cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כריסטיאן לונדברג
חייו
בעקבות משבר פירוק האיחוד, ניסה לונדברג לחדש את המנדט להמשך כהונתה של ממשל הקואליציה כדי לפתור את בעיית זכות הבחירה. כאשר עלו מאמציו בתהו, הוא התפטר ושב להיות חבר פרלמנט מן השורה ומ-1909 ועד מותו הוא כיהן כיושב ראש הבית העליון של הריקסדאג.
תומאס צורן
תומאס צורן (בגרמנית: Tomas Zorn; נולד ב-16 בנובמבר 1986) הוא עסקן כדורגל ועורך דין גרמני. שימש כמנכ"ל מועדון ספרטק מוסקבה במשך שנה.
קריירה
משנת 2009 עד 2019, תומאס צורן ניהל וייצג מספר רב של שחקני כדורגל בינלאומיים ברחבי העולם.
ב-14 במאי 2019 מונה תומאס צורן לתפקיד המנהל הכללי במועדון ספרטק מוסקבה עבורו עבד כצייד כישרונות מאז 2017. באוקטובר 2019, יזם את הבאתו של דומניקו טדסקו משאלקה 04 למשרת המאמן בספרטק מוסקבה. בנובמבר 2019 הסכים צורן על שיתוף פעולה הדוק יותר בין ספרטק מוסקבה למועדון ארצגבירגה אווה.
דיברטימנטו
דיברטימנטו (באיטלקית: divertimento) הוא סוגה מוזיקלית שהופיעה בעיקר במאה ה-18. מקור המילה באיטלקית פירושו "לשעשע". האווירה בה מתנגן הדיברטימנטו היא עליזה והיצירה התאימה במיוחד לאירועים חברתיים (כגון סעודות בבתי אצילים ופטרונים). לרוב, הולחן הדיברטימנטו להרכבים קטנים או ליחידים.
למרות שמו, שרומז כי מדובר בסוג של שעשוע מוזיקלי, יכול הדיברטימנטו לשמש גם בנושאים רציניים יותר. עם זאת, לאחר 1780 התייחס המושג לרוב ליצירות קלילות ופחות רשמיות. המונח שומש לרוב כדי לתאר מוזיקה קלה של "אחרי ארוחת הערב" וכמוזיקה של בילויים.
כז'אנר נפרד נראה כי לא הייתה לדיברטימנטו צורה ספציפית בתחילת דרכו, אך החל מאמצע המאה ה-18 הוא לבש צורה של סוויטה לריקודים או של "מוזיקה קאמרית", כמקובל באותה התקופה. ישנם סוגים שונים של יצירות בהן ניתן לראות דמיון לדיברטימנטו כגון סרנדה, נוקטורנו ("מוזיקת לילה", בגרמנית Nachtmusik) ו–Cassation.
הפרסום הראשון של הדיברטימנטו נעשה בשנת 1681 בוונציה מאת המלחין קרלו גרוסי (Il divertimento de' grandi: musiche da camera, ò per servizio di tavola). מלחינים מפורסמים ששירתו בחצרות אדונים כגון היידן ומוצרט כתבו דיברטימנטי רבים.
קונצ'ינו קונצ'יני
קונצ'ינו קונצ'יני (באיטלקית: Concino Concini, maréchal d'Ancre; 1575 פירנצה, איטליה – 24 באפריל 1617 פריז, צרפת) היה פוליטיקאי איטלקי ששירת בצרפת, היה השר הראשון בממשל מארי דה מדיצ'י ולואי ה-13 וזכה בתואר מרשל ד'אנקרה.
ביוגרפיה
קונצ'יני נולד ב-1575 בפירנצה למשפחת אצולה שהייתה מקורבת למשפחת דה-מדיצ'י, שליטי הדוכסות הגדולה של טוסקנה. אביו היה המזכיר האישי של הדוכס הגדול בזמנו. בשנת 1600 נישאה מארי דה-מדיצ'י, (26 באפריל 1573 - 3 ביולי 1642) אחייניתו של הדוכס הגדול פרדיננדו I למלך צרפת אנרי הרביעי.
אחד מעוזריו המסורים היה הקרדינל רישלייה שלימים יהיה ראש מועצת השרים. בשנת 1610 נרצח המלך אנרי הרביעי ומארי דה-מדיצ'י מונתה כמלכה העוצרת עד שבנה - המלך לואי ה-13 יגיע לבגרות. עם השנים חל פילוג בין האם לבנה עקב רצונה של מארי להמשיך לשלוט.
קונצ'יני, איש אמונה של המלכה מארי דה-מדיצ'י מונה כראש מועצת השרים, מה שעורר מורת-רוח בקרב השרים הצרפתים. ב-1613 זכה בתואר מרשל צרפת. ב-24 באפריל 1617 חולל המלך 'הפיכת חצר': לואי השלושה עשר, או מי מאנשיו, שלח מרצחים אחרי קונצ'יני, זממם עלה בידם והמרשל הוגה מדרכם. ואילו רעייתו, ליאונורה גליגאי הואשמה במעשי כשפים והועמדה למשפט.
קשריה עם המאראני - אליהו מונטאלטו וספרים עבריים שנמצאו בביתה, היוו הוכחות מכריעות להרשעתה. לאחר משפט שארך מספר חודשים היא הורשעה, ראשה נכרת במחוות 'רחמים' והיא הועלתה על המוקד כמכשפה במוצאי שבת, 8 ביולי 1617. (המלכה מארי דה-מדיצ'י עצמה הוכרחה לצאת לגלות ב-2 במאי 1617 לעיר בלואה בעמק הלואר). בכך מימשו לואי ה-13 ואנשיו את שלטונו.
לזוג קונצ'יני היו 2 ילדים - אנרי (1603–1631) ומריה (1607 - 1617).
נונצ'קו
נונצ'קוּ (ביפנית: ヌンチャク, נקרא גם נונצ'קס או נונצ'קה) הוא כלי נשק המשמש באמנויות לחימה, אשר מורכב משני מקלות המחוברים זה לזה באמצעות שרשרת קצרה או חבל קצר.
השימוש בנונצ'קו הפך למפורסם בעקבות סרטיו של ברוס לי.
היסטוריה
הנונצ'קו היה במקור כלי חקלאי שהומצא על ידי איכרים באזור איי אוקינאווה, ושימש בעיקר לחבטה בגבעולי אורז לשם הפרדת הגרגירים מן הגבעולים, או להצלפה בבהמות השדה.
בתקופת הכיבוש היפני באזור אוקינאווה אסרו הכובשים על המקומיים נשיאת כלי נשק מכל סוג. על כן, חיפשו האזרחים כלי נשק חדשים מוסווים במטרה להגן על עצמם, והשתמשו בכלים חקלאיים שהיו בהישג ידם בתור כלי נשק, לדוגמה טונפה, סאי, קאמה ועוד.
השימוש בנונצ'קו
השימוש בנונצ'קו מתבצע על ידי העברתו מיד ליד תוך אחיזה באחד המוטות כך שהשני יוכל לשמש כאמצעי הגנה או התקפה. ישנן טכניקות נוספות בנונצ'קו בהן שני המוטות מוחזקים בשתי הידיים או שני המוטות ביד אחת או שימוש בשתי נונצ'קות בו זמנית. השימוש בנונצ'קו מלווה בטכניקות רגל או יד מאמנויות לחימה שונות.
הנונצ'קו באמנויות הלחימה המודרניות
בימינו משמש הנונצ'קו חלק בלתי נפרד מאמנויות לחימה מכל הסוגים: סיניות (ג'יט קון דו), יפניות, קוריאניות (טאקוונדו והפקידו) ואפילו ישראליות (דניס הישרדות). השימוש בנונצ׳קו מתבצע במספר שיטות: קיימות שיטות נוספות
בתרבות הפופולרית
הנונצ'קו הפך לכלי נשק המזוהה עם אמנויות לחימה מזרח-אסייתיות בעקבות סרטיו של ברוס לי, וסרטים הוליוודיים שהציגו אותו כנשקם של הנינג'ות.
זוג נונצ'קו הם הנשק של צב הנינג'ה מיכלאנג'לו.
בעונות "פאוור ריינג'רס זיאו", "פאוור ריינג'רס זעם הג'ונגל" ובעונה השנייה של "פאוור ריינג'רס דינו זעם" משמש הנונצ'קו בתור אחד מנשקי הריינג'רים.
סוד'ורלנד
סוד'ורלנד (באיסלנדית: Suðurland) הוא המחוז הגדול שבמחוזות איסלנד, הממוקם בדרום המדינה. בירת המחוז היא סלפוס, שבה מתגוררים רבע מתושבי המחוז.
סוד'ורלנד הוא הגדול ביותר מאזורי איסלנד. שטחו 24,256 קמ"ר, שמבחינת שטח דומה לזה של צפון מקדוניה. הבירה היא סלפוס.
אוכלוסייתה מונה 28,399 נפש (נכון ל-2020) וצפיפות אוכלוסייה היא 1.17 תושבים לקמ"ר.
באזור המערבי שלה נמצא עמק תינגווליר. שם, בשנת 930, נוסד הפרלמנט, אחד המוסדות הפרלמנטריים הוותיקים בעולם
באזור הדרום-מערבי נמצאים איי וסטמן, ארכיפלג המורכב מ -15 איים, הגדול בהם הוא היימאיי, עם 13.4 קמ"ר ו-4045 תושבים (2008). סורטי עוקבת אחריה, עם 1.4 קמ"ר.
איליה יאשין
איליה ולרייביץ' יאשין (ברוסית: Илья́ Вале́рьевич Я́шин; נולד ב-29 ביוני 1983) הוא פוליטיקאי אופוזיציה רוסי שהוביל את מפלגת החופש העממי מ-2012 עד 2016, ולאחר מכן את הסניף שלה במוסקבה. הוא היה גם ראש נפת קראסנוסלסקי במוסקבה וכן יו"ר מועצת הנבחרים של נפה זו בין השנים 2017 ל-2021.
