cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איגוד ישראלי לבקרה אוטומטית
מבנה ארגוני
בראש הארגון עומד נשיא, לרוב פרופסור בטכניון, ובנוסף חברים בוועד המנהל גזבר, מזכיר ונציג מרפא"ל. בהנהלה המורחבת חברים נציגים מאוניברסיטאות ומכללות אחרות בישראל, כגון מכון ויצמן ואוניברסיטת תל אביב וכן נציגים מחברות תעשייתיות כגון התעשייה האווירית או אלביט מערכות. חברות אלו שותפות גם במימון האיגוד.
זה רק ספורט
זה רק ספורט הוא השיר עמו ייצגה הזמרת והשחקנית דפנה דקל את ישראל באירוויזיון 1992. השיר נכתב על ידי אהוד מנור והולחן על ידי קובי אשרת.
לפי סדר הצגות השירים בתחרות האירוויזיון 1992, השיר היה השלישי במספר, וזכה במקום השישי. דקל שרה על ההיבט המהנה של שירה וריקודים, המאפיינים את תחרות האירוויזיון.
רקע ומילות השיר
לפי מילות השיר, המספרת היא נערה או אישה, המתארת את עצמה כאסירה למוזיקה וכמכורה לקצבה. המספרת רוצה לרקוד את צרותיה ומועקותיה שלה החוצה, לשיר אל תוך החושך ולשתול אושר באווירה. בבית השני, המספרת נגשת למאזינים באומרה:.
במסגרת קדם-אירוויזיון 1992 זכה השיר במקום הראשון, ונבחר לייצג את ישראל באירוויזיון. ענת עצמון, אשר השתתפה בקדם והגיעה למקום השני עם השיר "התקווה", הגישה תביעה, משום שלטענתה השיר "זה רק ספורט" ארוך ב-17 שניות מהאורך המותר על פי כללי התחרות, שלוש דקות. לאחר שהתברר שגם שירה של עצמון חרג באורכו מן האורך המותר במספר שניות, דקל זכתה במשפט, קיצצה את 17 השניות האסורות והגיעה למקום השישי באירוויזיון באותה שנה.
הגרסה האנגלית של השיר נקראת "ויוה ספורט", והמילים הן הצדעה לאולימפיאדת 1992 בברצלונה.
השיר הושמע שלישי בתחרות הסופית של האירוויזיון ב-1992, לאחר השיר שייצג את בלגיה, "Nous, on veut des violons" (בעברית: "אנחנו רוצים כינורות") והשיר של ספרד, "Todo esto es la música" (בעברית: כל זה זה מוזיקה). בראיון שנערך עם דפנה דקל שבוע לפני האירוויזיון, נשאלה דקל לאיזה מקום היא רוצה להגיע, וענתה "במקום כלשהו בין החמישייה לשביעייה". בתום ההצבעה קיבל השיר 85 נקודות, והגיע למקום ה-6 מתוך 23.
וואהנגה
גאוגרפיה
וואהנגה ממוקם 9 ק"מ מערבית לטנארונגה ו-1362 ק"מ דרום-מזרחית לטהיטי. זהו אטול מעגלי בקוטר של 3.6 ק"מ, שטח אדמה של 3.8 קמ"ר ושטח כולל של 12.6 קמ"ר (כולל הלגונה). זהו אטול נמוך עם מנחת בצד הצפון-מערבי של האי ליד בית לבן, אך אין גישה ללגונה.
היסטוריה
האזכור הראשון של אטול זה נעשית על ידי הנווט הפורטוגלי פדרו פרננדש דה קיירוש שצפה באיים ב-5 בפברואר 1606 וקרא להם בשם Las Cuatro Coronadas ("ארבעת העטורים"), אך תצפיתו לא תועדה במלואה. התיעוד הברור הראשון לגבי האי נעשה על ידי החוקר יו קאמינג שביקר במקום באונייתו "Discoverer" בפיקוד הקברניט סמואל גרימווד. בשנת 1833 הגיע לאטול הנווט תומאס אבריל על ספינת הסוחר שלו "Amphitrite", ובשנת 1837 ביקר בו לורד אדוארד ראסל, מפקד ה-HMS Actaeon, השם שניתן לקבוצה. בעבר הוא היה בבעלות אדם בשם קפטן ניקולס, אך הוא נפדה בשנת 1934.
פלורה ופאונה
וואהנגה מארח צמחייה המורכבת מעצי קוקוס, פורטולקה צהובה, Cassytha filiformis, וירבוזיים כגון המין Achyranthes aspera var. velutina.
בשנת 2007, פרויקט אקולוגי שנערך על ידי אוניברסיטת אוקלנד והאגודה האורניתולוגית של פולינזיה נועד למגר את החולדות הפולינזיות בוואהנגה שהתיישבו באטול, להחזיר את האיזון למערכת האקולוגית התומכת במיני ציפורים כמו יונת הקרקע הפולינזית וביצנית פולינזית. מיזם קודם משנת 2000 נכשל במטרה זו.
פליקס אדלר
פליקס אדלר (בגרמנית: Felix Adler; 13 באוגוסט 1851 – 24 באפריל 1933) היה פרופסור לאתיקה פוליטית וחברתית, רציונליסט, מרצה מבוקש, מנהיג דתי ומתקן חברתי יהודי-גרמני-אמריקאי. מייסד התנועה האתית, שדגלה במוסר אנושי שאינו מתבסס על דת מסוימת.
קורות חיים
נולד באלציי שבריינלנד-פפאלץ לרב שמואל אדלר, רבן הראשי של הקהילות היהודיות בעיר, שלימים נעשה רב בית הכנסת עמנו-אל בניו יורק והיה מחשובי מנהיגי התנועה הרפורמית. משפחתו היגרה מגרמניה לארצות הברית כאשר היה בן 6. הוא למד בבתי ספר בקולומביה וסיים את לימודיו באוניברסיטת קולומביה בהצטיינות בשנת 1870. פליקס אדלר חזר לגרמניה ללימודים באוניברסיטת היידלברג כחלק מהליך הכשרתו לרבנות וקיבל תואר דוקטור מהיידלברג בשנת 1873. בעת שהותו בגרמניה הושפע מאוד מדעות נאו-קאנטיאניות שרווחו אז בגרמניה, בעיקר שבו את לבו מושגים כמו אי-היכולת להוכיח או להפריך את קיום האל ואת חיי הנצח, וקיומו העצמאי של מוסר שאינו תלוי-תאולוגיה, קרי: מוסר אנושי שאינו שואב את כוחו מציווי אלוהי או מדת מסוימת, ולכן מתאים לבני כל הדתות.
כשחזר לארצות הברית בגיל 23, התבקש לשאת דרשה בטמפל עמנואל בו כיהן אביו כרב, הרקע לבקשה הייתה ההנחה כי בבוא העת הוא עתיד לרשת את אביו בהנהגת הקהילה. דרשתו "יהדות העתיד", הכתה בהלם את בני הקהילה, הוא נמנע במכוון מלהזכיר את האל במהלך ההרצאה כולה, והציג את תפיסת היהדות-העתידית שלו כדת אוניברסלית של מוסר, שאינה מצטמצמת לגבולות עם ישראל אלא פונה לאנושות כולה. הייתה זו דרשתו הראשונה והאחרונה בטמפל עמנו-אל.
חברי הקהילה דאגו לו למשרה חלופית כמרצה באוניברסיטת קורנל, הוא נכנס לתפקידו זה ב-1874 אך נאלץ לפרוש שנתיים מאוחר יותר, לאחר שהותקף כאתאיסט. ב-1902 קיבל את הקתדרה לאתיקה פוליטית וחברתית באוניברסיטת קולומביה, ולימד בה עד פטירתו ב-1933.
הגותו
התנועה האתית (קרויה גם "תנועת התרבות המוסרית") נוסדה ב-1876. אביה המייסד, פליקס אדלר, חשב עליה כעל דת חדשה שתשיל מעליה את הדוגמות הלא מדעיות בעליל של הדתות המסורתיות תוך שמירה וטיפוח של המוקד הדתי והמוסרי שעומד במוקדן. אדלר האמין שהדת המסורתית לא תיטמע בראיית העולם המדעית, ושבכך תצא האנושות נפסדת מאובדן חלקים משמעותיים בדת שיישמטו יחד איתה. הדת היוותה מאז ומעולם השראה למעשים טובים, וסיפקה אמיתות חשובות לגבי העולם, גם אם אלו מוצגות באופן שאינו תואם עוד את הבנת עולמו של האדם המודרני. דוגמה לכך הן המטפורות של הדת שהושתתו על שלטון מונרכי כאידיאל, בעוד שכעת הדמוקרטיה מקבלת תואר זה. בהתחלה לא כללה תנועת "התרבות המוסרית" טקסים ומנהגים דתיים, אלא הייתה דתית במובן של ניסיון להוות חלק מכריע בחיי האנשים ופנייה לנושאים שהעסיקו אותם. חלק מהקהילות של "התרבות המוסרית" הכניסו מאוחר יותר מידה של טקסיות ככלי לסימון מועדי חג ודרך להציג באופן מוחשי את הערכים ההומניסטים המופשטים.
קארן ג'ין מיטץ'
קארן ג'ין מיטץ' (באנגלית: Karen Jean Meech, נולדה ב-1959) היא אסטרונומית ב (ifa), המתמחה באסטרונומיה פלנטארית, וספציפית בחקר שביטים רחוקים ובקשר שלהם לשלביה המוקדמים של מערכת השמש.
