cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בז אדום
מבנה ומידות
הבז האדום הוא אחד הקטנים שבדורסי ארץ ישראל. הנקבה גדולה במקצת מהזכר. משקלה נע בין 171–196 גרם, בעוד שמשקלו של הזכר 118–153 גרם. אורכה של הנקבה 30–33 ס"מ בעוד אורכו של הזכר 28–29 ס"מ. אורך זנבה של הנקבה 15 ס"מ ואורך זנבו של הזכר 12.8 ס"מ. אורך כנף הנקבה 35 ס"מ ואורך כנף הזכר 33 ס"מ. מוטת כנפי הנקבה 69–72 ס"מ ומוטת כנפי הזכר 65–68 ס"מ. המקור כפוף, קצר וחזק, צבעו כחול-שחור. הדונגית (עור חשוף בבסיס המקור) בצבע צהוב-כתום, במחצית העליונה של המקור בליטה דמוית שן. אורך מקורו של הבז האדום 57–65 מ"מ. העין חומה כהה. קוטר העין, הגדולה ביחס לזו של דורסים אחרים בגודלו, 8 מ"מ. רגליו צהובות, קצרות וחזקות, אצבעותיהן ארוכות, וטפריו בצבע לבן-בז'.
ההבדל בין הזכר והנקבה
הזכרים שונים מן הנקבות בראש ובזנב האפורים, בטפרים כהים יותר לעומת הנקבות ובצבע גופם החלק או מנוקד בדלילות, לעומת צבען החום והמנוקד בשחור של הנקבות. הראש אפור כחלחל עז, והלחי חלקה, לעומת ראש אפרפר דהוי עם פס שפם ("דמעה") שחור מתחת לעין בבז המצוי. חלקי הגוף העליונים אדמדמים בשני המינים: הצבע עז יותר וחלק, ללא ניקוד, אצל הבז האדום, בעוד שלבז המצוי יש ניקוד שחור. סוככות כנף גדולות: אפורות כחלחלות ויוצרות פס בולט, בין החלקים העליונים האדמדמים לבין אברות הכנף השחרחרות, אצל הבז האדום בלבד. אצל הבז המצוי אדמדמות כמו שאר החלקים העליונים. תחתית הכנף: לבנה מבריקה מנוגדת לקצוות השחרחרים לעומת בהירה מנוקדת בשחור, ואחידה ללא ניגוד, אצל הבז המצוי. חזה ובטן: חלקים או עם נקודות שחורות קטנות ומעטות לעומת מנוקדים בנקודות שחורות מוארכות ורבות אצל הבז המצוי.
מזון
הבז האדום ניזון בעיקר מחרקים שהוא צד בשטחים פתוחים (שדות בור, שטחי מרעה, בתות ספר) ומעדיף בעיקר חסרי חוליות גדולים כמו צרצרים, חרגולים, חיפושיות, עקרבים ונדלים, אך גם זוחלים כגון לטאות ונחשים קטנים ומכרסמים קטנים כמו עכברים ונברנים. בעת הציד הבז מרפרף במקום, כאשר תנועות כנפיו מהירות, ראשו מופנה מטה ואינו נע, ואז צולל אל טרפו ו"דורס" אותו בטפריו. טרף קטן כגון חרקים מועבר תוך כדי תעופה מהטפרים אל המקור, ויכול להיאכל באוויר או שהוא מובא כך אל הקן.
מחזור החיים
הבזים האדומים מגיעים לארץ בחודש פברואר (הבוגרים) ומרץ (הצעירים). עם חזרתם הם תופסים את מקומות הקינון שלהם, שרובם נמצאים במבנים ביישובים. הבזים אינם בונים קינים. הם מטילים בכוכים אפלים בעיקר בגגות ישנים ובחורים בקירות. מיעוטם מקננים באתרים בשטחים פתוחים, כמו כוכים במחצבות או בקירות סלע טבעיים. לעיתים רחוקות הם מקננים בדקלים עבותים. מקומות הקינון משמשים את הבזים בקביעות שנה אחר שנה. סימון הבזים בעזרת טבעות גילה שלעיתים קרובות חוזרים שני בני הזוג לאותו קן בו קיננו בשנה הקודמת ומקננים שוב יחד. העימותים הקשורים לכיבוש מקום הקינון מתרחשים בין נקבה לנקבה (לעיתים קרובות בתוך הקן, כפי שנמצא בצפייה בהקלטות מהקינים) ללא התערבות הזכר, ובין זכר לזכר, ללא התערבות הנקבה. בתקופת החיזור, אחרי כיבוש הקן, לנים לעיתים שני בני הזוג יחד בתוך הקן. במקרים אחרים לנה בו הנקבה לבדה. תקופת החיזור נמשכת כחודש, בחודש מרץ, ובתקופה זו מביאים הזכרים לנקבות מנחות (מתנות) מזון ומתרחשות הזדווגיות רבות. בסוף חודש מרץ ובתחילת אפריל מתרחשת ההטלה. בדרך כלל מוטלות 5 ביצים. לקראת ההטלה מבלה הנקבה זמן רב בתוך הקן, ואינה מאפשרת לזכר ללון עמה בקן. הביצים מוטלות אחת ליומיים, ועם הטלת הביצה הרביעית מתחילה בדרך כלל הדגירה. זו נמשכת כ־28 יום, ומתבצעת על ידי שני בני הזוג. הנקבות דוגרות בלילה והשכם בבוקר הן מוחלפות על ידי הזכרים. במשך היום דוגרים הזכר והנקבה לסירוגין. הביצים בוקעות בסוף אפריל-תחילת מאי. בימים הראשונים שוהה הנקבה בקן עם הגוזלים והזכר אחראי על הבאת המזון לקן. הנקבה לוקחת ממנו את המזון ומאכילה את הגוזלים בחתיכות קטנות. הגוזלים הבוקעים אחרונים קטנים מאחיהם ושורדים רק אם קיים שפע של מזון. כעבור מספר ימים מתחילות גם הנקבות לצאת לציד. הנקבה ישנה עם הגוזלים בקן עד שנעשים גדולים מדי ואי אפשר לדגור עליהם (גיל שבועיים-שלושה). הגוזלים פורחים מהקן בגיל 35–40 יום, לרוב בתחילת יוני, ולפעמים חוזרים אליו מדי פעם בימים הראשונים. זמן קצר אחרי פריחת הגוזלים מהקינים עוזבים הבזים את האזור. הבזים מתחילים לקנן בדרך כלל בגיל שנתיים. הפרטים הצעירים, בני שנה, מגיעים בדרך כלל אחרי הבוגרים, לקראת סוף חודש מרץ, ורובם אינם מצליחים לתפוס מקומות קינון ולקנן.
התנהגות חברתית
הבז האדום מקנן בדרך כלל במושבות. לעיתים קרובות נמצא מספר זוגות מקננים יחד באותו מבנה במרחק מטרים ספורים זה מזה. אזורי הציד משותפים. הלינה גם היא משותפת ומתבצעת על עץ לינה. בתחילת העונה לנים בו חלק מהזכרים. עם התפתחות הגוזלים מצטרפות ללינה בעץ גם הנקבות. עץ הלינה יכול להיות בתוך היישוב או מחוץ לו. לעץ לינה מגיעים בזים ממושבה אחת או ממספר מושבות סמוכות (לצורך העניין נחשב יישוב כמושבה). גודל המושבות בדרך כלל מספר עשרות זוגות. המושבות הגדולות ביותר בשנים האחרונות התקיימו בקיבוץ דליה (כ־90 זוגות בסקר שערך מרכז הצפרות של החברה להגנת הטבע בשנת 2003) ובמחצבה ליד ראש העין (גם כן 90 זוגות, בשנת 2000). בדרום אפריקה נערכות מדי שנה ספירות בזים על עצי הלינה בחודשי החורף. מספר הבזים הלנים שם על עץ לינה מגיע לאלפים. בשנת 2007 נמצאו 28,600 פרטים בלינה משותפת בסנגל.
התמעטות הבז ופרויקטים לשמירתו
שכיחות המין- נדיר למדי. מעמד המין הוגדר פגיע בארץ ובעולם, לאחר שאוכלוסייתו הידלדלה בצורה מדאיגה במחצית השנייה של המאה העשרים. בשנים האחרונות התייצבה המגמה וחלק מהאוכלוסיות החלו להתאושש, ולכן הוסר המין מרשימת המינים שבסיכון של IUCN. בישראל ירד מספרו מכ-3,000 זוגות מקננים שהיו בתחילת המאה ה-20 לכ-600 בלבד כיום - 20% מהאוכלוסייה המקורית, והמין עדיין מוגדר כפגיע. אוכלוסיית הבז האדום נפגעה מהרעלות בשנות השישים. גורמים נוספים המשפיעים על האוכלוסייה הם צמצום השטחים הפתוחים המשמשים לו כאזורי ציד ואובדן מקומות קינון במבנים ישנים עקב שיפוצם.
מרכז הצפרות של החברה להגנת הטבע עורך סקרים לניטור גודל האוכלוסייה ויזם פרויקטים חינוכיים העוסקים בשימור הבז האדום יחד עם חברת החשמל והמועצות האזוריות:
1030
אירועים
ללא תאריך מדויק:
נולדו
ללא תאריך מדויק:
אתרי אולימפיאדת בייג'ינג (2008)
המשחקים האולימפיים שנערכו בבייג'ינג בירת הרפובליקה העממית של סין בין ה-8 באוגוסט - 24 באוגוסט 2008 נערכו במספר רב של מתקנים, מרביתם בבייג'ינג עצמה, וחלקם מחוצה לה. 11 מתקנים קיימים שופצו לכבוד התחרויות, 12 מתקנים חדשים נבנו במיוחד עבור התחרויות, והוקמו גם שמונה מתקנים זמניים; שישה מתקנים נבנו גם מחוץ לעיר בייג'ינג (שניים מהם במיוחד עבור המשחקים האולימפיים).
