cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרקיזות באדן-באדן
ראשטט ובאדן
שטח הליבה השתרע מאטלינגן ועד לשטיינבאך. היא גבלה בצפון במרקיזות באדן-דורלאך, במערב בנהר הריין, במזרח בדוכסות וירטמברג, ובדרום ב-. שכנים חשובים נוספים היו נסיכות הבוחר מפפאלץ, נסיכות-בישופות שפייר והעיר הקיסרית החופשית שטרסבורג.
מקום מגוריו ועיר הבירה של המרקיז היו באדן עד 1705 וראשטט לאחר מכן. הערים אטלינגן, קופנהיים, סטיינבך ושטולהופן שימשו כמרכזים מנהליים, דרכם נוהלו יישובים קטנים יותר והאזור הכפרי. הערים האלזסיות סלץ ובינהיים על הגדה השמאלית של הריין ממש מול ראשטט השתייכו גם הן לבאדן-באדן. מאלש, שהייתה בתחילה חלק מוירטמברג, הפכה לחלק מבאדן ב-1603. אילינגן הייתה מובלעת, השייכת לשפייר, אך מוקפת כולה בשטח באדן-באדן.
עד 1660, מחוז אברשטין העצמאי מבחינה תאורטית, שהקיף את הקטע האמצעי של המורגטאל והעיר הראשית שלו בגרנסבאך, היה הלכה למעשה חלק מבאדן-באדן. לאחר הכחדת ענף אברשטיין ב-1660, באדן-באדן פיצלה את השטח עם שפייר.
ב-1688, שטח הליבה הוארך דרומה ל-Bühl, שהחליף את שטיינבאך כמרכז המנהלי המקומי במהלך המאה ה-18. בתקופה זו, קופנהיים הושלכה גם כמרכז אדמיניסטרטיבי על ידי ראשטט.
שטחים בריין עילית אחרים
עד 1629, באדן-באדן חלקה את השליטה בלהר-מהלברג עם נסאו-זארבריקן. לאחר מכן, הם חילקו את השטח, כאשר לאהר ניתנה לנסאו-סארבריקן, ואילו מהלברג, קיפנהיים ופריזנהיים נמסרו לבאדן-באדן. ב-1693 רכש לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן את ליד Durbach. לאחר שהצרפתים נטשו את קהל, הקיסר ליאופולד הראשון מסר אותה לידי באדן-באדן ב-1698. בשנת 1701, באדן-באדן קיבלה גם את הזכויות על אזור אופנבורג.
טריטוריות אחרות ממערב לנהר הריין
המרקיזים שלטו ברודמאכרן, אוסלדינגן והספרינגן בטריטוריה המודרנית של צרפת. ביער פאלטיני, הם היו הבעלים של לורדות גרפנשטיין, שאותה חלקו עם משפחת ליינינגן עד 1557. לאחר שנחרבה טירת גרפנשטיין ב-1635, העביר המרקיז את הממשל לרודלבן.
היסטוריה
מרקיזות באדן-באדן הוקמה בשנת 1535, כתוצאה מחלוקת מרקיזות באדן. במאה ה-16 היא הושפעה מאוד מבוואריה. בין השנים 1594 ל-1622, השטח נכבש בידי מרקיזות באדן-דורלאך. השטח ניזוק קשות במהלך מלחמת שלושים השנים ומלחמת תשע השנים. השליטים העשירים לודוויג וילהלם וזיבילה שמרו על תרבות חצר יקרה ובנו מבנים חילוניים ודתיים רבים בסגנון הבארוק. לאחר מותו של אוגוסט גאורג ב-1771, ירש אותו המרקיז קרל פרידריך מבאדן-דורלאך.
הקמה
מרקיזות באדן-באדן הוקמה כתוצאה משתי חלוקות טריטוריאליות של באדן.
בשנת 1503, כריסטוף הראשון, מרקיז באדן איחד מחדש את מרקיזות האכברג-זאוזנברג עם מרקיזות באדן (שממנה הופרדה ב-1306) ושלט על שטח מפוזר גאוגרפית אך מאוחד פוליטית, שכלל את האזור סביב מקום מגוריו ב-1503. העיר באדן, לורדות בחלק הדרומי של אזור הריין העליון ואחוזות ממערב לנהר הריין. הוא התכוון להימנע מחלוקה מחדש של המרקיזות על ידי הגדרת בנו, פיליפ, כיורש יחיד. עם זאת, אחיו הגדול של פיליפ ברנהרד לא קיבל את צוואתו של אביו והוגלה לבורגונדי כעונש. אחיו הצעיר של פיליפ, ארנסט, מרד גם הוא בעזרת חותנו, פרידריך הראשון, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך. כריסטוף נכנע לבסוף והגה חלוקה של שטחו לשלושה חלקים ב-1515: ברנהרד קיבל את השטחים ממערב לנהר הריין, פיליפ קיבל את טריטוריית הליבה סביב באדן, וארנסט קיבל את האחוזות מדרום.
כשפיליפ מת ב-1533, ללא יורשים, ברנהרד וארנסט תכננו בתחילה לשלוט בטריטוריית הליבה יחד. אולם עד מהרה הם נקלעו לעימות והחליטו לחלק אותה. ברנהרד קבע את קו ההפרדה (שברובו עקב אחרי נהר האלב) וארנסט קיבל את הבחירה במבצרים. הוא בחר באזור שמצפון לאלב. השטחים שקיבל כל אחד מהאחים ב-1515 נותרו ללא שינוי בעסקה זו. לאחר החלוקה החדשה, שלט ברנהרד לפיכך על האזורים שממערב לנהר הריין ועל החלק של טריטוריית הליבה שמדרום לאלב. ארנסט העתיק את מקום מגוריו לפפורצהיים ולאחר מכן כונה מרקיז באדן-פפורצהיים, בעוד ברנהרד נשאר בבאדן ונקרא מרקיז באדן-באדן. האחים ניהלו משא ומתן נוסף על פרטי החלוקה וסיימו הסכם רק בתיווכו של לואי החמישי מפלטין בסוף 1536. הסכם זה תועד בהסכם שנחתם בהיידלברג.
יורשיו של ברנהרד, שהמשיכו לשלוט במרקיזות באדן-באדן עד 1771, נקראים "קו ברנהרד" של בית באדן, על שמו.
ברית הדוקה עם בוואריה
כשברנהרד מת ב-1536, בנו הבכור, פיליברט, היה בן יומו ובנו השני, כריסטוף, עדיין לא נולד. ארנסט תבע לעצמו את השטחים של ברנהרד וניסה לטעון את תביעתו בפני ה-Reichskammergericht בשפייר, אך אלמנתו של ברנהרד פרנציסקה מלוקסמבורג ובתו של פיליפ, מריה מבאדן-שפונהיים התנגדו לכך, ודחפו להקמת עוצרות. יוהאן השני, רוזן פפאלץ-זימרן, וילהלם הרביעי מאברשטיין ווילהלם הרביעי, דוכס בוואריה מונו כעוצרים חוקיים של הנסיכים הצעירים. פרייהר היינריך מפלקנשטיין מונה ליורש העצר בפועל בבאדן-באדן.
פיליברט גדל במינכן וקיבל את השליטה בממשלה כשמלאו לו עשרים ב-1556. בשנת 1557 הוא נישא למכטהילד מבוואריה, שהייתה מבוגרת ממנו בארבע שנים והכירה אותו מילדות. הוא לחם בהונגריה נגד סולימאן המפואר ובצרפת נגד ההוגנוטים. הוא מת ב-1569, במהלך המערכה האחרונה, כשבנו, פיליפ השני, היה רק בן עשר.
האפוטרופוס החוקי של פיליפ השני היה אלברכט החמישי, דוכס בוואריה. הוא חינך את המרקיז הצעיר באינגולשטאדט על ידי ישועים בתורת הקונטרה-רפורמציה ומינה אותו כשליט באדן-באדן ב-1571, כשהיה בן שתים עשרה. אוטו היינריך פון שוורצנברג, העוצר בבאדן-באדן משנת 1570 היה תחת שליטתו של אלברכט החמישי. משנת 1572 עד 1582, מקום מגוריו של פיליפ, הארמון החדש בבאדן-באדן הורחב על ידי האדריכל קספר וינהרט, בסגנון הרנסאנס האיטלקי.
המוזיקה מילאה תפקיד מרכזי בחצר המרקיז. מדווחים שהיו למעלה ממאתיים כלי נגינה ב-Neues Schloss ב-1582. פיליפ השני נפטר בפתאומיות בשנת 1588 בגיל עשרים ותשע, והותיר אחריו חובות גדולים, אך ללא יורש.
כיבוש באדן העליונה
לאחר מותו של פיליפ, בן דודו, אדוארד פורטונאט הפך למרקיז השולט. הוא היה נכדו של ברנהרד השלישי מבנו כריסטוף השני וגדל בלונדון, וקיבל את שמו מאליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, שהייתה הסנדקית שלו. בשל אורח חייו היוקרתי, חובותיו של המרקיז גדלו עוד יותר. אדוארד ביקש לפתור בעיה זו על ידי הענקת חופש לשני איטלקים, פרנצ'סקו מוסקטלי ופול פסטלוצי, בכספות המרתף של יבורג, שם הם היו אמורים לעבוד על אלכימיה וכסף מזויף. כאשר הקיסר רודולף השני החליט להציב את באדן-באדן תחת ניהול, כתוצאה מחובותיה הגבוהים, הוא מינה את ארנסט פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך כשליט שטח הליבה של באדן-באדן בנובמבר 1594. אדוארד פורטונאט הגיב וביקש משני האיטלקים להרעיל את ארנסט פרידריך. התוכנית נכשלה עם זאת, והשניים בותרו. אדוארד פורטונאט נסוג לשטחיו ממערב לנהר הריין, שם מת בתאונה בשנת 1600. הכיבוש של באדן-באדן מכונה "כיבוש באדן העליונה".
