cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיליפ ברדאריץ'
קריירת מועדונים
ב-24 בינואר 2020, ברדאריץ' חתם בסלטה ויגו ועוד לאחר מכן הושאל לאל-עין.
בקיץ, ברדאריץ' חתם באל-אהלי.
קריירה בינלאומית
בנובמבר זומן לסגל נבחרת קרואטיה לקראת המשחקים נגד  ו. ב-15 בנובמבר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק נגד.
בנג'מין סניור
בנג'מין פריירה דה סילבה (נולד ב-29 במאי 1969) הוא כדורגלן חופים ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ.
קריירה
בנג'מין הוא כדורגלן חופים בינלאומי אשר משחק בנבחרת ברזיל מאז שנת 1999. במדי הנבחרת יש לו למעלה מ-170 הופעות ולמעלה מ-300 שערים.
חיים אישיים
לבנג'מין סניור יש בן בשם בנג'מין ג'וניור שגם הוא שחקן כדורגל חופים אשר שיחק בין היתר בליגה הישראלית בכדורגל חופים בקבוצת עירוני ראש העין.
מנירפטורים
מנירפטורים (שם מדעי: Maniraptora) היא קבוצה של דינוזאורים מקבוצת הטטנורים שנחשבים לקרובים ביותר לעופות המודרניים וצורתם דומה מעט אליהם. כמה ממינים אלה אפילו נמצאו בעלי כסות נוצות לגופם.
בני קבוצה זו הם דו-רגליים בעלי לסתות קצרות שלעיתים חסרי שיניים, זרועות ארוכות וזנב ארוך. חלק ממינים אלה היו בעלי גוף גדול כמו התריזינוזאוריים ואילו אחרים היו קטנים ביותר ולמעשה הקטנים שבמיני הדינוזאורים. חלק מהם כמו המיקרורפטור ומיני דרומאוזאוריים החלו לדאות מבין העצים ולבסוף כמה ממיני הקבוצה הפכו לעופות הראשונים.
בנג'מין סניור
קבוצתיים
ואסקו דה גאמה
מילאנו
פלמנגו
סוזן בורדו
ביוגרפיה
בורדו קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת סטוני ברוק ב-1982. היא מתגוררת בקנטקי עם בעלה, אדווארד לי, פסנתרן ופרופסור לספרות רוסית באוניברסיטת קנטקי. יש להם בת אחת, אותה אימצו בשנת 1999.
הקשר תאורטי
בזמן שכתיבתה של בורדו מנסה "להגיע מחוץ לעולם האקדמי" הפרוזה התאורטית שלה והביקורת על התרבות המודרנית ביחס להיווצרות סובייקט, גוף ומגדר, מעוגנים במסגרת עבודה תאורטית. העבודה של בורדו משקפת רקע בשיח פילוסופי שבו נושאים של רציונליות, אובייקטיביות ודואליזם קרטזני נחקרים ומשתמשים בהם למקם את הגוף בתוך ההיסטוריה התרבותית. בורדו טוענת ש"מה שנשאר קבוע במהלך הווריאציה ההיסטורית היא ההבניה של הגוף כמשהו שונה מהעצמי (אם נתפס כנשמה, נפש, רוח, רצון, יצירתיות, חופש...) וככזו שחותרת תחת המאמצים הטובים ביותר של העצמי". היא עוקבת אחר ה"גוף" כמושג וכחומר ששייך לאפלטון, אוגוסטין והתנ"ך וכך מתארת כיצד בצורה מסורתית הגוף נראה כ"חיה, רעבה כמו אסיר של הנפש שמבולבל על ידי הפרויקטים שלו". היא גם עוקבת אחר הטבע הדואליסטי של הקשר נשמה-גוף על ידי בחינה של הפילוסופיות המוקדמות של אריסטו, הגל ודקרט, ומתארת כיצד בינאריות כמו רוח מול חומר ואקטיביות גברית מול פסיבית נשית עבדו כדי למצק מאפיינים מגדריים וקטגוריות. בורדו ממשיכה ומצביעה על כך שבזמן שגברים היו קשורים בצורה היסטורית עם אינטלקט ורוח, נשים היו קשורות לגוף, לכפוף, מונח שהוחדר בדיכוטומיית גוף-נפש.
פמיניזם
הביקורת של בורדו על גופים נשיים וממוגדרים, נובעת ממתודולוגיות של לימודי מגדר ופמיניזם. היא מבקרת, מעריכה מחדש, ומתאימה מחדש מתודולוגיות פמיניסטיות ישנות וחדשות. למשל, היא עוסקת בדיכוטומיות המוקדמות של מדכא ומדוכא, או תוקף וקורבן, אך גם בוחנת מחדש את היעילות והיישום שלהן לנושאים נשיים עכשוויים. לטענתה, הפמיניזם של סוף שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 ראה את "הגוף הנשי כטריטוריה מעוצבת חברתית שעברה קולוניאליזציה". השקפה כזו מתייחסת לגוף הנשי ולנשים כקורבן, שחיות בצורה מדוכאת וכנועה בחברה פטריארכלית, כמו טבולה רסה שמחכה לחריטה. כשמתקדמים מעבר להגדרה מגבילה זו, בורדו כתבה שפמיניסטיות חדשות הסתכלו יותר על "הבדלים מעמדיים, כלכליים וגזעיים בקרב נשים", בזמן שעיינו "בקנוניה של הנשים עם החברה הפטריארכלית והמאמצים התדירים להתנגדות".
לימודי תרבות
התאוריות של בורדו ממוקמות במסגרת תחום הפמיניזם ולימודי המגדר, אך הן נובעות גם מגישה של לימודי תרבות, היכן שהכוח של תופעות תרבותיות כמו טלוויזיה, פרסום ומגזינים, מנותח במונחים של דומיננטיות והתנגדות. חלק מהתאורטיקנים התרבותיים, למשל ג'ון פיסקה (שכתב ב-1990 את "תרבות הטלוויזיה"), רואים אלמנטים של תרבות כמו טלוויזיה כ"מדגימים את הקודים הייצוגים והטכניקות שמעצבות את התפיסה שלנו", אבל גם כאמצעים להתנגדות, שבהם הקהל יכול לפרש מסרים, ואנשים יכולים "לחשוב בצורה מתנגדת על חייהם"; לעומתם, בורדו רואה קידוד תרבותי ככוח יותר הרסני, מחייב וקושר. לטענתה, "חוקי הנשיות הפכו להיות מועברים בצורה תרבותית יותר ויותר דרך מעבר של דימויים חזותיים סטנדרטים". מעבירים תרבותיים כמו הטלוויזיה והמדיה הכתובה עובדים בעורמה כדי "לכפות מודלים של יופי גוף שמובנים כאפשרויות של בחירה חופשית על ידי הקורבנות".
פוסט סטרוקטוריאליזם
הרעיונות של תרבות, כוח ויצירת מגדר וסובייקט ששולטים בכתיבה של בורדו, צמחו במידה מסוימת מהמחשבה הפוסט-סטרוקטרליסטית. בדומה לתאורטיקיניות פמיניסטיות עכשוויות רבות, בורדו טוענת לשימוש סלקטיבי בתאוריות פוסט-מודרניות, ודרך אחת שבה העבודה שלה יכולה להיראות כפוסט סטרוקטורליסטית או פוסט מודרנית היא דרך השימוש במתודולוגיה של מישל פוקו. בורדו משתמשת ברעיונות של פוקו בביקורת, ניתוח והוצאה לאור את ה"פרקטיקות הנשיות הנורמטיביות של התרבות שלנו". לטענתה, פוקו ראה כוח לא כ"החזקה של יחידים או קבוצות", אלא כ"דינמיקה של רשתות של כוחות לא מרכזיים", ותיאור כזה של יחסי כוח הוא שימושי בביקורת על ויסות או יצירת מגדר. אם, במובן פוקואיני, הכוח עובד מלמטה, אז "צורות שכיחות של עצמי וסובייקטיביות (ביניהן מגדר) נשמרות, לא בהכרח דרך מגבלות וכפייה פיזית (על אף שקשרים חברתיים עשויים להכיל אלמנטים כאלו), אלא דרך מעקב אישי ותיקון עצמי של נורמות". התאוריות של פוקו על כוח ומשמעת יחד עם תאוריות על מיניות, מאפשרות לפמיניסטיות עכשוויות לתאר כיצד פרקטיקות נורמטיביות תרבותיות, שמבוטאות דרך המדיה הפופולרית, עובדות כדי להשפיע על נשיות (וגופים ממוגדרים בכלל) לתוך הומוגניות, ובאותו זמן שנראית כנבחרת בחופשיות. "כמו פוקו, בורדו מתמקדת בשיח שבו החברה יוצרת, מבינה, מגדירה ומפרשת את הגוף הנשי".
הבריחה לאובייקטיביות: מאמרים על קרטזים ותרבות
ספרה "הבריחה לאובייקטיביות מאמרים על קרטזים ותרבות" שיצא ב-1987, מייצג את מה שבורדו מגדירה כ"גישה חדשה" להרהורים של דקרט. היא מבקרת את הדעה היציבה של אובייקטיביות וידע כטבועים במחשבה הקטרזית, רעיונות שבחברה המודרנית הפכו למרוחקים בצורה ביקורתית עקב ה"מגבלות של מדע והאינטרסים, אפילו הטבע האידאולוגי של הרדיפה האנושית נראית כזיהוי שאינו ניתן למנוע". לטענת בורדו, במקום לראות את דקרט כהשקפה של "הפשטה קוהרנטית או א-היסטורית", צריך לדון בטיעונים הפילוסופים שלו בתוך "הקשר של לחצים תרבותיים שהועלו". סוזאן הקמן אמרה שהספר של בורדו, על אף שלא מתעסק ישירות עם תאוריה של גוף, אכן מצביע לעובדה שה"מקורות של הטקסט התרבותי לגוף, ובעיקר הגוף נשי, הם העבודה של דקרט". החלוקה הקרטזית של גוף ונפש, כשהגוף הוא "אסיר שהנפש צריכה להיחלץ ממנו כדי להשיג ידע", מדריך את הניתוח העתידי של בורדו בקשר לגופים שמושפעים תרבותית והעיצוב של גוף נשי בעיקר.
