cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רגימנט יורקשייר
רגימנט הדוכס מוולינגטון
מספר חודשים אחרי הקמתו, נשלח הרגימנט להולנד להשתתף בקרבות מלחמת הירושה הספרדית, לאחר מספר חודשים יחד עם מספר רגימנטים בריטים הוא נשלח לפורטוגל שם נלחם במשך שש השנים הבאות. לאחר המלחמה הרגימנט היה מבין שניים שלא פורקו, הוא נשלח לגרמניה בשנת 1745 להשתתף בקרבות מלחמת הירושה האוסטרית, שם זכה הרגימנט בתוארי הקרב הראשונים שלו. הרגימנט ה-33 קיבל שם של רגימנט מקצועי ובעל יכולות רבות במהלך שנים אלו והוא התבלט רבות בשדה הקרב. תדמית זו התחזקה במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, כאשר הרגימנט הפך לדוגמה בקרב יחידות הצבא הבריטי, כשהוא נלחם בקרבות והמערכות העיקריות של הצבא במלחמה. יחידות הרגימנט השתתפו בין היתר בקרב על לונג אילנד, הקרב על פורט וושינגטון, הקרב על מונמות', הקרב על בית גילפורד ולבסוף נלחמו בקרב יורקטאון.
לאחר 10 שנים באמריקה, הרגימנט שב לאנגליה בשנת 1786 שם הוצב למשך השנים הבאות. בשנת 1793 ארתור ולסלי (לעתיד דוכס ולינגטון) קנה את דרגת המייג'ור בשירות הרגימנט ושנה לאחר מכן השתתפה היחידה במערכה הכושלת בארצות השפלה. בפברואר 1797 הגיע הרגימנט בפיקודו של ארתור ולסלי לקלקוטה בהודו, כחלק יחידות המלך המוצבות בהודו לצד צבא חברת הודו המזרחית הבריטית. בשנת 1799 נלחם הרגימנט במהלך המלחמה האנגלו-מייסורית הרביעית אשר הביעה לאחר קרב סרינגפטמה לנפילתו של סולטאן ממלכת מייסור הטיפו סולטאן. לקראת סוף שנת 1814 הגיע הרגימנט לאירופה להשתתף בקרבות כחלק מהמלחמות הנפוליאוניות עד לנקודת השיא ביוני 1815 בקרב ווטרלו. בקרב שירת הרגימנט תחת חטיבה 5 בדיוויזיה השלישית, הרגימנט נלחם כחלק מיחידות הקו ואיבד 128 חיילים ו-11 קצינים במהלך הקרב.
בדצמבר 1815, עם תום הקרבות ותקופת השלום והסדר בצרפת, יצא הרגימנט חזרה לבריטניה שם הוצב בשנים הקרובות במספר בסיסים בהם בגלאזגו ודבלין. בשנת 1822 נשלך הרגימנט להצבה בקולוניה בג'מייקה למשך עשר שנים, בהן סבלו חיילי הרגימנט אבדות רבות על ידי מחלות מקומיות כמו מלריה ודיזינטריה. באוקטובר 1853 עם פרוץ מלחמת קרים, מספר חודשים אחרי שהוענק לו השם 'רגימנט הדוכס מוולינגטון', נשלח הרגימנט להשתתף במערכה בחצי האי קרים, שם לחם בין היתר בקרב אלמה, קרב אינקרמן והמצור על סבסטופול. מספר שנים לאחר מכן, בשנת 1868 השתתף הרגימנט בהמשלחת הצבאית לאתיופיה, לאחר מכן במהלך השנים הוצבו גדודי הרגימנט במספר מוקדים ברחבי האימפריה והם שירתו בין היתר במלחמת הבורים בדרום אפריקה.
הרגימנט הרגלי ה-76: (באנגלית: 76th Regiment of Foot) הרגימנט הוקם לראשונה בשנת 1745 ובמשך השנים פורק והוקם מחדש מספר פעמים, הוא שימש מספר שנים בתור רגימנט חיל רגלים קל עם חיילים מסקוטלנד ובתקופה מאוחרת יותר הוקם כרגימנט לשירות בהודו הבריטית תחת פיקוד חברת הודו המזרחית הבריטית. במשך השנים מלבד השירות בהודו בסוף המאה ה-18, שירת הרגימנט במהלך המלחמות הנפוליאוניות ובהלך המאה ה-19 שירת במספר מוקדים ברחבי האימפריה עד שאוחד בשנת 1881 לתוך 'רגימנט הדוכס מוולינגטון'.
תוארי קרב ודגלי הרגימנט
לרגימנט ישנם 280 תוארי קרב אשר רובם המכריע הורשו מהרגימנטים הקודמים אשר מרכיבים אותו. תואר הקרב הקדום ביותר הוא "נמור" אשר ניתן עבור לחימה במצור על נמור משנת 1695, תואר הקרב העדכני ביותר הוא "עיראק" הניתן על הלחימה במלחמת עיראק בשנת 2003. מתוך כל אלו הותר לרגימנט להציג על דגלי היחידה שלו 43 תוארי קרב משתי מלחמות העולם על "צבעי המלכה" ו-46 תוארי קרב ממערכות אחרות על "צבעי הרגימנט".
חיילי רגימנט יורקשייר וכל הרגימנטים שסופחו לתוכו, עוטרו לאורך השנים ב-38 צלבי ויקטוריה - עיטור הגבורה הגבוה ביותר בבריטניה. אחד ממעוטרי הצלב, הנרי טנדי ששירת ברג' הדוכס מוולינגטון, נחשב לטוראי המעוטר ביותר במלחמת העולם הראשונה.
יחסי אנדורה–ארגנטינה
יחסי אנדורה–ארגנטינה הם היחסים הדיפלומטיים בין נסיכות אנדורה לרפובליקה הארגנטינאית. שתי המדינות חברות בארגון המדינות האיברו-אמריקניות ובאו"ם.
היסטוריה
אנדורה וארגנטינה כוננו יחסים דיפלומטיים ב-26 באפריל 1995, לאחר שאנדורה אימצה חוקה חדשה המכוננת אותה כדמוקרטיה פרלמנטרית. מאז כינון היחסים הדיפלומטיים; היחסים בין שני העמים היו מוגבלים והתרחשו בעיקר בפורומים רב-צדדיים. במרץ 2010 חתמו שתי המדינות על הסכם להחלפת מידע בענייני מיסים.
בפברואר 2018 הואשם תת-המזכיר הכללי של הנשיאות הארגנטינאית, ולנטין דיאס גיליגן, שהוא בעל חשבון בנק סודי שלא פורסם באנדורה וכן הואשם בגין הלבנת הון. דיאס גיליגן התפטר במהרה בגלל השערורייה.
יחסי סחר
בשנת 2017 הסתכם המסחר בין אנדורה לארגנטינה ב-43,000 דולר. הייצוא העיקרי של אנדורה לארגנטינה כולל: תרמוסטטים, הילוכים, צנטריפוגות, מכונות חפירה ומכונות חימום אחרות. היצוא העיקרי של ארגנטינה לאנדורה הוא הלבשה מעור פרווה.
L'homme armé
L'homme armé (בצרפתית: "הגבר החמוש") הוא שיר עם מן האסכולה הבורגונדית. חשיבותו היא בכך שבמהלך המאה ה-15 וה-16 שימש כלחן בסיסי (קנטוס פירמוס) עליו חיברו מלחינים שונים לפחות ארבעים מיסות. לפי אסכולת ההלחנה הפרנקו-פלמית שימשו שירי עם חילוניים פופולריים כלחן בסיסי לפיו הולחנו מילות המיסה. "הגבר החמוש" היה כלל הנראה שיר פופולרי ביותר ונעימתו היא הנעימה הנפוצה ביותר ששימשה כבסיס לחיבור מיסה בכל תולדות המוזיקה. אולם, עקב התנגדות הוותיקן לשירים חילוניים כבסיס למוזיקה כנסייתית, היה ניסיון להציג את נושא השיר לא כאיש חמוש חילוני אלא כייצוג אלגורי למלאך מיכאל ובכך "להכשיר" את השימוש בלחנו כלחן מוביל ליצירות דתיות. מאידך, יש הסוברים כי שם השיר לקוח משמו של בית מרזח (Maison L'Homme Arme) סמוך למגוריו של המלחין גיום דופאי בקמבריי. השיר מוכר לראשונה החל מ-1453, מיד לאחר נפילת קונסטנטינופול וייתכן שיש לו קשר למאורע זה או למסע צלב שתוכנן נגד האימפריה העות'מאנית בעקבות כך.
מיסות המבוססות על השיר
בין המלחינים שחיברו לפחות מיסה אחת לפי השיר ניתן למנות את גיום דופאי (הראשון הידוע שעשה שימוש בשיר), אנטואן בינואה (המוזכר לעיתים כמי שחיבר אותו), יוהנס אוקכם, יוהאנס רגיס (שתי מיסות, אחת שרדה), יוהנס טינקטוריס, יאקוב אוברכט, ז'וסקן דה פרה (שתי מיסות), לואזה קומפר, אנטואן ברימל, פייר דה לה רו (שתי מיסות), כריסטובאל דה מוראלס (שתי מיסות), פרנסיסקו דה פניילוסה, פרנסיסקו גררו, לודוויג זנפל, ג'ובאני פלסטרינה (שתי מיסות) וג'אקומו קריסימי.
3DES
3DES (או DES משולש) היא שיטת הצפנה משנת 1998 המבוססת על אלגוריתם DES, שנועדה לחזק את הבטיחות של האחרון לאור העובדה שגודל מפתח ההצפנה של DES הוא 56 סיביות בלבד – גודל שנחשב קטן יחסית (עבור טכנולוגיה של שנות ה-90). שיטת DES משולש מפצה על אורך המפתח בדרך זולה ופשוטה: הצפנה חוזרת עם DES תוך שימוש במפתחות הצפנה נוספים.
