cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טיסה 447 של אייר פראנס
סיבת ההתרסקות
בסיכום רשמי של החקירה נקבע כי הגורם לתאונה היה חיוויים שגויים של מהירות הטיסה, בהנחה שצינורות הפיטו נסתמו בקרח במהלך הטיסה. אף שהסדר המדויק של האירועים שהובילו להתרסקות עדיין לא ברור, על יסוד עיתוי האירועים ופיזור שברי המטוס, נראה שהמטוס איבד גובה במהירות רבה (ככל הנראה במצב הזדקרות) ובטן המטוס פגעה בפני האוקיינוס, במהירות נפילה של כ-150 קמ"ש, תוך שהמטוס מתרסק מיד עם הפגיעה.
מיד לאחר התאונה החלו בצרפת שתי חקירות:
חברה רב-אתנית
חברה רב-אתנית (באנגלית: Multiethnic society) היא חברה אשר מורכבת ממספר קבוצות אתניות, בניגוד לחברות אתניות הומוגניות. בפועל, כיום רוב החברות בעולם הן חברות רב-אתניות ורק מדינות מעטות נחשבות לחברות אתניות הומוגניות (בהם יפן, קוריאה וסומליה).
בחברות הרב-אתניות קיים סיכוי רב יותר להיווצרות סכסוכים אתניים. גורמים כגון הבדלי שפה, הבדלי תרבות, סכסוכים על רקע דתי, אפליה וקיום פערים כלכליים עלולים להוביל לסכסוכים אתניים. במקרים הגרועים ביותר, הסכסוכים האתניים יכולים להוביל לקריסת החברה. דוגמאות מהעת הנוכחית כוללות את צ'כוסלובקיה אשר התפרקה לשתי מדינות. במקרים מסוימים, התפוררות מסוג זה עלולה להיות אלימה בהרבה, כמו ביוגוסלביה. במקרים אחרים התפוררות מסוג זה עלולה להוביל למצב של מלחמת אזרחים אלימה ומתמשכת, כמו ברואנדה.
תנאים הכרחיים ליכולתם של חברות רב-אתניות להמשיך להתקיים לאורך זמן כוללים בין היתר קיום של שפה משותפת בין חברי הקבוצות האתניות השונות וחינוך לסובלנות.
ישראל כדוגמא של חברה רב-אתנית
ישראל היא דוגמה מצוינת לחברה רב-אתנית, עם אוכלוסייה מגוונת המורכבת מקבוצות אתניות ודתיות שונות. ניתן לייחס את השטיחים התרבותיים העשירים של המדינה להגירות ההיסטוריות, הכיבושים וההתנחלויות מרצון. מאמר זה בוחן את ההיבטים השונים של החברה הרב-אתנית בישראל, לרבות שפותיה, דתותיה, המטבח, אירועי התרבות והאמנויות שלה.
שפות
דתות
מגוון קבוצות דתיות מתקיימות במקביל בישראל, ביניהן יהודים, מוסלמים, נוצרים ודרוזים. כל קבוצה נוהגת באמונה ומנהגים משלה, ותורמת למגוון הדתי של המדינה. ניתן לראות זאת באתרי הדת הרבים הפזורים ברחבי ישראל, כמו הכותל המערבי, מסגד אל-אקצא, כנסיית הקבר ומקדשי הדרוזים.
מטבח
אירועי תרבות ופסטיבלים
ישראל מארחת מגוון רחב של אירועי תרבות ופסטיבלים החוגגים את המורשת והמסורות של הקהילות האתניות השונות שלה. כמה דוגמאות כוללות את חגיגת הסיגד השנתית של קהילת יהודי אתיופיה, פסטיבל המימונה שנחגג על ידי יהודי מרוקו, ופסטיבל הדרוזים לתרבות ומורשת, המציג אמנות, מוזיקה וקולינריה דרוזית.
אומנויות ומוזיקה
אמנות ומוזיקה ישראלית משקפים את האופי הרב-אתני של המדינה, עם השפעות ממסורות המזרח התיכון, צפון אפריקה ואירופה. מוזיקאים ואמנים מרבים לשלב אלמנטים תרבותיים מגוונים אלו ליצירת צליל וסגנון ישראלי ייחודי. בין הדוגמאות הבולטות ניתן למנות את הזמרת התימנית-ישראלית עפרה חזה, שהמוזיקה שלה שילבה לחנים תימניים מסורתיים עם צלילי פופ מודרניים, והלהקה העכשווית בלקן ביט בוקס, המשלבת סגנונות מוזיקה ים תיכונית, בלקנית ואלקטרונית.
כחברה רב-אתנית, ישראל מציגה נוף תרבותי עשיר שעוצב על ידי אוכלוסייתה המגוונת. הדו-קיום של קבוצות אתניות ודתיות שונות תורם לאופיה הייחודי של המדינה, כאשר כל עדה מוסיפה את הטעם המובהק שלה לשפה, לדת, למטבח, לאירועי תרבות ולאמנויות של ישראל. חברה רב-גונית זו משמשת עדות לחשיבותם של חילופי תרבות והבנה בעולם גלובלי.
אמצעי תקשורת המונים בחברה רב-אתנית
כלי התקשורת מהווים מעין סוכני חברות עבור הציבור, ומשמשים כמתווכים עיקריים, למשל, בין המרכז לפריפריה, הנבדלים מבחינה אתנית בחברות רבות דוגמת ישראל. הכוח של כלי התקשורת בא לידי ביטוי ביכולתם לקבוע את נושאי הסיקור ואת הקבוצות החברתיות שמיוצגות בו. כך, נוצר מצב שקבוצות מסוימות בחברה נלחמות על מקומן באמצעי התקשורת. יש הטוענים כי הסיקור, שקובע את מערך הכוחות בחברה, נוטה להציג באור שלילי או באזכורים ספציפיים בלבד את תושבי הפריפריה ולעומת זאת נוטה לסקר באופן חיובי יותר את תושבי המרכז, שבו מרוכזות האליטות. באופן הסיקור הלא שוויוני, התקשורת מחזקת את הלגיטימיות של המרכז החברתי והפוליטי, ומשמרת את מאזן הכוחות בחברה. אחת הסיבות להעדפה של המרכז בתקשורת היא שהאליטה ששולטת באמצעי התקשורת קרובה יותר מבחינה תרבותית, חברתית וגאוגרפית לאליטה שבמרכז.
ראו גם
==הערות שוליים ==
פנתר קרסידנס
פנתר קרסידנס (שם מדעי: Panthera crassidens) הוא מין נכחד משוער של חתול מהסוג פנתר, אשר חי בסוף תקופת הפליוקן ובתחילת הפליסטוקן באפריקה. במבנה שלו הוא הזכיר מעט נמר וייתכן שהיה אביו הקדמון או אפילו תת-מין קדום ביותר שלו. הוא נמצא בדרום אפריקה והוגדר ב-1948 בידי החוקר הסקוטי-דרום אפריקאי רוברט ברום. עם זאת חלק מהחוקרים טוענים שמין זה אינו אמיתי והוא משויך למין אחר של פנתר.
הגולגולת הקדומה הייתה בעלת מבנה לסת בעלת קצוות מעוגלים יחסית, עם שריר שנעלם אשר התחבר לבסיס הלסת. המבנה היה שונה מעט מזה של נמר מאחר שהיה פחות מעוגל מנמר, כך שהשרירים האלו רק החלו להתפתח. עם זאת היו לו שיניים טוחנות וניבים עבים איתם הוא היה יכול לבצע נשיכה חזקה וקשיחה בטרף וייתכן שכך הרג את טרפו.
בתקופה בה חי פנתר זה הייתה דרום אפריקה בעלת אקלים ואזורי מחיה דומים להיום. באזור חיו מינים רבים של פרסתנים לרבות אנטילופות קדומות, פרים גדולים, פילאים כמו הדינותריום וג'ירפיים וכן פרימטים וקופי אדם קדומים. אזור זה דומה לאזור בו חי הנמר כיום וייתכן שהתנהגותו וצורת הציד של הנמר הקדום דמתה מאוד והשתכללה בזמן קצר.
בסיס חיל החלל ונדנברג
בסיס חיל החלל ונדנברג (באנגלית: Vandenberg Space Force Base; עד מאי 2021 נקרא בסיס חיל האוויר ונדנברג) הוא בסיס השוכן בדרום מדינת קליפורניה, ארצות הברית. הבסיס השתייך לחיל האוויר של ארצות הברית, כחלק מפיקוד החלל של חיל האוויר של ארצות הברית (AFSPC), והחל ממאי 2021 הוא משתייך לחיל החלל של ארצות הברית. הבסיס משמש את המשרד להגנת החלל והוא גם מרכז ניסוי לטילים. הבסיס קרוי על שם הויט ס. ונדנברג (Hoyt S. Vandenberg), שהיה ראש מטה חיל האוויר של ארצות הברית.
אחד מתפקידיו המרכזיים ביותר של הבסיס הוא לספק נמל חלל לשיגורי לוויינים מהחוף המערבי של ארצות הברית, ובמיוחד שיגורים למסלול קוטבי.
בסיס ונדנברג הוא בסיס האם של כנף החלל מספר 30 של חיל האוויר האמריקאי שאחראי על כל שיגורי הטילים והלוויינים מהחוף המערבי של ארצות הברית. מהבסיס מתבצעים בנוסף שיגורי ניסוי של טילים בליסטיים בין יבשתיים.
מחנה קוק (1941–1953)
ב־1941, צבא ארצות הברית ביקש לקבל שטח בו יקים מרכזי אימון לחילות השריון והרגלים שלו שנבנו אז במהירות. במרץ 1941 קיבל הצבא שטח של 86,000 דונם לאורך חופי קליפורניה בין הערים לומפוק וסנטה־מריה. רוב הקרקעות נרכשו ועוד חלקות קטנות נחכרו או התקבלו בדרכים אחרות. האזור היה רמה שטוחה מוקף בגבעות וקניונים רבים והיה מרוחק ממקומות יישוב, ולכן הצבא חשב שמצא מקום אידיאלי לאימונים.
