cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בלאק אנד טאנס
רקע
בתחילה נשאה בנטל הלחימה הבריטי 'המיליציה האירית המלכותית' (Royal Irish Constabulary - RIC) המקומית, בעלת האופי הצבאי-למחצה. מולם עמד 'הצבא האירי הרפובליקני' (Irish Republican Army - IRA), אשר הוכרז על ידי המורדים כצבאה של אירלנד. עד מהרה התברר כי אין די בכוחות ה-RIC, ואין די בשיטות משטרתיות מקובלות כדי להתגבר על המרד. בנוסף, לעיתים השוטרים, ולא פעם גם בני משפחותיהם, אוימו והוקעו על ידי ה-IRA. כתוצאה, עזב שיעור גדול מן הרגיל של אנשי ה-RIC, נוצר קושי לגייס מחליפים, ונדרשה עזרה מן האי הבריטי.
פעילות הכוח ואופיו
בשל הכשרתם המשטרתית החלקית, שירתו ה"בלאק אנד טאנס" בעיקר בתפקידי עזר בעלי אופי צבאי יותר מאשר משטרתי, כמו ליווי, סיור, תגבור ושמירה, כמו גם פיזור מהומות. נשקם, רובים ומקלעים, אף הוא אפיין כוחות צבא יותר מאשר משטרה. עם בואם לאירלנד, רוכזו אנשי ה-RIC במספר קטן יותר של בסיסים, כדי להקל על הגנתם, והבלאק אנד טאנס נטלו חלק חשוב בשמירה על אותם בסיסים. כן ערכו הבלאק אנד טאנס סיורים ממונעים ברחבי אירלנד, כדי לנסות ולהצר את צעדי ה-IRA. אף על פי שאירלנד הייתה באותם ימים טריטוריה בריטית, הם התנהגו לעיתים יותר כצבא כיבוש, המפעיל טרור נגדי, מאשר ככוח משטרה, התנהגות שכללה התבטאויות מזלזלות כלפי האירים ה"ילידים", רבים מהם נהגו להשתכר, לדבר בלשון גסה וכיוצא באלה. גם המשמעת בקרבם, בתקופה הראשונה לפעילותם, לא הייתה הדוקה. לעיתים, בעת שספגו אבדות בנפש, הם נקמו באוכלוסייה האירית האזרחית. כך לדוגמה, ב-20 וב-21 בספטמבר, לאחר הריגת מפקד מקומי של ה-RIC, אירוע בו נפצע גם אחיו, פשטו הבלאק אנד טאנס על העיירה בולבריגן (Balbriggan), כ-32 ק"מ צפונה מדבלין. הם הרגו שני חשודים בהשתייכות ל-IRA, בזזו וגרמו נזק רב לארבעה מבני ציבור, וכן הרסו 19 בתים פרטיים ומפעל אחד (שהיה בבעלות אנגלית). 30 בתים נוספים ניזוקו. בנובמבר 1920, בתגובה לחטיפת והריגת שני אנשי ה-RIC, הבלאק אנד טאנס הטילו מעין מצור על העיירה טראלי (Tralee) שבמנסטר. הם מנעו אספקת מזון למשך כשבוע, הרגו שלושה אזרחים, סגרו את בתי העסק, הציתו מספר בתים וכן את בתי העסק הקשורים בדרך זו או אחרת ל-IRA. בסיומו של אותו שבוע הגיעה העיירה עד לסף הרעב. בסתיו 1920, בשני מקרים נפרדים, הוצתה המחלבה באבידורני (Abbeydorney) שבמנסטר, וכמה שבועות אחר כך, הוצתו כמה בתים בכפר.
הממשלה הבריטית, בתגובה, לקראת סוף 1920 ותחילת 1921, הידקה את המשמעת בקרב הכוחות באירלנד, שנחשבה עדיין כחלק מבריטניה עצמה. בין היתר, הממשלה הבריטית חששה שדוגמאות אלה של פריקת עול יפגעו בסופו של דבר גם במשמעת הצבאית. ואכן, בשנת 1921 חל שיפור בהתנהגות הבלאק אנד טאנס, ופחתו מאוד מעשי עונשין ספונטניים ואקראיים. אלה האחרונים, אם כי מקובל היה לייחסם לבלאק אנד טאנס, נעשו לעיתים על ידי אחרים, כדוגמת אנשי דיוויזיית העזר, או על ידי ה-RIC, והאירוע הידוע ביותר מבין אלה הוא יום ראשון העקוב מדם (1920).
תוצאות פעילותם ואחרית דבר
האמצעים הברוטאליים בהם נקטו הבלאק אנד טאנס וארגונים משטרתיים אחרים, אם כי היו יעילים מן הבחינה הצבאית הצרה, לא הועילו למטרה אשר לשמה שוגרו אלה לאי, ולעיתים אף עמדו בסתירה ליומרתם להשלטת חוק וסדר. אמצעים אלה רק הגבירו את היחס השלילי של האוכלוסייה הקתולית באירלנד כלפֳי הבריטיםֳ. בנוסף, בעיני בריטים רבים אמצעים כאלה לא עלו בקנה אחד עם הרצון של בריטניה להותיר את אירלנד תחת כנפיה. אישים בריטים רבים, ובראשם המלך ג'ורג' החמישי, הסתייגו מאופי פעולות הבלאק אנד טאנס. לעומתם, אחרים הביעו תחילה תמיכה בפעולות מיליציות העזר, בנסיבות בהן הפרת החוק חריפה והמונית מכדי שאמצעים משטרתיים רגילים יוכלו להתמודד עימה, אך בסופו של דבר רוב התומכים חזרו בהם, כאשר הבינו שאין בפעולות המיליציות כדי לתרום לחיזוק החוק והסדר באירלנד. בין אלה היו ראש הממשלה, דייוויד לויד ג'ורג', ושר המלחמה וינסטון צ'רצ'יל. הבלאק אנד טאנס פוזרו בסוף 1921, בד בבד עם ה-RIC, לאחר שבקיץ של אותה שנה פסק המרד האירי.
ארץ ישראל
רוב אנשי הז'נדרמריה הבריטית, כוח שיטור שפעל בשנים הראשונות של המנדט הבריטי בארץ ישראל, ומנתה 762 שוטרים, היו יוצאי הבלאק אנד טאנס או דיוויזיית העזר. אלה מהם אשר נענו לקריאה לשרת בארץ ישראל, קיבלו תחילה אימון במבצר עתיק בדרומה של אנגליה. ב-13 באפריל 1922 יצאו מגויסי הכוח החדש לארץ ישראל באנייה "אוקספורד", ואחרי 17 יום, במהלכם התחוללו סערות בים, מרידות-זוטא נגד הפיקוד, ואפילו שביתה, כאשר נמנע ממגויסים לרדת לחוף, במהלך עגינה בגיברלטר – הגיעה האנייה לארץ. השם הקשוח שעשו לעצמם באירלנד סייע עד מאוד ליכולת ההרתעה של הכוח אשר כונה "האירלנדים". חלק מנורמות ההתנהגות שנרכשו באירלנד יושמו גם בארץ ישראל, בעיקר, אך לא רק, כלפי הערבים. בין היתר, נזקפת לזכותם מיגורן של כנופיות השוד אשר פעלו בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית. היישוב, כללית, קיבל את בואם בשמחה. לאחר פיזור הז'נדרמריה, בשנת 1926, אשר התאפשר, בין היתר, הודות להצלחתה בהבטחת הביטחון בארץ, הצטרפו רבים מבין יוצאיה למשטרת המנדטורית, ביניהם מפקד חברון, ריימונד אוסוואלד קפראטה ומפקד משטרת ירושלים, דאגלס דאף, אלא שנורמות ההתנהגות שרכשו התאימו פחות למשטרה רגילה. על אף זאת, אפילו בשנות ה-40, היוו "האירלנדים" לשעבר רוב בקרב הקצונה המשטרתית הגבוהה של שלטון המנדט בארץ.
קישורים חיצוניים
מאמר של ה-BBC, משנת 1999, אודות תחילת תהליך חלוקתה של אירלנד
פוקימון קריסטל
פוקימון קריסטל הוא משחק משחק תפקידים ממוחשב שפותח על ידי חברת Game Freak ופורסם על ידי נינטנדו בקונסולת גיים בוי קולור. קריסטל היא גרסה משופרת של פוקימון זהב וכסף, והיא חלק מהדור השני של סדרת משחקי הווידאו של פוקימון. הגרסה שוחררה ביפן ב-14 בדצמבר 2000, בצפון אמריקה ב-29 ביולי 2001 ובאירופה ב-2 בנובמבר 2001.
בלאק אנד טאנס
קישורים חיצוניים
מאמרים אודות הבלאק אנד טאנס ודיוויזיית העזר בעת מלחמת העצמאות האירית
פוקימון קריסטל
ב-26 בינואר 2018, פוקימון קריסטל שוחררה ברחבי העולם בקונסולת Nintendo 3DS Virtual.
החלטה 478 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 478 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות התקבלה ב-20 באוגוסט 1980 בתגובה לחקיקת חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל על ידי הכנסת ב-30 ביולי 1980. ההחלטה קובעת כי החוק שהתקבל כחודש לפני כן וקובע כי ירושלים המאוחדת היא בירת ישראל ולא ירושלים המערבית כפי שהיה עד אז, הוא הפרה של החוק הבינלאומי.
ההחלטה פותחת בהבעת "דאגה עמוקה לאור חקיקת 'חוק יסוד' בכנסת ישראל המכריז על שינוי באופייה ובמעמדה של העיר הקדושה ירושלים, על הכרוך בכך לשלום ולביטחון". ההחלטה מגנה את חקיקת חוק ירושלים וקובעת כי החוק מפר את הדין הבינלאומי ואין הוא מבטל את מעמדם של תושבי מזרח ירושלים על פי אמנת ז'נבה כאזרחים הראויים להגנה בעת מלחמה. ההחלטה מכריזה על בטלות מוחלטת של כל הצעדים שנקטה ישראל לשינוי מעמדה של "העיר הקדושה ירושלים", מכריזה על אי-הכרה בחוק ירושלים ובתוצאותיו וקוראת לכל המדינות החברות באומות המאוחדות לאמץ החלטה זו. אותן מדינות-חברות שלהן משלחות דיפלומטיות בירושלים נקראות להוציא את משלחותיהן מן העיר.
