cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ביקורת על ויקיפדיה
ביקורת על קהילת העורכים
מעטה האנונימיות של העורכים בוויקיפדיה זכה ללא מעט ביקורות לאורך השנים, כיוון שזה לא תורם למצב בו הכותבים אחראים לתכנים שהם יוצרים. משמעות הדבר היא גם שמספר אנשים יכולים להשתמש בחשבון אחד, ולעיתים קרובות יותר, שאדם אחד יכול להשתמש בחשבונות מרובים, לעיתים רבות בניסיון להכריע דיוני מחלוקת. נוהג זה מכונה שימוש בבובות קש (מכונה גם בשפות אחרות "שימוש בבובות גרב"). שימוש בבובות קש לצורך הכרעת דיוני מחלוקת אינה מקובלת וכאשר מתגלים עורכים שעסקו בכך הם תמיד ייחסמו.
בשנת 2011 התרחשה בוויקיפדיה העברית פרשה של שימוש בבובות קש להטיית הצבעות. לאחר שהפרשתה התגלתה נפתחו ההצבעות מחדש.
ניגודי אינטרסים
מאמר ב-Business Insider מהגיליון שפורסם בספטמבר 2012 עסק במקרה בו התגלה ששני עובדים בקרן ויקימדיה מנהלים עסק יחסי ציבור במקביל לעבודתם בקרן אשר במסגרתו הם עורכים ערכים בוויקיפדיה בתשלום בשם הלקוחות שלהם.
אנונימיות העורכים
לארי סנגר, אשר ייסד את ויקיפדיה יחד עם ויילס, ציין בעבר ש"האנונימיות בוויקיפדיה מובילה לכך שהאתר הופך אטרקטיבי בעיני אנשים שמעוניינים לגרום לצרות, או שרוצים לערער את המיזם, או שרוצים להפוך אותו למשהו שהוא לא - או במילים אחרות, בעיית הטרולים".
בהזדמנויות רבות, העובדה שהאנציקלופדיה פתוחה לעריכות אנונימיות מהווה מקור לבעיות רבות: רשעות, טיפשות, וולגריות והטרדות. בפברואר 2008 מאמר בעיתון SF Weekly פירט את ניסיונות השווא של עיתונאי לעקוב אחר הזהות האמיתית של המשתמש Griot, שהיה מעורב במלחמת עריכה על הביוגרפיה של ראלף ניידר ופוליטיקאים מקומיים שונים, ובסופו של דבר נחסם מלערוך ערכים בוויקיפדיה משום שהתגלה שהוא השתמש בבובות קש. המאמר שעסק במקרה ציין את ההבדלים בין העיתונות המסורתית לוויקיפדיה: "תגידו מה שתרצו על העיתונות אך לפחות בעיתונות הכתבים לוקחים אחריות על הנכתב בעוד שנדיר לראות זאת בוויקיפדיה". במאמר צוטטו גם דבריו של פול גראבוויץ, מנהל תוכנית המדיה החדשה בבית הספר ברקלי לעיתונאות של אוניברסיטת קליפורניה: "אני חושב שאני מרגיש את אותו הדבר על ויקיפדיה כמו על אתרים אחרים שמיוצרים על ידי אזרחים: שקיפות רבה יותר היא דבר טוב... אנשים צריכים להיות מסוגלים לדעת מי מייצר את המידע."
רמת הדיון, מלחמת עריכות והטרדות
לאורך השנים הועלתה גם ביקורת מצד גורמים שונים על רמת הדיונים שמתקיימים בדפי השיחה בוויקיפדיה אשר בהם המתדיינים עשויים להציג רשימה ארוכה של טיעונים מגוונים ולספק קישורים לתצפיות אמפיריות שמוכיחות את טיעוניהם כאשר הצד השני יבחר להתעלם לחלוטין מכל המידע שהוצג בפניו. מחקר אקדמי אודות הדיונים שמתקיימים בדפי השיחה של ויקיפדיה מצא כי רמת הדיון בין העורכים על נושאים שנויים במחלוקת לעיתים רבות מתדרדרת לסכסוכים שאינם פרודוקטיביים.
תלונה נוספת שעלתה לאורך השנים מתמקדת בכך שלעיתים פועלים בערכי ויקיפדיה עורכים שמנסים לכפות השקפותיהם על מנת שדעתם תהא הדומיננטית בערכים מסוימים. מקרים מהסוג הזה בדרך כלל מובילים למלחמות עריכה ולהגנה על ערכים. בוויקיפדיה האנגלית הוקמה ועדת בוררות שעוסקת במקרים החמורים ביותר של חילוקי דעות והפרות של המדיניות באתר. בנוסף, במטרה לשים קץ למלחמות עריכה חוזרות ונשנות על ערכים מסוימים, הוסיף ג'ימי ויילס בוויקיפדיה האנגלית את כלל שלושת השחזורים לפיו משתמש אשר משחזר ערך יותר משלוש פעמים בפרק זמן של 24 שעות יכול להיחסם.
תהליך החתירה לקונצנזוס ודפוס ההתנהגות של "אינטליגנציית הנחיל"
העיתונאי הבריטי אוליבר קם הביע ספקנות במאמר בטיימס לגבי התלות בקונצנזוס בעת יצירת תוכן בוויקיפדיה: "בוויקיפדיה לא חותרים לכתוב את האמת אלא חותרים להשיג הסכמה כללית" וכי בשל כך התוצאה הסופית היא שוויקיפדיה "נשלטת על ידי מי שצועקים הכי חזק במשך הזמן הרב ביותר".
נס ברחוב 34
נס ברחוב 34 (באנגלית: Miracle on 34th Street ) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1947 המבוסס על סיפור קצר מאת ולנטין דייוויס, שבעקבות הצלחת הסרט הרחיב אותו לנובלה קצרה מצליחה שפורסמה עם הפצת הסרט. הסרט משתייך לקבוצת סרטי חג המולד המוקרנים עד היום בחג זה.
בסרט משתתפת נטלי ווד בתור ילדה לאם חד-הורית (מורין או'הרה) הנקשרת ל"סנטה קלאוס" (אדמונד גוון). הסרט הזניק את הקריירה והפרסום שלה. בתנאים של אז היה הסרט שובר קופות ונעשו מספר הפקות טלוויזיה וקולנוע בגרסאות שונות על אותו סיפור, ב-1955, 1959, 1973 ו-1994. הסרט זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (אדמונד גוון), בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (ג'ורג' סיטון) ובפרס אוסקר לסיפור הטוב ביותר (ולנטין דייוויס). גוון וסיטון זכו גם בפרס גלובוס הזהב.
ב-2005 הסרט נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית של ספריית הקונגרס בשל "חשיבות היסטורית, תרבותית ואסתטית".
תקציר העלילה
דוריס ווקר (מורין או'הרה) היא אם חד-הורית המגדלת את בתה בת ה-6, סוזן (נטלי ווד). היא עובדת למחייתה בחנות הכלבו הגדולה "מייסיס" כאחראית אירועים של החנות ובעיקר בארגון התהלוכה השנתית הגדולה של מייסיס ברחובות ניו יורק בחג ההודיה שבראשה ניצב סנטה קלאוס אנושי, רכוב על כרכרה.
בדרכה לבדוק את ההכנות לתהלוכה היא נפגשת בכריס קרינגל (אדמונד גוון), אדם מבוגר עם זקן ארוך ומטופח. כשמתברר ש"סנטה קלאוס" שתוי, הוא מציע את עצמו לשמש בתפקיד זה בתהלוכה. הוא מבצע את התפקיד בצורה מושלמת ומתבקש להמשיך בכך בתוך החנות כמקדם מכירות לקראת חג המולד.
כריס משוחח עם הילדים ושולח אותם לפעמים לחנות המתחרה - "גימבלס". מדיניות זו שמראה התחשבות בילדים גורמת למכתבי תודה של ההורים למנהל מייסיס. הוא מאמץ את המדיניות הזאת ובעקבות זאת גם "גימבלס". מנהלי שתי חנויות הכלבו נפגשים ולוחצים ידיים בתיווכו של כריס. כריס מתקבל לעבודה במייסיס אבל עליו לעבור בדיקה אצל פסיכולוג החנות גרנוויל סווייר. כאשר כריס מוכיח לסוויר שהוא יותר נורמלי ממנו, הוא נפסל אך דוריס מקבלת אותו בכל זאת לעבודה על אחריותה.
כריס נקשר לסוזן ומספר לה מעשיות למורת רוחה של דוריס שמבקשת שבתה תלמד רק על העולם האמיתי. סוזן מראה לו צילום של בית בעיתון ומבקשת ממנו שכ"סנטה קלאוס" יגשים את חלומה לגור בבית כזה.
סמוך לדירתה של דוריס גר פרד גיילי (ג'ון פיין), עורך דין רווק המנסה לחזר אחריה אך היא מתייחסת אליו בקרירות.
כאשר הפסיכולוג סויר מתנכל לעובד צעיר וקובע כי אינו מאוזן נפשית, מגיע אליו כריס ובוויכוח ביניהם הוא מכה אותו במקלו בראש וסויר מתעלף.
במעשה רמייה מוכנס כריס לאשפוז כפוי בבית חולים פסיכיאטרי ומאובחן כבלתי שפוי. עד מהרה מתפרסמת הידיעה בעיתונים שסנטה קלאוס ממיסיס אינו שפוי.
פרד מנסה לעזור לו ולשחררו מהאשפוז דרך בית משפט. התובע הכללי קובע שכריס הוא מתחזה. פרד מביא להגנתו את מנהל מייסיס ואת בנו של התובע אך זה לא מספיק.