עבודות הבנייה באזור החלו בספטמבר 1941, אבל אף על פי שנגמרו רק חודשים אחר כך, הצבא הפעיל במקום בסיס בשם מחנה קוק (Camp Cooke) על שם מייג'ור גנרל פיליפ סנט. ג'ורג' קוק, כבר ב־5 באוקטובר. מאז עברו בבסיס לא מעט דוויזיות שריון ורגלים שעברו אימונים ונשלחו למלחמה מעבר לים. חוץ מדוויזיות השריון והרגלים עברו בבסיס עוד הרבה יחידות שעברו אימונים מסוגים שונים. יותר מ־400 תלבושות שונות עברו בבסיס.
עם התקדמות המלחמה, שבויי מלחמה איטלקים וגרמנים שוכנו ברחבי המחנה, וביצעו עבודות תחזוקה, כביסה ועוד.
ב־1946 הוקם במחנה בית כלא ברמת אבטחה גבוהה לחיילים מצבא ארצות הברית, אבל מחנה קוק נסגר ביוני 1946 והאזור הושכר לשמש כשטחי חקלאות ורעיה.
בין 1950 ל־1953 הביב שימש לאימון חיילים שנשלחו למלחמת קוריאה. ב־1 בפברואר 1953 הבסיס נסגר שוב. בית הכלא שהיה בו הועבר לאחריות לשכת בתי הכלא הפדרלית, ושימש לכליאת עבריינים אזרחים באוגוסט 1959. כיום בית הכלא ידוע בשם כלא לומפוק.
ביוני 2001, מבני הבסיס שעדיין עמדו אז על תילם נהרסו.
בסיס חיל האוויר קוק
עם הופעת עידן הטילים בשנות ה־50, היה צורך דחוף במציאת מקום לאימון טייסות הטילים ומקום לשיגור מבצעי של טילים במקרה הצורך. בינואר 1956 הוקמה וועדה שבחנה כ־200 אתרים שונים לפני שבחרה במחנה קוק כאזור מתאים מאותם סיבות שהצבא מצא כמתאימים ב־1941. מלבד הסיבות שמצא הצבא ב־1941 הייתה גם הסיבה המרכזית שהטילים נורו לעבר האוקיינוס השקט ולא עברו מעל אזורים מאוכלסים. האזור נמצא מתאים גם לשיגורי לוויינים למסלול קוטבי על ידי שיגורם לעבר הקוטב הדרומי, מסלול נקי מיבשת עד לאנטארקטיקה.
בספטמבר 1956 מזכיר חיל האוויר האמריקאי קיבל את המלצות הוועדה. מספר שבועות לאחר מכן ב־16 בנובמבר 1956, מזכיר ההגנה של ארצות הברית הורה לצבא האמריקאי להעביר 64,000 דונם בצפון מחנה קוק לרשות חיל האוויר האמריקאי, לשימוש כמחנה אימונים ובסיס שיגורים. ביוני 1957, צפון מחנה קוק נקרא מחדש בשם בסיס חיל האוויר קוק (Cooke Air Force Base), וב־21 ביוני הועבר לחיל האוויר, שלמעשה היה נוכח שם מפברואר והקים שם את טייסת התמיכה 6591. תפקידו הראשון של הבסיס היה לשמש כמחנה אימונים לטייסות טילי הPGM-17 Thor, SM-65 Atlas וה־HGM-25A Titan I, וכבסיס לשיגור טיל האטלס במקרה של מלחמה.
המראה שפגשו אנשי חיל האוויר הראשונים שהגיעו לבסיס היו מבנים רעועים מתקופת מלחמת העולם השנייה ועשבים שוטים שגדלו בכל מקום. הכבישים, שהיו בעיקר שבילי חצץ ועפר היו זקוקים לשיפץ נרחב. באפריל 1957 החלו עבודות השיפוץ ועבודות הבנייה במקום. בשנתיים שבאו לאחר מכן, מתקני שיגור ומתקני בקרה החלו לצוץ, והנוף שינה את פניו למראה של בטון ופלדה בכל מקום. בניינים ישנים שופצו וחדשים נבנו, כולל מתחמי הדיור של המשפחות הצבאיות. הבנייה כבר הייתה בעיצומה כאשר חיל האוויר קיים את הטקס המסורתי של העלייה לקרקע ב־8 במאי 1957.
כדי להפעיל את בסיס חיל האוויר קוק, הופעלה קבוצת הבסיס 392 שהחליפה את טייסת התמיכה 6591 ב־15 באפריל 1957. עם הפעלת כנף הטילים האסטרטגית 704 (טילי אטלס) ב־1 ביולי, סופחה קבוצה 392 לכנף. הייתה זו כנף הטילים הבליסטיים הראשונה של חיל האוויר. ב־16 ביולי, דיוויזיית הטילים ה־1, שהופעלה שלושה חודשים קודם לכן באינגלווד, קליפורניה, עברה לבסיס חיל האוויר קוק כדי לפקח על פעולות הכנף. במהלך תקופת הכשרה זו שני ארגונים אלו היו מעורבים בתכנון פעולות טילים ותוכניות האימונים. הזוויזיה הועברה לאחר מכן לאחריות מחלקת הטילים הבליסטיים של חיל האוויר (AFBMD) באינגלווד שהייתה תחת פיקוחה של מפקדת המחקר והפיתוח האווירי (ARDC) בבסיס חיל האוויר אנדרוס במרילנד.
שיגורי הלוויינים הרוסיים ספוטניק 1 למסלול ב־4 באוקטובר 1957 וספוטניק 2 חודש לאחר מכן שנשא בתוכו כלבה, גרמו להשלכה צבאית ולפיתוח מואץ ומיידי של תוכנית הטילים של חיל האוויר האמריקאי. כחלק מן ההאצה, ב־23 בנובמבר 1957, אישר משרד ההגנה שיגור טילים בליסטיים בעיתות שלום, מבסיס ח"א קוק. חיל האוויר העביר את האחריות על בח"א קוק מידי ARDC לידי פיקוד האוויר האסטרטגי (SAC) ב־1 בינואר 1958. יחד עם ההעברה, SAC קיבלה לידיה את השליטה בשלושת הארגונים שהיו בידי ARDC ואת האחריות להשגת יכולת מבצעית ראשונית (IOC) עבור כוח הטילים המתהווה של חיל האוויר. משימתם הייתה גם לאמן צוותי שיגור.
הארגון מחדש התיר לARDC לשמור על האחריות להפעלת האתר, לנמשיך במחקר, בבדיקות ובפיתוח בדיקות הטילים הבליסטיים. פעילויות אלו בוצעו על ידי משרד שדה של AFBMD שהוקם בבח"א קוק מיד לאחר השינויים בינואר 1958. שיגורים לחלל היו צריכים להעשות על ידי SAC וARDC יחד. עם זאת, מרבית פעילויות אלו בוצעו בסופו של דבר על ידי ARDC. שתי המפקדות, ששיתפו פעולה יחד בבסיס קוק, פיתחו מערכת יחסים קרובה ומתורבתת שפרחה ב־35 השנים שלאחר מכן.
ב־12 בפברואר 1958, מחלקת ההגנה העבירה את האחריות המנהלתית של יופיטר IRBM מהצבא לחיל האוויר. מטה SAC העביר את טייסת הטילים האסטרטגית 864 (יופיטר IRBN) מאלבמה לבח"א קוק. באפריל, מטה SAC הפעיל את טייסת הטילים האסטרטגיים 576 (טילים אטלס בליסטיים) מבח"א קוק. הייתה זו הטייסת הבליסטית הראשונה של SAC והטייסת הראשונה של טילי אטלס. בתחילה, הטייסת כללה שני מתקני שיגור לטילי אטלס D (רכים) שנקראו 576A ו־576B. בחודש יולי, החלו בבניית מתקן הניסויים לטיטן 1, ובאוגוסט הגיע טיל התור הראשון לבח"א קוק.
הרחבת הבסיס
החלק הדרומי של בח"א קוק (מחנה קוק לשעבר), שכלל יותר מ־19,800 דונם הועברו לרשות הצי האמריקאי במאי 1958. הצי היה באותו זמן בתהליך בניית Pacific Missile Range (מטווח הטילים הפסיפי) (PMR), והמפקדה מוקמה כ־100 מייל צפונית למחנה קוק בפוינט מוגו ומתקני שיגור ומכשור שונים מוקמו לכל אורך חופי קליפורניה ובמספר איים באוקיינוס השקט. האזורים אותם קיבל הצי נקראו "מתקני הטילים של הצי בפוינט ארגואלו" (Naval Missile Facility at Point Arguello). המקום הפך למרכז החשוב ביותר לשיגור טילים ולוויינים של האזור הפסיפי.
ב־16 בנובמבר 1963, מזכיר ההגנה האמריקאי, רוברט מקנמארה הורה על ארגון מחדש של דרך הארגון של מתחמי השיגור והניסוי של משרד ההגנה. חלק מהארגון מחדש כלל העברת חלק ממתחמי השיגור של הצי ביניהם פוינט ארגואלו לחיל האוויר האמריקאי. ההעברה בוצעה בשני שלבים, ב־1 ביולי 1964 וב־1 בפברואר 1965. עם ביצוע ההעברה הצי נשאר ממוקם בפוינט מוגו וחיל האוויר קיבל אחריות על אזורי השיגור לאורך האוקיינוס השקט.
