cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כשל אמפתי בטיפול
בהשוואה לעולם הילדות, גם בטיפול הפסיכולוגי מתרחשים כשלים אמפתיים. המטפל, קשוב ואכפת ככל שיהיה, עלול להחמיץ את צרכיו של המטופל, או להגיב אליהם באופן בלתי מותאם מדי פעם. על פי טייטל, קיימים ארבעה סוגים של כשלים אמפתיים, הכוללים חוסר הבנה רגשית, התעלמות רגשית, התנהגות שלילית אקטיבית ופסיבית, או פרשנות לא נכונה או לא מדויקת מצד המטפל שגורמים לפגיעות נרקיסיסטיות. טייטל מציינת ש"כשלים אמפתיים הם בלתי נמנעים מעצם היותנו, גם המטפלים, בני אנוש המועדים לטעויות - בשל אותם שטחים עוורים בעצמנו ובשל מורכבות הסיטואציה הטיפולית והיחסים הנוצרים בתוכה". קוהוט סבור, כי כשל אמפתי המתרחש בטיפול אינו בהכרח הרסני לקשר הטיפולי ולהתפתחות המטופל, כל עוד לא מדובר במצב של כשל אמפתי טראומטי, וכל עוד המטפל יכול להכיר בכך שהתרחש כשל אמפתי.
תרומת האמפתיה להצלחת הטיפול
אמפתיה ביחס שבין מטפל למטופל היא משמעותית ומשפיעה על הקשר הטיפולי. מחקרם של טרוקס, וויטמר ווארגו שבחן את ההשפעה של התנאים התרפויטיים הדרושים להצלחת טיפול, מצא שמידה רבה של אמפתיה מדויקת, הבעת חום באופן לא רכושני, וכנות, השפיעו על שינויים אישיותיים חיוביים אצל המטופל טוב יותר, מאשר נוכחותם של אלו במידה מועטה.
זקי בוגלר ואוסנר מתייחסים לממדי האמפתיה, הכוללים מרכיבים רגשיים ונפשים הנמדדת ביכולת לדייק בהערכה של מחשבות ורגשות שהאחר חווה. הם מבחינים בין היכולת לחוש אמפתיה, ליכולת לתרגם אותה להתנהגות אמפתית - שני היבטים שלא בהכרח נמצאים במתאם. ברמה הטיפולית, על פי חוקרים אלו, איכות הקשר תלויה בחותמם המשותף של המטפל והמטופל, כאשר היכולת לביטוי אמפתי מדויק מצד המטפל תלויה ביכולת ובאיכות הביטוי הרגשי של המטופל.
על פי וילפרד ביון, כאשר המטפל מקשיב באופן חופשי ללא זיכרון או תשוקה, הקשבה שאינה נתפסת להמשגות תאורטיות, הפרשנות מצידו תהיה מדויקת ובהירה יותר. פרשנות והקשה אמפתית תוביל לדיבור חופשי ולהתחדשות מנטלית של המטופל.
כשלים אמפתיים בטיפול במטופלים שנהגו באלימות
טיפול בגברים הנוהגים באלימות ואלימות במשפחה בפרט, מעוררים כשלים אמפתיים הנובעים מסיבות שונות הכוללות בין בהיתר:
דרכים להתמודדות עם כשלים אמפתיים במטופלים שנהגו באלימות
על מנת להתגבר על כשלים אמפתיים המתרחשים במפגש הטיפולי עם לקוחות שנהגו באלימות יש להגביר את ההבנה של הקונטקסט האישי, חברתי ותרבותי של המטופל כמו כן את התהליכים התפתחותיים אצל המטופל שהובילו לעמדות והתנהגויות תוקפניות. בנוסף חשוב שהמטפל יבצע קריאה פנומנולוגית של חוויית המטופל והדינמיקה הנפשית של המטופל המובילה להתנהגות. בהיבט של המטפל, ראייה אינטגרטיבית של המטופל ושל המטפל כאחד מאפשרת חיזוק של תחושת השותפות. כמו כן, מנגנון אי-ההזדהות (הבנה/הזדהות), הפרדה בתהליך הטיפולי בין האדם לבין ההתנהגות התוקפנית, הכרה בתוקפנות כתגובה אנושית באמצעות מפגש עם זיכרונות אישיים ועיבוד הכשלים האמפתיים בהדרכה, גם הם יכולים לתרום להתמודדות יעילה עם כשלים המתעוררים עם אוכלוסיית מטופלים זו.
צ'לסי (לונדון)
צ'לסי (באנגלית: Chelsea) הוא אזור מגורים אמיד בדרום-מערב לונדון, בירת הממלכה המאוחדת, התחום מדרום על ידי נהר התמזה. חזית השכונה משתרעת מגשר צ'לסי, לאורך "סוללת צ'לסי" (Chelsea Embankment), "שביל שאיין" (Cheyne Walk), תחנת הכוח של רחוב לוטס (Lots Road) ו"נמל צ'לסי" (Chelsea Harbour). גבולה המזרחי של השכונה נתחם בעבר על ידי נהר וסטבורן שכיום הוא נהר תת-קרקעי הזורם בצינור מעל תחנת הרכבת התחתית של כיכר סלואן. הגבול המזרחי הנוכחי של צ'לסי הוא רחוב גשר צ'לסי (Chelsea Bridge Road) והחלק התחתון של רחוב סלואן (Sloane Street), כולל כיכר סלואן. מצפון ומצפון-מערב, גובל האזור בנייטסברידג' ובברומפטון (Brompton), אך מקובל שהאזור שמצפון לרחוב קינגס (King's Road) וצפון-מערבה עד רחוב פולהאם (Fulham Road), הוא חלק מצ'לסי.
האזור כולו מהווה חלק מהרובע המלכותי קנזינגטון וצ'לסי, אף על פי שצ'לסי נתנה את שמה לאזורים סמוכים, כמו נמל צ'לסי שהוא חלק מהאמרסמית' ופולהאם ו"מחנה צ'לסי" (Chelsea Barracks) שהוא חלק מהסיטי של וסטמינסטר. החל מ-1900 ועד להקמתה של לונדון רבתי ב-1965, הייתה צ'לסי רובע בפני עצמו, "הרובע המטרופוליטני של צ'לסי" (Metropolitan Borough of Chelsea), כחלק מ"מחוז לונדון" (County of London) שהתקיים אז.
הייחודיות של צ'לסי נובעת כתוצאה מהערך הגבוה של הנכסים הבנויים בה, כפי שמשתקף במונח Sloane Ranger או Sloanie (על שם כיכר סלואן), ששימש בעבר לתיאור תושבי צ'לסי והפך לכינוי גנרי בבריטניה כולה לתיאור תושבי שכונות יוקרה. מאז 2011 משדר ערוץ 4 תוכנית מציאות בשם "תוצרת צ'לסי" (Made in Chelsea), המתעדת את חיי הצעירים האמידים החיים שם. יותר מכך, בצ'לסי מתגוררת אחת הקהילות הגדולות ביותר של אמריקאים מחוץ לארצות הברית, כש-6.53% מתושבי צ'לסי הם ילידי ארצות הברית.
היסטוריה מוקדמת
השם צ'לסי (בעבר נכתב גם Chelceth, או Chelchith, או Chelsey), מקורו מהמונח באנגלית עתיקה: Cealc-hyð, מילולית: "מקום הנחיתה [על הנהר] לקירטון ואבן גיר". ב-787 הייתה צ'לסי מקום משכנה של הסינוד של צ'לסי. התיעוד הראשון על "אחוזת צ'לסי" (Chelsea Manor) הוא מלפני עריכת ספר יום הדין ובו מתועד שת'ורסטאן, מושל ארמון המלך בתקופת מלכותו של אדוארד המודה (מלך 1042–1066), העניק את הקרקע למנזר וסטמינסטר ולאב המנזר. אב המנזר גרבייס העביר לאחר מכן את האחוזה לאמו, והיא הועברה לידיים פרטיות. ב-1086 תועד בספר יום הדין שצ'לסי נכללה בתחומי ה"מאה" (Hundred – מאית המחוז של) אוסולסטון שבמחוז מידלסקס, כשאדוארד מסולסברי היה "הדייר הראשי" (tenant-in-chief) שלה.
ב-1694 מנתה צ'לסי, שתמיד הייתה מקום חביב על בעלי האמצעים וכונתה "כפר הארמונות" (a village of palaces), אוכלוסייה של 3,000 תושבים. עם זאת, נותרה צ'לסי אזור כפרי ושירתה את לונדון ממזרח כ"גן שוק" (Market garden), תחום עיסוק שהמשיך להתקיים בה עד לגאות ההתפתחותית של המאה ה-19 שגרמה לבליעתם הסופית של הפרברים במטרופולין. הרחוב שחצה אותה, "צלסי הקטנה" (Little Chelsea), קישר את רחוב פולהאם לרחוב קינגס והמשיך עד לתמזה ולמעבורת המקומית ובמורד הרחוב שבמאה ה-18 שונה שמו ל"רחוב מילמנס" (Milmans Street).
רחוב קינגס נקרא על שמו של צ'ארלס השני, וזאת לזכר התקופה בה הוא שימש כדרך הפרטית בין ארמון סנט ג'יימס לבין פולהאם, ששימש לצורך זה עד לתקופת מלכותו של ג'ורג' הרביעי. אחד המבנים החשובים ביותר השוכנים על רחוב זה, לשעבר בניין העירייה של צ'לסי, בניין בסגנון נאו-קלאסי, כולל פרסקאות חשובות. חלק מהבניין משמש את הספרייה הציבורית של צ'לסי. מעברו השני של הרחוב ניצב בניין קולנוע אודיאון לשעבר, כיום החנות המקומית של רשת הריהוט "הביטאט", עם החזית האיקונית שלו שעליה ניצב תבליט גדול עם דמותו של ויליאם פרייז-גרין, שנטען שהוא המציא את סרטי הצלולואיד ואת מצלמות הקולנוע בשנות השמונים של המאה ה-19, לפני שנרשמו הפטנטים על המצאות אלו מאוחר יותר.
