cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוסי יונה
גזע, הגזעה וגזענות
מקצת עבודותיו של יונה עסקו בתופעת הגזענות. הוא ערך עם שנהב את הספר גזענות בישראל, שבו הם דנים בגלגוליו של המושג "גזענות" ובמופעיה המורכבים של הגזענות בחברה הישראלית. כמו אחרים הם מבחינים בין "גזע" (race), המתייחס לקיומה של קטגוריה הנושאת כביכול קטגוריה ביולוגית; לבין "הגזעה" (racialization), המתייחס לאופן שבו מובנית קבוצה חברתית באמצעות מסמנים גזעיים; ו"גזענות" (racism), המשקפת תופעה רווחת של מיון קבוצות אנושיות במדרג אנושי עולה או יורד. יונה ושנהב מקבלים את התפיסה שגזע אינו קיים, כלומר שלא ניתן להבחין בין קבוצות חברתיות באופן המניח אשכול מובחן של מסמנים ביולוגיים שבאמצעותם ניתן לדבר על גזע אנושי מובחן. הם ממקדים את דיוניהם בתהליכים חברתיים שבאמצעותם מקוטלגות קבוצות חברתיות בהגדרות גזעיות, שנוטות על-פי רוב להניח גם מדרג אנושי ביניהם – גזענות. תוך שהם מנהלים דיאלוג עם הספרות התאורטית בתחום, הם מבקשים לעמוד על תהליכי ההגזעה בחברה הישראלית, הגזעה המקיימת זיקה עמוקה עם תופעות של גזענות. המאמרים בספר שערכו השניים מתמקדים בביטויים של תהליכים אלה בחברה הישראלית. מקצת מהמאמרים מלמדים כיצד מסמנים תרבותיים (שפה, מנהגים, לבוש) מחליפים לעיתים מסמנים ביולוגיים (גוון עור ומבנה פזיונומי) אך עדיין ממלאים את התפקיד שאותו ממלאים המסמנים הביולוגיים. כלומר, מתקיימת פרקטיקה שאותה מכנה הפילוסוף והסוציולוג הצרפתי אטיין בליבר, "גזענות ללא גזע". יונה פרסם מספר מאמרים העוסקים במופעיה של תופעת הגזענות, בשיתוף עם חוקרות וחוקרים אחרים, בכתבי עת בחו"ל.
על הפוליטי באמנות
בכתיבתו עסק יונה גם בביקורת אמנות. הוא כתב טקסט לקטלוג של עבודת הווידאו-ארט של האמן יצחק בדש - זלה - שהוצגה במוזיאון פתח תקווה (2010) וכן טקסט לקטלוג התערוכה "וואדי סליב: שכבות" שאותה אצר האמן יעקב חפץ ושהתקיימה בגלריה פירמידה בחיפה (2010). מאמרו – "וואדי סליב: מקום לא-מקום" – סיפק ניתוח למתח המאפיין את העבודות המוצגות בתערוכה. יונה עוסק גם בשאלות עקרוניות הנוגעות לזיקה בין פילוסופיה, רב-תרבותיות ואמנות. במאמרו "Locaversalism: הרהורים על אמנות ורב-תרבותיות דינמית", הוא מבקש לקיים דיון שיטתי על אודות הזיקה שבין הלוקלי לאוניברסלי באמנות על מופעיה השונים, ובין רב-תרבותיות בהקשרה הישראלי. טענתו המרכזית היא שערכה האסתטי ואופייה האוניברסלי של עבודת אמנות אינם נרכשים בשל יכולתה להתנתק מתכנים קונקרטיים מהקשרים פוליטיים – מ"המקום"; האמנות נושאת, בבחינת תנאי הכרחי לאפשרות פעולתה, אופי לוקברסאלי, כלומר אופי המאפשר את המבע אוניברסלי רק מתוך הקשרים לוקליים. יונה ערך עם דליה מרקוביץ, גיליון מיוחד של כתב העת בלוק: ארכיטקטורה, מדיה והעיר (2008), שעסק ביחסי הגומלין ההדדיים בין מזרח ומערב בתכנון המרחב האורבני בישראל. במאמר הפתיחה של הגיליון – "הקשר הגורדי: מזרח ומערב בעיצוב פניו של המרחב הישראלי" – כותבים השניים ש"היחס הדואלי של הפרויקט הציוני אל המרחב הילידי, הבא לכלל ביטוי בשלילתו ובאימוצו גם יחד, מייצר זיקות גומלין בלתי-פתורות, ואולי אף בלתי פתירות, בתכנון המרחב ובעיצובו האדריכלי" (עמ' 24). כלומר, חדירתם של מוטיבים של אדריכלות מזרחית לתוך תכנון המרחב ולעיצובו האדריכלי, ולהפך, (כפי שהדבר עולה מהניתוח של המאמרים השונים הכלולים בגיליון) מהווה סממן בלתי-נמנע בפעילות זו, גם כאשר נעשים מאמצים להסוותה ולהכחישה.
פעילות ציבורית
בשנים 1992–1993 עמד עם יוסי דהאן, יצחק שפירא ויעל פישביין בראש צוות החינוך של "הוועדה המיוחדת לפיתוח חברתי", שפעלה במשרד ראש הממשלה יצחק רבין. הצוות שבראשותו ניסח את ההמלצות לשיפור מערכת החינוך. מטרת הצוות הייתה ניסוח המלצות לשיפור מערכת החינוך, והמלצות אלה היו מהגורמים שעמדו בבסיס הגידול בתקציב החינוך בתקופת כהונתו של יצחק רבין כראש ממשלה.
יונה היה ממייסדי הקשת הדמוקרטית המזרחית. נמנה עם מייסדי הפורום לצדק חברתי ולשלום, שפעל בסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים, בחסות המרכז הבינלאומי לשלום. הפורום קיים תוכניות הכשרה למנהיגות קהילתית לאוכלוסיות מעורבות: יהודים וערבים, תושבי הערים ועיירות הפיתוח, ותיקים ועולים חדשים. במסגרת פעילותו בפורום שימש יונה, יחד עם ד"ר יוסי דהאן, ראש ועדת ההיגוי האקדמית לתוכניות ההכשרה של הפורום. הוא נמנה עם ראשי יוזמת ז'נבה ופעל בישראל ומחוצה לה להפצת עמדותיה.
יונה הוא חבר הנהלה במרכז אדווה, מכון לחקר החברה הישראלית ולקידום רעיון השוויון והצדק החברתי. בין השנים 2004–2008, כיהן כיו"ר עמותת מעיינות, שאותה יזם וניהל ד"ר מאיר בוזגלו.
בקיץ 2011, יונה עמד, יחד עם פרופ' אביה ספיבק, בראש צוות ספיבק-יונה שייעץ למחאת האוהלים, והורכב מוועדות מומחים עצמאיות. עבודת הצוותים גם תועדה בספר "אפשר גם אחרת" בעריכת יונה וספיבק.
פעילות פוליטית
ב-2012 הצטרף למפלגת העבודה והודיע על כוונתו להתמודד בבחירות המקדימות לרשימת המפלגה לכנסת ה-19. לאחר הבחירות, הוצב במקום ה-20 ברשימת המפלגה הבחירות לכנסת התשע עשרה, אך לא נבחר לכנסת.
ב-2015 התמודד בשנית בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת העשרים, והוצב במקום ה-23 ברשימת המחנה הציוני של מפלגת העבודה והתנועה לאחר שזכה ב-11,972 קולות. יונה נבחר לכנסת לאחר שהמפלגה זכתה ב-24 מנדטים.
יונה שימש בכנסת ה-20 כחבר בוועדת החינוך וועדת הכלכלה. היה יושב-ראש השדולה לחיזוק החינוך הציבורי בישראל ויושב-ראש משותף של השדולה לצדק חלוקתי. ח"כ יונה עמד בראש אגודת הידידות של הפרלמנט הישראלי והפרלמנט הרומני.
ב-2017 היה מחברי הכנסת הראשונים שהביעו תמיכה באבי גבאי במסגרת הבחירות לראשות מפלגת העבודה.
במרץ 2017, עבר חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה של חברי הכנסת חיים ילין, דוד ביטן, והצעה זהה של ח"כ יונה ושל ח"כ גפני, המכירה בנפגעי פעולות טרור בחו"ל, אזרחי ישראל, על אף שפעולות טרור אלו לא כוונו נגד מטרות ישראליות ולא נגד אזרחי ישראל.
בחודש מרץ 2018 עבר בכנסת החוק לשינוי תנאי ההתמחות, פרי יוזמתו של יונה, שהקל על תהליכי הכשרתם והתמחותם של האדריכלים, בוגרי מוסדות להשכלה גבוהה.
ביוני 2017 עבר בקריאה שלישית תיקון חוק שיזם יונה ולפיו המדינה תממן חינוך חינם לילדים חולים בגילאים 3–4 ולא רק מגיל 5 כפי שהיה טרם העברת החוק.
יונה לא התמודד בפריימריז לקראת הבחירות לכנסת ה-21 והודיע שיחזור לאקדמיה.
עמדותיו
לדעתו של יונה, לצידה של כלכלת שוק, על המדינה לספק רשת ביטחון סוציאלית לאזרחיה הכוללת את אחריותה לאספקתם של שירותי חינוך, בריאות דיור ורווחה ברמה סבירה, דבר המחייב הגדלת ההוצאה האזרחית של ממשלת ישראל. הפרטתם של שירותים אלה והפיכתם לסחורות, היא לדעתו בלתי מוסרית בעליל והיא גם נוטה לפגוע קשות הן במקבלי השירות והן בספקי השירות. הוא מאמין בחשיבותם של איגודים מקצועיים. לדבריו, מדינת הרווחה היא המסד שעליו מושתת מעמד הביניים הישראלי, והיא המבטיחה חינוך ציבורי נאות, שירותי בריאות איכותיים דיור בר השגה וזכויות סוציאליות לכלל האזרחים.
