cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אל-מתנבי
קורות חייו
אל-מתנבי הצטרף לחצר האיח'שידית בקהיר בשנת 956, וכתב שירה בעבור המלך אבו אל-מיסכ כאפור. לאחר שלא מונה למשרת המושל בצידון כמובטח, עורר אל-מתנבי את זעמו של כאפור בשל שירי קלס שחיבר בגנותו. ב-961 נמלט מהחצר האיח'שידית ומצא את פטרונו הבא בקרב הבויהים בשיראז שבאיראן, תחת חסותו של עדוד אל-דולה.
בשנת 965 נרצח אל-מתנבי על ידי שיח' מקומי שאצלו התארח בדרכו לכופה עיר מולדתו, לאחר שהוא השפיל אותו בשירתו העוקצנית.
משירתו ואימרותיו
אופיו האגואיסטי והבוטה של אל-מתנבי הכניס אותו לא אחת לצרות, ומשתקף היטב ביצירותיו ששרדו. באחד משיריו הוא התרברב ש, וש. הוא מתרברב גם ב"מידותיו האציליות" שמשתוות לכישרונו באומץ:.
אמרה מפורסמת מפרי עטו גורסת ש.
לזכרו נקראו רחובות בערים שונות על שמו, בין רחובות אלו רחוב אל-מתנבי בבגדאד, רחוב אל מתנבי בחיפה, ורחוב אל-מתנבי בשכונת ואדי אל-ג'וז בירושלים.
הפארק הלאומי קשת השער
הפארק הלאומי קשת השער (באנגלית: Gateway Arch National Park), שעד 2018 היה קרוי אתר ההנצחה הלאומי להתרחבות מערבה על שם ג'פרסון (Jefferson National Expansion Memorial), הוא פארק לאומי בתחומי העיר סנט לואיס במזרח מדינת מיזורי בארצות הברית, סמוך לנקודה ממנה יצאה משלחת לואיס וקלארק. האתר הוגדר אתר הנצחה לאומי (National Memorial) באמצעות צו נשיאותי מספר 7523 ב-21 בדצמבר 1935, והוא מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
הפארק הוקם במטרה להנציח את:
הפארק משתרע על שטח בן 368 דונם (הפארק הלאומי הקטן ביותר בארצות הברית) לאורך גדת הנהר מיסיסיפי באתר שבו הוקמו הבניינים הראשונים בסנט לואיס. הפארק כולל בית המשפט הישן, לשעבר בית המשפט של המדינה ובית משפט פדרלי שבו החלו לדון בתביעתו של דרד סקוט להכיר בו כאדם חופשי; מוזיאון ההתרחבות מערבה (Museum of Westward Expansion), ובעיקר ידועה קשת השער, קשת קו שרשרת הפוך מפלדה, שהפכה לסמל המייצג ביותר של העיר.
קשת השער
קשת השער המכונה גם "השער למערב" היא המבנה הגבוה ביותר במדינת מיזורי. היא תוכננה על ידי האדריכל הפיני-אמריקאי אירו סארינן, יחד עם הקונסטְרוּקְטור האנסקארל באנדל (Hannskarl Bandel) ב-1947 ונבנתה בין 1963 לאוקטובר 1965. גובהה של הקשת 192 מטרים, והמרחק בין שתי רגלי הקשת בבסיס גם הוא 192 מטרים. רוחב הקשת בבסיסה הוא 16.64 מטרים והיא הולכת ונעשית צרה עד 5.18 מטרים בראש המבנה. בתוך הקשת נוסעות קרוניות מיוחדות, המשמשות כמעליות העולות לתצפית תיירותית הנמצאת בחלל שבחוליות הקשת העליונות.
אקדמיית סיבליוס
אקדמיית סיבליוס (בפינית: Sibelius-Akatemia, בשוודית: Sibelius-Akademin) היא אקדמיה למוזיקה בהלסינקי שבפינלנד. זוהי האקדמיה למוזיקה היחידה בפינלנד. אקדמיית סיביליוס היא אחת מהגדולות באירופה עם כ-1,700 תלמידים רשומים. האקדמיה הוקמה ב-1882 תחת השם "Helsingin Musiikkiopisto" (מוסד המוזיקה של הלסינקי). שם המוסד שונה ב-1939 לכבוד שמו של המלחין הפיני המפורסם ביותר, ז'אן סיבליוס, שהיה תלמיד באקדמיה.
הפארק הלאומי קשת השער
המוזיאון בקשת השער
תחת הקשת יש מרכז מבקרים שהגישה אליו מכניסה מעגלית מול בית המשפט הישן. הכניסות הקודמות למרכז המבקרים שהיו בבסיס הקשת, הפכו ליציאות בלבד. בתוך המרכז נבנה "המוזיאון בקשת השער" (או בשמו הקודם "מוזיאון ההתרחבות מערבה"), שהושלם ביולי 2018. במוזיאון החדש יש מוצגים במגוון נושאים כולל ההתרחבות מערבה ובניית הקשת, כשהם מסופרים מזווית הראיה של סנט לואיס. באולם טאקר (Tucker Theater), שנבנה ב-1968 ושופץ 30 שנים אחר-כך, יש 285 מושבים ומוצג בו הסרט הדוקומנטרי "אנדרטה לחלום" (Monument to the Dream) על בניית הקשת. אולם נוסף, אולם אודיסי (Odyssey Theater) שנבנה ב-1993 והכיל 255 מושבים, נסגר ב-2016 כחלק ממיזם השיפוץ ובמקומו פועלים בית קפה וחנות המופעלים על ידי "אגודת הפארקים הלאומיים על שם ג'פרסון" (Jefferson National Parks Association), ארגון שותף לשירות הפארקים שהוא מוסד ללא כוונת רווח.
שנות ה-30 של המאה ה-20
אתר ההנצחה התפתח במידה רבה באמצעות מאמציו של לותר אלי סמית (Luther Ely Smith; 1951-1873), שפעל לקדם את תדמית העיר סנט לואיס בעיני תושביה, והעלה לראשונה את הרעיון ב-1933. סמית היה היושב ראש במשך שנים ארוכות של הוועדה שבחרה את האזור, ובשנת 1935 שכנע את פרנקלין רוזוולט להפוך אותו ליחידה של שירות הפארקים הלאומיים, לאחר שסנט לואיס מכרה איגרות חוב שנועדו לממן את התחלת הבנייה, ושמימנה חלקית את תחרות האדריכלות ב-1947 שבחרה את הקשת.
בתחילת שנות ה-30 התחילו לחפש בארצות הברית אתר הנצחה הולם לתומאס ג'פרסון (אנדרטת וושינגטון ואנדרטת לינקולן שזה עתה הושלמה בנייתה היו אתרי ההנצחה הנשיאותיים הגדולים היחידים באותה תקופה).
אזור זה של סנט לואיס היה אתר שבו:
כמעט כל המבנים ההיסטוריים הקשורים לתקופה זו הוחלפו בבניינים חדשים יותר. הרעיון של סמית היה להרוס את כל הבניינים באזור המקורי של סנט לואיס ולהחליף אותם בפארק עם "מאפיין מרכזי, פיר, בניין, קשת או משהו שיסמל את התרבות והציוויליזציה האמריקאית".
סמית הציע את הרעיון לברנרד דיקמן, ראש עיריית סנט לואיס, אשר כינס בזריזות פגישה של ראשי התושבים של סנט לואיס ב-15 בדצמבר 1933 במלון ג'פרסון. הם אימצו את התוכנית, וסמית הפך ליושב הראש של מה שעתידה להיות האגודה הלאומית להנצחת ההתרחבות על שם ג'פרסון (תפקיד שבו החזיק עד 1949, למעט חריגה של שנה אחת).
לאחר מכן הגדירה הוועדה את גבולות השטח, קיבלה הערכת עלויות של 30 מיליון דולר כדי לקנות את הקרקע, לפנות את המבנים ולהקים פארק ואנדרטה. הממשל הפדרלי הבטיח להשתתף במימון (באמצעות ועדת הנצחת ההתרחבות הטריטוריאלית של ארצות הברית (United States Territorial Expansion Memorial Commission)) אם העיר סנט לואיס תוכל לגייס כסף.
השטח שהיה אמור להיכלל בפארק גבל בגשר אידס (Eads Bridge) / שדרת וושינגטון מצפון, רחוב פופלר (Poplar Street) מדרום, הנהר מיסיסיפי ממזרח ורחוב תירד (Third Street) (כיום כביש בין-מדינתי 44) ממערב. בית המשפט הישן, ששכן מערבית לרחוב תירד, נוסף ב-1940.
המבנה היחיד באזור שלא נכלל היה הקתדרלה הישנה או בשמה הרשמי "הבזיליקה של לואי הקדוש, מלך צרפת" (Basilica of St. Louis, King of France), השוכנת באתר של הכנסייה הראשונה של סנט לואיס מול ביתו של מייסד סנט לואיס אוגיסט שוטו. מייסדי העיר היו קבורים בבית הקברות של הקתדרלה, אבל קברותיהם הועתקו ב-1849 לבית הקברות בלפונטיין (Bellefontaine Cemetery) כאשר פרצה בעיר מגפת כולרה.
פינוי של 40 גושי בניינים במרכז סנט לואיס גרם להתנגדות מרה של כמה גורמים, בייחוד העיתון St. Louis Post-Dispatch. ב-10 בספטמבר 1935 אישרו המצביעים של סנט לואיס מכירת איגרות חוב בסכום של 7.5 מיליון דולרים על מנת לקנות את הרכוש. אדריכל מקומי בשם לואי לה בום (Louis Le Beaume) סיפק הצעת תכנון מקדמית לאתר שכללה כמה מוזיאונים, מזרקות ואובליסקים.
