cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משפחת אוביץ
אזכורים בסרטים
בסרט "פעם הייתי" הוצגה דמותה של משפחת גמדים המחזיקים בבית קולנוע בעיר התחתית בחיפה שהתבססה על סיפורה של משפחת אוביץ. את הדמות המרכזית במשפחה ("סילביה"), גילמה השחקנית בת-אל פאפורה, בתי הקולנוע של המשפחה כבר לא היו קיימים ולכן צולם הסרט במה שהיה קולנוע "הדר" ברחוב קיבוץ גלויות. הסרט מבוסס על הספר "בשבילה גיבורים עפים" של אמיר גוטפרוינד.
נחל ייט"ב
נחל ייט"ב (ראשי תיבות: נחל יד יצחק טבנקין, בערבית: ואדי עוג'א – נחל מפותל, על שם פיתוליו הרבים) הוא נחל איתן ואחד הערוצים הגדולים במזרח בנימין. אורכו של הנחל כ-24 ק"מ והוא נשפך אל נהר הירדן בבקעת הירדן ובו כמה אתרים קדומים.
היסטוריה
לפי עדויות ארכאולוגיות האזור היה מיושב החל מתקופת הברזל II. בחירבת עוג'ה אל פוקא, במוצא הוואדי, נמצאו שרידי חומות ומגדלים מתקופה זו.
מסלול הנחל
הנחל מתחיל צפונית ליישוב כוכב השחר. ושם נמצאת תחנת שאיבה של חברת המים הפלסטינית. אורך הנחל הוא 24 ק"מ במדבר שומרון ובקעת הירדן. תחילתו של המסלול כ-350 מטרים מעל גובה פני הים במורדות רמת חצור (ג'בל עסור), ומכאן הוא יורד לצפון-מזרח ומתרחב לאחר קילומטרים אחדים לבקעה ושמה בקעת סאמיה. הנחל עובר ברובו בתחום שמורת נחל ייט"ב וכוכב השחר, חולף לכל אורך קניון הנחל והמפלים, ומגיע לעין עוג'א. חורבת סמיה היא תחילת מסלולו של נחל עוג'א. יובליו העליונים של הנחל יורדים מהר בעל חצור, שיא הגובה בשומרון 1,016 מטרים מעל פני הים, והוא נשפך לירדן בגובה 330 מטרים מתחת לפני הים. שמות קטעי הנחל בערבית הם ואדי סאמיה, ואדי א-לסם וואדי אל עוג'א.
קניון הנחל
מתחת לנחל נמצא קניון ענק שהאורך שלו הוא כ-7.5 ק"מ ויש בו מצוקים ומערות. בקטע של הקניון מצויים מספר מפלים נמוכים ולא גבוהים. נחשפים שם סלעים מיוחדים כגון סלעי גיר קשים וסלעי דולומיט, שהם יוצרים טור מצוקים ובהן חיים דורסים נדירים כגון: עיט נצי, בז צוקים, נשר, רחם, אח ועקב עיטי.
צמחייה
צמחיית נחלים שופעת וכוללת עבקנה שכיח, פלגית שיחנית, סמר חד, סוף מצוי ועצי תמר. מדרונות השמורה מכוסים בצמחייה ערבתית. בה בולטים רותם המדבר ושלהבית קצרת שיניים. אוכלוסייה גדולה של חצבים, אירוס שחום, חלמונית גדולה, יקינטונת מעורקת, צבעוני ההרים, עיריוני צהוב, נורית אסיה, העשב הנדיר ציפורנית חדת שיניים, סתוונית וכרכום חורפי. בפברואר פורח באזור מין נדיר ואנדמי לבקעה, יקינטונת מעורקת. בתקופה זו פורח במצוקים גם צבעוני ההרים. במרץ פורחים במצוקי הנחל אירוס שחום ועיריוני צהוב, וכן גדלים באזור צמר מפוצל ונורית אסיה. בנובמבר פורחת חלמונית גדולה מעל למפל הגדול בוואדי קיס. בשני הוואדיות שמובילים לנחל יש הרבה רקפות וקצת סתווניות. בוואדי אל קיס חלמוניות וגם קצת כרכומים חורפיים.
אתרים קדומים בנחל
בבקעת סאמיה יש מעיין גדול שלידו כמה אתרים קדומים (ח'ירבת סאמיה, ח'ירבת אל-קסר).
ספר זרעים
הרמב"ם מגדיר את נושאי הספר: "ספר שביעי. אכלול בו מצוות שהם בזרע הארץ, כגון שמיטין ויובלות, ומעשרות ותרומות, ושאר מצוות הנכללים עימהן מעניינם. וקראתי שם ספר זה ספר זרעים."
המצוות המבוארות בספר
בספר מבוארות מצוות רבות: 67 מצוות, שמתוכן 30 שלשים מצוות עשה ו37 מצוות לא תעשה.
שמונה מעלות בצדקה
אחת הפסיקות המפורסמות של הרמב"ם היא דירוג סדר העדיפות במצוות צדקה. הרמב"ם מונה שמונה דרגות, שמונה מעלות, בצדקה, מן הדרגה הגבוהה ביותר ועד לנמוכה שבהן. דירוגו של מדגיש את הצורך ברגישות רבה לנזקק, את ההתחשבות בכבודו העצמי של הנזקק ואת המטרה העיקרית של הצדקה: לסייע לנזקק להיחלץ ממצוקתו ולהשתקם. לפיכך פסק הרמב"ם כי הדרגה הגבוהה ביותר בצדקה "שאין למעלה ממנה" היא מתן הזדמנות לנזקק לעבוד לפרנסתו, על יד "מתנה או הלוואה או... שותפות או ממציא (=נותן) לו מלאכה (=עבודה)", "עד שלא יצטרך לבריות". דירוג הצדקה מבוסס גם על העיקרון של מתן בסתר, ומכאן שבמקום השני בדירוג הצדקה מעמיד רמב"ם את זה "הנותן צדקה לעניים ולא ידע למי נתן, ולא ידע העני ממי לקח, שהרי זו מצווה לשמה".
תרומות ומעשרות בזמן הזה
הרמב"ם פוסק כשיטה לפיה החיוב בתרומות ומעשרות הוא מדרבנן, בין בזמנו ובין בזמן עזרא הסופר. הראב"ד השיג על כך, ולשיטתו החיוב הוא מן התורה. מחלוקת זו הובאה בשולחן ערוך וברמ"א, שהכריעו כשיטת הרמב"ם.
שמיטת קרקעות בזמן הזה
נידון מעניין הוא פסיקת הרמב"ם בעניין תוקף החיוב להשמיט קרקעות בזמן הזה. בנוסח הספרים המודפסים כתוב כך: הכסף משנה מפרש שהסיום "בכל מקום מדבריהם" מוסב רק על שמיטת כספים, ואילו בשמיטת הקרקעות חייבים מהתורה. פירוש זה של הכסף משנה נידון בדברי אחרונים רבים. לעומת זאת בנוסח כתבי היד מפורש שלדעת הרמב"ם החיוב בשמיטת קרקעות הוא מדרבנן:
פרשנים מיוחדים לספר זה
בשל הנושאים המיוחדים שבהם עוסק הספר, בפרט המצוות התלויות בארץ, שלחלק מהן אין היקף מספיק בשולחן ערוך, זכה הספר לפרושים מיוחדים. מבין הפירושים:
וידאוגרפיה של בלאקפינק
ה של להקת בנות הקיי-פופ הדרום קוריאנית בלאקפינק, מונה בתוכה כשנים עשר וידאו קליפים, חמישה אוספי וידאו וארבעה סיבובי הופעות שיצאו על גבי קלטות וידאו.
הישגים ושיאים
הלהקה הוציאה את "Kill This Love", שבפחות מ-24 שעות, צבר למעלה מ-56.7 מיליון צפיות, מה שהופך אותו לקליפ הראשון בהיסטוריה של עולם המוזיקה שהצליח לעשות זאת. כמה שבועות לאחר מכן, שברה את השיא הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, שהצליחה לצבור עם שירה "", למעלה מ-65.2 מיליון צפיות בפחות מ-24 שעות. כמו כן, הוציאה בלאקפינק את השיר "Ddu-Du Ddu-Du", שהקליפ שלו בפחות מ-24 שעות, צבר למעלה מ-36.2 מיליון צפיות. מה שהופך אותו לקליפ השני בהיסטוריה של עולם המוזיקה שהצליח לעשות זאת ולקליפ הראשון של להקה שהצליח לעשות זאת.
בשנת 2020, הוציאה הלהקה את "How You Like That". הווידאו קליפ הרשמי של השיר עלה לערוץ היוטיוב הרשמי שלה בשידור חי ב-26 ביוני 2020. במהלך השידור החי, צפו בקליפ למעלה מ-1.6 מיליון אנשים ובכך שברה הלהקה את שיא כל הזמנים לפרימיירה המצליחה ביותר בכל הזמנים ביוטיוב. השיא היה שייך ל-BTS ושירם "On". תוך שניות ספורות, צבר הקליפ מיליוני צפיות ומונה הלייקים שלו עמד על למעלה ממיליון לייקים. בפרק זמן של שש שעות, הצליח הקליפ לצבור 27,383,924 צפיות. כעבור שש שעות נוספות, מונה הצפיות שלו עמד על כ-52,468,558 צפיות בסך הכול. כעבור 15 שעות ו-8 דקות חצה הקליפ את רף ה-60 מיליון צפיות ובכך שבר את שיא כל הזמנים לקליפ המהיר ביותר שהצליח לעשות זאת, כשהקודם לכך היה "Boy with Love" של BTS והלסי. הקליפ הוא הקליפ הנצפה ביותר בכל הזמנים ב-24 שעות, כשהקודם לכך היה "Boy with Love", שצבר 60,119,890 צפיות ב-24 שעות. 23 שעות אחרי צאתו של הקליפ, מונה הצפיות שלו מנה כ-81,026,891 צפיות, מה שהופך אותו לסרטון הראשון בכל הזמנים שהצליח לחצות את רף ה-80 מיליון צפיות בפחות מ-24 שעות. כאשר חלפו ה-24 שעות, פורסם כי סך הצפיות שהקליפ צבר הוא 82,377,522. מעבר להצלחה של הקליפ עצמו, נרשמו למעלה מ-1.2 מיליון אנשים לערוץ היוטיוב של בלאקפינק בפחות מיממה, בסמוך לצאתו. בעקבות כך, הפכה ללהקה עם המספר המנויים הגבוה ביותר ביוטיוב.