מלחמת שלושים השנים
גאורג פרידריך, שהפך למרקיז באדן-דורלאך לאחר מות אחיו ב-1604, הוביל את שני חלקי באדן למלחמת שלושים השנים בצד הפרוטסטנטי. צבא באדן, שהיה מורכב מ-200 פרשים ו-600 חיילי רגלים בשנת 1600, גדל ל-20,000 איש עד 1620. כאשר צבאו של ארנסט פון מאנספלד התקרב אל הריין העליון ב-1622, ביקש גאורג פרידריך למזג את ארמיית באדן עם צבאו של מנספלד. עם זאת, שני המפקדים לא יכלו להסכים למי מהם צריך להיות המפקד העליון, ולכן נאלץ גאורג פרידריך להילחם בכוחותיו של טילי בקרב וימפפן בכוחות עצמו. שני הצדדים ספגו אבדות קשות בקרב, שהתרחש ב-6 במאי 1622, אך טילי ניצח. באותו קיץ, הקתולים המנצחים מינו את וילהלם, בנו של אדוארד פורטונאט, כמרקיז באדן-באדן, מה שסיים את כיבוש באדן העליונה.
ב-1632 כבשו השוודים בפיקודו של המלך גוסטבוס אדולפוס את הריין העליון, כולל באדן-באדן. הוא החזיר את השליטה בבאדן-באדן לבאדן-דורלאך ב-1633. עם זאת, מיד לאחר שהשוודים ובני בריתם (כולל באדן-דורלאך) הובסו בקרב נורדלינגן ב-1634, השתלט וילהלם פעם נוספת על באדן-באדן, ותפס גם חלק משטחה של באדן-דורלאך. בשנים הבאות סבלה העיר באדן ממעבר של צבאות מנוגדים – היא נבזזה שלוש פעמים בין 1642 ל-1644. אוכלוסיית המרקיזות ירדה במהלך המלחמה ביותר מ-50%. בשלום וסטפליה הוחזר המצב הטריטוריאלי בבאדן למצב שהיה ב-1550. עם זאת, מאחר שצרפת סיפחה חלק ניכר מאלזס, באדן-באדן מצאה את עצמה כעת על הגבול המערבי של האימפריה הרומית הקדושה.
עידן לודוויג הטורקי
התקופה שלאחר מלחמת שלושים השנים התאפיינה בעלייה ובבנייה מחדש. בנו הבכור של וילהלם, פרדיננד מקסימיליאן, עבר לפריז, שם התחתן ונולד לו בן, שאותו קרא על שם לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. הבן הזה, לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן יהפוך לשליט המפורסם ביותר של באדן-באדן, בזכות שירותו כגנרל של האימפריה הרומית הקדושה. לאחר מחלוקת עם אשתו, פרדיננד מקסימיליאן חזר לבאדן-באדן עם בנו והתחתן בשנית עם מריה מגדלנה מאוטינגן-בלדרן. פרדיננד מקסימיליאן לא שלט במרקיזות מכיוון שמת לפני אביו בתאונת ציד ב-1669. לודוויג וילהלם, אז בן ארבע עשרה, נשלח לטיול הגדול על ידי סבו שנה לאחר מכן, במהלכו ביקר בין היתר בז'נבה, מילאנו, פירנצה, רומא, ונציה ואינסברוק. לאחר מכן, הוא חזר לבאדן-באדן, בן 19, והתגייס לצבא הקיסרי, שם עלה במהירות בסולם הדרגות.
לאחר מותו של וילהלם ב-1677, לודוויג וילהלם הפך למרקיז, אך הוא ביקר רק לעיתים רחוקות בבאדן-באדן בגלל חובותיו הצבאיות. הוא גם נעדר ב-1688, כאשר הצבא הצרפתי חצה את הריין תחת הגנרל מלאק ונכנס למלחמת תשע השנים. בשנת 1689, מלאק שרף באופן שיטתי את כל הערים והכפרים של באדן, מלבד גרנסבאך. בזמן שהעיר באדן נשרפה ב-24 באוגוסט 1689, לודוויג וילהלם נלחם נגד הטורקים בבלקן, שם הועלה לתפקיד המפקד העליון של הצבא הקיסרי ב-6 בספטמבר 1689.
על מנת להעניק למפקדו המצליח את המשאבים לבנות מחדש את מולדתו, ניסה הקיסר לאופולד להשיא את לודוויג וילהלם לאנה מריה, בתו הבכורה של יוליוס פרנץ, דוכס סקסוניה-לאוונבורג, שמת בספטמבר 1689, והשאיר את שתי בנותיו עם ירושה משמעותית. כאשר ביקר אותה ב בבוהמיה בינואר 1690, הוא התאהב במקום זאת באחותה בת הארבע עשרה של אנה מריה זיבילה. הוא התחתן איתה ב-27 במרץ 1690. זמן קצר לאחר מכן, לואי וילהלם חזר למלחמה. לאחר קרב סלנקמן, הניצחון הגדול ביותר שלו, הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל וצורף למסדר גיזת הזהב. לאחר מכן הקיסר העביר אותו לחזית המערבית ונתן את הפיקוד על המלחמה עם הטורקים לבן דודו של לודוויג וילהלם, הנסיך אויגן מסבויה. לאחר נסיגת הצרפתים חזרו לודוויג וילהלם וזיבילה לבאדן-באדן ב-1693. כתוצאה מקרבותיו עם הטורקים, הוא הביא עושר משמעותי איתו בני הזוג החלו לבנות מחדש את המרקיזות.
בתחילה, לודוויג וילהלם בנה מחדש את ה-Neues Schloss בבאדן. עם זאת, מכיוון שהוא לא ראה בכך מקום מגורים מספיק עבור לוטננט גנרל קיסרי, היה לו ארמון חדש בסגנון הבארוק שנבנה על ידי דומניקו אגידיו רוסי בכפר ראשטאט, תמורת כ-12 מיליון גילדן. כאשר הושלמה הבנייה הראשונית ב-1705, עברו בני הזוג השליטים והחצר שלהם מבאדן לראשטט, שכבר התפתחה לעיר. שלוס ראשטט היה ארמון הבארוק הראשון באזור הריין העליון. ארמונות הבארוק הבאים בקרלסרוהה, ברוכסל ומנהיים נבנו כנראה בהשראתו. לודוויג וילהלם מת ב-Rastatt בינואר 1707 מסיבוכים מפצע שספג בקרב שלנברג במהלך מלחמת הירושה הספרדית.
אבסולוטיזם והבארוק בראשטט
בצוואתו, לודוויג וילהלם קבע את אלמנתו, זיבילה, כעוצר המרקיזות. במאי 1707 כבשו הצרפתים את ראשטט וזיבילה נמלטה עם ילדיה לאטלינגן. בניגוד לעצת הקיסר, שעודד אותה לחזור למולדתה בבוהמיה ב-1707, זיבילה נשארה בבאדן-באדן ולקחה על עצמה את העוצרות.
בחורף 1713/1714 קיימו הנסיך אויגן ומרשל דה וילאר את משא ומתן השלום שהביא לסיום מלחמת הירושה הספרדית בשלוס ראשטט, ולבסוף חתמו על הסכם ראשטט במרץ 1714. הסכם זה לא נכתב בלטינית, כפי שהיה הנוהג אז, אלא בצרפתית והיה אחד הדחפים לפיתוח הצרפתית שפה הדיפלומטית של אירופה. לאחר כריתת הסכם השלום, חזרה זיבילה לרשטאט וריכזה את האנרגיות שלה בממשלה, בעבודות הבנייה ובחיי חצר השלטון.
היא הייתה עוצרת חזקה ולא אפשרה ליוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ וללאופולד, דוכס לורן, שלודוויג וילהלם כינה כעוצרים החוקיים שלה בצוואתו, לקחת ממנה את השלטון. היא הפקידה את הפוליטיקה הפנימית בידי קרל, פרייהר פון פליטרסדורף (1633–1727), שכבר עבד בצמוד ללודוויג וילהלם, כראש האוצר. בפוליטיקה החיצונית, היא התכתבה עם בתי הנסיכות החשובים ביותר באירופה, כולל הקיסר, מלך צרפת והנסיך הבוחר מפפאלץ. מ-1715, דמיאן הוגו פיליפ פון שנבורן, לימים הנסיך-בישוף של שפייר, שימש כיועץ אישי והיא ניהלה איתו התכתבות פעילה.
זיבילה גם התעסקה באופן אישי בבנייה. היא פיטרה את רוסי כאדריכל חצר ב-1707 והחליפה אותו בבוהמי בהשראת עלייה לרגל למנזר איינזידלן,  נבנה בראשטט בשנת 1715. היא שמה לב במיוחד לתכנון ולקישוט של שלוס פייבוריט, שבנתה ליד ראשטט כמעון קיץ. עיטור הפנים ואוסף הפורצלן היקר של המרקיז נשארו בשלוס עד היום. עבודתו האחרת של רוהר כוללת את ארמון אטלינגן,, ברשטאט, ובית ציד בפרמרסברג ליד באדן. בחצר הוחזק כקאפלמייסטר בוהמי אחר, יוהאן קספר פרדיננד פישר, שהפיק את יצירתו הראשונה שפורסמה ב-1695, בתקופת שלטונו של לודוויג וילהלם, ושמר על התפקיד עד מותו ב-1746.
