cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זכויות להט"ב בבנין
מעמד בחוק
פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כחוקית בבנין מאז ומעולם. עם זאת, גיל ההסכמה עבור זוגות הטרוסקסואלים אינו מוגדר כשוויוני לזוגות הטרוסקסואלים (16 שנים) ועומד על גיל גבוה יותר של 21 שנים מאז 1947. הקוד הפלילי שתקף בבנין הוא הקוד הפלילי של מערב אפריקה הצרפתית שאומץ בצו קולוניאלי צרפתי ב-6 במאי 1877. תיקון משנת 1947 לקוד הפלילי משנת 1877 שקבע גיל הסכמה שווה עבור הומוסקסואלים והטרוסקסואלים של 13 שנים, החל להעניש כל מעשה שהוגדר כ-"מגונה" או "נגד הטבע" אם נעשה עם אדם מאותו המין מתחת לגיל 21 באומרו "ללא משוא פנים. לעונשים חמורים יותר שנקבעו בפסקאות שלפני או בסעיפים 332 ו-333 לקוד זה, ייענש במאסר של 6 חודשים עד 3 שנים וקנס של 200 עד 50,000 פרנק CFA כל מי שיבצע מעשה מגונה או מעשה נגד הטבע עם קטין מאותו המין מתחת לגיל 21". בכך, גיל ההסכמה עבור זוגות הומוסקסואלים הוגדר כגבוה יותר מאותה שנה.
בתגובה לסקירה התקופתית האוניברסלית של מעמד זכויות האדם בבנין על ידי מועצת זכויות האדם של האו"ם לשנת 2008, משלחת בנין הצהירה באומרה כי "בהתייחס לנושא ההומוסקסואליות, לא מתעלמים מהתופעה אבל היא שולית. משפחות לעולם לא יאפשרו להביא את ילדיהן לבית משפט בגין עבירה כזו, כך שמעולם לא ניתן פסק דין פלילי בעניינה, למרות שנקבעה בחוק". ב-4 במרץ 2013 הזמין שגריר צרפת בבנין את שר המשפטים לפגישה כדי לדון בתגובה הרשמית של משלחת בנין לסקירה התקופתית האוניברסלית של מועצת זכויות האדם של האו"ם לשנת 2012 שדחתה המלצות ממדינות שונות לשפר את מעמד זכויותיהם של אזרחי להט"ב בשטחה. עם זאת, בפגישה ב-4 במרץ, פנה השר לסגן המנהל שלו שהצהיר לאחר מכן כי "דברים מסוימים יתוקנו" בנושא.
הכרה במערכות יחסים חד-מיניות
בנין אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור). עם זאת, הממשלה הבנינית הכירה בזוגיות החד-מינית של שגריר ארצות הברית בבנין לשעבר, ג'יימס נייט, עם בן זוגו בתקופת כהונתו בשנים 2009–2012 על ידי הענקת אשרה דיפלומטית וחסינות דיפלומטית לבן זוגו.
הגנה מפני אפליה
לא קיימים חוקים שמעניקים הגנה משפטית מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בבנין. עם זאת, סעיף 36 בחוקת המדינה קובע כי "לכל בניני מוטלת החובה לכבד ולהתייחס לבני משפחתו ללא כל אפליה, ולקיים יחסים עם אחרים שיאפשרו שמירה, חיזוק וקידום של כבוד, דיאלוג וסובלנות הדדית במטרה לשלום ולכידות לאומית".
תנאי מחיה
מאז 2013 פעלו בקוטונו, פורטו נובו ופאראקו כ-9 ארגוני להט"ב, בהם: "Bénin Synergie Plus", "l’Union pour la Solidarité", "l’Entraide et le Développement", "les Amis de Sans Voix", "Swallow (the bird) Club of Benin" ו-"et Tous Nés Libres et Egaux".
קיפר סאת'רלנד
ביוגרפיה
סאת'רלנד הוא בנם של השחקן הקנדי דונלד סאת'רלנד והשחקנית שירלי דאגלס, שניהם ממשפחות סקוטיות, ונכדו של הפוליטיקאי הקנדי טומי דאגלס, לשעבר ראש ממשלת ססקצ'ואן שהקים את הממשל הסוציאליסטי הראשון בצפון אמריקה.
סאת'רלנד נולד בלונדון שבאנגליה יחד עם אחותו התאומה בזמן שהוריו עבדו בתיאטרון המקומי. זמן קצר לאחר מכן עברה המשפחה להתגורר בלוס אנג'לס. ב-1970 הוריו התגרשו וב-1975 עבר קיפר להתגורר עם אמו בטורונטו שבקנדה.
הוא למד בחמישה בתי ספר תיכוניים, וכן סמסטר אחד בקולג' הקתולי רג'ינה מונדי בלונדון שבאונטריו. בסופי השבוע השתתף בשיעורי משחק בבית הספר התיכון סר פרדריק בנטינג. סאת'רלנד סיפר בתוכניתו של ג'ימי קימל (2009) שהוא ורוברט דאוני ג'וניור היו שותפים לדירה במשך שלוש שנים כאשר הגיע לראשונה להוליווד כדי לקדם את הקריירה שלו במשחק.
סאת'רלנד נקרא על שמו של הסופר והבמאי האמריקאי וורן קיפר, אשר היה הבמאי בסרטו הראשון של אביו, דונלד סאת'רלנד.
קריירה
הפעם הראשונה בה הופיע סאת'רלנד מול המצלמה הייתה בשנת 1983 בסרט "מקס דוגן חוזר", בזכות אביו, דונלד סאת'רלנד, שליהק אותו לסרט בו השתתף בעצמו. שנה לאחר מכן כבר כיכב בסרט "The Bay Boy" בבימויו של דניאל פרטי.
בשנות ה-80 וה-90 שיחק במספר סרטים, ביניהם: "אקדוחנים צעירים" (1988), "אקדוחנים צעירים 2" (1990), "שלושת המוסקטרים" אני והחבר'ה (1986) בתפקידו של אייס.
בשנת 2001 החל לככב בסדרה "24" בתור הסוכן ג'ק באואר שמציל את ארצות הברית מפני טרוריסטים. הסדרה הזניקה את הקריירה של סאת'רלנד והפכה אותו לשחקן מבוקש. ב-2006 זכה בפרס אמי על משחקו כשחקן ראשי בעונה החמישית של סדרת הדרמה "24", וזאת לאחר שהשתתף בטקס ארבע פעמים לפני כן אך לא זכה.
סאת'רלנד חתם על חוזה עם רשת FOX שהפך אותו לשחקן היקר בעולם. על פי החוזה שכרו לעונות 7-9 בסדרה 24 יעמוד על כ-40 מיליון דולר או כ-555,555 דולר לפרק. לבסוף בוטל ההסכם עקב החלטת רשת FOX שלא לחדש את 24 לעונה תשיעית.
בשנת 2008 שיחק במותחן "מראות" בתפקיד בן קרסון. בשנת 2009, הוענק לו כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד. סאת'רלנד היה אורח בתוכנית שבה התארח גם אביו, דונלד סאת'רלנד. הוא הופיע בתוכנית בשנת 1998. סאתרלנד היה מובלט על העטיפה של מהדורת אפריל 2006 של הרולינג סטון, במאמר שכותרתו "לבד בחושך עם קיפר סאתרלנד". יש לו פרסומת ביפנית ל-CalorieMate, ביצוע פרודיה על דמותו ג'ק באואר. סאתרלנד מספק גם קריינות למסע הפרסום הנוכחי של חברת פורד מוטור של קנדה. באמצע השנה 2006, הוא עשה פרסומת לאפל.
הוא גם דיבב את קולות המבוא למשחקי NHL ברשת Versus. הוא הופיע בפרסומות טלוויזיה ברזילאיות לסיטרואן C4 .הוא גם היה קריין לפרסומת לבנק אוף אמריקה.
הוא דיבב את קולו של סמל רובק במשחק הווידאו Call of Duty: World at War  ואת סנייק (ביג בוס aka) ב-Metal Gear Solid V: Ground Zeroes ו-Metal Gear Solid V: The Phantom Pain, בהם הוא מחליף את השחקן דייוויד הייטר. סאת'רלנד הוא מפיק של The 1 Second Film.
בשנת 2011, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בברודוויי ב-"עונת האליפות", יחד עם בריאן קוקס, ג'ים גפיגן, כריס נות' וג'ייסון פטריק.
החל מ-2014 סאת'רלנד מביים ומשחק בסדרה הווידוי (the confession).
בשנת 2015 שיחק קיפר לצד אביו דונלד סאת'רלנד בסרט המערבון "נשכח" את דמותו של ג'ון הנרי, אקדוחן שחזר לבית אביו אחרי שנים של היעדרות.
החל משנת 2016, סאתרלנד משחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה השורד המיועד, שמשודרת ברשת ABC.
בשנת 2023 החל לככב במותחן הריגול "Rabbit/Hole" של שירות הזרמת המדיה "פרמאונט+"; שם גילם את'רלנד את דמותו של ג'ון וייר.
חיים אישיים
סאת'רלנד היה מאורס לג'וליה רוברטס ב-1991, אך הזוג נפרד שלושה ימים לפני שהתחתן. לסאת'רלנד בת ביולוגית ובת חורגת מאשתו הראשונה.
אלן צ'אסטנט
אלן מייקל צ'אסטנט (נולד בשנת 1961) הוא פוליטיקאי ואיש עסקים אשר כיהן בין השנים 2016–2021 כראש ממשלת סנט לוסיה.
