cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי אלג'יריה–סין
בשנת 2014 היחסים הדו-צדדיים בין סין לאלג'יריה הועלו ל"שותפות אסטרטגית כוללת", הראשונה מסוגה בעולם הסיני-ערבי. היועץ הפוליטי הבכיר בסין, יו ג'נגשנג, הצהיר כי מטרות השותפות הזו הן "להגביר את חילופי החילופים בכל הרמות, לבסס אמון הדדי פוליטי ולקדם שיתוף פעולה פרגמטי" בין שתי המדינות. בשנת 2018 הדהד נשיא סין שי ג'ינפינג רטוריקה דומה, והתחייב לסייע בקידום פיתוח השותפות ולהמשיך במגמה לקשרים דיפלומטיים הדוקים יותר.
ביולי 2019, שגרירים באו"ם של 37 מדינות, ובהן אלג'יריה, חתמו על מכתב משותף למועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם לגבי הטיפול של סין באויגורים וקבוצות מיעוט מוסלמי אחרות באזור שינג'יאנג.
היסטוריה של היחסים הדיפלומטיים
יחסי אלג'יריה–סין מילאו תפקיד חשוב על רקע ההיסטוריה הסוערת של אלג'יריה במהלך המאה ה-20. המאבק של אלג'יריה לעצמאות מצרפת בשנות החמישים היה, במובנים רבים, מבוסס על עלייתה של פילוסופיה פוליטית סוציאליסטית כחלופה מבורכת לאופיה המדכא של המדינה הצרפתית הליברלית-קפיטליסטית. סין הייתה תומכת מוקדמת של ארגון החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה - המפלגה המהפכנית הסוציאליסטית שממשיכה לשלוט בימינו בפוליטיקה האלג'ירית.
סין הייתה המדינה הלא-ערבית הראשונה שהכירה ב-FLN כממשלה זמנית של אלג'יריה בדצמבר 1958. מדיניות החוץ של סין המשיכה לנהוג בסגנון דומה של תמיכה פסיבית באזור, וסיפקה השקעות כלכליות - מילאה את הפערים כאשר מדינות המערב החלו להיחלץ מהאזור הלא יציב – תוך הימנעות מהתערבות צבאית. לדוגמה, בין השנים 1958–1962, סין העניקה סיוע לצבא השחרור הלאומי - הזרוע החמושה של ה-FLN - בצורת כספים, נשק והכשרה לקצינים אלג'יריים, צורות של תמיכה מעשית שנמנעה מזרם ברור של הצבא הסיני. מסיבה זו, כמה פרשנים הציעו כי מערכת היחסים בין סין לאלג'יריה קיבלה צורה של "ברית הזויה" ולא כזו צבאית.
המעורבות של סין התקבלה בברכה על ידי אלג'יריה. שר החוץ האלג'יראי, עבדלקאדר מסאהל, ציין בנאום 2018 על "התרומה החיונית שהביאה סין למהפכה האלג'ירית (1954–1962) כדי לעזור לה להחזיר את עצמאותה. התמיכה הבלתי מעורערת של סין נמשכה מכיוון שהיא הייתה המדינה הראשונה שהכירה בממשלה הזמנית של הרפובליקה האלג'ירית (GPRA) כמה שבועות לאחר הכרזתה בספטמבר 1958."
לאחר שאלג'יריה קיבלה עצמאות בשנת 1962, סין המשיכה 'למלא את החלל' שהשאירו מדינות המערב. סין סיפקה תמיכה מהותית, כולל משלוח מיידי של צוות רפואי, תרומת משלוחי חיטה, פלדה, ציוד בית ספר, מטען הובלה של 13,000 טון וארבעה מטוסי תובלה והקלה בנטל הכספי על ידי הלוואת 50 מיליון דולר בריבית נמוכה.
במהלך המלחמה הקרה התפתחה אלג'יריה כמנהיגה של העולם השלישי ומגדלור של תנועות אנטי-קולוניאליזם ושחרור לאומי באפריקה. לדברי דרק מיטשל, מדיניות החוץ של סין התבססה על "סולידריות עם 'העולם השלישי' כדי להבדיל בין היריבות הדו-קוטבית של המלחמה הקרה בין ארצות הברית לברית המועצות." סין ניסתה להתחרות בהשפעה ההגמונית של ברית המועצות והמערב באלג'יריה, והמדיניות האלג'ירית הפכה למקור מרכזי לסכסוך בתחרות בין סין לברית המועצות.
בשנות השבעים התברר תפקידה המשפיע של סין באזור צפון אפריקה כאשר סין נכנסה לתווך סכסוכים קטנים בין אלג'יריה לבין המתחרה האזורית מרוקו שאיימה לשבש את יציבות האזור. האו"ם ניסה ולא הצליח לפתור את הסכסוכים הללו, אך כמה פרשנים טוענים כי היחסים הטובים של סין עם שתי המדינות וההשקעה הכלכלית הגוברת באזור הם שאפשרו להצליח במעורבותה של סין.
בעוד שסין, מבחינה היסטורית, אכן שלטה ביחסים כ"מעצמה זרה", היחסים בין שתי המדינות נותרו דו-צדדיים. בשנת 1971, למשל, מילאה אלג'יריה תפקיד חשוב בסיוע לסין להשיג מושב גם באספה הכללית של האו"ם וגם במועצת הביטחון של האו"ם.
בטקס שחגג 60 שנה לקשרים דיפלומטיים בין שתי המדינות, השגריר הסיני באלג'יריה, לי ליאנה, הצהיר כי "היחסים הבילטרליים החזקים הללו נוסדו על ידי הדור הישן, כאשר הם גדלו והגיעו לרמה של שותפות אסטרטגית מקיפה., שהוא הישג גדול בתהליך התקדמות פורה של קשרים דו-צדדיים."
יש תחושה של המשך סולידריות בין אלג'יריה לסין שנובעת הן מההתאחדות ההיסטורית שלהם לעולם השלישי וכעת, מתחושתם ההדדית של שייכות לעולם המתפתח.
הפצצת ברצלונה
הפצצת ברצלונה הייתה סדרה של תקיפות אוויריות שבוצעו על ידי איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית, עקב תמיכה בצבא המורדים הלאומיים בהנהגת פרנסיסקו פרנקו. התקיפות התרחשו במהלך מלחמת האזרחים בספרד, בין 16 ל-18 במרץ 1938. כ-1,300 בני אדם נהרגו ולפחות 2,000 נפצעו. התקיפות נחשבות להפצצת השטיח האווירי הראשונה בהיסטוריה.
יחסי אלג'יריה–סין
יחסים כלכליים
לא ניתן היה להמעיט בחשיבותה של ההתמודדות הכלכלית של סין באזור צפון אפריקה - ובמיוחד באלג'יריה. יש חוקרים שתיארו את סין כמי שלוקחת "תפקיד הגמוני" באזור, ואחרים מתחו ביקורת על סין על כך שהיא נוקטת מדיניות כלכלית "בשירות עצמי" של מיצוי משאבים ללא הבחנה. סין עברה מלהיות תומכת חיצונית ולעיתים קרובות פסיבית של תנועות אנטי-קולוניזציה לשותפה הכלכלית הבולטת של כמה מדינות אפריקאיות. אלג'יריה היא המדינה בצפון אפריקה עם הקשרים הכלכליים הקרובים ביותר עם סין, ובקנה מידה אפריקאי, נמצאת במקום השלישי אחרי דרום אפריקה והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. סין השיגה תפקיד משפיע זה לא באמצעות קמפיינים צבאיים או קולוניזציה אלא באמצעות פרויקטים של תשתיות ופיתוח כלכלי.
פרויקטים של פיתוח
בין השנים 2000–2011 זוהו באלג'יריה כ-9 פרויקטים פיננסיים רשמיים של מימון פיתוח. פרויקטים אלה נעים בין הצעה של הלוואה מועדפת של כ-48 מיליון דולר בשנת 2004, לבניית בית אופרה בעלות כוללת של 300 מיליון יואן בשנת 2010.
הפצצת ברצלונה
ההפצצות
בין 16 ל-18 במרץ 1938, הופצצה ברצלונה על ידי מפציצים של הלגיון האווירי (Aviazione Legionaria) האיטלקי, שלוחה של חיל האוויר האיטלקי שנלחם במלחמת האזרחים בספרד. מפציצים אלו טסו ממיורקה. התקיפה הראשונה בוצעה ב-16 במרץ בשעה 22:00, על ידי מטוסי קרב היינקל He 51 גרמניים. לאחר מכן, בוצעו שבע עשרה התקפות אוויריות של המפציצים האיטלקיים סבויה מרקטי SM.79 וסבויה מרקטי SM.81 במרווחים של שלוש שעות, עד 18 במרץ בשעה 15:00. בליל 18 במרץ נפגעו קשות שכונות שבהן גרו רוב שהשתייך למעמד הפועלים. חיל האוויר הרפובליקני הספרדי (FARE) לא שלח מטוסי קרב לברצלונה עד הבוקר של 17 במרץ.
יחסי אלג'יריה–סין
פרויקטים של פיתוח
בפסגת הפורום לשיתוף פעולה בין סין לאפריקה (FOCAC) בשנת 2018, הכריז נשיא סין שי ג'ינפינג על סיוע, השקעות והלוואות לאפריקה בשלוש השנים הבאות על 60 מיליארד דולר. זהו אחד מסדרת מהלכים מהותיים מבייג'ינג להרכבת השקעותיה באפריקה; ההלוואות הסיניות לאפריקה גדלו ממיליארד דולר בשנים 2000–2002 ל-52 מיליארד דולר בשנים 2015–2017. המעורבות של סין באלג'יריה ספציפית שיקפה גם את המגמה הזו. בין השנים 2001–2016 הפכה סין משותפה זוטרה בסחר החוץ של אלג'יריה למקור היבוא הראשון באלג'יריה ובכך עקפה את צרפת.