קריירה
את לימודי התואר הראשון באסטרופיזיקה סיימה מיטץ' באוניברסיטת רייס בהצטיינות בשנת 1981. בשנת 1987 סיימה את לימודי הדוקטורט במדע פלנטארי במכון הטכנולוגי של מאסאצ'וסטס (MIT). באותה שנה הצטרפה למכון לאסטרונומיה באוניברסיטת הוואי, בשנת 1992 קודמה לדרגת אסטרונום חבר (Associate Astronomer), בשנת 1996 קיבלה מעמד קביעות ומשנת 2000 היא אסטרונומית (Astronomer).
מחקר
עבודתה של מיטץ' על שביטים רחוקים והקשר שלהם לשלבים הראשוני של מערכת השמש קשורה לתחום מחקרי רחב העוסק בעבר המוקדם של מערכת השמש. בתחום הזה חשובות התרומות פורצות הדרך של D. Jewitt העוסקת בחגורת קויפר ולעבודתו של טובי אוונס בשיתוף פעולה עם עקיבא בר נון (1939-2017, לשעבר ראש סוכנות החלל הישראלית) העוסקות בדחיסות של קרח בטמפרטורה נמוכה.
בשנת 2005 הייתה חוקרת שותפה (co-investigator) במשימת המחקר deep impact שבה יצרו התנגשות יזומה של 350 ק"ג נחושת בשביט Tempel 1, התנגשות זו גרמה ליצירת מכתש על פני השביט. מטרת משימת המחקר הייתה חקירת תהליך יצירת המכתש ולמידת החומר מתחת פני שטח השביט. תוצאות המחקר התפרסמו ב-Science בשנת 2005, מאמר זה הוא הפרסום המצוטט ביותר שלה . ב-19 באוקטובר 2017 זוהה בפעם הראשונה גוף ממערכת שמש אחרת במערכת השמש שלנו. מיטץ' מעורבת מאז במחקר לגבי גודלו, משקלו, צורתו מהירותו והחומר ממנו הוא מורכב. זיהוי עצם כזה היא אפשרות מחקרית משמעותית מכיוון שמתוך 750,000 העצמים הידועים במערכת השמש שלנו לא היה מוכר גוף שמקורו מחוץ למערכת השמש. זאת, על אף שידוע שהיווצרות מערכת שמש גורמת לפליטת גופים למרחב הבין כוכבי בכמות כזאת שהיה מקום לצפות לכך. הופעת הגוף, שנקרא על ידי החוקרים אומואמואה, הייתה לכן אירוע מחקרי חשוב. תוצאות ראשוניות של המחקר דווחו במאמר ב-Nature שהתפרסם בנובמבר 2017 ובו מיטץ' היא החוקרת המובילה . שנה מאוחר יותר הופיעה מיטץ' ב-TEDtalk ותיארה את מהלך זיהוי הגוף, המאמץ להשיג זמן שימוש בטלסקופים ברחבי העולם והקושי בעיבוד המידע שהתקבל ובהבנת המשמעות שלו בייחס לשאלות לעיל. לאומואמואה קיימות מספר תכונות יוצאות דופן ביחס לציפייה מגוף כזה, כגון האצה מעבר להשפעה של כוח המשיכה, צורה מאוד מאורכת, מסה נמוכה ביחס לגודל ועוד, עובדות שגרמו לאסטרונומים מובילים, ובהם פרופסור אבי לייב מהארוורד , לטעון כי קיימת אפשרות כי אומואמואה הוא גוף מעשה יצורים תבוניים.
חינוך למדעים
מיטץ' היא המייסדת של תוכנית TOPS (towards Planetary System), תוכנית חמש שנתית הממומנת על ידי (national science fund), שמטרתה להביא לשינוי מערכתי של החינוך למדעים בהוואי על ידי מתן כלים לשילוב של אסטרונומיה בהוראה.
הנרי קלרנס בולדרידג'
הנרי קלרנס בולדרידג' (באנגלית: Henry Clarence Baldridge; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאיידהו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איידהו ה-14 בשנים 1927–1931. לפני כן, החל מ-1923 הוא כיהן כסגן מושל המדינה.
ראשית חייו
הנרי קלרנס בולדרידג' נולד בכפר קארלוק שבאילינוי, שם התחנך בבתי ספר ציבוריים. הוא למד באוניברסיטת וסליאן אילינוי, ולאחר מכן לימד בבית ספר. ב-1893 נשא בולדרידג' לאישה את קורה א. מק'קרייטון. לזוג נולדו בן ובת.
קריירה
ב-1904 עבר בולדרידג' מאילינוי לדרום-מערב איידהו והתיישב בעיר פארמה, שם הוא עסק במסחר. בהמשך הוא עסק בסחר בכלי עבודה והיה נשיא הבנק המקומי. ב-1911 נבחר בולדרידג' לבית הנבחרים של איידהו, וב-1913 נבחר לסנאט של המדינה, בו הוא כיהן תקופת כהונה אחת. ב-1922 הוא נבחר כסגן מושל איידהו ה-15. ב-1924 הוא נבחר לכהונה שנייה בתפקיד וכיהן בו תחת המושל צ'ארלס מור. ב-1926 נבחר בולדרידג' כמושל איידהו, וב-1928 נבחר לכהונה שנייה. אף על פי שהוא הזהיר מפני הרחבת תוכניות הבנייה הציבורית, נעשו תוספות משמעותיות לקמפוס אוניברסיטת איידהו במוסקו. סלילת הכבישים המדינתיים מומנה על ידי הטלת מס על הדלק.
לאחר תום כהונתו כמושל בינואר 1931, שב בולדרידג' למגוון עסקים. ב-1942 הוא התמודד בבחירות על מושב מחוז הבחירה הראשון של איידהו בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך נוצח בבחירות הכלליות על ידי חבר הבית המכהן קומפוטון וייט.
מותו
לאחר פטירת רעייתו ב-1941, עבר בולדרידג' ב-1942 מפארמה לבויסי.
הנרי קלרנס בולדרידג' נפטר בבויסי ב-8 ביוני 1947. הוא נטמן בבית הקברות של פארמה.
שמואל פוליאקוב
קורות חיים
נולד ב-1837 למשפחה אמידה של הסוחר שלמה פוליאקוב וזלטה רבינוביץ' (פוליאקוב). בתחילת הקריירה עזר לאחיו הגדול יעקב לנהל את עסק אביו. העסק דעך אחרי רפורמת 1861 והוא פתח בקריירה עסקית עצמאית. ההתחלה הייתה בעבודתו בתפקיד מנהל מפעל למשקאות חריפים באחוזת הרוזן איוון טולסטוי, שר הדואר והטלגרף. לאחר מכך קיבל תפקיד מנהל תחנות דואר של אותה אחוזה. את הונו הגדול בנה בשנות השישים והשבעים של המאה ה-19 כשקיבל זיכיונות רבים לבניית מסילות הברזל באימפריה הרוסית. בשנים 1863–1865 ביצע פוליאקוב פרויקטים עבור Karl von Meck, אחד מבוני מסילות הברזל הגדולים ברוסיה. בשנים 1866–1868 קיבל פוליאקוב בעזרת איוון טולסטוי זיכיונות ובנה מסילות רבות: מסילת קוזלוב-וורונז'-רוסטוב על דון, מסילת אורלוב-גרייז, מסילת פסטוב.
פוליאקוב פיתח שיטות ניהול מתקדמות שאיפשרו לזרז משמעותית את בניית מסילות הברזל. פבל מלניקוב, שר בממשלה, תמך בו לקידום השיטות האלה. מסילת קורסק – חרקוב - אזוב (832 ק"מ, בנייתה הסתיימה ב-1869) נבנתה תוך 22 חודשים, פרק זמן מהפכני לאותה תקופה. הוא הקים מסילה ראשונה למכרות פחם באזור דונצק, שם היו לו אינטרסים עסקיים. פוליאקוב רכש זיכיון לבניית בית חרושת לפלדה באזוב, אך לבסוף החליט למכור את הזיכיון ל- John Hughes.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) קיבל פוליאקוב מהממשלה הזמנה לבניית שתי מסילות בחזית: בנדרי-גאלאץ ופרטשט-זימניצ'ה. כהוקרה על מהירות סיום הפרויקט זכה פוליאקוב במדליה של תערוכת פריס משנת 1878 ובבונוס כספי מכובד מממשלת רוסיה. בשנת 1880 רכש בעלות על קו הרכבת הקיים סנט פטרבורג-צארסקויה סלו.
כאשר עבר לסנט פטרבורג רכש את ארמונה של הרוזנת Laval (בית 4 בטיילת האנגלית), בניין בן 4 קומות מעוצב בסגנון נאוקלסי על ידי אדריכל Thomas de Thomon. הבית התפרסם בין השנים 1820–1830 בעקבות הסלון הספרותי שהתקיים בו, שביקרו בו וסילי ז'וקובסקי, אלכסנדר פושקין, ואדם מיצקביץ'. בנו של פוליאקוב - דניאל מכר את הבית למדינה עבור סנט.
פוליאקוב נפטר בפתאומיות בגיל 50 במהלך הלוויה של מחותנו אנטון (אברהם) וורשבסקי (בתו של פוליאקוב הייתה נשואה ללאון, בנו של אברהם). פוליאקוב הובא למנוחות באחוזת קבר משפחתית בבית עלמין היהודי בסנט פרסבורג. אדמירל איוון שסטקוב תיאר בזיכרונותיו: "...מלבד להלוויה של צאר, לא ראיתי בחיי כמות כזאת של אנשים שבאו להפרד מפוליאקוב...". אף על פי שבית עלמין היהודי בסנט פטרסבורג עדיין קיים, קברו של פוליאקוב נהרס. את פסל המצבה שייצר מרק אנטוקולסקי הצליחו להציל והיום הוא נמצא במוזיאון הרוסי. פסל נוסף של פוליאקוב, גם הוא עבודת אנטוקולסקי, נמצא במוזאון לאמנות בסראטוב (מוזיאון אחד מני רבים שנבנה מתרומותיו של פוליאקוב).