משקל שלא ניתן לשאת אותו: פמיניזם, תרבות מערבית וגוף
הספר "משקל שלא ניתן לשאת אותו: פמיניזם, תרבות מערבית וגוף" שיצא בשנת 1993, מציג אסופה של מאמרים שמתמקדים במיקום של הגוף וההבנייה שלו בחברה המערבית, ומציעים "גישה תרבותית לגוף". בורדו מסתכלת "בפרקטיקות גוף אובססיביות של התרבות העכשווית" וטוענת שהמטרה היא "לא להציג את האובססיות כביזאריות, או חריגות, אלא כהתגשמות הגיונית (וקיצונית) של חרדות ופנטזיות שפותחו על ידי תרבותנו". פרקטיקות כמו ניתוח קוסמטי, דיאטה אובססיבית ואימון פיזי מייצגות לטענתה, כיצד ייצוגים תרבותיים מאחידים וכיצד הדימויים האחידים מנרמלים. הספר גם עוקב אחר הקשר שבין הפרעות נשיות ותרבות; בורדו מדגישה שהפרעות כמו אנורקסיה ובולמיה לא יכולות להיות מוגדרות רק מנקודת מבט פסיכולוגית ורפואית, אלא גם מהקשר תרבותי, כ"התהוות מסובכת של התרבות". דרך הפרעות נשיות כאלו, נראה שהתנגדות למבנים אידאולוגיים דומיננטיים שחוקים, אבל התנגדות כזו חושפת את הכוח ההרסני של תרבות על הגוף הנשי העכשווי.
אזור הדמדומים: החיים הנסתרים של דימויים תרבותיים, מאפלטון לאו ג'יי
הספר "אזור הדמדומים: החיים הנסתרים של דימויים תרבותיים, מאפלטון לאו ג'יי" שיצא בשנת 1997, מציג את העיסוק והמחקר המתמשכים של דימויים תרבותיים והרוויה שלהם בתרבות עכשווית. בורדו משתמשת במשל המערה של אפלטון, שבו הדימויים מוקרנים על אחורי המערה ומציגים את האשליה של מציאות לתושביה, שמזהים ומקבלים אותם כמציאות, והיא טוענת שמטפורה כזו מייצגת דאגה עכשווית ייחודית. היא טוענת ש"בשבילנו, הסינוור על ידי הדימויים שנוצרים היא אינו מטפורה, זהו המצב האמיתי של חיינו". בורדו מרמזת לדימויים המובנים של שלמות גופנית בתרבות הצרכנות הנוכחית, כמו הצגה של גופות פיזיים שנבנים מחדש במגזינים ובפרסומות, כמציגים אידיאלים שקריים לצופה שרוצה להזדהות עם דימויים כאלו ולהשתמש בהם כסטנדרטים לגופו ולחייו. היא כותבת ש"אנו צריכים להיגמל מהמושג של אמת בזמננו... להתמקד בסיוע לדור הבא ללמוד לראות בצורה ביקורתית על האשליות והמסתורין של הדימוי ששולט בתרבות שבו גדלנו".
הספר גם עוסק בדרכים שונות, בקשר ובשיח שבין מוסדות אקדמאים ושאינם אקדמאים. על אף שאינה אנטי-אקדמאית בעצמה, בורדו רואה מחשבה אקדמית ואינטלקטואלית כטוענת ש"מחוץ למערה של המסתורין התרבותי" ועולה ל"מקום נשגב, מנתחת את מה שקיים מתחתיה". בורדו רוצה "להביא את התאוריה חזרה לקרקע".
הגוף הגברי: מבט מחודש על גברים בציבור ובפרטי
בספר "הגוף הגברי: מבט מחודש על גברים בציבור ובפרטי" שיצא בשנת 1999, בורדו שינתה את המוקד שלה מהתבוננות בגוף הנשי אל הגוף הגברי מנקודת מבט נשית. הספר כולל ניתוחים של הגוף הגברי שלוקחים בחשבון את הייצוג שלו בצורות תרבות פופולרית של תקשורת כמו סרטים, מודעות וספרות. בורדו טוענת כי חרדות על יופי גופני לא מוגבלות לנשים, אלא גם לגברים. היא מנתחת גישות סביב הפין ותרבות הומוסקסואלית במאה ה-20.
המאהב (סרט קולנוע ישראלי)
המאהב הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1986, המבוסס על הספר "המאהב" מאת אברהם ב. יהושע. את הסרט ביימה מיכל בת-אדם, שגם כיכבה בו לצד יהורם גאון וגם כתבה את התסריט יחד עם צביקה קרצנר. הפיקו מנחם גולן ויורם גלובוס, כשהמפיק בפועל היה איציק קול.
עלילה
אדם (יהורם גאון) ואסיה (מיכל בת-אדם) הם זוג חיפאי נשוי, שחדל לקיים יחסי מין. הסיבה לכך אינה מוסברת בסרט (בניגוד לספר). אסיה מתקשה בלימודי הדוקטורט כי היא צריכה מתורגמן ספרדי ואדם בהיותו בעל מוסך, מתקן את מכוניתו של גבריאל (רוברטו פולק) ומשכנעו להיות המתורגמן שלה, על מנת להשיב לו ארבעת אלפים לירות על התיקון.
גבריאל הוא ישראלי תושב ארגנטינה, שמבקר בארץ כדי לאסוף את הירושה של סבתו (פאני לוביץ') הגוססת (בניגוד לספר, שמה של הסבתא לא מוזכר בסרט). הוא הביא מכונית ישנה מסוג נדיר, השייכת לסבתא, לתיקון במוסך ואינו מבין כמה יקר יהיה התיקון. אדם דוחק בו לעבוד בבית המשפחה כמתורגמן, כדי לפרוע את התשלום. די מהר, אדם, כמו גם דפנה (אביגיל אריאלי), בתם בת השש עשרה של אסיה ואדם, מבינים כי גבריאל ואסיה היו למאהבים.
מלחמת יום הכיפורים פורצת, אדם לוחץ על גבריאל להתגייס לצה"ל ומאז הוא והמכונית של סבתו נעלמים. המלחמה נגמרת וגם עסקאות חילופי השבויים שאחריה מסתיימות. אולם גבריאל אינו חוזר. אדם לוקח עמו את נעים (אווס חטיב), נער ערבי שעובד במוסך שלו, כדי לפרוץ לדירת הסבתא ולחפש את גבריאל או רמזים על אודות מיקומו. השניים מגלים כי הסבתא התאוששה.
הסבתא מייעצת לאדם לחפש את גבריאל בלילות ולא בימים. לכן אדם מתחיל לעבוד בלילות, עם נעים, בגרירת מכוניות מתאונות דרכים. דפנה מתעקשת להצטרף אליהם לעבודה ומתחילה לנשור מבית הספר ולהתקרב אל נעים. בתקופה זו, טלי (נועה אייזיק), חברתה לספסל הלימודים של דפנה, מתחילה להתקרב אל אדם אביה של חברתה. תחילה היא מסירה את הבגד העליון של בגד הים שלה, על מנת לחשוף את גופה העליון. לאחר מכן היא מזמינה אותו לשדה, מלטפת אותו, ולמרות התנגדויותיו, ומעצוריו, בסופו של דבר הם שוכבים. לאחר מכן הוא אומר לה שזו הייתה טעות וחולשה מצידו.
באחד הלילות אדם מוצא, באתר תאונת פגע וברח, חלק מהפח של המכונית שברשות גבריאל. הנהג של המכונית השנייה, שהייתה מעורבת בתאונה, מספר לאדם שבמכונית הבורחת היו חרדים והם נסעו לכיוון ירושלים. אדם ממקד את חיפושיו בשכונת מאה שערים ומוצא את גבריאל.
גבריאל מספר שהוא גויס לחזית המלחמה וברח משם עם חרדים, שבאו לשמח את החיילים. בסמיכות זמנים, סבתו של גבריאל נפטרת ואסיה מבקשת ממנו לעזוב, לדבריה, כך שלא ישוב לראותם עוד. בעת חזרת אדם, אסיה וגבריאל הביתה, הם תופסים את נעים ודפנה לאחר קיום יחסי מין. אדם מחזיר את נעים לכפרו ומפטר אותו. ברגעי הפיטורין ליד הכפר, אדם מושיט לו חבילה גדולה של שטרות על מנת שיחזור ללימודים. אך נעים מסרב. בשובו הביתה, אסיה ממתינה לו, ומספרת לו על הפרידה מגבריאל.
מידטאון מנהטן
הרובע הוא הגדול מבין שני מרכזי העסקים הראשיים של העיר ניו יורק, ומשכך מהווה למעשה את מרכז העסקים הגדול ביותר בארצות הברית. נמצאים בו אתרים תיירותיים ותרבותיים ידועים כגון מרכז רוקפלר, אזור התיאטראות של ברודוויי וכיכר טיימס. כמו כן נמצא ברובע בניין אמפייר סטייט שהיה הבניין הגבוה בעולם במשך שנים רבות במאה ה-20.