הסיבה לקבלת ההחלטה היא העובדה שמזרח ירושלים אינה מוכרת כחלק ממדינת ישראל אלא כשטח כבוש מאז מלחמת ששת הימים.
ההחלטה התקבלה בקולות 14 חברות במועצת הביטחון. ארצות הברית הייתה החברה היחידה שנמנעה בהצבעה.
החלטה 478 באה בהמשך להחלטה 476 מ-30 ביוני 1980, בה נקראה ישראל בדחיפות לחדול מכל צעד אשר ישנה את אופיים ומעמדם של המקומות הקדושים בירושלים.
בעקבות החלטת ארצות הברית על העברת שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים התכנסה מועצת הביטחון ב-18 בדצמבר 2017 לבקשתה של מצרים על מנת "לאשר מחדש כי לכל החלטה ופעולה שמבקשת לשנות את האופי, המעמד או ההרכב הדמוגרפי של ירושלים אין השלכות חוקיות והן מבוטלות". ההצעה המצרית נסמכה בין היתר על החלטה 478. אל מול 14 חברות מועצת הביטחון שהצביעו בעד הבקשה המצרית הטילה ארצות הברית וטו והבקשה להחלטה נפלה.
פוקימון קריסטל
גיימפליי
פוקימון קריסטל זהה במידה רבה לגרסת זהב וכסף, על אף שכולל תכונות חדשות. יחד עם זהב וכסף, הוא אחד ממשחקי הפוקימון הראשונים המאפשרים לשחקן לבחור את המין של הדמות שלו, ואילו בעבר הדמות הייתה תמיד זכר. כמו כן, נוספו אנימציות לפוקימונים; למשל, כאשר סינדקוויל נכנס לקרב, הלהבות על גבו מהבהבות. תכונה זו נעלמה בפוקימון רובי ספיר ופוקימון אדום אש וירוק עלה, אך הופיעה בכל המשחקים הבאים החל עם פוקימון ברקת. התוספת הגדולה ביותר של המשחק הייתה מגדל הקרב, בניין חדש המאפשר לשחקנים להשתתף במריבות כמו בפוקימון אצטדיון. המהדורה היפנית של המשחק נקלטה באופן בלעדי עם המתאם הנייד GB, מכשיר המאפשר חיבור עם שחקנים אחרים באמצעות הטלפון הנייד.
ביקורות
פוקימון קריסטל זכה לביקורות חיוביות מהמבקרים, אם כי רבים ציינו שאין מספיק תוספות ופיצ'רים חדשים כדי להגדיר את השינוי מפוקימון זהב וכסף באופן משמעותי. קרייג האריס מ-IGN הגדיר את המשחק "יוצא מן הכלל" ודירג אותו ב-9 מתוך 10. ביפן, מגזין Famitsu דירג את המשחק ב-34 מתוך 40 נקודות.
קריסטל היה המשחק השני הכי נמכר בקונסולת גיים בוי קולור ביפן, עם 1,871,307 עותקים שנמכרו.
בלאק אנד טאנס
קישורים חיצוניים
ההצתות באבידורני
עין עבדת
תיאור
עין עבדת הוא מעיין הנובע כשלושה ק"מ דרומית למדרשת בן-גוריון וכארבעה ק"מ צפונית לחורבת עבדת. דרך יורדת ממדרשת בן-גוריון לגן הלאומי עין עבדת. הנחל יוצר קניון צר ועמוק בסלע הקירטון הרך והלבן. מי המעיין יוצרים בדרכם פלג, מפל בגובה 15 מטר ובריכות. המפל נשפך לבריכה שעומקה שמונה מטר. בגדות הפלג ישנה צמחייה המושכת בעלי חיים ביניהם יעלים ונשרים. המקום הוא גן לאומי עם שתי כניסות לחלקו העליון ולחלקו התחתון, וניתן לבקר בו בשעות מוגדרות ומוגבלות כמו בכל גן לאומי לטובת בעלי החיים החיים באזור. בנחל צומחת חורשה של צפצפת הפרת, עץ הצומח בנאות מדבר ומתאפיין במגוון רחב של צורות עלים.
קניון עין עבדת בנחל צין מתחיל במקום בו הנחל עוזב את רמת עבדת ומתחבר בין הרמה ורכס חתירה. קניון עין עבדת הוא קניון טבעי בסלע הגיר הלבן ובו אבני צור שחורות וחומות. בקניון עין עבדת נובעים שלושה מעיינות: עין מעריף, עין עבדת ועין מור. עין עבדת הוא מעיין שכבה. מי הגשמים זורמים מתחת לאדמה על שכבה אטומה עד שהם מגיעים לפתח יציאה באזור הקניון. ליד עין מור צומחת אלה אטלנטית גדולה שגילה מוערך ב-250 שנים. המצאות האלה האטלנטית מרמזת על אפשרות שהאזור היה גשום יותר בעבר.
שביל המטיילים באתר עובר ליד מערות נזירים שהתגוררו והתבודדו במקום בתקופה הביזנטית. במערות ישנם חדרים וגומחות ששימשו כארונות. הנזירים גם חצבו את גרמי המדרגות כדי להקל את הגישה שלהם למים. מעל עין מעריף סמוך לראש השביל העולה מעיין עבדת נמצאים שרידים של מגדל מרובע אף הוא מהתקופה הביזנטית אשר שימש את הנזירים לתצפית ושמירה על החלקות החקלאיות שלהם. בראש הקניון מרפסת תצפית המשקיפה על מפל עין מעריף אשר גובהו כ-60 מטר מעל עין עבדת וסביבו צמחייה צפופה.
פארק לאומי
פארק לאומי הוא מתחם שמור שמשתרע על שטח אדמה או מים, שמוכרז בדרך כלל על ידי רשות מוסמכת שגם מתחזקת ומשמרת אותו. פארק לאומי הוא שטח שמוגן מפיתוח אנושי, מזיהום אוויר והזרמת שפכים ופסולת.
המודעות לצורך בשמורות טבע וגנים לאומיים החלה בעת החדשה. ב-1810 תיאר המשורר האנגלי ויליאם וורדסוורת' את מחוז האגמים באנגליה, בו נהג לטייל ולכתוב, כ"סוג של רכוש ציבורי שלכל אדם זכות ליהנות ממנו".
הפארק הלאומי הגדול ביותר בעולם הוא הפארק הלאומי צפון מזרח גרינלנד אשר הוקם בשנת 1974. שטחו של זה הוא 972,000 קמ"ר (פי 40 בקירוב משטחה של ישראל). המדינה בעלת הכמות הרבה ביותר של פארקים לאומיים היא ארצות הברית עם 391 פארקים לשימור ומתוכם כ-58 פארקים לאומיים.
הפארקים הלאומיים בארצות הברית
המדינה הראשונה שיזמה מדיניות של שמירת הטבע והקמת גנים לאומיים הייתה ארצות הברית. ב-30 ביוני 1864 חתם הנשיא אברהם לינקולן על חוק, המקנה למדינת קליפורניה את הזכות לקבל לידיה את עמק יוסמיטי וחורשת מריפוסה שבה גדלות סקוויות הענק, ולהקים בהם אזור פתוח לציבור. עם זאת, רק ב-1 באוקטובר 1890 הוכרז יוסמיטי כפארק לאומי, והוא אחד הפארקים הלאומיים המפורסמים והיפים ביותר בארצות הברית בפרט ובעולם בכלל.
ב-1872 הוכרז דווקא ילוסטון כפארק הלאומי הראשון בעולם. פלאיו של פארק זה נודעו ברבים, ומבקרים החלו לפקוד אותו. מאחר שמדינת ויומינג בה שוכן רובו של שטח הפארק עדיין לא נוסדה, ושטחה נחשב אז לטריטוריה ללא שלטון מקומי, נטל הממשל הפדרלי בארצות הברית חסות על הפארק בהכריזו עליו כפארק לאומי. הפארקים הבאים שהוכרזו היו, כאמור, יוסמיטי והפארק הלאומי סקוויה שהוכרזו שניהם ב-1890.
רק ב-1916, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, אישר הקונגרס את חוק שירות הפארקים הלאומי (National Park Service).
מיץ לבנה
מיץ לִבְנֶה, מי לִבְנֶה או מיץ שַׁדָּר הוא לְשַׁד (נוזל המובל בתאי עצה) אשר נאסף מעצי ליבנה (שַׁדָּר).
את המיץ נהוג לשתות בצורתו הגולמית או לאחר שעבר תהליך התססה. בצורתו הגולמית המיץ הוא שקוף, מעט מתוק עם מרקם מעט סמיך. לאחר יומיים-שלושה המיץ מתחיל לתסוס והטעם הופך לחומצי יותר.
פארק לאומי
הפארקים הלאומיים בארצות הברית
בשירות הפארקים הלאומי מועסקים כיום (2007) כ-20,000 עובדים, ובנוסף עשרות אלפי מתנדבים. תקציבו הוא מעל 2 מיליארד דולר.
מיץ לבנה
מיץ הליבנה הוא משקה מסורתי באזורים רבים של חצי הכדור הצפוני כמו גם חלקים של צפון סין שכן העץ עצמו גדל לרוב באזורים קרים.
פארק לאומי
מדינות אחרות
לאחר הקמתו של הפארק הלאומי ילוסטון, תפסה הקמתם של פארקים לאומיים תאוצה. הפעילות התמקדה במדינות אנגלו-סקסיות בעיקר. כך למשל הוקם באוסטרליה בשנת 1879 ה"פארק הלאומי" מדרום לסידני. ה"פארק הלאומי" האוסטרלי, שהוא השני בעולם, נקרא כך משום שהיה יחיד במינו באוסטרליה. בשנת 1955 שונה שמו ל"פארק הלאומי המלכותי" (Royal National Park).