לפי עדויות אנשים בני זמנו, ההתנהלות של פוליאקוב בתוך החברות שבבעלותו הייתה חוקית אך שנויה במחלוקת. פוליאקוב זכה בתואר אצולה ודרגה אזרחית Privy Council, אך נכשל להשיג את תואר הברון הנחשק.
פעילות ציבורית ונדבנות
פוליאקוב תרם שלושה מיליון רובלים למוסדות חינוך, אחד מהם הוא בית ספר למקצועות הרכבת בעיר ילץ הראשון מסוגו באימפריה הרוסית, שהוקם בשנת 1867. ב-1868 השתתף במימון הקמת מכללת קטקוב במוסקבה שהפכה עם הזמן לאקדמיה לדיפלומטים של משרד החוץ.
זמן קצר לפני רצח הצאר אלכסנדר השני, פוליאקוב יחד עם הברון הוראצי גינצבורג וניקולאי באקסט השיגו אישור מלכותי להקים " אגודה לעבודה במלאכה ובחקלאות" (אורט - Организация Ремесленного Труда ОРТ). אשר לימים הפכה לרשת אורט עולמי. המטרות שאגודה ביקשה להשיג היו להעניק ליהודי רוסיה בתחום המושב ידע ויכולות במקצועות שונים כדי לשפר את מצבם הכלכלי.
רצח הצאר אלכסנדר השני ב-1 במרץ 1881 הצית גל של פוגרומים (הסופות בנגב). באוגוסט 1881 פוליאקוב והורציו גינצבורג ארגנו את הוועידה הראשונה של נציגים מכל הקהילות היהודיות של אימפריה הרוסית. מטרת הוועידה הייתה למצוא דרך פעולה נכון ליהודי רוסיה.
וועידה זו ואלו שבאו אחריה אימצו עמדה שלילית להגירת יהודים לארצות אחרות אך קידמו בברכה אמנציפציה. פוליאקוב עצמו מזוהה עם הטענה האמנציפציונית הסטנדרטית שעידוד הגירה יגרום ליהודים יותר נזק מתועלת, כיוון שזה ייתן לגורמים אנטישמים סיבה טובה להתייחס ליהודים הנשארים כאל זרים מוחלטים.
משפחה
לפוליאקוב היו בן אחד ושלש בנות. בנו, דניאל, קיבל את תפקיד אביו בהנהלת אורט, אך לא גילה עניין להמשיך בעסקיי אביו. רוב חייו חי בפריס. בתו האחת התחתנה עם לאון ורשבסקי, בת שנייה (גרדה) נישאה לג'ימס, אח של הברון הירש והשלישית התחתנה עם בנקאי יהודי מאנגליה.
עוזי גלר
עוזי גלר (נולד ב-27 בינואר 1931 בקיבוץ גבעת חיים) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת אמן בכיר, אלוף ישראל בשחמט וחבר נבחרת ישראל לשעבר, אשר ייצג את ישראל באולימפיאדות השחמט בשנים 1970 ו-1972.
פרש משחמט תחרותי בשנת 2002.
הישגים בולטים
תחרויות נוספות בהן זכה היו: אליפות הקיבוץ המאוחד, אליפות עמק חפר ותחרות "שח קיט" נתניה.
משחקים מול שחמטאים מהצמרת העולמית
במסגרת שתי תחרויות בינלאומיות בנתניה, שהתקיימו בשנים עוקבות, 1968 ו-1969, התמודד גלר באופן מרשים ביותר מול שלושה רבי אמן חזקים: בובי פישר (שהפך שנים ספורות לאחר מכן לאלוף העולם בשחמט), שמואל רשבסקי (שזכה באותה שנה, בפעם השישית, באליפות ארצות הברית), לובומיר קבאלק (שזכה שנה קודם בפעם השנייה באליפות צ'כיה, ומאוחר יותר זכה אף הוא מספר פעמים באליפות ארצות הברית). גלר הפסיד במשחק אחד (מול פישר, שזכה בתחרות הראשונה בנתניה בפער עצום מסגנו, 3.5 נקודות), ניצח בשני (מול קבאלק, ניצחון שהיה להישגו הגדול ביותר) וסיים בתיקו בשלישי (מול רשבסקי, במשחק קצר בין 22 מהלכים. רשבסקי זכה בתחרות השנייה בנתניה, אף הוא בפער גדול מסגנו, 2 נקודות),. ההגנה הצרפתית (בשחור מול פישר) והפתיחה האנגלית (בלבן מול קבאלק ורשבסקי), בהן השתמש גלר במשחקיו אלו, היו הפופולריות ביותר ברפרטואר הפתיחות שלו.
להלן המשחקים:
הופעות באולימפיאדות השחמט
גלר ייצג את ישראל פעמיים באולימפיאדות השחמט.
חיים אישיים
מתגורר בקיבוץ גבעת חיים מאוחד. עסק בחקלאות, בחשמלאות ובמחשבים.
חבורת הקווטרניונים
ניתן להציג את החבורה כך:. זוהי הצגה נוחה, אך בזבזנית של Q. למעשה החבורה נוצרת גם על ידי שני איברים בלבד, וניתן להציגה כ-. x, y הם כל שניים מבין i, j, k. את לוח הכפל של החבורה אפשר לקרוא מן הטבלה הבאה (כאשר שינוי הסימן של אחד הגורמים משנה גם את הסימן של המכפלה):
חבורת הקווטרניונים עומדת בבסיס אלגברת הקווטרניונים של המילטון \mathbb{H}. האחרונה היא אוסף הצירופים הליניאריים מעל הממשיים של איברי חבורת הקווטרניונים. כלומר:.
הצגה ליניארית
חבורת הקווטרניונים ניתנת להצגה ליניארית כתת חבורה של, החבורה הליניארית המיוחדת מסדר 2 מעל המרוכבים, הכוללת את איברי החבורה הליניארית הכללית שהדטרמיננטה שלהם היא 1:
הצגה נוספת של Q היא כתת-חבורה של, חבורת המטריצות 2×2 מעל השדה הסופי מסדר 3 (שאיבריו הם \ -1, 0, 1):
הצגה זו מראה ש-Q היא תת חבורה נורמלית מאינדקס 3 של (שהסדר שלה הוא 24).
תכונות
המרכז של החבורה הוא. חבורת המנה ביחס למרכז וחבורת האוטומורפיזמים הפנימיים של חבורת הקווטרניונים איזומורפיות לחבורת הארבעה של קליין. חבורת האוטומורפיזם הכללית איזומורפית לחבורה הסימטרית S4 וחבורת האוטומורפיזם החיצונית ל-S3.
חבורה המילטונית היא חבורה לא אבלית, שכל תת-החבורות שלה הן נורמליות. כל חבורה המילטונית היא מכפלה של חבורת הקווטרניונים בחבורה אבלית שהיא מכפלת חבורת-2 אלמנטרית בחבורה מפותלת שכל אבריה מסדר אי-זוגי. (חבורה שהיא או אבלית או המילטונית נקראת לפעמים "חבורת דדקינד").
חיים גורן
חיים גורן (נולד ב־1946) הוא גאוגרף-היסטורי ישראלי, מתמחה במעורבות מעצמות אירופה בארץ ישראל ושכנותיה במאה ה-19 ובתולדות המחקר המדעי של האזור באותה תקופה. פרופסור אמריטוס במכללה האקדמית תל-חי.
ביוגרפיה
גורן נולד ב-1946 בראשון לציון, אחיו הם סמדר גורן, אמנית, ופרופ' יובל גורן, ארכאולוג. גורן גדל תחילה בראשון לציון, אחר בקיבוץ כברי ובתל אביב, ואת לימודי בית הספר התיכון עשה בבאר שבע. ב-1964 הגיע עם גרעין 'שניר' לשל"ת מוקדם בקיבוץ גונן שבעמק החולה, ואחרי שרות צבאי בנח"ל שב לקיבוץ כחבר. מילא בקיבוצו שורת תפקידים, ובשנת 1982 החל את לימודיו. את הקיבוץ עזב באוגוסט 1988 עם רעייתו אילה לבית ברודסקי (בתם של עדה ודוד ברודסקי) ושלושת ילדיהם, והם קבעו את ביתם בראש פינה.
את התואר הראשון עשה באוניברסיטת חיפה, בחוג ללימודי ארץ ישראל ובתוכנית הב.א. למצטיינים. את התואר השני והשלישי עשה במסלול לימודים אישי במדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים, כאשר המ.א. עסק ב"הפעילות הגרמנית-קאתולית בארץ-ישראל, 1910-1838" בהנחיית פרופ' יהושע בן אריה ופרופ' רות קרק (התואר ב-1986) והדוקטורט "ארץ ישראל במאה הי"ט: התרומה הגרמנית לחקירתה (1877-1766)" בהנחיית פרופ' רות קרק ופרופ' אלכס כרמל (תואר הדוקטור בינואר 1993). מ-1996 מרצה בכיר, ב-2003 פרופסור חבר וב-2013 פרופסור מן המניין בגאוגרפיה היסטורית. פרופ' אמריטוס מאז הפרישה לגמלאות ב-2016.
