cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלנתן שלום
קריירה
בסוף אותה שנה, התמודד בתוכנית The Voice 4 שם הכיר את הזמרת מירי מסיקה, לה הלחין 6 שירים: "היד שלך היא בית" שכתב חורב, "לשמור עלי", "מפחד עלייך" שכתבה שחף וולמן, "חוה" שכתבה מסיקה, הדואט "יש לך אותך" עם מיקה משה שכתבה הודיה חיוט, והדואט "ממרחק נשימה" עם עברי לידר שכתבו מסיקה ואבי אוחיון - שגם הלחין אותו יחד עם אלנתן. את הזמר בניה ברבי גם הכיר באותה תוכנית ואיתו התמודד בדו-קרב. לימים, הלחין לו את השיר "אחרי שייגמר" שכתב נעם חורב.
שלום מנגן על גיטרה בס, גיטרה אקוסטית ופסנתר.
חיים אישיים
שלום נשוי לרבקה באואר, אב ל-4 בנות והם מתגוררים ביישוב קריית נטפים.
טורונטו בליזארד
הטורונטו בליזארד (באנגלית: Toronto Blizzard) הייתה קבוצת כדורגל מהעיר טורונטו, אונטריו שבקנדה, אשר שיחקה בליגת הNASL.
היסטוריה
טורונטו מטרוס הצטרפו ל-NASL ב-1971. המגרש הביתי שלהם היה אצטדיון ורסיטי.
ב-1975, 50% מהקבוצה נמכרה תמורת 250,000 דולר על ידי קבוצת טורונטו קרואטיה מליגת הכדורגל הלאומית, והקבוצה הפכה לטורונטו מטרוס-קרואטיה. המועדון זכה באליפות הNASL ב-1976. באמצע ספטמבר 1976, דווח כי הקבוצה חייבת 100,000 דולר לממשלת אונטריו ו-95,000 דולר לממשלת המטרופולין של טורונטו, ובנוסף דווח שהקבוצה עשויה להתפרק.
גלובל טלוויז'ן נטוורק רכשה 85% מקבוצת טורונטו מטרוס-קרואטיה ב-1 בפברואר 1979, תמורת 2.6 מיליון דולר. עקב הרכישה, טורונטו קרואטיה חזרה ל-NSL כמועדון נפרד; כשרק 7 מתוך 26 השחקנים מהסגל של 1978 נשארו, שמה של הקבוצה שונה ל - טורונטו בליזארד בעקבות ההשתלטות. תחת הבעלות החדשה, מספר הצופים כמעט הוכפל. מ-1979 עד 1983 שיחקה בליזארד את משחקי הבית שלה באצטדיון התערוכה לפני שחזרו לאצטדיון ורסיטי ב-1984.
בליזארד היו חברים ב-NASL עד 1984, השנה האחרונה של התקיימות הליגה. הקבוצה הייתה סגנית אלופת הליגה ב-1983, כשהפסידה לקבוצת טולסה ראנקס 0–2 מול קהל של שישים אלף איש בוונקובר. הם סיימו שוב פעם במקום ה-2 ב-1984 כשהפסידו לשיקגו סטינג.
בשנת 2010, הקבוצה שזכתה באליפות הNASL ב-1976 נכנסה להיכל התהילה של קנדה.
ב-28 במרץ 1985, ה-NASL הודיעה רשמית על הפסקת הפעילות לעונת 1985, כאשר רק טורונטו ומינסוטה סטרייקס היו מעוניינים לשחק. בינתיים, בעלי בליזארד, רכשו את דינמו לטינו מליגת הכדורגל הלאומית מתוך כוונה לשנות את שמו של טורונטו בליזארד. תקנות ה-NSL לא אפשרו שינוי שם בעיצומה של העונה. בעונה שלאחר מכן (1986) החלה דינמו לטינו לשחק בתור טורונטו בליזארד.
שחקני עבר בולטים
ראו גם: רשימת כדורגלני טורונטו בליזארד שיש עליהם ערך בוויקיפדיה העברית.
אלינור סלע
אלינור סלע סקודיצקי (נולדה ב-10 במאי 1974) היא שחקנית, תסריטאית וסטנדאפיסטית ישראלית.
ביוגרפיה
סלע נולדה בירושלים לאם מורה ואב מפיק. היא התחנכה בתיכון בויאר במגמת מזרחנות. בצבא שירתה כקצינת מחקר במודיעין. בתום שירות הקבע, למדה משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב. במהלך לימודיה זכתה במלגת קרן שרת.
משחק
סלע החלה לשחק בגיל 13 בתפקיד הראשי בהצגה "הליצן" בתיאטרון החאן הירושלמי במסגרת תיאטרון קטרון.
לאחר לימודי המשחק, החלה להופיע עם מופע הסטנד-אפ "אלף פנים, צחוק גדול, אמת אחת", במהלכו היא עוטה דמויות שונות מהחברה הישראלית. סלע כתבה את המופע על סמך תחקיר מקדים ואלתורים מחומרים שנוצרו בזמן אמת.
בשנת 2003 השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "הפיג'מות". בין השנים 2004–2006 הגישה פינת סאטירית בגלי צה"ל בתוכנית "בילוי נעים" בהנחיית מולי שפירא. בין השנים 2006–2007 השתתפה ב בתוכנית האימפרוביזציות "של מי השורה הזאת" לצד תומר שרון, מאור כהן, יעל לבנטל, שמוליק לוי, אמנון וולף ועידן אלתרמן.
בשנת 2007 הופיעה בתפקיד עצמה בסדרה הקומית "פאפרצי". בשנת 2008 השתתפה בתפקיד אורח בתוכנית הטלוויזיה "משמורת" בערוץ 2 ובתוכנית הסאטירית "עד כאן!" עם אורי גוטליב.
בשנת 2012 השתתפה בתפקיד אורח בסדרת הנוער "גאליס" בערוץ הילדים ובסדרה "יום האם" ששודרה בערוץ 2. בשנת 2013 השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "בלתי הפיך", בשנת 2014 השתתפה בסדרה "עממיות" בתפקיד כרמלה ובשנת 2016 השתתפה בסדרה "פצועים בראש" בתפקיד אוסי.
תסריטאות
באוגוסט 2019 זכתה סלע במלגת הפקה על סך שני מיליון שקלים מהקרן לקולנוע עבור סרט הקולנוע "שבע ברכות" שכתבה ביחד עם ריימונד אמסלם, מתוך 110 פרויקטים שהוגשו. הסרט בוים על ידי אילת מנחמי והופק על ידי רונן בן טל.
הפקה ובימוי
סלע היא בעלים של חברת הפקה שמייצרת תוכן ומפיקה סרטים עבור חברות מסחריות, רשויות מקומיות ומשרדים ממשלתיים. שותפה לעשייה בחברה הוא אחיה.
בשנים 2017–2018 ביימה יחד עם שי גוטסמן את העצרת המרכזית לציון יום הזיכרון לשואה ולגבורה בקיבוץ לוחמי הגטאות.
חיים אישיים
סלע נשואה לבני סקודיצקי ולהם שלושה ילדים.
הבחירות לרשויות המקומיות ברשות הפלסטינית (2017)
רקע
הבחירות היו אמורות להתקיים ב-8 באוקטובר 2016, ארבע שנים לאחר הבחירות לרשויות המקומיות ברשות הפלסטינית באוקטובר 2012. בניגוד לבחירות 2012, הבחירות אמורות היו להתקיים במקביל ב-414 עיריות ומועצות ביהודה ושומרון ובעזה אולם לבסוף בשל התנגדות החמאס הבחירות נערכו ביהודה ושומרון בלבד. ב-8 בספטמבר 2016, קבע בית המשפט הפלסטיני כי הבחירות המקומיות ברשות ידחו בשלב זה עד להשלמת דיון משפטי בנושא ואלו נדחו לבסוף למאי 2017.
תוצאות
מתוך 326 רשויות, התקיימו הבחירות רק ב-145 רשויות, זאת בשל מועמד מוסכם ב-181 רשויות. עם זאת, בבחירות בשנת 2012 התקיימה ההצבעה בפועל רק ב-92 רשויות. שיעור ההצבעה בבחירות עמד על 53.4%, שיעור דומה לבחירות בשנת 2012. במועצות בהן היה מועמד מוסכם ולא התקיימה בהם הצבעה, זכה הפת"ח לרוב של 75% מן המושבים, מועמדים עצמאיים ב-12% מן המושבים והקואליציה הלאומית הדמוקרטית ל-3%. אך לעומת זאת, במועצות בהן התקיימו בחירות בפועל זכו המועמדים העצמאיים ל-65% מן הקולות, מועמדי הקואליציה הלאומית הדמוקרטית ל-13%, בעוד שמועמדי הפת"ח זכו ל-28% מן המושבים בלבד.
בס"ה זכו במרבית המושבים מועמדי הפת"ח (52%) ואחריהם המועמדים העצמאיים (37%). לראשות עיריית חברון נבחר נציג פת"ח, תיאסיר אבו סנינה, שהיה חבר בחוליית המחבלים שביצעה את הפיגוע בבית הדסה בשנת 1980, בחירה שעוררה תרעומת בקרב גורמי ימין בישראל.
ריימונד דה לרוש
ריימונד דה לרוש או הברונית דה לרוש, שם במקור: אליס דרוש (בצרפתית: Raymonde de Laroche, שם במקור: Elise Deroche ; 22 באוגוסט 1882 – 18 ביולי 1919) הייתה טייסת ומהנדסת צרפתייה, והאישה הראשונה בעולם שקיבלה רישיון טיס, ב-8 במרץ 1910. נהרגה בהתרסקות מטוס בגיל 36.
