cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קיילי מקיואן
שחיינית מצטיינת באליפות העולם
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי היא זכתה ב-5 מדליות, מהן 3 זהב אישיות ו-2 כסף במשחי שליחים ונבחרה לשחיינית המצטיינת של האליפות. מדליות זהב במשחה ל-50 מטר גב בשיא אוקיאניה חדש של 27.08 שניות, לפני רגן סמית' מארצות הברית (27.11 שניות) ולורן קוקס מהממלכה המאוחדת (27.20 שניות), במשחה ל-100 מטר גב בשיא אליפות חדש של 57.53 שניות, לפני רגן סמית' (57.78 שניות) וקתרין ברקוף מארצות הברית (58.25 שניות) ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:03.85 דקות, לפני רגן סמית' (2:04.94 דקות) ופנג שווי מהרפובליקה העממית של סין (2:06.74 דקות). מדליות כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:53.37 דקות, אחרי ארצות הברית (3:52.08 דקות) ולפני קנדה (3:54.12 דקות), כשחיינית ראשונה היא שחתה תוצאה של 57.91 שניות לעומת רגן סמית' שקבעה 57.68 שניות ובמשחה שליחים משולב 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:39.03 דקות, אחרי הרפובליקה העממית של סין (3:38.57 דקות) ולפני ארצות הברית (3:40.19 דקות), כשחיינית ראשונה היא שחתה תוצאה של 58.03 שניות. נוסף לכך, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי היא קבעה בשלב המוקדמות תוצאה של 2:09.50 דקות ועלתה לשלב חצי הגמר מהמקום השני, אך פסלה בשלב זה.
הפנתר הוורוד (סדרת טלוויזיה)
הפנתר הוורוד (באנגלית: The Pink Panther Show, "מופע הפנתר הוורוד") היא סדרת אנימציה אשר הופקו במהלך שנות השישים ושנות השבעים על ידי חברות ההפקה Mirisch Films ו- DePatie-Freleng Enterprises ושודרו במקור בין 6 בספטמבר 1969 ל-2 בספטמבר 1978 ברשת NBC האמריקנית, ובין 9 בספטמבר 1978 ל-1 בספטמבר 1979 ברשת ABC האמריקנית. דמותו של הפנתר הוורוד מבוססת על דמות אשר הופיעה במקור בפתיח ובקטע הסיום של הסרט הפנתר הוורוד משנת 1963. הפופולריות של הדמות המצוירת הולידה סדרת סרטי אנימציה קצרים.
250 סרטוני אנימציה נעשו עד היום בכיכובו של הפנתר הוורוד.
המנגינה המפורסמת של הנרי מנציני "The Pink Panther Theme" מנוגנת ברקע של כל סרטוני הסדרה.
תקציר העלילה
עלילת סדרת הסרטונים מתרחשת בעולם בדיוני אשר נוטה לעיתים להיות אבסורדי וסוריאליסטי יתר על המידה ומתמקדת בפנתר ורוד, רגוע ואדיש. ברוב הסרטונים בסדרה, יריבו של הפנתר הוורוד הוא מפקח משטרה נמוך קומה בעל שפם.
בנוסף לגרסת האנימציה האילמת של הפנתר הוורוד, שודרה (בישראל בתחילת שנות ה-90) גרסה שבה הדמויות מדברות. גרסה זו היא בעלת אנימציה חדשנית והציגה דמויות חדשות שלא הופיעו בגרסה הראשונית. גרסה זו אף שודרה בישראל בדיבוב לעברית (בכיכובו של אלי לולאי שדיבב את הפנתר הוורוד). על פי הגרסה המחודשת יצאו לשוק שני משחקי מחשב אינטראקטיביים בכיכובו של הפנתר, "הפנתר הוורוד - הוקוס פוקוס" ו"הפנתר הוורוד - משימה בינלאומית" (שניהם יצאו בישראל בשנות ה-90 כשאת הפנתר בעברית דובב חנן גולדבלט). במקביל, יצאו בארץ מספר קלטות של הגרסה האילמת והקלאסית בישראל, כולן בהפצת "גלובוס גרופ -יונייטד קינג" (כיום: NMC אנטרטיינמנט). בגרסה המוקדמת, שהועלתה על הקלטות מראשית שנות ה-90, נתלוותה קריינות (של יוני חן) המתארת את תקציר העלילה ומלווה את הקטעים הכתובים בה. בסוף שנות ה-90, ולאחר מכן בתחילת שנות ה-2000, יצאו המערכונים הקלאסיים מלווים בתרגום (למעט הפרק "פנתר חשאי 007", שבו השתתף יהויכין פרידלנדר).
בית מדרגות
בית מדרגות הוא הדפס אבן (ליתוגרפיה) מעשה ידי האמן ההולנדי מאוריץ קורנליס אשר שהודפס לראשונה בנובמבר 1951.
סלמסון רנדוניה
סלמסון רנדוניה (בצרפתית: Salmson Randonnée) הייתה מכונית סלון, בתצורות: 4 דלתות, ו-2 דלתות קבריולה מתוצרת חברת ההנדסה הצרפתית Salmson (שם מלא: Société des Moteurs Salmson) אשר יוצרה בצרפת בין השנים 1950–1954.
בית מדרגות
תיאור היצירה
היצירה מתארת מבנה מדרגות, המזכיר במידת מה את המבנה ביצירה יחסות. במבנה עוברים 46 יצורים אותם מכנה אשר בשם "זחלגלגל" (Wentelteefji) - יצורים פרי דמיונו של אֶשֶר, אשר מופיעים ביצירה קודמת הנקראת "זחלגלגל" מאותה שנה. הזחלגלגל הוא זחל לו גוף מכוסה שריון, שש רגלים בצורה של רגלי אדם, מקור דמוי מקור תוכי, ומחושים עם עיניים בקצה. הזחל יכול להתגלגל סביב עצמו ולנוע כגלגל.
סלמסון רנדוניה
היצרן "Société des Moteurs Salmson"
"Société des Moteurs Salmson" היא חברה הנדסית אשר מייצרת משאבות, אשר הוקמה על ידי המהנדס אמיל סלמסון. לפני מלחמת העולם הראשונה התחילה לייצר מטוסים, ומנועי מטוסים. במהלך מלחמת העולם הראשונה סלמסון ייצרה מטוסים ראשונים, בעיקר מטוס קרב ומטוס סיור דו-מושבי, "סלמסון 2A2". מטוסים אילו שימשו ללחימה הן על ידי כוחות הצרפתים והאמריקאים. לאחר מלחמת העולם הראשונה החלה החברה לייצר מכוניות. ייצור הרכב הסתיים בשנת 1957.
בית מדרגות
תיאור היצירה
היצורים נכנסים לתמונה מבעד פתחים המתוארים בה, עולים או יורדים במדרגות ויוצאים מבעד לפתחים אחרים. היצירה המקורית הייתה קצרה יותר והורחבה על ידי אשר שהוסיף ליצירה לוח נוסף במסגרת עבודותיו בנושא השתקפות. חלקה העליון של היצירה הוא בבואת ראי של חלקה התחתון של היצירה - וגרם המדרגות הגבוה ביותר המופיע ביצירה משתקף פעמיים - פעם אחת במרכז היצירה ופעם אחת בחלקה התחתון של היצירה.
בדומה ליצירה "יחסות" גם ביצירה זו נמצאים חלק מהזחלגלגלים במישור משיכה שונה - ושתי שורות של זחלגלגלים עוברות זו לצד זו, באותו כיוון כאשר האחת עולה והשנייה יורדת (דבר המתאפשר בשל ציור מישורי משיכה שונים).
סלמסון רנדוניה
היצרן "Société des Moteurs Salmson"
משנות ה-60 של המאה ה-20 החברה חזרה לייצר משאבות.
ל-"Société des Moteurs Salmson" חברות בנות בארגנטינה, איטליה, לבנון, פורטוגל, דרום אפריקה ווייטנאם.
מיסטר באנגל
מיסטר באנגל (באנגלית: Mr. Bungle) היה הרכב מוזיקלי אוונגרדי וניסיוני שהוקם בקליפורניה, ארצות הברית ב-1985 התפרק ב-2000 ושב לפעילות בשנת 2020. ההרכב הוקם כאשר חבריו עוד היו תלמידים בתיכון. שם ההרכב נלקח מדמות מסרט חינוכי לילדים.
מיסטר באנגל הוציאו כ-4 קלטות דמו בין אמצע לסוף שנות ה-80 עד אשר הוחתמו על ידי חברת התקליטים וורנר ברוס והוציאו כשלושה אלבומי סטודיו נוספים בין השנים 1991-1999. ההרכב שילב בין ז'אנרים מוזיקליים שונים, לעיתים קרובות באופן מופגן וקיצוני. ההרכב ניגן בין השאר בסגנונות הבי מטאל, ת'ראש מטאל, רוק, רוק מתקדם, פאנק (Funk), מוזיקה תעשייתית, סקא, ג'אז, מוזיקה קלאסית מודרנית, רוקבילי, בוסה נובה וכן מוזיקה מתוך משחקי מחשב ומסדרות אנימציה. ההרכב היה ידוע בשל ההופעות החיות הכאוטיות שלו בהן נהגו חבריו להתחפש במגוון תחפושות, לרקוד על הבמה ולשבור את כלי הנגינה שלהם.
בשנת 2020 ההרכב הוציא את אלבומו הרביעי The Raging Wrath Of The Easter Bunny Demo; ברובו אלבום ת'ראש מטאל המבוסס על דמו משנת 1986 שלהקלטתו הצטרפו ללהקה סקוט איאן מלהקת אנתרקס ודייב לומברדו לשעבר מסלייר וחבר בכמה מהפרויקטים של סולן הלהקה מייק פאטון.
