cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גנגסטה ראפ
היסטוריה
הגנגסטה ראפ נעלם והראפ הקשוח תפס תאוצה שוב לאחר הפסקה של כ-9 שנים, וממשיך גם היום עם ראפרים כמו פיפטי סנט, זירו ואמינם ואילו ראפרים כמו ד"ר דרה, אייס קיוב וסנופ דוג משייכים את עצמם בצורה לא רשמית כחלק מז'אנר ההארדקור היפ הופ.
11 לספטמבר, 2007 נחשב ליום שבו קניה וסט הרג את הגנגסטה ראפ – לאחר שאלבומו Graduation מכר 975,000 עותקים לעומת 691,000 העותקים שמכר אלבומו של 50 סנט — Curtis.
בעשור שלאחר מכן, גנגסטה ראפ התחלף בראפ רגשי יותר: עם עלייתם של אומנים כמו דרייק, קיד קאדי ואלבומים כמו 808s & Heartbreak של קניה וסט.
להקות גנגסטה ראפ
(הלהקות המוזכרות ברשימה הוציאו את אלבומם הראשון בתקופת גנגסטה ראפ – 1987–1996)
גלי בת חורין
דלית לאוב-סוטר (נולדה ב-1 בדצמבר 1963), הידועה יותר בכינויה גלי בת חורין היא עורכת ספרותית, מתרגמת, בלוגרית, פרסומאית, פובליציסטית ואקטיביסטית חברתית. יו"ר פורום קפה שפירא.
בת חורין מגישה תוכנית יומית ברדיו גלי ישראל ובתחנת הרדיו האינטרנטית 'רדיו ארץ', ובעלת טור דעה בישראל היום ובעולם קטן. תרגמה בין היתר את הספר "12 כללים לחיים" מאת ג'ורדן פיטרסון.
ביוגרפיה
לאוב-סוטר נולדה בשנת 1963. היא בוגרת "המדרשה לאמנות ברמת השרון". סיימה תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב, בפילוסופיה (בדגש על פילוסופיה פוליטית ואתיקה) ובתוכנית הרב תחומית. למדה לתואר שני באוניברסיטת תל אביב במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן.
כינויה גלי בת חורין (בקיצור: גב"ח) נולד בשנת 2010 כהלצה ברשת החברתית TheMarker Café. סוטר, טוענת שתמכה במרצ כל חייה, אך פנתה ימינה בשנת 2014.
עמדותיה
מתחה ביקורת על ממשלתו של נפתלי בנט.
פורום קפה שפירא
ב-2016 הקימה בקפה שפירא בדרום תל אביב, יחד עם עוד כ-20 מייסדים, את פורום קפה שפירא "להשבת ההיגיון לשיח", שהפך בשנת 2019 לחברה לתועלת הציבור, בניהולה, יחד עם המנכ"ל אורי בן אמוץ. חברי פורום קפה שפירא מתכנסים במקומות שונים להרצאות ולמפגשים, וכן מחזיק הפורום קבוצת דיונים בפייסבוק שבה למעלה מ-11,000 חברים.
ב-2018 הקימה את הקתדרה – פורום קפה שפירא – המעניקה קורסים באמצעות מרצים מבין חברי הפורום. הקתדרה נועדה לשמש כאלטרנטיבה למוסדות אקדמיים שרבים מהם, לטעמה, מנצלים את הקהל השבוי לצורך אינדוקטרינציה לאקטיביזם קיצוני ורדיקלי. מאז 2018 הקימה והיא עורכת את מגזין הדעות של פורום קפה שפירא.
כתיבה ופרסומים
בשנת 2019 תרגמה וערכה מקצועית את ספרו של ג'ורדן פיטרסון "12 כללים לחיים", שיצא בהוצאת סלע מאיר. סוטר מתפרנסת כפרסומאית, כעורכת ספרותית וכסופרת צללים. עם הספרים שערכה נמנים "הרי את מחודשת לי" מאת עורך הדין בני דון-יחייא (כנרת זמורה ביתן 2018), "השד יודע" מאת גלעד דיאמנט, (גלים 2014) "כלבי רפאים" מאת קובי וקנין (בת אור 2012).
מגישה תוכנית יומית ברדיו "גלי ישראל" ובתחנת הרדיו האינטרנטית "רדיו ארץ", ובעלת טור דעה ב"ישראל היום" ובעלון השבת "עולם קטן".
חיים אישיים
סוטר נשואה לצ'ארלס סוטר, נוצרי יליד בריטניה, ולהם שלושה ילדים.
אווה קירי
ילדות
אוו דניז קירי נולדה בפריז, צרפת ב -6 בדצמבר 1904. היא הייתה בתם הצעירה של המדענים מארי ופייר קירי, ואחות צעירה לביתם הבוגרת של הזוג, אירן (ילידת 1897). אוו כמעט שלא הכירה את אביה, שנהרג בשנת 1906 בתאונה, כאשר נדרס על ידי עגלה רתומה לסוס. אחרי תאונה זו, מארי קירי ובנותיה נתמכו במשך זמן מה על ידי הסב, ד"ר אז'ן קירי. כשהסב נפטר גם כן, בשנת 1910, מארי קירי נאלצה לגדל את בנותיה בעצמה ובעזרת אומנות. אף על פי שאוו הודתה מאוחר יותר כי כילדה סבלה מחוסר תשומת לב מספקת של אמה, וכי רק מאוחר יותר, בשנות העשרה שלה, היא פיתחה קשר רגשי חזק אל האם, מארי הקדישה תשומת לב רבה לחינוך ולפיתוח תחומי העניין של שתי בנותיה. בעוד שאירן הלכה בעקבותם של אביה ואמה והפכה למדענית דגולה (הוענק לה פרס נובל לכימיה עם בעלה פרדריק ז'וליו קירי, בשנת 1935), פנתה אוו לתחומים אומנותיים וספרותיים. מארי קירי דאגה גם להתפתחותן הגופנית של הבנות. בכל מזג האוויר, הם יצאו לטיולים ארוכים ורכיבה על אופניים. הם הלכו לשחות בקיץ, ומארי התקינה ציוד התעמלות בגן ביתם שב"סאקס" ברובע Hauts-de-Seine. אוו ואירן למדו גם גינון תפירה ובישול.
אף על פי שהבנות היו צרפתיות (אוו הפכה מאוחר יותר לאזרחית אמריקאית), והשפה הראשונה שלהם הייתה צרפתית, הם היו מודעות למוצאן הפולני (מצד אימם) ודיברו פולנית. בשנת 1911 הן ביקרו בפולין, שהייתה אז בחלקה תחת שלטון רוסי. המטרה העיקרית של הביקור הייתה להיפגש עם "ברוניסקה שקלודובסקה", אחותה של מארי, אשר שהתה בבית הבראה באותו זמן. במהלך ביקורן בפולין, הן גם רכבו על סוסים, צעדו בהרים. אפילו כילדה הפגינה אוו קירי כישרון מיוחד למוזיקה.
נעורים
בשנת 1921, כשהייתה אוו בת 16, יצאה למסע הראשון שלה על פני האוקיינוס האטלנטי : באביב של שנה זו, הפליגה עם אחותה ואמה בספינה RMS Olympic לעיר ניו יורק. מארי קירי, כזוכת פרס נובל בפעם השנייה, כמגלת ה"רדיום והפולוניום, התקבלה שם בכל הכבוד והטקסיות הראויים. גם בנותיה היו פופולריות מאוד בקרב החברה הגבוהה האמריקאית. ". במהלך הנסיעה גם שימשו אוו ואירן כ"שומרי ראש" לאמן - מארי, שהתמקדה בדרך כלל בעבודת מחקר והעדיפה חיים פשוטים, לא הרגישה תמיד בנוח מול המחוות שהוענקו לה. בעת שהותן בארצות הברית, פגשו מארי, אירן ואוו את הנשיא וורן הרדינג בוושינגטון, ראו את מפלי ניאגרה ויצאו ברכבת כדי לראות את הגרנד קניון. הן חזרו לפריז ביוני 1921.
אוו, כמו אירן אחותה, הייתה בוגרת מכללת "סבינייה" בפריז. שם הוסמכה בשני תארים ראשונים, מדע ופילוסופיה, בשנת 1925. בינתיים, גם שיפרה את מיומנויות הפסנתר וניגנה בקונצרט הראשון שלה בפריז בשנת 1925. מאוחר יותר, הופיעה על הבמה פעמים רבות, בקונצרטים בעיר הבירה הצרפתית, במחוזות וכן בבלגיה.
לאחר שאירן נישאה לפרדריק ז'וליו בשנת 1926, נשארה אוו עם אמה בפריז, טיפלה בה וליוותה אותה בטיולים ברחבי צרפת, איטליה, בלגיה ושווייץ. בשנת 1932, נלוו שתיהן אל נשיא צ'כוסלובקיה טומאש מסריק בנסיעתו לספרד.
עם אהבתה ומסירותה לאמה, הייתה אוו שונה לגמרי באישיותה ממנה (ומאירן אחותה). שלא כמו אמה ואחותה, היא תמיד נמשכה אל תחומי העניין ההומאניים. בעוד מארי בדרך כלל לבשה שמלות שחורות ופשוטות, אוו תמיד הקדישה תשומת לב לבגדים מתוחכמים, לבשה נעלי עקב, התאפרה ואהבה לזרוח במסיבות. עם זאת, סעדו הן אוו והן אירן את אימם במסירות עד לפטירתה. (מארי, חלתה באנמיה אפלסטית, שנגרמה ככל הנראה כתוצאה מחשיפה שלה לטווח ארוך לרדיום, נפטרה ב -4 ביולי 1934.).