לאחר שסין זכתה במכרז על אירוח האולימפיאדה ב-13 ביולי 2001, החלה העבודה על הקמת המתקנים. עבודות הבנייה החלו באצטדיון הלאומי בייג'ינג, במרכז ענפי ספורט המים הלאומי בייג'ינג, באולם המטווח של בייג'ינג ובולודרום לאושאן בדצמבר 2003. העלות הכוללת של בניית המתקנים הסתכמה בכ-1.9 מיליארד דולר אמריקאי.
חרבת קושט
חרבת קושט הוא שמו של אתר ארכאולוגי במערב הגליל התחתון, בו נתגלו שרידי עיירה יהודית מתקופת התלמוד.
בשנת 1969 נתגלו בחורבה שברי לוח שיש עם תבליט מנורת שבעת הקנים, המתוארך למאה החמישית או השישית לספירה. בסקר ארכאולוגי שנערך לאחר מכן אותר בחורבה מבנה ציבור גדול, ייתכן בית כנסת, וכן אותרו מערות קבורה מדרום לו. עיקר הממצאים בחורבה הם מהתקופה הרומית והביזנטית.
בחפירות שנערכו באתר בשנת 2008 בידי רשות העתיקות נמצאו בו מספר מחצבות קירטון ובורות מים, ובהם אותרו עשרות כלי חרס שלמים, האופייניים ליישובים היהודיים בגליל בתקופה הרומית, מטבעות, וכן ריכוז גבוה של שברי כלי זכוכית.
ג'וזף פסקל אלבינה
ג'וזף פסקל אלבינה (בעברית כתב שמו: יוסף פ. אלבינה) היה איש עסקים ערבי נוצרי בירושלים בתקופת המנדט הבריטי. סוחר, יזם, איש נדל"ן, קבלן בניין, איש קולנוע ואספן אמנות.
אלבינה נולד למשפחה ידועה ומבוססת באחוזה בשכונת קטמון (כיום ברחוב החי"ש).
מסחר
בשנת 1899 היה עמיל מכס וייצג מוסדות דת נוצריים שהורשו לייבא טובין פטורים ממכס כגון סיגריות ומשקאות אלכוהוליים. הוא ייצג בארץ ישראל את חברת ג'וני ווקר, את חברות המים המינרליים "פרייה" ו"ויטאל" ואת חברת הסיגריות הטורקית, אותה ניהל אחיו שחי בטורקיה. מלבד ירושלים, משרדיו היו פרושים גם ביפו, תל אביב ובחיפה. במקביל היה בעל הזיכיון לשווק את יינות הנזירים הטראפיסטים ממנזר לטרון. כן היה מעורב ביזמות עסקיות רבות כמו ארגון תערוכת בירה היינקן במסגרת יריד המזרח ב-1934 או שיווק פומית עישון בריאותית (מפחיתת ניקוטין) בשם דיניקוטא.
מראשית שנות המנדט ועד 1932 היה אלבינה נשיא לשכת המסחר הערבית.
נדל"ן וקבלנות בניין
עד 1925 היה אלבינה חבר מועצת העירייה, אך נאלץ לפרוש כיוון שהתגלו זיופי מכס שביצע. כמו כן נודע כי זכה במכרזי קבלנות עירוניים שלא כדין.
ב-1928, לאור השגשוג הכלכלי, החליט אלבינה ליצור חברה קבלנית שתגש למכרזים של ממשלת המנדט. הוא גייס לצידו את מהנדסי הבניין היהודים טוביה דוניה (גיסו של חיים ויצמן) וברוך קטינקא; על אף שהוזהר על ידי הוועד הערבי העליון שלא לשתף פעולה עם יהודים.
החברה הקימה מבנים רבים בירושלים בהם ימק"א ירושלים, בניין הדואר המרכזי, מלון פאלאס ובית המופתי חג' אמין אל-חוסייני בשכונת שייח' ג'ראח. כן הקימה החברה את שדה התעופה הבינלאומי בלוד.
בנוסף לקבלנות בניין עסק אלבינה גם בתיווך נדל"ן ורכש קרקעות. כך, למשל, היה מעורב יחד עם איש העסקים היהודי, מנשה אלישר, ברכש אדמות קריית יערים (כיום טלז סטון) ליד אבו גוש.
אספן אמנות
אלבינה אסף לביתו שהיה סמוך לבצלאל (פינת שמואל הנגיד ונרקיס) יצירות אמנות רבות בהן של ציירים הולנדים מן המאה ה-17 ודיוקן אביו של היילה סלאסי, קיסר אתיופיה (ראס מקונן), אותו רכש ממנו לפני שעזב את ירושלים.
קולנוע רקס
ב-29 במאי 1939 נכנסה לקולנוע חוליה של פעילי ארגון האצ"ל. במהלך ההקרנה הפעילו באולם מטען חבלה והשליכו מטעני חבלה נוספים מן היציע, הרגו 5 אנשים ופצעו 18. לבית הקולנוע נגרם נזק של 20,000 לא"י. אנשי האצ"ל הצליחו לחמוק מן הקולנוע ללא פגע. ב-4 בדצמבר 1947, כתגובה להצתת המרכז המסחרי היהודי בממילא יום קודם לכן, הוצת קולנוע רקס על ידי האצ"ל. בעקבות זאת ננטש הקולנוע, ולאחר מכן נהרס. על חורבותיו הוקמו, לימים, בניין האחים ישראל ובית קופת חולים מאוחדת. אלבינה נדהם מהתקריות שכוונו נגדו שהרי לא רק שהיה ידידם של יהודים רבים ותמך בשיתוף פעולה, אלא שכל 17 החנויות בבניין הקולנוע היו שייכות ליהודים.
יחסיו עם היהודים
אלבינה האמין בדו-קיום ושיתוף פעולה, בעיקר על בסיס עסקי. הוא היה בקשרי חברות ועסקים עם יהודים רבים, פרט לשותפיו דוניה וקטינקא היה ידידם של יחיאל ויצמן (אחיו של חיים ויצמן ואביו של עזר ויצמן), מנשה אלישר, ישראל גוט ואחרים.
אולם, בדצמבר 1936 דווח בעיתונות היהודית שאלבינה מקורב ל"איגוד הפשיסטים הבריטי" של אוסוואלד מוסלי, זאת על סמך חבילה גדושה בחומר פשיסטי מארגון זה שהייתה ממוענת אליו אלבינה ומקורביו הכחישו מכל וכל את הדבר וטענו כי החבילה הייתה ממוענת לאלבינה אחר. בסופו של דבר הוכיחו מעשיו וקרבתו ליהודים שמדובר בעלילה. כך למשל, מציינת מודעה ב"פלסטיין פוסט" מ-22 בנובמבר 1940 את שמו כתורם ל"וועד למען החייל היהודי".
אחרית ימיו
משפחת אלבינה שהתה באלכסנדריה עד נפילת המלך פארוק ב-1952, אז עזבו לביירות וגרו בשכנות לחבריהם מימי ירושלים, קטי אנטוניוס (אלמנת ג'ורג' אנטוניוס) וקונסטנטין סלמה (מקים שכונת טלביה). אלבינה ניהל עסקים בממלכת ירדן, לבנון ומצרים עד מותו בביירות.
תורת הפנים
שיטה זו זכתה לפריחה מחודשת במערב עם העלייה בפופולריות של הרפואה הסינית, פנג שווי, צ'י קונג ואמונות מסוג העידן החדש.
היסטוריה
במצרים העתיקה ובסין, הועלו בנפרד טענות המייחסות קשר בין מראה הפנים וההתנהגות האנושית, הסינים הציעו רעיון שהפנים משקפים את ה"אנרגיות", הבריאות והמזל של האדם. היוונים פיתחו את הפיזיונומיה, תאוריה המבוססת על הרעיון לפיו הערכת מראהו החיצוני של אדם, בעיקר פניו, יכולה לספק תובנות על אופיו ואישיותו.
פיתוח השיטה
תורת הפנים פותחה בשנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי אדוארד וינסנט ג’ונס (Edward Vincent Jones), שופט מחוזי מקליפורניה. הוא ערך תצפיות במהלך התיקים המשפטיים אותם ניהל כשופט ומצא, לטענתו, דמיון בתווי פניהם של עבריינים שביצעו פשעים זהים. הוא התחיל לקבץ מאפיינים ולרשום את גרסתו למאפייני האישיות. גורמים רשמיים במערכת אכיפת החוק שילבו את עבודתו במאמציהם לזיהוי פלילי.
בשנות ה-40 הפך ג'ונס למרצה על פרסונולוגיה. ג'ונס ערך הדגמות בעיר טולאר שבקליפורניה. אדם ספקן בשם רוברט וויטסייד, עורך של עיתון מקומי ואשתו אליזבט נכחו באירוע. ג'ונס יחד עם וויטסייד ייסדו שותפות על מנת לחקור את הממצאים על ידי אלפי בדיקות שערכו.
בין השנים 1950 - 1963 וויטסייד ניהל מחקר בחסות שתי אוניברסיטאות אחת בקליפורניה והשנייה באורגון, במסגרת המחקר נבדקו כ-1050 מבוגרים אשר תווי פניהם נמדדו תועדו והותאמו לגורמי אישיות תוך שימת דגש על סטיית תקן סטטיסטית על פי הסטנדרטים. ניתוח התוצאות הראה דיוק ברמה של 92% בין תווי הפנים לתכונות האופי.
בתקופה המודרנית
מאחר שהשיטה נעדרת כל בסיס מדעי, השימוש בה בראיונות עבודה, משא ומתן וכדומה אינו נפוץ. בשנים 1936-1945 נעשה בה שימוש לבחינת מועמדים לטייסים בצי היפני.