מכללת תל-חי הייתה הבית לכל אורך הדרך האקדמית, החל משנת 1988. עד 1993 – מנהל המסלולים האקדמיים במכללה שהיו שלוחה של אוניברסיטת חיפה, ומ-1994, כאשר המכללה הפכה למכללה אקדמית עצמאית (רשימה חלקית), מתאם פיתוח תוכניות לימודים ומתאם החוגים במדעי החברה והרוח, ומייסד בית הספר למדעי החברה והרוח, מייסד וראש החוג ללימודים רב-תחומיים, ראש בית הספר למדעי החברה והרוח (1997—1999), ראש רשות המחקר, יו"ר ועדת המינויים המוסדית העליונה. מ-2010 ועד ל-2014 – סגן נשיא לעניינים אקדמיים, מפתח תוכנית לימודים למ.א. בלימודי גליל ועמידה בראשה עד ל-2016. במהלך כל השנים מאז 1988, וגם כיום, מרצה במכללה האקדמית תל-חי. בשנים 1988 עד 1997 – גם יועץ אקדמי ורכז אזורי מטעם האוניברסיטה הפתוחה בגליל העליון.
בראשית 2003 נבחר כנציג הראשון של המכללות האקדמיות בוועדה לתכנון ותקצוב של המועצה להשכלה גבוהה (ות"ת), וכיהן שם שש שנים. בין תפקידיו במסגרת זו, חבר בוועדה לקידום ההשכלה הגבוהה במגזר הערבי, יו"ר הוועדה למלגות המר, חבר ויו"ר הוועדה לקידום מעורבות האקדמיה בקהילה. בשנים 2014—2020 חבר הוועדה העליונה למינוי פרופסורים במכללות האקדמיות במדעי הרוח.
נשוי לאילה ולהם בת ושני בנים.
מחקריו
בתחילת דרכו המחקרית התמקד גורן בחקר המעורבות הגרמנית בארץ ישראל במאה ה-19, כאשר עסק בהרחבה בשני נושאים שלא נחקרו עד אז, המעורבות של הגרמנים-הקתולים בארץ, והמחקר הגרמני של ארץ ישראל. מחקרים אלו הניבו פרסומים רבים, בעברית ובגרמנית. מכאן עבר לעיסוק אינטנסיבי בתולדות המחקר המדעי של הארץ ובמקביל בתולדות והתפתחות הכרטוגרפיה, של הארץ והאזור. במסגרת זו בוצע מחקר רב שנים על תולדות המחקר המדעי של ים המלח ושקע הירדן, על ראשית קביעת עובדת היותם נמוכים מהים התיכון, ובכמה. במקביל, עסק בחשוב בחוקרי הארץ במאה ה-19, האמריקאי אדוארד רובינסון, במסעותיו (בליווי המיסיונר אלי סמית), בפרסומיו, ובמפות שפרסם בעקבותיהם הכרטוגרף הברלינאי היינריך קיפרט.
כל המחקרים הסתמכו על עבודה נרחבת בארכיונים, שברוב המקרים הייתה ראשונית, בארץ ובגרמניה, ארצות הברית ובריטניה, ובשימוש בהם לבניית התמונה המחקרית.
מבחר מפרסומיו
ספרים
מאמרים נבחרים
עונת 2015/2016 בליגת העל הרוסית בכדורגל
עונת 2015/2016 בליגת העל הרוסית היא העונה ה-24 של ליגת העל הרוסית מאז הקמתה ב-1992, והיא ליגת הכדורגל הבכירה ביותר ברוסיה.
האלופה היוצאת זניט סנקט פטרבורג סיימה במקום השלישי, כשצסק"א זכתה באליפות רק במחזור האחרון לאחר תחרות מול זניט ומול רוסטוב שהוכתרה לבסוף כסגנית האלופה, בהישג השיא בתולדות הקבוצה.
ב-17 בספטמבר 2015 הפרמייר-ליג הרוסי חתם על הסכם חסות עם חברת הביטוח "Rosgosstrakh" עד עונת 2017/2018.
מבנה
כל קבוצות הליגה שיחקו זו מול זו. הקבוצות שסיימו במקומות ה-15 וה-16 בסוף העונה (מורדוביה ודינמו) הודחו ישירות לליגה הלאומית. הקבוצות שסיימו במקומות ה-13 וה-14 (קובאן ואנז'י) שיחקו בפלייאוף הישרדות מול הקבוצות שסיימו במקומות השלישי והרביעי (וולגר וטום). שתיים מתוך ארבע הקבוצות שמסיימות בראש טבלת טורניר הפלייאוף מעפילות לליגה הבכירה או מבטיחות הישארותן בה.
הקבוצות שסיימו במקום הראשון והשני בליגת המשנה מעפילות ישירות לליגה הבכירה על חשבון 2 המודחות מהליגה הבכירה.
על פי חוקי הליגה באותה עונה, נאסר על שיתוף יותר משישה זרים על המגרש.
הסופר קאפ הרוסי
משחק הסופר קאפ הרוסי 2015 הפגיש בין אלופת רוסיה 2014/2015 זניט סנקט פטרבורג ומחזיקת הגביע הרוסי בכדורגל 2014/2015 לוקומוטיב מוסקבה.
הטורניר סימן את פתיחת עונת 2015/2016 וזכתה בו זניט סנקט פטרבורג לאחר שגברה 4:2 בפנדלים, כשהמשחק הסתיים בשוויון 1:1 לאחר הארכה.
לוח תוצאות המשחקים
••
פלייאוף הישרדות
הקבוצות שסיימו במקומות 13 ו-14 בליגה התמודדו בפלייאוף הישרדות מול המקום השלישי בליגת הכדורגל הלאומית והמקום הרביעי. הקבוצה ממקום 13 שיחקה מול הקבוצה מהמקום השלישי בליגה הלאומית, כשהקבוצה ממקום 14 שיחקה מול מקום 4 בליגה הלאומית. המנצחות בשני המשחקים מעפילות לליגה או נשארות בה במידה ואלה הקבוצות מהליגה הבכירה שניצחו.
מלכי השערים
מקור: championat.com
הקשרים הטובים ביותר
מקור: championat.com
הטובים ביותר במסירות + הבקעות
מקור: championat.com
שלושער
הערות:
שוערים
ממוצע השערים שהובקעו במשחק, מתייחס לשוערים ששיחקו לא פחות מחמישה משחקים.
כמות צופים במשחקים הביתיים
מקור: championat.com, rfpl.org
הנרי האנט
הנרי "הנואם" האנט (באנגלית: Henry "Orator" Hunt; 6 בנובמבר 1773 – 15 בפברואר 1835) פוליטיקאי בריטי, נודע בהיותו נואם לקידום זכויות מעמד הפועלים הבריטי. האנט זכור כחלוץ בקידום הרדיקאליזם הפוליטי בקרב מעמד הפועלים בבריטניה ונודע בהשפעתו על התנועה הצ'רטיסטית. הוא קרא לקידום רפורמות של הרחבת זכות הבחירה ולדמוקרטיזציה של הפרלמנט הבריטי וביטול חוקי הדגן אשר פגעו במעמד הפועלים בבריטניה.
ביוגרפיה
האנט נולד במחוז ווילטשייר בדרום-מערב אנגליה והפך לחקלאי אמיד. הוא החל להימשך אל פוליטיקה רדיקאלית בתקופת המלחמות הנפוליאוניות ובמהרה כישרונו כנואם ציבורי בלט וזכה לכינוי "הנואם". תחילה ככינוי מזלזל בשם אויביו, האנט אימץ כינוי כאות של כבוד.
האנט נאם בזכות בחירות אוניברסליות וקידום דמוקרטיזציה של הפרלמנט הבריטי אשר בתקופתו הזכות לבחור ניתנה אך ורק לגברים בעלי רכוש. האנט הוזמן לנאום ב-16 באוגוסט 1819 על ידי האיגוד הפטריוטי של מנצ'סטר להתכנסות לא אלימה לתמיכה ברפורמות לקידום הדמוקרטיה וייצוג ריאלי יותר של הבוחרים בבית הנבחרים. לימים אירוע זה נודע כטבח פיטרלו אשר בעקבות המתח שנוצר בבריטניה לאחריו האנט נעצר והורשע לשנתיים מאסר.
האנט כיהן כחבר הפרלמנט הבריטי כמייצג של אזור פרסטון בין השנים 1830–1832. בנוסף לקמפיין לרפורמה בפרלמנט, האנט התייחס לנושאים האחרים שעסקו באנשי מעמד הפועלים המתגוררים בפרסטון שהעסיקה מעל 10,000 איש בענף הטקסטיל. זה כלל את רצונם ליום עבודה של עשר שעות וסיום עבודת ילדים. ב-1830 גבר האנט על מי שהיה עתיד להיות ראש ממשלת בריטניה, אדוארד סמית'-סטנלי. בפרלמנט פעל האנט לטובת מעמד העובדים. הוא התנגד לרפורמה של 1832 מכיוון שהייתה מתונה מדי להשקפתו, ולא הרחיבה את זכות ההצבעה לכלל האוכלוסייה.
Fark
Fark הוא אתר חדשות מבוסס תוכן גולשים, המאפשר לקהילת הגולשים להגיב ולדון בנושאים שעולים בו. באתר מדי יום מוצגים קישורים למספר ידיעות (בדרך כלל בסביבות ה-50) מאתרי אינטרנט שונים. לרוב האתר מתמקד בסיפורים מצחיקים, מעניינים ואיזוטריים. האתר נערך על ידי מתנדבים שלא בתשלום.
האתר הוקם בשנת 1999 על ידי דרו קרטיס. קרטיס נהג לשלוח לחבריו מדי יום רשימה של כתבות מצחיקות שמצא באינטרנט וכאשר ראה שיש ביקוש רב לחומרים שלו החל בהקמת האתר.