רכישת הקרקעות האחרונה בוצעה ב־1 במרץ 1966, לאחר הודעת חיל האוויר על הקמת קומפלקס השיגור 6, שיועד לשגר לחלל את מעבדת החלל המאוישת של חיל האוויר האמריקאי. מתקני השיגור של הטיטן 3 שיועד לשאת את המעבדה לחלל פלשו לשטחים שהיו בבעלות חברת Sudden Estate. חיל האוויר פתח במשא ומתן עם החברה אך הגופים לא הגיעו להסכמה, והממשלה פנתה לבית המשפט שקבע כי כ־15,000 דונם יועברו לחיל האוויר תמורת סכום של 9,002,500 דולר.
בסיס חיל האוויר ונדנברג
ב־4 באוקטובר 1958 שמו של הבסיס שונה מקוק לונדנברג לכבודו של גנרל הויט ס. ונדנברג שהיה מפקד חיל האוויר השני.
תור
המעבר המעשי מבסיס צבאי לבסיס שיגור קרה ב־15 בדצמבר 1958, עם שיגורו המוצלח של הטיל הבליסטי PGM-17 תור. השיגור חנך את תחום השיגורים לטווח בינוני של האזור הפסיפי ובוצע על ידי דיוויזיית הטילים הראשונה. השיגור המוצלח הראשון של טיל תור על ידי חיל האוויר המלכותי בוצע ב־16 באפריל 1959 כחלק מאימון משולב של חיל האוויר האמריקאי והבריטי.
אטלס
ב־16 באוקטובר 1958, הסתיים בנייתו של משגר האטלס הראשון שהועבר לידי הדיוויזיה הראשונה. הטיל הבליסטי הבין יבשתי הראשון, האטלס D ניתנה לטייסת הטילים 576 ב־18 בפברואר 1959. האטלס D הראשון טס ב־9 בספטמבר 1969 בהצלחה גמורה והוכרז כמבצעי. בחודש שלאחר מכן הוצבו מספר טילי אטלס בעלי ראש נפץ גרעיני בבסיס ונדנברג והיו לטלים הבליסטיים הראשונים שהוצבו בהכן בארצות הברית. באפריל 1960 בוצע שיגור מוצלח של טיל אטלס D מכן שיגור תת־קרקעי מבסיס פרנסיס וורן בוויומינג, ומפקד דיוויזיית הטילים הראשונה בבסיס ונדנברג הורה על הפיכת מתרני השיגור התת־קרקעיים למבצעיים.
ביולי 1959 החלו בבנייתם של מתקני השיגור התת־קרקעיים של טיל האטלס E. ב־28 בפברואר 1962 בוצע השיגור המוצלח הראשון של האטלס E, ובנובמבר החלו בבנייתם של מתקני הסילו (מתקן שיגור מיוחד תת־קרקעי) של טיל האטלס F. האטלס F הראשון הגיע לוונדנברג ביוני 1961 ושוגר בהצלחה ב־1 באוגוסט 1962.
במהלך אותה תקופה היו בבסיס ונדנברג שני אתרי שיגור לאטלס D, שני אתרים לאטלס E ושלושה אתרים לאטלס F. טילי האטלס D הוצאו מכוננות במאי 1964 כחלק מתהליך פרישת טילי האטלס משימוש כטילים בליסטיים. הניסוי האחרון בטיל האטלס F בוצע ב־18 בינואר 1965 והטייסת האסטרטגית 5876 הפכה ללא־פעילה ב־2 באפריל 1966. סך הכל שיגרה טייסת 576 53 טילי אטלס D, שבעה טילי אטלס E ושבעה טילי אטלס F בין 1959 ל־1965.
טילי אטלס שוגרו מבסיס ונדנברג בשנים שלאחר מכן בתור משגרי לוויינים, שנשאו מגוון לוויינים רחב למסלול סביב כדור הארץ.
טיטן 1
הטיטן 1 היה הטיל הבליסטי הרב־שלבי הראשון של ארצות הברית. עם פרישתו, הפך הטיטן למרתיע נוסף לכח הגרעיני האמריקאי יחד עם טילי האטלס השונים. הטיל היה הראשון בסדרת הטילים טיטן, והיה צעד חשוב בבניית כח הטילים של חיל האוויר האמריקאי.
ביולי 1958 החלה בנייתו של מתקן המבנים של הטיטן 1. המתקן היווה אב־טיפוס למתקני השיגור של הטיטן 1. המתקן הושמד ב־3 בדצמבר 1960 כאשר הטיל התפוצץ במהלך הורדתו לתוך המתקן ולא היו נפגעים. היה זה אסון הסילו הראשון בוונדנברג.
שיגור הסילו המוצלח הראשון של הטיטן 1 בוצע בדצמבר 1961 ושיגור הSAC המוצלח הראשון בוצע בינואר 1962 וכתוצאה מכך הועבר מתקן השיגור לידי פיקוד האוויר האסטרטגי כדי לשמש כמתקן ניסוי עבור הטיל.
עם זאת, חייו המבצעיים של הטיל לא ארכו זמן רב. בנובמבר 1964 הכריז מזכיר ההגנה רוברט מקנמארה שטילי הדור הראשון האמריקניים שכללו את טילי האטלס E, אטלס F והטיטן 1, יוצאו משירות עד סוף יוני 1965.
ב־5 במרץ 1965 הניסוי האחרון בטיל הטיטן 1 שבוצע על ידי פיקוד האוויר האסטרטגי הסתיים בהצלחה. סך הכל ביצעה טייסת 395 (שפעלה כחלק מפיקוד האוויר האסטרטגי) 19 שיגורים בין 1963 ל־1965 לפני שעברו לשיגור טילי הטיטן 2. במהלך שנות ה־80 בוצעו מספר שיגורים של השלב השני של הטיטן 1 כחלק מיוזמת ההגנה האסטרטגית.
טיטן 2
הטיטן 2 היה טיל בליסטי מן הדור השני שהיה בעל יכולות הנחיה אינרציאליות ויכולת שיגור מתוך הסילו. בניית אתר השיגור הראשון לטיטן 2 החל ב־1962 ובסופו של דבר נבנו והופעלו 4 מתקני שיגור כאלו בוונדנברג. רוב מבני השיגור שלו בוצעו מנמל החלל קייפ קנוורל אך השיגור הראשון מתוך סילו בוצע באפריל 1963 מבסיס ונדנברג. מבחן השיגור המבצעי והמלא הראשון בוצע במרץ 1965.
מבחני השיגור המבצעיים נמשכו עד 1985. הטיטן 2 הוסב גם לשני משגרים. הטיטן 2 GLV נשא את חלליות ג'מיני לחלל והטיטן 223G נשא לוויינים למסלול סביב כדור הארץ עד ל־2003.
Minuteman
הניסויים בטיל הLGM-30F Minuteman II החלו באוגוסט 1965 עם שיגור מוצלח של הטיל. הטיל עבר מרחק של 5,000 מייל לתוך האוקיינוס השקט ופגע במטרתו. שיגור סימולטני בוצע בהצלחה ב־22 באוקטובר 1970. השיגור האחרון של טיל זה בוצע באפריל 1972.
השיגור הראשון של הטיל LGM-30G Minuteman III בוצע ב־5 בדצמבר 1972. הטיל טס למרחק של 1,300 ק"מ לפני פגיעתו במטרה. שיגורים של טיל זה נמשכים עד היום מבסיס ונדנברג.
LGM-118 Peacekeeper
הטיל הבליסטי האחרון שנבחן בוונדנברג הוא הLGM-118 Peacekeeper שמבחניו החלו ביוני 1983. מלבד יכולתו לעוף לטווחים רחוקים יותר מטילים שקדמו לו, יכול הפיסקיפר לשאת 10 ראשי נפץ שיפגעו במטרות שונות. הטיל תוכנן להחליף את המינטמן אבל בגלל זמן פיתוח ממושך הוא פרש ב־2005 לפני המינטמן.
השיגור הראשון בוצע מפני הקרקע ב־17 ביוני 1983 ושני שיגורים נוספים בוצעו בשנה זו. ב־15 ביוני 1984 בוצע השיגור הראשון של הטיל עם תא חדירה סימן 21 ושני שיגורים נוספים בוצעו בשנה זו. השיגור הראשון של הטיל מסילו בוצע ב־24 באוגוסט 1985. ב־23 באוגוסט 1986 בוצע השיגור הראשון של הטיל בתצורה מבצעית מלאה. ב־21 ביולי 2004 בוצע השיגור האחרון של הטיל שפרש לאחר מכן.
חקר החלל
באוגוסט 1960 שוגר הדיסקוברר 13 שהשליך קפסולה חזרה לכדור הארץ שהייתה לחפץ הראשון ידי אדם שחזר לכדור הארץ. הדיסקוברר 14 ששוגר כשבוע לאחר מכן שחרר קפסולה שנתפסה באוויר על ידי מטוס ובכך היה לאיסוף הראשון שבוצע מן אוויר.
תוכנית דיסקוברר שהייתה למעשה כיסוי לתוכנית קורונה שהייתה תוכנית לווייני הריגול הראשונה של ארצות הברית הסתיימה ב־13 בינואר 1962 לאחר 37 שיגורים וניסיונות שיגור, וסיפור הכיסוי נחשף.
התוכניות השאפתניות ביותר שתוכננו מבסיס ונדנברג כללו את מעבדת החלל המאוישת של חיל האוויר האמריקאי (לא יצא לפועל) ותוכנית מעבורות החלל. התוכנית של מעבדת החלל הייתה אמורה לשגר לחלל חללית ג'מיני מותאמת על גבי טיטן 3 שתחובר למעבדת חלל. הנשיא ריצ'רד ניקסון ביטל את התוכנית, שתוכננה לעלות כ־3 מיליארד דולר ב־1969 בגלל עלויות גבוהות מידי, טכנולוגיות חדשות וההוצאות הרבות של מלחמת ווייטנאם.