אזור ה"מידטאון" הוא אחד משלושת האזורים העיקריים של האי מנהטן - כאשר דרומית לו נמצא אזור ה"דאונטאון" (Downtown - העיר התחתית) וצפונית לו נמצא אזור ה"אפטאון" (העיר העליונה - Uptown) - מנהטן עילית.
גבולות האזור
אזור המידטאון משתרע בין רחוב 14 (בדרום) לרחוב 59 (במרכז האי) ובין נהר ההדסון במערב ואיסט ריבר במזרח. לב האזור נחשב לאזור שבין הרחובות 31 ו-59, ובין השדרה השלישית והשדרה התשיעית, כאשר הרחובות הראשיים החוצים את האזור הם רחוב 42, ברודוויי והשדרה החמישית.
מרכז העסקים הראשי ומרכז תיירות ראשי
אזור המידטאון נחשב לאזור המע"ר של ניו יורק. באזור נמצא הריכוז הגבוה ביותר של גורדי שחקים בעיר, ועובדים בו למעלה מ-700,000 עובדים. באזור מרכזי חנויות ותיירות ואתרים תיירותיים רבים. כמו כן מהווה האזור מרכז תקשורת ובאזור שדרת מדיסון גם מרכז של תעשיית הפרסום. המידטאון מהווה את מרכז הפיננסים והבנקאות השני בחשיבותו בארצות הברית (אחרי אזור וול סטריט שנמצא במנהטן התחתית). אזור ברודוויי מהווה את מרכז התיאטראות של העיר ניו יורק, ואחד ממרכזי התיאטראות החשובים והגדולים בעולם.
שכונות
באזור המידטאון נמצאות השכונות מטבח הגיהנום, צ'לסי בחלק המערבי (ה"וסט סייד" - "West Side"), גבעת מריי, קיפס ביי, טרטל ביי וגרמרסי בצד המזרחי (ה"איסט סייד" - "East Side").
אתרים בעלי חשיבות
באזור המידטאון, אתרים רבים בעלי חשיבות תרבותית כגון המוזיאון לאמנות מודרנית (המומה), הספרייה הציבורית של ניו יורק, אולם קרנגי, המדיסון סקוור גארדן וכיכר טיימס; אתרים בעלי חשיבות דתית כגון קתדרלת פטריק הקדוש; האתרים בעלי החשיבות התחבורתית גרנד סנטרל ותחנת פן; וכן גורדי שחקים רבים כגון: בניין קרייזלר, מגדל טראמפ העולמי, בניין ליפסטיק, ופארקים ציבוריים כגון פארק בריאנט.
כמו כן נמצא באזור מטה האומות המאוחדות.
באזור נמצאים חנויות הדגל של ברגדורף גודמן, סאקס השדרה החמישית, בלומינגדיילס, האחים ברוקס, מייסיס, נט שרמן, פול סטיוארט, וטיפאני.
יחסי ישראל–צרפת
היחסים בין ישראל לבין צרפת (בצרפתית: Relations Israël-France) התאפיינו בדינמיות רבה לאורך השנים. במשך תקופות מסוימות התקיימו יחסים מיוחדים וקרובים מאוד בין שתי המדינות ואילו בתקופות אחרות התדרדרו היחסים עד לכדי קרירות ועוינות. מאז שנת 2005 ישנה התחממות מחודשת ביחסים בין צרפת לבין מדינת ישראל.
קשר ראשוני: המאבק להקמת מדינת ישראל
בחורף 1939–1940 יזם ד"ר נחום גולדמן הקמת גדוד יהודי שיפעל במסגרת צבא צרפת. הוא נשא ונתן בנושא זה עם השר ז'ורז' מנדל, ועם ראש הממשלה ושר הביטחון אדואר דאלאדיה, והממשלה נתנה הסכמתה, אלא שתבוסת צרפת לגרמניה הביאה לגניזת היוזמה.
הקשר המשמעותי הראשון בין הנהגת היישוב היהודי לבין צרפת נבט במהלך מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1940–1944, כשצרפת הייתה כבושה בידי גרמניה.
במרץ 1941 העלתה הסוכנות היהודית תוכנית להקמת 'בריגאדה יהודית ארץ-ישראלית', שאמורה הייתה להיות מורכבת משישה גדודים ובהם כ-2,500 לוחמים, שתשרת במסגרת כוחות 'צרפת החופשית'. התוכנית נפלה בשל התנגדותו של הגנרל ז'ורז' קאטרו, מפקד כוחות 'צרפת החופשית' במזרח-התיכון, שחשש מתגובת הבריטים, ותעמולה של ממשלת וישי, שתציג את דה-גול כ'מכור ליהודים'.
ביטוי אחר לקשר הייתה התקנת תחנת רדיו חשאית בביתו של דוד הכהן בחיפה, ששידרה שידורי תעמולה לכוחות ממשלת וישי בסוריה ובלבנון, טרם המערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה. התחנה, שכונתה 'רדיו לבאנט צרפת החופשית', הופעלה על ידי אנשי ההגנה, והשידורים נעשו על ידי קצינים צרפתיים מכוחות צרפת החופשית.
מוריס פישר, שהצטרף במרץ 1942 לצבא צרפת החופשית ושרת כקצין במודיעין הצרפתי בסוריה ובלבנון עד יולי 1946, ולאחר מכן כמזכיר מדיני במשלחת הסוכנות בפריז, שימש כאיש קשר בין תנועתו של שארל דה גול ובין ראשי הישוב בארץ. דוד בן-גוריון, מנהיג התנועה הציונית, הביע את הערכתו לדה גול, מנהיג תנועת צרפת החופשית, והביע בפניו את תקוותו שצרפת תפעל לקידום השאיפות המדיניות של העם היהודי בארץ ישראל. במקביל, נציגים של 'צרפת החופשית' ביקרו ביישוב היהודי ונחשפו למפעל הציוני. פישר עמד מאחורי פגישת בן גוריון עם גנרל פול ביינה ראש הנציגות הצרפתית בסוריה ולבנון באוקטובר 1944 בביירות. בפגישה הונחו היסודות לשיתוף פעולה חשאי ציוני-צרפתי, שהעניק לאליהו ששון, ראש האגף הערבי בסוכנות היהודית ולקבוצה קטנה בה|מחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, גישה למקורות מידע צרפתיים - כולל מסמכים חשאיים של הסורים והבריטים.
בעקבות מלחמת העולם השנייה, התרחשו בצרפת שינויים פוליטיים משמעותיים שהובילו למצב בו הכוחות הפוליטיים, כולל מנהיגי המחתרת, מסכימים עם דרישת היישוב היהודי למדינה עצמאית ולסיומו של המנדט הבריטי. כבוגרי מחתרות, מנהיגי צרפת החדשים לא השלימו עם סירובה התקיף של הממלכה המאוחדת להעלות לארץ ישראל את ניצולי השואה ולכן צרפת תמכה בעלייה הבלתי לגאלית לארץ ישראל.
הצורך להקים תשתית ציונית לוגיסטית חדשה באירופה, לאחר שואת יהודיה, וכן התפנית המדינית באוריינטציה הציונית, כאשר מרכז הכובד כבר אינו נוטה לבריטניה, הפכו את צרפת למוקד האירופי של הפעילות הציונית בין מלחמת העולם השנייה לקום מדינת ישראל, כאשר תרמה לכך גם קרבתם היחסית של מחנות העקורים וכן מסורת ליברלית צרפתית רבת-שנים בהקשר זה. סיוע חשוב סיפקה ה-Armée Juive, המחתרת היהודית בצרפת, ששמרה על מסגרת כלשהי גם לאחר מלחמת העולם השנייה, והעמידה עצמה לרשות 'ההגנה', כולל משרדים, מעבדות לזיוף מסמכים, ידע מקצועי, כספים, קשרים וכיוצא בזה. חלק ניכר מן הפעילות המדינית הציונית התנהל, אם כך, בפריז, שבהגזמת-מה, הפכה 'בירת המדינה היהודית שבדרך'. צרפת הפכה למרכז הלוגיסטי של פעילות 'ההגנה' באירופה: מרכז 'ההגנה' באירופה פעל בדרך-כלל מפריז, כמו גם מרכז 'המוסד לעלייה' ו'הבריחה'. בנוסף, שמשו נמלי צרפת, בעיקר בדרום: מרסיי, פור דה בוק (Port de Bouc), לה סיוטה (La Ciotat), סט ועוד, תחנת מוצא לרבע מאוניות המעפילים (16, מתוכן 14 של 'ההגנה', מתוך 64 ספינות מעפילים ב-1945–1948), ולרבע, בקירוב, מן הנוסעים, ורבות מהן הצטיידו ועברו שיפוצים באותם נמלים לקראת הפלגתן. כמו כן רבים מן הפליטים מצאו מחסה, עד לעלייתם על אוניות, במחנות בדרום צרפת, שבהם נהנתה 'ההגנה' מאוטונומיה כמעט מלאה.
בסוף שנת 1947, התנהלותה של צרפת סביב ההצבעה על תוכנית החלוקה באו"ם הייתה מהוססת. עמדתה הראשונית של צרפת הייתה כי אין לכפות החלטה על הצדדים בסכסוך. בהמשך ביקשה צרפת דחייה של ההצבעה ביום אחד על מנת לגבש הסכם פשרה שיתחשב ברגשות העולם הערבי. רק משלא הצליחה להציע פתרון חלופי, הצביעה צרפת בעד תוכנית החלוקה והקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. משה שרת תיאר את אשר הרגיש: "נעשתה צרפת אחראית לסכנת התפוררותו של הרוב הבלתי יציב ושקיעת שמשה של המדינה היהודית בעולמו של האו"ם בטרם תזרח".
