cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דפדפן
היסטוריה
בשנת 2008 נכנסה גם Google לשוק הדפדפנים עם דפדפן ה Google Chrome. הדפדפן התקבל בשוק במהירות מסיבות שונות כגון מהירות הטעינה של הדפים, בחירות הגולשים בדפדפן שאינו חלק ממערכת ההפעלה של מיקרוסופט, תאימות לכלים כגון Gmail ו Google Docs וכמובן בגלל תכונות חדשניות ששולבו בכלי.
בערך בשנת 2015 הפך גוגל כרום לדפדפן הנפוץ הן בשוק ה Windows והן בשוק הטלפונים הניידים.
דפדפנים נפוצים
ברחבי העולם מוכרים מספר סוגים של דפדפנים המשמשים את מרבית הגולשים. להלן הדפדפנים הנפוצים, המדורגים על פי מידת התפוצה שלהם:
אופן פעולה
דפדפן האינטרנט פועל באמצעות קבלה ושליחה של נתונים. דפדפן האינטרנט של המשתמש מתחבר אל שרת HTTP דרך פרוטוקול התקשורת HTTP ומוריד ממנו את קוד הדפים (שלרוב נכתב בשפת HTML). פרוטוקול זה מאפשר לדפדפנים ולשרתים לתקשר בצורה דו-צדדית, בה הדפדפן גם שולח נתונים לשרת וגם מקבל ממנו נתונים. הדפדפן מוצא את דפי האינטרנט על ידי כתובת מיוחדת המכונה URL. לכתובת זו מספר חלקים הקשורים לסוג הפרוטוקול, הכתובת והנתיב, אך מכיוון ובדפדפני אינטרנט משתמשים כמעט תמיד בפרוטוקול HTTP, הכתובת תתחיל לרוב בתחילית http:// שלאחריה תופיע כתובת מסוימת (he.wikipedia.org לדוגמה) ולאחריה נתיב אל קובץ הקוד, שאותו הדפדפן יוריד ויתרגם לדף האינטרנט המוצג לנו על המסך.
בתחילת דרכם של הדפדפנים לא היה סטנדרט ליצירת HTML, כך שכל דפדפן תמך באופן חלקי בקודים השונים. המצב לפעמים היה כל-כך מסובך עד שלעיתים בוני האתרים נאלצו לכתוב אתר אחד לדפדפן מסוים ואתר שני לדפדפן אחר. כתוצאה מכך החלה יצירה של מבנה תקני לכתיבת אתרים שכיום רובם ככולם של הדפדפנים שואפים לתמוך בה בדיוק המרבי.
מנועים עליהם מתבססים הדפדפנים
כל דפדפן מבוסס על מנוע משלו שמתרגם את הקוד ממנו מורכב הדף המבוקש בזמן ריצה ומציג את דף האינטרנט שהמשתמש רגיל לראות. כל מנוע שונה מאחיו בביצועים, במגוון הפורמטים הנתמכים, באבטחה ועוד. לרוב, הדפדפנים יכולים להשתמש אך ורק במנוע אחד, אך קיימות הרחבות המאפשרות להשתמש במנוע אחר ולא במנוע הרגיל של הדפדפן שבשימוש. מנועים עיקריים:
מאפיינים נפוצים
הדפדפנים השונים מתאפיינים בתמיכה בשונה בפורמטים ופרוטוקלים. דפדפנים בסיסיים עשויים לכלול תמיכה בסיסית ב-HTML ואילו דפדפנים מורכבים תומכים במגוון רחב של פרוטוקולים ופורמטים.
דפדפני האינטרנט העיקריים מתאפיינים ביכולות הבאות:
טיסה 820 של ואריג
טיסה 820 של ואריג הייתה טיסה של חברת התעופה הברזילאית ואריג שהמריאה מנמל התעופה הבינלאומי גאליאו בריו דה ז'ניירו, ברזיל, ב-11 ביולי 1973, לנמל התעופה הית'רו, לונדון, אנגליה ועצירת ביניים בנמל התעופה אורלי, פריז, צרפת. המטוס, בואינג 707 קידומת PP-VJZ, ביצע נחיתת חירום על שדה בצל, כארבע ק"מ מנמל התעופה אורלי, בגלל עשן במטוס, שנגרם מאש שפרצה באחד מתאי השירותים של המטוס. המטוס ביצע נחיתת אונס שתוצאותיה היו 123 הרוגים, ואחד עשר ניצולים (עשרה אנשי צוות, ואחד הנוסעים).
נחיתת האונס
הבעיות בטיסה 820 החלו כאשר אש פרצה בשירותים האחוריים. אנשי הצוות עברו לחלק הקדמי של המטוס לעבר יציאת חירום, כשנוסעים רבים בגוף המטוס שואפים עשן. כבר קודם נחיתת החירום, רבים מהנוסעים מתו משאיפת עשן. המטוס נחת בשדה, מרחק 5 ק"מ מהמסלול.
רק נוסע אחד שרד, בעוד שמרבית הצוות עזב את המטוס דרך יציאת החירום בחלקו העליון של תא הטייס.
גורם אפשרי להתלקחות האש הוא שתא הפסולת של השירותים עלה באש לאחר שסיגריה בוערת עדיין הושלכה לתוכו. ה-FAA הוציא הודעה 74-08-09 הדורשת "התקנה של שלטים האוסרים על עישון בשירותים והשלכת סיגריות למכל הפסולת בשירותים; הקמת הליך להודיע לנוסעי המטוס כי העישון אסור בתוך תאי שירותים; התקנת מאפרות במקומות מסוימים; וכן בדיקות נשנות על מנת להבטיח שדלתות מכל הפסולת של השירותים פועלות כראוי".
קברניט הטיסה, אראוז'ו דה סילבה, היה ב-30 בינואר 1979 גם קברניט טיסה 967 של ואריג, מטוס מטען בואינג 707-323C שנשא 6 אנשי צוות. המטוס נעלם במהלך הטיסה.
הנוסעים
רוב הנוסעים שהיו על המטוס היו ברזילאים. הניצולים היחידים היו בתא הטייס או בשורות הראשונות. מתוך 11 ניצולים, 10 היו חברי צוות.
בין הנוסעים שנספו היו:
גבהרד לברכט פון בליכר
גֶבְּהַרְד לֶבֶּרֶכְט פון בְּלִיכֶר, נסיך וואהלשטאט (בגרמנית: Gebhard Leberecht von Blücher, Fürst von Wahlstatt; 16 בדצמבר 1742 – 12 בספטמבר 1819) היה מצביא שהוביל את חילות פרוסיה בקרבות כנגד נפוליאון. פון בליכר, שהגיע לדרגת גנרל-פלדמרשל, מוכר במיוחד עקב השתתפותו בקרב לייפציג בשנת 1813 ובקרבות ליני וווטרלו בשנת 1815.
שירותו הצבאי
פון בליכר נולד בעיר הנמל הבלטית רוסטוק, אז חלק מדוכסות מקלנבורג-שוורין. בגיל 16 התגייס בליכר לצבא השוודי בתור הוסר ונלחם כנגד הצבא הפרוסי במהלך מלחמת שבע השנים. שנתיים אחרי גיוסו בשנת 1760 במהלך אחד הקרבות, נתפס בליכר על ידי הוסרים פרוסים והפך לשבוי בצבא הפרוסי. מפקד הרגימנט הפרוסי שהתרשם מפון בליכר, איפשר לו לשרת ברגימנט שלו.
פון בליכר המשיך לשרת תחת הצבא הפרוסי בתור קצין ב'רגימנט ההוסרים האדומים' ולחם לאורך מלחמת שבע השנים. בשנת 1773 עזב את הצבא לאחר שקידומו לדרגת רב-סרן עוכב, כתוצאה מהתנהגות קיצונית שהפגין בין היתר כאשר הדמה הוצאה להורג של נזיר. עזיבתו של פון בליכר את הצבא נעשתה באישורו של פרידריך השני, מלך פרוסיה מה שמנע ממנו לחזור לצבא כל עוד פרידריך נמצא בכס המלכות.
במהלך 14 השנים הבאות היה פון בליכר איש חקלאות, התחתן והקים משפחה, אך עם מותו של פרידריך הגדול חזר פון בליכר לצבא הפרוסי בשנת 1787 ושירת ברגימנט ההוסרים האדומים אותו עזב. במשך השנים הבאות קודם מספר פעמים בדרגות עד אשר, בשנת 1794 קיבל את הפיקוד על הרגימנט, על שרותו בשנים אלו קיבל את העיטור הגבוה הניתן בצבא הפרוסי; הפור לה מריט. בשנת 1801 קודם לדרגת גנרל לוטננט (רב-אלוף).
המלחמות הנפוליאוניות
במהלך המלחמות הנפוליאוניות והמערכות כנגד נפוליאון, היה פון בליכר קצין פרשים נועז ואגרסיבי. במהלך 1805 ו-1806, היה פון בליכר ממפקדי הכוח הצבאי הפרוסי שנלחם במערכה הכושלת כנגד הצבא הצרפתי. פון בליכר עמד בראש כוח הפרשים הפרוסים בקרב אאורשטט, כאשר הוא מסתער פעם אחר פעם על האויב ללא הצלחה. בליכר היה בין המפקדים שהובילו את הכוח האחורי של הנסיגה הפרוסית, כשהוא נלחם בהתקפות צרפתיות. בקרב ליבק בנובמבר 1806, הובס צבאו של פון בליכר על ידי שני קורפוסים צרפתים ולבסוף הוא נכנע עם חייליו, אך הוחלף תמורת קצין צרפתי שהיה שבוי בפרוסיה וכך המשיך לשרת בפרוסיה.