ביוגרפיה
נולד במוסקבה ב-29 ביוני 1983. הוריו מהאינטליגנציה המדעית והטכנית, עבדו במכון המחקר לרדיופיזיקה (מוסקבה). אביו ולרי אנטולייביץ' יאשין (נולד ב-1960), בשנות ה-90 הוא הקים עסק משפחתי קטן. אימו, טטיאנה איבנובנה יאשינה (ילידת 1960), עזרה לבעלה בחשבונאות. לאחר שסיים את לימודיו בבית ספר לחינוך כללי עם דגש בלימודי השפה והספרות הרוסית ובית ספר לאמנות, בין השנים 2000 ל-2005 למד יאשין בפקולטה למדעי המדינה של האוניברסיטה העצמאית האקולוגית והפוליטית הבינלאומית.
יאשין היה שותף להקמת תנועת הנוער האזרחית אובורונה (ברוסית: Оборона) ב-2005 ולאחר מכן את התנועה הפוליטית סולידארנוסט ב-2008, שהוא עדיין אחד ממנהיגיה. הוא היה שותף פעיל במצעד המתנגדים (ברוסית: Марш несогласных) ובמחאות הרוסיות 2011–2013. ב-2012 הוא נבחר למועצת התיאום של האופוזיציה הרוסית. על רקע התגברות התקיפות הממשלתיות נגד האופוזיציה בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, היו שסברו כי יאשין היה בעל המצע הגדול ביותר מכל פוליטיקאי אופוזיציה שלא עזב את המדינה, נכלא או נהרג. עם זאת, ביוני 2022, הוא נעצר, ולאחר מכן הואשם על פי חוקי הצנזורה החדשים במלחמה בהפצת חדשות מזויפות על הכוחות המזוינים.
ב-12 ביולי, יאשין הואשם על ידי ועדת החקירות של רוסיה בהכפשת הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית ובביתו נערך חיפוש. ב-13 ביולי, בית משפט הורה על מעצרו לפני משפט; יאשין נשפט על רקע סרטון יוטיוב שפורסם באפריל 2022 ובו דן בגילוי של אזרחים אוקראינים שנרצחו בעיירת הפרברים בוצ'ה, ליד קייב. פרקליט המדינה ביקש תשע שנות מאסר על יאשין. אמנסטי אינטרנשיונל וארגונים נוספים קראו לממשלה לשחררו לאלתר, בנוגע לעניינו כחלק מהדיכוי של מבקרי מלחמה.
ב-9 בדצמבר גזר בית משפט במוסקבה על יאשין שמונה שנים ושישה חודשי מאסר על הצהרותיו על נסיבות טבח בוצ'ה באשמת "הפצת מידע כוזב" על הכוחות המזוינים. עונשו היה החמור ביותר שניתן במסגרת החוקים החדשים המפלים הפצת מידע "שקרי" על הכוחות המזוינים. בדברי הסיכום שלו לבית המשפט לקראת פסק הדין אמר יאשין: "כאילו יתפרו לי את הפה ויאסר עליי לדבר לנצח. כולם מבינים שזה העניין. אני מבודד מהחברה כי הם רוצים אותי. לשתוק. אני מבטיח כל עוד אני בחיים שלעולם לא אהיה בשקט. המשימה שלי היא לומר את האמת. אני לא אוותר על האמת אפילו מאחורי סורג ובריח. אחרי הכל, אם לצטט את הקלאסיקה: 'שקר הוא הדת של עבדים.'"
יאשין אמר על נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין כי "מנהיגים חזקים הם רגועים ובטוחים בעצמם, ורק חלשים מבקשים לסתום את הפה לכולם, לשרוף כל התנגדות." לפני גזר דינו, הוא הפציר בפוטין "לעצור מיד את הטירוף הזה, להכיר בכך שהמדיניות לגבי אוקראינה הייתה שגויה, להחזיר את הכוחות משטחה ולחתור להסדר דיפלומטי של הסכסוך". הוא אמר עוד בפנייה לפוטין: "הבאת חוסר מזל נוראי לעם האוקראיני, שכנראה לעולם לא יסלח לנו."
Pound the Alarm
הקליפ לשיר צולם בטרינידד ב-4 ביולי 2012 ופורסם בחשבון ה-Vevo של מינאז' ב-31 ביולי 2012.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד שירי הדאנס של ארצות הברית, ולמקום ה15 במצעד הבילבורד הוט 100. השיר נכנס לעשרת המקומות הראשונים במגוון מדינות כגון אוסטרליה, בריטניה, קנדה, יפן ופינלנד. במצעד מדיה פורסט בישראל הגיע השיר למקום העשירי.
PDVSA
Petróleos de Venezuela, S.A. (ובקיצור PDVSA) היא חברת הנפט והגז טבעי הממלכתית של ונצואלה. החברת עוסקת בגילוי, ייצור, זיקוק ויצוא של נפט ושל גז טבעי. מאז הקמתה ב-1 בינואר 1976 עם הלאמת תעשיית הנפט בוונצואלה, PDVSA היא הגורם המרכזי בתעשיית הנפט במדינה שהיא היצואנית החמישית בעולם של נפט.
מאגרי הנפט בוונצואלה הם מהגדולים בעולם, והחברה הממשלתית משמשת עבור ממשלת ונצואלה מקור תקציבי חשוב. ממשלת ונצואלה מתייחסת לחברה כפרת מזומנים, והיא מעסיקה תומכים פוליטיים בנשיא. בשנת 1999 הפיקה החברה 3 מיליון חביות ליום, וב-2012 ירדה התפוקה ל-2.4 מיליון חביות. בין השנים 2004 ל-2010 תרמה החברה 61.4 מיליארד דולר לפרויקטים חברתיים של הממשלה.
תחנות שאיבת הנפט העיקרית במדינה נמצאות בסביבות אגם מאראקאיבו, מפרץ ונצואלה ובקרבת אגן נהר האורינוקו, שבו נמצא מאגר הנפט הגדול ביותר במדינה. רצועת אורינוקו נחשבת למאגר הגדול בעולם של נפט כבד מאוד או נפט אקסטרה-כבד.
באקאר
באקאר (בסרבו-קרואטית: Bakar) היא עיר נמל במפרץ באקאר, על החוף המערבי של קרואטיה.
השם "באקאר" פירושו בשפת המקום "נחושת". נכון לשנת 2011 היו בעיר 8,279 תושבים, מעל 90% מהם קרואטים בני הדת הנוצרית קתולית.
היישוב קיבל את סמלו את זכויות העיר ב-1799 מ-מריה תרזה. במהלך מלחמת העולם השנייה היה במקום מחנה ריכוז איטלקי, אליו הובאו תושבים מאזור ליובליאנה. אחרי המלחמה הנמל היה תחנה בדרכם ארצה של עולים מרומניה, יוגוסלביה, הונגריה ובולגריה. מנמל זה הפליגו אוניות המעפילים רפיח, בונים ולוחמים, וכנסת ישראל ואוניית העולים אביוניה.
מסגד סולטאן-מוראטובה
מסגד סולטאן-מוראטובה (במקדונית: Султан-муратова џамија), הידוע גם בשם מסגד הסולטאן (במקדונית: Султанска џамија), מסגד היונקר (במקדונית: Хјунќар џамија) ומסגד השעון (במקדונית: Саат-џамија), הוא מסגד בסקופיה, מקדוניה הצפונית, שממוקם ממזרח לביט-פזאר, ליד מנזר וירגינסקי. המסגד נבנה ב-1436, לזכר סולטאן האימפריה העות'מאנית, מוראט השני והוא המסגד העתיק והשמור ביותר שנמצא בחבל הבלקן.
אטימולוגיה
המסגד נקרא על שמו של סולטאן האימפריה העות'מאנית, מוראט השני, שנתן את ההוראה להקמתו. מלבד היותו "סולטן-מוראטובה", הוא מכונה גם "מסגד היונקר" (בטורקית: hünkâr), שפירושו המילולי הוא "אימפריאלי" או "מסגד הסולטאן"; וכ"מסגד השעון", בגלל מגדל השעון שנמצא בחצר המסגד.
היסטוריה
המסגד נבנה ב-1436, כמורשת של הסולטאן העות'מאני מוראט השני. לאורך ההיסטוריה, המסגד נחשף פעמיים לאש. ב-1537, נשרף חלקו העליון והמינרט, ולאחריו בנייה מחודשת של המבנה בהוראת הסולטאן סולימאן הראשון. השריפה השנייה הייתה תוצאה של השרפה הגדולה של 1689, במהלכה נגרם נזק עצום למסגד ולמגדל השעון. המסגד נבנה מחדש ב-1712, בהוראת הסולטאן אמהט השלישי. ב-1912, המסגד נבנה מחדש פעם נוספת. המסגד נבנה פעם מחדש פעם נוספת ב-1963 מפני שנפגע קשות מרעידת האדמה.
חימו מלך ירושלים
חימו מלך ירושלים הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1987 בבימויו של עמוס גוטמן, המבוסס על ספר באותו שם מאת יורם קניוק.
חלק ממבקרי הקולנוע טענו כי לסרט יש מוטיב הומוסקסואלי של דמות אחות רחמנייה עם גבר מסורס.
הסרט נכשל בקופות וצפו בו רק 21,000 איש. הוא הוצג בפסטיבלי סרטים בינלאומיים בסן פרנסיסקו, חיפה, שיקגו וטורונטו.
תקציר העלילה
חימו, אליל בנות פופולרי ומבוקש בירושלים לפני מלחמת העצמאות, מאושפז במצב קשה במנזר שהפך לבית חולים צבאי, לאחר שנפצע בקרב על ירושלים, גפיו נכרתו והוא נפצע קשה בפניו ואינו מדבר. בינו ובין האחות היפהפייה שהתנדבה לטפל בפצועים מתפתחת מערכת יחסים מעוותת, ובמקביל מתוארים מערכות היחסים בין הפצועים האחרים ואחיו של חימו.
