cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פורטלזה
מוקדי תיירות
פורטלזה היא יעד תיירותי פופולרי שכולל מוקדי משיכה רבים לתיירים. ביניהם:
מאפיינים תרבותיים
פורטולזה מספקת מאז סוף המאה ה-19 חיי תרבות מגוונים ומסורתיים. האינסטיטוטו דו סיארה (מוסד סיארה) שהוקם ב-1887 הוא המוסד העתיק ביותר. האקדמיה סאארנסי דה לטראס (האקדמיה הבינלאומית סאארנסי) שהוקמה ב-15 באוגוסט 1894 הייתה המוסד התרבותי הראשון מסוגו במדינה. ב-1892 פורטלזה שימשה מקום לתנועה תרבותית וביטוי ספרותי הנקרא "מאפיה רוחנית" וסגנונה הספרותי המשובח הוצג בשבוע האומנות המודרנית ב-1922. בעיר נמצאים מרכזי תרבות רבים אחרים כמו המרכז התרבותי באנקו דו נורדסטי. ברובע פרייה דה איראסמה, מקום שבו מרוכזים מרכזים תרבותיים חשובים, נמצא מרכז דרגאו דו מאר לאומנות ולתרבות שנחשב לחשוב מכולם. הפולקלור של פורטלזה עשיר ביותר, ומקורו בשורשי אמונות מעורבות של עבדים אפריקניים, אירופאים ואינדיאנים.
ספורט
פורטלזה מספקת למבקרים ולתושבים פעילויות ספורט נרחבות. ישנם מספר מועדוני כדורגל בפורטלזה כמו פורטלזה, מועדון אתלטיקה פרוויאריו ומועדון ספורט סיארה. העיר היא אחת מהערים שאירחו את מונדיאל 2014 שהתקיים בברזיל. לצורך כך שודרג אצטדיון קסטלאו.
פרייה דו פוטורו הוא אתר ספורט ימי שבו נושבות רוחות חזקות. בנוסף, פורטלזה מארחת תחרויות עולמיות של גלישת גלים, גלישת רוח וגלישת קיט.
כליאה בבידוד
תא בידוד, הוא חדר המשמש לכליאה בבידוד, צורת ענישה שבה מונעים מאסיר כל מגע עם אנשים מלבד סוהרים ואנשי רפואה. צורת ענישה זו נחשבת לבין הקשות ביותר בכלא.
בדרך כלל תא בידוד הוא תא קטן, נטול חלונות או בעל צוהר קטן, שבו מושם האסיר כדי לבודדו משאר אוכלוסיית האסירים, ובו הוא מבלה את כל זמנו (או את רובו המכריע) עד לתום תקופת הענישה הספציפית. בסיום פרק הענישה חוזר הנענש ומשולב עם שאר אוכלוסיית הכלואים בבית הסוהר. לעיתים קרובות התא נמצא בצינוק.
בידוד נחשב במקומות מסוימים לענישה מוגזמת ואכזרית, בשל השפעותיו על מצבו הנפשי של האסיר. הטוענים בזכות השימוש בבידוד מציינים את חשיבותו לשם הפרדת אסירים המסוכנים לסביבתם משאר הכלואים. לעיתים משמש תא הבידוד להגנה על אסירים שנמצאים בסכנת פגיעה מחבריהם, כסוג של מעצר הגנתי.
ג'וזואה קרדוצ'י
ג'וֹזוּאֶה אלסנדרו מיכֶּלֶה קרדוצ'י (באיטלקית: Giosuè Alessandro Giuseppe Carducci) (27 ביולי 1835 – 16 בפברואר 1907), משורר איטלקי, דוקטור לפילוסופיה ומרצה לספרות איטלקית באוניברסיטת בולוניה וסנאטור.
ביוגרפיה
קרדוצ'י נולד בוואלדיקסטלו (Valdicastello) שבנפת לוקה. אביו היה רופא, ששימש כמורה הראשון שלו. מגיל צעיר התעניין בספרות הקלאסית ובעיקר בגדולי משוררי איטליה. האזור שלו סופח לטוסקנה בשנת 1847 והוא למד בפירנצה והמשיך ללימודים גבוהים באוניברסיטת פיזה Scuola Normale Superiore, שם גם הוכתר בתואר דוקטור. תקופת מה עסק בהוראה פרטית ובשנת 1861 התמנה למרצה לספרות איטלקית באוניברסיטת בולוניה. הוא שימש בתפקיד הזה למשך כארבעים שנה. קרדוצ'י היה פטריוט מסור ונאבק בכנסייה ובדת. תחילה היה רפובליקאי ולאחר מכן מלוכני, אך תמיד היה נגד הכיבוש של אוסטריה ולמען עצמאות איטליה. בגיל 55 התמנה לסנאטור.
הוא הקדיש את קובץ השירים הראשון לזכרו של לֵאופארדי. שירתו מהפכנית (הוא מהלל את גיבורי המהפכה הצרפתית), נלהבת ונאבקת בדת ובכנסייה. באודות בארבאריות הוא מביע געגועים ליופי העולם ההלני. שירתו מצטיינת בכוח עז ומשמעת חזקה. שיריו מצטיינים במוזיקה נפלאה. הוא היה גם מבקר חשוב ונואם מחונן שידע לבטא את רעיונותיו בעושר לשוני ובמקוריות. הוא ניחן בשנינות וידע להשתמש בסאטירה. כתב מסות על המשוררים הקלאסיים של איטליה.
בשנת 1906 הוענק לו פרס נובל לספרות "לא רק בגלל ידיעותיו המרובות ועבודותיו בשטח המחקר, אלא בעיקר לאות הוקרה על האנרגיה הפלסטית, עושר הסגנון והכוח הלירי שבהם מצטיינות יצירות המופת שלו בשירה".
נפטר בבולוניה בשנת 1907.
אל קלפטה
אל קַלַפַטֶה (בספרדית: El Calafate) היא עיר בדרום-מערב פרובינציית סנטה קרוס בארגנטינה. אל קלפטה נמצאת בפטגוניה, על הגדה הדרומית של אגם ארחנטינו, במרחק של כ-320 קילומטרים צפונית-מערבית לריו גז'גוס, בירת סנטה קרוס, ובמרחק של כ-2,727 קילומטרים דרומית-מערבית לבואנוס איירס, בירת ארגנטינה.
העיר היא יעד תיירותי חשוב עקב קרבתה לאתרי טבע שונים בפטגוניה, כמו הפארק הלאומי לוס גלסיירס והאתרים שבו, כולל קרחון פריטו מורנו ופיץ רוי.
היסטוריה
לפני בואו של האדם הלבן לאזור אל קלפטה של היום, חיו בו שבטים ילידיים שהתפרסנו מרעיית עדרי גואנקו.
בעשורים הראשונים של המאה ה-20 התהווה באזור העיר של ימינו מקום מפגש ומסחר של סוחרי צמר מחוות הכבשים הגדולות סביבה. אל קלפטה נוסדה רשמית ב-7 בדצמבר 1927 על ידי הממשלה הארגנטינאית במטרה לייצב את ההתיישבות באזור.
הקמתו של הפארק הלאומי לוס גלסיירס באזור העיר ב-1937 תרמה לפיתוח העיר. השגשוג של קלפטה החל בשנת 1943 עם הקמת מרכז הנהלת הפארק הלאומי לוס גלסיירס (שהושלם בשנת 1946). במשך תקופה ארוכה הנהלת הפארק הייתה המוסד החשוב ביותר בכפר, כאשר בתחילה התגוררו בו רק כמאה תושבים. ההנהלה דאגה לאספקת החשמל, לבניית כבישים ולהקמת המלון הראשון בכפר. המקום התפתח בשלושים השנים האחרונות של המאה העשרים, בקצב מהיר כאשר התיירות הפכה פופולרית גם באזורים הרחוקים יותר מהמרכזים העירוניים הראשיים בארגנטינה, מה שגרם למספר המלונות והמסעדות ומספר התושבים לגדול במיוחד מאז שנות השמונים. נוף העיר השתנה בהתאם: ממקום מאובק לעיר יפה למראה עם בתי עץ מגוונים ורחובות מרוצפים. המדרונות עם נוף לאגם בנויים ברובם.
כלכלה
בעבר הכלכלה באזור הסתמכה על גידול כבשים בשביל צמר, אך כיום הכלכלה מסתמכת בעיקר על תיירות. אל קלפטה חיה כיום כמעט אך ורק מתיירות מכל העולם. עונת השיא היא מאוקטובר עד מאי. אל קלפטה הוקמה כנקודת אספקה למשלוחי צמר מחוות הכבשים הגדולות שמסביב. כיום הכבשים כמעט נעלמו מהנוף. שדה התעופה הבינלאומי שנחנך בשנת 2000, 21 קילומטרים מזרחית לעיירה, גרם לקידום נוסף בתיירות, מכיוון שאפשר להגיע לעיר גם באמצעות כלי טיס גדולים יותר, כשבעבר היו רק טיסות במטוסי מדחף קטנים מהעיירות הסמוכות בעיר בפטגוניה ומבירת הפרובינציה ריו גז'גוס. הפריחה גרמה לעלייה נוספת באוכלוסייה: במפקד 2010 התגוררו בעיר 16,655 תושבים, יותר מכפול משנת 2001, וב-2014 כבר התגוררו בעיר 21,132 תושבים, גידול של למעלה מרבע. אל קלפטה היא העיר החמישית בגודלה בסנטה קרוס.
תיירות
העיר נמצאת במיקום אסטרטגי בקרבת אגם ארחנטינו, אגם ויידמה והפארק הלאומי לוס גלסיירס, הכולל בין היתר את האתרים קרחון פריטו מורנו, קרחון אופסלה והר פיץ רוי ליד העיירה אל צ'לטן, מה שהופך אותה למוקד התיירותי של האזור כולו.