ביוגרפיה
ריימונד דה לרוש נולדה בשם אליס דרוש בשנת 1882 בפריז, צרפת. אביה היה שרברב. בבגרותה היא גילתה עניין במכוניות ובאופנועים. בצעירותה, החלה בקריירת משחק והשתמשה בשם הבמה ריימונד דה לרוש – שם אותו החליטה לאמץ לשארית חייה. לעולם התעופה היא נחשפה כאשר לאון דלגרנז', אמן שאיתו ניהלה רומן, עשה הסבה והחל לעסוק במטוסים. בשנת 1908, חזתה דה לרוש בטיסת ראווה של האחים רייט שהתקיימה בלה מאן שבצרפת. דה לרוש כבר ראתה בעברה מטוס של אלברטו סנטוס דימון, אולם הפעם היא קיבלה הזדמנות לעלות על מטוס כנוסעת והחוויה גרמה לה להרגיש כי עתידה בעולם התעופה. ב-29 באוקטובר 1909, דלגרנז' הכיר לה את חלוץ התעופה, צ'ארלס וואזן, והיא ביקשה ממנו שילמד אותה לטוס. וואזן, שהוקסם מרצונה, נענה לבקשתה והשניים הפכו לחברים קרובים.
קריירת טיסה
וואזן לימד את דה לרוש לטוס על מטוס שאותו ייצר בעצמו שנקרא 'וואזן דו-כנפי'. במטוס הוואזן לא היה מקום למדריך ולתלמיד משום שהיה בו מושב אחד בלבד. שיעורי הטיסה נערכו כאשר התלמידים יושבים במושב מאחורי ההגה והמדריך צועק להם הוראות מהקרקע. בתרגולים הראשונים, המדריך ביקש מדה לרוש להסיע את המטוס בשדה ובשום אופן לא להמריא איתו. ב-22 באוקטובר 1909, לאחר מספר שיעורים, הרגישה דה לרוש מספיק בטוחה, ובניגוד להוראות המפורשות של וואזן להישאר על הקרקע, היא משכה את המצערת, האיצה במסלול והמריאה לגובה של 4.5 מטרים. לאחר מספר רגעים, נחתה ברכות על הקרקע. בכך הפכה דה לרוש לאישה הראשונה בהיסטוריה שהטיסה מטוס. המטוסים בראשיתו של עולם התעופה היו מסוכנים מאוד, ודה לרוש עברה מספר תאונות. חודשיים וחצי לאחר טיסתה הראשונה, עברה דה לרוש את התאונה הראשונה שלה כאשר במהלך הנחיתה, זנב המטוס התחכך בעץ והמטוס התרסק. היא סבלה מזעזוע מוח ומשבר בעצם הבריח. לאחר שהחלימה, חזרה דה לרוש לעולם התעופה, הצטרפה לוואזן למשלחות טיסה ברחבי העולם וצברה ניסיון רב.
ב-8 במרץ 1910, בגיל 24, הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה הנפיקה לה רישיון טיסה ובכך הפכה לאישה הראשונה בעולם שקיבלה רישיון טיס. כאישה הראשונה להחזיק רישיון טיס, דה לרוש התקבלה בברכה לאליטה המצומצמת של חלוצי התעופה, והשתתפה בטיסות ראווה רבות ברחבי אירופה ובצפון אפריקה. בסיקורי התקשורת, דה לרוש זכתה לכינוי 'הברונית' זאת על אף שאין לה ייחוס אריסטוקרטי. היא נהנתה מהתואר הזה ששירת אותה ואת התדמית שלה בטיסות הראווה. מעמדה כברונית הגיע לשיאו כשהשתתפה בטיסת ראווה שנערכה בסנקט פטרבורג רוסיה מול קיסר רוסיה, ניקולאי השני. לאחר מפגן התעופה, פנה אליה הקיסר בתואר 'הברונית' ושיבח אותה על אומץ ליבה. ב-8 ביולי 1910, ארבעה חודשים לאחר שקיבלה את רישיון הטייס, עברה דה לרוש תאונה נוספת כאשר במהלך טיסה בריימס, המטוס הזדקר, צנח מגובה של 50 מטרים והתרסק. דה לרוש, שנפצעה קשות, נגררה מתוך ההריסות חסרת הכרה ומעטים חשבו שהיא תשרוד. לאחר שיקום ארוך שעצר את פעילותה במשך כמעט שנתיים, היא חזרה לטוס. ב-26 בספטמבר 1912 היא נסעה לבקר את וואזן ברון. שניהם נסעו במכוניתו של וואזן ועברו תאונת דרכים קשה כאשר המכונית התנגשה במכונית אחרת. וואזן נהרג במקום לאחר שמכוניתו התגלגלה עליו. דה לרוש נפצעה קשה ועברה שיקום במשך מספר חודשים.
ב-25 בנובמבר 1913 היא זכתה ב-Femina Cup כאשר טסה ברציפות 4 שעות, וקבעה שיא עולם לנשים טייסות כאשר טסה למרחק של 323 קילומטר (הזכייה הקודמת הייתה של אלן דוטריו עבור טיסה של כשעתיים וחצי בשנת 1910)). טיסה זו הסתיימה עקב תקלות מכניות. בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נאסר על הנשים בצרפת לטוס. דה לרוש ביקשה להתגייס ולשרת כטייסת אולם הצבא הצרפתי סירב בטענה כי הדבר מסוכן מידי לנשים. היא התנדבה לשירות הצבאי בתפקיד נהגת צבאית ובמהלך שירותה הסיעה קצינים בקו החזית, לעיתים תחת אש ארטילריה.
מותה
בשנת 1919, עם סיום מלחמת העולם הראשונה, דה לרוש שבה לעולם התעופה וקבעה שיא עולם נוסף לנשים כשהטיסה את מטוסה לגובה של 4,785 מטר. היה לה ידע רב בהנדסת מטוסים והיא רצתה להיות טייסת מבחן מקצוענית ולבחון מטוסים חדשים. הזדמנות זו נקרתה בדרכה ב-18 ביולי 1919, כאשר קולגה הזמין אותה לשמש כטייסת משנה בטיסת מבחן שהוא התכוון לערוך למטוס חדש מדגם Caudron בשדה התעופה לה קרוטואה (Le Crotoy). דה לרוש הסכימה ברצון וביום טיסת המבחן הפכה לאישה טייסת המבחן הראשונה בעולם. במהלך הנחיתה נכנס לפתע המטוס לסחרור, צלל למטה והתרסק. דה לרוש מתה במקום והטייס הראשי מת בדרכו לבית החולים.
לקריאה נוספת
Eileen F. Lebow (2003), Before Amelia: Women Pilots in the Early Days of Aviation
השבועה האולימפית
השבועה האולימפית היא הבטחה שנישאת במהלך טקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים. השבועה נאמרת על ידי ספורטאי מייצג אחד מהנבחרת המארחת של המשחקים בשם כל הספורטאים המשתתפים, וכן על ידי נציג מהשופטים בתחרויות ונציג המאמנים. במהלך השבועה אוחזים הנשבעים בקצה הדגל האולימפי.
היסטוריה ונוסח השבועה
לראשונה נישאה השבועה באולימפיאדת אנטוורפן (1920) על ידי הבלגי ויקטור בוין, כשהוא אוחז בידו השמאלית בדגל בלגיה. באולימפיאדת מינכן (1972) נוספה שבועת השופטים והחל מאולימפיאדת הנוער סינגפור (2010) נוספה לטקס גם שבועת המאמנים. האישה הראשונה לשאת את השבועה הייתה הגולשת האלפינית האיטלקייה ג'וליאנה מינוצו, באולימפיאדת החורף קורטינה ד'אמפצו שנערכה בשנת 1956. באולימפיאדת מינכן, שנערכה בשנת 1972, האתלטית הגרמניה, היידי שילר הייתה האישה הראשונה לשאת את השבועה באולימפיאדת קיץ.
כיום נוסח שבועת הספורטאים הוא: "בשם כל המתחרים, אני מבטיח/ה שניקח חלק במשחקים אולימפיים אלו כשאנו מכבדים ומצייתים לחוקים שנקבעו, מתחייבים לספורט נקי מאמרוץ וללא סמים, ברוח ספורטיבית, למען תהילת הספורט וכבוד נבחרתנו".
נוסח שבועת השופטים: "בשם כל השופטים ובעלי התפקידים, אני מבטיח שנשפוט במשחקים אולימפיים אלו ללא משוא פנים, כשאנו מכבדים ומצייתים לחוקים שנקבעו ברוח הספורטיבית האמיתית."
נוסח שבועת המאמנים: "בשם על המאמנים ושאר חברי הנלווים למשלחות הספורטאים, אני מבטיח שנקדיש עצמנו לכך שהרוח הספורטיבית והמשחק ההוגן ישמרו על בסיס עקרונות היסוד האולימפיים"
המצור על ירושלים (70)
המצור על ירושלים שהתרחש בשנת 70 לספירה (י"ד בניסן - ח' באלול ג'תת"ל), היה השלב הסופי בהכנעת המרד הגדול נגד השלטון הרומאי, שהתרחש בארץ ישראל בשנים 70-66 לספירה. המצור הסתיים בכיבושה של העיר בידי כוחות האימפריה הרומית תחת פיקודו של טיטוס. במהלך כיבוש ירושלים (שבוצע במספר שלבים) שרף הצבא הרומאי את בית המקדש, ערך טבח באוכלוסייתה, והחריב את העיר. מספר ההרוגים שמתו בחרב או ברעב הסתכם במאות אלפים. ההרס והטבח שבאו בעקבות כיבוש ירושלים, גרמו לשקיעתהּ של העיר לאחר מאות שנים של שגשוג ופריחה.
