cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ציונה שמשי
פעילות אמנותית רב-תחומית
בשנת 1990 הציגה שמשי במוזיאון וילפריד ישראל תערוכת יחיד מקיפה בשם "ראש כואב והזיות" ולאחר מכן תרמה למוזיאון שלושה פסלי גן לתצוגת הקבע.
בשנת 1992 אצרה את תערוכת "עבודות לא טובות – רק האמן הוא הקובע". התערוכה נוצרה עבור הגלריה של סדנאות האמנים בתל אביב והוצגה גם בבצלאל בירושלים. ב-1992–1993 אצרה תערוכת מחקר ותיעוד על "אדריכלות בתי-כנסת בישראל מ-1948-1992", שהוצגה בבצלאל בירושלים, ונדדה ברחבי הארץ במשך שנתיים. קטלוג התערוכה (1993) מהווה גם היום חומר לימוד עיקרי בנושא.
בשנת 1994 אצרה את תערוכת "דורה גד – הנוכחות הישראלית באדריכלות הפנים" בביתן הלנה רובינשטיין, מוזיאון תל אביב. בשנים 2003-2002 אצרה מגה-תערוכה "מחמורו של נחום גוטמן לחמורו של המשיח", במוזיאון נחום גוטמן בתל אביב. ב-2015 הוצגה התערוכה במוזיאון הנגב לאמנות בבאר שבע (בגרסה מותאמת למקום, בשם "דימוי החמור בתרבות הארץ-ישראלית").
בשנת 2012, לראשונה בתולדות האמנות בישראל, אצרה ביאנלה אינטרנטית של אמנות חזותית ישראלית במכלול הגדרותיה, בגלריות וירטואליות במרשתת (3DVAS - 3 Dimensional Virtual Art Space - פיתוח ופעילות ישראלית). התערוכה כללה יצירות של 50 אמנים, ב-14 גלריות, כל אמן הציג שלוש יצירות.
פעילות באקדמיה ובתקשורת
בשנים 1988-1979 עמדה בראש המחלקה לעיצוב קרמי בבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב.
ב-1994-1990 לימדה ב"מכללת הסביבה, סדנא לעיצוב ולאדריכלות", מיסודם של האדריכל אליעזר פרנקל ועפרה שלו.
בשנים 1995-1992 עמדה בראש בצלאל 1 - הבניין ההיסטורי של אקדמיה בצלאל בירושלים - תוכנית של לימודי תעודה לקהל מעוניין בהתוודעות לאמנויות ובסיוע ליצירה עצמאית לאמנים עולים חדשים מרוסיה. לאחר מכן הייתה בצוות הקמה וקידום של החוג לאדריכלות פנים בראשות פרופ' רן שחורי במסלול האקדמי המכללה למנהל, ופעלה בו עד 2006.
בין השנים 1983–1993 כתבה על אמנות בעיתונים הארץ, חדשות, וידיעות אחרונות, וכתבות מחקר ברבעון אדריכלות ישראלית; הקליטה 24 ראיונות טלוויזיה עם יוצרים בערוץ האקדמי של אוניברסיטת חיפה; בשנים 1985–1987 סייעה כיועצת באמנויות חזותיות לתוכנית הטלוויזיה בערוץ הראשון "מצב הרוח", והייתה פעילה בוועדה לבדיקת מעמד האישה ובוועדות ציבוריות אחרות בקידום תחום האמנות ומעמד האמן, שם נלחמה על תמיכה באמנות לא במתן פרסים לאמנים.
בנוסף לפעילותה האמנותית עסקה באוצרות ומחקר. לאחר שבע שנות תיעוד ומחקר יצא לאור בשנת 2007, בשיתוף דלית להב ויכין הירש, הספר לקרא קירות - פריס כמשל. הספר מנסה להבין כיצד ניתן לעיר לתעד/להתמודד עם זיכרון של אירועים מרשיעים בתולדותיה.
פיסול
דמות האדם הווה נושא מרכזי ביצירתה של שמשי מאז ומתמיד, דרכה היא ביטאה תפיסה פוליטית, חברתית וקיומית. ביצירות רבות שמשי ניהלה דיאלוג מתריס עם הסביבה האנושית. בתבליט "תמונת מחזור בי"ס לבנים" מ-1965 יצרה קבוצה של פנים מחומר. כל הדמויות מחייכות להוציא דמות אחת עצובה. את ההשראה ליצירה שאבה מתמונת מחזור שראתה בחלון ראווה.
בתערוכה "עשר שנים אחרי...." (גלריה בינט 1971) היא תיארה מה אירע לתלמידים שהופיעו באותה תמונת מחזור. היא הציבה שתי שורות של דיוקנאות חזה (busts) על בסיסים גבוהים שביניהם ניתן היה לעבור. לכל דמות נתנה שם סמלי כגון "מ.ד. גיבור כל המלחמות", "ק. אישיות מפוצלת", או "ט.ל. המאמין".
בכל שנות יצירתה מבטאת שמשי מחאה נגד מלחמות ונגד כפייה דתית ועוסקת במצבו הקיומי של כל-אדם. בסדרות הפסלים "עושה לי אושבתים (צלמיות)" (1988) ו"צועקים" משנות השמונים, יצרה דמויות אנושיות בפעילות שונה, כשלכל דמות מוענק כינוי סטריאוטיפי או משייך (attribute).
בסוף שנות השמונים והתשעים שמשי האנישה בפסליה דמויות של דמונים ומלאכים, כולם פגומים מעוותים ומצחיקים. בשנות התשעים חזרה לעסוק בנושאים חברתיים, כמו בתערוכה "לא שבירה" (1996), בה הציגה פסלי מתכת בשם "המתכופפים הגדולים", משולבים עם הדפסים דיגיטליים של הכרזות ומודעות בחירות של שמעון פרס ובנימין נתניהו, שהודבקו ברחבי העיר.
ב-2002 בתקופת בחירת אריק שרון לראשות הממשלה, יצרה מיצג גדול ממדים, "חזי מאי עמא דבר" (צא וראה מה רוצה העם), שהוצג בגלריה מכון אבני ביפו.
יצירותיה במרחב הציבורי
ב-1991 יצרה מערך פסלים "בוסתן בתים" במרכז שכונת "אזורי חן" בתל אביב, בזכות תקנת "אחוז אמנות" שחייבה שילוב יצירת אמנות בכל בניה הציבורית. (תקנה שבוטלה ב-1998). ב-1998 נחנך החלק הראשון בשדרת הפסלים "מראה מקום" יובל ישראל, בשדרות קוגל בחולון, המקום היחידי בישראל בו קיים פנתיאון למקימי המדינה ומגילת העצמאות חקוקה על קיר אבן כחלק ממערך אמנות.
פסלה "צל אדם אינו אדם" הוצב ברחוב לסל 7 בתל אביב (תרומת משפחת לפיד לזכר בתם מיכל לפיד דורבן). הפסל קיבל - 1998 קיבל פרס עבור שילוב אמנות באדריכלות על שם אדריכל אריה אל-חנני.
שמשי תיעדה בצילום גם תופעות תרבותיות מקומיות שונות. כמו כן הציגה תערוכת חוצות "דואר באוויר" - תצלומי תיבות דואר במבואות מבני מגורים, סך הכול 46 פנלים (140X240 ס"מ) במרומי שדרות ח"ן בתל אביב.
בשנת 1992 שמשי הקמת ספריה להשכרת יצירות אמנות, כשתשלום השכירות היה מיועד לאמנים, אך המיזם לא עלה יפה. כמו כן, שמשי ניסתה לקדם חוק אמנות חזותית בישראל, שכולל סעיפי תמיכה בקידום האמנות המקומית ופעלה לשילוב יצירות אמנות במבנים ציבוריים. ארכיונה האישי של ציונה שמשי, שכולל את תיעוד מכלול יצירתה ועבודתה עם אדריכלים בעיצוב-פנים ובמרחב הציבורי - שמור בארכיון אדריכלות ישראל שבמגדל שלום מאיר בתל אביב
פרסים
חייה האישיים
שמשי נישאה ב-1961 לקולנוען יכין הירש והתאלמנה ממנו ב-2011. השניים היו הורים לבת, דר' דפנה-רונה הירש, חוקרת תרבות באוניברסיטה הפתוחה. שמשי נפטרה ב-16 באוקטובר 2018. על פי בקשתה, גופתה נתרמה למדע. ארכיונם האישי של שמשי והירש, המתעד את פעילותם הרב תחומית, הופקד על ידי שמשי בשנות חייה האחרונות בארכיון אדריכלות ישראל שבתל אביב.
הנצחה
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על ביתם של יכין הירש וציונה ושמשי ברחוב נחמני 57.
מרינה סירטיס
מרינה סירטיס (באנגלית: Marina Sirtis; נולדה ב-29 במרץ 1955) היא שחקנית אנגלייה-אמריקאית. היא גילמה את דמותה של בת-האדם/הבטאזואידית היועצת דיאנה טרוי בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: הדור הבא", ובארבעת סרטי הקולנוע המבוססים על סדרה זו.
שנותיה הראשונות
מרינה סירטיס נולדה באיסט אנד של לונדון, בת להורים יוונים ממעמד הפועלים, דספינה, עוזרת חייט, וג'ון סירטיס. היא גדלה בצפון לונדון, והיגרה לארצות הברית בשנת 1986, מאוחר יותר התאזרחה שם והפכה לאזרחית אמריקנית. היא נשואה לגיטריסט הרוק מייקל למפר (מאז 21 ביוני 1992 ועד היום). אחיה הצעיר, סטיב, שיחק כדורגל ביוון, ושיחק באוניברסיטת קולומביה בראשית שנות ה-80. בניגוד לרצון הוריה, היא נבחנה לבית ספר למשחק, ובסופו של דבר התקבלה ללימודים בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
קריירה
סירטיס החלה את דרכה כחברה בלהקה רפרטוארית בתיאטרון Connaught, בעיר Worthing, במחוז West Sussex, בשנת 1976. היא הופיעה במחזה בשם "What the Butler Saw" (מאת ג'ון אורטון; בימוי: ניק יאנג) וכן בדמותה של אופליה ב-"המלט".
