cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיצויי מלחמה
פיצויי מלחמה הם פיצויים המשולמים על ידי צד אחד או יותר ליתר הצדדים לאחר מלחמה בין הצדדים. הפיצויים מיועדים לפצות על נזקים והוצאות ובדרך כלל מוכתבים על ידי המנצחים למנוצחים. הפיצויים יכולים לבוא לידי ביטוי בתשלומים או בהעברת בעלות על טובין, אך לא בהעברת ריבונות על טריטוריות.
פאנדיט
פאנדיט או פנדיט (בסנסקריט: पण्डित; בהינדי: पंडित) הוא אדם עם ידע מקצועי או מורה מכל תחום הדעת הקשור להינדואיזם, ובמיוחד בתחום הוודות, הדהרמה, הפילוסופיה ההינדית, או לימודי חול, כמו מוזיקה.
פיצויי מלחמה
הנוהג לחייב מנוצחים בפיצויי מלחמה קיים עוד מימי קדם, אלכסנדר מוקדון גבה פיצויי מלחמה וקרתגו שילמה לרפובליקה הרומית פיצויי מלחמה לאחר המלחמות הפוניות.
תשלום פיצויי מלחמה מוטל רק כשיש צד מנצח וצד מנוצח, אם אין הכרעה ברורה, כמו במלחמת איראן–עיראק, לא נקבעו תשלומי פיצויי מלחמה, למרות שהיו נזקי מלחמה גדולים מאוד.
פאנדיט
בסנסקריט, פאנדיט בדרך כלל מתייחס לכל "איש חכם, משכיל או מלומד" בעל ידע מיוחד. המונח נגזר מ- שפירושו "לאסוף או לערום", ושורש זה משמש במובן הידע. המונח נמצא בטקסטים וודיים ופוסט-וודיים, אך ללא כל הקשר סוציולוגי.
פיצויי מלחמה
דוגמאות בהן הוטלו פיצויי מלחמה משמעותיים
בהסכם שימונוסקי סין המובסת נאלצה לשלם פיצויים ליפן ולוותר לטובתה על האי פורמוזה ועל חצי-האי ליאודונג, שנמצא מדרום למנצ'וריה. בנוסף, הסכימה סין לקבל את התנאי היפני להכיר בעצמאות קוריאה.
פאנדיט
שימושים נוספים
בעבר, במאה ה-18 וה-19, שימשו הפאנדיטים כיועצי בתי משפט בהודו. בתחילה, לשופטים בריטים היה מעט מאוד ידע על מנהגים ומסורות של הינדואיזם והחוק בהודו, ויכלו לחפש מידע בנושאים מסוימים. בבתי המשפט של הודו היה קצין משפטי שנקרא פאנדיט של בית המשפט העליון, שייעץ לשופטים אנגלים בנושאי החוק ההינדי. הנוהג ננטש ב-1864, כאשר השופטים האנגליים צברו ניסיון מסוים בנושא המשפט ההינדי, והשתמשו בהיקף ההולך וגדל של הפסיקה שהתפתחה. כשנתיים לפני הפסקת השימוש בפאנדיטים, מוסד בתי המשפט העליונים של הודו קידם את השימוש הרשמי בו.
פיצויי מלחמה
דוגמאות בהן הוטלו פיצויי מלחמה משמעותיים
אחרי מלחמת צרפת–פרוסיה, על פי תנאי הסכם פרנקפורט (1871) צרפת המובסת נאלצה להעביר לגרמניה את מחוז אלזס-לורן ולשלם פיצויים בגובה של 5 מיליארד פרנק. הכוחות הגרמניים נשארו בחלקים של צרפת עד שהתשלום האחרון של השיפוי שולם בספטמבר 1873, (לפני המועד המתוכנן).
פאנדיט
שימושים נוספים
המילה פאנדיט שימשה גם עבור מודדים הודים שחקרו את אזורי צפון הודו במאה ה-19 כדי למלא את הצורך של הראג' הבריטי.
פיצויי מלחמה
דוגמאות בהן הוטלו פיצויי מלחמה משמעותיים
אחרי מלחמת העולם הראשונה הוטל על גרמניה תשלום פיצויים כבדים, שגרמו לאינפלציה חריפה ולעליית רגשות לאומיים שהובילו לעליית המפלגה הנאצית לשלטון. בנוסף להם הוטלו בחוזה ברסט-ליטובסק תשלומי פיצויי מלחמה על רוסיה, אולם סעיף זה בחוזה בוטל באופן חד-צדדי על ידי הממשלה הבולשביקית זמן קצר לאחר מכן, ובהסכם רפאלו (1922) הדרישה לפיצויים בוטלה רשמית. ובחוזה ניי הוטל על בולגריה לשלם פיצויים לרומניה, לממלכת יוגוסלביה וליוון.
יחסי ונצואלה–טורקיה
יחסי ונצואלה–טורקיה הם היחסים הדיפלומטיים בין טורקיה לוונצואלה, אשר כוננו ב-1950.
היסטוריה
בשל המרחק הגאוגרפי והעובדה ששתי המדינות התמקדו יותר בגאוגרפיה משלהן, היחסים נותרו מוגבלים עד 2016. לאחר מותו של הוגו צ'אווס במרץ 2013, סגן ראש הממשלה הטורקי, בשיר אטליי, השתתף בהלוויה ואמר כי מותו של נשיא ונצואלה המנוח רעד ברחבי אמריקה הלטינית. הביקור בוונצואלה של סגן ראש הממשלה אטליי סומן כחשוב ביותר ליחסיה העתידיים עם ונצואלה.
קרב מייסלון
קרב מייסלון (בצרפתית: Bataille de Khan Mayssaloun, בערבית: معركة ميسلون; מכונה גם "קרב מעבר מייסלון") הוא קרב שנערך ב-24 ביולי 1920 בין כוחות הממלכה הערבית של סוריה לצרפתים, כ-20 קילומטר ממערב לדמשק. הקרב התרחש כחלק מהמאמץ הצרפתי להפיל מכיסאה את הממשלה הלאומנית עליה הכריז האשם אל-אתאסי תחת שלטונו של המלך פייסל.
יחסי ונצואלה–טורקיה
היסטוריה
היחסים החלו להתפתח עם ההתפתחויות האחרונות וביקורים הדדיים ברמה גבוהה. הביקור הרשמי הראשון בין שתי המדינות ברמה הנשיאותית היה באוקטובר 2017 כאשר נשיא ונצואלה ניקולאס מדורו ביקר בטורקיה. בדצמבר 2018, נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן ביקר בוונצואלה ולא תמך בטענתו של חואן גואידו חודש לאחר מכן.
קרב מייסלון
רקע
ב-1 באוקטובר 1918, עם נסיגת העות'מאנים בשלהי מלחמת העולם הראשונה, נכנס האמיר ההאשמי פייסל לדמשק בראש גדודי "צבא המרד הערבי" ובחסות הצבא הבריטי, שם הקים ממשלה ערבית סורית. במרץ 1920 הכריז הקונגרס הלאומי הסורי על עצמאותה של הממלכה הערבית של סוריה והכריז על פייסל מלך סוריה. אולם, עקב השיחות בין המעצמות בוועידת סן רמו, והסכם סייקס–פיקו הסודי בין צרפת לבריטניה, קיבלו הצרפתים מנדט על סוריה ולבנון מטעם חבר הלאומים, שפייסל וממשלתו סירבו להכיר בו. פייסל גם סירב להכיר בעצמאותה של "לבנון הגדולה" מ"סוריה הגדולה", שהוקמה בידי הצרפתים על שרידי פרובינציה אוטונומית שאוכלסה ברובה בנוצרים. כוחות הצבא הצרפתי יצאו מביירות בראשות הגנרל אנרי גורו, אליהם הצטרפו לבנונים מרונים, שלא רצו להצטרף לממלכת סוריה המוסלמית.
הקרב
המלך פייסל פקד על הצבא הסורי לא להתנגד למתקפה הצרפתית, אך שר ההגנה הסורי הגנרל יוסוף אל-עזמה (בתעתיק מדויק מערבית: יוסף אלעט'מה) התעקש לעמוד בראש כוחותיו אל מול המתקפה. הצרפתים הביסו בקלות את הכוחות הסוריים (שכללו כמה מאות חיילים של הצבא שהוקם בחופזה, ומתנדבים מקרב אזרחי דמשק שגויסו בבהילות). אל-עזמה נהרג בקרב, והצרפתים נכנסו לדמשק למחרת. גורו עלה לקברו של צלאח א-דין, בעט בקבר, ואמר "חזרנו, צלאח א-דין". המלך פייסל הוגלה, והמרונים חגגו את ניצחון הצרפתים. הקרב סימן את תחילת העידן הקולוניאליסטי הצרפתי במזרח התיכון, ואחריו התרחשו מרידות נוספות בצפון סוריה ובדמשק.
יחסי ונצואלה–טורקיה
היסטוריה
רויטרס דיווחה כי בשנת 2018, 23 טונות של זהב כרוי נלקחו מוונצואלה לאיסטנבול. בתשעת החודשים הראשונים של 2018, יצוא הזהב של ונצואלה לטורקיה עלה מאפס בשנה הקודמת ל-900 מיליון דולר.
בעקבות ניסיון ההתקוממות בוונצואלה ב-2019, ארדואן גינה את מעשיו של גואידו, וצייץ בטוויטר "מי שמנסה למנות מושל קולוניאלי פוסט-מודרני בוונצואלה, שם הנשיא ממונה בבחירות ובמקום שבו העם שולט, צריכים לדעת שרק בחירות דמוקרטיות יכול לקבוע כיצד מדינה מנוהלת".
קרב מייסלון
השפעה על התנועה הלאומית הפלסטינית
לאחר הקרב הכירה המנהיגות הערבית בארץ ישראל באי-היתכנות חזון "סוריה הדרומית" האוטונומית במסגרת סוריה הגדולה, ומוסא כאזם אל-חוסייני הצהיר:.
