cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בטקן
בָּטְקֶן (בקירגיזית: Баткен; נקראת גם בַּטְקֶנט) היא עיירה בדרום-מערב קירגיזסטן ובירתו של מחוז בעל שם זהה. העיירה משתרעת על פני 205 קמ"ר במרחק 240 קילומטרים מערבית מהעיר אוש ובדרומו של, בסמוך לגבול עם אוזבקיסטן וטג'יקיסטן. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2022 מתגוררים בבטקן 28,559 תושבים. בעיירה קיים נמל תעופה המשרת את תושביה ואת המחוז בפרט. היישוב נוסד בשנת 1934 בתקופת ברית המועצות במעמד כפר ובשנת 2000 קיבל מעמד של עיירה.
היסטוריה
מקור השם בטקנט מהשפה הסוגדית ומשמעותו "עיר הרוח". בטקן הפכה להיות המרכז המנהלי של הצעיר ביותר מבין שבעת מחוזות קירגיזסטן, שנוצר משלושת הנפות המערביות ביותר של מחוז אוש בשנת 1999, לאחר חששות מפעילות אסלאמיסטית קיצונית בטג'יקיסטן ובאוזבקיסטן השכנות הובילו לדרישות לנוכחות ממשלתית ישירה וגלויה יותר באזור המרוחק וההררי הזה. מקשר את העיירה עם בישקק. מאז שנת 2000, יש אוניברסיטה קטנה בבטקן.
עימותי קירגיזסטן-טג'יקיסטן בשנת 2022 גרמו נזק כבד לעיר, שהייתה נתונה להפגזות.
אווה סידני הון
אווה סידני הון (באנגלית: Eva Sydney Hone; 22 באפריל 1894 - 13 במרץ 1955), המכונה בדרך כלל אווי, הייתה ציירת אירית ואמנית ויטראז'. היא נחשבת לחלוצה המוקדמת של הקוביזם, אף שעבודותיה הידועות ביותר הן ויטראז'ים. היצירות הבולטות ביותר שלה הן החלון המזרחי בקפלה במכללת אטון, המתארת את הצליבה, וארבעת השדות הירוקים שלי, שנמצאת כעת בבנייני הממשלה בדבלין.
ביוגרפיה
אווה הון נולדה ברובוק גרוב, מחוז דבלין, ב-22 באפריל 1894. היא הייתה בתם הצעירה של ג'וזף הון, ואווה אלינור, לבית רובינסון, בתו של סר הנרי רובינסון ונכדתו של כומר ואלנטיה העשירי. זמן קצר לפני יום הולדתה השתים עשרה היא סבלה מפוליו (שיתוק ילדים). היא המשיכה את לימודיה בשווייץ, ויצאה לסיורים לספרד ולאיטליה לפני שעברה ללונדון בשנת 1913. שלוש אחיותיה התחתנו כולן עם קציני צבא בריטים, וכולן התאלמנו במלחמת העולם הראשונה.
הדרכה
הון למדה בבית הספר לאמנות ביאם שו בלונדון ולאחר מכן בבית הספר המרכזי לאומנויות ומלאכות. היא פגשה את מייני ג'לט כאשר שתיהם למדו אצל וולטר סיקרט במכון הטכני בווסטמינסטר. היא עבדה בפיקוחו של אנדרה להוטה ואלברט גלייז בפריז לפני שחזרה להשפיע על הכנסת הסגנון המודרניסטי לאירלנד ולהפוך למייסדת התערוכה האירית לאמנות זו. היא נחשבת לחלוצה המוקדמת של הקוביזם אך בשנות השלושים של המאה העשרים פנתה לוויטראז'ים, אותה למדה אצל וילהלמינה גדס.
יצירות
עבודותיה החשובות ביותר הן ככל הנראה החלון המזרחי, המתאר את הצליבה, עבור הקפלה במכללת אטון, וינדזור (1949–1952) ו"ארבעת השדות הירוקים שלי", הממוקמים בבנייני הממשלה, דבלין. עבודה זו, שהוזמנה על ממשלת אירלנד, זכתה בפרס הראשון עבור ויטראז' בתערוכה העולמית בניו יורק בשנת 1939.
החלון המזרחי של מכללת אטון הוזמן בעקבות הרס הבניין לאחר שהוטלה פצצה על בית הספר בשנת 1940 במהלך מלחמת העולם השנייה. האמנית הוזמנה לתכנן את החלון המזרחי בשנת 1949, והחלון החדש הוכנס בשנת 1952. יצירה זו הופיעה על בול דואר אירי בשנת 1969. מדצמבר 2005 עד יוני 2006 הוצגה בגלריה הלאומית של אירלנד תערוכה מעבודותיה. בכנסיית סנט מרי בקלונסילה יש גם חלונות ויטראז' שהיא עיצבה.
חיים אישיים
הון הייתה אשה אדוקה ביותר; היא בילתה במנזר אנגליקני בשנת 1925 בטרורו בקורנוול והפכה לקתולית בשנת 1937. ייתכן והדבר השפיע על החלטתה להתחיל לעבוד בוויטראז'ים. בתחילה עבדה כחברה בקואופרטיב הזכוכית הצבעונית An Túr Gloine לפני שהקימה סטודיו משלה ברתפרנהאם.
המלחמה של קלרה
המלחמה של קלרה (באנגלית: Clara's War: One Girl's Story of Survival) הוא ספר זיכרונות משנת 2009 מאת קלרה קרמר וסטיבן גלנץ, המספר את סיפור חייה של קרמר בפולין הכבושה בידי הנאצים, שם הסתתרה עם יהודים פולנים אחרים 20 חודשים בבונקר מתחת לבית בעיירה ז'ובקבה. הספר פורסם בארצות הברית על ידי Harper/Ecco ב-2009. קרמר היא מייסדת מרכז המידע אודות השואה (Holocaust Resource Center) באוניברסיטת קין ביוניון, ניו ג'רזי.
סקירה
בעזרת ולנטין בק, גרמני אתני, ומשפחתו, קלרה, משפחתה וחברים הוסתרו בבונקר ייעודי מתחת לבית משפחת מלמן שגרה גם היא בבונקר עם קלרה ומשפחתה. הבונקר מתואר בספר כ"חלל שאינו גדול ממתקן לקשירת סוסים". בק מועסק על ידי כוחות הכיבוש כמחסנאי במחסן אלכוהול. יש לו מוניטין של אנטישמי, שיכור ופלרטטן אלים. 18 אנשים חיו בבונקר. מעליהם שימש ביתו של בק לעיתים קרובות למגורים עבור חיילי ורמאכט וקציני אס אס. בבונקר, אמה של קלרה דחקה בה לכתוב יומן כדי שאם לא ישרדו את המלחמה, העולם יידע מה קרה להם.
קרמר מתארת את חיי היום-יום שלה בבונקר והמאבק לשרוד. בק הביא להם אוכל וחדשות על המלחמה. היא למדה מבק על גירוש רבים מחבריה למחנות ההשמדה ואירועים נוספים הקשורים לשואה בפולין. היא כתבה על רומן שבק מנהל עם אחת הדיירות, ועל כך שכולם מועמדים בסכנה כשאשתו של בק, יוליה, מתוודעת לקשר. יש מקרים רבים שבהם הם כמעט מוסגרים.
כל הדיירים מלבד אחד שורדים עד שחרור ז'ולקייב על ידי הצבא האדום. כשהבית עלה באש, אחותה של קלרה ברחה בבהלה ונלכדה על ידי הנאצים. קרמר טענה שמתוך 5,000 יהודים בז'ולקייב לפני המלחמה, רק 50 שרדו.
טאיסה פרמיגה
טאיסה פרמיגה (באנגלית: Taissa Farmiga; נולדה ב-17 באוגוסט 1994) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית. מוכרת בזכות תפקידיה בסדרה "אימה אמריקאית", בסרטה של סופיה קופולה "בלינג רינג" ובקומדיית האימה "בחורות אחרונות".
ביוגרפיה
טאיסה פרמיגה נולדה בקליפטון, ניו ג'רזי שבארצות הברית. הוריה מהגרים אוקראינים מרקע נוצרי. סבה וסבתה מצד אמה נפגשו במחנה עקורים בגרמניה במלחמת העולם השנייה. אביה מייקל פרמיגה הוא מנתח מערכות מחשב, ואמה לובומירה ספס, היא מורה בבית ספר. לה שישה אחים ואחיות גדולים, כשביניהן השחקנית מועמדת האוסקר ורה פרמיגה, המבוגרת ממנה ב-21 שנה.
קריירה
פרמיגה ידועה בתפקידה של ויולט הרמון בעונה הראשונה של הסדרה האנתולוגית "אימה אמריקאית: בית הרצח" בשנת 2011 שיצר ראיין מרפי לרשת FX Networks, ובהמשך מתפקידה כסם בסרט הדרמה הביוגרפי "בלינג רינג" של הבמאית סופיה קופולה שם שיחקה לצידה של השחקנית אמה ווטסון.
בשנת 2013 פרמיגה שיחקה בעונה השלישית של הסדרה "אימה אמריקאית: הכישוף" בתפקיד זואי בנסון, מכשפה צעירה וקטלנית.
בשנת 2015 שיחקה בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "עיר מרושעת", ברשת ABC בדמותה של קארן מק'לארן. ובנוסף כיכבה בסרט העצמאי "6 שנים", לצד בן רוזנפילד. כן ב-2015 כיכבה בתור מקס בסרט קומדיית האימה "בחורות אחרונות", לצד מאלין אקרמן שגילמה את אמה של מקס.
בשנת 2016 שיחקה בדרמה הרומנטי "ללא חוקים" שביים והפיק וורן בייטי. בהמשך, שיחקה גם במחזה "קבורת תינוק" מאת סם שפרד באוף ברודוויי.
