cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדוארד אוונס-פריצ'רד
חיים ועבודת שדה
עבודה זו באה בד בבד עם מינויו לאוניברסיטת קהיר ב-1932, שם הוא נתן סדרת הרצאות על דת, שהושפעו מזליגמן. אחרי שובו לאוקספורד, הוא המשיך את מחקרו אצל הנוארים. בתקופה זו הוא פגש לראשונה את Meyer Fortes ואת אלפרד רדקליף-בראון. אוונס-פריצ'רד החל לפתח את רעיונותיו של רדקליף-בראון על הפונקציונליזם-סטרוקטורלי. מחקר זה הניב טרילוגיה של עבודות על הנואר ולכרך שהוא היה שותף בעריכתו ושמו African Political Systems והפך לקלאסיקה של האנתרופולוגיה החברתית הבריטית. ספרו של אוונס-פריצ'רד "מכשפות, אורקלים וכישוף בקרב האזנדה" הוא התרומה האנתרופולוגית העיקרית הראשונה לסוציולוגיה של הידע שביטאה את השקפתו הנייטרלית – יש יאמרו "יחסית" – על ה"יושרה" של אמונותיהם של הזנדה בנוגע לסיבתיות. עבודתו הניסיונית של אוונס-פריצ'רד בנושא זה הפכה לידועה ביותר בפילוסופיה של המדע והוויכוח על ה"רציונליות" שהתרחש בשנות השישים והשבעים, בו היה מעורב תומאס קון ובמיוחד פול פייראבנד.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת אוונס-פריצ'רד באתיופיה, לוב, סודאן וסוריה. בסודאן הוא גייס כוחות לא-סדירים מקרב האנוקים שהטרידו את האיטלקים ועסקו במלחמת גרילה. ב-1942 הוא הוצב במנהל הצבאי הבריטי של קירנאיקה בצפון אפריקה, ועל בסיס ניסיונו שם הוא כתב את ספרו The Sanusi of Cyrenaica. הוא תיעד את ההתנגדות המקומית לכיבוש האיטלקי ונעשה אחד מהמחברים היחידים בשפה האנגלית שכתב על הטאריקה. בסמוך לסיום המלחמה, בשנת 1944, הוא המיר את דתו לקתוליות.
אחרי תקופה קצרה שלימד בקיימברידג', התמנה אוונס-פריצ'רד לפרופסור לאנתרופולוגיה באוניברסיטת אוקספורד ולעמית באול סולס קולג'. אחד הסטודנטים הבולטים שלו היה טלאל אסד, שכיום מלמד באוניברסיטת העיר ניו יורק. ספרה הקלאסי של מרי דאגלס "טוהר וסכנה" על זיהומים וחוסר ודאות - מה שמכונה לעיתים "סיכון" – הושפע מאוד מהשקפתו של אוונס-פריצ'רד על האופן בו האשמות, תחושת אשמה, ואחריות מתפשטים למרות תפישות תרבותיות מפורשות של אסון ונזק.
תאוריות מאוחרות
עבודתו המאוחרת של אוונס-פריצ'רד הייתה יותר תאורטית. על סמך ניסיונו האנתרופולוגי כתב אוונס-פריצ'רד על טבע האנתרופולוגיה ואופני יישומה המעשי. ב-1950 הוא כפר בדעה הרווחת שאנתרופולוגיה היא ענף ממדעי הטבע, ובמקום זאת טען שצריך לראות בה חלק ממדעי הרוח, במיוחד היסטוריה. הוא טען שהסוגיה המרכזית שעומדת בפני האנתרופולוגים היא תרגום – מציאת הדרך לתרגם את מחשבות האדם לעולם של תרבות אחרת וכך להצליח להבין אותה, ואחרי כן לתרגם את ההבנה הזו בחזרה כך שניתן יהיה להסביר אותה לנחקרים.
ב-1965 הוא פרסם עבודה משפיעה מאוד "תורות של דת פרימיטיבית", תוך שהוא שולל את התאוריות הקיימות של מה שבאותה עת כונה פרקטיקות של דת "פרימיטיבית". הוא טען שבהמשך למה שהתווה בעבודתו התאורטית בשנות החמישים, הוא טען שהאנתרופולוגים מצליחים רק לעיתים רחוקות להיכנס לתודעותיהם של בני האדם שהם חוקרים, ושלכן הם משייכים להם מוטיבציות שקרובות יותר לעצמם ולתרבות שלהם, ולא לזו אותה הם חוקרים. הוא גם דן בגישות של מאמינים ולא מאמינים למחקר הדת. לדעתו לא מאמינים נוטים יותר להעלות תאוריות ביולוגיות, סוציולוגיות או פסיכולוגיות על מנת להסביר את הדת כאשליה, בעוד שמאמינים נוטים יותר להעלות תאוריות שמסבירות את הדת כשיטה של המשגה והתייחסות למציאות.
משפחתו
היו לו ולאשתו לומה חמישה ילדים. בנו הצעיר, אמברוז אוונס-פריצ'רד, הוא עיתונאי חוקר בדיילי טלגרף הלונדוני ומחברו של הספר "חייו הסודיים של ביל קלינטון". בתו הצעירה, ד"ר דידרה אוונס-פריצ'רד, היא מומחית לפולקלור של המזרח התיכון וזוכת מלגת פולברייט. בתו הצעירה, שינין אוונס-פריצ'אר, היא אשת עסקים מצליחה. יש לו גם תאומים: ניקי אוונס-פריצ'רד, שעובד במחשבים וג'ון אוונס-פריצ'רד, מורה לכלכלה ומחברם של מספר ספרים.
ביבליוגרפיה חלקית
ספרו שתורגם לעברית
ספריו בלועזית
ארבוס מונטס
ארבוס מונטס (Erebus Montes; מילולית: "הרי ארבוס") הוא רכס הרים ברביע דיאקריה במאדים.
קוטרו של הרכס 811 קילומטרים.
מקור השם
שמו של הרכס ניתן לו בשנת 1982, והוא נקרא על שם האלבדו שלו (מידת החזרת האור שלו) - המילה "ארבוס" במיתולוגיה היוונית היא "חושך".
בשנת 2019 בוצעו צילומים מפורטים של האזור כי הוא נבחר בין המועמדים לנחיתה של סטארשיפ.
סאדאלסוד
סָאדְאַלסוּד (מערבית: سعد السعود - סַעְד אַ-סַעוּד) או β בדלי הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת הכוכבים דלי עם בהירות מדרגה 2.89. פירוש שמו הוא "בר-המזל מבין בני המזל", שכן הוא הבהיר מבין שלושת "כוכבי המזל", האחרים הם סאדאלמליק (מזלו של המלך, α בדלי) וסאדאכביה (מזלו של הבית, γ בדלי) שבהירותם קטנה יותר. כ-4.75 מעלות מצפון לכוכב נמצא הצביר הכדורי M2.
סאדלסוד הוא כוכב־התקן למחלקה הספקטרלית G0Ib.
תכונות
סאדאלסוד הוא על-ענק צהוב מסוג ספקטרלי G0 Ib, מסתו כ-6.4 מסות שמש ורדיוסו קרוב ל-60 רדיוסי שמש. טמפרטורת פניו כ-5,500 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 1,600 מעוצמת ההארה של השמש. הכוכב נמצא במרחק של כ-540 שנות אור ממערכת השמש, דומה למרחקם של סאדאלמליק ושל אניף שגם הם על-ענקים, ונראה שלשלושתם כיוון תנועה דומה, כך שייתכן שהם נוצרו באותה סביבה. גילו של סאדאלסוד מוערך בכ-56 מיליון שנים והוא נמצא בשלב התפתחות מתקדם כאשר המימן שבליבתו כבר אזל והוא מתיך הליום לפחמן. כאשר יאזל גם ההליום הוא צפוי להפוך לננס לבן.
במרחק זוויתי של כחצי דקת קשת ושל כדקת קשת מסאדאלסוד נמצאים שני כוכבים עמומים בהרבה עם דרגות בהירות 11 ו-11.6 בהתאמה. ככל הנראה הם אינם קשורים כבידתית לסאדאלסוד ונמצאים במרחק גדול יותר, אך אם המרחק אליהם דומה למרחקו של סאדאלסוד, הם נמצאים במרחק של לפחות 5,000 ו-10,000 יחידות אסטרונומיות ממנו ומשלימים הקפה סביבו בזמן של עשרות אלפי שנים.
ז'ארנל יוז
ז'ארנל יוז (באנגלית: Zharnel Hughes; נולד ב-13 ביולי 1995, באנגווילה) הוא אצן בריטי. הוא אלוף אירופה (ברלין 2018) בריצת 100 מטר ובריצת שליחים 4x100 מטר ושיאן הממלכה המאוחדת בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר.
ביוגרפיה
ז'ארנל יוז נולד בהוואלי, אנגווילה. אמו, ממוצא ג'מייקני, עבדה כאם בית ואביו עבד כנהג מונית. יוז החל להתחרות בגיל 10. בהיותו נער הוא התאמן בהדרכתו של גלן מילס, מאמנם של יוסיין בולט ויוהאן בלייק. כנער הצטיין וזכה באליפויות בינלאומיות רבות. בשנת 2014 דורג במקום הראשון בעולם לנוער עד גיל 20 בריצת 200 מטר (20.32 שניות).
2015
מכיוון שאנגווילה אינה מוכרת כמדינה על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי, הוא לא יכל לייצג אותה באולימפיאדה. אך כאזרח של הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים יכל יוז לייצג את בריטניה וכך עשה מיוני 2015.
