cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'יימס ביוקנן
חוסר יכולתו של ביוקנן לפשר בין תומכי העבדות ומתנגדיה ופרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית גרמו לכך שייחשב לנשיא הגרוע בתולדות ארצות הברית. החלטתו לא לפעול כנגד מדינות הדרום הפורשות נחשבת לטעות הגדולה ביותר שנשיא עשה, אי פעם.
ראשית חייו
ג'יימס ביוקנן הבן נולד בבקתת עץ בפנסילבניה ב-23 באפריל 1791, לג'יימס ביוקנן האב (1761–1821), איש עסקים, חייל וחקלאי, ולאליזבת' ספיר, אישה מלומדת (1767–1833). הוריו היו ממוצא סקוטי-אירי. הוא היה אחד מבין אחד עשר אחים, והאח הבוגר ביותר שחי עד לגיל מבוגר. מעט לאחר לידתו עברה המשפחה לחווה במרסרבורג, פנסילבניה. אביו של ביוקנן הפך לאדם העשיר ביותר בעיירה, והשקיע בנדל"ן. בית המשפחה הפך לבית מלון מאוחר יותר.
הקריירה הפוליטית של ביוקנן החלה בבית הנבחרים של פנסילבניה (1814–1816), כחבר במפלגה הפדרליסטית. המועצה המחוקקת נפגשה שלושה חודשים בשנה, וביוקנן הצליח להשיג הרבה לקוחות בזכות מעמדו כמחוקק. כמו אביו, האמין ביוקנן במימון ממשלתי לשיפורים פנימיים, במכסים גבוהים ובבנק לאומי. הוא ביקר את הנשיא הדמוקרטי-רפובליקני ג'יימס מדיסון במהלך מלחמת 1812. כשהבריטים פלשו אל מרילנד השכנה ב-1814, גויס ביוקנן כטוראי במיליציה של פנסילבניה, ביחידה של דרגונים, והגן על בולטימור. ביוקנן הוא הנשיא היחיד עם ניסיון צבאי שלא שירת כקצין.
בתור פעיל בתנועת הבונים החופשיים, ניהל את הלשכה הגדולה של לנקסטר, והיה רב-בונה מחוזי בפנסילבניה.
שירות בקונגרס ושגריר ברוסיה
ב-1820, המפלגה הפדרליסטית כבר לא הייתה קיימת במדינה, וביוקנן ניסה להיבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית כ"רפובליקני פדרליסט". במהלך כהונתו בקונגרס, הפך לתומך של אנדרו ג'קסון ותמך בזכויות המדינות. לאחר הבחירות של 1824, עזר ביוקנן בארגון תומכי ג'קסון במפלגה הדמוקרטית, והפך לדמוקרט הבולט במדינת פנסילבניה. בוושינגטון, התקרב לחברי קונגרס דרומיים רבים, כמו ויליאם רופוס קינג מאלבמה. בניגוד לכך, ראה ביוקנן ברוב חברי הקונגרס מניו אינגלנד רדיקלים מסוכנים. הוא התמנה לוועדה לענייני חקלאות בשנתו הראשונה בקונגרס, ולבסוף הפך ליושב ראש ועדת בית הנבחרים לענייני משפט. הוא הוביל להדחתו של השופט ג'יימס פאק מבית המשפט המחוזי של מיזורי בטענה שפאק ניצל לרעה את מעמדו. הסנאט זיכה את פאק. ביוקנן סירב לנסות להיבחר לכהונה שישית, וב-1830 חזר אל חייו הפרטיים.
לאחר היבחרו מחדש של ג'קסון ב-1832, הציע לביוקנן את תפקיד השגריר ברוסיה. ביוקנן לא רצה לעזוב את המדינה אולם הסכים לקבל את המינוי. הוא שירת כשגריר במשך שמונה עשר חודשים, במהלכם למד צרפתית, שהייתה הלינגואה פרנקה של הדיפלומטיה באותה התקופה, והגיע להסכם סחר ותעבורה ימית עם האימפריה הרוסית.
שירותו בסנאט
לאחר שחזר לארצות הברית, נבחר ביוקנן לסנאט בידי המועצה המחוקקת, כמחליפו של ויליאם וילקינס (שהחליף את ביוקנן כשגריר ברוסיה). ביוקנן נבחר מחדש ב-1836 וב-1842. הוא היה דמוקרט ותומך של ג'קסון, והתנגד לחידוש הזיכיון של הבנק השני של ארצות הברית. הוא התנגד לגינויו של ג'קסון בידי הקונגרס בגלל ביטולו של הבנק. ביוקנן התנגד גם ל"חוק סתימת הפיות", שמנע מעצומות נגד העבדות להגיע לקונגרס, בטענה שזכות המדינה להתערב בעבדות היא כמו זכותה לפגוע בזכות המחאה. ביוקנן חשב שבעיית העבדות בארצות הברית הייתה נחלתן של המדינות, והוא טען שהתנועה לביטול העבדות מעוררת מתח בנושא. הוא תמך בזכויות המדינות וגם ברעיון הייעוד הגלוי, והתנגד להסכמים שהעניקו שטח אל הממלכה המאוחדת. ביוקנן תמך בסיפוחה של טקסס ושל אורגון. לפני הוועידה הדמוקרטית הלאומית ב-1844, ניסה ביוקנן להיות חלופה לנשיא לשעבר, מרטין ואן ביורן, אולם לבסוף נבחר ג'יימס פולק להיות המועמד הדמוקרטי בבחירות.
מזכיר המדינה
פולק חלק עם ביוקנן השקפות רבות במדיניות החוץ, והוא הציע לביוקנן להתמנות לתפקיד מזכיר המדינה. אף על פי שרצה לשרת בבית המשפט העליון, הסכים ביוקנן לשרת כמזכיר המדינה במהלך כהונתו של פולק. פולק וביוקנן הכפילו את הטריטוריה האמריקנית בעזרת הסכם אורגון והסכם גואדלופה אידלגו. במשא ומתן עם בריטניה על אורגון, הציע ביוקנן פשרה, אולם לאחר מכן דרש את סיפוח אורגון במלואה. לבסוף הסכים ביוקנן להתפשר עם בריטניה בנוגע לגבול המדינה. לאחר פרוץ מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, ייעץ ביוקנן לפולק לא לכבוש טריטוריה דרומית לריו גראנדה ולניו מקסיקו. לקראת סוף המלחמה, תמך ביוקנן בכיבוש רחב יותר, ופולק חשד בו שדאגתו העיקרית היא להפוך לנשיא. ביוקנן ניסה להיבחר להיות המועמד הדמוקרטי בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1848 (פולק הבטיח לכהן כהונה אחת בלבד), אולם המועמד שנבחר היה הסנאטור לואיס קאס ממישיגן.
שגריר בממלכה המאוחדת
לאחר תקופת פולק, וניצחונו ב-1848 של זאכרי טיילור, המועמד הוויגי לנשיאות, חזר ביוקנן לחייו הפרטיים. הוא קנה בית בפרוורי לנקסטר, אירח כמה מבקרים והמשיך לעקוב אחרי הפוליטיקה. ב-1852, נבחר להיות נשיא חבר הנאמנים במכללת פרנקלין ומרשל בלנקסטר, ושירת בתפקיד עד ל-1866. הוא ניסה להיבחר להיות המועמד הדמוקרטי בבחירות של 1852, ופרסם מכתב בו טען שהצעת וילמוט, שהייתה אמורה לאסור כל עבדות בשטחים שנכבשו ממקסיקו, הייתה פלגנית וקיצונית. ביוקנן נודע בגלל תמיכתו בדרום. בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1852, צירים דרומיים רבים תמכו בו אולם הוא לא הצליח להשיג שני שלישים מהקולות כדי להיבחר, ופרנקלין פירס נבחר להיות המועמד. ביוקנן סירב להיות סגנו של פירס, וחברו, ויליאם קינג, נבחר במקום. פירס ניצח בבחירות, וביוקנן הסכים להצעתו לכהן כשגריר בממלכה המאוחדת.
ביוקנן הפליג לאנגליה בקיץ 1853, ונשאר שם במשך שלוש שנים. ב-1850, ארצות הברית ובריטניה חתמו על הסכם שקבע ששתיהן ישלטו בכל תעלה עתידית שתקשר בין האוקיינוסים האטלנטי והשקט במרכז אמריקה. ביוקנן נפגש עם שר החוץ הבריטי בתקווה שהבריטים יעזבו את מרכז אמריקה. בנוסף התמקד בניסיון לספח את קובה. בהתעקשותו של פירס, נפגש ביוקנן עם השגריר בספרד והשגריר בצרפת באוסטנדה, בלגיה, וכתבו מזכר. במזכר אוסטנדה הוצע לרכוש מספרד את קובה, שהייתה באמצע מהפכה וקרובה לפשיטת רגל, בתחושה שהאי נחוץ לארצות הברית כמו כל מדינותיה. בניגוד לדעתו של ביוקנן, קבע המזכר שאם ספרד תסרב למכור את קובה, השגת קובה בכוח תהיה מוצדקת. המזכר אמנם לא יושם, אולם הוא החליש את התמיכה בממשל פירס וברעיון הייעוד הגלוי.
