cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אגם מונדזה
חיידקים ייחודיים שהתגלו במקום
שני מיני חיידקים לא מוכרים נתגלו באגם ותוארו כ-Polynucleobacter cosmopolitanus ו-Polynucleobacter duraquae. שני המינים אינם פתוגניים ושוכנים באגם כחלק מהבקטריו-פלנקטון שלו.
יוסף אברמוביץ
יוסף ישראל אברמוביץ (נולד ב-1964) הוא יזם ומנהל ישראלי. מחלוצי התחום הסולארי בישראל, הוא נשיא ומנכ"ל אנרג'י גלובל קפיטל ומייסד שותף של חברת הכוח ערבה פאוור קומפני. מועמד על ידי 12 מדינות אפריקה ובליז לפרס נובל לשלום לשנת 2021, על עבודתו למען נושא האקלים. אברמוביץ מכהן בוועד המנהל של חיים וסביבה (2020) ושל דמוקרטtv. יו"ר בינלאומי לשעבר של אילת-אילות - כנס אנרגיה מתחדשת ומנהיג עולמי בהשקעות אימפקט באקלים ב-Toniic.
ביוגרפיה
יוסף ישראל אברמוביץ נולד בשנת 1964 בארצות הברית. הוא חי בישראל בילדותו בין השנים 1969–1972, לפני שחזר לבוסטון. בעודו גר במסצ'וסטס, הוא למד בבית הספר סולומון שכטר בבוסטון רבתי, וסיים את לימודיו בשנת 1980 ב-Hebrew College Prozdor ובשנת 1982 בתיכון ברוקליין. היה חבר בתנועת יהודה הצעיר; לאחר שעבד ב-Camp Sprout Lake, CYJ קליפורניה, והיה חניך, יועץ וראש יחידה ב-Tel Yehuda, הוא השתתף בתוכנית יהודה הצעיר בישראל בשנים 1982–1983, בסיוע מלגת ההסתדרות הציונית הדסה.
אברמוביץ קיבל תואר ראשון במדיניות ציבורית יהודית מאוניברסיטת בוסטון בשנת 1986, שם למד אצל אלי ויזל, הווארד זין והלל לוין, ותואר שני בעיתונאות מבית הספר ללימודי מוסמך בעיתונות של אוניברסיטת קולומביה בשנת 1991, עם מלגת בוגר וקסנר.
הוא נשוי לרבה סוזן סילברמן ולהם חמישה ילדים, שניים מהם אומצו מאתיופיה. סילברמן, פעילה ידועה למען פלורליזם דתי ואימוץ בינלאומי, נבחרה בשנת 2013 לרשימת הפורוורד "50 המשפיעים ביותר". היא משמשת כמנהלת בפועל של Second Nurture, עמותה למען אימוץ יתומים.
יוסף אברמוביץ צוין על ידי CNN כאחד מששת החלוצים הירוקים בעולם, וכיהן כנשיא חברת הכוח ערבה פאוור קומפני (2006-2013) וכעת מכהן בתפקיד מנכ"ל ונשיא Energiya Global (החל מ-2011). הוא ייסד את שתי חברות עם השותפים דייוויד רוזנבלט מניו ג'רזי ואד הופלנד מקיבוץ קטורה.
חברת ערבה פאוור קומפני היא בין מפתחות האנרגיה הסולארית המובילות בישראל, ופורצת דרך בתחום שדות סולאריים בינוניים וגדולים. חברת ערבה פאוור קומפני הקימה את השדה הסולארי הראשון המחובר לרשת בישראל וחתמה על חוזים בשווי של 300 מיליון דולר להקמת שמונת השדות הסולאריים הבאים בישראל. Energiya Global מפתחת פרויקטים סולאריים ברחבי העולם, במטרה לספק חשמל נקי ל-10 מיליון אנשים עד שנת 2030.
כיזם, איש איכות הסביבה, איש חינוך ופעיל זכויות אדם, אברמוביץ נמנה עם אנשי "הרשימה הבאה" של CNN עם ד"ר סנג'אי גופטה בשנת 2013 על מפעל חייו, כולל מאמצים להביא חשמל סולארי על בסיס מסחרי למדינות מתפתחות. אברמוביץ נבחר לרשימת ג'רוזלם פוסט של 50 היהודים המשפיעים ביותר ברחבי העולם בשנים 2011, 2012 ו -2013, והצטרף לשורותיהם של מארק צוקרברג (מספר 1), שמעון פרס (מספר 22), ג'ון סטיוארט (מספר 27) ובר רפאלי. (מספר 50) בין היתר - כולל שרה סילברמן, שהיא במקרה גיסתו . הוא נבחר גם על ידי כלכליסט, לאחד מבכירי איכות הסביבה בישראל בשנת 2010, ובשנת 1991 כמנהיג הסטודנטים היהודי המשפיע ביותר בעשור הקודם, על פי מגזין Moment. אברמוביץ צוין על ידי הארץ כאחד מעשרת העולים האנגלוסקסיים המשפיעים ביותר בשנת 2011 . הוא היה מועמד משותף 3 פעמים לפרס נובל לשלום בשל פעילותו למען זכויות האדם ב-Union of Councils for Soviet Jews למען יהודי ברית המועצות לשעבר . יוסף זכה גם כ"איש השנה "על ידי ועידת האנרגיה והעסקים בישראל משנת 2012.
בשנת 2006 עבר מניוטון שבמדינת מסצ'וסטס לקיבוץ קטורה. בשנת 2006 הוא נבחר למקום השלישי ברשימת הכנסת עתיד אחד, וב-2008 אברמוביץ נבחר למקום ה-19 ברשימת הכנסת של המפלגה הירוקה, יחד עם אשתו, היה חלק ממפלגת אומץ לב של נעמי צור למועצת העיר ירושלים.
ערבה פאוור קומפני
אברמוביץ ייסד את תעשיית אנרגיית השמש בישראל ואת ערבה פאוור קומפני בשנת 2006 יחד עם דייוויד רוזנבלט מניו ג'רזי ואד הופלנד מקיבוץ קטורה. הוא כיהן כנשיא החברה. ערבה פאוור קומפני עובדת עם קיבוצים, מושבים ובדואים בדרום הארץ.
אברמוביץ הצהיר: "עבודתנו טרם הסתיימה. ישראל צריכה לאמץ את יעד האיחוד האירופי 20% של אנרגיה מתחדשת עד 2020 ואבן דרך מרכזית זו של ערבה פאוור קומפני היא הוכחה חיובית לכך שניתן להגיע אליה. יתר על כן, יש לתקן עוול על ידי יצירת מכסה מיוחדת של שדות סולאריים לבעלי קרקעות בדואיות, שאינם נכללים בתוכנית הסולארית הנוכחית." .
אברמוביץ אמר בראיון ל"ג'רוזלם פוסט "בשנת 2010: "אנו מיישמים את חזונו של ראש הממשלה בנימין נתניהו להפסיק את השימוש בדלקים מאובנים בתוך עשור ו[לעזור לישראל] לפתח אנרגיות חלופיות לעצמה ולעולם ". אברמוביץ מכנה את אנרגיית השמש "אנרגיית השלום"; בראיון שנערך בשנת 2008 הוא אמר "להבין שאותה שמש זורחת באותה מידה על כולנו, אינה בבעלות אף אחד מאיתנו, ויכולה לספק את צורכי האנרגיה שלנו בשפע, מקדמת מטבעה שלום. השמש אינה מזהה גבולות. " אברמוביץ נפגש עם שרי אנרגיה ופקידים מלמעלה מעשרות מדינות, כדי לסייע להם בתכנון עתיד אנרגיה סולארית למדינותיהם, ביניהם גם עם קמאלה האריס.
Energiya Global Capital
אברמוביץ הוא הנשיא, המנכ"ל והמייסד המשותף, יחד עם דייוויד רוזנבלט, אד הופלנד, ואווי רודנשטיין של חברת, שנוסדה בשנת 2011. החברה נוצרה במטרה לענות על הצורך הדחוף בהרחבת הגישה לאנרגיה מתחדשת בכל רחבי העולם, כיום Energiya Global Capital עובדת על פרויקטים ברואנדה, דרום אפריקה ודרום מזרח ארצות הברית.
הזווית ההומניטארית היא חלק מ"השורה התחתונה המרובעת "של Energiya Global Capital. "בנוסף להיותה רווחית, החברה מבקשת להועיל לאיכות הסביבה, לחזק את הקהילות ולהקרין תדמית של ישראל כ"Emerging superpower of goodness" המייצאת פתרונות לבעיות ההומניטריות בעולם: מים, רפואה, אנרגיה וחקלאות." אברמוביץ אמר: "לגזע האנושי חובה מוסרית ומעשית לספק כוח לכל, תוך מעבר משריפת דלקים מאובנים לרתימת אנרגיה מתחדשת." .
Energiya Global Capital היא החברה הישראלית הראשונה שהפכה לחברה מייסדת ביוזמת "Power Africa" של הנשיא ברק אובמה ובתת היוזמה "Beyond the Grid". לאורך תקופה של חמש שנים ראשונות, "Beyond the Grid" תמנף שותפויות עם 27 משקיעים, כולל Energiya Global Capital, ותתחייב להשקיע מעל מיליארד דולר בפתרונות "Beyond the Grid" ובקנה מידה קטן עבור השוק הפחות-מפותח במדינות אפריקה שמדרום לסהרה. התחייבויות אלה במגזר הפרטי יעזרו ל"Power Africa" לעמוד בהתחייבותה לספק 20 מיליון חיבורים חדשים למשקי בית ולגופים מסחריים, שיספקו חשמל למיליוני משקי בית באפריקה שמדרום לסהרה.