בקבלה
בתורת הקבלה מכונה תחום זה בשם ״חכמת הפרצוף״. על פי הקבלה משה הוא גם אבי חכמי חכמת הפרצוף. על פי הפירוש הקבלי לספר הזוהר, עצת יתרו למשה מפנה אותו לחכמת הפנים: "ואתה תחזה מכל העם אנשי חיל יראי אלוהים אנשי אמת שונאי בצע ושמת עליהם שרי אלפים, שרי מאות, שרי חמישים ושרי עשרות". על פי "ואתה תחזה" טוען הספר שיתרו יעץ למשה לבחור את המנהיגים לפי חכמת הפנים דווקא, שכן הפנים הם כמראה שדרכה משתקפת הנפש על כל רבדיה.
האר״י ז״ל היה עוסק בחכמת הפרצוף, ויש מספר התייחסויות לכך בכתבי תלמידו רבי חיים ויטאל.
פרסונולוגיה ואישיות
לדעת המאמינים בשיטה, פרסונולוגיה נותנת הסבר איך הגנים באים לידי ביטוי במבנה ובהתנהגות האנושית כפי שהם באים לביטוי במראה חיצוני; "הסבר" זה אינו קביל מדעית. פרסונולוגיה "מפרקת" את חלקי האישיות לתכונות התנהגות ומראה כיצד התכונה באה לידי ביטוי במראה החיצוני.
אינטראקציה של תכונות
לטענת המאמינים בשיטה, בכל אדם קיימים כל המאפיינים אך ברמות עוצמה שונות אחד מן השנייה. העוצמה של התכונה יוצרת את השונות. כל תכונה שונה אך כולן יחד מרכיבות את האישיות. כל תכונה באה לידי ביטוי חיצוני בפנים; אין לטענות אלה כל ביסוס מחקרי בפסיכולוגיה.
פארק התעשייה קריית גת
הוא מיזם משותף לעיריית קריית גת, למועצה אזורית יואב ולמועצה אזורית שפיר. הפארק נמצא בתחומי קריית גת, בחלקה הדרום-מזרחי, והוא כולל שטחים שהועברו לקריית גת משתי המועצות האזוריות וממועצה אזורית לכיש. ההכנסות (ארנונה, היטל השבחה) מאזור התעשייה מתחלקות בין ארבע רשויות מקומיות אלה, לפי מפתח שהשתנה במהלך השנים. בשנת 2012 הועסקו בפארק כ-12,000 עובדים.
את הפארק מנהלת חברת י.ש. גת בע"מ. יו"ר הדירקטוריון של החברה הוא ראש עיריית קריית גת, אבירם דהרי, ועם חברי הדירקטוריון נמנים ראשי המועצות האזוריות שפיר ויואב.
בפארק התעשייה שלושה חלקים עיקריים:
ב-2021 החלו העבודות להרחבת פארק התעשייה, בכ-2,000 דונם נוספים, שבהם יוקמו בין היתר מתחם הייטק, מלון, אקדמיה, ריאה ירוקה של כ-40 דונם עם מתקני ספורט.
רשימת המפעלים
בין המפעלים בפארק:
איזבל אברהרט
איזבל וילהמן מארי אברהארט (באנגלית: Isabelle Wilhelmine Marie Eberhardt, 17 בפברואר 1877 - 21 באוקטובר 1904) הייתה חוקרת וסופרת משווייץ.
ביוגרפיה
כנערה קיבלה חינוך ביתי מאביה. פרסמה סיפורים קצרים תחת שם עט. התעניינה בצפון אפריקה, ונחשבת ככותבת בקיאה בנושא אף על פי שלמדה אותו רק דרך התכתבות. לאחר הזמנה מצלם לואי דוד, אברהארט עברה לאלג'יריה במאי 1897. היא התלבשה כגבר והתאסלמה ואימצה את השם סי מחמוד סעדי. הייתה חריגה בהתנהגותה והדבר גרם לה להיות מנודה בקרב המתיישבים האירופיים באלג'יריה והממשל הצרפתי.
קבלתה של אברהארט על ידי קאדריה, מסדר אסלאמי, שכנע את מנהל הצרפתים שהיא מרגלת או עוסקת בתעמולה. היא שרדה ניסיון התנקשות זמן קצר לאחר מכן. בשנת 1901 הממשל הצרפתי הורה לה לעזוב את אלג'יריה, אבל אישרו לה לחזור בשנה הבאה, אחרי שהתחתנה עם החייל האלג'ירי סלימאן איהנני. בעקבות חזרתה, אברהארט כתבה עבור עיתון שנערך על ידי ויקטור ברוקהד. בשנת 1904, בגיל 27, היא נהרגה בשיטפון ב- Aïn Sefra.
בשנת 1906 ברוקאנד התחיל לפרסם את היצירות שלה. הם זכו לשבחי ביקורת. לאחר מותה היא הפכה לסמל של שחרור משלטון צרפתי. מספר רחובות נקראו בשמה בביקאר ובאלג'יריה.
חייה היו הנושא של מספר יצירות, ביניהן הסרט "איזבל אברהארט" (1991) והאופרה "שיר מתוך סערה: חייה ומותה של איזבל אברהארט" (2012).
גריי (צמד)
רקע וקריירה
האחים קייל ומייקל טרוארטה גדלו בפאונטיין ואלי, קליפורניה, ארצות הברית. לפי שקייל החל להוציא שירים מקוריים ורמיקסים תחת שם הבמה סינגולריטי (Singularity) ותחת שם הבמה קייל טרי (Kyle Tree), הוא ניגן בגיטרה בלהקת מטאל. ב-2013, מייקל החל ללמוד הפקת מוזיקה.
ב-2015, האחים הקימו את הצמד. בהמשך השנה, הם הוציאו גרסת רמיקס לסינגל "Where Are Ü Now" של Jack Ü בהשתתפות ג'סטין ביבר, גרסת רמיקס לסינגל "Beautiful Now" של זד בהשתתפות ג'ון בליון, גרסת רמיקס לסינגל "Papercut" של זד בהשתתפות טרוי סיון, וגרת רמיקס לסינגל "Same Old Love" של סלינה גומז.
ב-2016, הצמד הוציא גרסת רמיקס לסינגל "Wild" של טרוי סיון וגרסת רמיקס לסינגל "True Colors" של זד בהשתתפות טים ג'יימס.
ב-22 ביולי 2016, הצמד הוציא, בשיתוף פעולה עם היילי סטיינפלד וזד, את הסינגל "Starving".
ב-15 בפברואר 2017, הצמד הוציא גרסת רמיקס לסינגל "You're Not There" של לוקאס גרהאם.
ב-3 במרץ 2017, הצמד הוציא גרסת רמיקס לסינגל "Do You Remember" של ג'רריד ג'יימס.
ב-17 במרץ 2017, הצמד הוציא גרסת רמיקס לסינגל "Fresh Eyes" של אנדי גרמר. בהמשך השנה, הצמד הוציא גרסת רמיקס לסינגל "Into You" של אריאנה גרנדה.
ב-29 בספטמבר 2017, הצמד הוציא את המיני-אלבום הראשון שלהם, Chameleon.
ב-10 בינואר 2019, הצמד הוציא, בשיתוף פעולה עם ליאון, את הסינגל "Want You Back".
ב-23 באוקטובר 2020, הצמד הוציא את המיני-אלבום השני שלהם, Light.
הנרי סטאפורד, הדוכס השני מבקינגהאם
הנרי סטאפורד, הדוכס השני מבקינגהאם (באנגלית: Henry Stafford, 2nd Duke of Buckingham; 4 בספטמבר 1455 - 2 בנובמבר 1483), אביר הבירית היה איש מפתח בעליית ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה לשלטון. בין היתר הוא מהווה נאשם מרכזי ברצח הנסיכים שבמצודה. בסוף ימיו הוביל מרד כנגד המלך והוצא להורג.
תולדות חייו
עם מותו של אדוארד הרביעי ב-1483, צידד הנרי בטענתו של ריצ'רד דוכס גלוסטר (לימים המלך ריצ'רד השלישי), אחי-המלך המנוח אדוארד הרביעי, להיות עוצר יורש-העצר הילד אדוארד החמישי, בניגוד לדעת בני משפחת וודוויל. הנרי היה זה שעצר את שיירת אדוארד החמישי ואחיו בן התשע, ריצ'רד, דוכס יורק בדרכם מטירת לדלו ללונדון באפריל 1483 והובילם למצודת לונדון, עד להכתרה הרשמית.
אולם, במקום הכתרה רשמית הוביל ריצ'רד החלטה בפרלמנט הבריטי לפיה היה יורש העצר ממזר. ההחלטה, שהתקבלה ב-25 ביוני 1483 הכריזה במקביל על ריצ'רד השלישי כעל מלך אנגליה. הנסיכים, אדוארד וריצ'רד, לא נראו עוד. לפי מסמך שהתגלה ב-1980 באוסף מוזיאון אשמוליאן הנסיכים נרצחו במצודת לונדון "על ידי ה-vise של הדוכס מבקינגהאם". לפי הכתוב לא ברור לגמרי מה כוונת התיבה vise, האם הכוונה ל"advice" (עצה) או "devise" (מכשיר), כך או כך קושר הכתוב את הנרי מבקינגהאם לביצוע מעשה הרצח.
זמן קצר לאחר מכן ניצב בקינגהאם בראש מרד נגד ריצ'רד השלישי ובעד החזרת הנרי טיודור (אחיינו של הנרי דרך שושלת אמו) מגלותו על מנת שיתפוס את השלטון. ריצ'רד גילה את כוונת המרד ובמקביל נקלעה ספינתו של הנרי טיודור לסערה ונאלצה לשוב לבריטני. הנרי סטאפורד ניסה להימלט אך נלכד, נשפט בעוון בגידה חמורה וראשו נערף בעיר סולסברי ב-2 בנובמבר 1483.