הפצצת ברצלונה
ההפצצות
לברצלונה היו מעט יחידות נגד מטוסים וללא כיסוי אווירי, מה שהפך אותה כמעט ללא הגנה. המפציצים גלשו בשקט מעל העיר בגובה רב והפעילו מחדש את המנועים שלהם רק לאחר שחרור הפצצות, כלומר לא ניתן היה לשמוע את ההתראה ולא ניתן היה לזהות את המפציצים עד לאחר התפוצצות הפצצות על המטרה. האיטלקים השתמשו בפצצות פתיל מושהות שנועדו לעבור דרך גגות ואז להתפוצץ בתוך הבניין, כמו גם סוג חדש של פצצה שהתפוצץ בכוח רוחבי חזק, כדי להרוס דברים במרחק של כמה סנטימטרים מהקרקע. גל התקיפות החוזר של האיטלקים הפך את אזעקות המלחמה של העיר ללא-רלוונטיות, שכן כבר לא היה ברור אם הסירנות מכריזות על תחילתה או על סופה של מתקפה.
יחסי אלג'יריה–סין
פרויקטים של פיתוח
בשנת 2018 תרמה סין 28.8 מיליון דולר לאלג'יריה כחלק מהסכם לשיפור שיתוף הפעולה הכלכלי והטכני של אלג'יריה–סין.
הפצצת ברצלונה
ההפצצות
המפציצים האיטלקיים הפילו 44 טון של פצצות. במקום לכוון למטרות צבאיות, האיטלקים התכוונו להרוס אזורי תעשייה של העיר ולהביא לדמורליזציה של הצד הרפובליקני, במה שנחשב להפצצת השטיח האווירית הראשונה בהיסטוריה. מטרותיהם המוצהרות היו מחסנים צבאיים, הנמל, מפעלי נשק ורכבות עם חיילים, אך גם מבנים אזרחיים, בתי קולנוע, קונסוליות ותיאטראות נפגעו או נהרסו כתוצאה מההפצצה.
יחסי אלג'יריה–סין
פרויקטים של בניה
גורם מפתח שהוביל לקשרים כלכליים חזקים באלג'יריה וסין היה נסיגתם של תאגידים מערביים מאלג'יריה במהלך מלחמת האזרחים באלג'יריה. כאשר אלג'יריה פתחה אז בתוכנית לשיקום לאחר המלחמה, סין הצליחה לפתח קשרים כלכליים עם אלג'יריה באמצעות פיתוח כבד של תשתיות המדינה. אלה כוללים את בניית שדה התעופה החדש באלג'יר, משרד החוץ, בית המשפט החוקתי, האצטדיון האולימפי של אורן והכלא הגדול ביותר באלג'יריה.
הפצצת ברצלונה
תוצאה
ההתקפה זכתה לגינוי בידי דמוקרטיות מערביות בכל רחבי העולם. מזכיר המדינה של ארצות הברית קורדל הול אמר:. פרנקו לא התבשר בתחילה על ההפצצות ולא היה מרוצה מכך; ב-19 במרץ הוא ביקש להשהות את ההפצצות, מחשש ל"סיבוכים בחו"ל". מוסוליני, לעומת זאת, היה מרוצה מאוד מההפצצות. שר החוץ האיטלקי וחתנו של מוסוליני, גליאצו צ'אנו, אמר כי:.
יחסי אלג'יריה–סין
פרויקטים של בניה
לאחרונה, חברות סיניות זכו בזכויות על שני שלישים מהכביש המהיר 1216 ק"מ מזרח – מערב - בהיקף של מעל 11 מיליארד דולר, זהו הפרויקט הגדול ביותר באלג'יריה - כמו גם הקמת המסגד השלישי בגודלו בעולם. אחד הסימנים הגלויים ביותר לבנייה הסינית היה מתנה של 38 מיליון דולר לאופרה של אלג'יר בשנת 2015 – פרויקט שחשיבותו טמונה לא רק בשווי הכספי אלא גם במחווה הסמלית מסין בתמיכה בעיצוב אלג'יראי ותרבות אלג'ירית.
אנרגיה
כלכלת אלג'יריה נשלטת על ידי תחום הפחמימנים, המהווה כ-28% מהתוצר, 58% מהכנסות הממשלה ו-98% מכל היצוא. באלג'יריה יש שני כורים גרעיניים, אחד מהם הוא הכור הגרעיני אל סלאם שנבנה בסין. אנרגיה גרעינית מציעה אפשרות לגוון את אספקת האנרגיה של אלג'יריה. עם זאת, בתחילה, פוטנציאל המיליטריזציה של כורים גרעיניים היה גורם לדאגה בקרב מדינות המערב. זה הוביל לשיתוף פעולה בין סין לאלג'יריה, וכתוצאה מכך אלג'יריה הסכימה לאשרר את אמנת האו"ם למניעת הפצה בשנת 1995
השערת לנגלנדס
תוכנית_לנגלנדס
סטיב לואיס
סטיבן "סטיב" ארל לואיס (באנגלית: Steven "Steve" Earl Lewis; נולד ב-16 במאי 1969) הוא אתלט עבר אמריקאי. הוא אלוף אולימפי בעל 4 מדליות מהן 3 זהב ושיאן עולם.
ביוגרפיה
לואיס נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה. הוא למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
אלוף אולימפי
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת סיאול (1988) קבע לואיס שיא עולם לנוער עד גיל 20 בריצת 400 מטר בשלב חצי הגמר בתוצאה של 44.11 שניות. בשלב הגמר הוא סיים שלישי בתוצאה של 44.37 שניות. במשחקים עצמם הוא זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר בתוצאה של 43.87 שניות (שיא עולם לנוער הנוכחי, 2012), לפני חבריו לנבחרת שיאן העולם בוץ' ריינולדס (43.93 שניות) ודני אוורט (44.09 שניות) ובריצת שליחים 4x400 מטר, ביחד עם אוורט, קווין רובינזיין וריינולדס בהשוואת שיא העולם, 2:56.16 דקות, לפני ג'מייקה (3:00.30 דקות) ומערב גרמניה (3:00.56 דקות). בתוצאה שנמדדה לו הייתה, 43.69 שניות.
באליפות המכללות של ארצות הברית (NCAA) שנערכה בשנת 1990 זכה לואיס במדליית זהב בריצת 400 מטר ובהמשך אותה שנה הוא זכה גם באליפות ארצות הברית שנערכה בנורווק, קליפורניה במדליית זהב בריצה זו.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה לואיס בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.21 שניות, אחרי קווינסי ווטס שקבע שיא אולימפי חדש של 43.50 שניות ולפני סמסון קיטור מקניה (44.24 שניות) ולא הצליח להגן על תוארו ומדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר, ביחד עם אנדרו ואלמון, ווטס ומייקל ג'ונסון בשיא עולם חדש של 2:55.74 דקות, לפני קובה (2:59.51 דקות) ובריטניה (2:59.73 דקות). בתוצאה שנמדדה לו הייתה, 43.41 שניות.
הקריירה של לואיס הופרעה רבות עקב מספר פציעות.
יחסי אלג'יריה–סין
תעשיית הרכב
בשנת 2009, מאמץ חוק המימון המשלים של אלג'יריה חייב את המשקיעים הזרים שיהיו שותפים אלג'יריים כבעלי מניות. בעקבות זאת הגיע בפברואר 2015 צו ביצוע שדורש מחברות רכב זרות להקים מפעלי הרכבה באלג'יר עצמה, בניסיונות למשוך השקעות זרות ולעורר ייצור מקומי.
סחר
הסחר הדו-צדדי צמח במהירות בשנים האחרונות, וסין עקפה לאחרונה את צרפת כספקית המובילה לאלג'יריה. היצוא הסיני לאלג'יריה נשלט על ידי מוצרים מיוצרים, ואילו היבוא הסיני מאלג'יריה נשלט על ידי נפט גולמי ומוצרי נפט. הסכם זה עונה על הצורך המתפתח במהירות של סין בחומרי גלם, בעוד שבאלג'יריה מוצרי צריכה מסין הפכו חיוניים לחיי היום יום. יש יתרון נוסף בכך שזרם טובין זה אינו פוגע בייצור המקומי האלג'יראי (שכמעט אינו קיים).
אלג'יריה הצטרפה לאחרונה ליוזמת החגורה והדרך המוצעת בסין המתמקדת בשדרוג פלטפורמות לוגיסטיות תחבורות כדי להתמודד עם תנועה הולכת וגוברת מהסחר העולמי. מטרה אחת של האסטרטגיה של הממשלה היא לקשר בין פלטפורמות לוגיסטיות תחבורות, ולהפחית את עלות הובלת הסחורות. שר התחבורה והעבודות הציבוריות של אלג'יריה, אדלג'ני זלין, הצהיר כי "אנו [ממשלת אלג'יריה] שמחים להצטרף ליוזמה, בה סין תחלוק את ניסיונה ואת הידע שלה עם יבשת אפריקה, כולל אלג'יריה, כחלק מתהליך פיתוח עולמי."
י"ב 528
י"ב 528 (יחידת בקרה 528) הייתה יחידת בקרה אווירית משנית של חיל האוויר הישראלי בדרום סיני, שהייתה כפופה ליב"א 509 שהיא היב"א הדרומית העיקרית.
כיום מוגדרת היחידה כבית הספר לבקרה אווירית ופיקוח טיסה, ממוקמת בבסיס עובדה ומשמשת כמרכז ההדרכה של מערך הבקרה ופיקוח הטיסה כולו. בעת תרגילים של חיל האוויר כמו דגל כחול או תרגילים משותפים עם חיילות אוויר של מדינות אחרות, היחידה מנהלת את תחום הבקרה.