במסגרת תחרות ליגת היהלום שנערכה בלונדון, קבע יוז בריצת 200 מטר שיא אישי חדש של 20.05 שניות, תוצאת השנה באירופה באותה העת. באליפות העולם שהתקיימה בבייג'ינג הוא סיים חמישי בריצת 200 מטר בשיא איש חדש של 20.02 שניות.
2016
בשנת 2016 סבל מקרע בברך. למרות להתנגדות רופאיו, הוא התחרה באליפות בריטניה שנערכה ביוני אותה שנה וסיים במקום רביעי בריצת 200 מטר. באליפות אירופה שנערכה באמסטרדם ביולי אותה שנה הוא לא הצליח לעבור את שלב המוקדמות ולכן לא השתתף באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
2017
באליפות העולם שנערכה בלונדון באוגוסט 2017 סיים יוז במקום 24 בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.85 שניות.
אלוף אירופה
במשחקי חבר העמים שנערכו בגולד קוסט אוסטרליה באפריל 2018 זכה יוז במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר. בריצת 200 מטר הוא פסל למרות שחצה ראשון את קו הסיום. בתחרות שנערכה ביוני קבע בריצת 100 מטר שיא אישי חדש של 9.91 שניות והפך לבריטי השני הכי מהיר אי פעם, אחרי לינפורד כריסטי. באליפות אירופה שנערכה בברלין באוגוסט זכה יוז בשתי מדליות זהב בריצת 100 מטר בשיא אליפות חדש של 9.95 שניות בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 37.80 שניות.
שיאן בריטניה
בתחרות שנערכה בניו יורק ב-25 ביוני 2023 זכה במדליית זהב בריצת 100 מטר בשיא לאומי חדש ובתוצאת השנה בעולם של 9.83 שניות, שיפור לשיא הוותיק בן 30 השנים של לינפורד כריסטי (9.87 שניות) הוא הקדים את אקים בלייק מג'מייקה (9.93 שניות) ואת כריסטיאן קולמן מארצות הברית (10.02 שניות).
חודש לאחר מכן, במסגרת ליגת היהלום שנערכה בלונדון ב-23 ביולי הוא זכה במדליית ארד בריצת 200 מטר בשיא לאומי חדש של 19.73 שניות, אחרי נואה ליילס מארצות הברית שקבע שיא תחרות ואת תוצאת השנה בעולם של 19.47 שניות ולטסיל טבוגו מבוטסואנה שקבע שיא אפריקה חדש של 19.50 שניות. הוא שיפר את שיאו בן 30 השנים של ג'ון רג'יס (19.94 שניות).
מרי קלי
מרי קלי (באנגלית: Mary Kelly; נולדה ב-1941) היא אמנית קונספטואלית, פמיניסטית, סופרת ומרצה אמריקאית. תרמה לשיח הפמיניסטי בכתביה ובעבודות המיצב שלה, בהן היא עוסקת בנושאים כגון אימהות, הגוף הנשי וזהות נשית.
ביוגרפיה
קלי נולדה בשנת 1941 בעיר פורט דודג', איווה. גילתה עניין באמנות מגיל צעיר.
בשנת 1959 עברה למינסוטה ולמדה בקולג' סנט תרזה, מוסד אקדמי קתולי להכשרת מורות, שם התמחתה באמנות חזותית ומוזיקה. במוסד זה השלימה את התואר הראשון בשנת 1963, והמשיכה לתואר שני באמנות בפירנצה, שם התמחתה בתולדות האמנות. לאחר סיום לימודיה עברה לביירות, לבנון, שם לימדה אמנות במהלך שנות ה-60, תקופה שנודעה כ"תור הזהב" של התרבות והאמנות בעיר.
בשנת 1968 עברה לאירופה כדי לקחת חלק במחאות הסטודנטים שהתחוללו באותה עת. באותה שנה עברה להתגורר בלונדון כדי ללמוד לימודים מתקדמים בבית הספר לאמנות סנט מרטין. במהלך לימודיה בלונדון החלה להתעניין בתחום האמנות הקונספטואלית. לאורך שנות השבעים הייתה פעילה בתנועה הפמיניסטית, וכן חברה בתנועת קולקטיב הסרטים של רחוב ברוויק (The Berwick Street Film Collective), קבוצה שיצרה סרטים תיעודיים. יחד עם תנועה זו יצרה את הסרט התיעודי "מנקות הלילה" (Night cleaners), סרט תיעודי שתיאר את המאבק להתאגדות של נשים שעבדו בניקיון משרדים, ואת מחאתן על תנאי העסקתן.
קלי היא מרצה בבית הספר לאמנות ועיצוב באוניברסיטת דרום קליפורניה.
בשנת 1997 ייסדה את הסטודיו הרב תחומי במחלקה לאמנות של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, מיזם שמטרתו לתמוך בסטודנטים וחוקרים שפועלם נוגע למגוון דיסציפלינות אקדמיות או פלטפורמות מדיה שונות.
יצירתה
רבות מיצירותיה של קלי הן עבודות מיצב. קלי מתייחסת ביצירותיה לנושאים פוליטיים, חברתיים והיסטוריים וכן לסוגיות במגדר, זהות וזיכרון קולקטיבי. כמו כן, היא מתמקדת ביצירות בשפה ובאופן שבו היא מגשרת בין החברה לבין נפש האדם.
ביצירתה, קלי נמנעת מייצוגים ויזואליים של גוף האישה. הדבר מבדיל אותה מהמגמה המרכזית באמנות הפמיניסטית של שנות השבעים, שהתמקדה במידה רבה בייצוגי גוף נשיים ובהנכחת הגוף באמנות. הבדל נוסף בין יצירתה למגמות המרכזיות באמנות אותן שנים היא העיסוק באימהות. נושא האימהות הודר במידה רבה מהאמנות הפמיניסטית בשנות השבעים והיוצרות מיעטו לעסוק בו, ולעומתן קלי בחרה לשים נושא זה במרכז כמהלך של מחאה.
המסמך לאחר לידה
מרכיב מרכזי ביצירה הוא תיאור החוויות האישיות של האם במהלך תהליך האימהות. קלי דנה ביצירה בהבדלים ובחוסר ההתאמה שבין החוויה האישית של האם והרגשות שלה, לבין הציפיות של החברה הפטריארכלית מתפקוד האישה כאם.
האם ביצירה לא מוצגת באופן חזותי והייצוג שלה הוא מילולי ותאורטי בלבד. בחירה זו של קלי נועדה לבטל את היותה של האישה אובייקט הנתון למרותו של המבט הגברי. הצגה זו מהווה סירוב להפוך את הגוף הנשי לספקטקל וכך נוצרת סמליות חדשה שבה הנשיות היא ביטוי של שפה. ביצירה זו שואפת קלי להפוך את הנושאים המודחקים חברתית שאינם מצויים בשיח ליצירת אמנות שמתבססת על עקרונות מן הפסיכואנליזה והתיאוריה הפמיניסטית.
זמן ביניים
היצירה "זמן ביניים" (Interim) היא עבודת מיצב במספר חלקים שבה עוסקת קלי בנושאים המעסיקים נשים, ובתחומים כגון רפואה, מדיה, היסטוריה ואופנה, כאשר הנושאים מוצגים מנקודת מבטן של הנשים. ביצירה מתייחסת קלי לתקופת שינוי בחייה של האישה, ובפרט המעבר לזקנה. ההשראה ליצירה הייתה עשרות שיחות שניהלה קלי עם נשים הנושאים כגון כוח, שליטה והגוף הנשי.
בחלקו הראשון של המיצב, "קורפוס", קלי מתייחסת לתיאוריות של הפסיכיאטר ז'אן-מרטן שארקו ולמחקריו אודות היסטריה נשית. היא מתמקדת בשינוי בין גישתו של שארקו ששמה דגש על דימוי חזותי, צילום, לבין תלמידו של שארקו, זיגמונד פרויד, שהעביר את הדגש לשיחה וטיפול באמצעות שפה.
תערוכות
תערוכות היחיד של קלי כוללות :
בין התערוכות הקבוצתיות שבהן השתתפה קלי נכללות :
פרסים
בשנת 2015 הוענקה לקלי מלגת גוגנהיים.
כמו כן, זכתה לפרסים מטעם אוניברסיטת וולברהמפטון, אוניברסיטת לונד בשוודיה והאוניברסיטה לאמנות של הלסינקי, פינלנד.
סוסון-ים מהגר
סוּסוֹן-יָם מְהַגֵּר (שם מדעי: Hippocampus fuscus), ידוע גם כסוסון-ים ים-סופי, הוא מין של סוסון-ים שחי באוקיינוס ההודי, במפרץ הפרסי ובמפרץ אילת, כשתפוצתו מגיעה עד מדגסקר ודרום אפריקה. בשנים האחרונות הוא נצפה גם בים התיכון, כנראה בגלל הגירה לספסית.
בישראל הוא חי באופן טבעי במפרץ אילת, במרבדי העשב בטבעיים המקומיים, אף שהוא נדיר יותר משני סוגי הסוסונים האחרים במפרץ, סוסון-ים דרבני וסוסון ים חלק.
זאב וילהלם הרצברג
קורות חיים
וילהלם בן ראובן הרצברג נולד בעיר שטֶטִין (Stettin) שבפרוסיה המערבית, (כיום שצ'צ'ין, בפולין) למשפחה יהודית מתבוללת. קיבל חינוך גרמני וכן חינוך יהודי מועט. למד באוניברסיטאות בגרמניה וצרפת, ועבר השתלמות בשפה וספרות האנגלית. בשנת 1850 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת האלה-ויטנברג (כותרת הדיסרטציה: Quid Gregorius VII intenderit atque ef fecerit in restituenda ecclesia praecipue Germanica).
