cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ממלכת סרדיניה
איחוד איטליה
בשנת 1858 כרת קאבור ברית חשאית עם נפוליאון השלישי קיסר צרפת. על פי תנאי הברית, שכונה "הסכם פלומביאר", על שם העיירה פלומביאר-לה-בן (Plombières-les-Bains) שבמחוז ווז' בה נועדו השניים בחשאי, תסייע צרפת בסילוקה של אוסטריה מחצי האי האיטלקי, ובאיחוד איטליה, ובתמורה תקבל צרפת את אזור סבויה וניצה. ביוני 1859 מצא נפוליאון את העילה למלחמה באוסטריה, ויצא למתקפה. בקרב סולפרינו ניצחה הברית בראשות נפוליאון את הצבא האוסטרי, וממלכת סרדיניה סיפחה את לומברדיה. אך מיד לאחר מכן שינה נפוליאון את טעמו, והחליט לסיים את המעורבות הצרפתית במלחמה. ב-11 ביולי 1859 חתם נפוליאון מאחורי גבם של בני בריתו על הסכם וילאפרנקה שנבע, כפי הנראה, מחששו מכך שהמדינה האיטלקית שסייע ליצור תהיה רבת עוצמה משתכנן. נפוליאון ופרנץ יוזף הראשון הסכימו על כך שהאוסטרים ימשיכו להחזיק בוונציה אך ימסרו את לומברדיה לצרפתים, שימסרו אותה לפיימונטה. פרט לכך יישארו הגבולות הפנימיים באיטליה כפי שהיו. שליטיהם השושלתיים הישנים של טוסקנה, מודנה ופארמה, שגורשו על ידי המהפכנים לאוסטריה, ישובו לכיסאותיהם, והאפיפיור ימשיך לשלוט במדינת האפיפיור. סבויה וניצה תישארנה בידי פיימונטה, כהכרה בכך שנפוליאון לא מילא את התחייבותו כלפיה. הסכם זה נתפס על ידי הליברלים ותומכי האיחוד כבגידה. קאבור התפטר מכהונתו, ושב לאחוזתו.
בתחילת 1860 חל מפנה נוסף. קאבור שב לתפקידיו, והמשיך להניע את גלגלי האיחוד, כשהוא נעזר בג'וזפה גריבלדי, הפטריוט והמהפכן האיטלקי הוותיק. ב-5 במרץ 1860 אישרו דוכסות פארמה, טוסקנה, רומאניה ומודנה במשאל עם את הצטרפותן לממלכת סרדיניה. הברית עם נפוליאון חודשה, ובמסגרתה נמסרו סבויה וניצה לצרפת.
בה בעת החל גריבלדי במסעו לכיבוש דרום איטליה בשם ממלכת סרדיניה. הוא חצה את ממלכת שתי הסיציליות, כשעמו אלף מתנדבים, במסע צבאי המכונה "מסע האלף", כשמטרתו עלייה אל רומא, ומסירת כל דרום איטליה לידיו של ויטוריו אמנואלה. קאבור, שחשש מן האלמנט המהפכני והרפובליקני שבתנועתו של גריבלדי, בה רבו תומכיו של ג'וזפה מציני פעל מהר, ובשיתוף פעולה עם נפוליאון פנה דרומה, והביס את חילות האפיפיור וחילות בורבון. ב-26 באוקטובר נפגש גריבלדי עם המלך ויטוריו אמנואלה בטאנו, וב-7 בנובמבר נכנס המלך לנאפולי. ב-17 במרץ 1861 הוכרזה ממלכת איטליה ובזאת תם קיומה של ממלכת סרדיניה כממלכה עצמאית.
משה טל
משה טל (בלומנטל) (27 בינואר 1947 – 9 ביוני 1967) היה לוחם בחטיבת הצנחנים שנהרג במלחמת ששת הימים. על לחימתו בקרב ברצועת עזה במלחמה זו קיבל את עיטור הגבורה.
ביוגרפיה
טל נולד במחנה עקורים בפורנוולד בגרמניה לנטי ופינחס בלומנטל. בשנת 1949 עלה לישראל עם משפחתו, שהתיישבה בחיפה. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר הגפן, המשיך לתיכון "חוגים" והשתייך לתנועת הצופים. בשנת 1962 הצטרף לפנימייה הצבאית לפיקוד, במסגרתה למד בבית הספר הריאלי בעיר עד שסיים את לימודיו בשנת 1965.
טל גויס לצה"ל באוגוסט 1965, התנדב לחטיבת הצנחנים וסיים קורס קצינים ונתמנה למפקד מחלקה בדרגת סגן משנה בגדוד 202. במהלך שירותו הסדיר השתתף בפעולת סמוע. הוא יצא לקורס מרגמות, וחתם שנתיים שירות קבע.
בתיאור המעשה נכתב:
על פעולותיו בקרב עוטר טל לאחר מותו בעיטור הגבורה על ידי שר הביטחון משה דיין, על התנהגותו בשעת הקרב, אומץ לבו ומנהיגותו.
טל נקבר תחילה בבית הקברות הצבאי בקריית שאול, ולאחר זמן מה הועבר לבית הקברות הצבאי בחיפה. לאחר נפילתו הועלה לדרגת סגן בהתאם לתפקיד שמילא בשדה הקרב.
לאחר פטירתו נפתח לזכרו חדר תרבות מיוחד בבית ההבראה לילדים בנוה שאנן. חבריו וידידיו הוציאו את סיפורו "רסיסי טל" על פרשת חייו הצעירים. סיפורו ושמו מוזכרים בספרים "מלחמות הצנחנים" ו"המסתערים ראשונה" של אורי מילשטיין. ב"ספר הגבורה" שהוציאו אגודת העיתונאים בתל אביב וניצולי ברגן-בלזן, הוקדש עמוד לתיאור פעולת גבורתו האחרונה.
שמו מוזכר גם בספרים:"ההיסטוריה של מלחמת ששת הימים" של אריה חשביה, "עשרים שנות גבורה בישראל" של יהודה הראל, "השבח להם" של מרדכי נאור וחלק מעזבונו מופיע ב"גווילי אש" כרך ד' המנציח את חללי מערכות ישראל.
בן דודו שמואל טל שינה את שם משפחתו לאחר פטירת משה טל.
The Human Equation
The Human Equation (בתרגום מילולי לעברית "המשוואה האנושית") הוא האלבום השישי של המוזיקאי והזמר ההולנדי אריאן אנתוני לוקאשן (Arjen Anthony Lucassen), שיצא לאור תחת השם אירייאון (Ayreon). האלבום הופץ לחנויות ב-25 במאי 2004. כמו באלבומים האחרים של אייריאון, משתתפים בתקליט שורה של אמנים אורחים שלא השתתפו קודם לכן בפרויקטים של אייריאון, ובהם: ג'יימס לאברי מלהקת דרים ת'יאטר, מיקאל אקרפלדט מאופת', אריק קלייטון (Eric Clayton) מהסאוויור מאשין (Saviour Machine), ודווין טאונסנד (Devin Townsend), המבצעים מוזיקה שנכתבה ועובדה על ידי לוקאשן. האלבום הוא אופרת רוק ומשתייך בסגנונו לסוגת המטאל המתקדם.
הרעיון וסיפור העלילה
האלבום בוחן את רעיון הלידה מחדש במשמעות הפסיכולוגית, ועוקב אחר סיפורו של אדם, ששקע בתרדמת לאחר תאונת דרכים והוא נאבק בעברו, ברגשותיו, ובמצבו הנוכחי כשהוא לכוד בתוך מחשבותיו. הנסיבות שבהן התרחשה תאונת הדרכים הן עלומות, מכוניתו של האיש (המכונה באלבום "Me", כלומר "אני" ומגולם על ידי ג'יימס לאברי) סטתה לאור היום מהדרך צדדית בה נהג והתנגשה בעץ. בעקבות התאונה הוא שקע בתרדמת שנמשכה עשרים יום, כשכל יום מיוצג על ידי שיר אחד באלבום. לכל שיר יש מבנה שונה במקצת, אם כי יש נושאים משותפים עיקריים, כדוגמת נוכחותם של רגשותיו המובלטים של Me בעולם החלום בו הוא שרוי (כולל פחד, המגולם על ידי מיקאל אקרפלדט, גאווה, אותה מגלם מגנוס אקוול (Magnus Ekwall) והגיון, המגולם על ידי אריק קלייטון); הנוכחות של אשת Me (מרסלה בוביו Marcela Bovio) וחברו הטוב ביותר (אריאן אנתוני לוקאשן) לצד מיטתו; והמאורעות מעברו ש-Me נאלץ לחשוב עליהם מחדש.
העלילה נבנית החל מהמצב בו Me הוא אדם שבור ומסתיימת בלידתו מחדש בסופו של דבר כאדם חדש טוב יותר. במהלך האלבום נחשף עברו האפל, שבו מתגלה כי סבל מאביו (הזמר מייק בייקר) שנהג להתעלל בו, הפך חסר רחמים בעקבות התעללות של בריונים בבית הספר, ולבסוף בגד בחברו הקרוב ביותר על מנת להפיק תועלת אישית. במקביל לחשיפת העבר משולב סיפורם של אשת Me וחברו הטוב ביותר, כאשר לבסוף מתגלה הסיבה לתאונת הדרכים המסתורית. Me היה עד למאורע בו השניים גילו רגשות חיבה ביניהם ובייאושו סטה בכוונה מהכביש והתנגש בעץ. בסיום האלבום מתבררים הפרטים המדויקים שהובילו כל אחד השלושה לדרך בה התנהג והשלושה סולחים כל אחד לרעהו, מעשה המוביל את Me לכבוש את רגשותיו השליליים ולהימלט מכלאו המסויט.