ז'וזף ליוביל
ז'וזף ליוביל (בצרפתית: Joseph Liouville; 24 במרץ 1809 – 8 בספטמבר 1882) היה מתמטיקאי צרפתי שתרם רבות במגוון תחומים במתמטיקה כולל אנליזה מרוכבת, תורת המספרים וגאומטריה דיפרנציאלית וגם לפיזיקה ולאסטרונומיה.
ביוגרפיה
ב-1827 סיים ליוביל את לימודיו באקול פוליטקניק וב-1838 מונה לפרופסור במוסד. ב-1850 מונה לפרופסור למתמטיקה בקולז' דה פראנס וב-1857 מונה לפרופסור למכניקה בפקולטה למדעים של המוסד.
ב-1836 ייסד ליוביל את כתב העת האקדמי למתמטיקה Journal de Mathématiques Pures et Appliquées ("כתב עת למתמטיקה עיונית ושימושית") שפועל עד היום. ליוביל היה הראשון שהבין את החשיבות של תגליותיו של אווריסט גלואה ובשנת 1843 השקיע מספר חודשים בבחינת כתביו והבנת רעיונותיו ומילא חורים בהוכחותיו. ב-1846 פרסם בכתב העת שלו את ממצאיו של גלואה על פתרון משוואות באמצעות רדיקלים וחשף לעולם את תורת גלואה.
ליוביל פיתח קריירה פוליטית קצרה. הוא היה חבר באספה המכוננת של הרפובליקה הצרפתית השנייה ב-1848, אך פרש מפוליטיקה לאחר הפסד בבחירות ב-1849.
עבודתו המתמטית
תרומתו המוכרת ביותר של ליוביל לאנליזה היא הוכחת גרסה מוקדמת של משפט ליוביל באנליזה מרוכבת, תוצאה בסיסית בתחום.
ליוביל היה הראשון שהוכיח את קיומם של מספרים טרנסצנדנטיים בכך שהוכיח את משפט ליוביל לקירובים דיופנטיים שממנו עולה שמספרי ליוביל הם טרנסצנדנטיים. למשפט חשיבות באנליזה דיופנטית בשל החסם שהוא קובע על הסדר של קירוב דיופנטי של מספר אלגברי.
ליוביל השתמש בכלים אלגבריים (במה שידוע כיום כאלגברה דיפרנציאלית) כדי להוכיח לראשונה שקיימות פונקציות אלמנטריות שהפונקציה הקדומה שלהן אינה אלמנטרית. בפרט הוא הראה שפונקציית השגיאה אינה אלמנטרית. תוצאתו הבסיסית בתחום ידועה גם היא בשם משפט ליוביל.
יחד עם שארל שטורם פיתח את תורת שטורם-ליוביל שהיא כלי מקובל בפתרון משוואות דיפרנציאליות חלקיות כגון משוואת החום.
בגאומטריה דיפרנציאלית הגיע לתוצאות חשובות בחקר העתקות קונפורמיות.
בסך הכול כתב כ-400 מאמרים, מתוכם כ-200 עסקו בתורת המספרים, רבים מהם על הדדיות ריבועית.
פגישה עם המוות (סרט)
עלילה
אמילי בוינטון, אם חורגת לשלושת ילדי בוינטון - לנוקס, ריימונד וקרול - ואמא לג'ינברה, סוחטת את סנגורו של עורך הדין המשפחתי, ג'פרסון קופ, וגורמת לו להשמיד צוואה שנייה של בעלה המנוח שהיה משחרר את הילדים משליטתה ומעניק להם ירושה של 200,000$ כל אחד. היא לוקחת את עצמה, את הילדים ואת כלתה המשמשת כאחות, נדין לחופשה באירופה ובארץ הקודש. בטריאסטה, הבלש הרקול פוארו נפגש עם ידידתו, ד"ר שרה קינג, שמתאהבת בריימונד בוינטון למורת רוחה.
ליידי ווסטהולמה, המזכירה שלה שהיא גם ארכאולוגית, העלמה קווינטון ועורכת הדין, קופ, עוקבים אחריהם גם הם. הילדים מגלים את הצוואה השנייה מאז שאבא שלהם סיפר לנוקס לפני מותו ואמילי מצליחה להסתכסך עם השאר ולגרום לשנאה רבה כלפיה. בחפירה, אחרי שהילדים יוצאים לטיול, אמילי נמצאת מתה עם סימני סיכה על פרק כף היד, מה שמרמז שהוזרקה לה באותה עת מזרק מלא רעל. בעזרת חברו הוותיק, קולונל קרברי, פוארו חוקר ומתחיל לתשאל את הילדים, נדין, ד"ר קינג, ליידי ווסטהולמה, מר קופ ומיס קווינטון. כאשר נמצא בקבוק תרופה ריק ומזרק השייך לד"ר קינג, פוארו מסיק כי לגברת בוינטון הוזרק מינון גבוה וקטלני של תרופה, המקביל לתרופה שלקחה לעיתים קרובות וניתנה על ידי נדין עקב בריאותה הרופפת.
הפקה
מרבית צילומי הסרט נעשו בישראל בקיץ 1987, באתרים ביפו, בירושלים ובים המלח. החלקים הראשונים של העלילה צלמו בטריאסטה, שבאיטליה.
הסרט יצאה לאקרנים ב-15 באפריל 1988 ונכשל בקופות.
15 (מספר)
15 (במילים בלשון זכר: חמשה-עשר; בלשון נקבה: חמש-עשרה) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 14 ולפני 16.
גאוגרפיה של ניגריה
ניגריה שוכנת במפרץ גינאה. שכנותיה הן בנין, ניז'ר, צ'אד וקמרון.
הגדול בנהרות החוצים את ניגריה הוא נהר הניז'ר. שמה של ניגריה נגזר משמו של נהר זה. הנהר נשפך אל הים דרך דלתה רחבת ידיים ברוחב 220 ק"מ. זהו האזור הפורה ביותר בניגריה והוא גם עשיר מאוד בנפט. לרוחב חופי הדלתה יש רצועת חוף עם ביצות גדולות ובהן דגה עשירה אך גם מחלות ומגפות המפילות חללים באוכלוסיית האזור.
נהרות נוספים בניגריה הם נהר קרוס ונהר בונואה.
מן הביצות אל פנים הארץ משתרע מישור המכוסה כולו דקלים, המשמשים מרכיב חשוב בתפוקה החקלאית במדינה. מכאן מתרוממת רמה מיוערת רחבת ידיים המכוסה יער גשם טרופי הקרויה הר דימלנג.
בצפון המדינה משתרע מדבר צחיח, מישורי ודליל אוכלוסין הקרוי גם סוואנה.
האקלים בצפון הוא חם ויבש, וביתר המדינה חם, טרופי וגשום במרבית השנה.
GOCE
GOCE (ראשי תיבות של Gravity Field and Steady-State Ocean Circulation Explorer) היה לוויין מחקר שנועד למפות את שדה הכבידה והגיאואיד של כדור הארץ.
לאחר דחיות של קרוב לחצי שנה שנבעו מתקלות, שוגר הלווין על ידי סוכנות החלל האירופית ב-17 במרץ 2009 מקוסמודרום פלסצק שברוסיה באמצעות משגר רוקוט. הלווין נשא עליו גרדיומטר המאבחן שינויים קלים בכבידת היבשות והימים, במטרה להכין מפות גרוויטציה מדויקות של כדור הארץ. תוצאות המדידות ישמשו, בין היתר, למעקב אחר זרמי מים באוקיינוסים, מדידות של גובה המים והטמפרטורה, ומכאן - למעקב אחר השפעתם על האקלים הנוכחי ולחיזוי.
משקל הלווין כ-1,100 ק"ג, והוא שייט בגובה כ-270 ק"מ.
הלווין ביצע תמרון יציאה משירות בצורה לא מבוקרת וכניסה לאטמוספירת כדור הארץ ב- 11 בנובמבר 2013 (כך שמקום נפילת חלק ממרכיביו לא היה מתוכנן מראש).
ליגת העל הסרבית
הסופרליגה הסרבית (בסרבית: Суперлига Србије) היא ליגת הכדורגל הבכירה בסרביה, שהוקמה בשנת 2006 עם התפרקות סרביה ומונטנגרו. לפני כן שיחקו הקבוצות הסרביות בליגת העל של סרביה ומונטנגרו, ועד שנת 1992 שיחקו בליגת העל היוגוסלבית שהוקמה ב־1923.
בליגה מתמודדות 16 קבוצות, אשר בעונה הסדירה משחקות זו מול זו בבית ובחוץ, ובסך הכל 30 מחזורים. לאחר מכן מחולקת הליגה לפלייאוף עליון (מקומות 1–8) ופלייאוף תחתון (מקומות 9–16), ונערכים שבעה משחקים נוספים, ובסך הכל 37 מחזורים. הקבוצה שמסיימת במקום הראשון בפלייאוף העליון זוכה באליפות סרביה ומעפילה למוקדמות ליגת האלופות, והקבוצות שסיימו במקומות 2–3 מעפילות למוקדמות הליגה האירופית. הקבוצות שסיימו בשני המקומות האחרונים בפלייאוף התחתון יורדות לליגת המשנה, והקבוצה שסיימה במקום ה-14 מתמודדת בפלייאוף מול הקבוצה שסיימה במקום השלישי בליגת המשנה.