הבחירות ב-1856
ביוקנן התמודד מול שני מועמדים במערכת הבחירות: הנשיא הוויגי לשעבר מילרד פילמור ניסה להיבחר מטעם המפלגה האמריקנית (תנועת "שאינם יודעים דבר", ואילו ג'ון פרימונט נבחר להיות המועמד מטעם המפלגה הרפובליקנית. כנהוג באותה התקופה, לא ערך ביוקנן מסע בחירות אלא כתב מכתבים והתחייב לשמור על המצע הדמוקרטי. בבחירות, ניצח בכל מדינות העבדות פרט למרילנד, וגם בחמש מדינות חופשיות, כולל במדינתו, פנסילבניה. הוא השיג 45% מהקולות, וזכה ברוב האלקטורים, 174, לעומת 114 לפרימונט ושמונה בלבד לפילמור. ביוקנן הוא הנשיא היחיד מפנסילבניה. בנאום ניצחונו, תקף ביוקנן את הרפובליקנים וטען שהם מפלגה מסוכנת ואזורית, שתקפה את הדרום. ביוקנן התחייב שהממשל שלו יחסל את המתיחות האזורית ויחזיר את ההרמוניה לאיחוד. לאחר היבחרו לנשיא, ובעקבות השסע הפנימי בארצות הברית של לפני מלחמת האזרחים, החליט ביוקנן להרגיע את הרוחות על ידי איוש משרות בנציגים משני הצדדים, וניסיון לשכנע את העם לקבל את הפרשנות של בית המשפט העליון לחוקת ארצות הברית. בית המשפט דן באותה תקופה בלגיטימיות של העבדות ובאפשרות הגבלתה, ושני שופטים רמזו לביוקנן מה היא הפסיקה הצפויה.
השבעה
ביוקנן הושבע לנשיאות ב-4 במרץ 1857, באגף המזרחי של הקפיטול. רוג'ר טוני, שהיה אז נשיא בית המשפט העליון, השביע אותו. היה זה טקס ההשבעה הראשון שצולם.
בנאום כניסתו לתפקיד, התחייב ביוקנן לכהן רק כהונה אחת. הוא מילא את הבטחתו ותמך בסגנו, ג'ון ברקינרידג', בבחירות הבאות. הוא ביקר את המחלוקת בנושא העבדות ועל מעמדה של העבדות בטריטוריות. הוא טען שלקונגרס אין זכות להתערב במעמדה של העבדות, ובנוסף טען שעל הממשלה להבטיח את חופש הביטוי. לטענתו, על תושבי הטריטוריות להיות חופשיים משיקולים זרים ולבחור בגורלם לעצמם, כשהם כפופים רק לחוקה. ביוקנן דרש להסדיר את נושא העבדים הנמלטים ולהגן על זכויות בעלי העבדים בכל המדינה. הוא טען שפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד, כשיפורסם, יפתור את הבעיה. למען האמת, ביוקנן ידע על הפסיקה הצפויה, ואף לקח חלק בניסוחה.
ממשלו
לקראת נאום ההשבעה שלו, ביקש ביוקנן להימנע מהמלחמות הפנימיות מתקופתו של אנדרו ג'קסון וליצור קבינט הרמוני. ביוקנן רצה להיות המוביל, ובחר אנשים שהסכימו עם דעתו. הוא ציפה להתעסק בעיקר, ולהכתיב, את מדיניות החוץ האמריקנית, ומינה את לואיס קאס המזדקן לתפקיד מזכיר המדינה. ביוקנן וסגנו של קאס, ג'ון אפלטון, היו אלו שהובילו את מדיניות החוץ. ביוקנן בחר בארבעה דרומיים ובשלושה צפוניים לקבינט, ביניהם היה אייזיק טוי, מזכיר הצי, שנחשב לתומך בדרומיים. פרט למינויו של קאס הזקן, רק התובע הכללי ג'רמייה בלאק לא נחשב לתומך בדרומיים, אולם הוא התנגד לתנועה לביטול העבדות. מינוי הדרומיים ותומכי הדרום גרם לכעס רב בצפון, והעובדה שביוקנן לא מינה תומכים בסטיבן דאגלס גרמה לפילוג מפלגתי. ביוקנן היה חייב לדאגלס על כך שדאגלס פרש מניסיון ההתמודדות בוועידה של 1856, אולם לא חיבב את דאגלס וניסה לצמצם את השפעתו. מחוץ לקבינט, הותיר ביוקנן מינויים רבים של פירס, אולם פיטר צפוניים שתמכו בדאגלס. ברקינרידג', סגן הנשיא, לא שיחק תפקיד בממשל.
מינויים לבית המשפט
ביוקנן מינה שופט אחד לבית המשפט העליון של ארצות הברית, ניית'ן קליפורד, לאחר התפטרותו של בנג'מין קרטיס, שסירב לפסק הדין של דרד סקוט. קליפורד שירת בבית המשפט עד ל-1881, וב-1872 היה הוותיק מבין השופטים. ביוקנן מינה שבעה שופטים מחוזיים אחרים, ושניים לבית המשפט לתביעות קטנות.
פסק דין דרד סקוט
לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, התפתח ויכוח לגבי מעמדה של העבדות בטריטוריות המערביות. התנועה לביטול העבדות עדיין לא הייתה חזקה מספיק, אולם צפוניים רבים החלו לראות בעבדות פגם מוסרי והתנגדו להרחבתה אל הטריטוריות. דרומיים רבים נפגעו בגלל ההתקפה על העבדות וחששו שאיסור על עבדות בטריטוריות יוביל לאיסור על עבדות בדרום. פשרת 1850 פתרה את הנושא באופן זמני, אולם כל הפרה צפונית של חוק העבד הנמלט (שהיה חלק מהפשרה) העלה את המתח בדרום. ב-1852 פורסם הרומן אוהל הדוד תום, שגרם למחלוקת. ב-1854, חוק קנזס נברסקה ביטל את פשרת מיזורי שהגבילה את העבדות לתחום שהיה דרומית מקו הרוחב '36°30, וקבע שכל מדינה חדשה תכריע בעצמה על העבדות בתחומה בעזרת משאל. החוק לא היה אהוד בצפון, כיוון שיכול היה לגרום לעבדות בכל הטריטוריות ולגרום לכך שמדינות עבדות יצוצו מצפון לקו הרוחב '36°30. המפלגה הוויגית חוסלה בתחילת שנות החמישים, והמפלגה הרפובליקנית נוסדה. היא הכילה צפוניים שהתנגדו להרחבת העבדות לטריטוריות. מעטים מתוכם רצו לבטל את העבדות, אולם הדרום ראה במפלגה הרפובליקנית איום, והרפובליקנים לא ניסו למשוך מצביעים בדרום, תמכו במכסי מגן ובמימון ממשלתי לשיפורים פנימיים.
עם כניסתו לתפקיד, קיווה ביוקנן שהמתיחות בנוגע לעבדות תסתיים, וקיווה לחסל את הרפובליקנים. הנושא החשוב ביותר היה מעמד העבדות בטריטוריה, והאם עקרון ריבונות העם אמר שהמועצות המחוקקות יוכלו למנוע כניסת עבדים לתחומן. מאחר שההכרעה בבית המשפט העליון התקרבה, ראה בכך ביוקנן הזדמנות לפתור את הבעיה, והתערב בהליך קבלת ההחלטות לפני השבעתו.
לבסוף החליט גרייר להיענות לבקשת ביוקנן ולתמוך בפסק הדין. פשרת מיזורי הוכרזה כבלתי חוקתית. הרפובליקנים הפיצו שמועות על מעורבותו של ביוקנן, שהוצתה לאחר שהתלחש עם השופט רוג'ר טאני בהשבעתו, ואברהם לינקולן, בנאומו "בית מפולג", גינה את ביוקנן, השופטים, סטיבן דאגלס ופרנקלין פירס. הוא טען שהם תומכים במתן כוח לבעלי העבדים, ובאוליגרכיה שתסיר כל מגבלה חוקית על עבדות. ביוקנן לא הצליח לפגוע ברפובליקנים אלא רק ללכד אותם יותר נגדו, ותמיכתו בפסק הדין גרמה להתנגדות צפונית כלפיו.
בהלת 1857 ומדיניות כלכלית
בהלת 1857 החלה בקיץ של אותה השנה, בעיקר בגלל יבוא יתר מאירופה שחיסל את יתרות המטבע של המדינה, בניית מסילות רכבת אגרסיבית, וספקולציות רבות לגבי קרקעות במערב. הבנקים במדינה נתנו יותר מדי אשראי, כשבעה דולרים על כל דולר מכסף או מזהב. הרפובליקנים טענו שהקונגרס אשם בכך כי הפחית את מכסי המגן. ארבע מאות בנקים וחמשת אלפים עסקים קרסו. הדרום, שהיה מבוסס על חקלאות, נפגע פחות מהצפון התעשייתי, שהוכה באבטלה. בהודעתו הראשונה לקונגרס, טען ביוקנן שיש לבצע רפורמה בכלכלה ולא צעדים להקלת המשבר. הממשלה תשלם את חובותיה ביתרות המטבע שלה, ולא תוסיף עוד מיזמי בנייה. הוא ביקש מהמדינות להגביל את הבנקים במתן אשראי עד פי שלושה לכל דולר, ואסר על שימוש באיגרות חוב של המדינה כביטחונות. הכלכלה התאוששה לבסוף ב-1859, אולם אמריקנים רבים נפגעו מהשפל, והצפון האשים את הדרום במשבר. הדרומיים וביוקנן האשימו את הספקולנטים מהצפון במשבר. כשביוקנן עזב את תפקידו, הגירעון של הממשלה היה 17 מיליון דולרים, יותר מאשר שהיה כשנכנס לתפקידו.
במהלך 1858 ו-1859, התווכח הקונגרס בנוגע למכסי מגן והשקעה בבניית תשתיות. הדרומיים והמערביים הצליחו לשמור על מכסים נמוכים במהלך כהונת ביוקנן. רבים בקונגרס דרשו סלילת מסילת רכבת טרנסקונטיננטלית, אולם הדרומיים וחברי הקונגרס מניו אינגלנד עצרו את החקיקה. בנוסף, הטיל ביוקנן וטו על חוק לחכירת אדמות, שהיה אמור להעניק 160 אקרים מאדמות הציבור למתיישבים שישהו בטריטוריות במשך חמש שנים, ולחוק להקמת אוניברסיטה על קרקע ציבורית. הוא הטיל וטו על חוקים להריסת שרטונים באזור אגם סנט קלייר, בטענה שכל הפעולות הללו אינן בסמכות הממשלה לפי החוקה. לאחר פרישת מדינות הדרום, העביר הקונגרס מכס במרץ 1861, והעלה את המחירים.
