cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אתר הנצחת השואה במילאנו
הקמת אתר ההנצחה ברציף 21
אתר ההנצחה נפתח באופן רשמי ב-27 בינואר 2013 בטקס חגיגי. הטקס נערך על ידי פרוצ'ו דה בורטולי ורוברטו יאראק, הנשיא וסגן הנשיא של עמותת אתר ההנצחה של השואה במילאנו, ובהשתתפות ניצולי שואה איטלקים, ראש ממשלת איטליה מריו מונטי, הארכיבישוף של מילאנו אנג'לו סקולה, הרבנים אלפונסו ארביב וג'וזפה לאראס, ראש עיריית מילאנו ג'וליאנו פיסאפיה, תורמים וחברי הקהילה היהודית.
הנאום הסוגר של הטקס נישא על ידי ליליאנה סגרא.
מבנה אתר ההנצחה
אתר ההנצחה משתרע על פני שטח של כ-7000 מ"ר על פני שתי קומות, קומת קרקע ומרתף. במהלך הבנייה, שימרו את המבנה המקורי של הרציף.
המבנה מחולק לשני מתחמים עיקריים: אזור ההנצחה, שנועד להנציח את קורותיה של יהדות מילאנו בשואה ולהביא תיעוד היסטורי של הטרנספורטים שנשלחו מהתחנה; אזור "המעבדה של הזיכרון", מערכת של חללים משולבים המוקדש ללימוד, מחקר ותיעוד, ומאפשר מפגש ודיאלוג בין-תרבותי.
מסלול הביקור ברציף מתחיל בחלל המציג עדויות של ניצולים, תמונות וחפצים, המביאים סיפורים אישיים של יהודים ממילאנו. בהמשך נכנסים המבקרים לצינור המדמה מסלול לא ידוע, ובסופו מגיעים לרציף המסילה. הרציף מוקרנים על הקיר שמותיהם של היהודים שנשלחו אל מותם.
מטרת מקימי אתר ההנצחה היא להשתמש במרחב התחנה לא רק כאתר זיכרון לאסון היהודי, אלא כאתר לימודי, כך שכל מי שמבקר באתר יוכל לחוות את אותו הרגש וללמוד על ההיסטוריה של השואה.
הקרון
ברציף יש קרון רכבת משא מקורי, שעליו נשלחו מתנגדי המשטר האיטלקים והיהודים. הקרון עשוי מעץ ויש בו רק 2 חלונות בצידי הקרון. אורך הקרון הוא כ-9 מטרים ורוחבו כ-3 מטרים. על כל קרון הועמסו בין 60–80 איש, בצפיפות נוראית.
המסע בקרון לקח בין 3 ל-7 ימים, ללא אוכל ומים. דלי שהיה בפינה כשירותים. רבים לא שרדו את המסע בקרון. לאחר המסע, נמנעו הגרמנים מלעלות לקרון לנקות אותו, מחשש למחלות, ולכן שלחו את היהודים לעשות זאת.
קיר השמות
קיר השמות המוצג מעל פסי הרכבת ברציף, בסיום מסלול הסיור באתר, נועד להמחיש למבקרים את גודל האסון.
הספרייה
הספרייה באתר יכולה להכיל עד 45,000 כרכים. קירות הספרייה הם מזכוכית, ובנויים כך בשביל להבטיח בידוד קול הולם והכרחי, בשל רעש הרכבות בתחנת הרכבת הפעילה מעל האתר. הספרייה מיועדת בעיקר לצעירים וכל הספרים בה קשורים לתיעוד השואה. ליד הספרייה נבנה אודיטוריום לכנסים והרצאות.
אירינה פאריון
ביוגרפיה
אירינה פאריון נולדה ב-1964 בלבוב שבאוקראינה. את השכלתה הגבוהה קיבלה באוניברסיטת לבוב, בוגרת הפקולטה לפילולוגיה.
פאריון עבדה כפרופסור עוזרת במחלקה לשפה אוקראינית ולבלשנות שימושית באוניברסיטה הלאומית של לבוב. בעלת דוקטורט בפילולוגיה, הגנה על עבודת הגמר שלה ב-2015. מחברת של מספר מאמרים ומונוגרפיות בנושאים שונים.
ב-8 ביולי 2015 ועדת החקירות של רוסיה פתחה תיק פלילי נגד אירינה פאריון בטענה לפשעים בקשר לנאום שלה מ-15 באוקטובר 2014 בעצרת בקייב הקוראת להשמדת רוסיה כמדינה, ורוסים כקבוצה של אנשים על בסיס אתני.
משפחה
אירינה פאריון הייתה נשואה לאוסטפ סמצ'ישין (נולד ב-1967). בנישואין נולדה בת, סופיה (ילידת 1989). פאריון גרושה נכון לעכשיו. גרה בלבוב.
סהל (מצרים)
סֶהֶל (או סהייל) הוא אי מצרי השוכן על שפת הנילוס, 3.2 ק"מ דרום-מערבית לאסואן בדרום מצרים. זהו אי רחב ידיים, והוא נמצא בערך בחצי הדרך בין העיר אסואן לסכר אסואן הנמוך.
רוחבו של האי כשלושה רבעים מרוחב הנילוס, והוא האי המשמעותי הראשון דרומית לאשד הראשון של הנילוס. הוא נמצא מעט צפונית לסכר אסואן הנמוך (שנפתח ב-1902). במורד הנהר, ישנם איים משמעותיים נוספים כמו סלוגה, אמבונרטי, יב ולבסוף אל נבטאט. סביבם פזורים כמה איים קטנים יותר.
האי נזכר במקורות קדומים בשם סטט, והוא כולל אתרי ארכאולוגיה רבים, לרבות מקומות מקודשים, כמו מקדשה של אנוקט, אלת המים המצרים, ואלת אשדות הנילוס. במצרים העתיקה היו בסהל כמה מחצבות גרניט פעילות, וישנן כתובות רבות החרוטות על סלעי הגרניט באי. פעמים רבות כתובות אלו נחרטו על ידי נוסעים שסימנו במקום את תחילת או סוף מסעם לנוביה. בסהל ישנן גם מספר כתובות מפורסמות המתעדות אירועים היסטוריים בתולדות מצרים העתיקה. אחת מכתובות אלו היא אסטלת הרעב, שבע שנות בצורת ורעב בתקופת שלטונו של המלך ג'וסר מהשושלת השלישית ששלט במצרים במחצית הראשונה של המאה ה-27 לפנה"ס.
אייפקס AP-0
אייפקס AP-0 (באנגלית: Apex AP-0) היא מכונית ספורט קונספט חשמלית במרכב קופה עתידית שנחשפה בשנת 2020 על ידי יצרנית מכוניות הספורט הבריטית/הונג קונגית אייפקס מוטורס, ומתוכננת לייצור בסוף 2022 בוקינג.
סקירה כללית
ל-AP-0 מהירות מרבית של ונתון תאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 2.3 שניות. ה-AP-0 מופעל על ידי מנוע חשמלי אחורי המספק 650 כ"ס סוללת ליתיום-יון בקיבולת של 90 קוט"ש.
ה-AP-0 עוצב על ידי Guy Colborne, משקל ה-AP-0 עומד על 1200 ק"ג.
במשחקי וידאו
האייפקס AP-0 מופיע כרכב שניתן לשחק בו במשחק הווידאו מרוצים אספלט 9.
קלונימוס בן שבתי
רבי קלונימוס בן שבתי מרומי (נולד ברומא, סביבות 1030 - נפטר בד'תתנ"ו, 1096) היה רב מן הראשונים, בן רומא שהיגר לאשכנז וכיהן כראש הישיבה בוורמייזא בסביבות 1070.
ככל הנראה אביו הוא שבתי בן משה, פייטן בן רומא, שהיה ככל הנראה גם בין חכמי הישיבה בה.