אסתר מרצעני
אַסתר מרצעני (שם מדעי: Aster ageratoides) הוא צמח עשבוני ממשפחת המורכבים. גבעוליו זקופים ומסתעפים והם עשויים להגיע עד לשני מטרים. פרחיו לבנים וקטנים.
בארץ ישראל
צמח זה הוא חדש בארץ ישראל, הגיע בשנות החמישים של המאה ה-20 מאמריקה ומאז התפתח והתפשט. הצמח נטפל לעיתים לשדות מושקים וכן נפוץ בשדות ובמקומות מיושבים. אסתר מרצעני קרובה במינה לאסתר הביצות, מין אשר היה קיים בארץ ישראל לפני המרצעני. פריחתו בישראל בחודשים מאי עד אוגוסט.
קומוניקטיבי
קומוניקטיבי הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת הישראלית נינט טייב. האלבום יצא לאור ב-18 בנובמבר 2009, על ידי חברות התקליטים הליקון.
רקע והפקה
האלבום הופק על ידי ברוך בן יצחק ומרק לזר, חברי להקת רוקפור, וכולל 13 רצועות אשר נכתבו והולחנו ברובן על ידי טייב עצמה, בשיתוף עם חברי להקת רוקפור. אמנים נוספים שהשתתפו בכתיבה ובהלחנה הם אמיר דדון ומארינה מקסימיליאן בלומין.
באלבום מנגנים חברי להקת רוקפור, טייב עצמה, והצ'לנית מאיה בלזיצמן.
הסינגל הראשון מהאלבום, "אם אני אלך", יצא לאור ב-9 ביולי 2009. בעקבותיו שוחררו מהאלבום כסינגלים השירים "מדברים", "הכלה", "אולי בחגים" ו"יקינטון".
לאחר צאתו, זכה האלבום לביקורות טובות ברובן. הגדילו לעשות מבקרי המוזיקה אסף נבו, שהגדיר את נינט בעקבות האלבום כ"זמרת הרוק המובילה בארץ", ואבישי מתיה, שבביקורת שכתב על "קומוניקטיבי" אמר "נינט טייב, היא ולא אחרת, מתווה את הדרך למהפכת הרוק השלישית, שתגיע".
לצד הביקורות המקצועיות הטובות, האלבום לא נחל הצלחה מסחרית, ונמכר באלפי עותקים בודדים בלבד. האלבום לא התקבל בצורה טובה גם על ידי הקהל כאשר מופע ההשקה של האלבום בפסטיבל ערד לווה בקריאות בוז וכינויי גנאי.
ויליאן ז'וזה
וויליאן ז'וזה דה סילבה (באנגלית: Willian José da Silva; נולד ב-23 בנובמבר 1991) הידוע כווליאן ז'וזה, הוא כדורגלן ברזילאי, המשחק בעמדת החלוץ בריאל בטיס.
דרום אמריקה
וויליאן נולד בפורטו קלבו, והחל את הקריירה שלו במחלת הנוער של Clube de Regatas Brasil לפני שהצטרף לגרמיו בראורי ב-2008, בגיל 17. ב-1 באוגוסט 2009 ערך הופעת בכורה במועדון. הוא כבש את השער הראשון שלו ב-17 בינואר בשנה שלאחר מכן. סך הכל כבש 6 שערים במהלך העונה אשר הסתיימה בירידת ליגה של קבוצתו.
ב-13 בינואר 2011 הושאל וויליאן לסאו פאולו בה כבש שער אחד ב-28 הופעות.
ב-13 בדצמבר 2012 הושאל וויליאן לגרמיו, אך לאחר שמיעט לשחק, הושאל לסנטוס במאי 2013 בה כבש חמישה שערים ב-23 הופעות.
המעבר לספרד
ב-8 ינואר 2014 הושאל וויליאן לריאל מדריד קסטיליה בליגת המשנה הספרדית. לאחר שכבש שלושער בניצחון קבוצתו 2–3 על רקראטיבו ולבה, זומן לראשונה לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה ב-11 במאי, כשעלה כמחליף במקום בן ארצו, קאסמירו, בהפסד 0–2 לסלטה ויגו, אולם ביוני אותה השנה הוא שוחרר מהמועדון.
וויליאן הושאל שוב ב-29 באוגוסט 2014 לריאל סרגוסה מהליגה השנייה בספרד. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון ב-7 בספטמבר. הוא כבש את השער הראשון שלו במועדון ב-12 באוקטובר 2014, בתיקו 3–3 מול דפורטיבו לוגו. בסך הכל כבש עשרה שערים בכל המסגרות במדי הקבוצה.
ב-30 ביולי 2015 הושאל וויליאן ללאס פאלמאס שעלתה ללה ליגה. ב-12 בדצמבר כבש שער בכורה במועדון בניצחון על ריאל בטיס.
ב-31 ביולי 2016, חתם וויליאן לחמש שנים בריאל סוסיאדד. ב-21 בספטמבר, כבש שני שערים ראשונים בניצחון קבוצתו 1–4 על קבוצתו לשעבר לאס פאלמאס.
ב-23 בינואר 2021 הושאל וויליאן לוולברהמפטון וונדררס מהפרמייר ליג להמשך העונה עם אופצייה לרכישה בסיומה. את הופעת הבכורה ערך ב-27 בינואר בתיקו 0-0 של קבוצתו עם צ'לסי. ב-17 באפריל כבש שער בכורה והעניק לקבוצתו ניצחון 0–1 על שפילד יונייטד.
ב-26 באוגוסט 2021 הושאל וויליאן לריאל בטיס לעונה אחת.
קריירה בינלאומית
בשנת 2011, השתתף וויליאן עם נבחרת ברזיל עד גיל 20 בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 וגם באליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20, בשניהם זכתה נבחרתו בתואר.
ב-12 במרץ 2018, זומן וויליאן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת משחקי הידידות מול רוסיה וגרמניה, אך לא שותף.
ריאל מדריד
ריאל בטיס
Solo Star
Solo Star (בעברית: רק כוכב) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת האמריקאית סולאנג' נואלס. האלבום יצא לאור ב-26 בדצמבר 2002, על ידי חברות התקליטים גפן רקורדס ומיוזיק וורלד.
האלבום הגיע למקום ה-23 במצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ.
הלחימה ברצועת עזה לאחר מבצע שומר החומות
עימותים בין ישראל לרצועת עזה התחדשו זמן קצר לאחר סיום מבצע שומר החומות, עם הפרחת בלוני תבערה מרצועת עזה לישראל, הפגנות אלימות ליד גדר הגבול, ירי מנשק קל, ירי רקטות מרצועת עזה לישראל ולעומתם ירי צלפים של צה"ל ותקיפות של מטוסי חיל האוויר הישראלי.
תרזה טאליין
תרזה קבארוס (בצרפתית: Thérésa Cabarrus) הידועה יותר בכינוי מאדאם טאליין (Madame Tallien; 31 ביולי 1773 - 15 בינואר 1835) הייתה אצילה צרפתייה אשר נודעה כאשת חברה רבת השפעה בימי המהפכה הצרפתית.
לאופולד לוי הצעיר
לאופולד לוי הצעיר (בגרמנית: Leopold Loewy (Löwy); 30 באוגוסט 1871 - ?) היה שחמטאי יהודי-אוסטרי.
תרזה טאליין
תחילת דרכה
טאליין נולדה במדריד ב-31 ביולי 1773 בשם: חואנה מריה איגנצה דה קבארוס. אביה היה פרנסואה קבארוס כלכלן צרפתי בעל אופי הרפתקני שהתיישב בספרד. אמה הייתה מריה אנטוניה גלברט, בתו של תעשיין צרפתי מבוסס בספרד. אביה ייסד את בנק סן קרלוס, אשר הפך לבנק המלכותי של ספרד. בין השנים 1778–1783 התחנכה תרזה בצרפת בידי נזירות. היא למדה ציור אל הצייר הנודע ז'אן בטיסט איזבי. ב-1785 היא חזרה לזמן קצר לספרד, לפני שאביה שלח אותה שוב לצרפת כדי להשלים את השכלתה ולהתחתן.
בצרפת, התאהבה תרזה באלכסנדר דה לבורד - בן אצולה, פוליטיקאי וסופר. עם זאת, אביו של אלכסנדר הפרם ז'נרל ז'אן-ז'וזף דה לבורד, ראה את תרזה לא ראויה לבנו ואילץ אותם להיפרד. גם אביה של תרזה ביקש להשיא את בתו בת ה-14 לבן אצולה עשיר שיחזק את קשריו בצרפת. ב-21 בפברואר 1788 נישאה תרזה לז'אן ז'אק דווין פונטניי (1762-1817), המרקיז האחרון של פונטניי. אריסטוקרט עשיר, שתואר כקטן קומה, אדום פנים ומכוער. הזוג התארח מספר פעמים בחצרות המלוכה בצרפת ובספרד, אף על פי שתרזה החלה להתעניין באותה תקופה בליברליזם ודמוקרטיה. ב-2 במאי 1789 ילדה תרזה בן, דווין תיאודור דה פונטניי (1789-1815). יש הטוענים שאביו היה למעה מאהבה של תרזה, פליקס לה פלטייה דה סן-פרגאו, אחיו של לואי-מישל לה פלטייה, מרקיז דה סן-פרגאו.
לאופולד לוי הצעיר
בשנת 1893 הגיע למקום ה-12 בתחרות וינה (בתחרות ניצח ז'ק שוורץ). בשנת 1899 ניצח בתחרות החובבים בווינה והגיע למקום השלישי בתחרות וינה (בתחרות ניצח אדולף צינקל). בשנת 1902 ניצח לוי בתחרות וינה.