בשנת 2018 שיחקה בסרט "תמיד גרנו בטירה" לצד אלכסנדרה דדריו וסבסטיאן סטן, הסרט מבוסס על ספרה באותו שם של שירלי ג'קסון. עוד באותה שנה שיחקה בתפקיד הראשי בסרט האימה "הנזירה". שיחקה גם בסרט הדרמה "אהבה כמו שלנו", בקומדיה "The Long Dumb Road" ובסרטו של קלינט איסטווד "הפרד". באוגוסט 2018, אושר כי פרמיגה תשוב לשחק בסדרה "סיפור אימה אמריקאי", לעונה השמינית של הסדרה, "אימה אמריקאית: אפוקליפסה", שם גילמה את שתי הדמויות הקודמות שלה, ויולט הרמון וזואי בנסון.
במאי 2019, פרמיגה הופיעה בתור אנני מילר בפרק בסדרה "אזור הדמדומים" מבית פרמאונט+, אתחול מחדש של סדרת הטלוויזיה באותו שם משנת 1959. באותה שנה, הוכרז כי פרמיגה לוהקה לסדרת הדרמה התקופתית של HBO "העידן המוזהב", בתור אשת החברה גלאדיס ראסל. ההפקה של הסדרה נדחתה עקב מגפת הקורונה, מה שהוביל את הצילומים להתחיל רק בפברואר 2021. הסדרה עלתה בבכורה ב-24 בינואר 2022.
חיים אישיים
במאי 2019 דווח על כך שהיא מאורסת לתסריטאי והבמאי האמריקאי-יהודי הדלי קליין, וב-8 באוגוסט 2020 נישאו בטקס צנוע בביתם, בשכונת לוס פליז, לוס אנג'לס.
פרמיגה דוברת גם אוקראינית, ואף בקיאה בשפת הסימנים האמריקאית, לאחר שלקחה שיעורים במשך 4 שנים.
אינגר נילסון
קארין אינגר מוניקה נילסון (בשוודית: Karin Inger Monica Nilsson; נולדה ב-4 במאי 1959) היא שחקנית שוודית הידועה בגילום דמותה של בילבי בסדרת טלוויזיה בעלת אותו שם.
ביוגרפיה
נילסון נולדה בעיירה קיסה שבשוודיה. בגיל עשר שיחקה בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "בילבי". הסדרה, שהייתה הפקה שוודית/גרמנית, הופצה כסדרת טלוויזיה, וגם כארבעה סרטי קולנוע שנערכו על פי פרקי הסדרה. הסדרה הופצה ברחבי העולם, ואף שודרה בישראל בשנת 1973 בדיבוב עברי.
בבגרותה, לא המשיכה נילסון בקריירת המשחק, והיא עובדת בסטוקהולם כמזכירה, אך מופיעה מדי פעם בתפקידים קטנים על הבמה. עם תחילת שנות ה-2000 חזרה לשחק ולהופיע בקולנוע ובטלוויזיה.
בשנת 2000 הופיעה בסרטו של הבמאי קסוויאר קולר "גריפסהולם" על פי ספרו של קורט טוכולסקי. בשנת 2007 הופיעה במספר פרקים בסדרה "הקומיסר והים" (”Der Kommissar und das Meer”) בערוץ הגרמני ZDF כרופאה פתולוגית. בשנת 2009 השתתפה בתוכנית הריאליטי "Kändisdjungeln" (ג'ונגל הסלבריטאים, פורמט הדומה ל"הישרדות", ומיועד ל"סלבריטאים").
גירושין בנוסח אמריקה (סרט, 1967)
גירושין בנוסח אמריקה (באנגלית: Divorce American Style) הוא סרט קומדיה סאטירית אמריקאי משנת 1967 בימויו של באד יורקין, עם דבי ריינולדס, דיק ואן דייק, ג'ייסון רוברדס, ג'ין סימונס וואן ג'ונסון.
התסריט נכתב בידי נורמן ליר שגם הפיק את הסרט והוא מבוסס על סיפור של רוברט קאופמן. העלילה היא על הבעיות שבהן נתקלים זוגות גרושים ובעיקר על בעיית המזונות הגבוהים שמשולמים לאישה בקביעת בית המשפט.
נורמן ליר ורוברט קאופמן היו מועמדים לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר. ליר היה מועמד גם לפרס גילדת הכותבים של אמריקה.
תקציר העלילה
ריצ'רד הרמן (דיק ואן דייק) וברברה הרמון (דבי ריינולדס) נשואים כבר 17 שנה ויש להם שני ילדים בגיל ההתבגרות. מצבם הכלכלי מצוין אך הם רבים כל הזמן ובטונים גבוהים. הם הולכים ליועץ זוגי שלא מסוגל לעזור להם. עורכי הדין של שניהם מייעצים בשלב ראשון להוציא את הכסף מהחשבון המשותף. ריצ'רד מרוקן את הכספת אבל כשהוא רוצה לרוקן את חשבון הבנק מתברר לו שברברה הקדימה אותו ולה מתברר שריצ'רד רוקן את הכספת. הם מחליטים להתגרש. ריצ'רד מפסיד במשפט והשופט קובע שעליו לשלם לברברה סכום גדול כמזונות ולכן תהיה לו הכנסה שבועית רק של 87.30 דולר לשבוע מתוך 25,000 דולר שהוא מרוויח בשנה.
ריצ'רד עוזב את הבית מדוכא חברו. ליונל (ג'ו פלין) מפגיש אותו עם נערת ליווי (לי גרנט) אך ריצ'רד בורח ממנה. הוא נפגש בנלסון דוונס (ג'ייסון רוברדס) שמזמין אותו לביתו כדי להכיר את גרושתו ננסי (ג'ין סימונס) לפי החלטת בית המשפט הוא משלם לננסי מזונות עד שתתחתן עם מישהו. הוא זקוק לזה כי ארוסתו ההריונית יוניס (איילין ברנן) נמצאת בהריון.
ריצ'רד מתחיל לצאת עם ננסי והוא מוצא חן בעיניה. הבעיה היא שהוא חייב לשלם מזונות לברברה כל עוד לא התחתנה שוב. נלסון וננסי מנסים למצוא לברברה בן זוג ומוצאים סוחר מכוניות עשיר ומצליח בשם אל ירלינג (ואן ג'ונסון).
היחסים בין ברברה ואל מתהדקים וגם הילדים אוהבים אותו לאחר שקנה להם מכונית.
לבסוף כולם הולכים למועדון לילה בו מופיעה מהפנטת. היא מזמינה את ברברה לבמה, מהפנטת אותה ואומרת לה שלאחר שתתעורר, תיגש לאדם שהיא אוהבת ביותר. להפתעת כולם היא ניגשת לריצ'רד והם מתחבקים, חוזרים הביתה שמחים ומרוצים אבל מיד חוזרים להתווכח.
אהרן אמינוף
ראשית דרכו
אהרן אמינוף נולד בירושלים בשנת 1938 להורים שעלו ארצה מאוזבקיסטן בקיץ 1936. הוריו יצאו בדרכם לארץ ברגל מסמרקנד בשנת 1933 והגיעו לארץ, בדרכי ההעפלה של יהודי בוכרה, בנדודים דרך אפגניסטן, איראן והודו. אהרן אמינוף גדל בשכונת הבוכרים בירושלים. עד גיל עשר למד בתלמוד תורה "נזר ישראל" ובתום מלחמת העצמאות עבר ללמוד בבית הספר היסודי "עירוני לבנים" בירושלים. בשנת 1953 החל את לימודיו התיכוניים בגימנסיה "כרמיה" בירושלים.
בשנת 1957 התגייס לצה"ל, תחילה במסגרת של"ת מוקדם בגרעין נח"ל של תנועת הנוער בית"ר ולאחר מכן שירת בנח"ל ובפיקוד המרכז. השתחרר מצה"ל בשנת 1960.
בין השנים 1962 ל-1966 למד בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים. בזמן לימודיו עבד במשרד הראשי של המוסד לביטוח לאומי בירושלים.
במהלך לימודיו, בשנת 1965, נשא לאשה את עירית מלברגר שנודעה לימים כמרצה, סופרת וחוקרת המקרא, התלמוד ומחשבת חז"ל.
קריירה ספורטיבית
הוא החל את דרכו כשחקן בקבוצת "מכבי ירושלים", בגיל 15 וחצי. לאחר שנתיים עבר לקבוצת בית"ר ירושלים תחת המאמן ארנסט "וורמש". נודע בבעיטותיו החזקות וכונה "המפציץ החום". אהרון אמינוף נמנה עם שחקני בית"ר המפורסמים במשך 17 שנה בין השנים 1955 ל-1972 ובאמתחתו 80 הופעות ולמעלה מ-150 שערים מתועדים במדי בית"ר. בשנים 1971 ו-1972 אימן את קבוצת הכדורגל של המוסד לביטוח לאומי.
קריירה משפטית
עם סיום לימודיו בשנת 1966 התמחה אמינוף במוסד לביטוח לאומי וקיבל רישיון לעריכת דין בשנת 1968. בשנת 1969 התקבל לעבודה בהנהלת בתי המשפט בירושלים. הוא הקים את המחלקה לביקורת פנימית בהנהלת בתי המשפט ועמד בראשה. בתחום אחריותו היו כל בתי המשפט במדינה, לרבות המשרד הראשי של הנהלת בתי המשפט. בין השנים 1970 ל-1972 היה אחראי גם על הביקורת הפנימית של בתי המשפט הערביים באזור יהודה ושומרון, רצועת עזה וצפון סיני.