שיתוף הפעולה עם המודיעין הצרפתי היה מרכיב מרכזי ביכולתו של בן-גוריון להוליך את היישוב ומדינת ישראל לניצחון אל מול המלחמה החשאית של המודיעין הבריטי - 'תוכנית קלייטון', למנוע את יישומה של תוכנית החלוקה והקמת מדינה יהודית.
ממשלת צרפת נמנעה מלהכיר בישראל במהלך מלחמת העצמאות, בנימוק שהתנאים הנדרשים להכרה במדינה עדיין לא מולאו. בשנת 1948 נערך "הסכם פישר-שובל" וב-12 בינואר 1949 הכירה צרפת במדינת ישראל דה פקטו, בין היתר, בנימוק שגורל המלחמה כבר הוכרע לטובת ישראל, שארצות הברית וברית המועצות הכירו בישראל כבר ביום הקמתה ושיש להתחשב ברוח דעת הקהל הבינלאומית. ב-11 במאי 1949, כמעט שנה לאחר ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, הכירה צרפת במדינת ישראל דה יורה ותמכה בהצטרפותה כחברה באו"ם.
סולידריות, שיתוף פעולה וברית בלתי כתובה: משנות ה-50 עד 1958
במאי 1950 פרסמו ארצות הברית, הממלכה המאוחדת וצרפת את ההצהרה המשולשת, בה התחייבו לערוב לקיומו של הסטטוס-קוו במזרח התיכון ולקיומו של מאזן נשק ומאזן כוחות באזור. בתקופה זו חיפש ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, לכרות ברית עם מעצמה שתערוב לביטחונה של ישראל. בן-גוריון קיווה שארצות הברית תסכים לפרוש את חסותה, אבל ארצות הברית סירבה בתוקף לערוב לביטחונה של ישראל וסירבה למכור לה נשק. פנייה לממלכה המאוחדת לא עמדה על הפרק מבחינתה של ישראל בשל משקעי העבר ולכן צרפת הפכה לברירת המחדל. בשנת 1953 הודיעה ממשלת צרפת על נכונותה לשקול את הבקשה הישראלית למכור לה נשק תוצרת צרפת, אך בפועל לא הייתה התקדמות בהשגת הנשק. ראש משלחת משרד הביטחון בפריז, יוסף נחמיאס, התרוצץ במשך חודשים אצל גורמים שונים בשלטונות הצרפתיים, ללא הועיל.
בתחילת שנת 1954 הודח מתפקידו שליט סוריה, אדיב שישקלי, שנטה למדיניות פרו-צרפתית, ובנובמבר אותה שנה פרץ מרד נגד השלטון הצרפתי באלג'יריה, ותגובת הנגד הצרפתית הובילה את צרפת לעימות דיפלומטי עם העולם הערבי. בשנת 1955 סבר שר הפנים של צרפת, מוריס בורז'ס-מונורי, שמקור הצרות באלג'יריה הוא בנשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, והחל ליזום קשר עם ישראל. במאי 1955 שיגר דוד בן-גוריון את מנכ"ל משרד הביטחון, שמעון פרס אל שר ההגנה הצרפתי פייר קניג. קניג, שהיה ידוע כאוהד ישראל, הורה לפתוח את מחסני החירום של צרפת ולספק לישראל את מבוקשה: טנקים, מטוסים, תותחים וציוד מכ"ם. לאחר פרסום דבר עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית בספטמבר 1955 התהדק הקשר הצבאי בין המדינות.
אף על פי שמשרד החוץ הצרפתי התנגד לבקשת ישראל לנשק, הן בשל תמיכתו המסורתית בערבים והן מתוקף ההצהרה המשולשת שהייתה שותפה לה, משרד ההגנה הצרפתי החליט להיענות לבקשה החוזרת של ישראל לברית צבאית ובשלהי 1955 נחתמו עסקאות הנשק הראשונות. משרד החוץ הביע את התנגדותו הרבה להידוק הקשרים הצבאיים עם ישראל והזהיר את ראשי המדינה שברית עם ישראל תגרום לאובדן מעמדה של צרפת בעולם הערבי. אולם בפברואר 1956, שר החוץ הצרפתי, קריסטיאן פינו, הצטרף למחויבות והאמפתיה הגדלה של הממשל כלפי ישראל וסיים באופן רשמי את אמברגו הנשק משנת 1950. פינו היה נתון בין לחץ דעת הקהל שהייתה אוהדת לסיוע לישראל, לבין עמדת עוזריו במשרד החוץ שהתנגדו לכך שצרפת תהיה הגורם היחיד שיסייע לישראל, ובכך ידחוף את מדינות ערב להשפעה של ברית המועצות.
במסגרת "מבצע יונה" סיפקה צרפת לישראל מטוסים וטנקים ובהימצא אמצעי הלחימה הצרפתים בידה, החלה ישראל ליזום מהלכים לקראת מלחמת מנע נגד מצרים לפני שזו תשיג עליונות צבאית. ב-26 ביולי 1956 הלאים נשיא מצרים נאצר את תעלת סואץ באורח חד צדדי. צרפת והממלכה המאוחדת תכננו, בשיתוף פעולה עם ישראל, ליטול חזרה את השליטה בתעלה ולהדיח את נאצר מן השלטון. בסוף אוקטובר התרחשה מלחמת סיני (שלב כיבוש תעלת סואץ כונה "מבצע מוסקטר"), שהסתיימה בנסיגה של צרפת, הממלכה המאוחדת וישראל מאזור סיני בעקבות לחץ שהפעילו ברית המועצות וארצות הברית. הכישלון בהשגת יעדי המלחמה החמיר את הקרירות והחשדנות שהפגינו הבריטים כלפי ישראל והוביל לפירוקה של הברית המשולשת שרק נוצרה. בניגוד לכך, יחסי ישראל וצרפת יצאו מחוזקים משיתוף הפעולה במלחמה.
בשנת 1957 הסכימו כל ממשלות צרפת לספק לישראל נשק מכל הסוגים באופן סדיר, מתוך שיקולים שהם לא רק פוליטיים, צבאיים וכלכליים, אלא מתוך רצון לקיים יחסים מיוחדים עם ישראל שנובעים מאהדה ומידידות של ההנהגה בצרפת כלפי ישראל. במסגרת הברית הבלתי כתובה שנוצרה בין צרפת לבין ישראל, נחתם באוקטובר 1957 בפריז הסכם רשמי על רכישת כור גרעיני מצרפת. תחת ההסכם, צרפת מכרה לישראל מידע טכנולוגי ושלחה פועלים שיסייעו בהקמת כור גרעיני בדימונה. בנייתו של הכור הגרעיני נמשכה חמש שנים והסתיימה בשנת 1963.
1959–1967
בעקבות עליית שארל דה גול לשלטון והקמת הרפובליקה הצרפתית החמישית, ניכרה ירידה ביחסים בין המדינות. בשנים 1959–1962 שמרה צרפת על מחויבותה הרשמית והצבאית כלפי ישראל, אבל דה גול הפסיק את דפוס היחסים האינטימי והבלתי אמצעי ששרר בין שתי המדינות והחליפו בטקסיות ובממלכתיות. ב-14 במאי 1960 פרץ משבר בין המדינות, לאחר ששר החוץ הצרפתי הודיע כי ממשלת צרפת החליטה שלא לספק אורניום לכור האטומי בדימונה. בעקבות זאת, ביקשה ישראל פגישה בין ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון לנשיא דה-גול. ב-13 ביוני התקבל בן-גוריון בשדה התעופה בפריז בנגינת "התקווה". ב-14 ביוני נערכה עבורו קבלת פנים מפוארת בארמון האליזה. היה זה ביקור רשמי ראשון של מדינאי ישראלי בצרפת. בחילופי הברכות לאחר הסעודה, אמר דה-גול כי "בן-גוריון הוא מדינאי עולמי המסמל באישיותו את תחייתה המופלאה...של ישראל". בן-גוריון השיב בעברית כי "דה-גול הוא המדינאי הגדול ביותר בימינו". בפגישה האישית שנערכה לאחר מכן, הבטיח דה-גול כי צרפת לא תיתן להשמיד את ישראל. בן-גוריון הגיע למסקנה שפינוי אלג'יריה יחבל בידידות בין צרפת וישראל, ולכן הציג בפני דה-גול את תוכניתו לפתרון בעיית אלג'יריה באמצעות חלוקה והעברת מיליון צרפתים לאלג'יריה. אולם תוכניתו לא שכנעה איש מאנשי הממשל הצרפתי ודה-גול הגיב: "אתה מנסה להקים ישראל חדשה באפריקה!". בשל התארכות הפגישה, הזמין דה-גול את בן-גוריון לפגישה נוספת. ב-17 ביוני נפגשו שוב ובן-גוריון הבטיח כי אין בכוונת ישראל לבנות נשק גרעיני בכור המוקם בדימונה. דה-גול הבטיח לו שצרפת תגן על ישראל ושישראל תקבל את "המטוסים הטובים ביותר" של צרפת. בעקבות הפגנת התמיכה של דה-גול בישראל, התיישרו הפקידות האזרחית והצבאית בצרפת בהתאם לקו של הנשיא. בין דה-גול ובן-גוריון נוצרה ידידות אישית.