עם תום לימודיו התקבל הרצברג לתקופת ניסיון כמורה בגימנסיה בשטטין, אולם כעבור שנה, למרות ההמלצה שקיבל ממנהל הגימנסיה, סירב שר החינוך הפרוסי לאשר לו משרה קבועה, בשל היותו יהודי. הרצברג נמנע מלהמיר את דתו (בניגוד לחלק מאחיו), והתפרנס כמורה פרטי בביתו של אחד מעשירי המבורג ומכתיבה בעיתונים. במשך מספר שנים התגורר בבתי שלושת אחיו הסוחרים בברלין, סנקט פטרבורג ולונדון.
בשנת 1868 פרסם הרצברג בהמבורג את ספרו כתבי-משפחה עבריים: מכתביו של מיסיונר (Jüdische Familienpapiere: Briefe eines Missionairs) הוציא הרצברג בשנת תחת שם העט גוסטאב מיינהרדט (Gustav Meinhardt). בספרו הביע ביקורת על יסודות הנצרות אל מול העליונות המוסרית של היהדות, וציין כי הפתרון האפשרי עבור היהודים נמצא בהחייאת ארץ ישראל יהודית בתוך אדמת צרפת. בהמשך תמך הרצברג ברעיון הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. הספר זכה לתפוצה והתרשמות רבה בקרב הקהילה היהודית. הוא זכה למהדורות רבות, תורגם לאנגלית בניו יורק וחלקים ממנו תורגמו לעברית על ידי פרץ סמולנסקין בירחון "השחר". בעקבות קריאת הספר החלה נהידה רות לצרוס להתכתב עם הרצברג.
בשנת 1876 עלה הרצברג לארץ ישראל, ובשנת 1877 (תרל"ז) התמנה למנהל בית הספר החקלאי מקוה ישראל ביפו במקום יצחק שמאש מבגדאד. כעבור שנתיים, בשנת 1879, עזב משרה זו והשתקע בירושלים, שם שקד בלימוד השפה העברית, ותרגם לגרמנית, יחד עם יחיאל מיכל פינס, את "אהבת ציון" לאברהם מאפו.
בשנת תרל"ט התמנה למנהל בית היתומים העברי הראשון (או בית היתומים האשכנזי של הרצברג) שנוסד על ידי הוועד הפרנקפורטי; חרדים שהתנגדו למוסד המלמד ילדים גם לימודי חול הקימו בית יתומים נוסף – בית היתומים דיסקין.
בתרמ"ז איחד הרצברג את בית היתומים עם בית הספר למל, עסק בעניינים ציבוריים ותמך בנושא התחייה והתקומה במטרה להפעיל כוחות שיסייעו ליישוב. בט"ז בסיוון ה'תרמ"ח (26 במאי 1888) כינס הרצברג בביתו תשע מהדמויות המובילות את התחייה הלאומית בירושלים: אליעזר בן-יהודה, חיים הירשנזון, דוד ילין, אפרים כהן, א. מ. לוּנְץ, עוזר דב ליפשיץ, יוסף מיוחס, ישראל דב פרומקין ושמעון שטרן. יחד הם ייסדו את הלשכה הירושלמית של בני ברית – שהייתה הלשכה הראשונה בארץ ישראל, והארגון הראשון בארץ שניהל את ישיבותיו בעברית. הרצברג שימש כנשיא הארגון בשנים תרמ"ח–תרמ"ט. מרבית פעילות הארגון התמקדה ביסוד שיעורי ערב ובהקמת בית הספרים הכללי "מדרש אברבנאל וגנזי יוסף" (לימים הספרייה הלאומית של ישראל). את הקמת בית הספרים יזמו בשנת 1892 חברי בני ברית: הרצברג, כהן, הירשנזון, לונץ, ילין וזאב יעבץ בשיתוף עם יוסף חזנוביץ (גנזי יוסף), שהיה אספן וביבליופיל ידוע.
בשנת תרנ"א אולץ הרצברג לעבור לבריסל בשל המצב בארץ, שם המשיך בעבודתו הספרותית.
בשנת תרנ"ה נבחר לייצג בוועידת בני ברית בארצות הברית את לשכות בני ברית שבארץ ישראל והארצות השכנות, אולם בשל מחלה נאלץ לשוב לאחר זמן קצר לבריסל. הרצברג נפטר בי"ט בניסן תרנ"ז, חודשים ספורים לאחר שספרו תורגם לעברית.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
המדינה ההלנית (1941–1944)
המדינה ההלנית (ביוונית: Ελληνική Πολιτεία) הייתה מדינת בובה של גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית שהוקמה במהלך הכיבוש של יוון על ידי מדינות הציר במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
לאחר נפילת יוון מונה הגנרל גאורגיוס צוקולוגלו לראש ממשלת יוון החדשה ב-30 באפריל 1941. מכיוון שגאורגיוס השני, מלך היוונים עזב את המדינה ונחשב לראש הממשל היווני הגולה (והלגיטימי), המשטר החדש נמנע מכל התייחסות למלוכה היוונית והשתמש בשם המדינה ההלנית כשמה הרשמי של המדינה. צולאקוגלו, קצין רפובליקני ואנטי-מונרכיסטי, ראה בכיבוש של יוון על ידי מדינות הציר הזדמנות לבטל את המלוכה היוונית, והודיע על סיום המונרכיה עם כניסתו לתפקיד כראש המדינה ההלנית. קיומו של שלטון יווני "עצמאי" היה נחשב הכרחי על ידי מדינות הציר, על מנת לתת מראה כלשהו של לגיטימציה לכיבושם, אם כי מעולם לא ניתן לו יותר מתפקיד ייצוגי.
התשתיות המרכזיות במדינה נהרסו במהלך המלחמה. חומרי גלם ומצרכי מזון הופקעו, והממשלה נאלצה לשלם את עלות הכיבוש, מה שגרם לאינפלציה, שהוחמרה עוד יותר על ידי "הלוואת מלחמה" שיוון נאלצה להעניק לגרמניה הנאצית. דרישות, יחד עם המצור של בעלות הברית על יוון, הביאו במהלך חורף 1941–1942 ל"הרעב הגדול", שגרמה למותם של כ-300 אלף בני אדם.
המדינה ההלנית נחשבה לנטולת כל לגיטימציה פוליטית בקרב בני עמה, שראו בה ממשלת בובות. צוקולוגלו ביקש מהנאצים עצמאות פוליטית נרחבת יותר אך סורב פעם אחר פעם ועד מהרה איים להתפטר. ההחלטה על הקמת גוף שירות עבודה חובה שבמסגרתו היו אמורים יוונים להישלח לעבודות כפייה בגרמניה הייתה מאוד לא פופולרית במיוחד והאיצה את נפילת צוקולוגלו: ב-17 בנובמבר 1942 הוא פוטר והוחלף על ידי סגנו, קונסטנטינוס לוגוטטופולוס. הממשלה החדשה הודיעה כי כ-80,000 אזרחים יוונים ישלחו לגרמניה. הדבר הוביל להפגנות ולשביתות נרחבות, ובסופו של דבר ההחלטה בוטלה. לוגוטטופולוס, שהביע מחאה נגד האמצעים שנקטו שלטונות הכיבוש, פוטר בעצמו ב-6 באפריל 1943. כנגד רצונם של האיטלקים, שהעדיפו את שר האוצר סוטיריוס גוטסמאניס, החליף אותו יואניס ראליס, פוליטיקאי מונרכיסטי. ראליס נבהל מצמיחת ההתנגדות היוונית, שהונהגה על ידי המפלגה הקומוניסטית של יוון קיבל מהגרמנים להקים את גדודי הביטחון, שהיו יחידות חמושות שתקפו פרטיזנים.
המדינה ההלנית חדלה מלהתקיים לאחר נסיגת הכוחות הגרמניים ושחרור המדינה באוקטובר 1944 ובעקבות כך נאסרו מאות משתפי פעולה. הממשלה המחודשת פתחה בהליכים משפטיים נגד משתפי פעולה אך היא לא עשתה מאמצים גדולים להעניש אותם: הדבר תרם להסלמת האיבה הפוליטית ביוון, אשר בתורו היה חלק מהסיבות לפרוץ מלחמת האזרחים ביוון ולשחרור יוון על ידי בעלות הברית.
ממשלת שיתוף פעולה גולה
משתפי הפעולה בראשות ראליס הקים גדודי ביטחון, יחידות חיילים שלקחו חלק בסיוע לצבא הגרמני בלחימה בהתנגדות הפרטיזנית. עם זאת, הם ידועים בביצוע זוועות נגד האוכלוסייה האזרחית. קצין בשם גאורגיוס באקוס כיהן כשר הביטחון הלאומי.
ברווז (סוג)
ברווז (שם מדעי: Anas) הוא סוג של עופות מים ממשפחת הברווזיים הכולל הרבה ברווזים נפוצים ומוכרים, ביניהם הברכייה, ממנה בוית ברווז הבית.
מינים אלה בעלי מקור ארוך ושטוח, בעלי צוואר בינוני באורכו ורגליים ארוכות בעלות קרומי שחייה. הם ניזונים מסינון של צמחי מים, פלנקטון ובעלי חיים מימיים קטנים. מינים אלה בעלי תפוצה נרחבת ורבים מהם נודדים למרחקים גדולים. חלקם חיים בישראל.
מיון
סוג זה כלל מינים רבים בעלי מראה דומה, אך לפי בדיקות מולקולריות שנערכו ב-2009 החליטו חוקרים שונים לסווג את מיני הסוג לסוגים אחרים. המינים שדמו למרית עברו לסוג מרית והמינים שדמו לברווז צהוב המצח עברו לסוג מריקה. ישנה מחלוקת גם על שיוכם של המינים ברווז באיקל, ברווז מצויץ וברווז כנף-ברונזה לסוג או להפרידם לסוגים עצמאיים.
