cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי גרמניה–ספרד
מלחמת הירושה הספרדית
בשנת 1700 מת קרלוס השני, מלך ספרד ללא ילדים, ובעקבות כך פרצה מלחמת הירושה הספרדית בין צרפת בהנהגת לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, שרצה בהכתרת נכדו פיליפ, דוכס אנז'ו כמלך ספרד, לבין אוסטריה, שדרשה את הכתר עבור קרל, ארכידוכס אוסטריה. בשנת 1713 הסתיימה המלחמה בהסכם אוטרכט, שבה נקבע כי פיליפ מאנז'ו יוכתר למלך ספרד, אך בתנאי שלא יאחד תחתיו גם את הכתר הצרפתי.
המאה ה-19
בשנת 1869 הודחה איזבלה השנייה, מלכת ספרד מבית בורבון מתפקידה על ידי הקורטס, ואשר הציע את הכתר ללאופולד, נסיך הוהנצולרן. צרפת בהנהגת נפוליאון השלישי חששה מהחיזיון של צרפת המכותרת על ידי גרמניה המאוחדת הנשלטת על ידי בית הוהנצולרן מצפונה וממזרחה, וספרד הוהנצולרנית מדרומה.
ביולי 1870 הכריז לאופולד על ויתורו על כס המלוכה בספרד, אך נפוליאון השלישי לא הסתפק בכך, ודרש מהמלך הפרוסי וילהלם הראשון ערובה לכך לא ידרוש את הכס הספרדי בעתיד. וילהלם סירב לכך, היות שלאופולד כבר פרש מהמועמדות לכתר הספרדי. אוטו פון ביסמרק שראה את המברק שהוכן על ידי המלך בבאד אמס מחק ממנו את הקטע המסביר את הסיבה לסירוב וכך הפך המברק למעליב, כתוצאה מכך הכריזה צרפת מלחמה על גרמניה ב-19 ביולי 1870. המלחמה נמשכה זמן קצר, ובספטמבר הובס הצבא הצרפתי בקרב סדאן, ובעקבות כך הוכרזה בצרפת הרפובליקה הצרפתית השלישית. בינואר 1871 נכנעה צרפת, והוכרז בארמון ורסאי על הקמת הקיסרות הגרמנית, ובעקבות הכניעה נמסו אלזס-לורן לגרמניה המאוחדת.
המאה ה-20
במהלך מלחמת העולם הראשונה נשארה ספרד נייטרלית, ובעקבות כך חלה צמיחה כלכלית בספרד. בשנת 1931 התפטר אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד מתפקידו, ובעקבות כך הוקמה הרפובליקה הספרדית השנייה. בקיץ 1936 פרץ מרד של כוחות הימין נגד ממשלת ספרד, אולם בעקבות כישלון הצבא להשתלט במהירות על כל המדינה, פרצה מלחמת אזרחים עקובה מדם, שנמשכה עד אביב 1939. גרמניה הנאצית יחד עם איטליה הפשיסטית סייעו לכוחות הלאומנים בספרד בפיקודו של פרנסיסקו פרנקו, וגרמניה אף שלחה את לגיון קונדור, שאף השתתף בקרבות. גרמניה הנאצית שלחה לספרד 8 טייסות מחיל האוויר שלה, שהפציצו ערים, עיירות וכפרים. הפצצת העיר גרניקה הייתה האכזרית ביותר והחרבת העיר קיבלה ביטוי ביצירתו של פבלו פיקאסו "גרניקה". מאידך, מתנדבים גרמנים לחמו לצד הכוחות הרפובליקנים, כחלק מהמיליציות הבינלאומיות שהשתתפו בלחימה.
על אף סיועה של גרמניה לכוחותיו של פרנקו במהלך מלחמת האזרחים, סירב פרנקו להצטרף למדינות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה, אולם מתנדבים ספרדים לחמו לצד הוורמאכט בחזית המזרחית, במסגרת הדיוויזיה הכחולה. במהלך המלחמה הצליחו כמה עשרות אלפי יהודים לברוח לספרד, שם קיבלו מקלט מפני הגורל המר שפקד את יהדות אירופה. מאידך, בסוף המלחמה עבר אחד מנתיבי הבריחה של הנאצים בספרד, ודרכה הם נמלטו למקומות מקלט בדרום אמריקה.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה נותרה המדינה הספרדית מבודדת מבחינה מדינית, ורק בעקבות המלחמה הקרה קשרה ארצות הברית יחסים דיפלומטיים עם ספרד, אשר התקבלה בעקבות כך לאו"ם בשנת 1955. באותה שנה הצטרפה גרמניה המערבית לנאט"ו, ובשנת 1957 היא הייתה ממייסדות הקהילה האירופית. בשנת 1970 נחתם הסכם לשיתוף פעולה בין ספרד לגרמניה המערבית, ובשנת 1973 התקבלו גרמניה המערבית וגרמניה המזרחית כחברות באו"ם. בשנת 1982 הצטרפה ספרד לנאט"ו, ובשנת 1986 היא הצטרפה לקהילה האירופית.
יחסים כלכליים
כיום, היחסים הכלכליים בין גרמניה לספרד מתקיימים במסגרת השוק הפנימי האירופי של האיחוד האירופי, וגרמניה היא אחת משותפות הסחר החשובות ביותר בספרד. בשנת 2014 הסתכם היצוא לגרמניה ב-10.9% מכלל היצוא הספרדי, והיה שני לצרפת בלבד. מאידך, מבחינת היבוא לספרד, גרמניה הייתה במקום הראשון עם 13.4% מכלל היבוא הספרדי.
תיירות
התיירות הגרמנית בספרד נמצאת במקום השני אחרי התיירות מבריטניה, והיא מהווה כ-17% מכלל התיירות בספרד, ובשנת 2010 ביקרו כ-9 מיליון תיירים גרמנים בספרד.
יחסים דיפלומטיים
ספרד מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין, ו-6 קונסוליות בדרזדן, דיסלדורף, פרנקפורט, המבורג, מינכן ושטוטגרט. מאידך, גרמניה מחזיקה בספרד שגרירות במדריד ו-17 קונסוליות באליקנטה, אלמריה, ברצלונה, בילבאו, איביזה, חרס דה לה פרונטרה, לנסרוטה, לאס פאלמאס דה גראן קנריה, מאון, מאלגה, פלמה דה מיורקה, סן סבסטיאן, סנטה קרוס דה לה פלמה, סנטה קרוס דה טנריפה, ולנסיה, ויגו וסרגוסה.
מועצות מקומיות של מלטה
מבחינה מינהלית מחולקת מלטה ל-68 מועצות מקומיות (Kunsill Lokali), מהן 11 מכונות באופן מסורתי כערים. עם זאת אין הבדלי מעמד או סמכות בין 11 הערים ליתר המועצות המקומיות, וההבדל נובע מהעובדה ההיסטורית שהערים זכו בעבר לתואר זה (cittá), אשר הוענק להן על ידי האבירים ההוספיטלרים ובמקרה אחד על ידי השלטון הבריטי. חלוקה זו עומדת בתוקפה מאז שנת 1993:
מבשלת שריגים
מבשלת שריגים היא מבשלת בירה בוטיק ישראלית.
הקמה ופעילות
המבשלה הוקמה בשריגים, בשנת 2011 על ידי אוהד אילון ועופר רונן. מספר שנים קודם הקמת המבשלה עסקו השניים בנפרד בבישול בירות כתחביב, וזכו לפרסים בתחרויות בירה. בעקבות ההצלחה הקימו בסוף שנת 2011 את מבשלת שריגים ביישוב שריגים. המותגים המרכזים של המבשלה הם "עמק האלה" בירות בסגנון אירופאי קלאסי הנקראת על שם אזור המבשלה, ו"רונן" בירות בסגנון בוטיק אמריקאי על שם המייסד עופר רונן. מוצרי המבשלה משווקים בתפוצה רחבה, וניתן למצוא אותם בחנויות משקאות רבות בישראל. הבירות משווקות בבקבוקי 330 מ"ל ובחביות עבור מספר ברים ומסעדות. מוצרי המבשלה והממזקקה כשרים בהשגחת רבנות מטה יהודה.
מזקקת הינשוף השיכור
מזקקת הינשוף השיכור הוקמה כחממה בתוך מבשלת שריגים בשנת 2020. ניר דותן, טייס חיל האוויר לשעבר ודוקטור לביוכימיה החל לזקק וויסקי שיפון בשיתוף פעולה עם מבשלת שריגים. וויסקי שיפון בסגנון אמריקאי ורום בסגנון ג'מאיקני הם מוצרי הדגל של המזקקה. נכון לשנת 2023 זהו ה-Rye Whisky היחידי המיוצר בישראל.
שברולט שבי 500
שברולט שבי 500 (באנגלית:  500 Chevrolet Chevy) הוא טנדר קומפקטי, אשר יוצר על ידי חטיבת המכוניות שברולט בחברת ג'נרל מוטורס האמריקאית בברזיל בין השנים 1983–1995.
שם הדגם "שברולט שבי 500" - המספר 500 מציין את משקל המטען המקסימלי - 500 ק"ג.
תאוצת דגם ה"שברולט שבי 500" בין 0 - 100 קמ"ש היא 14.2 שניות.