המרד ביוטה
לפני שביוקנן נכנס לתפקידו, התיישבו מורמונים ביוטה. המורמונים התנגדו למעורבות ממשלתית בחייהם, ומנהיגם, בריגהם יאנג, מנע מאנשים מבחוץ להתיישב בסולט לייק סיטי. בספטמבר 1857, המיליציה של הטריטוריה השתתפה בטבח מאונטיין מדוז, מול אנשי ארקנסו שניסו להגיע לקליפורניה. ביוקנן גם התנגד לפוליגמיה של יאנג.
במרץ 1857, נמסרו לביוקנן דיווחים משופטים בטריטורית יוטה שהמורמונים מתכננים מרד. הוא ידע שממשל פירס סירב לצרף את יוטה כמדינה ושהמורמונים חששו בנוגע לאובדן זכות הקניין שלהם. ביוקנן האמין לשמועות ושלח את הצבא בנובמבר כדי להחליף את יאנג. רבים פקפקו בפעולותיו של ביוקנן נוכח הדיווחים העמומים. בנוסף, ממשל פירס ניתק את הדואר ליוטה, וכך יאנג לא ידע שעומדים להחליף אותו. יאנג השמיד רכוש צבאי, וביוקנן החליט לשלוח שליח כדי להרגיע את המצב. המרד הסתיים במהירות. לאחר מכן העניק ביוקנן חנינה לכל מי שהבטיח לכבד את סמכות הממשלה והוציא את הצבא משם. אף על פי שיאנג המשיך להטיף לפוליגמיה, הוא קיבל את הסמכות הממשלתית.
קנזס המדממת
לאחר העברת חוק קנזס נברסקה ב-1854, נוצרו שתי ממשלות מתחרות בטריטוריית קנזס. המתיישבים מתנגדי העבדות ארגנו ממשלה בטופיקה, ואילו המתיישבים שתמכו בעבדות קבעו את מקום ממשלתם בלקומפטון. כדי שקנזס תתקבל כמדינה, היה צורך להגיש חוקה לקונגרס, שרוב תושביה יאשרו. תחת הנשיא פירס, סדרת עימותים אלימים, בשם "קנזס המדממת", התרחשו כשתומכי שתי הממשלות נלחמו. המצב בקנזס גרם לחרדה במדינה, והיו אנשים בג'ורג'יה ובמיסיסיפי שתמכו בפרישה מהאיחוד אם קנזס תצורף כמדינה חופשית. לביוקנן לא היה אכפת בנוגע למעמד העבדות במדינה, אולם הוא רצה שקנזס תצטרף לאיחוד במהירות האפשרית, כיוון שסבר שהיא תתמוך בדמוקרטים. במקום לנסות להקים ממשלה מאוחדת אחת, בחר ביוקנן לתמוך בממשלה בלקומפטון.
עם כניסתו לתפקיד, החליט ביוקנן למנות את רוברט ווקר לתפקיד מושל הטריטוריה במקום ג'ון גרי, כדי להרגיע את המצב ולאשר את החוקה. ווקר, שהיה ממיסיסיפי שתמכה בעבדות, נחשב לאדם שיוכל לעזור למתיישבים תומכי העבדות להשיג אישור לחוקה החדשה. ביוקנן הבטיח לווקר שהצלחה בקנזס תאפשר לו להיבחר לנשיאות ב-1860. ביוקנן הבטיח שמשאל העם על החוקה יהיה הוגן וחופשי. מעט לאחר שהגיע לקנזס, טען ווקר שהאקלים בקנזס גורם לכך שלא תתאים לעבדות, והכעיס את תומכי העבדות. באוקטובר 1857, ארגנה הממשלה בלקומפטון בחירות בטריטוריה, שהובילו לחוקה שתמכה בעבדות, אף על פי שווקר גילה שהיו זיופים בכמה מחוזות.
הוועידה ניסחה חוקה שתמכה בעבדות, ובמקום להסתכן במשאל עם, שלחה אותה ישירות לביוקנן. אף על פי שרצה לצרף את קנזס לאיחוד, אפילו ביוקנן לא יכול היה לאשר את כניסתה ללא משאל עם בנוגע לחוקה. ממשלת לקומפטון הבטיחה לערוך משאל עם מוגבל שבו השאלה לא תהיה בנוגע לחוקה, אלא בנוגע לשאלת העבדות במדינה החדשה. הממשלה מטופיקה החרימה את משאל העם בדצמבר 1857, ואלו שכן הצביעו תמכו בעבדות. כעבור חודש, ממשלת טופיקה ערכה משאל עם משלה, בו נדחתה חוקת לקומפטון.
למרות מחאות ווקר ושני מושלים לשעבר מקנזס, החליט ביוקנן לקבל את חוקת לקומפטון. בדצמבר 1857, הוא נפגש עם סטיבן דאגלס, ראש הוועידה בסנאט לענייני טריטוריות, ומנהיג הפלג הצפוני של המפלגה, ודרש שכל הדמוקרטים יתמכו בממשל ביוקנן ויתמכו בצירוף קנזס עם חוקת לקומפטון. דאגלס, שהיה צריך להיבחר מחדש לסנאט ב-1858 וכעס על הזיופים, התנגד לביוקנן ולחוקה. ב-2 בפברואר, העביר ביוקנן את החוקה לקונגרס. בנוסף התנגד ל"ממשלה המהפכנית" בטופיקה, והשווה ביניהם לבין המורמונים. במסגרת ניסיונות הפשרה שלו, הטיל ביוקנן את מלוא כובד משקלו בעד צירוף קנזס לאיחוד כ"מדינת עבדות". הוא הציע מינויים פוליטיים ואפילו כסף בתמורה לתמיכה בעניין. הסנאט אישר את החוקה במרץ, אולם שילוב בין תנועת "שאינם יודעים דבר", הרפובליקנים והדמוקרטים הצפוניים עצר את החוקה בבית הנבחרים. במקום לקבל את תבוסתו, הסכים ביוקנן לחקיקה שתעניק לקנזס אדמות ציבור רבות ומעמד מידי של מדינה בתמורה לקבלת החוקה. למרות התנגדותו של דאגלס, שני בתי הקונגרס אישרו את החוק. באוגוסט 1858, דחתה קנזס במשאל עם את חוקת לקומפטון. הדרומיים זעמו על כך, וטענו שדאגלס הוביל קונספירציה צפונית נגד החוקה, ואילו צפוניים רבים ראו בביוקנן כלי של הדרום.
הקרב על קנזס הפך לקרב על השליטה במפלגה הדמוקרטית. בצד אחד היו ביוקנן, הדרומיים, והצפוניים שתמכו בדרום. בצד השני היו דאגלס, רוב הדמוקרטים הצפוניים וכמה דרומיים. תומכי דאגלס תמכו בעיקרון ריבונות העם, ואילו ביוקנן התעקש שהדמוקרטים יכבדו את ההחלטה בפסק דין דרד סקוט, ולמנוע מעורבות ממשלתית בעבדות בטריטוריות. המאבק נמשך עד סוף נשיאותו של ביוקנן. ביוקנן פיטר את תומכי דאגלס ממשרות ציבוריות באילינוי ובוושינגטון, ומינה את נאמניו במקום.
בחירות אמצע הכהונה ב-1858
כהונתו של דאגלס בסנאט הסתיימה ב-1859, והמועצה המחוקקת של אילינוי התכנסה ב-1858 כדי לבחור בו מחדש. הבחירות לסנאט הושפעו מתוצאות הבחירות למועצה המחוקקת, שהתפרסמו בזכות עימותי לינקולן-דאגלס. ביוקנן, שעבד קשה כדי לשלוט באילינוי, הריץ מועמדים למועצה כדי שיתחרו במועמדים מטעם הרפובליקנים ומטעם דאגלס. דבר זה יכול היה לעזור לרפובליקנים לנצח ולחסל את דאגלס. למרות הפיצול ונאומיו של אברהם לינקולן, שהתנגדו לעבדות (אבל לא קראו לביטולה), תומכי דאגלס ניצחו והוא נבחר שוב לסנאט. כחלק ממסע הבחירות שלו, קבע דאגלס את "דוקטרינת פריפורט", שאמרה שלטענתו, למועצות המחוקקות בטריטוריה יש את הזכות לאסור על עבדות בתחומן למרות פסק דין דרד סקוט, כיוון שהם יכולים לסרב להכיר בעבדות כקניין. תומכיו של דאגלס השתלטו על הצפון, מלבד פנסילבניה שנותרה נאמנה לביוקנן. כעת נותרו לביוקנן רק התומכים מהדרום. דוקטרינת פריפורט פגעה בדאגלס בדרום, והחמירה את מצבו לאחר שסירב לתמוך בחוקת לקומפטון.
המחלוקות בין הדמוקרטים הצפוניים לדרומיים הובילה לניצחון רפובליקני בבחירות לבית הנבחרים ב-1858. הסנאטור הרפובליקני ויליאם סיוארד טען שהמאבק בין הרפובליקנים והדמוקרטים הוא מאבק בלתי נמנע בין תומכי העבדות ותומכי החופש. אמנם סיוארד חזר בו מהר, ומעט צפוניים רצו לבטל את העבדות בכל הדרום, אולם הצהרתו והניצחון הרפובליקני גרם לרבים בדרום להאמין שבחירה בנשיא רפובליקני תגרום לביטול העבדות. ההפסדים סיפקו תחמושת למתנגדים הצפוניים לממשל ביוקנן, והרפובליקנים הצליחו לחסום את רוב החקיקה של ביוקנן בחצי השני של כהונתו.
