cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אקטימל
לאחר תחילת הפצתו של המוצר חברות אחרות החלו אף הן לייצר מוצרים המבוססים על חיידקי L. casei, מה שגרם לתחילתה של מלחמה פרסומית על התכונות והיתרונות של החיידקים השונים. יוגורטים מבוססי L.casei מהווים חלק מרכזי לאנשים הנמצאים במשטר דיאטה.
בשנת 2007 החל ייצורו של אקטימל בארצות הברית תחת השם DanActive במספר טעמים, כגון וניל ותות.
חנינה
חנינה היא צעד שבו הגוף המוסמך (על-פי רוב ראש מדינה, דהיינו נשיא או מלך) מוחל לאדם שנאשם או הורשע בפלילים ומבטל בכך כל הליך משפטי רלוונטי, בין של חקירה, משפט או מאסר, וכן את הרישום פלילי אם כבר נכתב בגיליון ההרשעות. החלטת החנינה יכולה להורות על שחרור אסיר מהכלא בטרם סיים לרצות את תקופת המאסר המלאה שנגזרה עליו ולעיתים היא יכולה להורות על הפחתה או הקלה בעונש המאסר וברכיבי ענישה אחרים שנגזרו על אסיר (כגון: מאסר על תנאי, קנס). כאמור, החלטת חנינה יכולה להורות לא רק על ביטול עונש או הקלה בו, אלא גם על מחיקת הרישום הפלילי בגין ביצוע העבירה. על-פי רוב, החלטת ראש המדינה בבקשת החנינה סופית, מוחלטת ואינה נתונה לערעור. מסיבה זו, במדינות רבות מגבילים אותה על ידי כך שמחייבים כתנאי נוסף גם את הסכמתה של ועדה מיוחדת או של שר המשפטים (או שניהם). במדינות פדרטיביות, הנשיא מוסמך להעניק חנינה למי שעברו על חוקים פדרליים ואילו המושלים של מדינות הפדרציה מוסמכים להעניק חנינה למי שעברו על חוקים מדינתיים. חנינה המונית נקראת אמניסטיה (Amnesty).
היסטוריה
שורשי החנינה והחנינה נמצאים בחוק העתיק. התייחסויות למוסדות הדומים במקצת לחנינת המודם מופיעות במשפט הבבלי והעברי הקדום.
ביטולי חוב
טרם הליך החנינה המודרני, ביטולי חוב כלליים היו מהמאפיינים העיקריים של חברות בתקופת הברונזה במסופוטמיה. ישנן עדויות לביטול חוב כבר בשנת 2400 לפנה"ס, שש מאות שנה לפני שלטונו של חמורבי, בעיר לגש בשומר. הדוגמה המוכרת האחרונה אירעה בשנת 1400 לפנה"ס בנוזי. בסך הכול, היסטוריונים זיהו בוודאות כשלושים ביטולי חוב כלליים במסופוטמיה בין השנים 2400 ועד 1400 לפנה"ס. קיימים ביטויים מסופוטמיים שונים לביטולי חוב אלו, שמחקו חוויות שליליות מהעבר ואפשרו לפתוח דף חדש: "אמרגי" בלגש, "ניג-סיסה" באור, "אנדורארום" באשור, "מישארום" בבבל, "שודוטו" בנוזי. כמו כן, ניתן למצוא אנלוגיה בחוקי היובל המקראיים.
חנינה בעת העתיקה
החנינה הראשונה בהיסטוריה מיוחסת בדרך כלל לתראסיבולוס ביוון העתיקה (403 לפנה"ס); אלא שכבר במקרא ישנן עדויות להליכי חנינה. סיפורו של יוסף במצרים כלל החלטה דמוית חנינה, כאשר פרעה החליט לשחרר את שר המשקים, ובהמשך אף יוסף עצמו זכה לחנינה כשבתמורה לשחרורו מהכלא השיבו פרעה לתפקידו כמפענח חלומותיו וליועץ לפתרון לרעב הצפוי בארץ מצרים. גם מלך בבל אמל-מרדוך חנן את יהויכין מלך יהודה הגולה והוציאו מהכלא. עם זאת, המילה "חנינה" עצמה מופיעה פעם אחת בלבד במקרא כאשר הנביא ירמיהו (טז, יג) מדבר מפי האל באחת מנבואות הזעם שלו:.
חנינה בימי הביניים
באירופה של ימי הביניים הכוח להעניק חנינה הוחזק על ידי גופים שונים, כולל הכנסייה הקתולית ושליטים מקומיים מסוימים, אך במאה ה-16 הוא התרכז בדרך כלל בידי המלך. לאחר הרפורמציה באנגליה שימשה הזכות המלכותית של "רחמים" לשלוש מטרות עיקריות:
חנינה בעת החדשה
פסקה 2 בסעיף 2 לחוקת ארצות הברית קובעת כי לנשיא ישנה הסמכות "להעניק חנינה על עבירות כלפי ארצות הברית, למעט מקרי מעילה בתפקיד של נושא משרה ציבורית". בית המשפט העליון של ארצות הברית פירש סמכות זו כ"מלאה", כלומר סמכות רחבה במידה ניכרת ושאינה כפופה בדרך כלל לשינוי בקונגרס. את מקור כוח החנינה בחוקת ארצות הברית ניתן למצוא בהיסטוריה האנגלית, שכונתה בעבר "זכות הרחמים" (Royal prerogative of mercy). היא הופיעה לראשונה בתקופת שלטונו של אינה, מלך וסקס במאה ה-7.
סמכות החנינה
ברוב מדינות העולם, מופעלת סמכות החנינה בשיתוף עם רשות אחרת או אפילו עם שתי רשויות אחרות. בדרך כלל מופעלת הסמכות על ידי הרשות המבצעת ולעיתים קרובות גם בעזרת אנשי הרשות השיפוטית. עם זאת, קשה לקבוע לאיזה משלוש הרשויות שייכת סמכות זאת וייתכן שהפתרון הוא אמנם לראותה כמוסד שאין לסווגו עם אף אחת מרשויות אלו.
מקור הענקת החנינה שאוב מגישתו של הפילוסוף הגרמני הגל, לפיה במדינה שוויונית צריכה להיות סמכות שהיא מעל למידת הדין, שתגלם במקרים מסוימים את מידת הרחמים. במדינות רבות הזכות לחון ניתנת למלוכה. בישראל, הסמכות להעניק חנינה ניתנה לנשיא המדינה.
חנינה בישראל
מוסד הנשיאות מוכר כאחד ממוסדות היסוד של המדינה, במקביל למוסדות החקיקה והביצוע. עניין זה משתקף בקיומו העצמאי של חוק יסוד: נשיא המדינה. ידועים בהקשר זה דבריו של השופט חיים כהן, כי: . נשיא המדינה נחשב למעין רשות עצמאית בכירה - הרשות החוננת. סמכות החנינה המוענקת לו מתוארת גם כ"סמכות פררוגטיבית".
בישראל, כמדינת דמוקרטיה פרלמנטרית, לנשיא תפקיד ייצוגי בעיקרו. על אף זאת, סמכות החנינה מקנה לנשיא המדינה שיקול דעת ומרחב הכרעה עצמאי. זו הסמכות המהותית ביותר של נשיא המדינה, המעוגנת, לפיו: .
מקובל לסווג את מדינת ישראל בתוך קבוצת המדינות אשר בהן הנשיא ממלא בעיקר תפקיד ייצוגי, ולמעשה אין בתפקידו אלו סמכות של ממש. קיים ויכוח האם סמכות החנינה נמנית עם תפקידיו היצוגיים, או שמא נתונות לו במסגרתה סמכויות של ממש.
נראה כי על פי הגדרת, קיימת חלוקה מבנית בין "תפקידים" לבין "סמכויות", כאשר החנינה מוגדרת כ"סמכות" - כוח לשנות או להחליט על עשיית פעולה זו או אחרת, או על הימנעות מכל פעולה, על פי שיקול דעתו של בעל הסמכות. כמו כן, בסעיף זה נמנע המחוקק מלציין מיהו הגוף שהמלצתו מובאת בפני הנשיא לפני החנינה. נראה כי התכוון המחוקק להפקיד בידיו שיקול דעת מלא להכריע בעניין.
בלעדיות הסמכות
לגישתו של פרופסור לסלי סבה: .
קיימות רשויות אחרות שבכוחן להתחשב במצבו המיוחד של העבריין ולהקל עליו. המשטרה טרם העמדה לדין, בבואה לחקור את העבירה; התביעה הכללית, בבואה להחליט האם להעמיד אדם לדין; בית משפט, בשלב גזירת הדין; ועדת השחרורים שליד שירות בתי הסוהר או הוועדה לעיון בעונש לפי חוק השיפוט הצבאי, לאחר סיום ההליך הפלילי. עם זאת, נעדר מסמכותן של ועדות אלו האופי הרחב והגמיש שיש לסמכויותיו של הנשיא, או לסמכויות הרמטכ"ל על פי, שהן רחבות למדי.
לכאורה, אף לממשלה ניתנה סמכות חנינה, שכן הועברו אליה כל סמכויות הנציב העליון, "בלתי אם ניתנה למועצה הזמנית" (הכנסת). אלא שהכנסת, בחוק יסוד: הממשלה, הוציאה מידה סמכות זו, כשקבעה כי: .
חתימת הקיום
קובע כי: .
אין פטור בחוק לגבי מסמכים הקשורים עם מתן חנינה ולפיכך, גם כתב חנינה טעון חתימת קיום. אל חתימת הנשיא מצטרפת חתימת קיום של שר המשפטים. כאשר מדובר במקרים ביטחוניים, נדרשת חתימתו של שר הביטחון.