יונה נמנה עם המחנה היוני במפלגת העבודה. בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני, הוא מאמין בשתי מדינות לשני עמים ונמנה עם חותמי יוזמת ז'נבה. בשנת 2001 כתב: "המוניטין המפוקפקים שלנו כפילגש של ארצות הברית בהחלט נרכשו ביושר, והם הולכים ונעשים גרועים יותר ככל שנמשך הכיבוש ומתגברות עוולותיו"; "כל עוד יהיה כיבוש יהיה טרור. אין ביטחון ללא שלום ואין שלום ללא נסיגה מלאה – חד וחלק. זו הסיבה שהעולם מפנה אצבע מאשימה נגדנו, גם כאשר הוא מזדעזע לנוכח גלי הטרור הזוועתיים נגד ישראל ומגנה אותו. יש להודות, ישראל אינה קורבן תמים ומזדמן של קנאות איסלמית המונעת על ידי משטמה עיוורת". בשנת 2010, במסגרת כתבה שעסקה במפגשים בין רבני יש"ע לבין אנשי רוח הנמנים עם מחנה השמאל, אמר יונה שהמפגשים גרמו לו לשנות את עמדתו הרגשית, אך לא הפוליטית והמוסרית באשר לפינוי התנחלויות.
בתחילת שנות האלפיים חתם יונה על גילוי דעת התומך בחיילים שסירבו לשרת בשטחים. בראיון בפברואר 2015, לקראת הבחירות לכנסת ה-20 ולאחר שהבית היהודי תקפה את המחנה הציוני בגלל הדעות שהשמיע בעבר, אמר כי שינה את דעתו והוא חוזר בו מהחתימה על העצומה, אף על פי שהוא ממשיך לחשוב שמפעל ההתנחלויות הוא סכנה קיומית למדינת ישראל. בראיון נוסף במוסף שבעה ימים באפריל 2015 אמר יונה שבעניין זה הושפע בעבר מדברי ישעיהו ליבוביץ, אולם בשנים האחרונות, ובמיוחד במהלך המחאה החברתית, התחזקו בו ההבנה שמאבקים אידאולוגיים יש לנהל במסגרת כללי המשחק הדמוקרטיים.
בראיון בשנת 2005 אמר יונה שהוא תומך בביטול חוק השבות, ותחתיו יש לתת ביטוי לאינטרסים של הקבוצות החברתיות בישראל, וכן לאלה של מהגרי עבודה פוטנציאליים. "מתן אזרחות ליהודים שיבואו לפה, יותנה בהמתנה, בידיעת שפה, ובאימוץ כללי התרבות הדמוקרטית". עוד אמר כי המדינה הרב-תרבותית האוטופית צריכה לאחד את ימי האבל ליום אחד תוך מתן ביטוי הולם לאבל של הפלסטינים, למשל ליום הנכבה שלהם, כחלק מהסדר שלום עימם". בראיון בפברואר 2015, אמר על כך: "אף פעם לא אמרתי שאין הבדל בין יום השואה ליום הנכבה, מה שאמרתי זה שבחזון אחרית הימים יהיה ראוי שאנחנו נכיר בסבל של הפלסטינים והם יכירו בסבל שלנו. לא הייתה שום אמירה שהשואה אינה ייחודית מבחינת הממדים הקטסטרופליים שלה ומפעל ההשמדה נגד העם היהודי".
בשנת 2005 אמר יונה כי על אף שבצעירותו היה ציוני, כיום הוא "לא מתחבר למילה הזאת ציונות", אך הוא פוחד לומר שאינו ציוני, בשל ההדהוד של האמירה בתוכו, במשפחתו ובסביבתו. יונה הוסיף שהוא כועס מאוד על "המקום הזה", אבל מחובר אליו חזק. בראיון בפברואר 2015 אמר כי הוא מגדיר את עצמו כשמאל ציוני, אך הוא לא מתחבר "לפרשנות הדומיננטית, הלאומנית, המשיחית למושג ציונות, פרשנות שמובילה אותנו לתהום".
באוגוסט 2016 נפגש יוסי יונה עם אבו מאזן על מנת "ליצור בסיס התחלתי של אמון שעליו ניתן לקיים את המשך השיחות שיביאו לפתרון הסכסוך".
סטגוטטרבלודון
סטגוטטרבלודון (שם מדעי: Stegotetrabelodon; משמעות השם: "ארבע שיני חטים מקורות") הוא סוג נכחד של פילאי, אשר חי במשך סוף המיוקן עד תחילת הפליוקן בערבות של אפריקה ושל אירואסיה. סוג זה משויך למשפחת הפיליים לצד הממותה, הפלאולוקסודון והפילים הקיימים והוא נחשב לסוג הקדום ביותר במשפחה זו. הוא תואר לראשונה ב-1941.
הסטגוטטרבלודון היה פיל גדול מאוד, בגובה של 4 מטרים ומשקל ממוצע של 11–12 טונות (12.1–13.1 טון קצר), אצל המין Stegotetrabelodon syrticus. לצידו התגלו עוד 2 מינים: Stegotetrabelodon orbus ו-Stegotetrabelodon lybicus. מרבית המאובנים התגלו באפריקה, בין השאר באוגנדה וקניה אך גם באיטליה ובחלק מאסיה. ישנה מחלוקת על שרידי עקבות רחבות שהתגלו במדבר של אבו דאבי ואולי שייכות אליו. ממצאים אחרים שבעבר שויכו אליו נחשבים כיום למאובני פילאים אחרים כמו המסטודון, הסטגודון והטטרלופודון (Tetralophodon).
הוא היה בעל חדק ארוך וחטים ישרים כמו של הפלאולוקסודון שצמחו גם מלסתותיו התחתונות. חטים אלה היו ישרים וארוכים ביותר ודמו לחטי הגומפותריומיים ששימשו כנראה לחפירה, תלישת ענפים ולסינון צמחי מים וכשימוש משני להברחת טורפים. בעבר הוא נחשב לסוג במשפחת הגומפותריומיים עקב כך, אך הופרד. המבנה של השיניים רמז על תזונה מצמחייה עשבונית ויש רמזים לכך שחי בעדרים קטנים.
ישחוריים
ישחוריים (שם מדעי: Simuliidae) היא משפחה של יתושים בעלת יותר מ-2,200 מינים.
מאפיינים
ברוב המינים הנקבות ניזונות מדם של יונקים, ובהם בני אדם, ואילו הזכרים ניזונים בעיקר מצוף. הביצים מוטלות במים זורמים, והזחלים מצמידים את עצמם לסלעים. הזחלים רגישים ביותר לזיהומים. הזחלים משתמשים בווים בקצה בטנם כדי להיצמד למצע ובחוטים דמוי משי כדי לזוז ממקומם או לתפוס את עצמם במקום. כדי לאכול הם פורשים מניפה המקיפה את הפה, שתופסת חלקיקי רקב מהחי והצומח, אצות או בקטריות. הם מתגלמים מתחת למים ולאחר מכן יוצאים מהמים בתוך בועת אוויר כבוגרים מעופפים.
מיני ישחוריים שונים מעדיפים פונדקאים שונים לארוחת הדם שלהם, מה שמשקף את שמות המינים השונים. הם ניזונים ביום כנראה כאשר הרוח חלשה.
סמואל סטולר
סמואל "סם" סטולר (באנגלית Samuel "Sam" Stoller; 8 באוגוסט 1915 – 29 במאי 1985) היה אצן אמריקאי-יהודי, שיאן עולם בריצת 60 יארד (1936). חבר נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת ברלין (1936), שברגע האחרון, נמנע ממנו ומחברו היהודי מארטי גליקמן לרוץ בריצת השליחים 4x100 מטר, כדי לא להביך את אדולף היטלר, לפי אחת הסברות. בכך לא היו שותפים לזכייה במדליית זהב האולימפית, שבה זכו חבריהם לנבחרת ובהם ג'סי אוונס.
קורות חיים
בתחרות שנערכה בשיקגו ב-20 ביוני 1936 הישווה סטולר את שיא העולם בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.3 שניות.
במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת ברלין (1936) שנערכו ביולי סיים סטולר במקום שישי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.8 שניות וניכלל בנבחרת האמריקאית להשתתף בריצת השליחים 4x100 מטר. ברגע האחרון, במשחקים עצמם הוחלפו שני האתלטים היהודים, גליקמן וסטולר, על אף שהתאמנו במשך שבועיים, בשני האצנים המהירים במשחקים, זוכי מדליות הזהב והכסף בריצת 100 מטר ג'סי אוונס וראלף מטקלף, שלא היו אמורים לרוץ בשליחים ואף לא התאמנו לכך. הרביעייה האמריקאית ניצחה בפער גדול בשיא עולם חדש של 39.8 שניות, לפני איטליה (41.1 שניות) וגרמניה (41.2 שניות).
באליפות ארצות הברית שנערכה באותה שנה הוא זכה במדליית ארד בריצת 100 מטר, אחרי ג'סי אוונס (10.4 שניות) וראלף מטקלף (10.6 שניות).
לאחר התקרית במשחקים האולימפיים הוא החליט שלא להשתתף יותר בתחריות ריצה. אך למרות זאת, באליפות המכללות שנערכה ברקלי קליפורניה ב-19 ביוני 1937 הוא זכה במדליית זהב בריצת 100 יארד בתוצאה של 9.7 שניות.
גאומטריה לא-אוקלידית
גאומטריה לא-אוקלידית, כפי שמרמז שמה, מציינת כל מערכת גאומטרית עקבית ששונה מהגאומטריה האוקלידית באקסיומה אחת או יותר. שתי המערכות הלא-אוקלידיות הידועות ביותר הן הגיאומטריה הספרית והגיאומטריה ההיפרבולית, ולעיתים המונח גאומטריה לא-אוקלידית מתייחס בעיקר לגאומטריות אלה.
