cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רמינגטון M24
M24 צה"לי משודרג
זהו רובה צלפים M24 של צה"ל שעבר שדרוג כולל של המעצה (השלדה המקיפה את הקנה והמכלול, ומשמשת גם כממשק לצלף) ממעצה קלאסי למעצה מודרני תוצרת חברת MDT. המאפיינים של הרובה המשודרג: המעצה המשודרג הופך את ה-M24 לנוח יותר גם בצליפת לש"ב (המתבצעת גם בעמידה וישיבה) ולא רק בצליפת שדה (המתבצעת בעיקר בשכיבה). הרובה המשודרג שומר על הדיוק הגבוה של ה-M24 ואף משפר אותו עם מקבצים סביב 0.5 דקת קשת עם תחמושת צליפה תעשייתית ועד ל-0.2 דקת קשת עם תחמושת צליפה מותאמת אישית (handloads).
הדגם המשודרג נכנס לשירות בשנת 2019.
שירות בצבא ארצות הברית
בשנות ה-80 של המאה ה-20 החליט צבא ארצות הברית להקים מחדש את מערך הצליפה ולשם כך היה צריך רובה שיחליף את ה-M21 החצי-אוטומטי שהיה אז בשירות. היה צורך בכ-10,000 רובים ולכן נדרשו פיתוח וייצור מהירים של הרובה. חברת נשקי רמינגטון זכתה במכרז והחלה לפתח רובה צלפים בריחי המבוסס על מודל 700 המוצלח של החברה, ששימש גם כבסיס לרובי ה-M40 של חיל הנחתים של ארצות הברית. התכנון המקורי היה לבנות רובה שיתאים לכדורים בקליבר 0.30-06 ספרינגפילד עם יותר אבק שרפה, אך עקב מחסור בתחמושת הזאת הוחלט לייצר את הרובה בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו הנפוצה יותר. עם זאת, המתכננים שמרו את האופציה להחלפת קליבר ל-0.30-06 בכך שייצרו אותו עם מכלול ארוך (long action), דבר שאיפשר גם הסבה מהירה ל-0.300 וינצ'סטר למרות שקליבר זה לא היה בתכנון המקורי. הרובה תוכנן במהירות ונכנס תוך זמן קצר לייצור. תוך פרק זמן קצר יחסית הצליחה רמינגטון לצייד את רוב צלפי צבא ארצות הברית ברובה.
אחרי הסבת כל הרובים של צבא ארצות הברית, לקחה חברת נשקי רמינגטון את החלקים המקוריים שנותרו אחרי ההסבה ובנתה מהם רובי M24 SWS משופצים, שנקראים M24R (האות R מסמלת "Rebuild"), ואלה מוצעים למכירה גם לאזרחים (חלק מקהל היעד הוא צלפים משוחררים יוצאי צבא ששירתו עם ה-M24).
שירות בצה"ל
רובה ה-M24 נכנס לשירות בצה"ל ב-1997 בעקבות תוכנית מקיפה לשיקום ושדרוג מערך הצליפה בצה"ל, שסבל מהזנחה קודם לכן. ה-M24 נרכש בגלל דיוקו, אמינותו וכן העובדה שאפשר לממנו בכספי סיוע חוץ ביטחוני (FMS). הרובה נחשב להצלחה בצה"ל עקב אמינותו ודיוקו, ונהפך לנשק הצלפים התקני של כוחות היבשה, ונקרא רוב"צ M24 כאשר "רוב"צ" זה ראשי תיבות של רובה צלפים.
בתחילת שנות ה-2000 נרכשו רובי SR-25, רובי צלפים חצי-אוטומטיים שביצועיהם דומים ל-M24 אך תחזוקתם קשה בהרבה ואמינותם קטנה יותר. רובים אלה נרכשו עבור היחידות המובחרות. ב-2008 נרכש רובה H-S Precision Pro Series 2000 HTR (נקרא בצה"ל "ברק" ומכונה גם "338") כרובה צלפים לטווח ארוך. ביצועיו של רובה זה עולים על ה-M24 בטווח ובדיוק, אך הוא משתמש בתחמושת 0.338 לפואה מגנום היקרה יותר מתחמושת ה-7.62x51 מ"מ נאט"ו, ולכן לא החליף את ה-M24 אלא נועד להשלימו.
ב-2012 שקל צה"ל לקנות רובי M24 מהדגם המשופר M24A2 הכולל קת משופרת, מתפסים מאלומיניום, עמעם מובנה והזנה ממחסנית חיצונית נתיקה במקום ממחסנית הפנימית בת 5 הכדורים. בדצמבר 2017 פרסם משרד הביטחון מכרז לשדרוג המעצים של ה-M24, שדרוג שיתבצע בשתי פעימות ויכלול 1200 רובים. הרובים המשודרגים עם המעצה המודרני נכנסו לשירות בסוף שנת 2020.
כיום רובה ה-M24 הוא נשק הצלפים התקני של צלפי חיל הרגלים וגם זה המשמש בהכשרה הבסיסית של הצלף בצה"ל. הוא נמצא בשימוש גם אצל צלפי יחידות מובחרות בצה"ל לצד רובי צלפים אחרים, בהם הבארט MRAD שנקלט ב-2018 והבארט REC10 שנקלט ב-2021.
עם תחמושת IMI M118LR Match תוצרת התעשייה הצבאית צלפי צה"ל מסוגלים לקבץ בפיזור של 12 ס"מ בטווח ירי של 800 מטר, דיוק השקול לחצי דקת קשת (0.5 MOA). דיוק זה נחשב למצוין הן עבור צליפה מלחמתית והן עבור צליפת לוט"ר.
יחסי סין–קוריאה הדרומית
יחסים בינלאומיים בין הרפובליקה העממית של סין וקוריאה הדרומית כוננו באופן רשמי ב-24 באוגוסט 1992. לאורך שנות ה-1950, 1960, 1970, ו-1980 סין הכירה באופן רשמי רק בקוריאה הצפונית, וקוריאה הדרומית בתורה הכירה רק ברפובליקה של סין (טאיוואן). קוריאה הדרומית הייתה למדינה האסייתית האחרונה שכוננה יחסים עם הרפובליקה העממית של סין. בשנים האחרונות, סין וקוריאה הדרומית הכריזו פעמים רבות על כוונה לשפר את השותפות האסטרטגית והקואופרטיבית במגזרים שונים. מסחר ותיירות היו היעדים החשובים ביותר לחיזוק. למרות מחלוקת קשה בין המדינות בנוגע להצבת טילי THAAD אמריקאים בשטחה של קוריאה הדרומית, בסוף אוקטובר 2017 סיימו המדינות תקופה בת כשנה של קשיים דיפלומטיים ומאז ניכרת עבודה משותפת לחיזוק שיתוף הפעולה בכל התחומים תוך הגדרת הרמוניה של אינטרסים ביניהן.
קארס (עיר)
שמאל|ממוזער|250px|הסכם קארס קארס (ב[[טורקית: Kars; באזרית: Qars; בכורדית: Qers/قەرس; בארמנית: Ղարս/Կարս) היא עיר בצפון-מזרח טורקיה ובירת הנפה הקרויה על שמה במחוז מזרח אנטוליה. לפי אומדן רשמי משנת 2022 אוכלוסייתה מנתה 117,235 תושבים.
היסטוריה
מעט מאוד ידוע על קארס לפני סוף המאה ה-9 אך נראה כי הייתה בירת ממלכה ארמנית בשם ונאנאד. לקראת סופה של המאה ה-9 צורפה העיר לממלכת ארמניה ואף שימשה כבירתה משנת 928 ועד 961. שנתיים לאחר שויתרה על מעמדה כבירת הממלכה לטובת אני, שוב הייתה קארס לבירת ממלכת ונאנאד שמידת עצמאותה אינה ברורה.
ב-1065 ויתר מלכה של קארס על העיר ומסרה לידי האימפריה הביזנטית, אך מיד לאחר מכן נכבשה בידי הסלג'וקים שהחזיקו בה עד 1206/1207 עת נתפסה בידי הממלכה הגאורגית. הגאורגים החזיקו בעיר משך מספר שנים כ-30 שנים העיר הייתה חלק של ארמניה הזקארידית. לאחר מכן שלטו בה נסיכים טורקים עד שנת 1534, וזאת למעט תקופות כיבוש בידי המונגולים ב-1239 ובידי טימור לנג במאה ה-14. ב-1534 נכבשה העיר בידי הסולטאן סולימאן הראשון "המפואר" וצורפה לאימפריה העות'מאנית. נכדו של סולימאן הראשון, מורט השלישי חיזק את ביצוריה והיא עמדה במספר התקפות של הפרסים והרוסים.
במהלך המאה ה-19 עברה השליטה בעיר כמטוטלת בין הרוסים לעות'מאנים. היא נכבשה בידי רוסיה ב-23 ביוני 1828 אך הוחזרה לשליטה עות'מאנית, נכנעה שוב לרוסים ב-1855 במהלך מלחמת קרים, ולאחריה שוב הוחזרה לידי העות'מאנים במסגרת חוזה פריז. בהמלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) כבשו הרוסים את העיר בשלישית והפעם הנציחו חוזה סן סטפנו וקונגרס ברלין את הישגם. במהלך השלטון הרוסי התפתחה העיר ורחובותיה נסללו בתבנית שתי וערב. בשנים אלה עזבו 11,000 טורקים את העיר ואת מקומם תפסו ארמנים, יוונים ורוסים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ויתרה רוסיה לעות'מאנים על השליטה בעיר במסגרת הסכם ברסט-ליטובסק מה-3 במרץ 1918, אך הלכה למעשה הייתה השליטה בעיר נתונה אותה עת בידיהם של הארמנים. צבא האסלאם שהוקם על ידי איסמאיל אנוור פאשה כבש את העיר, ולאחר נסיגתו וכניעת האימפריה העות'מאנית בהפסקת האש של מודרוס מ-30 באוקטובר 1918, קמה באזור הרפובליקה הדמוקרטית של דרום מערב הקווקז שכונתה גם "רפובליקת קארס". רפובליקת קארס הייתה ישות עצמאית שהשתרעה בשטחן של (נפות קארס וארדהאן), ארמניה וגאורגיה של היום, ואשר התקיימה מה-1 בדצמבר 1918 עד ה-19 באפריל 1919. סופה של רפובליקת קארס בא לה כאשר כוחות בריטים כבשו את העיר והאזור סביב לה, ואלה היו לחלק מהרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה.
