cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנדריי קוז'ינוב
ביוגרפיה
קוז'ינוב הגיש כ-45 הצעות חוק פרטיות, מהן כ-37 הוסרו טרם הדיון המוקדם ו-8 נדחו לאחר דיון מוקדם. בנוסף היה שותף להצעה אחת לפיזור הכנסת יחד עם כ-18 חברי כנסת נוספים מהמפלגות יש עתיד – תל"ם ומרצ שעברה בקריאה ראשונה.
חיים אישיים
קוז'ינוב נשוי ואב לשלושה ומתגורר בפתח תקווה.
מראה (מחשוב)
במחשוב, מראה היא שרת המחזיק עותק של התוכן של שרת אחר. הדבר יכול להיעשות מכמה סיבות:
החרם נגד גרמניה הנאצית (1933)
החרם נגד גרמניה הנאצית היה חרם צרכנים בין-לאומי על מוצרים מגרמניה, שנמשך משנת 1933 עד 1941. החרם החל כתגובה לאירועי אלימות אנטישמיים שפרצו לאחר מינויו של היטלר לקנצלר גרמניה ב-30 בינואר 1933. האירועים כללו, בין היתר, חסימת גישה לעסקים יהודיים, הטלת פצצות סירחון, הרתעת צרכנים, ותקיפה פיזית או השפלה של יהודים. החרם נגד גרמניה הנאצית הונהג על ידי מספר ארגונים יהודיים, אך היו גם ארגונים יהודיים אחרים שהתנגדו לו.
החרם פגע מעט בכלכלת גרמניה הנאצית, אך זו התאוששה בתוך שנתיים. החרם לא הצליח לצמצם את ההתנכלויות ליהודי גרמניה.
רקע: אירועי אנטישמיות בגרמניה
לאחר עליית הנאצים לשלטון ומינויו של אדולף היטלר לתפקיד קנצלר גרמניה בינואר 1933, המפלגה הנאצית עודדה אלימות נגד יהודים וקראה לחרם צרכנים על עסקים יהודיים. ממשלת גרמניה הנאצית סירבה לפעול נגד החרם, והרמן גרינג הצהיר: "אני אעסיק את המשטרה, ללא רחמים, בכל מקום שבו נפגעים אנשים גרמנים, אבל אני מסרב לאשר למשטרה להגן על חנויות של יהודים."
התאחדות יהודי גרמניה חשה מחויבת לפרסם הצהרת תמיכה בממשלת גרמניה הנאצית וקבעה כי "רשויות הממשל האחראיות אינן מודעות לחומרת המצב. אנחנו לא חושבים שאזרחי גרמניה ייסחפו ויפגעו ביהודים." גם אנשי עסקים יהודים בולטים פרסמו מכתבי תמיכה במשטר הנאצי, וקראו למנהיגי הארגונים היהודיים בעולם להימנע מחרם על גרמניה. הצהרה דומה פורסמה על ידי קבוצה שולית של יהודים שתמכו בהיטלר בשם "איגוד היהודים הגרמנים-לאומיים".
ההכנות לחרם בארצות הברית ובבריטניה
כתגובה לאירועים האנטישמיים בגרמניה, הקונגרס היהודי האמריקאי החל בהכנות לחרם על גרמניה הנאצית. מספר ארגונים יהודיים התנגדו לצעדים אלה, בטענה שהם עלולים לפגוע ביהודי גרמניה. בין המתנגדים נמנו ועד שליחי הקהילות בבריטניה, בני ברית והוועד היהודי-האמריקאי.
הימשכות ההתקפות הנאציות על יהודי גרמניה גרמו לבני ברית ולוועד היהודי-האמריקאי לשקול מחדש את עמדתם, והם החליטו לתמוך בחרם. ב-12 במרץ נפגשו בניו יורק מספר נציגים של ארגוני יהודים ודנו בהכנות לחרם. באותו יום נאצים תקפו ברחוב בברלין שני יהודים אמריקאים.
ב-20 במרץ 1933 נפגשו במלון אסטור בניו יורק 1,500 נציגים של ארגונים יהודיים שונים, והחליטו לארגן עצרת מחאה המונית באצטדיון בכיכר מדיסון ב-27 במרץ 1933. (האצטדיון בכיכר מדיסון נקרא אז "מדיסון סקוור גארדן", והוא נהרס בשנת 1968. כיום קרוי אצטדיון אחר בשם זה.)
היה בין הבולטים בפעולות המחאה, ותכנן צעדה לבניין העירייה של ניו יורק בהשתתפות 20,000 חיילי מילואים יהודים במדים, ללא כרזות מלבד דגלי ארצות הברית, מגיני דוד וסממנים יהודיים. בפגישה ב-21 במרץ אמר ויליאם ו. כהן, אחד ממנהיגי הארגון: "יהודי שקונה מוצר מתוצרת גרמניה, אפילו בשווי פרוטה אחת, הוא בוגד בעמו."
הרב סטיבן שמואל וייז דחה טענות של מתנגדי החרם באומרו: "זה הזמן להפגנות המוניות. עבר זמנם של צעדים זהירים. עלינו לנהוג כמו גברים. אם נמשיך לשתוק, איך נוכל לבקש מחברינו הנוצרים להרים את קולם במחאה נגד העוולות הנגרמות ליהודי גרמניה? האירועים המתרחשים בגרמניה היום עלולים לקרות מחר בכל מדינה אחרת, אלא אם כן יגנו אותם ויעצרו אותם. זו איננה מתקפה על יהודי גרמניה, אלא על יהודי העולם." הוא קבע שהחרם הוא חובה מוסרית: "עלינו להשמיע את קולנו. אם זה לא יועיל, לפחות נדע שאמרנו את דעתנו."
על פי בקשת התאחדות יהודי גרמניה, שלחה הנהלת הסוכנות היהודית בירושלים מברק ללשכתו של היטלר, בו הבטיחה לו שהיהודים בארץ ישראל לא הכריזו ולא התכוונו להכריז חרם על גרמניה. על אף בקשת המנהיגים היהודים בגרמניה, הקונגרס היהודי האמריקאי החליט לקיים את פעולות המחאה.
מחאת ה-27 במרץ
ב-27 במרץ 1933 התקיימו עצרות מחאה המוניות של הארגונים היהודים באמריקה. באירוע המרכזי באצטדיון בכיכר מדיסון השתתפו 55,000 מפגינים, ובין היתר נאמו בו ראש עיריית ניו יורק אל סמית' והרב משה זבולון מרגליות. אירועי מחאה נוספים נערכו בבולטימור, בוסטון, פילדלפיה, קליבלנד, שיקגו ו-70 ערים נוספות בארצות הברית, בהשתתפות ראשי כנסיות ואיגודים מקצועיים. ההפגנות סוקרו ושודרו ברחבי העולם.
מארגני המחאה קראו לנשיא ארצות הברית, פרנקלין רוזוולט, לתקן את חוקי ההגירה ולאפשר ליהודי גרמניה להגר לארצות הברית.
החרם
החרם על גרמניה הנאצית החל במרץ 1933 באירופה, בארצות הברית ובארץ ישראל המנדטורית. הוא נמשך עד כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה ב-7 בדצמבר 1941.
במרץ–אפריל 1933 נערכו כינוסי מחאה בבתי כנסת בקאהיר, אלכסנדריה, ביירות, דמשק וחלב. באפריל 1933 הצטרפו יהודי מצרים לחרם שהוכרז נגד בתי מסחר ומוצרים גרמניים. אספות המחאה מנו כמה אלפי אנשים, שהתכנסו בבתי הכנסת ושלחו מברקי מחאה לחבר הלאומים ולנשיא גרמניה. במצרים ובלבנון הצטרפו אל המוחים גם אישים לא-יהודיים מקרב האוכלוסייה המוסלמית והנוצרית.
יהדות בריטניה, שהתנגדה בתחילה לחרם, הצטרפה בנובמבר 1933.
תוצאות החרם ניכרו בגרמניה. חברת הספנות הגדולה Hamburg America Line נקלעה לקשיים עקב החרם, וביולי 1933 נאלצה מועצת המנהלים להתפטר. הייצוא מגרמניה לארצות הברית ירד בכמעט רבע בהשוואה לשנה הקודמת, דבר שהדאיג את המשטר. יוזף גבלס אמר בנאום באתר הכינוסים של המפלגה הנאצית כי זו סיבה ל"דאגה רבה". החרם היה יעיל במיוחד בארץ ישראל, ורבים קראו לציבור היהודי להחרים את תוצרת גרמניה. בעיקר הוחרמו בארץ ישראל חברות תרופות גרמניות. כשני שלישים מתוך 652 הרופאים היהודים שהיו בארץ באותה עת הפסיקו לתת מרשמים לתרופות גרמניות.
ב-15 במרץ 1937 נערכה באצטדיון בכיכר מדיסון בניו יורק עצרת מחאה גדולה נוספת שתמכה בחרם על גרמניה הנאצית. מספר ניסיונות להפסיק את החרם, ולו רק באופן חלקי, נדחו.
הן בתוך גרמניה והן מחוצה לה, החרם נתפס כצעד "תגובתי ותוקפני" של הקהילה היהודית בתגובה לרדיפות המשטר הנאצי. העיתון הבריטי "דיילי אקספרס" פרסם ב-24 במרץ 1933 את הכותרת "יהודה מכריזה מלחמה על גרמניה".