אדמירה ואקר מדלינג
אדמירה ואקר מדלינג (בגרמנית: FC Admira Wacker Mödling), המכונה גם פשוט אדמירה (בגרמנית: Admira), הוא מועדון כדורגל מהעיר מדלינג שבאוסטריה. המועדון הוקם במקור בשנת 1905 בשם אדמירה וינה (בגרמנית: SK Admira Wien) בבירת אוסטריה. איחודים עם ואקר וינה (בגרמנית: SC Wacker Wien) בשנת 1971, עם VfB מדלינג (בגרמנית: VfB Mödling) בשנת 1997 ועם שוואדורף (בגרמנית: SK Schwadorf) בשנת 2008 הובילו לשמו הנוכחי של המועדון.
המועדון העפיל לבונדסליגה האוסטרית לפני עונת 2011/2012 לאחר שסיים במקום השלישי בליגה האוסטרית הראשונה בעונת 2010/2011, והשלים שתי עליות ליגה רצופות לאחר שלפני כן היה בליגה השלישית.
אדמירה וינה
אדמירה וינה (בגרמנית: SK Admira Wien) הוקמה ביישוב ידלזה השוכן בקרבת רובע פלורידסדורף בווינה, בעקבות מיזוג בין שני מועדוני הכדורגל Burschenschaft Einigkeit ו-Sportklub Vindobona בשנת 1905. בשנת 1919 אדמירה העפילה לליגה הראשונה באוסטריה בפעם הראשונה בתולדותיה. המועדון הפך במהרה לאחד המועדונים המצליחים ביותר בתקופת בין המלחמות, כשזכה בשבע אליפויות לאומיות ובשלושה גביעים. ובנוסף, כמה משחקני אדמירה היו שחקנים קבועים בנבחרת אוסטריה בכדורגל באותה תקופה.
אחרי האנשלוס בשנת 1938, אדמירה שיחקה במשך מספר עונות בגאוליגה אוסטמארק, אחת מהליגות האזוריות הבכירות שנוצרו באמצעות ארגון מחדש של הכדורגל הגרמני תחת שלטון הרייך השלישי. זכיית אדמירה באליפות הגאוליגה אוסטמארק בעונת 1938/1939 קידמה אותה להשתתפות באליפות גרמניה בכדורגל 1939, בה אדמירה הגיעה עד לגמר נגד שאלקה 04, שהייתה הקבוצה הגרמנית הדומיננטית באותה תקופה. אדמירה הובסה במשחק בתוצאה 0–9. גמר זה סימן את ההצלחה האחרונה של אדמירה לפני תום מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה
התקופה שלאחר המלחמה הובילה לירידה איטית אך קבועה בביצועי המועדון בגלל היעדר מימון לרכישת שחקנים איכותיים יותר. זה הוביל בסופו של דבר לשיא התחתית זה בסופו של דבר הגיע לשיא הירידה הקצר הראשון מהדרג העליון אחרי ארבעים שנה ב -1960. המועדון עבר שני שינויי שם באותה תקופה, כאשר שיחק בתור ESV אדמירה וינה לאחר איחוד עם מועדון הספורט של חברת הרכבות, ESV וינה בשנת 1953, ושינוי נוסף לשם ESV Admira-NÖ Energie Vienna בשנת 1960 עקב הסכם חסות עם ספקי האנרגיה האזוריים NEWAG/NIOGAS. זמן קצר לאחר מכן, אדמירה, או אדמירה אנרגיה (Admira Energie), כפי שנקראה ברוב כלי התקשורת באותה תקופה, חזרה במעט לגדולתה וזכתה באליפות אוסטריה בשנת 1964 ובדאבל של אליפות וגביע בשנת 1966.
חשיפת השערוריות הכספיות בחברת NEWAG/NIOGAS בסוף שנות ה-60 הובילה לסיום פתאומי של המימון והזרמת הכספים התמידי, והביאה את המועדון לסף פשיטת רגל. והביאה את המועדון לסף הממשל, אשר כמעט ולא ניתן היה להימנע ממנו. אף על פי כן, אדמירה החלה לחפש שותף לאיחוד אפשרי, וסימנה במיוחד את אוסטריה וינה. אולם, לאחר שהצעת האיחוד עם אוסטריה נדחתה פעמיים, אדמירה החלה בסופו של דבר בשיחות עם ואקר וינה, שהסתיימו באיחוד בשנת 1971.
ואקר וינה
ואקר וינה (בגרמנית: SC Wacker Vienna) הוקמה בשנת 1908 ברובע מיידלינג בעיר וינה. המועדון העפיל לראשונה לליגה העליונה באוסטריה בשנת 1914. עד אמצע שנות השלושים הייתה ואקר מועדון אמצע טבלה, אך לאחר מכן הפכה למועדון צמרת בשנות הארבעים והחמישים, זכתה בדאבל בשנת 1947 וסיימה כסגנית האלופה עוד שמונה פעמים בין 1940 ל-1956.
במהלך העשור האחרון כמועדון עצמאי ואקר וינה הפך למועדון לא יציב הנע בין הליגות, עם ארבע ירידות וארבע עליות רצופות לליגה הבכירה בין השנים 1961–1968. ירידה חמישית בשנת 1971, בשילוב עם בעיות כלכליות ובעיות הקשורות לאצטדיון, הביאו בסופו של דבר למיזוג עם אדמירה, כשהמועדון המאוחד נקרא אדמירה/ואקר וינה (בגרמנית: FC Admira/Wacker).
VfB מדלינג
VfB מדלינג (בגרמנית: VfB Mödling) הוקמה ב-17 ביוני 1911 בעיירה מדלינג באוסטרית התחתונה. מאז הקמתה שיחקה מדלינג בליגה העליונה של אוסטריה התחתונה. עם הקמתה של ליגה לאומית אוסטרית רחבה בשנת 1949, המועדון שויך לליגה השנייה בחשיבותה. במרבית שנותיו, המועדון שיחק בליגה השנייה והשלישית. המועדון העפיל שלוש פעמים לליגה הראשונה לתקופות קצרות, בעונות 1952/1953 ו-1987/1988, ובין השנים 1992 ל-1995, לפני שבסופו של דבר התאחד עם אדמירה/ואקר וינה בשנת 1997.
1997–2011: האיחוד עם VfB מדלינג ובעיות כלכליות
בשנת 1997, לאחר משבר כלכלי, התאחדו VfB מדלינג ואדמירה ואקר. בשנת 2004 רכש את המועדון מג'יד פישיאר האיראני. הנהגתו של פישיאר הובילה לקשיים נוספים במגרש, ומחוץ למגרש. המועדון ירד לליגה השנייה לאחר עונת 2005/2006.
עם בעיות כספיות נוספות, פישיאר מכר את המועדון לריצ'רד טרנקוואלדר בשנת 2008. טרנקוואלדר ביצע שורה של שינויים במועדון, ביניהם שינוי שם המועדון ל"טרנקוואלדר אדמירה" (FC Trenkwalder Admira). בסופו של דבר השינויים השתלמו, כאשר המועדון העפיל בחזרה לבונדסליגה האוסטרית בסיום עונת 2010/2011. (לעומת זאת, מג'יד פישיאר, גרם לבעיות כלכליות דומות במועדון השווייצרי סרבט ז'נבה בעונת 2011/2012. ) טרנקוואלדר מכר את המועדון בשנת 2014, ושם המועדון חזר להיות אדמירה ואקר מדלינג.
בסיום עונת 2021/2022 נשרה הקבוצה לליגת המשנה לאחר עשור בליגה הבכירה.
המרכז הלאומי למחקר רפואי לאונקולוגיה ע"ש בלוחין
המרכז הלאומי למחקר רפואי לאונקולוגיה ע"ש בלוחין (ברוסית: Национальный медицинский исследовательский центр онкологии имени Н. Н. Блохина) היא המרפאה האונקולוגית הגדולה ביותר ברוסיה ובאירופה הממוקמת במוסקבה. המבנה כולל חמישה מכונים. שלושה מכונים קליניים: מכון מחקר לאונקולוגיה קלינית, מכון מחקר לאונקולוגיה והמטולוגיה ילדים, מכון מחקר לרדיולוגיה קלינית וניסויית. שני מכונים המעורבים בפיתוחים מדעיים בסיסיים: מכון המחקר לאבחון ניסויי וטיפול בגידולים, מכון המחקר לסרטן. כמו גם אתר ייצור משלו לייצור כימיקלים ורדיופרמצבטיקה.
המרכז מציג את כל סוגי הטיפול האונקולוגי הקיימים. במהלך 70 שנות ההיסטוריה שלו, המרכז התגלה כסימביוזה ייחודית של מדע ופרקטיקה קלינית, מוביל באונקולוגיה הרוסית. גישה רב-תחומית לטיפול בחולים אונקולוגיים ואסכולה כירורגית המוכרת הרבה מעבר לגבולות רוסיה מושכים יותר מ-213,000 חולים בכל הגילאים מרוסיה, מדינות חבר העמים ואירופה בשנה. עוד 6,000 איש בשנה מקבלים עזרה מרחוק באמצעות ייעוץ טלרפואה.
המרכז מעסיק 3567 עובדים. מתוכם, 4 חברים באקדמיה הרוסית למדעים, 2 חברים בהתכתבות באקדמיה הרוסית למדעים, 69 פרופסורים, 182 דוקטורים למדעים, 423 קנדידטים למדעים, 13 אנשים הם בעלי התואר עובד מכובד של המדע.
