cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מתקפת הטרור בסיני (2004)
בעקבות המתקפה
לאחר המתקפה, הפנו רבים מהעדים לפיגוע תלונות אודות אופן ההתנהלות של הרשויות המצריות כלפי הפצועים בפיגוע, אשר תואר כחסר יוזמה ואף כגס. בין היתר, נטען כי גורמי הביטחון המצרים לא פעלו במהירות הנדרשת על מנת לסייע לנפגעים, ואף מנעו מחברים ומקרובי המשפחה של הפצועים בפיגוע להגיע לאזור על מנת לסייע. בסופו של דבר, במהלך שעות הבוקר הגיעו לחוף אוטובוסים מישראל ואספו את הנופשים חזרה לישראל.
בעקבות המתקפה, מספר נפגעים ישראלים אשר שהו במלון הילטון טאבה באותה עת, הגישו תביעת נזיקין כנגד רשת הילטון העולמית, אשר מלון הילטון טאבה נמצא בבעלותה. לאחר שנים של דיונים תביעתם נדחתה בבית המשפט המחוזי בתל אביב בשנת 2012. לאחר מכן הגישו נציגי המשפחות ערעור לבית המשפט העליון אשר דחה ב-2015 את התביעה בטענה כי אין באחריות המלון להחזיק צבא פרטי וכי אחריות האבטחה היא על המדינה המארחת.
חרף הניסיון המצרי להבטיח כי פעולות אלו, אשר פגעו הן במעמדה הבינלאומי של מצרים, והן בהכנסותיה מתיירות ברחבי חצי האי סיני, לא ישנו בעתיד, הרי שבמהלך השנים הבאות אירעו מספר אירועי טרור דומים ברחבי חצי האי סיני, ביניהם מתקפת הטרור בשארם א-שייח' בחודש יולי 2005, ומתקפת הטרור בדהב בשנת 2006. אירועים אלו חיזקו את התחושה הרווחת בקרב ישראלים רבים, לפיה חצי האי סיני אינו עוד מקום רוגע ומפלט מטרדות היום יום, אלא אזור המהווה סכנה ברורה ומיידית לישראלים השוכנים בו, תחושה שתרמה לצניחה המשמעותית במספר התיירים הישראלים אשר נסעו לסיני בשנים הבאות.
הנצחה
ביישוב רקפת בגליל התחתון במועצה אזורית משגב הונצח ליאור ניב בן ה-3 שנרצח בפיגוע בקריאת שמו של פעוטון ביישוב בשם "פעוטון ליאור" על שמו. שלט הנצחה מוצב בכניסה לפעוטון מחוץ לשער במרכז גני הילדים של היישוב וליד המרכז הקהילתי.
היסטוריה של קרין
ההיסטוריה של קרין עוסקת בהיסטוריה של עולם קרין שבו מתרחשים המאורעות שבספרי הפנטזיה האפית רומח הדרקון. ההיסטוריה מתחלקת לשני חלקים: לפני החורבן (לפנה"ח, Prae Cataclius, PC) ואחרי החורבן (אחה"ח, Alt Cataclius, AC). אולם, לאחר מלחמת הכאוס, החלו מלומדים ואנשים בקרין לאפס את הספירה של אחה"ח, ולספור לחורבן השני (לחורה"ש, Secundus Cataclius, SC). את רוב האירועים עד למלחמת הכאוס, תיעד אסטינוס ברשומותיו, אך לאחר החורבן, נעלם בנסיבות מסתוריות ומשרתו, ברטראם ממסדר האסתטיקנים המשיך לכתוב את היסטורית העולם.
ההיסטוריה של קרין, בראייתה המורחבת יותר, נחלקת לעידנים אלו:
עידן הבריאה
עידן הבריאה הוא שחר העולם, העידן בו האלים הגיעו והחלו בבריאת העולם והגזעים לאכלס אותם בו. העידן הזה משתרע על מספר לא ידוע של שנים, היות שמידע על עידן זה נובע בעיקר מבלדות ושירי-עם של הגזעים בעידן האור. רוב בלדות אלו נערכו על ידי הפייטן הסילבנסטי, קה-ואלין סות, במגילת חיי השיר. עותק של מגילה זו הוצג בפני אסטינוס בסמוך לסופו של עידן האור והתווסף לספריית העידנים הגדולה.
עידן החלומות
עידן החלומות הוא העידן השני המתרחש בין 9000 עד 1000 לפנה"ח. הוא נחלק ל-2 תקופות עיקריות.
עידן הכינון
9000 עד 5000 לפנה"ח. בעידן זה, הגזעים הראשונים בחרו את מולדתם והחלו לבנות את אומותיהם.
העמים בוחרים מולדות (8500–9000 לפנה"ח): העוגים, ראשונים להתעורר, תובעים את ההרים. האלפים נסוגים אל היערות, בחפשם אחר הרמוניה בחבּקם את הטבע. בחיקם של בני-האנוש נופלים המישורים, שם הם הופכים פראים כיסודות אליהם הם נחשפים. מולדת התרבות (5000–8500 לפנה"ח): עוגים משעבדים את בני האנוש לבנות את אומתם העוצמתית, ובכך משליטים סדר. ממקום מחבואם הבטוח ביערות, האלפים מביטים בזהירות בעליית אומת העוגים ועובדים להגן על עצמם נגד פלישות עתידיות של העוגים. חביבי ריאורקס (8700 לפנה"ח): ריאורקס מהלך בין בני-האדם, אוסף לצידו את אלו המלאים ברוח היצירה. הוא מביאם לארץ צפונית לעזור לו במשימתו בעודו מנחיל להם את ידע אומנותו. כפירתו של איגריין (5980–6320 לפנה"ח): העוג איגריין אינו שוחט עבד אשר לא ציית לפקודות והציל את חיי בתו של איגריין. איגריין לומד חמלה מהי, ועבדיו גומלים לו בנאמנותם. כאשר עוגים אחרים שומעים על חמלתו של איגריין, הם מכריזים עליו ועל בני ביתו כבוגדים, מאלצים את איגריין וחסידיו להימלט על נפשותיהם. בני האירדא, כפי שאיגריין וחסידיו מחליטים לקרוא לעצמם, מוצאים מקלט באי רחוק שם הם חיים בשלווה. שקיעת העוגים (5000–6000 לפנה"ח): בעוד העוגים ממשיכים לדבוק ברשעותם, הם נופלים טרף לניוונם שלהם. עוד ועוד צאצאי עוגים נולדים ללא היופי או הכוח של הוריהם, כאשר הם משקפים כלפי חוץ את טבעם הפנימי הכעור. עבדים אנושים מתקוממים נגדם, ומפילים את עריצותם של אדוניהם. בעוד הרבה עוגים נשחטים, עריהם נהרסות עד היסוד, ותרבות העוגים נופלת. עליית האלפים (5000 לפנה"ח): בעוד תרבות העוגים שוקעת ובני-האנוש חוזרים לפראותם, האלפים מחפשים לבנות את תרבותם שלהם. וכך מסתיים עידן הכינון ומתחיל עידן האור.
עידן האור
5000 עד 1000 לפנה"ח. עידן זה מסמל את עליית האומות שהיו קיימות במשך אלפי שנים מכינון אומות האלפים והגמדים ועד לעליית אימפריית ארגות.
עידן העזוז
שליטת הכמורה האיסטרית (20–80 לפנה"ח): איסטר היא כעת מרכזה של הדת. כל היבטי החיים והאמונות מצריכות את אישורה של הכהונה. מעמדם של אנשי הכמורה של איסטר עולה; מכשפים ניצודים ונחשבים ככופרים. רוב הכוהנים מאבדים יכולתם הקסומה, ומאשימים את האלים על אובדנם. (943-883 ע"א) נקודת האל-חזור (40 לפנה"ח): המלך-הכוהן מתכנן את הפיכתו לאל. (923 ע"א) המצור על הכישוף/הקרבות האבודים (19 לפנה"ח): מפחד ומקנא בקסם שאינו יכול להבין, המלך-הכוהן מפציר באנשי קרין להטיל מצור על צריחי הכישוף הנעלה. שני צריחים מובסים מיד. בהעדיפם להפסיד את הצריחים לעמי-הארצות, מכשפי הכישוף הנעלה מחליטים להשמיד שניים מן הצריחים (צריחי הארץ הטובה בלוסארקום ובעיר האבן דלתיגות) וגורמים להתפרצות של כישוף נורא. הצריח בלוסארקום נחרב והעיר בדלתיגות הופכת לאזור מוכה קרינת קסם ומוטציות. המלך-הכוהן מפחד מהכוח שיתפרץ אם כל חמשת הצריחים יושמדו ומעניק גלות למכשפים אל צריח הכישוף הנעלה בוּוֵירֶת (המבודד מבין החמישה) אם ימסרו את שני הצריחים הנוספים (בפלנתאס ואיסטר) בשלמותם לכהונה. מסדרי הכישוף הנעלה מסכימים באי-רצון. המלך-הכוהן עובר לצריח הכישוף באיסטר ותובע אותו לעצמו. מגדל פלנתאס מקולל על ידי קוסם גלימות שחורות בשם אַנְדְרָאס רָנוֹךְ, שיישאר סגור עד לבואו של אדון העבר וההווה. (944 ע"א) צו המחשבות הנשלטות (6 לפנה"ח): המלך-הכוהן מכריז על מחשבות זדוניות כשוות למעשים זדוניים. כוהנים משתמשים במכשפים עריקים כדי לקרוא את מחשבותיהם של אנשים. (957 ע"א) שלושה-עשר אותות (1 לפנה"ח): המלך-הכוהן מנסה להעלות את עצמו לדרגת אל, אפילו אף מעל האלים עצמם. בזעמם, האלים שולחים שלושה עשר אותות כדי להזהיר את העם שנחרץ גורלו. (962 ע"א) ליל האבדון והיעלמות האלים: שלושה-עשר יום לפני החורבן, אלפי כוהנים נעלמו. רק כוהנים של אמונה טהורה נלקחים; אלו שלא היו נאמנים לאלים נשארים. בספר "the cataclysm" (שלא תורגם לעברית, "החורבן") נאמר שהם הועברו למקום מבטחים על גבי קשת זוהרת. אף על פי שכוהני כל הדתות והנטיות נעלמו, רוב אלו אשר סגדו לאלי הזדון והאיזון כבר נרצחו קודם לכן על ידי סוכניו של המלך-הכוהן. כאשר נעלם קסמם של הכוהנים, רבים מאמינים כי האלים עצמם נטשו את קרין. מעידתו של לורד סות': ללורד סות', אביר מסדר הוורד, ניתנת ההזדמנות על ידי האלים לכפר על פשעיו ולעזור למין האנושי (ושאר הגזעים). אולם, דרכו תועה והוא מפותה על ידי מחמאות ממשרתי מלכת האופל ומסעו נכשל. החורבן מכה וסות' מקולל להיות אביר מוות.
