cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רכס קינג (קליפורניה)
גאוגרפיה
רכס קינג מצוי במפגש של שלושה לוחות טקטוניים — הלוח הפסיפי, הלוח הצפון-אמריקאי ולוח חואן דה פוקה, ולכן פוקדות את אזור הרכס, לעיתים תכופות רעידות אדמה.
הרי הרכס אינם גבוהים, שיא גובהו של הרכס - פסגת קינג מגיעה לגובה של 1,247 מטרים מעל פני הים. ברכס, בגבהים העולים על 1,000 מטרים יורד שלג מספר פעמים בשנה.
חי וצומח
הרכס מהווה חלק מאזור יערות החוף של צפון קליפורניה, והוא מכוסה יערות (בעיקר אשוח-דאגלס, וסקוויה נאה).
נהרות ונחלים רבים עוברים בשטח הרכס. באזור המוגן מספר בעלי חיים בסכנת הכחדה, ובהם: אלתית כסופה, אלתית גמלונית, טרוטת עין הקשת, ולילית מנוקדת צפונית.
חיות בר אחרות בשטח המוגן הם: השקנאי החום, עיטם לבן ראש, בז נודד, איילים, שלכים, לוטרות, שועל אפור מצוי ודוב שחור.
היסטוריה
בין השנים 1936–1937, כאשר נבנה כביש מספר 1 של קליפורניה, בשל הרכס התלול, נבנה הכביש ממזרח לרכס, ואזור הרכס והחוף נשארו לא מפותחים (ועל כן נקרא האזור בשם "החוף האבוד").
ב-1970 קונגרס ארצות הברית הכריז על אזור של 240 קמ"ר של הרכס כשמורת טבע (King Range National Conservation Area), ובשנת 1971 הוכר מסלול הליכה ברכס כ"מסלול הליכה לאומי" (והוא הראשון שהוכר ככזה בארצות הברית).
בשנת 2000 נשיא ארצות הברית ביל קלינטון חתם על החוק הקובע כי אזור החוף והאיים בסמוך לו הם אזור טבע מוגן לאומי בשם "האזור הלאומי חוף קליפורניה" (California Coast National Monument).
בשנת 2006 קונגרס ארצות הברית הכריז על שטח נוסף של 172 קמ"ר שמורת טבע בשם " King Range Wilderness".
תיירות
ניתן לנפוש בשמורת הטבע (נדרש אישור לשם כך), וכן בשטח השמורה מספר מסלולי רכיבה אופני הרים.
סבוי
{{פירושונים| בתי מלון: מבנים: אחר:
ראו גם
}}
אהוד פבזנר
ביוגרפיה
פבזנר נולד בחיפה ליהושע פבזנר ואסתר בן-ישעיה. משפחתו של פבזנר, ממוצא בלארוסי, היגרה לארצות הברית כשהיה בן שלוש והתיישבה בניו יורק. הוא שירת בצי ארצות הברית משנת 1944 עד 1945, בזמן מלחמת העולם השנייה. נשא לאישה את לוסיל וולף בשנת 1949.
לאחר שקיבל דוקטורט בפיזיקה מאוניברסיטת קולומביה, החל פבזנר לעבוד כמרצה ב-MIT, שם נשאר עד שעבר לאוניברסיטת ג'ונס הופקינס בשנת 1956.
עבודתו המוכרת ביותר היא זו שהובילה לגילוי חלקיק המזון התת-אטומי אטא (η). פבזנר קרא לחלקיק בשם זה משום שאטא היא האות היוונית המקבילה לאות הלטינית H, כמו ב"הופקינס" (Hopkins), שם לימד. פבזנר היה חבר באגודת הפיזיקה האמריקאית, קיבל שתי מלגות מקרן ג'ון סימון גוגנהיים ומונה לפרופסור ג'ייקוב ל. היין בשנת 1977.
סודטים
הסוּדֶטִים (בצ'כית ובפולנית: Sudety, צ'כית: Krkonošsko-jesenická subprovincie, "סוּדֶטִי"; בגרמנית: Sudeten, "סודֶטֶן") הם רכס הרים במרכז אירופה, הנמתח ממזרח גרמניה עד פולין וצ'כיה. ההר הגבוה ביותר ברכס הוא הר סניאז'קה (Sněžka / Śnieżka / Schneekoppe) שבהרי קרקונושה, בגבול פולין–צ'כיה, וגובהו 1,602 מטרים.
בתחילת המאה ה-21 החל זרם התיירים להרי קרקונושה לגדול באופן משמעותי, בעיקר בתחום תיירות הסקי.
אטימולוגיה
השם "סודטים" נגזר מהשם "Sudeti montes", ליטון של השם "Soudeta ore" שבספרו של תלמי מאמצע המאה ה-2, "גאוגרפיה" (כרך ב', פרק 10), אשר מתייחס להרי צפון צ'כיה של היום. תלמי מציין כי הם נמצאים מעל יער גַּבְּרֶטָה, מה שממקם אותם בחבל הסודטים. השם היווני הוא במין נייטרלי (רבים), אולם "הרים" בלטינית הוא בזכר-רבים, ומכאן "Sudeti". הגרסה הלטינית היא קרוב לוודאי חידוש משכילי, שכן היא אינה נתמכת במקורות מן הספרות הלטינית הקלאסית.
משמעות השם אינה ידועה. לפי גזירה היפותטית אחת, פירושו "הרים של חזירי בר" (הצעה הנשענת על המילה ההודו-אירופית "סוּ-", שפירושה חזיר). לפי אטימולוגיה עדיפה אולי, השם נגזר מהמילה הלטינית sudis (וברבים sudes), "שדרה", אשר עשויה להתפרש כמתייחסת לשטח קוצני.
הקוד הגנטי
הקוד הגנטי או הצופן הגנטי הוא אוסף של כללים שעל פיהם נעשה תרגום ומיפוי של רצפי DNA ו-RNA לרצפים של חלבונים המקודדים על ידם.
הקוד הגנטי בוסס לראשונה על ידי מרשל נירנברג (Marshall W. Nirenberg) מהמכונים הלאומיים לבריאות. נירנברג גילה את הקשר בין הקודונים לבין חומצות האמינו שהם מקודדים. הר קוהארה (Har Gobind Khorana) שִכלל את שיטותיו של נירנברג, ויחד הם זכו בפרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה לשנת 1968.
ביטוי גני
מקטע ברצף ה-DNA שמקודד לשרשרת חלבון נקרא גן. על מנת ליצור מולקולת חלבון, יוצר התא העתק של הגן בצורת מולקולת mRNA שיכולה לעבור דרך מכונת ייצור החלבונים - הריבוזום. רצף מולקולת ה-mRNA מתחלק לשלשות רצופות של נוקלאוטידים הקרויות קודונים. תהליך התרגום מתאים לכל קודון חומצת אמינו ספציפית אחת בחלבון המסונתז. זהות חומצת האמינו נקבעת על-פי הקוד הגנטי.
מולקולת ה-mRNA בנויה מארבעה סוגי נוקלאוטידים המזוהים על-פי הבסיס החנקני שלהם - אדנין (A), גואנין (G), ציטוזין (C) ואורציל (U). הקוד הגנטי מתאר, כאמור, מעבר משלשה רצופה של נוקלאוטידי RNA לחומצת אמינו אחת. הקוד הגנטי הסטנדרטי מתאר מעבר ל-20 חומצות האמינו השכיחות בטבע, ובנוסף לשלושה קודונים המקודדים לסיום התרגום. כשהריבוזום מזהה קודון סיום נפסק תהליך התרגום.
קודוני פתיחה וסיום
בתהליך התרגום קיים קודון פתיחה שממנו מתחיל התרגום. הריבוזום סורק את מולקולת ה-mRNA עד שהוא נתקל בקודון ההתחלה. בתאים איקריוטיים קודון ההתחלה הוא תמיד AUG, המקודד לחומצת האמינו מתיונין. חומצת אמינו זו מוּסרת לרוב מהחלבון בסיום תהליך התרגום. התרגום יכול להתחיל גם מקודונים אחרים, כגון UUG ,CUG ובתאים פרוקריוטיים גם מ-AUU ו-GUG.
בקוד הגנטי הסטנדרטי קיימים 3 קודוני סיום. כאשר הריבוזום נתקל באחד מהקודונים הללו, נקשרים אליו גורמי שחרור והתרגום מופסק. לקודונים הללו קיימים השמות ההיסטוריים Ochre, Amber ו-Opal, והם התגלו כתוצאה ממוטציות שהתרחשו בהם ושגרמו ליצירת חלבון ארוך מהרגיל.
ניוון הקוד הגנטי
הקוד הגנטי מנוון, שכן קיימות בו קבוצות של קודונים שונים שמקודדים לאותה חומצת אמינו. היתרון בניוון זה הוא בעמידות מסוימת למוטציות. מוטציות ב-DNA שאינן משנות את חומצת האמינו שאליה מקודד החלבון נקראות מוטציות שקטות. עיקר הניוון הוא בעמדה השלישית של הקודונים (למשל בלאוצין, פרולין, סרין וגליצין). ניוון זה נפוץ במיוחד בשל מבנה ה-tRNA; האנטיקודון שהוא נושא נקשר ביתר חוזקה לקודון של ה-mRNA בשתי העמדות הראשונות בכל קודון. תופעה זו נקראת באנגלית Wobble. בנוסף, ניתן לראות ניוון גדול יותר בין קודונים השונים ביניהם בנוקלאוטידים מאותה קבוצה - פורינים (A/G) או פירימידינים (C/T). גם תופעה זו מגבירה את עמידות החומר התורשתי למוטציות, שכן אלו שכיחות יותר בין נוקלאוטידים בעלי מבנה כימי דומה.