מחד גיסא, משמעות הדרישה היא כי המסמך אינו תקף בהיעדר חתימת קיום. גישה זו מתחזקת על ידי עצם הבחירה במונח "קיום", הרומז על כך שבלעדי חתימתו של השר הרלוונטי, אין לחתימת הנשיא קיום מבחינה משפטית. מאידך גיסא, נראה כי משמעות זו אינה מוחלטת ואין לשר שיקול דעת לסרב להוסיף חתימת קיום על החלטתו של הנשיא, גם אם אינו תמים דעים עמו. מנגד, אין בכוחו של השר לחייב את נשיא המדינה להעניק חנינה בניגוד לרצונו. כפי שאמר בעבר שר המשפטים דאז דב יוסף: "הסמכות היא של הנשיא". לא זו אף זו, כל עוד אין שר המשפטים מצליח לשכנע את נשיא המדינה לשנות את דעתו, עליו להגן על ההחלטה לאחר מכן.
מעמדה המשפטי של חתימת הקיום
פרשת ניר זוהר העלתה לראשונה את שאלת מעמדה המשפטי של "חתימת הקיום". שאלה זו נדונה במשך 50 השנים הראשונות בהן הופעלה סמכות החנינה על ידי משפטנים, ללא הכרעה ברורה, בשל הגמישות הקיימת ביחסים בין הנשיא לבין שר המשפטים, כמו גם בשל מיעוט אפשרויות ההכרעה השיפוטית. זאת, עד למקרה האמור.
סמכותו של הנשיא מעלה דילמות אתיות ומקצועיות לעניין הענקת החנינה - האם ראוי להעניק לנשיא המדינה סמכות כל כך רחבה, ואף להעניק לו חסינות רחבה בכל הנוגע להפעלתה, כך שיוכל לפעול על פי שיקול דעתו הבלעדי? לא ניתן להכריע סוגיה זו באופן חד משמעי וכל עוד נדרשת חתימת קיום, יהיה צורך בשיתוף פעולה בין משרד המשפטים והנשיא לעניין תקינותו של הליך החנינה.
פרופ' לסלי סבה המליץ לבטל כליל את דרישת חתימת הקיום. העניין נדון מספר פעמים בישיבות ועדת חוקה, חוק ומשפט. הוועדה הציעה לדון בסמכות החנינה של הנשיא באופן מקיף והעלתה שאלות אודות מנגנוני הבקרה על הסמכות, כגון חתימת הקיום, כמו גם ביקורת עקיפה על הזרוע השיפוטית וקראה למיסוד אחריות הנשיא כלפי הכנסת.
בבג"ץ 10021/06 ניר זוהר נגד שר המשפטים, קבע בית המשפט כי לשר המשפטים אין שיקול דעת וזכות התערבות בתפקידו של הנשיא וכי אין באפשרותו להימנע מלהוציא לפועל את החלטת הנשיא, הפועל כרשות נפרדת מהרשות המבצעת, המחוקקת והשופטת. בג"ץ קבע, כי חתימת הקיום נועדה להבטיח שכל המידע הרלוונטי להחלטת הנשיא הועבר לעיונו ושלא נפלו בו שגיאות כלשהן. דהיינו, שיקול הדעת המוקנה לשר מצומצם לכדי וידוא תקינות ההליך המנהלי בפנייה, בטרם החלטת הנשיא. אם ההליך המנהלי מתנהל באופן תקין, אין לשר המשפטים כל שיקול דעת והוא מחויב לחתום על החנינה.
על פסק דין זה הוגשה בקשה לדיון נוסף, ובו התהפכה התוצאה. בדיון הנוסף, בהרכב של תשעה שופטים, ונפסק בו (ברוב של 8 שופטים) כי:
אופי ההליך
לאור האחריות הפרלמנטרית המונחת בבסיסה של חתימת הקיום, נעשות פעולות הכנה במשרד המשפטים בעקבות כל בקשת חנינה. בבואו להעניק חנינה, מתבסס הנשיא על המלצת שר המשפטים, לפי חוות דעת שניתנה על ידי מחלקת החנינות שבמשרדו. החל מנובמבר 2016 ניתן להגיש בקשות חנינה באמצעות האינטרנט, באתר מחלקת החנינות.
מחלקת החנינות במשרד המשפטים מכינה את החומר הנוגע למבקש, פונה לגופים שונים לשם קבלת חומר וחוות דעת, ביניהם בית המשפט הרלוונטי, לשם קבלת תיקו של המבקש, המטה הארצי של המשטרה, שירות בתי הסוהר ושירות המבחן במשרד הרווחה. לאחר קבלת החומר, מכינה המחלקה תזכיר לשר המשפטים, כדי שייקבע את עמדתו. אם המלצת השר היא חיובית, מצורפת חוות דעת עם נוסח ההקלה בעונש או כתב חנינה.
הנשיא מעניק חנינה גם לפי המלצתה של ועדת שחרורים שמונתה בהתאם ל. קציבת עונשו של אסיר עולם, כלומר המרת עונש זה ממאסר עולם למאסר שמספר שנותיו קצוב, נעשית בהתאם להמלצתה של ועדת שחרורים מיוחדת.
בשנת 2001 תוקן חוק שחרור על-תנאי ממאסר ונקבע בו, שוועדת השחרורים לא תמליץ על קציבת עונשו של אסיר עולם שהורשע ברצח ראש הממשלה עקב מניע פוליטי-אידאולוגי ולא תמליץ על מתן חנינה לאסיר כזה. כדי שלא לפגוע בכבוד הנשיא, לא נפגעה סמכותו לקצוב את העונש או לחון את האסיר, אך הנשיא משה קצב התחייב שלעולם לא יחון או יקצוב את עונשו של יגאל עמיר, שמעשה הרצח שביצע הביא לחקיקת התיקון האמור.
הנשיא רשאי לסרב לתת חנינה אף אם משרד המשפטים המליץ להעניקה. לפי חוק המרשם הפלילי ותקנת השבים, כלולה בסמכות החנינה גם סמכות מחיקת הרשעה, בהגשת בקשה מתאימה, אך אין בכוחה להשליך על הליכים אחרים. בסמכותו של הנשיא להקל בכל עונש שהוטל בדין תעבורתי על נהגים שהורשעו בבית משפט לתעבורה בגין גרימת מוות ברשלנות או גרימת חבלה של ממש בתאונת דרכים וכן בכל עונש שהוטל בדין פלילי, דהיינו מאסר, פסילת רישיון או קנס.
לשכת הנשיא מביאה בחשבון שיקולים השונים מהשיקולים המשמשים לגזירת הדין במסגרת התיק הפלילי, שיקולים נרחבים בהרבה הכוללים מלבד המצב המשפטי גם נתוני מציאות כללית חוץ-משפטיים. לא פעם, יבחר אדם המעוניין לערער על גזר דינו של בית משפט את דרך הגשת בקשת חנינה כתחליף להגשת ערעור.
במקרים חריגים, מצא הנשיא לנכון 'על פי שיקול דעתו' להעניק חנינה לאדם לפני שניתן פסק דין בעניינו ואף בטרם הועמד לדין (לדוגמה, פרשת קו 300 משנת 1986).
חנינה גורפת לעומת חנינה קצובה
חנינה גורפת מבטלת את העונש וגם את ההרשעה בעבירה שהובילה לעונש. חנינה כזו מאפשרת לאישיות פוליטית לשוב ולשמש בתפקיד ציבורי, אף אם הורשעה בעבירה שיש עמה קלון. חנינה זו חלה גם על עונשים מנהליים. לעומתה, חנינה קצובה היא קציבת עונשו של אדם, כלומר קיצורו. האחרונה יכולה להינתן גם לנאשם שנגזר עליו עונש מאסר עולם, באופן שייקצב עונשו, כך שיעמוד על 30 שנות מאסר לכל היותר. כמו כן, ניתן לבקש חנינה גם עבור עונשים פחותים בחומרתם, למשל בעבירות תעבורה.
חנינה לאדם לעומת חנינה לקבוצה
חלוקה נוספת היא חנינה לאדם פרטי וחנינה הניתנת לקבוצה שלמה של אנשים העומדים בקריטריונים מסוימים. סמכותו של נשיא המדינה מוגבלת לחנינה פרטית. הסמכות להענקת חנינה קבוצתית נתונה לכנסת.
בשנת 1968, מיד לאחר מלחמת ששת הימים, החליטה הכנסת על הענקת חנינה קבוצתית, בתהליך שלא היה מעורב בו הנשיא. ניסיונות נוספים להענקת חנינה מסוג זה, לדוגמה בשנת יובל למדינה, כשלו. יוצאי דופן הם נאשמי טבח כפר קאסם. בשנת 1959 העניק הנשיא יצחק בן-צבי חנינה לאחרוני המורשעים במעורבות בטבח שעוד נותרו בכלא.
חנינה מראש לעומת חנינה בדיעבד
סמכות החנינה היא כוח שהשימוש בו משנה את המערכים הנורמטיביים של הכפופים לו. חנינת אדם מורשע משנה מערכי זכויות וחובות. לעומת זאת, חנינת אדם לפני שהורשע מפקיעה אותו מגדר כוחות בית המשפט. אדם שקיבל חסינות רטרואקטיבית לא רכש מעולם, מבחינה משפטית, מעמד של עבריין. זהו פן של החסינות הרטרואקטיבית כפיקציה משפטית. לעומת זאת, כאשר אדם נחון בדיעבד, מעמדו כעבריין מתגבש לנצח.
בבג"ץ 428/86 ברזילי, במסגרתו נדונה פרשה אשר נודעה לימים כפרשת קו 300, נקבע כי ניתן להעניק "חנינה מראש". אולם, נקבעו לכך סייגים דקדקניים ומחמירים. הנשיא דאז שמגר כתב בהחלטתו:
בבסיס עמדת הרוב עמדו שני טיעונים:
חנינה כללית
גם בישראל החנינה הכללית איננה בסמכותו של נשיא המדינה, אלא נקבעת בחוק של הכנסת. עד כה, הוענקו שתי חנינות כלליות:, לרגל הקמת המדינה, ו, לרגל הניצחון במלחמת ששת הימים. בחנינות אלו לא נכללו אסירים שנשפטו על ביצוע פשעים חמורים, כגון רצח. מאז, עלה רעיון החנינה הכללית לדיון ציבורי פעמים אחדות (כמו בשנת היובל להקמת המדינה), אך לא הבשיל לכדי החלטה.
