cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של אירופה
יוון העתיקה
כאמור, התרבות ההלניסטית הורכבה מאוסף של פוליס, כאשר החשובות שבהם היו: אתונה, ספרטה, תבאי, קורינתוס וסירקוזה. התרבות היוונית הצטיינה בתחומים רבים, ביניהם פילוסופיה, מדע, פוליטיקה, ספורט, תיאטרון, אמנות ואחרים. אתונה, השליטה על עצמה צורת ממשל של דמוקרטיה ישירה שנוסדה בידי האציל האתונאי קלייסתנס. מעיר זו יצא סוקרטס, הנחשב לאחד המייסדים של הפילוסופיה המערבית. אפלטון, תלמידו של סוקרטס ומייסדה של האקדמיה האפלטונית, תיעד האירוע בכתביו וביסס את התאוריה הפילוסופית הייחודית שלו, הפלאטוניזם.
מושבות יווניות רבות נוסדו על חופי הים השחור, באגן המזרחי של הים התיכון, באסיה הקטנה, סיציליה ובדרום איטליה באזור שכונה יוון הגדולה. במהלך המאה ה-5 לפנה"ס נוצרה התנגשות בין הערים היווניות לבין האימפריה הפרסית המתפשטת מערבה, התנגשות שתחילתה במרד האיוני והמשכה במלחמת פרס–יוון, עת נאלצו הערים היווניות להקים ברית שבלמה את הפלישה הפרסית ליוון בקרב פלטאיה בשנת 479 לפנה"ס, ובהמשך הדפה את הפרסים מאדמת אירופה כליל.
חלק מערי יוון יסדו את הליגה האטית-דלית כדי להמשיך ולהילחם בפרסים. מעת שהפרסים נהדפו מיוון נוצרו חילוקי דעות בין ערים שונות לגבי ההכרח שבהמשך המלחמה. מעשיה של אתונה כמנהיגת הליגה הוביל לסכסוך עם הליגה הפלופונסית הוותיקה שבראשה עמדה ספרטה. בין שתי הליגות פרצה המלחמה הפלופונסית על הנהגתה של יוון, שבסופה נצחה הליגה הפלופונסית.
המלחמות הרבות בין ערי המדינה היווניות הפכו אותן לטרף קל בעבור פיליפוס השני ממוקדון, שאיחד את כל ערי המדינה היווניות. מסעות המלחמה של בנו אלכסנדר הגדול, הפיצו את התרבות היוונית לפרס, מצרים והודו, אך גם שאבו מתרבויות אלה ידע ופתחו תקופה טכנולוגית חדשה, הידועה כהלניזם. אלכסנדר מת בשנת 323 לפנה"ס ולא השאיר אחריו יורש והאימפריה האדירה שכבש התפרקה במהרה.
עלייתה של רומא
חלק גדול מהמלומדות היוונית נטמע בתוכה של המדינה הרומאית הצעירה בשעה שהיא החלה לצאת מגבולות חצי האי האפניני. המכשול היחיד בדרכה של רומא הגיע מכיוונה של המושבה הפיניקית קרתגו, תבוסתה של האחרונה במלחמות הפוניות (המאה ה-3 לפנה"ס והשנייה לפנה"ס) יחד עם כיבוש המזרח ההלניסטי במהלך המאה ה-2 לפנה"ס סימן את תחילתה של ההגמוניה הרומית במרחב הים התיכון.
רומא, שבתחילת דרכה נשלטה בידי מלכים, הפכה לרפובליקה אוליגרכית, ובסופו של דבר לקיסרות בשלהי המאה ה-1 לפנה"ס, תחת שלטונו של אוגוסטוס ויורשיו האוטוריטרים. שלטונה של הקיסרות הרומית היה בים התיכון ובכל המדינות שלחופיו ובדרום ומערב אירופה. את גבולה הצפוני סימנו נהרות הריין והדנובה.
תחת שלטונו של הקיסר טראיאנוס במאה ה-2, הגיעה הקיסרות לשיא התפשטותה, שלטה על שטח בגודל של כמעט 6 מיליון קמ"ר, כולל חלקים בבריטניה, רומניה ומסופוטמיה. הקיסרות נהנתה משלום בית, גבולות יציבים וממשל מרכזי יעיל, אך במהלך המאה ה-3 ערערו סדרה של מלחמות אזרחים, מגפות ופגעים אחרים את הכלכלה ואת החוסן החברתי. במאה ה-4, הצליחו הקיסרים דיוקלטיאנוס וקונסטנטינוס להאט את ההידרדרות על ידי חלוקתה של הקיסרות לשתיים, מזרחית ומערבית. בעוד דיוקלטיאנוס רדף קשות את הנצרות, קונסטנטינוס הכריז באופן רשמי על סיום הרדיפות בצו מילאנו בשנת 313, וכך הציב את הבסיס לקבלת הנצרות כדת הרשמית בקיסרות.
שלהי העת העתיקה והתמוטטותה של הקיסרות הרומית המערבית
כאשר כבש מחדש הקיסר קונסטנטינוס את רומא תחת דגל הצלב בשנת 312, הוא הוציא את צו מילאנו (313), שהפך את הנצרות לדת חוקית בקיסרות. בנוסף, העתיק קונסטנטינוס באופן רשמי את בירתה של הקיסרות מרומא אל העיר היוונית ביזנטיון, שאת שמה שינה לקונסטנטינופול ("עירו של קונסטנטינוס"). הקיסר תאודוסיוס הראשון, הפך בשנת 380 את הנצרות לדת הרשמית בקיסרות ובשנת 393 הכריז עליה כדת המותרת היחידה בקיסרות. הוא היה האחרון שאיחד את שני חלקי הקיסרות ועם מותו בשנת 395 היא חולקה שוב לשניים, הקיסרות הרומית המערבית שמרכזה ברוונה, והקיסרות הרומית המזרחית (שבשלב מאוחר יותר יתייחסו אליה ההיסטוריונים כקיסרות הביזנטית) שמרכזה בקונסטנטינופול.
הקיסרות הרומית המערבית הותקפה שוב ושוב בידי שבטים גרמאניים בוזזים, לבסוף בשנת 476 נפלה הקיסרות לאחר שהקיסר האחרון רומולוס אוגוסטולוס הודח בידי המנהיג הגרמאני אודואקר. ההיסטוריון הבריטי אדוארד גיבון טען בחיבורו המפורסם שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית משנת 1776 כי הרומאים הפכו למנוונים ואיבדו את מעלותיהם האזרחיות. גיבון טען עוד כי אימוצה של הדת הנוצרית על ידי הרומאים הייתה מאמונה כי ישנם חיים טובים יותר לאחר המוות, ומכיוון שכך הפכו לעצלנים ושווי נפש להתמוטטות סביבם.
נדידת העמים
בשלהי העת העתיקה התרחשה נדידת העמים הגדולה. היא החלה בשנת 374 עם פלישותיהם של ההונים, עם טורקי מאסיה. ההונים פלשו למרכז אירופה ולאחר מכן, בראשותו של אטילה ערכו פשיטות קשות על האימפריה הרומית. הרומאים הצליחו לבלום את ההונים, אך מבול של פלישות מצד העמים הגרמאנים ריסק לחלוטין את המבנה הרעוע של האימפריה שנחלשה עוד בתקופות הקודמות. הקיסרות הרומית המזרחית שעמדה בפני פלישות הגותים הצליחה לשמור על שלמותה, אך הקיסרות הרומית המערבית שעמים רבים יותר, בהם ויזיגותים, פרנקים ונדלים וסקסים פלשו לתוכה קרסה תחת הנטל. שטחים רבים נעקרו ממנה ובהן ונוסדו ממלכות ברבריות עצמאיות.
הממלכה הוויזיגותית נוסדה בחצי האי האיברי והצליחה להחזיק מעמד מאות שנים עד הפלישה המוסלמית והיא היסוד לספרד המודרנית. הפרנקים יסדו מדינה גדולה בצרפת ובגרמניה שעתידה להתפתח לאימפריה הרומית הקדושה בימי הביניים. מהאימפריה הפרנקית נוצרו מדינות מערב אירופיות רבות, אך צרפת היא המזוהה יותר מכל עם הפרנקים. אוסטרוגותים ייסדו ממלכה באיטליה במאה ה-5, אך היא לא האריכה ימים ונפלה פחות ממאה שנים לאחר יסודה לפלישה ביזנטית במאה ה-6. הממלכה הוונדלית שנוסדה בצפון אפריקה גם כן לא האריכה ימים ונכבשה על ידי הביזנטים. הסקסים הקימו מספר ממלכות בבריטניה ואלה התמודדו בהצלחה משתנה עם הפלישות הוויקינגיות עד שבאמצע המאה ה-11 נכבשו סופית על ידי הנורמנים, צאצאי הוויקינגים שהתיישבו בצפון מערב צרפת.
העמים הסלאביים
השטח בו התפתחו העמים הסלאבים הקדומים תחום על ידי נהרות אודר, דנובה ודנייפר. במסמכים ביזנטיים הסלאבים מוזכרים החל מהמאה ה-6 בשם אנטים וסקלבים. במקורות ביזנטים הוזכרו מלחמות עם העמים הסלאבים וגם גיוס בהיקף משמעותי של חיילים סלאבים לצבא ביזנטי. בלחץ האווארים חלק מהסלאבים נדדו מערבה לכיוון בולגריה ויוגוסלביה של היום. אמנם, הסלאבים היו גם בעלי ברית של האווארים נגד האימפריה הביזנטית ובכרוניקות הוזכר מצור משותף על קונסטנטינופול. בשנת 681 הוקמה הממלכה הבולגרית הראשונה על ידי אספרוך וחלק משמעותי של אוכלוסיית הממלכה היו סלאבים.