החורבן (0 לפנה"ח): ביום השלושה-עשר למועד יוּל, היום שלישי של השנה החדשה, השמים בוערים, והר אש משוגר מהרקיע אל איסטר. ההתנגשות גורמת לאיסטר לשקוע למעמקים וליצור את ים הדם (של איסטר, כפי שיכונה בהמשך השנים). ארגות נקרעת משאר היבשת ויוצרת שני איים גדולים (צפון ודרום ארגות). מים נשפכים אל מרכז אנסאלון ויוצרים את הים החדש ומכווצים את שטח היבשתי והמישורים של היבשת. בדרום, האדמה עולה וגובה פני הים יורד. עיר הנמל של טַרְסִיס, הנותרת ללא פגע, כעת שוכנת הרחק הרחק מן הים במישורי האבק. המים עוטפים את רוב ארץ באליפור; מה שנשאר הוא שממה גדולה, שאותה הקנדרים נוטשים. תוראדין הופכת לזָ'קָאר. (963 ע"א)
עידן הייאוש
עידן הייאוש חל בין 1 אחה"ח ועד 383 אחה"ח, מלחמת הכאוס, החורבן השני. תקופה זו, התקופה שלאחר החורבן נחלקת לשתי תקופות משנה נפרדות ונבדלות: תקופת האפילה (331-1 אחה"ח) ותקופת הדרקונים (383-331 אחה"ח). האירוע המחלק את העידן לשתי תקופות אלו הוא הזמן בו מלכת האופל כינסה את דרקוניה והמליכה את שרי-הדרקונים הראשונים.
תקופת החשיכה
שנות הצללים (300-1 אחה"ח): ימי החושך. אבירי סולאמניה נרדפים ונשפטים. תנועת המבקשים נבנית. מלכת האופל מגלה את איסטר (140-3 אחה"ח): טאקיזיס מגלה את מקדש איסטר, המקדש המרכזי של האומה הקדם-חורבנית בהריסות העיר בקרקעיתו של ים הדם. היא מביאה אותו אל השאול, מתכוונת להשתמש בו ככלי אל חזרתה העתידית לשלטון. מלחמת שער-הגמדים (39 אחה"ח): בני-אדם וגמדי גבעות דורשים כניסה לתורבאדין וגישה למקורות המזון שלה. פיסטנדנטילוס (רייסטלין מאז'ר בתקופת זמן חלופית), קוסם רב-עוצמה ומרושע, מנהיג צבא בראשות הגנרל פֶרַאגָאס (קרמון מאז'ר) שבו חברים גם מנהיג בני-האדם, צל-ליל ומנהיג הגמדים, רֶגְהָר כור-אש (סבו של חלמיש כור-אש). פיסטנדנטילוס מטיל לחשים כדי להרוס את צבאות ומצודת זַהְמָאן, שכעת נקראת מצודת הגולגולת. הוא ניסה לפתוח בעזרת כוהן גלימות לבנות, דֵנוּבִּיס (קריסניה), שער אל השאול כדי לקרוא תיגר על מלכת האופל. הוא נכשל. מקבת כַארַאס: מקבת הכבוד נלקחת מתורבאדין על ידי גמד ושמו כאראס, גיבור ממלחמת שער-הגמדים. נבואה אומרת שמנהיג אמיתי וצודק יום יבוא ויתבע את המקבת לעצמו ויאחד את הגמדים בני-החורין. מאז מקבת הכבוד נקראת מקבת כאראס. נטיעת האבן (141 אחה"ח): טאקיזיס לוקחת את אבן הרֹאשה של מקדש איסטר אל שממת נֵרָאקָה, שם היא תשתמש בה כשער מתוך ואל השאול. הדרקונים נעורים (152-142 אחה"ח): במשך עשר שנים, מלכת האופל נודדת בארצות בתחפושת, מעירה את דרקוני הזדון ומכינה אותם לתוכניותיה. היא חוזרת לנראקה, ומשם לשאול לאסוף את כוחותיה. בֶּרֶם מוצא את האבן (157 אחה"ח): אבן הראשה של מקדש איסטר מתגלית לנווד בשם ברם. הוא חומד ושולף לעצמו מספר אבני-חן מתוכה. תוך כדי כך, הוא רב עם אחותו, גֶ'סְלָה, וגורם למותה. אבן-חן ירוקה מתקבעת לתוך חזהו, ומעניקה לו חיי נצח. הולדת הגיבור הראשון (203 אחה"ח): חלמיש כור-אש נולד בבית-גבע. השער נחסם (210 אחה"ח): היות שברם לקח מאבני-החן של אבן-הראשה במקדש איסטר, טאקיזיס אינה יכולה להשתמש בו יותר כשער. הולדת הגיבור השני (249 אחה"ח): תנתאלאס, תניס חצי-אלף, נולד כבן-כלאיים לאמו האלפית, אחייניתו של דובר השמשות שנאנסה על ידי פראים בני-אדם. גילתנאס נולד ב-9 שנים קודם לכן, ולאורנה כ-22 שנה לאחר מכן. גניבת הביצים (287 אחה"ח): דרקוני הצבע גונבים את ביציהם של אחיהם, דרקוני הטוב ומחביאים אותם בהרים הידועים כאדוני האבדון. השבועה (296 אחה"ח): טאקיזיס מעירה את הדרקונים הטובים, ומאיימת למחוץ את ביצי ילדיהם אלא אם כן הם ידירו עצמם מהמלחמה הממשמשת ובאה. כאשר הם נודרים לא להתערב, טאקיזיס מבטיחה להחזיר את ביציהם ברגע שהמלחמה תסתיים. סוכני הרוע (320-300 אחה"ח): שליחיה של טאקיזיס מחפשים אחר ברם אך ללא הצלחה. מלכת האופל זקוקה לאיש-הנצח להשלים את אבן-הראשה, אשר יאפשר לה שוב להלך על פני אדמת קרין.
תקופת הדרקונים
דרקוני הזדון מתרכזים/שרי-הדרקונים ממונים (340-332 אחה"ח): בהוראותיה של מלכת האופל, דרקוני הזדון כורתים ברית עם העוגים ואנשי זדון אחרים אשר יהווּ מפקדיהם. מפקדים עליונים אלו הוכיחו עצמם כנכונים לענות לא רק את אויביהם, כי אם את כוחותיהם שלהם בנוסף. אלו יהיו שרי הדרקונים. נראקה משחיתה את סביבתה (337 אחה"ח):רוע מאבן הראשה מושך אליו יצורים מרושעים מהממלכות השכנות. העיר סַאנְקְשֵיין (סנקטיון בחלק מהתרגומים), לא הרחק מנראקה, נעשית בסיס המבצעים, בעוד עמי הרוע של ישימון המזרח משמשים ככוחות עתודה. מנחת שרי-הדרקונים (341 אחה"ח): ברית מוצעת לאומות העוגים קֶרְן ובְּלוֹד ולממלכות האנוש של ארץ כּוּר, ואיי שודדי-הים. כולם מסכימים מאשר להיות מושמדים. הדרגונים נוצרים (342 אחה"ח): כוהני טאקיזיס ומכשפי הגלימות השחורות משחיתים את הביצים השבויות של דרקוני הטוב וכך נוצרים הדרגונים. תחילה הגיחו הבַּאז (מדרקוני הפליז) והקַאפָּאק (נחושת), ולאחר מכן הבּוֹזָאק (ארד), הסִיבָאק (כסף) והאוֹרַאק (זהב). הדרגונים, כפי שנקראו, נקראו לחטיבות שונות של צבאות הדרקונים כאשר אחרים נשלחו למצוא את איש עם אבן-החן הירוקה (כפי שבֶּרֶם, אשר לקח את אבן-החן מאבן הראש, החל להיקרא). הזדון מכנס את כוחותיו (347-343 אחה"ח): צבאות של משספי-גרונות, עוגים, גובלינים והובגובלינים מתאמנים כדי לשרת את צבאות מלכת האופל. אלימות בין בני ברית הללו מסננת את החלשים החוצה - רק החזקים, הכוחניים והאלימים ביותר מגויסים. מסע חבורת הגיבורים (346 אחה"ח): חבורת הרפתקנים הידועים כחבורת גיבורי פונדק הבית האחרון מחליטים לצאת למסעות נפרדים, מחפשים אחר סימנים לאלים האבודים.
חרבא דמשה
חרבא דמשה (השם הוא בארמית, פירושו: "חרבו של משה") הוא חיבור מאגי קדום המשתייך לתחום הקבלה המעשית, שתאריך יצירתו אינו ידוע, ומשתרע מתחילת המאה הראשונה לספירה, ועד סוף האלף.