בשנת 1727, זיבילה העבירה את השלטון לבנה בן ה-25, לודוויג גאורג. הוא למד לדבר רק בגיל שש ונשאר מתעניין יותר בציד מאשר בממשל לאורך חייו. האנשים כינו אותו "הצייד לואי" ("Jägerlouis") כדי להבדיל בינו לבין אביו, "לואי הטורקי" ("Türkenlouis"). בתקופת שלטונו, ירש את אחיו כאדריכל חצר ב-1732. הוא בנה את, בניין עירייה, ו בראשטט. שני בניו של לודוויג גאורג מאשתו הראשונה מתו בילדות ואשתו השנייה נותרה חשוכת ילדים, והוא מת ללא יורשים ב-1761.
לאחר מותו ירש אותו אחיו, אוגוסט גאורג, שהיה בתחילה כומר, אך קיבל אישור לעזוב את הכהונה מהאפיפיור קלמנס השנים עשר ב-1735 והתחתן עם מארי ויקטואר ד'ארנברג. מכיוון שילדיהם של בני הזוג לא הגיעו לבגרות, היה ברור שמרקיזות באדן-באדן יפסיק להתקיים כאשר אוגוסט גאורג ימות.
איחוד מחדש של באדן
מאז הצטרפותו פעל אוגוסט גאורג לארגן הסדר ירושה מקובל. מכיוון שבאדן-באדן בבירור תעבור לשליטת באדן-דורלאך במותו, הוא ניהל משא ומתן על הסכם עם קרל פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך, שנחתם ב-1765. הסכם זה קבע שרוב שטחה של באדן-באדן יעברו בירושה לבאדן-דורלאך, למעט הרכוש הבוהמי שהובא לרשות המרקיזות על ידי זיביל מסקסוניה-לאוונבורג ויעבור לקרוביה. האורטנאו, שלודוויג וילהלם קיבל כמתנה קיסרית, תחזור לידי הקיסר. האמנה גם קבעה שבני משפחת המרקיזות ששרדו ייתמכו כלכלית וכי מוסדות קתוליים, כמו מנזר ליכטנטל והסטיפט של באדן-באדן, ישמרו על רכושם.
על מנת להגן על חופש הדת של נתיניו, אוגוסט גאורג המשיך את הברכה של אביו הקדמון מימי הביניים, ברנהרד השני, שהשיג בהצלחה ב-1769. אוגוסט גאורג בחר בברנהרד כפטרון הקדוש של מרקיזות באדן-באדן ובנה לכבודו את בראשטט. בשנת 1770, הוא הנהיג חינוך חובה עם פקודת בית ספר לאומי כללי.
קרל פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך ביקש מפרוסיה, אנגליה ודנמרק לפעול כערבים לירושה, בעוד אוגוסט גאורג ביקש מהאפיפיור קלמנס ה-13; אמריך יוזף פון בריידבאך צו בורסהיים, הנסיך הבוחר ממיינץ; ומריה תרזה מאוסטריה. עם זאת, בווינה, המועצה האולית שזומנה על ידי הקיסר פרנץ המליצה שלא לאשר את ההסכם. לאחר מותו של אוגוסט גאורג ב-21 באוקטובר 1771, נכנס קרל פרידריך לראשטט. הוא תבע את הירושה שלו ושירות המדינה נשבע לו אמונים. אולם, לאחר שקרל פרידריך מינה שני מורים בקולג' הישועי לשעבר בעיר באדן, שאורח חייהם לא תאם את ציפיותיהם של אזרחי באדן, הגישה העיר תלונה למועצה האולית בנוגע לאדונם החדש. הסכסוך, שבו הייתה מעורבת גם אלמנתו של אוגוסט גאורג מריה ויקטוריה, השתרע מעבר לגבולות גרמניה ונפתר רק בפשרה ב-1789.
גילדת לוקאס הקדוש
גילדת לוקאס הקדוש היה השם הנפוץ ביותר לגילדה עירונית של ציירים ואמנים אחרים, בייחוד בארצות השפלה. הן נקראו על שם לוקאס, מחבר הבשורה על-פי לוקאס, שהיה פטרון של האמנים, שזוהה כצייר של דיוקן הבתולה.
אחת הגילדות הידועות הוקמה באנטוורפן. היא המשיכה לתפקד עד 1795, אם כי עד אז היא איבדה את המונופול שלה ולכן את מרבית כוחה. ברוב הערים, כולל אנטוורפן, השלטון המקומי נתן לגילדה את הכוח להסדיר סוגים מוגדרים של סחר בתוך העיר. לפיכך נדרש לאמן חברות בגילדה, על מנת שייקח חניכים או ימכור ציורים לציבור. כללים דומים היו בדלפט, שם רק חברים היו יכולים למכור ציורים בעיר או לפתוח חנות. הגילדות המוקדמות באנטוורפן ובברוז' היו מודל שבעקבותיו הוקמו גילדות בערים אחרות, כולל אולם תצוגה או דוכן בשוק שבו יכלו חברי הגילדה למכור את ציוריהם ישירות לציבור.
אנטוורפן וברוז'
אף על פי שהיא לא הפכה למרכז אמנותי מרכזי עד המאה השש עשרה, אנטוורפן הייתה אחת הערים, אם לא הראשונה, שהקימה גילדת לוקאס הקדוש. היא מוזכרת לראשונה בשנת 1382, וקיבלה הרשאות מיוחדות על ידי העיר בשנת 1442. הרשומות של הגילדה כוללות תאריכים בו האמנים הפכו למאסטרים (חברים רשמיים) וכן מי היה הדיקן באותה שנה, מה היו התמחויותיהם של הציירים, ושמות התלמידים הרשומים שלהם. לעומת זאת בברוז', שהייתה העיר הדומיננטית ביצירה האמנותית בארצות השפלה במאה החמש עשרה, הרשימה המוקדמת ביותר הידועה של חברי הגילדה מתוארכת ל-1453, אם כי הגילדה הייתה ללא ספק ותיקה מכך. שם כל האמנים נאלצו להשתייך לגילדה כדי להתאמן או לאפשר להם מכור את יצירותיהם. הגילדה הקפידה מאוד באילו פעילויות אומנותיות ניתן היה להתאמן - אסור במפורש היה על אומן לעבוד באזור בו פועלים חברי גילדה אחרים. גילדת ברוז', הייתה קיימת מימי הביניים ורוב החברים בה ציירו כתבי יד מוארים, ולכן היו מקובצים. אולי בגלל קשר זה, במשך תקופה ארוכה היה להם כלל שכל המיניאטורות זקוקות לסימון זעיר כדי לזהות את האמן, שהיה רשום בגילדה. רק תחת הרשאות מיוחדות, כגון אמן חצר, יכול היה אמן לתרגל את מלאכתו ביעילות מבלי להחזיק חברות בגילדה. פטר פאול רובנס היה במצב דומה במאה השבע עשרה, כאשר קיבל את ההיתר המיוחד מן הארכידוכס להיות שניהם אמן חצר בבריסל וחבר פעיל בגילדת לוקאס הקדוש באנטוורפן. החברות גם אפשרה לחברים למכור יצירות באולם התצוגה שבבעלות הגילדה. אנטוורפן, למשל, פתחה דוכן למכירת ציורים מול הקתדרלה בשנת 1460, וברוז' עשתה זאת גם היא בשנת 1482.
הרפובליקה ההולנדית
גילדות לוקאס הקדוש ברפובליקה ההולנדית החלו להמציא את עצמן מחדש כאשר הערים שם עברו לשלטון פרוטסטנטי, והייתה תנועות דרמטית באוכלוסייה. אגודות רבות הוציאו מחדש צ'רטרים כדי להגן על האינטרסים של ציירים מקומיים מפני זרם האומנים מדרום הולנד כמו אנטוורפן וברוז'. ערים רבות ברפובליקה הצעירה הפכו למרכזים אמנותיים חשובים יותר בסוף המאה השש עשרה ותחילת המאה השבע-עשרה. אמסטרדם הייתה העיר הראשונה שהוציאה מחדש את אמנת לוקאס הקדוש לאחר הרפורמציה בשנת 1579 והיא כללה ציירים, פסלים, חרטים ומגזרים אחרים העוסקים באמנות החזותית.
כאשר הסחר בין הולנד הספרדית והרפובליקה ההולנדית התחדש עם ההפוגה ב-1609, הייתה הגירה מוגברת בערים הולנדיות רבות והוציאו מחדש צ'רטרים כסוג של הגנה כנגד המספר הרב של ציירים שהחל לחצות את הגבול. [11]
לדוגמה הערים גאודה, רוטרדם, ודלפט, האגודות בהן נוסדו בין 1609 ו-1611. בכל המקרים הללו, ציירים הוציאו עצמם ממבנה הגילדה המסורתית שלהם, שכלל ציירים אחרים, כגון אלה שעבדו על פרסקו בתוך בתים, לטובת גילדת לוקאס הקדוש ספציפית. בגילדת לוקאס הקדוש בהארלם, לעומת זאת, הייתה היררכיה נוקשה משנת 1631 עם ציירים בראשה. למרות ההיררכיה הזאת, בסופו של דבר היא נדחתה. באוטרכט הגילדה נוסדה בשנת 1611 אך פעולתה הופסקה בזמן המהומות הדתיות. לאחר 1644 נוצר פילוג נוסף שיצר גילדת ציירים חדשים, שעזבו את הגילדה של לוקאס הקדוש שנותרה רק עם הפסלים חרטי עץ. מהלך דומה התרחש בהאג בשנת 1656 הביא לכך שהציירים עזבו את גילדת סן לוק כדי להקים אגודה חדשה עם כל מיני סוגים של אמנים חזותיים, והשאירו את הגילדה לציירי הבית. אמנים בערים אחרות לא הצליחו להקים גילדות משלהם, ונשארו כחלק ממבנה הגילדה הקיים (או היעדרם). לדוגמה, בליידן נעשה ניסיון להקים גילדה בשנת 1610 במיוחד עבור ציירים שיגנו על עצמם מפני מכירת אמנות מצד זרים, במיוחד אלה מאזורי ברבנט וסביבת אנטוורפן. עם זאת, העיירה, שבאופן מסורתי התנגדה לגילדות בכלל, רק הציעה לעזור נגד יבוא בלתי חוקי. רק בשנת 1648 הותר באותה עיר אגודה מאורגנת. גילדות בהאג ודלפט, נאבקו ללא הפסקה כדי להפסיק את כניסת האמנים האחרים לעירם, לרוב ללא הצלחה. בסוף המאה הושג סוג של איזון, באמנות והמסחר בשתי הערים.