כתיבת הביוגרפיה של אמה
לאחר מותה של מארי קירי, החליטה אוו לתת ביטוי לאהבתה אל אמה על ידי כתיבת הביוגרפיה שלה. לשם כך, היא נסוגה זמנית מחיי החברה ועברה לדירה קטנה באוטיי, איוולין, שם היא אספה ומיינה מסמכים ומכתבים שהשאירה אחריה מארי. בסתיו 1935, היא גם ביקרה את משפחתה בפולין, בחיפוש אחר מידע על הילדות ותקופת נערותה של אמה. תוצאת עבודה זו היא הביוגרפיה מאדאם קירי, שפורסמה במקביל בצרפת, בבריטניה, באיטליה, בספרד, בארצות הברית ובמדינות נוספות בשנת 1937.
הביוגרפיה הפכה פופולרית מאוד מיד עם פרסומה, במדינות רבות (כולל ארצות הברית) אף הייתה לרב מכר. הספר זכה בפרס הספר הלאומי 1937 בתחום ה"סיפורת", והוא עובד לקולנוע בשנת 1943 על ידי מטרו גולדווין מאייר בשם מאדאם קירי עם גריר גרסון בתפקיד הראשי.
בשנים שלאחר מכן, לעומת זאת, הביוגרפיה של מארי קירי נתקלה לעיתים קרובות בביקורת של היסטוריונים למדע, שהאשימו את אוו קירי בהצגת אמה ביתר רגשנות ובכשל להציגה כהווייתה, למשל, הרומן של מארי עם פול לנז'בן, תלמידו לשעבר של בעלה. לנז'בן היה אדם נשוי ואב לארבעה, מערכת היחסים שלהם, שהחלה לאחר מותו של פייר קירי, עוררה שערורייה גדולה בתחילת המאה העשרים בצרפת. אוו הואשמה גם כי לא הציגה את כל הצרות והעלבונות שאמה ספגה מהחוגים המדעיים ועיתונות הביבים הצרפתית.
אוו קירי הפכה עסוקה יותר ויותר בעבודה ספרותית עיתונאית. מלבד הביוגרפיה של אמה, היא פרסמה גם ביקורות מוזיקליות בשבועון Candide ומאמרים על תיאטרון, מוזיקה וקולנוע בעיתונים אחרים בפריז.
מלחמת העולם השנייה
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, הסופר והמחזאי ז'אן ז'ירודו, אשר הפך לשר התעמולה הצרפתי באותה שנה, מינה את אוו קירי לראש המחלקה הנשית במשרדו. לאחר פלישת הגרמנים לצרפת, עזבה אוו את פריז ב-11 ביוני 1940, ולאחר כניעת צרפת הפליגה עם קבוצת פליטים על סיפון אונייה עמוסה הרבה מעבר לתכנונה, לבריטניה, תוך כדי הפצצות של חיל האוויר הגרמני. בבריטניה הצטרפה אוו לכוחות צרפת החופשית בראשות שארל דה-גול והחלה את מלחמתה הפעילה בנאצים, פעולה שבעקבותיה שלל ממנה ממשל וישי את אזרחותה הצרפתית והלאים את רכושה ב-1941.
את רוב שנות המלחמה העבירה איוו בבריטניה. שם פגשה את וינסטון צ'רצ'יל, העבירה הרצאות וכתבה מאמרים לעיתונות האמריקאית (בעיקר לניו-יורק הארלד טריביון. ב-1940 פגשה את אשת נשיא ארצות הברית אלינור רוזוולט בבית הלבן. בהשפעת ביקור זה נתנה יותר מאוחר סדרת הרצאות בנושא האישה הצרפתייה והמלחמה; במאי 1940 ירחון האטלנטיק פרסם מאמר תחת אותה כותרת.
החל מנובמבר 1941 ועד אפריל 1942, אוו קירי עברה ככתבת צבאית באפריקה, ברית המועצות ואסיה וצפתה במגננה הבריטית במצרים ובלוב בדצמבר 1941 והקרב על מוסקבה בינואר 1942. במהלך מסעות אלו פגשה את השאה האיראני מוחמד רזה פהלוואי, מנהיג סין החופשית, צ'יאנג קאי שק נלחם ביפנים, ואת מהטמה גאנדי. במספר הזדמנויות פגשה את אחייה ללאום הפולני החיילים הפולנים, אשר לחמו לצד הבריטים בצבא הפולני בברית המועצות.
דיווחיה של קירי ממסע זה פורסמו בעיתונות האמריקאית וב-1943 הם נאספו בספר מסע בין לוחמים שהיה מועמד גם לפרס הפוליצר לסיפורת בשנת 1944 (בפרס זכה לבסוף ארני פייל). מאמר בסתיו של שנת 1943 במהדורה של כתב העת "הסקירה הרוסית" ביקר את סיפרה. הכתב מיכאל קרפוביץ', תיאר את סגנונה המתלהב והמחבב על אנשים שפגשה וראיינה בברית המועצות. קרפוביץ' האמין שקירי לא האמינה לרוסים אותם תיארה. ב"מסע בין לוחמים" היא כתבה על שיחותיה עם הבישופ היווני אורתודוקסי, רקדנית מוכרת, גנרל בצבא האדום עובדי מפעל, מנהיגים קומוניסטיים מקומיים ומדענים. קרפוביץ' חשב שהחיות (ויטאליות) של קירי הסיחה את ראייתה ואת שיפוטה בספר.
לאחר חזרתה לאירופה, אוו קירי שירתה כמתנדבת בשרות "פלוגות הרפואה הנשיות" של צבא צרפת החופשי במהלך המערכה האיטלקית של מלחמת העולם ה-II, שם קודמה לדרגת סגן בדיוויזיה המשוריינת הראשונה (צרפת). באוגוסט 1944 היא לקחה חלק עם היחידות אליהם השתייכה בנחיתה בפרובאנס שבדרום צרפת. היא עוטרה בעיטור צלב המלחמה על שירותה זה.
לאחר המלחמה
לאחר מלחמת העולם השנייה הצטרפה אוו קירי לשורות הארגון יוניצ"ף ועזרה למשפחות וילדים נזקקים.
עדת התביעה (סדרת טלוויזיה)
עדת התביעה (באנגלית: The Witness for the Prosecution) היא מיני-סדרה בריטית מסוגת דרמת מתח משנת 2016 ששודרה בערוץ BBC One בימי חג המולד של שנת 2016. התוכנית בת שני החלקים מבוססת על סיפור קצר באותו שם מאת אגאתה כריסטי. שרה פלפס עיבדה את הסיפור לטלוויזיה וביים ג'וליאן ג'רולד. העלילה מבוססת על הסיפור המקורי של כריסטי, והיא שונה מעיבודים קודמים של הסיפור שנעשו לתיאטרון, לקולנוע ולטלוויזיה, כולל הגרסה הקולנועית משנת 1957 של בילי ויילדר.
תקציר עלילה
לאונרד וול נעצר על רצח אישה עשירה ומבוגרת בשם אמילי פרנץ'. מבלי שהייתה מודעת לכך שוול נשוי, היא שינתה את צוואתה והורישה לו את כל רכושה, ובכך הוטל עליו החשד ברציחתה. כשאשתו רומיין מעידה במשפט, היא לא עושה זאת מטעם ההגנה אלא מטעם התביעה. החלטתה של רומיין היא חלק מתוכנית מורכבת שנועדה לשחרר את בעלה. בהתחלה היא מעניקה לתביעה ראיות חזקות לאשמתו של לאונרד, אבל אחר כך היא ממציאה ראיות חדשות שפוגעות באמינותה. לדעתה זה משפר את סיכוייו של לאונרד לצאת זכאי בדין. לבסוף מתברר שלאונרד וול אכן רצח את אמילי פרנץ'.
המשבר האינסופי
המשבר האינסופי (באנגלית: Infinite Crisis) היא מיני סדרת קומיקס בת שבע חוברות בהוצאת חברת DC קומיקס, שפורסמה בדצמבר 2005, נכתבה על ידי ג'ף ג'ונס ואוירה על ידי פיל חימנז, ג'ורג' פרז, אייבן רייז וג'רי אורדוויי.
הסדרה היא למעשה סיפור המשך לאירועי המשבר בעולמות האינסופיים משנת 1985, וחוקרת לעומק דמויות וקונספטים שהוצגו בעבר, בין היתר את קיומו של ה"מולטי-יקום". כמה מהדמויות שהופיעו היו גרסאות מקבילות לגיבורי-על כדוגמת סופרמן וסופרבוי.
האירוע הוא חלק מאנתולוגיית "המשבר", הכוללת את "המשבר בעולמות האינסופיים", "שעת אפס: משבר בזמן", "משבר זהות", "המשבר האחרון", "פלאשפוינט" ו"התכנסות". המיני סדרה זכתה בפרס ה-Comics Buyer's Guide של שנת 2005 לסיפור הקומיקס הפופולרי ביותר.
סקירה
הסיפור מתחיל כאשר במשבר בעולמות האינסופיים כמה דמויות מבודדות עצמן משאר הקבוצות - קאל-L הסופרמן מארץ-2 שלפני המשבר, סופרבוי מארץ-פריים, אלכסנדר לות'ר הבן מארץ-3 שלפני המשבר ולויס ליין-קנט מארץ-2 שלפני המשבר. חברת DC החלה להוביל לקראת המשבר בחוברת "הספירה לאחור לקראת המשבר האינסופי" וכן בארבעה כותרים בני שש חוברות כ"א שחיברו בין האירועים ואשר נפתרו במשבר עצמו.
לאחר סיום המשבר, DC קומיקס השתמשו בסיפור "שנה מאוחר יותר" כדי לקדם את עלילת הכותרים שלהם במשך שנה אחת. המיני סדרה "52" פורסמה במאי 2006 ותיעדה אירועים שהתרחשו בין המשבר האינסופי לאירועי "שנה מאוחר יותר".