מעבורת החלל
ב־1972 נבחר בסיס ונדנברג לשמש כאתר השיגור והנחיתה המערבי של מעבורות החלל אך הוא מעולם לא שימש ככזה.
SLC-6 שנבנה על מנת לשמש לבניית תוכנית חיל האוויר האמריקאי לשגר מעבדת חלל מאוישת, שופץ כדי שיתאים למעבורות החלל. יותר מ4 מיליארד דולר שימשו לשיפוץ המתקן ולבניית התשתיות המתאימים עבור המעבורות. בנוסף לכך, מסלול ההמראה של הבסיס שהיה באורך 2,590 מטר הוארך ל־4,580 מטר על מנת שיוכל לשמש לנחיתת מעבורות החלל.
בסיס ונדנברג התכונן לשיגור משימת מעבורת החלל הראשונה שלו שיועדה להיות משימת STS-62A שתשוגר ב־15 באוקטובר 1986 כשאסון מעבורת החלל צ'לנג'ר קרקעה את צי מעבורות החלל ובסופו של דבר גרמה לביטול כל השיגורים שיועדו לחוף המערבי של ארצות הברית. הביטול הרשמי של תוכנית השיגורים מוונדנברג הגיע ב־26 בדצמבר 1989.
נמל החלל של קליפורניה
ב־1995 הוקם "נמל החלל של קליפורניה" שהופעל על ידי Spaceport Systems International, בבסיס ונדנברג. חיל האוויר החכיר לחברה שטח שכלל מתקן לעיבוד מטען ויותר מ־100 דונם לשיגורים מסחריים. ההחכרה ניתנה למשך 25 שנה. נמל זה השתמש בכני השיגור, במסילות, במסלולי הנחיתה ובכל שאר המתקנים שכב היו קיימים בוונדנברג. ב־2004 הושלמה בניית מערכת מיוחדת שתתאים לשיגורים של טילי מינטמן ופיסקיפר שהוסבו למשגרים. ב־2005 הושלמה בניית כן שיגור חדש, SLC-8.
מרכז מורשת לטילים ולחלל
במרכז המורשת לטילים ולחלל, שממוקם ב־SLXC-10, מוצגים פריטים ומזכרות לתיאור תהליך התפתחות הטילים וחקר החלל מבסיס ונדנברג החל מתקופת המלחמה הקרה ועד לימינו בתחומים הצבאיים מדעיים ומסחריים.
פול קלודל
פול קלודל (בצרפתית: Paul Claudel, 6 באוגוסט 1868 – 23 בפברואר 1955) היה מחזאי, משורר ודיפלומט צרפתי.
ביוגרפיה
פול קלודל נולד בכפר ווילנב-סור-פר שבחבל פיקרדיה בצרפת לאב שעסק במשכנתאות ובעיסקות בנקאיות אחרות, ולאם ממשפחת איכרים וכמרים קתוליים. היו לו שתי אחיות גדולות, לואיז וקאמי, הפסלת והאומנית, אליה היה קרוב. הוא בילה את שנותיו הראשונות בשמפן (כיום חבל שמפן-ארדן) ולמד בבית ספר בעיר בר-לה-דוק (כיום בחבל לורן). ב-1881 משפחתו עברה להתגורר בפריז והוא למד בבית הספר לואי לה גראנד שבגדה השמאלית של העיר. בחג המולד האזין לשירת המקהלה של קתדרלת נוטרדאם של פריז ומאז הפך לקתולי מאמין והחזיק באמונתו זו במשך כל ימי חייו.
הוא למד ב-"אינסטיטוט ד'אטוד פוליטיק דה פארי" שבו מתחנכים אנשי העילית של הפוליטיקה הצרפתית ואלה המיועדים לשירות הדיפלומטי. ב-1893 החל בקריירה של דיפלומט שבה שימש עד 1936. במשך קריירה זו שימש בתפקידים דיפלומטיים בארצות הברית, בסין, ביפן, בברזיל, בגרמניה, בדנמרק ובבלגיה. כאשר היה קונסול בריו דה ז'ניירו בתקופת מלחמת העולם הראשונה, פיקח על העברת אספקת מזון מארצות דרום אמריקה לצרפת.
ב-1936 פרש לטירתו שבמחוז איזר בחבל רון-אלפ בצרפת. הוא נפטר שם ב-1955 ונקבר בגן שליד הטירה.
יצירתו
בימי נעוריו פול קלודל הושפע משירתו של ארתור רמבו ומתנועת הסימבוליזם בשירה הצרפתית. הוא נתמלא חרדה מהשקפת העולם המטריאליסטית, אך בניגוד לסימבוליזם אימץ לעצמו את הקתוליות. בכל כתביו הוא מביע התנגדות לרעיון שהיקום הוא מקרי ומכני, ומכריז על משמעותם הרוחנית של חיי אנוש המבוססת על אהבתו וחסדו של אלוהים. כרקע למחזותיו משתמש קלודל בצרפת של ימי הביניים או בדרום אמריקה של המאה השש עשרה תחת שלטון האימפריה הספרדית. במחזות אלה הוא מביע הערצה לחסדו ורוב טובו של אלוהים המאציל על האדם מאהבתו.
המפורסמים שבמחזותיו של פול קלודל הם: יצירתו האוטוביוגרפית "מפנה בצהריים" (1906), "הבשורות שניתנו למארי" (1912) - מחזה המבוסס על הקרבתה האישית ועל דבקותה הדתית של נערת כפר צרפתייה בימי הביניים שלקתה בצרעת, ו-"נעל קטיפה" (1924) - מחזה שבו הוא מתאר את אהבתו של האדם ואת כיסופיו לאלוהים על רקע דרום אמריקה שבשליטת האימפריה הספרדית. מחזה זה הוצג על ידי קומדי פראנסז בפריז ב-1943. קובץ שיריו המפורסם של פול קלודל הוא: "חמש אודות גדולות" (1910).
דמותו
פול קלודל היה אישיות בעייתית במשך ימי חייו. דבקותו בקתוליות והשקפת עולמו הימנית גרמו לאי הפופולריות שלו בקרב החוגים האינטלקטואליים. שירו "דברים למרשאל" שבו הביע את תמיכתו במרשאל אנרי פיליפ פטן ששיתף פעולה עם הנאצים לאחר מפלת צרפת לגרמניה ב-1940, נשאר חרות בזיכרון. אולם הוא התייחס אל הנאצים בשאט נפש, וכבר ב-1930 כינה אותם "שותפיו של השטן". הוא התייחס לנאציזם ולקומוניזם כאחד כ-"גוג ומגוג", ושינה את יחסו לממשלת וישי כשהתברר שהיא משרתת את האינטרסים של הנאצים.
למרות שבימי נעוריו פול קלודל תמך באנטישמיות כחלק של התנועה השמרנית בצרפת, ב-1935 הוא שלח מכתב לוועידה היהודית שבו גינה את חוקי נירנברג כ-"מתועבים וטיפשיים". הוא הביע את מחאתו נגד החקיקה האנטישמית של ממשלת וישי וב-1941 כתב לישעיה שוורץ - רבה הראשי של צרפת והביע "סלידה, חרדה ותיעוב שכל הצרפתים ההגונים שותפים להם, באשר לאי הצדק והרדיפה של יהודי צרפת שהפכו לקורבנות הנאציזם." שלטונות וישי הגיבו בחיפושים בביתו של פול קלודל ובהתחקות אחר כל צעדיו.
פול קלודל תמך בגנרל דה גול ובכוחות צרפת החופשית וחיבר שיר הלל לדה גול אחרי שחרור פריז ב-1944. ב-1946 נבחר פול קלודל לחבר האקדמיה הצרפתית.
מטריית קוקטייל
ניתן לפתוח את המטרייה ולסגור אתה כפי שפותחים מטרייה רגילה. הדבר מתבצע באמצעות צלעות המטרייה המחוברות לגליל סביב מקל המטרייה.
מקורן של מטריות אלה, ככל הנראה במזרח הרחוק, בסין או ביפן והם פיתוח של האוריגמי היפני. השימוש הראשון שנעשה במטריות לעיטור משקאות היה ברשת המסעדות בסגנון הפולינזי טריידר ויק (Trader Vic) בקליפורניה, ביוזמת הבעלים של הרשת, ויקטור ברגרון (Victor J. Bergeron), במטרה לעורר אווירה אקזוטית בסגנון פולינזי. המטריות הופיעו גם ברשת המסעדות Don the Beachcomber, אף היא בסגנון פולינזי, שם הם שמשו לעיטור מזון (לא משקאות). הרעיון נלקח ממסעדות סיניות שפעלו בקליפורניה, שם עיטרו המטריות מאכלים סיניים.
בבל
בָּבֶל הוא שמה המקראי של ממלכה ועיר-מדינה עתיקה במסופוטמיה. שרידי העיר נמצאים בעיראק, כ־110 קילומטר מדרום לבגדאד. מהעיר בבל צמחה האימפריה הבבלית ששלטה בשיאה בכל מסופוטמיה ובאזורים רחבים בסהר הפורה. העיר עצמה נבנתה על הפרת, שחילק אותה לשני חלקים שווים.
ב-2019 השרידים הארכאולוגיים של בבל הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
שמה של העיר ושפתה
שפת העיר הייתה ניב של אכדית, (שפה שמית), ובה נקראה העיר בַּאבִּילִי. הפירוש שנתנו תושבי העיר לשמה של העיר הוא "בַּאב־אִלִי", "שער/דלת האל". החוקרים אינם בטוחים שזהו אמנם המקור לשם העיר, וייתכן שמדובר באטימולוגיה עממית שמטרתה הייתה לפאר את העיר. ידועה גרסה של השם בשפה השומרית (שאיננה שפה שמית) - "קַאדִינְגִירה", שגם משמעותה "דלת האל".
