cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איגוד הספריות האמריקאי
היסטוריה
פעילי ספריות בשנות ה-30 של המאה ה-20 לחצו על האיגוד להגיב יותר לנושאים שהעלו חברים צעירים העוסקים בנושאים כמו שלום, הפרדה מגדרית, איגודי ספריות וחופש אינטלקטואלי. ב-1931, הוקם השולחן העגול של חברי הג'וניור (באנגלית: Junior Members Round Table; בראשי תיבות: JMRT) בכדי לספק קול לחברים הצעירים באיגוד. במהלך תקופה זו, פורסם מגילת זכויות הספרייה הראשון. המגילה, שנכתבה על ידי פורסט ספאולדינג, קבעה תקן נגד צנזורה, ואומצה על ידי האיגוד ב-1939. המגילה גם הגדירה את הספרנות המודרנית כמקצוע המחויב לחופש המידע ואת הזכות לקרוא את תכתיבי הממשלה. האיגוד הקים את השולחן העגול של צוות האיגוד ב-1936, ואת השולחן העגול של איגודי הספרייה ב-1940.
האיגוד מינה ועדה שתחקור צנזורה ותמליץ על דרך לשינוי מגילת הזכויות של הספרייה לאחר שהספר "ענבי זעם" של ג'ון סטיינבק עבר צנזורה. הוועדה דיווחה ב-1940 כי חופש המידע ומקצועיות קשורים אחד לשני והמליצה להקים ועדה קבועה, הוועדה לחופש המידע. האיגוד ביצע מספר תיקונים למגילה ביוני 1948, ואשרר את התיקונים ב-1951, בין היתר בשביל להרתיע חומרי תיוג כחתרניים, ואימץ את הצהרת חופש הקריאה ואת הצהרת הספרייה מעבר לים ב-1953.
ב-1961, האיגוד נקט עמדה בנוגע לשירות אפרו-אמריקאים ואחרים באיגוד, ודגלה כי תשרת את כולם. תיקון שהועבר ואושרר ב-1961 הבהיר כי אין לשלול או לקצר את השימוש בספרייה של אדם בגלל גזע, דת, מוצא לאומי או השקפות פוליטיות. כתוצאה מהתיקון, מספר ספריות החליטו לסגור את שעריהן. ב-1963, האיגוד הזמין מחקר שבדק את הגישה לספריות ציבוריות. המחקר מצא כי קיימת אפליה ישירה ועקיפה בספריות אמריקאיות.
ב-1967, מספר ספרנים מחו נגד נאום תומכי מלחמת וייטנאם שנשא הגנרל מקסוול טיילור בכנס ה-ALA השנתי בסן פרנסיסקו. נשיא שרה לורנס קולג' לשעבר, הרולד טיילור, דיבר בפני ועידת הספרייה האזורית התיכונה-אטלנטית על מקצועיות ואחראית חברתית. פחות משנה לאחר מכן, קבוצת ספרנים הציעה כי ה-ALA יקבע דיון חדש בתוכנית שולחן עגול בנושא האחריות החברתית של הספרנים בכנס השנתי הבא שלה שמתקיים בקנזס סיטי. קבוצה זו קראה לעצמה הוועדה המארגנת לשולחן העגול של ALA בנושא אחריות חברתית של הספריות. קבוצה זו משכה קבוצות רבות אחרות שאינן מיוצגות באיגוד, כולל הקונגרס לשינוי ב-1969. הקמת הוועדה הזו אושרה לבסוף ב-1969. ב-1971, הוועדה שינתה את שמה לשולחן העגול של האחריות החברתית (באנגלית: Social Responsibilities Round Table; בראשי תיבות: SRRT). לאחר הקמתו, השולחן העגול של האחריות החברתית החל ללחוץ על הנהגת האיגוד לטפל בנושאים כמו איגודי ספריות, תנאי עבודה, שכר וחופש המידע. הקרן לחופש הקריאה הוקמה על ידי הוועד המנהלי של ALA ב-1969. השדולה השחורה של איגוד הספריות האמריקאי והמשרד לאוריינות והסברה של האיגוד הוקמו ב-1970.
בכנס הארצי של האיגוד בדאלאס שהתקיים ב-1971, ברברה גיטינגס איישה דוכן נשיקות תחת הבאנר "Hug a Homosexual" (חבק/י הומוסקסואל/ית), עם שלט "נשים בלבד" בצד אחד, ו-"גברים בלבד" בצד השני. כאשר לא הייתה היענות, היא והסופרת הלסבית אלמה רוטסונג (שם ספרותי: איזבל מילר) התנשקו מול מצלמות טלוויזיה. אף על פי שרוב התגובות היו שליליות, גיטינגס תיארה את האירוע כהצלחה באמרה: "היינו חייבות קהל, אז החלטנו, בואו נראה אהבה גאה בלייב. הצענו בחינם - ממש בחינם - חיבוקים ונשיקות חד-מיניים. תאמינו לי, המעברים היו מלאים עד אפס מקום, אבל אף אחד לא נכנס לדוכן לקבל חיבוק. אז חיבקנו ונישקנו אחת את השנייה. והראו את זה בחדשות הערב, ושוב במהדורת הבוקר. זה שם אותנו על המפה".
ביוני 1990, האיגוד אישר את "מדיניות שירותי הספרייה לעניים". ב-1996, הוקם כוח המשימה לחסרי הבית הרעבים והעניים, בשביל להחיות ולקדם את הנחיות האיגוד בנושא שירותי הספרייה לעניים.
ב-2014, הסופר דניאל הנדלר, התלוצץ באופן גזעני בזמן שהעניק לסופרת האפרו-אמריקאית, ז'קלין וודסון, קיבלה את פרס הספר הלאומי לספרות ילדים ונוער על ספרה "Brown Girl Dreaming". נשיאת האיגוד, קורטני יאנג, אמרה כי: "הערותיו לא היו ראויות ונפלו בהרבה ממחויבות האיגוד לגיוון". בנוסף, היא אמרה כי: "דבריו של הנדלר מגיעים בתקופה שבעולם ההוצאה לאור יש מעט גיוון. עבודות של מחברים ומאיירי צבע מהווים פחות מ-8 אחוזים ממוצרים שהופקו עבור ילדים ב-2013. האיגוד מקווה כי אירוע מצער זה יפתח דו-שיח בנושא הצורך במגוון בענף ההוצאה לאור, במיוחד בכל הנוגע לספרים לנוער."
ארכיוני האיגוד, הכוללים מסמכים היסטוריים, רשומות שאינן עדכניות ותיעודים דיגיטליים נמצאים כיום בארכיונים באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
חברות בארגון
חברות ב-ALA פתוחה לכל אדם או ארגון, אף על פי שרוב חבריו הם ספריות או ספרנים. מרבית החברים גרים ועובדים בארצות הברית, כאשר רק כ-3.5% מהחברים בארגון אינם גרים או עובדים בארצות הברית.
משה זמר
הרב ד"ר משה זֶמֶר (נולד: מֶל זגר, מלווין ריי (משה ראובן) זגר; באנגלית: Melvin Ray Zager; 1 בינואר 1932, קנזס סיטי, מיזורי – 3 בנובמבר 2011, תל אביב) היה רב רפורמי ישראלי. ממניחי היסוד להקמת מוסדות היהדות המתקדמת בישראל ושימש בתפקידי מפתח בהם, בהם יושב ראש מועצת הרבנים המתקדמים בישראל (מר"ם), חבר הנהלת התנועה ליהדות מתקדמת בישראל, חבר הנהלת איגוד הרבנים המתקדמים בארצות הברית ומרצה בכיר ללימודי הלכה בהיברו יוניון קולג' בירושלים.
ביוגרפיה
בשנת 1960 הוסמך לרבנות בהיברו יוניון קולג' שבסינסינטי, אוהיו, מוסד ההכשרה האקדמי של היהדות הרפורמית, שם גם קיבל תואר דוקטור במדעי היהדות. בין 1960–1961 למד לתואר דוקטור באוניברסיטה העברית בירושלים. מונה לרב בקהילת קהילת "עמנואל" (Temple Emanuel of Baltimore) בעיר בולטימור שבמרילנד, שם עבד עד שנת 1963.
בשנת 1963 עלה לישראל ונתמנה לרב "קהילת השרון", קהילה רפורמית בכפר שמריהו. בשנת 1964 הקים את קהילת "אמת וענווה" ברמת גן. בשנת 1968 ייסד את קהילת קדם בתל אביב ועמד בראשה במשך כ-20 שנה.
באוגוסט 1965 נישא לאילנה קורן, ובני הזוג היו הורים לשלושה.
ב-1993 פרסם את ספרו "הלכה שפויה", שבו פרשׂ את חזונו בדבר הלכה מתקדמת, הנותנת תשובות עדכניות לצורכי הפרט והחברה בעת המודרנית. ערך עם הרב וולטר ג'ייקוב את הסדרה בת 12 הכרכים "Studies in progressive halakhah" ('מחקרים בהלכה מתקדמת'), שכל כרך בה הוקדש לדיון בתחומים ספציפיים בהקשר להלכה ביהדות המתקדמת.
ב-2004 הוענק לרב זמר תואר דוקטור לשם כבוד במכון ללימודי יהדות (HUC) של היהדות המתקדמת בירושלים.
הרב זמר נפטר ב-3 בנובמבר 2011. נקבר בבית העלמין בקיבוץ קריית ענבים. הותיר את אשתו, אילנה, את שלושת ילדיו, הילה, מוריה וברק, ונכדים.