בשנת 1813, החלו הפרוסים יחד עם מדינות הקואליציה האנטי-צרפתית השישית האחרות להביס את כוחות הכיבוש של הצבא הצרפתי חזרה לצרפת. בתקופה זאת פון בליכר עזר לשקם את הצבא ולבנות מחדש כוח שילחם נגד הצרפתים. כאשר נפתחה המערכה מצד הפרוסים, קיבל פון בליכר פיקוד על 'צבא שלזיה' שכלל 40,000 חיילים פרוסים ו-50,000 חיילים רוסים. בקרב לייפציג היה פון בליכר מפקד הכוח הפרוסי, זאת לאחר שקודם לדרגת גנרלפלדמרשל ביום הראשון לקרב ב-16 באוקטובר 1813. בלייפציג הובסו הצרפתים והקרב סימן את שחרור הממלכות בגרמניה מהשלטון הצרפתי, הקרב גם הוביל לפלישה של מדינות הברית בשנת 1814 לצרפת והפלת שלטונו של נפוליאון.
תקופת 'מאה הימים' וקרב ווטרלו
בשנת 1815, חזר נפוליאון מהגלות אליה נשלח והקים מחדש את צבאו, לשם התמודדות עם הצבא הצרפתי הוקמה הקואליציה האנטי-צרפתית השביעית. בעוד הצבא הבריטי ישב בבלגיה, הצבא הצרפתי צעד לכיוונם עם כוח של כ-125,000 חיילים במטרה לשבור את הבריטים בפיקודו של וולינגטון וכך את הברית כולה.
נפוליאון הרגיש שהצבא הפרוסי בפיקודו של פון בליכר מהווה את הסכנה הגדולה יותר, החליט לתקוף ולנטרל אותו לפחות עד שיוכל לגבור על הצבא הבריטי ובכך להילחם מול כל צבא בנפרד. פון בליכר ישב עם כוח של כ-84,000 חיילים מאורגנים בשלושה קורפוסים, בקרבת העיר ליני בבלגיה. הקרב החל ב-16 ביוני 1815 כאשר כוח של כ-68,000 חיילים בפיקודו של נפוליאון תקף את כוחו של פון בליכר, בזמן שכוח נוסף נע לכיוון צומת הדרכים מצפון מערב לליני כדי למנוע איגוף בריטי במה שנודע כקרב קאטר ברה נלחמו הצרפתים בפיקודו של מישל נה בכוח בריטי קטן יחסית.
בשני הקרבות המקדימים הובסו הפרוסים והבריטים ובליכר אף נפצע בקרב. הצבא הפרוסי נסוג מהקרב בליני לכיוון צפון (במקביל לכיוון הצבא הבריטי), כך התאושש ללא הפרעות הכוח הצרפתי. אחרי ההתאוששות החלו הפרוסים לנוע לכיוון ווטרלו להילחם לצד הבריטים, תחת פיקודו של ראש המטה של בליכר, אוגוסט ניידהרדט פון גנייזנאו. זאת למרות חששות שמא הבריטים החליטו לסגת ולא להילחם. פון בליכר הצטרף לקרב ווטרלו לקראת הערב של יום הקרב, כאשר היחידות הראשונות שלו נכנסו לשדה הקרב בסביבות 16:30 מכיוון מזרח במטרה לאגף את הצבא הצרפתי.
הצבאות המאוחדים ניצחו את צבא נפוליאון בקרב ווטרלו והוא הוגלה לאי סנט הלנה.
יעקב נווה
ביוגרפיה
נווה שירת בצה"ל בלהקת גייסות השריון עד לשחרורו ב-1973. לאחר מכן שימש כממונה מטעם משרד החינוך על פעילות התיאטרון לילדים ולנוער במחוז הדרום. ב-1985 החל פעילות מוזיקלית כזמר סולן והוציא את אלבומו הראשון, "לחם עבודה ושעשועים", בהפקתו המוזיקלית של מיקי גבריאלוב, שגם הלחין לאלבום את שיר הנושא ואת השיר "תרזה יפה". בלטו בו גם השירים "אותיות גדולות" ו"ואני לבדי", שהפך בהמשך לשיר המזוהה איתו.
גבהרד לברכט פון בליכר
תקופת 'מאה הימים' וקרב ווטרלו
אחרי הקרב, נשאר פון בליכר בפריז מספר חודשים, אך עקב גילו ומצבו הבריאותי הרופף חזר לביתו בשלזיה. גבהרד לברכט פון בליכר נפטר בשנת 1819 בגיל 76 בביתו בשלזיה.
יעקב נווה
ביוגרפיה
שלוש שנים מאוחר יותר (1988) יצא תקליטו השני, "אהבה ממבט שני". השירים הבולטים בו היו "יונה לבנה", שהולחן על ידי ארקדי דוכין למילותיו של נווה, והשירים "עבודת כפיים" ו"אלני בת אלמוות" שתרגם דודו ברק.
רק ב–1995 הוציא נווה את אלבומו השלישי, "נשקינינא". נווה שר את שיר הנושא, "נשקינינא", בתחרות הקדם אירוויזיון. באותה שנה הוא החל לעבוד כמדריך מוזיקלי של מקהלת הילדים "שורשי אבבה" מקריית גת, וגם השתתף בשירה באלבומה הראשון, שיצא בשנת 2000. הביצוע המשותף שלהם בעברית ובאמהרית לשיר "יונה לבנה", יצא כסינגל ונכלל גם באלבום האוסף של נווה "ואני לבדי" (1997). בנוסף הדריך נווה חמש חבורות זמר אחרות של צעירים ומבוגרים, וביניהן את חבורת הסטודנטים של אוניברסיטת בר-אילן ואוניברסיטת בן-גוריון, מקהלת עיריית תל אביב, וחבורות זמר של בני נוער בבתי ספר תיכוניים שונים.
נווה עסק בהפקות ובימוי שוטף ליחידות פיקוד הדרום. בין השאר עסק בבימוי, ניהול מוזיקלי והפקה של עצרת הצדעה לאוגדת עזה ותושבי קו העימות, עצרת ההתנתקות, מופע ההצדעה לעוצבת אדום, והעצרת המרכזית לקציני אגף המודיעין לדורותיהם בלטרון. בנוסף שימש כבמאי ומנהל מוזיקלי ללהקת פיקוד הדרום.
כחבר בהנהלת אמ"י ובשיתוף עם ח"כ לשעבר יונה יהב, יזם נווה את "חוק הזמר העברי", שאושר בכנסת בשנת 1998. החוק מחייב את כלי התקשורת האלקטרוניים הציבוריים להשמיע מינימום של 50% שירים בשפה העברית. בעקבות החוק וההד הציבורי שיצר, הפכה רשת ג' לרשת רדיו המשדרת מוזיקה ישראלית בלבד.
בשנת 2002 יצא "זה לא מאהבה", אלבומו החמישי של נווה. בין היוצרים שתרמו לאלבום: אהוד מנור, נתן יונתן, אריאל זילבר וגרי אקשטיין. אקשטיין, מיקי גבריאלוב ויגאל חרד עיבדו מוזיקלית את עשרת שירי האלבום. שיר הנושא, "זה לא מאהבה", שמילותיו נכתבו על ידי שמעון אלקבץ, ליווה מסע הסברה נגד אלימות במשפחה וזכה להצלחה.
נווה השתתף במופעים שונים בשיתוף עם אמנים חשובים בארץ. במשך כ-20 שנה הופיע עם השחקן חיים בנאי במופע "שרים ומספרים בנאי". מאז שנת 1987 מופיע נווה עם הפזמונאי דודו ברק במסגרת "אמנות לעם" בשתי תוכניות בנושא שיריו של ברק, "שובי בת ירושלים" ו"דרך ארץ השקד". בתחילת 2004 הופיע עם המשורר נתן יונתן במופע "שירים עד כאן".
כיום ממשיך נווה ומופיע במופעים שונים, ביניהם במופע "שירים וסיפורים בפיתה" עם השחקן והבמאי ארנון צדוק, במופע "שרים ומספרים ארץ ישראל" עם מספר הסיפורים יוסי אלפי, וכן במופע "הכל הצגה וסרט" עם השחקן גבי עמרני.
Blood
Blood (בעברית: דם) הוא משחק וידאו מסוגת ירי בגוף ראשון, אשר פותח על ידי Monolith Productions והופץ על ידי GT Interactive במאי 1997. המשחק מאפשר משחק כשחקן יחיד, וכן משחק מרובה משתתפים ברשת. פועל על מערכת DOS ודומותיה.
משחקיות
המשחק הוא מסוג ירי בגוף ראשון בו האדם המשחק במחשב רואה רק את כלי הנשק בו הוא משתמש. במהלך המשחק חוצה דמות השחקן במחשב שלבים שונים, בהם קיימים אויבים מסוגים שונים ועל השחקן לחסלם, ולהיזהר לא להיפגע מהם. במרחב המשחק קיימים חללים אליהם ניתן להיכנס רק באמצעות מפתח, המושג בדרך כלל לאחר פעילות קשה יחסית. המשחק משוחק ביבשה וכן בחללים מלאים במים בהם לא כל כלי הנשק עובדים. במהלך המשחק פזורים כלי נשק, תחמושת, ואביזרים שונים, המספקים לשחקן יכולות מתקדמות נוספות. כלי הנשק במשחק מגוונים וכוללים כלים מוכרים כגון: אקדח, מטול RPG, רובה וכן כלים מיתיים, כדוגמת גולגולת היורה אש, וכן פעולה בה נועץ השחקן פגיון בבובת וודו בה הוא מחזיק, וכך פוגע באויביו. במשחק 4 שלבים המכילים כל אחד מרחבי פעולה גדולים ומורכבים. המשחק כולל סצנות אלימות הכוללות דם, חיתוך איברים, ומתקני עינויים שונים, אך ניתן לבטלם באמצעות נעילת הורים.