פסגת אמפיבול
פסגת אמפיבול (באנגלית: Amphibole Peak) היא פסגה בגבעות גברו שבהרי המלכה מוד, באזור חוף דופק של שטח חסות רוס שבאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 1,660 מטרים מעל פני הים, והוא הפסגה הגבוהה ביותר בגבעות גאברו.
הפסגה ממוקמת 7 קילומטרים מצפון להר לאנו.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי קבוצת המחקר הדרומית (Southern Party), של משלחת הסקר הגאולוגי של ניו זילנד לאנטארקטיקה (New Zealand Geological Survey Antarctic Expedition), אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1963 – 1964.
שמה של הפסגה תיאורי.
על הפסגה התגלו מינרלים רבים מסוג אמפיבול.
לקריאה נוספת
• V. R. McGregor (1965), Geology of the area between the Axel Heiberg and Shackleton Glaciers, Queen Maud Range, Antarctica, New Zealand Journal of Geology and Geophysics, 8:2, 314-343, DOI: 10.1080/00288306.1965.10428114
עקב לבן (סוג)
עקב לבן (שם מדעי: Pseudastur) הוא סוג של עוף דורס ממשפחת הנציים המצוי באמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית ביערות הגשם. בסוג זה ישנם 3 מינים.
אלו עופות דורסים בינוניים בגודלם השייכים לתת-משפחת העקבים וקרובים לעקב. הם בעלי נוצות לבנות, למעט בכנפיהם, מקורם ועיניהם והם פעילי יום הדואים מעל היערות הטרופיים.
כמו מרבית הדורסים הם מחפשים טרף קטן עד בינוני אותו הם קוטלים בטופריהם הגדולים. הם ניזונים מזוחלים קטנים, חרקים, עופות ויונקים עד גודל של קפוצ'ין או חוטמן.
דומינגו הינדויאן
דומינגו גרסיה הינדויאן (בספרדית: Domingo Hindoyan; נולד ב־15 בפברואר 1980) הוא מנצח וכנר ונצואלי-ארמני. המנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול ומנצח אורח ראשי של תזמורת הרדיו הלאומית של פולין.
ביוגרפיה
הינדויאן נולד בקראקס והוא בנם של דומינגו גרסיה, (כנר ונצואלי ונשיא לשעבר של התזמורת הסימפונית של ונצואלה) וויקי הינדואן (עורכת דין בפרלמנט הלאומי של ונצואלה). הינדויאן הוא ממוצא ארמני דרך אמו, שנולדה בחלב שבסוריה.
הוא התחיל את לימודי המוזיקה שלו ככנר וחבר בתוכנית החינוך המוזיקלי של ונצואלה "אל סיסטמה". הוא השיג תואר שני בניצוח בבית הספר למוזיקה של ז'נבה בהצטיינות הגבוהה ביותר עם לורן גיי. בשנת 2012, הוא הוזמן להצטרף לאקדמיית הניצוח הבינלאומית של אליאנץ, שם עבד עם התזמורת הפילהרמונית של לונדון ותזמורת פילהרמוניה, תחת המנצחים אסה-פקה סאלונן וסר אנדרו דייוויס. הוא השתתף בכיתות אמן עם ברנרד הייטינק, דייוויד זינמן וחסוס לופז-קובוס.
בשנת 2013, הינדויאן מונה לעוזר המנצח הראשון של דניאל ברנבוים באופרה של ברלין. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצוח במטרופוליטן אופרה בינואר 2018. הופעות בכורה אחרות במהלך עונת 2017–2018 כללו הופעות בבית האופרה של שטוטגרט ובבית האופרה של מונטה-קרלו.
ביוני 2019, הינדויאן ניצח לראשונה על התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול. ביוני 2020, תזמורת ליברפול הודיעה ​​על מינויו של הינדויאן למנצח הראשי הבא שלה, החל מהעונה 2021–2022. מינוי זה מציין את תפקידו הראשון כמנצח ראשי. עם התזמורת של ליברפול, הינדויאן ערך את הופעת הבכורה שלו בניצוח בפרומס בספטמבר 2021.
מיוני 2019 הוא מנצח אורח ראשי של תזמורת הרדיו הלאומית של פולין.
חיים אישיים
הינדויאן נשוי לזמרת הסופרן סוניה יונצ'בה. לזוג יש שני ילדים, מטאו, שנולד ב-6 באוקטובר 2014, וסופיה, שנולדה באוקטובר 2019. המשפחה מתגוררת בקנטון ציריך שבשווייץ.
יחסי אנדורה–מקסיקו
יחסי אנדורה–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים בין נסיכות אנדורה לבין המדינות המקסיקניות המאוחדות. שתי המדינות הם חברות ארגון הברית האיברו-אמריקאית והאו"ם.
היסטוריה
אנדורה ומקסיקו, בעידוד הרצון לפתח קשרים ידידותיים בין עמיהם ולשתף פעולה בתחומים הפוליטיים, הכלכליים, המסחריים והתרבותיים, הסכימו לכונן יחסים דיפלומטיים ב-5 במאי 1995 לאחר שאנדורה אימצה חוקה חדשה כדמוקרטיה פרלמנטרית. כינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות התרחש בעיר ניו יורק, במהלך מעשה בו נחתמו נציגי שתי המדינות לאו"ם לשיחה משותפת. מקסיקו הסמיכה עד מהרה שגריר באנדורה שממוקם במדריד, ספרד.
בדצמבר 2014 ביקר ראש ממשלת אנדורה אנטוני מרטי בביקור במקסיקו כדי להשתתף בפסגה האיברו-אמריקאית ה-24 בעיר וראקרוס. כשהיה במקסיקו, ראש הממשלה מרטי נפגש עם נשיא מקסיקו אנריקה פניה נייטו. בפגישה השתתף גם שר החוץ של אנדורה ז'ילברט סבויה סוניה. בספטמבר 2018 חתמו שתי המדינות על מזכר הבנות לשיתוף פעולה בין הפרקליטות הכללית של אנדורה לבין היועץ המשפטי למקסיקו (PGR).
אנדורה ידועה כמקלט מס; היו מצבים שמקסיקנים מסוימים נסעו לשם כדי לפתוח חשבונות בנק במדינה כדי להסתיר ו/או להלבין כסף. בשנת 2016 התגלה חשבון בבנקה פריוואדה ד'אנדורה שהכיל 6 מיליון דולר והיה חשבון בנק פרטי של איש קונגרס מקסיקני ממדינת סינלואה. משערים כי הכסף היה מקרטל סינלואה. בשנת 2017 נמצא כי שגריר מקסיקו באורוגוואי, פרנסיסקו ארויו ויירה, הסתיר מיליון דולר בחשבון בנק באנדורה.
יחסי סחר
בשנת 2018 הסתכם המסחר בין אנדורה למקסיקו ב-2.4 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של אנדורה למקסיקו כולל: מוצרי פלסטיק, מוטות ברקים, מגבילי מתח ומדכאי מתח חולפים. הייצוא העיקרי של מקסיקו לאנדורה כולל: חומצה fumaric. בין השנים 1999–2012 השקיעה אנדורה 2.5 מיליון דולר במקסיקו. אנדורה היא המשקיעה ה-71 בגודלה במקסיקו, כאשר מרבית השקעותיה מרוכזות בתחום הבנייה והשירותים הפיננסיים, כמו גם אביזרי צנרת וענפי נירוסטה. חברות בנקאות רב-לאומיות אנדורניות Andbank ו-Crèdit Andorrà פועלות במקסיקו. החברה הרב-לאומית המקסיקנית, Cemex, פועלת באנדורה.
יוסי רחמני
יוסי רחמני (נולד ב-29 באוגוסט 1964) הוא שחקן ובמאי תיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה
יוסי רחמני גדל בעיר קורדובה שבארגנטינה ועלה לישראל בשנת 1987. סיים את לימודיו בסטודיו למשחק ניסן נתיב בשנת 1992. בהמשך למד ליצנות רפואית והחל לעסוק בתחום בבתי חולים.
בשנים 1996 - 2000 היה חבר בלהקת "תיאטרון נוצר" בה השתתף בהצגות "תיאטרון זה להפך" ו"פנטיסילאה".
בשנת 1999 היה מועמד לפרס התיאטרון הישראלי על תפקידו כשחקן המשנה במחזה אשכבה מאת חנוך לוין.
רחמני זכה בפרס "קיפוד הזהב" לשנת 2008 הניתן להצגות פרינג' בישראל, על עיבוד יצירתו "המנהרה".
רחמני משתתף במופע הרחוב "פיקוח אירוני" יחד עם שותפו דוד (דוש) בראשי, בו הם מחופשים לפקחים עירוניים ומבצעים אלתורים קומיים.
נחום מוכיח
נחום מוכיח (נולד ב- ב-13 ביוני 1953) הוא מבקר קולנוע ומוזיקה, עורך וכתב תרבות ופזמונאי.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב, למד בעירוני א' במגמה מזרחנית ושירת בצבא ביחידה 8200. לאחר שחרורו מהצבא למד בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. לקראת סיום לימודיו החל לעבוד כצלם אולפן פרילנסר בתוכניות בידור שונות כגון זהו זה!, שצולמו בטלוויזיה החינוכית, באולפני הרצליה ובטלוויזיה הישראלית.
