cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ריי ליימן וילבור
ראשית חייו
בשנת לימודיו הראשונה בסטנפורד, הכיר וילבור את מי שיכהן לימים כנשיא ארצות הברית הרברט הובר, שניהל בקמפוס האוניברסיטה עסק של מכבסה מקומית. השניים היו לידידים במשך כל ימי חייהם.
ב-1898 נשא וילבור לאישה את מרגריט מיי בלייק, שהייתה חברתה לספסל הלימודים בקולג' של לו הובר, רעייתו של הרברט הובר. לזוג נולדו חמישה ילדים.
אוניברסיטת סטנפורד
ב-1896 החל וילבור להיות חבר בסגל האקדמי של אוניברסיטת סטנפורד כמרצה לפיזיולוגיה. ב-1900 הוא התקדם לדרגת מרצה בכיר, ובמקביל עסק ברפואה מעשית באינטנסיביות. הוא היה הרופא היחידי בסגל האוניברסיטה.
בשנים 1903–1909 עסק וילבור ברפואה במשרה מלאה. ב-1911 הוא היה לפרופסור לרפואה וב-1911 הוא מונה כדקאן בית הספר לרפואה החדש של אוניברסיטת סטנפורד, ששכן בקמפוס לשעבר של הקולג' הרפואי קופר, שם הוא קיבל את תוארו ברפואה. כהונתו כדקאן נמשכה עד 1916.
ב-1916 נבחר וילבור כנשיא אוניברסיטת סטנפורד, משרה בה הוא כיהן עד 1943, גם במהלך השנים בהם כיהן כמזכיר הפנים. עם כניסתו לתפקיד נשיא האוניברסיטה הוא אמר שכוונתו להקדיש את שארית חייו לסטנפורד, וכך הוא עשה. לאחר פרישתו ב-1943 ועד למותו ב-1949 הוא שימש כצ'נסלור האוניברסיטה. במלחמת העולם הראשונה שימש וילבור כראש חטיבת השימור של מנהל המזון של ארצות הברית. בעת ששימש בתפקיד זה הוא טבע את האמרה "המזון ינצח את המלחמה", אם כי יש המייחסים את המשפט להרברט הובר ששימש אז כראש מנהל המזון.
כנשיא האוניברסיטה ארגן וילבור מחדש את הלמידה לתוארים, הנהיג למידה עצמאית, ואיחד מחדש מחלקות אקדמיות במסגרת בתי הספר של האוניברסיטה. הוא הקים את בית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה ואת המכון למחקר מזון. בין עמדותיו המפורסמות ביותר בעת כהונתו בסטנפורד היו התנגדותו לאחוות ולתנועת מכוניות בשטחי הקמפוס.
בשנים 1923–1924 שימש וילבור כנשיא האיגוד הרפואי האמריקאי (American Medical Association). ב-1923 הוא היא אחד הרופאים שנקראו לייעוץ כאשר הנשיא וורן הרדינג נפל למשכב בעת שהיה בסן פרנסיסקו, ונכח על ערש הדווי שלו. בנו של וילבור, דווייט לוק וילבור, הלך לימים בדרכי אביו והיה נשיא האיגוד הרפואי האמריקאי בשנים 1968–1969.
כאשר הקים בית המחוקקים ב-1927 של קליפורניה את נציבות הפארקים המדינתיים, מונה וילבור כחבר בנציבות.
מזכיר הפנים של ארצות הברית
ב-5 במרץ 1929 מינה הרברט הובר, שנבחר כנשיא ארצות הברית, את וילבור כמזכיר הפנים של ארצות הברית, ומינויו אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית. וילבור כיהן בתפקיד עד תום נשיאותו של הובר ב-4 במרץ 1933.
כמזכיר הפנים, התייחס וילבור לשחיתות בהענקת חוזי קידוחי נפט, שהיו הסיבה לשערוריות במהלך נשיאותו של וורן הרדינג וכונו שערוריית טיפוט דום. הוא נקט במדיניות ששום זיכיון נפט חדש לא יוענק ליחידים, אלא אם כן יאושר הדבר בחוק.