האלבום מסתיים בסוף מפתיע השייך לעולם המדע הבדיוני השונה מאוד מסגנון הפסיכודרמה המאפיין את התקליט, אבל מזכיר אלבומים קודמים מפרויקט אייריאון. השיר האחרון באלבום נקטע לפתע כרגע בו הוא מגיע לקרשצ'נדו, וקול ממחושב מודיע על סגירת מכונת החלומות (Dream Sequencer) אותה המציא אריאן באלבום משנת 2000, Universal Migrator Part 1: The Dream Sequencer. ואז נשמע קולה של הדמות Forever מתוך האלבום השלישי בפרויקט אייריאון, Into the Electric Castle, אומרת את המילים האחרונות באלבום, כשהיא קושרת את המאורעות לעלילת אייריאון שהתחילה באלבום The Final Experiment (הניסוי האחרון).
מהדורות
אלבום זה יצא לאור בשלוש מהדורות שונות:
מהדורת הדה-לוקס מופצת בפורמט של ספר הנפתח כאשר שני התקליטורים בחלק הפנימי השמאלי של הכריכה, ה-DVD בחלק הפנימי הימני ו-36 העמודים באמצע ובהם מילות השירים ואיור גדול עבור כל יום.
יוסף בר-נר
יוסף בר-נר (ברינר) (4 בינואר 1906- 5 בספטמבר 1982) - קצין משטרה, סגן אלוף בצה"ל, ממקימי המשטרה הצבאית החוקרת.
קורות חייו
נולד בלבוב (פולין), ז' טבת תרס"ו (4.1.1906) לאביו אהרן ברינר (סוחר) ולאמו איטה בת יעקב יוסף וייס. קיבל חינוך מסורתי ותיכוני. היה חבר ב"החלוץ" ועבר את ההכשרה.
עלה לארץ בשנת תרפ"ד (1924). עבד כפועל בפרדסי פתח-תקוה.
שירות במשטרה
בשנת 1925 התגייס למשטרה הצבאית הא"י שבהנהלתו של המפקד חלים באסטה. כעבור שישה חדשים עבר למשטרה בצפון הארץ ושירת בצמח ובמטולה.
בשנת 1927 עבר למשטרה המנדטורית הא"י. באותה שנה נשא לאשה את שושנה בת דוד כתר.
בשנת 1933 עלה לדרגת מפקח משנה (סאב אינספקטור).
בשנות 1933–1934 שירת בתור קצין חקירות בעיר העתיקה בירושלים ואחר כך כקצין (בעל כוכב אחד) מנהל תחנת המשטרה במחנה יהודה (תחנת "מוסטאשפא").
בשנת 1936 הצליח להדוף ב"עין כרם" כנופיה ערבית שירתה על שכונת "בית וגן" בירושלים. אחד מאנשי הכנופיה נהרג על ידו, ואז, מחשש נקמה מאנשי הכנופיות בסביבות ירושלים הועבר לטבריה עד 1938.אחר כך עבר לעפולה ומשם בשנת 1940 לתל אביב ועלה בדרגה לדגת מפקח (שני כוכבים),
עבר למחוז יפו-ת"א כאחראי על המחלקה הפלילית בבולשת. במשך הזמן שירת גם ברחובות.
בשנת 1946 השתחרר מהמשטרה ויסד וניהל את חברת "עלה", שירות נסיעות וחבילות ברחוב יהודה הלוי בתל אביב.
בשנת 1948, אחרי הכרזת המדינה, נקרא לעזור לשופט השלום הראשי בת"א בכור שלום שטרית, שר המיעוטים והמשטרה לעתיד. ניתנה לו דרגה של כתר (מיג'ור) והוא השקיע הרבה מרץ ויידע לעזור לשופט שטרית בהכנת תקנון המשטרה. בשלב מאוחר יותר נתמנה כממלא מקום מפקד משטרת מחוז ת"א.
פעילות בצה"ל
ביוני 1950 עבר לצה"ל בדרגת סגן-אלוף לנהל את מחלקת המשטרה הצבאית החוקרת של צה"ל- יחידה בצה"ל השייכת לחיל המשטרה הצבאית שעוסקת בחקירה משטרתית בתוך צה"ל, שירת בתפקיד זה עד שנת 1961. בתקופת שרותו הצליח לארגן את משרד החקירות ולחנך עשרות חיילים וקצינים במקצוע החקירות.
בשנת 1961 השתחרר מצה"ל ונתקבל בתור מזכיר כללי של "לשכת המסחר תל אביב-יפו".
פעילותו בבנייה החופשית
הצטרף לבנייה החופשית בשנת 1934 בירושלים בלשכת "נור אל חיכמאת". בשנת 1936 צורף ללשכת "גינוסר" בטבריה. בשנת 1942 הגיע לתל אביב והצטרף ל"לשכת הכוכב מס' 13". בשנת 1943 נבחר לשמש כנשיא ה-5 של לשכת הכוכב.
יסד בזמנו את הקמת לשכת "בצלאל" – של הבונים החופשיים, בת"א והיה נשיאה והמייסד הראשון.
בשנת 1972 נבחר לנשיא גדול של הלשכה הגדולה למדינה ישראל של הבונים החופשיים.
נפטר בשנת 1982 ונקבר בבית העלמין חולון.
צנרור קנה
צִנְרוּר או צנרור הקנה (באנגלית: Intubation; בלעז: אינטובציה) היא פעולה פולשנית שמבצע רופא או פרמדיק, במטרה להבטיח מעבר אוויר חופשי אל הריאות ומהן. במהלך הפעולה מוחדר צינור פלסטי (ידוע בשם "טובוס" או "צינור תוך-קני") דרך אפו או פיו של החולה, אל תוך קנה הנשימה - בין מיתרי הקול, ובכך מבטיח את מעבר האוויר. גודל הצינור המוחדר משתנה מאדם לאדם, וקיימים כללים להתאמת גודלו לגיל ולמין המטופל.
הרדמה או טשטוש
האינטובציה מבוצעת בחולה שהוא מחוסר הכרה (למעט במקרים חריגים) מכיוון שמנגנוני ההגנה של הגוף, כגון שיעול והקאה, מונעים את כניסת הצינור לעומק הקנה. כשנדרשת אינטובציה בחולה הנמצא בהכרה, מטשטשים את הכרתו בתרופות כגון בנזודיאזפינים, קטמין או פרופופול. שימוש במרפי שרירים כגון סוקסיניל כולין מתבצע באופן שגרתי בחדרי ניתוח בשגרה ובחירום, מכיוון שהם יעילים מאוד בביטול התנגדות החולה. היות שתרופות אלה משתקות גם את שרירי הנשימה, ניתן לתת אותן רק כאשר החולה מורדם על ידי תרופות אחרות. במקרים חריגים, שבהם קשה במיוחד לבצע את האינטובציה לפני ניתוח, מבצעים אינטובציה בזמן עירות (Awake Intubation): מרדימים את הלוע ואת הקנה על ידי ריסוס חומר הרדמה מקומי (דוגמת לידוקאין) במשך כחצי שעה.
במתאר שטח, מבצעים הרדמה על ידי הזרקת קטמין תוך-שרירית או תוך-ורידית, עם עדיפות דרך הוריד (אם החולה בהלם תת-נפחי, התרופה תיספג לאט מהשריר). קטמין היא תרופת ההרדמה היחידה שאינה מדכאת את מרכזי הנשימה במוח ולכן מאושרת לשימוש בשטח. לתרופה זו מספר תופעות לוואי, אחת מהן היא עלייה בלחץ הדם, כתוצאה מעלייה בלחץ התוך-גולגולתי שגורמת התרופה. אפקט זה לא רצוי בחולים המצויים בהלם תת-נפחי. כמו כן, תרופה זו עלולה להעלות את הלחץ התוך-גולגולתי במקצת, ולכן מעדיפים שלא להשתמש בה בפגועי ראש.
החדרת הצינור
כדי להחדיר את הצינור אל תוך הקנה - מעט לפני הקרינה (נקודת הפיצול לברונכוסים), נעשה שימוש בלרינגוסקופ, מכשיר מעוקל בעל פנס בקצהו, המאפשר להרים את בסיס הלשון והאפיגלוטיס, ובכך לחשוף את מיתרי הקול ולהחדיר את הצינור. פיתוח חדשני העושה שימוש בסיב אופטי, מכונה גליידוסקופ, מאפשר לראות את המסלול שהטובוס עובר דרכו מבעד למסך, ומייתר את הצורך להסתכל אל תוך גרון החולה.
לצינור התוך-קני יש בלונית המקיפה אותו לקראת קצהו, שלאחר שהצינור בתוך קנה הנשימה, מנפחים אותה בעזרת מזרק 10cc והיא מקבעת את הצינור בקנה, ומונעת דליפת אוויר ומעבר הפרשות שיוצאות מהוושט אל הקנה. בילדים, בגלל עדינות הרקמות, יש חשש שהבלונית תגרום לפצע לחץ על הקנה, ולכן נמנעים משימוש בבלונית ומשתדלים לבחור צינור רחב דיו כדי שתיווצר דליפת אוויר מינימלית.
על מנת לוודא שהטובוס אכן חדר לתוך הקנה ולא לתוך הוושט, נעשית האזנה לריאות בעזרת מסכת. במידה ונשמעים קולות גרגור והתנפחות באזור הקיבה, סימן שהצינור אינו ממוקם נכון. הגעת אוויר לריאה אחת בלבד מעידה על כך שהצינור הוכנס עמוק מדי, וחדר לאחד הברונכוסים הראשיים. למרות זאת, לא ניתן תמיד לקבוע בוודאות את מיקום הטובוס, בשל מגוון סיבות הקשורות באופי הפגיעה, בסביבה ובמיומנות המטפל נוכח הסיטואציה. הדרכים הוודאיות היחידות לדעת שהטובוס במקום הן בעזרת קפנוגרפיה (חיבור של חיישן פחמן דו-חמצני לטובוס), או בעזרת צילום חזה. רמת פחמן דו-חמצני קבועה לאורך כדקה מבטיחה כמעט בוודאות שהטובוס יושב בקנה הנשימה ולא בוושט.