לפני תפקידה במסע בין כוכבים, סירטיס הופיעה בתפקידים שונים בכמה סרטים. בסרט "The Wicked Lady" משנת 1983, בכיכובה של פיי דאנאוויי, היא מעורבת בקטטה עם דאנאוויי. בסרט ההמשך "Death Wish 3", בכיכובו של צ'ארלס ברונסון, דמותה של סירטיס היא קורבן אונס. בסרט "Blind Date" היא מופיעה כזונה שנרצחת על ידי אדם מטורף.
הופיעה בטלוויזיה הבריטית, כולל הופעות ב: ב-"Minder", "Raffles", "The Adventures of Sherlock Holmes", "Casualty" ו-"הולבי סיטי". היא שיחקה את הדיילת בסרטון פרסומת עבור צ'ינזאנו, יחד עם לאונרד רוסיטר וג'ואן קולינס.
מסע בין כוכבים: הדור הבא
דיאנה טרוי היא חצי אנושית, חצי בטאזואידית. יכולותיה הבטאזואידים מאפשרים לה לקרוא את הרגשות של אחרים. תפקידה על האנטרפרייז-D היה יועצת הספינה, הדואגת לרווחתם של אנשי הצוות, וכן משמשת יועצת מהימנה לקפטן פיקארד, עם היושבת לידו על גשר הפיקוד.
בתחילה, התסריטאים התקשו לכתוב עבור טרוי ואפילו השאירו אותה מחוץ לארבעת פרקי העונה הראשונה. סירטיס הרגישה כי מקום עבודתה בסכנה, לאחר העונה הראשונה, אבל הייתה נלהבת כאשר ג'ין רודנברי לקח אותה הצידה בחתונתו של ג'ונתן פרייקס ואמר לה שפרק הבכורה של העונה השנייה, "The Child", יתמקד בדמותה של טרוי.
סירטיס הופיעה בכל שבע העונות של "מסע בין כוכבים: הדור הבא", והדמות שלה התפתחה, ממטפלת פסיבית לקצינת צי הכוכבים קשוחה. היא הצהירה הפרק האהוב עליה הוא "Face of the Enemy" מעונה 6, שבו טרוי נחטפת ועוברת ניתוח שמשנה את המראה החיצוני שלה לזה של רומולאנים. טרוי החלה ללבוש מדים סטנדרטיים של צי הכוכבים החל מהפרק "Chain of Command" באותה העונה, דבר שהעצים את כבודה של הדמות בעיני סירטיס, ואת ההתלהבות בגילומה, כי, כפי שהעירה סירטיס, "זה כיסה את המחשוף שלי והחזיר לי את שכלי, כי בהוליווד, כאשר יש לך חזה כמו שלי - לא יכול להיות שיש לך שכל. לאחר שהושב לי שכלי, התאפשרו לי דברים, שקודם לכן לא יכולתי לעשות, במשך חמש או שש שנים. פיקדתי על אנשים, הייתי אחראית על צוות, היו לי פייזרים, היה לי כל הציוד, וזה היה נהדר. הייתי נרגשת לחלוטין".
במהלך הזמן שלה בתוכנית, היא הפכה לחברה קרובה של ג'ונתן פרייקס (ששיחק את ויליאם רייקר, איתו הייתה לה, לסירוגין, מערכת יחסים רומנטית), מייקל דורן (שגילם את לוטננט וורף, (שגם איתו הייתה לה מערכת יחסים רומנטית על המסך) וברנט ספיינר (ששיחק את לוטננט-קומנדר דאטה). ספיינר ודורן היו שושבינים בחתונתה.
בדרך כלל, סירטיס ענדה תוספות שיער לתפקידה כדיאנה טרוי ב-"מסע בין כוכבים: הדור הבא". השיער האמיתי של סירטיס היה מעט קצר יותר, ולמרות שהוא גם מתולתל, הוא לא היה נפוח כשיערה של דמותה. עם זאת, סירטיס הופיעה עם השיער האמיתי שלה בפרק הפיילוט, וגם בששת הפרקים הראשונים של עונה 6, בהם היה לה סגנון מראה טבעי יותר, אסוף בזנב-סוס. היא נתבקשה ליצור מבטא עבור הדמות שלה (שתואר כתערובת של מזרח אירופה ועברית), בעוד שהמבטא הטבעי שלה הוא אנגלי. במשך זמן, המבטא הותאם והפך יותר לאמריקאי.
סירטיס שבה לגלם את דמותה של דיאנה טרוי בסרטי הקולנוע "מסע בין כוכבים: דורות" (1994), "מסע בין כוכבים: המפגש" (1996), "מסע בין כוכבים: המרד" (1998) ו-"מסע בין כוכבים: נמסיס" (2002). היא הופיעה גם ב-"מסע בין כוכבים: וויאג'ר" בשלושה פרקים, לקראת סוף הסדרה (1999-2000) וגם בפרק סיום הסדרה של "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז" (2005). בשנת 2020 שבה לגלם את דמותה של דיאנה טרוי, הפעם בסדרה "מסע בין כוכבים: פיקארד", בפרק השביעי של העונה הראשונה, "נפנטה".
סירטיס שמחה לקבל את הזדמנות לבצע תפקיד קומי בסרטים "מסע בין כוכבים: המפגש" ו-"מסע בין כוכבים: המרד". סירטיס הצהירה בנוגע לתפקידה בסרט "מסע בין כוכבים: נמסיס" כי "היה לי מושג די ברור, שאני עומדת לקבל תפקיד טוב בסרט, כי [התסריטאי] ג'ון לוגן הוא מעריץ גדול כל כך של הדמות. שידעתי כי הוא ידאג לתת לה את המגיע לה".
עבודות אחרות
סירטיס הופיעה במספר פרקים של סדרות מדע בדיוני טלוויזיוניות פופולריות; "בגבולות המסתורין", "סטארגייט SG-1", ו-"Earth: Final Conflict". סירטיס התראיינה עבור גיליון אוקטובר 2000 של המגזין SFX בבריטניה, כאשר על שער הגיליון נכתב: "מרינה סירטיס נמצאת בכל מקום", בהתייחסות להופעותיה הרבות בסדרות מדע בדיוני, המשודרות סמוך זו לזו, ביניהן "סטארגייט SG-1", "Earth Final Conflict" ו-"מסע בין כוכבים: וויאג'ר". הופעות אורח נוספות שלה כוללות את "Heaven Help Us", "Diagnosis: Murder", "Threat Matrix" (בו גילמה מדענית נשק ביולוגי מעיראק), "The Closer", שלושה פרקים ב-"Girlfriends" ו-"ללא עקבות".
היא כיכבה במספר רב של סרטים (לרבות סרטים עצמאיים, סרטי טלוויזיה וסרטי קולנוע), בהם: "Gadgetman", "Paradise Lost", "Terminal Error", "Net Games", "Spectres", "Grendel", "Inalienable", "Oranges", "Fist of the Warrior", "הטינה 3" ו-"Green Street 2".
בבריטניה, הייתה לה הופעת אורח מתוקשרת בסדרת הדרמה Casualty של רשת ה-BBC בשנת 2001. בשנת 2008 הייתה לה הופעת אורח בפרק של תוכנית הספין אוף של Casualty, "הולבי סיטי".
סירטיס הרחיבה את הקריירה שלה, מסתעפת לתחום ההפקה; היא הייתה מפיקה-שותפה של הסרטים "Spectres" ו-"The Deep Below".
בשנת 2004, היה לסירטיס תפקיד שולי בסרט "התרסקות" עטור פרסי האוסקר, בו גילמה את אשתו של בעל החנות הפרסי.
כמו כן, היא העניקה את קולה למספר משחקי מחשב, כדמותה של מטריארך בנזיה עבור משחק התפקידים עטור השבחים "Mass Effect", כמו גם כדיאנה טרוי במשחקי המחשב "Star Trek: The Next Generation – A Final Unity" ו-"Star Trek Generations".
סירטיס קריינה מספר ספרי שמע לרבות "Powers That Be", מאת אן מק'קפרי ואליזבת אן סקרבורו.
בשנת 1999 היא השתתפה במחזה ששודר ברדיו בשם "Flight of the Bumble Bee".
נכון לשנת 2009, סירטיס ממשיכה להשתתף בקביעות בכנסי "מסע בין כוכבים". היא הופיעה כאורחת בתוכנית "איש משפחה", בה שיחקה את עצמה ביחד עם שאר צוות שחקני "מסע בין כוכבים: הדור הבא". היא העניקה את קולה ל-"המופע של קליבלנד", בשלב כלשהו בעונה 2009-10. "Green Street 2", "הטינה 3", ו-"InAlienable", כולם סרטים בכיכובה שיצאו לאור ישר ל-DVD. בספטמבר 2009 הסרט העצמאי "31 North 62 East" שוחרר במספר מוגבל של בתי קולנוע ברחבי בריטניה, בו היא מגלמת את עוזרת ראש הממשלה, אשר נחטפת. סירטיס השתתפה בתפקיד אורח בפרק הפיילוט של סרט הטלוויזיה "Annihilation Earth" (המוכר גם בשם "Doomsday"), אשר שודר לראשונה בערוץ SyFy בדצמבר 2009.
