cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוהאן גוטפריד הרדר
תולדות חייו
הרדר נולד בשנת 1744 בעיר מורונגן שבמזרח פרוסיה (כיום מורונג, ורמיה-מזוריה, פולין). אביו היה מורה ומצליל פעמונים שהתפרנס בדוחק. בגיל 18 הצליח הרדר בערמה להביא את שירו הראשון לדפוס, על ידי כך שצירף אותו בחשאי לשירים ששלח מעבידו להוצאה לאור. כמה שנים לאחר מכן עבר ללמוד באוניברסיטת קניגסברג שם הכיר את הפילוסוף עמנואל קאנט והיה לתלמידו. בקניגסברג התיידד גם עם יוהאן גיאורג האמאן, אותו רואה ישעיה ברלין כאחד מאבותיה של התנועה הרומנטית. בשנת 1763 עבר לשמש בתפקיד מורה ודרשן בבית הספר של הקתדרלה שבעיר המסחר ריגה, בה ישב עד 1769. באמצע שנת 1769 יצא הרדר למסע ברחבי אירופה, שמטרותיו המקוריות אינן ברורות. במהלך מסע זה כתב את יומן המסע שלו, בו ניתן למצוא ניצנים של השקפותיו המאוחרות יותר. במהלך מסעותיו הגיע הרדר לעיר קיל, בה נפגש עם יורש העצר של נסיכות ליבק. לבקשת אביו של זה, הפך הרדר להיות מחנך ובן לוויה לנסיך הצעיר. בהמשך מסעותיו, שחלקם היו ביחד עם יורש העצר, פגש הרדר את אשתו לעתיד, קארולינה פלאכסלאנד, ובהגיעו לעיר שטראסבורג נפגש לראשונה עם גתה. ב-1771 פעל הרדר כיועץ הקונסרבטוריון בחצר הרוזן של ביקבורג. באותן השנים היה הרדר אחוז דיכאון לעיתים תכופות, ובמקביל, ואולי כתוצאה מכך, נתקרב ביותר לאורתודוקסיה. ב-1776 נתמנה בזכותו של גתה למשרת המפקח הכללי על דוכסות ויימאר, בה החזיק עד יום מותו. ב-1801 הוענק לו תואר אצילות בווארי.
פילוסופיה ותאולוגיה
כרבים מאנשי הרוח בגרמניה של דורו, גם הרדר היה איש אשכולות שעסק בכמה דיסציפלינות אינטלקטואליות שונות. על פי מקצועו היה הרדר פילוסוף ותאולוג. ככזה, היה מהראשונים שהעלו את הגותו של ברוך שפינוזה על נס. בחיבוריו השונים, מהלל הרדר את תורת המידות של שפינוזה ודורש מהתיאלוגים הנוצרים ללמוד ממנו, ובחיבורו "על ההכרה וההרגש של נפש האדם" הוא אף מעז לכנות את שפינוזה "אלוהי". בעניין זה התערב הרדר ב"פולמוס על הפאנתאיזם" שניטש בזמנו בין משה מנדלסון לבין פרידריך הינריך יעקובי. בפולמוס זה, הסתייגו שני הצדדים, כל אחד בדרכו שלו, מדעתו של שפינוזה, בעוד הרדר צידד בה. על אף שלמד אצל קאנט בצעירותו, הרדר לא קיבל את דעותיו החדשניות של קאנט ב'מהפכה הקופרניקאנית' שלו, והדבר גרם לפולמוס בין השניים. בתחילה מצד קאנט שהוציא ב-1785 ביקורת בשני כרכים על ה"רעיונות" של הרדר. ולאחר מכן מצד הרדר, שכתב ב-1799 את הספר "מטא ביקורת על ביקורת התבונה הטהורה." ולאחר מכן ביקר את תורתו של קאנט ביתר שאת בספרו "קאליגוני". יש אומרים שביקורותיו של הרדר נבעו מחוסר הבנה את התאוריה החדשנית של קאנט, אולם עם זאת מודים כולם כי הרמה האומנותית של השגותיו מתעלה לעיתים לדרגת פרודיה נעלה ונוקבת. על אף הפולמוס, שמר הרדר על קשרים טובים עם קאנט עד יום מותו. הפולמוס העיב דווקא על קשריו עם חסידיו של קאנט – שילר, פיכטה, ולאחר מכן אפילו ידידו הטוב גתה, על אף שזה האחרון היה קרוב ביותר בהשקפותיו להרדר, ולא לקאנט.
היסטוריוסופיה
במונח האמפתיה קשורה גם גישתו של הרדר ללאומיות. על פי הרדר, לכל לאום יש התרבות שלו הנובעת מהאופי הייחודי שלו, משפתו, מהפולקלור ומן המסורות העתיקות שלו. הניסיון של תנועת ההשכלה לטשטש את ההבדלים בין בני האדם, מונע מלאומים השונים למצות את היכולת ואת הייחודיות שלהם. לפיכך צידד הרדר דווקא בהבלטת השונות שבין הלאומים, ובתחרות תרבותית ביניהם.
ניתוח המקרא
כתאולוג נודעה להרדר חשיבות רבה בעיקר בשל עיסוקו המתמיד בכתבי הקודש. בניגוד למסורת הנוצרית המקובלת, נמנע הרדר מלנסות ולפרש את פסוקי המקרא כמוסבים על ישו. תחת זאת, ביקש למצות את תכנם הנפשי, הלאומי והרעיוני של כתבי הקדש, באופן האותנטי ביותר שיכול. בהתאם לדרישתו לאמפתיה, שאף הרדר להבין בצורה המרבית את עולמם הנפשי והתרבותי של בני ישראל בתקופת המקרא, ועל ידי כך, למעשה, להבין את המקרא עצמו. בשיטה זו של מחקר, כמו גם בהערצתו את התרבות העברית הקדומה, השפיע הרדר על הפילוסוף הנודע פרידריך ניטשה. בספרו הענק "על רוח השירה העברית" מפרש הרדר ומנתח את התנ"ך כולו, תוך הקבלה לסיפורי עם ולמיתולוגיה היוונית, וגם במתודה זו נראה שדרכו השפיעה על ביקורת המקרא שהתפתחה רק כמאה שנים אחריו. את החיבור לא הספיק הרדר להשלים, אולם כרכים אחדים יצאו עוד בחייו.
שירה
את תחילת דרכו כאיש רוח התחיל הרדר כמשורר, אולם בהמשך דרכו הפכה השירה למשנית כלפיו, הן מבחינת הזמן שהשקיע בה והן מבחינת איכות יצירותיו. טוענים כי מבחינה אמנותית אין שירתו של הרדר מתעלה לרמת השירה של בני דורו גתה ושילר, אולם עם זאת יש בה מורכבות ועוצמות רגשיות נדירות. ובאלו יש המצביעים על השפעה מודעת ובלתי מודעת על יוצרים מאוחרים יותר כגון אדגר אלן פו, הלורד ביירון ואפילו שארל בודלר.
בנוסף, הרדר אסף ותירגם שירי עם רבים במהלך כל חייו. בהתחלה שם דגש על עמי אירופה הגדולים – האנגלים, הצרפתים והגרמנים, אולם בסוף ימיו תרגם גם שירים פרואנים לאטווים ועוד. מטרתו במלאכת איסוף זה הייתה "להביא לפני הקורא את קולה החי של האנושות כולה" כדבריו (ב"אדרסטאה", אוסף 5).
חקר וביקורת אסתטיקה
יצירתו החשובה של הרדר, "קטעים", היא מעין רשימות על תולדות הספרות. ברשימות אלו מגלה הרדר הבנה דקה ביותר בבעיות הליריקה, ומביע במפורש את דעתו, כי יש לחזור לביטויי אדיוטיסטים (תמימים, גולמיים) בשירה, ולהינתק מהאופי הקלסיציסטי החמור שאפיין אותה עד לתקופתו. מאוחר יותר עסק הרדר גם בחקר האומנות הפלסטית תוך פולמוס עם דעותיו של גוטהולד אפרים לסינג ואחרים מבני דורו. בהמשך חקר הרדר גם את תולדות המוזיקה, ומשם הגיע לחקירה היסטוריוסופית של התרבות בכלל. כיום נחשבים רוב כתביו של הרדר בנושאים אלו מיושנים ובלתי רלוונטיים, אבל בתקופתו נודעה להם חשיבות מכרעת.
פסיכולוגיה
על אף שלא כתב חיבור שיטתי בתחום, שיריו של הרדר עתירים בתיאורים פסיכולוגיים דקים ומדויקים, הכוללים בין השאר אינטרוספקציה וחקירת התת מודע. בשיריו אלו הקדים הרדר את פרויד, ויש הטוענים כי השפיע על הוגים כמו אדוארד פון הרטמן ושופנהאואר.
הרדר והיהודים
הרדר העריך ביותר את שני הפילוסופים היהודים הגדולים, ברוך שפינוזה ומשה מנדלסון. בנוסף, רחש הרדר חיבה יתרה עד לכדי הערצה לשפתו ולתרבותו של העם העברי הקדום. עם זאת, ישנן עדויות לכך שיחסו כלפי העם היהודי בדורו, היה מסויג יותר.
השפעתו
ביחד עם כריסטוף מרטין וילנד, יוהאן וולפגנג פון גתה ופרידריך שילר היה הרדר אחד מ"הרביעייה של ויימאר". מבין ארבעת אלה היה הרדר בעל המחשבה הפילוסופית והמופשטת ביותר, ותרומתו להלך הרוח בגרמניה של המאה התשע-עשרה היא מכרעת. כל המושגים והרעיונות שדיבר עליהם – האמפתיה, האדיוטיסטיות (גולמיות), העדפת ההבעה על פני המבנה הקשוח, ההערצה לימי הביניים, רוח העם והלאומיות, כולם הפכו נכסי צאן ברזל, והיו למניפסט של הרוח הרומנטית. בנוסף תרם הרדר לתחומי מחקר רבים, בהם אנתרופולוגיה, אסתטיקה וחקר הדתות. הרדר השפיע רבות על רבים מאנשי הרוח בדורות שאחריו, ובמיוחד על הגרמנים שבהם. ביניהם – שילר, פיכטה, הגל, שלינג, שופנהאואר, ואגנר, ניטשה ועוד.