המשקם
פעילות עסקית
החברה מעסיקה כ-2650 עובדים עם מוגבלויות (ועוד כמאה עובדי סגל). שכר העובדים נקבע בהסכם קיבוצי מול ההסתדרות, על פיו מקבלים העובדים שכר בגובה 67% משכר המינימום הנהוג במשק ותנאים סוציאליים מלאים, בניגוד לנהוג במפעלים מוגנים אחרים לעובדים עם מוגבלויות, בהם לא מקבלים שכר כלל (אלא גב"ע). עובדי המשקם מופנים ממספר מקורות מרכזיים, אגף השיקום של המוסד לביטוח לאומי (שהוא ערוץ ההפניה הראשי) ולשכות התעסוקה האזוריות, מחלקות הרווחה של הרשויות.
בעבר פעלה החברה ב-7 אזורים, אך כתוצאה משינויי מבנה ארגוני ותהליכי התייעלות הם צומצמו בשנת 2008 לשלושה: צפון (עכו), מרכז (חולון), ודרום (ירושלים), בנוסף למטה החברה הראשי (אור יהודה). דירקטוריון החברה מונה 12 חברים, שמונה ממונים על ידי ההסתדרות הציונית וארבעה ממונים על ידי משרד הרווחה והביטחון החברתי.
למשקם קשת פעילויות רחבה ביותר, אשר מטרתה המרכזית היא מתן מענה תעסוקתי והתאמה מקסימלית למגוון הרחב של היכולות והמוגבלויות של עובדים המופנים אליה: המשקם היא חברה מן המניין בהתאחדות התעשיינים ובארגון גננות ונוף, נותנת שירותים לחברות המובילות במשק (שטראוס גרופ, אסם, הדיקלאים, קבוצת שסטוביץ, טוטנאוור ועוד), והכנסותיה העצמיות חצו את קו ה-60% מתקציבה.
הפעילות השיקומית
המשקם פועלת על מנת לייצר One-Stop-Shop לשירותי שיקום תעסוקתי תוך חיזוק אלמנט "קידום על פני הרצף" לשיקום עובדים וקידום בתוך החברה ואף לשוק הטבעי. תחת זאת מפעילה המשקם מספר מוגלים תעסוקתיים:
האסטרטגיה העסקית
המשקם פועלת על מנת לשפר את היכולות התחרותיות אל מול השוק הפרטי והמוסדי, במטרה להגדיל את ההכנסות מהפעילות העסקית. לשם כך החברה פועלת בשלושה מישורים מרכזיים:
במקביל, צמצמה המשקם באופן משמעותי את כוח האדם הניהולי ואת ההוצאות השוטפות על ידי הוצאה לפעול של תוכנית התייעלות אשר התרחשה בשנים 2008–2011.
דוח ביקורת מבקר המדינה (2006)
ב-2006 פורסם דו"ח ביקורת שהוכן עבור משרד הרווחה, שחשף כי שכרו של מנכ"ל החברה יואב בן צור חרג מהשכר המרבי של מנכ"ל בחברה ממשלתית. מבקר המדינה בדק את החברה בשנים 2006–2007 והציג את ממצאיו בדוח מבקר המדינה 58ב (פורסם במאי 2008). הדוח חשף ליקויים חמורים בפעילות החברה. בין היתר חשף הדוח כשלים חמורים בהתנהלותו של יואב בן צור בתקופת כהונתו כמנכ"ל "המשקם", הפרת טוהר מידות, ניגוד עניינים, תנאי שכר חריגים והעדפת מקורבים. הממצאים סוכמו כדלקמן:
בעקבות הדו"ח הודחו המנכ"ל יואב בן צור ויו"ר הדירקטוריון. במקומם מינה שר הרווחה יו"ר דירקטוריון חדש ומנכ"ל חדש אשר הובילו תוכנית התייעלות נרחבת.
קונרדין קרויצר
קונְרָדין קרוֹיְצֶר (בגרמנית: Conradin Kreutzer או Kreuzer; 22 בנובמבר 1780 – 14 בדצמבר 1849) היה מלחין ומנצח גרמני. בין יצירותיו אופרה, "מחנה הלילה מגראנאדה", שבה הוא נודע, וכן מוזיקה למחזה "הבזבזן". שתי היצירות הופקו בשנת 1834 בווינה.
ביוגרפיה
קרויצר נולד בבאדן, גרמניה. הוא ויתר על לימודי המשפטים באוניברסיטת פרייבורג ובסביבות 1804 נסע לווינה, שם פגש את היידן וייתכן שלמד אצל אלברכטסברגר בזמן שניסה את כוחו ללא הצלחה בכתיבת זינגשפיל. בשנים 1812-1811 שהה בשטוטגרט, שם הוצגו לפחות שלוש מן האופרות שלו וניתנה לו משרת הופקאפלמייסטר. מ-1812 עד 1816 כיהן כקאפלמייסטר בחצר מלך וירטמברג. לאחר הצלחותיו הראשונות, היה למלחין פורה וכתב מספר רב של אופרות לתיאטרון קרנטנרטור, תיאטר אין דר יוזפשטאדט ותיאטר אן דר וין בווינה, שירדו מן הבימה וספק אם יזכו אי פעם לביצוע חוזר.
ב-1840 התמנה למנצח האופרה של קלן. בנותיו, צציליה ומריה קרויצר, היו זמרות סופרן נודעות בשעתן.
קרויצר חב את פרסומו בעיקר ל"מחנה הלילה מגראנאדה" (1834), ששמרה על מקומה על בימות האופרה במשך יובל שנים על אף תמורות בטעם המוזיקלי. האופרה נכתבה בסגנון של ובר, וייחודה בשטף המלודיה האמיתית ובעומק הרגש המאפיינים אותה. אותן תכונות נמצאות בשירים לקולות גברים, שהיו פופולריים מאוד בגרמניה בשעתם, וגם כיום מאזינים להם בהנאה. בין שירים אלה נחשב למעולה ביותר "יום האלוהים" (Das ist der Tag des Herrn). השביעיה שלו לכלי נשיפה מעץ וכלי קשת, אופוס 62, שומרת על מקומה ברפרטואר המוזיקה הקאמרית. קרויצר היה בין חמישים המלחינים שכתבו וריאציות על ואלס של אנטון דיאבלי לחלק השני של Vaterländischer Künstlerverein שיצא לאור בשנת 1824.
קונרדין קרויצר מת בריגה, לטביה בשנת 1849.
סמילישוק
סמילישוק (בליטאית: Semeliškės, סמלישקס; בפולנית: Siemieliszki, סיימיילישקי; ביידיש: סעמעלישאק) היא עיירה קטנה במחוז וילנה שבליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר לראשונה במאה ה-14, ובתחילת המאה ה-16 הוקמה בו כנסייה ראשונה.
יהודי סמילישוק
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-60 משפחות יהודיות, ופעל בה בית ספר עברי. עם סיפוח ליטא לברית המועצות ב-1940, נאסרה בה הפעילות הציונית. בתקופה הסובייטית הגיעו ליישוב כ-200 בחורי ישיבת ברנוביץ' ששהתה עד אז בטרקאי הסמוכה ועברה עם צוות הישיבה לסמילישוק. ראש הישיבה, הרב אלחנן וסרמן עזב את סמילישוק 12 ימים לפני כניסת הנאצים לליטא בשל מידע שקיבל על כך שהסובייטים מחפשים אחריו. בעקבותיו עזב גם הרב ישראל יעקב ליובצ'נסקי. שניהם נהרגו מאוחר יותר. הרב דוד רפפורט שנשאר בסמילישוק, הוגלה לסיביר ונפטר שם בספטמבר 1941.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בסוף יוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, ריכזו ליטאים לאומנים את יהודיה במתחם של הכנסייה המקומית, אשר הוסב לגטו. יהודי הגטו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה, ומעת לעת נרצחו חלקם בידי ליטאים מקומיים, בעידוד הכומר המקומי. עם הבאת יהודים נוספים מהסביבה לגטו, הגיע מספר יושביו ל-995 איש.
ב-6 באוקטובר 1941 רצחו הליטאים את כל יהודי הגטו שבעיירה ביער סמוך. לפי דו"ח יגר נרצחו במועד זה 962 יהודים, מהם: 213 גברים, 359 נשים ו-390 ילדים. 23 יהודים מהעיירה הצליחו להימלט מהאקציה, וחלקם נתפסו בידי הגרמנים והליטאים.
ספריות האוניברסיטה העברית
מערך הספריות של האוניברסיטה העברית בירושלים, השוכן בארבעת הקמפוסים של האוניברסיטה, בירושלים וברחובות, משרת את צורכי הסטודנטים, סגל המורים והחוקרים של האוניברסיטה. הוא כולל עשר ספריות, שבאוספן (2012) למעלה מ-2.5 מיליון פריטים, עשרות אלפי כותרי כתבי עת (מרביתם אלקטרוניים) ומאות מאגרי מידע אלקטרוניים.
רקע
מערך הספריות של האוניברסיטה העברית התפתח מאז פתיחת האוניברסיטה ב-1925 והתרחב בהדרגה עד שכלל עשרות ספריות של מחלקות אקדמיות ומכונים, מרביתן ספריות קטנות. בסוף שנות השבעים הן היו מפוזרות בקמפוסים של האוניברסיטה בגבעת רם, בקריית הדסה בעין כרם וברחובות ופעלו בנפרד זו מזו. בשנת 1981, לקראת חנוכת הקמפוס המחודש בהר הצופים, נפתחה בו הספרייה למדעי הרוח והחברה, שבה אוחדו 24 ספריות מחלקתיות ששכנו עד אז בקמפוס גבעת רם.
משנת 2002 ואילך נערך ארגון מחדש מסיבי במערך הספריות האוניברסיטאי, שכלל באותו מועד 25 ספריות נפרדות. מספר הספריות צומצם על ידי איחוד חלק מן הספריות הקטנות לתוך ספריות גדולות יותר. כמו כן הוקמה רשות הספריות של האוניברסיטה. היא משמשת מטה ארגוני ומקצועי לספריות ומיועדת לביצוע עבודת מטה, ליצירת מדיניות פיתוח וארגון מרוכזת של שירותי הספריות ולניצול יעיל יותר של המשאבים העומדים לרשותן.
