cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפדרציה הבין-לאומית להרמת משקולות
הפדרציה הבין-לאומית להרמת משקולות (באנגלית: International Weightlifting Federation; בראשי תיבות: IWF) היא הפדרציה הבין-לאומית של ענף הרמת משקולות. הפדרציה הוקמה בשנת 1905 ונכון להיום חברות בה 187 מדינות. המשרד הראשי של הפדרציה נמצא בבודפשט. בראשה עומד נשיא זמני, ד"ר מיכאל אירני . בשנים 2000-2020 בראש הפדרציה עמד תמאש איאן. הוא הודח לאחר גילוי אי-סדרים בניהול.
הארגונים שנכללים בפדרציה הם:
טים קרול
טימותי "טים" מיכאל קרול (בהולנדית: Timothy "Tim" Michael Krul; נולד ב-3 באפריל 1988) הוא כדורגלן הולנדי, המשחק בעמדת השוער בלוטון טאון ובנבחרת הולנד.
קריירת מועדונים
קרול התחיל להתאמן בקבוצת הנוער ראס בהולנד. בגיל שמונה נרשם למחלקת הנוער של דן האג, מהעיר האג בה נולד. בקיץ 2005, בגיל 17, לאחר תשע שנים בדן האג, עבר קרול לניוקאסל יונייטד מהפרמייר ליג. דן האג דרשו פיצוי על העזיבה של קרול, ובפברואר 2007 פסק המוסד לבוררות בספורט כי ניוקאסל תשלם 220 אלף אירו לדן האג כדמי העברה.
קרול ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ניוקאסל ב-29 ביולי 2006, במשחק הכנה של טרום עונת, נגד פ.ס.וו. איינדהובן. במהלך עונה זו היה קרול נחשב לשוער השלישי של ניוקאסל. בעקבות פציעתו של השוער הבכיר בקבוצה, שי גיבן, ישב קרול על הספסל כמחליף אפשרי לשוער השני, סטיב הרפר. קרול הופיע לראשונה במשחק רשמי של ניוקאסל ב-2 בנובמבר 2006, נגד פלרמו במסגרת גביע אופ"א. במהלך אותו משחק שמר קרול על רשת נקייה, וזכה לביקורות אוהדות מפרשני הכדורגל השונים.
ב-16 בדצמבר, לקראת משחק ליגה נגד ווטפורד, נפגע קרול ברגלו. בעקבות הפציעה נותח קרול פעמיים בסחוס הרגל, מה שגרם לו להיעדר כחמישה חודשים מהמגרשים. הוא חזר לבסוף מהפציעה באפריל 2007.
ב-13 ביוני 2007 חתם קרול על חוזה חדש לארבע שנים בניוקאסל.
ב-3 באוגוסט 2007 עבר קרול בהשאלה לפאלקירק מליגת העל הסקוטית, עד סיום שנת 2007. פאלקירק רצו תחילה לרכוש אותו מניוקאסל, אך המועדון האנגלי התנגד. יום לאחר מעברו לפאלקירק ערך את הופעת הבכורה במועדון, בניצחון 0–4 על גרטנה. לאחר חצי עונה מרשימה בפאלקירק, הוארך חוזה ההשאלה של קרול עד לסיום עונת. ב-22 בינואר, כשלושה שבועות לאחר הארכת חוזהו, נפצע קרול בכתף במהלך משחק בגביע הסקוטי נגד אברדין והוחלף. לאחר פציעה זו לא שיחק יותר קרול במדי פאלקירק, מפני שלא התאושש מהפציעה עד לסיום העונה. בסיום העונה חזר קרול לניוקאסל.
ב-21 בנובמבר 2008 הושאל קרול לקרלייל יונייטד מהפוטבול ליג הראשונה, הלגיה השלישית בחשיבותה באנגליה. קרול שיחק במדי הקבוצה תשעה משחקים בלבד, לפני שחזר לניוקאסל בינואר 2009.
קרול חזר לניוקאסל כשוער השני, מחליף לסטיב הרפר. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי ניוקאסל בליגה ב-8 באוגוסט 2009, במשחק נגד וסט ברומיץ' אלביון, כאשר נכנס כמחליף במחצית לסטיב הרפר שנפצע. בעקבות המשחק כינה אותו הגארדיאן "שוער מחליף מצוין". מאוחר יותר, ב-26 באוגוסט, שיחק קרול משחק שלם בגביע הפוטבול ליג, משחק בו ניצחה ניוקאסל 3–4 את האדרספילד טאון. קרול גם פתח במשחק גביע הליגה נגד פיטרבורו יונייטד. למרות הפסד קבוצתו 0–2, היה זה משחק טוב מאוד של קרול, בו הציל את ניוקאסל מספר פעמים. ב-28 בנובמבר, במשחק מול סוונסי סיטי, נכנס קרול פעם נוספת כמחליף לסטיב הרפר שנפצע. ב-2 בינואר 2010 שיחק קרול נגד פלימות' ארגייל בסיבוב השלישי של גביע ה-FA, כאשר המשחק הסתיים בתיקו 0-0. במשחק החוזר פתח קרול בהרכב וקבוצתו ניצחה 0–3. ב-2 במאי פתח במשחק נגד קווינס פארק ריינג'רס, במחזור האחרון של הליגה, ושמר על רשת נקייה. בסוף העונה חזרה ניוקאסל לפרמייר ליג. ביולי 2010 חידש קרול את חוזהו בניוקאסל, כאשר חתם על חוזה חדש לארבע שנים.
קרול ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג ב-18 בספטמבר 2010, נגד אברטון בגודיסון פארק, כאשר נכנס כמחליף לסטיב הרפר שנפצע. המשחק נגמר בניצחון 0–1 לניוקאסל. ב-26 בספטמבר הוא פתח לראשונה במשחק פרמייר ליג, נגד סטוק סיטי, בסנט ג'יימס פארק, במשחק בו הפסידה ניוקאסל 2-1. בהמשך העונה המשיך קרול לשחק במשחקים רבים של ניוקאסל, ובכל העונה ערך 25 הופעות בכל המסגרות, יותר מסטיב הרפר השוער הראשון, שערך 18 הופעות בלבד. בכך התחזק מעמדו של קרול כשוער הראשון של הקבוצה.
בקיץ שלפני עונת ניתן לקרול המספר 1. סטיב הרפר, השוער הוותיק ממנו נלקח אותו מספר, קיבל את המספר 37. בתחילת העונה נפצע קרול במרפק ובעקבות כך נעדר 7 שבועות. קרול חזר לשחק ב-21 באוקטובר 2012, למשחק הדרבי של צפון מזרח אנגליה, בין ניוקאסל לסנדרלנד. המשחק הסתיים בתוצאת שוויון 1-1. ב-21 בפברואר 2013, במהלך משחק בשלב 32 האחרונות של הליגה האירופית נגד מטאליסט חרקוב, נפצע קרול בקרסול ובעקבות זאת נעדר ל-5 שבועות. לאחר החלמתו של קרול מהפציעה בקרסול, אמר השוער כי הוא חושש שהפציעה תגרום לו להיות מושבת עד לסיום העונה. ב-14 באפריל, במהלך משחק הדרבי של צפון מזרח אנגליה נגד סנדרלנד, נפצע קרול בכתף והוחלף בדקה ה-57. המשחק נגמר בהפסד ניוקאסל 3-0. לאחר ניתוח בכתף שיצאה ממקומה, הושבת קרול עד לסיום עונת 2012/2013.
ב-6 באוגוסט 2013 שיחק קרול לראשונה מאז הניתוח שעבר בכתף, נגד גלאזגו ריינג'רס, כחלק ממשחקי ההכנה של ניוקאסל לקראת עונת. המשחק נגמר בתוצאת שוויון 1-1. מפתיחת העונה היה קרול השוער הראשון של ניוקאסל, ושיחק ברוב משחקי הקבוצה באותה עונה. בחודש נובמבר אותה שנה, לאחר ששמר על רשת נקייה במשחקים נגד צ'לסי, ונגד טוטנהאם הוטספר, ובנוסף הרשים נגד נוריץ' סיטי ונגד וסט ברומיץ' אלביון, קיבל את תואר שחקן החודש בפרמייר ליג. יכולותיו המרשימות של קרול זכו לשבחים, משוער העבר של ניוקאסל פאבל סרניצ'ק וממאמנו של קרול, אלן פארדיו.
ב-24 באוגוסט 2016 הושאל קרול לאייאקס אמסטרדם לעונה אחת. ב-31 בינואר 2017 הושאל קרול לאלקמאר עד לסוף העונה. ב-31 באוגוסט 2017 הושאל קרול לברייטון אנד הוב אלביון לעונה אחת. ב-24 ביולי 2018 חתם קרול בנוריץ' סיטי מהצ'מפיונשיפ.
ב-17 באוגוסט 2023 חתם קרול בלוטון טאון מהפרמייר ליג.
נבחרת הולנד
בשנת 2005 נכלל קרול בסגל נבחרת הולנד עד גיל 17 לגביע העולם עד גיל 17, בו הגיעה הולנד למקום השלישי. בנוסף, קרול ייצג את נבחרת הולנד עד גיל 21 במוקדמות אליפות אירופה עד גיל 21 - 2011.