פעילות היחידה
הבסיס היה ממוקם על מצוק שרוחבו 20 מטרים ואורכו 150 מטרים בפסגת הר צפרא, כ-19 ק"מ דרום־מערבית לשדה אופיר. בי"ב היה מוצב מכ"ם מדגם וכן מכ"ם מדגם , שניהם בעלי כושר גילוי מטוסים במרחק של עד 300 ק"מ. בבסיס הוצב קרון מבצעים שבו שתי עמדות בקרה וצג מכ"ם, קרון שירות טכני, שני גנרטורים, שני קרונות שינה (לבנים ולבנות), קרון מטבח, חדר אוכל וקרון שק"ם - מועדון. הגישה אל ההר ברכב הייתה תלולה וקשה מאוד. בסיס האם של חיילי היחידה היה בסיס חיל האוויר אופיר בשארם א-שייח', במרחק כ-30 ק"מ מההר. חיילי הבסיס עלו להר למשמרות של 24 שעות. בכל עת שהו בבסיס היחידה לא יותר משלושים חיילים, כולל קצינים (בקרי טיסה ומפקדי היחידה), עוזרי בקר, מוכמות (חיילות שעקבו אחר תצוגת המכ"ם, דיווחו לבקרים ותקשרו עם יחידות הבקרה האחרות ועם יחידת ההוקים שהגנה על האזור מתקיפה אווירית), טכנאי קשר, טכנאי גנרטורים וטבח. בנוסף שהו על ההר אנשי מודיעין. קווי טלפון של מרכזיית חיל האוויר אל הבסיס היו מוגבלים ולא אמינים.
מלחמת יום הכיפורים
ב-5 באוקטובר 1973, ערב יום הכיפורים, שררה השלווה הכללית שאפיינה את החיים בבסיס. אמנם ערב קודם החיילים הדביקו נייר דבק על החלונות ובאותו יום באחת בצהריים הם ראו שנחתו בבסיס אופיר שני מטוסי נורד שהחזירו את אנשי הקבע שהיו בביתם. באחת וחצי התקשרה אחת החיילות להוריה והתבשרה כי אביה נקרא למילואים. שיחה זו נקטעה באמצע וזאת הייתה השיחה האחרונה שיצאה מצפרא.
עם תחילתה של מלחמת יום הכיפורים פתח חיל האוויר המצרי במתקפה רחבה על בסיסי צה"ל רבים. י"ב 528 הייתה מעורבת, כיחידת בקרה, בקרב האוויר הראשון במלחמת יום הכיפורים, שבו הפילו שני מטוסי F-4 פנטום של חיל האוויר הישראלי שבעה מטוסי מיג של חיל האוויר המצרי שתקפו את האזור. בתקיפה זו הופצצה סוללת ההוק ויצאה מכלל פעולה. חייל אחד נהרג ומספר חיילים נפצעו.
בהמשך אותו יום, בערך בשעה תשע בערב, שיגר מפציץ מדגם טופולב 16 שני טילי שיוט רוכבי מכ"ם מדגם "קלט" לעבר היחידה. חיילי הי"ב שהבחינו ברשף הטילים המתקרב סברו שאלה הם מסוקי סער מצריים, דווחו על תנועת "מסוקים" בקשר וניסו להפנות אליהם מטוס פנטום שהיה בפטרול. בחלוף כדקה טיל אחד התפוצץ באוויר. הטיל השני ניהג עצמו אל האנטנות, התפוצץ והרג חמישה חיילים, שנשלחו למשמרת באנטנות ובגנרטורים. לאחר הפיצוץ נותק הקשר עם הי"ב.
שעתיים מאוחר יותר אכן ניסו המצרים לבצע מהלך נוסף לכיבוש החוף בשארם א-שייח', תוך תקיפה חוזרת של יחידת הבקרה בטילים, אך נהדפו על ידי מטוסי חיל האוויר הישראלי וכוחות חיל הים הישראלי.
צבא לוב
צבא לוב או, באופן מדויק יותר הכוחות המזוינים של לוב (בערבית: القوات المسلحة الليبية, או הצבא הלאומי של לוב; القوات المسلحة الليبية בערבית) הם צבאה של לוב.
י"ב 528
מלחמת יום הכיפורים
המצרים לא הצליחו לחדור את קו הגבול באותן שתי התקפות ולאחר מכן ויתרו לחלוטין על תקיפות נוספות בחזית שארם א-שייח', שהפכה לחזית היחידה של צה"ל שלא נפרצה במלחמת יום הכיפורים.
צבא לוב
היסטוריה
שורשיו של הצבא הלובי המודרני בהתארגנות צבאית מימי מלחמת העולם השנייה, של כוחות סדירים-למחצה שנקראו "צבא סנוסי". כוחות אלה התארגנו על בסיס גולים לובים במצרים כנגד כוחות הכיבוש של איטליה בלוב והציעו לבעלות הברית להילחם לצידם ולסייע להם במלחמה במדבר לוב. הכוחות, שלא היו מיומנים, שימשו תחת פיקוד בריטי בתפקידים תומכי לחימה כשמירה על מתקנים, שמירה על שבויי מלחמה וכדומה. עם זאת, גדוד אחד של "צבא סנוסי" נלחם בקרב על טוברוק ("מבצע מצפן").
עם הכיבוש הבריטי של לוב לאחר המלחמה פוזרו לוחמי הסנוסי, חלק מוותיקי הלוחמים השתתפו ב-1948 כמתנדבים במסגרת חיל המשלוח המצרי שנלחם במדינת ישראל הצעירה במלחמת העצמאות. עם הקמת הממלכה של לוב ב-1952, היוו ותיקי הלוחמים את הגרעין לצבא המלכותי של לוב, שפעל תחת הדרכה וסיוע בריטי. הבריטים אף פתחו אקדמיה מתקדמת לקצינים בבנגזי, בה אומן בין היתר קדאפי עצמו.
מאז תפיסת השלטון על ידי קדאפי ב-1969 שונה ארגון הצבא מן הדוקטרינה הבריטית לדוקטרינה סובייטית-מצרית. קדאפי סגר את האקדמיה בבנגזי ומאוחר יותר פתח מוסד דומה בטריפולי.
ב-1973 נשלחו כוחות צבא לוב למלחמה כנגד ישראל, במסגרת חילות המשלוח הערביים במלחמת יום הכיפורים.
צבא קדאפי
עד שנת 2011 הצבא הורכב מצבא היבשה, חיל אוויר, חיל ים ומיליציה עממית (מילואים) שכללה את יחידת משמרות המהפכה. ערב ההתקוממות בלוב (2011) מנו כוחות אלה כ-119,000 איש. בנוסף, הפעיל צבא לוב את "הלגיון האיסלמי הפאן-אפריקאי", יחידת עילית למטרות הגנה על השלטון שמורכב בעיקרו משכירי חרב ממדינות כצ'אד, ניז'ר ומאלי.
רצח רון קוקיא
רצח החייל רון-יצחק קוקיא היה פיגוע דקירה שהתרחש ב-30 בנובמבר 2017 בערד.
צבא לוב
צבא קדאפי
ללוב שתחת קדאפי, בניגוד לרוב המדינות האחרות, לא היה שר הגנה או שר ביטחון והרמטכ"ל היה כפוף ישירות למנהיג. תקציב הביטחון של לוב עמד ב-2005 על 3.9% מן התמ"ג (לשם השוואה תקציב הביטחון של ישראל באותה שנה עמד על 7.3% מהתמ"ג שלה).
בעוד שעד להתפרקות ברית המועצות נתמך צבא לוב על ידי ברית המועצות והיה צבא משוכלל ומתקדם טכנולוגית (צבא היבשה הוערך כעשירי בכוחו בעולם), הרי שמאז שנות ה-90 נמצא הצבא בהתדרדרות מתמשכת הנובעת מהתיישנות הציוד, מקושי בתחזוקת הכלים בהיעדר מומחים זרים, מתקלות בשרשרת האספקה שהתגלו במיוחד בעת הלחימה בצ'אד ומחוסר במערך הדרכה מודרני. עקב התקרבות קדאפי למערב בראשית שנות ה-2000, הוסרו מספר מגבלות שאיפשרו לקדאפי לרענן את הציוד ולהכניס ייעוץ מומחים.
רצח רון קוקיא
בשעות הלילה הגיע המחבל חאלד אבו ג'ודה, תושב היישוב כסייפה, לערד על מנת לבצע פיגוע כנגד חיילים. בשעה 21:26 צעד בצומת הרחובות חברון והקנאים החייל רון-יצחק קוקיא, שהתכוון ללכת לתחנת האוטובוס ומשם לנסוע בהסעה לבסיס בדרום הר חברון בו שירת. המחבל, שקיבל סיוע מתושב כסייפה, הסתער על קוקיא ודקר אותו למוות, חטף את נשקו והחביא את הנשק אצל אחיו.
בשנת 2020 נגזרו על המחבל מאסר עולם ועוד 20 שנות מאסר בכלא, ונקבע כי ישלם 258 אלף שקלים למשפחתו של קוקיא. ב-2017 נפתח משפטו של אחי המחבל, זאהי אבו ג'ודה, באשמת ניסיון לרצח. הפרקליטות ניהלה מגעים לחתימת הסדר טיעון עם הנאשם, אך חזרה בה מההסדר בעקבות בקשת משפחתו של קוקיא. אימו של המחבל היא בעלת תעודת זהות פלסטינית ונכנסה לישראל בצורה לא חוקית.
צבא לוב
צבא היבשה
צבא היבשה היה הזרוע הגדולה והמפותחת ביותר של הכוחות המזוינים. סד"כ הצבא הסדיר הורכב מכ-25,000 מגויסי חובה וכ-25,000 אנשי קבע. הצבא פרוס באזורי הגבול עם מצרים, תוניסיה וצ'אד ובאזורי ביטחון בתוך המדינה (סביב הבירה טריפולי, בערי הנמל בנגאזי, א-זאווייה, מיסראתה, סירת, דרנה וטוברוק, בערים סבהא ואל-כופרה המהוות בסיס דרומי מול צ'אד וסביב אתרים אסטרטגיים כמתקני הפקת נפט) חלק מהכוננות בערים מבוצעת על סמך כוחות המיליציה. אחת מנקודות המפנה בהתקוממות בלוב בפברואר 2011 הייתה סילוק כוחות הצבא מערי קירנאיקה (מזרח לוב) בנגאזי וטוברוק על ידי כוחות אזרחיים חמושים.