המבנים באתר נרכשו בסכום של 7 מיליון דולרים על ידי הממשלה הפדרלית באמצעות הפקעה שהייתה נושא לדיונים משפטיים ארוכים, אבל לבסוף הם נרכשו בעלות של 132% מאומדן שוויים. רוזוולט בחן את אזור אתר ההנצחה ב-14 באוקטובר 1936 כשהגיע לעיר להשתתף בחנוכת אנדרטת החיילים של סנט לואיס. בחבורתו נכלל גם הסנאטור הארי טרומן.
שנות ה-40 של המאה ה-20
תחרות האדריכלות למונומנט נדחתה בשל מלחמת העולם השנייה. העניין במונומנט התגבר אחרי המלחמה כיוון שהיה עתיד להיות המונומנט הגדול הראשון בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
האומדן המשוער של עלות התחרות היה 225,000 דולרים וסמית תרם באופן אישי 40,000 דולרים. ראשי התושבים ערכו את התחרות הכלל ארצית ב-1947 לבחור עיצוב לחלק המרכזי בשטח המונומנט.
האדריכל אירו סארינן זכה בתחרות עם תוכניות לקשת קו השרשרת בגובה 180 מטרים שתוקם על גדת המיסיסיפי. עם זאת, תוכניות אלו שונו במהלך 15 השנים שבאו אחר-כך, כשהקשת הועתקה למקום גבוה יותר, הוגבהה והורחבה ב-12 מטרים נוספים.
סארינן פיתח את צורת הקשת בעזרת הקונסטְרוּקְטור האנסקארל באנדל (Hannskarl Bandel). הקשת אינה קו השרשרת הפוך טהורה. סארינן העדיף צורה שהייתה מאורכת מעט ודקה יותר כלפי ראש הקשת, צורה שיצרה אפקט מעודן של ריחוף, ומעתיקה יותר ממשקל המבנה מטה מאשר החוצה בבסיס.
כאשר סארינן זכה בתחרות, האישור הרשמי נשלח ל"א. סארינן", משום שהוועדה חשבה שהזוכה הוא אביו של האדריכל, אליאל סארינן, שגם הוא שלח תוכנית במסגרת התחרות. המשפחה חגגה על בקבוק שמפנייה, ושעתיים אחר-כך התקשר פקיד נבוך על מנת לבשר שהזוכה הוא למעשה סארינן הבן. סארינן האב פתח בקבוק שמפנייה שני כדי לחגוג את הצלחת בנו. בין חמשת הפיינליסטים היה גם האריס ארמסטרונג (Harris Armstrong) אדריכל מקומי מסנט לואיס.
שנות ה-50 של המאה ה-20
השטח לאנדרטה הוקדש רשמית ב-10 ביוני 1950 על ידי הנשיא הארי טרומן. עם זאת הפרויקט הוקפא משום שפרצה מלחמת קוריאה.
שנות ה-60 של המאה ה-20
ב-11 בפברואר 1961 התחילה החפירה וב-1 בספטמבר סארינן נפטר. ב-12 בפברואר 1963 הוצב משולש פלדת אל-חלד שיצר את החוליה הראשונה בקשת על הרגל הדרומית.
ב-28 באוקטובר 1965 הושלמה הקשת, שעלות בנייתה הייתה כ-15 מיליון דולרים. הפארק הסמוך תוכנן על ידי אדריכל הנוף דן קילי (Dan Kiley). יחד עם כל האזורים ההיסטוריים של שירות הפארקים הלאומיים נכלל אתר ההנצחה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places) ב-15 באוקטובר 1966. סגן נשיא ארצות הברית יוברט האמפרי ומזכיר הפנים של ארצות הברית סטיוארט יודול (Stewart Udall) חנכו את הקשת ב-25 במאי 1968.
שנות ה-80 של המאה ה-20
ב-1984 אישר הקונגרס את הרחבת האנדרטה על מנת לכלול עד 400 דונם על הגדה המזרחית של נהר המיסיסיפי ב-סנט לואיס מזרח באילינוי (East St. Louis). כספים הוקצבו להתחיל את רכישת הקרקע, אך הקונגרס הקפיא רכישות קרקעות על ידי שירות הפארקים בשנת הכספים 1998. ההקפאה המשיכה לתוך המאה ה-21, כשההרחבה הופכת פחות ופחות סבירה בגלל השקת ספינת קזינו במזח מהגדה המזרחית ומתקנים הנלווים אליה.
שנות ה-90 של המאה ה-20
ב-1999 שופץ אזור ההמתנה לקרוניות בעלות של כ-2 מיליון דולרים. בנוסף הועבר האתר ההיסטורי הלאומי יוליסס ס. גרנט, כ-16 קילומטרים דרומית-מערבית לסנט לואיס, לניהולו של המפקח על אתר ההנצחה.
העשור השני של המאה ה-21
למשך מרבית זמן קיומו היה אתר ההנצחה מופרד מהמרכז של סנט לואיס על ידי החלק השקוע של כביש בין-מדינתי 70 (כיום בין-מדינתי 44 כאשר כביש בין-מדינתי 70 הוזז לכביש חדש), אבל ב-2014, הכביש כוסה ומאז יש קשר בין מרכז העיר לאתר ההנצחה. בנובמבר 2015 הבשילה התוכנית המקורית של סארינן. בניית החלק המקשר בין קשת השער ובית המשפט הישן הושלמה. עיצוב זה ורכיבי עיצוב אחרים הם פרי התכנון של חברת שותפות מייקל ואן ואלקנבורג (Michael Van Valkenburgh) שזכתה בתחרות העיצוב ל"תכנן מחדש את חוויית הביקור". הפרויקט, שתוכנן במקור להסתיים ב-2015 על מנת לחפוף עם חגיגות השנה ה-50 לפתיחת הקשת, הסתיים בקיץ 2018. הפרויקט כולל:
הפרויקט כולו הסתיים ב-2018, כאשר השיפוצים בכיכר קינר (Kiener Plaza, חלק מהמול של סנט לואיס) הסתיימו במאי 2017, והמוזיאון החדש והשיפוצים בבית המשפט הישן הסתיימו במהלך קיץ 2018. עלות הפרויקט הכוללת היא 380 מיליון דולר והוא מומן מתרומות פרטיות ומימון ציבורי. המימון הציבורי בסך 159 מיליון דולר הגיע מהגדלת מס הקניה (Proposition P), ושאר ה-221 מיליון דולר הובטחו באמצעות מאמצי גיוס הכספים של קרן פארק קשת השער (Gateway Arch Park foundation).
הקונגרס של ארצות הברית אישר את הכרזת פארק לאומי באתר קשת השער בתחילת 2018 תוך שינוי שם האתר מ"אתר ההנצחה להתרחבות מערבה על שם ג'פרסון" ל"הפארק הלאומי קשת השער". נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הפך את הצעת החוק לחוק בחתימתו ב-22 בפברואר 2018.
תיירות
מספר המבקרים בפארק נמצא מזה שנים אחדות בירידה. ב-2016 ביקרו באתר 1.2 מיליון תיירים המספר הנמוך ביותר מאז שהאתר נפתח למבקרים בשנת 1967, כאשר בסוף המאה ה-20 היה מספר המבקרים קרוב ל-4 מיליון בשנה. השיפוצים אשר הסתיימו בקיץ 2018 וההכרזה על האתר כפארק לאומי אמורים להגדיל את מספר המבקרים.
פעילויות
הפארק מציע את הפעילויות הבאות:
מכונת הנשמה
מכונת הנשמה (באנגלית: Medical ventilator) היא מכשיר המבצע הנשמה מלאכותית כחלק מטיפול רפואי. מכשיר זה מכניס ומוציא אוויר לריאות מטופל, אשר אינו מסוגל לנשום בכוחות עצמו, או שמידת יכולתו לנשום לא מספקת די חמצן על מנת להזין את הגוף, מצב הקרוי אי-ספיקה נשימתית.
ניתן לבצע הנשמה גם באמצעות מכונת הנשמה ידנית כדוגמת מפוח הנשמה, אך רוב מכונות ההנשמה המודרניות הן אוטומטיות. לרוב מכונות ההנשמה משמשות ביחידות טיפול נמרץ, בטיפול ביתי, ברפואה דחופה וכחלק ממכונת הרדמה בהרדמה רפואית. בהתייחסות למכונת הנשמה אין להתבלבל עם המכשיר רספירטור (respirator או בתרגום מילולי מנשם) אשר מתייחס כיום למסכת סינון אוויר.
היסטוריה
ראשית מכונות ההנשמה בגרסאות ופיתוחים שונים שהתגבשו לריאת הברזל, מכשיר הנשמה לא פולשני בלחץ שלילי ששימש לריפוי חולי פוליו ובהם מכשיר "Drinker respirator" שפותח ב-1928 וב-1931 שיפר ג׳ון הייוון אמרסון ומנשם בות' שהמציא אדווארד בות' ב-1937.
ב-1949 פיתח ג'וון אמרסון מסייע מכני להרדמה בשיתוף פעולה עם מחלקת ההרדמה של אוניברסיטת הרווארד. בשנות ה-50 של המאה ה-20, נפוץ השימוש במכונות הנשמה במהלך ניתוחים בהרדמה מלאה ובטיפול נמרץ. המצאה זו שימשה במקביל לטיפול בפוליו ובמתן חומרי ההרדמה בניתוח.
בבריטניה, המודלים "East Radcliffe" ו-"Beaver" השתמשו בחלקי אופניים: המודל הראשון הורכב מגלגלי תמסורת ואיפשר טווח מהירויות, והשני הכיל מנועי מגבים שניפחו את הריאות. מנועים אלו היוו סכנה שכן הניצוצות מהם יכלו להצית את חומרי ההרדמה ובהם ציקלופרופאן ואתר.