קרול הופיע לראשונה במדי נבחרת הולנד הבוגרת ב-4 ביוני 2011, במשחק ידידות נגד. הוא שמר על רשת נקייה, במשחק שהסתיים בתוצאה 0-0. ארבעה ימים בלבד לאחר מכן ערך את הופעתו השנייה במדי הולנד, שוב במשחק ידידות, בהפסד 3–4 בדו-קרב בעיטות עונשין ל, לאחר שהסתיימו 90 דקות בתוצאה 1-1. בנוסף, קרול נכלל בסגל הולנד ליורו 2012, אך לא הופיע בשום משחק בטורניר. תחת המאמן לואי ואן חאל הופיע קרול לראשונה במדי הולנד במסגרת רשמית, בניצחון של הולנד 0–2 על, במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. קרול נכלל בסגל הולנד למונדיאל 2014. במונדיאל, במשחק של הולנד נגד קוסטה ריקה בשלב רבע הגמר, הוכנס קרול כמחליף בדקה ה-120 של הארכה, על מנת שיעמוד בשער בדו-קרב פנדלים. קרול עצר שני פנדלים ותרם לניצחון הולנד ולהעפלתה לחצי הגמר.
נפת אשקלון
נפת אשקלון היא נפה במחוז הדרום במדינת ישראל באזור דרום שפלת יהודה, חבל לכיש והנגב הצפוני. בירת הנפה היא אשקלון, והעיר הגדולה ביותר בה היא אשדוד.
נפת אשקלון נחלקת לארבעה אזורים:
שטח הנפה הוא 1,266 קמ"ר ומתגוררים בה כ-596,300 איש בצפיפות של 471 איש לקמ"ר.
יהושע פלמון
כאיש המחלקה הערבית של הש"י, בשנת 1941, כאשר סוריה ולבנון היו תחת שלטון צרפת של וישי והבריטים התכוננו לפלישה אליהן מארץ ישראל, פיקד פלמון על קבוצה של 12 מסתערבים, ראשוני המחלקה הסורית, שנשלחו לביירות ולדמשק, לפעולות מודיעין וחבלה כהכנה לפלישה.
בהמשך שימש פלמון ראש המחלקה הערבית בסוכנות היהודית. בתפקידו זה, למחרת הרצח בגן הוואי שאירע ב-10 באוגוסט 1947, נפגש יהושע פלמון עם מפקד ארגון הנג'אדה, מוחמד נימר אל-הווארי (לימים שופט מחוזי במדינת ישראל), בבית-קפה בחולון. השניים הסכימו שמעשה הרצח היה התגרות שמטרתה לגרום לתנועת הנג'אדה המתונה לחבור לחוסיינים הקיצוניים. אל הווארי יצא למסע הסברה בקרב אנשיו וקרא להם לא להתפתות למסיתים. פלמון הודיע למפקדי ההגנה כי פגיעה באנשים שלא השתתפו ברצח תשרת את כוונת החוסיינים, וכי יש לפגוע באשמים בלבד.
במהלך מלחמת העצמאות היה פלמון אחד המארגנים של תחילת שיתוף הפעולה של הדרוזים עם צה"ל, והשתתף במפגש עם איסמעיל קבלאן שהוביל לנסיגת הגדוד הדרוזי של צבא ההצלה ועריקת חלק מאנשיו.
בתום מלחמת העצמאות השתתף בשיחות עם סוריה להשגת הסכם שביתת נשק עמה והיה אחד משלושת החותמים בשם מדינת ישראל על הסכם שביתת הנשק עם סוריה. בראשית תקופת המדינה שימש יועץ לענייני מיעוטים של ראש הממשלה דוד בן-גוריון ולאחר מכן ראש המחלקה לענייני ערבים במשרד החוץ.
טייפון נינה (1975)
טייפון נינה (באנגלית: Typhoon Nina), הידוע בפיליפינים בשם טייפון בֶּבֶנג (באנגלית: Typhoon Bebeng), הייתה הסופה הטרופית הרביעית הקטלנית בהיסטוריה. במהלך הסופה, מתו לפחות 229,000 אנשים, לאחר שסכר בנצ'יאו (הנמצא בג'ומאדיין, מחוז חנאן, סין) התמוטט והשמיד אזורים במורד הזרם. התמוטטות הסכר כתוצאה משיטפונות כבדים, גרמה גם להתמוטטות של סכרים קטנים יותר, מה שהוסיף לנזק שגרמה הסופה.
היסטוריה מטאורולוגית
קו שוקת המוגדר היטב המשתרע דרומית-מזרחית לים הפיליפיני הוליד הפרעה ב-29 ביולי. לאחר הדיווח הראשוני כהפרעה, הוגדר השפל הטרופי 04W ועבר לכיוון דרום-מערב במשך 36 שעות כשהמבנה של המערכת החל להתארגן. ב-31 ביולי האט השקע והחל להתעצם במהירות, והפך לסערה טרופית וקיבל את השם "נינה" ("Nina"). אחר כך החל לפנות לכיוון צפון-מערב. רכס סובטרופי מנע מנינה לפנות צפונה יותר והיא החלה להתחקות מערבית–צפון-מערבית רגע לפני שהגיעה לעוצמת טייפון.
הסערה החלה להיחלש כשחצתה את רכס ההרים המרכזי של האי, וחוסכת את האזורים המאוכלסים ביותר מחומת העין. היא נכנסה למצר טאיוואן כטייפון חלש, בזמן שהיא עושה נפילה נוספת ליד ג'ינג'יאנג בפוג'יין. לאחר שעבר צפון-מערבה וחצה את ג'יאנגשי, הוא פנה צפונה בלילה של 5 באוגוסט ליד צ'אנגדה בחונאן. יממה לאחר מכן, הסערה עברה על שיניאנג בחנאן, ובהמשך נחסמה על ידי חזית קרה ליד ג'ומאדיין  בחנאן במשך שלושה ימים. מערכת סופות הרעמים הנייחות הביאה גשמים כבדים וגרמה להתמוטטות הידועה לשמצה של סכר בנקיאו. הסערה התקדמה לכיוון דרום-מערב ב-8 באוגוסט והתפוגגה זמן קצר לאחר מכן.
סין
בגלל האינטראקציה עם הרי טאיוואן, נינה נחלשה לסערה טרופית לפני שביצעה נפילה בסין היבשתית. הסערה חצתה את קו החוף ברוחות של 110 קמ"ש (70 מייל לשעה); עם זאת, נזק קטן נגרם קרוב למקום בו פגעה המערכת ביבשה. בהמשך הארץ הובילו שרידי הסערה גשמים זורמים נרחבים, עם יותר מ- הנופלים לאורך שטח של 19,410 ק"מ2 (7,500 מייל2). הגשמים הכבדים ביותר נרשמו לאורך סכר בנקיאו בו של גשם ירדו,  ירדו בטווח של שש שעות. גשמים אלה הביאו לקריסת סכר בנקיאו, שקיבל תנאי שיטפון של אחת לאלף שנה. בסך הכל כשלו 62 סכרים במהלך האסון, וגרמו לאגמים זמניים גדולים ולנזק של 1.2 מיליארד דולר (לפי שערי שנת 1975, אז הדולר היה שווה ל-4.96 דולרים של היום).
גרף קשיר
בתורת הגרפים, גרף בלתי מכוון נקרא קשיר אם קיים מסלול בין כל שני צמתים בגרף. גרף מכוון נקרא קשיר היטב (או קשיר חזק) אם קיים בו מסלול מכוון מכל צומת לכל צומת אחר.
א. a_1\,= i. דהיינו, המסלול מתחיל בצומת v_i\,.
ב. b_k\,= j. דהיינו, המסלול מסתיים בצומת v_j\,.
ג. לכל \ell מתקיים. דהיינו, סדרת הקשתות מהווה מסלול בגרף.
יש לשים לב כי ההגדרה הנ"ל משתנה קלות כאשר מדובר בגרפים לא מכוונים או בגרפים מכוונים. במקרה הראשון, קשת היא קבוצה בת שני צמתים, ואילו במקרה השני, קשת היא זוג סדור של שני צמתים.
במתמטיקה באופן כללי, ובעיקר בטופולוגיה, קשירות של קבוצה מציינת שכל הקבוצה היא "בחתיכה אחת". בתורת הגרפים קשירות מתבטאת בכך שכל צומתי הגרף מחוברים יחד, במובן זה שניתן להגיע מכל צומת לכל צומת אחר. קשירות היא דרישה בסיסית מגרפים, על מנת שיקיימו תכונות נוספות. למשל, כדי שיהיה בגרף מסלול אוילרי, הכרחי שהוא יהיה קשיר (עד כדי צמתים שאינם מחוברים כלל לקשתות). קשירות היא גם דרישה בסיסית מעץ.
רכיבי קשירות
רכיב קשירות של גרף הוא תת-גרף קשיר מקסימלי, כלומר, קבוצת קודקודים שיש מסלול בין כל שני קודקודים שלה, והכוללת עם כל קודקוד גם את השכנים שלו; יחד עם הקשתות המחברות את הקודקודים האלה. כל גרף מתפרק באופן יחיד לרכיבי קשירות.
דרך נוספת להגדיר רכיבי קשירות היא: נתבונן ביחס על הקודקודים בגרף "יש מסלול ביניהם" זהו יחס שקילות (כאשר בין קודקוד לעצמו יש תמיד את המסלול הריק) אז רכיב קשירות הוא מחלקת שקילות.
רכיב קשיר היטב
גרף מכוון נקרא קשיר היטב (או קשיר בחוזקה) אם קיים מסלול מכל צומת שבו אל כל צומת אחר. עבור גרף מכוון כללי, ניתן תמיד לפרק את הגרף לרכיבים קשירים היטב - תתי-גרפים מקסימליים של הגרף המקורי (גם: רק"ח - רכיבי קשירות חזקה), שכל אחד מהם הוא גרף קשיר היטב בפני עצמו. פירוק זה מהווה חלוקה של הגרף למחלקות זרות - שני רכיבים שונים לא יכולים להכיל צומת משותף.
גרף מכוון חסר מעגלים (גמ"ל - DAG): גרף בו כל צומת (וקשתותיו היוצאות) מהווה רק"ח יחיד, ויש קשת מכוונת בין שני צמתים אם ורק אם יש קשת בין הרכיבים בגרף המקורי.