מר"ם מעניקה פרס על שם הרב משה זמר לרב או לסטודנט לרבנות אשר חקר ויצר שאלות ותשובות אקטואליות בעניין העומד לדיון בציבוריות הישראלית.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
קורפוס יוריס קיוויליס
קורפוס יוריס קיוויליס (שלפעמים נהגה כ"קורפוס יוריס סיוויליס") (בלטינית: Corpus Iuris Civilis. בתרגום מילולי, "גוף החקיקה האזרחית") היה השם שניתן בימי-הביניים לחיבורים משפטיים שנוצרו ביוזמת יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית במאה ה-6 וביצוע למעשה קודיפיקציה של המשפט הרומי. הקורפוס הורכב מארבעה חיבורים: קודקס יוסטיניאנוס שריכז את כלל החוקים הקיסריים עד ליוסטיניאנוס, הנובלות - אוסף החוקים שיוסטיניאנוס הוציא לאחר פרסום הקודקס, הדיגסטה שאספה וריכזה את כתבי המשפטנים הרומיים הקלאסיים (מהמאות ה-1 וה-2) והאינסטיטוציות שסיפק מבוא לדוקטרינות ולנושאים של המשפט הרומי ושימש כספר לימוד לתלמידי משפטים.
חיבורים אלו משמשים כמקור העיקרי והגדול ביותר למשפט הרומי, והם נמצאים בבסיס של המשפט הקונטיננטלי, אחת משתי השיטות המשפטיות הנפוצות ביותר בעולם.
יוזמת החקיקה ומטרותיה
בשנת 527 לספירה עלה יוסטיניאנוס לשלטון האימפריה הביזנטית ומיד החל בסדרת רפורמות. הוא הקיף עצמו באנשים מוכשרים, שהיו שאפתנים ועקשנים כמוהו. יוסטיניאנוס ניסה לייעל את הבירוקרטיה ולא לשנות אותה, כפי ששאפו בעבר הקיסרים דיוקלטיאנוס וקונסטנטינוס. מלבד האחדת החוק והמשפט, הוא דאג גם לעקירת השחיתות ושיפור מערכת גביית המיסים.
נאומו של יוסטיניאנוס לסנאטורים בקונסטנטינופול בשנת 528 נפתח במילים:
למעשה, דבר זה אינו נכון לחלוטין. תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית יזם והוביל לעריכת קודקס תאודוסיאנוס בשנת 438, דבר שהיווה התקדמות לפתרון הבעיות של המשפט הרומי בתקופה זו. למרות זאת, יוסטיניאנוס היה נחוש לעלות על קודמיו, ומאמציו אכן היו צעד נוסף ומשמעותי לבעיות אלו.
נדמה שיוזמה זו של קיסר האימפריה הביזנטית, יוסטיניאנוס הראשון, החלה במטרה לשקם את ממלכתו ולאחד את רומא העתיקה תחת שליטתו, ולא במטרה ליצור שיטת משפט חדשה. הוא האמין שהדרך להחזרת האימפריה לגדולתה היא שיפוץ וחידוש מערכת החוק, מתוך אמונה שזו שליחותו הדתית. בימיו של יוסטיניאנוס, המנגנון הממשלתי התמודד עם שינויים חברתיים וכלכליים שהיו קשורים ליחסי הכנסייה והמדינה. יוסטיניאנוס שאף לאסוף את החוקים הקיימים לספר אחד, שהיה אמור להכריע בסוגיות המשפטיות בתמיכת האל. יוסטיניאנוס חשב שמפני שהחוקים ישוחררו לעולם תחת השראתו של האל הנצחי, הספר שייצא יהיה החוק התקף היחיד לעולם.
חלק ממטרת הקורפוס הייתה לחזק את כוחו של יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית על חשבון כוחה של האריסטוקרטיה, אך המטרה העיקרית הייתה לפתור בעיות הקשורות במשפט הרומי. המקור הבסיסי של המשפט הרומי היה ״שנים עשר הלוחות״ - חוקים שפורסמו בפומבי ברומא בשנת 449 לפנה"ס על לוחות גדולים והתייחסו בעיקר למשפט הפרטי; על בסיס זה נוספו חוקים אזרחיים באימפריה לאורך מאות השנים הבאות. עם המעבר לקיסרות, הפכו הכרזותיהם, פקודותיהם ומכתביהם של הקיסר להיחשב כחוקים קיסריים (constitutions) בעלי תוקף משפטי, עליהם ניתן להסתמך בבית המשפט. מכיוון שהחוקים הקיסריים היו למעשה אוסף של תגובות קיסרים לבעיות נקודתיות שהובאו לתשומת ליבם, ללא אחידות או עמידה על סתירות אפשריות, בלבול בפרשנות וחוסר הבנה בנוגע לחוק היו נפוצים. בנוסף, לצד החוקים הקיסריים היה ניתן להסתמך בבית המשפט גם על כתבי המשפטנים הרומיים, שבשלב זה היו מרובים ומפוזרים, ובהם גם דעות מנוגדות רבות. הקורפוס יוריס קיוויליס איחד את החוקים הקיסריים לקודקס אחד, ואת כתבי המשפטנים ריכז ואסף לדיגסטה תוך הכרעה בין מחלוקות המשפטנים.
בהתאם לרצונו של יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, מטרה נוספת של הקורפוס הייתה לבטל את המינות (נצרות) ולאחד את הסיעות הנוצריות השונות, שהמחלוקות ביניהן התרבו לאורך המאה ה-6. בקודקס, פגניות הוצאה מחוץ לחוק והוכרזה פשע, כשהעונש על נוצרים שהשתתפו בפולחן פוליתאיסטי היה מוות. על פגנים נאסר להחזיק ברכוש ובמשרות ציבוריות, וניתנה להם ארכה של שלושה חודשים להתנצר, אם כי לא ברור כמה איסור זה נאכף. החוק הכריח את היהודים - ואולי אף את כלל האימפריה - להשתמש רק בתרגום השבעים לביבליה. לימודי פילוסופיה, אמנות והיסטוריה חילוניים הוצאו מחוץ לחוק ונעלמו כמעט לחלוטין (דוגמה לכך היא סגירת האקדמיה האפלטונית באתונה). הידע העולמי הופיע רק בפרספקטיבה נוצרית. נראה שתחום זה נחל אכיפה מוצלחת יותר.
הקודקס הראשון (codex vetus)
בפברואר 528, חצי שנה בלבד לאחר שעלה לשלטון, הורה יוסטיניאנוס לוועדה בת עשרה משפטנים בראשות יואניס מקפדוקיה (ששימש אז כפראיפקט פראיטוריאני) לערוך קודיפיקציה של החוקים הקיסריים שנחקקו מימי אדריאנוס ועד אליו. ב-7 באפריל 529 סיימה הוועדה את עבודתה ופורסם קודקס חוקים קיסריים, שנודע לימים כ'קודקס הישן' (codex vetus), שסידר את כל החוקים הקיסריים תחת קטגוריות נושאיות ובתוכן בסדר כרונולוגי. ניתנה הוראה שהקודקס ייכנס לתוקף בחג הפסחא של אותה השנה, 16 באפריל. לדברי יוסטיניאנוס ריכוז כלל החוקים הקיסריים לספר אחד מאפשר, יחד עם כתבי המשפטנים הרומיים הקדומים, לספק מענה משפטי לכל הבעיות המשפטיות שעשויות לעלות בבית המשפט. קודקס זה, שרק שרידים ממנו הגיעו לידינו, הכיל את 'חוק הציטוטים' שנקבע בראשית המאה ה-5 והסדיר כיצד מותר להסתמך על כתבי המשפטנים הרומים בעת התדיינות משפטית וכיצד להכריע מחלוקות ביניהם. ייתכן שבשלב זה עוד לא תכנן יוסטיניאנוס לאחד גם את כתבי המשפטנים. אלא שבמהרה הסתבר כי קובץ זה דורש תיקונים שונים ועדכון, נוכח חקיקות נוספות שהקיסר עצמו יזם והעבודה על הדיגסטה שהתחילה שנה לאחר מכן. מסיבות אלו פורסמה גרסה נוספת של הקודקס, הידוע כ'קודקס בקריאה חוזרת' (Codex Repetitae Praelectionis), ולכן הקודקס הישן בוטל במערב בשנת 534.
הדיגסטה
לא ידוע אם מייד או רק שנה לאחר פרסום הקודקס הראשון, החל יוסטיניאנוס להוציא חוקים שהכריעו בין מחלוקות משפטיות מפורסמות שהתקיימו בין כתבי משפטנים רומיים שונים. חוקים אלו, שלימים נאספו ונודעו כ'חמישים ההחלטות', הטרימו את עריכת החיבור 'דיגסטה' (בלטינית: Digesta, "עיכול") שלמעשה ריכזה ואספה את כתבי המשפטנים הרומיים הקלאסיים והכריעה בין המחלוקות שביניהם. ב-15 בדצמבר מינה יוסטיניאנוס את טריבוניאנוס, עוזרו המשפטי הקרוב ששימש כקוואיסטור בזמן זה (הממונה על כתיבה ופרסום חוקי הקיסר), לכנס וועדה שתאסוף ותאחד את כתבי המשפטנים הקלאסיים. לשם כך הוועדה סרקה כאלפיים כתבים כאלו, בעיקר מימי דיוקלטיאנוס, שהכילו יחד כ-3,000,000 שורות. עריכת הטקסטים כללה גם את שינוי הנוסח הפולמוסי בו נכתבו במקור. החומר המקורי, אותו יוסטיניאנוס כינה ״אוקיינוס נטול גבולות של למידה״, עסק בנושאים מגוונים מאוד. לאחר שחברי הוועדה בחרו את הטקסטים עליהם התבססו, הם ריכזו את התכנים השונים ב-50 ספרים, בהם פרקים ('כותרות') שחולקו לפי נושאים שונים, ובכל כותרת הובאו קטעים מתוך כתבי המשפטנים הרומיים. כשהעבודה הושלמה לאחר שלוש שנים, בדצמבר 533, נעשו פעולות להפצה מהירה וזולה של הדיגסטה לטובת התלמידים בבתי הספר למשפטים ברומא, קונסטנטינופול וביירות, כשהנציבים השונים היו אחראים להפצת הדיגסטה בתחום שלטונם. הדיגסטה נועדה להנגיש את הספרות המשפטית הרומית למציאות העדכנית של המאה ה-6 וכן להילמד על ידי תלמידים מתקדמים למשפטים, ובו נדרשו התלמידים להתמצא כשיסיימו את לימודים ויעסקו כטוענים בבית המשפט. כל הכתבים שלא נכללו בדיגסטה הוצאו מחוץ למערכת המשפט הרומי ולא היו קבילים יותר בבתי המשפט.