התחרות
הסופרליגה החלה כליגה עם שיטת פלייאוף בניסיון להגביר את הרייטינג שלה ולשפר את התחרות. אולם לאחר העונה הראשונה, היא שינתה את הפורמט שלה. עונת 2007/2008 הייתה הראשונה ששוחקה במתכונת מסורתית יותר. הליגה כבר לא התחלקה לקבוצת פלייאוף ופלייאוף באמצע הליגה. במקום זאת, 12 הקבוצות החלו לשחק ביניהן שלוש פעמים במתכונת ליגה קונבנציונלית. אחרי שתי עונות במתכונת זו ההתאחדות לכדורגל של סרביה החליטה להוסיף ארבע קבוצות נוספות לסופרליגה העליונה. עונת 2009/2010 הייתה הראשונה עם 16 קבוצות בליגה שתשחק במתכונת ליגה קונבנציונלית של משחק בית אחד ומשחק חוץ אחד ולא בשלושה מפגשים. דבר זה מוריד את כמות המשחקים מ-33 מחזורים ל-30.
החל מעונת 2015/2016, הליגה חזרה למערכת הפלייאוף הקודמת שלה, לפיה שמונה הקבוצות הראשונות מתחרות בפלייאוף האליפות בסוף העונה ושמונה הקבוצות במקומות התחתונים משחקות בסיבוב הפלייאוף לירידה. שתי הקבוצות שבמקום התחתון יורדות לליגה השנייה ("Serbian Prva Liga"). הקבוצה השלישית מהסוף נשלחת לפלייאוף הירידה מול הקבוצה שסיימה במקום השלישי בליגה השנייה, והקבוצה שתנצח תשחק בסופרליגה בעונה שלאחר מכן.
בעונת 2020/2021 הוחלט להגדיל את הליגה ל-20 קבוצות (עונה לפני כן לא הסתיימה בעקבות הקורונה ולא נקבעו יורדות והצטרפו ארבע הראשונות מהליגה השנייה בסרביה).
העפלה לתחרויות אירופיות
נכון לשנת 2023 מעפילה אלופת הסופרליגה ישירות לשלב הבתים של ליגת האלופות של אופ"א, ואילו הקבוצות שמסיימות במקום השני והשלישי בליגה מעפילות לסיבובי המוקדמות הראשונים בליגה האירופית של אופ"א.
קבוצות לעונת 2023/2024
20 הקבוצות הבאות מתחרות בסופרליגה הסרבית במהלך עונת 2023/2024
היסטוריה
הליגה הראשונה של יוגוסלביה החלה בשנת 1923, ואספה את המועדונים הטובים ביותר מיוגוסלביה. בשנת 1991, לאחר פירוק יוגוסלביה, עזבו המועדונים מסלובניה וקרואטיה והקימו מערכות ליגה משלהם, ובשנת 1992 עזבו והקימו לעצמן ליגות גם בוסניה והרצגובינה ומקדוניה. אחרי 1992 ועד 2006 שיחקו המועדונים של סרביה ומונטנגרו בליגת העל של סרביה ומונטנגרו (שהיא בעצם הליגה היוגוסלבית לאחר שכל שאר המדינות נטשו אותה). ב-2006 הכריזה מונטנגרו על עצמאות והקימה לאחר מכן מערכת ליגות משלה, והמועדונים המונטנגרים פרשו מהליגה.
מ-2006 הוקמה הליגה הסרבית שבעצם הייתה הליגה היוגוסלבית לשעבר במתכונתה, לאחר שכל שאר המדינות פרשו ממנה. הליגה החדשה נקראה הסופרליגה של סרביה.
הליגה הסרבית (1920–1922 / 1940-1944) - לא מוכרת רשמית
בשנים אלו התקיימה ליגה סרבית מחוזית ב-2 מתכונות:
הליגה של הממלכה היוגוסלבית (1923 - 1940)
בטבלה האלופות הסרביות מהליגה היוגוסלבית שהייתה בין השנים 1923 - 1940 תחת ממלכת יוגוסלביה.
הליגה היוגוסלבית הראשונה (1946 - 1992)
בטבלה האלופות מסרביה בלבד מליגת העל היוגוסלבית
הליגה הראשונה של סרביה ומונטנגרו (1992–2006)
בשנת 1992 הפכה ליגת העל היוגוסלבית ל-ליגת העל של הפדרציה של יוגוסלביה ("Prva savezna liga" או המרידיאן סופרליגה) ושוחקה מאז עם המועדונים מסרביה ומונטנגרו ביחד.
בסך הכל השתתפו 41 מועדונים בליגה זו בין השנים 1992–2006, מתוכם 34 מסרביה, שש ממונטנגרו ואחד מבוסניה והרצגובינה (בוראץ באניה לוקה התבסס זמנית בסרביה בראשית שנות ה-90). בסך הכול היו שלושה מועדונים אלופים, כולם מסרביה, פרטיזן בלגרד (שמונה פעמים), הכוכב האדום בלגרד (חמש פעמים) ואוביליץ' (פעם אחת).
טבלת אלופות של סרביה מכל הזמנים (החל מ-1923)
מפאת החשבתה של הליגה כיום כממשיכת דרכה הישירה של הליגה היוגוסלבית שממנה פרשו שאר הקבוצות ממדינות הבלקן, ולאחר מכן של הליגה של סרביה ומונטנגרו שמונטנגרו פרשה ממנה, נהוג לעיתים לשכלל את תוארי הקבוצות הסרביות מאז הקמת הליגה היוגוסלבית ב-1923 ועד גילגולה של הליגה כיום כסופרליגה הסרבית.
אפקט ביפלד-בראון
אפקט ביפלד-בראון הוא אפקט שנתגלה סביב שנת 1920 על ידי ד"ר פאול אלפרד ביפלד משווייץ, ועוזר המחקר שלו, תומאס טאונסנד בראון מארצות הברית.
האפקט
כאשר מחברים מקור מתח ישר (DC) בעל מתח גבוה (20KV ומעלה) לקבל, שהלוחות שלו הם בעלי צורה שונה אחד מהשני (א-סימטרי), מופעל כח וקטורי כלפי הלוח הקטן יותר. האפקט מתגלה גם בעוצמות זרם נמוכות במיוחד (0.5ma).
שימושים אפשריים ומחקרים תעשייתיים
במשך עשרות שנים הדעה המקובלת הייתה שמדובר בתופעה שולית וחסרת תועלת. בעשורים האחרונים נחשף כי מספר חברות נחשבות, וביניהן בואינג ונאס"א קיימו מחקרים בנושא, שתוצאותיהם לא פורסמו - אם בשל תוצאות דלות ואם בשל סודות תעשייה.
אם נכונות טענות חלק מהחוקרים בתחום מדובר בשיטת הינע שיש לה פוטנציאל עצום, ועשויה להחליף את מנגנוני העילוי המקובלים ואת ההינע הרקטי בתוכניות החלל.
מחלוקת על מקור התופעה
במשך עשרות שנים מקובל היה שהאפקט מקורו בתנועת יונים. בשנים האחרונות נסיינים רבים קוראים תיגר על הסבר זה, ולעת עתה אין הכרעה סופית בשאלת מקור התופעה, או אפילו בשאלה באילו תנאים היא מתקיימת.
לטענת חוקרים צרפתיים ניסויים בני כמה ימים רצופים שעשו השניים באותן שנים במכון מחקר בצרפת גילו כי קיים יחס ישר בין עוצמת המתח לבין עוצמת הכח. כמו כן, גילו החוקרים כי קיימים הבדלים בעוצמת הכח בין יום ללילה ואפילו בין זמני גאות לשפל. כמו כן נטען כי הניסוי נעשה בתנאים מבוקרים ברמה גבוהה, כולל ואקום גבוה מאוד, שעצם קיום התופעה בו שולל את ההסבר המסורתי.
מודלים קטנים שמשקלם גרמים בודדים עד עשרות גרמים כבר "הורמו" בהצלחה באמצעות שימוש באפקט הזה, על ידי עשרות אנשים ברחבי העולם. מודלים כאלו נקראים לרוב "Lifters". קיימות הדרכות רבות ברשת האינטרנט כיצד לשחזר את התופעה בבנייה ביתית.
שווינואוישצ'ה
שווינואוישצ'ה (בפולנית Świnoujście, בגרמנית Swinemünde, סווינמינדה) היא עיר נמל לחופי הים הבלטי ולגונת שצ'צין בפינה הצפונית מערבית של פולין. שווינואוישצ'ה ממוקמת בעיקר על האיים אוזדום ווולין, אך היא מתפרשת על פני איים נוספים. העיר שוכנת בחבל ההיסטורי של פומרניה ושייכת למחוז פומרניה המערבית. נכון ל-2006 חיים בה כ-40,000 איש.
היסטוריה
השטח בו שוכנת העיר היה חלק מפומרניה השוודית והוא הועבר לשליטת ממלכת פרוסיה בשנת 1720. תחת פרוסיה העיר שימשה כנמל החיצוני של שטטין (כיום שצ'צ'ין). לאחר איחוד גרמניה ב-1871 העיר היוותה חלק מהאימפריה הגרמנית. במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-12 במרץ 1945, הותקפה העיר על ידי חילות האוויר של צבא ארצות הברית ונהרגו בה בין 23,000 ל-25,000 איש, על פי הערכות שונות. באותה שנה הועברה העיר לשליטת פולין, תושביה הגרמנים גורשו ובמקומם יושבו פליטים פולנים משטחי פולין שסופחו לברית המועצות בתום המלחמה. הצבא האדום שכן בעיר עד ל-1957 ונוכחות הצי הסובייטי הסתיימה ב-1990.