בטרם חלפו חמישה חודשים פרצה מלחמת טורקיה–ארמניה וב-28 בספטמבר 1920 כבשו הטורקים את סרקמיש ואת קאיזמן והחלו להתקדם לעבר העיר. עם זאת ההתקפה על קארס התעכבה בשל התנגדות ארמנית וב-24 באוקטובר 1920 הבטיחו הרוסים את תמיכם לארמנים, במיוחד בכל הנוגע לשלטונם בקארס. משהגיע הדבר לידיעתו של מפקד הכוח הטורקי מוסה קזם קראבקיר, הוא תקף את קארס בו ביום והארמנים לא נלחמו על הגנת העיר אלא נטשוה. ב-30 באוקטובר 1920 שלט קראבקיר בעיר. בעקבות התבוסה הארמנית במלחמה נחתמו הסכם אלכסנדרופול והסכם קארס בין הטורקים לרוסים אשר הבטיחו את השליטה הטורקית בעיר ובאזורה.
לאחר מלחמת העולם השנייה דרשה ברית המועצות את ביטולו של הסכם קארס ואת השבת העיר והשטחים עליהם ויתרה במסגרתו לרשותה. הסובייטים אף החלו מרכזים כוחות צבא לאורך הגבול עם טורקיה, אך לחץ בינלאומי, במיוחד מצד וינסטון צ'רצ'יל הביא את הסובייטים לזנוח את דרישתם.
העיר כיום
בשנת 1992 הוקמה בקארס אוניברסיטת הקווקז ובשנת 2007 למדו בה 12,651 תלמידים. העיר שוכנת בקצה מסילת הרכבת של חברת הרכבות הטורקית ויוצאות ממנה רכבות לאיסטנבול (אקספרס המזרח, Doğu Ekspresi) ולאנקרה (אקספרס ארזורום, Erzurum Ekspresi). מסילת הרכבת ממשיכה מזרחה אל הגבול הארמני אך היא אינה פעילה מזה שנים. קארס ידועה במצודה (Kars Kalesi) המשקיפה עליה מראש הגבעה שמעליה ואשר נבנתה ב-1153 ובמסגד קומבט (Kumbet Camii) ששימש בעבר ככנסייה ארמנית. בנוסף משמשת העיר כבסיס לביקור בחורבות אני שעל הגבול הארמני.
טאקומי מינאמינו
טאקומי מינאמינו (ביפנית: 南野 拓実; נולד ב-16 בינואר 1995) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת החלוץ במונקו ובנבחרת יפן.
קריירת מועדונים
מינאמינו ערך 62 הופעות בליגה היפנית במדי סרסו אוסקה, בה שיחק לצד דייגו פורלאן, אך בתום העונה האחרונה שלו בקבוצה, היא ירדה ליגה. רד בול זלצבורג מהליגה האוסטרית עקבה אחריו במשך שנה וחצי עד שהחתימה אותו בסופו של דבר ב-7 בינואר 2015.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה ב-26 בפברואר, כששיחק את המחצית הראשונה בהפסד הבית 1–3 לויאריאל במסגרת משחק הגומלין בשלב 32 האחרונות של הליגה האירופית.
ב-8 בנובמבר 2018 כבש את השלושער הראשון שלו במחצית אחת, בניצחון החוץ 2–5 על רוזנבורג במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית.
בעונת 2019/2020 הרשים במדי רד בול זלצבורג בשלב הבתים של ליגת האלופות וכבש שני שערים בקמפיין זה. ב-19 בדצמבר 2019 חתם על חוזה בליברפול מהפרמייר ליג תמורת שבעה מיליון ליש"ט בלבד, מינאמינו הפך רשמית לשחקן ליברפול ב-1 בינואר 2020. הוא היפני הראשון שמשחק במועדון.
ב-5 בינואר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בליברפול בניצחון במסגרת הגביע האנגלי בדרבי נגד אברטון. ב-23 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת הפרמייר ליג כשנכנס עוד במחצית הראשונה נגד וולבס. את שער הבכורה בקבוצה כבש במשחק מגן הקהילה, ב-29 באוגוסט 2020 במשחק שהסתיים בתיקו 1-1 ובהפסד קבוצתו בדו-קרב פנדלים לארסנל. את שער הבכורה בפרמייר ליג כבש ב-19 בדצמבר, בניצחון קבוצתו 0–7 על קריסטל פאלאס.
ב-1 בפברואר 2021 חתם מינאמינו בסאות'המפטון בהשאלה עד לסיום עונת 2020/2021. את שער הבכורה כבש בהופעת הבכורה ב-6 בפברואר בהפסד קבוצתו 2–3 לניוקאסל יונייטד.
ב-28 ביוני 2022 חתם מינאמינו במונקו.
קריירה בינלאומית
את שערו הראשון בנבחרת כבש ב-11 בספטמבר 2018 במסגרת משחק ידידות נגד נבחרת קוסטה ריקה.
בדצמבר 2018 נבחר כאחד מ-23 השחקנים לקראת גביע אסיה 2019. בינואר 2019, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהרכב הפותח נגד נבחרת טורקמניסטן, כשבמשחק זה רשם בישול. בשלב חצי הגמר נגד איראן, הוא רשם שני בישולים ובנוסף סחט פנדל לזכות נבחרתו. את שערו הראשון בטורניר כבש בגמר נגד נבחרת קטר, משחק שנגמר בהפסד 1–3. מינאמינו רשם שש הופעות בסך הכל במסגרת טורניר זה.
פליפה באלוי
פליפה אבדיאל באלוי רמירז (בספרדית: Felipe Abdiel Baloy Ramírez; נולד ב-24 בפברואר 1981) הוא כדורגלן עבר פנמי ששיחק בעמדת הבלם. לזכותו של באלוי 99 הופעות במדי נבחרת, בה שימש גם קפטן, והוא כובש השער הראשון בהיסטוריה של נבחרתו במסגרת הגביע העולמי.
קריירת מועדונים
בשנת חתם באנביגאדו מליגת העל הקולומביאנית. בשנת חתם באינדפנדיינטה מדיין עימה הגיע למקום השלישי בגביע הליברטדורס.
בשנת הצטרף לגרמיו מליגת העל הברזילאית, בה גם שימש כקפטן הקבוצה למרות גילו הצעיר. בשנת חתם באתלטיקו פרנאאנסה.
באלוי חתם בשנת במונטריי אלופת מקסיקו כמחליפו של פבלו רוטשן שפרש מכדורגל. ב-30 ביולי 2005 באלוי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-1 לפצ'וקה. במהלך חלון העברות של ינואר, דרבי קאונטי מהפרמייר ליג הביעה עניין בבאלוי ושנה לאחר מכן זו הייתה ארסנל שהביעה בו עניין, אך באלוי נשאר במונטריי. בשנת זכה עם מונטריי באליפות מקסיקו, והפך לכדורגלן הפנמי הראשון אי פעם שזוכה בתואר זה.
בקיץ חתם בסנטוס לגונה. בלגונה, באלוי זכה באליפות הקלאסורה בשנת
בספטמבר באלוי עזב את מקסיקו אחר 11 שנים ששיחק בה וחתם באגילס דוראדס הקולומביאנית בה שיחק עד סיום העונה.
בפברואר חזר לפנמה וחתם בטאורו עד לסיום העונה. בקיץ חתם במוניסיפל הגואטמלית.
קריירה בינלאומית
ב-23 במאי 2001 באלוי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פנמה בניצחון 1-2 נגד במסגרת גביע האומות 2001. ב-17 בנובמבר 2004 באלוי הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-2 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006.
באלוי השתתף עם הנבחרת ארבע פעמים בגביע הזהב, פעם אחת בקופה אמריקה 2016 ובמונדיאל 2018 בו אף הבקיע את שער הבכורה של פנמה במסגרת גביע העולם בכדורגל בהפסד 6-1 ל. לאחר הטורניר הודיע על פרישה מהנבחרת.
באלוי שימש גם קפטן הנבחרת.
חיים אישיים
באלוי הוא השישי מתוך שבעה אחים. הוא התחיל לשחק כדורגל ברחוב עם חבריו לשכונה שכינו אותו "פיפה". באלוי מחזיק גם באזרחות מקסיקנית.
לו שון
לוּ שׂוּן (בסינית מפושטת: 鲁迅, בסינית מסורתית: 魯迅, בפין-יין: Lǔ Xùn; מתועתק גם כלו סוּן; 25 בספטמבר 1881 – 19 באוקטובר 1936) היה שם העט של ג'ואו שורן (בסינית מפושטת 周树人, בסינית מסורתית 周樹人, בפין-יין Zhōu Shùrén), מחשובי הסופרים הסינים של המאה ה-20, הנחשב על ידי רבים כמייסד הספרות הסינית המודרנית. הוא השפיע באופן משמעותי על סופרים סינים מודרניים כגון מו יאן וסו טונג. לוּ שוּן היה גם עורך, מתרגם, מסאי ומשורר. עם סיפוריו נמנים "סיפורו האמיתי של אה-Q" (阿Q正传) ו"יומנו של המשוגע" (狂人日记). בשנות ה-30 ייסד לוּ שוּן את ליגת הסופרים השמאלנים בשאנגחאי. עבודותיו זכו לשבחים רבים על ידי המשטר הקומוניסטי שעלה לשלטון בסין בשנת 1949, לאחר מלחמת האזרחים הסינית, בשל קשריו של לוּ שוּן עם תנועת הארבעה במאי. מאו דזה-דונג עצמו היה מעריץ של כתביו של לוּ שוּן, ואמר עליו כי היה "המפקד הראשי של המהפכה התרבותית של סין".