לאחר סיום עבודתו ב"ועדת אגרנט" יצא בשנת 1975 עם משפחתו לשליחות בת שנתיים מטעם מחלקת הנוער והחלוץ של הסוכנות היהודית לאוסטרליה. מגוריו היו במלבורן והוא פעל לאורך החוף המזרחי של אוסטרליה במדינות ויקטוריה, ניו סאות' ויילס, קווינסלנד, אוסטרליה הדרומית וכן בקנברה הבירה.
עם שובו לישראל, בשנת 1977, חזר לעבוד בהנהלת בתי המשפט ובדצמבר 1979 מונה לשופט בבית משפט השלום בעפולה, לשם עקר עם משפחתו מירושלים. בשנת 1983 נתמנה כשופט בפועל בבית המשפט המחוזי בנצרת, ולאחר מכן במינוי של קבע. בשנת 2002 נתמנה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת. הוא ביקר דרך קבע בבתי הכלא בצפון הארץ על מנת לבדוק את תנאי החזקת האסירים בהם. במשך חמש שנים שימש יושב ראש של ועדת השחרורים לאסירים. למעלה מעשר שנים שימש כראש ההרכב - אב בית דין - במשפטי פשעים חמורים.
כשופט עסק גם בתחום המשפט האזרחי, במשפטים מנהליים ומסחריים ובערעורים, כדן יחיד, על החלטות בית המשפט לענייני משפחה. הוא נודע כשופט חרוץ ודייקן המקפיד על מתן פסקי הדין שלו תוך המועד הקבוע בחוק.
במקביל למשרתו השיפוטית בבית המשפט כיהן כאב בית דין בבית דין צבאי בדרגת רב-סרן.
ב-28 באוקטובר 2008, במלאת לו שבעים שנה, פרש לגמלאות. אהרן אמינוף גר בעפולה, הוא אב לשני בנים ובת.
רון אדלר
רון אדלר (2 בינואר 1957 – 13 בינואר 1976) היה משורר ישראלי צעיר שהתאבד במהלך שירותו הצבאי.
חייו ויצירתו
לאחר מותו הוציאו הוריו מבחר מכ-175 שירים שכתב במהלך שנה וחצי בשני ספרים: "בשם כל הכאבים" (1976) ו"ממחר אקטוף ענן" (1980). בניגוד לספרים רבים של שירי נופלים, זכו ספריו של אדלר להצלחה רבה ונדפסו ב-18 מהדורות. חלק משיריו תורגמו לאנגלית ופורסמו בקובץ בעריכת אלכס זהבי ובתרגום ריצ'רד פלאנץ.
לאחר מותו, אמר המשורר חיים גורי: "אני מעז לומר שלשירה העברית אבד משורר אמיתי". במבוא לספר "בשם כל הכאבים" כתב המשורר נתן יונתן: "אדם נמלא פליאה ופחד בפני מעשה נחרץ של עלם בן תשעה עשר אביבים. איזו אימה רחפה על נשמתו להדוף אותה אל האין... קללה מוטחת אל פרצוף העולם שנתן לו כל כך מעט תקוה; שיהיה לפחות המעט הזה, פרחי מלים וקוצי מלים שהשאיר רון, זר זיכרון על אפרו, שיפרח עם שמו לתמיד". שלמה ארצי הקדיש לאדלר את שירו "באיזשהו מקום" מתקליטו "חום יולי אוגוסט", ושילב בו ציטטה משיר של אדלר: "אך באיזשהו מקום בים העצב והכאב/ ישנה איזושהי רפסודה והיא נקראת אהבה".
רוי טרנר
רוי ג'וזף טרנר (באנגלית: Roy Joseph Turner; ) היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מאוקלהומה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוקלהומה ה-13 בשנים 1947–1951.
ראשית חייו
רוי טרנר נולד ליד העיירה קנדריק שבמחוז לינקולן,. לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון הוא למד בקולג' היל לעסקים שבאוקלהומה סיטי. בשנים 1911–1915 הוא עבד כמנהל החשבונות של חברת החנייה מורס באוקלהומה סיטי, וכאיש מכירות בחברת Goodyear Tire and Rubber Company. ב-1937 נשא טרנר לאישה את ג'סיקה א. גרים, והשניים אימצו שני ילדים.
קריירה
לאחר שירות צבאי בצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, עסק טרנר בתיווך נדל"ן, בעיקר באוקלהומה, פלורידה וטקסס. ב-1928 כבר הייתה בבעלותו חברת נפט וחווה בשטח של 10,000 אקרים בסלפר, אוקלהומה, אך הוא המשיך להתגורר באוקלהומה סיטי, שם הוא שימש כחבר במועצת החינוך העירונית בשנים 1939–1946.
ב-1946 התמודד טרנר במערכת בחירות שלא הייתה קלה מול התובע של מחוז טולסה על משרת מושל אוקלהומה וניצח בהם. תקופת כהונתו כמושל החלה בינואר 1947 והסתיימה בינואר 1951. בתקופה זו אורגנו מחדש מחלקת הכבישים ומחלקת תכנון המשאבים של המדינה. בתקופה זו הוקמו גם רשות כבישי האגרה של אוקלהומה ומועצת הנגידים של הקולג'ים המדינתיים. בעת כהונתו של טרנר כמושל הופסקה גם ההפרדה הגזעית במערכת החינוך הגבוה במדינה.
בשנתו הראשונה כמושל, העבירו טרנר ובית המחוקקים של אוקלהומה תקציב שהגדיל את ההוצאות ב-29 מיליון דולר בהשוואה לשנתיים הקודמות, בעוד שמס ההכנסה פחת בשליש. מוסדות בריאות הנפש של המדינה הכפילו את תקציביהם בהשוואה לשנתיים הקודמות.
חיים אישיים
ב-14 - 18 ביולי 1949 הופיע טרנר בכמה תוכניות רדיו וטלוויזיה בניו יורק, כולל במופע של אד סאליבן, לקידום הסינגל שלו "נתיב זכרונותיי" (My Memory Trail), שהוצא לאור על ידי חברת התקליטים Beacon Music. טרנר הופיע בסרט מ-1951 על חייו של ג'ים ת'ורפ, Jim Thorpe – All-American.
רוי טרנר נפטר באוקלהומה סיטי ב-11 ביוני 1973. הוא נטמן בבית הקברות רוז היל שבעיר. על שמו נקרא קטע כביש אגרה באורך של 140 ק"מ של הכביש המדינתי 44 שמחבר בין אוקלהומה סיטי לבין טולסה. כביש זה מנציח את מאמציו כמושל לסלילת כביש האגרה שמחבר בין שתי הערים הגדולות ביותר באוקלהומה. כביש האגרה נפתח לתנועה ב-1953, שנתיים לאחר תום כהונתו של טרנר כמושל.
המטה הטכנולוגי של חיל האוויר
המטה הטכנולוגי של חיל האוויר הוא, החל ממרץ 2022, גוף המטה של להק הציוד בחיל האוויר הישראלי, כחלק מהמערך הטכני של חיל האוויר.
המטה הטכנולוגי אחראי על פיתוח, העמקה ושימור היתרון הטכנולוגי האווירי של מדינת ישראל. הלהק פועל בעולמות האחזקה, פיתוח המערכות השונות שמפעיל החיל ובשמירת מלאי החלפים עבור מערכות אלו. הלהק קובע את מדיניות האחזקה של מערכות החיל ומוביל את פעילויות התכנון, ההנדסה והפיתוח, שנערכות בתעשיות בישראל ומחוצה לה וביחידות חיל האוויר.
בשנת 2020, התבצע שינוי ארגוני נרחב במטה להק הציוד כחלק מתוכנית 'תנופה טכנולוגית'. מטרת התהליך הייתה להתאים את הארגון למגמות טכנולוגיות ומבצעיות חדישות תוך שיפור האפקטיביות והיכולות ההנדסיות. השינוי כלל בין היתר:
במרץ 2022 בוצע מהלך נוסף למיצוב גוף המטה של להק הציוד במסגרתו שונה שמו ל"המטה הטכנולוגי".
כחלק מהמהלך עוצב סמל מאחד לכלל מחלקות המטה המהווה גם את סמל המחלקות החדש. סמל המטה הטכנולוגי עוצב תוך מחשבה על עקרונות פעולה ומאפיינים של המטה הטכנולוגי ובהם: יוזמה, מקצועיות, הבנה מערכתית, תכליתיות ושותפות ומוטיבים מרכזיים בעשייה כגון: מסלול טיסה, תמיכה במשימה המבצעית, מטוס, חץ המצפן, הנדסה ותעוזה, טכנולוגיה וחזון.
מפקד המטה הטכנולוגי הוא ראש להק הציוד (רלצ"ד). קצין בדרגת תת-אלוף מהמערך הטכנולוגי של החיל. ראש להק הציוד הנוכחי (מאוגוסט 2022) הוא תא"ל שלומי קונפורטי.
תחומי אחריות
המטה הטכנולוגי אחראי על כלל התהליכים לפיתוח היכולת הטכנית המבצעית להשגת יעדי הכשירות, הכוננות, הזמינות והבטיחות של הציוד בחיל האוויר הישראלי.
המטה אחראי על הנחיית כלל גופי המערך הטכני של חיל האוויר למימוש אחזקת המטוסים, מערכות הנשק ומערכות התכנון, השליטה והבקרה.
רגאי (כפר)
ברגאי חיו מעט יהודים.
פרובינציית שלזוויג-הולשטיין
פרובינציית שלזוויג-הולשטיין הייתה מחוז של ממלכת פרוסיה, ולאחר מכן של המדינה החופשית פרוסיה. לאחר מלחמת העולם השנייה הוקמה בשטחי הפרובינציה, מדינת שלזוויג-הולשטיין שהשתייכה לגרמניה המערבית.