רקע
בספרו יסודות, ביסס אוקלידס את הגאומטריה האוקלידית על חמש הנחות (אקסיומות). בניגוד לארבע ההנחות הראשונות, שהיו קצרות ופשוטות, ההנחה החמישית (הידועה גם כאקסיומת המקבילים) נוסחה על ידי אוקלידס באופן מסורבל וארוך יותר ונתפסה על ידי מתמטיקאים כפחות טבעית. לפיכך נעשו מאמצים רבים לאורך ההיסטוריה להחליפה באקסיומה טבעית יותר או להוכיח שאקסיומה זו נובעת מהאקסיומות האחרות, כלומר – שהיא אינה אקסיומה אלא משפט. מאמצים אלה עלו בתוהו במשך כאלפיים שנה, עד שבראשית המאה ה-19 הבינו מתמטיקאים אחדים שהאקסיומה החמישית כלל אינה הכרחית עבור מערכת גאומטרית עקבית. בכך נפתח לראשונה הפתח לבניית גאומטריות שונות מהגאומטריה של אוקלידס, הגיאומטריות הלא-אוקלידיות.
גאומטריות לא-אוקלידיות
לרעיון שניתן להחליף את אקסיומת המקבילים באקסיומה אחרת, ובכך לקבל גאומטריה שונה מהגאומטריה האוקלידית אך תקפה באותה מידה, הגיע לראשונה גאוס, שחשש לפרסם רעיון כה חדשני. גאוס גילה רבות מהתכונות היסודיות של הגאומטריה הלא אוקלידית (או, באופן ספציפי יותר, של הגאומטריה ההיפרבולית): אי-האפשרות של צורות דומות, קיומו של אורך אבסולוטי א-פריורי (absolute length), גילה והוכיח את הקשר בין האינטגרל על עקמומיות המשטח לגירעון הזוויתי של משולש על פניו (ההפרש בין סכום זוויותיו ל-180 מעלות), מצא נוסחה לשטח המקסימלי של משולש בגאומטריה היפרבולית, וכן נוסחה להיקף מעגל בגאומטריה היפרבולית. אחריו, בשנות העשרים של המאה ה-19, הגיעו לרעיון באופן בלתי תלוי המתמטיקאי הרוסי ניקולאי איוונוביץ' לובצ'בסקי וקצין הצבא ההונגרי יאנוש בויאי. אחת הגרסאות הלא־אוקלידיות, הגאומטריה ההיפרבולית, אומרת שדרך נקודה מחוץ לישר עוברים אינסוף ישרים מקבילים לישר זה (ולא אחד בלבד כבגאומטריה האוקלידית). בגרסה אחרת של גאומטריה לא־אוקלידית, הגאומטריה הפרויקטיבית והגאומטריה הכדורית, שאותן פיתח ברנהרד רימן, תלמידו של גאוס, אומרת האקסיומה שכל שני קווים ישרים - נפגשים. בגאומטריה זו לא קיימים ישרים מקבילים.
מאוחר יותר פיתח רימן את הגאומטריה הרימנית שמכלילה את כל הגאומטריות הנ"ל והניחה את היסודות לתחום הנקרא גאומטריה דיפרנציאלית, המטפל בין השאר ביריעות בעלות עקמומיות משתנה. ב-1868 נעזר אוגניו בלטרמי בשיטה הכללית של רימן כדי לבנות מודלים לגאומטריה ההיפרבולית. בשנות השבעים של המאה ה-19 חיבר אנרי פואנקרה את הרעיונות האלה אל הנושאים המרכזיים במתמטיקה של תקופתו, והפך אותם לכלי חיוני בתורת המספרים האנליטית.
עד סוף המאה ה-19 התברר שהגאומטריות הלא־אוקלידיות אינן רק תרגיל ביסודות האקסיומטיים של הגאומטריה: כשם שהגאומטריה האוקלידית מהווה בסיס למכניקה של אייזק ניוטון, כך מהווה הגאומטריה הדיפרנציאלית (שמאפשרת מרחב לא-אוקלידי) המיושמת על יריעה פסאודו-רימנית (כלומר: יריעה בה הטנזור המטרי לא חיובי לחלוטין) בסיס לתורת היחסות הכללית, והיא הגאומטריה שמתארת נאמנה את המרחב-זמן.
עקביות הגאומטריה הלא-אוקלידית
הדרך הטובה ביותר להשתכנע שהתורה החדשה עקבית, כלומר, שאין בה סתירות, היא לבנות מודל שלה במסגרת תאוריה אחרת, מקובלת יותר. פירושו של דבר הוא שבמסגרת התאוריה הוותיקה, בוחרים קבוצה שתייצג את המישור בגאומטריה הלא-אוקלידית, ומאפיינים את הנקודות ואת הקווים הישרים במישור זה. כל שנדרש מן המודל הוא שהקווים והנקודות שלו יקיימו את האקסיומות של התורה החדשה. אם קיים מודל כזה, אז העקביות של התאוריה החדשה נובעת מזו של התאוריה הישנה.
ניתן לפרש חלק מהגאומטריות הלא־אוקלידיות כגאומטריה של פני משטח עקום במרחב אוקלידי תלת־ממדי. בפירושים אלה הגאומטריה ההיפרבולית היא הגאומטריה על פני פרבולואיד היפרבולי (צורה דמוית אוכף) ואילו הגאומטריה של רימן היא גאומטריה על פני כדור.
כוכב לכת
כּוֹכַב לֶכֶת או פלנטה (מיוונית: Πλανήτης, "נע ונד") הוא גרם שמיים, שאינו כוכב, המוגדר על פי האיגוד האסטרונומי הבין-לאומי באופן הבא: או מחוץ למערכת השמש: לעומת השמש, שהיא כוכב הפולט קרינה אלקטרומגנטית - כוכבי הלכת המקיפים את השמש אינם מקרינים אור: המסה שלהם קטנה בהרבה ממסתם של הכוכבים הכי קלים, והלחץ במרכזם אינו מאפשר תגובות גרעיניות מספיק משמעותיות בשביל לפלוט כמות ניכרת של אנרגיה. לפיכך אין להם אור משל עצמם, אך הם עדיין מאירים בעזרת אור השמש הפוגע בהם.
הגדרת כוכב לכת במערכת השמש הוכרזה על ידי האיגוד האסטרונומי ב-2006, בעוד ההגדרה של כוכב לכת חוץ-שמשי הוצגה ב-2003. הכרזות אלו נועדו להסדיר הגדרות פורמליות בתחום, לאחר עשורים של תגליות. בהתאם, מכילה מערכת השמש שלושה סוגי גופים:
על פי אותן הגדרות במערכת השמש ישנם שמונה כוכבי לכת - ארבעת כוכבי הלכת הארציים כוכב חמה, נוגה, כדור הארץ, מאדים, וארבעת ענקי הגז צדק, שבתאי, אורנוס ונפטון. בעבר פלוטו נחשב אף הוא לכוכב לכת, אך מעמדו שונה לכוכב לכת ננסי.
מבחינה פיזיקלית לא קיים הבדל משמעותי בין כוכבי לכת במערכת השמש לבין כוכבי לכת חוץ שמשיים, כך שלעיתים מכנים את שתי הקבוצות בשם "כוכבי לכת". הענף המדעי שחוקר כוכבי לכת נקרא מדעים פלנטריים והוא משלב בתוכו מדעי החלל עם מדעי כדור הארץ.
היסטוריה
לאורך ההיסטוריה האנושית, ניסו רבים לחקור את גרמי השמיים, וכך נולד מדע האסטרונומיה. תת-ענף של מדע זה, אסטרונומיה פלנטרית, חקר את הגופים, ובעיקר את הפלנטות, שבמערכת השמש.
בעת העתיקה, לא היה מקובל לראות את כדור הארץ ככוכב לכת. במקום זאת, רווחה הסברה שכוכבי הלכת אותם ניתן לראות בעין בלתי מזוינת (כוכב חמה, נוגה, מאדים, צדק ושבתאי) - סובבים את כדור הארץ, שעומד במקומו (ראו המודל הגאוצנטרי). כיום, הפך המודל ההליוצנטרי למקובל בקרב הקהילה המדעית לצורך חיזוי מיקומם של כוכבי הלכת בשמיים.
כאשר גילו את הגופים החדשים קרס, פאלאס, יונו ווסטה במסלול סביב השמש באזור שבין מאדים לצדק הם הוגדרו ככוכבי לכת ונותרו כאלה במשך 5 עשורים. אך בהמשך, כשהתגלו גופים נוספים באזור זה הוחלט לשלול מהם את מעמדם ככוכבי לכת ולהגדירם כאסטרואידים. המתנגדים הרבים טענו כי קרס הוא גדול מכדי להחשב אסטרואיד פשוט אך קול המתנגדים לא היה חזק מספיק ומעמדו כאסטרואיד לא השתנה.
דבר דומה התרחש כאשר בשנת 1930 התגלה בקצה מערכת השמש גוף חדש, פלוטו, אשר מיד נחשב ככוכב הלכת החדש - התשיעי במספר. מעמדו ככוכב לכת נשאר במשך 7 עשורים אך מעמד זה עורער כאשר בשנת 2003 התגלה גוף נוסף, מרוחק יותר, וגדול מפלוטו ב-5% - בשם אריס. תחילה רצו להגדיר את אריס ככוכב לכת העשירי אולם הדבר חייב להגדיל את מספר כוכבי הלכת ל-13 היות שגופים מרוחקים נוספים שהתגלו התאימו להגדרה.