תגובת הנאצים
ב-27 במרץ 1933 הכריז שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס על שורה של "צעדי נגד חריפים" נגד יהודי גרמניה בתגובה לחרם של יהדות ארצות הברית. הוא הכריז על חרם של יום אחד נגד עסקים יהודיים בגרמניה שיתרחש ב-1 באפריל 1933, שיבוטל אם יופסק החרם נגד גרמניה הנאצית. הוא אף הזהיר שאם המחאה נגד גרמניה לא תיפסק, אזי "החרם יחודש... עד שתושמד יהדות גרמניה."
בחרם אחד באפריל 1933 הוצבו אנשי אס אה ואס אס בחזית כל עסק שהוגדר יהודי, והודיעו לכל לקוח שביקש להיכנס כי זהו עסק יהודי, אולם ההחלטה אם להיכנס נותרה בידי הלקוח, וכך היה החרם מבחינה רשמית בגדר המלצה. לובשי החולצות החומות הציבו בפתחי חנויות, מרפאות ומשרדי עורכי דין, שלטים שהודפסו בנוסח אחיד וכרוזים עם סיסמאות מוכנות מראש. משאיות מלאות אנשי אס אה וחיילים משוחררים של אגודת "קסדת הפלדה" הלאומנית עברו ברחובות ודרשו לא לקנות אצל יהודים. בנוסף, ברבעים היהודיים הכו אנשי האס אה כמה עוברי אורח שניסו לעזור ליהודים. המשטרה התערבה רק לעיתים רחוקות.
תוצאות החרם
החרם לא הצליח לצמצם את ההתנכלויות ליהודים בגרמניה, ונחשב כיום לאחד האירועים שקדמו להשמדת היהודים במהלך השואה.
גרמניה הנאצית התגברה על הפגיעה הכלכלית הראשונית שחוותה עקב החרם, בעיקר בעזרת הסכם העברה ובתוכנית חשאית ל, שהתבססה על ייצור מקומי.
במהלך המאה ה-20 נהגו יהודים בישראל ובארצות הברית להחרים מפעם לפעם מוצרים של חברות ששיתפו פעולה עם המשטר הנאצי בגרמניה, בהן פולקסווגן, מרצדס-בנץ, ב.מ.וו ותאגידים נוספים.
ת'אבת מרדאווי
ת'אבת עזמי סליימאן מרדאווי (בערבית: ثابت عزمي سليمان مرداوي) הוא איש הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני באזור ג'נין, טרוריסט אשר חימש וצייד 9 מחבלים מתאבדים, שלח אותם אל מותם וגרם לרציחתם של 20 ישראלים ופציעתם של 150. הוא נעצר במבצע חומת מגן, נשפט ומאז יושב בכלא בישראל.
קורות חייו
ת'אבת מרדאווי, תושב הכפר עראבה שבאזור ג'נין, החל בפעילותו הטרוריסטית ב-1994. הוא נעצר על ידי ישראל וישב בכלא בשנים 1994 - 1998. לאחר שחרורו הצטרף לג'יהאד האסלאמי והשתלב בהנהגת הארגון בג'נין. בנובמבר 1998 הוא נעצר על ידי המודיעין המסכל הפלסטיני, והיה כלוא באופן חלקי בג'נין עד לשחרורו במאי 2000.
לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה בספטמבר 2000 חידש קשריו עם פעילי הג'יהאד האסלאמי. במהלך האירועים בלט כטרוריסט אשר פעילות הטרור שיזם גרמה להריגת 20 ישראלים ולפציעת 150. היה סגנו (ביחד עם עלי ספורי) של מחמוד טוואלבה, הידוע בכינויו "נורסי", שהיה ראש הזרוע הצבאית של הג'יהאד האסלאמי בשומרון.
במסגרת מבצע חומת מגן הסגיר עצמו מרדאווי לידי כוחות צה"ל ב-11 באפריל 2002. בחקירתו סיפר כי במהלך הקרב עם חיילי צה"ל במחנה הפליטים ג'נין הוא עשה שימוש בפיצוץ בלוני גז ובכך גרם להרס בתים שבהם התגוררו אזרחים תמימים. כמו כן הודה מרדאווי שהוא וחבריו החליטו להיכנע מאחר שלא יכלו לעשות דבר כדי לעצור את הדחפורים המשוריינים של צה"ל שהחלו לפעול באופן מסיבי במחנה.
פעילות כטרוריסט
במהלך חקירתו הודה מרדאווי כי הוא עומד מאחורי תכנון וביצוע הפיגועים הבאים:
סטרהיניה אראקוביץ'
סטרהיניה אראקוביץ' (בסרבית: Страхиња Ераковић; נולד ב-22 בינואר 2001 בבטאיניצה שברפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת זניט סנקט פטרבורג מליגת העל הרוסית בכדורגל ובנבחרת סרביה.
קריירת מועדונים
אראקוביץ' גדל במחלקת הנוער של הכוכב האדום בלגרד. בעונת הושאל לגרפיצ'אר מהליגה הסרבית השנייה. ב-1 באוגוסט 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של הכוכב האדום בלגרד, בניצחון 3-0 על נובי פאזאר במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת.
ביולי 2023 חתם בזניט סנקט פטרבורג מהליגה הרוסית.
קריירה בינלאומית
ב-2 ביוני 2022 ערך אראקוביץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סרביה, בהפסד 1-0 לנבחרת נורווגיה במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
נכלל בסגל נבחרת סרביה לטורניר מונדיאל 2022.
בניין 770 (כפר חב"ד)
בניין 770 בכפר חב"ד (שמו הרשמי: בית אגודת חסידי חב"ד - אהל יוסף יצחק ליובאוויטש, ובראשי תיבות: בית אגו"ח; מכונה גם "בית הרבי"), הוא מבנה העתק של בניין מרכז חב"ד העולמי – 770 בקראון הייטס שבברוקלין, הממוקם במרכז היישוב כפר חב"ד. הבניין נבנה בשנת ה'תשמ"ו (1986) בהוראת האדמו"ר רבי מנחם מנדל שניאורסון.
בבניין שוכנים בין היתר משרדי אגודת חסידי חב"ד, בית כנסת וכולל אברכים. כמו כן פועל בו מרכז מבקרים.
היסטורית הבנייה וחנוכת הבית
בהתוועדות י"ב בתמוז תשמ"ה (1985), ביקש הרבי מליובאוויטש מחסידיו לבנות בכפר חב"ד מבנה שישמש כמרכז להפצת חסידות בישראל, אשר שמו יהיה "בית אגודת חסידי חב"ד". הרבי ביקש שיקימו כולל אברכים שישכון במקום זמני עד שייבנה הבניין החדש.
הרבי הורה כי הבניין ייבנה כהעתק של מרכז חב"ד העולמי שבברוקלין, כדי לאפשר למי שאין ביכולתו להגיע למבנה המקורי ולהתרשם מהדגם שבכפר חב"ד.
בכ"ו בטבת תשמ"ו נערך טקס הנחת אבן הפינה לבניין, במעמד רבנים ואישי ציבור.
בחודש שבט תשמ"ו החלה הבנייה, על ידי הקבלן דוד מררי וחברת "דומר". לקראת פסח כבר היה מוכן שלד הבניין, אולם הבנייה נעצרה בעקבות מחסור בחומרי בנייה מתאימים בישראל. לאחר הפסקה של כחודש בבנייה, זירז הרבי את העוסקים במלאכה וקרא לסיים את הבנייה עד לחג הגאולה י"ב בתמוז. בתחילת חודש סיוון החלו במפעל "טרקוטה אופקים" לייצר לבנים אדומות המחקות את לבני הבראונסטון (Brownstone) שמהן בנוי הבניין המקורי והעבודה נמשכה בקצב מזורז. לקראת סיום הבנייה עבדו במקום כ-150 עובדים ובתוך שלושים ושלושה ימים סיימו את הפרויקט.
השימוש בבניין
בבניין יש מרכז מבקרים המארח קבוצות תיירים ואישי ציבור המקבלים סיור במקום. במהלך הסיור צופים המבקרים בקטעי וידאו על הרבי מליובאוויטש, מאזינים לסקירה על תולדות חסידות חב"ד, על המבנה ועל הפעילות המתקיימת בו ומתפללים בהעתק חדר היחידות של הרבי מליובאוויטש הנמצא במבנה. שלוחי חב"ד, המארחים קבוצות בכפר חב"ד, מביאים את האורחים לביקור במקום לאחר שהמבקרים, ששמעו על ההעתק, מבקשים לבקר ולהתפלל בו. בעונת הקיץ מבקרים במבנה צעירים רבים המגיעים ארצה במסגרת פרויקט תגלית.
ב-1987 (תשמ"ז) הועברו לבניין הסניף והחנות המרכזית בישראל של הוצאת ספרים קה"ת. בשנת 2006 (תשס"ו) נבנה בבניין העתק חדר היחידות של הרבי.
בחנוכה תשס"ט (2008), הוצבה על גג הבניין חנוכייה שגובהה 8 מטרים. בשנת 2016 (תשע"ו) הקימו קרן קיימת לישראל ומועצה אזורית שדות דן פארק סביב לבניין. הפארק כולל מדשאות שבילי הליכה ומסלולי אופניים.
ג'ורג' בלו
קריירה
בלו נולד באבוג'ה שבניגריה, ובגיל שנה עבר עם משפחתו לדגלסוויל, ג'ורג'יה. במהלך הקריירה המוקדמת שלו שיחק ב-Southern Soccer Academy, מועדון כדורגל לנוער המזוהה עם המועדון האנגלי צ'לסי, וב-Alpharetta Ambush, שם שיחק במשך חמש שנים.