מיץ לבנה
איסוף
לשד הליבנה נאסף רק לקראת סוף החורף והאביב כאשר הלשד נע באופן אינטנסיבי בגזע העץ.
איסוף מיץ הליבנה נעשה על ידי קידוח חור לגזע העץ והובלת הלשד למיכל דרך צינור כלשהו; המיץ יזרום לאורכו בגלל מתח הפנים. לאחר מכן מכסים את החור שנקדח בעץ על מנת למזער את הפגיעה בעץ.
פארק לאומי
מדינות אחרות
ב-1885 הוקם באלברטה שבקנדה הפארק הלאומי של הרי הרוקי, או בשמו הנוכחי הפארק הלאומי באנף (Banff National Park).
פארקים הוקמו גם בניו זילנד החל מ-1887 (פארק לאומי טונגרירו), ובדרום אפריקה (הפארקים הלאומיים של דרום אפריקה), שם הכריז המנהיג פול קרוגר ב-1898 על אזור בצפון מזרח המדינה כעל שמורת טבע, אזור שהפך בשנת 1926 לפארק לאומי קרוגר (Kruger National Park).
מיץ לבנה
איסוף
יש לאסוף את מיץ הליבנה בתחילת האביב לפני שהופיעו עלים ירוקים, בסוף האביב המיץ הופך למריר. תקופת האיסוף היא קצרה - כחודש אחד בלבד במהלך השנה.
פארק לאומי
מדינות אחרות
באירופה לא הוקמו גנים לאומיים עד תחילת המאה העשרים. רק ב-1909 הוקמו בשוודיה 9 פארקים לאומיים. בצרפת הוקם הפארק הלאומי הראשון רק ב-1963. זהו הפארק הלאומי ואנואז (Parc national de la Vanoise ) בהרי האלפים. באנגליה יש רק 12 פארקים לאומיים. ההגדרה האנגלית של פארק לאומי שונה, והוא יכול להיות גם בבעלות פרטית. לכל פארק יש הנהלה משלו. באירופה כולה קיימים כיום כ-360 פארקים לאומיים.
מיץ לבנה
אזורים מסורתיים
בתרבויות באלטיות קדומות, בתרבות הסלאבית והפינו-אוגרית ראו את ליבנה כאחד העצים הקדושים ביותר שלהם והכינו ממנו משקה מסורתי.
אזורים סלאביים
באזורים סלאביים ידוע המיץ כמיץ ליבנה כמו ברוסיה ( берёзовый сок, romanized: byeryozovyi sok ), בלארוס (, Byarozavik ), בולגריה ( בולגרית : брезов сок, רומניזציה : brezov sok ), פולין ( sok z brzozy, oskoła ), אוקראינה ( березовий сік, romanized: berezovyi sik ).
פארק לאומי
פארקים לאומיים בישראל
ארץ ישראל הייתה חבל ארץ דליל אוכלוסין במשך מאות השנים שקדמו למאה התשע עשרה. גלי הגירה, שהחלו באמצע מאה זו, הרחיבו את האוכלוסייה המקומית ואת צרכיה. יערות נכרתו לשם אספקת פחם לבערה, הן לחימום והן לתעשייה. קטרי הרכבת הטורקית, שהחלה לפעול לקראת סוף המאה, צרכו אף הם פחם.
מיץ לבנה
אזורים באלטיים
אסטוניה ( kasemahl ), פינלנד ( mahla ), לטביה ( bērzu sula ), ליטא ( beržų sula).
פארק לאומי
פארקים לאומיים בישראל
הטמפלרים, שהגיעו לארץ החל משנות השבעים של המאה ה-19, הביאו עימם רובי ציד משוכללים, שאומצו במהרה על ידי הפלאחים המקומיים. גם המעבר למאה העשרים לא בישר טובות לבעלי החיים שניצודו בהמוניהם: מלחמת העולם הראשונה אופיינה בהצטיידות מסיבית בנשק חם. בתחילת המאה ה-20 ניצוד התנין האחרון בנחל התנינים. בעלי חיים גדולים כיענים, איילים, יחמורים, דובים סוריים, פראים וברדלסים, נכחדו.
מיץ לבנה
אזורים אחרים
צרפת, סקוטלנד, נורווגיה, שוודיה ( björksav ) ובמקומות אחרים בצפון אירופה וכן חלקים בצפון סין וגם הוקאידו ואומורי כחלקים מצפון יפן.
פארק לאומי
פארקים לאומיים בישראל
ממשלת המנדט החלה לחוקק חוקים לשמירת החי והצומח. ב-1924 פורסם חוק הציד, וב-1926 - פקודת היערות. אתרים רבים, כמו חורש הכרמל והר מירון, הוכרזו כשמורות יער; עצים מסוימים הוכרזו כמוגנים. בתחום הציד היה המצב גרוע בהרבה, ולמעשה לא הייתה כל הגנה על בעלי החיים.
מיץ לבנה
אזורים אחרים
הוא נמצא בשימוש נרחב גם בקרב בני אמיש בפנסלבניה (ממוצא הולנדי), הן כמשקה מסורתי בפני עצמו, ובמיוחד כמרכיב מרכזי בבירת ליבנה.
פארק לאומי
פארקים לאומיים בישראל
עם קום מדינת ישראל לא השתנה המצב בהרבה. המדינה הצעירה התמקדה בפיתוח כלכלי וקליטת עלייה. עשרות אלפי דונם של ביצות, שהיו אבן שואבת למינים רבים של צמחים ובעלי חיים, יובשו. נחלים זוהמו בעקבות ההתפתחות החקלאית והתעשייתית. שטחי קרקע רבים שהיו פראיים ואכלסו ערכי טבע רבים, נדונו לכליה בעקבות בנייה מואצת והקמת מאות יישובים חדשים.
אורן (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים ששם משפחתם הוא אורן:
אקדח קפצונים
אקדח קַפְּצוֹנִים או אקדח פיקות הוא אקדח צעצוע שמייצר קול ועשן אשר מדמים יריית אקדח כאשר ההדק נלחץ.
אקדחי הקפצונים קיבלו את שמם על שם הקפצונים - סלילי נייר שעליהם מודבקים חומרים נפיצים אשר מספקים את הרעש ואת העשן. הפיקות הן דיסקיות קטנות עם חומרים נפיצים, רובן מסודרות בטבעות פלסטיק של שש, שבע, או שמונה ולפעמים גם תשע פיקות. אקדחי הפיקות לרוב מעוצבים בצורת אקדח תופי, שבו תוף התחמושת משמש לטעינת הפיקות עצמן.
אקדחי הקפצונים נהיו פופולריים במיוחד בעקבות הצלחת המערבונים בקולנוע ובטלוויזיה. תקופת תור הזהב של אקדחי הקפצונים הייתה לאחר מלחמת העולם השנייה כאשר הטלוויזיה נהייתה פופולרית וחברות מסחריות עשו מיליונים ממכירת אקדחי קפצונים. מסוף המלחמה ועד אמצע שנות השישים, ילדים מכל העולם חיקו את הגיבורים שלהם, אספו ושיחקו באקדחי הקפצונים. אולם, כאשר תוכניות המערב הפרוע החלו להיעלם וגיבוריהם פרשו, הפופולריות של אקדחי הקפצונים ירדה ולבסוף כל היצרנים המפורסמים של אקדחי הצעצוע פשטו את הרגל או עברו לייצור של צעצועים אחרים.
יצרני אקדחי הצעצוע כיום מחויבים לייצר את האקדחים עם פקקי פלסטיק בצבעים בהירים של כתום, אדום או צהוב המכסים את הקנה של האקדח, או את כל גוף האקדח. חוקים אלו נוצרו בעקבות אירועים שקרו בהם אזרחים תמימים, בדרך כלל ילדים או נערים, נורו על ידי שוטרים אשר חשבו שהם נשאו נשק אמיתי.
בישראל אקדחי קפצונים פופולריים במיוחד כאביזר לתחפושות פורים.
אקדחי הקפצונים טומנים בחובם גם סכנה, פעמים רבות נפגעו ילדים מהאקדח. הפגיעות התרחשו לעיתים קרובות מירייה על היד או בתוך הכיס וגרמו לכוויות. התערובת הפירוטכנית הנפוצה עבור אקדחי קפצונים היא תערובת ארמסטרונג, שבעקבות הנפיצות הרבה שלה, והסכנות הטמונות בה, משתמשים רק ב-10 מ"ג ממנה ליצירת הפיצוץ של הקפצונים.
חבורה יישוב ארץ-ישראל על ידי עבודת אדמה
חבורה יישוב ארץ-ישראל על ידי עבודת אדמה הוקמה בקיץ של שנת 1881, במוינשט, רומניה, על ידי קבוצה של 50 משפחות מיהודי המקום לשם פתרון בעיית יהודי רומניה על ידי ארגון עלייה לארץ ישראל.
קונסטנטיוס השני
פלאביוס יוליוס קונסטנטיוס (7 באוגוסט 317 - 3 בנובמבר 361), היה בנו של קונסטנטינוס הגדול ועם מותו הפך לשליט ולקיסר רומא בין השנים 337 ל-361 תחילה ביחד עם אחיו ולאחר מכן כשליט יחיד. שלטונו התאפיין בלחימה בין טוענים לכתר ומוקדי כוח באימפריה הרומית ואויבים מבחוץ. בתקופתו זכתה המינות האריאנית לתקופת חסד קצרה בתמיכתו, בגין עובדה זו אבות הכנסייה וההיסטוריונים הנוצרים מתארים אותו בצבעים של שליט העוין את הזרם המרכזי בנצרות. ההיסטוריון אמיאנוס מרקלינוס שהיה קרוב לחצר הקיסר מתאר אותו כאדם בעל מצפון אך גאוותן וטיפש שהיה טרף קל לשרלטנים ומְלַחֵכי פִּנְכָּה.