בשנת 1979 סיים את לימודיו. משנת 1980 עד שנת 1981 עבד כעיתונאי בשבועון קול תל אביב והמרכז של "ידיעות אחרונות". בשנת 1981 נסע לניו יורק והשתתף בקורסים שונים בתחום תקשורת המונים באוניברסיטת ניו יורק. בזמן שהותו בניו יורק התפרנס ככתב במספר עיתונים ישראלים מקומיים וכן שלח כתבות בנושאי קולנוע ואמנות לעיתונים הארץ, דבר והעולם הזה. בין הכתבות שפרסם באותה עת היה ריאיון שערך עם הכוכב ההוליוודי ג'יימס סטיוארט. בשנת 1983 שב לישראל. בשנת 1984 השתלב כמבקר הקולנוע של כתב העת את. בשנת 1988 נמנה עם הגרעין המייסד של שבועון הנוער ראש אחד ושימש בו ככתב וכמבקר קולנוע ומוזיקה. בהמשך התמנה לעורך הבידור שלו. במרוצת שנות ה-90 עבד כעורך וככתב תרבות בעיתוני רשת ידיעות אחרונות: 7 לילות, פנאי פלוס (גם בו שימש בין היתר כמבקר קולנוע) ולאשה.
החל מ-2005 החל לעבוד באתר התרבות הבמה ככתב וכמבקר קולנוע וכן כמבקר מוזיקה, והחל מ-2006 ועד 2014 עבד במקביל בעיתונים ישראלי, מקור ראשון ומעריב, בכולם שימש כעורך/ כתב תרבות וכן כמבקר קולנוע ומוזיקה. ב-2015 החל לעבוד בירחון אטמוספירה ככתב קולנוע. בשנים 2016–2017 שימש כתסריטאי וכתחקירן של תוכנית הטלוויזיה טלסינמה בערוץ הראשון.
מזה יותר מעשור משמש כחבר האקדמיה לקולנוע.
מ-2015 משמש כשופט בפסטיבלי קולנוע בינלאומיים בצוותי השיפוט של פיפרסקי, ארגון המבקרים הבינלאומי. הוא שפט בפסטיבלי מינכן גרמניה, לוס קאבוס מקסיקו, פרישטינה קוסובו, קוטבוס גרמניה, סיאטל ארצות הברית, טאיפיי טייוואן, ולדיווסטוק רוסיה, בנגלור הודו, קרקוב פולין, קרלה, הודו.
מ-2018 משדר יחד עם אלברט גבאי את תוכנית הרדיו לענייני קולנוע "סינמאקשן" ברדיו קסם 106fm וכן את תוכנית הווידאו סינמאקשן TV.
ב-2019 סיים את יצירת סרטו הדוקומנטרי "מיוחדת במינה". הסרט התמודד ב-2020 על פרס אופיר.
באוגוסט 2021 הוקרן הסרט "מיוחדת במינה" בפסטיבל Dances with Films בלוס-אנג'לס ובספטמבר 2021 זכה בפרס בפסטיבל World Film Carnival בסינגפור.
בשנה האחרונה שוקד על בימוי "החיים כרומנו", סרט דוקומנטרי על המוזיקאי-גיטריסט-נגן בוזוקי חיים רומנו.
פלורנס פוסטר ג'נקינס (סרט)
פלורנס פוסטר ג'נקינס הוא סרט ביוגרפי בריטי מסוג דרמה קומית שיצא לאקרנים בשנת 2016, בבימויו של סטיבן פריריס ונכתב על ידי ניקולס מרטין. בסרט מככבת מריל סטריפ בתפקיד פלורנס פוסטר ג'נקינס, יורשת, אשת חברה ופילנתרופית מניו יורק, שהייתה חובבת מוזיקה גדולה ודמות מרכזית בעולם המוזיקה בזמנה, שהתפרסמה כזמרת אופרה גרועה במיוחד. יו גרנט משחק את בעלה סנט קלייר בייפילד, שהוא גם אמרגנה ושחקן שייקספירי. חברי צוות אחרים כוללים את סיימון הלברג, רבקה פרגוסון ונינה אריאדנה.
עלילה
פלורנס פוסטר ג'ינקינס היא אשת חברה ניו יורקית, שירשה הון מאביה, ואותו היא מקדישה לתמיכה באמנים ומוסדות למוזיקה. היא הקימה את מועדון ורדי, יחד עם בעלה, ואמרגנה סנט קלייר בייפילד. השנה היא 1944 ובתחילת הסרט פלורנס אומרת על במת המועדון, שעכשיו בימי המלחמה, מוזיקה חשובה אפילו יותר. פלורנס וסנט קלייר גרים בנפרד. סנט קלייר גר בביתה של המאהבת שלו קתלין וות'רלי. פלורנס נדבקה בעגבת מבעלה הראשון, ונמנעת לחלוטין ממגע מיני עם סנט קלייר, כדי לא להדביק אותו. על מנת להילחם בהתפתחות המחלה היא לוקחת ארסן וכספית להם יש גם השפעות רעילות עליה.
פלורנס חוזרת ללמוד שירה עם קרלו אדוארדס (שהוא סגן המנצח של המטרופוליטן אופרה, ושוכרת את קוסמיי מק'מון שינגן בפסנתר בעודה שרה. מק'מון מופתע לגלות שפלורנס מזייפת נורא. סנט קלייר ואדוארדס מתנהגים כאילו פלורנס מוכשרת מאוד, ומזהירים את הצעיר שלא להגיד לה את האמת.
סנט קלייר מארגן עבורה קונצרט קטן, כשהוא בוחר בקפידה למי הוא מוכר כרטיס. חבריה הנאמנים מהמועדון מכבדים אותה, בעוד שאחרים לא יכולים להתאפק מלצחוק. סנט קלייר ומק'מון מצליחים להסתיר ממנה את הביקורת השלילית שספגה, ופלורנס מתגאה בהישגה. היא מקליטה את ההופעה ומחלקת לאנשים את התקליט כמתנה. כשהיא באה לחלק את התקליט למק'מון הם מתחילים לדבר ומק'מון מבין כי הוא מכבד ומעריך את פלורנס.
פלורנס ומק'מון ממשיכים בעבודתם המשותפת, ושיריה של פלורנס מגיעים לרדיו. אנשים מוצאים את השירים שלה למצחיקים במיוחד, למורת רוחו של סנט קלייר. סנט קלייר תוקף חבורת גברים שצוחקים על פלורנס בבר, וקתלין נפרדת ממנו מכיוון שהיא חשה מושפלת. פלורנס מחליטה להופיע לערב אחד בקרנגי הול. סנט קלייר מנסה לשכנע אותה לוותר על הרעיון, אבל היא בטוחה שזה הזמן המתאים לכך. מק'מון בתחילה מסרב בתוקף להופיע איתה שם, אבל סנט קלייר מצליח לשכנע אותו. הם מבינים כי יהיה עליהם להתמודד עם הקשיים שההופעה תערים עליהם, וכל זאת על מנת לגרום לפלורנס את הערב שרצתה בו.
אולם ההופעה מלא עד אפס מקום, ובקהל נמצאים אנשים כמו קול פורטר וטלולה בנקהד. כאשר פלורנס מתחילה לשיר, החיילים צוחקים ולועגים לה. פלורנס מפסיקה את ההופעה כאשר היא מבינה מה קורה. חבריה ומוקיריה נוזפים באלה הלועגים, ומעודדים אותה לשיר. פלורנס מעודדת מתמיכה בה, וממשיכה לשיר. בינתיים, עורך הניו יורק פוסט, מסרב להמשיך להאזין, ולא שועה לתחינותיו של סנט קלייר לא לכתוב כתבה מכוערת על פלורנס.
סנט קלייר ומק'מון מוצאים כל עותק של עיתון הפוסט וזורקים אותו לפח. הם מביאים לפלורנס אוסף של כתבות מחמיאות. אבל לאחר ששני גברים פונים אליה ואומרים לה להתעלם מהערות של העיתון היא מוצאת עותקים של העיתון וקוראת את הביקורת הקוטלת. היא מתעלפת במקום. פלורנס גוססת, סנט קלייר נמצא לצידה, והיא חולמת על רגעיה היפים על הבימה. לבסוף היא מציינת כי "אף אחד לא יוכל לטעון שהיא לא שרה". לאחר שאומרת זאת היא נרדמת ומתה בשנתה.
ביקורות
הסרט זכה בעיקר לביקורות חיוביות. באתר עגבניות רקובות הוא זכה לציון של 87. בביקורת נאמר כי זהו סרט דרמה חביב, שעושה צדק עם שחקניו. באתר מטהקריטיק הוא זכה לציון של 71. לירון סיני כותב שהסרט מצליח להציג דמות שהיא גם מעוררת חמלה, אך גם אהובה. לעומתם אורון שמיר טוען כי יש בעיה בלהציג את המבקר כאיש הרע. הסרט זכה לשתי מועמדויות לאוסקר ה-89 עבור פרס השחקנית הטובה ביותר למריל סטריפ ואוסקר עבור עיצוב התלבושות, ולארבע מועמדויות לפרס גלובוס הזהב.
ברבור שחור (סרט)
ברבור שחור (באנגלית: Black Swan) הוא דרמת מתח פסיכולוגית, שיצא לאקרנים בארצות הברית בדצמבר 2010. את הסרט ביים דארן ארונופסקי ומככבים בו נטלי פורטמן, מילה קוניס, ונסן קאסל, וינונה ריידר וברברה הרשי. הסרט מספר אודות להקת בלט יוקרתית בניו יורק המעלה הפקה של "אגם הברבורים", ושתי רקדניות המתמודדות על התפקיד הראשי, הדורש גילום של שני תפקידים הפוכים: הברבור הלבן והברבור השחור.