אטרקציה נוספת הסמוכה לעיר הוא הגלסיאריום (Glaciarium), מוזיאון מודרני המוקדש לקרח, לקרחונים ולשדה הקרח הפטגוני הדרומי.
תחבורה
את אל קלפטה משרת נמל התעופה הבינלאומי קומנדנטה ארמנדו טולה (Aeropuerto Internacional Comandante Armando Tola, קוד יאט"א FTE), נמצא במרחק של כ-20 קילומטרים ממזרח לעיר.
ברית המועצות
ברית המועצות (ברוסית: (סוֹיוּז סוֹבְיֶטסקִיך סוֹצִיאָלִיסְטִיצֵ'סְקִיך רֶסְפּוּבְּלִיק), ידועה גם בראשי התיבות СССР, USSR או סססר. בתרגום לעברית: ברית הרפובליקות הסוציאליסטיות הסובייטיות) הייתה מעצמת על שהשתרעה על פני כ-17% מכלל היבשה בכדור הארץ, על פני צפון אירופה, מזרח אירופה ומרכז אסיה.
ברית המועצות הייתה למנהיגת הגוש המזרחי-סובייטי בעולם. היא הוקמה ב-30 בדצמבר 1922 בעקבות ניצחון הצבא האדום במלחמת האזרחים ברוסיה, כאיחוד בין רוסיה הסובייטית לרפובליקות הסובייטיות של עבר הקווקז, אוקראינה הסובייטית, ובלארוס הסובייטית, שהוקמו אף הן בזמן המלחמה, והתקיימה עד להתפרקותה הסופית ב-25 בדצמבר 1991. בשטחים שהשתייכו לברית המועצות חיים כ-100 עמים שונים.
ממהפכת פברואר ועד תום מלחמת העולם השנייה
ברית המועצות נחשבת כיורשת האימפריה הרוסית, שהשליט האחרון שלה, הצאר ניקולאי השני, הודח ב-1917. ברית המועצות נוסדה ב-30 בדצמבר 1922.
באותו זמן, מעמד הפועלים החל להתארגן במסגרת מועצות הפועלים (הסובייטים) במטרה להגן על זכויותיו. מועצות אלו קמו בכל רחבי רוסיה. חלקם נשלטו על ידי הבולשביקים - חברי הפלג הקיצוני בתנועה הסוציאליסטית. בראש הבולשביקים עמד ולדימיר איליץ' לנין, שהוביל אותם למהפכה קומוניסטית נגד הממשלה הזמנית. הבולשביקים הפילו את הממשלה הזמנית בנובמבר 1917 בהפיכה שנודעה לימים כמהפכת אוקטובר. לאחר תפיסת השלטון, הקומוניסטים הלאימו את אמצעי הייצור. רק לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה (1918- 1921), שהתערבו בה גם מספר מדינות זרות, הממשל הקומוניסטי התייצב. ב"הסכם ריגה" ב-1921 רוסיה הסובייטית נאלצה לוותר על שטחים במערב אוקראינה ובלארוס לטובת פולין. בדצמבר 1922 ברית המועצות נוסדה באופן רשמי.
לאחר מותו של לנין התרחשה מלחמת ירושה בין לאון טרוצקי - היורש המקובל יותר, לבין יוסיף סטלין. באמצעות תככים פוליטיים ובידולו של טרוצקי, סטלין השתלט בסופו של דבר על המפלגה הקומוניסטית ונהיה לשליטה של ברית המועצות. ב-1928 הגה סטלין את תוכנית החומש שהביאה לתיעוש מהיר של המדינה ולהפיכת החוות החקלאיות הפרטיות לקולחוזים שיתופיים או לסובחוזים בשליטת המדינה. בעקבות מהלך זה עשרות מיליוני חקלאים איבדו את רכושם במסגרת מדיניות חיסול מעמד הקולאקים, חלקם נשלחו לעבודת כפייה בגולאגים בסיביר ומיליונים נוספים (בעיקר בדרום-מרכז אוקראינה) מתו מרעב. במשך 5 שנים אלו אוכלוסיית אוקראינה קטנה במספר מיליוני אנשים. התפוקה התעשייתית עלתה באותו זמן ב-400% והאוכלוסייה בערים ובסיביר גדלה מאוד.
בשנות ה-30 החל סטלין ב"טיהור" של מפלגתו; בתהליך זה החלה מערכה של טרור, שהביאה להוצאה להורג או למאסר של מיליונים רבים מכל שדרות החברה. מוערך, כי סטלין הביא למותם של כ-20 מיליון בני אדם ב"גולאג". אך למרות כל זאת, ברית המועצות פיתחה כלכלה תעשייתית חזקה בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה.
סטלין פעל לדחיית המלחמה עם גרמניה על ידי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב מ-1939 ובעקבות כך פלשה ברית המועצות למזרח פולין תוך תאום עם הגרמנים. בשנת 1940 סיפחה ברית המועצות את המדינות הבלטיות למרות הסכמי ידידות שהיו בינה וביניהן.
ב-22 ביוני 1941 פלש הצבא הגרמני במפתיע לברית המועצות, במבצע שנקרא מבצע ברברוסה. תחילה נחלו הפולשים הצלחות והתקדמו במהירות, אך הצבא האדום עצר את ההתקפה בקרב מוסקבה בשלהי 1941, הגן על לנינגרד מכיבוש חרף מצור שהוטל עליה מסתיו 1941, ונחל ניצחון בקרב סטלינגרד בשלהי 1942. הסובייטים הצליחו להעביר את רוב תעשיית הנשק מעבר להרי אורל, והודות לכושר הייצור העודף וליתרון בכוח אדם החלו יחסי הכוחות לנטות בהדרגה לטובתם. ב-1943 ניצח הצבא האדום את הגרמנים בקרב קורסק, והוא המשיך להתקדם דרך מזרח אירופה עד ברלין לפני כניעת גרמניה הנאצית במאי 1945. אף על פי שהמלחמה גרמה להרס עצום בברית המועצות, היא יצאה ממנה כמעצמת על, שנייה רק לארצות הברית. במדינות מזרח אירופה ומרכזה שעליהן השתלט הצבא האדום במלחמה הונהגו בתוך שנים אחדות משטרי חסות קומוניסטיים.
לאחר מלחמת העולם השנייה ועד התפרקות ברית המועצות
בצורת כבדה שפקדה את ברית המועצות בשנת 1946 גרמה למותם של 800,000 עד 2 מיליון בני אדם. הבצורת הייתה הגורם שהניע את הממשלה הסובייטית להציע את התוכנית הגדולה לשינוי הטבע, אך התוכנית בוטלה עם מותו של סטלין.
בשנת 1953 מת יוסיף סטלין, ואת מקומו כמזכ"ל המפלגה הקומוניסטית תפס גאורגי מלנקוב. מלנקוב היה ראש ממשלת ברית המועצות לתקופה קצרה לאחר מותו של סטלין (מרץ 1953 – פברואר 1955), והוחלף על ידי ניקיטה חרושצ'וב. האחרון הנהיג שורת רפורמות בברית המועצות והדהים את העולם לאחר שחשף את פשעיו של סטלין בתקופת הטיהורים הגדולים, וגינה את פולחן האישיות אשר יצר לעצמו. עם זאת, המתח עם ארצות הברית לא פסק, והגיע לשיאו במשבר הטילים בקובה בשנת 1962, שהביא את העולם אל סף מלחמה גרעינית. חרושצ'וב גם היה אחראי לחיזוק "מסך הברזל" בין המזרח למערב, לאחר שדיכא ביד קשה את המרד בהונגריה ב-1956 ובנה בשנת 1961 את חומת ברלין.
מדיניות דיכוי זו לא פסקה גם לאחר הדחתו של חרושצ'וב ועלייתו לשלטון של ליאוניד ברז'נייב (מנהיג המדינה בין השנים 1964-1982), והתבטאה בין היתר באירועי האביב של פראג ב-1968, שהביאו לפלישה סובייטית לצ'כוסלובקיה. ברז'נייב חיזק בצורה משמעותית את הצבא הסובייטי והגביר את ההגמוניה והיוקרה של ברית המועצות בעולם, אך שלטונו התאפיין בשחיתות מתגברת ומיתון כלכלי, שנגרם בין היתר בגלל מרוץ החימוש עם ארצות הברית, וההוצאות הרבות שנכרכו במרוץ לחלל, שהחל כבר בתקופת חרושצ'וב עם שיגור הלוויין הראשון בעולם ספוטניק 1, באוקטובר 1957. לאחר מות ברז'נייב בנובמבר 1982 ידעה ברית המועצות חילופי שלטונות מהירים עם יורי אנדרופוב (1982-1984) וקונסטנטין צ'רניינקו (1984-1985). השניים האחרונים כבר היו חולים מאוד בהיכנסם לתפקיד ולא הספיקו להותיר את חותמם על מדיניות ברית המועצות.
התפרקותה של ברית המועצות
בסוף שנות ה-70, תחת הנהגתו של ליאוניד ברז'נייב, נכנסה ברית המועצות למיתון כלכלי שהלך והחריף. בשנת 1985, לאחר מותם של יורי אנדרופוב וקונסטנטין צ'רניינקו, מונה מיכאיל גורבצ'וב למזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית בברית המועצות. בשלב זה הייתה הכלכלה הסובייטית במיתון עמוק ועמדה בפני התמוטטות יתרות מטבע החוץ שלה. מצב זה הניע את גורבצ'וב לבדוק צעדים להחיות את הכלכלה החולה.