רוקיטנה
רוקיטנה (באוקראינית: Рокитне; בפולנית: Rokitno; ביידיש: רעקיטנע) היא עיירת מחוז במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
רוקיטנה החלה במאה ה-17 ככפר חקלאי, ובשנות ה-60 של המאה ה-19 עברה לבעלות הסנאטור הרוסי אוחוטניקוב, שעל שמו נקראה העיירה עד שנת 1922. משנת 1921 נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי רוקיטנה
מספר היהודים ברוקיטנה גדל עם חיבורה למסילת הברזל בקו קייב-סארני-קובל, ועם בניית בית חרושת לזכוכית במקום. בסוף שנת 1917 סבלו יהודי העיירה מגייסותיו של סימון פטליורה, אשר הוציאו להורג מספר יהודים מהיישוב, והטילו על הקהילה לשלם סכומי כופר. עם תחילת השלטון הפולני בעיירה, סבלו יהודיה ממעשי התעללות שביצעו בהם חיילי הצבא הכחול.
לאחר כניסת הגרמנים לעיירה, הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע וחובת תשלום סכומי כופר. ב-15 באפריל 1942 רוכזו כ-1,650 יהודי העיירה וכפרי הסביבה שלה בגטו שהוקם בה, אליו נאסרה הכנסת מזון.
ב-26 באוגוסט 1942 ציוו שוטרים גרמנים ואוקראינים על יהודי הגטו להתכנס בכיכר המרכזית בעיירה. בשלב זה החלה בריחה המונית מהגטו, וכ-700 יהודים הצליחו להגיע ליערות הסביבה כמו ברזוב. בד בבד רצחו השוטרים כמה מאות יהודים בכיכר, וכ-800 היהודים הנותרים הוסעו בקרונות משא למחנה פולסקה שבסארני, ממנו שולחו בהמשך להשמדה. אחר היהודים הנמלטים מהגטו ערכו הגרמנים והאוקראינים מצוד.
קישורים חיצוניים
https://www.nli.org.il/he/newspapers/hmf/1944/07/18/01/article/19
הסיעה הדרוזית הישראלית
הסיעה הדרוזית הישראלית הייתה סיעת יחיד שכיהנה בכנסת השישית.
הסיעה הוקמה ב-11 באפריל 1967 על ידי ג'בר מועדי לאחר שפרש ממפלגת שיתוף ואחווה.
מועדי הקים את הסיעה לאחר שסיעת שיתוף ופיתוח בה היה חבר, שהיוותה איחוד של המפלגות שיתוף ואחווה וקידמה ופיתוח התפרקה מספר חודשים קודם לכן. לכנסת השביעית נבחר מועדי מטעם מפלגת קידמה ופיתוח, ובכך בא נמחקה המפלגה מהמפה הפוליטית, המפלגה הייתה הסיעה היחידה בתולדות הכנסת שייצגה במופגן את הציבור הדרוזי.
רכס סלווין
רכס סלווין (באנגלית: Selwyn Range) הוא רכס הרים ליד העיר מאונט איסה בצפון מערב קווינסלנד באוסטרליה, המורכב ברובו מסלעי מותמר פרוטרוזואיקונים. הרכס מתנקז בצפון לנהרות "וויליאמס" ו"פולארטון" שעוברים למפרץ קרפנטאריה, ובדרום לנהר "מקינליי" ו"פלגו". האזור מכיל נחושת, זהב, עופרת ואבץ, והוא חשוב לכרייה.
אנשי "קלקדון" הם הבעלים של האדמה. קלקטונגה (הידוע גם בשם Kalkadoon, Kalkadunga, Kalkatungu) היא שפה אבוריג'ינית.
האקלים של הרכס הוא האזור הטרופי, מונסוני אקלים צחיח למחצה, עם גשמים שנתיים בלתי יציבים, בעיקר בקיץ, של 380 מ"מ. שטח הרכס הוא שטח ערבה וצומח בו טריאודיה.
שלוחת רוססקי
שלוחת רוססקי או מצוק רוססקי (באנגלית: Ruseski Buttress) היא שלוחה ההרית, הבולטת צידה הצפוני של רמת ויסקונסין, ברכס ויסקונסין - רכס ההרים המרכזי של הרי הורליק (המהווים חלק מההרים הטראנס-אנטארקטיים), בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
השלוחה מהווה את הצד הדרומי של הכניסה לקניון פרקינס.
גילוי ומיפוי השלוחה
רכס ויסקונסין (ובו גם השלוחה) מופו על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1959–1960.
מקור השם
שמה של השלוחה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שם לוטננט פיטר פ. רוססקי (Peter P. Ruseski), מחיל הנחתים של צי ארצות הברית, ששהא בתחנת בירד, בחורף האנטארקטי 1958.
אברהם אלברט ענתבי
אברהם (אלברט) ענתבי (Albert-Abraham Antébi; ה'תרכ"ט, 1869, דמשק – ב' באדר ב' ה'תרע"ט 4 במרץ 1919, איסטנבול) היה מהנדס ומורה, מחשובי המנהיגים והעסקנים ביישוב היהודי בארץ ישראל בתחילת המאה ה-20, בעל השפעה רבה על השלטונות העות'מאניים. תרם רבות להתפתחות החינוך וההתיישבות היהודית בארץ ישראל.
ראשית חייו ותפקידו במוסדות כי"ח
נולד בשנת 1869 בדמשק שבסוריה לאסתר לבית קטרן ולרב יוסף ענתבי (1847–1919). אביו היה מורה לעברית שפעל בדמשק ובמצרים, ומחבר הספר "ויצבור יוסף", בן למשפחת רבנים ספרדית מחלב שמוצאה מהעיר עַנְתֶבּ (גזיאנטפ). סבו של אביו היה הרב יעקב ענתיבי, הנאשם הראשי בעלילת דמשק.
בצעירותו רכש השכלה מסורתית בישיבה ולאחר מכן בבית הספר המקומי של כי"ח בדמשק. בשנת 1880 (ה'תר"מ) נשלח לפריז שבצרפת כדי ללמוד בבית ספר מקצועי למלאכה ולאמנות "ארמנטיה" (ecole du travail) של כי"ח ברחוב רוזייה שברובע היהודי בפריז. בבית הספר המקצועי למד את מקצוע המסגרות, ובהמשך למד הנדסה ב"בית הספר לאמנויות ומלאכות" (ecole d'arts et métiers) בשאלון-אן-שאמפאן ובאנז'ה.
המוסד אמנם התפתח בתקופתו של ענתבי כמנהל, אך כנראה שהוא עצמו לא היה בטוח בתרומת בוגריו להתפתחות היישוב היהודי. בחלק מהדו"חות שלו לכי"ח ול-יק"א טען אמנם כי המוסד משרת ביעילות את היישוב היהודי בארץ ואף מחוצה לה. הוא כתב שהמוסד משמש אתגר וסמל ליוזמים השואפים להקים מוסדות באותה רמה מקצועית, ושבוגרי בית הספר מתפרנסים בכבוד. עם זאת, בדו"חות אחרים שלו תיאר מצב קודר ביותר וטען כי הישגי המוסד אינם מרשימים, מכיוון שבארץ יש אפשרויות כלכליות מצומצמות ביותר. בכמה דיווחים רמז שיתפטר, בגלל חוסר תמיכה בו, וכי הוא מאוכזב מהחיים הקשים בירושלים.
בהיותו נאשם בפעילות פוליטית מוגזמת, נאלץ לעזוב את ניהול בית הספר בירושלים.
נציג יק"א ונציג המושבות
ענתבי שימש כנציג יק"א בירושלים משנת 1901 עד לשנת 1913. במסגרת תפקידו נדרש:
ענתבי רכש מוניטין בתפקידיו, הודות ליחסיו הטובים עם נרסיס לוון, אשר שימש הן כנשיא כי"ח והן כנשיא יק"א ודאג לקדמו. הוא טיפח יחסים תקינים עם אפנדים ערבים ועם מושלים ופקידים עות'מאנים רבים בירושלים, תוך שהוא נעזר בשליטתו בצרפתית, בערבית ובטורקית. לענתבי היו קשרים עם יוסף פאשה אל ח'אלידי, עם סעיד אל-חוסייני ועם חוסיין אל-חוסייני, שאיתו הקים את "הסהר האדום" בירושלים. אמין אל-חוסייני היה למשך זמן מה תלמידו. לענתבי היו קשרים טובים גם עם גורמים נוצרים בארץ הקודש, למשל עם הכומר הדומיניקני מארי-ז'וזף לגראנז', מייסדו של בית הספר המעשי ללימודי המקרא בירושלים.
מעבר לתפקידיו הרשמיים, ענתבי היה מעורה בפעילות הציבורית היהודית בירושלים. הוא עסק ביישוב סכסוכים בקרב גורמים שונים באוכלוסייה, והשתדל אישית לפני השלטונות להקל גזירות שהוטלו על היישוב.
בין השנים 1913–1916 היה לנציג המושבות ביהודה, למתווך ועוסק ברכישת אדמות להתיישבות יהודית, ולאיש קשר בין המשרד הארצישראלי ביפו לישוב הישן, ובין עסקני היישוב הציוניים לאפנדים הערבים.
יחד עם ערבים מוסלמים ונוצרים הקים את הקמרה למסחר של ירושלים ושימש סגן יושב ראש שלה. תחת חסותם של הרב הצרפתי מוריס ליבר ושל השר אריסטיד בריאן ייסד בשנת 1913 את ועד "ארץ ישראל (פלשׂתינה) – צרפת". בנוסף היה ענתבי פעיל במסגרת הבונים החופשים, ומבחינה פוליטית אהד את המפלגה הרדיקלית הצרפתית ("המפלגה הרפובליקנית, הרדיקלית והרדיקל-סוציאליסטית – Parti républicain, radical et radical-socialiste).