על פי התנ"ך משמעות השם בעברית היא בלבול השפה, בסיפור מגדל בבל: . חוקר המקרא יאיר זקוביץ גורס כי מדרש השם המקראי מהווה פולמוס סמוי לתפישה לפיה בבבל ניצב שער השמים, וכי בבראשית כ"ח ממצב הסופר את בית אל כשער השמים, על ידי שימוש במילים המפורשות ובקווי דמיון וניגודים בין סיפור חלום יעקב והצבת האבן לסיפור מגדל בבל שהתבסס על הלבנים.
בתקופה הכשית בין המאות ה־12–16 לפנה"ס, נקראה הממלכה כַּרדוּניַאש.
בבל הקדומה
האזכור המוקדם ביותר של בבל הוא בלוח חומר המתוארך לתקופת מלכותו של סרגון מאכד (2300 לפנה"ס), שקבע אותה כבירת האימפריה שלו. לאחר זמן, ירד כוחה של העיר ואוכלוסייתה התמעטה, ובמשך מאות שנים היא הייתה רק עיר פרובינציאלית נוספת. במשך כמה דורות יוּשב אזור בבל בידי שבטים אמורים, שהלכו והתבוללו באוכלוסייה המקומית ובכלכלת הארץ. באמצע המאה ה־19 לפנה"ס השתלטו האמורים על כל החבל הצפוני. בתחילת האלף השני לפנה"ס, נשלטה בבל על ידי כאזאלו עיר המדינה השכנה.
התקופה הבבלית הקדומה
לאחר נפילת אור 3 בעקבות מהומות האמורים, קיבלו האמורים את ההנהגה הפוליטית על ערים באזור, ובכללן בבל. בשנת 1894 לפנה"ס עלה לשלטון המלך האמורי שוּמוּ־אַבּוּ. הוא ייסד את השושלת הראשונה של בבל, שהייתה שושלת אמורית. הוא שחרר את בבל משלטונה של כאזאלו. בנו שוּמוּ־לַ־אִל, היה הראשון שקבע את בבל כעיר בירה ובכך נוצרה "השושלת הבבלית הראשונה" . המלחמות על השליטה על הקרקעות הפוריות של האזור נמשכו כ־130 שנה. התרבות הבבלית צברה בולטות מסוימת בקרב מעמדות המשכילים על פני תרבויות אחרות באזור, ומלכי השושלת הראשונה החלו לבסס שלטון מרכזי שם תחת הגמוניה בבלית. הם כבשו את ערי המדינה בורסיפה כיש ו־סיפר והכניסו אותן תחת הגמוניה בבלית. חמורבי הרחיב את הממלכה הבבלית ובמחצית המאה ה־18 לפנה"ס, כבש את ערי המדינה איסין ולרסה, גירש את העילמים, ואיחד את הארץ תחת שלטון העיר בבל. לאחר חמורבי עלה לשלטון בנו שמשו־אילונה. החל מהשנה ה־9 לתקופת מלכותו החלו ברחבי הממלכה מרידות של ערים בדרום ובצפון שניסו להשתחרר מעולה של בבל. תקופת מלכותו רצופה מסעות מלחמה והוא זכה פעמים רבות לניצחונות, אבל הוא לא הצליח לעצור את תהליך ההתנתקות של הערים השונות מתחום שלטונה של בבל. בסופו של התהליך, נשאר שמשו־אילונה עם ממלכה שהייתה קצת יותר גדולה מהממלכה איתה החל אביו את שלטונו על בבל. בשליטת בבל נשאר גם אזור מעלה הפרת צפונה עד הריסות העיר מארי, שנהרסה על ידי חמורבי. הוא הצליח לשמור את גרעין הממלכה בשלטונה של בבל ללא פגע, ובכך שמר על מקומה החשוב בהיסטוריה. בתקופתו החלה גם החדירה של שבטי הכשים לבבל, הוא נאבק בהם אבל הם הצליחו לבסס אחיזה מסוימת באזור. לאחר שמשו אילונה מלכו ארבעה מלכים נוספים – אבי־אשוח, עמי־דיתנה, עמי־צדוקה ושמשו־דיתנה – שלא שינו את מצבה של בבל במרחב. שמשו־דיתנה היה המלך האחרון מהשושלת האמורית של בבל.
התקופה הכשית
התקופה הבבלית הקדומה הסתיימה בתחילת המאה ה־16 לפנה"ס בעקבות כיבוש העיר על ידי המלך החתי מורשיליש הראשון שבזז את העיר והחריבה, וכן הגלה את שמשו־דיתנה, המלך האחרון בשושלת הראשונה, ולקח את הפסל של מרדוך. אין מידע מה גרם לחתים להגיע למקום כה מרוחק מממלכתם. יש הסוברים שהכיבוש נעשה על פי בקשת הכשים שישבו על הדרך בין חת לבבל. העיר בבל נהרסה, לאחר שלפני כן הרס מורשילש את חלב עיר הבירה של ממלכת ימחד, בת בריתה של בבל.
במשך תקופה קצרה שלטה בבבל שושלת אמורית שנקראה שושלת ארץ־הים. זאת הייתה תקופת חושך ואין מידע רב לגבי השליטים שלה.
חורבן העיר אפשר את כיבושה על ידי הכשים, שבטי הרים שחדרו לאזור מהרי הזגרוס, ואלה שלטו בבבל ובאזור במשך כ־400 שנה, עד מחצית המאה ה־12 לפנה"ס. הכשים החזירו עם עלייתם לשלטון את הפסל של מרדוך לבבל. אחד ממלכי השושלת כוריגלזו הראשון בנה עיר חדשה בשם דור־כוריגלזו והעביר את עיר הבירה של הממלכה לעיר החדשה. אבל הבירה חזרה כנראה בהמשך לעיר בבל. במחצית המאה ה־12 לפנה"ס, כבשו העילמים את הממלכה הכשית. מלכם האחרון "אנליל־נדין־אחי" נלקח לשושן נכלא ומת שם. חלק משלל המלחמה של העילמים הייתה גם אסטלת חוקי חמורבי שהוצבה בפקודת מלך עילם שֻתְּרְךְּ־נַחֻנְתֶּ בעיר הבירה שושן.
תקופת שלטון מלכי איסין, מלכים מקומיים ושלטון אשורי
העילמים, האשורים והחורים לחצו על האזור מצפון ושבטים נוספים ממערב, ואלה הביאו למרידת המדינות שהיו כפופות לה. בצפון קמה מחדש לתחייה ממלכת אשור. תקופה זאת נקראת התקופה האשורית התיכונה. הוקמה גם ממלכת מיתני. בבל עצמה שקעה לתקופת ביניים של כ־500 שנים שבה נשלטה על ידי שליטים מקומיים וזרים.
לאחר נפילת השושלת הכשית על ידי עילם, עלתה למלוכה בבבל באמצע המאה ה־11 לפנה"ס שושלת שמקורה בעיר איסין בדרום מסופוטמיה. שושלת זאת מלכה כ־130 שנים. בתקופת השושלת, חלק מהמלכים נלחמו במלכי אשור, וחלקם היו ביחסים טובים איתם. השושלת הסתיימה לאחר שהארמים כבשו את בבל. לאחר נפילת שושלת זאת מלכו בבבל עוד מספר שושלות קצרות ימים.
במחצית המאה ה־9 לפנה"ס כבש מלך אשור שלמנאסר השלישי את בבל והפך אותה למדינה וסלית. בבל נשלטה באמצעות שליטים מקומיים. המלך מוכין זרי שמלך במחצית השנייה של המאה ה־8 לפנה"ס מרד באשור, בעקבות כך המלך האשורי תגלת־פלאסר השלישי כבש את בבל הדיח אותו מתפקידו ומינה את עצמו למלך בבל. במשך תקופה של כ־100 שנים עד לכיבושה של בבל על ידי נבופלאסר, שלטו בבבל מלכי אשור, ישירות או שמינו מלכים מטעמם. שלטון זה נקטע מדי פעם במרידות של אצילים מקומיים. בתחילת המאה ה־7 לפנה"ס כבשה עילם את בבל והרגה את אשור־נדין־שומי שהיה בנו של המלך האשורי סנחריב שמלך בה. עילם המליכה על בבל את נרגל־אושזיב שהיה אציל בבלי, ולאחר שהוא נהרג, עלה לשלטון מושזיב־מרדוך שהיה נסיך כשדי. רק לאחר חמש שנות מרד, הצליח סנחריב להשתלט שוב על בבל.
בזמן מלוכתו של סנחריב, בבל הייתה במצב מתמיד של מרד, שדוכא בסופו של דבר רק על ידי ההריסה המוחלטת של העיר ב־689 לפנה"ס, חומותיה, מקדשיה וארמונותיה הושמדו לגמרי, וההריסות הושלכו לאראחֿתו (Arakhtu), תעלה שגבלה בבבל המוקדמת מדרום. מעשה זה הכה בהלם את התודעה הדתית של מסופוטמיה כולה; יורשו אסרחדון מיהר לבנות מחדש את העיר העתיקה, לקבל שם את כתרו ולעשות אותה למקום מושבו לחלק מהשנה. עם מותו, בבל הועברה לבנו הבכור שמש־שום־אוכין, שמאוחר יותר התמרד כנגד אחיו, אשורבניפל האשורי. בתקופה זאת שטח השליטה של ממלכת בבל כלל את העיר בבל, והערים בורסיפה, כותה וסיפר. המרד הביא למצור של האשורים על העיר שהורעבה עד לכניעתה. אשורבניפל טיהר את העיר וחגג "טקס פיוס", אך הוא לא ניסה "לקחת את ידיו" של בל, אל העיר העיקרי. הבבלים ראו את נפילתה של האימפריה האשורית כדוגמה נוספת לנקמה אלוהית.