לפי השירות אלקסה, פארק הוא האתר ה-2,310 בפופולריות שלו באינטרנט.
פול נקאסוני
פול מיקי נקאסוני (באנגלית: Paul Miki Nakasone; נולד ב-19 בנובמבר 1963) הוא קצין אמריקאי בדרגת גנרל המכהן כראש הסוכנות לביטחון לאומי (NSA), כמפקד פיקוד הסייבר של ארצות הברית וכראש שירות הביטחון המרכזי (CSS), מאז מאי 2018.
ביוגרפיה
נקאסוני נולד בסיינט פול וגדל בוויט לייק בר שבמינסוטה. הוא בנם של מרי ואדווין. אביו הוא יפני-אמריקאי יליד הוואי, אשר שירת בצבא ארצות הברית, שימש כמתורגמן של כוחות הכיבוש האמריקאיים ביפן והשתחרר בדרגת קולונל.
נקאסוני למד באוניברסיטת סיינט ג'וזף שבמינסוטה והצטרף לתוכנית הכשרת קציני המילואים של צבא ארצות הברית. שירת כמפקד פלוגה, גדוד וחטיבה וכקצין מודיעין של דיוויזיה וגיס. בין השאר הוצב בקוריאה הדרומית, באפגניסטן ובעיראק. שימש קצין המודיעין של כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי באפגניסטן, היה ממקימי פיקוד הסייבר של צבא ארצות הברית ושימש בו ראש אגף המבצעים. פיקד על כוח המשימה הלאומי בתחום הסייבר של פיקוד הסייבר של ארצות הברית.
באוקטובר 2016 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד הארמייה השנייה ולמפקד פיקוד הסייבר של צבא ארצות הברית.
במאי 2018 מונה לראש הסוכנות לביטחון לאומי (NSA), לראש שירות הביטחון המרכזי ולראש פיקוד הסייבר של ארצות הברית, שהפך בתקופתו לאחד מהפיקודים הקרביים המאוחדים.
נקאסוני הוא בוגר מכללת המלחמה של הצבא ובעל תואר שני מהאוניברסיטה לביטחון לאומי ומאוניברסיטת דרום קליפורניה. הוא נשוי לסוזאן, ואב לארבעה.
סלון (פריז)
הסלון או סלון פריז (בצרפתית: Le Salon או Le Salon de Paris) היה, החל משנת 1667 (בימי שלטונו של לואי הארבעה עשר) תערוכת האמנות הרשמית של האקדמיה לאמנויות יפות בפריז. בשנת 1761 השתתפו בו שלושים ושלושה ציירים, תשעה פסלים ואחד עשר חרטים. הסלון הציג לאורך השנים יצירות מאת אמנים שהיו מקובלים על ממסד האקדמיה המלכותית לציור ולפיסול מיסודו של הקרדינל ז'ול מאזראן ואחר כך על זה של האקדמיה לאמנויות יפות בפריז. יש טוענים שבין השנים 1748–1890 הוא היה האירוע השנתי או הדו-שנתי הגדול ביותר בעולם האמנויות המערבי. במאה ה-19 היווה הסלון האירוע התרבותי העיקרי של צרפת. לפי ו. האופטמן, בשנים 1830–1848 ביקרו בסלון כמיליון מבקרים כל שנה ומספרם עלה עד כדי כך שהתערוכה נותרה פתוחה למשך שלושה חדשים. בשנים 1881–1890 הסלון נוהל על ידי אגודת האמנים הצרפתים (Société des Artistes Français).
התחלותיו
בשנת 1667, האקדמיה המלכותית לציור ולפיסול, (מחלקה של האקדמיה לאמנויות יפות בפריז), שפעלה בצרפת כמוסד מוסמך שפרש את חסותו על האמנויות, קיימה תערוכת אמנות ראשונה חצי-פומבית ב"סלון המרובע" (Salon carré) של הארמון המלכותי "פאלה רויאל". בשנת 1673 התקיימה התערוכה בארקדות של פאלה רויאל למשך שבועות אחדים ופרסמה קטלוג ראשון. אחרי הפסקה של 25 שנה, התחדשה התערוכה בשנת 1699 הפעם בגלריה הגדולה של הארמון לובר. יעדו המקורי של הסלון היה הצגת יצירותיהם של הבוגרים הטריים של בית הספר לאמנויות יפות, מוסד גבוה לחינוך שהוקם בשנת 1648 על ידי הקרדינל ז'ול מאזארן, לפי דגם איטלקי. לפחות למשך מאתיים שנה נחשבה תערוכת הסלון בפריז ליוקרתית וחיונית עבור כל אמן ששאף להתפרסם בצרפת. בימי המשטר המלוכני היא נחשבה לעדות לנדיבותו ולגדולתו של המלך. התערוכות התקיימו בהתחלה באופן לא סדיר. בשנים 1704 ו-1725 התקיים הסלון בארמון הלובר. ב-1725 התחיל להיות ידוע בשם "הסלון" מכיוון שהתארח בשנים 1725–1848 ב"סלון המרובע" או הסלון הגדול של ארמון הלובר. התערוכות שהתקיימו שם בין 18 באוגוסט 1737 ל-5 בספטמבר 1737 הפכו לפומביות. אחרי 1737 התקיים הסלון כל שנתיים בשנים הלא זוגיות. בדרך כלל התחיל בחג של לואי הקדוש (25 באוגוסט) ונמשך מספר שבועות. מן הרגע שהפך לאירוע סדיר ופומבי מעמדו היה למשך תקופה ארוכה כמעט בלתי מעורער. ב-1748 הוקם חבר שופטים מורכב מאמנים שהצטיינו בעבר. הסלון הפך לאירוע מרכזי בחיי האמנות של צרפת. התקבלותם של האמנים נתנה להם גושפנקא כמקצועיים והיווה טקס מעבר להתחלת קריירה אישית. הסלון סיפק הזדמנות להצגת היצירות, למפגשים עם חובבי אמנות ומבקרי אמנות ולקבל הזמנות מאנשים פרטיים ובייחוד מהמדינה.
שיאו (1748–1890)
אחרי 1789 הפכו התערובות לשנתיות. הציורים הוצגו בסלון לאורך הקירות מגובה הרצפה ועד לתקרה או בכל מקום אפשרי. צפיפות התמונות הפכה בעצמה לנושא בכמה ציורים, למשל "הסלון משנת 1787" מאת פייטרו אנטוניו מרטיני. הקטלוגים המודפסים של הסלון הפכו לתיעוד בעל ערך עבור ההיסטוריונים של האמנויות. התערוכות שבסלון זכו לתיאור בעיתונים וסללו דרך להתפתחות המקצוע המודרני של מבקר אמנות. מהפכת 1848 פתחה את התערוכה לאמנים זרים. במאה ה-19 רעיון הסלון הפומבי התרחב אל תערוכות שנתיות לציור ולפיסול בחסות ממשלתית שהתקיימו באולמות מסחריים גדולים, שמשכו את הקהל המצויד בכרטיסים. פתיחת הערב הראשון של התערוכה היה לאירוע חברתי גדול שתואר בעיתונים וביצירותיהם של ציירים וקריקטוריסטים כמו, למשל, אונורה דומייה או במאמרי ביקורות של סופרים כמו דני דידרו או מאוחר יותר, שארל בודלר עם מהפכת 1848 הסלון עבר ליברליזציה. מספר היצירות שנדחו פחת באופן משמעותי. ב-1849 הסלון התקיים בארמון טווילרי והוענקו מדליות עבור אמנים מצטיינים. משנת 1856 הסלון עבר לארמון התעשייה שנודע גם כארמון שאנז אליזה.
פילוגים ראשונים
חברי השופטים השמרנים והאקדמיים נרתעו מאוד מיצירות האמנים האימפרסיוניסטים. או שדחו אותן או לפעמים העמידו אותן במקומות פחות טובים. הפולמוסים עלו לטונים גבוהים. על מנת לשמור על גישה דמוקרטית, יזם הקיסר נפוליאון השלישי את "סלון המסורבים" (Salon des Refusés) שבו הוצג מבחר מהיצירות שנדחו על ידי הסלון באותה שנה. סלון המסורבים נחנך ב-17 במאי 1863, תאריך שציין את לידת האוואנגארד האמנותי. האימפרסיוניסטים פתחו תערוכות עצמאיות משלהם בשנים 1874, 1876, 1877, 1879, 1880, 1881, 1882 ו-1886. בימי הרפובליקה השלישית בשנת 1881, הפסיקה הממשלה לתת חסות לסלון השנתי וקבוצת אמנים ארגנה את "אגודת האמנים הצרפתים" ולקחה אחריות על התערוכה.
פילוגים נוספים
בדצמבר 1890 ראש אגודת האמנים הצרפתים, ויליאם אדולף בוגרו קידם את הרעיון לפיו הסלון צריך להציג עבודות של אמנים צעירים, בתחילת דרכם, שעדיין לא זכו להכרה. ארנסט מסונייה, פייר פובי דה שאבאן, אוגוסט רודן ואחרים דחו הצעה זו והתפלגו. הם הקימו את האגודה הלאומית לאמנויות יפות (Société Nationale des Beaux-Arts) שנודעה בעיתונות כ"סלון בסאן-דה-מארס" או כ"סלון האגודה הלאומית לאמנויות יפות", או בקיצור "ה"נסיונאל". ב-1903 כהד לתחושתם של אמנים רבים שהייתה זו גם כן ארגון בירוקרטי ושמרני, קבוצת ציירים ופסלים בראשותם של פייר-אוגוסט רנואר ואוגוסט רודן ארגנו את "סלון הסתיו" (Salon d'Automne).