היסטוריה
זמן הפעילות המרבית של מיסטר בנגל הייתה באותה תקופה כאשר פיית' נו מור החלו להתפרסם, כאשר בשתי הלהקות הסולן היה מייק פאטון, אך למרות זאת באותה תקופה זהות חברי מיסטר בנגל נשמרה בסוד כאשר עלו להופעות עם מסכות.
אלבומה הרשמי הראשון של הלהקה, Mr. Bungle, הוקלט שנה לאחר שהסולן מייק פאטון הצטרף אל פיית' נו מור בהפקתו של ג'ון זורן. השיר "Quote Unquote" מתוך האלבום נקרא במקור "Travolta" אך השם שונה לאחר איום בתביעה מצד השחקן ג'ון טרבולטה, והוחלף ל-"Quote Unquote", שמה של הביוגרפיה הלא רשמית של טרבולטה. כחלק מקידום האלבום, הלהקה הוציאה קצף לאמבטיה למכירה בחנויות.
האלבום השני, Disco Volante, נחשב לקשה ביותר להאזנה, עם גישה ניסיונית מאוד ושינויים קיצוניים בסגנון המוזיקלי. באלבום ישנו "שיר סודי" שנקרא The Secret Song המגיע מיד אחרי Carry Stress in the Jaw. השיר הוקלט ללא ידיעתו של הבסיסט טרבור דאן, אך דאן מצא עותק של השיר וכתשובה הוסיף את קולותיו של סבא סימפסון לשיר. כדי להוסיף עוד מימד לסודיותו של השיר, מידע על ההקלטה המחודשת נשמר מפאטון עד לפני שהאלבום יצא לאור. בגרסת התקליט של האלבום, השיר מגיע עם סיום השיר "Carry Stress in the Jaw".
באלבום השלישי, California נקטה הלהקה בגישה סולידית יותר ומעברי הסגנון היו פחות מורגשים. זהו אלבומה המצליח ביותר של הלהקה.
הלהקה הייתה ידועה בהופעותיה המזעזעות לעיתים, שהתנהלו כאשר מייק פאטון עטה מסכה המשמשת ל-BDSM, טרבור דאן לבוש בשמלה כחולה, ושניהם מעוטרים בזנבות חזיר ומבצעים הד באנגינג בפראות.
האלבום השלישי, California, היה אמור לצאת ב-1998, אך חברת התקליטים "האחים וורנר" העדיפה להוציא קודם לכן את האלבום בעל השם הדומה Californication של הלהקה "רד הוט צ'ילי פפרז". סולנה של רד הוט צ'ילי פפרז, אנתוני קידיס, האשים את מייק פאטון בחיקוי של סגנונה של הלהקה במסגרת פיית' נו מור. על רקע שתי פרשיות אלה נוצר סכסוך עמוק בין קידיס לפאטון ולמיסטר באנגל. מיסטר באנגל ביצעה גרסאות כיסוי גרועות במתכוון לשירים של רד הוט צ'ילי פפרז בהופעותיה. מאידך מנעה רד הוט צ'ילי פפרז ממיסטר באנגל את השתתפותה במספר פסטיבלים באירופה שבהם לפפרז, כלהקה שמבצעת את המופע המרכזי, הייתה המילה האחרונה בקשר לזהות הלהקות שיופיעו לצידה.
בעבר חברי הלהקה הכחישו פעמים אחדות אפשרות לאיחוד של מיסטר באנגל. פאטון הצהיר שהוא לא ישוב ללהקה. כיום פאטון הוא סולן הלהקות פנטומאס, טומהוק ופיפינג טום, שנחשבות אף הן ללהקות ניסיוניות (במיוחד פנטומאס). שאר חברי מיסטר באנגל הקימו, עוד לפני שהלהקה התפרקה, את להקת Secret Chiefs 3, והוציאו תחת שם זה ארבעה אלבומים.
אך על אף זאת בשנת 2020 שבו לפעילות כלהקה עם אלבום הת'ראש מטאל The Raging Wrath Of The Easter Bunny Demo (שהוא מבוסס על דמו שלהם משנת 1986).
דיסקוגרפיה
אלבומי דמו
אלבומי סטודיו
חלוקה מנהלית של צרפת
השלטון המקומי בצרפת פועל במספר רמות. החלוקה הגדולה ביותר של המדינה היא לחבלים והקטנה ביותר היא לקומונות. החלוקה כוללת גם את צרפת המטרופולינית (שטחה של צרפת הנמצא על אדמת אירופה והאיים הקרובים אליה) וגם את המושבות שלה מעבר לים. כל האזרחים בכל הטריטוריות הצרפתיות, מבלי קשר להגדרתן, יכולים להצביע בבחירות.
קולקטיב טריטוריאלי
אזורים אדמיניסטרטיביים צרפתיים בעלי חופש שלטון מוגבל וממשל נבחר נקראים קולקטיבים טריטוריאליים. בכינוי הזה נקראים חבלים, מחוזות, קומונות, קולקטיבים מעבר לים וכן קורסיקה. כל הקולקטיבים מיוצגים בסנאט הצרפתי.
Reverend Bizarre
Reverend Bizarre (רברנד ביזאר) הייתה להקת דום מטאל מפינלנד, אשר נודעה בשל דבקותה באלמנטים המסורתיים של הסגנון אף על פי שהוסיפה לו כמות נכבדת של מיסטיות ואוונגרדיות. שירי הלהקה לרוב היו ארוכים במידה לא רגילה. המוזיקה של רברנד ביזאר כבדה בהתאם, ואדוקה למורשת אשר להקות כגון Saint Vitus ו-Trouble השאירו אחריהן, ובכך מתאפיינת בעבודת גיטרות כבדה ואיטית ושירה נקייה דרמטית (אם כי סולן הלהקה אלברט וויטצ'פיינדר השתמש בשירת גראולינג גם כן).
רברנד ביזאר השתייכו למעגל C.O.T.D. (ר"ת Circle Of True Doom) לפני שנקבעה ההחלטה לקבור את הלהקה (2007).
היסטוריה
הלהקה הוקמה בשנת 1995 בעיר לויה (Lohja) שבפינלנד, אך מאוחר יותר התמקמה בעיר טורקו (Turku) ללא המתופף המקורי, הנודע בכינוי יויפי (Juippi). בנקודה זו גויס ארל אוף וויד (Earl of Void) כמתופף, והליין-אף הקלאסי של הלהקה נוצר, יחד עם אלברט ויטצ'פיינדר (Albert Witchfinder) כבסיסט וסולן, ופיטר ויקאר (Peter Vicar) כגיטריסט. עם זאת, הלהקה נהגה לכתוב "LOHJA POWER" מאחורי כריכות כל האלבומים שלה.
את אלבום הבכורה שלה הוציאה הלהקה בשנת 2002 תחת הכותרת In the Rectory of the Bizarre Reverend (שם זה הוא למעשה פארודיה על האלבום In the Court of the Crimson King של קינג כרימסון, כשם שעטיפת האלבום Slice of Doom של הלהקה היא פארודיה על עטיפה דומה של בלו צ'יר). אלבום זה גרר שבחים רבים בשל הפנאטיות בה רברנד ביזאר מתחקים אחרי סגנון הדום מטאל המסורתי וגדולות הז'אנר, אך מוסיפים את המגע הייחודי שלהם למוזיקה, עם אווירה מיסטית ומאיימת.
אלבומה השני של הלהקה, II: Crush the Insects, יצא בשנת 2005 ונחשב לאלבום "מסחרי" יותר של הלהקה (אך הלהקה צחקה על כך בעצמה ולמהדורה הראשונה של האלבום נצטרפה מדבקה שנושאת את הכתובת המהודרת "The biggest sell-out in True Doom", כלומר "המסחור הגדול ביותר בדום אמיתי"). הלהקה המשיכה לצבור מעריצים עם האלבום, ואף הפיקה וידאוקליפ לשיר הפותח אותו, "Doom over the World". עד צאת האלבום, הספיקו רברנד ביזאר להוציא מספר אלבומי ספליט על גבי ויניל 7", שני מיני-אלבומים (EPs) העולים כל אחד על שבעים דקות, ואלבום הנושא את כותרת הדמו הראשון של הלהקה, Slice of Doom, אשר הוא למעשה אלבום אוסף של שירים, חלקם אשר הגיעו גם לאותו אלבום סטודיו שני של הלהקה.
במקור, תכננה הלהקה להוציא חמישה אלבומים בלבד בשמות Songs from the Funeral World, Heavier Than Life, How it was Meant to Be, אך בשנת 2006 גילה מנהיג הלהקה אלברט וויטצ'פיינדר כי המתופף ארל אוף וויד תכנן לעזוב אחרי האלבום השלישי, ומאחר והוא עצמו רצה מסיבותיו שלו (אשר מנומקות במספר ראיונות) לפרוש מהפרויקט, הכריזה הלהקה על הקץ. לפיכך, הוחלט שהאלבום השלישי של הלהקה יהיה אלבומה האחרון, אם כי שלושת חברי ההרכב (אשר נודעו בצחוק בתור "The Unholy Trinity", כלומר, "השילוש הלא-קדוש") ימשיכו לעבוד על פרויקטים אחרים לאחר הסוף של רברנד ביזאר (במיוחד דה אורנה (The Orne) בו חברים כל השלושה). לפיכך, אלבומה השלישי של הלהקה יצא בשנת 2007 תחת הכותרת III: So Long Suckers, וגרר שבחים רבים ממבקרים ומעריצים, כמו גם צער על מותה המוקדם של הלהקה.