המשפט נראה אבוד וגיילי מיואש אך ברגע האחרון הוא מקבל ידיעה כי אלפי מכתבים הגיעו לכתובת "סנטה קלאוס - בית המשפט המחוזי". הוא נותן הוראה להכניסם והדוורים מכניסים 21 שקי דואר ושופכים אלפי מכתבים עם הכתובת הזאת על שולחן השופט. גיילי טוען שאם הדואר שהוא חלק מהממשל, שולח את המכתבים לסנטה קלאוס בבית המשפט סימן שהוא מכיר בכריס כסנטה קלאוס. השופט משתכנע ופוסק לטובתו של כריס.
כולם חוגגים ויחסי פרד ודוריס מתהדקים. רק סוזן אינה מרוצה היות שסנטה קלאוס שלה הבטיח לה את המתנה שבקשה (בית).
למחרת מזמין כריס את פרד, דוריס וסוזן, לבקר אצלו בבית אבות בו הוא מתגורר. הוא מדריך את פרד לנסוע בדרך קצרה. בדרך רואה סוזן את הבית בו רצתה ועליו שלט למכירה. היא מבקשת לעצור ורצה לבית ובעקבותיה פרד ודוריס. סוזן מאושרת ופרד ודוריס מתחבקים. אז מבחין פרד במקל הדומה לזה של כריס. אכן קרה להם נס ולדעתו של פרד זה מוכיח שסנטה קלאוס קיים וכי ניצחונו במשפט לא היה "יוצא מן הכלל".
שאול סתהון
הרב שאול דוד סתהון דבח (תרי"א, 1851 – תר"צ 15 ביוני 1930) היה רב העיר עינתאב שבסוריה (כיום: גזיאנטפ שבטורקיה), דיין בחלב והרב הראשי לקהילות היהודיות של יוצאי סוריה בבואנוס איירס שבארגנטינה.
ביוגרפיה
נודע בפיקוח הקפדני שהנהיג בנושאי דת וחינוך בעיר, ותיקן תקנה לפיה אין לחברי הקהילות לקיים גיור או ברית מילה לגרים, או לצאצאים מנישואי תערובת. עמד בראש ארגון "יסוד הדת" שנוסד בחודש אפריל 1920, לצד אברהם פרדס, יוסף זאהד ומאיר מצרי, ובמסגרת ארגון זה ייסד בעיר תלמוד תורה. הוא התנגד לשימוש בשפה העברית כשפת ההוראה בתלמוד תורה, בטענה שאין לשנות מהמסורת שהייתה נהוגה בחלב, ובשל היותה "לשון הקודש". כן פעל בשיטה להרחקת עבריינים מהקהילה באמצעות פנייה לעיתונות היהודית בעיר.
נישא פעמיים. ארבעה בנים נולדו לו מאשתו הראשונה, ובן נוסף מאשתו השנייה.
הלך לעולמו ב-15 ביוני 1930 (י"ט בסיוון ה'תר"ץ) בבואנוס איירס.
חברת המצעדים הרשמית
שני המצעדים המרכזיים שמפעילה החברה הם מצעד הסינגלים הבריטי ומצעד האלבומים הבריטי, מלבדם מפעילה החברה את "מצעד ההורדות הרשמי" מצעדי וידאו קליפים ומצעדים המייצגים סגנונות מוזיקליים שונים.
מצעד הסינגלים הבריטי
מצעד הסינגלים הבריטי (UK Singles Chart) הוא מצעד פזמונים המונה את 200 הסינגלים הנמכרים ברחבי הממלכה המאוחדת. המצעד, המבוסס רק על מכירות שירים, משודר ברדיו BBC 1 ביום ראשון בין 16:00 ל-19:00 (UTC), מהמקום הארבעים למקום הראשון, ו-75 הגדולים מפורסמים במגזין Music Week ביום שני.
הסטטוס קוו בהר הבית
הסטטוס קוו בהר הבית מבוסס על סדרת הבנות והסדרים הנוגעים להר הבית (בערבית: אל-חרם אל-שריף, "המתחם הקדוש") שהתגבשו לאחר מלחמת ששת הימים בין ממשלת ישראל לבין הווקף. בהבנות הסטטוס-קוו משנת 1967 הוסכם במפורש כי ליהודים יש זכות לעלות להר הבית, אך לא זכות להתפלל בו. משטרת ישראל אוסרת על יהודים להתפלל בהר הבית.
עיקרי הסטטוס קוו
בהבנות הסטטוס-קוו משנת 1967 שהתגבשו בין ממשלת ישראל לבין הווקף, הוסכם במפורש כי ליהודים יש זכות לבקר במקום, אך לא זכות להתפלל בו, ומאז אסרה משטרת ישראל על יהודים להתפלל בהר הבית. הסטטוס-קוו של 1967 מתייחס אל יהודים כמבקרים במעמד של תיירים, ולא במעמד של מתפללים.
כמו כן הוסכם בעל פה שלא יוצבו דגלים לאומיים או אחרים בתחומי הר הבית.
בנושאי ארכאולוגיה, הוסכם בין רשות העתיקות לבין הווקף כי שני הצדדים יוכלו לערוך מחקרים ארכאולוגיים, לאחר תיאום לא-רשמי בין הצדדים. במהלך השנים הופרה הסכמה זו, ושני הצדדים ביצעו חפירות ארכאולוגיות ללא תיאום. כאשר נעשו ניסיונות לתיאום החפירות, ברוב המקרים מִנהלת הווקף התנגדה בשל החשש שממצאי החפירות יחזקו את הזיקה היהודית להר הבית והתביעה לחזקה יהודית עליו, וכן בגלל החשש שהחפירות יפגעו ביסודות של המבנים בהר הבית, ובגלל סיבות נוספות.
במשך כ-30 שנה הסכימו אנשי הווקף שרשות העתיקות תפקח על חפירות שבוצעו בהר הבית, ומפקחיה עלו להר וסיירו בו לעיתים קרובות על מנת לאתר פגיעה בעתיקות. עד שנת 1996 הם היו חופשים לעלות להר, להיכנס לכל מבנה, לרשום ולצלם ללא הגבלה וללא ליווי משטרתי. בעקבות פתיחת המוצא למנהרות הכותל, בספטמבר 1996, הודיעה הנהלת הווקף לרשות העתיקות כי "לפי הנחיות מגבוה" היא מפסיקה את שיתוף הפעולה ביניהן.
רקע היסטורי
על פי עדויות היסטוריות, בימי הביניים היו יהודים ונוצרים שעבדו כמשרתים במסגד אל-אקצא, וכל שאר המבקרים בו היו מוסלמים בלבד. ביקורי יהודים לא היו מקובלים, אם כי יהודים רמי מעלה, כמו הרמב"ם, ביקרו בו מדי פעם תמורת תשלום. בדרך כלל נאסר על יהודים לעלות למתחם הר הבית בתקופת השלטון המוסלמי בירושלים. בחלק מהתקופה הממלוכית בארץ ישראל והתקופה העות'מאנית בארץ ישראל אף נאסר על יהודים להתקרב להר הבית ולצפות בו מקרוב.
הסטטוס קוו בהר הבית מבוסס על הסכמות משנת 1852 שנועדו ליישב חילוקי דעות בין הכנסייה הקתולית לבין האימפריה העות'מאנית. הסולטאן אבדילמג'יט הראשון מינה ועדה לבדיקת הדרישות של שני הצדדים, וב-8 בפברואר 1852 פרסם פירמאן ובו קבע כי המצב אשר שרר עד אז במקומות הקדושים יישאר בעינו. פירמן זה מוכר בשם "הצהרת הסטאטוס קוו", ותוכנו עדיין תקף.
הסטטוס קוו משנת 1967 ואילך
בשנת 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, החילה ממשלת ישראל את החוק והמשפט הישראליים על מזרח ירושלים, ובכלל זה על הר הבית, אולם לא נטלה לעצמה את ניהולו של האתר. קדושתו למאות מיליוני מוסלמים בעולם ושיקולי מדיניות בין-לאומית הביאו את ראש הממשלה, לוי אשכול, להודיע ביוני 1967 כי יימשך המצב שעל פיו ניהול הר הבית מופקד בידי מנהלת הווקף, קבוצת אנשי דת מוסלמיים הכפופים לממשלת ירדן.
הסטטוס קוו בהר הבית התפתח החל מיוני 1967, והוא כלל מסכת הבנות מצד אחד, ונושאים לא-מוסכמים מצד שני. במהלך הדיונים בין ממשלת ישראל לווקף התגבש מנגנון קבוע של הידברות ובקרה שפיקח על קיום ההבנות, צמצם עימותים וטיפל במצבי חירום ומשבר.
הסטטוס קוו לפי תקופות
פרופ' יצחק רייטר ממכון ירושלים למחקרי מדיניות חקר את הסטטוס קוו בהר הבית ופרסם מספר מאמרים מקיפים בנושא זה. לדבריו, יהיה מדויק יותר לקרוא לסטטוס קוו "מודוס ויוונדי יהודי-מוסלמי", ביטוי המתאר מצב שבו שני צדדים מסכימים על מספר כללים והסדרים המבטיחים את מסלול החיים התקין.
על פי רייטר, הסטטוס קוו השתנה עם השנים, וניתן לאפיין אותו לפי תקופות:
בתחילת שנת 2021 חל שינוי בסטטוס קוו, ומבקרים יהודים החלו לקיים בהר הבית שיעורי תורה ותפילות לא רשמיות, באופן שקט. תפילות ממושכות נערכות בחסות המשטרה ובידיעת הווקף המוסלמי.