בשנת 2006 כונסו האסטרונומים מרחבי העולם תחת האיגוד האסטרונומי הבין-לאומי, הגוף העולמי הרשמי האחראי על מדע האסטרונומיה, כדי להחליט האם להגדיל שוב את מספר כוכבי הלכת או לשלול את מעמדו של פלוטו. לאחר דיונים, ויכוחים והצעות שונות הוחלט לשנות שוב את הגדרת כוכב לכת ולהוסיף קטגוריה חדשה - כוכב לכת ננסי, שתתאים לגופים קטנים יותר כדוגמת האסטרואיד קרס, וכן הגופים הטרנס-נפטוניים פלוטו ואריס. ב-2016 פורסמה היפותזה על קיום כוכב לכת תשיעי.
שמות כוכבי הלכת
בעולם המערבי שמות כוכבי הלכת במערכת השמש מבוססים על שמות האלים מהמיתולוגיה היוונית והמיתולוגיה הרומית. באירופה היו אלה היוונים שנתנו שמות לכוכבי הלכת הראשונים שהתגלו, אבל בשלב מאוחר יותר, בשל השפעתה של האימפריה הרומית, ולאחר מכן בהשפעת הכנסייה הקתולית, כוכבי הלכת היו ידועים בשם הרומי (לטיני) ולא בשמם היווני.
הרומאים העריכו את היוונים וחלקו איתם את התרבות, המנהגים והאלים - אך בשמות שונים. רק בתקופה המאוחרת של הרפובליקה הרומית המשכתבים הרומאים שאלו את מרבית העלילות של האלים היווניים ויישמו אותן על האלים שלהם. מאוחר יותר כאשר הרומאים למדו את האסטרונומיה היוונית הם נתנו לשבעת כוכבי הלכת את השמות של האלים שלהם:
כאשר התגלו כוכבי הלכת העוקבים במאה ה-18 ובמאה ה-19 מנהג השמות לא השתנה:
כוכבי לכת במערכת השמש
על פי האיגוד האסטרונומי הבין-לאומי, מערכת השמש מכילה 8 כוכבי לכת:
קטגוריות משניות
חלק מהקטגוריות מתחלקות לקטגוריות משניות:
מאפיינים
כל כוכבי הלכת הסובבים את השמש נמצאים במסלול הפוך לכיוון השעון אם מסתכלים על המערכת כולה מעל הקוטב הצפוני של השמש. משך סיבוב שלם סביב השמש נקרא שנה. שנה של כל כוכב לכת תלויה במרחק שלו מהשמש. ככל שהמרחק מהשמש גדול יותר, מסלול כוכב הלכת ארוך יותר ומהירותו איטית יותר היות שהוא מושפע פחות מכוח הכבידה של השמש, ולכן אורך השנה גדל.
יתרה מכך, כוכבי הלכת סובבים סביב עצמם על ציר מרכזי. משך סיבוב שלם של כוכב לכת סביב עצמו נקרא יום. כל כוכבי הלכת סובבים על ציר בכיוון הפוך לכיוון השעון (אותו כיוון בו הם סובבים סביב השמש) מלבד נוגה ואורנוס אשר סובבים סביב עצמם עם כיוון השעון. "יום" של כוכבי הלכת השונים אינו תלוי במרחקם מהשמש או במאפיינים אחרים שלהם; בנוגה אורכו של היום הוא 243 ימי ארץ, ואורכו של יום על ענקי הגז קטן מיום ארץ אחד.
מאפיין חשוב נוסף של כוכבי הלכת הוא שיפוע ציר (Axial Tilt) אשר קובע את הזווית של כוכב הלכת ביחס לקו המשווה של השמש. מאפיין זה משפיע ישירות על כמות האור שמקבל כל קוטב של כוכב הלכת, וכך נוצרות העונות של כוכבי הלכת ושינויי אקלים לאורך השנה. בצדק שיפוע הציר מאוד נמוך ולכן התנודות העונתיות שלו מינימליות. אורנוס לעומת זאת, בעל שיפוע ציר כה קיצוני עד שהוא נמצא כמעט על צידו.
כוכבי הלכת, כמו השמש ושאר גרמי השמיים, נראים "זורחים" במזרח ו"עורבים" במערב (בגלל סיבוב כדור הארץ סביב עצמו). אבל, אם משווים את המיקום של כוכב לכת יחסית לכוכבי השבת לילה אחרי לילה ניתן להבחין שכוכבי הלכת "גולשים" לאט לכוון מזרח של מפת השמיים. גלישה זאת (הנקראת תנועה קדומנית) היא איטית ביותר ואי אפשר להבחין בה במהלך לילה אחד. מאדים, למשל, ישלים סיבוב שלם מזרחה על פני מפת השמיים במשך כמעט שנתיים. תופעה זאת נובעת מכך שכוכבי הלכת נעים כל לילה עוד קצת "מזרחה" במסלולם סביב השמש.
פעם בזמן מה (במחזור שאורכו כאורך המחזור הסינודי של כוכב הלכת) כוכב הלכת מאט את תנועתו מזרחה על פני מפת השמיים, נעצר, ומתחיל לנוע בכיוון ההפוך - כלומר מערבה על פני מפת השמיים. זאת היא התנועה האחורית (או הנסיגה) של כוכב הלכת. התנועה האחורית (כמו הקדומנית) היא איטית וניתן להבחין בה רק על ידי השוואת מיקום כוכב הלכת לשאר מפת השמיים מלילה ללילה. הנסיגה ממשיכה במשך כמה שבועות (בין 41 יום אצל מאדים ועד 158 יום אצל נפטון) ואז כוכב הלכת מאט שוב את תנועתו אחורנית, עומד שוב, וחוזר לתנועתו הרגילה מזרחה על פני מפת השמיים.
* ביחס לכדור הארץ.
כוכבי לכת ננסים
לפני שנת 2006 מרבית הגופים הגדולים שהתגלו סווגו ככוכבי לכת, ואולם בשנה זו חלק מגופים אלה סווגו מחדש ככוכבי לכת ננסיים היות שהמסה והרכב שלהם היו שונים מכוכבי הלכת המקובלים.
נכון להיום חמישה גופים סווגו ככוכבי לכת ננסים:
*ביחס לכדור הארץ.
כוכב לכת חוץ-שמשי
כוכב לכת חוץ-שמשי הוא כוכב לכת שלא נמצא בתחומה של מערכת השמש, ומקיף כוכב שאינו השמש. נכון לינואר 2016, אושר גילויים של 2,049 כוכבי לכת כאלה וזוהו עוד אלפי מועמדים. ב-18 בינואר 2007 שוגר הלוויין COROT של סוכנות החלל האירופאית שמטרתו לגלות כוכבי לכת חוץ-שמשיים נוספים. ב-6 במרץ 2009 שוגר טלסקופ החלל קפלר שמיועד גם הוא למצוא כוכבי לכת חוץ-שמשיים. נכון ל-2011 התפלגות המועמדים לכוכבי לכת (כולל אלה שעדיין לא אושרו) שקפלר מצא היא כ-50% דמויי נפטון ואורנוס כ-40% כוכבי לכת סלעיים וכ-10% דמויי צדק או גדולים מצדק. בנוסף ישנם גם סוג של כוכבי לכת הנקראים כוכבי לכת ארציים, שהראשון ביניהם שנתגלה הוא קפלר 10B.
אסי כהן
אסי כהן (נולד ב-10 באוקטובר 1974) הוא קומיקאי, שחקן, תסריטאי וסטנדאפיסט ישראלי.
ביוגרפיה
נולד, גדל והתחנך באשדוד. למד בתיכון המקיף ג' ע"ש רוגוזין בעירו. אחיו, יוני כהן, היה הבסיסט של להקת "מרסדס בנד".
בשנת 1998 השתתף בתפקיד אורח בסדרת הדרמה הטלוויזיונית "20 פלוס", ששודרה בערוץ 2. בשנת 1999 פרץ לראשונה לתודעת הקהל כאשר השתתף בתוכנית המערכונים הקומית "דומינו" בערוץ 2, לצדם של עוד קומיקאים צעירים בזמנו, כמו: אדיר מילר, רותם אבוהב, רועי בר נתן וגורי אלפי.
ב-1999 הקים כהן יחד עם גורי אלפי את הצמד הקומי "אסי וגורי", במהלך השתתפותם בתוכנית "דומינו". יחד הם הופיעו במופעי בידור בכל רחבי הארץ. בהופעותיהם יצרו, בין השאר, גם את הדמויות הקומיות הנודעות ביותר שלהם "דוד ותקווה" ו"קוקו וסטיב".
בשנים 2000–2002 השתתף בתוכנית הבידור "רק בישראל" בערוץ 2 של קשת, לצד גורי אלפי, אורנה בנאי וארז טל במהלך סוף עונתה השנייה, כל עונתה השלישית, ותחילת עונתה הרביעית. בשנת 2001, במקביל להופעותיו בצמד עם אלפי, שיחק כהן בסרטם של רם נהרי ותמר מרום "כוכב זורח מעל הלב" שהוקרן בכבלים, לצדן של דאנה איבגי, עירית שלג ואילנה ברקוביץ'.
בשנת 2002 יצר, כתב ושיחק, בתוכנית הקאלט הקומית "שידורי המהפכה" בערוץ 2 של רשת, בה כיכב לצד גורי אלפי. בנוסף, שיחק תפקיד משנה בסרט הקולנוע "יוסי וג'אגר" והשתתף בתוכנית הקומית "לא נפסיק לצחוק". בשנת 2003 שיחק בסרט הקולנוע של שמי זרחין "הכוכבים של שלומי". שנה זו הייתה גם השנה בה פירקו הוא ואלפי את הצמד, חדלו מלהופיע במשותף וכל אחד מהם המשיך בקריירת משחק עצמאית.