ב-1959 הציע שמעון פרס לז'אק סוסטל, שר המושבות הצרפתי באותה תקופה, את החכרת גיאנה הצרפתית לישראל תמורת שני מיליון דולר על מנת שתשמש לה כמושבה. סוסטל הסכים. פרס הצליח לשכנע בעניין זה את הלל דן והם שיגרו משלחת של שבעה אנשים לתור את הארץ הזו. המשלחת חזרה עם דו"ח מפורט וסרט של הביקור. פנחס ספיר התנגד לכך באמרו כי "זה אסון, קולוניאליזם, אימפריאליזם שימיט שואה באפריקה והתנגדות בדרום אמריקה". גם דוד בן-גוריון השתכנע שאין לישראל מה לחפש בג'ונגלים של גיאנה. ההצעה נדחתה על ידי הממשלה בישראל. גולדה מאיר התנגדה והודיעה שהדבר יקום על גופתה המתה, אך פרס טען לטובת הרעיון.
לפי יובל נאמן, גורמים בכירים בצבא צרפת תכננו להתנקש בדה-גול כדי לסכל את פינוי אלג'יר. הם פנו לישראל בבקשת סיוע להתנקשות בדה-גול, והציעו בתמורה אספקה אדירה של כלי נשק מצרפת לישראל. בן-גוריון, ראש ממשלת ישראל הורה להעביר בדחיפות את האזהרה לדה-גול, וחייו של דה-גול ניצלו. נשיא צרפת הודה מאוד לבן-גוריון, אך להערכת נאמן הרגיש מושפל מאוד שישראל הייתה צריכה לחוש לעזרתו.
ב-1961 רכשה ישראל מצרפת מטוסי מיראז', אשר הפכו למטוסי הקרב העיקריים של ישראל בשנות ה-60.
במרץ 1962 חתם נשיא צרפת, שארל דה גול, על הסכמי אוויאן אשר הורו על נסיגת הצבא הצרפתי והענקת עצמאות לאלג'יריה. בכך הוסר המכשול העיקרי שמנע מצרפת לפתח קשרים כלכליים ודיפלומטיים עם העולם הערבי. בשנים הבאות הציג נשיא צרפת את עקרון "היחסים המקבילים" שמשמעותו המשך יחסים טובים עם ישראל ללא התערבות מדינות ערב ובמקביל, פיתוח קשרים בעולם הערבי ללא התערבות של מדינת ישראל.
סיום השותפות, ביקורתיות ועוינות: ממלחמת ששת הימים עד שנת 1980
בשנת 1967, הפסיק שארל דה גול את השותפות עם ישראל באורח חד צדדי. מהלך זה היה חלק מהתקרבות צרפתית לסובייטים ומדינות ערב, במטרה לדחוק את ארצות הברית מאירופה והמזרח התיכון. בתקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים תמך דה גול בערבים והזהיר את ישראל שאם היא תיזום מתקפה צבאית מקדימה, צרפת לא תתייצב לצידה. ישראל התאכזבה מעמדתה החדשה של צרפת, אך היא לא שינתה את החלטתה לצאת למתקפת מנע. ישראל הייתה מוכנה לצאת למבצע גם במחיר אובדן התמיכה הצרפתית. כדי להבהיר את רצינותו והתנגדותו ל"תוקפנות הישראלית", דה גול הטיל אמברגו על משלוחי נשק לישראל. צרפת, שעד לשנת 1967 ספקית הנשק העיקרית של מדינת ישראל, סירבה למכור לה נשק ומטוסים נוספים. לאחר המלחמה נעשה מאמץ ישראלי לביטול האמברגו בדרכים דיפלומטיות אך מאמצים אלה לא צלחו. ב-27 בנובמבר 1967 הפתיע דה גול כאשר במסיבת עיתונאים הביע עוינות כלפי ישראל וקבע בין היתר שישראל ניצלה את סגירת מצרי טיראן ל"מסע כיבושים" בכך המחיש את השינוי היסודי בגישת צרפת כלפי ישראל. בנסיבות שנוצרו, ישראל הפנתה את יהבה לכיוון ארצות הברית. נשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון, הודיע שארצו תתייצב לצד ישראל במאבקה מול אויביה.
האמברגו הצרפתי על ישראל היווה סיום דרמטי של הברית בין שתי המדינות. שארל דה גול, ומשרד החוץ הצרפתי ראו את התמיכה בעולם הערבי כאינטרס לאומי של צרפת ומתוקף כך אימצו מדיניות חוץ שהתנערה מהברית עם ישראל. המדיניות הצרפתית במזרח התיכון התאפיינה ביחסים דיפלומטיים וכלכליים הולכים ומתהדקים עם מדינות העולם הערבי במקביל ליחסים הולכים ומתרופפים עם מדינת ישראל.
דעת הקהל בצרפת הייתה במשך שנים רבות אוהדת את מדינת ישראל ותומכת ביכולת שלה להיאבק על קיומה אל מול תוקפנותן העזה של מדינות ערב. בשנים 1968–1969, קיימו רבים מהציבור הצרפתי יחד עם יהודי צרפת הפגנות תמיכה פומביות בישראל. עם התבססותה של המדיניות הפרו ערבית, דעכה האהדה הציבורית כלפי ישראל, אך הקהילה היהודית בצרפת נותרה קבוצת לחץ שהייתה נכונה לצאת למאבקים ציבוריים למען ישראל.
המדיניות הצרפתית העוינת כלפי ישראל נמשכה גם לאחר פרישת דה גול, בימי ממשיכיו ז'ורז' פומפידו וולרי ז'יסקר ד'אסטן. בדצמבר 1969 ישראל עקפה את האמברגו שצרפת הטילה עליה ובמבצע חשאי העבירה ספינות טילים שרכש חיל הים הישראלי, מנמל שרבור שבצרפת לישראל. צרפת סירבה לגנות את ההתקפה המצרית שהחלה את מלחמת יום הכיפורים באוקטובר 1973 ובעקבות משבר הנפט הועמק הקשר בין צרפת לבין מדינות ערב. למורת רוחה של ישראל, צרפת אישרה לארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) לפתוח משרד רשמי בשטחה, ערכה מפגשים פומביים בין שר החוץ הצרפתי לבין מנהיג אש"ף, יאסר ערפאת, הצביעה בעד כניסתו של נציג אש"ף כמשקיף לדיוני העצרת של האו"ם ופעלה לשכנע מדינות אירופאיות נוספות ללכת בעקבותיה. עם זאת, שרי ממשלה צרפתים קיימו בשנות ה-70 ביקורים רשמיים בישראל.
בנובמבר 1977 הורה שר הפנים להפסיק להשתמש בצרפתית כשפת התרגום בדרכונים ישראלים, בתגובה למדיניות הפרו-ערבית של צרפת.
התפתחות האיחוד האירופי בשנות ה-70 גרמה לישראל להפסיק לנהל מדיניות חוץ ישירה מול צרפת, אך ישראל המשיכה להביע דאגה מהשפעת עמדותיה הפרו-ערביות של צרפת על יתר מדינות יבשת אירופה.
ניסיונות נורמליזציה לצד אירועי משבר: השנים 1981–2004
פרנסואה מיטראן, שנבחר לנשיא צרפת ב-10 במאי 1981 נחשב למוקיר התנ"ך וידיד היהודים וביקש לחזק את הקשר של ארצו עם ישראל. ב-3 במרץ 1982 מיטראן היה לנשיא הצרפתי הראשון שביקר במדינת ישראל. מיטראן העריך שכדי להשיג יכולת השפעה על תהליכים במזרח התיכון, עליו לחדש את הקשר הישיר עם ישראל. הוא האמין שאווירה חיובית תאפשר לו לצאת בהצהרה מדינית שתעשה חסד עם הצד הפלסטיני. בעוד שמשרד החוץ הישראלי הציב לעצמו יעד להניא את צרפת מלהיות החלוצה בקידום העניין הפלסטיני בעולם המערבי, הציג מיטראן בפני חברי הכנסת והממשלה תביעה להכיר במדינה פלסטינית עצמאית. ביקורו של מיטראן פרץ את הבידוד שישראל הייתה מצויה בו ותרם תרומה חשובה לנרמול מעמדה הבינלאומי של מדינת ישראל.
בתקופת מיטראן נוצרו חילוקי דעות קשים בין צרפת לישראל. חילוקי דעות נוצרו בעקבות מבצע אופרה שפגע בכור הגרעיני של עיראק שהיה תוצר של שיתוף פעולה עיראקי-צרפתי ועל רקע מלחמת לבנון, בה נלחמה ישראל על אדמות לבנון שהייתה בת חסות של צרפת, נגד אש"ף שהיה בעל קשרים עם צרפת. במהלך המלחמה, צרפת הגישה למועצת האו"ם יוזמת שלום שישראל שללה (שנדחתה בווטו אמריקני) ופתחה את השגרירות שלה בביירות למנהיגים הפלסטינים הנמלטים. מנגד, ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, שלל בפומבי את הלגיטימציה של המעורבות הצרפתית בלבנון. למרות זאת, לא נוצר קרע בין המדינות. ערוצי התקשורת בין צרפת לבין ישראל נשארו פתוחים ומיטראן התחייב שצרפת לא תכיר באש"ף כל עוד הוא לא יכיר במדינת ישראל ולא יזנח את דרך הטרור.