חנוך חסון (רב)
הרב חנוך חסון (י"ז באייר ה'תרכ"ז, 22 במאי 1867- י"ח באב ה'תרפ"ט, 24 באוגוסט 1929) היה אב בית דין של עדת הספרדים בחברון.
ביוגרפיה
חסון נולד ב-22 במאי 1867 למרדכי, סוחר אמיד מעסקני כוללות העיר, ולרבקה בחברון. חסון התחנך בישיבות העיר, ובגיל 15 נודע כבקי בש"ס.
במשך כמה שנים לימד חסון בתלמוד תורה של העדה הספרדית. בשנת 1900 יצא בשליחות העדה לאסוף כספים בגולה ובשובו נבחר לחבר בית הדין בחברון והפך ליד ימינו של הרב הראשי חיים חזקיהו מדיני. חסון בין היתר גם ביצע את ההגהה וההדפסה לחלקים מספרו של מדיני, "שדי חמד" ואף כתב את ההקדמה לספר.
לאחר פטירת הרב מדיני ב-1905, מונה חסון לאב בית דין של עדת הספרדים.
בשנת 1920 נבחר לשמש כחבר הסתדרות הספרדים, והפיץ את השקל הציוני.
חסון פעל רבות למען היישוב היהודי בעיר, התמחה בחקר תולדותיה ואסף תעודות קדומות. בעקבות חיבתו לחברון, סירב לעזוב אותה למרות הפצרותיהם של בניו להצטרף אליהם בירושלים, בטענה ש.
ב-24 באוגוסט 1929 במהלך פרעות תרפ"ט נרצח חסון יחד עם אשתו.
חיים אישיים
חסון נישא לקלרה, בתו של הרב רחמים יוסף פרנקו, בשנת 1884. לזוג היו חמישה בנים: יעקב, חיים, מרדכי פנחס, יוסף, ורחמים.
טומב ריידר
טומב ריידר הוא זיכיון מדיה מסוגת האקשן המציג את הרפתקאותיה של הארכאולוגית הבדיונית לארה קרופט ברחבי העולם.
יעקב לרנר
יעקב דב-בר לֶרנֶר (תרל"ט, 1879, ברז'אן – ב' בתמוז תרע"ח, 12 ביוני 1918, יקטרינוסלב) היה משורר ומתרגם עברי ומחנך יהודי פולני-רוסי יליד גליציה.
תולדות חייו
יעקב לרנר נולד בעיירה בז'ז'ני שבגליציה, אוסטרו-הונגרית, בשנת 1879, במשפחה אמידה. ילדותו עברה עליו בכפר ליד קוסטופול, על גבול ווהלין. בשנת 1901 עבר להתגורר בעיר ורשה שבפולין הרוסית, שם הכיר את הסופרים זלמן שניאור, יעקב פיכמן ויעקב שטיינברג. הוא עסק בהוראה והחל לתרגם מספרות העולם. לאחר חמש שנות מגורים בוורשה חזר לקוסטופול, שם עברה עליו ילדותו, והחל להורות ב"חדר מתוקן". בגיל 27, פרסם לראשונה את שיריו "מנגינות התוהו" ו"מעלף עלטה וצנה" בכתב העת הספרותי "המעורר" בעריכת יוסף חיים ברנר, שעודד אותו לכתוב.
בגרודנו, (1909) המשיך את לימודיו בתחום החינוך, חיבר שם את הפואמות הגדולות "ביערי פוליסיה" ו"הטחנה". חזר לוורשה בשנת 1911 ולימד בבית הספר התיכון של מגנוס קרינסקי, יחיאל היילפרין ועוד. ובשנת 1916 עבר ליקטרינוסלב שברוסיה, שם השלים את הפואמה המוערכת ביותר שלו, "פיח פיח", שאף נדפסה בכרך הראשון של "התקופה" בשנת 1918, שנת מותו.
בנוסף, עסק לרנר רבות בתרגום יצירות מהספרות הרוסית ופרסם שירים רבים בכתבי העת "השלח" ו"כנסת".
בקיץ 1918 נדבק לרנר ביקטרינוסלב במגפת השפעת הספרדית, שקטלה אז רבים, ונפטר בגיל 39.
שיריו כונסו רק לאחר מותו.
בנו, אריה לרנר, היה מתרגם ועורך בעצמו.
טאומטאפקאטאנגיהנגקואוואווטמטאפוקאיפנואקיטאנאטאהו
טַאוּמַטַא־פַקַאטַאנְגִיהנְגַ־קוֹאוֹוּאוֹוּ־טַמַטֵאַ־פוֹקַאִי־פֵנוֹאַ־קִי־טַאנַא־טַאהוּ (גם: טאומטה; במאורית: , גם: Taumata) היא גבעה המתנשאת לגובה של כ-300 מטרים מעל פני הים, הגבעה נמצאת סמוך לעיירה פוראנגהאו שבחבל הוקס ביי שבניו זילנד. תושבי המקום נוהגים לקצר את השם לארבע הברותיו הראשונות - "טאומטה". בימינו אין איש הוגה את המילה בשלמותה, וכמעט איש אינו יכול, למעט דוברי השפה עצמה.
פירוק ותרגום שם זה אומר: "הפסגה בה טאמאטאה, האדם בעל הברכיים הגדולות, מטפס ההרים, בולע האדמה אשר טייל שם, ניגן בחליל האף לאהובתו". על פי ספר השיאים של גינס שם הגבעה הוא השני באורכו לאזור מוגדר בעולם, אחרי שמה המלא של העיר בנגקוק.
שמה הארוך והלא-רגיל של הגבעה מושך תשומת לב. כך, לדוגמה, שם הגבעה מופיע בזמריר פרסומת למשקה המוגז "Mountain Dew", ומאוזכר בלהיטה הראשון של הלהקה הבריטית "Quantum Jump" - "The Lone ranger". הפרסום לו זכתה הגבעה הפך אותה לאתר תיירותי באזור.
משמעות השם על פי השלט המוצב במקום, מתייחסת לניגון האבל שניגן טמטאה על מות אחיו בקרב שהתקיים על הגבעה הזו. ראו קישור לתמונת השלט המפורט המוצב במקום.
ז'אק כהן
ביוגרפיה
נולד בשם יעקב כהן באלכסנדריה שבמצרים. לאימו, קלמנטיין, שהייתה יהודייה־מצרייה ממוצא איטלקי ולאביו, יצחק, יליד ירושלים ממשפחה ענייה, שהצליח בעסקים במצרים. בשנת 1935 ירד האב מנכסיו ועל כן עלתה המשפחה לארץ ישראל והשתקעה בשכונת שמעון הצדיק בירושלים, בה נולד אביו. הוא למד בבית הספר הקתולי רטיסבון, בו למד במקביל אנגלית, צרפתית, ערבית ועברית ובו הכיר את השחקן לימים שייקה אופיר. השניים העלו גם הופעות במסגרת בית הספר. כשסיים בגיל 13 את בית הספר היסודי החל לעבוד בניקיון בבית הקולנוע "אוריון". מאוחר יותר החל, בזכות ידיעותיו בשפות, לתרגם סרטים לקהל. בעקבות פרוץ מלחמת העצמאות נסגרו בתי הקולנוע וכהן נאלץ להתפרנס מחלוקת עיתונים. הוא חילק את "מעריב" מתחילת הופעתו בפברואר 1948. לאחר שירותו הצבאי היה כהן בעל סוכנות להפצת עיתונים והיה גם למפיץ הראשי של העיתון "הארץ" בירושלים במשך שנים רבות.
בשנת 1954 החל לשחק בלהקת חובבים בימק"א. בשנת 1967 נמנה עם קבוצת תיאטרון "המעגל", בהנהגתו של פיליפ דיסקין, שהיוותה את הגרעין המייסד של תיאטרון החאן. עם הקבוצה שיחק בהצגה "נח" מאת אנדריי אוביי.
כהן השתלב בצוות המקים של הטלוויזיה הישראלית בסוף שנות ה-60 והשתתף בסדרות בערבית "תחנת שער שכם", "הרופא וההיפוכונדר", "סמי וסוסו" ו"עאדל וסמירה". בפסטיבל הזמר המזרחי השני (1971) שר כהן יחד עם לילית נגר, בת-זוגו מ"עאדל וסמירה", את השיר "על טעם ועל ריח", שזכה להצלחה לאחר מכן. מאוחר יותר הופיעו השניים בתוכנית הבידור "תפוס כפי יכולתך", שכתב וביים אלי שגיא. מיטב המערכונים והפזמונים מן המופע יצאו מאוחר יותר על גבי תקליט. עם נגר הופיע גם בהצגה בעלי במילואים (1974) שכתב וביים יואל זילברג.
בשנים 1974 עד 1978 שיחק בסדרת הטלוויזיה "הילדים משכונת חיים", של הטלוויזיה החינוכית בתפקיד השוטר כהן.
בשנים 1985 עד 1989 גילם את הדמות של אבו ראמי, בעל מסעדה ערבי ירושלמי, בסדרת הטלוויזיה המצליחה "המסעדה הגדולה". ב–1988 השתתף בהצגה "חתונה במסעדה הגדולה" עם שאר שחקני הסדרה. תפקידו כאבו ראמי פרסם את כהן במדינות ערב רבות, שבהן שודרה הסדרה וזכתה להצלחה רבה.