תפיסת השלטון
בשנת 337 נפטר קונסטנטינוס הגדול בעיר שנקראה על שמו קונסטנטינופול. קונסטנטיוס ערך לאביו האוגוסטוס הלוויה מפוארת וקבר אותו בכנסיית השליחים הקדושים. מותו של קונסטנטינוס סימן תחילתו של מסע טיהורים ללא רחמים בקרב בני משפחתו ויורשיו הפוטנציאליים. אף על פי שהמקורות של התקופה לא מצביעים על קונסטנטיוס כיוזם מרחץ הדמים אין ספק כי הוא (ואחיו בניו של קונסטנטינוס הגדול) היו המנצחים והמרוויחים הגדולים מתוצאותיו. אין ספק כי קונסטנטיוס היה מעורב בעקיפין או ישירות בטיהור במטרה להסיר איומים פוטנציאליים על שלטונו. בטבח נרצחו שניים מדודיו ו 6 מבני דודיו ובהם חניבליאנוס (Hannibalianus) גיסו של קונסטנטיוס מנישואים לאחותו קונסטנטינה ובסופו נותרו בחיים אחיו הבכור של קונסטנטיוס - קונסטנטינוס השני ואחיהם הצעיר קונסטנס ו3 מבני דודיו קונסטנטיוס גאלוס (Constantius Gallus), יוליאנוס הכופר ונפוטיאנוס (Nepotianus). ככל הנראה גילם הצעיר של הניצולים ומעמדם השולי בהיררכית הכוח הרומאית מנעו את הצורך להוציאם להורג.
משהתגבשה אחיזתם בשלטון קונסטנטיוס ואחיו נפגשו בעיר סירמיום זמן קצר לאחר מכן וסיכמו על חלוקת שטחי האימפריה ביניהם. קונסטנטיוס קיבל את הפרובינציות המזרחיות ובהן תרקיה, סוריה ומצרים וקבע את מושבו בקונסטנטינופול. קונסטנטינוס השני קיבל את השליטה על בריטניה וגאליה היספניה והיה עוצר לקונסטנס שרשמית שלט על איטליה אפריקה איליריקום פאנוניה ומקדוניה.
מלחמה מול האימפריה הסאסאנית
בעוד קונסטנטיוס עוסק בביסוס שלטונו באימפריה ניצל השליט הסאסאני שאפור השני את ההזדמנות ופלש בכוח רב אל השטח הרומאי בצבא שכלל פילי מלחמה אך מול התנגדות עיקשת של חילות המצב הרומאיים נאלץ לסגת. קונסטנטיוס ניהל משנת 338 עד לשנת 350 מלחמת התשה מול הכוחות הפרסיים, אסטרטגיה שמנעה מהפרסים אפשרות להשתמש ביתרון ההפתעה ושלל מהם את היוזמה הטקטית, הכוחות הרומאיים ערכו מספר פשיטות אל תוך השטח הפרסי אך ככל העימות נוהל על ידי הצבא הרומאי מעמדות הגנה וביצורים והפרסים ערכו התקפות שנסתיימו במערכות מצור שכשלו בדרך כלל והותירו את השליטה בידי הרומאים ככלל נמנע קונסטנטיוס ממסעות מלחמה וקרבות בהיקף משמעותי. אסטרטגיה זו שבסיכומו של דבר השיגה את מטרתה ומנעה מהפרסים אפשרות שליטה בפרובינציות המזרחיות מנעה גם את התהילה של הניצחון מקציני הצבא והיוותה שינוי מהותי מהאסטרטגיה הרומאית המסורתית של מסעות מלחמה אל תוך השטח הפרסי מסורת שלעיתים הסתיימה בתבוסות קשות מאידך זכתה איסטגיית ההתשה של קונסטנטיוס לקיתונות של בוז ותוארה כפחדנות ופגיעה במורל החיילים. עם זאת האסטרטגיה של קונסטנטיוס הוכיחה עצמה במבחן המציאות ומשעזב האוגוסטוס את הפרובינציות המזרחיות נמנעו הסאסאנים ממתקפות בהיקף משמעותי.
בעוד קונסטנטיוס עסוק בקרבות במזרח ניצת סכסוך על תחומי השליטה בתוך האימפריה בין קונסטנס לבין קונסטנטינוס השני שהסתיים במפתיע במותו של קונסטנטינוס בשנת 340 במארב בסמוך לעיר אקוויליה, קונסטנס הצעיר מבין האחים תפס את השלטון על האימפריה המערבית אך חוסר ניסיונו גרם להתמרדות הלגיונות שבחרו את הגנרל מגניניטוס (Magnentius) לאוגוסטוס. קונסטנס שאחרוני נאמניו נטשו אותו נרצח לבסוף על ידי המורדים.
למרות האיום הישיר על שלטון השושלת ושלטונו של קונסטנטיוס באופן ישיר הוא נמנע מלנטוש את החזית בטרם הדף את הצבא הסאסאני שצר בפעם השלישית על המבצר האסטרטגי נציבין (Nisibis) ושיקם את חומות המבצר.
מרד מגנינוטיוס
בשנת 350 החלה האימפריה להתפורר בידי היורשים של קונסטנטין הגדול בתסריט שדומה להתפוררות הטטררכיה השנייה, קונסטנטיוס השני נותר הצאצא והיורש היחיד שנותר בחיים לאחר שאחיו ושותפיו לשלטון מתו ואת מקומם תפסו מורדים שהכריזו על עצמם כאוגוסטוס והיו איום ישיר על שלטון השושלת שבית קונסטנטינוס. האיום הגדול ביותר היה מצד הקצין מגנינוטיוס שהכריז על עצמו אוגוסטוס ושלט למעשה על הפרובינציות של גאליה היספניה ובריטניה. הוא המליך קצין בשם דיסנטיוס (Decentius) - ככל הנראה אחיו לקיסר, גייס את עיקר הלגיונות של האימפריה המערבית מתוך כוונה לקחת את השלטון על האימפריה כולה מידי קונסטנטיוס. מהלכיו של מגנינוטיוס דחקו את בית קונסטנטינוס לפינה, קונסטנטינה פנתה לוטרניו, קצין בכיר ומושל איליריה והציע לו את תפקיד האוגוסטוס ככל הנאה על מנת להבטיח את יציבות השלטון בתקופה בה קונסטנטיוס נלחם במזרח ועל מנת להרתיע את מגנינוטיוס ותומכיו מלנצל את היעדרותו של מי מהשליטים לבית קונסטנטיוס ולתפוס את השלטון ללא התנגדות של ממש. לפי גרסה אחרת מגנינוטיוס פנה לוטרניו בהצעה לשיתוף פעולה כנגד קונסטנטיוס, על פי גרסה זו קשרו הקצינים לחלק ביניהם את האימפריה המערבית ולהציע קונסטנטיוס את החלק המזרחי תמורת השלמה עם חלוקת האימפריה.
קונסטנטיוס מצידו הפסיק את המערכה במזרח על מנת להגן על כס השלטון. אך לא פנה מיד להילחם במורדים אלא פעל לבסס את שלטונו בשטחים שנותרו תחת השפעתו. כצעד ראשון הוא מינה את בן דודו קונסטנטיוס גאלוס לשליט המזרח וחיתן אותו עם אחותו הבכורה קונסטנטינה מתוך מטרה לקשור אותו לצידו, להבטיח את נאמנותו ולפקח על צעדיו.
מרד נפוטיאנוס
לאחר 28 יום הצליח צבא בפיקודו של מרסליאנוס, הקצין הבכיר בצבאו של מגנינוטיוס לכבוש את רומא, לתפוס את נפוטיאנוס ולהוציא אותו להורג. לאחר תהלוכת ניצחון בה הוצג ראשו של נפוטיאנוס בפומבי ערכו המנצחים טיהור בקרב אצילי העיר. אירוע זה בעל חשיבות שולית יחסית הוכיח למגנינוטיוס כי למרות האירועים של העבר הקרוב והצלחתו בתפיסת האימפריה המערבית מול יורשי קונסטנטינוס נאמנות הציבור הרומאי ובעיקר האדמיניסטרציה של האימפריה הייתה נתונה לשושלת של קונסטנטינוס הגדול וכי לפניו מאבק של ממש בדרכו לתפיסת מושכות השלטון.
קרב מורסה מז'ור
בסוף שנת 351 נפגשו צבאות המזרח תחת פיקודו של קונסטנטיוס עם צבאות המערב תחת פיקודו של מגנינוטיוס בקרב של מורסה מז'ור. טרם הקרב תמרנו הצבאות בשטחים הפתוחים של פרובינציית פאנוניה. עם כניסת צבא האימפריה המזרחית אל תוך הבלקן התפתחו סדרת קרבות בלימה בין הצבאות, צבאו של קונסטנטיוס נכשל לפרוץ אל תוך איטליה גופה בשלב זה צעד צבא האימפריה המערבית אל תוך פאנוניה וכבש את העיר סיסאק בניסיון אחרון למנוע את העימות הצבאי נכנסו השליטים למשא ומתן בו דרש נציגו של קונסטנטיוס כי מגנינוטיוס וצבאו ייסוגו ללא קרב אל גאליה ובסיכומו של דבר הגיעו השיחות למבוי סתום.
בספטמבר 351 נפגשו הצבאות בסמוך לעיר (מורסה) אוסייק במישור הגובל בגדות הנהר דראווה. הקרב היה אכזרי במיוחד ונכנס להיסטוריה כקרב בין צבאות רומאיים עם מספר הנפגעים הגדול ביותר על פי המקורות בני התקופה קונסטנטיוס התבצר על גדת הנהר עם צבא של 80,000 חיילים מול צבא בן 36,000 חיילים בפיקודו של מגנינוטיוס. מתקפת איגוף של יחידות הפרשים הכבדים קיפלה את הכנף השמאלית של צבא המערב שם נלכדו הבורחים כנגד הנהר ונהרגו או טבעו. על פי האומדנים נהרגו כ 30000 חיילים מכל צד מגנינוטיוס ברח משדה הקרב ונסוג לחלוטין מפאנוניה והתבצר באקוויליה במטרה להתגונן מול פלישה אל תוך איטליה. הניצחון הוצג על ידי אנשי הכנסייה כהתערבות אלוהית וניצחון הנצרות על הכופרים הפגאניים.