בשנת 2004 שב כהן לטלוויזיה בתוכנית "איפה אתה חי?!" לצדם של ארז טל, שלמה בראבא והדר לוי. בתוכנית גילם כמה דמויות, בהן: "קוקו" ו"הימרי ההילר". באותה שנה כיכב כהן גם בסרט הקולנוע הקומי של רשף לוי "אהבה קולומביאנית", לצדם של מילי אביטל, מנשה נוי וניר לוי, ושיחק בסדרת הדרמה הרומנטית זוכת "פרס האקדמיה לטלוויזיה" - "אהבה זה כואב", לצדה של דנה מודן.
בשנת 2005 השתתף כהן בסרטו ההוליוודי של סטיבן ספילברג "מינכן". באותה שנה שיחק גם בדרמה "הלב הרעב" והצטרף לקאסט הקומיקאים הקבוע של תוכנית הסאטירה הפופולרית, זוכת פרסי "מסך הזהב" ו"פרס האקדמיה לטלוויזיה" - "ארץ נהדרת", ושיחק בה עד לפרישתו בסיום העונה השמינית במאי 2011. בין חיקויו הבולטים בתוכנית: אורי גלר, שימי הרשקוביץ, אבי נמני, אביגדור ליברמן, ראלב מג'אדלה, טל ברודי, גבי אשכנזי וגיא זוהר. בפתיחת העונה העשירית של התוכנית חזר כהן לגלם את ליברמן בהופעת אורח.
בשנת 2007 שיחק בסדרת הדרמה הקומית "מסודרים", ששודרה בערוץ 2, בדמותו של "תומר". תפקיד זה זיכה אותו בפרס האקדמיה לטלוויזיה. בשנת 2009 שב לשחק בעונתה השנייה של הסדרה.
בשנת 2010 שיחק בסרט של צוות "ארץ נהדרת", "זוהי סדום", בתפקיד הראשי בתור הנסיך נינוה. כמו כן, באותה שנה נגע כהן גם בדרמה והחל לשחק בסדרת המתח של גידי רף, "חטופים", בתור עמיאל בן חורין, חייל ישראלי שנחטף בשבי הסורי.
בשנת 2011, עם פרישתו מ"ארץ נהדרת", החל כהן להשתתף בהצגת הפרינג' "מייקל" לצד השחקן והקומיקאי אבי דנגור ואחרים. באותה שנה קיבל הופעה במערכון של עם סגולה. בשנה זו גם החל לשמש כפרזנטור של הבנק הבינלאומי עד ל-2022.
בשנת 2012 שיחק בעונתה השנייה של הסדרה "חטופים" וכן כתב, שיחק וערך את סדרת הבת של "ארץ נהדרת" - "הפרלמנט", בה הוא גילם בעיקר את דמותו המוכרת עוד מימי "ארץ נהדרת" - שאולי. הסדרה זכתה לשבחי הביקורת והקהל וכהן, על משחקו בתוכנית זאת, זכה בפרס נוסף של האקדמיה לטלוויזיה.
בשנת 2015 כהן חזר לצוות התוכנית "ארץ נהדרת" בעונתה ה-12, ובאותה שנה שיחק גם בסדרה האמריקאית "דיג" של גידי רף (איתו שיתף פעולה עוד ב"חטופים").
בשנת 2016, שר במסגרת התוכנית "ארץ נהדרת" שלושה שירים קומיים: "מתוקה מהחיים", "זכית בי" ו"בא אלייך במטוס" בדמותו הפארודית של הזמר המזרחי "דדי דדון". השירים, שיצאו גם כסינגלים, ואותם כהן שר וגם השתתף בכתיבתם, נוצרו כפרודיה על להיטים במוזיקה המזרחית באותה תקופה בישראל. הסרטונים זכו לצפיות רבות, לשיתופים, ואף להשמעות בתחנות הרדיו המקומיות. באותה שנה, זכה השיר "מתוקה מהחיים" במקום השני במצעד השנתי של גלגלצ לשנת תשע"ו. שנה לאחר מכן, ב-2017, שר יחד עם "ערוץ הכיבוד" את השיר "טניה" במסגרת אותה תוכנית. השיר גם הוא יצא כסינגל.
בשנת 2017 החל לשחק לצד עמיתו ל"ארץ נהדרת", יובל סמו, בסדרת הילדים "אלישע", בבימויו של אופיר לובל.
בשנת 2019, הדמות של שאולי אותו מגלם כהן ב"ארץ נהדרת" וב"הפרלמנט" נבחרה על ידי וואלה! NEWS כדמות הטלוויזיונית הגדולה של העשור השני של המאה ה-21.
בדצמבר 2020 חזר לקאסט "ארץ נהדרת" כשחקן קבוע לאחר כשנה וחצי כשחקן אורח.
באפריל 2021 זכה בפרס האקדמיה לשחקן הראשי בסדרה קומית הטוב ביותר על משחקו בסדרה ככה זה. באותה שנה יצא לסיבוב הופעות בדמותו של שאולי.
ביולי 2022 השתתף עם עלמה זק בפרסומת של מאוחדת בתפקידם מארץ נהדרת : חי וספיר טורטל.
החל משנת 2022 מופיע כהן במופע סטנדאפ בתור דמותו האייקונית שאולי, שהופיעה ב"ארץ נהדרת" וב"הפרלמנט".
בדצמבר 2022 זכתה ההופעה בדמותו של שאולי לסיקור נרחב ברשתות החברתיות ובאמצעי התקשורת, לאחר שבעת הופעה פרטית בפני עובדי עיריית תל אביב-יפו החלו כמה מן הצופים בקהל בקריאות גנאי לעברו של כהן, ואף עזבו את האולם, לאחר שסיפר בדיחות על טבעונות, כתוצאה מכך, כהן ירד מהבמה ועצר את ההופעה באמצע.
חיים אישיים
כהן נשוי לליאן, ואב לשלוש בנות. מתגוררים בגבעתיים.
פרסים והכרה
כהן זכה בפרסי האקדמיה לטלוויזיה (6 פעמים) ובפרס אנשי השנה.
אנסמבל אלזה
אנסמבל אלזה (בגרמנית: Else Ensemble) הוא הרכב קאמרי ישראלי-גרמני. דמותה של הסופרת, המשוררת והציירת אלזה לסקר-שילר היוותה השראה להקמתו של האנסמבל.
אנסמבל זה מורכב מנגנים גרמנים וישראלים, אשר באהבתם למוזיקה הקאמרית ולאור שנות לימוד ועשייה בגרמניה ובישראל, שואפים לגלות ולאמץ דרכי אינטרפרטציה חדשות, ומקווים, באמצעות עבודה משותפת לתרום לקידום יחסי הידידות והאחווה בין שתי המדינות.
לאורה של מטרה זו מתמקד האנסמבל בביצוע רפרטואר של יצירות מאת גרמנים ויהודים למן המאה ה-19 ועד היום, תוך חיפוש מתמיד אחר יצירות ומלחינים שנשכחו בעקבות אירועי מלחמת העולם השנייה.
הרכב האנסמבל מאפשר שילובי כלים וביצוע יצירות מקוריות, תוך התמקדות במלחינים ומלחינות ישראליים וקידום יצירה נשית. חברי האנסמבל הם מוזיקאים צעירים זוכי פרסים בתחרויות בין-לאומיות ונגנים בתזמורות מן המובילות בעולם.
אנסמבל אלזה הופיע ברחבי גרמניה, בין היתר בסדרת קונצרטי הצהריים באולם הפילהרמונית של ברלין, ברחבי הארץ; במסגרת סיור בכורה בישראל; וכן, באירועים דיפלומטיים בליסבון ובתל אביב.
ארד (הונגריה)
ארד (בהונגרית: Érd) היא עיר במחוז פשט בהונגריה, לשעבר במחוז פייר. בעיר מוזיאון גאוגרפי, כנסיית מיכאל הקדוש, מסגד טורקי מהמאה ה-17 (אחד משלושה מסגדים במחוז כולו) ושרידי דרך רומית עתיקה. מקור השם "ארד" הוא מהמילה erdő (יער) או מהמילה ér (זרם). כמחצית מתושבי העיר משתייכים לכנסייה הקתולית. כאחוז אחד מאוכלוסיית העיר הם צוענים.
היסטוריה
לפי ממצאים ארכאולוגיים, אזור ארד היה מיושב לפני 50,000 שנה.
ארד מוזכרת במסמכים מ-1243. בשנת 1543, בתקופת כיבוש הונגריה על ידי האימפריה העות'מאנית, לאחר נפילת מבצר סקשפהרוואר הסמוך בידי הטורקים, נכבשה גם ארד. הטורקים בנו בעיר מבצר ומסגד. ב-1648 נוצחו העות'מאנים על ידי צבא בראשות שרל החמישי, דוכס לורן ולאחר מכן שלטו ביישוב שורת שליטים הונגריים.
קהילה יהודית
ב-1941 נמנו בארד 178 תושבים יהודים. בעיר הייתה קהילה נאולוגית. במאי 1944, מעט לאחר כיבוש הונגריה על ידי הגרמנים, (מבצע מרגרטה) רוכזו יהודי ארד בגטו, וביוני 1944 גורשו לאושוויץ.
בנדיקטוס הרביעי
האפיפיור בנדיקטוס הרביעי (בלטינית: Benedictus IV; מת ב-30 ביולי 903) היה האפיפיור מ-1 בפברואר 900 עד מותו בשנת 903. ההיסטוריון פלודורד מהמאה העשירית, שכינה אותו "הגדול", שיבח את הולדתו הנדיבה ואת נדיבותו הציבורית.
ביוגרפיה
בנדיקט היה יליד רומא, בנו של אחד בשם ממלוס, והוסמך על ידי האפיפיור פורמוסוס. ב-1 בפברואר 900 הוא הוכתר לאפיפיור, בעקבות מותו של יוחנן התשיעי. באותה שנה הוא גירש את בלדווין השני, רוזן פלנדריה על שרצח את פולק, הארכיבישוף של ריימס. בשנת 901, בנדיקטוס הכתיר את לואי מפרובנס, נכדו של לואי השני, מלך איטליה כקיסר רומי הקדושה. בשנת 902, ברנגאר מפריולי הביס את לואי השלישי ואילץ אותו לעזוב את איטליה.