מיתוס
קרב מייסלון הוא מיתוס סורי בן זמנו של מיתוס תל חי ומקביל לו בתוכנו, המשמר רגע טראומתי בהיסטוריה של סוריה בו הקריבו מעטים מול רבים - המערב הבוגדני, שלא קיים את הבטחותיו וכפה את מרותו על סוריה המתעוררת מן החנק העות'מאני. מן השפל וההשפלה התחיל מאבק בן רבע מאה לעצמאות סורית. בנות ערביות רבות, מאז ועד היום, נושאות את השם 'מייסלון'.
יחסי ונצואלה–טורקיה
היסטוריה
טורקיה וונצואלה פיתחו יחסים טובים בשנים האחרונות. בנובמבר 2021, טורקיה שיבחה את ונצואלה על הבחירות האזוריות השנויות במחלוקת האחרונות שלה, אם כי מחלקת המדינה האמריקאית כינתה את הבחירות בוונצואלה "פגומות" על פי דו"ח מרכז וילסון על היחסים בין טורקיה לוונצואלה: הנשיא רג'פ טאיפ ארדואן התקרב למדורו "מבוסס על הסלידה ההדדית של שני המנהיגים מהמערב ותסכול מהסנקציות של ארצות הברית. למרות ההבדלים האידאולוגיים ביניהם, שני המנהיגים האוטוריטריים פיתחו קשרים אישיים חזקים".
13 סיבות
13 סיבות (באנגלית: Thirteen Reasons Why) הוא רומן לנוער מאת הסופר האמריקאי ג'יי אשר, שראה אור בשנת 2007. עלילת הספר מציגה את האנה בייקר, שמקליטה שלוש עשרה קלטות שמסבירות את הסיבות שבגללן החליטה לשים קץ לחייה. היא גם מצרפת מפה עם כל המקומות שהובילו להתאבדות שלה בעיר.
ב-8 בפברואר 2011 רכשו סרטי יוניברסל את הזכויות להפקת סרט לרומן. במרץ 2017 עלתה לאתר נטפליקס סדרה המבוססת על הספר, "13 סיבות".
עלילת הספר
קליי ג'נסן, תלמיד תיכון שקט וביישן, חוזר הביתה מבית הספר ומוצא חבילה משולח אלמוני ליד דלת הכניסה. בפנים הוא מגלה שלוש עשרה קלטות שהוקלטו על ידי האנה בייקר, אהבתו הראשונה ששמה קץ לחייה זמן קצר לפני כן. בקלטות, האנה מסבירה מהן שלוש עשרה הסיבות שבגללן החליטה לשים קץ לחייה, והן מועברות בין שנים עשר המעורבים בשיטת "מכתב שרשרת". לכל אחד מוקדשת קלטת שמסבירה את הקשר שלו להחלטה (עבור אחד מהם מוקדשות שתי קלטות). על מנת שהקלטות יועברו בין כל שנים עשר המעורבים, האנה, לפני מותה, שלחה סט קלטות נוסף לאדם אלמוני, והבהירה בתחילת הקלטת הראשונה שבמידה והקלטות לא יועברו בין כולם, הן יתפרסמו באמצעי התקשורת.
דמויות
הדמויות המופיעות בקלטות של האנה:
משרד ההגנה (ארמניה)
משרד ההגנה (בארמנית: Հայաստանի պաշտպանության նախարարություն) הוא משרד בממשלה הארמנית, האחראי על יישום מדיניות הביטחון של ארמניה. בראשו עומד השר, חבר הממשלה. השר העומד בראש המשרד אחראי על ניהולם השוטף של הכוחות המזוינים של ארמניה, כמו גם על גיוסם בשעת הצורך. הוא מדווח ישירות לראש הממשלה ולנשיא המשמש כמפקד העליון של הכוחות המזוינים. ראש המטה הכללי מדווח ישירות לשר.
ב-5 בדצמבר 1991 הורתה ממשלת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית על הקמת "ועדת ההגנה" בראשות ואזגן סרקיסיאן. ב-28 בינואר 1992 הפכה הוועדה ל"משרד ההגנה". סרקסיאן הפך לשר ההגנה הראשון של ארמניה.
סורן פפיקיאן ממפלגת החוזה האזרחי מכהן כשר ההגנה מאז 15 בנובמבר 2021.
ברקוביץ'
ברקוביץ או ברקוביץ' הוא שם משפחה יהודי-רומני שמשמעותו המילולית בנו של ברקו. ברקו הוא "דב" ולכן ברקוביץ הוא "בן-דב".
נטלי...
נטלי... (בצרפתית: ) הוא סרט צרפתי מ-2003 אותו ביימה אן פונטיין, הסרט עוסק באישה החושדת כי בעלה בוגד בה.
הסרט זכה לביקורות חיוביות.
ב-2009 נעשה חידוש אמריקאי לסרט, קלואי, בעיתון ניו יורק דיילי ניוז נאמר כי הגרסה האמריקאית יותר אירוטית מהצרפתית.
עלילה
קתרין, גניקולוגית בשנות הארבעים לחייה, מגלה במקרה כי בעלה ברנרד, איש העסקים, בוגד בה. היא שוכרת נערת ליווי על מנת שתפתה את בעלה ותעדכן אותה בפרטים אודות הפגישות שלהם, היא מבקשת ממנה כשהיא נפגשת עם בעלה לא להציג את הזהות האמיתית שלה ולגלם דמות בשם נטלי, והיא מסכימה לכך.
בין קתרין ל"נטלי" נוצרת מערכת יחסים דו-ערכית, מדי פגישה נטלי מעדכנת את קתרין באופן הפגישות עם בעלה בשפה גסה ומפורטת, לעיתים קרובות קתרין מפסיקה את הפגישות ביניהן עקב הדברים הקשים שהיא שומעת אך לאחר מכן מחדשת את הקשר איתה וקובעת איתה עוד פגישה באופן קבוע. הקרבה בין שתי הנשים מתעצמת עוד יותר כשנטלי הופכת לחסרת בית קתרין מוצאת לה מקום לגור, היא אף מכירה לנטלי את אמה.
כנטלי ממשיכה לשחק את תפקידה, יום אחד היא מספרת לקתרין כי ברנרד מעוניין לעבור לגור איתה, בעקבות זאת קתרין דורשת הסברים על כך והוא נשבע לה שהוא לא בוגד בה ואין אף אישה אחרת בחייו מלבדה.
קתרין לוקחת את ברנרד לביסטרו שמהווה באופן קבוע את מקום פגישתה עם נטלי, שם נטלי פוגשת את הזוג, בזמן זה נטלי מתוודה כי המציאה ובדתה את הסיפורים שסיפרה לה והיא אף פעם לא נפגשה עם בעלה, לבסוף קתרין מחליטה לסלוח לה ולשכוח מסיפור זה.
שחקנים ודמויות
את תפקיד נטלי הייתה אמורה לגלם ונסה פאראדי אך היא עזבה את התפקיד בשביל הריונה.
יחסי טונגה–שווייץ
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקונפדרציה השווייצרית לבין ממלכת טונגה כוננו ב-1985 לאחר שהנהיגה שווייץ מדיניות חדשה השואפת לקשרי חוץ עם כמה שיותר מדינות ברחבי העולם. שיתופי פעולה העיקריים שבין שתי המדינות מתבצעים בפורומים בינלאומיים שונים דוגמת האומות המאוחדות.
טונגה מרוויחה מהתרומה השווייצרית לפרויקטים למען אזור האוקיינוס השקט, בו נמצאת טונגה, בעיקר בתחום השמירה על האקלים.
חוקרים ואמנים בתחומים שונים מטונגה יכולים להגיש בקשה למזכירות המדינה למחקר וחדשנות בחינוך השווייצרית ולקבל את מלגת ההצטיינות הממשלתית ללימודים גבוהים בשווייץ. בסוף שנת 2012 התגוררו בטונגה 13 שווייצרים, מהם ארבעה מחזיקים באזרחות כפולה של טונגה ושל שווייץ.
כביש 424
כביש 424 הוא כביש אורך אזורי בשפלה ובעמק איילון, המוביל לאורך 12 ק"מ, מצומת חטיבה שבע בלטרון עד לצומת עם כביש 44 במחלף נשרים. יחד עם כביש 44, כביש 3, כביש 38, ומספר כבישים נוספים בשפלה, משמש כביש 424 אזור מועדף לרוכבי אופני כביש, ותמרורים המוצבים בו מתריעים על כך.
היסטוריה
כביש 424 בעבר נקרא גם כביש 4424, היה חלק מהכביש הראשי בין ירושלים ויפו, שהיה אחד הכבישים הראשונים להסלל בארץ ישראל. עם פרוץ מלחמת העצמאות חדלה התנועה היהודית לעבור בקטע זה של הכביש בגלל הקושי לעבור ברמלה הערבית, והתנועה לירושלים עברה דרך רחובות וחולדה ללטרון ומשם לשער הגיא וירושלים. ב-18 במאי 1948 תפס הלגיון הערבי את משטרת לטרון וחסם את הכביש. ניסיון לכבוש את לטרון במבצע בן נון א' כשל והדרך נותרה חסומה. בתחילת יוני 1948 נפתחה דרך בורמה כדרך גישה לירושלים, אך זו הייתה דרך משובשת ומסוכנת ולא הותר בה מעבר חופשי של אזרחים. לאחר שניסיונות חטיבת הראל לכבוש מחדש את לטרון במבצע דני במהלך קרבות עשרת הימים (9 עד ה-18 ביולי 1948) נכשלו, נעשו ניסיונות לאפשר מעבר אזרחים בשיירות דרך לטרון, אולם אלו נחסמו שוב ושוב. בעקבות זאת פורסמה הכוונה לסלול כביש קבוע במקביל לדרך בורמה בתוואי דרומי ממנו. כביש זה נסלל בחודשים ספטמבר - אוקטובר 1948 וכונה כביש הגבורה.