הספר מכונה "חרבא דמשה", ככל הנראה על שם פתיחתו "ארבעה מלאכים ממונים על החרב... וכל אותם השרים ליזקק למשה בן עמרם וכו'", כאשר טקס חרב מאגי זה ממשיך לשמש (לפחות חלקית) במהלך הספר. הספר מכיל רשימה של טקסים או שמות קדושים שעל האדם לומר על מנת לגרום לדבר מה (לדוגמה - "להוציא איש מן האסורים"), והוא החיבור המאגי הגדול ביותר שנשתייר לנו מתקופה זו.
אזכורו הראשון הידוע לנו הוא באיגרת רב האי גאון לחכמי קירואן בענייני כשפים: "והנוסחים שראיתם הרוצה לעשות כך וכך יעשה כך וכך, הרבה מאד יש אצלנו מזאת כאשר נקרא ספר הישר ואשר נקרא חרבא דמשה אשר תחלתה ארבעה מלאכים ממונים על החרב, כי יש בה גבהות ונפלאות ובספר הנקרא רזא רבה חוץ מן המחותכות והפרטים שאין להם קץ ולא מספר, והרבה יגעו והוציאו שנותיהן ולא מצאו אמתה לדבר."
החיבור נדפס לראשונה ב-1896 על ידי משה גסטר, ואילו בתשנ"ז-1997 יצאה לאור מהדורה מדעית חדשה על ידי יובל הררי, הכוללת בתוכה גם מחקר על הספר, ומתבססת על כתב יד הקדום בכ-200–300 שנה מכתב היד עליו התבסס גסטר.
Use Your Illusion I
Use Your Illusion I (בתרגום מאנגלית: השתמש באשליה שלך) הוא אלבום האולפן השלישי של להקת ההארד רוק האמריקאית Guns N' Roses. האלבום יצא לאור ב-17 בספטמבר 1991 - יחד עם האלבום המקביל לו בשמו, Use Your Illusion II. שני האלבומים יצאו בזמן שהלהקה קיימה את סיבוב ההופעות Use Your Illusion Tour. האלבום התמקם במקום השני במצעד האלבומים של מגזין בילבורד ומכר כ-685,000 עותקים בשבוע הראשון שיצא, לעומת אלבומו המשלים שמכר כ-770,000 עותקים. בסך הכל מכר שני האלבומים כ-7 מיליון עותקים כל אחד ולשניהם הוענקו 7 תוארי "אלבום פלטינה", על-פי RIAA. האלבום היה מועמד לפרס גראמי על "אלבום ההארד רוק הטוב יותר", בשנת 1992.
רקע
צמד אלבומי Use Your Illusion הציגו נקודת מפנה בצליליה של להקת Guns N' Roses. למרות שלא נחסרו ממנו צלילי הרוק הכבד הידועים מאלבום הבכורה, Appetite for Destruction, הצליח Use Your Illusion I לייצר כותרת חדשה ובוגרת יותר ללהקה, עם שילוב אלמנטים של בלוז, מוזיקה קלאסית והבי מטאל. שילוב אלמנטים אלו בא לידי ביטוי בשימוש בפסנתר במספר שירים באלבום - בהובלת הסולן אקסל רוז והקלידן דיזי ריד, ביניהם "November Rain" ו-"Don't Cry".
נקודת מפנה נוספת שהוצגה באלבום, אופיינה בצלילי התופים השונים מאלבומיה הקודמים של הלהקה - בעקבות החלפת המתופף סטיבן אדלר, אשר התמודד עם התמכרותו הקשה להירואין, ב-מאט סורום. מספר שירים באלבום נכתבו עוד בימיה המוקדמים של הלהקה, אך לא נכללו באלבום הבכורה Appetite for Destruction (עם זאת, הם הופיעו באלבום בוטלג בשם "Rumbo Tapes"). שינוי נוסף המוצג באלבום מתאפיין בשירים ארוכים יותר, כדוגמת בלדת הרוק November Rain - אשר אורכה מגיע כמעט ל-10 דקות, והשיר Coma שאורכו קצת יותר מ-10 דקות.
פריץ פיליפס
פרדריק ז'אק "פריץ" פיליפס (בהולנדית: Frederik Jacques (Frits) Philips; 16 באפריל 1905 – 5 בדצמבר 2005) היה איש עסקים הולנדי ממוצא יהודי, יושב הראש הרביעי של מועצת המנהלים של חברת האלקטרוניקה ההולנדית "פיליפס", שנוסדה על ידי דודו ואביו. בשנת 1996 הוכרז כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם בזכות מעשיו, שהביאו להצלת 382 יהודים בתקופת הכיבוש הנאצי של הולנד במהלך מלחמת העולם השנייה.
לפני מלחמת העולם השנייה
פריץ פיליפס נולד בעיר איינדהובן שבדרום הולנד, כבנו היחיד של היזם היהודי-הולנדי, אנטון פיליפס, ואשתו הנרייטֶה אנה פיליפס. אביו היה אחד המייסדים של חברת פיליפס ב-1912 והם שולבו בעסק המשפחתי. לפריץ הייתה אחות גדולה בשם אנֶטְיֶה ואחות צעירה בשם יֶטי. סבו פרדריק פיליפס היה בן דוד של קרל מרקס.
בשנת 1923 החל פיליפס את לימודיו באוניברסיטת דלפט למדעי הטכנולוגיה; הוא קיבל תואר מהנדס בהנדסת מכונות בשנת 1929. הוא נכנס לקבוצת אוקספורד בשנת 1934, קבוצה נוצרית שהייתה המבשרת של המוסר מחדש של החימוש (MRA) ויוזמות השינוי (IofC).
קבוצת אוקספורד הייתה מקור השראה לכל ימי חייו לו ולאשתו. ב-4 ביולי 1929 בהאג, הוא נשא לאישה את סילביה ון לֶנֶפּ (האג, 16 בדצמבר 1905 - איינדהובן, 29 באוגוסט 1992), בתו של יונקהיר ון לנפ (ויסבאדן, 3 באוקטובר 1876 - האג, 13 בספטמבר 1951) ואשתו דיחנה יעקובה מייר (בת בטאוויה, 28 במרץ 1883). לזוג נולדו שבעה ילדים: דיחנה הינטסן-פיליפס (14 בספטמבר 1930), אנטון פרדריק (12 במרץ 1932, שהתחתן עם שרלוט דניאל ונולדו לו פריץ והיינקה), אנה יֶטי (אנייט) פיליפס-קמבל (14 באוקטובר 1936), סילביה פיליפס-ואן ורקהובן (6 בדצמבר 1936 - 13 ביוני 1988), וורנר (3 באוגוסט 1938 שהתחתן עם נל דה כראף), פריץ (שהתחתן עם מריה כריסטינה בוסארט, (3 באוקטובר 1969) עם הבן אנטון) ומריה.
ב-18 באוקטובר 1935 מונה לסגן מנהל וחבר מועצת המנהלים של פיליפס.
בזמן מלחמת העולם השנייה
אביו, אנטון פיליפס, אחיינו הצעיר פרנס אוטן, ואנשים נוספים ממשפחת פיליפס ברחו מהולנד לארצות הברית ב-1940, וזאת בעקבות הידיעות על הפלישה הנאצית הצפויה כחלק ממלחמת העולם השנייה תוך שהם לוקחים את הונה של החברה. פריץ פיליפס נשאר בהולנד, ויחד אתם הצליח לשמור על החברה כעסק חי בזמן המלחמה.
הגרמנים דרשו מהחברה לשתף פעולה בייצור מלחמתי, וסירובו של פריץ עלה לו בהלאמתה על ידי שלטון הכיבוש, אולם הוא נשאר מנהלה. לאחר שגילה כי יוכל להציל חלק מעובדיו היהודיים, פתח פריץ שתי מחלקות מיוחדות (בהילברסום ובאיינדהובן) עבורם שמנו בסך הכול 120 איש והוצגו כלפי הגרמני כחלק מהותי מהמאמץ המלחמתי שלהם. ב-1942, בעקבות חששותיו מהעברת היהודים למחנות ריכוז, ריכז פיליפס את העובדים היהודים באיינדהובן, גייס סכום כסף ניכר ממשפחתו עבור אשרות יציאה לדרום אמריקה אולם לא הצליח להשיגן. נוסף על עובדיו סייע פריץ גם למשפחותיהם במציאת מחסה על ידי המחתרת ההולנדית.
המפעל באיינדהובן הופצץ על ידי בעלות הברית בדצמבר 1942, וחודש לאחר מכן הוקם מחנה הריכוז פיכט צפונית לה. פריץ הצליח להקים במחנה מפעל בשם "פיליפס קומנדו", שבו הועסקו 3000 עובדים, שליש מהם יהודים מהמחנה.
מ-30 במאי ועד ה-20 בספטמבר 1943, פיליפס הוחזק במחנה הריכוז פיכט בשל שביתה במפעל פיליפס שהוקם שם כנגד גירוש חיילים הולנדיים לגרמניה. לאחר השחרור, גילה כי חלק מהעובדים הועברו למחנות בגרמניה והורה לעובדים הנותרים לחבל בתוצרת המפעל. פריץ המשיך לתמוך בעובדים שנותרו ובבני משפחותיהם וכן הצליח להקל על מצבם של חלק מהמגורשים ולהצילם מהשמדה באושוויץ. באמצעות העסקתם בחברת 'טלפונקן' שהיו לה מפעלים באושוויץ, והעברתם למחנה רייכנבך.
ביולי 1944 נאלץ פריץ לברוח על מנת להימנע ממעצר על ידי הגרמנים שבתגובה עצרו את אשתו למשך שישה ימים. הוא הצליח להסתתר בעזרת המחתרת ההולנדית עד לשחרור איינדהובן בספטמבר. לאחר השחרור, חזרו כמחצית מהעובדים היהודיים שהעסיק והוא שילם את שכרם ברציפות גם על התקופה בה נאלצו להסתתר או לשהות באושוויץ.