לשיטת ההצפנה DES שני חסרונות בולטים:
צופן 3DES נועד להתגבר על הבעיה השנייה. הצופן פועל עם שלושה מפתחות DES ולכן אורך המפתח הכולל הוא 168 סיביות. אורך זה מונע את האפשרות לפיצוח הצופן על ידי ניסוי כל המפתחות האפשריים (במגבלות כח המחשוב בימינו). קיימות שתי וריאציות של DES משולש: EEE, ו-EDE.
יישום אלגוריתם DES בשיטה זו זכה לפופולריות משום שהוא מאפשר להשתמש באותו כלי (חומרה או תוכנה) לביצוע DES ו-3DES. כך משיגים שיפור בבטיחות ההצפנה על חשבון זמן ביצוע. מבחינת יעילות חישובית התוספת אינה כה משמעותית.
מחקרים מראים
, שחוזקו האמיתי של DES משולש אינו 168 סיביות כפי שהיינו רוצים, אלא רק 112. זאת משום ששיטות אילו פגיעות להתקפה הנקראת תקיפת היפגשות באמצע. אם מאחסנים טבלה של \ 2^{113} תוצאות הצפנה ופענוח באמצעות DES עם מפתחות שונים, הממויינים בסדר לקסיקוגרפי, אפשר למצוא את המפתח ב-\ 2^{112} ניסיונות. זה עדיין מספיק חזק, משום שאחסון כמות כזו של מידע כמעט אינו מעשי. אולם בשל חולשתו הראשונה של DES (שהוזכרה לעיל), רבים רואים ב-3DES מעין טלאי על האלגוריתם המתיישן עד שיוחלף במשהו טוב יותר. אלגוריתם ההצפנה AES הוא תקן ההצפנה אשר נבחר להחליף את DES.
הערות שוליים
Data Encryption Standard
ברנבי
ברנבי (באנגלית: Burnaby) היא עיר בקולומביה הבריטית, קנדה, הממוקמת ממזרח לוונקובר. זוהי העיר השלישית בגודלה בקולומביה הבריטית על פי אוכלוסייה, כשלפניה ניצבות סארי וונקובר הסמוכות.
ברנבי התאגדה ב-22 בספטמבר 1892 והשיגה מעמד של עיר בשנת 1992, מאה שנה לאחר ההתאגדות. זהו מקום מושבה של ממשלת אזור ונקובר.
היסטוריה
בשלושים עד ארבעים השנים הראשונות לאחר התאגדותה הושפע גידול העיר ממיקומה בין המרכזים העירוניים המתרחבים של וונקובר וניו וסטמינסטר. תחילה שימש כאזור חקלאי כפרי המספק שווקים סמוכים. מאוחר יותר הוא שימש כמסדרון תחבורה חשוב בין ונקובר, עמק פרייזר.
עם התרחבות ונקובר והפיכתה למטרופולין, ברנבי הייתה לאחד הפרברים הקהילתיים-ראשונים של וונקובר עצמה, יחד עם העיר והמחוז צפון וונקובר, והעיר ריצ'מונד. ברנבי שינתה את אופייה לאורך זמן מכפרי לפרברי עירוני.
גאוגרפיה
שטח העיר הוא 98.60 קמ"ר. היא נמצאת במרכז הגאוגרפי של מטרופולין ונקובר. העיר מוקפת על ידי ונקובר ממערב, קוקיטלאם וניו וסטמינסטר במזרח, מפרץ בורארד בצפון ונהר פרייזר בדרום. ברנבי, ונקובר וניו וסטמינסטר תופסות יחד את החלק העיקרי של חצי האי בורארד. הגובה של העיר נע בין גובה פני הים לגובה מקסימלי של 370 מטר. בסך הכל הנוף הפיזי של ברנבי נע בין גבעות, רכסים, עמקים ושפל סחף. תווי האדמה והמיקומים היחסיים שלהם השפיעו על המיקום, סוג וצורת ההתפתחות בעיר.
ברנבי היא ביתם של חברות תעשייה ומסחר רבות. הקניון המסחרי הגדול ביותר בקולומביה הבריטית (והשני בקנדה כולה), המטרופוליס במטרוטאון, ממוקם בעיר. ועדיין, היחס בין שטח הפארק לתושב בברנבי הוא מהגבוהים בצפון אמריקה, ונשמרות קרקעות חקלאיות מסוימות, במיוחד לאורך דירות על חוף נהר פרייזר בדרום העיר.
אקלים
בברנבי יש אקלים ממוזג בכל ימות השנה. החורפים גשומים, אך לא מאוד מושלגים, בניגוד למזג האוויר הקנדי האופייני. כאשר השלג יורד בדרך כלל הוא אינו מצטבר בגבהים נמוכים, אך עשוי להישאר בחלק גדול מחודשי החורף בגבהים גבוהים יותר. בשל גובהה העיר חווה יותר שלג בחודשי החורף מאשר בוונקובר או בריצ'מונד הסמוכות. מזג האוויר הקיצי נמשך בדרך כלל מיוני עד אמצע ספטמבר, עם ימים חמים. הקיץ, כמו בוונקובר יבש יחסית.
תחבורה
מערכת התחבורה המהירה SkyTrain (רכבת השמיים של ונקובר), העוברת בעיר, חוצה אותה ממזרח למערב בשני מקומות: קו האקספו (Expo Line, הושלם בשנת 1986) חוצה בחלקה הדרומי, ומקביל בחלקו לרחוב האלכסוני Kingsway, וקו המילניום (Millennium Line, הושלם בשנת 2002) במקביל לכביש Lougheed. ה- SkyTrain הקל על ההתקשרות לניו וסטמינסטר, וונקובר וסארי, וכן על פיתוח עירוני צפוף במרכז העירוני Lougheed Town בגבול המזרחי של העיר, במרכז העירוני ברנטווד (Brentwood) במרכז-מערב, ובמיוחד, במטרוטאון בדרום.
בעיר מצוי חלק ממערכת האוטובוסים של מטרו ונקובר, המנוהלת על ידי חברת האוטובוסים Coast Coast, חטיבה של TransLink.
אוכלוסייה
בעוד שברנבי תופסת כ-4% מהשטח של ונקובר רבתי, היא כללה כ־10% מאוכלוסיית האזור בשנת 2001. זהו המרכז העירוני המאוכלס השלישי ביותר בקולומביה הבריטית (אחרי ונקובר וסארי) עם אומדן אוכלוסייה של 205,261. בדומה לחלק גדול מוונקובר הגדולה, ברנבי הייתה תמיד בית לקהילות אתניות ומהגרים. דוגמה אחת מצפון העיר, ליד רחוב הייסטינגס, היא היותה בעבר בית למסעדות איטלקיות רבות. דוגמה מדרום העיר היא מגדלי דירות באזור מטרוטאון, שהונעו בחלקם על ידי הגירה מסין (הונג קונג ומקאו), טייוואן ודרום קוריאה. על פי מפקד האוכלוסין לשנת 2006, 54% מתושבי ברנבי הם בעלי שפת אם שאינה אנגלית ואינה צרפתית.
אקדמיה
בתחומי העיר פועלים הקמפוסים העיקריים של שני מוסדות אקדמיים:
Simon Fraser University (SFU), האוניברסיטה השניה בגודלה בבריטיש קולומביה, בה למדו כ-21 אלף סטודנטים ב-2021/2022. הקמפוס העיקרי שלה נמצא בצפון ברנבי.
בית הספר למקצועות טכנולוגיים, (British Columbia Institute of Technology (BCIT, בו למדו כ-12 אלף סטודנטים ב-2021/2022.
ערים תאומות
הערים התואמות של ברנבי הם:
פיגועי טרור נגד ישראלים בישראל ובשטחים ב-2017
רקע
בשנים 2015 ו-2016, בעיקר החל מראש השנה ה'תשע"ו פרץ גל טרור פלסטיני נגד ישראל שהתבטא בפיגועים רבים מצד מחבלים ספונטניים, שפעלו לעיתים ללא שייכות ארגונית או חברות בארגון טרור גדול. רוב הפיגועים היו פיגועי יידוי אבנים, יידוי בקבוקי תבערה, פיגועי דקירה ופיגועי דריסה. אך הקשים שבהם כללו גם פיגועי ירי. בגל טרור זה נרצחו 43 ישראלים ונפצעו מאות. כ-270 מחבלים ערבים (פלסטינים, מהם תושבי מזרח ירושלים ואף ערביי ישראל) נהרגו על ידי כוחות הביטחון של ישראל, או על ידי אזרחים, רובם תוך כדי ביצוע פיגוע. כמות הפיגועים דעכה באופן משמעותי במחצית השנייה של שנת 2016 וגברה בתחילת שנת 2017.
ביולי 2017, בעקבות הפיגוע בהר הבית, הוגבלה כניסת מתפללים מוסלמים להר, והוצבו גלאי מתכות בכניסה אליו. מהלך זה הוביל להסלמה, שהתבטאה במהומות בהר הבית ובירושלים ואף עלייה בכמות הפיגועים. גלאי המתכות הוסרו ב-26 ביולי.
נובמבר
רצח רון קוקיא - באותו יום בערב דקרו מחבלים בדואים את החייל רון קוקיא בן 20 בערד ששירת בנח"ל וחטפו את כלי נשקו. ב-4 בדצמבר הותר לפרסום שהשב"כ עצר שני בדואים ערביי ישראל בחשד לרצח החייל, והם הודו במעשה והסגירו את כלי הנשק שנגנב.
נפגעים
בשנת 2017 נרצחו 17 ישראלים ותיירת בריטית אחת בפיגועי טרור פלסטיני שכוונו נגד מטרות ישראליות. מתוך 17 הישראלים שנרצחו: 7 מהם אזרחים, 6 מהם חיילי צה"ל, שני שוטרים במשטרת ישראל ושני שוטרי מג"ב. 169 ישראלים נוספים נפצעו.