עם זאת, ישראל לא ויתרה על הדרישה לפתוח את הכביש, שבעקבות החסימה בלטרון כונה "כביש לטרון", והסכמה לפתוח את הכביש לתנועה ישראלית נכללה בסעיף 8 של הסכם שביתת הנשק בין ישראל ועבר הירדן. פתיחת הכביש היה מהנושאים הראשיים בדיונים של ועדת שביתת הנשק במשך השנים הבאות. בדיונים עלו שתי אפשרויות: חילופי שטחים שיעבירו את הכביש בלטרון לשליטה ישראלית, או מעבר אזרחי ישראל דרך אזור בשליטה ירדנית. הירדנים העלו דרישות שונות תמורת פתיחת הכביש. לעיתים היו אלו דרישות שישראל לא הסכימה אפילו לדון בהם, כמו פינוי לוד ורמלה, לעיתים עלו דרישות שישראל נכונה לקבל, כמו פתיחת מעבר ישיר בין העיר העתיקה ובית לחם ולעיתים היה נראה שירדן מוכנה לפתיחת הכביש ללא דרישות. אולם בסופו של דבר הכביש לא נפתח לתנועה. פתיחת כביש הגבורה בסוף 1948, שיפוצו בסוף 1949 ופתיחת כביש 44 מרמלה לצומת נחשון, המעיטו את חשיבות פתיחת הכביש עבור ישראל, והנושא עלה רק מעט במהלך השנים הבאות.
במהלך השנים בין מלחמת העצמאות ומלחמת ששת הימים שימש כביש 424 לתנועה לכיוון משמר איילון והכביש ממנה ללטרון היה הרוס ושומם. מיד עם תום מלחמת ששת הימים הוחל בשיקום עשרת הקילומטרים השוממים של הכביש והוא נפתח לתנועה ב-26 ביולי 1967 בטקס בהשתתפות שר העבודה יגאל אלון. עם פתיחתו הותר לנסוע בו רק לרכבים פרטיים ומשאיות נדרשו להמשיך לנסוע בכביש 44. הכביש שב לשמש ככביש העיקרי בין תל אביב לירושלים. לאחר סלילת כביש 1, הכביש המהיר לירושלים, בסוף שנות ה-70 חדל כביש 424 מלשמש כעורק תנועה מרכזי.
ביקורת
עם סלילת כביש 6 ובניית מחלף נשרים, שונה תוואי הכביש והוא חובר בחלקו הצפוני עם כביש 44 בצומת מרומזר. שינוי זה הביא לתוספת של כק"מ נוסף באורכו של הכביש. ביקורת נוספת מצד תושבי האזור המתגוררים ביישובים לאורך הכביש, היא כי מאז הקמת מחלף נשרים והארכת הכביש, הורחקו התושבים כבשלושה ק"מ מעיר השדה הקרובה, רמלה. בשנים האחרונות הפך הכביש לציר מועדף בעבור רוכבי האופניים, אולם אי סלילת שביל אופניים לאורכו מסכנת רוכבים ונהגים כאחד.
גואנברה
גוּאָנָבָּרָה (בפורטוגזית: Guanabara) הייתה אחת ממדינות ברזיל בין השנים 1960 ו-1975. היא הכילה עיר אחת בלבד, ריו דה ז'ניירו, שהייתה גם בירתה. מדינת גואנברה נקראה על שמו של מפרץ גואנברה, הגובל בעיר ריו דה ז'ניירו.
עד לשנת 1960, הייתה העיר ריו דה ז'ניירו בירתה של ברזיל ומעמדה הפוליטי היה כשל מחוז פדרלי. העיר הייתה אז מוקפת (אך לא מוכלת) במדינה באותו שם, אשר בירתה הייתה ניטרוי. בשנת 1960, עם העתקת בירת ברזיל מהעיר ריו דה ז'ניירו לברזיליה, קיבלה ריו זה ז'ניירו מעמד של מדינה. מכיוון שכבר הייתה קיימת מדינה בשם ריו דה ז'ניירו, ניתן לה שם אחר והוא "גואנברה".
בשנת 1963 נערך משאל עם במדינת גואנברה, על פיו נקבע שלמדינה תהיה רשות מקומית אחת בלבד, ובכך הייתה העיר ריו דה ז'ניירו המקרה היחיד בתולדות ברזיל של עיר-מדינה.
בשנת 1975 אוחדו המדינות ריו דה ז'ניירו וגואנברה והתקבלה מדינת ריו דה ז'ניירו הנוכחית, שבירתה העיר ריו דה ז'ניירו.
לענה שיחנית
לענה שיחנית (שם מדעי: Artemisia arborescens; ידועה גם בעברית (מתעתיק ערבי) כשיבא או שיבה) הוא מין של לענה, הגדל בר באזורי המזרח התיכון ובכלל זה ארץ ישראל, ועליו משמשים כתבלין מוסף לחליטות תה.
מאפיינים
לענה שיחנית היא שיח בגובה של כ-50 ס"מ או מעט יותר, המורכב מגבעולים רבים ועגולים עם קליפה דקה הנקלפת בקלות. העלים גזורים עם שפת עלה מפורצת, צבע כסוף כחלחל ולהם ריח וטעם חזק ומריר. הפרחים הם קרקפות קטנות הפורחים בגוון צהוב. הלענה השיחנית מואבקת על ידי דבורים.
תפוצה
הלענה השיחנית גדלה בר בצפון הארץ, ויש מקורות הטוענים כי היא פליטת תרבות שהובאה מאירופה בימי הצלבנים. היא מגודלת בכל הארץ בגינות כצמח תבלין ומשגשגת היטב באדמה קלה ומנוקזת היטב.
אלרגניות
לענה שיחנית היא אלרגנית לפי הספרות הבוטנית.
Dart
Dart היא שפת תכנות המפותחת על ידי גוגל. היא נחשפה בוועידת GOTO באורהוס באוקטובר 2011. המטרה המרכזית של שפת התכנות היא להחליף את השפה המשמשת בפועל לפיתוח אפליקציות אינטרנט, JavaScript. עד להשגת המטרה, כדי לרוץ בדפדפנים הראשיים, Dart תבצע הידור מקוד-לקוד של JavaScript.
כדי להשיג שיפורי ביצועים, מפתחי גוגל השקיעו מאמץ גם בקידום ופיתוח JavaScript. ביקורת כנגד היוזמה מתרכזת בכך שהוספת שפה רק מבזרת ומסבכת את הפיתוח לאינטרנט, בדומה למה שקרה עם VBScript.
על פי הצהרת החברה, Dart מתוכננת לעבוד עם אפליקציות מודרניות, נוחה לשימוש מפתחים, ובעלת ביצועים מוגברים בצד המשתמש.
היא מונחית עצמים (Object Oriented) מבוססת מחלקות, ובעלת תחביר דומה לשל שפת C. השפה תומכת ב־Interfaces, במחלקות אבסטרקטיות (Abstract class) וב־Generics.
בנובמבר 18 שנת 2011, גוגל שחררה הצהרה בה הכריזה על פיתוח סביבת עבודה ייעודית ל־Dart. פרויקט זה נזנח לאחר שנכנסו תוספים שמאפשרים תמיכה ב־Dart בסביבות עבודה שונות, כדוגמת אנדרואיד סטודיו ו־ויז'ואל סטודיו קוד.
סיבה עיקרית לפופולריות של Dart כשפת תכנות היא העובדה שגוגל בנו בעזרתה את פלאטר, ספרייה המאפשרת תכנות אפליקציות גם לסביבות אנדרואיד וגם לסביבות iOS, וכל זאת בצורה נוחה במיוחד.
הפרויקט נוסד על ידי לארס באק וקספר לונד.
טרקוטה
טרקוטה או טרה קוטה (באיטלקית: Terra Cotta – "אדמה אפויה") הוא שם ייחודי, שניתן לסוג מסוים של חימר גס, גמיש ונקבובי וכן לכלים, פסלים ואלמנטים של בנייה (אריחים, לבנים ורעפים), עשויים מחומר זה, ועברו שרפה. באופן מסורתי, המונח מתייחס למוצרים ללא זיגוג, אך לאורך הזמן הופיעו גם פריטים עם זיגוג. לטרקוטה המקורית, אחרי שרפה, יש צבע חום-כתום, בשל תחמוצות ברזל הנמצאות בחימר המוצא. לכן, המילה טרקוטה מציינת גם את הצבע החום-כתום האופייני. יש גם חימר בעל מרקם דומה, המכיל כמות ברזל נמוכה יותר, ומקבל גוון בהיר יותר לאחר השרפה – מלבן עד צהוב. שוני זה נוצל בתקופות קדומות לקבלת גוונים שונים של מוצרי טרקוטה, על ידי ערבוב סוגי חימר בעלי ריכוזים שונים של ברזל.
היסטוריה
טרקוטה משמשת את האדם משחר ההיסטוריה. הדוגמה העתיקה ביותר היא צלמית נשית מדולני וייסטוניצ'ה, אשר תוארכה ל-26,000 שנה לפנה"ס. ממצא טרקוטה מהתקופה הנאוליתית, יוצא דופן באיכותו האומנותית, התגלה ברומניה וזכה לשם "האיש החושב מצירנבדה".