בסך הכול הציל פיליפס את חייהם של 382 יהודים וב-1996 הוא הוכר על ידי יד ושם כאחד מחסידי אומות העולם על מעשיו.
בין הניצולים היה הפרופסור ראובן ויסקופר.
לאחר מלחמת העולם השנייה
התעופה העסקית האירופית התפתחה עם בנייתה מחדש של היבשת לאחר תום מלחמת העולם השנייה. כשהיא מסתייעת, בין השאר, בהוכחה ליכולות התעופה במלחמה ובזמינותם של מטוסים, צוותים ושדות תעופה צבאיים לשעבר. המנהלים של החברה ראו את הפוטנציאל באמצעי תחבורה אלה, העשויים להקל על ביקורים במרכזי הייצור והניהול של החברה, מה שהביא להקמת מחלקות הטיסה של החברה. כיו"ר של אחד התאגידים המתפתחים באירופה, פיליפס היה בין הראשונים להקים מחלקת טיסות עם רכישת Beechcraft Super G18 (תחת השם PH-LPS) והקמת Philips Vliegdienst.
בשנת 1961 החליף את פרנס אוטן כנשיא החברה. הוא כיהן בתפקיד זה במשך עשר שנים; בשנת 1971 הוא הוחלף על ידי הנק ון רימסדייק.
במהלך השנים מחלקת הטיסה גדלה וכללה Dassault Falcon, Fokker F27s ו-Beechcraft King Airs. כתוצאה מהערכת החשיבות הגוברת והפוטנציאל של התעופה הארגונית הקים פריץ פיליפס את ארגון התעופה הבינלאומי העסקית (אירופה) בשנת 1977. שנוסד באיינדהובן, על ידי 12 חברים מייסדים, הארגון גדל במהלך השנים ל-EBAA (ארגון התעופה העסקית האירופי) המארגן את כנס התעופה העסקית האירופי השני (EBACE) בז'נבה.
בנוסף תרם פריץ להקמת בניין הטרמינל האזרחי ונמל התעופה באיינדהובן.
בשנת 1966, כאשר חגגה החברה את יום הולדתה ה-75, תרם פיליפס מרכז חינוכי למדע ולטכנולוגיה בשם אוולון לעיריית איינדהובן. ב-1989 סגרה העירייה את המקום לציבור הרחב והפכה אותו למרכז כנסים, דבר שפריץ התחרט עליו, ובשנים האחרונות לחייו הוא ניסה לעורר עניין בהחזרת האוולון לשימוש ציבורי.
ב-1986 השיק פריץ פיליפס את קבוצת המנהלים האירופאיים, היפנים והאמריקאים (CRT). כתוצאה מחרדתו מהחדירה היפנית לשווקים המערביים וחששו הגובר ממלחמת סחר, הוא ראה את הצורך בבניית אמון בין המנהלים הבינלאומיים ובאחריות עסקית כלפי החברה. העקרונות של CRT לעסקים פורסמו ב-1994, תוך שילוב מושגים מערביים (כבוד האדם ...) ויפנים (kyosei, המתפרשים כ"חיים ועובדים יחד למען הכלל"). קוד בינלאומי של פרקטיקות טובות שנכתב על ידי תעשיינים בכירים מרקע כה מגוון נשאר עד היום כיוצא דופן. הוא הוצג לפסגה החברתית של האו"ם בקופנהגן ב-1994. מאז ועד היום הוא הפך למסמך סטנדרטי, שתורגם ל-12 שפות, ומשמש בסיס להערכות אתיות פנימיות של חברות בינלאומיות כמו ניסאן מוטורס.
יום ההולדת המאה שלו בשנת 2005 נחגג בקנה מידה גדול בעיר מגוריו איינדהובן, אשר שמה היה Frits Philips Stad (עיר פריץ פיליפס) לרגל האירוע. העיר טבעה מטבע מיוחד הנושא את הכינוי "Fritske". האירוע השנתי ליכיאסרוטה כיבד אותו באותה שנה על ידי הצבת תמונה מוארת שלו לאורך המסלול.
גם בגיל 100 ביקר פיליפס לעיתים קרובות במשחקי כדורגל ביתיים של פ.ס.וו. איינדהובן. הוא לא השתמש בתא הכבוד של האצטדיון אלא ישב כחלק מהקהל - ביציע 4, שורה 22, מושב 43. הנהלת פ.ס.וו. הודיעה כי המושב הזה יישאר ריק כאנדרטה לתומך הנאמן שלה. בלילה שבו מת, אוהדי הקבוצה עשו מחווה של דקה של שתיקה עבור "מר פריץ" שלהם לפני המשחק מול פנרבחצ'ה.
ב-5 בדצמבר 2005, בגיל 100, מת פיליפס מסיבוכים כתוצאה מנפילה שעבר בנובמבר.
פרסים, תוארי כבוד והנצחה
פריץ פיליפס קיבל תוארי כבוד רבים ופרסים רבים במהלך חייו: בנוסף קיבל גם תוארי כבוד במדינות רבות, כולל יפן, ספרד, דנמרק וסין.
חלק גדול של אוסף האמנות הגדול המפורסם שנאסף על ידי מר וגברת פיליפס נמכר במכירה פומבית ב-5-4 בדצמבר 2006 על ידי סותבי'ס באוולון בעיר איינדהובן. קטלוג המכרזים כלל הקדמה בשם "זכרונות של אבי" מאת דיכנה הינטזן-פיליפס, בתו הבכורה של פריץ פיליפס. האוסף הוא תוצר של איסוף יצירות האמנות ושל הידידות האישית שפריץ שמר עם הציירים ההולנדים סיירק שרדר, קייס בול והנרי בול. המכירה גייסה בסופו של דבר 5.7 מיליון יורו.
ריימונד אודיירנו
ריימונד תומאס אודיירנו (באנגלית: Raymond Thomas "Ray" Odierno; 8 בספטמבר 1954 – 8 באוקטובר 2021) היה גנרל אמריקאי, שירת כראש מטה צבא ארצות הברית.
ביוגרפיה
אודיירנו גדל בעיירה רוקוויי שבניו ג'רזי. הוא החל את דרכו בצבא ארצות הברית עם הירשמו למכללה הצבאית באקדמיה הצבאית ווסט פוינט. בשנת 1976 סיים את לימודיו, הוסמך כקצין והתגייס לצבא. אודיירנו עבר הכשרה כלוחם וקורס קציני תותחנים. לאחר מכן שירת כמפקד מחלקה באגד הארטילריה ה-56. הוא השלים מספר תפקידי מטה ופיקוד ובהם מפקד סוללה בגדוד ה-1 שבאגד הארטילריה ה-73 וכקצין המבצעים של הגדוד. במלחמת המפרץ שירת כקצין האג"ם של הגדוד ה-2 באגד הארטילריה ה-3, ולאחר מכן בתפקיד זהה בדיוויזיית השריון ה-3. לאחר מכן שימש כמפקד גדוד 2 באגד הארטילריה ה-8 של דיוויזיית החי"ר ה-7 וכמפקד הסיוע הארטילרי של דיוויזיית הפרשים הראשונה.
בתפקידו הבא שימש כעוזר מפקד דיוויזיית השריון ה-3. במלחמת עיראק פיקד אודיירנו על דיוויזיית החי"ר ה-4, בין היתר במבצע ללכידת סדאם חוסיין. שימש מפקד הקורפוס ה-3 וב-2008 מונה למפקד הכוחות בעיראק. בשנים 2009–2011 פיקד על פיקוד הכוחות השלובים של ארצות הברית. בשנת 2011 מונה לראש מטה צבא ארצות הברית ושימש בתפקיד זה עד לפרישתו מהצבא בשנת 2015.
נפטר ב-8 באוקטובר 2021 ממחלת הסרטן.
אורז מטוגן סיני
צַ'אוֹ-פַאן או אורז מטוגן סיני (בסינית: 炒饭; מסורתית: 炒飯; פין-יין: chǎofàn) היא משפחה של מוקפצים על בסיס אורז האופיינית למטבח הסיני. בסעודות רשמיות בסין נפוץ להגיש מנת צ'או-פאן בתור המנה הלפני אחרונה, כלומר לפני הקינוח.
גם במדינות השכנות לסין נהוג להכין גרסאות שונות של מנות אורז מטוגנות.
מחוץ לסין
צ'או-פאן (באנגלית: Chinese fried rice) נמכר בארצות הברית ברשתות מזון מהיר המתמחות במטבח הסיני. הצורה הנפוצה ביותר מורכבת מכילה תערובת של ביצים, בצל ירוק, ירקות, עם בשר קצוץ, בדרך כלל מתובלים עם רוטב סויה במקום מלח. אורז מטוגן מתוצרת אמריקאית יכול להשתנות במראה במסעדות סיניות בארצות הברית, מחום כהה הנפוץ בחוף המזרחי, עד חום בהיר הנפוץ יותר במערב התיכון האמריקאי. לפעמים מוגש במסעדות סיניות בארצות הברית יחד עם צ'ופ-סואי.
צ'או-פאן היא מנה עממית נפוצה גם בבריטניה, וקוריאה.
לרשת מקדונלד'ס יש מנת צ'או-פאן הנקראת מק-צ'או.
יהדות טקוץ'
יהודים התחילו להתיישב בטקוץ' בשלהי המאה ה-18 ויש ראיות לכך בכתובות, שנמצאו על המצבות בבתי העלמין היהודים של טקוץ'. מ-1870 התחיל גירוש יזום על ידי השלטונות של יהודי הכפרים בסביבה. המגורשים הגיעו לטקוץ' וחלקם נשארו בה. ייסוד הקהילה היה באמצע המאה ה-19, אולם ארגונה היה רופף. לקהילה היו שלושה בתי כנסת, בית הכנסת של החייטים, בית הכנסת של הפחחים ובית הכנסת של הסוחרים.