על פי אנציקלופדיה בריטניקה, "החלק הטוב יותר של צ'לסי שמשמש למגורים הוא החלק המזרחי, ליד רחוב סלואן ולאורך הנהר. החלק המערבי, המשתרע מצפון לרחוב פולהאם, הוא ברובו שכונת עוני". כיום מצב זה שונה לחלוטין, אף על פי שעדיין קיימים שם בתים בדיור ציבורי. בחלקה המערבי של צ'לסי בנויים גם מבנים יקרים. כפר אופנתי זה לשעבר נטמע בלונדון במהלך המאה ה-18. רבים מנכבדי לונדון באותה תקופה, כמו מוכר הספרים אנדרו מילר, נישאו ונקברו באזור.
המצבות הניצבות בחצר כנסיית צ'לסי הישנה, ליד הנהר, משקפות חלק ניכר מההיסטוריה של צ'לסי. אלה כוללים את מצבותיהם של הלורד והליידי דקר, ליידי ג'יין שאיין, פרנסיס תומאס, סר האנס סלואן ותומאס שאדוול. הקבר שיועד לסר תומאס מור ולנשותיו נמצא גם הוא שם, אם כי למעשה הוא נקבר במקום אחר.
ב-1718 הוקמה בפארק צ'לסי "חברת המשי הגולמי" (Raw Silk Company) ובמקום נטעו עצי תות וחממה לגידול זחלי טוואי המשי. בשיא פעולתו ב-1723 סיפק המפעל משי לקרולינה, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך, אז נסיכת ויילס.
בעבר יצא לצ'לסי מוניטין בשל "לחמניות צ'לסי", שנאפו מרצועה ארוכה של בצק מתוק שפותלו בחוזקה, עם דומדמניות בין השכבות וסוכר שנזרה עליהן. "בית לחמניות צ'לסי" (Chelsea Bun House) מכר את הלחמניות הללו במהלך המאה ה-18 וקיבל את חסותם של מלכי בית הנובר. במהלך חג הפסחא התאספו המונים בשטחים הפתוחים שנקראו אז "חמש השדות" (Five Fields), שהתפתחו בהמשך לשכונת בלגרביה. בתקופה זו נמכרו לחמניות רבות ובשנה האחרונה לקיומו של בית הלחמניות, 1839, נמכרו בו כ-250,000 לחמניות ביום שישי הטוב.
האזור היה ידוע גם בשל תעשיית החרסינה שלו. "בית החרושת לחרסינה של צ'לסי" (Chelsea porcelain manufactory), נחשב למפעל ייצור החרסינה הראשון באנגליה. הוא נמכר ב-1769 ועבר לדרבי. מוצרי החרסינה המקוריים של צ'לסי נמכרים כיום במחירים גבוהים מאוד.
המבנה הידוע ביותר בצ'לסי הוא בית החולים המלכותי צ'לסי, שבו מתגוררים קשישים ותיקי הצבא הבריטי. המוסד נבנה על ידי צ'ארלס השני ונפתח ב-1694. הבניין שתוכנן על ידי סר כריסטופר רן, ניצב על שטח נרחב מדי שנה נערכת בו תצוגת פרחים. המבנה שנקרא בעבר "מחנה הדוכס מיורק" (Duke of York's Barracks), שנבנה בראשית המאה ה-19 ליד רחוב קינגס הוא כיום חלק מכיכר הדוכס מיורק, שטח שפותח מחדש וכולל חנויות ובתי קפה ומשמש מדי שבוע לעריכת שוק איכרים. בבניין הראשי שבכיכר נפתחה ב-2008 גלריה סאצ'י. מחנה צ'לסי הניצב בקצהו של רחוב סלואן התחתון, היה גם הוא בשימוש עד לאחרונה, בעיקר על ידי הכוחות הטקסיים של "דיוויזיית הבית" (Household Division). הוא ניצב בכיוון של וסטמינסטר של רחוב גשר צ'לסי והוא נרכש לצורך פיתוח מחדש על ידי קבוצת רכישה מקטר.
מקורו של המוניטין המודרני של צ'לסי כמרכז לחדשנות ולהשפעה הוא בתקופה במהלך המאה ה-19 כאשר הפך האזור למושבת אומנים ויקטוריאנית. האזור הפך שוב לבולט כאחד המרכזים של לונדון החוגגת בשנות ה-60, כאשר מחירי הבתים בצ'לסי היו נמוכים יותר בהשוואה לאלו שברובע קנזינגטון המתון.
רובע האומנים
בעבר יצא לצ'לסי מוניטין כרובע הבוהמיאני של לונדון, מקום משכנם של אומנים, רדיקלים, ציירים ומשוררים. כיום נראה שחלק קטן מתוך זה שרד – הכיכרות הנוחות שבקרבת רחוב קינגס משמשות כמקום מגורים, בין השאר, של בנקאים וכוכבי קולנוע. "מועדון האומנויות של צ'לסי" (Chelsea Arts Club) ממשיך לפעול במקומו המקורי, אך "קולג' האומנות והעיצוב של צ'לסי" שנוסד ב-1895 עבר ב-2005 מרחוב מנרסי שבצ'לסי לשכונת פימליקו.
מקורו של מוניטין זה הוא מהתקופה במהלך המאה ה-19 כאשר הפכה השכונה לסוג של מושבת אומנים ויקטוריאנית. אומנים כמו דנט גבריאל רוזטי, ויליאם טרנר, ג'יימס אבוט מקניל ויסלר, ויליאם הולמן האנט וג'ון סינגר סרג'נט, חיו ועבדו כאן. ריכוז האומנים העיקרי היה בעיקר סביב לשביל לשאיין ושדרת שאיין (Cheyne Row), באזור בו פעם ליבה של האחווה הפרה-רפאליטית. האומנית פרונלה קלאו נולדה בצ'לסי ב-1919.
האדריכל ג'ון סמואל פן התגורר בשדרת שאיין העליונה מספר 2 משנת 1903 ועד למותו ב-1912. הוא הציב מספר רב של חפצי נוי ואומנות סביב לבית ולגנים שהיו ידועים בלשון המקומיים כ"טירת לחם הג'ינג'ר" (Gingerbread Castle). הבית נהרס ב-1924.
צ'לסי הייתה גם ביתם של כותבים רבים כמו ג'ורג' מרדית', אלגרנון צ'ארלס סווינבורן, לי האנט ותומאס קרלייל. ג'ונתן סוויפט התגורר ברחוב הכנסייה, ריצ'רד סטיל וטובאיס סמולט התגוררו בבית מונמאות'. קרלייל התגורר במשך 47 שנים בבית מספר 5 (כיום 24) בשדרת שאיין. לאחר מותו נרכש הבית על ידי קרן הזיכרון על שם קרלייל, שנוסדה על ידי סר לסלי סטפן, אביה של וירג'יניה וולף. הקרן הפכה את המקום למקדש ומוזיאון ספרותי המנציח את קרלייל. וירג'יניה וולף עצמה מיקמה בצ'לסי את עלילת הרומן שלה, "לילה ויום" שמתרחשת ב-1919 ובו גיבורת הספר, גברת הילברי התגוררה בבית בשביל שאיין.
בספרו של ארתור רנסום, "בוהמיה בלונדון", שפורסם ב-1907, כאשר הוא היה בן 23, ומהווה דיווח בדיוני בחלקו על שנותיו הראשונות בלונדון, מתוארת תמונה מרתקת ובעלת אופי רומנטי יתר על המידה של ההתרחשות הבוהמיינית של השכונה באותה תקופה. האומנית האמריקאית, פמלה קולמן סמית', המעצבת של קלפי הטארוט של ארתור אדוארד וייט וחברה במסדר השחר המוזהב, מופיעה בפרק "ערב בצ'לסי" שבספר זה בתור הדמות "ג'יפסי".
מקום מרכזי בחיי האומנות והתרבות של צ'לסי הייתה הספרייה הציבורית של צ'לסי, שבתחילה ניצבה ברחוב מנרסי. איש הסגל שפעל בה במשך התקופה הארוכה ביותר היה ארמיטג' דנטון, שעבד בה מ-1896, כאשר היה בן 22 ועד לפרישתו ב-1939. ב-1929 הוא מונה כספרן הראשי. ב-1980 נרכש הבניין על ידי "קולג' האומנויות והעיצוב של צ'לסי".
"אוסף צ'לסי" (Chelsea Collection) הוא אוסף יקר ערך של הדפסים ותמונות של צ'לסי הישנה. תחילתו של האוסף ב-1887 והוא כולל עבודות של אומנים כמו רוזטי ווייסטלר. במהלך תקופת עבודתו בספרייה בנה דנטון את האוסף בשקידה, כך שעם מותו ביולי 1949 הוא מנה יותר מאלף פריטים. בסוף המאה ה-20 מנה האוסף יותר מ-5,000 פריטים ועוד היד נטויה.
"אגודת צ'לסי" (Chelsea Society), שהוקמה ב-1927, נותר גוף פעיל שעוסק בשימור וייעוץ בנוגע לשינויים בסביבה הבנויה של צ'לסי.
