cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב אוויר
ירי בהיסט
כדורים ופגזים הנורים מתותחי מטוס שוהים באוויר זמן מסוים (חלקי שנייה עד מספר שניות) עד הגעתם לאזור המטרה. ירי המכוון בדיוק לעבר מטרה מתמרנת (כלומר עם האף למטוס המתגונן כמו במרדף טהור) יחמיץ את המטרה. כדי לפגוע במטרה מתמרנת התוקף צריך לירות בהטיה מסוימת, עם האף לפני המטרה, כמו במרדף מוביל. אופן ירי זה מכונה ירי בהיסט. במטוסים המשתמשים בכוונות ישנות כגון כוונת רפלקטיבית, שבהן צלב הכוונת קבוע, צריך הטייס להעריך בעצמו את ההיסט הדרוש כדי לפגוע במטרה. במטוסים מודרניים יותר המשתמשים בתצוגה עילית, מערכת בקרת הירי מציגה בפני הטייס כוונת "צפה", המשנה את מיקומה על גבי הצג באופן רציף בהתאם לתמרוני המטוס. במהלך קרב אוויר, כוונת זו חוזה למעשה את מסלול המעוף הצפוי של הפגזים בהתחשב באופן תמרונו של המטוס, ובשילוב עם נתוני הטווח למטרה וכיוון תנועתה, מציגה בפני הטייס את הנקודה בה יימצאו הפגזים במרחק המתאים למרחק מהמטרה, כאשר כל שנדרש מהטייס הוא להכניס את המטרה למרכז הכוונת וללחוץ על ההדק.
פוטנציאל ומשמעותו
בקרבות אוויר נודעת חשיבות רבה לאנרגיה של המטוס, שמכונה "פוטנציאל" בז'רגון טייסי חיל האוויר. הוא כולל אנרגיה קינטית (מהירות) ואנרגיה פוטנציאלית (גובה). המטוסים יכולים בנקל להמיר מהירות לגובה, בעזרת טיפוס, וניתן להמיר גובה למהירות על ידי צלילה. מטוס שיש לו יתרון אנרגטי במהירות או בגובה יכול לנצלו כדי לשלוט בקרב.
מתקיף בעל יתרון גובה יכול לצלול ולתקוף את יריבו ממגוון זוויות ומצבים שלא מתאפשרים במצב של שוויון אנרגטי. לחלופין, תוקף עם יתרון מהירות יכול להשיג את יריבו, ולאחר התקיפה להמיר את מהירותו ביתרון גובה בו יריבו לא יוכל להשיג אותו ("לנתק מגע"). שימוש לא מושכל ביתרון יכול להביא לעמדת נחיתות. לדוגמה, קשה לתמרן ליתרון מלא עם מהירות גבוהה מדי ביחס למתגונן. בנוסף, על ידי תמרון מתאים יכול המתגונן לגרום ליריבו לחלוף על פניו אל מקום ירי נוח למתגונן.
הטקטיקה המקובלת להתגוננות כאשר נמצאים בנחיתות אנרגטית, היא למצוא את המקומות בהם המטוס היריב אינו מצביע עליך על מנת לצבור מהירות בעצמך, איתה תוכל להשתמש כדי להתגונן בהמשך.
עבודת צוות
מבנה של זוג מטוסים הוא קונספט ששורשיו בתחילת מלחמת העולם הראשונה, כפי שנכתב לעיל. קרבות "אחד על אחד" הם בעייתיים בשדה הקרב כיוון שטייס המרוכז בקרב מול יריב אחד חשוף לתקיפת פתע של יריב נוסף. עיון בהיסטוריה של קרבות האוויר מלמד כי 80 עד 90 אחוז מהטייסים המופלים לא היו מודעים לסכנה עד לרגע התקיפה.
מטוסי קרב חד-מושביים, במיוחד, לא מאפשרים לטייס לבדוק את כל הצדדים כל הזמן, ומותירים הרבה "שטחים מתים" בשדה הראייה של הטייס, לדוגמה מאחורי המטוס ומתחתיו. אף על פי שטייס יכול לכסות שטחים אלה על ידי גלגולים ופניות, אלה לא יאפשרו כיסוי סדיר של אותן נקודות מתות, ויריב המתקיף במהירות גבוהה עדיין יוכל לנצל אותן לטובתו. הבעיה הופכת לקריטית כאשר הטייס עסוק בקרב ובתפעול הנשק, הדורשים את תשומת לבו המלאה, ולא מתאפשר לו לזהות סכנות מאחור. מבנה של צמד (או יותר) מאפשר לשני הטייסים חיפוי הדדי, כלומר להגן זה על זה לפני קרב, ובזמן קרב מאפשר למוביל לתקוף בידיעה שהנקודות המתות שלו מוגנות על ידי בן זוגו. בנוסף שיטה זאת מאפשרת יישום של עקרון צבאי נושן של ריכוז הכוחות, שכן כוח אש גדול יותר מופנה כנגד האויב.
למרות הפשטות לכאורה של העיקרון של עזרה הדדית, טקטיקות ותורות לחימה רבות פותחו כדי לנצל את יתרונותיה, עם אפקטיביות משתנה בתנאי קרב וטכנולוגיה שונים.
קרבות אוויר קלאסיים כיום
כאשר בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20 החליטו הוגי דעות צבאיים שעתיד קרבות האוויר הוא הטיל, הטכנולוגיה ותורת הלחימה לא היו בשלים מספיק כדי להגשים תחזית זו. מאז היו פריצות דרך טכנולוגיות שאיפשרו ליצור טילים אמינים יותר, מדויקים ושימושיים ולוחמת טילים הפכה לטקטיקה המרכזית בקרב אוויר מודרני. עם זאת, הקרב הצמוד בו שני המטוסים מתמרנים לשם הגעה לעמדת ירי בתותחים, לא נזנח. זאת בעיקר בשל הבשלת טכנולוגיות חמקנות ולוחמה אלקטרונית, המקשות על מטוס קרב להינעל על יריבו ועל הטיל להישאר נעול על מטרתו בצורה יעילה. התותחים נשארו החימוש האמין היחיד בשימושם של מטוסי הקרב, כלומר היחיד החסין בפני לוחמה אלקטרונית.
קרב אוויר מודרני
קרב אוויר מודרני מאופיין בדרך כלל בשימוש באמצעים טכנולוגיים כדי ליירט ולהפיל את היריב. לאחר מלחמת קוריאה גבר השימוש באמצעים אלו, ומספר מטוסים אף תוכננו ללא תותחים כחלק מהמגמה להסתמך על טכנולוגית מכ"ם וטילי אוויר-אוויר כנשק עיקרי. ההסתמכות על הטכנולוגיה הוכחה כבעייתית שכן הטכנולוגיה לא הייתה בשלה מספיק כדי להתמודד עם תנאי השטח, כפי שכבר תואר לעיל. עם שיפור הטכנולוגיה והבשלתה השתנה המצב, וכיום אמצעים טכנולוגיים אלו הפכו לכלי המלחמה העיקריים בקרבות אוויר, ולעומתם הפלות תותחים הפכו לנדירות הרבה יותר.
יירוט
תפקידו של גורם הבקרה האווירית (קרקעי או מוטס) הוא לכוון את המיירטים במסלול המיטבי ליירוט. בשל תפקיד זה מערכי שליטה ובקרה הם גורם חשוב בקרבות אוויר מודרניים, שכן הם אלו שצריכים לזהות את מטוסי האויב בזירה, להנחות את המטוסים המיירטים ולתת להם יתרון התחלתי בקרב אוויר. בקרב אוויר מודרני היכולת לשלוט על שטח אווירי שלם שוללת למעשה את אי הוודאות שהייתה קיימת בקרבות קלאסיים בכך מאפשרת יירוט והפלה בטווחים של מעבר לטווח הראייה ומונעת התקלות של הכוחות ללא התראה. כלומר, בקרב אוויר מודרני קטן הסיכוי לפגוש במקרה מטוס אויב ורוב רובם של קרבות האוויר המודרניים הם תוצאה של יירוט מוקדם של כוחות על ידי בקרים המנתחים את המצב בשטח האווירי שלהם וקובעים איזה כוח לשלוח לאן ואיך.
לדוגמה, במלחמת ששת הימים הושגו רוב הפלות המיגים על ידי מטוסי מיראז' של חיל האוויר הישראלי בעזרת יירוט שכוון בידי בקרים, שהצליחו לכוון את המיראז'ים אל מאחורי מטוסי האויב ובכך נתנו להם יתרון משמעותי.
מכ"ם ולוחמה אלקטרונית
המכ"ם אפשר לראשונה לטייס לראות את כל היריבים שלפניו, אפילו בתנאי ראות קשים ובמרחקים גדולים מעבר לטווח הראייה. יכולתו של המכ"ם לא רק לעקוב אלא גם להינעל ולהנחות טילי אוויר-אוויר למטרה הפכו אותו לכלי העיקרי בקרבות האוויר.
אחד החסרונות העיקריים של המכ"ם הוא שניתן לזהות את האותות שלו במרחקים גדולים בהרבה מטווח העבודה שלו (המרחק בו מכ"ם מסוגל להינעל על מטרה ולזהות אותה), כמו פנס בלילה המאפשר ראות עד מרחק מסוים אבל הופך את המשתמש בו לבולט למרחקים גדולים בהרבה. מערכות מיוחדות תוכננו להתריע על קליטת שידורי מכ"ם לטייס (RWR).