משפט גלפנד-מזור
משפט גלפנד-מזור הוא משפט בסיסי בתאוריה של אלגברות בנך, שזכה להכללות רבות. על שמם של ישראל גלפנד וסטניסלב מזור.
למשפט גלפנד-מזור כמה הוכחות, שאחדות מהן מבוססות על כך שהספקטרום של אבר באלגברת בנך (מרוכבת) הוא תמיד קבוצה קומפקטית לא ריקה, או גרסאות של עובדה זו עבור אלגברות בנך ממשיות.
הכללות
כל אלגברת חילוק אסוציאטיבית A מעל הממשיים היא אחת מבין האלגברות אם מניחים אחד מהבאים:
כל אלגברה נורמית ממשית היא אחת מבין האלגברות, אם מניחים אחד מהבאים:
אלגברה אלטרנטיבית ממשית היא אחת מבין האלגברות אם מניחים אחד מהבאים:
את משפט פרובניוס מכליל משפט Bott-Milnor, שלפיו כל אלגברה לא אסוציאטיבית ממשית מממד סופי עם חילוק היא אחת מבין האלגברות.
ניו הייבן
ניו הייבן (באנגלית: New Haven) היא העיר השנייה בגודלה במדינת קונטיקט שבארצות הברית, אחרי העיר ברידג'פורט ומתגוררים בה כ-130,000 אנשים. העיר ממוקמת במחוז הנושא את שמה בדרום המדינה, לחופי האוקיינוס האטלנטי. שימשה כבירת מדינת קונטיקט בין השנים 1701–1873 יחד עם הרטפורד.
בניו הייבן שוכנת אוניברסיטת ייל, אחת מהאוניברסיטאות המובילות בעולם.
בניו הייבן פורסם ספר הטלפונים הראשון בהיסטוריה.
בניו הייבן נולד הנשיא ה-43 של ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש.
רוברט קאפה
קורות חיים
קאפה נולד בשם ארנסט (אֶרנה) אנדרה פרידמן בבודפשט, הונגריה. לאחר שהבין שאין לו עתיד במשטר ההונגרי, עזב בגיל 18 לגרמניה. הוא תכנן להיות סופר, אך מצא עבודה כצלם והחל לאהוב את מלאכת הצילום. בשנת 1933 עזב לצרפת בגלל עליית הנאצים לשלטון. הוא התקשה למצוא שם עבודה כצלם, ושינה את שמו ל"רוברט קאפה", מכיוון ששם זה נשמע אמריקאי יותר. ב-1932 התפרסם צילומו הראשון: היה זה צילום של לאון טרוצקי בעת שנאם בקופנהגן.
מלחמת העולם השנייה
בתחילת מלחמת העולם השנייה, שהה קאפה בניו יורק, לשם ברח לאחר עליית הנאצים, אך מאוחר יותר נשלח לאירופה כצלם. במהלך המלחמה הוא נכח בקרבות רבים, אולם תמונותיו המפורסמות ביותר מאותה תקופה צולמו ביום פלישת בעלות הברית לנורמנדי. קאפה היה הצלם היחיד שנמנה עם גל הנחיתה הראשון, וצילם במהלך השעתיים הראשונות כ-106 תמונות, אולם מרבית התמונות נהרסו בעת פיתוחן, ונותרו מהן רק 11. מגזין Life, המגזין שקאפה צילם עבורו, פרסם את התמונות תחת הכותרת "קצת לא בפוקוס" (slightly out of focus) והסבירו שידיו של קאפה רעדו מרוב התרגשות בזמן שצילם. קאפה לעומת זאת טען שהתמונות נראות כך מכיוון שהן פותחו לא נכון (אותו פיתוח שגרם להרס שאר התמונות). מאוחר יותר, קרא קאפה לאוטוביוגרפיה שלו בשם "קצת לא בפוקוס".
ב-1947, היה בין מקימי סוכנות הצילום מגנום, שכללה צלמים רבים, בהם אנרי קרטייה ברסון, דוד סימור (שים), וג'ורג' רוג'ר, ובשנת 1951 התמנה לנשיא הסוכנות.
אף על פי שאמר שלעולם לא יחזור למלחמות, הקמת מדינת ישראל ומלחמת העצמאות שבאה בעקבותיה עוררו אותו, והוא נסע לישראל. הוא נכח בטקס הכרזת המדינה, ונכח בכמה קרבות. כאן פגש בצלם פאול גולדמן, יליד הונגריה אף הוא, והשניים נותרו חברים מאז. הוא חזר שנית לישראל כשנה לאחר מכן עם הסופר אירווין שו, וביחד פרסמו ספר ושמו "דו"ח ישראל", ספר המשלב טקסט וצילומים. קאפה ליווה את גלי העלייה, את המעברות ואף צילם את הספינה "אלטלנה".
קאפה נהרג ב-25 במאי 1954, במהלך מלחמת הודו-סין הראשונה, כאשר עזב את הג'יפ בשיירה שהיה בה כדי לצלם את הכוח המתקדם מזווית אחרת, ועלה על מוקש נגד אדם.
ייחודו של קאפה
הרחיב לומר עליו חברו הסופר ג'ון סטיינבק: בהקדשה לספרו האוטוביוגרפי של קאפה, "קצת לא בפוקוס", כתב סטיינבק: "יצירתו של קאפה עצמה היא עדות ללב רחב וליכולת הזדהות חסרת גבולות. הוא יכול היה לצלם תנועה, שמחה ושברון לב. הוא יכול היה לצלם מחשבות. הוא תפס בתמונותיו את העולם."
חייו האישיים
כמה חודשים לאחר מכן, קאפה ניהל רומן עם השחקנית אינגריד ברגמן, שפגש כשטיילה באירופה במהלך מסעה לבדר חיילים אמריקאיים באירופה. יחד עברו להוליווד, שם שימש יועץ לחברת סרטים, אך הרומן נגמר לאחר שברגמן רצתה להתחתן עם קאפה, שסירב מכיוון שלא רצה לגור בהוליווד. קאפה טען מאוחר יותר שהרומן שלהם הוא ששימש השראה לסרט "חלון אחורי" של ידידם המשותף אלפרד היצ'קוק.
מורשת
בשביל לשמר את המורשות של רוברט קאפה, הקים אחיו קורנל את המרכז הבין-לאומי לצילום (ICP) בניו יורק המשמש משכן קבע לצילומיו של רוברט קאפה (משמש היום כמוזיאון לצילום ומרכז ללימודי צילום).
ארגון כתבי החוץ של אמריקה (OPC) ייסד את מדליית הזהב על שם רוברט קאפה, הניתן מדי שנה לצלמים מצטיינים "שגילו אומץ לב ויוזמה יוצאים מהכלל".
בשנת 2002 יצא בארצות הברית סרט על סיפור חייו ואהבותיו שנקרא "רוברט קאפה – באהבה ובמלחמה".
בשנת 2013 שירות הבולאי ההונגרי הוציא בול לזכרו של רוברט קאפה.
פרס לורנס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר במחזמר
פרס לורנס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר במחזמר הוא פרס שנתי שמוענק על ידי האיגוד של תיאטרון לונדון כהוקרה על הישגים בתיאטרון הבריטי. הפרס נוסד בשנת 1976 בשם פרסי איגוד תיאטרון הווסט אנד ושמו הוחלף ב-1984 לכבודו של השחקן האנגלי לורד אוליבייה.
פרסי אוליבייה הם פרסי התיאטרון היוקרתיים ביותר בממלכה המאוחדת והם המקבילים הבריטיים לפרסי טוני.
אז'ן בודן
אז'ן בודן (בצרפתית: Eugène Boudin; 12 ביולי 1824 – 8 באוגוסט 1898) היה צייר צרפתי.
חייו
אז'ן בודן נולד בעיירה אונפלר, שלחוף התעלה בנורמנדי, לאב שהיה מלח. בילדותו שימש נער שירות בספינת קיטור בקו שבין אונפלר לעיר הנמל לה האבר. ב-1835 העתיקה משפחתו את מושבה אל העיר לה האבר, ואביו פתח שם חנות למכשירי כתיבה ולמסגרות לציורים. בודן הצעיר עבד בחנות זו לפני שפתח חנות דומה משלו, שבה בא במגע עם אמנים שציירו בסביבה והציג בה את ציוריהם. ציירים אלה, בהם ז'אן פרנסואה מילה, עודדו את בודן לנסות את כוחו בציור. ב-1846 נטש בודן את המסחר והחליט להיות צייר. ב-1847 נסע לפריז ובשנה שלאחריה סייר בפלנדריה. ב-1850 זכה במלגה שאפשרה לו להעתיק את מקום מגוריו לפריז, אם כי שב לצייר לסירוגין בנורמנדי, והחל ב-1855 בחבל ברטאן.
על פי עצת ידידו, הצייר ההולנדי יוהאן ג'ונקינד, החל בודן לצייר בחיק הטבע. ב-1857 פגש בצייר קלוד מונה, והם נשארו ידידים כל חייהם (מאוחר יותר הודה קלוד מונה בהשפעתו של בודן על אמנותו). ב-1859 פגש בודן בצייר גוסטב קורבה שהפגיש אותו עם המשורר והסופר שארל בודלר, שעסק גם בביקורת האמנות. בודלר הביא לידיעת הציבור את ציוריו של בודן, שהציג אותם בראשונה בתערוכה בפריז באותה שנה. בודן הצטרף לקלוד מונה ולחבריו הצעירים שהציגו את ציוריהם בתערוכה הראשונה של הציורים האימפרסיוניסטים בפריז ב-1874.