אבולוציית הקוד הגנטי
בטבע קיימות אמנם מספר דוגמאות של סטיות מן הקוד הגנטי הסטנדרטי, למשל בקוד הגנטי של המיטוכונדריה, באצות מסוימות ובמיני פרוטוזואה, אבל רוב היצורים החיים על גבי כדור הארץ חולקים ביניהם קוד גנטי זהה. מסטייה זו חוקרי האבולוציה מניחים שהקוד הסטנדרטי התבסס בשלב מוקדם מאוד של התפתחות החיים. לאחרונה, מחקרים הראו עדויות לכך שלמספר חומצות אמינו קיימת אפיניות (נטייה לקישור כימי) גבוהה יותר לקודונים המקודדים להן. ממצאים אלה עשויים להעיד כי למגנון התרגום המורכב המשתמש ב-tRNA קדם מנגנון פשוט יותר, בו רצף החלבון נבנה ישירות על-גבי חומצות הגרעין. תאוריות אחרות גורסות כי מספר חומצות האמינו ביצורים הקדמונים היה קטן יותר מזה הנצפה על ידינו היום.
חמש דקות (שיר)
חמש דקות הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי חן אהרוני. את השיר הוציאה לאור חברת התקליטים Mobile1 Music, והוא נכלל כסינגל מתוך אלבומו השני של הזמר, "נוסע רחוק".
דניאל רוט-אבנרי
דניאל רוט אבנרי (נולדה ב-25 באוגוסט 1986) היא עיתונאית, פרשנית פוליטית ואשת ספורט ישראלית. פאנליסטית "אולפן שישי" בחדשות 12. בעברה כתבת פרלמנטרית ועורכת ב"ישראל היום". בעלת טור פרשנות פוליטית במעריב סופהשבוע.
ביוגרפיה
רוט נולדה בתל אביב. אביה, פרופ' אריה רוט, בן לניצולי שואה, היה קרדיולוג שניהל את היחידה לטיפול נמרץ לב בבית החולים איכילוב ונמנה עם יוזמי החוק המחייב התקנת דפיברילטורים במקומות ציבוריים.
הייתה חברה בנבחרת ישראל בקליעה וייצגה את ישראל באליפויות בינלאומיות רבות.
באליפות העולם עד גיל 21 שנערכה בקרואטיה בשנת 2006 זכתה במדליית ארד בירי במצב שכיבה ובמדליית כסף בתחרות הקבוצתית. באותה השנה ניצחה גם בגביע העולם לנוער.
את שירותה הצבאי מילאה בחיל האוויר במעמד של ספורטאית מצטיינת - מעמד שלו זוכה רק ספורטאי אחד מענף הקליעה מדי שנה.
בשנת 2008 השתתפה בעונה הראשונה של תוכנית המציאות "היפה והחנון" ששודרה בערוץ 10 ונבחרה על ידי גולשי אתר האינטרנט "נענע 10" לחביבת הקהל. באותה שנה שימשה פרשנית בענף הקליעה בשידורי ערוץ הספורט מאולימפיאדת בייג'ינג 2008.
בשנת 2010 נמנתה עם צוות היחידה להכשרת מנהלים של המרכז הבינתחומי הרצליה, הפיקה וניהלה משלחות עסקיות של מנהלים לישראל. באותה שנה הפיקה את מדור הספורט של העיתון "מעריב" והייתה כתבת לעניינים אולימפיים בעיתון ובאתר nrg וכן פרשנית לענייני קליעה במגזין הנשק והביטחון "קליבר קרבי".
בשנת 2011 מונתה לראש "הדסק האולימפי" בערוץ הספורט. שימשה כתבת לעניינים אולימפיים במהדורות "חדשות הספורט", באתר ערוץ הספורט ושידרה אליפויות ארציות ובינלאומיות. חשפה את כישלונו של רץ המרתון הישראלי זוהר זימרו בבדיקת חומרים אסורים, את התנכלות איגוד הקיאקים למדליסט האולימפי מיכאל קולגנוב ואת התשלום שקיבל הוועד האולימפי בישראל על ניסיון השימוש ב כקמע המשלחת האולימפית.
נבחרה לשמש פרזנטורית של אתנה - המועצה הציבורית לקידום נערות ונשים בספורט, יצרה וביימה את הפרויקט האולימפי בערוץ הילדים והייתה שליחת ערוץ הספורט לאולימפיאדת לונדון 2012.
באוגוסט 2016 שימשה פרשנית באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו במגזין האולימפי של ערוץ 1, בדגש על ענף ההתעמלות האמנותית. במקביל, נבחרה לדירקטורית בהנהלת התאחדות הקליעה בישראל.
בשנת 2018 החלה להתאמן בענף הספורט "ריקוד על עמוד" וניצחה באליפות ישראל בקטגוריית המתחילות חודשים ספורים לאחר שילדה.
קריירה כעיתונאית פוליטית
בסוף שנת 2012 הצטרפה לעיתון "ישראל היום", הגישה וערכה את שידורי החדשות באולפן באינטרנט במשך שנתיים ושימשה כתבת במוסף הפוליטי "ישראל השבוע". בשנת 2015 מונתה לעורכת בדסק החדשות של "ישראל היום", תפקיד שמילאה במשך שבע שנים בנוסף להיותה כתבת.
במערכת הבחירות לכנסת ה-20 שימשה כתבת לענייני מפלגות והתמקדה בסיקור מפלגת "יש עתיד". במקביל, באותה שנה הצטרפה לצוות הכותבים של מגזין הביטחון "ישראל דיפנס".
בשנת 2017 מונתה לכתבת הכלכלית של "ישראל היום" ובשנת 2018 מונתה לכתבת תל אביב וגוש דן. במערכות הבחירות לכנסת ה-21, ה-22 ולכנסת ה-23 שימשה כתבת לענייני מפלגות. חשפה את הקוקפיט - הסכם ההנהגה בין בני גנץ, יאיר לפיד, גבי אשכנזי ומשה יעלון וסיקרה את רשימת "כחול לבן". במהלך מערכת הבחירות לכנסת ה-24, סיקרה את מפלגות המרכז-שמאל.
בפברואר-אוקטובר 2021 הגישה את מהדורת החדשות המוקדמת של ערוץ 20, המשודרת בימי חמישי.
בשלהי אפריל 2021, עת גדעון אלון יצא לגמלאות, מונתה לכתבת "ישראל היום" ב. בעלת המדור "נכנסת לכנסת" שראה אור בעיתון מדי יום שני. בנוסף, כתבה טור אישי שבועי במוסף "שישבת" של "ישראל היום" בשם "לא שומרת בבטן".
באפריל 2022 הודיעה על פרישתה מ"ישראל היום" לאחר עשור שעבדה בו.
רוט אבנרי היא פרשנית פוליטית ופאנליסטית בתוכניות אקטואליה בטלוויזיה. בין היתר, הופיעה בקביעות בתוכניות רשת 13 "חמש" ו"העולם הבוקר" במשך שלוש שנים. בנוסף, היא חברה בצוות המומחים של הפורום "The MirYam Institute" לדיון על ישראל, במסגרתו היא מפרסמת מאמרים לתקשורת בארצות הברית בנוגע למערכת הפוליטית בישראל.
בפברואר 2023 הצטרפה לנבחרת הכותבים של עיתון "מעריב סופהשבוע". מאז, היא בעלת טור פוליטי שמתפרסם מדי יום שישי.
במאי 2023 עזבה את "רשת 13" וחודש אחר כך החלה לשמש פאנליסטית בתוכנית "אולפן שישי" של חדשות 12.
רוט-אבנרי היא בעלת תואר ראשון בתקשורת (התמחות בלימודי טלוויזיה) מהמרכז הבינתחומי הרצליה. בעברה מרצה לתקשורת במכללת גבע ללימודי קריינות, עמידה מול מצלמה ועיתונאות.
מריה, נסיכת ולדק ופירמונט
מריה, נסיכת ולדק ופירמונט (23 במאי 1857 - 30 באפריל 1882), הייתה אשתו של וילהלם השני, מלך וירטמברג.
ביוגרפיה
מריה נולדה ב-23 במאי 1857 בארולזן לגאורג ויקטור, נסיך ולדק ופירמונט ואשתו הלנה, נסיכת נסאו, והייתה אחותם של פרידריך, נסיך ולדק ופירמונט והלנה, נסיכת ולדק ופירמונט.
ב-15 בפברואר 1877 התחתנה מריה בארולזן עם וילהלם, נסיך וירטמברג, ממנו נולדו לה 3 ילדים. ב-30 באפריל 1882 מתה מריה בשטוטגרט, כתוצאה מסיבוכים מהלידה של הילד השלישי שלה, ובעלה וילהלם, שכבר היה בדיכאון בעקבות מותו של בנו יחידו, אמר שמעולם לא התאושש ממכה זו. בשנת 1886 התחתן וילהלם עם שרלוטה, נסיכת שאומבורג-ליפה, ובשנת 1891 הוא הוכתר כמלך וירטמברג.
משפחתה
ב-15 בפברואר 1877 התחתנה מריה בארולזן עם וילהלם השני, מלך וירטמברג, ממנו היו לה 3 ילדים:
מדרש הגדול
מדרש הגדול (מדה"ג) הוא חיבור מדרשי מקיף על כל התורה, המכיל מדרשי הלכה ואגדה שנערך על ידי הרב דוד בן עמרם עדני מהעיר עדן שבתימן, שחי כנראה במחצית הראשונה של המאה ה-14. החיבור נחשב כגולת הכותרת של יצירת יהדות תימן ויהדות עדן.