האינסטטוציות
האינסטטוציות (בלטינית: Institutiones, "יסודות") נועדה להיות ספר מבוא למשפט הרומי לתלמידי השנה הראשונה בבתי הספר למשפטים, והיא הכילה לקט של מקורות בסיסיים על מערכת המשפט הרומאית, הביזנטית וההלניסטית, בתוספת פרשנויות. האינסטטוציות פורסמה ב-21 בנובמבר 533 ונכנסה לתוקף יחד עם הדיגסטה שפורסמה כמה ימים לאחריה. בהקדמה לאינסטיטוציות נכתב שהחיבור מיועד לתלמידים מתחילים למשפטים, בעוד שהדיגסטה יועדה למשפטנים מתקדמים. לפי ההקדמה, מחברי האינסטיטוציות היו טריבוניאנוס, תאופיליוס ודורותיאוס. יש באינסטיטוציה טקסטים כמעט זהים לטקסטים שמופיעים בקודקס ובדיגסטה. מבנה הטקסט דומה מאוד לחיבור 'האינסטטוציות של גאיוס' של משפטן רומי קלאסי, כשכנראה האינסטיטוציה של יוסטיניאנוס נסמכה על כתביו.
הקודקס השני (Codex Repetitae Praelectionis)
ב-16 בנובמבר 534 פורסם 'הקודקס בקריאה חוזרת' (Codex Repetitae Praelectionis), שהיווה עדכון ותיקון לקודקס הישן, תוך הוספת חוקים חדשים והשמטת חוקים שבוטלו, וכלל 12 ספרים בהם רוכזו החוקים הקיסריים התקפים. בהתאם להצהרתו של יוסטיניאנוס, קודקס זה החליף במערב את הקודקס הישן של 529 החל מ-29 בדצמבר 533. ספר 1 דן בחוקים הנוגעים לכנסייה הנוצרית, ביחס למינים ולדתות אחרות (פרקים 9 ו-10 עוסקים ביהודים), ספרים 2–8 כוללים חוקים הקשורים למשפט הפרטי, ספר 9 עוסק בפשעים וספרים 10–12 כוללים משפט מנהלי.
הנובלות
הנובלות (בלטינית: Novellae Constitutiones, מילולית: "הצווים הקיסריים החדשים") היו למעשה הכרזות, צווים לפקידים ומכתבים שפרסם יוסטיניאנוס לאחר שהקודקס השני פורסם בנובמבר 534, ולהן היה תוקף חוקי. נובלות אלו נכתבו בלטינית וביוונית עתיקה, בהתאם לשפה של נמעני המכתב, הפקודה או ההכרזה. רבים מחוקים אלו החליפו הוראות קודמות מהקודקס. בין ינואר לאוגוסט 535 פורסמו 32 נובלות כאלו ועד 546 פורסמו 115 נובלות נוספות. קצב פרסום הנובלות הואט לאחר שנת 546 ועד למותו של יוסטיניאנוס. ב-554 תכנן יוסטיניאנוס לאגד נובלות אלו לקובץ מאוחד עבור הפרובינקיות החדשות שנוספו לאימפריה במערב, אך התוכנית לא הגיעה לכדי מימוש, ייתכן עקב מותו של טריבוניאנוס. אף על פי שחלק מהנובלות שמוזכרות במקורות אחרים אך לא שרדו, נובלות רבות השתמרו במספר אוספים פרטיים:
השפעת הקורפוס יוריס קיוויליס בימי הביניים
על אף שיוסטיניאנוס והמשפטנים שלו נסמכו על החקיקה הרומית, הסמכות החוקית החדשה הייתה השליט-במיוחד כשהשליט היה נוצרי. בימיו, הגדרת ההשתייכות לקהילה הרומית השתנתה מזהות אזרחית לזהות דתית, כפי שהדבר מתבטא בחוקים הדתיים שבקורפוס. לשילוב זה בין החוק האימפריאלי לנצרות היה משקל רב בתפיסת המלוכה האירופית בימי הביניים.
הניסיון לקיים מערכת משפטית עתיקה לצד חקיקה קיסרית חשף במהירות את הבעייתיות ביומרה ליצור חוקים ודאיים וחד-משמעיים. מפרשי החוקים העתיקים כלל לא הסכימו אחד עם השני ונטו להתפלמס רבות, כשטיעוניהם לא בהכרח תאמו את החקיקה של הקורפוס. המשפטנים לא הצליחו ביצירת ודאות משפטית חדשה ובלתי מעורערת, ולכן הקורפוס הפך לחסר משמעות במרוצת השנים.
תחייה מחודשת של הקורפוס חלה במאה ה-12 באוניברסיטת בולוניה, כשהקודקס הנשכח של יוסטיניאנוס התגלה על ידי המרצה אירנריוס. בעקבותיו ה"פוסט-גלוסטרים" (המאה ה-13) לקחו על עצמם לפרש את קוד יוסטינאנוס ולתת לו פרשנות "מודרנית". קבוצה זו של מלומדים החלו לחקור וללמוד את המשפט הרומי שכאמור נעלם מפני השטח והחלו להפיץ אותו ברחבי אירופה. התרגום היווני לקורפוס נותר הבסיס לחוק הביזנטי למשך כמעט אלף שנים, עד כיבוש קונסטנטינופול בשנת 1453. הניסיון של יוסטיניאנוס להפיץ את הקורפוס למערב לא צלח. לאחר שהתגלה מחדש באוניברסיטת בולוניה, הפך למקור העיקרי לחוק הקונטיננטלי במערב ודרום אירופה.
פיקוד המרכז
פיקוד המרכז (בראשי תיבות: פַּקְמָ"ז) הוא פיקוד מרחבי בצבא ההגנה לישראל. הפיקוד אחראי לכל היחידות והחטיבות הממוקמות באיו"ש (אזור יהודה ושומרון), ירושלים, השרון, גוש דן והשפלה.
מפקדת הפיקוד ממוקמת בצפון ירושלים בין השכונות נווה יעקב ושועפט. מחנה המפקדה נקרא בעבר "מצודת כפיר", אך כיום שמו הוא "מחנה נחמיה", על שם האלוף נחמיה תמרי, שנהרג במקום בהתרסקות מסוק בשנת 1994.
מפקד הפיקוד הנוכחי הוא האלוף יהודה פוקס.
היסטוריה
במלחמת השחרור היה הפיקוד אחראי למלחמה נגד ירדן, בעיקר לדרך לירושלים ולעיר עצמה וכן לכיבוש המשולש הקטן, לוד ורמלה. במלחמת ששת הימים היה הפיקוד אחראי לכיבוש יהודה ושומרון מירדן. לאחר המלחמה נטל הפיקוד חלק במלחמת ההתשה בבקעת הירדן, במסגרתה הרבה לעסוק במרדפים אחר מחבלים שחדרו מירדן, וכן הוביל את פעולת כראמה. החל מהאינתיפאדה הראשונה מתמקד הפיקוד בעיקר בביטחון שוטף בגזרתו, שכולל אבטחה של ההתנחלויות והמאחזים שבתחומי הפיקוד, אבטחת התנועה בכבישים והתמודדות עם פיגועים.
מפקד פיקוד מרכז הוא הממנה באופן רשמי את חברי מל"ג יו"ש (הוקמה בצו אלוף ב־1992 ובוטלה ב-2019), הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו - איו"ש (הוקמה בצו אלוף ב־2008), ומועצת המוזיאונים - איו"ש (הוקמה בצו אלוף ב־2012).
סגול (להט"ב)
סגול הוא ארגון סטודנטים להט"בי בבאר שבע. שמו נגזר מראשי התיבות "סטודנטים גאים ולסביות". בנוסף, הצבע סגול משמש לעיתים כסמל של נשיות, פמיניזם ואנשים המזהים עצמם כקוויר, ולפיכך מתאים לקבוצה המגדירה עצמה כלהט"בית.
היסטוריה
סגול הוקמה בשנת 1995 על ידי קבוצה של סטודנטים ואקדמאים תושבי באר שבע, מרצים וסטודנטים להט"בים מאוניברסיטת בן-גוריון, והוא הארגון הלהט"בי הראשון בבאר שבע, ותא הסטודנטים השני שהוקם בישראל, לאחר תא העשירון האחר. בשנות התשעים התקיימה הקבוצה כתא סטודנטיאלי במסגרת אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת בן-גוריון, וזכתה לעידוד מצד אגודת הסטודנטים.
יוצאי הקבוצה היוו את עיקר גרעין האנשים שחברו והקימו את סניף באר שבע והדרום של אגודת הלהט"ב, שהוקם בשנת 1999. הסניף הוא השלוחה הפעילה של אגודת הלהט"ב בבאר שבע ובנגב. מאז הקמת סניף אגודת הלהט"ב בבאר שבע, שהפך בהמשך לבית הגאה בבאר שבע, מהווה קבוצת סגול חלק אינטגרלי ממנו.