התקופה הנאו־בבלית
עם מות אשורבניפל מלך אשור בשנת 631 לפנה"ס החלו באשור מאבקים על השלטון, מאבקים אלה החלישו את אשור, ונתנו הזדמנות לשליטים הווסלים של אשור למרוד. הבבלים והכשדים מרדו באשור. נבופלאסר הכשדי שלא היה ממוצא של מלכים, עלה בשנת 625 לפנה"ס למלוכה בבבל. הוא קרא לעצמו "אדם שהוא אחד מהעם". בהמשך המשיך להיאבק יחד עם מלך מדי ומלכים נוספים באשור, הוא עלה צפונה בשנת 612 לפנה"ס כבש את נינוה בירתה של אשור והרס אותה עד היסוד. בשנת 609 לפנה"ס כבש את חרן בירתה האחרונה של אשור. האימפריה האשורית חדלה להתקיים ובבל הפכה לכוח החזק במסופוטמיה.
עם השבתה של העצמאות הבבלית תחת נבופולסר הוחלה תקופה חדשה של פעילות אדריכלית, ובנו נבוכדנצר השני עשה את בבל לאחת מנפלאות העולם העתיק. בבל של תקופה זאת היא, על פי רוב, בבל של התנ"ך ושל הנביאים (בעיקר ישעיה, ירמיה ויחזקאל), ונבוכדנצר הוא שהחריב את יהודה ואת בית המקדש הראשון והגלה רבים מתושבי יהודה לבבל ולערים סביב לה (586 לפנה"ס).
בבל תחת נבוכדנצר
תחת מלכות נבוכדנצר (605–562 לפנה"ס), בבל נעשתה לאחת מהערים המרהיבות ביותר בעולם העתיק. נבוכדנצר ציווה על בנייה מחדש של השטחים האימפריאליים, כולל בנייה מחדש של זיקורת אתמנאנקי, מקדש אסגילה לאל מרדוך, ובניה של שער עשתר, אחד משמונה שהקיפו את בבל. שער עשתר שרד עד היום במוזיאון הפרגמון בברלין. לנבוכדנצר גם מיוחסת הבניה של הגנים התלויים בבבל, שנחשבו לאחד משבעת פלאי העולם העתיק, ומסופר כי הוא בנה עבור אשתו אמיטיס, שהתגעגעה להרי פרס, מולדתה. אם אכן גינות אלה היו קיימות הוא נושא למחלוקת: אף שייתכן שחפירות של הארכאולוג הגרמני רוברט קולדוויי גילו את יסודותיהן, היסטוריונים רבים חולקים על המיקום של הגנים, ויש שחושבים כי היה בלבול עם הגנים של נינוה.
נבוכדנצר ניצח בקרב כרכמיש ב-605 לפנה"ס.
מלכים נוספים
לאחר מותו של נבוכדנצר השני עלה לשלטון בנו אמל־מרדוך, הוא שלט תקופה קצרה עד שנרצח על ידי נרגל שראצר שהיה גיסו. גם תקופת שלטונו של זה הייתה קצרה. הוא ניהל מסעות מלחמה ב־556/557 לפנה"ס והגיע עד קיליקיה בניסיון להחזיר לבבל את השלטון עליה. לאחר מותו ירש אותו בנו שהיה נער צעיר. הוא נרצח ובמקומו עלה לשלטון נבונאיד שמונה על ידי חצרני הארמון, ולא היה לו כל קשר למשפחת המלוכה.
בבל תחת הפרסים
לאחר שעברה תלאות שונות, נכבשה העיר בשנת 539 לפנה"ס על ידי כורש מלך פרס. תחת כורש ויורשו דריווש הראשון, נעשתה בבל למרכז של לימוד והתקדמות מדעית. מלומדים בבלים שרטטו מפות כוכבים והניחו את היסודות לאסטרונומיה ולמתמטיקה המודרניות. בשנים 521-520 לפנה"ס, עלה בפרס לשלטון דריווש הראשון לאחר שמרד בשלטון הקודם. תקופת מאבק זאת נוצלה בבבל לשתי מרידות שבסופו של דבר דוכאו. בנו של דריווש חשיארש הראשון נהג ביד קשה בבבל, הרס את מקדש אסגילה וניתץ את פסל מרדוך. כתוצאה מכך בשנת 484 לפנה"ס התרחשו שתי מרידות נוספות שדוכאו ביד קשה.
כיבוש על ידי אלכסנדר הגדול
ב־331 לפנה"ס, במהלך כיבוש האימפריה הפרסית על ידי אלכסנדר הגדול נוצח המלך הפרסי, דריווש השלישי, על ידי כוחותיו של אלכסנדר הגדול בקרב גאוגמלה. בבל נכנעה ללא קרב זמן קצר לאחר מכן.
תחת אלכסנדר, בבל שוב פרחה כמרכז למידה וסחר, אך לאחר מותו המסתורי של אלכסנדר בשנת 323 לפנה"ס בארמון נבוכדנצר, האימפריה שלו חולקה שוב בין הגנרלים שלו ועשורים של לחימה החלו, כשבבל שוב במרכזם.
המהומה התמידית רוקנה את בבל מתושביה. טבלת חומר המתוארכת לשנת 275 לפנה"ס קובעת, כי תושבי בבל הוגלו לסלאוקיה שעל החידקל, שם נבנו ארמון ומקדש להם ניתן השם העתיק אסגילה. עם האירוע הזה, בבל למעשה הגיעה לסוף דרכה, אם כי גם לאחר כמאה שנים, קרבנות עדיין הוקרבו במקדש העתיק שלה. עד 141 לפנה"ס, כאשר האימפריה הפרתית כבשה את האזור, בבל הייתה כבר אלמונית לחלוטין.
הארכאולוגיה בבבל
הידע ההיסטורי על הטופוגרפיה של בבל לקוח מהמחברים הקלאסיים, מהכתובות של נבוכדנצר ומחפירות שהחלו ב־1899. הטופוגרפיה היא ללא ספק זאת של נבוכדנצר, שכן בבל העתיקה יותר הושמדה על ידי סנחריב ונותרו ממנה רק שרידים מעטים.
פנתר סכרדר
פנתר סכרדר (שם מדעי: Panthera schreuderi) הוא מין נכחד של פנתר, שחי בסוף תקופת הפליוקן ובתחילת הפליסטוקן ביבשת אירופה, וממצאיו תוארו ב-1960 בידי החוקר פון קניגסוואלד (Von Koenigswald).
בבל
הארכאולוגיה בבבל
רוב השרידים הקיימים נמצאים על הגדה המזרחית של החידקל, כשהעיקריים הם בשלושה תלים עצומים: בביל בצפון, הקסר או "הארמון" (הידוע גם כמוג'ליבה) במרכז ו"אמרן איבן אל" בדרום. מערבית מהחידקל נמצאים שרידים נוספים. מהרודוטוס וקיטיאס נראה כי העיר נבנתה על שני צדי החידקל בצורה של ריבוע, והייתה מוקפת בשתי חומות גבוהות שלהם קיטיאס מוסיף חומה שלישית. קיטיאס אומר כי החומה החיצונית הייתה באורך של 68 קילומטר, ואילו לפי הרודוטוס היא הייתה באורך 90 קילומטר, ולפי זה השטח הכלול בה היה כ־520 קילומטר רבוע. אפילו לפי הערכתו של קיטיאס, שטח העיר יגיע ל־260 קילומטר רבועים. לפי הרודוטוס, עובי החומות היה 24 מטר.סדאם חוסיין הציב ציור עצום של עצמו ושל נבוכדנצר בכניסה להריסות העיר. הוא גם בנה מחדש חלק מהשרידים, לחרדתם של הארכאולוגים, והטביע את שמו על רבות מהלבנים, בדומה לנבוכדנצר. כתובת מצויה אומרת, "דבר זה נבנה בידי סדאם חוסיין, בנו של נבוכדנצר, לתפארת עיראק". רעיון זה דומה לזיקורת באור, שם כל לבנה מוחתמת בכתובת, "אור־נאמו, מלך אור, שבנה את המקדש לנאנה". הלבנים נעשו לפריט אספנות מבוקש לאחר נפילתו של סדאם, וכעת מחזירים את השרידים למצבם המקורי.
פנתר סכרדר
מאפיינים
פנתר זה הגיע לאורך 1.3 מטרים ולמשקל של עד 90 קילוגרם, קטן יחסית לפנתר, ובעל דמיון מסוים לפומה. הוא חי באזורי ההרים והיערות של מרכז אירופה של הפליוקן והפליסטוקן, וייתכן שנכחד כתוצאה מהאקלים הקשה, תחרות עם טורפים אחרים או דחיקה בידי האדם.
החוקרים טרנר ואובריאן טענו שמין זה, ממנו נתגלו מעט מאוד מאובנים, שייך ככל הנראה למיני פנתר קרובים כמו אריה/יגואר טוסקני (Panthera toscana) או היגואר האירופי.
אנקה צורקשיו
אנקה צורקשיו (ברומנית: Anca Țurcașiu; נולדה ב-8 במאי 1970) היא שחקנית רומנייה.
ביוגרפיה
אנקה צורקשיו נולדה בשנת 1970 בבוקרשט במשפחה רומנית בעלת שורשים בטרנסילבניה. היא למדה באקדמיה לקולנוע ותיאטרון טרגו מורש, מגמת מחזות זמר.
משחק
ב-1991 גילמה מתמודדת בתחרות יופי בסרט הקומדיה "מיס ליטוראל" (Miss Litoral).
ב-1994 הופיעה בסרט "A doua cădere a Constantinopolului" ("הנפילה השנייה של קונסטנטינופול") לצד קתלין בוטזאטו.
ב-2006 שיחקה בסדרה "La Bloc" (בשיכון) העוסקת במספר משפחות הגרות באותו בלוק בבוקרשט ובסרט הטלוויזיה "Mincinoasa" (השקרנית)
ב-2012 הופיעה בסרט חג המולד "Ho Ho Ho 2: O loterie de familie".