איטליה
בתקופת הרנסאנס בפירנצה הגילדה של לוקאס הקדוש, כשלעצמה, לא הייתה קיימת. ציירים היו שייכים לגילדה של רופאים ורוקחים מאחר שהם קנו פיגמנטים של צבע מהרוקחים, בעוד הפסלים היו חברי אגודת האבן והעץ אף על פי שאגודת לוקאס הקדוש הוקמה ב-1349. הם היו לעיתים קרובות גם חברים ב"איחוד של לוקאס הקדוש" (Compagnia di San Luca) – אשר הוקם כבר בשנת 1349 – אף על פי שהייתה זו ישות נפרדת ממערכת הגילדה.
היו ארגונים אישים דומים בחלקים אחרים של איטליה, כגון רומא. עד המאה ה-16 גילדה אפילו כבר הוקמה בקנדיה בכרתים על ידי אמנים יווניים, שהייתה אז ברשות הוונציאניים. במאה ה-15 נעשו פעולות התאגדות ואיחוד של אגודות אמנים, שבסופן באמצע המאה ה-16 הוקמה האקדמיה דל סינמון. עם זאת היו הבדלים בין תקופתיים ובין הערים בהתארגנות האמנים.
האקדמיה של רומא, שנוסדה על ידי פדריקו צוקרי בשנת 1593, משקפת בצורה ברורה יותר את התפיסות "המודרניות" של אקדמיה לאמנות ולא בהנצחת מה שנראה לעיתים כאופי של ימי הביניים עם מערכת הגילדות. בהדרגה ערים אחרות הלכו בדרכי רומא ובולוניה, עם ציירים מובילים שמייסדים "אקדמיה", לא תמיד בתחילה בתחרות ישירה עם הגילדות המקומיות, אך נטו להאפיל ולהחליף אותם עם הזמן. שינוי זה בייצוג האמנותי קשור בדרך כלל לתפיסה המודרנית של האמנות החזותית כאמנות ליברלית ולא מכנית, והתרחש בערים ברחבי אירופה. באנטוורפן דוד טנירס הבן היה גם דיקן גילדת וייסד את האקדמיה, האקדמיות החדשות החלו להציע הכשרה לרישום וגם שלבים מוקדמים של ציור לסטודנטים, תאוריה האמנותית, כולל היררכיה של ז'אנרים, עלתה בחשיבותם.
גילדות ועיסוקים אינטלקטואליים
העלאת מעמדו של האמן בסוף המאה השש-עשרה שהתרחשה באיטליה הדהדה בארצות השפלה על ידי השתתפות מוגברת של אמנים בחברות ספרותיות והומניסטיות. גילדת לוקאס הקדוש באנטוורפן בפרט הייתה קשורה קשר הדוק עם אחד מתאי הרטוריקה הבולטים בעיר, הוויליאנים, ולמעשה, השניים נחשבים לעיתים קרובות כארגונים זהים. עד אמצע המאה השש-עשרה, כאשר פיטר ברויגל האב היה פעיל בעיר, רוב חברי וילוארן, כולל פרנס פלוריס, קורנליס פלוריס, והירונימוס קוק, היו אמנים. היחסים בין שני הארגונים, האחד לאנשי מקצוע העוסקים בסחר והשני קבוצה ספרותית ודרמטית, נמשכו אל תוך המאה השבע-עשרה עד ששתי הקבוצות התמזגו רשמית בשנת 1663 כאשר האקדמיה באנטוורפן הוקמה מאה שנה לאחר הראשונה ברומא. נראה כי מערכות יחסים דומות בין אגודות לוקאס הקדוש לתאי הרטוריקה היו קיימות בערים בהולנד במאה השבע-עשרה. בהארלם היא דוגמה חשובה, אליה השתייכו פרנס האלס, אסאיאס ון דה ולדה ואדריאן ברואר. פעילויות אלה באו לידי ביטוי גם בקבוצות שהתפתחו מחוץ לגילדה כמו גילדת הרומאים של אנטוורפן, שעבורם נסיעות לאיטליה והערכה של התרבות הקלאסית וההומניסטית היו חיוניות.
כללי הגילדה
כללי הגילדה השתנו מאוד. בתיאום עם הגילדות בעסקים אחרים, החניכה הראשונית הייתה לפחות שלוש, לעיתים קרובות יותר - חמש שנים. בדרך כלל, החניך יתאים להיות חופשי לעבוד אצל כל אחד מאנשי הגילדה. כמה אמנים החלו לחתום ולתארך ציורים שנה-שנתיים לפני שהגיעו לשלב הבא, שכרוך לעיתים קרובות בתשלום לגילדה, והיה אמור להפוך ל"מאסטר חופשי". לאחר מכן האמן יכול היה למכור יצירות משלו, להקים סדנה עם חניכים משלו, וגם למכור את עבודותיהם של אמנים אחרים. אנתוני ואן דייק השיג זאת בגיל שמונה עשרה, אך בשנות העשרים היה אופייני יותר. במקומות מסוימים נקבע מספר החניכים המרבי (למשל שניים) ולחלופין ניתן לצמצם למינימום אחד. בעיר נירנברג – בציור, היה "סחר חופשי" מוסדר ישירות ללא הגילדה על ידי מועצת העיר; הדבר נועד לעודד צמיחה בעיר בה אומנות הדפוס ופרסום ספרים, שעבורם נירנברג הפכה למרכז הגרמני הגדול ביותר. עם זאת היו כללים, כגון – החלטה שרק גברים נשואים יוכלו להפעיל בית מלאכה. ברוב הערים הנשים שהיו חברות חשובות בסדנאות להכנת כתבי יד מוארים הודרו מהגילדה או מלהיות חברות מוסמכות. אולם לא כך היה באנטוורפן, שם היו חברות קתרינה ואן המסן ואחרים. כפי שהציע התואר הנוצרי של הגילדה, היהודים הודרו, לפחות מלהפוך לאדונים, ברוב הערים.
כאשר דפסים וחרטים רבים הגיעו מרקע של צורפות הם נשארו באותה הגילדה. בלונדון לציירים על זכוכית הייתה גילדה נפרדת משלהם עם הזגגים. במקום אחר הם התקבלו על ידי גילדת הציירים.
היבט נוסף של חוקי הגילדה מודגם על ידי המחלוקת בין פרנס הלס ויודית לייסטר בהארלם. לייסטר הייתה האישה השנייה בהארלם שהצטרפה לגילדה, וכנראה התאמנה עם הלס – היא הייתה עדה לטבילת בתו. כמה שנים אחר כך, בשנת 1635, היא גרמה לסכסוך בגילדה בטענה שאחד משלושת חניכיה עזב את בית המלאכה שלה לאחר מספר ימים בלבד, והתקבל לחנות של האלס, תוך הפרה של כללי הגילדה. לאגודה היה הכוח לקנוס חברים, ולאחר שגילה כי החניך לא היה רשום אצלם, קנס את שני האמנים וקבע פסק דין בעניין עמדת החניך.
דעיכת הגילדות
כל המונופולים המקומיים של הגילדה היו תחת אי-הסכמה כלכלית מהמאה ה-17 ואילך; במקרה הספציפי של ציירים היה במקומות רבים מתח בין הגילדות לאמנים שהובאו כצייר חצר על ידי שליט. כאשר אנתוני ואן דייק התפתה לבסוף להגיע לאנגליה על ידי המלך צ'ארלס הראשון, היה לו בית בבלאקפריארס, מחוץ לגבול העיר לונדון כדי להימנע ממונופול הגילדה הלונדונית. האג עם החצר הקתולית שלה, התפצלה לשניים בשנת 1656 עם הקונפררי פיקטורה. באותה תקופה היה ברור לכל המעורבים כי ההגיון של הגילדה עבר זמנו. אבל כדי להבטיח איכות גבוהה ומחירים גבוהים, היה צורך להפריד בין חינוך אמנים למקומות המכירה. עיירות רבות הקימו בתי ספר בסגנון אקדמיה לחינוך, בעוד שניתן היה ליצור מכירות מסודרות בפונדקים מקומיים, מכירה באחוזות או בשווקים פתוחים.
באנטוורפן הסירו מושלי הבסבורג בסופו של דבר את מונופול הגילדה, ובסוף המאה ה-18 כמעט והם לא שרדו, עוד לפני שנפוליאון פירק את כל הגילדות בשטחים שבשליטתו. גילדות שרדו כחברות או כארגוני צדקה, או התמזגו עם "האקדמיות" החדשות יותר – כפי שקרה באנטוורפן, אך לא בלונדון או בפריז. במונופול של הגילדה הייתה תחייה קצרה של במאה העשרים במזרח אירופה תחת הקומוניזם, שם אם לא היו חברים באיגוד האמנים הרשמי או הגילדה התקשו מאוד לעבוד כציירים – למשל הצ'כי יוזף ווכל.
הוצאת אנדלוס
הוצאת אנדלוס היא בית הוצאה לאור העוסקת בעיקר בתרגום ספרות ערבית לשפה העברית.