בשנת 1999 צילם סרט תיעודי קצר, "ז'אק כהן – ילדות בירושלים המנדטורית", שבו חזר למחוזות ילדותו. בשנה זו עבר עם אשתו חיה משכונת בית הכרם בירושלים להתגורר בבית שבו נולדה במושב ביצרון בשפלה.
בשנים 2002–2003 השתתף בסדרה "ג'וני" של ערוץ 2 בתפקיד יחזקאל, בעלה לשעבר של דוריס. משנת 2003 הופיע בפרסומות לחומוס של "צבר".
בשנת 2004 פתח מסעדה בבעלותו בשם "ג'ויס" במושב ביצרון. מאוחר יותר עבר ניהול המסעדה לידי ביתו.
כהן נפטר ב-1 בדצמבר 2016, בגיל 86, בעקבות סיבוכים של דלקת ריאות. נטמן בבית העלמין במושב ביצרון והותיר אחריו את רעייתו, שלושה ילדים ונכדים.
ג'יימס קמרון
ג'יימס קמרון (באנגלית: James Cameron; נולד ב-16 באוגוסט 1954) הוא במאי, מפיק ותסריטאי קולנוע קנדי זוכה פרסי אוסקר, גלובוס הזהב וסאטורן על סרטיו. קמרון ביים שלושה מארבעת סרטי הקולנוע המכניסים ביותר בכל הזמנים, אווטאר, טיטניק ואווטאר: דרכם של המים. כמו כן ביים סרטים נוספים שהיו לשוברי קופות, ובהם שליחות קטלנית, שליחות קטלנית 2, מצולות, שקרים אמיתיים ושובו של הנוסע השמיני. המוטיב המרכזי במרבית סרטיו של קמרון הוא היחסים בין האדם לטכנולוגיה.
קורות חייו
ג'יימס קמרון נולד בקפוסקסינג שבמחוז אונטריו שבקנדה. אביו פיליפ היה מהנדס חשמל ואימו שירלי הייתה אומנית. הוא גדל בצ'יפאווה שבאונטריו, ובשנת 1971 עבר עם משפחתו לברי שבקליפורניה, שם למד פיזיקה באוניברסיטת המדינה של קליפורניה בפולרטון, אבל תשוקתו ליצירת סרטים משכה אותו למאגר הסרטים של האוניברסיטה בכל הזדמנות. לאחר שראה את הסרט "מלחמת הכוכבים", קמרון התפטר מעבודתו כנהג משאית ועשה את דרכו לתעשיית הקולנוע.
קמרון התחיל את דרכו בתעשיית הקולנוע כתסריטאי, ורק מאוחר יותר עבר לבימוי ואפקטים בסרט "הבריחה מניו יורק". כאשר עבד עם המפיק רוג'ר קורמן, קמרון השיג את תפקיד הבימוי הראשון שלו ב-1981 בסרט "פיראניה 2" שהוא בעצם סרט המשך לסרט קאלט "פיראנה" משנת 1978. הסרט היה בתקציב נמוך שצולם באיי קיימן לצורך צילום הסצנות התת-מימיות, וברומא שבאיטליה לצורך רוב סצנות הפנים. הוא נשכר במקור לתפקד כבמאי האפקטים המיוחדים, ונטל את הפיקוד כאשר הבמאי המקורי עזב. הסרט היה כישלון צורב וקיבל ביקורות קשות מאוד, קמרון עצמו התחרט שעשה את הסרט ומחשיב את 'שליחות קטלנית' כסרטו הראשון.
שליחות קטלנית (1984)
במהלך שהותו ברומא לקה קמרון בהרעלת מזון וחלם על מכונה שמגיחה מהעתיד כדי להרוג אותו. הוא המחיש את הרעיון לסרט "שליחות קטלנית", כתב תסריט והחליט למכור אותו כדי שיוכל לביים את הסרט. אך על אף שחברות ההפקה איתן יצר קשר הביעו התעניינות בפרויקט, הן לא היו מוכנות לתת לבמאי צעיר לעשות את הסרט. לבסוף הוא מצא חברה שמוכנה לתת לו לביים. אשתו לעתיד, גייל אן הורד, שהקימה חברת הפקות משלה, עבדה עם קמרון בעבר בסרט של רוג'ר קורמן, הסכימה לקנות את התסריט של קמרון בעבור דולר אחד בתמורה שקמרון יביים את הסרט. הורד הוחתמה כמפיקת הסרט וקמרון זכה לבסוף להזדמנות הראשונה שלו כבמאי.
בתחילה, לדמות של המחסל, קמרון חיפש אדם לא שרירי במיוחד שיוכל להתמזג בהמון. לאנס הנריקסן, שכיכב בסרט "פיראנה 2" נשקל כמועמד לתפקיד, אבל כאשר ארנולד שוורצנגר וקמרון נפגשו לראשונה לדון בליהוקו של שוורצנגר לדמותו של קייל ריס, הגיעו שניהם למסקנה שדמות הקיבורג הרשע יהיה תפקיד יותר משכנע לשרירן האוסטרי. הנריקסן קיבל תפקיד יותר קטן של בלש משטרה, ואת התפקיד של קייל ריס קיבל מייקל ביהן. בנוסף, הופיעה לראשונה בסרט לינדה המילטון בתפקידה המפורסם של שרה קונור. מאוחר יותר נישאה המילטון לקמרון.
"שליחות קטלנית" היה שובר קופות וניפץ את ציפיות האולפנים לגבי קטלוגו כעוד סרט מדע בדיוני, שלא יחזיק מעמד יותר משבוע באולמות הקולנוע. הסרט נעשה בתקציב נמוך (6.5 מיליון דולר) אבל הכניס יותר מ-38 מיליון דולר.
רמבו 2 (1985)
בשנות ה-80 המוקדמות, כתב קמרון שלושה תסריטים בו זמנית: "שליחות קטלנית", "שובו של הנוסע השמיני" ואת הטיוטה הראשונית של "רמבו 2". בשעה שקמרון המשיך את עבודתו על שליחות קטלנית והנוסע השמיני, סילבסטר סטאלונה תפס את הפיקוד על התסריט של רמבו 2 ויצר טיוטה סופית שהייתה שונה לגמרי מכוונתו המקורית של קמרון. באשר לקמרון, ניתן לו קרדיט עבור התסריט בכתוביות הסיום של הסרט.
שובו של הנוסע השמיני (1986)
הפרויקט הבא של קמרון היה סרט ההמשך לנוסע השמיני, סרטו של רידלי סקוט משנת 1979. קמרון קרא לסרט "Aliens" וליהק שוב את סיגורני ויבר לתפקיד המפורסם של אלן ריפלי (הניצולה היחידה מהסרט הראשון). לפי קמרון, צוות הצילום של הסרט היה עוין כלפיו, והתייחס אליו כמחליף עלוב לרידלי סקוט. קמרון הראה להם את סרטו "שליחות קטלנית", אך רובם נשארו סקפטיים. על אף חילוקי הדעות (קמרון גם החליף את השחקן ג'יימס רימר ששיחק את סגן היקס בשחקן "שליחות קטלנית" מייקל ביהן), "שובו של הנוסע השמיני" היה לשובר קופות וסיגורני ויבר הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר באוסקר 1986. קמרון זכה בפרס סאטורן בקטגוריית הבמאי ובנוסף, הסרט והשחקנית הראשית הגיעו לעמוד הראשון של טיים מגזין כתוצאה מהנושאים הפמיניסטים פורצי הדרך של אישה בקרב. בעקבות ההצלחה הפנומנלית של הסרט, לקמרון היה עכשיו את החופש לעשות איזה פרויקט שרק ירצה.
מצולות (1989)
הרעיון לפרויקט הבא של קמרון נבע משיעורי ביולוגיה שלו בתיכון. סיפורם של פועלים באסדת קידוח שמגלים יצורים תת-מימיים מעולם אחר היה הבסיס לתסריט של קמרון לסרט "מצולות", שבו השתתפו אד האריס, מרי אליזבת מסטרנטוניו ומייקל ביהן. הסרט שנעשה בתקציב של 41 מיליון דולר, נחשב לאחד הסרטים היקרים בזמנו והיה עתיר אפקטים חדשניים. בגלל העובדה שרוב הסרט מתרחש מתחת למים, והטכנולוגיה לא הייתה מפותחת מספיק כדי ליצור סביבה תת-מימית דיגיטלית, קמרון בחר לצלם את הסרט בעומק 12 מטר מתחת למים. כדי ליצור את הסט, הוסב מבנה של תחנת כוח גרעינית ושני מכלים גדולים.
"מצולות" פתח במקום השני בסרטים שוברי הקופות (9.3 מיליון דולר) והכניס סכום כולל של מעל 100 מיליון דולר, בצירוף עם ביקורות מהללות. הסרט זכה בפרס אוסקר על האפקטים המיוחדים הטובים ביותר, בנוסף למועמדויות בקטגוריית הארט דיירקטור הטוב ביותר, הצילום הטוב ביותר, והסאונד הטוב ביותר. קמרון זכה בפרס סאטורן נוסף על עבודת הבימוי.
שליחות קטלנית 2: יום הדין (1991)
לאחר ההצלחה של "שליחות קטלנית", היו שיחות לגבי המשך סיפורה של שרה קונור ומאבקה במכונות מהעתיד. אף על פי שלקמרון היה רעיון בסיסי ליצירת ההמשך, וארנולד שוורצנגר הביע נכונות להשתתף, היו עדיין בעיות בנוגע לזכויות ושימוש באפקטים מיוחדים. לבסוף, בשנת 1990, נרכשו הזכויות בידי Carolco Pictures וניתן אור ירוק להפקת ההמשך.