28 מחבלים ערבים חוסלו, מהם 25 מחבלים פלסטינים ו-3 ערבים-ישראלים. בשנה זאת נעצרו 3,617 חשודים המעורבים באירועי טרור, מספר גבוה יותר משנת 2016.
סיכולים
השב"כ פרסם כי סוכלו על ידו תוכניות של 144 חוליות מחבלים שביקשו לבצע פיגועים בשנה זו.
ויל אייזנר
ויליאם ארווין "ויל" אייזנר (באנגלית: William Erwin "Will" Eisner; 6 במרץ 1917 בברוקלין – 3 בינואר 2005 בלודרדייל לייקס שבפלורידה) היה סופר ואמן קומיקס יהודי-אמריקני, כמו גם יזם, שנחשב לאחד מהתורמים החשובים להתפתחותו של המדיום.
אייזנר ידוע בעקבות יצירותיו "חוזה עם אלוהים" ו"הרוח" (The Spirit), שהשפיעו רבות להכרתו של הרומן הגרפי כיצירה ספרותית. נוסף על כך, תפקידו כיזם עזר לבסס את מדיום הקומיקס כמיזם חינוכי לכל דבר, לרבות הקמתם של אולפני הנפשה.
תחילת חייו
אייזנר נולד בברוקלין שבניו יורק למהגרים יהודיים. אביו היה צייר ויזם, לשעבר פועל אזור הבדים בשדרה השביעית ברובע מנהטן. אייזנר למד בתיכון ע"ש דה-וויט קלינטון. אחד מהמשפיעים הרבים עליו היה המאייר ג'וזף כריסטיאן ליינדקר. בין היתר, אייזנר אייר עבור עיתון בית הספר ועיצב תפאורות. הוא אף שקל להשתמש בכישוריו בתיאטרון.
לאחר סיום לימודיו למד אצל האמן הקנדי ג'ורג' ברנדט ברידג'מן למשך שנה, ובזכות קשריו ניתנה לו משרת מאייר פרסומי בעיתון ניו-יורקי נחשב. באותה עת, אייזנר אייר גם למגזיני פאלפ עבור סכום לא מבוטל של עשרה דולרים לעמוד.
אייזנר ואייגר
אייזנר והעורך הראשי של מגזין WOW, ג'רי אייגר, שיתפו פעולה ביניהם בשנים שלאחר מכן. לאחר ארבע חוברות בלבד של המגזין (חודשים יולי-נובמבר 1936), הצמד המשיך להוציא חומר מקורי להוצאות לאור כדוגמת Fox Comics, Fiction House ו-Quality Comics בין היתר. הייתה זו תקופת השפל הגדול, ורווחיהם עמדו על דולר וחצי לעמוד.
בשנת 1939 יצר אייזנר דמות בדיונית בשם Wonder Man עבור ויקטור פוקס, מו"ל שעבד בעבר עם DC קומיקס ועם Fox Comics, וזאת בעקבות דרישתו ליצור דמות סטייל סופרמן. אייזנר כתב ואייר את הגיליון הראשון של Wonder Comics תחת שם העט ויליס.
"הרוח"
חוברות הקומיקס נודעו בעיקר בשל סיפורם של האנשים הפשוטים, כאשר לעיתים קרובות עלילת הגיבור הייתה מפנה עצמה לדרמה המתחוללת בעיר. נוסף על כך, מלבד השימוש באלימות ובפאתוס, חוברות "הספיריט" שאבו כוחן מהשימוש בהומור, כאשר הדמות הייתה שרויה לרוב בקיפאון נוכח הנשים היפות הסובבות אותו.
אייזנר עבד עם צוות מסור על חוברות הקומיקס, אשר המשיך לפרסם אותן גם כאשר אייזנר גויס לצבא ארצות הברית בין השנים 1942–1945. בתקופת שירותו השתמש אייזנר בקומיקס למטרות חינוך. כך למשל, בביטאון Army Motors יצר אייזנר את דמותו של החייל המגמגם והזהיר ג'ו דואפ, שהדגים אחזקה מונעת לכלי הנשק השונים. בשנת 1948, בעת שחזר לכתיבת "הספיריט", ייסד אייזנר חברה שנועדה לספק חומרי הדרכה לארגונים ממשלתיים ועסקיים. אחד מכתבי העת הארוכים ביותר תחת שם החברה היה המגזין PS, The Preventive Maintenance Monthly שהחל בשנת 1951 ונמשך עד לשנות ה-70.
רומנים גרפיים
בסוף שנות ה-70 הפנה אייזנר את תשומת לבו ליצירת סיפורים ארוכים. "A Contract with God" היה הרומן הגרפי הראשון שלו, שלאחריו הוציא אייזנר מקבץ של סיפורים קצרים המתעדים את ההיסטוריה של קהילות המהגרים של ניו יורק, בעיקר יהודים. בין הספרים נמנים Building, A Life Force, Dropsie Avenue ו-To the Heart of the Storm. אייזנר המשיך לפרסם את סיפוריו גם בשנות ה-70 וה-80 לחייו.
בשנותיו המאוחרות הרצה אייזנר על אמנות המקצוע וכן כתב שני ספרי הוראה המשמשים כיום מאיירים. בהקדמה להוצאה המחודשת ל"חוזה עם אלוהים" משנת 2001, ציין אייזנר כי ההשראה לעלילה הראשית הייתה בעקבות מותה של בתו חולת הלוקמיה בשנת 1969.
מותו
אייזנר מת בפלורידה כתוצאה מסיבוכים מניתוח מעקפים שעבר ב-22 בדצמבר 2004. חברת DC קומיקס ערכה טקס אשכבה לזכרו באזור האיסט סייד של מנהטן, שכונה שאותה הרבה אייזנר לתאר בסיפוריו ובאיוריו. אייזנר הותיר אחריו אשה ובן.
פרסים והוקרה
אייזנר קיבל הוקרה על עבודתו מאת ארגון המנפישים הארצי כאשר קיבל את פרס הקומיקס לשנים 1967–1969 וכן 1987–1988, כמו גם פרס ראובן גולדברג היוקרתי בשנת 1988.
שמו של אייזנר הונצח בהיכל התהילה של האקדמיה לאמנויות הקומיקס בשנת 1971 וכן בהיכל התהילה ע"ש ג'ק קירבי בשנת 1987. שנה לאחר מכן הוקמו פרסי תעשיית הקומיקס על שמו.
IM the Supervisor
IM The Supervisor (בעברית: אני המנהל) הוא האלבום החמישי של הרכב הטראנס הישראלי אינפקטד מאשרום שיצא בשנת 2004. באלבום זה ההרכב חוזר לסגנון הטראנס שאותו יצר באלבומיהם הראשונים, אך עם סאונד מלוטש יותר. בנוסף, מתגלים צדדים חדשים של היצירה ברצועות אלקטרוניות פסיכומלודיות, פסיכדליות ובסגנון הדאנס.
הצלחת האלבום
האלבום נמכר ביותר מ־80,000 עותקים והציב את אינפקטד מאשרום במעמד הרכב הטראנס מהטובים ומהמובילים בעולם. לאחר צאת האלבום ושני הסינגלים (Cities of the Future ו־Stretched), אינפקטד מאשרום זכו להיכנס למקום ה־26 ברשימת דירוג היוצרים של מגזין DJmag (מגזין מוזיקה אלקטרונית בריטי מהנחשבים ביותר), הכניסה הגבוהה ביותר של הרכב טראנס ישראלי לרשימה באותה תקופה. שתי רצועות מהאלבום הושמעו המון במועדונים ברחבי הארץ (Im The Supervisor ו-Cities Of The Future). חלק מהרצועה העשירית באלבום "Stretched" הושמעה כמעין מעברון בערוץ 24.
שם האלבום
חברי ההרכב נקלעו לסיטואציה בה במהלך סיבוב הופעות בגרמניה היו צריכים מונית לשדה התעופה וחבר הלהקה ארז אייזן ביקש את מפקח תחנת המוניות שענה לו במבטא גרמני כבד (שבידר את חברי ההרכב) :"I'M The Supervisor" (בעברית: אני המפקח).
מפל הקרח ברייר
מפל הקרח ברייר (באנגלית: Brier Icefalls) הוא מפל קרח ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
המפל מצוי בצידה המזרחי של גבעת ואנטייג.
מקור השם
המפל נקרא על שמו של פרנק ברייר (Frank Brier), ממשרד תוכניות הקוטב (Office of Polar Programs) בקרן הלאומית למדע של ארצות הברית.
ברייר שימש כמנהל מתקנים והיה אחראי על בנייה ושיפוץ מתקנים בתחנת מקמרדו ובתחנת הקוטב בין השנים 1995–2001, עת חודשו תחנות אלה.
לקריאה נוספת
• Jane G. Ferrigno, Kevin M. Foley, Charles Swithinbank, and Richard S. Williams, Jr., Coastal-Change and Glaciological Map of the Ross Island Area, Antarctica: 1962–2005, U.S. Geological Survey Professional Paper
דן טולקובסקי
דן טוֹלקוֹבסקי (נולד ב-17 בינואר 1921) הוא איש צבא בדימוס בדרגת אלוף. היה המפקד החמישי של חיל האוויר ממאי 1953 עד יולי 1958.
ראשית חייו
טולקובסקי נולד בשנת 1921 בתל אביב, בנם של שמואל טולקובסקי, מראשי הפרדסנים בארץ ופעיל ציוני נודע, וחנה, בתו של יצחק ליב גולדברג. למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב, וב-1936 החל לפעול ב"הגנה". ב-1938 המשיך לימודיו באימפריאל קולג' בלונדון והוסמך כמהנדס מכונות.