היסטוריה
ההוצאה הוקמה בשנת 2000 על ידי יעל לרר. אל-אנדלוס הוא השם שנתנו המוסלמים לחבלי הארץ בהם שלטו בחצי האי האיברי במאה ה-8 עד המאה ה-15. תקופה זו, תור הזהב של יהדות ספרד, אופיינה בפריחה תרבותית של היהודים בספרד תחת השלטון המוסלמי, ובהפריה הדדית של התרבות הערבית והתרבות היהודית. חזון ההוצאה הוא החייאת תקופה זו על ידי הפגשת ישראלים דוברי עברית עם מבחר הספרות הערבית בת זמננו.
ההוצאה פרסמה עד כה עשרים ושניים כותרים. בין המשוררים והסופרים שכתביהם יצאו בהוצאה ניתן למצוא את: הפלסטינים מחמוד דרוויש, סירין אלחוסייני שהיד, טהא מוחמד עלי וג'ברא אבראהים ג'ברא; הלבנונים אליאס ח'ורי, הודא ברכאת וחנאן אלשיח'; הסודאני א-טייב סאלח; המרוקאים מוחמד בראדה ומוחמד שוכרי; והיהודי יוצא מרוקו סמי שלום שטרית. כמו כן יצאו לאור שלושה ספרי אמנות של האמן שריף ואכד, הקטלוג "דיוקן עצמי - אמנות נשים פלסטינית" במהדורה תלת-לשונית: בעברית, ערבית ואנגלית וספרה של היוצרת הקנדית נעמי קליין, דוקטרינת ההלם.
לאמו
העיר מייצגת את התרבות הסוואהילית שהיא בעיקרה תוצר של מפגש תרבות הבנטו עם התרבויות הערבית, הפרסית ההודית והאירופית, והיא הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 2001.
היסטוריה
ב-1506 פלשו הפורטוגזים לעיר והחלו לשלוט בדרכי המסחר. כתוצאה מכך החלה לאמו לשקוע, ותושבי העיר התמרדו אך המרד דוכא בידי הפורטוגזים. ב-1652 חשה סולטנות עומאן לעזרתה של העיר, והפורטוגזים גורשו ממנה באופן סופי ב-1698. תחת חסות העומאנים שב המסחר בעיר והתפתח שוב, והעיר הייתה למרכז סחר בעבדים אשר עבדו במטעיה. החל ב-1744 נתגלעה יריבות בין לאמו לבין מומבסה והעיר בוצרה ומצודת לאמו נבנתה בתחילת המאה ה-19. בשנת 1840 העביר סולטאן עומאן את בירתו ממוסקט לסטון טאון בזנזיבר ולאמו שהחלה לצבור חשיבות כמרכז דתי מוסלמי, הייתה לחלק מסולטנות זנזיבר.
החל ב-1890 השתלטו הבריטים על חופה של קניה דהיום, ועם חלוקת אפריקה המזרחית הבריטית (British East Africa) לנפות הייתה לאמו לבירתה של נפה שנשאה את שמה. בתקופה זו ידעה העיר תנופת בנייה לאורך חוף הים, אך סלילת מסילת הרכבת ממומבסה לניירובי ב-1901, והפיכתה של האחרונה למרכז השלטוני בקולוניה, הביאו לשקיעה הדרגתית של העיר שהתעצמה עקב ביטול העבדות באופן סופי ואובדן כוח העבודה הזול.
לאחר שקניה זכתה בעצמאותה ב-1963, אישרה הממשלה לארגון אונסק"ו לערוך סקר מקיף בעיר ולאמו הוכרזה כמונומנט לאומי ב-1974. בשנת 2001 הוכרזה לאמו גם כאתר מורשת עולמית.
אתרי העיר
עיר האבן מחולקת לשלושה חלקים - פנגהארי, יומבה ומקומאני שבו כ-400 מבנים. חלק זה של העיר העתיקה שנבנה במהלך המאה ה-18 נחשב למעניין בחלקיה, והוא מאופיין ברחובות צרים ובבתים בני שתיים עד שלוש קומות. קירות הבתים מגיעים לרוחב של 40 עד 60 ס"מ וקבועות בהם דלתות עץ חרוטות האופייניות לעיר. לבתים אלה מרפסת כניסה המכונה "דקה" (Daka) שלה מבואה פנימית הקרויה "טקני" (Tekani). פנים הבתים ערוך סביב חצרות קטנות ("קיוואנדה" - Kiwanda) וגלריות פתוחות ("מיסאנה" - Misana). מצודת לאמו נבנתה בין 1813 ו-1821 בפינה הדרומית של העיר העתיקה. המצודה בנויה סביב חצר פנימית המשמשת היום כמוקד קהילתי בעיר ונערכות בה חתונות, פגישות והצגות תיאטרון. בניית המצודה עודד את התפתחותה של העיר ובניית בתים חדשים לאורך חוף הים במהלך המאה ה-19, ואלה מאופיינים במרפסות קדמיות.
חלקה של העיר העשוי אבן חרסית משתרע מדרום למצודה ומשמש למגורים כמעט לחלוטין. בתים אלה נבנו באופן ספונטני וללא תכנון, ובמחצית השנייה של המאה ה-20, ובמיוחד לאחר שתי שריפות שאירעו ב-1962 וב-1981, הפכו במקרים רבים למבני קבע עשויים בטון ומכוסים בגגות ברזל.
כנסיית הזיכרון ג'ורג' הקדוש
כנסיית הזיכרון ג'ורג' הקדוש (באנגלית: Saint George's Memorial Church) היא כנסייה אנגליקנית, השוכנת בעיר איפר שבבלגיה. היא מוקדשת להנצחת זכרם של חללי צבאות חבר העמים הבריטי, שנפלו בקרבות סביב העיר במלחמת העולם הראשונה. זוהי אחת משתי האנדרטאות העיקריות בעיר לנופלים, יחד עם אנדרטת שער מנן.
הקמת הכנסייה
הרעיון להקים כנסייה אנגליקנית באיפר עלה כבר בשנת 1919. בשנה שלאחר מכן הוקמה ליגת איפר (שיושב הראש שלה היה הפילדמרשל פרנץ', שפיקד על הכוחות הבריטים באירופה בשנים 1914-1916). היא נטלה את קידום הרעיון לידיה במטרה להקים כנסייה לזכר מאות אלפי הנופלים סביב העיר, שתשרת גם את קרוביהם אשר יפקדו את האזור. בשנת 1924 החלה הליגה לגייס תרומות להקמת הכנסייה ופנתה לאדריכל רג'ינלד בלומפילד - מהאדריכלים שתכננו את אנדרטאות האימפריה הבריטית למלחמה באירופה - על מנת שיכין לה תוכנית. מספר אתרים להקמת הכנסייה נבחנו ובהם שער ליל - מבוא העיר הדרומי הפונה אל הדרך לעיר ליל שבצרפת, אך לבסוף נמצא מגרש מתאים לבנייה במרכז העיר. ב-1927 החלה הבנייה והכנסייה - ביחד עם בית ספר לילדים בריטים שנבנה לצידה - נחנכו על ידי הבישוף מפולהאם ב-24 במרץ 1929.
לאחר פרוץ המערכה על בלגיה וצרפת במאי 1940 נסגר בית הספר שליד הכנסייה ו-100 תלמידיו פונו לבריטניה. הוא לא נפתח שוב. במהלך ארבע שנות הכיבוש הגרמני של בלגיה החביאו תושבי איפר רבים מפריטי הזיכרון של הכנסייה לבל ייבזזו. הכנסייה לא נפגעה במהלך הכיבוש.
הכנסייה
הכנסייה היא מבנה לבנים מלבני בעל גג רעפים משופע. צריח ובו הכניסה למבנה צמוד אליו מצפון ואל חלקו האחורי, ממערב, צמודה קפלה מעוגלת.
אולם הכנסייה מכיל כ-200 מקומות ישיבה. הוא מעוטר בפריטי זיכרון רבים לנופלים במלחמה, שרבים מהם נתרמו לכנסייה על ידי ארגונים, משפחות ויחידים. הם כוללים 11 חלונות ויטראז', דגלים לאומיים וצבאיים, כ-400 לוחיות זיכרון - לחיילים, לקבוצות של חיילים וליחידות, ואף כריות כריעה למתפללים שעליהן רקומים סמלי יחידות צבאיות. לוחיות זיכרון חדשות מתווספות לאולם דרך קבע.
בשנת 2017, במסגרת אירועי מלאת מאה שנה למלחמת העולם הראשונה, הותקנה בצריח הכנסייה מערכת של שמונה פעמונים חדשים.
שפות אינואיטיות
השפות האינואיטיות הן קבוצה קרובה של שפות אמריקניות ילידיות שבדרך כלל מדוברות על פני האזור הארקטי של צפון אמריקה ובמידה מסוימת באזור התת-ארקטי בלברדור. האינואיטים חיים בעיקר בשלוש מדינות: גרינלנד, קנדה (במיוחד באזור נונאציאווט של לברדור, אזור נונאוויק של קוויבק, נונאווט, והטריטוריות הצפון-מערביות), וארצות הברית (במיוחד בחוף של אלסקה).
מינוח
השפה המסורתית של האינואיטים היא מערכת של דיאלקטים קרובים זה לזה, שאינם מובנים בקלות מקצה אחד של עולם האינואיט אל האחר, ויש אנשים שאינם רואים בה שפה אחת אלא קבוצה של שפות. עם זאת, אין קריטריונים ברורים לחלוקת שפת האינואיטים לשפות ספציפיות, משום שהיא יוצרת רצף ניבים. כל קבוצה של אינואיטים מבינה את שכנותיה, וסביר להניח שגם את שכנותיה של שכנותיה; אבל ממרחק מסוים, ההבנה ההדדית יורדת לרמה נמוכה מאוד.
כתוצאה מכך, אינואיטים במקומות שונים משתמשים במילים שונות עבור הדיאלקטים שלהם ועבור קבוצת השפות כולה, והעמימות הזאת הועברה גם לשפות אחרות, דבר היוצר בלבול רב בקשר להגדרות שאמורות לחול עליהם.