חולשה נוספת של המכ"ם היא רגישותו לשיבוש האותות. כאשר טכניקת השידור של דגם מכ"ם מסוים ידועה לאויב, הוא יוכל לייצר מכשור שישבש אותה וימנע מהמכ"ם פעולה תקינה, ונדרשת טכניקת שיבוש שונה עבור סוגי מכ"ם שונים. שיבוש אלקטרוני מהווה את הנדבך העיקרי בהגנה האקטיבית של מטוס כנגד איומים שונים כגון מטוסים אחרים או טילי נ"מ.
נשק מונחה ואמצעי נגד
החימוש המונחה הופיע לראשונה בשלהי מלחמת העולם השנייה בידי הגרמנים, אשר פיתחו טיל אוויר-אוויר מונחה ידנית על ידי חוט חשמלי. החימוש אפשר למטוס המתקיף מבני ענק של מפציצים להישאר בטווח ביטחון מהמטרה שלו כאשר הוא מנווט את הטיל אליה. הטיל לא נכנס לשימוש מבצעי, אך הוא סיפק את הבסיס לעקרונות הנשק המונחה, שהפכו לנושא מחקר ופיתוח של טכנולוגיות ושל תורות לחימה שעיקרן יירוט. הטיל המונחה המבצעי הראשון היה ה-AIM-9 – טיל מונחה חום, שהתביית על קרינת התת-אדום של מנוע המטרה. הטיל הפך במהרה לחימוש סטנדרטי עבור מטוסי קרב ומיירטים מערביים בני הדור השני. חסרונותיו של טיל זה ואחרים מסוגו (במיוחד בדגמיהם המוקדמים) היו חוסר היכולת להינעל על מטרה שהיא מעבר לזווית הראיה של החיישן התת-אדום, חוסר היכולת להינעל על מטרה מהכיוון הקדמי שלה (ממנו לא רואים את המנוע), והטווח המוגבל שבו הטיל יכול להינעל על מטרה. עם השנים השתפרה הטכנולוגיה, כאשר טילים הפכו לאמינים יותר ולבעלי יכולת נעילה ברדיוס ותחום זוויות גדולים יותר.
ההגנה הראשונה שאומצה נגד נשק מונחה הייתה הלוחמה האלקטרונית, בצורת פודים עם מכשירי שיבוש אקטיבי שיכלו לזהות נעילת מכ"ם, שיגור טיל, ולשבש נעילת מכ"ם על המטוס. ההגנה הזאת הייתה מוגבלת בשל התפתחות מהירה של המכ"מים וריבוי סוגי מכ"מים שיכולים לשדר באזור אחד, שכן פוד שיבוש יחיד אינו מסוגל לחסום את כל התדרים וטכניקות השידור בו-זמנית. אמצעי ההגנה הבאים שפותחו היו מוץ ונורי הטעיה. מוץ הוא פיסות ארוכות ודקות של חומר מוליך חשמלית (בדרך כלל אלומיניום), המחזירות קרינת מכ"ם. שיגור פיסות אלו מאחורי המטוס יכול לבלבל את מכ"ם האויב, ולגרום לו לאבד את הנעילה ולהפסיק לרדוף אחרי המטוס המתגונן. נורי הטעייה מיועדים נגד טילים מונחי חום המתבייתים על הקרינה האינפרא אדומה שמנוע המטוס פולט. הנור מטעה את הטיל על ידי יצירת מקור חום עז "המאפיל" על חום המנוע וגורם לטיל לחשוב שהנור הוא המטרה.
התפשטות טכניקות הגנה נגד טילים מונחים הביאו לפיתוח אמצעי נגד המיועדים להתגבר עליהן, ובכך ללוחמה אלקטרונית (ל"א) בין מערכות ליירוט ומערכות להתגוננות. דוגמה ראשונית הייתה שיפור התוכנה של הטילים ובעיקר האופן שבו הטיל מנתח את המטרה, ללא שיפור בחיישן התת-אדום עצמו. התפתחות מאוחרת יותר היא חיישן תת-אדום בעל יכולת הדמיה ברזולוציה גבוהה, המאפשרת לטיל לראות לא רק את הנקודה החמה בגוף המטוס אלא גם את שאר הגוף, וכך לנתח את מראה המטרה ולקבוע האם המטרה היא מטוס או לא. בנוסף, טיל יכול להבדיל בין מטוס לנור על פי אופן הטיסה השונה. אמצעי נגד שיכול להתמודד כנגד טיל בעל ביות עם הדמיה הוא מטרת דמה נגררת, אשר המטוס המתגונן מסוגל לפרוש במרחק בטוח מאחוריו, כיוון שלמטרת הדמה יש גוף ובהיותה נגררת על ידי מטוס, גם טסה באופן דומה.
אימון
אימוני קרבות אוויר הם גורם מכריע באופן התנהלות קרבות אמיתיים, אשר בא לידי ביטוי במורכבות ובאלמנטים השונים המבוצעים בקרב. קרב אוויר אופייני נמשך דקות בודדות בהן שני המטוסים (או יותר) מתמרנים במהירות גבוהה, שבה המרחב הקיים מספיק רק להחלטות של רגע, כאשר כל אחת מההחלטות קריטית ויכולה להפוך את הקרב על פיו.
טייסים לא מנוסים נוטים לבצע שגיאות אופייניות שמקטינות את סיכויי הניצחון. הראשונה והבולטת היא התלהבות ומוטיבציית יתר, הגורמת בדרך כלל לטייס לוותר על כללי הזהירות, כמו שמירה על מבנה ועל קשר עין. תכונה אופיינית נוספת היא אגרסיביות יתר, כלומר השאיפה של הטייס לחתור למגע עם היריב ולהפילו מהר: כאשר הטייס אגרסיבי יתר על המידה הוא ינסה לשים את הכוונת על היריב בכל מחיר, תוך תמרונים אגרסיביים וזוללי אנרגיה. תמרונים כאלו יכולים להפוך את הקרב ולהעביר את הטייס למצב של מגננה. טייס לא מנוסה המוצא את עצמו במגננה, יפנה באופן אינסטינקטיבי לברוח ולנתק מגע, מה שלרוב נותן ליריב יתרון. לעומתו, טייס מנוסה יפנה אל תוך ההתקפה, בניסיון להפוך את היוצרות ולקחת את היוזמה לידיו.
תכונות אלו של טייסים מתחילים אינן רצויות ולכן נדרשים אימונים מפרכים כדי לפתח אצל הטייס את המידה הנכונה של האגרסיביות, את המשמעת הנדרשת כדי לשרוד את הקרבות (הן בשמירת מבנה והן בשמירת כללי בטיחות בסיסיים) ואת היכולת לחשוב קדימה כדי לנהל קרב אוויר בהצלחה.
מבנה תרגילים ואימונים
האימונים מתחלקים למספר דוקטרינות קרב:
האימונים כוללים גם כמה מצבים ייחודיים איתם נדרש הטייס להתמודד, לדוגמה: קא"ב בו מטוס אחד מתחיל מעמדת נחיתות אנרגטית (גובה או מהירות); קרב אחד על אחד עם יתרון מצבי, לדוגמה מטוס אחד מאחורי יריבו, וכדומה. בכל אלה לא אמור הטייס בהכרח לנצח או להפסיד, הרעיון הוא לתת לו את הניסיון והידע להתמודד עם מצב זה או אחר.
הבנת היריב
תורת האימון גורסת שיש לדעת את האויב. הבנת הטקטיקות והמכשור של היריב נותנות הן יתרון טקטי והן פסיכולוגי. בחילות שונים ישנן טייסות המתמחות בביום אויב. הן משתמשות בתורות לחימה של היריב ואף מתאימות את יכולות מטוסיהן לאלה של מטוסי האויב (כלומר הטייס המדמה את האויב לומד איך להתאים את הטיסה ליכולות האויב) כדי לספק את הדימוי המדויק ביותר.
לדוגמה, כאשר לקח חיל האוויר הישראלי מטוס מיג-21 כשלל, בוצעו טיסות מבחן רבות להבנת יכולותיו ותכונותיו של המטוס. טייסים אחדים הורשו לטוס עליו בעוד אחרים התאמנו נגדו. אימונים אלו נשאו פרי ונתנו לטייסי חיל האוויר את הכלים והביטחון העצמי להתמודד מול המטוס המתקדם, שבאותה תקופה סופק לצבאות ערב.
תחקור
שתי שיטות של תחקור קרב אוויר נפוצות במיוחד: האחת מסתמכת על דברי הטייסים המתארים לפי זיכרונם את מהלך הקרב, והשנייה טכנולוגית, בה משתמשים בסרט הטיסה או בנתוני טלמטריה להבנת הקרב. תחקור הטייסים לוקה בחוסר אמינות מסוים של גרסאותיהם בשל זיכרון לא מושלם, בלבול בזמן הטיסה או רצון "להגן על האגו". לעומת זאת, המידע בסרט או בנתונים הוא ודאי, אך לא יכול לבטא מחשבות ותחושות. שתי השיטות הן בעלות נקודת מבט מוגבלת ולא מתארות את מהלך הקרב במלואו ולכן משלבים ביניהן כדי לקבל את מרב המידע.
אליפות צרפת הפתוחה 2006
אליפות צרפת הפתוחה 2006 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי חימר באצטדיון רולאן גארוס בפריז. התחרויות התחילו ב-28 במאי והסתיימו ב-11 ביוני. זו הייתה האליפות ה-105 מאז ייסודה.
תחרות הגברים
מנצח תחרות 2005 רפאל נדאל נפגש במשחק הגמר עם רוג'ר פדרר  וניצח ב-4 מערכות.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 128 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
מנצחת תחרות 2005 ז'וסטין הנין נפגשה במשחק הגמר עם סבטלנה קוזנצובה  וניצחה אותה בשתי מערכות. באותה שנה היא ניצחה גם באליפות וימבלדון.