גרף מכוון בו עבור כל שני קדקודים u,v \in V קיים מסלול מ-u ל-v או מ-v ל-u נקרא קשיר למחצה.
גרף מכוון הנעשה קשיר לאחר הסרת הכיווניות נקרא קשיר חלש.
אלגוריתם למציאת רכיבים קשירים היטב
אלגוריתם Kosaraju הוא דרך פשוטה יחסית למציאת הרכיבים הקשירים היטב בגרף שזמן ריצתו ליניארי בגודל הגרף. האלגוריתם מתבסס על שימוש כפול באלגוריתם חיפוש לעומק - פעם אחת על הגרף \ G עצמו, ופעם על הגרף ה"משוחלף" \ G^T המתקבל מהיפוך כל כיווני הקשתות.
תיאור האלגוריתם:
הסיבה לכך שמובטח שהאלגוריתם יעבוד כהלכה היא זו: אם \ C_1,C_2 הם שני רכיבים קשירים היטב בגרף כך שיש קשת מ-\ C_1 אל \ C_2, אז מובטח כי זמן היציאה שחושב בשלב 1 עבור צומתי \ C_1 גדול מזה שחושב עבור צומתי \ C_2 (לא קיימת קשת מ-\ C_2 אל \ C_1, שכן אז היו שני הרכיבים הללו מתמזגים לרכיב אחד).
קשירות מרובה
גרף נקרא k-קשיר (בקודקודים) אם הוא נותר קשיר לאחר הסרת פחות מ-k קודקודים, ו-k-קשיר-קשתות אם הוא נותר קשיר לאחר הסרת פחות מ-k-קשתות. גרף "1-קשיר-קשתות" אינו אלא גרף קשיר. משפט מנגר קובע כי גרף הוא k-קשיר אם ורק אם בין כל שני קודקודים בגרף קיימים k מסלולים זרים בקודקודים והוא k-קשיר-קשתות אם ורק אם בין כל שני קודקודים בגרף קיימים k מסלולים זרים בקשתות.
רוברט הודל
רוברט הודל (באנגלית:Robert Hoddle ; 21 באפריל 1794 – 24 באוקטובר 1881) היה מודד ואמן. הוא נודע בעיקר כמודד הכללי של מחוז פורט פיליפ (מדינת ויקטוריה האוסטרלית) בין השנים 1837–1853, במיוחד בזכות מרכז העיר של מלבורן. הוא היה גם אמן מוכשר ותיאר סצנות של אזור קנברה, ופורט פיליפ וניו סאות' ויילס.
ראשית חייו
הודל, בנו של פקיד בנק באנגליה, נולד בווסטמינסטר, לונדון. הוא הפך למודד בצבא הבריטי בשנת 1812. הודל השתתף בסקר הטריגונומטרי של בריטניה.[5] הוא הפליג למושבת קייפ שבדרום אפריקה בשנת 1822 עבד על סקרים צבאיים.
מדידות באוסטרליה
הודל נדד למושבות האוסטרליות והגיע לסידני, ניו סאות' ויילס, על סיפונה של "ויליאם פן" ביולי 1823. המושל בריסביין מינה אותו לעוזר מודד בפיקודו של הסוקר הכללי ג'ון אוקסלי. הודל בילה את שתים-עשרה השנים הבאות בקווינסלנד ובהמשך בניו סאות' ויילס, שם סקר את אתרי הערים וכן את קו הכביש בהרים הכחולים. בין השנים 1830–1836 ערך הודל מספר ביקורים באזור הכפרי שהפך לטריטוריית של עיר הבירה האוסטרלית. הודל הגיע לפורט פיליפ, האתר העתידי של מלבורן, במרץ 1837 כסוקר בכיר עם עוזריו ד'ארסי ודרק. הוא היה אמור לקחת על עצמו את עבודת הסקר שהחל רוברט ראסל, שטען שנים רבות אחר כך כי סקר את רשת הרחובות הראשונה. בין אם הודל סקר מאפס ובין אם השתמש בסקר הראשוני של ראסל הנושא היה במחלוקת, אך שניהם עקבו אחר מתווה הרשת. הסקר של הודל, שהעתק שלו נותר בארכיון הציבורי של ויקטוריה, מתוארך ב -25 במרץ 1837, וכיסה את האזור מרחוב פלינדרס לרחוב לונסדייל, ומרחוב ספנסר עד רחוב ספרינג. הרחובות העיקריים היו ברוחב 30 מ ', ועל פי דרישת בורק הוכנסו רחובות קטנים יותר ממזרח-מערב לרוחב 10 מ' שנועדו לספק כניסות אחוריות. פריסה זו זכתה לכינוי רשת Hoddle Grid.
בשנת 1837, במקביל למלבורן, סימן הודל את המגרשים הראשונים של ויליאמסטאון, אך ללא נתיבים אחוריים. בשנת 1838 הוא סימן את ג'ילונג, כולל נתיבים צרים כמו ברשת מלבורן. פריסותיו לכל אחת מהן הייתה אופייניות לתקופה - רשתות מרובעות או מלבניות, מיושרות לאלמנטים כגון נהרות או קו חוף, מוקפות בקרקע ממשלתית להרחבה עתידית, בנייני ממשלה, נמלים וכדומה. הודל היה בעד שרחובות הכניסה העיקריים יהיו ברוחב נדיב של 60 מ', שהפכו לשדרות עצים במלבורן, כמו רחוב סנט קילדה, רחוב ויקטוריה, רחוב אליזבת בקרלטון, והדרכים המסתעפות מהן: רויאל ודרך פלמינגטון. הוא דגל בהרחבת הכבישים הראשיים האחרים ללא הצלחה. בשנת 1853 הוא התבקש בעדינות לפרוש לטובת אנדרו יאנג.
אומן
רוברט הודל הוא האמן האירופי המוקדם ביותר שתיאר את אזור קנברה הראשוני. רבות מיצירותיו מוחזקות בספרייה הלאומית של אוסטרליה, בספרייה הממלכתית של ויקטוריה ובספרייה הממלכתית של ניו סאות' ויילס.
חיים מאוחרים
ויליאם לונסדייל מינה את הודל לכרוז במכירה פומבית ראשונה של קרקעות הכתר ב -1 ביוני 1837, בה נמכרו חלקות של 0.2 דונם, תמורת 18 ליש"ט עד 78 ליש"ט, שנחשבה אז למחיר גבוה מאוד. העמלה של הודל הייתה 57 ליש"ט. ממנו קנה לעצמו שתי חלקות בעלות של 54 לירות שטרלינג. הודל בנה לעצמו בית בפינת הרחובות בורק וספנסר, שם, טיפל בעציו, ניגן על עוגב וחליל ותרגם מספרדית.
בשנת 1840 הוענקו להודל דמי עמלה בסך 500 לירות בטרם עזב את מחלקת הסקר בגלל בריאות לקויה. עם זאת, לאחר מספר חודשים של חופשה הוא התאושש בבריאותו, נכנס מחדש לתפקידו, והתמורה לא שולמה לו.
מאוחר יותר הוא עשה עבודה יקרת ערך במדינה ויקטוריה, הפך לסוקר הכללי של ויקטוריה בשנת 1851 ופרש ביולי 1853 עם קצבה של 1000 ליש"ט בשנה. הוא קנה בשנת 1837 את גוש האדמה ברחוב אליזבת' במלבורן, שעליו עומד כעת בנק חבר העמים של אוסטרליה, תמורת סכום קטן יחסית, והוא הפך לאיש עשיר. לאחר פרישתו התעניין בהתאחדות הקולוניסטים הוותיקים.
מוות
הוא נפטר במעונו בפינה הצפונית-מזרחית של בורק ורחוב ספנסר, מגרש שקנה באחת ממכירות הקרקעות הראשונות, ב־24 באוקטובר 1881.
הוא התחתן פעמיים והשאיר אלמנה וילדים.
קשורים
קשורים הוא האלבום הראשון של להקת "ג'נגו", שיצא בלייבל נענע דיסק בשנת 1995. באלבום מנגנים חברי הלהקה: רן שמעוני (תופים), נושי פז (גיטרות) ועמיר "ג'נגו" רוסיאנו (בס ושירה). סאונד, הקלטות ומיקסים על ידי אמיר שור, ששנים לאחר מכן הקים יחד עם ג'נגו את הלייבל FastMusic. כל שירי האלבום נכתבו והולחנו על ידי ג'נגו, מלבד "אהבה בכפיות", שנכתב על ידי רמי פורטיס והקטע האינסטרומנטלי הקצר "שובו של ז'קו קומק", שנכתב על ידי כל חברי הלהקה.
רשימת השירים
<ul style="display:table;"> </ul>
מושל
מושל הוא ראש הרשות המבצעת של מחוז במדינה. המושל יכול להיות נבחר, כמו בארצות הברית, או ממונה, כמו בהודו וכפי שהיה בפדרציה הרוסית בשנים 2005–2012.
מושל ממונה נקרא גם "נציב".
מושלים בעולם העתיק
חלוקה מנהלית למחוזות ידועה עוד מימי מצרים העתיקה, שבה הממלכה חולקה ל-42 מחוזות, שנקראו "נומים". בראש כל נום עמד נומארך, שהיה מעין מלך זוטא של כל האזור. כוחם של הנומארכים השתנה עם הזמן ועם אופי השלטון - בימים של ריכוז שלטוני הם היו רק מנהלנים, בימים של אנארכיה הם היו כלים חשובים בשחמט הפוליטי, לעיתים אף חשובים יותר מהמלכים עצמם. היה זה מרד של הנומארכים שמוטט את שלטונם של "מלכי הירקליאופוליס" ושבעקבותיו נוסדה "הממלכה התיכונה" במאה ה-21 לפנה"ס.