לקריאה נוספת
כתביו בעברית על יוהאן גוטפריד הרדר ומשנתו
קונסטנטין קונסטנטינסקו-קלאפס
קונסטנטין קונסטנטינסקו-קלאפס (ברומנית: Constantin Constantinescu-Claps; 20 בפברואר 1884–1961) היה מפקד צבאי רומני במלחמת הבלקן השנייה, מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, שנידון כפושע צבאי ברומניה הקומוניסטית בסוף מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
קונסטנטינסקו-קלאפס נולד ב-28 בפברואר 1884 במחוז בוזאו, ממלכת רומניה. בשנים 1903–1905 סיים את לימודיו בבית הספר הצבאי לתותחנים, והתקדם במהלך הקריירה הצבאית, מדרגת לוטננט משנה, לגנרל קורפוס. במהלך מלחמת הבלקן השנייה ומלחמת העולם הראשונה הוא שימש כקפטן ברגימנט התותחנים ה-12, ובסופו של דבר הועלה לדרגת מיור בשנת 1917. במהלך בין שתי מלחמות העולם הוא עלה בשורות הצבא הרומני.
ב-1 בפברואר 1940 מונה למפקד הקורפוס ה-10 ותאם את נסיגתו במהלך הכיבוש הסובייטי בבסרביה וצפון בוקובינה. ב-18 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, פיקד על הקורפוס ה-11 והשתתף במבצע מינכן ובמהלך המצור על אודסה. ב-9 בנובמבר 1941 מונה למפקד הארמייה הרומנית הרביעית ונלחם עמה בקרב סטלינגרד. ב-10 בפברואר 1943 הודח מתפקידו והוחלף על ידי קונסטנטין סנטסקו.
קונסטנטינסקו-קלאפס פרש מהצבא בשנת 1943, נעצר בשנת 1951, ונידון ל-15 שנות מאסר בשנת 1954, אך בשנת 1955 הוא שוחרר.
בשלבים הראשונים של מבצע ברברוסה גנרל ניקולה סיפרקה ציין: "הגנרל קונסטנטינסקו הוביל את כוחותיו עם הרבה יכולת, וגרם בעקיפין לנסיגת הכוחות הסובייטים בין נהר הדניסטר לאגם סוהוז. אני מחשיב אותו כמפקד צבאי טוב מאוד, שמחזיק בדבקות רבה ובאופטימיות יקרה".
הוא קיבל את מסדר הכתר (רומניה), את מסדר כוכב רומניה ואת מסדר מיכאל האמיץ. למרות דרגתו ובניגוד להרבה גנרלים רומנים אחרים, הוא מעולם לא קיבל מדליות גרמניות והיה בסכסוך עם יון אנטונסקו בגלל עמדתו האנטי-פשיסטית.
בשאר מוראד
בשאר מוראד (בערבית פלסטינית:  بشار مراد נולד ב-7 בפברואר 1993) הוא מוזיקאי, זמר, ופזמונאי ממזרח ירושלים.
בין השירים שמבצע וקנו תהודה שירים פרי עטו ופרי הלחנתו ועיבודו. בשירים אלה עוסק באופן פורץ דרך בסוגיות של החברה המסורתית ומגדר, וכן בחיי הפלסטינים. שמו יצא בזירה הבינלאומית לאחר שיתוף הפעולה עם להקת הטארי, נציגת איסלנד בתחרות האירוויזיון שנערכה בתל אביב-יפו, בשיר "קלפי/צאמד", במקביל להנפה המחאתית של דגל פלסטין באירוע הגמר ההמוני.
ראשית חייו
מוראד נולד בדחיית אל בריד לפאדיה דאיבס ולסעיד מוראד, וגדל בבית חנינא.
אביו, סעיד, הוא מוזיקאי ומייסד להקת סאברין שהתפרסמה בישראל בשנות ה-80 וה-90, ונחשבת לחלוצה במוזיקה הפלסטינית האלטרנטיבית. בשאר נולד בתקופת שיא פועלה של הלהקה, והתבגר בסביבה שופעת מוזיקה, שירה ותרבות. מוראד מעיד על עצמו שהמוזיקה הייתה מפלט חיוני עבורו בילדותו ובחרותו, תחת מגף המשטר הצבאי וכחריג בחברה שמרנית בה לקהילה מעורבות משמעותית בחיי הפרט.
ב-2014 שב להתגורר במזרח ירושלים.
חייו המקצועיים
בתחילת הכשרתו האומנותית החל בביצועי גרסאות כיסוי לשירים מוכרים, בעיקר באנגלית, אותם העלה לערוץ היוטיוב שלו החל משנת 2009, ובהמשך החל לעבד גרסאות הכיסוי בסגנון מזרח תיכוני. במשך שנה למד בבית הספר רימון, והיה לתלמיד הפלסטיני הראשון בו מיהודה ושומרון.
עתה, מרבית ביצועיו הם של שירים שכתב, הלחין ועיבד בעצמו, והופקו באמצעות הלייבל אגודה עבור פיתוח אומנותי סאברין.
חלק משיריו הופקו באמצעות תמיכה מקרנות וארגוני תרבות דוגמת "תוכנית לפרסי הפקות מקור תרבותיות" שאפשרה את הוצאתו לאור של השיר "חבורת בטלנים", מילות השיר, כמו הקליפ, מציגות דמויות שוליים הבוחרות בדרכן. שירו "אני גבר גבר" הופק בשיתוף ובאמצעות ארגון הנשים של האו"ם, ומאייר את המציאות המגדרית הנוקשה מעיניו של בן 10, ומציאות חלופית לה.
את הסרטונים המלווים את שיריו הוא מתסרט ומביים, ומפיק בסיוע אומנים ואומניות פלסטיניות מקומיות.
אנה מריה יופק
אנה מריה יוֹפֶּק (בפולנית Anna Maria Jopek; נולדה בוורשה ב-14 בדצמבר 1970) היא מוזיקאית וזמרת פולנייה. היא ייצגה את פולין באירוויזיון 1997 עם השיר "Ale jestem" ("אבל אני כן") וסיימה במקום ה-11 מתוך 25. ליופק מספר סינגלים אשר הגיעו לראש מצעד הפזמונים הפולני ו-15 מאלבומיה הגיעו למעמד זהב ופלטינה. ליופק הוענקו מספר פרסים, ובהם פרס ממישל לגראן בשנת 1994 ופרס פרדריק, המקבילה הפולנית לגראמי, על אלבום הבכורה שלה בשנת 1998.
פריפיאט (עיר)
פְּריפּיָאט (באוקראינית: При́п'ять, ברוסית: При́пять) היא עיר רפאים השוכנת במחוז קייב שבאוקראינה, סמוך לגבול עם בלארוס ובעבר בשטחה של ברית המועצות. היא נוסדה ב-1970 במטרה לאכלס את עובדי הכור הגרעיני צ'רנוביל והייתה לעיר משגשגת, אולם לאחר אסון צ'רנוביל ב-1986 פונתה לחלוטין על ידי השלטונות ונותרה נטושה עד ימינו.
הקמה ושגשוג
העיר פריפיאט נוסדה ב-4 בפברואר 1970 בד בבד עם הקמת הכור הגרעיני הסמוך, במטרה לאכלס את עובדי הכור ומשפחותיהם. היישוב קיבל הגדרה כעיר בשנת 1979 והיא נקראה על שם הנהר פריפיאט הזורם בקרבתה. ערים מסוג זה כונו "ערי אטום" ופריפיאט הייתה עיר האטום התשיעית בברית המועצות. פריפיאט הייתה בבת עינו של השלטון הקומוניסטי ותושביה (הצעירים ברובם) נהנו מרמת חיים גבוהה בתחומי החינוך, התרבות והפנאי. העיר נחשבה למופת של תכנון אדריכלי, ודפוסי הבנייה בה ייושמו גם בערים אחרות בברית המועצות. בנוסף היא היוותה גם עורק תחבורתי חשוב. אוכלוסיית העיר מנתה כ-47,500 תושבים (לפי אומדן נובמבר 1985), והייתה בגידול מתמיד של כ-1,500 תושבים בשנה. מטרת השלטונות הייתה להביא את העיר לכ-75–78 אלף תושבים. טרם האסון הייתה העיר בתנופת בנייה ומבנים ומתקנים חדשים עמדו להיחנך בה. בהם, אחד מסמליה המובהקים ביותר של העיר, הגלגל הענק, אשר עתיד היה להיחנך באחד במאי (ארבעה ימים לאחר האסון).
אסון צ'רנוביל
תחנת הכוח הגרעינית צ'רנוביל הורכבה מארבעה כורים פעילים ועוד שניים שהיו בבנייה. בלילה שבין 25 ל-26 באפריל התבצע ניסוי בכור מספר 4. אולם, בשל תכנון לקוי ומספר שגיאות שביצעו המהנדסים, החל הכור לייצר כמות אנרגיה גדולה בהרבה מהרגיל, ולהתחמם חימום יתר. המדענים הבינו את חומרת המקרה וניסו לטפל במצב, אך ללא הועיל. לאחר זמן קצר, החלו לוחיות הדלק הגרעיני בכור להתפוצץ ומי מערכת הקירור הפכו לקיטור. כתוצאה מכך כיפת הבטון של הכור התפוצצה והכור עלה באש, כשהשריפה פולטת החוצה ומפזרת באוויר חומרים רדיואקטיביים.