וידר
וידר פירושו מגרמנית שוב. שם משפחה יהודי פרוש אפשרי הוא שוחט ובודק (שו"ב), לחלופין וידר (WIEDER) הוא מונח גרמני שמשמעותו מזל טלה. {{פירושונים
ראו גם
}}
סימון יאנג
סימון יאנג (באנגלית: Simone Young נולדה ב-2 במרץ 1961) היא מנצחת אוסטרלית, נודעת ביותר באופרה. מכהנת בתפקיד המנצחת הראשית של התזמורת הסימפונית של סידני.
יאנג למדה קומפוזיציה ופסנתר בעיר הולדתה, סידני, והחלה בקריירה האופראית שלה בבית האופרה של סידני בשנת 1981. בראשית הקריירה שלה הייתה אסיסטנטית לג'יימס קונלון באופרה של קלן ולדניאל בארנבוים בברלין ובפסטיבל ביירוית. מאז ניצחה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, באופרה של וינה, באופרה בסטיליה בפריז, במטרופוליטן אופרה בניו יורק ובבתי אופרה אחרים חשובים ועם תזמורות סימפוניות יוקרתיות ברחבי העולם. משנת 1999 עד 2002 הייתה סימון יאנג מנצחת ראשית של הפילהרמונית של ברגן בנורווגיה, ומשנת 2001 עד 2003 הייתה מנצחת ראשית של האופרה של סידני.
בשנת 2005 התמנתה סימון יאנג במשולב למנהלת כללית של האופרה הממלכתית של המבורג ומנצחת ראשית של התזמורת הפילהרמונית של המבורג.
בשנת 1986 נבחרה לאשת השנה הצעירה של אוסטרליה.
שליצי
שליצי (באנגלית: Schlitzie או Schlitze או Shlitze; 10 בספטמבר 1901 או 1892 לערך – 24 בספטמבר 1971), ייתכן שנולד בשם סיימון מץ (Simon Metz), ושמו הרשמי שליצי סורטיס (Schlitze Surtees), היה אמן אמריקאי שהופיע במופעי שוליים ושחקן לפרקים, שזכור בעיקר בשל תפקידו בסרט "פריקס" משנת 1932 ובשל הקריירה הארוכה שלו כאמן במופעי שוליים, בין היתר בקרקס בארנום את ביילי. הוא הופיע במופעי מוזרויות (Freak shows) כ"ראש סיכה" (pinhead), כלומר בעל ראש מעוות וקטן במיוחד באופן יחסי לגוף.
ביוגרפיה
תאריך הלידה של שליצי, מקום לידתו והשם שבו נולד אינם ידועים; בתעודת מותו ועל מצבת הקבר שלו מצוין שנולד ב-10 בספטמבר 1901 ברובע הברונקס, ניו יורק, אולם ישנה אפשרות גם כי נולד ב-1892. בנוסף, ישנם מקורות הטוענים שהוא נולד בסנטה פה, ניו מקסיקו. ישנם גם הטוענים כי נולד ביוקטן שבמקסיקו, אך טענות אלו שגויות והן נובעות מהצגתו לעיתים כ"אחרון האצטקים", כחלק מסיפור בדיוני שבו הוצג במופעים. שליצי נולד עם מיקרוצפליה, הפרעה התפתחותית שבעקבותיה היקף גולגולתו ומוחו היו קטנים במידה ניכרת מהממוצע, קומתו הייתה נמוכה (גובהו היה 1.22 מ'), וכן הוא סבל מקוצר ראייה ומפיגור שכלי בינוני עד קשה. נאמר עליו שרמתו הקוגניטיבית הייתה כשל ילד בן שלוש: הוא לא יכול היה לדאוג לצרכיו בכוחות עצמו וידע רק להגות מילים בעלות הברה אחת ולנסח משפטים פשוטים מאוד. אולם הוא היה מסוגל לבצע פעולות פשוטות וסבורים כי הבין את מרבית הדברים שנאמרו לו. כמו כן, זמן התגובה שלו היה מהיר במיוחד והייתה לו יכולת חיקוי מפותחת. אלו שהכירו אותו תיארוהו כאדם מעורר חיבה, מלא חיים וחברותי.
לפי המקובל בעסקי מופעי השוליים באותה תקופה, יש להניח ששליצי נמסר או נמכר למופע שוליים על ידי הוריו (שעליהם לא ידועים פרטים). לרוב מי שהיו אחראים עליו היו מעסיקיו, לפעמים לפי חוק ולפעמים היה זה מכורח המציאות. זהות האחראים עליו השתנתה עם מעבריו ממופע למופע.
קריירה
בעסקי מופעי השוליים כונו אנשים הסובלים ממיקרוצפליה בשמות "ראשי סיכה" או "החוליות החסרות", ושליצי כונה בכינויי במה כגון "אחרון האצטקים", "נערה קופיפה" או "מהו דבר זה?", או שצוות לאמנים אחרים במופע שסבלו ממיקרוצפליה. כך למשל צוות שליצי לאישה בשם אתליה שסבלה ממיקרוצפליה, והם הוצגו יחד בשם "אורורה ונטליה, האחיות האצטקיות". ציוות זה הוביל לטענות שאתליה אכן הייתה אחותו של שליצי, אך טענות אלו אינן מבוססות.
לעיתים קרובות היה שליצי לבוש בשמלה והוצג כנקבה או שלא הוצגה זהותו המינית, כדי להוסיף עוד רובד מסתורין למראהו החריג. אלו שהכירו אותו פנו אליו לעיתים בלשון זכר ולעיתים בלשון נקבה. מרבית המקורות אף טוענים כי הבחירה להלבישו בשמלה קשורה גם בהפרעה בשלפוחית השתן ממנה סבל, מכיוון ששליצי נאלץ ללבוש חיתולים והטיפול בו היה קל יותר בלבוש זה. אולם טענה זו שנויה במחלוקת, מכיוון שבמרבית התמונות של שליצי ניתן להבחין שלבש גם מכנסיים מתחת לשמלה, ולפי כמה ממכריו הוא לא סבל מהפרעה בשלפוחית השתן עד לגיל מבוגר.
"פריקס" והמשך הקריירה
ב-1932 השתתף שליצי בפרויקט הידוע ביותר שלו כשחקן, בסרט האימה האיקוני "פריקס" בבימויו של טוד בראונינג. בדומה לסרט The Sideshow, "פריקס" התרחש בקרקס והשתתפו בו מגוון אמנים של מופעי שוליים, ובהם התאומות הסיאמיות ויולט ודייזי הילטון והנסיך רנדיאן, "הזחל האנושי". בסרט הופיעו שני "ראשי סיכה" נוספים, "זיפ וזופ", ובמהלך הסרט שליצי מופיע בסצנת דיאלוג עם השחקן וולאס פורד, אם כי לא ניתן להבין בה את דבריו.
צוות השחקנים של "פריקס" הוביל למחלוקת רבתי לאחר שיצא לאקרנים, והסרט היה עם צאתו כישלון כלכלי חרוץ. בנוסף, הסרט היה אסור להקרנה במשך שלושים שנה בבריטניה ובראונינג התקשה למצוא עבודה לאחר צאתו. שליצי הופיע לאחר מכן בתפקידים קטנים בכמה סרטים. בסרט הניצול Tomorrow's Children (1934), הוא קיבל קרדיט לביצוע תפקיד קצר כפושע הלוקה בשכלו שעובר עיקור כפוי. כמו כן ישנם מקורות שמייחסים לו הופעה בסרט Island of Lost Souls ("אי הנשמות האבודות"; 1932), בתפקיד קצר בן כמה שניות. אולם ישנם ספקות בשאלה האם השחקן שהופיע בשני סרטים אלו הוא אכן שליצי או שחקן הדומה לו.
ב-1935, בעת שהופיע שליצי בקרקס טום מיקס, אימץ אותו ג'ורג' סורטיס, מאלף שימפנזות שנמנה אף הוא עם צוות אמני הקרקס, והפך לאפוטרופוס החוקי שלו. ב-1941 הופיע שליצי בהופעתו האחרונה בקולנוע בתפקיד "הנסיכה ביבי", אמנית מופעי שוליים, בסרט Meet Boston Blackie.
אשפוז, וסוף ימיו
שליצי היה מאושפז בבית החולים במשך תקופה מסוימת עד שזיהה אותו בולע הסכינים ביל אונקס, שעבד בבית החולים בימי חוסר הפעילות של הקרקס. לפי אונקס, נראה היה ששליצי חש געגועים עמוקים לימי מופעי השוליים, והעובדה שנותר מחוץ לעסקי השעשועים גרמה לו עצב רב. הנהלת בית החולים החליטה שהטיפול הטוב ביותר בשליצי יהיה להחזירו לעסקי השעשועים תחת חסותו של מנהל המופעים סם אלכסנדר, מעסיקו של אונקס.
בסוף ימיו התגורר שליצי בלוס אנג'לס, והופיע לעיתים במופעי שוליים מקומיים ובינלאומיים (פעמים רבות הופיע בהוואי ובלונדון, והופעתו הגדולה האחרונה הייתה במסגרת קרקס דובריץ' הבינלאומי ב-1968 בלוס אנג'לס ספורטס ארנה). שליצי אף היה אמן רחוב בולט בהוליווד, שברחובותיה אף מכרו האפוטרופוסים שלו מזכרות הקשורות בו.