גם שלמה המלך חילק את ממלכתו ל-12 נציבויות אזוריות (אולם ללא שבט יהודה).
גם באימפריות של מסופוטמיה הייתה נהוגה חלוקה מנהלית למחוזות, בעיקר אצל הפרסים, שם נקראו המחוזות "סאטרפיה", וראשי המחוז כונו "סאטרפים".
רומא
ברומא, המחוזות נקראו "פרובינקיות" ובראש כל פרובינציה עמד פרוקוראטור (נציב), אשר חייב היה לשמש בעבר קונסול או פרטור ואשר מונה על ידי הסנאט לתקופה של בין שנה אחת לשלוש שנים. הנציב ייצג את הרשות המבצעת - הוא היה אחראי על שמירת הסדר הציבורי, על מפעלים למען הציבור ועל גביית מיסים - ואת הרשות השופטת - הנציב שימש ערכאה עליונה לערעורים. כמו כן היה תחת פיקודו של כל נציב חיל מצב שבו הנציב היה משתמש במקרה של התקוממויות מקומיות.
אוגוסטוס קיסר ערך רפורמה במבנה המנהלי של האימפריה הרומית. חלק מהנציבים המשיכו להיות ממונים על ידי הסנאט, אך יתר הפרובינקיות הפכו לנשלטות באופן ישיר על ידי הקיסר, אשר למעשה ניהל אותן דרך נציבים שהיו מינויו האישיים. בהתחלה נציבי הקיסר מונו לתקופה של שלוש שנים, אולם כבר מתחילת שלטונו של טיבריוס תקופת כהונתם לא הייתה מוגבלת והייתה תלויה רק בגחמותיו של הקיסר.
רפורמה מקיפה נוספת נערכה מאוחר יותר על ידי הקיסר דיוקלטיאנוס. עיקרה היה חלוקת הפרובינקיות הקיימות לקטנות יותר, כדי להקטין את כוחם של הנציבים. לאחר נפילת האימפריה המערבית, באימפריה המזרחית נשארה השיטה בעינה.
ימי הביניים
בימי הביניים כמעט ולא היה קיים מושג המושל. תחת זאת הסניורים הפאודליים היו ממנים וסאלים, שכל אחד מהם קיבל חלקת אדמה משלו לרשותו המוחלטת בתמורה לשבועת נאמנות לאדון שלו. רק לאחר שהמדינות האירופיות הפכו תהליך של ריכוז סמכויות מהאצולה למלך נוצר צורך ביצירת מערכת מנהלית.
כיום
כיום חלוקה מנהלית של ארץ ליחידות קטנות יותר היא עניין שבשגרה. ההגיון מאחורי השיטה הוא פשוט: קל יותר לנהל דבר קטן מדבר גדול, לכן מחלקים את המדינה למחוזות ובראש כל אחד שמים מושל, אשר אחראי באופן ממוקד על המחוז שלו, והממשלה המרכזית לרוב מסתפקת בפיקוח בלבד.
במדינות פדרטיביות, שבהן כל מחוז הוא יחידה עצמאית, המושל נבחר על ידי אוכלוסיית המחוז. זה המצב למשל בארצות הברית, גרמניה, וברוסיה בשנים 1995–2005 והחל משנת 2012. ברוסיה המושלים נבחרו בבחירות מחוזיות עד בחירתו של פוטין לנשיא רוסיה. פוטין החליט לבטל את הבחירות ולמנות מושלים בעצמו משנת 2005. ב-1 ביוני 2012 נכנס לתוקפו חוק הבחירות הישירות למושלי מחוזות שהשיב על כנן את הבחירות ומגביל את משך כהונתם של מושלים לשתי קדנציות בלבד.
במדינות צנטרליסטיות (ריכוזיות), לעומת זאת, מושלי המחוזות, אשר מתאים להם יותר התואר "נציב", ממונים על ידי השלטון המרכזי. כזה הוא המצב בהודו, שבה מושלי המדינות ממונים על ידי הנשיא, ובישראל, שבה לכל מחוז יש ממונה עליו מטעם משרד הפנים.
חוסה אנטוניו סאלדואה
חוסה אנטוניו סאלדואה אורדנווייה (בספרדית: José Antonio Zaldúa Urdanavia; 15 בדצמבר 1941 - 30 ביוני 2018) היה כדורגלן ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ, ונודע על תקופתו בברצלונה.
קריירה
סאלדואה נולד באליסונדו שבנווארה, ספרד. הוא החל את הקריירה שלו בריאל ואיאדוליד, שם שיחק בין 1959 לבין 1961. בעונת 1960/61 הבקיע 11 שערים ב-28 משחקים, אך קבוצתו ירדה לליגה השנייה. בתום העונה הצטרף סאלדואה לברצלונה.
סאלדואה היה החלוץ המרכזי של ברצלונה במשך כעשר שנים, בין 1961 לבין 1971. בעונתו הראשונה התקשה להסתגל לקבוצה, והבקיע שער בודד ב-11 משחקים. בעונה הבאה השתלב סאלדואה בהרכב והיה מוביל שערי הקבוצה עם 10 כיבושים ב-13 משחקים בלבד. בעונה זו עזר לברצלונה לזכות בגביע הגנרל. במשחק הגמר, שנערך בקאמפ נואו, הבקיע סאלדואה את אחד משלושת שערי קבוצתו, שניצחה 3-1 את ריאל סרגוסה. בעונת 1963/63 הבקיע סאלדואה שלושער לרשתה של סביליה, במשחק ב-3 בנובמבר 1963 בו ברצלונה ניצחה 6-0. ב-30 במרץ 1964 הבקיע סאלדואה שער בקלאסיקו מול ריאל מדריד, אולם בתום המשחק ניצחה ריאל מדריד 2-1.
בעונת 1964/65 הושאל מברצלונה לאוסאסונה, ששיחקה אז בליגה השנייה. לאחר שחזר שימש סאלדואה קפטן ברצלונה. במהדורה הראשונה של גביע גאמפר הבקיע סאלדואה שער והרים את הגביע לאחר זכיית הקבוצה בטורניר. במשחק הגמר של גביע הגנרל ב-1968 שנערך באצטדיון סנטיאגו ברנבאו אל מול הדיקטטור הפשיסטי פרנסיסקו פרנקו פגשה ברצלונה את ריאל מדריד שנתמכה על ידי פרנקו. ברצלונה ניצחה במפתיע 1-0, וסאלדואה, כקפטן, קיבל את הגביע מפרנקו המבויש. עונה זו הייתה המוצלחת ביותר של סאלדואה במועדון מבחינת הבקעת שערים - 12 ב-24 משחקים. בעונה זו היה מוביל מבקיעי הקבוצה. בעונה הבאה הגיע סאלדואה עם ברצלונה לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע. במשחק אמנם הבקיע שער אחד, אך שתי בעיטות נוספות שלו ממצבים טובים לא מצאו את הרשת, וקבוצתו הפסידה 3-2 לסלובן ברטיסלאבה. בסך הכול הבקיע סאלדואה 61 שערי ליגה ב-145 הופעות במדי ברצלונה.
בעונת 1970/71 לא השתתף סאלדואה באף משחק במדי הקבוצה. לאחר סיום העונה עבר לקבוצה קטנה בסבדל שבקטלוניה. בסיום עונתו הראשונה, בה הבקיע 6 שערים, ירדה הקבוצה לליגת המשנה בספרד. סאלדואה שיחק בה שלוש שנים נוספות, עד פרישתו ממשחק ב-1975.
סאלדואה היה בנוסף חבר בנבחרת ספרד, במדיה הופיע שלוש פעמים: ב-10 בדצמבר 1961 ערך סאלדואה את הופעת בכורתו, במשחק עם שהסתיים בתוצאה 1-1. משחקו השני היה ב-30 באוקטובר 1963 מול, והמשחק השליש והאחרון היה בהפסד 2-1 ל ב-1 בדצמבר 1963.
את משחק הבכורה שלו ערך בדצמבר 1961 במשחק מול נבחרת צרפת, ומשחקו האחרון היה מול נבחרת בלגיה במדריד.
מ-2004 היה סאלדואה סגן נשיא "אגודת ותיקי ברצלונה" (Agrupació Barça Veterans; בקיצור ABV).
הבית הלבן הקטן של הארי טרומן
'''הבית הלבן הקטן של הארי ס. טרומן''' הוא מבנה הממוקם במתחם טרומן בעיר קי וסט במדינת פלורידה שבארצות הברית. המבנה שימש את נשיא ארצות הברית הארי טרומן כבית חורף. טרומן שהה במבנה כ-175 ימים מתוך תקופת כהונתו (11 ביקורים).
היסטוריה
בעת שנבנה המבנה, בשנת 1890, הוא ניצב על קו החוף. המבנה הוקם בשטח בסיס הצוללות של צי ארצות הברית שבמקום, עבור מפקד הבסיס וסגנו - וכלל שתי דירות דו-קומתיות עבור משפחת המפקד וסגנו, הצמודות זו לזו. בשנת 1911 ייבשו את חוף הים כדי להרחיב את שטח גן הבית. לאחר מכן נבנה על השטח מבנה נוסף, המסתיר מהבית את קו החוף.
נשיא ארצות הברית הראשון שביקר באתר היה ויליאם הווארד טאפט בדצמבר 1912. טאפט הגיע לקי וסט באמצעות מסילת הרכבת מעבר לים של פאלגלר בדרכו לסקור את בניית תעלת פנמה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה התגורר במבנה תומאס אדיסון במהלך עבודתו עבור הצי. אדיסון פיתח 41 סוגי כלי נשק בעת שהותו במקום.