ב-1952, רוג'ר מנלי מבית החולים בוסטמינסטר בלונדון המציא מנשם שהונע בגז בלבד והיה המודל הנפוץ ביותר באירופה. המודל עוצב באופן אלגנטי ונשאר בשימוש כמעט 4 עשורים עד להמצאת המנשמים האלקטרוניים. ב-1955, הממציא המציא את "Bird Universal Medical Respirator", שנודעה בזכות עיצובה בצורת קופסה ירוקה. המודל פעל בלחץ פנאומטי ללא חיבור לחשמל.
ב-1965, פיתוח בידי מעבדה (שנרכשה לימים בידי צבא ארצות הברית) הוביל לצמצום משמעותי בגודל המכונה. המכונה לא כללה חלקים זזים וגודל המסכה היה כגודל חפיסת קלפים, דבר שהוביל לתחזוקה קלה יותר, עמידות גבוהה ומחיר מופחת. פריצת הדרך המשמעותית הבאה הייתה בשנת 1971 כשפותח דגם "SERVO 900" שהיה שקט, קטן ואפקטיבי. בשנת 1979 הוצג מודל 500A שהותאם לשימוש ברפואה היפרברית.
אופן הפעולה
השיטה הרווחת כיום להנשמה נעשית באמצעות החדרת אוויר בלחץ חיובי למערכת הנשימה. בצורתה הפשוטה ביותר מכונת הנשמה המשמשת לכך מכילה מכל דחיס או לחלופין טורבינה, מקור לאוויר וחמצן, מספר צינורות ושסתומים ורכיב המחבר את המכונה אל המטופל המונשם. במקרה של מכל דחיס, תערובת של אוויר וחמצן מועברים אל המכל הדחיס, אשר בעת הידחסותו מזרים בלחץ את האוויר באמצעות צינור אל המטופל. כאשר ישנו שימוש בטורבינה אזי הטורבינה משמשת על מנת לשנע את האוויר. הנשיפה מתבצעת בדרך כלל באופן סביל הודות לאלסטיות של הריאות. כאשר מועבר לחץ חיובי לריאות הרקמה עצמה נמתחת ובכך נאגרת אנרגיה פוטנציאלית אלסטית בריאות. כאשר נפסק הלחץ החיובי החיצוני המיוצר על ידי מכונת ההנשמה משתחררת האנרגיה הפוטנציאלית באמצעות הזרמת אוויר חוצה. לעיתים ישנו צורך גם לשאוב את האוויר החוצה, ומכונת ההנשמה יכולה לבצע גם זאת. במקרה זה צורת ההנשמה היא באמצעות לחץ חיובי ושלילי לסירוגין. הנשמה בלחץ חיובי גורמת לעלייה בלחץ בריאות שלא כמו בתנאים פיזיולוגיים רגילים, עליה זו עלולה לגרום להזרמה מופחתת של דם מהלב אל הרקמות. לכן כתלות במסוגלות החולה ישנו יתרון לשמור על לחץ נמוך בריאות ועל זמן הזרמת אוויר קצר ככל שמתאפשר הדבר. לרוב למערכת ההנשמה יתווסף מוניטור המנטר באופן אוטומטי בזמן אמת את מצבו של המטופל ואת תפקוד המכונה, וביכולתו להתריע לצוות המטפל כאשר חל שיבוש בפעולת ההנשמה.
חיבור המכונה
כאשר ישנו צורך בזמן הנשמה ארוך לרוב יבוצע פיום קנה, זאת על מנת למנוע סיבוכים, כמו הזרמת אוויר לקיבה במקום לריאות, הנובעים מהזרמת האוויר דרך נתיב המתחיל בפה המכיל גם את הוושט ואת מכסה הגרון. לעיתים מבצעים צנרור על מנת למנוע מחסום בדרכי מעבר האוויר צורת הנשמה זו היא פולשנית. כאשר ישנו צורך בהנשמה לטווח קצר ובמקרים קלים יכול להתבצע שימוש בהנשמה לא חודרנית. בדרך זו מונחת מסכה על הפנים של המטופל אשר דרכה מועבר האוויר לאף ללא צנרור. דרך זו נפוצה בהנשמת חולים ברפואה ביתית כאשר החולה סובל מדום נשימה בשינה. במקרים אלו נהוג להשתמש במכונת הנשמה הנקראת CPAP.
תבניות הפעלה
למכונות ההנשמה קיימים שלושה סוגים עיקריים: מכונות ההנשמה המודרניות נשלטות לרוב על ידי מערכת משובצת מחשב קטנה. מערכת זו מבצעת התאמות ללחץ, הזרמת האוויר ומשך ההזרמה בהתאמה לצורכי המטופל. לעיתים יתבצע כוונון המכונה בצורה ידנית על ידי איש צוות המוסמך לכך.
TV6 (לטביה)
TV6 לטביה הוא ערוץ טלוויזיה המשדר בלטביה ומשדר סדרות, מוזיקה, אופנה וספורט. הוא הושק ב-22 באפריל 2007. הערוץ נמצא בבעלות Modern Times Group.
השם, הלוגו והגרפיקה של הערוץ זהים לאלו של הערוץ השוודי TV6 שוודיה, אם כי התוכן של שני הערוצים שונה. הערוץ השוודי נושא זווית יותר גברית ולא כולל תכנים בנושא אופנה או מוזיקה. כל התוכניות בערוץ משודרות בלטבית או עם כתוביות לתרגום בלטבית. הערוץ זמין בלטביה דרך הטלוויזיה בכבלים, הטלוויזיה בלוויין, טלוויזיה דיגיטלית וטלוויזיה יבשתית.
תוכניות רכש ששודרו בערוץ
נוסף על התוכניות האלו משדר הערוץ גם תוכן מקורי.
יאנוש דמיאניץ'
יאנוש דמיאניץ' (במקור - יובן דמיאניץ'; בהונגרית: Damjanich János, בסרבית: Јован Дамјанић; 8 בדצמבר 1804, סטראז'ה – 6 באוקטובר 1849, ארד) היה גנרל הונגרי ממוצא סרבי, נחשב לאחד הגיבורים הלאומיים של הונגריה בתקופת "אביב העמים".
רקע משפחתי ושנותיו המוקדמות
יובן דמיאניץ' נולד במשפחה סרבית נוצרית אורתודוקסית בכפר לגרדורף, סטראז'ה בסרבית ובהונגרית (Straža,Strázsa) באזור הספר הצבאי של האימפריה האוסטרית, בחלק המערבי של חבל באנאט, בימינו בסרביה. לפי דעות אחרות, נולד בסטאזה, אז בספר הצבאי הקרואטי, כיום חלק מסוניה, בחבל באניה שבקרואטיה. אביו היה קצין בצבא האוסטרי ואמו הייתה בתו של הגנרל טבורוביץ'. גם יובן, בהונגרית יאנוש, דמיאניץ', בחר בקריירה צבאית. למד בבית הספר הצבאי בטמשוואר (טימישוארה). בשנת 1820 היה צוער במשמר הגבול. בגיל 40 הועלה לדרגת קפטן (סרן). באפריל 1848 שובץ כקצין של רגימנט הרגלים ה-61 של הצבא האוסטרי שבסיסו היה בטמשוואר. בפיקודו של הגנרל היינאו נשלח עם יחידת גרנדירים לאיטליה בה פרץ מרד נגד הכיבוש האוסטרי.
הקרבות בבאנאט ובוויבודינה (אוקטובר 1848 - ינואר 1849)
מלכתחילה דבק דמיאניץ' ברעיונות המהפכניים של הליברלים ההונגרים בראשות לאיוש קושוט. בשובו להונגריה, עם פריצת מהפכת 1848 בהונגריה קודם לדרגת מייג'ור (רב-סרן) בפלוגה 3 הונבד בסגד, הידועה כ"הנוצות הלבנות". כשסרבים בוויבודינה ובבאנאט מרדו בממשלה ההונגרית, בגלל דחייתה את השאיפות הלאומיות שלהם, הוא עמד בראש המתגייסים הסרבים לרגימנט "הכובעים האדומים" שלחמו נגדם. עמדתו זו הדביקה לו דימוי של בוגד בבני עמו.
ב-14 ביולי 1848 ניהל קרבות קשים נגד המורדים הסרבים בסנט טומאש (כיום סרבובראן). ב-13 באוקטובר הצליח להדוף מתקפה סרבית באובצ'ה (בצ'י), טרקבצ'ה (נובי בצ'יי) ובווליקו קיקינדה. ב-9 בנובמבר הוביל מתקפה מוצלחת על העמדות הסרביות בוורשץ ובלגרדורף/טאבורפאלווה, שם השתתפו בלחימה גם ההיידוקים של שאנדור רוז'ה. בנובמבר 1848 הועלה לדרגת קולונל. דמיאניץ' הצטיין בהמשך בקרבות באליסברוּן (אליבּוּנאר) וורשץ ובדצמבר הביס את הגנרל הסרבי סטפאן שופליקאץ בסמוך ליארקובאץ. ב-16 בינואר 1849 מונה למפקדו של הקורפוס הצבאי השלישי באזור האמצעי של הנהר טיסה וקנה במהרה שם של האמיץ בחיילי הונגריה.
הקרבות בהורט ובהטוון, יחד עם מאבק הדמים באישאסג (Isaszeg) הביאו לו שוב תהילה. בסקירת החילות ביישוב גדלה (Gödöllő) הביע ראש הממשלה ההונגרית, לאיוש קושוט, את הוקרתו לגדודיו של דמיאניץ' והסיר את כובעו לכבודם.