על וילבור נמתחה ביקורת על ידי מתנגדים פוליטיים על העברת סכר בולדר לידיים פרטיות. המתנגדים גם מתחו עליו ביקורת על כך שהוא שינה את שם הסכר לסכר הובר.
וילבור גילה עניין במיוחד בענייני הילידים האינדיאנים וארגן מחדש את הלשכה לענייני אינדיאנים של מחלקת הפנים. הוא סייע לאינדיאנים להיות יותר נסמכים על עצמם.
מבקר הניו דיל
לאחר סיום כהונתו כמזכיר הפנים ב-1933, היה וילבור למבקר בולט של מדינות הניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט והיה מהמובילים של "האינדיבידואליזם המוצק" (rugged individualism).
הוא כתב:
מותו ומורשתו
ריי ליימן וילבור נפטר כתוצאה ממחלת לב בביתו שבקמפוס אוניברסיטת סטנפורד ב-26 ביוני 1949, בגיל 74. הוא נטמן בפארק הזיכרון אלטה מסה שבפאלו אלטו. הנשיא לשעבר הובר הספיד אותו כ"ידידי המסור וידידי התמידי מאז נעורינו". הוא אמר על וילבור: "במהלך כל שנותיו, כולל בתקופה האחרונה בה הוא היה הצ'נסלור של סטנפורד, הוא העניק שירותים רבים לאנשים. הבריאות הציבורית והחינוך הועשרו במשך כל השנים הללו כתוצאה ממדיניותו השפויה וכנות האינטלקטואלית המוצקה שלו. אמריקה היא מקום טוב יותר בזכות זה שהוא חי בה". על שמו של וילבור נקרא מכלול מעונות סטודנטים באוניברסיטת סטנפור.
הלן טאוסיג
הלן ברוק טאוסיג (באנגלית: Helen Brooke Taussig; 24 במאי 1898, קיימברידג', מסצ'וסטס, ארצות הברית - 20 במאי 1986, מחוז צ'סטר, קליפורניה, ארצות הברית) הייתה קרדיולוגית אמריקאית שפעלה בבולטימור ובבוסטון, אשר ייסדה את תחום הקרדיולוגיה הפדיאטרית. היא פיתחה את הרעיון להליך הרפואי שמאריך חיים של תינוקות שנולדים עם טטרלוגיית פאלוט (הסיבה הנפוצה ביותר למום הלב המולד המכונה תסמונת תינוק כחול). הרעיון מומש בהליך בשם שאנט בליילוק-טאוסיג, שפותח על ידי אלפרד בליילוק וויוויאן תומאס, שהיו עמיתיה של טאוסיג בבית החולים ג'ונס הופקינס.
טאוסיג ידועה גם בשל מאבקה לאיסור על תלידומיד.
ראשית דרכה
הוריה של טאוסיג היו פרנק טאוסיג, כלכלן באוניברסיטת הרווארד, ואידית' תומאס גילד, אחת הבוגרות הראשונות של מכללת רדקליף, ליד הרווארד. כשהייתה טאוסיג בת 9, מתה אמה משחפת. גם טאוסיג לקתה בשחפת, וסבלה ממנה שנים מספר, מה שפגע בלימודיה בבית הספר. בנוסף, סבלה טאוסיג מדיסלקסיה
היא החלה לימודי תואר ראשון במכללת רדקליף, וסיימה אותו באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, בשנת 1921. לאחר מכן למדה היסטולוגיה, בקטריולוגיה, ואנטומיה, בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד וכן באוניברסיטת בוסטון, אך לא הורשתה להשלים תואר במוסדות הללו. בקורס ההיסטולוגיה סבלה מאפליה חמורה במיוחד, כשנאסר עליה לשוחח עם עמיתיה הגברים, "מחשש לזיהום".
טאוסיג איבדה את שמיעתה בהמשך הקריירה שלה, והפכה חירשת עם הזמן. היא למדה קריאת שפתיים ונעזרה בעזרי שמיעה כדי לתקשר עם המתרפאים אצלה, ונעזרה באצבעותיה במקום במסכת כדי לחוש את קצב הלב שלהם.