הקטלוגים הממוחשבים של ספריות האוניברסיטה פעלו עד הארגון מחדש בפלטפורמות נפרדות זו מזו. מאז הארגון מחדש אוחדו הקטלוגים של רובן המכריע במסגרת קטלוג מרכזי אחד, הנגיש באמצעות האינטרנט ומאפשר למשתמשי הספריות לערוך חיפוש מרוכז בכל אוספי הספריות בו זמנית. הקטלוג מופעל באמצעות תוכנת ניהול הספריות עלמא של חברת אקס ליבריס, המשמשת עשרות אלפי ספריות. התוכנה מאפשרת חיפוש לפי כותרים, מחברים, וכן לפי הוצאות, שנות הדפסה ומגוון נוסף של קריטריונים.
קמפוס אדמונד י. ספרא (גבעת רם)
הספרייה הלאומית, השוכנת בקמפוס גבעת רם, נוהלה בעבר בידי האוניברסיטה העברית, אך בעקבות קבלת חוק הספרייה הלאומית ב-2007 השתנה מעמדה והיא מנוהלת כחברה לתועלת הציבור בבעלות מדינת ישראל והאוניברסיטה. בשנת 2023 עתידה הספרייה הלאומית להעתיק את משכנה לבניין חדש שנבנה עבורה בקרבת קמפוס גבעת רם.
נטעלי בראון
נטעלי בראון (נולדה ב-12 ביוני 1978) היא קולנוענית ומשוררת ישראלית. זוכת פרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר, עד 60 דקות, לשנת 2017 וזוכת פרס אמנות הקולנוע מטעם משרד התרבות לשנת 2018.
ביוגרפיה
בראון גדלה במשפחה חילונית-מסורתית ובחרה בילדותה להיות דתייה. למדה בתיכון ישורון, אולפנה לבנות בפתח תקווה ועזבה את הדת במהלך השירות הצבאי. סיימה תואר ראשון בתורת הספרות הכללית ובפילוסופיה ותואר שני בקולנוע באוניברסיטת תל אביב. למדה בתוכנית העמיתים של עלמא, בית הספר לתרבות עברית ובכיתת השירה של הליקון.
קולנוע
היא עוסקת בקולנוע עלילתי ותיעודי. שני סרטיה הקצרים, "טבור" (2004) ו"הסעודה האחרונה של נ' בראון" (2005), הוקרנו בפסטיבלים בישראל ובעולם.
סרטה התיעודי "מתמורפוזה" (2006), המשלב בין עדויות של נשים שעברו אונס לבין מיתוסים עתיקים שעוסקים בפגיעה מינית, הוקרן בפסטיבל הקולנוע ירושלים במסגרת תחרות פרס וולג'ין, בפסטיבלים רבים ברחבי העולם, בערוץ הראשון ובכינוס בינלאומי של האו"ם שהוקדש למעמד האישה. "מתמורפוזה" זכה בפרס על שם עליזה שגריר לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2006 ובפרס המדיה הבינלאומי של החברה לחקר טראומה ודיסוציאציה.
סרטה הקצר של בראון, "געוואלד" (2008), הוקרן במסגרת פנורמה היוקרתית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין (2009) ובפסטיבלים רבים נוספים בעולם וזכה במקום הראשון בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה בתל אביב, בפסטיבל לקולנוע להט"ב בפריז ובתחרות לסרטים קצרים העוסקים בזכויות האדם, מטעם מכון גתה.
סרטה העלילתי הקצר "נדר" זכה בפרס הסרט הקצר העצמאי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בירושלים 2014, בפרס הבימוי בתחרות הסרטים העצמאיים בפסטיבל לסרטי סטודנטים (2015) ובפרס הראשון בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים בסיאול, קוריאה (2015).
סרטה התיעודי "מקווה שאני בפריים" על הבמאית והשחקנית מיכל בת-אדם, זכה במקום השני (פרס השופטים) בפסטיבל דוקאביב (2017) ובפרס על הסרט התיעודי הטוב ביותר עד שישים דקות בטקס פרסי אופיר לשנת 2017.
בראון הייתה מנהלת אמנותית של הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים ברחובות בשנים 2011-2013.
שירה
בראון פרסמה ספר שירה אחד. בשנת 2005 זכתה במקום הראשון בתחרות "שירה על הדרך" מטעם עיריית תל אביב-יפו, על השיר "ק'". במסגרת הפרס זכתה במימון הוצאת ספר שיריה הראשון, "להרוג ולנשום" שיצא בשנת 2006, בעריכת נורית זרחי ובהוצאת "אחוזת בית".
מסיאקזאורוס
מסיאקזאורוס (שם מדעי: Masiakasaurus; במלגשית: "Masiaka" - "אכזרי", ביוונית: "Saurus" - "לטאה") הוא סוג של דינוזאור טורף ממשפחת הנואזאוריים אשר חי במדגסקר בתור הקרטיקון לצד פאונה ייחודית כמו הרפטוזאורוס ארוך הצוואר, קרפדת בילזבופו, התרופוד רהונאביס והטורף הקניבלי מג'ונגזאורוס. בסוג נמצא מין אחד - Masiakasaurus knopfleri שקיבל את השם מהזמר הבריטי מארק נופלר.
מאובניו של הדינוזאור התגלו ב-2001 בצפון-מערב מדגסקר, בקרבת העיר מאהאז'אנגה, ותוארו בידי החוקר סקוט ד. סאמפסון (Scott D. Sampson). המאובנים נמצאים כיום במוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע. השרידים שנמצאו מהווים 40% מהשלד של הדינוזאור.
מאפיינים
למסיאקזאורוס, שהגיע לאורך 1.8–2 מטרים, היו לסתות מוארכות שהיו בעלי מפתח רחב. בתוך פיו היו שורות שיניים מחודדות, והשיניים שבקצוות הלסת התחתונה היו מעוקלות בזווית כלפי חוץ. הוא היה בעל חלל עיניים גדול והיו כמה זיזים בקצה עורפו וצווארו. הגוף היה קל ובנוי לריצה, עם זנב ורגליים דקים וארוכים. הרגליים היו דקות מאוד, בדומה לבני משפחת האבליזאוריים, קרוביו הרחוקים.
המסיאקזאורוס השתמש בשיניו כנראה בשביל לעזור לו לתפוס טרף קטן כמו זוחלים או חסרי חוליות מהקרקע ואולי הוא אף השתמש בהם כדי לאכול פירות נפולים. המבנה של הלסת מרמז שלא היה יכול לקרוע איתם פיסות מזון אך הוא היה יכול ללכוד טרף בתוך פיו במהירות. עקב גודלו הקטן שימש כמזון לטורפים המקומיים, כגון המג'ונגזאורוס, והוא השתמש ברגליו הארוכות כדי לברוח ממנו. ייתכן שחי בחבורות קטנות.
זולינגן
זוֹלינגן היא עיר הנמצאת במדינת נורדריין-וסטפאליה בגרמניה וממוקמת בקצה הצפוני של אזור ברגישס לנד, מדרום לחבל הרוהר. היא שוכנת לאורך נהר וופר, מזרחית לדיסלדורף. אוכלוסיית העיר מונה 159,193 תושבים (נכון לספטמבר 2021).
זולינגן מכונה "עיר הלהבים", מאחר שבמשך שנים רבות מיוצרות בה חרבות, סכינים, מספריים וסכיני גילוח רבי מוניטין. כתשעים אחוזים מהסכינים הגרמניות מיוצרות בזולינגן. חרשי החרבות הם שהעניקו לזולינגן את תדמיתה עוד בימי הביניים, וזו נותרה עד היום. מוצרים נוספים המיוצרים בסולינגן הם מכונות, חלקי רכב, טקסטיל ומוצרי מזון. בסוף המאה ה-17, הפרו מספר חרשי חרבות מזולינגן את שבועתם לעיר, ולקחו את סודות ייצור החרבות לעיירה במחוז דרהאם שבאנגליה, אזור אידיאלי בזכות מחצבי הברזל באזור והקרבה לנהר דרוונט. זולינגן חולקת מוניטין בינלאומי כמרכז סכו"ם עם ת'יר בצרפת ושפילד באנגליה. בשנת 1906, בעיר זו גם נולד הצורר הנאצי אדולף אייכמן.
היסטוריה
זולינגן נזכרת לראשונה בשנת 1067 על ידי היסטוריון שקרא לאזור "סולונכון" (Solonchon). היה זה כפר קטן במשך מאות שנים, אבל הוא הפך לעיר מבצר במאה החמש עשרה.
בשנת 1929 אוליגס, הממוקמת בפרובינציה הפרוסית של הריין, 17 מיילים צפונית לעיר קלן, נהפכה לחלק מזולינגן. תוצריה העיקרים היו כלי מטבח, וכן היו בה בתי יציקה למתכות וטחנות קמח. ותעשיות חליטה, צביעה, אריגה והכנת לבנים לבניין. לפני שנת 1891 שם העיר היה מרשיד. במלחמת העולם השנייה נהרסה העיר העתיקה כליל בהפצצה אווירית שהתרחשה ב-1944 ובה נהרגו 1,040 איש.
ב-29 במאי 1993 הוצת בעיר בית של משפחה טורקית, ובשרפה נספו שתי נשים ושלוש ילדות. על-פי הערכה שרווחה, נאו-נאצים הציתו את האש.