מקרי הפרת הסטטוס קוו מצד ממשלת ישראל
מאוגוסט 2003 נתונה למשטרה הסמכות הבלעדית בסוגיות הקשורות לביקורי יהודים בהר הבית, בעיקר בקביעת גודל הקבוצות הנכנסות וקצב הביקור. בערך משנת 2010 החלה המשטרה לאפשר גם לקבוצות של נאמני הר הבית ותנועות דומות לעלות במספרים גדולים, תוך דאגה לאבטחתם.
בתקופה זו חלו שינויים בסטטוס קוו, רובם כתוצאה מניסיונות המשטרה למנוע חיכוכים אלימים:
מקרי הפרת הסטטוס קוו מצד הווקף
על פי נדב שרגאי, חלו שינויים רבים מאז שהסטטוס קוו נקבע בשנת 1967. השינויים העיקריים אותם הוא מונה הם מקרים של הפרת הסטטוס קוו מצד הווקף.
במספר מקרים הגביל הווקף את הגישה והביקורים של יהודים בהר הבית:
הווקף אישר הנפת דגל פלסטין ודגל חמאס במקרים רבים של הפגנות פוליטיות בהר הבית. בפברואר 1987, למשל, התקיימו בהר הבית הפגנות הזדהות עם הפלסטינים בלבנון, שבמהלכן אירעו עימותים אלימים עם משטרת ישראל. בשנת 1988, בתחילת האינתיפאדה הראשונה, רבו ההפגנות מסוג זה לאחר תפילות יום השישי, בהן הושמעו סיסמאות בגנות ישראל, הונפו דגלי פלסטין, הוצתו דגלי ישראל וארצות הברית והושלכו אבנים לעבר כוחות הביטחון והמתפללים ברחבת הכותל המערבי. המשטרה ומשמר הגבול נאלצו להיכנס לא אחת לשטח הר הבית ולפזר הפגנות. מקרים דומים התרחשו בין 1996 ל-2003. למשל, במהלך הלווייתו של פייסל חוסייני וקבורתו בשולי הר הבית בשנת 2001, הונפו דגלי פלסטין ענקיים בחזיתות כיפת הסלע ומסגד אל-אקצא, וכן על חומת העיר העתיקה בשער שכם וברובע המוסלמי.
בניגוד למה שהוסכם בסטטוס קוו, חוקי התכנון, הבניה והעתיקות בהר הבית אינם נאכפים, או שהם נאכפים בצורה חלקית ביותר ובאופן בלתי פורמלי. שיתוף הפעולה בין הווקף לרשות העתיקות, עליו הוסכם ב-1967, נפסק בספטמבר 1996 לאחר מהומות מנהרת הכותל. הנהלת הווקף הודיעה לרשות העתיקות כי "לפי הנחיות מגבוה" היא מפסיקה את "שיתוף הפעולה הטכני" ביניהן. מעתה ואילך לא יתקיימו פגישות מקצועיות בין הצדדים, כבעבר, ופקחי הרשות לא יורשו עוד להיכנס למבנה סגור כלשהו בהר הבית ולבדוק מה מתרחש בו. מבקר המדינה קבע בשנת 2011 כי למרות התחייבות המדינה לחדש את הפיקוח בליווי משטרתי, הפיקוח לא חודש.
במשך השנים ביצע הווקף עבודות הנדסיות רבות ברחבי הר הבית. במהלך העבודות הושמדו במכוון ממצאים ארכאולוגיים בעלי ערך היסטורי ייחודי. בעקבות פעולות אלו החל לפעול פרויקט סינון העפר מהר הבית בו סוננו עודפי העפר שפונו מההר על ידי הווקף.
שינוי נוסף חל במתחמי התפילה המוסלמיים. כאשר נקבע הסטטוס קוו, המוסלמים התפללו רק במסגד אל-אקצא. עם השנים נוספו עשרות אלפי מתפללים, ושטחי התפילה התרחבו למבנים נוספים בהר הבית ולחללים תת-קרקעיים.
בשנת 2014 תועד דגל אל-קאעדה שנתלה מעל לכותל הקטן בכניסה להר הבית.
בשנת 2016 הודיע שר ההקדשים הירדני, האיל דאווד, כי ארצו תתקין 55 מצלמות במתחם הר הבית כדי "לתעד את ההסתערויות ואת ההפרות של השלטונות הישראליים נגד המקומות הקדושים לאסלאם בירושלים". כמה ימים קודם לכן הבהיר שר ההסברה הירדני, מוחמד אל-מוני, כי המצלמות לא יוכנסו למסגדים". התוכנית לא יצאה לבסוף לפועל בגלל התנגדות הפלסטינים.
מחלוקות בנושא גשר המוגרבים
"גשר המוגרבים" הוא גשר עץ המוביל מהכותל המערבי להר הבית, דרך שער המוגרבים. גשר זה רעוע, אך בניית גשר קבוע חדש היא סוגיה פוליטית עדינה ביותר, מכיוון שישראל, שהגשר נמצא בתחום אחריותה, טוענת שהוא אינו חלק ממתחם הר הבית שבאחריות הווקף, אולם הווקף וממשלת ירדן טוענים שהגשר מוביל לרחבת הר הבית ולכן הוא צריך להיבנות בתיאום מלא איתם. נוסף על כך ממוקם הגשר בצמוד לכותל המערבי, וכל בנייה במתחם נתפסת כהפרה של הסטטוס קוו של המקומות הקדושים בעיר העתיקה.
גשר העץ נבנה מעל לסוללת עפר בינואר 2005 ונועד לאפשר את הגישה מהכותל המערבי להר הבית. בתחילת 2007, הוחל בפירוק הסוללה לצורך עבודות ארכאולוגיות, שרק לאחריהן ניתן להתחיל בעבודות בנייה לגשר חדש. פעולות אלה, שלא תואמו עם הווקף, לוו במהומות מצד ערביי ישראל והפלסטינים, תוך קריאות חריפות מצד מנהיג הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית, ראאד סלאח, שטען שהחפירות עלולות להוביל להתמוטטות המסגדים שעל הר הבית. עקב כך נדחו התוכניות לבניית הגשר החדש.
בדצמבר 2011 הוציא מהנדס העיר ירושלים צו סגירה לגשר המוגרבים, לאחר שהתריע מפני סכנת התמוטטות המבנה. למחרת הגיע מסר מממלכת ירדן שמזהיר מפני סגירת הגשר, והממשלה החליטה לבטל את הצו. כמחאה על החלטת הממשלה ביצעו למחרת 40 "נערי גבעות" חברי "גרעין שכם" פעילות מחאה בגבול ירדן, שכללה פריצת גדר המערכת בין ישראל וירדן, בקרבה לגשר אלנבי, השתלטות על בנין בשטח ההפקר וסירוב להתפנות ממנו.
באוגוסט 2014 החלה שוב בניית גשר עץ חדש, לצד הגשר הקיים. ב-3 בספטמבר 2014 הורה ראש הממשלה בנימין נתניהו לפרק את הגשר, בעקבות לחץ כבד מצד בית המלוכה הירדני שזעם על הקמת הגשר ללא תיאום.
מחלוקות בנושא הכותל הקטן
הכותל הקטן הוא מקטע צפוני של הכותל המערבי, אליו מגיעים בקביעות מתפללים יהודים. בסמוך לכותל הקטן מתגוררות מספר משפחות מוסלמיות. בני ישיבת עטרת כהנים הציגו למשטרה מסמכים המראים כי המקום באחריותם, לעומתם אנשי הווקף טענו ששטח הכותל הקטן באחריותם, המשטרה במשך שנים החליטה שלא להחליט ולקחה לרשותה את המפתח לחדרון הסמוך לכותך הקטן. אנשי הווקף גם התנגדו בעבר להסרת הפיגומים במקום. במהלך השנים היו חיכוכים רבים בין מתפללים בכותל הקטן לבין תושבי המקום.
בשנת 1982 ניסו תלמידי ישיבת עטרת כהנים להשתלט על מספר מבנים הסמוכים לכותל הקטן, ופונו בידי המשטרה.
בשנת 1986 מנעה המשטרה עימות בין תלמידי ישיבת עטרת כהנים שנהגו להתפלל במקום, לבין אנשי הווקף, שטענו שיש בקיר פרצה המאפשרת חדירה להר הבית. אנשי הווקף התקינו במקום דלת ונעלו אותה. לאחר משא ומתן בין הצדדים הדלת פורקה, הפרצה נסתמה והמפתח נשאר בידי המשטרה.
בראש השנה תשס"ז (ספטמבר 2006) התפללו מספר אנשים ברחבת הכותל הקטן, ותלמיד ישיבה בשם אליהו קליימן תקע בשופר לאחר שאמר את פסוקי "מלכויות זכרונות ושופרות" בתפילת המוסף של החג. שוטרים שהגיעו למקום עצרו את קליימן ופינו את המתפללים בטענה לחשש לשלום הציבור, מכיוון שאותו יום היה אחד מימי הרמדאן, ושטח הכותל הקטן נחשב בעיני הווקף כחלק מרחבת הר הבית. בתביעה בבית המשפט אמרו נציגי המדינה: "הכותל הקטן הינו קטע חשוף, המשכו של הכותל המערבי... אך הוא לא הוכר כאתר תפילה רשמי ומוכרז על ידי מדינת ישראל, ולא ניתן להפוך אותו לכזה, כפי שמבקשים התובעים". כמו כן הובהר שמבחינה משפטית קדושתו של הכותל המערבי אינה חלה על הכותל הקטן.