שמו של בודן הלך לפניו והוא ערך מסעות בבלגיה, בהולנד ובדרום צרפת. הוא המשיך להציג את ציוריו בתערוכות בפריז, וזכה במדליית זהב בתערוכה העולמית בפריז ב-1889. ב-1892 זכה בתואר "אביר מסדר לגיון הכבוד". בין 1892 ל-1895 נסע לעיתים קרובות לוונציה. כאשר הזיקנה החלה לתת את אותותיה ניסה לבלות את זמנו בדרום צרפת, אך לבסוף שב לביתו בעיר דוביל שבנורמנדי. הוא נפטר שם ב-1898, ונקבר בבית הקברות של מונמארטר שבפריז.
רוברט גודארד
רוברט הצ'ינגס גודארד (באנגלית: Robert Hutchings Goddard; 5 באוקטובר 1882 – 10 באוגוסט 1945) היה מחלוצי מדע הטילים המודרני. דרך עבודתו בתחום הייתה מהפכנית, ולעיתים קרובות לעגו לו על הרעיונות שהגה שהקדימו את זמנם. גודארד זכה להכרה מועטת במהלך חייו, אך לבסוף זכה להקרא אחד מ"אבות מדע הטילים המודרניים" הודות לעבודתו.
תחילת דרכו
גודארד נולד בווסטר שבמסצ'וסטס. הוא החל להתעניין במדעי החלל כשהיה בן 16, כאשר קרא את ספר המדע הבדיוני מלחמת העולמות של ה. ג'. ולס. לפי עדותו, הוא החליט להקדיש את חייו לבנייה של טילים ב-19 באוקטובר 1899. בעת שטיפס על עץ כדי לחתוך ענפים מתים, הוא דמיין את מה שתיאר לאחר מכן "עד כמה נהדר יהיה ליצור התקן כלשהו, שתהיה לו האפשרות להתרומם אל המאדים, ואיך זה יראה במידה קטנה, אם זה ישלח מהאדמה לרגלי".
כבר בשלב זה זכה גודארד לחשיפה עיתונאית, אם כי בלתי אוהדת. ב-12 בינואר 1920 פרסם הניו יורק טיימס כתבה בעמוד הראשי תחת הכותרת "מאמין שטיל יכול להגיע לירח" בה דווח (בעקבות פרסום של הסמית'סוניאן) על עבודתו של גודארד בתחום הטילים הרב-שלביים, ועל אפשרות לשלוח טיל כזה שיגיע עד לירח. למחרת התפרסם מאמר-מערכת בלתי-חתום תחת הכותרת "בעיית אמינות חמורה" שניתח את הפרסום ואת היישומיות של שיגור טיל לגובה רב. במאמר נטען כי אם הטיל יצא מחוץ לאטמוספירה הוא ימשיך בתנועה ללא אפשרות להאיץ או לשנות את מסלולו, וכי מי שחושב אחרת "מתעלם מחוק בסיסי של תנועה, ורק ד"ר איינשטיין ומספר אנשים מוכשרים סביבו מורשים לעשות זאת". בהמשך המאמר נכתב על גודארד כי "נראה שחסר לו ידע שאותו חולקים מדי יום בבתי הספר התיכוניים" (ביקורת זו הייתה מבוססת על ההנחה השגויה שהכוח המניע את הטיל נוצר מהלחץ של גזי הפליטה על האוויר; למעשה גזי הפליטה של הטיל מפעילים עליו את הכוח, בהתאם לחוק השלישי של ניוטון). שנים מאוחר יותר, לאחר נחיתת אפולו 11 על הירח, פרסם הניו יורק טיימס התנצלות על מאמר זה.
הפרסום בניו יורק טיימס עורר עניין רב. גודארד פרסם תגובה למאמר בניסיון להצדיק את מחקריו בלי קשר לטיסה לחלל, ובהמשך פרסם מאמר בעיתון Popular Science בו הסביר את העקרונות הפיזיקליים ואת ניסוייו בהנעה בריק שהוכיחו את נכונות רעיונותיו, אולם תדמיתו בציבור התקבעה כ"איש הירח" והוא תואר בלגלוג. לאחר אחד מניסויו ב-1929, עיתון מקומי בווסטר נשא את הכותרת "טיל ירח החמיץ את מטרתו ב-238,799.5 מיילים" (המרחק מכדור הארץ אל הירח).
ב-16 במרץ 1926 שיגר גודארד את טיל הדלק הנוזלי הראשון, באוברון שבמסצ'וסטס. רישום האירוע ביומנו נודע בלשון הלאקונית: "הטיסה הראשונה עם רקטה שמשתמשת בהנעת דלק נוזלי בוצעה אתמול בחווה של דודה אפי". הרקטה, שכונתה "נל", הייתה בערך בגודל של זרוע אדם, עלתה לגובה של 12.5 מטרים בלבד בטיסה שארכה 2.5 שניות והסתיימה בהתרסקות בשדה, אולם היא היוותה הוכחה חשובה לכך שניתן להניע טיל בדלק נוזלי - שיטה שבה השתמשו בהמשך בטילים ארוכי טווח ובכל תוכניות החלל.
לא כל עבודתו המוקדמת של גודארד כוונה לכיוון מסע בחלל. גודארד פיתח את הרעיון הבסיסי של משגר היורה רקטה מתוך צינור פתוח ללא רתע. את ההדגמה ביצע בזירת המבחן אברדין, תוך שימוש בשני עמודי תווים להחזקת המשגר, יומיים לפני שביתת הנשק שסיימה את מלחמת העולם הראשונה. חוקר נוסף מאוניברסיטת קלרק המשיך את עבודתו של גודארד, שהובילה לפיתוח כלי נשק שימושיים כמו הבזוקה בה השתמשו בחזית הקרבות במלחמת העולם השנייה.
גודארד היה חשדני כלפי אחרים ומיעט לשתף פעולה, עובדה שהגבילה את ההשפעה של עבודתו. הייתה זו ככל הנראה תוצאה של הביקורת שלה זכה מהתקשורת וממדענים אחרים, שהטילו ספק באפשרות המעשית של מסע רקטי בחלל. כמו כן, נראה כי היה מודע ליישומים הצבאיים של עבודתו.
ברוזוול
גודארד עבר לרוזוול שבניו מקסיקו, ושם עבד כמעט לבדו לגמרי במשך שנים. אף על פי שהביא את עבודתו במדע הטילים לידיעת הצבא האמריקני, הוא נדחה, כשהצבא כשל בהבנת היכולת הטמונה ביישום צבאי של טילים.
לאחר שנדחתה הצעתו לפתח טילים בשביל הצבא, ויתר גודארד באופן זמני על תחומו המועדף כדי לעבוד על כלי טיס ניסיוני בעבור צי ארצות הברית. לאחר שהמלחמה נסתיימה, התאפשר לגודארד לבחון טילי V-2 שנתפסו, שרכיבים רבים בהם הכיר. למרות זאת, גודארד לא שב לתכנן עוד טילים בעצמו.
גודארד סבל מסרטן הגרון, ומת ב-10 באוגוסט 1945 בבולטימור שבמרילנד. הוא נקבר בבית קברות בעיר מולדתו, ווסטר.
מורשתו
ב-17 ביולי 1969, יום לאחר שיגור החללית אפולו 11, פרסם הניו יורק טיימס ידיעת "תיקון", בה התנצל העיתון על הלעג ב-1920.
גודארד רשם 214 פטנטים על עבודתו, ועל שמו קרויים מוסדות ואתרים שונים:
ויקטור חלואני
ויקטור חלואני (נולד ב-1930) הוא פסל ישראלי. המפסל בברונזה.
תולדות חייו
נולדבכפר ליד גיזה שבמצרים לאב שופט, ואם שהייתה נצר לבית רבנים. כבר מילדותו התעניין באמנות וביקר רבות במוזיאון קהיר, שם עסק ברישום המוצגים. רישומיו הקנו לו מלגת לימודים בפקולטה לאמנות של אוניברסיטת קהיר בזמאלכ. אולם, קום מדינת ישראל גרם לפרעות ביהודים ומשפחתו היגרה לצרפת וממנה לישראל. בעת שירותו הצבאי הכיר את רעייתו מרגלית.
בשנת 1953 למד חלואני בבצלאל ובשנת 1956 סיים תואר ראשון בחינוך במדרשה לאמנות שפעלה אז בתל אביב וב-1970 קיבל תואר שני בהוראת האמנות ובפיסול. במשך שלושה עשורים עסק בעיקר בהוראה ולימד בבית המדרש למורים וגננות בתל אביב, במוזיאון הארץ, בבית הספר לאומנות בעין הוד, אותו יסד וניהל, ובאוניברסיטאות תל אביב וחיפה בהן פיתח ולימד קורסים בתרפיה באמנות.
בשנת 1974 עברו ויקטור ומרגלית לכפר האמנים עין הוד בין השנים 1980 ועד שנת 2012 חילק חלואני את זמנו בין עין הוד לבין בית וגלריה בקריית האמנים צפת, שם הפך לאחד האמנים המובילים בתקופה זו. ב-2012 שב וריכז את ביתו והסטודיו שלו בעין הוד. ב-1984 החליט חלואני לפרוש מן ההוראה ולהקדיש את כל כולו לפיסול בברונזה. פסליו, בהם פסלים גדולי-ממדים, הוצבו בכיכרות ובגני פסלים בצפת ובקצרין. פסלו "דוד מנגן בנבל" ממוקם בכניסה לכפר האמנים עין הוד. פסלו המונומנטלי "חלום יעקב", נבחר לחנוכת מבנה הקונגרס העולמי לאומנות ע"ש הסנאטור ג'ייקוב יעבץ (Jacob K. Javits Convention Center) ב-1986.
ב-1993 נחנך בצפת פארק הפסלים ע"ש חלואני על פני שטח של 50 דונם. הפסלים המוצבים בפארק: "התקווה לשלום", "הסוס הטרויאני", "עקדת יצחק", "משפחה בעידן החלל ", "רות ונעמי", "מרים והתוף".