המשך המתח בנוגע לעבדות
לאחר הבחירות ב-1858, החליטו הרדיקלים הדרומיים, בהנהגת הסנאטור ג'פרסון דייוויס ממיסיסיפי, להעביר חוקי עבדות שיגנו על העבדות בטריטוריות וימנעו החלטה עממית בנושא העבדות כפי שרצה דאגלס. בפברואר 1859, כשהוויכוח בנושא החל, הכריזו דייוויס ודרומיים אחרי שיעזבו את המפלגה אם המצע ב-1860 יתמוך בריבונות העם, ואילו דאגלס ותומכיו טענו שיעזבו את המפלגה אם תתמוך בחוקי העבדות. הקונגרס התפזר ב-4 במרץ ללא העברת חוקי עבדות. למרות העימותים בנוגע לעבדות בטריטוריה, לאחר שנושא קנזס ירד מעל סדר היום, הדרומיים שתמכו באיחוד נותרו כוח חזק, ואילו הרפובליקנים דאגו בנוגע להתעוררות דמוקרטית בצפון.
באוקטובר 1859, הוביל מתנגד העבדות ג'ון בראון פשיטה על מחסן נשק בהארפר'ס פֵרִי, וירג'יניה, בתקווה לעורר מרד עבדים. תוכניתו נכשלה, ורוב עמיתיו נהרגו או נלכדו. המנהיגים הרפובליקניים הכחישו כל קשר לבראון, שהוצא להורג בדצמבר 1859 בידי מדינת וירג'יניה. אף על פי שמנהיגים מעטים בצפון אישרו את פעולותיו של בראון, הדרומיים כעסו, והאשימו מנהיגים רפובליקניים כסיוארד באחריות על הפשיטה. בהודעתו לקונגרס בדצמבר 1859, ביקר ביוקנן את הפשיטה וטען שהייתה חלק ממלחמה פתוחה שהצפון יזם כדי לבטל את העבדות בדרום, וקרא לחקיקת חוקי עבדות ממשלתיים. סדרת שימועים בסנאט ניקתה את הרפובליקנים מכל אחריות לנושא, אולם הדרומיים המשיכו לחשוד ברפובליקנים.
מדיניות חוץ
ביוקנן נכנס לתפקידו עם מדיניות חוץ שאפתנית, שהתמקדה בהשגת הגמוניה במרכז אמריקה על חשבון בריטניה. הוא קיווה להגיע להסכמים חדשים שלא יגבילו את ההשפעה האמריקנית באזור. הוא גם רצה ליצור שטחי חסות אמריקניים בצ'יוואווה ובסונורה, והחשוב מכל, לרכוש את קובה מספרד. לאחר משא ומתן ארוך מול הבריטים, הצליח לשכנע אותם למסור את איי ביי להונדורס ואת חוף מוסקיטו לניקרגואה. למרות זאת, בית הנבחרים חסם את רצונו להשיג השפעה בקובה ובמקסיקו. ביוקנן שקל לקנות את אלסקה מהאימפריה הרוסית, כמושבה למתיישבים מורמונים, אולם לא הצליח להסכים על מחיר עם הרוסים. בסין, אף על פי שלא היה מעורב במלחמת האופיום השנייה, הצליח להשיג לארצות הברית עמדות סחר בחוזה טיינג'ין. ב-1858, ציווה על מסע ימי לפרגוואי, כדי להעניש אותה על כך שירתה על ספינה אמריקנית. לבסוף התנצלה פרגוואי ושילמה על הספינה.
ועדת קובוד
במרץ 1860, הקים בית הנבחרים את ועדת קובוד, כדי לחקור מקרי שוחד וקניית קולות בידי הממשל. הוועדה, שכללה שלושה רפובליקנים ושני דמוקרטים, הואשמה בחוסר ענייניות פוליטית בידי תומכי ביוקנן. הדמוקרטים שמונו היו ממתנגדי ביוקנן. בנוסף, יושב ראש הוועדה, חבר הקונגרס הרפובליקני ג'ון קובוד, הואשם בטינה כלפי ביוקנן: הנשיא הטיל וטו על חוק למעל הענקת שטחי ציבור למכללות חקלאיות, שהיה אמור לסייע לחברת הרכבות של קובוד.
הוועדה לא הצליחה לבסס אישומים כנגד ביוקנן, אולם הדו"ח שלה מ-17 ביוני חשף שחיתות וניצול כוח לרעה בקרב חברי הקבינט, והאשמות (ללא ראיות שיכלו להוביל להדחה) מצד הרפובליקנים שביוקנן ניסה לשחד חברי קונגרס כדי שיתמכו בצירוף קנזס לאיחוד. הדו"ח הדמוקרטי שפורסם בנפרד טען שאין מספיק ראיות, אולם שהאישומים קיימים. אחד מהנציגים הדמוקרטים טען שהסכים עם הדו"ח הרפובליקני אולם לא חתם עליו.
ביוקנן טען שעבר את המשבר הזה ללא שום רבב. למרות זאת, הרפובליקנים פרסמו עותקים מהדו"ח במסע הבחירות שלהם לנשיאות.
בחירות 1860
הוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1860 התכנסה באפריל 1860 בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית. ביוקנן מילא את הבטחתו לכהן רק כהונה אחת, אולם חברי ממשלו חיפשו יורש שימשיך את מדיניותו. לאחר הבחירות ב-1858, סטיבן דאגלס היה המנהיג האהוד של הדמוקרטים הצפוניים, אולם רוב הדרום וביוקנן הסתייגו מעמדתו על העבדות בטריטוריות. אחרי מריבה גדולה, הוועדה אישרה מצע שתמך בעיקרון ריבונות העם והתנגד לחוקי עבדות. שבעה נציגים ממדינות דרומיות פרשו מהוועידה בתגובה למצע. יושב ראש הוועדה, שהיה מנאמניו של ביוקנן, קבע שהמועמד שייבחר יצטרך להשיג רוב של שני שלישים מהצירים, כולל צירי הדרום הפורשים. המשמעות הייתה שהמועמד יצטרך לזכות בחמש שישיות מהצירים שהיו בוועידה. לאחר חמישים ושבעה סיבובים בהם הוביל דאגלס, הוועידה התפזרה עם תוכניות להיפגש שוב ביוני בבולטימור, מרילנד. בוועידה החדשה, רוב הצירים הדרומיים, וכמה צפוניים שתמכו בביוקנן, עזבו את הוועידה לאחר שהוועידה סירבה לקבל את הצירים הנוטשים. הצירים שנותרו תמכו בדאגלס לנשיאות. דאגלס העדיף את אלכסנדר סטיבנס כסגנו, אולם החליט שהצירים הדרומיים שנותרו יבחרו בסגנו, והם בחרו בסנאטור מאלבמה, בנג'מין פיצפטריק. פיצפטריק סירב לכך, והמושל הרשל ג'ונסון מג'ורג'יה הסכים לקבל את המועמדות.
הצירים הפורשים נפגשו גם הם בבולטימור. לאחר שהבטיח שלא האמין בכך שעל הדרום לפרוש אם הרפובליקנים ינצחו בבחירות, נבחר סגן הנשיא ברקינרידג' בסיבוב הראשון של הוועידה. הסנאטור ג'וזף ליין מאורגון נבחר לסגנו. ביוקנן והנשיא לשעבר פרנקלין פירס תמכו בברקינרידג' ובמצע שלו, שקרא להגנה ממשלתית על העבדות בטריטוריות. כמה וויגים לשעבר שלא תמכו בברקינרידג' וברפובליקנים, ולא הצליחו להגיע להסכם עם דאגלס, ייסדו את מפלגת האיחוד החוקתי, ובחרה בג'ון בל כמועמדם הנשיאותי. שמם רמז על המצע הישיר שלהם, שדרש להכיר אך ורק בחוקת ארצות הברית כמסמך המחייב של המדינה, באחדות המדינות ובאכיפת החוקים. הם קיוו שבכך שלא יתמכו או יתנגדו לעבדות או להרחבתה, הנושא ירד מעל סדר היום.
הוועדה הרפובליקנית הלאומית של 1860 בחרה בלינקולן כמועמדה הנשיאותי בסיבוב השלישי, אף על פי שסיוארד הוביל בשני הסיבובים הראשונים. לינקולן טען שיש להגביל את העבדות אך ורק אל הדרום, והבטיח שהרפובליקנים לא מתכננים לבטל את העבדות בדרום עצמו. כשארבעה מועמדים התחרו, קיווה ביוקנן שאף מועמד לא יצליח להשיג רוב מבחינת האלקטורים ושהבחירות יוכרעו בבית הנבחרים.
כמו קודמיו הוויגים, סירב לינקולן לנהל מסע בחירות לאחר הוועידה והותיר זאת לאחרים במפלגתו. בשתיקתו, לא הגיב לינקולן להאשמות הקיצוניים מהדרום שהוא רוצה לבטל את העבדות. בקיץ וסתיו 1860, שקלו כמה מושלים דרומיים לפרוש מהאיחוד, וביוקנן לא פעל נגדם. מצד שני, התמקד דאגלס במסע הבחירות שלו בתקיפת מתנגדי האיחוד, שדאג שינסו לבצע הפיכה לאחר שלינקולן ינצח. ברקינרידג' ובל לא זכו לתמיכה צפונית, ולכן כדי להביס את לינקולן היה צריך שדאגלס ינצח בכמה מדינות צפוניות, אולם ביוקנן סירב לעזור לו. לינקולן לא זכה לתמיכה בדרום, אולם התמיכה מהצפון הספיקה לצורך רוב בחבר האלקטורים. ביוקנן היה הדמוקרט האחרון שנבחר לנשיאות עד ל-1884. אף על פי שלינקולן נבחר לנשיאות, הרפובליקנים לא השיגו רוב בבית הנבחרים או בסנאט, ובית המשפט העליון נותר זהה למה שהיה כשפסק בנושא דרד סקוט. לעבדות בדרום לא הייתה סכנה מידית.
