cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרקו מטראצי
תקרית הנגיחה של זידאן
במהלך ההארכה של גמר המונדיאל, היה מטראצי מעורב באחד האירועים יוצאי הדופן בהיסטוריה של המונדיאל: במהלך התקפה צרפתית קלטו מצלמות הטלוויזיה את קפטן נבחרת צרפת זינדין זידאן ומטראצי מחליפים ביניהם דברים וכמה שניות אחר-כך נראה זידאן נוגח בחזהו של מטראצי. על פי גרסאתו של מטראצי זידאן הציע לו במהלך ההארכה את חולצתו. מטראצי הגיב באמירה ״אני מעדיף את אחותך״ שהביאה את זידאן למצב קיצון שבו הוא מחליט לנגוח במטראצי. הקוון הפנה את תשומת לבו של השופט הראשי לאירוע וזידאן הורחק מיידית בכרטיס אדום.
במהלך הימים שלאחר הגמר ניסו רבים לנחש מה אמר מטראצי לזידאן שהביא אותו לתגובה כזו. היו שגרסו שמטראצי השתמש בביטויים גזעניים ("טרוריסט") או שקילל את אימו של זידאן. מטראצי הכחיש את הדברים וטען כי הוא בור ועם הארץ, אין הוא יודע כלל מה זה טרוריסט וכי לעולם לא יחלל את כבודה של אימו של כל אדם, כיוון שאימו נפטרה כשהיה צעיר. גם פיפ"א נדרשה להגיב לאירוע ושני השחקנים הורחקו למספר משחקים.
כחודש לאחר התקרית חשף מטראצי, כי חילופי הדברים בינו לזידאן היו לאחר שאחז קלות בזידאן על מנת למנוע ממנו את הכדור וכי הצרפתי אמר "אם אתה כל כך רוצה את החולצה שלי אתן לך אותה לאחר המשחק", ולכך ענה מטראצי: "אני מעדיף להוריד את החולצה לאחותך". מטראצי התנצל על הדברים.
כמה חודשים לאחר המונדיאל השתתף מטראצי בפרסומת של חברת נייק, המבוססת על האירוע ואף הוציא ספר שקיבץ 100 משפטים הומוריסטים שכביכול אמר לזידאן במה שהוביל לנגיחה.
יצחק קשדן
יצחק קשדן (באנגלית: Isaac Kashdan; 19 בנובמבר 1905, ניו יורק – 20 בפברואר 1985, לוס אנג'לס) היה שחמטאי יהודי-אמריקאי בדרגת רב אמן וסופר שחמט. קשדן היה מהטובים שבשחקני תבל בסוף שנות העשרים של המאה ה-20 ותחילת שנות השלושים. הוא זכה פעמיים באליפות ארצות הברית הפתוחה (בשנים 1938 ו-1947) וייצג את ארצות הברית בחמש אולימפיאדות שחמט תוך זכייה בתשע מדליות. התוצאות שלו באולימפיאדות הן הטובות ביותר מכל שחקן אמריקאי אחר.
שנים מוקדמות
קשדן שהיה יהודי כונה "קפבלנקה הקטן" על שום יכולתו הייחודית לסחוט ניצחונות בעמדות שנראו לכאורה שקולות לחלוטין. אלכסנדר אלכין, אלוף העולם הרביעי בשחמט נקב בשמו כמועמד הסביר ביותר לרשת אותו כאלוף העולם. קשדן לא היה יכול להמשיך לעסוק ברצינות בשחמט מסיבות כלכליות; שנות השיא שלו בשחמט חפפו למשבר הכלכלי שכונה השפל הגדול. קשדן מצא את פרנסתו כסוכן ביטוח. לאחד מילדיו היו בעיות בריאות קשות ולכן המשפחה עברה לקליפורניה, שם מזג האוויר היה נוח יותר.
כוכב אולימפי
קשדן שיחק חמש פעמים באולימפיאדות שחמט:
בשנת 1937, בסטוקהולם השיג קשדן 14/16, התוצאה הטובה ביותר מכל שחקני האולימפיאדה. התוצאה המצטברת שלו בכל אולימפיאדות השחמט עומדת על 79.7%, +52 -5 =22, הטובה ביותר מכל שחקן אמריקאי אחר.
באולימפיאדות אלו זכה קשדן בארבע מדליות קבוצתיות: שלוש מדליות זהב קבוצתיות בשנים (1931, 1933, 1937), ומדליה כסף קבוצתית של בשנת 1928. כמו כן זכה בחמש מדליות אישיות: שתיים זהב (1928 ו-1937), אחת כסף בשנת 1933 ושתיים ארד (1930 ו-1931).
יצחק קשדן - הרמן שטיינר פסדינה 1932
במשחק זה הלבן זכה ברגלי בשלב מוקדם יחסית, קידם את הרגלים באגף המלכה ובסופו של דבר יתרון זה הספיק לזכייה.
הצטיינות באירופה ובאמריקה
קשדן הגיע למקום השני, אחרי אהרון נימצוביץ' בתחרות פרנקפורט בשנת 1930. באותה שנה ניצח בתחרות סטוקהולם וגיור (עם 8.5/9). בשלושה דו-קרבות שקיים באותה שנה ניצח את לאיוש שטיינר +5 -3 =2 בגיור, הפסיד ליסטה סטולץ +2 -3 =1 בסטוקהולם והביס את צ'ארלס יפה 3-0 בניו יורק.
בשנת 1931 הגיע קשדן למקום השני בתחרות ניו יורק עם 8.5/11 אחרי חוסה ראול קפבלנקה.
בתחרות בלד 1931, אחת התחרויות החזקות בכל הזמנים עם 9 מ-13 השחמטאים המובילים בעולם חלק קשדן מקום 4–7 עם 13.5/26. בתחרות ניצח אלכין. בתחרות הייסטינגס הגיע קשדן למקום השני עם 7.5/9 לאחר סאלו פלור.
בשנת 1932 חלק מקום ראשון עם אלכין בתוצאה 8.5/9 בתחרות מקסיקו סיטי, ומקום שני עם 7.5/11 לאחר אלכין בתחרות פסדנה. באותה שנה חלק מקום 3–4 עם 7.5/11 בתחרות לונדון (בתחרות ניצח אלכין).
בשנת 1934 סיים שני בתחרות סירקוז עם 10.5/14 (ניצח: שמואל רשבסקי). באליפות הפתוחה של ארצות הברית חלק קשדן מקום 5–6 עם 4.5/9 (ניצחו: רשבסקי וראובן פיין). באליפות הפתוחה של ארצות הברית בשנת 1935 הגיע קשדן למקום השלישי עם 6.5/10 (ניצח: ראובן פיין). בשנים 1935 ו-1936 זכה קשדן באליפות ניו יורק.
זכייה באליפות הפתוחה של ארצות הברית; אכזבה באליפות הסגורה של ארצות הברית
קשדן חלק מקום ראשון עם ישראל הורוביץ באליפות הפתוחה של ארצות הברית בשנת 1938 שהתקיימה בבוסטון, וניצח בה בשנת 1947. הוא חלק מקום 2–4 בתחרות זו בשנת 1948 (חצי נקודה מהמנצח ויור אדמס).
קשדן מעולם לא ניצח באליפות הסגורה של ארצות הברית. דנקר ופאר מציינים שזה היה הכישלון המרכזי שלו בחייו השחמטאיים, שכן לו היה מצליח לזכות בתחרות זו, ייתכן שזה היה מספק לו את המשאבים הכספיים כדי להתמסר לשחמט במלוא זמנו. דנקר ופאר מציינים ש"החל משנת 1928 ואילך, קשדן היה בבירור השחקן הטוב ביותר בארצות הברית, אך פרנק מרשל המזדקן סירב לוותר על תוארו". קשדן לדבריהם "התמקח במשך שנים עם מרשל עד שלבסוף מרשל ויתר מרצונו על תוארו". למעשה מרשל דרש כי קשדן יפקיד סך של 5000 דולר כפרס מובטח לצורך קיום ההתמודדות.
התוצאה: האליפות המודרנית הראשונה של ארצות הברית התקיימה בשנת 1936. בשלב זה יכולתם של רשבסקי ופיין כבר עלתה על זו של קשדן.
באליפויות ארצות הברית קשדן הגיע:
קשדן יכול היה להיות האלוף בשנת 1942, אך הפסיד לרשבסקי בשעה ששופט התחרות, וולטר סטפנס, קבע בטעות ניצחון לרשבסקי במשחקו מול דנקר בשעה שזמנו של רשבסקי תם ומחוג שעונו נפל, עובדה המחייבת פסיקה הפוכה.
שנות המלחמה
קשדן סיים בתיקו דו-קרב עם ישראל הורוביץ בשנת 1938. עם תחילת מלחמת העולם השנייה הצטמצמה מאוד פעילות השחמט התחרותי. קשדן ניצח בתחרות בהוואנה עם 7.5/9 בשנת 1940, סיים במקום 2–4 באליפות ניו יורק עם 7/10 (ניצח: ראובן פיין). קשדן הפסיד בשני משחקיו מול אלכסנדר קוטוב בדו-קרב ארצות הברית מול ברית המועצות, דו-קרב שהתקיים ברדיו בשנת 1945. דו-קרב זה סימן בבירור את המעבר של הכח השחמטאי העולמי לברית המועצות. בתחרות הוליווד בשנת 1945 קשדן הגיע למקום החמישי עם 7/12 (ניצח: שמואל רשבסקי).
אחרי המלחמה
הנבחרת האמריקאית נסעה ב-1946 למוסקבה לדו-קרב גומלין מול הקבוצה הסובייטית וקשדן נקם בקוטוב על הפסדו בשנה הקודמת, לאחר שגבר עליו 1.5-0.5. בתחרות אמנים שאורגנה במועדון השחמט במנהטן בשנת 1948 הגיע קשדן שני עם 5.5/7 אחרי ג'ורג' קרמר. בתחרות הבינלאומית בניו יורק באותה שנה, קשדן צבר רק 4/9 וחלק מקום 7–8 (ניצח: ראובן פיין).