היסטוריה
הצורות המוקדמות של השפות האינואיטיות דוברו על ידי אנשי תול, שהחליפו את תרבות דורסט, שהתיישבה בעבר באזור הארקטי של אמריקה בתחילת האלף ה-2 לספירה. בסביבות שנת 1300 הגיעו האינואיטים ושפתם למערב גרינלנד, ולבסוף למזרח גרינלנד. בערך באותו הזמן נעלמו מושבות הויקינגים בדרום גרינלנד. האמונה הרווחת היא שבמהלך מאות השנים של הגירה מזרחה, שפות האינואיט השתנו משפות היופיק המדוברות במערב אלסקה ובצ'וקוטקה.
עד 1902 הייתה קיימת מובלעת אפשרית של תרבות דורסט, הסאשרמיוט. באי סאות'המפטון. כמעט שום דבר לא ידוע על שפתם, אך העדויות המעטות מספרות על "הדיאלקט המוזר" שלהן. הדבר מעיד על כך שהם דיברו גם בשפה אסקימו-אלאוטית, אך שונה לחלוטין מהצורות המדוברות בקנדה כיום.
קרוזנשטרן ופארוחוד
קרוזנשטרן ופרוחוד - להקת כליזמר-רוק ישראלית, המשלבת ביצירתה פאנק, ג'אז, ומוזיקת כליזמרים. הלהקה הוקמה ב-2002 על ידי עולים מברית המועצות, וכל חבריה מאז ומעולם, פרט למתופף הלהקה גיא שכטר, הם עולים מחבר העמים.
מקור השם
השם נגזר משם של ספינת קיטור דמיונית "אדמירל איוואן פיודורוביץ' קרוזנשטרן". פירוש המילה "פרוחוד" ברוסית הנו "ספינת קיטור".
סגנון מוזיקלי
חברי הלהקה מכנים את סגנון המוזיקה שלהם כקרטה-איגרוף-ג'אז. במונחים יותר קונבנציונליים ניתן להגדיר את סגנונה של הלהקה כערבוב משונה של מוזיקת כליזמר מעיירות יהודיות במזרח אירופה, Fאנק-רוק, ג'אז, פאנק, מטאל, ג'אז חופשי ונויז. הסגנון המיוחד שלהם נוצר על ידי שילוב לא סטנדרטי של הכלים (בס, תופים, קלרינט ובשני האלבומים האחרונים תוספת של אקורדיון), ובנוסף צרחות, רעשים, לחישות ומילמולים, ובהופעות חיות נעשה גם שימוש ברעשי ניסור ונגינה בקשת על גבי מסור, וכן ברעשי קריעה וקימוט של דפי נייר. מרבית החומר של הלהקה הוא מקורי, אך לעיתים מבצע ההרכב גרסאות כיסוי, למשל לקטע "מהלולות" של ג'ון זורן, שקרוטוגולוב ציין אותו כאחת ההשפעות העיקריות עליו כמלחין, בנוסף למלחין הסובייטי שוסטקוביץ' והלהקה קרדיאקס. בעקבות הניסיוניות והמורכבות במוזיקה לעיתים נוטים לשייך אותם לזרם ה-Rock in Opposition ברוק.
הבסיסט איגור קרוטוגולוב הוא האחראי הבלעדי לכתיבת החומר. בנוסף לעבודתו עם ההרכב, הוציא קרוטוגולוב אלבומי סולו בסגנון אוונגרד.
Bebe & Bassy Tour
Bebe & Bassy Tour הוא מיני-סיבוב הופעות של הזמרת-יוצרת ביבי רקסה. סיבוב ההופעות נתמך על גבי המיני-אלבום השני שלה, All Your Fault: Pt. 2. סיבוב ההופעות החל ב-16 באוקטובר 2017, והסתיים ב-19 בנובמבר 2017.
רשימת שירים
להלן רשימת השירים של סיבוב ההופעות. ייתכן שבמהלך סיבוב ההופעות התרחשו שינויים אחדים:
הרמן השני, מרקיז באדן
הרמן השני, מרקיז באדן (בגרמנית: Hermann II. von Baden; בערך 1060 – 7 באוקטובר 1130) היה הראשון שהשתמש בתואר מרקיז באדן, לאחר התיישבות המשפחה בטירת הוהנבאדן. טירה זו נמצאת כיום בעיירה באדן-באדן.
ביוגרפיה
הרמן היה בנם של הרמן הראשון מבאדן ויודית מבקננג-זוליכגאו. הוא היה שליט מרקיזות ורונה מ-1112 עד 1130.
הוא עיצב את עצמו כשליט בבאדן, רוזן בריסגביה, מרקיז ורונה. בסביבות 1070 החל הרמן לבנות את טירת הוהנבאדן על גבי שרידי מבנה קלטי ישן. לאחר השלמת המבנה ב-1112, הוא העניק לעצמו את התואר מרקיז באדן.
הוא בנה מחדש את מנזר אוגוסטינוס שאביו בנה ב-Backnang ב-1123. הרמן הובא למנוחות במנזר עם הכתובת:
"בקבר הזה שוכן המרקיז הרמן מבאדן, שהיה מייסד המנזר והמקדש הזה. הוא מת בשנת אלף גדל במאה ושלוש פעמים עשר מהזמן שבו ילדה הבתולה החסודה. כאשר הועבר לכאן יחד עם צאצאיו, חלפו חמש עשרה מאות שנה, לשם עשר ושלוש".
מתיאס אנאר
ביוגרפיה
אנאר הוא יליד ניור שבמערב צרפת, בוגר לימודי ערבית ופרסית ב-INALCO, המכון הלאומי הצרפתי ללימודי שפות ותרבויות המזרח. לאחר סיום לימודיו התיישב בברצלונה, שם הוא מלמד ערבית באוניברסיטה.
יצירתו
אנאר תרגם שתי יצירות, אחת מערבית ואחת מפרסית, וחיבר עשרה ספרי פרוזה. בשנת 2010 זכה בפרס גונקור לספרות לגיל תיכון על הנובלה Parle-leur de batailles, de rois et d'éléphants (מילולית: "דבר איתם על קרבות, על מלכים ועל פילים"). ספרו האחרון, Boussole (מילולית: "מצפן"), זכה בפרס גונקור לשנת 2015.
בנוסף לשני אלה זכה במספר פרסים נוספים בעולם הפרנקופוני, כגון פרס אדמה דה לה רושפוקו, פרס דצמבר, פרס קנדיד, ואחרים.
גוסטאבו דודאמל
גוסטאבו אדולפו דודאמל ראמירס (בספרדית: Gustavo Adolfo Dudamel Ramirez; נולד ב-26 בינואר 1981) הוא מנצח ונצואלני. כיום הוא משמש כמנהל מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס ומנהל מוזיקלי של האופרה הלאומית של פריז.
ביוגרפיה
דודאמל נולד בברקיסימטו, ונצואלה. הוא למד מוזיקה מגיל צעיר והחל לנגן בכינור בגיל 10. כעבור זמן קצר החל ללמוד קומפוזיציה. הוא למד בקונסרבטוריון חסינטו לארה ומורהו לכינור שם היה חוסה לואיס חימנס. משם המשיך ללימודים אצל חוזה פרנסיסקו דל קסטיו באקדמיה הלטינו-אמריקאית לכינור. בגיל 12 החל לנגן ככנר ראשי בתזמורת הנוער של ברקיסימטו ובגיל 13 גם ניצח עליה כמחליף מזדמן למנצח, שחלה.
בצורה מסודרת החל ללמוד ניצוח בשנת 1996, אצל חוסה אנטוניו אבראו, והתמנה למנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית ע"ש סימון בוליבר של ונצואלה בשנת 1999. עם התזמורת הוא יצא למסע קונצרטים בינלאומי בסיציליה, רומא, ברלין, מינכן ווינה, ובמקומות נוספים.
אחרי שזכה בתחרות ניצוח על שם גוסטב מאהלר בשנת 2004, השתתף בכיתת אמן של קורט מאזור בלונדון. שמו החל להתפרסם והגיע לידיעתם של מנצחים כמו סר סיימון ראטל וקלאודיו אבאדו, שנענה להזמנות לנצח על תזמורת סימון בוליבר בוונצואלה.
דודאמל ניצח לראשונה על תזמורת פילהרמוניה ועל התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, בין השאר, בשנת 2005, וכן חתם על חוזה עם חברת ההקלטות דויטשה גראמופון. בשנת 2006 הופיע עם עוד תזמורות ברמה בינלאומית, בהן התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם, התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן והתזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול. הוא הוזמן לכהן כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של גטבורג משנת 2007 ועד שנת 2012.
ביולי 2006 ניצח על התזמורת הפילהרמונית הישראלית בפסטיבל ספולטו באיטליה. היה זה המפגש השני שלו עם התזמורת, לאחר ששנה קודם לכן החליף את זובין מהטה בניצוח על הסימפוניה החמישית של מאהלר. התזמורת התפעלה מגישתו הרעננה והנלהבת. דודאמל התבקש להחליף את זובין מהטה, ששבר את רגלו, בסדרת קונצרטים מיצירות מאהלר. הוא ניצח על התזמורת גם בחגיגות השבעים להיווסדה, בדצמבר 2006, יחד עם לורין מאזל, קורט מאזור, ואלרי גרגייב וזובין מהטה.
הפילהרמונית של ניו יורק הודיעה כי דודאמל יהיה מנהלה המוזיקלי החדש של התזמורת מהעונה 2026/7. דודאמל יבוא במקומו של המנצח יאפ ואן זביידן שהחל את תפקידו לפני כשש שנים. במקביל דודאמל יסיים את מינויו כמנהלה המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס. ב 14 השנים האחרונות הפך אותה לאימפריה תרבותית ולאחת התזמורות החדשניות והמצליחות ביותר מבחינה כלכלית בארצות הברית.