ההתקוממות בירושלים נגד השלטון הרומי, היוותה את השלב הראשון ואת המאיץ לפרוץ מרד כללי של האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל נגד האימפריה הרומית. המרד פרץ בהדרגה לאחר תסיסה ארוכה בת שנים רבות שהונעה מסיבות שונות ומגוונות, אך בעלות אופי אחיד ומשותף. המרד כלל את כל חלקי ארץ ישראל ואף מחוצה לה, אך המערכה המרכזית התרחשה בירושלים. המורדים היהודים, שהיו מלכתחילה מפולגים למספר סיעות, ניהלו מלחמת אחים קשה בתוך העיר, במקביל למערכה נגד האויב הרומי. הם השכילו להתאחד רק לאחר שהצבא הרומאי הטיל מצור על העיר ותקף אותה, אך בשלב זה של המרד, זה כבר היה מאוחר מדי.
ההשלכות של החורבן על העם היהודי היו קשות והשפעתן הייתה במגוון תחומים ולטווח ארוך, עד לימינו אנו.
ירושלים בשלהי ימי הבית השני
בשלהי ימי הבית השני הגיעה ירושלים לשיאה. שטחה של ירושלים עמד אז על כ-1,800 דונם (פי שניים משטחה של העיר העתיקה בימינו), ובתוכה היו ארמונות ושכונות הדומות לאלו שבאימפריה הרומית. העיר הוקפה בחומות בצורות עם מגדלים הנישאים ובולטים לגובה רב.
רקע גאוגרפי: מבנה העיר, חומותיה וביצוריה
צפונה לעיר התחתונה היה שטח הר הבית ובו בית המקדש השני. שטח זה היה המקום המרכזי בירושלים בפעילותו ובחשיבותו היה בית המקדש. הורדוס הכפיל את שטחו של הר הבית, וזה הפך למקדש הגדול ביותר ברחבי האימפריה הרומית. מקדש הורדוס היה מוקף בסטווים מפוארים ותוכו רוּצף וחוּפה בסוגי שיש יקרים ובזהב. הוא נישא עד לגובה של כ-70 מטרים מעל רחבת הר הבית, שאף היא הייתה גבוהה בהרבה מהעיר שתחתיה. המקדש והר-הבית נתמכו בחומות-תמך אדירות. בקצה המערבי של חומת הר-הבית הצפונית בנה הורדוס את מצודת אנטוניה שבפינותיה התנשאו ארבעה מגדלים גבוהים הצופים על פני השטח כולו. ובצלע הדרומי של ההר הקים הורדוס את הסטיו המלכותי, ששימש גם למטרות ציבוריות. מפעל הבנייה הכביר התקדם אף בימי ממשיכיו של הורדוס עשרות שנים אחר מותו. בית המקדש שימש מוקד לאמונת עם ישראל והיווה את מרכז חיי הרוח. ההיערכות לקליטת עולי הרגל והמון האדם שפקד את העיר, כללה בין היתר: סלילת דרכים, בניית שווקים, אספקת מים והכשרת מקומות אירוח. לקראת סוף ימי הבית השני, ככל שגברה העלייה לרגל, כך עלתה חשיבותה של ירושלים והיא הפכה לאחת הערים הגדולות באימפריה הרומית.
בתקופת הורדוס התפשטה ירושלים צפונה לצדו המערבי של הר-הבית; השוק הגדול הסמוך לכותל המערבי של הר-הבית הוסיף והתרחב אל הצפון ורובע חדש נוצר סביב השווקים שהתהוו במקום עם גדילת הסחר. הרובע שהתפתח מערבית וצפונית להר-הבית, בצמוד אליו, תוּחם על ידי חומה חדשה שנקראה "החומה השנייה". עיקר ביצורי ושִכלולי העיר והמקדש בוצעו בידי הורדוס כ-100 שנים לפני פרוץ המרד. בשנים הסמוכות יותר למרד התרחבה העיר עוד לכיוון צפון ושכונות חדשות נבנו מצפון לחומה השנייה והראשונה. המלך אגריפס הראשון החל לבנות את "החומה השלישית", שאמורה הייתה להקיף את כל השטח הצפוני החדש. אולם מלאכת הבנייה הושבתה, ככל הנראה בפקודת הקיסר קלאודיוס, שחשש מביצורה של העיר. השלמת החומה התבצעה, כפי הנראה, על ידי המורדים רק עם ובסמוך לפרוץ המרד. חומה זו הייתה פחות חזקה משאר חומות העיר.
לעיר היו "מחסומים" טבעיים-טופוגרפיים: נחל קדרון מהמזרח וגיא בן הינום מהדרום. מסיבה זו אף נותרו גבולות העיר בצדדים אלו יציבים לאורך כל התקופה ההלניסטית עד לעת חורבן העיר.
המבנה הדתי-חברתי
החברה היהודית בתקופת בית שני הייתה חלוקה לכמה כיתות שנבדלו ביניהן באמונתן ובהרכבן החברתי. אל שלוש הכיתות הבולטות - הצדוקים, הפרושים והאיסיים - נוספה בתחילת המאה הראשונה לספירה הכת המכונה על ידי יוסף בן מתתיהו "הפילוסופיה הרביעית", זרם רעיוני שדגל בשחרור מעול הרומאים בתוקף אמונות משיחיות. עם הפרושים, שהאמינו בתורה שבעל פה, נמנו בעיקר אנשי מעמד הביניים וחלק מעניי העם, אולם הם היו דומיננטיים מאוד בחיי היהודים. במחצית השנייה של המאה הראשונה, צמחו מתוך "הפילוסופיה הרביעית" הקנאים, שדרשו שחרור מהשלטון הרומאי, ופלג קיצוני ובולט מתוכם - הסיקריים, שנקראו כך על שם הפגיונות הקטנים שנשאו עמם תחת בגדיהם ודקרו באמצעותם יריבים פוליטיים.
יוספוס פלאביוס, לאורך כל חיבורו "מלחמת היהודים", מרבה לתאר את הפילוג והמחנאות שהיו בין קבוצות היהודים, ולדבריו אף לא הושגה אחדות מלאה גם כאשר הרומאים כבר לחמו מול שורות המורדים. תיאורים אלו נמצאים הם בעמדת יחיד וללא חולק, שכן אין תיעודים היסטוריים אחרים מבני אותה תקופה שהכירו את המצב החברתי בירושלים. אמנם היסטוריונים נוטים לחשוד את יוספוס בהגזמה של הקיטוב בין המחנות, ובניסיון להציג באור שלילי ועוין את היחס שבין הקבוצות. כך מציין מנחם שטרן, כי:.
ירושלים במרד הגדול
אופיים של הנציבים הרומיים בתקופה שקדמה לפרוץ "המרד הגדול" ונטייתם לטובת האוכלוסייה הסורית-הלניסטית במחלוקות עם האוכלוסייה היהודית בתחומי ארץ ישראל, וכן סחיטת הכספים אותה הפעילו על האוכלוסייה היהודית ופגיעתם ברגשות הדתיים שלה – דרדרו את יחס המרות של האזרחים היהודים, וכשהאחרון שבהם, גסיוס פלורוס, ערך טבח באוכלוסייה היהודית בירושלים, ואף ניסה לגזול את כספי המקדש, החלה התמרמרות כללית בקרב הציבור היהודי, שהפכה להתקוממות ראשונית בירושלים. היה זה הניצוץ שהבעיר את המרד הגדול בשנת 66 לספירה.
המרידה והשתלטות היהודים על העיר
העם בירושלים התקומם ויצא במרד נגד שלטונו של פלורוס. ניסיונותיו של אגריפס השני להניא את העם ממרד לא צלחו, והוא גורש מהעיר. הסיקריים פעלו ברחבי העיר להעמיק את המרד, הם הציתו מבנים ותפסו מוקדי שליטה. לאחר יומיים של לחימה הם השתלטו על מצודת אנטוניה וטבחו בחיל המצב הרומי ששהה בה. בינתיים פרצה בעיר מלחמת אחים בין הקבוצות השונות.
הנציב הרומי בסוריה, קסטיוס גאלוס, נשלח בראש כוח צבאי גדול להשליט סדר ביהודה. כשעברה שיירת האספקה שלו דרך מעלה בית חורון, תקף אותה שמעון בר גיורא, אחד ממנהיגי המורדים, ותפס חלק גדול ממנה, כולל בהמות משא רבות. פעולה זו הביאה למורדים תועלת רבה מאוחר יותר, בעת המצור הרומי על ירושלים, והקשתה על גאלוס להבקיע את חומות ירושלים. גאלוס עלה אל העיר וחדר אליה מכיוון צפון, דרך שכונת בית זיתא, וניסה לכבוש את הר-הבית. מסיבות בלתי ברורות החליט גאלוס להפסיק את המתקפה על ירושלים, ולסגת חזרה לשפלת החוף. במהלך הנסיגה הותקף צבאו על ידי כוחות המורדים, שפתחו במרדף אחריו וטמנו לו מארב במעבר ההררי הצר סמוך לבית חורון. צבאו ספג אבדות כבדות. המורדים חזרו לירושלים, כשבידיהם שלל רב שננטש במהלך מנוסת צבאו של גאלוס, כולל אילי ברזל, קטפולטות ומכונות מלחמה נוספות. ניצחון המורדים השפיע מאוד על המצב בעיר; היהודים אוהדי הרומאים ומתנגדי המרד ברחו מירושלים, ואחרים הצטרפו אל שורות המורדים לאחר שהשתכנעו בסיכויי ההצלחה של המרד, או מחשש לחייהם. רוב האוכלוסייה היהודית בירושלים עברה לתמוך במרד והעמדה של הגורמים המתונים בעיר נחלשה, אך העימותים הפנימיים לא פסקו.