בשיתוף פעולה עם היזם ההולנדי Gigawatt Global ומייסדו המשותף חיים מוצן, בשנת 2014 השלימה Energiya Global Capital את השדה הסולארי הראשון בהיקף מסחרי במזרח אפריקה שמדרום לסהרה - על הגבעות הירוקות ממזרח לבירת רואנדה, קיגאלי. שדה 8.5 מגה-וואט ממוקם בכפר הנוער אגאהזו-שלום, המהווה גם בית וגם מוסד חינוכי למאות ילדים, רובם יתומים שהוריהם נהרגו במהלך רצח העם ברואנדה ב-1994 נגד הטוטסי. תחנת הכוח בסך 24 מיליון דולר הוסיפה 6% ליכולת ייצור החשמל של רואנדה. "זה פנומנלי עבור רואנדה מכיוון שהאנרגיה שלנו הרבה יותר זולה מסולר. ואז חניכי כפר הנוער נהנים מההכשרה הטכנית. בדרך זו, בוגרי הכפר יוכלו להפיץ אנרגיה סולארית בכל רחבי רואנדה ואז במזרח אפריקה ", אומר אברמוביץ. השדה הסולארי ברואנדה הוא הוכחה לתפיסה לפיתוח ומימון בהצלחה של שדות סולריים בקנה מידה מסחרי ברחבי אפריקה ובעולם המתפתח. "זה שינוי-משחק לאנושות ולסביבה."
השלוחה האמריקאית של Energiya Global Capital העולמית - Energiya USA - זכתה בחוזה בהיקף של 30 מיליון דולר להקמת שדה סולארי בגודל 17.68 מגוואט בדרום-מזרח ג'ורג'יה בשנת 2014 זה יהיה השדה הסולארי הראשון בהיקף מסחרי בחלק זה של המדינה. השדה בן 79 הדונם יוקם במחוז גלין, ג'ורג'יה וצפוי להיות מחובר לרשת עד היום האחרון של 2015. הסכם רכישת החשמל עם חברת החשמל ג'ורג'יה מבטיח 20 שנות חשמל סולאריות.
אברמוביץ מקווה כי "בתוך עשור לערך, כמיליארד אנשים בעולם המתפתח ייהנו מחשמל מיוצר מהשמש". אנרג'יה גלובל ממוקמת בירושלים ומעורבת באופן פעיל במאמציה של עיר הבירה הישראלית להפוך להיות ירוקה. בשנת 2013 תמכה אנרג'יה גלובל בתערוכת Cool Globes מחוץ לשערי העיר העתיקה. תערוכת Cool Globes הייתה חלק בעיר, במטרה לעורר קריאה לפעולה סביבתית.
12 מדינות באפריקה העמידו את מועמדותו של אברמוביץ לפרס נובל לשלום בשל פועלו הרב להקמת שדות סולאריים באפריקה.
פעילות חברתית
אברמוביץ ייסד באוניברסיטת בוסטון את התנועה נגד האפרטהייד. כעבור שנים, הוא השתתף לראשונה בפעולה ישירה, והוחרם על ידי דרום אפריקה הקדם-דמוקרטית, והוביל בשנת 1997 את הקמפיין המוצלח להחזרת 7 מיליארד דולר לתקציב הפדרלי של ארצות הברית כתיקונים לחוק הרפורמה ברווחה. אברמוביץ שימש כנשיא איגוד המועצות ליהודי ברית המועצות בין השנים 1997–2007, והיה מועמד משותף שלוש פעמים לפרס נובל לשלום. הוא היה הדובר המרכזי בכינוס הלאומי לזכויות האדם ברוסיה בשנת 2004. הוא סייע בהקמת המפלגה הפוליטית האתיופית עתיד אחד בישראל. אברמוביץ הוא תומך פעיל בניצול אנרגיית השמש בישראל, הן עבור יהודי ישראל והן עבור ערביי ישראל. הוא עזר בארגון הפגנות שונות לזכויות אדם ב -23 מדינות.
הוא נעצר פעמיים. המעצר הראשון, מחוץ לשגרירות ברית המועצות בוושינגטון הבירה באוקטובר 1985, היה בהפגנה למען בוריס ליפשיץ. "בית המשפט העליון של ארצות הברית ביטל את הרשעתו של אברמוביץ, וקבע תקדים בקיום התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית גם מחוץ לשגרירויות." המעצר השני היה בהפגנה למען יהדות אתיופיה. שוטרי משמר הגבול הכו את אברמוביץ מחוץ לבנייני האומה בירושלים בכנס הקונגרס הציוני העולמי בשנת 1987. יו"ר הסוכנות היהודית שנבחר אז, מנדל קפלן, שחרר אותו מניידת המשטרה לפני שהמשטרה הצליחה להעבירו למעצר.
אברמוביץ הוביל שתי שביתות רעב. הראשונה הייתה שביתה של ארבעה עשר יום במחאה על השקעות אוניברסיטת בוסטון בדרום אפריקה בתקופת האפרטהייד. אברמוביץ הוחרם על ידי דרום אפריקה הקדם-דמוקרטית בגלל פעילותו נגד האפרטהייד. השנייה היה בתקופת כהונתו של אברמוביץ כיו"ר ההתאחדות העולמית של הסטודנטים היהודים. שביתה זו שנמשכה שבועיים, נערכה למען אסיר ציון אלכסיי מגאריק, ששוחרר לאחר מכן מהכלא והוטס לישראל. אברמוביץ ארגן למענו 23 הפגנות ואירועים ברחבי העולם בפברואר 1987 ליום הסולידריות של ההתאחדות העולמית של הסטודנטים היהודים, המצליחה ביותר אי פעם למען יהדות ברית המועצות. אלכסיי מגאריק, לאחר שחרורו מבידוד ושחרורו לישראל, היה אסיר ציון האחרון של ברית המועצות.
יחד עם אנתוני בדארד, ג'ורג' לונדסקוב וג'ף וויבר, פסק הדין במשפט אברמוביץ ואחרים נגד אוניברסיטת בוסטון עזר להציב תקדים לזכויות חופש הביטוי במוסדות פרטיים במסצ'וסטס.
בשנת 2014 ובשנת 2021 פעל להצגת מועמדותו לנשיא מדינת ישראל בתמיכת ארגוני הסביבה, אך לא הציג את מועמדותו.
כתיבה וחדשנות חינוכית
יוסף אברמוביץ היה חלוץ בתחום מגזיני היהדות באינטרנט בשנת 1996, ואתרים שהקים תיעדו למעלה מחצי מיליארד צפיות בדפים, והגיעו ליותר יהודים מאי פעם עם מסר בוטח, כוללני ורלוונטי אודות החיים היהודיים.
עם מרסלה קנפר רולניק, השיק אברמוביץ עבור מייקל שטיינהרדט וצ'ארלס ברונפמן את birthrightisrael.com, האתר של פרויקט תגלית, דרכו הגיעו לישראל בתוכניות מעל 300,000 צעירים.
הוא שימש ככתב טור בעיתון The Daily Free Press" (1983–86), Israel Scene Magazine (1988–90), מגזין "Moment" (1993–95), העיתונים היהודיים (1998–2004), "Chronicle of Philanthropy" (2004–2006) ), המהדורה האנגלית של הארץ (2010), והג'רוזלם פוסט (2013–). כמו כן, הוא כותב טורי דעה בכלכליסט, מקור ראשון וג'רוזלם פוסט.
שניים ממאמריו, "מסתורין המיליונים החסרים" (1997) ו"ישראל והאסירים הסודנים "(2006), היו מועמדים לפרס פוליצר.
אברמוביץ כיהן בוועד המנהל של הקונגרס היהודי העולמי בין השנים 1987–1990. אברמוביץ אומר כי ההשראה שלו נובעת מ: "ה-Peoplehood היהודי, שהיה התשוקה הגדולה שלי בעשור האחרון."
ספרים
אברמוביץ ורעייתו, הרבה סוזן סילברמן, כתבו את רב-המכר Jewish Family and Life: Traditions, Holidays, and Values for Today's Parents and Children, אשר פורסם על ידי Golden Books מ-St. Martin's Press ב -15 בספטמבר 1998. לאחר מכן הספר פורסם גם בכריכה רכה. נמכרו כ־50,000 עותקים.
אברמוביץ הוא הגיס של הקומיקאית שרה והשחקנית לורה סילברמן, והמשפחה מופיעה בספרה המצליח של שרה, The Bedwetter.
נאומים
אברמוביץ הוא דובר מבוקש במגוון רחב של נושאים, החל מהשקעות באימפקט, עמידות וחזון ישראלי לאנרגיה סולארית עולמית. כמנהיג מוקדם של קידום ה-Peoplehood, הוא הבעלים של סימן המסחר "Peoplehood". הוא פנה לקהלים בעשרות מדינות, ומדבר באירועים יוקרתיים כמו מכון מילקן, האספה הכללית של האו"ם, וכנסים עסקיים גדולים בישראל ומחוצה לה. הוא היה נואם מובלט באבו דאבי בכנס סולארי רחב ידיים במפרץ, ולעיתים קרובות מפנה זמן לדבר עם קבוצות מנהיגי סטודנטים, במיוחד הרצאה שנתית עבור עמיתי ארגוב במרכז הבינתחומי הרצליה, אירועי ROI ושיעורים במכון הערבה למען לימודי סביבה.
אברמוביץ הוא נואם מוביל בפדרציות היהודיות בצפון אמריקה, ולאחרונה היה scholar in residence של Combined Jewish Philanthropies in Boston and UJA Federation בטורונטו. הוא נואם בכנס המדיניות של AIPAC בוושינגטון הבירה ב -2 במרץ 2015.
חיים אישיים
אברמוביץ כיהן בוועדת הסטודנטים של ועדת החג הלאומית ד"ר מרטין לותר קינג הבן, שיזמה את החג הלאומי בארצות הברית למנהיג זכויות האזרח, ונפגשה בחשאי עם קורטה סקוט קינג בשנת 1985 כדי לסייע למערכה של משפחת קינג למען העברת הארכיון של קינג למרכז לותר קינג (Martin Luther King Jr. Center) באוניברסיטת בוסטון.