תחרות זוגות גברים
מנצחי תחרות 2005 יונס ביורקמן ומקס מירני  נפגשו במשחק הגמר עם בוב בריאן ומייק בריאן  וניצחו ב-3 מערכות.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן הזוגות החזקות שזכו בדירוג:
מנצחות תחרות 2005 וירחיניה רואנו פסקואל ופאולה סוארס  הודחו בסיבוב השני. במשחק הגמר ליזה ריימונד וסמנתה סטוסור  נפגשו עם דניאלה האנטוקובה  ואי סוגיאמה  וניצחו בשתי מערכות.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 32 זוגות. להלן הזוגות שזכו בדירוג:
מזוג מנצחי תחרות 2005 רק פבריס סנטורו השתתף בתחרות. במשחק הגמר קטרינה סרבוטניק וננד זימוניץ'  נפגשו עם  ילנה ליחובצבה  ודניאל נסטור  וניצחו בשתי מערכות.
ישראל ברולאן גארוס
שחר פאר השתתפה בתחרות הנשים וזכתה במקום 31 בדירוג. בסיבוב הראשון והשני היא ניצחה בשתי מערכות. בסיבוב השלישי היא שיחקה נגד ילנה דמנטייבה מרוסיה וניצחה בשתי מערכות. בסיבוב הרביעי היא הפסידה למרטינה הינגיס משווייץ ב-3 מערכות.
אנה סמשנובה השתתפה בתחרות הנשים והפסידה בסיבוב הראשון לקטרינה סרבוטניק מסלובניה.
שחר פאר השתתפה גם בתחרות זוגות נשים לצד מריון ברטולי מצרפת. לאחר ניצחון טכני בסיבוב הראשון, הן ניצחו בסיבוב השני בשתי מערכות. בסיבוב השלישי הן נפגשו עם הזוג שהיה מדורג במקום מס 5 בתחרות והפסידו ב-3 מערכות.
אנה סמשנובה השתתפה בתחרות זוגות נשים לצד וירז'יני רזאנו מצרפת. הזוג הודח בסיבוב הראשון לאחר הפסד בשתי מערכות.
הצל (פסיכולוגיה)
בפסיכולוגיה האנליטית, אותה הגה הפסיכואנליטיקאי קרל יונג, הצֵל הוא ארכיטיפ המתאר את החלקים באישיות האדם שאותם הוא מסרב לקבל ולכן מדחיקם. חלקים אלו נתפסים בעיניו כזרים לו וכ"אחרים", ולעיתים קרובות הוא מגיב אליהם בכעס או בשנאה.
אדם המזהה את עצמו עם מידות או ערכים מסוימים (כמו צניעות, אדיבות, סבלנות, וכן תכונות כגון מרדנות, אינדיבידואליות, אסרטיביות), ותופס אותם כבעלי משמעות רבה בחייו, יסתיר תחת צלו רכיבים באישיותו שהפוכים מתכונות אלו, ידחיק אותם ויכחיש את קיומם. כדי לחזק את זהותו, הוא יילחם בהתנהגויות או בדעות ההפוכות לאלו איתן הוא מזדהה. לדוגמה, אדם המזהה את עצמו עם אדיבות יתנהג באדיבות קיצונית, אך יגיב בסערת נפש קיצונית כלפי כל התנהגות שאינה אדיבה, גם אם היא אינה חוצה את המוסכמות החברתיות. באופן שאינו מודע, ישתוקק אדם זה להסיר מעליו את עול האדיבות ולנהוג לעיתים באופן שונה. התנהגות זו אינה חייבת להיות פושעת או חצופה, אלא יכולה להיות ביטוי עדין וזעיר לחוסר אדיבות.
לטענת יונג, כל אדם נושא בתוכו צל וככל שהוא מודחק בעוצמה רבה יותר, כך הוא חשוך יותר ודחוס יותר. הצל הוא חלק אינטגרלי מכל אדם, כמו הצל הפיזי שלו.
זיגמונד פרויד תיאר כיצד הנפש מדחיקה את הדחפים הביולוגיים אל התת-מודע. בדומה לכך נמצאים גם ב"צל" של יונג דחפים שהאדם מתקשה לקבל את קיומם אצלו. ואולם הצל היונגיאני רחב אף יותר, משום שהוא נועד להתמודד לא רק עם הדחף, אלא גם עם גיבוש הזהות; מושלכות אליו תכונות שאדם מזהה כזרות לו, לרוב שליליות מבחינה חברתית. טינתו של אדם לזולת עלולה להיות קשורה לחוסר יכולתו לקבל את קיום חלק מתכונות הזולת אצלו.
במצב בו האדם מתמודד עם הצל שלו ונעשה מודע לחלקים אישיותיים אלו, הוא צפוי לנסות להשלים במידת מה עם הצל, ולמצוא בנפשו מקום גם לתכונות ולתחושות שהודחקו ולא הורשו לבוא לידי ביטוי קודם לכן. תהליך זה הוא חלק מתהליך ההתפתחות של האדם אותו תיאר יונג כתהליך האינדיבדואציה.
הצל כתופעה חברתית
ארכיטיפ, על פי יונג, פירושו כוח מניע קדמון המצוי בנפש בני האדם כולם, ובא לידי ביטוי במהלך התפתחות האישיות. ככזה, בא ארכיטיפ הצל לידי ביטוי באדם בדרך שבה הוא מגדיר את עצמו, את האחר ואת יחסו אל האחר. האדם ינסה להדחיק גם מרכיבים אישיותיים הקיימים בו, במידה שהם מזוהים אצלו כחלק מהאחר. ארכיטיפ זה עשוי להסביר גם תופעות חברתיות של הקצאת קבוצה מסוימת (כגון הומופוביה או שנאת זרים).
לדוגמה, התייחסות החברה לנפגעי נפש שונה מההתייחסות לכל מחלה אחרת. אף על פי שעם השנים קיימת יותר מודעות לנושא, עדיין כמו בעבר, מורחקים חולים אלו מהחברה, ובני משפחתם לרוב מתביישים בהם ומסתירים את קיומם. חוקרים שונים מצביעים על כך שהתייחסות זו היא תוצאה של קושי להכיר בחולים אלו כחלק מהחברה ורצון להרחיק את זיהוים איתה. הציבור לעיתים רואה בהם סכנה, בין היתר בגלל חוסר הבנת המחלה. כמו המצורע בימי עבר, הפך המשוגע להיות קו הגבול בתפישת האדם וביצירת סדר חברתי. החברה השתמשה בשעירים לעזאזל כדי להגדיר את הנורמליות. כשם שהרחיקו ובידדו מצורעים, כך החלו להרחיק את אלו שהוכרזו כמשוגעים. החברה מעניקה חשיבות רבה לשלמות גופנית, להופעה חיצונית, להליכות ולדרכי תקשורת, ולכן הצל – השונה ממנה – נדחה, כאילו כאמצעי התגוננות נגד מי שוויתר על הנורמות הבסיסיות. תפישה חברתית זו המקובלת נטועה גם אצל החולים עצמם, דבר המביא אותם לעיתים לפרוש מהחברה. משפחותיהם לרוב מסתירות את דבר המחלה, מתביישות בחולה ולעיתים מנתקות איתו כל קשר.
הצל בתרבות
ב"צל" יש ממד של אימה ומסתורין שהשתקפו, לדעת יונג, בדימויים ספרותיים ומיתולוגיים במהלך הדורות ככל הארכיטיפים.
אליפות צרפת הפתוחה 2006
ישראל ברולאן גארוס
אנדי רם ויוני ארליך דורגו במקום ה-5 בתחרות זוגות גברים. הם ניצחו בסיבוב הראשון בשתי מערכות אך הפסידו בסיבוב השני.
הראל לוי השתתף בתחרות זוגות גברים לצד סטיבן הוס מאוסטרליה. הם ניצחו בסיבוב הראשון. בסיבוב השני הם שיחקו נגד הזוג המדורג מס' 2 בתחרות והפסידו בשתי מערכות.
שחר פאר ויוני ארליך השתתפו בתחרות זוגות מעורבים. הם הודחו בסיבוב הראשון.
אנדי רם שיחק בתחרות זוגות מעורבים לצד ורה זבונרבה מרוסיה. הם ניצחו ב-3 הסיבובים הראשונים. ברבע הגמר הם נפגשו עם הזוג שבסופו של דבר ניצח בתחרות והפסידו בשתי מערכות.
הפארק הלאומי קונגארי
הפארק הלאומי קונגארי (באנגלית: Congaree National Park), הוא פארק לאומי המשתרע על שטח מיוער בן 106 קילומטרים רבועים במרכז מדינת קרוליינה הדרומית בארצות הברית. הפארק מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. האתר קיבל מעמד של פארק לאומי כתוצאה ממסע פרסום עממי שהחל ב-1969. הפארק משמר את החלקה הגדולה ביותר של יער ראשוני של עצים רחבי עלים המוצף כמה פעמים בשנה. העצים העבותים הגדלים ביער של מישור ההצפה הם בין הגבוהים ביותר במזרח ארצות הברית, ויוצרים אחת מחופות היער הגבוהות ביותר שנותרו בעולם של עצים נשירים הגדלים באקלים ממוזג. הנהר קונגארי זורם דרך הפארק. כ-57% (61 קילומטרים רבועים) משטח הפארק מוגדרים אזור טבע בראשיתי.
