cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בלומינגטון (אינדיאנה)
שטח העיר הוא 60.5 קמ"ר, מתוכם 0.52 ק"מ מים (0.86%). העיר היא השישית בגודלה מבין ערי אינדיאנה.
בלומינגטון שוכנת בשטח קרסט שמאופיין בשקעים, גאיות, בקעים ומערות.
דמוגרפיה
על פי מפקד האוכלוסין 2010, ישנם 80,405 תושבים, 31,425 משקי בית ו-11,267 בעיר. צפיפות האוכלוסין בעיר היא 1,340.4 נפש לקמ"ר. להלן ההתפלגות האתנית בעיר: להלן התפלגות הגילאים בעיר (הגיל החציוני הוא 23.3 שנים): ולהלן התפלגות המינים בעיר:
ערים תאומות
בלומינגטון היא עיר תאומה של הערים:
איגנץ' מולנר
איגנץ' מולנר (בהונגרית: Ignáce Molnár; 1 באוקטובר 1901 - 9 במרץ 1986) היה כדורגלן ומאמן כדורגל הונגרי.
קריירה
מולנר שיחק בקבוצות קטנות בשנות ה-20, ולאחר מכן אימן בין היתר באנטוורפ, טורינו, פנרבחצ'ה ו-נבחרת טורקיה. בישראל אימן מולנר בהפועל פתח תקווה אותה הוביל לאליפות ישראל אחת בעונת 1960/1961 (האליפות השלישית בשושלת ה-5 אליפויות ברציפות של פתח תקווה - שיא שטרם נשבר עד היום). לאחר מכן אימן מולנר גם במכבי תל אביב לעונה אחת, וחזר לאמן בחו"ל בזלצבורג ובליגה הטורקית. בתחילת שנות ה-70 פרש מולנר מעולם הכדורגל, עד שב-9 במרץ 1986 נפטר מולנר בגיל 84.
תארים כמאמן
עם הפועל פתח תקווה:
סטפן אומאונגה
סטפן רישי אומאונגה (בצרפתית: Stéphane Richi Oméonga; נולד ב-27 במרץ 1996 ברוקור שבבלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת בני סכנין.
קריירת מועדונים
אומאונגה שיחק בקבוצות אבלינו, גנואה, היברניאן, סרקל ברוז' ופסקארה.
בחודש אוגוסט 2021 חתם בליבינגסטון מליגת העל הסקוטית.
חדר כושר
חדר כושר הוא אולם המכיל מכשירים לשיפור ושימור כושר גופני. לרוב נכלל כחלק אינטגרלי ממכון כושר, אך קיימים חדרי כושר בבתי מלון, בבתים פרטיים ובבתי ספר.
חדר כושר מיועד לשיפור אלמנטים מסוימים של כושר גופני: סיבולת לב ריאה, גמישות וכוח. ניתן לשמר אלמנטים כגון מהירות וזריזות גם בתנאי חדר כושר, אך לרוב אימונים אלו מתבצעים מחוצה לו. בין המתקנים הנפוצים בחדרי כושר נכללים מסילות כושר, אליפטיקלים, אופניים נייחים, ספסלי משקולות (חופשיות ומוט), מתקן מתח ומזרנים. חדרי כושר רבים כוללים מגוון וכמות מתקנים גדולה יותר.
מאפיינים
חדרי כושר התפתחו עם השנים, וכיום רובם כוללים מספר חלקים:
שטח אימון אירובי
אזור המכיל מכונות המאפשרות אימון אירובי ארוך וקצר טווח, לרוב מכונות ממונעות, המאפשרות לעצב תוכניות אימונים המתאימות אישית לכושרו הגופני של המתאמן. כך למשל אופניים נייחים מאפשרים תוכנית אימונים בה סיבוב הדוושות ידמה עלייה במדרון ודרגת קושי משתנה, ומסילת כושר מאפשרת שיפוע ומהירות משתנים. על מנת לייעל את האימון, אזור האימון האירובי לרוב יהיה עתיר מכונות עם מעברים מסומנים ביניהן, ויופרד משטח אימון המשקולות או שטח המתיחות או שטח אימון מכשירי הכוח. עם התקדמות הטכנולוגיה, מסכי טלוויזיה נתלו מול מכונות האימון על מנת להקל על הריכוז של המתאמנים. בשנות ה-2000 אפשרית הצבת מסך-מרקע דק בנפרד מול כל מכונה.
שטח מתיחות
אזור מוגדר, לרוב עם מזרנים על רצפתו, המיועד לאימוני גמישות ואימוני בטן, הדורשים בין השאר שכיבה או ישיבה על הרצפה. לעיתים שטח המתיחות יהיה סמוך לקיר ועליו סולם שוודי, כעזר למתיחות בעמידה. בשנים האחרונות נוספו לשטח זה כלי עזר רבים, כגון פיטבול וכדורי כוח לאימון שיווי משקל, מכשירים המסייעים לאימון בטן ועוד.
שטח אימון משקולות
אזור מוגדר, לרוב רצפתו תהיה מרופדת. יכלול כמעט תמיד ספסלים עליהם ניתן לשכב בשיפוע משתנה, מתקן מתח ומקבילים, מערכת של משקולות חופשיות במשקלים שנעים מקילוגרם ועד כשלושים קילוגרם, ופעמים רבות מכונות בהם המשקולות מורמות בסיוע כבל. מכונות אלו מאפשרות למתאמן להתמקד בטווח תנועה מצומצם ומוגדר, להעלות משקלים בקלות בין סט לסט, ולהבטיח יציבה נכונה בעת ביצוע התרגיל. חלקן מחקות תנועות של תרגילים במשקולות חופשיים, כגון מכונת-סמית' המאפשרת דחיקת מוט בצמצום הסכנה שבשמיטתו.
שטח אימון מכשירי כוח
אזור המכיל מכשירים ומתקנים אשר מיועדים לאימוני כוח אשר יש בהם מספר משקולות אשר המתאמן יכול לבחור את כמות המשקל שהוא מעוניין להשתמש בו בזמן פעולתו במכשיר.
חדר ריקודי זומבה
חדר מוסגר אשר נעשים בו שיעורי זומבה ולפעמים גם סוגים של תרגילי כוח ומתח מסוימים לרוב קבוצתיים עם מוזיקה ברקע תחת מדריך, על אף שמדי פעם נעשים גם אימוני כוח ומתח הכוללים יותר מאדם אחד תחת מדריך בתוך שטח המתיחות.
חדר אופניים
חדר מוסגר אשר נעשים בו שיעורי אירובי לרוב קבוצתיים על אופניים נייחים עם מוזיקה ברקע תחת מדריך, על אף שנהוג מדי פעם לעשות גם שיעורי אירובי הכוללים יותר מאדם אחד תחת מדריך על המכשירים בתוך שטח אימוני האירובי.
התפתחות חדרי כושר
חדרי הכושר הראשונים הוקמו בגרמניה במאה ה-19, כדרך לאמן ספורטאים כאשר מזג האוויר לא אפשר אימון באוויר הפתוח. את חדר הכושר הראשון הקים ככל הנראה אדולף שפיץ בהסה שבגרמניה, בשנת 1852. תנועות גרמניות הפיצו את בשורת חדרי הכושר גם בארצות הברית, שם הוקמו חדרי כושר באמצע המאה ה-19 בסינסינטי, בסנט לואיס ובניו יורק. אותם מרכזים היו לא יותר משטח מקורה לאימון ספורט מגוון, בדומה לאולם ספורט המוכר לנו כיום, והכילו פעמים רבות מגרשים למשחק כדור ואף מסלולים לריצה.
עם התקדמות הטכנולוגיה הוחלפו מסלולי הריצה במסילות כושר ממונעות, עלה משקלם של מתקני הכוח וחדרי הכושר קטנו והפכו יותר נפוצים. הכנסת המכשירים השונים אפשרה ליותר מתאמנים להתאמן בחלל קטן יחסית, והפרידה לבסוף בין ספורט קבוצתי לבין אימון אישי. כיום אלמנטים רבים שהיו קיימים בחדרי כושר במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 עדיין קיימים במכוני כושר, אולמות ספורט ומרכזי בריאות, ואילו חדר הכושר הצטמצם והתמקד בעיקר על אימון אירובי ואימון משקולות על בסיס אישי.
בישראל
בישראל הוסדר פיקוח חדרי הכושר בחוק מכוני הכושר, שקבע מספר כללים לניהול ואימון בחדרי כושר. בין השאר, נקבע כי:
על החוק התווספו חוזרים רבים שהופצו בנפרד ומגדירים ביתר דיוק מהו "חדר כושר" (כך למשל נוספו מתקני אימון גופני בפארקים ציבוריים), מיהו "מדריך מוסמך", איזו הסמכה נדרשת, תאריך הוצאת הבדיקה הרפואית ועוד. בהמשך נידון החוק מספר פעמים בוועדת החינוך של הכנסת, והוספו לו עדכונים שונים הנוגעים להסדרת אימון גופני בגילים מתחת ל-14 במסגרת בתי הספר.
בציבור החרדי והדתי
עקב ביקוש גובר והולך, נוסדו ב-20 שנה האחרונות חדרי כושר בהפרדה מגדרית לגברים ונשים, לאלו שמטעמי דת מעדיפים לא להתאמן במעורב.
Gothic (אלבום)
השיר המפורסם ביותר באלבום הוא השיר הראשון, "Gothic", המשלב בין גרואלינג של דת' מטאל של ניק הולמס לשירה נשית מלודית של שרה מריון.
ב-2003 הופץ האלבום מחדש, בתוספות שני רמיקסים מהאלבום "Lost Paradise", דבר שהגדיל את אורכו ל-49 דקות ו-30 שניות. רמיקסים וגרסאות מהופעות חיות של השירים "Eternal", "Gothic" וה-"The Painless" הופיעו בגרסת 2003 של האלבום "Lost Paradise".