בנדיקט מת ברומא בקיץ 903; ייתכן שברנגריוס היה מעורב במותו במעורבות כלשהי. בנדיקטוס נקבר לפני בזיליקת פטרוס הקדוש, ליד שער גואידו. לאחר מותו נבחר לאפיפיור לאו החמישי.
דונטה סמית'
דונטה למונט סמית' (באנגלית: Donta Lamont Smith; נולד ב-27 בנובמבר 1983) הוא כדורסלן אמריקאי-ונצואלי המשחק בעמדת הסמול פורוורד בטרוטמונדוס מליגת העל הוונצואלית.
בשנת סמית' זכה יחד עם מכבי חיפה באליפות הראשונה בתולדותיה. בעונת נבחר לשחקן העונה של ליגת העל והוביל את מכבי חיפה למקום השני בעונה הסדירה ולגמר ליגת העל. בעונת זכה גם עם הפועל ירושלים באליפות הראשונה בתולדותיה.
בארצות הברית
דונטה סמית' נולד בשנת 1983 בקנטקי, ארצות הברית, שיחק שתי עונות במכללת סאות'איסטרן אילינוי וסיים כקלע המוביל בכל הזמנים של הקבוצה עם 1,433 נקודות וממוצעים של 20.8 נק', 6.3 רב' ו-3.1 אס' ב-69 משחקים. בשנת 2004 השתתף השחקן בדראפט ה-NBA ונבחר במקום ה-34 על ידי אטלנטה הוקס, בה שיחק במשך כשנתיים. במהלך התקופה הוא נאלץ לשחק גם בליגת הפיתוח של ה-NBA, במדי קבוצת ארקנסו רימרוקרס.
בעולם
אחרי שעזב את ארצות הברית, סמית' שיחק בקבוצות ברחבי העולם כמו סאות' דרגונס האוסטרלית, אינדיוס דה מאיאגואז הפוארטו ריקנית ומארינוס דה אנזואטגי מוונצואלה, איתן זכה באליפויות.
מכבי חיפה
לקראת עונת חתם סמית' במכבי חיפה תחת המאמן בראד גרינברג. בעונה זאת דונטה סמית' היה מהשחקנים המובילים בקבוצה ולצד גל מקל, פול סטול, עידו קוז'יקרו, פט קלאתס וקורי קאר זכה עם מכבי חיפה באליפות המדינה.
בתחילת עונת עונת 2020/2021 חזר סמית' למכבי חיפה והעמיד 12.8 נקודות, 4.9 אסיסטים ו5.5 ריבאונדים בממוצע למשחק. ב-9 במרץ 2021 שוחרר סמית' מהקבוצה.
הפועל ירושלים
ב-20 ביוני 2014 חתם בהפועל ירושלים ל-3 שנים ביחד עם מאמנו לשעבר בחיפה, דני פרנקו.
סמטה פלונית וסמטה אלמונית
סמטה פלונית וסמטה אלמונית הן שתי סמטאות קטנות, המקבילות זו לזו, ויוצאות מרחוב המלך ג'ורג' במרכז העיר תל אביב.
הסמטאות, אשר מחוברות זו לזו בצידן המזרחי, נבנו בשנת 1922 בסגנון האקלקטי. הסמטאות הפכו עם השנים למרכז תרבותי והן מהוות את מקום משכנם של בוטיקים אופנתיים, גלריית פלונית לאומנות ומרכז אינדימדיה הישראלי.
מקור השם
שמן של הסמטאות כרוך זה בזה ומסורת של אגדות אורבניות ניסו לבאר את שם הסמטאות. לפי אחת המעשיות מאיר גצל שפירא, בונה הבתים בסמטאות, ביקש לקרוא לאחת הסמטאות על שמו (ולפי גרסה אחרת, על שם רעייתו, סוניה) אך ראש העירייה, מאיר דיזנגוף לא ראה זאת בעין יפה. בסופו של דבר, החליט דיזנגוף לשנות את שמותיהן של הסמטאות כך שיהוו אי-הנצחה מושלמת לשמו של שפירא: האחת תקרא סמטה אלמונית, והשנייה סמטה פלונית. חלק מהסיפורים גורסים כי המחלוקת יושבה במחלקת שמות הרחובות, שם הוצע השם כשם זמני אשר הפך לקבוע.
פסל האריה
בקצה סמטה פלונית ניצב פסל אריה מבטון, אשר שוררת מחלוקת סביב זהות יוצרו. קרוב לוודאי שהפַסָל היה יעקב דב גורדון והוא נעזר בפסל חיים כץ. טוען נוסף הוא הפסל משה נימובסקי. הפסל הוזמן על ידי מייסד הרחובות מאיר גצל שפירא כמחווה לאשתו. הפסל היה מוזנח, לסת האריה נשברה והוא נצבע על ידי חברת פרסומת בצבע ברונזה. עיריית תל אביב יזמה את שיקום הפסל שכלל תיקון הלסת, הזנב, השבת הצבע מקורי בשיטת התזה וקביעת שלט הנצחה לפסלים גורדון וכץ.
עמודי השער
בתחילת רחוב סמטה פלונית ישנם שני עמודי בטון אפורים בצורת אובליסקים, שהיו בעבר עמודיו של שער הרחוב.
גנים לאומיים בישראל
בישראל, גן לאומי הוא אתר היסטורי או אתר נוף מוכרז, הנמצא בפיקוח רשות הטבע והגנים, הממונה על גנים, שמורות וערכי טבע בישראל.
עד סוף 2009 הוכרזו בישראל 66 גנים לאומיים, כאשר בסך הכל התבצעו 74 הכרזות ומתוכן שמונה הכרזות שהיו הרחבות לגנים קיימים. בשנת 2011 רשות הטבע והגנים פיקחה על פעילותם של 81 גנים לאומיים.
היסטוריה
את ראשיתם של הגנים והפארקים הלאומיים ניתן לראות בדבריו של אריה שרון, כראש אגף התכנון הממשלתי, בדבר תפיסתו הנופית: הגדרתו של גן לאומי מופיעה בחוק גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה, התשנ"ח-1998: "שטח המשמש או המיועד לשמש לצורכי נופש לציבור בחיק הטבע או להנצחת ערכים שיש להם חשיבות היסטורית, ארכאולוגית, אדריכלית, טבעית או נופית וכיוצא באלה, בין שנשאר בטבעו ובין שהותקן לשמש מטרות אלה ואשר שר הפנים הכריז עליו, בהתאם להוראות סעיף 22, שהוא גן לאומי".
חלק מן הגנים הלאומיים מופעלים על ידי הרשות. בחלקם נעשו עבודות פיתוח רבות והכניסה אליהם היא בתשלום ובשעות קבועות. אחרים נשארו לפי שעה בצורתם הטבעית, למעט סימוני שבילים, גדרות ומעקות לביטחון הציבור. חלק מן הגנים הלאומיים כוללים אתרי פיקניק ומקומות המיוחדים להבערת מדורות, או אתרי נופש פעיל לילדים ומבוגרים. בחלקם יש מסלולים מיוחדים המותאמים לכיסאות גלגלים.
חלק מן הגנים הלאומיים נוצרו סביב אתרים ארכאולוגיים - כגון מגידו, בית שאן, אשקלון, כורסי. אחרים, כמו נחל אלכסנדר, פארק הכרמל או חורשת טל מתרכזים בטבע וייעודם הוא לאפשר לציבור הרחב טיול ונופש ליד מים ועצים וצפייה בבעלי חיים במקום מחייתם הטבעי.
הגנים הלאומיים בישראל
בין הגנים הלאומיים הבולטים בישראל נמנים:
הגנים לאומיים הימיים בישראל
מטרתם של הגנים הלאומיים הימיים המתוכננים היא לשמר אתרי מורשת ונוף, כגון ערי חוף עתיקות ונמליהן, וכן לעודד פעילויות קיט וספורט ימי שתואמות את ערכי המקום, כדוגמת צלילה, שנורקל, שיט לא-מנועי וגלישה.
STS-122
STS-122, היא משימה בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א שתוכננה במקור לדצמבר 2007, אך בשל תקלות בחיישני ניתוק הדלק נדחה שיגורה ארבע פעמים. המשימה, של מעבורת החלל אטלנטיס שוגרה ב-7 בפברואר 2008 ונחתה ב-20 בפברואר.
המשימה
משימה זו הביאה לתחנת החלל הבינלאומית את מעבדת החלל האירופית קולומבוס.
פוארטו פלטה (עיר)
סן פליפה דה פוארטו פלטה (בספרדית: San Felipe de Puerto Plata), הנקראת בקיצור פוארטו פלטה, היא בירת מחוז פוארטו פלטה ברפובליקה הדומיניקנית. פוארטו פלטה ממוקמת על חוף הים הקריבי, במרחק של 215 קילומטרים מבירת הרפובליקה הדומיניקנית, סנטו דומינגו.
היסטוריה
בסביבות 1555 העיר ירדה מחשיבותה כנמל והיא הפכה ליעד קבוע לביקורי פיראטים. המצב היה כה גרוע, עד שהספרדים הרסו את העיר זמנית כדי לעצור את התקדמות הפיראטים ב-1605. לאחר מכן הגיעו לעיר מתיישבים רבים מהאיים הקנריים.
באפריל 1563 הביא סוחר העבדים האנגלי ג'ון הוקינז 400 אפריקאים מסיירה לאון לפוארטו פלטה. הספרדים שילמו תמורתם בפנינים, עורות, סוכר ומעט זהב. עסקה זו הייתה תחילתה של המעורבות הבריטית בסחר העבדים הטרנס-אטלנטי, במהלכו נשבו ונמכרו לעבדות 20 מיליון איש.