צ'לסי מתקופת "לונדון החוגגת" ועד היום
זוהרה של צ'לסי שב אליה בבהירות ולזמן קצר במהלך תקופת לונדון החוגגת של שנות השישים ובראשית שנות השבעים של המאה ה-20. מרכז הפעילות באותה תקופה היה ברחוב קינגס. בחלקה המערבי של צ'לסי שכנו חנויות הבוטיק Granny Takes a Trip ו-The Sweet Shop, שבאחרונה נמכרו בגדי קטיפה ומשי, חולצות חסרות שרוולים וכריות לרצפה ורבים מיודעי הדבר של התקופה היו לקוחות של חנויות אלו, כולל קית' ריצ'רדס, טוויגי ורבים אחרים.
הדמות של "נערת צ'לסי" (Chelsea girl) הייתה סמל, כפי שכתב העיתונאי ג'ון קרוסבי, של מה ש"הגברים מצאו כשובה לגמרי", עם "פילוסופיית החיים המדהימים". באותה תקופה התגוררו בצ'לסי חברי להקת הביטלס וחברי להקת הרולינג סטונז, בריאן ג'ונס, מיק ג'אגר וקית' ריצ'רדס. בשנות השבעים שכן באזור "סוף העולם" (World's End) ברחוב קינגס הבוטיק "סקס" (Sex) של מלקולם מק'לארן וויויאן וסטווד והיה מקום לידתה של תנועת הפאנק בבריטניה.
בסוף שנות השבעים עברה אוכלוסייתה הבוהמיינים והפאנקיסטים מצ'לסי לשכונת נוטינג היל הסמוכה וצפונה אל שכונת קמדן טאון.
רחוב קינגס נותר העורק הראשי העמוס של צ'לסי ועל אף המוניטין המתמשך שלו כיעד לקניות, שוכנים בו רבים מסניפי הרשתות שאותם ניתן למצוא גם ברחובות מרכזיים אחרים, כמו גאפ ומקדונלד'ס. רחוב סלואן מדביק את רחוב בונד כאחד מיעדי הקניות המרכזיים של לונדון, ושוכן בו מגוון של חנויות יוקרה למכירת תכשיטים ואופנה כמו קרטייה, טיפאני ושות', דולצ'ה וגבאנה, פראדה, גוצ'י, הרודס, כריסטיאן דיור, לואי ויטון, ג'ימי צ'ו, ג'ורג'ו ארמני, איב סן-לורן, שאנל, ולנטינו, בולגארי, ורסצ'ה וגראף.
ב-27 בנובמבר 1974 פוצצה יחידה של הצבא האירי הרפובליקני הזמני מטען חבלה כפול ברחוב טייט שבצ'לסי ממנו נפצעו 20 איש.
ספורט
במאה ה-18 היה "מועדון הקריקט של צ'לסי" מהבולטים בזמנו והוא שיחק את משחקי הבית שלו במה שהיה ידוע אז כ"שטח הפתוח של צ'לסי" (Chelsea Common), שטח שנעלם כמעט לחלוטין במסגרת תנופת הבנייה של המאה ה-19. קיים תיעוד על תחרויות חשובות בין השנים 1731 – 1789, שבהן השתתף המועדון או שהתנהלו ב"שטח הפתוח".
מגרש הבית של מועדון הכדורגל צ'לסי, סטמפורד ברידג', שוכן בשכונת פולהאם השכנה, בקרבת הגבול עם שכונת צ'לסי. כנגזר מרמת החיים הגבוהה של צ'לסי ושל תושביה, נחשבים אוהדיה של קבוצת צ'לסי כעשירים ביותר באנגליה. המועדון נמצא בבעלותו של המיליארדר טוד בוהלי.
מרידות השיעים בעיראק (1991)
מרידות השיעים בעיראק היו סדרה של התקוממויות עממיות בלתי מאורגנות שהיו חלק מהמרידות של שנת 1991 (שכונו בעיראק אינתיפאדת שעבאן; בערבית: الانتفاضة الشعبانية, תעתיק מדויק: אל-אנתפּאצ'ה אל-שעבּאניה) שהתרחשו בחודש מרץ 1991 נגד משטר הבעת' של סדאם חוסיין. ככלל, המרידות השיעיות לצד אלה הכורדיות בצפון, היו אחד מן האתגרים הגדולים מולם התמודד חוסיין במהלך 12 שנות שלטונו עד אז. כל הערים המרכזיות בדרום המדינה ובצפונה, למעט מוסול, נפלה לידיהם של אלפי מורדים. במשך שבועיים היה ספק אם המשטר יצליח להתגבר על המרידות, אך הכוחות הנאמנים לחוסיין בהובלת כוח העילית של משמר הרפובליקה הצליח בסופו של דבר להכריע אותן בכל הערים. במהלך תקופה קצרה זו, נהרגו אלפי אזרחים וגורמי משטר. המהומות החלו בעיר בצרה ב-1 במרץ, נמשכו כחודש ודוכאו בסופם על-ידי כוחות המשטר שהכריז על סיום המרידות.
הרקע למרידות
בעקבות התבוסה במלחמת המפרץ לאחר משבר כווית שפרץ בעקבות הפלישה העיראקית למדינה באוגוסט 1990, פרצו התקוממויות עממיות בצפון הכורדי של עיראק ובדרום השיעי. הצהרותיו של הנשיא בוש "לקחת את העניינים לידיים – כדי לאלץ את סדאם חוסיין, הדיקטטור, לזוז הצידה" עודדו בבירור את ההתקוממויות הללו.
האוכלוסייה בעיראק בשנים 1980–1991 מנתה בין 12 ל-16 מיליון תושבים, וכ-60% ממנה היו מוסלמים שיעים. פלח גדול מהאוכלוסייה השיעית שולב במשטר הבעת'. למרות זאת, השיעים העיראקיים חוו צורות שונות של אפליה, ובשל כך התגבשו בקרב השיעים תוכניות שונות להתנגדות על פי חלוקות של מעמד ושבט. עבור רבים מהשיעים, הסיבה לערער על משטר הבעת' התבססה על האפליה שחוו כשיעים ולאו דווקא על ההבדלים הדתיים והעדתיים. לעומת זאת, המרידות שמשתתפיהן העיקריים היו שיעים, לא הונהגו על-ידי אף מפלגה פוליטית ולא הייתה להן אג'נדה שיעית ספציפית, מלבד התנגדות למשטר הבעת'.
ההתנגדות השיעית התהוותה לאחר סיום מלחמת המפרץ. התוכנית האסטרטגית להתקוממות שיעית מוצלחת שהגתה המועצה העליונה של המהפכה האסלאמית בעיראק, תיארה סדרה של הפגנות בתקופת משבר, איחוד האוכלוסייה נגד המשטר וניצחון הצבא בידי האופוזיציה. עם זאת, הקצב המהיר של האירועים במהלך מלחמת המפרץ ומיד לאחריה שלל אסטרטגיה זו. כמעט כל הכוחות העיראקיים, למעט חלקן הגדול של יחידות משמר הרפובליקה, בזירה הכוויתית קרסו לנוכח תקיפות האוויר והקרקע של הקואליציה הבינלאומית. בסוף פברואר 1991 תושבי דרום עיראק הבינו כי הצבא העיראקי מובס וחלש, וראו בכך כהזדמנות למרד. בעקבות כך, בחודש מרץ פרצה התקוממות פעילה במספר אזורים שיעיים בדרום עיראק.
המרידות
המהומות החלו בעיר בצרה ב-1 במרץ, יום אחרי חתימת הסכם הפסקת האש שסיים את מלחמת המפרץ, והן התרחבו במהירות לערים רבות נוספות בדרום עיראק, ביניהן נג'ף, כרבלא וערים אחרות. ההתקוממויות התפשטו מהר מאוד מעיר לעיר בצורה לא מתואמת, והובלו בעיקר על-ידי עריקי הצבא העיראקי והתארגנויות מילציוניות שיעיות. ההתארגנויות האלו, כגון "חטיבת בדר" התסיסו את הציבור בערים הדרומיות, סיפקו נשק וניהלו חלק גדול מהקרבות נגד כוחות המשטר. ב-5 במרץ דווח כי יותר מ-12 עיירות בדרום עיראק נפלו לידי המורדים. ב-7 במרץ המשטר כבר הכיר בפומבי בתסיסה. סדאם חוסיין, מינה את בן דודו עלי חסן אל-מג'יד למפקד החדש לביטחון הפנים, והממשלה גירשה כמעט את כל העיתונאים הזרים מהמדינה.
מרידות במרבית הערים לבשו דפוס דומה: ביום הראשון יצאו אזרחים לא חמושים או חמושים קלות לרחובות, קראו קריאות נגד המשטר, כתבו סיסמאות על מבני ממשל ובמיוחד על מבנים של כוחות הביטחון. בשלב השני, החלו המורדים לתקוף את המבנים הללו וכשכוחות הביטחון ניסו להדוף את ההמון, רבים מהם נהרגו או נשבו. כאשר הצליחו כוחות המשטר לבסס התקפה נגדית אל מול המרידות, היה ברור כי להתנגדות לא היה סיכוי לעמוד מולם, בשל הסתמכותם על נשק קל, על רימונים ועל טנקים ספורים אל מול הכוח הארטילרי הכבד שהיה לצבא העיראקי. הנזק האנושי שנגרם עקב דיכוי המרידות בכל רחבי עיראק היה עצום ואלפי אזרחים לא חמושים נהרגו. רוב האוכלוסייה שישבה בדרום עיראק הייתה מוסלמית-שיעית, בעיקר לאור קרבתן של הערים הקדושות לשיעה.