ב-2 בספטמבר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת הבוגרים של אטלנטה יונייטד במשחק במסגרת ה-MLS נגד די. סי. יונייטד, משחק אותו הפסידה אטאלנטה 3–1. הוא כבש את שערו הראשון חודש לאחר מכן ב-6 באוקטובר בניצחון 1–2 על ניו אינגלנד רבולושן.
ב-31 בינואר 2022 חתם בארמיניה בילפלד מהבונדסליגה, בחוזה לארבע שנים וחצי. ב-5 בפברואר ערך הופעת בכורה בקבוצה, בתיקו 1-1 נגד בורוסיה מנשנגלדבך.
ב-14 ביולי 2023 חתם בל.א.ס.ק. לינץ.
קריירה בינלאומית
בלו ייצג את ארצות הברית בנבחרות הנוער, ובאוקטובר 2019 נכלל בסגל הנבחרת עד גיל 17 לקראת מונדיאל עד גיל 17.
בינואר 2021, בלו זומן לנבחרת ארצות הברית הבוגרת לקראת משחק ידידות מול טרינידד וטובגו. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ב-31 בינואר בניצחון 7–0. בגביע הזהב 2021 היה חלק מסגל הנבחרת בו זכתה נבחרת ארצות הברית.
תארים
אטלנטה יונייטד
נבחרת ארצות הברית
אישיים
דקונסטרוקציה
בפילוסופיה קונטיננטלית ובביקורת הספרות, דֵּקוֹנְסְטְרוּקְצְיָה (במינוח האקדמיה ללשון העברית: פֵּרוּק) היא שיטה פילוסופית וספרותית פוסט סטרוקטורליסטית, שמזוהה עם הפילוסוף היהודי-צרפתי ז'אק דרידה. בניסוח כללי, דקונסטרוקציה היא פירוק הטקסט והבנייתו מחדש במסגרת קריאה ביקורתית. מתודה זו חותרת תחת משמעות הטקסט עצמו, כדי לפורר כל משמעות יציבה בקרבו. דקונסטרוקציה נחשבת אחד מעמודי התווך הפילוסופיים של הפוסטמודרניזם.
המשמעות של "דקונסטרוקציה"
במילה "דקונסטרוקציה" נעשה שימוש על ידי ז'אק דרידה ואנשים אחרים, ביניהם גיאטרי צ'קרוורטי ספיבק, פול דה מאן, ג'ונתן קאלר, ברברה ג'ונסון והיליס מילר, כדי לתאר מעין אירוע בו הם השתתפו. עם זאת, כותבים אלה התנגדו בחריפות לניסיונות תיאור מדויקים וממצים של המילה. כך למשל, דרידה, שהיה הראשון שהשתמש במילה באופן פילוסופי ובלשני, העיר: "היו לי ציפיות מעטות בלבד שתאוריה זו תשחק תפקיד מרכזי כל כך בשיח שעניין אותי באותו זמן" (ראו a Letter to A Japanese Friend ). על פי דרידה, דקונסטרוקציה אינה ניתוח, ביקורת, שיטה, פעולה או מבצע. באשר לשאלה מהי דקונסטרוקציה, דרידה טען: "אין לי מענה פשוט ופורמלי לשאלה זו".
לפיכך הוקדשו מאות דפים לשאלה מהי דקונסטרוקציה, ונכתבו אלפי דפים בהם "מתרחשת" דקונסטרוקציה. מרבית טקסטים אלו קשים לקריאה או לתמצות. אוהדי הזרם טענו כי סגנון הכתיבה האידיוסינקרטי והמקשה מהותי לטיפול נכון בנושא. מבקרי הזרם קראו לסגנון זה במגוון תארים מחמיאים פחות, החל ב"עירפול מכוון" וכלה ב"שטויות מוחלטות".
עיסוקה המרכזי של הדקונסטרוקציה הוא ביקורת רדיקלית של פרויקט עידן הנאורות ושל מטאפיזיקה, שכוללת באופן ספציפי טקסטים מכוננים של פילוסופים כאפלטון, רוסו והוסרל, אך גם טקסטים מסוג אחר, כולל ספרות. הדקונסטרוקציה מזהה במסורת הפילוסופיה המערבית "מטאפיזיקה של נוכחות" (הידועה גם כ"לוגוצנטריות"), שמאמינה כי השפה-מחשבה (ה"לוגוס") היא בעלת זכות יתר, אידיאלית, וישות נוכחת, ממנה כל שיח ומשמעות נובעים. לוגצנטריות זו היא מטרת התקיפה העיקרית של הדקונסטרוקציה.
מתרגם מוקדם של דרידה (הפילוסוף דייוויד ב. אליסון) הסביר את המונח "דקונסטרוקציה" כך:
המונח "דקונסטרוקציה" מתייחס לדרך בה פרטים "מקריים" שבטקסט יכולים להחשב כבוגדים או חותרים תחת משמעות ההודעה ה"מהותית" שלו. (יש להבין כי המילה "מקרי" כאן משמעה אלמנטים שאינם חיוניים לקיומו של דבר). ראו ריצ'רד רורטי, "From Formalism to Poststructuralism".
יחסי מקדוניה הצפונית–שווייץ
יחסי מקדוניה הצפונית–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מקדוניה הצפונית לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
בשנת 1994, שנה אחת לאחר שהמדינה זכתה בעצמאותה מיוגוסלביה, שווייץ מינתה את השגריר שלה בסופיה, בירת בולגריה להיות אמון גם על מקדוניה הצפונית. שווייץ סיפקה שישה שוטרים לסוכנות האומות המאוחדות שמטרתה הייתה לשמור על שלום ביוגוסלביה לשעבר. שווייץ תרמה למדינה על מנת שתקיים את מפקד האוכלוסין הראשון שלה ב-1994 והקימה תחנת רדיו מקומית בסקופיה בשנת 1995.
שווייצרים במקדוניה הצפונית
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2018 התגוררו במקדוניה הצפונית שלוש מאות חמישים ושבעה אזרחים שווייצרים.
מייק הות'ורן
ג'ון מיכאל (מייק) הות'ורן (באנגלית: John Michael Hawthorn. 10 באפריל 1929 - 22 בינואר 1959) היה נהג מרוצים הבריטי הראשון שלקח חלק במרוצי הפורמולה 1. בשנת 1955 ניצח במרוץ 24 השעות של לה מאן, אך זכור בעיקר בשל מעורבותו באסון הלה מאן, התאונה הגדולה ביותר בתולדות הספורט המוטורי, שאירעה באותו מרוץ. בשנת 1958 זכה באליפות הפורמולה 1 ולאחר מכן הודיע על פרישתו. שישה חודשים לאחר מכן נהרג בתאונת דרכים.
ביוגרפיה
הות'ורן נולד בעיירה מקסברו, יורקשייר לוסלי ווינפרד. אביו של הות'ורן היה בעלים של מוסך, בו סיפק חלקים ושירותים למותגים דוגמת יגואר ופרארי. אביו התחרה במרוצי אופנועים ותמך בקריירת המרוצים של בנו. בשנת 1954 נהרג האב בתאונת דרכים ומייק ירש את העסק.
קריירת המרוצים
ב-2 בספטמבר 1950 ערך את מרוץ הבכורה, בו ניצח בקטגוריית ה-1,000 סמ"ק. בשנת 1951 הצטרף לסבב תחרויות גביע הזיכרון של ברוקלנדס, אותו סיים במקום הראשון בפער של נקודה אחת. בשנת 1952 עבר להתחרות במכוניות חד-מושביות והשתתף במרוצי פורמולה 2. הוא ניצח במרוץ הבכורה בו השתתף וצבר הישגים נאים גם במרוצים הבאים. ההצלחה משכה את תשומת לבו של אנצו פרארי, שהציע לו להצטרף כנהג לקבוצת פרארי.
ב-11 ביוני השתתף במרוץ 24 השעות של לה מאן כנהגה של קבוצת יגואר. במהלך השעה השלישית של המרוץ האט הות'ורן על מנת להיכנס לרחבת הטיפולים. לאנס מקלין, נהגה של קבוצת אוסטין, שהיה צמוד אליו פנה בחדות על מנת להימנע מהתנגשות ברכב שלפניו. כתוצאה מהסטייה פגע ברכבו של פייר לאבק שנסע במהירות של 200 קילומטר לשעה. כתוצאה מההתנגשות התפרקה מכוניתו של לאבק והתעופפה באוויר. לאחר שנחתה, התלקחה המכונית. חלקים שונים מתוך המכונית, ביניהם המנוע הבוער, התעופפו לתוך קהל הצופים. לאבק נהרג באופן מיידי לאחר הפגיעה. כתוצאה מהפיצוץ ומהחלקים שפגעו בקהל נהרגו 83 צופים ו-120 צופים נוספים נפצעו. לאחר פינוי הפצועים המשיך המרוץ, אותו סיים הות'ורן כמנצח. למחרת היום הופיעו בעיתונות הצרפתית תמונות של הות'ורן חוגג עם בקבוקי שמפניה בסיום המרוץ, חגיגות שזכו לתגובות נזעמות.