בעיר הוקמה מנהיגות יהודית מאורגנת. ויוסף בן גוריון עם הכהן הגדול לשעבר חנן בן חנן מונו למפקדי המרד בירושלים. הקבוצות הפוליטיות של המורדים ניהלו קרבות זו מול זו. הנהגת העיר התפצלה לשני מחנות עיקריים; האחד – יוסף בן גוריון וחנן בן חנן, שעבדו בשיתוף פעולה עם הכהן הגדול לשעבר יהושע בן גמלא והתנא ונשיא הסנהדרין רבן שמעון בן גמליאל הזקן. הנהגה זו אופיינה במתינות ונקטה במדיניות כפולה: היערכות למלחמה ובד בבד נִטרול המורדים הקיצוניים, בתקווה שעל ידי-כך יוכלו לבוא בהמשך להסכם שלום עם הרומאים. המחנה השני היה מחנה הקנאים בראשותו של אלעזר בן שמעון, שתחת ידו היה שלל מלחמה רב שתפס בעת נסיגתו של קסטיוס גאלוס. המונים מתושבי הארץ שנושלו מאחוזתם וברחו מהצבא הרומי הכובש, באו ועלו לירושלים. הבורחים לא נתנו אֵמון בהנהגה המתונה והצטרפו אל הקנאים. בין הפליטים נמנה גם יוחנן מגוש חלב, שזיקתו הקיצונית הוסיפה רבות לעיצוב הקבוצה הקנאית בעיר.
שמעון בר גיורא אף הוא החזיק בשלל רב שתפס בעת התקפתו על שיירתו של קסטיוס גאלוס. מעמדו הציבורי התחזק ושוחרי-קרב התאספו סביבו. שאיפתו לשלטון עצמי בלעדי על ירושלים, הביאה לתגובת-נגד מצִדו של חנן בן חנן, שרדף את שמעון באמצעות חוליות-לחימה והצליח לסלק אותו מירושלים. שמעון פרש למצדה, חבר לסיקריים, ומשם ניהל את מסעי השוד והביזה שלו. מחנה הקנאים הלך והתחזק, אך בעקבות פעילותו של חנן בן חנן הצליח המון העם ללחום בהם ולסלק אותם ממרחב הר-הבית, שהיה לפני-כן בריבונותם, אל שטח מצומצם של העזרה שבבית המקדש. במחנה הקנאים החליף יוחנן מגוש חלב את מקומו של אלעזר בן שמעון, ויחד עם 20,000 לוחמים אדומים השתלט על העיר ורצח את הכוהנים הגדולים חנן ויהושע בן גמלא, את יוסף בן גוריון ועוד מנהיגים ולוחמים אחרים בולטים. בשלב מסוים הצליח העם בעזרת האדומים לדחוק ולהחזיר את הקנאים אל תחומי הר-הבית. שמעון בר גיורא מצא בשלב זה הזדמנות לחזור לירושלים, לאחר שסולק ממנה על ידי חנן, והעם יחד עם האדומים קיבלו אותו למנהיג עליהם. העיר כולה הייתה בשליטתו מלבד הר-הבית, שהקנאים התבצרו בו ובנו לאורך החומה המערבית שלו ארבעה מגדלי מצור.
תחילתה של הכנעת המרד בפיקודו של אספסיאנוס
המצביא אספסיאנוס, נשלח על ידי נירון קיסר רומא למשימת דיכוי המרד ביהודה. אספסיאנוס עלה עם כ-60,000 לוחמים. הוא החל את מסעו בצפון ארץ ישראל והשתלט בהדרגה על האזורים שבשליטת המורדים היהודים. בסופו של תהליך שהחל בחורף 67/66 לספירה ונמשך עד לסיום הקיץ של 68, נכבשה הארץ כולל גם הרי יהודה, למעט מרחב ירושלים. אספסיאנוס שהעריך כי הלחימה על ירושלים תהיה קשה מהמערכות שקדמו לה, השהה את כוחותיו וניצל את ההפוגה לאימון הכוחות ולהתארגנות מחדש. שנת 68/69 לספירה הייתה שנה של תהפוכות ומלחמת אזרחים באימפריה הרומית, ונודעה בשם שנת ארבעת הקיסרים על שם החלפת השלטון בידי ארבעה קיסרים באותה השנה. בסופה של שנת 69 התמנה אספסיאנוס לקיסר רומא. הוא הפליג מיהודה לרומא לשם ההכתרה, ומינה את בנו טיטוס ששהה עמו, להשלים את דיכוי המרד ביהודה ולכבוש את ירושלים.
משך כל פרק זמן זה המשיכה מלחמת האחים בירושלים והחריפה ביותר. אלעזר בן שמעון לא השלים עם השתלטותו של יוחנן מגוש חלב על מחנה הקנאים, ויחד עם קבוצת תומכים התבצר בשטח בית-המקדש. שלוש הסיעות היריבות של המורדים לחמו אלה באלה על השליטה בירושלים, וכל אחת מהם החזיקה בחלק מהעיר: אלעזר עם מספר קטן של לוחמים, החזיק בחצר הפנימית של בית המקדש, שהתנשאה כ-20 מטרים מעל מפלס הר הבית והייתה מוקפת חומה; יוחנן מגוש חלב החזיק ברוב שטח הר-הבית; ואילו שמעון בר גיורא החזיק בשאר חלקי ירושלים, כשכוחותיו העיקריים התרכזו בעיר העליונה. במהלך הקרבות בין יוחנן מגוש חלב ושמעון בר גיורא, עלו באש מחסני המזון, שנאגרו לקראת המצור הרומי הצפוי.
המצור בפיקודו של טיטוס
מינויו של טיטוס כמפקד הכוחות הרומיים, שנועדו לכבוש את ירושלים ולהשלים את הכנעת המרד ביהודה, נבע בעיקר ממניעים פוליטיים. אספסיאנוס, שהיה טרוד כעת בביסוס שלטונו באימפריה הרומית, לא רצה להפקיד את הפיקוד על אחד מריכוזי הכוחות הגדולים של הצבא הרומאי במזרח האימפריה, בידי מפקד שלא ניתן לסמוך על נאמנותו הבלתי מעורערת. מסירת הפיקוד על הכוחות הרומיים ביהודה לידי בנו, טיטוס, חרף גילו הצעיר וחוסר מיומנותו, הבטיחה שכוחות אלו לא יהוו איום על כיסאו של אספסיאנוס ברומא. כדי לפצות על חוסר המיומנות הצבאית של טיטוס, הקיפוֹ אספסיאנוס ביועצים ובקצינים מוכשרים.
טיטוס נערך למתקפה על ירושלים במלוא המרץ ובכוחות מתוגברים. באלכסנדריה שבמצרים, בה שהה טיטוס עם אביו בטרם יצא זה האחרון לרומא, אִרגן טיטוס את הכוחות הרומיים, ובאביב שנת 70 לספירה הגיע אִתם לקיסריה, שנקבעה כנקודת-מפגש לכל הכוחות שנמסרו לפיקודו לצורך השלמת דיכוי המרד ביהודה.
היחידות הרומאיות בקרב
התמורות שחלו בצמרת השלטון ברומא השפיעו על הרכב הצבא שנשלח להשלים את הכנעת המרד ביהודה. לא כל הכוחות שנלחמו ביהודה תחת פיקודו של אספסיאנוס השתתפו במצור על ירושלים בשנת 70. הלגיון החמישי מקדוניקה, הלגיון העשירי פרטנסיס, הלגיון השנים עשר פולמינטה והלגיון החמישה עשר אפולינריס, נחשבו מהמובחרים שבלגיונות הצבא הרומאי, עם התמחות מיוחדת בלוחמת מצור. כל ארבעת הלגיונות השתתפו בלחימה בתחומי ארץ ישראל תחת פיקודו של אספסיאנוס, וזכו בהצלחות מרשימות במהלך דיכוי המרד היהודי. בנוסף, לחיילי הלגיון השנים עשר, אשר הושפל בעקבות התבוסה שספג במהלך ניסיונו הכושל של קסטיוס גאלוס לדכא את ההתקוממות בירושלים בראשית המרד הגדול, הייתה מוטיבציה מיוחדת לכבוש את העיר ולהוכיח את כושר לחימתם, כדי לנקום במורדים היהודים, ולהשיב את כבודם האבוד.
קיימות ראיות רבות להשתתפות הלגיון העשירי בדיכוי המרד ביהודה, מאחר שלאחר השלמת דיכוי המרד הוא הושאר כחיל מצב בפרובניקיה המרדנית, ומחנה הקבע שלו שכן במרחק קצר ממערב לירושלים במשך למעלה מ-200 שנה לאחר המרד הגדול. עובדה זו נתמכת בממצאים ארכאולוגיים רבים, שהבולטים בהם הם טביעות החותם הרבות שהותיר במקום. לעומת זאת, לא נמצאו ראיות ארכאולוגיות כלשהן להימצאות הלגיונות ה-5 וה-12 בשטח מארץ ישראל בתקופת המרד הגדול. עדות מסוימת להשתתפות הלגיון ה-15, או יחידות מתוכו, בדיכוי המרד היהודי, נמצאה בדמות ארבע פרוטות ברונזה שהונפקו על ידי המורדים, ונמצאו על גדות הדנובה - בשטח מחנה הקבע של הלגיון שבקרנונטום, בפרובינקיה פאנוניה (אוסטריה כיום).