היסטוריה
בשנת 1868 צורפו דוכסות שלזוויג שנכבשה על ידי פרוסיה במלחמת שלזוויג השנייה, ודוכסות הולשטיין שנכבשה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ליצירת פרובינציית שלזוויג-הולשטיין. בשנת 1876 צורפה לפרובינציה דוכסות סקסוניה-לאוונבורג.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה נכללה הפרובינציה במדינה החופשית פרוסיה, ובשנת 1920 נערך בשלזוויג משאל עם, ובסיומו הצטרפה צפון-שלזוויג לדנמרק.
בשנת 1937 צורפה העיר החופשית ליבק לתחומי הפרובינציה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, נכללו רוב שטחי הפרובינציה בשטח הכיבוש הבריטי. בשנת 1946 הוקמה בשטחי הפרובינציה מדינת שלזוויג-הולשטיין, שהצטרפה בשנת 1949 לגרמניה המערבית.
שי אזולאי (סופר)
שי אזולאי (24 בדצמבר 1979) הוא סופר ומתרגם ישראלי הכותב בעברית ובאנגלית. ב-2019 יצא לאור ספרו הראשון לזארטו בהוצאת פרדס.
"לזארטו"
הרומן יצא לאור ב-2019 בהוצאת פרדס. בביקורת שכתב בעיתון "הארץ" עמרי הרצוג תיאר את הספר כ-"רומן שאפתני המתנהל במתח גבוה ומעורר פרנויה...דיסטופיה תל אביבית מטרידה וסוחפת, שרדפה אותי בזמן הקריאה וגם אחריה...". בספטמבר 2020 הספר נבחר על ידי עיתון "לאשה" כאחת מהיצירות הישראליות שעשו את השנה תחת הכותרת "הספר שחזה את המגפה".
"המחלקה"
ב-2011 כתב אזולאי את המחזה הסאטירי "המחלקה", אשר מציג תמונה קיצונית ואבסורדית של צה"ל. המחזה זכה במקום הראשון בפסטיבל צו קריאה 7 של צוותא במרץ 2012. על פי נימוקי חבר השופטים "אזולאי הצליח ליצור עולם בימתי שנון וחריף, שמאפשר לקהל להסתכל במבט רענן על החוויה הצבאית." לאחר קמפיין הדסטארט מוצלח ההצגה עלתה בצוותא בבימויה של אורנית קשת בספטמבר 2014 וזכתה לביקורות חיוביות, אך גם עוררה סערה בטענה שהיא "מבזה את חיילי צה"ל."
העיר החופשית ליבק
העיר החופשית ליבק (בגרמנית: Freie Stadt Lübeck) הייתה עיר חופשית בתחומי האימפריה הרומית הקדושה ולאחר מכן בתחומי הקונפדרציה הגרמנית והאימפריה הגרמנית. העיר התקיימה כעיר חופשית עד 1937, שאז סופחה לפרובינציית שלזוויג-הולשטיין.
היסטוריה
בשנת 1226 הקיסר פרידריך השני העלה את דרגת העיר לעיר קיסרית חופשית, והיא הפכה לעיר החופשית ליבק. במאה ה-14 ליבק הפכה ל"מלכת ברית ערי ההנזה", ונהייתה העיר לעיר החזקה והגדולה ביותר בברית.
בשנת 1359 קנתה העיר את הרשאפט מאלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-לאוונבורג, ובשנת 1370 קנתה את לורדות ברגדורף, שכללה חלק ניכר מנתיב הסחר בין המבורג לליבק. בשנת 1375 כינה הקיסר קרל הרביעי את ליבק כ"אחת מחמש תהילות האימפריה הרומית הקדושה" יחד עם הערים: ונציה, רומא, פיזה, ופירנצה.
ליבק איבדה ממעמדה לאחר השתתפותה במלחמת אזרחים בדנמרק, שבה נחלה תבוסה. לאחר התבוסה כוחה של העיר החל לדעוך. ליבק הצליחה להישאר נייטרלית במלחמת שלושים השנים, אך עם ההרס שנגרם על ידי שלושים שנות המלחמה ועקב כיוונו של המסחר האירופאי למסחר טרנס-אטלנטי, ברית ערי ההנזה והעיר ליבק איבדו מחשיבותן. לאחר שברית ערי ההנזה התפרקה למעשה בשנת 1669, ליבק נותרה עיר סחר חשובה בים הבלטי.
המלחין הגדול דיטריך בוקסטהודה החל לנגן כנגן עוגב בכנסיית מריה שבעיר בשנת 1668 ונותר במשרה עד שנת 1703 לפחות.
במסגרת מלחמת הקואליציה הרביעית נגד נפוליאון, חיילים תחת פיקודו של ברנדוט (מלך שוודיה ונורווגיה) כבשו את ליבק הנייטרלית ב-6 בנובמבר 1806. מאז ליבק הייתה למעשה מסופחת לצרפת עד קונגרס וינה בשנת 1815.
בקונגרס וינה אושרה עצמאותה של ליבק והיא הפכה לאחת מ-39 מדינות ריבוניות של הקונפדרציה הגרמנית. בשנת 1867 הצטרפה ליבק לקונפדרציה הצפון-גרמנית, ובשנת 1871 הפכה למדינה אוטונומית כחלק מהאימפריה הגרמנית. במהלך רפובליקת ויימאר נחלש מעמדה של העיר, ובשנת 1937 סופחה העיר לשלזוויג-הולשטיין.
קרול גיליגן
קרול גיליגן (באנגלית: Carol Gilligan; נולדה ב-28 בנובמבר 1936) היא פסיכולוגית, פילוסופית של המוסר ופמיניסטית יהודייה-אמריקאית. ידועה בעיקר בשל עבודתה עם החוקר לורנס קולברג, ולאחר מכן בביקורתה כלפי התאוריות שלו וביצירת תאוריה נגדית, בנוגע לקהילה מוסרית ומערכות יחסים מוסריות.
כיום היא מכהנת כפרופסורית באוניברסיטת ניו יורק וכמרצה-אורחת באוניברסיטת קיימברידג'. היא ידועה בעיקר בשל ספרה משנת 1982 "בקול שונה". גיליגן נחשבת כמייסדת של זרם הפמיניזם התרבותי. מחקריה של גיליגן התמקדו בפסיכולוגיה של נשים ובהתפתחותן של נערות. היא כתבה במשותף או ערכה מספר ספרים יחד עם תלמידיה.
בשנת 2006, קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
קורות חיים
גיליגן נולדה וגדלה במשפחה יהודית בניו יורק, בתם היחידה של עורך הדין ויליאם פרידמן ואשתו המורה מייבל קמינז. גיליגן סיימה תואר ראשון בספרות אנגלית בקולג' סוורת'מור בפנסילבניה, תואר שני בפסיכולוגיה קלינית בקולג' רדקליף בקיימברידג' (מסצ'וסטס), ותואר דוקטור בפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת הרווארד. החל מ-1967 החלה להרצות בהרווארד, שם עבדה עד 2002, מלבד שנתיים ב-1992–1994 בהן הרצתה באוניברסיטת קיימברידג'. ב-2002 עברה ללמד באוניברסיטת ניו יורק. נשואה לג'יימס גיליגן, שהיה מנהל המרכז לחקר האלימות בבית הספר לרפואה בהרווארד.
תאוריית ההתפתחות המוסרית של גיליגן
לורנס קולברג פיתח תאוריה העוסקת בשלבי ההתפתחות המוסרית של האדם מגיל הגן, בכל אחד מהם מודגש סוג חשיבה מוסרית אחר, מפותח יותר ויותר, המנחה את התנהגות האדם בהתמודדותו מול דילמות מוסריות בחייו. גיליגן טענה כנגדו כי בתאוריה שלו יש הטיית מגדר נגד נשים. זאת, בין השאר, משום שהיא נוצרה על ידי גברים, והנתונים מבוססים על נבדקים-זכרים ועל הפתרונות שהם הציעו לדילמות (שמשקפים נקודת-ראות גברית). קולברג טען שנשים מגיעות רק לשלב 3 מתוך 6 בפתרון הדילמה המוסרית ואילו גברים מגיעים לשלבים גבוהים יותר, ולפיכך נראה כי נשים נוטות להיות פחות מוסריות. גיליגן לא הכחישה את ההבדלים בין המינים, אך פיתחה מודל שיסביר הבדלים אלו, וטענה שיש צורך בשתי תאוריות שונות כדי לתאר את התפתחות המוסר השונה של שני המינים, כי יש יותר מהשקפה אחת על מוסריות, ונשים מפתחות מוסריות שונה מזו של גברים. המוסריות של הגברים מונחית מתוך עקרון הצדק והחוקים, ואילו המוסריות של הנשים מונחית מתוך הדאגה לאחר, שאינה פחותה מבחינה ערכית מהצדק. נטען כי דפוסים אלה נובעים מדרכי החיברות השונות של גברים ונשים בתרבות המערבית.
לפיכך, שני הקולות השונים בהתפתחות המוסרית לפי גיליגן הם:
השלבים לפי התאוריה של גיליגן:
חלק מהמחקרים שנערכו בעקבות תאוריה זו לא מצאו הבדל בין גברים לנשים בחשיבתם המוסרית, ואילו חלק תומכים בביקורת של גיליגן - הם הראו כי רוב הנבדקים והנבדקות הראו אוריינטציה גם לצדק וגם לדאגה לאחר, וחלקם שמו דגש על אחת האוריינטציות, ואכן נשים נטו יותר לאוריינטצית הדאגה לאחר והגברים לאוריינטצית הצדק. ממצאים אלה מלמדים על שתי דרכים שונות של תפיסת עולם. גיליגן הציעה שרק אם יאוחדו שתי התפיסות, הנשית והגברית, ניתן יהיה להבין את הפוטנציאל האנושי בהתפתחות המוסרית.