ג'ייק למוטה
ג'קוב למוטה (10 ביולי 1922 - 19 בספטמבר 2017), שנודע יותר כג'ייק למוטה Jake LaMotta, או בשמות החיבה השור מברונקס (The Bronx Bull) והשור הזועם (The Raging Bull), היה אלוף העולם באיגרוף במשקל בינוני.
את למוטה גילם רוברט דה נירו בסרט השור הזועם, בבימויו של מרטין סקורסזה.
שנותיו הראשונות
למוטה נולד באזור פלהאם פארקווי ומוריס פארק, ברובע הברונקס שבעיר ניו יורק, החל להתאגרף בגיל צעיר כאשר אביו הציג אותו מתאגרף נגד ילדי השכונה האחרים כמופע בידורי עבור המבוגרים. ההנאה שהמופע הסב לקהל, והכסף שהצופים השליכו לתוך הזירה לאחר שג'ייק נלחם - בדרך כלל פנים - סייעו לשלם את שכר הדירה בביתו. למוטה פנה לאיגרוף מקצועני בשנת 1941 בהיותו בן 19.
שיאיו באיגרוף
למוטה, הוא בעל שיא של 83 ניצחונות, 19 הפסדים ו-30 ניצחונות בנוקאאוט, והיה הראשון שניצח את שוגר ריי רובינסון, הפיל אותו בסיבוב הראשון ועלה עליו בניקוד בעשרת הסיבובים במהלך הקרב השני של ששת הקרבות המפורסמים שנערכו ביניהם.
בעדותו ומאוחר יותר בספרו, הודה למוטה בכך שמכר את הקרב על מנת לשאת חן בעיני המאפיה. כל המעורבים הסכימו שהעמדת הפנים שלו במהלך הקרב הייתה שקופה. כפי שלמוטה כתב:
הקרב המכור ותשלום של 20,000$ למאפיה השיגו ללמוטה קרב על תואר אלוף העולם נגד מרסל סרדן.
קריירת האיגרוף
למוטה זכה בתואר אלוף העולם באיגרוף במשקל בינוני בקרב שנערך בדטרויט ב-1949 נגד הצרפתי מרסל סרדן. סרדן, שמבקרים רבים סברו שהוא המתאגרף הטוב ביותר שצמח בצרפת, נקע את זרועו כבר בסיבוב הראשון ונכנע לפני התחלת העשירי, לפי התוצאה הרשמית למוטה ניצח בנוקאאוט בסיבוב העשירי מכיוון שהפעמון צלצל לקראת התחלת הסיבוב לפני שסרדן הודיע שהוא מוותר. עמד להיערך ביניהם קרב חוזר, אך כשסרדן טס חזרה לארצות הברית על מנת להילחם בקרב, מטוס ה-Lockheed Constellation של חברת אייר פראנס בו טס התרסק מעל האיים האזוריים וכל נוסעיו נספו. למוטה התמודד עם שני טוענים לכתר (טיבריו מיטרי ולורן דוטויל) והביס אותם, אחרי כן קרא עליו רובינסון תיגר בקרב השישי ביניהם. הקרב נערך ב-14 בפברואר 1951, ונודע כגרסת האיגרוף של טבח יום ולנטיין. רובינסון זכה בנוקאאוט טכני בסיבוב השלוש עשרה, הקרב הסתיים כשלמוטה נשאר עומד כשהוא נשען על החבלים. ב-1960 נקרא למוטה להעיד בפני תת-ועדה של הסנאט של ארצות הברית שחקרה את השפעת העולם התחתון על עולם האיגרוף. למוטה העיד שהוא מכר את הקרב עם בילי פוקס על מנת שהמאפיה תארגן לו קרב על תואר אליפות העולם.
באמצע שנות החמישים סבל למוטה מפציעות איגרוף ונטל חופשה על מנת להתאושש. הוא תמיד התעניין בכדורסל והחליט ליצור את 'קבוצת הכוכבים של ג'ייק למוטה' (the Jake LaMotta All-Star team). הם שיחקו באולם סטרלינג אובל (Sterling Oval) שנמצא בין הרחובות ה-164 ל-165, בין שדרות קליי לטלר בברונקס. הוא גם ארגן קרבות איגרוף מקצועיים בהם נלחם לפעמים אחיו ג'ואי.
סגנון איגרוף
ג'ייק למוטה היה מוכר כאחד מהמתאגרפים עם מכות האגרוף לסנטר הטובות ביותר. בעוד שעלה בידו לספוג אגרופים בקלות, הוא גם היה מסוגל להתאים עצמו כשהוא מיטלטל בהתאם לאגרופים על מנת למזער את הנזק. הוא נודע כבעל אגרופים חזקים ביותר בעוצמתם, והיה אחד מהמתאגרפים הראשונים שאימצו את סגנון האיגרוף הפיזי דמוי ה"שור", בכך שהוא תמיד נותר קרוב פיזית בטווח המכות ליריבו, תוך שהוא הסתובב עמו מסביב לזירה, וסיכן עצמו בספיגת אגרופים כדי שהוא יוכל להנחית את אגרופיו רבי העוצמה. בשל סגנונו האגרסיבי והבלתי מתפשר כינוהו מעריצים ועיתונאים "השור מברונקס".
השור הזועם
בכירים בהוליווד הציעו ללמוטה להפיק סרט אודות חייו, שיהיה מבוסס על ספרו האוטוביוגרפי משנת 1970 'השור הזועם: הסיפור שלי' (Raging Bull: My Story). הסרט השור הזועם זכה עם יציאתו לקופות להצלחה מתונה, אולם המבקרים ראו בו יצירת מופת הן בשל עבודת הבימוי אותה עשה מרטין סקורסזה והן משום משחקו של רוברט דה נירו שגילם את דמותו של למוטה. דה נירו עלה לצורך כך 27 קילוגרמים במשקלו תוך כדי צילומי הסרט, זאת על מנת לשחק את למוטה המזדקן בסצינות מהתקופות המאוחרות של חייו.
דה נירו חי בפריז במשך שלושה חודשים ואכל במסעדות הטובות ביותר על מנת לצבור את המשקל העודף, זאת כדי לגלם את למוטה לאחר פרישתו. הוא זכה בפרס האוסקר על משחקו בסרט.
הסרט משרטט למוטה אלים ופרובלמטי שפעם אחת מרחיק לכת עד כדי כך שהוא מכה את אחיו, מנהלו ג'ואי למוטה, בהאשימו אותו שהוא מקיים רומן עם אשתו (אשתו של ג'ייק), ויקי למוטה.
חייו לאחר האיגרוף
לאחר פרישתו רכש למוטה מספר במסבאות ונעשה שחקן במה וקומיקאי סטנד-אפ. הוא גם הופיע בלמעלה מ-15 סרטים, בכללם הסרט אדי פלסון (1961), עם פול ניומן וג'קי גליסון. למוטה גילם את דמותו של המוזג בבר.
ב-1998 נספה בנו, ג'וזף למוטה, בהתרסקות טיסה 111 של סוויסאייר לחוף נובה סקוטיה שבקנדה. אחיינו, ג'ון למוטה, היה חבר באליפות האיגרוף לחובבים ה- Golden Gloves.
למוטה פרסם ספרים אחדים על הקריירה שלו, חייו הפרטיים, וקרבותיו עם רובינסון.
היה חבר ב'היכל התהילה הבינלאומי של האיגרוף' (International Boxing Hall of Fame). דורג במקום ה-52 בדירוג של כתב העת לאיגרוף "הזירה" של שמונים המתאגרפים הטובים ביותר בשמונים השנים האחרונות. רינג דירג אותו גם כאחד מעשרת המתאגרפים הטובים ביותר במשקל בינוני בכל הזמנים.
הלך לעולמו ב-19 בספטמבר 2017, בגיל 95.
פלנטריום היידן
פלנטריום היידן (באנגלית: Hayden Planetarium) הוא פלנטריום הממוקם ברחוב סנטרל פארק ווסט באי מנהטן שבעיר ניו יורק, בארצות הברית. הפלנטריום מהווה חלק מהמוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע.
מאז שנת 2000 מהווה הפלנטריום חלק משתי אטרקציות תיירותיות במרכז רוז לחקר הארץ והחלל - בחלקו העליון של הפלנטריום מוצגת הדמיה המתארת את החלל, ובחלקו התחתון הדמיה המתארת את המפץ הגדול.
היסטוריה של הפלנטריום
בשנת 1933 תרם ה-Reconstruction Finance Corporation סכום של 650,000$, וצ'ארלס היידן סכום של 150,000 $ במטרה להקים את הפלנטריום, שנפתח שנתיים אחר כך. מטרת הפלנטריום הייתה להסביר לקהל הרחב את גודלו והיקפו של העולם תוך מתן פרספקטיבה נכונה לצופים אודות הדברים הנפלאים הקורים כל יום ברחבי היקום.
בשנת 1960 הותקן בפלנטריום מקרן מסוג זיס IV, ובשנת 1973 שודרג המקרן למקרן מסוג זיס VI.
בינואר 1999 נסגר הפלנטריום לסדרה של שיפוצים שנסתיימו בשנת 2000, עת הוקם מרכז רוז על פי תכנונו של ג'יימס פולשק. כעת התצוגות בפלנטריום מוצגות באמצעות גרפיקה ממוחשבת ומקרן מסוז זיס IX.
קואליציית הצדקה
הארגון נוסד סמוך לפרוץ האינתיפאדה השנייה במטרה לגיוס תרומות באופן חד פעמי, אך בעקבות הצלחת המבצע המשיך לפעול והפך במשך השנים לגוף מרכזי בכלכלת החמאס. על פי הערכות שונות העבירה "הקואליצייה" בין השנים 2009-2001 מאות מיליוני דולרים למוסדות החמאס. רוב הכסף המגויס מועבר ברובו באופן ישיר למוסדות החמאס ביהודה ושומרון וברצועת עזה ולתמיכה במעטפת הטרור הפלסטיני על ידי הענקת סיוע כספי לפעילי טרור ולבני משפחותיהם. פעילות הקואליצייה סייעה לחמאס לבסס את עצמה כאלטרנטיבה שלטונית לרשות הפלסטינית.