מבנה ותוכן המדרש
החיבור הוא ליקוט של מדרשים המופיעים בתלמודים, בספרי המדרשים הקדומים ובתרגומי התנ"ך. בחיבור מובאים גם פירושים משל הגאונים והראשונים (בעיקר הרמב"ם) וכן משל המחבר עצמו, כשכולם ערוכים ומשולבים עם מדרשי חז"ל כמקשה אחת. חלק מהחיבורים שמהם נלקטו המדרשים הם חיבורים שאבדו בינתיים או ששרדו בצורה מקוטעת כגון: מכילתא, ספרי זוטא, מדרש תנאים, ועוד מדרשים קדומים שאין להם זכר בספרות המדרשים הנפוצה. ייחודו של מדרש הגדול הוא בכך שאין הוא ליקוט גרידא, אלא במקומות רבים בנה המחבר סוגיות שלמות המורכבות ממובאות ומציטוטים ממקומות שונים.
המדרש כתוב בלשון עברית בלבד והיא צחה מאוד, זאת בניגוד למקובל בתקופתו בתימן ובמזרח לשלב את השפה הערבית. אין בו מדעים ופילוסופיה, גם זאת בניגוד למקובל. לפני כל פרשה, מופיעות פתיחות פיוטיות מתחרזות, המושפעות מן הפיוט הארץ ישראלי הקדום.
מדרש הגדול זכה לתפוצה רחבה בתימן ועשרות ואולי מאות כתבי יד של המדרש נמצאים כיום. ידועים שלושה פירושים שנתחברו בתימן על המדרש: ספר "המרגלית" שנתחבר בשנת 1580 והוא עוסק בפרשנות מילולית למדרש, ספר "סגולת ישראל" לרב ישראל הכהן מהמאה ה-17, פירושו מעמיק והוא מפרש את המדרש בכמה רבדים הכוללים קבלה ופילוסופיה, והפירוש השלישי הוא הגהות והערות של הרב יחיא בשירי בשולי מדרש הגדול שהעתיק, גם הוא מהמאה ה-17.
מהדורה מדעית של הספר הודפסה בהוצאת מוסד הרב קוק בעשרה כרכים ובההדרתם ועריכתם של אישים שונים: ספרים בראשית ושמות יצאו לאור על ידי הרב מרדכי מרגליות (תש"ז 1947 - תשי"ז 1957), ספר ויקרא יצא לאור על ידי הרב עדין שטיינזלץ (תשל"ו 1975), ספר במדבר יצא לאור על ידי צבי מאיר רבינוביץ (תשכ"ז 1967) וספר דברים יצא לאור על ידי הרב שלמה פיש (תשל"ג 1972).
מדרש הגדול כמקור למדרשים אבודים
בשל אופיו של מדרש הגדול כחיבור מלקט, הוא מכיל בתוכו קטעים שלמים ממדרשים שהיו לפניו, ולאורך הזמן אבדו. בראשית תקופת חכמת ישראל זוהתה תכונה זו של המדרש, והוחל בניסיון לשחזר מתוכו את המדרשים האבודים. הרב דוד צבי הופמן ליקט מתוך מדרש הגדול קטעים אותם הוא זיהה כחלקים מתוך המכילתא דרשב"י, והוציא אותם לאור בשנת 1905. בשנת 1995, לאחר גילוי קטעי גניזה מרובים של המכילתא דרשב"י, הוציאו יעקב נחום אפשטיין ועזרא ציון מלמד מהדורה חדשה של המכילתא, המתבססת בחלקה על קטעי הגניזה, ובחלקה על ציטוטים ממדרש הגדול. מדרש נוסף שליקט הופמן מתוך מדרש הגדול היה מדרש תנאים לספר דברים, המכונה גם "מכילתא דברים". הופמן הוציא לאור את מהדורתו למדרש תנאים בשנת 1908. בשנת 2021 פרסמו החוקרים פרופסור מיכל בר-אשר סיגל ודוקטור אבי שמידמן כי אלגוריתם ממוחשב שפיתחו מסוגל לסנן מתוך מדרש הגדול קטעים שמאוחרים למכילתא דברים, וכן קטעים המופיעים במקורות אחרים, ולהשאיר בידיהם רק קטעים שמקורם במכילתא דברים.
חוקר אחר, חיים שאול הורוביץ ליקט מתוך מדרש הגדול קטעי מדרש על ספר במדבר, אותו הוא זיהה כמדרש בשם "ספרי זוטא במדבר". המדרש יצא לאור יחד עם מהדורתו של הורוביץ לספרי במדבר בשנת 1917.
כלבי שפיץ
כלבי שפיץ הם קבוצת כלבים נפרדת בעלי מאפיינים משותפים. לכל הכלבים החברים בה זנב זקוף המסתלסל מעל הגב, פנים מחודדים הדומים לפני זאב, אוזניים זקופות, יציבה איתנה ורעמה של שיער עבה מסביב לצוואר. ישנם עשרות רבות של גזעי שפיץ, ומוצא רובם מן הצפון הרחוק.
היסטוריה
בעבר היה השפיץ הכלב היחידי שהיה מצוי באזורים הסוב-ארקטיים. האינואיטים ועמיתיהם הסיביריים השתמשו בהם למשיכת מזחלות, ועבודות קשות אחרות. בידודם של האזורים הצפוניים הקרים היה אחד הגורמים להשתמרות הופעתם הייחודית. כלבים מסוג שפיץ קיבלו את הכינוי מאזור פומרניה במרכז אירופה (כיום חלק ממזרח גרמניה וצפון פולין). הפומרניאן הוא צאצא של כלבי שפיץ גדולים יותר והגזע נעשה פופולרי בעקבות אנשי מלוכה שהחזיקו בו מאז המאה ה־17, ביניהם המלכה ויקטוריה, ולכן מדובר בגזע שנחשב ליוקרתי.
יגואר XJR-9
יגואר XJR-9 (באנגלית: Jaguar XJR-9) היא מכונית מרוץ מתוצרת יצרנית הרכב יגואר, אשר יוצרה בין השנים 1988–1989 עבור FIA Group C בשיתוף International Motor Sports Association כדי להתחרות במרוץ 24 השעות של דייטונה.
דגם ה"יגואר XJR-9" נבנה בשיתוף חברת הנדסת מכוניות המרוץ Tom Walkinshaw Racing (TWR).
במרוץ 24 השעות של לה מאן ניצחה XJR-9 במשך 6 מרוצים.
אוזאבס, קיסר אקסום
אוזאבס היה קיסר אקסום לקראת סוף המאה ה-4. הוא ידוע בעיקר מן המטבעות שהוא טבע בתקופת מלכותו.
המטבעות שטבע בתקופתו נמצאו מתחת להריסות האסטלה הגדולה באקסום, מה שמצביע על כך שהאסטלה נפלה לפחות לפני תקופת מלכותו של אוזאבס. לדעת מאנרו-האי אסטלה זו גם הייתה האחרונה שנבנתה, וש-"עם תפוצת הנצרות ייתכן שזנחו את האסטלות לטובת הרעיונות החדשים של הנצרות בנושאי קבורה".
מערב בנגל
מערב בנגל (בבנגלית: পশ্চিমবঙ্গ; בתעתיק לעברית: פּוֹשְׁצִ'ימְבּוֹנְגוֹ) היא מדינה בצפון-מזרח הודו המהווה מחצית ממחוז בנגל, שחולק ב־1947 בין הודו ובין פקיסטן (בבנגלדש של ימינו). בירתה היא קולקטה.
זוהי המדינה בעלת צפיפות האוכלוסייה השנייה בגודלה בהודו, אחרי ביהר השכנה.
היסטוריה
במאה השלישית לספירה הייתה חלק מהאימפריה המאורית, לאחר מכן הייתה חלק מממלכת גופטה, ובמאה התשיעית הייתה חלק מממלכת פאלה ההינדואית.
במאה ה-12 נכבשה על ידי הסולטאן הראשון של דלהי, קוטב אוד-דין אייבק, שהפיץ בה את האסלאם.
מפירוקה של חברת הסחר ב-1858, הייתה קולקטה בירת הכתר הבריטי, ובה ישב המשנה למלך (וייסרוי) עד ראשית המאה העשרים, כשנבנתה בירה חדשה בסמוך לדלהי הישנה (שאה-ג'אהנאבד).
רעב המוני נוסף הכה בחבל בנגל בשנת 1943 וגרם למותם של כשלושה מיליון בני אדם כתוצאה מליקויים בחלוקת המזון.
בשנת 1999 באזור התרחשה תאונת רכבת בה נהרגו 290 אנשים.
טופוגרפיה, גאוגרפיה ואקלים
בצפון המדינה נמצאת עיירת ההיל-סטיישן דארג'ילינג, הידועה בזכות מטעי התה שלה, בנייני הממשל הבריטיים ומזג האוויר הקריר השורר בה, שבעקבותיו נוהרים אליה בתקופת הקיץ החמה רבים משאר תושבי המדינה. אזור זה של מערב בנגל הוא אחד האזורים הגשומים ביותר בעולם, ובהודו הוא שני רק לדרומה של מדינת מגהאליה, עם מעל ל-11,000 מ"מ משקעים בשנה.
כלכלה
התמ"ג של מערב בנגל הוא החמישי בגודלו בכל הודו. שיעור הצמיחה היה 13.35% בשנים 2014–2015. למרות זאת, ההכנסה לנפש הייתה יחסית נמוכה במשך עשורים רבים. המגזר הרחב ביותר במשק הוא מגזר השירותים ולאחר מגן הענף התעשייתי ולבסוף ישנה החקלאות. בשנים האחרונות ישנה ירידה איטית ויציבה בנתח של החקלאות והתעשייה.
אורז, תפוחי אדמה, יוטה, קני סוכר וחיטה הם חמשת הגידולים המובילים במדינה. תה מיוצר באופן מסחרי במחוזות הצפוניים של מערב בנגל. מרבית מהתעשייה ממוקמת בקולקטה ומבוססת על מוצרי הנדסה, אלקטרוניקה, ציוד חשמלי, כבלים, פלדה, עור, טקסטיל, תכשיטים, מכוניות, רכבות ועגלות. המדינה עדיין נתמכת בשלטון המרכזי בכל הקשור לתפוקת המזון.
