cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אפקט פלין
חשיבה מדעית
פלין ציין בייחוד שלושה מאפיינים של חשיבה לוגית: הכללה, הפשטה, ושימוש במצבים היפותטיים, שלדעתו נפוצו בציבור יותר ויותר בעשרות השנים האחרונות במדינות המתועשות, בהשפעתם של המדע, ההשכלה והטכנולוגיה. לפי הצעה זו, אנשים לפני מאה שנה לא היו בהכרח פחות אינטליגנטים, אך נטו פחות לערוך היסקים לוגיים ומדעיים. בכך שואב פלין השראה ממחקריו של הפסיכולוג הסובייטי אלכסנדר לוריא בתושבים כפריים באזורים נחשלים באוזבקיסטן, אשר למרות יכולתם לענות על שאלות מורכבות למדי ולהשתתף בדיונים הדורשים ידע ואינטליגנציה, הפגינו חוסר-רצון מפתיע להסתמך על הכללות מופשטות והיסקים היפותטיים. למשל, לוריא תיעד תשובות אלו על שאלות בסיסיות בלוגיקה:
פלין מוסיף שבמאת השנים האחרונות גדל מאוד אחוז האנשים באוכלוסייה המתפרנסים ממקצועות הדורשים חשיבה מופשטת וביצועים קוגניטיביים גבוהים, כגון טכנאות ותכנות מחשבים, ואפילו מקצועות מסורתיים כגון חקלאות, שפעם עסקו בהם בעיקר פועלים מעוטי השכלה, דורשים כיום חשיבה מדעית-טכנולוגית ויכולת קוגניטיבית גבוהה יותר ויותר. פלין גם תיעד שינוי באופי מבחני מנת המשכל עצמם, וטוען שבעשרות השנים האחרונות הם מדגישים יותר ויותר יכולת הכללה והפשטה על חשבון ידע כללי.
פלין קישר בין אפקט פלין לבין ההתפשטות של עמדות דמוקרטיות, הומניסטיות וליברליות בציבור במאת השנים האחרונות, שכן לדעתו עמדות כאלו דורשות הסתמכות על חשיבה מופשטת והיפותטית. הוגה דעות נוסף התומך בהסבר זה הוא הפסיכולוג הקנדי סטיבן פינקר, אשר בספרו המלאכים הטובים של טבענו אף הציע שאפקט פלין הוא אחת הסיבות לירידה ברמת פשע אלים ומלחמה בין מדינות בעשרות השנים האחרונות. לדעת פינקר, האלימות פוחתת כתוצאה מיכולתם של אנשים לחשוב על העימותים שהם מעורבים בהם באופן רציונלי, מופשט ואובייקטיבי יותר.
און כלאיים
בניגוד להסברים סביבתיים כמו תזונה וחינוך, הסברים תורשתיים וגנטיים לאפקט פלין נראים ברובם בלתי-סבירים ביותר, מכיוון שהציונים השתפרו משמעותית תוך שלושה דורות בלבד, זמן קצר מאוד לשינויים אבולוציונים. הסבר תורשתי אחד שהוצע הוא און כלאיים, אשר אפשרי גם תוך דורות מועטים מכיוון שהוא תוצאת הגירה נרחבת ונישואי תערובת בין אוכלוסיות אדם ממקומות ומקבוצות אתניות שונות במאות השנים האחרונות. און כלאיים עשוי להתבטא בבריאות משופרת ובביצועים משופרים בתחומים רבים, כתוצאה מן ההטרוזיגוטיות של צאצאי הכלאת אוכלוסיות שונות מבחינה גנטית. מתאם חיובי בין הטרוזיגוטיות גדולה יותר למנת משכל גבוהה יותר אכן הודגם במספר מחקרים. ואולם סימולציות שנערכו הראו שאפילו אם און כלאיים אכן שיפר את מנת המשכל, תרומתו לכלל אפקט פלין הנצפה הייתה קטנה מאוד.
השלכות למחקר האינטליגנציה
לאפקט פלין עשויות להיות השלכות על שאלות מרכזיות ושנויות במחלוקת במחקר האינטליגנציה, ובמיוחד:
דוגמה מפורסמת לוויכוח טעון במיחד בשאלות אלו הוא הוויכוח לגבי ה"פער" בין מנת המשכל הממוצעת של אמריקאים ממוצא אירופי ("לבנים") ושל אפרו אמריקאים ("שחורים"). עד שנות ה-90 נמדד פער זה בכ-15 נקודות IQ, שהן כסטיית תקן אחת, לטובת הלבנים (מאז קטן הפער לפחות מ-10 נקודות). לפי טענה שיוצגה בספר מפורסם משנת 1994 "עקומת הפעמון" של הרננשטיין ומוריי, מחקרי תאומים מראים שחלקה הגדול של מנת המשכל הוא מורש ולא נרכש, ולפיכך אין לדעתם טעם בהעדפה מתקנת ובמאמצים נוספים לקדם את הצלחתם האקדמית והכלכלית של השחורים בארצות הברית, ולהשוותה לזו של הלבנים. פלין הוא מראשי המתנגדים בתחום חקר האינטליגנציה לטענת הרננשטיין ומורי. לטענתו, אפקט פלין ממחיש את ההשפעה הרבה שיש לסביבה על מנת המשכל, שכן קשה מאוד להניח כי הגנטיקה של האמריקאים, שחורים או לבנים, השתנתה משמעותית תוך שלושה דורות בלבד. אם שיפורים בתחום ההכנסה, התזונה, החינוך והחשיבה קידמו, תוך פרק זמן זה, את מנת המשכל הממוצעת אצל שחורים או לבנים בשתי סטיות תקן, לא מופרך לחשוב שתוספת שיפורים כאלו יכולה לקדם את השחורים בסטיית תקן אחת בלבד.
נושא קרוב וטעון לא פחות הוא ההבדלים במנת המשכל בין מדינות שונות. הבדלים אלו נחקרו בעיקר על ידי הפסיכולוג הבריטי ריצ'רד לין, אשר מצא כי הציונים הממוצעים הנמוכים ביותר, לעיתים עשרות נקודות מתחת לממוצע האוכלוסייה בבריטניה, נמדדו במדינות מתפתחות בעולם השלישי, ובייחוד בכמה ממדינות אפריקה שמדרום לסהרה, בעוד שהממוצעים הגבוהים ביותר נמדדו באירופה ובייחוד במזרח אסיה. לדעת לין הבדלים כאלו מעידים בעיקר על הבדל תורשתי באינטליגנציה בין קבוצות אתניות. ואולם לפי אפקט פלין מנת המשכל הנמדדת כיום במדינות מתפתחות איננה שונה בהרבה מזו שנמדדה באירופה ובארצות הברית לפני כמאה שנה בלבד. לפיכך סביר יותר שההבדלים במנת המשכל הם בעיקר תוצאת גורמים סביבתיים הקשורים לפערים הטכנולוגיים, החברתיים והכלכליים בין המדינות המפותחות למדינות המתפתחות, ויעלמו עם סגירת פערים אלו תוך תקופת זמן דומה.
מנהל מוזיקלי
מנהל מוזיקלי הוא תואר המשמש תזמורות רבות להגדרת תפקידו של המנצח הראשי או המנהיג האמנותי של התזמורת. בתיאטרון מוזיקלי, אחריותו של המנהל המוזיקלי חלה על כל החלק המוזיקלי של המופע ובמסגרת זו עליו לוודא שליטה מלאה ויסודית של צוות המבצעים במוזיקה, לפקח על הפרשנות המוזיקלית של המבצעים על הבמה והתזמורת שבבור התזמורת (דוּת), ולנצח על התזמורת.
במאה ה-20 הייתה כרוכה בתואר ובמשרה שליטה בלתי מוגבלת כמעט בענייניה של תזמורת מסוימת. כפי שמשתמע מן השם, המנהל המוזיקלי לא רק מנצח על קונצרטים אלא גם קובע איזו מוזיקה תנגן התזמורת, בקונצרטים או להקלטות, וסמכותו רבה בכל הנוגע לקבלה לעבודה, לפיטורים ולהכרעות אחרות בענייני סגל הנגנים בתזמורת. שלטון סמכותי כזה, שנחשב פעם לצפוי ואפילו נחוץ לתפקוד נאות של הרכב סימפוני, התרופף במידת מה בעשורים האחרונים של המאה ה-20 כשהופיעו, וזכו לעידוד, מידה רבה יותר של חלוקת כוח וסגנונות ניהול שיתופיים (עם נגני התזמורת עצמם, עם ההנהלה ועם מועצת המנהלים המתנדבת).
המונח "מנהל מוזיקלי" נפוץ בארצות הברית באמצע המאה ה-20, כתוצאה מההתפתחות שחלה בתארים. בעבר הוגדר העומד בראש התזמורת פשוט כ"מנצח". בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 נכנס לשימוש המונח "מנהל מוזיקלי", בכוונה להדגיש את העובדה שממלא התפקיד הזה עושה הרבה יותר מניצוח גרידא ובמטרה להבחין בין נושא משרה זו לבין מנצח אורח, המנצח על תוכנית אחת או קונצרט אחד מסוים. גאורג סל, למשל, מונה כ"מנהל מוזיקלי" (Musical Director) של תזמורת קליבלנד בשנת 1946 וכך הוגדרה משרתו עד מותו בשנת 1970. הבא אחריו, לורין מאזל, קיבל את התואר (הפעם זה נקרא Music Director). תזמורות חשובות אחרות באמריקה היו מעודכנות יותר והחלו להשתמש במונח הפשוט יותר בשנות ה-50 וה-60.
"מנהל מוזיקה" בהפקת תיאטרון או במחזמר של ברודוויי משמש במקרים רבים כפסנתרן חזרות ומנצח.
מנהלים מוזיקליים אפשר למצוא גם בתזמורות כלי נשיפה ממתכת או מעץ, במקהלות, ובהרכבים אחרים.