גיחון
מעיין הגִיחוֹן (בערבית: عين أم الدّرج, תעתיק: עין אום א-דרג'), הוא מעיין טבעי הנובע באפיק נחל קדרון שבישראל, בגובה 636 מטר מעל פני הים.
לו שון
מהלך חייו
לו שון נולד ב-1881 בשאוסינג המצויה במחוז ג'ג'יאנג למשפחה אשר ברובה הייתה של משכילים ונושאי משרות, נושאי הגלימות הארוכות, אשר איבדה את רוב רכושה. את השכלתו הבסיסית רכש בסין, בבתי ספר אשר לא דרשו תשלום עבור הלימודים בהם. אחר כך הגיע ליפן והחל ללמוד רפואה באוניברסיטת סנדאי, אך כעבור זמן קצר ויתר על לימודי הרפואה למען עיסוק בספרות. הוא החל לעסוק בתרגום, בעיקר של ספרות רוסית. בסיפוריו של לו שון אכן נראים בבירור השפעות של סופרים רוסים כדוגמת ניקולאי גוגול ומיכאיל לרמונטוב ונטייה להזדהות עם עמים המדוכאים פוליטית וכלכלית. בשנת 1909 בעקבות כישלונו לייסד בטוקיו את כתב העת "החיים החדשים" שב לו שון לסין ועסק בהוראה בעיר הולדתו שאוסינג, בשנת 1912 החל לעבוד במשרד החינוך הסיני, באותה תקופה הוא גם לימד ספרות באוניברסיטת פקין ועסק במחקר אודות כתבים קלאסיים סיניים, הוא כתב את ספר המחקר "תולדות הסיפורת הסינית". בין השנים 1912 ל-1918 לא עסק הסופר בפעילות פוליטית ואת כל מרצו הקדיש לפעילות אקדמית. רק בשנת 1918 נפסקה שתיקתו והוא כתב עבור כתב העת: "הנוער החדש" את סיפורו הראשון "יומנו של משוגע".
לון שון היה חלק מקבוצה גדולה של משכילים סינים אשר קראה למהפכה תרבותית, וביקרה את הממשלה הרפובליקנית הסינית גם משום שאותה ממשלה אימצה את החלטות ועידת ורסאי. קובץ הסיפורים "קריאות קרב" נכתב בין השנים 1918 ל-1922 במטרה לעורר את העם הסיני לפעילות מהפכנית. במאבק בין המפלגה הקומוניסטית של סין למפלגה הלאומנית הסינית, תמך לו שון במפלגה הקומוניסטית ולמעשה היה מאנשי הרוח הבולטים שבה. הוא היה דיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת סון יאט-סן בגואנגדונג, הוא התפטר בעקבות הוצאתם להורג של שני סטודנטים אשר הואשמו במהפכנות. החל משנת 1926 ועד יום מותו ב-1936 התגורר לו שון בשאנגחאי.
גיחון
הגיחון הוא מעיין חשוב ביותר בעיר ירושלים, וכנראה היה מהגורמים הראשיים לייסוד יישוב במעלה הגבעה המתרוממת מעליו - הגרעין של ירושלים הקדומה. ספיקתו של המעין היא כ-600,000 מ"ק לשנה בממוצע רב שנתי, מהגדולים במעיינות הרי יהודה.
לו שון
מהלך חייו
לו שון נפטר בשנת 1936 כתוצאה ממחלת השחפת, בה נדבק בשנת 1933.
גיחון
המעיין נקרא בשם 'גיחון' כנראה בשל היותו מעיין פועם, כלומר שמימיו מגיחים בפעימות וגיחות קצובות. הסיבה לכך היא מבנה אגן הניקוז התת-קרקעי שלו, המורכב מכיסי מים, המתמלאים עד גדותיהם מחלחול, ואז "נשפכים" אל פתח הנביעה. התיעוד האחרון של פעימות המעיין מובא אצל לואי ונסאן בשנת 1909, שכתב כי המעיין פועם למשך כ-15 דקות כל שעתיים - שלוש. כיום המעין הפסיק לפעום, כנראה בעקבות הפעילות האורבנית באגן ההיקוות של המעיין, או בעקבות תזוזות טקטוניות ששינו את מבנה אגן הניקוז שלו.
מפרשי התנ"ך כתבו ביאורים שונים לשם 'גיחון': על שם המעיים הנקראים גחון, כמו שכתוב בקללת הנחש (בראשית ג יד), כן מימיו של מעיין הגיחון זורמים בניקבה צרה ונמוכה, והאדם ההולך שם צריך לגחון ולכופף את עצמו ; על שם שסתמו את פתחו הראשי ומשכו והוציאו את המעיין בחריצים קטנים מתחת לעיר ירושלים, ומשיכה זו נקראת גיחון כמ"ש (תהילים כב י) על התינוק שמגיח ויוצא מבטן אימו, וגם גיחון ממנו יוצאים פלגים רבים להשקות את גינות ירושלים; או על שם נהר הגיחון המוזכר בחומש בראשית כנהר גדול והומה, ועל שם הרעש נקרא גיחון כמו שנאמר  (שמות כא כח)  שפירושו כאשר השור גועה ונוגח.
היסטוריה
מעיין הגיחון היה מפורסם בימי קדם. הוא מופיע בהקשר של המלכת שלמה למלך,.
בימי המלך חזקיהו, כהכנות לבואם של צבא אשור ועריכת מצור על ירושלים, מצווה המלך חזקיהו לחצוב מנהרה שתוביל את מי הגיחון מתחת לירושלים אל בריכת השילוח הנמצאת בתוך חומות העיר המורחבת של חזקיהו. כפי שמופיע בדברי הימים: בתלמוד, בברייתא שחדרה גם למשנה בפסחים, מוזכר שמעשהו זה של חזקיהו לא עלה בקנה אחד עם דעת חכמים "תנו רבנן: שישה דברים עשה חזקיהו המלך, על שלשה הודו לו ועל שלשה לא הודו לו... סתם מי גיחון ולא הודו לו...".
בחג הסוכות התקיימה "שמחת בית השוֹאֵבָה" שנסובה במקור על שאיבת מים ממעיין הגיחון והעלתם לבית המקדש. במים אלו קיימו את מצוות ניסוך המים על-גבי המזבח.
חברת המים והביוב של ירושלים המודרנית קרויה "חברת הגיחון" על שם המעיין החשוב.
תוכנית קימברלי
תוכנית קימברלי הייתה יוזמה להתיישבות מסיבית של יהודים בחבל קימברלי שבצפון מדינת מערב אוסטרליה באוסטרליה.
התוכנית נהגתה על ידי קבוצת אינטלקטואלים ואנשי עסקים יהודים באירופה החל משנת 1933, לרבות אלברט איינשטיין, בעקבות עלייתו לשלטון של היטלר בגרמניה והתגברות האנטישמיות בכל רחבי היבשת.
התוכנית היוותה בסיס לפולמוס בעיתונות ובממשל באוסטרליה, ועוררה התנגדות ניכרת בשל הכוונה ליצור מדינת-לאום יהודית, דוברת עברית או יידיש – השפה הרווחת, באותה תקופה, בקרב היהודים המאוימים באירופה - בשטח גאוגרפי נבדל, בתקופה שבה שאפה אוסטרליה להטמיע את המהגרים אליה במסגרת לאומית-אוסטרלית אחידה. יחד עם זאת, חוגים שונים באוסטרליה, לרבות תנועות פועלים סוציאליסטיות, תמכו בהקמת בית לאומי ליהודים בקימברלי, מסיבות דתיות, הומניטריות וכלכליות.
מסעותיהם ופעילותם של מלך ראוויטש ויצחק שטינברג
בשנת 1933, קודם להגירתו לאוסטרליה, נסע משורר היידיש הנודע מלך ראוויטש למערב אוסטרליה, באישור ממשלת אוסטרליה, במטרה לחפש מקום התיישבות בטוח ליהודים בחבל קימברלי. נסיעתו מומנה על ידי קבוצת אינטלקטואלים ואנשי עסקים יהודים. כשהוא מצויד בהיתר ממשלתי רשמי, וכשבאמתחו מכתב מאלברט איינשטיין ומצלמת קודאק, יצא ראוויטש מהיישוב אליס ספרינגס בליווי עוזר אבוריג'יני ונהג משאית ממוצא איטלקי. ראוויטש סקר את חבל קימברלי, והסיק כי המקום מתאים להתיישבות יהודית מסיבית.
בהמשכו של אותו עשור קודמה תוכנית קימברלי גם על ידי הסוציאליסט היהודי הנודע יצחק שטינברג, אשר פעל בהצלחה להפצת התוכנית וגייס תמיכה בה בקרב תנועות הפועלים באוסטרליה.
התנועה הציונית הייתה כמובן ידועה ופעילה כאשר החלה יוזמת קימברלי. היוזמים, אשר היוו המשך ישיר לטריטוריאליסטים, סברו כי בניגוד לארץ ישראל הקטנה, שבה אוכלוסייה ערבית משמעותית המתנגדת בתקיפות למפעל הציוני, מאפשרת תוכנית קימברלי התיישבות יהודית בלתי מוגבלת, ללא מגבלות השטח החמורות הקיימות בארץ ישראל, וללא חיכוכים עם האוכלוסייה המקומית. כתוצאה מפרוץ מלחמת העולם השנייה, התחזקותה של התנועה הציונית בעקבות השואה והקמתה של מדינת ישראל - תוכנית קימברלי ירדה מהפרק.