חלק מהכוחות המקוריים, שנכללו בצבאו של אספסיאנוס, הועברו לאיטליה במהלך מלחמת האזרחים. הם הוחלפו בכוחות אחרים, שכללו 2,000 לגיונרים מהלגיון העשרים ושניים דיאוטראיאנה ומהלגיון השלישי קירנאיקה, ששירתו באלכסנדריה שבמצרים. עליהם נוספו 3,000 לגיונרים מהכוחות הרומיים באזור הפרת, וכוחות גדולים של חיל העזר מסוריה ומחֵילות המלכים הקליינטים. חיל העזר מסוריה שלא היה בעל ניסיון רב בלחימה, לא השתתף באופן ישיר במצור על ירושלים, אלא נותר, יחד עם חלק מיחידות העזר שהיו בצבאו של אספסיאנוס, כחיל מצב באזורים שכבר נכבשו על ידי הצבא הרומאי בארץ ישראל.
הנציב הרומי במצרים עד לאותה עת, היהודי המומר טיבריוס יוליוס אלכסנדר, שימש כנציב הרומי בפרובינקיית יהודה בעבר הרחוק יותר, והיה בעל ניסיון רב באסטרטגיה צבאית. תמיכתו של האחרון באספסיאנוס במהלך מלחמת האזרחים ברומא, בצירוף ניסיונו וכישוריו הצבאיים, הביאו למינויו כיועץ צבאי בכיר של טיטוס.
הרכב הכוח הרומאי
סך כל הכוחות בפיקודו של טיטוס מנו כ-65,000 חיילים, על פי החישוב הבא:
מלבד החיילים, היו גם משרתים שהשלימו למספר כולל של כ-80,000 איש.
סוסי המלחמה יחד עם שאר בהמות המשא, הגיעו למספר של כ-35,000. הגמל, ששימש כאמצעי הובלה עיקרי במזרח התיכון, בא לידי יתרון בולט בשרשרת האספקה הרומית. כושר המשא שלו גבוה, ולעומת זאת מגוון מזון הבר שהוא אוכל מחורש ים-תיכוני גבוה יותר בהרבה מבהמות אחרות.
פירוט הרכב הלגיונות על כל האנשים והציוד הנלווה עמהם (המספרים בממוצע לפי השערות חוקרים, ובפרט בנתונים בשאר הטורים מלבד הלוחמים):
אופי הלחימה והארגון הצבאי בכוח הרומאי
המחנות הרומיים מוקמו, על פי השערות שונות של החוקרים, ביריחו, בחדיד, באזור גבעון, בהר הצופים ובהר הזיתים, וכן כנראה בעוד מקומות סמוכים לירושלים.
אספקת הצבא הרומאי
הצבא הרומי ראה חשיבות רבה בתזונה הצבאית, ואספקת המזון הייתה מרכיב חשוב באסטרטגיית המלחמה. אלעזר גלילי מציין בסיכום שהמלחמה על ירושלים הייתה מלחמת אספקה, בשינוע האספקה ובהגנה ואבטחה של שיירות האספקה. האספקה באה לידי ביטוי בעיקר במזון, מים ועצים. ניתוח מספר האנשים שהשתתפו בלחימה במחנה הרומאי, יחד עם הבהמות, נותן כי הכוח הרומי צרך כ־250 טון מזון וכ־1,000 קוב מים בכל יום במערכה.
הסביבה החקלאית ביהודה לא שפעה במזון עם בוא הכוח הרומאי, שכן זה נאסף לתוך העיר מבעוד מועד על ידי המורדים היהודים. על פי יונתן פרייס, בחודש הראשון של המצור התבססו הרומאים על המזון שנמצא בסביבות העיר, אך החל מהחודש השני והלאה שינעו מזון מאזורים אחרים. מרחב יריחו, שבאופן רגיל היה בסיס רחב למזון עבור תושבי ירושלים, לא הניב תבואה מספקת, מחמת כיבושו, דלדול תושביו והשכנת הלגיון העשירי בו. הרומאים ניצלו גם את המרעה הטבעי, שסיפק בין 100 ל-500 קילוגרם מספוא טבעי לכל דונם (הפער השתנה לפי המיקום, התקופה בשנה, והבהמה; ככל שנעים מערבה אל השפלה, וככל שהתקופה הייתה קרובה יותר לאחר לאביב, וככל שמדובר בגמל, ולא בפרד וחמור, ובפרט לא בסוס - שקיבתו רגישה - כמות המספוא לדונם הייתה גדולה יותר). נתיבי האספקה היו חד-כיווניים, על מנת למנוע פקק תנועה שהיה עלול להיווצר מחמת התנגשות של מאות ואלפי בהמות ועגלות שנעים מהחזית ואליה. קווי אספקת המזון העיקריים לצבא הרומי היו:
התבססה על מקורות מים שבסביבות אזור הלחימה: בריכות ומעיינות; בעיקר מעיינות ואדי קלט.
התבססה אף היא על כריתת עצים בסביבה. אמנם לאחר שהמורדים היהודים הצליחו להעלות באש את הסוללות, נוצר מחסור כבד בעצים לשם בניית סוללות חדשות, וזה הביא לשינוי בתוכנית התקיפה הרומית.
אופי הלחימה והארגון הצבאי בכוח היהודי
בניגוד לאימפריה הרומית, למורדים היהודיים לא היה צבא קבע סדיר. הם לא היו לוחמים מקצועיים, והציוד והמיגון שעמדו לרשותם היו נחותים בהרבה בהשוואה ליריביהם. רק מעטים מהם היו מצוידים בשריון גוף, וכלי הנשק שהיו ברשותם כללו בעיקר אלות, חרבות ופגיונות, אם כי הם השתמשו לעִתים גם בנשק שלל רומי, שנפל בידיהם בקרבות קודמים: חניתות וכידונים, קלעים וקשתות. בנוסף, מספר הלוחמים בצד היהודי לא עלה על כשליש מצבאו של טיטוס.
עם זאת הלוחמים היהודיים התאפיינו באומץ לב נואש וברוח לחימה גבוהה, מה שבמצבים מסוימים נתן להם יתרון על הליגיונרים הרומיים, בפרט במקרים של תקיפות פתע ולחימה פנים אל פנים בטווח קצר. טקטיקת הלחימה של המורדים היהודים הייתה בדרך כלל טקטיקת גרילה או קומנדו. הם נמנעו מניהול קרבות סדורים נגד הלגיונות הרומיים, תקפו אותם עם כוחות קטנים, אך זריזים ונחושים, וכך הצליחו להשיג הצלחות מקומיות מול הצבא הרומאי הגדול והמסורבל.
אספקת המזון היהודית
המורדים נערכו לקראת המצור למצב זה, והקצו בניינים לאחסון מזון שכלל חיטים ושעורים, מלח, יין ושמן, וגם עצים. אלו נאגרו בכמות רבה, שהייתה אמורה להספיק לשנים רבות של מצור. בסופו של דבר, במסגרת הסכסוך הפנימי ההדדי בתוך קבוצות הלוחמים היהודיים, הוצתו המאגרים באש, והרעב הורגש באופן מיידי. היה זה כבר בשלב הראשון של המערכה, עם בואו של טיטוס. מקור הדגן היה מהמרחב החקלאי שבאזור יהודה.
הצבא הרומי עולה אל ירושלים
התקדמות הכוחות הרומיים לירושלים נערכה בזהירות, לפי הנוהל הרומי של תנועה בשטחי אויב. זאת על אף שהשטח נכבש כבר בידי אספסיאנוס, שגם השאיר בו חילות מצב. בראש כל כוח נע חיל חלוץ, שכלל פרשים ורגלים מכוחות המלכים הקליינטים וחילות העזר.
טיטוס, שהקים את מחנהו כ-5.5 קילומטר צפונה לירושלים, באֵזור גבעת שאול המקראית, יצא לסיור סמוך לחומות ירושלים בליווי 600 פרשים, במטרה לבחון את השטח ולאסוף מודיעין על ביצורי העיר. לדעת גרשון בר-כוכבא, סיבת התקרבותו של טיטוס למקום הייתה כדי לבחון את השטח למטרות שינוע אספקה, שכן רק באזור הסמוך לחומה היה מעבר נוח לשינוע אספקה מצפון למערב והפוך. המורדים ניצלו מצב זה לעריכת גיחת פתע מהחומה הצפונית של העיר, והצליחו לנתק את טיטוס וקבוצת פרשים קטנה מכוח הפרשים העיקרי. פני השטח, שהיו מבותרים בחפירות ובגדרות, הקשו על טיטוס להימלט מהזירה, והוא הצליח להיחלץ לבסוף רק לאחר שחלק משומרי ראשו נהרגו. הצלחת הגיחה עודדה את כוחות המורדים בירושלים.