ביקורת
ביקורת נמתחה על שיטות המחקר של גיליגן ועל סירובה לפרסם את נתוני המחקר שלה לביקורת עמיתים. הביקורת העיקרית נכתבה על ידי החוקרת כריסטינה הוף סומרס, שביקרה את גיליגן על שימוש במתודלוגיה בלתי מדעית, על חוסר קוהרנטיות, על הסתרת נתוני מחקר ועל השפעה של אידאולוגיה פמיניסטית רדיקלית על ממצאיה.
עיקר ביקורתה של סומרס הייתה על מחקריה של גיליגן שהראו צניחה בביטחון העצמאי של נשים בגיל ההתבגרות. סומרס השוותה את מחקריה של גיליגן למחקרים אחרים והראתה שמחקרים אלו אינם תומכים בממצאיה של גיליגן. כמו כן, סומרס סקרה את המחקר של גיליגן עצמה והצביעה לטענתה, על טעויות מתודולגיות קשות ועל הטיה אידאולוגית. לבסוף, ביקרה סומרס את גיליגן על מה שלטענתה היא השפעה של תפיסתה המגדרית על יצירת מדיניות חד צדדית ומפלה כלפי בנים במערכת החינוך בארצות הברית.
עומר מסקרל
עומר מסקרל גונסאלס (בספרדית: Omar Mascarell González, נולד ב-2 בפברואר 1993 בסנטה קרוס דה טנריפה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק במיורקה בעמדת הקשר האחורי.
קריירת מועדונים
מסקרל גדל בטנריפה שבאיים הקנריים ושיחק במועדונים מקומיים עד גיל 17. בגיל זה החל לשחק באקדמיה של ריאל מדריד, ובאוגוסט 2011 ערך את הופעת הבכורה בקבוצת המילואים, ריאל מדריד קסטיליה, במשחק מול קבוצת המילואים של ספורטינג חיחון במשחק במסגרת הליגה השלישית. בעונה זו, ערך מסקרל 24 הופעות, וסייע לריאל מדריד קסטיליה להעפיל אל הליגה השנייה, ממנה נעדרה חמש שנים. על אף הצלחתו, את עונת פתח מסקרל בקבוצה השלישית של ריאל מדריד, שגם היא שיחקה בליגה הספרדית השלישית, אך עד מהרה חזר לריאל מדריד קסטיליה. באוקטובר 2012 ערך מסקרל את הבכורה שלו כשחקן מקצוען בליגה השנייה, כאשר החליף את פדרו מוסקרה בניצחון 2–4 על ספורטינג חיחון. ביוני 2013, במחזור האחרון של עונת 2012/13, ערך מסקרל את הופעת הבכורה בלה ליגה, כאשר החליף את מסוט אוזיל בניצחון 2–4 על אוסאסונה. הייתה זו הופעתו היחידה של מסקרל בקבוצה הבכירה של ריאל מדריד. בעונת המשיך מסקרל לשחק בקבוצות המילואים של ריאל מדריד.
בקיץ 2016 נמכר מסקרל לאיינטרכט פרנקפורט תמורת כ-850 אלף אירו, וחתם על חוזה לשלוש שנים, עם אופציה לרכישה מחדש על ידי ריאל מדריד תמורת 4 מיליון אירו. מסקרל רשם עונה ראשונה טובה מאוד בפרנקפורט, וערך 28 הופעות ליגה, כשהוא משתף פעולה בקישור עם מרקו פביאן, סלובודן מדויביץ', אנטה רביץ', דני בלום וטאלב טוואטחה. לקראת סיום העונה נפצע והחמיץ את גמר הגביע הגרמני בו הפסידה פרנקפורט לבורוסיה דורטמונד. מסקרל היה מושבת למשך חודשים ארוכים והחמיץ את תחילת עונת 2017/18, וחזר לקראת פגרת החורף. במשחק רבע גמר הגביע הגרמני מול מיינץ 05, הבקיע מסקרל את השער השלישי בניצחון 0–3, שהיה שער הבכורה שלו במועדון. במחזור ה-33 של אותה עונה, הבקיע מסקרל את שער הבכורה שלו בבונדסליגה, בניצחון 0–3 על המבורג. בהמשך העונה, היה מסקרל שותף לזכייה ההיסטורית של איינטרכט פרנקפורט בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 1–3 בגמר על באיירן מינכן, בו שיחק 90 דקות.
ביוני 2018, הופעל סעיף הרכישה מחדש של מסקרל תמורת 4 מיליון אירו על ידי ריאל מדריד. ביולי 2018 נמכר מסקרל מריאל מדריד לשאלקה 04 תמורת 10 מיליון אירו, וחתם על חוזה בשאלקה לארבע שנים. בעונת 2020/2021 מונה לקפטן הקבוצה עד לחזרתו של סיאד קולאשינאץ בינואר.
ב-23 באוגוסט 2021 חזר לספרד וחתם באלצ'ה לעונה אחת.
קריירה בינלאומית
למסקרל שורשים בגינאה המשוונית מצד אביו. במאי 2012 זומן מסקרל לצמד משחקים של נבחרת גינאה המשוונית במוקדמות מונדיאל 2014 מול נבחרות תוניסיה ונבחרת סיירה לאון. מסקרל נסע לבירת גינאה המשוונית, מלאבו, אך לבסוף לא שיחק במשחקים אלה, משום שערך הופעה אחת במדי נבחרת ספרד עד גיל 20, ולא רצה לוותר על האופציה לשחק בנבחרת ספרד. זאת על אף שהתאחדות הכדורגל של גינאה המשוונית סיימה את התהליכים הפרוצדורליים על מנת שמסקרל יוכל לשחק בנבחרת גינאה המשוונית.
תארים
עם איינטרכט פרנקפורט:
מיזאן זאינאל אבידין
מיזאן זאינאל אבידין (נולד ב-22 בינואר 1962) הוא הסולטאן של מדינת טרנגנו במלזיה. כמו כן היא שירת בתפקיד היאנג די-פרטואן אגונג, השליט העליון של מלזיה, בית השנים 2006 ו-2011.
מיזאן אבידין נולד בטרנגנו. משנת 1998 הוא משמש כסולטאן טרנגנו. בשנת 2006 מונה למלך מלזיה ה-13, לאחר סיום כהונתו של טואנקו סייד סירג'ודין. אבידין היה האדם הצעיר ביותר לשאת בתפקיד היאנג די-פרטואן אגונג בתולדות מלזיה.
קומה עשירית
קומה עשירית הוא אלבום האולפן השני של הזמרת הישראלית אדרת. את האלבום הוציאה בשנת 2005 לאור חברת התקליטים הפיל. כל רצועותיו נכתבו, הולחנו והופקו על ידי אדרת לבדה. באלבום בלט השיר "קח אותי גבוה" שהופץ כסינגל על גבי תקליטור ביחד עם שיר נוסף.
סינגלים נוספים שיצאו מתוך האלבום, "דואה" ו"אוורסט" זכו להשמעות ברדיו האזורי בישראל.
קרן רון אדלר
קרן רון אדלר היא קרן על שם רון אדלר שהוקמה במסגרת אוניברסיטת חיפה ומעניקה פרס ספרותי לשירה.
הקרן נוסדה ב-1976 על ידי הוריו של רון אדלר, משורר צעיר שהתאבד במהלך שירותו הצבאי. הפרס שמעניקה הקרן מדי שנה כולל מענק להוצאה לאור עבור ספר ביכורים למשוררים צעירים ומלגות הוקרה לסטודנטים מאוניברסיטת חיפה יוצאי חטיבת הצנחנים, בגובה שכר לימוד מלא. בתמורה, מתחייבים הסטודנטים לארבע שנות התנדבות כלשהי לטובת הקהילה. הקרן תומכת גם בפעילות המדור לייעוץ פסיכולוגי באוניברסיטת חיפה.
בראש הקרן ניצבת אמו של רון, ארלט אדלר.
מטרו 2033 (סרט)
מטרו 2033 (ברוסית: Метро 2033) הוא סרט רוסי פוסט-אפוקליפטי בהפקת 1-2-3 Production עבור Premier, בשיתוף פעולה עם סנטרל פרטנרשיפ וערוץ הטלוויזיה TV-3.
תקציב ההפקה היה אמור לעמוד על 850 מיליון רובל ולצאת לאקרנים ב-1 בינואר 2024, ברם ההפקה הוקפאה בעקבות התבטאותו של יוצר הזיכיון נגד ממשלת רוסיה בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, כמו גם עזיבתו של יגור בראנוב לארצות הברית בעקבות הלחימה.
עלילה
20 שנה לאחר אפוקליפסה גרעינית, אחרוני הניצולים מסתתרים במנהרות הרכבת התחתית של מוסקבה, המקלט האנטי-גרעיני הגדול ביותר עלי אדמות. בחור בן עשרים מתחנת VDNKh בשם ארטיום צריך לעבור דרך מסוכנת דרך כל רשת תחנות הרכבת כדי להציל לא רק את התחנת שבה נולד, אלא גם כדי להזהיר את האנושות מפני איום קטלני חדש.
הפקה
הרומן מטרו 2033 הגיע למדפי חנויות הספרים בשנת 2005 והפך לפופולרי והצלחה מסחררת. לאחר מכן, יוצרו, דמיטרי גלוכובסקי כתב ספר המשך (מטרו 2034) והספר הראשון סימן את תחילתה של סדרת היקום של מטרו 2033, שסיפרה על אירועים באזורים שונים בעולם וברוסיה שאחרי אסון גרעיני.
בעבר ניסו לעבד את מטרו 2033 לסרט בהוליווד. בשנת 2016, מייקל דה לוקה רכש את הזכויות לעיבוד הרומן ותכנן להפיק, אך בסופו של דבר, הפרויקט מעולם לא יצא לפועל.