במוזיקה פופולרית
במוזיקה פופולרית, תפקידיו של מנהל מוזיקלי כוללים פיקוח על העיבודים המוזיקליים וכן גיוס ופיקוח על צוות העובדים בסיבוב הופעות של מוזיקאי (ובכלל זה הופעות טלוויזיוניות שלו, הופעות בפסטיבלים וכדומה). בעידן המודרני, בלתי אפשרי או בלתי מעשי לשחזר בהופעות חיות את אותו סאונד שבו הוקלטו השירים באולפן, ותפקידו של המנהל המוזיקלי הוא להתאים את עיבודי האולפן להופעות חיות, תוך גיוס ושיבוץ נגנים ומוזיקאים לשם כך (לעיתים תוך החלטה על שימוש בפלייבק). המנהל המוזיקלי לרוב גם מנהל את החזרות, כמו גם את המופעים, דבר שמאפשר למוזיקאי המוביל להתמקד במוזיקה בלבד.
רודריגו מוניוס
רודריגו מרטין מוניוס סלומון (בספרדית: Rodrigo Martín Muñoz Salomón; נולד ב-22 בינואר 1982) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת השוער בסרו פורטניו.
קריירת מועדונים
בשנת 2000 מוניוס התחיל לשחק בקבוצת סרו, מהעיר מונטווידאו בה נולד. בשנת 2002 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל האורוגוואית. בשנת 2005 הוא הושאל לפרובינסיאל אוסורו הצ'יליאנית. עם חזרתו לסרו, הוא הפך לשוער הראשון של הקבוצה, אך לא הגיע להישגים גבוהים עם הקבוצה. ב-2006 ירד מוניוס עם סרו לליגה האורוגוואית השנייה, אך כעבור שנה אחת בלבד חזרה הקבוצה לליגה הראשונה. ב-10 בנובמבר 2007 מוניוס כבש את שערו הראשון בקריירה, במשחק נגד דאנוביו, מבעיטה חופשית. ב-6 בדצמבר 2008 מוניוס כבש שני שערים במשחק נגד נסיונל, שער אחד מפנדל ושער שני מבעיטה חופשית.
בשנת 2009 מוניוס עבר לנסיונל. ב-12 בפברואר אותה שנה הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 1-2 על דפורטיבו אוניברסידד דה סן מרטין דה פורס הפרואנית, במסגרת גביע ליברטדורס. בתקופה בה שיחק מוניוס בנסיונל זכה המועדון פעמיים באליפות אורוגוואי, בעונת ובעונת.
בינואר 2012 מוניוס עבר לליברטד מליגת העל הפרגוואית. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-5 בפברואר אותה שנה, נגד נסיונל במסגרת הליגה הפרגוואית. באותה שנה זכה מוניוס עם ליברטד באליפות פרגוואי קלאוסורה.
מפעל ירקון-נגב
תכנון המפעל החל בשנת 1949 על ידי אגף המים במשרד החקלאות. עם הקמת "תה"ל" הועבר התכנון לידיה, והביצוע החל בסוף שנת 1952 על ידי "תה"ל".
מפעל ירקון-נגב כולל שני קווים: קו מזרחי וקו מערבי. לאחר בניית המוביל הארצי בשנת 1964, חובר אליו מפעל ירקון-נגב, ובכך הושלמה הקמת מערכת המים הארצית, המשלבת את מי הכנרת, מי תהום ומים ממפעלים אזוריים, ומספקת את המים לרוב חלקי הארץ.
הקו המזרחי
ראשון נבנה הקו המזרחי ממעיינות הירקון שבראש העין ועד לקיבוץ מגן שבנגב הצפון-מערבי. העבודות על הקו התקיימו בשנים 1953-1955 ועלו כ-45 מיליון לירות. עד סוף 1953 הונחו מעל 30 קילומטר של קו המים. באותה שנה הושקע כשליש מתקציבה של "מקורות" במפעל ירקון-נגב. ב-1954 הוקם מאגר תקומה בנפח של 200,000 מ"ק, כדי לקלוט את המים של הקו המזרחי. המפעל כלל קו מים באורך 108 ק"מ (בקוטר 66 אינץ' לאורך 95 ק"מ ובקוטר 48 אינץ' לאורך 13 ק"מ) שנבנה מצינורות שיוצרו במפעל "יובל גד" באשקלון, שלוש תחנות שאיבה תת-קרקעיות שלכל אחת הספק של בין 12-15 אלף קוב לשעה, 9 מנועי דיזל ימיים 2,080 כוח סוס כל אחד, מנועי חשמל, מכלי סולר ומזוט, בריכות ויסות בנפח כולל של 350,000 מ"ק ומתקנים נלווים רבים נוספים.
הקו המזרחי נחנך ב-19 ביולי 1955, שבוע לפני הבחירות לכנסת השלישית, בטקס בנוכחות נשיא המדינה, יצחק בן-צבי, ראש הממשלה, משה שרת, שר האוצר לוי אשכול וכ-15,000 צופים. הפעלת הקו החלה רק בשנת 1956. המשאבות היו מוכנות להפעלה נסיונית בינואר-פברואר 1956. ביולי 1956 כבר הזרים הקו מים בקצב שנתי של 70 מיליון קוב ודווח שהקו יגיע בקרוב למלוא הספקו: 100 מיליון קוב בשנה.
הקו המערבי
בחצי השני של 1955 נעשו הכנות שונות לקראת תחילת העבודות על ייצור הצינורות של הקו המערבי והנחתם, ובספטמבר 1956 הוחל בהנחת הצינורות.
מול אוניברסיטת בר-אילן חובר הקו המערבי של מפעל ירקון-נגב למערכת אספקת המים של תל אביב. עיריית תל אביב הפעילה באותם ימים קידוחים מקומיים והניחה צינור 48 אינץ' שיצא מבר-אילן והגיע עד לבריכת "ארלוזורוב" - בריכת אגירה בנפח של 25,000 קוב. הקו המערבי הגדיל את כמויות המים שהגיעו לתל אביב ושיפר את איכות המים. בשנות ה-60 של המאה ה-20 שודרגה מערכת אספקת המים לתל אביב עם חיבור הקו המערבי של מפעל ירקון-נגב לצפון העיר. עם השלמת קו ירקון-נגב מערבי ב-1961 הושלמה בניית קו ירקון-נגב.
הפעלה
באוקטובר 1956 התפוצץ אחד הצינורות של הקו המזרחי, והמים שפרצו ממנו הציפו את שדות הסביבה וגרמו נזק לכביש באר שבע - סעד. נזקים רבים של חלודה התגלו בצינורות מפעל המים לאחר שהתברר שחוטי הפלדה בהם השתמשו לייצור הצינורות לא התאימו לייעודם. עלות תיקון הנזקים עד אפריל 1961 נאמדה בכחצי מיליון לירות.
צריכת המים של מפעל ירקון-נגב גרמה לירידת מפלס המים במעיינות הירקון והיה צורך להעמיק את הקידוחים. אולם גם זה לא עזר ועל כן הוזרמו מים משפלת לוד לראש העין כדי שיהיה ניתן להעבירם לנגב. בעיה זו נפתרה עם הפעלת המוביל הארצי.
הפגיעה בירקון
עם התחלת העבודות על מפעל ירקון-נגב, מונתה ועדה ממשלתית בראשות שמחה בלאס, לבדיקת השפעת המפעל על נחל הירקון. הוועדה המליצה לדאוג להתקנת מערכת ביוב אזורית שתמנע הזרמת שפכים לנחל, לפני הפעלת המשאבות שיזרימו את מי הירקון לתל אביב ולנגב וכן לקבוע איסור על הזרמות חדשות של מי שופכין לירקון. עד יולי 1957 הונח צינור ביוב בקטע שמהים התיכון עד שיכון ותיקי רמת גן, אך חסר הכסף להשלמתו. הפעלת הקו המזרחי של מפעל ירקון-נגב הורידה את הזרימה בירקון מכ-6.5 קוב לשנייה לכ-2.5 קוב לשנייה. הירקון זוהם באופן חמור, אחוז החמצן בו ירד ודגים מתים צפו על פני הנחל.
האקדמיה של ארקדיה
האקדמיה של ארקדיה (באנגלית: Academy of Arcadia או Academy of Arcadians. השם הרשמי באיטלקית: Pontificia Accademia degli Arcadi) הייתה אקדמיה ספרותית, שנוסדה ברומא בשנות ה-90' של המאה ה-17.
תולדות האקדמיה
ראשיתה של האקדמיה הארקדית בפברואר 1656, עם התגבשותו של חוג ספרותי בחסות כריסטינה מלכת שוודיה, שהסתלקה מכס המלכות השוודי בשנת 1654, המירה דתה לקתוליות וקבעה את משכנה ברומא, שם עשתה את מרבית שנות חייה הנותרות. ברומא הייתה המלכה לשעבר לפטרונית מוזיקה ואופרה חשובה, ומלחינים, בהם אלסנדרו סקרלטי, אלסנדרו סטראדלה וארכאנג'לו קורלי הקדישו לה יצירות פרי עטם. אחרי מותה בשנת 1689, נוסדה האקדמיה של ארקדיה לזכרה ובחרה את המלכה המנוחה לעמוד באופן סמלי בראשה (באסיליסה, המונח היווני ל"מלכה"). האקדמיה התקיימה במשך מאתיים השנים הבאות ונשארה מוסד תרבות ראשון במעלה גם בראשית המאה ה-20.