מקורות ההשראה
בין מקורות ההשראה שלו מציין חלואני את אמנות מצרים העתיקה כפי שנחשף אליה בילדותו, סיפורי התנ"ך אותם הכיר לראשונה באמצעות סיפוריה של בלה אמו, ולאחר מכן מתוך קריאה ולימוד תנ"ך ואהבת אסטרונומיה הכוללת צפייה בגרמי השמיים, היכרות עם יצירות מדע בדיוני וקריאת טקסטים מדעיים בנושא.
שורש 142
שורש 142 או צ'וֹנג בּוּ (בסינית: 虫部, פיניין: Chóng bù) הוא השורש המאה ארבעים-ושניים של הכתב הסיני. פירושו "חרק" והוא אחד מתוך 29 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משישה קווים.
במילון קאנגשי ישנם 1,067 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
השורש 虫 גם רומז לתולעת. וכתוצאה מכך, תווים שמשמען חיות זוחלות כגון זוחלים, חרקים, תולעים, דו-חיים ורכיכות מכילים בדרך כלל את שורש זה. התו 虫 משמש כצורה המפושטת של 蟲 בסינית מפושטת ויפנית ולעיתים אף בסינית מסורתית.
ברולטה
ברולטה הוא שיר של המוזיקאים הישראלים שגב, ערן יוסף ועידו בי, אשר יצא לאור כסינגל ב-11 ביוני 2023.
רקע וקבלה
שלושת המוזיקאים הכירו דרך פלטפורמת טיקטוק, שם יצרו סרטונים מוזיקליים שונים, ובעקבות זאת קבעו להיפגש באולפן. לפני צאתו, קידמו המוזיקאים את השיר בפלטפורמה, שם זכה השיר להצלחה וזכה לאלפי סרטונים העושים בו שימוש ולאהדה רבה. בהארץ נכתב כי זהו שיר האוס עם מקצב מהיר, מרקיד ובעל מילים קליטות. הצלחתו של השיר בפלטפורמת טיקטוק לפני צאתו הושוותה לזו של השיר "תיק קטן" של הראפרים נס וסטילה, שיצא מוקדם יותר באותה השנה.
הצלחה מסחרית
לאחר צאתו, נכנס השיר למקום ה-33 במצעד היטליסט של מגזין מאקו. שבוע לאחר מכן, עלה למקום התשיעי. במצעד מדיה פורסט, הגיע השיר למקום ה-13, עם כ-67 השמעות בתחנות הרדיו.
מקדש גנגאיקונדה
המקדש הראשי, המבוסס על תוכנית ריבועית, מוקדש לאל שיווה, אך מוצגים בו כמקובל בהינדואיזם אלוהויות הינדיות אחרות כמו וישנו, דורגה, סוריה,, ואחרים. הפתח שלו פונה אל הזריחה וקודש הקודשים, כמו גם ה, מכוונים על ציר מזרח-מערב. בנוסף למקדש הראשי, יש במתחם המקדש מספר מקדשים קטנים יותר, מבני ומונומנטים אחרים, כאשר חלקם נהרסו חלקית או שוחזרו במאות מאוחרות יותר. המקדש התפרסם בפסלי הברונזה שלו, יצירות האמנות על קירותיו, דמותו של השור המיתולוגי והמגדל הנישא שלו, כמו גם חשיבותו מכך שנבנה על ידי רג'נדרה הראשון, והכתובות החקוקות הרבות שבו, אם כי אף אחת מהן איננה של הקיסר.
מיקום
מקדש בריהאדיסוואראר שוכן בכפר גנגאיקונדה צ'ולאפורם, כ-280 קילומטרים מדרום-מערב לצ'נאי וכ-50 קילומטרים מהעיר. ב, כ-70 קילומטרים דרומית-מערבית, שוכן מקדש בעל שם זהה, מקדש בריהאדיסוואראר, ומקדש נוסף, מקדש איראווטסווארה, נמצא כ-30 קילומטרים דרומית-מערבית. שלושתם הוקמו בתקופת שושלת צ'ולה ושלושתם אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
המקדש נמצא על כביש 81 המחבר בין טירוצ'יראפאלי לבין צ'ידמבארם. העיר הסמוכה צ'ידמבארם מחוברת לערים מרכזיות אחרות ברכבות יומיות ברשת הרכבות ההודית, בשירותי האוטובוסים של טאמיל נאדו ובכבישים הלאומיים 36, 81 ו-245. נמל התעופה הקרוב ביותר עם שירותים סדירים הוא (קוד IATA: TRZ), כ-120 קילומטרים משם.
אדריכלות
מקדש גנגאיקונדה צ'ולאפורם בנוי בסגנון עם תוכנית ריבועית. החצר המקורית היא שני ריבועים צמודים, כול ה, ה"אופאפיתם" (upapitham, הבימה עליה נבנה המקדש), תוכניות המקדש, "קודש הקודשים" (, garbha-griya, מילולית "בית הרחם") והאלמנטים של המגדל כולם בצורת ריבוע ומשלבים עיגולים ועקרונות של סימטריה גאומטרית. האלמנטים המבניים דומים למקדש בריהאדיסוואראר הגדול בתנג'אבור. שניהם כוללים חצר שהכניסה אליה דרך מספר שערים ו קטן יחסית. בפנים מקדשים שרובם מכוונים על ציר מזרח-מערב; כמה מאונכים לציר זה. מתחם המקדש כולל את האולמות "ננדי מנדפה", "אלנקר מנדפה", "מהא מנדפה", "מוקהא מנדפה" ו"ארדה מנדפה". חלק מאלה נוספו ושוחזרו על ידי ממלכות הינדיות לאחר המאה ה-14 או על ידי פקידי שימור אמנות בהודו הבריטית במאה ה-19.
אורך האופאפיתם הגלוי הוא 103.63 מטרים ורוחבו 30.48 מטרים עם ציר מזרח-מערב, אך חלק ממנו כנראה חסר, כשהיסודות ששרדו מכוסים באדמה ועם משטח משוחזר לתיירות. על החלק הגלוי, קובע בלסוברהמניאם, אורך הגרבה-גרייה (קודש הקודשים) הוא 30.48 מטרים, אורך מהא מנדפה (האולם הגדול) הוא 53.34 מטרים, ואורך ארדה מנדפה (אולם חלקי) הוא 19.81 מטרים. ארדה מנדפה שצורתו ריבועית מחבר בין קודש הקודשים לבין האולם הגדול. המקדש הוא אחד הראשונים שבהם היו אולמות עם עמודים, שהפכו למאפיין נפוץ במקדשים הבאים.
סרי-וימאנה
גובה ה (מגדל המקדש) הוא 55 מטרים, נמוך ב-3 מטרים ממקדש תנג'אבור. היסטוריונים מאמינים כי גובה המקדש נקבע בכוונה נמוך בממדיו בהשוואה למקדש תנג'אבור מתוך כבוד שחלק הקיסר רג'נדרה צ'ולה הראשון ליצירת המופת של אביו. בהשוואה למקדש תנג'אבור, שלמגדל שלו יש קווי מתאר ישרים, למגדל במקדש זה קווי מתאר מפותלים, קעורים מעט כלפי מעלה. הוא מחולק לשמונה אזורים.
המגדל מתחיל כמבנה ריבועי אנכי בגובה של 10.67 מטר מעל האופאפיתם (בימה). חלק זה בנוי משתי רצועות אופקיות עם קרניז מסיבי שנכרך סביבו. בכל רצועה חמש גומחות בודדות בצד הדרומי, המערבי והמזרחי עם פילסטרים בין הגומחות. גומחות הקצה ריבועיות, שלוש האחרות מלבניות. הגומחה המרכזית בכל הקבוצה של חמש הגומחות היא הרחבה ביותר. מכל צד גילופים על הקיר עם ארבע שורות אופקיות של אפריזים. אלה מספרים אגדות הינדיות ומיתולוגיות מה, מהמסורות של שיווה, וישנויזם והשאקטיזם. בכל קומה יש בליטות אופקיות (כרכובים) עם מוטיבים פרחוניים בצורת קשת. לדברי בלסוברהמניאם, משולבים בגילופים יצורים מיתיים בצורת, והאנטבלטורה מעוטרת במוטיבים בצורת מחרוזת לצוואר.
בסרי-וימאנה של המקדש יש תשע קומות (talas, טלאס) כולל אלה במפלסים הנמוכים יותר, בניגוד לשלוש עשרה הקומות בתנג'אבור. לכל קומה יצירות אמנות בצורת ריבוע-מעגל-מלבן. המפלסים העליונים חוזרים על עיצוב המפלס התחתון בתבנית התכווצות קצבית. עקרונות הסימטריה נאכפים בקפידה, אך קצב ההתכווצות אינו ליניארי עם הגובה. הקומות התחתונות מתכווצות מהר יותר מהקומות העליונות. זה נותן לווימאנה צורה פרבולית יוצאת דופן. הגריבה (griva, הצוואר) מכוונת לארבע רוחות השמיים, וכמו מקדש תנג'אבור, שוורים של ננדי רובצים על פינותיו העליונות. מעל הגריבה נמצאים ה, ואז לוטוס פתוח סימטרי. המגדל מכוסה בקלאסה, שהכתובת עליו הייתה בעבר מצופה זהב; הזהב נעלם מזמן. מעל הקלאסה ניצן לוטוס המברך את השמים.
פסלים
סביב חומות קודש הקודשים קיימים כחמישים תבליטים פיסוליים, שלושה מהם – ,, סראסווטי ושיווה המעטר מאמין בזר פרחים - הם הבולטים ביותר. יש מקדש ל, קדוש והמלומד של שיווה (אחד משישים ושלושה ה). ישנן גומחות אחרות סביב קירות המקדש המתארות צורות שונות של שיווה, האלה דורגה ווישנו. במקדש ישנם פסלי ברונזה רבים המציגים את מהמאה ה-11, כאשר דיוקנו של סקאנדה (אל המלחמה ובנו של שיווה) הוא המוכר ביותר.