בינואר 2011 הוסרו מרחבת הכותל הקטן קלונסאות ברזל שהוצבו בו ב-1972, בהסכמת הווקף.
מחלוקות בנושא תפילה בהר הבית
בהבנות הסטטוס-קוו משנת 1967 הוסכם במפורש כי ליהודים יש זכות לבקר במקום, אך לא זכות להתפלל בו, ומאז אוסרת המשטרה באופן רשמי על יהודים ונוצרים להתפלל בהר הבית.
תפילת יהודים בהר הבית
במקרים רבים ניסו יהודים להתפלל על הר הבית, בניגוד להבנות הסטטוס-קוו. להלן האירועים הבולטים הקשורים לתפילת יהודים בהר הבית.
אירועי התפילה של הרב גורן (1967)
מפתחות שער המוגרבים, שננעל על ידי הווקף, נמסרו "תוך מחאה" לכוחות הביטחון הישראליים. מאז שולטת משטרת ישראל על שער הכניסה.
בעקבות אירועי התפילה של הרב גורן פרסמו שני הרבנים הראשיים לישראל (הספרדי והאשכנזי) הצהרה משותפת האוסרת על יהודים לבקר בהר הבית.
תפילה של "נאמני הר הבית" (1983)
ב-11 במאי 1983, ביום ירושלים, התיר בג"ץ לגרשון סלומון ולקבוצה של נאמני הר הבית להיכנס לפינה של מתחם הר הבית, והם התפללו שם במשך שעה וחצי. מוסלמים רבים ראו בכך פגיעה בריבונות של הווקף בהר הבית.
עליית חברי כנסת להר הבית (1986)
בשנת 1985 טענו מספר חברי כנסת ממפלגות הימין שקיים מצבור נשק מתחת לכיפת הסלע וכי הווקף הורס במכוון עדויות ארכאולוגיות לקיומו של בית המקדש. ב-8 בינואר 1986 עלתה להר קבוצת חברי כנסת והתעמתו עם אנשי הווקף.
חברי הכנסת עזבו את המקום מחשש להסלמה, אך חזרו לשם כעבור שישה ימים. הם התפללו וקראו פרקי תהילים בהפגנתיות, ובתגובה פרצו מהומות בקרב הפלסטינים.
מספר ימים לאחר מכן עלו להר שלושה צעירים והניפו את דגל ישראל מעל שער המוגרבים במשך מספר דקות. הם נעצרו והואשמו בהפרת סדר.
ב-13 בינואר עלה הרב ישראל אריאל להר הבית והשתטח על הרצפה. הוא פונה מהמקום בכוח על ידי המשטרה.
סיור נאמני הר הבית (1986)
ב-19 באוקטובר 1986 סיירו כ-50 מחברי תנועת "נאמני הר הבית" בקבוצות של שבעה אנשים, כשהם מוקפים על ידי כוחות גדולים של משטרה וחיילי משמר הגבול. סיור זה הושג לאחר משא ומתן בין חברי התנועה לבין המשטרה, ובהסכמת הווקף. בין המסיירים נמנו גרשון סלומון, הרב דב ליאור והרב ישראל אריאל. שומרי הווקף ביקשו מהמסיירים לא להכניס לרחבה את ארבעת המינים. במהלך הסיור השתטח הרב ישראל אריאל בסמוך לכיפת הסלע, ואז זינקו לעברו שניים משומרי הווקף ודרשו ממנו לקום.
סיור נוסף של נאמני הר הבית (1987)
ב-6 באוקטובר 1987 טען גרשון סלומון שהתקבל אישור מהמשטרה להתפלל בהר הבית וכי בכוונתו לחדש את מנהג העלייה לרגל בשלושת הרגלים. ב-11 באוקטובר 1987 ניסו נאמני הר הבית להיכנס לרחבה, ונתקלו בהתנגדות של כ-2,000 מתפללים מוסלמים. המשטרה הפעילה נגדם גז מדמיע, ולאחר מכן ערכו 5 מחברי התנועה סיור מהיר באתר, תחת אבטחה כבדה.
טקס ניסוך המים בנקבת השילוח (1990)
ב-8 באוקטובר 1990 התרחש בהר הבית אירוע חמור, שהוביל למהומות הר הבית באותה שנה. תנועת "נאמני הר הבית" קיבלה אישור לקיים את טקס ניסוך המים בנקבת השילוח. בקרב הציבור המוסלמי נפוצו שמועות לפיהן גרשון סלומון ואנשיו מתכוונים להניח את אבן הפינה לבית המקדש השלישי בהר הבית. מאות רבות של מוסלמים נאספו בהר והאזינו לדרשות ההסתה במערכת הכריזה שבמסגדים. באותו זמן נאספו אלפי יהודים ברחבת הכותל לקראת טקס ברכת כוהנים ואז נשמט בשגגה רימון גז מידיו של שוטר מג"ב שעורר את ההמון המוסלמי להשליך אבנים לכיוון רחבת הכותל ההומה מאדם דבר שגרם לפציעתם של 34 מתפללים יהודים. כוחות משטרה פרצו להר, פתחו באש והרגו 17 מתפללים מוסלמים.
ניסיונות אנשי תנועת "חי וקיים" להתפלל בהר הבית (1993 עד 1996)
תנועת "חי וקיים" נוסדה בחג החנוכה התשנ״ב (דצמבר 1991) על ידי יהודה עציון לאחר שהשתחרר מהכלא. חברו אליו מוטי קרפל, חיים נתיב ואנשים נוספים. הקבוצה קיבלה תמיכה הלכתית מהרב יצחק גינצבורג ומיואל לרנר. התנועה נחשפה לציבור בספטמבר 1993 כאשר אנשיה הפגינו נגד הצהרת העקרונות שנחתמה בין ישראל לאש"ף.
אפיק הפעולה המרכזי של תנועת "חי וקיים" היה בנושא הר הבית. פעילי התנועה ניסו להתפלל בהר הבית עשרות פעמים, ונעצרו על ידי המשטרה. נגד יהודה עציון הוגש כתב אישום, ונאסר עליו לצאת מגבולות ישובו עפרה.
ברכת כהנים של אורי אריאל (2013)
בספטמבר 2013 הופץ סרטון וידאו בו נראה השר אורי אריאל עומד לפני כיפת הסלע ומברך "ברכת כהנים" בניגוד לאיסור המשטרה, צעד שנתפס בעיני המוסלמים כהתגרות. ראש הממשלה בנימין נתניהו הבטיח בנובמבר 2014 לעבדאללה השני, מלך ירדן ולמזכיר המדינה האמריקאי ג'ון קרי שלא יאפשר עליית שרים וחברי כנסת להר הבית, אך אורי אריאל המשיך לעלות להר הבית ולברך את ברכת הכהנים.
עימות רב משתתפים עם הווקף (2018)
42 יהודים נעצרו בשטח הר הבית לאחר שלטענת המשטרה חוללו פרובוקציה והתעמתו עם אנשי הווקף. הם שוחררו לאחר שימוע במשטרה.
קריאות "שמע ישראל" על הר הבית (2016, 2018)
צעיר יהודי כבן 18 נעצר בדצמבר 2016 במהלך סיור בהר הבית, לאחר שקרא "שמע ישראל" בהר במהלך הסיור.
בספטמבר 2018 נעצרו שלושה צעירים יהודים במהלך סיור בהר הבית, לאחר שהשתטחו ברחבת ההר וקראו "שמע ישראל" בצעקות. נגד הצעירים הוגש כתב אישום בגין הפרעת שלום הציבור והפרעה לשוטר בעת מילוי תפקידו.
צעירים שהתחזו למוסלמים כדי להתפלל בהר הבית (2021)
בדצמבר 2021 דווח בחדשות 13 על קבוצת צעירים יהודים שהתחזו למוסלמים כדי להתפלל בהר הבית. הם למדו לדקלם את השהאדה ונכנסו עם מתפללים מוסלמים למסגד אל-אקצא, שם התפללו בעברית. שניים מחברי הקבוצה נעצרו וקיבלו צו הרחקה ל-30 יום מהר הבית. על פי השב"כ, מדי שבוע נתפסים מספר יהודים המנסים להתגנב להר הבית באופן דומה.
תפילה וביקור נוצרים בהר הבית
שומרי הווקף מונעים מנוצרים להכניס להר הבית כתבי קודש נוצריים או צלבים, ובמספר מקרים הורחקו מתפללים נוצרים מרחבת הר הבית.
נרשמו מקרים של תיירים נוצרים שהגיעו להר הבית כשהם נושאים ספר תנ"ך בתרמיל, והספר הוחרם בכניסה להר. במקרים אחרים, תיירים נוצרים נעצרו והוצאו מרחבת הר הבית לאחר שביצעו תנועות שנחשדו כסוג של תפילה נוצרית.
בשנת 2003 נעצר יאן וילם ואן דר הובן לאחר שהתפלל תפילה חרישית על הר הבית. ואן דר הובן, נוצרי-אוונגליסט מתומכי נאמני הר הבית, הוביל קבוצה של כ-40 איש לרחבת הר הבית, והנחה אותם להתפצל לקבוצות קטנות ולהסתובב בשקט בתוך המתחם תוך תפילה חרישית. שומרי הווקף הבחינו בפעילותו וגירשו את חברי הקבוצה מהמתחם.
בשנת 2015 נעצרה בהר הבית פעילה נוצרית למען ישראל, לאחר שצילמה את עצמה קוראת "עם ישראל חי" בסמוך למסגד אל-אקצא.