בוכנוואלד
בוכנוואלד (בגרמנית: KZ Buchenwald, Konzentrationslager Buchenwald בתרגום לעברית: יער של עצי אשור) היה מחנה ריכוז בגרמניה הנאצית, מהגדולים בגרמניה, אליו היו מסונפים כ־138 מחנות משנה. מחנה בוכנוואלד פעל מהקמתו ביולי 1937 ועד שחרורו בידי צבא ארצות הברית ב-11 באפריל 1945. בתקופה זו עברו בו כ-250,000 בני אדם. ההערכה היא כי בבוכנוואלד נרצחו כ-65,000 בני אדם, כולל האסירים שנרצחו בצעדות המוות עם ההודעה על התקרבות כוחות בעלות הברית, מעט לפני שחרור המחנה, ומבלי למנות את האסירים שנשלחו מבוכנוואלד למחנות ההשמדה ולמתקני תוכנית "T4" (מבצע אותנסיה), בטירת זוננשטיין ובאתרים אחרים. בשערו נכתב בציניות "Jedem das Seine" (בגרמנית: כל אחד לגורלו).
מיקום והקמה
מחנות ריכוז ראשונים הוקמו בידי השלטון הנאצי עם עלייתו לשלטון ב-1933. המחנות הראשונים, שהוקמו בגרמניה עד 1936, היו מחנות קטנים (פרט למחנה הריכוז דכאו (Dachau) שהוקם כבר בשנת 1933), ובהם נכלאו כמה מאות אסירים. ב-1936 הוחלט על שינוי המדיניות: המחנות הקטנים פורקו ובמקומם הוקמו מחנות גדולים יותר. ב-1936 הוקם מחנה זקסנהאוזן (Sachsenhausen), ב-1938 הוקמו מאוטהאוזן (Mauthausen) ופלוסנבירג (Flossenbürg), וב-1939 הוקם מחנה ראוונסבריק (Ravensbrück). לאחר תחילת המלחמה הוקמו מחנות נוספים במדינות במזרח-אירופה שנכבשו על ידי גרמניה.
בוכנוואלד הוא מחנה הריכוז הגדול השלישי שנבנה על אדמת גרמניה (אחרי דכאו וזקסנהאוזן). ב-3 ביוני 1936 הציע תיאודור אייקה, מפקד מחנות הריכוז, להעביר את אסירי מחנות הריכוז ליכטנבורג וזקסנבורג למחנה חדש, שייבנה בצלע אטרסברג.
המחנה הוקם ב־16 ביולי 1937, כשהועברה אליו קבוצה בת 149 אסירים, רובם "פליליים" ומיעוטם מדיניים. בשבועות הבאים פירקו רשויות האס אס את מחנות הריכוז זקסנבורג וליכטנבורג, והעבירו את האסירים לבוכנוואלד. בין האסירים שהועברו היו חברי מחתרת, עדי יהוה, פושעים פליליים מורשעים, והומוסקסואלים. האסירים הראשונים הועסקו בעבודות התשתית למחנה. כמפקד המחנה מונה קארל קוך, שלפני כן פיקד על מחנה זקסנהאוזן. בסוף אותה שנה מנה המחנה 2,561 אסירים, ועד אותו תאריך מתו במחנה 43 אסירים. ב-28 ביולי 1937 הוסב שמו של המחנה מ"מחנה הריכוז אטרסברג" (K.L. Ettersberg) ל"מחנה הריכוז בוכנוואלד" (K.L. Buchenwald).
בשנים 1937–1939
ברוב שנותיו של מחנה הריכוז הייתה רוב אוכלוסייתו גברים. נשים הובאו למחנה רק ב-16 ביולי 1943 כעובדות כפייה בבית הבושת במחנה. בימים הראשונים היו בבוכנוואלד בעיקר אסירים "פליליים" (הכוונה היא לאסירים פליליים לכאורה, שכן לא בהכרח שפשעו כלל). ואולם בשבועות שלאחר מכן הובאו לשם אסירים פוליטיים רבים. באפריל 1938 נערך בגרמניה מבצע מאסרים נרחב של משתמטי עבודה, חסרי בית, שיכורים, מהגרים ועוד. בכלל אסירים אלה נכלאו גם מי שהיו להם גם עברות קלות ומנהליות, כגון עברות חנייה, אי תשלום קנסות, ועוד. יותר מאלף יהודים שוכנו בדיר ובשלד מבנה המטבח שהלך ונבנה, ללא מיטות, כיסאות ושולחנות. מחוץ למחנה בנו אנשי האס אס גן חיות.
במהלך קיץ 1938 גורשו למחנה עוד כ-2,400 יהודים מאוסטריה; חלקם גורשו מווינה לאחר סיפוחה לגרמניה, האנשלוס, שאירע במרץ אותה שנה. הם גורשו בתחילה לדכאו, ומשם הועברו לבוכנוואלד. לאחר ליל הבדולח גורשו 9,845 יהודים לבוכנוואלד, שם שוכנו בתנאים קשים מאוד, ועונו. כ-250 מהם מתו בשל ההתעללויות ותנאי המחיה. חלק גדול מהאסירים היהודיים שוחררו במהלך השנה, לאחר שהובטח שיהגרו מגרמניה, ואולם בסוף אותה שנה שהו במחנה 11,028 אסירים. באותה שנה נרשמו 771 מקרי מוות במחנה, מתוכם 408 יהודים.
במחנה שהה הרב ישראל מאיר לאו בילדותו ואחיו נפתלי לאו.
בשנים 1939–1943
למעשה, הובאו לבוכנוואלד במשך שנות המלחמה אסירים מאתרים רבים והמשתייכים לקבוצות אתניות רבות ושונות, בהם עדי יהוה, הומוסקסואלים,"אנטי סוציאליים" (המינוח הנאצי לחסרי בית ומשתמטי עבודה), משתמטים וסרבני גיוס לצבא הגרמני, שבויי מלחמה ממדינות שונות, לוחמי מחתרת, עובדי כפייה שהובאו מכל רחבי אירופה. קבוצה נוספת שהובאה לבוכנוואלד הייתה בני רומה (צוענים). מאות מהם גורשו אליו והוחזקו במחנה בתנאים קשים וסבלו עינויים והשפלות; רבים מהם מתו בתקופה זו.
וכך, בעת שחרור המחנה נמצאו בו אסירים מ-51 מדינות ולאומים, החל בשבויי מלחמה מארצות הברית, קנדה ובריטניה, עבור באסירים מכל מדינות אירופה, אסירים ממצרים ואף ממונגוליה, וכלה ביהודים וצוענים.
היחס לקבוצות השונות היה שונה. יהודים וצוענים הוחזקו בתנאים קשים מאוד, וסבלו מהתעללויות. שבויי המלחמה הסובייטים הוצאו להורג בירייה בעורף לעיתים קרובות מיד לאחר הגיעם למחנה; לעיתים קרובות כלל לא נרשמו ברישומי המחנה. אחוז התמותה בין אסירי המחנה הגרמניים היה 3.6% ב-1941, ו-5% ב-1942; לעומתם, 15.7% מבין אסירי המחנה הפולנים מתו ב-1941, ואחוז דומה ב-1942. האסירים היהודיים סבלו הרבה יותר, ועל פי רישומי המחנה מתו ב-1941 כרבע מהם, וב-1942 הגיע אחוז האסירים היהודיים שמתו ליותר מ-38%. אחוז התמותה אינו כולל אסירים שנשלחו להשמדה במחנות אחרים לעיתים קרובות שלח האס אס אסירים שהיו חלשים מכדי לעבוד למחנות אושוויץ ומאוטהאוזן ושם נרצחו. אחרים נרצחו בבוכנוואלד, בזריקות רעל וזריקות אוויר. בין קבוצות האסירים השונות הייתה הירארכיה, ומעמדם הוא שקבע את סיכוייהם לשרוד. כבמחנות אחרים, היו אסירים שמונו על ידי האס אס לתפקידי ניהול פנימיים במחנה: בראש האסירים עמד "זקן המחנה" (Lagerälteste) שהיה אחראי לסדר בצריפי האסירים; בכל צריף, בלוק, היה אסיר אחראי, "זקן הבלוק" (Blockälteste). על כל קבוצת עבודה היה אחראי קאפו, ותחתיו עבדו מנהלי עבודה. חלק מן האסירים המיוחסים יותר עבדו במערכת המנהל של המחנה, וכך היו יכולים להשפיע על עניינים רבים במחנה, עד כדי חיים ומוות. גם בבוכנוואלד סומנו האסירים באמצעות משולשים צבעוניים, שנתפרו על המעילים והמכנסיים: משולש אדום סימן אסיר פוליטי, משולש ורוד סימן אסיר הומוסקסואל, ומשולש ירוק סימן אסיר פלילי. משולש שחור היה סמל לאסיר "א-סוציאלי" (כזה שסירב לעבוד, וכדומה), משולש סגול סימן "פרשני המקרא" (גרמנית: Bibelforscher) ומשולש צהוב סימן אסיר יהודי. על המשולש של מתנגדים פוליטיים (אדום) שלא מגיעים מגרמניה הוספה אות המייצגת את שם המדינה ממנה הם מגיעים.