במהלך המאה ה-8 הסלאבים התפשטו בכל השטחים בין הדנובה ועד לים הבלטי, הדבר היה בסיס להסדרת דרך מסחרית מצפון אירופה לאימפריה הביזנטית והקמת רוס של קייב בהמשך.
ימי הביניים
ימי הביניים מתוארכים בדרך כלל משנת נפילתה של הקיסרות הרומית המערבית (476) ועד תחילת התקופה המודרנית במהלך המאה ה-16, את נקודת הציון לסיומם של ימי הביניים מציינים בעלייתן של מדינות הלאום, התפצלותה של הכנסייה הנוצרית על ידי הרפורמציה הפרוטסטנטית, עלייתו של ההומניזם והרנסאנס באיטליה ותחילתה של ההתפשטות האירופית אל מעבר לים שאיפשרה את תאוריית החילוף הקולומביאני, הטוענת כי מסעותיו של קולומבוס היוו את אות הפתיחה לחילוף צמחים, בעלי חיים, מזונות, אוכלוסייה (כולל עבדים), רעיונות ואף מחלות זיהומיות.
במהלך ימי הביניים החל תהליך של עיור בעיקר בצפון אירופה ובמערבה של היבשת. מדינות מודרניות רבות חבות את מקורותיהן לתהליכים שהחלו והתרחשו בימי הביניים. הגבולות המדיניים של אירופה הם, במובנים רבים, תוצאה של הישגים צבאיים ומדיניים שהתרחשו בתקופה סוערת ורוגשת זו.
ראשית ימי הביניים
ראשית ימי הביניים מתוארכת, בדרך כלל, לנפילתה של הקיסרות הרומית המערבית בשנת 476, וסיומה מתוארך לאמצע המאה ה-11. אין אירוע אחד היכול לסמן את סיומה של תקופה זו, אך יסודה של הקיסרות הרומית הקדושה והכתרתו של אוטו הראשון בשנת 962, פילוג הכנסייה הנוצרית בין הכנסייה האורתודוקסית המזרחית לבין הכנסייה הרומית-קתולית המערבית בשנת 1054, והכיבוש הנורמני של אנגליה בשנת 1066, מהווים שלוש נקודות ציון המסיימות תקופה זו לפי דעתם של רוב ההיסטוריונים. עם תחילת ימי הביניים התרחש מה שמכונה בפי היסטוריונים כ"תקופת החושך", המתייחסת להידרדרות התרבותית וההתמוטטות החברתית שהתרחשה במערבה של אירופה מנפילתה של הקיסרות הרומית המערבית ועד הרנסאנס הקרולינגי שהחל עם עלייתה של האימפריה הפרנקית בתחילת המאה ה-9 והתאוששותה של הלמידה.
אירופה עדיין נשארה מאחור בהשוואה לכוח העולה של העולם המוסלמי על רשת דרכי המסחר המפותחת שלו, או הודו שנמצאה תחת תקופת הזהב של ממלכת גופטה וסין, שבאותן הזמן הייתה האימפריה המאוכלסת ביותר בעולם תחת שושלת סונג. עם סופו של האלף הראשון מנתה אוכלוסיית העיר קונסטנטינופול כ-500,000 תושבים, לעומתה העיר רומא מנתה רק 35,000 תושבים ופריז כ-20,000 בלבד. העולם המוסלמי שלט על יותר מתריסר ערים גדולות כמו קורדובה, הגדולה בערי מערב אירופה עם 450,000 תושבים ובגדאד עם מעל 500,000 תושבים במרכז אסיה לפי הערכות.
שחר ביזנטי
הקיסרות, שנחשבה בימי הביניים לממשיכתה של הקיסרות הרומית, שמרה על המסורת הרומית-הלניסטית, אך בעקבות השתלטותה של השפה היוונית והפיכתה לשפה המדוברת בקיסרות, נודעה הקיסרות בקרב אנשי התקופה כקיסרות של היוונים, בקרב העולם המוסלמי היא הייתה ידועה בעיקר בשם רומא, בפי תושביה נקראה הקיסרות בשם "רומאנה" ולעצמם "רומאנים".
בשנים 674–677 הטילו המוסלמים מצור על קונסטנטינופול ובשנת 717 הטילו מצור נוסף, בשני המקרים הצליחו הביזנטים להחזיק מעמד בעזרת יתרונם הטכנולוגי.
הפלישות הוויקינגיות
בין השנים 773–1066 פשטו לוחמים וסוחרים ויקינגים, שהגיעו מאזור סקנדינביה, על חלקים רבים מאירופה. הם נודעו בעיקר בזכות היכולות הימיות שלהם ובפרט כלי השיט המתקדמים. תחילה הפשיטות היו קצרות וכללו בעיקר ביזה ולעיתים גם טבח באוכלוסיות המקומיות והחרבת כפרים שלמים באזור בריטניה. עם הזמן הם גם החלו להתיישב במקומות אותם כבשו ולנהל שם קשרי מסחר ועבודה.
לפלישות היו מספר סיבות, וביניהן עוני של ארץ מוצאם, פיצוץ אוכלוסין וחיכוכים פנימיים. הפולשים הגיעו ברובם משלושה מחוזות עיקריים, נורווגיה, שוודיה ודנמרק. הוויקינגים הנורווגים הפליגו מערבה אל עבר איסלנד, גרינלנד ואף לאמריקה הצפונית; השוודים (ורנגים) הפליגו דרך הים הבאלטי אל עבר ארצות אירופה המזרחיות, ואחר כך גם לעבר הים השחור ועד לקיסרות הביזנטית. הדנים (נורמנים) כבשו את חלקה הצפוני של צרפת הידוע כיום בשם נורמנדי, ממנו התפשטו גם לאיטליה ובמאה ה-11 ניסו גם לכבוש את אנגליה.
על אף שמרבית פרסומם נבע מהיותם לוחמים, הוויקינגים נודעו גם כסוחרים, חוקרי יבשות ומתיישבים. הם קיימו קשרי מסחר ענפים עם הביזנטים בקונסטנטינופול, היו הראשונים להתיישב במה שהיא כיום בירת אירלנד – דבלין, והיו המקור לשגשוגה הכלכלי של יורק ולהפיכתה לאחד ממרכזי הסחר החשובים באנגליה. לקראת סוף המאה ה-11 דעך שלטון הוויקינגים, ולאחר כמה תבוסות בקרבות מכריעים, חדלו הפלישות כליל. בנוסף, המתיישבים הסקנדינבים נטמעו באוכלוסייה המקומית, מה שהתבטא גם בקבלת הנצרות וזניחת אמונותיהם הפגניות.
השפעתם של הוויקינגים על אירופה הייתה ניכרת; באירופה המזרחית הם החישו את התהוותן של מדינות סלאביות, ובייחוד זו של רוסיה (על פי הכרוניקה הרוסית הראשונה, המייסד של אחת מהשושלות החשובות במדינה, רוריק, היה ורנגי), ובמערב אירופה, הם האיצו באופן עקיף את תהליך הפיאודליזציה.
פאודליזם מערב אירופי
במערבה של אירופה החל להופיע מבנה חברתי חדש בוואקום השלטוני אותו השאירה אחריה התמוטטות הקיסרות הרומית המערבית. עשירית מהכנסותיה שילמה האוכלוסייה לכנסייה ושליש לאציל, הבעלים של האדמה, לאציל בתורו היו חובות לנסיך האזור. המס ששולם שימש את השליטים כדי לממן את פעולות המדינה. זאת הייתה המערכת הפאודלית שבה צמחו נסיכים ומלכים חדשים, ראשון השליטים החשובים שצמח באירופה שלאחר נפילת האימפריה הרומית היה קארל הגדול מלך הפרנקים ששלט בשנים 768–814. בשנת 800 לאחר סדרה של כיבושים, הוכתר קארל לקיסר הרומאים (Imperator Augustus Romanorum) בידי האפיפיור לאו השלישי ועקב כך נחשב גם כקיסר הראשון של הקיסרות הרומית הקדושה, על אף שזו הוקמה באופן רשמי רק לאחר מותו. בעקבות כיבושיו הרבים השתרעה ממלכתו על פני רובה של מערב אירופה. נשענת על השיטה הפאודלית הייתה קיסרות רומי הקדושה אסופה של נסיכויות שבסדרה ארוכה של הסכמים ובריתות הגישו סיוע לקיסר בעת הצורך.
במזרח אירופה ובבלקן החלו לעלות כוחות חדשים, השבטים הסלאביים שהתפשטו בכל מזרחה של אירופה בזמן נדידת העמים הראשונה החלו יוצאים מתקופת החשכה ומצמצמים פערים עם מערב אירופה. הראשונים להתגבש לכלל אומה היו הסלאבים הדרומיים שישבו באזור הבלקן, בולגריה נוסדה בשנת 681 והפכה למדינה הסלאבית הראשונה בבלקן. האימפריה הבולגרית הראשונה התחזקה והייתה ליריבה העיקרית של הקיסרות הביזנטית. החל מהמאה ה-9 נחשבה מדינה זו למרכז התרבותי של העמים הסלאביים. הכתב הקירילי הופיע לראשונה ב-863, ומעט אחר כך נוסדה המדינה הסלאבית המזרחית הראשונה, רוס של קייב התארוך המשוער הוא בשנת 880. רוס של קייב נוסדה בידי סוחרים סקנדינבים (ורנגים) שנקראו "רוס" והתרכזו בעיר קייב. רוס של קייב התגלגלה לשלוש המדינות הסלאביות המזרחיות מודרניות, אוקראינה שבירתה קייב, רוסיה שבירתה מוסקבה ובלארוס שבירתה מינסק.