אירוע התפילה המשותפת (1972)
בשנת 1972 התרחש אירוע מיוחד במינו, של קבוצת "נווה שלום" שהיו חברים בה נוצרים, מוסלמים ויהודים, ואביה הרוחני היה האב הדומיניקני ברונו הוסאר. הקבוצה ניסתה להקים ישוב רב-דתי באזור לטרון, וקיימה מפגשים בין-דתיים. אנשי הקבוצה נענו לקריאתו של האפיפיור לציין את 1 בינואר 1972 כיום תפילה עולמי למען השלום. כ-100 חברי הקבוצה ארגנו מסלול צעדה שעבר דרך כנסיית הקבר, מסגד אל-אקצא והכותל המערבי, כשהם נושאים בידיהם עלי זית, סמל השלום מימי המבול. בכל אתר נערכו תפילות בעלות תוכן כלל-אנושי, מתוך כתבי-הקודש הקשורים למקום התפילה. בכותל המערבי קרא הרב הקונסרבטיבי אהרן זינגר פרקי תהילים, והקהל ענה "אמן" או "אינשאללה" אחריו.
תחילה ביקשו שומרי הווקף המופתעים והנבוכים למנוע כניסת "כופרים" אל המסגד, בין השאר מפני שלא רכשו כרטיסי כניסה למתחם. אולם חכמי-דת מוסלמים שהזדמנו למקום פסקו כי "גם ליהודים ולנוצרים מותר להתפלל במקום הקדוש הזה למען השלום, הקדוש והיקר לכולם", ובאופן זה הצליחו חברי הקבוצה לערוך את אירוע התפילה בהר-הבית.
קבוצת אחווה בין-דתית נוספת בשם "הר קדשי" פעלה בתחילת המאה ה-21 וניסתה ליזום את הקמת בית המקדש השלישי לצד כיפת הסלע.
החלטות בג"ץ בנושא תפילת יהודים בהר הבית
באופן עקרוני, משטרת ישראל מונחית על ידי הממשלה, והיא זו שקובעת אם מותר או אסור להתפלל. בג"ץ אישר הסדר זה.
ככלל, בג"ץ מאשר את מדיניות המשטרה, המבוססת על החלטה מנהלית לפיה העיקרון של שלום הציבור ושמירה על הסדר הציבורי גובר על הזכות לחופש פולחן ולעיתים גם על חופש גישה.
נושא תפילת יהודים נדון משנת 1993 ואילך בבית המשפט העליון, וזה פסק כי מחד גיסא יש ליהודים זכות להתפלל בהר הבית, ומאידך גיסא יש למשטרה סמכות למנוע את מימושה של זכות זו. כדברי נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק: "נקודת המוצא העקרונית הינה כי לכל יהודי הזכות לעלות להר הבית, להתפלל עליו, ולהתייחד עם בוראו. זהו חלק מחופש הפולחן הדתי; זהו חלק מחופש הביטוי." אולם באותה נשימה קבע בית המשפט כי "ככל זכות אדם, אין זו זכות מוחלטת. זו זכות יחסית [...]. במקום בו קיימת ודאות קרובה לכך כי ייגרם נזק ממשי לאינטרס הציבורי אם זכות האדם לפולחן דתי ולחופש ביטוי תמומש, ניתן להגביל את זכות האדם כדי לקיים את האינטרס הציבורי." בשנת 2006 אף נפסק מפורשות מפי הנשיאה, דורית ביניש, כי "סמכותה של משטרת ישראל למנוע כניסת מבקרים ומתפללים להר הבית בהתקיים סכנה קרובה לוודאי לפגיעה קשה בביטחון הציבורי, נובעת מתפקידה המובהק של המשטרה בקיום הסדר הציבורי וביטחון הנפש והרכוש [...] מוסמכת המשטרה לאסור על כניסה להר הבית או להגבילה בתנאים. בין היתר, מוסמכת המשטרה במקרים מתאימים גם לצמצם את האיסור על עלייה להר הבית ולהגבילו לאנשים מסוימים בלבד, והכל לשם שמירה על שלום הציבור וביטחונו." בהתאם לפסיקה, הנחת היסוד של המשטרה היא כי בכל רגע נתון עלולה להיות בהר הבית סכנה כזו.
בבית משפט השלום בירושלים נפסקו מספר פעמים פסקי דין הנוגדים את פסיקת בית המשפט העליון. ב-4 באוקטובר 2012 התקיים דיון בהארכת מעצרו של חגי וייס, שנחשד בניסיון להתפלל בהר הבית ועוכב לחקירה על-ידי המשטרה. השופטת מלכה אביב פסקה כי "יש מקום לאפשר תפילת יהודים בהר הבית" והוסיפה כי לדעתה יש להתיר ליהודים להתפלל בהר הבית באופן מובנה, במקום שייועד לכך, תוך שמירה על ביטחונם. בדיון אחר פסקה אביב שהמדינה תשלם פיצויים ליהודה גליק בגין מניעת כניסתו להר הבית, מחשש שיתפלל במקום.
ב-2021 קבע בית המשפט השלום כי תפילה בלחש אין בה כדי עבירה על הוראות המשטרה במקום, וקיצר את הרחקתו של מתפלל שהתפלל בלחש בהר הבית. לאחר זמן קצר בוטלה החלטה זו על ידי בית המשפט המחוזי בירושלים, שקיבל את ערעור המשטרה על ההחלטה.
התבטאויות של פוליטיקאים ואנשי ציבור בנושא הר הבית
במהלך השנים זכו תנועות שוחרי המקדש לגיבוי ותמיכה מצד פוליטיקאים ואנשי ציבור רבים. למשל, במצע הליכוד לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה נכתב: "הליכוד יפעל בקדנציה הקרובה למצוא פתרון המאפשר חופש פולחן ליהודים בהר הבית, כמובן תוך טיפול בנושא בכל הרגישות הנדרשת."
מכתב של בנימין נתניהו (1995)
בנימין נתניהו כתב במרץ 1995, בהיותו ראש האופוזיציה, מכתב ליהודה עציון ובו תמך בהסדרת תפילת יהודים בהר הבית.
דבריו של הרב שמואל אליהו (2012)
במאי 2012 אמר הרב שמואל אליהו, רבה של העיר צפת: "המלכות שאנו חולמים עליה יודעת לנצח את אויביה ולהכות אותם שוק על ירך. לא משאירה פצועים מדממים בשטח שמתכננים את המלחמה הבאה. למלכות יש הרבה הוד, ואין הוד אלא בית המקדש. זו מלכות שאומרת בפה מלא כי היא חפצה בבית המקדש - עיר הצדק קריה נאמנה, מכון שישפיע אור לגויים, גם אם יצטרכו למחוק את המסגדים מעל ההר המקודש הזה."
הצעת חוק של מירי רגב (2014)
מירי רגב, בזמן שהייתה חברת כנסת מהליכוד, הגישה במאי 2014 הצעת חוק המבקשת לשנות את הסטטוס קוו בהר הבית ולאפשר ליהודים להתפלל בו. להצעת החוק הצטרף חבר הכנסת חיליק בר מהעבודה, אך כעבור ימים אחדים חזר בו ומשך את חתימתו.
ממשלת ירדן פנתה לישראל וביקשה הבהרות לגבי הצעת החוק. בסופו של דבר הצעת החוק לא עלתה להצבעה בכנסת.
דרישות לשינוי הסטטוס קוו
במשך השנים עלו דרישות מצד גורמים שונים בישראל לשינוי הסטטוס קוו בהר הבית, כך שתתאפשר תפילת יהודים ברחבה ליד מסגד אל-אקצא.
בשנת 1994 שלח הרב שלמה גורן מכתב לראש הממשלה יצחק רבין וביקש שלא להעביר את השליטה בהר הבית לידי הווקף המוסלמי. לדבריו, תפילת יהודים בהר הבית הייתה נהוגה במשך שנים רבות בהיסטוריה, ורבנים האוסרים עליה להר הבית עושים זאת "מחוסר ידיעה טופוגרפית והלכתית". הוא ביקש להקצות אזורי תפילה ליהודים בשטחים הפנויים של הר הבית.
נדב שרגאי קובל על כך שהסטטוס קוו נשחק, אבל אחד הרכיבים המרכזיים בו, האיסור על תפילת יהודים בהר הבית, נשמר בקפדנות. לדבריו, מקרי הפרת הסטטוס קוו מצד הווקף מצדיקים שינוי יזום של הסטטוס קוו על ידי ישראל, כך שתתאפשר תפילת יהודים בהר הבית.
ארנון סגל טוען שהוויתור ההיסטורי על ריבונות ישראלית מלאה בהר הבית גורם לפיגועי טרור, ולכן, כלשונו, "רק כשנשוב אל ההר תשקע האש".
בנובמבר 2021 התקיימה בהר הבית הפגנה נגד הסטטוס קוו ונגד שליטת הווקף במתחם. המפגינים הניפו שלטים בהם נכתב: "לגרש את החושך, לגרש את הווקף מהר הבית." כמו כן מחו נגד פיגוע הירי בשער השלשלת (2021) ונגד הפיגוע בהר הבית (2017).
במאמר של הלל כהן משנת 2018 הוא בוחן את שורשי הזיקה להר הבית של התנועה הלאומית הפלסטינית ושל התנועה הציונית. מסקנתו היא כי דבקותם של הפלסטינים בהר חזקה ועוצמתית מזו של היהודים, בעיקר משתי סיבות: תהליכי חילון שעברו על החברה בישראל, שגרמו לכך שלרוב החברה הישראלית, פרט למחנה הדתי-לאומי, אין כמעט זיקה להר הבית, ומאידך התעצמות המחויבות הפוליטית והדתית של הפלסטינים לאל-אקצא, שנתפס בעיניהם כמוקד של ריבונות, כבוד עצמי ושליחות דתית. כפועל יוצא ממסקנה זו, אין בעיניו הצדקה לדרישות לשינוי הסטטוס קוו בהר הבית.