חנינת מס
חנינת מס היא אמצעי המשמש את המדינה כאשר נוצר צורך ועניין לעודד גבייה של כספי מיסים שהועלמו. העלמת מס היא תופעה נרחבת ונתפסת לבעיה קשה שכן הציבור, המשלם מיסים כחוק מרגיש מרומה כאשר ישנם המתחמקים מתשלום המס. מקורה של חנינת המס ניתנת בחקיקה או בהוראה מנהלית, המאפשרת לנישומים מעלימי מס לפנות מיוזמתם אל רשויות המס על מנת להצהיר על העלמות מס שביצעו ובכך לשלם בדיעבד את חובם למדינה. בתמורה זוכים נישומים אלו להגנה מפני סנקציה פלילית אשר היו צפויים לה אילו היו נתפסים ומועמדים לדין.
חנינה לאחר המוות
לעיתים מוענקת לאדם או לקבוצה חנינה לאחר המוות. חנינה כזו משמשת לטיהור שמו של המנוח, ומשקפת עמדה לפיה לא הייתה הצדקה להרשעתו.
דוגמאות: בשנת 2017 ניתנה חנינה דומה לאלפי גברים נוספים שהורשעו בהומוסקסואליות - התנהגות שעשרות שנים קודם לכן חדלה להיות עבירה פלילית בבריטניה.
מתן פלג (כדורגלן)
מתן פלג (בספרדית: Matan Peleg; נולד ב-11 בנובמבר 1993 בגואטמלה) הוא כדורגלן ישראלי-גואטמלי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת הפועל פתח תקווה ובנבחרת גואטמלה.
קריירת מועדונים
פלג נולד בגואטמלה, ובגיל שנתיים אומץ על ידי הורים מישראל. הוא שיחק במחלקות הנוער של הפועל בית שאן, עירוני נשר והפועל כפר סבא.
את הקריירה הבוגרת שלו החל פלג בעירוני טבריה מהליגה הלאומית, ובהמשך שיחק בהפועל בני לוד ובהפועל ראשון לציון, שתיהן גם-כן מהליגה הלאומית.
ב-12 ביוני 2018 חתם פלג בבית"ר ירושלים מליגת העל. ב-12 ביולי 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי בית"ר ירושלים, במשחק נגד צ'יחורה סצ'חרה במסגרת המשחק הראשון בסיבוב המוקדמות הראשון של עונת 2018/2019 בליגה האירופית, אשר נגמר בתוצאה 0-0. ב-27 באוגוסט 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד 1–4 למכבי פתח תקווה במסגרת המחזור הראשון של עונת 2018/2019.
ב-3 בספטמבר 2019 הושאל פלג למשך חצי עונה להפועל מרמורק מהליגה הלאומית.
לקראת עונת חזר פלג אל הפועל ראשון לציון. ב-21 ביולי 2020 חתם לעונה אחת בהפועל נוף הגליל מהליגה הלאומית. הוא זכה עם המועדון בגביע הטוטו לליגה הלאומית, ובתום עונת 2020/2021 עלה עם המועדון לליגת העל, לאחר שהמועדון סיים במקום הראשון בליגה.
ב-4 ביולי 2021 חתם בהפועל כפר סבא מהליגה הלאומית.
קריירה בינלאומית
ב-30 באוקטובר 2020 זומן פלג לראשונה לנבחרת גואטמלה, אך לא יכול היה לטוס למשחקי הנבחרת בשל הגבלות מגפת הקורונה. ב-18 במאי 2021 זומן בשנית לנבחרת גואטמלה, לקראת משחקי הנבחרת נגד נבחרות סנט וינסנט והגרנדינים וקוראסאו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
ב-4 ביוני 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גואטמלה, בניצחון 0–10 על נבחרת סנט וינסנט והגרנדינים במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. הוא בישל שני שערים באותו משחק.
שרה כץ
שרה ח' כץ (נולדה ב-1946) היא ציירת, פסלת, כותבת ישראלית.
נולדה וגדלה בחדרה. מתגוררת בתל אביב.
בוגרת המכון לאמנות בבת-ים במגמות פיסול (אצל הפסל יעקב אפשטיין) וציור (אצל הצייר אהרון אלקלעי) ו"המדרשה" ברמת השרון. (כיום חלק מהמכללה האקדמית בית ברל)
בשנת 1988 זכתה במלגת שהות ב-Cite des Arts בפריז.
פרסמה סיפורים קצרים ב"מאזנים", "עיתון 77", "עמדה", "דפים לספרות" ו"אפיריון".
האופרה והבלט הלאומיים בסופיה
האופרה והבלט הלאומיים בסופיה (בבולגרית: Национална опера и балет או Софийска опера и балет) הם מוסד תרבות לאומי לאופרה ובלט בסופיה, בירת בולגריה. הוא ידוע גם כ"אופרה והבלט הלאומיים הבולגריים". להקת האופרה הראשונה בבולגריה הוקמה בשנת 1890 כחלק מהלהקה לאופרה ולדרמה של עיר הבירה (דרמטיצ'סקו-אופרנה טרופה). היו חברים בה, בין השאר, הבריטון דרגומיר קזקוב, הטנור איוואן סלבקוב והמנצח אנגל בוקורשלייב. שני האגפים - לאופרה ולדרמה נפרדו ב-1891 ללהקת התיאטרון "סאלזה אי סמיאך" ולאופרה הבולגרית שהציגה את המופע הראשון שלה באולם החברה לתרבות "סלביאנסקה בסדה". אמנם להקת האופרה התפרקה כעבור שנה בגלל קשיי כלכליים וחוסר מימון ממשלתי.
שרה כץ
ערכה את הטור "ימים ושירים" ב"משא" – המוסף הספרותי של עיתון "דבר".
האופרה והבלט הלאומיים בסופיה
חברת האופרה הבולגרית ("בולגרסקה אופרנה דרוז'בה") נוסדה בשנים 1907- 1908 על ידי קבוצה של זמרים שחזרו מחו"ל ובראשם הטנור קונסטנטין מיכאילוב-סטויאן (בעבר סולן באופרה בולשוי), דרגומיר קזקוב, הבאס איוואן וולפה, ואשתו הסופרן בוגדנה גיוסלבה-וולפה. הלהקה הציגה את מופע הראשון שלה בתיאטרון הלאומי (נארודן תיאטר) ב-18 באוקטובר 1908, תחת שרביטו של הנריך ויזנר, עם קטעים מהאופרות "פאוסט" מאת שארל גונו ואיל טרובטורה מאת ורדי. האופרה הראשונה שהוצגה במלואה במסגרת האופרה הבולגרית הייתה "פליאצ'י" מאת ליאונקוואלו בשנת 1909. בתקופה הזאת הוצגו בה גם אופרות מקוריות בולגריות, כמו "סירומחקיניה" מאת אמנואיל מנולוב, "קאמן אי צנה" מאת איוואן איוואנוב ווצלאב קאוצקי, "בוריסלב" מאת גאורגי אטנאסוב ו"טחיר בגוביצה" מאת דימיטר חג'יגאורגייב.
שרה כץ
כתבה רשימות על תערוכות וספרים ב"העולם הזה", "על המשמר" ו"דבר".
האופרה והבלט הלאומיים בסופיה
עם הזמן התגבש צוות קבוע של סולנים שכלל שמות כמו פאנאיוט דימיטרוב (טנור),גאורגי דונצ'ב (בס), כריסטינה מורפובה (סופרן), ליודמילה פרוקופובה (סופרן), אנה טודורובה (מצוסופרן), פטר ראיצ'ב (טנור), סטפאן מקדונסקי (טנור) וכן מקהלה, תזמורת, להקת רקדנים וצוותים טכניים ושל הפקה שיצרו עד ל-10 מופעי בכורה לאופרה ובלט בשנה, בנוסף לתוכניות קונצרטים. הרפרטואר התבסס על אופרות מאת מלחיני האופרה בעולם (בעיקר מאיטליה ורוסיה) ומאת מלחינים בולגרים. עם הזמרים שהתחילו את הקריירה שלהם על במת האופרה בסופיה נמנו מגדולי הסולנים של המאה ה-20 כמו ניקולאי גיאורוב, ניקולא גיוסלב, גנה דימיטרובה ואירנה פטקובה. המנצח הראשי ותקופה מסוימת מנהל האופרה היה משה זלאטין.
המוסד הוכרז כמוסד לאומי וקיבל לראשונה סבסוד מהמדינה בשנת 1922 ושינה אז את שמו ל"אופרה הלאומית הממלכתית" (דרז'אבנה נרודנה אופרה). הוקמה גם להקת בלט שהציגה את המופע הראשון שלה בשנת 1928. מאז המוסד נקרא בשמו הנוכחי - "האופרה והבלט הלאומיים בסופיה". החל משנת 1929 מופעי האופרה התקיימו באולם התיאטרון הלאומי "איוואן ואזוב". האופרה בסופיה הפסיקה את פעילותה זמן קצר אחרי הפצצת סופיה על ידי בעלות הברית בשנת 1944, אבל פתחה קוב את שעריה זמן קצר אחר כך במימון מוגבר מטעם הממשלה.
הבניין הנוכחי של התיאטרון לאופרה ולבלט תוכנן עוד בשנת 1921 על ידי האדריכל לזר פאראשקבאנוב, אך נבנה ברובו תחת המשטר הקומוניסטי בין שנת 1947 ושנת הפתיחה שלו 1953. החל משנת 1966 איפשרו השלטונות הקומוניסטים סיורים של להקת האופרה במערב אירופה, מחוץ למסך הברזל. בעלת מוניטין ברחבי העולם, בשנת 1992 ערכו חברי להקת האופרה הלאומית הבולגרית סיור הופעות ראשון בישראל.