בבוקר יום האסון, 26 באפריל, השכימו תושבי פריפיאט מבלי לדעת על המתרחש. מרביתם חזו בלהבות העולות מהכור, אולם השלטונות לא יידעו אותם על חומרת המקרה ולא הוציאו הנחיות בטיחות כלשהן, והחיים בעיר התנהלו כסדרם. רק לאחר 36 שעות בהן נחשפו התושבים לקרינה הגבוהה, ולאחר שכל התקוות למניעת התפשטות הקרינה עלו בתהו, הוחלט על פינוי גורף של העיר. 1,100 אוטובוסים הוזעקו עוד קודם לכן מקייב, מרחק של כ-110 ק"מ מפריפיאט. לתושבים נמסרה הודעה ברדיו שקראה להביא כמות מספקת של בגדים ומסמכים חשובים, וכי הפינוי הוא זמני והם ישובו לבתיהם בקרוב. רק תושבים מעטים הספיקו לארוז את רכושם, ומרביתם נטשו את ביתם כמות שהוא. פינוי התושבים היה יעיל ומהיר וארך שעות מעטות, שבסופן, לא נותר אף לא אדם אחד בעיר פרט להמוני הפועלים שעסקו בכיבוי הכור ובאיטומו בטונות של בטון.
לאחר האסון
לאחר אטימת הכור ניסו השלטונות לטהר את האזור על מנת לאפשר את חזרת התושבים, אך כשהבינו שלא ניתן לעשות כן, הוכרז על האזור שסובב את הכור ברדיוס של עד 30 ק"מ כשטח הסגר. הכניסה לאזור זה הייתה מוגבלת מאוד וכרוכה באישורים רבים, והתושבים שפונו הבינו כי לעולם עוד לא ישובו לגור בעירם. מעטים מהם עוד חזרו לאחר האסון כדי לאסוף את רכושם, אולם הרוב מעולם לא שבו. ברם, ההגבלות לא מנעו מוונדליסטים וגנבים אחרים לפשוט על העיר ולקחת מכל הבא ליד מהבתים הנטושים. העיר נחשבה ליעד מועדף במיוחד בעיני גנבי המתכות, שהמשיכו בפשיטותיהם גם שנים רבות לאחר האסון. העיר גם שימשה מקלט לחסרי הבית ולפושעים נמלטים שהסתננו לתחומיה.
לאחר האסון סיפקו השלטונות מקומות מגורים בקייב ובערים אחרות למפונים שנותרו חסרי כל. רבים מהם גם אוכלסו בעיר סלָבוטיץ', המרוחקת כ-45 ק"מ מפריפיאט ונבנתה זמן קצר לאחר האסון במיוחד למען התושבים שפונו.
עם התפרקות ברית המועצות עברה העיר לשליטת אוקראינה.
פריפיאט, להבדיל מהעיר השכנה צ'רנוביל שהשתקמה קמעה מאז האסון, נותרה נטושה ומוזנחת עד היום. עדות לכך ניתן לראות בעובדה שעד היום נותרו כרזות תעמולה קומוניסטיות תלויות ברחבי העיר. לעומת זאת, עולם החי החל לשגשג דווקא לאחר האסון ועזיבת האדם, חרף הזיהום הכבד. צמחייה רבה החלה לגדול ללא הפרעה ברחובות בעיר, ולעיתים אף בתוך הבתים עצמם. גם בעלי החיים ניצלו את עזיבת האדם; באזור התרבו מינים רבים של בעלי חיים וציפורים, שחלקם נדירים ואחרים לא תועדו באזור טרם האסון.
העיר נמצאת באזור הסגר, יחד עם תחנת הכוח הגרעינית צ'רנוביל ואזורים נוספים, כך שהכניסה אליה מוגבלת. העיר נחשבת למזוהמת ומסוכנת לאדם וקיים איסור להוציא ממנה חפצים. אולם מתקיימים סיורים מאורגנים לפריפיאט ולכור שלידה, שמוצעים על ידי חברות מסחריות. התיירים מגיעים בקבוצות מאורגנות עם מדריך, ומתבקשים להציג תעודות בהיכנסם לאזור, ולבדוק את רמת הקרינה על בגדיהם טרם הם עוזבים אותו. סמוך לפריפאט פועל חדר אוכל המשמש את עובדי הכור גם כיום.
בפברואר 2022 הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית פלשו לעיר מבלארוס במסגרת הפלישה הרוסית לאוקראינה.
אזכורים לעיר
העיר צ'רנוביל הסמוכה, הגם שהייתה קטנה ורחוקה יותר מהכור מאשר פריפיאט, נותרה עד היום שם נרדף לאסון, ואילו פריפיאט הפכה למייצג החזותי שלו. לדוגמה, במשחק הווידאו הפופולרי Call of Duty 4: Modern Warfare משוחקים שני שלבים שלמים בתוך הדמיה מדויקת למדי של העיר וגם בהמשכו Call of Duty: Modern Warfare 2 משוחקת משימת צד ברחבי העיר וגם בהמשכם Call of Duty: Modern Warfare 3 יש שלב שבו יש פלאשבאק שבו רואים עוד פעם את העיר, ובכך גם באחדים מהפרקים בסדרת המשחקים S.T.A.L.K.E.R. תוכנית הטלוויזיה "העולם אחרי האנושות" עשתה שימוש בעיר כדי לבחון כיצד ייראה העולם 20 שנה לאחר הכחדת האדם.
בתחום הקולנוע בולט הסרט התיעודי הקצר "White Horse" מ-2008, אשר בוים על ידי מריאן דה-לאו (שזכתה ב-2003 בפרס אוסקר לסרט הדוקומנטרי הקצר "הלב של צ'רנוביל"), ומתעד את חזרתו של תושב פריפיאט לביתו, 20 שנה לאחר שפונה.
העיר מוזכרת בסדרה "צ׳רנוביל" של רשת HBO.
Business Insider
Business Insider הוא אתר חדשות כלכליות אמריקאי שמפעיל 14 מהדורות לאומיות ומהדורה בינלאומית אחת.
היסטוריה
האתר הוקם ב-2007 בניו יורק על ידי קווין ריין מנכ"לה לשעבר של DoubleClick, דוויט מרימן והנרי בלודגט. הוא התבסס על מיזוג של בלוגים כלכליים בהם Silicon Alley Insider (החל ממאי 2007) ו-Clusterstock (החל ממרץ 2008). בנוסף לניתוח חדשות עסקיות האתר מציג סיפורים חדשותיים מרחבי הרשת. ביוני 2012 היו לאתר 5.4 מיליון מבקרים ייחודיים.
בשנת 2015 רכשה הוצאת אקסל שפרינגר הגרמנית את האתר.
Business Insider מארגן גם כנסים כדוגמת IGNITION שסוקרים מודלים עסקיים צומחים של המדיה הדיגיטלית.
סטיבן סטריט
סטיבן סטריט (באנגלית: Stephen Street; נולד ב-29 במרץ 1960) הוא מפיק מוזיקלי אנגלי הידוע בעיקר בזכות עבודתו עם הסמית'ס בשנות ה-80 ועם בלר והקרנבריז בשנות ה-90.
סטריט שיתף פעולה גם עם סולן הסמית'ס מוריסי לאחר פירוק הלהקה, ניגן וסייע בכתיבת חלק משיריו. כמפיק, סטריט מתפקד כמוזיקאי יותר מאשר כטכנאי ועל כן ההשפעה שלו על הצליל של הלהקות איתן הוא עבד ניכרת.
תחילת הדרך
סטריט החל את הקריירה המוזיקלית שלו בסוף שנות השבעים כנגן במספר להקות לונדוניות. הוא ניגן בס בלהקת סקא בשם BIM, בה היה חבר גם המפיק לעתיד של ננה צ'רי ומאסיב אטאק – קמרון מקוויי.
את קריירת ההפקה הוא התחיל באולפן של חברת התקליטים העצמאית איילנד רקורדס ב-1982, ראשית כאסיסטנט ולאחר מכן כטכנאי קול.
הסמית'ס ומוריסי (1984–1989)
אחת העבודות הראשונות של סטריט כטכנאי קול הייתה בהקלטה של השיר Heaven Knows I'm Miserable Now של הסמית'ס. הוא הכיר את הלהקה והתרגש מהעבודה עמם, כפי שסיפר בראיון: "ראיתי אותם זמן קצר לפני כן בטופ אוף דה פופס מבצעים את This Charming Man, וכמו רוב האנשים באותה תקופה שאהבו מוזיקה מאוד התרגשתי מהם". סטריט סיפר כי ההתלהבות שלו ככל הנראה דבקה גם במוריסי ובג'וני מאר, שלאחר העבודה לקחו ממנו את שמו ומספר הטלפון שלו. למרות שסטריט לא התבקש לעבוד עם הלהקה על ההקלטה הבאה שלה, הסינגל William It Was Really Nothing, הוא הוזמן לעבוד על האלבום Meat Is Murder בהפקתם של מוריסי ומאר.
באותה תקופה סטריט עבד גם עם אמני רגאיי שונים, ביניהם בלאק אוהורו ולינטון קווסי ג'ונסון. הוא אף עזר בהפקת שני האלבומים הראשונים של סטיבן דאפי ב-1985 ו-1986. 12 שנים לאחר מכן סטריט עבד עם דאפי גם על האלבום I Love My Friends מ-1998.
סטריט המשיך לעבור עם הסמית'ס, ושימש כטכנאי באלבום The Queen Is Dead לפני שקיבל את תפקיד המפיק באלבום האחרון של הלהקה, Strangeways, Here We Come.