בעונת 1956 עזב שוב את קבוצת פרארי ועבר לקבוצת BRM. הקבוצה לא הצליחה להכין את הרכב בזמן למרוץ פתיחת העונה ואפשרה להות'ורן להתחרות במרוץ זה עבור קבוצת מזארטי. הות'ורן סיים את המרוץ במקום השלישי, אך אלו היו הנקודות היחידות שצבר במהלך העונה. בעונת 1957 חזר לקבוצת פרארי, בה נהג לצידו של פיטר קולינס. צמד הנהגים הבריטיים הפכו לחברים טובים במהלך שתי העונות הבאות, בהן חלקו יריבות משותפת עם לואיג'י מוסו, נהגה האיטלקי של הקבוצה.
בגרנד פרי של עונת 1958 במונקו הוביל במחצית הדרך, אך אז התפוצץ מנוע הרכב והכריח אותו לפרוש. גם בגרנד פרי האיטלקי הוביל לאורך מרבית המרוץ, אך בעיה במצמד גרמה לו להאט ולסיים את המרוץ במקום השני. בגרנד פרי של פורטוגל נפסל הות'ורן, דבר שעלה לו בהפסד של שש נקודות. סטירלינג מוס, המתחרה העיקרי שלו על תואר האליפות, ערער על החלטת השופטים והנקודות הוחזרו להות'ורן, שבנוסף זכה בנקודת בונוס על ביצוע ההקפה המהירה. במרוץ האחרון של העונה הוביל מוס לאורך כל המרוץ, במצב זה הות'ורן נדרש לסיים במקום השני על מנת לזכות באליפות. לקראת סיום המרוץ אפשר פיל היל, חברו לקבוצה שהיה במקום השני, להות'ורן לעקוף אותו ולזכות בתואר. הזכייה, בפער של נקודה הגיעה אף על פי שבמהלך העונה ניצח רק במרוץ אחד, לעומת ארבעה ניצחונות של מוס.
מותו של קולינס במהלך הגרנד פרי הגרמני השפיע מאוד על הות'ורן והוביל להחלטתו לפרוש בסיום העונה.
מותו
ב-22 בינואר 1959, חודשים ספורים לאחר פרישתו, נהרג ה'ותורן בתאונת דרכים. התאונה אירעה במחלף גילפורד, אזור מסוכן בו אירעו 15 תאונות רציניות בשנתיים שקדמו לתאונה שבה נהרג. על פי עדי ראייה נסע במהירות ברכב היגואר שלו, על כביש שהיה רטוב בשל הגשם. הות'ורן יצא לעקיפה של רכב בו נהג בוב ווקר, מנהל קבוצת מרוצים, שהיה מיודד עם הות'ורן. מיד לאחר ביצוע העקיפה הכביש התפתל ימינה, הות'ורן שניסה להיצמד לנתיב השמאלי איבד שליטה על הרכב והתנגש בעצים שעמדו לצד הדרך. מעוצמת הפגיעה הוא הועף למושב האחורי תוך שהוא סובל מפגיעות ראש קטלניות.
ההשערה המרכזית הייתה כי הות'ורן ווקר התחרו ביניהם, השערה שהתחזקה בעקבות סרובו של ווקר לומר באיזה מהירות נסע במהלך החקירה שנעשתה לאחר התאונה. בראיון שנערך בשנת 1988 הודה ווקר כי אכן התחרה עם הות'ורן וכי נמנע מלהודות על בכך על מנת למנוע הפללה עצמית.
מאז שנת 1959, מוענק בכל שנה פרס הגביע לזכר הות'ורן לנהג הבריטי או מחבר הלאומים הבריטי הטוב ביותר באותה שנה.
אורט חולון
אורט חולון - בית הספר השש-שנתי ומכללה למנהיגות, מדעים וטכנולוגיה בעברו היה בית כלא לאסירים פלילים הוא בית ספר שש שנתי (כיתות ז'-י"ב) בעיר חולון בבעלות רשת אורט ישראל. בבית הספר נלמדות המגמות: צילום, קולנוע, אומנות, הנדסת אלקטרוניקה, מחשבים ותקשורת.
"אורט חולון" ממוקם ברחוב פרופסור משה שור 2 בחולון. בתחילת שנת 2020 (שנת הלימודים תש"ף) בית הספר קיבל במעמד ראש עיריית חולון, מוטי ששון, פרס כספי בסך 30,000 ש"ח על הישגי בית הספר בתחום הערכי, הלימודי והחברתי.
שי כספי
שי כספי (נולד בשנת 1960) הוא כדורסלן עבר ישראלי, בגובה 2.02 מטר, ששיחק, בין היתר, בבית"ר תל אביב ובנבחרת ישראל.
ביוגרפיה
כספי החל את הקריירה בגיל 17 בקבוצת הנוער של בית"ר תל אביב. הוא היה חלק ממחלקת נוער מפוארת של הקבוצה באותן שנים. הישג השיא של מחלקת הנוער היה בזכיית קבוצת הנוער באליפות המדינה בעונת 75/76 - הישג חד פעמי שלא חזר על עצמו.
בהמשך עבר להפועל גן שמואל מהליגה השנייה, וסייע לעלייתה לליגה הראשונה. לאחר מכן חזר כספי לבית"ר תל אביב, ושיחק במדיה עוד חמש עונות. לאחר שהסתכסך עם הנהלת הקבוצה והושם בהסגר, עבר כספי למכבי חיפה באמצעות החלטת בית משפט.
בתום עונה אחת, עבר כספי למכבי נתניה שעמה ירד ליגה. בליגה השנייה חזר לשחק בבית"ר תל אביב. סך הכל קלע למעלה מ-2,000 נקודות בקריירה.
בנבחרת ישראל רשם כספי 32 הופעות, ושיחק בטורניר הקדם אולימפי 1984.
לאחר הפרישה עבד כספי כמנהל תיקי לקוחות בחברת החשמל.
יוז'ף פוגאן
ביוגרפיה
פוגאן נולד במשפחה יהודית ענייה בפשט ולימודיו היוו מאמץ כספי גדול עבור הוריו. לאחר סיום בחינות הבגרות למד שפות, כדי להיות מורה לצרפתית, לגרמנית ולהונגרית ובזמן זה התוודע למרקסיזם. בשנת 1905 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית, ובחר במקצוע העיתונאות במקום במקצוע ההוראה. משנת 1910 הוא היה חבר הסגל של העיתון וכתב העת נפסבה (Népszava) ו"סוציאליזם". כמבקר ספרות, הוא עמד בראש ההשקה של סדרה בשם "הספרייה העולמית" בנושא חינוך עובדים, וכתב מאמרי מבוא לכרכים שלה. עמדתו הייתה חיובית לגבי המשורר אנדרה אדי והמגמה הספרותית החדשה שהוביל. הוא היה אחד הנציגים הראשונים של האסתטיקה הספרותית המרקסיסטית בהונגריה. יוז'ף פוגאן, עיתונאי צעיר, הצטרף לתא הבונים החופשיים הרדיקלי "מרטינוביץ" בשנת 1912 וכן היה פעיל בחוג גלילאו לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא היה חייל בחזית ואחר כך כתב צבאי וכתב יצירות נגד מלחמה (משפטו של פרידריך אדלר, פשעי מפלגת הפועלים). בשנת 1918 עזבו כל הסוציאל-דמוקרטים את תאי הבונים החופשיים לפי הוראת המפלגה וביניהם גם יוז'ף פוגאן, יוז'ף דינר- דינש, ז'יגמונד קונפי, זולטאן רונאי, יוז'ף ואגו.
מהפיכת החרציות והרפובליקה הסובייטית
בסתיו 1918 הצטרף פוגאן לאופוזיציה השמאלית של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ה-MSZDP. הוא הפך לאחד ממנהיגי מהפכת החרציות, וראש המועצה הצבאית בבודפשט (המועצה הצבאית בבודפשט הייתה גוף מהפכני שהוקם בשנת 1918 לאחר התמוטטות החזית האיטלקית, והיא הורכבה משבים הונגרים, חיילים פשוטים, קצינים זוטרים, וקצינים שחזרו מהחזית ברוסיה. בראשם עמד תחילה איש חיל האוויר אימרה צ'רניאק. פעילותו וכישוריו של פוגאן בגוף זה היו מאוד שנויים במחלוקת.
בדצמבר 1918 הוא עדיין מחה נגד מערכת התעמולה הקומוניסטית במועצה הצבאית. באביב 1919 היה מוכן לשתף פעולה עם הקומוניסטים, ולמעשה הוא עצמו הפך לקומוניסט והיה אחד החותמים על ההחלטה שהכריזה על איחוד שתי מפלגות הפועלים ליצירת דיקטטורה של הפרולטריון. הוא מילא תפקיד ברפובליקה הסובייטית ההונגרית כקומיסר העם, לענייני צבא, לחוץ ואחר כך לחינוך. בצבא האדום ההונגרי היה מפקד הגיס השני. לאחר התפטרותו של הגנרל אאורל שטרומפלד, מפקד הצבא האדום הפך למעשה למנהיג הצבא. כנגד מושג גיוס החובה הכללי של טיבור סמואלי, ועדה של המועצה המהפכנית הוקמה ב-24 במרץ 1919 ועדה בת השלושה חברים (בלה קון, וילמוש בהם ויאקאב ולטנר). הוועדה תמכה בסופו של דבר בתפיסת גיוס הצבא של פוגאן, ועל בסיס זה פורסמה ההחלטה על הקמת הצבא האדום ב-25 במרץ. כתוצאה מחילוקי דעותיו עם הנהגת הצבא, פוגאני התפטר מתפקידו בצבא ב-4 באפריל (חטיבה של הצבא האדום דרשה את עזיבתו), ובשלב זה השתלטה וועדה צבאית בת חמישה חברים על הנהגת הצבא. כקומיסר העם הוא היה משתתף פעיל ותומך בצעדי ממשלת הרפובליקה הסובייטית כמו שינוי שמות מתקני צבא על מלכים לדמויות בתנועת העבודה. לשמו של פוגאני נקשר איסור הופעת המגזין ניוגט. עבודתו הספרותית שלו לא לוותה בהצלחה ברורה, מחזהו נפוליאון ספג ביקורת שלילית מאוד בניוגט על ידי מיקשה פנייה כחודש לפני שכתב העת נאסר.