המערכה באוקיינוס האטלנטי (1939–1945): השיירות הארקטיות
השיירות הארקטיות היו שיירות שהפליגו מבריטניה לנמלים הצפוניים בברית המועצות, ארכנגלסק ומורמנסק במהלך מלחמת העולם השנייה, כחלק מהסיוע שהושיטו בריטניה וארצות הברית לברית המועצות בעקבות מתקפת הבזק הגרמנית בשטחה. השיירות הפליגו מבריטניה צפונה, חצו בדרכן את החוג הארקטי, ונעו במעבר הצפון-מערבי שבאוקיינוס הארקטי, ומכאן שמן. הגרמנים ניסו לפגוע במעבר השיירות, ומערכה זו התחוללה כחלק מהמערכה הכוללת באוקיינוס האטלנטי שבה ניסה הצי הגרמני לפגוע במעבר שיירות האספקה מארצות הברית לבריטניה. בניגוד למערכה בשאר חלקי האוקיינוס, שבה לחמו צוללות, בקרב מול השיירות הארקטיות השתתפו גם מטוסים וספינות מלחמה.
רקע
ב-22 ביוני 1941 תקפה גרמניה את ברית המועצות במבצע ברברוסה. בין בריטניה לברית המועצות שררה איבה במשך שנים רבות, אך מול האיום הגרמני החליטה בריטניה לסייע לברית המועצות אל מול האויב המשותף. ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, אמר בנאום בפרלמנט, כי על אף שבמשך עשרים וחמש שנים לא היה מתנגד חריף ממנו לקומוניזם ואינו חוזר בו ממילה אשר אמר, הרי שכעת המדובר במלחמתו של העם הרוסי, עם האיכרים והפועלים, אל מול כוח נאצי הבא עליהם לשעבדם ולהשמידם; במלחמה זו חובתם של העמים הדמוקרטיים לתמוך במותקף כנגד התוקפן. בדברים אלה ביטא צ'רצ'יל את הברית שנוצרה בין בעלות הברית המערביות, ובראשן ארצות הברית (שהצטרפה למלחמה ב-8 בדצמבר 1941, לאחר המתקפה על פרל הארבור) ובריטניה, לבין ברית המועצות.
נתיב השיירות
גרמניה שלטה על כל החוף האירופי, מכף הצפון בנורווגיה ועד ספרד, ולפיכך לא ניתן היה להעביר ציוד בדרך זו. לא ניתן היה להעביר ציוד גם דרך הים התיכון, גם בשל שליטת הגרמנים בחופי הים השחור, וגם בשל האיום הימי והאווירי מצד האיטלקים והגרמנים. העברת הציוד לברית המועצות ניתנה להיעשות בשתי דרכים: ניתן היה להפליג סביב אפריקה, דרך האוקיינוס ההודי, לאיראן, ומשם בדרך היבשה לדרום ברית המועצות. דרך זו הייתה בטוחה יחסית, אם כי גם לאורכה ארבו צוללות, ואולם ארוכה מאוד - למעלה מ-20,000 ק"מ.
נתיב השיירות הארקטי היה קצר בהרבה, ואולם סבל מחסרונות רבים: ראשית, התנאים האקלימיים והגאוגרפיים הקשים מאוד באזור: קור עז, ערפל, סערות, קרחונים ולילה ארוך מאוד או יום ארוך מאוד, תלוי בעונת השנה. בנוסף, היה נתיב השיירות קרוב לחוף, יחסית; בשל כך, היו השיירות חשופות להתקפות מטוסים, מעבר לאיום הצוללות. זאת, בניגוד לשיירות באוקיינוס שהיו פחות חשופות, יחסית, לאיום אווירי.
מעבר לאיום המטוסים והצוללות, היו השיירות הארקטיות חשופות גם לאיום מצד אוניות השטח של הצי הגרמני. איום אוניות השטח על השיירות במרכז האוקיינוס נהדף על ידי הבריטים מוקדם יחסית. לאחר הטבעת אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק ב-27 במאי 1941, התאכזב היטלר מצי אוניות השטח וחשש מתבוסות נוספות בים; בנוסף, חשש הפיקוד הגרמני העליון מפלישה בריטית לנורווגיה. בשל כך נשלחו אוניות השטח הכבדות של הצי הגרמני לנורווגיה, ומשם היוו איום מתמיד על נתיבי השיט לברית המועצות.
בחודשי הקיץ הפליגו השיירות בנתיב מערבי יותר, שעבר ממערב לאיסלנד, והמשיך צפונה ככל האפשר עד למורמנסק. בחודשי החורף לא היו השיירות יכולות להפליג בנתיב כה צפוני, בשל התפשטותו של הקרח בחורף. אוקיינוס הקרח הצפוני מתמלא בקרחונים, ובשל כך היה על האוניות לשוט קרוב יותר לחוף הנורווגי, למרות הסיכון להתקפות גרמניות.
השיירות
השיירה הראשונה יצאה מסקפה פלו שבסקוטלנד ב-21 באוגוסט 1941, ונשאה עמה חומרי גלם ומטוסי קרב מדגם הוקר הוריקן. שם הקוד של שיירה זו היה דרוויש, ואולם השיירות הבאות נקראו בשם הקוד PQ לשיירות המפליגות הלוך, ו-QP לשיירות החוזרות. הציוד שהובא בשיירות הראשונות לא היה יעיל במיוחד, ואולם עם הזמן הגיעו משלוחים של משאיות, מגפיים, וציוד טלפוניה, שחשיבותו למאמץ המלחמה הסובייטי היה קריטי.
בחודשים הראשונים לא הפריעו הגרמנים למהלכן של השיירות. מבצע "ברברוסה" התנהל כמתוכנן, והגרמנים לא ראו בשיירות איום. עד סוף שנת 1941 עברו שבע שיירות, כמעט ללא אוניות שאבדו (רק אונייה אחת הוטבעה). ואולם, בדצמבר של אותה שנה הסתבר לגרמנים שהמבצע נגד ברית המועצות לא יביא את התוצאות המקוות תוך הזמן המתוכנן; הפיקוד הגרמני העליון הבין שיש להילחם בברית המועצות בכל דרך. הוחל בהגדלת הכוח הימי והאווירי בנורווגיה, כדי לפגוע בשיירות. הבריטים למדו על כוונה זו של הגרמנים דרך האולטרה; השיירות אורגנו מחדש כדי שהשיירה הלוך והשיירה חזור יצאו באותו זמן, וכך הליווי יוכל לחפות על שתי השיירות. הליווי עצמו הוגבר באופן משמעותי.
בתחילת 1942 החל הלחץ הגרמני לעלות. בסוף מרץ ותחילת אפריל הותקפו השיירות PQ-13 ו - QP-9 על ידי משחתות גרמניות; אחת מהן הוטבעה על ידי הסיירת הבריטית טרינידד, שנפגעה בעצמה בקרב. 6 אוניות סוחר הוטבעו מן השיירה. PQ-16 הותקפה בתחילת מרץ בידי יותר ממאה מטוסים, ואיבדה שמונה אוניות. במהלך מאי כבר צברו הגרמנים כוח ימי משמעותי באזור, בראשו אוניית המערכה טירפיץ, יחד עם הסיירות הכבדות אדמירל שר, אדמירל היפר וליצו. מפקד הצי הבריטי, סר דאדלי פאונד, לחץ על צ'רצ'יל להפסיק את השיירות, שאותן ראה כמבצע מסוכן ביותר, אך צ'רצ'יל לא יכול היה להיענות לבקשתו, בשל הלחץ הפוליטי.
שיירת PQ 17
האסון הגדול ביותר בתולדות השיירות הארקטיות, ואחד הגדולים ביותר בכל המערכה על האוקיינוס האטלנטי, אירע בשיירה PQ 17. בשיירה זו היו 35 אוניות סוחר, שנשאו עליהן ציוד צבאי בשווי כולל של כ-700 מיליון דולר, שיכול היה לצייד צבא בן 50,000 חיילים; הציוד כלל 297 מטוסים, 594 טנקים, 4246 משאיות, ועוד 156,000 טון של ציוד, שכלל, בין השאר, ציוד מכ"ם, תחמושת, ועוד.
הליווי לשיירה הורכב מליווי קרוב וליווי רחוק. בליווי הקרוב היו ארבע משחתות, עשר קורבטות, ושתי אוניות סיוע נ"מ. הליווי הרחוק היה מורכב משייטת הסיירות הראשונה, שכללה ארבע סיירות וארבע משחתות. בנוסף, עקבה שייטת נוספת אחרי השיירה ממרחק של 320 ק"מ; בשייטת זו היו שתי אוניות מערכה, נושאת מטוסים, שתי סיירות ושמונה משחתות.
מסלול השיירה נועד לנצל את נסיגת כיפת הקרח בעת חודשי הקיץ, ולהרחיק ככל האפשר מחופי נורווגיה. השיירה נועדה לעבור ליד סבאלברד, ארכיפלג הנמצא כ-600 ק"מ מצפון לנורווגיה, להמשיך עד נוביה זמליה, ורק שם לפנות דרומה לים ברנץ  ולים הלבן, בדרך למורמנסק.
השיירה יצאה מאיסלנד ב-27 ביוני 1942. השיירה התגלתה זמן קצר לאחר יציאתה על ידי צוללת גרמנית, וכמה ימים לאחר מכן גם על ידי מטוסים גרמניים. ב-2 ביולי החלו כבר התקפות אוויריות; ב-4 ביולי הוטבעו מן האוויר שתי האוניות הראשונות.