אחרי שהסמית'ס התפרקו, מוריסי הציע לסטריט להפיק ולהשתתף בכתיבת האלבום הבא שלו, Viva Hate. סטריט קיבל את ההצעה והאלבום הגיע למקום הראשון במצעדים בבריטניה. בין סטריט וויני ריילי, הגיטריסט באלבום, נוצר סכסוך סביב הקרדיט על כתיבת השירים – ריילי טען שהוא כתב את רוב השירים באלבום, בעוד סטריט טען שהוא כתב את כל השירים באלבום ולריילי אין שום קשר לכך. סטריט קיבל קרדיט באלבום על הפקה, כתיבה, נגינה בגיטרה ונגינה בבס.
סטריט הפיק וסייע בכתיבת שני להיטים נוספים של מוריסי שהופיעו לאחר מכן באלבום Bona Drag. הקשר בין השניים נותק לאחר מכן בעקבות מחלוקות בנושא תמלוגים ושיחות לכאורה של סטריט עם הסופר ג'וני רוגאן, האחראי על ספרי ביוגרפיה שנויים במחלוקת של מוריסי.
בלר (1990–1997) וגראהם קוקסון (2003–2009)
לאחר ששמע את הסינגל הראשון של בלר, She's So High, סטריט יצר קשר עם האמרגן של הלהקה. זמן קצר לאחר מכן הוא נקרא להפיק את הלהיט הראשון שלה, There's No Other Way, למרות שהוא לא הפיק את האלבום הראשון של הלהקה במלואו. לאחר מכן הוא הפיק את אלבומם השני של בלר, Modern Life Is Rubbish.
עם דעיכתה של תנועת הבריטפופ, סטריט הפיק עבור בלר את אלבומה החמישי, שהיה שונה מאוד מקודמיו והושפעה ממוזיקת אינדי רוק אמריקאית. האלבום כלל את הלהיטים Beetlebum ו-Song 2.
לאחר שהגיטריסט גראהם קוקסון עזב את בלר, סטריט סייע לו להפיק את האלבום Happiness in Magazines ב-2004. השניים המשיכו לעבוד ביחד גם על שני האלבומים הבאים של קוקסון ב-2006 ו-2009.
הקרנבריז (1992–1994; 2001–2002; 2011–היום)
סטריט החל לעבוד ב-1992 עם הלהקה האירית הקרנבריז על אלבומה הראשון, Everybody Else Is Doing It, So Why Can't We?, שנחל הצלחה רבה באמריקה. ב-1994 סטריט הפיק גם את אלבומה השני של הלהקה, No Need to Argue, שהיה לאלבום הנמכר ביותר שלה עם מעל 20 מיליון עותקים ברחבי העולם. סולנית הלהקה, דולורס או'ריורדן, רצתה לשנות את הכיוון של הלהקה לאחר מכן ולא עבדה עם סטריט על שני האלבומים הבאים. עם זאת, ב-2001 חזרה הלהקה לעבוד עם סטריט על אלבומה Wake Up and Smell the Coffee ועל שני שירים שהוקלטו עבור אלבומה מ-2002, Stars – New New York ו-Stars.
לאחר שהקרנבריז יצאו להפסקה ב-2003, הגיטריסט נואל הוגאן החל לעבוד עם סטריט על אלבום סולו שיצא ב-2005.
סטריט הפיק עבור הקרנבריז גם את אלבום האולפן השישי של הלהקה שיצא ב-2012.
קייזר צ'יפס והאורדינרי בויז (2004–2007)
סטריט הפיק את אלבום הבכורה של קייזר צ'יפס, Employment. 15 שנה לאחר שהחל לעבוד עם בלר בעקבות האזנה לסינגל She's So High, העבודה עם קייזר צ'יפס החלה בצורה דומה. סטריט שמע את אחת מהקלטות הדמו המוקדמות של הלהקה ויצר עמה קשר במטרה להפיק עבורה. כיוון שחברי הלהקה היו מעריצים גדולים של בלר והושפעו מאוד מהאלבומים שסטריט הפיק עבורם, הם הסכימו לשיתוף הפעולה. סטריט הפיק גם את אלבומה השני של הלהקה, Yours Truly, Angry Mob. קייזר צ'יפס לא השתמשו בסטריט כמפיק באלבומם השלישי, והחליפו אותו במארק רונסון.
סטריט הפיק עוד באותה תקופה את שני האלבומים הראשונים של להקת הסקא-אינדי הבריטית אורדינרי בויז, שזכו לשבחי המבקרים.
בייבישאמבלס (2007–היום) ופיטר דוהרטי (2008–היום)
סטריט הפיק את Shotter's Nation, אלבומה השני של בייבישאמבלס בהנהגתו של פיט דוהרטי. תהליך הקלטת האלבום היה ארוך וסבוך בעקבות חוסר שיתוף הפעולה של דוהרטי, עד שלמד לציית להנחיותיו של סטריט. חברי הלהקה האחרים טענו כי זו הייתה תקופת העבודה היעילה ביותר שלהם עד אז.
סטריט סיפר לאחר מכן ל-NME: "פיט לא היה במצב כל כך טוב בשבועות הראשונים בהם עבדנו על האלבום מהסיבות שכולם יודעים עליהן. זה היה קצת מדאיג, למען האמת. היו כמה פעמים בהן נאלצתי להפחיד אותו ולהגיד, 'תשמע, אתה חייב לקחת את עצמך בידיים כי אחרת אני לא יכול לעבוד איתך'. הרגשתי שאני הולך לאכזב את שאר חברי הלהקה אם אני עוזב. אני חושב שהבחור מאוד מוכשר, אבל מבחינתי כל זה הסתתר מאחורי ערפל ההתמכרות. ניסיתי נואשות להגיע לבחור הצעיר שעדיין נמצא מאחורי כל זה, שהוא עדיין חד, מלומד ואמנותי, אבל נתן להתמכרויות הפחות חכמות שלו להפריע לו בדרכו. לפעמים הייתי צריך לשבת עם פיט ולנהל איתו שיחת נפש כדי לעבור את הכל ולהגיע למוזיקאי והאמן האמיתי שמתחבא מתחת. רציתי להוכיח לאנשים האלה שהוא יכול להוציא אלבום כמו שצריך".
דוהרטי סיפר ל-NME שסטריט הציב ללהקה אולטימטום, "אם אתם ממשיכים ככה, אני הולך הביתה", בהתייחסו להתמכרות לסמים של פיט באותה תקופה. דוהרטי אף צוטט כאומר על סטריט, כי "חשוב שיש מישהו שיודע מה הוא רוצה, עבדנו כל יום מ-11 עד 8 בלי סופי שבוע. זה היה שונה מהדרך בה היינו בוחרים לעבוד". סטריט הפיק עבור דוהרטי גם את אלבום הסולו Grace/Wastelands ב-2009 ואמור להפיק את האלבום הבא של בייבישאמבלס.
עבודות אחרת
סטריט הקים ב-1988 את הלייבל Foundation ביחד עם העיתונאי ג'רי סמית'. בלייבל פעלו להקות שונותכמו בראדפורד וספין, אך הוא לא נחל הצלחה מסחרית ונסגר ב-1991.
השפעה
סטריט ידוע ביכולתו להפיק עבור להקות אינדי מוזיקה עם פוטנציאל להצלחה מסחרית. ההשפעה ההדרגתית שלו על אלבומי האולפן של הסמית'ס מורגשת במיוחד בהשוואה בין ההפקה הזולה והשטוחה יחסית של אלבום הבכורה של הלהקה לבין הצליל המצוחצח של אלבומה האחרון.
סטריט עזב להפוך את בלר מלהקה ניסיונית ומעורפלת לכוכבי רוק בינלאומיים והפיק עבורם כמה מהשירים והאלבומים המצליחים ביותר של הלהקה.
סטריט מוזכר לעיתים בשירים של הלהקות איתם הוא עבד. בשיר I Started Something I Couldn't Finish של הסמית'ס, המילים האחרונות של מוריסי הן "אוקיי, סטיבן? נעשה את זה שוב?". כמו כן, השיר Death of a Party של בלר מתייחס רעיונית לשיר Death of a Disco Dancer של הסמית'ס. שני השירים הופקו על ידי סטריט וחולקים מאפיינים דומים.
תכונות קובץ
תכונות קובץ הם מטא דאטא אודות קובץ מחשב, המגדירות את התנהגות מערכת הקבצים.
כל תכונה יכולה להיות בשני מצבים, תקפה או מבוטלת. התכונות נחשבות נפרדות ממידעי מטא דאטא אחרים, כגון תאריך, שעה, סיומת קובץ או הרשאות מערכת הקבצים. בנוסף לקבצים ותיקיות, כוננים לוגיים ומערכות קבצים אחרות, יכולות גם הם, להכיל תכונות קובץ.
באופן מסורתי ל-MS-DOS ולחלונות יש 4 תכונות קובץ; "ארכיון", "מוסתר", "לקריאה-בלבד", ו"מערכת", אך בהמשך נוספו מספר תכונות חדשות. מערכות הנגזרות מ-4.4BSD-Lite, כמו FreeBSD, NetBSD, OpenBSD, DragonFly BSD, ו-OS X, תומכות בסדרת תכונות "מערכת" ו"משתמש". גרסאות מאוחרות של ליבת לינוקס תומכות אף הם בסדרת תכונות קבצים.
מנהל המשימות
מנהל המשימות הוא תוכנת מנהל משימות, מנטר מערכת ומנהל אתחול, הכלולה במערכות ההפעלה חלונות של מיקרוסופט.