החל משנת 1961 האופרה של סופיה לקחה חלק בארגון התחרויות הבינלאומיות לזמרים צעירים, הנקראות כעת ע"ש בוריס כריסטוף. במסגרת תחרויות אלו פרצה הקריירה של זמרים חשובים כמו דימיטר פטקוב, סילביה שאש, רוזלינד פּלורייט ומרי סלוראק.
מיאנמר במשחקים הפאראלימפיים
מיאנמר השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים טורונטו (1976) ומאז לקחה חלק במשחקים עוד ארבע פעמים. עד 1988 התחרתה המשלחת תחת שמה הקודם של המדינה - בורמה. במשחקי החורף לא נטלה מיאנמר חלק מעולם.
משלחתה של המדינה זכתה בחמש מדליות פאראלימפיות, בהן מדליית זהב אחת, שתי מדליות כסף ושתי מדליות ארד - כולן באתלטיקה מהשנים בהן התחרתה תחת השם בורמה.
מונוכרומטור
מונוכרומטור הוא מכשיר אופטי המעביר רצועה צרה של אורכי גל של אור שנבחרה מתוך טווח רחב יותר של אורכי גל הזמינים בקלט. השם הוא מן המילים ביוונית מונו, "יחיד", chroma, "צבע", והסיומת הלטינית ator.
אם נותנים ליותר מאורך גל אחד לצאת ביציאה, כך שהמכשיר יכול לזהות ספקטרום של אורכי גל בבת אחת ולא רק אחד, המכשיר מכונה ספקטרומטר. ניתן לבנות ספקטרומטר למשל על ידי החלפת חריר היציאה של המונוכמטור (בתמונה) במצלמה שבודקת היכן פגעו הקרניים, וכך להפריד בין אורכי הגל השונים.
סריג עקיפה
סריג עקיפה הוא משטח משונן בו אור מולטיכרומטי פוגע ובעת החזרתו הוא מפוזר בזוויות שונות לפי אורך הגל. את אורך הגל הרצוי מקבלים לפי הזווית בה הוחזר האור והמרחק שהוא עבר.
דוגמה למונוכרמטור מהסוג הזה הוא מונוכמטור מסוג Czerny–Turner, המוצג בתמונה.
סנן בליעה
סנן בליעה הוא חומר מוצק אשר מעביר דרכו רק אורכי גל בתחום מסוים. לרוב זוהי פיסת זכוכית או פלסטיק צבועה עם חומר כלשהו אשר מאפשר מעבר של אורכי גל מצומצמים.
סנן אינטרפרנציה
סנן אינטרפרנציה הוא פילטר אשר מורכב משתי שכבות של זכוכית וביניהן חלל ריק. כאשר אור מוקרן בזווית לתוך הזכוכית הוא נשבר ביציאה אל החלל הריק לפי חוק סנל ומתקדם בטווח עד הגעתו לרכיב הזכוכית השני. חלק מהאור עובר דרך הזכוכית וחלקו מוחזר אל פלטת הזכוכית הקודמת עליה שוב יבצע החזרה ויעבור דרך הזכוכית בפעם השנייה. המרחק בין שתי שכבות הזכוכית שווה כפולה שלמה של אורך הגל הרצוי, באופן זה תהיה התאבכות בונה בין שני הגלים.
יישומים
השימוש במונוכרומטור הוא כדי לבודד אורך גל מסוים. שימוש ניכר נעשה במונוכורמטורים בספקטרופוטומטריה בה מתבססים על חוק בר-למברט. אחת הדרישות של חוק בר הוא שימוש באור מונוכרומטי כיוון ותכונת הבליעה המולרית של חומר היא פונקציה של אורך הגל ושימוש בכמה אורכי גל ייפגע במהימנות המדידה.
מסות (מונטן)
מסות הוא שמו של ספר שנכתב על ידי מישל דה מונטן ופורסם לראשונה ב-1580.
ב-1572 החל דה מונטן לכתוב את המסות שהעסיקו אותו במשך עשרים שנה עד מותו ב-1592. ב-1574 הוא מכר את משרתו כחבר המועצה המשפטית של בורדו ופרש לטירתו (באזור פריגו שבחבל אקיטן) - שם הקים את ספרייתו.
אמיר כהן
אמיר כהן (נולד ב-1970) הוא קצין משטרה בדרגת ניצב המכהן כמפקד מחוז דרום.
ביוגרפיה
כהן גדל בשיכון ד' בטבריה. ב-1988 התגייס לשירות חובה במשמר הגבול. פיקד על יחידת אלון במג"ב צפון והוביל מבצע שהביא לחשיפת חוליית הטרור שביצעה את רצח אולג שייחט ופיגועים נוספים. פיקד על מתקן ביטחוני (מתקן 302) באבטחת משמר הגבול, אחר כך שימש מפקד פלוגה מ"א (יסמ"ג יהודה) במג"ב איו"ש. בתפקידיו הבאים שימש מפקד גדוד במג"ב עוטף ירושלים, סגן מפקד מג"ב צפון וקצין המבצעים של משמר הגבול. בספטמבר 2015 מונה למפקד מרחב נתב"ג וב-2018 מונה לסגן ראש אגף ההדרכה.
מסות (מונטן)
הוא אהב לבלות את זמנו בספרייה, אך עסק גם בניהול אחוזתו הכפרית, וכאציל צרפתי התנסה במאורעות שהיו כרוכים במלחמות הדת בצרפת בין פרוטסטנטים לקתולים. הוא ערך מסע באירופה המערבית (גרמניה, שווייצריה ואיטליה), נבחר לראש העיר בורדו ותיווך בין אנרי השלישי, מלך צרפת לבין אנרי מלך נווארה - מנהיג הפרוטסטנטים שהפך מאוחר יותר לאנרי הרביעי, מלך צרפת.
אמיר כהן
ביוגרפיה
בפברואר 2021 מונה למפקד מג"ב בדרגת ניצב. ביוני 2023 נקבע כי בתפקידו הבא יכהן כמפקד מחוז דרום.
כהן בעל תואר ראשון במדעי החברה, תואר שני במנהל עסקים ובוגר המכללה לביטחון לאומי.
מסות (מונטן)
המסות מבוססות על התנסותו האישית של מונטן ועל כתבי סופרי העת העתיקה של יוון ושל רומא, ואלה של סופרי ההומניזם של תקופת הרנסאנס, שאותם קרא בספרייתו. ב-1580 פרסם בבורדו את הספרים הראשון והשני של המסות, והוסיף ספר שלישי בהוצאה חדשה של מסות אלה (פריז, 1588). הוא המשיך להעשיר את הטקסט במטרה לפרסם מהדורה מחודשת - מה שנעשה ב-1595, שלוש שנים אחרי מותו. תיקונים ותוספות אלה מופיעים בכתב ידו בכרך של המסות שנודע בשם "עותק בורדו".
כחיקוי של פלוטרכוס היווני, מונטן כתב את המסות כיצירת פסיפס שחלקיה שונים זה מזה. הוא מקבל על עצמו אי סדר כערובה לכנותו ולאי תלותו. אי סדר זה נובע גם מן הדרך שבה כתב את המסות. הוא חושב בקול רם כאשר הוא מכתיב את דבריו לפקיד הרושם אותם. (לשם כך העסיק שלושה פקידים בזה אחר זה). הוא מעדיף קצב פואטי הכרוך בקפיצות ובניתורים על פני סדר למדני ורטוריקה קפדנית, ואוהב את הגיוון ואת השוני.
107 המסות שונות זו מזו ומלאות ניגודים המחיים אותן. אחדות מן הקצרות שבהן אינן אלא מעשיות בעמוד אחד או שניים, אך מסות קצרות אחרות הן מלאכת מחשבת, כמו "על דמוקריטוס והרקליטוס" (ספר 1, פרק 50) ו- "על אריכות ימים" (ספר 1, פרק 57). אחרות מהוות מסות פילוסופיות מובהקות שנכתבו בהשראת האסכולה הסטואית בפילוסופיה היוונית, כמו המסה "לעסוק בפילוסופיה משמעו ללמוד למות" (ספר 1, פרק 20), או בהשראת זרם הספקנות, כמו המסה הארוכה "סנגוריה על רמון סבונד" (ספר 2, פרק 12). מסות רבות מבוססות על התנסותו האישית, כמו המסה "על ההבלות" (ספר 3, פרק 9) או המסה "על הניסיון" (ספר 3, פרק 13).
מונטן עוסק בנושאים רבים ושונים. הוא כותב על כל מה שעולה בדעתו, ועובר מ- "קניבאלים" (ספר 1, פרק 31) ל- "ציוויים אלוהיים" (ספר 1, פרק 32), ומ- "ריחות" (ספר 1, פרק 60) ל- "תפילות" (ספר 1, פרק 61). הכותרות של חלק מן המסות מסתירות נושאים נועזים, כמו "מנהג האי קאוס" (ספר 2, פרק 3) - מסה העוסקת בחוקיותה של ההתאבדות, "על דמיון הילדים לאבותיהם" (ספר 2, פרק 37) - מסה שבה הוא תוקף את הרופאים, "על חרוזי ורגיליוס" (ספר 3, פרק 5) - מסה העוסקת בהתנסותו של מונטן באהבה וביחסי מין, ו- "על מרכבות" (ספר 3, פרק 6) - מסה שעניינה הברבריות של הכיבוש הספרדי באמריקה.
מונטן משתמש בציטוטים ממקורות רבים ושונים. אם כי יש לו חיבה יתרה לפלוטרכוס ולסנקה, הוא מביא ציטוטים משירתם של משוררים רבים ומכתביהם של סופרים והיסטוריונים. המסות כוללות מאות ציטוטים כאלה בפרוזה ובחרוזים בצרפתית ובלטינית המופנים אל הקורא בנועם ולפעמים בבדיחות דעת. ציטוטים אלה משקפים את מחשבותיו של מונטן: "אינני מצטט את זולתי אלא כדי לומר טוב יותר את אשר בלבי."