ב-24 בספטמבר 1971 נפטר שליצי, בגיל 70, מדלקת ריאות. בתעודת המוות שלו נכתב שמו כ"שליצי סורטיס" ותאריך הלידה שצוין היה 1901.
מורשתו התרבותית
בשנות ה-60 "פריקס" התגלה מחדש, הוקרן במשך תקופה ארוכה כאחד מסרטי הקרנות החצות הראשונים ואומץ כסרט פולחן. בעקבות הסרט נחשף הציבור הרחב לשליצי, שהיה לאחת מהדמויות הזכורות בסרט.
תדמיתו האיקונית של שליצי היתרגמה למגוון מוצרים, לרבות מסכות, כובעים, חולצות, שעונים, כפפות ובובות. כמו כן, שליצי אוזכר כמקור השראה לקומיקס "זיפי ראש הסיכה" (Zippy the Pinhead) מאת ביל גריפית.
בעונה השנייה של הסדרה "אימה אמריקאית" נוצרה דמות של גמדה בשם פפר, שמבוססת באופן ויזואלי על דמותו של שליצי.
טקפוסה קובו
טָקֶפֻסָה קוּבּוֹ (ביפנית: 久保 建英; נולד ב-4 ביוני 2001) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בריאל סוסיאדד. מוכר בכינוי "מסי היפני".
קריירה
בגיל שבע החל קובו לשחק בפרסימון, מועדון כדורגל מקומי בעיר הולדתו קווסאקי. באוגוסט 2009 השתתף במחנה כדורגל של ברצלונה, וזכה בתואר השחקן המצטיין. באפריל 2010 השתתף עם ברצלונה בגביע ילדים אירופי, וזכה בתואר השחקן המצטיין על אף שקבוצתו סיימה במקום השלישי. כשחזר ליפן החל לשחק בקבוצת הילדים של קווסאקי.
באוגוסט 2011 זומן קובו לאקדמיית הנוער של ברצלונה, הלה מסאיה. בעונת 2012/2013 הבקיע 74 שערים ב-30 משחקים, והיה מלך השערים של ליגת הילדים. בשנת 2015 התברר כי ברצלונה עברה על חוקי פיפ"א כשהחתימה את קובו כשהיה בן 14 בלבד, ובמרץ 2015 הוא שוחרר מהקבוצה, חזר ליפן וחתם בקבוצת הנוער של טוקיו.
ב-15 באפריל 2017 הפך לשחקן הצעיר ביותר שהבקיע בליגת העל היפנית לנוער, כשכבש בניצחון קבוצתו 1–0 על סרסו אוסקה כשהוא בן 15 שנים ועשרה חודשים בלבד. ב-3 במאי 2017 שיחק לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת, כשעלה כמחליף בניצחון קבוצתו 1–0 במשחק גביע הליגה היפנית. בנובמבר 2017 שודרג חוזהו לשכר כשל שחקני הקבוצה הבוגרת.
ב-16 באוגוסט 2018 הושאל לחצי עונה ליוקוהמה אף. מרינוס, במדיה כבש בהופעת הבכורה שלו והפך לשחקן הרכב.
מתחילת עונת 2019 הפך לשחקן מפתח בהרכב טוקיו, וכבש גם במשחקי הליגה וגם במשחקי הגביע.
ב-14 ביוני 2019 חתם לחמש שנים בריאל מדריד, כשסוכם שאת עונת 2019/2020 ישחק בריאל מדריד קסטיליה.
ב-22 באוגוסט 2019 הושאל לעונה אחת למיורקה, שעלתה ללה ליגה בתום עונת 2018/2019.
ב-10 באוגוסט 2020 הושאל לעונה אחת לויאריאל.
ב-8 בינואר 2021 הושאל לחטאפה עד לסוף העונה.
ב-9 באוגוסט 2021 הושאל לעונה נוספת למיורקה.
ב-19 ביולי 2022 חתם לחמש שנים בריאל סוסיאדד.
קריירת נבחרות
טקפוסה החל את דרכו בנבחרות השונות של יפן בנבחרת יפן עד גיל 15. כשיהיה בן 15 זומן לסגל נבחרת יפן עד גיל 20 למשחקי גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 2017.
הוא זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת משחקי קופה אמריקה 2019 עוד בטרם הגיע לגיל 18. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-6 ביוני 2019, כשעלה כמחליף בדקה ה-67 בניצחון נבחרתו 2–0 על במשחק ידידות. הוא שותף בשלושת משחקיה של יפן בטורניר הקופה אמריקה.
נכלל בסגל נבחרת יפן לטורניר מונדיאל 2022.
שמואל די-סיני
שמואל (ריקרדו) די-סיני (באיטלקית: Riccardo Di Segni. נולד ברומא ב-13 בנובמבר 1949) הוא רב ורופא איטלקי, משמש כרבה הראשי של יהדות רומא וכסמכות הרוחנית הבכירה ביותר ביהדות איטליה.
ביוגרפיה
יליד איטליה, דור שלישי למשפחת רבנים. אביו ד"ר משה די-סיני, היה רופא ופרטיזן. למד בבית המדרש לרבנים ברומא והוסמך לרבנות בשנת 1973, וכן למד רפואה והתמחה ברדיולוגיה. עד 2014 שימש מנהל מחלקת רדיולוגיה בבית החולים סן ג'ובאני ברומא. כמו כן, משמש סגן מנהל החברה הלאומית האיטלקית לביואתיקה. במסגרת זו מפרסם מאמרים בכתבי עת ומשתתף בכינוסים וועדות בתחומי הביואתיקה היהודית.
בין השנים 1999–2007 היה חבר במועצת המנהלים של רבני איטליה וסגן נשיא כנס רבני אירופה. בשנת 2001 התמנה לרבה של רומא, עוד בחייו של הרב הקודם אליהו טואף, שפרש מן התפקיד. כקודמו, גם הרב די-סיני תומך ומקדם דיאלוג יהודי-נוצרי. הוא נפגש עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני, והשתתף בהלווייתו ב-2005. לאחר בחירתו של האפיפיור בנדיקטוס ה-16, הביע דאגה להמשך קיומו של השיח הבין-דתי, בעקבות החלטת אספת הרבנים האיטלקית להשעות זמנית את השיחות עם הכס הקדוש. כמו כן, ביקר במסגד של רומא.
החל משנת 2010 משמש כמנהל בית המדרש לרבנים ברומא.
בשנת 2014 השתתף בסרט הדוקומנטרי "המסתורין של דנטה"  מאת לואיס נירון, העוסק בהגותו של דנטה אליגיירי. כמו כן, מרבה להופיע בתקשורת האיטלקית בענייני יהדות ואתיקה.
ספריו
בעברית:
באיטלקית:
באנגלית:
פיקוס בת-שקמה
פיקוס בת-שקמה (שם מדעי: Ficus palmata, ידוע באנגלית כ-Wild Fig) הוא עץ או שיח גדול, שקיים פולמוס לגבי הימצאו בארץ ישראל המערבית כצמח בר.
מאפיינים
עץ פיקוס בת-שקמה עשוי לצמוח לגובה של תשעה מטרים, אם כי לרוב פרטים שלו נמוכים יותר. כמו מיני פיקוס רבים, הוא נפוץ במזרח התיכון, באסיה ובחלקים מאירופה.
העץ רגיש לצינה, ולרוב מפריח פגות בין יוני לספטמבר, ואלו מופרות לקראת סוף תקופה זו, החל מאוגוסט. מראהו דומה לפיקוס התאנה, והוא נבדל מהתאנה בגודל פירותיו (שחורים וקטנים יותר) ועלים המאונים לשלוש אונות במקום לחמש. צומח היטב על קרקע גירית ועל מסלעות.
בישראל
מספר פרטים של מין זה נמצאו בעבר בת'מילה סמוך למקום שבו שוכן היום מעבר הגבול עין נטפים. פרטים אלה התייבשו במהלך השנים.
במספר מקומות בארץ צומחים פרטים של פיקוס התאנה, שפורסמו בעבר כפיקוס בת-שקמה על ידי ספרים וכותבים בני-סמכא. המקרה המפורסם ביותר הוא של שני העצים בקניון נחל חווה שנמצא בהר הנגב. מקרים דומים של זיהוי שגוי הם פרטים של פיקוס ב'עין א-תינה' בנחל זרחן, עין אורחות ובקניון נחל ורדית. אף אחד מפרטים אלו לא שייך למין פיקוס בת-שקמה. פיקוס בת-שקמה הוא צמח מוגן בישראל.
על פי הספר האדום של רשות הטבע והגנים, בכל הארץ ישנו רק עץ אחד מהמין הזה, והוא גדל בהרי אילת. עם זאת, הפיקוס בת-שקמה לא נמצא בסכנת הכחדה עולמית, שכן הוא קיים בטבע בכמה מדינות במזרח התיכון, והוא נפוץ במיוחד באיראן ובאפגניסטן.
בגן הבוטני בירושלים עמלים בעשור האחרון על ריבוי הפיקוס בניסיון להצילו. במסגרת אירועי השבעת הכנסת ה-22 החלה מסורת שבה מנכ"ל הגן מעניק לכנסת עץ או פרח נדירים כדי שאלה יישתלו בגינת המשכן. כחלק מהשמירה על הפיקוס, גנני הכנסת קיבלו הכשרה מאנשי הגן הבוטני לטיפוחו. "אנו מקווים כי השתיל שהענקנו לכנסת יסמל את התקווה לצמיחתה של הדמוקרטיה והאחדות בעם", אמר תום עמית, מנכ"ל הגן הבוטני.
