור כרטיס הרחבה של 32 ק"ב נוספים. כשנה לאחר שחרור דגם זה הוצגה גרסה נוספת עם זיכרון בנפח 48 ק"ב. בנוסף, בשתי הגרסאות היה זיכרון ROM בגודל 16 ק"ב שהכיל את מערכת ההפעלה, ופרשן בייסיק. כמו כן הייתה לו גרפיקה בהפרדה נמוכה עבור טקסט וגרפיקה בהפרדה גבוהה עבור משחקים.
המחשב היה פופולרי - יותר ממיליון יחידות נמכרו. הוא תמך ברזולוציה מקסימלית של 192X256 פיקסלים ועד 16 צבעים. מחשב זה היה היורש של מחשב ה-ZX81, שלו היה זיכרון של 1KB בלבד. במהלך השנים יוצרו כמה דגמים של מחשב זה, אך הפופולריות שלו החלה לרדת עם ירידת מחיריהם של מחשבים תואמי PC.
מחשבים אלו קיימים עד היום, ואפשר למצוא תוכנות אמולטור רבות למחשבים אחרים שיכולים להריץ תוכנות שנכתבו עבורם. ישנן גם תוכנות שמאפשרות להמיר את התוכניות שנשמרו על גבי קלטות אודיו ישנות לקבצים, על מנת להריצם באמולטור.
חיים טפר
נעוריו ועלייתו ארצה
בבואו ארצה עלה לירושלים ושם הצטרף לבנאים העבריים המעטים. כעבור חודשים אחדים הגיעו לארץ גם הוריו ובני משפחתו, וכולם יחד עברו לרמלה, בה התגוררו מספר פועלים יהודיים, מהם כאלה שעבדו קודם בבית החרושת לשמנים מייסודו של יוסף פיינברג. חמש שנים גר בשכונה מוסקוביה ברמלה, משם היה מגיע מדי יום לעבודתו בראשון לציון, רחובות וואדי חנין (נס ציונה). הוא בנה את הבית הראשון שנמסר לבנייה על ידי פקידות הברון רוטשילד - בית האדמיניסטרציה.
בתרנ"ה קנה חלקת אדמה על יד הכפר ואדי חנין (במקום שנוסדה לאחר מכן נס ציונה). חלקתו לא נתנה לו מחיה, ולכן המשיך לעבוד במקצוע הבניין. השתתף בבניית היקבים בראשון לציון וזכרון יעקב. יזם את בניית בית הכנסת הגדול בנס ציונה. בידיים ריקות ובלי כל אמצעים ניגש לעבודה והדביק בהתלהבותו את האחרים. ביוזמתו סודר ושופר בית עלמין המקומי.
בנס ציונה
לנס ציונה הגיע טפר ב-1893 והתגורר בצריף. ב-1897 רכש חמישה דונם אדמה, עזב את הבית המשותף ובנה את ביתו על אדמה זו. היה זה הבית הראשון שנבנה מחוץ לבית המשותף. לימים הפך הרחוב בו נבנה הבית - לרחוב רוטשילד ונוספו תושבים שבנו ביתם ברחוב זה.
חיים טפר היה קבלן לחפירת בארות בכל הארץ מטעם הצבא הטורקי. הוא חפר באר גם ליד ביתו וסיפק מים לכל דיירי הסביבה. אדמת המושבה נראתה באותם ימים כחצי קשת. טפר טען, כי יש רק להושיט רגל וכבר אתה נמצא על אדמה ערבית, לכן הפנה את כל מרצו לרכוש 600 דונם אדמה שתהפוך את נס-ציונה לגוש אחד: מהקשת עד הכביש הראשי (רח' ויצמן). הוא החל לנהל משא ומתן עם הערבים בעלי הקרקע שדרשו סכום גבוה של 30 אלף פרנק, שלא היה לבני המושבה. טפר פנה ל"חברת גאולה" אלא שאף לחברה זו, שעסקה בגאולת קרקע, נראה הסכום גדול ביותר. טפר נתן 4,000 פרנק ויורושובסקי ידידו נתן 2,000 פרנק וכשראתה חברת "גאולה" שהעניין רציני, נרתמה אף היא למשימה והקרקע נקנתה ב-1905. על אדמה זו שנקנתה וחולקה למגרשים נבנה רחוב תל אביב בטרם נבנתה העיר תל אביב.