במאי 2021 מונה יגור בראנוב לביים את הסרט הוכרז כי הסרט יופק בתקציב של 700 מיליון רובל רוסי. עם זאת ביוני 2021, קרן הקולנוע הרוסי הממשלתית הודיעה כי לא תשתתף במימון הסרט.
ביוני 2022, מחבר הרומן, דמיטרי גלוכובסקי, הוכנס לרשימת המבוקשים הפדרלית של משטרת רוסיה בעקבות ביקורתו נגד הפלישה הרוסית לאוקראינה ולא ברור מעמדו של הסרט בעקבות כך.
יצחק יודלוב
יצחק יודלוב (נולד ב-22 בפברואר 1944, כח בשבט תש"ד, פתח תקווה) הוא ספרן וביבליוגרף ישראלי. מתמחה בתחום תולדות ספר העברי ובספרות היהודית והתורנית.
ביוגרפיה
למד בישיבת קול תורה בירושלים ובישיבת פוניבז' בבני ברק. מוסמך לרבנות, בוגר בית הספר לספרנות וארכיונאות באוניברסיטה העברית.
ב-1967 התחיל לעבוד במפעל הביבליוגרפיה העברית שם עבד עד 1971 אז עבר לעבוד בקטלוג העברי בספרייה הלאומית. בחלק ניכר מזמנו בקטלוג הספרייה קטלג ספרים נדירים עבריים. ב-1991 חזר למפעל הביבליוגרפיה כמנהל שם עבד עד 2011 כשהספרייה הלאומית רכשה את הזכויות מחברת CDI כדי להנגיש את המאגר כולו, דרך תוכנת "אלף" של הספרייה חינם לכל דורש.
פרסם תשעה ספרים ומעל ל-90 מאמרים, רובם בתולדות הספר העברי.
נשוי ואב לשלושה ילדים.
מפרסומיו
יודלוב פרסם חיבורים רבים העוסקים בספר העברי ובתולדותיו. בין השאר:
Te Ao Mārama
רקע והכרזה
לאחר יציאת אלבום האולפן השלישי שלה Solar Power, פנתה לורד ליוצרים מריון וסנדרה וויהונגי, שאותן כינתה "הגיבורות הבלתי מוזכרות" של הפרויקט, עם הרעיון ליצור מיני-אלבום. לורד אמרה לליוני היידן מ"ספינוף" ששתי האחיות וויהונגי "הרכיבו עבורי מסמך שיעזור לי להבין איך יהיה נכון לשיר".
לורד סיפרה שהיא ידעה מעט את השפה המאורית, והסבירה ש"זה לא היה משהו שהיה חלק גדול מהחיים [שלה] וזה היה משהו שסביבו [היא] חשה סוג של עצב וקצת רגשות אשמה". Te Ao Mārama מתורגם ל"עולם האור" במאורית, אשר התייחס לאלבומה הקודם של לורד, Solar Power, וגם לביטוי "mai te pō ki te ao mārama", שהוא חלק מנרטיב הבריאה המאורי, המסמל מעבר מלילה אל עולם מואר.
עטיפת האלבום
עטיפת האלבום היא גרסה צבעונית של היצירה "Serene" של האומן הניו זילנדי ריי אמון.
יורקטאון (CV-5)
יורקטאון (CV-5) הייתה נושאת מטוסים מנושאות המטוסים מסדרת יורקטאון של צי ארצות הברית.
יורקטאון נקראה על שם קרב יורקטאון במלחמת העצמאות של ארצות הברית, נכנסה לשירות ב-30 בספטמבר 1937. שירתה באוקיינוס האטלנטי עד אפריל 1939 ואז הועברה לאוקיינוס השקט. באביב 1941 שבה לאוקיינוס האטלנטי והשתתפה שם בליווי שיירות. היא הועברה שנית לאוקיינוס השקט ב-16 בדצמבר 1941.
יורקטאון השתתפה עם אנטרפרייז בפשיטה על איי גילברט. אחר כך פשטה על בסיסים יפניים בגינאה החדשה. בקרב ים האלמוגים השתתפו מטוסיה בהטבעת נושאת מטוסים יפנית קלה וגרמו נזק לנושאת מטוסים נוספת. לאחר שנפגעה בהתקפת מטוסים יפנים באותו קרב חזרה לפרל הארבור ושם תוקנה בחיפזון, תיקון שהסתיים במועד לפני קרב מידוויי ביוני 1942. היא השתתפה בקרב יחד עם שתי אחיותיה. מטוסיה ומטוסי האנטרפרייז הטביעו ארבע נושאות מטוסים יפניות. יורקטאון נפגעה מפצצות וטורפדות אוויריות יפניות. צוותי בקרת נזקים פעלו להצילה ולגרור אותה למקום מבטחים, אך ב-6 ביוני היא נפגעה שוב בטורפדות שירתה צוללת יפנית, וטבעה בבוקר שלמחרת.
יורקטאון עוטרה בשלושה כוכבי קרב.
האניוול
האניוול אינטרנשיונל (באנגלית: Honeywell International Inc) הוא תאגיד אמריקאי רב-לאומי המייצר מגוון רחב של מוצרי צריכה ומוצרים מסחריים, שירותי הנדסה ומערכות בתחום התעופה וחלל עבור מגוון רחב של לקוחות, מפרטיים ועד לתאגידים מובילים וממשלות. החברה מפעילה ארבע יחידות עסקיות, המכונות "יחידות עסקיות אסטרטגיות" (Stategic Business Units):
האניוול שייכת למדד היוקרתי Fortune 100. ב-2016, דורגה האניוול במקום ה-75 ב-Fortune 500. כוח העבודה הגלובלי שלה עומד על  כ-130,000 עובדים, מתוכם כ-58,000 מועסקים בארצות הברית. משרדיה הראשיים במוריס פליינס, שבניו ג'רזי. המנכ"ל הנוכחי הוא דריוס אדמצ'יק. החברה אף הייתה חלק ממדד הדאו ג'ונס מ-7 בדצמבר 1925 עד 9 בפברואר 2008.
שם החברה "האניוול אינטרנשיונל"  הוא תוצר של מיזוג שבו AlliedSignal הענקית רכשה את האניוול הקטנה ממנה משמעותית, בשנת 1999. עם המיזוג שינתה AlliedSignal את שמה להאניוול והאניוול העתיקה את משרדי המטה למוריסטאון, ניו ג'רזי. ב-2015, המטה עבר למוריס פליינס.
ביולי 2017 פורסם כי התעשייה האווירית לישראל חתמה על הסכם עם האניוול על פיתוח משותף של מכשיר המשלב את ה-ADA של מפעל מלמ עם מערכת ניווט GPS של האניוול.
מחוץ למשחק (סדרת טלוויזיה)
מחוץ למשחק (ברוסית: Вне игры́) היא סדרת טלוויזיה רוסית מלודרמטית בהפקת שירות הווידאו START, המספרת את סיפורו של כדורגלן צעיר שחולם לשחק בלוקומוטיב מוסקבה. מועדון לוקומוטיב תמך באופן רשמי בסדרה ושחקני המועדון הופיעו בסדרה בהופעות קמע.
הקרנת הבכורה של העונה הראשונה תוזמנה במקביל למונדיאל ברוסיה והתקיימה ב-25 באפריל 2018 בשירות הווידאו START. העונה השנייה עלתה ב-30 באוגוסט 2019.
הפקה
התסריטאי רוסלן חצ'מאמוק עצמו עבד כסקאוט בקבוצת נוער ותיאר את ניסיונו בתסריט. צילומי העונה הראשונה התרחשו בקיץ 2017, כולל במתקן האימונים של מועדון הכדורגל לוקומוטיב, לרשות צוות הסרט עמדו שדות המגרשים, תשתיות, מתחם הפנימייה וציוד. בסדרה השתתפו – בתפקיד עצמם – שחקני הכדורגל גילרמה מרינאטו, דמיטרי טרסוב, דמיטרי בארינוב, דמיטרי לוסקוב, כמו גם האחים אנטון ואלכסיי מירנצ'וק, ואת התפקידים של תלמידי בית הספר לכדורגל גילמו שחקנים אמיתיים מקבוצת הנוער של לוקומוטיב.
צילומי העונה השנייה החלו בסוף אפריל 2019, והתסריטאי הפך לבמאי במקום ויקטור שמירוב ודריה בלינובה.
עונה 1 (2018)
עלילת העונה הראשונה סובבת סביב חברותו של ספורטאי מקצועי לשעבר, סקאוט בודד ושתיין מבית הספר לכדורגל של לוקומוטיב, פיל ואוהד של אותו מועדון, סשה. סיפור עלילה נוסף בסדרה הוא קשריו של פיל עם אולגה, אמו של שחקן הכדורגל המוכשר בן ה-15 דניס ריבאלצ'נקו, שפיל וסשה מנסים לעזור לפתח קריירת כדורגל מקצוענית. דניס פוגש את אחותו של סשה, ליסה, וסשה עצמו נפגש עם בתו של פיל פולינה, העובדת כעוזרת של סוכן הכדורגל הרמן.
עונה 2 (2019)
לאחר פציעה קשה בברך, דניס גר עם פיל. תקופת ההחלמה מסתיימת והרופאים מודיעים לדניס שהוא יכול סוף סוף להתחיל להתאמן. עם זאת, הנהלת המועדון והמאמן כבר שמו קץ לקריירת הכדורגל הרצינית שלו, ולכן הם שולחים אותו לשחק בקבוצת המילואים "לוקומוטיב-2". כדי לעזור לדניס, פיל הופך למאמן בלוקומוטיב-2, וסשה מתחיל את דרכו כסוכן כדורגל.