בפברואר 2010 סירטיס הופיעה ככוכבת אורחת בשני פרקים של סדרת ערוץ "ABC Family" בשם "Make It or Break It", בהם גילמה רופאה שווייצרית. סירטיס אמורה לקחת חלק בצילומים לשתי הפקות נוספות עתידיות, בשם "Shadows in the Sky" ו-"P415" (פריקוול ל-"31 North 62 East"), המתרחשות במערב סאסקס, אנגליה. סרט ערפדים בשם "Immortal Cycle", שסירטיס דיווחה שהיא מצטלמת אליהם ביוני האחרון בלואיזיאנה, ישוחררו בשלב מסוים.
בחודש מאי 2010, סירטיס הודיעה ​​כי היא תעניק את קולה לדמותה של מלכת הדבורים המרשעת, בסדרת האנימציה "Young Justice".
בחודש מרץ 2011, סירטיס הופיעה ככוכבת אורחת בפרק של "האנטומיה של גריי". היא שיחקה אמא איראנית שהגיעה לבית החולים כדי להשתתף בניסוי רפואי עבור מחלת האלצהיימר.
פרדי והדרימרס
פרדי והדרימרס (פרדי והחולמים, באנגלית: Freddie and the Dreamers) הייתה להקת רוק בריטית, מהעיר מנצ'סטר מתחילת שנות ה-60.
היסטוריה
הלהקה הוקמה בשנת 1959 על ידי פרדי גאריטי. הלהקה, שהופעת הבמה שלה הייתה קומית, קיבלה חוזה בחברת EMI. להיט הבכורה שלהם בשנת 1963 היה If you gotta make a fool of somebody של ג'יימס ריי, כשגם שני הלהיטים הבאים שאותם חיבר מיץ' מארי, הגיעו אל שלושת הגדולים במצעד הבריטי. בשנת 1964 המשיכה הלהקה להוציא להיטים שזכו להצלחה בינונית, ביניהם I love you baby של פול אנקה. בשנת 1965 כבשו פרדי והחולמים את השוק בארצות הברית והגיעו עם הלהיט השני שלהם I’m telling you now לראש המצעד האמריקאי, וכמו כן הומצא ריקוד על שמו של מנהיג הלהקה שהונצח בלהיט Do the Freddie. בשנת 1966 הקליטה הלהקה אלבום עם שירי ילדים מהסרטים של דיסני שלא הצליח כמו גם הלהיטים בעלי הסגנון המצחיק שהוציאו בשלוש השנים הבאות לפני שהפסיקו להקליט.
הדוגמאות של פרנקפורט
הדוגמאות של פרנקפורט (באנגלית: Frankfurt cases) הוצגו על ידי הפילוסוף הארי פרנקפורט בשנת 1969 כדוגמאות נגד לעקרון האפשרויות החלופיות (principle of alternate possibilities, PAP), הגורס שסוכן (Agent, סובייקט) אחראי מבחינה מוסרית לפעולה רק אם היה יכול לעשות אחרת.
עקרון האפשרויות החלופיות
באופן מסורתי, קומפטיביליסטים (אלה שמגינים על ההלימה בין הרצון החופשי והדטרמיניזם, ובהם כמו אלפרד ג'ולס אייר, ולטר טרנס סטייס ודניאל דנט) דוחים את הנחת היסוד השנייה, בטענה שאם מבינים אותו נכון, רצון חופשי אינו בלתי קומפטיבילי (בלתי תואם) עם דטרמיניזם. על פי הניתוח הקומפיטיביליסטי המסורתי של רצון חופשי, סוכן הוא חופשי לעשות אחרת, כשהיה עושה אחרת לו היה רוצה לעשות אחרת. סוכן עשוי להחזיק ברצון חופשי, על פי הניתוח המניח תנאי, גם אם הדטרמיניזם נכון. המבקרים מציינים שהקומפטיביליסטים מעלים טיעון מעגלי - סוכן הוא חופשי אם סוכן הוא חופשי - ומאמינים שרצון חופשי מתייחס לחלופות אפשריות אמיתיות, מוחלטות, לאמונות, רצונות או מעשים, ולא רק לאפשרויות היפותטיות (Counterfactual).
ההתנגדות של פרנקפורט
מהגדרת עקרון האפשרויות החלופיות "אדם אחראי מוסרית למה שעשה רק אם יכול היה לעשות אחרת", פרנקפורט מסיק שאדם אינו אחראי מוסרית למה שעשה, אם לא היה יכול לעשות אחרת: היכולת התאורטית שלנו לעשות אחרת, הוא אומר, לא בהכרח מאפשרת לנו לעשות אחרת.
הדוגמאות של פרנקפורט כוללות סוכנים שאחראים אינטואיטיבית להתנהגותם אף על פי שאין להם את החופש לפעול אחרת. להלן מקרה טיפוסי: נניח שמישהו בשם בלאק רוצה שג'ונס יבצע פעולה מסוימת. בלאק מוכן לעשות מאמצים ניכרים כדי שכך יקרה, אבל הוא מעדיף להימנע מלפעול שלא לצורך. הוא מחכה שג'ונס יחליט מה לעשות, והוא לא עושה כלום אלא אם כן ברור לו (בלאק ניחן בחוש מצוין לאומדן של דברים כאלה) שג'ונס הולך להחליט לעשות משהו אחר ממה שבלאק רוצה שג'ונס יעשה. אם אכן יתברר שג'ונס הולך להחליט לעשות משהו אחר, בלאק יפעל כדי להבטיח שג'ונס יחליט לעשות, ויעשה, מה שבלאק רוצה שיעשה. יהיו ההעדפות והנטיות הראשוניות של ג'ונס אשר יהיו, אם כן, בלאק יגרום לג'ונס לפעול כרצונו של בלאק עצמו.
מה יעשה בלאק, אם הוא מאמין שעליו לעשות משהו, על מנת להבטיח שג'ונס יחליט ויפעל כרצונו של בלאק עצמו? כל מי שיש לו תיאוריה הנוגעת למשמעות של "יכול היה לעשות אחרת" יכול לענות על שאלה זו על ידי תיאור כל האמצעים שהוא יראה כמספיקים על מנת להבטיח שג'ונס לא יוכל לעשות אחרת. למשל, בלאק עשוי לבטא איום נורא, ... לתת לג'ונס שיקוי או להפנט אותו, ... [או] לתמרן את ההליכים הזעירים ביותר של המוח ומערכת העצבים של ג'ונס במישרין, כך שכוחות סיבתיים ירוצו מהסינפסות שלו ולאורך העצבים של ג'ונס המסכן, וכך יקבעו איך יבחר לפעול ויקבעו שיפעל בדרך זו ולא אחרת. ..
נניח שבלאק לעולם לא יצטרך לפעול כך, כי ג'ונס, מסיבותיו-שלו, מחליט לבצע, ואכן מבצע, את הפעולה שבלאק רוצה שג'ונס יבצע. במקרה כזה, נראה ברור שג'ונס יישא בדיוק באותה אחריות מוסרית כפי שהיה נושא אם בלאק לא היה מוכן לפעול כדי להבטיח שג'ונס יעשה זאת. זה יהיה לא הגיוני לסלוח לג'ונס על פעולתו, או למנוע את השבחים הראויים לו, על בסיס העובדה שלא יכול היה לעשות אחרת. אם פרנקפורט צודק בטענה שג'ונס אחראי מבחינה מוסרית על עשיית המעשה שבלאק רצה שיבצע, ובטענה שג'ונס אינו חופשי לעשות אחרת; אחריות מוסרית אינה מחייבת שלסוכן יהיה החופש לעשות אחרת (כלומר, שעקרון האפשרויות החלופיות שגוי). לפיכך, גם אם הדטרמיניזם נכון, וגם אם הדטרמיניזם מסיר את חופש הפעולה, אנשים עדיין יכולים להיות אחראים מבחינה מוסרית להתנהגותם.
לאחר שהציג את טיעונו נגד עקרון האפשרויות החלופיות, הציע פרנקפורט לתקן עיקרון זה כדי לקחת בחשבון את הכשל של הרעיון כי כפייה מונעת מסוכן, agent, להיות בעל אחריות מוסרית. מסוכן נשללת אחריות מוסרית רק אם מפעלת עליו כפייה לפעול כפי שהוא פועל. ההגדרה הטובה ביותר, לדברי פרנקפורט, היא זו: "[אדם] אינו אחראי מוסרית למה שעשה אילו עשה זאת רק משום שלא יכול היה לעשות אחרת".
ביקורת
אחת ההתנגדויות הראשונות שהעלו מתנגדי המקרים בסגנון פרנקפורט הועלתה בעיקר על ידי פילוסופים כמו דוד וידרקר, קארל ג'ינט (Carl Ginet) ורוברט קיין (Robert Kane). הם העלו דילמה לגבי הקשר בין נטיית הסוכן להחלטתו. קשר זה יכול להיות דטרמיניסטי או לא דטרמיניסטי.