לאחר ניסיון ראשון בו לא הצליח לשנות דבר, הגיע גורבצ'וב למסקנה כי דרושים שינויים מבניים עמוקים. ביולי 1987 הכריז גורבצ'וב על תוכנית הרפורמה הכלכלית, פרסטרויקה (בנייה מחדש), ובמקביל על תוכנית הגלאסנוסט (פתיחות) במטרה להגביר את השקיפות בניהול המדינה. הרפורמות לא הבריאו את הכלכלה הסובייטית ומצבה הלך והתדרדר. במקביל נקלע הממשל הסובייטי לקשיים בעקבות גורמים אחרים - המלחמה באפגניסטן, שבה תמכה ארצות הברית במורדים המוסלמים וכן אסון צ'רנוביל שגרם לבעיות חמורות באוקראינה ובסביבתה.
המתיחות בין מזרח-למערב שככה במהירות בין אמצע לסוף שנות ה-80, ואווירה זו הגיעה לשיאה בפסגה שנערכה במוסקבה בשנת 1989 בין מנהיגי ברית המועצות וארצות הברית, כאשר מיכאיל גורבצ'וב והנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש חתמו על הסכמי סטארט 1 - האמנה לצמצום הנשק האסטרטגי (שהביאו עד לסוף שנת 2001 להפחתת 80% ממאגרי הנשק הגרעיני שהיו קיימים באותה התקופה, וחודשו על ידי הסכם סטארט החדש ב-2010). בשנה שלאחר מכן הודיעה ברית המועצות כי שטח הביטחון (בדמות מדינות הגוש המזרחי באירופה) אינו רלוונטי, ואין בכוונתה להתערב בענייני הפנים של בנות בריתה במזרח אירופה (דוקטרינת סינטרה).
ב-7 בפברואר 1990 התכנסה הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות והסכימה לוותר על מונופול הכוח השלטוני שלה. במשך השבועות שבאו לאחר מכן 15 הרפובליקות המרכיבות את ברית המועצות ערכו בחירות רב-מפלגתיות, רבים מהמושבים בבתי הפרלמנט של מדינות אלה נכבשו בידי לאומנים אתניים. הרפובליקות החלו לעמוד על הריבונות שלהן והחלה "מלחמת חוקים" עם הממשלה המרכזית במוסקבה. הרפובליקות השתלטו על הכלכלות המקומיות שלהן והפסיקו להעביר את כספי המיסים לקופתה של ברית המועצות, דבר שגרם לפגיעה נוספת בכלכלה הסובייטית והעמיק את המשבר הכלכלי במדינה.
ב-17 במרץ 1991 נערך משאל-עם בברית המועצות, וכ-76.4% מכלל המצביעים תמכו בהמשך קיומה. הרפובליקות הבלטיות, ארמניה, מולדובה וגאורגיה החרימו את משאל-העם. ב-12 ביוני 1991, נבחר בוריס ילצין לנשיא הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה. בחודש אוגוסט אותה השנה נעשה ניסיון הפיכה קצר במטרה להפיל את משטרו של גורבצ'וב, לאחר מאבק קצר חוסל ניסיון ההפיכה והקושרים נעצרו. בין ההחלטות שהתקבלו כתוצאה מניסיון ההפיכה, הייתה אחת בעלת חשיבות סמלית רבה - הסובייט העליון של הפדרציה הרוסית החליט להחליף את הדגל האדום הקומוניסטי בדגלה ההיסטורי של רוסיה, בצבעי לבן-כחול-אדום.
מהפכה זו זירזה את מה שנראה כתהליך בלתי נמנע, ב-24 באוגוסט 1991 התפטר גורבצ'וב מתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. בעקבות זאת הואץ תהליך פירוקה של ברית המועצות ללא מעצור. עוד באותו היום הכריזה אוקראינה על עצמאותה; ב-27 באוגוסט הייתה זו מולדובה; וב-30 וב-31 באותו החודש עשו זאת אזרבייג'ן וקירגיזסטן. ב-6 בספטמבר הכירה מוסקבה בעצמאותן של אסטוניה, לטביה וליטא. ב-9 בספטמבר הכריזה טג'יקיסטן על עצמאותה, וב-21 בספטמבר הייתה זו ארמניה, ב-27 באוקטובר הכריזה טורקמניסטן על עצמאות.
ב-8 בדצמבר נפגשו מנהיגי רוסיה, אוקראינה ובלארוס במינסק, בירתה של האחרונה והקימו את חבר המדינות, אליהן הצטרפו כמה שבועות לאחר מכן הרפובליקות המרכז-אסייתיות, ארמניה ואזרבייג'ן. גאורגיה הצטרפה בשנת 1993, אך פרשה מחבר המדינות ב-2009, לאחר עימות מזוין עם רוסיה; שלוש המדינות הבלטיות מעולם לא הצטרפו.
ב-25 בדצמבר 1991 התפטר גורבצ'וב מתפקידו כנשיא הסובייטי; דגל הפטיש והמגל הורד מבניין הסנאט בקרמלין והוחלף על ידי דגל שלושת הצבעים של רוסיה, ברית המועצות חדלה מלהתקיים.
פוליטיקה וממשל
הממשלה הסובייטית הייתה כלי שלטוני בידיה של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, ששלטה על החברה והכלכלה במדינה. הממשלה יישמה את ההחלטות שהתקבלו על ידי המפלגה היחידה במדינה.
להלכה, היה דמיון רב בין הממשלה של ברית המועצות לבין מערכות פוליטיות מערביות דמוקרטיות. לדוגמה, חוקה מיסדה את כל זרועות השלטון והעניקה לאזרחים מגוון רחב של זכויות פוליטיות ואזרחיות. בית המחוקקים, הסובייט העליון, ייצג את העיקרון של ממשל עצמי עממי. הסובייט העליון, שהיו"ר הנבחר שלו היה ראש המדינה, פיקח על מועצת השרים, שפעלה כרשות המבצעת. יושב ראש מועצת השרים, שבחירתו אושרה בידי הגוף המחוקק, פעל כראש הממשלה. בחוקה היה מעוגן גם גוף שיפוטי, הכולל מערכת בתי משפט ובראשה בית משפט עליון לחוקה, שהיה אחראי על כך שהגופים הממשלתיים יפעלו על פי חוק. על פי החוקה הסובייטית מ-1977 (החליפה חוקה שהתקבלה בשנת 1936), לברית היה מבנה פדרלי, דבר שנתן לרפובליקות סמכות מסוימת ביחס ליישום מדיניות, וכן איפשר למיעוטים להרגיש כי הם משתתפים בניהול של ענייניהם.
היו הבדלים רבים בין החוקה הסובייטית לבין חוקות מערביות טיפוסיות. היא בדרך כלל תיארה את היחסים הפוליטיים הקיימים, כפי שהמפלגה קבעה אותם, במקום לקבוע את היחסים הפוליטיים האידיאליים. החוקה הייתה ארוכה ומפורטת, וכללה פירוט טכני של גופי הממשלה השונים. החוקה כללה הצהרות פוליטיות, כמו מטרות מדיניות חוץ, וכן סיפקה הגדרה תאורטית של המדינה במסגרת האידאולוגיה המרקסיסטית-לניניסטית. המפלגה יכלה לשנות את החוקה או לנסח אותה מחדש, כפי שעשתה מספר פעמים.
מועצת השרים פעלה כגוף הביצועי של הממשלה. התפקידים החשובים ביותר היו קשורים לניהול הכלכלה. המועצה הייתה תחת שליטתה של המפלגה, ויושב ראש שלה – ראש הממשלה הסובייטי – היה תמיד חבר בפוליטביורו. המועצה, שב-1989 כללה יותר ממאה חברים, הייתה גדולה מכדי לפעול כגוף מאוחד. נשיאות המועצה, שהורכבה מהשרים הכלכליים הראשיים ובראשה היושב ראש, היא ששלטה למעשה במועצת השרים.
על פי תיקון לחוקה משנת 1988, הגוף המחוקק הגבוה ביותר בברית המועצות היה הקונגרס של נציגי העם, שהתכנס בפעם הראשונה במאי 1989. המשימות העיקריות של הקונגרס היו בחירה בגוף מחוקק קבוע, הסובייט העליון, ובחירה של יושב ראש לסובייט העליון, שפעל כראש המדינה. מבחינה תאורטית, לגופים אלה היו סמכויות חקיקה רבות; למעשה, הקונגרס של נציגי העם התכנס רק למספר ימים ב-1989 על מנת לאשר החלטות שנעשו בידי המפלגה, מועצת השרים, והסובייט העליון. לסובייט העליון, לנשיאות מועצת השרים, וליושב ראש של הסובייט העליון, הייתה סמכות רבה בביצוע וחקיקת חוקים, החלטות, ופקודות שניתן היה לכפות על האזרחים. לקונגרס היה הסמכות לאשר את ההחלטות האלה. משרת נשיא ברית המועצות נוצרה בתיקון לחוקה משנת 1990. הנשיא היה אמור להיבחר בבחירות ישירות על ידי העם, אך ברית המועצות פורקה לפני שנערכה מערכת בחירות לנשיאות, ובפועל, בבחירות היחידות לנשיאות, הקונגרס של נציגי העם בחר במיכאיל גורבצ'וב כנשיא.
הגוף השיפוטי לא היה עצמאי. בית המשפט העליון לחוקה פיקח על בתי המשפט הנמוכים יותר ויישם את החוק על פי החוקה או כפי שהסובייט העליון פירש אותו. ועדת החוקה החליטה האם חוקים תואמים לחוקה או לא. על פי החוק הסובייטי, שמוצאו בחוק הרומאי, הקטגור פעל יחד עם השופט והסניגור על מנת להבטיח שהמשפט מצליח לגלות את האמת; זאת בניגוד לשיטה הנהוגה במערב, שבה יש פרקליטים בעד ונגד הנאשם.