בשנים 2006–2011 כיהן צ'אסטנט כשר התיירות. בשנת 2011 ניסה צ'אסטנט להתמודד לפרלמנט ללא הצלחה. בשנת 2013 נבחר להנהיג את מפלגת הפועלים שהובילה את האופוזיציה. בשנת 2016 נבחר לראשות הממשלה והושבע לתפקידו ב-7 ביוני. סיים את תפקידו ב-28 ביולי 2021, לאחר שהפסיד לפיליפ פייר בבחירות הכלליות לראשות ממשלת סנט לוסיה.
Comic Book Resources
Comic Book Resources (ידוע בראשי התיבות: CBR) הוא אתר אינטרנט העוסק בסיקור חדשות, דיונים ופרסום כתבות בנושאי קומיקס.
היסטוריה
אתר האינטרנט "Comic Book Resources" הוקם בשנת 1995 על ידי ג'ונה ווילנד בתור פיתוח של "Kingdom Come Message Board" - פורום שנוצר על ידו בתור מרחב דיונים על סדרת הקומיקס של DC קומיקס באותו השם.
באתר מתפרסמים כתבות ומאמרים שנכתבו על ידי אנשי מקצוע בתעשיית הקומיקס, ביניהם רוברט קירקמן, גייל סימון, מארק מילר, סקוט מקלאוד, קית' גיפן, ג'ון קייסי , סטיבן גרנט , וורן אליס ואריק לארסן.
באפריל 2016, נרכשה "Comic Book Resources" על ידי חברת "Valnet Inc" אשר בבעלותה גם אתר האינטרנט "Screen Rant". האתר הושק מחדש תחת השם "CBR.com" ב-23 באוגוסט 2016.
קבלה
האתר CBR נחשב למוביל בתחום ואמין במיוחד, ובשנת 2008 אף כונה על ידי ספריית המחקר של אוניברסיטת באפלו כ"אתר הבכורה בנושאי קומיקס באינטרנט". בנוסף, הקומיקסאי הסקוטי מארק מילר התבטא כי הוא קורא את האתר כל בוקר לאחר קריאת ה"פייננשל טיימס".
מחלוקות
ב-11 באפריל 2014, מאמר מאת ג'אנל אסלין שהתפרסם באתר ובו מתחה ביקורת על עיצובו של שער הבכורה של חוברת הקומיקס "הטיטאנים הצעירים". הוביל בסופו של דבר להטרדה ואיומים אישיים נגד אסלין בפורומים הקהילתיים של האתר ואף ניסיון פריצה לחשבון הבנק שלה. בתגובה, ג'ונה וילנד, חברה בהפקת Weiland, פרסמה הצהרה בה היא מתנצלת על התקרית, גינתה את האופן שבו חלק מחברי הקהילה הגיבו, וקבעה חוקים חדשים להתנהלות בפורומים.
אלכס מורגן
אלכסנדרה "אלכס" פטריסיה מורגן קאראסקו (באנגלית: Alex Morgan; נולדה ב-2 ביולי 1989) היא כדורגלנית אמריקאית המשחקת כחלוצה בקבוצת הנשים של סן דייגו. כחברה בנבחרת הכדורגל של ארצות הברית, זכתה פעמיים בגביע העולם (קנדה 2015 וצרפת 2019), במדליית זהב אולימפית (לונדון 2012) ובמקום שני בגביע העולם (גרמניה 2011). מורגן נחשבת לכדורגלנית הפופולרית ביותר בארצות הברית ובעולם, וידועה גם בזכות חוזי הפרסום הרבים שיש לה עם נייקי וקוקה-קולה. כל אלו, בנוסף למשכורת הגבוהה שהיא מקבלת בקבוצתה, הופכים את מורגן לכדורגלנית בעלת השכר הגבוה ביותר בעולם.
ביוגרפיה
אלכס מורגן נולדה ביולי 1989 בסאן דימאס, קליפורניה, כבת הצעירה מבין שלושת הילדים של פמלה ומייקל מורגן.
כשהייתה בת 14, החלה לשחק כדורגל בפעם הראשונה והצטרפה לקבוצת הילדות של אזור מגוריה. כשהייתה בתיכון, היא נבחרה להרכב התיכונים של ה"אול-אמריקן" ואף הייתה חלק מתוכנית הפיתוח האולימפית (ODP) של קליפורניה.
בשנת 2007 היא החלה ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ומיד הצטרפה לקבוצת הכדורגל שלה. בכל ארבע שנותיה בברקלי, הובילה מורגן את הקבוצה בכמות השערים ואף הגיעה איתה לארבעה טורנירי NCAA. בשנה השלישית של הלימודים, היא הייתה מועמדת לפרס הרמן, המוענק לכדורגלן ולכדורגלנית המצטיינים של ליגת הקולג'ים. את התואר הראשון שלה בכלכלה פוליטית היא סיימה סמסטר אחד מוקדם יותר, כשלזכותה 45 שערים במדי קבוצת האוניברסיטה.
מועדונים
לאחר ששיחקה עונה אחת במדי סיאטל סאונדרס מהדבליו-ליג (ליגת המשנה האמריקאית), חתמה מורגן בינואר 2013 בפורטלנד ת'ורנס מה-NWSL - ליגה מקצוענית שבדיוק הוקמה. היא סיימה את עונתה הראשונה בליגה כמלכת השערים של הקבוצה (בצוותא עם כריסטין סינקלייר), כשלזכותה שמונה שערים וחמישה בישולים, ואף נבחרה להרכב העונה המצטיינות השני של הליגה. את העונה הסדירה סיימה הקבוצה במקום השלישי והצליחה להגיע לגמר הפלייאוף, שם ניצחה 0-2 את ווסטרן ניו יורק פלאש, קבוצתה הקודמת של מורגן.
בעונתה השנייה בפורטלנד, לא הצליחה מורגן להתלבט יתר על המידה, אך בכל זאת כבשה שישה שערים, בישלה ארבעה בישולים ונבחרה פעם אחת לשחקנית השבוע של הליגה. הקבוצה סיימה במקום השלישי לאחר העונה הסדירה, אך הפעם הודחה כבר במשחק הראשון של הפלייאוף על ידי האלופה שבדרך, קנזס סיטי.
ב-26 באוקטובר 2015, הועברה מורגן בטרייד לקבוצת אורלנדו פרייד.
ב-2017, הושאלה מורגן לליון, ושיחקה שם במשך שישה חודשים, שבמהלכם זכתה בליגת האלופות.
שנה אחר כך (עדיין ב-2017), חזרה לאורלנדו ושיחקה שם עד 2019, עת הכריזה שהיא בהיריון ובין אוגוסט 2019 עד נובמבר 2020 לא שיחקה אף משחק. עקב מגפת הקורונה, משחקי הליגה המקצוענית לנשים בארצות הברית הופסקו, והיא הושאלה החל מספטמבר 2020 לקבוצת טוטנהאם הוטספרס הלונדונית. היא יצאה ללונדון עם בתה התינוקת, וללא בעלה שנשאר בארצות הברית. עובדה זו האיצה את סיום תקופתה בטוטנהאם, ועם פתיחת הליגה האמריקאית מחדש, היא חזרה לאורלנדו.
נבחרת הנערות והבכורה בנבחרת הבוגרת
כשהייתה בת 17, זומנה מורגן לראשונה לנבחרת ארצות הברית עד גיל 20. בעקבות פציעה ברגלה, היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת רק במאי 2008, במסגרת אליפות צפון ומרכז אמריקה לנערות שנערכה במקסיקו. כבר במשחקה הראשון בנבחרת, נגד קובה, היא כבשה שער אחד והובילה את ארצות הברית עד לגמר האליפות, שם הפסידה לקנדה.
מספר חודשים לאחר מכן, הייתה מורגן חלק מסגל הנבחרת הצעירה שהשתתפה בגביע העולם בכדורגל נשים עד גיל 20 בצ'ילה. במהלך הטורניר, היא כבשה ארבעה שערים, כולל את שער הניצחון בגמר מול צפון קוריאה. בעקבות הצלחתה בטורניר, קיבלה מורגן את פרס כדור הכסף, המוענק לשחקנית השנייה בטיבה בטורניר בעוד חברתה לחוד, סידני לרו, זכתה בכדור הזהב.
בגביע העולם 2011, הייתה מורגן לשחקנית הצעירה ביותר בסגל האמריקאי. היא כבשה את שער הניצחון נגד צרפת בחצי הגמר של הטורניר, ובגמר נגד יפן כבשה את השער שהעניק יתרון 0-1 לאמריקאיות. בהמשך גם בישלה שער לאבי וומבאק (בכך הייתה מורגן לכדורגלן הראשון אי פעם שכובש ומבשל בגמר גביע העולם), אך למרות היתרון המוקדם, השוו היפניות את התוצאה ובסופו של דבר ניצחו בדו-קרב בעיטות עונשין. באותה שנה, היא סיימה במקום השמיני בקרב על תואר כדורגלנית השנה בעולם של פיפ"א.
שנות השיא
בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת לונדון, כבר הייתה מורגן לאחת משחקניות המפתח של הנבחרת, שבסופו של דבר זכתה במדליית הזהב. במשחק הפתיחה נגד צרפת היא כבשה צמד, ושער הניצחון שלה בדקה ה-123 בחצי הגמר נגד קנדה, הוכר על ידי פיפ"א כשער המאוחר ביותר שנכבש אי פעם בידי הנבחרת האמריקאית. בגמר הטורניר נגד יפן, היא בישלה לקרלי לויד את שער הניצחון וסיימה את הטורניר עם ארבעה בישולים בסך הכל.