באליפות הפתוחה של ארצות הברית בשנת 1951 צבר קשדן 8/11 (המנצח: לארי אוונס). בתחרות הוליווד 1952 הגיע קשדן למקום השביעי עם 4/9 (ניצח: סבטוזר גליגוריץ'). האירוע התחרותי האחרון בו השתתף קשדן היה דו-קרב בשנת 1955 מול ברית המועצות שם צבר 1.5/4 מול מארק טיימנוב.
מארגן, שופט וסופר
קשדן קיבל תואר רב אמן בשנת 1954 ותואר שופט בינלאומי בשנת 1960. קשדן היה קפטן הנבחרת האולימפית של ארצות הברית באולימפיאדת לייפציג בשנת 1960 והוביל אותה למדליית הכסף הקבוצתית. על תרומתו נאמר: "ייתכן שהחבר בעל הערך הרב ביותר לא היה שחקן, אלא יצחק קשדן. כקפטן של הנבחרת, הוא הביא לשחקנינו ידע שלא יסולא בפז לא רק על המורכבות של שחמט קבוצתי בינלאומי אלא גם את ההתלהבות והביטחון של שנות השלושים שראו אותו בחזית ובמרכז העשיה ברצף בלתי פוסק של הצלחות אמריקאיות".
בשנת 1933 חבר קשדן לשותפות עם ישראל הורוביץ והשניים יסדו את הביטאון שנקרא צ'ס רוויו. ביטאון Chess Review שנרכש על ידי איגוד השחמט האמריקאי בשנת 1969. קשדן ערך את ספר התחרות של תחרות גביע פיאטיגורסקי בשנת 1966. קשדן היה גם העורך של טור השחמט של עיתון לוס אנג'לס טיימס משנת 1955 ועד 1982, ורק כאשר סבל משבץ נאלץ להפסיק את עריכת הטור.
בתפקידו כשופט ניהל קשדן תחרויות רבות, כולל שתי תחרויות גביע פיאטיגורסקי בשנים 1963 ו-1966. קשדן גם סייע לארגן את הסדרה המצוינת של תחרויות לון-פיין בשנות השבעים, שמומנו על ידי לואיס סטאטהם. מאוחר יותר היה קשדן מעורב בניהול האיגוד השחמט האמריקאי שם שימש כסגן נשיא.
בנו היחיד שחי עדיין, ריצ'רד קשדן הוא עורך דין שמתגורר בסן פרנסיסקו. ריצ'רד עוקב אחרי חדשות השחמט ומתעניין, אם כי לא משחק שחמט תחרותי.
סגנון והערכה
הגם שדירוג מד כושר לא הוכנס באופן רשמי על ידי פיד"ה עד שנת 1970, ניתן לדרג ביצועים באופן רטרוספקטיבי גם לפני כן באמצעות אלגוריתמים מודרניים. אתר chessmetrics.com מחשב את מד הכושר של קשדן כ-2742 בחודש מרץ 1932, והוא ממוקם שני בעולם מחודש נובמבר 1932 ועד יוני 1934, כאשר מקדים אותו אלוף העולם אלכסנדר אלכין. קשדן היה בחמישייה המובילה בעולם במשך יותר מארבע שנים, החל מדצמבר 1930 ועד פברואר 1935, זו התקופה בה היה בשיא פעילותו ברמה העולמית העליונה. למרות נתונים מרשימים אלו, חסר אתר chessmetrics.com כמה תוצאות חשובות של קשדן. לאחר תקופה זו, עלייתו של שמואל רשבסקי ושל ראובן פיין האפילה במקצת על קשדן בצמרת השחמטאים האמריקאים.
רב אמן ארנולד דנקר ולארי פאר כתבו שקשדן היה טקטיקאי חזק אך עיקר כוחו היה בשלב הסיום, והוא היה חזק במיוחד בסיומים עם שני רצים. דנקר ציין שלעיתים הורגש במשחקו של קשדן מידה מסוימת של אי-גמישות ולפעמים נקט בתמרונים מלאכותיים כדי להשיג את סיום שני הרצים. העדר משחקי אימון ברמת על לאחר אמצע שנות השלושים כתוצאה מאילוצים כלכליים הביאה לירידתו ההדרגתית של קשדן מהצמרת העולמית.
ספרים עליו
ISAAC KASHDAN, AMERICAN CHESS GRANDMASTER: A Biography With 757 Games by Peter P. Lahde
שי שרף
שי שרף (נולד בשנת 1958) הוא כדורסלן עבר ישראלי בגובה 1.95 מטר ששיחק בהפועל חיפה ובנבחרת ישראל. כיום איש עסקים בתעשיית ההייטק.
ביוגרפיה
שרף גדל במחלקת הנוער של הפועל חיפה. בשנת 1977 שיחק במדי בית הספר הריאלי בחיפה בליגת התיכונים בכדורסל.
בעונת 1975/1976 עלה שרף לקבוצה הבוגרת של הפועל חיפה, ושיתף פעולה יחד עם צבי ענבר. שרף קלע בממוצע של 11.9 נקודות למשחק, אך הקבוצה סיימה במקום ה-11 ונשרה לליגה השנייה. לאחר עונה אחת בליגה הארצית, חזרה הקבוצה לליגה הראשונה, ואת שתי העונות הבאות סיימה במקום הרביעי בליגה כאשר שרף קלע בממוצע של 18 ו-14.7 נקודות בהתאמה.
בקיץ 1979, השתתף שרף במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה בטורינו תחת המאמן רלף קליין והיה שותף לזכייתה במדליית כסף, כאשר קלע בטורניר 10 נקודות.
את עונת 1979/1980 סיימה הקבוצה שוב במקום ה-4 והעפילה לסיבוב השני של גביע קוראץ' בו הודחה על ידי רייר ונציה האיטלקית. שרף קלע בממוצע של 10 נקודות במשחק.
במהלך עונת 1980/1981 לאחר שמונה משחקי ליגה בלבד (בהם קלע בממוצע של 11.9 נקודות למשחק) עזב שרף את הקבוצה, ויצא ללמוד בארצות הברית. למעשה, כך פרש שרף מכדורסל בגיל 23 בלבד.
סך הכל שיחק שרף 5 עונות בליגה הראשונה, בהן רשם 81 משחקים וקלע בממוצע של 13.4 נקודות למשחק. בנבחרת ישראל רשם שרף 20 הופעות והיה שותף לזכייה במדליית כסף באליפות אירופה בכדורסל 1979.
לאחר הפרישה, עוסק שרף בתחום ההיי-טק. שרף הקים יחד עם שלושה שותפים אחרים את חברת ההיי-טק אונרו שנקנתה בשנת 2008 על ידי נטוורק אפליינס תמורת 120 מיליון דולר.
ראובן גפני (חוקר)
ביוגרפיה
בשנים 2000-2016 עבד ביד יצחק בן-צבי בירושלים, תחילה כמדריך, רכז סיורים, עוזר למערכות שונות, ועורך כתב העת עת־מול, העוסק בתולדות ארץ ישראל ועם ישראל. בפברואר 2013 מונה לתפקיד סגן ראש המכון לחקר ארץ ישראל ויישובה של יד יצחק בן-צבי.
במקביל, בשנים 2014-2009 שימש כמנהל "הוצאת תבונות", הפועלת במסגרת מכללת הרצוג להכשרת מורים באלון שבות.
כתב את עבודת הדוקטור בנושא "הבניית הלאומיות העברית בבתי כנסת בארץ ישראל בשנים 1948-1917", בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית.
נשוי לאורית ואב לארבעה. מתגורר ביישוב שדמות מחולה שבצפון בקעת הירדן. כתושב הבקעה, יזם מראשיתו את הכנס השנתי של "מחקרי בקעת הירדן", שנערך עד כה (2022) שש פעמים.
ספריו ופרסומיו
כמו כן היה שותף (יחד עם פרופ' דוד קאסוטו וד"ר אריה מורגנשטרן) לעריכת הספר "החורבה: שש מאות שנים של התיישבות יהודית בירושלים", שראה אור בראשית 2010 לרגל חנוכתו המחודשת של בית הכנסת החורבה בעיר העתיקה, ולעריכת הספר "גבוה מעל גבוה: בית הכנסת תפארת ישראל והקהילה החסידית בירושלים" (יחד עם ד"ר יוחאי בן-גדליה וד"ר אוריאל גלמן), שראה אור בשנת 2017. כן היה שותף (יחד עם ראובן ציגלר) לעריכת הספר "לעבדך באמת: לדמותו ולדרכו של הרב יהודה עמיטל", שראה אור בשנת 2011, במלאת שנה לפטירת הרב עמיטל.
לאורך השנים פרסם מספר רב של מאמרים על נושאים אלו ואחרים, במגוון כתבי עת אקדמיים ופופולריים, ביניהם "קתדרה", "כנישתא", "עלי ספר", "אריאל", "סגולה", "אופקים בגאוגרפיה", "ארץ ישראל" ואחרים.
במשך מספר שנים פרסם מדור קבוע על בתי כנסת בארץ ישראל במסגרת "מוסף שבת" בעיתון מקור ראשון. במסגרת המדור, "פתח לפנים מפתח", פורסמו לאורך השנים כ-70 סקירות על בתי כנסת שונים בכל רחבי הארץ, והסיפורים המרכיבים את זהותם הציבורית, הדתית והחברתית. בשנים האחרונות מפרסם במסגרת "מוסף שבת" של העיתון מקור ראשון ובבמות אחרות רשימות ומאמרים אישיים על נושאים שונים הנוגעים לחוויית התפילה, המסורת המשפחתית, בית הכנסת, ועולם התורה. בשנה האחרונה החל מפרסם במדיות החברתיות מדור שבועי, "סדור אחד בשבוע", המוקדש בכל פעם לסיפורו של סידור אחד שראה אור בארץ ישראל בעת החדשה.