ברית המועצות הייתה מדינה פדרלית שחמש עשרה הרפובליקות הכלולות בה היו, באופן תאורטי, מאוגדות יחד מרצון. ברפובליקות התקיימו מערכות משפט שהותאמו לבני הלאומים המקומיים. לרפובליקות גם היו חוקות משלהן, שיחד עם החוקה הכללית, ביזרו באופן תאורטי את הכוח בברית המועצות. למעשה, עד 1989 המפלגה והממשלה המרכזית שלטו ללא עוררין, כשהן קובעות את המדיניות שיושמה על ידי הממשלות של הרפובליקות, המחוזות והנפות.
יחסי חוץ
בראשיתה ברית המועצות הייתה מדינה מנודה, שלא זכתה להכרה דיפלומטית מרוב המדינות. היא גם לא זכתה להיות חברה בארגונים בינלאומיים רבים, אלא הסתפקה בתפקיד הצד המפשר ביחסים שבין מדינות אחרות. כל זה השתנה עם תום מלחמת העולם השנייה, כאשר ברית המועצות החלה לקבוע את עתידה של אירופה. ברית המועצות גם הייתה חברה בארגון האומות המאוחדות עם ייסודו ב-1945; היא אף זכתה להיות אחת מחמש החברות הקבועות במועצת הביטחון של האו"ם, מה שהעניק לה זכות וטו בהחלטות הבינלאומיות. עד שנות ה-80, כבר היו לברית המועצות יחסים דיפלומטיים עם רוב מדינות העולם.
ברית המועצות נעשתה לאחת משתי המעצמות העולמיות בזכות היותה אחת המנצחות הגדולות במלחמת העולם השנייה. היא החזיקה במעמד זה למשך ארבעה עשורים על ידי ההגמוניה שלה במזרח אירופה, כוחה הצבאי, פטרונותה על המדינות המתפתחות שנזקקו לעזרתה והמחקר המדעי, בעיקר בתחומי טכנולוגיית החלל וכלי הנשק. ניסיונה של ברית המועצות להרחיב את השפעתה או שלטונה על מדינות ועמים רבים הביאה להיווצרותה של מערכת מדינות סוציאליסטיות. המועצה לסיוע כלכלי הדדי הוקמה ב-1949 על מנת להוות גוש חוסם של מדינות קומוניסטיות, והיוותה מסגרת לשיתוף פעולה בין הכלכלות המתוכננות של ברית המועצות, בעלות בריתה במזרח אירופה, ולאחר מכן עם בעלות בריתה בעולם השלישי (הקומיקון). המקבילה הצבאית לקומיקון הייתה ברית ורשה.
בשנות ה-70, ברית המועצות הצליחה להגיע לשיווי משקל גרעיני עם ארצות הברית, ועד סוף אותו עשור אף עברה אותה עם פריסתם של טילי ה-18-SS. ברית המועצות ראתה כהכרחית את מעורבותה בכל בעיה בינלאומית. בינתיים, המלחמה הקרה פינתה את מקומה ל"דטאנט" ולדפוס מורכב יותר של יחסים בינלאומיים, שבה העולם כבר לא היה מחולק לשני גושים מנוגדים ברורים. למדינות חלשות יותר היה יותר מקום להפעיל את השפעתן, ושתי המעצמות הכירו באינטרס ההדדי שלהן בניסיון להפסיק את התפשטות הנשק הגרעיני.
עד תחילת שנות ה-70, ברית המועצות כבר הגיעה להסכמי שלום ושיתוף פעולה עם כמה מדינות בעולם הלא-קומוניסטי, במיוחד בעולם השלישי ובמדינות הבלתי מזדהות. למרות כמה מכשולים אידאולוגיים, מוסקבה הצליחה לקדם את האינטרסים שלה על ידי רכישת מאחזים צבאיים בכמה אזורים חשובים בעולם השלישי. מעבר לכך, ברית המועצות המשיכה לספק סיוע צבאי לתנועות מהפכניות בעולם השלישי. בשל כל הסיבות האלה, מדיניות החוץ הסובייטית הייתה בעלת חשיבות רבה לעולם הלא-קומוניסטי, והיה לה חלק חשוב בקביעת המגמה ביחסים הבינלאומיים.
אם כי מערכות בירוקרטיות רבות היו מעורבות בגיבוש ובביצוע של מדיניות החוץ הסובייטית, הקווים העיקריים נוסחו בידי הפוליטביורו של המפלגה הקומוניסטית. המטרות העיקריות של מדיניות החוץ הסובייטית היו לשמור ולהגביר את הביטחון הלאומי ולשמור על ההגמוניה במזרח אירופה. היחסים עם ארצות הברית ועם אירופה המערבית היו גם הם בעלי חשיבות רבה לקובעי מדיניות החוץ, והיחסים עם מדינות עולם שלישי נקבעו (לפחות בחלקם) לפי קרבת המדינה לגבול הסובייטי, ועל פי הערכות סובייטיות של החשיבות האסטרטגית שלה.
עלייתו של מיכאיל גורבצ'וב כיושב ראש המפלגה ב-1985 סימנה שינוי משמעותי במדיניות החוץ הסובייטית. גורב'צוב ניסה ליישם מדיניות פייסנית עם המערב במקום לשמור על הסטטוס קוו של המלחמה הקרה. ברית המועצות סיימה את השלטון הצבאי שלה באפגניסטן, חתמה על אמנות להשמדת נשק גרעיני עם ארצות הברית, ואפשרה למדינות הלוויין שלה במזרח אירופה לשלוט בענייניהן.
לאחר התפרקותה של ברית המועצות ב-1991, הפדרציה הרוסית ראתה את עצמה כיורשת החוקית של ברית המועצות בזירה הבינלאומית, אף על פי שאיבדה את מעמדה כמעצמה. רוסיה העצמאית ביטלה את השפעתה של האידאולוגיה המרקסיסטית-לניניסטית על עיצוב מדיניות החוץ שלה; היא אף ביקשה סיוע מערבי בעת ביצוע רפורמות ליברליות בכלכלתה.
רפובליקות סובייטיות
ברית המועצות הייתה פדרציה של רפובליקות סוציאליסטיות סובייטיות. הרפובליקות הראשונות נוסדו זמן קצר לאחר מהפכת אוקטובר. באותו זמן, הרפובליקות היו עצמאיות אחת מהשנייה מבחינה עקרונית, אך למעשה ממשלותיהן פעלו בתיאום, כפי שהמפלגה המרכזית הורתה להן. ב-1922, ארבע רפובליקות (הרוסית, האוקראינית, הבלארוסית והטרנס-קווקזית) הצטרפו לברית המועצות. בין 1922 ל-1940, מספר הרפובליקות גדל ל-16. כמה מהרפובליקות החדשות נוצרו מהשטחים שנכבשו בידי ברית המועצות, ואחרות על ידי חלוקה של רפובליקה אחת לכמה חלקים. הקריטריונים לייסוד רפובליקה חדשה היו כדלהלן:
המערכת נותרה כמעט ללא שינוי לאחר 1940. לא נוספו רפובליקות חדשות. רפובליקה אחת, הקרלו-פינית, פורקה ב-1956. שאר 15 הרפובליקות שרדו עד ל-1991. פרישה נותרה אופציה תאורטית, ולא מסתברת במיוחד בהתחשב במרכוז הסובייטי, עד להתפרקות ב-1991. באותו זמן, הרפובליקות נעשו למדינות עצמאיות, שחלקן עדיין היו מאורגנות תחת "חבר העמים של המדינות העצמאיות".
כמה רפובליקות חלקו היסטוריה ואזור גאוגרפי משותף, ולכן נקראו לפי שמות קבוצתיים. אלה היו הרפובליקות הבלטיות, הרפובליקות הטרנס-קווקזיות, והמרכז אסייתיות.
כלכלה
לפני התמוטטותה, ברית המועצות הייתה המדינה עם הכלכלה המתוכננת הגדולה ביותר בעולם. השלטון קבע את סדר הקדימויות הכלכלי שלו בתכנון מרכזי, כך שהחלטות מנהליות הן שקבעו את חלוקת המשאבים ואת המחירים, ולא כוחות השוק.
מאז המהפכה הבולשביקית ב-1917, המדינה גדלה מכלכלה חקלאית בעיקרה עם מגזר תעשייתי מצומצם, למעצמה התעשייתית השנייה בגודלה בעולם. לפי הסטטיסטיקה הסובייטית, החלק של ברית המועצות בייצור התעשייתי העולמי גדל מ-4 אחוזים ל-20 אחוזים בין 1913 ל-1980. אם כי אנליסטים מערביים רבים חושבים כי טענות אלה מוגזמות, ההצלחה הסובייטית היא עדיין מרשימה. לאחר האירועים הקשים של מלחמת העולם השנייה, כלכלתה של המדינה המשיכה לגדול, אם כי בשיעור לא אחיד. מדדי איכות חיים, אם כי עדיין צנועים יחסית למערב, השתפרו, ולאזרח הסובייטי בסוף שנות ה-80 היה ביטחון כלכלי מסוים.
אף על פי שההישגים האלה היו מרשימים, בשנות ה-80 מנהיגים סובייטים עמדו בפני בעיות רבות. הייצור של מוצרי צריכה במגזרי החקלאות והצריכה לא היה תמיד מספיק. משברים במגזר החקלאי הביאו לאסון בשנות השלושים של המאה העשרים, כאשר קולקטיביזציה נתקלה בהתנגדות של הקולאקים, דבר שהביא למאבק של איכרים רבים כנגד השלטונות, לרעב, ולמוות של כ-5–10 מיליון איש, בעיקר באוקראינה, אך גם באזור נהר הוולגה ובקזחסטן. במגזרי השירותים והצריכה, חוסר בהשקעות הביא לשוק שחור באזורים מסוימים.