יחד עם אריה גרין, באמצעות קול דור ו- socialaction.com, יזם-במשותף אברמוביץ את אירועי חודש חשוון העברי כחודש העשייה החברתית העולמית היהודית.
תערוכת הצילום הראשונה של אברמוביץ, "The Ketura Years: Part One", הוצגה ביולי 2011, בPresentense ברחוב עמק רפאים בירושלים.
ינון מילס
יִנּוֹן מִילֶס (נולד ב-24 במרץ 1976) הוא כתב ומגיש חדשות בערוץ 13.
ביוגרפיה
מילס נולד בירושלים לשולה ומשה. למד בתיכון רנה קסין. את שירותו הצבאי עשה בחיל המודיעין.
לאחר שירותו הצבאי, למד במשך שנה תרבות צרפת באוניברסיטת סורבון בפריז. בהמשך, למד אדריכלות באוניברסיטת תל אביב, ובמהלך לימודיו, החל לעבוד ככתב בקול ישראל.
עם סיום לימודיו האקדמיים, הצטרף לסגל ערוץ 10 בתור עוזר במאי, ולאחר מכן בתור כתב חדשות כללי, וכתב תרבות. משנת 2009 החל לשמש כתב בתוכנית "המגזין" בהנחיית אושרת קוטלר. במקביל, מגיש מילס מבזקי חדשות בחדשות עשר. ב-2017 הגיש את התוכנית "16:30" לסירוגין, לצד אלי ראכלין, אורי קוואל ועומר ירדני.
באוקטובר 2021 החל להגיש בערוץ 13, לצידה של גילי איצקוביץ', את "ירוק בלילה", מגזין שבועי העוסק בנושאים הקשורים לאיכות הסביבה. בראשית פברואר 2023, לאחר הפסקה של מספר חודשים, התוכנית חזרה להיות משודרת באותו פורמט אולם בשם "מושג ירוק". עונה שנייה זאת נמשכה עד ראשית מאי אותה שנה.
מלבד עיסוקיו בתקשורת, החל משנת הלימודים תשע"ח, הוא מלמד קורס שנושאו הכנת כתבות וידאו למגזין חדשות, במסגרת המסלול לתואר ראשון בתקשורת פוליטית ב"".
חיים אישיים
ביוני 2013, לקראת מצעד הגאווה, יצא מהארון, ובמאמר באתר "וואלה!", דחק בחבריו העיתונאים הלהט"בים לקחת ממנו דוגמה ולצאת מהארון.
מילס מתגורר בתל אביב. הוא בזוגיות ואב לתאומים.
מאיר גולדברג
מאיר גולדברג (נולד ב-30 בנובמבר 1957) הוא פזמונאי ישראלי.
ביוגרפיה
מאיר גולדברג נולד בגבעתיים ב-30 בנובמבר 1957. הוא החל לכתוב שירים כבר בגיל 6. עבר טירונות גולני ואת רוב שירותו הצבאי עשה בחיל השריון. בין השאר השתתף בקרב סולטאן יעקוב במלחמת לבנון הראשונה.
שיריו של גולדברג החלו להתפרסם רק כשהיה כבן 30. ליעל לוי כתב את השיר "לך לאן שתלך", שהלחין קובי אייזנמן ולקורין אלאל כתב מילים לכמה מלהיטיה הגדולים, בהם "זן נדיר", "ארץ קטנה עם שפם" ו"התעשייה האבירית"(שנכתב על פרויקט הלביא), שאת שלושתם הלחינה אלאל. בין האמנים הנוספים שכתב להם נמצאים רמי קלינשטיין ("ילד אחר", "אין כמוה", "תינוקי"), גלי עטרי ("מה שאת אוהבת", "ערמונים מהאש", "כשהלב הוא חופשי"),נתן סלור ("ילד עם קוף", "מאושרים הכונו", "איפה אתה", "עצים חולמים יותר", "רגל על רגל") ויסמין אבן ("אגדות ילדים"). במהלך השנים כותב גולדברג שירים רבים לחבריו הקרובים, בהם דנה ברגר ("בומביי", "2007", "לבנות ולהרוס" ו"אבני שפה" יחד עם איתי פרל), דודי לוי ("דוד", "כל הזמן שבעולם", "מלאך", "אם ארצה") ודן תורן ("אימפריות נופלות לאט", "יחסי הציבור של המוות", "טיפות של שיש").
בשנת 1991 שיתפו גולדברג ודן תורן פעולה בכתיבת המילים לאלבום הילדים "זנב לא שוכח".
בשנת 1998 פרסם גולדברג את ספר הילדים "לעזאזל, אני לא מוצא את ישראל" בהוצאת ידיעות אחרונות, עם איורים מאת עמוס אלנבוגן.
בשנת 2004 פתח עם חברו הזמר דן תורן סדנת פזמונאות בשם "סלון הפזמון". באותה שנה הוציא גולדברג אלבום אוסף של שיריו בשם "מילים: מאיר גולדברג". בעקבות האלבום הועלה במועדון הבארבי בתל אביב מופע מיוחד של שיריו הגדולים של גולדברג, שבוצעו על ידי אמנים איתם עבד.
בשנת 2005 זכה בפרס שרת החינוך לתמלילן השנה.
בשנת 2006 החל גולדברג לכתוב את סדרת סיפורי הקומיקס המדעיים "ננו קומיקס", בעריכתו של יבשם עזגד ובהוצאת מכון ויצמן למדע.
בשנת 2012 הוענק לגולדברג פרס אקו"ם למפעל חיים ע"ש אהוד מנור בתחום הזמר העברי.
בשנת 2018 החל גולדברג לשתף פעולה עם הזמר סמי בירנבך. אלבום הבכורה של בירנבך בעברית, "מילים בודדות", מכיל 6 קטעים שכתב גולדברג.
במקביל לכתיבת שירים עבד גולדברג לפרנסתו כקופירייטר ופרסומאי. בין השנים 1986 ל-2004 עבד במשרד הפרסום "גיתם BBDO". במהלך עבודתו זו עמד גולדברג מאחורי יצירת הסלוגנים "לימון מוסיף המון", "אשכוליות או לא להיות" ו"סוני, זה כל השוני" (לחברת סוני). בשנים האחרונות הוא מלמד ומנהל משותף במגמת הקופירייטינג ב-ACC, המכללה למקצועות הקריאייטיב ע"ש תרצה גרנות.
גולדברג היה נשוי לליקי אגינסקי (1955–2012), עיתונאית ועורכת, עד מותה, ובנם הוא דניאל גולדברג, זמר-יוצר. מאז שנת 2013 מתגורר גולדברג עם בת זוגו ירדנה ברדה בראש העין עם בנה יהל חגי.
שלמה אאיליון
רבי שלמה בן יעקב אאיליון (בכתב לטיני: Solomon Ayllón ; שמו נכתב לעיתים גם Aelion, Hillion או Aylion; ה'ת"ך, 1660 – ל' בניסן ה'תפ"ח, 9 באפריל 1728) היה רב, יליד האימפריה העות'מאנית (מסלוניקי או צפת) שכיהן כ"חכם" של הקהילות הספרדיות-פורטוגזיות בלונדון ובאמסטרדם. יוחסו לו נטיות שבתאיות.
ביוגרפיה
מקום ושנת הולדתו של אאיליון אינם ברורים, יש עדויות כי נולד בצפת בשנת 1664, ויש האומרים כי נולד בסלוניקי בשנת 1660. מקור שם המשפחה קרוב לוודאי בעיר הספרדית אייון שבמחוז סגוביה. אאיליון גדל והתחנך בעת השלטון העות'מאני בסלוניקי, שהייתה בתקופה זאת מעוז שבתאי. הוא למד בצעירותו אצל נתן העזתי, נביאה של התנועה השבתאית, והיה בין תלמידיו המפורסמים. לאחר נישואיו, התגורר אאיליון בצפת, ויצא, כשד"ר או "משולח", לאיסוף כספים עבורה בגולה בשנת 1688. אאיליון עבר במהלך מסעו באיטליה, ובליבורנו פגש ברבי בנימין הכהן מריג'יו ורבי אברהם רוויגו, והגיע ב-1689 ללונדון.
לונדון
בלונדון התקיימה בשנים ההן קהילה ספרדית-פורטוגזית של אנוסים ששבו ליהדות, שרבה, יעקב אבנדנה נפטר בשנת 1685, ארבע שנים קודם לבואו של אאיליון ללונדון. הקהילה שהייתה דלה בתלמידי חכמים בעלי שיעור קומה ראתה באאיליון, החכם הארץ-ישראלי, מועמד ראוי לתפקיד, ופנתה אליו בבקשה לכהן ברבנות. בלונדון כיהן אאיליון כעשר שנים, בהן סבל רבות ממתנגדיו בקהילה - בעיקר הרב והפרשן הידוע יעקב פידאנקה או פידאנקי Fidanque (?-1701) ובנו, אברהם, שמיררו את חייו בשל חשד השבתאות. הסכסוך בלונדון התפרסם גם בקהילות אחרות, ורבנים שונים התייחסו בכבוד רב לאאיליון, בהם מתנגדי שבתאות מובהקים כרבי יעקב ששפורטש, רבי צבי הירש אשכנזי, ורבי יחזקאל קצינאלפוגין. אחרי שבשנת 1690 המעמד של הקהילה דחתה את טענותיהם של יעקב ואברהם פידאנקה, הטיל עליהם חרם עד שיבקשו סליחה מפני חכם הקהילה על יד ארון הקודש. בשנת 1699 ה"מעמד" נאלץ לדון פעם נוספת בטענות נגד הרב אאיליון ושוב מצא אותן כחסרות בסיס. בשלב זה, בשנת 1700 פרש שלמה אאיליון מתפקידו ועבר לכהן כרב הקהילה הספרדית-פורטוגזית באמסטרדם.