הנחיה בטלוויזיה
ב-2006 התמודדה בתוכנית-"Dansez pentru tine" ("אני רוקד(ת) בשבילך"), הגרסה הרומנית של רוקדים עם כוכבים.
ב-2010 הנחתה את הגרסה הרומנית של התוכנית Iubesc România -  I Love My Country" (אני אוהב את רומניה") - במסגרתה המתמודדים בתוכנית נחלקים לשתי קבוצות ונשאלים שאלות אודות מדינתם.
תיאטרון
מ-2005 ועד 2008 שיחקה את ולמה קלי במחזמר שיקגו בתיאטרון הלאומי של בוקרשט.
מוזיקה
בשנת 2000 הוציאה את אלבום האוסף "Dă-mi Un Motiv" ("תן לי סיבה").
חיים אישיים
השחקנית הייתה בעבר נשואה לרופא השיניים כריסטיאן ג'ורג'סקו, אזרח רומני ואמריקני, ויש לה בן מנישואים אלה.
אמה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
החיים בינתיים
החיים בינתיים הוא סרט דרמה ישראלי (100 דקות) בבימויו של ענר פרמינגר משנת 2012. זהו אחד הסרטים הישראליים הבודדים שעוסקים בהשלכות הסכסוך הישראלי פלשתינאי מנקודת ראות של האזרחים בעורף. הסרט מתמקד בהוריו של החייל ובמשפחתו בעורף, בליבה של העיר, שהופכת לחזית בתקופת הפיגועים. הדרמה המרכזית איננה של החייל בשדה הקרב, אלא של האם החרדה בבית.
ד"ר אודיה כהן-רז כתבה על הסרט:
איימי קורניש בחרה ב"החיים בינתיים" כאחד משבעת הסרטים המומלצים של שנת 2013.
עלילה
הסרט מספר על חיי משפחה ירושלמית בתקופת האינתיפאדה השנייה בסוף שבוע אחד, במשך 48 שעות.
רותי רוזן (חגית דסברג) עורכת קניות בשוק מחנה יהודה, שם היא נקלעת לפיגוע. היא אינה נפגעת פיזית, אבל חווה זעזוע קשה. בנה הבכור, עופר, (מתן פרמינגר), מפקד טנק בשירות חובה, יוצא הביתה לחופשה מהצבא ונקרא לחזור בבהילות לבסיס. בתה הצעירה, נעה (תמר פרמינגר), מתכננת לצאת לבילוי בערב והאב, יואל (אייל נחמיאס), מתכוון לצאת לריצה עם חבריו. כשהמשפחה ישנה שנת צהריים, רותי מצטיידת במזון, ונועלת את הבית. היא אף מנתקת את הבית מתקשורת חיצונית ומחביאה את הטלפונים הניידים של בני ביתה. כשבני המשפחה מתעוררים, והאב מתכוון להסיע את בנו לצבא, רותי מודיעה שאף אחד לא עוזב את הבית. בני הבית מנסים, כמובן, להתמרד. הסרט מתמקד בדינמיקה המשפחתית הסוערת שמתפתחת ומשתנה ממצב קיצוני אחד למשנהו במהלך סוף השבוע המיוחד שנכפה על גיבוריו, עד שהדלת נפתחת בנסיבות בלתי צפויות.
טרום הפקה
בשלהי שנת 2001, בנה הבכור של התסריטאית אורית קימל סיים קורס מפקדי טנקים. שעות ספורות לאחר שובו הביתה הוא נקרא לצבא בדחיפות. היא כתבה מכתב לראש הממשלה דאז אריק שרון, מכתב שלא נשלח, אך במקומו עלה במוחה הרעיון לסרט "החיים בינתיים" והיא קיבלה תקציב פיתוח מ"קרן מקור" לכתיבת התסריט.
ב-2006 קיבל ענר פרמינגר גרסה ראשונית של התסריט. בשנים 2007-2006 פיתחו קימל ופרמינגר ביחד את התסריט. באוגוסט 2007 הוגשו בקשות תמיכה לקרנות, אולם ב-2008, במקום להמתין לשלבי המיון של הקרנות, החליט פרמינגר להפיק את הסרט באופן עצמאי. ביחד עם פרופ' אבנר פיינגלרנט, ראש המחלקה לקולנוע במכללה האקדמית ספיר, הוחלט על פרויקט משותף שנקרא: "סדנת פיצ'ר ענר-ספיר". מכללת ספיר אפשרה להקים סדנה שנתית של תלמידים ובוגרים נבחרים בהנחייתו של פרופ' פרמינגר. כמו כן, מכללת ספיר סיפקה את מרבית ציוד הצילום, התאורה וההקלטה, את חדר העריכה ותשתיות משרדיות. פרמינגר התחייב להפיק את הסרט, כשתלמידי הסדנה הם השותפים המרכזיים לעשייה הטכנית של הסרט, ולסיים את הפקתו בכל מקרה, כשהוא משלים בעצמו את מימון ההפקה.
בשנת 2010-2009, לאחר תהליך מיון התלמידים והבוגרים המצטיינים, נפתחה הסדנה הלימודית. בסדנה שוחחו על הסרט, ניתחו את התסריט, והחלו בעבודת הטרום הפקה (פרה-פרודקשן). במהלך אביב 2010 התקיימו בירושלים חמשת ימי הצילום הראשונים במרבית אתרי החוץ של הסרט. הצלם הראשי, רוני כצנלסון (אף הוא מורה לצילום במחלקה לקולנוע במכללת ספיר) וענר פרמינגר, הבמאי, היו אנשי המקצוע המנוסים והוותיקים היחידים. אליהם הצטרף צוות התלמידים והבוגרים של הסדנה, וביחד התגבשו לצוות הרמוני. בינואר 2010 בעיצומה של טרום ההפקה, הצטרפה קרן הקולנוע הישראלי בראשותו של כתריאל שחורי לפרויקט במסלול הפרינג' שלה (גרילה). כל אנשי הצוות, והשחקנים עבדו בתנאי דיפר (הסכם הקובע כי הצוות והשחקנים יקבלו את שכר עבודתם מרווחי הסרט העתידיים לאחר שכל הוצאות ההפקה וההפצה יכוסו).
ההפקה
צילומי השוק
זהו אחד הסרטים הישראלים הבודדים שהראו בהם פיגוע שאכן צולם באתר צילום ממשי ולא בתנאי אולפן באזור נטוש ובלתי פעיל. על אף הקשיים, התעקש פרמינגר לצלם בשוק מחנה יהודה, כדי להשיג את האותנטיות הדרושה, וכן בשל היותו של השוק חלק חשוב ממרקם החיים וההווי הירושלמי. לצורך כך נדרשו אישורים מוועד השוק, מכל בעלי הבאסטות ברחוב המרכזי בשוק בו נערכו הצילומים, כמו גם מהמשטרה וממכבי האש. הצילומים התאפשרו ביום ראשון עד עשר בבוקר, בשעות הכי חלשות של השוק.
לצורך הפקת הפיגוע החלה העבודה כבר במוצ"ש, כאשר צוותי התפאורה, ההפקה והצילום הכינו את השוק לצילומים. עשרות הניצבים הגיעו לפנות בוקר, עברו איפור ספציפי לפציעות והולבשו בהתאם. החזרות עם הניצבים התקיימו עד לתחילת הצילומים השכם בבוקר, כאשר על עיצוב הפעלולים היה אחראי ראשיד אבו רביע. זו הייתה הפקה נפרדת שנמשכה יומיים באוקטובר 2010.
כדי להגביר את האותנטיות של הפיגוע ובמיוחד כדי להדהד אותו פעמים מספר בסרט כשבני המשפחה נמצאים בבית, פרמינגר השתמש גם בצילומי ארכיון טלוויזיוניים מפיגוע אמיתי שהיה בשוק מחנה יהודה באפריל 2002, שלפיו נקבע זמן עלילת הסרט.
בסרט רואים גם את הנוף מחוץ לבית, והנוף הניבט מחוץ לבית בו צילמו לא התאים. לכן, הנוף מחוץ לבית צולם מבית אחר, בשכונת קטמון. החלונות בבית כוסו במסכים ענקיים שעליהם הודפסו מראש תמונות הנוף שצולם מאזור צילומי החוץ של הבית בקטמון. צילומי החוץ במרביתם נעשו במשך 3 ימי צילום באפריל 2010 ובשני ימי צילום במאי 2010. צילומי בית הסבא והסבתא (הסצנות עם רבקה מיכאלי ויוסי גרבר) נעשו ביום צילום אחד בספטמבר 2010. בתוספת לעשרים וארבע שעות בשוק מחנה יהודה ו-19 ימי הצילום פנים באוגוסט, בסה"כ, הסרט הופק ב-26 ימי צילום.
הליהוק
צוות השחקנים היה מוכר לפרמינגר היטב מעבודתו בסרטיו הקודמים.
אם המשפחה, חגית דסברג, שחקה את תפקידה הקולנועי הראשון בסרט הקולנוע הראשון של פרמינגר "גולם במעגל", שבו היא זכתה לפרס אופיר עבור השחקנית הטובה ביותר, 1993 ובפרס המבקרים בפסטיבל חיפה, 1994.
לתפקידי הילדים ליהק פרמינגר את בנו, מתן, שחקן בראשית דרכו, ואת בתו הצעירה, תמר, שזו לה הופעתה הראשונה כשחקנית. בחירה זו אפשרה לפרמינגר לעבוד עם כל צוות השחקנים מתוך היכרות אינטימית. בנוסף, היותם של השחקנים הצעירים אחים ביולוגיים, מקנה לסרט אותנטיות נוספת.