"האקדמיה של ארקדיה" נקראה כך משום שכוונתה העיקרית הייתה להכניס תיקונים בסגנון השירה האיטלקית, שהתקלקל, לדעת מייסדיה, מחמת התמכרות יתרה לסגנון הנמלץ ועתיר הקישוטים של תקופת הבארוק, בהשראת הספרות הפסטורלית, שמוסכם היה על יוצריה כי חיי הרועים, שהיו אמורים לחיות בארקדיה בתור הזהב, הרעיפו השראה אלוהית על שירת המוזות, אפולו, הרמס ופאן. האקדמיה בחרה לסמלה את חליל פאן על שבעת קניו השונים באורכם. ארבעה-עשר המייסדים בחרו לנשיא האקדמיה, "Custode di Arcadia", את ג'ובאני מריו קרשימבני (Giovanni Mario Crescimbeni), מחבר תולדות השירה האיטלקית ויצירות ספרות שונות. הארקדים גמרו אומר לשוב למחוזות האמת, להגביל את שירתם לנושאים של פשטות פסטורלית ולשאוב את השראתם משירה כפרית יוונית-רומית. הפרמטרים האידיאליים ליצירת אמנות היו פשטות ותחושת מידה ויופי. כל המשוררים השתוקקו כאיש אחד להתייצב נגד שירת המריניסטים ולחזור לשירה הקלאסית, והן אימצו להם את השפעתו הרציונלית של דקארט. הנורמות והטקסים של האקדמיה נשענו על המיתולוגיה הקלאסית והפסטורלית, כגון המנהג לסגל לעצמם שמות "כפריים"; קרשימבני, למשל, בחר לו את השם קרלו אלפזיבאו, החשמן פייטרו אוטובוני נודע בשם קראטאו ומריה קז'ימייז'ה, המלכה הפולנית הגולה, אימצה לה את השם אמיריסקה טלאה.
הכינוס החגיגי הראשון של הארקדים התקיים בגבעת ג'אניקולום, ביער שהיה שייך ל- Reformed Minorites, ב-5 באוקטובר 1690. בשנת 1692 הועברו המפגשים לגני הדוכס אורסיני על גבעת אסקוויליני; ב-1696, עברו אל גני פארנזה על הפאלאטין. לבסוף הבטיחה נדיבותו של ז'ואן החמישי מפורטוגל, אחד מחברי האקדמיה שלקח לו את השם ארטה מליאו, את שימוש הקבע באתר בוסקו פאראדיזו (בוסתן גן העדן) על גבעת ג'אניקולום. כאן קיימו חברי האקדמיה את מפגשיהם בימות הקיץ, ובחורף נדדו אל תיאטרון הארקדים בארמון סלביאטי. את הארמונות שבהם התכנסו למפגשיהם כינו הרועים והנימפות של ארקדיה בקתות וגני הפאר המעוצבים היו בפיהם כרי מרעה, בהם נהגו את עדרי רעיונותיהם, מורשת משוררי יוון ורומי העתיקות.
עוד כשהאקדמיה שכנה בפאלאטין נקבע נוסח התקנון, או החוקה, שלה. חוקה זו (תוצר עבודתו של אחד המייסדים, ג'אן וינצ'נצו גראווינה) התבססה על החוקים הרומיים הקדומים של "שנים-עשר הלוחות", ונחרתה בשיש. חילוקי דעות התגלעו עד מהרה, נאמנים לרעיונותיהם של שני המייסדים: דעתו של גראווינה נטתה למסורת של הומרוס ודנטה, בעוד שקרשימבני הושפע יותר מפטררקה. בעקבות המחלוקות הללו עזב גראווינה את האקדמיה של ארקדיה וייסד את ה"אקדמיה דאי קווינטי" בשנת 1711. על אף אבדה זו, שימרה ארקדיה את כוחה בשנים הבאות ושלחה שלוחות אל רבות מערי איטליה. אצילים רבים, אנשי כמורה ואמנים ראו בחברות האקדמיה מעמד של כבוד, ותוך זמן קצר מאוד הגיע מספר חבריה ל-1300. עם זאת, חלק גדול מתפוקתם היה בינוני או יומרני (דוגמה לכך הוא הזלזול של סאווריו בטינלי בדנטה), אף כי ניתן תוקף לפעולתה כשאסרה מלחמה על סגנון הרוקוקו הגדוש והמגובב, ששלט אז בכיפה בספרות ובאמנות.
לבריתן האופרה המהולל פייטרו מטסטאזיו (1698 - 1782), אם גם היו לו חילוקי דעות משלו עם ארקדיה, היה תלמידו של גראווינה והדור השני של האקדמיה הלך לאורו. יצירותיו, שהזכורה ביותר בהן היא אולי "המלך הרועה" (Il Re Pastore ) הודות למוזיקה שכתב לה מוצרט, הן אולי הדבר הקרוב ביותר להצדקת תוכניותיה שהצליחה האקדמיה של ארקדיה להשיג.
בשנת 1795 קיבלה האקדמיה לשורותיה את דיודאטה סאלוצו רוארו, אחת החברות הראשונות.
פעולת נגד בוטה לאקדמיה הארקדית התעוררה עד מהרה, והחל מראשית המאה ה-19 החל הארקדיאניות להיתפס כביטוי מאוחר ובלתי משכנע של "המשטר הישן". אחרי סיום המהפכה הצרפתית שאפה האקדמיה להתחדשות בהתאם לרוח התקופה, בלי להקריב את השיטה המסורתית של אסוציאציות הכפריות ושמות האיכרים שחרתה על דגלה. האקדמיה לא ייצגה עוד אסכולה ספרותית, אלא עניין כללי בקלאסיקה, ודמויות כמו דנטה אליגיירי זכו לכבוד והערכה רבה מצד חבריה. יתר על כן, תחום העיסוק של האקדמיה הורחב לכלול ענפי מחקר רבים, בהם היסטוריה וארכאולוגיה. תחיית ארקדיה המתחדשת צוינה בייסודו של "כתב העת הארקדי" (Giornale Arcadico) בשנת 1819. בשנת 1925 שונה שמה של האקדמיה ל"האקדמיה לספרות איטלקית" (Accademia Litteraria Italiana ), מכון היסטורי.
האקדמיה של ארקדיה מנתה בין חבריה כמה מאנשי הספרות הראשונים במעלה בזמנם, בהם בנדטו מנציני, רדי, מטסטאזיו, פאולו רולי, אלסנדרו גואידי ועוד. המלחין המפורסם גאורג פרידריך הנדל נהג לבוא לכינוסי האקדמיה ולסימפוזיונים שלה בתקופת לימודיו באיטליה, בחסות רוספולי, מראשי האקדמיה. סיכום מעניין של תולדות האקדמיה ותוכניתה כלול ב"מסע איטלקי" של גתה.
ארכיוני האקדמיה נמצאים כיום בספריית אנג'ליקה, סמוך לכנסיית סן אגוסטינו ברומא. הציורים שמורים בארמון בראסקי.
חיים חפר
ביוגרפיה
חפר נולד בסוסנוביץ שבפולין בשם חיים פיינר, בן ליששכר, סוכן מכירות של מוצרי שוקולד, ורבקה פיינר לבית הרצברג. גדל ביישוב הקרוב, מיסלוביצה, ובגיל תשע התחיל להשתתף בפעילויות הקן המקומי של תנועת הנוער גורדוניה. בשנת 1936, בגיל 11, עלה לארץ ישראל עם משפחתו והתגורר במושבה רעננה. בנעוריו היה חניך במחנות העולים, שם החל לפרסם את שיריו הראשונים, ונשלח בשנת 1943 עם חבריו לתנועה להכשרה מגויסת בקיבוץ דפנה שבצפון. משם עברה ההכשרה לתל יוסף.
במלחמת העצמאות היה חפר מייסדה ומפקדה של להקת "הצ'יזבטרון", להקת הזמר והבידור של הפלמ"ח, וכתב את רוב פזמוניה. חלק מפזמונים אלה הפכו למסמלי התקופה, כמו השירים: "הן אפשר", "היו זמנים", "הפרוטה והירח", "היי הג'יפ", ואחרים. לאחר מלחמת העצמאות פרסם את ספרו הראשון, "תחמושת קלה", ובו פזמוניו מתקופת הפלמ"ח.
חפר כתב לתיאטרון הרביו לי-לה-לו בשנים 1947–1948 ולתיאטרון הסאטירי המטאטא ב-1954. בשנת 1956 ערך חפר ביחד עם דן בן אמוץ את "ילקוט הכזבים" – ריכוז של כזבים, סיפורי הווי ומימרות שנולדו בפלמ"ח וזכה להצלחה גדולה. ב-1961 יסדו השניים את "מועדון החמאם" ביפו, שנתן במה לאמנים רבים בזמר, בסאטירה ובבידור והפך למוקד חברתי ותרבותי. ב-1958 כתב יחד עם בן-אמוץ את ההצגה המוזיקלית "תל אביב הקטנה", ששחזרה את השנים הראשונות של העיר וזכתה להצלחה רבה. בשנות השישים הפיק עם בן-אמוץ את הרכבי הבידור רביעיית מועדון התיאטרון ושלישיית גשר הירקון וכתב חלק משיריהם הידועים, לצד שירים שכתב ללהקות הצבאיות, לתרנגולים, החלונות הגבוהים ולזמרים כמו שושנה דמארי, יהורם גאון, אריק לביא ואחרים.
בשנים 1964–2003 היה לחיים חפר טור קבוע ב"ידיעות אחרונות", שבו פרסם מדי שבוע מקאמה (מעין מאמר בחרוזים) על ענייני היום. זכורה במיוחד המקאמה "מסדר הנופלים", על חללי מלחמת ששת הימים.
חפר נודע בדעותיו הנחרצות אותן הביע לא אחת במקאמות שלו ובאמצעי התקשורת. הוא זוהה עם תנועת העבודה והיה מקורב לשניים מבכיריה, שהיו מפקדיו בפלמ"ח: יגאל אלון ויצחק רבין. בשנים 1975 מינה אותו אלון לשמש כנספח תרבות בקונסוליה של ישראל בלוס אנג'לס, תפקיד בו שימש עד 1977.