שינויים בסטטוס קוו משנת 2021 ואילך
בתחילת שנת 2021 חל שינוי בסטטוס קוו, ומבקרים יהודים החלו לקיים בהר הבית שיעורי תורה ותפילות לא רשמיות, באופן שקט וללא סממנים יהודיים בולטים. תפילות ממושכות נערכות בחסות המשטרה ובידיעת הווקף המוסלמי.
בד בבד החלו קבוצות של חרדים להצטרף לעולים להר הבית, בניגוד לעמדת הממסד התורני החרדי. על פי דיווחים שונים מתפללים בהר הבית יהודים במניין את תפילת שחרית ותפילת מנחה בכל יום, מתחילתה ועד סופה, כולל חזרת הש"ץ בקול רם, ומברכים ברכת כהנים. עם זאת, מדינת ישראל והמשטרה לא שינו את הנהלים באופן רשמי, ומדובר במדיניות מעומעמת.
במקביל, שר הפנים גלעד ארדן יזם את הוצאת ארגוני המוראביטון והמורביטאת אל מחוץ לחוק והרחקתם מהר הבית. לאחר מכן הנחה את מפקדי המשטרה לעודד ולאפשר עליית יהודים להר הבית במידה מקסימלית, ולהרחיק מהם את אנשי הווקף.
טקסס בלוז
טקסס בלוז הוא תת-סוגה של מוזיקת הבלוז שהתפתח בערי טקסס בשנות ה-20. ההבדל בינו ובין תתי-סוגות אחרות של הבלוז הוא ההתבססות על נגינת גיטרה וגיטרת סלייד, ככלי מרכזי לצד השירה (ולא רק כליווי). החל משנות ה-50 נעשה שימוש גובר בגיטרה חשמלית ובגיטרה בס. כלי מקובל נוסף בטקסס בלוז היא המפוחית.
הסגנון התפתח מתוך שיריהם של הפועלים האפרו-אמריקאים בשדות הנפט ובחוות החקלאיות של טקסס. ל"אבי" הסגנון ומעצב הצליל שלו נחשב בליינד למון ג'פרסון. אמנים בולטים נוספים בסגנון זה היו טי-בון ווקר מדאלאס, דלברט מקלינטון מפורט וורת', לייטנינג הופקינס, ג'וני וינטר, פרדי קינג ואלברט קולינס ממזרח טקסס, ביג מאמא ת'ורנטון מאלבמה ולדבלי מלואיזיאנה.
מאמצע שנות ה-50 ובשנות ה-60 השפיע הטקסס בלוז על צמיחת הרוק אנד רול דרך אמנים כסטיבי ריי ווהן וג'ניס ג'ופלין ומועדונים בבירה אוסטין. הטקסס בלוז ספג גם השפעות קאנטרי, הבולטת שבלהקות המדגימות השפעה זו היא זי זי טופ.
רות דוד
ביוגרפיה
נולדה להורים ניצולי השואה, למדה משפטים באוניברסיטת תל אביב, ואת התמחותה עשתה בפרקליטות מחוז תל אביב ובבית המשפט המחוזי בתל אביב.
בשנת 1977 החלה לעבוד כעורכת דין במחוז תל אביב של פרקליטות המדינה. במהלך תפקידה שימשה דוד בראשית שנות ה־90 כתובעת במשפט שנוהל כנגד יעקב אלפרון ובני משפחתו, שהסתיים בהרשעתם. במהלך עבודת ועדת שמגר לחקירת רצח יצחק רבין, כשהתבקש היועץ המשפטי לממשלה להופיע בוועדה הוא נעזר בה. שימשה תובעת במשפטו של שר המשפטים יעקב נאמן ב-1997 שנחשד בעברות שונות, משפט בו זוכה לבסוף נאמן.
ב-2002 נבחרה לכהונת פרקליטת מחוז תל אביב (פלילי), לאחר שגברה בהתמודדות על עורכת הדין פנינה גיא. במהלך כהונתה ניהלה את החקירה בנושא פרשת המעילה בבנק למסחר, קיבלה החלטה על סגירת שארית תיק פרשת עמותות ברק (שרובו נסגר על ידי אליקים רובינשטיין, היועץ המשפטי לממשלה) ללא הגשת כתבי אישום כנגד טל זילברשטיין וגידי סולימני בנימוק של העדר ראיות והעדר עניין ציבורי, החליטה על הגשת כתב אישום כנגד עומרי שרון על עבירות במסגרת קמפיין הבחירות של אביו, ראש הממשלה אריאל שרון (עומרי שרון הורשע בתיק זה ונידון לעונש מאסר). עמדה בראש צוות החקירה כנגד השר אברהם הירשזון, שהורשע בגנבה מהסתדרות העובדים הלאומית, והחליטה על סגירת תיק שעסק בחשדות לשחיתות של בכירים ברשות המיסים. ב־2017 מתח נציב תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות השופט דוד רוזן ביקורת חריפה על דוד בקשר לסגירת תיק זה, שנעשתה בחיפזון ותוך חשש כבד לטיוח.
ב־2004 חתמה דוד על הסכם עד מדינה עם האחים דדוש, שהעניק להם הטבות רבות בעבור עדותם כנגד זאב רוזנשטיין. המתווך להשגת ההסכם היה רונאל פישר.
דוד הייתה מעורבת בחקירת השר חיים רמון בחשד לעבירת מעשה מגונה ללא הסכמה. חקירה זו כללה האזנות סתר, שחלקן לא הועברו כחוק לידי רמון. קיום ההאזנות הוכחש על ידי דוד ורק דרישה חוזרת ונשנית וגילוי קיומן על ידי מקור אנונימי הביאו להודאה של דוד לגבי עצם קיום חומר חקירה שנאסף בהאזנות ולהעברתו לסניגורי רמון. בית המשפט בפרשת רמון הודיע שרק בשל הבטחת ראש אגף החקירות ניצב יוחנן דנינו שהעניין ייחקר, בית המשפט לא יקבע בפסק דינו שהסתרת תוצרי ההאזנות הייתה בזדון, אלא בגין רשלנות ממשית. על תפקודה של דוד בפרשה נמתחה ביקורת של מבקר המדינה, שקרא לשקול צעדים אישיים נגדה. למרות זאת, פרקליט המדינה משה לדור סירב לפעול לפי המלצות מבקר המדינה והגן על דוד בתוקף ולאורך זמן. בשלהי 2010 סיימה את כהונתה.
במרץ 2011 מונתה כדירקטורית בחברת ב. יאיר. מינוי זה עורר תמיהה, על רקע מידע מודיעיני שעלה בפרשת המעילה בבנק למסחר שאותה ניהלה דוד, ועל פיו כספים שנגנבו מהבנק למסחר הושקעו בחברת ב. יאיר. לאחר תקופת צינון קצרה פתחה דוד משרד עורכי דין פרטי, ובהמשך הצטרפה כשותפה למשרד עורכי דין של רונאל פישר. בראיון איתה הציגה את תפקידה כסניגורית בדגש על המניעה וייצוג בשלבים מוקדמים של הליכים משפטיים.
בראשית 2014 פרשה במפתיע מתפקידה כדירקטור בב. יאיר.
דוד נשואה לאילן ואם לשלושה, מתגוררת בהרצליה.
חשדות פליליים וכתבי אישום
ב-2015 נעצרה במסגרת פרשת רונאל פישר, בחשד שיחד עם רונאל פישר פעלה להדלפת מידע פנימי מחקירות לנחקרים תמורת שוחד (ששולם בחלקו לקצין המשטרה ערן מלכה), וכן תדרכה נאשמים לקראת חקירתם על בסיס מידע פנימי, וזאת בתקופה שלאחר סיום תפקידה כפרקליטת מחוז. במאי 2015 הוגש נגדה כתב אישום, ובהמשך עודכן כתב האישום ונוסף בו אישום לפיו פעלה דוד יחד עם פישר להחלפת התובע בתיק כנגד יאיר ביטון (בעליה של חברת ב. יאיר), על ידי הצעה שניתנה לתובע למינוי כיועץ המשפטי של חברת נתיבי ישראל. במסגרת החקירה נגדה ונגד פישר גויסו קצין המשטרה לשעבר ערן מלכה ועוזרתו של פישר כעדי מדינה. בשל מעורבותם של קצין משטרה לשעבר ופרקליטת מחוז לשעבר, התיק מתנהל על ידי המחלקה לחקירת שוטרים ופרקליטות מחוז תל אביב (מיסוי וכלכלה) בבית המשפט המחוזי בירושלים.