למרות ההבדלים בהתייחסות לקבוצות השונות, היה היחס לאסירים בכלל קשה ואכזרי. תליית אסירים שנחשדו בחבלה או בניסיונות בריחה מהמחנה, חשדות אמיתיים או מדומים, הייתה עניין יום-יומי במחנה. בשנים הראשונות לא ראה האס אס ערך בעבודת האסירים: הם הועסקו בעבודות שונות, כגון כריתת עצים, בניית חלקי המחנה השונים, ובפרט עבודה במחצבה שהייתה בסמוך, ואולם מטרת העבודה הייתה בעיקר "שחיקת" האסירים, והמתתם על ידי הבאתם לאפיסת כוחות. אסירים נרתמו לעגלות משא ולמכבשים, כדי לשחוק את כוחם עד מוות; ניסיון בריחה הביא לכליאה ב"בונקר". ניצול האסירים לעבודת כפייה לטובת המאמץ המלחמתי החל רק בסוף 1942.
נשים וילדים בבוכנוואלד
באופן רשמי היה מחנה הריכוז בוכנוואלד מחנה עבודה לגברים. עם זאת, היו במחנה נשים שנוצלו מינית בבית בושת שהיה במחנה. בית הבושת הופעל לאחר ביקורו של היינריך הימלר בבוכנוואלד במרס 1943. הימלר מתח ביקורת על היעדרו לשימוש האסירים במחנה, והורה על הקמת בורדל "כאמצעי להמרצת העבודה והגדלת התועלת". ב-16 ביולי 1943 הביא האס אס 16 אסירות ממחנה הריכוז ראוונסבריק, בגילאים שבין 20 ל-30, ושיכן אותן ב"מבנה המיוחד" (Sonderbau). על פי הוראת האס אס היה על הנשים "לסייע" בממוצע לכחמישה גברים ביום. ליהודים, צוענים ורוסים היה השימוש בבית הבושת אסור.
חוץ מהנשים שנוצלו מינית, הועסקו נשים אחדות גם בתעשיית התחמושת. נשים אלה הועברו ממחנות המשנה של ראוונסבריק ב-1 בספטמבר 1944 למחנה בוכנוואלד.
למרות הגדרתו של מחנה הריכוז בוכנוואלד כמחנה עבודה לגברים, נכלאו בו גם ילדים ונערים. בשנותיו הראשונות של המחנה היו בו מעט ילדים ובני נוער, ב-30 באפריל 1942 נספרו במחנה 142 אסירים מתחת לגיל 20, 2% בלבד מכלל האסירים. ואולם, החל מ-1943, ועם עליית הצורך הדוחק של גרמניה הנאצית בפועלי כפייה, הופסקה ההתחשבות בגיל. ב-30 בדצמבר 1944 נספרו במחנה 23,085 אסירים מתחת לגיל 20, שהיוו אז 37% מכלל האסירים. ביום השחרור היה שטפן ירשי צוויג (Stefan Jerzy Zweig) הילד הצעיר ביותר שנמצא במחנה, והוא כבן 3 בלבד. הוא כונה "הילד מבוכנוואלד" (Das Buchenwaldkind). רבים מהילדים נותרו בחיים הודות לפעילות של אנטונין קאלינה.
גידול המחנה: 1945-1942
החל מסוף 1942 החל מחנה בוכנוואלד לגדול מאוד, משתי סיבות: ההחלטה להעסיק אסירים בעבודת כפייה, וכן פינוי האסירים ממחנות במזרח, בשל התקדמות הצבא האדום.
בשנים הראשונות הועסקו האסירים בעיקר בעבודת פרך במחצבה, ביערות ובבנייה, עבודה שמטרתה העיקרית הייתה שבירת ושחיקת האסירים, עד מותם. ואולם, עם התמשכות המלחמה, הגיעו ראשי האס אס למסקנה שניתן לנצל את האסירים הרבים שהיו במחנות הריכוז הנאציים, למען מאמץ המלחמה הגרמני. ב-1942 הקים היינריך הימלר, ראש האס אס, את המשרד הראשי למשק ומנהל של האס אס (SS Wirtschafts Verwaltungshauptamt); מחנות הריכוז וההשמדה הוכפפו למרותו של משרד זה, שמחד ניהל את ניצול כוח העבודה של האסירים בעצמו, ומאידך סיפק לאס אס אסירים לעבודות כפייה.
בוכנוואלד היה אחד המוקדים החשובים לעבודת הכפייה. החל מסוף 1942 הוחל בהקמת מפעלי חימוש גדולים, שבהם הועסקו רבבות אסירי המחנה; במקביל הוקמו מחנות משנה בסביבות המחנה. מספר האסירים בבוכנוואלד הלך וגדל, כדי לספק את צורכי האס אס, והגיע לשיא של כ-112,000 איש בפברואר 1945. האסירים הועסקו בחברת DAW, מפעלי הציוד הגרמניים (Deutsche Ausrüstungs Werke), חברה שהייתה בבעלות האס אס והופעלה על ידיו, בבתי מלאכה שהיו במחנה, ובמחצבה. בפברואר 1942 הוקם המפעל הראשון, של חברת גוסטלוף, בעיר ויימאר; במרץ 1943 הוקם מפעל חימוש גדול ליד המחנה עצמו.
סביב בוכנוואלד היו 136 מחנות משנה (Unterkommandos) בכל תקופת פעולתו – המוכר מביניהם הוא מחנה הריכוז מיטלבאו דורה – כאשר המספר הגבוה ביותר של מחנות משנה שפעלו במקביל היה כ-76 בפברואר 1945. מחנה נוסף היה מחנה הריכוז אוהרדרוף שהיה מחנה הריכוז הראשון ששוחרר על ידי צבא ארצות הברית. המחנות היו פרוסים מדיסלדורף במערב ועד גבול הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה במזרח. המפעלים היו בשליטת האס אס, בניהול המדינה או שייכים לחברות פרטיות; רובם היו מפעלי חימוש, מחצבות אבן ופרויקטים של בנייה. קציני אס אס נהגו לערוך סלקציות בין עובדי המחנות הללו לעיתים קרובות, והאסירים החלשים מכדי להמשיך לעבוד נשלחו לברנבורג, שם הומתו בבית החולים המקומי, כחלק מתוכנית T4 - אותנסיה. אסירים אחרים הומתו על ידי רופאי אס אס בזריקות רעל.
התקדמות הצבא האדום ממזרח הביאה לחיסולם של מחנות הריכוז וההשמדה שהיו בפולין. הנאצים כפו על אסירי המחנות לצעוד מערבה בצעדות מוות או שנדחסו ברכבות. בוכנוואלד היה אחד היעדים העיקריים להעברת האסירים, והחל מ-1944 הועברו אליו אלפי יהודים מאושוויץ, כמו גם משלוחים של צוענים. בוכנוואלד הלך וגדל; מחנה העבודה לנשים בראוונסבריק סופח אליו באותה שנה. מאידך, מחנה העבודה דורה-מיטלבאו, שהיה אחד ממחנות הלוויין של בוכנוואלד גדל עד כדי כך שהפך למחנה עצמאי. חלק מן האסירים שהגיעו, בעיקר יהודים, שוכנו במחנה ארעי שנבנה מצפון למחנה, ונקרא "המחנה הקטן"; במחנה זה שוכנו האסירים ללא תנאי מחיה מינימליים, ברעב וללא מחסה, ומספר הנספים בו היה גדול. ב-1945 היה בוכנוואלד מחנה הריכוז הגדול ביותר בגרמניה, ובו כ-110,000 אסירים; סגל המחנה מנה כ-6,300 סוהרים ו-530 סוהרות.
מבנה המחנה
במחנה היו שני חלקים עיקריים. חלקו הצפוני היה מחנה הריכוז, ובו שוכנו האסירים, וחלקו הדרומי היה מיועד למגורי האס אס, למוסכים ובתי מלאכה, למפעלי תעשייה, וכדומה. שני חלקי המחנה נבנו משני עבריו של שביל קדום שנסלל במאה ה-18, המוביל לטירת אטרסברג, ממזרח למחנה.
מחנה הריכוז
ליד הכניסה למחנה עמדה תחנת רכבת, שהופעלה החל מ-1943. מסילת הרכבת נבנתה על ידי האסירים, ונועדו בתחילה להעברת חומרי גלם וציוד למפעלי התעשייה במקום. מאוחר יותר שימשה להבאת אסירים למחנה, במיוחד כאשר החל פינוי המחנות במזרח ועשרות אלפי אסירים הובאו לגרמניה. שביל הכניסה למחנה נקרא בפי האסירים Carachoweg, "הדרך לעזאזל"; המילה Caracho היא במקורה ספרדית, והשם ניתן על ידי אסירים מספרד שנשבו במלחמת האזרחים ונכלאו בבוכנוואלד.
הכניסה למחנה הייתה דרך מבנה הכניסה, שנבנה ב-1937. זו הייתה הכניסה היחידה למחנה. אגפו המערבי של המבנה היה מיועד לקצין האס אס שפיקד על המחנה, ואילו האגף המזרחי נקרא בפי האסירים "הבונקר", ובו היו חדרי מעצר וחקירות, ובו עונו אסירים והוצאו להורג. השער עצמו היה עשוי מברזל יצוק, ובדומה למילים: העבודה משחררת בפתח מחנה ההשמדה אושוויץ, בפתח מחנה בוכנוואלד היו חקוקות המילים הגרמניות: "Jedem das Seine"; מילים אלה הן תרגום של המשפט הלטיני "Suum cuique" - "לכל אחד המגיע לו". (בפרוסיה הופיעו מילים אלו על עיטור האבירות הגבוה ביותר, ומשמעותן הייתה "לכל אחד על פי מעלותיו"); בכניסה לבוכנוואלד נהפכה משמעות זו למשמעות לעגנית וצינית: לכל אחד המגיע לו. מעבר לשער היה מגרש המסדרים, שבו כונסו האסירים מדי בוקר וערב לספירה. המסדרים ארכו לעיתים שעות רבות, על פי גחמותיהם של אנשי האס אס. במגרש המסדרים נערכו הוצאות להורג והלקאות פומביות; במגרש נקבעו אבנים ועליהן סימון המיקום שבו היה על האסירים מהקבוצות השונות שבמחנה לעמוד. לאחר המסדר יצאו האסירים לעבודה, לקול נגינתה של תזמורת המחנה.