בשנת 2002 עורר חפר סערה ציבורית, כאשר בריאיון עיתונאי אמר על עדת עולי מרוקו: "מה הביאו לנו המרוקאים? תרבות של מופלטות וכמה קברים. אולי ההתפתחות שלהם תבוא עוד מעט", ועל הזמר המזרחי: "החבר'ה האלה לא מדברים עברית נכונה, זה לא רק עוני של השפה, זה עוני של רגשות".
שירי הפלמ"ח ומלחמת העצמאות
בעת היותו בפלמ"ח החל חפר להתפרסם ככותב שירים, חלקם הולחנו על ידי דוד זהבי ואחרים וחלקם הותאמו למנגינות זרות. הוא לימד את חבריו בפלמ"ח לשיר אותם, וכך הם התפרסמו. שירו הראשון, "בין גבולות", תיאר את מבצעי הברחות המעפילים שבהם השתתף (כעבור שנים נקרא מבצע חומת מגן על שם מילות הפזמון של השיר). עוד שירים שכתב על ההעפלה ועל אנשי הפלי"ם היו "שושנה שושנה", המתאר ליווי של ספינת מעפילים (כנראה האונייה "שבתאי לוז'ינסקי"), "רותי" ("לי כל גל נושא מזכרת") ו"זמר לספינה" ("שקיעה נוגה"). כל השירים הללו נכתבו ברמזים, שכן הפעילות הייתה מנוגדת למדיניות ממשלת המנדט ששלטה בארץ. שירים נוספים שכתב באותה תקופה היו "הפינג'אן" על פי מנגינה ארמנית, המתאר את ספלון הקפה שסבב בין היושבים ליד המדורה ("סובב לו סובב הפינג'אן"), ו"יצאנו אט", המתאר יציאה לפעולה בפלמ"ח.
שורות אחדות מפזמוניו בתקופת מלחמת העצמאות הפכו ברבות השנים לסמלי התקופה:
פזמוניו האחרים
חפר כתב בשיתוף פעולה עם טובי המלחינים והזמרים. סשה ארגוב, משה וילנסקי ודובי זלצר הלחינו רבים מפזמוניו. בין הזמרים שהרבו לבצע את שיריו נמנים אריק לביא ("שיר הקטר", "הסלע האדום", "הדודה מחדרה"), יהורם גאון ("הנני כאן", "רוזה", "השר משה מונטיפיורי", "לא נפסיק לשיר", "העיירה של טוביה", "בית אבי", "אני עושה לי מנגינות", המלחמה האחרונה), שושנה דמארי ("בת שבע", "הקרב האחרון"), יפה ירקוני ("רבותי ההיסטוריה חוזרת", "הפִינְגָ'אן", "שושנה שושנה", "הן אפשר"), גידי גוב ("למה לבך כמו קרח", "עדיין מחכה לך") ואורי זוהר ("החופש בבית ההבראה", "שיר הפטנטים").
חפר כתב פזמונים ללהקות רבות, בהן התרנגולים ("שיר השכונה", "הכל זהב", "השמלה הסגולה", "האם אמרו לך פעם", "שיר אהבה חיילי"), בצל ירוק ("אדוני השופט", "ערב במסחה", "הפרוצה החלוצה"), שלישיית גשר הירקון ("אל תעברי לבד ילדה ברחוב", "איזה יום יפה", "כשיבוא שלום" ו"קרב הראל"), החלונות הגבוהים ("יחזקאל", "ילדה קטנה", "הורוסקופ"), רביעיית מועדון התיאטרון ("אין כמו יפו בלילות" עם לחן צרפתי של קריסטיאן ורז'ה, "זאת מרחוב פנורמה") והלהקות הצבאיות ("הוא לא ידע את שמה", "דינה ברזילי", "כאן השריונים", "האיש מן הבקעה", "יש לי אהוב בסיירת חרוב", "הימים האחרים" ועוד).
כמו כן כתב פזמונים למחזות הזמר "קזבלן" ("כולנו יהודים", "מה קרה"), "תל אביב הקטנה" ("בחולות", "טיטינה ואפרים", "שני בנאים"), "איי לייק מייק" ("לחיי העם הזה") ו"סאלח שבתי" ("אח יא-רב").
בשנת 2020 שירו של חפר "לב חרות על אקליפטוס" הולחן לראשונה על ידי רמי קלינשטיין ויצא לאור בביצוע הזמר טל סונדק במסגרת אלבומו "שירתם".
מחזות ותסריטים
חפר עסק גם בתרגום מחזות לתיאטרון, בהם "טרטיף" של מולייר, פזמונים ל"רביזור" של גוגול ומחזות הזמר "הלו, דולי!", "אירמה לה דוס" ו"אוויטה". הוא כתב גם תסריטים לסרטי קולנוע, טלוויזיה ווידאו. בין היתר כתב עם אריה להולה את התסריט לסרט "אבן על כל מיל", כתב את התסריט לסרטו של אורי זוהר "התרנגול", כתב עם מנחם גולן את התסריט לסרט "קזבלן", כתב את התסריט לסרטו של נסים דיין -"גשר צר מאד" וכן לקח חלק בכתיבת התסריט לסרט "המגילה 83". בנוסף, יצר את סרטי התעודה "אוהלי פלמ"ח" (ביוגרפיות על לוחמים ועל יחידות בארגון), "הקרב על היעד" (יחד עם אורי זוהר) ו"שיבולים וחרב" (יחד עם חיים יבין), המתאר באור ביקורתי כיצד רואים נכדיהם של לוחמי הפלמ"ח את אותה התקופה.
חפר אף כתב לצד דן בן אמוץ את המחזה "תל אביב הקטנה".
חיים אישיים
היה נשוי פעמיים: אשתו הראשונה - כרמל הלפרין. הוא נישא לה בשנת 1951 ואחרי כמה שנות נישואין הם התגרשו.
אשתו השנייה - רותי לוי-מורחי. הוא נישא לה בשנת 1962, והם התגרשו בשנת 1980. היא ילדה את בתו היחידה מימי (מרים) חפר-רוטשטיין, שעליה כתב את השיר "ילדה קטנה".
נפטר ב-18 בספטמבר 2012 ממחלת הסרטן ונקבר בעין הוד.
לקריאה נוספת
מוטי זעירא, הנני כאן: חיים חפר, סיפור חיים, בן שמן, כתר, 2021.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
בעקבות מותו:
אירית שושני
אירית שושני (או אירית שטייף שושני נולדה ב-3 באוקטובר 1947) היא סופרת ומשוררת ישראלית.
ביוגרפיה
שושני נולדה בשצ'צ'ין בפולין למשפחת שטייף. עלתה לישראל במאי 1957.
שושני היא בוגרת תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב בחוגים תולדות האמנות ופילוסופיה ובעלת תעודת הוראה בהיסטוריה. היא לימדה עברית והיסטוריה במסגרת חינוך מבוגרים בישראל, ובארצות הברית לימדה עברית בבית הכנסת הקונסרבטיבי בצפון קרוליינה.
שושני הוציאה לאור ספרים למבוגרים, לילדים ולנוער ופרסמה אגדות ומעשיות רבות בעיתוני ילדים: "ידיעות אחרונות", "פשוש", "כולנו" ו"פילון". פרסמה שירים וסיפורים ב"מאזנים" דו ירחון לספרות, בכתב העת "נתיבים", "הארץ", במגזין הספרותי "סלונט", "חדשות בן עזר" וב"עיתון 77". משתתפת באנתולוגיה "עורי שפת עבר" בעריכתה של ד"ר לאה צבעוני בהוצאת צבעונים 2018.
נשואה לפרופ' יקיר שושני, פיזיקאי ופילוסוף, ואם לשלושה.
מזיק (אורגניזם)
הגדרה
מזיקים הם אורגניזמים המהווים מטרד או גורמים נזק לאדם ולרכושו, לרבות נזקים לחקלאות. לרוב המונח אינו כולל חיידקים ונגיפים. המונח אינו מוחלט, שכן אורגניזמים מסוימים עשויים להיות מזיקים בהקשר מסוים ומועילים בהקשר אחר, לדוגמה, חתולי הרחוב עשויים להעביר מחלות, אך הם גם גורמים לירידה באוכלוסיית החולדות המעבירות מחלות בעצמן.
בין המזיקים נמנים טפילים כגון תולעים טפיליות, נשאי טפילים הגורמים למחלות, כגון החולדות הנושאות את החיידק הגורם למחלת הדבר, או זבוב החול המעבירים לאדם את הטפיל לישמניה הגורם לשושנת יריחו, אחרים, כגון התיקנים מעבירים מזהמים חיצוניים. גורמים אלרגניים כגון קרדית האבק, בעלי חיים מוצצי דם, או בעלי ארס, המזיקים לרכוש האדם כגון הטרמיטים והעשים, ובעלי חיים הגורמים לטרדה לאדם כגון נמלים בבית. עשבים ופטריות הגורמים נזק ליבול, וקרציות המזיקות לחיות המחמד גם הן נחשבים למזיקים.
הקבוצות הגדולות של בעלי החיים המזיקים (על פי סדר חשיבות כלכלית) הן חרקים, קרדיות, נמטודות, וחלזונות. ניתן לסווג בעלי החיים המזיקים לצומח כמונופגיים (חד-מזוניים), אוליגופגיים (מעט-מזוניים) ופוליפגיים (רב-מזוניים), לפי כמות המארחים שיש להם. לחלופין, ניתן לחלק אותם לפי אופן האכילה: נושכים, לועסים, מחוררים, מוצצים או לוחכים. דרך נוספת היא לסווג אותם לפי נוכחות האוכלוסייה כמזיקי מפתח, מזיקים מזדמנים ומזיקים פוטנציאליים. הגדרת מזיקי צמחים על פי אמנת הגנת הצומח הבין-לאומית, היא כל מין, זן או טיפוס ביולוגי, בעל חיים או גורם פתולוגי הגורם נזק לצמחים או לתוצרי צמחים.