תבליט אחד כולל דיוקן יוצא דופן ביותר של השליט ההינדי שבנה את המקדש. שיווה, עם פרוואטי לצידו, שמסמן את ניצחונו בכך שהוא מעטר בזר פרחים דמות יושבת זעירה של.
היסטוריה
המקדש נבנה בשנת 1035 לספירה על ידי (1014–44 לספירה), בנו של המלך  משושלת צ'ולה, שבנה את מקדש בריהאדיסוואראר בתנג'אבור. ישנם מומחים הסבורים כי המקדש נבנה בשנת 1020 לספירה, במהלך שנת שלטונו השישית של רג'נדרה, אך הכתובות מציינות את שנת השלטון ה-20, שהיא 1035 לספירה. רג'נדרה רצה לחקות את המקדש שבנה אביו לאחר ניצחונו במערכה ברחבי הודו שבטקסטים של תקופת הצ'ולה כללו את קרנאטקה, אנדרה פרדש, אודישה ובנגל. לאחר ניצחונו, הוא דרש מהממלכות המובסות לשלוח כדים עם מי נהר הגנגס ולשפוך אותם לבאר המקדש. הבאר נקראה במקור צ'ולאגנגם (Cholagangam) מכיוון שהיא התמלאה במים מהגנגס.
רג'נדרה הראשון, כמסורת הטאמילית, קיבל אז את השם גנגאיקונדה צ'ולאן, כלומר זה שכבש את הגנגס. הוא הקים את גנגאיקונדה צ'ולאפורם כבירתו במקום תנג'אבור בירת צ'ולה הקודמת. גנגאיקונדה צ'ולאפורם נשארה בירת צ'ולה במשך 250 השנים הבאות. רג'נדרה הראשון בנה את כל הבירה עם כמה מקדשים תוך שימוש בתוכניות ותשתיות המומלצות בטקסטים "טאמיל ואסטו" (Tamil Vastu) ואגמה שסטרה (Agama Sastra). אלה כללו את המקדשים לדהרמה ססטה, וישנו ומקדשים אחרים. עם זאת, מבנים אלה נהרסו בשלהי המאה ה-13 ובמאה ה-14 למעט מקדש זה. שאר המבנים של תקופת צ'ולה, קיימים כיום כתלוליות מכוסות אדמה, גדמי עמודים ושברי קירות לבנים, הנמצאים על פני שטח גדול בקרבת מקום. הדיווח המוקדם ביותר שמזכיר את העיר הזו בשמה מתוארך לשנת 1029, ואילו ההתייחסות המוקדמת ביותר לחיל המשלוח של רג'נדרה הראשון לעבר נהר הגנגס בצפון היא מ-1023. המנחה הראשונה למקדש גנגאיקונדה צ'ולאפורם שזה עתה הסתיימה בנייתו היא מ-1035.
הסיבות להרס העיר אינן ברורות. לדברי וסאנתי, מלכי שהביסו את הקיסרים משושלת צ'ולה בשלהי של המאה ה-13 "אולי הרסו את העיר עד היסוד" כפעולת נקמה על התבוסות הקודמות שלהם. עם זאת, לא ברור מדוע מקדשים אחרים נהרסו ומקדש זה נשאר, ומדוע, יש כעשרים כתובות מאוחרות יותר שמקורם באימפריות צ'ולה, פנדיה ואימפריית ויג'איאנגר המעידות על מתנות שונות ומענקים למקדש זה, אם בעבר הרסו את המקום הזה.
תאוריה אלטרנטיבית קושרת את ההרס לפשיטות, לביזה ולמלחמות, במיוחד עם הפלישה לעיר הבירה והטריטוריות של השושלת, שהיו בעבר חלק מאימפריות צ'ולה ומדוראי, על ידי צבאות סולטנות דלהי בפיקודו של המפקד המוסלמי בשנת 1311, ואחריו  בשנת 1314, ומוחמד אבן טוגלאק בשנת 1337. בתקופה אחר כך פרצו מלחמות בין המלכים ההינדים לבין הסולטאנים המוסלמים שהחליפו את הסולטנות של דלהי והקימו מדינות חדשות כמו הסמוכה (1335–1378). אימפריית ויג'איאנגר הביסה את סולטנות מדוראי בשנת 1378, ומקדש זה, יחד עם מקדשים אחרים מתקופת צ'ולה, חזרו אז לשליטתם של מלכים הינדים שתיקנו ושיקמו רבים מהם.
המקדש כיום
המקדש התווסף לרשימת המקדשים החיים הגדולים של צ'ולה בשנת 2004. כל שלושת המקדשים נבנו על ידי קיסרי שושלת צ'ולה בין המאות העשירית וה-12 לספירה ויש להם קווי דמיון רבים. הסקר הארכאולוגי של הודו (ASI) הוסיף בשנת 2009 את האטרקציות למבקרים במקדש שכללו מוזיאון, מסעדה, חנויות ושירותים בחסות מועצת הדתות וההקדשים ההינדיים של ממשלת טאמיל נאדו. המקדשים מסווגים כ"המקדשים החיים הגדולים של צ'ולה" שכן הם עדיין מבקרים בהם, סוגדים בהם והם משמשים כפי שהיו בעת בנייתם. חגיגת האלף של הכתרתו של רג'נדרה צ'ולה הראשון נחגגה במקדש במשך יומיים במהלך יולי 2014.
פסטיבלים ופולחנים
אף על פי שהוא מנוהל על ידי ה-ASI כמומנט, נוהלי הפולחן דומים לאלו שבמקדשי שיווה אחרים בטאמיל נאדו. המקדש מיישם את המסורת של השיוויזם וכוהני המקדש מבצעים את הפוג'ה (טקסים) במהלך פסטיבלים וביומיום. טקסי המקדש נערכים ארבע פעמים ביום: קלסנתי בשעה 8:30 בבוקר, אוצ'יקלאם בשעה 12:30, סאיאראקשי בשעה 18:00, וארת'אג'אם בין השעות 19:30–20:00. לכל טקס שלושה שלבים: אלנגרם (קישוט), ניוואתנאם (מנחת אוכל) ודיפה ארדנאי (נפנוף בפנסים). מתקיימים במקדש טקסים שבועיים, דו-שבועיים וחודשיים. המקדש פתוח בין השעות 6:00–12:30, ו-16:00–21:00 כל יום. במקדש מתקיימים פסטיבלים רבים בלוח השנה שלו, כשהבולטים ביותר הם מהא שיוורטרי בחודש מאסי הטאמילי (פברואר – מרץ), אייפסי פורנמי במהלך חודש אייפסי (אוקטובר – נובמבר) ותירובדיראי במהלך חודש מרגאזי (דצמבר – ינואר). טיהור האלוהות המכהנת עם אורז מבושל מבוצעת במהלך פסטיבל אייפסי.
גלריה
יש במקדש תבליטים ופסלים רבים.
לקריאה נוספת
על המקדשים של צ'ולה קיימת ספרות ענפה, והרשימה להלן מכסה רק חלק ממנה. לרשימה מקיפה יותר מומלץ לעיין בערך המקביל בוויקיפדיה באנגלית.
Mama's Song
השיר הגיע למקום השני במצעד שירי הקאנטרי.
רקע וכתיבה
פרק זמן לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-18 מיליון השמעות.
הצלחה
השיר זכה להצלחה רבה, כאשר הגיע למקום השני במצעד שירי הקאנטרי ולמקום העשירי במצעד שירי הקאנטרי של קנדה. השיר קיבל מועמדות בטקס פרסי גראמי ה-54 שהתקיים בשנת 2011, בקטגוריית "הופעת הסולו קאנטרי הטובה ביותר", אך לא זכה בפרס.
בנוסף לכך, דורג השיר במקום ה-50 ברשימה השנתית של מצעד שירי הקאנטרי של בילבורד, שפורסמה בסוף שנת 2011.
בנז'מן סטאמבולי
בנז'מן סטאמבולי (בצרפתית: Benjamin Stambouli; נולד ב-13 באוגוסט 1990 במרסיי שבצרפת) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת אדנה דמירספור הטורקית.
חיים אישיים
סטאמבולי נולד במרסיי שבצרפת. אביו של סטאמבולי הוא הנרי סטאמבולי, כדורגלן ומאמן עבר ששיחק בין היתר במונקו ובמרסיי. סבו של סטאמבולי הוא ז'רארד באנידה, מאמן עבר שאימן בין היתר את מונקו ואת מרסיי. דודו של סטאמבולי הוא לורן באנידה, מאמנה של אל-עורובה מליגת העל הסעודית, שאימן בעבר את מונקו.
מונפלייה
בגיל 6 החל לשחק במחלקת הנוער של מרסיי, ובהמשך שיחק במחלקות הנוער של גאליה איזה ושל סדאן. בגיל 14 עבר למחלקת הנוער של מונפלייה. ב-3 במרץ 2010 חתם על חוזה מקצועני ראשון במונפלייה, חוזה ל-3 שנים. ב-7 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–1 על בורדו במסגרת המחזור הראשון בעונת. בעונת לקח סטאמבולי חלק בזכייתה הראשונה של מונפלייה באליפות צרפת, עם 26 הופעות. בעונת ערך בין היתר 3 הופעות במונפלייה ב', קבוצת המילואים של מונפלייה. ב-13 באפריל 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בתוספת הזמן של המחצית השנייה בהפסד 2–4 לבורדו במסגרת המחזור ה-32 בליגה. בעונת היה שחקן הרכב קבוע עם 36 הופעות ב-38 מחזורים ומונה לקפטן משנה.