בתחילת אוקטובר, הזהיר וינפילד סקוט את ביוקנן שהיבחרו של לינקולן עלולה לגרום לפרישה של לפחות שבע מדינות מהאיחוד. הוא המליץ לביוקנן לשלוח אל המדינות הללו צבא כדי להגן על הרכוש הפדרלי, אף על פי שהצבא היה במצב קשה באותו זמן. הקונגרס סירב להקצות משאבים לצבא מאז 1857. ביוקנן לא סמך על סקוט, יריבו הפוליטי, והתעלם מהמלצותיו. לאחר היבחרו של לינקולן, שקל ביוקנן לשלוח צבא אל המדינות, אולם מזכיר המלחמה שלו, ג'ון פלויד, שכנע אותו לא לבצע זאת.
פרישה
לאחר ניצחונו של לינקולן, הדרום התחיל לשקול פרישה ברצינות, והמצב הגיע לנקודת רתיחה לקראת הודעתו האחרונה של ביוקנן לקונגרס. בהודעה האחרונה שלו לקונגרס, ב-3 בדצמבר 1860, נאלץ ביוקנן להתייחס לדבר. שני הצדדים חיכו לראות כיצד ביוקנן יטפל במצב. ביוקנן תלה את המשבר בהתנגדות הצפון לעבדות. הנשיא ביוקנן קבע כי אין למדינות הדרום זכות חוקית לפרוש מן האיחוד, אך חששותיו מעימות אלים גרמו לו לקבוע גם כי לממשלה הפדרלית אין זכות חוקית למנוע זאת מהן, אולם שיש לו זכות להגן על רכוש ממשלתי. הצעתו היחידה לפתור את המשבר הייתה תיקון חוקתי שיאשר את העבדות, את חוק העבד הנמלט ואת זכותם של תושבי המדינות לאשר את העבדות בתחומן. הצפון זעם על תגובתו הרפה לפרישה, והדרום זעם על ביטול זכותו לפרוש מהאיחוד.
במהלך החודשים האחרונים של מושב הקונגרס, הוגשו יותר ממאתיים הצעות חוק בנוגע לעבדות. רובן ניסו להגיע לפשרה ולמנוע עימות צבאי. דייוויס הציע אחת שתגן על זכויות הרכוש בנושא העבדים. כמה מחברי בית הנבחרים הציעו להקים ועדה לאומית שתטפל בנושא הפרישה, ותחלק את הרכוש הפדרלי ואת זכויות הניווט בנהר המיסיסיפי.
הסנאט הקים ועדה של שלושה עשר בניסיון לעצור את המשבר. היו בה דמוקרטים צפוניים, דמוקרטים דרומיים ורפובליקנים. ב-18 בדצמבר, הוצעו שישה תיקונים חוקתיים, פשרת קריטנדן. הפשרה הייתה אמורה להגן על העבדות בטריטוריה מדרום לקו הרוחב '36°30, ולאסור עליה מצפון לקו הרוחב, כשהמדינות החדשות יחליטו על העבדות בתחומן. על הקונגרס יהיה איסור לאסור על העבדות בכל מדינה או במחוז קולומביה, או להתערב בנושא סחר העבדים הפנימי. ביוקנן תמך בהצעה, אולם הקיצוניים מהדרום סירבו לוותר על הגנה על העבדות בכל המדינה, ולינקולן סירב להיכנע לאיום הפרישה של הדרום. בהנחיית לינקולן, רוב הרפובליקנים בוועדה דחו את הפשרה, שנדחתה עם שישה מתנגדים ושישה תומכים.
[[קובץ:US Secession map 1861.svg|ממוזער|300px|שמאל|מפת המדינות הפורשות ב-1861:
]]
בעוד הקונגרס מנסה להגיע לפשרה שתהיה מקובלת על שני הצדדים, פרשה המדינה הדרומית הראשונה. עבור דרומיים רבים, ניצחונו של לינקולן הפגין שהצפון סבר שהעבדות הייתה פשע מוסרי שעל הממשלה למגר. קרוליינה הדרומית, שנחשבה למדינה הדרומית הקיצונית ביותר, פרשה מהאיחוד ב-20 בדצמבר 1860. כשהכריזה על פרישתה האשימה את הצפון בניסיון לקחת את הזכות להחליט על חלוקת משאבי המדינה, וטענה שהמפלגה הרפובליקנית רוצה להילחם בעבדות עד שזאת תבוטל סופית.
לאחר ההכרזה על פרישתה, שלחה קרוליינה הדרומית נציגים למדינות דרומיות אחרות. ב-1 בפברואר 1861, פרשו שש מדינות נוספות. ועידות במיסיסיפי, לואיזיאנה ופלורידה תמכו בהיפרדות מוחלטת, ואילו תומכי האיחוד באלבמה ובג'ורג'יה ניסו להילחם בהחלטות. במשאל עם, שני שלישים מהטקסנים תמכו בפרישה, למרות התנגדות המנהיג הוותיק, סם יוסטון. שמונה מדינות העבדות האחרות דחו את הפרישה, אף על פי שקרוליינה הצפונית, וירג'יניה, טנסי וארקנסו פרשו במהלך כהונתו של לינקולן. כפי שסקוט חזה, הממשלות הפורשות החרימו את הרכוש הפדרלי בתחומן. ביוקנן לא פעל לעצור זאת.
לאחר שניסה לשכנע את לינקולן להסכים לוועידה חוקתית או למשאל עם בנוגע לפשרה, החליט ביוקנן לשלוח הודעה מיוחדת לקונגרס, בתקווה שיאשר משאל עם או ינסה להגיע לפשרה אחרת. הוא תמך בוועידת השלום ב-1861, הניסיון האחרון למנוע את המשבר, שהתכנסה ב-4 בפברואר 1861, בבירה. הוועידה התכנסה במשך שלושה שבועות והציעה תיקון חוקתי שלא היה שונה מהפשרה. הנושא המרכזי, העבדות בטריטוריות, טופל כשקו פשרת מיזורי הורחב אל חוף האוקיינוס השקט.
הוועידה השלימה את עבודתה כשנותרו רק כמה ימים לפני פיזור הקונגרס. הסנאט דחה את ההצעה, עם עשרים ושמונה סנאטורים שהתנגדו לעומת שבעה שתמכו, וההצעה לא עלתה לדיון בבית הנבחרים. ב-28 בפברואר 1861, אישר בית הנבחרים תיקון חוקתי לאישור העבדות עם תחום מצומצם יותר, תיקון קורווין. הוא היה אמור להגן על העבדות בתחומי המדינות מניסיון התערבות של הקונגרס. הסנאט אישר את התיקון ב-2 במרץ, אולם המועצות המחוקקות לא אישרו אותו. הקונגרס לא קבע מועד אחרון לאשרור התיקון, שעדיין, מבחינה טכנית, טעון אישור.
מעט לאחר היבחרו של לינקולן, ציווה מזכיר המלחמה פלויד על רוברט אנדרסון לפקד על פורט סאמטר ועל המבנים הממשלתיים באזור. ביוקנן ציווה להחזיק במוצבים ולהימנע מכל פעולה תוקפנית. ב-28 בדצמבר, פינה אנדרסון את פורט מולטרי, הפגיע יותר. בפגישה עם מנהיגים דרומיים, הכיר ביוקנן בכך שפעולותיו של אנדרסון היו נגד פקודותיו, אולם סירב לפטר את אנדרסון או לוותר על המוצבים. מזכיר המלחמה פלויד, שהיה מווירג'יניה, התפטר. ביוקנן שקל לצוות על אנדרסון לחזור לפורט מולטרי, אולם חברי הקבינט הצפוניים שלו, שהיו רוב הקבינט עכשיו, איימו להתפטר. ביוקנן הודיע שיעשה כל שביכולתו על מנת להגן על פורט סאמטר. ב-5 בינואר 1861, החליט לתגבר את פורט סאמטר, ושלח לשם את ספינת "כוכב המערב" עם 250 אנשי צוות ואספקה. ביוקנן לא ביקש מאנדרסון אש לחיפוי, והיא נאלצה לחזור צפונה ללא פריקה של הסחורה. לאחר מכן, התפטר האחרון מחברי הקבינט הדרומיים של ביוקנן. ממשל ביוקנן התעמת בנוגע לתגבורת לאזור, אולם אנדרסון לא ביקש תגבורת וביוקנן היה נחוש שלינקולן יצטרך לטפל במצב. בפברואר, הפכה קרוליינה הדרומית לחלק מקונפדרציית המדינות של אמריקה, ומדינות הקונפדרציה אישרו לנשיא דייוויס לקחת את המוצבים בכל דרך אפשרית. רק לאחר כהונת ביוקנן תקף הדרום. ב-3 במרץ, הגיעה הודעה מאנדרסון אל ביוקנן, בטענה שהאספקה מתחילה להיגמר. למחרת היום, נכנס לינקולן לתפקיד, ונאלץ להתמודד עם המשבר שהפך למלחמת האזרחים האמריקנית.
מדינות שצורפו לאיחוד
שלוש מדינות חדשות צורפו לאיחוד במהלך כהונתו של ביוקנן:
השקפותיו הפוליטיות
ביוקנן תמך בריסון הממשל העצמי. הוא טען שהחוקה מלאה בריסון, שהאזרחים שמו על עצמם ועל נציגיהם.
אחד מהנושאים הגדולים באותם הימים היה מכס המגן. ביוקנן התנגד לסחר חופשי ולמכסים גבוהים, בטענה שכל אחד מהם יפגע בצד אחד במדינה לטובת הצד האחר. כסנאטור טען שהוא נחשב לתומך הפרוטקציוניזם במדינות אחרות, אולם שנחשב לאויב הפרוטקציוניזם בפנסילבניה.
ביוקנן, כמו רבים בתקופתו, נקרע בין רצונו להרחיב את המדינה ובין התעקשותו להבטיח למתיישבים את זכויותיהם, כולל זכותם להחזיק בעבדים. הוא טען שיעודה של ארצות הברית הוא להתרחב, ולמרות זאת טען שצירוף טקסס, למשל, אמור להגביל את העבדות.
לאחר היבחרו, הבטיח לסנאטור דרומי שמטרתו היא למנוע ניסיון התערבות בנושא העבדות ולחסל את המתיחות האזורית. ביוקנן נחשב בעיני הצפוניים לצפוני בעל עקרונות דרומיים.