עד שנת 2010 הצמיחה הייתה איטית ביחס לשאר מדינות הודו. לכן, המדינה קידמה השקעות זרות ישירות, בעיקר בתחומי התוכנה ואלקטרוניקה. בנוסף על כך, פותחו מרכזי היי-טק רבים בקולקטה. לאור פיתוח תעשיית ההייטק, חברת הייעוץ גרטנר דירגה את התשתיות במערב בנגל במקום הגבוה בכל הודו. מדיניות ממשלתית נוספת שחיזקה את המדינה היא הניסיון לחזק את הכלכלה במזרח הודו ואת היחסים המסחריים עם דרום-מזרח אסיה.
דמוגרפיה
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2011, מערב בנגל היא המדינה הרביעית בגודל אוכלוסייתה בהודו, עם כ-91,347,736 נפשות המהווים כ-7.55% מכלל האוכלוסייה של הודו. עם זאת, שיעור צמיחת האוכלוסייה הוא נמוך מאוד מזה הארצי. צפיפות אוכלוסייה עומדת על כ-1,029 תושבים לקמ"ר, מה שמציב את מערב בנגל כמדינה השנייה הצפופה ביותר אחרי ביהר. שיעור האוריינות הוא 77.08%, גבוה מהממוצע הארצי העומד על כ-74.04%. נכון לשנים 1995–1999 תוחלת החיים במדינה הייתה 63.4 שנים, גבוהה מתוחלת החיים הארצית שעמדה על כ-61.7 שנים. כ-72% מהאנשים חיים באזורים כפריים. שיעור האנשים החיים מתחת לקו העוני בשנים 1999–2000 היה 31.9%.
רוב מכריע של האוכלוסייה הוא דובר בנגלית, שהיא גם השפה הרשמית. לנפאלית יש מעמד מיוחד באזור דרג'ילינג. השפות השכיחות (בסדר יורד) הן: בנגלית, הינדית, אורדו ונפאלית.
דת
נכון לשנת 2011: מערב בנגל היא מדינה מאוד מגוונת מבחינה דתית. אף על פי שההינדואיזם היא הדת הדומיננטית, ישנו מיעוט גדול של מוסלמים. רוב האוכלוסייה הבודהיסטית נמצאת בעיקר באזור דרג'ילינג.
פוליטיקה וממשל
לאור חוקת הודו, שיטת השלטון במערב בנגל היא דמוקרטיה פרלמנטרית וייצוגית. המושל (ראש המדינה) ממונה אחת לחמש שנים על ידי נשיא הודו. השר הראשי (ראש הרשות המבצעת וראש המדינה בפועל) הוא מנהיג המפלגה הגדולה\ קואליציית מפלגות בפרלמנט. מועצת השרים ממונה על ידי המושל בעזרת השר הראשי ומפוקחת על ידי הפרלמנט. הפרלמנט החד-ביתי מורכב מ-295 נציגים הנבחרים אחת לחמש שנים.
המדינה שולחת 42 נציגים ללוק סבהה (הבית התחתון של הפרלמנט הארצי) ו-16 נציגים לרג'יה סבהה (הבית העליון של הפרלמנט הארצי).
בשנים 1977–2011 נשלטה מערב בנגל על ידי המפלגה הקומוניסטית, מה שהופך את בנגל למדינה שנשלטה הכי הרבה זמן על ידי מפלגה קומוניסטית בצורה דמוקרטית.
תרבות
מדינת מערב בנגל נחשבת כמרכז התרבות ההודית, והיא מפורסמת באמנים ובסופרים שפעלו ופועלים בה. בשל היותה בעבר בירת הודו, התפתחו בה השכלה, תרבות, מסחר ובעיקר ידע. קולקטה הייתה גם מרכז פעילותה של זוכת פרס נובל לשלום נוספת, האם תרזה. מאידך, בשל היותה בירה, הנהירה אל העיר הפכה אותה לצפופה ביותר, ולסמל לתנאי חיים ירודים ביותר, במיוחד מאז פרסום הספר והסרט "עיר של שמחה".
חינוך
במערב בנגל פועלות מערכות חינוך פרטיות וציבוריות. ההוראה היא בעיקר באנגלית או בבנגלית, אם כי יש שימוש מסוים גם באורדו, במיוחד במרכז קולקטה. מודל החינוך השכיח הוא 10+2+3, משמע 10 שנים בחינוך יסודי, שנתיים בבית ספר תיכון, ועוד כשלוש שנים במין קולג' המקדים את הלימודים באוניברסיטה. האזור היה מרכזי מאוד בהתפתחות החינוך המודרני בהודו במהלך סוף המאה ה-18 והמאה ה-19.
במערב בנגל יש 18 אוניברסיטאות.
קצח זעיר-פרחים
קצח זעיר-פרחים (שם מדעי: Garidella nigellastrum) הוא מין של קצח, עשב חד-שנתי ממשפחת הנוריתיים.
מורפולוגיה
פרחיו קטנים - אורכם פחות מסנטימטר בודד. צבע עלי הכותרת משתנה: מסגול בקרבת מרכז הפרח, ללבן בחלקו החיצוני. בכל פרח חמישה עלי כותרת, מפוצלים לשתי אונות.
האבחנה בינו לבין קצח הציפורן בשלב הזרעים קשה.
תפוצה
הקצח זעיר הפרחים נפוץ בכל רחבי המזרח התיכון, כמו גם באירופה. למין זה תפוצה מיוחדת, וייתכן אף בלעדית, בארץ: הוא מופיע רק בשפלת יהודה. דגם תפוצה זה, בחבל ארץ מצומצם שמאוים בפגיעה בשטחים הטבעיים כדוגמת התרחבות הבנייה, לחץ מרעה וייעור שטחים טבעיים, הופך אותו למין בסכנת הכחדה.
קצח זעיר-פרחים גדל בשטחים טבעיים, כדוגמת בתות ושטחים המכוסים על ידי צומח עשבוני.
שמו הקודם הוא קצח קצחני. שם זה מקורו בתרגום ישיר של השם הלטיני, והוא שונה לאחרונה, בשל המצלול הלא נעים של השם הקודם, לשם הנוכחי.
שמחה וילקומיץ
שמחה חיים וילקומיץ (ט' בתשרי תרל"ב, ספטמבר 1871 – ט"ו בניסן תרע"ח, מרץ 1918) היה מראשוני המורים העבריים ברחובות ובמושבות הגליל.
קורות חייו
שמחה חיים וילקומיץ, בן קלמן, נולד בשנת 1871 בעיירה ניסוויז' (Nieswiez) שבפלך מינסק באימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה). בתחילה קיבל חינוך תורני ב"חדר" ובבית מדרש, ואחר כך נמשך להשכלה ולתנועת חיבת ציון. עבר לווילנה ושם השתלם בהוראת עברית ובהשלמת השכלה.
בשנת 1896 עלה ארצה עם אשתו ליבה לבית סגל, שגם עסקה בהוראה. הזוג התיישב תחילה בירושלים, ובשנת 1897 עבר למושבה רחובות בהזמנת אליהו זאב לוין אפשטיין, יו"ר ועד המושבה, והחל ללמד בבית הספר המקומי.
וילקומיץ מצא במקום צריף רעוע ללא רצפה, עם סדקים בגג דרכם חודר גשם. שלושה מלמדים לימדו ארבעים ילד וילדה בשיטות מיושנות ובהגייה אשכנזית. הוא הכניס מיד את הנהגת ההגייה הספרדית, ושינה את תוכנית הלימודים תוך הכנסת מקצועות הקשורים ללימודי חול (הלשון העברית, חשבון והנדסה, היסטוריה כללית, היסטוריה של עם ישראל, גאוגרפיה, וידיעת הארץ) כמו גם טיפוח חלקת אדמה וטיולים משותפים לבנים ובנות בטבע. הרפורמות של וילקומיץ ובקשותיו להגדלת התקציב לשיפור מצבו של בית הספר זכו לתמיכתם של משה סמילנסקי ושל ישראל טלר, אך גרמו לסכסוך בינו לבין חלק מההורים ופרנסי המושבה.
בשנת 1899 קיבל וילקומיץ את הצעתו של המחנך יצחק אפשטיין ועבר למטולה, ויישם גם בה את שיטתם של חינוך בעברית (בניב הגלילי המיוחד שביקשו להשתית) עם הקניית ערכי טבע, עבודה חקלאית, שיעורי התעמלות, טיולים, העלאת הצגות בעברית ועוד.
בשנת 1903 עבר הזוג וילקומיץ לראש פינה. וילקומיץ היה מנהל בית הספר המקומי עד למותו עם הפסקות לצורך השתלמות בשווייץ שם חקר את דרכי בתי הספר הכפריים והשלים השכלתו בלימודי הטבע, הנדסה וגננות, ולאחר שניהל זמן קצר עם שובו ארצה את בית הספר לבנות של חברת עזרה ביפו.
ב-1903 השתתף וילקומיץ בוועידת ייסוד הסתדרות המורים בזכרון יעקב בה הרצה על תורתו בחינוך כפרי. הוא תמך גם בצירוף נשים להסתדרות זו.
ב-6 בדצמבר 1913 הגיעו לראש פינה הרב אברהם יצחק הכהן קוק והרב יוסף חיים זוננפלד במסגרת מסע הרבנים במושבות. הרב זוננפלד, והרב קוק נשאו דברים בבית הכנסת ביידיש והעבירו גם ביקורת קשה על שיטת הלימודים בבית הספר ומיעוט יסודות הדת שבה. לאחר דברי הרב קוק, וילקומיץ עלה לנאום והגיב בהתרגשות: "אדוני הרב, אתה מטיף מוסר ואתה מדבר יידיש במקום קדוש מעל לבמת בית הכנסת?". הוא הסביר בנאום רב רושם את ערך השפה העברית כשפת העם והגן על שיטת חינוכו של דור העתיד להיות עובדי אדמה, אדמת הקודש." לדבריו אלו השיב הרב קוק באריכות בעברית.