"קואליציית הצדקה" והקרנות החברות בה הוצאו מחוץ לחוק בישראל בשנת 2002 ובשנת 2008. בנובמבר 2008 הוצא הארגון מחוץ לחוק גם בארצות הברית.
משאבה (קבוצת כוכבים)
משאבה היא קבוצת כוכבים קטנה ועמומה במיוחד בשמי הדרום המייצגת את משאבת האוויר שהומצאה על ידי רוברט בויל בשנת 1659. הקבוצה הוגדרה על ידי ניקולא לואי דה לאקאי, שהגדיר 14 קבוצות כוכבים בשמי הדרום על מנת למלא שטחים שלא היו שייכים לאף קבוצה אחרת ובדרך כלל כללו כוכבים עמומים בלבד. גם קבוצה זו כוללת כוכבים עמומים שהבהיר מביניהם הוא מדרגת בהירות נראית 4.3 בלבד.
כוכבי הקבוצה
α במשאבה הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצה - בהירות נראיתו היא מדרגה 4.3. זהו ענק כתום במרחק של כ-370 שנות אור.
ε במשאבה הוא הכוכב השני בבהירותו בקבוצה, זהו ענק כתום במרחק של כ-700 שנות אור ועם בהירות מדרגה 4.5.
גרמי שמים נוספים
NGC-3132 היא ערפילית פלנטרית גדולה ובהירה יחסית, הנמצאת על הגבול עם קבוצת מפרש דרומית לכוכב η במשאבה. הערפילית ניתנת לצפייה במשקפת או טלסקופ והיא נראית כדיסקה מעורפלת, מעט גדולה יותר מצדק ועם בהירות מדרגה 8.
גרשון בר-כוכבא
ביוגרפיה
בר-כוכבא נולד בשם גרשון קסלר בניו-יורק בארצות הברית, ועלה לישראל בשנת 1970. אמו נשואה בשנית לעזרא יכין. הוא גדל ברחובות, למד בחטיבת ישיבת הדרום, ולאחר שסיים את לימודי התיכון בישיבה התיכונית ביד בנימין למד בישיבת ההסדר ניר בקריית ארבע. במסגרת לימודיו בישיבה התגייס לצבא לחיל השריון במסלול "הסדר", ולאחר מכן המשיך לקצונה באותו מסלול.
לאחר שסיים את לימודיו בישיבת ניר, חזר לשורות הצבא לבקשת מפקדיו וחתם קבע, ובמקביל למד בישיבות 'ניר' ו'שבי חברון'. הוא סיים את שירות הקבע כרב-סרן, מפקד בסיס ברמת הגולן, וקודם לדרגת סגן-אלוף במילואים, בתפקיד ראש מטה חטיבה 8 של השריון.
במהלך שירותו הצבאי עבר קורס פו"ם (פיקוד ומטה), שם עבר את עיקר הכשרתו הפיקודית ולמד את תורת הלחימה המודרנית אצל בנימין עמידרור. במהלך הקורס רכש חברים שנטלו חלק במערך הפיקודי של צה"ל, ביניהם דרור ויינברג, נועם תיבון (שהיה מח"ט חברון לפניו) ויוסי בכר.
במסגרת הדרישות של קורס פו"ם נדרש לחקור נושא צבאי מסוים, והתבקש להציג את המחקר שלו, בנושא הקרב בעמק הבכא, אז התוודע לכושר הרטוריקה שלו, המשחק והיכולת להציג נושאים מורכבים בצורה חווייתית. כשיצא לאזרחות, המשיך בר-כוכבא להעביר הרצאות שהתמקדו במורשת קרב. הוא אסף חומרים בתחומים נוספים, והרכיב הרצאות נוספות במגוון נושאים צבאיים, כגון ירושלים בתש"ח, המרד הגדול, מלחמת יום הכיפורים, מלחמות דוד ותולדות היישוב היהודי בחברון.
מחקריו והרצאותיו
לאחר שחרורו מצה"ל, בשנת 2001, כתב את עבודת המוסמך באוניברסיטה העברית בנושא: "מסע אספסיינוס ליודפת: היבטים צבאיים ולוגיסטיים". בשנת 2008 השלים את עבודת הדוקטורט שכותרתה הייתה: "הפקת לקחים והיבטים לוגיסטיים בקרבות מצור של הצבא הרומי במרד הגדול".
משמש מרצה במכללת אורות ישראל ובמכללת אפרתה להיסטוריה של עם ישראל, וכן מדריך פדגוגי. במקביל מלמד היסטוריה בבית הספר אורות עציון-בנות באפרת.
בספרו "כתובות אבן, עץ ונחושת במערת המכפלה", חושף בר-כוכבא באופן שיטתי ומלא את הכתובות בכל השפות ומכל התקופות המצויות בחלקים השונים – הן הגלויים והן הנסתרים של מכלול המבנים שמעל מערת המכפלה. אחת מתגליותיו הבולטות היא חשיפת פתחי הורדוס למערת המכפלה.
בספרו השני, "מקדש בלהבות: סיפור הקרב האחרון", שאותו כתב יחד עם הארכאולוג אהרון הורוביץ, מציגים השניים תמונה מפורטת של מהלכי המצור הרומי על ירושלים, בסיפור המשלב גבורה צבאית ותקווה לאומית שנכזבה, עד לפריצה אל תוך חומות העיר ושרפת המקדש. לצד תיאורים אלה מובאים בספר ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה, שנחשפו בשנים האחרונות בעיר דוד ובירושלים הקדומה, על ידי שחזור חדש ומפורט של ירושלים בתפארתה בימי הבית השני.
חיים אישיים
בר-כוכבא התגורר במשך למעלה משלושים שנה בשכונת אברהם אבינו בחברון, ובשנת תשפ"א עבר להתגורר ביישוב רבבה. נשוי לשלומית, בתו של משה זר, דמות ידועה במפעל ההתיישבות ביהודה ושומרון, ולהם תשעה ילדים.
במהלך שנותיו בצבא גילה ששם משפחתו קסלר, הוא כשמו של מצביא גרמני נודע בשם אולריך קסלר (Ulrich Kessler), שהיה גנרל מעוטר בלוּפְטְוַואפֶה במלחמת העולם השנייה. משהתוודע לכך החליט לשנות את שמו לבר-כוכבא; המצביא היהודי שבחקר תקופתו עסק רבות וחש אליו קשר מיוחד.
וונסן
ווֹנסָן (בקוריאנית: 원산시) היא בירת מחוז קאנגוודו בדרום-מזרח קוריאה הצפונית והעיר החמישית בגודלה אוכלוסייתה במדינה, ממוקמת על שפת ים יפן ומשמשת כאחת מערי הנמל המרכזיות של קוריאה הצפונית. הנמל נפתח על ידי כוחות כיבוש יפניים בשנת 1880. בוונסן שוכנים כמה מפעלים גדולים. בשנת 2013 הכריז קים ג'ונג און כי העיר תהפוך ליעד תיירותי, יוקמו בה מלונות ומקומות בילוי.
גאוגרפיה
שטח אזור השיפוט של וונסן הוא 269 קילומטרים רבועים. העיר ממוקמת במחוז קאנגוודו, על חופו המערבי של ים יפן. בים הקרוב לוונסן יש יותר מ-20 איים. וונסן נחשבת נמל טבעי מצוין, משום שהיא ממוקמת במפרץ.
היסטוריה
וונסן הוקמה כנמל מסחר בשנת 1880. שמה המקורי היה וונסנג'ין, אבל היא הייתה ידועה גם בשמה הרוסי - לזרב (Lazaref). בתקופת הכיבוש היפני בחצי האי הקוריאני, נקראה העיר בשם גֶנסָן. בשנת 1914, נפתח בעיר קו רכבת, המחבר אותה לפיונגיאנג ולסיאול. לכן, העיר התפתחה במהרה לנמל ולמקום המסחר המרכזי של מזרח קוריאה. תחת השלטון היפני, בעיר היו מפעלים רבים, והיא שימשה כנמל מסחר עם יפן. במהלך מלחמת קוריאה הופצצה העיר בכבדות על ידי כוחות האו"ם, וצי ארצות הברית הטיל עליה מצור ממרץ 1951 עד ל-27 ביולי 1953, מה שהופך אותו למצור הארוך ביותר בהיסטוריה של הצי האמריקאי המודרני.
כלכלה
בוונסן ישנם מפעלים רבים, כגון: מפעל לטיהור מים, מספנה, תעשייה כימית ומפעל מלט.
יבשה
בוונסן כמה תחנות רכבת בקו קאנגוודו, כולל תחנה בנמל (לנוסעים ולמטען) והיא מחוברת לרשת הכבישים הארצית.
ים
בוונסן נמל ימי גדול, בין הגדולים שבקוריאה הצפונית. לנמל מגיעים נוסעים ומטענים מרחבי קוריאה הצפונית.
אוויר
בוונסן ישנו נמל תעופה בינלאומי, בעל שני ייעודים: צבאי ואזרחי. בנמל התעופה שני מסלולים, אחד עשוי מאספלט והשני עשוי בטון. תמונות מגוגל מפות משנת 2014 הראו שחלה בנמל התעופה תנופת בנייה, ובין היתר נבנו שני מסלולים חדשים.
