cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גרנד פרי אבו דאבי
היסטוריה
המירוץ הראשון תוכנן להתקיים ב-15 בנובמבר 2009 כמירוץ האחרון בעונה. ביטול גרנד פרי צרפת וקנדה הוביל להקדמת אירוע, שהתקיים בסופו של דבר ב-1 בנובמבר. סבסטיאן פטל היה הנהג שניצח את הגרנד פרי הראשון עבור קבוצת רד בול. פטל ניצח גם את המרוץ השני, שנערך בשנת 2010. לואיס המילטון ניצח את הגרנד פרי של 2011 וקימי רייקונן ניצח בשנת 2012. עבור רייקונן היה זה הניצחון הראשון לאחר ששב להתחרות באליפות. פטל רשם את ניצחונו השלישי בשנת 2013, ניצחון שהבטיח לו את תואר האליפות הרביעי ברציפות. שנה לאחר מכן היה זה המילטון שניצח את המירוץ, בו חולקו מספר נקודות כפול, בדרך לזכייה באליפות.
אל המרוץ שהתקיים בשנת 2021 הגיעו לואיס המילטון ומקס ורסטאפן בשוויון נקודות. המילטון הוביל לאורך מרבית המרוץ, לאחר שעקף את ורסטאפן במהלך ההקפה הראשונה, והיה בדרכו לזכייה שמינית בתואר אליפות הנהגים. דגל צהוב הונף בהקפות האחרונות עקב תאונה, אך בוטל שתי הקפות לסיום המרוץ, באופן שנוי במחלוקת. לאחר ההזנקה המחודשת הצליח ורסטאפן לעקוף את המילטון בהקפה הראשונה ולנצח את המרוץ. הדיון סביב המרוץ נמשך תקופה ארוכה. הפדרציה הבין-לאומית לרכב פתחה בחקירת פרטי האירוע, חקירה שבעקבותיה הודח מייקל מאסי, מנהל המרוץ, מתפקידו וחודדו נוהלי מכונית הבטיחות.
הסכם ה"פיפטי פיפטי"
הסכם ה"פיפטי פיפטי", שנקבע ב-1951, קבע כי הייצוג בנבחרות ובמוסדות הספורט בישראל יתחלק שווה בשווה בין מרכזי הספורט "מכבי" ו"הפועל".
בעקבות חילוקי דעות בין שני המרכזים שבשיאם בשנת 1951 פוצלה ליגת הכדורגל לשניים, גביע "יד לעשרה" של מכבי ו"ליגת מגן שלושים שנות ההסתדרות" של הפועל, נחתם הסכם זה שקבע שמחצית מנציגי מוסדות הספורט יהיו ממרכז מכבי והחצי השני ממרכז הפועל, כך גם בנבחרות הייצוגיות.
בסוף שנת 1954 הגיעה לסיומה התקופה הזו בכדורגל הישראלי, וביתר מוסדות הספורט בישראל נמשכה עד 1965.
יחסי גינאה המשוונית–יפן
יחסי גינאה המשוונית–יפן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת גינאה המשוונית לבין יפן.
סקירה כללית
בין רפובליקת גינאה המשוונית לבין יפן מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת גינאה המשוונית לבין יפן כוננו ב-12 בנובמבר 1968, עם הכרתה הרשמית של יפן בעצמאותה של גינאה המשוונית.
ורוניקה אסקובר
ורוניקה אסקובר (באנגלית: Veronica Escobar; נולדה ב-15 בספטמבר 1969) היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישה עשר של מדינת טקסס מאז 2019. טרם היבחרה לבית הנבחרים כיהנה אסקובר כנציבת מחוז אל פאסו בשנים 2007–2011 וכשופטת המחוז בשנים 2011–2017.
ביוגרפיה
אסקובר נולדה ב-1969 באל פאסו, מהגדולות שבערי טקסס. היא גדלה בסמוך לרפת של משפחתה עם הוריה וארבעה אחייה. אסקובר למדה בתיכון הקתולי "אקדמיית לורטו" ואחר כך בתיכון בורגס, לפני שקיבלה תואר ראשון מאוניברסיטת טקסס באל פאסו (UTEP) ותואר שני מאוניברסיטת ניו יורק. אסקובר עבדה בסגל של ריימונד קבאלרו, אז ראש עיריית אל פאסו. כאשר קבאלרו לא הצליח להיבחר מחדש לתפקידו, החלה אסקובר את דרכה בשירות הציבורי. היא נבחרה לנציבת מחוז אל פאסו ב-2006 וב-2010 נבחרה לשופטת המחוז.
באוגוסט 2017 התפטרה אסקובר מתפקידה במטרה להתמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית לקראת בחירות 2018. אסקובר התמודדה למושבו של בטו או'רורק, שייצג את מחוז הקונגרס ה-16 של טקסס. מכיוון שהמחוז נחשב מעוז המפלגה הדמוקרטית ומתגוררים בו מספר רב של היספנים, מועמד המפלגה הדמוקרטית שיזכה בפריימריז במפלגתו צפוי יהיה לזכות בבחירות הכלליות. אסקובר ניצחה בבחירות המקדימות שנערכו במפלגתה עם 61% מהקולות, כשהיא גוברת על חמשת עמיתיה.
ביוני 2018 הובילה אסקובר ביחד עם או'רורק הפגנות בטורנילו שבטקסס, כמחאה על מדיניות הפרדת המשפחות של ממשל דונלד טראמפ והמחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית שכללה הפרדת ילדים מהוריהם שהיגרו אל ארצות הברית. העיר שוכנת קילומטרים בודדים מריו גראנדה, נהר המהווה את גבול ארצות הברית עם מקסיקו במדינת טקסס. ממשל טראמפ הקים "עיר אוהלים" בטורנילו, בה הוחזקו ילדים שהופרדו מהוריהם.
אסקובר זכתה בבחירות הכלליות ב-6 בנובמבר, וגברה על ריק זייברגר, מועמד המפלגה הרפובליקנית. בכך נהפכה לאישה הראשונה לייצג את מחוז הקונגרס ה-16 של טקסס בקונגרס האמריקאי. עם ניצחונה, אסקובר וסילביה גרסיה הפכו לנשים הלטיניות הראשונות בבית הנבחרים מטעם טקסס.
ופל
וָפֶל (מ- בהולנדית), הוא שמו של מאפה רך עליו נהוג לצקת תוספות מתוקות (ראו להלן). בישראל מכנים כך גם את החטיף המכונה "וַפְלָה" ו"בַּפְלָה", שבמדינות אחרות נקרא בין היתר וָפֶר וגוֹפְרֶט.
התחדיש העברי אֲפִיפִית משמש בשני המקרים, אך נראה שהוא נועד דווקא לתיאור החטיף ודומיו.
בית הספר למשפטים באוניברסיטת סטנפורד
בית הספר למשפטים באוניברסיטת סטנפורד (באנגלית: Stanford Law School, או בקיצור SLS) הוא בית הספר למשפטים באוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת מחקר פרטית ליד פאלו אלטו, קליפורניה, ארצות הברית. בית הספר הוקם בשנת 1893, והוא מדורג באופן קבוע בין שלושת בתי הספר המובילים למשפטים בארצות הברית על ידי "US News & World Report" מאז תחילת הדירוג בשנות ה-80 של המאה ה-20. במהלך המאה ה-21 בית הספר מדורג במקום השני וצמוד לבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל. בשנת 2021 שיעור הקבלה לבית הספר היה 6.28% – אחוז הקבלה הנמוך ביותר בארצות הברית לאחר בית הספר המקביל בייל. מאז 2019 משמשת כדקאנית בית הספר.
בית הספר למשפטים בסטנפורד מעסיק יותר מ-90 חברי סגל במשרה מלאה ובמשרה חלקית וכולל למעלה מ-550 סטודנטים שלומדים לקראת תואר דוקטור במשפטים (JD).בית הספר מעניק גם ארבעה תארים משפטיים מתקדמים: תואר שני במשפטים (LL. M), תואר שני במשפטים (MSL), תואר שני במדעי המשפט (JSM), ודוקטור למדעי המשפט (JSD). מדי שנה מתחילים את הלימודים בבית הספר כ-180 סטודנטים חדשים – המספר הקטן ביותר מבין 14 בתי הספר למשפטים המובילים בארצות הברית ("").
בבית הספר למשפטים כמספר שופטים בולטים ובהם שאן אליאס וסנדרה דיי או'קונור, וויליאם רנקוויסט.
היסטוריה
אוניברסיטת סטנפורד הציעה לראשונה תוכנית לימודים במשפטים בשנת 1893, ושני הפרופסורים הראשונים שלה למשפטים היו נשיא ארצות הברית לשעבר בנג'מין הריסון ו מאוניברסיטת בוסטון. אבוט עמד בראש התוכנית החדשה והרכיב סגל קטן במהלך השנים שלאחר מכן. בשנותיה הראשונות, המחלקה למשפטים כללה בעיקר תוכניות לתואר ראשון ולימדה מספר רב של סטודנטיות נשים ובני מיעוטים (היספנים, אפרו-אמריקאים ועוד).
בשנת 1900 עברה המחלקה ממיקומה המקורי באולם אנסינה לאזור הצפון מזרחי של הקמפוס. בשנה זו נחנכה גם ספריית בית הספר. בשנת 1908 המחלקה הפכה לבית ספר, כחלק מתהליך התמקצעות.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ב-1945 בית הספר התרחב מאוד ועבר מיקום בקמפוס שוב, ואף נפתחו מעונות סטודנטים (ב-1948). במהלך שנות ה-70 בית הספר עבר למיקומו הנוכחי.