רצח רון קוקיא
הנצחה
באפריל 2021 נחנכה לזכרו של קוקיא "חוות רון" (נקראת גם חוות אביר) על ידי אביו בועז, בכניסה המערבית לערד ליד אזור התעשייה מצפון למנחת ערד. בחווה מתנדבים פעילי ארגון השומר החדש. כמו כן במקום האירוע בערד קיימת אנדרטה לזכרו.
צבא לוב
צבא היבשה
צבא היבשה הורכב מבריגדת (חטיבת) אבטחת השלטון ("בריגדה 32", ראו להלן), 10 גדודי שריון, 10 גדודי חי"ר ממוכן, 18 גדודי חי"ר, 6 גדודי קומנדו, 22 גדודי ארטילריה, 4 חטיבות טק"ק ו-7 גדודי נ"מ.
חימוש
עד סוף שנות ה-80 היה מערך היבשה הלובי, בן כ-3,000 טנקים המצוידים באמצעי בקרת ירי, מערך חירמ"כ המצויד בטילי נ"ט מתקדמים ומערך הנדסה ותחזוקה תומך מתקדם ומצויד היטב, העשירי בגודלו בעולם. אולם התפרקות ברית המועצות וברית ורשה הותירה את הצבא הלובי ללא תחזוקה לכלים וללא התקדמות טכנולוגית. בשל העובדה שלוב נמצאה תחת אמברגו מצד מדינות המערב היא פנתה לרכוש נשק וטכנולוגיה ממדינות העולם השלישי, בעיקר ברזיל וכן כלים בריטיים, אמריקאים, צרפתים ואיטלקים מ"יד שנייה".
רצח רון קוקיא
קישורים חיצוניים
דף החלל רון קוקיא ז"ל באתר הנופלים של הנח"ל
צבא לוב
חימוש
חימוש צבא היבשה התבסס ברובו על רכש סובייטי משנות ה-70 וה-80, רוב הציוד היה מיושן למדי, כאשר ציוד מיושן מאוד נמכר על ידי לוב למדינות אחרות באפריקה.
מערך השריון הורכב בעיקר מטנקי T-62 ,T-72 ו-55/T-54. החי"ר הממוכן נע בנגמ"שי BMP-1, BRDM-2, EE-11 Urutu ובנגמ"ש אמפיבי BTR-50, כולם תוצרת ברית המועצות.
מערך הארטילריה הסתמך על תותחים מתנייעים פולנים 122 מ"מ מסוג 2S1 "גבוזדיקה" ו-130 מ"מ מסוג SO-152 ומשגרי "קטיושה" ממספר סוגים כולל משגרי רקטות גראד. מערך הרק"ק והטק"ק כולל רקטות פרוג-7 וטילי סקאד B. מערך הנ"מ כולל משגרי טילי קרוטייל, SA-5 Gammon, 9K35 סטרלה-10 (SA-13), מטולי 9K32 סטרלה-2 ותותחים כ-ZSU-23-4, ZU-23-2 ו-Bofors 40 mm השוודי. כאשר הגיעה שעת מבחנו של מערך הנ"מ הלובי, בעת הפצצת מטרות בטריפולי ובבנגאזי מן האוויר על ידי ארצות הברית באפריל 1986, כשל המערך ולא היווה איום על מפציצי ארצות הברית.
כוחות מיוחדים
הכוח המיוחד המיומן ביותר היה "בריגדה 32". הכוח שימש כקומנדו ותפקידו היה להגן על המשטר, כולל פיזור הפגנות תוך הפעלת כוח רב.
הפעילות המלחמתית העיקרית של צבא לוב התקיימה מול שכנתה מדרום, צ'אד. עוד לפני שתפס קדאפי את השלטון פלשה לוב ב-1968 לשטח צ'אד מתוך מגמה למנוע את התפשטות מלחמת האזרחים במדינה אל שטחי לוב ולהשיג שליטה על "הרצועה הכחולה", שטח עשיר במתכות ובראשן אורניום סמוך לגבול. במהלך שנות שלטונו של קדאפי פלש צבא לוב לצ'אד ארבע פעמים: בשנים 1978, 1979, 1980 – 1981 וב"מלחמת הטויוטה" בשנים 1983–1987. התערבות צבא לוב הוגבלה לסיוע אש בארטילריה ובמתן "מטרייה אווירית" לכוחות הקרקעיים של בעלות בריתה בצ'אד.
בשנת 1976 השתתפו חיילים מצבא לוב במסגרת כוח ההרתעה הערבי, כוח התערבות צבאי שהוקם על ידי הליגה הערבית במטרה לשמור על הפסקת האש (הזמנית) שהושגה בימיה הראשונים של מלחמת האזרחים בלבנון. כוחות לוביים שהו בלבנון עד 1979.
ב-2001 התערבו חיילי צבא לוב לטובת אנג'-פליקס פאטאסה, שליט הרפובליקה המרכז-אפריקאית, אך לא הצליחו למנוע את הדחתו.
חיל האוויר
נכון ל-1990 מנה כח האדם של החיל 22,000 חיילים, בהם 15,000 מגויסי חובה, 426 מטוסי קרב ו-52 מסוקים. בסיסי הטיסה מצויים על חוף הים וליד גבול מצריים, בסיסי מסוקים נמצאים בסמוך לבסיסי יבשה. מטה חיל האוויר שכן בבירה טריפולי.
חיל האוויר היה ערוך לפי דוקטינה סובייטית וכולל טייסת אחת של מפציצים בינוניים (בעיקר טופולב Tu-22), שלוש טייסות מטוסי קרב ויירוט (מיג-17, 19 ו-25 בעיקר), חמש טייסות מטוסי תקיפה, תשע טייסות מסוקי קרב ותובלה וגדודי נ"מ הכפופים מקצועית לפיקוד חיל האוויר אך הופעלו ככל הנראה על ידי צבא היבשה.
עד 1975 המשיכה ארצות הברית לספק ללוב מטוסי קרב ומסוקים וכן רכשה לוב מטוסי מיראז' מצרפת, אך עיקר הכוח מקורו היה ברכש מברית המועצות. עד סוף המלחמה הקרה נמנו בקרב צוותי התפעול, ההדרכה והתחזוקה של חיל האוויר טייסים ואנשי מקצוע מסוריה, יוגוסלביה, פקיסטן, קוריאה הצפונית וברית המועצות.
בסיס חיל האוויר הגדול והמרכזי ביותר שכן בעוקבא בן-נאפי (לשעבר בסיס אמריקאי בשם Wheelus Air Base) שליד טריפולי שכלל את בית הספר לטיסה ואת טייסת המפציצים, ליד בנגזי היה בסיס משותף עם שדה תעופה אזרחי ובו טייסות מטוסי תקיפה. ליד גבול מצריים היו ממוקמים שלושה בסיסים (מצפון לדרום): גמאל עבד אל נאצר ליד טוברוק, אל-כופרה וג'בל אל-אוויינט. בסיסים אלה הותקפו על ידי מצרים במלחמת לוב-מצרים בשנת 1977. בסיס נוסף הוקם במרכז המדינה. ליד א-זאווייה נמצאה האקדמיה הטכנית של חיל האוויר.
מטוס מיג-23 של חיל האוויר של לוב הופל ביולי 1977 במסגרת מלחמת לוב-מצרים. לוב ניהלה תמרונים יחד עם צבא איטליה על אדמתה, התמרונים נחשפו כאשר ב-19 ביולי 1980 התרסק מיג-23 בקלבריה. מפציץ לובי מסוג טופולב Tu-22 נשלח למשימת הפצצה כושלת בטנזניה במסגרת סכסוכה עם אוגנדה ב-1979, המטוס הלובי נשלח על ידי קדאפי במטרה לסייע לשליט אוגנדה, אידי אמין.
בקרבות אוויר שנוהלו במסגרת המערכות על מפרץ סידרה הופלו ארבעה מטוסים לובים מאש מטוסי הצי האמריקני. ב-1981 ארעה תקרית ירי במפרץ בו הפילו שני מטוסי F-14 של הצי האמריקני שני מטוסי סוחוי Su-22 לובים. ב-1989 ארעה תקרית נוספת מעל מימי המפרץ ובמהלכה הופלו שני מטוסי מיג-23 פלוגר אס, שנחשד כי היו בדרכם לתקוף מטוסי קרב אמריקאים. כמו כן הושמדו על הקרקע מטוסים רבים בעת ההפצצה האמריקאית על לוב ב-1986.
במהלך הפלישות לצ'אד הפעילה לוב נוכחות אווירית, מטוסים רבים נפגעו ממטולי נ"מ של כוחות צ'אד וצרפת, שסייעו להם.
חיל הים
חיל הים של צבא לוב היה הקטן בזרועותיו ומנה בשיאו כ-8,000 לוחמים. הצי הוקם ב-1966 וכלל בראשיתו משחתת אחת בלבד. חיל הים תפקד בעיקר כמשמר חופים וקיים גם משימות שיטור ימי, שמירה על מתקני הפקת ושינוע נפט, שמירת סדר ציבורי, איסוף מודיעין צבאי ומניעת הברחות (בכלל זה סיכול הברחת פליטים מאפריקה ליעדים באירופה). עם זאת, שימוש נבון בסטי"לים וצוללת סובייטית אחת מדגם פוקסטרוט (כיום לא בשימוש), הקנו לצי הלובי עליונות בזירה האזורית.
מטה הצי שכן בטריפולי והבסיס המרכזי שלו היה ממוקם באל-ח'ומס, כן היה קיים בסיס צי בכל נמל אזרחי בלוב.