פיצוץ
פיצוץ (דטונציה) הוא גדילת נפח מהירה של חומר ולרוב שינוי מצב צבירתו לגז. ככל שהשינוי מהיר יותר, כך החומר שנוצר נמצא בלחץ גבוה יותר.
תרזה טאליין
ימי המהפכה
עם פרוץ המהפכה הצרפתית ב-1789, נחשבו תרזה ובעלה לאויבי המהפכה, כיוון שהיו בני אצולה ומקורבים למלך. בעלה נמלט מחוץ לצרפת, וב-1791 העניק גט לתרזה, אשר שבה ונטלה את שם נעוריה - קבארוס. תרזה עברה לבורדו שם דאגו לה דודה ומשפחתו. בבורדו היא החלה במערכת יחסים עם נציג המהפכה בבורדו, ז'אן למברט טאליין. בדצמבר 1793 הא הופיעה כ"אלת התבונה" במהלך מצעד גדול שערך טאליין לרגל "חג ההגיון".
מעטפת בואנוויל
מעטפת בּוּאַנְוִויל (BOINVILLE; בעברית מקובל גם הכתיב מעטפת בונוויל) הוא הכינוי שניתן על ידי אספני הבולים למעטפה שנשלחה בשנת 1873 על ידי צ'ארלס דה בואנוויל מן העיר טוקיו שביפן אל העיירה סנט אולבנס שבדרום אנגליה. שלל החותמות וסימני הדואר שעל המעטפה מתעדים את המסע המפותל שעבר דבר הדואר בדרכו הארוכה, ומהווים עדות מיוחדת לאופן שבו פעלו שירותי הדואר ביפן, בתקופה שבה הבשילו התהליכים שהובילו ליצירת המדינה המודרנית.
תיאור המעטפה
"מעטפת בואנוויל", הנקראת כך על שמו של השולח, פורסמה לראשונה באוגוסט 1999 ברבעון של האגודה הבריטית לחקר בולי יפן. זו הייתה תגלית מפתיעה עבור העולם הבולאי, והיא העמידה בפני חוקרי תולדות הדואר של יפן שורה של שאלות וקשיים. מאז עמדה המעטפה מספר פעמים במרכזו של דיון סוער ומחקר בולאי מעמיק.
המעטפה נפתחה ונפרסה על מנת שניתן יהיה להציג את הבולים, סימני הדואר והחותמות המופיעים משני צדדיה. בצידה האחורי של המעטפה (בחלק התחתון של התמונה) מודבקים מספר בולים יפניים ולידם רשומה כתובת ביפנית. בצידה הקדמי של המעטפה (בחלק העליון של התמונה) מודבקים שני בולים צרפתיים ורשומה כתובת באותיות לטיניות. סביב הבולים ועליהם מוטבעים כמה וכמה חותמות וסימני דפוס.
צ'ארלס דה בואנוויל
צ'ארלס אלפרד צ'סטל דה בואנוויל (Charles Alfred Chastel de Boinville) היה אדריכל. הוא נולד בצרפת בשנת 1850, כבן למשפחת אצולה צרפתית בעלת שושלת ארוכה. בגיל 18 החל לעבוד באדריכלות בעיר שטרסבורג, וכעבור שלוש שנים, בעקבות מלחמת צרפת–פרוסיה, היגר לסקוטלנד והתקבל לעבודה באחת החברות המובילות בעיר גלאזגו. דה בואנוויל התגלה כמוכשר מאוד בעבודתו, כך שעל אף גילו הצעיר, זכה כעבור חודשים ספורים לקידום בעבודה ומונה כשותף בעסק.
כעבור שנתיים, ב-7 באוקטובר 1873, הגיע ליפן. הוא הוזמן לשם על ידי ממשלת יפן ומונה לאדריכל של המשרד לעבודות ציבוריות. בתפקיד זה, תכנן מבנים דוגמת הפקולטה להנדסה באוניברסיטת טוקיו וקתדרלת סנט אנדרו בטוקיו. בנוסף לעבודתו, שימש דה בואנוויל כמרצה לארכיטקטורה בפקולטה להנדסה, והיה בכך לאדם המערבי הראשון שזכה להתמנות למרצה ביפן. צ'ארלס דה בואנוויל שהה ביפן עד שנת 1881. בשנה זו חזר ללונדון והצטרף כשותף בכיר לחברת הנדסה חשובה. הוא מת בשנת 1897, בגיל 47.
צ'ארלס דה בואנוויל הגיע ליפן זמן קצר לאחר המהפך השלטוני שעבר על האי עם מעבר מוקדי הכוח לידי אוליגרכיית מייג'י. הוא שהה בה בתקופה סוערת שבה התגבשו מוסדות השלטון של המדינה החדשה לאחר מאות שנים של משטר פיאודלי נוקשה. שירותי הדואר המודרניים אך זה החלו להתארגן ביפן, וכדי לשמור על קשר מכתבים עם אנגליה נאלץ דה בואנוויל להיעזר בפתרונות מיוחדים.
קשרי הדואר הבינלאומיים של יפן
מעט מאוד תושבים זרים התגוררו ביפן באותה עת, והקשרים בינה לבין העולם שמחוצה לה היו עדיין רופפים ולא מגובשים. יפן טרם חתמה על הסכמי דואר עם אף אחת ממדינות העולם, ולמעשה לא ניתן היה לשלוח מכתב בדואר היפני אל מחוץ לגבולות המדינה. רק בשנת 1875 חתמה יפן על הסכם הדואר הראשון שלה, הסכם שנחתם עם ארצות הברית, והחלה במגעים להצטרף לאיגוד הדואר העולמי.
את הפער הזה מילאו באופן חלקי משרדי הדואר הזרים של מעצמות המערב. ארצות הברית, בריטניה וצרפת פתחו משרדי דואר בערי הנמל הגדולות, יוקוהמה, קובה, נגסאקי והקודאטה. מבין ארבע הערים רק משרדי הדואר הזרים שפעלו ביוקוהמה היו פתוחים בפני הציבור הרחב. ניתן היה להיכנס אל אחד מהם, לרכוש בולי דואר של המדינה הרלוונטית, ולשלוח מכתבים לכל רחבי תבל.
דה בואנוויל, אשר התגורר בטוקיו ולא ביוקוהמה, לא היה יכול לגשת ישירות אל אחד ממשרדי הדואר הזרים, והיה צריך לפעול בדרך שונה על מנת לשלוח את המכתב שלו אל מחוץ לגבולות יפן.
דרכי הגישה אל שירות הדואר הבינלאומי
בפני דה בואנוויל עמדו שתי דרכים אפשריות לשלוח את המכתב מטוקיו אל בית הדואר הזר ביוקוהמה ומשם אל מחוץ לגבולות יפן. שתי דרכים אלו ידועות בעולם המונחים הבולאי בשמות "שיטת הכתובות הכפולות" ו"שיטת המעטפות הכפולות".
שיטת הכתובות הכפולות
בתחילת שנות השבעים של המאה ה-19 פעלה בטוקיו משלחת רשמית של אנשי צבא צרפתיים, שעמדה בקשר עם ממשלת יפן ועסקה בקידום האינטרסים של צרפת. כדי לאפשר לאנשי המשלחת לשמור על קשר עם בני משפחותיהם שנשארו בבית, הפעיל למענם משרד הדואר הזר של צרפת שירות מיוחד, שבמסגרתו הוצע לאנשי הצבא לשלוח מכתבים מטוקיו באמצעות הדואר היפני אל משרד הדואר הצרפתי שפעל ביוקוהמה. על המעטפה נדרשו אנשי הצבא לרשום שתי כתובות ולהדביק שני סוגי בולים: מכיוון שמרבית פקידי הדואר היפני לא ידעו לקרוא אותיות לטיניות, ופקידי הדואר בארצות המערב לא ידעו לקרוא אותיות יפניות, לא הייתה בעיה בכך שעל המעטפה נרשמה כתובת כפולה. כל פקיד קרא רק את הכתובות הרלוונטיות לו בשפה המוכרת לו, והמכתב עשה את דרכו אל היעד בהצלחה.
שיטת המעטפות הכפולות
שיטה זו פותחה על ידי הדואר היפני באפריל 1872 והוצעה לשימוש כלל הציבור, הן לתושבי יפן והן לאזרחים זרים. בלב השיטה עמדו מנהלי בתי הדואר היפני בטוקיו וביוקוהמה. כדי להקל על תושבי יפן שלא ידעו לכתוב באותיות לטיניות הוצע בבית הדואר המרכזי של טוקיו שירות של כתיבת הכתובת הזרה על המעטפות לחו"ל.
כדי לשלוח מכתב מאחת מערי יפן אל מחוץ לגבולות המדינה נדרש השולח לבצע את השלבים הבאים: כאשר הגיעה המעטפה הכפולה לידיו של מנהל סניף הדואר היפני בטוקיו, הוא פתח את המעטפה החיצונית וקרא את הכתובת הרשומה על המעטפה הפנימית. לאחר שבדק כי ערך הבולים היפניים שהודבקו על המעטפה החיצונית מספיק כדי לשלם את עלות רכישת הבולים הזרים אל ארץ היעד, הוא הכניס את המעטפה הפנימית אל שק הדואר המיועד למנהל סניף הדואר היפני בעיר יוקוהמה. המעטפה החיצונית, שלא היה בה עוד צורך, נזרקה לפח והושמדה. בשל כך, מציאת מעטפה חיצונית היא נדירה מאוד, ולמעשה כיום ידועה רק דוגמה אחת של מעטפה חיצונית ששרדה והגיעה לידינו.