בעזיבתו קיבל מהקהילה מלונדון חמשים גיני כמתנת פרידה. כמו כן כעבור שנתיים הקהילה קנתה את הספרים שהרב אאיליון השאיר בלונדון. ספרים אלה היוו יסוד להקמת ספריה.
אמסטרדם
באמסטרדם כיהן אאיליון ברבנות 28 שנה עד מותו. תחילה שימש כדיין תחת הרב הראשי, רבי שלמה די אוליוירה מחבר הספר "אילת אהבים", ואחרי פטירתו של זה בשנת 1708, הפך אאיליון ל"חכם" ואב"ד הקהילה עד מותו, משך 20 שנה. הקהילה הספרדית-פורטוגזית הייתה הקהילה החזקה והעשירה באמסטרדם, וכרב הקהילה האשכנזית כיהן רבי צבי הירש אשכנזי שכונה "חכם צבי". אאיליון נהנה ממעמד נכבד וכיהן גם כראש ישיבת "מדרש עץ חיים" הגדולה בה הרביץ תורה. עד לשנת 1713 שרר השקט והכבוד ההדדי בקהילה, אאיליון התכתב ארוכות עם רבים מפוסקי ההלכה הנודעים בדור, ואף העניק הסכמות למי שהיה מראשי מתנגדיו לאחר מכן, רבי משה חגיז, שד"ר ירושלים ששהה בשנים ההם באמסטרדם. לימים טען חגיז כי היה מודע לשבתאותו של אאיליון אך מחמת כבוד הקהל נמנע מלפרסם זאת.
בחודש סיון ה'תע"ג (1713) פנו פרנסי העיר איזמיר שבטורקיה לפרנסי אמסטרדם בבקשה לגזור שרפה על כתבי ההוגה השבתאי אברהם מיכאל קרדוזו. מסיבות שאינן ידועות פנו פרנסי איזמיר לפרנסי אמסטרדם ולא לרב העיר, רבי שלמה אאיליון, ואולי מפני שידעו על טיבו השבתאי. אאיליון ראה בכך משום פגיעה בכבודו, וחיווה את דעתו כי אין בכתבי קרדוזו שמץ פסול, אך הפרנסים לא שעו לו ושרפו את כתבי קרדוזו, ומאז נטרו בליבם חשד שבתאות אודות רבם.
בט' בתמוז תע"ג (1713) הגיע לאמסטרדם הנודד השבתאי המפורסם נחמיה חייא חיון, לאחר הדפסת ספריו בברלין, והתקבל בכבוד בקהילה הפורטוגזית. רבי משה חגיז פנה באופן בהול לפרנסים והודיעם כי על פי המידע שקיבל משליח ירושלים רבי אברהם יצחקי הרי שחיון הוא שבתאי מוצהר וקיצוני. הפרנסים פנו לרבי צבי אשכנזי, שהכיר את חיון מימי מגוריו בסרייבו וזה שב על האזהרה מפני חיון. פרנסי הפורטוגזים דרשו מחיון שלא לצאת מביתו, אך אאיליון נפגע קשות מהצעדים שנעשו שלא בידיעתו ומאחורי גבו, והתייצב בגלוי לצד חיון כאשר הוא מזכה אותו מאשמת השבתאות.
רבי שלמה אאיליון נפטר באמסטרדם בל' בניסן ה'תפ"ח (9 באפריל 1728).
נתיב תחבורה ציבורית
נתיב תחבורה ציבורית (מופיע לרוב בראשי התיבות נת"צ) הוא נתיב בכביש המיועד לתחבורה ציבורית בלבד, על כל סוגיה (אוטובוסים, מוניות שירות, ומוניות ספיישל). הוא על פי רוב הנתיב הימני הקיצוני בכביש, או הנתיב הפנימי בכביש (אם יש נת"צ מקביל בכיוון הנגדי).
יישום והפעלה
חלק מהנת"צים מיועדים גם לכלי רכב פרטיים רבי-תפוסה (בישראל: לרוב בעלי 4 נוסעים ומעלה).
חלק מהנת"צים משמשים ככאלו במשך כל שעות היממה, חלקם במשך רוב שעות היממה (לדוגמה: מ-6 בבוקר עד 8 בערב), וחלקם אך ורק בשעות העומס (לדוגמה: מ-6 בבוקר עד 9 בבוקר); תיחום שעות פעילות הנת"צ לטווח שעות מצומצם הוא בעייתי, מכיוון שהנת"צ נועד לתת יתרון לתחבורה ציבורית במקרה של עומס, וככלל, עומסי תנועה בעייתיים לחיזוי מראש ולא תמיד מתרחשים בשעות קבועות. חגים, מועדים, אירועים מושכי קהל, חפצים חשודים, ופעילות חריגה אחרת עשויים ליצור גודשי תנועה שלא בשעות היוממות הרגילות, מה גם שבכבישים שונים משתנות שעות עומסי התנועה מעת לעת, ועדכון שעות הפעילות של הנת"צ דורש פיקוח, עדכון, ובלבול של ציבור הנהגים. כמו כן, נת"צ בעל שעות פעילות מצומצמות מקשה מאוד על יכולת האכיפה של נסיעה לא מורשית בו.
הנת"צ מסומן על הכביש כקווקו כפול בצבע צהוב (במקום לבן) המסמן הפרדה בין נתיבים, ובשילוט מתאים מעל הנתיב.
סוגים
הנת"צ - שהוא, כאמור, רק נתיב אחד בכביש שבו מותרת התנועה גם לכלי רכב לא ציבוריים - מהווה לעיתים שם כוללני גם לסוגים אחרים של דרכים שבהן ניתנת עדיפות לכלי רכב ציבוריים. למשל, מסלול תחבורה ציבורית (מת"צ), שבו קיימת הפרדה פיזית (באמצעות מדרכות ומעקות) בין הנתיבים המיועדים לתחבורה ציבורית לבין שאר הנתיבים, או רחוב תחבורה ציבורית (רת"צ), שהכניסה אליו מותרת רק לכלי רכב ציבוריים. המת"צים והרת"צים מעניקים עדיפות גבוהה יותר לתחבורה הציבורית ומשפרים משמעותית את המהירות שלה, וכפועל יוצא מכך, גם את תדירותה ואמינותה.
נת"צים בישראל
כבר בשנת 1960 דרשה חברת דן להקצות את הכבישים במרכזי הערים לתנועת תחבורה ציבורית בלבד, ואיימה להשבית קווי אוטובוס "חיוניים" אם הדבר לא יבוצע.
בישראל קיימים נת"צים במקטעים בדרך בר-אילן בגבול גבעת שמואל-קריית אונו, בירושלים (ברחוב המלך ג'ורג', בדרך חברון ובשדרות בן-גוריון מהפיצול מכביש 1 ועד לגינות סחרוב בשדרות גולדה מאיר וברחוב יחזקאל) ובחיפה (ברחוב העצמאות ובהדר הכרמל; הנת"צים בחיפה קרויים מסלולי מטרונית, והם מתוכננים להוות את התשתית לרכבת קלה). בתל אביב קיימים נתיבים רבים לאורך מרבית צירי התחבורה הראשיים בעיר (נמיר, בגין, דיזנגוף, בן יהודה, אלנבי, המלך ג'ורג', אבן גבירול, קרליבך) אולם ללא הפרדה פיזית בינם לבין נתיבי תחבורה פרטית.
משרד התחבורה מעניק היתרי נסיעה בנת"צ לבעלי תפקידים שונים במגזר הציבורי והפרטי כאחד. ב-2017 הוענקו 1954 היתרים כאלה, זינוק של 80% לעומת 2016.
בקריית אונו, גבעתיים ורחובות מתעכבת הקצאת נתצי"ם בשל מחלוקת בין משרד התחבורה לבין הרשויות המקומיות; משרד התחבורה מעוניין ב"נתיב מהיר" בנתיב השמאלי, ואילו הרשויות המקומיות מעוניינות בנת"צ בעל מאפיינים של כביש מקומי שיופעל בנתיב הימני הסמוך לתחנות ההעלאה.
ב־7 במאי 2023 הצעת החוק לפיקוח על נסיעה בנת"צים אושרה והוחלט בה שפקחי משרד התחבורה יצטרפו לשוטרים על מנת לפקח שכלי רכב פרטיים יקנסו על נסיעתם בנתיב.
ברכה פלאי
ברכה פֶּלִאי (20 בדצמבר 1892, סְטארוֹביץ', פלך קייב, רוסיה – 22 בפברואר 1986, בגבעתיים) הייתה מו"לית ישראלית, מייסדת הוצאת הספרים מסדה והמנהלת שלה במשך עשרות שנים.
בארץ ישראל
המשפחה התיישבה בעיר הצעירה תל אביב והתערתה בחוג החברתי והספרותי המתפתח של העיר. ברוניה עברתה את שמה לברכה, ובשנת 1922 נולדה בתה שרה. באוגוסט אותה שנה פתחה ברכה ספרייה ציבורית בשם "אחיעבר" בשני חדרים מושכרים בשדרות רוטשילד. המיזם התאפשר בעזרת הלוואה בסך 30 לירות שלקחה מאחד הבנקים. משלוח הספרים הראשון (בעברית, רוסית וגרמנית) הוזמן בברלין. לאחר זמן מה שינתה הספרייה את שמה ל"מוריה" והחלה לשמש לזמן מה כיבואנית ומפיצה של ספרים בתחומי המדע, החקלאות וההנדסה לחנויות הספרים המעטות שהתקיימו אז בארץ ישראל. הוצאת הספרים דביר הייתה שותפה במוריה. ב-1923 ארגנה פלאי תערוכה של ספרים עבריים שהודפסו ביישוב, בעקבות פנייה של גדוד מגיני השפה, שהוקם באותה שנה ופעל לביסוס וחיזוק השפה העברית ביישוב.