לסרט חזרו לינדה המילטון בתפקיד שרה קונור וארנולד שוורצנגר בתפקיד המחסל (מודל T-800), אך הפעם כמגינו של ג'ון קונור, שעתיד להיות מנהיג המורדים. כנגדו ניצב מודל T-1000, מחסל מסוג מתקדם יותר שעשוי מתכת נוזלית (השחקן רוברט פטריק), שהיווה ניגוד גמור לשוורצנגר. קמרון הסביר, כי רצה מישהו שיהיה יותר מהיר וזריז, וש"אם מודל T-800 היה טנק פאנצר, הרי שמודל T-1000 הוא פורשה".
קמרון רצה לשלב את המודל המתקדם הזה כבר בסרט הראשון, אך האפקטים המיוחדים לא היו מפותחים מספיק בזמנו. אולם הודות לאפקטים התת-מימיים בסרט "מצולות", קמרון השתכנע כי הדבר כעת אפשרי.
שקרים אמיתיים (1994)
לפני יציאת "שליחות קטלנית 2", שוורצנגר ניגש לקמרון עם רעיון לחידוש הקומדיה הצרפתית "La Totale". הסרט, שנקרא "שקרים אמיתיים", עוקב אחרי מרגל שחי חיים כפולים כאיש נשוי, שאשתו חושבת שהוא סוכן מכירות. את אשתו שיחקה ג'יימי לי קרטיס, כאשר לצד שוורצנגר שיחק טום ארנולד.
הסרט, שנעשה בתקציב של 115 מיליון דולר, הכניס סכום של למעלה מ-370 מיליון דולר. קמרון זכה בפעם הרביעית בפרס סאטורן על עבודת הבימוי.
טיטניק (1997)
קמרון הביע התעניינות בטביעתה של האונייה טיטניק. הוא החליט לכתוב ולביים את סרטו הבא, "טיטניק", בהסתמך על המאורע הזה. הסרט עוסק ברומן בין שני צעירים ממעמדות שונים, שנפגשים על סיפון האונייה, ומסעם. לפני תחילת הצילומים, קמרון צלל לקרקעית האוקיינוס, שם צילם תמונות מהטיטניק האמיתית ושילב אותן בסרט.
קמרון ליהק את לאונרדו דיקפריו וקייט וינסלט לתפקידים הראשיים. תקציב הסרט עמד על 200 מיליון דולר, מה שהפך את הסרט ליקר ביותר בכל הזמנים, והכניס 28 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון להקרנתו. הסרט שמר על מקום ראשון ברשימת שוברי הקופות למשך כמה שנים, וסכום ההכנסות הכולל נמדד על 2.1 מיליארד דולר (לאחר חידושו בגרסה התלת-ממדית), נתון אשר הציב אותו למשך 12 שנים במקום הראשון ברשימת הסרטים בעלי ההכנסות הגבוהות בכל הזמנים, (עד ינואר 2010 כאשר הסרט אווטאר תפס את מקומו). הסרט זיכה את קמרון בפרס אוסקר ולראשונה בפרס גלובוס הזהב על עבודת הבימוי הטובה ביותר.
ממשלת פלנסבורג
ממשלת פלנסבורג (בגרמנית: Flensburger Regierung או Flensburger Kabinett) הייתה ממשלה בראשותו של קרל דניץ, ששלטה בגרמניה ממקום מושבה בעיר הנמל פלנסבורג שבצפון גרמניה, בסיום מלחמת העולם השנייה, מ-30 באפריל 1945 עד 8 במאי 1945, והמשיכה להתקיים עד שחבריה נעצרו ב-23 במאי 1945. הממשלה, שלא זכתה להכרה מצד בעלות הברית, שלטה למעשה רק על תחום מושבה והייתה חסרת כוח ממשי. עיקר פועלה היה ארגון תהליך כניעת המדינה.
רקע
ב-30 באפריל 1945 התאבד אדולף היטלר, הפיהרר של גרמניה הנאצית, בבונקר שלו בברלין ביחד עם אשתו הטרייה אווה בראון. יום לפני התאבדותו, הוא הכתיב למזכירתו טראודל יונגה את "צוואתו הפוליטית", ובה כתב בין היתר:
ג'יימס קמרון
מלאך שחור (2000-2002)
לאחר שניסה להציע תסריט לסרט "ספיידרמן" למנהלי Carolco Pictures, שפשטה רגל מאוחר יותר, ג'יימס קמרון ניסה מזלו בטלוויזיה. הוא יצר את הסיפור לגיבורת על בשם מקס גוויברה. סדרת הטלוויזיה "מלאך שחור" הושפעה מתרבות הסייברפאנק, מז'אנר הסופר-גיבורים העכשווי, וכן מהגל השלישי של הפמיניזם.
ממשלת פלנסבורג
רקע
.
בצוואה זו נישל היטלר את רייכסמרשל הרמן גרינג, שהיה אמור להיות יורשו, מכל תפקידיו, ופיצל בחזרה את משרת ה"פיהרר ורייכסקאנצלר" לשני התפקידים אותם חיבר יחד עבור עצמו בשנת 1934 - משרד נשיא הרייך, אליו מינה את גרוס אדמירל קרל דניץ, המפקד העליון של הקריגסמרינה (הצי הגרמני); ומשרד הרייכסקאנצלר (ראש הממשלה), אליו מינה את שר התעמולה יוזף גבלס. כן מינה את מרטין בורמן לשר המפלגה, ואת ארתור זייס-אינקווארט לשר החוץ במקום יואכים פון ריבנטרופ. היטלר הדיח בכיר נאצי נוסף, רייכספיהרר האס אס ושר הפנים היינריך הימלר, מכל תפקידיו, פיצל את תפקידיו ומינה תחתיו את הגאולייטר קרל האנקה לראש האס אס וראש המשטרה הגרמנית, ואת הגאולייטר פאול גיזלר לשר הפנים.
ג'יימס קמרון
מלאך שחור (2000-2002)
הסדרה, שרכבה על גל הפמיניזם שהותווה בידי ריפלי ושרה קונור של שנות ה-80, הציגה את מקס (השחקנית ג'סיקה אלבה), חיילת מהונדסת גנטית שנוצרה בידי תאגיד מנטיקור החשאי. בנוסף לה, כיכבו בסדרה מייקל ותרלי כלוגן קייל וג'ון סאבאג' (צייד הצבאים, "שיער") כקולונל ליידקר, שרודף אחרי מקס. בשעה שהסדרה זכתה להצלחה בעונתה הראשונה, הרייטינג צנח בעונתה השנייה, וגם היו בעיות תקציב לסדרה מה שהוביל לביטולה. למרות ביטול הסדרה היא זכתה לאהדה רבה של מעריצים והפכה לסדרת קאלט, וגם ג'סיקה אלבה השחקנית הראשית אשר זכתה בפרס סטורן על תפקידה בתור מקס.
2002-2009
הפרויקטים האחרונים של קמרון כללו יצירת סרטים דוקומנטריים על קורות האוניות ביסמרק וטיטניק, תוך שימוש בטכנולוגיית ה-IMAX. הוא גם שימש כמפיק בסרט סולאריס משנת 2002 ובסרט הדוקומנטרי משנת 2006, "פענוח יציאת מצרים", של ערוץ ההיסטוריה בבימויו של הבמאי הישראלי שמחה יעקובוביץ'. הסרט שודר לראשונה ב-16 באפריל 2006 בערוץ דיסקברי הקנדי ואף הוקרן בפסטיבל הקולנוע ירושלים. ב-26 בפברואר 2007 הודיע קמרון, יחד עם יעקובוביץ', כי תיעדו את חשיפת מערת תלפיות בסרט הדוקומנטרי "מערת הקבורה של ישו", ששודר בערוץ דיסקברי ב-4 במרץ 2007.
ממשלת פלנסבורג
הממשלה עד לכניעת גרמניה הנאצית
הפעולות הראשונות של הממשלה היו לדאוג לכך שחיילי הורמאכט יסורו למשמעתה, ושחיילים רבים ככל האפשר ייכנעו לארצות הברית ולבריטניה ולא לברית המועצות. לצורך כך ניהלה הממשלה ניסיונות הידברות עם בעלות הברית על כניעה, אף על פי שהיה ברור שהן לא יוותרו על כניעה ללא תנאי, כדי להרוויח זמן שיאפשר לחיילים לנוע מערבה. לטענת לוץ שוורין פון קרוזיק, הממשלה הוציאה הוראות שלא להפעיל את תוכנית וורוולף לביצוע פעולות גרילה לאחר כניעת גרמניה. כמו כן הוציאה הממשלה הוראות שלא להפעיל את "צו נרון", מדיניות האדמה החרוכה של היטלר, להרס מתקני התעשייה והתחבורה בכל האזורים העומדים ליפול בידי כוחות בעלות הברית.
ג'יימס קמרון
2002-2009
קמרון תומך בסרטי תלת-ממד סטריאוסקופים-דיגיטלים, והסרט הדוקומנטרי על הטיטניק, "Ghosts of the Abyss" נעשה כולו בתלת-ממד. כך גם הפרויקטים הבאים שלו: הסרט אווטאר (והמשכו אווטאר: דרכם של המים) שמשתמש בטכניקת לכידת תנועה מתקדמת יותר מאשר זו ששימשה בסרטו של רוברט זמקיס "רכבת לקוטב".
ממשלת פלנסבורג
הממשלה עד לכניעת גרמניה הנאצית
באותו יום, 6 במאי, שלח דניץ את גנרל-אוברסט אלפרד יודל, מראשי הוורמאכט לריימס שבצפון מזרח צרפת, ונתן לו את הסמכות הבלעדית לחתום על כניעה לגנרל האמריקאי דווייט אייזנהאואר, המפקד העליון של כוחות בעלות הברית באירופה, יודל ניסה ללא הצלחה להגיע עם האמריקאים להסכם נפרד, או לפחות להרוויח זמן שבו כמה שיותר חיילים גרמניים ייכנעו לאמריקנים או לבריטים ולא לסובייטים. אך אייזנהאואר סירב, וההישג היחיד היה דחיית כניסת הכניעה לתוקף בכמעט שתי יממות, דבר שאיפשר מעבר לעוד חיילים ואזרחים מהחזית המזרחית, כדי להיכנע בחזית המערבית.