קרב מון סלקוס ודיכוי המרד
במהלך 352 פעל קונסטנטיוס לבסס את שליטתו באיטליה, הוא חזר ותפס את מוסדות השלטון וחזר להיות השליט המוכר של האימפריה על ידי הסנאט, הכרה שניתנה למגנינוטיוס בעת שליטתו ברומא ואיטליה. במהלך 353 הוא חזר למקד את פעולותיו על מנת לדכא את המרידה, וניצל את שליטתו המחודשת בצי הרומאי שבסיסיו היו באיטליה על מנת לכבוש מחדש את הפרובינציות באפריקה ולאחר מכן היספניה משם חדרו ספינות הצי אל תוך שטחי גאליה וכבשו את העיר ליון. מגנינוטיוס מאידך התקשה לשמור על עמדותיו ונאלץ לסגת אל צפון גאליה ואיבד את כל התמיכה לכאורה שהייתה לו באיטליה ואחיזתו בגאליה החלה להתרופף משהשבטים הגרמאניים חזרו לתקוף את אזורי הגבול. הקרב הסופי הידוע בהיסטוריה כקרב מון סלקוס (Mons Seleucus) התחולל ביום 3 ביולי 353 באזור האלפים העליונים בסמוך לעיר הצרפתית גאפ. לאחר יום לחימה עקוב מדם הצליח צבאו של קונסטנטיוס לגבור על צבאות המורדים. משנתברר כי אבדה כל תקווה וכי לא נותרו לו תומכים בקרב יחידות הצבא בחר מגנינוטיוס להתאבד מלפול בידי האוגוסטוס המנצח. קונסטנטיוס לא הסתפק בניצחון הצבאי אלא ערך טיהור מקיף וללא רחמים בכל התומכים ומשתפי הפעולה עם המרידה.
ההיסטוריונים הרומאיים בני התקופה מציירים בצבעים קשים את הטיהורים ומציינים את הפקיד פאולוס "קטנה" (פאולוס ה"שרשרת" Paulus Catena) שמונה על ידי קונסטנטיוס לעמוד בראש הפעולה, בזכות יעילות ואכזריותו הוא קיבל את הכינוי "השרשרת" בגין המאסרים הרבים שביצע במי שנחשד תומך במרד. הוא "ניקה" אך חיל המצב בבריטניה מנאמני מגנינוטיוס אך הרחיב את פעולתו אסר והרג אנשים אחרים באשמות שונות וללא ראיות. מבריטניה נשלח פאולוס למצרים של הקים בית משפט שדה ששפט והוציא להורג חשודים בבגידה במשפטי בזק.
קונסטנטיוס הקדיש תשומת לב מיוחדת לרדיפתו אחר אתנסיוס, אחד מאבות הכנסייה והבישוף ה-20 של אלכסנדריה שהביע תמיכה במגנינוטיוס. קונסטנטיוס שמלכתחילה הביע את תמיכתו בנצרות האריאנית חידש את צו הגירוש של אתנסיוס. ב-356, נעשה ניסיון לעצור את אתנסיוס בעיצומו של טקס תפילת חג, ובעקבות זאת, ברח דרומה למצרים העליונה, שם הסתתר במנזרים ובבתי ידידיו. בתקופת הסתתרותו, כתב חיבורים נוספים, "ארבע דרשות כנגד האריאניות", "אפולוגיה לקונסטנטיוס" ו"אפולוגיה לבריחה (שלו עצמו)". המשך רדיפתו על ידי קונסטנטיוס ודוחות שקיבל על כך שהבישוף החדש, גאורג מלאודיקה רודף את הנוצרים שאינם אריאנים, גרמה לאתנסיוס לחבר את "ההיסטוריה של האריאנים", חיבור רגשי למדי, בו הוא מכנה את קונסטנטיוס - אנטיכריסט.
הדחת גאלוס
בעוד קונסטנטיוס מנקה את ההתנגדות לשלטונו במערב ומביא את הלגיונות תחת מרותו הוא נאלץ להפנות את תשומת לבו למזרח. גאלוס שמונה לקיסר ואמור היה לשלוט בפרובינציות המזרחיות לשמור על השקט לאורך הגבולות ובתוך הפרובינציות נכשל במשימותיו ומאידך גילה התנגדות עיקשת עד כדי מרדנות כנגד פקודות קונסטנטיוס.
בשנת 351 בסמוך לכניסתו לתפקיד הקיסר ועל רקע אי היציבות באימפריה הרומית במהלך מרידתו של מגנינוטיוס והעימותים התכופים עם האימפריה הסאסאנית שערערו את הסמכות השלטונית הרומאית בפרובינציות המזרחיות, פרץ מרד בקהילות היהודיות של ציפורי וטבריה. המורדים הצליחו תחילה להשתלט על שטחים משמעותיים בארץ ישראל וניצלו את דלילות הכוחות הצבאיים הרומאיים על מנת לכבוש את ירושלים. תגבורת רומאית בפיקודו של המצביא אורסיקינוס מנאמניו של קונסטנטיוס צעדה מאנטיוכיה אל תוך הגליל ודיכאה את המרד במהירות ויעילות.
גאלוס התקשה להתמודד עם אתגרים נוספים ובהם פשיטות של הסאסאנים ומרדנות של הפרובינציות אך איבד את השליטה כאשר תנאי רעב וקשיים כלכליים הביאו אותו לכל עימות עם האצולה המקומית, שורה של חוקים לא פופולריים שמטרתם איסוף מיסים ומשפטים מבוימים שמטרתם הכנעת ההתנגדות בקרב האוכלוסייה המקומית הביאו להתמרמרות שהגיע לאוזני קונסטנטיוס. שליחים שנשלחו על מנת לעמוד על מהות האירועים במזרח נאסרו והוצאו להורג בפקודת גאלוס.
גאלוס שנדחק לפינה המשיך את העימות וערך מסע טיהורים בקרב האצילים וקציני הצבא של הפרובינציה, בפקודתו נאסרו אזרחים ואנשי צבא שהואשמו בבגידה והוצאו להורג בהליך מקוצר. היסטוריונים רומאיים בני התקופה מתארים את גאלוס כאדם חלש שהיה חותמת גומי לשאפתנות ובעיקר לאכזריות וחוסר המעצורים של אשתו קונסטנטינה שפעלה מאחרי הקלעים. צעדים אלו ערערו את מעמדו של גאלוס במזרח הרומאי וגם דחפו את קונסטנטיוס לכלל מסקנה כי נדרשת פעולה דרסטית.
בשנת 354 קונסטנטיוס זימן את גאלוס לפגישה. גאלוס שחשד כי סר חינו בחצר האוגוסטוס שלח את אשתו קונסטנטינה על מנת ליישר את ההדורים אך תוכניתו עלתה על שרטון כאשר קונסטנטינה מתה ממחלה בעת המסע חזרה לאיטליה, בשלב זה נותר גאלוס ללא תמיכה מול קונסטנטיוס והתבצר באנטיוכיה אך התפתה לצאת לפגישה עם קונסטנטיוס במערב משנרמז או הובטח לו כי הוא יתמנה לאוגוסטוס לצידו של קונסטנטיוס.
בהגיעו לאיטליה נאסר גאלוס והוצא להורג בפקודת קונסטנטיוס. היסטוריונים רומאיים בני התקופה מספרים כי גורלו של גאלוס נחרץ משהאשים את אשתו קונסטנטינה בתכנון וביצוע מעשים שהיו פסולים בעיני קונסטנטיוס, עם זאת משיצאה הפקודה להוצאתו להורג ניחם קונסטנטיוס על הפקודה וניסה להמתיק את גזר הדין אך אחר את המועד.
מינוי יוליאנוס לקיסר
בעוד קונסטנטיוס מצליח להחזיר את הסדר לפרובינציות המזרחיות חזרה גאליה לגעוש. השבטים הגרמאניים ערכו פשיטות של שוד והרס באזורי הגבול ובאוגוסט 355 התמרדו הלגיונות של חיל המצב והמושל הרומאי סילבאנוס הכריז על עצמו כאוגוסטוס. הקצין אורסיקינוס, מי שהיה יד ימינו של גאלוס ושהה במעצר נשלח להביא את המורד לדין או לחלופין להביא למותו. ההיסטוריון אמיאנוס מרקלינוס צורף לפמלייתו של אורסיקינוס ומתאר את האירועים במהלכם חתרו תחת מעמדו של סילבאנוס והסיתו את מקורביו כנגדו עד שבסיכומו של דבר, חודש לאחר ההתמרדות הוא נגרר בכוח מכנסייה בה מצא מקלט והוצא להורג.
ההכרה כי לא ניתן יהיה לשלוט על גאליה והפרובינציות המערביות ללא נציג נאמן בן משפחת המלוכה הביאה את קונסטנטיוס למנות את אחרון קרובי המשפחה, יוליאנוס לקיסר שימשול בגאליה. קונסטנטיוס השיא ליולינוס את אחותו הלנה ושלח אותו לגאליה. על מנת להימנע מהאירועים שהביאו לעימות מול גאלוס הגביל קונסטנטיוס את יוליאנוס והקצה לו חצר קטנה וכוח צבאי מוגבל בעוד עיקר הסמכויות והכוח ניתנו לידי פקידים וקציני צבא שמונו ישירות על ידי קונסטנטיוס.