כבר בשנת 1924 הפכה מוריה למקום המפגש המרכזי לחוג הספרותי ולאנשי הרוח של תל אביב. בנוסף, הפכה הספרייה לאחד מן המשווקים הסיטונאים הראשיים של ספרים מיובאים ומקומיים ביישוב. פלאי הנהיגה את שיטת המכירה ב"תשלומים" ופתחה סניפים נוספים של "מוריה" בירושלים, חיפה, פתח תקווה וטבריה. גדוד מגיני השפה בשנת 1926 יזמה את שוק הספרים הראשון, שהתקיים בשדרות רוטשילד. היריד נמשך יום אחד ובמהלכו נמכרו הספרים בהנחה של 25 אחוז. עם השנים התפתח האירוע והפך לשבוע הספר העברי.
המשבר הכלכלי העולמי של 1929 הביא עמו מיתון, ירידה חדה במכירות ובתשלומים ומוריה מצאה את עצמה, כחברות רבות ביישוב, על סף פשיטת רגל. על מנת להציל את העסק המשפחתי החליטה ברכה להמשיך את שיווק הספרים ובמקביל לנסות ולמכור את הספרים שנותרו במלאי. מאיר, בעלה, נכנס כשותף לחברת "הפלס" שעסקה בנדל"ן, בנייה, ביטוח ומוצרי קוסמטיקה.
הוצאת מסדה
בשנת 1930 החלה את פעילות הוצאת הספרים "מסדה" בביתה. ב-1932 ייסדה את ההוצאה רשמית ברחוב הרצל בתל אביב והקימה את דפוס פלאי, שבו הודפסו ספרי ההוצאה. המיזם הראשון שהפיקה ההוצאה היה "האנציקלופדיה הכללית" בעריכת פרופ' יוסף קלאוזנר. מיזמים נוספים מרובי-כרכים היו תנ"ך בפירוש ש"ל גורדון, היסטוריה של המוזיקה באירופה, האנציקלופדיה לפסיכולוגיה, "אנציקלופדיה מסדה" בחמישה כרכים, אנציקלופדיה תרבות, אנציקלופדיה תרבות ועולם התרבות שתורגמו במקור מאיטלקית (הוצאת פאברי) ואנציקלופדיה לנוער "אביב".
פלאי שיתפה פעולה גופים נוספים, הבולט שבהם היה מוסד ביאליק. במסגרת שיתוף פעולה זה הופקו "מלחמות היהודים" של יוספוס פלביוס, וכן סדרת ספרי אמנות הציור בצבע, שכללה כרכים על רפאל, מיכלאנג'לו ולאונרדו דה וינצ'י.
בשנת 1944 עזב מאיר את "הפלס" שב למסדה וניהל את תחום ההפצה בחברה. בניהולה, זכתה ההוצאה להצלחה כלכלית, רכשה נכסי מקרקעין ונמנתה עם הוצאות הספרים המובילות בארץ. גולת הכותרת של מסדה היה מיזם האנציקלופדיה העברית, שבנה, אלכסנדר פלאי, יסד והיה מנהל המערכת שלה עד שנות ה-80 של המאה ה-20.
ברכה פלאי פרשה מניהול מסדה לאחר יום הולדתה ה-90 וחילקה את מסדה לשניים: הוצאת "מסדה" - המחלקה העברית, שנוהלה על ידי נכדה יואב ברש, ו"מסדה פרס", שכללה את האנציקלופדיה העברית והמחלקה האנגלית והייתה בידי בנה אלכסנדר.
בשנת 1979 הוענק לה התואר יקירת העיר תל אביב. בשנת 1984 פרסמה פלאי את האוטוביוגרפיה שלה, "חיים של ברכה".
משפחתה
לברכה ומאיר נולדו שני ילדים: הבן אלכסנדר (1915-2007) נישא שלוש פעמים. הותיר אחריו שני ילדים מנישואיו הראשונים. הבת שרה (1922-2012), נישאה ב-1943 ליצחק ברש (1920-1971), בנו של אשר ברש. לשניים נולדו שלושה ילדים: הבן יואב, והבנות רותי ויעל.
B-23 דרגון
B-23 דרגון היה מפציץ דו-מנועי שפותח על ידי דאגלס איירקראפט קומפני עבור חילות האוויר של צבא ארצות הברית (USAAF) כיורש משוכלל ל- B-18 בולו. התכנון של ה- B-23 דמה מאוד לזה של ה-DC-3 דקוטה. הוא היה המפציץ האמריקני המבצעי הראשון שצויד בעמדת תותחן זנב מזוגגת. טס לראשונה ב-27 ביולי 1939.
ה- B-23 היה חמוש טוב יותר ומהיר משמעותית מה- B-18, אך היה נחות ממפציצים חדשים יותר כגון ה-B-25 מיטשל וה- B-26 מראודר. מסיבה זו, מעולם לא נעשה שימוש קרבי ב-38 מטוסי ה- B-23 שנבנו, והם שימשו לצורכי אימונים, סיור, תובלה (תחת הכינוי UC-67) וניסויים.
המייצב האנכי הגבוה של ה- B-23 הותאם על ידי פורד לשימוש ב-B-24 ליברייטור ולמרות שהביא לביצועים משופרים, לא אומץ מעולם בייצור המטוס. המייצב המותאם הפך מאוחר יותר לסטנדרט במטוס ה- "PB4Y פרייווטיר", נגזרת של ה- B-24 ליברייטור.
תעודות נוזי
תעודות נוזי הם מסמכים עתיקים שנמצאו בחפירת נוזי (בירת מיתני), עיר מסופוטמית עתיקה מדרום-מערב לכירכוכ בעיראק, ליד נהר החידקל. לתעודות צורת לוחות בכתב יתדות והן כוללות בעיקר מסמכים משפטיים ועסקיים. התעודות שופכות אור על אורחות החיים, הסדרים החברתיים וסדרי הממשל של החורים שליטי מיתני. התעודות החלו להתגלות בסוף המאה ה-19 ועד כה נמצאו מעל 5000 תעודות, רובן מתוארכות לתקופה החורית באלף השני לפנה"ס. ניתן למצוא בתעודות מקבילות רבות לחוקים המוזכרים במקרא, בהן: אימוץ עבד כבן אם האדון חסר בנים, מנהג חליצה, והמנהג שאישה שלא ילדה ילד נותנת את שפחתה לבעלה לאישה. נעשה ניסיון להשתמש בתעודות כראיה לאמיתות ההיסטורית של המציאות המתוארת בתקופת האבות במקרא, אך כיום גישה זו פחות מקובלת במחקר, משום שמנהגים אלו נמשכו לתקופת כתיבת התורה וממילא לא בהכרח מעידים על התקופת האבות.
אלכסנדר אנקבב
אלכסנדר זולוטינסקוביץ' אנקַבֶּב/אנקווַב (באבחזית: Алықьсандр Золотинска-иҧа Анқәаб, בגאורגית: ალექსანდრე ანქვაბი; נולד ב-26 בדצמבר 1952, סוחומי, אבחזיה אסס"ר, גאורגיה הסובייטית) הוא נשיא אבחזיה לשעבר. כיהן בשנים 2011–2014, לאחר שירש את סרגיי בגאפש שאושפז בשל מצב בריאותי קשה. אלכסנדר אנקבב הוא סגן נשיא אבחזיה מאז 2010 ובעבר כיהן כראש ממשלת אבחזיה השמיני (2005 - 2010) וכשר הפנים האבחזי, הממונה על המשטרה האבחזית (1992 - 1993). באוגוסט 2011 מינוייו לנשיא אושרר סופית לאחר שנבחר בבחירות וזכה לתמיכה של 61% בבחירות הנשיאותיות.
ביוגרפיה
בשנים 1975–1983 עבד במשרד המשפטים האבחזי. בשנים 1981–1983 הוא עבד בטביליסי במנגנון סניפי המפלגה הקומוניסטית של גאורגיה. בשנים 1984–1990 היה ראש המחלקה הפוליטית של משרד הפנים של גאורגיה הסובייטית. בסוף שנות ה-80 היחסים בין הגאורגים לבין אבחזים היו מתוחים ואנקבב חזר מטביליסי לסוחומי. עם התפרקות ברית המועצות, ב-1991, נבחר לחבר הפרלמנט האבחזי.
הוא כיהן במשך שנה (1992 - 1993) כשר הפנים האבחזי בממשלתו של ולדיסלב ארדזינבה. היה פעיל מאוד בנושא החזרת השבוים לאחר סיום הלחימה עם גאורגיה בשנת 1993. מ-1994 ועד שנת 2000 חי במוסקבה ועסק במסחר. בשובו לסוחומי הקים את "אאיטאירה" (Аиҭаира, "תחייה") - התנועה האופוזיציונית הראשונה באבחזיה. ב-2004 רצה להתמודד לבחירות לנשיאות אבחזיה, אך כיוון שלא חי באבחזיה בחמש השנים שקודם לבחירות הוא משך את מועמדותו ותמך בסרגיי בגאפש שנבחר ברוב גדול.
במהלך כהונתו כראש ממשלה ונשיא שרד שישה ניסיונות התנקשות בחייו, שבשניים מהם נפצע.
באוגוסט 2011 נערכו הבחירות לתפקיד נשיא אבחזיה והוא נבחר ברוב של 61% אחוז.
משפחתו
מאז 1983 הוא נשוי לרימה ואסילייבנה לאקובּה, ויש לו ממנה שני בנים.