מנגד, אם הקשר בין נטיית הסוכן להחלטת הסוכן אינו דטרמיניסטי, הרי שמתנגדי הדוגמאות של פרנקפורט טוענים כי לסוכן יש יכולת לפעול אחרת. טיעון זה בעייתי עבור תומכי הדוגמאות של פרנקפורט, כי הם אמורים להראות מצב שבו סוכן אחראי מוסרית להחלטה ובכל זאת אינו מסוגל לעשות אחרת. נניח שנטיית הסוכן והחלטתו אינן דטרמיניסטיות. המשמעות היא שנטיית הסוכן אינה בהכרח מעידה על החלטתו העתידית. במצב זה, אפשר שהסוכן יהיה בעל הנטייה הנכונה, יתחמק מההתקן של המחשב המורה לו לפעול בצורה אחרת, אבל אז יקבל החלטה "שגויה". גם אם ההתקן של המחשב יופעל לאחר ההחלטה ה"שגויה", הסוכן עדיין יהיה בעל יכולת לפעול אחרת. סוג כזה של "הדוגמאות של פרנקפורט" לא יצליח לעמוד בדרישה להציג מצב שבו סוכן אחראי מבחינה מוסרית בעודו חסר אפשרויות חלופיות.
תגובות
תשובה אחת טוענת שקשר דטרמיניסטי לא באמת מעורר דילמה. ג'ון מרטין פישר הגיב בטענה שהדוגמאות של פרנקפורט אינן עומדות כשלעצמן, אלא יש לקחת אותן יחד עם טיעונים אחרים. הטיעונים האחרים הללו אמורים להראות שדטרמיניזם סיבתי כשלעצמו, ובנפרד מכך שהוא שולל אפשרויות חלופיות, אינו מאיים על מושג ותפיסת האחריות המוסרית.
תשובה שנייה היא תיקון הדוגמאות של פרנקפורט. תיקון זה מורכב מיצירת מקרה עם קשר בלתי דטרמיניסטי מפורש שבו הסוכן עדיין אחראי מוסרית ללא אפשרויות חלופיות. דוגמאות כאלה עושות זאת על ידי שילוב אזורי חיץ הפועלים לביטול אפשרויות חלופיות.
מייקל אוטסוקה (Michael Otsuka) מציע לדחות את עקרון האפשרויות החלופיות לטובת עקרון שונה של שלילת הקומפטיביליזם, "עקרון האשמה הנמנעת" (Principle of Avoidable Blame).
Music of the Sun
האלבום יצא לאור ב-26 באוגוסט 2005, על ידי חברת התקליטים דאף ג'אם. האלבום מכיל 12 שירים וכבונוס רמיקס ללהיט "Pon de Replay" בשיתוף פעולה עם הראפר אלפנת מאן. מתוך האלבום יצאו רק שני סינגלים. האלבום מכר 1.9 מיליון עותקים בעולם והגיע למקום ה-10 בבילבורד 200, למקום ה-35 בבריטניה, למקום ה-38 בשווייץ, למקום ה-26 בניו זילנד, למקום ה-12 באירלנד, למקום ה-31 בגרמניה ולמקום ה-7 בקנדה. בנוסף הגיע למקום ה-6 במצעד אלבומי ה-R&B וההיפ-הופ האמריקאי. בנוסף הוא הגיע למעמד אלבום זהב בארצות הברית ובריטניה ולמעמד פלטינה בקנדה. האלבום קיבל ביקורות מעורבות מצד מבקרי המוזיקה, שחלקם החמיאו על שירי הדאנסהול ועל השירים בהשראת האיים הקרביים, אך מצד שני חלק מהביקורות היו ביקורת שלילית על הפקת האלבום. מהאלבום יצאו שני סינגלים: Pon de Replay ו-"If It's Lovin' that You Want". הסינגל הראשון מהאלבום זכה להצלחה והגיע למקום ה-2 בארצות הברית ולמקום הראשון במצעד שירי הדאנס האמריקאי, ואף זכה למעמד זהב.
רקע ופיתוח
בדצמבר 2003 פגשה ריהאנה את המפיק אוון רוג'רס דרך חברים משותפים של ריהאנה ושל אשתו של רוג'רס. בעוד בני הזוג היו בחופשה סיפר אחד מחבריה של ריהאנה, על איך שהיא שרה. רוג'רס נפגש לראשונה עם ריהאנה במלון, ובמפגש זה שרה את השירים "Emotion" של סמנתה סאנג ו-"Hero" של מריה קארי. רוג'רס התרשם מהביצוע ולקח את ריהאנה לניו יורק להקליט קלטות דמו ולשלוח אותם לחברות תקליטים שונות ושם ביחד עם אימה הקליטה את קלטות הדמו. ריהאנה הקליטה את קלטות הדמו רק כאשר הייתה בחופשה מבית הספר. שהייתה בת 16 בלבד חתמה חוזה בחברת התקליטים דאף ג'אם בעזרתם של עורך דין ומנהל. ג'יי זי הנשיא לשעבר של דאף ג'אם היה הראשון להגיב על קלטות הדמו. ג'יי זי התרשם מריהאנה והזמין אותה לחתום על חוזה ההקלטות במשרדו בלוס אנג'לס. ריהאנה אמרה על רגע חתימת החוזה: "ברגע הזה באמת הרגשתי בלחץ... אמרתי לעצמי אלוהים אני ממש שם אני לא יכולה להסתכל! אני זוכרת שהייתי מאוד שקטה ומאוד ביישנית. היה לי קר כל הזמן והיו לי פרפרים בבטן. אז התיישבתי ליד קרל וג'יי זי."
במהלך האודישן במשרדו של ג'יי זי ריהאנה ביצעה את "For the Love of You" של ויטני יוסטון ואת השירים המקוריים "Pon de Replay" ו-"The Last Time", אשר נכנסו לאלבום הבכורה שלה. ג'יי זי היה ספקן לגבי חתימתה של ריהאנה בחברת התקליטים, והרגיש שהביצוע לשיר "Pon de Replay" היה גדול מדי עבורה, ואמר: "כששיר הוא כל כך גדול, הוא קשה עבור אמן חדש, אבל בכל מקרה אני לא חותם שירים אני חותם אמנים". היא חתמה על חוזה של שבעה אלבומי אולפן בפברואר 2005. באותו יום בו ריהאנה חתמה על החוזה ג'יי זי אמר לריהאנה: "יש רק שתי דרכים החוצה. מתוך הדלת אחרי שאתה חותם את העסקה הזאת. או מבעד לחלון הזה ..." (הכוונה הייתה לכך שלא ייתן לה לצאת בלי חתימה על החוזה). לאחר החתימה על החוזה ריהאנה ביטלה פגישות עם חברות תקליטים אחרות ועברה לניו יורק לחיות עם רוג'רס ואשתו. ריהאנה הסבירה את שם האלבום ואמרה כי השמש היא הסמל של מקום הולדתה באיים הקרביים, ומשום שהמוזיקה מהאלבום מושפעת מהאיים הקרביים השם הזה נבחר לאלבום.
הקלטות והרכב מוזיקלי
ריהאנה עבדה עם מפיקים שונים על האלבום ובניהם אוון רוג'רס וקרל סטרקן, שכתבו והפיקו בעבר את השירים "Pon de Replay" ו-"The Last Time" עבור קלטות הדמו של ריהאנה. על "Pon de Replay" ריהאנה אמרה שכאשר היא שמעה את השיר בפעם הראשונה היא לא רצתה להקליט אותו ואף כינתה אותו "שירה בציבור ירודה", אבל בסיום ההקלטות ריהאנה הצליחה להתחבר ולאהוב את השיר. בריאיון ל-"Kidzworld" ריהאנה אמרה כיצד רוג'רס וסטרקן עזרו לה לפתח את יכולותיה בכתיבת שיר. רוג'רס וסטרקן בין היתר עבדו גם עם אמנים כמו בריטני ספירס, כריסטינה אגילרה וקלי קלרקסון.
האלבום הושפע ממוזיקת האיים הקרביים ומדאנס-פופ כאשר האלבום מכיל שירי דאנס-פופ בשילוב בלדות R&B. הסינגל הראשון של האלבום "Pon de Replay" נכתב על ידי רוג'רס, סטרקן וודה נובלס. השיר הוא שיר דאנס-פופ פשוט עם ביטים של דאנסהול ומקצב קולני של רגאיי. בשיר מבקשת ריהאנה מהדיג'יי שבמועדון שינגן את השיר האהוב עליה ובכך יבטיח את קיומם של הרוקדים במועדון. "The Last Time" נכתב והופק על ידי רוג'רס וסטרקן והשיר הוא בלדת גיטרה אקוסטית. בשיר "Now That I Found You" הוא שיר בו נעשה שימוש בכלי מיתר. בנוסף לעבודה עם רוג'רס וסטרקן עבור רוב האלבום, ריהאנה עבדה עם מפיקים נוספים ובניהם פוק וטון וסטארגייט שכתב את הסינגל השני של האלבום "If It's Lovin' that You Want" אותו ריהאנה תיארה כשיר כיפי. השיר "If It's Lovin' that You Want" הוא שיר אר אנד בי שעוסק בבחורה שאומרת לבן זוגה שיש לה את מה שהוא צריך כדי שהוא יהיה מאושר. לשיר גם קיימת גרסת רמיקס בשם "If It's Lovin' That You Want – Part 2", אשר כוללת את השתתפות הראפר קורי גנז. גרסה זאת נכנסה לאלבומה השני של הזמרת שיצא בשנת 2006 כרצועת בונוס. השיר התשיעי באלבום הוא השיר "Let Me", אותו כתבו סטרקן ורוג'רס לצד סטארגייט. האלבום כולל את השתתפות הזמר הג'מייקני דון פן בשיר You Don't Love Me (No, No, No)", ואת השתתפותו של אמן הדאנסהול ויבז קרטל.