בעלי חיים מזיקים
דוגמאות בולטות למזיקים ממלכת בעלי החיים:
חסרי חוליות
המזיקים שבין חסרי החוליות רבים מאוד, וגורמים לנזק ישיר לאדם כמוצצי דם, מעבירי מחלות, מזיקי מזון ומבנים, ומזיקי סביבה וחקלאות.
להבות הבשן
לַהֲבוֹת הַבָּשָׁן הוא קיבוץ הנמצא בעמק החולה כעשרה ק"מ דרומית-מזרחית לקריית שמונה, בתחומי המועצה האזורית הגליל העליון. השתייך לקיבוץ הארצי אשר התמזג עם התק"ם לתנועה הקיבוצית.
הקיבוץ קרוי על שם הגרעין המייסד, שבחר את השם "להבות" על שם ספרו של הסופר הפולני סטניסלב בז'וזובסקי "Płomienie" שראה אור בשנת 1908. הספר תורגם לעברית על ידי בנימין טנא בשנת 1939 והוצא לאור על ידי ספריית הפועלים. מספר שנים לאחר עלייתו לקרקע נוספה לשם הקיבוץ המילה "הבשן" על שם הרי הבשן, למרגלותיהם הוא שוכן.
תולדות
הקיבוץ עלה על הקרקע ביום השנה להצהרת בלפור ב-2 בנובמבר 1945. מייסדיו היו עולים של עליית הנוער מגרמניה ומפולין ובוגרי השומר הצעיר מהארץ, חברי גרעין "להבות" שנוסד ב-1940 וישב במשך 5 שנים בהמתנה להתיישבות בכרכור. בשנת 1947 העתיק את מיקומו מגבעה שכנה למיקומו הנוכחי על אדמות הכפר הערבי ח'יאם אל-וליד. בעת פרוץ מלחמת העצמאות הוא היה הנקודה הקרובה ביותר לגבול הסורי ונבנה כיעד מבוצר. הדרך אל הנקודה לא הייתה סלולה ומכפר סאלד אף הייתה מלאה במהמורות. לקראת הכניסה לתוקף של ההפוגה הראשונה תקפו הסורים לכיוון להבות הבשן וכפר סאלד, אך נהדפו.
במלחמת העצמאות, הותקף הקיבוץ מספר פעמים על ידי כוחות סוריים. בינואר 1948 הוא הותקף בפעם הראשונה והתוקפים הונסו על ידי המגינים וכוחות בריטיים. ב-7–8 באפריל 1948, הותקף הקיבוץ על ידי כוחות סוריים אך לא נכבש. חבר הקיבוץ ושני לוחמי פלמ"ח נפלו באותו קרב. התקפות נוספות על להבות הבשן נהדפו ללא נפגעים.
עד מלחמת ששת הימים סבל הקיבוץ מהתקפות והתנכלויות של הצבא הסורי שעמדותיו צפו על הקיבוץ מרמת הגולן. שיאן היה בהפגזה ב-3 בדצמבר 1958 בה נפלו בשטח הקיבוץ כ-300 פגזים שהרסו את חדר האוכל ומבנים נוספים. כמה שבועות מאוחר יותר, ב-23 בינואר 1959, נרצח חבר הקיבוץ יעקב ניר על ידי חיילים סורים כשרעה את עדר הבקר של הקיבוץ ליד הגבול.
בתחילת שנות ה-2000 שינה הקיבוץ את אורחות חייו והיה לקיבוץ משתנה (מופרט).
לצד הקיבוץ הוקמה שכונת הרחבה קהילתית, שתושביה שותפים לחיי הקהילה אך אינם חברי הקיבוץ.
דמיטרי בלודוב
דמיטרי בְּלוּדוֹב (בכתב רוסי: Дмитрий Николаевич Блудов; 16 באפריל 1785 – 2 במרץ 1864) היה דיפלומט ומדינאי בכיר באימפריה הרוסית במחצית הראשונה של המאה ה-19. היה חבר האקדמיה הרוסית למדעים ומשנת 1855 גם נשיאהּ.
ביוגרפיה
דמיטרי בלודוב נולד באחוזה משפחתית באזור מחוז ולדימיר של ימינו. אביו נפטר בהיותו ילד קטן, והוא התחנך בהשגחת אמו. בשנת 1800 עבר לסנקט פטרבורג, והחל לשרת במשרד החוץ. בתקופה זו התקרב לוואסילי ז'וקובסקי ולניקולאי קרמזין, שאליו היה קרוב במיוחד. דרכו הוא נחשף לפעילות ספרותית. הוא היה משתתף פעיל בוויכוחים בין הסופרים, אך בעצמו לא כתב. הסופרים, מצִּדם, העריכו מאוד את השכלתו וידע בנושאים שונים.
בין השנים 1817–1820 הוא שהה בשליחות בלונדון. הוא הכיר מקרוב את החברה האנגלית ואת יחסהּ לחוק ולחופש הפרט. ידוע שקרמזין המליץ בפני הצאר ניקולאי הראשון על בלודוב כבעל יכולות בלתי רגילות ויכולת לעמוד בכל תפקיד בשירות הציבורי. בוועדה שהוקמה לאחר מרד הדקבריסטים כיהן בלודוב כמזכיר כללי. עם סיום עבודתה של הוועדה, עוד בשנת 1825, הוא קוּדם לתפקיד סגן שר החינוך. בשנת 1830, בהיעדר שר המשפטים, הוא היה שר המשפטים בפועל. כמו כן הוא ניהל בתקופות שונות את משרד הפנים ומשרד המשפטים. על פעילות זו קיבל בשנת 1842 תואר רוזן.
בהתאם להנחיותיו, ובהשתתפותו, יצאו לאור בשנים 1842 וב-1857 ספרים המאגדים את חוקי האימפריה.
בתקופת שלטונו של אלכסנדר השני קוּדם בלודוב ליו"ר המועצה המדינית וראש הממשלה. הוא פעל רבות לקידום הרפורמה שבוצע בשנת 1861, שבהּ בוטלה שיטת הצמיתות שהייתה נהוגה עד אז באימפריה הרוסית.
בלודוב נפטר בשנת 1864, ונטמן במנזר אלכסנדר נבסקי שבסנקט פטרבורג.
משפחתו
בגיל 16 התאהב בלודוב בנסיכה שצ'רבטובה, שהייתה מבוגרת ממנו ב-7 שנים, אך לאור גילו הצעיר הוא לא יכול היה להינשא לה. לאחר מספר שנים הוא הציע לה נישואים, אך משפחת הכלה לא אבתה לכך. הוא התחתן רק בשנת 1812 כאשר היה בן 27 ובחירת לבו הייתה כבר בת 34. לזוג נולדו 5 ילדים.
ילדים בשליחות
רקע לסדרה
הסדרה מספרת על חיי היומיום של ילדיהם של שלוחי חב"ד, החיים לרוב במרוחק מקהילה יהודית, ממשפחתם ומיהודים בני גילם.
הסדרה המצולמת ממחישה את השוני והמיוחדות של כל ילד דרך תיאור שגרת יומו, סביבתו הקרובה, הנוף באזור מגוריו, השפות בהן הוא דובר, חבריו המקומיים והאתגרים הניצבים בפניו.
דרך הסיפורים ובעזרת צילומים אותנטיים מבקרים הקוראים בארצות שונות ובאתרים מגוונים ולומדים להכיר את עולמם של המספרים. בכל אחד מספרי הסדרה משולבות עובדות על המקום, ידע היסטורי ומידע גאוגרפי ואף מילון קצר המקנה מילים בשפת המקום.
סדרת "ילדים בשליחות", המצולמת על ידי הצלם ישראל ברדוגו, ומתורגמת לאנגלית, יוצאת לאור בהוצאת ספרים 'חיש'.
ג'ורג' קאופמן
ג'ורג' סיימון קאופמן (George Simon Kaufman; 16 בנובמבר 1889 – 2 ביוני 1961) היה מחזאי, סופר, במאי תיאטרון, סאטיריקן ומבקר תיאטרון יהודי אמריקאי.
שנים ראשונות
קאופמן נולד בפיטסבורג, פנסילבניה ולאחר שסיים תיכון החל ללמוד משפטים, אולם נטש את התחום עד מהרה. הוא החל לעבוד כעיתונאי וכמבקר תיאטרון והיה לעורך מדור הדרמה של הניו יורק טיימס (משרה בה החזיק כעשרים שנה, עד 1930).
ברודוויי
בשנת 1918 כתב את מחזהו הראשון לברודוויי Someone in the House ("מישהו בבית"). המחזה עלה בעיצומה של מגפת השפעת הספרדית, שעה שהציבור הוזהר מלהתקהל ולא הגיע אל התיאטרון. קאופמן התלוצץ שיש לפרסם הזמנות להצגה עם הכיתוב: "הימנע מקהל גדול - בוא ל'מישהו בבית'". אולם התחלה גרועה זו לא סימנה את המשך הדרך. בכל העונות בברודוויי מ-1921 ועד 1958 הוצג לפחות מחזה אחד מאת קאופמן. בדרך כלל לא כתב לבדו אלא שיתף פעולה עם כותבים אחרים, בהם מוריס ריסקינד, עדנה פרבר, מוס הארט ועוד. שיתוף הפעולה הפורה ביותר שלו היה עם מוס הארט עמו כתב את Once in a Lifetime ("פעם בחיים"), You Can't Take It With You ("הן לא תקחהו עמך") מ-1937, עבורו זכה בפרס פוליצר והקומדיה החברתית החריפה The Man Who Came to Dinner ("האיש שבא לסעוד").