בראש אחת משלוש החטיבות שבפיקודו של גרגיי, נכנס דמיאניץ' באפריל 1849 לעיר ואץ. ב-19 באפריל 1849 ניצח את האוסטרים בנאג'סאלו ושחרר את המבצר של קומארום.
פציעתו עם שבר ברגל בתאונה מנעה ממנו להשתתף בקרבות בחלק המכריע של מלחמת ההונגרים נגד השלטון ההבסבורגי, כשהממשלה המהפכנית ההונגרית נאלצה לנטוש את הבירה, בודה, בשנית. אחרי שהחלים הסכים לפקד על המבצר של ארד בדרום-מערב טרנסילבניה. נצור על ידי הרוסים מצפון ועל ידי האוסטרים מדרום וממערב, דמיאניץ' הצהיר שהוא מוכן להסגיר את עצמו אפילו לפלוגת קוזקים אחת, אך יילחם עד הסוף מול צבא אוסטרי שלם. לבסוף הסגיר את עצמו לידי הגנרל הרוסי דמיטרי בוטורלין. הרוסים העבירו אותו לידי האוסטרים ודמיאניץ' הפך לאחד מ-13 הגנרלים ההונגרים שנידונו למוות והוצאו להורג בארד ב-6 באוקטובר 1849, הידועים כ"המעונים הקדושים של ארד". היה האחרון שבין המוצאים להורג ומילותיו האחרונות בהונגרית היו: הוצא להורג בתלייה.
יאנוש דמיאניץ' היה נשוי החל משנת 1847 לאמיליה צ'רנוביץ', בת של פרטו צ'רנוביץ', שופט ואחד מעשירי האזור ארד, סרבי במוצאו. פטרו צ'רנוביץ' שילם שוחד על מנת להעביר בחשאי את הגופה של דמיאניץ' ולקבור אותו בסתר באחוזתו ביישוב מאצ'ה. בשנת 1864 דחו הרשויות האוסטריות את בקשת האלמנה לאפשר לכומר הכפר לערוך את קבורתו של דמיאניץ' בקבר המשפחתי.
דמות שנויה במחלוקת בקרב הסרבים
בעוד ההונגרים, כולל אלו מוויבודינה, מחשיבים אותו לגיבורם, בקרב הסרבים יש המחשיבים אותו לבוגד, מפני שלחם לצד ההונגרים נגד כוחות סרבים שלחמו לצד הצבא ההבסבורגי. לכן כונה בידי הסרבים "ljuta guja, srpski izdajica" ("נחש טורף, בוגד סרבי"). הם טוענים שהוא אמר פעם כי "לסרבים אין זכות קיום. לא אשקוט עד שאחרון הסרבים עלי אדמות ימות ואחר כך, אהרוג את עצמי". מקורות אחרים מציינים שלהפך, היה דמיאניץ' סרבי גאה.
מוניקה דה לה קרוז
מוניקה דה לה קרוז (באנגלית: Mónica De La Cruz; נולדה ב-11 בדצמבר 1974) היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-15 של מדינת טקסס. דה לה קרוז היא האדם הראשון מן המפלגה הרפובליקנית המייצג את מחוז הקונגרס ה-15 של טקסס מאז נוסד בשנת 1903.
ביוגרפיה
דה לה קרוז נולדה בבראונסוויל שבטקסס. היא השלימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר התיכון ג'יימס פייס שבעיר הולדתה, ולאחר מכן החלה ללמוד שיווק באוניברסיטת טקסס בסן אנטוניו. כעבור זמן מה למדה ספרדית באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו, השוכנת במקסיקו סיטי. בתום לימודיה הגבוהים התמחתה בתאגיד המולטימדיה "Turner Entertainment", ואחר כך ב-Cartoon Network. טרם כניסתה לחיים הפוליטיים הייתה דה לה קרוז סוכנת ביטוח ובעלת עסק בעמק ריו גרנדה התחתון, שם היא מתגוררת.
בבחירות 2020 התמודדה לראשונה אל בית הנבחרים של ארצות הברית. בבחירות הכלליות שהתקיימו במחוז הקונגרס ה-15 גרפה 47.6% מקולות הבוחרים, אך הפסידה לנציג המחוז המכהן ויסנטה גונזאלס שגרף מצדו 50.5% מהקולות.
בתמיכתם של נשיא ארצות הברית לשעבר דונלד טראמפ ומנהיג המיעוט הרפובליקני קווין מקארתי, התמודדה דה לה קרוז מחדש במחוז ה-15. בבחירות 2022 עבר גונזאלס למחוז ה-34, והמחוז ה-15 נותר מיותם. דה לה קרוז ניצחה את המועמדת הדמוקרטית מישל ואלחו בבחירות הכלליות. כשנכנסה לתפקיד ב-2023, היא הפכה לאדם השמיני בלבד שמייצג את המחוז הזה מאז הקמתו ב-1903, ולרפובליקנית הראשונה לעשות כן. היא הרפובליקנית השנייה שנבחרה מעמק ריו גרנדה מזה למעלה ממאה שנה; הראשונה, מיירה פלורס, נבחרה לכהונה חלקית במחוז שכן במהלך 2022.
עם התכנסות הקונגרס ה-118 של ארצות הברית בראשית ינואר 2023, הושבעה דה לה קרוז לתפקידה בקונגרס.
דבדו
דֶבְּדוּ (בערבית: دبدو) היא עיירה בצפון־מזרח מרוקו, המונה, נכון ל-2014, כ-4,960 תושבים. היא ממוקמת בצידו הצפוני של רכס הרי האטלס, כ-150 ק"מ דרומית לחוף הים התיכון.
הקהילה היהודית
ככל הנראה ראשוני היהודים שהגיעו לדבדו היו צאצאי פליטי פרעות קנ"א בספרד (1391), יוצאי העיר סביליה. בני כהן-סקלי, התיישבו בה החל משנת 1465. ראשית הקהילה היהודית בדבדו כנראה בסוף המאה ה-15 לאחר גירוש ספרד (1492).
בשנת 1904 פרץ במזרח מרוקו מרד בו חמארה, המורדים הכבידו ידם על היהודים באזור. בתחילת המאה ה-20 מספר היהודים נאמד בכ-1,600 תושבים, כשליש מכלל האוכלוסייה. משפחת הכהן סקלי, אשר מדגישה את ייחוסה לצדוק הכהן, היוותה את רוב הקהילה היהודית ומשפחת  היו העשירים בעיר. בשנות ה-20 של המאה העשרים, עם התגברות הביטחון במרוקו בעקבות משטר החסות הצרפתי (הוחל באזור דבדו החל משנת 1911), רבים מתושביה היהודים היגרו, מטעמים כלכליים, לעיירות שונות בעמקים, ביניהן: ברגנט, גרסיף, תאזה, תאורירת, אוג'דה, מליליה ועוד.
העיירה נודעה גם בשל סופרי הסת"ם שהיו בה. בשנת 1974 ניתן לרה"מ יצחק רבין ספר תורה מדבדו, שנכתב על גויל איילה, והוא מסרו למוזיאון ישראל.
ישיבות בעיר - בדבדו שכנו מספר ישיבות, ביניהן ישיבת מוהרש"ך - ארבי לקביר, ישיבת רבי אברהם בן סוסאן, ישיבת רבי אברהם הכהן, ישיבת רבי שמואל מרציאנו ועוד.
רבנים מפורסמים בעיר
בין רבני העיר וחכמיה המפורסמים נמנו;
סמינר הרב וולף
סמינר בית יעקב לבנות ע"ש הרב וולף (מכונה "סמינר הרב וולף", או בקצרה "וולף") הוא סמינר לבנות חרדיות, הכולל בית ספר תיכון וסמינר ללימודי הוראה ומקצועות נוספים בעיר בני ברק. בסמינר מתחנכות כ-2,500 בנות המשתייכות בעיקר לזרם הליטאי או החרדי-ספרדי, והוא נחשב למוסד מבוקש.
היסטוריה
הרב יוסף אברהם וולף ניהל את הסמינר עד שבשנת ה'תש"ל עקב מחלה, העביר את הניהול לידי בנו הרב זאב אלעזר וולף.
לאחר פטירת אביו בשנת תשל"ט נקרא הסמינר על שמו "סמינר בית יעקב על שם הרב וולף". בשנותיו האחרונות סייעו לו בניהול הסמינר בנו הרב שלמה וולף, בתו מרים קופשיץ וחתנו הרב נחום קופשיץ.
הסמינר היה מיועד לכל הבנות החרדיות המתגוררות במרכז הארץ, ולמשך תקופה ארוכה אף שימש לכל הזרמים. עם הזמן נפתחו סמינרים ייעודיים לזרם החסידי, ורובן של הבנות החסידיות מתחנכות שם.
בשנות ה-90, בעקבות הגידול באוכלוסייה ועומס רב בקבלה לסמינר, נפתחו שני סמינרים נוספים הנושאים גם הם את השם "סמינר בית יעקב לבנות ע"ש הרב וולף": סמינר הרב כהנא וסמינר הרב מאיר.
עשר שנים לאחר מכן נפתח סמינר נוסף לבנות מהמגזר הספרדי הנושא את אותו שם. בהנהלתה של הרבנית אלקיים. הסמינרים הללו אף על פי שכולם נושאים את שמו של סמינר הרב וולף הוותיק מנוהלים עצמאית.