היא מספקת מידע אודות ביצועי המחשב והיישומים הרצים, תהליכים ושימוש במעבד המחשב. מידע זיכרון פיזי ווירטואלי, פעילות רשת, נתונים וסטטיסטיקות, משתמשים מחוברים ושירותי מערכת. מנהל המשימות יכול גם לשמש להגדיר קדימויות תהליכים, חיסול תהליכים בכוח, כיבוי, הפעלה מחדש, מעבר למצב שינה, או ניתוק המשתמש המחובר למערכת. מנהל המשימות מאפשר לצפות בתהליכים הרצים במערכת, לחסל אותם, ליצור תהליכים חדשים.
בצורתו המוכרת לנו כיום, מנהל המשימות התקבל בחלונות NT 4.0. גרסאות קדומות יותר של חלונות NT כללו יישום ניהול משימות, אך תכונותיו היו פחותות ממנהל המשימות. בגרסאות של חלונות שהיו מבוססות DOS (חלונות 3.x, 95, 98) הייתה תוכנה שנקראה "רשימת משימות" (Task list) להצגת תוכנות הרצות במערכת. תוכנה זו הופעלה על ידי הרצת הקובץ taskman.exe שהיה בנתיב, או על ידי שימוש בצירוף המקשים שלהלן.
קיים קיצור דרך לפתיחת מנהל המשימות – צירוף המקשים:
תפקוד
בגרסתו הנוכחית של הכלי (החל מחלונות 8 והלאה), כאשר המשתמש קורא לראשונה למנהל המשימות, הוא מופיע בגרסה "מופשטת" שמכילה את רשימת התוכניות הפועלות כרגע, וניתן "להרחיב" אותו על ידי לחיצה על כפתור "יותר פרטים". במצב המלא, מנהל המשימות מכיל מספר לשוניות:
היסטוריה
מנהל המשימות פותח במקור כפרויקט צד שפותח על ידי דייוויד פלומר, שעבד כמתכנת בחברת מיקרוסופט. ועד מהרה הפך לפרויקט עיקרי שנכלל בסופו של דבר בחלונות NT כפי שאנו מכירים אותו כיום.
חלונות 9X
בחלונות 9x הייתה קיימת תוכנית קטנה בשם "סגירת תוכנית" שהופעלה כאשר המשתמש לחץ על צירוף המקשים והציגה את רשימת המשימות הפתוחות כרגע, ביחד עם אפשרות לסיים את המשימה הנבחרת, או לכבות את המחשב. התוכנית לא הייתה מציגה תהליכי מערכת חשובים (kernel32.dll למשל) כדי למנוע מהמשתמש לסיים אותם ולהקריס את המערכת בנוסף לכך, היה קיים יישום בשם System monitor שהיה מציג מידע גרפי על אחוזי הניצול של משאבי המערכת. שני היישומים האלו היוו למעשה את הבסיס למנהל המשימות של חלונות NT.
חלונות NT 4.0
הגרסה הראשונית של מנהל המשימות, שנכללה בחלונות NT, כללה רק 3 לשוניות: יישומים (הייתה מציגה את כל היישומים הפתוחים כרגע, ונתנה אפשרות לסיים את פעולתו של יישום כלשהו כgraceful exit), תהליכים (דרכו המשתמש היה יכול להכריח תהליך כלשהו להסתיים כforce quit), וביצועים (דרכו המשתמש היה יכול לצפות באחוזי השימוש במעבד ובזיכרון הווירטואלי). מסך זה נשאר ללא שינוי מהותי בחלונות 2000.
חלונות XP
בחלונות XP התווסף תפריט ובו אפשרויות יציאה מהמשתמש וכיבוי המחשב, אפשרויות שאמנם קיימות גם בתפריט ההתחל, אולם דרך מנהל המשימות ניתן לעשות בהן שימוש כאשר שולחן העבודה קרס או שהמעטפת הגרפית (Explorer.exe) לא הייתה נטענת כמו שצריך.
בנוסף לכך, נוספה תמיכה בתהליכים בעלי יותר מ-15 תווים בשמם. בגרסאות קודמות התוכנה הייתה חותכת שמות ארוכים מדי, אולם החל מXP השמות מוצגים במלואם. התווספו שתי לשוניות חדשות: "רשת" - שהייתה מציגה את אחוזי השימוש בחיבורי הרשת במחשב, ו"משתמשים". בעוד שלשונית ה"משתמשים" נשארה עם יתר גרסאותיה של חלונות, לשונית ה"רשת" אוחדה בסופו של דבר עם לשונית ה"ביצועים".
חלונות ויסטה ו-7
בחלונות ויסטה נוספו אפשרויות נוספות למנהל המשימות, וביניהן: בנוסף לכך, תפריט אפשרויות הכיבוי והיציאה מהמערכת שהתווסף בחלונות XP, הוסר במנהל המשימות של ויסטה ו-7.
בית ספר מאנס למוזיקה
בית ספר מָאנֵס למוזיקה (באנגלית: Mannes School of Music) הוא קונסרבטוריון למוזיקה בניו יורק. בסתיו 2015 עבר הקונסרבטוריון ממיקומו הקודם באפר וסט סייד במנהטן אל הקמפוס של שאר מוסדות רשת ניו סקול בארנולד הול ברחוב ה-13.
שליחות
כפי שכתוב באתר בית הספר: "בית ספר מאנס למוזיקה מוקדש לקידום תפקידה היצירתי של המוזיקה בכל המובנים של חברה הולכת ומשתנה במהירות. מאנס מבקש לפתח אמנים, המתקדרים עם העולם הסובב אותם במוזיקה ובאמצעותה, בצורות מסורתיות, חדשות ומתהוות."
היסטוריה
הקונסרבטוריון, שנקרא במקור בית הספר למוזיקה דייוויד מאנס, נוסד בשנת 1916 על ידי דייוויד מאנס, קונצרטמייסטר של התזמורת הסימפונית של ניו יורק, ואשתו קלרה דאמרוש, אחותם של וולטר דאמרוש, מנצח התזמורת ושל פרנק דאמרוש. משפחות מאנס ודאמרוש היו אולי המשפחות החשובות ביותר בחוגי המוזיקה של אותם ימים, ודייוויד מאנס התגלה כאחד מראשוני הכנרים הסולנים ילידי אמריקה, שהגיעו למעמד משמעותי. דייוויד מאנס היה מנהל בית הספר הקהילתי למוזיקה ברחוב השלישי ומייסד בית הספר הקהילתי למוזיקה לאפרו-אמריקאים, כל אלה לפני ייסוד בית הספר מאנס. מאז 1938 נודע המוסד בשם בית ספר מאנס למוזיקה, כהכרה בהיקף הקורסים, שהרחיב את בית הספר הרבה מעבר זה של בית ספר קהילתי למוזיקה וכלל תעודת אמן לאחר שלוש שנות לימוד.
לאחר מותה של קלרה בשנת 1948, נעשה בנם לאופולד מאנס לנשיא, ותרם לבית הספר מן ההון שעשה כשותף להמצאת סרט הצילום בצבע. בשנת 1953 החל בית הספר להציע תואר ראשון למדעים ושינה את שמו למאנס קולג' למוזיקה. ב-1960 התמזג הקולג' עם בית הספר למוזיקה בצ'אטאם סקוור. ב-1984 עבר למעון מרווח יותר ברח' 85 מערב במנהטן וב-1989 הצטרף מאנס לרשת ה"ניו סקול", שחמשת בתי הספר שלה כללו את בית ספר "פארסונס" לעיצוב, קולג' יוג'ין לאנג ובית הספר לדרמה. ב-2005 שינתה הנהלת הרשת את השם ל"מאנס קולג': בית הספר החדש למוזיקה". ב-2015, שינתה האוניברסיטה את שם המוסד ל"בית ספר מאנס למוזיקה" והוא עבר לארנולד הול בווסט וילג'. עכשיו הוא חלק מן המכללה לאמנויות הבמה של רשת "ניו סקול", הכוללת גם את בית הספר לדרמה ואת בית הספר לג'אז ומוזיקה עכשווית. המכללה לאמנויות הבמה, יחד עם המכינה למאנס, כולל 1,450 סטודנטים. הסטודנטים בכל אחד משלושת בתי הספר של המכללה לאמנויות הבמה יכולים ללמוד בכל אחד משלושת בתי הספר (דרמה, ג'אז, מאנס), בלי קשר לבית הספר שהם רשומים בו, מה שמאפשר להם להרחיב את טווח הלימודים בהכוונה עצמית.
תוכניות
הקונסרבטוריון בנוי משתי מחלקות אקדמיות:
תוכנית המוזיקה מהווה את המסד ללימודי המוזיקה האקדמיים בשתי המחלקות של מאנס, הכולל את כל טווח ההכשרה מכיתות היסוד עד לכיתות המתקדמות בתאוריית המוזיקה, כישורי שמע ואנליזה.
תאוריית המוזיקה נלמדה במאנס מאז פתיחתו, ולצורך זה שכר דייוויד מאנס דמויות ידועות-שם כמו ארנסט בלוך ורוזריו סקאלרו להורות תאוריה והלחנה. ב-1931 התקבל לעבודה האנס וייס, מתלמידיו הבולטים של היינריך שנקר. במהלך תשע השנים הבאות, קידם וייס לא רק את לימודי האנליזה השנקרית אלא גם את מיזוגה אל תוך חיי המוזיקה של בית הספר, לרבות ביצוע והלחנה. בשל קשריו עם בית הספר, התפרסם החיבור של שנקר, "חמש אנאליזות מוזיקה גרפיות" (Fünf Urlinie-Tafeln) בשנת 1932 במשותף על ידי המו"ל הקבוע שלו, הוצאת יוניברסל ובית ספר מאנס.