שלטונו של ולדימיר הראשון (980–1015) ובנו יארוסלאב הראשון (1019–1054) נחשבים לתור הזהב של רוס של קייב, בתקופתם קיבלה המדינה את האמונה הנוצרית. חלק מהחוקרים סבורים כי המנהיגים הראשונים של הרוס של קייב היו סקנדינבים או ממוצא סקנדינבי והם שלטו על נתיניהם הסלאביים שהיוו את רובה של האוכלוסייה. הסקנדינבים נשארו בשלטון על העמים האלה לפחות עד לאמצע המאה ה-11.
במאה ה-9 נוסדה ממלכת מוראביה הגדולה (בשטחיה של צ'כיה וסלובקיה של ימינו) שלא הצליחה לשרוד ונעלמה כבר בתחילת המאה ה-10. בסוף המאה ה-9 הגיעו עשרת שבטי המדיארים לאזור הונגריה המודרנית והתיישבו שם. במשך כמה עשרות שנים הטילו המדיארים את אימתם על חלקים נרחבים מיבשת אירופה, מהים הבלטי שבצפון ועד למצר קורינתוס שביוון בדרום ועד לחצי האי האיברי שבדרום מערב. בשנת 955 התאחדו נגדם כמה שליטים אירופאים בהנהגתו של אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והביסו אותם בקרב לכפלד. לאחר קרב זה ביססו המדיארים ממלכה על אדמת הונגריה ששמרה על ההסדר הפאודלי וקיבלה עליה את האמונה הנוצרית.
בשנת 711 פלשו המורים המוסלמים המורכבים רובם ככולם משבטים ברברים ומעט ערבים בפיקודו של טארק בן זיאד. בסוף אפריל הם נחתו בגיברלטר והחלו לעשות את דרכם צפונה. שנה לאחר מכן הצטרפו אליהם כוחות נוספים. במהלך שמונה שנות מלחמה כבשו המורים כמעט את כל חצי האי האיברי מידי הוויזיגותים. טריטוריה זו נקראה בפי המוסלמים אל-אנדלוס. ניסיון נוסף להעמיק את הפלישה ליבשת נעשה כאשר כוחות מוסלמים המשיכו להתקדם צפונה בחצי האי האיברי וחצו את הפירינאים, אך בקרב טור הובסו המוסלמים בידי הפרנקים שהונהגו על ידי קרל מרטל בשנת 732. השפעתם של המוסלמים תרבותית וטכנולוגית על האזורים אותם כבשו ניכרת עד ימינו אלה.
העיר רומא שעם ראשית ימי הביניים נכבשה וירדה מגדולתה, לאחר התמוטטות האימפריה הרומית, איבדה את רוב אוכלוסייתה שבשיאה בתחילת המאה ה-1 מנתה כמיליון תושבים מנתה כעת כ-35,000 בלבד. אך למרות זאת, נשארה רומא מרכז ללימוד ולתרבות, תחת הדרכתה של הכנסייה הקתולית.
רוס של קייב והתפשטות הנצרות במזרח אירופה
רוס של קייב, המדינה הרוסית הראשונה התגבשה לקראת שנת 880 והתקיימה עד למחצית המאה ה-13. היא הוקמה על ידי סוחרים ממוצא סקנדינבי ממשפחת רוריק ובירתה הייתה קייב. בסוף המאה ה-9 - המחצית הראשונה של המאה ה-10, בתקופת שלטונם של ולדימיר הראשון ויארוסלבאב הראשון, הגיעה רוס של קייב לשיא פריחתה. בתקופה זו היא קיבלה את הנצרות ופורסם קובץ חוקים מסודר. המדינה הייתה משולבת היטב במרקם האירופי וקיימה קשרים דתיים הדוקים עם האימפריה הביזנטית. כמו כן, התקיימו קשרי מסחר, תרבות וקשרי נשואים עם האצולה המערב אירופית. לקראת המאה ה-13 מרכז הכובד עבר בהדרגה מהשלטון המרכזי לנסיכויות רוסיות בצפון ובעיקר לנסיכות ולדימיר. רוס של קייב התפרקה סופית בעקבות פלישת המונגולים באמצע המאה ה-13.
התפשטות הנצרות למזרח אירופה התרחשה בשני צירים עיקריים: מהאימפריה הביזנטית האורתודוקסית ומהאימפריה הרומית הקדושה הקתולית. בשנת 862 מלך מוראביה פנה לקיסר האימפריה הביזנטית, מיכאל השלישי בבקשה לשלוח לו כמרים נוצרים. הקיסר בחר שני אחים קירילוס ומתודיוס לביצוע המשימה. כתוצאה מפעילותם, מוראביה, בולגריה וסרביה קבלו את הנצרות אורתודוקסית. כמו כן, הפיצו הכמרים באזורים האלה גם את האלפבית הקירילי המבוסס על האלפבית היווני שהיה מקובל באימפריה הביזנטית. לאחר הצלחה זו, במהלך המאה ה-10 נמשכו מאמצים לנצר גם את הרוסים. פעילות זו הסתיימה רשמית בשנת 989 בתקופת שלטון ולדימיר הראשון, נסיך קייב, עת קיבלה רוס של קייב את הנצרות.
בהשפעת האימפריה הרומית הקדושה, מלך פולין משקו הראשון התנצר בשנת 966. במהלך סוף המאה ה-9 הנצרות האורתודוקסית החלה להתפשט גם בהונגריה. ואכן, מייסד המדינה ההונגרית, אישטוון הראשון המיר את דתו ואת המדינה כולה לנצרות קתולית.
במהלך המאה ה-12 והמאה ה-13 מלכי דנמרק, שוודיה ואבירים גרמנים החלו במהלך מסעי הצלב הצפוניים. כתוצאה מכך התנצרו עמים לאורך הים הבלטי למעט ליטא. תהליך התנצרות בליטא היה ארוך. בשנת 1250 הנסיך הגדול של ליטא מינדאוגס התנצר על ידי כמרים קתולים. אומנם יורשיו לא היו נוצרים ונושא זה היה כלי דיפלומטי בידיהם במאבקי כוח מול המדינות השכנות. במהלך המאה ה-14 שלטה ליטא על שטחים רבים שהיו שייכים בעבר לרוס של קייב ותושביהם היו נוצרים אורתודוקסים. בסופו של דבר ליטא קבלה על עצמה נצרות קתולית במסגרת התקרבות לפולין בשנת 1385.
שיא ימי הביניים
ימי הביניים הגיעו לשיאם באמצע המאה ה-11. תקופה זו נמשכה עד סוף המאה ה-13 והתאפיינה בעלייה תלולה במספר התושבים ביבשת, שינויים מדיניים וחברתיים גדולים. בראשית המאה ה-11 שככו הפלישות התכופות לאירופה המערבית והבוזזים התיישבו והתנצרו. הפלישה האחרונה שהייתה במאה ה-13 ונעשתה על ידי המונגולים פגעה בעיקר במזרחה ובמרכזה של היבשת ולא הגיעה למערבה. שקט זה, יחד עם גורמים נוספים איפשר את הפריחה האירופית בתקופה זו. על אף שהפלישה המונגולית לא הורגשה כמעט במערב אירופה, היא החריבה את המדינות המזרח אירופיות שלא השתחררו מהעול המונגולי עד המאה ה-15.
במאה ה-11, החלה האוכלוסייה צפונית להרי האלפים להתיישב בקרקעות חדשות, לברא יערות ולייבש ביצות. תהליך זה מוכר כיום בשם "הניקיון הגדול". תנופת ההתיישבות המערב אירופית התאפיינה גם בפלישות רבות למזרח היבשת לשם כיבוש שטחים וניצור עמים פוליתאיסטים.
בתקופה זו נוצרו זרמים פילוסופיים חדשים. האדריכלות הגותית החליפה את האדריכלות הרומנסקית הכבדה. כמו כן, פרחו בתקופה זו ממלכות רבות במערבה של היבשת ובמזרחה וערי המדינה האיטלקיות הגיעו לשיא כוחן. גילוין מחדש של עבודותיו של אריסטו ופילוסופים יוונים עתיקים נוספים, הובילו את תומאס אקווינס ואינטלקטואלים אחרים לפתח את פילוסופיית הסכולסטיקה.
שינויים נוספים ביבשת התרחשו עם חלוקתו מחדש של הכוח באירופה. ויליאם הראשון דוכס נורמנדי פלש לאנגליה בשנת 1066. הכיבוש הנורמני היה אירוע רב חשיבות בהיסטוריה של אנגליה, הכיבוש קרב את אנגליה אל היבשת האירופית עם הכרתה של האריסטוקרטיה הנורמנית, דבר שהקטין את ההשפעה הסקנדינבית על האי. ואילו במזרחה של יבשת התפרקה רוס של קייב לעשרות נסיכויות גדולות וקטנות. כוחן של הנסיכויות המסוכסכות לא עמד להן נגד הפלישה המונגולית שהתרחשה במאה ה-13 והן נכבשו לתקופה ארוכה.