קריירה צבאית
בשנת 1942 התגייס לחיל האוויר הבריטי, עבר קורס טיס בטרנסוואל שבדרום אפריקה, קיבל את כנפי הטיס ב-1943, ועבר אימון מבצעי במצרים. שירת כטייס ספיטפייר בטייסת 238 והשתתף בקרבות באיטליה ובדרום צרפת. באוקטובר 1944 הוצב בטייסת 94 והשתתף בקרבות ביוון. בתום מלחמת העולם השנייה שירת בטייסת תובלה ולאחר מכן שירת בבסיס חיל האוויר הבריטי בלוד עד שהשתחרר בדרגת לוטננט טיסה ביוני 1946. טולקובסקי עבד בבריטניה כמהנדס מכונות ובמקביל גויס חזרה ל"הגנה", ועסק ברכש חשאי של מטוסים והטסתם לישראל. באחת הטיסות נפצע ושבר את ידו באורח קשה והושבת מהטסה במשך כחצי שנה.
קריירה אזרחית
ב-1959 הצטרף לחברת "דיסקונט השקעות", תחילה כסמנכ"ל ובשנת 1968 מונה למנכ"ל החברה, תפקיד אותו מילא 17 שנים עד פרישתו. בתפקידו הוביל בין השאר השקעות בישקר, באלרון ובסאיטקס. שימש יו"ר חברת סאיטקס. חבר הקורטוריון של הטכניון מאז 1959. ב-1985 פרש והקים ביחד עם בנו, גדעון טולקובסקי, ופרדריק אדלר, יזם הון סיכון אמריקאי את "אתנה" - קרן הון סיכון להשקעות בהיי טק הראשונה בישראל.
היה יו"ר ועדת המשנה לקרינה וליישומי רדיואיזוטופים של הוועדה לאנרגיה אטומית.
שלמה מיידנצ'יק
תולדותיו
נולד בעיירה מינקיבצי באוקראינה למשפחה שומרת מצוות. בילדותו נשלח לבית ספר ממשלתי קומוניסטי ובהשפעתו עזב את הדת. בתום לימודי התיכון למד בבית ספר לנהגי רכבות בעיר קרסנודר. באותה עת החל בתהליך חזרה בתשובה, בהשפעת האדמו"ר רבי אברהם יהושע העשל טברסקי ממחנובקא וחסידי חב"ד. בשנת תש"ו (1946) עלה לישראל.
דן טולקובסקי
קריירה אזרחית
טולקובסקי היה מקורב בשנות ה-60 למפלגת רפ"י. ב-1967 היה ממייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה, אך מאז שינה את עמדותיו והוא תומך ברעיון שתי מדינות לשני עמים. ב-1976 נמנה עם קבוצת המייסדים של מפלגת ד"ש. במהלך השיחות על הסכם השלום בין ישראל למצרים היה חבר בקבוצה של קצינים בכירים שהתנגדה לוויתורים בסיני.
שלמה מיידנצ'יק
תולדותיו
היה ממקימי כפר חב"ד, ובשנת תש"ך (1959) נבחר ליושב ראש הוועד של כפר חב"ד. שימש בתפקיד זה במשך כעשרים וחמש שנה, עד שנת תשמ"ג (1983), שבה נבחר מנחם לרר לראשות הוועד. פעילותו הציבורית נעשתה בהתנדבות, ולפרנסתו עבד כנהג קטר ברכבת ישראל.
דן טולקובסקי
קריירה אזרחית
ב-1970 עמד בראש ועדת חקירה לחקר התנגשות מטוס חיל האוויר סטרטוקרוזר ומטוס טי.וו.אי בואינג 707 בשדה התעופה לוד. בשנים 1978–1980 היה חבר מליאת רשות ניירות ערך. בשנת 1997 היה חבר בוועדת צ'חנובר, שחקרה את ההתנקשות בח'אלד משעל בירדן.
ב-2021, טולקובסקי היה לראשון מבין אלופי צה"ל הוותיקים לדורותיהם שחצה את גיל 100.
שלמה מיידנצ'יק
תולדותיו
בשנת ה'תש"ן (1990) החליף את אפרים וולף בתפקיד יושב ראש אגודת חסידי חב"ד בישראל, ושימש בתפקידו עד פטירתו בשנת תשס"ד (2004).
דן טולקובסקי
חיים אישיים
טולקובסקי היה נשוי למרים משנת 1948 ועד לפטירתה ב-2015. אב לשלושה, רוני (אלמנתו של אריה פיינגולד), גדעון ודוד טולקובסקי. אחותו נעמי הייתה רעייתו של האנתרופולוג רפאל פטאי.
שלמה מיידנצ'יק
תולדותיו
היה ממקימי מטה משיח.
היה בעל קשרים ענפים בצמרת השלטון בישראל, ושמר על יחסי ידידות קרובים גם עם ראשי הממשלה, ובהם שמעון פרס, יצחק רבין, יצחק שמיר ואריאל שרון, וכן עם שרים ואלופי צה"ל.
סוסי מרקוס הקדוש
סוסי מרקוס הקדוש הם פסל ברונזה מסוג קוודריגה (ארבעה סוסים) שנוצרו ביוון העתיקה או ברומא העתיקה.
היסטוריה
מקורם של הסוסים בעת העתיקה, והם, ככל הנראה, מעשה ידי ליסיפוס – פסל יווני בן המאה הרביעית לפנה"ס.
הפסלים עשויים בעיקרם נחושת (96.67%) ולכן ניתן לראות בהם פסלי נחושת לא נקייה (ולא פסלי ברונזה) אף שהרכב הפסלים מתאים להגדרה של "ברונזה". הפסים ניצוקו בטמפרטורות גבוהות (1200 - 1300 מעלות צלזיוס) וצופו זהב. האיכות הטכנולוגית של היציקה מביאה חלק מהחוקרים לטעון כי מדובר בפסלים רומיים ולא בפסלים הלניסטיים.
אף שמוצא הפסל לא ידוע, ידוע בוודאות כי הפסלים הוצבו בראש שער ההיפודרום של קונסטנטינופול וניצבו בראש שער זה עד שנת 1204 עת כוחות הרפובליקה של ונציה בזזו את קונסטנטינופול במהלך מסע הצלב הרביעי.
הדוג'ה שלח את הסוסים לוונציה והם הוצבו במרפסת בחזית בזיליקת מרקוס הקדוש בשנת 1254.
בשנת 1797, לאחר שכבש את ונציה, שלח נפוליאון בונפרטה את הסוסים לפריז והם הוצבו בראש שער הניצחון של קרוסל בכיכר קרוסל שבסמוך לארמון הלובר. בשנת 1815, בעקבות תבוסת נפוליאון, הושבו הסוסים לוונציה והוחזרו לחזית הכנסייה.
Newgrounds
Newgrounds (בתכתיב עברי: ניוגראונדס) הוא אתר שהוקם על ידי טום פולפ ב-1995 לשיתוף, אירוח ודירוג מדיה דיגיטלית כגון משחקי דפדפן, סרטוני וידאו ואנימציות, מוזיקה, ואמנות דיגיטלית.
Newgrounds הגיע לשיא הפופולריות שלו בעשור הראשון של המאה ה-21 כפורטל פלאש, ונחשב בזמנו ל"ביתם של יוצרי פלאש". קהילת היוצרים שטיפח תרמה רבות לתרבות האינטרנט ולמרחב המשחקים העצמאיים בפרט.
תוכן האתר
האתר מארח תוכן המועלה על ידי גולשיו. כל יצירה המועלת לאתר מסווגת לאחד מארבעה פורטלים: משחקים, סרטים, אודיו, ואמנות. משתמשי האתר יכולים להעניק ליצירות דירוג בסולם בין 0 ל-5 כוכבים וכן לפרסם עליהן ביקורות כתובות. כל יצירה המועלה לאתר עוברת תהליך הנקרא "שיפוט". ציון הגולשים הממוצע של היצירה בסוף תקופת השיפוט קובע אם תשמר באתר (תתווסף באופן "רשמי" למאגריו) או תמחק ממנו. יצירה שלא התקבלה לאתר נקראת בלשון הקהילה "blammed".
יצירות אמנות דיגיטלית וקובצי אודיו מסווגות בשיטה אחרת המכונה "סקאוטינג". כלל המשתמשים מסוגלים להעלות יצירות אלו לפרופילים האישיים שלהם, אך רק היצירות ש"נבדקו" (scouted) יופיעו בפורטלים הציבוריים. משתמש שיצירותיו נבדקו ואושרו מקבל את הזכות לבדוק משתמשים אחרים. תהליך זה, יחד עם תהליך השיפוט, מונע מתוכן גנוב ופיראטי, תוכן פוגעני או ספאם להשיג טביעת רגל פומבית באתר. ניתן לדווח על יצירה מסוימת כפוגענית או כמפרה את תנאי השימוש של האתר. היצירה תועבר לבדיקת מנהלי התוכן ואנשי הצוות של האתר. דיווחים מאת משתמשים מנוסים וותיקים באתר זוכים לתיעדוף גבוה יותר.
דף הבית של Newgrounds מציג יצירות מומלצות ופופולריות מכל ארבעת הפורטלים, וכן פרסים יומיים, שבועיים וחודשיים ליצירות מצליחות. בנוסף, האתר כולל מערכת פורומים בה יכולים משתמשי האתר להתייעץ, להתדיין וכן ליצור פרויקטים קהילתיים הנקראים "collabs" (קיצור של collaboration - שיתוף פעולה). בעוד שמאות שיתופי פעולה מוכרזים בפורומים כל שנה, רק כ-20% מהם יוצאים לאוויר העולם. כמו כן, מחקרים הראו כי אנימטורים בקהילת האתר חשים "תחושת בעלות עזה" על יצירותיהם.