במהלך השנים מתוך סגול נוסדה קבוצת נשים, סגול נשים. קבוצת הנשים מארגנת אירועים הקשורים לפמיניזם ולמאבק כנגד אפליה ונגד אלימות כלפי נשים, כגון הקמת דוכני הסברה.
שתי הקבוצות מקיימות מפגשים שבועיים קבועים בבית הגאה בבאר שבע, המאפשרים לסטודנטים להט"בים להכיר אלה את אלה, לחזק את דימויים העצמי ואת ביטחונם העצמי כלהט"בים, ולחבור למאבקים משותפים בעת הצורך.במהלך השנים הקבוצה אירחה להרצאות אישי ציבור מרכזיים בתחומם ביניהם ח"כ והשרה גילה גמליאל, ח"כ נינו אבסדזה, פרופ' נסים קלדרון, ד"ר צחי בן ציון, ד"ר עמית קמה, ד"ר דיאנה לוצאטו, הרב רון יוסף, הרב סטיבן גרינברג, הזמרים עברי לידר ואמיר פיי גוטמן, היוצר והעיתונאי גל אוחובסקי, המשורר אילן שיינפלד, הסופר דוד ארליך, יו"ר האגודה נורה גרינברג, הדראג קווין ציונה פטריוט והשחקן ג'ייסון דנינו-הולט.
מעבר לחשיבות הקבוצה בעיצוב זהות להט"בית גאה של חבריה ובפעילות פוליטית בנושאים הקשורים לקהילה הגאה, הקבוצה מהווה גם כר פורה להצמחת מנהיגות קהילתית. כמה מחברי סגול היו לימים לפעילים בולטים בקהילה הלהט"בית: מיכל זוילי, ד"ר יעל לוי-חזן, ניר להב ויערה חוצן ממייסדות "בית נשים פמיניסטי", המשורר דניאל באומגרטן, יגאל אברהמי יו"ר חוש"ן - חינוך ושינוי וארז וינר מנהל האחווה הסטודנטיאלית הגאה ואחרים, ומלבדם ברק עטר, דני וקס ואור אלוני, היו חברי ועד באגודת הלהט"ב.
ב-2 באוגוסט 2009, בעקבות הירי בבית אגודת הלהט"ב בתל אביב, קיימו פעילי סגול עצרת מחאה ותהלוכה ברחבי העיר באר שבע. התהלוכה צעדה מבית המשפט בעיר ועד לסניף אגודת ההומואים, הלסביות הבי והטראנס בעיר. בתהלוכה ובעצרת השתתפו כ-400 איש. תהלוכה זו הייתה למעשה מצעד הגאווה הראשון בעיר.
בשנת 2016 שינתה הקבוצה את שמה רשמית מ-"סגו"ל" ל-"סגול".
מארי-ז'וזף לגראנז'
מָארִי-ז'וזף לָגְרָאנְז' (בצרפתית: Marie-Joseph Lagrange; 7 במרץ 1855 – 10 במרץ 1938; במקור אלבֶּר מארי-אָנרי לגראנז', Albert Marie-Henri Lagrange) היה כומר קתולי במסדר הדומיניקני. הוא ייסד את בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה (EBAF) בירושלים. היה איש מלומד, בעל שטחי התעניינות רבים ומגוונים. חיבר את הספר  Critique textuelle; II, La critique rationnelle (פריז, 1936), אשר השפיע על שיטות חדשות הקשורות לביקורת נוסח המקרא של הברית החדשה.
הקמת בית הספר
יחסיו של בית הספר עם הכס הקדוש לא היו טובים בתחילת דרכו, ולגראנז' נחשד בנטיות מודרניסטיות. בית הספר אף נסגר לפרק זמן קצר, ובשנת 1909, בעקבות סכסוך בין הדומיניקנים לישועים, הורה הוותיקן על ייסוד מוסד ישועי מתחרה בדמות המכון האפיפיורי למקרא, המסונף לאוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית.
לגראנז' נבחר לנשיאהּ הראשון של החברה המזרחנית הארץ-ישראלית שנוסדה בירושלים ב-1920.
לגראנז' נקבר במנזר סנט אטיין. קברו נמצא מתחת לבמה מוגבהת הנמצאת מול האפסיס המרכזי.
פורום ירוסלם
פורום ירוסלם הוא ארגון חברתי, הפועל לחשיפת המורשת של יהדות אתיופיה בחברה הישראלית. הפורום הוקם בשנת 2016, בעקבות גל של הפגנות יוצאי אתיופיה, שפרץ כשנה קודם לכן. מטרתו להגביר את המודעות לתרבות ולמורשת של יהודי אתיופיה, וכך לצמצם תופעות של דעות קדומות, אפליה וגזענות. תחומי הפעילות המרכזיים של הארגון: קיום כנסים לחשיפת גיבורי הקהילה, הוצאת ספרים על מורשת יהודי אתיופיה, הובלת מסעות לימודיים לאתיופיה וארגון סיורים בישראל להכרת המורשת של ביתא ישראל.
היסטוריה
בחודשים אפריל עד יוני 2015 התפרצה מחאת יוצאי אתיופיה בערים שונות ברחבי המדינה, בסדרת הפגנות סוערות כנגד שיטור יתר וגזענות. אירועים אלה הניעו את שמואל ילמה, איש חינוך, יזם חברתי ומנהל היחידה לקהילה ומשפחה בג'וינט ישראל, להוביל מהלך שמטרתו לאחות את הקרע בין יוצאי אתיופיה לכלל החברה הישראלית. הפעילות החלה ב-2016 בשם פורום גוונים. הארגונים המייסדים השותפים בהקמת הפורום: בינה, בית התפוצות, ההסתדרות הציונית, עמותת פידל, מעוז והנני. בראשית 2017 שונה שם הארגון לפורום ירוסלם (ירושלים באמהרית), על מנת להדגיש את הכמיהה בת אלפי השנים של יהודי אתיופיה לציון ואת מקומה המרכזי של ירושלים באמונתם.
פעילות
מאז הקמתו מקיים פורום ירוסלם כנסים בנושא "מנהיגות פורצת דרך", המציגים סיפורי גבורה של מנהיגים מקרב יהודי אתיופיה, אשר לא זכו להכרה בחברה הישראלית. כנסים אלה מיועדים לעורר שיח על דמותן ופועלן של דמויות מרכזיות בקהילה, וכך לקרב בין קבוצות שונות באוכלוסייה, לצמצם את תופעת הגזענות ולחולל שינוי בתדמית הציבורית ובדימוי העצמי של בני העדה.
תחום פעילות נוסף של פורום ירוסלם הוא מסעות לימודיים באתיופיה, בהשתתפות בעלי תפקידים ציבוריים, פעילים חברתיים, סוכני שינוי ומעצבי דעת קהל. המסעות מתמקדים בכפרים ובמרכזים היהודיים החשובים באתיופיה, ומפגישים את המשתתפים עם ההיסטוריה העתיקה של ביתא ישראל ועם התרבות הייחודית המאפיינת אותה. יותר מ-100 איש לקחו חלק במסעות הללו, בין היתר במסגרת קבוצות של הנהלת ג'וינט ישראל, ארגון מעוז ובעלי תפקידים בקריית מלאכי.
חשיבות והשפעה
כ-1,500 איש השתתפו בשלושת הכנסים הראשונים של פורום ירוסלם. בעקבות כנסים אלה בית התפוצות שילב את דמותו של פרדה אקלום לצד שורת המנהיגים האחרים בגלריית "הגיבורים הישראליים". בבאר שבע נקראה כיכר על שם פרדה אקלום. בקרית עקרון נקראה קריית חינוך על שמו של ברוך טגנ'ה. בספרייה הלאומית בירושלים ובכפר ביתא ישראל בקרית גת פותחו מארזי ידע בנושא המנהיגים של יהודי אתיופיה.
ספרים בהוצאת פורום ירוסלם מתעדים את מורשתה של הקהילה ותורמים להפצת הידע לדור הצעיר בבתי ספר ובמוסדות לחינוך בלתי פורמלי. בסקר שנערך על ידי פורום ירוסלם בין משתתפי המשלחות לאתיופיה, 96% אמרו שבעקבות המסע הם רואים ביוצאי אתיופיה מקור לעוצמה ולגאווה . 90% ציינו בסקר זה שבכוונתם לקדם פעולות לחשיפת הסיפור של יהודי אתיופיה במעגליהם החברתיים והמקצועיים.
רבקה סטייטון
ביוגרפיה
סטייטון נולדה בליק שסטפורדשייר. המשפחה עברה בתחילה לשרוסברי, וכשהייתה בת תשע עברה שוב לפנקרידג' שבסטפורדשייר. היא למדה בבית הספר התיכון וולגרסטון, ואחר כך למדה משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
ב-2007 הופיעה סטייטון בתפקיד ג'ני בשני פרקים בסדרה "דוקטור הו", ובדמות אלתיאה בסדרת הטלוויזיה "רומא". היא גילמה את לואיז בסדרה הקומית זוכת הפרסים "Pulling" של ערוץ BBC Three. עוד הופיעה בדמות קריסטינה בסדרה "וולנדר" של ערוץ BBC One.
הופעות נוספות של סטייטון היו בסדרה "The Amazing Mrs Pritchard", בסדרה "שם המשחק", ובסרט הקולנוע "צעירים יפים ומבריקים". ב-2006 שיחקה בתפקיד קטן במיני-סדרה "ג'יין אייר" בכיכובה של רות' וילסון. ב-2008 גילמה דמות של גיבורת-על בשם "She-Force" בסדרה "גיבורי-על מובטלים", ושיחקה בתפקיד קלי בקומדיה "Home Time" של ה-BBC.