ביוקנן התעקש ששאלת העבדות היא נקודת התורפה של המדינה, ושהאיחוד יפגע בגללה. בתור תושב פנסילבניה התנגד לעבדות, אולם טען שאין בסמכותו להכריע בשאר המדינות, שזכויותיהן מקודשות.
ביוקנן טען שמתנגדי העבדות מנעו פתרון לבעיית העבדות. לטענתו, החלה להתפתח בדרום המדינה תמיכה בשחרור הדרגתי של העבדות, אולם מתנגדי העבדות גרמו לתסיסה שמנעה מהתנועה להתפתח.
סוף ימיו
מלחמת האזרחים פרצה חודשיים לאחר פרישתו של ביוקנן. הוא תמך בארצות הברית, בטענה שהמתקפה על פורט סאמטר הייתה הכרזת מלחמה שהותירה את המדינה ללא ברירה אלא לפעול. הוא דרש מהדמוקרטים מפנסילבניה להצטרף לצבא.
את שארית ימיו השקיע בניסיון להגן על עצמו מפני האשמה במלחמת האזרחים, שנחשבה ל"מלחמת ביוקנן". כל יום קיבל מכתבים כועסים ומאיימים, וחנויות הציגו את בני דמותו עם עיניים אדומות, פלצור מסביב לצווארו והמילה "בוגד" על מצחו. הסנאט הציע לגנות אותו, הצעה שלא עברה, והעיתונים טענו שתמך בקונפדרציה. חמישה מחברי הקבינט שלו, שעבדו גם בממשל לינקולן, סירבו להגן עליו.
ביוקנן הצטנן במאי 1868, וגילו המתקדם החמיר את מצבו. הוא מת ב-1 ביוני 1868, בגיל שבעים ושבע, ונקבר בבית הקברות בלנקסטר.
חייו האישיים
ביוקנן היה הנשיא הרווק היחיד, והתעורר עניין רב בחייו האישיים. ב-1818, פגש באן קרוליין קולמן בפונדק, והחל לצאת איתה. אן הייתה בתו של תעשיין עשיר מפילדלפיה. ב-1819 התארסו השניים, אולם השניים בילו זמן מועט מאוד יחד, בשל מעורבותו הפוליטית של ביוקנן. נפוצו שמועות שהוא רוצה לשאתה לאישה רק בזכות עושרה של משפחתה או שבגד בה.
לאחר שביוקנן ביקר את אשתו של חברו, החליטה ארוסתו לבטל את הנישואין, וזמן קצר אחר כך היא חלתה ומתה. ביוקנן נדר שלא לשאת אישה אחרת וטען כי רגשותיו נטמנו בקבר.
המקור לכך הייתה חברותו הקרובה עם ויליאם רופוס קינג, סגנו של פרנקלין פירס. במשך 15 שנים טרם נבחר לנשיא, חלק ביוקנן מקום מגורים בוושינגטון עם קינג. אנדרו ג'קסון כינה אותם זוג. הם נחשבו לקרובים מאוד, וקרוביו של הנשיא טענו שמשהו לא בריא בגישתו.
קינג חלה ב-1853 ומת מעט לאחר תחילת כהונתו של פירס, ארבע שנים לפני היבחרו של ביוקנן. נטען שאחייניותיו של קינג השמידו מכתבים שלו ושל ביוקנן.
במהלך נשיאותו של ביוקנן, אחייניתו היתומה, הארייט ליין, הייתה המארחת הרשמית בבית הלבן.
מורשתו
לפני מותו, טען ביוקנן שההיסטוריה תשפוט אותו לכף זכות. אולם כיום הוא נחשב לאחד מהנשיאים הגרועים ביותר, אם לא הגרוע ביניהם, בשל חוסר יכולתו לפעול בנוגע לפרישת מדינות הדרום. ההיסטוריונים מציינים לרעה את יכולתו להגשים חזון, מנהיגותו, מדיניות הפנים שלו, מדיניות החוץ שלו ואת מורשתו. הוא נחשב לאדם חלש, עוד הרבה לפני שנבחר לנשיאות.
כותב הביוגרפיה של ביוקנן טען שביוקנן נבחר לנשיאות במהלך תקופה מתוחה בחיי האומה, והעובדה שמנע את התפרצות המתח נחשבת לטובה. למרות זאת, המתיחות בין הצפון לדרום גרמה לכך שכישרונותיו, שבתקופה שקטה יותר היו גורמים לו להיזכר כנשיא מוצלח, נעלמו בגלל אירועי מלחמת האזרחים וכהונתו של לינקולן.
ביוקנן זכור יותר בשל ההזדמנויות שהחמיץ ולא בשל המעשים שלו. הוא ביטל חוקים שלינקולן חתם עליהם, שאישרו מחקר חקלאי והתרחבות מערבה.
יוסף סדן
חייו ופועלו
מאז 1970 עבד באוניברסיטת תל אביב, ובמקביל באוניברסיטה העברית; משנת 1976/70 עבד במשרה מלאה באוניברסיטת תל אביב. כן עבד במשרה חיצונית וחלקית באוניברסיטת חיפה, במכללת מנשה. ב-1976 התמנה למרצה בכיר באוניברסיטת תל אביב, ב-1983 פרופסור חבר וב-1989 כפרופסור מן המניין. בסוף 2007 יצא לגמלאות כפרופסור אמריטוס. שהה בשבתונים בפריז בסורבון ובספרייה הלאומית) ובאוניברסיטת ליידן. היה מופקד הקתדרה ע"ש איירין הלמוס לספרות ערבית עד אוקטובר 2009.
מחקריו
מחקריו של יוסף סדן עניינם ציוויליזציה חברתית וחומרית, ספרות ערבית בת ימי הביניים, בעיקר פרוזה (אדב) וקשרים יהודיים-ערבים ובהם יהודה אלחריזי ושבתאות. באחרונה מתרכז גם בגאולת סיפורים, מעין רומנים טרום-מודרניים נוסח "אלף לילה ולילה".
הריהוט המזרח-תיכוני בימי הביניים
גרסה מועשרת ומשופרת של עבודת הדוקטור של יוסף סדן ראתה אור בשנת 1976 כספר בשם: Le mobilier au Proche-Orient medieval בהוצאת בריל, ליידן. בספר זה התחקה סדן אחר היבטים זנוחים במחקר של חיי היום-יום, בעיקר של השכבות העממיות, שכמעט ואינו נזכר בטקסטים הספרותיים ובכתיבה ההיסטורית. סדן גילה זאת באמצעות מציאת אזכורי-אגב בטקסטים ומעט מן האמנות (איקונוגרפיה) פער זה מילא גם על ידי עיון בכתובות של כלות יהודיות, שנכתבו בעיקר בערבית-יהודית בגניזה הקהירית.
"לא אלף ולא לילה"
ספרו זה של סדן ראה אור בשנת 2003 בהוצאת עם עובד. הספר מורכב מסיפורים מכתבי יד שטרם ראו אור ויכלו בקלות להסתפח ל"אלף לילה ולילה", אולם מסיבות שונות לא שפר גורלם, אך הם יפים לא פחות. הספר פותח עולם שלם לצד "אלף לילה ולילה", על יצירות דמויות רומנים של הספרות הערבית לפני פרוץ הספרות המודרנית ומשקף גם מידה של עממיות, מסורת של מספרי סיפורים בעל פה, שכנראה גם מעלים על הכתב מדי פעם את דבריהם (אם מצויות שתי גרסאות לאותו סיפור, הן אינן דומות, כי לרוב אין המספר מעתיק אלא דבריו קולחים מאליהם בצורה שונה). יחד עם זה בולטים טקסטים אחדים שהם רוויי שירה ומדגימים היטב שגם מספרים עממיים ממשיכים בצורה מסוימת את מסורת השירה הערבית הקלאסית (הפואטיקה). הספר נדפס אחר כך גם במהדורה צרפתית בשנת 2004 תחת הכותר Et il y eut d'autres nuits, ובקרוב ייצא לאור גם בערבית. הטקסטים מתיימרים לשקף את התרבות העבאסית, או הממלוכית, אולם למעשה כמה מכתבי היד שהגיעו לידינו הם לעיתים קרובות שייכים לתקופה מאוחרת, ראשית התקופה העות'מאנית.
הומור ערבי
ב-2007 ראתה אור בביירות ובקלן מהדורה משופרת של ספרו של סדן על הומור ערבי, שיצא ב-1984/5 בישראל.
סדן חקר את ההבדלים בין טקסטים גבוהים לבין סוג הומור, שהיה אולי עממי יותר, ההתפצלות ל-וריאציות שונות ואף הפוכות של אותו מוטיב הומוריסטי עצמו, המיוחס לאישים שונים במשך הדורות. הקשר בין הצורך בהומור לאווירה הרצינית והנוקשה של גינוני חצרות השליטים אשר מולידה שיעמום ומעודדת להזמין בדיחות, ליצנים, טיפוסים מוזרים וכדומה ולהנות מסוג של "אנטי רשמיות", שיש לה גם מונחים מיוחדים בעולם ימי-הביניים; במילים אחרות: ספרות הומור על רקע חברתי. נסקרו בספר במיוחד הלצות הקשורות בטיפוסים משעממים "נודניקים".
אומדן התפתחות של מליצות שיריות
יוסף סדן פיתח בטקסט ובתרשימים שיטה לאומדן התפתחות של מליצות, אשר הוא מכנה בשם: תורת ה-מעאני, השונה מתורת השירה הקרויה פואטיקה המקובלת של ימי הביניים (בלאגה), אך גם משלימה אותה. לפי אומדן זה משורר אחד יצור מליצה המורכבת מקישוטים ודימויים ויבוא משורר שני וישכלל את המליצה, לפעמים על ידי אמירת אותו תוכן תוך החלפת המשקל בחריזה ולרוב גם על ידי שינוי אלמנטים; משורר שלישי יפתח את המליצה מן השני וחוזר חלילה: הפיתוח של משורר קודם ייחשב כ"חומר גלם" לפיתוח בשביל המשורר הבא, ואילו המשורר הבא אחריו יתייחס לנוסח המפותח כאל "חומר גלם" יחסית לשלב פיתוחו להבא. הדבר גם מסביר את נטילת המליצות הערביות על ידי משוררים עבריים בספרד והפיכתם לנכסים עבריים ובמושגים מקראיים וכיוצא בהם; בכך הם רק ממשיכים מסורות פיתוח מליצי הקיימות בתרבות ערב ואין בזה חלילה כדי נטילה מגונה (פלגיאט).