מאבק מול יולינוס ומוות
קונסטנטיוס ויולינוס לא יכלו לנוח על זרי הדפנה, המשברים התכופים במערך השלטון המרכזי של האימפריה שלחו גלי הלם ברחבי האימפריה. הסדקים שנבעו בעוצמת השלטון של קונסטנטיוס הזמינו את ההתקפות של אויבי האימפריה מבחוץ ותהליכי שינוי פנימיים עודדו גורמים מרדניים מתוך האימפריה למסות ולפרוק עול. קונסטניוס ויולינוס נאלצו מיד לאחר חלוקת השלטון להילחם באיומים על גבולות האימפריה ממזרח וממערב ולבסוף עמדו זה מול זה בתהליך בלתי נמנע.
המאבק הראשון היה מול שבטים גרמאניים שפלשו מחדש אל תוך גאליה ונהדפו במאמץ משותף של חיל המצב של הפרובינציה מחוזק בלגיונות אימפריליים במקביל חזרו הססאנים לאיים על הגבולות המזרחיים וכפו על קונסטנטיוס לצאת למסע מלחמה חדש במזרח.
עזיבת הצבא של האימפריה אל המזרח הביאה להכרזתו של יולינוס לאוגוסטוס, לכאורה על ידי הלגיונות של חיל המצב ולא מתוך יוזמה של יולינוס אך הלכה למעשה האימפריה חזרה למאבק בין השליטים בפועל. קונסטנטיוס נכשל בהדיפת הצבא הסאסאני ונאלץ להשלים עם כיבוש חלק מערי השדה וביצורי הגבול במסופוטמיה מאידך המאבק גבה קורבנות ניכרים מהסאסאנים שנמנעו מלנצל את הקיפאון בשדה הקרב לטובתם. קונסטנטיוס החליט כי משנתגבש הגבול במזרח הוא פנוי לטפל בהתקוממות של יולינוס במערב. בשנת 361 הוא החל במסע לכוון גאליה במטרה לחזור והשיב את השלטון באימפריה לידיו. ב-3 בנובמבר 361 בסמוך לעיר אדנה נפטר קונסטנטיוס ככל הנראה מתשישות. בטרם החזיר את נשמתו לבורא הוא נקב ביולינוס כיורשו.
משפחתו
קונסטנטיוס היה נשוי 3 פעמים:
נישואים ראשונים לאשה ששמה לא ידוע. קרובת משפחה בהיותה בתו של יוליוס קונסטנטיוס דודו של קונסטנטיוס השני. ידוע כי היא הייתה אחותו של גאלוס ואחות למחצה של יוליאנוס. היא נפטר ככל הנראה בשנת 352
אשתו השנייה הייתה אוסביה, אשה מסלוניקי ומוצא מקדוני הם נישאו ככל הנראה בשנת 353 והיא נפטרה בשנת 360
בשנת 360 הוא התחתן עם פאוסטינה ולזוג נולדה בת אחת פלאביה מקסימה קונסטנטיה שנישאה לגרטיאנוס. פאוסטינה מתה בעת לידת הבת.
רפורמות דתיות
כיאה ליורש של קונסטנטינוס הגדול שנודע בעיקר בשל פעילותו לקידום מעמדה של הנצרות באימפריה הרומית, שהובילה לקבלתה כדת הרשמית של האימפריה. היה קונסטנטיוס פעיל בתחום הרפורמות הדתיות, הוא פעל בשלושה מישורים, מאבק בדתות הפגניות, מאבק ביהדות ומעל הכל קידום הנצרות האריאנית מתוך מאמץ לעצב את מהות הדת הנוצרית ולקדם אותה כדת השלטת באימפריה הרומית.
הכנסייה האריאנית
במהלך שלטונו נטה קונסטנטיוס אל הפרשנות האריאנית של הנצרות. עיקר המחלוקת נסב סביב הגדרת המהות של השילוש הקדוש האריאנים האמינו שהאל הבן שהתגלם בבשר בישו נברא על ידי האל האב, ועל כן הוא פחות ממנו. בכך הם חלקו על הפרשנות האורתודוקסית לשילוש הקדוש, בה האב, הבן ורוח הקודש הם שווים וקדמונים באותה מידה. המחלוקת גלשה לפסים אלימים ואיימה על האחדות של הכנסייה ושל האימפריה. על רקע זה כינס קונסטנטיוס את ועידת ניקיאה, הוועידה האקומנית הראשונה שהתכנסה בשנת 325. הוועידה פסקה כי טבעו של ישוע זהה לטבעו של האל האב, עקרון המכונה מאז "homoousios". הוועידה פסלה את תורתו של אריוס והגדירה את האריאניות כמינות. בנוסף הוועידה גינתה את הזרם המונרכי, תיקנה את מועד חג הפסחא ועסקה בסמכויות השיפוט של הבישופים. הוועידה ניסחה את ה"אני מאמין", המכונה גם "הסימבול של ניקיאה", המתמצת את האמונה הנכונה. המאבק לא פסק וההתנגדות האריאנית המשיכה את מאבקה תוך שמאמינה מסתמכים על אנשי כנסייה בכירים שהיו מקורבים לקונסטנטיוס ובראשם אובידיוס בישוף נקומדיה הוא הצליח להביא למינוי של בישופים אריאנים בעמדות מפתח, ולנצל את המתחים הפוליטיים לטובת קידום הדוקטרינה ותמיכתו של קונסטנטיוס באריאניות. בסופו של דבר נדחתה האריאניות ככפירה ועם מותו של קונסטנטיוס ירדה ממעמדה בנצרות. תמיכתו של קונסטנטיוס בדוקטרינה הדחויה הפך אותו בהיסטוריה הנוצרית לשליט שתואר באופן שלילי, תפקידו כרפורמטור נדחק והוא נתפס ככופר ומחטיא.
רדיפת הפאגאנים
קונסטנטיוס ניהל מדיניות דו-פרצופית בטיפולו בדתות הפגניות שעדיין היו בעלות השפעה ברומא ובעלות קהל מאמינים רב ברחבי האימפריה. מחד הוא הוציא שורה של צווים דתיים "אדיקט" הקובעים עונשים חמורים על אלו שמבצעים טקסים דתיים פאגאניים ואיסור על העלאת קורבנות צו המורה על סגירת מקדשים וצווים האוסרים את פעילותם של מגידי עתידות ועיסוק בכישוף. מאידך הוא לא פעל על מנת לאכוף את הצווים כנגד הפעילות של הפגאניים. יתר על כן קונסטנטיוס שמר על תוארו כפונטיפקס מקסימוס כלומר הכהן העליון של הדת ברומא העתיקה מתוקף תואר זה הוא עמד בראש קולגיום הפונטיפקס (בלטינית: Pontifex או Pontifices), שהיה אחד מארבעת הקוֹלֵּגיא (collegia) הגדולים של הכהונה ברומא, והופקד על ניהול חיי הפולחן והדת של המדינה, לאחר מותו הוא זכה להיות מוכרז כאל על ידי הסנאט הרומאי. הוא הותיר על כנה את פעילות הבתולות הוסטליות שהיו למעשה כוהנות של האלה וסטה, אלת האש והאח, שהייתה האלה המרכזית בפולחן הבית והמשפחה ברומא העתיקה.
רדיפת היהודים
קונסטנטיוס היה שליט עוין ליהדות וליהודים והלך בעקבות אביו בהכבדת ידו ובמדיניות אנטישמית ברורה. הוא הוציא מספר צווים שאסרו על נישואים בין גברים יהודים לנשים נוצריות ואסר על יהודים להיות בעלי עבדים צו מאוחר יותר קבע כי רכושם של המתגיירים מנצרות יוחרם לטובת הקיסרות.
עיצורים ענבליים
עיצורים ענבליים (באנגלית: Uvular) נהגים באמצעות הענבל, הלשונית הנמצאת בקצה הווילון (החך הרך), בפתח הלוע. בעת הגיית עיצור ענבלי, הענבל מתקרב או נצמד לחך הרך. ישנם ענבליים שבהגייתם הענבל רוטט על־גבי החך הרך. בפונולוגיה מקובל לשייך את העיצורים הענבליים לקבוצת העיצורים האחוריים (דורסאליים, dorsal).
הענבליים נדירים יחסית. הנפוצים ביותר מביניהם הם הענבליים החוככים /χ ʁ/ והרוטט /ʀ/. שלושת העיצורים הללו קיימים בעברית ישראלית, אם כי הבחנה פונמית קיימת רק בין האטומים לקוליים, כלומר בין [χ] המיוצג באותיות ח ו-כ רפה, ל־[ʁ] ו־[ʀ], כשהשניים האחרונים הם אלופונים המיוצגים באות ר.
רוב דוברי עברית ישראלית, גרמנית וצרפתית אינם מבחינים בין [ʁ] ל־[ʀ], לבין העיצורים המכתשיים [r] (רוטט) ו־[ɾ] (מקיש), כולם מיוצגים בעברית באות ר, בגרמנית ובצרפתית באות r. זהו חילוף חפשי.
בצרפתית אין הבחנה בין [ʁ] ל־[χ], ושניהם שייכים לפונמה המיוצגת באות /r/ - כלומר אין הבחנה בקוליות בענבליים (כאמור, חלק מהדוברים הוגים את הפונמה הזאת כעיצור מכתשי). בפורטוגזית [r] ו-[ʁ] משמשים לעיתים כאלופונים בתפוצה משלימה של הפונמה המיוצגת באות r, אם כי יש מקרים שבהם ההחלפה ביניהם יוצרת הבחנה במשמעות.
בחלק מניבי הערבית (למשל בערבית של עיראק ובערבית ספרותית) ישנם ענבליים סותמים - /q ɢ/ (בערבית ספרותית הם מיוצגים באות ق, המקבילה ל-ק בעברית ובארמית). עיצור כזה היה קיים גם בעברית עתיקה ובארמית, כפי שמעידה ההבחנה בכתב בין ק (סותם ענבלי אטום) ל־כּ דגושה (סותם וילוני אטום). עדות שונות מבחינות גם הן בין ק לכ בעיקר הבבלים (מעיראק) והתימנים, ואף מבדילים בין קּ דגושה לרפה, אך ייתכן שאלה הן בהשפעת השפה הערבית כפי שנהגתה באותן ארצות. העובדה שבניקוד הטברני ישנה הבחנה בין כ רפה לדגושה, אך אין הבחנה דומה עבור האות ק, רומזת לכך שגם בעברית הטברנית (המאה ה-8 לספה"נ) ההבחנה בין ק ל־כּ נשמרה. בכל ניבי הערבית (ובניגוד לעברית המודרנית ולגרמנית) יש הבחנה ברורה בין [ʁ] ל־[r]. גם בפרסית ובשפות הקרובות אליה קיימת הבחנה ביניהם, ובחלק מניבי הפרסית קיים העיצור [q]. בניביה האחרים הוא התלכד עם העיצור [ʁ] ונהגה כמותו.