מחוז הונולולו
מחוז הונולולו (באנגלית: Honolulu County; שמו הרשמי: City and County of Honolulu, "עיר ומחוז של הונולולו") הוא מחוז במדינת הוואי שבארצות הברית. המחוז כולל את בירת המדינה והעיר הגדולה במדינה שהיא הונולולו שעל שמה נקרא המחוז. במחוז בנוסף לאי אוהאו יש גם עוד איים קטנים בחגורה הצפון מערבית של איי הוואי. נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2000 במחוז 876,156 איש מה שהופך את המחוז למחוז הגדול ביותר מכל מחוזות הוואי וה11 בגודלו במחוזות ארצות הברית. ראש המחוז הוא מופי הננמאן. הצפיפות במחוז היא כ-564 איש לקמ"ר ושטח המחוז כ-5,509 קמ"ר.
אינפנטה
אינפנטה (בספרדית: Infante בלשון זכר ו-Infanta בלשון נקבה) הוא תואר אצולה שניתן במלכויות ספרדיות לצאצאים מלכותיים שאינם יורשים את המלוכה ובפורטוגל לכל צאצאי בית המלוכה.
רודנה
רודנה (ברומנית Rodna, בהונגרית: Óradna וביידיש ראדנע) הוא כפר גדול במחוז ביסטריצה-נסאוד שבצפון רומניה.
יהודי רודנה
היהודים הראשונים שהגיעו לאזור בתחילת המאה ה-19 הגיעו מגליציה, בוקובינה ויישובי הסביבה. עיסוקיהם העיקריים היו ממכר מזון, בישול משקאות חריפים ומסחר זעיר. ולאחר שהתיישבו בעיר החלו לעסוק גם בעסקי המכרות וענף תעשיות העץ שהיה מפותח באזור.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 נוסדו מוסדות הקהילה היהודית הראשונים, ביניהם מקווה, בית עלמין ותלמוד תורה. עד שנת 1879 הייתה הקהילה כפופה לאנטראדאם ( חלק מנסאוד המודרנית) ולרבה הרב אברהם יהושע פריינד ואז החלה להיות עצמאית. לאחר פטירת הרב אברהם יהושע בשנת 1924 נתמנה לרב הקהילות באזור בנו הרב ישראל פריינד ואותו החליף חתנו הרב אשר רובין שטיינמץ.
הרב אשר רובין שטיינמץ הקים בכפר ישיבה בה למדו 50–60 בחורים. במסגרת הישיבה אף הדפיסו מחדש את הספר "כך דרכה של תורה" מאת הרב צבי אלימלך שפירא. הרב האחרון של הקהילה היה בנו של הרב ישראל פריינד, הרב מרדכי יהודה פריינד שנתמנה בשנת 1930 ונשאר בקהילה עד השמדתה והירצחו בשואה.
הרב שמעון יהודה נעגער מחבר ספר שמע יהודה על התורה תלמיד בעל ה"ייטב לב" מסיגט נפטר לפני מלחמת העולם הראשונה קבור בבית הקברות שם קצת על ההר ויש שם עוד קברים שרובם שקעו וכוסו.
Middle East Broadcasting Center
Middle East Broadcasting Center (בעברית: מרכז השידורים של המזרח התיכון; בערבית: مركز تلفزيون الشرق الأوسط; ובראשי תיבות באנגלית: MBC), הוא תאגיד סעודי המשדר שידורי לוויין חופשיים בשפה הערבית. בניגוד לתחנות לוויין מקודדות, הדורשות מינוי ותשלום על מנת לקלוט את שידוריהן (כדוגמת yes הטלוויזיה בלוויין), או תחנות מסוג "Free-to-view", שאינן דורשות מינוי אך דורשות ציוד קצה ביתי המאפשר קליטה של שידורים מקודדים, והן בדרך כלל מוגבלות מבחינה גאוגרפית, שידורי תאגיד MBC, משודרים בשיטה הנקראת "free-to-air", המאפשרת קליטה חופשית לכל בעל צלחת לוויין בפריסה גאוגרפית רחבה.
הרשת החלה את שידוריה ב-18 בספטמבר 1991 בשם "Middle East Broadcasting Corporation", ובתחילה היה מרכזה בלונדון. משנת 2002 עבר מרכז הרשת ל"עיר המדיה של דובאי", אזור חופשי ממס בנסיכות דובאי שבאיחוד האמירויות.
התחנה משדרת דרך הלוויינים ניילסט 101/102/103 וערבסט.
במהלך שנות קיומה צברה התחנה פופולריות רבה, והפכה לכלי תקשורת מוביל בעולם הערבי. קהל צופי התחנה מוערך ב-150 מיליון דוברי ערבית בעולם כולו. על מנת לשמור על ההובלה בשוק התקשורת הצפוף במזרח התיכון, מציעה התחנה מערך של שידורים, הפונה הן אל הטעם הפאן-ערבי, והן למגוון של תרבויות, טעמים ודרישות מקומיות. צוות התחנה מונה כאלף עובדים בעולם כולו.
MBC וישראל
התחנה פופולרית מאוד גם בקרב ערביי ישראל הקולטים את התחנה לרוב באמצעות צלחת לוויין פרטית, אך גם באמצעות חברות HOT ו-yes.
הרשת מודעת לכוחה במגזר הערבי בישראל, ואף הביעה נכונות להשתתף במכרז להפעלת ערוץ ייעודי ערבי מסחרי שמפרסמת המועצה לשידורי כבלים ולוויין. בחודש דצמבר בשנת 2020 חברת הוט סגרה את הערוץ.
ערוצי התחנה
התחנה משדרת במגוון ערוצים, שרובם משודרים בשיטת "free-to-Air". ואלו ערוצי התחנה -
אפיקורוס (יהדות)
אפיקורוס (כופר) מוזכר במשנה בתור מי שאין לו חלק לעולם הבא. המשנה אינה מגדירה מהו אפיקורוס, אך ברור כי שם זה נגזר משמו של החכם היווני אפיקורוס, שהשקפותיו הנוגדות את ההשגחה ואת ידיעת האל, התפשטו בעולם ונקראו על שמו.
אטימולוגיה
התלמוד פירש-דרש שם זה כבא מן השורש פק"ר, דהיינו הפקר, ובהתאם לכך פירש את המושג כמי שמבזה תלמיד חכם או המבזה אדם בפני תלמיד חכם.
מהותו
הרמב"ם שילב בין המושגים, ועל פי פרשנותו זלזול בתלמידי חכמים אינו אלא מקרה פרטי של זלזול בתורה בכללותה או בכלל חכמיה. למעשה, בספרו משנה תורה פסק כי אפיקורוס הוא הכופר במהות הנבואה, או בנבואת משה רבנו או שטוען שהאל אינו יודע ממעשה האדם (כלומר טוען שאין השגחה אלוהית), אך לאו דווקא נחשב לאתאיסט (המכונה מין). סביר להניח שהגדרתו זו של הרמב"ם את המונח נבעה מהיכרותו עם המקורות היווניים שהביאו את משנתו של אפיקורוס.
בעקבות פעולות הצנזורה הנוצרית פשט מושג זה בספרי הקודש היהודיים, שכן הצנזורה לא ראתה בעין יפה ביטויים כגון "מין", שבעיניה כוונו אל הנוצרים, והחליפה אותם בביטוי "אפיקורוס" (או "אפיקורס"), דהיינו כופר, שהרי גם הכנסייה נלחמה בכופרים.
אינה
אלנה אלכסנדרה אפוסטוליאנו (ברומנית: Elena Alexandra Apostoleanu; נולדה ב-16 באוקטובר 1986) היא זמרת רומנייה הידועה בעיקר בשם אינה (Inna). ב-12 בנובמבר 2008 היא הוציאה את סינגל הבכורה שלה, "Hot", שהופק על ידי Play & Win. הסינגל זכה להצלחה רבה ולמקום גבוה בטבלאות הפזמונים בארצות רבות, והזמרת מכרה מעל 80 אלף עותקים.
הנרי השביעי, מלך אנגליה
הנרי השביעי, מלך אנגליה (באנגלית: Henry VII of England, 28 בינואר 1457 – 21 באפריל 1509), מלך אנגליה ואדון אירלנד (החל מ-22 באוגוסט 1485), היה מייסדה של שושלת המלכים לבית טיודור, ונחשב לאחד ממלכיה המוצלחים ביותר של אנגליה.
תקופת ילדותו ונעוריו
הנרי טיודור היה בנו היחיד של אדמונד טיודור, רוזן ריצ'מונד. אביו היה אחיו למחצה של המלך הנרי השישי מצד אמם, קתרין דה ולואה, אלמנת המלך הנרי החמישי, שנישאה לאחר מות בעלה הראשון לאוון טיודור, איש חצר וולשי. לפיכך היה הנרי טיודור נינו של שארל השישי. אמו הייתה ליידי מרגרט בופורט, חימשית של המלך אדוארד השלישי מג'ון מגונט, דוכס לנקסטר ומאהבתו קתרין סווינפורד. מאביו, ירש הנרי את התואר רוזן ריצ'מונד, ומאמו - תביעה מעורפלת לכתר האנגלי.
הוא נולד בטירת פמברוק, ויילס, חודשיים אחרי מות אביו, ואת השנים הראשונות בחייו בילה בטירת הרלך, אשר הוחזקה על ידי בית לנקסטר, והושמה במצור על ידי בית יורק בזמן מלחמת השושנים. שבע שנים עמדה הטירה במצור, אך לבסוף נפלה. יושביה ששרדו קיבלו חנינה, וביניהם הנרי בן השתים עשרה. לאחר נפילת טירת הרלך יצא הנרי לגלות בבריטני. נראה היה כי ידו של בית לנקסטר, שאליו הייתה נתונה נאמנותה של משפחת טיודור בשנות המלחמה, היא על התחתונה, וכאדם בעל תביעה מסוימת לכתר (גם אם חלשה ביותר), ידע הנרי כי השהות בגלות עדיפה על הסיכון של שהייה באנגליה תחת שלטונם של אדוארד הרביעי וריצ'רד השלישי מבית יורק, שניתבו את דרכם אל הכתר בשחייה בנהרות של דם, ולא ידעו רחמים כלפי טוענים לכתר, או מי שדימו בלבם כי יש לו טענה לכתר.