בעקבות כתב האישום שהוגש על חשדות לאחר תום כהונתה כפרקליטת מחוז, עלו חשדות כנגדה כי פעלה באופן דומה גם בתקופת כהונתה כפרקליטה מחוזית, זאת בין השאר על בסיס הקלטות של פישר מתקופה זו שבהן הציע לחשודים השגת הקלות שונות באמצעות קשריו עם דוד, על סמך ידידות אישית שהייתה בין השניים, על בסיס מתנות שאותן קיבלה דוד מפישר (באמצעות יאיר ביטון) בתקופת כהונתה, ועל בסיס דברים שסיפר פישר לערן מלכה, שעליהם דיווח מלכה בחקירתו. בעקבות החשדות נחקרה דוד בנוגע להתנהלותה בתקופה זו. בדו"ח הסיכום לשנת 2015 של נציבות הביקורת על מערך התביעה ומייצגי המדינה בערכאות כתבה הנציבה הילה גרסטל כי פרקליט מחוז תל אביב שלמה למברגר מנע חקירה בנושא תיקים שיוצגו על ידי פישר במהלך כהונתה של דוד על ידי הנציבות ב־2014 בעקבות תלונות שהוגשו לנציבות, בטענה לסכסוך בין ארגון הפרקליטים לבין הנציבות. רק באביב 2015 הסכים למברגר להעביר את החומר לנציבות, אך אז נמנע מהנציבות העיסוק בנושא עקב פתיחת חקירה משטרתית בנושא. בנוסף, טענה קבוצת חוקרים מרשות המיסים כי דוד מנעה חקירה בפרשות שחיתות שנחשפו על ידם ברשות המיסים. בין התיקים שגנזה רות דוד נמנה גם פרשת ה'מכולה המוברחת' בה מקור מודיעיני העיד בדבר שחרור שלא כדין של מכולה שנתפסה בניסיון להתחמק ממכס, לאחר שנעשתה פנייה בעניין ללשכת שר האוצר בנימין נתניהו. לאחר תקופה נמצאה גופתו של המקור המודיעיני במלון דן פנורמה בתל אביב, כששקית פלסטיק מהודקת סביב צווארו, ועלו חשדות על המלצות שנתנו לסגירת תיקים משיקולים לא-מקצועיים.
במרץ 2016 החליט היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט לסגור את תיק החקירה כלפי דוד בנושא תפקודה בעת שירותה בפרקליטות, בהיעדר ראיות מספיקות להרשעה פלילית. עם זאת ציין מנדלבליט כי "התנהלותה של רות דוד כפי שהתגלתה בחקירה היא בעייתית ואינה עומדת בקנה אחד עם נורמות ההתנהגות המצופות מפרקליט בפרקליטות המדינה".
בנובמבר 2017 קבע דו"ח של נציב הביקורת על התביעה, דוד רוזן, כי נסיבות גניזת תיקי חקירה על ידי רות דוד שנפתחו עקב 15 תלונות שונות של חוקרים ברשות המיסים "תמוהות". עוד אמר "מסיבות עלומות, כדי לא לומר מוזרות ותמוהות, יחד עם התיק נעלם אף התיעוד שהוביל להחלטה לביעור התיק". באופן דומה, ב-26 בדצמבר רוזן דרש משי ניצן לבחון את התנהלות דוד בחקירת חשדות לשחיתות של בכירי קופת חולים מאוחדת שהסתיימה בהגשת כתב אישום כלפי חושף השחיתות בקופה.
ביולי 2018, חודשה החקירה על טיוח התלונות ברשות המיסים על ידי רות דוד. בינואר 2019 הגישה הפרקליטות אישום נוסף, רביעי במספר, נגד רות דוד, על שיבוש הליכי משפט בכך שהנחתה חשוד לברוח מישראל.
בית הספר ראשידיה
בית הספר ראשידיה (בערבית: المدرسة الرشيدية) או "אל-ראשידיה בית ספר תיכון לנערים" (בערבית: المدرسة الرشيدية الثانوية للبنين) הוא בית ספר תיכון עירוני הממוקם במזרח ירושלים, ליד שער הפרחים צמוד למוזיאון רוקפלר. בבית הספר לומדים כ-800 תלמידים ויש לו צוות של כ-40 מורים. בית הספר מורכב מ-3 מבנים מרכזיים הכוללים 20 כיתות, ספרייה, מעבדה ומגרש כדורגל.
היסטוריה
בית הספר הוקם בסוף התקופה העות'מאנית בארץ ישראל כמוסד ממשלתי, במהירות רבה קנה לו שם של בית ספר תיכון מעולה אשר נודע לתהילה ברחבי המזרח התיכון, בין השאר בשל ההישגים של תלמידיו באוניברסיטאות שבהם למדו. במקביל נבנה בית ספר עומריה לבנות ברחוב ויה דולורוזה בעיר העתיקה, שגם קיבל שם של בית ספר בעל רמה גבוהה. עם תחילת המנדט הבריטי עבר בית הספר לניהולה של ממשלת המנדט, ותוכנית הלימודים קיבלה גוון בריטי, כולל הקמת שבט של ארגון צופי פלסטין, ופעילות ספורט שבה שיתפו פעולה גם עם בתי ספר יהודים במערב ירושלים.
בעקבות מלחמת ששת הימים, ביוני 1967, החילה ממשלת ישראל את החוק הישראלי על מזרח ירושלים לפי צו בהתאם לסעיף 11ב של פקודת סדרי השלטון והמשפט. החלת החוק הייתה בתוקף על כל בתי הספר הממשלתיים במזרח ירושלים, הם אלצו ללמוד לפי התכנית הישראלית, הנהוגה בבתי הספר הערביים בישראל, כולל לימודי שפה עברית וספרות עברית. כלומד מסיימי בתי הספר אולצו לגשת לבחינות הבגרות במתכונת הישראלית (ולא המתכונת הירדנית שהייתה נהוגה עד אז), שלא הוכרה על ידי מוסדות ואוניברסיטאות בארצות ערב. כתוצאה מכך עברו רוב התלמידים לבתי ספר פרטיים וכנסייתיים אחרים, שבהם הלימודים עדיין התנהלו לפי התכנית של משרד החינוך הירדני. בשנת הלימודים שהחלה בספטמבר 1968 היו בית הספר רק 12 תלמידים, לעומת 687 שנה קודם.
בשנות ה-2000, בעקבות הגידול באוכלוסיות מזרח ירושלים, גדל מספר התלמידים בבית הספר באופן ניכר. כ-800 תלמידים לומדים בבית הספר, אך הוא סובל ממצוקת תקציב.
פיטר סקנבינו
פיטר סקנבינו (באנגלית: Peter Scanavino; נולד ב-29 בפברואר 1980) הוא שחקן אמריקאי. הוא מככב מאז 2014 בתפקיד הבלש / התובע הכללי דומיניק "סוני" קאריסי ג'וניור בסדרת הטלוויזיה של רשת NBC, "חוק וסדר: מדור מיוחד".
קריירה
מאז 2005 היו לסקנבינו עשרות תפקידים מינוריים בסרטים ובטלוויזיה, בין היתר בסדרות האישה הטובה והרשימה השחורה.
בשנת 2005 שיחק סקנבינו בתפקידי אורח בסדרת דרמות הפשע של NBC "חוק וסדר: כוונה פלילית" בפרק העונה החמישית "כלבי היהלום" בתפקיד העבריין הקטן ג'וני פייסט. הוא גם התארח בסדרה "חוק וסדר" בפרק "בסה"כ ילדה בעולם" בשנת 2009, כחשוד שהיה מעצב גרפי.
בשנת 2010, סקנבינו לקח פסק זמן ממשחק כדי להתמקד בבישול. לאחר שסיים תעודה בקולינריה במכון הקולינריה הצרפתי בניו יורק, החל לעבוד תקופה קצרה במטבח של המסעדה בעלת כוכב המישלן של דן ברבר "בלו היל" בגריניץ' וילג'.
בשנת 2013, שיחק בתפקיד אורח בסדרת דרמות הפשע NBC ארוכת השנים "חוק וסדר: מדור מיוחד" בעונה הארבע עשרה, בפרק 13, "מורשת המפלצת" בתפקיד ג'וני דובצ'ק. באותה שנה שיחק בהרכב הקומדיה הרומנטית "Mutual Friends" שביים מתיו ווטס.
בשנת 2014 הצטרף סקנבינו לסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד" בעונתה השש-עשרה, הפעם כדומיניק קאריסי ג'וניור, סאני, בלש חדש. בתחילה בתפקיד חוזר, אך לאחר מכן המשיך לשחק בתפקיד ראשי מהפרק החמישי של אותה עונה. לדברי המפיק הראשי, וורן לייט, קאריסי "[נכנס] [ל- סדרה] ומטלטל את העניינים ... בחור שאולי זקוק למעט עידון." סקנבינו ציין כי דמותו של קאריסי "[הוא] אאוטסיידר."
חיים אישיים
לסקנבינו ואשתו, לישה באי יש שני ילדים. סקנאבינו למד זמן קצר באוניברסיטת בוסטון. הוא ממוצא איטלקי.
קומנדו המזרח התיכון
קומנדו המזרח התיכון הייתה יחידה שפעלה כמסגרת ייעודית עבור יחידות קומנדו בריטיות, ששירתו בזירת המזרח התיכון בשנים 1941–1942.
היסטוריה
היחידה החליפה את Layforce ("כוח ליי"), שהיה כוח קומנדו בסדר כוחות של בריגדה, בפיקוד רוברט לייקוק. הכוח נשלח לזירת המזרח התיכון בפברואר 1941, אך פורק באוגוסט 1941 לאחר שספג אבדות כבדות. לייקוק הצליח לשכנע את צ'רצ'יל, שהיה חסיד נלהב של הפעלת כוחות מיוחדים, להקים מחדש את הפיקוד שלו תחת שם חדש - "קומנדו המזרח התיכון". הסד"כ של כוח זה היה קטן בהרבה מסדר הכוחות המקורי של "כוח ליי", והוא כלל רק שש פלגות, בסד"כ 60–70 לוחמים כל אחת. שתיים מהפלגות של "קומנדו המזרח התיכון" שימשו כבסיס להקמת שירות האוויר המיוחד (SAS), ופלגה שלישית הפכה לשירות הסירות המיוחד (SBS), שהתמחה בביצוע פשיטות קומנדו מהים. אף על פי ש"קומנדו המזרח התיכון" המשיך להתקיים על הנייר גם לאחר כישלון מבצע פליפר בנובמבר 1941, במידה רבה כדי לרצות את צ'רצ'יל, רוב הלוחמים שנותרו במסגרת זו נקלטו ביחידות מיוחדות אחרות שפעלו בזירה. לייקוק הועלה לדרגת בריגדיר, ומונה למפקד "בריגדת השירות המיוחד" של פיקוד המזרח התיכון.