קווי היסוד של הסמינר
בספרי "התקופה ובעיותיה" של מייסד הסמינר הרב וולף, נכתבו קווי היסוד הייחודיים של הסמינר:
מדבריו: "השם בית יעקב הוא כולו אמונה, כולו חינוך למידות נעלות בין אדם למקום ולחברו; השם "בית יעקב" אומר - מי היא המצוינת: לבוש צנוע, דקדוק בכשרות והכשרים, דיבור כשר, תפילה בכוונה, שמחה לעזור לזולת. השם בית יעקב כולל בהירות בהשקפות: הערכת תלמיד חכם אבל לא הערכת הפרופסור; שאיפה להדמות לצדקניות של הדורות שעברו גם אם לא למדו. התקווה היא להיות אשת תלמיד חכם אשר תורתו היא חייו ולהיות אם לבני תורה. לא הידיעות הן התכלית אלא ה"דעות"- ההשקפות והמידות. המובחרות שבין החניכות היא "אם הבנים שמחה".
"אם נצליח להשריש לתלמידות שתכלית הלימודים לשאוף להידמות לאימותינו, שלא למדו, סימן שהצלחנו בחינוך הבנות".
מבנה הסמינר
ארבעה השנתונים הראשונים בסמינר הם כיתות א-ד, לגילאי תיכון. שני השנתונים הבאים, ה-ו, הם ללימודי הוראה, גננות, תכנות ולימודים נוספים. במסגרת זו מפעיל הסמינר מרכז הכשרה והשתלמויות בשם "אוהל אברהם" בו לומדות חלק מהבנות גם לאחר חתונתן.
התלבושת הנדרשת בסמינר אינה אחידה אך התלמידות נדרשות לעמוד בתקנון צניעות המושתת על תקנון בית הדין "משמר התורה", הכולל קביעות לגבי האורך ההולם חצאיות וחולצות, וסוג התכשיטים והאיפור המותר.
הקבלה לסמינר
בשנים בהן מספר הנרשמות לסמינר גדול מהכמות שהסמינר מסוגל לקבל עורך הסמינר הגרלה, והבנות ששמן לא עלה בגורל עוברות לסמינרים כהנא או מאיר. כמו בסמינרי בית יעקב אחרים, גם בסמינר זה נשמעו תלונות על אי-קבלת בנות עקב מוצאן המזרחי.
בן הלל
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ג'וואנשו'
גְ'ווָאנְשׂוּ', נכדו של הקיסר הצהוב מבנו צָ'אנְגיִי (昌意), היה מטבעו יסודי ורב תושיה. הוא שימש עוזר של שָׁאוהָאו במשך 15 שנים, ניהל את האזור של תשעת שבטי לי, וקיבל לנחלה את גָאויָאנְג (בתחום מחוז חנאן של היום), ומכאן הכינוי "אדון גָאויָאנְג". עם מותו של הקיסר הצהוב עלה גְ'ווָאנְשׂוּ' לשלטון מאחר שנודע כבעל סגולה. הוא היה בן 20 באותה עת. כפי הנראה הוביל את שבט שְׁה כשהיגרו מזרחה לשאנדונג של ימינו, שם הגדילו והרחיבו את השפעתם השבטית באמצעות קשרי נישואין עם שבטי דונְגיִי (東夷, מילולית: הברברים מהמזרח).
הארמון בו השתכן הקיסר גְ'ווָאנְשׂוּ' נקרא "הארמון האפל" והיה הארמון הצפוני. על פי המסורות הסיניות כיוון צפון מתקשר לצבע השחור, והאלמנט שלו מבין חמשת האלמנטים הוא מים, ולפיכך בעת העתיקה נהגיו להגיד כי גְ'ווָאנְשׂוּ' עלה לשלטון בסגולת המים, והוא נודע גם בכינוי "הקיסר האפל". העיר דִיצְ'יוֹ (帝丘 "גבעת הקיסר", כיום במחוז חנאן) שימשה עיר הבירה שלו, וכמו מנהיגים אחרים מאותה תקופה, גם לו מיוחסים מינויים של שרים שנעשו מאוחר יותר לאלים במיתולוגיה הסינית (אם כי ייתכן שהיו דמויות מיתולוגיות מלכתחילה, ומעולם לא התקיימו בפועל).
לאחר שעלה לשלטון יישם ביד קשה את קווי המדיניות של הקיסר הצהוב, והביא לרגיעה בקרב העם. כמו כן היה לו חלק ביצירת לוח השנה האחיד, באסטרולוגיה וברפורמות נגד הדת השאמאנית. הוא יישם שיטה חברתית פטריארכלית (בניגוד לשיטה המטריארכלית שהייתה נהוגה בתקופות קדומות יותר), ואסר על נישואי קרובים.
על פי רשומות ההיסטוריון הוא העביר ביקורת על טיפשותו של אחד מבניו. מאחר שידועים שמותיהם של שני בנים בלבד, ייתכן שהננזף היה גוּן - אביו של הקיסר יוּ', או צְ'יוֹנְגְצָ'אן - מאבותיו של שׁוּן. גם יָאו העביר ביקורת על גוּן והגדיר אותו כבלתי-כשיר והרסני. רשומות ההיסטוריון מגדירות את צְ'יוֹנְגְצָ'אן כפשוט עם חסר חשיבות, אם כי לא ברור כיצד ירד מגדולתו. לגְ'ווָאנְשׂוּ' היו גם שמונה בנים ששמם לא צוין, אך ידוע שהיו בעלי מוניטין טוב, ופעלו מאוחר יותר בשירות שׁוּן.
על פי המסופר, בשנה ה78 לשלטונו, בגיל 98, נפטר ונקבר בפּוּיָאנְג (במחוז חנאן של היום), ואת כסאו ירש קוּ, הבן של בן-דודו.
מלכי מדינת צ'וּ בתקופת המדינות הלוחמות נחשבו לצאצאיו - בשיר הנודע "צער הפרידה" של צ'וּ' יְוֵּ'אן (屈原《离骚》) הכותב מייחס עצמו לזרעו של גְ'ווָאנְשׂוּ', וידוע כי היה בן לאותו שבט של מלכי צ'וּ.
במסורת העממית
על פי האגדות, בימיו האחרונים של הקיסר הצהוב האמינו תשעת שבטי לי בכישוף, זבחו לשדים ורוחות, הזניחו את ענייני העולם הזה, קבעו החלטות על בסיס הטלת גורלות שביצעו מכשפים אשר ניתן היה למצוא בכל משק בית, והאנשים הפסיקו להתייחס ברצינות לפולחן השמיים. ומכל אלו גם הייצור החקלאי נפגע. על מנת לטפל בבעיה ביצע גְ'ווָאנשׂ'וּ רפורמה בדת, ובעצמו ביצע באדיקות ובלב שלם את פולחן השמיים ופולחן האבות, ובכך היווה דוגמה אישית לעם כולו. בנוסף מינה את המפקח על הדרום לאחראי על חג פולחן על מנת להרגיע את הרוחות. ואת המפקח על הצפון (כפי הנראה מבני לי) מינה לאחראי על הממשל ובכך הרגיע את העם, השיב את העם לדרכי העולם ולעיסוק בייצור חקלאי, ועודד אנשים להכשיר את השדות. פקודתו האוסרת תיקשור באמצעות הטלת גורלות החזירה את העם לדרך הישר והסדר שב על כנו.
במיתולוגיה
גְ'ווָאנשׂ'וּ נחשב גם לאל של כוכב הצפון, ולאביו של טָאוווּ (梼杌), אשר על פי רשומות ההיסטוריון היה אחד מארבעה מנהיגי שבטים שהובסו על ידי שׁוּן, אך במיתולוגיה הסינית קיבל דמות של מפלצת איומה.
חוק סנל
החוק קובע כי:
\;n_1\; – מקדם השבירה של התווך הראשון. \;n_2\; – מקדם השבירה של התווך השני. – זווית הפגיעה. – זווית השבירה.
יש לשים לב שהזויות נמדדות מהאנך לקו מפגש התווכים. לדוגמה, שימוש בחוק סנל מראה שאם קרן אור חודרת בזווית של 50 מעלות מהאנך למשטח, מהאוויר (שמקובל להניח בחישובים שמקדם השבירה שלו הוא 1) לתוך זכוכית (עם מקדם שבירה של 1.5) הרי שבתוך הזכוכית היא תתקדם בזווית של כ-30 מעלות לאנך. תופעה דומה ניתן לראות כשמביטים בכפית שנמצאת בכוס מים, ולמרות שידוע שצורתה ישרה, נראה שחלקה השקוע במים עקום ביחס לזה שבולט לאוויר.
כאשר קרן עוברת בין חומר עם מקדם שבירה גבוה לחומר עם מקדם שבירה נמוך, עשוי להיווצר מצב שבו סינוס זווית היציאה גדול מ-1. במקרה כזה לא תתרחש שבירה, אלא קרן האור תוחזר במלואה. תופעה כזאת נקראת החזרה גמורה. הזווית שהחל ממנה הקרן תוחזר בהחזרה גמורה מכונה "זווית קריטית".
חוק סנל שימושי מאוד, והוא עוזר לגלות זוויות רלוונטיות לחישובים ולפיתוחי מכשירים אופטיים המבוססים על עדשות.
מיתון 1966 בישראל
לאחר תקופת צמיחה גדולה במשק הישראלי, נכנס המשק לתקופת שפל חסרת תקדים, שכונתה מיתון. המיתון נוצר בעקבות מדיניות כלכלית מרסנת של הממשלה, הפסקת הזרמת כספי השילומים מממשלת גרמניה, וסיום פרויקטים מקיפים במשק.
המצב לפני המיתון
לפני המיתון, כלכלת ישראל ידעה צמיחה טובה מאוד. האינפלציה הייתה ברמה של רוב ארצות אירופה (כ-5%), התוצר עלה ב-10%, התעסוקה הייתה מלאה, ורק יפן השתוותה לישראל באחוזי הצמיחה שלה.