את שנת 2012, סיימה מורגן כמלכת השערים (28), מלכת הבישולים (21) ומלכת הנקודות (77) של הנבחרת האמריקאית. בכך היא הצטרפה למיה האם, ככדורגלניות האמריקאיות היחידות שסיימו שנה קלנדרית עם למעלה מ-20 שערים ו-20 בישולים. בנוסף, היא הייתה לאמריקאית הצעירה ביותר שמבשלת למעלה מ-20 בישולים בשנה אחת. בעקבות הישגיה הבולטים בשנה זו, זכתה מורגן בפרס כדורגלנית השנה בארצות הברית, וסיימה במקום השלישי בפרס כדורגלנית השנה בעולם, אחרי אבי וומבאק ומרטה.
בגביע אלגארבה 2013, סיימה מורגן כמלכת השערים (בצוותא עם קוסוברה אסלאני השוודית), ואף כבשה את שני השערים בניצחון 0-2 בגמר על גרמניה. בסוף שנה זו, היא הייתה מועמדת בפעם השלישית ברציפות לפרס כדורגלנית השנה בעולם, אך סיימה במקום הרביעי בלבד. בנוסף, היא זכתה בפרס כדורגלנית השנה של CONCACAF, ואף הייתה לחברה הצעירה ביותר שנבחרה להרכב כל הזמנים של הנבחרת האמריקאית בדצמבר 2013.
החזרה מהפציעה
לאחר ששיחקה רק שבעה משחקי נבחרת ב-2014 בעקבות פציעה, חזרה מורגן לגביע אלגארבה 2015, וזכתה עם ארצות הברית בטורניר. לקראת גביע העולם 2015, היא התאוששה מפציעה בברך, ובמשחק האחרון של שלב הבתים חזרה להרכב הפותח. את שערה היחיד בטורניר היא כבשה בשמינית הגמר נגד קולומביה, אך גם סחטה פנדל בחצי הגמר נגד גרמניה. במשחק הגמר של הטורניר, היא פתחה בהרכב הראשון וניצחה עם הנבחרת 2-5 את יפן. הייתה זו הזכייה השלישית של ארצות הברית בגביע העולם והראשונה מאז 1999.
הפולמוס סביב חגיגת "שתיית כוס התה"
לאחר ניצחון נבחרת ארצות הברית על תאילנד 13:0 באליפות העולם 2019, ספגו שחקניות הנבחרת ביקורות קשות אודות הצהלות והחגיגות שהשחקניות קיימו על המגרש גם כשכבשו כבר יותר משמונה ועשרה שערים, תוך השפלת השחקניות התאילנדיות. לקראת משחק חצי הגמר נגד אנגליה, "הצהובונים האנגלים כינו את האמריקניות שחצניות, לא אהודות ולא פופולריות, וטענו שאפילו האוהדים הצרפתים, שבדרך כלל לא אוהדים את הבריטים, יתמכו בנבחרת אנגליה". במצב של תיקו 1:1, כבשה אלכס מורגן את שער הניצחון, שלאחריו חגגה תוך הדמית שתיית כוס תה כלפי הקהל. לפי הדיווחים בתקשורת, לאחר המחווה הזו, שהייתה בשליש האחרון של המשחק, "זכתה מורגן לדחיקת מרפקים וכניסות אגרסיביות לרגליה. הביקורות באנגליה נמשכו גם אחרי המשחק, ובמולדתה המשיכה להיחשב ככוכבת על . בראיון לעיתון הטלגרף, התרעמה מורגן על הכעסים שהופנו כלפיה, וטענה שכאשר גברים חוגגים בכל מיני מחוות מוחצנות, איש לא תוקף אותם.
בשנת 2022 נכללה ברשימת טיים 100 לצד בקי סאוורברון ומייגן ראפינו.
מחוץ לכדורגל
לאחר גביע העולם ב-2011, הפכה מורגן בין לילה לכוכבת אמריקאית. בשנת 2012 היא נכללה בגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד, וב-2015 הופיעה לצד אבי וומבאק וסידני להרו על שער המגזין של ESPN. היא בעלת חוזי פרסום קבועים עם נייקי, פנסוניק וקוקה-קולה וחוזים זמניים עם בנק אוף אמריקה, ESPN (לצידה של הופ סולו), ברידג'סטון וחברת תוספות התזונה GNC.
ב-2014 התארחה בסדרת הטלוויזיה של ניקלודיאון ניקי, ריקי, דיקי ודון בתפקיד עצמה.
במאי 2015, הופיעה מורגן בצוותא עם אבי וומבאק וכריסטן פרס בפרק של משפחת סימפסון. חודש לאחר מכן, פורסם שמורגן, ביחד עם כריסטין סינקלייר וסטף קאטלי, יהיו הכדורגלניות הראשונות שיופיעו על האריזה של משחק הווידאו FIFA 16. משחק זה היה הראשון שכלל בתוכו נבחרות נשים לצד אלו של הגברים.
חיים אישיים
ב-31 בדצמבר 2014, נישאה מורגן לכדורגלן. השניים הכירו זה את זה בזמן לימודיהם באוניברסיטת ברקלי. במאי 2020 נולדה בתם הראשונה של הזוג, צ'ארלי אלנה קאראסקו.
בנובמבר 2017, אימצה אורח חיים טבעוני.
מושל דקוטה הדרומית
מושל דקוטה הדרומית (באנגלית: Governor of South Dakota) הוא המושל וראש הרשות המבצעת של ממשלת מדינת דקוטה הדרומית. מושל המדינה נבחר לתקופת כהונה בת ארבע שנים בשנים בהן לא מתקיימות הבחירות לנשיאות ארצות הברית. המושלת הנוכחית של דקוטה הדרומית היא קריסטי נואם, חברת המפלגה הרפובליקנית.
היסטוריה
משנת 1889 עד 1974, מושלי דקוטה הדרומית כיהנו תקופת כהונה בת שנתיים. עד שנות ה-40 של המאה ה-20 הורשה המושל להתמודד מחדש לתפקיד ללא הגבלה; מאז, המושלים הוגבלו לשתי תקופות כהונה רצופות בלבד, בדומה לנשיא ארצות הברית. החל מ-1974, המושל נבחר לתקופת כהונה בת ארבע שנים, ויכול לכהן ברצף פעמיים בלבד. המושל נבחר בבחירות ישירות עם סגנו.
המושל הראשון של דקוטה הדרומית היה ארתור מלט, שהיה גם המושל האחרון של טריטוריית דקוטה. שניים ממושלי דקוטה הדרומית עזבו את תפקידם לפני תום כהונתם. ב-1978 התפטר ריצ'רד קניפ מתפקידו חצי שנה לפני תום כהונתו כדי לקבל מינוי כשגריר ארצות הברית בסינגפור. ב-19 באפריל 1993 נהרג ג'ורג' ס. מייקלסון בהתרסקות מטוס ליד העיר דביוק שבאיווה; מייקלסון הוא מושל דקוטה הדרומית היחיד שנפטר תוך שהוא מכהן בתפקידו. מייקלסון ואביו, ג'ורג' ת. מייקלסון, הם האב ובנו היחידים לכהן כמושלים.
המושל שכיהן את תקופת הכהונה הארוכה ביותר היה ביל ג'נקלו. ג'נקלו היה המושל הראשון שהשלים שתי תקופות כהונה בנות ארבע שנים, והוא עשה זאת פעמיים: הפעם הראשונה בין השנים 1979-1987 והשנייה בשנים 1995-2003. בין 50 המדינות של ארצות הברית, בדקוטה הדרומית ישנה השליטה המפלגתית הארוכה ביותר. במשרד המושל: כל המושלים מאז ה-1 בינואר 1979 הם חברי המפלגה הרפובליקנית.
עידו תדמור
עידו תדמור (נולד ב-27 בינואר 1964) הוא רקדן וכוריאוגרף ישראלי. שימש מנהלה האומנותי של להקת הבלט הישראלי.
ביוגרפיה
תדמור נולד בירושלים, בנם של נטע ברדיצ'בסקי, רקדנית, וישעיהו תדמור, איש צבא ולימים מנהל בית הספר הריאלי העברי בחיפה. כשהיה בן 3 עברה המשפחה לרמת השרון. כשהיה בן 14 עברה המשפחה לניו יורק, וכשהיה בן 17 שבה המשפחה לארץ והתיישבה בחיפה. באותה תקופה החל תדמור לרקוד ויצא מהארון, ומאז לא הסתיר את נטיותיו המיניות כהומוסקסואל, ומספר פעמים אף התראיין בנושא.
ב-1982 התגייס תדמור לחיל הנדסה קרבית אך בפברואר 1983, כשהיה בן 19, שוחרר מהצבא והצטרף ללהקת בת דור. לאחר 6 חודשים הפך לסולן הלהקה.
ב-1987 הצטרף תדמור ללהקת בת שבע והיה חבר בה עד 1990. ב-1990 זכה בפרס "יאיר שפירא". באותה שנה, יצר את יצירתו הראשונה ככוריאוגרף במסגרת 'Fast Food', ערב אשר הפיק ויזם למען המלחמה באיידס. ב-1991 נסע לניו יורק לעבוד עם הכוריאוגרף לאר ליבוביץ. את יצירת הסולו הראשונה שלו, "שבע מילים אחרונות", יצר ב-1992. ב-1995 יצר את יצירת המחול "הסיר של סימה". בעקבות היצירה הוקמה להקתו "עידו תדמור – הלהקה".