עד 1880 למדו ילדי היהודים בבתי הספר הממלכתיים, אך לאחר מכן, כשנמנעה מהם הגישה לחינוך הממלכתי, ניסו להתארגן ולהקים בית ספר יהודי, ניסיונות שצלחו לבסוף ב-1897 כשקם בית ספר ל-120 ילדים. ב-1910 למדו בו 115 בנים ו-76 בנות.
הציונות בטקוץ'
לציונות היו שורשים עמוקים בטקוץ', כבר ב-1870 התקיים בה חוג "חברת שומרי ציון וירושלים" וב-1876 קהילת יהודי טקוץ' שלחה נציג, שיבדוק את תנאי ההתיישבות בארץ ישראל. ב-1880 עלו לארץ ישראל שניים מיהודי טקוץ' והתיישבו בפתח תקווה.
Tavsiye
Tavsiye (בעברית: המלצה) הוא אלבום האולפן השישי של הזמרת-יוצרת הטורקייה, הדיסה. האלבום יצא לאור ב-4 באוגוסט 2014, על ידי חברת התקליטים פאסאג' מיוזיק. הווידאו קליפ הראשון באלבום צולם לשיר "". בהמשך, פורסם קליפ ללהיט "Prenses" שצבר למעלה מ-280 מיליון צפיות בסך הכול.
שנה לאחר יציאתו, נודע כי מכירותיו בטורקיה חצו למעלה מ-16,00 עותקים בסך הכול.
עבדולאיי דיאלו
עבדולאיי דיאלו (בצרפתית: Abdoulaye Diallo; נולד ב-30 במרץ 1992) הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת השוער.
קריירת מועדונים
בקיץ הושאל ללה האבר בה שיחק שנתיים ולאחר מכן הושאל לריזספור מליגת העל הטורקית עד לסיום העונה.
ב-28 ביוני 2019, דיאלו חתם בגנצ'לרבירלי.
צילום באמצעות יונים
צילום באמצעות יונים (באנגלית: Pigeon photography) היא טכניקת צילום אווירי שהומצאה בשנת 1907 על ידי הרוקח הגרמני יוליוס נויברונר, שהשתמש ביונים כדי להעביר תרופות. ליונת דואר הוצמדה רתמת חזה מאלומיניום אליה ניתן היה לחבר מצלמה מיניאטורית קלת משקל עם טיימר לקביעת מועד הצילום. בקשת הפטנט הגרמנית של נויברונר נדחתה בתחילה, אך ניתנה בדצמבר 1908 לאחר שהפיק תמונות מאומתות שצולמו על ידי היונים שלו. הוא פרסם את הטכניקה בתערוכת הצילום הבינלאומית של דרזדן בשנת 1909. הוא מכר כמה תמונות כגלויות בתערוכת התעופה הבינלאומית של פרנקפורט ובתערוכות האוויר בפריז ב-1910 וב-1911.
עבדולאיי דיאלו
קריירת מועדונים
ב-14 בספטמבר 2020 הצטרף לנוטינגהאם פורסט מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
צילום באמצעות יונים
בתחילה, הפוטנציאל הצבאי של צילום באמצעות יונים במסגרת סיור אווירי נראה מעניין. ניסויי שדה הקרב במלחמת העולם הראשונה סיפקו תוצאות מעודדות, אך בעיות בטכנולוגיה הנלווית של שובכי יונים ניידים עבור היונים שאומנו לצילום אווירי היו משמעותיות להמשך הפרויקט. בשל ההתקדמות המהירה של התעופה במהלך מלחמת העולם הראשונה, העניין הצבאי בצילום באמצעות יונים דעך ויוליוס נויברונר נטש את הניסויים שלו. הרעיון קם לתחייה לזמן קצר בשנות ה-30 של המאה העשרים על ידי שען, יצרן שעונים שווייצרי ולפי הדיווחים גם על ידי הצבאות הגרמני והצרפתי. אף על פי שהשימוש ביונים כיוני דואר בשעת מלחמה הורחב במהלך מלחמת העולם השנייה, לא ברור באיזו מידה, אם בכלל, יונים היו מעורבות בסיורי אוויר. סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית (CIA) פיתחה מאוחר יותר מצלמה המופעלת על ידי סוללה המיועדת לצילום באמצעות יונים בריגול; אך אופן השימוש ביונים נשאר מסווג.
עבדולאיי דיאלו
קריירה בינלאומית
ב-28 במרץ 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סנגל בניצחון 1-2 נגד. השתתף עם הנבחרת פעמיים בגביע אפריקה לאומות ובמונדיאל 2018.
צילום באמצעות יונים
בניית מצלמות קטנות וקלות מספיק עם מנגנון טיימר, והכשרה וטיפול ביונים לשאת את המטענים הדרושים, הציבו אתגרים גדולים מבחינה טכנולוגית וכך גם השליטה המוגבלת שהייתה על מיקום היונים, התמצאותן ומהירותן בעת ביצוע הצילומים. בשנת 2004, תאגיד השידור הבריטי (BBC) השתמש במצלמות טלוויזיה מיניאטוריות המחוברות לבזים ונצים כדי להשיג צילומים חיים אודות חיי העופות בטבע, גם חוקרים, חובבי טבע ואמנים מתקינים באופן דומה מצלמות על גבי בעלי חיים כדי לעקוב אחר אורח החיים של בעלי החיים.
תחילת הצילום האווירי
תצלומי האוויר הראשונים צולמו ב-1858 על ידי נדאר מכדור פורח; בשנת 1860 צילם ג'יימס וואלאס בלאק את תצלומי האוויר העתיקים ביותר מכדור פורח ששרדו. בזמן שטכניקות הצילום התקדמו, בסוף המאה ה-19 כמה מחלוצי הצילום הציבו מצלמות בחפצים מעופפים בלתי מאוישים כגון: בלוני אויר חם שנשאו פצצות, בלונים מטאורולוגים, כדורים פורחים בלתי מאוישים להגנה מהתקפות אוויריות מעל בריטניה. בשנות ה-80 של המאה ה-19, ארתור באטוט, הצלם הצרפתי מחלוצי הצילום האווירי, ביצע צילומי אוויר מעפיפונים. רבים אחרים עקבו אחריו ועסקו בצילום אווירי. תצלומים איכותיים של בוסטון שצולמו מהאוויר על ידי ויליאם אבנר אדי התפרסמו בשנת 1896. אמדי דניס צייד רקטה במצלמה ובמצנח בשנת 1888, גם אלפרד נובל השתמש בצילום אווירי מרקטות בשנת 1897.
יוני דואר היו בשימוש נרחב במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, הן כיוני דואר אזרחיות והן כיונים למטרות מלחמה. במלחמת צרפת-פרוסיה ב-1870, עמדת יוני הדואר המפורסמת של פריז העבירה עד 50,000 מיקרופילם לכל מעוף של יוני דואר מהעיר טור שבעמק נהר הלואר שבמזרח צרפת לפריז, הבירה הנצורה. בסך הכל נמסרו 150,000 מברקים (רגילים) פרטיים אישיים ובשליחויות ממלכתיות. בניסוי משנת 1889 של האגודה הטכנית הרוסית הקיסרית בסנט פטרסבורג, מפקד חיל הבלונים הרוסי צילם תצלומי אוויר מכדור פורח ושלח באמצעות יוני דואר את התשלילים לפיתוח בקרקע.
יוליוס נויברונר
לאחר ניסוי מוצלח בשימוש במצלמה עם טיימר מסוג Ticka תוך כדי נסיעה ברכבת וגם תוך כדי רכיבה על מזחלת, החל נויברונר בפיתוח של מצלמה מיניאטורית קלה שניתן להתאים לחזה של יונה באמצעות רתמה וקיראס מאלומיניום. היונים אומנו לשאת את המשקל של דגמי המצלמות העשויות מעץ ששקלו בין 30–75 גרם. כדי לצלם תצלום אוויר, נויברונר לקח יונה למיקום שהיה במרחק של כ-100 קילומטרים מביתו, שם הוא צייד את היונה במצלמה ושחרר אותה. היונה, הייתה להוטה להשתחרר מהמעמסה, עפה הביתה בדרך כלל במסלול ישיר, בגובה של 50–100 מטרים. מערכת פנאומטית שהותקנה במצלמה שלטה בעיכוב הזמן לפני צילום התמונות. כדי לקלוט את היונה הכבדה, היה בשובך היונים קרש נחיתה מרווח ואלסטי ופתח הכניסה לתוך השובך היה גדול יותר. לדברי נויברונר, הוא פיתח תריסר דגמים שונים של המצלמות. בשנת 1907 הוא צבר מספיק ניסיון כדי להגיש בקשה לפטנט. בהתחלה המצאתו "שיטה ואמצעים לצילום נופים מלמעלה" נדחתה על ידי משרד הפטנטים הגרמני כבלתי אפשרית, אך לאחר הצגת תמונות מאומתות, הפטנט הוענק לו בדצמבר 1908. (הדחייה התבססה על תפיסה מוטעית לגבי כושר הנשיאה של יונים ביתיות.) הטכנולוגיה זכתה לפרסום נרחב בזכות השתתפותו של נויברונר בתערוכת הצילום הבינלאומית בשנת 1909 בדרזדן ובתערוכת התעופה הבינלאומית ב-1909 בפרנקפורט. הצופים בדרזדן יכלו לצפות בהגעת היונים, ותצלומי האוויר שצולמו על ידי היונים הפכו לגלויות. תצלומיו של נויברונר זכו בפרסים בדרזדן וכן בתערוכות האוויר בפריז בשנים 1910 ו-1911.