כיום תוכנית מאנס מתפתחת ומתרחבת במהירות הן בלימודי הביצוע והן בלמודי התאוריה. מאנס תיקן וחידש את תוכנית הלימודים כדי שתכלול מיזוג של שיעורי טכנולוגיה מוזיקלית, הרכבי אלתור, כישורי הוראה, עיתונאות אמנויות, הלחנת מוזיקה לסרטים, יזמות יוצרת ועוד, כל אלה כרוכים במחויבות חדשה למוזיקה עכשווית, הרבה מעבר לגישה מבוססת הטונאליות של שנקר. מאנס של היום כולל מספר גדל והולך של תוכניות בשיתוף עם הקונסרבטוריון הנלווה, "בית הספר לג'אז" של רשת ניו סקול.
Ciara (אלבום)
Ciara (בעברית: סיארה) הוא אלבום האולפן החמישי של הזמרת-יוצרת האמריקאית סיארה. האלבום יצא לאור ב-5 ביולי 2013 על ידי חברת התקליטים אפיק רקורדס. מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים.
האלבום הגיע למקום השני במצעד הבילבורד 200.
ג'ובאני במבו
ג'ובאני במבו (באיטלקית: Giovanni Bembo; 21 באוגוסט 1543 - 16 במרץ 1618) היה הדוכס ה-92 של ונציה. במבו כיהן כדוג'ה מאז מינויו ב-2 בדצמבר 1615 ועד פטירתו.
בתקופת כהונתו ניסה שגריר ספרד בוונציה, אלפונזו דה לה קואבה להביא, בלא הצלחה, לנפילת לה סרניסימה.
קורות חיים
ג'ובאני נולד בוונציה לאוגוסטין במבו וקיאה דל באסו. משפחת במבו הייתה אחת ממשפחות האצולה הוותיקות (vecchie) של ונציה, ואחת המשפחות העשירות בעיר.
בעקבות הפגנת האומץ שלו מונה במבו לתפקיד פרוודיטורה, תפקיד אותו מילא בהצטיינות, ולימים מונה לתפקיד סאביו, קונסליירי ופרוקורטור.
בחירתו לתפקיד הדוג'ה
בעת מותו של מרקאנטוניו ממו ב-31 באוקטובר 1615 לא היה אציל ונציאני אשר לא הייתה מחלוקת בדבר התאמתו לתפקיד הדוג'ה. משפחות האצולה נחלקו בין המשפחות הוותיקות (vecchie), לבין המשפחות החדשות (ה-nuove) ולא יכלו להסכים על מועמד. לאחר מספר סבבי בחירה לא יכלו 41 בעלי זכות הבחירה להסכים, ומהומות החלו ברחבי ונציה.
לבסוף, רק ב-2 בדצמבר 1615 הושגה פשרה בין הפלגים והוחלט על בחירת במבו - מחד בין למשפחת אצולה ותיקה, ומאידך, בעל דעות מתונות התואמות את עמדות משפחות האצולה החדשות.
לאחר בחירתו, החל, כמקובל, פסטיבל חגיגי ברחבי העיר, אשר הביא להפחתת המתיחות בין הפלגים.
כהונתו כדוג'ה
בשנים שקדמו לכהונתו הותקפו אוניות הסוחר הוונציאניות על ידי שודדי ים אשר פעלו בתמיכת פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. אחד ממעשיו הראשונים של במבו כדוג'ה היה להכריז מלחמה כנגד אוסטריה. במלחמת גרדיסקה, בקרבות שהתנהלו בפריולי, גרדיסקה ד'איזונצו, גריציה ואיסטריה הייתה ידה של ונציה על העליונה. הסכם השלום נחתם בפריז ב-27 בספטמבר 1617.
בין השנים 1617–1618 ניסה אלפונזו דה לה קואבה, שגריר ספרד להביא להפלת המשטר ברפובליקת לה סרניסימה על מנת לאפשר את כיבושה על ידי ספרד. דה לה קואבה יזם מהומות ברחבי העיר, ובמבו פעל לייצב את השלטון, אולם נפטר טרם פתרון ניסיון הקשר.
במבו נפטר בוונציה ב-16 במרץ 1618.
פארק ירוחם
פארק ירוחם הוא יער אורנים, שניטע על ידי הקק"ל, מסביב לערוצו העילי של נחל רביבים, בסמוך לעיירת הפיתוח ירוחם שבנגב. יער האורנים משתרע על פני כ-500 דונם, משולבים בו גם עצי פרי המושקים במי קולחין, וכן ניתן למצוא בו פינות חמד לפיקניקים.
נושא שיקום האגם היה מרכזי בקמפיין הבחירות למועצה של ברוך אלמקייס, אך האגם לא שוקם בתקופת כהונתו.
תיירות אקולוגית בפארק
הפארק והאגם הם תחנת עצירה לציפורים נודדות, כאשר חלקן אף נשארות באגם למשך העונה. בנוסף הפארק מהווה אזור מחיה למגוון גדול של בעלי חיים וצמחים. בשנת 2009 הוקם מרכז "דוכיפת" לצפרות ואקולוגיה בשטח הפארק. המרכז, אשר אוסף מידע לגבי הציפורים העוברות בשטח הפארק, הוא אחד מארבע תחנות טיבוע ארציות (שלוש האחרות נמצאות בירושלים, החולה ואילת). בשנים 2014 ו-2015 מרכז "דוכיפת", בשיתוף עם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב וארגונים רבים נוספים, קיים אירוע "ביו בליץ", שבו מזהים מספר גדול ככל הניתן של מינים שונים של בעלי חיים, צמחים ופטריות. זוהי הפעם הראשונה שבו קויים האירוע בישראל. באירוע בשנת 2014 זוהו 531 מינים.
Whatever People Say I Am, That's What I'm Not
Whatever People Say I Am, That's What I'm Not (בתרגום חופשי: מה שאנשים אומרים עלי, זה מה שאני לא) הוא אלבום הבכורה של להקת האינדי רוק, ארקטיק מאנקיז. האלבום הוקלט באולפני צ'אפל ויצא ב-23 בינואר 2006.המגזינים NME ו-TIME הכתירו את אלבום זה לאלבום הטוב ביותר לשנת 2006. כמו כן הוא זכה למכירות רבות בבריטניה ובארצות הברית. מגזין NME, דירג את האלבום במקום ה-82 ברשימת "500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים של NME". בשנת 2012, מגזין הרולינג סטון ערך בשנית את רשימת "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים" ודירג את האלבום במקום ה-371.
עטיפת האלבום
על עטיפת האלבום מופיע חבר של הלהקה כריס מק'לור. התמונה צולמה בשעות המוקדמות של הבוקר לאחר שהלהקה נתנה לו ולמכריו 70 פאונד לבזבז באותו לילה. אותה תמונה העלתה מספר התנגדויות ממועצות בריאות שונות הטוענות שהיא מעודדת עישון. מנהל הלהקה דחה את הטענות ונימק שהמצולם לא רק שנראה לא נהנה מהסיגריה, אלא אפילו סובל.
רשימת שירים
כל השירים נכתבו על ידי סולן הלהקה, אלכס טרנר, מלבד "Still Take You Home" שלכתיבתו הצטרף ג'יימי קוק.
להציל את החופש הגדול
להציל את החופש הגדול (באנגלית: Recess: School's Out) הוא סרט הנפשה משנת 2001, שהופק על ידי Disney Television Animation ואולפני דיסניטון. הסרט מבוסס על סדרת הטלוויזיה "Recess" ששודרה בערוץ "Toon Disney".
תקציר העלילה
לאחר שהחופש הגדול מתחיל, מגלה טי.ג'יי. משהו מוזר בבית הספר, יחד עם חבריו, שהביא אותם ממחנות הקיץ, הם הבינו שישנה שם מזימה להזיז את כדור הארץ ממסלולו סביב השמש ובכך להקפיא את כדור הארץ ולבטל את חופשת הקיץ בידי ד"ר בנדיקט המרושע. ד"ר בנדיקט חטף את טי.ג'יי ואת המנהל פריקלי וסיפר להם על ימי ילדותם בשנות ה-60 שם בנדיקט היה מנהל ותכנן לבטל את החופשה, המפקח פיטר אותו ומינה את פריקלי למנהל החדש ומאז הם נהפכו לאויבים. בעזרתה של בקי, אחותו של טי.ג'יי שהתנגדה לרעיון בהתחלה, החברים של טי.ג'יי אספו את הילדים האחרים ממחנות הקיץ ויחד עם גברת פינסטר וצבא המורים הם הרסו את תוכניתו של בנדיקט והצילו את כדור הארץ ואת חופשת הקיץ.
מדבבים בעברית
את גרסת הדיבוב בעברית ביימה והפיקה שפרירה זכאי.
רוגם
רוֹגֶם (או רוג'ום; בערבית: رُجْم, תעתיק מדויק: רֻגְ'ם, רבים: رُجُوم, רֻג'וּם) הוא תל עפר ואבנים המורמים מעל קבר או קברים. הוא ידוע גם בשמות: תל קבורה, טומולוס או קורגאן. ניתן למצאו ברחבי העולם. התלים מורכבים בעיקר מאבנים ולעיתים נקראים גלעד. רוגם ארוך הוא תל קבורה פרהיסטורי מהתקופה הנאוליתית המוקדמת, הבנוי בצורת מלבן או טרפז ולרוב משמש עבור מספר קברים.
שיטת ההטמנה בקרקע עשויה להיות משולבת עם דולמן, סיסט (cist), מתחם קבורה או חדר קבורה. דוגמאות לרוגם ארוך ניתן למצוא במיס האו.