בשנות ה-60 וה-70, בית הספר למשפטים שאף לגוון את תלמידיו עוד יותר, וכיום הוא נחשב לאחד מבתי הספר למשפטים בעלי היחס החיובי ביותר כלפי מיעוטים.
ג'מבורי הצופים העולמי ה-25
שתי המדינות המועמדות לארח את הג'מבורי העולמי בשנת 2023 היו פולין ודרום קוריאה. ארגון הצופים העולמי אמור היה לבחור במדינה המארחת בשנת 2014 בוועידת הצופים העולמית ה -40 בלובליאנה, סלובניה, אולם ההחלטה נדחתה לוועידת הצופים העולמית הבאה כדי לעבור את ג'מבורי הצופים העולמי ה-23.
ב־16 באוגוסט 2017, במהלך ועידת הצופים העולמית ה -41 בבאקו, אזרבייג'ן, הודיע הארגון העולמי של תנועת הצופים כי ג'מבורי הצופים העולמי ה-25 יתקיים בדרום קוריאה.
מועמדות
גם תנועת הצופים בפולין וגם ארגון צופי קוריאה הגישו מועמדות לארח את הג'מבורי העולמי.
ארגון צופי קוריאה ביקש לארח את הג'מבורי לחגיגת מאה שנים לתנועת הצופים בקוריאה, אשר חלה בשנת 2022. המיקום המוצע לג'מבורי הוא סמנג'אום (Saemangeum). הנושא שלהם היה "Draw Your Dream".
ג'מבורי צופי אירופה 2020
בתגובה להפסד של צופי פולין בהצבעה, נציגים בכירים של צופים מכמעט 30 מדינות אירופאיות, ביניהן ישראל, ביקשו מתנועת הצופים בפולין לשקול לארגן את ג'מבורי צופי אירופה 2020, בגדנסק, פולין, בשנת 2020, אולם האירוע נדחה לשנת 2021 ולאחר מכן בוטל סופית בגלל מגפת הקורונה 2019.
בנימין וודו
בנימין (באבו) וודו (נולד ב-1978) הוא צלם-אמן ישראלי, בן לקהילת ביתא ישראל, ופעיל למען הנצחת מורשת קהילת יוצאי אתיופיה בישראל באמצעות יצירתו האמנותית. בעל תואר הנדסאי בצילום ומדיה דיגיטלית מטעם מכללת ספיר, שער הנגב. בשנת 2006 החל וודו לתעד בצילומיו האמנותיים את חיי קהילת ביתא ישראל ולהציג את עבודתיו לקהל הרחב. עבודתיו בוחנות ומספרות את סיפור חייו וחיי משפחתו, קהילתו ומאבקיהם. "שתי הסדרות למרות שונותם אוחזות זו בזו", כתבה האוצרת יהודית גואטה, בהתייחסה לתערוכת היחיד 'התעוררות' המשלבת צילומי פורטרט עצמיים וצילומי כהנים מביתא ישראל, "שתיהן יחד בונות את הזהות של בני ואת הקשיים מולם הוא מתייצב בעולם ובחברה הישראלית. ובני נמצא שם כולו, יפה ובוטח. ונחוש ומחויב למי שהוא... לכאורה שני גופי עבודה נבדלים שצומחים מתוך מסורות צילומיות שונות ואוחזים בשפות שונות ...אך למעשה הם לכודים זה בזה. בלתי ניתנים להפרדה."
ביוגרפיה
בני וודו נולד בשנת 1978 בארנג'יג, כפר קטן ליד העיירה וזבה הנמצאת במחוז גונדר שבאתיופיה. בנם החמישי (מבין שישה אחים ואחיות) של פנטה אבבה ווודו בדגלין ביינה. בילדותו היה רועה צאן עם אחיו.
בסוף שנת 1984 עלה לישראל עם משפחתו לאחר מסע רגלי קשה ומפרך לגבול סודאן ושהייה ארוכה במחנה הפליטים אום רקובה מצפון לאתיופיה, בהמתנה להטסה לישראל. במהלך השהייה במחנה נפטר אביו של בני. במהלך שנת 1984, עם העלייה לישראל במסגרת מבצע משה, הופרד וודו הילד מאימו ומבני משפחתו ונשלח לבית הילדים "נווה-מיכאל" שבפרדס חנה. משפחתו יושבה במרכז קליטה באשקלון ולאחר מכן הועברה למרכז קליטה בטבריה.
בשנת 1991 סיים וודו את לימודי היסוד בבית הספר נווה מיכאל. בין השנים 1997-1991 למד בכפר הנוער אמי"ת שבכפר בתיה (כפר שהוקם ברעננה לשם קליטת ילדים אשר ניצלו מזוועות השואה), ובאוגוסט 1997 התגייס לסיירת עורב גבעתי והעביר את שירותו הצבאי בלבנון, כלוחם ומפקד כיתה, עד לשיחרורו במרץ 2000. בין השנים 2003 -2004 השלים לימודי מכינה במכללת אשקלון וב-2005, אחר עבודה כמאבטח בתעשייה האווירית וטיול בארצות הברית, החל ללמוד צילום במכללה האקדמית ספיר, שער הנגב, במגמת הנדסאי צילום ומדיה דיגיטלית. במהלך לימודיו הבין וודו כי אין בנמצא אנשים העוסקים בתיעוד צילומי-אמנותי של חיי קהילת ביתא ישראל בארץ. תובנה זו הובילה אותו לרכוש את מצלמת הסטילס הראשונה שלו ולהתחיל בעבודת התיעוד שהפכה לו לשליחות.
התפתחות ועשייה אמנותית
על האמנים שהשפיעו עליו כותב וודו, "עבודתם של צלמים רבים כמו ווקר אוונס, אנסל אדמס ורוברט אדמס השפיעו עלי, אך הצילומים מתוך הספר "Africa" של הצלם הברזילאי סבסטיאו סלגאדו גרמו לי להסתכל בצורה אחרת על עולם הצילום התיעודי. השראה לתיעוד הטקסים של יהודי אתיופיה בישראל באה מעבודותיו המדהימות של הצלם התיעודי ציון עוזרי."
מעורבות בקהילה
החל משנת 2006, במסגרת עבודת ההתנדבות למען קהילתו, עמל וודו לתעד אירועים מרכזיים בחיי הקהילה, בהם חג הסיגד, יום הזיכרון לנספים בסודאן וטקסים וכנסים מרכזיים שונים. "במהלך עבודתי," מספר וודו, "הבנתי שדרך ההתבוננות הייחודית שלי מבעד לעין המצלמה, אוכל לשמר את נכסיה הרוחניים והפיזיים של הקהילה האתיופית בישראל למען הדורות הבאים."
את פעילותו ההתנדבותית מממן וודו מכיסו הפרטי, כאשר הוא מתפרנס מעבודות מזדמנות וכצלם פרילנסר. את עבודתיו השונות מציג וודו בגלריות, אירועי תרבות וכתבי עת שונים. בשנת 2006 הרחיב וודו את פעילותו החברתית לרשת האינטרנט, ומאז הוא גם חושף ומעלה חומרים ודיונים בנושאים הקשורים ביהדות אתיופיה, באתרים ורשתות שונים כגון 'יוטיוב', 'פייסבוק' ו'קפה דה מרקר'.
במסגרת עבודתו הקהילתית תיעד וודו אירועי מחאה שונים נגד גזענות ואפליה כלפי יהודי אתיופיה, בהם:
"פעילותי נעשית בגובה העיניים ומתוך נקודת מבט פנים קהילתית, למען היכרות עם הפנים היפות של הקהילה והצלחת קליטתה המיטבית בישראל," כותב בני וודו על עבודתו. בכתבה לערוץ הראשון מציין האמן, בהתייחסו לעבודות מן התערוכה 'התעוררות': "אני יודע שבזמן הלא רחוק הכל ייעלם, הכל ייעלם לנו. אנחנו צריכים לשמר את התרבות הזאתי... זה כאב, זה כאב, אבל הוא משתנה. זו ההתעוררות שלנו. זה הדבר שאנחנו צריכים לפרוץ, ולהראות שהגיע הזמן להתעורר."
קרטל הלחם
קרטל הלחם הוא פרשה שבמסגרתה הגישה רשות ההגבלים העסקיים כתבי אישום נגד המאפיות הגדולות בישראל ומנהליהן (19 נאשמים), באשמת יצירת הסדר כובל של חלוקת השוק ותיאום מחירים בתחום הלחם האחיד והחלות הנתונים לפיקוח מחירים. על המאפיות ומנהליהן הוטלו קנסות, ועל מרבית המנהלים הוטלו גם עונשי מאסר קלים.
הוראות החוק
חוק ההגבלים העסקיים (כשמו באותה עת, בינואר 2019 שונה שמו לחוק התחרות הכלכלית) קובע שהסדר לחלוקת השוק בין ספקים שונים ותיאום מחירים ביניהם הם הסדר כובל. בהתאם ל עריכת הסדר כובל ללא היתר היא עבירה שעונשה שלוש שנות מאסר וקנס. בפברואר 2000 נוסף לחוק סעיף 47א, הקובע שכאשר העבירה נעשתה בנסיבות מחמירות, עונשה הוא חמש שנות מאסר וקנס. הסעיף מגדיר נסיבות מחמירות:
בפסק דין של בית המשפט העליון משנת 2009 הובהר כי
הקרטל
לחם אחיד (כהה) פרוס וארוז כיכר 750 גרם וחלה או מאפה שמרים כיכר 500 גרם שלם הם מאפים שנקבע להם מחיר מרבי לפי חוק פיקוח על מחירי מצרכים ושירותים, התשנ"ו-1996, והם היוו את עיקר המכירות של מוצרי הלחם שבפיקוח לפי חוק זה.