ז'אק שיראק שכיהן כנשיא צרפת בשנים 1995–2007 הוביל קו של יחסים צוננים כלפי ישראל ותמיכה בהקמת מדינה פלסטינית בקווי הפסקת האש של שנת 1949. ישראל דחתה את נסיונותיה של צרפת לתווך בסכסוך הישראלי ערבי, לאור מה שישראל ראתה כחוסר הנייטרליות של צרפת. עם זאת, בשנת 2000, ראש הממשלה הצרפתי, ליונל ז'וספן, ביקר בישראל ותיאר את ארגון חזבאללה כארגון טרור.
משנת 2004
באוקטובר 2004 ביקר בישראל שר החוץ של צרפת, מישל ברנייה, וראש ממשלת ישראל אריאל שרון הביע את התקווה שקידום היחסים בין המדינות לא יותנה בהתקדמות התהליך המדיני בין ישראל לפלסטינים. לאחר מותו של ערפאת ב-11 בנובמבר 2004 והכרזתו של ראש הממשלה אריאל שרון על תוכנית ההתנתקות של ישראל מעזה, החלה התחממות ביחסים בין ישראל לבין צרפת.
שתי המדינות החליטו לצמצם את הפער העמוק שנוצר בין קשרים כלכליים וביטחוניים טובים לבין דעת קהל עוינת של הישראלים כלפי צרפת ושל הצרפתים כלפי ישראל. מתוקף החלטה זו הוקמה ועדה צרפתית-ישראלית שניסחה תוכנית להגברת שיתוף פעולה והובילה להיווסדה של קרן צרפת ישראל. לקרן צרפת ישראל נקבעו שתי מטרות עיקריות: האחת, שינוי מדיניות התקשורת שתביא לשיפור בדימוי בדעת הקהל בצרפת על ישראל ולהפך. השנייה, להפוך את הקרן למכשיר ולכוח מניע בהידוקם והעמקתם של הקשרים בין צרפת וישראל בכל מגזרי החברה האזרחית.
סרקוזי לא שינה את הקו הצרפתי לפיו פתרון הסכסוך הישראלי פלסטיני הוא בהקמת שתי מדינות בגבולות 1967, אך הוא הפגין התחשבות בצרכיה הביטחוניים של מדינת ישראל ולא הפעיל עליה לחצים בינלאומיים כבדים כפי שעשה קודמו בתפקיד, ז'אק שיראק.
התבטאויותיו של סרקוזי העידו על נאמנותו למדינת ישראל ולביטחונה, אך צרפת עדיין הייתה מעוניינת לשמור על האינטרסים שלה במזרח התיכון. בהתאם לכך, סרקוזי פעל לשימור יחסים תקינים עם ישראל ועם העולם הערבי במקביל.
ב-6 בספטמבר 2011 נחתם הסכם בין ישראל לצרפת על שיתוף פעולה בתחום הסיוע למדינות מתפתחות באפריקה ובהאיטי.
בנובמבר 2011, הכריז סרקוזי כי הוא "הנשיא הצרפתי הכי פרו ישראלי".
סרקוזי ביקר בישראל בשנת 2008 וכך עשה גם יורשו, הנשיא פרנסואה הולנד, ב-2013.
בינואר 2016 הניע משרד החוץ הצרפתי את יוזמת השלום הצרפתית, שמטרתה כינוס ועידת שלום בינלאומית בפריז שתניע מחדש את תהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
ב-16 ביולי 2017 טס ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לביקור רשמי בצרפת, לרגל 75 שנה לגירוש יהודי צרפת במלחמת העולם השנייה. נתניהו התקבל בחום על ידי נשיא צרפת עמנואל מקרון.
למרות ההתחממות היחסית בין ישראל וצרפת, צרפת עדיין נחשבת לאחת המדינות המרכזיות באיחוד האירופי שאינן נוהגות לתמוך במדינת ישראל בהחלטות המתקבלות נגדה באו"ם. כך למשל, צרפת הייתה בן המדינות האירופאיות שתמכו בהחלטה לשדרג את מעמדה של הרשות הפלסטינית באו"ם למדינה משקיפה. צרפת הייתה גם בין המדינות שתמכו בסימון מוצרים ישראליים ממזרח ירושלים, רמת הגולן ויהודה ושומרון. באוקטובר 2015, ננזף שגריר צרפת בישראל בעקבות היוזמה הצרפתית להצבת משקיפים בינלאומיים בהר הבית. בדצמבר 2017, דווח בתקשורת הישראלית שצרפת היא זו שלחצה על יתר המדינות החברות באיחוד להצביע כגוש בעד ההחלטה שגינתה את נאום ירושלים (2017) של הנשיא האמריקאי דונלד טראמפ.
באוגוסט 2020 הודיעה צרפת על תמיכתה ותקוותה בהסכמי אברהם, בהם חתמה ישראל הסכמי כינון יחסים דיפלומטיים עם איחוד האמירויות הערביות ובחריין. באוקטובר אותה שנה סיפרו דיפלומטים צרפתיים כי המדינה שינתה את עמדתה לגבי הסכסוך הישראלי-פלסטיני, וכי אינה מאמינה בהכרח בפתרון שתי המדינות. אמנם, משרד החוץ הצרפתי הודיע שלא חל שינוי בעמדה של צרפת.
ב-17 במרץ 2021 ביקרו הנשיא ראובן ריבלין והרמטכ"ל אביב כוכבי בפריז, שם נפגשו עם נשיא צרפת עמנואל מקרון. כחודשיים לאחר מכן, ב-15 במאי 2021, במהלך מבצע שומר החומות, הונף דגל ישראל לצד דגל צרפת על בית העירייה של ניס. כהסבר לכך, ראש עיריית ניס, כריסטיאן אסטרוסי, צוטט בטוויטר באומרו: "אל מול הטרור של חמאס מחשבותינו ותמיכתנו עם ישראל.".
ביולי 2021 פרצה סערה בצרפת בעקבות פרשת פגסוס. נטען כי חברת אן. אס. או הישראלית פרצה לעיתונאים ולבכירים צרפתים, ביניהם נשיא צרפת עמנואל מקרון. החברה הכחישה את הפרסומים. הפרשה עוררה חשש מפני משבר דיפלומטי בין ישראל לצרפת. בפריז דרשו הבהרות מישראל ומקרון שוחח עם ראש הממשלה נפתלי בנט. מקרון ביקש ממנו הבהרות בנוגע לפרשה, ובנט אמר לו כי הפרשה אירעה לפני שהושבע לתפקיד – אך הדגיש כי בכל מקרה נעשית כרגע בדיקה ובמידת הצורך יוסקו מסקנות. בנובמבר 2021, דווח כי מקרון ובנט סיכמו לסיים את המשבר.
ב-5 ביולי 2022 ראש הממשלה הנכנס יאיר לפיד יצא לביקור בן יום בפריז. הוא נפגש עם עמנואל מקרון בארמון האליזה והשניים דנו במספר נושאים וביניהם הסכם הגרעין והמתיחות מול חזבאללה.
קשרים כלכליים
לצד השגרירות, יש לצרפת נספחות כלכלית בישראל שמטרתה לחזק את קשרי המסחר והתעשייה בין שתי המדינות. בשנים האחרונות התגברו הסחר, ההשקעות והשיתוף פעולה במחקר ובפיתוח תעשייתי בין ישראל וצרפת. מספר רב של חברות צרפתיות וישראליות מקיימות שיתופי פעולה טכנולוגיים, שיווקיים ואף אסטרטגיים. ישנה הדדיות בין המדינות גם בענף הנדל"ן המסחרי והפרטי כשמשקיעים ישראליים בוחנים אופציות בפריז ומשקיעים יהודים מצרפת מגלים עניין במקומות שונים בישראל.
נתונים מהשנים האחרונות מציגים עלייה משמעותית בסחר בין שתי המדינות בדגש על הייצוא של ישראל לצרפת שכולל בעיקר מכונות (22%), מתכות פשוטות (22%), אבנים יקרות (17%), תעשיות כימיה (16%), מוצרי צמחים (12%) (Vegetable Products). סך כל היצוא מישראל לצרפת בשנת 2013 הסתכם ב-1.33 מיליארד דולר (לעומת 1.26 מיליארד דולר ב-2012). מהשוואת נתוני היצוא של ישראל לצרפת ניתן לראות ירידה של 6% ביצוא הישראלי בין שנת 2011 לשנת 2012 ומנגד התאוששות בשנת 2013 לרמה הדומה לשנת 2011. באשר ליבוא, סה"כ היבוא מצרפת לישראל הסתכם ב-2013 ב-1.53 מיליארד דולר (לעומת 1.64 מיליארד דולר ב-2012 ו-1.62 מיליארד דולר ב-2011). מהשוואת נתוני היבוא של ישראל מצרפת בשנת 2013 לעומת 2012, ניתן לראות ירידה של 6% ביבוא הישראלי מצרפת. עיקר הירידה נרשמה ביבוא מוצרי צמחים ומוצרי תעשיות הכימיה. התחומים המובילים ביבוא מצרפת לישראל הם: מכונות (30%), תעשיות כימיה (22%) וכלי תחבורה (13%). בשנת 2013 צרפת דורגה שישית בהיקף הסחר הבילטרלי עם ישראל באירופה, אחרי גרמניה, הממלכה המאוחדת, בלגיה, הולנד ואיטליה (ההשוואה כוללת סחר ביהלומים).
מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל נספחות כלכלית בצרפת. הנספחות פועלת לזיהוי הזדמנויות שותפות רלוונטיות לקידום היחסים בין המדינות, תוך שהיא מספקת מגוון רחב של שירותים כדי לסייע לחברות ישראליות לחדור לשוק הצרפתי. כדי לפתח את הקשרים הבילטראליים בין המדינות, הנספחות פועלת גם מול חברות וארגונים צרפתיים אחרים, המעוניינים בסיוע או במידע, לפני יצירת קשרים עם ישראל. הנספחת הכלכלית בפריז היא ליאורה הדר.