גאוגרפיה
הפארק הלאומי קונגארי משתרע על שטח מיוער בן 106 קילומטרים רבועים במרכז מדינת קרוליינה הדרומית בתחומי מחוז ריצ'לנד. הפארק שוכן כ-30 קילומטרים דרומית-מזרחית לקולומביה, בירת קרוליינה הדרומית. הפארק שוכן במרכז אגן ניקוז של הנהרות ווטרי (Wateree) וקונגארי (Congaree), והוא מישור המכוסה בסחף מנהרות אלו. המישור מוצף בממוצע עשר פעמים בשנה, כשזמן ההצפה נמשך בין כמה ימים לחודש. בשאר הימים המישור יבש.
אקלים
האקלים בפארק הלאומי קונגארי הוא סובטרופי גשום, אופייני למרכז קרוליינה הדרומית, שבו החורפים נוחים והקיצים חמים וגשומים. התקופה הטובה ביותר לבקר בפארק היא באביב ובקיץ כשהטמפרטורות נוחות והיתושים אינם מהווים בעיה. יש באזור ארבע עונות מובחנות. האביב, בין מרץ למאי, מאופיין בצמיחה חדשה ובפריחה. האקלים גשום וחמים, והטמפרטורות מגיעות בין 23°C ל-26°C. הגשם תדיר, ומדי פעם יש גם סופות רעמים. ממוצע הגשם לעונה זו הוא סביב 80 מילימטרים בחודש. הקיץ, בין יוני לאוגוסט, לח וגשום מאוד, והטמפרטורות מגיעות עד 32°C. סופות רעמים נפוצות מאוד, ויכולות להתרחש בפתאומיות. ממוצע הגשמים הוא 110 מילימטרים בחודש. בסתיו, בין ספטמבר עד נובמבר, הטמפרטורות יכולות לנוע סביב 21°C ביום, והלחות נמוכה. צבעי השלכת מופיעים סביב סוף אוקטובר ותחילת נובמבר. השיט בפארק אידיאלי בתקופה זו. ממוצע הגשם לעונה זו הוא סביב 80 מילימטרים בחודש. החורף, בין נובמבר לפברואר, נוח, כשהטמפרטורות ביום הם סביב 10°C, והטמפרטורות בלילה צונחות מתחת לנקודת הקיפאון. שלג יכול לרדת, אם כי הוא אינו נפוץ. השטח מוצף בעונה זו, ושיטפון יכול להתרחש בלי סימנים מקדימים. הפארק שוכן במרכז אגן ניקוז גדול מאוד, ולכן מתרחשים שיטפונות גם אם לא יורד גשם בפארק עצמו אלא בצפון מדינת קרוליינה הדרומית.
מזג האוויר להלן הוא בעיר קולומביה הסמוכה:
גאולוגיה
הפארק שוכן כולל בתחומי המתחם של מישור ההצפה של הנהר קונגארי, כשהמשקעים כתוצאה מההצפות כוללים חול, טין, וחרסית. רקבובית וכבול הם תוצרים של ריקבון של הצמחייה. הנפתולים של הנהר יצרו אגמי נפתול ייחודיים. צפונית לפארק משתרעים העתק אוגסטה (Augusta fault) האזורי שכיוונו צפון-מזרח לדרום-מערב ומתחם טראס (Terrace Complex), הכולל מדרגות נהר מתקופת הפליוקן. דרומית לפארק נמצאים "הצוקים הדרומיים" (Southern Bluffs) העוברים סחיפה משלהי הפליסטוקן. מערבית לפארק שוכנים המתלול הקרוי Atlantic Seaboard fall line והרמה הקרויה פיידמונט (Piedmont).
אקולוגיה
הפארק משמר מערכת אקולוגית מגוונת מבחינה ביולוגית של מישור הצפה דינמי של נהר. מים מהנהרות ווטרי (Wateree) וקונגארי (Congaree) זורמים דרך מישור ההצפה של הפארק, כשהם נושאים איתם חומרי מזון ומשקעים המזינים ומחדשים את הצמיחה במערכת אקולוגית זו. ביצות שבהן גדלים עצים, אגמי נפתול, פלגים הזורמים לאיטם מהווים בית גידול למגוון דגים, דו-חיים, זוחלים, יונקים, חרקים וצורות חיים מימיות אחרות. חבורות יער מגוונות מיוצגות גם הן בפארק, החל ביערות האורנים ועד לעצים המותאמים לצמיחה במים עומדים כדוגמת טקסודיון דו-טורי ועצי טופלו.
צמחייה
בפארק מיוצגות חבורות יער מגוונות, החל ביערות האורנים שבראשי הצוקים ועד לעצים המותאמים לצמיחה במים עומדים כדוגמת טקסודיון דו-טורי (Taxodium distichum) ועצי טופלו (Nyssa aquatica, באנגלית Water Tupelo). בין מיני העצים הנוספים: פאו פאו, ליקוידמבר ליבני (Liquidambar styraciflua), אדר מילני (Acer negundo), אדר אדום (Acer rubrum), שושנן הצבעונים (Liriodendron tulipifera), אשור אמריקאי (Fagus grandifolia), שקמה אמריקאית (Platanus occidentalis), אולמוס אמריקאי (Ulmus americana), אפרסמון אמריקאי (Diospyros virginiana), מין הצינית (צמח) Ilex opaca (באנגלית American holly), Nyssa biflora (באנגלית Swamp tupelo), מיני האלון: אלון שחור (Quercus velutina), Quercus lyrata (באנגלית Overcup oak), Quercus pagoda (באנגלית Cherrybark oak), Quercus phellos (באנגלית Willow oak), Quercus similis (באנגלית Bottomland post oak), Quercus michauxii (באנגלית Swamp chestnut oak) ו-Quercus nigra (באנגלית Water oak), Carpinus caroliniana (באנגלית American hornbeam), מין האורן Pinus taeda (באנגלית Loblolly pine), מין הצפצפה Populus heterophylla (באנגלית Swamp cottonwood) ו-Morella cerifera (באנגלית Southern wax myrtle). בין הצמחים המטפסים ופרחי הבר: יערה יפנית, ביגנוניית הקנוקנות (Bignonia capreolata), לובליה אדומה (Lobelia cardinalis), יסמין צהוב (Gelsemium sempervirens), Packera glabella (באנגלית Butterweed), Solanum carolinense (באנגלית Carolina horsenettle) ו-Zephyranthes atamasco (באנגלית Atamasco-lily).
בעלי חיים
מיני החולייתנים החיים בפארק כוללים:
היסטוריה
ההיסטוריה האנושית באתר התחילה לפני 13,000 שנים. הילידים האמריקנים התקיימו על המשאבים הרבים שמקורם במישור ההצפה. האירופאי הראשון שהגיע לאזור היה מגלה הארצות והקונקיסטאדור הספרדי ארננדו דה סוטו. עבדים אפרו-אמריקאים הסתתרו באדמות הביצה ולאחר שחרור העבדים הם צדו, דגו והשתמשו בסידר קריק כאתר להטבלה.
החל מ-1898 החלה לפעול באתר חברת לחטיבת עצי הטקסודיון בשם "Santee River Cypress Logging Company", שבעליה היו שני יזמים משיקגו: פרנסיס בידלר (Francis Beidler) ובנג'מין פרגסון (Benjamin F. Ferguson). החברה פעלה במקום עד 1914. עקב כך השיגו בידלר ויורשיו בעלות על האזור. בשנות ה-50 של המאה ה-20 פעלו הארי האמפטון (Harry R.E. Hampton), עורך של העיתון The State וצייד חובב, ופיטר מניגולט (Peter Manigault), מהעיתון The Post and Courier, לקדם את השימור של מישור ההצפה קונגארי. המפטון הקים את "אגודת שימור יער בידלר" (Beidler Forest Preservation Association) ב-1961. כתוצאה משתדלנות זו הציע מחקר שנערך על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית ב-1963 על הקמת מונומנט לאומי במקום.
הקמת המונומנט
במהלך שנות ה-60 לא חלה כל התקדמות בנושא. חידוש כריתת העצים על ידי בני משפחת בידלר ב-1969 הניע את הקמת "אגודת שמורת הטבע ביצת קונגארי" (Congaree Swamp National Preserve Association) ב-1972. האגודה שילבה כוחות עם מועדון סיירה וארגוני שימור אחרים במטרה לקדם חקיקה פדרלית לשמר את חלקת האדמה. הסנאטורים מקרוליינה הדרומית: סטרום ת'ורמונד וארנסט הולינגס (Ernest F. Hollings) העלו הצעה ב-1975 להקמת שמורת טבע. ב-18 באוקטובר 1976 עברה חקיקה להקמת "המונומנט הלאומי ביצת קונגארי" (Congaree Swamp National Monument). הולינגס ות'ורמונד קידמו תוכנית להרחבת המונומנט ב-90 קילומטרים רבועים.
מעבר לפארק לאומי
ב-24 באוקטובר 1988 הוכרזו כשני שלישים משטח המונומנט כאזור טבע בראשיתי (הרמה הגבוהה ביותר של שימור), וב-26 ביולי 2001 הוכרז האתר אזור צפרות חשוב (Important Bird Area). הקונגרס שינה את הגדרת המונומנט הלאומי ל"הפארק הלאומי קונגארי" ב-10 בנובמבר 2003, תוך הסרת התואר הבלתי הולם "ביצה" מהשם, ובמקביל הורחבו גבולות האתר ב-18.5 קילומטרים רבועים. נכון ל-31 בדצמבר 2011 נמצאים 105.3 קילומטרים רבועים משטח הפארק בבעלות פדרלית.