טוטנהאם הוטספר
ב-1 בספטמבר 2014 אושר כי סטאמבולי חתם בטוטנהאם הוטספר מהפרמייר ליג. ב-13 בספטמבר 2014 ערך סטאמבולי את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג, כשנכנס כמחליף בדקה ה-70 בתיקו 2-2 נגד סנדרלנד במחזור הרביעי. ב-27 בנובמבר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, במשחק במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית לעונת נגד פרטיזן בלגרד שנגמר בניצחון 0–1 של טוטנהאם הוטספר. בעונתו היחידה במועדון ערך 12 הופעות בלבד בפרמייר ליג.
פריז סן-ז'רמן
ב-20 ביולי 2015 אישר לורן בלאן, מאמנה של פריז סן-ז'רמן, כי סטאמבולי חתם במועדון תמורת 6 מיליון ליש"ט. ב-1 באוגוסט 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, שהחליף את מרקו וראטי בדקה ה-70 בניצחון 0–2 על ליון בגביע האלופות הצרפתי . ב-7 באוגוסט 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במדי פריז סן-ז'רמן, כשהחליף את מרקו וראטי בדקה ה-73 בניצחון 0–1 על ליל במסגרת המחזור הראשון.
שאלקה 04
ב-26 באוגוסט 2016 חתם סטאמבולי בשאלקה 04 מהבונדסליגה ל-4 עונות.
דמירספור
ב-26 ביולי 2021 חתם סטאמבולי לשנתיים באדנה דמירספור מליגת העל הטורקית.
2021 בצ'אד
אירועים
מתמשך – מגפת הקורונה בצ'אד
יונה (סוג)
יונה (שם מדעי: Columba) היא סוג של עוף ממשפחת היוניים ובתוכו מספר מינים.
מאפיינים
ישנם כ-318 מינים של יונים. היונים מונוגמיות, ומחליפות בני זוג רק במקרה של מות אחד מבני הזוג. ברגע שהקן מוכן, הנקבה תטיל ביצה אחת וברוב המקרים תטיל ביצה נוספת לאחר יום. הזכר דוגר מהבוקר עד אחר הצהריים והנקבה דוגרת בערב ובלילה. כל אחד מבני הזוג מאכיל גוזל אחד מחלב יונים אשר נוצר בגרונם. זמן הדגירה על הביצים הוא עד 20 ימים בקיץ או עד 25 ימים בחורף. הגוזלים מוכנים לתעופה כעבור שישה שבועות מבקיעתם.
היונים חיות בממוצע כ-5 שנים בטבע, אם כי בשבי נצפו יונים שחיו כ-15 שנים.
היונים החיות בערים הן שייכות למין יונת סלעים, ובדרך כלל אינן עפות יותר מ-20 ק"מ ביום.
מאפיין מוכר של היונים הוא הליכתן כאשר הראש פונה קדימה ואחורה בקצב הצעדים. למעשה, ראש היונה מתנדנד קדימה בלבד ואילו לאחר מיכן גופה מתקדם בזמן שראשה נשאר במקום - מה שנראה כתזוזת הראש לאחור. נטען כי יש להליכה זו יתרון ליונים מבחינת הגדלת שדה הראייה שלהן, פרט הכרחי להישרדותן בנוגע לקליטת אויבים ולמציאת אוכל ומחסה.
יונים ובני אדם
היונים ידועות כנשאיות ומפיצות של מחלות בקרב בעלי חיים ובני אדם. מרבית המחלות המופצות על ידי יונים מועברות על ידי הלשלשת שלהן. מספר מחלות המועברות על ידי הלשלשת הן: אורניתוזיס, דלקת המוח, דלקת ריאות, סלמונלה וטוקסופלזמוזיס. היונים נעקצות על ידי מספר סוגים של טפילים (וקטורים) כגון פרעושים, כינים, קרדיות, קרציות ממשפחת האקריות (קרציוני עופות), יתושים, וחרקים עוקצים נוספים. מחלות נוספות המופצות על ידי יונים הן מחלות תלויות וקטור כגון קדחת מערב הנילוס.
היונים מהוות לעיתים מטרד לבני-האדם. הן מתגודדות בקבוצות גדולות שמייצרות כמות פסולת רבה באזור מגוריהן. לעיתים קרובות הן מתמקמות בקרבת מגורי האדם במקומות כגון מסתורי כביסה, גגות, מרפסות וכו' וגורמות ללכלוך, ריח רע, והעברת מחלות; הלשלשת יכולה להווה מצע גידול נוח לטפילים; לשלשת היונים חומצית ובעלת תכונות קורוזיביות, כך שהיא גורמת להרס של מתכות מגולוונות כמו מרזבים ושלדי מתכת.
ביצים ותטולה - דעות עממיות וידע מדעי
עד ימינו שרדה הדעה העממית גם בקרב מגדלי יונים, שהיונה מטילה בכל חודש זוג ביצים האחד זכר והשני נקבה, עם הפסקה של ארבעה חודשים בחודשי החורף. מחקר מדעי טרם מלחמת העולם הראשונה מצא שאכן יש בכל תטולה בדרך כלל שתי ביצים, אבל דווקא לרוב, שתי הביצים הן ממין אחד (או שבשתיהן יש זכרים או שבשתיהן יש נקבות). עם זאת סך הזכרים וסך הנקבות המוטלות בשנה שווה בדרך כלל. ואמנם כאשר בצמד הביצים ביצה השונה בגודלה באופן ניכר, יש בביצה הגדולה בדרך כלל זכר, ובקטנה יותר נקבה. הביצה השנייה מוטלת עד יומיים מהטלת הביצה הראשונה. הזכר דוגר במשמרת בוקר, והנקבה מהצהריים אל תוך הלילה ועד הבוקר שלמחרת. משך הדגירה עד לבקיעה הוא כשמונה עשר יום.
מינים
המינים הנפוצים בארץ ישראל הם: יונת הסלע, יונת הבית, יונת ענק, יונת עצים.
במופעי קסמים הכוללים בעלי חיים נפוץ השימוש בעופות הנקראים בפי הקהל והקוסמים בשם יונים, אולם זה לא מדויק לחלוטין, שכן יונת הקוסם פעמים רבות אינה שייכת לסוג יונה, אלא לסוג תור. עם זאת, גם התור שייך למשפחת היוניים.
היונה בתרבות העולם
במסופוטמיה היו היונים סמל האלה איננה - אישתר אלת האהבה המיניות, והמלחמה. כבר בתחילת האלף השלישי לפנה"ס ניתן להבחין ביונים המעטרות חפצי נוי. מטבעות שנמצאו בתחום השפעת ההתרבות המינואית מופיעה אפרודיטה בדמות יונה, וצלמיות בדמות יונים נתגלו במקדש עשתר באשור תוארכו למאה ה-13 לפנה"ס המראה הנשקף מן ה פרסקו המצוי במארי חושף צלמית יונה ענקית המגיחה מתוך ענפי עץ הדקל צלמית זו עשויה להעיד על האמונה העממית בדבר האלה עשתר העוטה לעיתים בדמות יונה. היונה היא סמלה של האלה הפיניקית – תנית, ובתקופה הפרסית - במצרים וסוריה, שימשו היונים והתורים שליחים של האלים באופן כמעט בלעדי. בעלילות גילגמש לאחר שגילה אודות הסופה שעתידה להחריב את העולם משחרר אותנפישתים סנונית, יונה, ועורב כדי למצוא אדמה, אולם בסיפור זה העורב הוא זה ש'מסמן' לגיבור כי זעם האל שכח במעופו והתעכבותו מעל הגופות הצפות על פני מפלס המים היורד. באזור הלבנט הקדום שמשה היונה כסמל האלה הכנענית אשרה, ייתכן שהמילה היוונית העתיקה 'peristera' נגזרת מהביטוי השמי: ציפור-עשתר, היונים נחשבו קדושות גם לאלה היוונית אפרודיטה ובאזור יוון הקדומה בולטת נוכחותה על גבי כלי חרס מעוטרים בציורי יונים, המופיעות גם במקדש אפרודיטה באתונה. במהלך הפסטיבל המרכזי שנערך לכבוד אפרודיטה היה מקדשה מטוהר באמצעות דם יונה שהוקרבה עבורה, מאוחר יותר השפעתם התרבותית של היונים נדדה גם לאלה ונוס פורטונה. בקרב המנדעים היה נהוג להקריב לפני טקס קבורה יונה - המסמלת חיי-נצח, רוח הקודש נזכרת במקומות רבים בברית החדשה. אחד האזכורים החשובים של רוח הקודש, מתייחס לטבילת ישו בידי יוחנן המטביל, שם היא מתוארת כיונה. היונה מופיעה לעיתים בציורים בנושאים נוצריים כמוטיב המציין את רוח הקודש ומקורה בבשורה על פי מתי ג,16.
דיודורוס סיקולוס מוסר שסמירמיס המלכה האשורית הפכה ליונה ומאז נוהגים האשורים לסגוד ליונה המסמלת את האלה סמירמיס ובהזדמנות אחרת מוסר דיודורוס אודות הסורים הסוגדים ליונה.
היונה ביהדות
אחת הסיבות לנתק בן היהודים לשומרונים בימי בית המקדש השני היא כי הם מנסכים ליונה וסוגדים לאל הפרסי אשימא שהובא לתחומי צפון ממלכת ישראל על ידי המתיישבים האשוריים. "וְאַנְשֵׁי חֲמָת עָשׂוּ אֶת-אֲשִׁימָא"(מלכים ב יז,ל). הפילוסוף היהודי הלניסטי פילון האלכסנדרוני תיאר את היונה כסמל החוכמה (סופיה) בכתביו מתוארת היונה כלוגוס או כנואוס וכאלגוריה לרוח האל.
דמות היונה שמשה גם לעיטור בבתי כנסת קדומים למשל בבית הכנסת בחפציבה ובבית הכנסת בבית אלפא. בתקופת בית שני נהגו לגדל יונים לשם הקרבת קורבנות בבית המקדש.