שני חוקרים בתחום ה-מעאני, ד"ר נאדר מסארווה וד"ר מחמד ג'בארין כתבו עבודת דוקטור אצל סדן והם ממשיכים בחקר הנושא המליצי הזה.
אסלאם ויהדות
סדן חקר את הקשרים בין ערבית ועברית, אסלאם ויהדות ובחן את האספקטים הפחות נודעים בקשרים הללו. למשל התנועה השבתאית בתימן (תנועה מקומית שיש מגדירים את קשריה עם השבתאות הכללית כרופפים). והגזרות שניחתו על יהודי תימן בשל ההתעוררות שנתפשה כמרד על ידי שלטונות תימן.
עניין אחר המתקשר ליהדות או ללימודים עבריים הוא שירה עברית המושפעת משירת ערב (ראה להלן: אלחריזי), עניינים הנוגעים למריבה הבין-דתית: פולמוס מוסלמי ויהודי, כלומר: בין שתי הדתות, והיחס לכתבי-הקודש של כל אחת מהן
וכן היחס לאתרים מקודשים: קברי נביאים מקראיים ובייחוד משה.
בעלי מלאכה
הספרות הטובה וכתיבת דברי הימים הרשמית בדרך כלל זונחות את תיאור בעלי המלאכה, אנשי השווקים, כגון צורפים, אופים, חופרי קברים והמוני מקצועות אחרים, פרט לסוגה מסוימת שהתפתחה מעט בהומור לפעמים כדי לתארם ובייחוד בצורה ששמים בפי כל אחד מבעלי המלאכה. תפקידם לדקלם ויוצא אפוא שבכך מתקרבים מאוד לדרמה; כאן התהוותה נקודת פגישה בין כתבי היד של סדן ומחקריו של פרופסור שמואל מורה על "תיאטרון חי" ערבי בטרום התקופה המודרנית. הם יוציאו בנושא ספר בשם "ממדים דרמטיים והריבוד החברתי : שני מחזות מצריים בני ימי הביניים" Dramatic Dimensions and Social Strata; Two Medieval Egyptian Plays.
אלחריזי
יוסף סדן גילה את הביוגרפיה של המשורר והסופר אלחריזי בערבית, בתוך קובץ בכתב-יד מאת אִבְּן אלשַׁעַאר אלמַוְצִלי, והיא מדויקת, כפי שהייתה ההיסטוריוגרפיה הערבית המפותחת בת התקופה ההיא, כלומר מפורט: איפה הוא חי, מתי ואיפה הוא מת. הביוגרפיה לוקטה מעדי ראייה שהכירו את אלחריזי ואת מחבר הקובץ כאחד, ידעו על פעילותו בערבית ושיריו הערביים (ערבית ממש ולא רק ערבית-יהודית) ואפילו נותנים את שעת פטירתו המדויקת ב-חלב, ב-1225, דבר שטרם נודע קודם לכן, בעוד יצירתו הערבית שהוקדשה לקהל אצולה מוסלמית לא נודעה ואף לא שוערה קודם לכן. חוקרים אחדים הסיקו (ונזהר מכך חיים שירמן) שאלחריזי שערך סיור בארצות המזרח התיכון והקהילות היהודיות בו חזר לספרד מולדתו, ושם השלים את כתיבת תחכמוני. סדן גילה כי הוא לא חזר ולא התכוון לחזור לספרד (אם כי ביצירתו הוכיח געגועים אליה) וראה בארצות ערב את מרכז התרבות שהייתה נחלתו: התרבות הערבית שידע היטב, אף שהיה מספרד הנוצרית וגם הצטיין בשירים משובחים למדי בערבית שיועדו לשימושם של נסיכי האזור (סוריה) ותוגמל בנדיבות. זאת מלבד השכר שקיבל מיהודים על שירה עברית ופרוזה אומנותית בקהילות השונות.
נושאים נוספים
בין הנושאים הנוספים אותם חקר סדן היה יין ומשקאות באסלאם, נימוסים (אטיקטה) ואורחות שלטון ואף תפישת הצדק.
מחקרו העכשווי
מלבד תוכניותיו בתחום הסיפוּרי הקשור ב"אלף לילה ולילה" תוכניותיו של סדן הן להוציא ספר היסטורי ביחד עם אדם סילברשטיין מאוניברסיטת אוקספורד על התקופה הבֻּוַיְהִית, בערך ממחצית המאה ה-10 למחצית המאה ה-11. מדובר בחקירת כתב-יד אנונימי בן התקופה והוצאתו לאור והוא מהווה מקור לא אכזב לחיי היום-יום, האדמיניסטרציה וכדומה.
נחמן אביגד
נחמן אביגד (רייס) (Avigad; כ"ה באלול תרס"ה, 25 בספטמבר 1905 – כ"ג בשבט תשנ"ב, 28 בינואר 1992, ירושלים) היה ארכאולוג ישראלי. חתן פרס ישראל לחקר ארץ-ישראל לשנת תשל"ז (1977).
קורות חיים
אביגד נולד בשם נחמן רייס (Reiss) לפרל (לבית פַארְבּ) וליצחק רייס בעיירה זבלוב (Zawalów) שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בפולין), והתחנך בברנו שבצ'כוסלובקיה, שם למד ארכאולוגיה. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל, והחל להתעניין באתרים ארכאולוגיים. עבד באתר החפירות של בית הכנסת בבית אלפא ובבית הכנסת בחמת גדר, כעוזרו של אליעזר ליפא סוקניק. בשנת 1952 סיים לימודי דוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים, שבה עסק בעיר הקברים בנחל קדרון. בשנים 1949–1974 היה אביגד חבר סגל האוניברסיטה, ובשנת 1959 קוּדם לדרג פרופסור חבר.
משנת 1953 עסק אביגד בחפירות בבית שערים. כמו כן לקח חלק בסקר במצדה שקדם לחפירות ובחקר המערות במדבר יהודה.
בין השנים 1969–1985 ניהל אביגד את החפירות הארכאולוגיות ברובע היהודי שבעיר העתיקה בירושלים. אחת התגליות החשובות שלו במקום הייתה הקביעה כי היישוב החל בגבעה המערבית של ירושלים בשלהי תקופת הברזל (במאה ה-8 לפנה"ס), תגלית ששיאה היה בחשיפת החומה הרחבה של העיר באותה תקופה. בכך הכריעו הממצאים מחלוקת ארוכת שנים בין חוקרים בשאלה מה היה היקפה של העיר בימי הבית הראשון, והתברר שהעיר התרחבה אז לגבעה המערבית. מן השרידים של ימי הבית השני שחשפה משלחת אביגד ראוי לציין את בתי המגורים של 'העיר העליונה', ובהם הבית השרוף ובית המידות של הרובע ההרודיאני. מבין החפצים הקטנים תצוין חריתה על גבי טיח ובה צורת מנורה מימי בית המקדש, שהוא תיאור חפץ קודש זה מפרק הזמן שקודם לחורבן. מן השרידים של התקופה הביזנטית, הם שרידי כנסיית הניאה, וקטע ניכר מן הרחוב (הקארדו) החוצה את העיר מצפון לדרום.
בשנת 1954 זכה אביגד בפרס ביאליק לחכמת ישראל על ספרו "מצבות קדומים בנחל קדרון", ב-1977 הוענק לו פרס ישראל לחקר ארץ ישראל, וב-1983 הוענק לו פרס רוטשילד בתחום מדעי הרוח. בשנת 1979 זכה בפרס פרשיה שימל המוענק על ידי מוזיאון ישראל בתחום הארכאולוגיה ותחומים קרובים.
בשנת 1984 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים".
אביגד הלך לעולמו בירושלים בראשית שנת 1992, בן 86 היה במותו. הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים. על שמו רחוב בשכונת נווה שאנן בירושלים.
וירג'ין טריינס
וירג'ין טריינס (באנגלית: Virgin Trains) היא חברת רכבות הפועלת בבריטניה המספקת שירותי רכבת מתחנת יוסטון בלונדון למערב המידלנדס, לצפון-מערב אנגליה, לצפון ויילס ולסקוטלנד, ומהעיר ברמינגהאם לצפון-מערב אנגליה וסקוטלנד. על אף שהחברה ממותגת כחברה בבעלות וירג'ין, בפועל, וירג'ין מחזיקה רק 51% מהמניות; 49% המניות הנותרות נמצאות בבעלות סטייג'קאוץ' גרופ (Stagecoach Group) שהיא חברת תחבורה בינלאומית.
בין השנים 1997–2007 כללה החברה חברה נוספת שסיפקה שירותי רכבות מדרום אנגליה לצפון אנגליה ולסקוטלנד דרך ברמינגהאם, אך מרבית הקווים הללו הועברו בשנת 2007 לחברת CrossCountry שבבעלות אריווה (Arriva). וירג'ין טריינס הוקמה כ"וירג'ין רייל" בעקבות הפרטת הרכבות בבריטניה באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 כאשר זכתה בזיכיון להפעלת שני קווים מרכזיים.
הלל וינברג
הרב יוסף הלל וינברג (נולד בכ"ב בשבט תשכ"א, 8 בפברואר 1961) מכהן כמשגיח רוחני בישיבת סלובודקה בני ברק, ולשעבר היה ראש ישיבת אש התורה בירושלים, שנוסדה ונוהלה על ידי אביו הרב נח וינברג, עד לפטירתו.