F-111 ארדוורק
ג'נרל דיינמיקס F-111 ארדוורק הוא מפציץ חדירה אסטרטגי לטווח בינוני, מטוס סיור וכן, מטוס תקיפה טקטי שפותח בשנות ה-60 בארצות הברית בתאגיד ג'נרל דיינמיקס. לאורך שנים כינויו הלא-רשמי בחיל האוויר האמריקאי היה "ארדוורק" (Aardvark, שנבוב). הכינוי הוענק באופן רשמי למטוס בעת התחלת תהליך הוצאתו מהשירות ב-1996.
ה-F-111 כלל בשעתו מספר פיתוחים טכנולוגיים חדשניים כגון: כנף בעלת משיכה משתנה, מנוע טורבו-מניפה בעל מבער אחורי ומכ"ם עקיבת תוואי קרקע המסייע בטיסה בגובה נמוך במהירות גבוהה ובתנאי מזג אוויר קשים. לעיצוב המטוס הייתה השפעה רבה על עיצוב מטוסי קרב עתידיים, בעיקר מטוסי קרב סובייטים, וכמה ממאפייניו המתקדמים הפכו לתקניים במטוסי קרב מאוחרים יותר. חדשנות זו הייתה במידת מה בעוכרי המטוס, כיוון שבתחילת דרכו סבל ה-F-111 ממספר קשיים טכניים והנדסיים וכמה מהתפקידים שיועדו לו, כגון תקיפת ספינות, לא מומשו. למרות כל זאת המטוס הצטיין בבטיחות טיסה, יחסית לכל מטוסי הקרב בני דורו.
ה-F-15 איגל החליף את המטוס בחיל האוויר האמריקאי למשימות יירוט והפצצה מדויקות בטווח בינוני, בעוד שתפקיד המפציץ העל-קולי ניתן ל-B-1B לנסר. חיל האוויר האוסטרלי המלכותי החליף את ה-F-111 במטוסי F/A-18 סופר הורנט בשנת 2010.
פיתוח
תחילת פיתוחו של המטוס הוא בתוכנית TFX, תוכנית שאפתנית שהונהגה על ידי שר ההגנה רוברט מקנמארה בשנות ה-60 ומטרתה הייתה לשלב את דרישת חיל האוויר האמריקאי למטוס תקיפה מהיר, יחד עם דרישת הצי האמריקאי למטוס יירוט ארוך טווח שיגן על נושאות המטוסים ממפציצים וטילים נגד ספינות ויהווה תחליף הולם למטוסי ה-F-4 פנטום ו-F-8 קרוסיידר המתיישנים. פילוסופית תכנון מטוסי הקרב באותה התקופה, התרכזה בהשגת מהירות גבוהה ביותר, שימוש בהנעה חזקה, והתמקדות בטילי אוויר-אוויר כנשק עיקרי.
דרישות חיל האוויר
המפקדה הטקטית של חיל האוויר (TAC) הייתה מעוניינת במטוס מהיר ומנמיך טוס בעל יכולות תקיפה גרעינית בעומק עורפו של האויב. תקיפה מגובה נמוך הציעה מספר יתרונות, בהם קושי של מתקני המכ"ם לזהות מטרות, מה שתרם ליכולת ההפתעה, וכן יתרונם המצומצם של מטוסי היירוט במהירות בגובה פני הקרקע יחסית ליתרונו בגובה רב (בשל התנאים האטמוספיריים). המטוס היה צריך להוות תחליף הולם ל-F-105 ת'נדרצ'יף, שסיפק יכולות אלו לפני כן, אך הצריך מסלול המראה ארוך. עד להיתקלות המבצעית של האמריקאים במטוסי המיג במלחמת וייטנאם, תכונות החיוניות לקרבות אוויר היו בעדיפות שנייה. ביוני 1960 פרסם חיל האוויר מפרט דרישות עבור מטוס קרב-הפצצה ארוך טווח שיהיה מסוגל לחדור את מסך הנ"מ הסובייטי בגובה נמוך ומהירות גבוהה ולשגר חימוש גרעיני, וכן יכולת המראה ונחיתה במסלולים ארעיים וקצרים. בין דרישות המפרט היו: טיסה בגובה נמוך במהירות 1.2 מאך, טיסה בגובה רב במהירות 2.5 מאך, רדיוס תקיפה של 1,430 ק"מ, וטווח טרנס-אטלנטי מאמריקה עד לאירופה בלא תדלוק מחדש.
דרישות הצי
כבר משנת 1957, חיפש הצי האמריקאי מיירט לטווח רחוק, שיוכל להגן על נושאות המטוסים כנגד הדור חדש של מפציצי סילון סובייטים, שבאותה התקופה חומשו בטילים כנגד ספינות בעל ראשי נפץ גרעיניים. הצי זקוק היה למטוס קרב בעל יכולת סיור ויכולת נשיאת חימוש טובים יותר מאלה של אב-הטיפוס של מטוס ה-F-4 פנטום, וכן שיהיה מצויד במכ"ם חזק ובטילים רבים ארוכי טווח שיוכלו לעצור את המפציצים על טיליהם.
הצי בחן, ודחה, את ה-F-6D מיסיליר. בדצמבר 1960 שקל הצי שימוש במטוס בעל כנף גאומטריה משתנה, לצורך הגנה על נושאות המטוסים. המגמה להשגת מטוסי קרב גדולים וחזקים יותר היוותה בעיה לצי: מהירויות הנחיתה של מטוסי הצי מהדור הישן היו גבוהות למדי והקשו בנחיתות על נושאות מטוסים, ומטוס קרב גדול וכבד יותר בעל מהירות גישה גבוהה אף יותר, היה הופך את הנחיתה לבלתי-אפשרית. כנף משוכה לאחור בזווית חדה יעילה למהירות גבוהות מאלה המשוכות לאחור בזווית קהה – אך יעילה פחות במהירויות שיוט נמוכות, דבר המפחית את טווח הטיסה ויכולת נשיאת המטען, וכן בעל התנהגות בעייתית במהירויות נמוכות, מה שמצריך הגדלת מהירות נחיתה. מצד שני, קל יותר לשלוט במטוס בעל כנף ישרה או המשוכה מעט לאחור, ומטוס זה מסוגל לרוב לשאת מטען כבד למרחקים ארוכים יותר תוך ניצול מרבי של הדלק, אך במהירות נמוכה יותר. גאומטריה משתנה, שאותה זנח הצי במטוס XF-10F יגואר בשנת 1953, שילבה היתרונות של הכנף המשוכה והישרה בשלדה אחת.
המכרז והשפעתו של רוברט מקנמארה
רוברט מקנמארה החל את תוכנית ה-TFX עם דרישות למטוס תקיפה לחיל האוויר שיוכל להוות גם מטוס קרב לטובת הצי. תוכניתו הייתה לחסוך מיליארדי דולרים על ידי פיתוח מטוס המסוגל לבצע את כל המשימות ולענות על כל הדרישות. מאוחר יותר נסוג מקנמארה מעיקרון זה, אך המשיך להתעקש על פיתוח מטוסים בעלי איכויות המתאימות לכמה שיותר זרועות ומשימות, ומדיניות זו השפיעה על פיתוחו של ה-F-111 וכן עוד מספר מטוסים דוגמת ה-A-7. במכרז עצמו השתתפו לוקהיד, נורת' אמריקן, בואינג, ג'נרל דיינמיקס/גראמן, מקדונל דאגלס ורפבליק/ווט. מתוך כל ההצעות שהוגשו רק הצעותיהם של חברת בואינג והצעתם המשותפת של ג'נרל דיינמיקס וגראמן התקבלו להמשך המכרז. אף על פי שהתערבות מקנמארה במכרז שהעדיף את הצעת ג'נרל דיינמיקס/גראמן התקבלה בביקורת נוקבת גם מהצד הפוליטי, שהולידה וועדה לחקירת המכרז לחשד לניגוד עניינים ושחיתות, החלטתו גובתה בשיקולים רציניים. בעוד שהדגם שהציגה בואינג תוכנן סביב מנוע ה-MF-295 שהיה באותו זמן בשלב התכנון המוקדם, מה שהבטיח כי המטוס לא יטוס טרם 1967, וכן ההבדל הגדול בין הדגמים המיועדים לחיל האוויר לבין אלה של הצי (כ-50 אחוז רכיבים משותפים בין הדגמים) הדגם של ג'נרל דיינמיקס הסתמך על מנוע ה-TF-30 הקיים והמוכח, בשילוב עם כ-80 אחוז רכיבים משותפים בין הדגמים המיועדים לצי לאלה המיועדים לחיל האוויר, מה שהטה את הכף לטובת הדגם. לבסוף ב-24 בנובמבר 1962 מקנמארה הכריז על ג'נרל דיינמיקס כזוכים במכרז.
מטוסים דומים בעלי גאומטריה משתנה
ה-F-111 היה מטוס הקרב בעל גאומטריה משתנה המבצעי הראשון. הדגם התת-קולי הישן יותר של הצי XF-10F יגואר בוטל בשנת 1953. המטוס נתן השראה למספר מטוסים במהלך שנות ה-80, אך כנפי גאומטריה משתנה כבר כמעט ולא משולבות בדגמי מטוסים מודרניים, בשל מחירן היקר ומשקלו העודף של מנגנון משיכת הכנף. אף-על-פי כן, פותחו מספר מטוסים דומים, ביניהם הסוחוי Su-17 "פיטר" (1966), מיג-23 "פלוגר" (1967), טופולב Tu-22M "בקפייר" (1969) והטופולב Tu-160 "בלאקג'ק" (1981), מטוס הקרב של צי ארצות הברית F-14 טומקט (1970), המפציץ B-1B לנסר (1974), והמטוס האירופי פאנאויה טורנדו (1974).
שירות מבצעי של דגמי המטוס השונים
פיקוד האוויר האסטרטגי של חיל האוויר האמריקאי עשתה שימוש ב-FB-111 משנת 1969 עד לשנת 1990.