ג'יימס קמרון
2002-2009
מיועד להפצה במאי 2009, אווטאר הושק בסופו של דבר ב-18 בדצמבר 2009. עיכוב זה איפשר יותר זמן לעבודת אפקטים ופוסט-פרודקשן ההפקה והזדמנות לבתי הקולנוע להתקין מקרני תלת מימד. אווטאר שברה כמה שיאי קופות במהלך ההקרנה הראשונית שלה. הסרט הכניס 749.7 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה ולמעלה מ-2.74 מיליארד דולר ברחבי העולם והפך לסרט הרווחי ביותר בכל הזמנים בארצות הברית ובקנדה, העולה על טיטניק. זה היה הסרט הראשון שאי פעם הרוויח יותר משני מיליארד דולר ברחבי העולם. הסרט היה מועמד לתשעה פרסי אוסקר, כולל הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר וזכה בשלושה על עיצוב ההפקה הטוב ביותר, הצילום הטוב ביותר והאפקטים החזותיים הטובים ביותר. בחודש יולי 2010, מהדורה מחודשת של הסרט הכניסה סך הכל 33.2 מיליון דולר בקופות. בביקורת לסרט, סוקדב סנדהו מ"טלגרף" החמיא לתלת מימד, אך סבר שקמרון "היה צריך להיות אכזרי יותר בעריכתו". באותה שנה דיווח Vanity Fair שקמרון הרוויח 257 מיליון דולר, מה שהפך אותו לבמאי הרווחי ביותר בהוליווד. נכון לשנת 2020, אווטאר וטיטאניק מחזיקים בהישג בהיותם שני הסרטים הראשונים מתוך חמשת הסרטים בהיסטוריה שהכניסו למעלה משני מיליארד דולר ברחבי העולם.
ממשלת פלנסבורג
הממשלה עד לכניעת גרמניה הנאצית
ב־7 במאי 1945, בשעה 02:41 לפנות בוקר. חתמו יודל ופון פרידבורג על הסכמת הכוחות הגרמנים לכניעה ללא תנאי למפקדה העליונה של כוחות בעלות הברית ולפיקוד הסובייטי העליון, החל מה-8 במאי בשעה 23:01 (לפי זמן מרכז אירופה). מטעם בעלות הברית חתם ראש המטה של אייזנהאואר, וולטר באדל סמית, נציג ברית המועצות גנרל איוון סוסלופרוב, ונציג צרפת גנרל פרנסואה סבז. אחרי החתימה הכריז יודל: "עם חתימת הסכם זה, העם הגרמני וכוחותיו המזוינים נתונים בידי המנצחים - לשבט או לחסד." ב-3:00 אחר הצהריים, הודיע פון קרוזיק על הכניעה ברדיו פלנסבורג.
ג'יימס קמרון
העשור השני של המאה ה-21
בשנת 2011, הוא שימש המפיק בפועל לסרט המדע בדיוני סנקטום, שעלילתו מתרחשת במערה תת-ימית. קמרון חזר לחקור את טביעתה של הטיטאניק בסרט הטלוויזיה התיעודי משנת 2012, "Titanic: The Final Word with James Cameron", ששודר בערוץ נשיונל ג'אוגרפיק. במרץ 2010, הודיע שהסרט "טיטאניק" יומר לסרט תלת־ממד ויוקרן מחדש בבתי הקולנוע במלאת מאה שנה לאסון.
קמרון כיכב בסרט התיעודי משנת 2017 "Atlantis Rising", בו שיתף פעולה עם שני יוצרי הטלוויזיה הישראלים שמחה יעקובוביץ' וירון ניסקי. השלושה יצאו לחקור האם קיים רקע היסטורי לסיפור על יבשת אטלנטיס. הסרט שודר ב-171 מדינות בערוצי נשיונל ג'יאוגרפיק ברחבי העולם.
"אליטה: מלאך קרב" שמבוסס על סדרת מאנגה, שוחרר בשנת 2019 והיה בפיתוח לצד אווטאר ונכתב על ידי קמרון עם ג'ון לנדאו ובבימויו של רוברט רודריגז. הסרט מגולל קורותיה של סייבורג שלא זוכרת דבר מחייה הקודמים ומנסה לחשוף את האמת. הסרט הופק בטכניקות ובטכנולוגיה דומים כמו בשימוש באווטאר, בכיכובם של רוזה סלזאר, כריסטוף וולץ, ג'ניפר קונלי, מהרשאלה עלי, אד סקרין, ג'קי ארל היילי. הסרט הוקרן בבכורה ב-31 בינואר 2019 בלונדון וזכה לביקורות חיוביות מצד המבקרים והצליח כלכלית והרוויח 404 מיליון דולר ברחבי העולם.
קמרון חזר לזיכיון המחסל כמפיק ותסריטאי לשליחות קטלנית: גורל אפל בבימויו של טים מילר.
סרטי המשך לאווטאר
באוגוסט 2013, קמרון הודיע על תוכניותיו לביים שלשה סרטי המשך לאווטאר,          אשר צילומם הושלמו בשנת 2020.
בפברואר 2023 פרסם מגזין פורבס כי קמרון מדורג במקום השמיני ברשימת "אנשי הבידור המרוויחים ביותר" לשנת 2022 עם הכנסות של כ-95 מיליון דולר.
פרסים והוקרה
ג'יימס קמרון זכה לפרסים רבים, ביניהם:
חיים אישיים
קמרון היה נשוי חמש פעמים: לשרון ויליאמס (1978-1984), לגייל אן הורד (1985-1989), לקתרין ביגלו (1989-1991), ללינדה המילטון (1997-1999) ולהם בת אחת, ולסוזי איימיס (משנת 2000 ועד היום), ולהם בן ושתי בנות.
טבעונות ופעילות להגנת הסביבה
קמרון פעיל בנושאים סביבתיים וב-2010 שיתף פעולה עם הסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית בהתמודדות עם דליפת הנפט במפרץ מקסיקו..
בשנת 2012 קמרון ומשפחתו עברו לטבעונות.. קמרון ואשתו סוזן איימיס שניהם פעילים לקידום תזונה מהצומח מסיבות אתיות, סביבתיות ובריאותיות. בשנת 2015 בית-ספר שאיימיס הייתה שותפה לייסודו הפך להיות בית-הספר היסודי הראשון בארצות הברית שמוגש בו מזון טבעוני בלבד. בשנת 2016 ביים קמרון תשדיר בהשתתפות ארנולד שוורצנגר, הקורא לצמצום בצריכת הבשר כאמצעי להפחתת פליטת גזי חממה ולהתמודדות עם ההתחממות העולמית. בשנת 2018 קמרון היה שותף להפקת הסרט "כוח טבעי", העוסק ביתרונות של תזונה מהצומח לספורטאים, בהשתתפות ארנולד שוורצנגר וספורטאים טבעוניים בולטים ביניהם סקוט ג'וריק, פטריק בבומיאן ולואיס המילטון.
ממשלת פלנסבורג
לאחר הכניעה
למרות הכניעה, התנהל באירופה קרב גדול אחד - הקרב על פראג. קרב נוסף, בהיקף קטן יותר, היה ההתקוממות הגאורגית בטסל.
למרות הכניעה ללא תנאי, בחרה ממשלת פלנסבורג שלא להתפזר, בתקווה שיינתן לה לנהל את גרמניה לאחר הכניעה. במקום זאת, דניץ השתכן באוניית הנוסעים "פאטריה", ומשם ניהל את ממשלתו, שלמעשה לא שלטה על דבר. הממשלה התכנסה מדי יום באחת הכיתות של בית הספר הימי בפלנסבורג ל"ישיבות קבינט" חסרות תכלית. לשרי ממשלת פלנסבורג היו רכבי שרד ושומרים גרמניים חמושים, והייתה להם תחנת רדיו ששידרה הוראות של דניץ. מדי פעם הגיעו קצינים של בעלות הברית לבקר בפאטריה והתארחו שם על ידי הממשלה.
ב-20 במאי תקף העיתון הרוסי "פראבדה" את יחס המערב כלפי ממשלת פלנסבורג, בצטטו אמירה בפרלמנט הבריטי שהתייחסה לממשלת זו כ"האדמיניסטרציה של דניץ", וקריאות שונות להשתמש בממשלת דניץ לניהול גרמניה הכבושה. "פראבדה" טען שמאחרי דיבורים אלו יש מזימה לשתף פעולה עם גרמניה כנגד ברית המועצות, באופן דומה לזה שהיה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ב-23 במאי הושם קץ לממשלת פלנסבורג, כאשר מזכירו האישי של הגנרל אמריקאי דווייט אייזנהאואר, לוול רוקס, כינס את הממשלה, הודיע על סיום כהונתה ואסר את חבריה, שהועברו למשמורת יחד עם שאר בכירי השלטון הנאצי שנאסרו.
היינריך הימלר שברח עוד לפני כן, נתפס, והתאבד בבליעת ציאניד במחנה שבויים בריטי ב-23 במאי 1945. ופרנץ זלטה מת בבית חולים במהלך מאסרו לפני שהועמד לדין. בניגוד לחבריו, יוליוס דורפמולר לא נעצר, אלא מונה על ידי הבריטים לטפל בשיקום מערכות התחבורה בגרמניה, אך הוא מת מסרטן לאחר פחות מחודשיים, ב-5 ביולי 1945.