באותו יום הגיע לאדמירליות הבריטית מידע, על פיו אוניית המערכה טירפיץ, יחד עם אוניית המערכה זוטא אדמירל שר והסיירת הכבדה אדמירל היפר, בליווי כמה משחתות, עזבו את טרונדהיים בדרך ליירוט השיירה. טירפיץ הייתה מהירה מאוד ונשאה חימוש כבד – תותחי 15 אינץ'. לאוניות הסוחר, כמו גם לאוניות הליווי, לא היה כל סיכוי כנגדה לו היו ממשיכות בשיירה. מפקד הצי הבריטי, אדמירל דדלי פאונד, התלבט קשות במשך כמה שעות, ואז הורה לאוניות הליווי לחזור על עקבותיהן, ולאוניות השיירה עצמן להתפזר ולהגיע עצמאית למורמנסק. רק אוניות הליווי הקרוב נותרו עם השיירה.
בפועל, לא הייתה טירפיץ בדרכה לשיירה; אוניית המערכה הגרמנית רק עברה ממעגן אחד לשני. ואולם, פאונד, שהיה מותש מעבודה בלחץ עצום, וכנראה סבל מגידול במוחו (גידול שהביא למותו ב-1943) החליט על הוראה זו בשל החשש הכבד מהתקפה אפשרית של טירפיץ. פיזור השיירה יכול היה להציל אותה מהתקפת אוניות שטח, אך הפך את אוניות הסוחר לטרף קל עבור צוללות ומטוסים. מתוך 35 אוניות סוחר שיצאו לשיירה, שתיים חזרו בתחילת המסע עקב תקלות, ו-24 טובעו בידי צוללות ומטוסים. רק תשע הגיעו למורמנסק. אוניות סוחר בנפח כולל של 142,500 טון הוטבעו; 153 ימאים טבעו יחד עמן. 200 מטוסים, 430 טנקים, 3,350 משאיות ו-93,316 טון של ציוד צבאי אבדו. טירפיץ עצמה יצאה לקראת השיירה למחרת, אך חזרה לנמל תוך כמה שעות, כאשר הסתבר שהצוללות והמטוסים ישמידו את השיירה הרבה לפני שטירפיץ תגיע לזירה.
קרב ים ברנץ
השיירה הבאה, PQ-18, נדחתה עד ספטמבר, ואולם למרות ליווי של כ-40 אוניות מלחמה, הוטבעו חמש עשרה מתוך 45 אוניות הסוחר שהיו בשיירה. ואולם, בצד האבדות הכבדות הצליחו אוניות הליווי להפיל יותר מ-40 מטוסים גרמניים ולהטביע שלוש צוללות - מחיר כבד לתוקפים.
למרות מחאות הסובייטים, נדחו השיירות הבאות עד לחזרתו של החושך הארקטי. סיבה נוספת לדחיית המשך השיירות הייתה ההיערכות למבצע "לפיד" - נחיתות בעלות הברית בצפון אפריקה, בנובמבר 1942, שדרשה כוחות ימיים רבים. הליווי לשיירות הרגילות צומצם במידה רבה, ואילו השיירות הארקטיות הופסקו בכלל.
בדצמבר חודשו השיירות. שם הקוד שלהן הוחלף ל-JW לשיירות המפליגות אל ברית המועצות ו-RA לשיירות החוזרות. בדצמבר 1942 יצאו שתי שיירות בדרך לברית המועצות, JW-51A ו-JW-51B (למעשה הן נועדו להיות שיירה אחת, אך פוצלו בשל גודלן). JW-51A עברה בשלום, אך JW-51B נאלצה להתקרב לחוף הנורווגי עקב מזג אוויר גרוע, ונתקלה ב-31 בדצמבר 1942 בכוח משימה גרמני חזק, שהיה מורכב מאוניית המערכה זוטא ליצו (Lutzow) ומהסיירת הכבדה אדמירל היפר, בליווי שש משחתות. הליווי הבריטי היה מורכב משמונה משחתות ומשתי סיירות כבדות שליוו את השיירה ממרחק. למרות העליונות הגרמנית הברורה לא הצליחו הגרמנים להביא את יתרונם לידי ביטוי; ניהול נכון של הקרב על ידי מפקד שייטת המשחתות, קפטן שרברוק (שרברוק איבד עין בקרב ואונייתו הוטבעה באש הגרמנים; ואשר זכה בצלב ויקטוריה על חלקו בקרב) מחד, והססנות יתר של הפיקוד הגרמני, יחד עם מזג אוויר גרוע מאוד (הקרב כולו היה מבולבל מאוד, עקב ערפל כבד ותאורה גרועה בחורף הארקטי) הביאו לכך שהבריטים איבדו משחתת ושולת מוקשים, ואילו הגרמנים איבדו משחתת אחת ונזק שנגרם לליצו; השיירה עצמה עברה בשלום, ורק אוניית סוחר אחת הוטבעה. היטלר רתח מזעם למשמע תוצאות הקרב. מפקד הקריגסמרינה, אדמירל אריך רדר, פרש בעקבות הקרב מתפקידו, והיטלר, שאיבד כל אמון באוניות השטח שלו, רצה להשבית את כולן ולהשתמש בתותחיהן כתותחי חוף. מחליפו של רדר, קרל דניץ, שכנע את היטלר שלא לבצע את החלטתו. חלק מאוניות השטח הוחזר לים הבלטי, ואולם טירפיץ נותרה במקומה.
קרב כף הצפון
קרב ים ברנץ הוכיח לבריטים שליווי מוגבר של משחתות, יחד עם ליווי רחוק של סיירות כבדות ונושאת מטוסים יוכל להוות תשובה לאיום הגרמני. בנוסף, החלו הבריטים במאמץ לפגוע בטירפיץ ולהשבית אותה. טירפיץ נפגעה בקרב מול PQ-17 והייתה בשיפוצים עד ספטמבר 1943. באותו חודש תקפו את האונייה צוללות ננסיות בריטיות, ואף שלא הצליחו להטביעה גרמו לה נזק שהשבית אותה לכמה חודשים נוספים.
השיירות עד סוף המלחמה
לאחר תבוסתה של שרנהורסט עברו רוב השיירות למעשה ללא הפרעה. טירפיץ הותקפה שוב ושוב על ידי הבריטים, כך שלמעשה לא הייתה כשירה לפעילות בשום שלב, עד שהוטבעה סופית ב-12 בנובמבר 1944. השיירות הושעו פעם נוספת בין מאי ליולי 1944, כאשר אוניות הליווי היו דרושות למבצע הפלישה לנורמנדי. ואולם, עד סוף המלחמה היו אבדות השיירות נמוכות מאוד, ואילו אבדות הצוללות גבוהות; הטקטיקות שפיתחו בעלות הברית ללוחמה בצוללות יחד עם הפיתוחים הטכנולוגיים הביאו לעליונות המוחלטת על הצוללות, שלא השתנתה עד סוף המלחמה.
נתונים
בסך הכל הפליגו בנתיבי השיירות הארקטיות, בין אוגוסט 1941 למאי 1945 (בין יולי לספטמבר 1942, ובין מרץ ונובמבר 1943, לא היו שיירות), 78 שיירות, ובהן 1,400 אוניות סוחר. 85 אוניות סוחר (6%) ו-16 אוניות מלחמה של הצי המלכותי הבריטי הוטבעו בקרבות; היה זה הנתיב שבו היו האבדות הכבדות ביותר מבין כל נתיבי השיירות בעולם במהלך המלחמה. הגרמנים איבדו גם הם מספר כלי שיט, וגם לא מעט מטוסים. בסך הכל הובאו לברית המועצות בדרך זו 4.43 מיליון טון של ציוד ואספקה, שהם 22.7% מכלל הציוד והאספקה שהועברו לברית המועצות כחלק מהסכמי השאל-החכר.
תיאורים ספרותיים
התיאור הספרותי המפורסם ביותר של השיירות הארקטיות מופיע בספרו של אליסטר מקלין, הסיירת יוליסס. ספר זה מתאר את מסעה של סיירת בשם יוליסס, על אתגרי הטבע הקשים העומדים מולה והקרבות העזים המתחוללים סביב השיירות שהיא מלווה.
תיאור נוסף מופיע בספר הים האכזר, מאת ניקולס מונסארט. פרק אחד בספר מוקדש לתיאור קרב עז שבו משתתפת אונייתו של הגיבור (שהוא פחות או יותר בן דמותו של מונסארט) בשיירה לארכנגלסק.
קישורים חיצוניים
הנתונים בערך זה מובאים על פי הערך באנגלית. ישנם הבדלים בנתונים אלה בין הערכים השונים המובאים להלן.
נחל עין גב I
נחל עין גב I הוא אתר ארכאולוגי פרהיסטורי. האתר מתוארך לתקופה הפלאוליתית העליונה, לפני יותר מ-23,000 שנים. האתר מצוי בגובה 140 מטר מתחת פני הים, ונחשף בתוך תעלה שנחשפה על ידי טרקטור. האתר נחפר על ידי עופר בר יוסף, והתגלו בו מאות ממצאים מהתרבות העתליתית, בהם כלי אבן רבים כגון כלי קיצוץ, נקרים, מגרדים, שקערוריות ומיקרוליתים. ממצא ייחודי שהתגלה באתר הוא שלד אדם שנקבר בתנוחה מקובצת. בקבר התגלו קרני צבאים שכנראה שימשו ככלי חפירה או מנחה.
גנבת זהות
גנבת זהות היא סוג של הונאה, של תרמית, המתבצעת בהצגת זהותו של אדם אחד כזהותו של אדם אחר. אדם מתחזה להיות אדם אחר לצורך שימוש בנכסיו, זהותו, יתרונותיו והטבותיו של האחר.