למשבר זה נוצרה התייחסות כ"המשבר האמצעי" כאשר פורסמה המיני סדרה "המשבר האחרון" בשנת 2008.
מספר דמויות מוצאות את מותן במשבר האינסופי, ביניהן סופרמן מארץ-2 (קאל-L), וונדר וומן מארץ-2, לויס ליין-קנט מארץ-2, סופרבוי (קונר קנט), בושידו, אלכסנדר לות'ר הבן, ג'ייד, שאזאם, הוקוומן, החיפושית הכחולה (טד קורד) ודוקטור פיית. דמויות אשר נעלמו עקבותיהן הן פלאש (וולי וסט), גרין לנטרן (אלן סקוט), סופרגירל (קארה זור-אל), אדם סטריינג', החיפושית הכחולה (חיימה רייס), הוקגירל (קנדרה סונדרס), סייבורג וסטארפייר בין היתר.
עלילה
הסיפור מתחיל לאחר ארבע סדרות מקדימות, כשסופרמן, באטמן ו-וונדר וומן נמצאים בסכסוך, מגדל השמירה (בסיסה של ליגת הצדק) הושמד, וגיבורי העולם עומדים בפני איומים שונים. קאל-L ולויס ליין מארץ-2 נמלטים יחד עם אלכסנדר לות'ר הבן מארץ-3 וסופרבוי מארץ-פריים מיקום-הכיס שהושארו בו בסוף המשבר בעולמות האינסופיים. קאל-L מחפש אחר דודניתו פאוור גירל, אף היא שורדת מארץ-2.
קאל-L מאמין שארץ-2 צריך להחליף את כדור הארץ, היות שהוא מושלם יותר. הוא מנסה להשיג את תמיכתו של באטמן, אך זה מסרב. קאל-L מגלה שסופרבוי-פריים אחראי להשמדת מגדל השמירה. אלכסנדר לות'ר הבן מגלה לפאוור גירל שהוא וסופרבוי-פריים תמרנו אירועים כדי לעזור ליצירת נקודת מפנה בין הממדים. אלכס משיב את ארץ-2 על כנו בעזרת שרידים של אנטי-מוניטור ולכידת מספר גיבורי-על שהסתגלו ליקומים הקודמים, ומעביר לשם את גיבורי ארץ-2.
סופרבוי-פריים מתקיף את קונר קנט, הסופרבוי של ארץ-1, ובעקבות זאת מספר קבוצות-על מתערבות. סופרבוי-פריים הורג כמה מהם לפני שהפלאשים וקיד פלאש דוחפים אותו לתוך כוח המהירות (אנרגיה חוץ-ממדית אשר ממנה שואבים מאיצי השני כפלאש את כוחותיהם). ג'יי גאריק, מאיץ השני היחיד שנותר מאחור, מציין כי "כוח המהירות" אינו עוד.
במאמצו ליצור עולם מושלם, אלכסנדר לות'ר הבן משיב כמה עולמות מקבילים על כנם ומאחד אותם מחדש. לויס ליין מארץ-2 מתה, וקאל-L וקאל-אל הצעיר מארץ-1 מתעמתים. בארט אלן - הלובש את חליפתו של בארי אלן ואשר קצב התבגרותו הואץ - מגיח מ"כוח המהירות" ומזהיר מפני סופרבוי-פריים, שחוזר לאחר שמאיצי השני לא יכלו לעצרו והוא מונע על ידי שריון סולארי.
באטמן מוביל מתקפה על עין האח, קיבורג שהשתלט על גוף אנושי ומונע על ידי וירוס ננוטכנולוגי תוצרת ברייניאק. קונר, נייטווינג ו-וונדר גירל משחררים שבויים, ולאחר קרב בין קונר (הסופרבוי מארץ-1) לבין סופרבוי-פריים, קונר מת.
כאשר עדר של נבלי-על מתקיף את העיר מטרופוליס, גיבורים של ההווה ובדימוס מחליטים לעצרם. סופרבוי-פריים אחראי למספר גדול של אבדות משני הצדדים. הוא עושה את דרכו לכוכב הלכת אואה והורג 32 מחברי חיל הפקחים הירוקים. קאל-L וקאל-אל מוצאים אותו וגוררים אותו לעבר שרידי קריפטון, שהם למעשה ענן קריפטונייט ענק. מעברם דרך השמש האדומה של קריפטון מסירה את כוחותיהם של שלושת הקריפטונים, ולאחר קרב ביניהם, קאל-אל מביס את סופרבוי-פריים וקאל-L מת מפצעיו.
בחזרה בכדור הארץ, באטמן שוקל לירות באלכסנדר לות'ר הבן על מעשיו, לאחר שסופרבוי ונייטווינג סובלים מפצעים אנושיים. אולם, וונדר וומן מניעה אותו מכך ולות'ר נמלט.
סופרמן, באטמן ווונדר וומן נפגשים בגות'אם סיטי. וונדר וומן מחליטה לגלות דברים אודות עצמה. באטמן מחליט לעשות דבר דומה ולצאת למסע חיפוש עצמי יחד עם דיק גרייסון וטים דרייק. סופרמן מחליט לפרוש עד אשר יחזרו אליו כוחותיו. אלכסנדר לות'ר הבן מתחבא בגות'אם עד שמוצאים אותו לקס לות'ר והג'וקר, שהורג אותו.
חיל הפקחים הירוקים כולא את סופרבוי-פריים בתוך אוכל שמש אדומה. הסיפור מסתיים כאשר סופרבוי-פריים חורט S גדולה במו ידיו על חזהו ומכריז כי הוא היה ונמלט כבר ממקומות גרועים יותר מזה.
לאון (מקסיקו)
לאון (בספרדית: León), הנקראת גם לאון דה לוס אלדמה, היא העיר החמישית בגודלה במקסיקו והעיר הגדולה ביותר במדינה המקסיקנית גואנחואטו שנמצאת במרכז מקסיקו.
בעיר משחקת קבוצת הכדורגל "לאון" שזכתה בשבע אליפויות ליגת העל המקסיקנית.
אופל רקורד A
אופל רקורד A (בגרמנית: Opel Rekord Series A) היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרן הרכב גרמני אופל (בגרמנית: Opel Automobile GmbH), חברת בת של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס, שיוצרה בין השנים  1963–1965.
גשר אלכסנדר השלישי
גשר אלכסנדר השלישי (בצרפתית: Pont Alexandre-III) הוא גשר קשתות שנמתח מעל לנהר הסן, ומחבר את הרובע השמיני של פריז (אזור שאנז אליזה) עם הרובע השביעי (אזור מגדל אייפל והאנווליד). הגשר, שמעוטר בכרובים, נימפות וסוסים מכונפים בסגנון אר נובו בקצותיו, נחשב ל"מקושט ביותר" או "האלגנטי ביותר" בפריז. הגשר סווג כמונומנט היסטורי, והוא נכלל בתחום אתרי המורשת העולמית של פריז.
היסטוריה
גשר אלכסנדר השלישי נבנה בין השנים 1897 ל-1900. הוא נקרא על שם הצאר אלכסנדר השלישי, שחתם עם צרפת על הברית הצרפתית-רוסית בשנת 1892. בנו של אלכסנדר, ניקולאי השני, הניח את אבן הפינה באוקטובר 1896. סגנון הבניה של הגשר הותאם לסגנונו של מוזיאון הגרנד פלה, שנבנה סמוך לקצהו של הגשר בגדה הימנית.
הגשר נבנה בידי המהנדסים ז'אן רסל (Jean Résal) ואמדה ד'אלבי (Amédée d'Alby) ונחנך בשנת 1900 במסגרת התערוכה העולמית של פריז של אותה שנה (יחד איתו נחנכו ביריד מוזיאון הגרנד פלה ומוזיאון די פטי פלה).
תיאור
מספר רב של פסלים עבדו על הגשר והעניקו לו את מראהו האופייני. ארבעה פסלי ברונזה מוזהבים של סמלי ניצחון מביטים אל השער, נתמכים באדני עמודים מאסיביים בני 17 מטרים, מהווים משקל נגד מאזן לקשת הרחבה, וזאת ללא מראה מונומנטלי שהיה עלול להפריע לסביבתם. אדני העמודים מעוטרים בסמלי תהילה דמויי פגסוס: בגדה הימנית "תהילת המדעים" (Renommée des Sciences) ו"תהילת האמנות" (Renommée des Arts), שניהם מעשה ידיו של עמנואל פרמייה (Frémiet); בבסיסם, פסל "צרפת בת זמננו", של גוסטב מישל ו"צרפת של שארלמאן" מעשה אלפרד לנואר (Lenoir). בגדה השמאלית "תהילת המסחר" (Renommée du Commerce) בידי פייר גרנה (Granet) ו"תהילת התעשייה" (Renommée de l'Industrie) של קלמן סטיינר (Steiner); בבסיסם פסלי "צרפת של הרנסאנס" מאת ז'יל קוטן (Coutan) ו"צרפת של לואי הארבעה-עשר" מאת לוראן אונורה מרקסט (Honoré Marqueste). את האריות פיסלו ז'יל דלו (Dalou) וז'ורז' גרדה (Gardet). במרכז הקשת ניצבים פסלי "נימפות הסן" עם מגני צרפת ומולם "נימפות הנבה" עם מגן האמפרייה הרוסית, שניהם מנחושת שרוקע על פסלים מאת ז'ורז' רסיפו (Récipon).
פדריקו פליני
פדריקו פליני (באיטלקית: Federico Fellini; 20 בינואר 1920 - 31 באוקטובר 1993) היה תסריטאי ובמאי קולנוע איטלקי, הנחשב לאחד מיוצרי הקולנוע המוערכים והמשפיעים ביותר בכל הזמנים. נודע בזכות סגנונו הייחודי המשלב פנטזיה וארציות. קריירת הקולנוע שלו נמשכה כ-50 שנה, במהלכן זכה בפרס דקל הזהב של פסטיבל קאן (עבור "לה דולצ'ה ויטה"), היה מועמד 12 פעמים לפרס האוסקר וארבעה מסרטיו זכו בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. ב-1993 זכה לקבל פרס אוסקר למפעל חיים.