בנוסף, מאז שנות ה-70, שיעור הצמיחה פחת באופן ניכר. פיתוח כלכלי רחב, המבוסס על שימוש בכמות גדולה של עובדים וחומרים כבר לא היה אפשרי, והפריון של הנכסים הסובייטיים היה עדיין נמוך יחסית למדינות מתועשות אחרות. מנהיגים סובייטיים עמדו בפני דילמה משמעותית: השליטה המרכזית החזקה שהדריכה את הפיתוח הכלכלי זה זמן רב לא הצליחה להביא ליצירתיות ולפריון, שכלכלה מפותחת ומודרנית כה צריכה.
המנהיגים של סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 הודו בכך שהגישות הכלכליות הישנות לא מועילות לפתרון בעיות חדשות, והם ביקשו ליצור תוכנית של רפורמה כלכלית על מנת לעורר את הכלכלה מחדש. המנהיגות, שבראשה מיכאיל גורבצ'וב, ניסתה פתרונות חדשים לבעיות הכלכליות באופן פתוח ("גלאסנוסט"), דבר שמעולם לא נעשה בברית המועצות. שיטה אחת לשיפור הפריון הייתה להגדיל את כוחם של כוחות השוק. אך רפורמות שיגדילו את השפעתן של כוחות השוק יסמנו פיחות בסמכות והשליטה של ההיררכיה התכנונית.
הבנה של התפתחויות בכלכלה היה תפקיד מסובך עבור משקיפים מערביים. במדינה היו פערים כלכליים ואזוריים גדולים מאוד, וניתוח של מידע סטטיסטי לפי אזור היה תהליך איטי ומסורבל. מעבר לכך, הסטטיסטיקה הסובייטית לא הייתה תמיד בת השוואה לסטטיסטיקה המערבית, שכן הם השתמשו במושגים סטטיסטיים וכלכליים שונים. רוב האנליסטים המערביים, וגם חלק מהסובייטיים, הטילו ספק בדיוקם של הסטטיסטיקות שפורסמו, ואמרו כי שיעורי הגדילה התעשייתית היו בדרך כלל גדולים יותר משהיו באמת.
גאוגרפיה
ברית המועצות השתרעה בחלק המזרחי של היבשת האירופאית, ובחלק הצפוני של אסיה. רוב המדינה הייתה ממוקמת צפונית ל-50 מעלות צפון, והקיפה שטח של 22,402,200 קמ"ר. בשל גודלה העצום, האקלים בה היה מגוון – ונע מאקלים תת-טרופי וקונטיננטלי לתת-ארקטי וקוטבי. 11 אחוז מהאדמה הייתה ראויה לעיבוד, 16 אחוז ראויה למרעה, 41 אחוז יערות, ו-32 אחוז אחרים, כולל טונדרה.
דת
המדינה הובדלה מהכנסייה בצו של מועצת הקומיסרים העממיים (ממשלת המהפכנים הזמנית) ב-23 בינואר 1918. נתונים רשמיים על מספר המאמינים בברית המועצות לא היו קיימים עד ל-1989. אך לפי מקורות סובייטיים ומערביים, מעל שליש מאזרחי המדינה, שרשמית הייתה אתאיסטית, לא האמינו בדת כלשהי. נצרות ואסלאם היו הדתות הגדולות ביותר. הנוצרים השתייכו לכמה כנסיות: האורתודוקסית המזרחית הגדולה ביותר (הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית); הקתולית; הבפטיסטית וכמה כתות פרוטסטנטיות אחרות. היו כנסיות רבות במדינה (7,500 כנסיות רוסיות אורתודוקסיות ב-1974). רוב המאמינים המוסלמיים היו סונים, וכן היו יהודים רבים. דתות אחרות, שלהן היו מספר מועט של מאמינים, כללו בודהיזם, למאיזם ושאמאניזם, דת שמבוססת על ספיריטואליזם פרימיטיבי. תפקידה של הדת בחיי היומיום של האזרח הסובייטי השתנה מאדם לאדם. מכיוון שהאמונה והערכים החברתיים המוסלמיים היו קשורים מאוד זה לזה, נדמה שלדת הייתה השפעה גדולה יותר על המוסלמים מאשר על הנוצרים או על המאמינים האחרים. אך כשני שלישים מהאוכלוסייה הסובייטית לא היו מאמינים. כחצי מהאוכלוסייה, כולל פקידים גבוהים במפלגה ובממשלה, הצהירו כי הם אתאיסטים. כל חברי המפלגה הקומוניסטית נדרשו, בהתאם לאידאולוגיה הקומוניסטית, שטענה כי "הדת היא אופיום להמונים", להיות אתאיסטים. לפיכך, לרוב האוכלוסייה הסובייטית, הדת הייתה נושא לא רלוונטי.
לאומים
האימפריה הרב-לאומית הגדולה שהבולשביקים ירשו לאחר המהפכה שלהם נוצרה על ידי התפשטות של הצארים במשך כארבע מאות שנה. כמה קבוצות לאומיות הגיעו לאימפריה מרצונם החופשי, אך רובם צורפו אליה בכוח. בצורה כללית, היה מעט מן המשותף לרוסים ולשאר הלאומים באימפריה מבחינה תרבותית, דתית או לשונית. פעמים רבות היו שני לאומים על אותה הטריטוריה. לפיכך, מתיחויות לאומיות נבנו במשך השנים לא רק כנגד הרוסים אלא גם בין הלאומים השונים לבין עצמם.
למשך קרוב לשבעים שנה, המנהיגים הסובייטיים טענו כי החיכוכים בין הלאומים הרבים שהרכיבו את ברית המועצות נמחקו, וכי ברית המועצות היא משפחת לאומים שחיים יחד באופן הרמוני. בהתאם לכך, התעמולה הסובייטית ציינה שבמדינה הוקם לאום חדש - "העם הסובייטי".
התסיסה הלאומית שהרעידה כמעט כל פינה מברית המועצות בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 הוכיחה כי שבעים שנה של שלטון קומוניסטי לא הצליחו למחוק את ההבדלים הלאומיים והאתניים, וכי התרבויות והדתות הלאומיות יצוצו מחדש ברגע שיוכלו. משמעותה של המציאות שגורבצ'וב וחבריו עמדו מולה הייתה, שאלא אם כן ישתמשו בכוח, עליהם למצוא פתרונות חלופיים על מנת למנוע את התפרקותה של ברית המועצות.
הוויתורים שניתנו לתרבויות הלאומיות והאוטונומיה החלקית שניתנה לרפובליקות בשנות ה-20 של המאה ה-20 הביאו להתפתחותן של אליטות לאומיות ולתודעה לאומית מוגברת. לאחר מכן, דיכוי ורוסיפיקציה הביאו להתנגדות להשתלטותה של שלטונות ממוסקבה ולהתפתחות נוספת בתודעה הלאומית. רגשות לאומיים גם התפתחו ברפובליקות הסובייטית על ידי תחרות מוגברת על משאבים, שירותים ועבודה. כמו כן, אוכלוסייה של הרפובליקות ה"חזקות" בחלק האירופאי של המדינה טענו שהם מסבסדים את הרפובליקות ה"חלשות" במרכז אסיה.
אלכסנדר בלוק
אלכסנדר אלכסנדרוביץ' בְּלוֹק (ברוסית: Александр Александрович Блок; 28 בנובמבר 1880 - 7 באוגוסט 1921) היה משורר רוסי.
ביוגרפיה
נולד בסנקט פטרבורג במשפחה אריסטוקרטית. אביו היה פרופסור באוניברסיטת ורשה. אחרי שהתגרשו הוריו, בלוק אומץ על ידי משפחת בֶּקֶטוֹב, משפחת משכילים מצד אמו. במשפחה זו גדל והתחנך, ורכש השכלה ספרותית נרחבת. אמו הייתה אשת ספרות ומתרגמת, וגם אחיותיה של האם היו קרובות לעולם השירה והספרות.
אמו של בלוֹק הבחינה בכישרונו ושלחה את שיריו המוקדמים לבת דודתה במוסקבה. בסיועה הגיעו שיריו לידי הסופר והמשורר אַנְדְרֵיי בֶּילִי, שקיבל אותם בהתלהבות. זאת הייתה ההכרה הראשונה במשורר הצעיר. זמן קצר אחר כך, משנת 1902, הפך בלוֹק לאורח של קבע בסלון הספרותי של המשוררת זינאידָה גִיפּיוּס ובעלה, המשורר והחוקר דמיטרי מֶרֶזְ'קוֹבְסְקי, והשתתף במערכת כתב העת "נוֹבִיי פּוּט" (הדרך החדשה) שהשניים ערכו והוציאו לאור.
יצירתו המוקדמת של בּלוֹק בין השנים 1900 - 1904, קוּבצה בספרו הראשון "שירים לגברת הנפלאה", שיצא לאור בשנת 1905. הספר ספוג באווירה מיסטית, שבה כל תופעות העולם נתפסות כסימנים ואותות של המתרחש בעולמות אחרים. בספר "שירים לגברת הנפלאה" ובמחברו, הכירה הביקורת הרוסית בת הזמן, את ממשיך דרכו של הפילוסוף ולדימיר סולוביוב. מבקרים רוסיים טענו שהוא הושפע מהמשורר אָפָנַסיי פֵט, (1820 - 1892), שכתב שירים מחורזים וטקסטים לרומנסות רוסיות שהולחנו והושרו.