תמיכתו ביורדים
במסגרת תפקידו כנציג יק"א סייע ענתבי ליהודים שבקשו לרדת, בעיקר במימון מחצית דמי הנסיעה, לנוכח המצב הכלכלי הקשה. ענתבי סייע במיוחד לצעירים בעלי מקצוע ובריאים בגופם. בשנים בהן התאפשרה התנועה, סייע ענתבי לכ-27 יהודים יורדים בממוצע ודיווח על התאקלמות טובה של המהגרים. ההוראות מיק"א קבעו שאין לסייע ליורדים לאנגליה או לארצות הברית, אך ענתבי הצליח לשכנע את יו"ר כי"ח לאפשר סיוע לירידת פועלים צעירים וחסונים שיש להם משפחות בארצות הברית, כיוון שאין להם לאן ללכת. את הציונים שהאשימו אותו בעידוד הירידה האשים בצביעות, מכיוון שקיבל בקשות סיוע לירידה מאישים ציוניים מרכזיים כמו אליעזר בן-יהודה, בוריס שץ, מאיר דיזנגוף, זלמן דוד ליבונטין, זאב גלוסקין ומרדכי קרישבסקי.
את בניו רשם ענתבי לבית הספר התיכון האוונגלי (לותרני) הגרמני בירושלים ואחר כך לתיכון לקנאל בפריז. בנותיו למדו אצל הנזירות הקתוליות בבית הספר של מנזר סן ז'וזף בירושלים. בעודו ממשיך לחיות ולעבוד בארץ ישראל, העדיף ענתבי לשכן את משפחתו במצרים.
קשריו והשפעתו
השפעתו הרבה של ענתבי פחתה בימי המושל העריץ ג'מאל פאשה (שימש לו ליועץ בין 1915 ובין אוקטובר 1916) אך חזרה לתוקפה לאחר ימיו. בשנת 1912 נאלץ מושל ירושלים, מוח'אדי ביי, למרות אהדתו את הישגי היישוב בתחומי החינוך והחקלאות, לאסור מכירת אדמות ליהודים, לרבות נתינים עות'מאניים. אלברט ענתבי התגייס לעזרת היהודים שהיו נתינים עות'מאניים וכתב למושל כי צעד זה מפלה את הנתינים העות'מאניים היהודיים ומנוגד לחלוטין לחוקה הטורקית. ענתבי הצליח לשכנע את המושל להקל במעט את הדין - כל האדמות שכבר היו בתהליך רכישה הועברו על שם יהודים עות'מאניים כשלמעשה, יעדם האמיתי היה למען עולים יהודים שלא היו נתינים עות'מאניים. בנוסף לכך, ענתבי התחייב לדווח מראש על תוכניות של יהודים עות'מאניים לרכוש אדמות. במסגרת הסכם בין ענתבי למושל, היה אפשר להעביר 4,800 דונם ליד לטרון לידי יהודים.
ענתבי אמנם קיבל שכר תמורת תיווכו ועיסוקו ברכישת האדמות, אך הוא עשה הרבה יותר מעבר לכך. הוא עקב בעירנות אחר שינויים בחוק, והשתדל למצוא אפשרויות לעקוף אותו.
תומכיו ומתנגדיו
אלברט ענתבי היה אדם שנוי במחלוקת. אחד מתומכיו, אברהם אלמליח, עיתונאי, פעיל ציוני והעורך הראשון של העיתון "החרות" מתארו כך:
. גם מרדכי בן הלל הכהן כתב עליו- "העסקן החרוץ הזה, שאין כמוהו לזריזות וחריצות, אם כי שטחי... גדולה לפעמים השפעתו על פקידי הממשלה סביבו... הוא יודע את האמצעים במה לתפוס אותם בלבם...".
גם חיים בן-עטר, עורך "החרות", כתב בשנת 1912 בריאיון עם ענתבי: "ענתבי, למרות כל המגרעות והיחסים המוזרים שמיחסים לו, הוא האיש היחידי כמעט בין עסקנינו פה שאומר מעט ועושה הרבה. הוא האיש המעשי היחידי כמעט בין עסקנינו שהשפעתו רבה וגדולה היא על כל החוגים השונים אשר פה ושיכל לבצע ולהוציא לפועל את אשר זומם וחושב".
אך לצד התשבחות, זכה ענתבי גם לביקורות חריפות, וכמה עיתונים עבריים תקפו אותו והאשימוהו בשחיתות, בחילול השפה העברית ועוד. לאור רצונו של איתמר בן-אב"י לחזק את עיתונו הצבי כעיתון מוביל, וכחלק מיישום אסטרטגיה שנפוצה בתקופתו להרחבת קהל קוראי עיתונו, הוא בחר להיטפל לענתבי באמצעות סדרה בת 19 כתבות שפרסם נגדו. רוב הכתבות פורסמו בעמוד הראשון של "הצבי", ועל כולם חתם בן אב"י.
במסגרת מסע ההשמצה שכונה "פרשת ענתבי" והחל באביב 1909, בן אב"י ואביו, אליעזר בן-יהודה, פרסמו מאמרים רבים התוקפים אותו. ב-25 במאי 1909 פורסמה ב"הצבי" ידיעה קצרה שההנהלה הראשית של כי"ח פקדה על ענתבי לחזור לפריז להתייעצות. לאחר מספר ימים פרסם העיתון ידיעה לפיה ענתבי יודח בקרוב בשל התלונות הרבות נגדו בארץ.
לאור מסע ההשמצה, עיתון "החרות", שהחל לצאת לאור באותה תקופה, עמד לצידו של ענתבי והציגו כאחד ממפתחי ובוני היישוב החדש, בעוד "הצבי" חזר וניסה להציגו כסכנה ליישוב. כחלק מהתגובות שפרסם "החרות" לסדרת הכתבות של בן אב"י, הפריך זה הראשון את הידיעה על פיטוריו הקרבים של ענתבי, והסביר שבין בן יהודה לענתבי יש סכסוך עסקי, ובמסגרתו החליט בן יהודה להפעיל את דעת הקהל הארץ-ישראלית נגד ענתבי על סמך ידיעות חסרות יסוד.
בן אב"י הודיע שבתוך מספר שבועות יחשוף עדויות על מעשי שחיתות של ענתבי, וכוונתו הייתה להשתמש במסע ההשמצה כסדרת מתח, שפרטיה יפורסמו בהדרגה. אולם למרות הבטחותיו, לא הצליח בן אב"י לספק הוכחות להאשמותיו, ו"החרות", ביודעו כי אין בידיו של הראשון אף מסמך נגד ענתבי, דרש ממנו בלעג להציג את המסמכים, אם אכן נמצאים בידיו. עם זאת, היעדר ההוכחות לא מנע מבן אב"י להמשיך את מסע ההשמצה כנגד ענתבי, והוא המשיך להשתמש במגוון טקטיקות רטוריות כדי להכפיש את שמו.
עם ריבוי ההאשמות חסרות הבסיס כנגדו, נפוצו שמועות כי ענתבי עומד לתבוע את "הצבי" על הוצאת דיבה, אולם שמועות אלו לא גרמו לבן אב"י להפסיק להשתלח בו. הוא לא הסתפק רק בפרסום כתבות בעיתונו, ויזם עצרת מחאה נגד ענתבי בבית העם בירושלים, שלוותה במסע פרסום נרחב בעיתונו וכללה כ-200 משתפים. בן אב"י נשא את נאום הפתיחה, ואחריו יצחק בן צבי נשא נאום חברתי-כלכלי. בסוף העצרת ניסחו המשתתפים מכתב משותף הקורא להנהלת כי"ח לפטר את ענתבי מתפקידו.
במסגרת מסע ההשמצה, אליעזר בן-יהודה כתב על ענתבי בין היתר: "...האדון ענתבי, מטבעו ובתכונת רוחו, גרם שהקרירות ביחס לחברה הגיעה עד מדרגת קר של הקוטב הצפוני...". כשענתבי תמך ברב יעקב מאיר לכהונת החכם באשי בשנת 1906, מתנגדיו של ענתבי התנגדו לרב יעקב מאיר, רק בגלל תמיכתו של ענתבי.
מסע ההשמצה כנגד ענתבי החל לדעוך בחודש יולי 1909, ונפסק לחלוטין בתחילת חודש אוגוסט של אותה השנה. אמנם מסע השמצה זה העלה את תפוצת "הצבי", אך הביא עמו פגיעה כלכלית, כשהברון רוטשילד, שתמך בעיתון כספית, כעס על מסע ההשמצה וקיצץ את תמיכתו בעיתון בחצי. למרות ההשמצות כנגד ענתבי, חזרו השניים להיות ידידים, וזה האחרון סייע לבן אב"י להיחלץ ממשפט בחודש ספטמבר 1909, ולאחר מכן סייע לו ליישב את ההדורים עם משפחת אבושדיד, משפחתה של אשתו לעתיד, של איתמר בן אב״י.
בן אב"י כתב בזיכרונותיו כי סיבת פתיחת מסע ההשמצה באה בעקבות שמועה שהגיעה אליו על השפלתו של אחד ממורי כי"ח ופיטוריו בידי ענתבי. אולם במקום אחר בזיכרונותיו הודה שהחליט להפוך את המאמר הראשון כנגד ענתבי לסדרת מאמרים במטרה להגדיל את תפוצת העיתון. טענה נוספת לסיבת מסע ההשמצה היה סכסוך עסקי ששרר בין משפחת בן יהודה לענתבי.