טיטוס הורה לכוחותיו לתפוס עמדות קרוב יותר לחומות ירושלים, ולהקים מחנות מבוצרים בהתאם לנוהל המקובל בצבא הרומי. הלגיון ה-10 התמקם קילומטר ממזרח לירושלים, על הר הזיתים, כשנחל קדרון מפריד בינו לבין העיר. הלגיונות ה-15 וה-12 הקימו מחנה מאוחד כ-1,200 מטר מצפון-מזרח לעיר, באֵזור הר הצופים, ואילו הלגיון החמישי הקים את מחנהו במרחק כחצי קילומטר מאחריהם.
תקיפות המורדים
הופעת הצבא הרומי הגדול מול חומות ירושלים בבוקרו של ערב פסח הפתיעה את המורדים, וגרמה להשעיה זמנית של מלחמת האחים בין הפלגים היריבים שלהם, שהתאחדו לצורך המלחמה באויב הרומאי.
הלגיון העשירי, שחייליו עסקו בהקמת המחנה המבוצר שלהם על הר הזיתים, לא צפה אפשרות של התקפה יהודית, ולכן לא טרח להציב כוח אבטחה להגן על העובדים בהקמת המחנה. העבודות התבצעו בקבוצות קטנות, כשנשקם וציודם של החיילים לא עליהם. המורדים היהודיים מיהרו לנצל את חוסר הזהירות של הרומאים. הם חצו את ערוץ נחל קדרון, התפרצו בהפתעה אל המחנה, שעדיין היה בשלבי הקמה, והניסו את חיילי הלגיון במעלה ההר. למזלם של האחרונים, טיטוס חש לעזרתם עם כוח מחיל העזר, תקף את המורדים מהאגף, והניסם בחזרה לעברו השני של הנחל.
טיטוס הציב גדודים של חיל העזר במורד ההר, כדי למנוע גיחות פתע נוספות של המורדים, והורה ללגיון להמשיך בעבודות להקמת המחנה. אולם המורדים תקפו שוב בשעות הצהריים עם מספר רב של לוחמים, והצליחו להבקיע דרך כוח האבטחה ולהניס בשנית את חיילי הלגיון במעלה ההר. טיטוס, שנמצא בזירת הקרב עם משמר ראשו, מצא עצמו מכותר ומנותק מכוחותיו העיקריים. לפי יוסף בן-מתתיהו, חיילי הלגיון העשירי, שזיהו את הסכנה בה נמצא מפקדם העליון ובושו בכך שנטשו אותו, התאוששו מהבהלה שאחזה בהם וחשו לעזרתו, כשהם הודפים את כוח המורדים חזרה במורד נחל קדרון.
מאבקים פנימיים בירושלים
פלגי המורדים שראו שהצבא הרומי אינו מתכוון לתקוף את ירושלים באופן מיידי, המשיכו את המלחמה הפנימית על השליטה בעיר. לרגל חג המצות, נתנו אנשי אלעזר בן שמעון אפשרות כניסה המונית אל המקדש, כדי לאפשר את הקרבת הקרבנות. יוחנן מגוש חלב מצא בכך הזדמנות כדי להשתלט על תחום בית המקדש. לוחמיו הצליחו להיכנס אל תוך בית המקדש, כשהם מתערבים בין המון עולי הרגל ומסתירים את כלי נשקם תחת בגדיהם. בפנים המקדש הצפוף הם שלפו את כלי נשקם, תקפו את לוחמיו של אלעזר וטבחו בהם כמו גם בהמון העם שנרמס והוכה בתווך. אנשיו של אלעזר בן שמעון נמלטו אל המחילות שתחת העזרות, ויוחנן תפס את השליטה במקדש ובכך השלים את השתלטותו על שטח הר הבית. לאחר מכן ניתנה הרשות לאנשיו של אלעזר בן שמעון לצאת מהמחילות בלא שיפגעו בהם. כך הם נאלצו בלית ברירה לקבל את מרותו של יוחנן מגוש חלב והצטרפו לכוחותיו.
ההכנות הרומיות למתקפה על ירושלים
לאחר שערך סיור מסביב לחומות ירושלים, החליט טיטוס לתקוף את העיר בגזרה הצפון-מערבית שלה, שם פני הקרקע היו די ישרים ונוחים, וביצורי העיר (החומה השלישית) חלשים יחסית. לשם כך הוא נדרש להעביר את כוחותיו העיקריים מאזור הר הצופים אל האזור שנבחר למתקפה.
במסגרת ההכנות למתקפה, החל צבאו בעבודות ליישור פני השטח סמוך לחומות ירושלים מהר הצופים מערבה, במקביל לחומה הצפונית של העיר. העבודות נועדו הן לצורך הכשרת הקרקע לקידום מכונות המצור אל החומות, והן כדי לשלול מהמורדים כל מקום מסתור אפשרי מחוץ לחומות, מה שאִפשר להם עד לשלב זה לערוך גיחות נגד הכוחות הרומיים, כשהם עוברים דרך מחילות שנחפרו תחת לחומה. כך תיאר יוספוס את המלאכה: "הגדרות והמחיצות שהקימו תושבי המקום להגנת הגינות ומטעי העצים – נעקרו כליל, עצי הפרי שהיו שם – נכרתו, השוחות והערוצים שבאֵזור – נאטמו, הסלעים הבולטים – נותצו בכלי ברזל, והשטח כולו יושר מהר הצופים עד מצבת הזיכרון של הורדוס הסמוכות לבריכה הנקראת 'בריכת הנחשים'". עבודה מאומצת זו ארכה ארבעה ימים.
לאחר שהושלמו עבודות ההכנה העביר טיטוס שלושה מהלגיונות שלו מהר הצופים לאזור שמצפון-מערב לעיר. תנועת כוחותיו נעשתה בצורה מאובטחת, בחסות כוחות חזקים של רגלים, פרשים וקשתים, שנערכו סמוך לחומות ירושלים, ואפשרו לשיירת המטען של הלגיונות להגיע בבטחה למיקום החדש של מחנות הלגיונות, מבלי שיוטרדו על ידי גיחות המורדים. טיטוס הקים עם שניים מהלגיונות שלו (ה-5 וה-12) מחנה מבוצר מול הפינה הצפון-מערבית של החומה ("מגדל פספינוס"). לגיון נוסף (ה-15) הקים מחנה סמוך לנקודת החיבור בין החומה הראשונה והחומה השלישית (באזור מגדל דוד של ימינו), ואילו הלגיון העשירי נותר במחנהו המקורי על הר הזיתים.
במקביל שלח טיטוס את יוסף בן מתתיהו להציע ליהודי העיר להיכנע ולקבל את חסותו, אך ההצעה לא נענתה. הצעות הכניעה היו תופעה חוזרת ונשנית במהלך המצור על ירושלים. גרשון בר-כוכבא מציין כי בקרבות אחרים שנערכו במהלך דיכוי המרד, כמו במצור על יודפת, לא הוצעה למורדים אפשרות כניעה. לדעתו, הסיבה לכך היא הערכת הרומאים כי כיבוש העיר יקשה עליהם ויגבה מחיר של נפגעים רבים. בר כוכבא מעלה סברה כי הצעות הכניעה נועדו גם ליצור חילוקי דעות ופילוג בקרב המגִנים ותושבי העיר, ובכך לפגוע בעוצמת התנגדותם.
בעוד הרומאים עסוקים בעבודות יישור הקרקע מחוץ לחומות ירושלים, טמנו להם המורדים מלכודת מוצלחת. הם יצרו מצג שווא, כאילו סיעה שוחרת שלום בתוך העיר השתלטה עליה, וגרשה מתוכה את הקנאים תומכי המרד. קבוצת יהודים יצאה אל מחוץ לחומה הצפונית, דרך שער ב"מגדלי הנשים", ואילו קבוצה אחרת עמדה על החומה, והזמינה את הרומאים להיכנס אל העיר, תוך שהיא מיידה אבנים אל הקבוצה שמחוץ לשער. אנשי הקבוצה הראשונה העמידו פנים כמתחננים שיפתחו להם את השער ויאפשרו להם לחזור לעיר "מפחד הרומאים". כוח רומאי שצפה במחזה התפתה (לפי תיאורו של יוסף בן מתתיהו, בניגוד להוראתו של טיטוס) לנצל את ההזדמנות לכיבוש מהיר של העיר, והתקרב ממש עד לחומה. הוא הותקף על ידי כוח גדול של מורדים שהגיח מהשער, בעוד המורדים שעל החומות מיידים עליו אבנים ובליסטראות. הכוח הרומאי ספג אבדות כבדות. שרידי הכוח המותקף נסו צפונה, לכיוון המחנה הרומאי, בעוד המורדים רודפים אחריו עד ל"מצבת הילני" (כיום באזור שייח' ג'ראח). לדברי יוסף בן מתתיהו, החיילים המובסים שהצליחו להימלט, היו צפויים לעונש מוות בגלל הפרת המשמעת שלהם וחרפת התבוסה, אך לאחר שחבריהם ללגיון התחננו בפניו לחוס על חייהם, הסתפק טיטוס באזהרה חמורה ובהבטחה מצידם ללחום בעתיד ביתר עוז כדי לכפר על תבוסתם.
תיאור השלב הראשוני של המערכה על ירושלים אצל דיו קסיוס ואצל טקיטוס, שונה באופן משמעותי מהתיאור המופיע אצל יוסף בן מתתיהו. הם אמנם לא מזכירים תקריות ספציפיות, כגון גיחות המורדים כנגד מחנה הלגיון העשירי בהר הזיתים, אולם כותבים שלמצור הרומי על העיר קדמו שורת התנגשויות צבאיות, שהסתיימו בתחילה ללא הכרעה ברורה, בין כוחות המורדים, שנערכו לפני חומות ירושלים, לבין הצבא הרומי (לפי טקיטוס, מהצד הרומי השתתפו בעימותים אלו בעיקר רגלים קלי חימוש ופרשים). בסופו של דבר גברה ידם של הרומאים, והמורדים היהודיים, שספגו שורת מפלות, נאלצו לסגת בהדרגה אל מאחרי חומות העיר.