במהלך המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת ב-1800, כוחות ארצות הברית התקיפו ספינה צרפתית ואת מבצר פורטסלה דה סן פליפה. בין השנים 1822 ו-1844 העיר, כמו יתר המושבה הספרדית באזור, הייתה תחתן שלטון האיטי. עם עצמאות הרפובליקה הדומיניקנית ב-1844 העיר התחילה לשוב לגדולתה. זרם מהגרים אירופאים באותו זמן הותיר השפעה ייחודית מבחינה תרבותית וחברתית משאר הערים באי.
כלכלה
כלכלת העיר מסתמכת בעיקר על חקלאות ותיירות, והיא אחת התורמים העיקריים לכלכלת הרפובליקה הדומיניקנית. ענפים נוספים בכלכלה המקומית כוללים את נמל העיר, ייצור כלי שיט, דייג וטקסטיל.
תיירות
העיר מפורסמת באתרי הנופש שבה, כמו פלאיה דורדה וקוסטה דורדה, הנמצאים מזרחית לה. מספר המיטות בבתי המלון בעיר מגיע ל-100,000. הרכבל היחיד בכל הים הקריבי נמצא בפוארטו פלטה, באמצעותו ניתן לטפס אל מרומי ההר פיקו איסבל דה טורס המתנשא לגובה 793 מטרים. על פסגת ההר מצויים גן בוטני ורפליקה של פסל ישו הגואל מריו דה ז'ניירו. ביצורי פורטלסה סן פליפה, המצודה מן המאה ה-16 ששימשה בית כלא בתקופת הדיקטטורה של רפאל טרוחיו, משקיפים על נמלה של העיר. אחת האטרקציות המפורסמות של פוארטו פלטה הוא מוזיאון הענבר.
חינוך
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה הקתולית האפיפיורית מדרה אי מאסטרה ואוניברסיטת אורגניססיון אי מטודו.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי גרגוריו לופרון.
יום ראשון העקוב מדם (1905)
יום ראשון העקוב מדם (ברוסית: Кровавое воскресенье) אירע ב-9 בינואר 1905 והתחיל את מהפכת 1905 הרוסית. מפגינים בלתי-חמושים החלו לצעוד לעבר ארמון החורף של הצאר הרוסי בסנט פטרבורג. יום קודם לכך, בישיבה בראשות שר הפנים פיוטר סביאטופולק-מירסקי סוכם לא-לתת למפגינים להגיע לכיכר הארמון. חיילי המשמר המלכותי של הצאר ניקולאי השני (קיסר רוסיה) ירו במפגינים. מארגן האירוע היה גאורגי גפון, איש דת, סוכן שתול לשעבר של המשטרה החשאית הצארית, ומנהיג תנועת פועלים פופולרית.
יום ראשון העקוב מדם
בתחילת ינואר 1905 ארבעה פועלים של מפעל פוטילוב פוטרו. כולם היו חברים בארגון הפועלים של גאורגי גפון שפעילותו אושרה על ידי השלטונות. לגפון דווח על האירוע ולאחר לימוד הנושא הוא הגיע למסקנה שהפיטורים אינם מוצדקים והארגון החליט על שביתה. השביתה החלה ב-16 בינואר ולמחרת הצטרפו לשביתה מפעלים נוספים בעיר. ב-21 בינואר מספר השובתים הגיע ל-150 אלף.
ב-19 בינואר, במקביל לשביתה, גפון הציע לכתוב פנייה ישירה לצאר. כמו כן, הציע שביום ראשון המפגינים יגיעו מלווים במשפחותיהם לכיכר ליד ארמון החורף להעברת הפנייה לצאר.
באותם הימים הצאר לא היה בבירה ושהה בארמון הקיץ בפרבר הבירה בכפר הילדים. בישיבה שהתקיימה בערב 21 בינואר בראשות שר הפנים פיוטר סביאטופולק-מירסקי סוכם לא לאפשר למפגינים להגיע לקרבת ארמון החורף. בהתאם לעדות שר האוצר ולדימיר קוקובצוב שהשתתף בישיבה, לכל משתתפי הדיון היה ברור שלא תהיה שפיכות דמים והמפגינים יתפזרו לאחר שיקבלו את ההוראה לעשות כן מהצבא. סוכם לעצור את גאורגי גפון, אך המשטרה לא הצליחה לבצע את המעצר. באותו ערב משלחת של 10 אנשי רוח בראשות מקסים גורקי הגיעה למשרד הפנים. הם ביקשו להיפגש עם השר אך הוא נעדר מהמשרד. בנוסף דווח להם שהשר מודע לנעשה והשלטונות נערכים להפגנה.
ביום שבת, התארגנו פועלים (חלקם ממפעל פוטילוב) ובני משפחותיהם לקראת האירוע הקרב. התוכנית הייתה לתפוס 6 נקודות מפתח ברחבי העיר. הם נשאו איקונינים (סמלי דת), שרו מזמורים וצעדו לעבר ארמון החורף של הצאר.
אירועים דומים התרחשו בכל מקום אחר בו מפגינים התקרבו למחסומי הצבא.
הרוגים
הגרסה הרשמית הראשונה הייתה שנהרגו 96 איש ו-333 נפצעו, אשר בהמשך עודכנה ל-130 הרוגים ו-299 פצועים. המחקר שנערך בתחילת התקופה הסובייטית קבע שהיו 150–200 הרוגים כ-450–800 פצועים. ולדימיר לנין במאמרו שפורסם ב-31 בינואר 1905 ציין 4600 הרוגים ופצועים. למספר זה אין בסיס באף מספר היסטורי. השמועות דיברו על כך שלבתי החולים של העיר הובאו 1216 הרוגים ומעל 5000 פצועים. אין לכך עדות במסמכי בתי החולים ועדויות הרופאים שפורסמו בתקופה הסובייטית תמכו במניין הנפגעים הרשמי.
תוכנית אפשרית להרוג את הצאר
היו שמועות שבמהלך יום ראשון העקוב מדם, הייתה תוכנית לרציחת הצאר. ראש המשטרה החשאית בסנקט פטרסבורג תיאר תוכנית זו על בסיס מידע שקיבל על שיחה שהתקיימה בין גאורגי גפון לבין מהפכן אחר- פיוטר רצ'נקובסקי. "פתאום שאלתי את גפון, אם יש תוכנית אפשרית להרוג את הצאר. גפון השיב: 'כן, זאת אמת. זו הייתה תוכנית של רוטנברג, לא שלי. נודע לי על כך מאוחר יותר".
אומנם אין לכך סימוכין משום מקור אחר, אך לפי התוכנית של גפון, הצאר לא היה אמור לצאת מהארמון, הוא רק היה צריך להסכים להיפגש עם משלחת הפועלים כשגפון בראשה. אם הצאר היה יוצא מהארמון לכיוון המפגינים, נבחר צוות מפגינים שתפקידו היה להגן על הצאר מכל אפשרות לפגיעה. גפון כתב שהוא בטוח שאם הצאר היה יוצא למפגינים לא היה קורה לו דבר.
נפת טולכרם (המנדט)
נפת טולכרם (באנגלית: Sub-district of Tulkarm) הייתה נפה במחוז שומרון בימי המנדט הבריטי בארץ ישראל על שם בירתה, העיר טולכרם.
לפי תוכנית החלוקה יועד שטח מערב הנפה למדינה היהודית ומזרחה למדינה הערבית.
לאחר מלחמת העצמאות והסכמי שביתת הנשק של 1949 התחלק שטח הנפה בין מדינת ישראל לממלכת ירדן. מערב הנפה הפך לנפת השרון במחוז המרכז ומזרח הנפה הפך לחלק מיהודה ושומרון.
אוכלוסייה
לפי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל שערכו רשויות המנדט היה סך האוכלוסייה בנפה 86,140 בני אדם שהתפלגו כדלקמן: יש להתחשב בעובדה שהנתונים האלה לא נבעו ממפקד אוכלוסין, אלא התבססו על מפקד האוכלוסין המנדטורי האחרון של 1931 בתוספת הגידול המחושב באוכלוסייה ונתוני ההגירה היהודית והערבית, (שהיו חלקיים בלבד).
שטח
בשנת 1945 היה סך שטח הנפה 835,355 דונמים. התפלגות השטח הייתה כדלקמן:
המצור על עכו (1291)
המצור על עכו בשנת 1291 הביא לכיבוש העיר עכו - בירת ממלכת ירושלים הצלבנית, על ידי הממלוכים וסיום 200 שנה של מדינה צלבנית עצמאית בארץ ישראל. המצור נמשך כמעט חודש וחצי, בין 15 באפריל עד 28 במאי 1291.
כיבוש עכו היה סוף תהליך מהיר יחסית של התפוררות במהלכו כבשו הממלוכים את כל מבצרי הצלבנים במישור החוף ובגליל. בתהליך מקביל התפוררה המדינה הצלבנית מבפנים ונקרעה במאבקי כוח בין המסדרים הצבאיים, הקומונות האיטלקיות, צלבנים מקומיים, ונוצרים מקומיים. עם תום המצור פונו כל מאחזי הצלבנים בארץ ישראל ובא הקץ על ממלכת ירושלים לאחר היסטוריה סוערת ומפוארת של 200 שנה.
רקע
אף על פי ששביתת נשק נכרתה עם צור ובהמשך עם עכו לתקופה של עשר שנים, השאלה הייתה מתי תוכרע ממלכת ירושלים. האסלאם לא היה יכול ולא רצה לקבל קיום ישויות מדיניות נוצריות עצמאיות בתוך הסולטנות המצרית איסלאמית. מלחמות הקודש בצלבנים יצרו הוויה והכרה של קדושה טריטוריאלית לארץ ישראל, ועצם קיום ערים צלבניות נתפס כקיום טמא בלב הישות המוסלמית. החשש ממסע צלב חדש שינצל את ערי החוף כראשי גשר היה מוטיב קבוע במדיניות הסולטנות הממלוכית.