ילדותו ונעוריו
פליני נולד ב-20 בינואר 1920 להורים מן המעמד הבינוני, ברימיני שעל חוף הים האדריאטי, שהייתה באותה עת עיר קיט בת כ-45 אלף נפש. אביו, אורבנו פליני (1894-1956), בן למשפחת איכרים מגמבטולה (Gambettola), עבר לרומא ב-1915 ועבד כאופה מתלמד במפעל פסטה. אימו, אידה ברביאני (1896-1984), הגיעה ממשפחה קתולית בורגנית של סוחרים מרומא. למרות התנגדות תקיפה מצד משפחתה, היא ברחה ב-1917 כדי להתחתן עם אורבנו וחיה עם משפחתו בגמבטולה. לאחר שנה הם נישאו בחתונה אזרחית עם טקס דתי בבזיליקת סנטה מריה מג'ורה שברומא. הזוג התמקם ברימיני, ואורבנו התפרנס כאיש מכירות נודד וספק סיטונאי. לפליני היו שני אחים: ריקארדו (1991-1921), במאי דוקומנטרי ברשת השידור האיטלקית RAI, ומריה מדלנה (2002-1929).
ב-1924, פליני החל ללמוד בבית ספר יסודי של נזירות ברימיני. לאחר מכן למד שנתיים בבית ספר ציבורי. פליני היה תלמיד קשוב שבילה את זמנו הפנוי בציור, תיאטרון בובות וקריאת II corriere dei piccolo, מגזין ילדים פופולרי שהציג קריקטורות אמריקאיות טיפוסיות מאת וינזור מקיי, ג'ורג' מקמנוס ופרדריק בור אופר (לאמנים אלו הייתה בהמשך השפעה על סרטים שביים: "נמו הקטן" של מקיי השפיע על "עיר הנשים", ולדמות "חוליגן שמח" של בור אופר הייתה השראה ויזואלית לדמותה של ג'לסומינה ב"לה סטראדה"). סרט הקולנוע הראשון בו צפה היה "מצ'יסטה בתופת" (Maciste all’Inferno) (1926) של גווידו בריניון. סרט זה חיבר אותו לדנטה והשפיע על הקריירה הקולנועית שלו. את חופשותיו בילה בכפר אצל סבתו ושם התוודע גם לאורח החיים החקלאי וגם נתקל בדמויות של נוודים וצוענים שקיבלו מאוחר יותר ביטוי בסרטיו.
בשנים 1938-1930 למד בליצ'או "ג'וליו צ'זרה" ברימיני. שם התיידד עם לואיג'י 'טיטה' בנזי (Luigi ‘Titta’ Benzi), לאחר מכן עורך דין בולט ברימיני ומודל לטיטה הצעיר ב"זיכרונות" (1973). באיטליה של מוסוליני, הצטרפו פדריקו ואחיו ריקרדו לחברי תנועת הנוער הפשיסטית "Avanguardista", שהייתה חובה לנערים. הוא ביקר לראשונה ברומא יחד עם הוריו ב-1933, שנת מסע הבכורה של SS REX, ספינת נוסעים טראנס-אטלנטית המוזכרת ב"זיכרונות". יצור הים שנמצא על החוף בסיום סרטו "לה דולצ'ה ויטה" (1960), נוצר כנראה בהשראת דג ענק שנמצא נטוש בחופי רימיני בזמן סופה ב-1934. למרות אירועי מפתח שפליני חווה בילדותו ובהתבגרותו ונתן להם ביטוי בסרטים כגון "הבטלנים" (1953), "½8" (1963), ו"זיכרונות" (1973), הוא התעקש כי זיכרונות אוטוביוגרפיים כאלו היו המצאות:
ב-1937, פתחו פליני והצייר דמוס בוניני (Demos Bonini) חנות דיוקנאות ברימיני. המאמר ההומוריסטי הראשון שלו הופיע ב"גלויות לקוראים שלנו", פינה בעיתון Domenica del corriere של רימיני. בהחלטה על קריירה ככותב בדיחות וקריקטוריסט, נסע פליני ב-1938 לפירנצה שם פרסם את הקריקטורה הראשונה שלו בעיתון שבועי. לאחר שנכשל במבחן התרבות הצבאי שלו, סיים את לימודיו בתיכון ביולי 1938 לאחר שנבחן פעמיים.
בספטמבר 1939 עבר לרומא יחד עם אמו ואחותו, בעוד אביו נשאר לשמור על עסקיו ברימיני. הוא נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת רומא כדי לרצות את הוריו, אם כי הביוגרף הוליס אלפרט דיווח כי "אין כל תיעוד שאי פעם נכח בשיעור". לאחר שהתמקם בפנסיון משפחתי, הוא פגש עוד אחד מידידיו לכל החיים, הצייר רינלדו גלנג (Rinaldo Geleng). כעניים מרודים, הם איחדו כוחות כדי לצייר סקיצות של בעלים של מסעדות ובתי קפה, אך לא נחלו הצלחה. בסופו של דבר מצא פליני עבודה ככתב טירון בעיתון היומי Il Piccolo and Il Popolo di Roma, אך עזב אחרי תקופה קצרה, עקב שיעמום ממשימות סיקור חדשות בית המשפט המקומי.
ארבעה חודשים לאחר פרסום המאמר הראשון שלו ב-Marc'Aurelio, מגזין הומור דו שבועי רב השפעה, הוא הצטרף למערכת העיתון, וזכה להצלחה עם טור קבוע בשם "האם אתה מקשיב למה שיש לי לומר?" במהלך שתואר על ידי אחד מהביוגרפים שלו (Peter Bondanella) כ"רגע מכריע בחייו של פליני". המגזין נתן לו משרה קבועה בין השנים 1939 ל-1942, מפגשים עם סופרים, כותבי בדיחות ותסריטאים ואלו הובילו בסופו של דבר להזדמנויות בעסקי השעשועים והקולנוע. בין היוצרים ששיתפו עמו פעולה במערכת המגזין היו התאורטיקן המרקסיסט והתסריטאי, צ'זארה זבטיני (Cesare Zavattini), וברנרדינו זפוני (Bernardino Zepponi), שעתיד היה לכתוב תסריטים עבור סרטיו של פליני. עריכת ראיונות עבור CineMagazzino גם הוכיחה את עצמה כאשר התבקש לראיין את אלדו פבריצי (Aldo Febrizi), השחקן הבולט בעסקי השעשועים באיטליה באותה עת. יחסי הקרבה המידיים הביאו לשיתוף פעולה מקצועי כשפבריצי השתמש במונולוגים הומוריסטיים שכתב עבורו פליני.
סרטים מוקדמים
באותה עת החלו פליני ורוג'רו מקארי (Ruggero Maccari), שנכלל גם הוא בצוות הכותבים ב"מרק'אאורליו", לכתוב מערכונים לרדיו ובדיחות לסרטים. עוד בטרם מלאו לו 20, השיג פליני, בסיועו של פבריצי, את המזכה הראשון שלו כאחד מחמשת כותבי התסריט לקומדיה הקולנועית, "חלומו של פיראט" (Il pirate sono io), בבימויו של מריו מאטולי (Mario Mattoli). תוך זמן קצר היה מעורב בהפקות נוספות באולפני צ'ינצ'יטה וכך התרחב המעגל המקצועי שלו וכלל את הסופר ויטליאנו ברנקטי (Vitaliano Brancati) והתסריטאי פיירו טליני (Piero Tellini). באותה עת הוא נחשף גם לחומרים תרבותיים זרים; הוא קרא את "הגלגול" מאת פרנץ קפקא ויצירות מאת ניקולאי גוגול, ג'ון סטיינבק וויליאם פוקנר ובנוסף, צפה בסרטים צרפתיים של מרסל קרנה, רנה קלייר וז'וליאן דוביבייה. ב-1941 הוא פרסם את Il mio amico pasqualino, ספרון בן 74 עמודים המתאר את הרפתקאותיו האבסורדיות של pasqualino, אלטר אגו שלו.
בעודו כותב לרדיו ומנסה להתחמק מגיוס, פגש פליני את אשתו לעתיד, ג'ולייטה מזינה, בסטודיו במשרדי EIAR (תאגיד שידורי רדיו איטלקי) בסתיו 1942. מזינה השתכרה היטב בעת שגילמה את דמותה של פאלינה בתסכית הרדיו של פליני, "צ'יקו ופּאלינה", ונודעה גם בשידורי קומדיות מוזיקליות שעודדו את הקהל שהיה מדוכא מהמלחמה. בנובמבר 1942, נשלח פליני ללוב, שהייתה תחת שליטת של איטליה הפשיסטית, כדי לעבד תסריט לסרט I cavalieri de deserto (אבירי המדבר, 1942), בבימוי של אוסוולדו ולנטי (Osvaldo Valenti) וג'ינו טאלאמו (Gino Talamo). פליני ברך על ההזדמנות שאפשרה לו "לארגן לעצמו עוד דחייה לצו הגיוס שלו". מלבד השתתפות בכתיבת התסריט, הוא גם ביים את הסצינות הראשונות של הסרט. כשנכפה מצור על טריפולי על ידי הכוחות הבריטיים, נמלטו הוא ושותפיו לסרט במטוס גרמני שטס לסיציליה. הרפתקאותיו באפריקה, שפורסמו לאחר מכן ב"מרק'אאורליו" בשם "הטיסה הראשונה", סימנו את "הצמיחה של פליני חדש, לא עוד רק תסריטאי, עובד ורושם בשולחנו, אלא במאי בשטח".