לקורבן עבירת גנבת הזהות עלולים להיגרם נזקים רבים. בתחום הפלילי, גנבת הזהות עלולה לאפשר לבצע פשע בשם אדם אחר אשר יקשה עליו מאוד להוכיח כי לא הוא ביצע. בתחום האזרחי, פגיעה כלכלית (גנבה של נכסים וכספים), פגיעה בשם הטוב ובמערכות יחסים של הקורבן עם מכריו.
דרכי ביצוע
קיימות שיטות מגוונות לגנבת זהות.
בין השיטות המסורתיות לגנבת זהות ניתן למנות חיפוש באשפה לצורך מציאת מידע אישי רגיש, דליית מידע מציוד מחשוב לאחסון מידע (מחשבים אישיים, טלפונים סלולריים, דיסק און קי, וכו') אשר נזרקו או נמכרו לאחרים. גם פריצה לבתים, כייסות או גנבת דואר המאפשרים גנבת כרטיסי אשראי או כספים מחשבונות בנק, תעודות זהות, פספורטים, רישיונות נהיגה וכו' בדרך כלל. דרכים נוספות המשמשות לגנבת סיסמאות הן הונאת אינטרנט צפייה במשתמשים המקלידים את הסיסמאות שלהם, כרטיסי חיוג, במקומות ציבוריים (גלישה מאחורי הגב) ופיצוח סיסמאות באמצעים ממוחשבים.
לעיתים נעשית גנבת הזהות תוך שימוש בגופים שלהם יש גישה למידע אישי או על סמך פרסומיהם. דוגמה לכך היא שימוש במידע אשר פורסם על ידי רשויות ציבוריות כדוגמת רשימות בוחרים. אמצעי נוסף הוא התחזות לצורך יצירת קשר עם אנשי שירות לקוחות, תמיכה טכנית ונציגי חברות במטרה לגרום להם למסור מידע אישי על לקוח.
גם כאשר מאגרי המידע של גופים מוגנים, עשויה להתבצע גנבת זהות בין היתר על ידי שימוש לרעה של עובדים באפשרות שלהם לגישה לחומר רגיש של המעסיק, חדירה למאגרים של חברות גדולות אשר מחזיקות מידע רב על אנשים וחדירה לרשתות תקשורת ובסיסי נתונים באמצעות האקרים על מנת לאסוף מידע בכמויות גדולות.
לעיתים גנבת הזהות נעשית על ידי הונאה של האדם שממנו נגנבת הזהות. בין היתר על ידי פרסום מודעות דרושים פיקטיביות כדי לקבל קורות חיים ומידע על שמו, כתובתו ופרטים נוספים על האדם, או באמצעות פישינג – התחזות לארגונים, חברות וחנויות באמצעות אתר אינטרנט פיקטיבי במטרה לגרום לאדם להכניס שם משתמש וסיסמה לאתר. גנבת זהות יכולה להיעשות גם באמצעות מידע שמפורסם ברשתות חברתיות מקוונות: ניחוש מספרי זהות באמצעות שימוש בנתונים שנלקחו מאתרי רשתות חברתיות כדוגמת פייסבוק, גנבת תמונות מאתרי רשתות חברתיות לצורך שימוש כאמצעי זיהוי או התחברות עם זרים ברשתות חברתיות על מנת להוציא מהם מידע ופרטים אישיים.
שיטות נוספות המשמשות לגנבת מידע אישי המשמש לגנבת זהות הן גנבת מידע ממחשבים תוך שימוש בתוכנות ריגול כגון סוסים טרויאנים, תוכנות מעקב אחרי הקלדה במקשים וכו'. גם הסטת כתובות דוא"ל ודואר רגיל של משתמש לצורך קבלת המידע האישי שלו, חשבונות, כרטיסי אשראי ועוד יכולה לשמש לגנבת זהות. שימוש לרעה בגלישת מידע כמו שמות, מספרי זהות ומספרי כרטיסי אשראי שפורסמו בטעות.
חלק משיטות גנבת זהות מתבססות על השגת מידע בנקאי כגון:
ארצות הברית
בארצות הברית The Identity Theft Deterrence Act (2003)[ITADA] amended U.S. Code Title 18, § 1028 מגדיר את עבירת גנבת הזהות כפשע פדרלי אשר העונש עליו יכול לנוע בין 5 ל-30 שנות מאסר בכלא פדרלי בנוסף לקנס ובהתאם לחומרת העבירה.
במדינות קליפורניה וויסקונסין הקימו גוף מיוחד ששמו המשרד להגנת הפרטיות (The Office of Privacy Protection) כדי לסייע לאזרחים להתמודד עם מקרים של גנבת זהותם.
הממלכה המאוחדת
בממלכה המאוחדת המידע מוגן על ידי חוק הגנת המידע (The Data Protection Act 1998) אשר כולל בתוכו את כל מידע אשר ארגון יכול לאחסן, שמות, ימי הולדת, כתובות מספר טלפון ועוד.
שוודיה
בשוודיה יש יחסית מעט גנבות זהות מאחר שהם עובדים על פי שיטה של זיהוי מסמכים ממשלתי (Swedish identity documents) על פי שיטה זו כל מסמך עובר אישור דרך מאגרי המידע הממשלתיים לצורך בדיקת אמיתותו החובה לאמת את המסמכים חלה על המקבל ובמקרה של גנבת זהות מבנק או גנבה באמצעות כרטיס אשראי יחויבו החנות או הבנק לשאת בנזקים ולפצות את הלקוח.
צרפת
אדם המורשע בעבירה של גנבת זהות בצרפת ירצה עד ל-5 שנות מאסר וישלם קנס עד גובה 75,000 אירו.
ברלין האופטבנהוף
ברלין האופטבנהוף (בגרמנית: Berlin Hauptbahnhof, תורגם בעברית: תחנת רכבת מרכזית ברלין) היא תחנת הרכבת המרכזית של ברלין בירת גרמניה. התחנה החלה לפעול ביום 28 במאי 2006, יומיים לאחר טקס חנוכתה.
היסטוריה
התחנה ממוקמת במקום בו פעלה מאז 1871 תחנת הרכבת "לֶרְטֶה" (Lehrter Bahnhof). עד לפתיחתה של התחנה המרכזית תפקדה תחנת לרטה כתחנה בקו רכבת הפרברים (S-Bahn), החוצה את ברלין ממזרח למערב (Berlin Stadtbahn, "ברלין שטאדטבאן"). עם קבלת ההחלטה למקם את התחנה המרכזית בעיר בתחנת לרטה, שונה שמה באופן זמני כך שיכלול את שמות שתי התחנות (Berlin Hauptbahnhof–Lehrter Bahnhof).
תחנת הרכבת המזרחית של ברלין (Ostbahnhof) נשאה בתואר "ברלין האופטבנהוף" בתקופת חלוקתה של ברלין בין השנים 1987 עד 1998, והיא שוכנת במזרח ברלין. במערב ברלין תפקדה תחנת ברלין גן החיות (Bahnhof Berlin Zoologischer Garten) כתחנה המרכזית של חלק זה של העיר, אף כי לא נשאה בכינוי "התחנה המרכזית".
יחסי אוסטריה–ספרד
היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של אוסטריה לבין ממלכת ספרד הם יחסים היסטוריים שתחילתם עוד בימי קדם, והם נמשכו במהלך ימי הביניים, ולאחר מכן במהלך העת החדשה עד ימינו.
כיום שתי המדינות חברות באיחוד האירופי, ומקיימות ביניהם קשרים כלכליים, חברתיים ותרבותיים בשלל תחומים.
מהשלטון הרומי ועד סוף ימי הביניים
האימפריה הרומית בשיאה שלטה הן בספרד (היספניה), והן באוסטריה (פאנוניה, נוריקום ורייטיה), והתרבות הלטינית השפיעה רבות בשתי המדינות. במהלך נדידת העמים פלשו שבטים גרמאניים לחצי האי האיברי, ובהם הסואבים והוויזיגותים, שאף הקימו בו את ממלכתם. בשנת 722 הביס קרל מרטל את הפולשים המוסלמים בקרב טור, ובכך מנע מהם להשתלט על שאר אירופה הנוצרית.
לאחר מותו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1250, החלה תקופת אינטרגנום, שבמהלכה נבחר אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה על ידי חלק מהנסיכים הבוחרים למלך גרמניה, אולם הוא לא הצליח לבסס בה את שלטונו, ובשנת 1273 נבחר רודולף מהבסבורג למלך גרמניה, תוך שהוא משתלט גם על דוכסות אוסטריה ודוכסות שטיריה, שהפכו להיות מוקדי הכוח של בית הבסבורג.
בית הבסבורג
בשנת 1516 מת פרננדו השני, מלך אראגון, ובמקומו נבחר למלך ספרד נכדו קרל מאוסטריה. בשנת 1519 מת מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ולאחר תקופה קצרה נבחר קרל, אשר היה נכדו, למלך גרמניה במקומו. במהלך שלטונו, נאבקו ספרד ההבסבורגית והאימפריה הרומית הקדושה בממלכת צרפת, אשר ניסתה בכל מאודה לשבור את כוחם של בית הבסבורג.
בשנת 1556 חילק קרל את נחלותיו, ומסר לבנו פליפה השני, מלך ספרד את ספרד, בעוד לאחיו פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הוא מסר את כתר הקיסרות, ואת נחלותיו באוסטריה. במהלך המלחמה השמלקלדית ומלחמת שלושים השנים סייעו כוחות ספרדים לכוחות הקיסריים, אולם בעקבות התבוסה הספרדית במלחמת צרפת-ספרד (1635-59), שהייתה חלק ממלחמת שלושים השנים, נחלש כוחה של ספרד, והיא איבדה בהדרגה את מעמדה כמעצמה.