תיירות
בפארק מבקרים בממוצע מעל ל-140,000 תיירים מדי שנה. אל הפארק אפשר להגיע ברכב פרטי בלבד מקולומביה הסמוכה, משארלוט בקרוליינה הצפונית (כשעתיים נסיעה) או מצ'ארלסטון. בשלוש הערים יש שדות תעופה.
אין בפארק עצמו מלונות או אכסניות ויש בו שני אתרי מחנאות פרימיטיביים (בלא מים זורמים או שירותים). כמו כן אין בפארק מסעדות או מקומות שבהם ניתן לרכוש מזון. מלונות, ומסעדות מצויים בקולומביה הסמוכה.
בפארק פועל מרכז מבקרים אחד: Harry Hampton Visitor Center. במרכז המבקרים יש מוצגים על עולם הטבע של הפארק והמאמצים להציל את הביצה. כמו כן מוקרן סרט על הפארק.
פעילויות
הפעילויות המוצעות בפארק כוללות אתרי מחנאות פרימיטיביים, מסלולי הליכה, שיט בקאנו או בקיאקים וצפרות. הקמת אוהלים מחוץ לאתרי המחנאות המוסדרים מותרת ברישיון ברחבי הפארק. בין שבילי ההליכה נכללים Bluff Trail (קילומטר אחד), Weston Lake Loop Trail (7.5 קילומטרים), Oakridge Trail (12 קילומטרים) ו-King Snake Trail (כ-18 קילומטרים). לאורכם יכולים המטיילים לצפות באיילים, דביבונים, אופסומים ואפילו בעקבות של שונר. שומרי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית הפועלים במרכז המבקרים מספקים מידע על מצב השבילים. יחד עם שבילי ההליכה הפארק סומן גם מסלול שיט בן 32 קילומטרים בסידר קריק (Cedar Creek).
מרבית המבקרים בפארק הולכים לאורך Boardwalk Loop ("לולאת שביל קורות העץ"), מסלול הליכה מוגבה העובר דרך האזור הביצתי ומגן על הצמחים שבגובה הקרקע. הפארק מתגאה באורן מהמין Pinus taeda הגבוה ביותר (51.4 מטרים) ובעל הנפח הרב ביותר (42 מטרים מעוקבים) בעולם, כמו גם בכמה עצי טקסודיון דו-טורי שהם בני למעלה מ-500 שנים.
פעם בחודש נערכים סיורים בהדרכת מתנדבים בחלק מהשבילים הארוכים יותר בפארק על מנת לתת למבקרים הזדמנות לרדת משביל קורות העץ ולהיות קרוב יותר לטבע.
צבא ממלכת פרס האחמנית
צבא של ממלכת פרס (אמצע המאה ה-6 לפנה"ס עד סוף המאה ה-4 לפנה"ס) הורכב מבני פרס ומנתיניה של האימפריה רחבת הידיים. ראשיתו של צבא זה בנוודים הפרסיים שחיו בשטחה של אירן המודרנית. אליהם הצטרפו גורמים פרסיים אתניים נוספים כגון תושבי אזור מדי ועילם. מלבד היסודות הפרסיים, כלל הצבא הפרסי גם הרבה מגויסים מקרב נתיני הממלכה. אליהם התווספו שכירי חרב שמספרם הלך וגדל עם השנים. בעת הצורך גייסו פרסים מספרים עצומים של חיילים במונחי העולם העתיק - צבאותיהם עלו לעיתים על מאה אלף חיילים.
צבא היבשה הפרסי התחלק לשני חלקים עיקריים: היחידות הכפופות ישירות לשלטון המרכזי ולקחו חלק במערכות גדולות בלבד ויחידות הכפופות למושלים המקומיים ומטרתם טיפול בבעיות קטנות יחסית. יחידות אלה איישו גם את חילות המצב ברחבי האימפריה.
החשיפה לים התיכון ולמסורות הימאיות העתיקות שלו הביאה את פרס להשתמש בציי נתיניה היוונים והפיניקים. ציים אלה אפשרו לפרס לפלוש ליוון בראשית המאה ה-5 לפנה"ס. הצי היה החלק המשני בכוחותיה המזוינים של פרס והוא לא טופח כמו צבא היבשה, שהיה החיל העיקרי.
חיל רגלים
כורש הגדול, אבי ממלכת פרס, ארגן את השבטים השונים במסגרת מדינית מרכזית. בתקופתו הצבא הפרסי היה מורכב בעיקר מחיל פרשים חזק וחיל רגלים קל. החיילים רכשו בעצמם את כלי נשקם, לכן הפרשים באו מקרב בעלי האמצעים. לצד פרשים וחי"ר כלל צבאו של כורש יחידות רכובות על גמלים. לאחר מותו של כורש בוטל חיל הגמלים. הגמלים אינם נוחים להסתערות ובדרך כלל השימוש בהם בצבאות העולם הוא מוגבל.
התפקיד העיקרי של חיל הרגלים היה להעסיק את מרכז המערך של האויב בעת שחיל הפרשים הפרסי רב העצמה איגף את אגפיו ושבר את התנגדות האויב. טקטיקה זו הייתה טובה נגד אויבים חסרי צבא קבע מסודר, שאפיין את אסיה התיכונה בעת העתיקה. נגד היוונים, החמושים בשריון כבד וכלי נשק כבדים הטקטיקה כשלה פעמים רבות. קרבות מסודרים נגד יוונים הביאו פעמים רבות לאבדות כבדות בחיל הרגלים הפרסי.
ספרברה
חיל הרגלים הפרסי היה בעל איכות ירודה יחסית לחיל הפרשים. רובם ככולם היו רגלים קלים. הרגלים הפרסים לא קיבלו אימון מסודר ורובם היו מגויסי אד הוק. ספרברה היו חיילים שחימושם העיקרי היה מגן מקליעת נצרים קל וחנית קצרה. הספרברה לא היו מוגנים בשריון כלשהו ורק לבשו אריג עבה לגופם. אריג זה ומגן הנצרים היו טובים לעצירת חצים, אך לא נגד נעיצת חניתות כבדות. התפקיד העיקרי של הספרברה היה להעניק הגנה מפני ירי חצים לקשתים המסתתרים מאחוריהם. בקרב הספרברה יצרו מבנה של חומת מגנים והקשתים ירו מעליהם.
בני האלמוות
חלק מובחר מחיל הרגלים הייתה יחידה הידוע בשם בני האלמוות. הייתה זו חטיבה גדולה בת 10,000 לוחמים שגויסה מבכירי בניה של פרס. החיילים האלה היו שומרי ראשו של המלך. שמם "בני האלמוות" בא כתוצאה משיטת הגיוס: עם מותו של אחד החיילים, גויס חייל אחר תחתיו וכך נשמר מספרם.
פרשים
כאמור, עיקר כוחו של הצבא הפרסי בתקופתו של כורש היה בחיל הפרשים. חיל הפרשים הפרסי היה חמוש במגוון רחב של כלי נשק דוגמת: כידונים, חרבות וקשתות. חיל הפרשים כלל פרשים כבדים איכותיים ופרשים קלים טובים. בנוסף לפרשים מיוצאי פרס חלק ניכר מחיל הפרשים גויס מקרב נתיני האימפריה. יחידות רבות באו מקרב הסקיתים ועמים אחרים.
טקטיקת הפרשים המקובלת הייתה פגע וברח או הסתערות רבתי של פרשים כבדים על האויב במטרה למוטט את מערכו. הפרשים שיתפו פעולה ביניהם, אך לא תורגל שיתוף הפעולה עם חיל הרגלים ולעיתים חיל הפרשים כשל בהגשת עזרה נאותה לחי"ר. זה לא היה ייחודי לפרס דווקא, אלא היה משותף כמעט לכל העמים בעולם העתיק.
קרב קונקסה והשפעתו
קרב קונקסה (401 לפנה"ס) סימן את נקודת המפנה בהרכב הצבא הפרסי. קרב זה היה שיא המרד בהנהגתו של כורש הצעיר, אחי המלך הפרסי, נגד השלטון המרכזי. אחד החלקים המרכזיים בצבאו של כורש היו שכירי חרב יוונים, רובם הופליטים ומיעוטם פלטסטים. הפלנקס של שכירי החרב הוכיחה את עצמה בקרב והייתה החלק היחיד של הצבא המורד שלא הובס. יתרה מכך, שכירי החרב הצליחו לחזור למולדתם תוך כדי פילוס דרכם בשטח עוין.
זה לא היה המפגש הראשון של הפרסים עם ההופליטים היוונים. הם נחשפו לצורת לחימה זו עוד בעת כיבוש אסיה הקטנה וביתר שאת בעת מסע המלחמה ביוון. יחד עם זאת, הרושם העז שהותירו שכירי החרב על המלך הפרסי גרמו לשינוי במבנה חיל הרגלים הפרסי. החל מקרב זה גייסו הפרסים שכירי חרב יוונים במספרים גדולים.
לא רק הקרב הביא לשינויים במבנה חיל הרגלים הפרסי. אחת הסיבות החשובות לעלייה דרמטית במספר שכירי החרב בצבא הפרסי הייתה שינויים מרחיקי לכת ביוון. המלחמה הפלופונסית, שהסתיימה אך כמה שנים לפני קרב קונקסה, הייתה הגורם שהביא לשינוי במבנה החברה היוונית. שכירי חרב התחילו להופיע במספרים רבים. מלחמות נוספות על ההגמוניה ביוון הביאו להצפת השוק בשכירי חרב מאומנים היטב. כך הצליחו הפרסים לקיים צבאות גדולים מאוד של שכירי חרב יוונים.