ה-F-111 היה בשירות חיל האוויר האמריקאי משנת 1967 עד לשנת 1998. הוא נכנס לשירות מבצעי בחיל האוויר האוסטרלי בשנת 1973, ויצא משירות בשנת 2010. חששות על כך שחיל האוויר האוסטרלי לא מצא מחליף לדגם החל מפרישתו בחיל האמריקאי ועד להצגתו של המטוס F-35, פגו כאשר מחלקת ההגנה האוסטרלית הודיעה ב-7 במרץ 2007, שהחיל ירכוש 24 מטוסי F/A-18F סופר הורנט, כשהראשון שבהם אמור להימסר בשנת 2010 והאחרון ב-2011.
F-111A
ה-F-111A היה דגם הייצור הראשון. היו לו מנועי TF30-P-3 בעלי דחף יבש 53 קילו-ניוטון, ועם מבערים אחוריים 82 קילו-ניוטון, וכונס אוויר בעל גאומטריה משתנה, כולם תרמו למהירותו ואפשרו לו להגיע למהירות מרבית של 2.2 מאך (2,300 קמ"ש) בסייג הרום שלו. אף על פי שמנועים אלו סבלו מהזדקרויות מדחס תכופות שבעקבותם בוצעו שינויים במנועים ששילשו את מחירם, בעוד מחיר השלדה של המטוס ירד.
מערכות האוויוניקה של הדגם כללו מכ"ם תקיפה של חברת ג'נרל אלקטריק מדגם AN/APQ-113, ששולב יחד עם מכ"ם עקיבת תוואי קרקע של חברת טקסס אינסטרומנטס מדגם AN/APQ-110 מתחת לאף המטוס, ומערכת הנחיה ותקיפה מדגם AJQ-20.
יוצרו בסך הכלל 158 מטוסים מדגם זה, ביניהם 17 גרסאות טרום-ייצור שלאחר מכן שודרגו והעלו לרמת מטוסי הייצור.
הדגמים הראשונים של המטוס נקלטו ב-18 ביולי 1967 לטייסות 428, 429 ו-430 של מפקדת הכנף 474 בחיל האוויר האמריקאי בניו מקסיקו, שהועברו בשנת 1968 לבסיס נליס.
לאחר בחינה מוקדמת, שישה מטוסים נשלחו במרץ 1968 לדרום-מזרח אסיה, לצורך בחינתם בתנאי קרב אמיתיים בווייטנאם. לאחר מעט יותר מחודש, שלושה מטוסים אבדו ובחינות הקרב הופסקו. התברר שכל שלושת המטוסים התרסקו כתוצאה מכשל במנגנון משיכת הכנף, ולא מפעולות האויב. הדבר הוביל לסערה של האשמות פוליטיות, כאשר סנאטורים אמריקאים גינו את החלטת מזכיר ההגנה דאז, רוברט מקנמארה, לרכוש את המטוסים.
מאחורי הקלעים, בוצעו תחקירים, הלקחים נלמדו ונעשו תיקונים והתאמות במערכת, אך מפקדת כנף 474 שבה לפעילות מבצעית רק ביולי 1971. בחינות חוזרות שנערכו בשנת 1969 גילו שקבלן משנה הצליח לשחד מפקחים כדי שיאשרו עבודה לקויה על מרכיבי הכנף, והיה צורך להחליף את כנפי המטוסים בעלות גבוהה (מאחר שלרוב מטוסי ה-F-111A כבר הורכבו הכנפיים הלא-תקניות). כמו כן התגלו תקלות נוספות והן תוקנו על ידי ריתוך נקודתי בכנפיים.
בספטמבר 1972 שבו מטוסי ה-F-111 לדרום-מזרח אסיה, כדי להשתתף במבצעים ליינבייקר וליינבייקר 2 כנגד כוחות הצפון. משימותיהם לא הצריכו תדלוק אווירי או שימוש בלוחמה אלקטרונית, והם יכלו לתפקד במזג אוויר שקירקע את רוב המטוסים האחרים. מטוס F-111 יחיד יכל לשאת מטען פצצות של ארבעה מטוסי F-4 פנטום. ערכו המבצעי של המטוס עלה, ולאחר מעל 4,000 משימות תקיפה בשמי וייטנאם, אבדו רק שישה מהמטוסים.
בשנת 1977 הועברו דגמי המטוס שנותרו למפקדת הכנף 366 לבסיס מאונטיין הום, אל טייסות 389 ו-391.
בשנת 1982 ארבעה מטוסי F-111A ששרדו שודרגו לרמת דגם F-111C, וניתנו לאוסטרליה כתחליף למטוסים ישנים. למטוסים הותקנו כנפיים ארוכות יותר וכן נסע משופר של ה-F-111C, וכתוצאה לא היה הבדל בינם לבין דגמי ה-F-111C החדשים יותר. כמה מדגמי ה-A שנמסרו לחיל האוויר האוסטרלי השתתפו במלחמת וייטנאם, ולכאורה עדיין נשאו את הצלקות של אש הנ"מ.
42 מטוסי F-111A הושבחו לדגם EF-111A "רייבן" (עורב), שנועד ללוחמה אלקטרונית. ניתן להבחין ביניהם לבין הדגמים הרגילים על ידי הציוד הבולט מעל לזנבות המטוסים, מאפיין שהעניק למטוסים האלה את הכינוי "זנב שמן" (Fat Tail).
שלושה דגמי טרום-ייצור נמסרו לנאס"א לצורכי מחקר שונים. לדגם אחד הותאמה כנף בשיפוע משתנה כחלק מתוכנית שבאה ליצור מטוס קרב מתקדם יותר בשנות השמונים; הדגם הועבר למוזיאון חיל האוויר האמריקאי בשנת 1989.
רוב המטוסים מדגם F-111A שלא הושבחו לרמה של דגמים מתקדמים יותר הוצאו משירות בשנת 1991, והועברו למרכז AMARC, שנמצא בסיס חיל האוויר דייוויס מונט'אן.
F-111B
דגם B יועד להיות מטוס קרב של הצי האמריקאי, שימלא את הדרישה עבור מטוס קרב שיוכל לשאת טילים כבדים לטווח רחוק ויגן על נושאות המטוסים מהטילים הסובייטים נגד אוניות. הצי רק ביטל את דגם המטוס F6D "מיסילר", דגם מטוס סילון איטי בעל כנף קבועה ומכ"ם מתקדם יוז AN/AWG-9, שאמור היה להיות מסוגל לאתר מטרות ברום טיסה נמוך, וכן לשאת שמונה טילי אוויר-אוויר חדשים ארוכי טווח מדגם AIM-54 "פניקס", ולתקוף מספר מטוסי קרב בו זמנית החל מטווח 160 ק"מ. פיתוח הדגם בוטל, אך ה-F-111 היה יעיל יותר בשל טווח טיסתו, יכולת נשיאת כלי הנשק ויכולתו להגיע למהירות 2 מאך וכך ליירט מטרות במהירות, אבל עם כנפיים משוכות ומנועי טורבו-מניפה, הוא יכל לשהות באוויר לפרקי זמן ארוכים יותר. דגם F-111B נשא שישה טילי פניקס, אך לא הותאם לו תותח או כל חימוש לטווחים קצרים. מאחר שלחברת ג'נרל דיינמיקס לא היה ניסיון בייצור מטוסי נושאות מטוסים, היא נכנסה לשותפות עם חברת גראמן ליצירת הדגם.
דגם F-111B היווה פשרה שניסתה ליישב את דרישות הצי השונות מאוד מאלה של חיל האוויר, שתכנונו הבסיסי היה להיות מטוס תקיפה על-קולי, וההתפשרויות האלה יכלו לפגוע בשני הצדדים. הצי העדיף שיהיו במטוס שני מושבי טייסים זה לצד זה, כבדגם המיסילר. דגם B היה קצר יותר מדגם A, כדי לאפשר את התאמתו למעליות של נושאות המטוסים, אך היו לו מוטת כנף ארוכות יותר (21.3 מטר בהשוואה ל-19.2 מטר) כדי להגדיל את טווח הטיסה ונתוני השיוט. אף כי הצי דרש צלחת מכ"ם של 122 ס"מ לטווח רחוק, הוא נאלץ להתפשר בצלחת של 91.4 ס"מ לצורך תאימות עם דגם חיל האוויר. הצי ביקש משקל המראה מרבי של 22,686 ק"ג (50,000 ליברות), אך מזכיר ההגנה של ארצות הברית הכריח אותם להתפשר על 24,955 ק"ג (55,000 ליברות). היעד של הפחתת משקל המטוס הוכח כאופטימי מדי, אם כי ה-F-14 "טומקאט" וה-F/A-18E/F "סופר הורנט" עברו את יעדי משקלם.
הדרישות בעבור דגם F-111B שנוסחו לפני הלחימה האווירית בווייטנאם בשנת 1965, הראו שהצי היה זקוק למטוס קרב שיוכל ליירט את מטוסי המיג מטווח קרוב. הצי חשק במטוס קרב שביצועיו יעלו על אלו של ה-F-4 "פנטום" אך במהלך הניסויים, כושר התמרון וביצועי המטוס ברום טיסה בינוני היו בבירור נחותים לעומת אלה של הפנטום. במהלך הדיון בקונגרס על המטוס, סגן אדמירל תומאס "טום קאט" קונולי מחיל האוויר, הגיב לשאלת אחד הסנאטורים אם מנוע חזק יותר יפתור את בעיות המטוס באומרו "אין מספיק כוח בעולם כולו כדי להפוך את המטוס הזה למה שאנחנו רוצים".
באוקטובר 1967, הצי ארצות הברית השתכנע לבסוף שתוכנית F-111B הייתה לא מעשית והמליץ על ביטולה בשנת 1968, לאחר ששמונה מטוסים כבר נקלטו ושניים מהם התרסקו בתאונות. תצורת הכנף המשוכה לאחור, המנועים מדגם TF-30, טילי הפניקס והמכ"ם שתוכננו עבור המטוס (וגם הדגם הקודם שבוטל, F6D מיסילר) נוצלו בפיתוח ה-F-14 טומקאט שאף הוא תוכנן על ידי חברת גראמן. הטומקאט היה עתיד להיות גדול דיו כדי לשאת את המכ"ם AWG-9 ואת מערכות הנשק של טילי הפניקס ובעל יכולת תמרון שלו תהיה טובה יותר משל ה-F-4.