למן המחצית הראשונה של חודש פברואר 2010 או מועד סמוך לכך, עד לסוף חודש מאי 2010, היו כלל הנאשמים צדדים להסדר לפיו המאפיות יפעלו להעלאת המחירים בהם נמכרים לצרכן לחמים מסוג לחם אחיד פרוס וחלה, במקומות בהם נמכרות לצרכן שלוש כיכרות בעשרה ש"ח או במחיר זול מזה. בהמשך לכך הגיעו המאפיות להסדר לפיו יימנעו מתחרות על אספקת מוצריהן או על הגדלת הכמות המסופקת על ידן, ללקוחות שבאותו מועד אחת המאפיות האחרות סיפקה להם מוצרים. בהתאם להסדרים אלה נמנעו המאפיות, ככלל, מתחרות על לקוחות קיימים, ופעלו להעלאת המחירים בהם נמכרים לצרכן לחמים מסוג לחם אחיד פרוס וחלה, ואף הצליחו להביא לעליית מחירים לצרכן בחלק מנקודות המכירה. לצורך גיבוש ההסדר האמור, יישומו ויישוב מחלוקות שהתעוררו אגב יישום ההסדר ברחבי הארץ, קיימו הצדדים להסדר ונציגים נוספים של המאפיות מגעים שונים, ובכלל זה שיחות טלפון ופגישות משותפות בהרכבי משתתפים שונים.
החקירה בפרשה הפכה לגלויה ב-24 במאי 2010, כאשר חוקרי רשות ההגבלים העסקיים פשטו על אתרי המאפיות החשודות.
העמדה לדין
ב-29 באוגוסט 2012 הוגש כתב אישום נגד הנאשמים בפרשה. המאפיות השותפות להסדר, מנהליהן ועובדים בכירים בהן הואשמו בעבירות לפי חוק ההגבלים העסקיים, בהיותם צד להסדר כובל בנסיבות מחמירות, נוכח חלקן ומעמדן של המאפיות בייצור מוצרי הלחם שבפיקוח בישראל; ריבוי קורבנות העבירה והנזק הפוטנציאלי כתוצאה מההסדר; חיוניותם של המוצרים נשוא ההסדר; ריבויים של הצדדים להסדר; תחכומו של ההסדר והשימוש במספר טכניקות קרטליסטיות העוברות על איסורי הליבה של חוק ההגבלים העסקיים.
יהודה שניידמן, מנכ"ל מאפיית ברמן, וישעיהו דוידוביץ', מנכ"ל מאפיית דוידוביץ', הודו בעריכת הסדר כובל, אך טענו שאין זה הסדר כובל בנסיבות מחמירות, כהגדרתו בחוק וכפי שנטען בכתב האישום. בית המשפט המחוזי בירושלים הרשיע אותם בעריכת הסדר כובל בנסיבות מחמירות, וגזר עליהם שנת מאסר בפועל, שישה חודשי מאסר על תנאי, פסילה מכהונה כדירקטור בחברות ציבוריות במשך חמש שנים, וקנסות בגובה 200 אלף ש"ח (על שניידמן) ו-300 אלף ש"ח (על דוידוביץ'). על מאפיית ברמן הוטל קנס בגובה 1.4 מיליון ש"ח; על מאפיית אנג'ל - 1.4 מיליון ש"ח; על מאפיית דוידוביץ' – 700 אלף ש"ח; על מאפיית אלומות – 400 אלף ש"ח. על מרק קינן, מנהל השיווק של מאפיית דוידוביץ', נגזרו 6 חודשי עבודות שירות וקנס בסך 100 אלף ש"ח. שניידמן ודוידוביץ' ערערו לבית המשפט העליון על הכרעת הדין וגזר הדין, והמדינה ערערה על גזר הדין. בית המשפט דחה את הערעור על הכרעת הדין ואת ערעור המדינה על גזר הדין, וקיבל את ערעורם של שניידמן ודוידוביץ' על גזר הדין, והקטין את עונש המאסר בפועל בעניינם לשישה חודשים, מתוכם שלושה חודשים לריצוי בכלא ושלושה חודשים לריצוי בעבודות שירות. שאר רכיבי העונש נותרו בעינם.
ירון אנג'ל, מנכ"ל מאפיית אנג'ל ודירקטור בה, הורשע על פי הודאתו בהסדר טיעון ונגזרו עליו חמישה חודשי מאסר בפועל, שישה חודשי מאסר על תנאי, פסילה מכהונה כדירקטור בחברה ציבורית במשך חמש שנים וקנס בסך 300 אלף ש"ח. משה מרקוביץ', מנהל המכירות של מאפיית אורנים, נדון לארבעה וחצי חודשים של עבודות שירות, קנס בסך 60,000 ש"ח ושישה חודשי מאסר על תנאי.
על מאפיית דגנית עין בר הוטל קנס של 700,000 ש"ח. על יוחנן אהרונסון, יו"ר מאפיית דגנית עין בר, נגזרו קנס בסך 500 אלף ש"ח, שישה חודשי מאסר על תנאי ופסילה מכהונה כדירקטור בחברה ציבורית במשך חמש שנים, ועל מנכ"ל המאפיה, מנחם (מנה) אוברוקביץ', נגזרוו ארבעה חודשי עבודות שירות, קנס בגובה 100 אלף ש"ח, שישה חודשי מאסר על תנאי ופסילה מכהונה כדירקטור בחברה ציבורית במשך חמש שנים.
על רחמים יצחק חיים סגן, מנהל הפצה של מאפיית ברמן, נגזרו שישה חודשי עבודות שירות, 12 חודשי מאסר על תנאי וקנס בסך 50,000 ש"ח.
גרוויזאוריה
מיני הקבוצה הם דינוזאורים כבדים בעלי צוואר ארוך וחוליות רחבות לאורך הצוואר, הגב והזנב, מבנה ששימש להם לתמיכה בעת שניזונו מצמחים. הראשונים שבבני הקבוצה היו צנועים יחסית בגודלם, כמו הוולקנודון שהגיע לאורך 11 מטר ולמשקל של 3.5 עד 4 טונות. מינים מאוחרים יותר היו גדולים בהרבה, והגדול מכולם היה הארגנטינוזאורוס ששקל 70 עד 100 טונות והגיע לאורך 36.6 מטרים.
בני הקבוצה כוללים את משפחת הוולקנודוניים ואת בני הקבוצה אאוזאורופודה, הכוללת את מרבית מיני הזאורופודים הגדולים.
אטיין דבל
אטיין דבל (Etienne Debel; איזגם (Izegem), בלגיה, 21 בנובמבר 1931 - ישראל, 19 במאי 1993), היה שחקן, במאי תיאטרון, טלוויזיה וסרטים, מעצב במה, תפאורן, מתרגם ובעל גלריה דבל בירושלים.
נעוריו ותחילת דרכו
נולד בעיר איזגם, בחלק הפלמי של בלגיה. למד בבית ספר קתולי והוריו ייעדו אותו להיות כומר. בגיל 16, בתמיכת כומר-מורה שהבין לרוחו ושכנע את הוריו, עבר ללמוד תיאטרון בעיר גנט וסיים את לימודיו באקדמיה לתיאטרון באנטוורפן בהצטיינות יתרה. שיחק שם זמן מה בתיאטרון בתפקידים ראשיים.
בגיל 23 יסד בבריסל תיאטרון משלו, Het Vlaamse Schouwtoneel. את התיאטרון מימן מכספו הפרטי. אטיין דבל הושפע מאוד מרעיונותיו של ז'אן וילאר שיסד אז בצרפת את "התיאטרון הלאומי העממי" (TNPׁ) וכמוהו דגל בהבאת התיאטרון אל מחוץ לעיר הגדולה. בטנדר עבר עם שחקניו ממקום למקום בפלנדריה. לקראת כל הצגה הוציא לאור חוברת בשם "דיאלוג" (Dialoog). אחרי ההצגות התקיימו דיונים עם הקהל. הרפרטואר שלו כלל מחזות קלסיים מיוון ועד שייקספיר וקלייסט אך גם מחזות בני זמנו שנכתבו על ידי סופרים בלגיים או אחרים. הוא נאלץ לסגור את התיאטרון בשנת 1962 מטעמים כלכליים ועבר לעבוד כבמאי בטלוויזיה הבלגית בשפה הפלמית.
המעבר לישראל
ב-1963 הגיע לתל אביב על פי הזמנת "הבימה" וביים את "כל אדם והאמת שלו" של פירנדלו עם חנה רובינא. באותה שנה ביים שם גם את "המלך נוטה למות" של אז'ן יונסקו עם נחום בוכמן. דליה רביקוביץ', אז מבקרת התיאטרון של "למרחב", כתבה: "חבל שאין לי שלוש ידיים להריע בהן לבמאי אטיין דבל".
ב-1964 התגייר והתחתן עם רות קופל שאותה הכיר בבריסל, כאשר עבדה בשגרירות ישראל שם. באותו הזמן עבד עם דן אלמגור על תרגום "קומדיה של טעויות" של שייקספיר בשביל "הבימה", לציון מאתיים שנה למות המחזאי. ההצגה רצה יותר ממאתיים פעמים. הוא המשיך לביים מחזות בתיאטרונים שונים בארץ ותסכיתים לרדיו ב"קול ישראל". כמו כן ביים בשנות ה-60 של המאה ה-20 סרטים למרכז ההסברה הישראלי: "צפת" ו"תכשיטים בישראל".