מה שמאחד מסות אלה היא העובדה שחקירה פילוסופית זו הופכת לראי של דמות המחבר: "אני מתאר את עצמי". יהיה מה שיהיה הנושא, המטרה שאליה חותר מונטן היא הכרת עצמו, הערכת כוח שיפוטו והסתכלות עמוקה בנטיותיו האישיות. מעבר למשימה זו שאין לה תקדים, החושפת בפנינו את דעותיו, הרגליו ותשוקותיו של אציל צרפתי מן המאה השש עשרה, גאוניותו של מונטן מתבטאת בהארת הממד האוניברסלי של תיאורו העצמי: "כל אדם מהווה דמות שלמה לחלוטין של מצבנו האנושי." (המסה "על החרטה" ספר 3 פרק 2). מונטן חוקר את המסתורין של מצבנו באמצעות התבוננות בעצמו, בסבלותיו, בגאוותו, באי עקביותו, ואפילו בכבודו.
בשנת 1603 הספר תורגם לאנגלית על ידי ג'ון פלוריו וזכה להצלחה רבה.
אילפנש חדרה
אילפנש חדרה (באנגלית: Ilfenesh Hadera; נולדה ב-1 בדצמבר 1985) היא שחקנית אמריקאית. מוכרת בשל תפקידה כסטפני הולדן בסרט "משמר המפרץ", ומתפקידה כדאב קוואי בסדרה "מיליארדים" ברשת שואוטיים.
ביוגרפיה
חדרה נולדה בהארלם, ניו יורק ב-1 בדצמבר 1985. יש לה שורשים אתיופיים ואירופאיים. אביה, אספהא, הוא פליט אתיופי תגרי והמקים של ועדת השירותים האפריקאיים, ארגון חוץ-ממשלתי מבוסס בהארלם שעובד עם מהגרים אפריקאיים. אימה, קים ניקולס, היא מנהלת באותו ארגון, וכמו כן חדרה התנדבה בארגון לפני שהתחילה את קריירת המשחק שלה. חדרה עבדה גם כמלצרית למשך 10 שנים לפני הופעתה הראשונה בטלוויזיה.
חדרה למדה בבית ספר לאמנויות של הארלם ולאחר מכן בתיכון פיורלו לה גוארדיה. לאחר מכן קיבלה תואר באמנויות יפות מהאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה שהוא תחת הניהול של קינגס קולג' לונדון.
קריירה
בשנת 2010, חדרה הופיעה לראשונה כאשר שיחקה בסרט "1/20". בשנת 2011 שיחקה בפיילוט לסדרת טלוויזיה שיצר ספייק לי "Da Brick", אך בסוף היא לא עלתה לשידור. ארבע שנים אחרי זה, ליהק אותה לי לסרטו "שיראק". בין לבין שיחקה בסדרות "הרשימה השחורה", "Show Me a Hero", "שיקגו FIRE", "המעניש", ו-"Shes's Gotta Have It".
בשנת 2017, חדרה כיכבה בסרט "משמר המפרץ" בתפקיד סטפני הולדן ובשנת 2018 בסדרה "Deception" בתפקיד של קיי דניאלס. היא גם שיחקה בתפקיד חוזר בסדרה "מיליארדים".
בשנת 2019 שיחקה בתפקיד של מיים ג'ונסון, אשתו של באמפי ג'ונסון, בדרמת פשע "הסנדק של הארלם".
ז'ואאו גולאר
ז'ואאו בלקיור מרקס גוּלאר (בפורטוגזית: João Belchior Marques Goulart;1 במרץ 1918 – 6 בדצמבר 1976), מוכר גם בכינוי "ז'אנְגוֹ", היה נשיא ברזיל בין השנים 1961–1964.
ביוגרפיה
לקראת הבחירות לנשיאות ברזיל ב-3 באוקטובר 1955, שהתקיימו שנה לאחר התאבדותו המאולצת של ז'טוליו ורגאס, הגיע גולאר להסכם על ריצה משותפת לנשיאות עם ז'וסלינו קוביצ'ק, ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. על פי ההסכם, קוביצ'יק היה מועמד לנשיאות וגולאר לסגנו. ניצחונו של קוביצ'יק בבחירות נתקבלה במורת רוח בצבא, בין השאר מפני שגולאר היה סגנו, אולם למרות זאת קוביצ'יק וגולאר נכנסו לתפקידים ב-31 בינואר 1956.
בבחירות לנשיאות ברזיל בשנת 1960, שעל פי חוקת ברזיל נאסר על הנשיא המכהן להתמודד בהם, גבר מועמד האופוזיציה, ז'אניו קואדרוס, על מועמד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שהחליף את קוביצ'יק. לעומת זאת, גולאר נבחר שוב לתפקיד סגן הנשיא. ב-25 באוגוסט 1961, בעת שגולאר היה בביקור במזרח הרחוק, קואדרוס התפטר מתפקידו ועל פי החוקה היה על גולאר להתמנות לנשיא. אנשי הימין בקשו למנוע את מינויו של גולאר השמאלי לנשיא והציעו לשנות את החוקה, כדי לאפשר לפרלמנט למנות מועמד אחר. בקרב ראשי הצבא נשמעו קולות שהודיעו שלא יאפשרו את העברת השלטון לידי גולאר. כפשרה בין תומכי גולאר למתנגדיו, שונתה החוקה כך שבמקום משטר נשיאותי, שבראשו נשיא בעל סמכויות, ימונה ראש ממשלה שיחזיק בסמכויות השלטון. ב-7 בסטמבר 1961 הושבע גולאר לנשיא. הוא מיד הצהיר כי יעביר להכרעה במשאל עם את שאלת סמכויות הנשיא.
תחילה מינה גולאר את טנקרדו נווס, איש המרכז המתון, לראש ממשלה. אולם לאחר שביוני 1962 התפטר נווס, הציג גולאר את סאנטיאגו דאנטאס, איש מפלגת העבודה השמאלית, כמועמדו לראשות הממשלה. לאחר שהפרלמנט סירב לאשר את המינוי הציג גולאר את מורה אנדראדה, איש המרכז ממפלגת הסוציאל-דמוקרטים, כמועמד לראשות הממשלה. אולם לאחר שהרכיב ממשלה ימנית מדי לטעמו של גולאר, סירב גולאר לאשר את ממשלתו ואנדראדה התפטר. האיגודים המקצועיים ארגנו שביתה בתמיכה בגולאר, שהתדרדרה למהומות. ב-10 ביולי 1962 אישר הפרלמנט את מועמדותו של פרנציסקו ברוקאדה דה רושה לראשות הממשלה וב-14 ביולי 1962 אושרה ממשלתו. הממשלה שרדה פחות מחודשיים והתפטרה, לאחר שהממשלה סירבה להביא את הדרישה למשאל עם לפרלמנט. בלחץ שביתה של תומכי גולאר העביר הפרלמנט תיקון לחוקה שאישר לנשיא להקים ממשלה זמנית ללא אישור הפרלמנט וכן קבע מועד למשאל עם על המשטר הפרלמנטרי בינואר 1963. גולאר מינה אז את דה לימה, איש שמאל שזכה לאמונו המלא, לראש ממשלה. בספטמבר 1962 חוקק חוק, בתמיכתו של גולאר, המגביל את הרווחים של משקיעי חוץ. החוק הביא להתפטרותו של שר האוצר שחשש מהשלכותיו על השקעות נוספות של משקיעי חוץ.
ב-6 בינואר 1963 התקיים משאל עם שאישר את ביטול השינוי בחוקה שהעביר את סמכויות הנשיא לראש הממשלה, וב-24 בינואר הקים גולאר ממשלה חדשה בהתאם למשטר הנשיאותי.
בפברואר 1964 חתם גולאר על צו המכפיל את שכר המינימום בברזיל. במרץ 1964 הוציא גולאר צו המורה על הלאמת בתי הזיקוק הפרטיים והפקעת קרקעות לא מעובדות וחלוקתם למחוסרי קרקע. גולאר דרש מהפרלמנט לשונות את החוקה כדי להרחיב את מעגל בעלי זכות הבחירה, ולאפשר לנשיא להתמודד על כהונה נוספת.
עבאס אבראהים
עבאס אבראהים (בערבית: عباس إبراهيم; נולד ב-2 במרץ 1959) הוא קצין בדרגת מייג'ור גנרל, המשמש כמנכ"ל שירות הביטחון הכללי של לבנון, מאז 18 ביולי 2011.
ז'ואאו גולאר
ביוגרפיה
במונטווידאו, הוא עסק בניהול עסקים חקלאיים וייעץ בנושאי מדיניות חוץ לשליטי ארגנטינה. הוא נפטר בשנת 1976 במרסדס בארגנטינה.
עבאס אבראהים
ביוגרפיה
אבראהים נולד ב-2 במרץ 1959 בנפת צידון שבמחוז דרום לבנון. בגיל תשע עשרה הוא למד בבית ספר צבאי במשך שלוש שנים וסיים שם את לימודיו בדרגת לוטננט. הוא בעל תואר ראשון במדעים צבאיים ותואר ראשון במנהל עסקים.
לאורך שנות השמונים הוא השתתף בכמה קורסי הכשרה בצבא, ובשנת 1989, השתתף בקורס הכשרה לחיל רגלים בארצות הברית. באותה השנה, אבראהים הפך לשומר הראש האישי של שליח הליגה הערבית בלבנון, לאח'דר בראהימי.
בין השנים 1989–1992, היה אבראהים ראש צוות ההגנה של נשיא לבנון, אליאס הראווי, ובין השנים 1992–1993 היה ראש צוות ההגנה של ראש ממשלת לבנון רפיק אל-חרירי. בשנת 1994 הוא מונה לראש המחלקה למלחמה בטרור וריגול בשירות הביטחון הכללי של לבנון, ושימש בתפקיד זה עד שנת 1998. בתקופה זו, אבראהים היה מקושר רבות לחזבאללה.