החזרות האינטנסיביות עם ארבעת השחקנים במשך מספר חודשים בנו יחסי משפחה, שיש לה היסטוריה ומתקיימים בה קשרים קרובים ומורכבים.
פרמינגר ניצל גם באופן ייחודי את הנגישות שהליהוק אפשר לו לחומרי ארכיון של כל השחקנים. הוא השתמש בתמונות של ילדיו שנראים בסרט, כמו גם בצילומי וידאו משפחתיים מהעבר. כשדסברג מתבוננת פעמיים במראה ובבואתה מנעוריה ניבטת אליה, מתוך חומרים שצולמו ל"גולם במעגל" (1993) בו כיכבה. כך גם, כשהיא נזכרת שהכירה את בעלה כחייל, מובאת תמונה מ"הגרעין הקשה" (1999), בו נחמיאס גילם חייל.
בתר-הפקה (פוסט פרודקשן)
עריכת הסרט נעשתה באולפני העריכה של מכללת ספיר, במהלך 2011 על ידי העורך דורי ריבקין, בוגר מכללת ספיר ותלמידו לשעבר של פרמינגר. עריכת הפסקול נעשתה באולפני דיבי, על ידי יוסי אפלבאום, אף הוא מורה לעיצוב פסקול במכללת ספיר.
הקרנות הסרט
ביוני 2012 הסרט הוקרן בהקרנת טרום בכורה בפסטיבל קולנוע דרום, ולאחר מכן בהקרנת בכורה באוקטובר 2012 בפסטיבל חיפה. החל מדצמבר 2013, הוקרן הסרט ברחבי הארץ: בסינמטק תל אביב, בתיאטרון ירושלים, ביס פלאנט ראשון לציון וחיפה ובעשרה בתי קולנוע של גלובוס גרופ. מפיצי הסרט בישראל הם פרמינגר ויונה שחר, בסיוע תמיכת הפצה של קרן הקולנוע הישראלי ושל הקרן לעידוד הסרט הישראלי מיסודה של התאחדות ענף הקולנוע בישראל.
ההפצה הבינלאומית של הסרט נעשית על ידי המפיצה חדוה גולדשמידט מ-Go2Films.
שחקנים
שחקנים ראשיים:
תפקיד אורח
באגס באני
באגס באני (באנגלית: Bugs Bunny) הוא ארנב מונפש המופיע בסדרות הסרטים המצוירים "לוני טונס" ו"מרי מלודיס" בהפקת האחים וורנר. הוא נחשב לאחת מהדמויות המצוירות המוכרות ביותר בעולם.
היסטוריה
הדמות של באגס באני התפתחה בהדרגתיות בעבודה משותפת של שישה יוצרים: בוב קְלאמְפֶּט, צ'אק ג'ונס, פריץ פרילינג, ארתור דייוויס, טֶקְס אֶיְוֶרי ורוברט מקימסון, בברוקלין, ניו יורק עבור חברת "ליאון שלזינגר פרודוקשנס" שהכינה סרטים מצוירים עבור האחים וורנר. בשנת 1940 היא הופיעה בסרט "A Wild Hare" עם רוב המאפיינים הנוכחיים שלה, בהם האימרה: "What's up, Doc?" (בעברית: "מה המצב, דוק?").
מאפייני הדמות
לדברי מל בלאנק, השחקן הראשון שדיבב אותו, המבטא שלו הוא שילוב בין צורות הדיבור של הרבעים הניו יורקיים הברונקס וברוקלין. באגס באני התפרסם במשפט "אֶה, מה נשמע, דוק?", שנאמר תוך כדי לעיסת גזר, ובסכסוכים שלו עם אלמר פאד, יוסמיטי סם, מרווין ממאדים, טאז השד הטסמני, דאפי דאק ואפילו וייל אי. קאיוטי (שבדרך כלל רודף אחרי רוד ראנר). לרוב באגס באני יוצא מנצח מהסכסוכים האלה. הדבר בולט במיוחד בסרטים שביים צ'אק ג'ונס, שבהם נהג להציג "מנצחים" נגד "מפסידים".
ג'ונס חשש שהתוקפן המנצח תמיד יאבד את אהדת הצופים, וכדי לפתור בעיה זו דאג שיריביו של באגס באני יציקו לו, ירמו אותו או יאיימו עליו שוב ושוב. לאחר שנפגע כך (לרוב שלוש פעמים), היה באגס אומר בדרך כלל "ברור לך כמובן שעכשיו תהיה מלחמה" (שורה שלדברי ג'ונס נלקחה מגראוצ'ו מרקס), או לפעמים "ברור לך שזה לא יעבור בשתיקה". לאחר שהרוויח ביושר את זכותו לנקום או להתגונן, קיבל באגס את אישורו הדומם של הקהל לחולל את המהומות שלו.
במאים אחרים כגון פריץ פרילינג הציגו את באגס באני כשהוא יוצא מגדרו בניסיון לעזור לאחרים בעת צרה, וכך יצרו שוב סיבות קבילות למעשי הקונדס שלו. לעומת זאת כאשר באגס באני פוגש דמויות "מנצחות" אחרות, כגון ססיל הצב, הביצועים שלו אינם מזהירים, ובדרך כלל ביטחונו העצמי המופרז פועל לרעתו.
באגס באני הוא מקבילה מודרנית לדמות התכסיסן מהמיתולוגיה והפולקלור.
מקור השם "באגס" הגיע לאחר שהאנימטור בן הארדוואי שכינויו היה באגס יצר ב-1938 סקיצה של ארנב ומתחת לתמונה כתב "הארנב של באגס" (ובאנגלית: Bugs' Bunny) ומאז סרטו השני, ב-1941 הוחלט לתת לארנב את שמו. בסדרת הקומיקס המבוססת על הסרטים המצוירים שמו הכביכול אמיתי של באגס באני הוא ג'ורג' וושינגטון באני.
מדבבים אמריקאיים
להלן השחקנים אשר דיבבו את הדמות בשנים האחרונות:
אלקו ואן דר חייסט
ואן דר חייסט התחרה פעמיים במשחקים האולימפיים בשנים 2004 ו-2012. באתונה 2004 הוא סיים במקום החמישי לאחר שהפסיד בקרב על מדליית הארד לאריק זאבי הישראלי.
ואן דר חייסט מחזיק בארבע מדליות מאליפויות אירופה, שתי מדליות זהב (2002 ו-2010), מדליית כסף (2003) ומדליית ארד (2001).
אלקו הוא בנו של מאמן הג'ודו קור ואן דר חייסט ואחיו של הג'ודוקא המצליח דניס ואן דר חייסט.
ארד (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים ששם משפחתם הוא ארד:
ראו גם
}}
צמח חד-ביתי
צמח חד-ביתי (באנגלית: Monoecious) הוא צמח בעל פרחים משני המינים (זכר ונקבה), בניגוד לצמחים דו-ביתיים (באנגלית: Dioecious) בהם כל פרט הוא בעל פרחים מזוויג אחד.
קיימים שני סוגים של צמחים חד ביתיים:
יחסי מונקו–קוסטה ריקה
יחסי מונקו–קוסטה ריקה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין נסיכות מונקו לבין רפובליקת קוסטה ריקה.
היסטוריה
באפריל 1902 נפתחה הקונסוליה המונגאסקית בקוסטה ריקה ובכך למעשה כוננו יחסים קונסולריים בין שתי המדינות. הקונסוליה היא אחת הוותיקות ביותר של מונקו ברחבי העולם.
בינואר 2001 פנתה ממשלת מונקו לממשלת קוסטה ריקה בהצעה לכונן יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, זו הסכימה והמדינות כוננו באותו החודש יחסים דיפלומטיים רשמיים ומלאים. בחודש דצמבר 2003 נרשם צעד נוסף בהתחזקות היחסים; ביקורו של אלבר השני, נסיך מונקו, בקוסטה ריקה.
נלי מונין
ביוגרפיה
נלי מונין נולדה בחיפה וגדלה בקריית מוצקין. היא למדה באורט קריית מוצקין ולאחר שירות צבאי של שנתיים בחיל האוויר פנתה ללימודי משפטים וכן ללימודים שלאחר תואר באמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1989 הוסמכה כעורכת דין. בין השנים 1989 עד 1999 כיהנה כעורכת דין במחלקה המשפטית של מינהל הכנסות המדינה במשרד האוצר, כאשר היא מתקדמת בסולם הדרגות עד לדרגת היועצת המשפטית (בפועל) של האגף.
בשנת 1997 הייתה לישראלית הראשונה שהתמחתה במחלקה המשפטית של ארגון הסחר העולמי (WTO). בשנת 1999 מונתה לכהן כציר כלכלי מטעם משרד האוצר במשלחת ישראל ליד מוסדות האיחוד האירופי וכיהנה בתפקיד זה במשך כארבע שנים, עד שנת 2003. בתפקידה זה פעלה לקידום היחסים בין מדינת ישראל ומוסדות כלכליים באירופה, לרבות הבנק האירופי המרכזי ECB, הבנק האירופי להשקעות EIB וארגון ה-OECD בפריז וכן יזמה וערכה "דף מידע" חודשי שכלל חדשות כלכליות של האיחוד האירופי בעברית, שהופץ למקבלי ההחלטות ואנשי האקדמיה בישראל.
בשנים 2003 עד 2008 עבדה כיועצת משפטית ועסקית עצמאית והחלה לעסוק בהוראה אקדמית, כמרצה מן החוץ. היא נמנתה על הסגל שייסד את בית הספר למשפטים במכללה האקדמית צפת, שם היא מכהנת כחברת סגל בדרגת פרופ' חבר. בנוסף היא מלמדת כמרצה מן החוץ במרכז הבינתחומי הרצליה ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
מונין היא עורכת דין עצמאית המייעצת בתחומי התמחותה, מרצה וחוקרת בארץ ובעולם.