אחרי נפילת הרפובליקה הסובייטית
לאחר קריסת הרפובליקה הסובייטית ברח פוגאני לווינה. אחר כך היגר לברית המועצות בשנת 1920 והשתתף בלחימה בחצי האי קרים כקומיסר פוליטי. במהלך הכנת משפט רצח אישטוואן טיסה הוא הואשם בכך שהיה מעורב בהתנקשות בראש הממשלה הרוזן טיסה ביום מהפיכת החרציות, ולכן ביקשה מממשלת הונגריה מאוסטריה להסגירו. כיוון שהוכח שבזמן ההתנקשות, פוגאני נאם בפני קהל ממרפסת מלון אסטוריה בבודפשט, וביקש מהקהל לשמור על קור רוח, אוסטריה סירבה להסגירו. הליך ההסגרה אף בוטל אחר כך על ידי ממשלת אישטוואן בתלן.
משנת 1921 היה חבר במפלגת הקומוניסטים בהונגריה, ובתקופה זו שימש בתפקיד גם בקומינטרן. בשנת 1922 הוא נסע באופן לא חוקי לארצות הברית, שם עבד בסניף ההונגרי של התנועה הקומוניסטית האמריקאית, למד אנגלית והיה חבר בוועד המנהל של מפלגת הפועלים באמריקה בשם ג'ון פפר. הוא הוחזר למוסקבה בשנת 1924, אך חזר לשם רק בשנת 1925 או מאוחר יותר, ובמהרה נסע לחו"ל, כדי לארגן את התנועות הקומוניסטיות של במדינות הסקנדינביה ובמדינות אסיה השונות (שוודיה, נורווגיה, דנמרק, הרפובליקה הסינית (1912–1949), יפן, קוריאה). בשנים 1928 – 1929 היה שוב פעיל בתנועה הקומוניסטית של ארצות הברית, ומשנת 1930 ואילך התגורר דרך קבע בברית המועצות, שם עסק בהיסטוריה כלכלית ועיתונאות.
בתקופת הטיהורים שיזם סטלין בשנת 1937 הוא נעצר ב־29 ביולי באשמות שווא (כגון פעילות אנטי-מהפכנית). הוא נידון למוות ב-8 בפברואר 1938 והוצא להורג באותו היום. שמו שוקם ב-30 במאי 1956.
עבודותיו
פוגאני כתב עבודות רבות בשפה ההונגרית ובשהותו בארצות הברית פעמיים למד אנגלית וכתב כמה עבודות חשובות גם באנגלית.
סוציולוגיה ישראלית
סוציולוגיה ישראלית הוא כתב עת ישראלי היוצא אחת לחצי שנה בשפה העברית. כתב העת נוסד בשנת 1998 על ידי החוג לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב והוא מוקדש כולו למאמרים בנושאים סוציולוגיים.
מטרת כתב העת היא לשמש במה למחקרים המנהלים שיח עם עבודות מתקדמות בסוציולוגיה העולמית, מתוך התייחסות למתרחש בישראל והפניית המבט אל חומרים מקומיים.
בכתב העת ניתן למצוא מאמרים מדעיים, מתוך גישה פתוחה למגוון מתודולוגיות ותאוריות שונות. כתב העת כולל גם מסות ודיונים העוסקים בנושאים העומדים על סדר היום הסוציולוגי, וכן תגובות על מאמרים שהופיעו בחוברות קודמות.
כתב העת כולל מדור ספרים, המציג מגוון חיבורים ביקורתיים על ספרים שזה עתה ראו אור והם עשויים לתרום להבנת המצב החברתי בישראל.
כתב העת נתמך על ידי המכון למחקר חברתי והמכון לחקר החברה והכלכלה על שם דוד הורוביץ והאגודה הסוציולוגית הישראלית.
לוקה דה לה טורה
לוקאס דניאל דה לה טורה (באנגלית: Lucas Daniel de la Torre; נולד ב-23 במאי 1998 בסן דייגו שבקליפורניה, ארצות הברית) הוא כדורגלן אמריקאי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת סלטה ויגו מהלה ליגה ובנבחרת ארצות הברית.
קריירת מועדונים
דה לה טורה נולד וגדל בסן דייגו שבקליפורניה, ארצות הברית. הוא החל לשחק כדורגל בנומאד ובסן דייגו סרף, ובשנת 2013 עבר לפולהאם. ב-9 באוגוסט 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–3 על לייטון אוריינט במסגרת הסיבוב הראשון של גביע הפוטבול ליג לעונת. ב-28 באוקטובר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, בתיקו 1-1 נגד בולטון וונדררס במסגרת המחזור ה-14 לעונת. ב-25 בספטמבר 2018 הבקיע את שערו היחיד במועדון, בניצחון 1–3 על מילוול במסגרת הסיבוב השלישי של גביע הפוטבול ליג לעונת. בסך הכל ערך שבע הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-7 ביולי 2022 חתם דה לה טורה בסלטה ויגו מהלה ליגה.
קריירה בינלאומית
ב-2 ביוני 2018 ערך דה לה טורה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארצות הברית, בהפסד 1–2 לנבחרת אירלנד במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת ארצות הברית לטורניר מונדיאל 2022.
PHTLS
PHTLS (ראשי תיבות של Pre Hospital Trauma Life Support) היא סכמה לטיפול בפצוע טראומה בודד בשטח, והיא משמשת באופן מלא בעיקר על ידי ארגוני רפואת חירום כגון מד"א ואיחוד הצלה. מטרות הסכמה הן פינוי מהיר של המטופל לבית-חולים תוך כדי פעולות טיפול הכרחיות בלבד בשטח, זיהוי המטופל וסביבתו והערכה זריזה של איום שעלול לפגוע במטופל. הסכמה כוללת 5 שלבים בשני סבבים, שביניהם שלב בו מחליטים על פינוי או על המשך טיפול בשטח.
S - safety
השלב הראשון הוא שלב מקדים, שעיקרו הוא לדאוג לבטיחות הצוות והמטפלים.
A - airway
מטרת השלב היא אבטחת אזור נתיב האוויר של המטופל והתרשמות מרמת הכרתו, והוא כולל:
B - breathing
הפעולות בשלב זה הן:
C - circulation
הפעולות בשלב זה מטפלות בבעיות הקשורות למחזור הדם:
D - disability
הפעולות בשלב זה מתמקדות בזיהוי פגיעות במערכת העצבים:
"טפל או טוס" (T&T)
בשלב זה תתקבל החלטה האם להישאר בשטח לסבב השניוני, או להתחיל פינוי לבית החולים.
הסבב השניוני
הסבב השניוני כולל בדיקות וטיפולים שלא בוצעו בסבב הראשוני:
ביקור ננסי פלוסי בטאיוואן
ב-2 באוגוסט 2022 ביקרה ננסי פלוסי, יושבת ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, בטאיוואן, יחד עם 5 חברי המפלגה הדמוקרטית. הביקור התרחש עד 3 באוגוסט, והוא היה חלק מסיור במספר מדינות במזרח אסיה.
רקע
נכון לבוקר 2 באוגוסט, עוד לא היה ברור האם המשלחת תגיע לטאיוואן. נציג הבית הלבן לביטחון לאומי, ג'ון קירבי, אמר בערב 1 באוגוסט כי סין עלולה להגיב במתקפת טילים באזור טאייוואן או לבצע כל פעולה צבאית אחרת כדי להראות את אי הסכמתה לביקור של משלחת אמריקאית בטאיוואן. במקביל, אמר קירבי כי ארצות הברית לא מפחדת מאיומים מסין ולא תשב בחיבוק ידיים במקרה של תוקפנות כלשהי.
הביקור
למרות האיומים מסין, נחתה פלוסי בטאיוואן עם משלחתה בשעה 22:43, בערב של 2 באוגוסט באמצעות מטוס צבאי. המשלחת כללה 5 חברים בבית הנבחרים מטעם מפלגה הדמוקרטית: גרגורי מיקס, ראג'ה קרישנאמורת'י, סוזן דלבנה, אנדי קים ומארק טאקאנו. המשלחת התקבלה על ידי שר החוץ הטאייווני ג'וזף וו.
ב-3 באוגוסט נפגשה פלוסי עם צאי יינג-ון, נשיאת טאיוואן. לאחר מכן, הלכה פלוסי לפרלמנט של טאייוואן.
פלוסי עזבה את טאייוואן בשעה 18:00, בערב של 3 באוגוסט.