תצלום המלון שלוסהוטל התפרסם בשל הכללת קצות הכנפיים של היונה המצלמת בטעות, בצילום. בהפרה של זכויות היוצרים הצילום הוצג בבתי הקולנוע הגרמניים כחלק מיומן הקולנוע החדשותי השבועי בשנת 1929.
בספר קצר שפורסם ב-1909 תיאר נויברונר את דגמי המצלמות הבאות:
בחוברת משנת 1920, נויברונר תיאר את הדגם האחרון שלו שמשקלו מעט יותר מ-40 גרם המסוגל לבצע 12 חשיפות. בשנת 2007, ציין אחד החוקרים שקיים רק מידע טכני מואט לגבי עדשות, התריסים ומהירות הצמצמים במצלמותיו של נויברונר, הוא דיווח שנויבנרנר השיג את סרטי הצילום עבור המצלמה הפנורמית שלו מהחברה הגרמנית שיצרה את המותג ADOX.
בשנת 1920 נויברונר דווח שעשר שנים של עבודה קשה והוצאות רבות זכו בכלל לפרסום רק לאחר הכללת שמו באנציקלופדיות. הוא גם זכה לסיפוק בכך שהטכנולוגיה הנלווית לפרויקט "הצילום אווירי" באמצעות יונים, "השובך הנייד", הוכיח את עצמו במלחמת העולם הראשונה. המצלמה הפנורמית של נויברונר מוצגת במוזיאון הגרמני לטכנולוגיה בברלין ובמוזיאון הגרמני במינכן.
מלחמת העולם הראשונה
משרד המלחמה הפרוסי היה מעוניין בהמצאות של נויברונר, אך כדי להתגבר על הספקנות הראשונית נויברונר היה צריך לשכנע את הספקנים באמצעות סדרה של הדגמות מוצלחות. היונים התגלו שהן יחסית אדישות לפיצוצים, אך במהלך הקרב היה צורך לשנע את השובכים הניידים מאזורי הקרבות וליונים לקח זמן כדי להתמצא בעמדות החדשות של השובכים הניידים. הבעיה של הפיכת יוני דואר ליונים נושאות מצלמות נפתרה תוך מינימום של הכשרה בהצלחה מסוימת על ידי הצבא האיטלקי בסביבות שנת 1880; קפטן צרפתי מחיל התותחנים בשם ריינאו פתר את הבעיה על ידי גידול היונים בשובך נייד. אין שום אינדיקציה לכך שנויברונר היה מודע לעובדה הזאת. בתערוכות בשנת 1909 בדרזדן ובפרנקפורט הציג נויברונר עגלה קטנה ששילבה חדר חושך לפיתוח התשלילים עם השובך הנייד.
במקום זאת, בתנאים החדשים שנוצרו, של מלחמת התשה, היונים של נויברומר שימשו בתפקידן המסורתי כיוני דואר. השובך הנייד של נויברונר מצא את דרכו לקרב ורדן, שם הוא הוכיח את עצמו ביעילות עד כדי כך שנעשה שימוש במתקנים דומים במידה רבה יותר בקרב הסום. לאחר המלחמה משרד המלחמה ענה לפנייתו של נויברונר שאין ערך צבאי לשימוש ביונים בצילומי אוויר וניסויים נוספים אינם מוצדקים.
במוזיאון הריגול הבינלאומי בוושינגטון די.סי. יש חדר קטן המוקדש ליוני דואר ולצילום באמצעות יונים במלחמת העולם הראשונה.
מלחמת העולם השנייה
למרות עמדת משרד המלחמה הפרוסי מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1932 דווח כי הצבא הגרמני מאמן יונים לצילום, וכי מצלמות היונים הגרמניות מסוגלות לבצע 200 חשיפות בכל מעוף. באותה שנה טענו הצרפתים שהם פיתחו מצלמות המיועדות לרתמות יונים ובנוסף הם פיתחו שיטה להפרחת היונים מעבר לקווי האויב על ידי כלבים מאומנים.
לא ברור באיזה מידה נעשה שימוש ביונים ושובכי יונים ניידים במהלך מלחמת העולם השנייה ואם בכלל הן הועסקו לצילומי אוויר. לפי דיווח משנת 1942, הצבא הסובייטי מצא משאיות גרמניות נטושות עם מצלמות יונים שהיו יכולות לצלם תמונות במרווחים של חמש דקות, וכן כלבים שאומנו לשאת יונים בסלים. בצד של בעלות הברית, דווח כבר בשנת 1943 שחיל האותות (חיל הקשר) האמריקאי היה מודע לאפשרות שהוא צריך לאמץ את הטכניקה של השובך הנייד.
קיימות עדויות שבמהלך מלחמת העולם השנייה צילום באמצעות יונים הוכנס ליחידות הגרמניות וזאת בדמויות צעצועים משנת 1935. דמויות הצעצועים שיוצרו תחת המותג Elastolin, שחלקן מציגות מוטיבים מלפני 1918 של חיילים במדים מעודכנים, ובובות החיילים הללו כללו בובות של חיילים בחיל האותות עם כלב להובלת יונים. נמצא הפסלון המייצג חייל בפעולת שחרור יונה הנושאת מצלמת יונים גדולה מדי.
הודות למחקר שנערך על ידי מוזיאון הצילום השווצרי ( Musée suisse de l'appareil photographique) בעיר Vevey, קיים הידע אודות מצלמות היונים שפותחו בערך באותו זמן על ידי השען השווייצרי כריסטיאן אדריאן מישל (1912–1980) בוואלדה Walde. אדריאן הוצב בשירות יוני הדואר של הצבא השווייצרי ב-1931, וב-1933 החל לעבוד על התאמת המצלמה הפנורמית של נויברונר למצלמת סרט 16 מ"מ, ושיפורה באמצעות מנגנון שליטה בהשהיה שלפני החשיפה הראשונה ולקידום התשליל בין חשיפה לחשיפה. המצלמה של מישל, שנרשמה כפטנט בשנת 1937, שקלה רק 70 גרם, וייתכן שהייתה אחת הראשונות עם טיימר המופעל על ידי שעון.
תוכניתו של מישל למכור את מצלמתו לצבא שווייץ נכשלה, מכיוון שהוא לא הצליח למצוא יצרן שייצר אותה בכמויות מסחריות; רק כ-100 מצלמות שלו יוצרו. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה מישל רשם פטנט על מעטפה ורתמה להובלת פריטים כגון גלילי סרטים על ידי יוני דואר. בין 2002 ל-2007 שלוש מהמצלמות שלו נמכרו במכירה פומבית של כריסטי'ס בלונדון.
במוזיאון השווצרי למצלמות ואביזרי צילום שבווה נמצאים כ-1,000 תצלומים שצולמו למטרות בדיקה במהלך פיתוח המצלמה של מישל. רוב התמונות צולמו באמצעות סרט 16 מ"מ של חברת אגפא אורטופנכרומטי. בקטלוג התערוכה משנת 2007 הצילומים מסווגים כתמונות ניסוי של תצלומי אוויר בגובה רב יחסית, שצולמו כנראה על ידי יונים ששוחררו ממטוס, ורק מספר קטן של צילומי יונים טיפוסיים.
לאחר מלחמת העולם השנייה
סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית (CIA) פיתחה מצלמת יונים המופעלת על ידי סוללה. היא מוצגת באינטרנט במסגרת סיור וירטואלי במוזיאון ה-CIA. לפי האתר, פרטי השימוש במצלמה עדיין מסווגים. מדיווחי החדשות עולה כי נעשה שימוש במצלמה בשנות ה-70 של המאה העשרים, היונים שוחררו ממטוסים, מאידך דובר על כישלון. בשנת 1978 הדפיס המגזין השווייצרי L'Illustré תצלום אוויר של רחוב בבזל, שצולם על ידי יונה של Febo de Vries-Baumann מצוידת במצלמה עם מנגנון הידראולי. בשנים 2002–2003 אמן המיצג וחובב היונים עמוס לאטייר התנסה בצילום באמצעות יונים תוך שימוש במערכת צילום מתקדמת (APS) ומצלמות דיגיטליות והציג את תוצאות הניסוי בהרצאות "PowerPoint" בפורטלנד, אורגון. בעיבוד קולנועי מ-2008 ליפהפייה הנרדמת מאת הבמאי הגרמני ארנד אגה, הנסיך ממציא את הצילום באמצעות יונים ומגלה את היפהפייה הנרדמת בתמונה שצולמה על ידי יונה.
הטכנולוגיות המודרניות מאפשרות הרחבת העיקרון של הצילום האווירי למצלמות וידאו זעיריות. בתוכנית של ה-BBC שנקראה ה-BBC Animal Camera משנת 2004, סטיב לאונרד הציג סרטים מרהיבים שצולמו על ידי מצלמות טלוויזיה מיניאטוריות המחוברות לנשרים, בזים וניצים, המשודרות למקלט סמוך באמצעות מיקרוגלים. משקל מצלמות הווידאו היה 28 גרם. ניתן לחבר ליונים גם נגני שמע דיגיטליים מיניאטוריים עם מצלמות וידאו מובנות. בשנת 2009 חוקרים הציגו כתבה שעברה ביקורת עמיתים הדנה בתובנות שהם השיגו על ידי הצמדת מצלמות לאלבטרוסים. המצלמות בגודל שפתון צילמו כל 30 שניות.
נכון לראשית המאה ה-21 טכנולוגיות הצילום האווירי נעשו מדויקות יותר ונכנסו לשימוש נרחב במערכות הצבאיות. המצלמות מאפשרות צילום ממרחקים גדולים והוסבו לשימוש באמצעות מטוסים זעירים, כטב"מים, מזל"טים ורחפנים. לכן, השימוש ביונים למטרות צבאיות הופסק.