ביקורות
האלבום קיבל ביקורות מעורבות מצד מבקרי המוזיקה. קלפה סאנה מניו יורק טיימס נתן ביקורת מעורבת על האלבום. הוא שיבח בעיקר את הסינגל "Pon de Replay" שעליו אמר: "השיר הוא אחד משירי המועדונים הגדולים ביותר של הקיץ" אך נתן ביקורת שלילית על שאר האלבום. בארי וולטרס מהרולינג סטון כתב: "מצאתי את ריהאנה באלבום חסרת ערך, חוזרת על עצמה ובעלת חוסר כושר המצאה. היא נשמעת כמו שיהוק גנרי של קול וסלסולים וזה מסתיר את כל הקסם הקאריבי שלה." סאל סינקומני ממגזין סלנט רשם: "האלבום הוא שפע של פזמונים העשירים ב-R&B", ותיאר את הסינגל "Pon de Replay" "כתערובת מוזיקלית פשוטה שדומה מאוד ל-"Baby Boy" של ביונסה נואלס". אוון ספרפיק מבידור שבועי כתב כי: "שירתה של ריהאנה בשירים כמו: 'That La La La' ו- 'Let Me' הייתה טובה, אבל האלבום מתאפיין בהרבה שירי דאנסהול ואר אנד בי תפלים שלא יוצרים ריגוש וחוסמים את האלבום". רוברט כריסטאגו מ-"דה וילג' וויס" דירג את האלבום בדרגת "נכשל" וציין: "האלבום הוא שיא של שירים רעים שנראה כי לא הוקדשו להם יותר מדי מחשבה".
בביקורות החיוביות ג'ייסון בירצ'מי מ-Allmusic תיאר את האלבום כ"מקסים ולא שאפתני. היא הצליחה להיבדל מאמני פופ כמו אשנטי, ביונסה נואלס וסיארה." הוא הוסיף ואמר כי: "האלבום באלבום יש רגעים לא טובים, אך אחרי כמה זמן למרות החוסר עקביות בשירים, האלבום מרים את הקצב לקראת הסוף. התוצאה היא אחד מאלבומי הפופ האורבניים הטובים של השנה". צ'נטל ז'נור מ"ג'מייקה אובזרוור", החמיאה על הדאנסהול ועל האלמנטים של ההיפ-הופ בכמה מהישרים ובניהם "Pon de Replay", "Rush", "Let Me", "Music of the Sun" ו-That La La La", ואף כתבה כי ריהאנה גורמת למאזינים להרגיש מאושרים וחסרי דאגות.
מכירות ומיקומים במצעדים
בארצות הברית, האלבום הגיע למקום ה-10 במצעד ה-בילבורד 200 ב-17 בספטמבר 2005. האלבום שהה בסך הכול 35 שבועות רצופים במצעד. האלבום הגיע לראשונה למקום ה-6 במצעד אלבומי האר אנד בי וההיפ-הופ שבארצות הברית, שם שהה סך הכול 44 שבועות רצופים. לאחר 5 חודשים האלבום הגיע למעמד אלבום זהב בארצות הברית (500 אלף עותקים). נכון לנובמבר 2013 האלבום מכר 609,000 עותקים (מעמד זהב). בקנדה האלבום הגיע למקום ה-7 במצעד האלבומים הקנדי, אבל לאחר שבוע נשר מהעשירייה הפותחת. האלבום הגיע למעמד פלטינה (100 אלף עותקים) אחרי 4 חודשים.
מחוץ למדינות אלה האלבום לא הצליחה להגיע לאותה ההצלחה. בבריטניה האלבום הגיע רק למקום ה-35 ב-10 באוקטובר אותה שנה. בשבוע השני האלבום נפל אל המקום ה-38, ובשבוע שלאחר כמן ירד שוב אל המקום ה-40. ב-12 במאי 2006 האלבום הגיע למעמד זהב בבריטניה (100 אלף עותקים). גם במדינות אחרות באירופה האלבום לא נחל הצלחה, כאשר הגיע בשווייץ למקום ה-46 בלבד ב-11 בספטמבר 2005, והגיע למיקום השיא שלו 4 שבועות לאחר מכן, כאשר הגיע למקום ה-38. באוסטריה האלבום גם לא זכה להצלחה ובשבוע הראשון שלו הגיע למקום ה-61, ב-18 בספטמבר 2005, ובשבוע שלאחר מכן הגיע למיקום השיא שלו, למקום ה-45. גם בצרפת האלבום לא זכה להצלחה והגיע למקום ה-93 בלבד ב-24 בספטמבר 2005. בהולנד גם האלבום לא זכה להצלחה והגיע למקום ה-98 בלבד ב-29 באפריל 2006. גם בניו זילנד האלבום לא הצליח כאשר הגיע למקום ה-40 בלבד ב-26 בספטמבר 2005. בין ה-29 בספטמבר 2005 ל-10 באוקטובר אותה שנה האלבום נשר מה-40 העליונים, ובשבוע הרביעי שלו הגיע למיקום השיא שלו: 26. בסך הכל האלבום מכר 1.9 מיליון עותקים.
שון ויליאם סקוט
שון ויליאם סקוט (באנגלית: Seann William Scott; נולד ב-3 באוקטובר 1976) הוא שחקן, קומיקאי ומפיק קולנוע אמריקאי, אשר התפרסם מתפקידו כסטיפלר בסדרת סרטי הנעורים "אמריקן פאי".
ביוגרפיה
סקוט, הצעיר מבין שבעה ילדים (לשני הוריו יש שלושה ילדים מנישואים קודמים), נולד בקוטג' גרוב, מינסוטה, שם הוא התגלה בתחרות חיפוש כישרונות. הופעתו הראשונה בטלוויזיה הייתה בקליפ של להקת אירוסמית', "Hole in my Soul". לאחר מכן, הוא הופיע ב"Chad's World", תוכנית טלוויזיה ששודרה באינטרנט.
קריירה
ההצלחה המסחרית הראשונה של סקוט באה בעקבות השתתפותו בסרט אמריקן פאי, ב-1999 כסטיב "סטיפלר". הוא הופיע גם בשלושת סרטי ההמשך של הכותר המקורי. בשנת 2000 כיכב לצד אשטון קוצ'ר בסרט הקומדיה "אחי, איפה האוטו שלי?" שהפך לסרט פולחן. הוא הופיע בסרט של קווין סמית', "ג'יי ובוב השקט מכים שנית", ושיחק קצין משטרה בסרט "עלילות סאות'לנד".
סקוט הופיע בטקס פרסי המוזיקה של ה-MTV, לצידו של ג'סטין טימברלייק. הם שיחקו בכמה מערכונים, ביניהם חיקוי לסצנה מהסרט "מטריקס רילודד".
חייו האישיים
לסקוט שלושה קעקועים : סמל של אינסוף בפרק כף ידו, ברק בירך שלו והמילה "Amo" (בלטינית "אני אוהב") בעצם הזנב.
ב-16 במרץ 2011, סקוט אושפז במכון גמילה, בגלל "בעיות בריאות ובעיות אישיוֹת". הנציג מטעמו לא מסר את כל הפרטים על האשפוז, לרבות מיקומו של המכון. עם זאת הוא אמר ש"הוא [סקוט] מעריך את התמיכה של האוהדים הרבים שלו בשלב זה". ב-13 באפריל 2011, נמסר כי סקוט השלים בהצלחה את תוכנית הגמילה.
במרץ 2012 התארס עם דוגמנית ויקטוריה'ס סיקרט, לינדסי פרימונט, אך השניים נפרדו בינואר 2013.
ב-2019 התחתן עם מעצבת הפנים אוליביה קורנברג.
נשר מפעלי מלט ישראליים
נשר מפעלי מלט ישראליים היא חברה ישראלית לייצור מלט וצמנט פורטלנד. נשר היא החברה הגדולה ביותר בישראל המייצרת מלט, והיוותה מונופול מוכרז בענף עד לשנת 2020.
החברה נשלטת על ידי לן בלווטניק, דרך כלל תעשיות. בעבר החזיקה כלל תעשיות ב-75% מנשר ו-25% הנוספים הוחזק בידי התאגיד האירי CRH. בשנת 2015 נמכרו מניות החברה האירית לכלל, המחזיקה עתה את מלוא הון המניות של נשר.
מקור השם
המקור לשם "נשר" אינו ודאי. ההשערה הנפוצה היא שהמפעל נקרא על שם העוף נשר שחי באזור, אבל תפוצת עוף זה בארץ ישראל לא כוללת את אזור הר הכרמל.
השערה אחרת היא שלמייסד המפעל מיכאל פולק היה קשר עם מפעל מלט בגרמניה ששמו כלל את השם נשר בגרמנית, Geier; וכאשר נשאל פולק מה יהיה שם המפעל שהוקם בארץ ישראל, בחר בתרגום השם לעברית.
רעיון הקמת בית חרושת למלט
בספרו "אלטנוילנד" (1902), חזה בנימין זאב הרצל את בנייתו של בית חרושת למלט בחיפה. בשנת 1903 עלה לארץ ישראל מרוסיה המהנדס נחום וילבושביץ (וילבוש), הוא סייר בארץ כדי לבחון את אפשרויות הפיתוח בה. באותה תקופה לא היה בארץ ישראל מפעל לייצור מלט, והמלט יובא ממפעל קטן במצרים. וילבושביץ העריך שבעקבות הגידול בבנייה יגדל הביקוש למלט. הוא הציע להקים מפעל שתפוקתו תהיה 10,000 טון בשנה, והמליץ על הקמתו בחיפה, בגלל הקרבה לנמל חיפה, מסילת הרכבת החיג'אזית ומרבצי אבן גיר מתאימים בכרמל. התכנון והיישום של הקמת המפעל נשר חיפה נמשכו כ-20 שנה למקטעים, עד אשר בשנת 1923 הוקם המפעל הראשון, מפעל נשר חיפה. המהנדס היהודי-הונגרי ארפד גוט סייע בהקמת מפעל המלט ליד חיפה. בין המשקיעים בפועל בבית החרושת היה הבנקאי היהודי-הולנדי יעקובוס קאן (Jacobus Henricus Kann) שהיה הבנקאי הפרטי של בית המלוכה ההולנדי ויזם ציוני נלהב שהקים ומימן רבים מהמפעלים הציוניים. העיר נשר הייתה בתחילת דרכה התיישבות פועלים שעבדו במפעל נשר חיפה, עם הזמן גדלה התיישבות זאת לעיירה ובהמשך לעיר נשר. שמה המלא של החברה בהיווסדה: "חברת המלט צמנט פורטלנד, נשר בע"מ".