עבור העברת שק הדואר מבית הדואר של טוקיו לזה של יוקוהמה לא נדרש תשלום, והיא בוצעה כחלק מפעילותו הרגילה של הדואר היפני.
כאשר קיבל מנהל בית הדואר היפני ביוקוהמה את שק הדואר עם המכתבים המיועדים לחו"ל, הוא בדק את לוחות הזמנים של בתי הדואר השונים. כל אחד משלושת בתי הדואר הזרים היה חתום על הסכמים עם מספר קווי ספנות, ומועדי ההפלגה של הספינות היו ידועים מראש. לאחר שאיתר את הספינה העתידה להגיע לארץ היעד בתאריך המוקדם ביותר, ולאחר שבדק איזה מבתי הדואר הזרים מפעיל את אותה ספינה, הדביק מנהל הדואר היפני ביוקוהמה בולים זרים מתאימים על המעטפה והעביר אותה לבית הדואר הזר המתאים.
השיטה בה הועברה מעטפת בואנוויל
הדעה הרווחת בקרב החוקרים רואה במעטפת בואנוויל תוצר של שיטת המעטפות הכפולות, זאת למרות שיש בה מספר מאפיינים שבמבט ראשוני ושטחי מצביעים דווקא על שיטת הכתובות הכפולות. החוקרים התמודדו עם המאפיינים הבעייתיים והעלו טיעונים הסותרים אותם או מעלים הסברים אפשריים לדרך היווצרותם.
כאמור, לאור הדיון במאפייני המעטפה סבורים מרבית החוקרים שעסקו בנושא כי מעטפת בואנוויל נשלחה בשיטת המעטפות הכפולות.
אופן מסירת המעטפה לבית הדואר בטוקיו
אלו שטענו כי מעטפת בואנוויל לא נשלחה בשיטת "המעטפות הכפולות", הצביעו על שתי נקודות בעייתיות לחיזוק טענותיהם: כדי להתמודד עם טיעונים אלו הועלו ונבדקו מספר השערות שביקשו להסביר כיצד הגיעה המעטפה מידיו של השולח, בואנוויל, אל מנהל בית הדואר של טוקיו. הסברים אלו מבוססים על מחקר מעמיק ויסודי, בולאי והיסטורי כאחד.
הבולים הודבקו על מעטפה חיצונית, שעליה גם נרשמה הכתובת
הסבר אפשרי אחד הוא שמעטפת בואנוויל היא מעטפה פנימית, אשר נשלחה את בית הדואר של טוקיו בתוך מעטפה חיצונית, גדולה יותר. על המעטפה החיצונית, שלא הגיעה לידינו, נרשמה כתובת בית הדואר והודבקו בולים יפניים בערך נקוב של 2 סן.
הבולים הודבקו על ספח נייר, שעליו גם נרשמה הכתובת
על פי השערה אחרת אותה מעלים החוקרים, הבולים החסרים הודבקו והכתובת החסרה נרשמה, על פיסת נייר אשר הוצמדה לשולי המעטפה כספח. החוקרים מצביעים על כך שבצידה האחורי של המעטפה, בפינתה הימנית העליונה, דבוקה פיסת נייר לבנה, בה ניתן להבחין בשתי אותיות שהן כנראה סיומה של כתובת לא ברורה.
לטענת החוקרים הצמיד בואנוויל פיסת נייר אל שולי המעטפה, כתב עליה את כתובת בית הדואר של טוקיו והדביק בולים בערך נקוב של 2 סן. כאשר קיבל מנהל הדואר של טוקיו את המעטפה עם הספח הצמוד אליה, הוא תלש ספח זה שלא היה דרוש עוד, והעביר את המעטפה לבדה אל בית הדואר של יוקוהמה.
להשערה זו יש בהחלט סימוכין. הנוהג של הצמדת ספחי נייר אל מעטפות היה נוהג מוכר וידוע ביפן, ופקידי הדואר נהגו לעשות כן כאשר ביקשו להעביר אל בית הדואר בתחנת היעד הנחיות מיוחדות לגבי אופן הטיפול במכתב. ניתן לשער כי בואנוויל, אשר התגורר ביפן והכיר את מנהגיה, נהג גם הוא בדרך זו.
המעטפה הובאה ידנית אל בית הדואר בטוקיו
השערה שלישית שהעלו החוקרים מבוססת על מחקר היסטורי שבו נבדק היכן בדיוק התגורר בואנוויל בעיר טוקיו.
על המעטפה רשם בואנוויל את כתובת מגוריו בתור "אחוזת יאמטו". בטוקיו של ימינו לא קיימת כתובת כזו, מה שאילץ את החוקר לבדוק את ההיסטוריה של העיר טוקיו על מנת לאתר את המיקום שאליו מפנה הכתובת. הוא גילה כי ב-18 בדצמבר 1880 פרסם בואנוויל מודעה בעיתון יומי בשפה הצרפתית אשר הופץ אז בטוקיו. היה זה זמן קצר לפני שעזב את יפן וחזר לבריטניה, ובמודעה העמיד בואנוויל למכירה פומבית את "ביתו היפה והמרוהט, יחד עם השטח שסביבו". על פי הכתובת המפורטת שהופיעה במודעה הצליח החוקר לאתר את המקום בו התגורר בואנוויל, ומסתבר שהבית היה במרחק של לא יותר משני קילומטרים מבית הדואר של טוקיו.
אם כך, טוען החוקר, סביר שבואנוויל לא שלח כלל את המעטפה בדואר אל מנהל סניף הדואר הראשי של טוקיו, אלא מסר אותה אישית בבית הדואר. זוהי הסיבה לכך שלא רשומה על המעטפה כתובת בית הדואר, וזוהי הסיבה לכך שלא הודבקו עליה הבולים הנחוצים למשלוח מכתב בתוך יפן.
פירוט המרכיבים המופיעים על המעטפה
בשלב זה, משהובהרו מרבית הנקודות הקשורות ליצירת המעטפה, ניתן לחזור ולתאר באופן שיטתי את הדרך בה נוצרה המעטפה, ולהבין את משמעות סימני הדואר השונים המוטבעים על פניה. התיאור הנ"ל יבוצע על פי שיטת החוקרים הגורסים כי המכתב נשלח בשיטת המעטפות הכפולות.
שלב א' – צ'ארלס בואנוויל כותב מכתב
ב-27 במאי 1873 או זמן קצר קודם לכן, כתב בואנוויל מכתב לאחיו שהתגורר בעיירה סנט אולבנס שבחבל הרטפורדשייר. בצידה הקדמי של המעטפה רשם בואנוויל את שמו וכתובתו של אחיו, ובצידה האחורי של המעטפה הוא רשם באותיות יפניות את שמו שלו ואת מקום מגוריו בטוקיו, באחוזת יאמטו.
שלב ב' – המכתב מועבר אל בית הדואר של טוקיו
לגבי הדרך בה בוצע שלב זה יש כאמור מספר דעות, אולם לצורך הבנת יתר השלבים אין זה משנה אם בואנוויל: כך או אחרת, ברור שהמכתב הגיע אל בית הדואר שבטוקיו.
שלב ג' – המכתב מטופל בבית הדואר של טוקיו
כאשר הגיע המכתב לידיו של הפקיד בבית הדואר של טוקיו, הוא ביצע את אחת הפעולות הבאות (בהתאם לאופן שבו הגיעה המעטפה לידיו): כך או אחרת, הפקיד החתים את ששת הבולים שבגב המעטפה בחותמת הדואר של טוקיו. מן הפרטים שעל החותמת ניתן ללמוד כי פעולה זו בוצעה בשעות אחר הצהריים של ה-27 במאי 1873, או ביפנית, ב-27 בחודש החמישי בשנה השישית של תקופת מייג'י. החותמת העגולה שעל הבולים ידועה בקרב הבולאים כחותמת מסוג N1B1.
בגמר הטיפול הניח הפקיד את המעטפה בשק הדואר שהועבר אל בית הדואר היפני של יוקוהמה. העברת שקי הדואר בין טוקיו ויוקוהמה הייתה מהירה מאוד, והמכתב הגיע ככל הנראה אל יוקוהמה כבר למחרת היום, ב-28 במאי.
תרזה טאליין
ימי המהפכה
בפברואר 1794 נזף מקסימיליאן רובספייר בטאליין כיוון שהוא היה מתון מדי לטעמו ולא יישם בצורה ברוטלית מספיק את שלטון הטרור. הוא גם נזף בו על הקשר עם תרזה, בת אצולה לשעבר. הוא טען כי תרזה משכנעת את טאליין לחון רבים מ"אויבי המהפכה". תרזה נסעה עם טאליין לפריז כדי שזה האחרון יוכל להצטדק בפני רובספייר. מיד עם הגיעם לפריז, נכלאו שניהם. בכלאה, פגשה תרזה בז'וזפין דה בוארנה, אלמנת הגנרל אלכסנדר דה בוארנה, והן הפכו לחברות טובות. ב-27 ביולי של אותה שנה נערכה הפיכת ה-9 בתרמידור. ראשו של רובספייר נערף, וטאליין שוחרר מכלאו. גם תרזה וז'וזפין שוחררו. בעקבות שחרורו, הפך טאליין לאחת הדמויות המובילות בחיים הפוליטיים בצרפת. לתרזה נותרה השפעה רבה עליו. בקרב המוני העם היא כונתה "נוטרדאם דה תרמידור" (גבירתנו של תרמידור), על שם המהפכה שהעלתה את אהובה לשלטון. מכיוון שנכנסה להריון מטאליין, היא נישאה לו ב-26 בדצמבר 1794, וכעבור זמן מה ילדה לו בת. במהלך נישואיהם הקצרים יחסית, היא ילדה לטאליין עוד ארבעה ילדים, אשר לפחות שניים מהם היו כנראה ממאהב אחר.