יו"ר הכנסת, ח"כ יולי אדלשטיין, השתתף בטקס הנטיעה, ואמר כי הכנסת מתגאה בסיוע לשמירת צמחים ועצים הנמצאים בסכנת הכחדה. "נציב את הפיקוס בת-שקמה כנקודת ביקור למאות אלפי המבקרים במשכן", אמר בטקס. "כולי תקווה כי הגברת המודעות לסכנת הכחדתו של הצמח העתיק הזה תעזור במשימה החשובה להצלתו"
בממלכת ירדן קיימים פרטים רבים של מין זה, במחשופים של סלעים קשים, במקרים רבים סמוך לבתי-גידול לחים.
בלתי נשכחים 3
בלתי נשכחים 3 (באנגלית: The Expendables 3) הוא סרט פעולה אמריקאי שיצא ב-4 באוגוסט 2014 ובוים על ידי פטריק יוז. הסרט הוא סרט המשך ל"בלתי נשכחים 2" שיצא בשנת 2012.
תקציר העלילה
הסרט מספר על עלילות חבורת שכירי חרב בהנהגת ברני רוס (סילבסטר סטאלון), יוצא הכוחות המיוחדים והאגף לפעולות מיוחדות. לאחר שרוס ואנשיו חילצו מן הכלא האפריקאי את חברם לצוות, דוק (ווסלי סנייפס), יצא הצוות למשימה מיוחדת בנמל מוגדישו בשירות סוכנות הביון המרכזית. מטרת המשימה היא לסכל מכירת אמצעי לחימה אותם שואף סוחר נשק אכזר למכור למיליצייה סומלית. במהלך המשימה התברר כי סוחר הנשק הוא לא אחר מאשר קונרד סטונבנקס (מל גיבסון), חברו ויריבו משכבר של ברני. סטונבקס, יוצא יחידת הקומנדו האוסטרלית SASR, היה ממקימי החבורה אולם פנה לעסוק בסחר בנשק, ואף הרג כמה מחבריו שניסו לעוצרו. לאחר שהמשימה משתבשת והצוות שב לארצות הברית פגש ברני במקס דרמר (האריסון פורד), איש סוכנות הביון המרכזית אשר שירת כמייג'ור בחיל האוויר האמריקני והוא טייס מסוקים מומחה, שדרש ממנו לאתר ולהרוג את סטונבקס. בשל כך פיזר ברני את הצוות הוותיק ויצא לגייס צוות חדש למשימה.
מוזיקה
את המוזיקה לסרט הלחין וכתב בריאן טיילר, שהלחין את הפסקול לשני הסרטים הקודמים.
בלתי נשכחים 3: פסקול הסרט המקורי
(00:00) 01. The Drop
(02:30) 02. Lament
(04:32) 03. Right on Time
(07:47) 04. The Art of War
(08:47) 05. Stonebanks Lives
(16:54) 07. Late for War
(20:13) 08. Descent into War
(24:12) 09. Bring You Luck
(26:08) 10. Infiltrating the Block
(31:35) 11. Threat Doubled
(34:05) 12. Galgo's Grand Enterance
(34:36) 13. Look Alive
(40:11) 14. Package Secured
(43:08) 15. We Were Brothers
(47:06) 16. The Last Window
(49:11) 17. Valet Parking Done Right
(52:39) 18. Moral Chess Games
(54:42) 19. Armored Freaking Transport
הפקה
ברוס ויליס הוחלף בהאריסון פורד לאחר שהוחלט להוציא את וויליס מסרטי "בלתי נשכחים".
הדלפת הסרט
הסרט הודלף לרשתות האינטרנט ברחבי העולם להורדה ישירה ואפילו צפייה ישירה, שבוע לפני יציאתו לאקרנים.
נתראה בגלגול הבא
נתראה בגלגול הבא הוא פזמון עברי שבוצע על ידי הראפר הישראלי רביד פלוטניק, הידוע בכינויו "נצ'י נצ'". השיר נכתב על ידי פלוטניק, הולחן על ידי פלוטניק ויאיא כהן אהרונוב והופק על ידי כהן אהרונוב וישי סוויסה.
השיר יצא כסינגל מאלבומו של רביד פלוטניק "ועכשיו לחלק האומנותי", שיצא ביוני 2019.
מישור מור
הגדרה
הטופולוגיה המאפיינת את מישור מור מוגדרת על המחצית העליונה של המישור האוקלידי הרגיל:. המבנה הטופולוגי מוגדר באופן הבא: קבוצה פתוחה היא קבוצה המכילה, יחד עם כל נקודה שלה p=(a,b), כדור מתאים:
למעט הישר הממשי, הטופולוגיה היא מטרית: חצי המישור הפתוח הוא תת-מרחב מטריזבילי. לעומת זאת, בנקודה (a,0) שעל הישר, אפשר להרכיב בסיס מקומי מן הקבוצות, כאשר B מייצג כדורים מהצורה B_r(a,r), המשיקים לישר הממשי באותה נקודה. בטופולוגיה הרגילה, הנקודה אינה נקודת פנים של אף אחד מן הכדורים האלה.
תכונות
המרחב M הוא ספרבילי, אבל תת-המרחב X המורכב מן הנקודות על ציר ה-x הוא בעל טופולוגיה דיסקרטית, ובפרט (מכיוון שזו קבוצה שאינה בת מנייה) אינו ספרבילי. המרחב אינו קומפקטי, ואף אינו קומפקטי מקומית.
הוא מקיים את אקסיומת המנייה הראשונה אבל לא את תכונת לינדלוף (ולכן אינו מקיים את אקסיומת המנייה השנייה). המרחב הוא מרחב האוסדורף, ואף מקיים את תכונת ההפרדה T3, אבל אינו נורמלי.
המרכז היהודי הלאומי לרפואה ולמחקר
שמאל|ממוזער|250px|בית החולים, 2006 שמאל|ממוזער|250px|בית החולים, 1920 המרכז היהודי הלאומי לרפואה ולמחקר (באנגלית: National Jewish Medical and Research Center) הוא מכון מחקר בדנוור שבקולורדו, המתמחה במערכת הנשימה, המערכת החיסונית וטיפול ומחקר באלרגיות. המכון נוסד בשנת 1899 לשם טיפול במחלת השחפת וכיום נחשב אחד ממכוני המחקר הרפואי והטיפולים בתחומו מהטובים בעולם. המכון אינו נתמך על ידי גוף כלשהו, אם כי עד שנת 1950 קיבל תרומות מארגון בני ברית.
רקע
בסוף המאה ה-19 קולורדו ושאר מדינות הדרום-מערב באמריקה משכו אליהן חולי שחפת מכל האזורים בשל מזג האוויר החם והיבש השורר באזור, שכן באותה תקופה הטיפול היחיד לשחפת היה אוויר נקי ואור השמש. לא היו אז בית חולים או מקום מחסה כלשהו למהגרים מסיבות בריאותיות, לאחר שאת רוב כספם הוציאו על הנסיעה לקולורדו.
ייסוד המכון ובית החולים
ב-9 באוקטובר 1888 הונחה אבן הפינה לבניית בית החולים לטיפול בחולי השחפת, לאחר שאישה בשם פרנסיס וייזברט ג'ייקובס, שראתה צורך במתן פתרון לטיפול בחולי השחפת, חברה לרב ויליאם שטרן פרידמן, וביחד אספו די כסף לרכישת חלקת האדמה ובניית בית החולים עליה. בשנת 1893 הסתיימה בניית בית החולים. השם שניתן לו במקור היה "בית החולים על שם פרנסיס וייזברט ג'ייקובס" (באנגלית: Francis Wisebart Jacobs Hospital). המוסד נפתח רק ב-10 בדצמבר 1899 עקב משבר כלכלי ומשבר הכסף (מתכת) של שנת 1893. כאמור, בשנת 1899 נפתח בית החולים לאחר שהרב ויליאם שטרן פרידמן יצר קשר עם אנשי ארגון בני ברית ושכנע אותם לממן את בית החולים על בסיס קבוע. עם פתיחת המוסד, ב-10 בדצמבר, שונה שמו - השם החדש היה "בית החולים היהודי הלאומי לטיפול במחלת השחפת" (באנגלית: National Jewish Hospital for Treatment of Consumptives).
חוק המשטרה (רוסיה)
חוק המשטרה, רשמית החוק הפדרלי מיום 7 בפברואר 2011 מס 3 - "אודות המשטרה" הוא חוק פדרלי של הפדרציה הרוסית, שנכנס לתוקף ב-1 במרץ 2011 והחליף את החוק הקודם מיום 18 באפריל 1991 מס' 1026 - "אודות המיליציה". החוק החדש הסדיר לראשונה את דרכי פעולתה ומעמדה של משטרת רוסיה והיה החוק הראשון בפדרציה הרוסית בתחום זה.
החוק החדש הביא בפועל לפירוקה של המשטרה המיושנת ולהקמתו של כח משטרה פדרלי חדש: משטרת הפדרציה הרוסית.
דיון בפרויקט החוק
הדיון הציבורי בהצעת החוק התארגן באינטרנט ביוזמת נשיא הפדרציה הרוסית דמיטרי מדבדב. הפרויקט פורסם באתר zakonoproekt2010.ru ב-7 באוגוסט 2010 ואסף למעלה מ-20 אלף תגובות שחלקן נלקחו בחשבון בעת העבודה על נוסח החוק. לטענת חלק מהמבקרים, איסור שבשתיקה הוטל על דיון נרחב יותר בהצעת החוק.