תגובות
מספר מדינות הגיבו לביקור. ראש ממשלת אוסטרליה, אנתוני אלבניזי, אמר כי "איננו רוצים לראות שינוי חד צדדי בסטטוס קוו". ראש ממשלת ניו זילנד, ג'סינדה ארדרן, אמרה כי "דיאלוג ודיפלומטיה זה מה שאנחנו צריכים בזמנים מתוחים אלה". דובר הקרמלין שברוסיה התנגד לביקור ואמר: "מה שקשור לביקור הזה והנסיעה הפוטנציאלית לטייוואן הוא פרובוקציה טהורה".
בפגישה של איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה, שהשתתפו בה 27 מדינות, כולל ארצות הברית, הזהיר האיגוד שהמתחים עלולים להוביל ל"עימותים פתוחים ולהשלכות בלתי צפויות", וקרא לאיפוק מרבי.
לאחר פגישה עם פלוסי, ראש ממשלת יפן פומיו קישידה תיאר את שיגורי הטילים של סין כ"בעיה רצינית לביטחון ארצנו ולביטחון עמנו" וכי "לפעולותיה של סין בהזדמנות זו יש השפעה רצינית על השלום והביטחון של האזור והקהילה הבינלאומית, וצריך להפסיק לאלתר את התרגילים הצבאיים". הוא הוסיף כי ארצות הברית ויפן יעבדו יחד כדי לשמור על שלום ויציבות במצר טאיוואן.
בקוריאה הצפונית מתחו ביקורת על הביקור, אותו תיארו כ"התערבות לא זהירה". בנוסף, הודיעו שאסור להפעיל כוח חיצוני בעניין טאיוואן, וכי מדינתם תומכת באופן מלא בסין. גם פקיסטן הודיעה שהיא תומכת בסין, ומגנה את הביקור.
שרת החוץ של בריטניה, אליזבת טראס, הודיעה כי תגובתה של סין לביקור לא הולמת, וכי הביקור היה הגיוני לחלוטין.
סין
הרפובליקה העממית של סין הגיבה בחריפות על האירוע, לאחר שציינה פעמים רבות בצורות שונות כי ביקורו של פקיד אמריקאי בכיר בטאיוואן ייחשב כהפרה של השלמות הטריטוריאלית, הריבונות והאינטרסים האסטרטגיים של סין, משום שסין רואה בטאיוואן חלק ממנה. בשיחה טלפונית בין נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן ונשיא סין שי ג'ינפינג, הזהיר ג'ינפינג כי ארצות הברית "תשחק באש" אם ביידן יאפשר לפלוסי לבקר בטאיוואן. ב-2 באוגוסט, אמר שגריר סין באו"ם, ג'אנג ג'ון, כי ביקור כזה הוא פרובוקטיבי ויערער את יחסי סין-ארצות הברית. שגריר ארצות הברית בבייג'ינג ניקולס ברנס זומן על ידי משרד החוץ הסיני, כדי למחות על ביקורה של פלוסי.
דוברת משרד החוץ בסין גינתה את הביקור, ואמרה: "לפוליטיקאים מסוימים לא אכפת מכלום בלבד רווחים אנוכיים ומשחקים גלויים באש בשאלת טייוואן".
משרד ההגנה הלאומית של טאיוואן דיווח כי ב-2 באוגוסט טסו 21 מטוסי קרב של חיל האוויר של צבא השחרור העממי בשטח האווירי של טאיוואן. עוד דיווח המשרד, שיום לאחר מכן, ב-3 באוגוסט, טסו מעל שטחם האווירי 27 מטוסים של חיל האוויר הסיני.
בליל 2 באוגוסט, מספר שעות לאחר נחיתת המשלחת בטאיוואן, סין החלה בתרגילים משותפים לחיל הים של צבא השחרור העממי וחיל האוויר בגבול טאיוואן. כמו כן, בוצע ירי ארטילרי באש חיה במצר טאיוואן. בנוסף, סין הודיעה שהם יערכו תרגילים צבאיים באזורים המקיפים את טאיוואן בין 4 באוגוסט ל-7 באוגוסט.
ב-5 באוגוסט הודיע משרד החוץ הסיני כי הטיל סנקציות על פלוסי ומשפחתה הקרובה בתגובה לביקורה בטייוואן. לא ידוע מה יגרמו הסנקציות הסיניות נגד פלוסי. בנוסף סין הטילה מספר סנקציות על ארצות הברית.
הונג קונג
ראש ממשלת הונג קונג, ג'ון לי, הביע את התנגדותו הנחרצת למעשיה של פלוסי לאחר ביקורה בטייוואן. הוא טען שביקורה של פלוסי ערער את הריבונות והסמכות הטריטוריאלית של סין, איים על השלום והיציבות ברחבי מיצר טייוואן והפר באופן חמור נורמות בסיסיות השולטות ביחסים בין-לאומיים. הוא גם הדגיש שממשלת הונג קונג מתנגדת נחרצות לכל התערבות חיצונית בענייניה הפנימיים של סין.
ארצות הברית
בארצות הברית, הסנאטורים הרפובליקנים הפגינו תמיכה נדירה בפלוסי. למנהיג הרפובליקאי בסנאט, מיץ' מקונל, הצטרפו 25 סנאטורים רפובליקנים נוספים שהביעו תמיכה במסעה של פלוסי לטאיוואן. הסנאטורים תיארו את הביקור כתואם למדיניות ארצות הברית לגבי שלמותה של סין.
האגודה היהודית להגנת נערות ונשים
האגודה היהודית להגנת נערות ונשים (באנגלית: Jewish Association for the Protection of Girls and Women) הייתה אגודה יהודית בריטית שהוקמה בשנת 1885 על ידי מספר נשים פעילות, במטרה להילחם בסחר בנשים יהודיות ולסייע בשיקומן של נערות יהודיות מזרח-אירופאיות שעסקו בזנות. בהמשך דרכה הצטרפו לפעילים בה גם גברים. אגודה זו הובילה מאבק בין-לאומי בסחר בנשים, סייעה לקורבנות הסחר ודאגה לשקם אותן. בתום מלחמת העולם השנייה סיימה האגודה את פעולתה.
רקע
האוכלוסייה היהודית במזרח אירופה גדלה במהירות רבה במהלך המאה ה-19. ב-1800 חיו ברוסיה, בפולין, ברומניה ובגליציה כ-1,250,000 יהודים, ואילו בשנת 1900 גדל מספרם ל-6,200,000. הגידול המהיר באוכלוסייה גרם לשינויים דמוגרפיים משמעותיים ולאנדרלמוסיה חברתית. ההזדמנויות הכלכליות פיגרו בהרבה אחרי צרכיה של האוכלוסייה המתרבה, והמחסור יצר גל הגירה גדול; בין השנים 1880–1914 חצו כ-2,400,000 יהודים את הגבולות הבינלאומיים. הם עזבו את מזרח אירופה ומרכזה במטרה להגר לארצות הברית ולשפר את חייהם. חלק מהם לא הגיע ליעד המקורי המתוכנן, ובחר להשתקע באמריקה הדרומית או במערב אירופה בעקבות אפשרויות וסיכויי הצלחה במקומות אלו. על חלקם האחר נכפה השינוי בכוח. לקטגוריה זו השתייכו בעיקר נערות או נשים יהודיות, מתוכן גם נשואות טריות, שפותו בדרכים שונות להשתלב בתעשיית המין שצמחה במקביל להגירה.
ההגירה היהודית לממלכה המאוחדת
הקהילה היהודית בלונדון לפני 1880 הייתה רובה ככולה מושתתת על יהודים ספרדים ומרכז-אירופאים ממעמד כלכלי גבוה. בעקבות גל ההגירה הגדול ממזרח אירופה, חלו שינויים רבים בקהילות היהודיות במערב אירופה ובתוכם גם בבריטניה. בין השנים 1880 ל-1914 גדלה האוכלוסייה היהודית בלונדון מ-40,000 ל-200,000 איש. מרבית היהודים שהגיעו ללונדון מתחום המושב באימפריה הרוסית התרכזו באזור איסט אנד. הם היו מזרח-אירופאים ושונים לגמרי בחזותם ובתרבותם מהקהילה היהודית הוותיקה של לונדון. באזור שררו תנאי עוני וצפיפות בולטים ותנאי סניטציה גרועים. תנאים אלו הביאו עמם פשיעה, ובתוכה גם "סחר עבדים לבן". סחר העבדים הלבן היה תופעה בינלאומית חדשה של גברים ונשים שעסקו במסחר מאורגן ומתואם בנשים יהודיות. קשה לאמוד את מספר הנשים שנסחרו בצורה זו, אך דובר בתופעה בקנה מידה בינלאומי, שנוכחותה הייתה מורגשת, והיא זרעה פחד בקרב היהודים בעולם; הם חששו בין היתר שהמהגרים המזרח-אירופאים העניים והקשורים לפשע יזוהו עמם וילבו את האנטישמיות.
הקמת "אגודת הנשים היהודיות למניעה והצלה"
היא פנתה לדודניה, קלוד מונטיפיורי, ארתור ר' מורו (Arthur R. Moro) והברונית אמה לואיזה רוטשילד וגם לחברם הרב סיימון סינגר, וביחד הקימו את "אגודת הנשים היהודיות לפעולות מניעה והצלה" (באנגלית: The Jewish Ladies Association for Preventive and Rescue Work).
הברונית בטרסי שימשה בתפקיד המזכירה הכללית וליידי רוטשילד התמנתה כנשיאה, בעוד שהגברים כיהנו בוועדה מלווה ל"חברת הנשים". כמו חברות נשים אחרות שהיו בבריטניה באותה תקופה, הוקמה החברה על ידי נשות המעמד הגבוה, פעלה כארגון התנדבותי ושמה לה למטרה להציל נשים שסטו מדרכן, לאפשר להן להשתקם ולקיים חיים מהוגנים, ולצאת ממעגל הזנות.