וילקומיץ עזר גם בחינוך ילדי היישוב היהודי בצפת. בסוף מלחמת העולם הראשונה הגיעו לצפת פליטים מדרום הארץ שגורשו על ידי הטורקים. מצבם היה קשה ובעיר פרצה מגפת טיפוס הבהרות, שבהּ נדבק וילקומיץ לאחר שעלה לעיר לסייע להם. שמחה וילקומיץ נפטר בפסח, ט"ו בניסן תרע"ח (1918) ונקבר בראש פינה. על מצבתו חקוק: "שאף לגאולה על ידי חינוך ולחינוך על ידי עבודה".
לזוג וילקומיץ היו שני ילדים: עבריה ועמיאסף. עבריה הייתה מורה ומדריכה בעין חרוד, אשתו של משה כרמי, מורה. בין חמשת ילדיהם: פרופ' דליה כהן, מוזיקולוגית כלת פרס ישראל למחקר מוזיקלי לשנת 2012, וסמדר כרמי-גיברמן, מנצחת מקהלות, פסנתרנית, נגנית עוגב ומרצה. עמיאסף וילקומיץ, ששינה את שמו לעמי אסף, היה חבר הכנסת, מזכיר תנועת המושבים וסגן שר החינוך והתרבות מטעם מפא"י.
בניין בית הספר הראשון בראש פינה משמש היום כאכסנית נוער ביתו של וילקומיץ נמצא באתר השחזור של ראש פינה.
בית הספר היסודי בראש פינה נקרא על שמו "בית הספר וילקומיץ".
על שמו של וילקומיץ נקרא רחוב ברחובות.
כנסיית ביתה גיורגיס
כנסיית ביתה גיורגיס (באמהרית: ቤተ ጊዮርጊስ) היא הכנסייה המפורסמת ביותר מתוך אחת עשרה כנסיות מונוליתיות חצובות בסלע אשר נמצאות בתחום העיר לליבלה אשר באזור אמהרה שבאתיופיה. בנייתה מתוארכת לסוף המאה ה-12, תחילת המאה ה-13.
המקום בו נחצבה הכנסייה נקרא במקור רוהה אך בהמשך שונה שמו של המקום ללליבלה על שם המלך גברה מסקל לליבלה משושלת זאגווה, אשר בנה את הקמתם של הכנסיות החצובות שנמצאות כיום בלליבלה.
על פי המסורת האתיופית, הכנסיות של לליבלה נבנו לאחר שלמלך גברה מסקל לליבלה היה חזון בו אלוהים אמר לו לבנות את מבני הענק.
המבנה אשר נוצר בצורת צלב יווני הוא באורך 25 מטרים על 25 מטרים ובגובה 30 מטרים.
המרתף
המרתף הוא בית ספר למשחק ותיאטרון שהוקם בישראל עבור נערים ונערות בעלי כישרון בתחום אמנויות הבמה הנמצאים במצבי סכנה או מצוקה, והוא היחיד בישראל המאפשר לנוער זה את ההשתלבות בתיאטרון המקצועי.
אולם המרתף הוא קומת המרתף של ההוסטל "בית-הצברית" - בית מהתקופה הטמפלרית במושבה הגרמנית בירושלים נמצא ברחוב עמק רפאים, "בית-הצברית" המשמש כהוסטל היחיד בארץ לנערות במצוקה בגילאי 24-17, הזקוקות למסגרת חוץ-ביתית מכילה, תומכת ומעצימה, ומופעל על ידי עמותת ענב.
ההקמה
מתוך רצון לתת ולתרום מעצמן לסביבה ולחברה, הנערות שחסו באותה עת בהוסטל, בחרו לנצל את חלל המרתף של "בית הצברית" ולהקים בו תיאטרון, שיסייע לנערים ולנערות הדומים להן, הנמצאים במסגרות אחרות, ומטרותיו:
ב 2006, בעקבות יוזמת הנערות ובסיוען, נפתח "המרתף – בית ליצירה בימתית". גויס צוות מורים מנוסה, המתייחד בכך שהוא מייצג את הזרמים השונים בתיאטרון המודרני ומשלב בתוכו את שיטת סטניסלבסקי, גרוטובסקי, ריקוד ומיצג חזותי.
התלמידים הלומדים במרתף, מאותרים על ידי גורמים חינוכיים וסוציאליים כגון: קידום נוער, רשות חסות הנוער ושירות המבחן לנוער של משרד הרווחה והשירותים החברתיים, ולאחר בחינות ומיונים הם מתקבלים לתקופת לימודים של שלוש שנים, ולאחריה הם יכולים להצטרף ללהקת השחקנים של המרתף.
משנת הלימודים תשע"א (2011-2010) מתקיימים לימודי המשחק של המרתף כתוכנית אוטונומית בחוג לתיאטרון של האוניברסיטה העברית. חלק משיעורי המרתף משותפים לתלמידי המרתף ולסטודנטים מהחוג לתיאטרון.
מייחד את "המרתף" הוא התפיסה שנוער בסיכון הוא נוער מוכשר ורגיש לא פחות ואולי אף יותר מאשר כלל האוכלוסייה. הצבת אתגרים המתאימים להם, הופכת אותם מנוער בסיכון לנוער בסיכוי.
הצגות
בקיץ 2007 העלה "המרתף" את המחזה "משפחה של איש אחד" פרי יצירתם של תלמידי "המרתף", בקיץ 2008 הועלו ההצגות "חפץ" מאת חנוך לוין ועיבוד למחזה "פאוסט" שכתב גתה, בקיץ 2009 עלתה ההצגה "ספר הג'ונגל עיבוד מקורי וחדשני לספרו הנודע של רודיארד קיפלינג ובקיץ 2010 עלתה ההצגה "קולות שבורים" המבוסס על המחזה "הזיה בשניים" מאת אז'ן יונסקו וסיפור הילדים "לא עכשיו, ברנרד" מאת דייוויד מקי
בסוף שנת 2011 הועלתה ההצגה "חוקת היער", המבוססת על סיפורים נוספים מ"ספר הג'ונגל". בהצגה זו נעשה שיתוף פעולה בין שחקני המרתף לשחקנים בוגרי בתי ספר למשחק אחרים. במרץ 2013 הועלת ההצגה "הסיפור המופלא על ארנדירה התמימה וסבתה המרושעת", המבוססת על סיפור קצר מאת גבריאל גארסיה מארקס בשם "הסיפור העצוב שלא ייאמן על ארנדירה התמה וסבתה האכזרית". ההצגה מעלה את תופעת ניצול הנשים למטרות זנות. דרך ההצגה, הצטרף "המרתף" לעמותת עלם למאבק תודעתי וטיפולי בתופעה חמורה זו.
בקיץ 2013 הועלתה ההצגה "עזיז אפנדי - הסוד של שבתי צבי". העוסקת בנושא משיחיות דרך סיפור חייו של שבתי צבי.
המרתף פועל בסיוע של הקרן לירושלים, אשלים (מיוסדה של הג'וינט) וכן היה בעבר חלק מפרויקט "נקודת מפנה" של הבנק הבינלאומי. כמו כן תושבי ה"מושבה הגרמנית" הקימו את "חוג ידידי המרתף" המסייע בפעילויות השונות של המוסד.
אוש
אוֹש (בקירגיזית: Ош) היא העיר השנייה בגודלה בקירגיזסטן ומכונה גם "הבירה הדרומית". העיר שוכנת ב בדרום-מערב המדינה על גבול אוזבקיסטן. העיר מהווה מרכז אדמיניסטרטיבי, תחבורתי ותרבותי לא רק עבור תושבי דרום קירגיזסטן אלא גם עבור קרוב למיליון קירגיזים השוכנים בצד האוזבקי של הגבול.
לקירגיזים הייתה אוש תמיד אזור ספר המרוחק מהצפון ה"מודרני" ומעיר הבירה בישקק. הדרך בין שתי הערים, כ-300 ק"מ החוצים את שרשרת הרי האלטאי, הייתה עד לאחרונה דרך עפר מסוכנת, אולם בשנים האחרונות השקיעה הממשלה הקירגיזית סכומי כסף נכבדים וסללה את הדרך לכל אורכה, ובכך קירבה את דרום המדינה אל המרכז האדמיניסטרטיבי והכלכלי שבצפון.
בליבה של העיר שוכן הר סולימאן הקדוש, המשמש כאתר עלייה לרגל מזה 1,500 שנים. ההר הוכר כאתר מורשת עולמית בשנת 2009.
דמוגרפיה
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2022 אוכלוסיית העיר מנתה 353,080 בני אדם, רובם אוזבקים, ומיעוטם קירגיזים, רוסים וטג'יקים. עובדה זו יצרה לא מעט חיכוכים על רקע אתני, שהובילו למהומות. אלה האחרונות אירעו בשנת 2010 וגבו לא מעט קורבנות מבין התושבים והובערו אלפי בתים שבהם התגוררו אוזבקים.
HOMO ו-LUMO
בכימיה, HOMO ו־LUMO הם שני סוגי אורביטלים מולקולרים. המילים הם ראשי תיבות של Highest Occupied Molecular Orbital (בעברית: האורביטל המולקולרי המאוכלס הגבוה ביותר) ושל Lowest Unoccupied Molecular Orbital (בעברית: האורביטל המולקולרי שאינו מאוכלס הנמוך ביותר). HOMO ו־LUMO נקראים לעיתים אורביטלי החזית (באנגלית: frontier orbitals) למשל בתאוריית אורביטלי החזית.