F-111C
דגם F-111C היה גרסת ייצוא לאוסטרליה, המשלבת מערכות אוויוניקה של הדגמים F-111A/E, אורך מוטת כנפיים מוגדל, וכן נסע כבד יותר שיועד במקור לדגם F-111B. בשנת 1963 הוזמנו 24 דגמים, אבל עיכובים בפיתוח ובעיות מבנה מנעו מהם להיכנס לשירות עד לשנת 1973.
ארבעה מטוסים הוסבו לדגם מטוס הביון RF-111C, תוך כדי שמירה על יכולות התקיפה שלהם. המטוס מדגם RF-111C נשא מערכת סיור בעלת 4 מצלמות ומערכת מבוססת אור תת-אדום.
דגם F-111C צויד כך שיוכל לשאת פודי לייזר/פליר של חברת Pave Tack, והדגמים הבאים עברו שדרוג של מערכות האוויוניקה, שכללו מכ"ם תקיפה מדגם AN/APQ-169 שהחליף את הדגם המיושן AN/APQ-113, מכ"ם עקיבת תוואי קרקע מדגם AN/APQ-171, גירוסקופ המיועד למערכת ההנחיה האינרציאלית, מקלט GPS, אפיק נתונים (החיבור בין המעבד הראשי לזיכרון) דיגיטלי מודרני, מחשב מתקדם, מערכת בקרת ירי וצגים רב-תכליתיים בתא הטייס. הותקנו מנועי TF30-P-108/109RA בעלי דחף 93 קילו-ניוטון. ארבעה מטוסים מהדגם F-111A של חיל האוויר האמריקאי הוסבו לדגם F-111C, ונשלחו לאוסטרליה כתחליפים.
בסוף שנת 2001 התגלו בעיות עייפות החומר בכנף אחד מהמטוסים מדגם F-111C. כתוצאה, בחודש מאי 2002 הוחלט להחליף את הכנפיים בתחליפיים שנלקחו ממטוסים מהדגם F-111F של חיל האוויר האמריקאי. הכנפיים הקצרות עברו תהליך של שיפוץ והתאמה באוסטרליה, שכלל את הארכתם כדי להתאימם למטוסי ה-F-111C וה-F-111G.
הדגם F-111 שימש את חיל האוויר האוסטרלי עד לשנת 2010. בשנת 2010, צי מטוסי ה-F-111 ויצא משירות והוחלף על ידי 24 מטוסי F/A-18F "סופר הורנט". המשלוחים האחרונים של המטוסים החדשים יגיעו בסוף שנת 2011.
F-111D
דגם F-111D היה שדרוג של דגם F-111A שכלל מערכות אוויוניקה "סימן 2", מנועים חזקים יותר, מבנה כונס אוויר משופר, ותצוגות רב תכליתיות. המטוס הוזמן לראשונה בשנת 1967, בעיות נרחבות בפיתוח עיכבו את כניסתו לשירות עד לשנת 1974, ורק 96 מטוסים מדגם זה יוצרו.
המטוס דגם D השתמש בפתחי אוויר חדישים "Triple Plow", שהורחקו כ-10 ס"מ משלדת המטוס כדי למנוע חדירה של שכבת אוויר "כבדה" למנוע, שגרמה להשתנקויות והזדקרויות מדחס במנועי הטורבו-מניפה מדגם TF30. לדגם היו מנועים חזקים יותר מדגם TF30-P-3 בעל דחף יבש של 53 קילו-ניוטון, ודחף של 82 קילו-ניוטון עם מבערים אחוריים.
שיפור משמעותי יותר היוותה חליפת מערכות האוויוניקה סימן 2. מערכות אלו היו מערכות משולבות דיגיטליות, מהראשונות בשימוש חיל האוויר האמריקאי. את היכולות החדשות שאפשרו המערכות, ליוו קשיים טכניים משמעותיים. המכ"ם הראשי מדגם AN/APQ-114 מתוצרת חברת ג'נרל אלקטריק, כלל ניתוח דופלר לשיפור האבחנה ויכל לזהות מטרות נעות, ומצב שידור רציף להנחיית טילים עם ביות חצי אקטיבי (יכולת שנעדרה מהדגם הישן יותר - AN/APQ-113). בנוסף כללה החליפה מכ"ם תקיפה ומערכת ניווט אינרציאלית מתוצרת חברת Autonetics, מכ"ם ניווט דופלר של חברת מרקוני, צגים רב תכליתיים (MFD) מתוצרת חברת נורדן ומעבד מרכזי של חברת יבמ. מערכות התצוגה גרמו לבעיות שהתווספו לתקלות הטכניות של כל יחידה בנפרד והחמירו אותן. מצב זה הוביל לסכסוכים חריפים בין היצרנים השונים, ותהליך תיקון הכשלים נמשך מספר שנים. בעיני צוותי האוויר נחשב דגם ה-D, כשהוא במצב שמיש, לידידותי ביותר למשתמש מבין כל גרסאות המטוס, אולם מצב זה היה נדיר לפני תחילת שנות השמונים.
בשנת 1992 חדלו להשתמש במטוס מהדגם F-111D והוא יצא משירות.
F-111E
הדגם F-111E היה דגם זמני ופשוט יותר, שהוזמן לאחר שהתגלו הבעיות המתמשכות של דגם D. בדגם זה הותקנו כונסי "Triple Plow 2" של דגם D וכן מנועים חזקים יותר מדגם TF30-P-3, אך הדגם צויד במערכות אוויוניקה של דגם A בתוספת מכ"ם עקיבת תוואי קרקע מתקדם ומצלמת הפצצה.
על אף שתוכנן לאחר דגם D, דגם F-111E נשלח למעשה לשירות מבצעי לפניו. הטיסה הראשונה של דגם E נערכה ב-20 באוגוסט שנת 1969. בסך הכול יוצרו 94 מטוסים מדגם זה.
מספר מטוסים מדגם E הופעלו בבסיסי חיל האוויר המלכותי באוקספורדשייר (אנגליה) עד לשנת 1993 ובמבצע "סופה במדבר". כל המטוסים מדגם זה הועברו לאחסנה בין השנים 1993 ו-1994.
F-111F
מערכת האוויוניקה של המטוס מהדגם F-111F השתמשה בגרסה מפושטת של מכ"ם הדגם FB-111A, ה-AN/APQ-144, ללא מספר מודי תקיפה, אבל בעלת טווח ארוך יותר במעט. המערכת השתמשה במכ"ם תוואי קרקע מדגם AN/APQ-146 של חברת Texas Instruments, מערכת ניווט של חברת ליטון, ומערכת בקרת ירי של דגם F-111E. בתא החימוש הפנימי הותקן פוד פליר AVQ-26 Pave Tack ובמערכת לייזר לצורך ציון מטרות לחימוש מונחה לייזר. לאחר מכן, המכ"ם שודרג לדגם AN/APQ-161, יחד עם מכ"ם עקיבת תוואי קרקע מדגם AN/APQ-171. יותר מאוחר שידרגו את מערכת האוויוניקה עם רכיבים של חברת Pacer Strike שהוסיפו רכיבי אלקטרוניקה ובסיס נתונים חדשים ודיגיטליים.
מטוסים מדגם זה השתמשו בפתחי אוויר "Triple Plow 2", יחד עם מנועי טורבו-מניפה חזקים בהרבה מדגם TF30-100 שיכלו להפיק דחף של 112 קילו ניוטון. כל אלה תרמו לשיפור ביצועיו של הדגם, ואיפשרו לו להגיע למהירות מקסימלית של 2.5 מאך ברום, הקנו לו יכולת לשייט במהירות על קולית (supercruise, טיסה במהירויות על-קוליות ללא שימוש במבער אחורי). בין השנים 1985–1986, המנועים שודרגו למנועי טורבו-מניפה TF-30-P-111.
מטוסים מדגם זה השתתפו לראשונה במבצע "קניון אל דוראדו" כנגד לוב בשנת 1986, ותיפקדו בהתאם למצופה במבצע "סופת מדבר" נגד עיראק, בו תקפו המטוסים מטרות משוריינות.
תוכניות שונות לשדרג את הדגם, כולל התקנת מנוע F110 של חברת ג'נרל אלקטריק (מותקן במטוס F-14D טומקאט), הועלו, אבל לא יצאו אל הפועל כי הן יכלו להפריע למאמצים הפוליטיים של חיל האוויר האמריקאי לייצר את המטוס F-22 "ראפטור". כתוצאה, מטוסי ה-F-111 האחרונים של החיל הוצאו משירות ב-27 ביולי 1996, והוחלפו על ידי מטוסי F-15E "סטרייק איגל".
FB-111A/F-111G
דגם FB-111A היה דגם המפציץ האסטרטגי, והוא פותח כדי להוות מחליף זמני לB-58 האסלר וכן לדגמים הראשונים של המטוס B-52. תוכנית החלפת המטוסים התנהלה באיטיות, וחיל האוויר האמריקאי היה מודאג שמא כשלי עייפות החומר בצי מטוסי ה-B-52 יגרמו לצי המפציצים האסטרטגיים להחלש במידה ניכרת. במקור תוכנן לייצר 263 מטוסים, בפועל המספר הסופי היה 76 יחידות בלבד. המטוס הוכיח את עצמו כמפציץ יעיל ביותר וזכה בתחרות חיילית של ה-SAC חודשיים בלבד לאחר כניסתו לשירות פעיל. המטוס הראשון מדגם זה יצא מפס הייצור בשנת 1968. הדגם מעולם לא קיבל שם רשמי, אבל לרוב קראו לו Switchblade ("אולר קפיצי").