פעילות היחידה
מבצע הסכמה (באנגלית: Operation Agreement) היה פשיטה קרקעית ואמפיבית של כוחות צבא, צי ויחידות מיוחדות ממדינות חבר העמים הבריטי על נמל טוברוק שבלוב. הפשיטה נערכה בין ה־13 ל־14 בספטמבר 1942, במסגרת המערכה במדבר המערבי במלחמת העולם השנייה.
פורמולה 1 עונת 1977
עונת 1977 הייתה העונה העשרים ושמונה של אליפות הפורמולה 1, שאורגנה על ידי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA). במהלך העונה התקיימו 17 מרוצים, העונה ארוכה בתולדות האליפות עד אותו הזמן.
ניקי לאודה זכה באליפות הנהגים בפעם השנייה, אף על פי שמריו אנדרטי ניצח יותר מרוצים ממנו ולמרות שלא התחרה בשני המרוצים האחרונים בעונה. ג'ודי שכטר ניצח בגרנד פרי ארגנטינה עבור קבוצת וולטר וולף את המרוץ הראשון בוא היא השתתפה באליפות. גונאר נילסון השיג את הניצחון היחיד בקריירה, שהסתיימה בסיום העונה אחרי שתי עונות בלבד, בעקבות מחלת הסרטן שהביא למותו. קבוצת רנו הצטרפה לאליפות והייתה הראשונה שעשתה שימוש במנוע עם מגדש טורבו, מנוע שלא זכה להצלחה גדולה. פרארי זכתה באליפות היצרנים בפעם השלישית ברציפות.
במהלך גרנד פרי דרום אפריקה אירע התאונה קטלנית לאחר שטום פרייס לא הצליח להימנע מלפגוע במרשל בן 19 שחצה את המסלול. המרשל נהרג מהפגיעה ומטף הכיבוי שהחזיק בידיו עף, פגע בפרייס והרג אותו. מכוניתו של פרייס המשיכה בנסיעה עד לסוף הישורת, שם פגעה במכוניתו של ז'אק לאפיט. שבועיים לאחר מכן נהרג קרלוס פייס בהתרסקות מטוס ליד סאו פאולו, ברזיל.
אליפות הנהגים
הטבלה כוללת רק נהגים שצברו נקודות במהלך העונה
טרל ברנדון
תומאס טרל ברנדון (באנגלית: Thomas Terrell Brandon; נולד ב-20 במאי 1970) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק במשך 11 עונות בליגת ה-NBA, בעמדת הרכז. ממוצעיו לאורך הקריירה הם 13.8 נקודות, 3.0 ריבאונדים ו-6.1 אסיסטים למשחק.
נעורים ומכללות
ברנדון נולד בעיר פורטלנד שבאורגון, וכתלמיד ב"תיכון גרנט" זכה בשנת 1989 בתואר שחקן התיכונים המצטיין של אורגון. בסיום לימודיו התיכוניים החל ללמוד באוניברסיטת אורגון, וכבר בעונת ה שלו הוביל את קלעי קבוצתו עם 17.9 נקודות בממוצע למשחק ונבחר לחמישיית העונה של מחוז ה-Pac-10. בעונתו השנייה והאחרונה באוניברסיטה שיפר את ממוצעיו ל-26.6 נקודות למשחק, וזכה בתואר שחקן המכללות המצטיין של המחוז.
קריירה מקצועית
ברנדון נבחר על ידי קבוצת קליבלנד קאבלירס בבחירה ה-11 של דראפט ה-NBA לשנת 1991. בעונת הרוקי שלו העפילו הקאבלירס לסדרת גמר המזרח, בהובלת מארק פרייס, לארי נאנס ובראד דוהרטי, אך הפסידו לשיקגו בולס בתוצאה 4-2 והודחו. בשלוש עונותיו הראשונות בקליבלנד שימש ברנדון כמחליפו של מארק פרייס, ובמהלך עונת תפס את מקומו כרכז הפותח של הקבוצה. בעונות ו- נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA לאחר שהעמיד ממוצעי שיא של 19.3 ו-19.5 נקודות בממוצע למשחק, בהתאמה. כמו כן זכה בסיום עונת 1997 בפרס הספורטיביות של ה-NBA, עבור תרומתו לילדים ממשפחות מצוקה. כחלק מפעילותו ההומניטרית הפעיל ברנדון מחנה כדורסל שנתי, בו השתתף בין היתר לברון ג'יימס.
לקראת עונת נשלח ברנדון למילווקי באקס, יחד עם טיירון היל ובחירת דראפט עתידית, כחלק מטרייד משולש שהעביר את וין בייקר (ממילווקי) לסיאטל סופרסוניקס ואת שון קמפ (מסיאטל) לקליבלנד. ברנדון שיחק במילווקי במשך עונה וחצי, לצד גלן רובינסון וריי אלן, לפני שנכלל בטרייד נוסף שהעביר אותו למינסוטה טימברוולבס. בשלוש עונותיו הראשונות במינסוטה המשיך להציג יכולת טובה עם 16.2 נקודות ו-8.3 אסיסטים בממוצע למשחק, והטימברוולבס סיימו את שלוש העונות עם הפסד בתוצאה 3-1 בסיבוב הראשון של הפלייאוף.
במהלך עונת סבל ברנדון ממספר פציעות בברכו שאילצו אותו להחמיץ 50 משחקים, ובדיעבד שיחק את משחקו האחרון בקריירה בפברואר 2002, בגיל 31 בלבד. ביולי 2003 נשלח בטרייד לאטלנטה הוקס, ונופה ממנה כחצי שנה לאחר מכן, מבלי ששיחק במדי הקבוצה. ב-9 במרץ 2004 הודיע ברנדון באופן רשמי על פרישה ממשחק.
אליפות ישראל באתלטיקה 1956
אליפות ישראל באתלטיקה נערכה בין התאריכים 29 - 30 ביוני 1956 בתל אביב.
ברוך מרדכי ליבשיץ
הרב ברוך מרדכי ליבשיץ (ה'תקס"ט, 1809, וילנה - ט"ו בניסן ה'תרמ"ה, 30 במרץ 1885, שדליץ) היה רב ליטאי-פולני שכיהן כרב הערים סמיאטיץ', וולקוביסק, נובהרדוק ושדליץ.
תולדות חייו
נולד בסביבות שנת ה'תקס"ט לרבי יעקב קלאצקי, סוחר תלמיד חכם מוילנא. סבו מצד אביו היה רבי ברוך פרנקפורטר, ומצד אמו היה מצאצאי מהר"ם מלובלין, רבי מרדכי יפה, הרב שמחה רפפורט ועוד. לאחר נישואיו התגורר בבית חמיו בוולקוביסק במשך 14 שנה, שם למד מפי רב המקום בנימין דיסקין, יחד עם בנו הרב יהושע לייב דיסקין והרב יצחק אלחנן ספקטור. כבר בתקופה זו, בעודו אברך צעיר, התכתב בהלכה עם רבנים גדולים ומפורסמים והשיב תשובות בהלכה. בשנת ה'תר"ב החל לכהן כרב בסמיאטיץ'. בשנת ה'תרי"ד חזר לוולקוביסק לכהן שם כרב, וייסד בה ישיבה. בשנת ה'תרכ"ה עבר למלא את מקום הרב ספקטור כרבה של נובוגרודק (נובהרדוק). הוא סירב להצעת רבנות מלובלין, והשקיע את מרצו בהכנת תשובותיו לדפוס. בשנת ה'תרל"ד, כאשר גמר להכין את ספרו, עבר לכהן כרבה של קהילת שדליץ שהסכימה לתת לו את הסכום הנחוץ לו להדפסת הספר. בשדליץ כיהן כ-11 שנה, עד לפטירתו. בשנת ה'תרל"ח פרסם מכתב תמיכה ברב נתן פרידלנד ורעיונותיו בדבר יישוב ארץ ישראל.
נפטר בליל הסדר, ט"ו בניסן ה'תרמ"ה, ונקבר בשדליץ.
השנה של אפריקה
1960 מכונה השנה של אפריקה בגלל סדרה של אירועים שהתרחשו במהלך שנה זו – בעיקר עצמאותן של 16 מדינות אפריקה – שהדגישו את הרגשות הפאן-אפריקניים הגוברים ביבשת. השנה הביאה לשיאן של תנועות העצמאות האפריקניות ולהופעתה של אפריקה ככוח מרכזי באו"ם. התפתחויות פוליטיות מהירות אלו הובילו לספקולציות ותקווה לגבי עתידה של אפריקה כולה; ובכל זאת, היבשת החלה להתמודד גם עם המציאות של אלימות בעידן הפוסט-קולוניאלי. בשנה זו גם החלה התנגדות מזוינת לממשלת האפרטהייד הדרום אפריקאית, שהיו לה השלכות פוליטיות ברחבי העולם ככלל, וברחבי אפריקה בפרט. במהלך השנה קיבלו כל המושבות של אפריקה המערבית הצרפתית ואפריקה המשוונית הצרפתית עצמאות.