שינוי שמה של המשטרה
ב-6 באוגוסט 2010 הציע דמיטרי מדבדב לשנות את שמה של המשטרה הרוסית מ"מיליציה" למשטרה ("פוליציה"), כפי שזו נקראת בתקופת הצאר. לדברי מדבדב, המשטרה קשורה לאנשים מקצועיים, "העובדים ביעילות וביושר" והצעד הראשון לכך הוא שינוי שם המשטרה.
מתנגדי שינוי השם טענו כי לשם המוצע יש קונוטציה שלילית, בעיקר ביחס למלחמת העולם השנייה, אז כוחות הסיוע של הנאצים נקראו בשם "פוליציה". חבר מועצת הפדרציה אנטולי ליסקוב הביע חשש שהאוכלוסייה תקרא לשוטרים "שוטרי סיוע", כשמם של הסייענים לנאצים.
ב-13 בדצמבר 2010, סיעת המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית בדומה הממלכתית הציגה תיקונים לחוק 284, שמטרתם לדחות את שינוי השם. חבר הסיעה אנדריי אנדרייב סיכם את הטענות נגד שינוי שם: עלויות כספיות, חוות דעת שלילית של מצביעים לשינוי, אסוציאציה לסייענים הנאצים, ספקות לגבי חיסול השחיתות לאחר שינוי שם.
תוכן
החוק מכיל 11 פרקים, כולל שני סעיפים חדשים שהיו חסרים בחוק הישן "אודות המיליציה": סעיף 8 "אודות פתיחות ופרסום" (שנועד להגביר את השקיפות בכוח השיטור הפדרלי) וסעיף 9 "הבטחת אמון ותמיכת הציבור והאזרחים".
בניגוד לחוק הישן, החוק "אודות המשטרה" אינו מכיל הוראות לרווחתם של עובדי משרד הפנים של רוסיה. לדברי הנשיא, יש לחוקק חוק נפרד לכך.
תיקונים
בשנת 2015 הוצע תיקון לחוק להרחבת סמכויות המשטרה. בפרט הוצע לאפשר לשוטרים לפתוח באש במקומות ציבוריים במקרים של שחרור בני ערובה, למנוע פיגוע ולהדוף התקפה על מתקנים חשובים.
The Power of Five
The Power of Five (בעברית: הכוח של החמישה, בארצות הברית ידוע גם כ"שומרי הסף") היא סדרה של ספרי פנטזיה ומתח, שנכתבה על ידי הסופר הבריטי היהודי אנתוני הורוביץ. בשנת 2012, הושלמו כל הרומנים (למרות שהורוביץ ציין בטוויטר שהוא מתכנן לשכתב ולהוציא מחדש את הספר החמישי, Oblivion). הרומן החמישי, Oblivion, יצא ב-4 באוקטובר 2012.
הסדרה מתפרסמת בבריטניה על ידי הוצאת "Walker books". הרומנים עוסקים במיוחד בתורת הנסתר ורעיונות פגניים מיסטיים כהקרבת קורבנות אדם וטקסי דם הם מרכיבי עלילה מרכזיים. לדוגמה: בספר הראשון הגיבור, מתיו פרימן, נרדף על ידי חברי כת שטנית שרוצים להשתמש בו בקורבן אדם ולהקריבו כדי לפתוח שער באמצעות שילוב של פיזיקה גרעינית ומאגיה שחורה, לממד נוסף אשר מחזיק קבוצה של שדים רעים עתיקים שבי.
ספרי הסדרה טרם תורגמו לעברית.
הסדרה מספרת על חמישה ילדים אשר נקראים שומרי הסף (Gatekeepers), שלכל אחד מהם כוח על אחר והם אינם מכירים אחד את השני. הם צריכים להיפגש כדי לעצור קבוצה של שדים עתיקים, הנקראים "The Old Ones", אשר נכלאו כ-10,000 שנים לפני קו העלילה, מלהשתחרר ולהשתלט על העולם. בסדרת ספרים זו, כל ספר מספר על אחד משומרי הסף.
Raven's Gate
מספר את סיפורו של מאתיו פרימן בן ה-14 (המכונה מאת'), מנהיג החבורה וגם פושע צעיר. הספר מתמקד בבריחתו מכת שטנית שרוצה להקריב אותו כדי לפתוח שער לממד מקביל וגילוי כוח העל שלו. בסוף הספר מאת' מגלה כי יש עוד 4 כמוהו.
Evil Star
מספר על שער נוסף הממוקם בפרו שעומד להיפתח, ומאת' נשלח כדי למנוע זאת. שם מאת' פוגש ילד שפעם שדד אותו, אותו ילד נקרא פדרו ויש לו את הכוח לרפא.
Nightrise
מספר על התאומים ג'ימי וסקוט, שלהם היכולת לשלוט במחשבות.
Necropolis
מספר על סקרלט המסוגלת לשלוט במזג האוויר.
Oblivion
הספר, שיצא ב-2012, מסיים את הסדרה ומספר על כך שהכוח של החמישה (כך מכונים שומרי הסף) התאחד ונלחם בקבוצת השדים אשר יצאה מן השער האחרון. הורוביץ הצהיר שהוא ביצע מחקר בנושא ההתחממות הגלובלית לצורך כתיבת ספר זה.
גינאה ביסאו במשחקים הפאראלימפיים
גינאה ביסאו השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים לונדון (2012) כששלחה למשחקים משלחת של שני ספורטאים, גבר ואישה. במשחקי החורף לא נטלה גינאה ביסאו חלק מעולם.
הספורטאים אותו שלחה גינאה ביסאו, התחרו שניהם באתלטיקה, אולם לא הצליחו להעפיל מהמקצים המוקדמים ולהגיע להישגים ספורטיביים משמעותיים.
פורטוגזית
פורטוגזית (על-פי מתקני לשון: פורטוגלית) היא שפה איברו-רומאנית מתוך קבוצת השפות הרומאניות במשפחת השפות ההודו־אירופיות וקרובה במיוחד לספרדית וגליסית. פורטוגזית מדוברת בפורטוגל ובחלק ממושבות העבר שלה, ברזיל, אנגולה, מוזמביק, גינאה ביסאו, מזרח טימור, איי כף ורדה וסאו טומה ופרינסיפה. הפורטוגזית מדוברת כיום בפי כמאתיים מיליון בני אדם ברחבי העולם. רוב דוברי הפורטוגזית חיים בברזיל. קהילת המדינות הדוברות פורטוגזית היא קהילה פוליטית לשיתוף פעולה בין מדינות ששפתן ותרבותן מבוססות על השפה הפורטוגזית, המכונות "מדינות לוזופוניות" על שם הפרובינקיה הרומאית לוזיטניה, ששטחה חפף בקירוב את שטח פורטוגל. הקהילה, המכונה בראשי תיבות CPLP, הוקמה בשנת 1996.
השפה הקרובה ביותר לפורטוגזית היא הגליסית, אשר התפתחה יחד איתה במערב חצי האי האיברי מתוך הלטינית הוולגארית שדוברה שם בימי הביניים המוקדמים, כאשר במהלך הכיבוש המוסלמי נספגו בפורטוגזית מילים רבות ממקור ערבי אף שלא הייתה לערבית השפעה עמוקה יותר מעבר לאוצר מילים. במובן הזה ניתן להגיד כי הפורטוגזית, מבחינה מורפולוגית ותחבירית, מהווה דוגמה לשפה רומאנית שהתפתחה מהלטינית הוולגרית ללא השפעה ישירה כמעט, כאשר אף כיום 90 אחוז מאוצר המילים הפורטוגזי נובע ממנה.
במאה ה-16, עם תחילת המסעות הימיים והגילויים הגדולים (ראו האימפריה הפורטוגזית), התפשטה הפורטוגזית לחלקים בדרום אמריקה, אפריקה ואסיה, ואז גם החלו להתרחש מרבית השינויים בשפה הפורטוגזית. ישנם הבדלים מסוימים בהגייה, באוצר המילים ובתחביר בין הפורטוגזית האירופאית לפורטוגזית הברזילאית, עקב הריחוק הגאוגרפי, דבר שניכר בעיקר באמרות וביטויים פופולריים.
בתקופת המסעות הימיים, הגילויים הגדולים וההתיישבות הייתה הפורטוגזית בסיס ליצירת כמה שפות קריאוליות, המדוברות בעיקר בקהילות מעורבות של פורטוגזים וילידים.
השפה הפורטוגזית נודעת בכינוי "שפתו של קמואש" ("A língua de Camões"), כהוקרה ללואיש דה קמואש, משורר פורטוגזי בן המאה ה-16, מחבר היצירה האפית "הלוסיטנים". המשורר הברזילאי אולאבו בילאק תיאר אותה בכינוי "פרח לאטיום האחרון, פראי ויפה" ("a última flor do Lácio, inculta e bela"). מיגל דה סרוונטס, המשורר הספרדי הנודע, תיאר את הפורטוגזית כ"שפה מתוקה שערבה לאוזן".
הגיית השפה וכתיבתה
לפורטוגזית שני ניבים עיקריים: פורטוגזית אירופית (פורטוגזית) ופורטוגזית ברזילאית. בשל הריחוק בן מאות השנים, קיימים הבדלי הגייה הן בעיצורים והן בתנועות.
לורנס קולברג
לורנס קולְברג (באנגלית: Lawrence Kohlberg; 25 באוקטובר 1927 – 19 בינואר 1987) היה פסיכולוג אמריקאי, ממוצא יהודי, מרצה באוניברסיטת שיקגו ואוניברסיטת ניו יורק, שנודע בעיקר בשל תאוריית שלבי ההתפתחות המוסרית שהגה.