מנהיגות האגודה הבינו, עוד בתחילת הדרך, כי פעולת הצלה, טובה ככל שתהיה, לא תיתן מענה אמיתי לתופעה עצמה. יש לעקור את הבעיה מן השורש על ידי איתור מוקדם של נשים הנמצאות בסיכון, כדי למנוע את חטיפתן ופיתוין על ידי סוחרי נשים. הן גילו כי חלק ניכר ממלאכת הפיתוי נעשה בנמלים, בעת שהנשים ירדו מן האוניות מבולבלות וחסרות ישע, ולא היו מודעות לסכנות האורבות להן. שם הן נתקלו בנציגים של סוחרי הנשים שהציעו להן ליווי בבטחה ליעדן, או הציעו להן עבודה בטוחה ורווחית ודרך להבטיח את עתידן בארץ החדשה. לאחר שזיהו את הבעיה, החלו נשות האגודה להעסיק את בעלה של מנהלת בית המחסה סטרנהיים, כסוכן של האגודה בנמלים. משימתו הייתה לאתר את הנערות שנסעו לבדן ולהציע את סיועו של הארגון. בכך קיוו לצמצם את החשיפה של הנערות התמימות לעיסוק בזנות.
בתחילת הדרך שכרו נשות האגודה בית ששימש מעין בית מחסה קטן לאמהות חד הוריות עם ילד אחד. בהמשך הבינו שיש צורך בהענקת השכלה מקצועית לנשים ולנערות כדי לאפשר להן למצוא עבודה מכובדת. הנשים המטופלות למדו להיות כובסות ומשרתות וקיבלו חיזוק רוחני על ידי תפילה.
כינון האגודה
במהלך עשר השנים הבאות הרחיבה אגודת הנשים מעט את פעילותה, הוסיפה עוד מספר בתי מחסה לסיוע לנערות והגדילה את מספר סוכני הנמל. עם כל זאת, לקראת סוף שנות השמונים של המאה התשע עשרה הפכה לונדון למרכז בינלאומי של סחר בנשים, כאשר חלק נרחב ממנו נוהל על ידי סוחרי נשים יהודים, שעסקו במכירה של נשים יהודיות לבתי מרזח ברחבי העולם: בבואנוס איירס, במזרח הרחוק, בטורקיה, במצרים ובאנגליה. המנהיגות של אגודת הנשים הבינו, כי אין ביכולתן להתמודד עם זרם הנשים הגדול במשאבים הכספיים המצומצמים שעמדו לרשותן, והן היו זקוקות למימון נוסף כדי להרחיב את פעילותן. בעזרתו של קלוד מונטיפיורי, שהיה בקשרים מסחריים עם החברה היהודית להתיישבות (יק"א), הם פנו בבקשת סיוע לברון הירש, הבעלים של החברה. הברון הירש הסכים לסייע, אולם התנה את הסיוע בשינוי שמו של הארגון מ"חברת הצלה" ל"אגודת הגנה". נשות החברה קיבלו את הצעתו, והצהירו ששינוי השם הוא טבעי ומקובל עליהן לחלוטין, כי הוא ישרת שתי מטרות: ראשית, שמדובר בארגון שבראשו נשים וגברים שפעלו במשותף ולא ארגון נשים בלבד, כיוון שהגברים לקחו חלק פעיל ומרכזי בפעילותו של הארגון. שנית, השם החדש הגדיר בצורה מדויקת יותר את פעילותו של הארגון, כי המילה "הגנה" כוללת בתוכה הצלה ומניעה.
הנהגת האגודה
הנהגת האגודה הורכבה מחמישה אנשים:
מבנה האגודה
האגודה פעלה בוועדות שונות, שכל אחת מהן הייתה אחראית על תחום מסוים, כגון: הכשרה מקצועית, בתי הצלה, ועד הג'נטלמנים ועוד. כל ועדה הייתה מורכבת ממתנדבים ועובדים בשכר, שפעלו במשותף כדי לקדם את סדר היום שהציבו לעצמם חברי הוועד המנהל של כל ועדה. מעל לכל הוועדות היה הגוף המנהל של האגודה, שבראשו עמדה נשיאת האגודה, אמה לואיזה פון רוטשילד. פעולותיה של האגודה התחלקו לפעילויות הצלה ומניעה, קידום חקיקה ושיתופי פעולה באנגליה ומחוצה לה.
פעילויות האגודה
עוד מראשית דרכה ניהלה האגודה שיתופי פעולה עם ארגונים נוצריים בתוך אנגליה, לדוגמה שיתוף הפעולה עם "חברת העזרה לנוסעות" (Travellers' Aid Society), או שיתוף פעולה עם אגודת המשמר הלאומי במאבק על חוק נגד סחר עבדים לבן, כשהמטרה המשותפת של כל הארגונים הייתה להציל נערות מידי סוחרי הנשים. שיתופי הפעולה כללו העברת נערות נוצריות לארגונים נוצריים וקבלת נערות יהודיות מהם, תוך סיוע הדדי בחיפוש אחר נערות שנעלמו. כמו כן, התחלקה "האגודה היהודית" בתחילת דרכה עם "חברת העזרה לנוסעות" במימון משכורתו של סוכן הנמל. בהמשך, חברו מונטיפיורי, מורו והרב סינגר אל ארגונים נוצריים, שעסקו במלחמה בזנות ובסחר בנשים ויחדיו הקימו את "מועצת המוסר הציבורית" (Public morality council). מועצה זו קמה כדי לשנות את החוקים שהיו קיימים בבריטניה ולהגביר את הענישה נגד סוחרי הנשים. בנוסף לממלכה המאוחדת, היו לאגודה שיתופי פעולה פוריים עם ארגונים לא יהודים בעולם. אחת הדוגמאות לכך הייתה, כאשר פנתה האגודה היהודית באנגליה ל"חברה למניעת פשע בניו יורק" (Society for prevention of crime) לסיוע בחיפוש אחר נערה שנעלמה ועקבותיה הובילו לארצות הברית. החברה הניו יורקית הציגה בדו"ח שלה את המקרה שהופנה לתשומת לבה על ידי האגודה היהודית להגנת נערות ונשים באנגליה. בעזרת דו"ח זה ניתן להיווכח שהחברה למניעת פשע בניו יורק טיפלה במקרה, חיפשה את הנערה המדוברת והחזירה אותה לחיק משפחתה.
האגודה קידמה, הובילה והנהיגה שתי ועידות יהודיות בינלאומיות בנושא מניעת הסחר בנשים יהודיות. הן התקיימו בלונדון ב-1910 וב-1927. הוועידה של שנת 1910 הייתה בעלת חשיבות מכרעת, כיוון שזו הייתה הפעם הראשונה שבה נדון בפומבי נושא הסחר בנשים יהודיות בקרב הקהילה היהודית הבינלאומית. בזכות ועידה זו עלתה על סדר היום של העולם היהודי בעיית הסחר בנשים יהודיות ונדונו פתרונות לבעיה זו. הוועידה נמשכה שלושה ימים והגיעו אליה שמונים ושניים נציגים מתשע מדינות, בהן גרמניה, אוסטריה, ארצות הברית ורוסיה. היא נפתחה בתפילה של הרב הראשי באנגליה, הרב נפתלי הרמן אדלר, שהתפלל לשלום הנערות ולמען כוח ותבונה בקרב המשתתפים כדי שיכולו להתמודד עם הרעה החולה שפוקדת את העולם ולנצח. תפילה זו הדגישה את החשיבות של איחוד כל הגופים היהודיים הפועלים למניעת הסחר בנשים ונתנה גושפנקא רבנית לדיון בנושא מורכב זה. בין הדמויות הבולטות שנאמו בוועידה הייתה ברטה פפנהיים, שהדגישה את השפעת העוני על הידרדרות נשים לזנות, וסיידי אמריקאן שדיברה על חשיבות החינוך לנשים. בסוף הוועידה התקבלו מספר החלטות: גיוס מנהיגי הקהילות היהודיות ברחבי העולם, במטרה להסביר וליידע נשים על הסכנות שאורבות להן, פנייה ישירה לרבנים שיסייעו בהקטנת מספר הנישואים של נשים יהודיות לגברים זרים בקהילות שלהם, פרסומים כלליים להעלאת המודעות לנושא הסחר בנשים יהודיות באמצעות עלונים, מתן הסבר לנשים מהגרות ומתן כתובות בטוחות. התחום השני אליו התייחסו החלטות הוועידה הוא תחום שיתופי הפעולה: הועלתה הצעה לחזק את הקשרים בין הקהילות היהודיות בעולם, להקים סניפים של האגודה בכל הנמלים, ולהגדיל את מספר סוכני הנמל ברחבי העולם. התחום השלישי היה תחום החינוך: הוועידה יצאה בפנייה לכל הקהילות היהודיות להעניק הכשרה מקצועית לנשים. אנשי הוועידה קיוו כי הנשים יזכו בהכשרה מקצועית בארצות מוצאן וכך יוכלו לפרנס את עצמן.