חייו האישיים
הוא נשא לאישה את חברתו משנים, אלואיסה מאטורן, בשנת 2006, בקראקס. תזמורת הנוער הלאומית סימון בוליבר חברה לסקולה קנטורום לשוות לאירוע אופי של חגיגה מוזיקלית מיוחדת במינה. החתונה נערכה בקתדרלה באוניברסיטה הקתולית במונטאלבאן, פרוור של קראקס. מאטורן, ילידת ונצואלה, היא רקדנית בלט ושואפת לקדם את הקריירה שלה כסופרת פוליטית בשנים הבאות.
משומד
משומד או יהודי מומר הוא מי שהמיר את דתו מהיהדות לדת אחרת. במרוצת הדורות, בעקבות הצנזורה הנוצרית על ספרי הקודש היהודיים, הומר הכינוי "משומד", שהובן על ידי הנוצרים כגנאי לנצרות, ותחתיו נכתב בכל מקום "מומר", במובן של המרת דת. המילה "משומד" קשורה לשורש ש.מ.ד ולהשמדה. יש שטענו כי היא צורת "שפעל" של הפועל "עמד" או "אמד" במשמעות של טבילה או צלילה (בדומה למילה "אמודאי"), ומקורה בארמית של ארץ-ישראל.
סוגים ומעמדם בהלכה
בהלכה משמש המושג 'משומד', או בעקבות הצנזורה, 'מומר', לא רק לציון מי שהמיר את דתו במוצהר לדת אחרת, אלא גם למי שעובד עבודה זרה, או שמחלל שבת בפרהסיה.
'משומד' הוא אדם שאינו שומר מצווה מסוימת או שאינו שומר מצוות כלל. מבחינים בין משומד לדבר מסוים, "משומד לדבר אחד", לבין משומד לכל המצוות, "משומד לכל התורה כולה". כמו כן קיימת הבחנה בין משומד שעובר על המצוות בגלל תאוותו, "משומד לתיאבון", לבין משומד שעובר על המצוות מכיוון שהוא כופר בהם, "משומד להכעיס".
על השאלה אם המשומד הוא יהודי או שאינו יהודי, הייתה מחלוקת במשך דורות רבים. לפי שיטת רש"י, המשומד הוא יהודי, ולפיה נפסק בשולחן ערוך: . זו הייתה גם עמדתו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג שאמר שהמשומדים נשארים בקדושתם, אך הם "בעלי מומים ויהודים רעים". לעומת זאת, דעת הרדב"ז שמעיקר הדין המשומד נחשב כגוי לכל דבר, ויש שכתבו שאינו בכלל 'אחיך' האמור בתורה. לפי כל הדעות, אם המשומד יחזור בתשובה, הוא יחזור להיות יהודי ללא צורך בגיור.
ברכת למשומדים (למינים)
בתפילת שמונה עשרה נאמר "לַמְּשֻׁמָּדִים אַל תְּהִי תִקְוָה...". במרבית נוסחי התפילה היום השתרש שינוי שנערך מאימת הצנזורה הנוצרית, ובמקום "משומדים" מופיעות המילים "מינים" או "מלשינים" ולעיתים שתיהן. המילים המקוריות מופיעות רק בנוסח האר"י ובנוסח התימני הבלדי.
חוג אורנים
חוג אורנים הוא חוג של מורים ותלמידים שנוצר בסמינר "אורנים", בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20. מורים בולטים בתחום ההיסטוריה והפילוסופיה, ובראשם הפרופסורים יגאל וגנר ומיכאל שטראוס ריכזו סביבם עשרות תלמידים ויצרו מעגל שיח ופעולה, שלימים נקרא "חוג אורנים". החוג ראה ב הבריטית דגם לדרך פעולה.
בעקבות פילוסופים והיסטוריונים אמריקאים, חלקם עוד מתקופת "הניו דיל", התפתחה בחוג תפישת עולם בשם "תורת המחנות". עיקרה של תפישת עולם זו היה שהעולם הפוליטי הנגלה אינו באמת כפי שהוא נראה. קיימים בעולם המערבי כמה כוחות פיננסיים אדירים, החולקים ביניהם את העולם. הכוחות הללו הם בעלי עמדה מוגדרת, בעיקר לגבי העולם השלישי. גם במזרח התיכון ובישראל קיימות שלוחות של אותם מחנות גלובליים, וההתמודדות הבלתי פוסקת ביניהם, היא שיוצרת את הפוליטיקה היומיומית באזור: מלחמות, הפוגות, חילופי שלטון, ניצול ההמונים, קיבוע הבערות, שוד הנפט ועוד. את רעיונותיהם פרסמו וגנר ושטראוס בקובץ מאמרים בשם "על הניגוד בין הון-הייצור להון-הסיבוב".
במרכז ההתמודדות בין המחנות הגדיר "חוג אורנים" את שאלת תפוצת הנשק הגרעיני בעולם אך בעיקר במזרח התיכון, את שאלת היחסים בין יהודים וערבים ואת חלוקת המשאבים באזור, כגון מים, נפט, השקעות זרות וכיוצא באלה. עוד חידוש מבית "חוג אורנים" היה, שבחיי המעשה הפוליטיים, לא מפלגות הן שקובעות את המהלכים החשובים, אלא קואליציות. בריתות ארוכות טווח או קצרות טווח בין גושים פוליטיים שונים, או חלקים מתוכם, הן שהביאו להחלטות המכריעות בעשורים האחרונים של המאה העשרים.
החוג מנה כמאה חברים, בהם, מלבד וגנר ושטראוס, הפילוסוף עודד בלבן, ד"ר אחיה יצחקי, איש התק"ם שלמה לשם, ד"ר יורם נמרוד, ד"ר אייל כפכפי, זאב גולדשמידט (איש הספרייה הלאומית וחתנו של מרטין בובר), יוסף מרגלית (נשיא בית המשפט המחוזי בחיפה), בנקו אדר (עיתונאי על המשמר), ואחרים. חברי החוג התנגדו לנסיגה ל"קווי 67'" ותמכו ב"תוכנית אלון".
באוקטובר 1977 השתתף יגאל וגנר גם בהקמת חוג 77, שהתכנס לראשונה בבית ברל.
ראשי החוג היו מקורבים ליגאל אלון ויצחק רבין, שהסכימו לחלק מרעיונותיהם. במשך השנים הפכו רבים מתלמידי החוג למורים, חוקרים ועיתונאים, אך השפעת החוג על הפוליטיקה הישראלית התפוגגה והלכה.
וגנר ושטראוס, כמו רבים ממייסדי אורנים, התגוררו בעצמם בשטח הסמינר (לימים, המכללה) מתוך תפיסה של אחדות הרעיון והמעשה החינוכי.
יגאל וגנר ממשיך לשמש כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת חיפה. בשנת 2017 פרסם וגנר יחד עם אדם רז ספר אודות בנימין זאב הרצל בשם "הרצל מאבקיו מבית ומחוץ".
רוץ ילד, רוץ (ספר)
"רוץ ילד, רוץ" הוא ספר מאת אורי אורלב שמבוסס על סיפור אמיתי. הספר מגולל את סיפורו של שרוליק-יורם פרידמן, ילד יהודי שבורח מהגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 2013 עובד הספר לסרט באותו שם.
עלילת הספר
שרוליק הוא ילד בן שמונה, בעל עיניים כחולות ושיער ג'ינג'י, בן למשפחה יהודית אורתודוקסית. הוא הקטן מבין חמישה אחים. המשפחה גרה בפולין, בעיירה בלוניה. במהלך מלחמת העולם השנייה נאלצת המשפחה לעבור לגטו ורשה.
החיים בגטו קשים ואביו ואמו של שרוליק מחליטים לברוח מהגטו, יחד איתו, דרך פרצה שמצא אחיו הגדול. ההורים מתכננים את הבריחה במחשבה שאם יצליחו יקראו ליתר האחים. ניסיון הבריחה נכשל, שרוליק ואמו מוחזרים לגטו והאב נעלם.
אמצעי המחיה בגטו דלים ואמו של שרוליק נאלצת לחטט בפחים כדי למצוא אוכל. יום אחד, במהלך ליקוט שיירי מזון, מאבד שרוליק את אמו. הוא אינו זוכר את הדרך לביתו החדש בגטו ומחליט להצטרף לחבורת יתומים שהוא פוגש ברחוב. לאחר זמן מה שבו שוהה שרוליק בחברת היתומים בגטו, מבינים היתומים שסיכויי ההישרדות בגטו נמוכים, והם מחליטים לברוח. במהלך הבריחה נאלץ שרוליק להיפרד מהחבורה, אך הפעם הוא מצליח לצאת מהגטו.
שרוליק מצטרף לחבורת יתומים כפרית: הילדים מסתתרים ביערות וגונבים אוכל מהכפרים. לאחר זמן מה נתקלת חבורת הילדים בגרמנים ומתפזרת. שרוליק מנסה לשרוד לבדו ביער תקופה קצרה ולאחר מכן מתחיל לשוטט בכפרים בחיפוש אחר עבודות תמורת אוכל ולינה, כשהוא מציג את עצמו כיוּרֶק, יתום פולני שהוריו מתו בהפגזות.
באחד משיטוטיו הוא נתקל בחיילים גרמנים שחושדים בו ומתחילים לרדוף אחריו. שרוליק מנסה להימלט אל היער ובמהלך הבריחה הוא נתקל במפתיע באביו, שחשב כבר מזמן למת. כשהם שוכבים בתוך השיחים והגרמנים בעקבותיהם מוסר לו אביו צוואה: עליו להישאר בחיים, להתנהג כמו הגויים כדי לשרוד עד סוף המלחמה, לאמץ שם פולני, אך לעולם לא לשכוח שהוא יהודי. אבא של שרוליק נפרד ממנו, וכפעולת הסחה מסגיר את עצמו לגרמנים כדי לאפשר לשרוליק להימלט אל היער.