אך למצב הכלכלי היו גם השפעות שליליות. הצריכה הפרטית לנפש לא לוותה במקביל בעלייה בכמות התוצר. העלייה ברמת החיים הייתה ברובה לילידי הארץ ולעולים הוותיקים, ולא לעולי העלייה ההמונית. שר האוצר דאז, לוי אשכול, ניסה להקטין את הצריכה הפרטית בעקבות פיחות עמוק בערך הלירה (כ-66%), אך הגירעון במאזן התשלומים נותר כשהיה.
כבר בשנתיים האחרונות לכהונתו של אשכול כשר האוצר ניכרו הסממנים למיתון המתקרב. מדיניותו כללה צמיחה כלכלית גבוהה לשם השגת כמה מטרות: תעסוקה לתושבים הוותיקים ולעולים החדשים כאחד, הקצאת אחוז גבוה מהתוצר לצרכים ביטחוניים, והעלאת רמת חייו של הפרט. בנוסף, כחמישית מהתוצר הופנתה להשקעות, בעיקר לפיתוח תעשייתי. דבר זה הוביל לפעילות יתר של המשק, וליבוא הון גדול.
בחורף 1964, לקראת הגשת תקציב המדינה החדש, הבינו קברניטי המשק כי יש למתן את המדיניות הכלכלית: התפוקה התעשייתית עלתה ב-14% בשנה החולפת, וההכנסה השנתית הממוצעת עלתה ב-10%. הגידול בתקציב הביטחון הוביל לעליית האינפלציה ולהגדלת הפער במאזן התשלומים. מומחים כלכליים המליצו על קיצוץ חד בתקציב, בעיקר בתקציבי הפיתוח. הוחלט על קיצוץ קל יותר. את ההחלטה נימק שר האוצר, פנחס ספיר, בכך שהמשק הגיע למצב טוב מספיק כדי לשאת ללא זעזועים צמצומים והגבלות. בנוסף, טען ספיר שיש לקבוע סולם עדיפויות קפדני יותר לפעילות הכלכלית.
כעבור חצי שנה התברר שהקיצוץ היה קל מדי. האינפלציה הוסיפה לעלות, ובמהלך אותה חצי השנה גבר הפער במאזן התשלומים ב-80%. דוד הורוביץ, נגיד בנק ישראל, הזהיר מכך. לטענתו, הדרך היחידה לשפר את מצב המאזן הייתה בצורה של "מיתון" הפעילות המשקית וכי ההשקעות מובילות לעלייה בהכנסה ולעלייה ביבוא, שמוביל להחרפת הגירעון. אשכול וספיר אמנם ביקרו את דבריו של הנגיד, אך גם אצלם התחזקה ההבנה שאין מנוס מצמצום הפעילות. ספיר והורוביץ תכננו קווי מדיניות כלכלית כדי למתן את פעילות המשק. אולם כיוון שהבחירות לכנסת השישית היו בפתח, כמו גם הבחירות להסתדרות, הוחלט לשמור על מסגרת התקציב הנוכחית ולהוציא את המדיניות לפועל לאחר הבחירות.
התחלת המיתון
בשנת 1965, פסקו כספי השילומים מגרמניה. השכר במגזר הציבורי עלה במהירות בעקבות הפיחות ובעקבותיו עלה גם השכר במגזר הפרטי. תחזיות לעלייה מאמריקה ומברית המועצות התבדו. פרויקטים מקיפים במשק, כמו מפעלי ים המלח, הקמת המוביל הארצי והקמת נמל אשדוד, הסתיימו, אולם לא חל צמצום בביקוש לעובדים ולכן דרשו העובדים במגזר הציבורי דרישות שכר נוספות.
לאחר הבחירות, הודיע ספיר כי אינו מעוניין להמשיך בתפקיד שר האוצר, מתוך ידיעה שהמדיניות תגרום לפיטורים המוניים ואבטלה גואה. אשכול שכנע את ספיר להישאר בתפקידו בטענה שהוא זקוק לו במצב הקשה שעומד לבוא. ספיר התרצה, והחליט לקצץ בתקציב באופן דרסטי, להעלות מיסים ולא להמשיך בפרויקטים ההמוניים שהעסיקו את כוח האדם של המשק. המהלך גרר פיטורים והאטה מסוימת במשק.
ב-14 בפברואר התחיל המיתון באופן רשמי. ספיר הציג את תקציב המדינה לאותה שנה, ואמר שכדי למנוע את הבעיות (הגירעון, עליית השכר ותקציב הביטחון), הממשלה צריכה להעלות מיסים ולהקטין את תקציבה, או בלשונו: "הגענו למצב שבו חייבת הממשלה להשתמש בכלים שברשותה כדי שעליות השכר הגדולות לא יביאו לזעזועים קשים במשק". מלבד זאת, עוד דברים התרחשו במשק: תקציבי פיתוח צומצמו במטרה לצמצם את רמת הפעילות הכלכלית. ייבוא חומרי גלם צומצם. האשראי הופחת. ספיר טען שלמרות העלייה באבטלה, הוא מוצא כמה סימנים להצלחת התוכנית: ריסון התביעות לתוספת שכר, הגבלת הבנייה, צמצום האשראי ובלימות הגידול בגרעון המסחרי. בנוסף, כמה אנשי רוח וכלכלנים בכירים הקימו את "תנועת הוויתורים"- הם הודיעו על הפחתה מרצון של שכרם בתנאי שהממשלה תיזום מהלך דומה.
אשכול אמנם תמך בצעדים, אולם היה פחות מרוצה מיישומם. לדעתו הצעדים שננקטו קיצוניים מדי- בייחוד הקיצוץ בסובסידיות שגרר עלייה חדה במחירי מוצרי היסוד. למרות זאת, אשכול טען שהצעדים בכללם הכרחיים, ושיש לרסן את העלייה ברמת החיים. כמו כן הודיע על הצטרפות הממשלה ל"תנועת הוויתורים".
למרות הצלחת המדיניות לצמצם את הגירעון ולמנוע עלייה ברמת האינפלציה, הרי שהמדיניות גרמה למיתון מלא בשנת 1966. האבטלה קפצה מ-3.5% לשיעורי שיא של 11.5%, התוצר הפסיק לצמוח והתחיל לרדת. השקעות חוץ נעצרו, ורמת החיים ירדה. מאמציו של ספיר לשווק את "המיתון" נכשלו. ספיר ואשכול ניסו לטעון שהמדובר במשבר חולף, וכדברי ספיר "הניתוח אינו יכול שלא להכאיב", אך הציבור חש אי אמון כלפי אשכול וכלפי ספיר.
הממשלה איבדה שליטה על המיתון, ללא יכולת לייצר מקומות עבודה חדשים. באחד במאי 1966, פרצו הפגנות מובטלים שהפכו להתפרעויות בהן נפגעו מספר מפגינים. הפגנה בת מאות מובטלים מבאר שבע התרחשה מול משרד האוצר. הסממן החמור ביותר למיתון היה עצירת העלייה, וירידה המונית מהארץ. מספר היורדים עלה על מספר העולים לראשונה.
אשכול ידע שהמיתון פוגע בתדמיתו, וביקש מספיר לרסן מעט את הצעדים, אולם הבין שבאותו שלב היה צריך לחכות עד שהצעדים ישפיעו על המשק לחיוב. ספיר, לעומתו, תקף את הכלכלנים ואת בנק ישראל על "הטעייתו" בדבר המיתון. אשכול תמך במיתון באופן מלא, ואף לקח אחריות על החלטה של ספיר לא לשלם תוספת יוקר להסתדרות. אשכול טען שהטיפול הוא באמצעות זעזוע למשק, ושהמדיניות מצליחה לפתור את ההיעדרויות מהעבודה.
בעקבות החרפת המצב הכלכלי, הוחלט באוגוסט 1966 על העסקת עובדים בעבודות יזומות. בסוף 1966 הועסקו 6,815 איש ביום בעבודות יזומות. באמצע 1967 הגיע מספרם ל-13,757 איש ביום. במקביל הגיש ספיר תוכנית כלכלית לשלוש השנים הבאות. בתוכנית אמנם הוקפאו השכר ותוספת היוקר, אולם התקציבים בה הורחבו באופן הדרגתי, לשם יצירת מקומות עבודה. לאחר שאשכול מיתן את העיקור בתוספת היוקר, הוא הציגה לאישור הממשלה ב-11 בספטמבר. אולם אשכול ידע שהתוכנית, כמו העבודות היזומות, היא רק זריקת הרגעה, ושהדרך החוצה מהמשבר ארוכה ומפותלת.
גם התקציב לשנים 1967/1968 תכנן להמשיך את הצמצומים: כך, למשל, תוכנן להוריד את השכר במגזר הציבורי ב-4%.
למרות זאת, אשכול היה בטוח שהמיתון והמשבר יחלפו בתוך כמה חודשים, למרות אחוזי אבטלה בגובה 12%. אל מול כנסת שקראה לו להתפטר, אשכול טען כי אין משבר במדינה. הוא עמד עיקש מול מתנגדיו בכנסת, בעיתונות ובמשרד האוצר, וטען שהתוכנית תצליח.
בשנת 1967, המשבר הגיע לשיאו הקיצוני ביותר, וגם לסופו.
שיא המשבר וסיומו
כבר באמצע שנת 1967, התרבו סימני ההתאוששות. כבר בחודשי הקיץ התהפכה המגמה: האבטלה ירדה, האינפלציה התייצבה, התל"ג (במיוחד בתעשייה) עלה, והגירעון הצטמצם.
בשנת 1967, הציבור בארץ היה מצוי באווירת משבר עמוקה ביותר. מלבד האווירה הרגילה של המיתון, הציבור היה מצוי בחרדה קיומית מפאת תקופת ההמתנה - תקופה של 3 שבועות, מה-15 במאי ועד ל-5 ביוני, בה הציבור ציפה לפרוץ מלחמת ששת הימים.