הוועידה השנייה בשנת 1927 באה לבחון את השינויים שחלו בעולם לאחר מלחמת העולם הראשונה וכיצד הם השפיעו על שיתופי הפעולה של הארגונים היהודיים במטרה לשקם את התשתית לשיתופי הפעולה, שנהרסה במהלך מלחמת העולם הראשונה. נערכו דיונים רבים בנושא חבר הלאומים והשפעתו בתחום מניעת הסחר בנשים וילדים. בסופה של הוועידה אושררו מחדש החלטות הוועידה הראשונה בהתאם לתמורות, שחלו במהלך מלחמת העולם הראשונה, ונוספה החלטה בנושא החינוך המיני לנערים. מטרת חינוך זה הייתה שיפור המוסר והמידע במלחמה נגד השימוש בזנות. נציגי הוועידה הבינו, שחלק מהבעיה היה שימושם של הגברים היהודיים בזונות, והם רצו לעקור את התופעה מהשורש. זאת ועוד, הוועידה החליטה על הקמת קרן לסיוע כלכלי על מנת להקטין את העוני, לשפר את איכות החיים ולאפשר חיים בכבוד לנשים במצוקה. הקרן נוסדה מתוך מחשבה כי בדרך זו ניתן יהיה לצמצם את הזנות ואת תופעת המסחר בנשים ובילדים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עסקה האגודה בעיקר בסיוע ליהודים במקומות שונים במזרח אירופה, שם גרמה המלחמה להרס מוחלט של התשתיות והחמרת המצב הכלכלי. באזורים האלו גברה תופעת הסחר בנשים אחרי המלחמה. האגודה חיפשה דרכים לסייע לקהל בהתמודדות עם התגברות הסחר האנושי, ומזכיר האגודה, שמואל כהן, ערך ביקורים בקהילות שונות במזרח אירופה כדי להציע פתרונות לבעיית חטיפות הנשים היהודיות וכדי לקדם שיתוף פעולה עם האגודה באנגליה וגם בין הקהילות השונות במזרח אירופה, בינן לבין עצמן. כהן הצליח לשדל רבנים רבים לפנות לקהילותיהם ולשכנע אותן לא לאפשר נישואים דתיים בלי נישואים אזרחיים ולהעלות למודעות מחדש את הסכנות של הסחר בנשים. כמו כן, המשיך כהן לעבוד בשיתוף פעולה עם ברטה פפנהיים, כדי למצוא דרכים נוספות להקל על המצב הכלכלי של יהודי מזרח אירופה ולמגר את הסחר.
כמו כן תרמה האגודה כספים לאגודת המשמר הלאומי כדי לקיים קונגרסים בינלאומיים בנושא המאבק בסחר בנשים והייתה שותפה פעילה בקונגרסים הללו.
ב-1921 כינס חבר הלאומים בז'נבה ועידה בינלאומית בנושא דיכוי הסחר בנשים וילדים. בוועידה זו השתתפו נציגים מעשרים ושלוש מדינות וארגונים התנדבותיים שונים. במהלכה של הוועידה הוחלט להקים ועדה מייעצת, שהורכבה מחמישה ארגונים התנדבותיים ממקומות שונים בעולם. חבר הלאומים בחר למען הגוף הזה שלושה ארגונים צרפתיים ושוודים ושני ארגונים בריטיים, כשאחד הארגונים הבריטים היה "האגודה היהודית להגנת נערות ונשים". בחירה זו זיכתה את האגודה במעמד רם בקרב המדינות בעולם והפכה אותה לסמכות ברורה בקנה מידה בינלאומי בנושא המלחמה בסחר בנשים, אולם במקביל אילצה אותה להשקיע משאבים רבים כדי לפתח מחדש את הרשתות הבינלאומיות שלה, שקרסו במהלך מלחמת העולם הראשונה. האגודה קיוותה, כי בזכות מעמדה בתוך חבר הלאומים תזכה לסיוע כלכלי. אנשי האגודה האמינו, כי הקמת התשתית שלה מחדש תהווה אינטרס בינלאומי, אולם במציאות לא זכתה האגודה לשום סיוע וחבר הלאומים ציפה ממנה להקים מחדש את רשת הקשרים שלה באופן עצמאי ובאמצעות ההון הפרטי שלה, שהלך והידלדל בעקבות המלחמה.
אחריתה של האגודה
ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, הוצגו היהודים, במסגרת התעמולה הנאצית, כסוחרי נשים, ואילו הנשים היהודיות הוצגו כזונות. הנאצים ניצלו את בעיית הסחר בנשים יהודיות כדי לנדות ולהשפיל את היהודים, והדבר הגביר את השנאה כלפיהם מצד הגרמנים. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 כבשו הנאצים חלקים נרחבים מאירופה. הקשר בין הקהילות היהודיות במזרח אירופה והאגודה היהודית להגנת נערות ונשים נותק לחלוטין. האגודה המשיכה להתקיים לאורך שנות המלחמה ופעלה בעיקר בתוך אנגליה בטיפול בנערות ונשים במצוקה; היא הרחיבה את בית הספר להכשרה מקצועית לנשים על שם מונטיפיורי והמשיכה בפעילויות השונות של סיוע לנערות יהודיות בסיכון ובמצוקה ברחבי המדינה. במהלך מלחמת העולם השנייה הלכה ופחתה ההתעניינות הציבורית בבעיית הסחר בנשים ומצוקת הנשים, ועימה הלכו והידלדלו כספי האגודה. לקראת סוף שנות הארבעים של המאה העשרים, כאשר השמדת יהודי מזרח אירופה הייתה עובדה מוגמרת, ובעקבותיה גם הסחר בנשים יהודיות ממזרח אירופה חדל להתקיים, הבינו חברי האגודה כי אין יותר צורך במאבקם, והאגודה סיימה את פעילותה.
דו"חות האגודה
במהלך שנות פעילותה, הפיקו חברי האגודה כמעט מדי שנה דו"חות שנתיים. כל דו"ח נפתח במטרות האגודה, והחל משנת 1910 הופיע לצד המטרות גם ציטוט מספר יחזקאל - תפילה לשלום הנערה האובדת (ראו במסגרת משמאל). הדוחות דיווחו על עבודת מניעה ועל עבודת הצלה, כשכל גוף בתוך האגודה הציג את עבודתו, תוך הדגמה של מקרים מרכזיים, המאפיינים את הנשים בהם נתקל במהלך השנה ואת עומק מצוקתן. האגודה ניסתה לבחון את נושא הסחר בנשים יהודיות מנקודת מבט מדעית, ולכן סיפקה בתוך דוחותיה טבלאות עם נתונים, מעקבים ונתונים משנים קודמות לצורך השוואה. דוחות אלו שימשו לשתי מטרות: הצגת מספר המהגרים שעברו באנגליה וסיועה של האגודה למהגרים הללו כדרך לגיוס כספים לצורך מימון הפעילות. מצד שני, שימשה הצגת מספרם המשתנה של המהגרים כדי להסביר את גודל המצוקה של יהודי מזרח אירופה. הדו"חות נמכרו למנויים והיו דרך נוספת לגייס כספים למען פעילויות האגודה. דפים מסוימים מתוכם חולקו בחינם ומטרתם הייתה להעלות את המודעות לנושא הסחר בנשים יהודיות, לפרסם את פעילות האגודה וליצור עניין בציבור.
מרדכי אמייס הכהן
תולדות חייו
נולד בג'רבה בשנת ה'תרמ"ו או ה'תרמ"ח לאמו עזיזה ולאביו רבי יצחק הכהן, צורף מצאצאי רבי שאול הכהן. אחיו הם רבי יעקב הכהן הוא בעל הספר "בכור יעקב", ור' יוסף הכהן, רב בספקס. למד מפי רבי יוסף ברבי, לצד הרבנים דוד הכהן יהונתן וכלפון משה הכהן (שהיה בן דודו). אחיינו (בן אחותו) היה הרב רחמים חי חויתה הכהן.
בשנת ה'תרס"ג, כשהיה בן 16, נשא לאישה את בת אחיו מישונה. לאחר נישואיו היה צועד מדי יום מרחק 7 ק"מ מביתו כדי ללמוד מפי הרב משה זקן מאזוז, ראב"ד ג'רבה. זכה לכינוי 'אמייס' שפירושו 'תער', על שם חריפותו. בגיל 17 החל לפרסם מאמרים בירחון המאסף, ובהם התכתב עם גדולי ארצות הברית, רוסיה וארץ ישראל. כמו כן, התחבב על גדולי תוניסיה וג'רבה, שהתכתבו עמו בהערכה רבה, בהם הרב ישראל זיתון, הרב זקן מאזוז, הרב חיים בלעיש, הרב חיים חורי ועוד. כבר בגיל 18 התפרסם בג'רבה כבקיא במיוחד בהלכות נדה, וגדולי הרבנים היו מתייעצים עמו בנושא זה. לצד לימודיו, בימי השוק עסק בהלוואות בריבית לגוים, תוך כדי עיסוקו בתורה.
בשנת ה'תר"ע (בהיותו כבן 23 בלבד) צרף אותו הרב מאזוז לבית הדין בג'רבה. בשנת ה'תרע"ה התמנה לראש הרבנים בג'רבה. הוא ארגן מחדש את המבנה הארגוני של הקהילה ואת מינוי בעלי התפקידים בה, והרחיב את בית הדין. תיקן תקנות ופעל לביצור שמירת ההלכה. לצד הרב משה כלפון הכהן, לחם בניסיונות של רשת כי"ח להקים בית ספר בג'רבה בשנת ה'תרצ"ז, והשניים הטילו חרם על מי שישכיר מבנה לרשת או ישלח את בניו לבית הספר שלה.