בשנת 1912 בנה טפר את "בית העם". בעיני רוחו ראה בית זה ביסוד לבנין בית הכנסת הגדול. טפר היה המתכנן, המהנדס והבנאי של בית הכנסת. כשהחל לבנותו ב-1922 מכספו הפרטי, עדיין לא ידעו מהיכן ימצא הכסף להרים בניין בגודל זה. ועד המושבה התקשה לגייס כספים כיוון שצעירי המושבה טענו כי בית כנסת איננו בניין ציבורי ולכן לא עליהם החובה לתרום כסף לבנייתו. רק ב-1924 הצליח הוועד להטיל מס לבניית בית הכנסת על כל התושבים והבניה החלה לקבל תאוצה. כל הזמן הזה המשיך טפר בבניה, גם כשנדרש לשלם בכספו. הוא עבד עם פועליו מדי יום ביומו ואחרי העבודה, היה יוצא לגייס כספים. כשאזל הכסף, ולא ניתן עוד להמשיך בבניה, נסעו ידידיו לנציג הברון רוטשילד, ביקשו סיוע וקיבלו 800 פרנק. ב-1926, אחרי ארבע שנים של עבודה מאומצת, עמד בית הכנסת על תילו ואפשר היה לחוג את חנוכת הבית. טפר בנה גם מדרגות רחבות להקל על העלייה לבית הכנסת. כך בנה גם מדרגות להקל על העלייה ל"גבעת האהבה".
טפר שילם לפועליו מדי יום ביומו. הוא יזם עם בני המושבה הקמת בית עלמין וטיפח אותו במשך כל חייו. הגן ליד ביתו, עם בריכת דגים בתוכו, נחשב בזמנו לאחד הגנים היפים בארץ. בני המושבה באו לברכה זו לקיים מצוות "תשליך". את בימת בית הכנסת תרם טפר לזכר בנו ובנה בימה זו באהבה רבה ובתשומת לב מיוחדת.
בני המושבה נהגו לבוא לביתו של טפר להרים כוסית מיינותיו מעשה ידיו. כנראה שהיה ראשון גם בהקמת יקב ביתו. הוא שלח את יינותיו לתערוכה בלונדון ואף קיבל פרס על אחד מהיינות הללו.
טפר הקים קרן גמילות חסדים, שנקראה חד"ש על שם התורמים: חיים טפר, דוד פניק, שלמה פולונסקי. כשהגיע טפר לגבורות, חגגה המושבה את חגו ברוב עם והובטח חגיגית לכנות אחד מרחובות המושבה בשם: "שדרות חיים טפר".
משפחתו
טפר נישא לליבה אהובה לבית פוגר (או פונר) ולזוג נולדו 4 ילדים (משה, חנה, אהרון והדסה). אחותו רבקה נישאה לירמיהו בוקסר. לאחר פטירת אשתו ב-1944 נישא בשנית להניה לבית פורל ולזוג נולד ילד. טפר נפטר ב-17 בינואר 1960 ונקבר בבית העלמין נס ציונה.
החבר'ה האחרים
החבר'ה האחרים (באנגלית: The Other Guys) הוא סרט קומדיית פעולה אמריקאי משנת 2010 בבימויו של אדם מקיי. בסרט משחקים ויל פרל, מארק וולברג, אווה מנדז, דוויין ג'ונסון, סמואל ל. ג'קסון ומייקל קיטון.
עלילה
לאחר מותם המפתיע של השוטרים המוערכים דנסון (דוויין ג'ונסון) והייסמית' (סמואל ל. ג'קסון) משטרת ניו יורק משוועת לגיבורים חדשים. השוטר טרי הויטז (מארק וולברג) מרגיש שעתה הגיע זמנו להיכנס לנעליהם של דנסון והייסמית'. אך שותפו, אלן גמבל (ויל פרל), לא נלהב מהצעתו של חברו. תוך כדי חקירה בירוקרטית הם מגלים הונאת כספים הנעשתה על ידי המיליונר דייוויד הרשן (סטיב קוגן). תוך כדי הניסיון לחשוף את מזימתו הם מגלים שגם כספי הפנסיה של שוטרי ניו יורק יולבנו בהונאה זו. לבסוף הם מצליחים להגיע לפקיד המבצע את פעולת ההעברה ולבטל אותה תוך כדי הבסת אנשיו של הרשן.