שירת בצה"ל ביחידת נ"מ.
ב-1965 קיים הזוג דבל מגעים עם ראש עיריית באר שבע, אליהו נאווי, על הקמת תיאטרון בעיר. על אף שהצליחו לגייס תרומות מיהלומן בלגי, ועל אף טקס השקה שבו השתתפה חנה רובינא, התוכנית לא יצאה אל הפועל.
היה במאי בצוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית והקים תיאטרון אוניברסיטאי ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים (1966-7). יחד עם אשתו רות ייסד וניהל את "גלריה דבל" בעין כרם (1973-1990).
ב-1993 הלך לעולמו ונקבר בהר המנוחות בירושלים. השאיר אחריו שני בנים, גיורא ויונתן ושני נכדים, עדי וליאור.
לאחר מותו
ארכיון אטיין דבל נתרם על ידי משפחתו למוזיאון וארכיון התיאטרון על שם גור באוניברסיטה העברית בירושלים. הספרייה שלו, שבה היו יותר מאלף ספרים חשובים (רובם בלועזית) על תיאטרון, פילוסופיה, סוציולוגיה ועוד נתרמה על ידי המשפחה, על פי בקשתו המפורשת של אטיין דבל, לבית-ספר לתיאטרון. באמצעות הקרן לירושלים הועברו הספרים לבית-הספר לתיאטרון חזותי בירושלים. הארכיון על פעילותו בבלגיה נתרם למוזיאון לתרבות פלמית באנטוורפן.
הרמינה לאוקוטובה
ביוגרפיה
אביה היה רופא השיניים והמנתח, יוזף לקוטה. אמה, אנטוניה, הייתה בתו של יוסף רידל - המייסד של מפעל זכוכית מפורסם. היא הפגינה כישרון אמנותי כשהייתה עדיין צעירה למדי. משפחתה הייתה עשירה מספיק כדי לספק לה השכלה רחבה ואפשרות לנסיעות באירופה. את שיעורי האמנות הפרטיים הראשונים שלה קיבלה בסטודיו של קארל יאורק. מאוחר יותר, היא למדה שיעורים, מג'ני שרמאולובה (1828-1909). לימודיה האחרונים בפראג היו אצל צייר הדיוקנאות יאן אדולף ברנדייס.
ב-1882 היא נסעה לפריז, שם השלימה את הכשרתה בטכניקות גרפיות. שנתיים לאחר מכן, היא עברה לאנטוורפן, שם עבדה עם צ'ארלס ורלט. בפריז ציירה בעיקר סצנות ימיות.
מ-1885 עד 1887 היא התגוררה במינכן, שם למדה שיעורים נוספים באקדמיה לציור של הנשים אצל לודוויג פון הרטריך, ואחר כך שיעורים פרטיים יותר אצל דוריס ראב, שלימדה אותה תחריט; נושא שהיא המשיכה הלאה עם ויליאם אונגר בווינה.
ב-1887 היא חזרה לפראג, שם פתחה בית ספר לאמנות לנשים. אף שבית הספר לימד מגוון מקצועות, כולל ציור דיוקן ופרחים, הוא נודע בעיקר בזכות הקורסים שלו ברישום דמויות, שהשתמשו בדוגמנים ודוגמניות עירומים. קורסים כאלה נסגרו לנשים בבתי הספר הגדולים לאמנות. היא הפעילה את בית הספר עד 1909, אז נאלצה לפרוש מסיבות בריאותיות, והעבירה את ניהולו לאוגוסט ברימזה, עם צוות שכלל את האדריכל, אדולף פוהר והציירת, לילי גודלובה-ברנדהוברובה, אשר הייתה תלמידה שם.
היא הציגה לעיתים קרובות את ציוריה בתערוכות בחסות החברה לקידום האמנויות, תחת השם "Jan Textor". לאחר 1904 הייתה חברה באיגוד האמניות הגרמניות בבוהמיה, ואיגוד האמנים האוסטריים היפים, איתם הציגה את עבודותיה.
משה דוד פלעש
רבי משה דוד פלעש (ט"ו באב ה'תרל"ט, 1879, פרשבורג – ח' באדר ה'תש"ד, 1944, בוכנוואלד) היה רב ודרשן בווינה. שרה שנירר הקימה את רשת בית יעקב בהשראת דרשות ששמעה ממנו שבהן קרא לנשים ללכת בעקבות הדמויות הדגולות של נשי ישראל הגדולות מימי קדם.
ביוגרפיה
נולד בפרשבורג, נצר למשפחת רבנים. למד בישיבת פרשבורג והיה מתלמידי הרב שמחה בונם סופר, בעל "שבט סופר". בשנת 1906 למד בישיבת הרב שלמה זלמן ברויאר בפרנקפורט. בצעירותו התמנה כרב בית הכנסת מונטיפיורי בווינה ולאחר מכן כרב בית הכנסת "הופבאואר שול", אף הוא בווינה. בשנת 1913 שידך לו הגביר היהודי ברנרד הופבאואר את בת אחיו, פרל, שהייתה יתומה מאב ואם. הם נישאו בראשית 1914. לאחר נישואיו התמנה כרב בית הכנסת "שטומפרשול" בווינה, וכיהן במשרתו עד ליל הבדולח, בשנת 1938.
בליל הבדולח נעצר הרב פלעש ונכלא על ידי הגסטאפו. הוא התחייב בפני השלטונות הגרמנים שיעזוב את וינה בתוך שלשה חודשים. בסתיו תרצ"ט (1938) עזב הרב פלעש עם משפחתו את וינה והתיישב בהולנד, תחילה ברוטרדם ומשם עבר לאמסטרדם. בתקופת שהותו באמסטרדם לימד תורה בקהילה היהודית המקומית.
בסתיו 1943 נעצר הרב פלעש על ידי הגרמנים ונשלח למחנה מעבר וֶסטֶרבורק, ומשם הועבר למחנה בוכנוואלד. הוא שהה בבוכנוואלד כמה חודשים ומת מרעב.
רעיון תנועת בית יעקב
בשנת תרפ"ב (1932), כשנסע הרב לבקר את בנו בעת לימודו בישיבת טשעבין שבפולין, ערכה לו שרה שנירר סיור מודרך בסמינר שלה בקרקא, על מנת להכיר לו "את הילד הרוחני שלו" כלשונה. זמן קצר לפני פטירתה היא שבה לבקר את הרב פלעש בווינה.
בז' באדר תרצ"ה (1935) הספיד הרב פלעש את שרה שנירר וסיפר כיצד במשך חודשים רבים באה יום יום לעזרת הנשים בבית הכנסת שלו וסיכמה בקצרנות את שיעורו היומי שעסק בעיקר בנושאים שבמחשבת ישראל מתוך מסכת אבות. בסיכומים אלה השתמשה אחר כך בשובה לפולין, בהדרכת תלמידותיה ברשת בית יעקב.
ראשי אגודת ישראל באירופה כותבים בזיכרונותיהם על הקשר ההדוק שבין שרה שנירר לרב פלעש. יעקב רוזנהיים, ראש אגודת ישראל, כותב באוטוביוגרפיה שלו "זכרונותי": "בין הפליטים נמצאה גם התופרת העניה שרה שנירר מקרקא. היא הייתה עובדת בשעות היום במקצועה כדי פרנסתה, ובערבים הייתה משתתפת בהרצאות הרב פלש. הרצאות אלו עוררו בלבה את רעיון פעולות ההצלה הרוחנית של בנות ישראל, והולידו ברבות הימים את יסוד תנועת בית יעקב". הרב בנימין זאב יעקבזון כותב בספרו האוטוביוגרפי "אשא דעי למרחוק": "שרה שנירר הדגישה תמיד, שדרשות הרב פלעש ששמעה אותן בעת גלותה בווינה הלהיבו אותה למעשיה הכבירים".
אן פטרסון
אן וודס פטרסון (באנגלית: Anne Woods Patterson; נולדה ב-4 באוקטובר 1949) היא דיפלומטית אמריקאית שכיהנה כשגרירת ארצות הברית במצרים, בפקיסטן, בקולומביה ובאל סלוודור וכממלאת מקום שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות.
ביוגרפיה
פטרסון נולדה בפורט סמית' שבארקנסו. ב-1971 סיימה תואר ראשון במכללת ולסלי ולמדה לתואר שני באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
ב-1973 החלה את שירותה במחלקת המדינה של ארצות הברית. בתחילת הקריירה שלה שימשה יועצת כלכלית בין השאר בלשכת המודיעין והמחקר ובלשכת הכלכלה והעסקים של מחלקת המדינה. בשנים 1984–1988 שימשה נספחת כלכלית וקונסולית בערב הסעודית, בשנים 1988–1991 שימשה חברה במשלחת ארצות הברית למוסדות האו"ם בז'נבה, בשנים 1991–1993 שימשה ראש מחלקת מדינות הרי האנדים (דרום אמריקה) ולאחר מכן שימשה סגנית לתת-מזכיר מחלקת המדינה לענייני האמריקות.
ב-1997 מונתה לשגרירת ארצות הברית באל סלוודור, בשנת 2000 מונתה לשגרירת ארצות הברית בקולומביה. ב-2003 חזרה לארצות הברית ומונתה למשנה למפקח הכללי של מחלקת המדינה. ב-2004 מונתה למשנה לשגריר ארצות הברית באומות המאוחדות, ולאחר התפטרותו של השגריר ג'ון דנפורת' מילאה את מקומו מינואר 2005 עד כניסתו לתפקיד של ג'ון בולטון באוגוסט אותה שנה. בתפקידה הבא שימשה תת-מזכיר המדינה לענייני המלחמה בסמים ובפשיעה בינלאומית.