שרידי הממלכה הצלבנית עברו תהליך מקביל של התפוררות פנימית, וניתוק מאירופה. שליטי אירופה הגיעו למסקנה כי ממלכת ירושלים אינה חיונית והיו עסוקים בבעיות פנימיות, כך שגורלה של ממלכת ירושלים נתקל באדישות. כך, בעת שממלכת ירושלים נלחמה על חייה, סחרו הקומונות האיטלקיות עם מצרים וספקו לה חומרי גלם חיוניים ללחימתה כגון עבדים, עצים וכיוצא באלה. כוחה של מדינת הצלבנים נשען בעת גסיסתה על המסדרים והקומונות וכך הפכה מדינת הצלבנים ללא יותר משורה של תחנות סחר על חוף הים התיכון ללא הינטרלנד העשוי להצדיק ולממן את קיומה.
בתוך הטריטוריה שנותרה בשליטת הנוצרים בארץ הקודש נערכו קרבות של ממש בין הקומונות האיטלקיות ובין המסדרים הצבאיים הגדולים, ההוספיטלרים ומסדר אבירי היכל שלמה, שנהלו קרבות רחוב בעיקר ברחובות עכו. במקביל, התנהלו ויכוחים ועימותים בשאלה מי הוא מלך ירושלים, סופם של הדיונים בשאלה זו הותיר את ממלכת ירושלים ללא מנהיג בשעותיה הקשות ביותר.
המסדרים הצבאיים, שהיו היחידים בעלי אמצעים להגן על הממלכה, נאחזו ביאוש ונמנעו מיוזמה צבאית. כך בעת הופעת צבא מוסלמי מול מצודות וערים העדיפו הנוצרים להציל את נפשם באופן זמני ולעבור לעיר נוצרית אחרת, ולקבל את הסכם הכניעה המוצע להם. כך נחתמו הסכמים של שביתות נשק שלמוסלמים כלל לא הייתה כוונה לקיימם ולנוצרים לא הייתה כל יכולת לאכפם. ביום 17 במרץ 1289 הופיע צבא ממלוכי לפני חומות העיר טריפולי, ולאחר לחימה עיקשת החלו ציי הקומונות לברוח מהעיר. ביום 26 באפריל נפלה העיר, הממלוכים ערכו טבח בתושביה והרסו אותה עד היסוד. מלך קפריסין אנרי השני, שנשא גם בתואר הריק מלך ירושלים, חתם עם הסולטאן את הסכם שביתת הנשק האחרון.
העילה להתקפה על עכו ניתנה לסולטאן בתקרית שאירעה במהלך 1290 ובמהלכה ערכו עולי רגל נוצרים מאירופה פרעות בסוחרים מוסלמים, שהביאו מוצרי מזון לשוק בתוך העיר עכו. שלטונות העיר עכו סירבו להסגיר את הפורעים הנוצרים לידי נציגי הסולטאן וכך נתנו לקלאון עילה להכריז מלחמה כנגד עכו.
ביצורי עכו
מאז כיבוש העיר עכו בשנת 1191 על ידי הצלבנים במסע הצלב השלישי, גדלה העיר ואיתה גדלו מערכות הביצורים. כך, בסוף המאה ה-13 הפכה עכו לאחת הערים המבוצרות ביותר בארץ ישראל. העיר חולקה באופן גס לשני חלקים - העיר העתיקה והעיר החדשה.
העיר העתיקה
העיר העתיקה חופפת את עכו של טרום המצור של 1191 והעיר הצלבנית של המאה ה-12 שצורתה כמרובע. בקצה הדרומי של העיר ישב הנמל שהיה מוגן על ידי חומות שנבנו על גבי שוברי הגלים ובקצה מגדל מבוצר. שרשרת קישרה את המגדלור של העיר הידוע גם כמגדל הזבובים. בסמוך לנמל שכנו רובעי הקומונות האיטלקיות, כל אחד מהם מוקף בחומה מבוצר ומחוזק במגדלים. בצד הדרומי מערבי של העיר העתיקה - בצמוד לים היה רובע שלם בשליטת הטמפלרים, רובע זה הוקף חומה ובצידה הצפוני מגדל. במרכז הרובע נבנה מגדל עוז - ארמון מבוצר מרכזם של אבירי המסדר. מגדל עוז נוסף ברובע שימש כמשכנו של מפקד המסדר. על שפת הים ישב מגדל נוסף שנבנה על ידי צלאח א-דין ובו נשמר אוצרו של המסדר.
צפונית משם שכן רובע בשליטתו של מסדר ההוספיטלרים, חומתו הצפונית של הרובע היא חלק מביצורי העיר מהמאה ה-12, שברבות הזמן הפכו לחגורת ביצורים פנימיים. שני שערים בחומה זו חיברו את הרובע לעיר החדשה. בתוך הרובע בלטו שלושה בניינים גדולים - מגדל העוז, כנסייה ובית חולים בניהול המסדר. המסדר הטבטוני החזיק ברובע משלו בצמוד לחומה המזרחית של העיר. מצודת העיר, שהייתה מבצר עצמאי, נבנתה במרכז החומה הצפונית של העיר העתיקה. במצודה זו, שעם הרחבת העיר צפונה איבדה את חשיבותה האסטרטגית, התגורר מפקד חיל המצב המלכותי - שריד לימים של שלטון מרכזי. במרכז העיר ישבה הקתדרלה - כנסיית הצלב הקדוש - אחת מ-38 כנסיות צלבניות ומקומיות בעכו.
חומות העיר
חומות העיר העתיקה הקיפו את העיר רק מצידה הפונה אל היבשה. בחומה זו נקבעו מגדלים גבוהים בצד המזרחי של החומה - בה היא גם חומת העיר החיצונית הייתה החומה כפולה הנמשכת גם ומגינה על העיר החדשה. מאחר שמחומה זו לא נותרו שרידים של ממש ניתן רק להניח כי החומה החיצונית הייתה נמוכה מהחומה הפנימית וכי כל מגדל היה בעל שטח אש ותצפית עצמאי - על פי כללי בניית המבצרים הצלבניים. מערך זה היה מחולק לקטעים הנתונים לאחריות אחד מהגופים או הקבוצות שבעיר. כך היו קטעי חומה בהשגחת המסדרים הצבאיים, הקומונות האיטלקיות.
העיר החדשה
העיר החדשה נצמדה לעיר העתיקה מצפון, מחוץ לחומות העיר העתיקה וצורתה כמשולש. שטח זה החל להיות מיושב בצפיפות לאחר תום המצור על עכו בשנת 1191 ואז גם נקבע שמו - מון מיזאר (צרפתית: Mont Musard) כאן ישבו הקהילות של הנוצרים המקומיים וגם הקהילה יהודית הקטנה של עכו. גם בשטח זה היו למסדרים הצבאיים מאחזים והחשוב שבהם היה מצודת ההוספיטלרים שבה אכסניה לעולי רגל ומקום מגוריו של מרשל המסדר.
הצבא הצלבני
בעת המצור שהו בעיר בן 800 ל 700 פרשים ובנוסף עליהם כ 14,000 חיילים רגלים בחלקם צלבנים - עולי רגל מאירופה. ובסך הכל שהו בעיר כ 40,000 תושבים. הצלבנים נהנו מעליונות מוחלטת בים בזכות צייהם של הקומונות האיטלקיות אך בקרבות יבשתיים סבלו מנחיתות מספרית מוחלטת מול הצבא הממלוכי שגייס את כל כוחותיו ממצרים ודמשק לצורך המצור.
הצבא הממלוכי
בחודש מרץ 1291 החלו גדודים מוסלמים להאסף במישור עכו, גדודים יצאו מדמשק נושאים איתם מכונות מצור ואחריהם גדודים מערים אחרות בסוריה עוברים בדמשק ופונים משם אל כוון עכו תחת פיקודו של הסולטאן הממלוכי החדש ח'ליל בן קלאון. המחנה הממלוכי שנאסף מול חומות העיר עכו היה מהגדולים שנאספו מול עכו בפרט ובימי הביניים בכלל והאומדנים על גודלו משתנים, מקורות נוצריים שונים הם היחידים הנותנים אמדן שנע בין שישים אלף לשש מאות אלף חיילים, בספרו של יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, מציין כי על פי מקור נוצרי אמין מנה הצבא הממלוכי 60,000 פרשים ו 150,000 רגלים ועימם 72 או 92 מכונות מצור מכל הסוגים.
מהלך המצור
לאחר התמקמות, בניית האוהלים והרכבת מכונות המצור החלה ביום 15 באפריל ההפגזה של ביצורי עכו, מלכתחילה לא התכוונו הממלוכים לצור על העיר להרעיבה הן לאור העובדה שבעיר היו מאגרי מזון אדירים ולאור העובדה כי מצד הים לא נתקיים הסגר על נמל עכו. בתקופת ההרעשה לא סגרו הצלבנים את שערי העיר מתוך מטרה להקל על גיחות פתע מתוך העיר, לפזר את המאמץ המלחמתי לכל אורך החזית ולמנוע מהממלוכים את היוזמה בבחירת גזרות התקפה.
מאחר שבעיר לא היה מפקד מקובל על כל הצדדים נתכנסו נציגי כל הכוחות והפלגים הצלבניים וקבעו סדרי שמירה על מגדלי העיר ושעריה ורוטציה של מפקד עליון לעיר.
במהלך המצור ערכו הצלבנים שתי גיחות פתע אל מחוץ לחומות העיר מתוך תקווה לערער את תוכניות ההתקפה הממלוכיות.