בצרה
ב-1 במרץ, התחילו המהומות העיראקיות בבצרה, העיר השנייה בגודלה במדינה, שנפגעה קשה באופן יחסי במהלך שמונה שנות מלחמת איראן-עיראק. עריקים משורות הצבא העיראקי שהגיעו מהחזית החלו בהתקוממות המקומית נגד משטר הבעת'. המרידות בעיר החלו ככל הנראה כאשר נורו יריות לעבר פסלו של סדאם חוסיין, מה שהצית אזרחים רבים, ביניהם חיילים וחברים בתנועות האופוזיציה השיעית. רחובות העיר התמלאו בבני אדם, אנשים צעקו סיסמאות נגד המשטר, כתבו כתובות על קירות מבנים, והשחיתו תמונות של סדאם. המורדים הרגו אנשים שחשדו כמקושרים לממשל, למפלגת הבעת' ולמשטרה.
למרות זאת, המורדים לא הצליחו להשתלט באופן מלא על העיר. לאחר שלושה ימים של התקוממות, השיבו חיילי משמר הרפובליקה הנאמנים למשטר במתקפות נגד אכזריות כלפי מוקדי התקוממות. טנקים ירו לעבר בנייני מגורים אזרחיים, וגופות החלו להיערם ברחובות. לפי עדויות שונות, על מנת להגן על הטנקים, השתמשו חיילי משמר הרפובליקה ב"מגנים אנושיים" וקשרו ילדים ונשים לטנקים או אילצו אותם לצעוד לפניהם. חרף הדיכוי היעיל בתוך תחומי העיר, המשיכה ההתנגדות במהלך חודש מרץ בפרברי העיר, שבהם הייתה נוכחות כוחות משמר הרפובליקה דלילה באופן יחסי. אך בעת שמשמר הרפובליקה הפנו את תשומת ליבן לפרברים, התוצאות היו קשות וגבו מספר רב של אבדות. לאחר מספר ימים של התקוממויות נראה כי חיילי הממשלה דכאו את קרבות הרחוב בבצרה, ובכל הדרום השיעי של עיראק.
נג'ף
המרידות בנג'ף החלו ב-3 במרץ והתפשטו במהרה יום לאחר מכן. הרחובות התמלאו באנשים שהיו בחלקם חמושים, אך בשונה מהמרידות בבצרה, המרידות בנג'ף נסמכו פחות על עריקים משורות צבא עיראק. ב-4 במרץ התחילו הפגנות שכללו כ-500 בני אדם שצעקו סיסמאות נגד סדאם, אך בהדרגה מספרם גדל והמחאות נהיו יותר אלימות. תומכי סדאם שהתנגדו נהרגו, מי שלא התנגד נלקח בשבי ולאחר מכן נהרג. ההתנגדות הצליחה להתמיד בלחימה ולפגוע בחיילי הצבא העיראקי למשך מספר ימים. שיטות הלחימה של חיילי סדאם היו דומות לאלו בערים אחרות: ירי טילי קרקע-קרקע על בניינים אזרחיים, שימוש במגנים אנושיים, מעצרים, הרג של צוותים רפואיים ושל מטופלים, והוצאות להורג פומביות של חשודים בהתנגדות למשטר. רופא בבית החולים על שם סדאם בעיר העיד כי רופאים שטיפלו במתקוממים נהרגו מאש חיילי המשטר. "הרופאים הוצאו להורג בסכין, ולרופאות קרעו את בגדיהן". לפי העדויות, החיילים עצרו את כל אנשי ההתנגדות ותלו אותם על עמודי חשמל, גררו את גופותיהם מאחורי טנקים ודרסו נשים וילדים. על הטנקים שנסעו בעיר הייתה כתובה הכתובת "מהיום אין יותר שיעים". האתרים השיעים הקדושים בעיר נפגעו וניזוקו. קבר האימאם עלי, המקום הקדוש ביותר לאסלאם השיעי, בו השתמשו המתקוממים כבסיס לאגירת אמצעי לחימה, מתוך מחשבה שהכוחות המזוינים לא יתקפו אותו, הותקף אף הוא ונפגע קשות.
סיום המרידות
משטר הבעת' הצליח לדכא את ההתקוממות בדרום המדינה במהירות יחסית. ב-16 במרץ פנה סדאם חוסיין, שהאמין שהמצב ניתן לשליטה, לציבור העיראקי ואישר את היקף ההתקוממות תוך האשמות כלפי המתקוממים, שאותם כינה "עדרי בוגדים מרושעים" שזכו לסיוע של "אספסוף שסטה מהדרך הנכונה".
עד 28 במרץ כבשה הממשלה מחדש את כל הערים שהוחזקו על-ידי המורדים בדרום. ב-30 בחודש, הרגישה הממשלה שהמצב בדרום שב לשליטה, והחלה להסיט יחידות של משמר הרפובליקה לצפון המדינה כדי להתמודד עם ההתקוממות הכורדית שאירעה במקביל, וב-5 באפריל הכריזה מועצת הפיקוד המהפכנית באופן רשמי כי הצליחה להכניע את כל המרידות והמהומות בעיראק. במהלך החודשים מרץ ואפריל, נמלטו קרוב לשני מיליון עיראקים מעריהם לאורך הגבולות הצפוניים והדרומיים לטורקיה ולאיראן. יציאתם הייתה מהירה וכאוטית, כשחלקם נעו רגלית דרך ההרים וחלקם היו רכובים על חמורים או ברכבים עמוסים בבני אדם. רבים מהנמלטים לא שרדו את הדרך או נהרגו בדרכם מירי מסוקים.
אחרי הפלישה האמריקנית לעיראק בשנת 2003 החלו להיחשף ברחבי עיראק ובייחוד בדרומה קברי אחים שבהם נמצאו שרידי גופותיהם של כ-200 אלף בני אדם, ככל הנראה מתקופת שלטונו של סדאם. על פי ההערכות, אחד הקברים שהתגלה בכפר אל-מהאוויל כ-90 ק"מ דרומית לבגדאד, נמצאו גופות של אסירים פוליטיים מניסיונות המרידה ב-1991. מאות אזרחים עיראקיים התקבצו סביב הקברים בניסיון לזהות את קרוביהם האבודים. ועדה מיוחדת מונתה לטפל בזיהוי הגופות, בחפירת הקברים ובאיסוף החפצים. כמו כן, הוועדה הבינלאומית לנעדרים גם השתתפה במאמצים לזיהוי הגופות ולחיפוש אחר נעדרים.
תיקון יתר
לרוב מדובר בכלל דקדוק נדיר יחסית, אשר אינו מתקיים בדרך כלל בלשון המדוברת. הדובר ער לקיומו של הכלל ולתופעה הפסולה הרווחת, ומתוך תיקון יתר מחיל אותו על מקרים שבהם אינו אמור להתקיים מלכתחילה. על כן שגיאה כזו מתרחשת בעיקר במשלבים לשוניים גבוהים, שישנה בהם הקפדה ערה על הלשון.
תופעת תיקון היתר מודגמת בתמציתיות בביטוי "כל קריין וחריין", הלועג לה. בעברית התקנית, אותיות בג"ד כפ"ת הן דגושות (נהגות כעיצורים סותמים) בבואן בתחילת מילה, אך רפויות (נהגות כעיצורים חוככים) לאחר וי"ו החיבור ולאחר חלק משאר אותיות השימוש. בעברית המדוברת כיום, הביצוע החוכך של בג"ד כפ"ת בהתניה לאחר חלק מאותיות השימוש כמעט שאינו מתקיים. כמו כן, האותיות כ"ף דגושה וקו"ף התאחדו לכדי עיצור אחד (עיצור סותם וילוני בלתי-קולי: ). בעקבות איבוד הכלל והזדהות הגיית האותיות, מי שיבקש לשמר את הכלל עלול להחיל אותו במקרה של קו"ף, וכך לבטא "כל קריין וחריין" במקום "כל קריין וקריין" הצפוי והנכון (אפשר להבין את הביטוי בכך ש"קריין" הוא הקריין, היודע את חוקי הדקדוק כמצופה ממנו, ואילו ה"חריין" הוא הקריין שרק חושב שהוא יודע את חוקי הדקדוק, ואגב כך שוגה בצורה גסה).
נער הקקטוס
נער הקקטוס (באנגלית: The Cactus Kid) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי של מיקי מאוס שיצא לראשונה בשנת 1930, כחלק מסדרת הסרטים הקצרים מיקי מאוס. זה היה הסרט הקצר של מיקי מאוס ה-18 שהופק והשלישי באותה שנה. הדמויות בסרט זה כוללות את מיקי, מיני מאוס כמלצרית בבר, פיט רגל-עץ בתור הנבל פדרו רגל-עץ, והוראס הורסקולר בתור הסוס של מיקי.
סרט קצר זה כולל מספר הופעות ראשונות ואחרונות בולטות: זוהי הפעם הראשונה שמרסלייט גארנר דיבבה את דמותה של מיני מאוס; זו גם הפעם הראשונה בסרטי מיקי מאוס שלפיט יש רגל-עץ. זהו גם סרט ההנפשה הקצר האחרון של אב אייוורקס לפני שעזב את אולפני דיסני, והאחרון בבימויו של וולט דיסני לחמש השנים הבאות.
עלילה
לאחר שמיקי מאיים על פיט עם האקדח, האחרון מכבה את האורות ומיקי ופיט מנהלים קרב יריות נמרץ. פיט יוצא מהר כשמיני צועקת בזרועותיו, וקופץ על חמורו ורוכב משם. מיקי, לאחר ניסיונות כושלים לרכב על סוסו, מצליח סוף סוף להשיג את פיט ומזנק עליו ומכה בו אגרופים בפנים. בסוף פיט נופל מצוק ונמעך על ידי סלע, בעוד מיקי, מיני והסוס מנופפים לשלום לפיט הדו־ממדי.
הפקה
סרט מצויר זה הוא הראשון שמציג את מרסלייט גארנר כקולה של מיני מאוס. בספר "לעבוד עם וולט: ראיונות עם אמני דיסני", מאת דון פרי, היא אמרה:
גארנר המשיכה בתפקיד עד שנת 1941, כאשר היא עזבה את האולפנים.