גם בחפירות העיר הקדומה מואנג'ודארו, שהוקמה כ-4,700 שנה לפני זמננו, נמצאו צלמיות נשיות עשויות טרקוטה. בחפירות במסופוטמיה נמצאה לוחית טרקוטה, המכונה "תבליט בורנאי" ועליה דמות אלה מכונפת המתוארכת לכ-2,000 שנה לפני זמננו. האוסף המרשים ביותר של פסלי טרקוטה הוא צבא הטרקוטה, שיוצר בסין בשנים 210–209 לפנה"ס. בתקופה ההלניסטית, סביב הים התיכון, במצרים, יוון ואטרוסקיה, היה שימוש נרחב בטרקוטה לפסלים דתיים, באדריכלות וגם לשימושים יום-יומיים, כדוגמת כלים. בראשית הנצרות, הטרקוטה מילאה תפקיד חשוב בעיטור מצבות וסרקופג'ים. עם נפילת האימפריה הרומית, בסביבות שנת 450 לספירה, חלה ירידה תלולה בשימוש בטרקוטה, וזו חזרה לשימוש נרחב רק בראשית תקופת הרנסאנס, בסביבות שנת 1400, בהקשרים דתיים כגון בפסלים, תבליטים וקישוטי מזבחות. לטרקוטה יתרון בפיסול עקב זמינותה, נוחות בפיסול לעומת ברונזה או שיש ומשקלה הנמוך יחסית. עם זאת, כאשר הפסל עתיד לעמוד ברשות הרבים, עלולים להופיע סדקים ביצירת הטרקוטה, בשל החשיפה הממושכת לשינויים בתנאי הסביבה. הפסל בן פירנצה, לוקה דלה רוביה, היה הראשון שציפה את יצירות הטרקוטה שלו בגלזורה עשויה בדיל, אנטימון ומינרלים נוספים, כדי להוסיף לעמידותן כנגד פגעי הזמן. ככל הידוע, היצירה הראשונה שצופתה בגלזורה צבעונית הייתה "תחית המתים" בצד הצפוני של הקתדרלה בפירנצה, והיא בוצעאה בין השנים 1442-1445 בני משפחת דלה רוביה אשר עבדו בסדנא של לוקה, המשיכו בטכניקה זו, אשר בעצם שידרגה את הטרקוטה לשלב ביניים לקראת יצירות קרמיקה. בגלל קלות השימוש, הפסלים עברו להשתמש בטרקוטה צבועה ליצירת פרוטומות של אנשים מפורסמים, במקום בברונזה ושיש.
לקראת סוף המאה ה-19, אדריכלים חזרו להשתמש בטרקוטה ללא זיגוג לציפוי בניינים. הדוגמה הבולטת ביותר היא הציפוי החיצוני של מוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון. בארצות הברית, בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, האדריכלים השתמשו בעיקר בטרקוטה מזוגגת וצבעונית. תודות להתפתחויות הטכנולוגיות של אותם שנים, בניינים בניו יורק זכו לציפויי טרקוטה בצבעים בולטים ומתכתיים, בדוגמאות ארט דקו האופייניים לאותה תקופה. השימוש בחומר זה נבע ממספר שיקולים: חסין אש, קל משקל, זמין וחסכוני, בעל אפקט אסתטי מרשים. בעזרתו ניתן היה לחקות חומרים יקרים יותר – גרניט, שיש ואבן. אחרי מלחמת העולם השנייה, האדריכלים עברו להשתמש בקרמיקה, זכוכית ומתכת, לציפוי מבנים.
מהדי באזרגאן
מֵהְדי באזרגאן (בפרסית: مهدی بازرگان ; 1 בספטמבר 1908 – 20 בינואר 1995) היה ראש ממשלתה הזמנית של איראן בין השנים 1979 עד 1980 לאחר המהפכה האסלאמית. היה בין אדריכלי המהפכה, אשר באותה העת הצטיירה כפרו-ליברלית יותר מהמשטר שכוּנן אחריה.
טרם המהפכה
באזרגאן למד תרמודינמיקה והנדסה ב-École Centrale des Arts et Manufactures בפריז, בדומה לרבים מקרב האליטה שלמדו באירופה. לאחר שחזר מצרפת בסוף שנות ה-40, מונה לראש מחלקת ההנדסה באוניברסיטת טהראן. לאחר הלאמת תעשיית הנפט ב-1951 מידי בריטניה, בהנהגת ראש הממשלה מוחמד מוסאדק, מונה באזרגאן לעמוד בראש "חברת הנפט הלאומית האיראנית". לאחר נפילת ממשלת מוסאדק בהפיכה בריטית ואמריקנית והשבת השאה על כסאו, היה באזרגאן ממקימי "תנועת השחרור האיראנית" ב-1961, תנועת אופוזיציה ליברלית בעלת נטייה אסלאמית. הוא נאסר פעמים מספר בידי השאה מוחמד רזה פהלווי. ביוני 1963, לאחר הפגנות ההמונים במספר ערים באיראן בעידוד ח'ומייני, באזרגאן נאסר ונידון לעשר שנות מאסר.
כראש ממשלה
במהרה ספג באזרגאן את מפלתו הראשונה לאחר שרמטכ"ל צבא איראן הכריז כי הכוחות הלוחמים ינקטו עמדה נייטרלית בסכסוך בין בח'תיאר לבין ח'ומייני. באזרגאן הצליח למצוא מקום מחסה לידידו המודח בח'תיאר, ולאחר מכן להבריחו לצרפת. במהרה פרצו סכסוכים בין באזרגאן וממשלתו לבין חכמי הדת ובכללם המנהיג העליון של איראן ח'ומייני. באזרגאן התנגד להקמת מועצת המומחים, המורכבת מחכמי דת, הגוף הבוחר את המנהיג והמפקח על פעולותיו. באזרגאן ושרי ממשלתו מחו נגד הטיהורים ההמוניים של הצבא מגורמים "לא-נאמנים" ונגד משפטי השדה ל"מתנגדי המהפכה", אולם מחאותיהם נפלו על אוזניים ערלות.
מפלה נוספת נחל באזרגאן במשאל העם במרץ 1979, בו הצביעו 98 אחוזים מהאיראנים בעד כינון רפובליקה אסלאמית באיראן.
אאולוס (כלי נגינה)
אָאוּלוֹס (ביוונית עתיקה: αὐλός) הוא כלי נשיפה חד-קני או דו-קני שהיה בשימוש ביוון העתיקה. האאולוס לרוב נעשה מקנה סוף, עצמות, שנהב ולעיתים מסוגי מתכות שונים כגון נחושת וארד. לאאולוס הנפוץ היו חמישה חורים, כאשר השני (בספירה מחור הפה) היה ממוקם בתחתיתו של החליל, והיה מיועד לאגודל. החור היה יכול לנטות טיפה ימינה או שמאלה, כתלות במיקומו של הקנה ביחס לזוגו. חלילי האאולוס העתיקים ביותר נמצאו בקוילאדה שבתסליה, ומתוארכים לתקופה הנאוליתית (סביב 5000 לפני הספירה). הכלים שנמצאו נחצבו מעצמות, ויש בהם חמישה חורים לאורך הקנה.
אריסטוקסנוס (Aristoxenus), תלמידו של אריסטו, תיאר חמישה גדלים של אאולוס: פדיקוס (אאולוס של ילדים), פרתניוס (אאולוס של גבירות) קיתאריסטריוס (אאולוס לליווי קיתארה), טליוס (אאולוס בעל צליל עמוק) והיפרטליוס (אאולוס בעל צליל עמוק מאוד).
ביוון העתיקה
על פי אפלטון בכתבו "המשתה", לאאולוס ישנו כוח רב -. אריסטו מתייחס לאאולוס כ"אורגיאסטי", כלומר שמוליך להשתוללות דתית, והוא מוזכר כדרך קבע כקשור בפולחן הבכחי, הקוריבנטי ופולחנים אקסטטיים דומים. לונגינוס בחיבורו 'על הנשגב' כותב כי צליל החליל מוציא את שומעיו מדעתם, וגורם לכפות רגליהם לרקוע לפי הקצב. נגן האאולוס המומחה יכול לספק את כל אשר יבוקש; הוא יכול לשכך כאב, להגביר שמחה, להצית את האוהב ולרומם את המאמין.
בתרגום השבעים נהגו לתרגם את המילה חליל בצורה: אאולוס, ויש ששיערו כי שם הכלי נובע ממקור שמי. תיעוד ראשון לשימוש יהודי באאולוס מתואר בפפירוס יווני מן המאה השלישית לפסה"נ שעוסק במושבת חיילים יהודים במצרים בה יהודי בשם יעקב בן יעקב מתואר כמנגן בו
שימושי האאולוס
האאולוס תפס חלק ראשי בכל הפעילויות המרכזיות באתונה, העיר בה פותחה האמנות לרמתה הגבוהה ביותר, בפסטיבלים השונים בעיר, בטקסי הקרבת קורבנות, על סיפון כל אניית מלחמה, בסימפוזיון ואף בחתונות ובלוויות. אך על אף שהיה נפוץ כל כך, האאולוס זכה גם להתנגדות גדולה מצד רשויות העיר – החל מהפטרון וכלה באנשי הרוח המובילים – וכך נאסר על אזרחים אתונאים לנגן בו. נגינה באאולוס משמעה חסימת הפה, אולי האיבר החשוב ביותר לאדם ביוון העתיקה. וכך קרה, שרוב נגני האאולוס באתונה היו זרים או עבדים. בנוסף, היה האאולוס חלק מרכזי בדיתירמבוס – שירת מקהלה לכבוד האל דיוניסוס, שבה המקהלה הייתה רוקדת במעגלים לליווי האאולוס.
האאולוס באמנות
את האאולוס ניתן למצוא על כדים וכוסות מהמאה ה-5 לפנה"ס. ברייגוס (Brygos) צייר נגנית אאולוס על קיליקס משנת 490 לפנה"ס, ודוריס (Douris) צייר את האאולוס על קיליקס המתוארך לשנת 480 לפנה"ס המתאר סצנה מסימפוזיון – גבר שוכב בנחת בעוד נער מנגן בחליל לכבודו.