בשנת 2001 סייעה עיריית תל אביב בהקמת מרכז מחול שניהל תדמור בבית מרכזים בדרום תל אביב בשם "עידו תדמור - הבית", שתוך זמן קצר הפך למרכז לאמני הריקוד של גוש דן. ביוני 2003, בעקבות שריפת הענק ב"בניין מרכזים", עבר המרכז למבנה התחנה המרכזית החדשה של תל אביב. ביולי 2005 התפטר מניהול המרכז, בטענה שעיריית תל אביב לא עמדה בהתחייבותה לתקציב, העירייה אמרה בתגובה שתדמור קיבל תקציב של 1.3 מיליון שקל אך ניהל את המרכז בגירעון.
ב-2002 שיתף פעולה עם גל אלסטר בסדרת ההופעות "off center". באותה שנה יצר את "מכתוב", יצירה העוסקת בשאלה עד כמה משפיע הגורל על חיינו ואיזה משקל יש לבחירה החופשית בהחלטות חשובות שמקבל הפרט.
בשנים 2005–2006 השתתף תדמור כשופט בתוכנית "נולד לרקוד", אשר שודרה בשידורי קשת, ערוץ 2.
בשנת 2006 שיחק לראשונה בחייו בסרט "ידיים קשורות" של הבמאי דן וולמן לצידה של השחקנית גילה אלמגור. בסרט, פנינה (אלמגור) יוצאת להשיג גראס עבור בנה, עוזי (תדמור) הגוסס מאיידס.
ב-2007 עיצב ליין בגדים לחברת האופנה "כאוס" והחל להופיע במופע הסולו אשר נקרא "רוקד". בנוסף, הוא שיחק בתפקידי אורח בסדרות "הפיג'מות" בעונה הרביעית, ב"הנפילים" כאיש בעל כוחות על-טבעיים, וב"לאהוב את אנה" שמשודרת בערוץ 10.
בשנים 2008–2010 ניהל תדמור את מגמת המחול בבית הספר התיכון "עירוני ה'" בחיפה ושמש יועץ אמנותי לעיריית חיפה ולתיאטרון חיפה.
ב-2011 יצר את המחול "חדר ריק", והעלה אותו יחד עם שתי יצירות של כוריאוגרפים אחרים, "שלושה חדרים" שיצרה רייצ'ל ארדוס ו"עשתונות" שיצר אריאל כהן. בפברואר 2014 הופיע עם יצירתו "חדר ריק" בתיאטרון בולשוי במוסקבה.
באפריל 2013 מונה תדמור לתפקיד המנהל האמנותי של להקת הבלט הישראלי. בדצמבר 2014 הודיע תדמור להנהלת הלהקה על רצונו לסיים את התפקיד. בספטמבר 2017 חזר לבלט הישראלי בתפקיד היועץ האמנותי.
ביוני 2015 במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב זכה תדמור להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
חיים אישיים
מאז 2007, בן זוגו הוא איש האופנה והסטיילינג שָׁלֵו לבן.
היה זנב לאריות ואל תהיה ראש לשועלים
הוי זנב לאריות, ואל תהי ראש לשועלים הוא פתגם מהמקורות שמשמעותו: עדיף להיות קטן בין הגדולים מאשר גדול בין הקטנים. הפתגם מופיע במשנה ובשני התלמודים (הבבלי והירושלמי) והוא נמצא בשימוש גם בימינו.
במשנה
במסכת אבות במשנה נאמר: "רַבִּי מַתְיָא בֶן חָרָשׁ אוֹמֵר, הֱוֵי מַקְדִּים בִּשְׁלוֹם כָּל אָדָם. וֶהֱוֵי זָנָב לָאֲרָיוֹת, וְאַל תְּהִי רֹאשׁ לַשּׁוּעָלִים"
במילים אחרות, האיבר הפחות ביותר אצל האריה, מלך החיות, עדיף על האיבר החשוב ביותר של השועל, שנחשב לחיה קטנה וערמומית, כי "כל מה ששייך לאריה - שם אריה עליו, וכל מה ששייך לשועלים - שם שועל עליו"
מפרש הרמב"ם את הנמשל: עדיף לו לאדם ללמוד ממי שגדול ממנו בידע, מאשר ללמד את מי שקטן ממנו בידע, כי במקרה הראשון הוא יחכים, ואילו במקרה השני הוא יפסיד.
בתלמוד
בתלמוד הבבלי, מסכת סנהדרין, דנים בסדר הישיבה של תלמידי חכמים בסנהדרין, על פי הטקסט שבמשנה.
תלמידי החכמים ישבו בשלוש שורות על פי סדר חשיבותם. כשנזקקו חכמים להסמיך דיין חדש לסנהדרין (עקב פטירתו של דיין שפרש, או מסיבה אחרת) היו בוחרים אותו מהשורה הראשונה, ואת מקומו היה תופס חכם מהשורה השנייה וכן הלאה, עד שבחרו תלמיד מהקהל כדי שיתפוס את המקום החדש שהתפנה בשורה השלישית. בדרך זו, אומר אביי, היו כולם נאלצים לשנות את מקומם, וחכם שהיה יושב בראש השורה התחתונה נאלץ לשבת בסוף השורה העליונה. אם היה מתלונן, היו מזכירים לו את הפתגם מהמשנה: "הוי זנב לאריות ואל תהי ראש לשועלים".
בתלמוד הירושלמי, מסכת סנהדרין, מוסיף רב לדיון את האזכור של הפתגם העממי המנוגד: "הוי ראש לשועלים ולא זנב לאריות", כדי לשלול אותו.
במחקר
שאול ליברמן טוען שמקור הפתגמים הוא בתרבות היוונית-רומית, והם אומצו על ידי חז"ל.
חנה פרידמן, חוקרת תלמוד, מציעה שבפתגם העממי התכוון רב למשפטו הידוע של יוליוס קיסר "טוב להיות הראשון בכפר קטן מהיות השני בעיר רומי".
שימושים בשפה
אברהם אבן-שושן מפרש את השימוש בביטוי כך: "מוטב להיות אחרון בחברת גדולים וחכמים מלהיות ראש וראשון לפחותים".
הפתגם מרבה להופיע בטקסטים שונים בעברית המודרנית. להלן מספר דוגמאות לשימושים שונים.
רשימת פועלי ישראל
רשימת פועלי ישראל (רפ"י) הייתה מפלגה ישראלית בראשותו של דוד בן-גוריון שפעלה בין השנים 1965 ל-1968 וצורפה לממשלתו של לוי אשכול בזמן מלחמת ששת הימים.
רפ"י הוקמה בשנת 1965, לפני הבחירות לכנסת השישית, על ידי יוצאי מפלגת פועלי ארץ ישראל, ובראשם דוד בן-גוריון. הסיבה העיקרית להקמת רפ"י, כפי שהוצגה על ידה ועל ידי בן-גוריון, הייתה שלוי אשכול, יורשו של בן-גוריון בתפקיד ראש ממשלת ישראל, סירב להיענות לדרישת בן-גוריון שלא לקבל את הזיכוי שהעניקה ועדת שרים לפנחס לבון מן האחריות על "העסק הביש", מבלי שהדבר ייחקר בוועדת חקירה משפטית.
בנוסף לכך, ברקע הדברים עמד המאבק הבין דורי במפא"י - תחושת המנהיגים בני דור העלייה השלישית כי לפיד ההנהגה עובר מדור בני העלייה השנייה כדוד בן-גוריון, אל ה"צעירים" כשמעון פרס ומשה דיין מבלי שניתנה להם האפשרות להשמיע את קולם ולקבל את הנהגת המדינה.
על אף שרבים מתומכי המפלגה צפו כי תצליח לגרוף קולות רבים, הם נחלו אכזבה מתוצאות הבחירות לכנסת השישית. רפ"י זכתה בעשרה מנדטים והייתה לסיעת אופוזיציה. ערב מלחמת ששת הימים הצטרפה הסיעה לקואליציה, ומשה דיין מונה לשר הביטחון בממשלתו של לוי אשכול. בינואר 1968 התאחדה רפ"י עם מפא"י ועם אחדות העבודה - פועלי ציון במסגרת מפלגה חדשה, "מפלגת העבודה". בכך חזרו רוב חברי רפ"י למסגרת מפלגתית משותפת עם חברי מפא"י. דוד בן-גוריון לא הצטרף לאיחוד, והקים את "הרשימה הממלכתית", שלאחר מותו נמנתה עם המפלגות שהקימו את הליכוד (חירות, הליברלים, הרשימה הממלכתית, המרכז החופשי והתנועה (הבלתי מפלגתית) למען א"י השלמה).
על אף שתקופת קיומה של רפ"י כמפלגה עצמאית הייתה קצרה, עם הפעילים בה נמנו דמויות בולטות בתולדות מדינת ישראל כדוד בן-גוריון, שמעון פרס, משה דיין ויצחק נבון. יש הרואים במפלגה "מפלגת אווירה", אשר כמפלגות דומות - ד"ש ומפלגת המרכז, גוועה זמן קצר לאחר הקמתה, עם שוך הסערה שהביאה לייסודה. נראה כי בשנת 1965, עת נוסדה המפלגה קצרת הימים, לא היה הציבור בשל עדיין לסיום ההגמוניה של מפא"י במוסדות המדינה, הגמוניה שהחלה בשנות השלושים. כתריסר שנים לאחר מכן חל השינוי הזה עם המהפך, אשר הדיח מן השלטון את מפלגות הפועלים ההיסטוריות, ובהן את שרידי רפ"י, והעלה לשלטון את הליכוד, ובתוכו שרידים אחרים של רפ"י.