המבנים שבהם שוכנו האסירים, הבלוקים, נבנו בטורים, שהיו מסודרים במעין חצי גורן מול מגרש המסדרים והשער. הבלוקים היו צריפי עץ ארוכים ונמוכים: אורכם היה 53 מטרים ורוחבם 8 מטרים. היו כ-30 בלוקים כאלה, ובכל אחד מהם שוכנו בין 180 ל-250 אסירים. 15 מבלוקים היו בעלי שתי קומות. אסיר שהובא למחנה הוכנס בתחילה למבנה נמוך שהיה ממוקם בפינה הצפון-מזרחית של המחנה. במבנה זה גולח שערם של האסירים והם עברו חיטוי ומקלחות. משם הועברו האסירים דרך מנהרה למחסן, בו נלקחו מהם בגדיהם, וניתנו להם מדי האסיר.
ממזרח למגרש המסדרים עמד מבנה הכבשן, הקרמטוריום, שהוקם ב-1940. עד אז נשלחו גוויות האסירים שמתו או נרצחו במחנה לשריפה בכבשן של העיר ויימאר הסמוכה. בכבשן נערכו גם הוצאות להורג. הכבשן הופעל בידי אסירים מן המחנה, שהתגוררו במבנה צמוד לכבשן. במרתף הכבשן היה אגף לפתולוגיה, שבו נבזזו גופות המומתים: שערות, שיני זהב, וכדומה. גופות וחלקי גופות, כמו עצמות ועור, שימשו כמוצגים רפואיים, כמזכרות ואף כחומר גלם למוצרים שונים. סמוך למבנה הכבשן היה אתר מחנה האוהלים שהוקם בתחילת המלחמה. בשלב מאוחר יותר מוקמו בו בתי מלאכה. בצידו המערבי של מגרש המסדרים הוקמו מבנים ארעיים שבהם נכלאו היהודים שהובאו למחנה אחרי ליל הבדולח.
מחנה האסירים היה מוקף כולו בגדרות תיל, וגדר חיצונית בה זרם חשמל במתח 380 וולט. סביב הגדרות היו 23 מגדלי שמירה ודרך סיור, שבה סיירו תמיד שומרים, אנשי האס אס. שומרי המחנה היו, כבכל המחנות, אנשי טוטנקופפוורבנדה, יחידת גולגולת המת (SS-Totenkopfverbände).
מחנה האס אס
ב-1944 הוקם באזור האס אס מתחם מיוחד, שנועד לכליאת אסירים פוליטיים גרמניים חשובים. באוגוסט 1944 נרצח במתחם זה ארנסט תלמאן, יושב ראש המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, שהיה כלוא במחנה כמה שנים.
ב-1938 הוקם בפקודת מפקד המחנה, קארל קוך, אזור מנוחה ושעשועים ממזרח למבנה השער. האזור נועד עבור אנשי האס אס ובני משפחותיהם ובמרכזו היה גן חיות. גן החיות היה סמוך לגדר מחנה האסירים, ואלו היו יכולים לראות את החיות שהיו בו: קופים ודובים. במקום היו גם כלובים לבזים, וכן מזרקת מים. בשלבים מאוחרים של המלחמה שימש גן החיות גם לכליאת אסירים; לאון בלום הוחזק במשך זמן מסוים בכלובי הבזים, עד שהועבר לדכאו.
מפקדי המחנה
בשנים 1937 עד 1941 היה מפקד המחנה שטנדרטנפירר (קולונל) קארל קוך. קוך ואשתו, אילזה קוך, נודעו לשימצה בשל התנהגותם הסדיסטית כלפי האסירים. בין השאר הואשמה אילזה קוך בכך שנהגה להכין אהילים מעור של אסירים שנרצחו במחנה, וכן שנהגה לאסוף עור אדם שעליו כתובת קעקע, וכן ראשי אדם מצומקים. קוך הועבר לפיקוד על מחנה מיידנק בספטמבר 1941, אשתו עברה איתו והמשיכה במעשי הסאדיזם שלה גם במיידנק. אכזריותו ושחיתותו של קוך הייתה מוגזמת אפילו בסטנדרטים של האס אס, והוא הועמד לדין באוגוסט 1943 בגין מעילות, זיוף, איום על פקידים בכירים, ומה שכונה "פשעים אחרים", כנראה כינוי לרציחות שביצע מחוץ להוראותיו. אשתו חזרה לתפקיד מפקחת בבוכנוואלד. קוך הוצא להורג בתחילת אפריל 1945, כשבוע לפני שחרור המחנה; אשתו נידונה למאסר עולם לאחר המלחמה, והתאבדה בכלאה ב-1967.
בינואר 1942 מונה אוברפירר (קולונל בכיר) הרמן פיסטר כמפקד המחנה. הוא מילא תפקיד זה עד תום המלחמה, והיה אחראי לפינוי המחנה וצעדת המוות שהתלוותה אליו.
אלון גתה
כאשר פתחו הנאצים בבניית מחנה הריכוז בוכנוואלד, היה צורך ממשי לברא חלקי יער נרחבים. בשטח אזור ביתני המגורים שבמחנה נכרתו כל העצים, מלבד לעץ אלון זקן אחד (עצים נוספים היו בחלק האחורי של אזור מגורי האסירים ובאזור האס אס). על עץ האלון הזה סיפרו תושבי האזור שתחתיו נהג הסופר, המדען והוגה הדעות יוהאן וולפגנג פון גתה לפגוש את אהובתו לוטה (Lotte, ובשמה המלא שרלוטה בוף). בהערצתם לסופר הגדול הותירו הנאצים את העץ בשלמותו ואף את המבנה שבנו בתחומו (בניין המכבסה) בנו עם נישה מיוחדת סביב העץ כדי לא לגדוע אותו. חלק מהאסירים ראו בעצם קיומו של העץ בשטח מחנה האסירים מעין סמל לכך שהתרבות (המיוצגת על ידי אלון גתה) נמצאת בצד של האסירים, ולא בצד של האס אס. בשנת 1944, כאשר נגדע העץ עקב מתקפה אווירית של בעלות הברית, שימרו הנאצים את הגדם לזכרו של גתה.
ניסויים בבני אדם
במקביל למינויו של פיסטר למפקד המחנה בינואר 1942, הוחל בביצוע ניסויים רפואיים באסירים. הניסויים בוצעו בצריפים 44 ו-49 במחנה האסירים. הניסויים נועדו לבחון את השפעתם של חיסונים נגד מחלות מידבקות כמו טיפוס, כולרה ודיפתריה. ניסויים אלה הביאו למותם של מאות אסירים. בשנת 1944 החל הרופא הדני קרל וארנט בסדרת ניסויים שנועדו "להבריא" הומוסקסואלים מנטייתם, באמצעות הזרקת הורמונים.
מחתרת והתנגדות בבוכנוואלד
האסירים הראשונים שהובאו לבוכנוואלד היו קומוניסטים, מאנשי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, בהם מנהיג המפלגה, ארנסט תלמאן. אסירים אלה הקימו בבוכנוואלד תאים ראשונים של מחתרת, כבר ב-1938. המחתרת שאפה להשפיע על הנעשה במחנה על ידי החדרת אנשיה לעמדות מפתח במחנה; תפקידים רבים ניתנו על ידי האס אס לאסירים. ואולם, בשנים הראשונות לקיום המחנה נמסרו תפקידים אלה לידי אסירים פליליים בלבד; לאחר מאבק ממושך בין האסירים הפוליטיים לאסירים הפליליים, הצליחו הראשונים להשתלט על כל עמדות המפתח שהיו בידי האסירים במחנה.
לאחר כיבושן של ארצות שונות בידי הגרמנים בשנים הראשונות של המלחמה, הובאו למחנה אסירים פוליטיים רבים: פקידים ואנשי ממשל, יחד עם חברי תנועות מחתרת בארצות הכבושות. אלה יצרו תאי מחתרת חדשים, על בסיס לאומי. ב-1943 הצליחו התנועות השונות ליצור "ועד בינלאומי מחתרתי" שאיגד את כל תאי המחתרת, וכלל גם יהודים. המחתרת עסקה בחבלה במפעלי התחמושת שהיו סמוכים למחנה, והתכוננה למרד חמוש על ידי הברחת נשק למחנה. כמו כן, הצליחו חברי המחתרת להאט ולשבש את פינוי המחנה. יציאת אנשי האס אס מן המחנה לוותה בהשתלטות של אנשי המחתרת על המחנה, עוד לפני שחרורו בידי בעלות הברית.
ז'אן בפטיס פיילן שבעצמו היה אסיר במחנה החביא אסיר יהודי ובכך הציל את חייו. על פעילות זו הוא זכה בתואר חסיד אומות העולם.
אומדני מספרי האסירים והנרצחים במחנה
להלן מספרי האסירים במחנה, לפי מקורות אחדים.