השפעה תרבותית
בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20, בעת היווצרותו והתבססותו של קשר מיוחד בין מדינת ישראל לבין צרפת, הייתה חדירה של השפעה צרפתית לתחומי האומנות והיצירה בישראל. שירים צרפתים רבים הושמעו בארץ ישראל וזמרים צרפתים הגיעו לישראל להופיע והתקבלו באהדה גדולה. זמרים צרפתים מפורסמים כדוגמת איב מונטאן, שארל אזנבור, ז'אק ברל, ז'ולייט גרקו גם שימשו השראה ליוצרי זמר ישראלים. הקולנוע הצרפתי היה פופולרי מאוד בישראל באותן השנים.
קיימים מספר מכונים בישראל המקדמים את התרבות הצרפתית ובין היתר מעודדים את לימוד השפה הצרפתית בארץ. הראשון הוקם בירושלים בשנת 1952 ובנוסף קיימים מרכזים נוספים בנצרת, תל אביב, מרכז תרבות צרפת בחיפה - על שם גסטון דפר ובבאר שבע בתוך קמפוס אוניברסיטת בן-גוריון.
יחסי ישראל–צרפת בתודעת הציבור בישראל
לפני מלחמת סיני, ובעיקר לאחריה, חשו תושבי ישראל אהדה רבה כלפי צרפת, שעמדה לצדה של ישראל במשבר, סיפקה לה לפני המלחמה נשק כבד, שריון ומטוסים ותמכה במדיניותה. ככל שנחשפו יותר פרטים על הברית בין שתי המדינות שנכרתה בוועידת סוור גברה האהדה. הציבור חש שהברית המשולשת צרפת-הממלכה המאוחדת-ישראל הייתה בעיקרה ברית בין צרפת לישראל, שהממלכה המאוחדת נגררה אליה רק בתוקף הנסיבות. כישלון מבצע מוסקטיר הצרפתי-בריטי האדיר בעיני העם בישראל את תחושת ההישג הישראלי במלחמה, שמדינת ישראל הקטנה נחלה בה ניצחון בעוד ששתי המעצמות כשלו בה, אך הכישלון לא פגע בעצמת אהדת העם לצרפת.
הציבור ראה במנהיגי צרפת, ובעיקר גי מולה ומוריס בורז'ס-מונורי, ידידי אמת של ישראל. שגריר צרפת בישראל פייר ז'ילבר, דובר העברית היה מקובל ואהוב על חלקים גדולים בציבור. על כך כתבו, במעט נימת הומור, אמנון דנקנר ודוד טרטקובר:
רביעיית מועדון התיאטרון ביטאה את רחשי הלב לצרפת בפזמונה הפופולרי פרי עטו של דן אלמגור:
השבית מעט את השמחה הכללית חבר הכנסת דוד הכהן, מי שהעמיד את ביתו לרשותו של צבא צרפת החופשית ותחנת הרדיו שלה כאמור (ומעולם לא קיבל מדה-גול הכרה רשמית על כך), שנשא דברים בפני אנשי הפדרציה הציונית בבריטניה בספטמבר 1957 ואמר:
נבואתו של דוד הכהן התאמתה לימים, לאחר מלחמת ששת הימים, אולם בזמנה זכתה לגינוי כללי בציבור הרחב, בעיתונות ובמפלגות, והגיעה אף לדיון בממשלה ודוד הכהן אולץ לחזור לישראל.
בשנים 1995–2005 ראו הציבור, התקשורת והממשלה בישראל את צרפת כמדינה שמתיימרת להנהיג את העולם תוך התעלמות מעליונותה של ארצות הברית כמעצמה. בשנות האינתיפאדה השנייה חל שפל גם בדימויה של צרפת בקרב הציבור הישראלי, דבר שהתבטא ברגש אנטי-צרפתי בציבור ובסאטירה נגד צרפת בתוכניות הבידור בטלוויזיה, בעיקר בתוכנית "יצפאן" של אלי יצפאן שזכתה לפופולריות גבוהה בשנים 2001–2006, וכן בבדיחות על תבוסתנותה של צרפת וחוסר יכולתה לנצח מלחמות בכוחות עצמה, גם כנגד צבאות נחותים ממנה. לשפל זה תרמו עמדתה הפרו-פלסטינית של ההנהגה הצרפתית וכן עלייה חדה בתקריות האנטישמיות כנגד יהודי צרפת בשנים אלה, דבר שאף גרם לראש הממשלה אריאל שרון לקרוא ליהודי צרפת לעלות לישראל.
נציגויות
צרפת תחפה ב-1988 קונסוליה בקרית שמונה
צבי ברגמן
צבי ברגמן (1908 – 19 במרץ 1984) היה מקודחי הבארות הראשונים בארץ ישראל, על שמו רחוב בעיר פתח תקווה.
ביוגרפיה
הוא דור שביעי בארץ ישראל, למד בבית הספר נצח ישראל ופרש לעבודה בגיל צעיר כדי לעזור לפרנס את משפחתו, לאחר שאביו יצחק נפצע מקליע אקדח. הוא החל את דרכו כקדח בארות עצמאי לאחר מספר שנים שבהן תכנן ובנה בעצמו מכונת קידוח.
הוא הקים חברה לקידוחי מים ולמשאבות בשם "צבי ברגמן ושו"ת" עד היום נמצאות בערים פתח תקווה, כפר סבא, ראשון לציון ובערבה ובמקומות רבים נוספים בארות שקדח, החברה קיימת עד היום.
גם לאחר הקמת מדינת ישראל בשנת 1948 המשיך לקדוח בארות עד שפרש לגמלאות.
ברגמן נפטר בצאת פורים ה'תשמ"ד, 1984 בגיל 76, הוא נקבר בבית הקברות סגולה.
חיים אישיים
ברגמן היה נשוי לרחל לבית גרינברג ונולדו להם שלושה ילדים: יוכבד (1934–2018), רותי (נולדה ב-1936) ושמואל.
הגדודים העבריים
הגדודים העבריים הם גדודי חיילים יהודים שפעלו במסגרת הצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה, וחלקם השתתף בכיבוש ארץ ישראל מידי העות'מאנים בכוונה שתרומתם תיזקף לזכות התביעה להקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל עת יכון סדר עולמי חדש עם תום המלחמה. הרעיון להקמת הגדודים היה של פנחס רוטנברג ודב בר בורוכוב, והוצא לפועל על ידי זאב ז'בוטינסקי ויוסף טרומפלדור, אשר שאפו לכך שבבוא היום יהוו הגדודים את הכוח הצבאי העצמאי של היישוב היהודי בארץ ישראל. חזונם לא התגשם, שכן הגדודים פורקו זמן קצר לאחר המלחמה, אך פעולותיהם תרמו רבות להקמת ארגון ההגנה (לימים, התשתית עליה קם צבא הגנה לישראל).
הקמת הגדודים ומטרתם
במהלך מלחמת העולם הראשונה התקיימה מחלוקת בהנהגה הציונית האם לתמוך באחד הצדדים (מדינות ההסכמה מול מעצמות המרכז) או לשמור על נייטרליות, ואיזו מדיניות תקל על הישרדותו של היישוב היהודי בארץ ישראל, בזמן המלחמה, ותיטיב עם שאיפותיו לבית לאומי, לאחריה. מחלוקת זו יצרה קרע בין אלה שתמכו במדינות ההסכמה ובין אלה שתמכו במעצמות המרכז. היהודים הגרמנים במלחמת העולם הראשונה היו פטריוטיים, בעוד שהגדודים היו יוזמה של הבריטים נגד העות'מאנים, בני בריתם של הגרמנים. משום כך היהודים הגרמניים התנגדו לכך בתקיפות, וחיים ויצמן נכנע להם והתנגד לגדודים, בעיקר משום שמי שהגן על היישוב בארץ ישראל היה גנרל גרמני שניהל את הצבאות באזור. היה גם פחד אמיתי שהטורקים יערכו טבח ביהודים אם יחליטו שהיהודים הם גייס חמישי, כפי שעשו בארמנים.
פנחס רוטנברג היה איש המפלגה הסוציאל רבולוציונרית (ס"ר), ומפלגת ס"ר תמכה, להבדיל מהבולשביקים, בברית עם בריטניה. דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי היו באוריינטציה עות'מאנית והתנגדו לגדודים. מה ששינתה את דעתם מן הקצה אל הקצה הייתה הצהרת בלפור, שבעקבותיה התגייסו לגדוד.
מלחמת העולם הראשונה וכינון הגדודים
בתקופת ההמתנה עד פרוץ המלחמה בשנת 1914, המהפכנים חיכו שברוסיה תפרוץ מהפכה, האוכרנה הצליחה בפעילותה נגד המהפכנים, ופעילי הס"ר יצאו לגלות מרוסיה. גם לנין וחבריו הקימו את מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, שהתחרתה במפלגת הס"ר בגלות. כשהמלחמה פרצה, התכנסה ישיבה של צמרת הגולים של הס"ר, שנחלקו לשמאל וימין. חסידי איליה פונדאמינסקי טענו שהמלחמה תערער את משטר הצאר, ולכן צריך להתגייס ולסייע לבריטים משום שכך תתקרב המהפכה. הייתה גם מגמה נגדית של ויקטור צ'רנוב שהיה יריב לרוטנברג, והתנגד לגישה זו.