אנשי העלייה השלישית – דור הביניים
בן-גוריון היה איש העלייה השנייה. במהלך שנותיה הראשונות של המדינה צמחה תחת הנהגתו קבוצה של אנשי העלייה השלישית, אשר שלטה בעמדות מפתח, ובתהליך ארוך הפכה להנהגה אלטרנטיבית להנהגתו של בן-גוריון. בין בן-גוריון לבין חברי הקבוצה התפתחה טינה רבת שנים, אם בשל יחסו של בן-גוריון למשה שרת, שאת רגליו דחק מן הממשלה, ואם בשל העסק הביש שעירב את אחד החברים הבולטים בקבוצה, והוביל אותו שוב ושוב למסלול התנגשות אישי עם בן-גוריון.
ניתן להסביר את ההבדלים הפרסונליים בין בן-גוריון ובין אנשי "העלייה השלישית" כנובעים מההבדלים בין הפרופיל של איש העלייה השנייה והפרופיל של איש העלייה השלישית. אנשי העלייה השנייה, נולדו ברובם בשנות השמונים המאוחרות של המאה ה-19, ובאו ברובם מבלארוס וצפון אוקראינה. הם היו ברובם בעלי השכלה אקדמית, ונטו לעיסוקים שברוח. מעת שהגיעו לארץ היו הגורם הדומיננטי בשליטה במוסדות תנועת העבודה, במוסדות היישוב ולבסוף במדינת ישראל.
לעומתם, אנשי העלייה השלישית, נולדו כעשור ואף למעלה מכך לאחר חברי העלייה השנייה, ובאו ממקומות שונים, לעיתים מפולין או ממזרח האימפריה האוסטרו הונגרית, מגליציה. הישגיהם כקבוצה היו מרשימים, ועלו אף על הישגי קודמיהם, אנשי העלייה השנייה. ייסוד גדוד העבודה וייסוד ההסתדרות הם שניים מן הבולטים בשורת הישגים. אנשים אלו לא היו אנשי רוח בולטים כקודמיהם, ולא הצליחו להצמיח מתוכם הוגי דעות מרכזיים כדוגמת ברל כצנלסון. אפיונם הכללי הוא כאנשי מעשה שלא ניחנו ביכולת דיבור מרשימה, או באינטלקט חד, אך כיחידים וכקבוצה נחנו ביכולת ארגון וביכולת פוליטית, שהיו לסימן ההיכר שלהם. עם קבוצה זו נמנו, בשנות החמישים, גולדה מאיר, מרדכי נמיר, זלמן ארן, פנחס ספיר ופנחס לבון. אנשים אלו ראו בעיניים כלות כיצד מחזיק בן-גוריון במוסרות השלטון זה למעלה מעשור, ומטפח לצידו קבוצת "צעירים" המיועדים לרשת את ההנהגה, כאשר כוחה של הביולוגיה, כמו גם ההתפרקות מהערכים שבהם החזיקו בתקופה שקדמה לקום המדינה ובתקופת ראשית ימי המדינה, יביאו לכך שאיש מהם לא יגיע להנהגת המדינה. לקבוצה זו לא היה מנהיג טבעי. פנחס לבון, אשר סיפק לקבוצה את הברק האינטלקטואלי ואת המניע האישי, לא יכול להנהיג את הקבוצה בשל "העסק הביש", ואילו השאר, גם בשנות השישים לחייהם, נחשבו כ"צעירים" ו"בלתי מנוסים".
הצעירים
אל מול אנשי העלייה השלישית, עמד דור "הצעירים". המדובר באנשים שנולדו בשנות העשרה ובשנות העשרים של המאה ה-20, ואשר היו בני גיל עשרים עד שלושים כאשר קמה המדינה, ובסוף שנות החמישים היו בתחילת שנות הארבעים לחייהם. דמויות בולטות בקרב ה"צעירים" היו שמעון פרס, אשר שימש בכהונת סגן שר הביטחון לאחר שהיה שנים רבות מנכ"ל משרד הביטחון, והיה נתון בסכסוך עם גולדה מאיר וקבוצתה, משה דיין, רמטכ"ל מבצע קדש וכן טדי קולק, אבא אבן, יצחק נבון ואחרים.
תחושתם של "הצעירים" היא כי הם הדור שחושל בקרב, הם הדור שהקים בדמו את המדינה, וכי השולטים במנגנון המפלגתי הם "ירחמיאלים" (כלשון התקופה) שעבר זמנם. בוועידה של "הצעירים" בדצמבר 1958, מעט לפני מסע הבחירות לכנסת הרביעית, נשא דיין נאום, ובו פירש באופן בלתי משתמע לשתי פנים, את עמדת "הצעירים" כנגד "דור הביניים":
הנאום חולל סערה. פנחס לבון השיב לדיין במילים חריפות, גינה את הנאום שנשא דיין כנאום מיליטריסטי ותאב שלטון, ועל הצעירים אמר:
קווי המאבק
בכך סומנו קווי המאבק האידאולוגיים והאישיים, בין אלו שראו עצמם כשומרי הגחלת של ערכי תנועת העבודה ונתפסו על ידי הצעירים כעסקנים שזמנם חלף, לבין אלו שתפסו את עצמם כמייצגי הדור הצעיר וכמקימיה האמיתיים של המדינה (בדומה לסופרי דור תש"ח) ונתפסו כחבורת לובשי מדים, שברצונם להשתלט על המוסדות שהוקמו בעמל רב. הוויכוח הסתיים בשנת 1958 בכך ששני הצדדים נצרו את נשקם, וניגשו ביחד למערכת הבחירות, שהייתה מוצלחת ביותר. אך ברקע הדברים המשיכו ללחוש גחלי המחלוקת, ככל שהמאבק על משרות הנהגה החריף, וככל שגילו של בן-גוריון התקדם והלך.
אין לדעת לאן היה מגיע סכסוך זה, אלמלא אופיו העיקש של בן-גוריון, אשר טען כי הוא מנהל מאבק עקרוני ויש לברר עובדות במסגרת ועדת חקירה משפטית ולא בוועדת שרים, בעוד הציבור הרחב, כולל אנשים ממפלגתו, סבר כי הוא שם לו לדגל ולמטרה את חשיפת חלקו של לבון ב"עסק הביש". עניין זה, שאינו שולי כלל ועיקר, הפך אצל בן-גוריון לאובססיה אישית, אשר הייתה מניע עיקרי לפעולותיו ומהלכיו משנת 1960 ואילך. "הצעירים" הרתומים לעגלתו הפוליטית של בן-גוריון, נאלצו אף הם להפוך עניין זה לדגלם.
העסק הביש
"העסק הביש" אירע בשנת 1954, בעת שבן-גוריון פרש לשדה בוקר, משה שרת כיהן כראש הממשלה ופנחס לבון - שר הביטחון. לצעירים יהודים שפעלו במחתרת במצרים ניתנה הוראה להטמין פצצות במוסדות מערביים על מנת ליצור סכסוך בין מצרים ובין ארצות הברית ובריטניה ולמנוע את הלאמת תעלת סואץ. הפעולה נסתיימה במעצרם של הצעירים - חלקם הוצאו להורג, וחלקם שהו שנים ארוכות במאסר. אף שפרטי הפרשה היו חסויים במשך שנים, השאלה "מי נתן את ההוראה?" ריחפה מעל הפוליטיקה הישראלית כצל מאיים. לבון התפטר מתפקיד שר הביטחון, אך המשיך לטעון בתוקף כי לא נתן את ההוראה. בן-גוריון, שהחליף את לבון כשר ביטחון, ולאחר מכן את שרת כראש הממשלה, הגיע בהדרגה (בעקבות ידיעות שקיבל על הוראות דומות אחרות של לבון שסוכלו על ידי דיין ופרס בטענה שאינן ניתנות לביצוע) ככל הנראה, למסקנה כי, לבון אכן נתן את ההוראה, אולם עמדתו המוצהרת הייתה כי אין לחייב (או לזכות) את לבון באחריות למתן ההוראה ללא חקירה משפטית. הפרשה עברה מספר גלגולים ומספר חקירות. הכוח המניע מאחורי העלאת העניין שוב ושוב, היה, תביעתו החוזרת של לבון לקבל זיכוי מאחריות ל"עסק הביש". באוקטובר 1960 הגיעו העניינים לכלל משבר, לאחר שבן-גוריון תבע הקמת ועדת חקירה משפטית לבדיקת העניין. ביוזמת שר המשפטים פנחס רוזן, ובמעורבותו מאחורי הקלעים של לוי אשכול הוקמה ועדה של שבעה שרים, שכונתה "ועדת השבעה" בראשותו של רוזן. לדברי רוזן בישיבת הממשלה, הוועדה "תחליט, לעת עתה על הפרוצדורה" והוסיף כי ייתכן שתוכל לומר את המלה האחרונה. אומנם, רוזן מפקפק אם כך יהיה, אבל זה ייתכן. בן-גוריון ניהל את הישיבה בה הוחלט על הקמת הוועדה, אולם, לא השתתף בדיון ובהצבעה. ברור היה כי אם יטוהר לבון, יהיה זה ניצחון אנשי דור הביניים על הצעירים ויאפשר לדחוק אותם לפינה. מבחינה פוליטית, היה המראה של לוי אשכול, המעביר בממשלה הצעה בניגוד לדעתו של בן-גוריון, איתות להחלשות מעמדו של בן-גוריון במפא"י ולאפשרות סיום קרוב של ימיו בראשות הממשלה.