האתר ידוע לשמצה כמארח יצירות אלימות, בוטות, או מגחיכות סוגיות פוליטיות רגישות כגון מקרי טבח בבתי ספר וכן הטאליבן ואוסאמה בן לאדן בשיא מלחמת עיראק. עם זאת, חוקרים טענו שיצירות האתר "מאוזנות יחסית פוליטית, אם כי חסרי ניואנסים".
היסטוריה
בשנת 1991, השיק טום פולפ פאנזין העוסק בקונסולת המשחקים Neo Geo בשם "New Ground" ושלח את גליונותיו לכ-100 חברי מועדון שמקורם בשירות המקוון Prodigy. ארבע שנים לאחר מכן, בשנת 1995, השיק פולפ אתר אינטרנט בשם "New Ground Remix". האתר החל לקבל תשומת לב ציבורית בקיץ 1996, לאחר שפולפ השיק מספר משחקי דפדפן פופולארים בעודו סטודנט באוניברסיטת דרקסטל בפילדלפיה.
בשנת 1999 פרסם פולפ משחק הרפתקאה לדפדפן בשם "Pico's School" (בית הספר של פיקו), הסובב סביב התלמיד פיקו ומסע הנקמה שלו להרוג ילדים גותים על שרצחו את בני כיתתו. המשחק, שאופיין בהומור שחור ואלימות גרפית ופורסם זמן קצר לאחר הטבח בתיכון קולמביין, הפך ללהיט וסייע לבסס את מעמדו של האתר, ששמו שונה ל"Newgrounds". בעקבות ההצלחה, התפטר פולפ מעבודתו, נשר מהאוניברסיטה, והחל לתחזק את האתר במשרה מלאה.
בנוסף לתכני פלאש, האתר טיפח קהילת מפתחים ויוצרים שהתעניינו בפיתוח תכנים אלו, כאשר לחלקם הייתה "השפעה רבה" על תרבות הרשת. כתוצאה מכך, Newgrounds הפך לאחת מקהילות יוצרי הפלאש "הפעילות ביותר באינטרנט האמריקאי" ונראתה כמקום בו מפתחי משחקים עצמאיים יכלו להתחיל את הקריירה שלהם ולהשיג קהל מעריצים. מאידך, משתמשי האתר תוארו כ"בעלי סובלנות נמוכה ליצירות באיכות ירודה". מספר אנימטורים שצברו קהל באתר עברו ממנו ליוטיוב באמצע שנות האלפיים.
פולפ עצמו המשיך ליצור משחקי פלאש ולהעלות אותם לאתר, בין השאר בעזרת יוצרים שהכיר בו. בשנת 2003, בעקבות הצלחת המשחק "Alien Hominid" שפיתח פולפ בשיתוף פעולה עם האמן דן פלאדין, ייסדו השניים יחד עם המפיק ג'ון בייז את חברת המשחקים The Behemoth. כמו כן, בשנה זו התרחבו שירותי האתר, והוא החל לארח מוזיקה דיגיטלית.
בשנת 2010, דירג מגזין "טיים" את האתר במקום ה-39 ברשימת "50 האתרים הטובים ביותר בעולם" ותיאר אותו כ"אוסף של משחקי דפדפן מצחיקים וחסרי תקנה".
בשנת 2018, לאור שקיעתו של נגן הפלאש וסוגיות האבטחה שסבבו אותו, צוות Newgrounds החל לעודד את משתמשיו להעלות יצירות בפורמט HTML5 ועדכן את האתר על מנת לתמוך בפורמט החדש. בסוף אותה שנה, לאחר שהנהלת טאמבלר אסרה על העלאת תכנים למבוגרים לפלטפורמה, ראה האתר עלייה חדה במספר הנרשמים החדשים.
בקיץ 2019 השיק האתר נגן מדיה חדש בשם "Newgrounds Player", שביכולתו להפעיל תוכני פלאש באופן בטוח ובכך לשמר את מורשתם.
בשנת 2020, יצא משחק הקצב Friday Night Funkin' לאור. המשחק הועלה במקור ל-Newgrounds, פותח על ידי יוצרים ותיקים של האתר וכולל מספר דמויות קהילתיות המזוהות עמו. המשחק הפך לתופעת רשת ואף הפיל את שרתי האתר בגלל עומס תעבורה.
נחום אייטינגון
נחום אייטינגון (ברוסית: Наум Исаакович Эйтингон; 1899 – 1981) הידוע כלאוניד אייטינגון היה קצין בכיר באגף הביון של נ.ק.ו.ד. ואחראי על הפעלת רשת מרגלים סובייטים שחדרו לתוכנית מנהטן. תכנן וביצע רציחות פוליטיות של מתנגדי סטלין מחוץ לגבולות ברית המועצות.
ביוגרפיה
אייטינגון נולד ב-6 בדצמבר 1899 בעיירה שקלוב שבמחוז מוהילב (אז בתחומי האימפריה הרוסית) במשפחה יהודית מסורתית. אביו היה פקיד במפעל לייצור נייר בעיר. כשהיה בן 13 נפטר אביו של נחום והוא נאלץ לעזוב את הלימודים בבית הספר ולצאת לעבוד כדי לעזור בפרנסת המשפחה. לאחר מהפכת אוקטובר הצטרף למפלגה הבולשביקית. בשנת 1920 בעיר הומל גויס לצ'קה. במסגרת תפקידו עסק במאבק בארגוני מחתרת אנטי-קומוניסטיים. בשנים 1923-1921 מילא תפקיד דומה במפקדת צ'קה בבשקיריה.
בשנת 1923 הועבר לאגף הביון בגה-פה-או. במשך כשנתיים הוכשר לעבודה כסוכן וכמפעיל סוכנים. בשנת 1925 נשלח לסין תחת כיסוי דיפלומטי. סין באותם ימים הייתה מדינת חסרת שלטון מרכזי. שטחה היה מחולק לכמה אזורים, בהם שלטו גנרלים או שרי מלחמה למיניהם. אייטינגון נשלח למנצ'וריה בדרום מזרח סין, אזור שנשלט על ידי גנרל בשם צ'אנג זואולין. גנרל זה היה אויבו של צ'יאנג קאי שק (אשר נתמך על ידי הסובייטים) ולכן היה עוין כלפי ברית המועצות. בשטחו הוא נתן מחסה לשרידי יחידות הצבא הלבן, אשר נסוגו לשם לאחר שהובסו על ידי הצבא האדום במלחמת האזרחים. יחידות אלו ביצעו תקיפות של אזורים בברית המועצות הסמוכים לגבול עם סין. בנוסף לכך צ'אנג זואולין שיתף פעולה עם המודיעין היפני. אייטינגון הצליח לגייס סוכנים בקרב סביבתו הקרובה של צ'אנג זואולין, אשר סיפקו לו מידע אודות תוכניותיו ותנועותיו. לפי אחת הגרסאות אייטינגון היה אחראי לחיסולו של הגנרל ביולי 1928. באביב 1929 החליט צ'יאנג קאי שק לנתק את היחסים הדיפלומטיים עם ברית המועצות. המשטרה הסינית פשטה על נציגות דיפלומטית סובייטית בחרבין. כל אנשי הצירות (ואייטינגון ביניהם) נעצרו ולאחר מכן גורשו מהמדינה.
לאחר חזרתו מסין נשלח אייטינגון לאיסטנבול כנספח צבאי של השגרירות הסובייטית בטורקיה. תפקיד זה היה רק כיסוי לפעילות ריגול. בתחילת שנות ה-30 שהה תקופה ארוכה במערב אירופה ובארצות הברית (בחלק מהמדינות שהה באופן בלתי לגאלי, בזהות בדויה). בארצות הברית הצליח לגייס סוכנים מבין המדענים האמריקאיים, אשר חלק מהם עבדו לאחר מכן בפרויקט מנהטן.
אייטינגון תכנן והוציא לפועל מספר מבצעי חיסול של מתנגדי סטלין באירופה ובאמריקה, המפורסם בהם הוא הרצח של לב טרוצקי במקסיקו בקיץ 1940. אייטינגון היה זה שגייס את מבצע הרצח, רמון מרקדר, במהלך מלחמת האזרחים בספרד.
אייטינגון חזר לברית המועצות לאחר פלישת גרמניה הנאצית למדינה ביוני 1941. הוא מונה לתפקיד סגן מפקד של מנהל מס' 4 בנ.ק.ו.ד. - גוף שעסק בתכנון וביצוע מבצעי חבלה בעורף הצבא הגרמני. המפורסם שבהם הוא מבצע "ברזינו", בו הצליח המודיעין הסובייטי לשכנע את אבווהר בקיום יחידה גרמנית במערב בלארוס, בעורף הצבא האדום, אשר "נתקעה" שם לאחר מבצע בגרטיון. דרך היחידה המזויפת הזין המודיעין הסובייטי מידע כוזב לגרמנים ונטרל סוכנים גרמנים, אשר ניסו לבוא במגע עם היחידה.
בתום המלחמה הועלה אייטינגון לדרגת גנרל והוענקו לו עיטור לנין ועיטור סובורוב. בספטמבר 1945 עבר ל"מחלקה C", יחידה בנ.ק.וו.ד. אשר עסקה בהפעלת סוכנים בארצות הברית במטרה לאסוף מידע על פיתוח הנשק הגרעיני.
באוקטובר 1951 אייטינגון ועוד שלושה קצינים בכירים בק.ג.ב. (כולם יהודים) נאסרו והואשמו בקשירת קשר נגד השלטון. גנרל פאבל סודופלאטוב, מפקדו של אייטינגון, הצליח "לרכך" את תנאי המאסר שלו. אייטינגון הוחזק בדצ'ה של סודופלטוב בבידוד. במרץ 1953, לאחר מותו של סטלין הוא שוחרר ממעצר בהוראתו האישית של לברנטי בריה (דבר שהזיק לו בעתיד).