המשך פעילות החברה
בשנת 1969 רכשה החברה את מפעל המלט 'שמשון' אשר בהר טוב, ליד בית שמש, אשר הגיע להליך פירוק. חברת נשר שדרגה את המפעל והביאה אותו לכושר יצור מלא. באפריל 2015, במסגרת הסדר בין נשר לרשות ההגבלים העסקיים, ומשרדי האוצר והכלכלה מכרה נשר את מפעל הר טוב למשפחת וייל וחברת שמשון.
מפעל נשר ברמלה שודרג בשנות ה-90, בשנת 1995 ו-1999 הוקמו 2 כבשנים המייצרים קלינקר בתהליך יבש, אלו החליפו את שלושת הכבשנים הישנים אשר ייצרו קלינקר בתהליך רטוב.
בספטמבר 2020 הודיעה הממונה על התחרות על ביטול מעמדו של מפעל המלט נשר כ"מונופול" לאחר שנתח השוק של המפעל ירד מ-90% ל-50%.
חברת "נשר" ומחיר המלט בישראל
במסמך ובו ניתוח שוק המלט בישראל שהוגש לוועדת הכלכלה בשנת 2008 נמצא שחברת נשר ניצלה לאורך שנים את מעמדה המונופוליסטי כדי לגבות מחיר גבוה עבור המלט. מחירים אלו גרמו לייקור עלויות הבניה והדיור, וכן לפגיעה עקיפה, המתבטאת בתשלום מיסים גבוהים יותר בגין מימון תשתיות ממשלתיות, כגון כבישים, בניית מנהרות וגשרים וחפירת תעלות.
זיהום אוויר מפגע ריח ופגיעה בסביבה
במשך עשרות שנים ועד שהוחלפו שלושת הכבשנים במפעל רמלה בשלהי שנות התשעים, נטען על ידי תושבי המושבים עזריה ויד רמב"ם השכנים למפעל כי הם סובלים ממחלות נשימתיות שונות המיוחסות לזיהום הרב שנפלט ממפעל נשר הסמוך. בנוסף נודעו מפעלי נשר השונים כי פגעו באופן קשה ובלתי הפיך בנוף בעקבות חציבה נרחבת.
בעוד בדיקות שערך המשרד להגנת הסביבה בשנת 2012 הראו שהיקף הפליטות של חומרים מזהמים לאוויר ביחס לתפוקות הייצור נמצא בקנה מידה זהה לאלו האירופיים עבור חלק מהחומרים, ועבור חלק מהחומרים הוא אפילו נמוך מהם באופן משמעותי. לפי דוחות מדד ההשפעה הסביבתית, מרשם פליטות לסביבה (מפל"ס) של המשרד להגנת הסביבה, נשר הוא המפעל הפרטי המזהם ביותר בישראל לאורך שנים, כך גם בדוח האחרון מאוגוסט 2022 . לפי דוח מפל"ס לשנת 2021 הנזק הבריאותי והסביבתי של מפעל נשר מוערכת ב-860,000,000 ש"ח בשנה. רק תחנות הכוח המונעות בפחם מזהמות יותר ממפעל נשר, המפעל הפרטי הבא אחרי נשר ברמת הזיהום שלו מזהם פחות מחצי מנשר.
נשר רמלה מחזיקה בבעלות משותפת עם חברת ורידיס ואיגוד ערים דן לתברואה במפעל ה-RDF באתר המיחזור בחירייה. הכבשן הראשי של נשר רמלה מוזן ב'דלק תולד פסולת' ממתקן ה-RDF. המתקן המתופעל על ידי 'ורידיס', משום שאינו מטפל כראוי בפסולת הרטובה, הוא מפגע סביבתי של ריחות קשים לתושבי גוש דן בעוטף חירייה, מטרד שהיה נחלתם בעבר עת שימש אתר חירייה אתר להטמנת פסולת עד סגירתו ב-1998.
במאי 2022 הכריז משרד הבריאות בדיון בוועדת הפנים ואיכות הסביבה בכנסת כי לאור חריגות של המפעל התבצעה בדיקה אפידימיולוגית מעמיקה שמצאה עודף תחלואה בסרטן ביישובים רמלה ולוד.
המפעל חווה תקלות תפעוליות רבות מאוד, חלקן נראות לעין, כך למשל ביולי ואוגוסט 2022 התרחשו במפעל לא פחות מ-26 תקלות, כאשר על חלקן המפעל לא דווח כנדרש בהיתר הפליטה שלו.
בחודש אוגוסט 2022 קנס המשרד להגנת הסביבה את חברת נשר מפעלי מלט ישראליים בשישה מיליון שקלים בשל זיהום אוויר שנגרם על ידי מפעל נשר רמלה ליישובים הסמוכים למפעל.
ב- 23 במאי 2023 דיווח אתר שקוף - גוף התקשורת של הציבור על חשד של מחיקת נתונים על זיהום של כספית ממערכת המידע של מפעל נשר רמלה. המשרד להגנת הסביבה דיווח על פליטת כספית בכמות גבוהה מהתקן. כשביקשה אותם, הסתבר שהם לא נשמרו. המפעל טען בתגובה כי "חלק גדול מהסעיפים בהתראה חסרי כל בסיס".
קהילת יהודי קז'מארוק
קהילת היהודים בקז'מארוק  התקיימה משנות השישים למאה ה -19 ועד השואה, לאחרי קונגרס יהודי הונגריה (1869) הקהילה הצטרפה לזרם האורתודוקסי.
היסטוריית היהודים בקז'אמרוק
תושבי קז'מארוק התנגדו להתיישבות יהודים בעיר ורק בשנות ה-60 של המאה ה-19 התיישבו יהודים בקז'מארוק. רובם באו מכפרי הסביבה, ואליהם הצטרפו אחרי מלחמת העולם הראשונה פליטים מפולין, במיוחד מגליציה. תחילה השתייכו לקהילת הוּנְצוֹבְצֶה (ידועה גם בשמה הגרמני - אונסדורף), עד שנעשתה קז'מארוק קהילה עצמאית, ואחרי קונגרס יהודי הונגריה (1868-1869) הצטרפה לזרם האורתודוקסי. יהודי קז'מארוק היו שומרי מסורת שנטו להשכלה, שפתם הייתה גרמנית ודיברו הונגרית וסלובקית.
עם גידול הקהילה הזמינו חבריה בשנת 1874 את הרב אברהם גרינבורג לכהן כרב במקום. אחרי פטירתו ב-1918 מונה לתפקיד בנו, הרב שמחה נתן גרינבורג. בשנת 1874 נחנך בית כנסת בעיירה, בית הכנסת הכיל 500 מקומות ונבנה בסגנון מורי.
מצבם הכלכלי של רוב יהודי קז'מארוק היה איתן. כ- 80 אחוזים מהעסקים בעיר היו בידיהם: ביניהם חנויות, בתי קפה, בתי מרזח ומסעדות כשרות, בתי מלאכה לאופנה, לחייטות עילית ולהנעלה, מפעלים לעיבוד עץ, מנסרות ותחנת דלק. בין יהודי העיר היו כמה סוחרים גדולים, יצרנים ויצואני גבינות, חקלאים, בעלי מקצועות חופשיים וגם אמנים. רוב הרופאים בעיר היו יהודים.
בזמן מלחמת העולם השנייה
בעקבות הסכם מינכן בשנת 1938 וכיבוש פראג במרץ 1939, הכריזה סלובקיה על עצמאות, אך למעשה הייתה גרורה של גרמניה הנאצית. ובעקבות כך החלו התנכלויות ליהודים, ויהודי סלובקיה חיפשו דרכים להימלט מהמדינה. ב-5 בנובמבר גירשו אנשי "משמר הלינקה" מק'זמארוק כ- 30 משפחות יהודיות חסרות אזרחות לגבול הונגריה. ההונגרים סירבו לקבל את המגורשים והם נותרו למשך כשבועיים על הגבול. לבסוף התירו הסלובקים את חזרתם. בדצמבר 1939 30 מבני הקהילה עלו לארץ ישראל על אניית המעפילים "קונפינו" ובמאי 1940 עלתה עוד קבוצה של 30 אנשים על סיפון האנייה "פנצ'ו".
בסוף שנת 1940 נרשמו בעיירה 1,181 יהודים. בקז'מארוק נלקחו גברים יהודים לעבודות כפייה וההתנכלויות ליהודים גברו. בסוף שנת 1940 נרשמו בעיר 1,181 יהודים. בקיץ 1941 הרסה כנופיית גרמנים את פנים בית הכנסת, הקהילה שיפצה אותו. עד סוף 1941 הועברו כל עסקי היהודים לידי "אריזאטורים" (בני הגזע הארי) סלובקים. כמה משפחות יהודיות נמלטו מקז'מארוק להונגריה.