מלחמת הירושה הספרדית
בשנת 1700 מת קרלוס השני, מלך ספרד ללא ילדים, ובעקבות כך פרצה מלחמת הירושה הספרדית בין צרפת בהנהגת לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, שרצה בהכתרת נכדו פיליפ, דוכס אנז'ו כמלך ספרד, לבין אוסטריה, שדרשה את הכתר עבור קרל, ארכידוכס אוסטריה. בשנת 1713 הסתיימה המלחמה בהסכם אוטרכט, שבה נקבע כי פיליפ מאנז'ו יוכתר למלך ספרד, אך בתנאי שלא יאחד תחתיו גם את הכתר הצרפתי.
יחסים כלכליים
בשנים האחרונות נרשמה צמיחה בקשרי הסחר בין המדינות, וחלה התרחבות ביבוא הספרדי לאוסטריה ובקשרי התיירות, אולם, ההשקעה הספרדית ספגה מכה קשה בשנת 2013 כאשר התמוטטה חברת Alpine Bau, חברת הבת של ה-FCC, אשר הייתה פשיטת הרגל הגדולה ביותר באוסטריה מאז מלחמת העולם השנייה.
הסחר הבילטראלי רשם עודף חיובי בספרד לראשונה בשנת 2011, עם גידול של 21.6% ביצוא. ההשקעה האוסטרית בספרד, הסתכמה בכ-1,400 מיליון יורו בשנת 2012, והתמקדה בעיקר במגזר התשתיות (FCC), במלונאות (Hotusa ו- NH), בביגוד (Inditex ומנגו) ובעיבוד מתכת (Tubacex).
יחסים דיפלומטיים
ספרד מחזיקה באוסטריה שגרירות בווינה, ו-7 קונסוליות בפלדקירך, גראץ, אינסברוק, קלגנפורט, לינץ, זלצבורג וסנקט פלטן. מאידך, אוסטריה מחזיקה בספרד שגרירות במדריד ו-7 קונסוליות בברצלונה, בילבאו, לאס פאלמאס דה גראן קנריה, מאלגה, פלמה דה מיורקה, סביליה וולנסיה.
משטרת קאזאן
משטרת קאזאן (ברוסית: Полиция Казани), בשמה הרשמי: מינהל משרד הפנים בעיר קאזאן (ברוסית: Управление МВД России по городу Казани) הוא גוף האכיפה והשיטור בעיר קאזאן. זהו אחד מגופי המשטרה הגדולים ביותר ברוסיה והגדול ביותר בטטרסטן.
משטרת קאזאן הוקמה לראשונה בשנת 1722 וכיום המשטרה היא האחראית הבלעדית על אבטחת העיר בעת שנערכים בה אירועים בינלאומיים גדולים. מפקד משטרת קאזאן מתמנה ומפוטר על ידי נשיא טטרסטן בהתייעצות עם נשיא רוסיה ועל פי המלצת שר הפנים של טטרסטן הממונה על המשטרה.
מפקד משטרת קאזאן הנוכחי הוא אלכסנדר מישצ'יחין המכהן מאז אפריל 2019. על משטרת קאזאן מפקחים משרד הפנים הרוסי, משרד הפנים הטטרי, ראש עיריית קאזאן והפרלמנט העירוני של קאזאן.
היסטוריה
כוח השיטור בעיר קאזאן הוקם לראשונה כחלק ממחלקת המשטרה בשנת 1722, במקביל להקמת גופי משטרה בסנקט פטרבורג, מוסקבה, קייב וערים גדולות אחרות ב.
משטרת העיר קאזאן במתכונתה המודרנית אורגנה בשנת 1977 כחלק ממועצת הביצוע של העיר קאזאן, כאשר משרד הפנים נותר לגוף המנהל ולאורך השנים גוף המשטרה העירוני אורגן מספר פעמים.
בשנת 1991 מספר מחלקות הוקמו במשטרה בהן המחלקה למאבק בפשעים כלכליים והמחלקה למאבק בפשע מאורגן. מאז העשור הראשון של המאה ה-21 המשטרה סופגת ביקורת רבה על אלימות מופרזת כנגד אזרחים, בעיקר בדיכוי הפגנות מחאה. ביקורת שהביאה בזמנו למינוי מפקד חדש למשטרת העיר.
ביולי 2013 משטרת העיר שיתפה פעולה עם שירות הביטחון הפדרלי באבטחת אירועי אוניברסיאדת קאזאן (2013), שהיה אירוע הספורט הגדול ביותר ברוסיה מאז אולימפיאדת מוסקבה (1980).
המשטרה בתרבות
משטרת קאזאן הופיעה בסרט ההרפתקאות "אוצר אגם קאבאן" (Сокровища озера Кабан בשפת המקור).
ג'וליאן מק
ג'וליאן ויליאם מק (בשם מלא באנגלית: Julian William Mack; 19 ביולי 1866 – 4 בספטמבר 1943) היה משפטן יהודי-אמריקאי ומנהיג ציוני.
קורות חיים
מק נולד בסן פרנסיסקו, ארצות הברית וגדל בסינסינטי. הוא קיבל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1887, וקיבל מלגת לימודים להמשך לימודיו באוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטת לייפציג. בשנים 1890–1895 הוא עבד כעורך דין עצמאי בשיקגו. בשנת 1895 התמנה מק לפרופסור למשפטים באוניברסיטת נורת'ווסטרן; היה זה מינוי יוצא דופן לאדם בגילו הצעיר, והוא העיד על בקיאותו הרבה של מק ועל ההערכה הרבה לה זכה בקרב עמיתיו למקצוע. בשנת 1902 הוא עבר לאוניברסיטת שיקגו בה לימד עד שנת 1940. לאחר כמה שנים התמנה לדיקן הקתדרה למשפטים באוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1903 התמנה מק לשופט באילינוי ובהמשך כיהן כשופט בית המשפט לערעורים.
בימי מלחמת העולם הראשונה החל מק לגלות עניין בבעיה היהודית. הודות למגעיו עם אישים ציוניים כשמריהו לוין, אהרן אהרנסון והנרייטה סאלד, התקרב מק לרעיון שיבת העם היהודי לארצו. בשנת 1918 נבחר לנשיא ההסתדרות הציונית באמריקה, הגוף הציוני החשוב ביותר בקרב יהודי ארצות הברית. הוא כיהן בתפקיד שלוש שנים, ובמהלכן תרם רבות למפעל הציוני וגייס תורמים רבים להתיישבות בארץ ישראל. הודות להשפעתו הנרחבת, חדרה התנועה הציונית לחוגים נרחבים ברחבי ארצות הברית. פעילותו בימי ועידת השלום בוורסאי הייתה חשובה מאין כמוה. הוא היה חסיד נלהב של רעיון הבית הלאומי היהודי, ובעזרת תפקידו הרם כשופט הצליח לבסס את הגישה היהודית. בהמשך היה מק חבר האופוזיציה של ברנדייס בהסתדרות ציוני אמריקה, ובאפריל 1928 היה יושב ראש של ועידה של האופוזיציה שהתקיימה בוושינגטון.
בשנת 1941 עלה על הקרקע ברמות מנשה קיבוץ השומר הצעיר להתיישבות שיתופית "לשחרור-מצפה השרון". ועדת השמות המרכזית החליטה עוד בימי חייו של מק לקרוא על שמו את הקיבוץ הצעיר. הקיבוץ נקרא "רמת השופט" לכבודו של ג'וליאן מק, כשם שקיבוץ עין השופט הסמוך קרוי על שם השופט לואי ברנדייס.
ג'וליאן מק נפטר בגיל 77 בניו יורק. באותו שבוע נערך טקס לזכרו בקיבוץ רמת השופט. בכנס השתתפו אברהם הרצפלד וגולדה מאירסון.
תרומתו של ג'וליאן מק למפעל הציוני היא בעלת ערך משמעותי. יכולתו לעורר את יהדות ארצות הברית, שהייתה התפוצה המבוססת ביותר כלכלית, לתרום ולחזק את בניין הארץ, העמידה אותו בשורה הראשונה של אנשי הציונות האמריקאים.
מישור החוף הדרומי
מישור החוף הדרומי הוא הדרומי מבין שלושת חלקיו של מישור החוף בארץ ישראל, ומכאן שמו. הוא משתרע מאגד הערים תל אביב-יפו עד לרצועת עזה, ומחוף הים התיכון במערב עד לגבעות השפלה במזרח, גבולות אלה אינם מקובלים על הכול ויש חילוקי דעות לגביהם.
את גבולו הצפוני של מישור החוף הדרומי נהוג לקבוע בנחל הירקון, באזור גוש דן, משם הוא ממשיך דרומה לאורך קו החוף עד לרצועת עזה ואזור העיר רפיח. קטע זה של מישור החוף הוא הרחב ביותר מבין שלושת קטעי מישור החוף והוא עשוי להגיע עד לכ-40 קילומטר ברוחבו המקסימלי באזור חבל אשכול.
תיחום גאוגרפי מצפון לדרום
יש המחלקים את מישור החוף הדרומי לשני חלקים מרכזיים:
יש לעשות הבדל ברור בין השפלה למישור החוף הדרומי שכן ישנו שוני בין שני מושגים אלו-אכן, ישנו אזור שהוא "משותף" לשני אזורים אלו אך בעיקרון אזור השפלה הוא יותר מזרחי ובו כבר מתחילות להופיע הגבעות המערביות של שפלת יהודה ואילו מישור החוף הדרומי הוא יותר מערבי ואין בו זכר לגבעות של שפלת יהודה.