לקריאה נוספת
1993, Patricia Mainardi - The end of the Salon : art and the state in the early Third Republic, Cambridge University Press.
קישורים חיצוניים
Gillian Currey Paris Salons catalogues, Research Library, Nation Gallery of Australia, 2007
Janet Jackson's Rhythm Nation 1814
Janet Jackson's Rhythm Nation 1814 (בעברית: הקצב הלאומי של ג'נט ג'קסון 1814, מוכר כ-Rhythm Nation) הוא אלבומה הרביעי של הזמרת-יוצרת האמריקאית, ג'נט ג'קסון, אשר יצא לאור על ידי חברת התקליטים A&M רקורדס ב-19 בספטמבר 1989.
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200.
רקע
בעקבות הצלחת אלבומה הקודם חברת התקליטים של ג'קסון רצתה ליצור אלבום שדומה באופיו לאלבומה הקודם אך ג'קסון התעקשה ליצור משהו חדש, אלבום קונספט העוסק בסוגיות חברתיות בשיתוף פעולה עם כותבים ומפיקים כמו הצמד ג'ימי ג'אם וטרי לואיס אשר עבדו עם ג'קסון גם על אלבומיה הקודמים.
מבחינה מוזיקלית האלבום עושה שימוש בסמפולים, סינתזיירים, תווי סווינג וכלי הקשה. כמו כן האלבום מכיל מגוון סגנונות מוזיקליים כמו ניו ג'ק סווינג, רוק כבד, פופ, דאנס ומוזיקה תעשייתית. שירי האלבום נעים בין שירי דאנס קצביים לבין בלדות רכות והם זכו להצלחה רבה ברדיו.
הצלחה
האלבום הגיע למקום הראשון בארצות הברית והפך לאלבום השני ברציפות של ג'קסון לעשות זאת. הצלחתו בארצות הברית הייתה ענקית כאשר הגיע למעמד פלטינה משושת עם מכירות של 6 מיליון עותקים ובעולם זכה גם כן להצלחה ענקית עם מכירות של 12 מיליון עותקים והוא הפך לאלבום הנמכר ביותר לשנת 1990.
בנוסף האלבום שבר שיא בכך שהיה לאלבום היחיד בתולדות ארצות הברית שיצאו ממנו 7 סינגלים שהגיעו לחמישייה הפותחת במדינה. מתוכם ארבעה הגיעו לראש המצעד בילבורד הוט 100. זהו גם האלבום היחיד שיצאו ממנו 3 שירים שהגיעו למקום הראשון במדינה ב-3 שנים שונות. רבים מהמבקרים כינו את האלבום "כשיא האומנותי של ג'קסון" לימים הוא היווה השראה במגמות מוזיקליות שונות והשפיע על אמנים רבים.
סרט וקידום
בנוסף לאלבום, ג'קסון גם הוציאה סרט בן חצי שעה ב-MTV לקידום האלבום הקרוי "Rhythm Nation 1814" ועוסק בשני מוזיקאים אשר חייהם פרועים ומושפעים משימוש בסמים. על מנת לקדם את האלבום ג'נט יצאה גם לסיבוב ההופעות "Rhythm Nation World Tour 1990".
סיבוב ההופעות זכה להצלחה רבה והפך לסיבוב ההופעות המצליח ביותר של אמן בסיבוב ההופעות הראשון שלו ואף שבר שיאים ביפן. ההכנסות מהמופע שימשו להקמת קרן בשם Rythm Nation שנועדה לממן תוכניות חינוך שונות. באותה תקופה ג'קסון כונתה כאייקון אפונה אחריי שבני נוער רבים חיקו את התלבושות שלה באותה תקופה.
האלבום הועמד ל-9 פרסי גראמי, בין היתר בקטגוריית "מפיק/ת השנה", מה שהפך את ג'קסון לאישה הראשונה בהיסטוריה להיות מועמדת בקטגוריה זו. בין הפרסים אליהם הייתה מועמדת היא זכתה בקטגוריית "הסרט הארוך הטוב ביותר" על הסרט של האלבום ואף באותה שנה זכתה גם בפרס מפעל חיים מטעם MTV וכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
מוד סליי
קריירה אקדמית
סליי קיבלה את הכשרתה לתואר ראשון באוניברסיטת שיקגו ובאוניברסיטת בראון. היא התחילה את לימודיה לתואר ראשון באוניברסיטת שיקגו, לשם הגיעה, לפי הדיווחים, כשרק ארבעים דולר ברשותה. באוניברסיטה התמודדה סליי עם עומס של תוכנית לימודים מלאה תוך שהיא עובדת במשרה מלאה כמזכירה של נשיא האוניברסיטה וויליאם רייני הרפר כדי לתמוך בעצמה מבחינה כלכלית, מה שהוביל להתמוטטות עצבים לאחר שלוש שנים. היא בילתה זמן מה אצל קרובי משפחתה בוודס הול, מסצ'וסטס, לצורכי החלמה, לפני שסיימה את לימודיה לתואר ראשון באוניברסיטת בראון בשנת 1899. במשך כשש שנים לימדה סליי פסיכולוגיה והוראה במדרשה למורים ברוד איילד. בשנת 1908 קיבלה סליי את הזמנתו של צ'ארלס אוטיס וויטמן, פרופסור לזואולוגיה ומכר ותיק, להיות תלמידתו ועוזרת המחקר שלו במחלקה לביולוגיה באוניברסיטת שיקגו. היא החלה את עבודתה בביצוע ניסויים נוירולוגיים בעכברים ונשארה באוניברסיטת שיקגו במשך שאר הקריירה שלה. לאחר ששמעה על מקבץ של סרטן בקר במכלאת בקר סמוכה, היא שינתה את מוקד המחקר שלה לסרטן. במהלך הקריירה שלה, סליי הרביעה, גידלה, וערכה ניתוחים שלאחר המוות למעל 150,000 עכברים ותיעדה את אילן היוחסין שלהם. ב-1911 הצטרפה סליי לצוות מוסד המחקר החדש Spraue Memorial Institute באוניברסיטת שיקגו, שסיפק לה אמצעים ומימון למחקרה. ראש מוסד המחקר, הפתולוג גדעון וולס, תמך במחקרה והסכים לאשר את האנליזה המיקרוסקופית ששערכה בדגימות של רקמות. ב-1913 הציגה סליי את מאמרה הראשון בנושא מחקרה, בפני האגודה האמריקנית לחקר הסרטן. במאמר מתארת סליי את ניסוייה בהרבעה של עכברים בהם היו מעורבים מעל 5000 עכברים, מתוכם 298 שפיתחו סרטן, ואת מסקנתה שהרגישות לחלות בסרטן עוברת בתורשה ושההדבקה איננה משחקת תפקיד בהעברת המחלה. סליי הקדישה את כל המשך הקריירה האקדמית שלה לכיוון המחקר הזה.
בשנת 1919 נבחרה סליי להיות מנהלת מעבדת הסרטן באוניברסיטת שיקגו. בשנת 1922 הועלתה בדרגה למרצה בכירה וקיבלה דרגת פרופסור חבר ב-1926. שבועון הטיים פרסם לפחות חמישה מאמרים אודות סליי והישגיה בין השנים 1928 ו-1937. היא פרשה בשנת 1945 כפרופסור אמריטוס לפתולוגיה. אמונתה כי רגישות לסרטן הוא תכונה רצסיבית שניתן למנוע את המחלה באמצעות רבייה מבוקרת גרמה להתנגשויות עם מדענים עמיתים, כולל סי. סי. ליטל.
סליי הייתה מסורה לעבודתה ומסורה להפליא לעכבריה. היא לא סמכה על עוזריה במעבדה שיטפלו בעכברים כראוי, ולכן כשהיא השתתפה בכנסים היא הביאה את העכברים שלה אתה לשם וכשנסעה לקליפורניה לבקר את אמה החולה, היא שכרה קרון רכבת ולקחה את העכברים שלה אתה. לפעמים היא נאלצה להשתמש בכספי הכיס שלה כדי לקנות את מה שהיא החשיבה כמזון ראוי לעכברים, ואם הזמנים היו קשים במיוחד, היא דילגה לפעמים על הארוחות שלה כדי להבטיח שתוכל להאכיל את העכברים שלה. סליי עבדה פעם רצוף במשך עשרים ושש שנים ללא חופשה כיוון שלא ששה להשאיר את עכבריה לטיפול עוזריה. היא מעולם לא נישאה ובילתה את השנים שלאחר פרישתה בבדיקת נתונים ממחקריה. היא מתה מהתקף לב בשנת 1954 ונקברה בבית העלמין אוק וודס שבשיקגו. החדשות על פטירתה הוצגו בעמוד הראשון של העיתון שיקגו טריביון. את תרומתה של מוד סליי סיכמה קתרין מוהלנקאמפ בסיום כתבתה על סליי:
שירה
מלבד היותה מדענית פורה ומסורה, מצאה סליי זמן לפרסם שני כרכי שירה נפרדים הכוללים כ-700 שירים
שובוזאורוס
שובוזאורוס (שם מדעי: Shuvosaurus; מילולית: "לטאת שובו") הוא סוג של ארכוזאור נכחד שחי בסוף הטריאס באמריקה הצפונית והשתייך למשפחת השובוזאוריים, לצד האפיגיה והסילוסוכוס. למרות דמיונו לדינוזאור לא היה קרוב אליהם ביולוגית והוא השתייך לקבוצה פסאודוסוכיה, בה כלולים גם התנינאים המודרניים. עם זאת הוא היה קטן וזריז יותר וכנראה היה אוכל כל.