רוטנברג הגיע ללונדון, נפגש עם ויצמן וניסה לשכנעו לתמוך בהקמת הגדודים העבריים. רוטנברג אמר לויצמן שהמלחמה זו הזדמנות לקדם את רעיון הרפובליקה בישראל. כדי לשכנע את מדינות ההסכמה, צריך להקים לגיונות יהודיים שיורכבו מגולים יהודים. לפי פרופ' מתתיהו מינץ, רוטנברג קדם לז'בוטינסקי. רוטנברג פעל בספטמבר 1914, וז'בוטינסקי החל ב-1915. עולה תהייה מה הניע את רוטנברג שנסע מטעם הס"ר לבירות בריטניה וצרפת כדי שילחצו על רוסיה ליתר דמוקרטיזציה, לעסוק בעם היהודי ולנסוע לויצמן. מינץ הבהיר כי מבחינת רוטנברג, אלה לא היו מישורים נפרדים. לפני נסיעתו, רוטנברג לא דיבר ולא חיפש פתרון לשאלה היהודית, אלא זו הייתה תוצאה של שיחות רוטנברג עם מנהיגות הס"ר, שאותה הכיר, והיא שלחה אותו לצרפת. מינץ אמנם אינו סבור כי תהליך החזרה של רוטנברג אל העם היהודי היה שקרי, אך מדגיש את ההתאמה בין התנהלותו לאינטרסים של המפלגה ורוסיה. הראיה לשמירת הקשר והעדפת האינטרסים של המפלגה, הייתה השתלבותו המהירה והחלקה של רוטנברג בצמרת השלטון אחרי מהפכת פברואר 1917 בימי אלכסנדר קרנסקי הסוציאל-רבולוציונר. גם הס"ר וגם הקדטים חשבו שמספר היהודים ברוסיה היה גדול מדי, ועדיף שייצאו מרוסיה לפני המהפכה, משום שזה טוב גם ליהודים. הס"ר היו מודעים לאיבת היהודים למשטר האוטוקרטי ברוסיה, לצד גאות באהדת היהודים לגרמניה שהעניקה להם חופש וזכויות, ורוטנברג אימץ גישה זו של הס"ר. קידום רעיון הגדודים שיכבשו את הארץ מידי הטורקים, שותפיהם של הגרמנים, שירת את המגמות של המולדת הרוסית, בעלת הברית של צרפת ובריטניה.
לפי מינץ, גם כשהחליטה התנועה הציונית על נייטרליות, בפועל זה לא קרה משום שציוני כל ארץ תמכו באותה ארץ במלחמת העולם הראשונה. ציוני גרמניה האמינו שאם גרמניה תנצח במלחמה, מצבם של היהודים ישתפר, משום שברוסיה מעמד היהודים היה גרוע לעומת מעמדם בגרמניה.
כך נסע רוטנברג לאיטליה והקים שם ארגון למען המטרה היהודית. הרעיון הבסיסי היה שאם איטליה תכנס למלחמה לצד מדינות ההסכמה, הגדודים העבריים הראשונים יוקמו באיטליה. גם דב בר בורוכוב הגיע לאיטליה מווינה, אחרי שהמשטרה האוסטרית הבהירה לבורוכוב כי מוטב לו לצאת מאוסטרו הונגריה, בת בריתה של גרמניה. במילאנו נפגשו רוטנברג ובורוכוב, אחרי שדוד גולדשטיין, איש פועלי ציון הפגיש ביניהם. בורוכוב חבר לרוטנברג והיה פעיל בהנהגת ארגון זה. בורוכוב הצליח לארגן לארגון לא רק יהודים אלא גם אינטלקטואלים, פוליטיקאים ושרים איטלקיים, כלואיג'י לוצאטי. בשנת 1915 הם הצטרפו, אבל רוטנברג החליט לנסוע לארצות הברית. לפני כן נסע רוטנברג לעיר בארי באיטליה, והזמין לשם את ז'בוטינסקי, בן-גוריון ובן-צבי כדי להציג לפניהם את התוכנית. בן-גוריון ובן-צבי סירבו לבוא ורק ז'בוטינסקי הגיע לפגישה עם רוטנברג, לפני נסיעת ז'בוטינסקי ללונדון כדי לפעול בלונדון. רוטנברג וז'בוטינסקי חילקו ביניהם את העבודה. רוטנברג יפעל בארצות הברית וז'בוטינסקי בבריטניה, משום שרוטנברג רצה להקים קונגרס יהודי בארצות הברית (בלתי ציוני).
לפי מינץ, רוטנברג הביא איתו חוברת מניפסט לארצות הברית, התחיל להשתתף בכנסים, ארגן ועד והתחיל להוציא עיתון לקונגרס היהודי. בורוכוב היה עורך העיתון, וגם כתב את המאמרים. על רקע זה פרץ עימות בין רוטנברג לבין בן-גוריון, שגם כן היה בארצות הברית והמשיך לתמוך באוריינטציה הטורקית. גם בן-צבי הלך עם בן-גוריון, אף על פי שלפי מינץ הקשר בין בן-צבי לבן-גוריון לא היה כל כך טוב בארצות הברית, משום שבן-גוריון הוציא ספר ולמעשה ייחס לעצמו את כל העשייה. לפי מינץ, אין חולק על כך שבן-גוריון המעיט בערכו של בן-צבי. בין בן-צבי לבורוכוב לא היה עימות, משום שבן-צבי היה בן עירו של בורוכוב, תלמידו וחברו הטוב, והם כיבדו האחד את השני.
זאב ז'בוטינסקי
אחד מבולטי הקו האקטיביסטי היה זאב ז'בוטינסקי אשר מהיכרותו את האימפריה העות'מאנית, צפה כי ימיה לאורך המלחמה ספורים, ולכך תהא השפעה על השלטון העתידי בארץ ישראל. הוא טען כי על היהודים לתמוך בגלוי בבריטניה ולסייע לה במאמץ המלחמתי לכיבוש ארץ ישראל. ב-1915 הגיע ז'בוטינסקי אל מחנה ג'אבארי, סמוך לאלכסנדריה, שם התרכזו בהדרגה 1,200 יהודים שגורשו מארץ ישראל על ידי הטורקים, או נמלטו ממנה בשל תנאי המחיה הקשים בה, ועימם יוסף טרומפלדור. ז'בוטינסקי העלה בפניהם את רעיונותיו להקמת יחידת צבא יהודית. ב-י"ח באדר תרע"ה נכתב מסמך ובו החלטה לייסד גדוד עברי שיציע את שירותו לצבא הבריטי לשם כיבושה של ארץ ישראל. בסופו של המסמך הופיעו מאה חתימות, שהראשונות בהן הן של זאב גלוסקין, זאב ז'בוטינסקי ויוסף טרומפלדור. לאחר מכן החלו לפעול במסגרת ועד לקיום מגעים מול גורמים שונים בצבא בריטניה וממשלתה.
התנגדות להקמת הגדודים
לאחר מגעים רבים נאותה בריטניה באופן חלקי ליוזמה והוקמה יחידה יהודית (שמתנדביה הוגלו למצרים) אשר ייעודה היה עיסוק בתובלה בחזית חצי האי גליפולי שבטורקיה, ללא קשר לארץ ישראל, שבריטניה לא תכננה מתקפה עליה באותה עת.
היו כמה גופים וקבוצות שהתנגדו, גם בהמשך, להקמת הגדודים, חלקם ניסו לעצור את הקמתם באופן פעיל:
גדוד נהגי הפרדות
גדוד נהגי הפרדות (Zion Mule Corps) קדם לגדודים העבריים הלוחמים שקמו בהמשך. מגויסיו היו היהודים שהוגלו למצרים על ידי האימפריה העות'ומאנית. הוא הוקם באביב של שנת 1915 והיה מופקד על הובלת אספקה לקו החזית בקרב גליפולי שבטורקיה. הגדוד זכה לתשבחות על תפקודו. בתום מערכת הנפל, לאחר שהבריטים לא הסכימו להעבירו לחזית אחרת, פורק הגדוד וחלק מאנשיו עבר לגדודים העבריים שהתהוו בהמשך.
"הלגיון העברי"
בניגוד לטרומפלדור, ז'בוטינסקי לא הסתפק בהקמת גדוד נהגי הפרדות, שלא היה יחידה לוחמת ולא לקח חלק בלחימה על ארץ ישראל. הוא נסע לאירופה כדי להמשיך לקדם את עניין הגדודים. ז'בוטינסקי עבר בין מדינאים רבים אולם נחל כישלונות בניסיונו לקנות תמיכה אמיתית ביוזמתו בבריטניה, בצרפת וברוסיה. ההתנגדות באה הן על רקע חוסר אמון בגוף צבאי שיורכב על טוהרת מתנדבים יהודים והן בשל העדר כוונה להילחם בעות'מאנים בשטחה של ארץ ישראל באותה עת. תמיכה אמיתית גם לא הגיעה מקרב רוב היהודים או מנהיגיהם. אולם היו מספר אנשי ציונות אשר ניסו לסייע לו, והבולט בהם היה מאיר גרוסמן, עמו יסד עיתון ובו תעמולה למען הגדודים בשם "די טריבונע", ומאוחר יותר את "אונזער טריבונע". גם פנחס רוטנברג וחיים ויצמן סייעו לז'בוטינסקי ביוזמתו, אולם ההסתדרות הציונית התנגדה לעניין הגדודים נחרצות, והוועד הפועל של ההסתדרות אף הוציא הוראה לכל הציונים באירופה להילחם בתעמולה שתמכה בהקמת הלגיון העברי.