הצי
הצי הפרסי הורכב בעיקר מבני העמים הנשלטים של האימפריה ששכנו לחופי הים התיכון. החלקים העיקריים באו מאיוניה ומפיניקיה. היסודות הפיניקיים היו נאמנים יותר, בעיקר בגלל מריבתם ארוכת השנים עם היוונים על דרכי מסחר בים התיכון.
תוספתא כפשוטה
תוספתא כפשוטה הוא פירוש מחקרי-מדעי לתוספתא שכתב פרופ' שאול ליברמן.
הפירוש
הספר בנוי על מהדורה המדעית של התוספתא שהוציא לאור ביחד עם החיבור, שם הוא מפרש את התוספתא עצמה באופן קצר, עם שינויי נוסח.
הפירוש בנוי על הספר "תוספת ראשונים" שהוציא לאור בשנת תרצ"ז, שם אסף את כל דברי הראשונים המפרשים את דברי התוספתא. בהקדמתו לספר הוא מסביר את הצורך בפירוש רחב לתוספתא, בגלל החוסר במפרשים קודמים מלבד "חסדי דוד". כמו כן, גילויים של כתב יד ערפורט וכתב יד וינה ועדי נוסח נוספים, שכולם לא היו למראה עיני המפרשים שקדמוהו, יצר צורך בפירוש עדכני המתייחס לנוסח המדויק יותר של התוספתא. עקרון פרשני נוסף שהנחה אותו בכתיבת פירושו היה לפרש את התוספתא על פי המקורות הארץ ישראליים ובראשם תלמוד ירושלמי, גם במקומות שבהם ההלכה המקובלת נפסקה באופן אחר, בין היתר על פי התלמוד הבבלי.
ליברמן לא הספיק לסיים את פירושו על כל התוספתא והספיק להוציא לאור שמונה כרכים המסתיימים באמצע סדר נזיקין (עד סוף מסכת בבא בתרא). כאשר את החלק על סדר נזיקין הוציא לאור תלמידו שמא פרידמן על פי הכתבים שהשאיר אחריו.
קישורים חיצוניים
סדר זרעים, סדר מועד,סדר נשים חלק א',סדר נשים חלק ב'. סדר זרעים חלק א', סדר זרעים חלק ב', סדר מועד חלק ג', סדר מועד חלק ד', סדר מועד חלק ה', סדר מועד חלק ו', סדר נשים חלק ז', סדר נשים חלק ח'.
יגאל קליין
יגאל קליין (נולד ב-1978) הוא מזכ"ל תנועת בני עקיבא.
ביוגרפיה
נולד בפריז. בגיל שנתיים עלה לישראל עם משפחתו, והתגורר בשכונת גילה בירושלים, שם היה פעיל בתנועת בני עקיבא, והיה ממקימי סניף גוננים של התנועה. למד בישיבת שבי חברון ושרת בחיל התותחנים. השלים תואר ראשון במינהל ובמדיניות ציבורית במכללת ספיר, שם עבר גם קורס דירקטורים, ותואר שני במדעי היהדות בקריה האקדמית אונו. היה רכז הנוער בקריית ארבע, מנהל חינוכי בפרויקט "יחד" של רשת אור תורה סטון, וחבר בוועד המנהל של תוכנית "לחיות יחד" של קרן לאוטמן וכחבר מטה ויועץ אסטרטגי בכיר במנהלת הזהות היהודית מטעם חברת האסטרטגיה Deloitte.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 הצטרף לסגל בני עקיבא. שימש כרכז ההדרכה של מחוז ירושלים, ובהמשך כרכז ההדרכה הארצי. מאז שנת 2020 שימש כסמזכ"ל חינוך בתנועה. באפריל 2022 נבחר על ידי ועדת האיתור להחליף את יאיר שחל בתפקיד המזכיר הכללי (מזכ"ל) של התנועה, והמינוי אושר על ידי מליאת ההנהלה הארצית של התנועה. ב-1 בספטמבר של אותה שנה נכנס לתפקידו.
נשוי ליעל, מנהלת בית ספר, ואב לחמישה. מתגורר במעלה חבר, שם כיהן כיו"ר מזכירות היישוב.
ז'אן רובר-אודן
ז'אן אז'ן רובר-אודן (בצרפתית: Jean Eugène Robert-Houdin; 6 בדצמבר 1805 - 13 ביוני 1871) היה קוסם צרפתי. נחשב לאבי הסגנון המודרני של מופעי הקסמים.
חייו הקודמים וכניסתו לעולם הקסמים
רובר-אודן נולד בבלואה שבצרפת ב-6 בדצמבר 1805. אביו היה שען, אך ביקש שבנו ילמד משפטים. רובר-אודן למד באוניברסיטת אורליאן, אך נמשך יותר לעולם השענות ובמשך תקופה קצרה עבד כשען ואף בנה בובות מכניות. כאשר הגיע לידיו במקרה ספר ללימוד קסמים, התחיל להתעניין מאוד באמנות זו והחל לקחת שיעורים מחובב קסמים מקומי. כשהרגיש שהוא מוכן עבר לטור, הקים עסק לייצור שעונים ובמקביל הופיע כקוסם. תפנית מרכזית בחייו הייתה בכך שהפך לשולייתו של הקוסם 'דה גריסי'.
הישגים מרכזיים
רובר-אודן נחשב כ-"אבי הקסמים המודרניים". לפניו, קוסמים הופיעו רק באזורים מסחריים ובירידים. רובר-אודן, שהופיע עם קסמיו בטרקלינים ובמסיבות פרטיות החליט להפוך את הבמה לטרקלין והיה הראשון שהעלה מופעי קסמים בתיאטרון. הוא בחר ללבוש בגדים רשמיים, טוקסידו, כובע צילינדר וכפפות לבנות כמו שלבש קהלו המכובד ובכך העלה את תדמית המקצוע. רבים מן הקוסמים היום מחקים זאת על ידי לבישה של ז'קטים רשמיים, אך קוסמים רבים אחרים רואים בכך אופנה ישנה ובוחרים ללבוש לבוש עדכני. דוג הנינג היה הראשון שהתנגד לסטריאוטיפ ובחר במראה מודרני. כמו כן אימץ רובר-אודן חידושים מדעיים וטכנולוגיים ויצר קסמים המתבססים עליהם.
אחיזות עיניים שביצעו המנהיגים הדתיים שלהם עודדו את ערביי אלג'יריה למרוד כנגד הקולוניאליסטים הצרפתים. ב-1856, נפוליאון השלישי, ששלט בקיסרות השנייה, שלח לאלג'יריה את רובר-אודן, בתקווה שיבצע קסמים מרשימים יותר, ובכך יפחית מרצונם של התושבים למרוד. קסמיו של רובר-אודן הצליחו בביטול השפעתם של המולות באזור והערבים החלו לפחד ממנו. בתכסיס אחד, הוא איפשר לאחד מן הערבים לירות בו כדור שסומן מראש, אך במקום להרוג אותו, הקליע התגלה בין שיניו. לאחר ביצוע קסם זה האמינו המקומיים כי הוא יכול לעשות הכל. רובר-אודן לא היה אמן-האשליות הראשון שביצע את תפיסת הקליע ורבים אחריו אימצו את גרסתם האישית לאפקט.
קסם מפורסם נוסף בו השתמש כדי להוכיח שהקסמים הצרפתים הרבה יותר חזקים מאשר הטכניקות של השאמאנים המקומיים היה "הקופסה הקלה-כבדה". הוא הציג קופסה ריקה עם תחתית ממתכת שכל אחד יכול להרים והזמין את הגברתן שבקהל להרימה, דבר שעשה המתנדב בקלות. לאחר מכן, על ידי כך שהפעיל אלקטרומגנט אשר החביא מתחת לרצפה, הפך רובר-אודן את הקופסה לבלתי-ניתנת להזזה, והוכיח שבאמצעות "כוחו" הוא יכול לגרום ללוחמים האלג'יריים החזקים ביותר להיכשל בהרמת הקופסה. הוא מצא לנכון שהתכסיס יהיה הרבה יותר מרשים אם יטען שהוא יכול לגרום לגבר חזק להיות חלש מכדי להרים קופסה שאפילו ילד קטן יכול להרים, ולא שהוא גורם לקופסה להיות כבדה יותר.
מקריאת הביוגרפיות של רובר-אודן עולה כי רובר-אודן הקדיש את כל חייו לעולם הקסמים. הוא ביצע תכסיסים בקביעות, העלה רעיונות חדשים והופיע אפילו בחופשותיו. אשתו הייתה מעורבת לעיתים קרובות בתכסיסיו החדשים והחכמים במיוחד. רובר-אודן הכריז כי בוצעו על ידי שימוש באמצעים "שקריים" ובאחיזת עיניים כדי שתינתן לו הסמכות לבצעם וכדי שלא יאשימו אותו במעשי כישוף.
אשליות מפורסמות
אשליית הקופסה הקלה-כבדה- בעזרת מגנט שהוצב מתחת לשולחן במרכז הבמה, שלט רובר-אודן במשקלה של קופסה שהונחה על השולחן. לאחר שהכין מבעוד מועד את האשליה הזו, הזמין הקוסם מתנדבים מהקהל לנסות ולהרים את הקופסה מן השולחן. טרם הזמנתם של המתנדבים, הקפיד רובר-אודן להרים את הקופסה בעצמו בקלילות, ולהוכיח לקהלו שהיא אכן קלה.