מלבד הביקורת שהופנתה כלפי אשכול בעקבות המיתון, ביקורת נוספת הופנתה אליו בעקבות החלטתו לא לצאת למלחמה. מלבד זאת, לתקופה הייתה השלכה בנוגע למשק: בעקבות גיוס רוב הגברים בגילאי העבודה, המשק, שגם כך לא היה עם הרבה פעילות כלכלית, פשוט שיתק את פעולתו.
לאחר מלחמת ששת הימים הוחלט להפסיק את המיתון ולהגדיל מאוד את הגירעון התקציבי, וכך בא לסופו המיתון.
ישנם חוקרים שטוענים שהמלחמה לא הייתה הגורם ליציאה מהמיתון, ונטען שעוד לפני המלחמה המיתון התקרב אל קיצו. בנוסף, מטרת המיתון, להפסיק פעילות יתר של המשק, הושגה.
הגישה השנייה אומרת את ההפך: המיתון היזום נועד ליצור שינוי מבני במשק שעד לאותו הזמן (1965) נשען על מיזמי פיתוח אדירים: נמל אשדוד, בניית ערי פיתוח, סלילת כבישים ומעל לכל המוביל הארצי. כל אלו הגיעו לרוויה או לסיום לקראת 1965, כשבמקביל מגיעה לקיצה זרימת המזומנים שהייתה קשורה ב'הסכם השילומים'. על רקע מציאות כלכלית אובייקטיבית זו, החליטה הממשלה בראשותו של אשכול ובתמיכה של שרי 'אחדות העבודה' (אלון שימש אז כשר העבודה) ושל שרים נוספים בקואליציה (כמו אלמוגי איש מפא"י ששימש כשר השיכון), לנקוט צעדי ריסון שמטרתם להביא את המשק לכלל תפקוד סדיר במציאות בה אין יותר פרויקטים אדירי ממדים. בפועל אכן המיתון היזום יצר אבטלה משמעותית שקולה נשמע למרחוק בשל העובדה שהיא פגעה גם בעובדי צווארון לבן והכתה גם במרכז ולא רק בפריפריה, אבל אם לשפוט על פי התפקוד הכלכלי של המשק אחרי 1967, הצעד כשלעצמו היה נכון ומוצדק.
במילים אחרות, הוויכוח על המיתון היזום מתמצה במשמעות של הצעדים שננקטו, כלומר במטרתם. הפרשנות הראשונה מציעה לראות בצעדי הריסון את תחילת ההתנערות של העילית הישראלית הוותיקה והמשגשגת מהשכבות הנמוכות יותר, ואילו הפרשנות השנייה מציעה לראות בצעדי הריסון המשך מדיניות הצמיחה והפיתוח באמצעים זמניים אחרים.
המיתון הותיר רושם עמוק על החברה בישראל. במשך עשרים השנים לאחר מכן, עד לתוכנית הייצוב הכלכלית של 1985, נרתעו הפוליטיקאים מכל צעד של קיצוץ בהוצאה הציבורית. הם חששו לפגיעה ביוקרתם, כשם שיוקרתו של אשכול נפגעה מאוד במהלך המיתון. הם חששו מגרימת אבטלה המונית וירידה מהארץ. רק ב-1985 קוצצה שוב ההוצאה הציבורית, על אף האבטלה ההמונית שנגרמה בעקבות צעד זה.
קישורים חיצוניים
http://www.kotar.co.il/KotarApp/Viewer.aspx?nBookID=95199637#1.undefined.6.fitwidth http://israelidocuments.blogspot.co.il/2016/02/50-1967-1966.html http://israelidocuments.blogspot.co.il/2016/02/blog-post_14.html
מריון מצוי
המריון המצוי (שם מדעי: Meriones tristrami) הוא מכרסם מתת-משפחת הגרבילים שבמשפחת העכבריים. הוא מכונה "המריון של טריסטרם" על שמו של הכומר הנרי בייקר טריסטרם, שגילה את המריונים המצויים הראשונים.
המריון המצוי מגיע עד לאורך של 155 מ"מ, ונפוץ בעיקר במדינות המזרח התיכון. המריון המצוי הוא השכיח מבני מינו בישראל.
תפוצה ומרחב מחיה
תפוצתו העולמית כוללת את מדינות המזרח התיכון, וכן חלקים מטורקיה, איראן, עיראק וגיאורגיה. בישראל הוא נפוץ בגולן, בגליל, בכרמל, ב מישור החוף ובשפלה, בהרי יהודה והשומרון ובעמקים.
המריון המצוי חי במחילות בעלות פתחים אחדים שעומקן 50 ס"מ ויותר. מכיוון שבכל מחילה מוצאים בדרך כלל רק פרט אחד בוגר, סביר להניח שהמריון המצוי הוא יחידאי.
תיאור החיה
המריון המצוי מגיע לאורך של 100 - 155 מ"מ (למעט הזנב). אורך זנבו שווה לאורך גופו.
למריון המצוי בולה שמיעתית קטנה בהרבה מזו של סוגי מריונים אחרים. זנבו צבעוני ובקצהו ציצת שערות שחורה, שאורכה כרבע מאורך זנבו.
הרגליים האחוריות של המריון ארוכות מהקדמיות, ושריריהן מפותחים מאוד.
התנהגות
המריונים המצויים הם פעילי לילה, וביום הם חבויים במחילות טבעיות או במחילות שהם כורים בעצמם. רגליהם האחוריות הארוכות והשריריות מאפשרות להם לבצע קשת של התנהגויות אופייניות, ובהן עמידה על רגליים אלה על מנת לסקור את הסביבה, ריצה קצרה באמצעות רגלים אלה, ותיפוף באמצעותן בשעת סכנה ליצירת קול אזעקה, ובשעת התרגשות, ככל הנראה לצורך תקשורת עם מריונים שבסביבה. כאשר הם ממהרים, המריונים מסוגלים להתקדם בקפיצות.
מזון
כמו שאר חברי משפחת הגרביליים, המריון המצוי ניזון מעלים ומזרעים שונים. אף על פי שהמריון חי במחילות, הוא אינו מאחסן שם מזון.
בחיפוש אחר מזון, מתרחק המריון למרחק עשרות מטרים ממחילותיו. לעיתים המריון ניזון מגידולים חקלאיים. במקרים כאלה, הוא מעדיף לנוע לאורך קווי הזריעה, ולכן לרוב אין קרחות בגידולים אלא דילול. הגידולים העיקריים שיכולים להיפגע מהמריון הם דגנים, קטניות ואגוזי אדמה. עיקר הנזק נגרם בשלבים הראשונים של הצמיחה.
חלק מהמריונים מסוגלים לחיות חיים שלמים ללא מים ולקבל נוזלים באמצעות הלחות שבמזון. תכונה זו מאפשרת להם לעבור תקופות בצורת, כשאין צמחייה באזור. עם זאת, הם אינם מסוגלים להתרבות כאשר הם מסתפקים בתזונה כזו, ועליהם לאכול מזון ירוק על מנת להתרבות.
רבייה
המריון המצוי מתרבה במשך כל השנה. בכל המלטה הנקבה ממליטה 1–8 גורים ומטפלת בהם לבדה. הגורים נולדים עירומים ועיוורים, פוקחים את עיניהם בגיל 12–13 יום ומגיעים לבגרות מינית בגיל שלושה חודשים. משך ההיריון נמשך 25 ימים.
יוורי מוסווני
יוֹוֵרִי מוּסֵוֵונִי (באנגלית: Yoweri Museveni; נולד ב-15 בספטמבר 1944) הוא פוליטיקאי אוגנדי, המכהן כנשיא אוגנדה מאז 1986.
מוסווני היה מעורב במרד שהפיל את מנהיגי אוגנדה אידי אמין ומילטון אובוטה. מאמצע ועד סוף שנות ה-90, נחשב מוסווני על ידי המערב כחלק מדור חדש של מנהיגים אפריקאים. במהלך נשיאותו של מוסווני, אוגנדה חוותה יציבות יחסית וצמיחה כלכלית. תקופת הנשיאות שלו נפגעה, עם זאת, ממעורבות במלחמת האזרחים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו וקונפליקטים באזור האגמים הגדולים, המרד בצפון אוגנדה על ידי צבא ההתנגדות של האל אשר גרם למצב חירום הומניטרי קיצוני ומדיכוי של אופוזיציה פוליטית ותיקונים חוקתיים לתקופת הנשיאות (2005) והגבלת הגיל הנשיאותי (2017), מה שאפשר את ההרחבה של משך שלטונו. דבר זה הדאיג את המקומיים והזרים.
ראשית חייו
מוסווני נולד ב-15 בספטמבר 1944 בנטונגאמו, דרום-מערב אוגנדה, למזי אמוס קאגוטה (1916–2013), רועה בקר, ואסתרי קוקונדקא נגאנזי (1918–2001), עקרת בית. מוסווני קיבל את שמו האמצעי "קגוטה" (Kaguta) מאביו, לכבוד הגדוד השביעי של רובאי המלך האפריקנים, שכן בעת לידתו שבו רבים מהם לביתם.
אחיו של מוסווני, קאלב אקאנדוואנאו, היה ידוע באוגנדה בכינויו סלים סאלח, ואחותו ויולט קאגובירי.
מוסווני למד בבית הספר היסודי 'קיימט' ובתיכון 'מבארארה'. בשנת 1967 החל ללמוד באוניברסיטת דאר א-סלאם בטנזניה כלכלה ומדעי המדינה, הפך למרקיסיסט והיה מעורב בפוליטיקה רדיקלית פאן-אפריקאית. במהלך לימודיו באוניברסיטה הקים את קבוצת "חזית המהפכה האפריקאית" של הסטודנטים באוניברסיטאות והוביל משלחת סטודנטים לשטחי פרלימו במוזמביק שהייתה אז תחת השלטון הפורטוגזי. הוא למד תחת וולטר רודני, בין היתר, מוסווני כתב תזה על תחולת רעיונותיו של פרנץ פאנון על אלימות מהפכנית פוסט-קולוניאלית באפריקה.