מעטפת בואנוויל
שלב ד' – המכתב מטופל בבית הדואר היפני של יוקוהמה
כאשר הגיע המכתב אל בית הדואר היפני של יוקוהמה, בדק הפקיד את המעטפה וראה שהיא מיועדת לאנגליה. הוא החל לחפש בלוחות הזמנים של הספינות העוגנות ביוקוהמה את הספינה המתאימה ביותר.
תחילה בדק הפקיד את לוחות הזמנים של הספינות הבריטיות. הספינה הבריטית "בומבי" הפליגה באותו היום מיוקוהמה, אבל כבר היה מאוחר מידי לשלוח את המכתב על סיפונה. הספינה הבריטית הבאה תוכננה להפליג רק כשבועיים מאוחר יותר, ב-11 ביוני, ולהגיע לנמל סאות'המפטון שבאנגליה ב-12 באוגוסט.
לאופולד לוי הצעיר
בתחרות וינה 1904 הגיע לוי למקום התשיעי, בשעה שאביו לאופולד לוי בן ה-64 הגיע למקום השביעי (בתחרות ניצח קרל שלכטר ). בתחרות ברמן חלק לוי מקום 3–4 (ניצחו: עקיבא רובינשטיין ואולדריך דוראס). בתחרות נירנברג 1906 חלק לוי מקום 2–4 אחרי סבלי גריגורייביץ' טרטקובר. .
מעטפת בואנוויל
שלב ד' – המכתב מטופל בבית הדואר היפני של יוקוהמה
הפקיד המשיך לבדוק את לוחות הזמנים של ספינות הדואר האחרות, תוך ניסיון לאתר ספינה המפליגה במועד מוקדם יותר. הספינה האוסטרלית "מק גרגור", שעבדה בשירות דואר ארצות הברית, נועדה להפליג ב-4 ביוני, לחצות את האוקיינוס השקט ולהגיע לנמל סן פרנסיסקו ב-25 בחודש. הספינה "צ'יינה" שמקורה בארצות הברית, ואף עבדה בשירות הדואר של ארצות הברית, נועדה להפליג ב-7 ביוני, ולהגיע לנמל סן פרנסיסקו ב-27 בחודש. אם המכתב היה נשלח באחת משתי הספינות הללו, הוא היה מגיע לאנגליה דרך ארצות הברית במהירות הגדולה ביותר.
משום מה, החליט הפקיד היפני שלא לבחור באחת משתי הספינות הללו. הוא העדיף לנתב את המכתב דרך הספינה "מנזלה" של הדואר הצרפתי, אשר תוכננה להפליג מנמל יוקוהמה ב-4 ביוני.
הפקיד היפני הדביק על צידה הקדמי של המעטפה שני בולים צרפתיים בערך נקוב כולל של 120 סנטים (בול ב-40 סנטים ובול ב-80 סנטים), שהוא התעריף של דואר צרפת למשלוח מכתב רגיל אל אנגליה. ב-3 ביוני הוא העביר את המכתב אל משרד הדואר הצרפתי ביוקוהמה.
שלב ה' – המכתב מטופל בבית הדואר הצרפתי של יוקוהמה
כאשר נמסר המכתב לידיו של פקיד הדואר הצרפתי, הוא ביטל את שני הבולים הצרפתיים באמצעות חותמת ביטול בצורת מעוין המורכב מנקודות, שבה שולב המספר המזהה 5118. בנוסף הטביע הפקיד את חותמת האותיות PD, המציינת כי עלות המשלוח שולמה במלואה עד ליעד. לצד הבולים הטביע הפקיד את חותמת התאריך "YOKOHAMA 3 JUIN 73 BAU FRANCAIS". החותמת הוטבעה ב-3 ביוני, ולמחרת בבוקר הועלה המכתב על סיפון הספינה מנזלה.
שלב ו' – המכתב מטופל על סיפון הספינה "מנזלה" (Menzaleh)
פקיד הדואר שפעל על סיפון ה"מנזלה" הטביע ב-4 ביוני את חותמת הדואר המתומנת של הספינה, על צידה האחורי של המעטפה, לצד הבולים.
הספינה הובילה את המכתב עד לנמל הונג קונג, שם הורד שק הדואר אל החוף והמתין להעלאתו לספינה אחרת.
שלב ז' – המכתב מטופל על סיפון הספינה "פיהו" (Peiho)
הספינה הצרפתית "פיהו" הפליגה ב-8 ביוני מנמל שאנגחאי שבסין לכיוון נמל מרסיי שבצרפת. בדרך עצרה הספינה במספר נמלים ואספה נוסעים ודברי דואר. במועד לא ידוע עגנה הספינה בנמל הונג קונג, והעלתה על סיפונה את שק הדואר שהכיל את מכתב בואנוויל.
פקיד הדואר שפעל על סיפונה של "פיהו", הטביע ב-14 ביוני את חותמת הדואר של הספינה, על צדה האחורי של המעטפה, מתחת לזו של "מנזלה". "פיהו" פקדה במהלך הפלגתה גם את נמלי בטאוויה (19 ביוני) ומאוריציוס (26 ביוני), ועגנה ב-21 ביולי בנמל מרסיי שבצרפת.
שלב ח' – חלקו האחרון של המסע
לאחר שהגיעה אל נמל מרסיי, הועמסה מעטפת בואנוויל על רכבת הדואר שנסעה דרך ליון ופריז לעבר נמל קאלה שבצפון צרפת. שם הועלתה המעטפה על ספינה שהובילה אותה לנמל דובר שבדרום אנגליה. בדובר הועמסה המעטפה על רכבת שהובילה אותה אל תחנת היעד, סניף הדואר של העיירה סנט אולבנס, כ-32 קילומטרים צפונית לעיר לונדון. המעטפה הגיעה לשם ב-24 ביולי 1873.
פקיד הדואר של סנט אולבנס השלים את יצירת המעטפה המוכרת לנו כיום, בהטביעו בצידה האחורי מתחת לחותמת של "פיהו" את חותמת ההגעה לעיר. החותמת הוטבעה באופן חלקי, אולם ניתן לראות בבירור את הכיתוב "Y 24/73".
סוף דבר
חמישים ושמונה יום ארך מסעה של מעטפת בואנוויל מאחוזת יאמטו שבטוקיו אל סנט אולבנס שבהרטפורדשייר. נוהלי העבודה הקפדניים שעל פיהם פעלו שירותי הדואר הרבים, הותירו את רישומם על גבי המעטפה ויצרו את המסמך הייחודי. ככל הנראה, מעטפת בואנוויל היא המעטפה המוקדמת ביותר שנשלחה על פי נוהל המעטפות הכפולות ונותרה בידינו, והיא נחשבת לאחד הפריטים הבולאיים החשובים בתולדות הדואר של יפן.
פיצוץ
שימושים
לפיצוץ מספר שימושים, העיקריים שבהם הם:
תרזה טאליין
ימי המהפכה
כבר ב-1797 החלה תרזה בהליכי גירושין מטאליין, אולם אלו עוכבו בשל כך שטאליין הצטרף למסע נפוליאון לארץ ישראל ונפל בשבי הצבא הבריטי. רק לאחר שחרורו ב-1802 הושלמו הגירושין. היא הפכה לאחת הדמויות המובילות בחיי החברה בפריז. בסלון שלה נהגו לבקר כל אנשי החברה הגבוהה של צרפת. היא הייתה ממחיות סגנון הלבוש היווני העתיק בקרב החברה הצרפתית. היא הייתה דמות מאוד צבעונית, ורכילות רבה הסתובבה עליה. סופר כי היא נהגה לרחוץ במיץ תותים כיוון האמינה שטמונות בהם סגולות ריפוי. היא הגיעה פעם לארמון טווילרי, כשהיא נתמכת בידי משרת שחור, עם שמונה טבעות ספיר ושש טבעות אצבע, צמיד זהב על כל קרסול ותשעה צמידים על כל זרוע. בהזדמנות אחרת הופיעה באופרה של פריז לבושה בשמלת משי לבנה בלי שרוולים ללא כל הלבשה תחתונה. היא ניהלה רומן ידוע לשמצה עם פול בארה, אשר בו זמנית ניהל רומן גם עם ז'וזפין. היא ילדה לבארה בן אחד, אשר מת במהלך הלידה. ידוע כי היה לה רומן קצר גם עם נפוליאון בונפרטה.
אחריתה
הפרסום הרב שלה, כמו גם המוניטין המפוקפק שלה, החלו להיות לה לזרא. באחת הפעמים כאשר ביקרה במוזיאון הלובר, נהרו כל כך הרבה אנשים לראותה עד שהיא נאלצה להימלט מהמקום. ב-1805 היא החליטה לנסות ולהתמסד מחדש ולהשיב את כבודה האבוד, ונישאה ב-22 באוגוסט של אותה שנה לפרנסואה-ז'וזף-פיליפ דה ריקט הרוזן מקרמן, שהפך ב-1804 לנסיך שימאי. היא חילקה את זמנה בין פריז לאחוזותיו של בעלה בבלגיה. היא ילדה לו שלושה ילדים. הם ניהלו חצר מכובדת, והזמינו אליה מוזיקאים רבים. היא נפטרה באחוזותיה ב-15 בינואר 1835.
הלחימה ברצועת עזה לאחר מבצע שומר החומות
ביוני 2022, מבחינת נתוני צה"ל, השנה שעברה מאז המבצע הייתה השנה השקטה ביותר בעוטף עזה ביחס לשנים שהגיעו אחרי המבצעים הקודמים שלאחר ההתנתקות, והיא התרחשה על רקע צעדים אזרחיים משמעותיים שממשלת ישראל יזמה בחודשים האחרונים. למשל, הוגדלה כמות הפועלים העזתים שעבדו בשטח ישראל.