מרווח ה־HOMO-LUMO
הפרש האנרגיה בין ה־LUMO ל־HOMO נקרא מרווח ה־HOMO-LUMO. גודל המרווח יכול לסייע בחיזוי החוזק והיציבות של קומפלקסים של מתכות מעבר, כמו גם את הצבע שהן ייצרו בתמיסה. ככלל, ככל שהמרווח גדול יותר כך הקומפלקס יציב יותר.
מוליכים למחצה
אם נשווה בין תאוריית ה־HOMO ו־LUMO לבין תאוריית מבנה פסים, נראה כי דרגת ה־HOMO היא למוליכים למחצה אורגניים בערך מה שפס הערכיות הוא למוליכים למחצה אי אורגניים ונקודות קוונטיות. אנלוגיה דומה ניתן לעשות בין ה־LUMO לבין פס ההולכה.
כימיה אורגנו-מתכתית
בכימיה אורגנו-מתכתית, גודל ה־LUMO יכול לעזור בקביעה היכן תתרחש תגובת סיפוח לליגנדי π (חוקי גרין–דייוויס–מינגוס ).
SOMO
SOMO, קיצור של Semi Occupied Molecular Orbital (בעברית: האורביטל המולקולרי שמאוכלס למחצה), למשל דרגת HOMO שהיא חצי מאוכלסת, כלומר יש לדרגה זו רק אלקטרון אחד רדיקלי.
הצד הפראי
הצד הפראי (באנגלית: Wild Side) הוא סרט קולנוע צרפתי-בלגי-בריטי מסוג דרמה בבימויו של סבסטיאן ליפשיץ אשר יצא לאקרנים בשנת 2004 והקרנת הבכורה שלו התקיימה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, בו זכה בפרס טדי לסרט הלהט"ב הטוב ביותר. בישראל הוקרן הסרט בסינמטקים במסגרת מחווה מיוחדת לקולנוענים צרפתים שנערכה באפריל 2006.
הסרט מציג את סיפורה של סטפני, טרנסקסואלית פריזאית, אשר יחד עם שני בני-זוגה חוזרת לכפר הולדתה על מנת לטפל באימה הנוטה למות. העלילה מתארת את ילדותה בכפר ואת מערכת היחסים הפוליאמורית בינה לבין בני-זוגה.
עלילה
סטפני היא יצאנית-רחוב טרנסקסואלית המתגוררת בפריז יחד עם שני מאהביה ושותפיה לחיים: דג'מאל - צעיר ערבי מצרי העוסק בזנות באופן מזדמן אשר משפחתו אינה מעוניינת בקשר עמו, ומיכאל - מהגר ושוהה בלתי חוקי רוסי ומופנם, חייל לשעבר שעובד במסעדה, אשר ברח מארץ מולדתו ומחפש קרובים בצרפת.
סטפני מקבלת שיחת טלפון המבשרת לה שאמהּ חולה ונוטה למות, והיא נוסעת לכפר הולדתה ממנו ברחה בגיל 15 ובו לא ביקרה מאז על מנת לסעוד אותה ברגעיה האחרונים. אל סטפני מצטרפים דג'מאל ומיכאל ותוך כדי שהותם בכפר מתגלים חלקים מילדותה של סטפני כילד בשם פייר, וסיפור היכרותם של השלושה וחיי האהבה ומערכת היחסים הפוליאמורית המיוחדת ביניהם.
על רקע הקושי של אמה של סטפני להשלים עם זהותה המגדרית, מוצג הקושי של דג'מאל ומיכאל אל מול משפחותיהם שלהם ואל מול החברה המוקיעה אותם בשל שונותם, כאשר את הנחמה היחידה מוצאים השלושה זה בזרועותיו של זה.
פרסים
"הצד הפראי" זכה בחמישה פרסים ובמועמדות אחת:
אלפרד טומטיס
'''אלפרד א. טומטיס (בצרפתית: Alfred A. Tomatis'''; 1 בינואר 1920 - 25 בדצמבר 2001) היה מומחה בעל שם עולמי ברפואת אף, אוזן וגרון ובתרפיית דיבור, וממציא צרפתי.
טומטיס קיבל תואר דוקטור לרפואה מבית הספר לרפואה של פריז. תורת הרפואה החלופית שלו בנושא שמיעה והקשבה ידועה בשם "שיטת טומטיס" או "אודיו-פסיכו-פונולוגיה" (APP).
שיטת טומטיס החלה כניסיון לעזור לזמרים מקצועיים בעיר הולדתו ניס, בהתבסס על הנחתו, ששמיעה תועה היא הגורם היסודי למגוון מחלות. מבחן ההקשבה שלו ובהמשך תרפיית האוזן האלקטרונית שפיתח נועדו להקל ולפתור בעיות אלה.
חיי טומטיס ועבודתו
אלפרד טומטיס גדל במשפחה מוזיקלית בצרפת. אביו היה זמר אופרה והוא עשה חלק גדול משנות ילדותו במסעות עמו ובצפייה בהופעותיו באופרה מן הקלעים. עם זאת, כבר בקטנותו החליטו הוריו שאיננו מתאים לבמה. הוא בחר אפוא בלימודי רפואה והתמחה ברפואת אף אוזן גרון.
שיטת טומטיס
זמן קצר לאחר שהחל לעבוד כרופא, התחיל אביו להפנות אליו עמיתים מן האופרה שסבלו מבעיות קול. טומטיס עמד עד מהרה על אי-התאמתם של טיפולים מסורתיים, אבל בו בזמן נוכח גם לדעת כמה מצומצם המחקר בתחום הקול עצמו. הוא ניסח את התאוריה, לפיה רבות מבעיות הקול הן לאמיתו של דבר בעיות שמיעה. התאוריה שלו, כי "הקול איננו מפיק מה שהאוזן אינה שומעת" היא סימן ההיכר של מחקרו ושל שיטתו. הוא גילה, שקולותיהם של זמרי אופרה פגעו בשרירי האוזן התיכונה שלהם עצמם. עם שמיעה פגומה, כפו הזמרים על קולותיהם להפיק קולות במשלבים, שלא יכלו עוד לשמוע.
בניסיון לאמן מחדש את מטופליו, פיתח טומטיס את "האוזן האלקטרונית", מתקן העושה שימוש בשער אלקטרוני, מתמרים של הולכת עצם ומסנני צליל להעצמת תדרי השמע העליונים החסרים. המטרה היא לחזק את שרירי האוזן התיכונה כדי להגביר את רגישות המאזין לתדרים החסרים.
טומטיס החל לטפל במספר בעיות אחרות באותן שיטות, בהן בעיות קריאה, דיסלקסיה, דיכאון, סכיזופרניה חמורה ואפילו אוטיזם. הוא מצא ראיה לכך, שרבות מן הבעיות האלה נובעות מכשל בתקשורת, הנוגע לקשב ולאוזן. הוא גילה, שהעובר שומע ברחם ומושפע מקול אמו, המגיע אליו מסונן לתדר נמוך בלבד. טומטיס טען, בניגוד לדעות עמיתיו בראשית שנות ה-50, שהאוזן מתחילה להתפתח בשבוע העשירי להריון והתפתחות השמיעה נשלמת באמצע החודש החמישי להריון. התאוריה של טומטיס קבעה, שהמידע המגיע מאוזן העובר מגרה ומנחה את התפתחות המוח. הוא גרס, שמספר רב של בעיות תקשורת שמיעתיות ראשיתן בהריון, כשהעובר איננו מגיב כראוי לקול האם. עוד גרס, שכל הגוף מעורב בהפקת הדיבור והשפה. טומטיס יצר מתקן אלקטרוני, שחיקה את הקולות שהעובר שומע ברחם באמצעות סינון צלילים לתדר נמוך. התוצאה דמתה לקולות ערבה אפריקאית בשעת בין ערביים. באמצעות מתקן זה טיפל טומטיס בילדים שסבלו מלקויות למידה ומהפרעות רגשיות קשות, על ידי ניסיון ל"החזרתם" למצב קדם-לידה והבאתם ל"לידה מחדש".
לדעת טומטיס, קריאה, גם ללא קול, היא פעילות של האוזן. הוא המליץ של קריאה בקול, לא רק לילדים ועל ידם, אלא גם על ידי מבוגרים, 30 דקות ביום. טענתו הייתה, שקריאה בקול לא זו בלבד שהיא מגרה את המוח אלא שהיא גם דרך הלימוד הטובה ביותר.
השיטה השנויה ביותר במחלוקת שלו מנסה להביא ילדים אוטיסטיים להכרת קול אמם ולתגובה לו. האוזן האלקטרונית, כך טען, יכולה לחקות את צליל קולה של האם כפי שהוא נשמע ברחם, ולהוביל את הילד בהדרגה לקבלת קולה האמיתי, הלא-מסונן, ולהגבה לו. הוא דיווח, ששיטתו הביאה לעיתים קרובות לתוצאות מפתיעות, כשילדים בכו משמחה כאשר הכירו את קול אמם בפעם הראשונה.
באוטוביוגרפיה שלו, טומטיס מספר על רבות מן המריבות שהיו לו עם הממסד הרפואי, הן בצרפת והן בקנדה, שם עבד בהמשך חייו. בסופו של דבר פרש מן הקהילה הרפואית השמרנית, כשהגיע למסקנה, שנוהלי הטיפול שלו חורגים מטווח ההשגה של הריפוי הנגדי הנורמטיבי. את התחום החדש שלו כינה "אודיו-פסיכו-פונולוגיה".
תגליתו של טומטיס, שנתקלה תחילה בלעג אך הוכחה כנכונה בהמשך, הייתה כי הקול יכול לשחזר רק מה שהאוזן יכולה לשמוע. תגלית אחרת הייתה, שאנשים מפיקים קולות בהשפעת סביבתם. שוכני מדבר, למשל, מסתפקים בכלי יחיד, כמו תוף, ואילו שוכני יערות יוצרים מוזיקה פוליפונית, המחקה את שפעת הצלילים והרחשים האופפים אותם. הלחץ האטמוספירי על האוזן הפנימית של שוכני הרים משפיע על צלילי קולם, העשירים בטונים יסודיים ובתדרים גבוהים.