בשנת 1998, אבראהים קיבל הכשרה ביטחונית מתקדמת בבריטניה.
בין השנים 1998–2002 היה אבראהים ראש הסניף למלחמה בטרור, ובין השנים 2003–2005 הוא היה ראש גדוד הקומנדו.
בשנת 2011 מונה אבראהים למנכ"ל שירות הביטחון הכללי (לבנון).
חיים אישיים
אבראהים נשוי לגאדה זיינדדין ולהם שלושה ילדים: מוחמד, עלי ובילאל.
קונסולת משחקים
קונסולת משחקים היא מחשב ייעודי המשמש למשחק במשחקי וידאו. קונסולות משחקים משתמשות בדרך-כלל בצג טלוויזיה או צג מחשב להקרנת המשחק, אך ישנן גם קונסולות ניידות שיש להן צג משל עצמן, וניתן לקחת אותן ממקום למקום בקלות. המכשיר העיקרי המשמש לשליטה במשחק הוא בקר משחק.
בעבר היה אפשר בקלות להבדיל בין המחשב לבין קונסולת המשחקים: לא ניתן היה לחבר לקונסולה עכבר או מקלדת, והדבר היחיד שניתן היה לעשות עם הקונסולה הוא לשחק (ולא לגלוש באינטרנט, להשתמש בתוכנות וכו'). כיום קיימות קונסולות אשר ניתן לחבר להן עכבר ומקלדת, ויש אפילו כאלו שניתנות לחיבור לאינטרנט על מנת להוריד אליהן משחקים שונים. ישנן גם קונסולות משחקים המאפשרות הרצת לינוקס.
בעקבות התפתחות השבב האלקטרוני החלו מסוף שנות ה־70 לייצר קונסולות משחקים (היו כמה אנלוגיות עוד מתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 כגון ה-Magnavox Odyssey, אבל הן לא זכו לפופולריות). הנפוצה בהן הייתה של חברת אטארי. אטארי אפשרה משחקים בעלי זיכרון וגרפיקה מוגבלים יחסית.
קונסולות משחקים מתאפיינות במעבדים ומעבדים גרפיים חזקים וזיכרון רב. עם השנים נוספו רכיבים נוספים, כגון דיסק קשיח למטרות התקנת משחקים ושמירת תוכן; חיבור רשת שמקשר בין הקונסולה לרשת הביתית ומאפשר גישה לאינטרנט; כמו גם אפשרות לחיבור אביזרים חיצוניים דוגמת מצלמה ובקרי משחק ייעודיים.
קראשניצ'ין
קראשניצ'ין (בפולנית: Kraśniczyn) הוא כפר קטן במחוז קראסניסטאב שבפרובינציית לובלין בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1564, ובאותן שנים הוענקו לו זכויות עיר. בחלוקת פולין בשנת 1772 נכלל היישוב בתחום אוסטריה, ומשנת 1815 נכלל בתחום פולין הקונגרסאית. בשנת 1824 ניטלו מהיישוב זכויותיו העירוניות.
יהודי קראשניצ'ין
בספטמבר 1939 עברה השליטה בכפר בין הסובייטים והגרמנים, ולבסוף, בהתאם להסכם ריבנטרופ מולטוב, נקבע בצד הגרמני של פולין הכבושה, ואלו גייסו את יהודיו לעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה.
לאחר שהגיעו לכפר פליטים יהודים עם פרוץ מבצע ברברוסה, ולאחר שהובאו אליו בתחילת שנת 1942 כ-500 יהודים מסלובקיה ויהודים רבים נוספים שגורשו ממערב פולין, הוקם ביישוב גטו, בו שוכנו היהודים בצפיפות רבה ובתנאי רעב.
ביוני 1942 שילחו אנשי ס"ס וכוחות אוקראיניים את כ-2,000 היהודים שנותרו בגטו שביישוב למחנה ההשמדה בלז'ץ.
קזבלן (סרט)
קזבלן הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת סרט מוזיקלי וסרטי בורקס, בבימויו של מנחם גולן וכיכובו של יהורם גאון. התסריט נכתב על ידי מנחם גולן וחיים חפר, ועובד על בסיס המחזמר באותו שם משנת 1966. הסרט עלה לאקרנים בישראל ב-7 ביולי 1973, ונכון להיום הוא הסרט השני הכי נצפה בתולדות סרטי הקולנוע הישראלים, עם 1,222,500 כרטיסים שנמכרו (אוכלוסיית המדינה באותה תקופה הייתה כ-2.8 מיליון תושבים). כמו כן עלה לאקרנים בארצות הברית ב-8 במאי 1974.
עלילה
תושבי השכונה יוצאים לעמל יומם, רובם בדוכנים בשוק, מדברים ואף מתעמתים ביניהם (השיר "כולנו יהודים").
בינתיים מחליטה עיריית תל אביב-יפו להרוס את שיכון העולים ביפו בטענה שהבתים רעועים ועלולים להיהרס בגשם הקרוב. תושבי השיכון מחליטים לא לוותר ומקיימים אסיפה בה הם מחליטים לאסוף כסף כדי לחזק את השיכון על מנת שיהיה ראוי למגורים (השיר "דמוקרטיה"). קזבלן והג'מעה עוברים באסיפה ורואים את הכסף שנאסף וקזבלן מזהיר את מר פלדמן שהכסף "לא יקבל רגליים".
בהמשך אותו ערב, עוברת רחל ברחובות יפו בדרך לביתה לאחר הלימודים, ופוגשת ביאנוש אשר המתין לה מבעוד מועד. הוא מציע לה לצאת איתו והיא מסרבת להצעתו, ויאנוש מתחיל לאחוז בה בכוח. קזבלן, שעבר גם הוא במקרה באותו מקום, עוזר לרחל, מגרש את יאנוש ומלווה אותה לביתה. בדרכם עוקבים אחריהם הג'מעה, אותם מגרש קזבלן כדי שלא יפריעו לו (הג'מעה המשועממים בשיר "מה קרה").
רחל נהנית מההליכה עם קזבלן ומזמינה אותו לארוחת צהריים בשבת בביתה. קזבלן המאוהב מהסס אך מקבל את ההזמנה והולך לפגוש את הג'מעה. בדרכו לשם, תוקפים אותו מאחור שני עובדיו של יאנוש, ששלח אותם כדי לנקום את השפלתו. קזבלן המוכה והחבול פונה להתנחם במועדון הלילה של מאדאם רוזה, שם נמצאים חבריו (השיר "יפו").
מר פלדמן, אביה של רחל, מבין שקזבלן ליווה אותה הביתה ובא לשוחח איתו מחוץ למועדון. הוא מבקש מקזבלן שיניח לה ושימצא מישהי שתהיה "יותר מתאימה" עבורו, כשהוא רומז למוצאו המרוקאי של קזבלן. קזבלן חוזר למועדון מאוכזב ובעלת המועדון מנסה לנחם אותו (השיר "רוזה").
קזבלן מגיע לבית משפחת פלדמן לארוחת הצהריים בשבת אליה הוזמן. מר פלדמן מסרב להצטרף לשולחן ומכנה את קזבלן מהחדר השני גנגסטר. רחל ואימה החורגת מנסות לשכנע את מר פלדמן להצטרף לשולחן ומשאירות את קזבלן לבד בחדר, והוא מבחין בקופסה המוחבאת שבה הונח הכסף שנאסף מתושבי השכונה. הוא דוחף את הקופסה פנימה כדי שתוסתר טוב יותר. הארוחה עוברת בצורה טובה, על אף שזוהי היתקלותו הראשונה של קזבלן המרוקאי עם המאכל גפילטע פיש (אותו הוא מעביר בהיחבא אל החתול). במהלך הארוחה מתגלה כי קזבלן הוא גיבור מלחמה שקיבל צל"ש על חילוץ מפקדו הפצוע משדה הקרב, מה שגורם למר פלדמן להסתכל עליו קצת אחרת. בסיום הארוחה, נוסעים קזבלן ורחל יחד לירושלים במכונית ש"אירגנה" חבורת קזבלן. בזמן שהשניים מטיילים בירושלים מגיע יאנוש לביתו של פלדמן, כדי לשכנע אותו שיגיד לרחל להתחתן איתו ולהפציר בו שיעזבו יחד את השכונה למקום טוב יותר. מר פלדמן מסרב לשתי הבקשות. יאנוש המאוכזב מבחין גם הוא בקופסה שבה נמצא הכסף וגונב אותו.
כאשר קזבלן ורחל חוזרים מירושלים, ממתינה לקזבלן המשטרה, ועוצרת אותו בגין גניבת הכסף, לאחר שהתגלה כי הקופסה בה הוא נשמר ריקה. מר פלדמן וכל תושבי השכונה משוכנעים שקזבלן הוא הגנב, ורק רחל בטוחה שזה לא הוא. אביה סוטר לה כשהיא מתעקשת על כך מולו והיא נמלטת ממנו לחוף (השיר "אני כל כך פוחדת").
בינתיים הג'מעה דואגים לשיפוץ השכונה, ומביאים משאית, חומרים ומהנדס. כל תושבי השכונה מתגייסים ומבצעים את השיפוץ. כאשר פקחי העירייה מגיעים שוב כדי להודיע על הריסת השכונה, המהנדס מוסר להם את חוות דעתו כי מבני השכונה יציבים כעת ואין צורך בהריסתם.
אביה של רחל וכל תושבי השכונה מבינים שהם מיהרו לשפוט את קזבלן וכי הם למעשה חייבים לו תודה. הסרט מסתיים במעמד ברית המילה של בנם של זוג צעיר מתושבי השכונה, בה נקרא התינוק על שמו של קזבלן, והוא זוכה לכבוד כסנדק וכגיבור השכונה (מחרוזת מזמורי ברית מילה).