אבל אמו של דניס אולגה שואלת מספר שאלות רציניות לגבי עתיד בנה ויחסיה עם פיל. המצב מסובך על ידי בעלה לשעבר, אביו של דניס, שרוצה פתאום להחזיר אותה. לפיל יש גם שאלות חשובות לתפקיד האימון שלו. האם הוא מוכן לקחת אחריות - על עצמו, על הקבוצה ועל דניס, שאינו בטוח ביכולותיו? האם הוא יצליח להפסיק לשתות ולהגן על עקרונותיו בעולם הספורט המקצועי?
תגובות
נשיא מועדון אורל, גריגורי איוואנוב, בביקורת שמסר לפורטל Sportbox.ru ציין את הסדרה כפרויקט המצייר באופן סביר את יחסי הגומלין בין מאמנים, בתי ספר לכדורגל, שחקנים וסוכני כדורגל.
שאיומרצ'ה
שאיומרצ'ה (בהונגרית: Sajómercse) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית שאיומרצ'ה קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-310 תושבים בשנת 1990 עד 197 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-36%).
יהודי שאיומרצ'ה
בשאיומרצ'ה חיו מעט יהודים. תושבים יהודיים מהכפר נרצחו בשואה ומונצחים באנדרטה באוזד
נמל התעופה פוטונה פוינט ואל
נמל התעופה פוטונה פוינט ואל (בצרפתית: Aéroport de Futuna - Pointe-Vele) הוא נמל תעופה הממוקם על האי פוטונה בקולקטיב מעבר לים של צרפת ואליס ופוטונה.
נמל התעופה ממוקם 10 קילומטרים מליאווה. יש לו מסלול טיסה אחד המצופה אספלט. כיוונו המגנטי של מסלול הטיסה הוא 07/25. מנמל התעופה פועל קו אחד בלבד של חברת התעופה הצרפתית אייר קאלין לנמל התעופה ואליס היהיפו.
סרקיסיאן
סרקיסיאן הוא שם משפחה ארמני. הוא נגזר משם הקדוש הארמני סרקיס או סרגיס. סרקיס או סרגיס הוא הצורה הארמנית של השם הלטיני סרגיוס.
יוליה ברתלסן
יוליה איוולו ברוברג ברתלסן (בדנית: Julie Ivalo Broberg Berthelsen; נולדה ב-7 ביוני 1979) הידועה גם בשם יוליה (Julie) היא זמרת פופ ופזמונאית גרינלנדית ילידת דנמרק. היא ידועה בעיקר בזכות הצלחתה בתוכנית הטלוויזיה "Popstars". אף על פי שסיימה במקום השני, היא הפכה פופולרית ומצליחה יותר מהזוכה במקום הראשון. היא גדלה בנוק, בירת גרינלנד.
יוליה העניקה מגוון הופעות, שהבולטת בהן הייתה בארמון כריסטיאנסבורג, מול משפחת המלוכה הדנית לרגל חתונתם של נסיך הכתר פרדריק ונסיכת הכתר מרי במאי 2004. ביצוע נוסף היה ביצועה לשיר הביטלס "Ob-La-Di, Ob-La-Da" ב-22 בנובמבר 2008 בקונצרט הלבן, שהתקיים בהורסנס, דנמרק במלאת 40 שנה ליציאת "The Beatles" (הידוע גם בשם "האלבום הלבן").
דיסקוגרפיה
אלבומים
סינגלים
מקס ינובסקי
מקס יָנוֹבסקי (גרמנית: Max Janowski, באנגלית נהגה "ג'נאוסקי"; 29 בינואר 1912 – 8 באפריל 1991) היה מלחין, מנצח, מעבד ומלווה יהודי אמריקאי שפעל בשדה המוזיקה הליטורגית היהודית.
ביוגרפיה
ינובסקי נולד בברלין בירת גרמניה. אביו חיים חייקל ניצח על מקהלות ולימד חזנים, ואמו מרים רפ-ינובסקה הייתה זמרת אופרה. למד פסנתר ועוגב בקונסרבטוריון קלינדוורט-שארוונקה (Klindworth-Scharwenka-Konservatorium) בעירו. כבר בברלין ליווה חזנים בהופעותיהם במקום, בהם מרדכי הרשמן וישראל בקון. לאחר שזכה בתחרות נגינה בפסנתר, עבר בשנות ה-30 לטוקיו בירת יפן, שם שימש כראש המחלקה ללימודי פסנתר באקדמיה למוזיקה מוסשינו (Mosashino). בשנת 1937 היגר לארצות הברית. במלחמת העולם השנייה שירת בחיל הים האמריקאי.
בארצות הברית הקדיש את עבודתו למוזיקה ליטורגית יהודית, כשהתמנה ב-1937 למנהל מוזיקלי ומנצח בקהילה הרפורמית "קא"מ (קהילת אנשי מערב) ישעיה ישראל" (KAM Isaiah Israel) בשיקגו, משרה בה כיהן לאורך כל הקריירה שלו. בקהילה זו פיתח ינובסקי רפרטואר נרחב לבית הכנסת למעגל השנה, בעיקר לחזן, מקהלה מעורבת ואורגן או פסנתר, אך גם יצירות קונצרטנטיות, קנטטות ואורטוריות. בסך הכל כתב ינובסקי כ-500 יצירות שונות. ינובסקי היה מעורב בסצנה הפורחת של המוזיקה היהודית הרפורמית בארצות הברית, ויצירותיו בוצעו בקהילות רבות ובקונצרטים. שיתף פעולה עם חזנים וזמרים רבים, בהם יאן פירס ויעקב ברקין. הידועה שביצירותיו היא "אבינו מלכנו" שפרסם בזמנו יאן פירס, אך זכתה לפרסום עולמי בביצועה של ברברה סטרייסנד. כמו כן ידועה יצירתו "שים שלום", שאותה הקדיש לדיפלומט ראלף באנץ'.
בנוסף שימש כמורה לפיתוח קול. בין תלמידיו: הזמרים שריל מילנס ואיזולה ג'ונס.
ינובסקי נפטר באפריל 1991 בביתו שבהייד פארק, שיקגו, בגיל 79, כחצי שנה לאחר פטירתה של אשתו גרֶטל.
Peacock
Peacock הוא שירות הזרמת מדיה ו-OTT אמריקאי בבעלות חברת NBCUniversal - הבעלים של רשת NBC. השירות הושק ב-15 ביולי 2020.
היסטוריה
ב-14 בינואר 2019 הכריזה חברת NBCUniversal שתשיק שירות OTT להזרמת מדיה במהלך שנת 2020, ובו תוכן ממותגי הבידור שלה. עוד היא הכריזה כי השירות יהיה חינמי ויבוסס על פרסומות ללקוחות NBCUniversal pay-TV, קומקאסט וסקיי; לקוחות ללא מינוי לשירותים אלו, יוכלו להירשם לגרסה ללא פרסומות של השירות. NBCUniversal הכריזה גם על ארגון מחדש, במסגרתו נוצרה חטיבת צרכנים ומיזמים דיגיטליים תחת ניהולו של יושב ראש החברה, בוני האמר.
ב-17 בספטמבר 2019 הכריזה NBCUniversal כי השירות החדש ייקרא Peacock ויהיה זמין החל מאפריל 2020. ההכרזה כללה גם תוכניות חדשות ומקוריות וכן הודעה כי הסדרות המשרד ומחלקת גנים ונוף לא יהיו זמינות עוד בנטפליקס, Hulu, ופריים וידאו וכי הם יצורפו לשירות החל מפקיעת זכויות ההזרמה הבלעדיות שלהן, כאשר מחלקת גנים ונוף תצורף באוקטובר 2020 והמשרד בינואר 2021.
זמינות
ל-Peacock שלוש חבילות: חינם, פרימיום ופרימיום פלוס. בחבילה החינמית זמין חלק מהתוכן והיא כוללת פרסומות. בחבילה האמצעית, הפרימיום, קיים כל התוכן בשירות אך לצד זה גם פרסומות, ואילו בחבילה היקרה ביותר, הפרימיום פלוס, אין פרסומות וכל התוכן בשירות זמין. בשתי החבילות הנמוכות בהן יש פרסומות הן מוגבלות לעד חמש דקות פרסום בשעה.
קלי לה ברוק
קלי לה ברוק (באנגלית: Kelly LeBrock; נולדה ב-24 במרץ 1960) היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית.
Peacock
תוכן מקור
מאז הקמתה, Peacock הוציאה לאור סדרות וסרטי מקור, בין היתר:
קלי לה ברוק
ביוגרפיה
לה ברוק נולדה בניו יורק לאם אירית ואב קנדי-צרפתי, היא גדלה בשכונת קנזינגטון בלונדון. היא החלה את קריירת הדוגמנות שלה בגיל שש עשרה שהופיע במגזין ווג, לאחר מכן היא חתמה על חוזה עם מותג האופנה כריסטיאן דיור, היא הופיעה על מספר רב של מגזינים ושונים והייתה מזוהה עם פרסומת השמפו של חברת "פנטן" בכיכובה.
היא גילמה את הדמות המרכזית של האישה עם השמלה האדומה בסרט האישה באדום, לאחר מכן שיחקה בסרט הנעורים "Weird Science", בשני הסרטים הייתה בתפקיד אישה המהווה מושא לפנטזיה.
חיים אישיים
בשנת 1984 התחתנה עם מפיק הסרטים והמסעדן ויקטור דריי והם התגרשו כעבור שנתיים. ב-1987 נישאה לקולנוען סטיבן סיגל ונולדו להם שלושה ילדים, וב-1996 התגרשו. בשנת 2007 נישאה בשלישית לבנקאי ההשקעות פרד סטק והשניים התגרשו כעבור שנה.
לה ברוק מתגוררת בקליפורניה.