כתוביות הסיום של הסרט מלוות בהסברים על כיצד קל לבצע הונאת פונזי במערכת הפיננסית האמריקאית, וכיצד התנהלותה הרשלנית והמושחתת הובילה למשבר הסאב-פריים.
שחקנים
מספר שחקנים ואישים הופיעו בהופעות אורח: רוזי פרז, דרק ג'יטר, ברוק שילדס, אן הייש, טרייסי מורגן ואייס טי.
ביקורות והכנסות
רוב הביקורות על הסרט היו חיוביות. הסרט הגיע למקום הראשון של שוברי הקופות בארצות הברית תוך כדי עקיפת הסרט "ההתחלה". סך הכנסות הסרט הגיעו לכ-170,432,927 דולר, מתוכם כ-119,219,978 מיליון דולר בצפון אמריקה וכ-51,212,949 מיליון דולר בשאר העולם.
Monsters (שיר של שרה אלטו)
Monsters (בעברית: מפלצות) הוא סינגל של הזמרת הפינית שרה אלטו, אשר ייצג את פינלנד באירוויזיון 2018. השיר יצא לאור ב-9 בפברואר 2018, כסינגל הראשון של אלטו מתוך אלבום המוזיקה הבינלאומי הראשון של אלטו.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-14 במצעד שבפינלנד, ושבוע לאחר מכן ירד אל המקום ה-15.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי שרה אלטו, ג'וי דב, קי פיצג'רלד ולינאה דב והולחן על ידי אלטו גם כן.
UMK Finland 2018
ה-UMK התנהל בשנה זו בצורה שונה, ולאחר ששרה אלטו נבחרה בבחירה פנימית, ב-UMK נבחר השיר בלבד. שירי התחרות יצאו לאור בהדרגה - כל שבוע ביום חמישי שיר נוסף. ראשון פורסם השיר הנבחר - "Monsters", ואחריו יצאו שני שירים נוספים - "Domino", ו-"Queens".
בחירת השיר המנצח נקבעה באמצעות שקלול הצבעות הקהל ופאנל שופטים בינלאומיים. השיר "Monsters", זכה ברוב הקולות ונבחר לייצג את פינלנד באירוויזיון 2018.
השיר באירוויזיון 2018
עם השיר הופיעה שרה אלטו בחצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2018, שם ייצגה את פינלנד. לאחר שהופיעה אלטו עם השיר, פורסמה רשימת מיקומי השירים, שם התברג השיר במקום ה-10, עם כ-108 נקודות בסך הכל.
פרשת הריגת ידידיה סגל
ידידיה סגל (23 בספטמבר 1926 – 12 בינואר 1948) היה איש אצ"ל שנחטף על ידי אנשי "ההגנה" בינואר 1948, וגופתו נמצאה בסמוך לכפר הערבי טירה (כיום טירת כרמל). לטענת האצ"ל והמשפחה, סגל נרצח במהלך חקירתו על ידי אנשי "ההגנה", וגופתו הושלכה בסמוך לטירה, על מנת לטשטש ראיות. לפי גרסת "ההגנה" ידידיה סגל הצליח לברוח מידי אנשי ההגנה ונרצח בידי תושבי טירה.