במיתולוגיה
נהוג לייחס את המצאת האאולוס לאלה אתנה. המיתוס מספר כי אתנה המציאה את האאולוס ונגנה בו במשתה האלים, אך לאחר שראתה את השתקפותה במים חשבה כי הנגינה בו מעוותת את פניה והשליכה אותו. את האאולוס מצא הסאטיר מארסיאס, שלמד לנגן בו בכישרון כה רב, עד שהזמין את אפולו, אל המוזיקה והאמנות, לתחרות נגינה בה המנצח עושה כעיני רוחו במנוצח. לאחר שלא היה ניתן לקבוע מי מיטיב לנגן, אפולו ציווה שינגנו על כליהם במהופך. אפולו הפך את נבלו וניגן בו, מה שמארסיאס לא היה מסוגל לעשות, ועל כן הוא הפסיד. כיוון שהעז להתחרות באל, קשר אותו אפולו ופשט את עורו מעליו בעודו חי. המיתוס משקף את ההשקפה האתונאית כלפי האאולוס של דיוניסוס והקיתארה של אפולו - האאולוס משויך על ידי היוונים לצד הפילוסופי, הרגשי והחברתי של דיוניסוס, אל היין, המחזור והפריון בטבע, ושימש רבות בעת הפולחן אליו. כשם שדיוניסוס עומד בניגוד ישיר לאל אפולו, אל השמש, הנבואה, המוזיקה והאומנות, כך עומד האאולוס, אשר מזוהה עם דיוניסוס, בניגוד ישיר לקיתארה, המשמשת את האל אפולו. הקיתארה נתפשה ככלי המייצג את הסדר וההבנה, ולעומתה האאולוס נתפש ככלי יצרי ומכשף, כלי הפורץ בצליליו את גדר התשוקה ומאיים להפילך בחטא ההיבריס.
אמנון מרחב
אמנון מרחב (נולד ב- 25 בספטמבר 1965) הוא עורך דין המשמש כמנכ"ל משרד הכלכלה והתעשייה החל מ-15 בינואר 2023. קודם לכך כיהן כסגן ראש עיריית מודיעין, כמנכ"ל עיריית ירושלים וכמנכ"ל התאחדות בוני הארץ.
ביוגרפיה
מרחב הוא בוגר אוניברסיטה במדע המדינה וממשל באוניברסיטת תל אביב, ובוגר משפטים במכללה למנהל, ובעל תואר שני במנהל עסקים מהקריה האקדמית אונו..
בתום לימודיו הקים יחד עם עו״ד יאיר דוד את משרד עורכי הדין ״מרחב-דוד״ שהתמחה במשפט מסחרי, משפט מנהלי, דיני עבודה ועובדים זרים. במשך שנים שימש כשותף-מנהל במשרד והתמחה בעיקר בתחום המשפט הציבורי-מנהלי ברשויות מקומיות ואיגודי ערים.
פעילות ציבורית
בשנת 2008 היה מועמד בבחירות לראשות עיריית מודיעין. באותה מערכת בחירות ניצח חיים ביבס.
בשנים 2010–2014 היה היועץ המשפטי של עיריית ירושלים,
בשנת 2014 מונה למנכ"ל עיריית ירושלים, על ידי ראש עיריית ירושלים ניר ברקת, ושימש בתפקיד עד פברואר 2019.
בתחילת שנת 2019 פרש מעיריית ירושלים.
בחודש פברואר 2019 מונה למנכ"ל התאחדות בוני הארץ לאחר שהחליף בתפקיד את אליאב בן שמעון, שפרש לאחר 6 שנים בתפקיד.
בינואר 2023 שר הכלכלה והתעשייה, ניר ברקת, קרא למרחב להיות מנכ"ל משרדו, וב-15 בינואר 2023 ממשלת ישראל אישרה את המינוי.
משפחה
אמנון מרחב נשוי ואב לארבעה, ומתגורר במודיעין.
קישורים חיצוניים
*
יונתן ארוך
יונתן ארוך (נולד ב-26 בדצמבר 1951) הוא מפיק קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה
ארוך נולד בירושלים, בנו של הצייר אריה ארוך. מראשוני הבוגרים של החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
ארוך הוא מפיק-יוצר בתחום הקולנוע והטלוויזיה בישראל, מהבולטים בתחום משנות ה-80 של המאה ה-20 ואילך. מסרטי הקולנוע הבולטים שהפיק:
מיצירות הטלוויזיה הבולטות שהפיק היו הסדרות "הפוך", עבור הערוץ השני, בבימויו של שמואל חיימוביץ'; והסדרה "בקצב הקצב" לכבלים. בעברו כתב לסדרה הפופולרית "זהו זה!" בעונותיה הראשונות.
ארוך ידוע במעורבותו היצירתית בכל סרט או סדרה אותן הפיק, ואף קיבל בסרט "שורו" קרדיט תסריטאי, לצד שבי גביזון.
ב-2006 הפיק את הסרט "הביטחוניים", סרטו של שמעון דותן המלווה קבוצת אסירים ביטחוניים פלסטינים בבתי הכלא. הסרט הוקרן בכמה פסטיבלים ברחבי העולם ונמכר לערוץ HBO.
ב-2008 הפיק את סדרת הטלוויזיה "סרוגים" עבור חברת YES, סדרה שנוצרה על ידי חוה דיבון ואליעזר (לייזי) שפירא ובוימה על ידי לייזי שפירא, העוסקת בחיי היום יום של רווקים בני המגזר הדתי לאומי המתגוררים בשכונת קטמון (המכונה "הביצה") בירושלים.
ב-2013 הפיק יחד עם דקלה ברקאי את הסדרה "שטיסל" ששודרה בערוץ yes Oh, וזכתה ב-11 פרסי האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה.
היחידה לאבטחת התחבורה הציבורית
היחידה הוקמה בעקבות גל הפיגועים באוטובוסים ב-1994 בו נרצחו 35 ישראלים: הפיגוע בתחנת אגד בעפולה (6 באפריל), הפיגוע בתחנה מרכזית חדרה (13 באפריל), והפיגוע בקו 5 בתל אביב (19 באוקטובר).
בשיאה מנתה היחידה 750–800 מאבטחים, 50 ניידות ו-15 צוותי כלבנים. עלות היחידה הייתה 90 מיליון שקלים לשנה והיא מומנה בחציה על ידי תקציב משרד התחבורה ובחציה האחר על ידי העלאת תעריפי התחבורה הציבורית.
בשיא פעילותה, בשנת 2005, הצליחו שני מאבטחים לסכל פיגוע בבאר שבע ומנעו את האסון בגופם, כאשר התנפלו על מחבל מתאבד והתפוצצו יחד איתו. פעולתם מנעה פגיעה בעשרות נוסעים.
בדצמבר 2007, לאחר ששככו רוחות האינתיפאדה השנייה ובעקבות עבודה של המטה ללוחמה בטרור, שהמליצה על סגירת היחידה בעקבות השינויים בהערכת המצב לגבי גדר ההפרדה וקשיים בתפיסה התפעולית של האבטחה, החליטה הממשלה על פירוק היחידה. בעת פירוקה מנתה היחידה כ-170 מאבטחים.
ההחלטה על פירוק היחידה לוותה בהתנגדות ובביקורת עזה מצד חברות האוטובוסים וחלק מאנשי הביטחון. בעקבות פירוק היחידה, חויבו בעלי התחנות המרכזיות להציב שמירה ובידוק.
עקב פרוץ המהומות בקרב הפלסטינים וערביי ישראל בשנת 2015 הוחלט בהצעת שר התחבורה ישראל כ"ץ להקים מחדש את היחידה עם 300 מאבטחים, בנוסף לביצוע הדרכה והכשרת 10,000 נהגי אוטובוסים בקרב מגע וזיהוי חשודים.
בנובמבר 2019 הוחלט על סגירת היחידה עקב מחסור בתקציב.
דן תורן
דן תורן (נולד ב-17 באוקטובר 1960) הוא זמר-יוצר, פזמונאי, מדבב, מנחה טלוויזיה, שדרן רדיו ושחקן ישראלי. זוכה "פרס אקו"ם".
ביוגרפיה
תורן נולד בקיבוץ ראש הנקרה. אביו אילן תורן הוא שחקן ובמאי מוותיקי תיאטרון חיפה. בגיל שנתיים עזבה משפחתו את הקיבוץ ועברה לתל אביב שם גדל. שירת בתיאטרון צה"ל. למד בבית הספר לטלוויזיה וקולנוע של אוניברסיטת תל אביב.
משמש כמרצה בכיר במסלול ה"רב-מחלקתי" ב"בצלאל", מלמד בבתי הספר למוזיקה רימון ומזמור.
בשנת 2021 פרסם תורן ספר אוטוביוגרפי, "חוזר לשם עכשיו" (הוצאת פרדס).
קריירת משחק
תורן התפרסם לראשונה בתחילת שנות השמונים בפינה "על הברזלים", אשר שודרה במהלך תוכנית הבידור "זהו זה!". בקולנוע הופיע לראשונה בסרט "סיפור אינטימי", וכן שיחק בסרטים "דורית - חשיפה איטית", "בחינת בגרות" ו"עתליה" שזכו להצלחה, והפך לאליל נוער. במקביל, באותן השנים, שיחק בתיאטרון בית ליסין והבימה בהצגות: "אללה כרים", "החוויה הישראלית" ו"בונקר".
ב-1987 השתתף תורן בסרטים "המובטל בטיטו" ו"פוטו רומן".
ב-1988 השתתף בהצגה "לשבור את הצופן", בתיאטרון הקאמרי, מחזה המבוסס על סיפור חייו של אלן טיורינג. תורן שיחק את המאהב הצעיר של טיורינג, אותו שיחק עודד תאומי. בשנת 1989 השתתף תורן בסרטים "תלווה לי את אשתך", ו"אחד משלנו".
תורן היה שותף להקמת ערוץ הילדים ב-1991 ונמנה עם מגישיו הראשונים. בין היתר הגיש שם את התוכנית "נפגשים בשש". הוא הנחה בערוץ עד 1994.
מ-1995 עד 1998 הגיש תורן את תוכנית הרדיו "כאן-דן" בתחנת הרדיו האזורי "רדיוס".
בשנת 2000 שיחק לצד קרן מור בסרטו של חגי לוי, "בכורה". באותה שנה שימש כיועץ אמנותי באלבומה של יהודית רביץ "געגוע", וכתב חלק משיריו. מהם התפרסם בעיקר השיר "בך לא נוגע" שאותו גם הלחין. בשנת 2001 כתב לבדו והלחין עם אורי תכלת את שיר הפתיחה של תוכנית הטלוויזיה "הילדים מגבעת נפוליאון". באלבומו של ברי סחרוף "האחר" שיצא בסוף אותה שנה השתתף תורן בכתיבת מספר שירים, ובהם "אבק בנעליים" ו"שוב שיגעון".