טענות אחרות הסבירו כי העימות בין איתמר בן-אב"י ואלברט ענתבי נבע בעיקר מהשקפותיו הפוליטיות של ענתבי שהסתייג מהציונות המדינית אך שאף לשתף פעולה עם הציונים. הוא טען שהציונות מזיקה לאינטרסים של העם ולדעתו הציונים היו חייבים להימנע ממעשים שיכולים להסעיר את הרוחות בעולם, כי זה יכול לשמש להסתה בעיתונות הערבית. איתמר בן-אב"י כמובן תמך בתחיית השפה העברית, לעומת ענתבי, שרבים חשבו שהוא הזניח את הוראת השפה העברית במוסדות כי"ח לאחר פרישת נסים בכר. המפנה בעמדתו של ענתבי כלפי העברית חל לאחר מלחמת השפות (בסביבות שנת 1912), אז זעם ענתבי על ארגון "עזרה" הגרמני שסירב להקדיש מקום רב יותר להוראת השפה העברית במוסדותיו.
בין תומכי ענתבי נמנו אברהם אלמליח, מאיר דיזנגוף, מרדכי בן הלל הכהן, מנשה מאירוביץ' ואחרים. אברהם אלמליח, מייסד עיתון "החירות" אמר כי אחת הסיבות להוצאת העיתון הייתה כדי לשמש משקל נגד לעיתון "הצבי" של איתמר בן-אב"י, הטורח לעורר את הרושם כאילו היישוב העברי סובל מתגרת ידו של העריץ אלברט ענתבי. זלמן דוד ליבונטין, דמות חשובה במפה הפוליטית בארץ, שהתנגד להרבה מפעולותיו של ענתבי כתב לעיתון "הצבי" מכתב שפורסם בשנת 1909 בעיתון "החרות", ובו הוא מביע את תמיכתו בענתבי: "... האדון ענתבי הוא עסקן חרוץ ומשכיל המסור בכל לבבו ונפשו לענייני היהודים והוציא אל הפועל כמה עניינים נכבדים מאוד לטובת היישוב היהודי, וידועים המה הדברים האלו לכל אלה שעוסקים בענייני היישוב..." בשולי המכתב נוספו עוד כמה שורות בכתב יד, כנראה של אלמליח, העורך של עיתון "החרות", שלעגו לבן אב"י, שמלחמתו בענתבי חסרת כל בסיס, ואם יש בסיס - אז כנראה שהוא אישי ולא פועל לטובת הציבור.
שנותיו האחרונות
בשנת 1913 סיים ענתבי את תפקידיו בשרות כי"ח ויק"א, אך המשיך בפעילות ציבורית. במהלך מלחמת העולם השתדל לפני אחמד ג'מאל פאשה, המושל הכללי של ארץ ישראל וסוריה למען יהודי ארץ ישראל. הוא הצליח לבטל את גירושם של כמה עסקנים חשובים, ביניהם: מאיר דיזנגוף, מנשה מאירוביץ, ד"ר חיים בוגרשוב, מנחם שיינקין, יהודה גרזובסקי, יעקב שלוש ואברהם אלמליח, אך מאוחר יותר גורש בעצמו, כנראה כעונש על שלא שירת את פאשה כמצופה בעניינים שונים. ב- 16 באוקטובר 1916, אחרי הלשנה נגדו בפני השלטונות, הוגלה ענתבי יחד עם אשתו וששה מילדיו לדמשק ואחרי כן לקושטא. מרדכי בן הלל הכהן הדגיש כי מכל ידידי ענתבי בירושלים לא נמצא אף אחד שעזר לו מלבד דיזנגוף וקראוזה שהשתדלו שלא יחמירו את מצבו לפני הגלייתו. לאחר הגלייתו החליטו ועדי המושבות למצוא לו ממלא מקום וייסדו בירושלים משרד לעזרה משפטית, בראשות עורך דין. מרדכי בן הלל העז אף לומר כי יש לנטוש את שיטת הבקשישים והקשרים, ולהשתדל בממשל על יסוד טיעונים משפטיים.
הועסק כמתורגמן בשגרירות צרפת שנפתחה מחדש וסייע לגולים יהודים אחרים מסוריה וארץ ישראל. התגורר באותה תקופה בשכונת פרה באיסטנבול ועשה הכנות לקראת שיבת המשפחה לצרפת. ענתבי נפטר ב-4 במרץ 1919 אחרי שבועיים של אשפוז, בבית החולים של הצי באיסטנבול בעקבות אי ספיקת כליות שיוחסה להידבקותו בטיפוס הבהרות. נקבר ב'חלקת המגורשים' בבית הקברות היהודי הישן של איסטנבול.
לפני מותו כתב מכתב שבו הביע את התלהבותו ממה שראה כתרומת "צרפת הנאורה" לשחרור שלושה עמים עתיקים שבמרחב המזרח הקרוב: היהודים, הארמנים והערבים. דבריו תאמו את השקפתו שלפיה נאלץ להתעמת במשך השנים עם ההשפעה הגרמנית, ה"בולשביקית" ואף האנגלו-סכסית בקרב הציונים.
לאחר מותו
השאיר אשה, אנרייט ענתבי (1873-1954), בת למשפחת סלומון האשכנזית, פליטה מחבל לורן, שגדלה כמו ענתבי ברוח האהבה לצרפת ולתרבותה. ענתבי הכיר אותה בשנות לימודיו בצרפת והתחתן איתה בירושלים ב-1 באפריל 1897. אנרייט סלומון ענתבי הייתה למורה ידועה ברשת בתי הספר אליאנס - בתוניסיה ובצרפת. בימי השואה ניצלה בדרום צרפת יחד עם קומץ תלמידות מסלוניקי וממרוקו הודות לרשת ההתנגדות "מרסל" של מוסא עבאדי. לזוג אלברט ואנרייט ענתבי היו שמונה ילדים - אחד מהם, גסטון הצטיין כצנחן בצבאו של שארל דה גול, בין השאר, בפלישה לנורמנדי.
בספרה של דבורה עומר "אהבת איתמר" נזכר ענתבי כ"רשע" המסגיר יהודים לשלטון הטורקי. בהמשך הספר מתברר כי הוא זה שהביא לשידוך הנכסף כל כך בין איתמר בן-אב"י ובחירת ליבו לאה אבושדיד.
נכדתו, אליזבת ענתבי (נ' 1945), בת בנו גסטון, פדגוגית, סופרת ואשת מולטימדיה, כתבה על סבה שני ספרים - אחד - "אלברט ענתבי וצרפת כדת" (1996) המקבץ ומעיר את התכתבותו, ו"הפאשה היהודי של ירושלים" (1996)
מקורות
(אליזבת ענתבי - אלברט ענתבי או צרפת כדת. מכתביו.1996 עבודת גמר בבית הספר למחקרים מתקדמים בפריז, החוג למדעי דת) (תורגם לאנגלית תחת השם "הפחה היהודי הקטן של ירושלים", The Little Jewish Pasha of Jerusalem, הוצאת הספרים קרופורד, אדלייד, אוסטרליה.(Crawford Publishing Cy, Adelaide, Australia) 1996.
לקריאה נוספת
French Jews, Turkish Jews- The Alliance Israelite Universelle and the Politics of Jewish Schooling in Turkey 1860-1925 (יהודים צרפתים, יהודים טורקים - כל ישראל חברים ומדיניות החינוך היהודי בטורקיה 1860-1925) Indiana University Press, Bloomington and Indianapolis Les missionnaires juifs de la France : l'Alliance israélite "universelle (1860-1939), Paris, Calmann-Lévy, 1999.(''המיסיונרים היהודים של צרפת:כל ישראל חברים 1860-1939)
1994 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1994.
אגם נאוול ואפי
אגם נאוול ואפי (ספרדית: Lago Nahuel Huapi) הוא אגם בצפון-מערב פטגוניה הארגנטינאית, בגבול הפרובינציות ריו נגרו ונאוקן.
גאוגרפיה
האגם ממוקם בהרי האנדים, בגובה של 765 מטר מעל פני הים. הוא נוצר כתוצאה מהמסת קרחונים קדומים וממורנה שסכרה אותו. שטחו של האגם 529 קמ"ר ועומקו המרבי הוא, ככל הידוע, 438 מטר. הוא כולל מפרצים וחצאי איים רבים, היוצרים מעין שלוחות נפרדות שלו: בְּלֶסְט, וֶמוּל, דה לה טְריסְטֶסָה, קָמְפָּנארְיוֹ, מָצֶ'טֶה, דֶל רינקוֹן ואוּלטימָה אֶסְפֶּרָנְסָה. בשל צורתו המפורצת חופו ארוך במיוחד - 357 ק"מ. נחלים מחברים את האגם לאגמים אחרים, ובהם גוטיירס וקורנטוסו. יש בו גם מספר איים, הגדול שבהם ויקטוריה, ששטחו 31 קמ"ר.
יופיו של האגם מושך אליו תיירים רבים. הוא שוכן בתחומיו של הפארק הלאומי נאוול ואפי, ולחופיו שוכנות עיירות הקיט בארילוצ'ה וויז'ה לה אנגוסטורה. בחצי האי קֶטְריוֶוה שבסמוך לוויז'ה לה אנגוסטורה פארק לאומי נוסף, הפארק הלאומי לוס ארז'אנס. באגם מתקיימות פעילויות של ספורט ימי ושיט מעבורות, אך השחייה בו פחות פופולרית, שכן טמפרטורת המים הממוצעת היא 7°C.
נאווליטו
בתחילת המאה ה-20, ובעקבות אגדה ישנה, נוצרה השמועה שיצור ענק חי במעמקי האגם. היצור נודע בשם נאווליטו.
נציגים של גן החיות של בואנוס איירס ביקרו באגם בשנת 1922 בניסיון למצוא הסבר לדיווחים של החיה הפרה-היסטורית, אך הם לא מצאו כל ראיה שתתמוך בתאוריה על יצור כזה.