חז"ל אסרו לקנות ביצי יונים מעובדי כוכבים ומזלות, בגלל הדמיון של ביצת היונה לביצי הכחל, כי לדעתם הכחל הוא ממיני העורב שביציו אסורות באכילה.
בספר הזוהר היונה שלא חזרה לנוח אמורה לחזור ביום מן הימים כשבמקורה כתר המשיח. בתרגומי מגילת אסתר לארמית כס שלמה המלך מתואר כמקושט בעיטורי זהב בדמות יונה.
יונת השלום: בתרבויות רבות, היונה, ובמיוחד יונה לבנה מסמלת שלום. מקורו של סמל זה בספר בראשית, בסיפור המבול, כאשר היונה היא זו שהביאה לנח עלה זית, ובכך בישרה לו כי יש יבשה בחוץ ובא שלום לעולם ההרוס.
בתרבויות רבות מיוחס ליונים אורח חיים מונוגמי והרמוני, ובשפה העברית הביטוי "זוג יונים" מתאר בני זוג החיים בהרמוניה ומאוהבים זה בזה. לדימוי זה יש בסיס מוצק במציאות, מפני שיונים הן מונוגומיות כמו עופות אחרים כגון תורים.
בן יונה יחד עם התור הוקרב במקדש כקרבן עוף.
אזכורים בתנ"ך
בתנ"ך מוזכרת היונה 32 פעמים. בסיפור בו שלח אותה נח לבדוק אם פסק המבול . כמו כן בהקשר של הקרבת קורבנות ב; וב; בבקשה להיות בעל כנף לנדוד למרחק וכן ככינוי חיבה לאהובה: "רעיתי יונתי תמתי" ; ובהקשר זה גם מופיע מקום קינונה "יונתי בחגוי הסלע בסתר המדרגה".
שירת היונה בפרק שירה
שירתה של היונה המובאת בפרק שירה היא שלא תיזדקק למתנות בשר ודם. כמובא בפרק שירה וכדלהלן; יוֹנָה אוֹמֶרֶת: כְּסוּס עָגוּר כֵּן אֲצַפְצֵף, אֶהְגֶּה כַּיּוֹנָה; דַּלּוּ עֵינַי לַמָּרוֹם, אֲדֹנָי עָשְׁקָה לִּי עָרְבֵנִי׃ (ישעיה לח יד). אוֹמֶרֶת יוֹנָה לִפְנֵי הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא, רִבּוֹנוֹ שֶׁל עוֹלָם, יִהְיוּ מְזוֹנוֹתַי מְרוּרִים כְּזַיִת בְּיָדֶךָ, וְאַל יִהְיוּ מְתוּקִים כִּדְבַשׁ, עַל יְדֵי בָּשָׂר וָדָם:
היונים באגדות חז"ל
בתלמוד מסכת סנהדרין (דף כד, ב) מוזכרת היונה בעניין יישובו של העולם והזהירות בממון הזולת, אזכור היונה אצל פסולי עדות העוסקים בהפרחת היונים ונקראים "מפריחי יונים" שהם אנשים שמפריחים יונים לשם תחרות, ומי שיונתו קדמה ליונת חברו, זוכה בכסף שהתערבו עליו שמתפרנסים מכסף הבא בקלות. ויש מפרשים: אנשים המצפצפים ליונים במטרה למשוך את היונים אליהם.
מפריחי יונים - פסולים לדון ולהעיד. סיבת הפסול היא, לפי הפירוש הראשון, משום ש"אין עסוקין ביישובו של עולם", כלומר: "בני אדם הללו, אם זהו עיסוקם היחיד, ואינם מתפרנסים מדבר אחר, פסולים לדון ולהעיד, היות ואינם מביאים כל תועלת ליישוב העולם (היפך ממידת היונה שהייתה בתיבת נח ויצאה וחזרה עם עלה זית טרף בפיה כלומר שאמרה לנח ובניו לכו צאו מהתיבה ועסקו ביישוב העולם כי כבר פסקו מי המבול), או משום שאינם מכירים בטורחם וצרותיהם של בני אדם, ואינם חסים על חבריהם להפסיד ממונם, וכן "אינם בושים לשקר, שכן רגילים הם במשחקיהם להשתמש בדרכי הונאה ואינם מתגנים לבריות על ידי כך". לפי הפירוש השני, סיבת הפסול היא, משום "שחזקתן שגוזלים יונים של אחרים".
דמוקרטיה נשיאותית
דמוקרטיה נשיאותית היא שיטת ממשל דמוקרטית בלתי ישירה ורפובליקנית, בה הרשות המבצעת (המגולמת באדם אחד - נשיא) והרשות המחוקקת (הפרלמנט) נבחרים שניהם על-ידי האזרחים. בשיטה זו ראש הרשות המבצעת הוא גם ראש המדינה.
מאפייניה העיקריים של הדמוקרטיה הנשיאותית
השיטה הנשיאותית נבדלת מן השיטה הפרלמנטרית במספר נושאים.
בשיטה זו, הנשיא שהוא ראש הרשות המבצעת הוא גם ראש המדינה. על כן, שיטה זו לא יכולה להתקיים תחת מונרכיה חוקתית, שכן משטר בו ראש המדינה הוא ראש הרשות המבצעת ולא נבחר בבחירות נקרא אוטוקרטיה.
בדמוקרטיה נשיאותית, הפרלמנט והנשיא נבחרים בנפרד האחד מהשני לתקופה קבועה מראש. בעוד בשיטה הפרלמנטרית הרשות המבצעת צומחת מהמחוקקת ותלויה באמונה, בשיטה הנשיאותית הנשיא לא תלוי בפרלמנט, ואין בכוחו של הפרלמנט להדיח את הנשיא (למעט במקרים מיוחדים ועל רקע מעשים לא חוקיים). הפרלמנט והנשיא נבחרים לכהן לתקופה קבועה מראש, מבלי כל אפשרות להקדים את הבחירות. ברוב המדינות מכהן לצד הנשיא גם סגן נשיא, שאמור להחליפו במקרה בו הוא מתפטר, מת או מודח.
בדמוקרטיה נשיאותית, הנשיא הוא התגלמות הרשות המבצעת: הוא הממנה את השרים ובכוחו להדיחם בכל עת, הוא המכתיב את מדיניות החוץ והפנים של הממשלה, והוא המפקד העליון של הצבא. קבינט השרים אינו אלא גוף מייעץ ומלווה, וההחלטות מתקבלות על-ידי הנשיא. הנשיא מממש את מדיניותו באמצעות צווים נשיאותיים שבכוחו להוציא, והם ניתנים לביטול על-ידי כל נשיא עתידי בכל עת. תקציב המדינה מוגש לפרלמנט על-ידי הנשיא או מי מטעמו (שר אוצר).
יש להבדיל בין שיטה נשיאותית לבין דמוקרטיה נשיאותית; לא כל מדינה בעלת משטר נשיאותי היא דמוקרטיה.
תפוצה
השיטה הנשיאותית היא שיטת הממשל השנייה בתפוצתה בעולם, עם זאת, לא כל מדינה בעלת משטר נשיאותי היא דמוקרטיה. ברשימה זו נכללות המדינות המוגדרות כדמוקרטיה במדד הדמוקרטיה משנת 2020 של האקונומיסט.
במדינות אלו, מכהן גם ראש ממשלה כראש הרשות המבצעת לצד הנשיא
פתקים (יישום)
פתקים (באנגלית: Notes) הוא יישום מובנה הנכלל במכשירי ה-iOS של חברת אפל, וכן במחשבי ה-OS X, החל מגרסת מערכת ההפעלה OS X Mountain Lion 10.8. היישום מתפקד ברובו כמו פנקס. בגרסה של האייפד קיימים כמה הבדלים בעיצוב (יש מסגרת עור), וכן יש הדגשה של סקאומורפיזם במכשירי iOS, שהוצגה על ידי סקוט פורסטול. גרסת ה-OS X דומה מאוד לגרסת ה-iPad, אולם ההבדל היחיד הוא שקיים כפתור סגירה נוסף בפינה השמאלית העליונה ב-OS X.
גרסת ה-iOS
במכשירי ה-iOS, שהם האייפון, האייפד וה-אייפוד טאץ', קיים היישום באופן בסיסי. כלומר, לא ניתן למחוק את היישום מהמכשיר, בשונה מיישומים שמורידים מה-App Store.
ביישום, יש באפשרות המשתמש לפתוח "פתקים"- מעין רשימות שבהן ניתן לכתוב תזכירים, מתכונים וכיוצא בזה. למשתמש אין הגבלה של פתיחה של פתקים חדשים, והוא יכול לדפדף ביניהם על ידי לחיצה על המקשים ו-. בנוסף, המשתמש יכול למחוק פתקים ישנים או כאלה שלא בשימוש יותר, על ידי לחיצה על המקש בצורת פח הזבל.
באפשרותו של המשתמש "לשגר" פתקים בשלוש דרכים: הראשונה היא באמצעות הודעת טקסט ביישום ההודעות. על המשתמש ללחוץ על המקש שנמצא משמאל לפח הזבל (ראה תמונה). לאחר מכן, עליו לבחור את איש הקשר או המספר שאליו תישלח ההודעה. הדרך השנייה היא באמצעות דוא"ל. בדומה לדרך הראשונה, על המשתמש לכתוב כתובת אימייל שאליה תישלח הודעת הדואר האלקטרוני. הדרך השלישית היא באמצעות הדפסה. כדי להדפיס, צריך המשתמש שבקרבתו תהיה מדפסת תומכת, בשם AirPrint.
גרסת ה-OS X
לפני מערכת ההפעלה OS X Mountain Lion, הדואר על ה-OS X נתמך דרך תיבת דואר שהכילה פתקים. תיבת הדואר סונכרנה עם פתקים שהיו ביישום הפתקים במכשיר ה-iOS. ב-Mountain Lion, הפתקים הועברו ליישום חדש ונפרד באותו השם.