פליני הצליח לבסוף להתחמק מהגיוס כאשר מתקפה אווירית של בנות הברית על בולוניה, השמידה את הרישומים הרפואיים שלו. פליני וג'ולייטה התחבאו בדירה של דודתה עד נפילתו של מוסוליני ב-25 ביולי 1943. לאחר שיצאו יחד במשך תשעה חודשים, התחתן הזוג ב-30 באוקטובר 1943. כמה חודשים לאחר מכן, נפלה מזינה במדרגות וסבלה מלידה מוקדמת. היא ילדה בן, פיירפדריקו, ב-22 במרץ 1944, אך הילד מת מדלקת המוח שלושה שבועות לאחר מכן. לטרגדיה היו השלכות רגשיות ואמנותיות מתמשכות על פליני.
התמחות נאו-ריאליסטית
לאחר שחרור רומא על ידי בנות הברית ב-4 ביוני 1944, פתחו פליני ואנריקו דה סיטה (Enrico De Seta) חנות בשם "הפרצופים המצחיקים", שסייעה להם לשרוד את המיתון שלאחר המלחמה בציור קריקטורות של חיילים אמריקאים. פליני היה מעורב ביצירת הנאו-ריאליזם האיטלקי כאשר רוברטו רוסליני, שעבד על התסריט של "רומא עיר פרזות" (הנחשב כסרט הראשון בנאו-ריאליזם), פגש את פליני בחנות שלו וביקש ממנו לכתוב בדיחות ודיאלוגים לתסריט. מודע למוניטין של פליני כמוזה היצירתית של אלדו פבריצי, רוסליני גם ביקש ממנו לנסות ולשכנע את השחקן לגלם את דמותו של האב ג'וזפה מורוזיני, כומר קהילה ואיש מחתרת, שהוצא להורג על ידי ה-SS ב-4 באפריל 1944.
ב-1947, היו פליני וסרג'ו אמידאי (Sergio Amidei) מועמדים לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר עבור התסריט ל"רומא עיר פרזות".
בעת שעבד כתסריטאי ועוזר במאי של רוסליני על "פאיזה" ב-1946, הופקד פליני על צילום הסצנה במאיורי בסיציליה. בפברואר 1948, התוודע למרצ'לו מסטרויאני, שחקן תיאטרון צעיר באותה עת, שהופיע במחזה יחד עם ג'ולייטה מזינה. לאחר שקשר יחסי עבודה קרובים עם הבמאי אלברטו לטואדה, עזר פליני לכתוב את התסריטים ל"ללא רחמים" (Senza pietà) ול"התחנה על נהר הפו" (Il mulino del Po). פליני גם עבד עם רוסליני על סרט האנתולוגיה "L’Amor" (1948), שהורכב משני קטעים. בקטע "הנס" כתב פליני את התסריט יחד עם רוסליני ואף שיחק בקטע זה את דמותו של נווד המתחזה לקדוש ומעבר איכרה שגולמה על ידי אנה מניאני.
סרטיו המוקדמים
בספטמבר 1951 התחיל פליני את ההפקה על "השייח' הלבן" (Lo sceicco bianco), הסרט הראשון באורך מלא בבימויו הבלעדי. הסרט, בכיכובו של אלברטו סורדי הוא קומדיה רומנטית שהתבססה על גרסה ראשונית שנכתבה על ידי מיכלאנג'לו אנטוניוני ב-1949 והתבסס על הפוטו רומן האיטלקי - חוברות אנימציה מצולמת שכללו עלילות רומנטיות והיו פופולריות באותה תקופה. המפיק קרלו פונטי הפקיד בידי פליני וטוליו פינלי (Tullio Pinelli) את כתיבת התסריט, אך אנטוניוני דחה את הסיפור שהם פיתחו. יחד עם אניו פלאיאנו (Ennio Flaiano), הם עיבדו את החומר לסאטירה קלילה על זוג שזה אך נישא (בגילומם של לאופולדו טרייסטה (Leopoldo Trieste), וברונלה בובו (Brunello Bovo)), המגיע לרומא כדי לפגוש את משפחת החתן ולצפות במיסה של האפיפיור. מסכת המכובדות של החתן נהרסת במהרה על ידי אובססיית הכלה ל"שייח' הלבן" - דמות דמיונית מהפוטו רומן (מגולם על ידי אלברטו סורדי). המוזיקה לסרט הולחנה על ידי נינו רוטה והיה זה שיתוף הפעולה הראשון שלהם שנמשך עוד שנים ארוכות (עד חזרת התזמורת (1978). הסרט נבחר תחילה לפסטיבל קאן אך לאחר מכן נמשך מהתחרות. לאחר שהוקרן בפסטיבל הסרטים של ונציה הוא נקטל על ידי הביקורות שתארו אותו כ"אווירה של משחק כדורגל". מבקר אחד הצהיר שלפליני אין ולו הכישרון המזערי הנדרש לבימוי קולנוע.
ב-1953, יצא למסכים סרטו השני, "הבטלנים". הסרט - קומדיה העוקבת אחר חייהם של חמישה צעירים המעבירים את זמנם בעצלתיים בכפרם הקטן שעל שפת הים ליד רימיני, זכה לאהדת המבקרים ולהצלחה בקרב הציבור. הסרט זכה באריה הכסף - פרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל ונציה ובעקבות כך השיג פליני הפצה בינלאומית ראשונה.
מעבר מניאו ריאליזם לסרטי הדור החדש
פליני ביים את "לה סטרדה" (La strada) על פי תסריט שכתב ב-1952 עם פינלי ופלאיאנו. כשהביא את התסריט ללואיג'י רוברה, מפיק "השייח' הלבן", פסל זה את הסרט באומרו כי זו יצירה ספרותית גדולה, אך "כסרט, הוא לא יביא לירטה. זה לא קולנוע". לאחר הצלחת "הבטלנים" הצליח פליני לגייס את דינו דה-לורנטיס ואת קרלו פונטי להפיק את הסרט. צילומי הסרט ארכו זמן רב ונתקלו בקשיים רבים. במהלך שלושת השבועות האחרונים של הצילומים, חווה פליני את הסימנים הראשונים של דיכאון קליני חמור. בעזרת אשתו, עשה הפסקה קצרה לצורך טיפול בפסיכואנליזה פרוידיאנית. פליני תיאר מאוחר יותר את הסרט בתור: עלילת הסרט עסקה בעולמם וביחסיהם של שרירן (אנתוני קווין) וצעירה שקנה ומשמשת כעוזרתו וכליצנית (ג'ולייטה מזינה). הביקורות הראשונות לסרט היו קשות והקרנת הבכורה של הסרט בפסטיבל ונציה בספטמבר 1954 פתחה מחלוקת מרה, שהגיעה גם לציבור הרחב, בין אוהדיו ובין מבקריו של פליני. הסרט זכה בפרס אריה הכסף לבמאי הטוב ביותר בפסטיבל ובדיעבד, הוגדר על ידי מכון הסרטים האמריקאי כ"אחד הסרטים המשפיעים ביותר שנעשו אי פעם". הסרט זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ב-1956 ונבחר ב-1992 על ידי במאים ממכון הסרטים הבריטי במקום הרביעי מבין "עשרת הסרטים הטובים ביותר".
לסרטו הבא, "הרמאים" (Il Bidone), שיצא למסכים ב-1955 ליהק פליני לתפקיד הראשי של נוכל מזדקן, את השחקן האמריקאי ברודריק קרופורד. הסרט מבוסס חלקית על סיפורים ששמע פליני מגנב זוטר בזמן ההפקה של "לה סטרדה". פליני פיתח את התסריט לסיפור דעיכתו האיטית של רמאי המסתיימת במוות בבדידות. כדי לגלם את "הפנים הטרגיות" של התפקיד, פליני בחר בהמפרי בוגארט, אך לאחר שנודע לו על מחלת סרטן הריאות בה לקה בוגארט, הוא בחר בקרופורד אחרי שראה את פניו בכרזה של "כל אנשי המלך" מ-1949. צילומי הסרט היו מלווים בקשיים שנבעו מהאלכוהוליזם של קרופורד. לאחר שנקטל באכזריות על ידי המבקרים בפסטיבל ונציה ה-16, כשל הסרט בקופות וזכה להפצה בינלאומית רק ב-1964.
במהלך הסתיו, חקר פליני ופיתח תסריט שהתבסס על עיבוד לרומן של מריו טובינו (Mario Tobino), שעלילתו מתרחשת במוסד לנשים חולות רוח. תומכיו הכלכליים של פליני העריכו את הפרויקט כ"חסר פוטנציאל מסחרי" והוא ננטש.
באביב 1956, בעת שהיה עסוק בהכנות ל"לילות כביריה" (Le notti di Cabiria), נודע לפליני על מות אביו מדום לב בגיל 62. בהפקתו של דינו דה-לורנטיס ובכיכובה של ג'ולייטה מזינה, שאב "לילות כביריה" השראה מדיווח חדשותי על ראש אישה כרות שנשלה מאגם ומדמות זונה משכונת עוני שגילמה מזינה בסרטו המוקדם "השייח' הלבן". פייר פאולו פאזוליני נשכר כדי לתרגם את התסריט של פלאיאנו ופליני לניב של תושבי רומא וכדי לפקח על התחקיר בפרוורים העניים של רומא. הסרט עוסק בחיפושיה של כביריה אחרי אהבה שמסתיימים לעיתים קרובות בשברון לב. היא מנוצלת בידי כמעט כל הסובבים אותה, עד שהיא פוגשת בגבר שמבטיח לה עתיד מהוגן ומתאהבת בו לחלוטין. לאחר סדרה נוספת של אירועים משפילים, כביריה נותרת פגועה אך בהיותה חיובית מטבעה, רוחה אינה נשברת. הסרט זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר והביא למזינה את פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל קאן.