רובין דימיטרוב
רוּבִּין דימיטרוב (בבולגרית: Рубин Димитров; 30 בספטמבר 1915, סופיה, ממלכת בולגריה – 3 בינואר 1995, תל אביב, ישראל), היה חסיד אומות העולם בשל חלקו במאבק נגד רדיפות יהודי בולגריה במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-1962 היגר דימיטרוב לישראל ובה חי את שארית חייו.
סיפור המעשה
דימיטרוב נולד בשכונת בּוֹיָאנַה שבעיר סופיה לאָסֶן ואנה זוג סוחרים. בשכונה זו גרו יהודים רבים ורובין התיידד עם בני הקהילה המקומית. במהלך מלחמת העולם השנייה עבד כרוכל למחייתו ונהג להבריח מוצרי מזון, בגדים וסיגריות ליהודים שהיו כלואים במחנות לעבודות כפייה. באחת הפעמים נתפס בידי המשטרה, הוכה קשות ואיבד חלקית את מאור עיניו.
ב-24 במאי 1943 ביצעו שוטרים בולגרים אקציה בקרב יהודי סופיה במטרה לגרשם לערי השדה. תוכניתו של אלכסנדר בלב ראש הקומיסריון לענייני יהודים הייתה לראות בגירוש זה שלב ראשון לקראת גירושם של בני הקהילה אל מחנות ההשמדה הנאציים. מאות ממנהיגי הקהילה נעצרו לקראת גירושם למחנה הריכוז סומוביט שליד פלבן. דימיטרוב הצליח להחביא במאפייה שהייתה שייכת לסבתו בשכונת יוצ'בונאר, 20 יהודים שיועדו לגירוש. בהמשך, סייע דימיטרוב להבריח חבילות מזון לעצורים היהודים, שנכלאו זמנית בבית הספר היהודי בשכונתו.
ז'אן-פייר הואל
ז'אן-פייר לואי לורן הואל (בצרפתית: Jean-Pierre-Louis-Laurent Houël; 28 ביוני 1735 – 14 בנובמבר 1813) היה צייר, חָרָט ורַשָּׁם צרפתי. במהלך חייו הארוכים היה הואל עֵד לתקופת שלטונו של לואי החמישה עשר, למהפכה הצרפתית ולתקופת הקיסרות הראשונה של נפוליאון בונפרטה.
קורות חייו
הואל נולד בעיר ההולנדית דוֹלְפְשֵׁן (Dalfsen) למשפחה של אומנים מצליחים, ונשלח בגיל 15 ללימודים באקדמיה לרישום בעיר. שם נחשף לאמנות ההולנדית המוקדמת ולציור הפלמי, שלהם נודעה השפעה מכרעת על בחירתו להתמחות בציור נוף.
ב-1758 פרסם הואל ספר של תחריטי נוף פרי עטו, וב-1768 צייר סדרת ציורים של שישה מבטים שונים על חלקתו של שר החוץ הצרפתי אטיין פרנסואה, הדוכס דה שואזל. שנה לאחר מכן זכה להתקבל לאקדמיית צרפת ברומא בזכות השפעתם של פטרוניו. במהלך שהותו סייר ברחבי איטליה הדרומית, הושפע מהמנהגים האיטלקיים, מן הנופים ומהערים העתיקות, וצייר ציורי גואש שזכו לשבחים בתערוכות הסלון הפריזאי של ראשית שנות ה-70 של המאה ה-18.
אחד מציוריו הידועים ביותר, אם לא הידוע שבהם, צויר ב-1789, והוא דווקא חורג מסגנונו השגרתי של ציורי נוף וטבע, אלא מתעד אירוע היסטורי - נפילת הבסטיליה. הציור "ההסתערות על הבסטיליה", שצויר בצבע מים, ושמור כיום בספרייה הלאומית של צרפת, מתאר את השתלטות ההמונים על כלא הבסטיליה, שאירעה ב-14 ביולי 1789. במרכז הציור ניתן לראות את המעצר של ברנאר-רנה ז'ורדאן, מרקיז דה לוּנֵה, מנהל בית הכלא ומפקד חיל המצב שלו בעת אירוע ההשתלטות.
בשנותיו האחרונות פרסם הואל שני חיבורים מאוירים על פילים. איורים שהכין על חיות אחרות מרמזים כי תכנן לפרסם עבודות זואולוגיות נוספות, אך מותו בגיל שבעים ושמונה קטע את תכנוניו.
דרכי הורוס
דרכי הורוס היו דרכים בצפון סיני, שקשרו בין ארץ ישראל ומצרים העתיקה. דרכי הורוס נזכרו לראשונה בטקסט המצרי "סיפורו של שנהאת". הטקסט כנראה מתוארך לשלטונו של ססוסתריס הראשון (1943-1898 לפנה"ס). שנהאת היה פקיד מצרי שברח ממצרים לארץ רצ'נו (שמה של ארץ כנען במצרית קלאסית). בערוב ימיו הוא חזר למצרים ונעצר בדרכי הורוס, שם מפקד המשמר מבקש אישור מהמלך להכניס אותו למצרים.
קרסנוגורסק
קרסנוגורסק (ברוסית: Красногорск) היא עיר במחוז מוסקבה, ברוסיה, המרכז האדמיניסטרטיבי ובירת מחוז מוסקבה.
דרכי הורוס
ישנם חוקרים שסבורים שבממלכה המצרית התיכונה התייחס המושג דרכי הורוס לנקודה על הגבול בין מצרים לסיני, שבה התבצע הרישום והאישור של הנכנסים והיוצאים ממצרים. אותה נקודה מזוהה עם מצודת הגבול בעיר סילה (סמוך לקנטרה של ימינו).
בתקופת הממלכה המצרית החדשה ציין המושג דרכי הורוס את כל מערך הגבול בצפון סיני. בתקופה זו עברו בדרכי הורוס מלכי מצרים בדרכם לכיבושים באסיה. תחותימס השלישי עבר בדרכי הורוס בעשרה ימים והגיע לעזה, ומשם הוא המשיך וכבש את מגידו. בפפירוס אנסטאזי 1 מימיו של סתי הראשון, ובתבליט מקדש אמון בכרנך מימיו של רעמסס השני נזכרים יותר מעשרים תחנות- מצודות, ערים בצורות ובארות, שנבנו בצפון סיני בין סילה לעזה. חלק מהאתרים נחפרו ונסקרו כמו תל הבואה, חרובית ודיר אל בלח.
קרסנוגורסק
על שטח העיר קרסנוגורסק בפאתי העיר, ליד הכפר מיאקינינו וכביש הטבעת של מוסקבה מתנהלת הקמת מרכז אדמיניסטרטיבי של מחוז מוסקבה, שם נמצא בית ממשלת מחוז מוסקבה, בניין בית המשפט המחוזי של מוסקבה, נבנה בניין חדש לדומה המחוזית של מוסקבה. תחנת המטרו הראשונה במחוז מוסקבה - "מיאקינינו" גם ממוקמת שם.
אוכלוסיית העיר עומדת על 153,393 נכון לנתונים משנת 2017.
העיר נמצאת על גדות נהר מוסקבה, במרחק 22 קילומטרים ממרכז העיר מוסקבה וסמוכה מכיוון צפון-מערב לכביש הטבעת של מוסקבה.
ספורט
העיר מהווה למרכז העיקרי במחוז מוסקבה לספורט חורף ובה מרכז גדול לסנובורד וסקי.
משנת 1994 פועל בעיר מגרש גולף בשם Moscow Country Club כמועדון גולף ובו גם בית מלון קטן.
בעיר פועלים גם מועדון הכדורגל זורקי קרסנוגורסק, מועדון כדורעף ומועדון הבנדי זורקי קרסנוגורסק, שזכה באליפות ברית המועצות בשנת 1979 ומתמודד בליגת העל הרוסית בבנדי.
דה ניו סיינטס
מועדון הכדורגל דה ניו סיינטס (באנגלית: The New Saints of Oswestry Town & Llansantffraid Football Club; בוולשית: Clwb Pêl-droed y Seintiau Newydd או בקיצור TNS), מכונה גם "The Saints" (הקדושים) הוא מועדון כדורגל וולשי המייצג את העיר אוסווסטרי שבמחוז שרופשייר שבאנגליה ואת הכפר Llansantffraid-ym-Mechain שבמחוז פוויס שבוויילס, המרוחקים 13 ק"מ אחד מהשני.
המועדון משחק בליגת העל הוולשית, והוא המצליח בתולדות הליגה, עם 14 אליפויות, מהן 8 ברציפות.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1959 בשם "מועדון הכדורגל לאנסנטפרייד" (Llansantffraid F.C.) ומקורו בכפר קטן של אלף איש במחוז פוויס בוויילס, ואצטדיונה הביתי היה ה"ריקריישן גראונד" באזור.
הקבוצה שיחקה כדורגל תחרותי לראשונה בליגת החובבים של מונטגומרישייר (אז הליגה הרביעית של שיטת ליגת הכדורגל הוולשית), וזכו באליפות אזורית שבע פעמים. בסוף עונת 1989/1990 הם נבחרו לשחק בליגה המרכזית של ויילס (כיום ליגת אמצע ויילס) אך שהותם בליגה זו הייתה קצרה, והם העפילו לליגת המשנה כסגנית בניסיון הראשון שלהם. העלייה המטאורית של לאנסנטפרייד נמשכה וב-1992/1993 היא עלתה לליגת ויילס, שכיום נקראת "ליגת העל של ויילס", כאלופות וזכתה בגביע החובבים הוולשי.