המתקפה על החומה השלישית
כאמור, טיטוס תכנן לתקוף את החומה השלישית של ירושלים מכיוון צפון-מערב, סמוך למצבת הקבר של יוחנן הורקנוס. לפי תיאורו של יוסף בן מתתיהו, אגריפס הראשון הספיק להניח רק את היסודות של חומה זו, לפני שנאלץ להפסיק את מלאכת בניית החומה, והקמתה הושלמה בחופזה על ידי המורדים לאחר גירוש הרומאים מירושלים. לכן ביצוריה לא היה חזקים כחלקים האחרים של חומת העיר. בנוסף, התנאים הטופוגרפיים באזור זה היו נוחים יותר להתקרבות עד החומה, בניגוד לחומה הראשונה, החומה המזרחית של הר-הבית וחלק קטן מהחומה השלישית, במזרח העיר, שהיו מוקפים גאיות (נחל קידרון וגיא בן-הינום) ומורדות תלולים. עם זאת, גובהה של החומה השלישית היה למעלה מ-10 מטר, רוחבה ביסודותיה כ-5 מטר, והיא כללה מגדלים רבים (במרווחים של כ-100 מטר זה מזה) שהתנשאו לגובה של כ-10 מטר נוספים מעל גובה החומה, כך שהבקעתה לא הייתה משימה פשוטה.
לאחר הבקעת החומה השלישית, תכנן טיטוס לפצל את כוחותיו: כוח אחד נועד לפנות ימינה, אל החומה הראשונה, להבקיע אותה, ולהשתלט על העיר העליונה, ואילו הכוח השני נועד להתקדם מזרחה אל מצודת אנטוניה, דרך שכונת בית-זיתא, לכבוש אותה ולחדור דרכה אל מתחם הר הבית.
גובהה הנישא של החומה השלישית הִקְשה על מכונות הירי הרומיות לפגוע במגינים שעליה, ולמנוע מהם לסכל את מאמצי ההבקעה של החומה, ולא אפשר לליגיונרים להגיע אל ראש החומה באמצעות סולמות טיפוס. לכן פקד טיטוס, כצעד מקדים למתקפה על החומה, להגביה את משטח הלחימה שלפניה באמצעות סוללות עפר, עליהן ניתן יהיה לקדם את מגדלי המצור ואילי הברזל אל החומה, ולהעמיד את הסולמות. על המלאכה הופקדו הלגיונות ה-5, ה-12 וה-15 על פי חלוקת עבודה מוגדרת. הם סיפקו חיפוי ואבטחה לעבודות ההקמה של הסוללות באמצעות חיל רגלים וקשתים, שהוצבו במרווחים בין הסוללות, ומכונות ירי, שכללו קטפולטות ובליסטראות. כוחות האבטחה נועדו למנוע גיחות של קבוצות מורדים, לפגוע במגִנים היהודים שעל גבי החומה ומאחוריה, ולמנוע מהם לשבש את ההכנות למתקפה הרומית.
למרות הירי המאסיבי של מכונות המצור הרומיות, המשיכו המגינים היהודיים ללחום מעל החומה ואף לערוך גיחות כנגד הכוחות הצרים. שמעון בר גיורא העלה על החומה את מכונות הירי שלקח שלָל במהלך השתלטות המורדים על ירושלים והמרדף אחרי צבאו של קסטיוס גאלוס, והשתמש בהן על מנת לשבש את עבודות ההקמה של הסוללות. לפי יוסף בן מתתיהו, המורדים, שלא היו מנוסים בהפעלת המכונות, נעזרו בעריקים מהצבא הרומי כדי ללמוד איך להשתמש בהן, אולם עדיין לא הצליחו להפיק מהן את המיטב, ולכן לא הצליחו לגרום נזק משמעותי לרומאים. בנוסף לכך, הרומאים השתמשו במקלעות נצרים ("וינאה") כדי להגן על העובדים בהקמת הסוללות. בצד הרומאי, לעומת זאת, הצליחו מכונות הירי לגרום אבדות כבדות למגיני החומה. מכונות הירי של הלגיון העשירי, לדוגמה, יכלו להעיף קליעים במשקל כ-26 ק"ג למרחק של עד כ-370 מטר.
הבקעת החומה
אחרי שהושלמה מלאכת בניית הסוללות, קידמו הרומאים את מגדלי המצור, שבהם היו מותקנים אילי ניגוח, אל החומות, והחלו לנגח אותן. בשלב זה התאחדו פלגי המורדים, הפסיקו את המלחמה ביניהם והתמקדו במערכה מול הכוחות הרומיים הצרים. יוחנן שלח לוחמים לתגבר את כוחותיו של שמעון. כוחות המורדים ניסו להצית את מכונות המצור הרומיות באמצעות השלכת לפידים מהחומה, תוך שהם פוגעים בחיילים המפעילים אותן. הם אף ערכו גיחות בקבוצות גדולות אל מחוץ לחומה בניסיון להרוס את מכונות המצור, ותעוזתם העניקה להם הצלחה ניכרת.
בסופו של דבר, לאחר 15 ימים של לחימה קשה, המתקפה הרומית הבלתי פוסקת על החומה נחלה הצלחה. אחד ממגדלי המצור שנשא איל ניגוח גדול מֵמדים (וכונה בפי היהודים "ניקון", כלומר "המנצח") הצליח להבקיע פִּרצה בחומה השלישית בז' באייר. מכיוון שהחומה השלישית הגנה על השכונות החדשות של ירושלים, שהיו בעלות אוכלוסייה דלילה יחסית ומרוחקות מליבה של העיר, המורדים לא ראו בנפילתה לידי הרומים אסון גדול. לאחר הבקעת החומה בחלקה המערבי, הם נטשו את עמדותיהם על הגזרות האחרות של החומה, ונסוגו אל החומה השנייה כמעט ללא התנגדות. כוחות החלוץ הרומיים חדרו דרך הפרצה, פתחו את השערים בחומה מצדה הפנימי, ואפשרו לכוחות הצבא העיקריים להיכנס ללא הפרעה לתחומי החומה השלישית. שכונת בית זיתא נהרסה כליל בידי הלגיונרים הרומיים, והחומה השלישית נהרסה ברובה כדי לא להפריע להמשך המתקפה הרומית על העיר. צבאו של טיטוס התמקם באֵזור שנקרא מחנה האשורים והחל בהכנות לתקוף משם את החומה השנייה.
המערכה על החומה השנייה
כדי לכבוש את מצודת אנטוניה, היה על טיטוס להבקיע קודם כל את החומה השנייה. טיטוס לא העריך נכונה את עוצמת ההתנגדות של כוח המורדים שהגן עליה, אך בסופו של דבר הצליח להבקיע דרכה ולכבוש את השטח העירוני שהחומה הקיפה. כיבוש החומה השנייה איפשר לרומאים להגיע עד למתחם הר הבית, ליבה של העיר ירושלים.
ניסיון השתלטות ופריצה
הצלחת פריצת החומה השלישית גררה מיד לאחריה הסתערות על החומה השנייה. הרומאים ניסו להשתלט על החומה השנייה גם בעזרת סולמות טיפוס. לוחמיו של שמעון בר גיורא הגיחו מהשערים וניהלו קרב פנים מול פנים עם הרומאים, אולם בזאת הייתה עדיפה התנהלותו המנוסה של הצבא הרומי, שהצליח להדוף את המורדים בחזרה אל תוך החומה.
הקרבות במערכה זו עלו ברמה; שורת הלוחמים של שמעון בר גיורא ביצעה פעולות נועזות למאוד שאף גבלו בטירוף. הערצתם הרבה לשמעון הביאה אותם למעשי גבורה מיוחדים, על מנת לטרפד את ההתקפה הרומית על החומה השנייה. אולם אף בצד הרומי עלתה רמת הקרב. מועד חלוקת המשכורות התקרב ובא, מה שהגביר את מוטיבציית הלחימה הרומית. התגמולים הנוספים המיועדים עבור מבצעי מעשי גבורה, העלו את תעוזתם של רבים מהחיילים. יוסף בן מתתיהו מספר כי באותו זמן, פרש בשם לונגינוס הסתער במהלך הקרבות אל תוך היהודים, הטיל כידון לתוך גופו של אחד היהודים והרגו, ובתוך כדי המשך דהירה שחרר את הכידון מגופו ודקר בו יהודי אחר. מעשה גבורה זה היה למושא קנאה במחנה הרומאי.
קריסת המגדל ופריצת החומה
כאשר התקרבו אנשי טיטוס אל החומה השנייה, נלחמו בהם אנשיו של יוחנן מגוש חלב מהר הבית וממצודת אנטוניה, בגיחות אל מחוץ לחומות. אנשיו של שמעון בר גיורא שמרו על החלק של החומה השנייה אשר הגן על העיר העליונה, בצפון מערב. פניותיו של יוסף בן מתתיהו אל הנצורים, והפצרותיו כי יניחו את נשקם, לא שכנעום להיכנע, והמלחמה נמשכה במלוא עוזה. ברור היה לצדדים כי העניין לא יסתיים בהסדר, וכי המדובר במלחמה לחיים או למוות. בשלב זה החל טיטוס צולב את השבויים שנפלו לידיו, מאות אנשים מדי יום, והעמידם אל מול הנצורים שעל החומה, למען יראו וייראו.