פיט רגל- עץ, שנראה עם שתי רגליים בסרטים משנת 1928, "ספינת הקיטור וילי" ו"הגאוצ'ו הדוהר", נראה לראשונה כאן עם רגל תותבת בסרט מצויר של מיקי מאוס. בסרט זה, הוא נושא את השם פדרו רגל-עץ. פיט מדבר בפעם הראשונה בסרט מצויר זה, בדיבובו של פינטו קולביג.
הוראס הורסקולר מופיע בסרט הקצר כשהוא חובש את כובע הבאולר האופייני לו, אבל הוא עדיין מתנהג כמו סוס, ולא הגיע לצורתו המואנשת הסופית. הוא יהפוך למואנש לחלוטין רק בסרט "החגיגה", שבא שני לאחר סרט זה.
בנער הקקטוס, האנימטורים עבדו בפעם הראשונה להתאים את הפעולות-תנועות לפסקול שהוקלט מראש, מה שאיפשר סנכרון גדול וטוב יותר מאשר בסרטים הקודמים.
סרט זה השתמש במוזיקה מהרפסודיה לתזמורת "אספנייה" (España), מאת המלחין הצרפתי עמנואל שברייה. וסצנת המרדף הותאם לקאן-קאן של ז'אק אופנבך.
סצנת המרדף של מיקי והוראס עשתה שימוש חוזר בהנפשה מ-"Sagebrush Sadie", סרט מצויר משנת 1928 בכיכובו של אוסוולד הארנב.
ביקורת
לדברי ראיין קילפטריק מאתר הפודקאסט "The Disney Film Project", "'נער הקקטוס' הוא למעשה רק גרסה מחודשת של 'הגאוצ'ו הדוהר', אבל יש בו כמה הבדלים ברורים שהופכים את סרט זה לבלתי נשכח... בגאוצ'ו, מיקי הוא צרור של יהירות וחוצפה, שנכנס לבר דרך החלון, שותה בירה ומעשן סיגריה. דמותו מחוספסת וכשהוא תופס את מיני לרקוד, הוא אינו מבקש את רשותה. ב'נער הקקטוס', לעומת זאת, מיקי נכנס דרך הדלת, לאחר שרכב על הוראס הורסקולר. הוא נכנס באופן עדין ומכבד ומצטרף למיני בשיר, לא מצטרף בצורה הוללת עם משקה או סיגריה כמו בפעם הקודמת. הוא מנגן איתה מוזיקה, וכשהוא נהיה קצת חצוף, ומושך את האף שלה, מיני מגיבה בחזרה וזורקת צלחות לעברו. מיקי הישן היה מגיב באופן תקיף יותר, אך הגרסה הזו של מיקי במקום זאת לוקחת זוג ספלים שמיני זרקה לעברו ומשתמשת בהם כדי לרקוד ריקוד מקסיקני, תוך שימוש בספלים כקסטנייטות. זה שינוי די גדול מהעכבר שתופס את הנערה ומנשקה בכוח כמו שהוא עשה ב'שיגעון של אווירון' ו'הגאוצ'ו הדוהר'."
מגזין וראייטי ב-18 ביוני 1930, פרסם: "עבור כל בית שרוצה להוסיף חידוש, קומדיה והבטחה לקהל משועשע, יש פה גרעין קטן שגולגל לתוך שש דקות. הם לא נכנסים לפארמאונט בטעות ווולט דיסני ושותפיו שילבו קולמוס ואפקטים קוליים שגורמים להרבה צחוקים."
עיתון חדשות הקולנוע "The Film Daily" ב-22 ביוני 1930, פרסם: "עוד אחת מהקומדיות המצוירות של כיתה א' שיצאו על ידי וולט דיסני, וזה ראוי להערצה מהשורה הראשונה. אפקטים קוליים משולבים ביצירת העט והדיו בדרך כזו שבה התוצאה בטוחה לצחוקים, שלא לדבר על האופי הייחודי והחריג של ההופעה."
כתב העת "Motion Picture News" ב-23 באוגוסט 1930, פרסם: "מיקי הוא קאובוי בסרט זה והוא רוכב למסבאה כדי להתעלס עם סניוריטה מכרסמת. הנבל מגיע ויש כיף גדול. זה משתווה היטב עם סרטים אחרים בסדרה פופולרית זו, ויש לו מספר מספיק של בדיחות כדי לרצות את רוב הקהלים."
אייפון 5
המכשיר מכיל שיפורי חומרה ועדכוני תוכנה לעומת הדור הקודם. שיפורים אלה כוללים מעבד A6 של אפל, זיכרון נדיף (RAM) של 1GB, מצלמה קדמית משופרת, רזולוציית מסך גבוהה יותר ותמיכה ברשתות הדור הרביעי LTE.
השקת המכשיר
המכשיר הוכרז ב-12 בספטמבר 2012 במסיבת עיתונאים של אפל. המכירות המוקדמות של המכשיר החלו ב-14 בספטמבר באתר האינטרנט של החברה. תאריך המשלוח הראשון הוא 21 בספטמבר 2012 בארצות הברית, קנדה, רוסיה, צרפת, גרמניה, אוסטרליה, יפן, הונג קונג וסינגפור. אייפון 5 הושק ב-28 בספטמבר באירופה, ועד דצמבר הגיע ל-100 מדינות. האייפון 5 הושק בישראל בחברות הסלולר סלקום, אורנג', פלאפון והוט מובייל באופן רשמי ב-14 בדצמבר 2012.
מאפיינים
הגרסה השישית של המכשיר נקראת "אייפון 5", והשינויים העיקריים בה הם:
עיצוב
אייפון 5 הוצג בעיצוב מעודכן שמשלב ציפוי אלומיניום. מסך המכשיר גדל ל-4 אינץ' ויחס המסך ל-16:9, דבר אשר הוסיף למסך הבית שורה חמישית, בשונה מארבע השורות שהוצגו בכל המכשירים הקודמים. פתח האוזניות של המכשיר עבר מחלקו העליון אל חלקו התחתון ליד פתחי הרמקולים והמטען. לאייפון יש 3 מיקרופונים בשונה ממיקרופון אחד בקודמיו, רמקול משופר עם איכות שמיעה טובה יותר וחיבור הטעינה הוקטן מ-30 פינים ל-8 פינים. האייפון משלב בעיצובו את אותם הכפתורים כמו בדורות הקודמים: כפתור ההדלקה/הכיבוי, כפתורי עוצמת השמע, כפתור ההשתקה ולחצן הבית. מסך האייפון התארך בכ-9 מ"מ, עוביו הוצר ל-7.6 מ"מ ומשקלו פחת ל-112 גרם.
מעבד, זיכרון ואחסון
באייפון 5 מעבד A6 של אפל כפול ליבה ושלוש ליבות גרפיות במהירות 1.3 GHz כולל אריכקטורת ARM CORTEX-A15. ביצועי המעבד מהירים כפליים ממעבד A5 שבאייפון 4S. למכשיר זיכרון נדיף בנפח 1GB. גודלי האחסון באייפון 5 נותרו זהים לאייפונים הקודמים - 32GB, 16GB ו-64GB. למכשיר אין יכולת הרחבה לאחסון חיצוני.
חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני
השייח' חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני (בערבית: الشيخ حمد بن خليفة آل ثاني; נולד ב-1 בינואר 1952) היה אמיר קטר משנת 1995, אז הדיח את אביו ח'ליפה בן חמד אאל ת'אני מהשלטון בעת שזה בילה בחופשה בשווייץ, ועד יוני 2013, עת הודיע רשמית על העברת השלטון לבנו, תמים בן ה-33.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1952. אמו מתה זמן קצר אחרי הלידה, והוא גודל על ידי דודו. בשנת 1971 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. בשנים שלאחר מכן אף מונה למפקד הכוחות הצבאיים במדינה.
שייח' חמד מונה לנסיך הכתר ושר ההגנה בשנת 1977. בתחילת שנות השמונים הוא הוביל את התוכנית הכלכלית של קטר שכללה פיתוח משאביה הטבעיים של קטר: נפט וגז.
שייח' חמד למד באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט שבאנגליה. בשנת 1971 כאשר סיים את לימודיו באקדמיה מונה לקולונל בצבא הקטרי. הוא עזר בפיתוח הצבא של מדינתו. כספורטאי נלהב, לקח חמד חלק נכבד בפיתוח ובקידום האתלטיקה בקטר.
אייפון 5
אנטנה
באייפון 5 ישנן ארבע אנטנות חיצוניות, כך שהקליטה הסלולרית של המכשיר טובה ומהירה. באופן תאורטי, מגיע קצב הורדת הנתונים של המכשיר עד ל-14.4Mbps בדור 3. כמו כן, נוספה תמיכה בטכנולוגיית LTE (גלישת דור רביעי).
חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני
ביוגרפיה
ב-27 ביוני 1995 הדיח את אביו מהשלטון והפך לשליט המדינה. בשנת 1997, תחת הנהגת חמד, הפכה קטר למדינה השנייה במפרץ הפרסי אשר העניקה לנשים את הזכות והרשות להצביע. תרם 100 מיליון דולר לעיר ניו אורלינס לאחר הוריקן קתרינה בשנת 2005. נחשב לידיד של ישראל ואף היה המנהיג הראשון מהמפרץ שניסה לפרוץ דרך ביחסים עם ישראל- בספטמבר 2007 נפגש עם שרת החוץ הישראלית ציפי לבני. למרות זאת, קטר ניתקה את יחסיה עם ישראל בשנת 2009, כתגובה למבצע עופרת יצוקה. אאל ת'אני הצהיר על התנגדותו למפעל ההתנחלויות ול"ייהוד ירושלים". באוקטובר 2012 היה ראש המדינה הראשון שביקר ברצועת עזה מאז עימות חמאס-פת"ח ברצועת עזה והטלת הסגר על רצועת עזה בשנת 2007.