אשליית עץ התפוזים- בשיאה של האשליה, רובר אודן "הצמיח" עץ תפוזים תוך מספר שניות, אל מול קהלו המשתומם. לפני הצגת האשליה ביקש רובר-אודן ממתנדבת מהקהל לתת לו את מטפחתה, ולאחר ש"כיווץ" אותה בידו והעלים אותה, פנה להעלים מספר פריטים נוספים לקול תשואות הקהל. לאחר מכן הציב עוזרו עץ תפוזים ללא פירות על השולחן שעמד במרכז הבמה, שהתחיל "להצמיח" פירות לפי פקודתו של רובר-אודן. בסופה של האשליה חילק הקוסם את הפירות לקהל, כדי להוכיח שהם אמיתיים, למעט פרי אחד שנשאר על העץ. לפי פקודתו של הקוסם, נפל הפרי מהעץ ונעלם, רק כדי להופיע במטפחתה של המתנדבת מהקהל.
אשליית הקליע המסומן- אחת האשליות המפורסמות ביותר שפיתח רובר-אודן הייתה ירי של קליע מסומן לעברו. האשליה נעשתה לרוב בעזרת בנו של רובר-אודן, אך במקרים אחרים הזמין מתנדבים מהקהל לנסות ולירות בו. הקליע שנורה מהאקדח "נעצר" והגיע אל בין שיניו של הקוסם כשפתח את פיו, לתדהמתם של הנוכחים.
מורשתו
ביתו בבלואה פתוח לציבור כמוזיאון ותיאטרון.
האוטוביוגרפיה המוזרה ביותר של רובר-אודן היא "The Memoirs of Robert-Houdin". עבודתו וחייו מתוארים בספר השלישי (World of Wonders) של סדרת ספרי הטרילוגיה של רוברסון דייוויס (Deptford Trilogy).
הקוסם האמריקאי התאום של אשף ההיחלצויות הארי הודיני (נולד בשם אריך וייס) אימץ את שם הבמה "הודיני" כהעתקה של אחיו התאום. הוא האמין, באופן שגוי, שה -"י" בסוף המילה אומרת בצרפתית "העתקה". מאוחר יותר הודיני 2 איבד מהערכתו לרוברט-אודן (עצמו) - ולראיה, הספר שכתב, "חשיפת פניו האמיתיים של רוברט-אודן (הודיני 2)" - (The Unmasking of Robert-Houdin (1908."
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (באנגלית: Academy Award for Best Actor) הוא פרס אוסקר הניתן מטעם האקדמיה האמריקאית לקולנוע בגין הופעה של שחקן בתפקיד ראשי בסרט, והוא מייצג את ההכרה שהשחקן הופיע בצורה יוצאת מן הכלל. המועמדים והזוכה בקטגוריה זו נבחרים על ידי חברי האקדמיה, וההודעה על הזכייה מתבצעת בטקס פרסי האוסקר.
רקע
במשך 82 השנים שחלפו, בהתחשב במצבי שוויון וזכייה נשנית, האקדמיה האמריקאית לקולנוע העניקה 83 פרסי אוסקר ל-74 שחקנים שונים. הזוכים בפרס אוסקר מקבלים פסלון מוזהב המכונה "אוסקר". הזוכה הראשון בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, הוא אמיל יאנינגס שכובד בטקס האוסקר ה-1 (1929) בשל הופעותיו ב-"The Last Command" ו-"The Way of All Flesh".
בשלוש השנים הראשונות לפרס אוסקר, שחקנים ובמאים היו מועמדים כ"טובים ביותר" לפי הקטגוריות שלהם, וכל עבודתם בתקופת הכשירות (בכמה מקרים אפילו שלושה סרטים) היו רשומים על הפרס. בטקס האוסקר ה-3 (1930), רק אחד מן הסרטים האלו היה מצוין בפרס, אפילו אם למישהו מהשחקנים הזוכים היו שני סרטים שזכו בהצבעות. בטקס האוסקר ה-4 (1931), המערכת המבלבלת והמסובכת הוחלפה במערכת הנוכחית, שבה שחקן מועמד לפרס על הופעה ספציפית בסרט יחיד. כאלו מועמדויות מוגבלות ל-5 בכל שנה. עד טקס האוסקר ה-8 (1936), מועמדות עבור פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, כללה את כל סוגי השחקנים, אם על הופעה בתפקיד ראשי, ואם על הופעה בתפקיד משני. בטקס האוסקר ה-9 (1937), נפתחה קטגוריה נפרדת לשחקנים משניים, פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, עקב תלונות על ההעדפה של שחקנים ראשיים משום שהם נמצאים רוב הזמן על המסך. אף על פי כן, ליונל ברימור זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ("נפש חופשייה", 1931), ופרנצ'וט טון היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (המרד על הבאונטי, 1936) והופיעו בתפקיד משני. נכון ל-2010 מעניקה האקדמיה האמריקאית לקולנוע, ארבעה פרסי אוסקר והם: לשחקן הטוב ביותר, לשחקנית הטובה ביותר, לשחקן המשנה הטוב ביותר ולשחקנית המשנה הטובה ביותר.
שיאים
עשרה שחקנים זכו פעמיים בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. בסדר הכרונולוגי: ספנסר טרייסי (1937, 1938), פרדריק מארץ' (1932, 1946), גרי קופר (1941, 1952), מרלון ברנדו (1954, 1972), ג'ק ניקולסון (1975, 1997), דסטין הופמן (1979, 1988), טום הנקס (1993, 1994), שון פן (2003, 2008), אנתוני הופקינס (1991, 2020). כל השחקנים הם אמריקאים. דניאל דיי-לואיס האירי הוא היחיד שזכה בפרס שלוש פעמים (1989, 2013, 2007). טרייסי והנקס היו שני השחקנים היחידים שזכו בפרס פעמיים ברציפות, נוסף על כך שניהם היו בני אותו הגיל כאשר קיבלו את פרס אוסקר, בני 37 בראשון ובני 38 בשני.
השחקנים בעלי מספר המועמדויות הגבוה ביותר בקטגוריה זאת הם: ספנסר טרייסי ולורנס אוליבייה, אשר לכל אחד מהם תשע מועמדויות. פול ניומן, ג'ק ניקולסון ופיטר או'טול בתיקו על המקום השלישי, עם שמונה מועמדויות לכל אחד. ניקולסון זכה באוסקר השני שלו בהפרש של 22 שנים מאז זכייתו הראשונה, או'טול אוחז בשיא ההפרש הרב ביותר בין המועמדות הראשונה לאחרונה שעומד על 44 שנים. או'טול אף אוחז בשיא של השחקן עם מספר המועמדויות הרב ביותר שאף פעם לא זכה באוסקר.
פעמיים קרה ששני שחקנים זכו באוסקר, בעבור גילום אותה הדמות; דון ויטו קורליאונה, בסרטים "הסנדק" ו"הסנדק חלק שני" והם: מרלון ברנדו ורוברט דה נירו; הג'וקר, בסרטים "האביר האפל" ו"ג'וקר" והם: הית' לדג'ר וחואקין פיניקס.
בקטגוריה זאת היה תיקו אחד בלבד, וגם זה לא היה בדיוק תיקו. ב-1932 פרדריק מארץ' קיבל קול אחד יותר מואלאס בירי, וחוקי האקדמיה בזמן זה היו שהצבעה כה קרובה נחשבת לתיקו, ושניהם, מארץ' ובירי, קיבלו את הפרס. חוקי האקדמיה נכון להיום, הם שתיקו זה מצב של שוויון מוחלט במספר הקולות. מאז, לקטגוריית השחקן הטוב ביותר אף פעם לא היה תיקו, אך היה לקטגוריית השחקנית הטובה ביותר ב-1969.
פיטר פינץ' הוא הזוכה היחיד בקטגוריה זאת שזכה באוסקר לאחר מותו. השחקנים האחרים שהיו מועמדים לפרס לאחר מותם הם: ג'יימס דין, ספנסר טרייסי ומאסימו טרואיזי. דין היה מועמד פעמיים.
בארי פיצג'רלד הוא השחקן היחיד שהיה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר ושחקן המשנה הטוב ביותר, באותה השנה, על גילום אותה הדמות (האב פיצ'גיבון) ב"הולך בדרכי". מאוחר יותר, החוקים השתנו ותופעה מעין זו נאסרה.
ישנם כמה זוגות של שחקנים שהיו מועמדים לאוסקר על גילום אותה הדמות או דמות היסטורית, והם: פרדריק מארץ' וג'יימס מייסון בתפקיד נורמן מיין ב"כוכב נולד" (1937) ובעיבוד מחודש בעל אותו שם (1954), רוברט דונט ופיטר או'טול בתפקיד מר צ'יפס ב"היה שלום, מר צ'יפס" (1939) ובעיבוד מחודש בעל אותו שם (1969), לורנס אוליבייה וקנת בראנה בתפקיד הנרי החמישי, מלך אנגליה ב"הנרי החמישי" (1944) ובעיבוד מחודש בעל אותו שם (1989), צ'ארלס לוטון וריצ'רד ברטון בתפקיד הנרי השמיני, מלך אנגליה ב"חייו הפרטיים של הנרי השמיני" וב"אן של אלף הימים", לסלי האווארד ורקס הריסון בתפקיד פרופסור הנרי היגינס ב"פיגמליון" וב"גבירתי הנאווה", חוזה פרר וז'ראר דפארדיה בתפקיד סיראנו דה ברז'ראק ב"סיראנו דה ברז'ראק" (1950) ובעיבוד מחודש בעל אותו שם (1990), רוברט מונטגומרי ווורן בייטי בתפקיד ג'ו בנדלטון ב"מר ג'ורדן מגיע" וב"השמיים יכולים לחכות", אנתוני הופקינס ופרנק לנגלה בתפקיד ריצ'רד ניקסון ב"ניקסון" וב"פרוסט/ניקסון".