אזכורים לתלי קבורה
ביאוולף הגיבור רב העוצמה שהביס, הודות לכוחו, אומץ ליבו ונאמנותו, מפלצות מרושעות – נשרף גם הוא במדורת קבורה, המזכירה את התיאור המופיע באליאדה. במהלך שריפת גופתו, הגיטים (Geats) – שבט שהתגורר בצפון גרמניה של היום – קוננו על מות אדונם. התל לזכרו נבנה על ראש גבעה המשקיפה לים, ובתוכו נקברו אוצרות שנועדו ללוות אותו בדרכו האחרונה. 12 הלוחמים הטובים ביותר של השבט רכבו מסביב למדורת הקבורה, תוך שהם שרים שירי תהילה לאדונם המת.
אתרים ברחבי העולם
קורגאן היא מילה שמוצאה טורקי והיא הושאלה מהשפה הרוסית. באוקראינה ורוסיה ישנם קורגאנים מלכותיים עבור המושלים הורנגים, כדוגמת הקבר השחור הממוקם בצ'רניהיב שבאוקראינה (נחפר במאה ה-19. קברו של אולג נסיך קייב. והגבעה רחבת הממדים עבור רוריק בנובגורוד שברוסיה.
קורגאנים חשובים נוספים נמצאו באוקראינה ודרום רוסיה ומשויכים לעמי הערבה העתיקים יותר. בעיקר הסקיתים ומאוחר יותר קומנים. רצף של תרבויות ערבה דומות היו קיימות עד מרכז אסיה ובפרט באזור קזחסטן.
ישנם אתרי רוגם רבים ברחבי העולם. באלבניה נמצא אחד המונומנטים הפרהיסטוריים הבולטים. בבולגריה נמצאים הקבר התראקי בקאזאנלק והקבר התראקי בסוושטארי שהוכרזו כאתרי מורשת עולמית על ידי אונסק"ו. בקרואטיה ישנם אלפי רגמים בסמוך לים האדריאטי שנבנו מתקופת הברונזה התיכונה ועד סוף תקופת הברזל. בבריטניה, מגוון רחב של סוגי רוגמים היו בשימוש נרחב עבור קבורת המתים מתקופת האבן החדשה המאוחרת ועד סוף תקופת הברונזה (2900-800 לפנה"ס). בצ'כיה של ימי הביניים הסלאבים נהגו לקבור את המתים באזור שמסביב לפראג תחת רוגמים. בגרמניה תלי הקבורה נקראים האגל-גראב (Hügel-Grab) ונמצאים באזורים רבים כדוגמת מרבורג.
באיטליה נמצאו רוגמים אטרוסקים ששימשו עבור האצולה האטרוסקית החל מהמאה ה-7 לפנה"ס ולרוב היו קברי משפחות ושימשו במשך דורות עבור אותה משפחת אצילים. הם קברו את המתים עם חפצי ערך רבים, רהיטים, ציורים המייצגים את ההלוויה או חיי המתים. ונמצאו בערים אטרוסקיות כגון, ויי שהייתה נקרופוליס חשוב.
בפורטוגל נתגלו אחד הביטויים הצפופים ביותר של השימוש במגליתים. בצפון פורטוגל יש יותר מ-1,000 רוגמים פרהיסטוריים מאוחרים. הם בדרך כלל קיימים בקבוצות. שיטת הטמנתם בקרקע בדרך כלל משולבת בדולמן. הם מתוארכים מ-1900–4450 לפנה"ס. גובהם מגיע עד ל עד 3 מטרים, בקוטר של 6–30 מטרים. רובם עשויים מערמות עפר ואבנים, אך המאוחרים יותר מורכבים ברובם מאבנים. בפורטוגל הם נקראים מאמוס (mamoas) מן המילה ממולס (בלטינית:mammulas), שניתנו להם על ידי הרומאים בשל צורתם המזכירה חזה של אישה.
ביוון נמצאים כמה מתלי הקבורה הבולטים בעולם. קברי המקדונים בורגינה כוללים את קברם של פיליפוס השני (359–336 לפנה"ס), אביו של אלכסנדר הגדול (336–323 לפנה"ס). כמו גם את קברו של אלכסנדר הרביעי (323–309 לפנה"ס), בנו של אלכסנדר הגדול. כמו כן מספר רב של קברים מתקופת יוון המיקנית נמצאים באתר של אגממנון במיקנה, ובאתרים אחרים ליד אולימפיה ופילוס, ובעיקר בחצי האי פלופונסוס ליד אתרי התקופה המיקנית ויישובים מתקופת הברונזה. במרכז יוון ישנם רוגמים רבים, חלקם נחפרו, ואחרים לא. הבולט שבהם משמש לקבורה עבור הלוחמים שנפלו במהלך קרב מרתון באתונה.
באסיה הקטנה ישנם מספר אתרים בהם ניתן למצוא את הדוגמאות הגדולות ביותר של תלים מלאכותיים ברחבי העולם. וכוללים תלי קבורה של הממלכות: לידיה, פריגיה וקומגנה.
רגמים בישראל
בישראל דגמי שדות קבורה קיימים ברמת עבר הירדן המזרחי, במישורי הבזלת בגולן, ובבקעת הירדן והר הנגב. כאשר הריכוזים הגדולים של רגמים נתגלו בראשי רכסים ובגבעות הסמוכות ליישובים בהר הנגב כדוגמת חורבת הר ירוחם. הרגמים בחורבה עשויים מתיבות אבן מאבנים גדולות שהונחו על הסלע הטבעי. רצפת התיבות רוצפה באבנים קטנות ושטוחות עליהן הונח הנפטר או חלק מעצמותיו. כן נוספו לקבורה כלי מנחה עשויים חרס, נחושת וחרוזים. התיבה כוסתה, גם כן, באבנים שטוחות ומסביבה נבנה מעגל מאבנים אנכיות שכל שטחו מולא באבנים כך נוצר גל אבנים ועפר שגובהו בין 0.5–1.5 מ'.
רגמים בירושלים
בסמוך לגבולותיה המערביים של ירושלים (בבית זית, עיר גנים, קריית מנחם וגבעת משואה) תועדו 19 רוגמים. אף על פי שמדידה מוקדמת נעשתה בשנת 1870, התיעוד הרשמי הראשון נעשה ברוגם מס' 2 (כיום בלב שכונת גבעת משואה) ב-1923 על ידי ויליאם פוקסוול אולברייט והרוגם האחרון (מס' 4) נחפר על ידי גבריאל ברקאי בשנת 1983. חלק מהרוגמים נפגעו או נהרסו בשל הבנייה המודרנית. בחפירת הצלה שנעשתה ברוגם 4 התגלה ממצא של חותם למלך.
מועצה מקומית (אוגנדה)
מועצה מקומית היא הממשל המקומי במחוזות אוגנדה.
רקע
אוגנדה מקיימת בחירות כבן יותר מ-30 שנה הכוללת בחירות לנשיאות, פרלמנטריות, מחוזיות ומקומיות.
מחוז
מחוז מורכב ממספר מדינות. לכל מחוז יש יושב ראש וסגנים, ובנוסף קיימת מועצת מחוז המורכבת מנציגים מהמדינות ותתי המחוזיים. המועצה אחראית על התקציבים, החלטות וחוקי עזר. במחוז יש גם ראשי מחלקות כמו חינוך, בריאות, סביבה ותכנון, האחראים על העניינים הרלוונטיים בכל המחוז. נכון לשנת 2009, באוגנדה יש 134 מחוזות.
מדינה
מדינה מורכבת ממספר תתי-מחוזות. כל מדינה מיוצגת ברמה בפרלמנט בקמפלה על ידי חבר פרלמנט אחד.
תת-מחוז
תת-המחוז מורכב ממספר קהילות ומנוהל על ידי ראש תת-המחוז וסגנו ועל ידי מועצה מקומית נבחרת. המועצה מורכבת מחברי מועצה המייצגים את הקהילות, פקידי ממשל אחרים העוסקים בבריאות, פיתוח וחינוך, ופקידים לא ממשלתיים.
קהילה
הקהילה מורכבת ממספר כפרים שיכולים לנוע בין חמישה לעשרה בערך. לכל קהילה יש ועדה מקומית המורכבת מכל יושבי ראש הכפריים. כיום אנשי הוועדה המקומית מעורבים במידה רבה ביישוב סכסוכי קרקע וגיוס הקהילה לפעילויות שונות. הקהילה מנוהלת ברובה על ידי ראש קהילה.
כפר
כפר מורכב בדרך כלל מ-50 עד 70 בתי אב אשר מאכלסים בדרך כלל בין 250 ל-1,000 איש. כל כפר מנוהל על ידי מועצה מקומית, ישוב ראש ותשעה חברי ועד מנהלים נוספים.
קיום הבחירות
העיכוב בקיום הבחירות נובע מהעלות הגבוהה הכרוכה בקיום הבחירות בהצבעה חשאית. באוגנדה יש כיום למעלה מ-60,800 כפרים, והערכות ראשוניות הצביעו על כך שהבחירות הללו יעלו למעלה מ-505 מיליארד שילינג אוגנדי. תיקונים שונים לסעיף 181 הפחיתו את העליות לכ-15.9 מיליארד.
הבחירות למועצות המקומיות נערכו בסופו של דבר ב-10 ביולי 2018 ברחבי אוגנדה. היום הוכרז כחג ציבורי על מנת לאפשר לבוחרים לממש את זכותם הדמוקרטית.
שירותי חלונות
שירותי חלונות הם תוכניות מחשב הרצות ברקע, במשפחת מערכות ההפעלה חלונות NT של מיקרוסופט. הם מקבילים לרעיון של הדיימונים ביוניקס. תהליכי חלונות חייבים להתאים לכללי הממשק והפרוטוקולים של ה-Service Control Manager הרכיב האחראי על ניהול השירותים בחלונות.
שירותי חלונות יכולים להיות מוגדרים להתחיל לפעול בעת עליית מערכת ההפעלה, ולרוץ ברקע כל עוד חלונות פעילה, או לחלופין להיות מופעלים ידנית או על פי אירוע.