אייפון 5
מסך
אייפון 5 כולל מסך מגע מסוג Capacitive עם טכנולוגיה חדשה שבה כל חלקי המסך - תאורת הלד, שכבת מסך המגע והזכוכית מורכבים בשכבה אחת דקה יותר ובהירה יותר בהשוואה למכשירי האייפון הקודמים. המסך בגודל 4 אינץ', ברזולוציה של 1136×640 פיקסלים, בדחיסות פיקסלים 326 ppi ובעומק צבע של 16 מיליון צבעים. בהשוואה לדור הקודם של האייפון, המסך נותר ברוחב זהה אך גדל בגובהו, כך שיחס האורך לגובה קרוב ליחס 16:9 המקובל בטלוויזיות בהפרדה גבוהה.
רמקולים ומיקרופונים
לאייפון 5 שלושה מיקרופונים, לעומת שניים באייפון 4s. מיקרופון הדיבור באייפון 5 נמצא בתחתית המכשיר, בדומה לאייפון 4S, ליד פתח חיבור המטען והרמקול, מיקרופון שיחות הווידאו נמצא לצד המצלמה הקידמית, ומיקרופון צילום הווידאו בחלק האחורי של המכשיר, לצד המצלמה האחורית. בנוסף לתפקידם הייעודי, משמשים המיקרופונים הנוספים לביטול רעש (Noise Cancellation) בשיחת טלפון, בדומה לאייפון 4s.
סוללה ואנרגיה
לאייפון 5 סוללה חשמלית חזקה יותר מבמכשיר הקודם, עשויה מליתיום פולימר (1,440mAh). אפל הצהירה שהסוללה יכולה להספיק ל-225 שעות המתנה, עד 8 שעות דיבור ב-3G, או 10 שעות גלישה ב-Wi-Fi או 8 שעות לגלישה בדור 3 או 4. זמן השימוש תלוי באחוזים הזמינים בסוללה, הניתנת לטעינה על ידי חיבור USB או מתאם חשמל. סוללת המכשיר סגורה בתוך המכשיר ואינה נשלפת, ולכן לא ניתנת להסרה והחלפה אלא על ידי טכנאים מנוסים.
דגמים
בשונה מהאייפון 4S, אייפון 5 מוצע בשלושה דגמים שונים:
עקב ריבוי תחומי התדרים בהם נעשה שימוש עבור LTE ברחבי העולם, המכשיר פוצל לשלושה תתי דגמים, על מנת לכלול בו את האנטנות והחומרה הנדרשות בלבד, ולחסוך בעלות, משקל וגודל.
מערכת הפעלה
אייפון 5 הוכרז עם מערכת ההפעלה החדשה iOS 6. הגרסה החדשה כוללת בתוכה למעלה מ-200 שיפורים וחידושים, שבין היתר כוללים:
גרסאות 6.0.1 ו-6.0.2 כללו שיפורי באגים מזעריים.
גרסה 6.1:
ב-18 בספטמבר שונתה מערכת ההפעלה של האייפון 5 ל-iOS 7 לבוחרים בה. הגרסה החדשה כוללת שיפורים וחידושים שבין היתר כוללים:
itunes ו- app store
במערכת ההפעלה של האייפונים אין את חנות האפליקציות "גוגל פליי (google play)" משום שהאייפון לא מותאם למערכת ההפעלה "אנדרואיד"
והאייפון מותאם למערכת ההפעלה ios 7\ios 6 שייצרה אפל.
באייפון יש את חנות האפליקציות "app store" שממנה מורידים אפליקציות, משחקים וכו'.
החנות השנייה היא "itunes store" שממנה מורידים שירים, סרטים וכו'.
Siri
באייפון 5 מותקנת מערכת שליטה קולית בשם "Siri" המאפשרת למשתמש לתת פקודות קוליות למכשיר האייפון, והוא יגיב להן ויבצע אותן. במערכת החדשה נוספו לסירי יכולות טכניות רבות נוספות כמו: • ספורט - תוצאות, זמנים, הרכבי קבוצות ועוד • קולנוע - זמני הקרנות, פרומואים, ביקורות ועוד • מסעדות - הזמנות, תמונות וביקורות מבקרים • Twitter - שליחת ציוץ • Facebook - פרסום בפייסבוק • אפליקציות - פתיחת אפליקציות ועוד.
Siri תומכת בתשע שפות במכשיר החדש: אנגלית, צרפתית, גרמנית, יפנית, ספרדית, איטלקית, קוריאנית, מנדרינית וקנטונזית.
ביקורות מבוססות מוצר
מבקרים ופרשנים רבים היו מאוכזבים מיישום המפות שהחליף את גוגל מפות ב-6 iOS, ודווחו על שגיאות רבות כגון טעות בהצגת מגדל אייפל, הפניית משתמש למקומות לא נכונים ותמונות לוויין לא מדויקות. בנוסף דווח שהיישום החדש קשה לשימוש. תשעה ימים לאחר שחרור המפות, אפל פרסמה מכתב התנצלות על התסכול שנגרם ללקוחות והמליצה להשתמש בשירותי מפות חלופיים.
הכתב אד בייג של USA Today אמר: "תמיד היו לי ציפיות גבוהות מהאייפון 5, במיוחד שהתחרות גדולה. באספקת מכשיר מהיר, אטרקטיבי, LTE ומסך גדול יותר, אפל עמדה בציפיות אלה כמו פנינה".
ביקורות כלכליות
הכלכלן הראשי של JP מורגן, מייקל Ferol העריך כי "מכירותיו של האייפון 5 יכולות להגביר את הצמיחה השנתית בארצות הברית ב-3.2 מיליארד דולרים, או 12.8 מיליארד בשיעור שנתי".
המכירה המוקדמת של מכשיר האייפון 5 שברה שיאי מכירה עם מכירת 2 מיליון מכשירים ביום המכירה הראשון. אפל אמרה כי היא "נדהמת מהיענות גדולה מצד הלקוחות לאייפון 5". חברת AT & T אמרה כי האייפון 5 רשם כמות מכירה גדולה מכל מכשיר אייפון עד כה עם יותר מחמישה מיליון יחידות בסוף השבוע הראשון להשקה.
אביזרים נלווים
האייפון 5 מגיע עם מספר אביזרים נלווים בתוך קופסת המכשיר: • אוזניות- יחד עם האייפון 5 חברת אפל הציגה אוזניות חדשות, שנקראות "EarPods". האוזניות החדשות מספקות איכות צליל טובה יותר והתאמה טובה יותר לאוזן, זאת לאחר תלונות רבות על איכות צליל נחותה וחוסר נוחות בשימוש בהן. לפי חברת אפל ה-EarPods פותחו במשך שלוש שנים. • מחבר טעינה וכבל העברת נתונים- באייפון 5 מצוי מחבר טעינה חדש הנקרא Lightning, ובו 8 פינים, בשונה ממחבר הטעינה של כל דורות האייפון והאייפוד הקודמים, שהיה בעל 30 פינים. מחבר הטעינה החדש חזק יותר, נוח יותר וניתן לחברו משני הצדדים, לעומת חיבור מצד אחד בלבד במחבר הקודם. • ספק כוח- ספק הכוח שאליו מחובר כבל ההטענה, לא השתנה ונראה כמו בכל הדורות הקודמים.
וזה חזק
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי פורסם ב-1 במאי 2022, יום צאת השיר. הוא בוים והופק על ידי ירין אלוש. נכון לאוגוסט 2022 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-1.2 מיליון צפיות.
ימים קפואים
ימים קפואים הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של דני לרנר, שיצא לאקרנים באוגוסט 2006. הסרט הוא מותחן פסיכולוגי בכיכובם של ענת קלאוזנר, אולי שטרנברג וסנדרה שדה. הסרט זכה במקום הראשון בקטגוריית הסרט העלילתי בפסטיבל הסרטים בחיפה 2005, היה מועמד לשני פרסי אופיר, הוקרן בהצלחה בפסטיבלי קולנוע בינלאומיים רבים וזכה לשבחי הביקורת בארץ ובעולם. הסרט הופק כסרט עצמאי דל תקציב בעלות של 25,000 דולר בלבד וצולם במשך 28 לילות ברחובות ובדירות בתל אביב בשחור-לבן.
תקציר העלילה
מייאו היא סוחרת סמים צעירה מתל אביב המבלה את לילותיה בשוטטות ברחובות ובמועדונים. היא חיה בדירות ריקות אליהן היא פורצת ואת זמנה החופשי מעבירה מול מסכי מחשב בצ'אטים באינטרנט. ערב אחד, לאחר שהאופנוע שלה נגנב ולאחר שהיא לא מוצאת דירה להעביר בה את הלילה, היא מחליטה לפגוש את אלכס, עמו היא משוחחת בצ'אט. הדרך לפגישה העיוורת רצופה מכשולים, החמצות וטעויות בזיהוי. הם קובעים להיפגש במועדון, אך פיגוע חבלני קוטע את המפגש ביניהם. כשמייאו מוצאת את אלכס בבית החולים שקוע בתרדמת, היא מחליטה לעבור לגור בדירתו הריקה. אט אט היא שואלת את זהותו של אלכס, בגדיו ועבודתו, ומוצאת עצמה שוקעת אל תוך מציאות הזויה ומסוכנת.
הפקה
הסרט הופק על ידי אסף ראב, אלון לרנר ודני לרנר כסרט קולנוע ישראלי עצמאי ודל תקציב בעלות של 25,000 דולר. הסרט החל כסרט גמר אותו ביקש לרנר להפיק מהלך לימודיו לתואר שני בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב. מאחר שלא הצליח לגייס מהאוניברסיטה את הציוד הדרוש להפקה, החליט לרנר להפיק את הסרט, יחד עם שותפיו להפקה, באופן עצמאי.