בתחילה כיהן רבי קלונימוס כרב ברומא. לאחר פטירתו של יעקב בן יקר, שהיה ראש ישיבת וורמייזא, הגיע רבי קלונימוס למלא את מקומו שם כראש ישיבה. רש"י בפירושו למסכת ביצה מספר בשבחו ״עתה בא אלי מכתב מגרמיי"ש שבא לשם אדם גדול זקן ויושב בישיבה מן רומא ושמו ר' קלונימוס ובקי בכל הש"ס..."
הוא היה חוליה חשובה בהעברת המסורת הישיבתית מישיבת רומא לישיבת וורמייזא, שהיו בין המרכזים הישיבתיים החשובים בימיו. בישיבת וורמייזא השפיע על רבים מבני הדור הצעיר, ואחד מתלמידיו היה רבי יוסף קרא.
הוא נחשב לסמכות בתלמוד ובהלכה. שאלות ותשובות שהתקבלו על ידו הובאו במספר ספרים. כמו כן הגיעו לידינו סליחות, בו הוא מתאר את סבלם של היהודים בזמנו. נודע כמחבר הפיוט "אֶזְעַק אֵלֶיךָ מַלְכִּי וּקְרוֹבִי", שגם בו מתנה את צרות עמו.
עסק גם בפרשנות המקרא, ופירושים משמו מצוטטים בפירושי תלמידו רבי יוסף קרא ובפירוש רש"י. על פי פירוש שהובא בשמו בסמ"ג הסיק יעקב נחום אפשטיין כי כתב בעצמו פירוש לספר זכריה, אך אברהם גרוסמן חולק עליו.
בנימין פונטרימולי
רבי בנימין פונטרימולי (נפטר בט"ז בסיוון ה'תקמ"ד,1784) היה רב, דיין וסופר באזמיר.
ביוגרפיה
נולד בצפת למשפחת רבנים חשובה שהיגרה מקזאלה מונפראטו שבאיטליה במאה ה-17, בה נמנים רבי עזרא פונטרימולי, רבי גבריאל פונטרימולי, רבה של טורינו, ועוד. למד אצל רבי משה בן אדרת, מרבני אזמיר וצפת, עליו כותב החיד"א: . הגיע מצפת לאזמיר, שם כיבדוהו מאד, עד שרבי נסים חיים משה מודעי כותב עליו ומונה על ידי רב העיר להיות "סופר העיר", האחראי לכתוב את כל השטרות, הגיטין והאסמכתאות. התכתב בהלכה עם גדולי חכמי העיר שהזכירוהו בספריהם, כמו רבי חיים יאודה אליעזר , רבי רפאל יצחק מאיו , רבי חיים יאודה אליעזר , רבי אליקים גאטינייו , רבי יום טוב דאנון ורבי יצחק ארדיט. כיהן ספרא דדיינא וכדיין בעיר, והתמחה בהלכות שטרות.
נפטר באזמיר בט"ז בסיוון ה'תקמ"ד (1784), ממגפת הדבר שפשתה באזמיר.. על מצבתו נרשם:
חיבוריו
כתב ספרים רבים, ביניהם נימוקים על טור חשן משפט, תשובות, חידושים על התורה, דרושים, שיטה על הש"ס, אך כולם נשרפו בשרפה הגדולה באזמיר בי"א באב התר"א. רק ספר אחד הגיע לידינו: שבט בנימין (שאלוניקי תקפ"ד) - על הלכות שטרות ושו"ת. הספר נדפס כארבעים שנה לאחר פטירתו, והוגה על ידי בנו, רבי חייא שהוסיף הערות וחידושים משלו בספר. בתחילת הספר ישנם דברי מוסר השכל בנושא כתיבת שטרות כהלכתן. לספר הסכמה מאת רבני אזמיר, רבי דוד אמאדו ורבי רפאל אשכנזי.
ניטין גנטרה
ניטין צ'נדרה גנטרה (באנגלית: Nitin Chandra Ganatra; נולד ב-30 ביוני 1967) הוא שחקן אנגלי יליד קניה. גנטרה מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד מסוד אחמד באופרת הסבון "איסטאנדרס" של ה-BBC בה שיחק מ-2007 עד 2016.
ביוגרפיה
גנטרה נולד בקניה בשנת 1967. מוצאם של שני הוריו הוא מגוג'ראט, כך התגלה בתוכנית השורשים "Who Do You Think You Are?" ששודרה ב-2013. סבא רבא שלו הגיע לקניה בסוף שנות התשעים של המאה ה-19 כאחד מ-32,000 עובדי קבלן שעבדו בבניית מסילת אוגנדה. אחרי השלמת המסילה הוא נשאר בקניה. בהמשך הצטרפו סבו ואביו של גנטרה לעסקי המסחר של המשפחה.
ב-1971 עם קבלת העצמאות של קניה, נאלצה האוכלוסייה ההודית לבחור בין דרכון קנייתי לבריטי. גנטרה שהיה אז בן שלוש עבר עם משפחתו לקובנטרי שם עדיין יש להם חנות.
גנטרה למד ב-Coundon Court School and Community College ואחר כך למד דרמה, קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת בריסטול. הוא המשיך ללמוד משחק בהדרכתו של יז'י גרוטובסקי.
קריירה
בעולם ידוע גנטרה מהופעתו בתפקיד הנסיך פונדיצ'רי בסרט "צ'ארלי בממלכת השוקולד" של טים ברטון. הוא שיחק בסרט "כלה ודעה קדומה" של גורינדר צ'אדה בתפקיד קולי סאאב. בסרט "אדונית התבלינים" הופיע בתפקיד הארון, ובסדרה "הלו מומבאי" שיחק בתפקיד דב ראג'ה. גנטרה הופיע בפרסומת הראשונה של iPod.
תפקידים נוספים של גנטרה כוללים את הסדרה "ג'יין הול", רשם הפטנטים בסרט הטלוויזיה "הצל בצפון" על פי ספרו של פיליפ פולמן, הסדרה לילדים Gina's Laughing Gear בערוץ CBBC, בתפקיד עצמו בסדרה הקומית "Meet the Magoons", בדמות רז, האח של הדמות הראשית בסרט "Shifty", ובתפקיד מרטין סופר בסדרה "Twenty Twelve". עוד הופיע בתפקיד סיניל גנטרה בסדרה "Being April" עם פולין קווירק.
ב-15 באוקטובר 2014 השתתף גנטרה בשעשועון "Celebrity Squares".
ב-2017 שיחק גנטרה בסרט הקומי "Eaten by Lions" לצדם של אנטוני אאקיל וג'ק קרול בבימויו של ג'ייסון וינגרד.
ארפאד האס
ארפאד האס (בהונגרית: Haász Árpád; אריסנטפטר, 16 באוגוסט 1896 – בודפשט, 31 במרץ 1967) היה משפטן וכלכלן יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, תואר שני בכלכלה (1952), דוקטורט בכלכלה (PHD) (1958). חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
ניטין גנטרה
קריירה
החל מ-16 באוקטובר 2007 שיחק גנטרה בתפקיד קבוע באופרת הסבון "איסטאנדרס" של ה-BBC בדמות מסוד אחמד. הוא השתתף גם בסדרת הספין אוף "איסטאנדרס: E20".