קורות חיים
קולברג נולד בעיירה ברונקסוויל במדינת ניו יורק, לאבא יהודי - גרמני, ולאמא נוצרית - גרמנית. לאחר מלחמת העולם השנייה, סייע להעפלה לארץ ישראל, כאשר שימש כעוזר מהנדס באוניית משא שהבריחה מעפילים לחופי הארץ. הוא חזר בהמשך לביקור בישראל ב-1969, במסגרת מחקרו אודות המוסריות של צעירים ביישובים שיתופיים.
קולברג היה סטודנט מצטיין באוניברסיטת שיקגו, וסיים תואר ראשון בתוך שנה אחת, ב-1948. ב-1958 קיבל את תואר הדוקטור. תחילה לימד פסיכולוגיה כעוזר הוראה בשנים 1956-1961 באוניברסיטת ייל. ב-1960 נישא ללוסי סטיגברג; לזוג היו שני בנים.
ב-1962 עברה המשפחה לאוניברסיטת שיקגו, שם הרצה קולברג בפסיכולוגיה התפתחותית. ב-1967 עבר לאוניברסיטת הרווארד, שם הרצה עד 1977 בתחום החינוך והפסיכולוגיה החברתית.
קולברג החל להתעניין בהתפתחות מוסרית במהלך לימודיו לתואר דוקטור. הוא התרשם מתאוריית ההתפתחות המוסרית של ז'אן פיאז'ה, ובעבודת הדוקטורט שלו הרחיב את שלושת שלבי ההתפתחות של פיאז'ה לשישה, לאחר מחקר בו ראיין 72 ילדים אודות דילמה מוסרית שהציג בפניהם וניתח את סוגי החשיבה המוסרית שאפיינו אותם בכל גיל. תאוריה זו הביאה לו פרסום רב, אך גם ביקורת רבה בקרב החוקרים.
ב-1971 עבד קולברג בבליז, שם חלה במחלה שליוותה אותו ב-16 השנים הבאות עם תסמינים של כאב כרוני, שהשפיעו עליו פיזית ונפשית ותרמו לדיכאון שחווה לאורך שנותיו האחרונות. הוא המשיך לחקור ולפתח את התאוריות שלו ולפרסם ספרים ומאמרים. ב-1974 יזם הקמת מספר בתי ספר פנימיים בתוך מוסדות שונים בארצות הברית (בהם בית כלא לנשים בקונטיקט ובמסגרת תוכנית למניעת נשירה מבתי ספר ברובע הברונקס בניו יורק, וכן בבית ספר תיכון אחד בצרפת), בהם יכלו החניכים לדון בדילמות מוסריות שונות. עם זאת, התוכניות לא החזיקו מעמד לאחר מותו.
ב-19 בינואר 1987, במהלך חופשה מבית החולים במסצ'וסטס שבו היה מטופל, התאבד קולברג באמצעות טביעה במימי האוקיינוס האטלנטי.
תאוריית ההתפתחות המוסרית של קולברג
קולברג חילק את ההתפתחות המוסרית לשלבים רבים יותר מאלו של פיאז'ה. הוא העריך את הרמה המוסרית של נבדקיו באמצעות ראיון בו הוצגה לילדים דילמה מוסרית עם שאלות פתוחות, שמהתשובות עליהן (ובעיקר מהנימוקים לתשובות) ניתן ללמוד על ציות לחוקים והבנת ערכים גבוהים, כמו כבוד לחיי אדם.
קולברג חילק את ההתפתחות המוסרית לשישה שלבים, בשלוש רמות מוסריות כלליות. השלבים לפי קולברג הם קבועים ואוניברסליים, זהו רצף שלבים שכל אדם עובר בסדר קבוע, כך שכל שלב נבנה על הקודם וכרוך בהבנה עמוקה יותר של מושג הצדק. מחקרים מצאו שמעבר משלב לשלב קשור בגיל, בהתפתחות קוגניטיבית, בהשכלה וביכולת לראות את הפרספקטיבה של האחר. התפתחות מוסרית גם קשורה לאינטראקציה בין בני הגיל ולהשתתפות בארגונים חברתיים, וכן יש השפעה של סגנון ההורות.
השלבים בתאוריה של קולברג:
א. הרמה הפרה-קונבנציונלית: שיקול הדעת המוסרי נקבע על ידי קבלת חוקים של סמכות חיצונית, והמעשים נשפטים לפי תוצאותיהם. התנהגויות ייחשבו לטובות או רעות אם יובילו לפרס או לעונש. רמה מוסרית זו מתחילה בגיל הגן ועשויה להימשך עד גיל תשע.
ג. הרמה הפוסט-קונבנציונלית: אנשים ברמה הזו אינם מצייתים לחוקים בצורה עיוורת אלא גמישה, והם מגדירים מוסריות במושגי עקרונות וערכים מופשטים. לטענת קולברג, חלק מהמבוגרים עשויים להימצא בשלב 5 בתוך רמה זו, אך מעטים מגיעים לשלב 6.
הביקורות על הגישה של קולברג הן רבות. חוקרים טענו כי לא קיימת בה התייחסות להתפתחות המוסרית של ילדים בגיל מוקדם יותר מגיל הגן; היא אתנוצנטרית ולא נותנת הסברים לגבי התפתחות מוסרית בקרב אוכלוסיות שאינן מערביות (למשל, תרבויות מסורתיות רבות הן שיתופיות יותר מהתרבות המערבית, ורווחת הקבוצה נתפסת בהן כערך עליון, אך לפי שיטת קולברג, שיקול דעת כזה נוטה להיות מדורג בשלב השלישי או הרביעי בלבד); התאוריה מתארת רק שיקול דעת מוסרי אך הקשר בינה לבין התנהגות מוסרית בפועל הוא רופף, זהו תנאי הכרחי אך לא מספיק לביצוע ההתנהגות משום שישנם שיקולים נוספים המשפיעים עליה; התאוריה לא מתייחסת לסוגי תכנים ספציפיים של מצבים הדורשים התנהגות מוסרית, אלא רק לדרך חשיבה מוסרית כללית, בעוד זו עשויה להשתנות בהתאם לאופיו הספציפי של המצב - אדם עשוי לחשוב ולהתנהג באופן מוסרי שונה בהקשרים שונים. הביקורת המשמעותית ביותר שספג קולברג על התאוריה שלו הייתה של קרול גיליגן, שטענה בספרה "בקול שונה", כי קיימת בה הטיית מגדר כלפי נשים; גיליגן יצרה תאוריה אלטרנטיבית, שמתייחסת גם למושגים כגון הדאגה לאחר, שלטענתה מנחים נשים יותר מגברים בשיקוליהן המוסריים.
אגוזי סבון
אגוזי סבון (שם מדעי: Sapindus) המכונה לעיתים עץ תותי סבון או ריטה הוא סוג של עץ ירוק-עד, ממשפחת הסבונניים, הכוללת, בין השאר, את הליצ'י והאדר. מוצאו מדרום אסיה. אגוזי הסבון ניתנים לגידול גם באזורים קרירים.
על אף שמו, אגוז הסבון איננו אגוז. פירותיו, המבשילים בסתיו, הם כדוריים, קטנים ומפיצי ריח. הם מכילים סבונין שהוא דטרגנט טבעי. הפרי יכול לשמש תחליף טבעי למגוון חומרי הניקיון הביתיים. בין היתר, ניתן להשתמש בו לכביסה, חפיפת שיער, שטיפת כלים ועוד. אגוזי הסבון לא מיועדים למאכל אדם.
תהליך הפקת סבון מאגוזי סבון
בחלקן הפנימי של קליפות אגוזי הסבון ישנה שכבה סבונית העשויה מחומר מבריק ודביק שצבעו חום-כתמתם המכילה את הסבון. קליפות אגוזי הסבון מפרישות אותו ברגע שהן באות במגע עם מים בטמפרטורה של מעל 30 מעלות צלזיוס.
ריב ההיכל
רקע
בשלהי המאה ה-18, עם תחילת עידן האמנציפציה, החלו לעלות בקרב חוגי המשכילים בגרמניה תהיות בנוגע לעתידה של הדת היהודית. רובם, בהשראת מנהיגיהם משה מנדלסון ונפתלי הרץ וייזל, סברו כי אין סתירה בין תכניה לערכי עידן הנאורות, אם כי הטיפו לזניחת מנהגים מיושנים ואמונות תפלות. אך היו גם רדיקלים יותר: דוד פרידלנדר ותומכיו בברלין, כמו אהרן האלה-וולפסון, סברו כי השתלבות מלאה בחברה הנוצרית מחייבת את טיהור היהדות מכל היסודות המדיניים והשבטיים שלה. פרידלנדר עצמו נטה לדאיזם טהור והיה מעוניין פחות בתיקון הדת ויותר בניתוק מלא ממנה, אך ניסה לקדם שינוי כזה כבר במאמר ב-1799.