ברוב השפות אין הבחנה בין עיצורים ענבליים לווילוניים, כך שצמדי העיצורים [χ] ו־[x] או [ʁ] ו־[ɣ] מהווים אלופונים של אותן פונמות. ישנם כמה ניבי הולנדית בהם קיימת הבחנה בין [χ] ל־[x]. ניבי הערבית שהוזכרו לעיל, וגם חלק מניבי הפרסית, מבחינים בין [k] (מיוצג באות ك) ל־[q] (מיוצג באות ق).
קיה סון-הי
קיה סון-הי (בקוריאנית: 계순희; באנגלית: Kye Sun-hui; נולדה ב-2 באוגוסט 1979) היא ג'ודוקא עבר צפון-קוריאנית, האלופה האולימפית מאטלנטה 1996 והאישה הראשונה מצפון-קוריאה שזוכה במדליית זהב אולימפית.
קיה מחזיקה בשלוש מדליות אולימפיות מקטגוריות משקל שונות באולימפיאדות מהשנים 1996, 2000 ו-2004 והיא ארבע פעמים אלופת העולם.
עיצורים ענבליים
כאשר מופיעים בטבלה שני עיצורים באותה משבצת, הימני קולי והשמאלי אטום.
קיה סון-הי
כאשר הייתה בת 16, היא השתתפה במשחקים האולימפיים באטלנטה 1996 וזכתה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג לאחר שגברה בגמר על הפייבוריטית ריוקו טאני היפנית. בתחרות זו היא הפכה לאלופה האולימפית הצעירה ביותר בג'ודו אי פעם. ארבע שנים לאחר מכן באולימפיאדת סידני, היא התחרתה בקטגוריית המשקל עד 52 ק"ג וזכתה במדליית הארד לאחר שניצחה את יואנה אלואש הרומנייה בקרב על המדליה.
באולימפיאדת אתונה 2004, שוב עלתה קטגוריית משקל כאשר התחרתה בקטגוריה של עד 57 ק"ג וזכתה במדליית הכסף לאחר שהגיעה עד לגמר בו נכנעה לאיבון בוניש הגרמנייה. קיה השתתפה גם באולימפיאדת בייג'ינג 2008, האולימפיאדה הרביעית שלה, אך הודחה בשלב שמינית הגמר לאחר שהפסידה לברברה הראל הצרפתייה.
קיה קיבלה את 'פרס קים איל-סונג' ואת 'פרס ספורטאי העם' מממשלת צפון-קוריאה על הישגיה.
Anti-Hu
Anti-Hu או HuAb הוא נוגדן במערכת החיסון אשר מתעורר כתוצאה מחשד להופעת סרטן ריאות אלים במיוחד (SCLC), במטרה להיאבק בסרטן.
באחוז מסוים של החולים אין הופעת סרטן והנוגדן פוגע במוח הקטן, אשר אחראי על הפעילות המוטורית, וגורם לליקויים בתפקוד הגפיים. תופעה זו נדירה ביותר ומשערים שהיא על רקע גנטי.
קופיפים
קופיפים (שם מדעי: Tarsiiformes) תת-סדרה בסדרת הפרימטים הכוללת משפחה אחת, קופיפיים (Tarsiidae).
מאפיינים
בעבר נחשבה תת-הסדרה לחלק מתת-סדרת טרום קופים, אך כיום נהוג למקמה כתת-סדרה עצמאית, השייכת לקבוצת פשוטי האף, אך אינה שייכת לקבוצת האנתרופואידים. מצד אחד, לבני תת-הסדרה מאפיינים של טרום קופים - פעילי לילה, גוף קטן, לסת תחתונה אינה מחוברת, אוזניים גדולות, רחם דו קרני וטופר גירוד. מאידך, יש להם גם מאפיינים של קבוצת פשוטי האף - אפיהם יבשים, חורי עיניהם סגורים ועשויים עצם, הסידור הכרומוזומלי שלהם דומה וכך גם סדר איבריהם הפנימיים. בנוסף לאלה, יש להם גם כמה מאפיינים ייחודיים: עיניים גדולות (כל אחת גדולה יותר מהמוח) חסרות יכולת תנועה.
על אף שכיום בתת-הסדרה משפחה יחידה קופיפיים, בתקופת האאוקן והאוליגוקן התקיימה משפחה נוספת, אומומידיים, בתת-סדרה זו. גם במשפחת הקופיפיים התקיים בעבר סוג נוסף Xanthorhysis.
אמנה בדבר תמרורים ואותות בדרכים
האמנה התקבלה בוועידת האו"ם, לאחר שאומצה על ידי המועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות בוועידה שנערכה בתאריכים 7–8 בנובמבר 1968. האמנה נכנסה לתוקפה מקץ עשר שנים, ב-6 ביוני 1978, היא מתבססת על החלטות קודמות מ-1931 ומ-1949, ובשנת 2003 התקבלו לה תיקונים.
במדינת ישראל, מרבית התמרורים דומים לתקנים אלה, אך יש יוצאי דופן בולטים כמו תמרור ה"עצור" הישראלי המכיל איור של יד.
ג'יימס וילסון מוריס
ג'יימס וילסון מוריס (באנגלית: James Wilson Morrice; 10 באוגוסט 1865 – 23 בינואר 1924) היה צייר נוף קנדי. התגורר במשך רוב הקריירה שלו בפריז.
ביוגרפיה
מוריס נולד במונטריאול שבקוויבק, בנו של סוחר עשיר, ולמד משפטים בטורונטו בין השנים 1882–1889. בשנת 1890 עזב ללמוד ציור באנגליה. בשנה שלאחר מכן הגיע לפריז, שם למד באקדמיה ז'וליאן בין השנים 1892 - 1897. באקדמיה ז'וליאן התיידד עם צ'ארלס קונדר ומוריס פרנדרגסט, ופגש גם את רוברט הנרי.
מוריס המשיך להתגורר בפריז עד מלחמת העולם הראשונה, אף שבילה את רוב חורפיו בקנדה. הוא יצר קשרים רבים בחוגים האינטלקטואליים של פריז, תוך שהוא נשאר בקשר עם עולם האמנות הקנדי - הצטרף לסלון ד'אוטומן, 1905, למועדון האמנות הקנדי, 1907, נבחר לחבר האקדמיה המלכותית הקנדית, 1913.
בתקופה זו הוא היה בקשר עם חוגי הספרות, עם אינטלקטואלים גולים אנגלים שחיו בפריז, כמו סומרסט מוהם, ארנולד בנט וקלייב בל. בחורף 12–1911 הוא חלק סטודיו עם מאטיס בטנג'יר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, מוריס ברח למונטריאול, ואז לקובה. שם החל לשתות, והפך לאלכוהוליסט.
בקיץ 1922 נסע לאלג'יר, שם צייר עם אלברט מרקט. זו תהיה הפעם האחרונה שהוא צייר. בריאותו החלה להתדרדר במהירות. הוא נפטר, בן 58, בתוניס.
חלק מיצירותיו בתקופת הקאריביים שלו נחשבות לטובות שלו וצבועות בסגנון רופף בהשפעת הפוסט אימפרסיוניזם.
וילהלם, רוזן שאומבורג-ליפה
וילהלם, רוזן שאומבורג-ליפה-ביקבורג (בגרמנית: Graf Wilhelm Friedrich Ernst zu Schaumburg-Lippe; 9 בינואר 1724 – 10 בספטמבר 1777), נולד פרידריך וילהלם ארנסט גראף צו שאומבורג-ליפה-ביקבורג, היה שליט גרמני בשאומבורג-ליפה-ביקבורג, מפקד צבאי חשוב במלחמת שבע השנים, פלדצוגמייסטר של נסיכות הבוחר מהנובר ופילדמרשל בריטי.
ביוגרפיה
וילהלם נולד ב-9 בינואר 1724 בלונדון, לאלברכט וולפגנג, רוזן שאומבורג-ליפה ולאשתו הראשונה הרוזנת מרגרט גרטרוד פון אויינהאוזן, בתם של ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה ושל פילגשו ארנגרד מלוזינה פון דר שולנבורג.
הוא ליווה את אביו במערכה שלו בשירות ההולנדים במהלך מלחמת הירושה האוסטרית 1740-1748, והיה נוכח בקרב דטינגן (1743). לאחר מכן הוא נלחם בשירות האוסטרים במערכה האיטלקית שלהם. הוא ירש את אביו כרוזן ב-25 באוקטובר 1748.
מלחמת שבע השנים
כרוזן וכגנרל חיל התותחנים הוא צידד בפרוסיה במהלך מלחמת שבע השנים. הוא הציב את עצמו בראש יחידות הארטילריה של בעלות הברית במהלך קרב מינדן, וזכה לפיקוד הכולל של התותחנים של בעלות הברית.
פורטוגל
בשנת 1762, לבקשת המרקיז דה פומבל (שר החוץ הפורטוגלי) הוא הוביל, כגנרליסימו, את כוחות הברית בעלות הברית בפורטוגל נגד הפלישה הספרדית. וילהלם ניהל מערכה הגנתית מבריקה של מתקפות ומתקפות נגד, כך שהאויב, אף על פי שהייתה לו עליונות של שלוש על אחד במספרים, תמיד נתקל במגינים במצב טוב ומעולם לא העז להסתכן בהתקפה מוחלטת. לבקשת פומבל הוא נשאר בפורטוגל שנה לאחר הסכם השלום של 1763, במטרה לבנות מחדש ולהכשיר את צבא פורטוגל לצבא מקצועי יותר. הוא היה גם תאורטיקן צבאי משפיע וחסיד של לוחמה הגנתית. אחת הסיסמאות הידועות ביותר שלו היא: "Kein anderer als der Defensivkrieg ist rechtmäßig!" ("רק לוחמה הגנתית מוצדקת!")