פילוג הכנסייה הנוצרית בין הכנסיות הנוצריות המזרחיות למערביות הוצת בשנת 1054 בידי האפיפיור לאו התשיעי, שעמד על דעתו לקבל את הסמכות על שלוש מחמש הערים שהרכיבו את הפנטארכיה בעולם העתיק, אנטיוכיה, ירושלים ואלכסנדריה. מאז אמצע המאה ה-8, הצטמקו גבולותיה של הקיסרות הביזנטית נוכח התפשטותם של המוסלמים. אנטיוכיה שנלקחה בכוח הזרוע חזרה לחיקה של הקיסרות בשנת 1045. עליית כוחם של יורשי הקיסרות הרומית במערבה של אירופה, הביאה לתביעה על הזכויות והחובות של שני המושבים שאבדו, באפריקה (אלכסנדריה) ובאסיה (ירושלים).
מסעות הצלב הם סדרה של מסעות מלחמה שהתנהלו בהנהגתה ובתמיכתה של הכנסייה הקתולית, כמעט כל הממלכות הקתוליות השתתפו במסעי הצלב, אך מרבית המשתתפים באו מצרפת ומהקיסרות הרומית הקדושה. מסעות הצלב הראשונים כוונו להחזרת השליטה הנוצרית על ארץ הקודש והתנהלו לאורך תקופה של כמעט 200 שנה, בין השנים 1095–1291. בסדרה של מסעי הצלב הצפוניים ביססו הפאודלים המערב אירופיים מספר ישויות מדיניות בצפון מזרחה של היבשת ואילו בדרום מערבה יצאו מספר מסעי צלב נגד הכיבוש המורי בחצי האי האיברי. מסעי הצלב נמשכו עד המאה ה-16 וכוונו גם נגד ההוסיטים, פולשים מונגולים וטורקים. לפעמים נוצלו מסעי הצלב לשם ישוב מחלוקת פנימית כמו שקרה בעת מסע הצלב האלביגנזי.
למסעות הצלב היו השגים מרחיקי לכת בכלכלה, מדיניות והשפעות חברתיות, שכמה מהם החזיקו עד זמננו. בגלל העימותים בין הממלכות הנוצריות והכוחות המדיניים השונים, חלק ממסעות הצלב סטו ממטרתם המקורית, כמו מסע הצלב הרביעי ששיאו היה ביזתה של קונסטנטינופול. בסופו של דבר ההישגים הטריטוריאליים של מסעי הצלב השונים לא החזיקו מעמד ומדינות אלה התפרקו או נכבשו. יוצאת מהכלל היא ספרד שבה תנועת הרקונקיסטה החזירה את השליטה הנוצרית בכל חצי האי האיברי.
ההגמוניה של הכנסייה הקתולית באירופה פתחה את הדלת להשלטת השקפת עולמה הדתית על היבשת. לצורך כך הוקמה האינקוויזיציה שהחלה את פועלה במאה ה-12. האינקוויזיטורים תרו ברחבי היבשת ורדפו כופרים ונוצרים שהטיפו לעבודת האל בצורה שונה מההטפה הקתולית. השלטון החילוני שיתף פעולה עם מעשים אלה ואוטו דה פה היה למחזה נפוץ למדי ביבשת. מלבד רדיפת הכופרים והמינות הנוצרית, רדפה האינקוויזציה גם את היהודים. משפטי ראווה גדולים נערכו ברחבי היבשת ולעיתים הסתיימו אלה בהוצאות להורג. האינקוויזיציה המשיכה את קיומה בצורות שונות עד המאה ה-19, עת בוטלו שרידיה האחרונים בספרד על ידי נפוליון.
מלבד רדיפות ממוסדות של הכנסייה על ידי האינקוויזיציה נערכו פוגרומים רבים נגד יהודים. חלקם נערכו על ידי המוני העם כחלק מהשתתפותם במסעי הצלב. גזירות תתנ"ו הן אחת הדוגמאות הבולטות לאירועים אלה. הרדיפה נעשתה מטעמים אנטישמיים מובהקים. לפעמים, שלטונות המדינה שיתפו פעולה עם הפורעים ואף גירשו כליל את היהודים מארצם.
פלישת המונגולים לאירופה
הפלישה המונגולית הראשונה למזרחה של אירופה התרחשה בשנת 1223. כוחות ג'ינגיס חאן קבלו פקודה לנוע לכיוון קייב ובקרב על נהר קלקה בשנת 1223 הובסו הרוסים, אך המונגולים חזרו כלעומת שבאו.
בשנת 1237 המונגולים החלו במערכה חדשה, הפעם עם כוונות ברורות להשתלט על השטח הכבוש. במהלך מספר שנים כל הנסיכויות הרוסיות נכבשו וזאת למרות ההתנגדות העזה. העיר ולדימיר נהרסה ולא שבה למעמדה הבכיר לעולם. קייב נכבשה בשנת 1242. התוצאה העיקרית של הפלישה הייתה התפרקות סופית של רוס של קייב.
גם מרכזה של אירופה סבלה מפלישות מונגוליות. פלישות המונגולים לפולין התרחשו ב-3 גלים – בשנת 1241 במסגרת המשך של המערכה נגד רוס של קייב, בשנים 1259–1260 ובשנים 1287–1288. על אף שחלק גדול מערי פולין, כולל קרקוב נכבשו המונגולים לא הצליחו להשתלט על המדינה ופולין שמרה על העצמאות.
בשנת 1241 המונגולים המשיכו גם להונגריה ולקרואטיה. מבחינת המונגולים המערכה הצבאית הייתה מוצלחת מאוד. הם כבשו רוב ערי הונגריה והגיעו עד לים האדריאטי. אומנם מסיבות שונות הם חזרו מזרחה. פלישות מאוחרות יותר, במהלך סוף של המאה ה-13 היו מוצלחות הרבה פחות והצבא המונגולי ספג תבוסות בפולין ובהונגריה.
שלהי ימי הביניים
בתחילת המאה ה-14, מאות שנים של שגשוג ופריחה מחודשת באירופה, הגיעו לעצירה. עידן הקרח הקטן היה בין הסיבות החשובות לסדרה של מגפות ורעב שפגעו קשות באוכלוסייה, הרעב הגדול שהתרחש בין השנים 1315–1317 ומגפת המוות השחור, הכו ללא רחם באוכלוסייה, שהצטמצמה בין 25% ל-50%. יחד עם הפגיעה באוכלוסייה הגיע חוסר שקט חברתי. לחוסר השקט תרמה גם התארכותה של מלחמת מאה השנים (1337–1453) שהתחוללה בין אנגליה לצרפת. וכדי להוסיף לריבוי הבעיות של התקופה, אחידותה של הכנסייה הקתולית התנפצה בידי הקרע המערבי בו התפצלה הכנסייה עקב בחירת שני האפיפיורים (ובשלב מסוים אף מונה אפיפיור שלישי). במשותף, נקראים לפעמים אירועים אלה כ"משבר של שלהי ימי הביניים". מכלול סיבות אלו שבשו את האפקטיביות של השיטה הפאודלית וגרמו לשקיעתה.
לקראת סוף ימי הביניים, החל עידן התגליות. התרחבותה של האימפריה העות'מאנית וכיבושה של קונסטנטינופול קטעו את המסחר של אירופה עם המזרח. האירופאים הוכרחו אפוא למצוא דרכי מסחר חלופיות, ניסיון שהחל במיפוי חופי יבשת אפריקה בידי פורטוגל. בשנת 1492 התקיים מסעו הראשון של כריסטופר קולומבוס ליבשת אמריקה, בשליחות המלכים הקתולים של ספרד. ואסקו דה גאמה יצא בשליחות מלך פורטוגל מנואל הראשון למסע הפלגה סביב אפריקה להודו בשנת 1498. לאחר מסע זה, נבנה כוחה של האימפריה הימית של פורטוגל באוקיינוס ההודי. תגליות אלה עתידות היו לחזק את כוחה של יבשת אירופה ואת חוסנה הכלכלי.
השינויים ביבשת אירופה שבאו בעקבות עידן התגליות, הביאו חוקרים רבים לכלל מסקנה כי אירועים אלה הובילו לסיומם של ימי הביניים, ותחילתה של התקופה המודרנית.
ראשית אירופה המודרנית
ראשית התקופה המודרנית מתפרסת בין סופם של ימי הביניים למהפכה התעשייתית, בין אמצע המאה ה-15 ועד לשליש האחרון של המאה ה-18 לערך, או כפי שחוקרים אחרים מבכרים מגילויו של העולם החדש בשנת 1492 ועד למהפכה הצרפתית בשנת 1789. תקופה זו מאופיינת בעליית חשיבותו של המדע ובהתקדמות טכנולוגית מהירה, מדיניות אזרחית חילונית ומדינות לאום. הכלכלה הקפיטליסטית החלה לעלות, תחילה בכמה ערים בצפון איטליה כמו ג'נובה וונציה. ראשית התקופה המודרנית הציגה גם את עלייתה של שיטה כלכלית נוספת – המרקנטיליזם. ככלל, ראשית התקופה המודרנית מציגה הצטמצמות ואחר העלמות המשטר הפאודלי והצמיתות מרוב חלקי היבשת וירידה בכוחה של הכנסייה הקתולית.