הזוחל הקדום תואר ב-1993 בידי החוקר ההודי סנקאר צ'אטרג'י, לאחר שבנו שובו גילה את המאובנים שלו בדרום-מערב טקסס במשך שנות ה-90 ועל שמו היצור קרוי. הסוג כלל מין אחד - Shuvosaurus inexpectatus. ממצאים נוספים שלו התגלו באריזונה, טקסס וניו מקסיקו.
זוחל קדום זה היה בעל אגן שאיפשר לו לעמוד זקוף והוא היה בעל מקור חסר שיניים שהזכיר את לסת האורניתומימיים. בשל כך כמה חוקרים העריכו שהיה תרופוד קטן וזריז. עם זאת מחקר של זוחל דומה בשם אפיגיה ותוארו ב-2006 ומהם נראה שלא היה באמת דינוזאור אלא קרוב לתנינים הדומה לפופוזאורוס. הדמיון ביניהם נבע מאבולוציה מתכנסת עקב התאמתם לחיים יבשתיים, במישורים והגבעות של טקסס הקדומה.
סמנתה פאוור
סמנתה פאוור (באנגלית: Samantha Power; נולדה ב-21 בספטמבר 1970) היא אשת אקדמיה, פקידת ממשל, וסופרת אירית-אמריקאית המכהנת כמנהלת הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי. בעבר כיהנה כשגרירת ארצות הברית באו"ם. שימשה יועצת מיוחדת לנשיא ארצות הברית ברק אובמה ועמדה בראש Office of Multilateral Affairs and Human Rights כמנהלת בכירה של יחסים רב-צדדיים (Multilateral Affairs) במועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית. פאוור היא גם המנהלת המייסדת ופרופסור בקתדרה למנהיגות עולמית ומדיניות ציבורית על שם אנה לינד, השייכת למרכז קאר לזכויות אדם בבית הספר לממשל על שם קנדי באוניברסיטת הרווארד.
פאוור החלה את הקריירה שלה בכתיבתה העיתונאית על מלחמות יוגוסלביה וזכתה בפרס פוליצר עבור ספרה A Problem from Hell ("בעיה מהגיהנום"), מחקר על תגובת ממשל ארצות הברית למעשי הטבח. היא הייתה בתחילה יועצת בכירה לאובמה עד מרץ 2008, אז התפטרה ממסע הפרסום הנשיאותי עקב התבטאויות שנויות במחלוקת. היא חברה מחדש למחלקת המדינה של ארצות הברית בשלהי 2008 ונכנסה לתפקידה בממשל החדש. ב-1 באוגוסט 2013 החלה פאוור את כהונתה כשגרירת ארצות הברית באו"ם, וב-20 בינואר 2017, עם כניסת דונלד טראמפ לתפקיד הנשיא, סיימה את תפקידה.
בינואר 2021, הנשיא הנבחר ג'ו ביידן הודיע כי מינה אותה לתפקיד ראש הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי.
ביוגרפיה
פאוור נולדה בלונדון, בתם של ההורים אירים ורה דילייני, רופאה מומחית בנפרולוגיה, וג'ים פאוור, רופא שיניים ונגן פסנתר. פאוור, גדלה באירלנד עד גיל תשע, עד שהיגרה עם אמה לפיטסבורג, פנסילבניה, ב-1979.
היא למדה בבית-הספר התיכון לייקסייד באטלנטה, ג'ורג'יה והייתה חברת נבחרות הקרוס והכדורסל. היא עשתה תואר ראשון באוניברסיטת ייל. ב-1993, בגיל 23, היא הפכה לאזרחית אמריקאית.
קריירה עיתונאית
בין השנים 1993 ל-1996 עבדה כעיתונאית וסיקרה את מלחמות יוגוסלביה עבור העיתונים U.S. News & World Report, הבוסטון גלוב, האקונומיסט והניו ריפבליק. כששבה לארצות הברית היא למדה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד, וקיבלה תואר במשפטים ב-1999. ספרה הראשון "בעיה מהגיהנום: אמריקה ועידן רצח העם" (A Problem from Hell: America and the Age of Genocide) צמח ממאמר אותו כתבה בבית הספר למשפטים. ספרה זכה בפרס פוליצר לספרי עיון ובפרס הספר על-שם אנתוני לוקאס, כמו גם בפרס אניספילד-וולף ב-2003. בספר היא סקרה את מקורות המילה genocide (רצח עם), את רציחות-העם העיקריות במאה העשרים, כמו גם ניתוח של כמה מהסיבות המונחות ביסוד הכישלון המתמיד של ממשלות והקהילה הבינלאומית לזהות בצוותא, להודות ואז להגיב באופן יעיל למקרים של רצח עם המשתרעים מרצח העם הארמני לרצח העם ברואנדה. ההיסטוריון הווארד זין מתח ביקורת על עבודתה זו ומאמריה בנושאים אלה בטענו שהיא המעיטה בערך מות האזרחים "בשוגג" ו"מזדמנים" שניתן לסווגם כרצח עם, כן ביקרו אותה אדווארד הרמן וג'וזף נבינס.
היא חוקרת של מדיניות החוץ ובמיוחד בכל הנוגע לזכויות אדם, רצח עם ואיידס. כעת היא פרופסור ומופקדת הקתדרה על-שם אנה לינד למנהיגות מעשית ועולמית ומדיניות ציבורית בבית הספר לממשל על שם ג'ון קנדי באוניברסיטת הרווארד.
ב-2004 בחר "טיים מגזין" בפאוור כאחת ממאה המדענים וההוגים החשובים ביותר של השנה. בסתיו 2007, היא החלה לכתוב טור קבוע בטיים מגזין. פאוור מופיעה בסרטו התעודי של צ'ארלס פרגוסון משנת 2007, No End in Sight, שמאשים את ממשל בוש במחדלים רבים במלחמתה של ארצות הברית בעיראק.
ספרה השני, Chasing the Flame: Sergio Vieira de Mello and the Fight to Save the World ("לרדוף אחרי הלהבה: סרג'ו ויירה דה מלו ומאבקו להציל את העולם"), ראה אור ב-14 בפברואר 2008. הוא דן בסרז'יו ויירה דה מלו, הנציב העליון של האו"ם לזכויות אדם והנציג המיוחד של האו"ם בעיראק שנהרג בפיגוע במלון קאנאל בבגדד, ביחד עם ז'אן-סלים כנען, נדיה יונס, פיונה ווטסון, וחברים נוספים מצוותו, אחר-הצהרים של 19 באוגוסט 2003, הספר היה הבסיס לסרט התעודי Sergio, בבימויו של גרג ברקר ובעריכתה של קארן שמיר.
פעילות ציבורית
פאוור ידועה במיוחד בשל מאמציה להגביר את המודעות הציבורית בנושאים של רצח עם וזכויות אדם, במיוחד ברצח העם בדארפור. ב-2006 היא יעצה ל-Screamers, סרט אודות מעשי רצח העם בדארפור, ארמניה ואחרים במאות ה-20 וה-21. פאוור הפכה לקול מוביל הקורא להתערבות מזוינת במצבים של משברים הומניטאריים.
בשנת 2002, כשעוד הייתה חברת הסגל האקדמי של אוניברסיטת הרווארד, התראיינה פאוור להארי קרייזלר מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי. קרייזלר שאל אותה כך: על כך השיבה פאוור:
מסע הבחירות לנשיאות של 2008
פאוור שירתה כיועצת בכירה למדיניות החוץ לאובמה במהלך מסע הבחירות שלו לנשיאות ב-2008. היא תמכה בפומבי כבר משלב מוקדם במרוץ בסנאטור ברק אובמה. כשהיא הצטרפה למסע הבחירות של אובמה כיועצת למדיניות חוץ, תיאר אותה העיתון Men's Vogue כ"גאונת הרווארד שיכולה להתפאר גם בפרס פוליצר וגם ב-a mean jump shot (תשאלו את ג'ורג' קלוני). כעת המשקיפה מהצד המושלמת משתתפת במשחק עצמו, בפוליטיקה בוושינגטון הבירה."
בפברואר ומרץ 2008, החלה פאוור במסע מכירות בינלאומית על מנת לקדם את ספרה, Chasing the Flame (לרדוף אחרי הלהבה). בשל מעורבתה במסע הבחירות של אובמה, רבים מהראיונות אותם העניקה חגים סביב השקפותיה לגבי מדיניות החוץ של ברק אובמה, כמו גם מסע הבחירות של 2008.
ב-21 בפברואר הופיעה פאוור אצל צ'ארלי רוז והשוותה את ברק אובמה לסרג'ו ויירה דה מלו, שהיה נושא ספרה Chasing the Flame. "זו הייתה תוכחתו של סרג'ו: אם אינך חושב במונחים של כבוד וחופש מפחד, וזהו הנושא האחר שאובמה שב אליו, הרעיון הרוזוולטיאני הנושן. אובמה ניסה לנהל מסע בחירות שמוציא אותנו מפוליטיקת הפחד. הוא גם מאוד רגיש למידה שבה, וסרג'ו השתמש במשפט זה, 'פחד הוא יועץ רע.' משפט זה יכול היה לצאת מפיו של אובמה, אף-על-פי שהוא יצא מפיו של סרג'ו. אנחנו לוקים בשיפוטנו כשאנחנו מפחדים".