בנובמבר 1946, לאחר 19 חודשי כהונה של הארי טרומן כנשיא ארצות הברית, הוא הגיע למצב של תשישות פיזית ונפשית. רופאו, וולאס גראהם (Wallace Graham), הציע חופשה באזור טרופי. טרומן הגיע למבנה בנובמבר 1946, שב לחופשה נוספת במרץ 1947, ולאחר מכן פעמיים בכל שנה (בחודשים נובמבר-דצמבר, ושוב בפברואר-מרץ).
בשנת 1956 נפש במבנה הנשיא דווייט אייזנהאואר לצורכי הבראה מהתקף לב שעבר.
במרץ 1961 נערכה במבנה ועידת פסגה בין הנשיא ג'ון קנדי לבין הרולד מקמילן, ראש ממשלת בריטניה. קנדי ביקר במבנה פעם נוספת בשנת 1962 בעקבות משבר הטילים בקובה.
ב-1 בינואר 1987 הועבר המבנה למשמרת מדינת פלורידה והוגדר כמוזיאון. כמיליון דולרים הושקעו בשחזור המבנה, וכיום הוא מציג את הרהיטים שהיו בו בשנת 1949 עת נפש בו טרומן.
באפריל 2001 נערכה במבנה ועידת פסגה במסגרת שיחות השלום שנערכו בין נשיא ארמניה רוברט קוכארייאן לבין נשיא אזרבייג'ן היידר אלייב בתיווך מזכיר המדינה של ארצות הברית קולין פאוול.
יוני גרא
יוני (יהונתן) גרא הוא יוצר ובמאי טלוויזיה ישראלי. למד בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
החל את דרכו המקצועית ב-2004 כשיצר ביחד עם אילן רוזנפלד, קובי פרג' ועודד פז את "צרבת", תוכנית מערכונים יומית ששודרה בערוץ המוזיקה בתחילת דרכו. בהמשך עבד עוד עם "הפיג'מות" וכתב מספר פרקים לסדרה.
ביים את סדרות הספין אוף של הפיג'מות "הפיג'מות בקפה קר סול" עונות 2+1 ו"הפיג'מות במופע של דובל'ה" ואף כתב חלק מהפרקים.
לאורך רוב עונות הסדרה "הפיג'מות" הופיע גרא כשחקן אורח בתפקיד ביי גינס (מנחה תוכנית בידור יומית) תחת השם "ערב סוף עם ביי גינס" פרודיה על התוכנית "ערב טוב עם גיא פינס".
ביים את הסדרה "העיר שלנו", תוכנית מערכונים בכיכובם של אילן רוזנפלד, קובי פרג', יובל סגל, עודד פז וליאת הר לב.
יצר יחד עם עודד פז וביים את הסדרה "הטבח המתוסבך", תוכנית בישול לילדים בהנחיית עודד פז ויובל סגל.
בנוסף ביים כתבות חוץ לתוכנית הבידור "Y" בערוץ 10, שימש כבמאי יומי בסדרת הריאליטי "האח הגדול" בעונות 2, 3, 4. ערך וביים את רצועת ההומור היומית של ערוץ המוזיקה בהנחייתו של דרור רפאל ("חידון האשליות"). ערך את תוכנית ההומור והסאטירה ברדיו 99 "סייד קיק".
בשנת 2006 יצר וביים את סדרת הדוקו הסלולרית הראשונה בישראל שעקבה אחרי הקלטות אלבומה הראשון של נינט טייב. הסדרה הגיעה לשלב הגמר בפסטיבל מיפ בקאן 2006.
ב-2010 ביים את סדרת הילדים והנוער "המופע של שביט ונטורה" בערוץ דיסני.
מאז 2012 מביים את סדרת הילדים "הקלמרים" בכיכובם של כוכבי הילדים אודי ואביעד.
ב-2015 ביים את הסדרות "הנה אני בא" עם עודד פז ואילן רוזנפלד, "מיכל הקטנה והמפלצות", "חיבוק של שבת" עם סבא טוביה ותוכנית הילדים "דוקטור ליבי".
ב-2016 עלתה עונה 5 של הסדרה "הקלמרים" וצולמה גם עונה 6 שתעלה בהמשך. באותה שנה ביים עונה נוספת של "מיכל הקטנה והמפלצות", ואת ה"תוכנית"- ספיישל מחווה של תוכניות הילדים והנוער של הערוץ הראשון בהשתתפות אילן רוזנפלד ואליאנה תדהר.
ב-2017 עלתה העונה ה-6 של "הקלמרים". כמו כן עסק בפרויקטים שונים ביניהם ביים את "לילה הופ", את "שירים מבית סבא" ואת הסדרה "אחותי קפצה כיתה" בהשתתפות בר מיניאלי, עומר חזן, עודד מנשה, טלי אורן ואחרים.
ב-2018 יוני ביים את עונות 7–8 של "הקלמרים" שעתידות לעלות ב-2018–2019. כמו כן צולמה עונה 2 ללהיט אחותי קפצה כיתה. בנוסף בשנה זו יוני המשיך לעבוד עם חברת הופ וביים עונה 3 למיכל הקטנה והמפלצות.
ב-2019 ביים את הסיטקום לילדים ונוער "משפחה בהנפקה" של חברת HOT.
ב-2020 ביים את הסדרה "מחנה אבא" ל-yes, בכיכובם של אסי ישראלוף, אורי גבריאל, אורי לייזרוביץ', קים אור אזולאי ועוד.
יוני הוא בנו של עו"ד אהוד גרא, מומחה למכרזים, לשעבר מנכ"ל משרד הכלכלה והתכנון, ונינו של גרו גרא, בכיר במשטרת וממשלת המנדט ונציב בתי הסוהר הראשון בישראל. נשוי לאביגיל לאפין גרא, עיתונאית בקבוצת ידיעות אחרונות ובלוגרית (בלוג הפיה השחורה) ובספטמבר 2016 נולדה בתם הבכורה.
פרידריך קירכנר
גנרל פרידריך קירכנר (בגרמנית: Friedrich Kirchner; 26 במרץ 1885 – 6 באפריל 1960) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
קירכנר נולד ב-26 במרץ 1885 בלייפציג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1899 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-107 (הסקסוני ה-8 - הנסיך יוהאן גאורג). בשנת 1913 הועבר לרגימנט הלנסרים ה-17 (הסקסוני ה-1 - פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה, ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. ב-25 ביולי 1915 הועלה לדרגת ריטמייסטר, ולקראת סוף המלחמה עבר לרגימנט הרגלים ה-474. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של המסדר הצבאי של סנט היינריך, צלב האבירים דרגה ראשונה של מסדר אלברכט עם כתר וחרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה קירכנר מפקד חטיבת הרובאים ה-1, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין, כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-1 במסגרת הקורפוס ה-16. ב-17 בנובמבר 1939 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-1, וב-1 באפריל 1940 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. במהלך המערכה על צרפת לחם קירכנר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-19, ולאחר מכן כחלק מהקורפוס הממונע ה-41 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט, ובשלב השני כחלק מהקורפוס הממונע ה-39 במסגרת קבוצת הפאנצר גודריאן, ועל פעולותיו בקרבות קיבל קירכנר ב-20 במאי 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. במהלך מבצע ברברוסה לחם קירכנר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-41 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם עימה כחלק מהקורפוס הממונע ה-41 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית.
ב-15 באוקטובר 1941 מונה למפקד זמני של הקורפוס הממונע ה-41, במקום ולטר מודל, וב-15 בנובמבר 1941 מונה קירכנר למפקד הקורפוס הממונע ה-57 במקום אדולף-פרידריך קונצן, ופיקד עליו במהלך הקרב על מוסקבה כחלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז. ב-12 בינואר 1942 חזר קונצן לפקד על הקורפוס למשך 3 שבועות, וב-31 בינואר 1942 מונה קירכנר שוב למפקד הקורפוס. ב-1 בפברואר 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל השריון, וב-22 באפריל 1942 קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-21 ביוני 1942 הוסב הקורפוס ה-57 לקורפוס פאנצר, ושימש כעתודת קבוצת ארמיות דרום. באוגוסט הועבר הקורפוס לפיקוד קבוצת ארמיות A ולחם עימה בקווקז, בתחילה במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, ולאחר מכן במסגרת הארמייה ה-17. בדצמבר 1942 הועבר הקורפוס שכלל את דיוויזיות הפאנצר ה-6 וה-23, אל קבוצת ארמיות דון, ושימש כחוד החנית במבצע סערת חורף כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית, ולאחר מכן לחם עימה בקרב חרקוב השלישי. באפריל הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הראשונה, ולחם עימה בקרבות באגן הדונייץ. ב-30 בנובמבר 1943 פרש קירכנר לחופשה קצרה, וב-19 בפברואר 1944 חזר לפקד על הקורפוס שהיה תחת פיקוד הארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ולאחר מכן במסגרת קבוצת ארמיות A. באפריל לחם הקורפוס במסגרת קבוצת הארמיות ששמה שונה לקבוצת ארמיות דרום אוקראינה, בתחילה כחלק מהארמייה השמינית, והחל ממאי כחלק מהארמייה הרומנית הרביעית. ב-12 בפברואר 1944 קיבל קירכנר תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-25 ביוני 1944 פרש שוב קירכנר לחופשה קצרה, וב-2 ביוני 1944 חזר לפקד על הקורפוס. באוגוסט הועבר הקורפוס שוב תחת פיקוד הארמייה השמינית, ולחם עימה במבצע יאשי-קישינב. בספטמבר הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השישית, ולחם עימה בקרבות בטרנסילבניה. באוקטובר לחם הקורפוס במסגרת קבוצת הארמיות ששמה שונה לקבוצת ארמיות דרום, בתחילה כחלק מהארמייה ההונגרית השלישית ולאחר מכן כחלק מהארמייה השישית, והשתתף בקרבות בבודפשט. על פעולותיו בקרבות קיבל קירכנר ב-26 בינואר 1945 תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. בפברואר לחם הקורפוס במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, בתחילה כחלק מהארמייה ה-17 בשלזיה, ולאחר מכן כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית בלאוזיץ, עימה לחם עד סוף המלחמה. ב-8 במאי 1945 נפל בשבי צבא ארצות הברית.