קאופמן גם כתב עבור מחזות זמר. המחזמר The Cocoanuts ("עצי הקוקוס") שכתב עם אירווינג ברלין איפשר לאחים מרקס לעבור משורשיהם במופעי וודוויל לתיאטרון הממוסד, במיוחד הצטיין קאופמן בכתיבה שקלעה ליכולותיו ההומוריסטיות של גרושו מרקס. יחד עם מוריס ריסקינד ואיירה גרשווין כתב קאופמן שלוש הפקות סאטיריות חריפות למוזיקה של ג'ורג' גרשווין, Strike Up the Band, ו- Let 'Em Eat Cake  אשר נתקלו בקשיי הפקה לא צלחו ו-"בשבילך אני שר" (Of Thee I Sing), שזכתה בהצלחה קופתית וביקורתית מרשימה ואף זיכתה את כותביה בפרס פוליצר הראשון שניתן עבור מחזמר, ב-1932.
הוליווד
רבים ממחזותיו של קאופמן עובדו לקולנוע. בהם המחזות "הן לא תקחהו עמך" שזכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר לשנת 1938, ו"האיש שבא לסעוד". קאופמן גם כתב לסרטים במיוחד, למשל לסרט לילה באופרה של האחים מרקס. הוא גם ביים סרטים והצגות בהן על עכברים ואנשים מאת ג'ון סטיינבק וכותרת ראשית ההצגה ברנשים וחתיכות עליה זכה בפרס טוני לבימוי ב-1951 ו-גרבי המשי (1957).
ברידג'
קאופמן היה שחקן ברידג' מוכשר. גם אשתו הראשונה ביאטריס הייתה שחקנית ברידג'. העיתון הניו יורקר פרסם כתבות הומוריסטיות שלו על ברידג'.
חיים אישיים
ב-1917 נשא לאשה את ביאטריס בקרוב (Beatrice Bakrow) והיה נשוי לה עד מותה ב-1945. במהלך תקופה זו נחשף קשר רומנטי בינו ובין השחקנית מרי אסטור שהתפתח לסקנדל רכילותי ב-1936.
ב-1949 נשא לאשה את השחקנית לואיין מקגראת' ממנה התגרש ב-1957.
חוזה פריז (1763)
חוזה פריז מ-1763 הוא ההסכם אשר סיים פורמלית את העימות בין הבריטים לצרפתים בצפון אמריקה - מלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
צרפת העבירה לספרד את שליטתה בלואיזיאנה הצרפתית, שטח ענק במרכז היבשת, וויתרה על נוכחותה ביבשת צפון אמריקה. אף על פי שנהוג לחשוב כי הוויתור על לואיזיאנה היה חלק מההסכם, הרי שלמעשה ויתרה צרפת על טריטוריית לואיזיאנה כבר בשנת 1762, על פי הסכם פונטנבלו. ספרד העבירה לידי בריטניה את השליטה בפלורידה.
חלק מהצרפתים שהתגוררו בשטחים שכבשה בריטניה, בעיקר מאזור אקדיה (נובה סקוטיה של ימינו) גורשו עוד בתקופת המלחמה לאזור לואיזיאנה, לאחר שסירבו להישבע אמונים לכתר הבריטי. מהגרים אלה נקראים קאג'ונים. לעומת זאת, בחבל קוויבק הביא חוזה פריז להעברתם של רבבות דוברי צרפתית קתולים לשליטתה של בריטניה, והיה בטווח הארוך אחד מהתורמים העיקריים לעיצובה של מפת צפון אמריקה ולהקמתן של ארצות הברית וקנדה.
אדוארד הלט קר
אדוארד הלט קר (באנגלית: Edward Hallet Carr; 28 ביוני 1892 - 3 בנובמבר 1982) היה היסטוריון בריטי שהתמחה בהיסטוריה של ברית המועצות, ותאורטיקן ליחסים בינלאומיים שנודע כמתנגד תקיף לזרם האמפיריציזם בהיסטוריוגרפיה. קר עבד גם כעיתונאי.
ביוגרפיה
אדוארד הלט קר נולד בלונדון למשפחה מהמעמד הבינוני, והתחנך בבית הספר "מרצ'נט טיילור", ובטריניטי קולג' שבקיימברידג', שבו סיים לימודי תואר ראשון בלימודים קלאסיים. בשנת 1916 הצטרף קר למשרד החוץ הבריטי ולמשרד הקומונוולת' (בשירות הדיפלומטי). הוא התפטר מעבודה זו בשנת 1936. ב-1919 היה קר חלק מהמשלחת הבריטית לשיחות השלום בפריז והיה מעורב בניסוח חלקים מחוזה ורסאי. בשנות העשרים הוצב קר בסניף משרד החוץ הבריטי אשר עסק בליגת האומות, לפני הישלחו לשגרירות הבריטית בריגה שבלטביה. במהלך שירותו בריגה נשבה קר בקסמיה של הספרות והתרבות הרוסית וכתב מספר עבודות אודות היבטים שונים של החיים ברוסיה.
גשר פורת'
גשר פורת' (באנגלית: Forth Rail Bridge) הוא גשר רכבת במזרח סקוטלנד, מעל לשון הים של פורת', 14 קילומטרים ממערב לאדינבורו. על הגשר עוברת מסילת הרכבת בין אדינבורו לדנדי וממערב לו נמצא גשר כביש, מפורסם פחות. קצהו הדרומי של הגשר נמצא בעיירה קווינספרי (בשטח המוניציפלי של אדינבורו) וקצהו הצפוני נמצא בכפר צפון קווינספרי. הגשר הוכר כאתר מורשת עולמית בשנת 2015.
אדוארד הלט קר
ביוגרפיה
בשנת 1936 קיבל קר תפקיד של פרופסור לפוליטיקה בינלאומית באוניברסיטת ויילס אברסוטויט. הוא נודע במיוחד בשל תרומתו לתאוריית היחסים הבינלאומיים. עבודתו המפורסמת 'משבר עשרים השנים' פורסמה בשנת 1939. קר שימש מאוחר יותר כעוזר עורך של הטיימס. הוא מילא תפקיד זה בין 1941 ו-1946, פרק זמן שבמהלכו אימץ גישה פרו-סובייטית. הוא לימד פוליטיקה בבייליול קולג' שבאוקספורד מ-1953 עד 1955, אז הפך לעמית בטריניטי קולג' שבקיימברידג'.
גשר פורת'
היסטוריה
בנייה של גשר קודם באותו מקום, שתוכנן על ידי תומאס בוך, לא יצאה לפועל, לאחר שקרס גשר אחר של אותו מתכנן, על נהר טאי. קריסת הגשר, שבה נספו 75 נוסעי הרכבת שעליו, גרמה לזעזוע רב, ולכן נדרשה מגשר פורת' רמת בטיחות גבוהה ביותר. לאחר מותו של בוך נמסר תכנון הגשר לג'ון פואלר ובנג'מין בייקר, ובנייתו התקיימה בשנים 1883–1890. לבייקר ולפואלר היה ניסיון הנדסי עשיר, אך זהו הגשר היחיד שבייקר תכנן, והוא נחשב לעבודתו ההנדסית הגדולה ביותר.
אדוארד הלט קר
ביוגרפיה
בין הספרים שכתב קר: ביוגרפיות של פיודור דוסטויבסקי (1931), קרל מרקס (1934) ומיכאל בקונין (1937) ומחקרים אודות יחסים בינלאומיים. עבודתו מרובת הכרכים "ההיסטוריה של רוסיה הסובייטית" (14 כרכים, 1950 - 1978) נחשבת לפסגת יצירתו. הרקע לכתיבת סדרת ספרים זו נעוץ בהתרשמותו העמוקה של קר ממבצעי הגבורה של העם הסובייטי במהלך מלחמת העולם השנייה. בשלהי 1944 הוא גמר אומר בדעתו לכתוב היסטוריה שלמה של ברית המועצות מ-1917 עד ההווה, אשר תכלול בחובה את כל ההיבטים של ההיסטוריה החברתית, הפוליטית והכלכלית, זאת על מנת להסביר כיצד עמדה ברית המועצות בפני האתגר של הפלישה הגרמנית לשטחה. על פי השקפתו של קר, ההיסטוריה הסובייטית עברה דרך שלוש תקופות של מלחמות פנים והתגלמה במעבר מלנין לסטלין. קר מפורסם היום גם בשל מחקרו ההיסטוריוגרפי "היסטוריה מהי?".
גשר פורת'
היסטוריה
הגשר נחשב לפלא הנדסי גם בימינו. זהו גשר הפלדה הראשון בעל מִפתח רחב, ועם סיום הקמתו החזיק בשיא האורך ובשיא הגובה. אורכו הכולל 2.5 קילומטרים, והוא נמצא בגובה 46 מטר מעל לים שמתחתיו. הוא בנוי משתי זרועות ראשיות באורך 521 מטר, ושתי זרועות צדדיות באורך 107 מטר כל אחת. בגשר הושקעו 51,000 טון של פלדה. 57 פועלים קיפחו את חייהם במהלך הקמתו.