ביולי 2007 מונתה לשגרירת ארצות הברית בפקיסטן וכיהנה בתפקיד עד אוקטובר 2010. באוגוסט 2011 מונתה לשגרירה במצרים, היא כיהנה בתפקיד במהלך תקיפת שגרירות ישראל במצרים, במהלך הבחירות במדינה ביוני 2012 ועלייתם לשלטון של הנשיא מוחמד מורסי ותנועת האחים המוסלמים. בתקופת ההפיכה במצרים בקיץ 2013, הייתה מושא למחאות עקב זיהויה וזיהוי ארצות הברית כתומכים במורסי ובאחים המוסלמים. זמן קצר לאחר הדחתו של מורסי נאלצה פטרסון לעזוב את תפקידה והוחלפה על ידי רוברט ביקרופט. בדצמבר 2013 מונתה לתת-מזכיר המדינה לענייני המזרח הקרוב, תפקיד בו כיהנה עד פרישתה משירות החוץ בינואר 2017. לאחר פרישתה מונתה לחברה בוועדה המייעצת לאסטרטגיית ביטחון לאומי במחלקת ההגנה של ארצות הברית.
במהלך שירותה הדיפלומטי עוטרה באות מסדר חוזה מטיאס דלגדו מממשלת אל סלוודור, באות מסדר הקונגרס מהקונגרס הקולומביאני ובאות מסדר בויאקה מממשלת קולומביה. כמו כן זכתה למספר פרסים ועיטורי שירות ממחלקת המדינה של ארצות הברית.
לאחר פרישתה היא מכהנת בנציבות האוניברסיטה לביטחון לאומי וכעמיתה במכון ג'קסון ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת ייל.
נשואה לדייוויד ואם לשני בנים.
רוני אלנבלום
מחקריו
רוני אלנבלום עסק בחקר ההיבטים המרחביים של ימי הביניים בכלל ותקופת הצלבנים בארץ ישראל בפרט.
ההתיישבות הכפרית הפרנקית בממלכת ירושלים הלטינית
זהו ספרו הראשון המתמודד עם התאוריה שפותחה על ידי יהושע פראוור מהאוניברסיטה העברית וריימונד (אוטו) סמייל מאוניברסיטת קיימברידג' ושלפיה הצלבנים לא חיו כמעט ביישובים החקלאיים, אלא רק במבצרים ובערים, והארץ הייתה מיושבת על ידי תושבים מקומיים שהיו ברובם ערבים ומוסלמים.
אלנבלום מסתמך על עדויות טקסטואליות וארכאולוגיות ומראה כי בתקופה הצלבנית היו בארץ ישראל יותר ממאתיים יישובים צלבניים ובהם כפרים, בתי חווה ופרברים חקלאיים. את אחד מן המקומות האלה, הכפר מעיליא שבגליל (Castellum Regis של הצלבנים), הוא הצליח לשחזר על סמך התעודות הכתובות ועל סמך סקר שדה שערך שם. אלנבלום טען גם כי מספר התושבים הנוצריים שחיו בארץ היה גדול מששיערו לפניו, וכי הצלבנים התיישבו באזורים שבהם חיו תושבים נוצרים מקומיים ולא התיישבו באזורים הלא-נוצריים של הארץ (למשל במרכז השומרון או במזרח הגליל). הוא הראה כי גם ההפך הוא הנכון וכי כמעט בכל מקום יישוב שהיה בו יישוב נוצרי בימי הביניים, הייתה גם התיישבות צלבנית.
מבצרי הצלבנים וההיסטוריה המודרנית
בספר הזה הצביע אלנבלום על השינוי ביחס למסעי הצלב שהחל לדבריו במחצית השנייה של המאה ה-18. עד אז הוצגו המסעים ככישלון נורא שהחל אומנם במצוות האלוהים, אך השתבש משחטאו הצלבנים והביאו לשפיכות דמים קשה של המונים שמתו על לא עוול בכפם. בראשית המאה ה-19 החלו הרומנטיקנים להציג את מסעי הצלב באור חיובי והפכו אותם מכישלון מביש למקור לגאווה. התופעה הגיעה לשיאה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19, כשעמים שונים החלו לנכס את מסעי הצלב ולהפוך אותם לחלק מן האתוסים הלאומיים שלהם. ראשונים היו הצרפתים ובעקבותיהם באו גם הגרמנים, האנגלים והבלגים. גם היסטוריונים ציונים השתמשו בהם לביסוס האתוס הלאומי הישראלי אך עשו זאת על דרך השלילה: העובדה שהצלבנים לא התיישבו בארץ ולא הצליחו למשוך אליה מהגרים נתפסו כסיבות לנפילת מסעי הצלב, ואילו ההצלחה הציונית בתחומים האלה נתפסה כערובה להצלחתה.
ההשפעה של השיח הלאומי והשיח הקולוניאליסטי על כיווני המחקר ניכרת עד עצם היום הזה. כך למשל, התפיסה שלפיה הצלבנים כוננו במזרח "מדינה", שהייתה מוקפת בגבולות קוויים והתפיסה שלפיה המבצרים נועדו להגן על הגבולות הללו היא תפיסה אנכרוניסטית, המושפעת מתפיסת מדינת הלאום במאה ה–19. גבולות בין מדינות במובן המודרני של המילה אינם נזכרים בתעודות מימי הביניים וקרוב לוודאי שלא הייתה להם משמעות בתפיסת המרחב של בני התקופה. אלנבלום כפר גם בתקיפות של המושג "מבצר" עצמו. בכל יישוב ימי ביניימי היה מרכיב מבוצר, ובכל יישוב ימי ביניימי עסקו בחקלאות. המבצר (Castellum/Castrum) אינו אלא יישוב יותר גדול שהעניק שירותים שאי אפשר היה לספק במקומות קטנים יותר, כמו שווקים, כנסייה וכדומה. אחד השירותים שנדרשו בימי הביניים היה הביטחון וה"מבצרים" העניקו לאוכלוסיית הסביבה גם את השירות הזה.
מאז המאה ה-19 יש ויכוח במחקר אם טכנולוגיית הביצור הקונצנטרי הומצאה במזרח או הובאה מאירופה. לדעתו של אלנבלום טכנולוגיית הביצור הזאת הומצאה במזרח לאחר שהסתבר לפרנקים כי הביצורים הישנים, הפשוטים יותר, אינם עמידים עוד בפני מלאכת המצור המוסלמי והיה צורך בטכנולוגיות ביצור מתקדמות יותר. כוכב הירדן (Belvoir) הוא לדעת אלנבלום הביצור הקונצנטרי השלם הראשון שהוקם במזרח.
מצד עתרת (Vadum Iacob)
החפירה במצד עתרת היא פרויקט חפירה מרכזי שאלנבלום עמד בראשו מאז 1993. מצד עתרת הוא מבצר צלבני, המצוי ליד גשר בנות יעקב, שהיה קיים במשך אחד עשר חודשים בלבד למן היום שבו החלו בבנייתו (באוקטובר 1178) ועד לכיבושו ולהריסתו ב-29 באוגוסט 1179. הכיבוש שהסתיים בטבח של מגיניו מתועד היטב במקורות הכתובים הערביים, כיוון שמדובר היה במבנה מונומנטלי צלבני שנכבש לאחר שנים של תבוסות מוסלמיות. החפירה הניבה ממצאים ארכאולוגיים עשירים ובהם שרידים המתוארכים בצורה חד משמעית לשנים 1178–1179, עקבות של קרב וטבח ועדויות על תהליך הבנייה בימי הביניים. המחקר במקום עוסק בכמה רבדים. שאלות מרכזיות:
שינויי אקלים בימי הביניים
אלנבלום טען שבמאה ה-11, לפני בוא הצלבנים, היה שינוי אקלימי דרמטי במזרח אגן הים התיכון שבא לידי ביטוי בשתי צורות: בצורות חסרות תקדים בנילוס שהארוכות שבהן נמשכו חמש, שש ושבע שנים ושמצרים לא יכלה לעמוד בהן, וגלי קור בעיראק. בעניין זה עוסק ספרו האחרון שראה אור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 2012: The Collapse of the Eastern Mediterranean.
פרויקטים בעשור השני של המאה ה-21
אלנבלום עסק בפיתוח גישה תאורטית מכלילה ל"שבריריות" שלפיה, תקופה קצרה יחסית של עשור אחד או שניים שבה מתרחשות הפרעות אקלימיות, עלולה לגרום לתופעות חברתיות קשות ביותר ואילו התייצבות או שיפור קל יחסית בתנאי האקלים למשך כמה עשורים עשויה ליצור תנאים של שפע.
קישורים חיצוניים
מכתביו
אלכסנדר ברש (זואולוג)
אלכסנדר בָּרָש (22 ביולי 1900, ברדיצ'ב – 22 בספטמבר 1995) היה זואולוג ומחנך ישראלי, ממייסדי הוראת מדעי הטבע בעברית, פרופסור באוניברסיטת תל אביב. נודע במיוחד כחוקר הרכיכות שבאגן הים התיכון.
ראשית דרכו
אלכסנדר ברש נולד בעיר ברדיצ'ב שבאוקראינה, בנם של לאה ויצחק ברש, סוחר. למד ב"חדר", אחר כך בבית ספר יסודי ובתיכון למסחר בעיר הולדתו ובשנת 1920 קיבל בו תעודת בגרות. בשנת 1921 השתתף ברש ב"קואופרטיב העבודה" הראשון שקם בברדיצ'ב.