דגם FB-111A היה ארוך ב-6.5 ס"מ מדגם F-111A, דבר שאיפשר לשאת עוד 2,214 ליטרים של דלק, והוא צויד בכנפיים הארוכות יותר של המטוסים הכושלים F-111B ו-F-111K להגדלת טווח הטיסה ויכולת נשיאת החימוש. כן נסע מחוזק שנועד להתמודד עם המשקל ומהירות ההמראה הגבוהים יותר. לכל המטוסים, מלבד הדגם הראשון שיוצר, היו פתחי יניקת אוויר “Triple Plow 2” ומנוע מדגם TF30-P-7 שיכל לספק דחף יבש של 56 קילו-ניוטון ודחף של 90 קילו-ניוטון עם מבער אחורי.
למטוס מדגם FB-111A היו מערכות אוויוניקה חדישות, ניתן להן הכינוי SAC Mk IIB. חליפת אוויוניקה זו כללה את המכשירים של דגם A, כמו המכ"ם עקיבת תוואי קרקע של חברת טקסס אינסטרומנטס AN/ANPQ-134, ומד גובה מכ"מי של חברת הניוול AN/APN-167. המכ"ם הראשי היה מדגם AN/APQ-114 של חברת ג'נרל אלקטריק, בעל תצוגה הפונה צפונה, מצב "אור עוקב", ומצב צילום תמונות. בנוסף לרכיבים אלה, לדגם FB-111A הוספה מערכת ניווט פנימית של חברת רוקוול מדגם AN/AJN-16, מכ"ם דופלר מדגם AN/APN-185 של חברת סינגר-קיארפוט, ומצפן אסטרונומי של חברת ליטון מדגם AN/ASQ-119, שאיפשר לבצע ניווט בהסתמך על מיקום הכוכבים. תצוגה אופקית הוספה לצד תצוגת הטייס מדגם AN/AYK-6. מאפיין ייחודי נוסף של הדגם FB-111A אחסנת המידע על אזור טיסה מוגבל במערכת בקרת הטיסה האוטומטית, דבר שאיפשר טיסה "ללא-ידיים" (בעזרת טייס אוטומטי) במהירויות גבוהות ובגבהים נמוכים (עד לגובה של 200 רגל), אפילו במזג-אוויר קשה.
החימוש שהותאם למטוס כך שיתפקד כמפציץ אסטרטגי היה הטיל AGM-69 SRAM (טיל תקיפה לטווח קצר) של חברת בואינג, שהיה מסוגל להגיע למהירות של מאך 3 ולטווח של 176 ק"מ. שני טילים כאלו יכלו להינשא בתא הנשק הפנימי ועוד ארבעה נוספים על מנשאים בכנפיים. פצצות גרעיניות גם הן היוו חלק מהתחמושת הבסיסית של הדגם FB. תאי דלק נוספים בדרך כלל נישאו על המנשאים הלא-מסתובבים שעל כל כנף. תצלומי הדמיה הראו מטען תחמושת שיכל להגיע תאורטית למשקל של 50 פצצות M117 (כל אחת שוקלת 340 ק"ג) הנשאים על 8 מנשאים ובתא נשק, אבל הדגם הזה מעולם לא השתמש בפצצות קונבנציונליות. עד לשנת 1990, פצצות שהכילו חומר גרעיני שוחררו על ידי לחיצה על כפתור חשמלי. בחיל האוויר הביעו דאגה שמא זרמי חשמל חלשים שייווצרו עקב קצר כלשהו, יפעילו את הפצצות ויגרמו לנזק לא מכוון. לכן, החליפו את מערכת שחרור הפצצות האלה במערכת מכנית ולא חשמלית.
המטוס הפך למיותר עם קליטתו של הB-1B לאנסר. והמטוסים הנותרים הוסבו למפציצים לטווח קצר בציון F-111G. נעשה בהם שימוש בעיקר לצורכי אימון.
דגם F-111G עבר מספר השבחות של מערכות האוויוניקה, בהן הוסף מחשב דיגיטלי, גירוסקופ למערכת הניווט האינרציאלית, מכ"ם ניווט דופלר מדגם AN/APN, וכן מכ"ם עקיבת תוואי קרקע משודרג. מערכת המצפן האסטרונומי הוסרה.
מספר גרסאות "מוארכות" של דגם FB-111 (דגם FB-111B, יחד עם מנוע F101 וגופו הארוך יותר, וכן הדגם הגדול עוד יותר FB-111H, הוצעו כתחליף לדגם B-1A לאחר ביטול הפרויקט) הוצעו לייצור בשנות השבעים המאוחרות, אך לא נכנסו לבסוף לתהליך ייצור.
EF-111A Raven "עורב"
על מנת להחליף את ה-EB-66 המיושן, בשנת 1972 חתם חיל האוויר האמריקאי חוזה עם חברת גראמן לביצוע הסבה של מספר מטוסי F-111A למטוסי לחימה אלקטרונית. בחודש מאי שנת 1998, חיל האוויר הוציא משורותיו את מטוסי ה-EF-111A האחרונים. בטווח הקצר, ה-EA-6B פראולר ("משוטט") ממלא תפקיד זה הן בחיל האוויר והן בצי האמריקאי. הדבר גרם לדאגה בקרב טייסי הקרב האמריקאיים, מפני שלמטוס חסרה היכולת להתמודד עם מטוסי קרב במהירות גבוהות. הפראולר נראה אם כן כתחליף נחות.
אוסטרליה
הממשל האוסטרלי הזמין 24 מטוסי F-111 בשנת 1963 לטובת חיל האוויר האוסטרלי המלכותי במטרה להחליף את מטוס הקנברה במשימות הפצצה ותקיפה. המטוס הראשון נמסר לאוסטרליה באופן רשמי בשנת 1968 אך באותה עת התגלו בעיות מבניות במטוסי חיל האוויר האמריקאי ולכן כניסתו לשירות ה־F-111C הושהתה עד שנת 1973. ארבעה מטוסים הסבו לדגם הביון RF-111C, תוך כדי שמירה על יכולת התקיפה שלהם.
מספר מטוסים אשר השתייכו בעבר לחיל האוויר האמריקאי נשלחו לאוסטרליה כעודפים. ארבעה מטוסים שהוסבו לדגם F-111C נשלחו בשנת 1982, בעוד ש-18 מטוסי F-111G נרכשו בשנת 1992 נמסרו בשנת 1994. מטוסי ה-F-111 הופעלו על ידי טייסת מספר 1 של חיל האוויר האוסטרלי המלכותי בתפקיד מטוסי קרב, ובטייסת מספר 6 כמפציצים. בטיסה שנערכה בשנת 1973 על ידי היחידה המוטסת של וושינגטון, הועברו 12 המטוסים הראשונים מדגם זה לידי אוסטרליה, ומשם ליחידה למחקר ופיתוח של חיל האוויר האוסטרלי. הדגם יצא משירות בשנת 2010 והוחלף במטוסי F/A-18F "סופר הורנט".
בעוד שהמטוס לא השתתף בקרבות בשורות חיל האוויר האוסטרלי, פורסם בתקשורת כי המטוסים הוצבו בכוננות גבוהה במהלך ההתערבות האוסטרלית במזרח טימור בשנת 1999. במהלך מלחמת המפרץ הראשונה בשנת 1991, ממשלת ארצות הברית ביקשה מאוסטרליה לפרוס מטוסי RF-111 במפרץ הפרסי. בקשה זו נדחתה כאשר הממשלה האוסטרלית טענה שהמטוס חשוב מדי לביטחונה הלאומי של אוסטרליה מכדי לסכנו במלחמה מרוחקת.
צי מטוסי ה-F-111 של חיל האוויר האוסטרלי המלכותי היה נתון לפעמים במחלוקת. מחלוקות סביב הדגם F-111 כוללות:
בצבא האוסטרלי ובחוגי תעופה שונים המטוס F-111 ארדוורק נודע בחיבה בכינוי "פיג" (חזיר), בשל יכולתו לאתר מטרות כמו חזיר העוקב אחר מזונו בין העשבים, ובמילים אחרות, הכוונה ליכולת המטוס לעקוב אחרי פני השטח, יכולת שהייתה יחידה במינה בזמן כניסתו לחיל. הסבר נוסף למקור הכינוי מתייחס לביטוי "חזירים יכולים לעוף". הסבר נוסף שלישי בא מהשם ארדוורק (Aardvark, שנבוב), שמתורגם באנגלית ל"חזיר-ארץ".
בריטניה
הממשלה הבריטית ביטלה את הזמנת המטוס TSR-2 בשנת 1965 בשל מחירו היקר והזמינה 50 מטוסי F-111K בשנת 1967. דגם K היה דגם F-111A שעבר שדרוג לצורך ותאמה למערכות אוויוניקה בריטיות והגדלת יכולת נשיאת חימוש. אבות הטיפוס של מטוס הקרב ומטוס האימון היו בשלבי הייצור האחרונים, כאשר התוכנית בוטלה. הערכות מעודכנות של ביצועי המטוס הצביעו על כך שטווח הטיסה ומהירותה יהיו נמוכים יותר מהמצופה ודגם זה לא יעמוד בדרישות המבצעיות. בנוסף מחיר המטוס הדולרי עלה עם ירידת ערכו של לירה שטרלינג ונע סביב 3 מיליון ליש"ט, דבר שהוביל לביטול רכישתו. כתחליף, נרכשו דגמי המטוסים בלאקברן בוקאניר לצורך הפצצות בגבוה נמוך, ומטוסי F-4 פנטום לחיל האוויר המלכותי ולצי הבריטי.
חימוש
אף על פי שהמטוס נועד להיות מטוס קרב רב-תכליתי, הפך ה-F-111 בעיקרו למפציץ ארוך טווח החמוש בעיקר בטילי אוויר-קרקע ופצצות.
תא החימוש
ה-F-111 הוא בעל תא נשק פנימי הנמצא מתחת לגוף המטוס ומיועד לנשיאת כלי נשק שונים.