אדוארד הלט קר
תרומתו לתאוריה של היחסים הבינלאומיים
קר תרם להנחת היסודות של מה שנודע כריאליזם קלאסי בתיאורית היחסים הבינלאומיים. דרך מחקרו אודות ההיסטוריה (עבודותיהם של תוקידידס ומקיאבלי והרהורים וחילוקי דעות אפיסטמולוגיים עמוקים עם האידיאליזם, שהייתה תאוריית היחסים הבינלאומיים הדומיננטית בין שתי מלחמות העולם, הוא הגיע לריאליזם. בספרו "משבר עשרים השנים", הגדיר קר שלושה שסעים של הריאליזם האוטופי (אידיאליזם), הנובע מן הריאליזם המקיאבלי. בראש ובראשונה מהווה ההיסטוריה רצף של סיבה ותוצאה, אשר מהלכו יכול להיות מנותח ומובן על ידי מאמץ אינטלקטואלי, אולם אינו (כפי שמאמינים האוטופיסטים) מנוהל בידי "דמיון". שנית, תאוריה אינה (כפי שסבורים האוטופיסטים) יכולה לחולל פרקטיקה, אלא הפרקטיקה היא שמולידה תאוריות. בהתאם למילותיו של מקיאבלי: "יועצים טובים, ברגע שהם מגיעים, נולדים מחוכמתו של הנסיך, ואילו חוכמת הנסיך אינה נולדת מיועצים טובים". שלישית, פוליטיקה אינה (כפי שהאוטופיסטים טוענים) פונקציה של אתיקה, כי אם האתיקה היא פונקציה של פוליטיקה. אנשים נותרים ישרים על ידי אילוצים. מקיאבלי זיהה את חשיבותו של המוסר, אולם סבר כי לא ייתכן כל מוסר יעיל במקום שאין בו סמכות יעילה. מוסריות היא תוצר של כוח (קר, 1939).
גשר פורת'
היסטוריה
הרכבות המודרניות הן קלות משקל יחסית לרכבות שנסעו על הגשר בעת הקמתו, ולכן מפעילות עליו עומס מופחת. הגשר דורש תחזוקה מתמדת, אך הביטוי "לצבוע את גשר פורת'", שמסמל עבודה שאינה נגמרת, נובע מסיפור מוטעה כאילו היה מקרה שבו היה צורך להתחיל לצבוע את הגשר מיד בתום צביעה קודמת שלו.
במשחק Grand Theft Auto: San Andreas ניתן למצוא גשר במבנה זהה לגשר פורת', המחבר בין הערים הדמיוניות לאס ונטורס וסאן פיירו.
אדוארד הלט קר
הבחנתו של קר בין ריאליזם לאוטופיזם
ההבחנה השנייה היא בין תאוריה לפרקטיקה. עבור האוטופיסט התאוריה היא המנביעה את התשובה לשאלה "מה עלינו לעשות?". השאלה היא רבת חשיבות על מנת שנוכל להבין את האוטופיה. ברגע שהמטרה מובנית בראש, כל שעלינו לעשות הוא להגיע לשם. לכן, מבלבל האוטופיסט בין מה ש"ישנו" לבין מה ש"ראוי להיות". כשאומר האוטופיסט "אנשים הם שווים" כוונתו היא למעשה "אנשים חייבים להיות שווים". ההבדל הוא מכריע ומבלבל בפוליטיקה עכשווית. עבור הריאליסט נובעת תאוריה מן המציאות, קרי המצב האקטואלי של העניינים. בעוד שהאוטופיסט מנסה לשעתק את המציאות במשולב ובסימוכין מההיסטוריה, הרי שהריאליסט מנסה לעומת זאת לייצר תאוריה הנובעת מן המציאות. לכן, עבור הריאליסט תאוריה המבוססת על שוויון בני האדם היא מוטעית בתכלית או בגדר משאלת לב.
עבור קר יש צורך להבחין בתלות ההדדית המתקיימת בין השניים. רוב רעיונותינו הם תוצאתה של המציאות שעוצבו בצורת מוסדות או יישום חוקים. כל תאוריה נושאת בחובה חלק מהמציאות ולהפך. הבעיות שבפניהן אנו ניצבים במציאות מאלצות אותנו להגות נתיבים חדשים במציאות. על ידי התאוריה (פתרון) אנו מייצרים מציאות משתנה ונהפכים להיות לחלק מן המציאות. ברגע שהמציאות יוצרת בעיות חדשות אנו מציעים תאוריה חדשה על מנת לפתור אותן והדבר ממשיך בדרך זו עוד ועוד. זהו מעגל הקסמים של הסיבתיות.
ההבחנה השלישית היא בין האינטלקטואל הלוקח את האמת מן הספרים, לבין הביורוקרט, הדולה אותה מתוך ניסיונו הממשי. האינטלקטואל מאמין בעליונותה של התאוריה ומכאן מחשיב את עצמו כמדריך האמיתי של איש הפעולה. הביורוקרט כפות לסדר הקיים, אין בידיו כל נוסחה או תאוריה שמנחה אותו, הוא פשוט מנסה להפוך את הסדר הקיים שבתוכו הוא חי וממשיך לקיימו.
ההבחנה הרביעית היא זאת שבין שמאל לימין. השמאל הוא מתקדם במובנו האוטופי בעוד שהימין הוא שמרני במובנו המציאותי.
ההבחנה החמישית היא בין הרדיקלי לקונסרבטיבי (שמאל וימין, על אף שקר מציין כי לא תמיד רדיקלים וקונסרבטיבים מייצגים את הנטיות הפוליטיות הללו). רדיקלים הם אוטופיסטים, אינטלקטואלים ותאורטיקנים, בעוד שהקונסרבטיבים הם ריאליסטים, ביורוקרטים ואנשים מהפרקטיקה.
לבסוף, מופיעה אותה ההבחנה בין אתיקה לפוליטיקה. האוטופיסט מאמין בעליונות האתיקה כקו מנחה לפוליטיקה. הריאליסט סבור כי האתיקה נובעת מיחסי הכוחות כפי שהם. לכן, הפוליטיקה שולטת ברמה. עבור קר, האפשרות להתבונן משתי הזויות יחדיו היא הדרך הראויה לנהוג על פיה.
ביקורת על הריאליזם
קר הוא עקבי בחוסר העקביות שלו. אין הוא מאמין בנחיצותה של ההרמוניה. בכל מקום בו מצויים בני אדם, שם שורה הפוליטיקה. פוליטיקה מביאה עימה ניגודי אינטרסים. רעיונותיו הם הקוטב הנגדי של מה שהנס מורגנטאו כינה "פילוסופיה רציונלית". הפרק שלו אודות הריאליזם פורש בפני הקורא מסה ארוכה בת חמישה דפים על הריאליזם, זרם שקר מוחזק כמייסדו. רוב מומחי היחסים הבינלאומיים פסחו על מסה זו, מאחר שלהודות בקיומה יהפוך את קר לאיש הגות מעמיק יותר בעל עומק תאורטי ניכר.
קר מצביע על טבעה חסר השיניים של המסה הריאלית: אתה מסוגל להפגין רדידות בבניין האוטופי, אולם אינך מסוגל לבנות בעזרתו אידיאל חדש. במסקנה הלוגית שלו, הרלטיביזם בעצמו, ומכאן הניתוח הריאליסטי משרת בעצמו אינטרס.
לעיתים מערפלת האוטופיה את המציאות. במקרה דנן, הניתוח הריאליסטי נוכח במטרה להבהיר אותה. לעיתים מעמעם הריאליזם את יכולתנו להעלות בחזוננו אלטרנטיבות. החשיבה הפוליטית נשענת על שני חלקי המוח, אנו משתמשים בצד זה או אחר לפי ההכרח. הפוליטיקה במהותה היא מאבק בין תומכי הסטטוס קוו לאויביו. הפוליטיקה היא המאבק בין שינוי לסטטוס קוו.
הביקורת על תאוריית הרמוניית האינטרסים
ישנו פתרון פשוט לכל עימותי העניינים בחברה, נקודת שיווי משקל (ליברליזם) או סיום העימות (מרקסיזם). ליברליזם מגן על ההרמוניה ההכרחית בין האינדיבידואל לאינטרס הכללי, כלל זה חל על המרקסיזם. העימות הנוכחי הוא בלתי נמנע, אולם תולדתו היא חברה חסרת מעמדות שבה נעלמים ניגודי אינטרסים מיוחדים (מכיוון שאינטרסים של עימותי מעמדות נגוזים). השתקפות התבנית הליברלית בזירה הבינלאומית, הוא "מאזן הכוחות" הידוע. למעשה מקיף כל הרעיון את האינטרסים של הקבוצות המובילות בחברה. דוגמה: האינטרס המשותף לכאורה בשלום במהלכן של השנים שבין המלחמות, מסווה למעשה את האינטרסים של כוחות הסטטוס-קוו.
פרנסיסקו דה קוודו
פְרַנְסִיסְקוֹ גוֹמֶס דֶה קֶוֶודוֹ וִילְיֶגַס אִי סַנְטִיבַּאנייס סֶוַואלוֹס (בספרדית: Francisco Gómez de Quevedo Villegas y Santibáñez Cevallos; 14 בספטמבר 1580 – 8 בספטמבר 1645), או בקיצור פרנסיסקו דה קוודו, היה אציל ספרדי, פוליטיקאי וסופר לאומן ואנטישמי מתקופת הבארוק. יחד עם יריבו לכל החיים,, קוודו היה אחד המשוררים הספרדים הבולטים של התקופה. הסגנון שלו מאופיין במה שכונה. סגנון זה היה בניגוד גמור ל של גונגורה.
ביוגרפיה
קוודו נולד ב-14 בספטמבר 1580 במדריד למשפחת מהכפר וחוריס (Vejorís), באזור ההררי הצפוני של קנטבריה. משפחתו הייתה צאצאים של האצולה הקסטיליאנית.
הוא התייתם בגיל שש, הוא הצליח ללמוד ב שנוהל על ידי הישועים במדריד. לאחר מכן למד באוניברסיטה באלקלה דה אנארס משנת 1596 עד 1600. על פי דיווחו הוא למד לבד פילוסופיה, שפות קלאסיות, ערבית, עברית, צרפתית ואיטלקית.
בשנת 1601 עבר קוודו, כחבר בחצר, לוואיאדוליד, שם הועבר חצר המלוכה על ידי שר המלך,. שם למד תאולוגיה, נושא שיהפוך לעניין עבורו לכל החיים, ועליו יחבר בהמשך חייו את החיבור Providencia de Dios (ההשגחה האלוהית) כנגד האתאיזם.