חזית הישועה הלאומית והדחת אידי אמין
אידי אמין, מפקד חיל האוויר האוגנדי מאז 1966, השתלט על אוגנדה ב-1971 בהפיכה צבאית. אמין היה רודן ולאומני קיצוני, ופתח בתוכנית רצח עם לטיהור אוגנדה מקבוצות אתניות יריבות. באוקטובר 1972, טנזניה ואוגנדה חתמו על הסכם מוגדישו, שמנע מהמורדים להשתמש באדמת טנזניה כדי לתקוף נגד אוגנדה. מוסווני התנתק מן האופוזיציה המרכזית ויצר את חזית הישועה הלאומית בשנת 1973.
מלחמת האזרחים האוגנדית
עם הדחתו של אידי אמין ב-1979 במלחמת אוגנדה-טנזניה, והבחירות השנויות במחלוקת שהחזירו את הנשיא הקודם של אוגנדה, מילטון אובוטה, לשלטון ב-1980, חזר מוסווני לאוגנדה. חזרתו הייתה מלווה בתומכיו תוך ריכוז כוח במוצבים הכפריים בחבלים דוברי באנטו בדרום ובדרום-מערב המדינה, במטרה להקים את צבא ההתנגדות העממית (PRA). לאחר מכן באותו המקום הם תכננו מרד נגד המשטר בזמן כהונתו השנייה של אובוטה וכוחותיו המזוינים, צבא השחרור הלאומי של אוגנדה (UNLA). ההתקוממות החלה בתקיפה של מתקן צבאי במחוז מובנדה המרכזי ב-6 בפברואר 1981. צבא ההתנגדות העממית (PRA) התמזג עם קבוצת הלחימה של הנשיא לשעבר, יוסוף לול, שנקראה "לוחמי החירות של אוגנדה", ליצירת צבא ההתנגדות הלאומי (NRA). שתי קבוצות מורדים אחרות, חזית ההצלה הלאומית של אוגנדה (UNRF) וצבא אוגנדה הלאומי לשעבר (FUNA), חברו לכוחותיו של מוסווני. צבא אוגנדה הלאומי לשעבר (FUNA) הוקם בחבל מערב הנילוס מתומכיו של אידי אמין.
הסכם ניירובי
ב-27 ביולי 1985 הובילו פלגים בתוך מפלגת קונגרס העם באוגנדה להפיכה צבאית מוצלחת נגד אובוטה על ידי מפקד הצבא לשעבר שלו, טיטו אוקלו, ממוצא אצ'ולי. כאשר הגנרל אוקלו הודיע על ההפיכה נגד אובוטה, הוא הזמין במפורש את מוסווני ואת ה-NRM להפסקת מעשי האיבה ולהצטרף לפיוס לאומי ולבניית האומה. כל הכוחות הלוחמים, למעט NRM, הגיבו בחיוב להזמנה והצטרפו למועצה הצבאית בקמפלה. במאמץ לשים סוף למבוי הסתום, ביקשה ממשלתו של הגנרל אוקלו הסדר מדיני ומוסכם עם ה-NRM ומוסווני כדי לשים קץ לחוסר יציבות הפוליטית של אוגנדה. מוסווני וה-NRM כעסו על כך שהמהפכה שעליה נלחמו במשך ארבע שנים "נחטפה" על ידי ה-UNLA, שאותה ראו כמפרי זכויות אדם חמורות במהלך הדחת אובוטה השנייה.
למרות הסתייגויות אלה, בסופו של דבר הסכימה ה-NRM לשיחות שלום תחת ארגונה של משלחת קנייתית בראשותו של הנשיא דניאל אראפ מוי. השיחות, שהתקיימו בין 26 באוגוסט ל-17 בדצמבר, נכשלו והפסקת האש התמוטטה כמעט מיד. ההסכם הסופי, שנחתם בניירובי, קרא להפסקת אש, פירוז של קמפלה, שילוב ה-NRA וכוחות הממשלה, וקליטת הנהגת ה-NRA למועצה הצבאית. תנאים אלה מעולם לא נענו.
כיבוש קמפלה
בהיותו מעורב במשא ומתן לשלום, מוסווני חיזר אחר שליט זאיר מובוטו ססה סקו כדי למנוע את מעורבותם של הכוחות הזאירים בתמיכה בצבא אוקלו. עם זאת, ב-20 בינואר 1986, כמה מאות חיילים הנאמנים לאמין הוכנסו לשטחי אוגנדה על ידי הצבא הזאירי והתאמנו שם באימונים סודיים בזאיר.
ב־22 בינואר החלו כוחות הממשלה בקמפלה לעזוב את עמדותיהם בהמוניהם, כאשר המורדים השתלטו על הקרקע מדרום ומדרום-מערב.
מוסווני הושבע לנשיאות ב-29 בינואר. "זה לא רק שינוי של המשמר, זה שינוי יסודי", אמר מוסווני, לאחר טקס שנערך על ידי נשיא בית המשפט העליון פיטר אלן הבריטי. בהתייחסו להמון מחוץ לפרלמנט האוגנדי, הבטיח הנשיא החדש לחזור לדמוקרטיה: "העם של אפריקה, אזרחי אוגנדה, זכאי לממשלה דמוקרטית, אין זאת טובה מאף משטר, העם הריבוני חייב להיות הציבור, לא הממשלה".
התחדשות פוליטית וכלכלית
אוגנדה החלה להשתתף בתוכנית ההבראה הכלכלית של קרן המטבע בשנת 1987. מטרותיה כללו החזרת תמריצים על מנת לעודד צמיחה, השקעות, תעסוקה ויצוא, הסרת אילוצים ביורוקרטיים ומשיכת השקעות ממפעלים ציבוריים חלשים, במטרה לקדם צמיחה כלכלית מתמשכת ופיתוח באמצעות המגזר הפרטי.
יחד עם הצמיחה הכלכלית, אוגנדה, תחת שלטונו של מוסווני, נודעה כנוקטת צעדים פוליטיים מבטיחים. חוקת 1995 הבטיחה אינדיבידואליות, הפרדת רשויות ותנועות מרכזיות אחרות של דמוקרטיה יעילה.
ביטחון פנים וזכויות אדם
התנועה להתנגדות לאומית עלתה לשלטון והבטיחה להחזיר את הביטחון ואת הכבוד לזכויות האדם. ואכן, היה זה חלק מתוכנית עשר הנקודות ("Ten-point Programme") של תנועת ההתנגדות הלאומית, כפי שציין מוסווני בנאומו: "הנקודה השנייה בתוכנית שלנו היא שמירת זכותו של האדם לביטחון ורכוש. כל אדם באוגנדה חייב להיות בעל ביטחון מוחלט לחיות בכל מקום שירצה. יש לרסק ללא רחמים כל אדם וכל קבוצה המאיימת על ביטחון בני עמנו. העם של אוגנדה צריך למות רק מסיבות טבעיות שאינן בשליטתנו, אבל לא מבני אדם אחרים הממשיכים ללכת לאורכה ולרוחבה של ארצנו".
אף כי מוסווני עמד בראש ממשלה חדשה בקמפלה, התנועה להתנגדות לאומית לא יכלה להאציל את השפעתה באופן מלא על פני השטח האוגנדי, ומצאה את עצמה נלחמת במספר התקוממויות. מראשית נשיאותו של מוסווני הוא קיבל תמיכה חזקה מחבלי הדרום והדרום-מערב, שם היה בסיסו של מוסווני. בנוסף, הוא הצליח להשיג את תמיכתם של הקארמוג'ונג, קבוצה של נוודים למחצה בחלק הצפון-מזרחי והדל של המדינה ללא קול פוליטי משמעותי, כדי להתייצב לצדו ולהציע להם מקום בממשלה החדשה. אך האזור הצפוני לאורך הגבול הסודאני היה בעייתי יותר. חבל מערב הנילוס, שבו התגוררו קבוצות הקאקווה והלוגברה (שתמכו בעבר באמין), נלחמו במסגרת חזית ההתנגדות הלאומית של אוגנדה ומורדי צבא אוגנדה לשעבר במשך שנים רבות, עד ששילובן של התקפות צבאיות ודיפלומטיות פייסו את האזור. מנהיג חזית ההתנגדות הלאומית, מוזס עלי, ויתר על מאבקו כדי להתמנות לתפקיד הסגן השני של ראש הממשלה. אנשים מן החלקים הצפוניים של המדינה ראו בעלייתה של ממשלה בראשות אדם מהדרום בחשש רב. קבוצות מורדים צמחו מתוך קבוצות הלנגו, אצ'ולי וטסו, אף על פי שהוכנעו על ידי כוחה של התנועה להתנגדות לאומית למעט בצפון הרחוק, שם הגבול הסודאני היה מקום מקלט בטוח. המורדים האצ'ולים של הצבא הדמוקרטי של אזרחי אוגנדה לא הצליחו לעקור את הכיבוש מצד התנועה להתנגדות לאומית של אדמת האצ'ולי, מה שהוביל לאמונה חסרת אחיזה של תנועת רוח הקודש. תבוסתם של הצבא הדמוקרטי של אזרחי אוגנדה ותנועת רוח הקודש הותירה את הנהגת המרד לקבוצה שנודעה בסופו של דבר כצבא ההתנגדות של האל, אשר עתיד להסתער על העם האצ'ולי עצמו.