טוטאל נטוורק סולושינס
ב-1996 זכתה לאנסנטפרייד בגביע הוולשי והעפילה לראשונה לגביע אירופה למחזיקות גביע. בזמן הזה חברת מחשבים מקומית, "Total Network Solutions" מאווסטרי, הביאה עסקת חסות של 250,000 פאונד שכללה שילוב שם החברה בשם המועדון, ולכן המועדון שינה את שמו ל-Total Network Solutions Llansantffraid F.C. הם פגשו את זוכת הגביע הפולני רוך חוז'וב והוציאו תיקו 1–1 בבית לפני שהפסידו 5–0 בפולין. מאז הם העפילו לתחרות אירופית מספר פעמים נוספות ללא הצלחה מיוחדת. משחקי הבית האירופיים של המועדון משוחקים בדרך כלל באצטדיון של ניוטאון או וורקסהאם מכיוון שהמגרש הישן שלהם לא היה מתאים לסטנדרטים של אופ"א.על מנת לעמוד בתקנות אופ"א בנושא חסות של צד שלישי (שלא אפשרה שם חברה מפורשת בשם המועדון, הקבוצה שינתה את שמה לראשי התיבות של חברת החסות TNS, וכך הייתה ידועה במסמכים הרשמיים, בשם המקוצר.
בשנת 1997 שונה שמו של המועדון ל-Total Network Solutions F.C., בהיותו המקרה הראשון בבריטניה של מועדון כדורגל ששונה את שמו על שם הספונסר שלו בלבד, ללא שמו המקורי. בעונת 1999/2000 זכתה הקבוצה באליפות הראשונה בתולדותיה. לאחר ההתמוטטות הפיננסית של היריבה העיקרית בליגה המקומית, בארי טאון בקיץ 2003, הפכה TNS למועדון היחיד בליגת העל הוולשית שהיה לו סגל מלא במשרה מלאה (הקבוצה המקצוענית היחידה). בקיץ 2005, לעומת זאת, לנלי AFC הודיעה גם היא על תוכניות ללכת לעידן המקצועני.
בקיץ 2003 נפגשו בעלי המניות של המועדון עם אלו של קבוצת אווסטרי טאון כדי לאשר מיזוג עם TNS, אם כי לא כל בעלי המניות ידעו על האספה. המועדון אווסטרי שהיה חלש יותר מבחינה כלכלית היה שכן קרוב גאוגרפית ל-TNS, וגם שיחק בליגה של וויילס. התאחדות הכדורגל של ויילס (FAW) אישרה את המיזוג ב-14 באוגוסט 2003 וכך גם אופ"א בסופו של דבר, למרות התנגדותה הראשונית למיזוג של שני מועדונים עם גופי שלטון שונים.
עונת 2003/2004 הייתה ללא גביע עבור TNS כאשר היא סיימה סגנית אלופת הליגה של ויילס מול רייל והובסה בפיינליסטיות בגביע הוולשי, גם היא מול רייל. עונת 2004/2005 הייתה הרבה יותר מוצלחת, כאשר TNS זכתה בדאבל: אליפות הליגה וגביע הוולשי.
במהלך עונת 2005/2006 מחוץ לעונה, לאחר שזוכת ליגת האלופות הטרייה, ליברפול נדחתה תחילה מקום בתחרות בעונה הבאה, TNS הציעה לשחק משחק אחד מול האדומים על מקומה של TNS בסיבוב המוקדמות הראשון. לאחר שאופ"א הגיעה לפשרה שלפיה ליברפול שובצה לסיבוב המוקדמות הראשון של התחרות, TNS וליברפול הוגרלו זו מול זו בכל מקרה. ליברפול ניצחה במשחק הראשון באנפילד 3–0 בזכות שלושער של סטיבן ג'רארד. במשחק השני, ששוחק בוורקסהאם, ג'רארד הוסיף שני שערים לאחר שנכנס כמחליף למאזן הפתיחה של ג'יבריל סיסה לניצחון נוסף של ליברפול 3-0. אף על פי שהובסה, TNS גרפה שבחים, בעיקר לשוער הצפון אירי הצעיר ג'רארד דוהרטי, עליו אמר רפאל בניטס: "השוער הציל הרבה שערים ומבחינתי הוא היה השחקן הטוב ביותר בשני המשחקים".
דה ניו סיינטס
בתחילת 2006 התמזגה נותנת החסות של המועדון, Total Network Solutions, לתוך קבוצת בריטיש טלקום, וכתוצאה מכך הסדר החסות פג בסוף עונת 2005/2006 והיה צורך למצוא שם חדש למועדון. לאחר חיפוש אחר רעיונות שמות חדשים, כולל ניסיון למכור את זכויות השם ב-EBay, הוסכם על השם "הקדושים החדשים" - דה ניו סיינטס, בהתאם להיסטוריה של שני המועדונים הממוזגים במקור: מועדון לאנסנטפרייד היה ידוע תמיד בכינוי "הקדושים" "; ואוסוסטרי נקראו על שם אוסוולד הקדוש; בעוד שמו של המועדון כבר קוצר ל-TNS, קיצור זהה לקיצור הקודם. במקביל פותח גם תג מועדון חדש, הכולל דרקון המייצג את לאנסנטפרייד ואריה המייצג את אוסוסטרי. בעונת 2009/2010 הניו סיינטס זכו באליפות הליגה פעם נוספת.
ב-10 בפברואר 2010, ה-BBC דיווח כי ה-New Saints הגישו בקשה לשחק משחקי בית באצטדיון דווה של צ'סטר סיטי בשנים 2010/2011, לאחר שנדחו לקבלת מענק שיסייע במימון בניית יציע חדש בן 1,000 מושבים בפארק. אולם. באותה תקופה, המהלך המובא היה מסובך בגלל בעיות הממשל של צ'סטר סיטי. המגרש והיציעים של אצטדיון דווה נמצאים בוויילס, אך מבנים חיצוניים באתר ששכנו את משרדי המועדון נמצאים באנגליה, וצ'סטר סיטי היו בסמכות השיפוט של התאחדות הכדורגל האנגלית. צ'סטר סיטי נסגרו חודש לאחר מכן על ידי HMRC; בכל מקרה, הניו סיינטס קיבלו רישיון מקומי על ידי FAW (התאחדות הכדורגל הוולשית) באפריל 2010 ונשארו בפארק הול לעונת 2010/2011.
במוקדמות עונת 2010/2011 בליגת האלופות עברה הקבוצה לראשונה סיבוב במפעל אירופי, כשניצחה בצמד המשחקים 4–1 את בוהמיאנס האירית בסיבוב המוקדמות השני. בסיבוב המוקדמות השלישי הפסידה הקבוצה 1–6 בצמד המשחקים לאנדרלכט. במשחקי פלייאוף הליגה האירופית הפסידה הקבוצה 2–5 לצסק"א סופיה. הקבוצה מעולם לא הגיעה שוב לפלייאוף הליגה האירופית ולסיבוב השלישי של מוקדמות ליגת האלופות.
כסגניות אלופת הליגה במהלך עונת 2010/2011, הקדושים נכנסו לסיבובי המוקדמות של הליגה האירופית ב-2011. הם ניצחו את קליפטונוויל 2-1 בסיכום הסיבוב הראשון של, אך הודחו על ידי המועדון הדני מיטיולן 8-3 בסיכום המשחקים בסיבוב שלאחר מכן.
בינתיים זכתה הקבוצה להצלחה מקומית עונה אחרי עונה, כאשר היא זכתה בשרשרת אליפויות רצופות החל מ-2011/2012 ועד ל-2018/2019, שמונה פעמים ברצף, מתוכם 5 פעמים השלימה דאבל עם זכייה בגביע הוולשי, ופעמיים השלימה טרבל עם זכייה בגביע הליגה הוולשי.
ב-30 בדצמבר 2016, דה ניו סיינטס ניצחו את קאפן דרוידס 2–0 במסגרת הליגה, מה שהביא את הקבוצה לריצת ניצחונות של 27 משחקים, ושבר את השיא הקודם של 26 שקבעה ההולנדית אייאקס בשנות ה-70 עבור הניצחונות הרבים ביותר ברציפות במועדונים על ידי קבוצה מהליגה הבכירה.
בהמשך איבדה הקבוצה את תואר האליפות לאלופה חדשה בליגה, קונאס קוואי נומאדס במשך שנתיים, אולם החזירה את התואר בעונת 2021/2022.
אצטדיון
האצטדיון הביתי של המועדון היה אצטדיון "Recreation Ground". בשנת 2007 עבר המועדון להשתמש באצטדיון הנוכחי, אצטדיון "פארק הול". האצטדיון מכיל 2,034 מקומות, מתוכם 1,034 מקומות ישיבה, ומתוכננת הגדלה שלו ל-3,000 מושבים.
נוירואופטלמולוגיה
בתחילת המאה ה-20 לא היה ספר לימוד בשפה האנגלית בנושא נוירו-אופטלמולוגיה. בשנת 1906, ד"ר וויליאם קמפבל פוזי, פרופסור לרפואת עיניים ב"פוליקליניקה" בפילדלפיה וד"ר וויליאם ג'י ספילר, פרופסור לנוירולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה, פרסמו את הספר המקצועי הראשון בנושא, בשם "The Eye and Nervous System: Their Diagnostic Relations By Various Authors" ("העין ומערכת העצבים: יחסי האבחון שלהם מאת מחברים שונים"). אחד מהחלוצים של התחום היה ד"ר פרנק ב' וולש שעזר להפיץ ולפתח את התחום. וולש הצטרף למכון עיניים וילמר באוניברסיטת ג'ונס הופקינס והחל לארגן ועידות נוירו-אופטלמולוגיה קבועות. וולש חיבר בין השאר גם את ספר הלימוד הנוירו-אופטלמולוגי הראשון, שראה אור ב-1947 ועודכן במהלך השנים על ידי דורות של תלמידיו.