יחד עם פינלי, כתב פליני את "מסע עם אניטה" עבור סופיה לורן וגרגורי פק. "רעיון שנולד מתוך אמת אינטימית", כינה פליני את התסריט שהתבסס על הגעתו של פליני לרימיני בלוויית פילגש, כדי להשתתף בהלוויית אביו. בשל חוסר הזמינות של לורן, נגנז הפרויקט והופק מחדש לאחר 25 שנה בתור "נאהבים ושקרנים" (1981), קומדיה בבימויו של מריו מוניצ'לי (Mario Monicelli ) בכיכובם של גולדי הון וג'אנקרלו ג'אניני. כדי להקל על רגשותיה של מזינה רעייתו, שכתב פליני את התסריט של "Furtunella", בבימויו של אדוארדו דה פיליפו כך שיתאים לכיכובה של מזינה.
פריחת הקולנוע האיטלקי בשנות ה-50, שכונתה גם "הוליווד על הטיבר", והביאה את האולפנים האמריקאים לצלם סרטים באיטליה, כתוצאה מכוח עבודה זול ומיומן שנמצא ברומא, היוותה רקע לעליית צלמי הפפראצי שנהגו לצלם סלבריטאים בוויה ונטו. שערורייה שעוררה רקדנית טורקית בעת שאילתרה סטרפטיז במועדון לילה לכדה את דמיונו של פליני: הוא החליט לסיים את התסריט שלו שהיה בתהליך כתיבה, "מורלדו בעיר", ב"אורגיה" שנמשכת כול הלילה בווילה ליד הים. התמונות שצילם פיירלואיג'י פרטורלון (Pierluigi Praturlon) בהן אניטה אקברג מדשדשת בלבוש מלא במזרקת טרווי סיפקה השראה נוספת לפליני ולכותבי התסריט שלו. לאחר ששינה את שם הסרט ל"לה דולצ'ה ויטה. חיש מהר החלה התכתשות בין פליני ובין המפיק דה לורנטיס בנושא ליהוק השחקן הראשי: הבמאי התעקש על מרצ'לו מסטרויאני שהיה יחסית לא ידוע ואילו המפיק דה לורנטיס רצה את פול ניומן כביטחון להחזר ההשקעה שלו. לאחר שהגיעו למבוי סתום, מכר דה לורנטיס את הזכויות לאיל ההפצה אנג'לו ריזולי. הצילומים החלו ב-16 במרץ 1959 עם אניטה אקברג העולה במדרגות המובילות לכיפה של בזיליקת פטרוס הקדוש בסט תפאורה ענקי שנבנה באולפני צ'ינצ'יטה. סצנת הטסת פסל ישו על ידי מסוק מעל רומא, אל כיכר סנט פטרוס שבוותיקן, שאבה את השראתה מאירוע תקשורתי ממשי ב-1 במאי 1956 לו היה פליני עד. הצילומים הושלמו ב-15 באוגוסט בחוף נטוש בפאסו אוסקורו שליד פיומיצ'ינו, עם צילום דג מוטנטי נפוח שעוצב על ידי פיירו גראדי.
"לה דולצ'ה ויטה" (La dolce vita) (תרגום לעברית: החיים המתוקים) הפך מיד לשובר קופות. למרות מחירים מופקעים של 1,000 לירטות שגבו ספסרים, נדחקו המונים בתור (סדר) במשך שעות כדי לראות את הסרט ה"לא מוסרי" לפני שהצנזורה אוסרת אותו. בהקרנה מיוחדת במילאנו ב-5 בפברואר 1960, ירק צופה נסער על פליני וצופים נזעמים הטיחו בו עלבונות. לאחר שהסרט גונה על ידי גורמים פוליטיים שמרנים-ימנים, דרש תת-השר דומניקו מאגרי מהמפלגה הדמוקרטית-נוצרית סובלנות כלפי הנושאים השנויים במחלוקת שבסרט. רשויות הוותיקן התנגדו לסרט ועיתון הוותיקן, ל'אוסרווטורה רומאנו, בקש הטלת צנזורה. בפסטיבל קאן, בו התחרה, בין יתר הסרטים, גם "ל'אוונטורה" של מיכלאנג'לו אנטוניוני, זכה "לה דולצ'ה ויטה" בפרס דקל הזהב שהוענק על ידי יושב ראש צוות השופטים, הסופר הבלגי, ז'ורז' סימנון, שהושתק על ידי קריאות הקהל הנזעם.
אמנות סרטים וחלומות (1969-1961)
תגלית גדולה עבור פליני לאחר תקופת הנאו-ריאליזם שלו (1959-1950) הייתה עבודתו של הפסיכואנליטיקאי השווייצרי קארל גוסטב יונג. לאחר שפליני נפגש עם הפסיכואנלטיקאי ארנסט ברנהארד בתחילת 1960, הוא קרא את האוטוביוגרפיה של יונג, "זכרונות חלומות מחשבות". ברנהארד גם המליץ לפליני לעיין בספר הפילוסופיה הסיני "אי צ'ינג", וכן לתעד את חלומותיו. מה שפליני החשיב עד אותה עת כתפיסותיו העל-חושיות פורשו על ידו כעת כייצוגים נפשיים של הלא-מודע שלו. התמקדותו של ברנהארד בפסיכולוגיית המעמקים של יונג השפיעה מאוד על סגנונו הבוגר של פליני, ושינוי זה סימן את נקודת המפנה שלו מנאו-ריאליזם לעשיית קולנוע ה"מתייחסת לחלום". הנחות היסוד של יונג על נשיות וגבריות בתת-מודע של המין השני, תפקידם של הארכיטיפים והלא-מודע הקולקטיבי השפיעו באופן ישיר על סרטים כגון "½8" (1963), "ג'ולייטה של הרוחות" (1965), "סטיריקון" (1969), "קאזאנובה" (1976) ו"עיר הנשים" (1980). כמו כן, השפיעו על יצירתו בשנים אלו יוצרים כמו: לואיס בונואל, צ'ארלי צ'פלין, סרגיי אייזנשטיין, באסטר קיטון, לורל והארדי, האחים מרקס ורוברטו רוסליני.
מממן הסרטים, אנג'לו ריזולי, ניצל את הצלחת "לה דולצ'ה ויטה", והקים ב-1960 את פדריז (Federiz), חברת קולנוע עצמאית שיועדה לטיפוח כישרונות חדשים בסיוע פליני ומנהל ההפקות, קלמנטה פרקסי (Clemente Fracassi). למרות הכוונות הטובות, נסגרה החברה מיד לאחר ביטול הפרויקט של פייר פאולו פאזוליני, "אקאטונה" (1961).
לאחר שהוקע כ"מחטיא הציבור" עם יציאת "לה דולצ'ה ויטה", הגיב פליני עם "הפיתויים של דוקטור אנטוניו", פרק שנכלל בסרט האפיזודות "בוקאצ'ו 70" (Boccaccio 70). היה זה סרטו הראשון של פליני בצבע, והוא היה הפרויקט היחידי של חברת פדריז. בסרט ניכרה הסאטירה הסוריאליסטית שאפיינה את עבודתו של פליני הצעיר במגזין "מרק'אאורליו". הסרט לעג לדמות האביר הנלחם ברשע, בגילומו של פפינו דה פיליפו המשתגע בעת נסיונותיו לצנזר כרזת פרסומת לחלב שעליה מתנוססת תמונתה של אניטה אקברג שנחשבה כסמל מין.
במכתב שכתב ב-1960 לשותפו לעבודה, ברונלו רונדי (Brunello Rondi), שרטט פליני לראשונה רעיון לסרטו על איש שסובל מ"מחסום יצירתי": "ובכן - גבר (סופר? סוג כלשהו של בעל מקצוע? מפיק תיאטרון?) יהיה חייב להפסיק למשך שבועיים את אורח חייו הרגיל בשל מחלה לא כול כך רצינית. זהו צלצול אזהרה: "משהו חוסם לו את המערכת." כשהתסריט, שם הסרט ומקצוע הגיבור אינם ברורים לו, החל פליני לחפש אתרי צילום ברחבי איטליה בתקווה לפתור את הבלבול בו היה מצוי. אניו פלאיאנו הציע את "La bella confusione" (בתרגום חופשי, המבוכה היפה) כשם הסרט העתידי. תחת לחץ ממפיקיו, בחר פליני לבסוף בשם ½8, שם שהייתה בו התייחסות עצמית המתייחסת בעיקר (אך לא באופן בלעדי) למספר הסרטים שביים פליני עד לאותה עת.
לאחר שקבע את תחילת ההפקה לאביב 1962, חתם פליני על חוזים עם המפיק שלו ריזולי, קבע תאריכים לצילומים ובנה סטים של תפאורה. הוא ליהק את מסטרויאני, אנוק איימה, קלאודיה קרדינלה וסנדרה מילו לתפקידים הראשיים ביצע מבחני בד באולפני סקלרה שברומא ושכר את אנשי המפתח בצוות ההפקה, כולל הצלם ג'אני די וננזו (Gianni Di Venanzo). פליני החליט לקרוא לדמות הראשית שלו גווידו אנסלמי, אך עדיין לא ידע מה עושה הגיבור לפרנסתו. המשבר הגיע לשיאו באפריל כאשר ישב במשרדו בצ'ינצ'יטה, הוא החל לכתוב מכתב לריזולי שבו התוודה ש"איבד את הסרט שלו" וכי הוא חייב לנטוש את הפרויקט. הוא נקטע בכתיבתו על ידי המכונאי הראשי בהפקה שביקש לחגוג את השקת "½8". פליני הניח את המכתב בצד וניגש לסט. בעת שהרים כוסית לכבוד הצוות, הוא חש לדבריו: "מלא בושה... הייתי במצב ללא מוצא. הייתי במאי שרצה לעשות סרט שלא זכר יותר. והפלא ופלא, באותו רגע הכול התחבר. ניגשתי ישר ללב ליבו של הסרט. אני אכניס לנראטיב את כול מה שקרה לי. אני אעשה סרט על במאי שאינו יודע יותר אילו סרטים הוא רוצה לעשות".