הוא נפטר בוולפנהאוזן והוחלף על ידי בן דודו, פיליפ השני ארנסט, רוזן ליפה-אלפרדיסן. כאחת הדמויות הגדולות בהיסטוריה הגרמנית, הוא מונצח על ידי פסל במקדש ולהאלה.
משפחתו
עד 1764 נולדו לווילהלם שני ילדים לא חוקיים, יוזף ואולימפיה פטרונליה. הם נולדו באלבס, פורטוגל. אולימפיה הוטבלה בכנסייה "מטריז" בעיר קמפו מאור ב-24 ביוני 1764. שנים לאחר מכן, לפני נישואיה, הוכרה אולימפיה על ידי בן דודה של אביה, פיליפ השני ארנסט, ושמה שונה לאולימפיה פטרונליה ארנסטינה דה שאומבורג-ליפה. אולימפיה נפטרה ב-25 בנובמבר 1822.
הוא התחתן ב-12 בנובמבר 1765 בשטאטדגן לרוזנת מארי ברברה אלונור מליפה-ביסטרפלד, בתו של קרל פרידריך אוגוסט, רוזן ליפה, ממנה נולדו להם שני ילדים, הרוזנת אמיליה (1771–1774) ובן שמת בלידתו (1772).
כדים
כַּדִּים הייתה התנחלות בצפון השומרון, כ-3 ק"מ דרומית־מזרחית לעיר ג'נין, שפונתה מיושביה ונהרסה במסגרת תוכנית ההתנתקות.
שטח היישוב נותר במעמד שטח C (שליטה ביטחונית ואזרחית ישראלית), וכך גם דרך הגישה אליו (כביש 6010) ממעבר גלבוע.
היסטוריה
כדים הוקמה כהיאחזות נח"ל של גרעין מתנועת הנוער הלאומי בשנת 1983, ואוזרחה ב-28 בפברואר 1984 על ידי ארגון "העובד הלאומי". מקור השם סמלי (אולי על שם כד שמן ), ומזכיר את הכפר הערבי "בית קַד", הממוקם מצפון אליו. מקור שמו של בית קד כנראה בשיבוש השם העברי "בית עֵקֶד" (בית עקד הרועים – שם מקום ב).
תחילה התגוררו במקום חמש משפחות מגרעין שא-נור. ערב פרוץ האינתיפאדה השנייה התגוררו בכדים 39 משפחות (כ-160 תושבים). במהלך אירועי האינתיפאדה עזבו את היישוב משפחות רבות.
כדים פונתה מתושביה ונהרסה במסגרת תוכנית ההתנתקות (אוגוסט 2005) שעליה החליטה ממשלת ישראל בשנת 2004. פינוי היישוב בוצע ללא התנגדות.
ביוני 2023, בעקבות תיקון חוק ההתנתקות, הוקם גרעין התיישבות "עין גנים וכדים" הפועל להתיישב מחדש בגנים ובכדים.
גלאטה
גלאטה (טורקית Galata) או פרה (Pera) היא שכונה ברובע בייאואולו (Beyoğlu), בחלק האירופי של איסטנבול. בעבר הייתה גלאטה מצודה על החוף הצפוני של מפרץ קרן הזהב, מול קונסטנטינופול.
היסטוריה
במקום היה קיים יישוב יווני בשם Sykais גן התאנים או Peran en Sykais גן התאנים בעבר השני (הכוונה לצד השני של המפרץ) כבר לפני כאלפיים שנה. כשהתפתחה קונסטנטינופול, בתקופת האימפריה הביזנטית, הפכה גלאטה לשכונה שלה ובמאה החמישית הקים שם תאודוסיוס השני מצודה והמקום התחיל להיקרא גלאטה. יש השערות שונות למקור השם גלאטה, חלקן מקשרים אותו עם הקלטים, חלקם עם המילה היוונית Galaktos (חלב) ואחרים מתייחסים למילה Calata (מדרון). המקום התפרסם יותר בשם פרה והיה למושבם של בני הרפובליקה של ג'נובה ובני ונציה. במהלך מסע הצלב הרביעי המקום סבל נזקים קשים ונהרס המגדל הגדול בעת כיבוש קונסטנטינופול על ידי הצלבנים ובתקופת השלטון הלטיני של קונסטנטינופול (1204–1261) התחזק בה האלמנט הוונציאני. לאחר שיבת השלטון הביזנטי, המצודה הוענקה לבני ג'נובה, על ידי הקיסר מיכאיל השמיני, כאות תודה על תמיכת ג'נובה בשיבתו לשלטון בקונסטנטינופול. ב-1348 בנו בני ג'נובה את מגדל גלאטה, אחד מסמליה הבולטים של איסטנבול גם בימינו.
ב-29 במאי 1453, ביום כיבוש קונסטנטינופול, נכבשה גם גלאטה והפכה לחלק מקונסטנטינופול העות'מאנית. בהמשך, לאחר שינוי השם בשנות השלושים של המאה ה-20, הפכה לחלק מאיסטנבול. השם הטורקי של הרובע, בייאואולו, משמעו "בן השליט", והוא מצביע על ארמון מקומי בולט שבו שכן בנו של השליט.
יחסי ארמניה–תאילנד
יחסי ארמניה–תאילנד הם יחסי החוץ בין ארמניה ותאילנד.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-7 ביולי 1992. בינואר 1998 פתחה ארמניה קונסוליית כבוד בבנגקוק, ובפברואר 2000 פתחה תאילנד קונסוליית כבוד בירוואן. בשנת 2001 חתמו שתי המדינות על הסכם למניעת כפל מס, ובשנת 2002 הן חתמו על הצהרה משותפת על חברות ושותפות בין המדינות.
יחסים כלכליים
בשנת 2018 הסתכם הסחר בין המדינות ב-23.6488 מיליון דולר, כאשר היבוא הארמני מתאילנד הסתכם ב-22.8607 מיליון דולר, ואילו היצוא הארמני לתאילנד הסתכם ב-788.1 אלף דולר.
מסמודה
מסמודה (בערבית: مصمودة, תעתיק מדויק: מצמודה) היא קונפדרציית שבטים ברבריים גדולה במגרב, בדומה לזנאטה וצנהג'ה.
שבטי המסמודה התיישבו בחלקים נרחבים בשטחים שבריבונות מרוקו של היום, והתמחו בחקלאות. האצילים המסמודים התגוררו באגמט שבהרי האטלס. השבטים הברברים זנאטה והצנהג'ה פלשו לשטחים של המסמודה במאה ה-10 שטחים שנכבשו במאה ה-12 על ידי הבדואים.
מאחד שבטי המסמודה בתחילת המאה ה-12 היה עבדאללה אבן תומארת שהקים את השושלת המורית הברברית המוסלמית, אל-מוואחידון ואיחד את אזור המגרב עם אנדלוסיה.
אנשי המסמודה איבדו את זהותם הפוליטית בעקבות נפילת אל-מוואחידון, דבר שהגביר את תחושת הבדלנות בקרב אנשי קונפדרציית השבטים.
יהושע ון דייק
הרב יהושע שלמה ון דייק (נולד בשנת תש"ל) הוא ראש ישיבת איתמר.
ביוגרפיה
נולד בשנת תש"ל. אביו הוא ד"ר יהודה ון-דייק, רופא בכיר, אשר שימש כמנהל מחלקת הגריאטריה בבית החולים שערי צדק. למד בישיבת ירושלים לצעירים, ולאחר מכן כ-10 שנים בישיבת מרכז הרב ו-3 שנים בכולל דולב-טלמונים, והיה תלמידם של הרב אברהם שפירא, הרב שאול ישראלי, הרב יעקב אריאל, הרב צבי טאו והרב אביגדר נבנצל. שירת בשירות הסדיר בהנדסה קרבית.
הוסמך לרבנות בשנת תשנ"ז על ידי הרבנות הראשית ובשנת תש"ס קיבל כושר רב עיר על ידי הרב אליהו בקשי דורון והרב ישראל מאיר לאו.
שימש מספר שנים כר"מ במכינה קדם-צבאית בני דוד ובבית מדרש לבוגרי צבא ביישוב עלי. החל משנת תשס"ג ועד לשנת תשפ"ב כיהן כרב היישוב רמת מגשימים ובמקביל החל ללמד כר"מ במכינה קדם-צבאית קשת יהודה ובהמשך אף לימד בישיבת הגולן ובמדרשת נוב לבנות.
ממייסדי תלמוד תורה גולני שבחספין שברמת הגולן וממייסדי אולפנת קצרין.
חבר מרכז בארגון ליב"ה וברבני דרך אמונה ומרבני ארגון חותם, וחבר בארגון נאמני הרבנות הראשית. על ספר השו"ת שלו 'מבשן אשיב' זכה בפרס הרב ישראלי לשנת תשע"ה. מעביר שיעורים בכנסים מרכזים כמו ימי העיון לתנ"ך ובניין שלם. פרסם מאמרים בכתבי העת "תחומין", "צהר" ו"האוצר" ו"אסיא". בשנים האחרונות מעביר שיעורים מדי שבוע ברדיו כאן מורשת.
חיים אישיים
נשוי לדניאלה, בתם של נעמי ופרופסור משה גמרי, ראש מחלקת MRI בבית החולים הדסה עין-כרם, מנהלת מדרשת בינת הבקעה, מרצה בבניין שלם, מעבירה שיעורים בכנסי עיון בתנ"ך בגבעת שמואל, ואחראית הדרכת כלות מטעם המועצה האזורית גולן. אב ל-7 ילדים ומתגורר כיום באיתמר.