בשנת 2009, שיחק תורן בסדרת הטלוויזיה היומית "ראש גדול" בעונה הרביעית והחמישית בתפקיד "יואל בביוף" (עובד במפעל תרופות ואביו של לירון ורחלי) לצידם של השחקנים מייקל לואיס ואליענה בקייר.
לאורך השנים השתתף תורן גם בדיבוב של סדרות אנימציה רבות, ובהם "המומינים", "עופל בופל", "במצולות הים עם דלפי", "תיאודור החמור", "זובומפו", "רובוטריקים סייברטרון", "אווטאר: כשף האוויר האחרון", "המיליונרים הצעירים", "מוצאים את דורי" ו"כלב מי שמנגן".
בשנת 2005 השתתף בסרט הקולנוע "שנת אפס".
בשנת 2022 השתתף בסרט התיעודי "עצבני ומהיר: הסיפור של פאסט מיוזיק והפטיפון" של עמית איצקר.
קריירה מוזיקלית
בשנת 1984, בעידודו של המוזיקאי מיקי שביב, סולן להקת "טנגו", החל תורן לכתוב את שיריו הראשונים, שהתפרסמו בביצועים של זמרים אחרים. לאלבום הבכורה של שרון ליפשיץ "קולנוע" שיצא ב-1985 כתב תורן ארבעה שירים, ובהם הלהיטים "קולנוע" ו"גידי". לאלבום הבכורה של רמי קלינשטיין "ביום של הפצצה" מ-1986 כתב את השירים "ביום של הפצצה" ו"את שרה ברדיו". לאלבומה השני של ליפשיץ, "שתי בובות על חוט" שיצא ב-1988, כתב תורן שני שירים: "אחד" ו"דני", שאותו כתב והלחין יחד עם ליפשיץ.
בשנת 1988 יצא אלבומו הראשון "לו-חמה בשטח בנוי". בחוברת האלבום כתב תורן למיקי שביב תודה מיוחדת על היותו "מורה הדרך". אלבום זה כלל את הגרסה הראשונית ל"לבן על לבן", שהפך ללהיט בגרסה מאוחרת יותר שהופיעה באלבומו עם להקת "שונרא". את השיר כתב יוסף אל-דרור, ופרט לו כתב והלחין תורן את כל שירי האלבום.
לאחר צאת האלבום הקים תורן להקת ליווי בשם "התרנים", שבהמשך שינתה את שמה ל"שונרא". הלהקה הוציאה ב-1989 את אלבומה היחיד "נופל על ארבע", שכלל גרסאות מחודשות לשירים "לבן על לבן" ו"סין" מאלבום הסולו של תורן, וכן שירים חדשים שכתב והלחין תורן, שמהם התפרסם השיר "ידיעות מניקרגואה".
ב-1990 הצטרף תורן כגיטריסט ללהקת בלאגן, שבה היו חברים גם דנה ברגר ויובל מסנר. הלהקה הוציאה ב-1992 את אלבומה היחיד "גן עדן עירוני", שתורן כתב את רוב שיריו. מהם התפרסמו בעיקר "גברים מקצוענים" ו"חוץ לארץ". במקביל לחברותו בלהקה כתב תורן מספר שירים לזמרים אחרים, ובהם "השומר של הגן" לאלבומו של ברי סחרוף "הכל או כלום".
בשנת 1993 יצא אלבומו השני של תורן, "חופשה בעליי", ובו בעיקר שירים שיצר בשנים 1991-1990. באלבום השתתפו אמנים ויוצרים רבים, כגון ערן צור, ברי סחרוף, חמי רודנר, רמי פורטיס ודנה ברגר.
באותה שנה השתתף תורן בכתיבת מילים יחד עם ברי סחרוף לאלבומו של סחרוף "סימנים של חולשה". בין היתר השתתף בכתיבת השירים "רעש לבן" ו"הזיות". לאלבומו של יזהר אשדות "יזהר אשדות" שיצא ב-1994 כתב את השיר "הגשם ירד". ב-1995 היה תורן המנהל האמנותי באלבומו של סחרוף "חם על הירח", והשתתף בכתיבת חלק משיריו, כ"מפנה מקום" ו"עד כלות".
בשנת 1996 יצא אלבומו השלישי והמצליח ביותר של תורן, "יורד נמוך". גם באלבום זה, כמו קודמו, שיתף תורן פעולה עם אמנים ויוצרים רבים. האלבום כלל את אחד מלהיטי הסולו הגדולים ביותר של תורן, "שוב השקר הזה", וכן את השיר "אימפריות נופלות לאט", שזכה להצלחה.
בשנת 1997 יצא אלבומו הרביעי של תורן "כלבי רוח", שלא הצליח מסחרית למרות איכותו והיותו מגובש יותר מקודמו. באותה שנה היה תורן שותף מרכזי לפרויקט השירים לילדים "זנב לא שוכח", וכן כתב את השיר "אין לנו מה להפסיד" ללהקת היי פייב.
ב-1998 הקים תורן את להקת העל "הזבובים", שבה היו חברים גם מאור כהן ופיטר רוט. הלהקה הוציאה באותה שנה את אלבומה היחיד, "בזזז...", שעבורו כתב תורן את רוב השירים, והשתתפה בפרויקט גרסאות הכיסוי "עבודה עברית" בביצוע מחודש ל"למה לא אמרת לי" (בוצע במקור על ידי אריק לביא). באותה שנה התפרסמו מספר שירים שכתב תורן לזמרים אחרים, ובהם "איפה הוא עכשיו" לאלבומה של דנה ברגר "פשוט להיות" ו"החיים שממול" לאלבומו של ברי סחרוף "נגיעות".
ב-2003 הקים תורן עם שי להב לייבל בשם "פה גדול הפקות", ותחת לייבל זה הוציא באותה שנה את ה-EP "מבריח מכס", וב-2004 את ה-EP "מסיג גבול". ב-2003 הקליט תורן עם להב את הדואט "אדוני הממון", שהיה שיר הנושא של אלבומו של להב "אדוני הממון". באותה שנה שיחק תורן בטלנובלה "משחק החיים" וכן בתפקיד אורח בפרק בסדרת הדרמה "שבתות וחגים" (עונה 4). ב-2005 הפיקו "פה גדול הפקות" את האלבום "חבק, יהיה משהו" של הזמרת שרה. באותה שנה התחיל תורן ללמד כתיבה בבית ספר למוזיקה.
ב-2004 פרסם תורן ספר שירים, "וכל הדרך שר שירים", ספר של שיריו הכולל 38 שירים שכתב לעצמו ולאחרים.
בשנת 2005 יצא אלבום הבכורה של פיטר רוט, "פיטר רוט", שתורן כתב את המילים לרוב שיריו. לאלבומו של אריק איינשטיין "רגעים" שיצא באותה שנה כתב תורן את השירים "טיול רגלי" ו"משהו טוב" שהלחין רוט.
בתחילת שנת 2006 יצא תורן לסיבוב הופעות עם ה"זבובונים" שהם מאור כהן, פיטר רוט ויובל שפריר. בהמשך השנה יצא אלבומו הבא של תורן, "פרח פרי", יחד עם להקת שליחי הבלוז. שיתוף הפעולה עם הלהקה נולד במופע שנערך לזכרו של מאיר אריאל.
בשנת 2008 השתתף תורן באלבום "תעשו מקום" של הראפר סגול 59, בשיר "פינג פונג", שנכתב ובוצע בשיתוף פעולה בין השניים.
בשנת 2009 הוציא תורן את האלבום "מילים נוזליות", שהוצע להורדה בחינם באתר האינטרנט שלו, בלי שהפיץ אותו באופן מסחרי. באותה שנה השתתף בסדרת התעודה 'הנרגנים', יחד עם משתתפים אחרים כגון גידי גוב, רון קופמן, יאיר ניצני ועוד.
בשנת 2010 זכה בפרס אקו"ם לעידוד פרסום היצירה על שם אמיתי נאמן למחבר.
במרץ 2011 יצא אלבומו של תורן "מתחת לרדאר". באותה שנה יצא אלבומו של ברי סחרוף "אתה נמצא כאן", שבו השתתף תורן בכתיבת שלושה שירים. מהם הצליח במיוחד השיר "העין". כמו כן שימש תורן באותה שנה כיועץ אמנותי באלבומו של תומר יוסף "השחר 35". תורן אף השתתף בכתיבת חלק משירי האלבום. כמו כן היה מעורב ביצירת אלבומה של ג'ודי ענתבי "חדרים", והשתתף באלבומה של יסמין אבן "לחשים". באותה שנה השתתף תורן כאורח באלבום הבלוז-פולק "עוד נוסע אחד" של סגול 59.
באוגוסט 2012 הוציא תורן בחברת היי פידלטי את "איים אבודים" מארז של 5 אלבומים שיצאו קודם לכן רק באינטרנט.
ב-10 ביולי 2013 הוציא תורן את האלבום "קפטן דנימו ונערי הסיפון". האלבום הוקלט יחד עם איתי פרל והדר שכטר. האלבום כולל 12 שירים, אשר הוקלטו בסלון הבית של איתי פרל בשנת 2012 בנוכחות קהל חי. חלק מהטקסטים מקוריים וחלק לחנים לשירי משוררים.
בשנים 2013–2014 לימד קורס שירה במחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות, הטכניון: "זווית ראייה מיוחדת הנובעת ישירות מתוך עולם כתיבת השירים בהשלכה לארכיטקטורה".