אור פרא
אור פרא הוא כותר ספר שיריה של המשוררת יונה וולך, אשר ראה אור בהוצאת "איכות" בשנת 1983. נושאי האסופה הם המבט על העצמי, על חוויות הנפש והגוף, תוך שהיא משוחחת, כמו בשיריה הקודמים, הן עם המורשת היהודית לדורותיה, והן עם רוח הספרות, ההגות והמוזיקה החדשה שנוצרה מאז שנות השישים במערב. רוב שירי האסופה מהם הולחנו, והביטויים שטבעה בהם וולך, התקבלו ומצוטטים בתרבות העברית וישראלית.
שירי האסופה התאפיינו בביטוי נוקב ונועז חסר תקדים ביחס למקובל באותם ימים בחברה הישראלית, על יחסי קרבה בממדי החיים השונים, עם ההורה האב, עם בן הזוג ועל האל. בתקבולות כשלעצמן המשיכה וולך, תפיסות עולם מסורתיות ביהדות; אבל הרחיקה לכת הפרה את המוקבל והמוסכם, במספר מבעים, שחלק מהם קשרו הנאה מינית עם תפיסת האל או בהתנהגות עם תשמישי קדושה, שהוכנו לקיום מצוות, בשיר תפילין.
השיר עורר מחאה נרחבת, בשל מה שנתפס כחילול הקודש. הסערה הציבורית כללה תגובות נזעמות של קוראים, לרבות שורה של מכתבי איום. המשוררת החרדית זלדה, שהייתה כותבת קבועה ב"עתון 77" וידידה קרובה של וולך, חשה פגועה מהשיר וניתקה את יחסיהן. וסגנית שר החינוך והתרבות, מרים גלזר-תעסה יצאה במילים חריפות כנגד וולך. עבודתו של הצלם מיכה קירשנר בשם "דיוקן יונה וולך", שכללה תצלום של גבר עירום עם תפילין לצדה של המשוררת, לבושה שחורים, כשעל ראשה כובע אדום, יושבת על שרפרף אדום, ועיניה עצומות, כתיאור אומנותי לשיר, הכעיסה רבים, ונפסלה להצגה בתערוכה במוזיאון רמת גן, בשנת 2002.
Linpus Linux
לינפוס לינוקס (אנגלית: Linpus Linux) היא הפצת גנו/לינוקס, נגזרת של פדורה, המיועדת להפצה בשוק האסייתי, עם תמיכה מלאה בשפה הסינית והיפנית.
היא פותחה על ידי צוות פיתוח של חברת לינפוס טכנולוגיות (Linpus Technologies) ושוחררה בתאריך 11 בספטמבר 2001 (גרסה 8.1 בטא).
לינפוס לינוקס הייתה מערכת ההפעלה הראשית במחשבי Acer Revo 3610/3700 ולינפוס לייט במחשבי Acer Aspire One.
ההפצה ניתנת להורדה בגרסת 32 ו-64 ביט (בגרסה מלאה, חלקית Lite או בגרסת מולטימדיה Linpus Media Center), למכשירים עם מינימום 256MB זיכרון, ניתנת להתקנה על מחשבים עם מסכים קטנים ותומכת ברזולוציות נמוכות כגון: VGA 640X480.
תחנת שלמה
תחנת שַלְמָה היא אחת מהתחנות של הקו האדום ברכבת הקלה בתל אביב. מיקומה בשדרות ירושלים 15 בסמוך לדרך שלמה בתל אביב-יפו. בתחנה עוברים מסלולי השירות R1 ו-R2.
היסטוריה
באוגוסט 2014 החל לפעול קו 1 של חברת דן, המשמש כקו מקדים לרכבת הקלה. ב-2015, החלו לבנות את המנהרה ואת השבילים של הדנקל - הקו האדום. חברת סולל בונה יחד עם חברת CRTG הסינית זכו במכרז לבניית המנהרות והתחנות בחלק המערבי של הקו
תחנת שלמה נבנתה עד 2021, וב-21 באוקטובר באותה שנה, נת"ע ביצעה נסיעת מבחן ראשונה לכל אורך הקו.
ב-18 באוגוסט 2023 נפתחו הקו והתחנה לקהל הרחב.
אדוארד סטייכן
אדוארד ג'ין סטייכן (באנגלית: Edward Jean Steichen; 27 במרץ 1879 – 25 במרץ 1973) היה צלם, צייר, אוצר וממונה על המחלקה לצילום במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק. יחד עם הצלם אלפרד סטיגליץ הקים את המגזין לצילום "Camera Work" שפעל בין השנים 1903 עד 1917. יחד הם הקימו את הגלריה "291", שהיוותה תפקיד מרכזי בהחדרת אומנות האוונגרד האירופי לארצות הברית ולמיצוב מעמדו של הצילום כאמנות. סטייכן היה חדשן בתחום צילום האופנה, הצילום התיעודי וצילום פרסומות. הוא שירת בצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה ובצי האמריקני במלחמת העולם השנייה, שם פיקד על מספר יחידות ותרם תרומה להיסטוריה של צילום המלחמות. סטייכן ביים את הסרט "הגברת הלוחמת" (The Fighting Lady) עמו זכה בפרס האוסקר לסרט תיעודי בשנת 1945. מסוף מלחמת העולם השנייה ועד שנת 1962 שימש כמנהל מחלקת הצילום במוזיאון לאמנות מודרנית (מומה) בניו יורק. במסגרת כהונתו אצר והעלה בשנת 1955 את התערוכה משפחת האדם. תערוכה זו הוצגה ב-61 מדינות, נצפתה על ידי תשעה מיליון בני אדם ומכרה שנים וחצי מילון עותקים של קטלוג התערוכה. היא נחשבת לאחת מתערוכות הצילום החשובות בהיסטוריה של הצילום.
שנותיו הראשונות
בשנת 1894 בגיל חמש עשרה החל סטייכן מסלול למידה של ארבע שנים בליטוגרפיה במסגרת החברה האמריקנית לאומנות במילווקי, ולמד רישום סקיצות. בהמשך למד בעצמו ציור. ב 1895 לאחר שיטוטים רבים בחנות הצילום הקרובה למרכז האומנות בה עבד החליט לרכוש לעצמו את מצלמתו הראשונה, מצלמה מסוג "הבלש" של קודאק. סטייכן וחבריו, שכמוהו גם הם התעניינו בצילום וציור, חברו יחד ושכרו חדר קטן באחד מן המשרדים במילוואקי, בשם ליגת הסטודנטים לאומנות של מילוואקי. הקבוצה אף שכרה את ריצ'רד לורנס ואת רוברט צ'ד להעביר הרצאות בנושא.
סטייכן הפך לאזרח ארצות הברית ב-1900. הוא חתם על מסמכי האזרחות בשם אדוארד ג' סטייכן (Edward) אולם המשיך להשתמש בתעתיק שם ילדותו (Eduard) עד סוף מלחמת העולם הראשונה.
חיי משפחתו
בשנת 1903 נישא לאישה את קלרה סמית ונולדו להם שתי בנות, קטרינה ומרי. בתו, מרי קלדרון, הייתה רופאה שפעלה לקידום חינוך מיני בארצות הברית. בשנת 1922 הזוג התגרש. בשנת 1923 התחתן סטייכן בשנית עם דנה דסבורו גלובר שנפטרה מלוקמיה ב-1957. בשנת 1960, בגיל 80, נישא סטייכן בפעם השלישית בחייו לג'ואנה טיב, נישואיו אלה שרדו עד מותו. ג'ואנה, אשתו מתה בגיל 77 ב-24 ביולי 2010 במונטק שבניו יורק.
השותפות עם סטיגליץ
סטייכן ואלפרד סטיגליץ נפגשו לראשונה ב-1900 כאשר סטייכן עצר בניו יורק בדרכו ממילווקי לפריז. סטיגליץ שיבח את הרקע של סטייכן בציור, ואף קנה ממנו שלושה תצלומים מודפסים.
בשנת 1902 כאשר סיטגליץ הקים את מגזין הצילום "Camera Work" הוא ביקש מסטייכן את עזרתו בהקמת המגזין, עיצוב הלוגו ואת גופן הכתב. ב-1905 סייע לסטיגליץ להקים את גלריה 291, שהייתה בעלת תפקיד מרכזי בהחדרת אמנות האוונגרד האירופי לארצות הברית ולמיצוב מעמדו של הצילום כאמנות, והציגה תערוכה אמריקאית ראשונה שכללה בין השאר את האמנים: אנרי מאטיס, אוגוסט רודין, פול סזאן, פבלו פיקאסו וקונסטנטין ברנקושי. סיטגליץ וסטייכן היו בין המקדמים החשובים של הפיקטוריאליזם ושל הצילום כאמנות בכלל. השניים המשיכו בשיתופי הפעולה גם בזמן כהונתו של סטייכן כמנהל מחלקת הצילום במוזיאון לאומנות מודרנית. מבין התערוכות הרבות שהעלו בולטת התערוכה "דיוגנס עם מצלמה" 1952-1961, תערוכה בה הציגו צלמים רבים את התוצאות של חיפושם, לכאורה, אחר האמת.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בה פיקד על מחלקת הצילום של חיל המשלוח האמריקני, עבר אל סגנון הצילום הישיר, אך בהדרגה חזר לצילום האופנה. בשנת 1928 צילם סטייכן את השחקנית גרטה גרבו - תצלום שהפך לאחד הפורטרטים המזוהים איתה ביותר.
מומה - מוזיאון לאומנות מודרנית בניו יורק
המוזיאון לאמנות מודרנית, שהוקם בשנת 1929, היה מוזיאון האמנות המודרנית הראשון שפתח מחלקה לצילום. בשנת 1940 מונה באומונט ניוהל כאוצר הצילום הראשון של המחלקה והחל לקדם את הצילום כאמנות.