ב-25 בדצמבר מסרה הוועדה את הדו"ח לבן-גוריון, ובו קבעה מפורשות כי "לבון לא נתן את ההוראה והמעשה לא בוצע בידיעתו". הדבר יצר משבר ממשלתי חריף. בן-גוריון יצא ל"חופשה" וב-31 בינואר 1961 התפטר מראשות הממשלה. אנשי מפא"י, שחששו לפעול ללא מנהיגם, הדיחו את לבון מתפקידו כמזכיר הכללי של ההסתדרות. בחירות חדשות, הבחירות לכנסת החמישית, נערכו באוגוסט. הממשלה החדשה שהוקמה לא נשענה על הרוב הגדול שהיה לממשלה הקודמת, והייתה תלויה בשותפים קואליציוניים שיכלו להפילה. לוי אשכול הוא שהביא להקמת הממשלה, והיה לבעל תפקיד מפתח. בן-גוריון, שעמד בראש הממשלה החדשה נראה מותש ונקמני. הממשלה והעומד בראשה התקשו להתמודד עם הבעיות שעמדו לפיתחה של מדינת ישראל - משבר המדענים הגרמנים במצרים, המאבק עם ארצות הברית בעניין הכור הגרעיני בדימונה ובעיות נוספות. מעל לכל אלו ריחפה "הפרשה" כעניין בלתי פתור, כנושא שנקבר באופן זמני, אך עדיין לא הגיע לכלל מיצוי.
ממשלתו של אשכול
ב-16 ביוני 1963 התפטר בן-גוריון מראשות הממשלה, ונשאר חבר בכנסת. הוא נימק את התפטרותו ב"מניעים אישיים". נראה כי המדובר בהצטברות גורמים, ובהם "הפרשה". ישנה גרסה כי אחת הסיבות להתפטרות הייתה לחץ כבד מממשל קנדי שחשף את התוכנית הגרעינית הסודית של ישראל והפעיל לחץ לא מתון בנושא זה. למחליפו של בן-גוריון מונה לוי אשכול. אשכול, שמזה זמן רב סומן כ"איש שיהיה ראש ממשלה" (כפי שהכריזה כותרת ראיון בעיתון ידיעות אחרונות עם אשכול, כשבוע לפני התפטרות בן-גוריון) היה אמנם מאנשי "דור הביניים", אך נחשב לנאמנו של בן-גוריון ולממשיך דרכו. אשכול מינה את פנחס ספיר לשר האוצר, התפקיד בו נשא הוא בטרם מונה לראש ממשלה, אך כבן-גוריון, שמר לעצמו את תואר "שר הביטחון".
תדמיתו של אשכול הייתה של עסקן אפרורי, מאלו "היושבים בקומה החמישית". המועמדים הטבעיים למשרת שר הביטחון היו שמעון פרס ששימש שנים רבות כמנכ"ל המשרד, ולאחר מכן כסגן שר הביטחון, ושהיה בעל שורת הישגים ביטחוניים, ובמיוחד קידום הקשרים הביטחוניים עם צרפת והקמת הכור בדימונה, ומשה דיין, רמטכ"ל מבצע קדש, ובאותם הימים האישיות הביטחונית הראשונה במעלה. השארת תיק הביטחון בידי אשכול סימנה להם, כמו גם לבני דורם, כי דרכם אל ההנהגה חסומה, כל עוד דורו של אשכול, דור העלייה השלישית, בין החיים.
בתחילה התפטר דיין, אך לאחר משא ומתן חשאי שב לממשלת אשכול, "על מנת למנוע זעזועים", בתפקיד שר החקלאות. פרס המשיך בתפקיד סגן שר הביטחון.
אנשי "דור הביניים" ביצרו את מעמדם. זלמן ארן חזר לשרת בממשלה כשר החינוך והתרבות, פנחס ספיר מונה לשר האוצר, לאחר ששימש בתפקיד שר המסחר והתעשייה, וגולדה מאיר אף היא הייתה בעלת השפעה רבה. פרט לאבא אבן שמונה לסגן ראש הממשלה, נותרו "הצעירים" בעלי השפעה מועטה, רגליהם נדחקו, ומנהיגם, בן-גוריון, היה מחוץ למעגלי ההשפעה הפוליטיים.
בן-גוריון מחדש את המאבק
פרישתו של בן-גוריון שפורשה כתוצאה של "הפרשה" איפשרה לו להשקיע את עיקר מאמציו בעניין זה, שהפך למעין דיבוק אישי. באוקטובר 1964 שב בן-גוריון והעלה את הנושא באוזני ראש הממשלה לוי אשכול, זאת על סמך בדיקתם של העיתונאי חגי אשד, עורך הדין אהרן חטר-ישי (לשעבר הפרקליט הצבאי הראשי) ועורך דין יצחק טוניק (לשעבר התובע הצבאי הראשי ולעתיד ראש לשכת עורכי הדין בישראל ומבקר המדינה), כי ועדת השבעה עיוותה את הדין. הייתה זו יריית הפתיחה במאבק שעתיד היה לפלג את מפא"י, ולהביא להקמת רפ"י, אך קדם לה מאבק ממושך מאחורי הקלעים.
אשכול, אשר עם מינויו לראשות הממשלה פעל בתיאום עם בן-גוריון ולפי הקווים שהתווה, הלך והתרחק מבן-גוריון. עם הצגת ממשלתו בכנסת, ב-24 ביוני 1963, הכריז אשכול כי הממשלה היא "ממשלת המשך" ודיבר על בן-גוריון במילים חמות כ"אחד מגדולי החזון וההגשמה של עמנו בכל הדורות", אך עד מהרה החל לפעול באופן עצמאי, ועורר עליו את זעמו של בן-גוריון. פעולות כפיוס עם תנועת חרות, שנואת נפשו של בן-גוריון האחראי לסיסמה "בלי חרות ומק"י" שבאה לידי ביטויה הבולט בהעלאת עצמות ז'בוטינסקי וקבורתו בטקס ממלכתי, הראו עד כמה התרחק אשכול מבן-גוריון.
הקרע הסופי הגיע בעת שנדונה הליכה ברשימה משותפת לכנסת עם אחדות העבודה, מה שעשוי להביא לצירופה למפא"י ואולי לחיזוק מעמדו של לבון ואף להשבתו למפא"י יחד עם קבוצת "מן היסוד". צירוף אחדות העבודה - פועלי ציון למפא"י היה צפוי גם לחזק את בני דור הביניים במפא"י במספר משמעותי של אישים, שהיו זהים עמם מבחינת הגיל או ההשקפה הפוליטית - ישראל גלילי, יצחק בן-אהרן, ישראל בר-יהודה ומשה כרמל וכן היה הדבר מביא לקדמת הבמה הפוליטית את יגאל אלון, יריבם המר של "הצעירים" במפא"י, ומתחרה על ההנהגה העתידית.
ככל הנראה, הפריעה לבן-גוריון ההתחברות לאחדות העבודה מן הסיבות המנויות לעיל, אולם, הפגיעה העיקרית הייתה בציפור נפשו של בן-גוריון, שינוי שיטת הבחירות, לה הטיף זה מכבר, אשר האיחוד בין אחדות העבודה ובין מפא"י הביא, למעשה, לזניחתה. כאשר פנה בן-גוריון אל אשכול בעניין "הפרשה" באוקטובר 1964 כבר היו השניים מסוכסכים, ובעלי היסטוריה קצרה אך רועמת של חילופי מכתבים זועמים, האשמות ומאמרים משמיצים.
ההתנגשות בין אשכול ובן-גוריון
כאמור באוקטובר 1964 חידש בן-גוריון את המאבק. חמוש בדו"ח המשפטנים, פנה בתחילה לאשכול, ולאחר מכן לשר המשפטים, דב יוסף, כי יחקרו הן את השאלה "מי נתן את ההוראה" והן את "ועדת השבעה". אשכול, שהיה הרוח החיה מאחורי כינוס "ועדת השבעה", לא יכול היה להסכים לכך.
על פי ההיסטוריון שבתי טבת, בספרו "עונת הגז", נבעו חילוקי הדעות בין אשכול ובין בן-גוריון בעניין זה, מן העובדה שידידתו האינטימית של אשכול, דליה כרמל, אשר שימשה בזמן שירותה הצבאי כמזכירתו של בנימין גיבלי, סיפרה לאשכול כי זייפה מסמך, לבקשתו של גיבלי, אשר שימש כבסיס לזיכויו של גיבלי בוועדות השונות, ולהטלת האשמה על לבון. אשכול לא רצה לספר זאת באופן מפורש לבן-גוריון, אלא רמז כי "אחד מסר לו סוד, שהוא משנה כל הדבר", ובן-גוריון מצידו סבר כי "אם רק הוא שמע סוד - אינו קיים בשביל העולם".
לאחר שהיועץ המשפטי לממשלה, מרדכי בן זאב, חיווה דעתו כי ועדת השבעה קיבלה על עצמה לקבוע עובדות בעניין שנוי במחלוקת מבלי שיהיה לה מעמד שיפוטי המוכר בחוק, וכי חוות דעתה אינה בעלת ערך מעבר להבעת דעתם האישית של השרים שהרכיבו אותה, החל בן-גוריון במאמצים לכנס את מרכז מפא"י על מנת שיחליט על חידוש החקירה.
משראה אשכול כי נראה שמרכז המפלגה יחליט על חידוש החקירה, נקט בצעד דרמטי, וב-15 בדצמבר 1964 הודיע על התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה, שכן אינו חופשי להחליט ברצונו בעניין ממלכתי, הוא הקמת ועדת חקירה משפטית. ההתפטרות טרפה את קלפיו של בן-גוריון. עתה סירב בן-גוריון להופיע בפני מרכז המפלגה שכן "לא אשחית דברי על אוזן לא שומעת". שרי מפא"י ראו כי הם נדרשים לבחור בין עמדתו של בן-גוריון, שהיא בבחינת "יקוב הדין את ההר", לבין עמדתו של אשכול. רובם בחרו באשכול. לאחר הפצרות השרים, ולאחר שנשיא המדינה הטיל על אשכול להרכיב ממשלה, שב אשכול והרכיב את הממשלה, בהרכבה הקודם, בתוך שבוע ימים לאחר התפטרותו.