יוליה אנה פשילבסקה
יוליה אנה פשילבסקה  (בפולנית: Julia Anna Przyłębska; נולדה ב-16 בנובמבר 1959) היא משפטנית פולנית, שופטת בית המשפט החוקתי של פולין מאז 2015, ונשיאת בית המשפט החוקתי של פולין מאז 2016.
ביוגרפיה
יוליה פשילבסקה נולדה ב-16 בנובמבר 1959 בבידגושץ' שבפולין בשם יוליה אנה זמוג'ינסקה (בפולנית: Julia Anna Żmudzińska). מקור שם המשפחה הוא הצורה הפולנית זמוג' (Żmudź).
קריירה
בשנת 1982 סיימה פשילבסקה לימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת פוזנן. היא כיהנה כשגרירת פולין בגרמניה בין השנים 1998–2001 ובין השנים 2003–2006. מאז 2015 היא שופטת בית המשפט החוקתי של פולין. באוגוסט 2016 נבחרה לתפקיד נשיאת הבית המשפט החוקתי של פולין.
משפחתה
יוליה פשילבסקה נשואה (משנת 1990) לאנדז'יי פשילבסקי.
פרסים שקיבלה
יוליה פשילבסקה קיבלה את פרס הארגון היהודי הלוחם של פולין (בפולנית: Stowarzyszenie Żydów Kombatantów i Poszkodowanych w II Wojnie Światowej)
בג"ץ האגודה לזכויות האזרח נגד השר לביטחון פנים (זכות היוועצות של אסירים)
בג"ץ 1437/02 האגודה לזכויות האזרח בישראל נגד השר לביטחון פנים ושירות בתי הסוהר, הוא פסק דין שניתן בשנת 2004 בעתירה שהוגשה לבג״ץ על ידי האגודה לזכויות האזרח בייצוגו של עורך הדין דן יקיר ובסיוע המוקד להגנת הפרט והוועד הציבורי נגד עינויים בישראל. בית המשפט העליון קבע ברוב דעות, שזכותו של אסיר להיוועץ בעורך דין היא זכות יסוד.
ההבחנה בין אסיר לעציר וזכותם השווה להיוועץ בעורך דין
הזכות להיוועץ בעורך דין היא זכות יסוד גם לאדם הנמצא במעצר וגם לאסיר.
עציר או עצור הוא אדם שמתנהל נגדו הליך בבית משפט וטרם נגזר דינו. אדם נחשב לעציר כאשר בית המשפט הורה על מעצרו עד לתום ההליכים בעניינו, בין אם בבית המעצר או באמצעות חלופת מעצר. מעצר הוא כליאה בידי הרשות המבצעת שאינו נחשב עונש. במדינות רבות נקבע שיש לאדם זכות להיוועץ בעורך דין לפני חקירה, וכי על החוקר להבהיר לנחקר זכות זו. זכות זו עוגנה וקיבלה תוקף בארצות הברית ב"פרשת מירנדה", שבעקבותיה נקבעה אזהרת מירנדה. חשיבותה של זכותו של הנחקר להיוועץ בעורך דין כבר בשלב זה מכרעת להמשך ההליך המשפטי נגדו, כי רק כך עורך הדין של החשוד או העצור יכול לוודא כי זכויותיו של הנחקר אינן נפגעות. קבלת ייעוץ ראשוני מעורך דין יכולה להיטיב את מצבו של הנחקר, לשפר את האפשרות שלו להתמודד עם האישומים נגדו ואף להציל אותו מגזר דין חמור. זכות זו היא זכות יסוד חוקתית והיא מעוגנת בחוק סדר הדין הפלילי. זכות זו היא בעלת אופי חוקתי ולכן כאשר מעוניינים להגבילה עולה ונבחנת השאלה אם ההגבלה מידתית. בין היתר יש לבחון אם מדובר בעברה המסכנת את שלומו של אדם או את ביטחונו, או את שלום הציבור, או את ביטחון המדינה. בעבר, אם אדם ביקש להיוועץ בעורך דין, ולא אפשרו לו להיפגש איתו, ההשלכות מבחינת רשויות המדינה היו מעטות מאוד. כיום, לאחר כתיבת פסק-הדין בעניין יששכרוב חל שינוי דרסטי ביחסו של בית המשפט לפגיעה בזכויות של חשודים ועצורים.
אסיר הוא אדם שמוצו ההליכים המשפטיים נגדו, ונגזר דינו למאסר בפועל. לאסיר יש זכות להיפגש עם עורך דין לקבלת שירות מקצועי. זכותם של אסירים ועצורים להיפגש עם עורכי דינם בתנאים סבירים מעוגנת באמנות ובהכרזות בינלאומיות רבות. עם זאת, בהתאם לסעיף 45(ב) שתוקן בתשע״א (תיקון מס׳ 40) בתקנות בתי הסוהר, יש סמכות לנציב או למנהל בית הסוהר לשלול זכות זו כאשר יש חשש ממשי לשלומו של הציבור או לביטחון המדינה. כמו בכל החלטה של רשויות בתי הסוהר, הפוסק האחרון איננו הנציב או מנהל בית הסוהר אלא בית במשפט, כיוון שזכותו של האסיר להביא את ההחלטה לביקורת שיפוטית.
העובדות
כל הדיון והטיעונים התמקדו בתקנה 29(ב) לתקנות בתי הסוהר, תשל״ח-1978. הקובעת שאם ״התעורר חשד ממשי כי פגישת אסיר עם עורך דין תאפשר ביצוע עבירה המסכנת את שלומו של אדם או את ביטחונו או את שלום הציבור או את ביטחון המדינה, רשאי הנציב או מנהל בית סוהר להורות על מניעת הפגישה או הפסקתה.״
טענות העותרים
העותרים טענו כי התקנה האמורה בנוסחה הנוכחי פוגעת באופן בלתי ראוי בזכות היסוד של אסיר להיוועץ עם עורך-דינו והפגיעה היא אינה מידתית, ומכך, לגישתם, זוהי הפרה של זכות יסוד מכח חוק יסוד:כבוד האדם וחירותו, וכי ממבחן ה״חשד הממשי״ שעולה מלשון התקנה איננו המבחן הראוי. ובנוסף, לטענתם, התקנה האמורה הותקנה בחוסר סמכות, משום שהתקנה אינה באה לטפל בבעיה הקשורה לביטחון בתי הסוהר, אלא בבעיה הכרוכה בביטחון המדינה ובשלום הציבור, וסעיף 132 לפקודת בתי הסוהר אינו מסמיך את השר להתקין תקנות בעניינים אלה.
טענות המשיבים
המשיבים טוענים כי התקנה בנוסחה החדש איננה פוגעת בחסיון עורך דין-לקוח, ובכך פוסלים את הטענה שנפגעת זכות יסוד מוגנת בחוק יסוד. לטענתם התקנה הותקנה בסמכות, שלשון סעיף 132(17) לפקודה כן מסמיך את השר להתקין תקנות. בנוסף המשיבים מפנים גם לאותו נוהל שנקבע על ידי שירות בת הסוהר בו מצוין כי הוא בא לקבוע כללים חדשים שיבטיחו את חסיון הפגישה בין עורך דין לאסיר. הנוהל מוסיף וקובע כי החלטה תתקבל לאחר התייעצות עם ראש מערך מודיעין בשב"ס והיועץ המשפטי של השב"ס, ולאחר שמנהל בית הסוהר נתן לעורך הדין הזדמנות לטעון טענותיו. על ההחלטה יודיע מנהל בית הסוהר לעורך הדין ולאסיר, ולאסיר יודיע על זכותו להגיש עתירת אסיר נגד ההחלטה. לגישתם נוהל זה נותן מענה ראוי לסוגיות שמעלים העותרים.
הכרעה ומסקנות בית המשפט
השופטת א׳ חיות (דעת רוב)
לדעתה, משום מהות הפגיעה ישנו צורך בהסכמת המחוקק הראשי בצורה מפורשת ומפורטת בחקיקה הראשית, ואין די בהסכמה כללית מכח מחוקק משני שבסעיף 132(17) לפקודת בתי הסוהר (נוסח חדש) תשל״ב-1971. אומנם בתקנה זו אין כוונה לפגיעה חזיתית וישירה בזכות יסוד זו, שכן עוצמתה של הזכות העלולה להיפגע מן ההגבלות שנקבעו בתקנה 29(ב) אינה מידתית, ובכך נבדלת מהסמכה כללית וחקיקת משנה לעומת חקיקה ראשית, לגישה זו יש עיגון בפסיקתו של בית המשפט העליון לאורך שנים. בחיזוק נוסף לגישה זו, ניתן למצוא בכך שהגבלות אחרות שעניינן פגיעה בזכות לקבלת שירותים משפטיים בדרך של צמצום חירותו של אדם לבחור לעצמו עורך דין כרצונו, מוסדרות כולן בחקיקה ראשית. החלטתה היא שתקנה 29(ב) בטלה בנימוק שזכות ההיוועצות עם עורך דין היא זכות יסוד במשפט הישראלי ולכן הפגיעה אינה מידתית. לטענה הנוספת קבעה שהתקנה הותקנה בחוסר סמכות. לבסוף החלטתה לתת פרק זמן של תעשה חודשים למחוקק הראשי להסדיר ולתקן את התקנה.