צוות ההפקה הורכב מסטודנטים לקולנוע ואנשי מקצוע בראשית דרכם שעבדו בהתנדבות. רוב ימי הצילום של הסרט היו בלילות על מנת להקנות לסרט אווירה של סרט אפל וגם בגלל אילוצי עבודה במשרות מלאות או חלקיות של הצוות. על אף התקציב הנמוך לסרט הייתה תוכנית צילומים ברורה, על ידי שימוש בסטוריבורד אותו צייר אלון לרנר. הפקת הסרט ארכה 28 ימי צילום שהשתרעו על פני 4 חודשים בין מאי לאוגוסט 2004.
ביקורות ופרשנות
הסרט הוקרן במספר פסטיבלים ברחבי העולם, בהם פסטיבל סינמה נובו בבלגיה (בו זכה בפרס הסרט הטוב ביותר), פסטיבל הסרטים בפניקס (בו זכה לרנר בפרס הבמאי הטוב ביותר), פסטיבל AFI לוס אנג'לס, פסטיבל הסרטים בסידני, פסטיבל הסרטים הבינלאומי בוורשה, בשנגחאי, בסאו פאולו ועוד.
מבקרי קולנוע ישראלים גם כן שיבחו הסרט. כך, לדוגמה, כתב אורי קליין: "בסרט ניכרת השפעתם של יוצרים כגון רומן פולנסקי...אלפרד היצ'קוק... במאי סרטי האימה האיטלקי דאריו ארג'נטו, ועוד. אך מה שיכול היה להסתמן כחקיינות של תלמיד שקדן בלבד נהפך בסרטו של לרנר למקור השפעה שזוכה לעיבוד נבון, פרטי וייחודי. שמוליק דובדבני הוסיף כי הסרט "מיטיב לתאר את המציאות הישראלית העכשווית כהזיה. במרכזו עומדת חוויה טראומטית – פיגוע של מחבל מתאבד – והחזרה אליה, כלומר הצורך לחוות אותה מחדש כדי, אולי, להשתחרר. העמימות שמאפיינת את הסרט מבטאת, בו זמנית, הן את התודעה הפרטית של הדמות שבמרכזו והן את הנזילות שבהוויה הישראלית – לעולם תחת איום, שרויה במצב טראומטי, ומסתובבת-מסתבכת בתנועה שהיא חסרת מנוחה (ממש כמו הגיבורה כאן), מעגלית, ללא פשר ומוצא."
הפצה
"ימים קפואים" יצא בשנת 2006 להקרנות מסחריות בבתי הקולנוע בישראל. בשנת 2007 יצא להקרנות מסחריות בצרפת. כמו כן נמכר להפצה ברוסיה, ליטא, אוקראינה, ברזיל, יוון, תאילנד, פורטוגל, איסלנד, טאיוואן, הודו ו-אוסטרליה.
Songs in A Minor
Songs in A Minor הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת האמריקאית אלישה קיז. האלבום יצא לאור ב-5 ביוני 2001, על ידי חברת תקליטים ג'יי רקורדס. מתוך האלבום יצא לאור הסינגל "" שהיה ללהיט בינלאומי.
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200.
רקע
האלבום הופק על ידי מפיקים שונים כדוגמת מירי בן-ארי, ג'רמיין דופרי ואלישה קיז. ב-7 בנובמבר 2003, העניק איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי את תואר הפלטינה המשושת לאלבום, על מכירות של למעלה משישה מיליון עותקים במדינה.
מכירות האלבום באירופה עומדות על למעלה משלושה מיליון עותקים, מה שהופך אותו לאחד מן אלבומי הבכורה הנמכרים ביותר באירופה בכל הזמנים.
מגזין התרבות רולינג סטון דירג את האלבום הבכורה זה ברשימתם "100 האלבומי הבכורה הטובים ביותר בכל הזמנים" במקום ה-46. בשנת 2019, מגזין הגרדיאן דירג את האלבום במקום ה-66 ברשימת "100 האלבומים הטובים ביותר של המאה ה-21".
אפריל פירסון
אפריל ג'נט פירסון (באנגלית: April Pearson; נולדה ב-23 בינואר 1989) היא שחקנית אנגלייה, ידועה מהופעתה כמישל ריצ'רדסון בדרמת הנעורים של רשת E4 "סקינס".
ביוגרפיה
בשנת 1998 היא הופיעה לראשונה בטלוויזיה, בסדרה "Casualty". את פריצתה הגדולה ביצעה כשהשתתפה בתפקיד מישל ריצ'רדסון בסדרת הדרמה הבריטית "סקינס". היא לוהקה לסדרה לאחר שהשתתפה, בעצת מורתה לדרמה, באודישנים אליה שהתקיימו בבית ספרה. היא שיחקה בשתי העונות הראשונות של הסדרה המצליחה, בהתאם לנוסחה שדוגל בהחלפת שחקניה בכל שתי עונות.
חזרה לתיאטרון בשנת 2009 כשהיא מככבת בהצגות "Suspension" ו"Negative Space".
צביקה פוקס
צביקה פוקס (1959 - 2 ביולי 2018) היה קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, אשר שימש כראש חטיבת תורה, ההדרכה ואימונים במפקדת זרוע היבשה.
ביוגרפיה
עם גיוסו לצבא שובץ פוקס בקורס טיס אך בשלב מתקדם הודח בעקבות ראייה לא תקינה לאחר מכן הגיע לחיל התותחנים, סיים את מסלול ההכשרה ללוחמים, קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקה. בהמשך מסלולו הצבאי שימש פוקס כמפקד סוללה וכמפקד גדוד 402, בין היתר במבצע חוק וסדר. בשנים 1993–1995 פיקד על עוצבת כידון. לאחר מכן כיהן כסגן מפקד עוצבת הפלדה. בשנים 1996 עד 1998 פיקד על עוצבת עמוד האש. בתפקידו האחרון שימש פוקס כראש חטיבת תורה, ההדרכה ואימונים במפקדת זרוע היבשה בדרגת תא"ל. לאחר שחרורו שימש בתפקיד בכיר בתעש. בשירות המילואים שימש פוקס כמפקד מרכז האש של פיקוד המרכז.
אלכסנדר רואב
אלכסנדר רואב (הולנדית: Alexander Rueb; 27 בדצמבר 1882, האג - 2 בפברואר 1959) היה עורך דין, דיפלומט ושחמטאי הולנדי.
חייו
רואב ייצג את הולנד באולימפיאדת השחמט 1924, אולימפיאדת השחמט הלא רשמית הראשונה שהתקיימה במקביל לאולימפיאדת פריז, הן כשחקן שצבר 5 נקודות (+3-4=4) (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו), והן כנציג המשלחת ההולנדית למשחקים. .
רואב הוא אחד מהמייסדים של איגוד השחמט הבינלאומי פיד"ה, ונבחר להיות הנשיא הראשון של האיגוד בשנת 1924. החליף אותו בשנת 1949 פולקה רוגרד. ספריית השחמט העשירה והידועה שלו נהרסה על ידי פצצות בשנת 1945, אך לאחר מלחמת העולם השנייה רואב שיקם אותה. האוסף מוצב כיום בספרייה של אוניברסיטת אמסטרדם.
לרואב היה תפקיד חשוב בתחום האטיודים, סיומי שחמט. הוא פרסם שתי סדרות ספרים שבכל אחת חמישה כרכים, De Schaakstudie ו-Bronnen van de Schaakstudie.
בשנת 1951 פיד"ה העניקה לו דרגת שופט בינלאומי ליצירות שחמט.
יחסי סן מרינו–סרביה
יחסי סן מרינו-סרביה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו לבין הרפובליקה של סרביה.
תקופת יוגוסלביה (1961-1992)
יוגוסלביה וסן מרינו חתמו על הסכם לכינון יחסים קונסולריים (לא דיפלומטיים) רשמיים, סן מרינו חתמה על ההסכם ב-25 בספטמבר 1961 ויוגוסלביה חתמה עליו באותה השנה. על פי ההסכם, דיפלומט בכיר בשגרירות של יוגוסלביה ברומא הוגדר כקונסול כללי לרפובליקה של סן מרינו.
בין שתי המדינות נחתם בשנת 1967 הסכם פטור מוויזה. אחד מקפטני המחוז של סן מרינו ביקר ביוגוסלביה ב-1984. בשנת 1985 חתמו שתי המדינות על הסכם במטרה להתחיל שיתופי פעולה כלכליים ארוכי טווח ומסחר בקנה מידה גדול.
לאחר יוגוסלביה (1992-)
ב-14 בפברואר 2002 כוננו סרביה וסן מרינו יחסים דיפלומטיים רשמיים.
שר החוץ של סן מרינו, פאביו בררדי ביקר בבלגרד ב-15 ביולי 2005, שם נפגש עם נשיא סרביה בוריס טאדיץ', עם ראש הממשלה ווייסלב קושטוניצה ועם שר החוץ ווק דראשקוביץ'. במהלך הביקור הבטיח בררדי כי סן מרינו תתמוך בכל בקשותיה של סרביה במועצת אירופה, וברשותן הטביעות הטריטוריאליות של סרביה.
ב-11 במאי 2008 הכירה סן מרינו בעצמאותה של קוסובו בניגוד לציפיותיה של ההנהגה הסרבית ששידלה אותה לא לעשות זאת.