ארפאד האס
קורות חייו
ארפאד האס נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר הכללי מיקשה (מקסימיליאן) האס ושל ז'ופיה שטרן. בתקופת ילדותו חיה משפחתו ברווחה, אך מאוחר יותר היא ירדה מנכסיה והפכה לעניה. ארפאד החל את לימודיו התיכוניים בגימנסיה של הבנדיקטינים בקסטהיי, אך התנגש מספר פעמים עם מוריו ולבסוף סיים את לימודיו ב-1914 בבית הספר התיכון הרומי-קתולי בסומבטהיי. הוא המשיך את הלימודים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל דוקטורט במשפטים ב-1919. במהלך שנות לימודיו באוניברסיטה, פרנס את עצמו תחילה ממתן שיעורים פרטיים, לאחר מכן עבד בבית המשפט בבודפשט כעובד שירות ציבורי שקיבל רק קצבה יומית במקום משכורת חודשית רגילה ולאחר מכן היה מתמחה. במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא השתתף בתנועה האנטי-מיליטריסטית של הסוציאליסטים המהפכניים כחבר בחוג גלילאו, וכן היה פעיל בתנועות העבודה הסוציאליסטיות ולאחר מכן הקומוניסטיות הבלתי חוקיות. בשנת 1918, היה חבר מייסד של מפלגת הקומוניסטים של הונגריה. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה האס נציג פוליטי בנציבות המשפטית (קומיסריאט), ולאחר מכן בנציבות לחינוך ציבורי, ובין מרץ לבין יולי 1919 היה ראש המחלקה לפועלים הצעירים וסטודנטים. לאחר נפילת הרפובליקה, הוצא נגדו צו מעצר והוא הסתתר במשך שבועות במרתף של "קפה ניו יורק". לבסוף הצליח להגר לווינה ולקח חלק משמעותי בעבודת ההגירה הקומוניסטית ההונגרית לשם. לאחר מכן עבד בארגון המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של אוסטריה (OKP); בין 1925 לבין 1934 היה חבר בהנהגת המפלגה (האוסטרית) הקומוניסטית בווינה וכתב בקביעות בעיתון של המפלגה "דגל אדום (Rote Fahné). ב-1934, לאחר מרד הרפובליקנישר שוצבונד, הוא נכלא, אך ברח והגיע לשווייץ דרך פראג, שם בא בקשר עם טיבור סני. בין השנים 1936–1938 היה מורה בבית הספר לנין במוסקבה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה בפריז, שם עבד בוועד החוץ של ה-OKP. במהלך המלחמה השתתף בתנועת ההתנגדות הצרפתית, אך נעצר וגורש תחילה למחנה הריכוז אושוויץ ולאחר מכן למאוטהאוזן. הוא הצליח לשרוד ולאחר שחרורו נסע שוב לווינה, שם הפך לראש המחלקה של OKP. לאחר מכן עבד כיועץ כלכלי תאגידי עד 1948, אז חזר להונגריה. לאחר שחזר הביתה, הוא הפך למקורב פוליטי של ההנהגה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית וסגן ראש המחלקה לכלכלת המדינה. בשנה שלאחר מכן עבד כראש המחלקה לתכנון וחקר שוק של משרד המסחר והשיתופיות ולאחר מכן במרכז התיעוד הארצי. בין 1950 לבין 1952 היה פרופסור מן המניין המייסד של המחלקה לכלכלה ופוליטיקה בינלאומית באוניברסיטה ההונגרית לכלכלה (שמה שונה לאוניברסיטת קרל מרקס לכלכלה מ-1953), הוא כיהן כפרופסור באוניברסיטה בין 1952 לבין 1964, וראש המחלקה בין 1950 לבין 1964. בין השנים 1955–1956 ו-1957–1959 היה דקאן הפקולטה הכללית. הוא היה חבר גם
ניטין גנטרה
קריירה
ב-2009 זכה גנטרה בפרס "הזוג הטוב ביותר" של פרסי אופרות הסבון הבריטיות יחד עם השחקנית נינה ואדיה. ב-2010 היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר של אופרות הסבון הבריטיות.
באוקטובר 2014 קרא גנטרה ליצירת מגוון גזעי רחב יותר באופרות הסבון. הוא חשף שיש תחושה של "לחץ" לייצג את כל תרבות המיעוטים: "כל האחריות נופלת על משפחה אחת לייצג תרבות שלמה, והתרבות עצמה היא מגוונת - פקיסטנים, מוסלמים, הודים, הינדים, פונג'בים, סיקים, וסרילנקאים".
חיים אישיים
ב-17 ביולי 2004 התחתן גנטרה עם מירה. לבני הזוג שני ילדים והם חיים בצפון לונדון.
גביע דייוויס 2011
גביע דייוויס 2011 הייתה התחרות ה-100 במניין מאז ייסוד התחרות.
לתחרות נרשמו מעל ל-100 נבחרות. התחרות נערכה בחסות חברת BNP פריבה.
מחזיקת הגביע נקבעה במשחקי הבית העליון בו נכללו 16 נבחרות. יתר הקבוצות שובצו בבתים אזוריים (בית אירופה/אפריקה, בית אמריקה ובית אסיה/אוקיאניה). הבתים האזוריים חולקו לתת-בית עליון ו-3 תתי-בית תחתונים תוך הסדרת העברות בינם. הקבוצות החזקות של הבתים האזוריים (4 מבית אירופה/אפריקה, 2 מבית אמריקה ו-2 מבית אסיה/אוקיאניה) קיבלו זכות להתמודד נגד 8 קבוצות של הבית העליון על העלייה לבית העליון.
נבחרת סרביה שהייתה מחזיקת הגביע הודחה בחצי הגמר. המשחק על התואר התקיים בין נבחרת ספרד לבין נבחרת ארגנטינה בסביליה. הוא הסתיים עם התוצאה 1:3 לטובת ספרד. בכך הם זכו בגביע בפעם החמישית.
העברות לקראת משחקי 2012
בעקבות המשחקים בין 8 נבחרות שהפסידו בשלב המוקדמות של הבית העליון לבין הקבוצות שעלו מהבתים האזוריים:
ישראל בגביע דייוויס
בתחרות שנת 2011, נבחרת ישראל שיחקה בבית אירופה-1. במשחקה הראשון היא שובצה נגד נבחרת פולין.
בעקבות הניצחון נבחרת ישראל קיבלה זכות להתמודד על העלייה לבית העליון נגד נבחרת קנדה.
לאור ההפסד, נבחרת ישראל נותרה בבית אירופה-1 למשחקי 2012.
סייטה פארטידס
הסייטה פארטידס (בספרדית: Siete Partidas, שבעת החלקים) הוא קובץ חוקים של קסטיליה מהמאה ה-13.
הסייטה פארטידס נערך בתקופת כהונתו של אלפונסו העשירי (1252–1284) ונקרא אז Libro de las Leyes (ספר החוקים). במאה ה-14 הוסב שמו לסייטה פארטידס בהתאם למספר חלקיו. הסייטה פארטידס נחשב לתרומה החשובה ביותר של ספרד להיסטוריה של המשפט והייתה לו השפעה רבה על החוק באמריקה הלטינית, בה הוא היה החוק הנוהג עד המאה ה-19.
הסייטה פארטידס הכיל חוקים אנטי יהודיים, יש הרואים בחלקים אלו שלו דמיון רב לחוקי נירנברג ואת המצע החוקי לגירוש ספרד. בין השאר הוא קובע את החובה על היהודים ללבוש סימן מזהה.
תומאס בבינגטון מקולי
תומאס בבינגטון מקולי, הברון הראשון מקולי (באנגלית: Thomas Babington Macaulay, 1st Baron Macaulay; 26 באוקטובר 1800 – 28 בדצמבר 1859) היה משורר, היסטוריון ופוליטיקאי בריטי. מקולי ידוע גם כסופר, אשר כתב בנושא היסטוריה של הממלכה המאוחדת. היה חבר המועצה המלכותית ובין 1839 ל-1841 כיהן מקאולי שהיה חבר במפלגה הוויגית כמזכיר המלחמה בקבינט הבריטי, וכאחראי על התשלומים בין 1846 ו-1848.