השכלה גבוהה
בוונסן מספר מוסדות להשכלה גבוהה:
תומאס אטווד
חייו
חיבוריו של אטווד, שניכרת בהם השפעת מורו מוצרט, נשכחו ברובם הגדול, פרט לכמה מזמורים קצרים, בהם "O God who by the leading of a star",, "Teach me, O Lord" ."Turn Thy face from my sins" ,"Come, Holy Ghost. תומאס אטווד היה מורם של ג'ון גוס, צ'יפריאני פוטר ובן-סנדקותו תומאס אטווד ולמיזלי, ובשנותיו האחרונות התיידד עם מנדלסון.
וידאו קליפ
תוכן הערך הזה לקוח מן האנציקלופדיה בריטניקה מהדורת 1911, שהיא נחלת הציבור.
לקריאה נוספת
Nicholas Temperley: "Attwood, Thomas", Grove Music Online ed. L. Macy (Accessed 28 June 2005), http://www.grovemusic.com
אקורה
אקורה הוא מותג יוקרה למכוניות של חברת הונדה היפנית. השימוש במותג החל ב-1986 על מנת לבדל בשוק האמריקני את דגמי הונדה היקרים מן הדגמים הזולים.דגם אקורה הראשון הוצג ב-1986 בארצות הברית, קנדה והונג קונג. בשנת 2004 נכנס המותג גם למקסיקו, ב-2006 לסין ובסוף 2008 לרוסיה. אקורה אמורה הייתה להיכנס לשוק היפני בשנת 2008, אבל כניסתה נדחתה, ואחר-כך התבטלה בשל המשבר הכלכלי העולמי של 2008. אקורה אפשרה לראשונה ליצרנית רכב יפני חדירה לשוק רכבי היוקרה.
חלק מדגמי אקורה משווקים באירופה תחת השם הונדה.
היסטוריה
הדגמים הראשונים שהוצגו ב-1986 היו לג'נד ואינטגרה. הצלחתם של שני הדגמים גרמה לחברות יפניות נוספות להתחיל בייצור רכבי יוקרה תחת שמות מותג חדשים בצפון אמריקה. כך החלה טויוטה לשווק את לקסוס וניסאן את אינפיניטי.
בשנת 1989 הוצג דגם ה-NSX, מכונית ספורט בעלת שני מושבים ומנוע V6. היא נבנתה כמכונית היפנית הראשונה מקבוצת מכוניות העל שנועדה להתחרות בפרארי ופורשה. אקורה NSX הייתה הראשונה בעולם שיוצרה כולה מאלומיניום. למרות ההצלחה בתחילת הדרך, במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 רשם המותג ירידה במכירות.
בשנת 1996 הוצגו שלושה דגמים חדשים, אקורה RL, אקורה EL ואקורה SLX. אקורה RL החליפה את הלג'נד. למרות העיצוב כרכב יוקרתי, עם מנוע V6 ו-210 כוח סוס הוא לא הצליח להתחרות בדגמי ב.מ.וו, אאודי ואף מכר פחות מדגמי לקסוס המקבילים. אקורה EL בעלת מנוע 1.6 ליטרים נמכרה רק בקנדה כמחליפה לאינטגרה שהמשיכה להיות משווקת בארצות הברית. אקורה SLX היה רכב השטח הראשון של אקורה. הוא התבסס על פלטפורמת איסוזו טרופר משופרת, אך נחל כישלון במכירות ויצורו הופסק לאחר ארבע שנים ב-1999.
באותה שנה הוצג דגם סדאן, אקורה TL, שהתחרה בלקסוס ES, אינפיניטי I30 וב.מ.וו סדרה 3. היצע האבזור הגדול במחירים נמוכים מהמתחרים הובילו להצלחה במכירות. בשנת 2000 הציגה אקורה רכב שטח נוסף, אקורה MDX, שנחל הצלחה גדולה מקודמו. הוא תוכנן כרכב שטח רך בעל שלוש שורות מושבים. בשנת 2004 הוצג אקורה TSX אשר נמכר באירופה תחת השם הונדה אקורד יורו.
בשנת 2006 הוצג אקורה RDX, רכב שטח עם מערכת ההנעה לכל הגלגלים SH-AWD של הונדה. בסוף אותה שנה הוצג דגם חדש של ה-MDX.
בדצמבר 2013 התחיל ייצור דגם הסדאן אקורה RLX.
טורפדו מאויש
טורפדו מאויש הוא כלי שיט תת-ימי צבאי שהופעל לראשונה במלחמת העולם השנייה על ידי הקומנדו הימי של איטליה ומטרתו השמדת כלי שיט של האויב באמצעות חומרי נפץ.
הטורפדו המאויש נקרא כך משום שהוא נבנה על בסיס טורפדו רגיל שהוסב לשמש ככלי שיט מאויש המצויד במושבים לאנשי הצוות, אמצעי היגוי, ארגז כלי עבודה, מוקשים, ועוד.
במשימה אופיינית, מספר טורפדות מאוישים מובאים למרחק מספר קילומטרים מהיעד על ידי צוללת שהותאמה במיוחד לנשיאתם. הם מפליגים בצלילה אל היעד, כל צוות מגיע אל מתחת לספינת המטרה "שלו", ראש הנפץ הנתיק הגדול של הטורפדו המאויש מוצמד אל תחתית הספינה, הצוות מפליג משם בצלילה, וכעבור זמן מרעום ההשהיה של ראש הנפץ מתפוצץ ומטביע את הספינה.
גרסאות נוספות של טורפדו מאויש שפותחו בהמשך מלחמת העולם השנייה היו כאלו שנשאו טורפדו רגיל מתחת הטורפדו המאויש (פותח בגרמניה), או הגרסה היפנית שהייתה טורפדו קמיקאזה שהמפעיל שלו מתאבד על ידי התנגשות עם ספינת המטרה שמפוצצת אותה ואותו.
הדגם המוצלח ביותר במלחמת העולם השנייה היה הדגם המקורי, האיטלקי, שכונה "חזיר", ובין השאר הטביע בדצמבר 1941 שתי ספינות מערכה גדולות של הצי הבריטי בנמל אלכסנדריה.
כלי שיט תת-ימיים המבוססים על הטורפדו המאויש, אם כי ללא ראש הנפץ הגדול הדרוש להשמדת ספינות גדולות, קיימים ביחידות קומנדו ימי בעולם גם כיום (בהם "חזיר" בחיל הים הישראלי).
בחיל הים הישראלי
במהלך מלחמת העצמאות, ב-22 באוקטובר 1948, טובעה אוניית הדגל של הצי המצרי, "האמיר פארוק", על ידי יחידת קומנדו ימי של חיל הים הישראלי, בפיקוד יוחאי בן-נון, שכללה שלוש סירות נפץ וסירת איסוף אחת.
בתחילת שנות ה-70 החל בשייטת 13 פיתוח דגם חדש של סירת נפץ שכונה "פצחן", והתבסס על סירת "סנונית" שנשאה 270 ק"ג חומר נפץ. במבצע מגבית 15, שנערך על ידי שייטת 13 במהלך מלחמת יום הכיפורים, בלילה שבין 19 ל-20 באוקטובר, נעשה שימוש בשני "פצחנים" זאת על אף שהניסויים בכלי טרם הושלמו, והכלי עדיין לא הוכרז מבצעי, לתקיפת סטי"לים במעגן ע'רדקה.
לוחם שייטת השיט את סירת הנפץ הראשונה אך לאחר שנפלט ממנה לקראת פיצוצה החלה זו לשוט ללא שליטה בתוך המעגן כשהיא חולפת פעמיים ליד הכוח ומסכנת אותו. לבסוף התפוצצה הסירה פיצוץ עצמי וחשפה בכך את הכוח. המצרים פתחו באש על הכוח ובתוך כך שוחררה סירת הנפץ השנייה, שפגעה במזח וגרמה לו לנזק רב.
צביקה גרינגולד
במהלך רוב הלחימה כלל כוח צביקה טנקים מועטים בלבד, ולעיתים אף את הטנק של גרינגולד בלבד. לחימתו של גרינגולד הייתה גורם משמעותי בבלימת התקדמות הצבא הסורי אל פנים רמת הגולן.
לאחר המלחמה פיתח גרינגולד קריירה אזרחית כמנהל, במיוחד במפעלים העוסקים בתחום האנרגיה, ועסק בפעילות ציבורית. כיהן כיושב ראש הוועדה הקרואה באופקים.
ביוגרפיה
גרינגולד נולד בקיבוץ לוחמי הגטאות, ובשירותו הצבאי שירת כחייל וקצין שריון בגדוד 74 ('סער') של חטיבה 188. מאמצע 1973 פיקד על פלוגה ז' של גדוד 74. בסמוך לראש השנה תשל"ד החליף אורי מיכאל עקביה את גרינגולד, שיצא לחופשה קצרה בין תפקידים.
מלחמת יום הכיפורים
ביום הכיפורים, ב-6 באוקטובר 1973, שהה גרינגולד (אז סרן) בבית הוריו בקיבוץ לוחמי הגטאות. כאשר שמע על פרוץ המלחמה חזר ביוזמתו לבסיס המפקדה של חטיבה 188 ברמת הגולן. בעיצומם של הקרבות תפס פיקוד על כוח מאולתר שאורגן מאנשי צוות וטנקים פגועים במחנה נפח. הצוות מנה שלושה טנקים מדגם צנטוריון, אשר שניים מהם נפגעו כבר בתחילת הקרב, אחד מהם לא היה בר-תיקון והושאר מאחור. לקראת הערב החל גרינגולד לנוע על ציר הנפט יחד עם הטנק השני לקראת מה שחשב באותו שלב כחבירה למוצב 111 מזרחית לצומת חושניה. אולם כאשר הגיע גרינגולד לגבעות המשקיפות על אזור הצומת גילה להפתעתו הרבה, חטיבת שריון סורית אשר מנתה מאות טנקים ונגמ"שים, שהצליחה להבקיע את קו ההגנה הצה"לי ולחדור אל מרכז הגולן. גרינגולד התמקם בעמדות שולטות אשר חלשו על חניון הרק"ם הסורי, ופתח באש, תוך כדי ביצוע תמרונים הכוללים ירידה מהעמדות ועלייה מחודשת עליהן, על מנת להקשות על הסורים מלפגוע בו. הדבר יצר אצל הסורים תחושה של מספר טנקים רב. לקראת השעה 22:00 נפגע הטנק שעליו פיקד גרינגולד, ויצא מכלל שימוש לאחר היתקלות עם טנק סורי מדגם T-55, שהסתיים בפיצוצו. גרינגולד תפס פיקוד על הטנק השני מהכוח שלו. באותה עת, היו איתו אנשי הצוות בטנק: מורדי ארזי הטען-קשר, איציק ארנון התותחן ו הנהג. פיליפ הנהג נהרג מאוחר יותר.