רשימה זו כוללת רק את האסירים שנרשמו בספרי המחנה. מעבר למספרים אלה, היו שבויי מלחמה סובייטים שנרצחו מיד עם הגיעם למחנה, אסירים שנשלחו להשמדה באושוויץ ומאוטהאוזן, וכן אסירים שנרצחו בצעדות המוות עם פינוי המחנה. להלן הערכת מספרי האסירים שנרצחו בדרך זו:
נסיגת הנאצים וכניסת הצבא האמריקני: אפריל 1945
עם התקרבות צבאות בעלות הברית לגרמניה וקריסתם הצפויה של השלטונות הנאצים, החל היינריך הימלר, ראש האס אס, במגעים סבוכים בניסיון להציל מה שניתן, מנקודת מבטו. הימלר רצה לשמור על היהודים כקלפי מיקוח. ההנחיה נמסרה למפקדי המחנות, והרמן פיסטר, מפקד המחנה, הודיע לסגל הפיקוד שללא הנחיה אחרת יושאר המחנה כפי שהוא עד שיגיע הצבא האמריקני. ואולם, במקביל ובסתירה להוראה כזו הורה פיסטר להכין את האסירים היהודיים לשילוח מן המחנה, בנפרד מהאסירים האחרים; הם נועדו למשלוח לטרזיינשטט, בצ'כוסלובקיה. ואולם, כוחות שונים בביורוקרטיה הגרמנית הסבוכה החלו להעביר הנחיות סותרות לגבי פינוי המחנה; הבלבול גדל עוד יותר, לאור קריסת המערכות השלטוניות הגרמניות. בשל הבלבול הרב הפך פינוי בוכנוואלד, שהיה אמור להיות פינוי מסודר, לאוסף של פקודות סותרות. המחתרת במחנה הוסיפה עוד למהומה, על ידי עיכוב הפקודות ויצירת בלבול נוסף, מהלכים שהביאו להצלתם של רבים.
ב-2 באפריל הוחל בפינויים של מחנות המשנה של בוכנוואלד, לתוך המחנה העיקרי; הפינויים היו אכזריים, ורבים מהאסירים נרצחו תוך כדי הפינוי. כ-3,000 עד 4,000 יהודים נשלחו לטרזיינשטט, ומהם הגיעו רק כמה מאות למחנה. לפי ההערכות, כשליש מאסירי בוכנוואלד ומחנות המשנה – בין 13,000 ל-15,000 בני אדם – נרצחו ומתו במהלך פינוי המחנות. מ-6 באפריל והלאה נשלחו עוד 22,000 אסירים מהמחנה, והם הובלו דרומה לכיוון דכאו; חלקם שוחררו שם, וחלקם שוחררו על ידי צבאות בעלות הברית אותם פגשו בדרכם.
בימים האחרונים של קיום המחנה וילהלם המן הציל מספר ילדים יהודים ובהמשך זכה בתואר חסיד אומות העולם.
ב-11 באפריל 1945 בשעות הבוקר, עזבו רוב אנשי האס אס את המחנה. אנשי המחתרת השתלטו על המחנה, והצליחו ללכוד עשרות אנשי אס אס. באותו יום הגיעו למחנה חיילים אמריקניים, מהדיוויזיה המשוריינת ה-6, שהייתה חלק מהארמייה האמריקנית השלישית, בפיקוד ג'ורג' פטון. החיילים מצאו במחנה כ-21,000 אסירים, בהם כ־4,000 יהודים. האסירים במחנה הוציאו להורג חלק מאנשי האס אס שנפלו בידיהם; אסירים אחרים פשטו על העיר ויימאר, בזזו, רצחו ואנסו את תושביה. מרטין גריפילד, אחד מאסירי המחנה (ולימים חייט ידוע של נשיאי וידועני ארצות הברית) אשר הועסק בעבודות כפייה והתעללות בבית ראש עיריית וייאמר ורעייתו, חזר לביתם על מנת לנקום בהם אך מצא את אשת ראש העיר יושבת עם בתה הפעוטה. לכן הוא החליט לחוס על חייה ולהסתפק בנקמה שבלקיחת מכונית המרצדס שלהם. בהמשך, ראש העיר נאסר במחנה ולבסוף הוצא להורג. גם רעייתו אולצה לשרת את הצבא האדום ולבסוף נפטרה ממחלה קשה.
ימים ספורים לאחר שחרור המחנה, ב-15 באפריל, שידר כתב הרדיו אדוארד מורו שידור מבוכנוואלד, ובו תיאר למאזיניו את הזוועות שהתגלו לעיניו. דבריו התפרסמו מאוד, ונחתמו במילים:
המראות היו כל כך קשים עד כדי כך שראשי צבאות בעלות הברית רצו לחזות במחנה במו עיניהם. ב-22 באפריל הגנרלים דווייט אייזנהאואר, ג'ורג' פטון ועומר בראדלי הגיעו לסיור במחנה המשוחרר והגיבו בהלם למראה עיניהם. מסופר כי פטון פרש לפינה צדדית ושם הקיא את נפשו. בימים הבאים הוא חתם על צו הפוקד על כל תושבי הסביבה הגרמניים לבוא למחנה, לחזות גם הם בזוועות ולקבור את הגופות.
אומדן הקרבנות שנרשמו ושלא נרשמו מגיע לכ-70,000 איש, אשה וילד.
אחרי מלחמת העולם השנייה
לאחר המלחמה נשפט מפקד המחנה הרמן פיסטר, ונגזר עליו גזר דין מוות. הוא מת בכלא לפני ביצוע גזר הדין.
מחנה מעצר סובייטי
על פי ההחלטות שקיבלו מנהיגי בעלות הברית בועידת יאלטה, בפברואר 1945, היה השטח שבו נמצא מחנה בוכנוואלד בשליטת ברית המועצות, והצבא האמריקני העביר לשליטה סובייטית את המחנה כמה שבועות לאחר שחרורו. הסובייטים הפעילו מחדש את המחנה כמתקן כליאה לאסירים פוליטיים עד פברואר 1950. היה זה אחד מעשרה מחנות ושלושה בתי כלא שנבנו באזור הכיבוש הסובייטי. מחנה זה נקרא מחנה מעצר מיוחד 2 בוכנוואלד.
במחנה נכלאה קבוצה קטנה יחסית של פושעי מלחמה, מספר גדול של פקידים נמוכים ובינוניים מן המפלגה הנאצית ושדרת הממשל הנאצי, קבוצה של חברים ומנהיגים בנוער ההיטלראי, אנשי וואפן אס אס, שוטרים וחיילים מארגוני המשטרה השונים בגרמניה הנאצית, קצינים בורמאכט, וכן מספר רב של אנשים שנעצרו בשל הלשנות, טעויות בזיהוי, ובאופן שרירותי. עד סוף 1945 היו במחנה כ-6,000 אסירים, ועד פירוק המחנה ב-1950 עברו בו 28,455 בני אדם (על פי הנתונים הרשמיים של המחנה); חלקם הובאו למחנה ממחנות אחרים, שפורקו. בשיאו אכלס המחנה בעת ובעונה אחת 16,371 איש. 1,500 אסירים נשלחו לברית המועצות, לעבודת כפייה. רובם המוחלט היו גברים; רק כ-1,000 נשים עברו במחנה. רק מיעוט מבין האסירים נעצרו בשל התנגדות לשלטון הסובייטי.
האסירים היו מנותקים לחלוטין מהעולם החיצוני; המחנה נועד לחקירות, ומעבר להן כמעט ולא היה מגע בין צוות המחנה הסובייטי לבין האסירים. המחנה נוהל כולו על ידיהם, כמו גם הטיפול הרפואי. אף שהשאלה אם הסובייטים פגעו פיזית באסירים במטרה להביא למותם בצורה שיטתית שנויה במחלוקת, חוקרים מערביים קובעים בוודאות כי נערכו במחנה הוצאות להורג והלקאות אסירים. האסירים סבלו מצפיפות רבה, רעב, קור, תנאי הגיינה גרועים וממחלות שונות. אחוז התמותה היה גבוה: על פי הנתונים הסובייטיים מתו במחנה 7,113 מהאסירים. ביולי ואוגוסט 1948 שוחרר חלק גדול מהאסירים. פירוק המחנה החל ב-16 ביוני 1950, והושלם חודש לאחר מכן. 2,415 מהאסירים הועברו למערכת המשפטית של גרמניה המזרחית; בסדרה של משפטי ראווה שנקראו "משפטי ולדהיים" (Waldheimer Prozesse) נשפטו אסירים אלה לתקופות מאסר ארוכות. חלק נכבד מפסקי הדין שונה ב-1952.
שימור במחנה והנצחת הקורבנות
שחזור ושימור המחנה הושפעו רבות מן העובדה, שבמחנה בוכנוואלד נכלאו אסירים פוליטיים רבים יחסית למחנות אחרים. אסירים אלה, ששרדו את המחנה, הניחו כבסיס להנצחה את רדיפתם הפוליטית ואת התנגדותם למשטר הנאצי; הם ראו עצמם כמי שזכותם ליטול חלק מרכזי בתהליך עיצוב הזיכרון.
מחנה בוכנוואלד היה בין הראשונים ששוחררו על ידי בעלות הברית. המחנה זכה לסיקור נרחב בתקשורת – בעיתונות, בצילומים וביומני קולנוע. הייתה זו אחת החשיפות הראשונות של הציבור המערבי לזוועות המשטר בגרמניה הנאצית. מפקד הארמייה השלישית, הגנרל ג'ורג' פטון, הכריח כ-2,000 מתושבי העיר ויימאר לצעוד חמישה קילומטרים עד למחנה, כדי לראות את הזוועות.
מעבר לתיעוד המצולם והקולנועי, אספה יחידת מודיעין של יחידת לוחמה פסיכולוגית בצבא ארצות הברית עדויות רבות של אסירים. בימים הראשונים לשחרור נאספו כ-150 עדויות של אסירים, בעיקר כאלה שמילאו תפקידים שונים במחנה והיו יכולים לספק תמונה רחבה על הנעשה במחנה. העדויות נאספו מאוחר יותר על ידי אסיר לשעבר במחנה, אויגן קוגון, שהיה מוציא לאור באוסטריה; אוסף העדויות יצא לאור ב-1946.