נפטר בשנת 1921 ממחלת לב.
יש מבקרים חוקרים והיסטוריונים של ספרות, המשייכים את בלוק לעידן הספרותי של תור הכסף בשירה הרוסית.
יצירתו של בלוק בתרגום עברית
עם יציאתו של ספר תרגומיה החדש, של מירי ליטווק, משירת בלוק, יש לציין ששתי הפואמות שלו, "סקיתים" ו"שנים-עשר", זכו לשלושה תרגומים נדפסים, המצוינים מטה:
שושנת העמקים (יישוב)
שׁוֹשַׁנַּת הָעֲמָקִים הוא יישוב קהילתי בתחומי מועצה אזורית עמק חפר. היישוב שוכן בקצה הדרום-מערבי של תחומי המועצה, בצמוד לנתניה.
היסטוריה
היישוב החל את דרכו בשני פרויקטים נפרדים לשיכון, של חברות עמידר ורסקו. בשנת 1954 היו שני השיכונים לשני יישובים שונים בשם "שושנת העמקים - רסקו" ו"שושנת העמקים - עמידר". בדצמבר 1956 צורפו שני היישובים למועצה אזורית עמק חפר.
שיכון עמידר היה מורכב מכ-120 צריפי עץ של עולים חדשים, שהוקם בשנת 1952. השיכון חובר לרשת החשמל בקיץ 1959. בשנת 1964 החלו תושבי השיכון להפגין בדרישה לעבור לשיכון קבע.
שיכון רסקו נבנה עבור עולים ממזרח אירופה דוברי יידיש(בעיקר), במיוחד יוצאי חוטין, ובו 39 מבנים למגורים, גן ילדים ומבנה לצורכי מסחר. הוא נבנה על ידי חברת הבנייה "דירות עם מייסודה של רסקו בע"מ". 39 מבני המגורים נבנו על מגרשים בגדלים שונים (סביב 900 מ"ר) וכל אחד הכיל ארבע דירות של חדר או חדר וחצי (שתיים בקומת קרקע ושתיים בקומה ראשונה), שרובן הורחבו מאז.
היישוב כיום
כיום ניתן למצוא ביישוב דירות גן ודופלקסים הצופים לים, לצד דירות סטודיו.
סמוך ליישוב נמצא גן לאומי אביחיל שבו דיונות חול, עצי חרוב מצוי ואלת המסטיק. אלו הדיונות הדרומיות ביותר במישור החוף בהן שרדה תצורת צומח זו.
שם היישוב לקוח מפסוק בספר שיר השירים: "אני חבצלת השרון שושנת העמקים". בסמוך לו שוכן המושב חבצלת השרון.
שור אוסבורנה
שור אוסבורנה (בספרדית: Toro de Osborne) הוא פסל שטוח בדמות צללית שור המוצב ב-89 אתרים שונים בצדי דרכים ברחבי ספרד, ונחשב לסמל לא רשמי שלה.
היסטוריה
כיום מוצבים ברחבי ספרד 89 שוורים. הם הפכו מזוהים עמה, ומהווים סמל בלתי רשמי. השוורים מופיעים על מוצרי מרצ'נדייזינג ומזכרות לתיירים, ואוהדים של נבחרת הכדורגל הספרדית נוהגים להניף את דגל ספרד שעליו מצויר השור. 21 השוורים המוצבים באנדלוסיה הוכרזו כאתרים היסטוריים, ונהנים מהגנה מיוחדת בשל כך. כשחברת אוסבורנה תבעה בעלי חנויות מזכרות בסביליה שמכרו מזכרות הכוללות את השור, בטענה שעשו שימוש בסימן מסחרי של החברה ללא היתר, דחה בית המשפט את התביעה, בנימוק שהשור הוא "מורשת תרבותית ואומנותית של העם הספרדי". בית המשפט קבע שהשור מהווה סמל המייצג מכנה משותף רחב לעם הספרדי, המאפיל על מקורו כסימן מסחרי.
בסרטו של ביגאס לונה, "נקניק נקניק", מהווה השור מוטיב חוזר, כאשר שני גיבורי הסרט, בגילומם של חאווייר ברדם ופנלופה קרוז, מקיימים יחסי מין למרגלות אחד השוורים, ובהמשך, כשיחסיהם מתערערים, מכלה ברדם את זעמו ומנפץ את אחד השוורים. כדי להפיס את דעת הקהל, טרח לונה לציין כי השור שנהרס הוא העתק ולא שור מקורי. גם מחוץ לספרד נתפס שור אוסבורנה כאחד מסמליה של ספרד. ב-1972 עיטר השור את עמוד השער של הניו יורק טיימס, בכתבה שעסקה במדינה, וב-1983 יצר האמן קית' הרינג יצירה בהשראתו.
מנגד, באזורים בדלניים יותר של ספרד, היותו של השור סמל של השלטון המרכזי גרר עוינות. השור היחיד בקטלוניה, בעיירה אל ברוק, נהרס או הושחת מספר פעמים בין 1998 ל-2009. שור אחר, שנתגלה רק כ-30 שנים לאחר שהוצב, עם כריתתם של ברושים שהסתירו אותו, נהרס זמן קצר לאחר מכן, ורוססו עליו כתובות נאצה נגד ספרד. גורמים לאומניים בקטלוניה אף אימצו את החמור כסמל לאומי, כתחליף לשור. בגליסיה נצבע שור אוסבורנה בכתום בשנת 2008 כמחאה נגד השלטון המרכזי בספרד.
האמצעים המיוחדים
"האמצעים המיוחדים" או "אמצעי האיסוף המיוחדים" הוא כינוי שניתן, בספרות העוסקת במלחמת יום הכיפורים, לאמצעי איסוף מודיעין אותות (סיגינט) של צה"ל שהותקנו בעומק מצרים. לאמצעים המיוחדים יוחסה חשיבות מיוחדת בשל יכולתם לספק מידע אמין על כוונת המצרים לצאת למלחמה, והם כונו "פוליסת הביטוח הלאומית של ישראל". האמצעים נקראו "גדי" ו"רמי".
מהות האמצעים המיוחדים
האמצעים המיוחדים היו באחריות יחידת איסוף מודיעין האותות של אגף המודיעין, יחידה 848. לפי הערכות מדובר באמצעי האזנה משוכללים, שאפשרו ציתות לשיחות טלפון בין מוקדי הצבא והשלטון במצרים. לפי אותן הערכות, הם היו עלולים להתגלות בקלות יחסית ולכן נדרש אישור של ראש אמ"ן להפעלתם. בנוסף, היה צורך להחליף את סוללותיהם לעיתים קרובות, פעולה שנעשתה בידי סיירת מטכ"ל.
על פי אבנר שלו, האמצעים המיוחדים לא היו ממוקמים בקהיר. הם סיפקו יכולת האזנה לתעבורת המידע בין הפיקודים המצריים, מערכות השליטה והכוחות הפרושים בשטח.
שימוש באמצעים המיוחדים
האמצעים המיוחדים פותחו על ידי יחידה 81 ומרכז המודיעין. הם הותקנו שנים אחדות לפני מלחמת יום הכיפורים בידי כוח של סיירת מטכ"ל, בסדרה של מבצעים עליהם פיקד אהוד ברק. הם הופעלו במהלך "כוננות כחול לבן" במאי 1973, בתרגיל תחריר 23 של המצרים ולאור הצלחתם כונו "פוליסת הביטוח של ישראל".
בימים שקדמו למלחמת יום הכיפורים פנו מפקד יחידה 848, אל"ם יואל בן-פורת, וראש מחלקת איסוף, אל"ם מנחם דיגלי, אל ראש אמ"ן, האלוף אלי זעירא, ודרשו להפעיל את האמצעים המיוחדים, לקבלת מידע מודיעיני שיאפשר מענה לשאלה האם תנועות הצבא במצרים הן הכנה למלחמה, או שמדובר בתרגיל. הם נענו בשלילה על ידי זעירא, ובהמשך דחה זעירא גם פנייה דומה של ראש מחלקת מחקר, תא"ל אריה שלו. בסופו של דבר ניתן אישור להפעלת האמצעים המיוחדים רק בבוקרו של 6 באוקטובר, שעות ספורות לפני שפרצה המלחמה.