תולדות חייו
ידידיה סגל נולד בט"ו בתשרי תרפ"ו (23 בספטמבר 1926) ליוסף ומלכה בחיפה. הוריו עלו לארץ ישראל כשנה לפני היוולדו והתפרנסו בעבודות נטיעות. משפחתו הייתה מהמשפחות המייסדות של שכונת אחוזת שמואל (אחוזה), וידידיה היה התינוק הראשון שנולד בשכונה. אביו יוסף היה מייסד ומנהל בית הספר היסודי "זיכרון יוסף" בשכונה. אחיינו הוא חגי סגל. ידידיה למד בבית הספר של אביו, ולאחר מכן המשיך את לימודיו בבית הספר הריאלי. בעידוד בית הספר הצטרף לארגון "ההגנה", אולם לאחר מכן פרש ממנו והצטרף לאצ"ל, שם עבר קורס מפקדים זוטרים. בסוף 1947 עבד כפועל בניין וכשומר אתר בנייה ברחוב יוסף (הגידם) בשכונת הדר הכרמל.
טבח בתי הזיקוק
ב-30 בדצמבר 1947 יצאו שלושה חברי אצ"ל (משה לוי, שמעון דמתי ומשה בודק) לפעולה כנגד ערבים בעיר התחתית של חיפה. לאחר שלא מצאו יעד לתקיפה, קיבלו השלושה אישור להעביר את הפעולה אל הכניסה לבתי הזיקוק במפרץ חיפה, שם היה ריכוז קבוע של פועלים ערביים שביקשו להתקבל לעבודות זמניות בבית הזיקוק. השלושה השליכו פצצה לעבר הפועלים הערבים, רצחו שישה מתוכם ופצעו עשרות. בעקבות פעולת האצ"ל החלו פועלים ערבים לטבוח בפועלים יהודים בבית הזיקוק, באירוע שכונה טבח בתי הזיקוק, ובו נרצחו 39 יהודים. עוד באותו היום ביצעה "ההגנה" פעולת נקם על הטבח בה הרגו כוחות הפלמ"ח למעלה מ-60 מתושבי הכפרים בלד א-שיח' וחוואסה.
חטיפות אנשי האצ"ל
בעקבות פעולת האצ"ל ותוצאותיה החליטו מפקדי "ההגנה" לחטוף את אנשי האצ"ל שהיו מעורבים באירוע. למחרת האירוע נחטף משה בודק, שהיה חייל זוטר באצ"ל, וכעבור שבוע נחטף משה לוי, שהיה מפקד בכיר באצ"ל בחיפה. בתגובה על חטיפתו של לוי הוחלט באצ"ל לחטוף מפקד בכיר ב"הגנה", וב-11 בינואר 1948 נחטף גדליה אבן קמינצקי (אביו של עוזי אבן), שהיה ראש המחלקה המדינית של הש"י בחיפה. קמינצקי הובא בתחילה לצריף באתר הבנייה עליו שמר ידידיה סגל, והועבר לאחר מכן לזכרון יעקב. בתגובה לחטיפתו של קמינצקי החליטו בכירי "ההגנה" בחיפה (איסר בארי, דוד שאלתיאל ואברהם קדרון) לחטוף שלושה מאנשי האצ"ל: יחיאל שרון, דניאל אטיאס וידידיה סגל. החטיפה בוצעה על ידי אנשי הפלוגה המיוחדת של "ההגנה" בחיפה, והחטופים הובאו למתקן חקירות של "ההגנה" שכונה בציניות "הקייטנה" או "בית פוליצ'וק" - בית דו-קומתי מבודד על שפת המדרון ברחוב נעמי 11 בשכונת כרמליה (שיבוש שמו של הבעלים חיים פולצ'ק. נהרס באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 ואחר נבנה תחתיו).
חקירת אנשי האצ"ל ושחרור החטופים
אנשי האצ"ל נחקרו בידי חוקרי הש"י בחקירה שכללה עינויים, אלימות והזרקת סם אמת. למחרת פנה מפקד "ההגנה" בחיפה למפקד האצ"ל בחיפה בהצעה בכתב לשחרור הדדי של החטופים משני הצדדים. בעקבות כך שוחררו קמינצקי ושרון אולם ידידיה סגל לא חזר אל ביתו. למחרת החטיפה נמצאה גופת אלמוני בסמוך לכפר טירה, ועליה סימני אלימות. במשך מספר ימים חיפשו בני המשפחה אחר ידידיה סגל, אולם ללא תוצאות. רק לאחר כמה ימים זיהו בני המשפחה את גופת האלמוני כגופתו של ידידיה סגל. בדיווח למפקדיו, וגם בעדות מאוחרת יותר, סיפר קמינצקי כי לא נחקר ולא עונה על ידי אנשי האצ"ל. ניכר גם כי מפקדיו בש"י ידעו כי גופת האלמוני היא של ידידיה סגל עוד לפני זיהויו על ידי המשפחה.