איוואן סרצימיר, קיסר בולגריה
איוואן סְרַצִימִיר (בבולגרית Иван Срацимир; 1324–1397) היה צאר וידין (כיום - מחוז וידין, מחוז מונטנה ושטחים נוספים) שבאימפריה הבולגרית השנייה בין השנים 1356-1397.
חייו
סרצימיר נולד בלובץ'. הוא היה בנו של איוואן אלכסנדר ואשתו הראשונה תאודורה, נסיכת ולאכיה. ב-1337, הכתיר אביו אותו ואת אחיו איוואן אסן הרביעי כצארים, וסרצימיר קיבל את השליטה בעיר וידין, בה שלט עד 1397. ב-1349 וב-1355 נפלו אחיו איוואן אסן הרביעי ומיכאיל אסן הרביעי בקרבות נגד העות'מאנים, ומעמדו בין היורשים השתפר.
אביו של סרצימיר, איוואן אלכסנדר, נישא פעם נוספת ליהודיה מומרת מווליקו טרנובו, ולשניים נולדו לפחות שני בנים. ב-1356 הכתיר איוואן אלכסנדר אחד מהם, איוואן שישמן כצאר. מהלך זה הוביל להתרחקותו של איוואן סרצימיר מאביו. הוא כונן בווידין צארות עצמאית וכרת ברית עם ולאכיה, לאחר שנישא להנה, בתו של הנסיך ניקולאה אלכסנדרו.
ב-1365 כבש לאיוש הראשון, מלך הונגריה את וידין ואיוואן ובני משפחתו נשבו ושהו כארבע שנים במצודת חומניק, בסמוך לעיירה הקרואטית בוסילייבו של ימינו. במהלך שביו נאלץ סרצימיר לעזוב את הנצרות האורתודוקסית ולהיות קתולי.
בשנת 1369, הסכימו ההונגרים שיחזור לווידין כווסאל, תמורת תשלום כספי וויתורים טריטוריאליים. ב-1388 פלשו העות'מאנים לבולגריה, ולאחר מותו של איוואן שישמן ב-1395 היה לצאר של בולגריה כולה. הוא קיווה כי מסע צלב שהנהיג זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ישחרר את בולגריה מידי העות'מאנים, אך לאחר ניצחון העות'מאנים בקרב ניקופוליס ב-25 בספטמבר 1396 אפסו תקוותיו. ב-1397 כבשו העות'מאנים גם את וידין, סרצימיר נפל בשבי ומת באותה שנה. בנו, קונסטנטין השני ירש רק חלק מהטריטוריה בה שלט אביו.
אקאסיה
אקאסיה (במקור בספרדית: La malquerida) היא טלנובלה מקסיקנית בכיכובם של השחקנים ויקטוריה רופו, אנדריאנה דיאז וכריסטיאן מייר. מבוססת על המחזה של חסינטו בנאבנטה.
תקציר הסדרה
אקאסיה היא ילדה שמחה ומאושרת, שחיה עם הוריה בחווה המשפחתית. חייה משתנים באחת כשהיא מאבדת את אביה האהוב בתאונה מצערת, ואמה כריסטינה מגלה שבעלה המנוח שיעבד את החווה כדי לכסות חובות. בייאושה, כריסטינה מחליטה למכור את החווה ולעבור לגור אצל הוריה, אך תוכניותיה משתנות כאשר עובד חווה בשם אסטבן מציע לה עזרה בהצלת הרכוש שכה יקר לה ולבתה, אחר מאמצים רבים, כריסטינה ואסטבן מצליחים להציל את החווה ואף מתאהבים. אקאסיה הצעירה, שטרם התגברה על מותו של אביה, מסרבת לקבל את האהבה החדשה של אמה ועוברת לגור עם סבה וסבתה, השנים חולפות ואקאסיה חוזרת לחווה כאישה צעירה ויפה. הגבר הראשון שהיא פוגשת בחווה הוא אסטבן, שאינו מזהה אותה. אקאסיה מבהירה לו מיד שהיא הבעלים של החווה ושהיא נוטרת לו טינה על שתפס את מקומו של אביה. אולם, עם הזמן, המתח והשנאה בין השניים הופכים לתשוקה אסורה וסוערת, שמציבה את אקאסיה במרכזו של משולש אהבה דרמטי כיצד יתמודדו כריסטינה ואקאסיה עם משולש האהבה המסובך שאליו נקלעו והאם גבר אחד יצליח להפריד בין אם ובתה?
משה מקוצי
רבי משה בן יעקב מקוּצִי היה מבעלי התוספות במאה ה-13, מחבר "ספר מצוות גדול" (סמ"ג).
קורות חייו
בן למשפחת תלמידי חכמים (סבו מצד אמו היה רבנו חיים הכהן, מתלמידיו הגדולים של רבנו תם, וגם אביו היה מבעלי התוספות). בין רבותיו ניתן למנות את רבי יהודה מסירליאון. החיד"א בספרו "שם הגדולים" מונה גם את רבי יהודה החסיד, רבי שמשון משאנץ ורבנו ברוך בעל התרומה כרבותיו של רבי משה.
רבי משה פעל בעיר קוסי שבחבל פיקרדי (בכתיב המסורתי: קוצי, בצרפתית: Coucy).
רבי משה היה רגיל לנדוד מעיר לעיר כדרשן ומטיף בקהילות היהודיות בערי צרפת השונות. החיד"א בספרו "שם הגדולים" מוסר בשם המהרש"ל מסורת שרבי משה היה מומחה בפתרון חלומות.
עקב התגלות שמיימית או חישוב קץ עבר רבי משה לספרד בשנת 1236, ארבע שנים לפני סיומו של האלף החמישי לבריאת העולם על פי המסורת היהודית, תקופה רוויה תקוות של ביאת המשיח והגעת הקץ. גם בספרד נדד בין הקהילות השונות והטיף להתחזקות בשמירת המצוות. דרשותיו בספרד היוו את הבסיס לספרו המפורסם ספר מצוות גדול. את המניע להעלאת דרשותיו על הכתב מייחס רבי משה לחלום שחלם ובו נצטווה לכתוב את ספר המצוות.
המצב הרוחני והדתי בקרב רבים מיהודי ספרד באותה העת היה בשפל המדרגה. מצוות כמו הנחת תפילין, ציצית ומזוזה לא קוימו בקרב חוגים רחבים. יהודים רבים לא נמנעו מצריכת זנות. המאבק כנגד תופעות אלה ואחרות בא לידי ביטוי בספרו סמ"ג. כמו כן דרש מיהודי ספרד לנהוג בהגינות ביחסיהם המסחריים עם לא יהודים. את הסמ"ג סיים רבי משה לכתוב בשנת 1250.
בשנת 1240 חזר לצרפת על מנת להשתתף במשפט פריז, שם גונן על התלמוד מפני האשמותיו של המומר ניקולס דונין.
חיבוריו
מלבד סמ"ג כתב רבי משה פירושי תוספות למסכת יומא, שיסודם ברבו רבי יהודה בן יצחק מסר לאון. תוספות אלו נדפסו לראשונה בשנת ה'תע"ד בדפוס אמסטרדם של התלמוד הבבלי בשם "תוספות ישנים". פירוש לתורה המיוחס ל'ר"מ מקוצי' מובא רבות בפירוש לתורה בשם 'מנחת יהודה' אשר כתב רבי יהודה בן עטר. באשר לפירוש זה נחלקו הדעות האם מדובר בפירושו של רבי משה מקוצי עצמו או חכם בעל שם זהה לשמו. החיד"א בספרו "שם הגדולים" טען שאין מדובר ברבי משה בעל הסמ"ג. את טענתו זאת ביסס על הבחנה שעושה בעל ספר מנחת יהודה עצמו בין דברי הסמ"ג לפירוש התורה של ר"מ מקוצי. לעומת זאת, פרופ' ישראל מ' תא-שמע, זיהה דווקא בין הפירוש לתורה שבשם ר"מ מקוצי לבין רבי משה בעל הסמ"ג.
ספר מצוות גדול
ספר מצוות גדול מהווה עיבוד של דרשותיו של רבי משה. הספר מחולק לשני חלקים: מצוות עשה ומצוות לא תעשה. הרמב"ם היווה מקור מרכזי עבור רבי משה בכותבו את ספרו. דברי הרמב"ם מצוטטים כמעט בכל עמוד מעמודי הספר אם כי לאו דווקא באזכור שמו של הרמב"ם לצדם. כמו כן מוזכרים בספר דברי חז"ל ודברי הראשונים מצרפת ואשכנז.
סמ"ג היה נחשב כספר פסיקה מרכזי עד לפרסומו של השולחן ערוך. ואף היה משמונת הרבנים המוערכים ביותר על ידי רבי יוסף קארו ע"פ הקדמתו לספרו בית יוסף. את מעמדו זה קיבל הספר הודות לתפוצה הרחבה לה זכה בקרב קהילות ישראל בימי הביניים. רבי יצחק מקורביל כתב קיצור של הספר בשם "ספר מצוות קטן" (סמ"ק). לספר נכתבו מספר פירושים. בין פרשני הספר היו רבי יוסף קולון, רבי אליהו מזרחי (הרא"ם), המהרש"ל ועוד.