עיקר המוטיבציה של קדאפי לפתח את חיל הים שלו בשנות ה-70 נבעה מרצונו להבטיח את תביעתו לשליטה לובית בכל שטח מפרץ סידרה ולאכוף את "קו המוות", שהגדיר את גבול המפרץ כגבול המים הטריטוריאליים של לוב.
הצי הורכב, נכון ל-2006 מ-2 פריגטות (אחת מבצעית), 2 קורבטות מטיפוס "ננוצ'קה", 9 משחתות קלות (7 מבצעיות), 12 סטי"לים, 9 שולות מוקשים, נחתת ומספר סירות תחזוקה ואספקה, כולן תוצרת ברית המועצות. כמו כן כפוף לפיקוד הצי גדוד חי"ר המשמש כקומנדו ימי.
מיליציה עממית
המיליציה העממית מנתה בין 40,000 ל-45,000 אנשי מילואים המגנים בגזרות מגוריהם בערים ומפטרלים באזורי הספר. אימונם מתבסס בעיקר על שירותם בצבא הסדיר, אך מסופק להם ציוד ברמה טובה. עיקר המשימה של המיליציה העממית היה לקשור בין אנשי המילואים, רובם אנשי שבטים, לבין השלטון ולא הגנה אקטיבית יעילה על המדינה. מעמדם ותפקודם בעת ההתקוממות של 2011 אינו ברור
משמרות המהפכה
משמרות המהפכה הייתה יחידת העילית של המיליציה העממית. היחידה הורכב מנאמנים אידאולוגיים ואנשי שבטו של קדאפי בלבד. הסד"כ שלה הוערך בכ-3,000 לוחמים. היחידה זכתה לאימון מתקדם ומצוידת ברק"ם, מסוקים ומטולי נ"מ. תפקידה היה עיבוי המערך הקרבי והגנה על השלטון. יחידת "משמר האמזונות", הורכבה מכ-200 נשים ששימשו כשומרות ראשו האישיות של קדאפי, והייתה כפופה לפיקוד שמרות המהפכה.
הלגיון האיסלמי הפאן-אפריקאי
כחלק מן האידאולוגיה של קדאפי, כי יש לאחד את המוסלמים-האפריקאים לכדי ישות מדינית אחת, החל כבר מ-1972 ליצור את הלגיון האיסלאמי הפאן-אפריקאי. הלגיון הורכב משכירי חרב, אזרחי מדינות חבל הסאהל כצ'אז, ניז'ר, מאלי, הרפובליקה המרכז אפריקאית וסודאן, שזכו לאימון ולמשכורות גבוהות. בפרט נסמך הלגיון על בני שבטי הטוארג והג'נג'וויד (שבטי בדואים מוסלמים מדארפור), להם ייחס קדאפי זיקה למקורות העם הלובי ועליונות גזעית. בנוסף לכך הלגיון היה פתוח לכל שכיר חרב הן ממדינות אפריקאיות, הן ממדינות ערב והן ממדינות כסרביה ואוקראינה, כל עוד הם נשבעו אמונים לקדאפי, לפי מתכונת לגיון הזרים הצרפתי.
הלגיון, שחלק מלוחמיו גויסו בכפייה וחלקם התפתו להתגייס בעקבות הבטחות לשכר ולתהילה, נשלח להילחם בסדרת הפלישות לצ'אד. לאחר גירושה הסופי של לוב משטחי צ'אד ב-1989 צומצם כח הלגיון מכ-7,000 איש בשיאו לכ-2,000 איש.
הלגיון הורכב, נכון ל-2007, משלוש חטיבות: חטיבת חי"ר, חטיבת שריון (מצוידת בטנקי T-54/55) וחטיבת צנחנים/קומנדו. כמו כן דווח במהלך ההתקוממות של 2011, שאנשי הלגיון שימשו כטייסים-שכירים בחיל האוויר של לוב במשימות הפצצת ריכוזי אזרחים.
דרגות ופיקוד
סולם הדרגות של צבא לוב היה מבוסס על סולם הדרגות של הצבא הבריטי, אולם, עקב העובדה שקדאפי, שהגיע לדרגת קולונל (עקיד), שמר על דרגה זו ולא קידם את עצמו לגנרל, הדרגה הגבוהה ביותר בצבא לוב הייתה קולונל.
תפקידי הפיקוד ומסלול הקידום לתפקידים בכירים התבססו על מפתח השתייכות שבטית, על מנת להפעיל שליטה ובקרה בדרך זו על הנאמנות השבטית לשלטון.
נשים בצבא קדאפי
ב-1984 ערך קדאפי ניסיון נוסף לגיוס חובה של נשים, שגם הוא נבלם ברמה החוקית, אך מומש על ידי יצירת מסגרות "גיוס ספונטני" של נשים. נשים אלה שירתו בתפקידי מנהלה בעת הלוחמה בצ'אד.
כפי שהוזכר, הורכב משמר האמזונות (שומרות הראש האישיות של קדאפי) מנשים בלבד.
לאחר מלחמת האזרחים
למן שנת 2011 שבה נפל משטרו של מועמר קדאפי, הצבא הלובי פורק כמעט לגמרי והוקם מחדש על בסיס צבא השחרור הלאומי ומאז מאי 2014 הצבא מעורב בלחימה במסגרת מלחמת האזרחים השנייה בלוב.
גאולי (קרחון)
קרחון גאולי (Gauli Glacier) הוא קרחון יבשתי באורך 6.2 קילומטר הנמצא בצידו המזרחי של רכס האלפים הברניים בקנטון ברן בשווייץ.
שטחו הכולל של הקרחון הוא 17.7 קמ"ר.
הקרחון מוקף בהרים אוויגשנייהורן מדרום ברגלישטוק ממערב והנגנדגלצ'רהורן מצפון.
הקרחון התפרסם בשנת 1946 עקב התרסקותו של מטוס חיל האוויר האמריקאי מדגם C-53 דקוטה על הקרחון וניסיונות החילוץ שלקחו מספר ימים.
משטרת לטרון
250px|ממוזער|שמאל|מצודת לטרון משטרת לטרון היא תחנת משטרה שהוקמה בשנת 1940 בלטרון על ידי שלטונות המנדט הבריטי, כאחת מ-11 מצודות טגארט שנבנו בתחילת מיזם מבני המשטרה (Police Building Programme) שיזם סר צ'ארלס טגארט. התחנה שלטה על הדרך מתל אביב לירושלים.
על פי תוכנית החלוקה היה אזור לטרון בשטח המדינה הערבית. ב-18 במאי 1948 השתלט הלגיון הערבי על בניין המשטרה הבריטית, ששלט על הכביש היחיד המקשר את אזור השפלה לירושלים והיה לפיכך בעל חשיבות אסטרטגית בקרב על ירושלים.
לאחר כישלונות אלה נותרה לטרון בשליטת ירדן עד למלחמת ששת הימים.
ב-6 ביוני 1967, היום השני למלחמת ששת הימים, כבשה חטיבת קרייתי, בפיקודו של משה יטבת, את מתחם לטרון, בקרב שנמשך כשעתיים, ללא הרוגים לצה"ל.
בשנת 1978 החלה היוזמה להקמת "יד לשריון" במקום - אתר הנצחה לחללי חיל השריון במערכות ישראל. לשם כך הוקמה "העמותה להקמת יד לשריון", שעסקה במימוש היוזמה במשך שנים אחדות. אתר "יד לשריון" כולל מוזיאון לתולדות השריון ואוסף של כלים משוריינים הכולל טנקים, גשרים ניידים, זחל"מים, נגמ"שים ושריוניות. אוסף זה הוא מהגדולים בעולם ומכיל מעל מאה פריטים, ביניהם טנקי המרכבה (סימן 1-4) של צה"ל, כלי שלל שנתפסו מצבאות ערב במלחמות ישראל וכלים מיוחדים שנקנו לצורך התצוגה.
היה היה - כדור הארץ
הָיֹה הָיָה - כדור הארץ או הָיֹה הָיָה - דואגים לכדור הארץ (בצרפתית: Il était une fois... notre Terre) היא סדרת אנימציה צרפתית בבימויו של אלבר בארייה, ששודרה בערוץ לוגי בישראל. הסדרה שודרה החל מ-22 בדצמבר 2008 בFR3. סדרה זו היא סדרת הסיום של זיכיון הסדרות החינוכיות הָיֹה הָיָה, והנחת היסוד שלה מתבססת על הפרק "היה יהיה", פרק הסיום של הסדרה הראשונה בזיכיון: "היה היה - האדם". בכך, הסדרה "סוגרת מעגל" ומביאה אותנו חזרה אל תחילת הזיכיון. כמו כן, בכורת הסדרה שודרה במקביל ליום השנה ה-30 לתחילת סדרות היה היה. הסדרה עוסקת באקולוגיה ואיכות הסביבה.
אצטדיון קסטלאו
אצטדיון גוברנדור פלאסידו קסטלו (פורטוגזית: Estádio Governador Plácido Castelo), הידוע גם כאצטדיון קסטלאו (Estádio Castelão), הוא אצטדיון כדורגל, הממוקם בעיר פורטלזה שבברזיל. האצטדיון משמש כמגרשה הביתי של קבוצות מועדון ספורט סיארה ומועדון ספורט פורטלזה, ומסוגל לקלוט 63,903 צופים למשחק. האצטדיון שוּתף באירוח משחקי מונדיאל 2014.
היסטוריה
אצטדיון קסטלאו נחנך ב-11 בנובמבר 1973, במשחק דרבי בין קבוצות סיארה ופורטלזה שהסתיים בתוצאה 0-0. המשחק הרשמי הראשון באצטדיון נערך ב-18 בנובמבר 1973, בו גברה קבוצת סיארה על ויטוריה בתוצאה 0-1.