ביוגרפיה
מקאולי נולד ברותלי שבלסטרשייר כבנו הבכור של זאכרי מקאולי, מושל קולוניאלי שמוצאו מן ההיילנדס. אביו היה פעיל בתנועה לביטול העבדות. כבר כילד נחשב למחונן. הוא קיבל את חינוכו בבית ספר פרטי בהרטפורדשייר ובטריניטי קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'. בתקופת לימודיו באוניברסיטת קיימברידג' הוא כתב שירה ואף זכה במספר פרסים, כולל פרס נשיא האוניברסיטה היוקרתי, בו זכה ביוני 1821. ב-1825 פרסם מאמר חשוב על ג'ון מילטון ב-Edinburgh Review. הוא סיים הכשרה מקצועית כפרקליט בגרייז אין ולמרות שב-1826 הוא עבר את בחינות ההסמכה ללשכת עורכי הדין, הוא העדיף להתמקד בקריירה פוליטית. כפוליטיקאי, ידוע בעיקר בשל מאמציו לקודיפיקציה ויצירת "חוק הודו"; ובשל פעילותו הצ'רטיסטית. מקאולי מעולם לא נישא ולא הביא ילדים לעולם. מת בקנזינגטון שבלונדון.
השקפותיו הוויגיות הפוליטיות השפיעו גם על עבודתו כהיסטוריון. הספרות שלו מציגה את ההיסטוריה של בריטניה לאור החקיקה הוויגית ובעיקר חוק הרפורמה של 1832. היווה השפעה על כתיבתו ההיסטורית של וינסטון צ'רצ'יל ובעיקר על ספרו "היסטוריה של העמים דוברי האנגלית".
מכשיר קיפ
מכשיר קיפ (באנגלית: Kipp's apparatus) הוא כלי זכוכית המשמש להפקת כמויות קטנות של גז על ידי תגובת נוזל עם מוצק ללא כל חימום. המכשיר הומצא בשנת 1844 על ידי הרוקח ההולנדי פטרוס יאקובוס קיפ. המכשיר בנוי משלושה כלי זכוכית בצורת כדור, המחוברים אחד מעל השני. המכשיר משמש להכנת גזים. בעזרת מכשיר קיפ ניתן להפיק בתנאי מעבדה מימן גופרי ופחמן דו-חמצני.
חאזם אל-בבלאווי
ד"ר חאזם עבד אל-עזיז אל-בבלאווי (בערבית: حازم عبد العزيز الببلاوي; נולד ב-17 באוקטובר 1936) הוא כלכלן וסופר מצרי. כיהן כראש הממשלה הזמני של מצרים, מאז מונה לתפקיד על ידי הנשיא עדלי מנסור, ב-9 ביולי 2013 ועד 1 במרץ 2014. ב-17 ביולי 2011 מונה לתפקיד סגן ראש הממשלה ושר האוצר המצרי עד דצמבר אותה שנה. לאחר הדחת מוחמד מורסי מכהונת הנשיא, מונה כראש ממשלת המעבר.
ביוגרפיה
בבלאווי למד משפטים באוניברסיטת קהיר עד 1957 והשלים תואר שלישי בכלכלה מאוניברסיטת גרנובל ב-1961. הוא בעל תואר ד"ר לכלכלה מסורבון, ב-1964.
בבלאווי היה מרצה באוניברסיטת אלכסנדריה ב-1965 ולימד כלכלה במספר אוניברסיטאות עד 1980. היה מנהל בבנק התעשייתי של כווית עד 1983, ומ-1983 עד 1995 היה יושב ראש מועצת המנהלים של הבנק לפיתוח הייצוא במצרים.
הוא עבד כמזכ"ל סוכנות ESCWA (סוכנות האו"ם לענייני כלכלה וחברה באזור מערב אסיה), תפקיד שמילא בשנים 1995–2000. מיד לאחר מכן היה ליועץ הכלכלי של קרן המטבע הערבית באבו דאבי, מ-2001 ועד 2011.
לאחר המהפכה המצרית היה למייסד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של מצרים, מונה לסגן ראש הממשלה לענייני כלכלה, והיה שר האוצר בממשלת עיסאם שרף. באוקטובר 2011 הוא התפטר מתפקידו כמחאה לאחר שנודע שכוחות הביטחון ירו למוות בנוצרים קופטים. התפטרותו לא התקבלה על ידי המועצה הצבאית העליונה והוא המשיך לכהן בתפקידו עד דצמבר 2011, כשהוחלף לבסוף על ידי מומתאז סעיד, שכיהן קודם כסגנו.
בבלאווי היה מועמד לתפקיד ראש הממשלה לאחר הבחירות לנשיאות, לצד מוחמד אל-בראדעי ופארוק אל-אוקדה. ב-9 ביולי 2013 מונה לראש הממשלה הזמנית, לאחר שהנשיא מוחמד מורסי הודח על ידי הצבא מתפקידו, ב-3 ביולי 2013. בעת מינויו, נשיא מצרים עדלי מנסור הכריז כי הבחירות לפרלמנט והבחירות לנשיאות ייערכו בתחילת 2014, ובכך למעשה התווה את משך הכהונה של הממשלה הזמנית.
ביבליוגרפיה
חאזם אל-בבלאווי כתב מספר ספרים בנושא כלכלה ומדע המדינה. להלן רשימה נבחרת של ספרים פרי עטו:
ג'רמי דוד קרק
ג'רמי דוד קרק (באנגלית: Jeremy David Kark; ) היה אפידמיולוג ישראלי יליד דרום אפריקה ופרופסור לאפידמיולוגיה ובריאות הציבור בבית הספר לבריאות הציבור של האוניברסיטה העברית והדסה. קרק היה גם פרופסור כבוד (אורח) במרכז למחקר מדיניות בריאותית באוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה.
קורות חיים
ג'רמי דוד קרק נולד בשנת 1943 בדרום אפריקה ביישוב הכפרי פוללה, שבמחוז קוואזולו-נטאל. הוריו, פרופסור סידני קרק וד"ר אמילי קרק, היו שניהם רופאים וחלוצים בתחום הרפואה הקהילתית. סידני ואמילי קרק הקימו בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 תוכנית חדשנית לה קראו (Community Oriented Primary Care (COPC ומרכז בריאותי ראשון ששימש כמודל בבריאות קהילתית בדרום אפריקה ובעולם.  המרכז הרפואי הוקם בפוללה, באזור כפרי של שבט הזולו בזולולנד, שם גדל ג'רמי קרק בחיק משפחתו עד שנת 1946. קרק למד בבית הספר התיכון לבנים ווסטוויל  שבעיר דרבן, ועבר עם משפחתו לצ'פל היל, צפון קרוליינה, ארצות הברית בשנת 1957. בשנת 1958 הקים אביו פרופסור סידני קרק את המחלקה לאפידמיולוגיה של בית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת צפון קרוליינה שבצ'פל היל. בשנת 1959 עלו הוריו של קרק לירושלים, שם פעלו להקמת המחלקה לרפואה חברתית של האוניברסיטה העברית והדסה. קרק סיים את לימודי התיכון בצ'פל היל, צפון קרוליינה בשנת 1960, ובהמשך עשה עלייה והצטרף למשפחתו בירושלים (הוא כבר ביקר בישראל קודם לכן בשנת 1953 כילד ביחד עם הוריו שהוזמנו להדסה כיועצים בבריאות הציבור למשך שנה; קרק למד אז למד בגימנסיה העברית שברחביה בירושלים).
קרק התחיל בגיל 17 את לימודי הרפואה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1964 קרק זכה בפרס מימונידס על שם הרמב"ם לסטודנט מצטיין לרפואה. הוא סיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1968 וקיבל את התואר דוקטור לרפואה (MD). הוא השלים תואר שני ברפואה חברתית (Master of Public Health) בין השנים 1972–1974 בבית הספר לבריאות הציבור של האוניברסיטה העברית בירושלים. בין 1974 ל-1977 עשה קרק תואר שלישי, דוקטורט (PhD) באפידמיולוגיה בהנחיית פרופסור ג'ון קאסל (Professor John Cassel), באוניברסיטת צפון קרוליינה שבצ'פל היל, ארצות הברית.