מסלול (תורת הגרפים)
בתורת הגרפים, מסלול הוא סדרה של קשתות בגרף, כך שראשה של כל קשת (פרט לאחרונה) נעוץ בזנבה של זו הבאה אחריה.
פורמלית, מסלול הוא סדרה של קשתות כך שאם קשת בסדרה היא מהצורה, אז לכל  מתקיים.
ההגדרה תקפה לגרפים לא מכוונים ולגרפים מכוונים. קשת לא מכוונת מחברת שני צמתים וניתן לעבור בה מכל צומת למשנהו, וועל קש/ת מכוונת ניתן לעבור רק בכיוון אחד (מזנב הקשת לראש הקשת). לעתים מניחים שקשת יכולה להיות לולאה - צומת הזנב הוא גם צומת הראש.
אורך של מסלול שווה למספר הקשתות במסלול. בגרף ממושקל משקל מסלול שווה לסכום משקלי הקשתות במסלול. מרחק בין שני קודקודים הוא מספר הקשתות במסלול הקצר ביותר ביניהם.
חיים כהן (משפטן)
חיים הרמן כהן (11 במרץ 1911 – 10 באפריל 2002) היה משפטן ישראלי, שכיהן בין השאר כשר המשפטים, פרקליט המדינה, היועץ המשפטי לממשלה והמשנה לנשיא בית המשפט העליון. חתן פרס ישראל למדעי המשפט בשנת תש"ם.
קורות חייו
משעלה לארץ ישראל בגיל 18, שלא מטעמים ציוניים (הוריו חפצו שלא ייחפז להתחתן), הגיע לישיבת מרכז הרב יחד עם אחיו אלכסנדר בעצת בן דודו עזריאל, ובה שהה כמעט שנתיים ושקד על התורה, ובו בזמן למד באוניברסיטה העברית בירושלים. את השפעתו של הרב קוק עליו תיאר כעצומה, גם באהדתו לבניין הארץ ובעיקר באישיותו הגדולה, "בענוותנותו, במוסריותו ובאנושיותו", כפי שניסח זאת. בזכרונותיו מהישיבה הוא מספר כי החליט ללכת לתחום המשפטי בעקבות שיעורים ששמע בישיבה מהרב יעקב משה חרל"פ, במסכת בבא בתרא, שיעורים שמשכו אותו להתעניין בצדדים המשפטיים של החיים. לדבריו, משסיפר לרב חרל"פ שבכוונתו ללמוד משפטים ולא לפנות לרבנות, הרב לא התנגד לכך כלל. אחר כך שב לגרמניה להינשא ולהתחיל בלימודי המשפטים. בשנת 1933 נשא לאישה את אלישבע (אלזה) לבית בנימין. אם שני ילדיו, אלי (צ'ופי) כהן ויהודית בר-חן. מעט אחרי עליית אדולף היטלר לשלטון ב-1933 עלה לארץ לצמיתות, והועסק במשרד עורכי דין של ד"ר מרדכי בוקסבוים בירושלים. אז כבר פיתח השקפה ציונית אדוקה, ולימים ראה את הציונות כתחליף המודרני ליהדות המסורתית של העבר.
את נסיבות יציאתו בשאלה, מדתיות אדוקה לכפירה גמורה, הוא קישר ראשית כל להתרחשות שואת יהודי אירופה, שבה נספה אחיו, אך גם לעיונים בספרי פילוסופיה גרמניים, להתבוננות בתנ"ך, שמצא בו צדדים לא מוסריים – בפרט לא השביע את רצונו מענהו של ספר איוב לשאלת "צדיק ורע לו". גם עבודתו כפרקליט צעיר בירושלים במשרד איש אגודת ישראל, שבמהלכה נחשף לצדדים לא נעימים בחייהם הפרטיים של החרדים בעיר, תרמה לכך. אשתו מלכתחילה לא הייתה אדוקה, והיא סייעה לשינוי הכיוון בחייו. השואה היוותה את הזרז הסופי, והוא הפך לחילוני מוצהר משמת סבו הרב יוסף כהן (שאותו העלה לארץ בטרם השואה) ב-1948. לימים סיפר כי את המחמאה הגדולה ביותר קיבל מהרב צבי יהודה קוק, שקרא לו "האלישע בן אבויה של ימינו".
עם הכרזת העצמאות היה לפרקליט המדינה הראשון, אף שהעדיף להמשיך ולהכין תשתית חוקית המבוססת על המשפט העברי. הוא פעל לשילוב המשפט העברי לתוך החוק הישראלי, מתוך הכרה בחשיבותו התרבותית.
אחר כך כיהן כמנכ"ל משרד המשפטים, ומ-1950 היה היועץ המשפטי לממשלה. כיועץ משפטי החליט שלא ליישם את החוק הכתוב, האוסר על יחסים הומוסקסואליים, שראה כחוק לא מוסרי, וכך הפך החוק לאות מתה. ב-25 ביוני 1952 מונה לשר המשפטים וכיהן במשרה זו במשך חצי שנה, מבלי לחדול מכהונתו כיועץ משפטי.
החלטתו להגיש כתב אישום נגד מלכיאל גרינוולד היא שפתחה את השערורייה הגדולה סביב ישראל קסטנר ותפקודו בשואה. כהן סבר שאיש ציבור אינו יכול להמשיך בתפקידו מבלי להגיב על האשמות כמו אלו שהוטחו בידי גרינוולד.
ב-19 באפריל 1960 מונה לשופט בית המשפט העליון.
כהן התגרש מאשתו הראשונה, אלישבע כהן, בשנת 1954. במהלך כהונתו חוללו סנסציה נישואיו השניים, בחתונה קונסרבטיבית בניו יורק ב-1966, למיכל זמורה (בת משה זמורה), שהייתה גרושה ולפיכך אסורה על כהן. כהן סיפר שבשיחה שהייתה לו עם הרב הראשי הודיע לו על נכונותו לכרות לעצמו את בוהן רגלו כדי לפוסלו מהכהונה ולאפשר לעצמו לשאת גרושה, אך התברר לו ש"פטנט הלכתי" זה אינו מועיל. הידיעה על שופט בית המשפט העליון שאינו יכול להינשא במדינתו עוררה תשומת לב רבה אפילו בחו"ל, שבה זכה כהן למוניטין כחבר ועדת האו"ם לזכויות אדם. כהן הגיש את התפטרותו בעקבות הנישואים, אך חבריו ביקשוהו לחזור בו וכך עשה.
בשנת תשל"ב 1971 הוענק לו תואר יקיר ירושלים. ב-5 במרץ 1980 מונה כממלא מקום קבוע של נשיא בית המשפט העליון, ושבועות ספורים לאחר מכן זכה בפרס ישראל לשנת ה'תש"ם. הוא כיהן כמ"מ רק כשנה, וב-11 במרץ 1981, עם הגיעו לגיל פרישה, פרש מבית המשפט. בזקנתו היה פעיל בנושאי זכויות האדם, ובין היתר כיהן כנשיאה של האגודה לזכויות האזרח בין השנים 1982 ל-1988. בניגוד לשופטים אחרים שפרשו ונמנעו מהבעת דעות פוליטיות, הכריז כהן בגלוי על סלידתו מהחזקת השטחים, אם כי שמר על זהירות מסוימת בביטוי השקפותיו. כן הביע אחר פרישתו התנגדות נחרצת לעונש מוות, אפילו במקרה אדולף אייכמן.
כהן נשא במשרה של פרופסור אורח ולימד באוניברסיטאות. הוא הרבה לכתוב ספרים בענייני משפט. בין ספריו – ספר על זכויות האדם במשפט העברי וכן הספר "משפטו ומותו של ישו הנוצרי", שיצא לאור בשנת 1968, שבו הוא שולל את האפשרות שהסנהדרין הרגה את ישו או תרמה באיזושהי דרך להוצאתו להורג בידי פונטיוס פילאטוס. מקור ההשראה לכתיבת הספר היה פנייתם לבית המשפט העליון של נוצרים שחפצו שהמשפט הישראלי החדש יתקן את העוול שגרמו לדעתם השופטים העבריים העתיקים. על הגותו המחקרית אמר אהרן ברק: "הוא פתח בפני הקורא צוהר למקורות המשפט העברי מזה ולחוכמת הפילוסופיה המערבית וחשובי הוגיה מזה". כהן המשיך בכתיבה משפטית עד מותו ומאמרו המשפטי האחרון התפרסם כבר לאחר שנפטר. במאמר זה תקף כהן את הנפקות המשפטית שניתנה לערך אמון הציבור.
נקבר בטקס דתי בהר המנוחות בירושלים. במשך שנים היה חבר באגודת מנוחה נכונה, ארגון המקדם קבורה אזרחית. אלא, שלאחר מותו, התברר כי קבורה כזו תיתכן רק מחוץ לירושלים. מאחר שהיה כהן יקיר ירושלים, ולאור חיבורו של כהן לירושלים בכל שנותיו בארץ, העדיפה משפחתו לקיים קבורה דתית, ובלבד שזו תהיה בירושלים. על שמו כיכר בצפון תל אביב ורחוב בשכונת צמרת ארנונה בירושלים.
פסיקותיו
בפסיקותיו המפורסמות ידועה נטייתו להרחיב את חוק השבות.
בדעת מיעוט סבר ש"האח דניאל", דוד אוסוואלד רופאייזן, יהודי שהתנצר, לא איבד את זכותו לעלות לישראל על פי חוק השבות (לימים אמר שלדעתו יכול להיות אדם בו-זמנית נוצרי ויהודי). על פי תפיסתו, שייכותו של אדם ליהדות תלויה בראש ובראשונה בהגדרתו הוא עצמו, ולא בהגדרת הממסד.