ביוני 1953 נעצר בריה והוצא להורג. אייטינגון, אשר נחשב לתומכו של בריה, נעצר שוב והוחזק בכלא בוטירקה במוסקבה ללא משפט במשך 4 שנים. בנובמבר 1957 נערך לו משפט, בו הוא הואשם (שוב) בקשירת קשר כנגד המשטר. בית הדין דן אותו ל 12 שנות מאסר, דרגתו וכל עיטוריו נשללו ממנו. לאחר הדחתו של ניקיטה חרושצ'וב מהשלטון ב-1964 שוחרר אייטינגון מהכלא. לאחר שחרורו עבד כמתורגמן.
נחום אייטינגון נפטר בשנת 1981. בשנת 1992 בית המשפט העליון ברוסיה ביטל את הרשעתו וטיהר את שמו.
משפחתו
אייטינגון היה נשוי שלוש פעמים ואב לארבעה ילדים (שתי בנות ושני בנים). בנו הבכור, ולדימיר, שירת כקצין נ.ק.ו.ד. במשך 11 שנים.
ג'ייקוב ארהרט
יוהאן ג'ייקוב ארהרט (באנגלית: Johann Jakob Erhardt; 17 באפריל 1823 - 14 באוגוסט 1901) היה מיסיונר וחוקר גרמני שפעל במזרח אפריקה ובהודו. אף על פי שנשאר בחוף מזרח אפריקה או בסמוך לה, הוא תרם לידע האירופי על פנים היבשת באמצעות איסוף תיאורים מתושבים מקומיים שנסעו פנימה. מפת האזור שלו עוררה את שליחת משלחתם של ברטון וספיק.
ביוגרפיה
ארהרט נולד ב -17 באפריל 1823 בבונגהיים במדינת וירטמברג. הוא היה בנו של חייט אמן. הוא עבד עם אנשי דת בעיר מולדתו ואחרי זה הצטרף למיסיון בבזל, שם הוכשר כמיסיונר עד שנת 1846. משנת 1846 עד 1848 למד באגודה למען הכנסיות בלונדון, שם הוסמך בשנת 1848.
במזרח אפריקה
ארהרט הועבר על ידי האגודה למען הכנסיות למזרח אפריקה. ב־10 ביוני 1849 הגיעו ארהרט וג'ון וגנר לתחנת המסיון Rabbai Mpia ליד מומבסה, שם הצטרפו ליוהאן לודוויג קראפף ויוהנס ריבמן. עם זאת, ואגנר נפטר ב-1 באוגוסט 1849. באביב 1850 ארהרט וקראף נסעו דרך החוף במזרח אפריקה ממומבסה. הסירה הייתה קטנה והמזון היה מועט, באיכות ירודה וקשה להכנה בגלל הגשם. עם זאת, הם אספו מידע רב על פנים הארץ.
ארהרט וקראפף עברו דרך ערי החוף: טנגה, קילווה, לינדי ומיקינדני לקייפ דלגאדו. שני המיסיונרים, היו האירופאים הראשונים שחקרו את החוף בפרטי פרטים כאלה. הם יצאו ללא נשק ועם מלווים מועטים, ובדרך כלל ערכו להם קבלות פנים טובות על ידי ערבים, סוואהילים ותושבים מקומיים שהם פגשו. הם מיפו את שפך נהר הפנגאני, הדלתה של נהר רופיג'י ונהר הרוומה. לאחר ההפלגה, השניים חזרו לתחנת המסיון ובשנת 1851 יצא קראפף לאירופה להתאושש.
בספטמבר 1853 ביקר ארהרט בהרי Usambara, אזור בירתו של שליט שמבה, שם ראה שתי מכשפות שהוצאו להורג. ארהרט תיעד את הפשיטה של המסאי במזינדה על צבא מאוחד של שמבה ושבטים נוספים, וכן "ערבים" (ככל הנראה סוואהילי). מסעו של ארהרט נמשך בין 9 באוגוסט 1853 עד דצמבר 1853, ובילה שלושה חודשים עם המלך.
ארהרט שהה שישה חודשים בטנגה בשנת 1854, שם למד את שפת שמבלה. בטנגה, התכנסו שיירות לפני היציאה לפנים הארץ. שם נודע לו על קיום אגם אוקראווה (אגם ויקטוריה), אגם טנגניקה ואגם ניאסה, ושמע על העיר אוג'י. עם זאת, סוחרי השנהב אמרו לו כי "אגם אונימאסי" היבשתי הגדול היה רק שלוחה מערבית של אגם ניאסה, והגיע קרוב להרים שיצרו את עמוד השדרה של היבשת.
ארהרט התרשם מהעובדה שמטיילים שונים שיצאו ליבשה מנקודות שונות בחוף הגיעו כולם לים פנימי, והכין מפה המבוססת על המידע הזמין, כולל ממצאי חבריו המיסיונרים קראפף וריבמן.
קריירה מאוחרת
בשנת 1855 הוחזר ארהרט לאירופה בגלל בריאות לקויה, ולקח איתו את המפה. המפה פורסמה לראשונה ב- Calwer Missionsblatt בשנת 1855, ואחר כך ב- Intelligencer Missionary Mission בשנת 1856. המפה שוחזרה עם פרשנויות בפרסומים אחרים. הדיווחים על שלג בפסגות הקילימנג'רו והר קניה, סמוך לקו המשווה, עוררו מחלוקת רבה.
המפה שלו גרמה לממשלת בריטניה והחברה הגאוגרפית המלכותית לשכור את ריצ'רד פרנסיס ברטון וג'ון הנינג ספיק כדי לחקור את האגם הגדול, או האגמים, ולקבוע אם הם מקור הנילוס. המפה התפרסמה כ"מפת השבלול" עקב צורת הים הפנימי אונימאסי או ניאסה.
ארהרט עבד בהודו משנת 1856 עד 1891.
הוא נפטר ב־14 באוגוסט 1901 בשטוטגרט.
ג'קוב ארהרט-שטראסה נושא את שמו בעיר הולדתו, בונגהיים.
התקנון האורגני
התקנון האורגני (ברומנית: Regulamentul organic) היה קובץ החוקים שהופעלו בוולאכיה ובנסיכות מולדובה על ידי השלטונות האימפריאליים הרוסים בראשות המושל הרוסי גנרל פאבל קיסליוב בשנים 1831–1832. התקנון האורגני היה קובץ החוקים המשותף הראשון עבור שתי הנסיכויות והבסיס לחקיקה העתידית של איחוד הנסיכויות ממנו צמחה רומניה. הדיוואן של ולאכיה אישר את התקנון האורגני ביום 13 ביולי 1831 והדיוואן של נסיכות מולדובה עשה זאת ביום 13 בינואר 1832.
חוק הסדרת הטיפול בחופי הכנרת
חוק הסדרת הטיפול בחופי הכנרת, התשס"ח-2008, הוא חוק מקיף המסדיר לראשונה את הטיפול בחופי הכנרת בראייה כוללת ואחידה, בהתחשב בהיבטיה הייחודיים של הכנרת. כמו כן נועד החוק להגביר את האכיפה של חוקים שונים שנועדו למנוע ולצמצם את הפגיעה בכנרת. את החוק יזמה הממשלה, במסגרת חוק ההסדרים לשנת 2008. בנוסח החוק שולבו שתי הצעות חוק פרטיות, שיזמו חברי הכנסת אופיר פינס ודב חנין. חבר הכנסת דוד אזולאי הציע לקרוא לחוק "איגוד ערים ימת כנרת" אולם הצעתו לא התקבלה.
לפי החוק הוקם "איגוד ערים כנרת", שיקבל סמכויות לפעול בעניינים שונים הקשורים בטיפול בחופי הכנרת, לשם השגת מטרותיו של החוק, לרבות נושאי תכנון ופיתוח, טיפוח ונקיון החופים, תשתיות, הסדרת מקומות רחצה, רישיונות עסק ועוד. זאת, בניגוד למצב שקדם לחקיקת החוק, שבו הסמכויות בנושאים האלה היו נתונות למספר רשויות מקומיות, בהתאם לשטחי השיפוט שלהם, באופן שהקשה מאוד על פעולה מתואמת ומסודרת.
איגוד ערים כנרת
איגוד ערים כנרת הוא תאגיד הרשאי להתקשר בחוזים, לרכוש נכסים, להחזיק בהם ולהעבירם, והוא נתון לביקורת של מבקר המדינה בהיותו "גוף מבוקר". לאיגוד ישנה מועצה מנהלת המונה 12 חברים: נציג של משרד הפנים, נציג של המשרד להגנת הסביבה, נציג של משרד החקלאות, נציג של משרד התיירות, עובד מינהל מקרקעי ישראל, עובד רשות הניקוז כנרת, עובד הרשות הממשלתית למים ולביוב, ונציגים של שלוש רשויות מקומיות בסביבת הכנרת (עמק הירדן, גולן ועיריית טבריה). בנוסף, נציג ציבור של גופי איכות הסביבה וכן נציג ציבור בעל מומחיות בתחום שמירת הטבע מטעם המשרד להגנת הסביבה. יושב ראש המועצה מחויב למסור דין וחשבון לחברי המועצה.
המועצה תקיים ישיבה מן המניין לפחות אחת לרבעון במועד קבוע שהוחלט עליו מראש.
חברי המועצה מתמנים לתקופה של חמש שנים וניתן למנותם לתקופה של חמש שנים נוספות.
במקרה שנתפנה מקום של חבר מועצה מסיבה כלשהי, כגון ליקוי במינוי וכדומה, לא יפגעו סמכויותיה ותוקף החלטותיה של המועצה, וזאת על מנת לאפשר ניהול תקין ולמנוע מצב של סחיטה באמצעות איום בהתפטרות או פרישה.