הטיפול במרכזי טומטיס כולל אימון הקשבה באמצעות גירוי צלילי דרך אוזניות ונמשך בסדרות של מספר שבועות כל אחת, כשעתיים לכל טיפול, פעמים אחדות בשבוע, עם הפסקות של שבועות אחדים בין סדרה לסדרה. בסך הכול מקיף טיפול כזה בין 50 ל-75 שעות, במשך חודשים אחדים. הטיפול נועד לשפר את יכולת הקשב והריכוז, וכתוצאה מכך את כושר הלימוד ואת איכות החיים של המטופל.
מרכזי טומטיס לריפוי בצלילים פועלים ברחבי העולם ומשנת 2002 גם בישראל. המרכזים מטפלים בעיקר בילדים, אך גם בבוגרים, הסובלים מלקויות למידה שונות, עיכוב בהתפתחות, בעיות קשב וריכוז ובעיות התנהגות.
בביקורת על שיטתו של טומטיס, כתבה הפסיכולוגית ד"ר ג'ין מרקר בספרה Alternative Psychotherapies, כי שיטת הטיפול אינה שיטה קונבנציונלית מכיוון שאינה נתמכת על ידי מחקרים מדעיים. לטענתה טומטיס ודומיו כגון גיא בררד הצרפתי, לא העמידו את שיטתם למחקר מדעי תקף ועיקר הפרסום בציבור בא בעקבות ספר שנכתב על ידי אמא לילד ששוכנעה שבנה נרפא לחלוטין מאוטיזם בעקבות טיפוליו של בררד.
סקירת המחקרים המדעיים שכן בוצעו עד עתה סוכמה במאמר שנכתב על ידי ד"ר יאן גריטסן, אותו ביקרה ד"ר מרקר בספרה.
אפקט טומטיס
טומטיס התאים את הטכניקות שלו להתמקדות בהפרעות שונות, בהן בעיות עיבוד שמע, דיסלקסיה, לקויות למידה, הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות, אוטיזם, עיבוד חושי וקשיים בכישורים מוטוריים. עוד נטען, שהטכניקות שלו עוזרות למאבק בדיכאון קליני אצל מבוגרים, מחישות לימוד שפות זרות, מפתחות כישורי תקשורת טובים יותר ומשפרות הן יצירתיות והן ביצועים בעבודה. נאמר כי מספר נגנים, זמרים ושחקנים סיפרו שהשיטה עזרה להם ללטש את כישוריהם הטונאליים וההרמוניים.
"שיטת טומטיס" עושה שימוש בהקלטות של מוצרט ושירה גרגוריאנית כמו גם בהקלטות של אם המטופל. אין לבלבל בין השימוש שעושה טומטיס במוצרט עם מה שמכונה אפקט מוצרט, שהסופר וחוקר המוזיקה האמריקאי דון קמפבל נתן לו פרסום רב בספרו בשם זה. אף כי טומטיס הוא שטבע את המונח, שיטתו איננה מתייחסת ישירות לטענות, שהקשבה למוצרט מעלה את האינטליגנציה.
טומטיס כתב ארבעה-עשר ספרים ויותר מאלפיים מאמרים. ספריו Ear and Language, The Conscious Ear and The Ear and the Voice תורגמו לאנגלית.
עירוי תוך רחמי
עירוי תוך רחמי (באנגלית: Intrauterine transfusion ובקיצור IUT) הוא עירוי דם לעובר במקרים של אנמיה עוברית קשה, למשל, במקרה שתאי הדם האדומים העובריים נהרסים על ידי נוגדנים של האם.
עירוי תוך רחמי מבוצע על ידי רופאים מיילדים המומחים ברפואת האם והעובר.
אנמיה עוברית
הסיבה השכיחה ביותר לאנמיה עוברית היא חוסר התאמה במרכיבי דם שונים בין דמה של האם לדמו של העובר (בשל סוג הדם של האב). במקרה של חוסר התאמה בין דם האם לדם העובר, עלולים להיווצר נוגדנים אצל האם (ישנה אפשרות ליצירת נוגדנים גם בעקבות קבלת עירוי מוצרי דם שאינם תואמים), אשר עוברים את מחסום השליה לדם העובר ועלולים לגרום אצלו להרס כדוריות הדם ולאנמיה.
הגורם השכיח ביותר לאנמיה עוברית הוא גורם רזוס. קיימות 29 קבוצות מוגדרות של סוגי דם בקבוצת Rh ויותר מ-600 אנגדים על כדוריות הדם האדומות (האנטיגנים השכיחים באנמיה עוברית הם: D,E,C,c,K). האנטיגן השכיח ביותר הוא אנטי D, החל בשנות ה-80 ניתן למנוע את היווצרות הנוגדנים באמצעות הזרקת נוגדנים הנקשרים ל-+Rh של כדוריות הדם של העובר שעברו למחזור הדם של האם, בכך נמנעת יצירת נוגדנים אימהיים כנגד ה-Rh העוברי. החיסון, המופק מפלזמה של תורמים בעלי -Rh, שבדמם קיימים נוגדנים כנגד +Rh, ניתן כיום למניעה לכל אישה הרה עם -Rh, בשבוע ה-28 להריון.
אבחון
במקרה של חשד שהאם מפתחת רמה גבוהה של נוגדנים לדם העוברי, ניתן לבדוק את רמת ההמוגלובין של העובר באמצעות בדיקת אולטרה סאונד המודדת את קצב זרימת הדם של העובר (בדיקת דופלר), זאת כיוון שקצב זרימת הדם, כפי שהוא נמדד בעורק הצרברלי האמצעי (ה-MCA) משתנה במקרה של ירידה ברמת ההמוגלובין (מהיר יותר) לעליה ברמת ההמוגלובין (איטי יותר), ניתן גם לבדוק את רמת ההמוגלובין על ידי נטילת דגימת דם מחבל הטבור.
תהליך העירוי
העירוי אינו מבוצע בחדר ניתוח, אך כל הכלים המשמשים לעירוי עוברים עיקור קפדני ואנשי הצוות לובשים גלימות ניתוח על מנת להקטין את הסיכון לזיהום.
12 שעות לפני ביצוע הפעולה יש לבצע לאם עירוי אנטיביוטיקה.
קולמר
אחת האטרקציות המפורסמות שבה היא העיר העתיקה, שחלקה הגדול הוא מדרחוב ומשמש מעין מוזיאון פתוח לאמנות מתקופות שונות. בעיר גם כמה מוזיאונים. אחד מהם שוכן במבנה מהמאה השלוש-עשרה אשר שימש במקורו כמנזר.
עירוי תוך רחמי
תהליך העירוי
קודם לביצוע הפעולה מרדימים את אזור הדקירה בהרדמה מקומית. העירוי נעשה בעזרת מחט ארוכה המוחדרת לרחם דרך הבטן תחת הנחיית אולטרה סאונד, המחט מוחדרת לכלי דם בחבל הטבור. תחילה שואבים מעט דם לדגימת רמת האנמיה, הדגימה נבדקת במכשיר הנמצא בחדר הטיפולים או במעבדת בית החולים, אחר קבלת תוצאות רמת ההמטוקריט, ניתן לקבוע את כמות הדם שיש לערות לעובר. הדם מוערה בעירוי חליפין, שואבים כמות דם מהעובר וכנגדה מזריקים כמות שווה של דם חדש. אחר עירוי של הכמות המשוערת, נלקחת דגימה נוספת כדי לוודא שרמת ההמטוקריט תקינה (40%).
קולמר
קולמר ידועה גם בשמה השני, "ונציה הקטנה" (la Petite Venise), שניתן לה עקב הדמיון לוונציה בשל הנהר העובר בתוך העיר, בין הבתים, שבו ניתן לשוט בסירות כמו בוונציה. המקום מהווה אטרקציה גדולה לתיירים, וסביב האזור נפתחו חנויות רבות המתפרנסות מהתיירות המשגשגת.
עירוי תוך רחמי
סיכונים
ישנו סיכון שכתוצאה מהפעולה עלול להיווצר זיהום ברחם, זיהום בעובר, צירים מוקדמים, דימום יתר וערבוב של דם עוברי ואמהי ולדליפת מי שפיר. במקרים נדירים עלולה הפעולה אף לגרום למות העובר. שיעורי ההישרדות של העוברים לאחר עירוי תוך רחמי דרך חבל הטבור הם יותר מ-90% עבור עוברים שאין להם הידרופס פטאליס וכ-75% בעוברים שיש להם הידרופס פטאליס. בדרך כלל האם תושאר להשגחה במחלקה להיריון בסיכון לפחות 24 שעות.
במקרה שהושג גיל הריון מספיק (שבוע 36 ואילך) ישנה עדיפות ליילד את העובר באמצעות השראת לידה או ניתוח קיסרי מלבצע עירוי תוך רחמי, במקרה כזה יידרש העובר לכשיולד לעבור עירוי חליפין.
קולמר
היסטוריה
העיירה קולמר נוסדה במאה התשיעית לספירה. זהו המקום שבו קרל השמן ערך את האספה הפרלמנטרית שלו בשנת 884. בשנת 1226 קיבלה העיר לראשונה מעמד של עיר קיסרית באימפריה הרומית הקדושה וב-1354 הצטרפה לדקאפול. בשנת 1575 הצטרפה העיר לרפורמציה הפרוטסטנטית, הרבה לאחר שכנתה, שטרסבורג.
במהלך מלחמת שלושים השנים הייתה העיר תחת כיבוש שוודי במשך שנתיים. השוודים השתלטו על העיר בשנת 1632 ואיבדו את השליטה בה בשנת 1634.