ב-29 במארס 1942, ערב שבת הגדול, נחטפו צעירות יהודיות מבתיהן ונכלאו במחנה פופרד (Poprad), אחרי חג הפסח שולחו ברכבות מתחנת הרכבת פופרד-טטרי וכעבור כחודש ימים הגיעו לאושוויץ. ב-1 באפריל 1942 נלקחו גברים יהודים בני 16-45 למבצר טוקולי (Tokaj) ולמחרת שולחו אף הם דרך ז'ילינה (Zilina) למחנות ריכוז בפולין. ניסיונות הבריחה להונגריה גברו. אלה שנתפסו הובאו למחנה נובקי (Novaky) ומשם גורשו לפולין. רוב היהודים שנותרו (כ- 800  נפשות) מקז'מארוק והסביבה גורשו לאזור לובלין בין ט' ל- כ' סיוון תש"ב, 25 במאי - 5 ביוני, ומקצתם ביום הכיפורים - 21 בספטמבר וב-2 באוקטובר 1942. לפני הגירוש, הילדים, הזקנים והחלשים נורו במקום, והכשירים לעבודה הועברו למחנות עבודה. בעיר נותרו רק היהודים שעבודתם הייתה חיונית לשלטונות ואלה שהצליחו להסתתר.
בקיץ 1944 פרץ מרד נגד המשטר הפשיסטי בסלובקיה. יהודים בני קז'מארוק שעדיין היו באזור הצטרפו למורדים. המרד דוכא בידי הצבא הגרמני והחל מצוד אחר המורדים, בעיקר אחר היהודים. אלה שנתפסו באזור המרד נורו למוות במקום. בספטמבר 1944 נתפסו כ-40 מיהודי קז'מארוק, וביניהם הרב שמחה נתן גרינבורג ומשפחתו ונורו ליד גבול פולין. 48 יהודים מקז'מארוק והסביבה לחמו בגרמנים ביחידות הצבא הצ'כי ובשורות הפרטיזנים. הרופא היהודי, ד"ר אדוארד לאופר (Laufer) מהעיר ניטרה (Nitra), הציל יהודים ופרטיזנים במסווה של סלובקי נוצרי.
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר מלחמת העולם השנייה חזר לעיירה בנו של ר' שמחה נתן ר' מאיר גרינבורג, ועמד שם בראשות הקהילה הקטנה שהתלקטה שם, הוא כיהן כרב האזור, שכלל את הערים קז'מארוק וליפטובסקי-סוואטי-מיקולאש (Liptovsky-Mikulas). נפתחה מסעדה כשרה ושוחט מקושיצה (Kosice) בא אחת לשבוע. ר' דוד רייזנר (Reisner) שימש מוהל לכל יהודי האזור.
ב- 1948 ישבו בקז'מארוק 384 יהודים, ביניהם 58 ילדים. מוריץ גולדמן (Goldmann) כיהן כראש הקהילה. ב-1949 עלו רוב היהודים לישראל; לאחר שבני הקהילה החלו עוזבים את העיר, עזב גם ר' מאיר את העיר בשנת 1949 והיגר לארצות הברית שם שימש כרב קהילת ישראל הצעיר בשכונת הברונקס, לאחמ"כ בית הכנסת שימש כמחסן ובשנת 1961 נהרס. בשנות החמישים היו בקהילה עשרה ילדים, שקיבלו חינוך יהודי. בשנות השבעים עדיין חיו כמה יהודים במקום ובית העלמין טופל בידי נוצרי. ב-1989 נמצא בית העלמין מוקף חומה, שערו נעול ומצב הקברים תקין.
נבחרת צרפת בכדורגל
נבחרת צרפת בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של צרפת, המנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל הצרפתית.
צרפת הגיעה למקום השלישי במונדיאל 1958 מה שנחשב להצלחה. הדור של פלאטיני הגיע למקום הרביעי במונדיאל 1982, ושלישי במונדיאל 1986. ביניהם, צרפת זכתה באליפות אירופה בכדורגל ב-1984.
צרפת זכתה בשני גביעי עולם (1998 ו-2018), פעמיים ביורו (1984 ו-2000) ופעמיים בטורניר גביע הקונפדרציות.
1930 עד 1954
נבחרת צרפת בכדורגל, הוקמה בשנת 1904 וערכה את משחקה הבינלאומי הרשמי ב-1 במאי 1904, במשחק נגד נבחרת בלגיה.
נבחרת צרפת השתתפה בגביע העולם הראשון שנערך בשנת 1930 ואף שיחקה במשחק הפתיחה של הטורניר. צרפת ניצחה את מקסיקו 1-4, ושחקנה לוסיאן לורן הבקיע את השער הראשון בתולדות המונדיאלים. בהמשך הטורניר הפסידה צרפת לארגנטינה ולצ'ילה והודחה בשלב הבתים. גם במונדיאל 1934 הודחה צרפת בסיבוב הראשון לאחר הפסד לאוסטריה.
צרפת נבחרה לארח את מונדיאל 1938 וניצחה בשמינית הגמר את בלגיה, אך לא הצליחה לנצל את יתרון הביתיות כדי להגיע אל מעבר לרבע הגמר, שבו הפסידה לאיטליה, שזכתה בטורניר בסופו של דבר.
לאליפות העולם הבאה בשנת 1950 צרפת לא העפילה בעקבות הפסד ליוגוסלביה בטורניר המוקדמות במשחק מכריע שנערך בפירנצה שבאיטליה. למונדיאל 1954, לעומת זאת, הצליחה צרפת להעפיל אך הודחה כבר בשלב הבתים, שוב עקב הפסד ליוגוסלביה.
1958 עד 1960: הישגים ראשונים
מונדיאל 1958 היווה את הישג השיא של נבחרת צרפת עד לאותה תקופה ולמשך תקופה ארוכה לאחריו. צרפת פתחה את משחקיה בבית המוקדם בניצחון 3–7 על פרגוואי, בהמשך הפסידה ליוגוסלביה 3-2 וסיימה את משחקיה בבית המוקדם בניצחון 1–2 על סקוטלנד שהעניק לה את המקום הראשון בבית, עקב הפרש שערים עדיף על פני יוגוסלביה. ברבע הגמר הביסה צרפת את צפון אירלנד 0-4, ובחצי הגמר נעצרה על ידי ברזיל החזקה בהפסד 2–5, כאשר פלה כובש שלושער לזכות ברזיל. במשחק על המקום השלישי ניצחה צרפת את גרמניה המערבית 3-6, כאשר ז'יסט פונטיין מבקיע רביעייה. פונטיין סיים כמלך שערי הטורניר עם 13 שערים בשישה משחקים, הישג שלא שוחזר עד היום. יחד עם פונטיין שיחקו בנבחרת צרפת שחקנים רבים מקבוצת סטאד ריימס בהווה ובעבר כדוגמת רמון קופה, רוברט ז'נקט ורוג'ר מרשה.
כעבור שנתיים אירחה צרפת את אליפות אירופה הראשונה בכדורגל. צרפת העפילה לטורניר הגמר בעקבות ניצחונות על יוון ואוסטריה במוקדמות, אולם בחצי הגמר הפסידה ליוגוסלביה 5-4 לאחר שהובילה 2–4. במשחק על המקום השלישי הפסידה צרפת לצ'כוסלובקיה 2-0, וסיימה במקום הרביעי בטורניר.
1962 עד 1980
שנות ה-60 וה-70 היו חלשות מאוד עבור הנבחרת הצרפתית.
במהלך תקופה זו העפילה צרפת פעמיים בלבד לאליפות העולם בכדורגל, בשנים 1966 ו-1978, ובשתי הפעמים לא עברה את שלב הבתים.
צרפת גם כשלה בניסיונותיה להעפיל לאליפויות אירופה חמש פעמים ברציפות, בין השנים 1964 עד 1980.
1982 עד 1986: תקופת מישל פלאטיני
בשנות ה-80 הפכה צרפת לאחת מנבחרות הכדורגל החזקות ביבשת הודות לכוכבה מישל פלאטיני. מונדיאל 1982 סימן את תחילתו של עידן פלאטיני בנבחרת צרפת, כאשר הנבחרת סיימה במקום הרביעי, הישגה הטוב ביותר מאז מונדיאל 1958. צרפת הפסידה בחצי הגמר לגרמניה המערבית 5-4 בבעיטות הכרעה (הראשונות בתולדות המונדיאל), לאחר שהמשחק הסתיים בתיקו 3-3 אחרי הארכה. במהלך ההארכה איבדה צרפת יתרון 1–3 ובסופו של דבר הפסידה במשחק. גם במשחק על המקום השלישי הפסידה צרפת לפולין, 3-2, וסיימה במקום הרביעי.
צרפת נבחרה לארח את אליפות אירופה בכדורגל, בפעם השנייה בתולדותיה, בשנת 1984. בעקבות האירוח, העפילה צרפת אוטומטית לטורניר הגמר ולא נאלצה להשתתף במוקדמות. צרפת הייתה המועמדת הראשית לזכייה בטורניר והיא אכן עשתה זאת כשהיא מנצחת בכל חמשת משחקיה. צרפת פתחה את שלב הבתים בניצחון 0–1 על דנמרק משער של פלאטיני, המשיכה בניצחון 0–5 על בלגיה כאשר פלאטיני כובש שלושער וסיימה את שלב הבתים במקום הראשון אחרי ניצחון על יוגוסלביה 2-3, כאשר פלאטיני כובש שלושער שני בטורניר. בחצי הגמר ניצחה צרפת את פורטוגל 2-3 בהארכה, כאשר היא נחלצת במהלך ההארכה מפיגור 1–2 ומנצחת משער של פלאטיני דקה לסיום ההארכה. במשחק הגמר ניצחה צרפת את ספרד 0-2 משערים של פלאטיני וברונו בלון, וזכתה לראשונה בתולדותיה באליפות אירופה. פלאטיני, שהבקיע בכל חמשת משחקי הנבחרת, סיים כמלך השערים בטורניר עם מאזן חסר תקדים של תשעה שערים בחמישה משחקים, הישג שלא שוחזר עד היום.