הנתונים שלא הגיעו מן האמצעים המיוחדים, או שהגיעו מאוחר מדי, מוערכים ככאלו שתרומתם הייתה מכרעת לגיבוש דעתו של הרמטכ"ל, דוד אלעזר, שלא עומדת לפרוץ מלחמה. ב-2 באוקטובר 1973 (או יום קודם לכן), ארבעה ימים לפני פרוץ המלחמה, שאל אלעזר את זעירא האם הופעלו האמצעים המיוחדים ונענה בחיוב, אף שלא זה היה המצב. ביודעו את מהותם של האמצעים המיוחדים, נתן אלעזר משקל רב להערכתו של זעירא שלא צפויה מלחמה. רושם מוטעה דומה, בדבר הפעלת האמצעים המיוחדים, נוצר ב-5 באוקטובר אצל שר הביטחון, משה דיין. על כך כתב החוקר אורי בר-יוסף:
לאחר שהוא עוסק בטעויות אחדות בשיקול הדעת של זעירא, שופט בר יוסף בחומרה את דיווחיו בדבר הפעלת האמצעים המיוחדים:
בספרם של דוד ארבל ואורי נאמן, "שיגיון ללא כיפורים" (הוצאת ידיעות אחרונות, 2005), נטען כי זעירא הורה להפעיל את האמצעים המיוחדים ארבעים שעות לפני פרוץ המלחמה. כך טען גם זעירא עצמו בספרו "מיתוס מול מציאות - מלחמת יום הכיפורים: כישלונות ולקחים" (הוצאת ידיעות אחרונות, 2004). גרסה זו נדחתה על ידי יוסי לנגוצקי, מפקד היחידה הטכנולוגית שהייתה אחראית להפעלתם של האמצעים המיוחדים במלחמת יום הכיפורים (ולימים רמ"ח איסוף), שסיפר:
עם זאת, בהרצאה שנתן בכנס לציון 40 שנה למלחמת יום הכיפורים, התייחס זעירא לטענה כי אושרה רק בדיקה של האמצעים וטען כי ברשותו דו"ח בחתימת "דובי" (יורם דובינסקי), מפעיל האמצעים המיוחדים, שהפעיל את האמצעים בין אחת ורבע בלילה שבין חמישי לשישי לאחת עשרה בצהריים ולא קלט שום מידע בעל משמעות, ולכן הפסיק את הפעלתם. לטענתו, לו היה מדובר רק בבדיקה די היה בהפעלה של חצי שעה. עוד טען זעירא בהרצאתו כי מספר חודשים לפני המלחמה הצליחו המצרים לחשוף מערכת דומה, וכתוצאה מכך השתפר מאוד ביטחון הקשר שלהם והאפשרות לקלוט מידע בעל ערך ב"אמצעים המיוחדים" הצטמצמה מאוד. גם לדברי אבנר שלו, מכיוון שהמצרים הקפידו על מידור וביטחון שדה, לא נקלט דבר באמצעים המיוחדים. לעומתו אמר מנחם דיגילי, שעמד בראש מחלקת איסוף כי בפתיחת האמצעים בבוקר המלחמה הם נתנו המון חומר, וכי האמצעים היו מביאים ידיעות מועילות.
לפי עדות אלי זעירא בפני ועדת אגרנט, פנה אליו ראש מחלקת איסוף, מנחם דיגילי, ב-2 באוקטובר, בין 4 ל-5 באוקטובר ובליל 5–6 באוקטובר. לגבי 2 באוקטובר, הורה זעירא שלא להפעיל את האמצעים, לגבי ליל 4–5 באוקטובר הייתה תשובות להפעיל לבדיקה רק את אחד האמצעים, ובבוקר המלחמה ב-6 באוקטובר אישר להפעיל את האמצעים המיוחדים. זעירא הסביר כי השיקולים לא הפעלת האמצעים המיוחדים היא השיקול לשריפת האמצעים, בגלל הסיכונים הרבים הכרוכים בהפעלתם. באשר לתקופה לפני מלחמה יום הכיפורים אמר זעירא כי:
בליל 4–5 באוקטובר הופעל האמצעי המיוחד הקטן, גדי, המסמך נכתב על ידי "דובי", יורם דובובסקי, סמל ביחידה 848 שהפעיל את אחת ממערכת האזנה של האמצעים המיוחדים. לפי המסמך, המערכת פעלה תשע שעות ורבע, עד לשעה 11:00. נקלטו רק שיחות פרטיות וקריאה יחידה לדוויזיה 6 המצרית. כמו כן עולה מהמסמך כי המערכת לא האזינה לכל הקווים, וכן כי הייתה בעיה טכנית לסגור את המערכת ולקח שעתיים עד שהצליחו לסגור אותה. בבוקר המלחמה אמר אלי זעירא לאש מחלקת איסוף, מנחם דיגלי, "תפתח את רמי" (האמצעי המיוחד הגדול מבין השניים).
עוזי דיין, קצין בסיירת מטכ"ל בזמן מלחמת יום הכיפורים (ומאוחר יותר גם מפקד היחידה), אמר לימים כי הוא לא העלה על דעתו שעיוורון הקונספציה יביא לכך שלא ינצלו את האמצעים המיוחדים, שהיו אמורים לתת התרעה למלחמה.
ועדת אגרנט שלחה לזעירא את מכתב האזהרה. במכתב צוינו הנושאים שביחס להם יישאל. הראשון שבהם היה "אי הפעלת ("האמצעים המיוחדים") באופן מלא בתקופה החל מיום 1.10.73 ועד חצות בלילה אור ליום 6.10.73, ללא ידיעתם של ראש הממשלה, שר הביטחון, הרמטכ"ל ואלוף גונן". ועדת אגרנט מסרה לזעירא, כי בעניין זה היא נסמכת על העדויות של ראש מחלקת איסוף באמ"ן, ראש אמ"ן לשעבר אהרון יריב, ראש הממשלה, שר הביטחון, הרמטכ"ל, אלוף פיקוד דרום וקצין מודיעין של פיקוד דרום. ראש הממשלה גולדה מאיר העידה בפני ועדת אגרנט כי היה לה ברור לגמרי כי האמצעים המיוחדים פועלים. ישראל גלילי, יועצה של גולדה ושר ללא תיק שמע בוועדת אגרנט כי האמצעים המיוחדים סגורים, ידין חבר הוועדה שאל אותו אם זה מפתיע אותו וגלילי ענה לו: "זה מדהים אותי, לא שזה מפתיע אותי". שר הביטחון, משה דיין, אמר בוועדת אגרנט "זה יפתיע אותי מאוד אם לא הפעילו אותו".
בשנת 2020 נחשף דוח סודי של ועדת אגרנט, שבו מצוטט זעירא כאומר לוועדה כי בימים שלפני מלחמת יום הכיפורים, הוא לא הפעיל את האמצעים המיוחדים אלא בלילה שבין ה-4/5 לאוקטובר באופן חלקי, ובפעם השנייה, לאחר התרעת אשרף מרואן ביום שבת, כמה שעות לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים. הוועדה סיכמה:
זמן קצר לאחר סיום המלחמה נחשפו האמצעים על ידי המצרים, ופעולתם הופסקה.
חלומות
{{פירושונים|
ראו גם
}}
שאנדור קפירו
ד"ר שאנדור קפירו (בהונגרית: Képíró Sándor; 18 בפברואר 1914, שרקד, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 3 בספטמבר 2011, בודפשט, הונגריה) היה קצין ז'נדרמריה הונגרי אשר השתתף בטבח בדרום באצ'קה ב-1942. לאחר הטבח נידון לעונש קל יחסית. בהמשך, הגיעו עדויות חדשות נגדו והוא נמלט לארגנטינה. ב-1996 שב להונגריה, בהמשך זוהה על ידי צייד הנאצים אפרים זורוף וב-2011 הועמד לדין וזוכה מחוסר ראיות.
ראשית חייו והטבח בדרום באצ'קה
שאנדור קפירו נולד בשרקד (בשטחי מחוז בקש בהונגריה המודרנית). הוא סיים בית ספר תיכון בבקשצ'בה ורכש תואר דוקטור במשפטים באוניברסיטת סגד. ב-1940 סיים את האקדמיה הצבאית "לודוויקה" בבודפשט והוצב כקצין ז'נדרמריה באורושהזה. במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הועבר אזור באצ'קה לחזקת הונגריה. בינואר 1942 נטל קפירו חלק בטבח בדרום באצ'קה במסגרת כוח ז'נדרמריה עליו פיקד. בהמשך, מונה למפקד הז'נדרמריה במישקולץ. לאחר מינוי של מיקלוש קאלאי לראש ממשלת הונגריה הוחל בהליכים פליליים נגד משתתפי הטבח. קפירו הועמד לדין ונידון ל-10 שנות מאסר על חלקו בביצוע מעצרים. במרץ 1944 כבשו הגרמנים את הונגריה במסגרת מבצע מרגרטה וקפירו שוחרר ממאסרו. בהמשך עבר לאוסטריה והתיישב בלינץ. ב-1946 נשפט בהונגריה בהיעדרו ונידון ל-14 שנות מאסר על חלקו באירועים.
באוגוסט 1948 נמלט לארגנטינה ובה אימץ זהות בדויה. הוא עבד כשכיר במפעל טקסטיל, נישא ונולדו לו שני ילדים. בראשית המאה ה-21 הופיע שמו ברשימת הנאצים המבוקשים ביותר של מרכז שמעון ויזנטל.
שובו להונגריה והעמדתו לדין
ב-1996 שב קפירו להונגריה. הוא זוהה על ידי צייד הנאצים אפרים זורוף, וב-2011 הועמד לדין בגין רצח של 36 בני אדם בנובי סאד. קפירו טען שאכן השתתף באירועים אך עסק בביצוע מעצרים בלבד. בית המשפט ההונגרי זיכה אותו מאשמה בשל היעדר ראיות מספקות, ומספר חודשים מאוחר יותר הלך לעולמו והוא בן 97 שנים.
מפעל הפיס
מפעל הפיס הוא חברה לתועלת הציבור בעלת זיכיון בלעדי לעריכת הגרלות ומשחקי מזל בישראל.
מינויים
באספה הכללית שלו משתתפים נציגי עיריות. את יושב ראש הדירקטוריון ממנה ראש הממשלה. חברי הדירקטוריון האחרים מתמנים על ידי מועצות העיריות ירושלים, תל אביב-יפו וחיפה, מרכז השלטון המקומי, ארגון המועצות האזוריות, שר האוצר ושר הפנים. יושב ראש מפעל הפיס הנוכחי הוא אביגדור יצחקי והמנכ"ל הוא עו"ד בני דרייפוס.