קוויר בעיר
קוויר בעיר (באנגלית: Queer as Folk) היא סדרת טלוויזיה בריטית משנת 1999 המתעדת את חייהם של שלושה הומואים החיים בגיי וילג' של מנצ'סטר סביב רחוב קנאל. בתחילה שודרו שמונה פרקים, ולאחר מכן שודרה עונת המשך בת שני פרקים, בשנת 2000. הסדרה נכתבה על ידי ראסל דייוויס והופקה על ידי Red Production Company עבור ערוץ 4.
הסדרה שודרה בישראל ב-yes הטלוויזיה בלוויין ב-2001.
לאור הצלחת הסדרה, בשנת 2000 רשת Showtime יצרה לה גרסה אמריקאית - "הכי גאים שיש" - שזכתה אף היא להצלחה. בשנת 2022 נוצר עיבוד אמריקאי נוסף לסדרה באותו השם עבור Peacock.
רקע כללי
כותרת התוכנית באה מביטוי דיאלקט מכמה אזורים בצפון אנגליה, "there's nowt so queer as folk", כלומר "אין דבר מוזר כמו אנשים"; שזה משחק מילים על המילה הנרדפת באנגלית מודרנית של "קוויר", כלומר הומוסקסואל. התסריט החל במקור את החיים עם הכותרת Queer as Fuck, אך Queer as Folk נחשב מתאים יותר.
דמויות ועלילה
הדמויות הראשיות הן סטיוארט אלן ג'ונס (איידן גילן), שהוא פעיל מאוד מבחינה מינית, ובהצלחה. לחברו הוותיק וינס טיילר (קרייג קלי), שהתאהב בסטיוארט, יש פחות מזל בנוגע לגברים. נתן מלוני בן ה-15 (צ'ארלי האנם) הוא חדש בסצנה הגאה אך לא חסר ביטחון עצמי.
סטיוארט, מנהל פרסום, בעל כוח מהותי, מסוגל לכופף כל דבר לרצונו. המאפיין העיקרי של סטיוארט הוא שהוא עושה כל מה שהוא רוצה, מתי שהוא רוצה, איך שהוא רוצה. הוא מפוצץ מכונית השייכת לאימו האנטגוניסטית של חברו אלכסנדר (בעונה השנייה). הוא מזמין את הקולגה של וינס, שהתאהבה בווינס שבארון, למסיבת יום ההולדת שלו ואז הציג את החבר (בן הזוג) של וינס. כאשר הציע נסיעת מבחן של ג'יפ על ידי מוכר מכוניות שמעיר הערות הומופוביות, סטיוארט נוהג במכונית היישר דרך החלון הגדול של סוכנות הרכב.
בעונה השנייה הטון נעשה קצת יותר רציני, כאשר כל אחת מהדמויות הראשיות נאלצה לעשות בחירות קשות בנוגע לעתידן.
נושא שחוזר על עצמו לאורך כל הסדרה הוא הפאנדום של וינס מ"דוקטור הו", עם סצנות שונות מהסדרה הקלאסית שמושמעת (במקרה אחד מצב מביך עם בחור שוינס מביא הביתה). זהו קטע קטן ועם זאת משמעותי לסדרה, שכן שש שנים לאחר מכן ראסל טי דייוויס החיה את דוקטור הו.
ביקורת
באותה תקופה, התגובות לסדרה היו מעורבות מצד פרשנים הומואים ביחס לציור הדמויות. התוכנית זכתה לביקורת מצד העיתונות הגאה על כך שלא התייחסה לסוגיית מגפת האיידס. בעיתונות ובתקשורת הרחבה, פרשן בדיילי מייל קרא לצנזורה. 20 שנה אחרי שהסדרה שודרה לראשונה, לעומת זאת, "קוויר בעיר" זכתה לרוב לשבחים.
בשנת 2010 דירג הגרדיאן את "קוויר בעיר" במקום ה-13 ברשימת "50 הדרמות הטובות ביותר בטלוויזיה בכל הזמנים".
פרסים
גילן היה מועמד בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בטקס פרסי הטלוויזיה באפט"א לשנת 1999 על תפקידו בסדרה, והסדרה הייתה מועמדת בקטגוריית סדרת הדרמה הטובה ביותר בטקס פרסי Royal Television Society לשנת 1999.
מוזיקה
שיר הנושא לסדרה נוצר על ידי מוראי גולד. אלבום פסקול יצא לאור על ידי Almighty Records עבור העונה המקורית וכולל רצועות של OT Quartet, Ultra Naté ובלונדי. אלבום לעונה השנייה יצא על ידי ערוץ 4.
ספין-אופים
סדרת ספין אוף בשם Misfits (בלי קשר לסדרה בעלת אותו שם שהופקה על ידי E4) הוזמנה בתחילה על ידי ערוץ 4. הסדרה עקבה אחר דמויותיהם של הייזל, אלכסנדר, דונה (שנעדרה מהסדרה השנייה בגלל התחייבויות תזמון) וברנרד מהסדרה המקורית, תוך הצגת דמויות חדשות. אף על פי שדייוויס פיתח תסריטי טיוטה לארבעה פרקים וקווי עלילה ל-22 נוספים, הסדרה בוטלה לפני שהיא יצאה לטרום-הפקה.
כתוצאה מהחלטת ערוץ 4, דייוויס פרש מהעסקה שהייתה נראית כסדרה של Queer as Folk בסיפורים קצרים שיפורסמו באתר הגוף המשדר, ונשבע שלא לעבוד שוב עם ערוץ 4, אלא אם יש לו רעיון שעובד רק בערוץ ההוא. עם זאת, 15 שנים מאוחר יותר בשנת 2015, דייוויס חזר לערוץ 4 עם סדרת הדרמה "מלפפון", אנתולוגיית הדרמה "בננה" (שהופקה על ידי E4) וסדרות דוקומנטריות, דוגמת Tofu (בשירות ה-4oD). לדניז בלאק הייתה הופעת קמע כרוח הרפאים של הייזל טיילר בפרק השישי של הסדרה "מלפפון".
גרסאות אמריקאיות לסדרה
משיקולי הצלחת הסדרה, ערוץ הכבלים האמריקאי Showtime וערוץ הכבלים הקנדי Showcase יצרו בשנת 2000 גרסה אמריקאית של Queer As Folk (בעברית נקראת "הכי גאים שיש"). עלילתה מתרחשת בפיטסבורג, פנסילבניה למרות שצולמה בטורונטו, אונטריו.
בשנת 2022 נוצר עיבוד אמריקאי נוסף לסדרה באותו השם, המתרחש בניו אורלינס.
ויליאם מונסון
ויליאם מונסון (באנגלית: William Monson; 1569 – פברואר 1643) היה אדמירל ומדינאי אנגלי וחבר הפרלמנט של אנגליה ב-1601 וב-1621.
חייו
מונסון היה בנו השלישי של סר ג'ון מונסון מסאות' קרלטון, לינקולנשייר. הוא נרשם ללימודים בבייליול קולג', אוקספורד, ב-2 במאי 1581, בהיותו בן 14.
ב-1585, כשהיה – לדבריו – בן שש־עשרה, ברח לים. את טבילת האש הראשונה שלו עשה בפריבטיר, בקרב עם אונייה ספרדית במפרץ ביסקאיה, אותו הוא מתאר ב-Naval Tracts שלו. ב-1588, במהלך העימות עם הארמדה הספרדית, שירת מונסון כלפטננט ב-"צ'ארלס", אונייה קטנה בצי המלכה. באותה תקופה לא היה עדיין שירות סדיר בצי, ואחר כך הצטרף מונסון אל הפריבטיר ארל קמברלנד ושירת תחת פיקודו בשלוש הפלגותיו בשנים 1589, 1591 ו-1593. בהפלגה השנייה, במהלך קרב עם גליאות ספרדיות ליד איי בחלנגס (Berlengas), הוכנעה אונייתו והוא נפל בשבי. מונסון נלקח אל פורטוגל והיה כלוא משך שנתיים בקשקייש ובליסבון.
ב-1594 קיבל תואר MA מאוניברסיטת אוקספורד, ובאותה שנה למד גם באכסניית המשפט גרייז אין. הפלגותיו כפריבטיר ודאי הכניסו לו רווחים, שכן ב-1595 יכול היה להינשא. הוא עזב את ארל קמברלנד לאחר שזה היטה את חיבתו לאיש אחר מפקודיו. ב-1596, במהלך כיבוש קדיס, פיקד מונסון על "ריפאלס". מזמן זה ועד סיומה של המלחמה בין אנגליה לספרד נטל מונסון חלק פעיל בלחימה. ב-1596 הוענק לו תואר אביר על חלקו בכיבוש קדיס וביזתה. ב-1602 עמד בראש אחד מציי המשלוח האחרונים ששיגרה המלכה אליזבת; בקרב במפרץ ססימברה, ליד ליסבון, ניצח צי ספרדי-פורטוגלי ולכד קאראק גדולה ויקרת ערך. כמו כן לקח בשבי את דון פרנסישקו קולונה, מפקד ה-Armada de Guarda Costa של פורטוגל ומי ששבה אותו עצמו בקרב בחלנגס עשר שנים קודם לכן.
ב-1601 נבחר מונסון לחבר הפרלמנט מטעם מחוז ממסבורי. ב-1602 פיקד על השייטת האחרונה שנשלחה לים בתקופת מלכותה של אליזבת. ב-1604 מונה לאדמירל צי התעלה (Admiral of the Narrow Seas). ב-1614 נשלח אל חופי סקוטלנד ואירלנד כדי לדכא את הפירטים ששרצו בחופים אלה. מונסון טען כי הצליח להכרית את הנגע, אך האמת היא כי הפירטים שבו לסורם דור אחד אחר כך. מ-1614 ועד 1635 לא נטל חלק בפעילות מבצעית של הצי. הוא נבחר לחבר הפרלמנט מטעם מחוז רייגייט ב-1626. ב-1635 שוב יצא לים, הפעם כסגן אדמירל בצי הראשון שהתקין המלך צ'ארלס הראשון מהכנסות מס האוניות (Ship money).