בשנת 2014 הקים את להקת 'לואי מרשל' יחד עם יובל מנדלסון, יובל שפריר, עופר קורן ורעי הדס. כל השירים לאלבומם הראשון 'כל הסימנים מראים' נכתבו על ידי תורן ומנדלסון במשותף והופקו על ידי יובל שפריר. הלהקה גייסה את הכסף להפקת האלבום במימון ההמונים בהדסטארט. כמו כן בשנת 2014 השתתף בסרט 'הגננת' של נדב לפיד וזכה בשבחים רבים על תפקיד דודו של הילד המשורר בסרט.
ביוני 2016 הוציא תורן אוסף כפול בשם 'לא ארזתי לבד' בחברת נענע דיסק, המסכם שלושים שנות יצירה מוזיקלית. האוסף, שערך דרור נחום, הורכב משני חלקים - דיסק א' הורכב משירים ששר תורן בעצמו, ובו שני שירים חדשים, ודיסק ב' משירים שכתב לאחרים. עם הוצאת האוסף יצא גם סרט תיעודי ביוגרפי קצר בשם "כל עוד זה מתגלגל - מסע בחייו המוזיקליים של דן תורן" אודות הקריירה המוזיקלית של תורן ביוזמתו של המוזיקאי והבמאי ירון אמיתי. אמיתי הפיק, וצילם את הופעותיו של תורן במשך עשור, וקיים ראיונות עם אמנים ואנשי תקשורת כמו מאור כהן, יואב קוטנר והחלילנית טלי רובינשטיין.
בשנת 2019 השתתף בפסטיבל דרך הנדיב שהתקיים בפרדס חנה, לצד ירונה כספי, זאב טנא, יובל מנדלסון, סטלה גוט ואחרים.
בשנת 2020 הוציא תורן EP, בהפקת ברי סחרוף ועופר קורן, "בין שמש לירח".
בשנת 2021 השתתף באלבום האוסף "הוצאו מהקשרם", אלבום המוקדש לשיריו של יענקל'ה רוטבליט. במסגרתו ביצע את השיר "במקום חוברת לזכרו". בפרויקט השתתפו אמנים מוכרים דוגמת יובל מנדלסון, האחים צברי, נומקה, עומר מושקוביץ, תמר אפק, אור אדרי ואמנים אלטרנטיביים נוספים מעולם הפאנק והפולק.
חיים אישיים
תורן גרוש ואב לשני ילדים. אחותו הקטנה היא התסריטאית נעמה תורן, אמו אילנה תורן-עמית הייתה עורכת בכירה ב"ידיעות אחרונות" וכיום פסיכולוגית יונגיאנית ואביהם הוא השחקן אילן תורן.
אלבומי אינטרנט
תורן העלה לאינטרנט מספר אלבומים הניתנים להורדה חינמית דרך האתר הרשמי שלו.
קישורים חיצוניים
ראיונות
יחסי מיקרונזיה–שווייץ
יחסי מיקרונזיה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין המדינות הפדרטיביות של מיקרונזיה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקונפדרציה השווייצרית לבין המדינות הפדרטיביות של מיקרונזיה כוננו ב-2003 לאחר שהנהיגה שווייץ מדיניות חדשה השואפת לקשרי חוץ עם כמה שיותר מדינות ברחבי העולם. שיתופי פעולה העיקריים שבין שתי המדינות מתבצעים בפורומים בינלאומיים שונים דוגמת האומות המאוחדות.
חוקרים ואמנים בתחומים שונים ממיקרונזיה יכולים להגיש בקשה למזכירות המדינה למחקר וחדשנות בחינוך השווייצרית ולקבל את מלגת ההצטיינות הממשלתית ללימודים גבוהים בשווייץ.
אאופה, מלך ברניקיה
אֵאוֹפָּה (באנגלית: Eoppa; נפטר בשנת 547 לערך) היה מלך ממלכת ברניקיה בצפונה של אנגליה בין השנים 520 לערך ועד פטירתו.
פרטים מועטים ידועים על מלכותו של אאופה. לפי דברי הימים האנגלו-סקסיים, אאופה היה אביו של אידה, והיה בנו של אסה, מלך ברניקיה ונכדו של אינגווי.
דברי הימים האנגלו-סקסיים מציינים כי אידה היה מייסד הממלכה, אולם יש היסטוריונים הסבורים כי אאופה היה ראש השבט האנגלי שהתיישב באזור ברניקיה, ואף נשא בתואר "מלך" ("EOPPA REX BERNICIA").
במותו, בשנת 547 לערך עלה לשלטון בנו אידה.
קרב קאנאל דו נור
תכנון הקרב
התעלה, שרוחבה היה כ-30 מטרים, הייתה מלאה מים בחלקה הצפוני אך בחלקה הדרומי הייתה יבשה לאורך של כ-2.5 ק"מ. הגשר שחצה את התעלה נשלט על ידי כוח גרמני בהיקף של שתי דיוויזיות: דיוויזיית המילואים הראשונה של המשמר הפרוסי והדיוויזיה הימית השלישית. התכנון, שבוצע על ידי אדריכלי הניצחון בקרב רכס וימי, ג'וליאן בינג וארתור קורי, היה נועז למדי במונחי הזמן והחזית ונתקל בהסתייגות הפיקוד העליון. לפי התכנון יחצה הגיס הקנדי את התעלה בחלקה היבש (מדרום לגשר ולמחנה הגרמני) ויתפצל לשני כוחות, כאשר הצפוני יאגף את הכוח הגרמני שחנה על גדת התעלה ואיבטח את הגשר ויתקוף אותו מאחור והכוח הדרומי יכבוש ויתבסס ביער בורלון (Bourlon) שנמצא מדרום-מזרח לנקודת החצייה, בדרך לקמברה. בהמשך תפתח הדרך להתקפה על קמברה ועל קו הינדנבורג.
במחצית ספטמבר החל גישור התעלה בחלקה היבש, כ-3 ק"מ דרומה מגשר הדרך אראס-קמברה, על ידי כוחות הנדסה של הגיס הקנדי וחיל המשלוח הקנדי שהקימו גשר זמני, בחיפוי הארמייה הבריטית הראשונה שירתה כמיליון פגזים על הקווים הגרמניים.
חציית התעלה וההפתעה
ב-27 בספטמבר עם שחר חצו שתי דיוויזיות של הגיס הקנדי והדיוויזיות ה-4, ה-6 וה-17 של הארמייה השלישית את התעלה, בחסות החשכה ביצעו את האיגוף ותפסו את הכוח הגרמני, בהפתעה מוחלטת מאגפו הבלתי-מוגן. עד הצהריים היו כל חיילי הכוח הגרמני שבויים או פגועים.
במהלך יומיים נוספים של קרבות בהם התקדמו לכיוון קמברה הן הכוח שיצא מיער בורלון והן הכוח הצפוני תחת הפגזה קשה מכיוון העיר, נפתחה גם הדרך לקמברה.
עיטורים והנצחה
בעקבות הקרב הוענקו 12 עיטורי צלב ויקטוריה לחיילים וקצינים בקרב הכוחות הלוחמים, 8 מהם לקנדים.
ביער בורלון הוקמה אנדרטה המנציחה את הקרב.
הערות שוליים
Battaglia di Cambrai-San Quintino
פלאסה דה קולון
פלאסה דה קולון (בספרדית Plaza de Colón) היא כיכר מפורסמת ומרכזית במדריד, בירת ספרד. הכיכר נקראת על שמו של מגלה הארצות כריסטופר קולומבוס, ששמו בספרדית הוא כריסטובל קולון (Cristóbal Colón).
מיקום הכיכר
הכיכר ממוקמת ברובע אלונסו מרטינז במרכז מדריד, וניצבת על הציר החוצה את העיר מצפון לדרום. בדרומה של הכיכר נמצאות שדרת רקולטוס ואחריה שדרת פראדו ובצפונה של הכיכר מתחילה שדרת קסטיאנה. ממול הכיכר ומעבר לשדרה, ממוקמים מגדלי קולון.
אנדרטות בכיכר
בצד הכיכר הקרוב לשדרת קסטיאנה, מוצב פסל בדמותו של כריסטופר קולומבוס על עמוד אבן גבוה. הפסל מצביע לכיוון מערב, ככל הנראה בשל הכיוון אליו שט קולומבוס לאיים הקריביים. בצדה של הכיכר הרחוק מהשדרה מוצבים מספר פסלי בטון קטנים, עליהם מוטבעים ציטוטים מפי פילוסופים ומנהיגים ספרדים.
אחמט גרוזני
מועדון הכדורגל "אחמט" גרוזני (ברוסית: Футбольный клуб Ахмат Грозный) היא קבוצת כדורגל מגרוזני, צ'צ'ניה המשחקת בליגת העל הרוסית. המועדון נמצא בבעלות קרן אחמט קדירוב, בבעלות נשיא צ'צ'ניה רמזן קדירוב.
בשנים 1958–2017, הקבוצה נקראה בשם מועדון הכדורגל הרפובליקני "טרק" גרוזני (ברוסית: Республиканский футбольный клуб Терек Грозный).
עד שנת 2008 הייתה ממוקמת בעיר פיאטיגורסק, שבמחוז סטברופול, בדרום-מערב רוסיה ולא בגרוזני, צ'צ'ניה מכיוון שבגרוזני התחוללה מלחמת צ'צ'ניה השנייה, ובכך הקשתה על קיום משחקים בה. הישג השיא של קבוצת הכדורגל הוא זכייה בגביע הרוסי והיה למועדון הראשון ברוסיה לזכות בגביע בעודו בליגת המשנה ולא בליגה הבכירה.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1946 בשם "דינמו". הקבוצה שינתה את שמה בשנת 1948 ל"נפטיאניק" לפני שקבעה את שמה "טרק" בשנת 1958, ששימש כשם הקבוצה במשך 59 שנים. במשך שנים, הייתה הקבוצה בליגות הנמוכות של ברית המועצות ומעולם לא העפילה לליגה הבכירה בברית המועצות.