עלייתו לשלטון
ריצ'רד השלישי היה מלך בלתי אהוד. את שלטונו ביסס לאחר רציחתם של אחייניו הנסיכים אדוארד החמישי, ואחיו דוכס יורק, שהיו בני שתים עשרה ותשע. גם לאחר רצח הנסיכים לא שקט ריצ'רד והחל במסע הרג בו הרג את גדולי תומכיו לאחר שהעלה נגדם חשדות אמיתיים, או מדומים. העם האנגלי לא היה יכול עוד לשאת אדם זה וציפה למושיע. אך מלחמות השושנים הכריתו למעשה את מרבית ענף לנקסטר, ומספרם של בעלי טענה ראויה לכתר היה מועט מאוד. ניסיון מרידה כושל, באוקטובר 1484, הביא למות דודנו של הנרי, הנרי סטאפורד, הדוכס השני מבקינגהאם, וזאת לאחר שנחת בחופי פלימות' בראש צבא קטן, אך משפוזר המרד בשאר חלקי הממלכה הפליג בחזרה לבריטני. לאחר ניסיון כושל זה היה הנרי לטוען הראשי לכתר מטעם בית לנקסטר. הנרי שהה בבריטני בלוויית חבורה של אצילים גולים, שמספרם הלך וגדל ככל שמשטרו הרודני והכושל של ריצ'רד המשיך בהקזת הדמים באנגליה. בחודש אוגוסט 1485, לאחר שזכה בתמיכת משפחתה של אלמנת המלך אדוארד הרביעי, נחת הנרי בוויילס בראש צבאו וצעד לאנגליה בלוויית דודו, ג'ספר טיודור. ויילס הייתה באופן מסורתי מאחז של תומכי בית יורק, והנרי חב את התמיכה שקיבל למוצאו הוולשי מצד אביו, צאצא לשליט ולשי קדום בשם ריס. הוא אסף צבא של 5,000 חיילים ועלה צפונה.
בצפון, הביס הנרי את ריצ'רד השלישי בקרב בוזוורת, במהלכו החליפו אחדים מתומכיו המרכזיים של ריצ'רד השלישי את נאמנותם, ואחרים נטשו את שדה הקרב. הקרב סיים למעשה את "מלחמות השושנים" הארוכה בין בית יורק לבית לנקסטר. טענתו של הנרי לכתר הייתה שנויה במחלוקת, כיוון שמוצאו היה מנכד ממזר של אדוארד השלישי, אך מרבית הטוענים האחרים לכתר כבר היו בין המתים, או חלשים מכדי לקרוא עליו תיגר.
לאחר עלייתו לשלטון דאג הנרי השביעי תחילה לביסוס כוחו. נותרו מעט טוענים אחרים לכתר לאחר מלחמת האזרחים הארוכה (כגון פרקין וורבק, שהתחזה לדוכס יורק, אחיו הצעיר של אדוארד החמישי שנעלם בטאואר), שזכו בתמיכתם של אצילים ממורמרים. לבסוף הצליח הנרי השביעי לבסס את שלטונו, בין היתר באמצעות פילוג בין האצילים וחתירה תחת כוחם. מעשהו הראשון היה להכריז על עצמו כמלך מהיום שקדם לקרב בוזוורת, ובכך דאג כי אלה שלחמו נגדו יוכרזו כבוגדים מבחינה חוקית, ולפיכך ראויים להוצאה להורג. למרות זאת חס הנרי על חיי ג'ון דה לה פול, רוזן לינקולן, אחיינו ויורשו המיועד של ריצ'רד השלישי. המעשה התברר כשגיאה שנתיים מאוחר יותר, כשלינקולן מרד במלך וניסה להכתיר במקומו את למברט סימנל (סימנל התחזה לאדוארד רוזן ווריק, בנו של ג'ורג' דוכס קלארנס ואחיינם של אדוארד הרביעי וריצ'רד השלישי, בעוד רוזן ווריק האמיתי היה אסיר בידיו של הנרי השביעי). לינקולן נהרג בקרב סטוק, אך חייו של סימנל ניצלו והוא נעשה למשרת מלכותי.
דרך נוספת שנקט הנרי לביסוס שלטונו הייתה לעמוד בהבטחתו להינשא לאליזבת מיורק, בתו הבכירה של אדוארד הרביעי, והשניים נישאו ב-18 בינואר 1486 במנזר וסטמינסטר. נישואין אלה העניקו לו זכות נוספת לכתר בשל קו הירושה של אליזבת (אם כי ישנה טענה כי אדוארד עצמו נולד כממזר), וסימלו את קץ מלחמות השושנים, ואת איחוד השושנה הלבנה של בית יורק עם השושנה האדומה של בית לנקסטר לכלל סמלו של בית טיודור - שושנה לבנה המשולבת בשושנה אדומה.
שלטונו
הנרי השביעי פחד שחייליו יתמרדו כנגדו בימים העתידים לבוא, ועל כן קבע ששלטונו החל ב-21 באוגוסט 1485, על מנת להבהיר שכל מי שנלחם בו נחשב לבוגד, ועל כן ראוי למוות, דבר אשר הניח שימנע התמרדות עתידית של טוענים אחרים לכתר האנגלי.
מדיניותו הכלכלית של הנרי השביעי נחלה הצלחה. אוצר הממלכה, שנתרוקן בימי אדוארד הרביעי וריצ'רד השלישי, נתמלא מחדש באמצעות ייעול דרכי המיסוי. בעניין זה זכה הנרי לתמיכת ראש ממשלתו, הארכיבישוף ג'ון מורטון, שייסד את "שיטת המזלג" כדי להבטיח שהאצילים ישלמו את מסיהם המוגברים (למזלג היו שתי שיניים: אלה ששילמו מעט עד עתה, יכולים, לפיכך, לשלם כעת הרבה, ואלה ששילמו הרבה עד עתה, וודאי יכולים לשלם כעת אף יותר). שינויים נערכו גם בממשל, והוקמה מועצת המלך שנועדה לפקח על האצילים.
מדיניותו של הנרי דגלה בשלום ויצירת שגשוג כלכלי, וניתן לומר כי הצליח בשתי מטרותיו. הוא לא היה איש צבא, ולא מצא עניין בהשבת השטחים שהפסידה אנגליה לצרפת במלחמת מאה השנים; לפיכך, לא התנגד לכרות עם צרפת הסכם שלום, שזיכה את ממלכתו ברווחים נוספים, באופן ישיר ועקיף. כמו כן מימן בניית ספינות נוספות, ובכך חיזק את הצי ושיפר את אפשרויות הסחר הימי. עד יום מותו צבר הנרי השביעי הון עצמי של מיליון וחצי פאונד, סכום שיורשו, הנרי השמיני, הצליח לאבד תוך זמן קצר.
מלבד חתימת ההסכם עם צרפת, חיזק הנרי את קשריו עם ספרד באמצעות נישואי בנו ארתור לקתרין מאראגון, בתם של המלכים הקתוליים פרננדו ואיזבלה, עם סקוטלנד, דרך נישואי בתו מרגרט למלך ג'יימס הרביעי, ועם האימפריה הרומית הקדושה, תחת הקיסר מקסימיליאן הראשון.
שנותיו המאוחרות
ב-1502 חווה הנרי אובדן כפול, ממנו לא התאושש מעולם: יורשו ארתור מת במגפה בטירת לדלו, וחודשים ספורים לאחר מכן מתה אשתו לאחר ניסיון לידה כושל. מאחר שלא רצה שהמשא ומתן עם ספרד, שהוביל לנישואי בנו עם קתרין מאראגון, יהיה לשווא, ביקש להשיא את בנו הצעיר לאלמנת אחיו. כיוון שהכנסייה הקתולית אסרה על נישואי קרובים, היה עליו לבקש אישור כנסייתי לנישואין. על אף שקיבל אישור כזה מהאפיפיור יוליוס השני, היה עדיין חלוק בדעתו לגבי הנישואין הללו, ולא אפשר להם להתרחש בימי חייו. לאחר מות אשתו תכנן הנרי להינשא שנית ולהוליד יורשים נוספים, אך תוכנית זו לא יצאה לפועל. הוא נפטר ב-21 באפריל 1509 ממחלת השחפת ונקבר במנזר וסטמינסטר. בנו, הנרי השמיני, ירש את כסאו.
צאצאיו של הנרי השביעי
הנרי השביעי נישא לאליזבת מיורק בינואר 1486. לשניים נולדו שבעה ילדים, מהם שלושה בנים וארבע בנות: ארתור, מרגרט, הנרי, אליזבת, מרי אדמונד וקתרין. אליזבת, אדמונד וקתרין מתו בינקותם; ארתור בנערותו; ורק שלושת הנותרים - מרגרט, הנרי ומרי הגיעו לגיל בגרות.