הרנסאנס
הרנסאנס היא תנועה תרבותית, שמקורה ככל הנראה בעיר פירנצה, שנתנה את שמה לתקופה היסטורית שנמשכה מהמאה ה-14 ועד למאה ה-17, הדעה הרווחת היא כי התנועה החלה בעיר פירנצה בשלהי ימי הביניים, ולאחר מכן התפשטה לכל רחבי יבשת אירופה. כתנועה תרבותית היא כללה התעוררות של למידה המבוססת על מקורות קלאסיים, פיתוח הפרספקטיבה הקווית בציור, ורפורמה הדרגתית אך רחבת היקף בחינוך. על אף שבתקופת הרנסאנס התרחשו מהפכות אינטלקטואליות רבות, כמו גם תהפוכות חברתיות ומדיניות, הרנסאנס אולי ידוע ביותר עקב ההתפתחות האמנותית שהתרחשה בו ותרומתם של אנשי אשכולות כמו: לאונרדו דה וינצ'י ומיכלאנג'לו שהיו המקור למונח "איש הרנסאנס".
במאה ה-15 וה-16 התגברה ההתלהבות מהתרבויות הקלאסיות, והתגבשה גישה לפיה תרבויות ימי הביניים שירשו אותן מתמוססות והופכות ללא רלוונטיות, לעומת הרעיונות והגישות העל-זמניים של התרבות הקלאסית, עליהם ניתן לבנות מחדש את התרבות. התלהבות זו קידמה אמנים וכותבים רבים למשוך דוגמאות לעבודותיהם מיצירות עתיקות, אך היו גם המצאות רבות בתקופה זו. כתבים רומאים ויוונים רבים היו קיימים במערבה של אירופה בימי הביניים. בעוד שכתבים לטיניים ויוונים אחרים הגיעו ממקורות אסלאמיים, שיירשו את הכתבים העתיקים האלה במקומות אותם כבשו שבעבר היו שייכים לקיסרות הרומית או לממלכות ההלניסטיות. ההומניסטים בין החוקרים ראו את השתלטותם על העבר המפואר כ"רנסאנס" – לידה מחדש – של הציוויליזציה עצמה.
הרפורמציה
התנועה הפרוטסטנטית החלה כניסיון לרפורמה בכנסייה הקתולית. מאמינים רבים במערבה של אירופה היו מוטרדים ממה שראו כדוקטרינה שגויה וכרשלנות פושעת בתוך הכנסייה, במיוחד בכל הקשור למכירת כתבי מחילה. נושא נוסף בוויכוח המתפתח היה העיסוק בקניית משרות ותפקידים ושחיתות בתוך ההיררכיה הכנסייתית.
נהוג לציין בתליית 95 התזות ב-31 באוקטובר 1517 על דלת הכנסייה בוויטנברג על ידי מרטין לותר את תחילתה של הרפורמציה. אלה היו נקודות לדיון, המותחות ביקורת על הכנסייה והעומד בראשה. הנקודות השנויות ביותר במחלוקת נסובו סביב העיסוק במכירת כתבי מחילה ומדיניות הכנסייה לגבי כור המצרף.
זמן קצר לאחר תחילתה של תנועת הרפורמה היא החלה להתפצל לאורך קווים דוקטרינריים ברורים. חילוקי דעות רוחניים בין לותר לאולריך צווינגלי, ומאוחר יותר בין לותר לז'אן קלווין, הובילו לעלייתה של כנסייה פרוטסטנטית יריבה. לתהליך הרפורמה היו גורמים שונים והשפעות שונות במדינות אחרות. באנגליה המלך הנרי השמיני, מלך אנגליה, שפרש מהכנסייה הקתולית הקים את הכנסייה האנגליקנית, בתהליך הנקרא הרפורמציה האנגלית. החלוקה הדתית הזו הביאה לגלים של מלחמות שהוצגו כדתיות, אך למעשה ביטאו אינטרסים פוליטיים עתיקי יומין.
התנועה הפרוטסטנטית הביאה גם להתפתחותה של תנועה רפורמית בתוך הכנסייה הקתולית שנקראה קונטרה-רפורמציה או הרפורמציה הקתולית, שכיוונה להפחתת השחיתות. קבוצה חשובה בכנסייה הקתולית שצמחה מתנועה זו היו הישועים. למרות זאת, הכנסייה הקתולית נחלשה בצורה מסוימת על ידי הרפורמה גם במדינות שנשארו קתוליות, המלכים במדינות אלה החלו לקחת את השליטה על מוסדות הכנסייה בארצותיהם.
שלא כמו במערבה של היבשת, מדינות מרכז אירופה, האיחוד הפולני-ליטאי וממלכת הונגריה, היו יותר סובלניים. בזמן שעדיין נכפתה בהן השליטה הקתולית הן המשיכו להתיר לקבוצות המיעוטים הגדולות שבתוכן את חופש הפולחן. מרכזה של אירופה התפצל בין קתולים, פרוטסטנטים ואורתודוקסים.
התפתחות נוספת הייתה רעיון העליונות האירופית. החזון התרבותי נלקח מהתרבויות היוונית והרומית העתיקות, משמעת, חינוך וחיים בערים היו דרושים כדי להפוך אנשים למתורבתים, אירופאים ולא-אירופאים נשפטו בהתאם ל"תרבותיות" שלהם. אירופה, החשיבה את עצמה כנעלה על פני מדינות אחרות, הייתה תנועה של מלומדים כמו הפילוסוף הצרפתי מישל דה מונטן שהתייחסה לעמים הלא-אירופאים כפרימיטיביים יותר. למרות ההתפתחות העצומה, הכנסייה הקתולית נדתה רבים מהמדענים והחוקרים המובילים והחרימה את עבודותיהם, פעולה זו יצרה יתרון אינטלקטואלי למדינות הפרוטסטנטיות. הפילוסוף והמדינאי האנגלי, פרנסיס בייקון, וחסידי מדע נוספים ניסו ליצור אחדות באירופה על ידי התמקדות באחדות של הטבע. במאה ה-15 בסופם של ימי הביניים הופיעה קבוצה של מדינות ריבוניות חזקות, שנבנו בידי שליטיהם ה"חדשים" שריכזו בידיהם את כוח השלטון כמו בצרפת, באנגליה ובספרד. מאידך גיסא הפרלמנט האיחוד הפולני-ליטאי חיזק את כוחו ולקח לידיו זכויות חקיקתיות מידי המלך. בצורה זו החלו לקום גם פרלמנטים אחרים ברחבי היבשת שנטלו לעצמם זכויות מידי השליטים המונרכים, ובמיוחד נכון הדבר לגבי הפרלמנט האנגלי.
עידן התגליות
המלחמות הרבות מספור באירופה לא מנעו מהמדינות החדשות שנוצרו בה מלחקור את העולם ולכבוש חלקים נרחבים בו. החל מתחילת המאה ה-15, הובילה פורטוגל את הדרך במחקר הגאוגרפי. במאה ה-16 הצטרפה אליה גם ספרד. לאחר שחתמו שתי מדינות אלה בשנת 1494, בתיווך האפיפיור, על חוזה טורדסיאס, המחלק את העולם שמחוץ לאירופה ביניהן, היו שתי מדינות אלה הראשונות שהקימו קולוניות ביבשת אמריקה. פורטוגל הייתה הראשונה שהקימה תחנות מסחר בחופי אפריקה ואסיה וכן המדינה האירופית הראשונה שנקשרה ביחסים דיפלומטיים ישירים עם סין, יפן ודרום מזרח אסיה. מדי שנה יצאו מליסבון להודו ולמזרח ארמדות של ספינות סוחר שהפליגו סביב כף התקווה הטובה. עם זאת, לא לאורך זמן נותרו מדינות אלה לבד. לקראת סוף המאה ה-16, החלו גם צרפת, אנגליה והולנד להקים את מושבותיהן ופרצו מלחמות בין יבשתיות על נתחי ארץ מעבר לים ועל השליטה בדרכי המסחר הימי בין מזרח ומערב, דוגמת מלחמת הולנד-פורטוגל.
בשנת 1552, כבש הצאר הרוסי איוואן האיום שתי טריטוריות חשובות מידי דרי הערבות: קאזאן ואסטרחן ומסעו של החוקר ומנהיג הקוזקים ירמארק בשנת 1580 לעומקה של סיביר הביא לסיפוחה לרוסיה אחרי סדרת מלחמות עם התושבים המקומיים. כך החל, למעשה, תהליך סיפוחה של סיביר לרוסיה.
ההתפשטות הקולוניאלית נבלמה מעט במהלך המאה ה-18, אך מושבות רבות נוסדו ושטחים נרחבים נכבשו באפריקה ובאסיה. בסופו של דבר השתלטה ספרד על חלק מדרום אמריקה ועל רוב מרכז אמריקה וחלקים מצפון אמריקה, האיים הקריביים והפיליפינים; אנגליה השתלטה על יבשת אוסטרליה וניו זילנד, על רובה של הודו ועל חלקים גדולים מיבשת אפריקה ומיבשת צפון אמריקה; צרפת החזיקה בחלקים מצפון אמריקה, בקנדה דהיום בעיקר, ובחלק מהודו (שכמעט את כולה הפסידה לבריטניה עד לשנת 1763), חלקים נרחבים באפריקה ובאיים הקריביים; הולנד החזיקה בחלקים מדרום מזרח אסיה (אינדונזיה) ובכמה איים בקריבים; פורטוגל החזיקה בברזיל ובכמה טריטוריות באפריקה ובאסיה; בשלב מאוחר יותר, עם עלייתן של מעצמות נוספות כמו גרמניה, בלגיה ואיטליה נוסדו קולוניות נוספות. התפשטות קולוניאלית זו עזרה לכלכלות של המדינות שהחזיקו בהן. המסחר פרח, ובשלהי המאה ה-16 חמישית מתקציבה של ממלכת ספרד הגיע מכסף שנכרה ביבשת אמריקה.