רקע
המחזה "קזבלן" נכתב על ידי יגאל מוסינזון לבקשת ארגון תל"ם (תיאטרון למעברות), שרצו מחזה שיפנה לעולים החדשים. בספטמבר 1954 הוא הועלה כהצגה בתיאטרון הקאמרי בבימויו של שמואל בונים ובכיכובם של יוסף ידין וחיה הררית. בשנת 1966 הפך המחזה למחזמר, בעיבודם של מוסינזון ויואל זילברג. נוספו לו שירים שנכתבו על ידי עמוס אטינגר, דן אלמגור וחיים חפר, והולחנו על ידי דובי זלצר. כמו כן, הסיפור רוכך וקזבלן - שבגרסה המקורית הואשם ברצח - הואשם בגרסת המחזמר בגנבה בלבד. את המחזמר הפיק גיורא גודיק וביים יואל זילברג. יהורם גאון, אשר כיכב בתפקיד הראשי, פרץ לתודעה הישראלית בזכות המחזמר וחזר לככב גם בעיבוד הקולנועי.
צילומים
הסרט צולם בתקציב של 2.8 מיליון לירות ישראליות, בהפקה היקרה ביותר בישראל באותה תקופה. משכורות העובדים היוו כ-700 אלף ל"י. הצילום נעשה במצלמת פאנאוויזיון שנשכרה מאנגליה על גבי סרט צילום 70 מ"מ, והמוזיקה הוקלטה בשיטת סטריאו. יהורם גאון, אתי גרוטס ואריה אליאס, אשר גילמו במחזמר המקורי את קזבלן, מריומה ומושיקו, חזרו לגלם את דמויותיהם בסרט. בעוד שעלילת המחזה "קזבלן" מתרחשת ב"שטח הגדול" (כיום גן הפסגה), הרי שבשנות ה-70 לא נותר כמעט שריד ממקום ההתרחשות המקורית, והסרט צולם בשכונת מנשייה הסמוכה, שעמדה באותה עת בפני הריסה.
במקביל לצילומים צולמה גם גרסה בשפה האנגלית בהשתתפות השחקנים המקוריים. מתורגמנים מארצות-הברית ואנגליה עזרו בתרגום התסריט והשירים, והדריכו את השחקנים בהגייה נכונה.
שירי הסרט
את השירים כתבו דן אלמגור ועמוס אטינגר והלחין דובי זלצר. פתיח הסרט הוא מחרוזת אינסטרומנטלית ובה קטעים מהשירים העיקריים בסרט.
קו טעינה
בספנות, קו טעינה מסמן את עומק הציפה המרבי עבור כלי שיט. קרוי גם קו פלימסול, על-שם חבר הפרלמנט הבריטי הלורד פלימסול, שקבע אותו בתחילת הרבע האחרון של המאה ה-19.
בעבר היו כלי השיט טעונים כמעט עד לסיפון העליון, דבר שיצר סיכון אדיר לכלי השיט ולאנשי הצוות. לאחר מקרי טביעה רבים ואובדן בנפש, קבע הלורד פלימסול את קו הטעינה, אותו אסור לעבור, וזאת על מנת ליצור "מרווח בטיחות".
הקו מסומן באמצעות צורה של עיגול ולידו "סולם". הסולם מציין את השוקע המרבי בכל אחד מהמצבים:
הסיבה להבדלים בין האזורים הוא המשקל הסגולי של המים: מים מתוקים בעלי צפיפות קטנה יותר לכן כלי שיט בעל אותו משקל יהיה שקוע יותר מאשר במי ים. מים טרופיים חמים יותר ולכן צפיפותם קטנה יותר מאשר מים קרים יותר. מים מתוקים טרופיים צפופים אפילו פחות ולכן כלי שיט הטעון עד קו זה, כשיגיע למים קרים יותר, השוקע שלו יגדל ויגיע לקו הקיץ (S).
סנטה קרוס (פרובינציה)
סנטה קרוס (בספרדית: Santa Cruz) היא פרובינציה ארגנטינאית בדרום פטגוניה. סנטה קרוס היא הפרובינציה השנייה בגודלה בארגנטינה, אחרי פרובינציית בואנוס איירס, אך מספר התושבים בה הוא הנמוך ביותר פרט לזה שבטיירה דל פואגו, מה שהופך אותה לפרובינציה שבה צפיפות האוכלוסין הנמוכה בארגנטינה - רק 0.8 בני אדם לקמ"ר. סנטה קרוס גובלת בצ'ובוט בצפון, בצ'ילה במערב ובדרום, ובאוקיינוס האטלנטי במזרח. בירתה היא ריו גז'גוס.
גאוגרפיה
מזג האוויר בפרובינציה קר ויבש. הטמפרטורה הממוצעת נעה בין 3°C בחורף ל-13°C בקיץ. במקומות מסוימים עשויה הטמפרטורה לרדת אף מתחת ל-25° מתחת לאפס. כמות המשקעים הממוצעת היא 200 מ"מ בשנה, וכתוצאה מכך רוב הצמחייה בפרובינציה היא צמחייה עשבונית נמוכה.
באזור האנדי מספר רב של אגמים, שנוצרו מקרחונים קדומים. הגדולים שבאגמים הם אגם בואנוס איירס (2,240 קמ"ר, מהם 881 קמ"ר בארגנטינה והיתר בצ'ילה), אגם ארחנטינו (1,560 קמ"ר), אגם ויידמה (1,082 קמ"ר), אגם סן מרטין (1,013 קמ"ר, חלקו בצ'ילה), אגם קרדיאל (460 קמ"ר) ואגם פואיירדון (271 קמ"ר, חלקו בצ'ילה). מספר נהרות זורמים מהאזור האנדי לכיוון האוקיינוס האטלנטי במזרח: דֶסֶאָדוֹ (מוצאו באגם בואנוס איירס), סנטה קרוס (מוצאו באגם ארחנטינו) וגז'גוס.
בפרובינציה שני פארקים לאומיים, שניהם מצויים באזור האנדי. הפארק הלאומי לוס גלסיירס ("הקרחונים") משתרע על פני 7,240 קמ"ר המכוסים ברובם בקרחונים. הפארק הוכרז כאתר מורשת עולמית ב-1981. הפארק הלאומי פריטו מורנו משתרע על פני 1,150 קמ"ר באזור הררי שבו אגמים רבים.
היסטוריה
ממצאים ארכאולוגיים בפרובינציה מצביעים על הימצאותם של בני אדם בה כבר לפני כ-11 אלף שנים. במערת הידיים ציורי קיר המיוחסים לאבותיהם של הטוולצ'ה שצוירו לפני כ-9,000 שנים. בהמשך, אוכלס האזור בידי בני הטוולצ'ה עצמם, שניזונו בעיקר מבשר גואנקואים, איילים וניאנדואים.
במאה ה-17 גילו גם האנגלים עניין בטריטוריה. ג'ון נרבורו הגיע לפוארטו דסאדו ב-1670 ותבע אותה לבריטניה, ואולם הוא שב על עקבותיו שנה מאוחר יותר. גם הספרדים לא עשו מאמץ רב ליישב את הטריטוריה, שהייתה נידחת, בעלת מזג אוויר קיצוני וענייה באוצרות טבע. ב-1790 הוקם מבצר בסמוך לפוארטו דסאדו, אך הוא נהרס בהתקפה אנגלית ב-1807. ב-1833 פקדה את חופיה של סנטה קרוס אונייה אנגלית נוספת, אה"מ ביגל, כשעל סיפונה מדען צעיר בשם צ'ארלס דרווין.
ארגנטינה העצמאית הקימה יישוב ראשון בשם איסלה פָּאווֹן ב-1859 (העיירה קומנדנטה לואיס פיידרה בואנה של ימינו). במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19 הוקמו יישובים נוספים, וב-1876 הוקם בסיס צבאי בפוארטו דסאדו. ב-1878 הוכרז רוב האזור שמדרום לריו קולורדו כפרובינציית פטגוניה, וויידמה נקבעה כבירתו. ב-1881 קבעו ארגנטינה וצ'ילה את הגבול ביניהן. בפועל, מומשה הריבונות הארגנטינאית ברחבי הפרובינציה החדשה רק ב-1884, עם סיום "כיבוש המדבר". הפרובינציה חולקה לטריטוריות, ובהן סנטה קרוס. בירתה הראשונה של הטריטוריה הייתה פוארטו סנטה קרוס, וב-1901 היא הועברה לריו גז'גוס.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התיישבו בסנטה קרוס מהגרים רבים, ובהם אנגלים, גרמנים וסלאבים, שחיפשו אזור מגורים שקט יותר. מהגרים אלה ביססו את ראשית תעשיית הצמר בפרובינציה.
ב-1944 פוצלה טריטוריית סנטה קרוס, ואזור קומודורו ריוודוויה נמסר לשליטת הצבא. ב-1955 ערך חואן דומינגו פרון רפורמה בחלוקת הפרובינציות, ופטגוניה חולקה ל-4 פרובינציות נפרדות: נאוקן, ריו נגרו, צ'ובוט וסנטה קרוס, שכללה גם את פרובינציית טיירה דל פואגו של ימינו. בסופו של דבר, נקבע ב-1956 כי טיירה דל פואגו לא תיכלל בפרובינציה, ותיוותר במעמד של טריטוריה. עם כינון הפרובינציה, בוטל האזור הצבאי, והוא נכלל בתחומה. ב-1957 אישר הקונגרס הפרובינציאלי של סנטה קרוס את חוקתה.
דמוגרפיה
בשנת 2001 התגוררו בסנטה קרוס מעט פחות מ-200 אלף בני אדם, שהם כ-0.8 נפש לקמ"ר. מרבית התושבים מתגוררים לאורך חוף האוקיינוס האטלנטי, וכ-40% מהם בריו גז'גוס לבדה. מבחינה מינהלית, מחולקת הפרובינציה ל-7 דפרטמנטוס.