האשמות האצ"ל וגרסת "ההגנה"
האצ"ל האשים את אנשי "ההגנה" בכרוז שפרסם באחריות למותו של ידידיה סגל, שמת כתוצאה מחקירתו או אף נרצח. ל"הגנה" היו מספר גרסאות - בתחילה נטען שידידיה שוחרר, ונרמז כי לא חזר לביתו מפאת הבושה על כך שנחשף. לאחר מכן נטען שהצליח לברוח מחוטפיו ונמלט לעבר הכפר טירה, שם נרצח על ידי תושבי הכפר. גרסאות אלו נדחו על ידי האצ"ל והמשפחה כבלתי סבירות, בפרט על רקע היכרותו של ידידיה את הכרמל והיכרותו את העוינות של הכפר. בתקופה המדוברת כניסת יהודי למרכז הכפר באור יום משמעותה הכמעט ודאית הייתה מוות בידי פורעים.
חקירת המוות
האצ"ל דרש הקמת ועדת חקירה ציבורית ובלתי תלויה שתחקור את ההאשמות נגד "ההגנה", וזו אכן הוקמה. בוועדה היו חברים יצחק גרינבוים, משה חיים שפירא והרב יהודה לייב מימון. ועדת החקירה לא הגיעה למסקנות ברורות בפרשה ולא יכלה לאשר או להכחיש אף אחת מהגרסאות. מסקנותיה לא פורסמו בפומבי.
משפט פאול קולק
בינואר 1950 פרסם העיתון "חרות" את השתלשלות הפרשה והאשים את פאול קולק (אחיו של טדי קולק) באחריות למותו של ידידיה סגל, זאת על רקע תפקידו של קולק בפיקוד "ההגנה" בחיפה. קולק תבע את העיתון בגין הוצאת דיבה. המשפט נוהל בחוסר עניין ציבורי, כשאת "חרות" ייצג תחילה יצחק בן ימיני, הפרקליט הקבוע של האצ"ל, שהוחלף בעורך הדין הצעיר שמואל תמיר. תמיר הפך את אולם בית המשפט לזירת התגוששות עם הממסד שהורכב ברובו מיוצאי "ההגנה". הוא העלה לדוכן העדים אנשי "הגנה" בכירים אשר הודו בחקירות בעינויים שערכו אנשי "ההגנה" באנשי אצ"ל (לימים השתמש תמיר בטקטיקה דומה במשפט קסטנר). בין העדים במשפט נמנו אמו של ידידיה סגל, איסר בארי ויוסף אלמוגי. המשפט הסתיים בפשרה מחוץ לבית המשפט.
אמאדו קריו פואנטס
אמאדו קריו פואנטס (בספרדית: Amado Carrillo Fuentes; 17 בדצמבר 1956 – 4 ביולי 1997) היה ברון סמים מקסיקני שעמד בראש "קרטל חוארס". נודע כ"אדון השמיים" (בספרדית: El Señor de Los Cielos) הודות לצי המטוסים שהיה בבעלותו, ובו השתמש על מנת לשנע סמים.
חייו ופעילותו
קריו פואנטס נולד בעיר נבאלוטו שבמדינת סינלואה במקסיקו. היו לו 11 אחים. דודו, ארנסטו פונסקה קריו (שהיה ידוע בשם "דון נטו"), מנהיג קרטל גוודלחארה, הכניס את קריו פואנטס לעסקי הסמים. פואנטס היה אחראי על משלוחי הסמים מקולומביה עבור קרטל גוודלחארה עבור דודו, ולמד על משלוחי הסמים מפאבלו אקוסטה וייאריאל.