הצילומים החלו ב-9 במאי 1962. כשהיא אובדת עצות מהאלתור הכאוטי הבלתי פוסק באתר הצילומים, פנתה דינה בוייר, קצינת העיתונות האמריקאית של ההפקה, ושאלה את פליני מה הרציונל של הסרט. פליני אמר לה שהוא מקווה להעביר את שלושת השלבים "שעליהם הנפש שלנו חיה: העבר, ההווה והמותנה -ממלכת הפנטזיות". לאחר סיום הצילומים ב-14 באוקטובר, הלחין נינו רוטה מגוון של לחני תהלוכות קרקס וירידי שעשועים שמאוחר יותר הפכו לנעימות המפתח של הקולנוע של פליני. ½8 היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר וזכה בפרסים לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס עיצוב התלבושות בסרט שחור לבן. למחרת הטקס בהוליווד, ערך פליני סיור בדיסנילנד בלוויית וולט דיסני.
משיכתו לפאראפסיכולוגיה הלכה וגברה. ב-1963 הוא פגש בטורינו את גוסטבו רול, ששמו יצא לפניו כקוסם וכפאראפסיכולוג מוביל באיטליה, וכך התוודע עם עולם הספיריטיזם והסיאנסים. ב-1964, התנסה פליני בשימוש באל אס די, תחת השגחתו של אמיליו סרוודיו, שהיה הפסיכואנלטיקאי שלו במהלך הפקת "לה סטרדה". לאחר שנים, ב-1992, הוא התוודה על תחושותיו בהתנסות זו:
תובנות ההזיות בהן התנסה פליני קיבלו ביטוי נרחב בסרטו הראשון (באורך מלא) בצבע, ג'ולייטה של הרוחות (Giulietta degli spiriti) (1965), בו כיכבה ג'ולייטה מזינה כעקרת בית, ג'ולייטה, אשר חושדת בצדק באי-הנאמנות של בעלה. היא מתמסרת לקריאת קולות הרוחות שזומנו בסיאנסים שנערכים בביתה. סוזי, שכנתה הסקסית (סנדרה מילו), מראה לג'ולייטה מהי חושניות חסרת מעצורים, אך ג'ולייטה נרדפת על ידי זיכרונות אשמה קתוליים מהילדות וזיכרון חבר נעורים שלה שהתאבד. הסרט המורכב והמלא בסמליות פסיכולוגית, לווה במוזיקה עליזה ורעננה שנכתבה על ידי נינו רוטה.
ב-1968, בהזמנתו של פיטר גולדפרב מרשת הטלוויזיה האמריקאית NBC, יצר פליני את סרטו התיעודי "פנקסו של במאי" (Block-notes di un regista). הסרט מתעד את לבטי היצירה שלו ואת המשבר היצירתי שחווה בעת הפקת "מסעו של ג'י מסטרונה", סרט שהופק באמצע שנות ה-60, לא הסתיים ולא ראה אור. הסרט התיעודי תיאר גם את תהליך העבודה על הסרט סטיריקון עליו עבד פליני באותה עת. בסרט השתתפו בתפקיד עצמם מזינה, מסטרויאני ופליני עצמו.
"סטיריקון" נקרא באיטליה ובמדינות נוספות "סטיריקון פליני" (Fellini Satyricon) כיוון שבאותה שנה הופק סרט איטלקי נוסף בעל אותו שם שניצח במאבק המשפטי על השימוש בשם. הקרנת הבכורה שלו נערכה בפסטיבל ונציה ב-1969 והוא זכה לביקורות נלהבות. הסרט, שהתבסס באופן רופף על ספרו של פטרוניוס, "סטיריקון", תיאר את רומא העתיקה בימי נירון קיסר. הסרט הורכב מתשע אפיזודות, שעסקו בדמויות הראשיות ובעלילותיהם, אך באופן מקוטע וללא רציפות ממשית. בחלקים רבים בסרט בולט התיאור הסוריאליסטי ודמוי החלום של הנוף והתרבות הרומיים. פליני הסביר כי בעיבודו ליצירתו של פטרוניוס רצה "למחוק את הגבול בין חלום ודמיון: להמציא הכל ולאחר מכן להחפיץ את הפנטזיה; לקחת קצת מרחק מהיצירה על מנת לחקור אותה כמשהו שלם ועקבי שהוא מעבר ליכולת ההבנה."
נוסטלגיה, מיניות ופוליטיקה (1980-1970)
בפברואר 1970 איתר פליני בפריז אתרי צילום לסרטו החדש אודות ליצנים. "הליצנים" (I clowns) היה סרט מוקומנטרי בכיכוב הליצנים אנני פרטליני וצ'ארלי ריבל (Charlie Rivel) שהופק בשיתוף עם רשת הטלוויזיה האיטלקית, RAI, ויצא למסכים בדצמבר 1970, למחרת הקרנתו בטלוויזיה. הסרט התבסס על זיכרונות הילדות של פליני מקרקסים ומליצנים והציג תאוריה מקיפה של הליצנות, כפי שפליני ראה אותה: "הליצנות הייתה תמיד הקריקטורה של חברה מעמדית, מבוססת ושלווה. אך כיום, הכל הוא ארעי, חסר סדר וגרוטסקי. מי יכול עוד לצחוק על ליצנים? כל העולם נוהג כעת כליצן."
במרץ 1971 החל פליני בהפקה של "רומא" (Roma): לכאורה, אסופת אפיזודות אקראיות שהתבססו על זיכרונות והתרשמויות המחבר מהעיר רומא. אחד מהביוגרפים של פליני, פיטר בונדנלה כתב כי :"רצפי האפיזודות המגוונים יוצרים מקשה אחת רק מעצם העובדה שמקורם נובע באופן מוחלט מדמיונו המפותח של הבמאי". סצנת הפתיחה ב"רומא" צופה את סרטו הבא של פליני, "זיכרונות" בעוד שהרצף הסוריאליסטי ביותר הוא זה של תצוגת אופנה כנסייתית הנערכת בוותיקן שבה נזירות וכמרים מציגים את כל סוגי הלבוש הטקסי הדתי, שהאחרון בהם הוא דגם ספינה טרופה מלאה בשלדים הנעה על המסלול. בסרט השתתפו מספר כוכבי קולנוע איטלקיים בדמות עצמם. אחת מהם הייתה אנה מניאני המופיעה בסצנה קצרצרה - הופעתה הקולנועית האחרונה.
במחצית הראשונה של 1973 צילם פליני את סרטו זוכה האוסקר, "זיכרונות" (Amarcord). הסרט התבסס בצורה רופפת על ספרו האוטוביוגרפי של פליני מ-1968, "רימיני שלי" ותיאר את ההתבגרות של טיטה וחבריו המנסים לפתור את תסכוליהם המיניים כנגד הממסד הכנסייתי והפשיסטי בעיירה פרובינציאלית בשנות ה-30. הסרט בעל האופי הקומדי, הופק על ידי פרנקו קריסטלדי וזכה להצלחה מסחרית ניכרת, הגדולה ביותר אצל פליני, אחרי "לה דולצ'ה ויטה". כפי שיצר את "הליצנים" ואת "רומא", גם ב"זיכרונות" נמנע פליני מעלילה המתפתחת בצורה קווית ויצר סרט בעל מבנה מעגלי המורכב מאפיזודות. עניינו העיקרי של הבמאי לפתח קולנוע בעל מבנה פואטי שורטטה לראשונה בראיון שנתן ב-1965 לעיתונאית ליליאן רוס מהניו יורק טיימס. הוא אמר: "אני מנסה לשחרר את עבודתי ממגבלות מסוימות - סיפור בעל התחלה, התפתחות וסיום. זה צריך להיות יותר כמו שירה עם משקל ומקצב." הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ב-1975. שנה לפני כן, קיבל פליני פרס על מפעל חיים בפסטיבל קאן ה-27.
ב-1976 יצא למסכים סרטו "קזנובה של פליני", על פי ספרו האוטוביוגרפי של ג'קומו קזנובה – ההרפתקן והסופר בן המאה ה-18. הסרט מתאר את חייו של קזנובה (בגילומו של דונלד סאת'רלנד) כמסע ביזרי של הגיבור המתאפיין בנטישת הרגש והמיניות והעדפת המגע המיני המכני. כל רגש בעל משמעות או חושניות, מוסתרים על ידי מצבים בעלי מוזרויות הולכות וגוברות. הנראטיב מציג בשיטתיות את הרפתקאותיו של קזנובה באופן מנוכר. הסרט זכה בפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר (בעיצוב של דנילו דונאטי).
בדצמבר 1978 יצא למסכים סרטו "חזרת התזמורת" (Prova d'orchestra). הסרט הופק על ידי הטלוויזיה האיטלקית והוקרן מחוץ לתחרות גם בפסטיבאל קאן ב-1979. הסרט, שהוא פנטסיה גרוטסקית, מתאר חזרת תזמורת איטלקית לקראת קונצרט בבניין עתיק ששימש בימי זהרו ככנסייה מפוארת ועתה מיועד להריסה. התזמורת משמשת כאלגוריה על מצב האדם והחברה באיטליה ובעידן המודרני בכלל. חזרת התזמורת נעה בין הקטבים של רודנות מנצח התזמורת ובין מרד הנגנים כנגד המנצח. המבקרים ראו בסיפור המסגרת אמירה של פליני על התדרדרות התרבות על רקע המאבק בין שני הקטבים הפוליטיים של הרודנות והאנארכיזם. נינו רוטה, שנפטר ב-1979, הלחין בפעם האחרונה מוזיקה לסרטו של פליני.