הפלישות העות'מאניות לאירופה
התפשטות עות'מאנים לאירופה החלה בתקופת אורהן הראשון באמצע המאה ה-14 הם הורשו להתיישב בגליפולי. תוך תקופה קצרה, האימפריה הביזנטית נותקה מבעלי בריתה בבלקן ובמערב אירופה. בהתאם לחוזה שלום משנת 1356 האימפריה הביזנטית הכירה בשליטה עות'מאנית באסיה הקטנה. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-14 התפשטו העות'מאנים לכיוון בולגריה וסרביה. בקרב קוסובו המכריע שהתחולל בשנת 1389 הובסו הסרבים ולמעשה איבדו את העצמאותם. בהמשך, העות'מאנים כבשו את כל מדינות הבלקן וסיימו את מסע הכיבוש באזור תוך השתלטות על קונסטנטינופול בשנת 1453. אך הפסד בקרב ליד בלגרד בשנת 1456 עצר את ההתקדמות לכ-70 שנים. הם גם פלשו להונגריה, אך הכוחות ההונגרים בראשות מלך שטפן החמישי הצליחו לשמור על עצמאות המדינה.
בתקופת הסולימאן הראשון העות'מאנים המשיכו בהתקדמות לעבר המערב. בלגרד נכבשה בשנת 1521, רוב שטחי הונגריה הועברו לשליטה עות'מאנית ובשנת 1529 הם הגיעו לפאתי וינה אך לא הצליחו לכבוש אותה. לאחר מספר מערכות צבאיות, פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הכיר רשמית בשליטה עות'מאנית על הונגריה. חלקים של הונגריה היו תחת השליטה העות'מאנית במשך 150 שנים (עד לשנת 1718). העות'מאנים גם כבשו את רומניה ובוסניה אך קרואטיה הצליחה לשמור על העצמאות. במהלך המאה ה-17 התרחשו מספר מלחמות בין האימפריה העות'מאנית לבין פולין. בסופו של המהלך העות'מאנים לא הצליחו להתקדם לכיוון זה.
במהלך השנים 1683–1699 התרחשה מלחמת טורקיה הגדולה במהלה הכוחות המשותפים של ספרד, אוסטריה, הונגריה, קרואטיה, רוסיה פולין וונציה לחמו נגד האימפריה העות'מאנית. כתוצאה ממלחמה זו, השתחררו משליטה העות'מאנית חלקים מהונגריה ואוקראינה, ורוסיה קיבלה לשליטתה אדמות בחוף ים אזוב. הוונציאנים קבלו שטחים ביוון. זה למעשה היה סממן לתחילת ירידת הדרגתית של כוחה של האימפריה העות'מאנית.
מלחמות על ההגמוניה ביבשת בראשית העת החדשה
מלחמת שלושים השנים שהתרחשה בין השנים 1618–1648, בעיקר בשטחיה של גרמניה בת ימינו, במעורבותן של רוב המעצמות האירופיות. החלה בסכסוך בין פרוטסטנטים לקתולים בקיסרות רומי הקדושה, ובהדרגה היא התפתחה למלחמה כללית במעורבות רוב מדינות היבשת, בנסיבות שלא תמיד היו קשורות לדת. ההשפעה הגדולה ביותר של המלחמה הייתה באופן שימוש היתר בצבאות השכירים, אזורים שלמים נהרסו, נוקו וטוהרו בידי צבאות זרים. פרקי זמן של רעב רחב היקף ומגפות פגעו קשות באוכלוסייתן של המדינות הגרמניות, ובצורה פחותה אף במדינות השפלה (הולנד ובלגיה) ואיטליה, בשעה שחלק גדול מהמדינות המעורבות הגיעו לסף פשיטת רגל, עקב ההשקעות הניכרות במלחמה. בין רבע לשליש מאוכלוסיית גרמניה נספתה בגלל פעולות צבאיות, מחלות או רעב הקשורים למלחמה. המלחמה עצמה ארכה שלושים שנה, אבל עברו שנים בטרם יושבו הנושאים שגרמו לסכסוך.
לאחר שלום וסטפליה אשר סיים את המלחמה לטובת זכותן של מדינות ריבוניות להחליט בעצמן על השתייכותן הדתית. צורת הממשל האבסולוטית הפכה לנורמה השלטת ביבשת האירופית, בשעה שחלקים מאירופה חוו את ההתנסות החוקתית הראשונה שלהם, עליה בישרו מלחמת האזרחים באנגליה והמהפכה המהוללת. הסכסוכים הצבאיים באירופה לא פסקו, אך הייתה להם פחות השפעה על האוכלוסייה באירופה, בהשוואה למלחמת שלושים השנים. בחלקה הצפון-מערבי המתקדם של אירופה תקופת האורות נתנה תמיכה פילוסופית למראה החדש של המדינות, התמשכות ההתפשטות של ההשכלה, הפכה אפשרית עם התפתחותה של מכונת הדפוס, שיצרה כוחות מלומדים חדשים. האיחוד הפולני-ליטאי היה, שוב, חריג לכלל זה משאר היבשת עם תור הזהב של החופש שנבע מממשל ייחודי, דמוקרטי כביכול.
מזרחה של אירופה הייתה זירה לעימות בין שוודיה, האיחוד הפולני-ליטאי והאימפריה העות'מאנית. בתקופה זו הידרדר בהדרגה כוחן של שלוש מעצמות אלה שהוחלפו בסופו של דבר על ידי מונרכיות אבסולוטיות נאורות, רוסיה, פרוסיה ואוסטריה. עם תחילתה של המאה ה-19 הפכו השלוש למעצמות חדשות, לאחר שחילקו את פולין ביניהן, ולאחר ששוודיה וטורקיה איבדו שטחים נרחבים לרוסיה ולאוסטריה (בהתאמה). מספר רב של יהודים היגרו למערבה של אירופה, והקימו קהילות יהודיות במקומות שמהם גורשו במהלך ימי הביניים.
פתיחת רוסיה למערב
הצאר פיוטר הראשון (שלט בין 1682 עד 1725) ערך סדרת רפורמות מקיפות ביותר בכל תחומי החיים ברוסיה הצארית. רפורמות אלה קרבו את רוסיה לאירופה והיא הפכה לחברה חשובה במשפחת המדינות האירופיות. בתחילת שלטונו ערך מסע לאירופה בשנים 1697–1698 והגיע עד להולנד. היה זה המסע הראשון של שליט רוסי מחוץ לגבולות ארצו. עם חזרתו לרוסיה החל ברפורמות נרחבות. בבסיס הרפורמות עמד הרצון לחזק את המדינה תוך התקרבות לתרבות המערבית. בשנים 1700–1721 השתתף במלחמה הצפונית הגדולה נגד שוודיה. ניצחונו בה העביר לשליטתו שטחים נרחבים לאורך החוף של הים הבלטי ופתח צוהר למערב, כפי הגדרתו.
במהלך שלטונו הוקמה האימפריה הרוסית עם שלטון ריכוז חזק ונעשו שינויים בכל היבטי החיים של החברה הרוסית. במסגרת שינויים שלטוניים הוקם סנאט שכלל 9 אנשים והיה המוסד השלטוני העליון, הוקמו 11 קולגיות (מיניסטריונים) וסינוד שהיה אחראי לענייני הדת. קבלת החלטות בסנאט הייתה במהלך ישיבות משותפות וכל חברי הסנאט היו צריכים לחתום על ההחלטה.
בשנת 1708 נעשה שינוי בחלוקה מנהלית ומדינה חולקה ל-8 מחוזות. מושל המחוז היה אחראי, בין היתר, בתחום מחוזו. בשנים 1719–1720 חולקו המחוזות ל-50 פרובינציות וכל פרובינציה חולקה לאזורים. מאז בתחום אחריות המושל היו רק ענייני צבא ומשפט. עם סיום מהלך זה למעשה הסתיימה הקמת מערך שלטוני עם קיסר בראש ומכונה ביורוקראטית שתמכה בו והייתה אחראית לביצוע החלטותיו בשטח. רפורמות נרחבות נעשו גם בארגון הצבא והוקם צי.
נעשו שינויים נרחבים במערכת המוניטרית וגביית מיסים. בשנת 1724 הסתיים מפקד אוכלוסין שקבע בין היתר שבמדינה מתגוררים 5,967,313 איש החייבים בתשלום מיסים. כתוצאה מביצוע כל הרפורמות גביית המיסים גדלה מ-3 מיליון רובל בשנת 1710 לכ-10 מיליון רובל בשנת 1725.
במסגרת נסיעתו לאירופה הוא הבין שקיימת בעיה גדולה בתעשייה הרוסית ולכן פעל רבות לפיתוחה. יזמים קיבלו הנחות גדולות במיסים. בתקופתו החלו בפיתוח תעשייה כבדה באזור הרי אורל ובפיתוח מחצבות בסיביר. עד לתקופתו כמעט ולא היו ברוסיה גילויי מחצבות והמדינה הייתה תלויה ביבוא מחו"ל. בהתאם לפקודתו הוקמו מפעלי ברזל בהרי אורל, מפעלי נשק בערים סביב מוסקבה ומפעלי טקסטיל בערים שונות. לאור פיתוח מהיר של התעשייה הורגש מחסור חמור בכוח אדם. בעלי המפעלים קיבלו אישור לקנות כפרים שלמים ולהעביר את כל אוכלוסייתם לעבודה במפעל.