רצועת החולות
אורכה של רצועת החולות במישור החוף מגיעה לרוחב של 5 - 6 קילומטרים, ונקטעת לחמש יחידות משנה רוחביות על ידי עמקי הסחף שיוצרים ערוצי הנחלים בדרכם אל הים, ההולכים ונעלמים מתחת לשטחי הבנייה של הערים הגדולות:
רצועת רכסי הכורכר
רכסי הכורכר באזור מצטיינים בפריסתם הרבה, והם יוצרים 3 - 5 רכסים, המקבילים זה לזה, אך בשל המרחק הרב ביניהם והכיסוי החולי קשה לעיתים להבחין בהם, בייחוד בחלקו הדרומי של האזור. הרכס המערבי יוצר, במגעו עם קו המים, חוף, מצוקת וכפים, שנוצלו בתקופות שונות לבניית מעגנים ונמלים, דוגמת אשקלון הימית ויבנה ים, רכס זה מכוסה כמעט לכל אורכיו בחוליות, המגיעות עד חולון בצפון. ממזרח לו משתרע רכס הכורכר, שעליו שוכנת ראשון לציון ונס ציונה, הוא מפוצל ליחידות אורך משניות, ובינו לבין הרכס המערבי והחוליות הוא יוצר את המרזבה. הרכס המזרחי בנוי כשורת גבעות מפוצלות, הנמשכות מרמלה דרך אזור רחובות, לגדרה ודרומה. בשל גובהם הגדול יחסית של גבעות הכורכר, נבנו עליהם יישובים הצופים על מישור החוף והדרכים שמובילות אל הים, במאה ה-20 הוקמו מחצבות כורכר לבניה וסלילת כבישים.
רצועת גבעות החמרה
תפוצת גבעות החמרה מגיעה לשיאה בצפונו של האזור. הן מהוות גוש רחב משתרע בין נחל שורק בדרום ונחל איילון בצפון. ובו כלולות סביבות היישובים ראשון לציון, רמלה ורחובות. קרקע זאת נפוצה גם בדרום, בעיקר בחלקו המערבי של האזור, ברכסי הכורכום ובחולות.
רצועת אדמות הסחף
עמקי האורך שיוצרים נחלי האזור בולטים רק בחלקו המערבי, הם מהווים את המרזבה של מישור החוף הדרומי. בניגוד לאבוסים שבאזור השרון, המקבילים לה בהיותם מצויים בין רכסי הכורכר, המרזבה היא רחבה, גבוהה יותר (25–30 מטר מעל פני הים) וניקוזה יעיל וכמעט אינו יוצר שטחי ביצות. לאורכה של המרזבה נמשכים כביש החוף ומסילת הברזל לעזה (בקטע שמדרום ליבנה). קרקעיתה בנויה אדמות סחף שהורבדו על ידיד הנחלים, הבולטות בצבען הכהה.
לנחלי מישור החוף הדרומי אופיינית זרימה בערוצים נפרדים עד למרזבה, לרגלי החוליות ורכסי הכורכר המערביים מתלכדים ויוצרים ערוצים נפרדים לערוצים הראשיים ומוסיפים לזרום צפונה לאורך כמה קילומטרים עד שהם פורצים להם דרך מערבה, לעבר הים. כך הם יוצרים, במעבר מן המרזבה אל חוף הים, קשת גדולה, המנתקת את אזורי החולות לגושים בודדים.
מערכת הדרכים באזור הייתה מבוססת לפנים על תוואים טבעיים, כגון דרך חוף הים, שעלתה מעזה צפונה לאורך המרזבה (בקירוב בתוואי מסילת הברזל לוד-חיפה וכביש החוף) "הדרך הדרומית" שעברה לרגלי גבעות השפלה מלוד דרומה, וצירי רוחב שעברו בעמקי הנחלים, כיום נפרצות הדרכים בהתאם לצורכי התעבורה, וכמעט ללא התחשבות בתוואים הטבעיים. בייחוד בולט הדבר בכביש המהיר תל אביב-אשדוד ובדרכי רוחב רבות שנפרצו באזור, בעיקר בצפונו, באזור גבעות החמרה של האזור.
צומח חוף הים
בקרבת הים נושבות רוחות חזקות, הנושאות עמן רסס מלוח של מי ים. כמות הרסס והשפעתו על הצמחים רבה בקרבת הים, ואילו במרחק של כמה עשרות מטרים מן החוף פוחתת השפעתו. בהתאם לשינוי בעוצמת הרוחות וברסס גדל הצומח ב"חגורות" המקבילות לחוף. לחגורות הקדמיות אופייני צומח חופי מיוחד, העמיד בפני רוחות ורסס מי הים. רצועת החוף של אזור ההצפה של הים היא מלוחה, וכמעט לא גדלים בה צמחים עילאיים.
חגורת הצומח הראשונה הקרובה לים היא חברת מלחית אשלגנית ולפופית החוף. בעורפה של חברת צמחים זו, ברצועה צרה, שולטת בדרך כלל חברת מד חול דוקרני ולוטוס מכסיף, אם כי הגבולות בין שתי החגורות לא תמיד ברורים.
חגורת הצמחים השלישית מאכלסת את החוליות הקדמיות שלמרגלות מצוק הכורכר. חוליות אלו בנויות לרוב מחול גס ומחצץ כורכרי. לחגורת הצמחים הזאת אופייניים לוטוס מכסיף, חבצלת החוף, צלבית החוף, גלעינון החוף, ידיד החולות המצוי, ועוד. בפסגת המצוק עוצמת הרוח חזקה ביותר, התשתית נעדרת כיסוי חולי והצומח מורכב מבני שיח שרועים.
לחוליות העורפיות, כלומר אותן חוליות המצויות מעבר למחסה המצוק, אופייניות שתי חברות של צומח החולות. החוליות הנעות מאוכלסות בחברת ידיד החולות המצוי. החוליות שנעצרו בידי רכס הכורכר מכוסות בחברת הלענה חד זירעית, המלווה גם בצמחי רותם המדבר, דנתונית החולות, ארכובית ארץ ישראלית, ועוד.
צומח החולות
בשקעים בין החוליות מופיעים צמחי אגמונית הכדורים, וקנה-סוכר מצרי. מציאותם של צמחים אלו מעידה על מי תהום גבוהים ועל תשתיות של קרקע חריסית. בתי גידול אחרים הם החולות הנודדים, החולות המיוצבים למחצה והחולות המיוצבים, רכסי הכורכר, קרקעות החמרה, קרקעות גרומוסולים, ובתי גידול לחים, כגון נחלים, ביצות ובריכות. כל אחד מבתי גידול אלה מאוכלס על ידי חברות מצחים המיוחדות לו. המשותף למרבית בתי הגידול של מישור החוף היא מציאותן של קרקעות חוליות. כמות המים בקרקעות אלה היא מועטת (3%-10%), והמים מחלחלים בהם לעומק רב. גם כושר ההזנה של קרקעות אלה הוא דל, והן עניות בחנקות. יוצאי דופן הם בתי הגידול שבהם מצויה מתחת לחול שכבה חריסית עוצרת-מים. התנאים בבתי הגידול החוליים, ובמיוחד בחוליות, דומים מאוד לתנאים השוררים בבתי גידול מדבריים. ואמנם, כתוצאה ממחסור במים וממיעוט החנקות בקרקע, צמחי החולות הם בעלי תכונות קסרומורפיות.
צומח הגרומוסולים
המישורים האלוביאליים במישור החוף מעובדים ברובם, והצומח הראשוני בהם הושמד כנראה בזמנים ההיסטוריים, וכיום לא נשאר מהם שריד. הקרקע כאן היא חרסיתית, פורייה ובעלת כושר נשיאת מים רב. לעיתים גרוע הניקוז בקרקעות אלה, ואז לקוי גם האוורור. בשל תכולת החרסית הגבוהה תופחת הקרקע לאחר הרטבתה ומתכווצת עם התייבשותה, נוצרים בה סדקים. בסדקים אלה נשפכת קרקע מן האופק העליון אל האופק התחתון, ולפיכך מתערבבת הקרקע והיא חסרת פרופיל ברור. הצומח של קרקעות אלו כיום הוא צמח סגטלי (צמחי שדות וצמחי באשה) והחברה השולטת בו היא חברת ינבוט השדה וחוח עקוד. זוהי חברה של עשבי באשה, המלווה גידולים חקלאיים, או מצויה בשטחים הנתונים למשטר של עיבוד חקלאי.
חסרי חוליות
במישור החוף מינים רבים של פרוקי-רגליים ובפרט חרקים. בקו החוף ישנם סרטנים ורכיכות, בהן חלזונות וצדפות. בשדות שבאזור נמצאים מספר מיני חלזונות בהם דרחול השיח ושבלול השדה.
דו-חיים, מכרסמים וזוחלים
במישור החוף הדרומי אפשר להבחין בשני אזורים השונים זה מזה. האזור שבצפונו הוא המיושב ביותר בארץ, ואילו האזור שבדרומו דליל והיישוב בו מפוזר. תפוצת בעלי החיים קשורה קשר הדוק במידת אכלוסו של השטח.
ההתיישבות היהודית במישור החוף הדרומי שינתה את פניו לחלוטין. ייבוש הביצות שהיו בו חיסל מקום חיות זה לחלוטין, ויחד עמו נעלמו הצמחים שאפיינו אותו ובעלי חיים רבים, בעיקר דו-חיים, שחיו בו.