ביוגרפיה
נולד בירושלים בשכונת מאה שערים, לרב נח ולדינה וינברג, וגדל לאחר מכן בשכונת קריית צאנז שבעיר. למד בישיבת סלבודקה בבני ברק, לאחר מכן בישיבת לייקווד בניו ג'רזי ובישיבת מיר בירושלים. בשנת 1981 נישא לבילה הייזלר, בתו של הרב נח הייזלר, רבה של שכונת סנהדריה המורחבת בירושלים.
לאחר נישואיו שימש כמשגיח בישיבת אבן ישראל בירושלים, ולאחר מכן כמשגיח רוחני בישיבת סלובודקה בבני ברק. לאחר מחלת אביו נקרא על ידו לנהל את הישיבה, ולאחר פטירתו התמנה תחתיו כראש ישיבת אש התורה, לאחר מספר שנים עזב את ישיבת אש התורה, ובאוגוסט 2017 (אלול תשע"ז), חזר שוב לכהן כמשגיח רוחני בישיבת סלובודקה בבני ברק. אשתו בילה נפטרה בשנת 2017-תשע"ז.
הרב וינברג מכהן כחבר בוועדת הרבנים למען שבת, ושימש שם בין היתר כנציגו של הרב אלישיב.
משהו ללבוש
משהו ללבוש (צרפתית: Prêt-à-Porter, "מוכן ללבישה") הוא סרט קולנוע מסוגת דרמה קומית-סאטירי שיצא בשנת 1994, אודות המתרחש מאחורי הקלעים של עולם האופנה. בסרט הופעות אורח של ידוענים רבים מתחומי האופנה ומעולם הבידור.
אנטישמיות נוצרית
אנטישמיות נוצרית היא שנאת ישראל, שמקורה בנצרות, וקיימת בקרב נוצרים כלפי היהדות והעם היהודי. ברובן המוחלט, מקורות האנטישמיות בהמצאות שמקורן בעלילות שהועללו נגד היהודים. עלילות שנועדו להסיט את תשומת לב ההמון מבעיתיות הנצרות, בעיותיו הכלכליות, בעיות ההנהגה ולהשאיר את הנוצרי תחת הנהגת הנצרות והכנסייה ולהרחיקו מהיהודים ודת היהדות. זאת תוך ביטול והשלכת הטיעונים היהודים לשלילת הנצרות, אל היהודים עצמם. תוך הצגתם כנבזים וכשליחי השטן עצמו המנסה את המאמין הנוצרי. עוינות זו התפתחה כבר בשנותיה הראשונות של הנצרות והתחזקה לאורך מאות השנים שבאו לאחר מכן, והייתה לה השפעה חזקה גם על האנטישמיות המודרנית ועודנה בעלת השפעה באנטישמיות החדשה.
האנטישמיות המודרנית לרוב מתוארת כשנאה גזעית נגד יהודים, לאור תאוריות גזעניות שהחלו לצוץ במהלך המאה ה-18, ואילו האנטי-יהדות תוארה כעוינות לדת היהודית. עם זאת במהלך המאה ה-12, האנטישמיות הגזעית מוזגה ביעילות לאנטישמיות הדתית בנצרות המערבית. כשחוקרים רבים טוענים כי לאנטישמיות הנוצרית, בייחוד הפרוטסטנטית, היה תפקיד מרכזי באנטישמיות של תקופת גרמניה הנאצית, מלחמת העולם השנייה והשואה, כשהאחרונים לא היו יכולים להתממש ללא הקודם.
לא ניתן לקבוע כי כל או אפילו רוב, פעולתם של אינדיבידואלים, מנהיגים או אפילו אנשי דת מונעים מהדת כגורם בלעדי. מקובל להניח כי הפעולות מונעות מגורמים שונים כשלחלקם השפעה גדולה יותר ולאחרים השפעה פחותה יותר, כשלרוב לגורם הפוליטי יש את התפקיד המכריע. עם זאת, אין להכחיש כי לאנטישמיות הנוצרית היה חלק מרכזי בפיתוח עלילות נגד יהודים. עלילות שגם אם הוכחו והוכרזו כעלילות, גם אם בפי האפיפיור והוותיקן, עודם תופסים חלק מהותי באנטישמיות החדשה, אנטישמיות המוסלמית ובאנטישמיות במדינות ערב.
התקופה ההלניסטית והרומית
מרים טיילור טוענת כי ישנן שתי השערות בנוגע למקור האנטי-יהודי שבנצרות. הראשונה היא ההשערה המסורתית הגורסות כי מקור האנטי-יהדות של אבות הכנסייה המוקדמים "עברה בירושה מהמסורת הנוצרית של פרשנות המקרא". ההשערה השנייה גורסת כי האנטי-יהדות הנוצרית המוקדמת עברה בירושה מהעולם הפגאני. כפי שטען גולדמן כי שורשיה של האנטישמיות הנוצרית נטועים במקורות מצריים שהתפשטו על ידי "האפוס היווני של הדעות הקדומות המצריות העתיקות".
דת הייתה חלק עיקרי מהממשל האזרחי ברומא העתיקה. כך שכשחלק מהקיסרים הכריזו עצמם על אלים, ודרשו להיות נערצים בהתאם, הדבר היווה בעיה ליהודים לאור איסור עבודה זרה. אדוארד פלאנרי טוען כי סירובם של היהודים לקבל את הסטנדרטים הדתיים והחברתיים היווניים סימנו אותם לרעה. הקטאיוס איש אבדרה כתב כי משה ב"זיכרון גלות עמו, הנהיג עבורם דרך מיזנתרופית ועוינת לחיים". מנתון טען כי היהודים היו מצורעים מצריים שלמדו על ידי משה "איך לא להעריץ את האלים." אותו מוטיב הופיע בכתביהם של טקיטוס, אפיון, אפולוניוס מולון, פוסידוניוס, ליסימכוס וכאירמון מאלכסנדריה. אגאתרכידס כתב על "השיטות המגוחכות" של היהודים ועל "האבסורד שבחוקיהם", ועל איך הצליח תלמי הראשון לכבוש את ירושלים בשנת 301 לפנה"ס, כי תושביה שמרו את השבת ולא יצאו להגן על העיר. פלאנרי מאפיין את האנטישמיות בימי הקדם כבעלת מהות תרבותית, בעלת מאפיינים של שנאת זרים לאומיים, דבר ששיחק תפקיד בהגדרות הפוליטיות.
הקטאיוס איש אבדרה, צוטט על ידי יוסף בן מתתיהו בנגד אפיון, כותב על ימיו של אלכסנדר, כי היהודים: "לא עלה הדבר להעביר אותם על אמונתם, אף כי שמעו אזניהם דברי חרפה וגדופים מפי שכניהם והנכרים הבאים אל ארצם, ולא פעם ולא שתים המירו מלכי פרס ואחשדרפניהם כבודם בקלון. כי מבלי לעמוד על נפשם הם נושאים כל ייסורים ומיתות נוראות – יותר מכל באי עולם - ואינם מכחשים בחוקי אבותיהם." החל מהמאה השלישית לפנה"ס, ממלכת יהודה הייתה נתונה לשליטת יורשיו של אלכסנדר מוקדון, כשגם המרד בראשות המכבים במאה השנייה לפנה"ס לא הוביל לתום ההשפעה ההלניסטית באזור. יורשיו של אלכסנדר יצרו באזור מושבות של דוברי יוונית שהמכבים מעולם לא הצליחו לפרק. לכן לא היה ניתן להתעלם מתרבות זרה זו, שלעיתים קרובות הייתה גם עוינת. לרוב מפגשים בין רבנים לחכמים הלניסטים הסתיימו כשהאחרונים עזבו מופתעים מתשובותיהם ההרסניות שהציעו הרבנים לטענות הפילוסופים.
ניתן למצוא ביטוי בספרות היוונית-רומית, לדעות הקדומות שרווחו בקרב תושבי המרחב ההלניסטי והרומי כלפי היהודים. כבר בשנים הראשונות של המאה הראשונה לספירה, התחילו עלילות הדם נגד היהודים, כאשר הסופר המצרי-יווני אפיון מאלכסנדריה כתב על הידוע לו על היהודים דרך החכמים המצרים. בין היתר האשים את היהודים בכך שאין להם תרבות וחוקים אמיתיים, שהם בדלנים ופרימיטיביים וכי הם נוהגים להרוג מדי שנה יווני למטרת פולחן. כתביו לא נשתמרו, אך טענותיו נשתמרו דרך הספר נגד אפיון של יוסף בן מתתיהו, שהשיב להן. האשמותיו וטיעוניו המשיכו שנים רבות אחריו, כאשר גם האימפריה הרומית הנוצרית אימצה אותן למטרותיה.
ישנן דוגמאות מרובות לכך שאנטיוכוס הרביעי, חילל את בית המקדש היהודי בירושלים ואסר על קיום פרקטיקות דתיות יהודיות באזור. כמו ברית מילה, שמירת השבת ולימוד מספרי דת יהודים. מספר היסטוריונים טוענים כי טיבריוס סילק את היהודים מרומא וניסה לדכא את כל הדתות הזרות באזור. בשנת 95 טיטוס פלביוס קלמנס הוצא להורג על כך "שחי חיים יהודיים" ו"נסחף לחיי היהדות". לאחר המלחמות היהודיות-רומיות (66-135), אדריאנוס שינה את שם מחוז יהודה לסוריה פלשתינה ואת שמה של ירושלים לאיליה קפיטולינה, בניסיון למחוק את הקשר ההיסטורי של העם היהודי לאזור. בנוסף, לאחר שנת 70, היהודים והגרים היהודיים החדשים הורשו לקיים את דתם רק בתנאי שישלמו את המס היהודי. בשנת 135 נאסרה הכניסה על יהודים לירושלים, פרט ליום תשעה באב.
האימפריה הרומית אימצה לבסוף את הנצרות כדת המדינה עם צו סלוניקי בשנת 380.