השתנה באופן מהותי מעמד האצולה והממסד. כל פקידי המדינה חולקו ל-14 דרגות. פקיד שהגיע לדרגה 8 היה יכול לקבל תואר שעבר בירושה. בהתאם לחוק החינוך משנת 1706 כל ילד במשפחת אצולה היה חייב לקבל השכלה בסיסית במסגרת בית הספר או בבית. מעמד האצולה הגבוהה נבנה על בסיס 4 דרגות ראשונות של פקידי הממשל. בהתאם להערכות כמה אלפי בני אצולה נסעו ללימודים לאירופה.
השתנתה שיטת ספירת השנים וכתוצאה מכך שנת 7208 לפי השיטה הביזנטית הפכה לשנת 1700. הוקמו מספר מוסדות חינוך, החלה יציאה לאור של עיתון רוסי ראשון ומספר רב של ספרים תורגמו לרוסית. החל משנת 1703 החל שימוש ברוסיה בספרות ונעשה רפורמה באלפבית תוך ביטול 2 אותיות. בשנת 1724 הוקמה האקדמיה למדעים.
העברת הבירה לעיר חדשה – סנקט פטרבורג שהוקמה בשטחים שנכבשו משוודיה ותוכננה על ידי אדריכלים מערביים. עיר זו נהפכה למרכז תרבותי חדש ובמהירות רבה נבנו בה ארמונות, בניין ממשל ובנייני מגורים.
ממהפכה לאימפריאליזם (1789–1914)
במהלך תקופה זו ראתה אירופה שינויים מפליגים בתחום החברתי, המדיני והכלכלי שהחלו במהפכה התעשייתית, המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפולאוניות והמשיכו בארגונה מחדש של המפה המדינית של היבשת בקונגרס וינה בשנת 1815, עלייתה של הלאומיות, עלייתה של האימפריה הרוסית ושיאה של האימפריה הבריטית, במקביל לשקיעתה של האימפריה העות'מאנית. ולבסוף, עלייתה של האימפריה הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית. בתקופה זו נזרעו הזרעים שבסופם הביאו לפריצה של מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914.
המהפכה התעשייתית
המהפכה התעשייתית החלה בסוף המאה ה-18 בממלכה המאוחדת, ממנה התפשטה לשאר ארצות אירופה, צפון אמריקה ובסופו של דבר לכל רחבי הגלובוס. תחילתה של המהפכה התעשייתית סימנה נקודת מפנה רבת משמעות בחברה האנושית; כמעט כל היבט של חיי היום יום הושפע בסופו של דבר בדרך כלשהי.
השפעתה של המהפכה התעשייתית על החברה האנושית הייתה עצומה. היא דחקה את המבנה החברתי הישן – אצולה, כמורה ובני המעמד השלישי – לטובת מבנה חדש בן שני מעמדות: הבורגנים ומעמד הפועלים (פרולטריון) במונחים של מבנה חברתי, המהפכה התעשייתית הייתה למעשה ניצחונו של מעמד הביניים של תעשיינים ואנשי עסקים (הבורגנים) על האצולה בעלת הקרקעות ובני המעמד הגבוה. אנשי עמל פשוטים מצאו הזדמנויות רבות יותר לתעסוקה במפעלים החדשים, אך עבודה זו הייתה, לעיתים קרובות, תחת תנאי תעסוקה נוקשים בעלי שעות עבודה מרובות וקצב עבודה הנקבע על ידי המכונות ובתנאים שסיכנו את בריאותם ואת חייהם (עבודה במכרות לדוגמה), בולט במיוחד היה הניצול של ילדים ונשים שנחלצו לסייע בפרנסת המשפחה. למרות השינוי בתנאי התעסוקה יש לזכור כי תנאי עבודה נוקשים היו מנת חלקם של העובדים הרבה לפני שהמהפכה התעשייתית התרחשה. החברה הטרום-תעשייתית הייתה מאוד מקובעת ואף אכזרית, עבודת ילדים, תנאי מחיה מחפירים ושעות עבודה ארוכות היו נפוצים באותה מידה גם בימי הביניים, כמו במהפכה התעשייתית.
המהפכה הצרפתית
לקראת סוף המאה ה-18 הגיעה צרפת לפשיטת רגל. רפורמות אחדות שנוסו להציל את כלכלתה נכשלו והמצב הגיע לכדי מבוי סתום. בניסיון להיחלץ מהמצב כינס לואי ה-16, מלך צרפת את אספת המעמדות, אך גם גוף זה לא פתר את המשבר. בסופו של דבר התגלגלו הדברים לידי אלימות גלויה שהביטוי החריף ביותר היה הרס הבסטיליה ב-14 ביולי 1789.
אספת המעמדות פוזרה ובמקומה הוקמה האספה המכוננת. ניסיונותיה להקים מונרכיה חוקתית כשלו ובשנת 1792 בוטלה המלוכה בצרפת ובשנת 1793 הוצא המלך לואי ה-16 להורג. מדינות אירופיות שכנות ניסו להחזיר את המצב לקדמותו וכך נסללה הדרך לסדרת מלחמות ארוכה שנמשכה עם הפסקות קצרות עד 1815. בעת המלחמות של צרפת עם שכנותיה עלה נפוליון בונפרטה, אחד הגנרלים הבולטים של צרפת לעמדת בכורה פוליטית.
בשנת 1804 היה נפוליון לקיסר צרפת ושנה לאחר מכן יצאו צבאותיו למלחמה נגד שכנותיה של צרפת והביסו אותן בסדרת מלחמות. מלחמות אלה ניפצו את היסודות הרעועים של המשטר הפאודלי וערערו את סדרי העולם הישן. סדרת המלחמות הזאת הייתה בין הגורמים החשובים לעלייתם של כוחות חדשים באירופה, התמוטטותם של גורמים אחרים ועליית הלאומיות.
קונגרס וינה ואביב העמים
לאחר תבוסתה הסופית של צרפת המהפכנית בשנת 1815, ניסו המעצמות המנצחות להחזיר את המצב במדינה למה שהיה לפני 1789. בשנת 1815 התכנס קונגרס וינה, המעצמות הגדולות הצליחו ליצור מאזן כוחות שליו בין האימפריות השונות לאחר המלחמות הנפולאוניות והחזרת בתי המלוכה שנושלו מהשלטון בתקופת המהפכה הצרפתית ומלחמותיו של נפוליאון אל כס מלכותם.
למרות הניסיונות לדכא את הרוחות הרפובליקניות והלאומיות פרצו מהומות שהתפתחו עד מהרה למלחמות של ממש בשנת 1848 בסדרת אירועים המכונה אביב העמים. אף על פי שרוב המהפכות נחלו כישלון, רוב מדינות אירופה הפכו ממונרכיות אבסולוטיות למונרכיות חוקתיות בשנת 1871. גרמניה ואיטליה הפכו למדינות-לאום. המאה ה-19 ראתה גם את האימפריה הבריטית הופכת למעצמה העולמית הראשונה, במידה רבה כתוצאה מתמשכת של המהפכה התעשייתית וניצחונם במלחמות הנפוליאוניות.
איחוד גרמניה
במרכז היבשת הייתה תזוזת כוחות גדולה. האימפריה האוסטרית שנחלשה במלחמות נפוליון ובמלחמות נגד איטליה וצרפת ומהומות פנימיות איבדה את הבכורה לשכנתה הצפונית, פרוסיה. פרוסיה, שהייתה מדינה גרמנית לא גדולה שעלתה לגדולה בסוף המאה ה-18 בהנהגתו של פרידריך הגדול ניצלה את ההיחלשות האוסטרית והחלה לאחד את הנסיכויות הגרמניות הקטנות שנותרו במבנה הפוליטי המרוסק של ימי הביניים.
קנצלר פרוסיה, אוטו פון ביסמרק, השיק רפורמות רבות בממשל ובצבא. בסדרת מלחמות נגד שכנותיה דנמרק, האימפריה האוסטרית וצרפת הצליחה פרוסיה לזכות בהגמוניה במרכז היבשת ואיחדה תחתיה את הנסיכויות הגרמניות המפוצלות. המדינה החדשה נקראה גרמניה ומלך פרוסיה היה לקיסר גרמניה. המדינה החדשה שקיבלה את השם גרמניה יצאה לסדרת כיבושים מעבר לים, בעיקר באפריקה ובאסיה בניסיון לבסס לעצמה קולוניות בדומה למעצמות מערב אירופיות אחרות. בנוסף, בסדרת מלחמות הביסה פרוסיה את דנמרק, אוסטריה וצרפת והייתה לאחד הכוחות השליטים באירופה.
היווצרות רומניה והמדינות הבלקניות
בתחילת המאה ה-19 חצי האי הבלקני והנסיכויות הרומניות הגובלות בו היו היוו חלק מהאימפריה העות'מאנית עם אוטונומיה מסוימת לשליטים המקומיים. שתי אימפריות נוספות היו בעלות אינטרסים מובהקים באזור זה, האימפריה האוסטרית, שחיפשה מוצא לים דרך חוף הים התיכון הבלקני או דרך השיט בדנובה אל הים השחור והאימפריה הרוסית שראתה עצמה מגינה של הסלאבים ושל הנצרות האורתודוקסית ומרבית יושבי החבלים האלה היו אורתודוקסים בדתם וחלק גדול מהם היו סלאבים.