קריירה אקדמית ורפואית
קרק שירת בצבא ההגנה לישראל בשנות ה-60 עד ה-80. בתחילת שירותו הצבאי היה רופא בגדוד צנחנים, ועבר גם הכשרה בצניחה. בעת מלחמת יום הכיפורים בשנת 1973, התגייס קרק לגדוד קציני מילואים של הצנחנים ואף שהה במסגרת זאת עם סיום המלחמה שלושה חודשים כרופא צבאי ג'בל עתקה במצרים. בין 1976 ל-1980 שירת קרק בצבא הקבע כראש ענף בריאות הצבא של חיל הרפואה בצה"ל בדרגת סגן אלוף. משנת 1980 ועד 1995 היה ראש היחידה האפידמיולוגית של חיל הרפואה בצה"ל. במסגרת תפקידו כראש ענף יזם קרק הקמת מאגרי מידע רפואיים לאוכלוסייה של מעל שני מיליון מועמדים לשירות ביטחון בצה"ל, ומאגר ביולוגי חשוב בצה"ל. אלו משמשים בסיס למחקרי אורך השוואתיים חשובים ביותר עד להווה.
בשנת 1980 הצטרף קרק כאקדמאי בדרגת פרופסור חבר למחלקה לרפואה חברתית, בית הספר לבריאות הציבור ורפואה קהילתית, בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה. בשנת 1993 מונה קרק לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית בירושלים.
משנת 1991 כיהן קרק בתור ראש היחידה לאפידמיולוגיה של בית החולים הדסה. בשנים 1994–2001 ניהל קרק את תחום מחלות לב וכלי דם במרכז הלאומי לבקרת מחלות. בארץ כמו כן שימש כמנהל התוכנית הבינלאומית למוסמך בבריאות הציבור בבית הספר לבריאות הציבור ורפואה קהילתית באוניברסיטה העברית-הדסה (IMPH) בשנת הלימודים 2006–2007.
קרק תרם רבות למחקר הרפואי. הוא יזם והיה שותף למחקרים ארוכי טווח (אורכיים) רבים, כגון פרויקט ה-Jerusalem Lipid Research Clinic LRC באפידמיולוגיה של קרדיולוגיה, סרטן, סוכרת וגורמי סיכון קוגניטיביים ומחקרים על מנבאים לסרטן ותמותה ספציפית לגילאים בבגרותם של מעל לשני מיליון אנשים, עם תקופת מחקר שנמשכה מעל ארבעה עשורים. מחקרו בישראל בתקופת מלחמת המפרץ בשנת 1991 הוכיח את השפעת הלחץ על מוות בטרם עת. מחקריו החלצויים על הקשר בין דתיות, חילוניות ובריאות הציבור השוו אוכלוסיות בקיבוצים דתיים וחילוניים, וגילו שיעורי תמותה נמוכים יותר בקרב קיבוצים דתיים (עבור גברים ונשים כאחד), מה שמרמז על אפקט מגונן.
קרק פרסם את מחקריו המדעיים בלמעלה מ-300 מאמרים מדעיים, כולל בכתבי עת רפואיים, בריאותיים ואפידמיולוגיים חשובים כמו The New England Journal of Medicine, ו- The Lancet.
פרסים והנצחה
בשנת 2018, זכה קרק בפרס מפעל החיים של איגוד רופאי בריאות הציבור בישראל על "תרומה יוצאת דופן לקידום האפידמיולוגיה ובריאות הציבור, על ההשראה ועל העמדת דורות של אפידמיולוגים בישראל."
בשנת 2018, לאחר פטירתו של קרק, הקימה זוגתו פרופסור רות קרק את "פרס ג'רמי ד. קרק למורשת מצוינות אקדמית." (באנגלית: The Jeremy D. Kark Legacy Prize for Academic Excellence). פרס זה מוענק מדי שנה לסטודנט/ית מצטיין/ת של המחזור בתוכנית הלימוד הבינלאומית אשר סיים/ה בהצטיינות (אקדמית ומחקרית) תואר מוסמך בבריאות הציבור (IMPH) בבית הספר לבריאות הציבור ורפואה קהילתית של האוניברסיטה העברית-הדסה בירושלים.
תזות
Kark JD. The distribution of serum uric acid in a sample of Israel Defense Forces recruits (1973-4) by several demographic, psychometric and somatic variables. Master of Public Health thesis. Hebrew University, Jerusalem, 1977
Kark JD. The relationship of serum vitamin A and serum cholesterol to the incidence of cancer in Evans County, Georgia. Doctoral dissertation (PhD.), University of North Carolina, Chapel Hill, N.C., 1977
למבורגיני בראבו
הבראבו תוכננה כדי להציג רעיונות להחלפה של האורראקו. אב הטיפוס הופעל על ידי מנוע בנזין V8 בנפח 3.0 ליטר שסיפק כ- בתצורת הנעה אחורית. היא מעולם לא הוכנסה לייצור, אבל מאפייני סטיילינג רבים נלקחו ממנה לעיצוב הקונטאש.
הבראבו נמכר במכירה פומבית תמורת 588,000 אירו ב-21 במאי 2011. לבראבו היו כמה צבעים שונים, תחילה צהוב, אחר כך ירוק ולבסוף לבן.
מסעדת גונדל
מסעדת גונדל, (בהונגרית: Gundel étterem) שנבנתה בשנת 1894, היא אחת המסעדות המפורסמות ביותר בבודפשט. בית גונדל, שנמצא ברשימת ההונגריקום מאז 2014 (המונח הקיבוצי הונגריקום - Hungaricum, המציין ערך ראוי להבחנה ולהדגשה, אשר אופיו, ייחודו, מיוחדותו ואיכותו מאפיינים את הונגריה), ממוקם בכתובת דרך קארוי גונדל 4 (4 Gundel Károly út) בפארק העירוני של בודפשט. בית גונדל, שנולד עם שחר המאה ה-20, היה חלוץ המטבח ההונגרי ומסעדה אקסקלוסיבית, ששרדה את סערות ההיסטוריה, את שתי מלחמות עולם, את המשברים כלכליים וגם עשרות שנות הלאמה. הבניינים שנשתמרו בפארק העירוני כוללים את "טירת הינשוף" (Bagolyvár) ואת בית גונדל. גונדל הוא שם נרדף להיסטוריה של הגסטרונומיה ההונגרית ולאירוח ההונגרי, ולכן מאז הפרטתה לאחר חילופי המשטר, כל מפעיליה סימנו את החידוש הגסטרונומי של המסעדה ואת ההבטחה להפוך לאחד מרגעי השיא הקולינריים של בירת הונגריה, ומשום מה מעולם לא הצליחו לקיים זאת וההבטחה מעולם לא מומשה. ייתכן שהסיבה לכך היא שקארוי גונדל לא היה רק מנהל או משקיע, אלא המסעדה הייתה כל חייו ושל השף שלו אלק רהברגר.