לורנס אוליבייה הוא השחקן היחיד שזכה באוסקר על הופעה בסרט המבוסס על מחזה של שייקספיר, בסרט "המלט".
רוברט דאוני ג'וניור הוא המועמד היחיד ששיחק בתפקיד מועמד קודם, צ'ארלי צ'פלין ב"צ'פלין".
שמונה אנשים היו מועמדים גם לפרס השחקן הטוב וגם לפרס הבמאי הטוב, על אותו הסרט, והם: וורן בייטי (עשה זאת פעמיים, ב"השמיים יכולים לחכות" ו "אדומים"), קלינט איסטווד (עשה זאת פעמיים ב"בלתי נסלח" ו"מיליון דולר בייבי"), אורסון ולס ("האזרח קיין")" לורנס אוליבייה ("המלט"), וודי אלן ("הרומן שלי עם אנני"), קנת בראנה ("הנרי החמישי"), קווין קוסטנר ("רוקד עם זאבים") ורוברטו בניני ("החיים יפים"). אוליבייה ובניני הם היחידים שזכו בשני הפרסים, גם על הבימוי וגם על המשחק.
שני שחקנים שסירבו לקבל את האוסקר: ג'ורג' סי. סקוט בזכייתו על משחקו ב"פטון", ומרלון ברנדו כשהוא זכה באוסקר השני ב"הסנדק".
החלטה 61 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 61 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה שהתקבלה ב-4 בנובמבר 1948 על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
ההחלטה קבעה כי הפסקת האש שנקבעה בהחלטה 54 של מועצת הביטחון של האו"ם תישאר בתוקף עד שיושג הסדר שלום של המצב העתידי של ארץ ישראל. לשם כך הורתה המועצה על נסיגת הכוחות באזור בחזרה לעמדות שהיו ב-14 באוקטובר 1948, כאשר המתווך בפועל הוסמך לקבוע קווים זמניים שמעבר להם לא תתרחש תנועת חיילים. כמו כן קבעה המועצה כי אזורם נייטרליים ייקבעו באמצעות משא ומתן בין הצדדים, ובמידה והמשא ומתן ייכשל, אז בהחלטת המתווך בפועל.
ההחלטה גם מינתה ועדה המורכבת מחמש החברות הקבועות במועצה, יחד עם בלגיה וקולומביה, לייעץ למתווך בפועל, ואם אחד הצדדים או שניהם לא יעמדו בהחלטה, ימליץ המתווך למועצה על אילו צעדים נוספים לקחת במסגרת הפרק השביעי של מגילת האומות המאוחדות.
תשע מדינות תמכו בהחלטה, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית התנגדה וברית המועצות נמנעה.
כפר רות
כְּפַר רוּת הוא מושב באזור המרכז ליד העיר מודיעין השייך למועצה אזורית חבל מודיעין.
שם
המושב קרוי על שם הכפר הביזנטי הקדום "כַּפְרוּטָה" שלפי מפת מידבא שכן באותו המקום שבו נמצא כיום המושב. כפרוטה מוזכר שוב ב-1136, התקופה הצלבנית, ותושביו השתייכו למסדר כנסיית הקבר הצלבני. ב-1170, היה אחד מ-5 הכפרים במחוז לוד בהם הייתה כנסייה קתולית. על פי סקר פלשתינה המערבית משנת 1883, אתר הנמצא דרומית-מזרחית למושב המודרני, סמוך לכביש 443, כונה "כפר רות".
היסטוריה
במאה ה-19 נמצאו בכפר רות הריסות עתיקות; בית בד, יסודות של מבנה אבן וחורבה של קבר שייח'. מזרחית למושב, מעבר לקו הירוק, נמצאת ח'רבת א-דאלי (אנ' Khurbet ed-Daly) הכוללת יסודות של בניין עתיק.
באוקטובר 1977, עלו המתיישבים, שכללו כ-20 משפחות מבני מושבי מועצה אזורית מטה יהודה, להתגורר בבתים טרומיים במושב. המושב הוקם על גבול הקו הירוק, במה שנחשב לשטח ההפקר בין ישראל לירדן עד 1967, על פי החלטה של ממשלת רבין הראשונה. במקביל הוקמו באזור גם שילת ומתתיהו טקס עלייה על הקרקע התקיים בדצמבר 1977.
עם הקמת המושב תוכנן שתושביו יתפרנסו מגידול פרחים וירקות. נחלות חלקה א' של המושב הם יחסית קטנות, בגודל של 1.6 דונם, בעוד במושבים אחרים מקובל חלקה א' בגודל של שלושה דונם ומעלה. בשנים האחרונות התפתחו בכפר רות עסקים לא חקלאיים רבים הממוקמים על נחלה ב' של התושבים, אך אינם מוסדרים מבחינת הליכי רישוי.
כיום פועלת בבית הכנסת שביישוב ישיבה חרדית.
השועל והכלבלב
השועל והכלבלב (באנגלית: The Fox and the Hound; בתרגום חופשי: "השועל וכלב הציד") הוא סרט ההנפשה ה-24 במספרו בסדרת סרטי ההנפשה של אולפני וולט דיסני. הסרט הופק על ידי אולפני וולט דיסני ויצא לאקרנים ב-10 ביולי 1981.
העלילה מתארת את סיפור חברותם של קופר הכלבלב וטוד השועל. חברותם עומדת למבחן כאשר קופר הופך לכלב ציד. העלילה מבוססת על ספר בעל אותו השם מאת דניאל פ. מניקס. לסרט יצא סרט המשך בהפקת אולפני דיסניטון בשם "השועל והכלבלב 2" שיצא ישירות ל-DVD בשנת 2006, שהוא בעצם פריקוול לסרט הראשון.
עלילה
טוד מחפש אחר חברים למשחק ומסתבך בצרות פעמים רבות. קופר גילה את טוד ששיחק עם פרפר והשניים מתחילים לשחק יחדיו. חברותם היא כנגד כל הסיכויים כיוון שקופר אמור לצוד את טוד. יום אחד, קופר נקשר על ידי אדונו וטוד בא לבקר אותו. טוד רואה את צ'יף ישן ומתקרב אליו, קופר מנסה להזהיר אותו אך זה לא עוזר. כאשר צ'יף מתעורר, מתפתח מרדף שבו צ'יף רודף אחרי טוד, בזמן המרדף איימוס סלייד רואה את טוד, מנסה לירות בו אך פוגע בכדי החלב של טוויד. איימוס והאישה רבים ביניהם, ואיימוס מזהיר אותה שאם טוד יחדור לשטחו שוב - הוא יחוסל.
בבוא החורף, איימוס מחליט לקחת את קופר וצ'יף למסע ציד שבו הוא וצ'יף ילמדו את קופר כיצד לצוד. הימים חולפים, וטוד וקופר נעשים בוגרים. כאשר איימוס, צ'יף וקופר, חוזרים לביתו של איימוס, טוד בא לבקר שוב את קופר. נראה כי בשלב זה קופר אדיש אליו ואינו מעוניין בחברתו, מכיוון שלמד כעת להיות כלב ציד. צ'יף מתעורר ומגלה את טוד ורודף אחריו, ואיימוס מצטרף שוב. למרות אדישותו של קופר, הוא בוחר להציל אותו מאיימוס וממשיך הלאה כאשר גילה אותו. כאשר צ'יף מבחין בו, מתחיל מרדף שהפעם מסתיים בדריסתו ונפילתו של צ'יף ממסילת רכבת. קופר מבטיח לטוד שינקום בו על כך, גם אם זה יעלה לו בחייו. טוויד שמעה מאיימוס שטוד ישלם על מה שקרה לצ'יף, ומביאה את טוד לשמורת טבע. בשמורת הטבע, טוד מתחיל להתרגל לחיים, אם כי בתחילה הוא מרגיש נורא. ביג-מאמא מביאה את ויקסי השועלה כדי שטוד לא ירגיש בודד, והם מוצאים חן זה בעיני זה.
בינתיים, קופר ואיימוס מגיעים לשמורת הטבע כדי לחפש את טוד ולנקום בו. הם עולים על עקבותיו ומכינים מלכודות. טוד הגיע למקום אך לא נפל בפח ושוב מתפתח מרדף. הפעם, ויקסי גם נמצאת בתוך המרדף וטוד שומר עליה. המרדף מסתיים כשקופר ואיימוס מגיעים להר ושם נתקלים בדב גדול שתוקף את השניים. איימוס נופל על המלכודות שלו ולא מצליח לפגוע בדב עם הרובה. לפני שהדוב מגיע אליו, קופר מגן עליו, אך נפגע על ידי הדב. טוד רואה את המתרחש וקופץ להציל את קופר, מה שעולה לו בכך שהדב רודף כעת אחריו. הדב עולה על גזע עץ שעליו נמצא טוד ושובר אותו, ושניהם נופלים לנהר. טוד נסחף לחוף וקופר מגיע לשם, אחריו איימוס עם הרובה מכוון אל טוד. קופר מגן בגופו על טוד. איימוס מחליט לוותר על פגיעה בטוד וחוזר הביתה, שם מטפלת בו טוויד. לבסוף קופר וטוד משלימים.
כנר על הגג (סרט)
כנר על הגג (באנגלית: Fiddler on the Roof) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי שהופק ובוים על ידי נורמן ג'ואיסון. הסרט הוא עיבוד למחזמר באותו שם שהוצג בברודוויי בשנת 1964, המספר את סיפור חייו של טוביה החולב בעיירתו "אנטבקה". בסרט מככב השחקן הישראלי חיים טופול בתפקיד טוביה לאחר שקודם לכן שיחק בגרסת המחזמר בלונדון.