פולאבים
פולאבים (ברוסית: Полабы; בפולנית: Połabianie) הוא שם כולל המתייחס למספר שבטים סלאביים מערביים שנכחדו ברובם, אשר ישבו לאורך נהר האלבה, בין הים הבלטי מצפון, נהר הזאלה (Saale) והגבול הסקסוני ממערב, הסודטים ופרנקוניה מדרום, ופולין ממזרח. הפולאבים היו ידועים גם כ"סלאבים של האלבה" וכ"ונדים".
הסלאבים הפולאבים החלו להתיישב בשטח גרמניה של היום במחצית השנייה של האלף הראשון לספירה. במהלך המאה ה-12 הם נכבשו בידי הסקסונים והדנים, וכתוצאה מכך נכללו במרוצת הדורות באימפריה הרומית הקדושה. השבטים עברו בהדרגה תהליך התגרמנות, ובמאות שלאחר מכן התבוללו; הסורבים הם צאצאיהם היחידים של הפולאבים אשר שמרו על זהותם ועל תרבותם. השפה הפולאבית נכחדה כיום. עם זאת, שתי השפות הסורביות מדוברות כיום בפי כ-60,000 מתושבי האזור, וממשלת גרמניה מכירה בהן כשפות רשמיות של האזור.
תקיפת ספינת הביון האיראנית (2021)
תקיפת ספינת הביון "MV Saviz" האיראנית אירעה ב-6 באפריל 2021. הספינה נפגעה ממוקשים ימיים בים האדום, סמוך לחופי אריתריאה. איראן אישרה את התקיפה ועיתון הניו יורק טיימס טען שהישראלים עומדים מאחורי התקיפה שבאה כתגובה לתקיפת אוניות ישראליות על ידי האיראנים, זאת במסגרת המערכה הימית בין ישראל לאיראן.
סוכנות הידיעות תסנים האיראנית המקורבת למשמרות המהפכה דיווחה על התקיפה. ברשת אל-ערביה דווח כי כוח ישראלי מיוחד הצמיד את המוקשים לספינה "סאוויז".
הספינה MV Saviz
הספינה "MV Saviz " שייכת למשמרות המהפכה, ומשמשת חדר מבצעים צף בים האדום, שבו אוספת איראן מודיעין על ערב הסעודית ותימן כדי לסייע למורדים החות'ים. ניתוח תמונות הלוויין של האזור מראה שבשנתיים האחרונות, הספינה כמעט שלא זזה - מה שמחזק את הטענה שלפיה מדובר בכלי שיט שמטרתו לעקוב אחר הפעילות והתנועה הימית בגזרה האסטרטגית של מיצרי באב אל-מנדב בים האדום - מיצרים המהווים את שער הכניסה לים האדום מדרום, מפרידים בין אסיה לאפריקה - ומקשרים בין הים האדום למפרץ עדן שבאוקיינוס ההודי.
סוכנות הידיעות האיראנית Tasnim דיווחה בליל 6 באפריל 2021, כי Saviz נפגעה ממוקש בים האדום. הפיצוץ התרחש סמוך לחופי ג'יבוטי, וגרם נזק קל, לא דווח על הרוגים. בתקופה זו אמורה ה-Saviz ללוות ספינות סוחר איראניות בים סוף. משרד החוץ האיראני אישר את ההתקפה על הסאוויז ואמר כי טהראן תמשיך לעסוק במקרה באמצעות ארגונים בינלאומיים. גורמים איראניים חשדו כי התקיפה בוצעה על ידי ישראל, אך עם זאת לא האשימו מיד אף צד. הדובר הסביר כי סאוויז, ספינה אזרחית, הוצבה בים האדום ובמפרץ עדן כדי להבטיח ביטחון ימי בנתיבי הספנות נגד הפיראטים, וציין כי פעולתה הוכרזה מראש בתיאום עם הארגון הימי הבינלאומי (IMO) כגוף מווסת. התקיפה התרחשה בזמן שאיראן ומעצמות העולם נפגשו בווינה לשיחות הראשונות בנושא הסכם הגרעין האיראני, שישראל מתנגדת לו בתוקף.
התייחסות אמריקאית
גורמים בפנטגון אמרו לסוכנות הידיעות רויטרס כי ארצות הברית לא אחראית לתקיפת הספינה האיראנית, שאירעה במקביל להתקדמות בשיחות הגרעין שהתחדשו בווינה.
אחריות ישראלית
ב-7 באפריל 2021, גורם אמריקני אמר לעיתון "הניו יורק טיימס" שישראל עדכנה את ארצות הברית כי היא עומדת מאחורי תקיפת ספינת הביון האיראנית שהותקפה אמש בים האדום, סמוך לחופי אריתריאה. לאחר שאיראן אישרה כי ספינה שלה הותקפה, גורמים אמריקאים אמרו לעיתון הניו יורק טיימס כי ישראל היא זו שתקפה את הספינה כנקמה. עוד דווח כי ישראל טענה בפני האמריקאים כי התקיפה נעשתה כתגובה על תקיפת שתי ספינות בבעלות ישראלית בחודש שעבר.
Remixed
Remixed הוא אלבום הרמיקס הראשון של הזמרת-יוצרת האמריקאית אלישה קיז. האלבום יצא לאור ב-12 באוגוסט 2008, על ידי חברת תקליטים ג'יי רקורדס. אלבום הרמיקס הצליח להגיע בשיאו אל המקום ה-177 במצעד האלבומים שביפן.
בסמוך לצאתו, עלה האלבום לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
Breakfast in America
Breakfast in America (בתרגום חופשי: ארוחת בוקר באמריקה) הוא אלבום הסטודיו השישי של להקת הרוק הבריטית סופרטרמפ.
האלבום הוקלט ב-1978, ושוחרר ב-1979. מתוך האלבום הגיעו ארבעה שירים למצעד הבילבורד האמריקאי: "The Logical Song" (מקום 6), "Goodbye Stranger" (מקום 15), "Take the Long Way Home" (מקום 10) ו-"Breakfast in America" (מקום 62).
האלבום זכה בשני פרסי גראמי ב-1980. בין היתר היה מועמד לאלבום השנה. האלבום הוא הנמכר ביותר של להקת סופרטרמפ, לאחר שנמכרו יותר מ-4 מיליון עותקים ממנו בארצות הברית בלבד. האלבום היה בראש מצעד אלבומי הפופ של בילבורד 200 במשך 6 שבועות. האלבום היה במקום הראשון גם בנורווגיה, אוסטריה, קנדה, אוסטרליה וצרפת. בצרפת האלבום הוא אחד מחמשת האלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
מרמרה (מחוז)
מחוז מרמרה (טורקית Marmara Bölgesi) הוא אחד משבעת מחוזותיה של טורקיה. המחוז שוכן בצפון-מערב טורקיה ומקיף את כל שטחיה באירופה (תראקיה) ואת צפון מערבה של אנטוליה שמסביב לים מרמרה. המחוז מחולק ל-11 נפות, כדלקמן: המחוז משתרע על שטח של 67,000 קמ"ר, המחוז הקטן במדינה מבחינת שטחו. מאידך מנתה אוכלוסייתו בשנת 2000 17,365,027, עובדה שהציבה אותו במקום הראשון בטורקיה, הן במספר תושביו והן בצפיפותו. המחוז הוקם בשנת 1941.
איי הבתולה של ארצות הברית במשחקים הפאראלימפיים
איי הבתולה של ארצות הברית השתתפו לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים לונדון (2012). הנציגה היחידה של האיים באולימפיאדה זו הייתה לי פרוולי, שהתחרתה ברכיבה. פרולי נולדה וגדלה באיי הבתולה של ארצות הברית, אך נכון ל-2012 היא מתגוררת בבריטניה.
תובנות על ארגון אל-קאעידה
תובנות על ארגון אלקאעידה הוא ספרו של בנימין בן סימון שיצא לאור בשנת 2011. בספר ארבעה חלקים עיקריים – הרקע להקמת ארגון אל-קאעידה, סקירה היסטורית על אל-קאעידה בין השנים 2005-1988, אידאולוגיה של הארגון ומאפייניו הארגוניים.
בנימין בן סימון הוא קצין מודיעין לשעבר ועורך דין במקצועו.
פרק מספר זה, העוסק באידאולוגיה, זכה בפרס מטעם קרן ענבר עטיה, שהיא קרן הנצחה לעידוד המחקר למאבק בטרור בשיתוף המרכז למורשת המודיעין. הספר כולל תוכן עניינים, מבוא, ארבעה חלקים עיקריים - הרקע להקמת ארגון אל-קאעידה, סקירה היסטורית, האידאולוגיה הארגונית, מאפיינים ארגוניים, חלק סיום, הערות שוליים ורשימת מקורות. בנימין בן סימון מנתח ומשיב לשאלות מדוע הוקם אל-קאעידה, מהן אבני הדרך הראשיות בהיסטוריה שלו, מהי האידאולוגיה שבה הוא מאמין ומהם המאפיינים הארגוניים שאפיינו אותו.
הרקע להקמת ארגון אל-קאעידה
השער הראשון של הספר עניינו בשאלה מדוע הוקם אל-קאעידה ומה היה הרקע להקמתו. לדעת בנימין בן סימון, אל-קאעידה הוקם על יסוד שלושה אדנים: הראשון, פנים-אסלאמי, נעוץ במצבן הרעוע של ארצות האסלאם בשלהי המאה הקודמת; השני הוא כוונתו של אל-קאעידה לנהל ג'יהאד נגד המערב, במטרה לגרשו מאדמות האסלאם; השלישי, עניינו ברצונו של אל-קאעידה להוביל את מאבקה של התנועה האסלאמית הרדיקלית במערב ובמשטרים המקומיים, על רקע מה שנראה בעיניו ככישלון לתפוס את השליטה הפוליטית בארצות האסלאם והותרתה בידיהם של שליטים מושחתים הנתונים לשליטתו הבלעדית של המערב.