פאוור הופיעה ב-BBC וב-HARDtalk ב-6 במרץ, בהצהירה שהבטחתו של ברק אובמה "להוציא את כל הצבא מעיראק בתוך שישה עשר חודשים" הייתה "התסריט האפשרי הטוב ביותר" ש"אותו הוא יבחן שוב כשיהפך לנשיא". כשהמראיין איתגר אותה אם היא סותרת את מחויבותו של אובמה במסע הבחירות, היא הגיבה, "אתה לא יכול להתחייב במרץ 2008 לגבי מה שיקרה בינואר 2009... כמובן שהוא לא יסתמך על איזושהי תוכנית שאותה הוא הגה כשהיה מועמד לנשיאות או סנאטור. הוא יסתמך על תוכנית – תוכנית מבצעית – אותה הוא יתכנן בהיוועצות עם אנשים עמם הוא אינו בא במגע יומיומי כיום, מכיוון שהוא אינו הנשיא". היא סיכמה באומרה ש"אנחנו ננסה להוציא את כוחות ארצות הברית מעיראק מהר ובאופן אחראי ככל האפשר".
בריאיון לעיתון The Scotsman ב-6 במרץ כינתה את הילרי קלינטון "מפלצת". פאוור התנצלה על ההערה בלילה של ריאיון, ב-6 במרץ, ואמרה כי "הם לא מבטאים את רגשותי לגבי הסנאטורית קלינטון, שאני מעריכה ומעריצה זה זמן רב את מנהיגותה ושירותה הציבורי". היא הוסיפה כי "כמובן שאני מתחרטת על מילותיי. אינני יכולה להאמין שהם אפילו יצאו מפי ... בכל הופעה ציבורית דיברתי על הסנאטורית קלינטון; שיבחתי אותה על מנהיגותה, האינטלקט שלה. היא גם מאוד לבבית, מצחיקה ... הלוואי שהייתי יכולה לחזור אחורה בזמן". ביום למחרת, בעקבות התגובה להערות, היא התפטרה מתפקידה במסע הבחירות של אובמה. בעקבות התפטרותה, היא הופיעה גם בקולבר ריפור ב-17 במרץ 2008 ואמרה: "האם אני יכולה להבהיר ולהגיד, אני לא סבורה שהילרי קלינטון היא מפלצת... נותרו לנו שלושה מתמודדים מדהימים במירוץ". כשפאוור הצטרפה מאוחר יותר לצוות השינוי של מחלקת המדינה של ארצות הברית, גורם רשמי המקורב לצוות אמר שפאוור התנצלה וש"המחווה שלה הביאה לפיוס" עם קלינטון. פאוור נכחה בטקס השבעתה של קלינטון כמזכירת מדינה ב-2 בפברואר 2009.
ממשל ברק אובמה
אחרי הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008, שבה פאוור לצוותו של אובמה והייתה חברה בצוות השינוי, שעבד עבור מחלקת המדינה של ארצות הברית.
בינואר 2009 מינה הנשיא אובמה את פאוור לחברת צוות במועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית, שם היא משמשת כעוזרת מיוחדת לנשיא ומנהלת את ה-Office of Multilateral Affairs and Human Rights.
תמיכתה במעורבות צבאית בלוב
סמנתה פאוור נחשבת לדמות המפתח בתוך ממשל אובמה בשכנעה את הנשיא לתקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב (2011). פאוור טוענת שלארצות הברית יש מחויבות מוסרית להתערב, אם יש צורך בכוח צבאי, על מנת למנוע רצח עם. בתוך הבית הלבן, פאוור תובעת במפגיע התערבות אמריקנית על בסיס הומניטרי. היא תוארה כבעלת תפקיד מכריע בשכנוע אובמה לדחוף את מועצת הביטחון של האו"ם להתיר קואליציה צבאית על מנת להגן על אזרחי לוב. פאוור טענה בעבר ש"אתה לא מקבל שום קרדיט על עשיית הדברים הנכונים" זה תלוי בנו "לשנות את המצב, היא אמרה. "המרשם שלי", היא אמרה, "הוא שרמת המעורבות האמריקנית והבינלאומית תהיה ביחס ישר למעשי העוול שמתחוללים בשטח."
שגרירת ארצות הברית באו"ם
ב-5 ביוני 2013 הודיעה הנשיא אובמה על מינויה לשגרירת ארצות הברית החדשה באו"ם. המינוי נתמך על ידי הסנאטורים הרפובליקנים ג'ון מקיין ולינדזי גרהאם, והסנאטור העצמאי ג'וזף ליברמן. פאוור גם קיבלה תמיכה מהדיפלומט האמריקני דניס רוס, המנהל של הליגה נגד השמצה אברהם פוקסמן ושגריר ישראל בארצות הברית מייקל אורן.
מינויה כשגרירה אושרר על ידי הסנאט האמריקני ב-1 באוגוסט 2013, ברוב של 87 מול 10, והיא הושבעה לכהונה יום לאחר מכן על ידי סגן הנשיא.
בנאום בספטמבר 2013, בנוגע להערכת ממשלת ארצות הברית לגבי השימוש של ממשלת סוריה בנשק כימי ב-21 באוגוסט 2013, אמרה פאוור במסיבת עיתונאים כי ממצאי המודיעין האמריקני "מצביעים ברובם המוחלט על מסקנה אחת חדה: משטר אסד ביצע מתקפה". היא הוסיפה, "הפעולות של משטר אסד ראויות לגינוי מוסרי, והן מפרות נורמות בינלאומיות ברורות". פאוור המשיכה ומתחה ביקורת על כישלונו של מנגון האומות המאוחדות לסכל או להעמיד לדין את האשמים בזוועות שבוצעו במלחמת האזרחים הסורית, שזו כבר השנה השלישית שלה. לדבריה, "המערכת שהוקמה ב-1945 בדיוק כדי להתמודד עם איומים מסוג זה לא פעלה כפי שהייתה אמורה לפעול". היא הוסיפה, "גם בעקבות הניפוץ הבוטה של הנורמה הבינלאומית נגד שימוש בנשק כימי, רוסיה ממשיכה להחזיק את מועצת הביטחון כבת ערובה ולהתנער מאחריותה הבינלאומית".
בדצמבר 2015 השתתפה ונאמה בוועידה של עיתון "הארץ" בשיתוף עם הקרן החדשה לישראל, בה השתתפו גם ציפי לבני, סאיב עריקאת איימן עודה.
בפברואר 2016 ביקרה בישראל ונפגשה עם ראש הממשלה בנימין נתניהו ואמרה כי הממשל האמריקאי מודאג מכך שחוק שקיפות העמותות, אותו קידמה הממשלה, שכוון נגד עמותות השמאל, עלול לפגוע בארגוני החברה האזרחית בפרט ובדמוקרטיה הישראלית בכלל.
בדצמבר 2016, הסבירה בנאום ארוך את ההחלטה לא להטיל וטו על החלטה 2334 של מועצת הביטחון של האו"ם, שקבעה שההתנחלויות הישראליות בשטחים שנכבשו בשנת 1967 בגדה המערבית ובמזרח ירושלים אינן חוקיות. כי מדיניות ארצות הברית מזה עשרות שנים כוללת התנגדות לבנייה בהתנחלויות. "במשך חמישה עשורים אנחנו מבהירים את עמדתנו לישראל בפומבי ובשיחות פרטיות", היא אמרה. "ההצבעה שלנו עולה בקנה אחד באופן מוחלט עם מדיניותה רבת השנים של ארצות הברית". בהחלטה תמכו 14 מתוך 15 המדינות החברות במועצת הביטחון, תוך הימנעות של ארצות הברית, אשר נמנעה מלממש את זכות הווטו שלה במועצת הביטחון.
חיים אישיים
ב-4 ביולי 2008 נישאה פאוור לפרופסור היהודי למשפטים קאס סנסטיין, אותו פגשה כשעבדה במסע הבחירות של אובמה. ב-24 באפריל 2009 היא ילדה את ילדם הראשון דקלן. ב-1 ביוני 2012 הביאה לאוויר העולם את ילדתם ריאן פאואר סנסטיין.
קישורים חיצוניים
ממאמריה
ולוציזאורוס
ולוציזאורוס (שם מדעי: Velocisaurus; משמעות השם: "זוחל/לטאה זריזה") הוא סוג של דינוזאור בן למשפחת הנואזאוריים שהתקיים באמריקה הדרומית של הקרטיקון לפני 85 מיליון שנה מזמננו. המאובנים שלו התגלו בארגנטינה, ותוארו בשנת 1991 בידי החוקר הארגנטינאי חוסה בונפרטה.
תיאור
דינוזאור קדום זה היה קטן יחסית באורך 1.5 מטר לרבות הזנב, היה בעל עצמות חלולות, ונחשב לסוג הקטן ביותר במשפחתו. בכף רגלו היו ארבע אצבעות והשלישית הייתה החזקה מבין כולן והנושאת העיקרית של משקלו, דבר שלא ידוע אצל אף תרופוד כולל העופות, וכנראה התאים לתנאי ריצה מהירה. הדינוזאור היה בעל דמיון קלוש לולוצירפטור ממונגוליה, אך היה בעל טפרים שטוחים יחסית וגפיים קדמיות מנוונות יותר, בדומה לגפי האבליזאוריים הקרובים לו. ייתכן שהיה מכוסה בנוצות. בונפרטה העריך שהדינוזאור הקדום היה אוכל כל ולאו דווקא צייד מאחר שהטפרים של רגליו היו שטוחים מכדי לשסע טרף בריצה תוך זינוק כמו אצל הרפטורים. מספר עצמות שנבדקו הוערכו כשבורות משבר מאמץ, דבר המצוי במחלוקת.
חלק מהחוקרים העריכו שהוולוציזאורוס השתייך למשפחה עצמאית קרובה לנואזאוריים - Velocisauridae, אך הוא משויך למשפחה והוא קרוב בעיקר למסיאקזאורוס ממדגסקר והיה בעל לסתות ארוכות מלאות שיניים חדות שפנו קדימה מעט.