יחיאל כהן
יחיאל כהן (1870–1951; ב' חשון תרל"א - תשי"א) היה מנהל ספרית ספיר בפתח תקווה בשנים 1912-1919, 1932-1951, ומנהל בית העם בשנים 1919-1931.
ביוגרפיה
כהן נולד בסטרוקונסטנטינוב בווהלין, בן לרב העיירה, הרב אהרן כהן ולאשתו חיה בת הרב שלמה מקופל, שניהם ממשפחות חסידיות. לאחר לימודים בחדר ובבית המדרש המקומי, הלך בגיל 14 ללמוד בישיבה ליטאית, בה למד עד גיל 20. לאחר מכן התכונן לבחינות הבגרות באודיסה ובמקביל היה פעיל במפלגה הסוציאל-רבולוציונרית. בשנת 1899 חיסל את ראש האוכרנה שביקר באודסה. בפעולה זאת הוא נפצע קשה ובמשך שנה שכב בבית חולים יהודי. כשהבריא החליט להצטרף לתנועה הציונית ופעל ביחד עם ד"ר יוסף ספיר. במהלך פרעות קישינב היה פעיל בהגנה העצמית.
בשנת 1909 עלה לארץ ישראל. לאחר ביקור בירושלים פנה לחיפה, בה הקים ספרייה. בשנת 1912 הוזמן לפתח תקווה לנהל את ספריית ספיר. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא הצליח לשכנע את המפקד הטורקי שלא להחרים את הספרייה, וזו המשיכה לפעול עד גירוש תושבי פתח תקווה לתל אביב בקיץ 1918, על ידי הבריטים. במהלך המלחמה הקים וניהל מאפייה ציבורית שסיפקה לחם לתושבים ורוחיה נצברו לטובת הספרייה. אולם לקראת סוף המלחמה, בעת שהצבא הטורקי הנסוג חנה במושבה, הוא השתמש בכסף כדי לספק אוכל לחיילים הטורקים ובכך למנוע מהם לבזוז את בתי התושבים.
בקיץ 1919 עבר לירושלים, בה ניהל את בית העם ואת הספרייה לצידה. לאחר שהספרייה הועברה לבית ספר תחכמוני, שב לפתח תקווה וניהל משנת 1932 עד מותו בשנת 1951 את הספרייה העירונית. בהלווייתו הוספד על ידי יוסף שפרינצק שהגדירו בשתי מילים: "ציוניסט" ו"אידיאליסט". הוא נקבר בבית הקברות סגולה.
תומאס ויילי
תומאס ויילי (Thomas Whaley; 15 בדצמבר 1765, אירלנד – 2 בנובמבר 1800, אנגליה) היה חבר הפרלמנט האירי ונודע כמהמר וכהרפתקן. ב-1789 ביקר בארץ ישראל ובשל כך כונה "ויילי הירושלמי" (Jerusalem Whaley).
נעורים
תומאס ('בּאק') ויילי היה בנו של ריצ'רד צ'אפל ויילי (Richard Chappell Whaley), בעל אחוזות עשיר, שופט וחבר הפרלמנט האירי, שאבותיו הגיעו לאירלנד באמצע המאה ה-16 עם אוליבר קרומוול והתנחלו בה. תומאס ויילי התייתם מאביו בגיל ארבע. בהגיעו לגיל 17 נשלח להשלמת חינוכו בטיול הגדול בצרפת, משם אולץ לחזור לביתו בגלל הסתבכות בחובות הימורים. ב-1785, בגיל 19, נבחר לפרלמנט האירי, אך לא היה בכך כדי להניאו מאורח חייו הראוותני והבזבזני.
המסע לירושלים
תומאס ויילי ערך מסע למזרח ב-1788–1789, בהיותו בן 22, בעקבות הימור פרוע. במסיבת רֵעים במעון דוכסי ליינסטר (כיום מושב הֵאֵירָכטָס של אירלנד) נשאל על תוכניותיו למסעות, ובתשובתו הזכיר את ירושלים. המסובים התגרו בו שלא יצליח להגיע אליה, ומכאן קצרה הדרך להתערבות: ויילי הימר על 15,000 ליש"ט שיגיע לירושלים ויחזור לדבלין בתוך שנים-עשר חודשים ויציג ראיות למילוי המשימה. לא מעטים נענו לאתגר והשקיעו מכספם בהימור, ולא רק משום פחזנות. היו שסברו בבורותם שירושלים אינה מקום ארצי כלל. רבים האמינו שהסיכוי שיוכל להשלים את מסעו אפסי. ארץ ישראל בשלהי המאה ה-18 עדיין לא הייתה על מסלול המסע הגדול של בני המעמד העליון האירופים, לא יעד למבקשי תרבות ופינוק וגם לא להרפתקנים, אלא מחוז מוזנח באימפריה העות'מאנית, מסוכן לנוסעים בגלל מחלות ושודדים. אִזכור ירושלים כיעד למסע לא היה מקרי. עוד קודם לכן הביע ויילי רצון להפליג בים התיכון ואף רכש ספינה לשוט בה, אבל הוכרח לוותר על תוכניותיו ועל הספינה בשל קשייו הכספיים.
ויילי יצא לדרך מדבלין בספטמבר 1788 עם פמליית מלווים ו"מטען גדול של יין מדֵירה" לצהלת קהל גדול שנאסף ברציפים שעל גדות הליפי. בגיברלטר פגש בחברו יוּ מוּר (Hugh Moore) שילווה אותו לאורך הדרך. ההפלגה הארוכה הסתיימה בסמירנה, ומשם המשיכו ויילי ואנשיו לקונסטנטינופול בדרך היבשה. בעזרת השגריר הבריטי לאימפריה העות'מאנית הושגו רישיונות מתאימים להמשך המסע, והחבורה הקטנה – ויילי, ידידו מוּר ובן לוויה ארמני, פאולו, שנמצא להם בסמירנה, שלט בשפות האזור ושימש להם כמדריך וגם כמשרת – הפליגה לארץ ישראל בינואר 1789. תחנתם הראשונה בארץ ישראל הייתה עכו שם נחתו ב-23 בפברואר 1789. מעכו יצאו בתוך יום לנצרת וממנה רכבו לירושלים דרך עמק יזרעאל, ג'נין ושכם בלוויית מדריך מקומי, נהגי פרֵדות ומשמר חיילים. הנוסעים עטו על עצמם בגדי מקומיים בתקווה שלא יבלטו לעין. לירושלים הגיעו ביום האחרון של פברואר ועשו בה ימים ספורים, שבמהלכם ביקרו גם בבית לחם. ויילי נשמע לאזהרות, לא התעקש על תוכניתו לרדת אל נהר הירדן והסתפק במבט מרחוק אל נופי ים המלח. הדרך אצה לו משום שהספינה שבה ביקש לחזור לאירופה עמדה להפליג, ואחרות לא נראו באופק. הדרך חזרה מירושלים הייתה רצופה תלאות. בעכו היה עליהם להיענות להזמנתו של הואלי אחמד אל-ג'זאר לארמונו, להקשיב בסבלנות להתפארויותיו ואף להעניק לו שי – אקדח יקר. אף על פי שהיה דחוק בזמן, הספיק לפני הפלגתו לסור לחיפה כדי לרכוש סוס ערבי מיוחס ולטפל בסדרי העברתו לאנגליה.
דיווחיו של ויילי על מה שראה בדרכו מתבססים על מה שמצא בכתבי אחרים, ואין בהם תרומה ייחודית לחקר הארץ. אין להגדיר את ביקורו בארץ הקודש כמעשה צליינות דתי, אף שחווה התרגשות רבה נוכח קבר ישו בכנסיית הקבר. מכל מקום, הוא השיג אישורים חתומים מאב מנזר הבשורה למרים בנצרת ומאב מנזר סן סלוודור בירושלים, ובעזרתם הוכיח שעמד בתנאי ההימור. ויילי גם העתיק כתובות של מצֵבות, בהן אלה של מנהיגי מסע הצלב הראשון גוטפריד מבויון ובלדווין הראשון, מלך ירושלים, אולי כדי להמציא הוכחות נוספות לביקורו בארץ הקודש. את ספר זכרונותיו כתב כתשע שנים אחרי שובו מהמזרח, והיה סיפק בידו למצוא את הדרוש לו בכתבי אחרים. לא מן הנמנע שוויילי התכונן למסעו בעזרת כתבי נוסעים, בהם חיבורו "מסע לסוריה ולמצרים״ של וולני, שמהדורת התרגום שלו לאנגלית ראתה אור בדבלין ב-1788, וכן ספרו של פרנסואה דה טוט על "הטורקים והטטרים", שנדפס בדבלין כבר ב-1785.