במאי 2000 הוציאה לפועל ממשלת מדינת סיארה תוכנית לשדרוג האצטדיון. העבודות חולקו לשלושה שלבים, והחלו ב-16 במאי 2001. השלב הראשון כלל בין היתר חידוש תעלות הניקוז, ושל המעברים ביציעים. השלב השני של העבודות החל ב-20 ביולי 2001, וכלל את חיזוק מבנה האצטדיון. השלב השלישי כלל את שדרוג מערכות החשמל, המתקנים ההידראולים והאלקטרונים.
משחק החניכה של האצטדיון המחודש התקיים ב-23 במרץ 2002, בו גברה נבחרת ברזיל על נבחרת יוגוסלביה בתוצאה 0-1. את השער לברזיל כבש לואיזו.
האצטדיון נבחר להיות אחד מ-12 האצטדיונים שייקחו חלק באירוח משחקי גביע הקונפדרציות 2013 ומונדיאל 2014, ועל כן עבר שדרוג נוסף במטרה להתאים אותו לתקנים בינלאומיים. השדרוג כלל בין היתר בנייה מחודשת של המפלס התחתון קרוב לכר הדשא, הקמת תאי VIP, חידוש הגג והמעטפת החיצונית של האצטדיון והקמת מרכז תקשורת.
המון (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
בריט אירווין
בריטני אליזבת אירווין (באנגלית: Brittney Elizabeth Irvin; נולדה ב-10 בנובמבר 1984) היא זמרת ושחקנית קנדית.
קורות חייה
אירווין נולדה בוונקובר וגדלה בסארי, קולומביה הבריטית. מגיל 6 רקדה בלט ושרה בפסטיבלים. בגיל 10 השתתפה בשני מחזות זמר: "Show Boat" ו-"A Christmas Carol". בגיל 12 דיבבה בסדרת הילדים "נילוס איש החלומות".
מופיעה על הבמה כזמרת בהופעות חיות בוונקובר ובלוס אנג'לס. ב-2003 הוציאה אלבום דמו.
פסגת הנגב
על אף שמה, אין מדובר בוועידת פסגה, כיוון שוועידת פסגה היא ועידה של ראשי מדינות, והוועידה הזו היא של שרי חוץ בלבד.
בוועידה השתתפו בשנת 2022 עבדאללה בן זאיד שר החוץ של איחוד האמירויות הערביות, א-זיאני מבחריין, סאמח שוכרי ממצרים ונאסר בוריטה שר החוץ של מרוקו. המפגש הראשון התקיים במלון קדמא שבשדה בוקר, הוא נפתח ב-27 במרץ 2022 והסתיים ב-28 במרץ. התפרסם כי מטרת הוועידה היא מפגן של חזית אחידה מדינית וביטחונית נגד איראן, על רקע החתירה לחידוש הסכם גרעין מעצמות P5+1 ואיראן, ונגד התוקפנות של איראן ברחבי המזרח התיכון.
רקע
הפגישה אורגנה על ידי שר החוץ יאיר לפיד ומטרתה הראשונית הייתה הקמת ברית בין-לאומית נגד תוכנית הגרעין האיראנית, אך לפי דבריו של אנתוני בלינקן לפני הגעתו לישראל, ניתן להסיק שבשיחה דיברו גם על הפלישה הרוסית לאוקראינה ובחינת נתינת סיוע צבאי מישראל לאוקראינה. תחילה, הרעיון היה להפגיש כמה שיותר מדינות מהסכמי אברהם, לצורך חיזוק הקשרים והעמקתם. אליהם הצטרף באופן לא מתוכנן שר החוץ המצרי. זאת כמה ימים לאחר שראש ממשלת ישראל, נפתלי בנט, ביקר אף הוא במצרים.
שר החוץ הירדני איימן א-ספדי הוזמן גם כן להשתתף בוועידה. הוא דחה את ההזמנה באופן רשמי בגלל אילוצי לוח זמנים שקשורים לפורום דוחה, שהתקיים ב-26 וב-27 במרץ. הוא אמר בנוסף שהיה מוכן להשתתף בוועידה אם שר החוץ הפלסטיני היה מוזמן אליה גם כן. עבדאללה, מלך ירדן נפגש עם נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס בזמן שהתקיימה הוועידה.
מהלך הוועידה
במקביל לוועידה אירע פיגוע הירי בחדרה בו שני מחבלים ערבים-ישראליים המשתייכים לדאעש רצחו שני שוטרים שלא בתפקיד. המחבלים נורו למוות על ידי לוחמי ימ"ס. שר החוץ יאיר לפיד עדכן את משתתפי הוועידה בפרטי הפיגוע וכל משתתפיו גינו אותו פה אחד.
ששת שרי החוץ שהשתתפו בוועידה החליטו להקים מספר קבוצות עבודה משותפות. הראשונה בהן תדון בנושאי ביטחון לאומי ומלחמה בטרור ושאר קבוצות העבודה יעסקו בחינוך, בריאות, אנרגיה, תיירות, מזון ומים.
בנוסף, הסכימו ששת שרי החוץ שכל פגישה שנתית תתכנס בעיר מדברית אחרת, כדי לסמל את הנושא המשותף לכל המדינות הרלוונטיות: הצורך בשיפור אספקת מים, תיירות מדברית, יישוב אזורי ספר ודאגה לביטחון תזונתי.
בין הנושאים שהועלו היה הסכם הגרעין עם איראן, מדינה פלסטינית, מחירי החיטה, מעמד סהרה המערבית, פיראטיות בים סוף והתמודדות עם שיגור כטב"מים וטילים בטווחים רחוקים.
בגבעה שמול המלון בו התקיימה הפסגה נערכו שתי הפגנות; אחת של מתנחלים שהפגינו נגד הגעתו של בלינקן לארץ ואמירתיו לגבי אלימות המתנחלים, הפגנה שנייה של תנועת 'נשים עושות שלום' שהצביעו על הבעיה באי השתתפותם של נציגים פלסטינים בוועידה.
גרינדלוולד העליון (קרחון)
קרחון גרינדלוולד העליון (Upper Grindelwald Glacier) הוא קרחון יבשתי באורך 6 קילומטר הנמצא ברכס האלפים הברניים מדרום לעיירה גרינדלוולד בקנטון ברן בשווייץ.
שטחו הכולל של הקרחון הוא 10 קמ"ר וגובהו 1400 מטר מעל פני הים - גרינדלוולד העליון הוא אחד הקרחונים הנמוכים יותר בהרי האלפים.
הקרחון מוקף בהרים וטרהורן מיטלהורן ורוזנהורן מצפון, ברגלישטוק ממזרח, מטנברג קליינס שרקהורן ושרקהורן מדרום.
מי הפשרת השלגים של הקרחון מתנקזים הם דרך נהר שוורץ לוטשיין (Schwarze Lütschine) לאגם ברינץ.
למי צלצלו הפעמונים (סרט)
למי צלצלו הפעמונים (באנגלית: For Whom the Bell Tolls) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1943 המבוסס על רומן בשם זה מאת ארנסט המינגוויי.
גרי קופר ואינגריד ברגמן מככבים בתפקידים הראשיים. הם נבחרו לתפקיד זה על ידי המינגוויי בעצמו. זה היה הסרט הראשון של ברגמן בצבעי טכניקולור. הסרט היה שובר קופות ב-1943.
ההפתעה בסרט הייתה השחקנית היווניה קטינה פקסינו שהופיעה בתפקיד המשנה הראשי וזו הייתה הופעת הבכורה שלה בסרט בהוליווד.
על הופעתה בסרט זה זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר וכן בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע. בנוסף לכך היה הסרט מועמד לעוד שמונה פרסי אוסקר: לשחקן הטוב ביותר (גרי קופר), לשחקנית הטובה ביותר (אינגריד ברגמן), לשחקן המשנה הטוב ביותר (אקים טמירוף), לסרט הטוב ביותר, לצילום, לעריכה, לעיצוב האמנותי ולפסקול המוזיקה.
אקים טמירוף זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע. צילומי החוץ נערכו במדבר סונורה בארצות הברית.
העלילה מתרחשת בספרד ב-1937, בעת מלחמת האזרחים בספרד שבה שירת המינגוויי כמתנדב בבריגדות הבינלאומיות בצד של הרפובליקנים.
תקציר העלילה
רוברט (רוברטו) ג'ורדן (גרי קופר) הוא מורה אמריקאי לשפות המתגורר בספרד. עם פרוץ מלחמת האזרחים הוא מתנדב לסייע לצד הרפובליקנים.
כמומחה לדינמיט מוטלת עליו משימה לפיצוץ גשר חשוב במסגרת התקפה של הרפובליקנים כדי להפריע לתנועת הצבא הפשיסטי של גנרליסימו פרנקו.
בעזרת הזקן אנסלמו (ולדימיר סוקולוף) הוא מגיע לקבוצת לוחמים המסתתרים במערה. בראש הקבוצה עומד פאבלו (אקים טמירוף), לוחם ותיק מלחמה, שבע קרבות מתוסכל מתוצאות המלחמה ומשתדל לא לסכן את אנשיו. לצידו נמצאת בת זוגו פילאר (קטינה פקסינו), גם היא לוחמת ותיקה עם אופי גברי וסמכותי.
אישה נוספת בקבוצה היא מריה (אינגריד ברגמן). הפשיסטים הרגו את הוריה לעיניה, גילחו את שערה ואנסו אותה. אנשי הקבוצה מצאו אותה והביאו אותה למקום מחבואם.
כבר מההתחלה פורחת אהבה בין מריה לרוברטו והם מתארים את עתידם המשותף לאחר שתסתיים המלחמה.
פאבלו מבלה את זמנו בשתייה ולאחר שרוברטו מתאר בפניו את משימת פיצוץ הגשר הוא מסרב להשתתף בכך כי לדעתו מדובר בהתאבדות. בשלב זה משתלטת על המצב פילאר, נוטלת את הפיקוד ומשכנעת את חברי הקבוצה להשתתף בפעולה.