בשנת 1922, בגיל 22, עלה לארץ ישראל עם משפחתו. בתחילה עבד כפועל בניין. ובהמשך למד בסמינר למורים בירושלים. לאחר שעבר את בחינות ההסמכה להוראה ב-1925, עבד כמורה בבית ספר עממי במרחביה במשך ארבע שנים. ב-1929 נסע ללמוד ביולוגיה באוניברסיטת ברלין. שם הכיר את היינריך מנדלסון והיה למורו לעברית. ב-1932 החל את עבודת הדוקטור שלו במוזיאון הזואולוגי של אוניברסיטת ברלין, וב-1934 קיבל תואר דוקטור.
קריירה אקדמית ומדעית
בשובו לארץ ישראל הפך למומחה בתחום חסרי החוליות ובמיוחד הרכיכות. עבד כמורה לטבע בבתי ספר תיכון ובסמינרים למורים. נמנה עם הראשונים שפרסמו מאמרי זואולוגיה בשפה העברית. לימים היה חבר בוועדה לקביעת שמות בעלי החיים במסגרת ועד הלשון ואחר כך בוועדה למונחי זואולוגיה של האקדמיה ללשון העברית. נמנה עם תלמידיו של יהושע מרגולין, מייסד המכון הביולוגי הפדגוגי (1931) שפעל ברחוב יהודה הלוי 12 בתל אביב.
אחרי קום מדינת ישראל כיהן ברש כמפקח להוראת מדעי הטבע בבתי הספר וסייע למכון למדעי הטבע באמצעות הרצאות והשגת מקורות מימון. בשנת 1951 נמנה עם מייסדי החברה להגנת הטבע שקמה במכון הביולוגי הפדגוגי בתל אביב. בכנס היסוד הרשמי של החברה להגנת הטבע בשנת 1954 היה ברש אחראי על החינוך להגנת הטבע.
בשנים 1951–1953 לימד זואולוגיה במכון האוניברסיטאי למדעי הטבע באבו כביר, שהפך בהמשך לאוניברסיטת תל אביב. ברש היה המורה הראשון לזואולוגיה של חסרי החוליות באוניברסיטת תל אביב. היה מרצה בכיר ואחר כך פרופסור באוניברסיטה זו.
בין השנים 1938–1994 פרסם ברש 69 מחקרים בנושא הרכיכות, בעיקר על רכיכות מן הים התיכון. חלקם נכתבו יחד עם צפורה בס (דנין) וז' צנציפר.
הקים את אוסף הרכיכות שבמוזיאון הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב. פרש כפרופסור אמריטוס.
8 מיני רכיכות נקראו על שמו:
משפחה
אלכסנדר ברש היה נשוי לזלדה (זִלפה), אחות במקצועה. לזוג נולדו בן ובת.
שמואל הר נוי
שמואל (שמוליק) הר נוי (הורנונג) (נולד ב-8 באפריל 1952) הוא אלוף-משנה במילואים. במסגרת שירותו הצבאי מילא שורת תפקידים במערך הרפואה של חיל האוויר ובחיל הרפואה. תפקידו האחרון בצה"ל היה מפקד בית הספר לרפואה צבאית (בה"ד 10). בהמשך כיהן בתפקידים בכירים בשירות המדינה, במגזר הציבורי ובמגזר השלישי.
קורות חיים
הר נוי נולד בחיפה. סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר הריאלי. בשנת 1970 התגייס לצה"ל, והוסמך כחובש תעופתי. בשנתיים האחרונות של שירות החובה שימש כמדריך חובשים חיילי של חיל האוויר.
ביום פתיחת מלחמת יום הכיפורים, שלושה חודשים לאחר שחרורו, גויס למילואים להיחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669). מימיה הראשונים של המלחמה, ובמשך מספר חודשים, תפקד כחובש מוטס בעיקר בגזרת הדרום, והשתתף במספר רב של גיחות לחילוץ ולטיפול רפואי.
לאחר סיום לימודיו לתואר ראשון בהפרעות בתקשורת, גויס לחיל האוויר כקצין אודיולוגיה חיילי. במסגרת תפקידו הקים ופיתח מערכת לשימור השמיעה בחיל. המערכת כללה מיפוי וניטור מוקדי רעש, בדיקות שמיעה תקופתיות וקידום השימוש באמצעי מניעת רעש אישיים וסביבתיים. עם תחילת תפקידו עבר קורס קציני חר"פ בבית הספר לרפואה צבאית (בה"ד 10), כן עבר השלמה חיילית לקצונה של חיל האוויר.
לאחר מלחמת שלום הגליל, מונה לעמוד בראש מדור רפואה למבצעים בחיל האוויר. במסגרת זו היה שותף לכתיבת תורת הפעלה ושיתוף פעולה בין חיל האוויר לחיל הרפואה בהפעלת מערך הפינוי הרפואי בהיטס. בהמשך, מונה לראש ענף ארגון והדרכה (אוה"ד) במפקדת קצין רפואה חיילי של חיל האוויר. במסגרת זו היה אחראי לתפעול מערך הרפואה בחיל האוויר.
עם סיום לימודיו בהמכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, עבר לשרת בחיל הרפואה בתפקיד סגן מפקד בית הספר לרפואה צבאית, ולאחר מכן כראש ענף תורה - חר"פ. במהלך השנים סיים תואר שני באנטומיה ובפיזיולוגיה של המוח במחלקה לפיזיולוגיה ולפרמקולוגיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב. בהמשך, נשלח ללימודים על ידי חיל הרפואה, וסיים תואר שני בבית הספר לרפואה של הצבא האמריקאי בבריאות הציבור וניהול רפואי- M.P.H. - מוסמך לבריאות הציבור- אוניברסיטת U.S.U.H.S מרילנד בארצות הברית.
עם חזרתו ארצה ב 1991 מונה למפקד בה"ד 10 והועלה לדרגת אלוף-משנה. בתפקיד זה כיהן עד שנת 1994.
תפקידים במגזר הציבורי
לקראת סיום לימודיו בבית הספר למנהיגות חינוכית, נבחר לסגן נציב שירות המדינה לארגון, מינהל ותקינה (אמו"ת). במסגרת זו היה ממונה על ארגון משרדי הממשלה, והיה שותף לתהליכים ליישום דו"ח ועדת קוברסקי לרפורמה בשירות המדינה.
בפברואר 1997 נבחר למנהל "מדערום" - מפעל חינוכי לקידום החינוך המדעי והטכנולוגי של ילדי דרום הארץ. המפעל משותף למשרד החינוך וקרן רש"י, ובמסגרתו נעשתה פעילות חינוכית ענפה בקרב עשרות אלפי ילדים ובני נוער, הן במערכת החינוך הפורמלית והן במערכת החינוך הבלתי פורמלית.
מיולי 2002 עד דצמבר 2004 כיהן כמנכ"ל "כל ישראל חברים" - ארגון חינוכי, שבמרכזו, רשת בתי הספר של "אליאנס - כל ישראל חברים". במסגרת תפקידו זה הרחיב את הפעילות החינוכית לבתי ספר במרכז ולבתי ספר בשכונות מוחלשות. במקביל, שמש גם כיו"ר אפ"י אליאנס פיתוח ישראל בע"מ – חברה עסקית (מיסודה של כי"ח) למתן שרותי ניהול ושרותי ייעוץ בתחום החינוך והחברה למגזר הציבורי ולמגזר השלישי וכסיו"ר חברת מקוה ישראל.
מאוגוסט 2003 עד ינואר 2005 היה חבר ומרכז משותף של ועדת דברת לקידום החינוך בישראל. עם סיום פעילות הוועדה, מונה לתפקיד ראש מטה היישום במשרד החינוך של רפורמת דו"ח דברת במשרד החינוך. במסגרת המטה הוקמו צוותי יישום, הוכנה התשתית הראשונית להקמת הרשות הארצית למדידה והערכה והוחל ביישום מודל חלקי של הרפורמה בעשרות בתי ספר.
בשנת 2006–2007 היה ראש המטה בפועל של משרד החינוך- עסק בתכנון, בקרה ותיאום של כל אגפי המשרד ויחידותיו, והוביל התוכנית לקידום מערכת החינוך בצפון לאחר מלחמת לבנון השנייה.
ממרץ 2007 עד דצמבר 2009 כיהן כמנכ"ל הספרייה הלאומית. בתקופה זו היה שותף להתחדשותה של הספרייה הלאומית ולשינוי יסודי בפעילותה ובמעמדה, בהתאם לדו"ח "הוועדה לשינוי מעמד הספרייה הלאומית", בראשות פרופ' יצחק זמיר, שמסקנותיה פורסמו בשנת 2004:
מנכ"ל המכללה האקדמית צפת
בדצמבר 2009 העביר את מקום מגוריו לגליל, והחל לכהן כמנכ"ל המכללה האקדמית צפת. בשנים האחרונות נמצאת המכללה בתנופת פיתוח מואצת ובפריצת דרך אקדמית. המכללה שינתה מעמדה ממכללה ב"חסות אוניברסיטת בר-אילן" למכללה עצמאית עם מגוון חוגים אקדמיים, בעיקר בתחומי מקצועות הבריאות. במכללה לומדים (בשנת תשע"ז) כ-2550 סטודנטים (לעומת 1900 בשנת הלימודים תש"ע). מרבית הסטודנטים הם בני הגליל. המכללה, בחזונה ובפעילותה, היא מוסד אקדמי, בעל אוריינטציה חברתית. היא מפתחת ומקדמת תחומי עניין, המספקים מקצוע נדרש, משמעות ערכית וערך משותף לסטודנטים, למרצים, למוסד ולקהילה. המכללה, הנמצאת בעיבורה של העיר צפת ושוכנת במבנים היסטוריים, הגדילה בשנים האחרונות את שטחה, ורכשה מתחם היסטורי של 16.5 דונם - מתחם "בית בוסל".