איסוזו C
איסוזו C (ביפנית: いすゞ・C系, באנגלית: Isuzu C) הם מספר דגמים של אוטובוסים מתוצרת יצרן הרכב היפני איסוזו, (באנגלית: Isuzu Motors Ltd, ביפנית: いすゞ自動車株式会社) אשר יוצרו בין השנים 1980–1984 ביפן
בוצ'יה
בוצ'יה הוא משחק כדור פאראלימפי, הדומה למשחק הבוצ'ה (Bocce) ולמשחק הפטאנק. שם המשחק נגזר מהמילה הלטינית לבוס - bottia. משחקים את המשחק ברמה המקומית, הלאומית והעולמית ספורטאים בעלי מוגבלויות פיזיות משמעותיות.
המשחק תוכנן בתחילה עבור אנשים המתמודדים עם שיתוק מוחין, אולם משחקים אותו כיום גם שחקנים עם מגוון רחב של מוגבלויות מוטוריות אחרות. ב-1984 נכנס המשחק לתחרויות ספורט פאראלימפי, ונכון לשנת 2020 הצטרפו למשחקים הבינלאומיים 75 מועדוני בוצ'יה לאומיים. הבוצ'יה הוא אחד משני ענפי הספורט היחידים המתמודדים בתחרויות הפאראלימפיות, שאין להם מקבילה במשחקי האולימפיאדה (לצד ענף הכדור שער).
המשחק
את המשחק ניתן לשחק ביחידים, בזוגות או בקבוצות של שלושה. המטרה היא לזרוק כדורי עור בצבעי כחול או אדום (על פי הגרלה) קרוב ככל האפשר לכדור מטרה לבן המכונה ג'ק. הג'ק נזרק תחילה, ואחריו נזרקים שני כדורים על ידי השחקן שזרק את הג'ק. לאחר מכן נזרקים שני כדורים על ידי השחקן הנגדי.
בהמשך זורקים הצדדים כדורים נוספים עד לסיום הכדורים שבידם, במטרה להתקרב לג'ק או להרחיק את כדורי היריב ממנו.
את הכדורים ניתן לזרוק באמצעות הידיים, הרגליים ולעיתים במקרים של נכות קשה גם באמצעות מכשירי עזר. בסוף כל מקצה מודד השופט את מרחק הכדורים הקרובים ביותר לג'ק ומעניק נקודות - נקודה אחת לכל כדור שקרוב לג'ק יותר מהכדור הקרוב ביותר של היריב. השחקן עם מספר הנקודות הגבוה ביותר בסיום המשחק הוא המנצח.
על פי רוב כולל משחק ארבעה מקצים ושישה כדורים לכל צד. כשהתחרות היא זוגית כל שחקן מטיל שלושה כדורים במקצה, וכשהתחרות היא בין שלישיות כל שחקן מטיל שני כדורים במקצה. את המשחק משחקים על מגרש בגודל 12.5 מטרים על 6 מטרים עם 2 מטרים של שטח ריק בתוכו, מסביב. פני השטח של המגרש שטוחים וחלקים. אזור הזריקה מחולק לשיש 'קופסאות' מלבניות בהן עומדים הזורקים ומהן אסור להם לחרוג. על המגרש קו בצורת V שאותו הג'ק צריך לעבור על מנת שזריקתו תהיה תקפה. בקצה המגרש נמצא 'אזור הכדורים המתים' אליו מכניסים כדורים אם הם נזרקים מחוץ למגבלת הזמן, מחוץ לאזור המשחק או אם הספורטאי מפר כלל במהלך זריקתו. צלב מסמן את המיקום שבו יש למקם את הג'ק אם הוא נוגע או חוצה את קו הגבול או במקרה של שובר שוויון. הכדורים עצמם עשויים עור והם גדולים מעט יותר מכדור טניס, במשקל של כ-275 גרם (9.7 אונקיות) ובאורך של כ-270 מ"מ (11 אינץ'). הם זמינים בדרגות שונות של רכות וקשיות ונבחרים בכוונה ובהתאמה לביצוע אסטרטגיות רצויות.
קטגוריות
השחקנים מחולקים לארבע קטגוריות על פי רמת נכות: BC1 - שחקנים בקטגוריה זו זורקים את הכדור ביד או ברגל. ורשאים להיעזר בסייע שנשאר מחוץ ל'קופסת' המשחק של המתחרה, כדי לייצב או להתאים את כיסא המשחק שלהם ולתת את הכדור לשחקן כאשר יתבקש. BC2 - שחקנים במחלקה זו זורקים את הכדור ביד. ואינם זכאים לסיוע. BC3 - שחקנים במחלקה זו סובלים מתפקוד לקוי מאוד בתנועה בארבע הגפיים. לשחקנים במחלקה זו אין אחיזה מתמשכת או שחרור פעולה ואף על פי שהם עשויים להיות בעלי תנועת זרועות, יש להם לא מספיק טווח תנועה כדי להניע כדור למגרש. הם עשויים להשתמש במכשיר עזר כגון רמפה למסירת הכדור. הם רשאים להיעזר בסייע; על הסייעים להפנות את גבם למגרש ולהימנע מלהביט במשחק. BC4 - שחקנים במחלקה זו סובלים מתפקוד לקוי של כל ארבעת הגפיים, כמו גם שליטה נמוכה באחיזה. עם זאת הם יכולים להפגין זריזות מספקת כדי לזרוק את הכדור על המגרש, ולכן אינם זכאים לעזרה.
בישראל
את המשחק הביא לישראל השחקן הפאראלימפי נדב לוי, אשר נחשף לו במהלך המשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008). לצד מאמנו ברוך חגאי יצרו קשר עם ספורטאים מקנדה, למדו את כללי המשחק, והקימו את הנבחרת הישראלית, שהשתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016). נדב לוי היה גם חבר המשלחת של ישראל במשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020).
ברנטה (אווז)
ברנטה (שם מדעי: Branta) או אווזים שחורים היא סוג של ברווזיים בסדרת האווזאים.
האווזים החיים באזור הפלארקטי, בייחוד אמריקה הצפונית וגם הוואי, ונוהגים לנדוד דרומה בזמן החורף ולשוב בזמן האביב. הם קרויים אווזים שחורים עקב סימני הזיהוי שלהם: רגליים וכפות רגליים כהות או שחורות לגמרי וסימנים על הראש, המקור והצוואר גם הם כהים או שחורים יחד עם אזורים לבנים והם בדרך כלל קטנים יותר משאר האווזים, אם כי יש יוצאים מן הכלל. הברנטות האירואסייתיות חיות יותר לאורך חופים ונפוצות מעט מאוד בפנים הארץ בניגוד לברנטות האמריקאיות.
מינים:
קצה היום
קצה היום הוא סינגל של הזמרת הישראלית רוני דלומי, שיצא לאור ב-6 ביולי 2013. השיר יצא בסמיכות לצאת אלבומה השני "תחזיקו".
השיר נכתב בידי נועם חורב, הולחן בידי הצמד גיא ויהל והופק בידי לואי להב. השיר עוסק בסיומה של מערכת יחסים. השיר שוחרר בליווי קליפ שבוים בידי אלעד וייסמן.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי סקר בצורה ביקורתית את מילות השיר, אולם שיבח את הביצוע מלא הרגש של דלומי תוך שהוא מעניק לשיר שלושה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה.
השיר צעד במשך ארבעה שבועות רצופים במצעד ההשמעות של רשת ג', ובשיאו הגיע למקום התשיעי במצעד.
אליפות ברזיל בכדורגל 2004
אליפות ברזיל בכדורגל 2004  הייתה הפעם ה-48 בו נערכה תחרות ארצית בכדורגל בברזיל. היא אורגנה על ידי קונפדרציית הכדורגל הברזילאית. המשחקים החלו ב-21 באפריל 2004 והסתיימו ב-19 בדצמבר 2004.
בסוף העונה ארבע קבוצות ירדו לליגת משנה.
סנטוס זכתה באליפות. זו הייתה הזכייה השמינית בתולדות המועדון.
בסיום העונה לליגת משנה ירדו קריסיומה, גואנרי, ויטוריה וגרמיו. במקום הקבוצות שירדו לליגה הבכירה עלו ברזיליינסה ופורטלזה.
שחקנים מצטיינים
וושינגטון, שחקנה של אתלטיקו פרנאאנסה כבש 34 שערים וזכה בתואר מלך השערים של האליפות.
רוביניו שחקנה של סנטוס זכה בפרס "כדור הזהב" לכדורגלן העונה.
הלן טאפט מאנינג
הלן הרון טאפט מאנינג (באנגלית: Helen Herron Taft Manning 1 באוגוסט 1891 - 21 בפברואר 1987) הייתה פרופסור אמריקאית להיסטוריה ודקאן קולג'. היא הייתה ילדתם האמצעית ובתם היחידה של נשיא ארצות הברית ויליאם הווארד טאפט ואשתו הלן הרון טאפט.
חיים אישיים
כמו אחיה הבכור רוברט ואחיה הצעיר צ'ארלס, הלן טאפט הייתה בעלת הישגים לימודיים גבוהים. היא הצליחה להגיע למטרות שאמה לא קיבלה גישה אליהן בגלל המגבלות החברתיות שהוטלו על נשים בתקופת אמה. היא קיבלה מלגת לימודים במכללת ברין מאר בפילדלפיה, שם למדה כשאביה נבחר לנשיא בשנת 1908.