ב-1985 השתתפה הנבחרת, מתוקף זכייתה ביורו, במהדורה הראשונה של גביע ארטמיו פרנקי. היא זכתה בתואר לאחר ניצחון 0–2 על, מחזיקה קופה אמריקה 1983, משערים של דומיניק רושטו וז'וזה טורה.
מונדיאל 1986 היה הטורניר הגדול האחרון שבו השתתף פלאטיני במדי הנבחרת. בשלב הבתים ניצחה צרפת את קנדה, סיימה בתיקו עם ברית המועצות וניצחה את הונגריה. צרפת סיימה במקום השני בבית בשל הפרש שערים נחות ביחס לברית המועצות. בשמינית הגמר הדיחה צרפת את אלופת העולם איטליה כשניצחה 0–2, וברבע הגמר הדיחה את ברזיל בבעיטות הכרעה 3-4 לאחר שהמשחק הסתיים בתיקו 1-1. בחצי הגמר הפסידה צרפת לגרמניה המערבית 2-0, ובמשחק על המקום השלישי ניצחה את בלגיה 2-4 לאחר הארכה. בכך השוותה צרפת את הישג השיא שלה בגביע העולם, שהושג לראשונה 28 שנים קודם לכן.
1988 עד 1994
לאחר פרישתו של פלאטיני מהנבחרת כשחקן, כשלה צרפת בנסיונותיה להעפיל ליורו 1988 ולמונדיאל 1990.
צרפת הצליחה להעפיל ליורו 1992, ובכך השתתפה לראשונה באליפות אירופה המתקיימת מחוץ לשטחה. הייתה זו הפעם הראשונה שבה צרפת הצליחה להעפיל לאליפות אירופה דרך טורניר מוקדמות מאז 1960. בטורניר עצמו לא הצליחה צרפת והודחה בשלב הבתים.
טורניר המוקדמות למונדיאל 1994 היווה את נקודת השפל של נבחרת צרפת. שני משחקים לסיום הטורניר הובילה צרפת בבטחה את הבית המוקדם עם שישה ניצחונות, תיקו והפסד. על מנת להעפיל למונדיאל הייתה צריכה צרפת לסיים בתיקו באחד ממשחקיה הביתיים הנותרים מול ישראל או בולגריה. צרפת הייתה מועמדת ברורה לנצח את ישראל, שטרם ניצחה בטורניר המוקדמות והובסה 0–4 במשחק הקודם בין הנבחרות. צרפת פיגרה במפתיע 0–1 משער של רונן חרזי אבל הצליחה להפוך את התוצאה ל-1–2. שבע דקות לסיום הצליחה ישראל להשוות ל-2-2 משער של אייל ברקוביץ', תוצאה שעדיין הייתה מעלה את צרפת למונדיאל. אולם בדקה ה-90 הבקיע ראובן עטר שער ניצחון סנסציוני לישראל 2–3 ומנע מהצרפתים את העלייה למונדיאל. עם זאת, הצרפתים עדיין יכלו לעלות לטורניר הגמר במשחקם האחרון נגד בולגריה אם היו מסיימים בתיקו. הצרפתים הובילו 0–1 משער של אריק קנטונה. אמיל קוסטדינוב הבולגרי השווה ל-1-1, תוצאה שעדיין הייתה טובה לצרפתים, אולם בדקה ה-90 הבקיע אמיל קוסטדינוב את שערו השני במשחק וקבע מהפך 1–2 מפתיע לבולגרים, שהעלה אותם לגביע העולם על חשבון צרפת.
1996 עד 2006: תור הזהב של הכדורגל הצרפתי
בעקבות כישלונותיה של צרפת מונה איימה ז'אקה להיות מאמנה החדש של הנבחרת והוחלט לבנות את הנבחרת מחדש. שחקנים ותיקים כז'אן-פייר פאפן ודוד ז'ינולה הודחו מהנבחרת. הנבחרת החדשה אמורה הייתה להיבנות סביב אריק קנטונה, אבל בעקבות הרחקתו לתשעה חודשים בעקבות תקיפת אוהד, גם הוא לא זומן לנבחרת והוחלט להתרכז בדור חדש של כדורגלנים צרפתיים, שהבולט שבהם הוא זינדין זידאן.
ניצני הצלחה של הנבחרת החדשה החלו להיראות כבר ביורו 1996. צרפת הפגינה משחק הגנתי חזק והגיעה עד לחצי הגמר מול צ'כיה, שבו הפסידה בבעיטות הכרעה 6-5 לאחר 0-0 בתום הארכה. בלטו בטורניר המגנים לורן בלאן ומרסל דסאי, וכן דידיה דשאן ויורי דז'ורקף.
צרפת נבחרה לארח, בפעם השנייה בתולדותיה, את גביע העולם בשנת 1998. כתוצאה מכך, העפילה צרפת באופן אוטומטי לגביע העולם כמארחת ונחסך ממנה הצורך להשתתף בטורניר המוקדמות לטורניר, שבו כשלה בפעמיים האחרונות שבהן השתתפה.
צרפת פתחה היטב את משחקיה בבית המוקדם בניצחונות 0–3 על דרום אפריקה, 0-4 על ערב הסעודית ו-1–2 על דנמרק. בעקבות שלושת הניצחונות סיימה צרפת ראשונה בבית המוקדם עם מאזן מושלם. בשמינית הגמר ניצחה צרפת את פרגוואי 0-1 בהארכה משער זהב של לורן בלאן. ברבע הגמר ניצחה צרפת את איטליה 3-4 בבעיטות הכרעה לאחר 0-0 בתום הארכה. בחצי הגמר ניצחה צרפת את קרואטיה 1-2 מצמד שערים של ליליאן תוראם ובמשחק הגמר הביסה את ברזיל 0-3 מצמד שערים של זינדין זידאן ומשער נוסף של עמנואל פטי כדי לזכות לראשונה בתולדותיה בגביע העולם.
בנוסף לזכייתה בגביע העולמי, נבחרה צרפת על ידי פיפ"א לנבחרת המבדרת בטורניר ולנבחרת ההוגנת בטורניר. פביאן בארטז נבחר לשוער המצטיין בטורניר. זינדין זידאן, ליליאן תוראם, מרסל דסאי ופביאן בארטז נבחרו לנבחרת הטורניר. תיירי הנרי היה המבקיע הבולט בשורות צרפת באליפות עם שלושה שערים.
לאחר זכייתה בגביע העולמי פרש איימה ז'אקה מאימון נבחרת צרפת והוחלף על ידי רוג'ר למר, שהוביל את צרפת לזכייה ביורו 2000, ובכך הפכה צרפת לנבחרת הראשונה מאז גרמניה המערבית בשנת 1974 שמחזיקה בגביע העולמי ובאליפות אירופה בו זמנית.
צרפת הבטיחה את עלייתה לרבע הגמר לאחר שניצחה בבית המוקדם 0–3 את דנמרק ו-1–2 את צ'כיה. היא סיימה את משחקיה בבית המוקדם בהפסד 2–3 להולנד שבעקבותיו סיימה במקום השני בבית. ברבע הגמר ניצחה צרפת את ספרד 1-2 ובחצי הגמר ניצחה את פורטוגל 1-2 משער זהב של זינדין זידאן בבעיטת עונשין. במשחק הגמר פיגרה צרפת מול איטליה 1-0, אך הצליחה להפוך באופן דרמטי את התוצאה משער שוויון כופה הארכה של סילבן וילטור ארבע דקות בתוספת הזמן ומשער זהב של דויד טרזגה בדקה ה-103.
בכך זכתה צרפת באליפות אירופה בפעם השנייה בתולדותיה, ולראשונה זכתה בטורניר חשוב מחוץ לגבולות ארצה. זינדין זידאן נבחר לשחקן המצטיין בטורניר. לצידו נבחרו לנבחרת הטורניר פביאן בארטז, לורן בלאן, ליליאן תוראם, מרסל דסאי, פטריק ויירה ותיירי הנרי.
כעבור שנה השתתפה צרפת לראשונה בגביע הקונפדרציות, וזכתה בו לאחר ניצחון 1–2 על ברזיל בחצי הגמר וניצחון 0–1 במשחק הגמר על יפן משער של פטריק ויירה. רובר פירס נבחר לשחקן המצטיין בטורניר.
במונדיאל 2002, ללא זידאן הפצוע, רשמה צרפת את ההופעה הגרועה ביותר בהיסטוריה של אלופת עולם מכהנת בגביע העולם, כאשר לא הבקיעה שער בשלושת משחקי הבית המוקדם וסיימה במקום האחרון. צרפת הפסידה במשחק הפתיחה של הטורניר 0–1 לסנגל המפתיעה, סיימה בתיקו 0-0 עם אורוגוואי והפסידה 0–2 לדנמרק.
כעבור שנה אירחה צרפת לראשונה את גביע הקונפדרציות, וזכתה בו בפעם השנייה ברציפות לאחר שניצחה במשחק הגמר את קמרון 0-1 משער זהב של תיירי הנרי, שנבחר גם לשחקן המצטיין בטורניר וסיים כמלך השערים עם ארבעה כיבושים.
ביורו 2004 נפרדה צרפת מהתואר האירופי לאחר שהפסידה במפתיע לאלופה שבדרך יוון 1-0 ברבע הגמר.