השופט א׳ ריבלין (דעת רוב)
מצטרף למסקנתה של השופטת חיות כי תקנה 29(ב) בטלה בנימוק שזכות זו היא זכות יסוד מוכרת במשפט הישראלי ודורשת חקיקה ראשית וכן לגישה זו יש עיגון בפסיקה ובספרות של המשפט הישראלי לאורך שנים, גם לעניין השאלה האם סעיף 132(17) לפקודת ביתי הסוהר (נוסח חדש)תשל״ב-1971 מסמיך את השר לביטחון פנים, סבור בדעתו כמו השופטת חיות, שהיא כאמור בשלילה, ושאינה מידתית. בשל כל אלה מצטרף לפסק דינה של השופטת חיות וקובע שראוי להשהות תקופה של החלטת הביטול הזו למשך תשעה חודשים למען אפשר למחוקק ליתן דעתו על הצורך בהסדרה ראשית של הנושא.
לדעתה, לשון התקנה היא רק בעבירה המסכנת את שלומו של אדם או את ביטחונו או את שלום הציבור או את ביטחון המדינה, ולכן במובן הזה הגבלות התקנה מידתיות, שהרי התקנה לא הסמיכה את הנציב או את המנהל לאסור פגישה עם עורך דין בשל חשד ממשי שהפגישה תאפשר ביצועה של כל עבירה. בנוסף לדבריה, ההבחנה בין הסדר ראשוני למשני אינה חדה, שהמקרה שלפנינו אינו דומה להסדרים קיצוניים אחרים המחייבים הכרעה של המחוקק הראשי כגון בפרשת בני הישיבות, או כמו ביצוע חוקן באסיר לשם גילוי סמים. לטעמה לשון סעיף 132(17) לפקודת בתי סוהר (נוסח חדש), תשל״ב-1971 מסמיך את השר להתקין תקנות ולכן הציעה לדחות את העתירה ולא לבטל את תקנה 29(ב) לתקנות בתי סוהר בנוסחה הנוכחי.
החלטה ברוב דעות לבטל את תקנה 29(ב)בנוסחה הקיים בעת פסק הדין, ולהקציב תשעה חודשים למחוקק על מנת להסדיר ולתקן את התקנה.
בעקבות פסק הדין
בעקבות פסק הדין, תקנה 29(ב) לתקנות בתי הסוהר תשל״ח-1978, תוקנה. כאשר תקנה 45(ב) החדשה, החופפת לתקנה 29(ב) הדנה על סמכות הנציב ומנהל בתי הסוהר, ושבה עסקו בעיקר פסק הדין, תוקנה לאחרונה בתיקון מספר 40, תשע״א-2011. לאחר קריאת התקנות החדשות ניתן לראות אומנם את אותן הגבלות. התוספות העיקריות בלשון התקנה שהותקנה הן : שהנציב או מנהל בית הסוהר יכולים למנוע מפגש עם עורך דין אם יש חשש מששי ל -״שיבוש חמוש בסדרי בית הסוהר וניהולו, או כי פגישה כאמור תאפשר העברת מידע בין אסירים או בינם לבין גורמים מחוץ לבית הסוהר וקיים חשש כי העברת המידע כאמור קשורה לקידום פעילותו של ארגון טרור או שהיא נעשית בהכוונתו...״ התחביר ״שימוש חמוש בסדרי בית הסוהר וניהולו״ ו ״ארגון טרור״ הם המושגים החדשים הבולטים בתקנה שתוקנה.
2023 בארצות הברית
נפטרו
(קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2023)
בג"ץ האגודה לזכויות האזרח נגד השר לביטחון פנים (זכות היוועצות של אסירים)
בעקבות פסק הדין
אמנם ההבחנה בין אסיר ביטחוני לפלילי אינה מעוגנת בשום חקיקה או תקנה אך מפסיקת בית המשפט ישנו הבחנה ברורה בין אופיו של האסיר, ובהבחנה זו זכויותיו של אסיר ביטחוני עלולות להפגע יותר מאסיר פלילי. בעתירת אסיר ביטחוני, המרצה מאסר של 15 שנים בגין עבירות של ניסיון לרצח, הנחת מטען חבלה וחברות בארגון עוין, הוגשה עתירת אסיר להתיר לעותר לקיים באופן קבוע שיחות טלפון עם עורכי דינו בכל עת שיחפוץ. ביהמ"ש המחוזי דחה את העתירה בקובעו שפקודת הנציבות מבחינה בין אסירים פליליים ואסירים ביטחוניים, כאשר השיקול המרכזי להצדקת ההבחנה בין אסיר פלילי לביטחוני נעוץ בסכנה הרבה יותר הנשקפת מן האסיר הביטחוני לביטחון הציבור, לשלומו ולניהולו התקין של בית הכלא. הפקודה קובעת כי הסיכון הביטחוני הצפוי מהם מחייב כליאתם בנפרד מאסירים פליליים והטלת מגבלות מיוחדות עליהם. אך הזכות להיוועצות עם עורך דין הוכרה כזכות יסוד ללא הבחנה בין אופיו של האסיר כפי שנידון בהרחבה ברקע.
בעתירת אסיר אחרת בשנת מתן פסק הדין, הושג הסדר שבו המגבלה המותרת בתקנה בגרסתה האחרונה והמתוקנת לא מוצתה כיוון שהאסיר עיסא ויתר על זכות הפרטיות. בעתירה עלתה הסוגיה בפני בית המשפט המחוזי אם יוצמד סוהר דובר ערבית בהסכמת וברצון של האסיר עיסא שעבר עבירה ביטחונית ובכך לא יהיה חשד ממשי שמא יעברו על עבירות מסוג ביטחון המדינה, וזאת על מנת לממש את זכותו החוקתית למפגש ראוי עם עורך-דין. בית המשפט המחוזי קיבל את העתירה ואיפשר הצמדת סוהר דובר ערבית לאסיר עיסא. הסדר זה ממחיש את עוצמת זכות ההיוועצות עם עורך דין ושהגבלת זכות זאת לא נעשית בצורה סלקטיבית כלפי אופיו של האסיר.
פייסלאבאד
פייסלאבאד (באורדו: فیصل آباد) היא עיר בפרובינציית פנג'אב שבפקיסטן. העיר, שהוקמה בסוף המאה ה-19 על ידי השלטון הבריטי בהודו, נודעה בעבר בשם ליאלפור "Lyallpur". ב-1977 שונה שמה והיא נקראת עתה על שם פייסל, מלך ערב הסעודית. פייסלאבאד היא העיר השלישית בגודלה בפקיסטן וב-2017 נאמדה אוכלוסייתה בכ-3.2 מיליון נפש. מחוז פייסלאבאד, בו היא נמצאת, מנה במפקד האוכלוסין שנערך ב-1998 כ-5.4 מיליון נפש. העיר, הנמצאת ממערב ללאהור, בירת פרובינציית פנג'אב, מהווה מרכז כלכלי ותעשייתי חשוב בפקיסטן.
היסטוריה
בשנת 1901 מנתה אוכלוסיית העיר 9,171 תושבים וב-1904 הוכרז מחוז ליאלפור לאחר שבתקופה קודמת השתייכה העיר למחוז ג'אנג. שנה קודם לכן כבר הוחל בהקמת קולג' לחקלאות במקום. ב-1906 כמעט והושלמו הרחובות והבזארים והכביש המקיף והעיר כבר החלה להתפשט מעבר לכביש המקיף. ב-1909 נתמנה סגן המפקח המקומי לראש העיר הראשון וב-1916 החל שוק החיטה המקומי לפעול. באותה שנה אף הורחב בית החולים האזרחי שבמקום. עם התקדמותה של מלחמת העולם השנייה, החלה בעיר התעוררות פוליטית ונערכו ישיבות בעלות אופי מהפכני שהביאו לנאומים נלהבים ולכתיבת סיסמאות על קירות הבתים.
ב-1943 נאם מנהיג הליגה המוסלמית בהודו, מוחמד עלי ג'ינה, בפני קהל של כשני מיליון איש שנאספו בליאלפור. באוגוסט 1947, בעת שהוכרז על ייסוד פקיסטן, קיימו תושביה המוסלמים תפילות וציינו יום זה בחלוקת ממתקים ומזון לעניי העיר.
בשנים שאחרי ייסוד פקיסטן גדלה העיר במהירות והפכה למרכז תעשייתי וחקלאי. במיוחד נודעה העיר בזכות שוק החיטה שלה. ב-1961 מנתה האוכלוסייה כ-425,000 נפש ותוך 11 שנים, כמעט והכפילה את עצמה והגיעה ב-1972 ל-823,000 נפש. עם הפיכתה לכרך גדול התרחבו ושופרו בה שרותי הבריאות והחינוך. ב-1977, שונה שם העיר מליאלפור לפייסלאבאד, על שם פייסל, מלך ערב הסעודית שמת שנתיים קודם לכן.
גאוגרפיה ואקלים
פייסלאבאד ממוקמת בחלקה הצפוני של פרובינציית פנג'אב, בין שני הנהרות ראווי וצ'נאב הזורמים מצפון-מזרח לדרום-מערב ונשפכים בהמשכם לנהר האינדוס. מרחק העיר מהראווי הוא כ-40 קילומטר ומרחקה מהצ'נאב הוא כ-30 קילומטר. הצ'נאב הוא מקור המים העיקרי לשטחים החקלאיים במחוז ומספק מים, באמצעות תעלת הצ'נאב התחתית, ל-80% מהשטחים המעובדים במחוז. אופי שטח העיר והשטחים הסובבים אותה הוא מישורי וגבעי מתון. אדמת האזור היא בעלת מאפיינים גירניים ומורכבת ממשקעי סחף המעורבים באדמת לס. האדמה במחוז היא פורייה ברובה והחקלאות מפותחת. שטח העיר הוא 58.56 קילומטרים רבועים וגובהה הממוצע הוא 184 מטרים מעל פני הים.
מחוז פייסלאבאד גובל בצפון במחוזות גוג'ראנוואלה ושייחאופורה. במזרח הוא גובל במחוז שייוואל, בדרום במחוז טובה טק סינג ובמערב במחוז ג'אנג.