חימוש חיצוני
עיצוב גוף ה-F-111 לא מאפשר נשיאה של חימוש חיצוני בגחון המטוס (אם כי ישנן שתי עמדות תלייה קטנות, האחת נמצאת בתא החימוש, והשנייה מאחור בין המנועים, אך הם נועדו להתקנת ציוד לוחמה אלקטרונית ולמערכות תקשורת לנשק מונחה). בכל מטוס יש מקום לארבעה מתלי נשיאה (פיילונים) מתחת לכל כנף, שכל אחד מהם מסוגל לשאת 2,700 ק"ג. המנשאים הפנימיים (3,4,5 ו-6) מסתובבים יחד עם הכנף, אבל רק מנשא אחד בכל צד יכול לשאת חימוש כאשר הכנף משוכה לאחור. המנשאים החיצוניים (1,2,7 ו-8) קבועים במקומם, וניתן להעמיס עליהם תחמושת רק אם הכנפיים משוכות לאחור בזווית הקטנה מ-26 מעלות, הגורמת לגרר בזווית ההמראה. המנשאים החיצוניים ביותר (1 ו-8) מעולם לא נוצלו באופן מבצעי, ובצמד השני של מנשאים קבועים (2 ו-7) השתמשו רק לעיתים נדירות, כדי לשאת מכלי דלק. הדגמים FB-111/F-111G יכולים להשליך את המנשאים הריקים שלהם בעת טיסה, כדי להפחית את הגרר בעת הצורך.
המספר המוגבל של המנשאים המסתובבים במלואם מצמצם את יכולת נשיאת החימוש המרבית של המטוס, מפני שהמטוס לא יכול להשתמש בכל המנשאים כאשר הכנפיים משוכות לאחור עד הסוף. מנגד, מטוסי קרב כמו ה-F-14 וה-"טורנדו" יכולים לשאת את מירב מטען החימוש שלהם במצב זה.
החימוש החיצוני העיקרי של מטוסי F-111 של חיל האוויר האמריקאי מפורט להלן:
החל מתחילת שנות השמונים של המאה הקודמת, צוידו דגמי תקיפה של ה-F-111 בהתקנים מיוחדים (נושאי טילים - נט"לים) על המנשאים המסתובבים (להם ניתן הכינוי 3A ו-6A), המאפשרים נשיאת שני טילי אוויר-אוויר AIM-9 סיידווינדר לצורך הגנה עצמית. על הנט"לים הורכב הטיל AIM-9P, במקום הדגמים המודרניים יותר - AIM-9L או הדגם AIM-9M, שמשטחי ההיגוי הקדמיים שלהם היו גדולים מדי, ולא אפשרו את תלייתם על הנט"ל. חיל האוויר האוסטרלי שקל להחליף את טילי הסיידווינדר בטיל AIM-132 אסראם.
ה-FB-111A יכל לשאת את אותו הנשק הקונבנציונלי כמו הדגמים הטקטיים שקדמו לו, אבל מנשאי הכנף שלו נוצלו לנשיאת מכלי דלק נתיקים או פצצות גרעיניות. עד שהשימוש בנשק הופסק בשנת 1990, הדגם יכל לשאת עד ארבעה טילים גרעינים מדגם AGM-69 SRAM על מנשאי הכנפיים, אם כי לרוב הוא צויד בשני טילים בלבד.
הדגם האוסטרלי F-111C צויד כך שיכל לשגר טיל נגד ספינות מדגם AGM-84 Harpoon, טיל נגד קרינה מדגם AGM-78 סטנדרד ארם, וטיל מונחה נוסף מדגם AGM-142 פופאי.
דוד חנזין
הרב דוד חנזין (ו' באדר ה'תרע"א, 6 במרץ 1911 - י"ט בתמוז ה'תשס"ג, 19 ביולי 2003) מנהל רשת אהלי יוסף יצחק, חבר בית הדין הרבני בפתח תקווה, ואב"ד בית דין רבני חב"ד. בצעירותו היה מתלמידי הראי"ה קוק.
ילדות וחינוך
נולד בעיר קונוטופ, שבמחוז צ'רניהיב באוקראינה לפריידל ולרב מנחם מענדל (נפטר בחודש ניסן ה'תרצ"ה) חנזין. משפחתו נמנתה על צאצאי חסידי חב"ד. מגיל צעיר ניכר בכישרונות מיוחדים, ובתחומי עניין רחבים. למד לבדו בבית המדרש המקומי. בשנת ה'תרפ"ט עברה משפחתו להתגורר בעיר מוסקבה, שם המשיך הרב חנזין בלימודיו, במכתב שנים מאוחר יותר הוא מציין, שבט"ו בשבט ה'תר"צ סיים תלמוד בבלי בפעם הראשונה ושבט"ו בסיוון ה'תרצ"א סיים תלמוד בבלי פעם שנייה.
במוסקבה למד אצל הרב אבא דוד גולדפיין, רבה של מוסקבה, חתנו של הגאון מרוגוטשוב, רבי יוסף רוזין, שאליו נקשר מאוד. במהלך תקופה זו פגש חנזין את הרב משה צבי נריה שכותב ביומניו: "באותן שנים הזדמנתי למוסקבה והגעתי אל בית הרב גולדפיין, בביתו פגשתי אל הרב חנזין, שמעתי כי עבר על הש"ס בהיותו כבן שבע עשרה בלבד…" ביניהם התפתחה ידידות הדוקה, והם למדו ביחד את מסכתות בבא קמא ופסחים, עד לעזיבתו של הרב נריה אל ארץ ישראל.
בארץ ישראל
בי"ג באלול ה'תש"ג, נשא לאשה את מרת רחל בת הרב ישראל אריה ספיר אב"ד פתח תקווה (נפטרה בשנת ה'תשי"א). לאחר נישואיו למד בבית מדרש לתורת ארץ ישראל. בשנת ה'תש"ד החל לכהן כמשיב ובהמשך גם כר"מ בישיבת אחי תמימים בתל אביב. בשנת ה'תשי"א מונה לרב וחבר בית הדין, בעיר פתח תקווה, ושם התגורר עד יומו האחרון.
נפטר בליל שבת י"ט בתמוז ה'תשס"ג ונקבר בבית הקברות סגולה. לרב חנזין ארבעה בנים ובת. שנתיים קודם פטירתו נפטר בנו.
לאחר פטירתו - רחוב בפתח תקוה, עיר מגוריו, הונצח על שמו.
התקרבותו לחסידות
במשך תקופת לימודיו בישיבת מרכז הרב, התקרב אל חסידות חב"ד והיה מבקר הרבה בישיבה החב"דית ישיבת תורת אמת. בתקופה זו אף החל לגדל את זקנו. הרב חנזין נטל חלק פעיל בהקמת רשת אהלי יוסף יצחק, רשת חינוך המאגדת תחתיה את מוסדות חינוך חב"ד בארץ הקודש. ועמד בראשה כל חייו. וכן היה מעורב בתוכניות הלימודים השונות, ואף היה נוסע לביקורים בבתי הספר, על מנת לעקוב מקרוב על מצב הלימודים.
בשנת ה'תשל"ו, הורה הרבי מליובאוויטש לרב שלמה יוסף זוין, להקים גוף עליון של רבני חב"ד בישראל, שיהווה את הסמכות העליונה של חסידי חב"ד. עם הקמת בית הדין נתמנה הרב חנזין כחבר בבית הדין, ובשנת 1978 לאחר פטירת הרב זווין נתמנה הרב חנזין לעמוד בראשות בית הדין.
חבר הרבנות פתח תקווה
במהלך רבנותו בעיר פתח תקווה, פעל הרב חנזין רבות בעיר, בעיקר בענייני השחיטה, שמירת השבת, ושיעורי תורה שונים שהיה מוסר. היה בקשר הדוק עם הרבנים השונים בעירו שאף העריצו את עבודתו, מהם הרב יהושע משה אהרונסון, הרב ראובן כץ, וכן גיסו הרב דוד סלומון, ואחיינו הרב ברוך שמעון סלומון. היה אחראי מטעם הרבנות על כשרות הערובין, המקוואות ובית המטבחיים, שם עמד על כשרות השחיטה.
מלחמתו על שמירת השבת
הרב חנזין יצא פעמים רבות להפגין נגד חילול שבת בעירו, ואף נאסר בשל כך מספר פעמים. הוא היה הולך במשך השבת אל חנויות בעיר, ומבקש מהם לסגור את חנותם בשבת. ומפורסמת תמונתו בוויכוח עז מול ראש העיר דאז דב תבורי, על שמירת השבת בעיר.
טמקת
טמקת (געז ጥምቀት; התגלות) נקרא גם אסתרעייו ("מאורע") ואפיפנייה (יוונית 'Eπιφάνεια) הוא חג ההתגלות הנחוג בכנסייה האורתודוקסית האתיופית ביום העשירי בחודש טר לפי לוח השנה האתיופי, המקביל ל-19 בינואר, או ל-20 בינואר בשנה מעוברת.
טמקת מעלה על נס את טבילת ישו בנהר הירדן, ועל כן נערכים בו טקסים המשחזרים את ההטבילה. במהלך אירועי החג, התבות, העתק-הדמיה של לוח עשרת הדיברות או של ארון הברית, השמור בכל כנסייה אתיופית, נעטף בבדים עשירים, ונישא בתהלוכה על ראשו של כהן הדת. התבות, שבדרך כלל אינו מוצג לראווה בפני המוני המאמינים, מסמן את גילויו ברבים של ישו כמשיח, בהגיעו להיטבל בידי יוחנן המטביל. בליל הטמקת צמים המאמינים משקיעה ועד זריחה. הטקס נערך ליד נהר או מקווה מים מוקדם מאוד לפנות בוקר, ולקראת שחר המים מבורכים ומותזים על המאמינים. חלק מהמשתתפים נכנסים אל המים וטובלים בהם את כל גופם, ובכך מחדשים באופן סמלי את ברית טבילתם. מעשה זה אינו עולה מבחינה דתית כדי טבילה נוספת, שכן כאמור בתפילת אני מאמין, מצהירים המאמינים כי הם נטבלים פעם אחת למחילת חטאיהם. עם זאת, הטקס גרם לנוסעים אירופים מוקדמים שהזדמנו אליו, לפרש את מעשי המאמינים כסותרים את הצו הדתי. לקראת צהרי היום מוחזר התבות אל הכנסייה בתהלוכה המלווה בריקוד ובזמרה.