ועידת מפא"י בפברואר 1965
עתה נותר לבן-גוריון רק פורום אחד שבפניו יכול להביא את עניינו, והוא ועידת מפא"י. כבר עם כינוס הוועידה התברר כי אנשי בן-גוריון הם במיעוט. מאמציו של "ממליך המלכים" במפלגת העבודה, שרגא נצר, להביא לכדי פשרה בין הניצים, נתקלו בחומה של סירוב מטעם אנשי הרוב, שראו הזדמנות להסיט מדרכם את מתנגדיהם. אנשי המיעוט, ביניהם משה דיין, שמעון פרס, יוסף אלמוגי, אבא חושי ואחרים לא כללו את כל מחנה "הצעירים" וכמה מנאמניהם לא עמדו לצידם, כאבא אבן, אריה אליאב, אברהם עופר ואשר ידלין. בפגישה דרמטית במלון "שרתון" בתל אביב, עשה אף נשיא המדינה, זלמן שזר, מאמץ להביא לפיוס בין אשכול ובין בן-גוריון, אך נכשל בכך.
בוועידה עצמה נשאו אישים מרכזיים במפלגה דברים חריפים ביותר כנגד בן-גוריון. משה שרת, אשר היה על ערש דווי, הגיע על כיסא גלגלים, ונשא נאום חריף נגד המנהיג בן ה-79. בסיומה של הוועידה נשא אשכול נאום שבו קרא להפסיק את העיסוק ב"פרשה" ולהקים את המערך החדש. הוא קרא לבן-גוריון - "תן לי אשראי!" בסיום הוועידה הצביעו רוב הצירים כנגד הצעת בן-גוריון לבירור "הפרשה" בוועדת חקירה משפטית. הוועידה עסקה אף בעניין המשא ומתן עם אחדות העבודה. הצעת אנשי המיעוט הייתה כי המשא ומתן ינוהל בתנאי שתהיה הסכמה כי הדבר לא יפגע ביוזמה לשינוי שיטת הבחירות. גם הצעה זו נדחתה ברוב קולות.
היה ברור כי עתה הייתה מפלגת השלטון בשלה לתת גט כריתות למנהיגה מזה שלושים שנה, אך בן-גוריון עדיין לא ויתר. ב-3 ביוני 1965 העמיד בן-גוריון את עצמו כמועמד המפלגה לראשות הממשלה, אך מרכז מפא"י בחר ברוב גדול דווקא את אשכול.
הקמת המפלגה
הסכסוך בין אשכול ובין בן-גוריון, הביא בסוף מאי 1965 לפרישתם של יוסף אלמוגי ושל שמעון פרס מן הממשלה, לאחר שמשה דיין כבר היה מחוץ לממשלה מאז חודש נובמבר 1964.
חילופי הדברים בין בן-גוריון ובין אשכול הפכו לקשים ואישיים. בישיבת מזכירות מפא"י ב-13 במאי אמר אשכול על בן-גוריון כי "יש דברים שהאיש הזה, איתו עבדתי בממשלה 12 שנים, לא היו בסדר אצלו, אבל הוא אינו מגלה הכל. משום כמה נימוקים, ובעיקר משום כבוד עצמנו, וכבוד חמישים השנים, ואף למעלה מחמישים שנים, לא אטפל בזה". הדברים נוצלו לניגוח פוליטי של התנועה המפורדת כפי שבא לידי ביטוי בהצעתו של מנחם בגין מנהיג חרות, לפיה תוקם ועדת חקירה ממלכתית "לחקור הדברים שלא בסדר אצל ראש הממשלה הראשון, לפי דבריו של ראש הממשלה הנוכחי".
לקראת ראשית חודש יולי, כבר היו אנשי "המיעוט" מגובשים, ואף חילקו ביניהם את התפקידים במפלגה העתידית. כהצעת פשרה ברגע האחרון הועלתה מועמדותו של חיים צדוק לראשות הממשלה, במקום בן-גוריון ואשכול, אך הצעה זו לא הגיעה לשלבים מעשיים.
ב-29 ביוני, לאחר ישיבה שהתקיימה בביתו של בן-גוריון, הייתה המפלגה החדשה עובדה מוגמרת. על אף שאנשיה טענו כי אינם מקימים מפלגה חדשה, וכי הם מפא"י "האמיתית", קמה ונהייתה המפלגה החדשה. חבריה המרכזיים היו בן-גוריון יוסף אלמוגי, גדעון בן-ישראל, עמוס דגני, חנה למדן, יזהר סמילנסקי ושמעון פרס.
משה דיין התלבט תקופה ארוכה בהקשר להמשך דרכו הפוליטית. לאחר התפטרותו מן הממשלה, בנובמבר, עסק ב"פיתוח הדיג בים סוף" במסגרת הנהלת החברה לדיג "יונה", ורמז כי הוא כנגד פילוג, וכי לא יתמודד בבחירות הבאות מטעם רפ"י או מטעם מפא"י. הניסיונות להעבירו למחנה זה או אחר נמשכו כשלושה חודשים. בסופו של דבר התייצב דיין לימין בן-גוריון, אם כי הצטרפות זו לא נעשתה בלב שלם.
כנגד "המורדים" הוגשה לבית הדין של מפא"י תביעה ל"דין חברים". ב-1 בספטמבר 1965 החליט בית הדין של מפא"י על הוצאתם של דוד בן-גוריון, יוסף אלמוגי, שמעון פרס וחנה למדן מן המפלגה, וזאת בשל כך ש"הם הודו בהקמת רפ"י; הם הודו בהקמת סיעה נפרדת בכנסת; הם הודו בפעילותם ברפ"י; בן-גוריון הודיע בשמם כי אינם מקבלים את ההחלטה כפי שהחליט עליה הרוב בוועידה הקודמת; הם מופיעים בבחירות הקרובות כסיעה נפרדת". בן-גוריון, שהנהיג את המפלגה במשך עשרות שנים והביא אותה לגדולים בהישגיה, גורש ממנה.
מערכת הבחירות לכנסת השישית
העילה המרכזית להקמת רפ"י, כפי שהובנה על ידי רוב הציבור, הייתה "הפרשה" ונראה היה למרבית הציבור כי העיסוק ב"פרשה" מיותר וזמנה עבר. אך תוכניתו של בן-גוריון בהקמת המפלגה המתחרה למפא"י הייתה קשורה ל"פרשה" רק באופן רופף. הנחתו הייתה כי המפלגה עתידה לקבל בין 20 ל-25 מנדטים, בעיקר על חשבון "המערך" (הראשון), דבר שיאפשר לו לעמוד בראש הקואליציה שתקים את הממשלה הבאה. לאחר מכן, שאף להתאחד עם מפא"י, לאחר שזו תטוהר מתומכי לבון ואשכול. בממשלה החדשה שתוקם בראשותו, כשלצידו הצעירים, והיא נקייה מאנשי "דור הביניים" השנואים, שאף בן-גוריון לתקן את המשטר במדינה לפי דרכו, ולשנות את שיטת הבחירות. לדעת חוקרים רבים הייתה זו תוכנית בלתי ריאלית ומנותקת מן המציאות.
בהקמת המפלגה ובמערכת הבחירות התעלם בן-גוריון מסקרים, מדויקים למדי, שערכה ד"ר רבקה בר יוסף מהחוג לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית, ואשר העניקו למפלגה החדשה כ-8% מן הקולות. דעתו של בן-גוריון הייתה נחושה, והוא לא נתן לתחזיות להפריע לו בקו הפעולה שעליו החליט. דיין אף הוא היה פסימי, ולימים יאמר כי ביקש להרשם במקום השביעי ברשימת המפלגה לכנסת, שכן העריך כי המפלגה תקבל שבעה מנדטים.
המפלגה החדשה שידרה תדמית צעירה, טכנוקרטית ואקטיביסטית. פעילותה הייתה רבה בקרב הסטודנטים ובקרב העולים. המפלגה הייתה ל"מפלגה האופנתית", וידיעות בעיתונות פרסמו על "אנשי מדע ידועי שם" שהצטרפו לשורותיה, ועל "התעוררות בקרב האינטליגנציה". אנשים כשמעון פרס שידרו יעילות, נחישות, וקו מדיני תקיף ואקטיבי, וזאת אל מול הרפיון שיוחס ל"דור הביניים" במפא"י. אנשי רפ"י לא היו מחויבים לקווים האידאולוגיים או לדרכי הפעולה של מפא"י, ולא היו מחויבים לעקרונות הסוציאליזם. המפלגה הוציאה ביטאון בשם "מבט חדש" (בעריכת ד"ר אברהם וולפנזון) אשר ביטא רעיונות שייצבו את המפלגה מבחינה רעיונית לא בשמאל כי אם במרכז, אם לא ימינה מכך.
ברשימה לכנסת שהציגה רפ"י היו שמות נוצצים, רמטכ"לים לשעבר כמשה דיין וצבי צור, ו"צעירים" כיצחק נבון, טדי קולק ושמעון פרס, שלכאורה נראו כמורדים היוצאים מול המנגנון המפלגתי המפא"יניקי שנתפס כמסואב ובירוקרטי (על אף שבן-גוריון שאף להתאחד בסופו של דבר עם מפא"י).