צרפת, תחת שליטתו של לואי הארבעה עשר, כבשה את העיר בשנת 1697. בשנת 1679, במסגרת חוזה נימווגן, קולמר הועברה לשליטת צרפת. יחד עם שאר חבל אלזס, קולמר סופחה לאימפריה הגרמנית עם הקמתה בשנת 1871 כתוצאה ממלחמת צרפת–פרוסיה. היא הוחזרה לידי צרפת בשנת 1919, במסגרת חוזה ורסאי, לפיו כל השטחים שנכבשו על ידי הקיסרות הגרמנית הוחזרו לצרפת (סעיף 51).
בשנת 1940 נכבשה אלזס שוב על ידי גרמניה הנאצית וסופחה לרייך השלישי. היא חזרה לשליטה צרפתית בשנת 1945 אחרי הקרב שנקרא על שם האזור "כיס קולמר". מאז ועד היום העיר נשארה בשליטה צרפתית.
יהודי קולמר
יהודי העיר סבלו מרדיפות בדומה לשאר יהודי אלזס. דוגמה אחת מבין רבות התרחשה ב-29 בדצמבר 1348. מועצת העיר של קולמר הכריזה שבידה ראיות שחזן העיר שטרסבורג, יעקב, שפך רעל בבארות של העיירה. בעקבות האשמה זו הועלו כל יהודי קולמר על המוקד ונקברו יחד בקבר אחים. אתר הקבורה נמצא בשכונת לדהוף של העיר ומכונה Judenloch – בור היהודים. עדות נוספת הקשורה להיסטוריה היהודית באזור, הם נוכחות שני ה-Judensäue - חזירת יהודים, הקיימים עד היום במנזר סנט מרטין בעיר.
בשנת ה'תס"ו (1705) הועתק בעיר התלמוד הבבלי כולו בידי אשה (למעט סיום מסכת נידה). האשה הייתה אשת הרב המקומי שמואל, גננדל (בת אברהם גויגר), שהצטיינה בכתב יד יפה במיוחד.
כיום קיימת במקום קהילה יהודית קטנה המקיימת תפילות בבית הכנסת הגדול במקום, שעל אף גילו (כמאה חמישים שנה) השתמר באופן מיוחד והוא נחשב לאחד מבתי הכנסת המפוארים ביותר בכל אזור אלזס. בניגוד לגודל הקהילה, נחשבת הקהילה מבחינה פוליטית כחזקה מאוד, והשפעתה חורגת בהרבה מתחומה, משום שבהתאם לחוקי הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת, היא אחראית על הקהילות היהודיות באלזס וחלקים מלורן, ורבה הראשי של העיר ממונה מטעם הממשלה על שירותי הדת בכל הקהילות הללו, מדיניות שקיימת מאז ימי נפוליאון (למעט שנות מלחמת העולם השנייה שבהן סופח חבל אלזס לרייך השלישי).
גאוגרפיה
קולמר נמצאת במרחק של 64 קילומטר (40 מייל) מהעיר שטרסבורג בכיוון דרום דרום-מזרח. היא נמצאת על הקואורדינטות 48.08 צפון, 7.36 מזרח. במרחק קצר מעבר לגבול הגרמני נמצא העיר פרייבורג ובצד השווייצרי שכנתה הקרובה ביותר היא העיר בזל. בתוך קולמר עובר הנהר לוץ'. העיר שוכנת ממזרח לחבל הרי הווז'. תעלה מחברת אותה לנהר הריין.
אקלים
האקלים המקומי בקולמר הוא חם ושמשי. היא נחשבת לעיירה היבשה ביותר בצרפת. רק 550 מילימטר של משקעים יורדים בשנה. האקלים מייצר תנאים אידיאליים ליין אלזס, היין של המחוז בו היא שוכנת, וקולמר נחשבת לבירת הייצור שלו.
האקלים היבש נובע מקרבתה של קולמר להרים והימצאותה על קרקע נמוכה. עננים המגיעים מכיוון מערב עולים מעלה ומורידים את מרבית המשקעים על קרקע גבוהה יותר ומשאירים את האוויר יבש וחם עד לשלב בו הוא מגיע לקולמר.
תרבות
העיר העתיקה השתמרה באופן מושלם. מבנים גדולי ממדים בסגנון גותי שבנו הגרמנים, מבנים מימי הרנסאנס המוקדמים, וכנסיות רבות קיימים עדיין בעיירה. האמן המקומי מהמאה ה-15, מרטין שונגר, יליד ותושב העיר, צייר את היצירה "המדונה של הוורדים", הנחשבת ליצירת המופת שלו, בכנסייה הדומיניקנית בעיר. היצירה המפורסמת ביותר בעיירה, הקרויה "מזבח איזנגים", פרי עטו של האמן מתיאס גרונוולד, מוצגת במוזיאון אונטרלינדן, המוזיאון הפופולרי ביותר בחבל אלזס.
מוזיאון נוסף בעיר נקרא מוזיאון ברתולדי על שם הפסל פרדריק אוגוסט ברתולדי, מהמאה ה-19, יליד ותושב העיר. המוזיאון מוקדש להיסטוריה של הטבע ולאתנוגרפיה. הוא נוסד בשנת 1859 בימי חייו של האמן וקיבל ככל הנראה את שמו הנוכחי בשלב מאוחר יותר. בעיר שוכן גם מוזיאון צעצועים, שהוקם בשנת 1993.
יום אהבה קטלני
יום אהבה קטלני (באנגלית: Valentine) הוא סרט אימה משנת 2001, שבוים על ידי ג'יימי בלאנקס, הבמאי של "אגדה עירונית". הסרט נכתב על ידי טום סווג' ודונה פאוורס. הסרט יצא בישראל ב-24 במאי 2001.
עלילה
הסרט נפתח בשנת 1988, במסיבת יום האהבה של חטיבת ביניים, שבה הילד ג'רמי מלטון מנסה להזמין קבוצה של ילדות (פייג', שלי, לילי וקייט) לרקוד איתו, אך כולן (מלבד קייט) דוחות אותו ומעליבות אותו. רק דורותי, ילדה שמנמנה מסכימה לרקוד עמו, והם מתנשקים מאחורי המדרגות עד שקבוצה של בנים מוצאת אותם ומעליבה אותם. דורותי הנבוכה ממהרת לספר להם שג'רמי תקף אותה ונישק אותה בניגוד לרצונה. בתגובה, הילדים שופכים על ג'רמי קערה של פונץ', מורידים לו את המכנסיים ומרביצים לו לפני כל הילדים. כעבור 13 שנה, אותן הילדות מקבלות כרטיסי ברכה מאיימים ליום האהבה ונרצחות זו אחר זו יחד עם בני זוגן על ידי רוצח במסיכה. בסוף הסרט מתברר שהחבר של קייט (שנשארת בחיים) הוא בעצם ג'רמי שגדל, והוא זה שרצח את כולן.
משלחת האו"ם לאתיופיה ולאריתריאה
כוח האו"ם באתיופיה ואריתריאה (באנגלית: United Nations Mission in Ethiopia and Eritrea; ראשי תיבות: UNMEE) היה כוח שמירת שלום של האומות המאוחדות שפעל בין השנים 2000–2008 בקרן אפריקה הכוח הוקם לאחר מלחמת אתיופיה-אריתריאה שהתרחשה בין השנים 1998–2000 בין אתיופיה ואריתריאה. ביוני 2000 חתמו אתיופיה ואריתריאה על הסכם הפסקת פעולות האיבה בעקבות שיחות קרבה בהובלת אלג'יריה וארגון האחדות האפריקנית. ביולי הקימה מועצת הביטחון את UNMEE כדי לקיים קשר עם הצדדים ולהקים מנגנון לאימות הפסקת האש. בספטמבר 2000 אישרה המועצה את UNMEE כגוף הפיקוח על הפסקת פעולות האיבה ובמטרה לסייע בהבטחת קיום התחייבויות הביטחון. מאז נשאר כוח זה באזור על מנת לסמן את הגבול בין שתי המדינות שהוחלט עליו בוועדת הגבולות לאחר המלחמה בין שתי המדינות, למרות ההתנגדות האתיופית לגבול זה.
מרכזה של המשלחת היה בעיר אסמרה שבאריתריאה ובאדיס אבבה שבאתיופיה, עם כוח של 3,300 חיילים הנמצאים על הגבול. כ-1,500 חיילים מצבא הודו שירתו בכוח. בנוסף 200 אזרחים וכ-75 מתנדבים. אזור הגבול הוא מפורז המשתרע לאורך 25 קילומטרים מהצד האריתראי של הגבול.
הגבול בין שתי המדינות עדיין מתוח ואלפי פליטים חיים בו במחנות וכמיליון ברחו מבתיהם. אריתריאה מגבילה את הסיור לאורך הגבול ומונעת מפיטרול של הליקופטרים באזור זה. החלטה 1640 של מועצת הביטחון של האו"ם מנובמבר 2005 החליטה על הסדרת הנושא מחדש אך זה לא ייושם.
ב -30 ביולי 2008 סיימה מועצת הביטחון את המנדט של UNMEE. החלטת המועצה הגיעה בתגובה למגבלות קשות שהטילה אריתריאה על UNMEE, כמו גם ניתוק אספקת הדלק - מה שלא איפשר את המשך ביצוע משימות המנדט שלה, והגביר את הסכנות לבטיחות ולביטחון של אנשי האו"ם.
אסאם
אסאם (באסאמית: অসম, "אוֹחוֹם") היא מדינה בצפון-מזרח הודו, המיושבת ביותר והשנייה בגודלה מבין מדינות "שבע האחיות".
בית השנטי
בית השנטי היא עמותה שמטרתה לסייע לבני נוער בסיכון ולחסרי קורת גג בגילאי 14–21 לחזור למסלול חיים תקין תוך מתן תמיכה והכוונה.