מאוקטובר 2013 עד מאי 2015 כיהן, בנוסף על תפקידו, גם כמנכ"ל תורן של ועד ראשי המכללות הציבוריות. במסגרת תפקיד זה היה אחראי לקידום שיתוף הפעולה בין המכללות, לניהול העמותה ולייצוג 20 המכללות הציבוריות המתוקצבות בפני גורמי הממשל: משרדי הממשלה, הכנסת, המועצה להשכלה גבוהה והוועדה לתכנון ולתקצוב.
בשנים האחרונות עסק גם במחקר היסטורי של מתחם בית בוסל ובית חולים רוטשילד-הדסה, שני המתחמים, שבהם שוכנת המכללה. מחקרו התפרסם בינואר 2017 בספר "רחוקים קרובים" בהוצאת ספריית יהודה דקל ובשיתוף המועצה לשימור אתרי מורשת והמכללה האקדמית צפת.
באוקטובר 2020 הוציא לאור את ספרו השני: "צפת בצבת החינוך - יובל שנים של תמורות ומאבקים לעיצוב דמותה של מערכת החינוך העברי בעיר צפת 1920-1870".
הספר סוקר בצורה מעמיקה ורחבה את התפתחות החינוך בצפת ביובל השנים 1870–1920. הספר מגולל את הסיפור המופלא של התפתחות החינוך בעיר, מחינוך אורתודוקסי־מסורתי לחינוך עברי לאומי.
באפריל 2018, במסגרת אירועי שנות השבעים לשחרור העיר צפת, הוענק לו אות 'יקיר צפת' בקטגוריית פיתוח כלכלי עירוני, על תרומתו ופעילותו לפיתוח העיר צפת, צמיחתה ושגשוגה.
במרץ 2022 הוענק לו אות יקיר המכללה האקדמית צפת על תרומתו הייחודית ופועלו המסור בתפקיד מנכ"ל המכללה.
פעמיים במהלך תקופות כהונתו כמנכ"ל, הוענק למכללה האקדמית צפת הפרס הלאומי לאיכות ומצוינות מטעם משרד ראש הממשלה ע"ש יצחק רבין. בשנת 2012 זכתה לתעודת ציון לשבח על הישגיה בתחרות הפרס הלאומי לאיכות ומצוינות במגזר העסקי, ובשנת 2018 הוענקו למכללה חמישה כוכבי ארד בתחרות הפרס הלאומי לאיכות ומצוינות במגזר הציבורי.
במאי 2019 סיים הר נוי את כהונתו כמנכ"ל המכללה.
הר נוי מתגורר במודיעין-מכבים-רעות, נשוי ואב לשלושה.
The VelociPastor (סרט)
The VelociPastor (הלחם בסיסים של ולוצירפטור וכומר) הוא סרט מסוגת אמריקאי משנת 2017 שנכתב, בוים והופק על ידי ברנדן סטיר.
עלילת הסרט עוקבת אחר כומר בשם דאג ג'ונס שנחשף לחפץ עתיק הגורם לו להשתנות לוולוצירפטור כאשר הוא מתרגז. לאחר שהסרט הוצג בפסטיבל "B-Movie, Underground, and Trash" ב-31 באוגוסט 2018, הסרט הופץ ברחבי ארצות הברית ב-13 באוגוסט 2019 על ידי חברת ההפצה "Wild Eye Releasing".
עלילה
לאחר שחזה בהוריו מתים בתוך רכבם שהתפוצץ, הכומר הקתולי דאג ג'ונס יוצא למסע רוחני חובק עולם. במסעו, דאג חוזה בנינג'ות שמחפשות אחר חפץ עתיק המסוגל לשנות את האדם שנחשף אליו ליצור בשם "לוחם הדרקון". לאחר שדאג נחשף אל החפץ בעצמו, הוא חווה סיוטי לילה ומגיע אל היערות, שם הוא משתנה לדינוזאור. דאג (כדינוזאור) מציל זונה בשם קרול מידיו של פושע.
דאג הזועם הורג את מרמייד, לאחר מכן חוזר אל קרול ומסכים להצעתה להרוג פושעים. לאחר שלמד על כוחותיו של דאג, האב סטיוארט מנסה לשדל את דאג להפסיק להרוג. האב סטיוארט לוקח את דאג אל אלטאיר, מגרש שדים, בתקווה שהאחרון יסיר את כוחותיו של דאג. בפלשבק שמוצג לצופים, מתברר שהאב סטיוארט היה חייל במלחמה שחזה בחבריו מתים ובאהובתו דורכת על מוקש ומתפוצצת. בחזרה בהווה, גירוש השדים נכשל, דאג משתנה לדינוזאור ופוצע את האב סטיוארט.
דאג חוזר אל קרול, אך מותקף על ידי נינג'ות. האב סטיוארט מתעורר במחנה של נינג'ות נוצריות שסוחרות בסמים המונהגות על ידי נינג'ה בשם ווי צ'אן. ווי צ'אן מתכנן למכור קוקאין לאנשים בתקווה שאלו יתמכרו, להפסיק את הייצור בפתאומיות ולאחר מכן לגרום למכורים להגיע לכנסייה ולשעבדם בתור הצבא האישי שלו. האב סטיוארט מסרב להצטרף לצבאו של ווי צ'אן והאחרון הורג אותו. דאג וקרול מותקפים על ידי נינג'ות ומתכננים לעצור את ווי צ'אן.
במהלך מלחמתם, דאג מתעמת עם סם, הנינג'ה הלבנה ומתברר שסם הוא אחיו של דאג. דאג מצליח בעזרת טלקינזיס לדקור את סם בעזרת חרבו ולהרגו. דאג וקרול ממשיכים להילחם בנינג'ות, אך נפצעים. ווי צ'אן יורה בדאג חץ מיוחד שבו יש נוגדן לכוחותיו של דאג, אך הנוגדן לא משפיע על ידיו של דאג והן משתנות לידי דינוזאור. דאג משתמש בידיו כדי להרוג את ווי צ'אן. לאחר מכן, הוא לוקח את קרול לבית החולים.
דאג, שעזב את הכמורה וכעת עבריין נמלט, מחליט לטייל בעולם ביחד עם קרול ולהרוג עוד פושעים.
הפקה
ברנדן סטיר הגה את הרעיון לסרט בשנת 2010 בזמן לימודיו ב בניו יורק, לאחר שהתיקון האוטומטי בטלפון שלו כתב "Veloci Pasto" במקום "Velociraptor". במהלך תרגיל כיתתי, סטיר יצר סרט קצר ובתוכו שילב קדימון לסרט "The VelociPastor". לאחר שסטיר העלה את הקדימון לחשבון היוטיוב שלו, הוא קיבל 45,000 צפיות והרעיון לפרויקט נולד. בראיון, סטיר הצהיר ש"הסרט נועד להיות סרט כייפי, אל תחפשו שום משמעות נסתרת בסרט שמדבר על אדם שהופך לדינוזאור".
משנת 2011 ועד לשנת 2016, נעשו שני ניסיונות למימון המונים: בהתחלה דרך הפלטפורמה Kickstarter ולאחר מכן דרך הפלטפורמה. לבסוף, המימון לסרט הושג בעזרת משקיע פרטי שאמו של סטיר הכירה. הסרט צולם בתקציב של 36,000 דולר וסטיר הצהיר שהוא הושפע רבות מעבודותיו של גיירמו דל טורו.
הפצה
הסרט הוצג לראשונה בפורטלנד שבאורגון ב-2 בנובמבר 2017. לאחר שהוצג במספר פסטיבלים, היוצרים חתמו על הסכם הפצה מול חברת Cyfuno Ventures, שחתמה על הסכם הפצה מול חברת ההפצה Wild Eye Releasing. הסרט הופץ ברחבי ארצות הברית בשנת 2018.
ביקורות
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 61% טריות על סמך 18 ביקורות.
סרט המשך
סטיר הצהיר שהוא מעוניין ביצירת סרט המשך כיוון שלטענתו "העולם שבו הסרט מתקיים הוא עולם כל כך כיפי". במרץ 2020, סטיר שיתף הצצה לתסריט סרט ההמשך בחשבון הטוויטר שלו והצהיר שהתסריט גמור ושהצילומים אמורים להתחיל בקרוב.
הקורפוס השלישי (האימפריה העות'מאנית)
הקורפוס השלישי של האימפריה העות'מאנית (בטורקית: 3üncü Kolordu או Üçüncü Kolordu) היה אחד קורפוס של הצבא העות'מאני. הוא הוקם בתחילת המאה ה-20 במהלך רפורמות צבאיות עות'מאניות.