מבצע ההשתלטות על החומה, שנמשך כמה ימים, לא הצליח. טיטוס פקד על קידום מגדל מצור אל מול אחד ממגדלי החומה השנייה. המורדים העריכו כי לאחר פריצת החומה יהיה על הרומאים ללחום בתוך סמטאותיה הצרות של ירושלים, מה שלא יאפשר את יישום שיטת לחימת היחידות הרומאית, המאורגנת והעקבית. כך שהיהודים ידעו לעצמם שבתנאים אלו יתרונם יהיה גדול, הן משום מבנה שטח הלחימה העירוני, והן משום התמצאותם במבואות העיר הצפופה. שמעון בר גיורא רצה להרוויח זמן מה נוסף כדי להיערך בהתאם לשלב בו תנאי הלחימה יהיו לטובתם. הוא שלח את קסטור, אחד מלוחמיו, להוביל את טיטוס אל משחק הונאה מבוים. ביום י"ב באייר, בשלב בו החל איל הברזל לזעזע את המגדל, קסטור ועשרה לוחמים שהמתינו עמו הופיעו מבעד לגדר שעל החומה והחלו בהצגה. קסטור נפנף בידיים פרוסות וביקש רחמים מטיטוס, כמה מהלוחמים שעל החומה הביעו אף הם את רצונם להיכנע. אחרים צעקו כי אינם מוכנים בשום אופן להיכנס תחת מרותו של טיטוס, הם הוציאו את חרבותיהם והציגו כאילו דוקרים את עצמם למוות בעודם נופלים לאחור. טיטוס ואנשיו צפו במחזה בלא להשכיל כי הוא תעתוע גרידא, תוך שהם משביתים לפי שעה את מלאכת הביקוע, ובכך נותנים למורדים זמן יקר להיערכות. התוכנית הצליחה. כאשר עמד טיטוס על מעשה ההונאה, הוא פקד להאיץ את מהלומותיו של איל הברזל עד שקרס המגדל, אך בינתיים הספיק שמעון להכין היטב את הכוחות למתקפה בתוככי העיר.
הקרב בעיר הפנימית
לאחר שנפרצה החומה, חדר טיטוס בלוויית כוח בן 1,000 לוחמים, שמנה גם קבוצת קשתים. הפלישה נעשתה בזהירות. הם התקדמו אט-אט אל תוך העיר דרך הרובע החדש, בו היו חנויות צמר, שוק הבגדים ובתי המלאכה של הנפחים. כאשר הגיעו הרומאים אל עומק העיר הפנימית תקפו אותם כוחותיהם של שמעון בר גיורא ויוחנן מגוש חלב: חלקם התפרצו מתוך הסמטאות, חלקם מגגות הבתים, וחלקם הגיחו מהשערים העליונים ויצאו ללחום מחוץ לחומה בהבהילם את החיילים הרומיים שנותרו לשמור על החומה. אלו האחרונים קפצו מהמגדלים ונמלטו בחזרה אל המחנה. קול ההמולה היה גדול, קריאות הצעקה לעזרה נשמעו משני האגפים; אלו שנדחקו החוצה ואלו שנלכדו בעיר. הלוחמים היהודים נאספו ובאו אל הזירה ומספרם הלך וגדל מרגע לרגע. היכרותם את סמטאות העיר הורגשה היטב בשטח. היא העמידה אותם ביתרון בולט והביאה לפגיעה רבה בצד הרומאי. כדי למתן את ההדיפה היהודית, הצליח טיטוס בסיועו של הטריבון הצבאי דוֹמיטיוּס סַבִּינוּס לרכז כוח קשתים שיחפה על הכוח הרומי עד לנסיגתו אל מעבר לחומה.
מרדכי גיחון מצביע על מקרה זה כדוגמה מובהקת ליתרון המוחשי של הפעלת כוח עתודה בצבא הרומי, כמו זה שבעזרתו הצליח טיטוס לחלץ את כוחותיו בשלום.
טיטוס, בסטייתו מהתוכנית המקורית, גרם בפריצתו המהירה אל העיר לפצועים ולנפגעים רבים בשורותיו, דמורליזציה במחנה הרומאי ובהתאם לזאת – הארכת ימי המצור. המורדים הסתובבו בתוך העיר בתחושת התרוממות ומצב רוח מרומם. הם היו משוכנעים שכעת לא ישובו הרומאים לנסות להיכנס אל העיר.
ההשתלטות מחדש
טיטוס חזר לתוכנית המקורית, ופקד על הלגיונות להקים ארבע סוללות משני עברי החומה השנייה: שתיים לעבר מצודת אנטוניה ושתיים אל מול החומה הראשונה, מה שיאפשר לו לכבוש את הר הבית והעיר העליונה. עם זאת הוא הורה על כוחותיו להיכנס ולהשתלט מחדש על החומה, אולם המורדים חסמו בגופם את הפִרצה בחומה ומנעו את כניסת הרומאים.
באותו יום (י"ב באייר) החל מועד תשלום המשכורות התלת-שנתיות בצבא הרומאי, שנמשך על פני ארבעה ימים. אירועים מסוג זה היו מלווים בטקס צבאי. החיילים, כשהם עטויים בשריון מלא, צעדו עם נשק שלוף, הפרשים קישטו את סוסיהם בצעדה, וכל שטח המחנה התמלא בברק כסף וזהב שהתנוצץ למרחקים. חומות העיר וגגותיה היו עמוסים ביהודים שעלו לצפות במחזה המרשים והמאיים.
במקביל לטקס תשלום המשכורות, הלחימה הקשה על החומה השנייה ועבודות בניית הסוללות נמשכו. ביום האחרון של תשלום המשכורות (ט"ז באייר) הצליחו הרומאים להשתלט על החומה השנייה. עם השלמת ההשתלטות הורה טיטוס על הריסת חלקה הצפוני, זאת כדי להקל על העבודות מול אנטוניה, אך את הקטע הדרומי שלה, הסמוך יותר לחומה הראשונה, השאיר על מכונו עם משמרות אבטחה להגנת האגף, כדי שתשמש מחסום לגיחות היהודים מהעיר העליונה.
הקמת שני זוגות סוללות-המצור
העיר הייתה כבר למעלה מחודש תחת תנאי מצור, אולם לא הייתה חסרה במים. החורף של שנת 70 היה משופע בגשמים, ובורות המים הרבים שבעיר סיפקו את צורכי יושביה. לעומת זאת, מחיר המזון זינק יותר ויותר והרעב השתלט בעיר. למי שעוד היה מעט מזון, היה נאלץ לאכלו בהיחבא, כדי שלא יחטפו את מזונו ממנו. הרעב, שהלך התחזק, עודד את הנצורים להסתנן אל מחוץ לעיר ולתור אחר מזון - משימה שסיכנה את מבצעיה בשל מארב הרומאים, כמו גם מחמת התנכלות הקנאים. מרבית המסתננים נתפסו בידי הכוחות הרומאים, עונו ונצלבו בתנוחות שונות, כשהם משמשים מטרות שעשוע. מספר הנתפסים היה כה רב, עד כי נוצר עומס במקומות הצליבה.
בינתיים, מבצע הקמת הסוללות היה בעיצומו. המלאכה הייתה קשה והיא הצריכה מערך הנדסי ולוגיסטי: חציבת אבנים, כריתת עצים, והובלת החומרים יחד עם עפר למילוי. הלגיון החמישי והלגיון השנים עשר קיבלו את משימת הקמת הסוללות שמול מצודת אנטוניה, והלגיון העשירי עם הלגיון החמישה עשר קיבלו את משימת הקמת הסוללות שמול העיר העליונה.
בעוד הרומאים מתקדמים בתוכנית בניית הסוללות, המורדים אף הם לא נואשו וניסו לשבש ולהפריע את העבודות. לוחמיו של שמעון בר גיורא הגיחו תכופות מהעיר העליונה והטרידו את כוחות המשימה הרומאים, וכוחותיו של יוחנן מגוש חלב הפעילו ירי מָסיבי של אבנים וחִצים ששוגרו מקטפולטות ובליסטראות רבות. התנגדותם של המורדים אכן האטה את קצב ההתקדמות, אך לא עצרה את המלאכה.
קריסת הסוללות מול מבצר אנטוניה
יוחנן הגה תחבולה למיטוט הסוללות; בעוד הכוחות שהופקדו על הקמתן מול מצודת אנטוניה עוסקים במרץ ובמאמץ רב בעבודות הבנייה, חפר יוחנן מנהרות מתחת המצודה עד למקום הסוללות. הוא דיפן את המנהרות שתחת הסוללות בתמיכות עץ חזקות דיין כדי להחזיק את הסוללות הכבדות, ואת שאר החלל מילא בחומרי בעֵרה.
השמדת הסוללות מול העיר העליונה
היה ברור לרומאים כי עכשיו תורן של זוג הסוללות שנבנו על ידי הלגיונרים מול העיר העליונה. הם נערכו ברמה מקסימלית כדי לגונן עליהן ולזרז את ביקוע החומה הראשונה בעזרת אילי המצור. אל גזרת הפריצה שבחומה השנייה נשלחו כוחות כדי לחסום בגופם את אפשרות המעבר למורדים שעלולים להסתנן, וכוחות חיפוי הועלו אל הסוללות כדי לשלוט על החומה ולמנוע מהמורדים לפגוע בהן.