בתו הגדולה של הנרי השביעי, מרגרט, נישאה לג'יימס הרביעי, מלך סקוטלנד; בנם היה ג'יימס החמישי, מלך סקוטלנד, אביה של מרי, מלכת הסקוטים. באמצעות נישואין אלה ניסה הנרי לשבור את הברית הקדומה בין צרפת לסקוטלנד. נישואיה השניים של מרגרט היו לארצ'יבאלד דאגלס, רוזן אנגוס; נכדם, הנרי סטיוארט, רוזן דרנלי, נישא לדודניתו מרי, מלכת הסקוטים. מנישואין אלה נולד המלך ג'יימס השישי, העתיד לרשת את כתר אנגליה לאחר מות אליזבת הראשונה ולהיות לג'יימס הראשון, מלך אנגליה. בתו השנייה של הנרי השביעי, מרי, נישאה תחילה ללואי השנים עשר, מלך צרפת, שהיה מבוגר ממנה בכשלושים שנה ונפטר שנה בלבד לאחר נישואיהם, ולאחר מכן נישאה שנית לצ'ארלס ברנדון, דוכס סאפוק. בתם, פרנסס ברנדון, נישאה להנרי גריי, מרקיז דורסט, ובתם הבכורה הייתה ג'יין גריי, אותה ניסו להמליך באנגליה לאחר מות אדוארד השישי.
עץ משפחה
בתרשים זה, משבצותיהם של חברי בית טיודור הן ירוקות, של בית יורק לבנות, של בית לנקסטר אדומות-בהירות, של בית ולואה הצרפתי כחולות-בהירות, של בית סטיוארט הסקוטי צהובות, של בתי מלוכה זרים (הבסבורג, ויטלסבאך, טרסטאמרה, אנו, אברפראו) זהובות, ושל משפחת ברנדון (Brandon) ורודות; המלך אדוארד השלישי ובנו ליונל מבית פלנטג'נט מוצגים בסגול, וכל השאר - באפור. שמות מלכי אנגליה מודגשים, ומתחתיהם מצוין זמן כהונתם.
עפעף
עפעפיים (TA: Palpebrae) הם קפלי עור דקים המכסים את העיניים ומגנים עליהן.
העפעפיים מגנים על הקרנית מפציעה ומלחחים אותה, הם גם מצמצמים כניסת אור לעין. סגירת העפעפיים ופתיחתם המהירה (מצמוץ), מסייעים בסילוק גורמים מגרים מפני העין. מצמוץ מתרחש באופן רפלקסיבי גם בתגובה לאור חזק או לקרבה מאיימת של חפץ לעין.
הדגים, מפאת חוסר עפעפיים, אינם מסוגלים לעצום את עיניהם ועל-כן הם ישנים תמיד בעיניים פקוחות.
אנטומיה
לכל עין שני עפעפיים, העפעף העליון (Palpebra superior) והעפעף התחתון (Palpebra inferior). העפעף העליון גדול יותר ונע יותר מהעפעף התחתון.
כל עפעף בנוי ממספר שכבות, כאשר החיצונית עשויה עור והפנימית היא לחמית העפעפיים (Tunica conjunctiva palpebrarum). בין השכבות נמצא מִרְדַּד העפעפיים (Tarsus), רצועת רקמת חיבור צפופה ברוחב של כשני סנטימטר וחצי התומכת בעפעף ושומרת על צורתו. בין המרדד לעור עוברים סיבי שריר העין החוגי.
בתוך מרדד העפעפיים נמצאות בלוטות המרדד (Glandulae tarsales), סוג של בלוטות חלב המפרישות לשפת העפעף חומר שומני המונע התאדות ונזילה של הדמעות ומהעפעפיים להידבק זה לזה.
עוד בשפת העפעף נמצאים הריסים (Cilia), וכן בלוטות הריסים (בלוטות חלב).
מקום מפגש העפעפיים בצדדים מכונה שְׁלִיבַת העפעפיים התיכונה (Commissura medialis palpebrarum) ושליבת העפעפיים הצידית (Commissura lateralis palpebrarum), וקו מפגש העפעפיים הסגורים מכונה סדק העפעפיים (Rima palpebrarum). בדרך כלל סדק העפעפיים הוא אופקי.
בשליבת העפעפיים התיכונה נמצא אגם הדמעות (Lacus lacrimalis) ובתוכו תלתול הדמעות (Caruncula lacrimalis), צידי להם קמט הלחמית הסהרוני (Plica semilunaris conjunctivae), קפל שהוא שריד לעפעף שלישי שנעלם עם אבולוציית האדם. צידי לקמט הסהרוני נקודות הדמעות (Punctum lacrimale), אחת בעפעף העליון ואחת בתחתון. נקודות הדמעות הן פתחים לצינוריות הדמעות ודרכן מפונות הדמעות לשק הדמעות ובהמשך לחלל האף.
השסע העדתי בישראל
השסע העדתי, המכונה גם "השֵד העדתי", הוא מונח רווח לתיאור הלך רוח של קיטוב בחברה היהודית בישראל. בבסיס השסע פערים תרבותיים בין יהודים שמוצאם בעיקר בקהילות צפון אפריקה, תימן ואסיה (המכונים לעיתים "מזרחים"), לבין יהודים שמוצאם בעיקר בקהילות מרכז, מזרח וצפון אירופה ("אשכנזים"),  שהולידו מציאות של יחס עדתי מפלה שהתקיים למן תקופת היישוב - פרשת מקוב, תימני כנרת, דרך דפוסי הקליטה - פרשת ילדי תימן, ההסללה הגאוגרפית לישובי הספר והפריפריה וההסללה החינוכית באמצעות מבחן הסקר, כפייה אנטי-דתית, התעסוקה, מכשירי המיון לגיוס לצה"ל ומדיניות ההפללה והענישה לאחר קום המדינה ויש שהציעו עד ימינו.
שלבים במדיניות הקליטה של העולים
השלב הראשון והמכריע במדיניות הקליטה החל בסוף שנות ה-40 ונמשך עד תחילת שנות ה-50, ומהרבה בחינות היה זה השלב הקשה ביותר. סימני ההיכר שלו היו המעברות, פרויקטים או עבודות ציבוריות וראשית הקמתן של עיירות הפיתוח. רוב העולים שוכנו במקומות יישוב שבהם ניתנו שירותים ירודים. חלק מהם נשלח לעיירות הפיתוח החדשות שסבלו מאבטלה רבה ומתעסוקה ללא-קידום. אלה שיועדו להקמת מושבים חדשים קיבלו אמצעים ומכסות ייצור לא-מספיקים, כך שלא היה לאל ידם להתחרות עם המושבים הוותיקים המבוססים. לקראת סוף שנות ה-50 נעלמו כמעט לחלוטין רוב המסגרות הייחודיות לקליטת עולים.
דפוסי קליטה
הוקמו מסגרות מיוחדות לטיפול בבעיות קליטת העלייה, והתפתח תהליך קליטה בירוקרטי ביותר, בניהולם של המרכזים המוסדיים השונים. מגמות אלה היו בעלות חשיבות מכרעת לנוכח מספר העולים שהגיעו בגלי העלייה הראשונים, בייחוד בשנים 1949–1959. ונוכח קצב הגעתם וחלקם היחסי באוכלוסייה, חל מיעוט במשאבים הכלכליים הזמינים. גופים ושירותים ייחודיים רבים הוקמו על ידי הממשלה, על ידי הסוכנות היהודית ובמיוחד על ידי ההסתדרות, כדי לטפל בבעיות הקליטה. יתר על-כן, רבים מסוכני השירותים הציבוריים, הפועלים בתחומי הבריאות, החינוך והעבודה הסוציאלית, הקימו שירותים מיוחדים לעולים.
בעת ובעונה אחת, החלו עולים להיקלט גם באמצעות הערוצים הרגילים של החברה (כלומר, סוכני הסוציאליזציה) – מערכת החינוך, הצבא, וסלקציה כלכלית ותעסוקתית. בשלב מאוחר יותר, אומצה מדיניות חדשה שלפיה יש להעדיף עולים כדי לעזור לאלה להתגבר על חולשתם היחסית במישור החברתי-כלכלי והחינוכי. מוסדות הקליטה המיוחדים נעלמו כמעט לחלוטין, ועם היחלשות העלייה בסוף שנות ה-50 הוקמו מוסדות מיוחדים מסוג חדש – כגון מרכז הקליטה של הסוכנות היהודית או מוסדות הדרכה ממשלתיים.
כדי להתמודד עם בעיות שנבעו מתהליך הקליטה של קבוצות העולים הראשונות, שכבר השתלבו במידה כלשהי בחברה הישראלית, פותחו מדיניות וגישות טיפול מיוחדות. אלה נועדו בעיקר לקבוצות או לשכבות "מקופחות" או "טעונות טיפוח", והן היו חלק ממדיניות חברתית-כלכלית שהתגבשה במדינת ישראל. בשעה שהרשויות ניסו לספק לעולים את הצרכים הבסיסיים שלהם, הן גם הגבירו את תלותם בסוכנים המוסדיים העיקריים, כאמצעי לקבלת תגמולים וסיוע. בדרך כלל היה תהליך הקליטה, שקודם על ידי הסוכנים והמסגרות הביורוקרטיות של החברה הקולטת, מבוסס על שמירת מרחק חברתי ועל פערים בין כוחם של נציגי המרכז לבין כוחן של קבוצות העולים החדשים.
האשכנזים היו מבוססים היטב כקבוצה דומיננטית כבר עם הקמת המדינה, עת היוו %77 מהאוכלוסייה היהודית. הם היו המייסדים של היישוב החדש ועמוד השדרה של החברה על כל נדבכיה, ממעמד העובדים ועד לאליטה. הספרדים, לעומתם, היוו קהילה קטנה, שבראשה עמדה אליטה ספרדית זעירה. במהלך העשור הראשון למדינה הגיעה עלייה המונית, שמנתה אשכנזים ומזרחים בשיעור שווה כמעט. הממשלה עמדה בפני בעיות דחופות של הגדלת הצבא, תיעוש המשק ושילובו בכלכלה העולמית, יישוב מיידי של השטחים שנתפסו במלחמת העצמאות כדי לבלום לחצים בינלאומיים לנסיגה מהם, והרחבה של מערכת השירותים (שיכון, חינוך, בריאות, סעד) כדי לספק את צורכי האוכלוסייה ההולכת וגדלה.