בבוקר 7 באוקטובר הצליח צביקה יחד עם מח"ט 188 אל"ם יצחק בן שהם וסמח"ט 188 סא"ל, שהגיעו לקראת הבוקר יחד עם פלוגת טנקים מאולתרת, לבלום את ניסיון הפריצה של הסורים מדרום-מזרח למחנה נפח. אולם מיד לאחר הצלחת בלימת החטיבה הסורית התברר כי חטיבה סורית נוספת הצליחה לאגף את כוחות צה"ל ולהתקרב למרחק של מאות מטרים בלבד משערי המחנה מכיוון צפון. צביקה יחד עם יצחק בן-שהם ודוד ישראלי הסתובבו ונסעו חזרה על ציר הנפט לכיוון המחנה. הכוח השתתף בקרב על נפח והיה חלק מהכוחות שמנעו מהסורים לכבוש את המחנה ולהמשיך מערבה לכיוון גשר בנות יעקב.
בתום הקרב פונה גרינגולד לבית חולים בצפת, אך שבוע מאוחר יותר חזר לחטיבתו ברמת הגולן. החטיבה המשיכה להילחם באזור "המובלעת" הסורית נגד חיל המשלוח העיראקי והירדני. במהלך מלחמת ההתשה במובלעת הסורית שירת כקצין אג"ם של חטיבה 188.
הכוח בפיקודו של צביקה, אשר זכה לכינוי "כוח צביקה" ברשת הקשר, הצליח במשך 24 שעות קריטיות לבלום את הכוחות הסוריים, שהיו בסדר גודל של שתי חטיבות שריון, מלכבוש את נפח ולהתקדם לעבר נהר הירדן. הודות לתושייתו ואומץ לבו וכן תשדורות האלחוט שיצר חשבו הסורים וגם כוחות צה"ל כי מדובר בכוח גדול משהיה באמת. קרב הבלימה שלו סייע לכוחות המילואים מחטיבה 679 בפיקודו של אורי אור להתארגן. על לחימתו בקרבות אלה זכה לעיטור הגבורה.
סיפורו של צביקה גרינגולד התפרסם לראשונה במגזין "במחנה", מיד אחרי המלחמה, בסדרת כתבותיו של רנן שור. בתחילת שנות ה-80 ערערו סא"ל עוזי מור ואל"ם אמנון שרון, על סיפור "כוח צביקה". קצין חינוך ראשי יוסף אלדר, אף הורה להוציא את הסיפור ממערך לימוד מורשת הקרב של צה"ל עד לבדיקת הנושא, אך הרמטכ"ל קבע שאין לערער על העובדות, וסיפורו של גרינגולד התבסס כאחד מסיפורי הגבורה הבולטים במלחמת יום הכיפורים.
יש החולקים על סיפור הגבורה של גרינגולד וטוענים שהוא נופח באופן לא-מידתי. לעומתם טענו ראש ועדת העיטורים מנחם מרון, כמו גם היסטוריונים צבאיים שונים, בהם אבירם ברקאי, שבחן את הדברים בספרו "על בלימה", כי הדברים, כפי שתוארו בנימוקים שליוו את הענקת העיטור, כמו גם האופן שבו לחם גרינגולד, אכן התרחשו, והעיטור ניתן לו בדין.
קריירה אזרחית
לאחר המלחמה שירת גרינגולד בצבא הקבע למשך שנה ולאחר מכן שב לקיבוץ לוחמי הגטאות בו עבד בבריכות הדגים בגידול בורי, קרפיון, אמנון וכסיף. בהמשך קיבל תואר ראשון בכלכלה וניהול מהמרכז האקדמי רופין. בשנת 1991 התיישב עם משפחתו ביישוב קורנית שבגוש שגב. גרינגולד המשיך בשירות בשריון במסגרת כוחות המילואים, והשתחרר בדרגת אלוף-משנה. גרינגולד התמחה בניהול, ובמשך שנים שימש בתפקידי ניהול, בתחילה במסגרת מפעל טבעול שהיה שייך לקיבוצו, לוחמי הגטאות, ולאחר מכן בגופים מסחריים שונים. באמצע שנות ה־90 שימש כמנכ"ל תעשיות אלקטרוכימיות. בשנת 1998 מונה למנכ"ל בתי הזיקוק לנפט בחיפה, ובשנת 2001 פתח עסק עצמאי לייעוץ ויזמות. גרינגולד כיהן בדירקטוריונים של חברות ציבוריות שונות בהן תפרון והבנק הבינלאומי. ב-2016 רכש יחד עם משה לוי והיזם ישראל לנג את יקב ססלוב. באותה שנה גם קיבל את אות "יקיר משגב" ואת אות המועצה לארץ ישראל יפה.
קריירה פוליטית
גרינגולד התמודד בבחירות שנערכו לראשות המועצה האזורית משגב, ב-27 בנובמבר 2007. מצעו דיבר על טיפוח יישובי משגב, פיתוח התשתיות, ושמירה על אופיים הכפרי של היישובים, תוך בניית שותפות עם היישובים הבדואים, ושמירה על יחסים חיוביים עם היישובים הערביים באזור, ועל "העמדת האדם ורווחתו במרכז ההווייה של האזור". סיסמת מסע הבחירות שלו הייתה - "מנהיגות למשגב - המועצה לשירות התושבים".
במהלך מסע הבחירות התבטא בריאיון לערוץ 2 באשר לעתירתם של בני זוג ערבים לבית המשפט הגבוה לצדק כי יתאפשר להם להתגורר ביישוב רקפת על אף סירובה של ועדת הקבלה לקבלם, במילים - "אין לי דבר נגד ערבים, ולקרוא לי גזען זה יותר ממעליב. אבל הכנסת משפחות ערביות למרקם של ההתיישבות היהודית במשגב זה קעקוע של מפעל ההתיישבות הציוני, וזה מה שהם מתכוונים לעשות". בבחירות עצמן זכה גרינגולד במקום השלישי מבין שישה מועמדים, בהפרש של תשעה קולות מן המקום השני, תוצאה שלא איפשרה לו להמשיך ולהתמודד בסיבוב השני בבחירות.
באוגוסט 2008 מונה גרינגולד על ידי משרד הפנים ליושב ראש הוועדה הקרואה באופקים. הוא שימש בתפקיד עד 2013, אז נבחר איציק דנינו לראשות העיר.
חיים אישיים
גרינגולד נשוי ואב לשלושה. נכדו הוא נבו זומרפלד, קפטן נבחרת העתודה בכדורסל שזכתה ביולי 2023 במדליית הכסף בגמר אליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20.
אאה
האל אֶאָה (Ea) הוא אל מסופטמי קדום, אדון אבזו (בשומרית: Abzu) או אפסו (באכדית: Apsu), אל המים המתוקים שמתחת לאדמה. הוא מזוהה עם האל אנכי (Enki) השומרי.
דמותו של האל אאה
אאה הוא פטרון המים המתוקים, אל הטיהור הפולחני: מי טיהור פולחניים נקראו "מימיו של אאה" אאה שלט באמנויות הכישוף והלחש. בכמה סיפורים הוא היה גם האל הנותן צורה, וכך גם הפטרון של אומנים ואמנים; הוא היה ידוע כנושא התרבות. בתפקידו כיועץ למלך, אאה היה אל נבון, אם כי לא כוחני. במיתוס האכדי, כפי שמתפתחת דמותו של אאה, הוא מופיע לעיתים קרובות כמגשר חכם שיכול להיות עקלקל וערמומי. במיתולוגיה האכדית הוא אביו של מרדוך, האל הלאומי של בבל.
מקום משכנו של אאה הוא באבזו - המים מתחת לפני הקרקע שמקושרים אל בארות, מעיינות ומקווי מים מתוקים, ומקום מושבו מקושר גם לחושך. תיאורים קדומים מתארים את אאה כאל של שפע וסדר, וגם כבעל יחס נדיב ודואג לאנושות, וייתכן שמשום כך אאה היה אל מרכזי בהשבעות לחשים עתיקים וטקסי היטהרות. בנוסף לכך, לאאה מיוחסים כוחות ריפוי קסומים.
אאה בסיפור בריאה האדם
סיפור בריאת האדם לפי המיתוס של המסורת האכדית והמיתולוגיה המסופוטמית. האגדה נמצאה בכמה גרסאות שונות ובמיקומים שונים. הגרסה המקיפה ביותר כתובה על הלוח 348VAT (על פי שיטת הקטלוג של מוזיאון וורדרסיאטשס, ) נמצאה באל-עמארנה במצרים ומשויכת למאה ה-14 לפנה"ס. גרסאות נוספות נמצאו בספריית אשורבניפל, משויכות למאה ה-7 לפנה"ס וכתובות על הלוחות: 15072K, 8743K, 8214K, 9994K, על פי שיטת הקיטלוג של קארל ביזולד.
הדמויות המרכזיות בעלילה הם 'אדאפה' האדם הראשון, האל 'אאה'- אל המים המתוקים שיצר את אדאפה, שוטו הרוח הדרומית, והאלים אנו דומוזי וגיזידה. העלילה עוסקת בבריאת האדם הראשון, מטרתו בעולם ועל הטרגדיה שהיה יכול לזכות בחיי נצח, אך לא זכה בסופו של דבר בשל קנאותם של האלים.