ב-2011 שיחקה סטייטון בתפקיד קייטלין בסדרה הקומית "מרגל" לצדו של דארן בויד. עוד ב-2011 הופיעה בפרק "כל ההיסטוריה שלך" בסדרה האנתולוגית "מראה שחורה". מ-2013 מופיעה סטייטון בתפקיד ראשי בסיטקום "Raised by Wolves" של ערוץ 4.
ב-2016 לוהקה סטייטון לעונה השנייה של הסדרה "Ordinary Lies" בתפקיד ונדי ווקר.
בתיאטרון הופיעה סטייטון בדמויות של פולה / שירלי האניוול / סו ברת'ווייט במחזה "Playing With Fire" מאת דייוויד אדגר בתיאטרון המלכותי הלאומי בספטמבר ובאוקטובר 2005.
סטייטון היא הקריינית בסרט הדוקומנטרי "18 Pregnant Schoolgirls", וכן היא הקריינית בתוכנית הריאליטי "Don't Tell the Bride". היא מדבבת את הדמות בת'ני במשחק "Dragon Age II", והיא קריינית של סדרת התעודה "Candy Bar Girls" של ערוץ 5.
ז'אנט תרבר
ז'אנט תרבר (הידועה גם בשם ז'אנט מאיירס תרבר באנגלית: Jeannett Thurber 29 בינואר 1850, בדלהי, מדינת ניו יורק - 2 בינואר 1946 בברונקסוויל, ניו יורק) הייתה בין ראשוני הפטרונים הגדולים למוזיקה קלאסית בארצות הברית. תרבר הקימה את הקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה של אמריקה בשנת 1885 - הראשון בסוגו ויוזמה שתרמה רבות להופעת המוזיקה התזמורתית הראשונה בגוון אמריקאי אופייני. אבל תרבר, בעמדה קיצונית מאוד לזמנה, תמכה בכל עוז בזכותם של נשים, אפרו-אמריקאיות ונכים ללמוד בבית ספרה, לפעמים במלגה מלאה. הייתה זו שנת 1885 - לא הרבה אחרי מלחמת האזרחים האמריקנית - ובית הספר שלה דגל במיזוג מלא, קידם נשים, ונקט עמדה ברורה כלפי שילוב נכים.
תרבר ייסדה את בית הספר כחלק מהשקפת עולמה, לפיה צריכה אומה לטפח את המוזיקה הייחודית שלה עצמה - עמדה יוצאת דופן בתקופה שבה העמדה המקובלת הייתה, שהאמנות התרבותית כולה, בייחוד מוזיקה תזמורתית, מקורה בגרמניה או איטליה. כל עוד עמדה בראש את בית הספר, ארגנה תרבר ומימנה תחרויות בין מוזיקאים אמריקאים לפיתוח מוזיקה אמריקאית.
הקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה של אמריקה היה המוסד הראשון במעלה להכשרה מוזיקלית מקצועית בארצות הברית במשך 25 שנים או יותר. בשיאו בשנות ה-90 של המאה ה-19 התגאה בית הספר בסגל מורים בעלי שם עולמי ויזם קורסים, שמאפייניהם היו לבסיס לתוכנית הלימודים המקובלת כיום כדבר מובן מאליו במכללות ובקונסרבטוריונים בארצות הברית. הישגיו הם תוצאה של מאמציה הבלתי נדלים של בעלת-חזון יחידה: ז'אנט מ. תרבר, תושבת ניו יורק עשירה, אידיאליסטית, שהקדישה את רוב חייה לבית הספר. אף כי המתכונת החדשנית שהגתה לקונסרבטוריון השפיעה על עיצוב דרכה של המוזיקה האמריקאית במשך המאה ה-20, הגברת תרבר ובית ספרה נידונו עם הזמן לשכחה שאין לה צידוק.
חייה
ז'אנט מאיירס הייתה בתם של הנרי מאיירס, כנר מהגר מקופנהגן, דנמרק, ואנמרי קופין פרייס. היא למדה בקונסרבטואר של פריז, ממנו קיבלה את ההשראה לבקש מן הממשלה מימון לבית ספרה, כפי שנעשה בצרפת. ב-15 בספטמבר 1869, בת 19, נישאה לפרנסס ביטי תרבר (דלהי, 13 בנובמבר 1842 - מנהטן, 4 ביולי 1907), שנעשה למיליונר בסיטונאות מצרכי מכולת. לזוג נולדו שתי בנות, מריאן וז'אנט. המשפחה החזיקה בבית קיץ באונטאורה פארק בהרי קטסקיל. ב-1884 מימנה תרבר את פסטיבל וגנר הראשון בניו יורק. ב-1885 ייסדה את הקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה של אמריקה ולידו את להקת האופרה האמריקאית, שניהם בניו יורק. בעונת 1888–1889 מימנה את הופעת הבכורה בניו יורק של התזמורת הסימפונית של בוסטון. אבל נראה שהקונסרבטוריון היה אהבתה האמיתית, והיא הגדילה את מספר תלמידיו מ-84 עם פתיחתו ל-3,000 בשנת 1900. הצלחתה נבעה, בחלקה, מאמונתה האיתנה, שבית ספרה זקוק לסגל מורים משכמו ומעלה, של אישים ידועים בציבור: המנהל הראשון שלו היה ז'אק בואי, זמר בריטון בעל שם עולמי.
בשנת 1892 רשמה תרבר לזכותה את הבאת המלחין הצ'כי אנטונין דבוז'אק לארצות הברית כדי שיעמוד בראש הקונסרבטוריון שלה, שם נשאר עד 1895. דבוז'אק, שדחה פעמים אחדות את הצעתה, נעתר לבסוף לשכנועי אשתו, אנה דבוז'אק, כשזו שמעה על המשכורת השנתית המהממת בסך 15,000 $ שהוצעה לו, פי 25 מהכנסתו אותו זמן. הובטחו לו ארבעה חודשי חופשה בקיץ בתמורה לשלוש שעות הוראה ביום ושישה קונצרטים שנתיים. כך פגש דבוז'אק את הסטודנט האפריקאי-אמריקאי בן ה-26 הארי ברליי. ברליי, ששטף רצפות כדי לשלם את שכר הלימוד שלו, שר ספיריטואלז בשעת עבודתו וכך התעורר עניינו של דבוז'אק בו. לביצוע של ברליי לספיריטואלז האפריקאים-אמריקאים הייתה השפעה עמוקה על יצירותיו של דבוז'אק והם היו בסיס לאחת הסימפוניות הנודעות ביותר שלו, (שאת הכינוי לה הציעה תרבר, על פי השמועה), הסימפוניה התשיעית, "מן העולם החדש". דבוז'אק אמר, "במלודיות השחורות של אמריקה גיליתי את כל הדרוש לבית ספר גדול ואציל למוזיקה." ברליי היה לעוזרו של דבוז'אק בהעתקת קטעים מיצירותיו, ובהמשך היה לבריטון נודע ולמלחין בזכות עצמו, נוסף להיותו חבר בסגל המורים של הקונסרבטוריון.
לצד סוגיות גזע ומגדר, תמכה תרבר ברעיון של קונסרבטוריון במימון פדרלי והדגישה את העובדה, שארצות הברית היא האומה המתועשת היחידה שאיננה מספקת מימון ממשלתי לאמנויות. תרבר "עוררה דיון ציבורי בשאלה, האם נכון לתמוך בקיומו של קונסרבטוריון למוזיקה במימון פדרלי בחברה קפיטליסטית." למעשה, המכון לאמנות המוזיקה של ניו יורק, שקיבל היתר בשנת 1904 בתמיכתו של אנדרו קרנגי, היה מוסד במימון פרטי ונעשה למתחרה העיקרי שלה, ואין כל עדות ברשומות ציבוריות לקבלת שחורים, נכים או אפילו נשים למוסד זה. המכון לחאמנות המוזיקה היה בסופו של דבר לג'וליארד. (קרנגי היה גם פטרון לקונסרבטוריון של תרבר, אף כי מחקר בנושא מלמד, שפרט לסכום קטן מ-ל. הורטון ומאנדרו קרנגי, תרבר היא היחידה שתרמה תמיכה פיננסית.)
קשייה המתמשכים של תרבר בהבטחת מימון לבית ספרה - אם ציבורי ואם פרטי - והתמעטות מרצה עם חלוף השנים, תרמו לגוויעת בית הספר, אבל למאמציה היו ממשיכים: בתי ספר למוזיקה החלו לצוץ ולעלות, והתחרו על סגל מורים ועל תלמידים. מצד שני, בית ספרה נמחק מתיעוד ההיסטוריה המוזיקלית עוד הרבה לפני שדלתותיו נסגרו סופית. "הוא בולט בהיעדרו מ"מוזיקה לאומית של אמריקה" של אלסון, שנכתב ב-1899, ואין גם שום אזכור לקיומו ב"היסטוריה של המוזיקה" של ואלדו סלדן פראט מ-1909, בזמן שבית הספר המשיך לפרסם מודעות ברחבי אמריקה ולרשום מאות תלמידים."
חוקרים מעלים סברה, שהסיבה לכך הייתה שבית הספר סווג כ"מצליח במיוחד בעזרה לתלמידים ממוצא זר ובעלי ייחוד מסוים, כגון עיוורים ובעלי דם שחור." או משום שבתזמורת היו "קומץ נערות", כפי שדיווח הניו יורק איבנינג פוסט ב-1899.
תרבר חיה עד גיל 96, ומתה בשנת 1946 כאישה ש"שילבה את אהבתה למוזיקה עם דמיון יזמי, כישורי ניהול של מעסיקה, ומסירות עמוקה לחינוך מוזיקלי - תכונות המייחדות אותה, עד ימינו אלה, כאחת האינטליגנטיות והמשפיעות ביותר בקרב פטרוני המוזיקה האמריקאית."