אחת הסיבות להתנגדות הדתיים השמרנים ליוזמות הקונסיסטוריה הייתה חששם מכך שמאחוריהן עומד קו דומה לזה שהובע במאמרים ב'שולמית'. עם זאת, חוקרים שסקרו את השינויים שנערכו בווסטפליה לא מצאו בהם עקביות אידאולוגית. פרידלנדר והאלה-וולפסון מונו שניהם ליועצים בקונסיסטוריה אך השפעתם הייתה מועטה, והם ביקרו את תיקוניה כבלתי-שיטתיים ונעדרי תוכן של ממש. ב-1812 פרסם פרידלנדר בעילום שם קונטרס בו קרא לביטול כל אזכור למשיח. כעבור שנה ענה לו אברהם מוהר מברסלאו, פעיל אחר להשתלבות היהודים בחברה, במנשר תחת השם 'ירובעל'. מוהר דחה את תביעתו, בין היתר בנימוק כי הצעד יעורר התנגדות עזה. הוא הציע במקום זאת להדגיש את ההיבטים הכלל-אנושיים של אמונה זו תוך טשטוש היסודות הפרטיקולריים. פרופ' ברוך מבורך הצביע על כך שמוהר הגה את מה שיהפוך לאחד מעיקריה של התנועה הרפורמית המניצה: שימור המשיחיות אך ניתוקה מהציפייה לבניין המקדש וקיבוץ גלויות והפיכתה ל
"נוגה הצדק"
ב-1815 נסגרה הקונסיסטוריה ויעקבסון עבר לברלין, שם חבר לשניים מראשי הקהל המקומיים, יעקב הרץ בֶּר וראובן שמואל גומפרץ. הם התאחדו בשאיפה להקים בית-תפילה דוגמת זסן, עם סדרים מחודשים: תפילה מקוצרת שתכלול קטעים בגרמנית וליווי במוזיקה. גם אברהם מוהר תמך בהם. אחד מבאי חוגם היה ד"ר ישראל (אדוארד) קליי, חניכו של וולפסון. בשבועות תקע"ה (14 ביוני 1815) נפתח מניין פרטי ראשון בביתו של יעקבסון, שהיה צר מלהכיל את המוני הבאים, ותוך זמן קצר ארגן בֶּר אחד נוסף במשכנו. הם התקינו עוגב – כלי שנוי במחלוקת בגלל זיהויו העמוק עם הנהוג בכנסיות – צירפו מקהלה וערכו את התפילות בהברה ספרדית. זו נחשבה אסתטית יותר בתקופה בה העריצה שכבת העלית המתגרמנת של יהודי פרוסיה את מורשת תור הזהב בספרד כמודל לחיקוי (עיסוק בפילוסופיה ובדקדוק, לימודי חול והשתלבות בחברה היו הפרוגרמה של ההשכלה), וההגייה האשכנזית זוהתה עם היידיש של יהודי פולין, שהוקעו כפרימיטיבים. גם הפעם, לא הייתה מגמה אידאולוגית של ממש בסידור התפילה המתוקן, אך הנוכחים מיעטו להתאבל על בית המקדש.
ההתארגנות הייתה הצלחה גדולה; יום-טוב ליפמן צונץ הצעיר שביקר בבית בר התרגש לראות כי "אנשים שלא ביקרו בבית-כנסת עשרים שנה בילו בו את כל יום הכיפורים, ורוב הצעירים צמו." נרשמה התנגדות מראב"ד ברלין, ר' מאיר בן שמחה וייל, ור' עקיבא איגר פרסם מחאה: הוא התנגד לתפילה בלשון שאינה עברית (אם כי לא לאף אחד מהשינויים האחרים) והביע פקפוק בטוהר כוונותיהם של המייסדים, אותם ראה כשואפים להידמות לגויים ותו לאו. וייל ניצל חוק שהתיר תפילה רק בבית-הכנסת הרשמי ופנה לשלטונות. אלה סגרו את שני המניינים מיד, ב-9 בדצמבר 1815. בֶּר פנה לכמה רבנים באיטליה ולכאלו שנודעו כליברלים במרכז אירופה, כדי שיעניקו לו גיבוי הלכתי. הוא החליט לוותר על יוזמה עצמאית, ותחת זאת לשנות את הנהוג בבית-הכנסת הראשי.
השאיפה לחקות את יהדות איטליה, שהייתה מעורה היטב בתרבות סביבתה, נכחה בקרב החוגים הפרוגרסיביים בגרמניה עוד קודם. לצד ההערכה הכללית ליהדות ספרד, היא זכתה ליוקרה עת יצאו כמה מרבני ארץ זו להגנת נפתלי הרץ וייזל ב-1782, כשהותקף על ידי הרבנים השמרנים בקיסרות הרומית הקדושה. האווירה הרצינית ששררה בבתי-הכנסת שם, רמתם האסתטית והמסורת המוזיקלית הארוכה שלהם עוד מימי שלמה מן האדומים עשו אותם למקור טוב להתבסס עליו עבור בֶּר ויעקבסון. התשובות מאיטליה כללו הסכמות לכך שניתן לנגן בתפילה וכי בערים רבות ישנן מספר קהילות הנוהגות באופן שונה זו מזו, מה שאפשר היה לפרש כהצדקה להקמת מניינים נפרדים מבלי לעבור על 'לא תתגודדו'. ב-1817 נסגר ביה"כ בברלין לרגל שיפוצים, ובֶּר פתח מחדש את המניין בביתו מתוך כוונה להפוך אותו ליחיד בעיר.
בינתיים יצא קליי לעיר המבורג, שם הקים ב-1817 בית-ספר מודרני לילדי היהודים. הוא נשא עמו את הרעיונות לתפילה מודרנית מברלין. בעיר הנמל הגדולה לא כיהן רב מאז התפטרותו של רפאל הכהן כ"ץ ב-1799, והנהגת הקהל הייתה בידי אב בית-הדין הישיש ר' ברוך בן מאיר עוזרש. רבים מהצעירים והאמידים יותר, בעיקר נשים שאך מעטות מהן ידעו די עברית כדי להבין את התפילה בבית-הכנסת הישן, קיבלו בחפץ את טיעוניו של קליי כי יש לכונן בית-תפילה חדש ברוח דומה לזו של וסטפליה וברלין. ב-17 בדצמבר 1817 קמה אגודה שנועדה לפעול לשם כך. לקליי הצטרפו שניים מבני העיר שנודעו כבקיאים במקורות, יצחק פרנקל ומאיר ישראל ברסלאו, כמו גם הדרשן שלמה זלמן הלוי (גוטהולד) סלומון, שהיה פעיל עוד ב'שולמית'.
ב-1818 גבר המתח בברלין סביב נסיונותיו של בֶּר. בפברואר או במרץ שיגר וייל מכתבים למהר"ם בנט בניקלשבורג ולדיין רבי בצלאל רנשבורג בפראג, בבקשה לפנות לרבני איטליה כדי שיחזרו בהם. הוא כתב גם לרבי עקיבא איגר בפוזן בנידון, וזה יצר קשר עם חתנו, החת"ם סופר. כפי שציין משה סמט, הנימה של ההתכתבות בין שני האחרונים מעידה כי "ההתרגשות עדיין לא הייתה רבה, והתעניינותם הייתה תאורטית בעיקרה." אליעזר ליברמן, לשעבר דיין בהונגריה שהשתקע בבירה והיה מקורב לבֶּר, פרסם להגנתו את קובץ התשובות 'נגה הצדק' בקיץ אותה שנה. זה כלל שניים מהמענים האיטלקיים, משם-טוב סאמון איש ליבורנו ויעקב חי רקנטי מוורונה. אלה התירו שימוש בעוגב, בתנאי שלא יופעל על ידי יהודי בשבת, בטענה שאין מדובר בחוקות הגויים; כמו יתר המשיבים הסתמכו על דברי המהרי"ק לגבי כך שאיסור זה חל רק על מה שאין לו טעם חיובי. הם המליצו לעשות זאת בשינוי בכל מקרה. כמו כן היו שם מכתבים מהרבנים ההונגרים משה קוניץ ואהרן חורין. קוניץ התיר בקצרה הגייה ספרדית וכלי שיר. חורין כתב תשובה מקיפה יותר. בניגוד לרבים מבני דורו שנשאו במשרת רבנות, הוא הפגין בגלוי את הזדהותו עם ההשכלה והמגמות המתחדשות; ב-1803 הביע רעיונות פילוסופיים שהושפעו בבירור ממנדלסון בספרו "עמק שווה", גונה כאפיקורוס על ידי בנט ונאלץ לגנוז את החיבור. במכתבו לליברמן, התיר בפירוט שימוש בלעז בתפילה, מוזיקה (כולל עוגב), הקמת מניינים נפרדים בהקשר ל'לא תתגודדו', ואת ביטול התפילה בלחש.
ליברמן השמיט את התאריכים מהתשובות האיטלקיות, והוסיף פרק נרחב משלו. שם, תוך עירוב תפישות משכיליות עם דברי פילוסופים מימי הביניים והרנסאנס כמו יהודה אריה ממודנה, תקף את השמרנים והאשים אותם בנוקשות, רדיפת כבוד והתעלמות מהאדישות לדת הפושה בקרב הצעירים: בין היתר, הצדיק את ההמעטה בחשיבות השיבה לציון, בטיעון כי גם תפילה יתרה על כך היא בגדר של דחיקת הקץ. החיבור, עם המאמר המתריס של ליברמן, היה אתגר משמעותי לסמכות הממסד הרבני: תוך התבססות על מקורות, הוא תקף אותם והעלה טענות מהותיות על הנוהג הדתי ואופי ההנהגה. כשהתפרסם המנשר התעוררה מהומה, בעיקר בגלל התשובה המקיפה של חורין, שהתקבלה על רבים בברלין. בראש השנה תקע"ט (1-2 אוקטובר 1818) התחוללו תגרות בבית-הכנסת המרכזי בין שני הצדדים. עקב התנגדות הקהילה והשלטונות הפרוסיים, שחששו שכל שינוי שיהפוך את היהדות למושכת יותר יפחית את תנועת המתנצרים, הוצרו צעדיהם של בֶּר ויעקבסון. המניין נסגר סופית ב-1823. בברלין הייתה השפעת השו"ת מועטה; הסערה הגדולה סביבו הייתה עתידה להתחולל בהמבורג.