בחזרה לדבלין
ויילי הפליג מנמל עכו ב-10 במרס 1789. בקפריסין שהה כשבועיים. אחרי מסע ממושך בים, עצירה בקנדיה שבכרתים ועיכוב בענאבה בחסות הדיי של אלג'יריה, הגיע ב-6 במאי למארסיי, שבה חויב לשהות שלושה שבועות בהסגר. ממנה נסע בדרך היבשה לפריז ועשה זמן-מה בלונדון. לדבלין הגיע ביולי 1789, כעשרה חודשים אחרי צאתו לדרך. עם שובו היה ויילי לאיש השעה, כפי שמעידות הידיעות בעיתונות בת הזמן. הוא אסף את כספי הזכייה בהימור, ולא בלי שמחת ניצחון: "חבריי, שהשקיעו את כספם בהנחה שהמסע [לירושלים] אינו בר-ביצוע, נאלצו באי רצון לשלם לי את ה-15,000 ליש"ט", כתב בזכרונותיו. ויילי נשאר בדבלין למשך השנתיים הבאות, שאחריהן עבר ללונדון ובילה במקומות שונים באירופה, כולל פריז בעיצומה של המהפכה. הוא לא חדל מרדיפת תענוגות ומשחקי מזל וחובותיו הלכו ונערמו והגיעו לסכומי עתק. הוא אף נאסר בגינם בלונדון ונחלץ ממאסרו בהתערבות גיסו, הלורד צ'נסלור של אירלנד, אך נאלץ למכור את אחוזותיו ולעקור כליל מארצו. ויילי השתקע עם בת זוגו מריה קורטני וילדיהם באי מאן שבים האירי, שם מצא מקלט מנושיו. גם ביתו החדש באי מאן הפך נושא להימור. ויילי התערב שיבנה את בית מגוריו על אדמת אירלנד מבלי להתגורר בה, וכך היה. הוא ייבא אדמה מארצו ופיזר אותה על הגבעה שעליה נבנה הבית. שיפור במצבו הכלכלי איפשר לוויילי לפרוע את חובותיו, למצוא מחוז בחירה חדש ולכהן בבית הנבחרים האירי משנת המרד האירי של 1798 ועד מותו ב-1800. לא ברור מה פעל שם, אבל כהונתו העניקה לו חסינות מתביעות אזרחיות. בהצבעה על חוק האיחוד של 1800 נהג בהפכפכות, ונפוצו שמועות לפיהן נטל שוחד משני הצדדים, התומכים והמתנגדים כאחד.
אחרית
ויילי מת בפתאומיות בדרכו מליברפול ללונדון, בטרם מלאו לו 34 שנים. הוא נקבר מיָד במקום מותו בעיירה קנוטספורד שבמחוז צ'שייר באנגליה, ונסיבות מותו נותרו נושא להשערות. פרטי חייו ומעשיו של תומאס ויילי הפרוע לשמצה היו לשיחת היום בדבלין שנים רבות אחרי שעבר מן העולם, אם כי אין ספק שלא נעדרו מהם גוזמאות ובדיות.
בשנות חייו האחרונות העלה ויילי את סיפור חייו על הנייר וייחד בו פרקים למסעו בארץ ישראל ולשהותו בירושלים. כתב היד נשמר אצל מנהלי העיזבון שלו ופורסם בדפוס רק ב-1906.
ב-2019 ראה אור ספרו של דייוויד ריאן, "באק ויילי: גדול ההרפתקנים של אירלנד". הספר נכתב על סמך זכרונותיו של ויילי, הן הנוסח הערוך שראה אור ב-1906 והן זה שבכתב היד המקורי, על יומניו של יוּ מוּר, מי שליווה את ויילי במסעו לארץ ישראל, על פרסומים בעיתונות בת הזמן ועל מסמכים שונים שנמצאו לריאן בארכיבים.
אִזכורים בתרבות
בלדה דבלינאית ארוכה – "Whaley's Embarkation" – מספרת על יציאתו למסע לירושלים.
ג'יימס ג'ויס מזכיר בספרו "דיוקן האמן כאיש צעיר" את גרם המדרגות הסודי "מימיו של באק ויילי" בבניין שבו למד. ביתו של ויילי בדבלין (ב-Stephen's Green) נמכר על ידי יורשיו והיה עד 1970 חלק ממתחם האוניברסיטה הקתולית של אירלנד, והוא משמש כיום כמוזיאון הסִפרוּת של אירלנד (MoLI).
תומאס ויילי (כ"תומאס הירושלמי") הוא דמות מרכזית בספרו מ-2009 "סוד בראשית" של טום נוקס (שם העט של שון תומאס ).
ב-2016 שודרה בערוץ הטלוויזיה האירי סדרת תיעודית בת ארבעה פרקים דוברת אירית בשם "Bóthar Buck" ("הדרך של באק"), שבה שוחזר מסעו של ויילי לירושלים.
קישורים חיצוניים
Buck Whaley's Memoirs Including His Journey to Jerusalem, London: Moring, 1906 כרך ראשון, שני'''
עורב אפור
עוֹרֵב אָפוֹר (שם מדעי: Corvus cornix) הוא מין ציפור מסוג עורב שבמשפחת העורביים ובסדרת ציפורי השיר.
מאפיינים
לעורב האפור גוף אפור, אך ראשו, רגליו וכנפיו שחורים. אורך גופו 44–51 סנטימטרים ומוטת כנפיו 84–100 סנטימטרים. הוא נפוץ במזרח ובצפון אירופה ובכל אסיה, עד ליפן. נכון לשנת 2020, עורב אפור הוא העוף הנפוץ ביותר בישראל, ונצפה מדי שנה בספירת הציפורים שנערכת כל שנה מאז 2006 בשיתוף המרכז לטיפוח ציפורי הבר בחצר הבית.
רגליו קצרות וחזקות. ישנן ארבע אצבעות ברגלו – שלוש פונות קדימה ואחת לאחור.
העורב האפור הוא אוכל-כול – פירות, זרעים, לטאות ומכרסמים קטנים, ואף גוזלי ציפורים אחרות. פעמים רבות מתגורר בקרבת האדם וניזון מאשפה ופירות רקובים. העורב נחשב לעוף בעל אינטליגנציה גבוהה, הוא בעל יכולת למידה וכן בעל יכולת ספירה מוגבלת.
העורב האפור הוא מונוגמי פעמים רבות, ולעיתים חי בלהקות. הקינים נבנים על ידי שני בני הזוג, במשך 8–10 ימים וממוקמים לרוב על עצים גבוהים, עם העדפה לאקליפטוס. הנקבה מטילה 3–4 ביצים ירקרקות, ושני בני הזוג דוגרים עליהן במשך 24–29 ימים, עד לבקיעתן.
עד לשנת 2002 נחשב העורב האפור כתת-מין של עורב נבלות, מכיוון שבאזורים בהם חיים שני המינים, הם מתרבים ביניהם. אך הצאצאים פחות מותאמים לסביבה מאשר המין הטהור, ולכן הוחלט להפריד את המינים.
בישראל מוגדר העורב האפור כמזיק, בשל הנזקים שהוא גורם לחקלאות ולמיני עופות אחרים. פקחי רשות הטבע והגנים לוכדים וממיתים אלפי עורבים כל שנה.
נכון לשנת 2020, עורב אפור הוא העוף השכיח בתפוצתו בישראל; סמוך אחריו בראש רשימת המינים הנפוצים מופיעים דרור הבית, צוצלת, יונת הבית ובולבול ממושקף.
מודלים לחיזוי מזג אוויר
מודלים לחיזוי מזג אוויר הם הדמיות שבעזרתן ניתן לצפות את השינויים במזג האוויר עם הזמן. ברשת האינטרנט מצויים מספר מודלים שבאמצעותם ניתן לחזות את מזג האוויר. אלה מתבססים על החיזוי הנומרי הנעשה באמצעות מחשבי-על. הנתונים האטמוספיריים (לחץ אוויר, טמפרטורה וכדומה) מוכנסים לתוך משוואות מתמטיות ומעובדים באמצעות מחשב. פלט הנתונים מופיע בין השאר בצורת מפה סינופטית המציגה את המצב החזוי למועד מסוים. מפה המציגה את המצב הסינופטי העכשווי נקראת מפת אנליזה.
ECMWF- The European Centre for Medium-Range Weather Forecasts
המרכז האירופאי לתחזית מזג אוויר לטווח הבינוני.
מודל בריטי. מצטיין במיוחד בחיזוי הרום שלו (500 מ"ב). ביכולתו לחזות עד כשבוע קדימה. מתעדכן פעמיים ביום- בבוקר (עדכון 00Z) ובערב (עדכון 12Z).
ברירת המחדל אצלו, כמו אצל כל המודלים היא מפה המציגה את מצב הרום (מפלס 500 מ"ב) ואת לחץ האוויר בגובה פני הים.
קיימת פונקציות נוספות, ביניהן כזו המציגה את כמויות המשקעים החזויות בזמן נתון על פני שטח נרחב, אך אמינותה נמוכה.
GFS-Global Forecast System
מודל חיזוי גלובאלי מודל אמריקאי. ביכולתו לחזות עד כחצי חודש קדימה. הוא מדויק מאוד לטווח הארוך (7-15 ימים) ויכול להצביע על מגמה מסוימת במזג האוויר לדוגמה מערכת גשם, אך בטווח הקרוב(עד 7 ימים) הוא לא מדויק באופן יחסי למודל Ecmwf. הוא מתעדכן ארבע פעמים במהלך היום. מצורפת מפה של המודל גפ"ס החזויה לעוד 36 שעות. מעל המפה ניתן לראות מצד שמאל כי זו שייכת לעדכון הלילה ומצד ימין כי זו חזויה לתאריך 29/9/07 6:00 לפי שעון גריניץ' (8 בבוקר לפי שעון ישראל).
UKMO- United Kingdom Met Office
מכונה גם Bracknell. מודל בריטי. ביכולתו לחזות עד 6 ימים קדימה. מתעדכן פעמיים ביום- בבוקר (עדכון 00Z) ובערב (עדכון 12Z). מצטיין במיוחד בחיזוי לחץ האוויר בגובה פני הים.
מודלים נוספים
Navy Operational Global Atmospheric Prediction System
מערכת החיזוי המבצעית של חיל הים האמריקאי. ביכולתו לחזות לטווח של 6 ימים. אמינותו נמוכה ולכן אין להסתמך עליו. Graphical Environment Manager
מודל קנדי. ביכולתו לחזות לטווח של מעל שבוע. אמינותו נמוכה, מה גם שהוא נוטה להפריז מאוד כלפי מעלה בגובה מפלס הלחץ 500 מ"ב במפות לטווח ארוך. Japan Meteorological Agency
מודל השירות המטאורולוגי היפני. ביכולתו לחזות עד 8 ימים קדימה. אמינותו נמוכה יחסית ולכן גם עליו לא מומלץ להסתמך. Generic Modeling Environment