בשלב זה של חייו, הוא התפרסם כמשורר וגם כסופר של פרוזה. חלק משירתו נאספה באנתולוגיה דורית משנת 1605 מאת פדרו אספינוסה (Pedro Espinosa), בשם Flores de Poetas Ilustres (פרחים מאת משוררים מפוארים).
לתקופה זו מתוארכת גם הטיוטה הראשונה של הרומן הפיקרסקי שלו "חיי נוכל" (Vida del Buscón) - שנכתב כנראה כתרגיל בשנינות חצרנית - וכמה עלונים סאטיריים שהפכו אותו למפורסם בקרב חבריו התלמידים, ולימים הוא התנער מהם כמעשי קונדס של גיל הנעורים.
בערך בזמן זה, הוא החל בחילופי מכתבים מלומדים מאוד עם ההומניסט יוסטוס ליפסיוס, שבהם הביע קוודו צער על המלחמות שהרסו את אירופה. חצר המלוכה חזרה למדריד בשנת 1606, וקוודו הלך בעקבותיה, ונשאר עד 1611. עד אז, הוא היה כותב ידוע שצבר הישגים. הוא התיידד וזכה לשבחים ממיגל דה סרוואנטס ולופה דה וגה, המחזאי הבכיר של התקופה.
אויבים
אויביו של קוודו כללו, בין היתר, את המחזאי, שכן, למרות מוגבלויותיו הפיזיות שלו עצמו, קוודו מצא את חיצוניותו הפיזית של אלרקון הג'ינג'י והגיבן כמקור לשעשוע. קוודו גם תקף את חואן פרס דה מונטאלבן, בנו של מוכר ספרים עמו הסתכסך, ותיאר אותו באופן סאטירי ב-La Perinola (השבשבת), יצירה שהוא כלל בספרו Para todos (עבור כולם). בשנת 1608, קוודו ניהל דו-קרב עם הסופר ואמן הסיוף כתוצאה מביקורת של קוודו על אחת מיצירותיו של פאצ'קו. קוודו הסיר את הכובע של פאצ'קו במפגש הראשון. הם נשארו אויבים כל חייהם. ב"חיי הנוכל" של קוודו, זכה דו-קרב זה לפרודיה עם סייף המסתמך על חישובים מתמטיים שנאלץ לברוח מדו-קרב עם חייל מנוסה.
קוודו היה יכול להיות אימפולסיבי. הוא נכח בכנסיית סן מרטין (Iglesia de San Martín) במדריד כשאישה שהתפללה שם ספגה סטירה על הלחי על ידי גבר אחר שמיהר לעברה. קוודו תפס את האיש וגרר אותו אל מחוץ לכנסייה. שני האנשים שלפו חרבות, וקוודו הביס את יריבו. האיש, שמת מפצעיו זמן מה לאחר מכן, היה אדם בעל חשיבות. קוודו פרש אפוא באופן זמני לארמונו של חברו ופטרונו,.
עם זאת, המושא המועדף לזעם וללעג שלו היה המשורר, שבסדרה של סאטירות נוקבות, הוא האשים אותו בהיותו כומר לא ראוי, הומוסקסואל, מהמר וכותב חרוזים בלתי מוסרים שהשתמש בטקסט בשפה מעורפלת בכוונה. קוודו לעג ליריבו על ידי כתיבת סונטה, Aguja de navegar cultos, שבה נכללו מילים מהלקסיקון של גונגורה: "מי שרוצה להיות משורר פולחן תוך יום אחד בלבד, / חייב ללמוד את הז'רגון הבא: / Fulgores, arrogar, joven, presiente / candor, construye, metrica, armonía...".
היחסים עם הדוכס מאוסונה
בערך באותה תקופה, קוודו התקרב מאוד ל, אחד המדינאים והגנרלים הגדולים של התקופה, שאותו ליווה כמזכיר לאיטליה ב-1613, וביצע עבורו מספר משימות שהובילו אותו לניס, ונציה, ולבסוף חזרה למדריד. שם הוא עסק בכל מיני תככים בחצר המלכות כדי להשיג את מלכות המשנה של ממלכת נאפולי לאוסונה, מאמץ שנשא פרי לבסוף בשנת 1616. לאחר מכן חזר לאיטליה בפמליה של הדוכס, שם הופקד על הסדרת הכספים של מלכות המשנה, ונשלח למספר משימות הקשורות לריגול לרפובליקה המתחרה של ונציה, אם כי כיום משערים כי הוא לא היה מעורב בהן אישית. הוא זכה לתגמול על מאמציו בתואר אביר של מסדר סנטיאגו ב-1618.
גלות זמנית ופרישה לגמלאות
כשסר חינו בעיני אוסונה ב-1620, איבד קוודו את פטרונו ומגנו והוגלה ל (סיודאד ריאל), שאת הפייף שלה אימו רכשה עבורו. ואולם הווסאלים שלו כביכול סירבו להכיר בו, מה שאילץ את קוודו לנהל מאבק משפטי אינסופי עם מועצת העיירה, שלא ניצח בו עד מותו.
קוודו כתב כמה משיריו הטובים ביותר בפרישה מאולצת זו, כמו הסונטה Retirado a la paz de estos desiertos... או Son las torres de Joray... הוא מצא נחמה לשאיפותיו הכושלות כאיש חצר בסטואיציזם של סנקה, מחקריו ופרשנותו הופכים אותו לאחד המעריכים העיקריים של הנאו-סטואיציזם הספרדי.
עלייתו של פליפה הרביעי לכס המלכות בשנת 1621 הייתה סוף גלותו של קוודו, וחזרתו לחצר המלכות ולפוליטיקה, כעת תחת השפעתו של השר החדש,. קוודו ליווה את המלך הצעיר בסיורים באנדלוסיה ובאראגון, וסיפר כמה מהתקריות השונות במכתבים מעניינים.
בתקופה זו הוא החליט להוקיע בפני האינקוויזיציה הספרדית את יצירותיו שלו, שפורסמו ללא הסכמתו על ידי מוכרי ספרים. זה היה מהלך להרתיע את מוכרי הספרים ולהחזיר לעצמו את השליטה בכתביו, במטרה להכין מהדורה סופית של יצירתו שלא תודפס עוד בחייו.
הוא נודע באורח חיים לא מסודר: הוא היה מעשן כבד, מבקר תכוף בבתי בושת ובטברנות, והתגורר יחד עם אישה הידועה רק בשם לדסמה (Ledesma). גונגורה לעג לו כשיכור בשיר סאטירי כדון פרנסיסקו דה קוויבו (Don Francisco de Quebebo, משחק מילים על שמו של קוודו שאת שמו ניתן לתרגם בערך כדון פרנסיסקו שיכורכלוט).
כל זה לא עצר את הקריירה שלו בחצר המלוכה, אולי משום שלמלך היה מוניטין לא פחות סוער. למעשה, בשנת 1632 הוא יהפוך למזכירו של המלך, ובכך יגיע לפסגת הקריירה הפוליטית שלו.
ידידו, הכריח את קוודו להתחתן בניגוד לרצונו עם דוניה אספרנסה דה אראגון (Doña Esperanza de Aragón), אלמנה עם ילדים. הנישואים, שנעשו ב-1634, נמשכו בקושי שלושה חודשים. קוודו מילא את השנים הללו בפעילות יצירתית קדחתנית.
ב-1634 פרסם את La cuna y la sepultura (העריסה והקבר) ואת התרגום של La introducción a la vida devota (מבוא לחיים של דבקות דתית) של פרנציסקוס מסאל; בין 1633 ל-1635 הוא השלים יצירות כמו De los remedios de cualquier fortuna (על תרופות של כל הון), ה-Epicteto, Virtud Militante, Los cuatro fantasmas (ארבע הרוחות), החלק השני של Política de Dios (הפוליטיקה של האל), Visita y anatomía de la cabeza del cardenal Richelieu (ביקור ואנטומיה של הראש של הקרדינל רישלייה) או Carta a Luis XIII (מכתב ללואי השלושה עשר, מלך צרפת).
בשנת 1635 הופיעה בוולנסיה העלילה החשובה מבין הרבות שנועדו להכפיש אותו: El tribunal de la justa venganza, erigido contra los escritos de Francisco de Quevedo, maestro de errores, doctor en desvergüenzas, licenciado en bufonerías, bachiller en suciedades, catedrático de vicios y protodiablo entre los hombres. (בית המשפט של הנקמה החוקית, שהוקם נגד כתביו של פרנסיסקו דה קוודו, מורה לטעויות, דוקטור בחוסר בושה, בעל רישיון לקשקושים, רווק בעפר, פרופסור באוניברסיטה לסטיות ופרוטו-שטן בקרב בני אדם.)
מאסר וגלות
ב-1639 הוא נעצר. ספריו הוחרמו. השלטונות, בקושי נתנו לקוודו זמן להתלבש, לקחו את המשורר ל בלאון. במנזר הקדיש קוודו את עצמו לקריאה, כפי שסופר במכתבו Carta moral e instructiva (מכתב מוסרי ומלמד), שנכתב לחברו, אדאן דה לה פארה (Adán de la Parra), שבו תיאר שעה אחר שעה את חיי הכלא שלו ("מעשרה עד אחת עשרה, אני מבלה את זמני בתפילה ובדבקות, ומאחת עשרה עד צהריים אני קורא סופרים טובים ורעים; כי אין ספר, נתעב ככל שיהיה, שאינו מכיל משהו טוב...").
קוודו, שהיה שברירי וחולה מאוד כשהשתחר מהכלא ב-1643, התפטר מחצר המלוכה באופן סופי כדי לפרוש לטורה דה חואן אבאד. הוא מת במנזר הדומיניקני של, ב-8 בספטמבר 1645. סיפור אחד מספר כי קברו נבזז ימים לאחר מכן על ידי ג'נטלמן שרצה לקבל את דורבנות הזהב שאיתם נקבר קוודו.