ביולי 1949, לפני פירוק מחנה המעצר הסובייטי, ולפני הקמתה של גרמניה המזרחית, המליץ משרד המידע של השלטון הצבאי הסובייטי, על הקמת מוזיאון לאומי בבוכנוואלד. הצעה זו לא יצאה אל הפועל; הדגש עבר להנצחת ההתנגדות של פעילי המפלגה הקומוניסטית הגרמנית, ובראשם יו"ר המפלגה, ארנסט תלמאן, שנרצח במחנה. ההחלטה הייתה להרוס את כל מבני המחנה, למעט המשרפה, בה נרצח תלמאן, מבנה השער ומגדלי השמירה המזרחי והמערבי, היו אמורים להיוותר על כנם. הוחלט גם על ייעור מחדש של כל שטח המחנה.
מטרת הרס המבנים לא הייתה למחות את זכרו של מחנה המעצר הסובייטי; המטרה הייתה להדגיש את ההתנגדות ואת ההישרדות של האסירים במחנה, ואת ניצחון הרעיון שבו דגלו. על אף שרעיון הייעור לא בוצע, יותר מ-50% משטח המחנה הוזנח; בשטח הנותר הותקנה שורה ארוכה של לוחיות זיכרון, ובהן מידע על התנגדות האסירים מן המפלגה הקומוניסטית, על מאבקם המשותף והסולידריות ביניהם, בהנהגתו של תלמאן. הצגה פשטנית זו של המאורעות הועצמה על ידי התצוגות שהותקנו במחנה מ-1954 והלאה.
ב-14 בספטמבר 1958 הוקדש לבסוף אתר ההנצחה הלאומי בבוכנוואלד. אתר הזיכרון עוצב בסגנון הריאליזם הסוציאליסטי, והדגיש את המאבק הקומוניסטי נגד הפאשיזם, את הסולידריות הבינלאומית נגדו, ואת הניצחון הסובייטי על הפאשיזם, ניצחון שטרם הסתיים. המבקר באתר היה אמור להשתכנע בצדקת המאבק הקומוניסטי ובצורך לעירנות ולדריכות אידאולוגית. ובכך, שימש האתר ומורשתו בעיקר לתעמולה סובייטית. נעשו בו מעט שינויים במשך השנים, למעט שינויים בתשתית האתר ועדכון התצוגות.
האתר החדש מתבסס על המחקר העדכני, ומציג גם את הרקע להקמת אתר הזיכרון הקומוניסטי שקדם לו. באתר המחנה נמצאות אנדרטאות שונות לזכר של אסירים שנרצחו בו, בכלל ובקבוצות, מוזיאון קבוע, הנמצא בצריפי המחנה, ומבנה לתצוגות מתחלפות, הנמצא במבנה ששימש לקנטינה בעבר. חלק ממסילת הרכבת למחנה שוחזר, כחלק ממצגי הזיכרון.
פאל קדושה
פאל קדושה (במקור וייס, בהונגרית: Kadosa Pál; לוויצה, 6 בספטמבר 1903 – בודפשט, 30 במרץ 1983) היה מלחין, פסנתרן, מורה למוזיקה יהודי-הונגרי, זוכה פרס קושוט פעמיים, זוכה פרס פרנץ ארקל פעמיים.
ביוגרפיה
פאל וייס נולד במשפחה יהודית בעיר לווה (בסלובקית: לוויצה) בשטח סלובקיה היום שהתשייך אז לממלכת הונגריה במסגרת אוסטרו-הונגריה. איבד את אביו בגיל צעיר מאוד, לכן גר בילדותו אצל סבו וסבתו בטרנבה, גם כן בסלובקיה תחת השלטון ההונגרי. שם סיים את בית הספר היסודי וכבר אז למד לנגן בפסנתר. בשנת 1918, בגיל חמש עשרה, עבר לבודפשט עם אמו שנישאה שוב. בבודפשט החל ללמוד פסנתר ברצינות רבה יותר, תחילה אצל אילונה פאל. בשנת 1921, לאחר סיום מבחני הבגרות, התקבל לאקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. הוא למד בה לימודי פסנתר אצל ארנולד סקיי (בשמו הקודם שנוַולד) ולילי קלטי. כמו כן למד מוזיקה קאמרית אצל המלחין לאו ויינר והלחנה אצל זולטאן קודאי. בו זמנית הוא למד גם לאייר ולצייר ופנה לאמנויות היפות ולחוגי הספרות של אותה תקופה. היה ביחסי חברות עם רוברט ברני, עם הצייר אנדור שוגאר (זוננשיין שנרצח באושוויץ), הפסל פאל פטזאי והפסל ג'רג' גולדמן (נרצח במחנה הריכוז דכאו). הוא סיים את האקדמיה למוזיקה בשנת 1927.
לאורך כל חייו מילא תפקיד חשוב חשוב בחיים המוזיקליים של ארצו. הוא היה מייסד הקבוצה של "המוזיקאים ההונגרים המודרניים", שנוסדה בשנת 1928, שהתמזגה בהמשך עם האגודה למוזיקה הונגרית חדשה שהוקמה במסגרת החברה Internationale Gesellschaft für Neue Musik. משנת 1932 היה קדושה גם דמות בולטת ב"איגוד המוזיקה ההונגרית החדשה". לאחר שניצל כיהודי במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנים 1949-1945 הוא כיהן כסגן יושב ראש מועצת התרבות של הונגריה,  המשיך אחר כך להיות חבר ב בנשיאות המועצה וכמה פעמים נבחר כיו"ר המנהל של איגוד המוזיקאים ההונגרי. הוא גם שימש כיו"ר ועדת המוזיקה של המשרד להגנת זכויות היוצרים ואיגוד זכויות היוצרים הבינלאומי. הוא נבחר לחבר כבוד של האקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון ולחבר ב"דויטשה אקדמיה דר קוסטנל".
כמורה למוזיקה
הוא לימד באקדמיה למוזיקה משנת 1945 ועד מותו והיה ראש מחלקת הפסנתר. כתלמידים שלו הגיעו ינה יאנדו, זולטאן קוצ'יש, ג'רג' קורטג, דז'ה ראנקי, אנדראש שיף ודיולה קיש לפרסום עולמי.
כמלחין
סגנון ההלחנה שלו נקבע בעיקר על ידי ברטוק וקודאי, אך הוא הושפע רבות גם מהאוונגרד והנאו-קלאסיציזם הגרמני. יצירותיו כוללות את כל צורות הרפרטואר של המוזיקה הקלאסית, כולל יצירות תזמורתיות, שמונה סימפוניות וסימפוניה קאמרית אחת, ארבע קונצרטו לפסנתר, שני קונצרטו לכינור ויצירות אחרות, אופרה אחת (ההרפתקאה של הוסטי), יצירות קאמריות, קטעי פסנתר ופזמונים. כפסנתרן ומלחין הופיע לראשונה בציבור בשנת 1923, עם סוויטת הפסנתר הראשונה שלו. הוא ערך את ערב הסולו הראשון שלו ב -2 במאי 1933. באותה שנה השיג את ההצלחה הבינלאומית הראשונה כשניגן את קונצרט הפסנתר הראשון שלו באמסטרדם. לאחר מכן ביצע את יצירותיו בהונגריה, אירופה ובארצות הברית : הסונטה לפסנתר מס' 2 שלו בפסטיבלי פירמונט וקאסל, הדיברטימנטו הראשון בוונציה, רביעיית המיתרים השנייה שלו בניו יורק. המו"ל של יצירותיו היה אחד המו"לים הידועים ביותר למוזיקה אירופאית, שוט (Schott) ממיינץ.
יצירותיו
סימפוניה קאמרית  (אופוס 10, 1929) שני קונצ'רטי לכינור, ויולה ותזמורת
דיודת זנר
דיודת זנר היא דיודה שמיועדת לפעול תחת ממתח אחורי, שהזרם בה הוא אפסי עד למתח הפריצה של הדיודה, ועולה באופן חד מעליו.
את תהליך הפריצה בדיודת זנר גילה הפיזיקאי האמריקאי קלרנס זנר בשנת 1934 ולכן היא קרויה על שמו.
רקע ואופן הפעולה
דיודה רגילה שמחוברת בממתח אחורי לא תאפשר הולכת זרם חשמלי למעט זרם הזליגה (עד מתח הפריצה). חריגה ממתח הפריצה גורמת לדיודה רגילה להיהרס בגלל חום וזרם גדול מדי. כאשר הדיודה נתונה בממתח קדמי נופל על הדיודה מתח של כ- 0.7 וולט, כמעט ללא תלות בזרם שזורם בדיודה. המתח שנופל על הדיודה תלוי בסוג הדיודה - בעיקר בחומרים מהם הדיודה עשויה.
לדיודת זנר כמעט אותן תכונות כמו לדיודה רגילה, רק שבניגוד לדיודה רגילה לדיודת זנר יש מתח פריצה נמוך שנקרא מתח זנר (Zener Voltage). דיודת זנר מכילה צומת p-n מזוהם מאוד שמאפשר לאלקטרונים לעבור מפס הערכיות של החומר מסוג p לפס ההולכה של החומר מסוג n. בדיודת זנר שעוברת את מתח זנר כשהיא מחוברת בממתח אחורי, מתרחש תהליך מבוקר של פריצה והדיודה מאפשרת הולכת זרם ושומרת על מפל מתח קבוע במתח זנר - כמו בממתח קדמי. למשל, בדיודה שמתח זנר שלה שווה ל-3.2 וולט יתרחש תהליך של פריצה כשהיא מחוברת בממתח אחורי במתח של 3.2 וולט. כמעט ללא תלות בזרם שזורם בדיודה. לכן, דיודת זנר משמשת בדרך כלל לייצר מתח ייחוס לשלב בתהליך הגברה, או לייצוב הזרם ביישומים של זרם נמוך.