ליאו שטראוס
ליאו שטראוס (בגרמנית: Leo Strauss, שמו העברי יהודה לייב ב"ר אלחנן שטראוס, 20 בספטמבר 1899 – 18 באוקטובר 1973) היה פילוסוף ותאולוג יהודי-אמריקאי יליד גרמניה, אשר התמחה בחקר הפילוסופיה הפוליטית, הפילוסופיה היוונית ופילוסופיית ימי הביניים. השנים המשמעותיות ביותר שלו באקדמיה היו כששימש פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת שיקגו, שבה לימד דורות של תלמידים ופרסם חמישה עשר ספרים. שנים לאחר מותו, יותר ויותר אנשים נוטים לראות אותו כאיש הרוח שדמותו השפיעה על הזרם הנאו-קונסרבטיבי באקדמיה ובפוליטיקה האמריקאית.
קורות חיים
ליאו נולד להוגו ויניס שטראוס בעיירה קירכהיין (Kirchhain) במדינת הסה, גרמניה, ב-20 בספטמבר 1899. אביו ואחי אביו ניהלו בשותפות עסקים לאספקת תוצרת חקלאית ותוצרת בקר שאותם ירשו מאביהם, מאייר (1919-1835) - מנהיג חשוב ונודע בקהילה היהודית. בדברים שנשא ליאו שטראוס בהרצאה במכללת סנט ג'ונס הוא העיד על עצמו כי הגיע "מבית קונסרבטיבי, אולי אף אורתודוקסי" שבו ידעו מעט מאוד על היהדות מלבד דבקות בקיום מחמיר של פרקטיקות יהודיות.
בגיל 17 פרק עול תורה ומצוות, ובגיל 18 החל לפעול בשורותיה של הציונות הגרמנית והתלהב מהרעיון של מהפכה מדינית עברית. בשנת 1917 סיים את לימודיו בגימנסיה שליד מרבורג, ומ-5 ביולי 1917 עד דצמבר 1918 שירת בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה. אחרי המלחמה החל את לימודיו באוניברסיטת המבורג. ב-1921 הגיש את עבודת הדוקטורט שלו, בהדרכת ארנסט קסירר, הפילוסוף היהודי מאסכולת מרבורג. נושא עבודת המחקר שלו היה: "בעיית ההכרה בפילוסופיה של פרידריך היינריך יַקוֹבּי". בשנות לימודיו שמע גם שיעורים באוניברסיטאות פרייבורג ומרבורג מהפילוסוף אדמונד הוסרל ומתלמידו מרטין היידגר.
שטראוס היה בקשרי ידידות עם גרהרד קרוגר, יוליוס גוטמן, פרנץ רוזנצוויג (שלו הקדיש שטראוס את ספרו הראשון), גרשם שלום, אלכסנדר אלטמן והמזרחן הנודע פאול קראוס, שלו נישאה אחותו של שטראוס בתיה (היא נפטרה בשעת לידת בתם, וב-1944, כאשר קראוס התאבד או נרצח, שטראוס ואשתו אמצו את הבת הזו). בשלבים מאוחרים יותר של חייו ניהל שטראוס חליפות מכתבים עם חלק מאותם ידידים; מכתבים אלה ראו אור לא מזמן בשפה הגרמנית ועומדים להיות מתורגמים גם לשפות נוספות. נוסף על כל האמור, ניהל שטראוס דיון ער וחשוב עם קארל שמיט, תאורטיקן וחוקר גרמני נאצי שהאמין ביתרון הדיקטטורה, בתחום מדע המדינה. שמיט, באופן מפתיע, בעקבות היכרותו האישית עם שטראוס, תרם לזכייתו של שטראוס במענק מחקר מטעם קרן רוקפלר. אף על פי כן, לאחר עזיבתו של שטראוס את גרמניה, הוא קטע את קשריו עם שמיט ולא השיב לניסיונותיו של האחרון לחדש עמו את ההתכתבות. לאחר שקיבל את מענק המחקר ע"ש רוקפלר בשנת 1932, עזב שטראוס את משרתו באקדמיה לחקר היהדות בברלין ועבר להתגורר בפריז. הפעם היחידה שבה שב לגרמניה לאחר עזיבתו, הייתה לימים ספורים בלבד, כעשרים שנה מאוחר יותר. בפריז נישא שטראוס למרי (מרים) ברנסון, אלמנה עם ילד שהכיר בגרמניה. הוא אימץ את ילדה ומעולם לא היה לו ילד ביולוגי. בעקבות עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, סירב שטראוס לחזור לארץ מולדתו.
בשנת 1934 מצא שטראוס מקלט באנגליה, ובשנת 1935 קיבל משרה זמנית באוניברסיטת קיימברידג'. ב-1938, לאחר שלא עלה בידו למצוא משרת הוראה קבועה באנגליה, היגר לארצות הברית בתמיכתו של הרולד לסקי אשר העניק לו בנדיבות משרת הוראה למספר שבועות. לאחר תקופה קצרה ולא יציבה שבה שימש כעמית מחקר במחלקה להיסטוריה באוניברסיטת קולומביה, שטראוס הבטיח לעצמו משרה לא יציבה בפקולטה למדע המדינה בבית הספר החדש למחקר חברתי (New School for Social Research) בעיר ניו יורק. הוא לימד שם בין השנים 1938 ל-1948 והתקיים ממשכורת רעב. ב-1944 קיבל אזרחות אמריקאית וב-1949 יכול היה שטראוס לנשום לרווחה כשהתקבל למשרת פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת שיקגו. הוא שימש כפרופסור מן המניין באוניברסיטת שיקגו עד שנת 1969. בשנה זו עבר לבית הספר לתארים מתקדמים, Claremont Graduate School שבקליפורניה, ולימד שם במשך שנה. לאחר מכן, בשנת 1970, המשיך שטראוס למכללת סנט ג'ונס, שבה כיהן כפרופסור אמריטוס עד למותו בשנת 1973.
בשנה האקדמית 1954–1955 (ה'תשט"ו) ביקר שטראוס בירושלים כאורחם של חבריו גרשם שלום ומרטין בובר, והרצה באוניברסיטה העברית. הם ניסו לשכנעו לעלות לישראל ולקבל משרת הוראה באוניברסיטה העברית, אך הדבר לא עלה בידם.
פילוסופיה
מנקודת מבטו של שטראוס, פילוסופיה ופוליטיקה קשורות בקשר בל ינותק. מבחינתו, משפטו ומותו של סוקרטס היו הרגעים שבהם נולדה הפילוסופיה הפוליטית. עד לימיו של סוקרטס, הפילוסופים באתונה היו חופשיים יחסית לעסוק במחקר הטבע והפוליטיקה. עם זאת, סוקרטס לא היה פילוסוף פוליטי במובן המקובל בימינו אנו, כלומר אדם החוקר תופעה פוליטית באופן פילוסופי. נהפוך הוא, סוקרטס היה לפילוסוף הראשון שנכפה על ידי הפוליס או העיר, להתייחס לפילוסופיה באופן פוליטי. לפיכך, שטראוס חשב שאחד המומנטים החשובים ביותר בתולדות ההיסטוריה של הפילוסופיה היה טיעונם הנודע של סוקרטס ותלמידיו, לפיו פילוסופים ומדענים לא יכולים לחקור את הטבע מבלי להתחשב בטבעם האנושי, אשר לפי ביטויו המפורסם של סוקרטס הוא "פוליטי". משפטו של סוקרטס היה אבן היסוד של הפילוסופיה הפוליטית, והדיאלוגים של אפלטון היו הצורה הטהורה ביותר של הטיפול הפוליטי בפילוסופיה. זאת מכיוון שעיסוקם היחיד היו חייו ומותו של סוקרטס - הפילוסוף המשמעותי ביותר בעבור שטראוס ורבים מתלמידיו.
שטראוס ערך הבחנה בין "פילוסופים" לבין "משכילים" וקרא לעצמו משכיל, ולא פילוסוף. באחד מספריו כתב "כיום, רוב רובם של אלה הקוראים לעצמם פילוסופים, הם לא יותר ממשכילים זהירים, שיטתיים ולחלוטין לא נועזים". לצד דבריו אלה, הוא טען כי לא רק שההוגים הגדולים נועזים, אלא שהם גם רואים את המלכודות הטמונות במקומות בהם רואה המשכיל קרקע מוצקה. לשיטתו של שטראוס, יש למשכילים זכות קיום מכיוון שההוגים הגדולים חלוקים ביניהם על נקודות מהותיות, ואלה מאפשרות למשכילים להתחבט ביניהם ולנסח את השערותיהם.
חלק ניכר מהפילוסופיה של שטראוס היא תגובה לעבודותיו של מרטין היידגר. הוא כתב שיש תחילה להבין את מחשבתו של היידגר ולהתעמת עימה לפני שניתן יהיה לנסח כל תאוריה פוליטית מודרנית. בשביל שטראוס, אפלטון שימש יריב שקול להיידיגר. שטראוס התקרב באופן חלקי לרעיונותיהם של פרידריך ניטשה וסרן קירקגור באמצעות הבנתו את היידגר. הוא קטלג את הרעיונות האלה תחת הרובריקה "אקזיסטנציאליזם", תנועה שהייתה לדבריו, בעלת "היקף חלש" אך "מרכז קשוח". הוא כתב שניטשה היה לפילוסוף הראשון שהבין נכונה את הרלטיביזם, רעיון שמקורו בהיסטוריציזם ההגלייני. שטראוס הזדהה הרבה יותר עם הפחד של ניטשה מפני נבואתו של הגל בדבר סוף ההיסטוריה (דבר שמשמעותו הייתה, מן הסתם, גם סוף לפילוסופיה ולמדעי הטבע), מאשר עם אמונתו של היידגר שגרס שניהיליזם, אם יובן כהלכה, טומן בחובו את האפשרות לגאולתה של האנושות.