פיתוח
הפיתוח החל על ידי Q Studios, במקביל לעבודה על כותרי משחקים ידועים אחרים. בעקבות ההצלחה של דיוק ניוקם 3D, תהליך הפיתוח החל להתבצע באופן ציבורי, והתחיל ביוני 1996, עם עדכון שבועי באתר של החברה, כשהתכנון המקורי היה לסיים את פיתוח המשחק בתחילת 1997. Q Studios נרכשה על ידי Monolith בנובמבר 1996, וב-22 בינואר 1997 בהודעה לעיתונות נאמר שכל הזכויות נמכרו ל-Monolith. דבר זה הביא לכך ש-3D Realms יכלה למקד את מאמציה בפיתוח המשחק Shadow Warrior שגם הוא היה מבוסס על המנוע Build engine, והיה מיועד לצאת באותה שנה. כשיצאה Blood ב-31 במאי 1997, היא השתמשה בגרסה מתקדמת של מנוע המשחק Build engine, אשר נכתבה על ידי קאן סילברמן, וכללה שיפורים שונים.
הזיכיון של Blood המשיך עם שתי חבילות של הרחבות רשמיות שנקראו "Plasma Pack" ו-"Cryptic Passage". ב-31 באוקטובר 1998 יצא משחק ההמשך Blood II: The Chosen. מבחינת זכויות מכרה Monolith את זכויותיה על Blood ל-GT Interactive. בהמשך נרכשה GT Interactive על ידי Infogrames שהחליפה את שמה בסוף ל-Atari Inc. בשנים האחרונות רכשה Warner Bros. Entertainment את הסימן המסחרי של Blood.
איגור שובלוב
איגור איבנוביץ' שובלוב (ברוסית:  Игорь Иванович Шувалов; נולד ב-4 בינואר 1967) הוא מדינאי רוסי. החל מ- 24 במאי 2018 מכהן כיו"ר תאגיד ממלכתי לפיתוח VEB.RF.
לפני כן עבד כסגן ראשון לראש הממשלה של הפדרציה הרוסית במשך 10 שנים (מ-12 במאי 2008 עד 18 במאי 2018).
ביוגרפיה
נולד ב-4 בינואר 1967 בכפר ביליבינו, מחוז מגדן, לשם הגיעו הוריו המוסקבאים לעבוד במסגרת חוזה.
בשנת 1993, לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה עם תואר במשפטים, הוצב במחלקה המשפטית של משרד החוץ, שם ביצע עבודות למעקב אחר שינויים במשפט הבינלאומי.
בשנת 1997 מונה שובלוב לראש המחלקה של רישום הרכוש הפדרלי של הסוכנות הפדרלית לניהול רכוש המדינה.
עבודה בממשלת רוסיה
ב-18 במאי 2000, לאחר שמונה לראש ממשלת רוסיה מיכאיל קסיאנוב, שובלוב הפך לשר הפדרציה הרוסית - ראש מטה הממשלה. ב-28 במאי 2003, לאחר סכסוך עם קסיאנוב, הוא עזב את הממשלה ומונה לתפקיד עוזר נשיא הפדרציה הרוסית, שם ריכז את פעילות קבוצת העבודה להכפלת התמ"ג, לחימה בעוני ורפורמה צבאית.
ב-12 במאי 2008 הוא מונה לסגן ראש הממשלה הראשון של הפדרציה הרוסית. באותה שנה עמד בראש הוועדה הממשלתית לפיתוח עסקים קטנים ובינוניים, הוועדה לתיאום פעולות ממשלתיות להתמודדות עם השלכות המשבר הפיננסי העולמי, הוועדה לפיתוח כלכלי-חברתי של המזרח הרחוק, עבר הבאיקל, כמו גם הוועדה המארגנת להכנה לפסגת APEC.
מלקולם טרנבול
מלקולם בליי טרנבול (באנגלית: Malcolm Bligh Turnbull; נולד ב-24 באוקטובר 1954) הוא פוליטיקאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה וכמנהיג המפלגה הליברלית של אוסטרליה מספטמבר 2015 עד אוגוסט 2018.
ראשית חייו ומשפחתו
טרנבול נולד וגדל בסידני. כשהיה בגיל 9, נפרדו הוריו. אמו, קורל מגנוליה לנסברו, שהייתה שחקנית ותסריטאית בתסכיתי רדיו, עזבה את אוסטרליה, והוא גדל עם אביו, ברוס בליי טרנבול, שעבד כסוכן בתחום המלונאות.
ב-1973 החל ללמוד מדעי המדינה ומשפטים באוניברסיטת סידני, ובמקביל עבד כעיתונאי וסיקר את הפוליטיקה המקומית. ב-1978 זכה במלגת רודז ולמד באוניברסיטת אוקספורד משפט אזרחי. בתקופה זו גם כתב עבור הסאנדיי טיימס, ועיתונים נוספים באוסטרליה וארצות הברית.
טרנבול נשוי ללויס היוג'ס מאז 1980, ואב לשני ילדים.
בראשות התנועה הרפובליקנית
בשנים 1993–2000 עמד בראש התנועה הרפובליקנית האוסטרלית. ב-1998 היה ציר בוועידה החוקתית שניסחה את הצעת שינוי החוקה שהייתה אמורה להפוך את אוסטרליה לרפובליקה.
טרנבול תמך ב'רפובליקה מינימליסטית' שבה זכויותיו וחובותיו של נשיא אוסטרלי נבחר יהיו זהות לאלה של המושל הכללי, כלומר שמקור העוצמה הפוליטית יושאר בידי ראש הממשלה ובכך ימנע עימות בין שני מרכזי כוח פוליטיים, והנשיא יבחר על ידי רוב של שני שלישים מחברי הפרלמנט הפדרלי, דבר המחייב שהנשיא יהיה מקובל על שני הקצוות של הקשת הפוליטית. הוא התנגד לרעיון של נשיא שייבחר בבחירות ישירות על ידי הציבור, כי בשיטה מקסימליסטית שכזו יזדקק הנשיא לתמיכה של 51% בלבד מכלל הבוחרים, דבר שיהפוך אותו לשנוי במחלוקת פוליטית.
הוועידה החוקתית אימצה את המודל הרפובליקני המינימליסטי והביאה אותו למשאל עם, שלקראתו טרנבול עמד בראש הקמפיין לאימוץ השינוי בחוקה. במשאל שנערך ב-6 בנובמבר 1999 הפסידו התומכים ברפובליקה עם כ-45% מהקולות, כנגד 55% שקיבלו תומכי המשך המונרכיה הקונסטיטוציונית. בעקבות ההפסד פרש טרנבול מראשות התנועה.
קריירה פוליטית
טרנבול נבחר לראשונה לבית הנבחרים של אוסטרליה ב-2004, אחרי שהדיח חבר פרלמנט מכהן בהתמודדות הפנימית על מועמדות המפלגה הליברלית, וניצח אותו בבחירות הכלליות כשהלה רץ כעצמאי. ב-2006 מונה על ידי ראש הממשלה ג'ון הווארד לסגן שר לענייני משאבי מים, ובתחילת 2007 מונה לשר לענייני הסביבה ומשאבי מים. בתפקיד זה כיהן עד הפסדו של הווארד בבחירות בסוף אותה שנה.
בעקבות פרישתו של הווארד אחר הפסדו, התמודד טרנבול על ראשות המפלגה הליברלית, אך הפסיד לברנדן נלסון ברוב קטן של 42 נגד 45 קולות בהצבעה בקרב חברי הסיעה בפרלמנט. לאחר ההתמודדות קיבל את האחריות לתיק האוצר בממשלת הצללים של נלסון. לאחר כשנה, ב-16 בספטמבר 2008 התמודד שוב על מנהיגות המפלגה מול נלסון, ובפעם זו ניצח ברוב של 45 נגד 41.
ביוני 2009, בעקבות מידע שסיפק פקיד במשרד האוצר האשים את ראש הממשלה קווין ראד ושר האוצר שלו בפרשת שחיתות, וקרא להתפטרותם. אולם לאחר כחודש התברר שאותו פקיד זייף אי-מייל ששימש כהוכחה לטענתו, וטרנבול נאלץ לסגת מהאשמותיו.
ב-24 בנובמבר 2009 הודיע טרנבול שיתמוך בתוכנית של ממשלת ראד להפחתת פליטה של גזי חממה. הדבר עורר התנגדות רבה בקרב הסיעה הליברלית. למחרת הוכרז על התמודדות כנגדו על ראשות המפלגה, התמודדות שנכשלה. אולם ההתמרמרות נגד טרנבול גברה, וחברים רבים בממשלת הצללים שלו פרשו, עד שבהתמודדות נוספת ב-1 בדצמבר הפסיד טרנבול את ראשות המפלגה לטוני אבוט על חודו של קול: 42 נגד 41.
בבחירות של 2013 ניצחה הקואליציה של המפלגה הליברלית והמפלגה הלאומית, וטרנבול מונה כשר התקשורת בממשלתו של טוני אבוט. עם ההתדרדרות בפופולריות של אבוט נעשה ניסיון להדיח אותו בפברואר 2015. אף מועמד לא התמודד מול אבוט, ואבוט ניצח בהצבעה. אחרי שמעמדו של אבוט לא השתפר, הכריז טרנבול ב-14 בספטמבר על התפטרותו מממשלת אבוט על מנת להתמודד מולו על הנהגת המפלגה. בהתמודדות זכה טרנבול ב-54 קולות, לעומת 44 בלבד לאבוט, וב-15 בספטמבר 2015 הושבע כראש הממשלה ה-29 של אוסטרליה.
בבחירות הפדרליות ביולי 2016 השיגה הקואליציה בראשותו את הרוב הדרוש כדי להרכיב ממשלה ונבחרה לכהונה מחדש, אם כי איבדה 16 מושבים, רובם לטובת מפלגת הלייבור.
ניקולס קריסטוף
ניקולס קריסטוף (באנגלית: Nicholas Donabet Kristof; נולד ב-27 באפריל 1959 בשיקגו) הוא עיתונאי ופובליציסט אמריקאי, פרשן ב-CNN ובעל טור ב"ניו יורק טיימס", זוכה שני פרסי פוליצר.
ביוגרפיה
קריסטוף כותב טור ב"ניו יורק טיימס" מאז נובמבר 2001, והוא מרבה לסקר נושאים הקשורים לזכויות אדם וקונפליקטים מזוינים במדינות העולם המתפתח, במיוחד באפריקה ובאסיה.
קריסטוף גדל בחוה חקלאית ביאמהיל אשר במדינת אורגון. שני הוריו, לאדיס וג'יין היו פרופסורים באוניברסיטת מדינת פורטלנד. קריסטוף החל כבר בתיכון לערוך את העיתון של בית הספר המקומי. הוא למד באוניברסיטת הרווארד ועבד בעיתון האוניברסיטה הרווארד קרימסון. הוא סיים את לימודיו בהרווארד ב-1981 והמשיך בלימודי במשפטים באוניברסיטת אוקספורד עם מלגת רודז. בין השנים 1983-4, למד ערבית באוניברסיטה האמריקאית בקהיר.
קריסטוף שימש כמתחמה בעיתון וושינגטון פוסט בשתי חופשות קיץ עד שהצטרף לעיתון הניו יורק טיימס בשנת 1984. בתפקידיו הראשונים שימש ככתב כלכלה, וככתב בלוס אנג'לס, בהונג קונג, בבייג'ינג ובטוקיו. הוא התקדם עד לתפקיד עורך שותף בפועל של העיתון ואחראי על מהדורת יום ראשון. בשנת 1990 זכה בפרס פוליצר על סיקורו של המחאות בסין כנגד השלטון ודיכויין. בשנת 1994 הוא פרסם ספר China Wakes: The Struggle for the Soul of a Rising Power על עבודתו בסין בשנים 1988-1993.
הבמאי האמריקאי אריק דניאל מצגר צילם סרט דוקומנטרי אודותיו, בשם "Reporter". הבמאי התלווה לקריסטוף בקיץ 2007 לקונגו ולדארפור. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל סאנדנס בשנת 2009. בשנת 2009 הוענק לו פרס דייטון לספרות שלום.
בשנת 2009 הוא פרסם ספר Half the Sky בו מתואר תפקיד הנשים בחברה בת זמננו תוך התמקדות בנושא זנות, אונס, חינוך נשים וכו'. פרק מיוחד בספר הוקדש לפרשה של מח'תאראן ביבי.
בשנת 1988 נישא לשירלי וודוון, והם מתגוררים באזור ניו יורק. הוא אב לשלושה.
הסתדרות העובדים הכללית החדשה
הסתדרות העובדים הכללית החדשה (או בקיצור: ההסתדרות החדשה) היא גלגולה הנוכחי, בשם חדש ובסגנון שונה, של ההסתדרות הכללית של העובדים בישראל שהיוותה את הגוף המארגן המרכזי בתנועת העבודה הישראלית מ-1920 ועד 1994. זהו ארגון העובדים הגדול בישראל, המהווה ארגון-גג של איגודים מקצועיים והסתדרויות וכולל ועדי עובדים המייצגים את רוב העובדים המאוגדים בישראל. ההסתדרות החדשה מחזיקה בנכסים המעטים שנותרו בידי "חברת העובדים". על פי פרסומיה, נכון לשנת 2020 מיוצגים על ידי ההסתדרות כ-800 אלף עובדים.
רקע
ההסתדרות הכללית קמה בשנת 1920, כארגון שנועד לתת מענה כולל, בכל תחומי החיים, לצרכיהם של פועלים יהודים חסרי הון שעלו לארץ ישראל וכמנוף ציוני לבניית היישוב היהודי בארץ ישראל. המוסדות שהקימה ההסתדרות טרם הקמת המדינה מכונים מוסדות 'המדינה שבדרך'. בשל תפקיד ייחודי זה צברה ההסתדרות כוח רב והפכה לגוף כלכלי שהחזיק בבעלותו חלק גדול מהמשק הישראלי וכן מוסדות חינוך ובריאות מרכזיים – בנוסף לייצוג מרבית העובדים במשק.
בניגוד לאיגודי עובדים בעולם שימשה ההסתדרות בה-בעת גם כגוף גדול להעסקת עובדים. הדבר היה חיוני לפי עקרונות ההסתדרות ולפי חזונו של דוד בן-גוריון שראה את ההסתדרות כתשתית בדרך להקמת מדינה. אולם, בחלוף הזמן ולאחר הקמת המדינה נמתחה ביקורת על מבנה זה שכלל קונפליקטים מובנים. ההסתדרות נשלטה על ידי סיעות מפלגתיות נבחרות, ועל אף שהיה בה ייצוג למפלגות שונות, מפא"י שהייתה מפלגת השלטון במדינה הייתה גם הטון הדומיננטי בה. עם הזמן הלך והתהווה נתק בין העסקנים המפלגתיים והמנגנון הבירוקרטי והפקידותי אשר הוביל את ההסתדרות, לבין ציבורי פועלים שהרגישו שדרכם להנהגת הארגון חסומה. גם הקשר העמוק שבין ארגון העובדים לבין מפלגת השלטון אשר ניווטה את המדינה - מעסיק גדול ומרכזי נוסף, יצרה קונפליקטים מובנים אף היא שהעמיקו את הפער בין הנהגת ההסתדרות ורבים מחבריה - מעמד הפועלים. לצד זאת סייע קשר זה לשרידותו של המנגנון לאורך שנים. אחד מראשי ההסתדרות אשר זיהה מגמה זו וניסה לעצור אותה בלא הצלחה היה יצחק בן אהרון אשר התייחס גם להיבט העדתי במשבר זה כאשר טען כי בהסתדרות קיימת "פקידות לבנה על פרולטריון שחור".
עם המהפך בשנת 1977 ולאור הצעדים הכלכליים ליתר ליברליזציה במשק ב-1981 ותוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 נאלצה ההסתדרות להתמודד מול שרי אוצר עוינים מחד ומול ציבור עובדים עוין מאידך וכתוצאה מכך הגיעה לשיתוק והתפוררות. בראשית שנת 1994 הציב חיים רמון, שר הבריאות בממשלת רבין ומבכירי מפלגת העבודה, מטרה לעצמו לשנות את המבנה ה"דו ראשי" של ההסתדרות כמעסיק שהוא איגוד עובדים - ו"לברוא אותה מחדש" כ"איגוד עובדים רזה ושרירי". לשם כך הקים רמון באפריל 1994 את סיעת ר"ם - חיים חדשים בהסתדרות, אשר נתמכה על ידי קשת פוליטית רחבה הן משמאל (מפ"ם, ורצ) והן מימין (שינוי וחברים בסיעת תכלת לבן, שמצעה כמעט אומץ בשלמותו על ידי רמון). כמו כן נתמך המהלך של רמון על ידי תעשיינים וגורמים עסקיים אחרים.
בוועידה ה-17 של ההסתדרות שהתקיימה ב-10 במאי 1994 זכתה סיעת ר"ם ברוב ולראשונה הדיחה מראשות ההסתדרות את סיעת מפלגת העבודה, בראשות חיים הברפלד. הוקמה קואליציה "מקיר לקיר" בהשתתפות סיעות הליכוד, ש"ס ומק"י. בעקבות כך יישם רמון את הרפורמה, ושינה את שם הארגון ל'הסתדרות העובדים הכללית החדשה'.
עם הקמת ההסתדרות החדשה בשנת 1994 הופרדה ההסתדרות ממרבית הגופים שהחזיקה בהם - ובראשם הפרדתה מקופת חולים כללית, אשר החברות בה עד אז כללה גם חברות בארגון העובדים, ואשר היוותה מקור תקציבי מרכזי של הארגון. בעקבות הפרדת קופת החולים מההסתדרות, צנח מספר חבריה בקרוב לשני שלישים. בין הגופים שהופרטו מן ההסתדרות בתהליך הקמת ההסתדרות החדשה גם סולל בונה, קונצרן כור, נסגר העיתון "דבר" ועוד. על אף ההפרטה הנרחבת נותרו ברשות ההסתדרות באמצעות חברת העובדים עוד מספר גופים בהם רשת בתי האבות "משען", רשת החינוך המקצועי "עמל", הוצאת עם עובד וקרנות פנסיה גרעוניות (שהולאמו בשנת 2003), אולם מאז הקמת ההסתדרות החדשה - ליבת עיסוקה הוא האיגוד המקצועי וייצוג עובדים. על אף הירידה התלולה במספר העובדים המאוגדים בהסתדרות בעקבות הפרדת קופת חולים כללית מההסתדרות, נותרה ההסתדרות החדשה ארגון העובדים הגדול והמשמעותי במשק.
מעמד ההסתדרות החדשה במשק הישראלי
החוק בישראל, כמו בכל מדינה דמוקרטית מאז שלהי המאה ה-19, מתיר לעובדים להתאגד, במטרה להבטיח להם זכויות שלעובד הבודד אין סיכוי להשיג במשא ומתן אישי מול ההנהלה. חתימה על הסכם קיבוצי והכרזה על שביתה אינם בסמכותו של ועד העובדים אלא בסמכותו של ארגון עובדים. החוק מאפשר לעובדים במפעל לפתוח ב"צעדים ארגוניים" - שביתה או עיצומים – רק לאחר שארגון העובדים מכריז בשבילם על סכסוך עבודה.
היותה של ההסתדרות החדשה ארגון העובדים הגדול ביותר בישראל, בפער גדול מארגוני העובדים האחרים, הופכת אותה לארגון המייצג את מעמד העובדים השכירים בישראל, מול ארגוני המעסיקים והממשלה, והיא מופיעה כמייצגת אותם בדיוני חקיקה הנוגעים לעולם העבודה בוועדות הכנסת, וכן חותמת על הסכמים קיבוציים כלליים מול ארגוני המעסיקים, המורחבים גם במסגרת צווי הרחבה - כגון העלאת שכר המינימום במשק, או קביעת אורך שבוע העבודה. כמו כן מהווה ההסתדרות ארגון בענפי המשק השונים, והיא ארגון העובדים הכללי היחיד בישראל החותם מול ארגוני המעסיקים גם הסכמים קיבוציים ענפיים (המורחבים על פי רוב אף הם בצווי הרחבה, כגון בבנייה, בתובלה, באבטחה, בניקיון ועוד).
מבנה ארגוני
מדי חמש שנים נערכות בחירות כלליות למוסדות ההסתדרות (על בסיס סיעות) וליו"ר הארגון. המוסד העליון של ההסתדרות החדשה הוא ועידת ההסתדרות הממונה 2001 צירים ומתכנסת לאחר כל בחירות כלליות - וממנה את חברי "בינ"ה" – בית נבחרי ההסתדרות (לשעבר - הוועד הפועל של ההסתדרות), מוסד דמוי פרלמנט בן 171 חברים המוסמך להתוות ולאשר את מדיניות ההסתדרות, וכן לשנות את חוקת ההסתדרות מכוחה פועל הארגון. יו"ר הארגון הנבחר בבחירות ישירות, מוסמך (בכפוף לאישור בינ"ה) למנות את חברי הנהגת ההסתדרות - הגוף העליון המנהל את פעולתה וענייניה השוטפים המונה 15–51 חברים, בנוסף ליו"ר ההסתדרות ויו"ר נעמת. מאז 27 במרץ 2019 יו"ר ההסתדרות הוא ארנון בר דוד. חלק מחברי הנהגת ההסתדרות הם יושבי ראש של אגפים ואיגודים בהסתדרות, ואחרים הם ראשי ועדים גדולים. מלבד מוסדות אלו המקבילים למבנה הדמוקרטי של רשות מחוקקת ורשות מבצעת, ישנה בהסתדרות גם רשות שיפוט שתפקידה לברור במחלוקות בין חברי הסתדרות ואיברים שונים בארגון הנוגעות לדרכי פעולתו בהתאם לחוקי המדינה ולחוקת ההסתדרות, ובה דיינים עורכי דין הממונים על ידי בינ"ה.
ההסתדרות כוללת שורת איגודים מקצועיים וענפיים, הכפופים כולם למרות האגף לאיגוד מקצועי המופקד על יחסי העבודה שבין העובדים למעסיקים ובין ההסתדרות לארגוני המעסיקים ומאשרת הכרזת סכסוכי עבודה וחתימת הסכמים קיבוציים. בכך נבדלת ההסתדרות ממרבית ארגוני-הגג המקצועיים בעולם, בהם בסמכות כל ארגון וארגון בנפרד לנהל את יחסי העבודה בתחומו והם אינם כפופים למרות הארגון המרכזי (דומה לה רק ארגון ה-ÖGB האוסטרי). יו"ר האגף לאיגוד מקצועי נבחר על ידי בינ"ה. הוועדה לתיאום ולביצע באגף זה היא הגוף שבסמכותו להכריז על סכסוכי עבודה ענפיים או כלליים במשק, וזאת בכפוף לאישור בינ"ה. האיגוד המקצועי הגדול בהסתדרות הוא הסתדרות המעו"ף (שבעבר כונתה 'הסתדרות הפקידים') המונה כ-250 אלף עובדים, אחריו הסתדרות עובדי המדינה, הסתדרות המח"ר (האקדמאים במקצועות החברה והרוח) - וישנם עוד איגודים מקצועיים רבים נוספים כגון איגוד עובדי התחבורה, איגוד עובדי הסלולר, האינטרנט וההיי-טק, הסתדרות עובדי הבניין והעץ, הסתדרות עובדי המזון והפרמצבטיקה ועוד.
מלבד הפילוח לאיגודים מקצועיים, מחולקת ההסתדרות גם ל-30 מרחבים גאוגרפיים (אשר כונו בעבר מועצות פועלים) הכפופים לאגף ארגון ומרחבים. ההצבעה הכללית מדי חמש שנים לסיעות הוועידה הכללית, נספרות גם על בסיס אזורי - ועל פי הן מכונסות מועצות המרחבים הבוחרות את ראשי המרחבים. מרחבי ההסתדרות מלווים את המפעלים ומקומות העבודה המקומיים שבאזורם, בעוד האיגודים המקצועיים מלווים את מקומות העבודה בעלי הפריסה הארצית. על פי רוב במרחבים ישנם מזכירי איגוד מקצועי המלווים גם על ידי האיגודים המקצועיים השונים, ובכל מקרה בכל הקשור להכרזת סכסוכי עבודה כפופים גם המרחבים לאגף לאיגוד מקצועי. כמו כן, אמונים המרחבים על איגוד מקומות עבודה נוספים בתחומם.
להסתדרות אגפים נוספים, כגון האגף להתאגדות עובדים האמון על הקמת ועדי עובדים חדשים, האגף לקידום השוויון, אגף כלכלה, אגף הרווחה, אגף הספורט, המחלקה המשפטית, המחלקה לקשרים בינלאומיים, המינהלת לרישום חברים גביה ושירות, אגף מנהל ועוד. כמו כן, לצד הארגון וכחלק אורגני ממנו פועל ארגון הנשים הגדול בישראל - נעמ"ת (אשר הבחירות למוסדותיו ולמרחביו מתקיימות במקביל לבחירות הכלליות למוסדות ההסתדרות, כשלכלל הנשים החברות בהסתדרות זכות בחירה).
בשנת 2018 הקימה ההסתדרות מכון למחקר כלכלי חברתי, לחברי המועצה האקדמית של המכון נבחרו: ירון זליכה (יו"ר), שי בירן, אפרים צדקה, ניצה (קלינר) קסיר, יוסי זעירא, טלי קריסטל, לאה אחדות ועו"ד בני כהן.
בהסתדרות פועל מבקר פנימי בעל סמכויות פיקוח רחבות על הארגון וכלל הגופים התלויים בו. המבקר ממונה על ידי נשיאות בינ"ה, ומאושר על ידי בינ"ה, ואחראי בפניה בלבד ולא בפני הרשות המבצעת (הנהגת ההסתדרות). המבקר הוא שמחליט על נושאי הביקורת, אולם לבינ"ה, ולהנהגת ההסתדרות באישור בינ"ה הרשות להטיל עליו גם משימות ביקורת ספציפיות. על אף שההסתדרות היא אגודה עות'מאנית, היא כפופה גם לביקורת מבקר המדינה - זאת למעט בתחום האיגוד המקצועי, וזאת במטרה לשמור על עצמאות האיגוד המקצועי המייצג עובדים ואיגודים פעמים רבות מול המדינה כמעסיק.
החברות בהסתדרות החדשה
ההסתדרות פתוחה להצטרפות של כל שכיר ישראלי אשר יכול להצטרף אליה באופן עצמאי על מנת ליהנות משירותי פרט שונים שהיא מציעה. בהתאם לחוק הסכמים קיבוציים, ההסתדרות הופכת לארגון יציג של כלל העובדים במקום העבודה, היכולה לשאת ולתת לחתימת הסכם קיבוצי, אף אם חברי ההסתדרות מהווים שליש בלבד מכלל העובדים במקום העבודה ואין במקום העבודה ארגון עובדים אחר שיש לו יותר חברים. לעיתים ההסתדרות החדשה אינה גובה דמי חבר מעובדים במקומות עבודה בהם קמה התארגנות ראשונית שטרם הבשילה לכדי חתימה על הסכם קיבוצי. דמי החבר בהסתדרות עומדים על גובה של 0.9% מהשכר (עד לתקרה חודשית של 157.18 ש"ח). בנוסף גובה ההסתדרות דמי טיפול ארגוני בגובה 0.75% מהשכר (עד לתקרה חודשית של 130.98) ממי שאינם חברים בארגון עובדים, אך חל עליהם הסכם קיבוצי או צו הרחבה שבהם נקבע ניכוי זה.
ההסתדרות מעניקה לחברים, בתמורה לדמי החבר, סל שירותים הכולל: קרן שביתה, המבטיחה את קיומם הכלכלי של עובדים בזמן שביתה; זכות לבחור ולהיבחר למוסדות ההסתדרות; סיוע משפטי אישי מול מעסיקים; חברות בנעמת לנשים - המעניקה להן סיוע משפטי בנושאי משפחה, אפליה, זכויות סוציאליות מיוחדות ופעילויות ייחודיות לנשים; חברות במועדון הצרכנות 'ביחד בשבילך' וכן שירותי פנאי, כולל אפשרות כניסה לאחד מחמשת הקאנטרי-קלאבים של ההסתדרות, כרטיסים מסובסדים להצגות ואירועי תרבות, ועוד.
בשנת 2016 הוקם מועדון צרכנים ביחד בשבילך שמונה כ-150 אלף חברים.
יצירת ההסתדרות החדשה ותקופת חיים רמון (1995-1994)
ההסתדרות החדשה קמה מתוך ההסתדרות הכללית בשנת 1994 ביוזמתו של היו"ר הנבחר חיים רמון. רמון ועמיר פרץ, שני פוליטיקאים צעירים ממפלגת העבודה (שהשתייכו לקבוצת חברי כנסת שכונו השמינייה), הקימו סיעה בשם "חיים חדשים", שפרשה מסיעת העבודה בהסתדרות, והתמודדה נגד המזכ"ל חיים הברפלד. הסיעה ניצחה בבחירות כשהציעה במצעה להפוך את ההסתדרות מגוף מדינתי מנוון ומשותק, בעל 'שני ראשים' (איגוד מקצועי במקביל למשק עובדים במסגרת חברת העובדים במסגרתו היוותה מעסיק) לאיגוד מקצועי "רזה ושרירי" שיילחם באופן יעיל למען העובדים - בין היתר על רקע המצב הכלכלי הקשה אליה נקלעה אשר הוביל לכך שנאלצה לקחת הלוואות חוזרות ונשנות מהמדינה - דבר אשר החליש לטענת רמון את כוחה הארגוני מולה כמעסיק
לאחר ניצחונם, מונה רמון למזכ"ל ההסתדרות, ופתח בסיועו של פרץ ברפורמה מקיפה שכללה הפרטה רחבה של נכסיה, הפרדתה של קופת החולים הכללית והפיכת החברות בהסתדרות לוולנטרית יותר, ותוכנית הבראה וקיצוץ דרמטית. עד לרפורמה זו הייתה החברות בקופת חולים כללית מהווה גם חברות אוטומטית בהסתדרות ותשלום מיסי חבר לה. במסגרת הרפורמה הופרדה קופת חולים כללית מההסתדרות והפכה לספק שירותי בריאות במסגרת חוק ביטוח בריאות ממלכתי (אותו יזם רמון במהלך כהונתו כשר הבריאות טרם התמודדותו לראשות ההסתדרות). בעקבות השינוי מיליוני אנשים, שהיו חברים בהסתדרות מתוקף חברותם בקופת החולים אף על פי שלא עבדו או שלא היו מאוגדים בפועל, חדלו מלהיות חברים בהסתדרות, והתקציב השוטף של ההסתדרות ממסי החבר ("מס אחיד") ירד מ-1.3 מיליארד שקל ל-300 מיליון - כולם ממסי חבר וולונטריים - דבר אשר העמיק את הגירעון בו עמד הארגון. עם זאת, במסגרת הפרדת קופת החולים מההסתדרות, נטלה על עצמה המדינה את חובות קופת החולים שהיוו חלק נכבד מחובות ההסתדרות.
גירעון זה כוסה בין היתר באמצעות תוכנית קיצוצים ופיטורין אשר צמצמה את מספר עובדי ההסתדרות מ-4,000 עובדים לפחות מ-2,000; וכן באמצעות הפרטת מפעלי ההסתדרות, כולל קונצרן התעשייה כור, חברת הבנייה "סולל בונה" ו"שיכון עובדים", מכירת נדל"ן, ועוד (את השליטה בבנק הפועלים איבדה ההסתדרות במשבר מניות הבנקים, וחברת הביטוח "הסנה" קרסה עוד בשנת 1992). ההסתדרות נפרדה, אפוא, ממרבית נכסיה הכלכליים ונעשתה ממוקדת בעיקר בייצוג עובדים ובפעילות איגוד מקצועי, בדומה לאיגודים מקצועיים רבים בעולם. אחדים מנכסיה – כמו רשת בתי האבות "משען", הוצאת הספרים "עם עובד", רשת החינוך "עמל" ובעיקר – קרנות הפנסיה, נשארו בידיה (קרנות הפנסיה, שסבלו מגירעון אקטוארי, הולאמו בשנת 2003). חובותיה של ההסתדרות נפרסו, וההסתדרות ממשיכה לשלם אותם עד היום, כשהיא ממשיכה לקיים את פעילותה השוטפת.
לדברי רמון
בנוסף לרפורמות הכלכליות, פעל רמון לבצע להסתדרות "הבראה תדמיתית". אחד הצעדים הראשונים שעשה רמון בהסתדרות היה לשנות את שמה מ"ההסתדרות הכללית" ל"הסתדרות העובדים הכללית החדשה". כמו כן, שינה את תוארו מ"מזכ"ל ההסתדרות" ל"יו"ר ההסתדרות" ואת "הוועד הפועל של ההסתדרות" הפך ל"בינ"ה". בתקופתו של רמון היה ניסיון להעביר את מטה ההסתדרות אל בניין משרדים חדש באזור התעשייה גבעת שאול בירושלים אך ניסיון זה נכשל ולאחר שנה חזרה הנהלת ההסתדרות אל בית הוועד הפועל בתל אביב.
תקופת פרץ (2005-1995)
רמון פרש מההסתדרות בנובמבר 1995, לאחר רצח ראש הממשלה לשעבר, יצחק רבין, כדי לכהן כשר הפנים בממשלה בראשותו של שמעון פרס. עם פרישתו של רמון, הפך פרץ ליו"ר ההסתדרות, ונשאר בתפקיד 10 שנים רצופות. פרץ הטביע את חותמו על ההסתדרות, השיג בה שליטה מוחלטת והפך אותה לגוף המזוהה איתו באופן אישי. הוא השאיר בארגון את מרבית בעלי התפקידים הישנים, אך במשך השנים החליש את מעמדם ומינה לתפקידי מפתח צעירים שצמחו מתוך ועדי העובדים, שגילו לו נאמנות רבה יותר. הנהגת ההסתדרות השתנתה מאז שפרץ קיבל לידיו את ההנהגה, שהייתה אשכנזית ברובה, וקשורה בטבורה – אידאולוגית וחברתית – לתנועת העבודה ההיסטורית ול"ממסד המפא"ניקי" הישן. מאז צמחה הנהגה מגוונת בהרבה, שרבים מחבריה גדלו בפריפריה, וצמחו במפעלים ומקומות עבודה, בהם מזרחיים רבים, ערבים, חרדים, וחברי מפלגת ש"ס.
גם אופי פעילותה של ההסתדרות עבר שינוי דרמטי. מגוף כוללני ששירת את רוב אוכלוסיית המדינה, הפכה ההסתדרות בתקופת פרץ לגוף שקשור בעיקר לקבוצה קטנה בהרבה של עובדים - רובם במגזר הציבורי. מדיניות הממשלה מאז שנות השמונים, לצד המדיניות שהוביל קודמו רמון, צמצמה מאוד את מספר העובדים המאוגדים. המדינה החלה להגביל ולצמצם את תקני כוח האדם, והובילה תהליכי צמצום במפעלים ומשרדי הממשלה תוך פיטורי עובדים מאוגדים כשבמקומם גויסו עובדים המועסקים שלא תחת הסכמים קיבוציים באמצעות חברות כוח אדם אשר פעמים רבות אף פוגעות בזכויותיהם. ענפי כלכלה שהתפתחו במהלך הגאות הכלכלית של שנות התשעים, בייחוד בתחומי ההיי-טק והשירותים התבססו על גיוס עובדים בלתי-מאוגדים בחוזים אישיים. ההסתדרות בראשות פרץ, והוועדים הקשורים אליה, כמעט ולא עשו דבר כדי לגייס עובדים לא-מאוגדים ולהרחיב את מעגל העבודה המאורגנת, ולעיתים אף מנעו התארגנויות חדשות של עובדים. במקום זאת, העדיפו לרכז את כוחם בשמירה על תנאי העבודה הטובים שההסתדרות הישנה השיגה לעובדים המאוגדים, ועל תנאי פיצויים נאים למפוטרים.
פרץ הצליח להחזיר להסתדרות, שקיבל לידיו בשיא חולשתה, כגוף שכבר היו מי שהספידו אותו כחלק מההיסטוריה, חלק ממעמדה כגוף חזק ומשפיע בפוליטיקה ובכלכלה הישראלית. פעילותה של ההסתדרות בתקופתו של פרץ נוהלה תוך קשר אמיץ עם פעילותו הפוליטית. שנה אחת לאחר כניסתו לתפקיד התמנה יו"ר הליכוד, בנימין נתניהו, לראש הממשלה. נתניהו, המחזיק באג'נדה כלכלית שמרנית מובהקת, ניסה לכפות על עובדי המדינה והרשויות המקומיות מהלכים של התייעלות, שאיימו עליהם בפיטורים ובהרעת תנאים. פרץ הרבה להשתמש בזכות השביתה, וביכולת השביתה של העובדים בוועדים הגדולים, הוביל אותם לסדרת מאבקים עם נתניהו, שהגיעו לשיאם כאשר השבית פעמיים – ב-1997 וב-1998 – את כל המגזר הציבורי במשק, כולל נמלי הים והאוויר. השביתות הופסקו לאחר כיומיים, בהוראת בית הדין לעבודה, אך הממשלה נאלצה, בלחץ בית הדין, לקבל חלק מדרישות ההסתדרות.
בשנת 1997 נבחר אהוד ברק לראשות מפלגת העבודה, שפרץ עדיין שימש כחבר הכנסת מטעמה, ובמאי 1999 נבחר ברק לראש הממשלה. פרץ לא היה מרוצה מבחירתו של ברק, שהחזיק בעמדות כלכליות ליברליות, והחליט לפרוש מהעבודה ולהקים את מפלגת עם אחד, מפלגה ייחודית שייצגה את העובדים המאוגדים בלבד, תוך שיתוף פעולה עם פוליטיקאים מסיעות אחרות, כמו חיים כץ מהליכוד ודוד טל מש"ס. במהלך כהונתו הקצרה כראש ממשלה, ניסה אהוד ברק לקדם רפורמה גדולה במס, רפורמת בן בסט, שכללה ביטול של זכויות שונות של העובדים המאוגדים, כמו הפטור ממס על קופות הגמל, קרנות ההשתלמות והחסכונות הפנסיוניים. פרץ ניהל קמפיין מתוקשר נגד התוכנית, שכללה איום בהשבתה כללית נוספת של המגזר הציבורי, והצליח להביא לביטולה בלא שביתה.
מבחן הכוח המרכזי של פרץ וההסתדרות הגיע בתחילת 2003 עם מינויו של נתניהו לשר האוצר בממשלתו של אריאל שרון. נתניהו, שכעת היה פטור מהאחריות לנושאים מדיניים ויכל להתמקד בקידום האג'נדה הכלכלית שלו, הוביל תוכנית לרפורמה כוללת במשק הישראלי, שכללה, בין השאר, הלאמה והפרטה חלקית של קרנות הפנסיה של ההסתדרות, הפרטה של רוב החברות הממשלתיות (שכל עובדיהן מאוגדים בהסתדרות), והרעת תנאים לעובדי המדינה והרשויות המקומיות. יישום התוכנית של נתניהו נתפש, גם על ידי תומכיו וגם על ידי מתנגדיו, כאיום על עצם קיומה של העבודה המאורגנת בישראל. בנוסף על הפרטים הקונקרטיים של התוכנית, יצא נתניהו בסדרת הצהרות נגד ההסתדרות והעבודה המאורגנת, ברוח הצהרותיה של ראש ממשלת בריטניה לשעבר, מרגרט ת'אצ'ר, כולל "פליטת פה" שחזר עליה מספר פעמים, שבה כינה "בטעות" את עובדים "אויבים" (בדומה להצהרתה של תאצ'ר, "ניצחנו את אויבנו מבחוץ, כעת עלינו להתגבר על אויבנו מבפנים"). ציבור העובדים המאוגדים הרגיש מאוים ו"יצא למלחמה" נגד התוכנית. במהלך השנתיים הבאות, יושמה התוכנית ברובה, תוך עימות מתמיד בין נתניהו לפרץ, שכלל הצהרות והתבטאויות חוזרות ונשנות שלהם זה נגד זה, וכן שביתות רבות, עיצומים ואיומים בשביתות – כולל שביתה של חודשיים, הארוכה בתולדות המדינה, בנמלי הים, ושביתה כללית במשק, שתיהן בשנת 2004.
התוכנית של נתניהו הוכתרה כהצלחה, ואילו פרץ הצליח למזער כמעט לגמרי את הפגיעה בעובדים. הפרטת חברת החשמל לא יצאה לפועל, והפרטת נמלי הים רוככה. העובדים בכל החברות שהופרטו (חברת התעופה אל על, חברת הספנות צים, בתי הזיקוק לנפט, חברת התקשורת בזק, בנק דיסקונט וחלק מבנק לאומי) נשארו בתפקידם, נותרו מאוגדים וגם קיבלו, אחרי משא ומתן ארוך, תוספות משמעותיות לשכרם שהוגדרו כ"מענק הפרטה", בשעה שהנפגעים האחרים של התוכנית הכלכלית, מקבלי הקצבאות, ספגו פגיעה קשה בתנאי חייהם הקשים ממילא. ההסתדרות איבדה את שליטתה בקרנות הפנסיה, אך יחד אתן נפטרה גם מחוב של עשרות מיליארדי שקלים. ההסתדרות וועדי העובדים חזרו לכותרות התקשורת והוכיחו את כוחם ופרץ הוכיח את כישורי המנהיגות שלו, והצליח, בסוף שנת 2005, להפוך ליו"ר מפלגת העבודה ולמועמד לראשות הממשלה. כשנשאל כיצד הוא מסביר את כישלונה של ההסתדרות במניעת הפערים במשק, אמר שזהו תפקידה של הממשלה וש"לשם כך הוא נכנס לפוליטיקה".
תקופת עיני (2005-מאי 2014)
מחליפו של פרץ, עופר עיני, שימש יו"ר בין 2 בינואר 2006 ל-1 בפברואר 2014. עיני מונה כממלא מקום, כשפרץ התמנה לשר, ולאחר מכן נבחר לתפקיד בזכות עצמו. בניגוד לתדמיתו הפוליטית של פרץ, עיני בנה תדמית "מקצועית", של מנהיג פועלים שמעייניו בפעולות ענייניות לשיפור מצב העובדים. מאז מינויו של עיני, מנסה ההסתדרות להפנות משאבים רבים יותר לטיפול בעובדים חלשים. עיני היה גם יו"ר ההסתדרות הראשון שצמח מהשטח - החל כעובד מס הכנסה, נבחר לראש ועד העובדים, דרך תפקידים נוספים, כמו יו"ר האגף לאיגוד מקצועי, עד לתפקיד יו"ר ההסתדרות.
בשנתיים הראשונות לראשותו, גייסה ההסתדרות לשורותיה עובדים שלפני כן לא היו מאוגדים כלל, במפעלים פרטיים, חברות כוח אדם, ניקיון, שמירה, מסעדות ורשתות שיווק. לא מעט מהם הצליחו, בסיוע ההסתדרות, לחתום על הסכמי עבודה קיבוציים ששיפרו משמעותית את שכרם ותנאי העסקתם. ב-2009 הוקם אגף להתאגדות עובדים, שפעל לצד המרחבים להקמת ועדי עובדים חדשים והוביל להצטרפותם של מאות אלפי עובדים להסתדרות.
מבחן נוסף שעיני עמד בו בהצלחה, היה פתרון בעיית הלנות השכר ברשויות המקומיות. בשנים 2003–2006, סבלו עובדים ברשויות בפריפריה מהלנות מתמשכות של שכרם, עקב ניהול לקוי וקיצוצים שביצע נתניהו בתמיכה הממשלתית ברשויות. הלנת השכר הייתה העילה לשביתה הכללית שיזם פרץ ב-2004, והלנות שכר נמשכו גם אחרי השביתה, מאחר שהממשלה והרשויות לא שינו את מדיניותם כדרישת ההסתדרות. אחרי השביתה ב-2006 תחת הנהגת עיני, הרשויות והממשלה נקטו מאמץ מרוכז להגדיל את התקציב ולייעל את עבודת הרשויות, והלנות השכר פחתו במידה רבה.
עיני פיתח "ברית אסטרטגית" עם נציג המעסיקים במשק - נשיא התאחדות התעשיינים ויו"ר לשכת התיאום של הגופים הכלכליים, שרגא ברוש, המתבטאת בהסכמה כמעט מוחלטת על מהלכיהם של שני הגופים, ידידות אישית ואף שותפות אידאולוגית. עיני מסביר את ה"ברית" ברצונו להשיג הישגים לטובת העובדים מבלי להתעמת עם המעסיקים, כדי למנוע שביתות שיפגעו במקומות עבודה. ה"ברית", שהביאה על השניים ביקורת רבה מכל הצדדים, הביאה את ברוש להביע תמיכה ציבורית בשביתה הכללית ובמאמצי ההתאגדות שהוביל עיני, והביאה את עיני לתמוך במאבקיו של ברוש להגדלת התמיכה הממשלתית במפעלים, בעיקר מאז שהחל המשבר הכלכלי הגלובלי בשנת 2008. הישגם העיקרי המשותף של השניים הוא הסכם שחתמו המחייב את המעסיקים להעניק פנסיה לכל עובד, שהממשלה הרחיבה אותו והפכה אותו לצו מחייב לכל המעסיקים במשק.
עיני היה מעורב בפוליטיקה. הוא חבר במפלגת העבודה, ובעבר נחשב למקורבו של יו"ר המפלגה, אהוד ברק, ולאחר הבחירות לכנסת ה-18 הצליח להוביל את המפלגה להצטרף לממשלתו של בנימין נתניהו, בנימוק שממשלה חזקה עם מודעות חברתית תטפל היטב במשבר הכלכלי ובכך תיטיב עם העובדים (ובניגוד לעמדתו של פרץ). בניגוד לפרץ שמר עיני על יחסים טובים עם נתניהו, ששיתף את ההסתדרות בתוכנית שגיבש להתמודדות עם המשבר.
במסגרת הצטרפות מפלגת העבודה לממשלה אליה דחף עיני, הועברה חבילת חוקים שסייעה בארגונם של עובדים חדשים בהסתדרות - ביניהם חוק המטיל קנסות כבדים על מעסיקים הפוגעים בהתאגדות עובדים ראשונית, וכן חוק הקובע כי מעסיק מחויב לנהל משא ומתן קיבוצי מול ארגון עובדים יציג. חוקים אלה, לצד הקמתו של האגף להתאגדות עובדים על ידי עיני בשנת 2010, היוו גורמים מרכזיים בהיווצרותו של גל התארגנויות עובדים חדשות במשק, בסקטורים שבעבר לא היו מאורגנים במסגרת ההסתדרות או בכלל. כך במהלך שנת 2012 ליוותה ההסתדרות בהנהגת עיני את מאבקם של עובדי חברת הסלולר פלאפון להכרה בהתאגדותם, מאבק שבעקבותיו התאגדו כלל עובדי חברות הסלולר הגדולות והחלה ההתארגנות בענף ההיי-טק.
בשלהי דצמבר 2009 הודיע עיני כי בית נבחרי ההסתדרות אישר הצטרפותם של עובדים זרים השוהים בישראל כחוק לשורות ההסתדרות החל ממרץ 2010. בכך תתאפשר לראשונה התאגדות חוקית של עובדים זרים וההסתדרות הרחיבה את שורותיה גם לעובדים תושבי ישראל שאינם אזרחים.
בחודש פברואר 2012 יזם עיני שביתה כללית שנועדה לצמצם את תופעת עובדי הקבלן ולהשוות את תנאיהם לתנאי העובדים הקבועים. השביתה נמשכה חמישה ימים ובסיומה חתם עיני עם האוצר הסכם המשפר את תנאי העסקתם של עובדי הקבלן. ההסכם כלל בין היתר העלאת שכר המינימום לעובדי קבלן השירות ל-4,500 ש"ח לחודש, העלאת ההפרשות לפנסיה, שיפור בתנאים הסוציאליים, חיזוק הפיקוח על תנאי העסקה ועוד.
תקופת ניסנקורן (יוני 2014 עד מרץ 2019)
בדצמבר 2014 חתמה ההסתדרות על הסכם קיבוצי עם נשיאות הארגונים העסקיים, להעלאת שכר המינימום, בשלוש פעימות, ל-5,000 ש"ח. בהתאם להסכם זה תיקנה הכנסת, בחקיקת בזק, את חוק שכר מינימום. בהמשך הוסכם על פעימה נוספת להעלאת שכר המינימום ל-5,300 ש"ח במהלך שנת 2017. ביולי 2014 חתמה ההסתדרות גם על הסכם קיבוצי ענפי חדש בענף השמירה והאבטחה לו ניתן מאוחר יותר גם צו הרחבה.
ביולי 2015 יצאה ההסתדרות בהנהגת ניסנקורן לסכסוך עבודה כללי במשק בדרישה להובלת רפורמה מקיפה לצמצום ההעסקה הקבלנית בשירות הציבורי, ובאותו החודש נחתם מסמך הסכמות בין ניסנקורן ושר האוצר משה כחלון להעברתם של עשרות אלפי עובדי קבלן להעסקה ישירה, ולשיפור תנאיהם של עובדים נוספים. בין היתר נקבע בהסכם כי כלל עובדי הניקיון בבתי החולים הציבוריים ייקלטו להעסקה ישירה, וכן כלל הסייעות המתוקצבות בגני הילדים ברשויות המקומיות, עובדי משמרות הבוקר של קרנות המחקר בבתי החולים, אלפי עובדים סוציאליים המועסקים בשירות הרשויות המקומיות ועוד. כמו כן נקבעה בצו הרחבה הצמדה של שכר העובדים הסוציאליים המועסקים בעמותות בשירות המדינה והרשויות המקומיות לשכר עמיתיהם המועסקים בהעסקה ישירה - יישום של דרישה שהעמידו העובדים הסוציאליים עוד במאבקם בשנת 2011.
בפברואר 2016, חתם ניסנקורן על מסמך הבנות עם ארגוני המעסיקים להגדלת שיעור ההפרשה הכולל לפנסיית חובה מ-17.5% ל-18.5% כשגם העובדים וגם המעסיקים יגדילו את הפרשותיהם, כל אחד בחצי אחוז - הסכם שהורחב אף הוא לכלל המשק. בפברואר 2016 יזם ניסנקורן הקמת אתר חדשות מבית ההסתדרות "דבר ראשון".
גאולי תימן
גאולי תימן (גְּאֻלֵּי תֵּימָן) הוא מושב בעמק חפר ליד העיר חדרה השייך למועצה אזורית עמק חפר. שמו של היישוב נבחר משום שמקימיו הם יהודים יוצאי תימן.
הסתדרות העובדים הכללית החדשה
תקופת ניסנקורן (יוני 2014 עד מרץ 2019)
בדצמבר 2015 בעקבות סכסוך עבודה כללי במשק, נחתם מול האוצר הסכם מסגרת חדש עבור המגזר הציבורי, זאת לאחר למעלה משלוש שנים בהן לא נחתמו הסכמי מסגרת. הסכם המסגרת קבע העלאת שכר בסך 7.5%, אשר לראשונה חלק ממנה ניתן כתוספת שקלית הפועלת לטובת בעלי ההכנסות הנמוכות ולצמצום פערים. כמו כן ניתנו 7.5% נוספים לסקטורים ספציפיים בהם הוקפא השכר שנים ארוכות טרם ההסכם.
גאולי תימן
מיקום
המושב נמצא ממערב לצומת הרא"ה שעל כביש 4. מצפון לו – אזור התעשייה עמק חפר; מדרום וממערב – נחל אלכסנדר; ממזרח – כפר הרא"ה.
הסתדרות העובדים הכללית החדשה
תקופת ניסנקורן (יוני 2014 עד מרץ 2019)
בינואר 2016 הקימה ההסתדרות מועדון צרכנות תחת המותג 'ביחד בשבילך', המקנה לחברי ההסתדרות שורה של הנחות בקניית מוצרים ובפעילויות נופש ורווחה. אחת ממטרות המהלך הייתה לעודד משלמי דמי טיפול בלבד להצטרף כחברים מן המניין בארגון, וזאת במטרה לחזק את כוחה הארגוני של ההסתדרות במשק הישראלי ובמקומות העבודה.
גאולי תימן
היסטוריה
היישוב הוקם בשנת 1948 על ידי מפוני מושב כפר יעבץ שבאזור השרון אשר פונו כתוצאה מהקרבות באזור היישוב. אל מפוני כפר יעבץ, יהודים יוצאי תימן בעצמם, הצטרפו להקמת גאולי תימן גם עולים נוספים מתימן. כמו כן מתגוררת במקום חמולת אבו עיסא הערבית, המקיימת יחסי שכנות טובה עם תושבי המושב היהודים.
בשנת 1967 פוצל היישוב למושב ולשיכון, שניהם בשם גאולי תימן. בשנת 1992 הם אוחדו שוב.
הסתדרות העובדים הכללית החדשה
תקופת ניסנקורן (יוני 2014 עד מרץ 2019)
ב-23 במאי 2017 נערכו בחירות ליו"ר ההסתדרות ולבית נבחרי ההסתדרות, בהן התמודדו ניסנקורן ושלי יחימוביץ'. אבי ניסנקורן ניצח בבחירות ברוב של 62.42%.
במהלך כהונתו של ניסנקורן נמשכת מגמת ההתאגדויות במשק הישראלי, גם בענפים שלא היו מאורגנים בעבר. בין היתר נחתם לראשונה הסכם קיבוצי בחברת היי טק בישראל - חברת SAP.
תקופת בר-דוד (מרץ 2019 ועד היום)
במרץ 2019 אושר על ידי בינ"ה מינויו של ארנון בר-דוד לתפקיד יו"ר ההסתדרות, לאור המלצתו של היו"ר היוצא. אחת מפעולויו הראשונות בתפקיד, מספר ימים לאחר כניסתו לתפקיד, הייתה סגירת אתר החדשות האינטרנטי דבר ראשון. ב-1 במאי 2019 נפתח האתר מחדש בשם דבר העובדים בארץ ישראל.
במהלך תקופת משבר הקורונה בשנת 2020, חתם על שורה של הסכמים קיבוציים שהסדירו את אופן פעולת המגזר הציבורי בתקופת הסגרים - כשבמהלך הסגר הראשון הוסכם כי חלק ניכר מהעובדים ייקחו חופשות על חשבונם, ובהמשך הוסדר תשלום שכר חלקי לעובדים שתפקידם לא נדרש באופן זמני. במקביל המשיך בר-דוד במגמה של הידוק הקשר בין ההסתדרות וארגוני המעסיקים.
בתקופת משבר הקורונה הוקם לצד ההסתדרות גם 'פורום עצמאים' במטרה לרתום את כוחו של הארגון כדי לקדם חקיקה שתסייע למגזר זה שנפגע קשות במשבר ושאיננו מיוצג בהסתדרות. כמו כן ייסדה ההסתדרות את מכון המחקר פורום ארלוזורוב.
כחלק ממאמציו לשיפור תדמית ההסתדרות, הוביל את הסרת הגדרות סביב למדשאה הגדולה שבחזית בית הוועד הפועל של ההסתדרות והפיכתה לגינה ציבורית בנובמבר 2020.
בנובמבר 2021 חתמה ההסתדרות על עסקת חבילה עם הממשלה וארגוני המעסיקים, שכללה העלאת שכר המינימום ב-700 ש"ח בפעימות לאורך חמש שנים עד לסכום של 6,000 ש"ח לחודש. לצד זאת הוסכם על הקפאת שכר במגזר הציבורי לשנת 2022, וכן כי עובדי המגזר הציבורי יוכלו לעבוד יום עבודה בשבוע מהבית. עוד הוסכם על אפשרות לחישוב גמול שעות נוספות גמיש לעובדים בשכר של למעלה מ-7,950 שקלים ותוספת יום חופשה לעובד בשנה.
ב-25 במאי 2022 נערכו בחירות ליו"ר ההסתדרות ולבית נבחרי ההסתדרות, בהן התמודדו ארנון בר-דוד ועופר עיני. ארנון בר-דוד ניצח בבחירות ברוב של 78.30%.
ב-26 במרץ 2023 יושב ראש הארגון ארנון בר-דוד הודיע על שביתה כללית במשק כחלק מהמחאה נגד הרפורמה המשפטית וההצהרה של ראש הממשלה בינמין נתניהו לפטר את שר הבטחון יואב גלנט. בר-דוד הודיע על סיומה של השביתה בסוף אותו היום לאחר שנתניהו הצהיר שהחקיקה תושהה והקואליציה תכנס להדברות עם האופוזיציה לגבי המהפכה המשפטית.
ביולי 2023 חתם בר-דוד מול האוצר והשלטון המקומי על הסכם מסגרת לעובדי המגזר הציבורי, לראשונה מאז 2016, הקובע תוספת שכר של 11% עד שנת 2027, קיצור שבוע העבודה במגזר הציבורי מ-42 ל-40 שעות בשתי פעימות, מסגרת עלות של 3% לפתרון בעיות לסקטורים ספציפיים במהלך תקופת ההסכם ומענק חתימה של 6,000 שקלים לכלל עובדי המגזר הציבורי.