אאה יוצרו של אדאפה, המכיר את דרכי האלים, מתדרך את אדאפה לפני עלייתו למרומים כדי שיצא מהמשפט בשלום. אדאפה מבצע את כל הנחיותיו של אאה ומתייצב בפני שומרי הסף של ארמונו של אנו, דומוזי וגיזידה - אלי הצמחייה והירקות. לבושו האבל ומילותיו החנפניות של אדאפה, גורמות לאלים לחוס עליו ולזכות אותו במשפט. אנו מציע לו לאכול ולשתות מהלחם והמים של האלים, שיגרמו לו להפוך לבן אלמוות. אדאפה מסרב מפני שאאה הזהיר אותו שלא יאכל וישתה מהם, משום שלחם ומים אלו יהרגו אותו. אנו צוחק מסירובו של בן התמותה לאכול מלחם האלים ושולח אותו חזרה לארץ.
אאה בסיפור הבריאה הבבלי אנומה אליש
בסיפור הבריאה הבבלי, "אנומה אליש", אאה משחק תפקיד מרכזי, ובעזרת לחש הורג את אבזו שתכנן להשמיד את האלים.
הסיפור נכתב במקור כמזמור דתי והיה לחלק בלתי נפרד מהאַכִּיתֻ, חגה הדתי הראשי של בבל. על פי המיתוס, במקור העולם היה עשוי שתי אלוהויות, תִּאֲמַת – המים המלוחים ואַפְּסֻ – המים המתוקים. אלוהויות אלו בראו את האלים האחרים.
כאשר הסתכסכו ביניהן קבוצות האלים אאה השמיד את אפס, ותאמת נשבעה לנקום באלים, מרדוך הביס את תיאמת ויצר מגופה של את השמים והארץ.
האל אנכי
בתקופה הבבלית הקדומה (1600-2000 לפנה"ס) התאחדה דמותו של אאה עם דמותו של אנכי בתהליך הקרוי סינקרטיזם – זיהוי של אל אחד עם אל אחר, שהיה נפוץ מאוד בעולם הקדום.
שמו המלא של אנכי הוא En-ki-(a)k ותרגומו: "אדון/מנהל (של) הארץ". פירוש המילה En הוא אדון, ואת המילה Ki אפשר לתרגם ביתר דיוק ל: "כל העולם הנמצא מתחת לפני האדמה" מפני שאנכי קשור למים המתוקים שמתחת לפני האדמה ושם הוא שוכן. הוא קיבל את הכינוי: "אדון/מנהל הארץ" אולי מפני שהמים המתוקים שבתחומו מפרים את האדמה ומאפשרים לגדל בה צמחים.
אאה ומרדוך
האל אאה הוא אביו של האל מרדוך. ובהמשך דמותו נטמעה בזאת של מרדוך לפי אחד הסיפורים כאשר ראה האל כי בנו בעל סגולות העולות על שלו העביר לידיו את השליטה על המין האנושי.
אאה ויהוה
החל מסוף המאה ה־20, לצד התרחבות המחקר במזרח הקדום, נבחן הנושא מחדש, ויש מספר חוקרים הרואים היתכנות בהקבלה בין האלים. החוקר שין קנג הצביע על מספר ראיות התומכות בהקבלה זו. קנג מצביע על ראיות בלשניות התומכות באפשרות שהשם תורגם, כך ש"יהוה" היא תרגום אפשרי ל"אאה קיים". בנוסף מצביע קנג על מסורות לפיהן אאה היה האל שברא את האנושות, שולט בגורל האנושות ומייעץ לה ומנחה אותה, בדומה לתפיסות המזוהות עם יהוה. בנוסף על פי מסורות מסופוטמיות עתיקות, אנקי/אאה היה האל שהנחה את בני האדם (זיאוסודרה, בגרסה השומרית) כיצד לבנות תיבה להינצל מין המבול, וכן כיצד לבנות את בית מקדשו – גם כן הקבלות טקסטואליות ליהוה.
דיק צ'ייני
ריצ'רד ברוס "דיק" צ'ייני (באנגלית: Richard Bruce "Dick" Cheney; נולד ב-30 בינואר 1941) הוא איש ציבור אמריקאי שהיה סגן נשיא ארצות הברית ה-46 במספר, שכיהן תחת נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש.
בניגוד לרוב סגני הנשיא לפניו, צ'ייני נחשב לבעל השפעה רבה בממשל והיה מראשי המחנה הניצי והנאו-קונסרבטיבי שהוביל את ארצות הברית למלחמת עיראק. צ'ייני נוקט בעמדה פרו-ישראלית, אנטי סורית ואנטי איראנית ברורה.
צ'ייני היה ראש הסגל של הבית הלבן בשנים 1975–1977, חבר בית הנבחרים מטעם ויומינג בשנים 1979–1989, מזכיר ההגנה בשנים 1989–1993 ומנכ"ל ויושב ראש חברת האנרגיה הליברטון.
ביוגרפיה
צ'ייני נולד ב-30 בינואר 1941 בעיירה לינקולן שבמדינת נברסקה בארצות הברית. גדל בנעוריו בעיירה קספר שבמדינת ויומינג, שם גם השלים את לימודיו האקדמיים שכללו תואר שני באמנויות. הוא החל לימודי דוקטורט באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון אך לא סיים אותם.
הקריירה הפוליטית שלו החלה בשנת 1969, עת הצטרף לממשל של הנשיא ריצ'רד ניקסון. צ'ייני שימש תחת ממשל ניקסון במספר תפקידים ציבוריים, בהם יועץ לעלויות המחייה, במשרד להזדמנויות כלכליות בבית הלבן, תחת דונלד רמספלד. לאחר התפטרות ניקסון ב-1974 בעקבות פרשת ווטרגייט, עבד צ'ייני בצוות שארגן את העברת הממשל לידי ג'רלד פורד ואחר כך המשיך בתפקיד עוזר בכיר לנשיא. בנובמבר 1975 החליף את ראמספלד בתפקיד ראש הסגל של הבית הלבן, והיה לאדם הצעיר ביותר שמילא תפקיד זה. הוא נותר במשרה זאת עד לתום כהונת הנשיא פורד, ואף ניהל את מערכת הבחירות של פורד.
בשנת 1977 חזר צ'ייני למדינת ויומינג, ונבחר בשנת 1978 לנציגה היחידי בבית הנבחרים של ארצות הברית. הוא נבחר מחדש עוד חמש פעמים עד שפרש בשנת 1989 לטובת התמנות לתפקיד מזכיר ההגנה. בבית הנבחרים כיהן צ'ייני במספר תפקידים, ביניהם יושב ראש ועדת המדיניות של הרפובליקנים (1981–1987), יושב ראש הוועידה של הרפובליקנים בבית הנבחרים ומצליף המיעוט הרפובליקני בבית הנבחרים.
צ'ייני שימש כמזכיר ההגנה של ארצות הברית בשנים 1989 עד 1992 בממשלו של הנשיא ג'ורג' בוש האב. הוא פיקד באותן שנים על מבצע סופה במדבר, הידוע גם כמלחמת המפרץ הראשונה. צ'ייני גם פיקד על מבצע מטרה צודקת בפנמה. ב-1991 העניק לו הנשיא בוש את מדליית החירות הנשיאותית, העיטור האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
אחרי ההפסד של בוש בבחירות ב-1992, עבר צ'ייני לעסקים פרטיים הקשורים לחברות ביטחוניות ולחברות נפט. בין השאר היה יו"ר חברת האליברטון, קבלנית ענק של צבא ארצות הברית שזכתה במכרזים רבים, אך נחשדה גם בפרשות שחיתות. עברו וקשריו עם החברות האלה הובילו לביקורת נגדו כשחזר לחיים הפוליטיים.
סגן הנשיא
בשנת 2000 ביקש ג'ורג' ווקר בוש מצ'ייני לעמוד בראש צוות החיפוש למועמדים לתפקיד סגן הנשיא. לבסוף הפתיע בוש, ובחר בצ'ייני עצמו. נוכח חוסר ניסיונו של בוש בנושאי ביטחון וחוץ והניסיון הרב של צ'ייני, הפך צ'ייני לאחד האנשים החזקים בממשל בתחומים אלה, אם לא החזק ביותר, ובאופן חסר תקדים לסגני נשיאים לפניו הוא נמצא במרכז קבלת ההחלטות של הממשל בנושאים אלה. דווקא העובדה שהוא הוחזר לפוליטיקה מפרישה, ושלא היו לו יומרות להיבחר לנשיאות בעצמו, העלו את השפעתו בבית הלבן בשל אמונו הרב של בוש בו.
בעת פיגועי 11 בספטמבר 2001, היה צ'ייני בבית הלבן וניהל את תגובת הממשל ממרכז המבצעים הנשיאותי לשעת חירום (בונקר תת-קרקעי של הבית הלבן) בעוד הנשיא בוש הובהל מפלורידה, בה ביקר, למספר בסיסים צבאיים ברחבי ארצות הברית על גבי אייר פורס 1. למשך זמן מה אחר כך צ'ייני הקפיד לא להימצא באותו מקום עם בוש (תוך כדי שמירת קשר באמצעים אלקטרוניים) ולשמור על סודיות מיקומו. הוא אף נעלם מעיני הציבור.
יחד עם מזכיר ההגנה דונלד רמספלד, פטרונו הפוליטי לשעבר, הוא עומד בראש מחנה ה"נאו שמרנים" בממשל, שדחף ליציאה למלחמת עיראק, תוך כדי חיכוכים עם ה-CIA ומחלקת המדינה. החיכוכים עם ה-CIA, והוויכוח הציבורי על קבלת ההחלטה על היציאה למלחמה וההצדקות לה, הובילו לפרשת פליים, בה מעורב צ'ייני במידה רבה. פרשה זו גם גרמה לפרישתו של יועצו הקרוב וראש מטהו, לואיס ליבי, שנאלץ להתפטר אחרי שב-28 באוקטובר 2005 הוגש נגדו כתב אישום בפרשה.