לאחר שקבוצת לוחמים סמוכה בפיקודו של אל סורדו (ג'וסף קאליה) מושמדת על ידי הפצצת מטוסי הפשיסטים, מחליט פאבלו לחבל בציוד החבלה של רוברטו ולהסתלק. לאחר זמן קצר הוא מתחרט ומבקש סליחה מרוברטו.
מריה מתעקשת לצאת עם הקבוצה ופילאר נעתרת לה לבסוף. הקבוצה יוצאת לעבר הגשר ומתחיל קרב יריות עם שומרי הגשר. בינתיים מתקרב כוח גדול של הפשיסטים הכולל טנקים. רוברטו מתקין את חומר הנפץ על הגשר וברגע האחרון מפעיל אותו אנסלמו כשהטנקים כבר על הגשר. אנסלמו נהרג בפיצוץ ורוברטו מצליח לדהור כברת דרך קצרה לעבר הקבוצה אך סוסו נפגע ונופל והוא נפצע קשה ברגלו.
מריה מחבקת אותו ולא רוצה לעזוב אבל פילאר מכריחה אותה. רוברטו הפצוע נשאר לבד עם מכונת ירייה מול הטנקים המתקדמים.
ג'נט מקדונלד אייטקן
ג'נט מקדונלד אייטקן, באנגלית: Janet Macdonald Aitken (1873–1941) הייתה ציירת דיוקנאות ונוף סקוטית. היא תוארה על ידי ג'וד בורקהאוזר כ"אחת הנשים המובילות באסכולת גלאזגו."
ביוגרפיה
אייטקן נולדה בגלאזגו שם אביה, רוברט תומסון אייטקן, היה מדפיס מסחרי וליטוגרף ידוע. בין 1887 ל-1902 למדה בבית הספר לאמנות של גלאזגו לפני שהמשיכה את לימודיה בפריז באקדמיה קולרוסי. כשחזרה לגלאזגו, לאחר זמן מה בספרד, היא הפכה לחלק ממעגל האמנים המזוהים עם צ'ארלס רני מקינטוש וחברה בקבוצת האמנים הבלתי פורמלית הידועה בשם "בני האלמוות", שכללה גם את אנייס רייבורן, מרגרט מקדונלד מקינטוש, ג'סי. ניוברי, רובי פיקרינג, קתרין קמרון, ג'סי קפי ופרנסס מקנייר. אייטקן הפכה גם לחברה מובילה באגודת אמניות של גלאזגו וזכתה בפרס לאודר של החברה גם ב-1928 וגם ב-1937. אייטקן הייתה גם עובדת מתכת וחברה באגודת המלאכה הסקוטית.
אייטקן ציירה לעיתים קרובות סצנות אורבניות ונופים של מבנים ישנים, תוך עבודה בשמנים ובצבעי מים. כמה מהסקיצות שלה בשחור-לבן של סצנות רחוב בגלאזגו שוחזרו כגלויות. היא הייתה מציגה קבועה ופוריה באקדמיה הסקוטית המלכותית, במכון לאמנויות יפות של גלאזגו ובתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, בחברת אברדין לאמנויות, שם היא הציגה בעיקר דיוקנאות. ב-1930 אירחה הגלריה לאמנויות היפות תערוכה של כ-40 נופיה.
תערוכה לזכרה, ולקייט ווילי ואלמה סטורי, נערכה על ידי אגודת אמני גלאזגו ב-1942.
הטריומווירט השני
הטריומווירט השני היה שם הברית הרשמית של שלושת המצביאים הרומיים אוקטביאנוס, מרקוס אנטוניוס ומרקוס אמיליוס לפידוס. ברית פוליטית זו נולדה ב-27 בנובמבר 43 לפנה"ס במסגרת חוק טיטיה . חוק זה העניק לשלושת חברי הטריומווירט סמכויות בלתי מוגבלות ואת היכולת לשלוט ברפובליקה הרומית ללא מיצרים. הטריומווירט כיהן במשך שלוש כהונות בנות 5 שנים, ובוטל סופית רק בשנת 28 לפנה"ס. כינון הטריומווירט השני, פירוקו והמלחמות שבאו כתוצאה ממנו, סללו את הדרך להפיכתה של רומא מרפובליקה לרומא הקיסרית.
רקע
לאחר רצח גאיוס יוליוס קיסר בשנת 44 לפנה"ס בידי תומכי הרפובליקה מרקוס יוניוס ברוטוס וגאיוס קסיוס לונגינוס ציפו הם כי השלטון יעבור לידי הסנאט וכי העם והצבא הרומי יעמדו לצידם. למגינת לבם, התפתחו המאורעות בכיוון אחר. לפידוס, מפקד חיל הפרשים הרומי (magister equitum) ולמעשׂה האיש השני בדרגתו לצד יוליוס קיסר הדיקטטור, ולצדו מצביאים אחרים, החליטו לקרוא תגר על ברוטוס, קסיוס וחבריהם. תומכיו של יוליוס קיסר ניהלו ויכוח על מי הוא הראוי ביותר לרשת את מקומו. מבין המועמדים הבולטים לתפקיד היו אוקטביאנוס הצעיר, אשר לו בצוואתו יוליוס קיסר הוריש את רכושו ואנטוניוס, הקצין הנאמן והקרוב ביותר של קיסר.
באוקטובר 43 לפנה״ס החליטו שלושת המצביאים הצבאיים הללו על איחוד פוליטי במקום המשך בלחימה ביניהם. מטרת ההסכם ביניהם הייתה לתפוס את השלטון ביחד כחברי טריומווירט, בדומה לתקדים של חברי הטריומווירט הראשון. להבדיל מהטריומווירט הראשון, אשר היה הסכם פרטי (וחשאי, בתחילה) בין שלושה בכירים בפוליטיקה הרומית, עוצב הטריומווירט השני מלכתחילה כמשׂרה שלטונית. ההסכם הראשוני על ברית זו נחתם בבולוניה ועל פיו, שלושתם יופקדו על הסדר החדש של רומא ויחלקו אדמות לחיילי רומא המשוחררים בשמונה עשרה ערים ברחבי איטליה.
סמכויות התפקיד
הטריאומווירט השני הוקם בצורה חוקית תחת החוק Triumviri Rei Publicae Constituendae Consulari Potestate (או בקיצור III VIR R.P.C) שאיפשר לחבריו סמכות פוליטית (אימפריום) שהאפילה על זו של שאר הפולטיקאים המכהנים ברומא, כשההגבלה היחידה שהוטלה עליהם הייתה מגבלת זמן - כהונה בת 5 שנים. כאמור, בניגוד לטריומווירט הראשון, הטריומווירט השני היה מוסד רשמי וחוקי אשר עיגן את מעמדו במדינה הרומית וקיבל סמכויות מלאות באמצעות החוק. בכך הוא הוכר באופן רשמי כגוף השולט במדינה. האימפריום של חברי הטריומווירט היה בכיר מזה של שאר המגיסטרטים ואף בכיר מזה של הקונסולים. בריכוז סמכויות זה אשר עוגן בחקיקה רומית, הטריומווירט נהפך בפועל לדיקטטורה של שלושה אנשים, בזמן שהוא משמר על חזות רפובליקנית לכל דבר. בשנת 44 אנטוניוס אף העביר את חוק אנטוניה (Lex Antonia) שביטל את התפקיד הדיקטטורי והוציא אותו מחוץ לחוקה הרפובליקנית, כדי לחזק חזות עין זו.
שנות שלטון ראשונות
ראשית הדרך לסדר החדש של המדינה תחת חברי הטריומווירט, בדומה לימיו של לוקיוס קורנליוס סולה, הייתה רצופה באלימות. בכוונת חברי הטריומווירט הייתה להשיג כמה מטרות כדי לבסס ולייצב את שלטונם: לצורך מימוש תוכניות אלו, בדומה לסולה, הטריומווירט השני החליט על חיבור והוצאה לפועל של הפרוסקריפציות - "הרשימות השחורות", שפרושן היה שכל מי ששמו נכלל בהן, דינו היה מוות כאויב הרפובליקה הרומית ורכושו הוחרם לטובת המדינה. אלו אשר נכללו ברשימות השחורות נהרגו בבתיהם, ברחובות בפורום וליד המקדשים. הקורבן הבולט ביותר של רשימות אלו היה מרקוס טוליוס קיקרו, אויב ותיק של אנטוניוס. אנטוניוס נתן לנקמתו פן אישי מאוד: הוא הורה לכרות את ידיו וראשו של קיקרו ולתלותם בכניסה לפורום.
קרב פיליפי
בשנת 42 יצאו אוקטוויאנוס ואנטוניוס ללוחמה נגד ברוטוס וקאסיוס. במערכה אחת נלחם אוקטווינוס נגד ברוטוס והפסיד. אוקטווינוס נאלץ לנוס על נפשו. במקביל, במערכה השנייה אנטניוס ניצח את קאסיוס, בשל מיומנותו הצבאית ובזכות נאמנות חייליו לרוחו של יוליוס קיסר. קאסיוס לא ידע על הניצחון של ברוטוס ולאחר ההפסד לאנטוניוס הוא נטל את חייו.
לאחר ניצחונו ברוטוס לא הצליח לשמור על נאמנות חייליו, מאחר שהם היו מושפעים מהתעמולה שנוהלה בידי נוקמי מותו של יוליוס קיסר. לכן כשאנטוניוס ניצחו בשדה הקרב, ברוטוס המובס התאבד וזה היה סופם של נציגיה האחרונים של הרפובליקה הרומית. מותם של רוצחי קיסר היה בפועל הסוף של ההתנגדות הרפובליקאית האחרונה בדרך ליסודה של רומא הקיסרית. אחרי הקרב, הסכימו שלושת חברי הטריומווירט לחלק ביניהם תפקידים וחילקו את הרפובליקה לאזורי שליטה.