על תפקידה בסרט זכתה פורטמן בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
עלילת הסרט
להקת המחול "ניו יורק סיטי בלט" נערכת לקראת הפקה מחודשת של הבלט "אגם הברבורים". כאשר המנהל האומנותי של הלהקה תומא לירוי (ונסן קאסל) מחליט להחליף את הפרימה בלרינה הוותיקה בת' מקנטייר (וינונה ריידר). הרקדנית נינה סיירס (נטלי פורטמן) מתמודדת על קבלת התפקיד, אולם יש לה מתחרה; רקדנית חדשה בלהקה בשם לילי (מילה קוניס), לה תכונות הפוכות לשלה. תומא נרתע מללהק את נינה; הוא טוען שהיא מושלמת לתפקיד הברבור הלבן, אך היא עצורה ופרפקציוניסיטית מכדי לגלם את הברבור השחור, תפקיד שדורש להט וחושניות אפלולית (האופייני דווקא ליריבתה לילי). כאשר נינה מגיעה למשרדו לאחר האודישן כדי לבקש את התפקיד, הוא נושק לה בפתאומיות והיא בתגובה נושכת את שפתו. הנשיכה מפתיעה ומלהיבה אותו ולמחרת הוא מעניק לה את התפקיד הראשי.
נינה גרה עם אמה השתלטנית אריקה (ברברה הרשי), בלרינה כושלת בעברה המתייחסת לנינה כילדה ומנסה לשלוט בכל היבט של חייה. במקביל לחזרות, נינה מפתחת פריחה מוזרה על גבה, אמה מבחינה בסימנים ותולה זאת בהרגל ישן של נינה לגירוד עצמי. נינה מתחילה גם לסבול מהתקפי הזיות משונות האופייניים לסכיזופרניה פרנואידית, כשבחלקם היא פוצעת את עצמה, אך ברגע הפציעה ההזיה נעלמת ומותירה את נינה מבולבלת.
נינה חשה כי לילי נחושה בדעתה לקחת ממנה את התפקיד הראשי. המנהל תומא מתוסכל מכך שנינה לא נפטרה עדיין מהעכבות על הבמה, ומבהיר לה שעליה להתחבר גם לדמות האפלה והמינית של הברבור השחור. המתח בין נינה לאמה מחמיר גם הוא כאשר נינה מורדת בסמכותה ויוצאת עם לילי למועדון יומיים לפני ההופעה. נינה שבה לביתה והוזה מפגש מיני בינה לבין לילי. בבוקר המחרת נינה מתעוררת מאוחר ומגיעה באיחור לחזרות, שם היא מבחינה בלילי מבצעת את תפקידה בהיעדרה, לאחר שנבחרה על ידי תומא למחליפתה. נינה אינה מודעת לכך שהמפגש המיני עם לילי היה הזיה, ודורשת בזעם הסבר מלילי מדוע לא העירה אותה, לילי מבטלת את האשמותיה ונינה מבינה שמדובר בהתקף הזיה נוסף.
ביום ההופעה מנסה אמה של נינה, הסוברת כי היא חולה, להניא אותה מללכת להופעה, אך נינה פורצת את דלתה בכעס, מגיעה לתיאטרון ודורשת לבצע את תפקידה. כאשר היא מבחינה בלילי בחלקה הראשון של ההופעה כאשר היא מגלמת את הברבור הלבן, היא מאבדת את הריכוז ונופלת על הבמה. כשהיא שבה לחדר ההלבשה כדי להתאושש, היא פוגשת שם בלילי הלבושה במדי הברבור השחור שלה ודוחפת אותה בכוח לתוך מראה. במהלך המאבק שמתפתח ביניהן היא נוטלת חתיכת שבר מהמראה המנופצת ודוקרת את לילי למוות. היא מסתירה את גופתה ויוצאת שוב לקהל.
נינה רוקדת את הברבור השחור בתשוקה ובחושניות וזוכה למחיאות כפיים סוערות. כשהיא מחליפה את התלבושת למערכה האחרונה, היא רואה שלולית דם מתחת לדלת חדר האמבטיה. לפתע נשמעת נקישה על הדלת, מעבר לדלת עומדת לילי שבאה לברך אותה על הצלחתה. כך מסתבר שהמאבק בין השתיים היה הזיה נוספת, אולם המראה מנופצת, וכך נינה מבינה שהיא דקרה את עצמה, לא את לילי.
נינה עולה למערכה האחרונה, רוקדת ללא דופי ומסיימת לקול מחיאות כפיים פראיות. לירוי מברך את נינה על הופעתה הפנומנלית, עד שהוא שם לב לפציעתה הקטלנית. לירוי מזעיק את הרקדניות שתקראנה לעזרה רפואית, אך נינה רק ממלמלת את המשפט: "הייתי מושלמת".
קונספט
דארן ארונופסקי התעניין לראשונה בבלט כאשר אחותו למדה בלט קלאסי בתיכון לאמנויות הבמה שבניו יורק. הרעיון הבסיסי לסרט התפתח כאשר ארונופסקי שכר תסריטאים על מנת לבצע עיבוד מחדש של תסריט בשם "המחליפה", שעסק בשחקני אוף ברודוויי וחקר את הרעיון של תחושת רדיפה על ידי כפיל בדומה לתסמונת קפגרא ולסיפורי הפולקלור אודות דופלגאנגר.
ארונופסקי ציין שבתסריט היו אלמנטים של הסרט "הכל אודות חוה", של סרטו של רומן פולנסקי, "הדייר", ושל הנובלה "הכפיל" מאת פיודור דוסטויבסקי. בנוסף, צפה הבמאי במספר גדול של הפקות של "אגם הברבורים", והוא חיבר את הדואליות של הברבור השחור והלבן בתסריט. כאשר נערכה עבודת המחקר עבור הפקת הסרט, מצא ארונופסקי כי בלט הוא "עולם מאוד מבודד" ושהעוסקים בו "אינם מתרשמים מקולנוע". יחד עם זאת, הוא מצא רקדניות בעבר ובהווה שהסכימו לחלוק עמו סיפורים מניסיונן בעולם הבלט. כמו כן, הוא צפה מאחורי הקלעים בהפקה של אקדמיית מוסקבה לכריאוגרפיה שהועלתה במרכז לינקולן.
ארונופסקי ראה את ברבור שחור כיצירה משלימה לסרטו הקודם, "המתאבק", וציין גם כי הסרט מזכיר פרויקט ישן שלו על רומן אהבים בין מתאבק לבלרינה. אך הבמאי החליט להפריד בין עולם ההתאבקות ועולם הבלט כיוון שזה "יותר מדי בשביל סרט אחד". בהתייחס להשוואה בין שני הסרטים אמר כי "תחום ההיאבקות נחשב לאמנות הבמה הנמוכה ביותר - אם הם בכלל קוראים לזה אומנות - ובלט נחשב לאומנות הבמה הגבוהה ביותר. אבל הדבר שהיה הכי מדהים עבורי זה עד כמה דומים האמנים המופיעים בשני העולמות הללו. שניהם עושים שימוש יוצא דופן בגוף שלהם על מנת להביע את עצמם. על הסרט כמותחן פסיכולוגי אמרה נטלי פורטמן כי הסרט דומה לסרטו של רומן פולנסקי "תינוקה של רוזמרי" משנת 1968, בעוד ארונופסקי ציין כי "רתיעה" (1965) ו"הדייר" (1976) של פולנסקי היוו השפעה משמעותית על הסרט. השחקן ונסן קאסל השווה גם הוא בין "ברבור שחור" לסרטיו הראשונים של פולנסקי, וכן גם ליצירותיו המוקדמות של דייוויד קרוננברג.
משחק וליהוק
שחקנים ודמויות:
ארונופסקי העלה בפני פורטמן את הרעיון לסרט על בלט עוד בשנת 2000, והתרשם כי היא מעוניינת לגלם דמות של רקדנית בלט. בהתייחס להחלטתה להשתתף בסרט אמרה פורטמן כי "אני מנסה למצוא תפקידים שדורשים ממני יותר בגרות, כיוון שאתה יכול להיתקע במעגל נוראי של נחמדות כאישה בתעשיית הקולנוע, במיוחד כשאתה קטן-מידות". כשהבמאי סיפר לה על סצנת מעשה האהבים בין שתי בלרינות מתחרות, חשבה פורטמן "שזה מאוד מעניין מכיוון שהסרט הזה הוא בדרכים רבות מחקר של האגו של האמן ותשומת לב נרקיסיסטית לעצמך יחד עם דחייה עצמית."
פורטמן הייתה זו שהציגה את ארונופסקי לקוניס, אותה הוא הכיר מהסרט קח את זה כמו גבר משנת 2008. בהתייחס לניגוד שבין דמויותיהן של נינה ולילי, הדגישה קוניס כי "הדמות שלי מאוד משוחררת [...] יכולות הריקוד הטכניות שלה אינן טובות כמו אלה של הדמות של פורטמן, אבל יש לה יותר תשוקה באופן טבעי, וזה מה שחסר לנינה." שתי הדמויות של הרקדניות מונחות על ידי במאי הפקת הבלט, תומא לירוי, בגילומו של קאסל. הוא השווה את דמותו למנהל האומנותי של בלט הניו יורק סיטי, ג'ורג' בלנשין, שהיה "חולה שליטה, אמן אמיתי שהשתמש במיניות על מנת לביים את הרקדניות שלו."
פיתוח וצילום
כאשר ארונופסקי הציג את הרעיון הראשוני ל"ברבור שחור" בפני סרטי יוניברסל, החליט הסטודיו להפיץ אותו במהירות בינואר 2007. אך הפרויקט לא יצא לפועל תחת הסטודיו, וארונופסקי החל במקום בצילומי סרטו "המתאבק". לאחר שהעבודה על סרט זה הסתיימה בשנת 2008, ביקש ארונופסקי ממארק היימן, שעבד איתו ב"המתאבק", שיכתוב את התסריט עבור "ברבור שחור". ביוני 2009 יוניברסל ערכו לברבור שחור "עסקת תפנית" שהתקבלה בביקוש מצד חברות אחרות, בעיקר בזכות כיכובה של נטלי פורטמן בתפקיד הראשי.