היישובים הגדולים ביותר בסנטה קרוס הם:
כלכלה
הכלכלה בסנטה קרוס היא מהמשגשגות בארגנטינה. בשנת 2006 עמד התמ"ג בפרובינציה על 3.3 מיליארד דולרים. שיעור התמ"ג לנפש עמד באותה שנה על 16,550 דולרים, השיעור השלישי בגובהו במדינה.
הפרובינציה עשירה במחצבים, ומדי שנה מופקים בה 4.5 מיליון מ"ק נפט, 3 מיליון מ"ק גז טבעי ומיליון מ"ק פחם. מחצבים נוספים כוללים זהב, מלח, גבס וחרסית.
גם לגידול כבשים נתח משמעותי בכלכלת הפרובינציה. סנטה קרוס היא היצרנית השנייה בגודלה של צמר ובשר כבש אחרי צ'ובוט, ובחוותיה יש כ-7 מיליון כבשים. גידול בקר, חזירים וסוסים נעשה בקנה מידה מצומצם יותר. ענף חשוב נוסף הוא הדייג, בעיקר של חסילונים, דיונונים ודגי בקלה. רוב הדגה מוקפאת ומיוצאת.
אתרי התיירות העיקריים בסנטה קרוס הם באזור האנדי. הפארק הלאומי לוס גלסיירס, ובמיוחד קרחון פריטו מורנו, הם מאתרי התיירות הבולטים בארגנטינה, והעיירה הסמוכה אל קלפאטה מהווה את הבסיס לביקור בהם. אתרים נוספים כוללים את מסלולי הטיולים באזור הר פיץ רוי והפארק הלאומי פריטו מורנו, וכן מערת הידיים.
הקרב על גואם (1944)
הקרב על גואם (באנגלית: Battle of Guam) היה השלישי בסדרת קרבות שיזמו האמריקאים ונקראו המערכה על איי מריאנה ופלאו שהייתה בעצמה חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. במהלך הקרב כבשו האמריקאים את האי גואם שהוחזק על ידי היפנים מ-1941.
רקע
גואם הוא האי הגדול באיי המריאנה, אורכו 48 קילומטרים ורוחבו 14 קילומטרים. הוא היה בשליטת ארצות הברית מאז כיבושו מידי הספרדים ב-1898 ועד שנכבש על ידי היפנים ב-11 בדצמבר 1941, לאחר המתקפה על פרל הארבור. הוא לא היה מבוצר בכבדות בניגוד לשאר איי המריאנה כמו סאיפאן שהיה בשליטת היפנים מסוף מלחמת העולם הראשונה אך עד 1944 היה עליו חיל מצב גדול.
תוכנית הפלישה לאיי המריאנה של בעלות הברית הייתה מורכבת מהפגזות כבדות מקדימות, בתחילה ממטוסים שהמריאו מנושאות מטוסים ומאיי מרשל ממזרח, ואז לאחר שהושגה עליונות אווירית, מספינות קרב שיפגיזו מטווח קרוב. גואם נבחרה כמטרה מכיוון שהייתה גדולה מספיק כדי להוות בסיס לתמיכה בשלב הבא של המבצעים לכיוון הפיליפינים, טאיואן ואיי ריוקיו, הנמל שלה באפרה היה עמוק והתאים לספינות הגדולות ושני שדות התעופה התאימו למפציצים מסוג בואינג B-29 סופרפורטרס.
הפלישה לסאיפאן נקבעה ל-15 ביוני 1944, והפלישה לגואם נקבעה באופן זמני ל-18 ביוני. אך לוח הזמנים המקורי היה אופטימי מדי, התנגדות עיקשת של חיל המצב על סאיפאן שהיה גדול מהצפוי, וקרב ים הפיליפינים הביאו לדחיית הפלישה לגואם בחודש.
מהלך הקרב
גואם המוקפת בשרטונים, צוקים וגלים חזקים מהווה אתגר גדול לתוקף. ב-21 ביולי נחתו האמריקאים משני צידיו של חצי האי אורוטה בצד המערבי של גואם כדי לנתק את שדה התעופה משאר האי. דיוויזיית הנחתים השלישית נחתה בחלק הצפוני של אורוטה ליד הכפר אגאנה בשעה 08:28, וחטיבת חיל הנחתים הארעית ה-1 נחתה ליד הכפר אגאט בחלקו הדרומי של אורוטה. הארטילריה היפנית הצליחה להטביע 20 כלים אמפיביים, אך עד השעה 09:00 הצליחו האמריקאים להנחית טנקים על שני החופים. דיוויזיית הרגלים ה-77 נתקלה בקשיים בנחיתה, מכיוון שחסרו להם כלים אמפיביים הם נאלצו להגיע לחוף בצורה עצמאית מהשרטונים שבהם פרקו אותם הנחתות.
עד רדת החשכה הצליחו האמריקאים ליצור ראש חוף בעומק של כ-2 קילומטרים. בימים הראשונים של הקרב היו מספר התקפות נגד יפניות, בעיקר בלילה ובהן נעשה שימוש בטקטיקה של הסתננות. מספר פעמים הם חדרו את קווי ההגנה האמריקאים אך נהדפו לאחור וסבלו מאבדות כבדות של חיילים וציוד. ב-28 ביולי נהרג המפקד היפני לוטננט גנרל טאקשי טאקאשינה ואת מקומו תפס לוטננט גנרל הידיושי אובאטה.
בימים הראשונים של הקרב נתקלו האמריקאים בקשיים בהעברת אספקה לכוחות בגואם. הנחתות לא יכלו להגיע מעבר לשרטונים שהיו מרוחקים כמה מאות מטרים מהחוף, וכלי הרכב האמפיביים היו מצרך נדיר ומבוקש. למרות זאת שני ראשי החוף נפגשו ב-28 ביולי, ושדה התעופה באורוטה והנמל באפרה נכבשו ביומיים הבאים.
מתקפות הנגד היזומות התישו את היפנים. בתחילת אוגוסט אזלו להם המזון והתחמושת ונותר להם רק מספר זעום של טנקים מיחידת דיוויזיית הטנקים הראשונה שהועברה לאי מבעוד מועד. אובאטה הסיג את כוחותיו מהחלק הדרומי של גואם והכין תוכנית להיאבק בשטח ההררי של מרכז האי. אבל ללא אפשרות לקבל אספקה או תגבור עקב השליטה האמריקאית במרחב הימי והאווירי של גואם הוא יכל לקוות רק לדחיית התבוסה הבלתי נמנעת בכמה ימים.
הגשם והג'ונגל העבות הקשו את התנאים על האמריקאים, אבל לאחר קרב בהר באריגאדה מ-2 עד 4 באוגוסט, קו ההגנה היפני התמוטט. שאר הקרב היה מרדף של האמריקאים עד לקצה האי הצפוני. בדומה לקרבות אחרים במערכה הזו, סירבו היפנים להיכנע וכמעט כולם נהרגו.
לאחר הקרב
ב-8 בדצמבר 1945, נהרגו 3 נחתים אמריקאים במארב שהציבו להם מספר חיילים יפנים שהסתתרו בג'ונגל. ב-24 בינואר 1972, מצאו חבורה של ציידים את סמל שואיצ'י יוקוי, הוא חי לבדו במערה במשך 27 שנים.
לאחר הקרב גואם הפך להיות בסיס לפעולות של בנות הברית. 5 שדות תעופה גדולים נבנו על ידי חיל הבינוי של צבא ארצות הברית, ומפציצי B-29 יצאו מהאי להתקפות במערב האוקיינוס השקט וביפן.
3 נחתים אמריקאים עוטרו במדליית הכבוד על פעולותיהם בקרב על גואם.
יום השחרור נחגג בגואם ב-21 ביולי.
Lightning
פרויקט Lightning הוכרז ב־22 בדצמבר 2004 ומפותח כיום על ידי קרן מוזילה כהרחבה המוסיפה פונקציות לוח שנה וזימונים לתוכנת הדואר וקבוצות הדיון Mozilla Thunderbird. Lightning היא תוכנת לוח שנה התואמת ל־iCalendar.
בניגוד ל־Mozilla Sunbird - מטרתה של Lightning היא להשתלב באופן הדוק עם Thunderbird. פרויקט Lightning מפותח במקביל לפרויקט Sunbird, והקוד של שני הכלים זהה עם מספר קבצים שונים בכל תוכנה כך שהן יוכלו לרוץ כמצופה.
חברת Sun Microsystems תרמה תרומה משמעותית לפרויקט Lightning במטרה לספק למשתמשים אלטרנטיבה חופשית ופתוחה ל־Microsoft Office באמצעות שילוב של OpenOffice.org ו־Thunderbird עם ההרחבה Lightning. האזורים בהם Sun מתמקדת בנוסף לתיקון באגים כללים הם תצוגות לוח השנה, תכונות שיתוף ותמיכה ב־Sun Java Calendar Server.
Lightning הוא שם הקוד ולא השם הרשמי של המוצר. לכן, מבחינה טכנית לא נכון לקרוא לו "Mozilla Lightning".
ירוקת חמור מצויה
יְרֹקֶת-חֲמוֹר מְצוּיָה (שם מדעי: .Ecballium elaterium (L.) A.Rich) היא מין עשב רב-שנתי שרוע וקייצי או חד-שנתי חורפי הנמנה עם מִשְׁפַּחַת הַדְּלוּעִיִּים. מין זה יחיד בסוגו ותפוצתו ים-תיכונית ואירנו-טורני - אזור בעל אופי ערבתי-יבשתי. היא מאכלסת בעיקר מקומות מופרים ובתי גדול לחים הסמוכים לישובים ונחשבת לעשב-רע בשדות בעל קיציים. פרחיה צהובים ופירותיה עסיסיים. כשהפרי מבשיל ניתק החיבור שבין העוקץ לגוף הפרי והציפה שבתוך הפרי ניתזת ומפיצה למרחוק את הזרעים.