באוגוסט 2022 פתח צה"ל במבצע עלות השחר מול ארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני כאשר חמאס לא השתתף בעימות בין הצדדים שכלל שיגור רקטות פלסטיניות לעבר ישראל, תקיפות של צה"ל ברצועה וסיכול ממוקד של בכירי הג'יהאד וכדומה. במבצע נהרגו 25 מחבלים ו-11 אזרחים בתקיפות צה"ל, ועוד 15 פלסטינים נהרגו משיגורים כושלים של הג'יהאד. בצד הישראלי לא היו הרוגים אלא פצועים בלבד.
במאי 2023 פתח צה"ל במבצע מגן וחץ, מבצע צבאי נוסף מול הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, ובו בסדרת סיכולים ממוקדים חוסלה הצמרת הצבאית של הארגון ברצועת עזה. בתקיפות צה"ל נהרגו 25 מחבלים ו-10 אזרחים. מירי הג'יהאד נהרגה אינגה אברמיאן מהרקטה ברחובות ופועל עזתי ליד שוקדה, ועוד 3–4 פלסטינים נהרגו משיגורים כושלים של רקטות.
יוני 2021
בחודש זה חלה התחממות נוספת כשלושה שבועות בלבד אחרי סיום מבצע "שומר החומות". טרור הבלונים חזר וגם תקיפות צה"ל ברצועה.
אוגוסט 2021
בחודש זה חלה התחממות נוספת הכוללת המשך טרור הבלונים, שיגור שתי רקטות מהרצועה, וגם, לראשונה מזה זמן רב, מהומות בגבול עזה-ישראל בין מתפרעים עזתים לבין כוחות צה"ל.
אפריל 2022
בחודש זה אחרי יותר מחצי שנה של שקט: חודש ירי הרקטות מעזה על רקע מבצע "שובר גלים" של צה"ל וכוחות הביטחון בשטחי יהודה ושומרון וירושלים.
חטא (דובאי)
חטא (בערבית: حتا) הוא אזור תיירות ונופש באמירות דובאי שבאיחוד האמירויות. בעבר השטח היה חלק מעומאן אך הבעלות עליו הועברה לדובאי בבסביבות 1850. חטא שוכנת מדרום-מזרח לטריטוריה הראשית של דובאי ונמצאת כ-134 ק"מ מזרחית לעיר דובאי. הוא ממוקם גבוה יחסית בהרי חג'ר, גובל בעומאן במזרח ובדרום, עם אג'מאן ממערב, ועם ראס אל-ח'ימה בצפון.
הגורם הכלכלי העיקרי של חטא הוא תיירות ומים. מבחינה היסטורית האזור הצליח לגדל תמרים; הפרות שימשו כמקור מזון, ואילו העץ שימש לחומר בניין. באזור כפר מורשת פופולרי, כולל אוסף של בתי מגורים מסורתיים הרריים משוחזרים והוא פופולרי עבור חופשות סוף שבוע, גם בקמפינג בעיקר בחודשי החורף וגם במלון חטא פורט שנמצא רק במרחק של 2.7 ק"מ מסכר חטא. סכר חטא עצמו נבנה בשנות ה-90 כדי לספק לאזור חשמל ומים והוא מקום מועדף לשיט קיאקים באיחוד האמירויות. במקביל רשות החשמל והמים של דובאי (DEWA) בונה תחנת כוח הידרואלקטרית שתאפשר שימוש בטכנולוגיה של אנרגיה שאובה, תוך שימוש ב-880 מיליון ליטר מים ופערי גובה של 300 מטר מעל סכר נמוך יותר.
חטא, שנקראה בעבר חג'ריין, הפכה חלק מדובאי בתקופת שלטונו של חשר בן מקתום לאחר שהסולטאן העומאני טורקי בן סעיד העביר את השטח לדובאי לאחר שמצא שהוא עצמו אינו מסוגל להגן עליה מפני נסיכות בוריימי (כיום חלק מעומאן), אשר התיישבה במספוט השכנה (היום חלק מהאמירות של אג'מאן). הכפר העתיק חטא כולל שני מגדלים צבאיים בולטים משנות ה-80 של המאה ה-19, מבצר מ-1896 ומסגד ג'ומה, שנבנה ב-1780 ומהווה את המבנה העתיק ביותר בחטא. בחלק המזרחי של הכפר ניתן למצוא כמה חדרי קבורה של אבות מתקופת חפית (3200-2500 לפנה"ס). מכיוון שהוא ממוקם בהרים, באופן מסורתי זה היה מעון הקיץ של משפחות מדובאי שנמלטו מהחום והלחות של החוף. מאז שנות ה-80 המוקדמות, חטא היא יעד פופולרי לחופשה בקרב יוצאי המערב ומשפחות מקומיות כאחד.
ב-8 בנובמבר 2016, הכריז מוחמד בן ראשד על תוכנית בסך 1.3 מיליארד אירו להפוך את העיר ההררית חטא ליעד תיירותי ברמה עולמית, עם למעלה מ-40 פרויקטים במגזרים כלכליים, חברתיים ותרבותיים. התכנית כללה 400 בתים לאמירתיים בחטא, שטחים ירוקים לספורט חורף ומסלול מסלול הרים.
חטא הוא ביתו של מועדון הכדורגל חטא. מאז 2009, מועצת הספורט של דובאי מתמקדת בהחייאת חטא עם פעילויות ספורט וחוץ, כגון טיולי הליכה, יוגה, חתירה, חתירה ושייט קיאקים, כדי לשייך את האזור לפעילויות כאלה.
בשל הגובה הגבוה של חטא, האקלים בו קריר בהרבה ממרכז דובאי. לחטא יש נוף וטמפרטורה צחיחה, המגיעים בקיץ ל-55 מעלות צלזיוס; עם זאת, הוא פחות לח מדובאי והרבה יותר קר בחורף.
התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם
התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם (בהולנדית: Rotterdams Philharmonisch Orkest) היא תזמורת סימפונית הולנדית שמקום מושבה הקבוע הוא ברוטרדם. היא נחשבת לתזמורת השנייה בחשיבותה בהולנד, אחרי תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית של אמסטרדם.
העשורים הראשונים
את התזמורת ייסדו מוזיקאים בשנת 1918 כ"אגודת מוזיקאים מקצועיים לטיפוח הדדי של האמנויות". לאגודה היו חברים בתשלום ותכליתה הייתה ליצור מוזיקה להנאה אישית ללא מטרת רווח. המנהל המוזיקלי הראשון היה וילם פלצר, שניהל שני בתי ספר למוזיקה ברוטרדם. אחרי פלצר מונה אלכסנדר שמולר, למשך שנתיים.
במאי 1930 התמנה אדוארד פליפסה למנצח, משרה בה החזיק עד שנת 1962. בתקופת כהונתו הממושכת, התפתח ההרכב לתזמורת מקצועית.
כשפליפסה החליף את פלצר ושמולר, הייתה התזמורת במצב גרוע, הן במובן הכספי והן האמנותי. פליפסה ניחן בכישורי ניהול ובחזון מוזיקלי. הוא ייסד "קרן כלים" לגיוס מימון לכלי נגינה חדשים ושאר צרכים, והתזמורת קנתה לה שם הודות להתייחסותה המיוחדת למוזיקה בת זמננו. היא שילבה ברפרטואר שלה יצירות של מלחינים הולנדיים כמו יוהאן וחנאר, וילם פייפר ואלפונס דיפנברוק. בשנת 1935 נבנה אולם דולן, אולם קונצרטים בן 1300 מושבים, והתזמורת באה על גמולה בגידול במספר המאזינים. כשמועצת העיר רוטרדם החלה לתמוך בתזמורת, נראו בעיותיה כדבר שבעבר.
התזמורת במלחמה
ב-7 במאי 1940 ניגנה התזמורת קונצרט של יצירות ברוך וסטרווינסקי לחגוג את העשור הראשון של פליפס כמנצח. ביוני 1940 תכננה עיריית רוטרדם לחגוג את יום הולדתה השש-מאות והפילהרמונית של רוטרדם הכינה תוכנית מיוחדת. אלא שקודם לכן, ב-14 במאי, הפציצה גרמניה הנאצית את רוטרדם והרסה אותה כמעט לחלוטין. בפעולה זו החל הכיבוש הנאצי של הולנד, שנמשך עד לסיום מלחמת העולם השנייה. אולם הקונצרטים נהרס ויחד איתו גם מבנה החזרות, שהכיל את רוב הספרייה המוזיקלית ואת כל כלי הנגינה של התזמורת.
על אף הבעיות, הסתיימה עונת התזמורת לפי התוכנית, הודות לכמה תזמורות הולנדיות אחרות, שהקדישו קונצרטים לגיוס כספים ועזרו בציוד ובתווים. ה-Koninginnekerk, אחת הכנסיות הבודדות שיצאו בשלום מן ההפצצה, הייתה לאולם הקונצרטים החדש של התזמורת.
חוקי הקולטורקאמר (לשכת התרבות), ארגון שנועד לפקח על האמנויות בהולנד הכבושה, החמירו מאוד בהגבלות ובאפליה שהטילו. הם חייבו את התזמורות להורות לנגנים להצטרף כחברים ללשכת התרבות ולפטר את הנגנים היהודים ואסרו על השמעת יצירות של מלחינים יהודים, כמו גם על מוזיקה ממדינות שהיו במלחמה עם גרמניה הנאצית.
מעמד בינלאומי
אחרי המלחמה לא היה לתזמורת משכן קבוע עד שאולם קונצרטים חדש, שגם הוא נקרא ה"דולן", נבנה בשנת 1966. מבחינה אקוסטית הוא נחשב לאחד מאולמות הקונצרטים המודרניים המעולים בעולם.