ב-1821 פרץ מרד יווני לאומי שבמהרה הפך למלחמת העצמאות היוונית וב-1822 היוונים הכריזו על עצמאותם, אך מלחמתם למען עצמאות זו נמשכה, בסיוע נוצרים אירופאים, עד 1832, כשנחתמה אמנת קונסטנטינופול והוכרזה הממלכה היוונית החדשה. במקביל למלחמת העצמאות היוונית פרצה גם המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1828–1829, שהסתיימה בהסכם אדריאנופול שעל פיו הוכרה רשמית האוטונומיה של סרביה והנסיכויות הרומניות, נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה עברו לשלטון כיבוש רוסי עד שהאימפריה העות'מאנית תשלם לרוסים פיצויים שנקבעו. במהלך הכיבוש שלהם הכתיבו הרוסים לרומנים את התקנון האורגני שיצר אחידות בין חוקי שתי הנסיכויות, אחידות שעמדה בבסיס איחודן העתידי.
חולשת האימפריה העות'מאנית עוררה את חמדנות שכניה וסביב סכסוך על זכויות עולי הרגל לארץ ישראל כבשה רוסיה את הנסיכויות הרומניות. סירוב רוסיה לפנות את השטחים שכבשה גרר את פתיחת מלחמת קרים, שבה פעלו מעצמות מערב אירופיות וממלכת סרדיניה לצד האימפריה העות'מאנית. בהסכם שסיים את המלחמה נקבעה אוטונומיה נרחבת ביותר, כמעט עצמאות, לסרביה ולנסיכויות הרומניות. הנסיכויות הרומניות ניצלו מצב זה לאוניה פרסונלית תחת שלטונו של אלכסנדרו יואן קוזה ובהמשך תחת קרול הראשון, מלך רומניה ויצרו את הישות המדינית שנקראה לבסוף "רומניה".
תהליך שחרור הארצות האירופיות הנוצריות מהשלטון העות'מאני נמשך ולאחר תבוסה עות'מאנית במלחמה העות'מאנית-רוסית של 1877–1878, שבמהלכה לחמו כוחות רומנים, בולגרים ואפילו פינים לצד הכוחות הרוסים, נחתם חוזה סן סטפנו ועל פיו הוענקה עצמאות מלאה לרומניה, סרביה ומונטנגרו ואוטונומיה נרחבת לבולגריה.
מלחמות הבלקן
הגבולות של המדינות החדשות לא חפפו ולא היו יכולים לחפוף את קווי ההתיישבות של הלאומים השונים – מורכבות הפסיפס הלאומי בבלקן יצר מצב, שבו אוכלוסיות גדולות היו למיעוטים לאומיים בארצות שכנות למדינת הלאום שלהן. האימפריה העות'מאנית המשיכה לשלוט בשטחים נרחבים בבלקן והמדינות החדשות, לאחר תקופה של התבססות והתארגנות, יצאו למלחמה נגדה, במלחמת הבלקן הראשונה, כדי לדחוק את רגליה מהחבלים המאוכלסים בנוצרים ולהרחיב את גבולות המדינות החדשות. לפי הסכם לונדון (1913), שסיים את המלחמה, המדינות הבלקניות החדשות זכו בהישגים טריטוריאליים גדולים, אולם אי שביעות רצונן של חלק מהמנצחות מחלוקת השלל, הביא לפתיחת מלחמת הבלקן השנייה, שבה בני בריתה לשעבר של בולגריה יצאו נגדה יחד עם האימפריה העות'מאנית. הצטרפות רומניה לצד הקואליציה האנטי-בולגרית הכריעה את המלחמה והביאה לסרטוט מחודש של הגבולות, לפי הסכם בוקרשט (1913), שסיים את המלחמה.
מלחמות הבלקן, בהן לקחו חלק קואליציות רב לאומיות, סימנו את העתיד לבוא באירופה, מלחמות של קואליציות גדולות ובעיות הבלקן, שלא נפתרו, טמנו בחובן את הניצוץ שעמד להצית את מלחמת העולם הראשונה.
המאה ה-20
בתקופה זו המתפרסת בין השנים 1914–1991, ראה העולם שתי מלחמות עולם, בהן השתתפו כמות חסרת תקדים של מדינות, ואת המלחמה הקרה. במהלך שנים אלה עלו ונפלו שתי הדיקטטורות הגדולות האחרונות שידע המין האנושי, עד עתה, גרמניה הנאצית וברית המועצות. אירועים הרסניים אלה החישו את סופם של האימפריות הקולוניאליות האירופיות והניעו את תהליך הדה-קולוניזציה. התמוטטותה של ברית המועצות בשנים 1989–1991 הותירה את ארצות הברית כמעצמת-על יחידה והניעה את נפילתו של מסך הברזל, איחודה מחדש של גרמניה והאיצה את תהליך האינטגרציה האירופי שהוביל להקמת האיחוד האירופי.
מלחמת העולם הראשונה
לאחר תקופה של עימותים מוגבלים באירופה במהלך רוב המאה ה-19, פרצה באופן גלוי היריבות בין המעצמות האירופיות בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בעקבות רציחתו של יורש העצר האוסטרו-הונגרי פרנץ פרדיננד בידי מתנקש סרבי. אומות המקיפות יותר ממחצית שטחו של העולם השתתפו בלחימה, ויותר מ-60 מיליון חיילים גויסו בין השנים 1914–1918. במלחמה זו נלחמו מעצמות המרכז נגד מדינות ההסכמה. לאחר ארבע שנים של הקזת דם ויותר מ-15 מיליון נפגעים משני הצדדים הלוחמים, שהפכו את המלחמה לאחד העימותים הקטלניים ביותר בהיסטוריה של המין האנושי, נכנעו מעצמות המרכז.
עם סיומה של המלחמה בשנת 1918, הקיסרות הגרמנית, האימפריה הרוסית, הקיסרות האוסטרו-הונגרית, והאימפריה העות'מאנית הובסו מדינית וצבאית, כשהשתיים האחרונות חדלו להתקיים כישויות אוטונומיות. ברית המועצות המהפכנית התרוממה מחורבותיה של האימפריה הרוסית, ואילו המפה המדינית של מרכז אירופה שורטטה לחלוטין מחדש, מכילה עתה מדינות חדשות. חבר הלאומים הוקם מתוך תקווה למנוע עימות נוסף (המלחמה הוגדרה בתחילתה כ-"המלחמה שתסיים את כל המלחמות").
במאי 1918 החלו להגיע דיווחים ראשונים על מגפת שפעת בקנה מידה גדול מספרד, שבה, כמדינה נייטרלית במלחמת העולם, הייתה צנזורה ליברלית יחסית בניגוד למדינות אחרות שהשתתפו במלחמה ושבהן הוצנעו הידיעות על המגפה. המגפה, שנודעה כמגפת השפעת הספרדית התרחשה במהלך כשנה מ-1918 ועד 1919, קטלה בין 50 ל-100 מיליון נפש ברחבי העולם. למלחמה לא היה קשר ישיר להתפרצות השפעת, אך ייתכן שהתנאים שנוצרו במלחמה האיצו את התפשטותה. המגורים הצפופים ותנועת הכוחות ההמונית תרמו להתפשטות המחלה.
מהפכות 1917
במלחמת העולם הראשונה הצטרפה רוסיה לברית מדינות ההסכמה, כהמשך לברית ההסכמה המשולשת שכרתה בשנת 1917 עם הממלכה המאוחדת ועם צרפת. התבוסות הקשות בחזית בשילוב עם מחסור חמור במזון ומערכת שלטונית שכמעט ולא תפקדה הביאה את המדינה לעברי פי פחת ולחוסר שביעות רצון מתפקודו של הצאר, ניקולאי השני. ב-2 במרץ 1917 אולץ הצאר ניקולאי השני להתפטר ולהעביר את מושכות השלטון לאחיו מיכאיל, אך מיכאיל סירב לקבל את המלוכה. בנקודה זו, איבדה המלוכה את שארית סמכויותיה ואלו הועברו לידי ממשלת מעבר בראשותו של גאורגי לבוב, לאחר כישלון ממשלתו הוחלף לבוב בידי אלכסנדר קרנסקי. בזמן ששמר על מעורבותה של רוסיה במלחמה, לא הצליח קרנסקי להתמודד עם בעיות הפנים הקשות, בעיקר מידי הבולשביקים.
ב-25 באוקטובר 1917 (על פי הלוח היוליאני), הובילה המפלגה הבולשביקית ומנהיגה ולדימיר איליץ' לנין את המהפכנים הקומוניסטים והסוציאלסטים למרד נקי מדם בפטרבורג, בירת רוסיה באותה העת, נגד הממשלה הזמנית החלשה של קרנסקי.
הקונגרס השני של המועצות הנבחרות התכנס באותו הזמן, ומתוך 649 הצירים הנבחרים שבו, 390 היו בולשביקים וקרוב ל-100 היו חברי מפלגת המהפכנים הסוציאליסטים, שתמכו גם הם בהפלת ממשלתו של קרנסקי. כשהוכרזה נפילתו של ארמון החורף, הקונגרס התאמץ להוציא צו שיעביר כוח אל הסובייטים, על מנת לאשר את המהפכה. העברת הכוח לא נעשתה בתמימות דעים. רבים מהמהפכנים הסוציאליסטים האמינו שהבולשביקים תפסו כוח בצורה בלתי חוקית. ביום שלאחר מכן הסובייטים בחרו את "מועצת ממוני העם" כבסיסה של הממשלה הסובייטית החדשה, עד לכינוס האספה המכוננת, והעבירה את הצו על השלום (שתבע את יציאתה המיידית של רוסיה ממלחמת העולם הראשונה) ואת הצו על האדמה (שהציע את ביטול רכוש הפרט וחילוק האדמות מחדש לידי שכבת האיכרים).