אריק לפקופסקי
אריק לפקופסקי (מאנגלית: Eric Lefkofsky נולד בספטמבר 1969), הוא יזם יהודי אמריקאי, מייסד אתר גרופון. נכון לשנת 2018, הונו מוערך בכ-2.4 מיליארד דולר על פי מגזין פורבס.
ביוגרפיה
לפקופסקי גדל במישיגן. אביו ביל הוא מהנדס ואימו סנדי מורה, ויש לו אח ואחות. ב-1993 השלים בהצטיינות תואר במשפטים מאוניברסיטת מישיגן.
לפקופסקי החל את הקריירה העסקית שלו בתור מוכר שטיחים באוניברסיטה בה למד. ב-1993, יחד עם חבר מהלימודים, הוא לווה כסף מקרובי משפחה ורכש חברת הלבשה במדיסון, ויסקונסין. לאחר מכן פקופסקי ושותפו הקימו חברת אינטרנט שהתמחתה במוצרים לקידום מכירות, אשר גדלה במהרה ובשנת 2000 נמכרה עת שלפקופסקי עצמו הפך להיות סמנכ"ל התפעול של חברת האם. פחות משנה לאחר מכן החברה פשטה רגל, והדבר שהוביל למספר תביעות שהוגשו על ידי בעלי המניות. זמה מה לאחר מכן לפקופסקי הקים יחד עם כמה שותפים את InnerWorking, שכעבור חמש שנים הונפקה בבורסת נאסד"ק. ב-2005 הקים עם שותפו הוותיק את חברת Echo Global Logistics שגם כן הצליחה ולבסוף הונפקה בורסה. בשנת 2006 השניים ייסדו חברה בתחום המדיה וגייסו עבורה השקעות. ב-2007 השקיע מיליון דולר באתר שלימים הפך להיות גרופון (groupon.com) וכעבור שנתיים השלים גיוס של מיליוני דולרים מקרנות סיכון שונות. ב-2010 מגזין פורבס דיווח שגרופון הוא האתר עם הצמיחה המהירה ביותר בהיסטוריה, וזמן קצר לאחר מכן הודיע לפקופסקי על השקת קרן השקעות פרטית שתתמקד בעיקר באזור שיקגו. באותה שנה גוגל הציעה עבור האתר סכום של 6 מיליארד דולר אך העסקה לא יצאה לפועל, ייתכן שעקב ביקורת מהרשויות הפיקוח בארצות הברית. בשנת 2011 הונפקה מניית החברה, במחיר של 20 דולר למניה.
בשנת 2006 הקים לפקופסקי יחד עם אשתו את קרן לפקופסקי. הוא לימד עסקים באוניברסיטת נורת'ווסטרן, והוציא ספר שעוסק בהשפעת הטכנולוגיה על העסקים כיום הנקרא Accelerated Disruption. לפקופסקי דבר על הקשר שלו ליהדות בראיון ב-2011.
ג'אקומו ליאופרדי
ג'אקומו לֵיאופרדי (באיטלקית: Giacomo Leopardi; 29 ביוני 1798 – 14 ביוני 1837) היה משורר איטלקי רומנטי, הנחשב אחד מהוגי הדעות ומשורריה החשובים ביותר של איטליה.
תחילת דרכו
ליאופרדי נולד בעיירה הקטנה רקנאטי באיטליה. אביו היה אציל זוטר. אימו הייתה המרקיזה אדליידה אנטיצי, ואופייה היה כנראה נוקשה ושתלטני. הוא גדל בבידוד יחסי, עם אביו ועם מספר כמרים ששימשו לו מורים. אביו היווה עבורו מקור השראה חשוב. כאדם שחושו המעשי היה כנראה מוגבל, איבד אביו את רוב הונו בעסקים נכשלים. לעומת זאת הוא השקיע כספים רבים בהקמתה של ספרייה מפוארת שנפתחה במשך השנים לציבור.
בדידותו של ג'אקומו, אשר נוספה עליה גם רשמיות נוקשה כחלק מהרגלי המשפחה, הביאו אותו לבלות זמן רב בספריית אביו. בגיל עשר כבר לא נזקק למורים, ובגיל 17 הוא כבר שלט והיה בקי בתחומים רבים של ידע. הוא קנה לעצמו ידיעות רחבות בשבע שפות קלאסיות, בהן עברית. נושאים בהם רכש ידע רב היו היסטוריה, פילוסופיה, פילולוגיה, מדעי הטבע ואסטרונומיה. משערים כי התקופה הארוכה בה למד בתנאים לא הולמים גרמו להיותו חולה אסתמה, בעל עקמת וראייה חלשה.
ב-1809 החל ליאופרדי לתרגם יצירות קלאסיות עתיקות (כנראה התחיל עם עבודותיו של הורציוס). באותו זמן גם כתב את שירו הראשון, הסונטה "מותו של הקטור". ב-1810 חיבר בין היתר את La Spelonca ו-L'Amicizia וגם שירים קצרים.
לאחר שסיים את לימודיו כתב מסות מחקריות ומספר שירים שנגעו לאירועי התקופה. ב-1816 עזב את הסגנון היווני והפילולוגיה לטובת סגנון אמנותי נאו-קלאסי מודרני.
צמיחתו של המשורר
ביולי 1817 החל לכתוב את ה-Zibaldone, אוסף גדול של מחשבות ופיוטים אשר כלל למעלה מ-4000 עמודים. אז גם פגש את פייטרו ג'ורדני אשר הביא להכרה ציבורית בליאופרדי כאיש שירה.
בשנים הראשונות שלאחר גיל עשרים שקע המשורר ברגשות עמוקים של יאוש. בייחוד בתקופה אפלה זו של חייו החל ליאופרדי לכתוב ביתר עומק ובגרות. שירים מתקופה זו של חייו נחשבים יצירות מופת של השירה הלירית. שני שיריו המוכרים ביותר: "L'infinito" ו"Il passero solitario".
המשך חייו
ב-1822 הגיע ליאופרדי אל רומא לתקופה קצרה, ושם התפרסם בזכות שיריו. בשנים הקרובות כתב שירים מלאי צער ומחשבות פילוסופיות, בולטים בהם historical pessimism ו-cosmic pessimism.
עבודות עיקריות
עבודותיו העיקריות כוללות את Zibaldone, אוסף של רשמים וקטעי פילולוגיה ופילוסופיה, ה-Operette, אוסף של קטעי פרוזה שחלקם עלילתיים, ואוסף השירים Canti. ליאופרדי החזיק בראייה פסימית של המציאות כשלהשקפתו מגיעה השמחה רק בשל היעדרות הכאב. ליאופרדי אשר נחשב כמשורר לירי טהור בדומה לג'ון קיטס או אמילי דיקינסון, נתגלה מחדש במאה שלאחר מותו כפילוסוף נון-סיסטמטי, שאותו העריצו ארתור שופנהאואר, פרידריך ניטשה ו-ולטר בנימין. כיום הוא נחשב אחד מהוגי הדעות האיטלקיים המקוריים הבולטים. הוא פיתח דרך התבוננות רדיקלית על העולם, השמחה, התרבות והשירה שלא כמו הוגי דעות אחרים בני ארצו שהושפעו רבות מרעיונות גרמניים. Zibaldone ו-Operette morali מציבים את ליאופרדי סמוך לשופנהאואר כאחד ממבשרי הפילוסופיה הקדם קיומית (פרוטו-אקזיסטנציאליסטית).
יחסי איראן–קנדה
יחסי איראן–קנדה (בפרסית: روابط ایران و کانادا, באנגלית: Canada–Iran relations) הם היחסים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין קנדה. בין המדינות לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים מאז 2012. שירותי קונסוליה ודרכון קנדים ניתנים באמצעות משלחות דיפלומטיות קנדיות אחרות במדינות אחרות במזרח התיכון, בעוד איראן מקיימת אגף אינטרסים בשגרירות פקיסטן בוושינגטון די. סי.. הממשלה שבראשה עומד ראש הממשלה ג'סטין טרודו שנכנס לתפקידו בשנת 2015, על פי הדיווחים, הייתה סקירת היחסים עם איראן וכמו מרבית המדינות ביטלה את מרבית הסנקציות הכלכליות שלה בעקבות הסכם הגרעין באיראן ביולי 2015.
היסטוריה
לפני שנת 1955 טופלו הנושאים הדיפלומטיים הקנדיים על ידי השגרירות הבריטית. יחסי חוץ וקשרים דיפלומטיים בין קנדה לאיראן החלו עם הקמתה של משלחת איראנית באוטווה בשנת 1956, ומשלחת קנדית בטהראן בשנת 1959. המשלחת הקנדית קיבלה מעמד של שגרירות בשנת 1961.
קרע ביחסים תחת משטר חומייני
היחסים הרשמיים בין שתי המדינות נמשכו ללא הפרעה משנת 1955 עד 1980. כאשר המהפכה האיראנית של איתוללה רוחאללה ח'ומייני הביאה להדחת השאה ולגירושו מהארץ בשנת 1979, שגרירות קנדה פעלה כדי לפנות את 850 העובדים הקנדים באיראן בזמן שצוות השגרירות נותר על מכונו. שישה דיפלומטים אמריקאים חיפשו מקלט בשגרירות קנדה לאחר שמפגינים סטודנטים איראניים הסתערו על שגרירות ארצות הברית, וממשלת קנדה, בתיאום עם סוכנות הביון המרכזית, פינתה אותם בבטחה מהארץ באמצעות דרכונים קנדיים עם אשרות איראניות מזויפות. הצלה סמויה זו נודעה בשם "הכוכב הקנדי", ובעוד שהיא שיפרה את קשריה של קנדה עם ארצות הברית, היחסים בין קנדה לאיראן הפכו לתנודתיים יותר. צוות השגרירות פונה במהירות מחשש לגמול נגד קנדים, והשגרירות נסגרה בשנת 1980.