היסטוריה
מפעל הפיס הוקם בתל אביב באוגוסט 1951 כמפעל הגרלות של הרשויות המקומיות בישראל, על ידי ד"ר מיכאל לנדאו וביוזמת ראש העיר של תל אביב, ישראל רוקח. מטרת הקמתו הייתה תמיכה בהקמת בתי חולים ברשויות המקומיות בישראל ובפרט בניית בית חולים גדול בתל אביב. הדוגמה למפעל הגרלות לטובת הציבור נלקחה משווייץ והקמתו אושרה על ידי ממשלת ישראל. בשנה הראשונה, ההגרלות התקיימו אחת לחודש, ההגרלה הראשונה התקיימה באוקטובר 1951 והפרס הגדול בהגרלה זו היה 1000 ל"י. בשלושת החודשים הראשונים, נמכרו כרטיסים בשווי כולל של כ-110,000 לירות בממוצע להגרלה. כ-40% מההכנסות הלכו לפרסים וכ-45% הועברו למטרת בניית בתי חולים בתל אביב ובחיפה. בשנת 1952 הוקצב כסף גם לבית חולים ליולדות בפתח תקווה ובשנת 1953 גם לעיריית צפת. מעל 12% מההכנסות, בשנים הראשונות, שולמו למפיצים, שהיו בעיקר עולים חדשים קשישים, ציונים ותיקים ומקרים סוציאליים.
בשנת 1953 הביעה עיריית ירושלים תרעומת על שאינה מקבלת מהכספים מכיוון שבתי החולים בירושלים הם פרטיים ולא עירוניים, לכן מועצת העיר דרשה סיוע למוסדות רפואיים קיימים בעיר. באותה עת עלתה גם הצעה של אליהו אלישר שהמפעל יסייע גם לבניית בתי ספר, אולם ההצעה נדחתה אז. בשנת 1955 החל מפעל הפיס לחלק כספים גם לבניית בתי ספר.
לאחר שבסוף 1957 החל לפעול מפעל הימורי הספורטוטו על משחקי הכדורגל שנערכו בישראל, ולאחר מספר שנים החל להציע פרסים גבוהים מהזכייה הגדולה של מפעל הפיס, דבר שפגע בהכנסות הפיס, יצר מפעל הפיס באוגוסט 1968 את הגרלת ה"לוטו" שהציעה פרס גדול מזה של הספורטוטו. הגרלת מפעל הפיס נערכה באופן מסורתי בכל יום ה' בשבוע, ואילו הגרלת הלוטו נערכה בכל יום ג' בשבוע.
בית מפעל הפיס
הנהלת מפעל הפיס שוכנת, מזה שנים רבות, ברחוב הפטמן 3 בתל אביב, בבניין ששימש גם את מרכז השלטון המקומי. בשנת 2013 החליטה הנהלת מפעל הפיס לעבור לבניין אחר ושנתיים אחר כך, הוחלט על מעבר הנהלת מפעל הפיס אל מבנה ברחוב לה גוארדיה 1 בתל אביב. בשנת 2016 נמכר הבניין ששימש את הנהלת מפעל הפיס ברחוב הפטמן, ביחד עם הבניין הצמוד אליו, הפונה אל רחוב קפלן, לשם הריסת שני הבניינים והקמתם של בנייני מגורים עם קניון.
חלוקת ההכנסות
רווחי מפעל הפיס פטורים ממס הכנסה. למוסד ניתנה הלגיטימציה יוצאת הדופן לבחור בעצמו את האפיקים בהם הוא יכול להשקיע את הרווחים הזורמים אליו, לטובת הציבור לפי שיקול דעתו הבלעדי.
בשנים הראשונות הופנו מעל 40% מההכנסות לפרסים, מעל 40% מההכנסות למענקים למען הציבור, מעל 12% לסוכנים ועוד כ-4% להוצאות פרסום ותפעול.
בשנים 2008–2011 הופנו בין 17-20% מההכנסות למענקים למען הציבור. בשנת 2012 הוגדל שיעור המענקים לקרוב ל-28% מההכנסות. ההוצאות של מפעל הפיס נעו באותה עת בין 18 ל-22 אחוזים מההכנסות.
תמיכה בקהילה
מפעל הפיס היא חברה לתועלת הציבור, אשר הכנסותיה הפנויות מועברות לתמיכה במיזמים שונים. מפעל הפיס תומך בהקמת מרפאות, בתי חולים, אולמות ספורט, כיתות לימוד ובתי ספר, מועדונים קהילתיים (מרכזי פיס קהילתיים), מרכזים לנוער (כגון שבטי צופים), אולמות לאירועי תרבות, מוזיקה ואמנות, מלגות שכר לימוד ללוחמים משוחררים, מרכזים להכשרה מקצועית, אשכולות פיס וגינות ציבוריות. כמו כן, מפעל הפיס מממן תחרות חיבורים תורניים במגזר החרדי והדתי.
הקריטריונים לתמיכה במועצה מקומית: החל משנת 2001 פועלת מועצת הפיס לתרבות ולאמנות שמטרתה לקדם כישרונות מבטיחים בתחומי אמנויות הבמה, קולנוע, טלוויזיה, ספרות, שירה ואמנות חזותית. בכל שנה מחליטה המועצה מראש באילו תחומים להתמקד, ומחלקת את התקציב שנקבע לשם כך לפי פניות מהציבור ופניות יזומות מטעמה ליוצרים ולגופים העוסקים בתחומי היצירה. במסגרת זו ניתן מדי שנה "פרס ספיר" לספר בתחום הספרות היפה. בשנת 2011 (לאחר כניסתו של עוזי דיין לתפקיד היו"ר) נקבע כי 7.5% מההכנסות הפנויות יוקצו לתחומי התרבות, האמנות והמלגות כלומר לא דרך הרשויות המקומיות ולא על פי הקריטריונים לתמיכה.
בשנת 2015 העביר מפעל הפיס לרשויות המקומיות סכום העולה על 1.09 מיליארד שקל -עלייה של כ-6% מסך התשלומים שבוצעו בשנת 2013 וגבוה בכ-6 מיליון שקל מהתשלומים שבוצעו בשנת 2014. עם זאת ניתוח שיעור ההעברות לרשויות ביחס להכנסות הפיס מצביע על ירידה מתמשכת בשנים 2008–2015, כך היה אחוז ההעברות מהכנסות מפעל הפיס 26.7% בשנת 2012 ו 22.2% בשנת 2015. בשנת 2016 העביר מפעל הפיס 824 מיליון שקלים לבניית כיתות ובתי ספר וסכום זהה למועצות מקומיות, פרט לכך הועברו 83.7 מיליון שקלים למענקים למועצת הפיס לתרבות ואמנות וכ 70 מיליון שקלים לפרויקט מלגות פיס. בשנת 2017 הועברו 651 מיליון שקלים לבניית מוסדות חינוך, 839 מיליון למועצות מקומיות ו-71 מיליון למועצת הפיס לתרבות ואמנות. בשנת 2018 העביר מפעל הפיס 748.5 מיליון שקלים לבניית כיתות לימוד וגני ילדים, 834 מיליון לרשויות מקומיות ו68 מיליון למועצת הפיס לתרבות ואמנות ובשנת 2020 הועברו 571 מיליון שקלים לבניית כיתות לימוד וגני ילדים, ו-572 מיליון לרשויות מקומיות.
הגרלות מפעל הפיס
מפעל הפיס מפעיל מספר סוגים של הגרלות. המכניסות ביותר למפעל הפיס הן צ'אנס, חיש-גד ולוטו.
לוטו
הגרלה הנערכת פעמיים בשבוע (שלישי ושבת) בה על המשתתף לנחש 6 מספרים שיעלו בגורל מתוך 37 מספרים ומספר נוסף אחד (הקרוי "מספר חזק") מתוך 7 מספרים. סיכויי הזכייה בפרס הראשון, בניחוש של טבלה בודדת עומדים על 1 ל-16,273,488 טבלאות/צירופים. החישוב מתבצע באמצעות הנוסחה הבאה:
בטופס הלוטו הרגיל יש למלא לפחות 2 טבלאות וכן מספר הטבלאות הכללי שממלאים חייב להיות זוגי. אחוז ההחזר בהגרלה זו הוא כ-57% ומעלה מהכנסות מפעל הפיס להגרלה בודדת, המתחלקים בין הזוכים. במקרה שאין זוכים ברמות הפרס העליונות, נצבר חלק מההחזר להגרלה הבאה ומתווסף אליה. סיכוי הזכייה בפרס הראשון לטופס מינימלי המכיל 2 טבלאות שונות הוא: 1 ל-8,136,745. הסיכוי לזכות בפרס כלשהו המתחיל מ-10 ש"ח ומעלה לטבלה בודדת הוא: כ-1 ל-24 טבלאות בודדות כך שהסיכוי לזכייה בפרס כלשהו בטופס מינימלי המכיל 2 טבלאות שונות הוא: כ-1 ל-12 טפסים מינימליים.
הקצאת הסכומים לפרסים נעשית באופן כזה שכל מי שמילא טבלת "דאבל" לוטו, נחשב שהכניס לקופת ההקצבות לפרסים סכום המשתווה לסכום ההכנסות מהלוטו הרגיל – 3 ₪ לטבלה, ולאחר מכן החלוקה של הפרסים מתבצעת בין כל הזוכים באותה רמת פרס באופן כללי (בלוטו הרגיל וב"דאבל" לוטו) ומוכפלת למי שזכה ב"דאבל" לוטו.
מפעל הפיס נוהג לשמור על אנונימיותם של הזוכים בפרס הראשון בהגרלה, אם כי הוא רשאי על פי תנאי ההשתתפות לחשוף את פרטיהם. זאת, בניגוד לנהוג בשאר העולם. תמונת הזוכים מפורסמת כאשר הם עוטים מסכת נייר.
טבלת הזכיות האפשריות בהגרלת הלוטו:
שינויים בהגרלת הלוטו לאורך השנים
מבנה הגרלת הלוטו שונה מספר פעמים ובכל עת, הייתה למשחק מטריצה שונה: