cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פוליפ רחמי
אפידמיולוגיה
פוליפים ברירית הרחם מתרחשים בדרך כלל אצל נשים בשנות ה-40 וה-50. הפוליפים נוצרים אצל 10% מהנשים. שיעור הימצאותם אצל נשים עם דימום חריג מוערך ב-25%.
שנות ה-80 (סדרת טלוויזיה)
שנות ה-80 היא קומדיית מצבים טלוויזיונית סאטירית ישראלית, שיצרו שלום אסייג ומני אסייג בשיתוף עם ליאור פריד. הסדרה שודרה לראשונה בזכיינית ערוץ 2 "רשת", ועם סגירתו של זה המשיכה הסדרה להיות משודרת ברשת 13 עד לסיומה ב-20 באוגוסט 2020, בו שודר הפרק האחרון של הסדרה.
הסדרה, שצילומיה התקיימו ברמלה, לוד, חיפה, נתניה, בנצר סרני, בגבעת ברנר ובמושב בניה, מתארת את תקופת נעוריו של שלום אסייג, ומציגה בצורה קומית את החברה שאפיינה את ישראל בשנות ה-80 של המאה ה-20. בין היתר היא עוסקת בתוצאותיה של מדיניות כור ההיתוך של מדינת ישראל בין העדות.
בספטמבר 2019 הוכרז כי סרט קולנוע רשמי המבוסס על הסדרה עתיד לצאת לאקרנים במהלך קיץ 2020. קיומו של הסרט נתלה בגיוס תקציב מקרב מעריצי הסדרה, לאור בחירת יוצריה שלא לפנות לקרנות הקולנוע בבקשת תמיכה. בסופו של דבר הסרט הופק על ידי קרנות קולנוע והיה מבוסס על סדרת ההמשך, כאשר הוא נקרא "ההילולה". בסופו של דבר הסרט "ההילולה" יצא ביולי 2023 וזכה להצלחה רבה.
רקע כללי
הסדרה עוסקת בצורה הומוריסטית בנעוריו של הקומיקאי שלום אסייג ומשפחתו, החיה בשנות ה-80 בטירת כרמל. העיר קולטת העלייה מנקזת לסיפור את בני העדות השונות, על כל הסטיגמות של העיר (כמו "עיר של ערסים"). הסדרה מתארת את נעוריו של אסייג, את משפחתו, ואת שכניו וחבריו.
בסדרה מוצגות דמויות מעליות שונות. ההורים במשפחת אסייג, פרוספר וליליאן, עלו ממרוקו. שכניהם הם משפחת עולים מן הקווקז, ומנהל המתנ"ס המקומי ממוצא הודי. אחיו של פרוספר התגורר בצרפת ועלה לישראל עם אשתו ובתו. חלק מהדמויות מדברות במבטא האופייני למקום היוולדן. גידי בודנהיימר הצבר מהכרמל נישא לאילנה בת משפחת אסייג, ונאלץ להתגורר בעל כורחו בביתם. הוא זוכה לכינוי "פריזר", ופרוספר מזכיר תדירות את מוצאו האשכנזי.
בסדרה מוצגים פערים בין קבוצות שונות בחברה. כן מודגשים פערים חברתיים, בין היתר בין טירת כרמל כעיירת פיתוח חמה ומלוכדת לקיבוץ הסמוך המייצג את בני האליטה האשכנזית, נצר לעליות שלפני קום המדינה. כן מודגשים יחסי מזרחים–אשכנזים ומסורת מול חילוניות.
עלילה לפי שנים
לאורך העונות של הסדרה, העלילה נגעה במגוון נושאים, אירועים, טרגדיות וטרנדים שהתקיימו בשנות ה-80 של המאה ה-20, כגון "מלחמת עפרה וירדנה", חטיפת קו 300, הערצה לזמר אדם, הערצה לזמר חיים משה, התאבדותו של זוהר ארגוב, הבחירות לכנסת בשנת 1984, משפט "איוון האיום", מבצע משה, האינפלציה בישראל, "זהו זה", אפליה ודעות קדומות, הקובייה ההונגרית ומכונת הסודה.
סרט קולנוע
עם הצלחת הסדרה; לקראת סוף ספטמבר 2019, הוכרז כי סרט קולנוע רשמי המבוסס על הסדרה מתוכנן לצאת לאקרנים במהלך קיץ 2020. אך קיומו של הסרט נתלה בגיוס כספים ותקציב שניתן מצד מעריצי הסדרה והקהל הרחב לאחר שיוצרי הסדרה בחרו לא לפנות לקרנות הקולנוע. דיווח זה אושר רשמית כאשר נפתח האתר הרשמי של הסרט, אשר נועד לגייס כספים דרך שימוש במרצ'נדייז וכרטיסים לבכורה ולסרט עצמו. הסרט בסופו של דבר הופק על ידי קרנות קולנוע, כאשר הוא נקרא "ההילולה" ומבוסס על סדרת ההמשך, "שנות ה-90".
קישורים חיצוניים
ביקורות:
Stay (שיר של ריהאנה)
Stay (בעברית: תישאר) הוא שיר של הזמרת ריהאנה בו מתארח הזמר מיקי אקו. השיר יצא לאור ב-7 בינואר 2013 כסינגל השני מאלבום האולפן השביעי של ריהאנה, Unapologetic.
השיר הגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים של ארצות הברית ולמקום הרביעי במצעד הסינגלים של בריטניה והפך ללהיט. הקליפ לשיר גרף נכון ל-ספטמבר 2016 מעל 560 מיליון צפיות באתר יוטיוב. השיר הוא גם הסינגל הנמכר ביותר מהאלבום בארצות הברית עם 4 מיליון עותקים, והנמכר ביותר של ריהאנה עד היום בארצות הברית.
גשר אלנד
גשר אֶלַנְד (בשוודית: Ölandsbron) הוא גשר המחבר את העיר קאלמאר שבדרום שוודיה אל מזרח האי אלנד, מעל מצר קאלמאר. אורך הגשר 6,072 מטר והוא אחד מהארוכים ביותר באירופה (היה הארוך ביותר באירופה עד שנבנה גשר ואסקו דה גאמה ב-1998). הגשר נתמך על ידי 156 עמודים וליד קצהו המערבי עולה לגובה של 36 מטר, ליצירת מעבר נוח לספינות תחתיו.
הגשר נחנך ב-30 בספטמבר 1972, בנוכחות קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה (אז נסיך). העבודה ארכה כ-4.5 שנים ולבנייה נדרשו כ-100,000 מטר מעוקב של בטון.
על הגשר יש 4 נתיבים לרכב וצינור מים מתוקים לכיוון האי.
Make America Great Again
Make America Great Again (בתרגום לעברית: "להחזיר את אמריקה לגדולתה") היא סיסמה שנעשה בה שימוש בתעמולת בחירות בפוליטיקה של ארצות הברית, תחילה בשנת 1979 על ידי רונלד רייגן בקמפיין שבסיומו נבחר לנשיא ארצות הברית, ופעם נוספת בקמפיין הבחירות של דונלד טראמפ, שנבחר גם הוא לנשיאות בבחירות 2016.
היסטוריה
סיסמת הבחירות "Make America Great Again" נהגתה בשנת 1979 כאשר ארצות הברית סבלה ממשבר כלכלי חמור. רונלד רייגן השתמש בה במירוץ הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1980.
בשנת 2006 יצא ספרו של פיטר ביינרט "The Good Fight: Why Liberals—and Only Liberals—Can Win the War on Terror and Make America Great Again" (בתרגום לעברית: "הקרב הטוב: למה הליברלים - ורק הליברלים - יכולים לנצח במלחמה נגד הטרור ולהשיב את אמריקה לגדולתה") בהוצאת "הארפר קולינס".
שימוש בסיסמה על ידי דונלד טראמפ
בנובמבר 2012 הגיש דונלד טראמפ בקשה לרשום את הסיסמה "Make America Great Again" כסימן מסחרי רשום. היא נרשמה כך ביולי 2015. טראמפ טען שהוא המציא את הסיסמה: "אני המצאתי את זה בעצמי לפני שנה, והמשכתי להשתמש בה, וכולם עכשיו משתמשים בה, הם כל כך אוהבים את זה," אמר טראמפ בראיון מאותה תקופה.
טראמפ השתמש בסיסמה באופן אינטנסיבי במהלך מרוץ הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, ורבים מתומכיו חבשו כובעים שנשאו את הביטוי.
לאחר שטראמפ הפך את הביטוי לנפוץ, נעשה בו גם שימוש על ידי יריבו במפלגה טד קרוז, וכן נעשה בו שימוש על ידי קומיקאים רבים, בפרק של הסדרה "סאות' פארק" ובמספר פרסומות.
הסיסמה מוכרת גם בראשי התיבות שלה: MAGA.
מריו הרמוסו
ריאל מדריד
הרמסו, נולד וגדל במדריד וקבל מילדות שיחק כדורגל במעדוני הנוער של ריאל מדריד, ב-2005 כשהיה בן 10 הצטרף הרמוסו לאקדמיה של ריאל מדריד, ב-28 בספטמבר 2012 עוד שהיה נער ערך הרמוסו הופעה במדי הקבוצה הבוגרת כאשר עלה כמחליף במשחק הידידות מול מילונאריוס פ.צ.
הרמוסו הועלה לקבוצת הנוער של ריאל מדריד המשחקת בליגה השלישית בספרד, בקיץ 2014. בעונת הבכורה שלו שיחק הרמוסו 34 משחקים ואף כבש שני שערים. ב-16 ביולי 2015 זמן קצר לאחר שהועלה הרמוסו לקבוצה המילואים של ריאל מדריד הושאל הרמוסו למועדון ריאל ואיאדוליד. הרמוסו ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הספרדית ב-22 באוגוסט 2015, בהפסד החוץ של ריאל ואיאדוליד מול קורדובה. עם שובו של הרמוסו מן ההשאלה הוא חזר לקבוצת המילואים של ריאל מדריד.
אספניול
ב-12 ביולי 2017, חתם הרמוסו על חוזה לשלוש עונות באספניול. ב-9 בספטמבר 2017, ערך הרמוסו את הופעת הבכורה שלו במועדון כשיחק 90 דקות מלאות בהפסד החוץ של אספניול 0–5 לברצלונה. הוא כבש את שערו הראשון במועדון ב-28 בינואר 2018, במשחק מול לאגנס מהליגה הספרדית, עם זאת כבש שני שערים עצמיים אשר הובילו להפסד הקבוצה.
אתלטיקו מדריד
ב-18 ביולי 2019, לאחר שנותר לו עוד שנה אחת בחוזה, חתם הרמוסו באתלטיקו מדריד בעבור 25 מיליון אירו. הוא ערך את הופעתו הראשונה במועדון ב-18 באוגוסט אותה השנה, כשיחק 28 דקות בניצחון 0–1 על חטאפה בליגה הספרדית.
נבחרת ספרד
לאחר ששיחק בנבחרת הצעירה של ספרד, זומן הרמוסו לראשונה לנבחרת הבוגרת ב-8 בנובמבר 2018, עבור צמד המשחקים מול נבחרת קרואטיה ונבחרת בוסניה והרצגובינה. הוא ערך את הופעתו הראשונה כמה משחקים מאוחר יותר, במהלך משחק ידידות מול נבחרת לאס פאלמס.
אולאשקובצה
אולאשקובצה (באוקראינית: Улашківці, נהגה: "אולאשקיבצי"; בפולנית: Ułaszkowce) היא עיירה במחוז טרנופול שבמערב אוקראינה, הסמוכה לעיר צ'ורטקוב, בה שכנה עד השואה קהילה יהודית.
העיירה, היושבת על שתי גדותיו של נהר סרט (Seret), נזכרת לראשונה במסמך משנת 1464. העיירה השתייכה בתחילה למחוז קמניץ-פודולסקי, ונודעה בסחר הפרוות שנעשה בה. בראשית המאה ה-18 הוקם בה מנזר של מסדר הבזיליאנים.
יהודי העיר
ראשיתו של היישוב היהודי באולאשקובצה היא כנראה בימים שנוסד בה יריד הסחורות השנתי שלה, אשר היהודים שימשו חלק מרכזי בהפעלתו. היישוב היהודי בעיירה התפתח במאה ה-19, ובשנות גידולו מנה כ- 100 משפחות. בעיירה התיישב בראשית המאה ה-19 הרב יוסף-יוסקא הלר ב"ר שמשון, חתנו של רבי מאיר מפרמישלאן, והלה כיהן כרב הקהילה, וייסד שושלת אדמו"רים.
בשלהי המאה ה-19 הצטמצמה הקהילה היהודית בעיירה, בשל ההגירה לערים הגדולות ולארצות שמעבר לים. לאחר ההרס שנגרם לעיירה בזמן הכיבוש הרוסי במהלך מלחמת העולם הראשונה כמעט שנתרוקן היישוב היהודי בה.
בקהילת העיירה היו שני בתי עלמין, בית מדרש וקלויז של האדמו"ר. באמצע המאה ה-19 הוחל בבניין בית כנסת בעיירה, ובנייתו נסתיימה לקראת סוף המאה. בשמה "לשקוביץ" מופיעה אולאשקובצה היהודית בסיפוריו של ש"י עגנון.
בשואה
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, נכבשה העיירה על ידי הצבא האדום. באותה עת חיו בעיירה 138 יהודים. כאשר נסוג הצבא האדום מהעיירה ביוני 1941 ערכו האוקראינים תושבי המקום פוגרום אכזרי ביהודים שבה, בעידוד הכומר המקומי, ושדדו את רכושם. 68 איש נרצחו, ובהם נשים וילדים. היהודים שנותרו בחיים קיבלו מכתבי איום מהאוקראינים, שציוו עליהם לנטוש את העיירה.
יהודי העיירה הנותרים התפזרו בעיירות הסביבה, ורובם נספו בשואה.
באלסס
באלסס (בפורטוגזית: Balsas, בתרגום לעברית: רפסודות) היא עיר בדרום מדינת מרניאו בברזיל. נכון לשנת 2021, אוכלוסיית העיר נאמדת בכ־97,000 תושבים.
היסטוריה
בסוף המאה ה-19 ביקרו באזור תיירים רבים. מבקרים שחיבבו את האזור החליטו להקים יישוב, והוא נקרא "סנטו אנטוניו דה באלסס". ב־10 ביולי 1892 הוחלט כי היישוב יאבד את עצמאותו, והוא הוכרז כיישוב קטן המשול תחת יישוב אחר גדול יותר. ב־22 במרץ 1918 הוחלט על הפיכת היישוב לעצמאי והוא הוכרז כעיר. ב־30 בדצמבר 1943 קוצר שם העיר ל"באלסס" באופן רשמי.
גאוגרפיה
שטח העיר עומד על 13,141.637 קילומטרים רבועים. היא נמצאת באזור הסראדו, המאופיין בצמחייה נמוכה רבה. הנהר ריו דאס בלסאס עובר במזרח העיר.
אקלים
האקלים בבאלסס מוגדר כאקלים סוואנה טרופי (Aw לפי שיטת קפן). במשך כל השנה, טמפרטורת המקסימום היומית נעה לרוב בין 31 ל־35 מעלות צלזיוס, בעוד שהטמפרטורה המינימלית היומית נעה לרוב בין 20 ל־23 מעלות צלזיוס. הטמפרטורות עלולות להגיע למעל 40 מעלות צלזיוס ולרדת אל מתחת ל־13. רוב המשקעים יורדים בין אוקטובר לאפריל, ובשנה ממוצעת יורדים מעט יותר מ־1,200 מילימטרים. הלחות גבוהה במשך כל השנה, אם כי בין יולי לספטמבר היא נמוכה יותר.
דמוגרפיה
נכון לשנת 2021, אוכלוסיית העיר נאמדת ב־96,951 תושבים. כל אוכלוסיית העיר נוצרית. על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2010, כ־65% מהאוכלוסייה הם קתולים וכ־35% הם אנגווליסטים.
כלכלה
העיר נודעת כמרכז חקלאי. סויה היא הגידול העיקרי באזור, כאשר בשנת 2015 גודלו באזור העיר (דרום מרניאו) כשני מיליון טונות ממנה. גידולים נוספים באזור הם תירס, שעועית, כותנה ואורז. בעיר עצמה קיימים שלל מוקדי תעסוק, כמו בנקים, בתי חולים, מרכולים, מלונות ועוד.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה בלסאס. העיר מחוברת לרשת הכבישים הלאומית.
נובוטאקה קונדו
נובוטאקה קונדו (ביפנית: 近藤 信竹 Kondō Nobutake;  25 בספטמבר 1886 - 19 בפברואר 1953) היה אדמירל בצי הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה. כמפקד הצי השני, הכוח העיקרי של הצי הקיסרי, נחשב קונדו שני בחשיבותו רק לאדמירל איסורוקו יממוטו.
נעוריו וקריירה צבאית
קונדו נולד בעיר אוסקה, וסיים את לימודיו במחזור ה-35 של האקדמיה הימית הקיסרית בראש כיתתו בשנת 1907. בהיותו פרח קצונה שירת קונדו על הסיירת "איצוקושימה" ועל אוניית המערכה מיקאסה. לאחר קבלת דרגות הקצונה שירת קונדו על הסיירת "אסו", על המשחתת "קיסראגי" ועל אוניית המערכה קונגו. בין השנים 1913-1912 מילא קונדו את תפקיד הנספח הצבאי של הצי הקיסרי בבריטניה. לאחר שובו ליפן שירת תקופה קצרה על אוניית המערכה "פוסו", ולאחר מכן מילא מספר תפקידי מטה במהלך מלחמת העולם הראשונה. בשנים 1917-1916 שירת קונדו בתפקיד קצין תותחנות ראשי בסיירת "אקיצושימה".
לאחר סוף מלחמת העולם הראשונה החל קונדו ללמוד במכללת המטה של הצי הקיסרי, וב-1 בדצמבר 1919 קיבלת דרגת לוטננט קומנדר.
בשנת 1920 נסע קונדו לגרמניה כחלק מהמשלחת היפנית שהשגיחה על קיום הסכם ורסאי במדינה. עם שובו ליפן ב-1923 קיבל תפקיד פיקודי באוניית המערכה "מוצו", וב-1 בדצמבר קיבל דרגת קומנדר. בשנתיים שלאחר מכן שימש קונדו יועץ ליורש העצר הירוהיטו, ולאחר מכן מונה למדריך באקדמיה הימית הקיסרית וקיבל דרגת קפטן. בדרגה זו מילא קונדו מספר תפקידי מטה במטה הכללי של הצי הקיסרי, עד שב-1929 קיבל את הפיקוד על הסיירת הכבדה "קאקו", וב-1932 קיבל את הפיקוד על אוניית המערכה "קונגו".
ב-15 בדצמבר 1933 קיבל קונדו את דרגת אדמירל משנה, ב-1935 התמנה לראש המטה של הצי היפני המשולב, וב-15 בדצמבר 1937 קיבל את דרגת תת-אדמירל.
מלחמת העולם השנייה
עם פתיחת מלחמת סין–יפן השנייה, פיקד קונדו על הצי החמישי, שהיה אחראי על מספר מבצעים בדרום סין.
בעת ההתקפה על פרל הארבור פיקד קונדו על הצי השני, שהשתתף בפלישות למלאיה, לפיליפינים ולאיי הודו המזרחיים. במהלך קרב מידוויי פיקד קונדו על כוח הפלישה לאי, אך הפלישה נכשלה. לאחר מכן פיקד על יחידות שונות בצי הקיסרי לכל אורך המערכה באיי שלמה.
במהלך הקרב הימי על גוודלקנל, בנובמבר 1942, הוביל קונדו כוח משימה שכלל את אוניית המערכה קירישימה ואת הסיירות "אטאגו", "נאגרה", "סנדאי" ו"טקאו" להתקפה על הכוחות האמריקנים בגוודלקנל, אך נתקל באוניות המערכה האמריקניות "וושינגטון" ו"דרום דקוטה", ובסוף הקרב טובעה קירישימה. הפסד זה סימן את נקודת המפנה בקרב על גוודלקנל.
ההפסד בגוודלקנל הכתים את הקריירה הימית של קונדו, ולאחר מכן הורחק מכל תפקיד פיקודי-מבצעי. בשל הפוליטיקה הפנימית בתוך הצי הקיסרי הוא לא הורחק או ננזף, וב-29 באפריל 1943 קיבל את דרגת האדמירל. בדצמבר של אותה שנה התמנה קונדו למפקד העליון של הצי היפני של אזור סין, ונותר בתפקיד זה עד שהתמנה לחבר במועצת המלחמה העליונה.
עידן טוקלומטי-ג'ורנו
ביוגרפיה
טוקלומטי-ג'ורנו נולד בנתניה, לאם ישראלית-יהודייה איריס ג'ורנו שנכנסה להריון מאביו, טוני טוקלומטי – כדורגלן זר מבנין, ששיחק באותה תקופה במכבי נתניה ובנבחרת בנין, אך אביו גורש מישראל, לאחר שנטען בתקשורת הישראלית שטוני שיקר לגבי גילו וכי הוא היה בן 31 ולא בן 19 כפי שהצהיר. ב-31 בינואר 2004, לקראת אליפות אפריקה בכדורגל, פורסם בתקשורת בבנין כי שחקן הנבחרת הבנינית טוני טוקלומטי לכאורה לא שיקר לגבי שנת לידתו, ולטענתם הטעות הייתה של העיתונאים הישראליים משה פרימו ואבי רצון שחשפו במקור את הפרשה.
לטוקלמוטי־ג'ורנו גם אזרחות בנינית, דרך אביו.
קריירת מועדונים
התחיל לשחק כדורגל בגיל שמונה בקבוצת הילדים של בית"ר טוברוק, בה שיחק בכל קבוצות הילדים והנוער של המועדון. באוקטובר הצטרף למכבי פתח תקווה במדיה כבש 12 שערים בליגת העל לנוער. בשנת  זכה באליפות התיכונים עם בית הספר התיכון אורט יד ליבוביץ כאשר במשחק הגמר כבש שלושער.
ב-30 באפריל 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בהפסד 0–4 להפועל נוף הגליל.
קריירת נבחרות
טוקלומטי השתתף עם נבחרת הנוער של ישראל באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 - 2022 והיה שותף להישג השיא שלה, כאשר הגיעה לגמר האליפות, בו הפסידה 1–3 לאנגליה.
כיום הוא גם חלק מסגל נבחרת ישראל הצעירה עד גיל 21.
שממית מחוספסת
שממית מחוספסת (שם מדעי: Cyrtopodion scabrum) היא מין של לטאה ממשפחת השממיתיים.
השממית המחוספסת פלשה מחצי האי סיני דרך אזור אילת והערבה עד לבקעת ים המלח.
צבעה של השממית חום-אפרפר עם כתמים כהים חומים או שחורים הנראים כפסים ומכאן שמה.
ראשה קטן וחרטומה קצר ומחודד, על זנבה פסי רוחב כהים ובהירים, הגחון בהיר, גבה מכוסה קשקשים גדולים, אצבעותיה צרות.
אורכה של השממית 11 סנטימטרים והיא ניזונה בעיקר מפרוקי רגליים קטנים.
הנקבה מטילה ביצים בקרקע. באמצע אוגוסט בוקעים הצעירים מן הביצים.
שיקגו טריביון
ב-2 באפריל 2007 הודיעה חברת הטריביון על תוכנית מיזוג בראשות איל הנדל"ן משיקגו, סאם זל, ששוויו אז עמד על כ-8.2 מיליארד דולר, לצד רכישה חוזרת של מניות ב-34 דולר למניה ותוכנית בֵעלות של מניות עובדים. העסקה נסגרה ב-20 בדצמבר 2007 עם זל כיו"ר החדש של החברה. במסגרת העסקה מכרה החברה את השיקגו קאבס ואת נכסיה, בכלל זה אצטדיון ריגלי ונתח מ-Comcast SportsNet Chicago למשפחתו של ג'יי גוזף ריקטס. פחות משנה לאחר השלמת העסקה הביא היחס בין ההון לחובות התופחים את הטריביון לפנות לבית המשפט כדי לקבל הגנה מפני נושיה על בסיס צ'פטר 11, ב-8 בדצמבר 2008.
היסטוריה
הטריביון נוסד על ידי ג'יימס קלי, ג'ון אי וילר וג'וזף קיי סי פורסט. הגיליון הראשון התפרסם ב-10 ביוני 1847. בשמונה השנים הבאות התחלפו מספר פעמים הבעלות על העיתון, כמו גם הדמויות שערכו אותו. בתחילה לא זוהה הטריביון מבחינה פוליטית, אך נטה לתמוך במפלגה הוויגית (ארצות הברית) או במפלגת ה-Free Soil (מפלגה שהתמודדה בבחירות ב-1848 וב-1852 ואשר מטרתה העיקרית הייתה לפעול נגד הרחבה העבדות בארצות הברית לטריטוריות מערביות). בסוף 1853 פרסם הטריביון לעיתים קרובות מאמרי מערכת קסנופוביים שמתחו ביקורת על זרים ועל הכנסייה הקתולית. באותה התקופה הפך הטריביון גם לתומך נלהב של ה-temperance movement (תנועה חברתית שדחקה לשימוש מופחת או באיסור על שימוש במשקאות חריפים). עם זאת, ככל שמאמרי המערכת שלו התאפיינו בנייטיביזם, רק ב-10 בפברואר 1855 החל הטריביון לזהות עצמו באופן רשמי עם נייטיביסטים אמריקאים או עם תנועת שאינם יודעים דבר אשר נציגהּ, לוי בוּן, נבחר לראשות עיריית שיקגו בחודש שלאחר מכן.
במאה ה-20, תחת עריכתו של רוברט מקורמיק, תמך העיתון בתוקף בבדלנות והפגין הטיה בולטת בסיקור החדשות הפוליטיות והמגמות החברתיות בכנותו עצמו "The American Paper for Americans", גינה את הדמוקרטים ואת הניו דיל, בז בנחישות לבריטים ולצרפתים והביע התלהבות מצ'יאנג קאי שק ומהסנאטור ג'וזף מקארתי.
ב-1910, כאשר התמנה מקורמיק לתפקיד עורך-משותף, לצד בן דודו ג'וזף מדיל פאטרסון, היה הטריביון העיתון היומי השלישי בתפוצתו בקרב שמונת העיתונים היומיים בשיקגו, עם תפוצה של 188,000 עותקים ליום בלבד. בני הדודים הצעירים הוסיפו מאפיינים כגון טורי ייעוץ ורצועות קומיקס ביתיות דוגמת אנני ו-Moon Mullins ואז יצאו ל"מסעי צלב" כשהצלחתם הראשונה בתחום זה הגיעה עם הדחתו של הבוס הפוליטי הרפובליקני של אילינוי, הסנאטור ויליאם לורימר. במקביל, התחרה הטריביון בעיתונו של ויליאם רנדולף הרסט, the Chicago Examiner, בקרב על התפוצה. עד 1914 הצליחו בני הדודים לאלץ את ה-Managing Editor ויליאם קילי לעזוב את עמדתו. עד 1918 נאלץ ה-Chicago Examiner להתאחד עם ה-Chicago Herald.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 עזב פאטרסון כדי להשתלט על עריכת עיתונו, הניו יורק דיילי ניוז. במלחמה מחודשת על התפוצה עם ה-Herald-Examiner, הריצו מקורמיק והרסט הגרלות לוטו יריבות בשנת 1922. הטריביון ניצח בקרב והוסיף 250,000 קוראים לשורותיו. בשנת 1922 גם אירח הטריביון תחרות עיצוב בינלאומית לעיצוב המטה החדש שלו, הטריביון טאואר. התחרות שימשה כתעלול פרסומי מצוין ויותר מ-260 הצעות התקבלו. הזוכה היה עיצוב נאו-גותי של הארכיטקטים הניו יורקים ג'ון מיד האוולס וריימונד הוּד.
אחד הסקופים הגדולים בתולדות הטריביון הגיע כאשר השיג את הטקסט של חוזה ורסאי ביוני 1919. סקופ אחר היה גילוי תוכניות המלחמה של ארצות הברית נגד יפן, ערב המתקפה על פרל הארבור. הכותרת הראשית של הטריביון, ב-7 ביוני 1942, לפיה אמריקה שברה את הקוד הימי היפני, היה גילוי פוטנציאלי של סוד צבאי כמוס. על פי ה-Newseum, הסיפור שהאמריקאים פיצחו את הקוד הימי של האויב לא אושר לפרסום על ידי הצנזורה וגרם לפרנקלין דלאנו רוזוולט זעם כה רב, עד שהוא שקל לסגור את הטריביון.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1948
העיתון זכה לפרסום גם בזכות טעות שעשה בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1948. באותה התקופה, רוב הסגל העיתונאי של הטריביון היה בשביתה ותוצאות מוקדמות הובילו את העיתון להאמין שהמועמד הרפובליקני תומאס דיואי ינצח בבחירות. מהדורה מוקדמת של העיתון נשאה למחרת את הכותרת "Dewey Defeats Truman" ("דיואי מביס את טרומן") והפכה את העיתון פריט לאספנים כאשר התברר שהארי טרומן ניצח ונופף בגאווה בעיתון, בתמונה המפרסמת שצולמה בסנט לואיס יוניון סטיישן.
עורך הספורט האגדי של הטריביון, ארץ' וורד, יצר את משחק האולסטאר של המייג'ור ליג בייסבול ב-1933, כחלק מהתערוכה העולמית של שיקגו (1933).
העידן שלאחר מקורמיק - שנות ווטרגייט
על אף העובדה שבעידן מקורמיק סירב הטריביון במשך שנים להשתתף בתחרות פרס פוליצר, זכה העיתון ב-25 פרסים כאלו במהלך השנים, כולל פרסים רבים בגין כתיבת מאמרי מערכת. בעידן שלאחר מקורמיק זכה הטריביון בפרס הפוליצר הראשון שלו ב-1961, כאשר קארי אור זכה בפרס בעבור הקריקטורות שלו. הכתב ג'ורג' בליס זכה בפרס בשנה העוקבת בעבור דיווחיו, והכתב ביל ג'ונס גרף פרס אחד בשנת 1971, גם הוא בעבור דיווחיו. צוות דיווח זכה בפרס ב-1973, ולאחריו הכתב ויליאם מאלן והצלם אובי קארטר זכו בפרס הפוליצר בעבור דיווח בינלאומי ב-1975. צוות דיווח מקומי זכה בפרס ב-1976 ומבקר האדריכלות פול גאפ זכה בפוליצר ב-1979.
ב-1969, תחת הנהגתו של המוציא לאור הארולד גרומהאוס והעורך קלייטון קירקפאטריק, נזנחה ההזדהות המפלגתית של הטריביון עם השמרנים. אף שהעיתון שמר על נקודת המבט הרפובליקנית והשמרנית במאמרי המערכת שלו, הוא החל לפרסם נקודות מבט של פרשנות רחבה יותר, שייצגה קשת של דעות פוליטיות מגוונות, בעוד שהדיווח החדשותי שלו פסק מלהיות תחת השפעה שמרנית כפי שהיה בתקופת מקורמיק.
בראשית 1974, בהישג עיתונאי גדול, פרסם הטריביון את הטקסט המלא בן 246,000 המילים של הקלטות הבית הלבן בפרשת ווטרגייט במוסף בן 44 עמודים שיצא לרחובות כ-24 שעות בלבד לאחר שחרור התמלילים על ידי הבית הלבן של ריצ'רד ניקסון. לא זאת בלבד שהטריביון היה העיתון הראשון שפרסם את התמלילים, אלא שהוא אף הקדים את הדפוס הממשלתי הרשמי של ארצות הברית וזכה להגיע לכותרות הראשיות בעשותו כן.
שבוע לאחר מכן, לאחר שבחן את התמלילים, ציין מאמר המערכת של הטריביון כי "המסירות הגבוהה לעקרונות נשגבים שיש לאמריקנים הזכות לצפות מנשיאם, נעדרת מרשומות התמלילים". העורכים של הטריביון סיכמו כי "אף אחד שפוי בדעתו לא יכול לקרוא (את התמלילים) ולהמשיך לחשוב שמר ניקסון דבק בסטנדרטים ובכבוד הראוי לנשיאות" וקרא להתפטרותו של ניקסון. הקריאה של הטריביון להתפטרותו של ניקסון חוללה רעש תקשורתי, ששיקף לא רק את השינוי בסוג השמרנות בה נהג העיתון, אלא כאירוע שהיווה את קו פרשת המים בשאיפתו של ניקסון לשרוד בתפקידו. על פי הדיווחים, הבית הלבן ראה את מאמר המערכת של הטריביון כאובדן של תומך ותיק וכמכה לתקוות של ניקסון לשרוד את הסקנדל.
ב-7 בדצמבר 1975 הודיע קירקפאטריק באחת העמודות של עמוד המערכת שריק סול, "בעל טור צעיר ומוכשר", אשר עבודתו "זכתה להוקרה בקרב רבים מקוראי הטריביון בשנתיים האחרונות", התפטר מהעיתון לאחר שאישר כי טור שכתב ב-23 בנובמבר 1975, הכיל קטעים שהועתקו מילה במילה מטור שכתב בעל טור אחר בשנת 1967 ואשר פורסמו באוסף מאוחר יותר. קירקפאטריק לא ציין את זהותו של בעל הטור. הקטעים האמורים, כתב קירקפאטריק, היו במחברת שממנה העתיק סול מילים, ביטויים ושברי שיחה שהוא ייחל לזכור. על אף שהעיתון השעה בתחילה את סול למשך חודש ללא שכר, קירקפאטריק ציין עדות נוספת שנודעה באותה העת, אודות עמודה אחרת שהכילה מידע שסול ידע שהוא מופרך. בשלב זה, כתב קירקפאטריק, החליטו עורכי הטריביון לקבל את ההתפטרות שסול הציע כאשר החלה החקירה.
במרץ 1978 הודיע הטריביון כי הוא שכר את שירותיו של בוב גרין מהשיקגו סאן טיימס.
שנות ה-80 וה-90
קירקפאטריק פינה את עמדת העורך ב-1979 והוחלף על ידי מקסוול מק'קרוהון ששימש בתפקיד עד 1981, אז הועבר לעמדה בתאגיד. מק'קרוהון החזיק בתפקיד עד 1983 ואז עזב לטובת משרת עורך ראשי בסוכנות הידיעות יונייטד פרס אינטרנשיונל. בתקופה שבין יולי 1981 לדצמבר 1989 שימש בתפקיד העורך הראשי ג'יימס סקוויירס. ג'ק פולר שימש כעורך הטריביון מ-1989 עד 1993 אז התמנה לתפקיד נשיא ומנכ"ל השיקגו טריביון. בשנים 1993 - 2001 שימש האוורד טיינר כעורך הטריביון, עד שקודם לתפקיד סגן נשיא הוצאת הטריביון.
במהלך שנות ה-80 וה-90 זכה הטריביון ב-11 פרסי פוליצר. הקריקטוריסט Dick Locher זכה בפרס ב-1983 והקריקטוריסט ג'ף מקנלי זכה בפרס ב-1985. אחר כך זכה העורך לעתיד ג'ק פולר בפרס על כתיבה מערכתית ב-1986 וב-1987 זכו בפוליצר הכתבים ג'ק ליון ופיטר גורנר בעבור דיווח פרשני וב-1988 התחקירנים Dean Baquet, ויליאם גיינס ואן-מארי ליפינסקי זכו בפוליצר בעבור תחקיר עיתונאי. ב-1989 זכתה בפרס Lois Wille בעבור כתיבה מערכתית וקלרנס פייג' זכה בפוליצר בעבור דברי פרשנות. ב-1994 זכה רון קוטולק בפרס בעבור הסברים עיתונאיים ואר. ברוס דולד זכה בו בעבור כתיבה מערכתית. ב-1998 הכתב פול סאלופק זכה בפוליצר על כתיבה פרשנית וב-1999 זכה מבקר האדריכלות בלייק קמין בפרס על ביקורת.
הטריביון זכה להישג ב-1984, כאשר שכר את בעל הטור הפופולרי מארק רויקו מהיריבה שיקגו סאן טיימס.
ב-1986 הודיע הטריביון כי מבקר הקולנוע המהולל ג'ין סיסקל, העיתונאי המפורסם ביותר של הטריביון, פסק מלשמש מבקר הקולנוע של העיתון וכי עמדתו בעיתון השתנתה ממבקר קולנוע במשרה מלאה, לכדי פרילנסר על פי חוזה, הכותב על תעשיית הקולנוע במוסף של סוף השבוע, וכמו כן מספק לקט ביקורות סרטים עבור חלקי הבידור של העיתון. ההורדה בדרגה התרחשה לאחר שסיסקל ומבקר הקולנוע הוותיק של שיקגו סאן-טיימס, רוג'ר איברט, החליטו להעביר את הפקת מוסף הביקורת השבועי שלהם, שאז נודע כ"על הסרטים עם ג'ין סיסקל ורוג'ר איברט" ולאחר מכן כ-"Siskel & Ebert & The Movies", מהטריביון אנטרטיינמנט לחברת בואנה ויסט טלוויז'ן יוניט של חברת וולט דיסני. "הוא עשה עבודה נהדרת עבורנו", אמר באותה תקופה העורך ג'יימס סקוויירס. "זו שאלה של עד כמה יכול האדם לעשות מבחינה פיזית. אנחנו חושבים שראשית לכל אתה צריך להיות בן אדם של עיתון וג'ין סיסקל תמיד ניסה לעשות זאת. אולם מגיע שלב שבו הקריירה כל כך גדולה שאתה לא יכול לעשות זאת". סיסקל סירב להגיב על ההסדר החדש, אך איברט ביקר בפומבי את מנהליו של סיסקל בטריביון שהענישו את סיסקל על שלקח את תוכנית הטלוויזיה שלהם לחברה שאיננה הטריביון קומפני. סיסקל נותר בעמדת הפרילנסר עד מותו ב-1999. ב-1986 הוא הוחלף על ידי דייב קר כמבקר קולנוע.
בצעד יוצא דופן בזמנו, פיטר הטריביון באוקטובר 1993 את הכתב הצבאי הוותיק שלו דייוויד אוונס, בהודעה שהסיקור של עניינים צבאיים ירד לטובת סופר לענייני ביטחון לאומי.
בדצמבר 1993, ראש המערכת הוותיק של הטריביון בוושינגטון די. סי., ניקולס הורוק, הועבר מתפקידו לאחר שבחר שלא להשתתף בפגישה בשיקגו שהעורך האוורד טיינר ביקש ממנו להשתתף בה. הורוק, שעזב זמן קצר לאחר מכן את העיתון, הוחלף על ידי ג'יימס וורן, אשר משך תשומת לב חדשה אל המערכת בוושינגטון די. סי. באמצעות ההתקפות המתמשכות שלו על עיתונאים ידוענים המשדרים מוושינגטון די. סי..
עוד בדצמבר 1993, שכר הטריביון את שירותיה של מרגרט הולט מה-South Florida Sun-Sentinel והפך אותה לאישה הראשונה לעמוד בראש מחלקת הספורט באחד מעשרת העיתונים הגדולים בארצות הברית. באמצע 1995 הוחלפה הולט כעורכת הספורט על ידי טים פרנקלין והועברה למשרה חדשה שנוצרה, עורכת של שירות הלקוחות.
ב-1994 פוטרה הכתבת ברנדה יו, לאחר שהלוותה תמונות מספריית הטריביון לצהובון סופרמרקטים חדשותי, בשירותו עבדה כפרילנסרית. יו עבדה לאחר מכן עבור הנשיונל אינקווירר וכמפיקה בתוכניתו של ג'רי ספרינגר, לפני שהתאבדה בנובמבר 2005.
באפריל 1994, מבקר הטלוויזיה החדש של הטריביון, קן פאריש פרקינס, כתב מאמר על מגיש תוכנית חדשות הבוקר של רשת הטלוויזיה WFLD, בוב סירוט, שבו פרקינס ציטט את סירוט משמיע הצהרה שסירוט הכחיש מאוחר יותר שאמר. סירוט ביקר את פרקינס בשידור והטריביון פרסם מאוחר יותר תיקון בו הכיר בעובדה שסירוט מעולם לא נשא את ההצהרה. שמונה חודשים לאחר מכן, פרקינס עזב את תפקידו כמבקר טלוויזיה, וזמן קצר לאחר מכן עזב את העיתון.
בדצמבר 1995, השבועון האלטרנטיבי Newcity פרסם מאמר בגוף ראשון על ידי מי שזוהתה בשם העט קלרה האמון (שם שהוזכר במחזה The Front Page) אך זוהתה במהירות על ידי כתבי הטריביון ככתבת לשעבר מארי היל. המאמר מתח ביקורת כבדה על תוכנית ההתמחות בת השנה של העיתון. התוכנית הביאה לעיתון לפרקי זמן של שנה עיתונאים צעירים, אשר לעיתים נדירות נקלטו למשרה מלאה בעיתון. היל, שכתבה בעיתון בין 1992 ל-1993, התוודתה בפני הקוראים שהיא כתבה במקור את הביקורת לפלטפורמת אינטרנט כלשהי, אך בסופו של דבר האייטם נערך ל-Newcity.
ב-1997 חגג הטריביון את יום השנה ה-150 שלו, בחלקו דרך הפעלת לחץ על העיתונאי הוותיק סטיבנסון סוונסון, שיערוך את הספר: Chicago Days: 150 Defining Moments in the Life of a Great City.
ב-29 באפריל 1997 נפטר בעל הטור הפופולרי מייק רויקו ממפרצת במוח. ב-2 בספטמבר אותה השנה, קידם הטריביון את כתב העירייה הוותיק ג'ון קאס לתפוס את מקומו של רויקו כבעל הטור המרכזי של העיתון.
ב-1 ביוני 1997 פרסם הטריביון את מה שהפך להיות טור פופולרי ומוכר במיוחד שנקרא "עצות, כמו הנעורים, פשוט מבוזבזות על הצעירים" ומוכר יותר כ-Wear Sunscreen. הטור נכתב על ידי מארי שמיץ'. הגרסה הפופולרית ביותר של המסה היא סינגל מוזיקלי שהוציא ב-1999 הבמאי באז לרמן.
ב-1998 פוטר הכתב ג'רי תומאס על ידי הטריביון, לאחר שכתב מאמר על אמרגן האיגרוף דון קינג עבור ה-Emerge magazine, באותו הזמן שכתב מאמר על קינג למוסף יום ראשון של הטריביון. העיתון החליט לפטר את תומאס (ולהשעות למשך חודש את הצלם אובי קארטר, אשר צילם את קינג לכתבה ב-Emerge magazine), כי תומאס לא סיפר לטריביון על עבודתו החיצונית, וגם כיוון שהסיפור של ה-Emerge magazine התפרסם ראשון.
הטריביון מיצב עצמו כמוביל בתחום האינטרנט, לאחר שרכש 10% מאמריקה און ליין בראשית שנות ה-90 ולאחר מכן שיגר לאוויר את אתרי האינטרנט Chicagotribune.com ב-1995, Metromix.com ב-1996, ChicagoSports.com ב-1999, ChicagoBreakingNews.com ב-2008 ו-ChicagoNow.com ב-2009. ב-2002 השיק העיתון מהדורה הממוקדת בבני 18-34, בשם RedEye.
ההמאה ה-21
אן מארי ליפינסקי הייתה עורכת העיתון מפברואר 2001 ועד התפטרותה ב-17 ביולי 2008. היא הוחלפה על ידי גרולד וו קרן. בתחילת אוגוסט 2008 עורך החדשות האנקה Gratteau התפטר מתפקידו, ומספר שבועות לאחר מכן, עורך ה-features, ג'יימס וורן, התפטר גם הוא. שניהם הוחלפו על ידי ג'יין הירט, שקודם לכן הייתה העורכת של ה-RedEye.
ביוני 2000 התאחד הטיים מירור עם הטריביון קומפני ונוצר The Baltimore Sun ועיתוני הקהילה שלו, Baltimore Sun Media Group / Patuxent, חברה בת של הטריביון.
עיתוני הקהילה של הטריביון בבולטימור כללו את Arbutus Times, Baltimore Messenger, Catonsville Times, Columbia Flier, Howard County Times, The Jeffersonian, Laurel Leader, Lifetimes, North County News, Northeast Booster, Northeast Reporter, Owings Mills Times ואת ה-Towson Times.
ה-Towson Times הרחיב את הסיקור שלו אל מעבר לגבולות טאוסון וכלל כיסוי של הממשל והפוליטיקה של מחוז בולטימור.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 זכה הטריביון בחמישה פרסי פוליצר. פול סאלופק זכה בפוליצר השני שלו ב-2001 בעבור דיווח בינלאומי ובאותה השנה, צוות דיווח פרשני שהורכב מלואיז קירנן, ג'ון הילקביץ', לורי כהן, רוברט מנור, אנדרו מרטין, ג'ון שמלצר, אלכס רודריגז ואנדרו זייג'אק זכה בכבוד על פרופיל של מערכת התנועה האווירית הכאוטית של ארצות הברית.
ב-15 בספטמבר 2002, כתבה ליפינסקי מכתב תמציתי בן עמוד אחד, אשר יידע את הקוראים כי בעל הטור הוותיק, בוב גרין, התפטר מהעיתון באופן מיידי לאחר שהכיר בכך ש"התנהג התנהגות מינית בלתי הולמת כמה שנים קודם לכן, עם בחורה בסוף שנות העשרה לחייה, שהכיר בהקשר לטורו בעיתון". מאוחר יותר נחשף שההתנהלות התרחשה ב-1988 עם אישה באילינוי שהייתה בגיל ההסכמה. "התנהגותו של גרין הייתה הפרה חמורה של האתיקה והסטנדרטים של עיתונאי הטריביון", כתבה ליפינסקי. "אנו מצטערים מאוד על ההתנהגות, על השפעתה על האישה הצעירה, ועל הפגיעה של גילוי זה באמון הקוראים שלנו בגרין ובעיתון הזה".
במרץ 2004 הודיע הטריביון כי הפרילנסר אוּלי שמצר, אשר פרש מהטריביון ב-2002 לאחר קריירה של 16 שנה ככתב חוץ, פיברק את שמו ואת עיסוקו של אדם שהוא ציטט בכתבה. העיתון סיים את חוזהו של שמצר ככתב והחל בביצוע ביקורת על 300 כתבותיו של שמצר בשלוש השנים שקדמו לגילוי.
במאי 2004 גילה הטריביון שהפרילנסר מארק פלנגה לא הצליח לאמת עובדות שהכניס בטור בנושא סגנון חיים מה-18 באפריל אותה שנה. הטור עסק בארוחת צהריים יקרה במסעדה בשיקגו שגבתה 15 דולר לבקבוק מים ו-35 דולר למנת פסטה. לאחר חקירה הצביע הפרילנסר על כך שהטור התבסס על תערובת של שלוש מסעדות ולא יכול היה לאמת את המחירים, ציין העיתון. לאחר התיקון הפסיק הטריביון להשתמש בשירותיו של פלנגה.
באוקטובר 2004, עורכת הטריביון, אן מארי ליפינסקי, הכניסה לעיתון ברגע האחרון כתבה שנכתבה למדור חדשות הנשים על יד הפרילנסרית ליסה Bertagnoli. כותרת האייטם הייתה: "You c_nt say that (or can you?)," בהתייחסה לביטוי המוני. העיתון ציווה על כל גוף פנוי לגשת לבית הדפוס של הטריביון ולהוציא את החלקים המודפסים המכילים את הסיפור מיום רביעי, 27 באוקטובר 2004, מהחלקים המודפסים מראש של הטריביון.
בחודש אפריל 2009, 55 מכתבי ועורכי הטריביון חתמו על דואר אלקטרוני שנשלח לעורך גרולד קרן ולעורכת האחראית ג'יין הירט בדרישה לחקור מדוע מחלקת השיווק של העיתון הפצירה במנויים לחוות את דעתם על סיפורים לפני שהם התפרסמו, כשהחותמים על הדוא"ל הצביעו על כך שהפרקטיקה מעלה שאלות אתיות, כמו גם סוגיות משפטיות ותחרותיות. בין החותמים על הדוא"ל היו הכתבים ג'ון ד. מקורמיק וריק קוגאן. כתבים סירבו להתראיין על בעיותיהם לסוכנות הידיעות Associated Press. "אנחנו ניתן לדוא"ל לדבר בעד עצמו", אמר ל-Associated Press הכתב ג'ון צ'ייס. בעקבות המחלוקת הפסיק קרן בפתאומיות את המאמץ אותו כינה "פרויקט מחקר שוק קצר".
בעשור הראשון של המאה ה-21 חווה הטריביון סבבים רבים של צמצום בכוח האדם, באמצעות פיטורים ורכישות, בעוד הוא מתמודד עם הירידה בהכנסות מפרסום שאפיינה את כלל תעשיית העיתונות:
העשור השני של המאה ה-21
ביולי 2011 עבר הטריביון את סבב הפיטורים המערכתי הראשון מזה יותר משנתיים, כאשר שחרר כעשרים עורכים וכתבים.
ב-26 באוקטובר 2012 הביע העיתון את תמיכתו במועמדותו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה בהתמודדותו בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012.
מדיניות עריכה
בהצהרת עקרונות משנת 2007 שפורסמה במהדורת הדפוס ובמהדורה המקוונת של הטריביון, מערכת העיתון תיארה את הפילוסופיה של העיתון, ממנה לקוח הקטע הבא:
הטריביון נותר בעמדה שמרנית מהבחינה הכלכלית בהיותו ספקן לגבי הגדלה של שכר המינימום. על אף שהטריביון ביקר את הרקורד של ממשל בוש לגבי חירויות האזרח, איכות הסביבה והיבטים רבים של מדיניות החוץ שלו, הוא המשיך לתמוך בנשיאותו, בזמן שקרא לסילוקם מהתפקיד של דמוקרטים כגון מושל אילינוי רוד בלאגוייביץ' ונשיא מחוז קוק (אילינוי), טוד סטרוגר.
ב-2004 הטריביון תמך במועמדותו של ג'ורג' ווקר בוש לכהונה נוספת, החלטה שעולה בקנה אחד עם תמיכתו ארוכת השנים במפלגה הרפובליקנית. ב-2008 תמך הטריביון בפוליטיקאי מאזור שיקגו, הסנאטור הזוטר דאז ברק אובמה בריצתו למשרת נשיא ארצות הברית.
הטריביון תמך בעבר במועמדים עצמאיים. ב-1872 הוא תמך בהוראס גרילי, עורך עיתון לשעבר חבר המפלגה הרפובליקנית, בהתמודדותו למשרת נשיא ארצות הברית (גרילי הובס על ידי יוליסס ס. גרנט) וב-1912 תמך העיתון בתאודור רוזוולט שרץ תחת חסות המפלגה הפרוגרסיבית נגד הנשיא המכהן, הרפובליקני ויליאם הווארד טאפט ונגד מי שזכה במירוץ, הדמוקרט וודרו וילסון.
במהלך השנים, הטריביון הביע תמיכה במועמדים דמוקרטים שרצו למשרות קטנות יותר, כולל מתן חסות בשנים האחרונות לביל פוסטר, לריצתו של ברק אובמה לתפקיד סנאטור, ולדמוקרטית מליסה בין אשר ניצחה את פיליפ קריין, הרפובליקני שכיהן במשך הזמן הארוך ביותר כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. למרות תמיכתו של הטריביון בג'ורג' ראיין במירוץ לתפקיד מושל מדינת אילינוי ב-1998, העיתון חקר לאחר מכן ודיווח אודות השערוריות שסבבו את ראיין בשנים שקדמו למירוץ, בעת שכיהן כמזכיר המדינה. ראיין סירב לעמוד לבחירה מחדש ב-2002 ולאחר מכן הוגש נגדו כתב אישום והוא הורשע ונכלא כתוצאה מהשערוריות.
טריביון קומפני
השיקגו טריביון הוא היחידה העסקית המייסדת של הטריביון קומפני אשר כוללת תחנות טלוויזיה ועיתונים רבים בכל רחבי המדינה. בשיקגו, הטריביון היא הבעלים של תחנת הרדיו WGN ושל ערוץ הטלוויזיה WGN-TV (ערוץ 9). הטריביון קומפני מחזיקה גם בלוס אנג'לס טיימס - שנעקר מהטריביון כנכס הגדול ביותר של החברה - ובקבוצת הבייסבול שיקגו קאבס. הקאבס נמכרו בשנת 2009.
הטריביון קומפני הייתה גם הבעלים של הניו יורק דיילי ניוז מאז נוסד ב-1919 ועד מכירתו לרוברט מקסוול ב-1991. מייסדי הניו יורק דיילי ניוז, קפטן ג'וזף פטרסון וקולונל רוברט מקורמיק, היו שניהם צאצאיו של העורך האחראי לשעבר ג'וזף מדיל. ב-2008 מכרה הטריביון קומפני את העיתון שמושבו בלונג איילנד, Newsday.
מאז 1925 שוכן הטריביון בשיקגו טאואר בצפון שדרות מישיגן שב-Magnificent Mile. הבניין מעוצב בסגנון נאו-גותי ועיצובו זכה בתחרות בינלאומית שהתקיימה בחסות הטריביון.
ב-25 ביוני 2008 הודיעה הטריביון קומפני כי שכרה חברת נדל"ן לצורך איסוף הצעות למכירת הטאואר טריביון בשיקגו כמו גם הטיימס בילדינג שבלוס אנג'לס. הטיימס בילדינג הוא מקום מושבו של הלוס אנג'לס טיימס שנמצא גם הוא בבעלות הטריביון קומפני.
הגנה מפשיטת רגל על בסיס צ'פטר 11
לאחר הפסדים בסך 124 מיליון דולר ברבעון השלישי של 2008, הגישה הטריביון קומפני בקשה להגנה מפני פשיטת רגל על פי צ'פטר 11, ב-8 בדצמבר 2008. החברה הגישה את בקשתה לבית המשפט של ארצות הברית לפשיטות רגל שבמחוז דלאוור, כשהיא טוענת לחוב של 13 מיליארד דולרים ולנכסים בשווי של 7.6 מיליארד דולרים.
כחלק מתוכנית פשיטת הרגל של הטריביון, הבעלים סאם זל התכוון למכור את השיקגו קאבס לצורך הפחתת החוב. מכירה זו הפכה להיות מקושרת לעבירות השחיתות שהביאו, ב-9 בדצמבר 2008, למעצרו של רוד בלאגוייביץ', מושל אילינוי לשעבר. ספציפית, המושל לשעבר בלאגוייביץ' הואשם במאמץ להביא לפיטורם של מספר עורכים, תוך ניצול המצוקה הכלכלית של הטריביון.
מחירים
מחירי הטריביון הם: דולר אחד לעיתון היומי, 1.99$/1.75$ לעיתון של יום ראשון/לעיתון חג ההודיה. מחיר העיתון בימי חול היה 75 סנט עד ה-18 בינואר 2010, אז הועלה מחירו לדולר אחד.
קרלוס וילה נובה
קרלוס וילה נובה (בפורטוגזית: Carlos Manuel Vila Nova; נולד ב-27 ביולי 1959) הוא נשיא סאו טומה ופרינסיפה המכהן משנת 2021.
ביוגרפיה
קרלוס וילה נובה נולד בעיירה בחוף הצפוני של האי סאו טומה. הוא השלים לימודי בית הספר בבירת המדינה. בהמשך הוא למד הנדסת תקשורת באוניברסיטה באוראן שבאלג'יריה. לאחר סיום הלימודים בשנת 1980 הוא חזר למולדת והתחיל לעבוד בתחום המחשוב בשרות הציבורי. הוא עבר כמה השתלמויות באירופה ומונה למנהל מחלקת מחשוב באגף הסטטיסטיקה הממשלתי. בשנת 1988 הוא החליט לעזוב את השרות הציבורי ונכנס לתחום מלונאות. בשנת 1992 הוא קודם למנהל בית מלון. בהמשך הוא הקים סוכנות נסיעות. קרלוס וילה נובה עבד בתחום התיירות עד שנכנס לפוליטיקה בשנת 2010 כאשר התפקד למפלגה חדשה "פעילות דמוקרטית עצמאית" שהוקמה לקראת הבחירות.
בשנת 2010 וילה נובה מונה לשר לעבודות ציבוריות ומשאבי טבע. הוא כיהן בתפקיד עד לשנת 2012 כאשר ממשלה בה הוא כיהן נפלה באי-אמון בפרלמנט. בשנת 2014 לאחר הבחירות מפלגתו זכתה ברוב קולות הבוחרים והקימה ממשלה חדשה. הוא מונה לשר התשתיות והסביבה. בשנת 2018 הוא נבחר לפרלמנט.
בשנת 2021 קרלוס וילה נובה היה מועמד המפלגה למשרת הנשיא. הוא זכה בבחירות תוך קבלת 58% מהקולות.
קרלוס וילה נובה התחתן בשנת 1987 והוא אב לשתי בנות.
אחראי מדיניות מידע ארגונית
אחראי מדיניות מידע ארגונית (באנגלית: Data Steward) היא משרה שהנושאים בה אחראים על מגוון היבטים שקשורים למאגרי מידע שנאספים בארגון כגון איכות המידע, ציות של המידע לנורמות ארגוניות, בינ"ל, מחקריות, לדרישות רגולטוריות שחלות על מאגרי מידע, למדיניות איסוף מידע, הנגישות אליו והשיתוף שלו. אחראי מדיניות מידע ארגונית מסייע לארגונים בהעברת מידע, במניעת טעויות במידע עצמו או באופן אחסונו. בנוסף חוקרים מסתייעים בתוצרים של העבודה של אחראי מדיניות מידע ארגונית בשלב הגישה והחיפוש של מידע.
תחומי אחריות
אחריות מדיניות מידע ארגונית עוסקת בשלל תחומים, כגון:
יוזמות
יוזמת FAIR data principles נועדה להנגשת מאגרי מידע ומחקרים באופן שיאפשר שימוש חוזר בהם לצורך שימוש במחקרים. יוזמה זו המליצה על מספר כללים רלוונטיים עבור אחראי מדיניות מידע ארגונית, ביניהם הכללים בדבר תיעוד מלא של המטא-דאטא, קביעת דרכים ברורות לנגישות למידע באמצעות רישיונות שימוש, וכתיבת הסברים בדבר התהליך של דרכי איסוף המידע על מנת שיהיה ניתן לוודא את נכונותו ולשחזר את המחקר.
בשנת 2017 אוניברסיטת דלפט שבהולנד התחילה יוזמה שנקראה Data Champions ובמסגרתה חוקרים התנדבו להדריך חוקרים אחרים בנושאים של יצירת גיבוי למאגרי מידע שנאספו על ידי חוקרים במסגרת מחקרים. החוקרים סייעו לחוקרים ממגוון פקולטות.
אצטדיון אניו טרדיני
אצטדיון אניו טרדיני (באיטלקית: Stadio Ennio Tardini או פשוט "איל טרדיני") הוא אצטדיון הממוקם בפארמה שבאיטליה. האצטדיון הוא האצטדיון הביתי של קבוצת הכדורגל של פארמה מהסרייה ב' החל מפתיחתו בשנת 1923 ועד היום, כמעט ברצף, ונקרא על שמו של אחד הנשיאים הקודמים של המועדון אניו טרדיני.
האצטדיון הוא ה-19 בגודלו באיטליה, והשני בגודלו במחוז אמיליה-רומאניה, וכולל 22,352 צופים. בנוסף הוא גם השישי הכי עתיק באיטליה, שעדיין בשימוש.
האצטדיון עבר שיפוץ כללי מקיף בתחילת שנות ה-90, והוגדל מ-13,500 מקומות ל-29,050. אולם ב-2006 תכולתו הופחתה ל-27,906, מתוכם רק 21,473 מקומות מאושרים לישיבה.
לאצטדיון היו תוכניות להרחבה אם היה מארח את יורו 2016, לכ-31 אלף צופים, אבל לבסוף לא נבחר לארח את הטורניר.
הבחירות לנשיאות בלארוס 2020
הבחירות לנשיאות נערכות כל חמש שנים. המועמדים, ברגע שהם נחשבים כשירים לפי סעיף 80 לחוקה, מחויבים לאסוף חתימות של מצביעים זכאים. לאחר שנאספו ואושרו 100,000 חתימות, המועמד מוכרז למועמד רשמי על ידי ועדת הבחירות המרכזית. במהלך סבב ההצבעה הראשון, אם מועמד מרוויח לפחות חמישים אחוז פלוס אחד מהקולות, הוא מוכרז כנשיא נבחר. אם אף אחד לא השיג את המספר הזה במהלך הסיבוב הראשון, אז מתקיימת הצבעה בין שני מועמדים שזכו ברוב הקולות. מי שזכה במירב קולות מביניהם מוכרז לנשיא.
רשמית, לוקשנקו הודיע על ניצחונו בבחירות, ובוועדת הבחירות המרכזית פרסמו נתונים ראשוניים, לפיהם הוא גרף למעלה מ-80% מקולות המצביעים. עם זאת, רבים במדינות המערב לא כיבדו את התוצאות ונטען כי היו זיופים חמורים בבחירות. בנוסף, האיחוד האירופי הכריז כי לא יכיר בתוצאות. מיד לאחר סגירת הקלפיות פרצו מחאות והפגנות אלימות ברחבי בלארוס, כשהמפגינים דורשים את התפטרותו של הרודן הבלארוסי.
תגובות
אף שפרצו מחאות והפגנות נגד המשטר בראשות לוקאשנקו עוד קודם לכן, אלה תפסו תאוצה רבה ואופי אלים יותר זמן קצר לאחר היוודע תוצאות הבחירות. מנהיגת האופוזיציה, סבטלנה טיכאנובסקאיה, שנמלטה לליטא אף יזמה הקמה מועצה זמנית להחלפת המשטר בבלארוס ובראשה הסופרת זוכת פרס נובל, סבטלנה אלכסייביץ' ובתמיכת מפלגות אופוזיציה כדוגמת הדמוקרטיה הנוצרית הבלארוסית, האספה הסוציאל-דמוקרטית הבלארוסית, הכוחות הדמוקרטים המאוחדים, המפלגה הנוצרית השמרנית — BNF, המפלגה הפטריוטית הבלארוסית ומפלגת האזרחים המאוחדת.
המועצה הזמנית הוקמה ב-14 באוגוסט 2020 והיא כוללת 35 חברים, שהם אנשי עסקים, פוליטיקאים ואישי תרבות ביניהם המועמד לנשיאות ויקטור בבריקו, מריה קולסניקובה, ולדימיר צסלר, המוזיקאי ולדימיר פוגאץ', הבמאי אנדריי קורייצ'יק ואחרים. לוקאשנקו עצמו הצהיר כי לא יעביר את סמכויותיו אלא אם תתקבל חוקה חדשה וכי לא יתקיימו בחירות חדשות.
פורסמו טענות ועדויות לגבי זיופים לטובת לוקאשנקו. ועדת הבחירות סירבה לדרישות המועמדים לספירה חוזרת. בית המשפט העליון של בלארוס סירב להורות על בחירה חוזרת, ואמר כי הוא לא יכול לקבוע זאת אחרי שוועדת הבחירות אישרה את התוצאות.
מס על רכוש יהודי (גרמניה 1938)
מס על הרכוש היהודי (בגרמנית: Judenvermögensabgabe) היה מס שרירותי מיוחד, שהוטל על יהודי גרמניה בשנת 1938 בתקופת הנאציזם של הרייך השלישי.
לאחר ההתנקשות במזכיר השגרירות הגרמנית ארנסט פום ראט ואירועי ליל הבדולח בנובמבר 1938, דרש הרמן גרינג מס עונשין של מיליארד RM רייכסמרק מהיהודים כ"תשלום עונש בגין התנהגות עוינת נגד העם הגרמני". הצו לתשלום עונש ליהודים בני הלאום הגרמני (RGB1. 1579) משנת 1938 נחתם ב־12 בנובמבר אותה השנה על ידי הרמן גרינג, שבשנת 1936 ניתנה לו סמכות כללית להוציא תקנות ליישום "תוכנית ארבע השנים".
הרקע לחקיקה ולהטלת המס
כבר לאחר ההתנקשות בווילהלם גוסטלוף (מנהיג ה-NSDAP בשווייץ) בשנת 1936 על ידי דוד פרנקפורטר, בנו של רב יהודי, שבוצע בדאבוס, שווייץ - אדולף היטלר שקל להטיל מס דומה על יהודי גרמניה ו"באופן בסיסי אישר תוכנית להטלת מס מיוחד על היהודים". הוא שקל ברצינות ניסוח חוק רלוונטי שהיה צריך להתפרסם מייד לאחר מתן פסק דין במשפט גוסטלוף. בתזכיר סודי ל"תוכנית ארבע השנים" של הרייך, הודיע היטלר באוגוסט 1936 כי בהשגת יעדי המדיניות הצבאית של גרמניה תיכלל, בין היתר, יצירת חוק "שיגרום לכל היהודים להיות אחראים קולקטיבית לכל נזק שייגרם לכלכלה הגרמנית ולתנאי המחיה של העם הגרמני עקב פשע שיבוצע על ידי חבר (יהודי) בארגון פשע. ב־18 בדצמבר אותה שנה, הודיע בסודיות וילהלם שטוקרט מזכיר המדינה במשרד הפנים של הרייך, לשר לענייני כלכלה, היילמאר שאכט, כי היטלר "הסכים באופן עקרוני להטלת מס על היהודים" והורה להכין את השלמת החקיקה, כך שתאפשר את הטלת ההמס כבר בסוף משפט גוסטלוף. בזמן עריכת תוכניות החקיקה הללו, הצעת החוק אחרת כבר נכנסה לתוקף לשנת המס 1937 והיא הייתה אמורה להטיל על כל יהודי בגרמניה שיעורי מס נוספים על מס הכנסה ועל מס הרכוש. עם זאת, הן מסיבות מדיניות חוץ והן משיקולים נוספים של המיניסטריונים השונים, היטלר עדיין התעלם מחקיקת חוק כזה, "ככל הנראה חיכה להזדמנות טובה יותר".
ב־10 בנובמבר 1938 נודע לשר הכלכלה ולטר פונק מיוזף גבלס כי אדולף היטלר ציווה על הדרת כל היהודים מחיי הכלכלה הגרמנית. באותו יום פנו גרינג וגבלס להיטלר והציעו להטיל מס מיוחד על היהודים. היטלר אכן גיבה את החוקים שהוצאו לאחר מכן בעניין זה, כפי שאישר גרינג במהלך עדותו בפני בית הדין הצבאי הבינלאומי (משפטי נירנברג):
ב־12 בנובמבר 1938, בדיון של שעות רבות בנושא "השאלה היהודית", תיאר גרינג את המטרה בפני יותר ממאה משתתפים: "להשיג פעולה ברורה מאוד שתועיל לרייך". היהודים עצמם צריכים להעלים את הנזקים שנגרמו מהפוגרום (הכוונה לליל הבדולח); דמי הביטוח ששולמו להם מוחרמים. יש להפקיע יחידות כלכליות של יהודים מתחת לערכן ולמכור אותן לקונים גרמנים לפי שווי שוק. עליהם להחליף את המניות והניירות הערך שלהם לאיגרות חוב של הרייך. במהלך פגישה זו עוד הצהיר גרינג:
יישום הגבייה
כבר באביב 1938 פורסמה הוראה שחייבה את היהודים להכריז על מצבם הכספי (Verordnung über die Anmeldung des Vermögens von Juden). היהודים נאלצו להצהיר על עושרם עד סוף יולי אם הם היו מעל 5,000 רייכסמרק. צו היישום לגבי תשלום מס על רכוש היהודים קבע כי על יהודים שיש להם נכסים בשווי של מעל 5,000 רייכסמרק עליהם לשלם לרשויות המס מס בשיעור 20% מרכושם העודף בארבעה תשלומים עד ה-15 באוגוסט 1939. התקנה שמרה במפורש את האפשרות שאם לא ניתן היה לגבות את הסכום הכולל של מיליארד רייכסמרק בדרך זו, ניתן יהיה לדרוש תשלומים נוספים. אכן, צו כזה כאמור יצא שחייב לשלם תשלום חמישי עד ה-15 בנובמבר 1939. "Zweite Durchführungsverordnung über die Sühneleistung der Juden (צו שני למיסוי היהודים)". הסכום המלא שנאסף לבסוף הסתכם ב- 1,226,612,495 רייכסמרק.
הרקע של המדיניות הפיננסית
כתוצאה מהתחמשות הוורמאכט, מצבה הכספי של הרייך נעשה מאוד לא ברור. היה מחסור במט"ח ובאפשרות לקיחת הלוואות מחו"ל. בשנת 1939 היה אמור לחול פדיון שטרות המֶפוֹ (שטרות המפו (בגרמנית: "Mefo-Wechsel") הונפקו מדי שנה מאז 1934 על ידי הרייך השלישי והיו כלי ליצירת אשראי ממשלתי). הגירעון הממשלתי בשנת 1938 היה ניכר: הגירעון בחשבון השוטף הסתכם בשני מיליארד RM. באמצע נובמבר 1938, וולטר ביירהופר ממשרד האוצר השמיע חששות כי "הרייך עשוי להיות חדל פירעון". מתוך נאום שנשא גרינג בישיבה פנימית ציין דובר משרד החוץ את הדברים הבאים ב־18 בנובמבר 1938:
מצבה ההדוק של גרמניה הנאצית בנובמבר בא לידי ביטוי בכך שהכספים שנדרשו בדחיפות מהמס היהודי הושאלו למדינה מראש על ידי הבנקים הגרמניים הגדולים. באותה תקופה גדלו הכנסות הרייך מגביית המס מ-16 ל-17 מיליארד מארק, או כמעט ב־6 אחוזים.
התגובה למס
ויקטור קלמפרר כתב ביומנו ב־13 בנובמבר וב-6 בדצמבר 1938:
אכן, רק חלק קטן מהיהודים שנותרו בגרמניה שילמו את המס העונשין הזה. בהמבורג למשל, רק 16 אחוזים מהיהודים היו חייבים להגיש הצהרת הון שהיה הבסיס למס זה (כי רכושם הסתכם בפחות מ-5,000 RM. הרעיון של "העושר היהודי" התגלה כאגדה.
ה-Sicherheitsdienst Reichsführer-SS (שירות הביטחון של הימלר) כתב בדיווח סודי על המורל הלאומי של העם הגרמני כי חלק מהעם היה ביקורתי מאוד לגבי ההרס חסר הטעם של השחתת והשמדת הערך החומרי במהלך ליל הבדולח. לעומת זאת הציבור ראה את הטלת הקנס על היהודים כצודקת. במברגר פולקסבלט תיאר את עושרם לכאורה של היהודים והצדיק את מס העונשי במילים אלה: "אוצר זה שנלקח במרמה מהעם הגרמני מוחזר כעת בחלקו הקטן לעם הגרמני."
ליגת העל של גיברלטר בכדורגל
הליגה הלאומית של גיברלטר (באנגלית: Gibraltar National League) היא ליגת הכדורגל העליונה של גיברלטר. הליגה הוקמה בשנת 1895 כ"גביע הסוחרים", בשנת 1907 החלה להתקיים במתכונת ליגה, וב-1909 נרשמה תחת התאחדות הכדורגל האנגלית כליגה רשמית כ"מחלקה הראשונה" בגיברלטר. לאחר מכן הליגה התקיימה באופן תדיר במתכונת חובבנית עד שנת, וב-24 במאי 2013 הוחלט בקונגרס אופ"א לצרף את גיברלטר אליה כחברה מן המניין, והחל מעונת משחקות הקבוצות הבכירות בגיברלטר במתכונת מקצוענית בשלבי המוקדמות של ליגת האלופות והליגה האירופית באירופה.
קבוצת לינקולן רד אימפס היא הקבוצה הבכירה ביותר בליגה עם 25 אליפויות מקומיות, מתוכם ב-16 פעמים השלימה דאבל עם זכייה בגביע המדינה המקומי, גביע רוק.
היסטוריה
הכדורגל בגיברלטר התחיל באופן רשמי עם "גביע הסוחרים" בעונתו הראשונה ב-1895/1896. בעונת הבכורה מספר הקבוצות ב"ליגה" שלמעשה הייתה במתכונת גביע היה 8 קבוצות ומועדון הכדורגל גיברלטר זכה בעונה זו. הגביע למעשה התקיים בחסות איגוד הסוחרים והקבוצות למעשה הורכבו משחקנים מקומיים בלבד (בריטיים בלבד) ועל כן הקבוצות הן למעשה בריטיות חובבניות.
בעונת 1907 הליגה החלה להתקיים דה-פקטו, כליגה של ממש, תחת ההתאחדות הכדורגל האנגלית אליה הצטרפו הקבוצות הרשומות בליגה זו ב-1909, לליגה רשמית שנקראה "המחלקה הראשונה בגיברלטר" מאז הליגה התקיימה באופן סדיר למעט עונות בודדות, כליגה חובבנית. הליגה באופן עקרוני יכלה להירשם לאופ"א אך בעקבות התנגדות ספרד שהייתה בסכסוך עם בריטניה באותה עת על השליטה בגיברלטר, דבר זה לא נעשה. סכסוך זה למעשה לא הסתיים עד 2006, ורק ב-2013 למעשה התקבלה גיברלטר כחברה מן המניין באופ"א והוקמה "ליגת העל של גיברלטר" וההתאחדות החלה להשתתף בתחרויות האירופיות ולשלוח נציגות מהליגה לתחרויות של אופ"א.
אדובי בראקטס
אדובי בראקטס (Adobe Brackets) הוא עורך קוד מקור, המשמש בעיקר לפיתוח בסביבת אינטרנט. התוכנה, שהתחילה כתוסף עבור Adobe Edge, מפותחת על ידי אדובי מערכות בע"מ, יצאה כתוכנה חופשית תחת רישיון MIT למערכות ההפעלה Windows, מקינטוש ולינוקס, וכיום מתוחזקת על ידי אדובי ועל ידי מפתחי קוד פתוח באמצעות GitHub.
התוכנה מתמקדת בעיקר בפיתוח לווב, בשפות HTML, CSS ו-Javascript.
היסטוריה
אדובי החלה לעבוד על תוסף עריכת קוד למטרות פיתוח לווב כחלק מתוכנת Adobe Edge. עורך הקוד, שנקרא Edge Code, הושמט עם הזמן מחבילת האם שלו והפך לתוכנה עצמאית ב-2014. עם יציאתה של גרסה 1.0 הכריזה אדובי כי הפרויקט יהפוך לפרויקט חופשי בקוד פתוח והוא כבר "איננו מהווה מוצר ניסיוני". כיום, למאגר קוד המקור של התוכנה בגיטהאב יש מעל ל-280 תורמים, ועם מעל ל-100,000 הורדות, דורג הפרויקט בשנת 2015 במקום 16 מבין הפרויקטים הפופולריים ביותר בגיטהאב.