במרץ 1980 יצא למסכים הקומדיה הפנטסטית, "עיר הנשים" (La città delle donne) בכיכובו של מרצ'לו מסטרויאני, המגלם גבר הכלוא בעולם שכולו נשים. היו מבקרים אשר ראו בסרט הבעת עמדה של פליני המצייר חלום בלהות של הגבר המודרני על רקע עליית התנועה הפמיניסטית. ג'ובאני גראציני, מבקר הסרטים של הקוריירה דלה סרה באותה עת התייחס אל הסרט "בכבוד אך לא בשבח". הוא ראה את הסרט כ"קטלוג של רגשות, לפעמים גרוטסקי לפעמים מגוחך, אשר שולח עקיצות כנגד הרס הנשיות על ידי האגרסיביות של התנועה הפמיניסטית... מנקודת ראות סגנונית וויזואלית, הסרט פחות הומוגני אך חלקים ממנו הם מענגים. לדוגמה, כאשר נעשה שימוש בפנטזיה כדי לשרטט דמויות של אנשים במקום לתארם כקריקטורות. במובן זה, פליני נטש את גלריית המפלצות שלו והפך לפרוזאי יותר." מבקרים אחרים ראו בסרט את התמקדותו של פליני בנשים הבאה לביטוי גם בסרטיו המוקדמים. המבקר אורי קליין, לדוגמה, אשר טוען כי פליני נכשל בסרט בהבעת עמדותיו וכי רעיון המפתח שעמד במרכז סרטו הידוע "שמונה וחצי" על היוצר שאין לו מה לומר, הפך למטבע שחוק החוזר על עצמו בסרטיו האחרונים.
סרטים ופרויקטים מאוחרים (1990-1981)
ב-1982 ארגנה ההוצאה לאור השווייצרית, דיוגנס פרלג (Diogenes Verlag), תערוכה של 63 ציורים של פליני. התערוכה התקיימה בפריז, בריסל ובגלריית פייר מאטיס בניו יורק, והציגה רישומים שעשה פליני לפני ובמהלך תהליך יצירת סרטיו השונים. התערוכה כללה ציורי רעיונות, דמויות, תלבושות ותפאורה. לאחר התערוכה יצא לאור ספר תחת הכותר: "I disengi de Fellini" (עיצובים של פליני) בו נכללו 350 ציורים של פליני שצוירו בעיפרון, צבעי מים ועטים.
בספטמבר 1985 זכה פליני בפרס אריה הזהב למפעל חיים בפסטיבל ונציה ה-42. באותה שנה, היה לאמן החוץ-אנגלו-סקסי הראשון שזכה בפרס השנתי של אגודת הקולנוע של מרכז לינקולן עבור הישגים קולנועים.
פליני הוקסם במשך מספר שנים מספרו של קרלוס קסטנדה, "משנתו של דון חואן" (1968). לאחר שנפגש לראשונה עם קסטנדה ברומא באוקטובר 1984, הוא התלווה אליו למסע לחצי האי יוקטן כדי להעריך את היתכנות הפקה קולנועית על פי יצירתו המיסטית של הסופר הפרואני. פליני כתב תסריט יחד עם פינלי שכותרתו הייתה "Viaggio la Tulum" (המסע לטולום). המפיק אלברטו גרימלדי, תכנן לקנות את הזכויות על מכלול יצירתו של קסטנדה ושילם עבור תחקיר קדם-הפקתי שבמסגרתו טסו באוקטובר 1985 פליני וצוותו מרומא ללוס אנג'לס ולג'ונגלים של מקסיקו. כשקסטנדה נעלם באופן בלתי מוסבר והפרויקט נפל, עובדו ההרפתקאותיו של פליני לתסריט על ידי פינלי והתפרסמו במגזין קוריירה דלה סרה במאי 1986. פרשנות סאטירית בלתי מוסתרת על יצירתו של קסטנדה, על בסיס התסריט של פליני ופינלי, יצאה ב-1989 כרומן גרפי של המאייר האיטלקי מילו מנארה בשם "Viaggio a Tulum".
בסרטו "אינטרוויסטה" (Intervista), שהופק על ידי איברהים מוסא ורשת הטלוויזיה RAI ויצא למסכים ב-1987, עסק בהגות על טבע הזיכרון ועל הקולנוע ויצירת סרטים. כשהוא מטשטש את הגבולות בין בדיון ותיעוד, רקם פליני סרט אחד מארבעה סרטי משנה. בסרט שילב פליני את זיכרונותיו (האמיתיים או בדויים) מהפעם הראשונה שביקר באולפני צ'ינצ'יטה ב-1938, יחד עם תמונות עדכניות שלו עצמו עובד על תסריט לעיבוד קולנועי של "אמריקה" מאת פרנץ קפקא. הסרט זכה בפרס המיוחד של פסטיבל קאן ה-40 ובפרס הראשון בפסטיבל מוסקבה ה-15. מאוחר יותר באותה שנה, בבריסל, פאנל של 30 מומחים מתחום הקולנוע, משמונה עשרה מדינות אירופאיות, הכריזו על פליני כבמאי הטוב ביותר בעולם ועל ½8 כסרט האירופאי הטוב בכול הזמנים.
בתחילת 1989 החל פליני את ההפקה על "קולו של הירח" (La voce della luna), שעלילתו התבססה על הנובלה מאת ארמנו קבצוני (Ermanno Cavazzoni), בשם "הפואמה של המשוגעים" (Il poema dei lunatici). תפאורת עיירה קטנה נבנתה באולפני אמפייר בוויה פונטינה שמחוץ לרומא ושימשה רקע לעלילותיהם של פאולו וילאג'ו, שגילם קצין משטרה שפוטר עקב פראנויה ורוברטו בניני שגילם דמות פואטית ואימפולסיבית שאך זה השתחררה ממוסד לחולי נפש. יחד הם חוקרים "קונספירציות פראיות" המתרחשות סביבם. הדמות אותה גילם בניני, היא שילוב של ג'לסומינה מ"לה סטרדה", פינוקיו, והמשורר האיטלקי ג'אקומו ליאופרדי. פליני, שאילתר בזמן הצילומים ונעזר בתסריט גלמי שכתב עם פינלי, יצר בסרט אלגוריה על לחישות הנשמה שאותן רק מטורפים ונוודים מסוגלים לשמוע. הביקורת וההצלחה המסחרית של הסרט באיטליה היו צנועות. למרות האהדה החמה לה זכה מהביקורת בצרפת, לא הצליח הסרט לעניין מפיצים באמריקה הצפונית.
ב-1990 זכה פליני בפרמיום אימפריאלה, פרס יוקרתי המוענק מדי שנה (החל מ-1989) על ידי האקדמיה היפנית לאמנות. קדם לו בזכייה בפרס לאמנות הקולנוע והתיאטרון, מרסל קרנה, ובשנים שלאחר מכן הוענק הפרס לאינגמר ברגמן ואקירה קורוסאווה.
שנים אחרונות (1993-1991)
ביולי 1991 ובאפריל 1992, עבד פליני בשיתוף פעולה הדוק עם הקולנוען הקנדי, דמיאן פטיגרו כדי ליצור את "השיחות הארוכות והמפורטות ביותר שאי פעם הוקלטו בסרט", שתוארו על ידי הביוגרף שלו, טוליו קזיץ', כ"דרשה הרוחנית של המאסטרו". קטעים נבחרים מהשיחות הללו שימשו כבסיס לסרט הדוקומנטרי של פטיגרו: "פליני: אני שקרן מלידה" (2002) ולספר, "אני שקרן מלידה: לכסיקון פליני". פליני נתקל בקשיים הולכים וגוברים להשיג מימון לסרטיו, ופיתח מערכת של פרויקטים טלוויזיוניים שכותרתם שיקפה את נושאיהם: Attore, Napoli, L’Inferno, L’opera Lirica ו-L’America.
באפריל 1993 קיבל פליני את פרס האוסקר החמישי שלו, פרס אוסקר לשם כבוד על מפעל חיים, "כהוקרה להישגים הקולנועיים שלו שריגשו ובידרו קהלים בכל רחבי העולם". ב-16 ביוני באותה שנה, הוא אושפז בבית חולים בציריך כדי לעבור אנגיופלסטיה של עורק הירך. לאחר חודשיים לקה בשבץ מוחי במלון "גרנד" ברימיני. משותק חלקית, הוא הועבר לפרארה לשיקום ולאחר מכן לקליניקה אומברטו ברומא להיות לצד אשתו, שגם היא אושפזה באותו מוסד. הוא עבר שבץ נוסף ונכנס למצב של תרדמת בלתי הפיכה. פדריקו פליני מת ברומא ב-31 באוקטובר בגיל 73, יום אחרי יובל הנישואים שלו. טקס ההשכבה שלו התקיים בסטודיו 5 בצ'ינצ'יטה, מול כ-70,000 איש. לבקשתה של רעייתו, ג'ולייטה מזינה, במהלך טקס ההלוויה, שנערך בבזיליקת סנטה מריה דלי אנג'לי דיי מרטירי (Santa Maria degli Angeli e dei Martiri) ברומא, ניגן החצוצרן מאורו מאור את "Improvviso dell’Angelo", מאת נינו רוטה. חמישה חודשים לאחר מכן, ב-23 במרץ 1994, מתה ג'ולייטה מזינה מסרטן ריאות.
מצבת קברם של פליני, מזינה ובנם פיירפדריקו נוצרה בידי ארנלדו פומודורו. היא מעוצבת כחרטום של ספינה, וממוקמת בכניסה הראשית לבית הקברות של רימיני.
נמל התעופה הבינלאומי פדריקו פליני ברימיני קרוי על שמו.