סדר הכוחות, 1911
עם התארגנות נוספת של הצבא העות'מאני, לרבות הקמת מטה ברמת הקורפוס, עד 1911 היה מטה החיל השלישי בקירק קיליז. הקורפוס לפני מלחמת הבלקן הראשונה בשנת 1911 נבנה כך:
סדר הכוחות, 29 באוקטובר 1912
ב-29 באוקטובר 1912 נבנה הקורפוס כדלקמן:
סדר הכוחות, 17 בנובמבר 1912
ב-17 בנובמבר 1912 נבנה הקורפוס כדלקמן:
סדר הכוחות, 25 במרץ 1913
ב-25 במרץ 1913 נבנה הקורפוס כדלקמן:
סדר הכוחות, אוגוסט 1914, נובמבר 1914
באוגוסט 1914, בנובמבר 1914, הקורפוס נבנה כך:
סדר הכוחות, אפריל 1915
בסוף אפריל 1915 נבנה הקורפוס כדלקמן:
סדר הכוחות, סוף הקיץ 1915, ינואר 1916
בסוף קיץ 1915, ינואר 1916, הקורפוס נבנה כך:
סדר הכוחות, אוגוסט 1916
באוגוסט 1916 נבנה הקורפוס כדלקמן:
סדר הכוחות, אוגוסט 1917
באוגוסט 1917 נבנה הקורפוס כדלקמן:
סדר הכוחות, ספטמבר 1918
בספטמבר 1918 נבנה הקורפוס כדלקמן:
הקורפוס העות'מאני השלישי הורכב מהדיוויזיות ה-7, ה-8 וה-9 מתחילת המלחמה ועד סוף אפריל 1915 כאשר נוספה לו הדיוויזיה ה-19 בזמן שירותו בגליפולי. באוגוסט 1916, בעודו משרת בקווקז, הוכפפו לו הדיוויזיות ה-1, ה-14 וה-53 באוגוסט 1917, הוא היה חלק מהארמייה השביעית בארץ ישראל וכלל את הדיוויזיות ה-22 וה-50. בינואר 1918 הוא כלל את הדיוויזיות ה-1, ה-19 וה-24 עם דיוויזיית הפרשים ה-3 שנוספה ביוני 1918.
סדר הכוחות, נובמבר 1918
בנובמבר 1918 נבנה הקורפוס כדלקמן:
סדר הכוחות, ינואר 1919
בינואר 1919 נבנה הקורפוס כדלקמן:
הכוחות המזוינים של ניגריה
הכוחות המזוינים של ניגריה הם הכוחות הצבאיים המשולבים של הרפובליקה הפדרלית של ניגריה. הם מורכבים מצבא ניגריה, הצי הניגרי וחיל האוויר הניגרי. נשיא ניגריה מתפקד כמפקד העליון של הכוחות המזוינים, מפעיל את סמכותו החוקתית באמצעות משרד ההגנה, האחראי על ניהול הצבא ואנשיו. הראש המבצעי של הכוחות המזוינים הוא ראש מטה ההגנה, הכפוף לשר ההגנה הניגרי. עם כוח של יותר מ-223,000 חיילים פעילים, הצבא הניגרי הוא אחד משירותי הלחימה במדים הגדולים באפריקה. לפי "Global Firepower", הכוחות המזוינים של ניגריה הם כוח הצבא הרביעי בעוצמתו באפריקה, ומדורגים במקום ה-35 בדירוג הבינלאומי.
הכוחות המזוינים הניגרים הוקמו בשנת 1960 כיורש של היחידות הקרביות של כוח הגבול המלכותי של מערב אפריקה המוצב במדינה, אשר שימש בעבר ככוח השדה הרב-גדודי של האימפריה הבריטית בתקופת חסותה על ניגריה. זמן קצר לאחר הקמתו, הכוחות המזוינים היו עסוקים במבצעי לחימה נגד מדינת ביאפרה המבודדת במהלך מלחמת האזרחים בניגריה (מלחמת ביאפרה) מ-1967 עד 1970. בנקודת זמן זו, כוח האדם הצבא הניגרי עלה מ-85,000 חיילים בשנת 1967, ליותר מ-250,000 חיילים עד סוף המלחמה. בשנים שלאחר מלחמת האזרחים, הכוחות המזוינים הניגרים הצטמצמו בחצי מגודלו לכ-125,000 איש. למרות התכווצות זו בגודל ובמימון הכוחות המזוינים שלה, ניגריה התהדרה בהיותה הצבא היחיד במערב אפריקה המסוגל לעסוק בפעולות צבאיות זרות, כגון במהלך התערבותה במלחמת האזרחים הליברית הראשונה ב-1990. הכוחות המזוינים של ניגריה המשיכו להישאר מרכיב פעיל במבצעי הלחימה ברחבי יבשת אפריקה במהלך העשורים הבאים, עם התקשרויות בולטות לרבות מעורבותו ב-2017 כחלק מההתערבות הצבאית של הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה בגמביה.
כיום, הכוחות המזוינים של ניגריה מתמודדים עם מספר אתגרים מקומיים שממשיכים לערער את היציבות בתוך ניגריה והאזור כולו. חלק מהאיומים הללו כוללים את הסכסוך המתמשך נגד קבוצת המורדים הג'יהאדיסטית, בוקו חראם בצפון מזרח ניגריה, אשר מתמשכת מאז יולי 2009. כמו כן, ניגריה הייתה מעורבת בקמפיין ארוך טווח נגד פיראטיות באזור דלתא ניז'ר בדרום המדינה, אשר איים על תעשיית הנפט החיונית במדינה, שהיא המקור ל-40% מהיצוא של ניגריה ול-85% מהכנסות הממשלה. המרכיב את מצב עניינים זה הוא התפקיד שממלאת השחיתות בניסיונות המתמשכים לחזק את הכוחות המזוינים. השחיתות החלישה באופן היסטורי את יכולתו של הצבא הניגרי להתמודד עם איומי ביטחון הפנים, והיא מואשמת כאחראית לאריכות הפעילות המתמשכת של המורדים והטרוריסטים הפועלים ברחבי המדינה.
למרות האתגרים הללו למוכנות המבצעית שלו, הכוחות המזוינים של ניגריה התחייבו למספר תוכניות מודרניזציה רחבות היקף כדי לחזק את המשמעת ואת כוח האש של חייליו. זה כולל רכישת כלי רכב משוריינים חדשים, מטוסי קרב ומזל"טים בסיור אווירי, ושיפוץ כלי שיט שסבלו מתקופות ממושכות של תחזוקה לקויה או מינימלית. מגמות אלו בהתפתחות הכוחות המזוינים ככוח לוחם, כמו גם המאמצים להילחם בשחיתות בשורות אנשי הצבא והביורוקרטיה הממשלתית, היו חשובים ביותר ביכולתה של ניגריה להתמודד עם אתגרים לביטחונה הלאומי וליציבותה במדינה ובמערב אפריקה.
היסטוריה
מקורות הכוחות המזוינים הניגרים נעוצים באלמנטים של כוח הגבול המלכותי של מערב אפריקה שהפך לניגרי כאשר ניתנה עצמאות לניגריה בשנת 1960. בשנת 1956 שונה שם גדוד ניגריה של כוח הגבול המלכותי של מערב אפריקה (RWAFF) לכוחות הצבא הניגריים (RWAFF), ובאפריל 1958 הממשלה הקולוניאלית של ניגריה השתלטה מידי משרד המלחמה הבריטי על השליטה בכוחות הצבא הניגרי.
מאז הקמתו נלחם הצבא הניגרי במלחמת אזרחים - הסכסוך עם ביאפרה בשנים 1967–1970 - ושלח כוחות שמירת שלום מחוץ למדינה הן כחלק מכוח שמירת השלום של האומות המאוחדות והן כחלק מכוחות שמירת הפסקת האש של הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה (ECOWAS). הצבא גם בתפס את השלטון פעמיים (1966 ו-1983) כחלק מהפיכות צבאיות.
ההתרחבות הגדולה של הצבא במהלך מלחמת האזרחים ביססה עוד יותר את האחיזה הצבאית הקיימת בחברה הניגרית שנמסרה מהמשטר הצבאי הראשון. בכך, היה לו חלק נכבד בחיזוק מעמדו של הצבא בחברה הניגרית, ובירידה האפקטיביות הצבאית. אולוסגון אובסנג'ו, שב-1999 הפך לנשיא, קינה את העובדה בנאום ההשבעה שלו באותה שנה: "המקצוענות אבדה... הלב שלי מדמם לראות את ההידרדרות בבקיאות הצבא".
מפעלי הכשרה בניגריה כוללים את כניסת הקצינים היוקרתית של האקדמיה להגנה של ניגריה בקדונה, מכללת הפיקוד והמטה של הכוחות המזוינים בג'אג'י, והמכללה הלאומית למלחמה באבוג'ה. קבוצת הקבלנות הצבאית המסחרית האמריקנית "Military Professional Resources In" הייתה מעורבת בסביבות השנים 1999–2000 בייעוץ ביחסים אזרחיים-צבאיים עבור הכוחות המזוינים.
עמידה חוקית
תפקידי הכוחות המזוינים של מדינה מעוגנים בחוקה שלה. ההגנה על השלמות הטריטוריאלית ואינטרסים הליבה האחרים של האומה מהווים את המהות העיקרית של תפקידים כאלה. סעיף 217–220 של חוקת ניגריה משנת 1999 מתייחס לכוחות המזוינים של ניגריה:
צבא ניגריה
הצבא הניגרי הוא הזרוע היבשתית של הכוחות המזוינים הניגרים והגדול ביותר מבין הכוחות המזוינים. הרכבים עיקריים כוללים את הדיוויזיה הראשונה, הדיוויזיה השנייה, הדיוויזיה המשוריינת השלישית, הדיוויזיה ה-81, הדיוויזיה ה-82 והדיוויזיות החדשות שהוקמו 8, 7 ו-6. בראש צבא ניגריה עומד כיום האלוף פארוק יחיא שמונה על ידי הנשיא מוחמדו בוהארי. צבא ניגריה משחק תפקיד מרכזי בהגנה על הדמוקרטיה של ניגריה מאז הרפובליקה הראשונה עד כה.