חידוש היחסים הדיפלומטיים תחת חמינאי
בשנים 1980–1988 לא היו לקנדה ולאיראן קשרים דיפלומטיים נורמליים, אם כי היחסים לא נותקו רשמית. ממשלת קנדה לא ששה לפתוח את השגרירות, הן בגלל ההיסטוריה, והן בהתחשב בהיסטוריה של ממשלת איראן של חטיפה ועינויים של דיפלומטים. בשנת 1988 הסכימו שתי הממשלות לחדש את היחסים הדיפלומטיים ברמה נמוכה, ושגרירות קנדה בטהראן נפתחה מחדש.
בגלל יחסים סוערים אחרי המהפכה האיראנית, איראן לא הקימה שגרירות בקנדה עד 1991. בטהראן שגרירות קנדה הייתה מאוישת על ידי ממונה על היחסים ולא שגריר רשמי.
המדינות החליפו רשמית שגרירים בשנת 1996. חששות קנדיים מפני פגיעות בזכויות אדם באיראן, פעולותיה בנושאי תוכנית הגרעין האיראנית, הכחשת השואה, איומים להשמדת ישראל והתנגדותה האקטיבית לתהליך השלום במזרח התיכון הביאו למדיניות של "מעורבות מבוקרת" על ידי דיפלומטים קנדים. קשרים דו צדדיים הוגבלו, כגון מניעת קשרים אוויריים ישירים בין המדינות או פתיחת קונסוליות ומרכזי תרבות איראניים בקנדה (מלבד השגרירות באוטווה).
קנדה המשיכה גם להביע את דאגתה מזכויות האדם באיראן, ובמיוחד בנושאים כמו עצמאות הרשות השופטת, מעצר שרירותי, חופש הביטוי, טיפול בנשים וטיפול באנשים המשתייכים למיעוטים דתיים ואתניים, כולל הקהילה היהודית הקטנה שנותרה באיראן וחברי הדת הבהאית.
2003: זהרה קזמי
היחסים בין קנדה לאיראן התדרדרו באופן דרסטי ביוני 2003 כאשר זהרה קזמי, צלמת עצמאית איראנית-קנדית ממונטריאול, נעצרה בזמן שצילמה מחוץ לכלא בטהראן במהלך הפגנת סטודנטים. כעבור שלושה שבועות היא נהרגה כשהייתה במעצר.
הרשויות האיראניות התעקשו כי מותה היה מקרי, וטענו שהיא מתה משבץ מוחי בזמן שנחקרה. עם זאת, שחרם עזאם, רופא צבאי לשעבר, הצהיר כי בדק את גופתה של קזמי וצפה בסימני עינויים ברורים, כולל שבר בגולגולת, אף שבור, סימני אונס וחבלות בטן קשה. מידע זה נחשף בעניינו של עזאם בבקשת מקלט בקנדה בשנת 2004.
מותה של קזמי במעצר איראני משך תשומת לב בינלאומית רחבה. בגלל אזרחותה המשותפת ונסיבות מותה, הטרגדיה עוררה מחאה רבה. בנובמבר 2003, עיתונאים קנדים לביטוי חופשי כיבדו את קזמי בפרס הזיכרון של טרה סינג הייר, כהוקרה על אומץ לבה בהגנה על חופש הביטוי.
קנדה ניסחה החלטה של האו"ם לגנות הפרות של זכויות אדם באיראן, תוך הבעת דאגה מפני השימוש של איראן בעינויים ובצורות אחרות של ענישה אכזרית, לא אנושית ומשפילה, בפרט הנוהג של קטיעה ומלקות. בתגובה וכדי לשנות את המיקוד, הגיב גולמהוסין אלהם, דובר מערכת המשפט האיראנית, בתגובה וטען כי "לממשלת קנדה יש את מערכת המשפט הכי גרועה, מפגרת וגזענית ביותר." איראן האשימה עוד יותר קצין משטרה קנדי כי ירה בקייוואן טאבש האיראני בן ה-18 ב-14 ביולי בוונקובר, קולומביה הבריטית. קצין המשטרה טען להגנה עצמית לאחר שבני הנוער תקפו אותו לכאורה במצ'טה. איראן גם הציגה דו"ח בן 70 עמודים לפני אימוץ ההחלטה, ובו פירוט הפרות זכויות אדם לכאורה בקנדה, בניסיון להכפיש את התומכת העיקרית בהחלטה.
בתקרית אחרת, בלוגר קנדי-איראני בולט, חוסיין דרחשאן, עוכב על ידי המשטרה בטהראן בשנת 2008 בגלל התבטאויותיו נגד האמונה השיעית, כך לפי הרשות השופטת האיראנית.
2005: "מעורבות מבוקרת" והחלטה 1737 של האו"ם
ב-17 במאי 2005, קנדה הידקה את מדיניות המעורבות המבוקרת שלה באמצעות הגבלת השיחות עם איראן לארבעה נושאים:
באוקטובר 2005 נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד, נאם בכנס שכותרתו "העולם ללא ציונות". במהלך הנאום הוא העיר הערות שהתפרשו באופן נרחב כאנטישמיות על ידי הקהילה היהודית והעולם המערבי בכלל. ראש ממשלת קנדה פול מרטין זימן את שגריר איראן בקנדה לנזיפה רשמית.
ב-26 בדצמבר 2006 אימצה מועצת הביטחון של האו"ם פה אחד את החלטה 1737 בדרישה כי איראן תשהה את תוכנית העשרת האורניום שלה או תספוג סנקציות כלכליות. ב-22 בפברואר קבע נגיד המועצה תקנות חדשות על פי חוק האו"ם: תקנות ליישום החלטת האו"ם על איראן. יחד עם הוראות רלוונטיות קיימות בחוק המשלוח בקנדה, בחוק היתרי ייצוא ויבוא וחוק הבטיחות והבקרה הגרעינית, הורו הוראות אלה לקנדה להביא סנקציות כלכליות נגד איראן כפי שהתבקשה בהחלטה 1737. הסנקציות כוללות איסור על כל סחר שעשוי לתרום לפעילות איראן בהעשרה, עיבוד מחדש של מים כבדים או פיתוח מערכות אספקת נשק גרעיני. התקנות עוסקות גם בהקפאת נכסים ובהודעות על נסיעות על ידי גורמים איראניים בקנדה. ביוני אמר שר החוץ האיראני מנוצ'הר מותכי לסוכנות החדשות של הרפובליקה האיסלאמית כי קנדה "מסתירה כמה מרגלים בשגרירותה בטהראן ומאפשרת להם לברוח". מוטאקי אמר ל-IRNA כי הזהיר את מקבילו הקנדי בעצרת הכללית של האו"ם בשנת 2005 כי "קנדה צריכה להיות מודעת לגבולותיה ולהבין עם איזו מדינה היא מתמודדת." ב-30 בנובמבר 2006 האשים הפרלמנט הנשלט על ידי השמרנים באיראן את שגרירות קנדה בכך שהיא "מאורת מרגלים" עבור ארצות הברית, והשיק שאילתה לחקירה. חברי פרלמנט איראניים נפגשו עם שר המודיעין האיראני Gholam Hossein Mohseni Ejeie כדי לדון בהאשמות.
בשנת 2007 התרחשו מהלכים ליחסים חמים בין המדינות לאחר שבית המשפט העליון באיראן קרא לבדיקה נוספת על מותה של זהרה קזמי, וניסיון להחליף שוב שגרירים. קנדה דחתה שני מועמדים איראניים לאחר שהמודיעין הקנדי טען שהם היו מעורבים במרד הסטודנטים הרדיקלי שהסתער על שגרירות ארצות הברית בשנת 1979. איראן סירבה לסקור את תעודותיו של המועמד הקנדי ג'ון מונדי, מעשה שלטענתו של שר החוץ של קנדה, מקסימה ברנייר, היה "תגמול על דחיית אוטווה את הבחירות המובילות של איראן". בהמשך גורש מונדי מטהראן.
2010: סנקציות כלכליות
בשנת 2010, תיקונים לחוק המדדים הכלכליים המיוחדים משנת 2004 הגבילו עסקאות פיננסיות ופעילות כלכלית בין קנדה לאיראן הנחשבות מועילות לממשלת איראן. בתגובה לחוק, טורונטו דומיניון בנק סגר מספר חשבונות של לקוחות איראניים-קנדיים כדי לעמוד בסנקציות.
לאחר שכבר הטיל שורה של סנקציות סחר בשנת 2012, הטיל שר החוץ ג'ון ביירד איסורים נוספים והקפיא את כל הסחר שנותר עם איראן. זה הגיע בזמן שהמסחר בין שתי המדינות הסתכם בשווי בסביבות 135 מיליון דולר קנדי (130 מיליון דולר). זה נחקק במחאה על שאיפותיה הגרעיניות של טהראן ורישום זכויות האדם. ביירד צוטט באומרו, "היעדר התקדמות ... מוביל את קנדה לאסור באופן יעיל באופן מיידי על כל היבוא והיצוא מאיראן". נתוני קנדה לשנת 2012 מגלים כי היצוא לאירן היה שווה בערך 95 מיליון דולר, והורכב מדגנים, זרעי שמן ופירות, וכן מוצרים כימיים ומכונות. היצוא האיראני הסתכם ב-40 מיליון דולר, כאשר הפירות, האגוזים והטקסטיל היו הנפוצים ביותר. ביירד העביר את הודעתו בפני קהל מאושר בוושינגטון בכנס השנתי של איפא"ק. ביירד זכה בתשואות על כך שחזר על עמדת הממשלה לפיה המרדף של איראן אחר נשק גרעיני הוא האיום המסוכן ביותר לביטחון העולמי.