לעומתם נקט אשכול בצעד חריג, בפעם הראשונה במערכות הבחירות בישראל, כאשר הקים ארגון חוץ מפלגתי בשם את"א, אזרחים תומכי אשכול, אשר בראשו עמד הרמטכ"ל לשעבר חיים לסקוב. הארגון, שהתיימר לייצג אזרחים שאינם חברי מפא"י, טען כי בבחירות אלו יש להצביע לאשכול בשל היותו נושא דגל המינהל התקין והיציבות השלטונית, ללא כל קשר לשייכות המפלגתית. באופן אירוני נמנה עם הפעילים באת"א בנימין גיבלי, שהיה בין המעורבים העיקריים ב"פרשה", ואשר עיקרו של הסכסוך בין בן-גוריון ובין אשכול היה בכך שבן-גוריון רצה להסיט את כובד האחריות מגיבלי אל לבון כנותן "ההוראה".
הבחירות ותוצאותיהן
בבחירות לכנסת השישית, שנערכו ב-2 בנובמבר 1965, זכתה רפ"י ב-10 מנדטים.
כישלונה של רפ"י היה חרוץ. לא רק שלא הצליחה לקבל את מספר המנדטים המקווה, אלא שיריבותיה, מפלגות הפועלים מפא"י ואחדות העבודה (שרצו במשותף) ומפ"ם עלו בכוחן, ולא נזקקו לה על מנת להרכיב ממשלה. הישגה היחיד של רפ"י היה העמדתו של טדי קולק בראש עיריית ירושלים, במקום מרדכי איש שלום ראש העירייה מטעם מפא"י.
שנות האופוזיציה
לאחר הבחירות נותרה רפ"י באופוזיציה. הכישלון בבחירות היווה את נקודת המפנה האישית אצל בן-גוריון. מכאן ואילך ישקע בחוסר רלוונטיות פוליטית, ולא תהיה לו עוד השפעה על מהלך העניינים. משה דיין, אף הוא לא ראה עצמו משתלב בכנסת כאופוזיציונר, ובילה את זמנו במסע לווייטנאם, משם כתב סדרת כתבות לעיתוני העולם. עם שובו, בקיץ 1966, ביקש לשחררו מתפקידו כיושב ראש הסיעה בכנסת.
אחד המהלכים העיקריים שביצעה הסיעה כסיעת אופוזיציה, הייתה תקיפתו של אשכול בשל "מחדל ביטחוני" עלום שבו הואשם אשכול על ידי בן-גוריון ופרס, בנובמבר 1966. נראה כי המדובר ב"פרשת בן ברקה" בה יוחס לסוכני המוסד סיוע לרצח האופוזיציונר המרוקני מהדי בן ברקה בפריז. עניין זה הביא למהומה רבה מאחורי הקלעים של הממסד הביטחוני בארץ ולחילופי האשמות בין איסר הראל, שהיה יועצו של אשכול לענייני מודיעין, ובין ראש המוסד מאיר עמית, באופן שהזכיר מאוד את "העסק הביש". שמועות בעניין זה החלו עוד בתחילת שנת 1966, לאחר שפרטיו התפרסמו במגזין פורנוגרפי בשם "בול", דבר שהביא למעצרם של עורכיו ולהחרמת העיתונים מעל הדוכנים. עם זאת, יש האומרים כי אותו "מחדל ביטחוני" הוא הסכמתו של אשכול, עוד בשנת 1963 להאט את קצב פיתוח פצצת הגרעין הישראלית, ובתמורה לקבל מארצות הברית סיוע בנשק קונבנציונלי.
לבסוף נעלם העניין כלעומת שבא, לאחר שדיין הציע לבן-גוריון כי זה יחשוף בפני ועדת החוץ והביטחון של הכנסת את הפרטים הידועים לו. בן-גוריון סירב, וכתוצאה מכך ביקש דיין מבן-גוריון שלא להזכיר עוד את העניין, ואף דרש ממנו שלא להעמיד את סיעת רפ"י בפני עובדות.
הכניסה לממשלת האחדות ומלחמת ששת הימים
המשבר שקדם לפרוץ מלחמת ששת הימים הביא להכרה הציבורית כי הגיעה העת להכניס את אנשי רפ"י אל הממשלה. במיוחד רבה הייתה הביקורת על אפרוריותו של אשכול ועל אופיו הלא אקטיביסטי בעיקר בתפקיד שר הביטחון, והציבור חש כי הוא אינו האיש המתאים לכך.
נראה היה כי העמדתו של בן-גוריון, בן ה-81, בעמדת הנהגה לאומית, אל נוכח המשבר, אינה עוד ריאלית, והתקוות של אנשי רפ"י, כמו גם של רוב הציבור, הופנו אל משה דיין. עם פרוץ המשבר, קיבל דיין מאשכול רכב צבאי, ולבוש בדרגות רב-אלוף ביצע סיורים בקווים, על מנת לעמוד על המצב. בשלב מסוים אף הסכים להתמנות ל"מפקד חזית הדרום".
המפנה אירע ב-27 במאי עת נשא אשכול נאום לאומה ברדיו. עקב תקלה, הוחלף בהדפסה המשפט "כמו כן נקבעו קווי פעולה להזזת הכוחות", ל"כמו כן נקבעו קווי פעולה להסגת הכוחות", והוא לא הצליח להשלים את המשפט מבלי להסס ולגמגם. הציבור שהאזין מרותק לנאום במקלטי הרדיו נחרד ונבהל, ניתן חיזוק לאפרוריותו של אשכול ולטענות על תפקודו הלקוי כשר ביטחון. בישיבת הממשלה שנערכה לאחר מכן הופעל על אשכול לחץ כבד להורות על פתיחה במלחמה, לחץ שלווה באווירה הציבורית הכללית. תחת לחץ האלופים ובהם עזר ויצמן, יגאל ידין אותו מינה כעוזר מיוחד, ואף מנחם בגין ממנו ביקש להצטרף לממשלתו, נאלץ אשכול להסכים למינוי אדם אחר כשר ביטחון. נטיית לבו הייתה למנות את יגאל אלון לתפקיד, אך הלחץ הציבורי עשה את שלו, והמינוי נמסר לדיין, ב-1 ביוני 1967. דיין ביקש להביא עמו אל הממשלה את אנשי רפ"י. אשכול הבהיר לדיין כי המינוי הוא אישי, אך כי יסכים לצירוף אנשי רפ"י אל הממשלה אם אלו יסכימו לכך.
בדיון שנערך באותו הערב, הסכים בן-גוריון לכניסת רפ"י לממשלה. המתנגד היחיד היה יוסף אלמוגי, שטען כי אל לה לרפ"י להצטרף לממשלה בראשות אשכול כנגדו נאבקו כל השנים, וכי "אנחנו מדביקים מזוזה על כנסייה". אך דעתו של שמעון פרס הכריעה את הכף, ורפ"י נכנסה לממשלת הליכוד הלאומי. הממשלה החלה לפעול בהרכבה החדש (לממשלה הצטרף דיין מטעם רפ"י, וכן חברי הכנסת מנחם בגין ויוסף ספיר מטעם גח"ל), עוד בטרם פרצה המלחמה. ביום פרוץ המלחמה, ב-5 ביוני 1967, אישרה הכנסת את הרכבה החדש של הממשלה, לאחר הקראת הודעת ראש הממשלה לוי אשכול על השינויים שחלו בהרכב הממשלה.
האיחוד של מפא"י, אחדות העבודה - פועלי ציון ורפ"י
לאחר מלחמת ששת הימים, נראה היה כי אין כל מניעה מצד אנשי רפ"י להתאחד עם מפא"י. הדוחף למהלך זה היה חבר הכנסת שמעון פרס. בן-גוריון שלל את האיחוד עם מפא"י מבחינה אישית, אך הבין אותו מבחינת חברי רפ"י האחרים. הוא תמך באיחוד, אך, מבחינת יחסיו עם אשכול ועם מנהיגות מפא"י, נשרפו הגשרים. במכתב לשמעון פרס כתב:
עם בן-גוריון הביעו עמדות נגד האיחוד גם יזהר סמילנסקי, יצחק נבון, מתילדה גז, נתן אלתרמן, מאיר אביזוהר, יוסף יזרעאלי ויגאל הורוביץ.
ב-12 בדצמבר 1967 נערכה ועידת רפ"י שבה הוחלט על האיחוד. בן-גוריון נמנע מלהצביע, וברוב גדול הצביעה הוועידה על האיחוד עם מפא"י ועם אחדות העבודה. 9 מחברי הכנסת של רפ"י הצטרפו אל מקימי מפלגת העבודה (יחד עם מפלגות המערך הראשון, מפא"י ואחדות העבודה), שהוקמה באופן פורמלי ב-21 בינואר 1968. בן-גוריון נותר לבדו מחוץ למפלגת העבודה והקים את הרשימה הממלכתית. חלק מהמתנגדים נשארו איתו, בעוד אחרים קיבלו את הכרעת הרוב והצטרפו למפלגת העבודה.
הכנסת החמישית (1961)
8 מנדטים: יוסף-אהרן אלמוגי, דוד בן-גוריון, גדעון בן-ישראל, עמוס דגני, משה דיין, חנה למדן, יזהר סמילנסקי, שמעון פרס
הכנסת השישית (1965)
10 מנדטים: דוד בן-גוריון, יזהר סמילנסקי. שמעון פרס, מטילדה גז, יוסף-אהרן אלמוגי, יצחק נבון, משה דיין, צבי צור, מרדכי סורקיס, מרדכי בן-פורת , עמוס דגני, אריה בהיר,
הכנסת התשיעית (1977)
3 מנדטים: יגאל הורביץ, יצחק פרץ, זלמן שובל
הכנסת העשירית (1981)
מנדט אחד: יגאל הורביץ
הכנסת האחת עשרה (1984)
מנדט אחד: יגאל הורביץ