מסעדת ואמפתיץ'
בשנות ה-60 של המאה ה-19, עם הקמת גן החיות והגן הבוטני של בודפשט בפארק העירוני של בודפשט, הוחלט להקים מסעדה בשטח הגן. המסעדה קיבלה גם אורחים מכיוון הרחוב. השוכר הראשון של המסעדה היה יאנוש קלמנס. בדצמבר 1888 חתמו גן החיות והגן הבוטני של בודפשט על חוזה עם המסעדן פרנץ ואמפתיץ' (Wampetich Ferenc) עבור השטח הנוכחי של המסעדה, ואמפתיץ' קיבל את השליטה במקום על מסעדת קלמנס ב-1889. מאוחר יותר הוא האריך את חוזהו עם גן החיות תמורת שכר דירה נמוך, בתמורה לכך שהמסעדן יבנה בניין חדש על חשבונו. כך, בשנת 1894, על סמך תוכניותיו של דז'ה זרומצקי, נבנה מבנה המסעדה הקיים גם היום באתר הישן. ואמפתיץ' בנה מחדש את המסעדה לחגיגות המילניום של 1896 (אלף שנה להתיישבות המדיארים במרכז אירופה) עם האדריכל ארווין באואר. השם "ואמפתיץ'" הפך למושג בפשט והפך לאחד ממקומות האוכל הפופולריים ביותר המוזכרים בשירים. מבקרים קבועים של סופרים, פוליטיקאים ואמנים ביקרו במסעדה דרך קבע.
שושלת גונדל
יוהאן אדם מיכאל גונדל (Johann Adam Michael Gundel) היגר לבודה מבוואריה בגיל 13 בשנת 1857 והחל את הקריירה שלו במסעדות קטנות. הוא התחתן בגיל 25 ופתח את המסעדה הראשונה שלו בשם "בית הבירה וינה". הוא גם היה חבר כבוד ב"וועדת המומחים הקבועה לבחינת יין",ב"איגוד המסעדות" וב"איגוד תעשיית הקפה של בודפשט". שמו קשור להופעת ולהתפשטות השניצל הווינאי המפורסם בהיצע המסעדות בבודפשט. הוא היה גם "נשיא התאחדות המלונות והמסעדות" מאז 1876.
מייסד השושלת עבד באירוח למשך שארית חייו. הסופר קלמן מיקסאט תיאר זאת כך: "הוא ניהל את ענייניו כאילו לא קיבל לקוחות שמשלמים עבור השרות במסעדותיו, אלא כאחד שקיבל את פני האורחים היקרים שלו מטוב ליבו, שלדאוג לטובתם רווחתם והנאתם היא רק הכנסת אורחים הונגרית ולא עסק."
בנו של יאנוש גונדל, קארוי גונדל, שהיה גם כן מסעדן מצליח, בילה את "חניכתו" במלון אישטוואן פהרצג (István Főherczeg), שם, כמו אביו, עבד בתחילה כנער מגיש, מפנה וכדומה ולאחר מכן התחתן בפברואר 1907. אשתו, מרגיט בלאסוטיג, הפכה לשותפתו הן בחיים העסקיים והן בחיים הפרטיים. שלושה עשר ילדים נולדו להם. ביניהם, פרנץ ואימרה המשיכו את מסורת המסעדות של המשפחה.
הולדת מסעדת גונדל
פרנץ ואמפתיץ' כבר היה מבוגר ולא היה מסוגל עוד להרשות לעצמו את תלאות המודרניזציה של המסעדה הפופולרית בפארק העירוני, את כמות האורכים שגדלה וגברה ואת העלויות של שיפוץ כזה. "מסעדת ואמפתיץ'" נחכר מעיריית בודפשט על ידי קארוי גונדל בשנת 1910 ושמו שונה ל"גונדל". לואמפטיץ' שילמו קצבה עד מותו ב-1926. אז גם הקימה משפחת מיינהרדט את "הפארק האנגלי", קודמו של פארק השעשועים של בודפשט. בניין המסעדה מעולם לא היה בבעלות המשפחה כי הוא רק הושכר מהעירייה. קומת הקרקע של הבניין ששיכנה את המסעדה הייתה ביתה של משפחת גונדל. בנוסף לניהול מסעדות מצליחות, העסק של קארוי גונדל הפעיל את המסעדה של מלון רויאל משנת 1925 ואת מלון גלרט מ-1927. פרנץ גונדל וקטינקה גונדל היו במלון גלרט, בעוד קארוי גונדל ניהל את מסעדת גונדל. המורשת המקצועית של המייסדים והמסעדה השכורה בפארק העירוני שנוהלה על ידי משפחת גונדל זכו להכרה גסטרונומית רצינית מקומית ובינלאומית. ב-1939 הפכה מסעדתו של קארוי גונדל הצעיר למסעדה הרשמית של הביתן ההונגרי של התערוכה העולמית של ניו יורק.
שנות ה-30
המסעדות של הפארק העירוני גונדל, הרויאל ומלון גלרט כבר היו סטנדרטים גסטרונומיים בשנות ה-30. בתקופה זו למד ועבד במסעדה ויקטור סאסי, שלימים פתח מסעדה הונגרית בלונדון בשם Gay Husar.
ביקורו של מלך איטליה
במהלך ביקורו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה בשנת 1937, גונדל בישל והגיש את המזון בסעודה הממלכתית לכבוד המלך שנערכה בעיר בסקשפהרוואר.
התערוכה העולמית בניו יורק
בתערוכה העולמית של ניו יורק (1939) הפעיל קארוי גונדל את המסעדה של הביתן ההונגרי. הוא התעקש על חומרי גלם ביתיים, שלח זרעים באוניה שנה לפני היריד העולמי, וחקלאים ברחבי מדינת ניו יורק גידלו עגבניות הונגריות, פלפלים וירקות אחרים. תמונות מהתקופה מראות שאנשים ישבו על המדרגות בין המסעדה בקומה העליונה לבין הביתן כדי להגיע לגונדל.
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר מלחמת העולם השנייה, המסעדה הולאמה בשנת 1949 ושמה שונה ל"מסעדת ה-1 במאי", ולאחר מכן עם כמעט כל שאר המסעדות ובתי המלון שהולאמו הצטרפה לקרן הקייטרינג המרכזית. הפופולריות הרבה שלה נותרה ללא הפרעה, גם בשל העובדה שהשף נשאר אלק רהברגר עד 1957, שניהל את המטבח מאז 1932.
לאחר חילופי המשטר
לאחר חילופי המשטר ב-1990, רון לאודר הסופר ועיתונאי גסטרונומי, המולטי-מיליונר ממוצא יהודי-הונגרי דרך אמו, אסתי לאודר, ביחד עם ג'ורג' לאנג איש עסקים ממוצא הונגרי, שמו עין על מסעדת גונדל. משפחת גונדל ויתרה על השם לצמיתות לטובת החברה של רונלד ס. לאודר. חלקת הקרקע של המסעדה נוהלה על ידי גן החיות והמשיכה להיות בבעלות עיריית בודפשט.
אורחים מפורסמים של מסעדת גונדל
האורחים המפורסמים של מסעדת גונדל היו: אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת (1993), הנשיא האמריקני ביל קלינטון (1994), יוחנן פאולוס השני (1996), ארנולד שוורצנגר (2018)
מנות
בהנהגתו של קארוי גונדל, מנות המסעדה כללו בעיקר מנות מהמטבח ההונגרי והמטבח הצרפתי. בנוסף, היו להם מתכונים משלהם, שהידוע שבהם הוא "פנקייק (בלינצ'ס) הגונדל" הלוהט (Gundel palacsinta), שידוע במסעדה גם כמלך הקינוחים שלה, אשר, עם זאת, היה כנראה במקור לא יצירתו של קארוי גונדל אלא של אשתו של הסופר שאנדור מאראי, אילונה מצנר שיצרה אותו כקינוח משפחתי, בלינצ'ס במילוי אגוזי מלך, צימוקים וקליפת תפוז מסוכרת ולכן הופיעה בתפריט המסעדה במשך זמן מה בשם בלינצ'ס מאראי  המתכון לפנקייק הגונדל האותנטי נערך בשנת 1986 על ידי בית ההוצאה קורווינה.
מעניין
השחקן ההונגרי המפורסם זולטאן לטינוביץ' נולד על רצפת בית גונדל.
סשה אבשלום אגרונוב
סשה נצח אָגַרוּנוֹב (Sasha Netzach Agarunov; ברוסית: Саша Бесендилович Агарунов; נולד ב-29 במאי 1976) הוא שחקן וקולנוען ישראלי.