במהלך שנות ה-90, ננטש המועדון למספר שנים, אך עם הקמתו מחדש, הפסיקה הקבוצה לשחק את משחקיה בעיר גרוזני, בירת צ'צ'ניה בשל הקרבות הקשים במדינה, ובשל כך הועברה הקבוצה לעיר פיאטיגורסק, במחוז השכן, מחוז סטברופול. כמו כן, את משחקיה באירופה, אירחה טרק במוסקבה.
בעונה שלאחר מכן השתתפה בגביע אופ"א אז עברה בסיבוב המוקדם את לך פוזנאן הפולנית אך הפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת פ.צ. בזל השווייצרית. באותה עונה הקבוצה השתתפה במשחק הסופרקאפ הרוסי אך הפסידה ובהמשך נשרה לליגת המשנה. בעונת 2007 חזרה לליגה הבכירה לאחר שסיימה במקום השני בליגת המשנה והקבוצה החלה לארח באצטדיון בעיר גרוזני, תחילה באצטדיון בלימחאנוב ומאז 2011 מארחת באחמט ארנה.
בינואר 2011 היה רוד חוליט ההולנדי למאמן הזר הראשון בתולדות הקבוצה, אך זה לא הוביל את הקבוצה להישגים של ממש ופוטר כעבור זמן. מנובמבר 2013 ועד מאי 2017 מאמן הקבוצה היה ראשיד רחימוב הטג'יקי.
היריבות האזורית
לאחמט יש יריבות חזקה עם אנז'י מחצ'קלה מדאגסטן הסמוכה. המשחקים ביניהן תמיד משכו קהל רב לאצטדיונים בעיקר בשל העובדה ששתי הקבוצות מייצגות את שני אזורי העימות הנפיצים ביותר בדרום רוסיה. שתיהן טוענות לבכורה בזירה הלאומית ברוסיה והיריבות התחזקה לאחר שטרק גרוזני העפילה לליגת העל הרוסית בכדורגל בעונת 2005. מאז 2010 אנז'י מחצ'קלה חזרה לליגה הבכירה (אחרי שהתמודדה בה בעונת 2000) והמשחקים ביניהן היוו ליריבות מתוחה במחוזות הבית, דאגסטן וצ'צ'ניה. לאחמט ישנה יריבות גם עם אנגושט נזראן מאינגושטיה השכנה, אך מאחר שאינן מתמודדות זו נגד זו, זו נחשבת ליריבות נחותה יותר.
סגל השחקנים
נכון ל-16 ביולי 2022
(קפטן שני)
אווטאר 3
אווטאר 3 (באנגלית: Avatar 3) הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי שבוים, הופק, נכתב, ונערך על ידי ג'יימס קמרון וצפוי לאקרנים ב-19 בדצמבר 2025 למרות שהסרט השלישי היה צריך לצאת ב 20 בדצמבר 2024 אך גיימס קמרון הכריז על עיכוב הסרט והעיכוב משפיע גם על חלקי ההמשך:4,5. זהו השני מבין ארבעה סרטי המשך מתוכננים לסרט "אווטאר" (2009) ויהיה סרט המשך ל"אווטאר: דרכם של המים" (2022), מה שהופך אותו לסרט השלישי בזיכיון אווטאר. קמרון מפיק את הסרט עם ג'ון לנדאו, כשריק ג'פה ואמנדה סילבר הוכרזו במקור ככותבים שותפים; מאוחר יותר הוכרז שקמרון, ג'פה, סילבר, ג'וש פרידמן ושיין סלרנו לקחו חלק בתהליך הכתיבה של כל סרטי ההמשך לפני שהוטל עליהם לסיים את התסריטים הנפרדים, מה שהופך את הקרדיטים על הכתיבה בסופו של דבר לא ברורים. צוות השחקנים כולל את סם וורת'ינגטון, זואי סלדנה, סטיבן לאנג, סיגורני וויבר, ג'ואל דייוויד מור, סי-סי-אייץ' פאונדר, דיליפ ראו ומאט ג'רלד צפויים לחזור משני הסרטים הראשונים. אליהם מצטרפים שחקני הסרט השני קליף קרטיס, אידי פאלקו, ברנדן קאוול, מישל יאו, ג'מיין קלמנט ואונה צ'פלין.
צילומי אווטאר 3 החלו במקביל לצילומי אווטאר: דרכם של המים ב-15 באוגוסט 2017. שני סרטי המשך נוספים יצולמו ברגע ששני הסרטים הקודמים יושלמו וצפויים לצאת לאקרנים ב-21 בדצמבר 2029 וב-19 בדצמבר 2031, בהתאמה.
הפקה
ב-31 ביולי 2017, הוכרז כי אולפן האפקטים החזותיים הניו זילנדי Weta Digital החל לעבוד על סרטי ההמשך של אווטאר.
ליהוק
באוגוסט 2017 חתם מאט ג'רלד באופן רשמי על השתתפות בסרט כקורפורל לייל וויינפליט בכל סרטי ההמשך. באוגוסט 2017, בראיון לאמפייר, חשף קמרון שסטיבן לאנג לא רק יחזור לכל ארבעת ההמשכים אלא שהוא גם הנבל הראשי בכל ארבעת הסרטים. ב-3 באוקטובר 2017 חתמה קייט ווינסלט להשתתף בארבעת ההמשכים לתפקיד לא מוגדר בסרט שתוארה על ידי קמרון כ"רונאל". ב-25 בינואר 2018, אישר דיליפ ראו שיחזור כד"ר מקס פאטל.
באפריל 2018 חשף דייוויד ת'יוליס את מעורבותו בזיכיון, וקבע כי הוא יופיע בשלושה מתוך ארבעת ההמשכים ובהמשך ציין בינואר 2020 כי דמותו היא נאבי. זה הוביל לדיווחים לפיהם ת'יוליס במידה רבה מהווה חלק מצוות השחקנים של "אווטאר: דרכם של המים"; עם זאת, הוא הצהיר ביוני 2020 שהדיווחים שגויים וכי למעשה יהיה חלק מ"אווטאר 3" עד "אווטאר 5".
צילומים
הצילומים הראשיים ל"אווטאר: דרכם של המים" ו"אווטאר 3" החלו בו זמנית ב-25 בספטמבר 2017, במנהטן ביץ', קליפורניה. ב-14 בנובמבר 2018 הודיע קמרון שהצילומים עם צוות השחקנים העיקרי הושלם. הצילומים בשני ההמשכים הבאים יתחילו לאחר השלמת שלב הפוסט-פרודקשן בשני ההמשכים הראשונים.
ב-17 במרץ 2020 הודיע לנדאו שצילומי סרטי ההמשך של אווטאר בניו זילנד נקטעו ונדחו ללא הגבלת זמן בעקבות מגפת הקורונה. הוא גם אישר שההפקה תישאר בלוס אנג'לס. עם זאת, העבודה על האפקטים החזותיים תמשיך באולפני Weta Digital בוולינגטון.
בתחילת מאי ממשלת ניו זילנד אישרה פרוטוקול בריאות ובטיחות המאפשרים לחדש את הצילומים במדינה. עם זאת צוות ההפקה של סרטי ההמשך של אווטאר עדיין לא חזר לניו זילנד. ב-31 במאי הוענק לחלק מהצוות כולל ג'יימס קמרון כניסה לניו זילנד בקטגוריית ויזה מיוחדת לפטורי גבולות לזרים שנחשבים חיוניים לפרויקט בעל "ערך כלכלי משמעותי". ב-1 ביוני 2020 פרסם לנדאו תמונה שלו ושל קמרון באינסטגרם והראה שהם חזרו לניו זילנד כדי לחדש את הצילומים. לאחר הגעתם, כל 55 אנשי הצוות שנסעו לניו זילנד החלו תקופת בידוד בפיקוח ממשלתי של שבועיים בבית מלון בוולינגטון לפני חידוש הצילומים, מה שהפך את "אווטאר: דרכם של המים" ו"אווטאר 3" לשוברי הקופות הגדולים הראשונים מהוליווד שחידשו את ההפקה לאחר דחיית הצילומים בשל המגפה. בספטמבר 2020 הודיע קמרון כי 95% מ"אווטאר 3" הושלמו.
הפצה
ב-19 במרץ 2023 נודע כי לאחר יציאת הגרסה התיאטרלית של "אווטאר 3", קמרון מתכנן את יציאת גרסת הבמאי של הסרט בצורת מיני-סדרה בשירות הסטרימינג דיסני+, וזאת בשל אורכה שמגיע לתשע שעות.
סרטי המשך
"אווטאר 3" הוא השני מבין ארבעה סרטי ההמשך המתוכננים ל"אווטאר". "אווטאר 4" ו"אווטאר 5" מתוכננים לצאת אחרי יציאת הסרט השלישי. אף על פי ששני ההמשכים האחרונים דווח כי אושרו להפקה, קמרון הצהיר בראיון שנערך ב-26 בנובמבר 2017: "בואו נודה בזה, אם אווטאר: דרכם של המים ואווטאר 3 לא ירוויחו מספיק כסף, לא יהיה 4 ו-5". מאוחר יותר אישר דייוויד ת'יוליס זאת בפברואר 2018 וקבע "הם עושים 2 ו-3, הם יחכו לראות אם אנשים יצפו בהם, ואז הם יעשו את 4 ו-5". לעומת זאת, סיגורני וויבר הצהירה בנובמבר 2018, לאחר ששני ההמשכים הראשונים סיימו את שלבי הצילומים, כי היא כרגע "עסוקה בהפקת אווטאר 4 ו-5", שכמה כלי תקשורת פירשו כאישור לכך שהחלה הפקת ההמשכים האחרונים. בינואר 2019, לאחר שחברת פוקס המאה ה-21 נרכשה על ידי חברת וולט דיסני, אישר מנכ"ל דיסני, בוב אייגר, כי גם "אווטאר 4" וגם "אווטאר 5" בפיתוח. על פי המפיק ג'ון לנדאו בפברואר 2019, ייתכן שאייגר פירש לא נכון. לדבריו "אווטאר 4 ואווטאר 5 לא רק שאושרו אלא גם שליש מאווטאר 4 כבר צולם".