בעוד שהנחתו של ביירד היא להגביר את הלחץ עליו עד שממשלתו תיכנע או תתמוטט, ארצות הברית, בריטניה, צרפת וגרמניה נקטו בגישה אחרת. הם התחייבו למשא ומתן עם הממשלה הנוכחית של איראן, והיו מוכנים להתאים לאינטרסים איראניים לגיטימיים. מטרתם היא ליישב את נושא הגרעין, לשלב את איראן בכלכלה הבינלאומית ולתמוך ברפורמה האיראנית. גישתם עולה בקנה אחד עם התמיכה בזכויות האדם האיראניות. בשנת 2003, לאחר שנים של משא ומתן סבלני בין איראן לאיחוד האירופי, איראן הסכימה לכל זה וגם עשתה פתיחה ישירה לארצות הברית. ההסכם נמשך עד 2005, אז השתכנע איתאללה חמינאי כי אירופה מנהלת משא ומתן בחוסר תום לב ורק פועלת למען ארצות הברית, שנשארה עוינת באופן חד משמעי.
2012: ביירד מנתק את הקשרים הדיפלומטיים
לאחר הכרזת קנדה על סגירת השגרירות, הודעה על הכתובת בפרסית הוצבה על דלת שגרירות איראן באוטווה שצוינה: "בגלל ההחלטה העוינת של ממשלת קנדה, שגרירות הרפובליקה האיסלאמית של איראן באוטווה סגורה ואין לה ברירה אלא להפסיק לספק שירותים קונסולריים כלשהם לאזרחיה היקרים."
תגובות
רמין מהמנפרסט, דובר משרד החוץ האיראני תיאר את ההתפתחות הזו כ"פעולה העוינת של הממשלה הגזענית בקנדה", העוקבת אחר "רדיפת המדיניות המוכתבת על ידי המדיניות הציונית והבריטית". בנוסף, המשרד תיאר את ההחלטה הקנדית כ"התעללות בחוק הבינלאומי" וטען כי ממשלתו של ראש ממשלת קנדה סטיבן הרפר, ידועה כ"מדיניות קיצונית וכושלת". עוד אמר המשרד כי קנדה היא "איום על הביטחון והיציבות הבינלאומית". מחוקק בכיר באיראן, יו"ר ועדת מג'ליס (הפרלמנט) לביטחון לאומי ומדיניות חוץ, אלאדין בורוג'ארדי, טען כי "קנדה נמצאת בשליטתה של בריטניה, ה"מושל" שמונתה על ידי המלכה הבריטית, "וכי קנדה פעלה "בעיוורון" בעקבות בריטניה.
ב-26 בספטמבר 2012, משרד החוץ האיראני המליץ לכל אזרחי איראן שלא לנסוע לקנדה עקב התגברות האסלאמופוביה ואיראנופוביה. יתרה מזאת, המשרד אמר כי מדובר במקרים של מעצרים וגירושים של גולים אירנים בתואנות שונות ואיראנים נשללים מזכויותיהם הבסיסיות להמשיך בפעילותם הרגילה, כולל הזכות לגשת לחשבונות הבנקאיים שלהם ולעשות עסקאות רגילות וכי איראנים נרצחים אך לא נחקרים בשום דרך משמעותית על ידי המשטרה הקנדית.
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, שיבח את קנדה על ההחלטה, וכינה אותה "צעד מוסרי ואמיץ" המעביר מסר לקהילה הבינלאומית כי היא לא יכולה לאפשר "למשטר האפל באיראן להשיג נשק גרעיני". נתניהו קרא לחברים אחרים בקהילה הבינלאומית ללכת בדרכה של קנדה ו"להציב קווים אדומים מוסריים ומעשיים" לאיראן.
נכון ל-13 ביוני 2019 מיוצגים האינטרסים הקנדיים באיראן על ידי השגרירות השווייצרית בטהראן. במקור, איטליה ייצגה את האינטרסים של קנדה עד 2019. ב-22 באוקטובר 2013 הסכימה עומאן לשרת אינטרסים איראניים בקנדה בשגרירותה באוטווה לאחר מתן שירותים (יולי 2012 – אוקטובר 2013) עבור בריטניה.
2015: עידן ג'סטין טרודו
ג'סטין טרודו אמר במהלך מערכת הבחירות באוקטובר 2015 שהעלתה אותו לשלטון כי בכוונתו להחזיר את היחסים בין שתי המדינות, בעקבות הסכם הגרעין האיראני, שממשלת הרפר היוצאת התנגדה לו נחרצות.
JCPOA
בעקבות יישום הסכם תוכנית הפעולה המשותפת ב-16 בינואר 2016 על ידי איראן ו-P5 + 1, הודיעה שרת הסחר הקנדית צ'ריסטיה פרילנד ב-5 בפברואר 2016 כי יבוטלו סנקציות כלכליות נגד איראן, אשר יאפשרו לחברות קנדיות לעשות עסקים עם איראן, אך קנדה תשמור על מגבלות היצוא הנוגעות לסחורות וטכנולוגיות גרעיניות וכל מה שיכול לעזור לאיראן בפיתוח טילים בליסטיים. זה כולל גם רשימת יחידים וחברות שמקיימים קשרים עם הממשלה האיראנית. בשנת 2013 בלבד, הטילה ממשלת קנדה (תחת סטיבן הרפר) אמברגו סחר מוחלט על איראן וסנקציות כלכליות והגבלות נסיעות נגד 78 אנשים ו-508 חברות וארגונים.
הפלת המטוס האוקראיני ואילך
ב-7 באוקטובר 2022, הודיע טרודו כי לאנשי המשטר האיראני, כולל משמרות המהפכה והמנהיגים הבכירים שלו - יותר מ-10,000 קצינים וחברים בכירים - תאסר הכניסה לקנדה בשל מעורבותם בטרור והפרות מערכתיות וגסות של זכויות אדם.
מקלארן אלבה
מקלארן אלבה (באנגלית: McLaren Elva) היא מכונית ספורט במרכב רודסטר בסיווג ברקטה, בעלת שתי מקומות ישיבה, שמיוצרת בייצור מוגבל (149 יחידות) על ידי מקלארן אוטומוטיב משנת 2020. היא הוצגה בנובמבר 2019. היא מתחרה ישירה לפרארי מונזה SP.
היא המכונית הקלה ביותר של מקלארן עד כה. הייצור הוגבל ל-399 יחידות אך באפריל 2020 הודיעה מקלארן כי הייצור צומצם ל-249 יחידות, לאחר מכן בספטמבר 2020 הודיעה מקלארן כי הייצור הצטמצם ל-149 יחידות.
עיצוב
העיצוב החיצוני הוא עיצוב הדומה מאוד לפרארי מונזה, המכונית מעוצבת בהשראת מכונית המרוץ של מקלארן משנות השישים והיא מיוצרת ללא גג או שמשה קדמית וחלונות. עיצוב הפנים יחסית מפואר לעומת דגמי מקלארן האחרים, לוח מחוונים דיגיטלי ומסך מגע המציג את המולטימדיה.
ישנה אפשרות ממאי 2021 להוסיף שמשה קדמית.
מפרט טכני
היא כוללת מנוע בנזין V8 צילינדרים בנפח 4.0 ליטר עם שני מגדשי טורבו (טווין-טורבו) המספק כ-815 כוחות סוס ב-7,250 סל"ד ומומנט מרבי של 800 ניוטון מטר ב-5,500 סל"ד. תיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שבעה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 2.8 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 327 קמ"ש.
עמית גולן
עמית גולן (1964–3 בדצמבר 2010) היה פסנתרן, מלחין ומורה למוזיקה ישראלי. ייסד את המרכז ללימודי הג'אז ב והוביל את הרכב חמישיית הג'אז שלו.
ביוגרפיה
גולן נולד בחיפה. הוא קיבל את השכלתו הראשונית למוזיקה ב, שם למד מוזיקה קלאסית והלחנה. לאחר שסיים את לימודיו הקלאסיים החליט לנסוע לניו יורק שם גילה את תשוקתו לג'אז. הוא הושפע מאוד מנגינתו של ביל אוונס, אך הבין שכדי ללמוד את הטכניקה של אוונס עליו לחקור מה השפיע על אוונס עצמו ומהם המקורות המוזיקליים עליהם גדל. הוא למד בניו סקול, בית הספר החדש לג'אז ומוזיקה עכשווית בניו יורק, ובנוסף לכך לקח שיעורים באופן פרטי אצל נגני ג'אז ותיקים כמו וולטר בישופ ג'וניורundefined, רג'י וורקמןundefined, בילי הרפרundefined, ג'ים הול, קני ורנרundefined ובארי האריס. הוא התמקד בלימודיו בהיסטוריה של ג'אז, ולמד אצל פיל שאפundefined ואיירה גיטלר.
במהלך שנות התשעים, לאחר שחזר לישראל, חשב גולן לעבוד כמלחין מוזיקה לסרטים, אך רעיון זה לא יצא לפועל, מכיוון שקיבל הצעה מבית הספר התיכון לאמנויות תלמה ילין ללמד את קורס תולדות הג'אז ולהנחות הרכבים מוזיקליים קטנים. תוכנית הקורס שלו התפרשה על פני ארבע שנים, וכיסתה את שורשי הג'אז ועברה לסגנונות הסווינג, Hard Bop ו-Hard Bop. בזמן שלימד בתלמה ילין, גולן לימד גם בבתי ספר אחרים.