שרוליק לומד להתנהג כפולני וכנוצרי, מאמץ את השם יורק סטניאק. הוא חי מעבודות מזדמנות אצל מעסיקים פולניים. כשאינו מוצא עבודה הוא ישן ביער וניזון מפירות יער וחיות קטנות שהוא מצליח לצוד.
לקראת סיום המלחמה פוגש שרוליק בצבא הרוסי, מתיידד עם כמה מחייליו ומחליט להישאר איתם. לאחר זמן מה עוזב הצבא את המקום בדרכו לברלין על מנת לכבוש אותה ויורק נאלץ לחפש שוב עבודה. לאחר זמן מה הוא מגיע למשפחה שיש לה בן בגילו, והמשפחה מאמצת אותו כבן משפחה.
המלחמה נגמרת. יורק נקשר למשפחה ומחליט להישאר איתם, אך אט אט מתחילים להגיע לאזור יהודים ששרדו את השואה ששמעו עליו והם מציעים לו להצטרף אליהם.
יורק, שלמד על בשרו שמוטב לו להסתיר את מוצאו, מכחיש את יהדותו בתוקף ומסרב לכל ההצעות. אך עם זאת מתחילים לכרסם בו לבטים והוא מתנדנד בין הנאמנות לזהותו ודתו החדשות, בהם נאחז משך כל ימי המלחמה, ובין הבטחה שנתן לאביו: לעולם לא לשכוח שהוא יהודי.
ההתלבטות מוכרעת לבסוף כאשר יורק נלקח בכפייה למוסד להצלת יתומים יהודים. גברת רפפורט, העובדת עם מוסד זה, מסייעת לו להיזכר בזהותו האמיתית, ולאחר מכן - גם לאתר את אחותו, שנמצאת בארץ ישראל. יורק, שאף אחרי שהתפייס עם יהדותו החליט להמשיך להיקרא "יורק", נשאר ללמוד בפולין, ומשלים שם את כל לימודי היסודי והתיכון, ולאחר מכן ממשיך גם ללימודים באוניברסיטה. רק לאחר סיום לימודיו, ולאחר שנתקל מספר פעמים בגילויי אנטישמיות, הוא מחליט לעלות לארץ ישראל. שמו מעוברת ליורם, והוא עובד בישראל כמורה מחנך ומורה למתמטיקה. יורם מתחתן נולדים לו בן ובת. למרות שידו נכרתה, יורם מסרב להשתמש ביד תותבת, שבלעדיה הסתדר במהלך כל המלחמה.
פרסום
הספר תורגם לשפות רבות וזכה לפרסים רבים כגון:
הסרט
על בסיס עלילת ספר זה צולם סרט. הסרט צולם בבגרמניה ובמערב פולין, תוך שימוש לרוב בשחקנים פולנים. שחקנים: משה – איתי טיראן. שרוליק/יורק סטניאק: התאומים אנדז'יי וקאמיל טקאש. קצין האס אס – ריינר בוק. גברת הרמן – ג'ינט היין.
האלפבית הקירילי הרומני
האלפבית הקירילי הרומני הוא ואריאנט של האלפבית הקירילי ששימש לכתיבת השפה הרומנית עד שנת 1860, בה הוא הוחלף לאלפבית מבוסס-לטינית. אלפבית זה דומה לאלפבית המולדובני, אך אינו זהה לו.
בשפה הרומנית ישנם צלילים שאין עבורם אותיות באלפבית הקירילי הבסיסי, ולפיכך נאלצו הרומנים להמציא מספר סימנים, כדי לייצג אותם.
המעבר מהאלפבית הקירילי לאלפבית הלטיני התבצע בהדרגה במשך מספר שנים, ובמהלכן השתמשו ב"אלפבית מעבר", ששילב אותיות קיריליות ולטיניות.
עליזה שנהר
עליזה שנהר-אלרעי (נולדה ב-1 ביולי 1943) היא פרופסור אמריטה בחוג לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה, לשעבר רקטור האוניברסיטה ונשיאת המכללה האקדמית עמק יזרעאל ויושבת ראש ועד ראשי המכללות האקדמיות הציבוריות. כיהנה בעבר כשגרירת ישראל ברוסיה וכרקטור אוניברסיטת חיפה, ועמדה בראש "ועדת שנהר" לבחינת לימודי היהדות בחינוך הממלכתי.
ביוגרפיה
שנהר נולדה בטבריה למלכה ולישראל גוטר שגרו באותה עת בראש פינה. בילדותה עברו בני משפחתה, הוריה ואחיה משה, לחיפה שם סיימה את בית חינוך תיכון ("תיכון חדש") בשנת 1961. שנהר הייתה חברה פעילה בתנועת הנוער העובד והלומד ושירתה בחיל הים בשנים 1961–1963. היא סיימה את שירותה הצבאי בדרגת סמלת ובאותה תקופה סיימה גם את סמינר צה"ל למורים.
את לימודי התואר הראשון (ספרות עברית ולשון עברית), התואר השני (בספרות עברית עם התמחות בספרות עממית) והדוקטורט סיימה באוניברסיטה העברית בירושלים. נושא עבודת הדוקטורט, שנכתבה בהדרכת פרופ' דב נוי והוגשה ב-1975, היה "העימות המשפחתי בסיפורי העם של עדות ישראל".
בשנת 1991 נבחרה לתפקיד רקטור אוניברסיטת חיפה, והייתה האישה הראשונה בישראל שכיהנה כרקטור אוניברסיטה. באותה שנה נבחרה על ידי שר החינוך והתרבות, זבולון המר, לעמוד בראש ועדה לבחינת לימודי היהדות במערכת החינוך הממלכתית בישראל ("ועדת שנהר"). הוועדה הגישה את המלצותיה לשר החינוך פרופ' אמנון רובינשטיין באוגוסט 1994.
בשנים 1994–1997 כיהנה שנהר כשגרירת ישראל בפדרציה הרוסית, בעקבות בקשתו של שר החוץ, שמעון פרס. היא שהתה בפדרציה הרוסית עם בן זוגה, פרופ' גדעון אלרעי, עד שלהי שנת 1997. פרופ' אלרֹעי, שהיה מנהל מחלקה פנימית א' במרכז הרפואי רמב"ם ונציב קבילות המטופלים של בית החולים, נפטר ב-31 במרץ 2007.
לאחר שובה, החלה שנהר לכהן, מספטמבר 1997, כנשיאת המכללה האקדמית עמק יזרעאל, שהוקמה אז על ידי מכללת עמק יזרעאל, והיא הייתה ממייסדי המכללה האקדמית.
במקביל, שנהר כיהנה כיו"ר המועצה הציבורית לקליטת עלייה בחיפה, כחברת מועצת המנהלים של הסינמטק בחיפה, כיו"ר מועצת המנהלים של התיאטרון העירוני חיפה, כחברת חבר הנאמנים של פרס יו"ר הכנסת לתרומה לאיכות החיים בישראל, כחברת הוועד המנהל של המכון הישראלי לדמוקרטיה וכחברת חבר הנאמנים של אנו (בית התפוצות), וכן שימשה פעמים אחדות כשופטת בוועדות פרס ישראל לספרות יפה ולחקר הספרות. בנוסף, שימשה כחברת מערכת "פעמים", "מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי" והוצאת הספרים בתחום הפולקלור ב-Wayne State University שבדטרויט.
שנהר קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד של הסמינר התאולוגי היהודי בניו יורק ושל אוניברסיטת הרטפורד וכן קיבלה את מדליית הנשיא של אוניברסיטת המדינה של מרכז קונטיקט. בשנים 2010–2012 כיהנה שנהר כיושבת ראש ועד ראשי המכללות הציבוריות בישראל. בנוסף היא מכהנת כחברת הוועדה המייעצת של קרן "בראשית" לחיזוק הזהות היהודית של יוצאי חבר המדינות, כחברת כבוד באקדמיה הרוסית למדעים, כחברת המועצה הבינלאומית של הקרן החדשה לישראל, וכיהנה כחברה במועצת עיריית חיפה אליה נבחרה בשורות מפלגת העבודה. ב-2013 קיבלה את אות יקירת חיפה. שנהר היא זוכת פרס רמת-גן לספרות לשנת 2013 על מפעל חיים.
מאז 2019 משמשת כיושבת ראש הנהלת העמותה לתולדות חיפה ומאז 2018 משמשת כיושבת ראש עמותת טנא בריאות. מתגוררת בסביוני דניה.
מחקריה
שנהר חוקרת את היצירה העממית שבספרות חז"ל ואת הספרות העממית היהודית והישראלית, וכתבה מספר ספרים:
מסיפור עממי לסיפור ילדים
הספר מתאר את דרכי עיצובה ומרכיביה האמנותיים של הספרות העממית לילדים תוך בחינת זיקות הגומלין שבין הסיפורים העממיים למבוגרים, השכיחים בעמים ובמסורת ישראל ועיבודם הספרותי לסיפורי ילדים. החוליה המקשרת בין הספרות העממית והספרות לילדים היא ההקבלה בין התפתחות הילד להתפתחות התרבות האנושית. הספר עוסק בעיקר בספרות העממית של עדות ישראל, המתקיימת במקביל ליצירה הנורמטיבית שבכתב ושילובה ביצירת העמים השכנים בכל תפוצות ישראל. הספר דן בסיפורי מוצא, במבחנים וניסיונות במעשיות, באכזריות בסיפורי העם, בסיפורים עם מוטיבים מאגיים, במשלי שועלים, בסיפור ההומוריסטי ובמשמעותם של סיפורי העדות.