הסכם ברונדיסיום
באוקטובר 40 לפנה"ס נחתם בין אוקטאווינוס לאנטוניוס הסכם על חלוקת שטחי פיקוד והשפעה. הסכם זה נוצר על רקע הסכסוך המתמיד בין אוקטאווינוס לאנטוניוס. כאשר אנטוניוס ניסה להיכנס לברונדיסיום, סגרו בפניו האזרחים את שעריה. אנטוניוס מצדו האשים את אוקטווינוס בניסיון להשתלטות על האזור והתכונן למלחמה, אך החיילים של שני הצדדים ניתבו לפיוס וכך נוסד ההסכם. בהסכם זה אנטוניוס קיבל את הפרובינקיות המזרחיות כדי להתרכז בניסיון לכבוש את האימפריה הפרתית. אוקטוויאנוס קיבל את איטליה, שם הוא התרכז בבניית בסיס כוח וחלוקת אדמות לחיילים כפי שהבטיח, מה שהקנה לו את תמיכתם. לפידוס קיבל את הפרובינקיות המערביות בהיספניה ואפריקה.
ההסכם קיבל תוקף וחיזוק בנישואיה של אוקטביה, אחותו של אוקטוויאנוס, לאנטוניוס ובכך נמנעה מלחמה בין השניים. בזמן שאנטוניוס התבסס במזרח וביצע רפורמות באדמיניסטרציה, אוקטיוויאנוס הידק את אחיזתו במערב וניהל מערכה מוצלחת כנגד סקסטוס פומפיוס, הבן של גנאיוס פומפיוס מגנוס, שניצל את מלחמת האזרחים של הטריאומווירט כנגד מתנקשי קיסר כדי לבנות בסיס ימי חזק בסיציליה, ממנו הוא ערך פשיטות ועסק בשוד ימי ובכך איים על אספקת המזון לרומא. את המערכה כנגד סקסטוס ניהל למעשה מרקוס ויפסניוס אגריפה, סגנו ויד ימינו של אוקטוויאנוס, אשר מינויו לקונסול בשנת 37 לוותה בחקיקה שהאריכה את כהונת הטריאומווירט לחמש שנים נוספות.
סדקים בברית
בדומה לטריומווריאט הראשון, הטריומווירט השני היה בלתי יציב בעקבות התנגשויות האינטרסים והאגו של המעורבים בו. אנטוניוס תיעב את אוקטביאנוס ולכן סוכם ביניהם כי אנטוניוס יגייס כספים במזרח ואוקטביאנוס יחזור לאיטליה לחפש אדמה לחיילים. אכן, אוקטביאנוס לקח את קרקעותיהם של שמונה עשרה בעלי אדמות ומסר אותן לחייליו המשוחררים, בכך קונה את נאמנותם. כאשר חש לפידוס, אשר נטה לטובת אנטוניוס, שהוא הצד החלש בהסכם, החל לחתור כנגד כל אחד מהצדדים. כל אחד מחברי הטריומווירט חשש ששני האחרים ישלבו את כוחותיהם כנגדו והדבר גרם למתח תמידי וחשדנות בין הצדדים. הקרע ביניהם היה עניין של זמן.
גירוש לפידוס ופירוק הברית
בשנת 36 לפנה"ס, לפידוס ביצע את הצעד הראשון כנגד שותפיו לברית. הוא ניסה להשתלט על הלגיונות המנצחים של אוקטביאנוס מיד לאחר סיום הלחימה המוצלחת כנגד סקסטוס פומפיוס. מהלך זה לא צלח, מאחר שבשלב זה היוקרה של אוקטביאנוס בקרב החיילים הייתה עצומה ואף לגיון לא הסכים לנטוש אותו לטובת לפידוס החלש. כתוצאה, לפידוס גורש פומבית מן הטריומווירט בידי אוקטביאנוס. אולם עקב היוקרה שהוא עדיין החזיק ומתוקף תפקידו כפונטיפקס מקסימוס (כוהן גדול), אוקטביאנוס לא יכול היה להרשות לעצמו להרוג אותו, בלי לשלם על כך מחיר פוליטי כבד. לכן אוקטביאנוס השאיר אותו בחיים, נתן לו להמשיך לכהן בתפקידו ככוהן גדול ולבסוף נתן לו לחזור לרומא ולחיות את חיו שם כאזרח רומי פרטי. לאחר ההדחה שלו לפידוס כבר לא היווה גורם משמעותי בפוליטיקה הרומית ומזמן זה ועד מותו בשנת 13 או 12 לפנה"ס לא שׂחק עוד תפקיד משמעותי בחיים הפוליטיים של רומא.
אוקטביאנוס נגד אנטוניוס
לאחר גירוש לפידוס מן התמונה הפוליטית, שני כוחות נשארו לשלוט על רומא: אוקטביאנוס ואנטוניוס. לשניהם היה עבר רצוף בקונפליקטים וכתוצאה מכך הם תיעבו אחד את השני. לאחר הסכם ברונדיסיום, אנטוניוס העתיק את מקום מגוריו לאלכסנדריה שבמצרים, שם הוא מיקד את עיקר מרצו וייסד בסיס כוח בפרובינקיות המזרחיות של רומא. בנוסף הוא התחיל רומן פומבי עם מלכת מצרים, קלאופטרה השביעית, שידוך זה עמה נתן לאנטוניוס כח כלכלי ואסטרטגי חזק ואף היא ילדה לו שני ילדים. אולם, רשמית הוא היה עדיין נשוי לאוקטביה, אחותו של אוקטביאנוס, ואוקטביאנוס עצמו היה נשוי לקלודיה פולכרה, בתו המאומצת של אנטוניוס. קשרי נישואין אלו נרקמו על מנת להקל על המתח ביניהם אך למעשה השיגו את ההשפעה ההפוכה. בשנת 32 לפניה"ס אנטוניוס התגרש רשמית מאשתו בפומבי.
מערכת היחסים הפומבית של אנטוניוס, אשר היה אזרח רומי ונציג הרפובליקה, עם קלאופטרה, המלכה האבסולוטית של מצרים, נתקלה בביקורת קשה ברומא. את הביקורת הזו אוקטביאנוס התחיל לעודד וללבות במטרה להסיט את רגשות הציבור לגמרי כנגד אנטוניוס.
בינתיים אנטוניוס בזבז את מרצו במלחמה בפרתים. הוא קיווה שניצחון גדול כנגד האויב שניצח את מרקוס ליקיניוס קראסוס, יביא לו תהילה צבאית וכך הוא יוכל לטעון כי הוא יורשו האמיתי של יוליוס קיסר, אך בסופו של דבר נכשל במטרותיו, הסתבך והובס לגמרי.
בשנת 32 לפנה"ס, אוקטביאנוס הצליח להניח את ידיו, בצורה בלתי חוקית, על צוואתו של אנטוניוס וחשף אותה בפני הציבור הרומי. בצוואתו, אנטוניוס הוריש את כל רכושו לשני ילדיו מקלאופטרה. כמו כן הוא הורה לקבור את גופתו באלכסנדריה ולא ברומא. גילוי מרעיש זה גרם לזעזוע עמוק בציבור הרומי ולהפיכתו הרשמית של אנטוניוס לאויב הרפובליקה, בעיני דעת הקהל. מהלך זה איפשר לאוקטביאנוס להשיג את תמיכת הסנאט ולהכריז על מלחמה על מצרים וקלאופטרה, כשבפועל המלחמה הייתה נגד אנטוניוס.
הכרזת המלחמה נגד מצרים איפשרה לאוקטביאנוס להציג אותה בתור מלחמת מגן כנגד אויבי הרפובליקה ולא בתור מלחמת האזרחים שהיא הייתה בפועל. אוקטביאנוס, ציווה על אגריפה לצאת ללוחמה זו מכיוון שידע שהוא איש צבא יותר טוב ממנו. בקרב זה אנטוניוס איבד חלק נכבד מצבאו ומהצי הימי והפסיד במערכה זו, חייליו של אנטוניוס נכנעו לאוקטביאנוס והוא בתמורה הציע להם תנאים טובים והמשיך לרדוף את אויביו למצרים.
כוחותיו של אוקטביאנוס ניצחו את הכוחות המשותפים של אנטוניוס וקלאופטרה בקרב אקטיום, ביוון, בספטמבר 31 לפניה"ס. הזוג ברח חזרה לאלכסנדריה, שם התבצר ולבסוף הם התאבדו, לאחר שסולק אנטוניוס מן הדרך, לא נותר מי שיכל למנוע מאוקטוויאנוס להפוך לשליטה היחיד של רומא ולייסד את שלטון הפרינקיפאט.
פרס תרבות יהודית ע"ש אורי אורבך
פרס תרבות יהודית ע"ש אורי אורבך שנקרא פרס שרת ההתיישבות והמשימות הלאומיות, ובעבר כונה פרס שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה לתרבות יהודית, ופרס שר החינוך לתרבות יהודית, הוא פרס שהעניק משרד ההתיישבות והמשימות הלאומיות, ולפניו משרד ההשכלה הגבוהה והמשלימה ולפניו משרד החינוך מדי שנה, מאז שנת 2016, ליוצרים בתחומי התרבות היהודית. הפרס נקרא על שמו של השר המנוח אורי אורבך. את הפרס יזם שר החינוך נפתלי בנט. גובה הפרס הוא 150,000 ש"ח לכל תחום.
הפרס ניתן בתחומים אחדים:
2016
הזוכים לשנת תשע"ו:
2017
הזוכים לשנת תשע"ז:
מיטלאלטש
קרחון מיטלאלטש (Mittelaletsch Glacier) הוא קרחון יבשתי באורך 5 קילומטר ברכס האלפים הברניים בקנטון ואלה שבשווייץ.
הקרחון מתחיל בצידו הדרומי של הר הדרייאקהורן וזורם בין ההרים אולמנהורן (ממזרח) וגייסהורן (ממערב) אל תוך קרחון אלטש.
שטחו הכולל של הקרחון הוא 8.31 קמ"ר.