הכהונה השנייה של הנשיא בוש החל מ-2005 הסתמנה בהחלשותו של המחנה הנאו-שמרן הניצי בממשל, על חשבון הריאליסטים בראשות מזכירת המדינה קונדוליזה רייס. לאורך זמן רב סירב צ'ייני להודות בטעויות שבוצעו במלחמה בעיראק, והוא נוקט בעמדה אופטימית יותר מזו של הנשיא בוש. החלפתו של רמספלד ברוברט גייטס הפרגמטי בתפקיד מזכיר ההגנה, פרישתם של מספר נצים נוספים מהממשל וההתנגדות הציבורית הרחבה בארצות הברית למלחמה בעיראק, שצ'ייני מצטייר כאחד מהאחראים ליציאה אליה, החלישה עוד יותר את השפעת משרד סגן הנשיא על קבלת ההחלטות בבית הלבן. אחת מהמחלוקות העיקריות בין שני האגפים בממשל, הוא היחס לאיראן. בעוד האגף הריאליסטי טוען כי יש לנסות להדבר עם איראן, סגן הנשיא מביע עמדה תקיפה נגד הדברות כזו ואנשי אגפו קבעו כי יש להציב לאיראן "קווים אדומים" שאם תחצה אותם, תעשה ארצות הברית שימוש בכוח כדי להפסיק את התקדמותה של איראן לעבר נשק גרעיני.
בדצמבר 2018 יצא לאקרנים סרטו של אדם מקיי, סגן הנשיא המתאר את דמותו של צ'ייני ואת הדומיננטיות שלו כסגנו של בוש הבן
חיים אישיים
ב-1964 נישא צ'ייני ללין וינסנט, אותה הכיר עוד מימי התיכון. במשך השנים לין צ'ייני תפסה מעמד פוליטי-תקשורתי בפני עצמה, במסגרת החוגים הרפובליקניים והיא חוקרת בכירה כיום במכון הנאו-קונסרבטיבי AEI.
לדיק ולין צ'ייני שתי בנות. הבכורה ליז צ'ייני, נולדה ב-1966, בעלת השכלה במשפטים עם מומחיות במשפט בינלאומי. מאז 2002 היא משרתת בתפקידים שונים במחלקת המדינה, בעיקר בקשר למזרח התיכון. בבחירות ב-2016 נבחרה לנציגת ויאומינג בבית הנבחרים של ארצות הברית. הבת השנייה, מרי, נולדה ב-1968 ועוסקת ביחסי ציבור. מרי ידועה כלסבית, סוגיה שהועלתה מספר פעמים במהלך הקריירה של אביה, בייחוד בעת הבחירות בשנת 2004, בהן הועלה הנושא של נישואים חד-מיניים, והתנגדותו של בוש אליהם. שתי הבנות היו מעורבות באופן פעיל במסגרת מסעי הבחירות של אביהן לסגנות הנשיא.
ב-11 בפברואר 2006 ירה בשוגג בפניו של ידידו בשעה שהשניים השתתפו במסע ציד בטקסס. האירוע המביך התפתח לכדי שערורייה בעקבות החמרה במצב הפצוע ובשל טיפול לקוי של הבית הלבן בפרשה.
וסטיבוליטיס
תסמינים
וסטיבוליטיס מאופיין על ידי כאבים חזקים המתוארים בתור צריבה, בעירה ודקירה עם ניסיון חדירה לפתח הנרתיק. בנוסף עלולה להיווצר רגישות בעת מגע או יצירת לחץ. בבדיקה ניתן לזהות גם אודם ובצקת. הכאב המגרה והצורב יכול להימשך לעיתים שעות או אפילו ימים לאחר הפעילות מינית. מצב זה יוצר תחושה של חוסר אונים ודיכאון. בנוסף עלול הווסטיבולוטיס לעיתים קרובות לגרום דיספראוניה.
הכאב יכול להיות מעורר על ידי מגע עם אובייקט, כגון החדרת טמפון או פין או על ידי מושב של אופניים. ישנן נשים שחוו כאבים מאז החדירה הראשונה (וסטבולוטיס ראשוני) בעוד שיש נשים שהחלו לחוש זאת לאחר תקופה ללא כאבים בחדירה (וסטבוליטיס שניוני).
גורמים
לא הרבה ידוע על הגורמים לווסטיבוליטיס. ישנן הערכות למספר גורמים שעשויים להיות מעורבים כגון זיהום תת-קליני של נגיף הפפילומה, קנדידה כרונית, וגינוזיס חיידקי ואף גורמים שריריים שונים. בהתחשב בעובדה שכאב בעריה עלול להיווצר ממחלות שרירים היפרטוניות, שגורמות לכיווץ וגינלי וכאבים, ישנם חוקרים שסבורים לקיומם של גורמים נוירולוגיים, כגון שיווי משקל עצבי והיפרפלזיה גם עלולים לגרום לכאבים. יש סבירות לכך שישנו גורם הורמונלי או גנטי. לבסוף, גורמים פסיכולוגיים עשויים לתרום או להחריף את הבעיה, שכן הציפייה לכאב לעיתים קרובות גורמות לעיוותים רפלקסיביים תוך כדי האקט המיני ולכאבים נוספים.
טיפול
משום שהגורמים לווסטיבוליטיס אינם ברורים ישנם כיום מגוון רחב של טיפולים שניתנים לסובלות מהתסמונת. הטיפולים אינם מבטיחים פתרון לבעיה, ובדרך כלל ארוכי טווח ודורשים התמדה מצד המטופלת.
אפידמיולוגיה
ישנם מחקרים אפידמיולוגים רבים העוסקים בתסמונת הווסטיבוליטיס. מספר רופאים בישראל תרמו רבות למחקר המחלה עם כ-40 מחקרים בשפה העברית בשנת 2009. השכיחויות של המחלה משתנות כתלות באוכלוסייה הנבדקת ובתסמינים לאבחנה. התסמין הנבדק בדרך כלל הוא כאב מתמשך מעל לחצי שנה. רב הנשים הן לבנות לפני גיל המעבר או במהלכו, ולפני הריון. נכון לשנת 2013 דווח על 16% מכלל אוכלוסיית הנשים שיש להן את התסמונת.
השפעות על חיי האישה
לעיתים עלולים להיווצר קרעים ביחסים בין בני זוג בעקבות תסכול כרוני, אכזבה ודיכאון אשר נוצרים מהמצב. בקרב נשים רווקות יש נטייה להימנע מליצור קשרים חברתיים ומיניים וזאת לא רק בגלל הכאבים אלא גם מהפחד מהם.
לעיתים בעקבות הכאבים הנוצרים מלחץ על האזור התסמונת מגבילה את סוג הלבוש שהנשים יכולות ללבוש, לדוגמה מכנסי ג'ינס שלוחצים על האזור וחוסר היכולת להשתמש בטמפון בזמן ווסת. הגבלה זו לעיתים גורמת לבעיות דימוי עצמי אצל הנשים.
האופי האינטימי של התסמונת מתסכל, נשים מרגישות שהן לא יכולות לשתף את חברותיהן, משפחתן ועמיתיהם לעבודה בבעיה ונאלצות להתמודד עם כך לבד.
הערות שוליים
__לחיפוש__
היינריך הטש
הוא למד רפואה בבית הספר לרפואה צבאית גרמנית פפיניר, וסיים רפואה והשיג דוקטורט מחקר (ד"ר. Med.) בשנת 1895. לאחר מכן עבד כרופא צבאי, והגיע לדרגת גנרלוברארץ, כולל כחוקר ב מכון רוברט קוך למחלות זיהומיות בברלין (1902–1905) וכיועץ להיגיינה ואפידמיולוגיה במשרד המלחמה הפרוסי. הוא קיבל את השיקום בשנת 1914 באוניברסיטת לייבניץ בהנובר והיה פרופסור בשנת 1916. משנת 1920 עבד במכון הלאומי לטיפול ניסיוני כחוקר וראש מחלקה. מחקריו התמקדו בתחומים רבים במיקרוביולוגיה, במיוחד באימונולוגיה. הוא צוין במיוחד בשל מחקריו בנושא חיסונים נגד כולרה וטיפוס.
סעיד עוויטה
סעיד עוויטה (בערבית: سعيد عويطة, נולד ב-2 בנובמבר 1959) הוא אתלט עבר מרוקאי, אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1984), ואלוף עולם (רומא 1987) בריצת 5000 מטר ושיאן העולם בעבר בריצות ל-1500, ל-3000 ול-5000 מטר.
ביוגרפיה
סעיד עוויטה נולד בקניטרה שבמרוקו ושלט בריצות למרחקים בינוניים במרוצת שנות השמונים של המאה העשרים, בכל מרחק למן 800 מטרים וכלה ב-5000 מטרים. בשנות פעילותו, היה האתלט היחיד שהצליח לסיים את ריצת 800 מטר בפחות מ-1.44 דקות, ריצת 1500 מטר בפחות מ-3.30 דקות, ריצת 3000 מטר בפחות מ-7.30 דקות ואת ריצת 5000 מטר בפחות מ-13 דקות. על יריביו נמנו האלופים האולימפיים ז'ואקים קרוז, פיטר רונו, ג'ון נגוגי ואלברטו קובה, איש-איש במרחק בו התמחה. בין ספטמבר 1983 לספטמבר 1990 הוא ניצח ב-115 מתוך 119 המרוצים בהם נטל חלק. הפסדיו היחידים היו לאלוף העולם, סטיב קראם בריצת 1500 מטר, מחזיק מדליית הארד האולימפית אלסנדרו למברושיני בריצת 3000 מטר מכשולים, האלופים האולימפיים ז'ואקים קרוז ופול ארנג ב-800 מטרים ואלוף העולם יובס אונדייקי בריצת 5000 מטר.