בדעת רוב קבע שאב יהודי, בנימין שליט, רשאי לרשום את ילדיו כיהודים, אף שאימם הייתה גויה.
באחת מהרצאותיו ביוני 1963 השווה כהן את התפיסה הביולוגית בשאלת "מיהו יהודי" לחוקי נירנברג הנאצים. דבריו עוררו גל גינויים נרחב. כשחזר בו לכאורה מדבריו נראה שלא שינה את דעותיו בנושא זה. מנחם בגין פרסם מאמר נגדו "אשר שופט יחטא" אף על פי שהעריך אותו מאד.
עוד בעניין חוק השבות סבר שיהודי שנמלט לישראל אחרי שהועלה נגדו חשד בארצות הברית, אין רשאים למנוע ממנו עליה בשל עבר פלילי, שהרי עדיין לא הורשע.
בפסק דין ירדור אמר שאין שום הסמכה בחוק לשלול מרשימה להתמודד בבחירות לכנסת, גם אם זו רשימה ערבית השוללת את קיום המדינה. בכך הייתה דעתו דעת מיעוט, שכן השופט זוסמן הזכיר את מקרה גרמניה הנאצית כעדות לכך שדמוקרטיה צריכה לדעת להתגונן, ושעיקרון זה יסודי וקודם לחוק עצמו. בפסק-דין זה הוא נצמד לכאורה לפורמליזם משפטי, אך לא תמיד הוא הקפיד עליו באותה אדיקות. היו אף מי שהצביעו על מאמר שבו הוא עוסק בשיקול הדעת הרחב של השופט, תוך שהוא מפנה בהערות לדברי זוסמן החולקים עליו. במקרה אחר סיפר כהן שנאלץ לדבוק בחוק הכתוב ולהרשיע אדם בשל מגע מיני בהסכמה עם חברו "שלא כדרך הטבע", אך כמחאה קנס אותו רק בלירה אחת.
בדיני המשפחה אפשר כהן אפילו לאישה הנשואה לאדם אחד להיחשב לצורכי ירושה ופנסיה לידועה בציבור של אדם אחר.
בפרשת עמוס ברנס היה כהן השופט שדחה את ערעורו של ברנס על הרשעתו, אולם לימים השתכנע בחפותו של ברנס, והוא פעל אצל נשיא המדינה לשחרורו, ואחר כך ביקר אצלו בכלא, ושלח לו מכתב נרגש שבו הביע ביטחונו בחפותו. מאמציו של כהן הביאו ב-1983 לשחרורו של ברנס מן הכלא, לאחר שהנשיא יצחק נבון קצב את עונשו, נגד רצונו של ברנס עצמו שעמד על דרישתו לקיים משפט חוזר ולזכות בזיכוי מלא. לאחר השחרור הוסיף כהן לתמוך בברנס, לעודד את רוחו ולסייע במאבקו למשפט חוזר, גם לאחר שהשופטים יואל זוסמן, מרים בן-פורת ושלמה לוין דחו את בקשותיו, בהתאם לנורמה המשפטית ששררה אז. בעקבות גילויים חדשים ושינוי בחוק ובתפיסה המשפטית באשר למשפטים חוזרים, החליטה השופטת דליה דורנר בשנת 2002 לקיים משפט חוזר לברנס, אך המדינה בחרה שלא להגיש כתב אישום וברנס זוכה. שיחת הטלפון האחרונה בחייו של כהן הייתה לשופטת דורנר. כהן טילפן אליה ממיטת חוליו כדי להודות לה בהתרגשות על כך שתיקנה את העוול "שאני עשיתי", כדבריו. ברנס היה מנושאי האלונקה של כהן בהלווייתו.
קישורים חיצוניים
על כתביו:
תמאש איאן
תמאש איאן (בהונגרית: Aján Tamás) הוא עסקן ספורט הונגרי, בעבר היה נשיא הפדרציה הבינלאומית להרמת משקולות וחבר הוועד האולימפי הבינלאומי.
ד"ר איאן סיים את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת זמלווייס ב-1964 וקיבל דוקטורט בחינוך גופני. הוא עבד במספר משרות במחלקת הספורט בממשלה, כמו גם במספר משרות אקדמאיות.
טוצ'ינקה
טוצ'ינקה היא פרוור היסטורי של העיר מינסק בחלק הצפון-מערבי של העיר, הממוקם בצד הצפוני של הדרך לראקאב. טוצ'ינקה הייתה מפורסמת במספר רב של מפעלי לבנים, ולכן הוא נקרא לעיתים קרובות על שמם.
תמאש איאן
איאן הוא נשיא הפדרציה הבינלאומית להרמת משקולות (IWF) משנת 2000, חבר מועצה בסוכנות העולמית נגד סמים בספורט (WADA), וכן שימש כסגן נשיא האגודה הכללית לפדרציות הספורט הבינלאומיות (GAISF).
טוצ'ינקה
הפרוורים הבאים מקיפים את ט'וצינקה: בדרום מערב - מיאדווז'ינה. בצפון - קלוואריה, בצפון מזרח - טטאר סלובודה, בדרום מזרח - רומנוב סלובודה.
היסטוריה
השם "טוצ'ינקה" מצביע על הימצאותם של מספר משמעותי של אגמים קטנים ובריכות באזור.
הוצאות להורג של יהודים התרחשו בטוצ'ינקה במהלך הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה.
טוצ'ינקה כיום
כיום, מסלול בשם "טוצ'ין", המחבר בין הרחובות "קלווארייסקאיה" ו"טקס מקסים", נמצא על שטח טוצ'ינקה לשעבר. כיכר בשם "טוכין" מזכירה את קיום הפרבר.
אלפנט (אלבום)
אלפנט הוא אלבומו היחיד של יוסי אלפנט, אשר יצא בשנת 1991.
לחיצת יד (תקשורת)
לחיצת יד הוא כינוי לתהליך המתרחש במערכות תקשורת מחשבים, ובו מרכיבים שונים של מערכת תקשורת מבצעים תיאום לגבי שיטת התקשורת שתתקיים ביניהם.
שם המושג לקוח בהשאלה מלחיצת יד אנושית, שבדומה לה - מדובר בתהליך ההיכרות הראשונית בין מרכיבים שונים.
יתרונות ושימושים
לרוב, לחיצת היד מתבצעת בתחילת תהליך התקשורת, כאשר כבר קיים ערוץ תקשורת בין המרכיבים השונים, אך העברת הנתונים עדיין לא התבצעה, מכיוון שלא ברור באיזו שיטת תקשורת היא תתבצע. לחיצת היד מאפשרת בחירה אוטומטית של שיטת התקשורת, וחוסכת חלק, אם לא את כל הזנת הגדרות התקשורת למרכיבים השונים.
מאפיינים שנהוג לתאם באמצעות תהליך לחיצת יד הם:
זק"ש
זק"ש הוא שם משפחה יהודי אשכנזי בראשי תיבות שפירושו "זרע קדושים", "זרע קודש שמו" או "זרע קדושים שנשרפו". שם משפחה יהודי מקביל פונטית הוא זקס – שפירושו הוא "בן ארץ סקסוניה".
ראו גם
}}
גאנטריש
גאנטריש (Gantrisch) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 2,175 מטר, וממוקם בקנטון ברן בשווייץ.
גאוגרפיה
גאנטריש הוא ההר המערבי ביותר באלפים הברניים, ההר הוא הראשון מדרום לעיר תון, והחמישי מצפון למעבר יאון (Jaun Pass), ברכס הקיצוני בצפון האלפים הברניים באזור המכונה גם טרום האלפים (Pre-Alps). הרכס מתחיל ליד העיר תון בהר גאנטריש, וממשיך לאורך עמק זימן דרך ההרים מרה (2,087), שאפארניש (2,107), וקייזראג (2,185), עד להר שאפברג (2,239) ליד אגם גרוייר (Lake of Gruyère) בשפלה השווייצרית, שם חוצה את הרכס מעבר יאון (המחבר את אזור גרוייר (district of Gruyère) שבשפלה השווייצרית עם עמק זימן (Simmental)), ומצידו הדרומי של המעבר ממשיך הרכס בהרים רודיגנשפיץ (2,124), דאן דה רות (2,236), דאן דה סאוויני (2,252), וניל נואר (2,389), ווניל קארה (2,197), ומסתיים בהרים רושה דה נה (2,042) ודאן דה ז'אמאן (1,879) שעל גדות אגם ז'נבה.
בצדו הדרומי של ההר נמצא עמק זימן וצדו הצפוני מתמזג בהדרגה את תוך השפלה השווייצרית באזור עמק הנהר ארה, בצדו המזרחי נמצא אגם תון ובצדו המערבי הר מרה.
פסגות נוספות
הר גאנטריש כולל מספר פסגות נוספות, שהם הרים בפני עצמם, אך מכיוון שגאנטריש הוא החשוב ביותר נקראים כולם בשמו.
תיירות
מצפון מזרח להר ממוקמים מעיינות גורבה.
הפארק האזורי
בשפלה למרגלות ההר ממערב נפתח בשנת 2011 פארק גאנטריש (Regionalen Naturpark Gantrisch), שנקרא על שם ההר, הכולל שבילי טיול, מעיינות מים, ופעילויות ספורט רבות נוספות.
תרבות
הר גאנטריש וההרים שלצידו היו הנושא באחד מציוריו של הצייר השווייצרי פרדיננד הודלר.
מחזור הסלעים
מחזור הסלעים הוא מושג יסוד בגאולוגיה המתאר את "גלגולם" של סלעים מסוג אחד למשנהו, תוך שהם נתונים לתהליכים שונים המפרקים ויוצרים אותם מחדש.