מי שהפכו למפיצי הסרט הם סטודיו "Fox Searchlight Pictures". הסטודיו העניק להפקה תקציב של 10–12 מיליון דולר, וצילומי בסיס החלו בניו יורק בסוף שנת 2009. ארונופסקי בחר לצלם את הסרט בסגנון ויזואלי שדומה לסרטו, "המתאגרף", מבחינת צבעים וסגנון צילום מגורען. חלק ניכר מהצילומים התבצעו במרכז לאומנויות הבמה בפרצ'ייס קולג' (Purchase College) שבניו יורק. כמו ב"המתאגרף", רוב הסרט צולם במצלמת סופר 16 מ"מ.
אימונים
פורטמן וקוניס החלו באימונים חצי שנה לפני תחילת הצילומים, במטרה להשיג את מבנה הגוף ומסת השרירים האופייניים לרקדניות בלט מקצועיות. פורטמן התאמנה חמש שעות ביום בריקוד בלט, אימון משולב ושחייה. חודשים ספורים לקראת תחילה הצילומים היא החלה להתאמן על הכוריאוגרפיה. קוניס התמקדה בפעילות אירובית ובפילאטיס. על ההכנות לתפקיד אמרה: "למדתי בלט בתור ילדה כמו הרבה ילדות אחרות. את לובשת טוטו, עומדת על הבמה, נראית חמודה ומסתובבת. אבל המקרה הזה הוא מאוד שונה, כי אי אפשר לזייף את זה ולהעמיד פנים שאת יודעת מה את עושה. כל הגוף שלך צריך להיות בנוי לגמרי אחרת."
ג'ורג'ינה פרקינסון, המאסטר-בלט של תיאטרון הבלט האמריקני בניו יורק (ABT), אימנה את השחקניות. בחלק מהסצנות החליפו הרקדניות הראשיות של התיאטרון שרה ליין ומריה ריקטו את פורטמן וקוניס. על יכולות הבלט של פורטמן אמר ארונופסקי: "היא הצליחה לעשות את זה. חוץ מכמה שוטים רחבים בהם היא הייתה צריכה להיות ב"פוינט" (En pointe) לזמן ממושך, בכל שאר הסרט זו נטלי. לא השתמשתי הרבה במחליפה שלה". רקדניות בכירות של תיאטרון הבלט האמריקני לוהקו לתפקידי הריקוד המשניים, ועבור בנג'מין מילפייד (המגלם את דייוויד) הייתה ההשתתפות בסרט הופעת הבכורה שלו הן כשחקן קולנוע והן כרקדן בלט.
דבר המבקרים והצלחה מסחרית
ברבור שחור התקבל בביקורות אוהדות מצד מבקרי הקולנוע. אתר Rotten Tomatoes המשקלל ביקורות קולנוע ציין כי 88% מתוך 194 מבקרים העניקו לסרט ביקורת חיובית, ושישנה הסכמה בין המבקרים ש"ממריץ, מתפרץ, שוקק רגשות ומלודרמטיות פראית, דואה "ברבור שחור" על כנפי בימויו הנועז של דארן ארונופסקי והופעתה המזהירה של נטלי פורטמן".
קורט לודר ממגזין "ריזן" כינה את הסרט "מצמרר להפליא" וכתב כי הוא אינו "משביע רצון לחלוטין; אך הוא חדור בחיוניות היצירתית הרגילה של הבמאי, ויש לו סגנון נהדר של אפלוליות קורנת". מייק גודרידג' מהדיילי סקרין כינה את ברבור שחור "מטריד ומלהיב לסירוגין" ושיבח את פורטמן ה"שובה לב בתור נינה. היא מצליחה ללכוד בדייקנות מבהילה את הבלבול של אישה צעירה ועצורה הנזרקת לעולם של סכנות ופיתויים." המבקר שיבח גם את המשחק של שחקני המשנה קסל וקוניס ובמיוחד את ברברה הרשי בתפקיד ה"אמא הנואשת מקנאה".
הסרט הופץ תחילה במהדורה מוגבלת בערים נבחרות בצפון אמריקה, והכניס ביום הפתיחה 415,822 דולר. בסוף השבוע שלאחריו יצא הסרט ל-90 בתי קולנוע והרוויח 3,300,000 דולר, וכן דורג במקום השישי בקופות.
פסקול
פסקול הסרט "ברבור שחור" הוא שיתוף הפעולה החמישי במספר בין דארן ארונופסקי למלחין הבריטי קלינט מנסל. מנסל ביסס את הפסקול על עבודתו המקורית של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי עבור אגם הברבורים, אך עם שינויים מוזיקליים מרחיקי לכת.
בסרט עצמו מופיעים גם כמה קטעים חדשים של צמד המוזיקה האלקטרונית The Chemical Brothers, אך הם אינם מופיעים בפסקול הסרט.
אופק פסח
אופק פסח (נולד ב-9 ביולי 2001) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ישראלי. מועמד לפרס האקדמיה לטלוויזיה לפרס שחקן משנה הטוב ביותר בסדרת דרמה לשנת 2021 על תפקידו בסדרה "עלומים".
ביוגרפיה
פסח נולד בכפר סבא והתחנך בבית הספר כצנלסון. את שירותו הצבאי עשה בתיאטרון צה"ל כאמן פעיל.
קריירה
פסח השתתף בסדרות "מעילה", "בוגד", "מיוחדת", "סקיי","בת אל הבתולה" ו"המפקדת", והתפרסם לאחר ששיחק בסדרה "עלומים" בה גילם את מנחם.
באותה שנה קיבל מועמדות בפסטיבל הסדרות הבינלאומי של קאן לפרס השחקן הטוב ביותר, ומועמדות בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה על תפקידו בסדרה. בשנת 2021 גילם את יוני בסדרת הפנטזיה לנוער סקיי וגם בעונה השנייה. בשנת 2022 השתתף בסרט סטודנטים "חצי קופים" בבימוי בר טלמון.
רוג'ר מרשל
רוג'ר ויין מרשל (באנגלית: Roger Wayne Marshall; נולד ב-9 באוגוסט 1960) הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן כסנאטור מטעם מדינת קנזס. המחוז הראשון בקנזס, שאותו ייצג עד השבעתו לסנאט, הידוע בכינויו "הראשון הגדול" (Big First), הוא מחוז עצום וכפרי ברובו המשתרע על פני 63 ממחוזות קנזס — כמעט מחצית שטח המדינה — והוא המחוז השביעי בגודלו בקונגרס האמריקאי שאינו מייצג את המדינה כולה. מרשל, שנבחר לראשונה בבחירות 2016, הוא הוותיק מבין נציגי קנזס בבית הנבחרים. בספטמבר 2019 הודיע על התמודדותו למושבו של פט רוברטס הפורש בסנאט של ארצות הברית, התמודדות שבה ניצח.
ביוגרפיה
מרשל נולד בעיר אל דוראדו שבקנזס. הוא למד ב"מכללה הקהילתית באטלר" בטרם החל את לימודיו באוניברסיטת המדינה של קנזס, שם קיבל תואר ראשון בביוכימיה. את לימודיו הדוקטורט שלו ברפואה השלים באוניברסיטת קנזס. בסיינט פיטרסברג סיים מרשל התמחות במיילדות ובגניקולוגיה במרכז הרפואי בייפרונט שבעיר. מרשל היה יושב ראש מועצת המנהלים של "בית החולים האזורי הגדול בנד" והיה מושל מחוזי של בארגון רוטרי. נוסף על כך, במשך שבע שנים שירת בכוחות המילואים של צבא ארצות הברית עד שהשתחרר בדרגת קפטן.
ב-2016 התמודד מרשל נגד טים היולסקאמפ, חבר קונגרס מכהן, בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס הראשון של קנזס בבית הנבחרים של ארצות הברית. מרשל ניהל מסע בחירות בתמיכתן של רבות מהקבוצות החקלאיות במדינה, שכעסו על כך שהיולסקאמפ איבד את מושבו בוועדת החקלאות של בית הנבחרים, בפעם הראשונה זה מאה שנים בה אף נציג מקנזס היה חבר בוועדה. מטה הבחירות של היולסקאמפ טען כי מרשל תקף שכן עם משאיתו: מרשל הואשם בעברית בשתי עבירות פליליות, אם כי נמצא אשם במידה פחותה יותר בשני האישומים. ב-2 באוגוסט 2016, מרשל ניצח את היולסקאמפ בבחירות המקדימות, כשלו 56% וליריבו 44%. בעת זו אף דמוקרטי לא מילא טפסים להתמודדות. עם זאת, כל מועמד מטעם המפלגה הדמוקרטית ניצב בפני סיכויים בלתי-אפשריים לזכייה, שכן מחוז זה נחשב למעוז רפובליקני מובהק.
בבחירות הכלליות ניצח מרשל בקלות, כשהוא גובר על הפוליטיקאי העצמאי אלן לה-פוליס וקרי ברט ממפלגה הליברטריאנית עם 65.9 אחוז מקולות הבוחרים. מרשל הושבע לתפקידו בראשית ינואר 2017. הוא חבר בוועדת החקלאות, בוועדת העסקים הקטנים ובוועדת המדע, הטכנולוגיה והחלל של בית הנבחרים. בשלהי 2019 הצביע נגד שני סעיפי ההדחה של דונלד טראמפ.