שאול דגן
שאול דגן (נולד ב-6 באוקטובר 1930) הוא חקלאי, מורה ומחנך ישראלי, ארכיונאי ומחברם של ספרים רבים על תולדות היישוב.
מלחמות ישראל
כחבר בארגון ההגנה נטל חלק במבצע הגידם, 1946. ולקח חלק בעלייה לביריה ב' ולביריה ג'. היה בין אלו שהורשו להישאר בנקודה המבודדת לאחר ההסכם עם הבריטים. בשלב מסוים חזר למקווה ישראל להשלים את לימודיו. ב - 1948 גויס לצה"ל.
במהלך מלחמת העצמאות גויס לגדוד 12 של חטיבת גולני והשתתף בקרבות העמק ובמבצע חירם לשחרור הגליל העליון. בדצמבר 1948 ירד עם גדודו לנגב המערבי במסגרת מבצע יואב ונשלח עם יחידתו לפעולת הסחה בעזה כחלק מפעולה לכיתור הצבא המצרי באבו עגילה. פעולה זו הסתבכה ולכוח היו נפגעים רבים.
עם סיום המלחמה חזר שאול לביריה לטיפול בעדר צאן שנאסף בתקופת הקרבות ונשאר עם חברי גרעין ו' של בני עקיבא עד שהישוב התפרק. עבר עם אנשי הקבוצה ליישוב עין צורים בדרום ונשאר שם שנתיים כחקלאי.
שאול המשיך לשרת בצה"ל במסגרת שירות המילואים והשתתף במבצע קדש, מלחמת ששת הימים, מלחמת יום כיפור ומלחמת שלום הגליל.
פעילותו החקלאית
ב-1955 עברו שאול ורות לגור בבית הספר החקלאי כדורי שם היה אחראי על המטעים והכשרת הקרקע.
פעילותו החינוכית
ב-1958 החל ללמוד תנ"ך והיסטוריה של עם ישראל בשלוחת חיפה של האוניברסיטה העברית בירושלים. עם סיום לימודיו ב-1963 החל ללמד בבית הספר לקציני ים ובהמשך בבית הספר בסמ"ת, כמחנך וכמורה לתנך ולהיסטוריה.
שאול היה בין מקימי ארגון המורים התיכוניים ואף השתתף בארגון שביתת המורים הגדולה בשנת 1970. היה בין מקימי בטאון ארגון המורים "מעלות" והיה הכתב הראשי שלו.
ארכיונאות ומוזיאונים
ב-1982 התבקש דגן, על ידי ראש המועצה המקומית ישי שיבובסקי, להקים ארכיון היסטורי בזכרון יעקב לציון שנת המאה לעלייה הראשונה. הארכיון שכן במרתף בית המועצה, בבית הפקידות והחומרים נאספו מעזבונות ותיקי המושבה וכן מהארכיון הציוני, הספרייה הלאומית ומארכיונים ברחבי הארץ.
ב-2010 מסר דגן את ארכיונו הפרטי לרשות "המוזיאון לעלייה ראשונה" בזכרון יעקב.
בנוסף היה דגן מעורב בהקמת מוזיאון העלייה הראשונה ומוזיאון מחתרת ניל"י בבית אהרנסון (שניהם בזכרון יעקב) כאיש תוכן מוביל.
כתיבה, פרסומים והרצאות
דגן פרסם מעל עשרים ספרים העוסקים בתולדות היישוב. חלק מהם שיתופי פעולה עם מחברים עמיתים, ורבים בשיתוף רעייתו רות דגן. הוא כתב על תולדות השומר, על אישים ופרשיות, הקמת יישובים בימי העליות הראשונות ועל אירועים בתולדות ההגנה ומלחמת השחרור.
בשנים האחרונות חזר דגן אל ההקלטות (באודיו ובווידאו) של שיחותיו עם אנשי ההתיישבות והוציא לאור שלוש אסופות, בהן סיפורי הגליל התחתון, הגליל העליון ומעשי ראשונים (כולל פרק מחווה ארוך ומפורט לאליהו קראוזה, מנהל בית הספר החקלאי מקוה ישראל).
דגן מרצה בחוגי בית ובקרב ותיקי דור תש"ח. כמו כן הוא מוזמן לכנסים ולאירועי מורשת.
פרסם מאמרים רבים בביטאונים שונים שהופצו בישראל (מעלות, טבע וארץ, ) המאמרים רוכזו בבלוג אינטרנטי בשם "ראשונים בארץ ישראל".
משפחה
שאול דגן נישא ב-1955 לרות דגן (לבית קיטאי) אותה הכיר בתקופת היותה חברת קיבוץ הראל. רות היא העורכת והמוציאה לאור של ספריו והם גרים בחיפה.
הנרי פאונול
סר הנרי ריידס פאונול (באנגלית: Sir Henry Royds Pownall; 19 בנובמבר 1887 – 10 ביוני 1961) היה קצין בכיר בצבא הבריטי, שמילא כמה תפקידים חשובים במהלך מלחמת העולם השנייה, ונודע ביעקר בשל תפקידו כראש המטה של חיל המשלוח הבריטי (BEF) בצרפת ובבלגיה עד נפילת צרפת במאי 1940. בהמשך היה ראש המטה של הגנרל ארצ'יבלד וייוול עד נפילת סינגפור בשנת 1942, וראש המטה של לורד לואי מאונטבאטן בשנים 1943–1944.
ראשית חייו
פאונול נולד ב-19 בנובמבר 1887 והתחנך בבית הספר רוגבי ובאקדמיה הצבאית המלכותית, ווליץ'. לאחר סיום לימודיו החל את שירותו הצבאי בארטילריית השדה המלכותית ובארטילריית הסוסים המלכותית, שבמהלכו הוצב הן בבריטניה והן בהודו בשנים 1906–1914. בשנת 1909 הועלה לדרגת לוטננט, ובשנת 1914 הועלה לדרגת קפטן.
מלחמת העולם הראשונה
במהלך מלחמת העולם הראשונה, שירת פאונול בצרפת ובבלגיה. הוא הועלה לדרגת מייג'ור בשנת 1917 ומונה למפקד הארטילריה המלכותית, הדיוויזיה ה-17. על שירותו במלחמה הוענק לו עיטור אות השירות המצוין בשנת 1918.
בין המלחמות
לאחר המלחמה למד פאוול במכללה לפיקוד ומטה, קימברלי בשנים 1920–1921, ולאחר מכן שימש כקצין מטה בבית הספר לתותחנים בלארקיל בשנים 1924–1925. בשנת 1928 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל, ולאחר שסיים את הכשרתו במכללה לפיקוד ומטה, הוא השתתף במבצעי המשחק הגדול בגבול צפון-מערב הודו עד שנת 1931.
הוא למד במכללת ההגנה האימפריאלית בשנת 1932, ובעקבות כך כיהן כעוזר הצבאי של ועדת ההגנה הקיסרית בין השנים 1933–1935, וכסגן המזכיר של ועדת ההגנה הקיסרית ב-1936. בשנים 1936–1938 הוא היה מפקד בית הספר המלכותי לתותחנים, וכשגבר איום המלחמה, הוא מונה למנהל מבצעים ומודיעין צבאי במשרד המלחמה אותו מילא בשנים 1938–1939.
מלחמת העולם השנייה
בריטניה נכנסה למלחמה לאחר שגרמניה פלשה לפולין ב-1 בספטמבר 1939. פאונול מילא שורה של תפקידים פיקודיים ותפקידי מטה בכירים לאורך כל המלחמה. הוא מונה לרמטכ"ל חיל המשלחת הבריטי (BEF) בצרפת ובבלגיה עד נפילת צרפת במאי 1940. לאחר מכן הוא מונה לתפקיד המפקח הכללי של המשמר הביתי והיה מפקד הכוחות הבריטיים בצפון אירלנד, לפני שמונה לסגן ראש המטה הכללי הקיסרי במשרד המלחמה בשנת 1941.
לאחר מכן הוא מונה למפקד פיקוד המזרח הרחוק הבריטי בדרום-מזרח אסיה עד 1942, ולאחר מכן לראש מטה ABDACOM שם היה ראש מטהו של גנרל סר ארצ'יבלד וייוול. לאחר מכן הוא מונה למפקד פיקוד ציילון משנת 1942 עד 1943, ולמפקד פיקוד פרס ועיראק בשנת 1943. לבסוף מונה לראש מטהו של סגן האדמירל לואי מאונטבאטן, המפקד העליון של פיקוד בעלות הברית בדרום מזרח אסיה בשנים 1943–1944. לאחר סיום המלחמה פרש מהצבא הבריטי בשנת 1945.
במהלך המלחמה קיבל פאונול את התארים של אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית בשנת 1940 ואביר מפקד במסדר האמבט בשנת 1945.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה שימש פאונול כיו"ר פריירי מיוקס בע"מ, חבר הוועדה של בנק לוידס, נציב ראשי של חטיבת האמבולנסים סנט ג'ון, יועץ צבאי לווינסטון צ'רצ'יל וקנצלר מסדר ג'ון הקדוש. פאונול נפטר ב-10 ביוני 1961, והוא בן 73.
חיים אישיים
פאונול התחתן עם מרי הנדרסון בשנת 1918, שבעלה ג'ון גריי נהרג בקרב בשנת 1916, והיה אב חורג לבנה, ווילובי גריי.
עלי מוהר
עֵלִי מוהר (30 בדצמבר 1948 – 30 בנובמבר 2006) היה פזמונאי ועיתונאי ישראלי. בעל טור בעיתונים "דבר" ו"העיר".