מערכות ההפעלה של חלונות NT, כוללות שירותים רבים ב-3 רמות של משתמשים; "מערכת" "שירות רשת" ו-"שירות מקומי". רכיבי חלונות מקושרים לעיתים לתהליך האירוח לשירותי חלונות (svchost.exe). מכיוון שהשירותים של חלונות פועלים בהקשר של חשבונות משתמש ייעודיים משלהם, הם יכולים לפעול גם כאשר משתמש אינו מחובר.
לפני חלונות ויסטה, שירותים המותקנים כ"שירות אינטראקטיבי" יכולים לקיים אינטראקציה עם שולחן העבודה של חלונות, ומראים ממשק משתמש גרפי. בחלונות ויסטה, לעומת זאת, שירותים אינטראקטיביים אינם בשימוש ולא יפעלו כהלכה, כתוצאה מהקשחת שירותי חלונות.
גיא זהר
גיא זֹהר (נולד ב-3 בינואר 1965) הוא עיתונאי, שדרן רדיו, איש טלוויזיה ומגיש חדשות ישראלי. כיום מגיש התוכנית "מהצד השני עם גיא זהר" בערוץ כאן 11. בעבר בין היתר, הגיש את התוכנית "היום שהיה" בערוץ 10.
ביוגרפיה
זהר הוא בנם של רחל ושל עורך הדין אלי זהר. לאחר שהוריו התגרשו, הוא גדל בביתם של אמו ובעלה השני, דן אשל, עיתונאי בקול ישראל. למד במגמת תקשורת בתיכון חדש בתל אביב.
את שירותו הצבאי עשה בתחנת הרדיו גלי צה"ל, ולאחר שירות במשך שש שנים, ככתב לענייני חקלאות וכתב צבאי, המשיך לעבוד שם כעיתונאי פרילנסר. בשנות שירותו ועבודתו שם (1983-1992) שימש ככתב לענייני צבא ואחר-כך כעורך מהדורות חדשות, מגיש ורכז מערכת. בתקופה זו הופיע זהר לראשונה בטלוויזיה כאשר הגיש לסירוגין מבזקי חדשות של גלי צה"ל במסגרת התוכנית "ערב חדש". במלחמת המפרץ שימש כאחד מעורכי ומגישי השידור של האולפן המשותף לגלי צה"ל ולקול ישראל.
זהר היה אחד ממקימי חברת החדשות של ערוץ 2 ב-1993. הוא מילא בה שורה של תפקידי עריכה וניהול ששולבו בהגשת חדשות. בשנת 2000 מונה לסמנכ"ל התוכן של חברת הכבלים תבל דיגיטל. בעקבות מינוי זה עזב את הנחיית התוכנית "פגוש את העיתונות" בערוץ 2.
את דרכו בערוץ עשר החל זהר בשנת 2001 כאשר היה מועמד מוביל להקים את חברת החדשות של הערוץ ולעמוד בראשה. רק לאחר ההשקה הראשונה של הערוץ מונה זהר לסמנכ"ל התוכן. בתפקיד זה נשאר עד כניסתו של ניר למפרט לתפקיד מנכ"ל הערוץ. כמו כן הנחה זהר במשך שתי עונות את התוכנית "הכרישים" בערוץ עשר, בה הציגו יזמים את רעיונותיהם בפני משקיעים. זהר נותר בערוץ עשר והגיש את מהדורת סיכום היום הלילית של ערוץ עשר, "היום שהיה", ששידורה החל בקיץ 2003.
במרץ 2006 החל להנחות זהר בערוץ הילדים את תוכנית החדשות לילדים "חמש וחצי - השבוע שהיה". ב-27 בינואר 2011 שודרה התוכנית האחרונה של "חמש וחצי".
בעשור השני של המאה ה-21
מדצמבר 2010 ועד ספטמבר 2011 הנחה 40 מהדורות של "השבוע", מגזין חדשות יום השישי. ב-9 בספטמבר 2011 הודיע בשידור חי על התפטרותו מהנחיית התוכנית. זאת בעקבות שידור התנצלות חריגה באורכה על פרסום "האשמות כוזבות לחלוטין" בכתבה על שלדון אדלסון ששודרה בתוכנית חודשים אחדים קודם לכן. ההתפטרות נעשתה לאחר שעוד קודם לכן פרשו מתפקידיהם, בשל אותה התנצלות, מנכ"ל חדשות 10 ראודור בנזימן, ועורכת המהדורה, רותי יובל. בהודעתו ציין זהר כי . צוות הדסק של "חדשות 10" צולם מריע לו בתום דבריו. בשל התנהגות אנשי הערוץ בפרשה זו כמפורט לעיל, החליט רון לאודר להפסיק את הזרמת הכספים למימון הערוץ, שכתוצאה מכך היה צפוי להפסיק לפעול באוקטובר 2011.
עם המעבר לשידור מהדורת החדשות המרכזית מירושלים בספטמבר 2013, זהר פרש מהגשת המהדורה, לאור העובדה כי תוכניתו, "היום שהיה" ממשיכה להיות משודרת מהאולפן בגבעתיים. את מקומו של זהר בהגשת המהדורה מילאה טלי מורנו.
ב-2013 החליף זהר את גבי גזית בהגשת תוכנית האקטואליה שלו ברדיו ללא הפסקה.
במרץ 2018 שודר סרטו התיעודי "מוות ללא תשובה".
בשלהי 2018 פורסם כי זהר החליט לא להישאר בערוץ עשר לאחר המיזוג עם רשת 13, וחתם על חוזה עם תאגיד השידור "כאן".
ב-17 בפברואר 2019 החל שידור התוכנית "מהצד השני עם גיא זהר" בהגשתו, לאחר שקדמה לה מחאת עובדי התאגיד בשל צילומיה במתחם התחנה בהיותה תוכנית בהפקה פרטית. לאחר מספר חודשים התוכנית ירדה מהמרקע, כאשר תאגיד כאן השעה את שיתוף הפעולה עם חברת ההפקה "קודה" בעקבות תקרית השתלת הרובה בסדרה "מחוז ירושלים". בספטמבר התוכנית חזרה לאחר שזהר וחברת ההפקה בבעלותו התחייבו להפיק בעצמם את התוכנית. התכנית זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה לשנת 2020, בקטגוריה של תוכניות אקטואליה.
חיים אישיים
זהר נשוי לגליה, בעלת חברת הפקות, ואב לשלושה ילדים, מתגורר בצפון תל אביב.
ג'יימס לאפרטי
ג'יימס מרטין לאפרטי (באנגלית: James Martin Lafferty; נולד ב-25 ביולי 1985) הוא שחקן ובמאי טלוויזיה אמריקאי, אשר ידוע בעיקר בשל גילום דמותו של ניית'ן סקוט בסדרת הדרמה "מגרש ביתי" מבית The CW.
ביוגרפיה
לאפרטי נולד בעיר המט, קליפורניה. בבעלות הוריו, ג'פרי ואנג'יליקה, חברת בנייה. ללאפרטי אח הצעיר ממנו, סטיוארט לאפרטי, אף הוא שחקן. לאפרטי למד ב"תיכון המט" בעיר הולדתו, שיחק בקבוצת הכדורסל של בית הספר וסיים את לימודיו בשנת 2003. לאחר סיום לימודיו הוא עבר לקרוליינה הצפונית, לאחר שלוהק לתפקיד ניית'ן סקוט בסדרה "מגרש ביתי" של רשות השידור האמריקאית The CW.
קריירה
ב-1997 ביצע לאפרטי הופעת בכורה בתפקיד קולי בסרט המצויר "משאלתה של אנאבל". מאוחר יותר הופיע לאפרטי בתפקידים קטנים בסדרות טלוויזיה שונות כמו "להתחיל מחדש", "תתאפס על עצמך" ו-"בוסטון פאבליק".
בשנת 2003 לאפרטי ביצע את פריצתו בכך שקיבל את התפקיד של ניית'ן סקוט בסדרה "מגרש ביתי". הסדרה מתרכזת בשני אחים חורגים, ניית'ן ולוקאס סקוט, הלומדים באותו תיכון. הסדרה זכתה לאחוזי צפייה גבוהים ופרק הפתיחה של הסדרה זכה ל-2.5 מיליון צופים. הצלחת הסדרה הובילה לפרסומו של לאפרטי אשר הופיע על השער של מגזינים כדוגמת אנטרטיינמנט ויקלי, Elle וגרסת הנוער של העיתון פיפל. בעונותיה המאוחרות לאפרטי ביים גם ארבעה פרקים מהסדרה. בשל תפקידו בסדרה קיבל לאפרטי ארבע מועמדויות לפרס "Teen Choice Awards".
בפברואר 2008 לוהק לאפרטי לסרט ההמשך לסרט "דוני דארקו". גרסת ההמשך יצאה ישירות ל-DVD וכללה שחקנים אחרים כמו אליזבת' ברקלי ואד וסטוויק. הסרט שנקרא "ס. דארקו" יצא במאי 2009 וזכה לביקורות שליליות.
באפריל 2011 אושר כי לאפרטי ישתתף בסדרת ריאליטי הרפתקאות יחד עם אחיו הצעיר ואותה גם יפיק. לאחר חילוקי דעות ובעיות בהפקה הסדרה לא הצליחה למצוא רשות שידור ולכן לא יצאה לפועל. באותה שנה החל לשחק בסדרה "Wild Life: A New Generation of Wild" את עצמו ושימש כמפיק.
ב-2014 שיחק בסרט האימה "השער" ושיחק את אחד התפקידים הראשיים בסדרה "Crisis" ברשת NBC.
ב-2018, שיחק בסדרת האימה העל-טבעית "מי מתגורר בבית היל" שיצר מייק פלנגאן לשירות הזרמת המדיה נטפליקס.