לאחר שדון נטו ורפאל קארו קינטרו נעצרו, נותר פליקס גאירדו הבוס הגדול של קרטל גוודלחארה לבדו. גאירדו יזם חלוקה של שטחי הפצה בין הקרטלים השונים במקסיקו. קריו פואנטס עבר לקרטל חוארס לעבוד תחת אגילר גאיארדו, עד שבסופו של דבר רצח אותו והפך לראש קרטל חוארס בעצמו. קריו פואנטס פיתח את עסקי הסמים של הקרטל. לאחר שפבלו אסקובר נלכד ונהרג בשנת 1993, השתלט קריו פואנטס על ייצור הסמים, והפך לסוחר הסמים העשיר בעולם, עם 30 מיליארד דולרים בשיאו.
מותו
בעקבות לחץ ציבורי שהופעל על חורחה קריו אולאה, ראש ממשלת מדינת מורלוס, נאלץ אולאה להתפטר, ונעצר עקב שיתוף הפעולה שלו עם הקרטלים. קריו פואנטס חש בעקבות כך כי הרשויות סוגרות עליו, מה שגרם לו להחליט לעבור ניתוח פלסטי מקיף על מנת לשנות את מראהו ולהסוות את זהותו. הוא מת בבית החולים סנטה מוניקה במקסיקו סיטי עקב סיבוכים בזמן הניתוח. שניים משומרי ראשו שהיו עמו בזמן הניתוח ושניים מן המנתחים שביצעו את הניתוח נמצאו מתים וקבורים בתוך גלילי בטון ועל גופתיהם סימני עינויים.
בתרבות הפופולרית
בסדרה "נרקוס: מקסיקו" מגלם את קריו פואנטס השחקן חוסה מריה יספיק.
בסדרה "אל צ'אפו" מגלם את קריו פואנטס השחקן רודריגו אבד.
יהודית לוזיה
יהודית לוזיה-אשכנזי (נולדה בשנת 1942) היא שחיינית עבר ישראלית שהייתה חברת נבחרת ישראל בשחייה.
ביוגרפיה
לוזיה, בת לשושנה ומנחם, עולים מסוריה ואחות לאלי (1939) ורינה, נולדה וגדלה בקיבוץ אפיקים. אביה היה פעיל העלאת הילדים מסוריה בעליית האלף ויוצר מחברת לוזיה. בגיל 12, גילתה שהיא קרויה על שמה של אחותה הבכורה, יהודית לוזיה, שבהיותה בת שנתיים ו-6 חודשים ב-13 ביוני 1938, מעדה לתוך תעלת השקיה, נסחפה בזרם המים למרחק רב, טבעה וכך מצאה את מותה. היא התאמנה בהדרכת שמריהו נאבל.
1955
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר 1955 זכתה לוזיה במדליית ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:46.5 דקות, אחרי דורית שרצר מברית מכבים עתיד שקבעה שיא מכבי חדש של 1:36.3 דקות ורחל ברגשטיין מהפועל גוש זבולון (1:41.2 דקות).
1956
באליפות ישראל שנערכה בבריכת בת גלים שבחיפה בתחילת אוקטובר 1956 זכתה לוזיה במדליית ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:43.6 דקות, אחרי שושנה ריבנר (1:33.2 דקות) ודורית שרצר (1:33.6 דקות), שתיהן מברית מכבים עתיד.
1957
באליפות הפועל ה-14 בשחייה שנערכה בחדרה בספטמבר 1957 זכתה לוזיה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא הפועל חדש של 1:35.5 דקות, שיפור לשיא של ברגשטיין (1:35.9 דקות). במכביה החמישית שנערכה בשנת 1957 היא סיימה במקום שישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:26.7 דקות.
1958
באליפות ישראל שנערכה בבריכת בת גלים בספטמבר 1958 זכתה לוזיה בשתי מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא הפועל חדש של 1:34.7 דקות, אחרי שושנה ריבנר (1:31.5 דקות) ולפני דורית שרצר (1:36.0 דקות), שתיהן מברית מכבים עתיד ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:24.4 דקות, אחרי חיותה מרצ'ביאק מהפועל תל עמל (3:21.8 דקות) ולפני תמר זליג ממכבי חיפה (3:25.0 דקות).