ביוגרפיה
בגיל שבע-עשרה, לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, הוא עלה לישראל במסגרת תוכנית נעל"ה והתגורר בכפר הנוער ניצנה במשך שנתיים וחצי, שבמסגרתם עשה שנת שרות כמדריך של נוער עולה. לפני הגיוס השתתף בפרויקט קדם צבאי "גרעין גולני". הוא התגייס לצה"ל ושירת כלוחם מפעיל מאג בגדוד 51 של חטיבת גולני. לאחר שעורר בעיות משמעת ונשפט ל-16 ימים במעצר ולאחר מכן ל-28 יום בכלא שש, אגרונוב הוכרז כלא מתאים לשירות ושוחרר מהצבא.
עם יציאתו לאזרחות, נרשם אגרונוב ללימודי קולנוע במכללת אריאל. אולם, בתום השנה השנייה התקבל לבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה והחל בלימודיו במוסד זה. לאחר זמן מה החל בתהליך חזרה בתשובה.
ב-2009 בחר הבמאי רנן שור באגרונוב חסר הניסיון לגלם את התפקיד הראשי בסרטו "הבודדים", שהתבסס באופן רופף על פרשת המרד בכלא שש ב-1997. אגרונוב הופיע בתור גלורי קמפבל, חייל בודד המנהיג השתלטות אסירים על המתקן.
על משחקו ב"הבודדים" הוא זכה בפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר לשנת 2009 וקיבל צל"ש בפסטיבל קולנוע ירושלים.
לאחר "הבודדים" המשיך אגרונוב בלימודיו. הוא ביים וכתב תסריטים עבור מספר סרטים קצרים, ושיחק ב"מקום בגן עדן" של יוסי מדמוני, ב"לרדת מהעץ" של גור בנטביץ', ב"פנסיון פראכט" של תמר ירום, ב"פת לחם" של עידן הובל, ב"כיפה אדומה" של ארנון צדוק, ועוד. כמו כן הופיע בתפקידם קטנים בסדרת הטלוויזיה "שטיסל", "סרוגים".
ב-2015 ביים אגרונוב סרט קצר "עד לא ידע" (מפיק: דודי אסולין) שבו שיחק בעצמו לצד מיכאל מושונוב. הסרט השתתף בתחרות הרשמית בפסטיבל חיפה. אגרונוב קיבל מענק הפקה מקרן גשר לקולנוע רב תרבותי וקרן אבי חי ומענק כתיבה ופיתוח מקרן הקולנוע הישראלי.
במקביל לעשייה הקולנועית שימש אגרונוב כמורה לתנ"ך ומחשבת ישראל בתוכנית "נתיב" וכמרצה בבית הספר לקולנוע "מעלה" בירושלים, בו הוא העביר קורסים "תורת המונטאז': בין הרב קוק לאייזנשטיין", "המדרש והקולנוע". מיוזמי המיזם "קולנוע קדם נבואי".
קישורים חיצוניים
קולנוע קדם נבואי מאמר של אגרונוב "עשרה עקרונות של קולנוע נבואי" בכתב עת פואטי פוליטי "יהי" https://www.yehee.co.il/קולנוע-קדם-נבואי/
גמיד אגלארוב
גמיד רוסלנוביץ' אגלארוב (ברוסית: Гамид Русланович Агаларов; נולד ב-16 ביולי 2000, במחצ'קלה, דאגסטן) הוא כדורגלן רוסי ממוצא דאגסטני, המשחק כחלוץ במועדון באחמט גרוזני.
אנז'י
הוא בוגר מועדון אנז'י וערך את הופעת הבכורה בטורניר מקצועני במסגרת קבוצת המילואים של אנז'י, אנז'י-2 ב-11 במאי 2018 במשחק ליגת הכדורגל המקצוענית מול קרסנודאר-2. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של אנז'י ב-28 ביולי 2018 במשחק המחזור הראשון בליגת העל, מול אורל, כשנכנס כמחליף בדקה 80.
אופה
ב-24 בינואר 2020, נודע כי השחקן חתם על חוזה לשלוש שנים עם מועדון אופה המייצג את הרפובליקה הבשקירית. עם זאת, ב-22 בינואר 2021, הוא נשלח להשאלה עד סוף העונה לוולגר אסטרחן. לקראת עונת 2021/2022 בליגת העל הרוסית בכדורגל, חזר להרכב הקבוצה וכבר בפתיחת העונה בלט בראש טבלת מלכי השערים כשהבקיע 6 שערים בשבעת המחזורים הראשונים של העונה. הוא נשאר בראשות הטבלה עד לסיום העונה עם 19 שערים בסיום העונה הסדירה.
חיים אישיים
אביו, רוסלן הוא מלך ההופעות של מועדון אנז'י. דודו הוא כדורגלן העבר של אנז'י קמיל אגאלרוב.
מלה צימטבאום
מלה צימטבאום, נודעה גם בשמות מלכה צימטבאום ו"מלה הבלגית" (26 בינואר 1922 – 15 בספטמבר 1944) הייתה צעירה יהודייה מבלגיה, שברחה ממחנה הריכוז אושוויץ בירקנאו, נתפסה והתנגדה בגבורה לשוביה הגרמנים בטרם הוצאתה להורג.
לפני הגירוש לאושוויץ
מלה צימטבאום נולדה בבז'סקו שבפולין, הבת הצעירה מבין חמישה ילדים. בילדותה משפחתה עברה לבלגיה והיא הצטיינה בלימודיה במתמטיקה ובשפות. היא נעצרה באנטוורפן בין ה-10 ל-11 בספטמבר 1942 ונשלחה למחנה המעבר מכלן בגיל 20. ב-15 בספטמבר 1942 היא הועלתה לטרנספורט העשירי מבלגיה למחנה הריכוז אושוויץ. לאחר הסלקציה הראשית היא נשלחה למחנה הנשים בבירקנאו.
חייה במחנה
היא הייתה אסירה במחנה אושוויץ בירקנאו מעל שנתיים, מספר האסיר שנחרת על ידה היה 19880. הודות לשליטתה בשפות רבות - צרפתית, הולנדית, גרמנית, פולנית ואיטלקית - היא עבדה במחנה כמתורגמנית.
אף על פי שהיא הייתה בתפקיד שהעניק לה זכויות יתר יחסית לשאר האסירים כמו תנועה חופשית בכל רחבי המחנה בלבוש אזרחי היא הקדישה את כולה לעזרה לאסירים אחרים. היא התערבה על מנת שאסירים יישלחו לעבודות קלות יותר אם היא חשדה שלא יעמדו בעבודות פרך. היא הגניבה לאסירים תמונות שנשלחו אליהם מקרוביהם, שכן היה אסור להחזיק בתמונות כלשהם במחנה. כמו כן היא השיגה מזון ותרופות לנזקקים, עודדה את האנשים ותמכה בהם. הן האסירים והן שומרי המחנה נתנו בה אמון.
בריחתה ותפיסתה
אסיר פולני במחנה בשם אדוארד "אדק" גלינסקי, שהיה בן זוגה של מלה, תכנן לברוח מהמחנה יחד עם חברו וייסלאב קיילר. תוכנית הבריחה נכשלה כאשר חברו של גלינסקי איבד שני זוגות מכנסיים של שומר אס אס במחנה, בהם התכוונו להשתמש כתחפושת. גלינסקי אמר לחברו שהוא יימלט מהמחנה עם מלה, ולאחר מכן ימצא דרך לשלוח לו מדים לבריחה נוספת. מלה רצתה להימלט מהמחנה כדי שתוכל לספר לבעלות הברית על הנעשה באושוויץ ובכך להציל חיי אדם. נאמר על ידי מקורות שונים שהיא עמדה בראשה של תנועת התנגדות.
תוכנית הבריחה הייתה כדלקמן: גלינסקי היה אמור להתלבש במדים של איש אס-אס וללוות את מלה לשער החיצוני, תוך כדי העמדת פנים שהוא מלווה אסיר שתפקידו להתקין כיור. מלה תסחוב כיור פורצלן גדול באופן שיסתיר את שיער ראשה, על מנת ששומרים אחרים שלידם יעברו לא יוכלו לדעת אם מדובר באסיר או באסירה. גלינסקי יראה להם אישור מזויף והם יהיו בדרכם החוצה. כאשר הם יתרחקו מספיק מהמחנה מלה תיפטר מהכיור ומהביגוד שיסווה את נשיותה והם יעמידו פנים שמדובר בשומר מהמחנה שפוגש את חברתו.
תוכנית הבריחה נוסתה ביוני 1944 והזוג הצליח להימלט לעיר לא רחוקה מאושוויץ. לאחר הבריחה גלינסקי הסתתר ומלה נכנסה לחנות כדי לנסות לקנות לחם עם מטבעות זהב שהם גנבו מהמחנה. פטרול גרמני שהיה במקום נהיה חשדן ועצר את מלה. גלינסקי ראה מרחוק איך עוצרים את זוגתו מלה. הוא ידע שכוונתם להוציאה להורג בגין בריחתה מהמחנה, והוא הסגיר את עצמו לאנשי הפטרול מאחר שהבטיח לה שלעולם לא ייפרדו.
מלה וגלינסקי נלקחו לבלוק 11 באושוויץ, תאי ענישה שכונו בשם "הבונקר", והופרדו לתאים שונים. גלינסקי חרט על קיר בתאו את שמותיהם. אחד משומרי המחנה העביר פתקים ביניהם מחורים שהיו בקירות תאיהם, ולעיתים מלה וגלינסקי שרקו אחד לשנייה במסדרון. כשגלינסקי הוצא מתאו הוא נעמד ליד חלון שאותו חשב בטעות לחלון התא של מלה, והחל לשיר אריה איטלקית.
הוצאה להורג
גלינסקי ומלה נלקחו להוצאה להורג בו זמנית במחנה הגברים ומחנה הנשים בהתאמה.
גלינסקי קפץ ללולאת החנק לפני שהקריאו בפניו את גזר הדין, אבל השומרים החזירו אותו חזרה לדרגש עליו עמד. הוא צעק "תחי פולין", ובדיוק כשהגה את המילה פולין מוציאו להורג דחף אותו מהדרגש והוא החל להיחנק. אסיר אחד אמר לשאר האסירים להסיר את כובעיהם כמחוות כבוד לגלינסקי וכך הם עשו, למורת רוחו של אחד השומרים.
מלה שלפה מראשה סכין גילוח והחלה לחתוך את הוורידים במפרקיה. העדויות שונות בגרסותיהן לגבי מה שאירע לאחר מכן. היו שסיפרו שמלה אמרה שהאסירים יצאו לחופשי במהרה. אחרים סיפרו שהיא סטרה לשומר ואמרה שהיא תמות כגיבורה בעוד שהוא ימות כנבל. ניצולים אחרים העידו שהיא צעקה לעבר אסירי המחנה שיתמרדו, ושזה כדאי אפילו אם הדבר יעלה להם בחייהם, שכן הדבר יהיה עדיף על מצבם במחנה. היא סטרה בפרצופו של אחד השומרים בידה המדממת והוא תפס אותה בזרועה ושבר אותה. צוות המחנה זינק עליה, הפיל אותה ארצה וחסם את פיה.
קצינת האס אס מריה מנדל, אמרה שהתקבלה פקודה מברלין לשרוף את מלה בקרמטוריום בעודה בחיים. העלו אותה על עגלה ובחרו מספר אסירות שיסיעו אותה למשרפה. מלה אמרה לאסירות שמסביבה בקול חלש: "יום הדין קרב". בדרך לקרמטוריום, היא אמרה לאסירות שמשכו את העגלה שבה הייתה שהיא ידעה שהיא יכלה לשרוד, אבל היא בחרה לא לעשות כן מפני שרצתה ללכת בעקבות ליבה.
סיבת המוות שלה אינה ברורה. יש האומרים שהיא דיממה למוות בעגלה. אחרים אומרים שאחד משומרי המחנה ריחם עליה וירה בה או שהרעיל אותה לפני שהוכנסה למשרפה. הרוב גורסים שהיא החזיקה ברעל שאותו שתתה בטרם הוכנסה לאש הלוהטת. האסירים שעליהם נכפתה המטלה של שריפת הגופות, יודעו על כך שמלה מגיעה והם ערכו הכנות מיוחדות. הם התפללו ובכו בעת ששרפו את גופתה. האסירות שצוו לדחוף את העגלה של מלה חזרו לצריפיהן וסיפרו לשאר האסירים במחנה על שאירע. סיפור הוצאתה להורג של מלה צימטבאום הוזכר ב-8 ביוני 1961 בזמן משפט אייכמן על ידי רעיה כגן.
הנצחה
יד ושם ייסד פרס על שמה של צימטבאום.
ספר נח
ספר נח הוא חיבור אבוד מתקופת בית שני. היות שלא נמצאו עותקים שלו, קיומו הוא בגדר השערה בלבד, ועצם קיומו נתון במחלוקת. מן הספרים החיצוניים ידועה המגמה לכתוב חיבורים פסאודואפיגרפיים בשם דמויות תנ"כיות שונות בתקופת הבית השני, כגון ספר חנוך א', צוואות השבטים, או צוואת עמרם שנמצאה בקומראן. ייתכן שספר נח השתייך לסוגה זו. כמו כן, קיומו של הספר מתיישב עם החשיבות של דמותו של נח ושל המבול כפי שעולה מחיבורים רבים בתקופת בית שני.
עדויות לקיום הספר
השערות בדבר קיומו של הספר נשענות על אזכורו בכמה חיבורים, בראש ובראשונה בספר היובלים, בצוואת לוי, ובכמה חיבורים מימי הביניים, כולל ספר רזיאל. בשנת 1995 חשף החוקר ראובן שטיינר שורה חדשה מהמגילה החיצונית לבראשית שקריאתה נתאפשרה הודות לצילומים חדישים, בה כתוב "כתב מלי נח" ("ספר דברי נח" בארמית). תגלית זו מחזקת את ההשערה שהספר היה ידוע בבית שני, ושמחבר המגילה החיצונית לבראשית שאב ממנו כמקור לחיבורו.
תוכן הספר
היות שהספר הוא אבוד, גם תוכנו הוא בגדר השערה. על סמך צוואות אחרות שנתחברו בימי בית שני, ניתן לשער שהחיבור היה מספר מחדש את עלילת המבול ומזהיר את צאצאיו מפני חטא, אולי בצד אזכור שכרותו של נח. האזכור בספר היובלים מייחס לנח מסירת מידע על רפואה לבניו, וכן חלוקה גאוגרפית של העולם. ספר נח, אם כן, עשוי היה לכלול גם טענות לידע קדום שנמסר מימי המבול לאנושות כולה. מסורת דומה נשתמרה בפרקי דרבי אליעזר, שם מסופר שלנח נמסר סוד העיבור (בדומה לספר היובלים שקושר בין נח וחישוב הלוח הנכון).
החוקר רוברט צ'ארלס שפרסם בראשית המאה ה-20 את המהדורה המקיפה הראשונה באנגלית של הספרים החיצוניים, סבר כי אל תוך ספר חנוך הוכנסו כמה תחיבות (אינטרפולציות) שהיו שייכות במקור לספר נח. קטעים אלה כוללים את חנוך א' ו'-י"א, נ"ד, ס', ס"ה-ס"ט וכן סיפור לידתו של נח בחנוך א' ק"ו-ק"ח.