קריירה
לאחר לימודיה ותקופת ההתמחות, עבדה כראש מחלקה לטיפול בקדחת שיגרונית, ולאחר מכן שימשה ראש המחלקה לרפואת ילדים בג'ונס הופקינס בין 1930 ל-1963. שם חקרה רבות את תופעת האנוקסמיה ("תסמונת התינוק הכחול"), וגילתה שהסיבה לתופעה היא חסימה חלקית של עורק הריאה, כשלעצמה או בשילוב עם נקב בין החדרים בלב התינוק. היא שיתפה פעולה עם המנתח אלפרד בליילוק ועם טכנאי הניתוח ויויאן תומאס לפיתוח ניתוח לתיקון המום, שנקרא היום שאנט בליילוק-טאוסיג. הניתוח בוצע לראשונה בכלבים, אבל החל משנת 1946 הוא מבוצע בתינוקות.
באותה שנה הועלתה לדרגת פרופסור חבר בבית הספר לרפואה ג'ונס הופקינס, ובשנת 1959 לדרגת פרופסור. בשנת 1947, פרסמה טאוסיג את ספרה העיקרי, Congenital Malformations of the Heart (מומי לב מולדים), שהשפיע רבות על כינון קרדיולוגיה פדיאטרית כתחום ברפואה.
לאחר ביקור בגרמניה המערבית, שבו עבדה טאוסיג עם עוללים שסבלו מפוקומליה (עיוותים קשים בגפיים), היא נוכחה בהשפעות המזיקות של התכשיר תלידומיד על תינוקות, והעידה בפני בית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1967. כתוצאה ממאמציה, נאסר תלידומיד בשימוש בארצות הברית ובאירופה.
טאוסיג הייתה חלוצה בשימוש בקרני רנטגן ובפלואורוסקופיה גם יחד לשם בדיקת שינויים בלב ובריאות של תינוק באופן פחות חודרני. עד שנהרגה עבדה על מחקר על הבסיס הגנטי למומי לב מולדים, עם לבבות של עופות.
מותה
ב-20 במאי 1986, ארבעה ימים לפני יום הולדתה ה-88, הסיעה טאוסיג קבוצה של חברים להצביע בבחירות מקומיות, כשמכוניתה התנגשה ברכב אחר בצומת, והיא נהרגה במקום.
הוקרה
בשנת 1947, זכתה טאוסיג להצטרף ללגיון הכבוד. בשנת 1953, זכתה במדליית כבוד מן האיגוד האמריקאי לרופאי חזה. איטליה העניקה לה את פרס פלטרינלי בשנת 1954. באותה שנה זכתה בפרס לסקר על עבודתה. היא נבחרה כחברה בהאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1957. בשנת 1963 זכתה בפרס "לב הזהב". בשנת 1964 זכתה טאוסיג במדליית החירות הנשיאותית מידי נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון, ושנה לאחר מכן הפכה לאשה הראשונה המכהנת בנשיאות אגודת הלב האמריקאית. בשנת 1965 קראה אוניברסיטת גטינגן למרפאת הלב שלה על שם טאוסיג. בשנת 1967 זכתה בפרס אגודת הלב האמריקאית.
בשנת 1971 זכתה בפרס האוולנד מטעם האיגוד האמריקאי לרפואת ילדים. בשנת 1973 נבחרה טאוסיג לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, 27 שנים לאחר שבליילוק זכה בכיבוד הזה, על בסיס אותה עבודה משותפת על שאנט בליילוק-טאוסיג. בשנת 1976 העניקה אוניברסיטת ג'ונס הופקינס לטאוסיג את המדליה על שם מילטון ס' אייזנהאואר על מפעל חיים.
בשנת 1982 זכתה במדליית אליזבת בלקוול.
בליילוק וטאוסיג זכו במשותף בפרס הבינלאומי של קרן גרדנר הקנדית.
במהלך הקריירה, זכתה טאוסיג ביותר מ-20 תארים לשם כבוד.
לאחר מותה, חנכה אוניברסיטת ג'ונס הופקינס מרכז לקרדיולוגיה פדיאטרית על שם טאוסיג, ובשנת 2005 קרא בית הספר לרפואה בג'ונס הופקינס לאחד מארבע המכללות המרכיבות אותו על שמה.
בשנת 2004 הפיקה רשת HBO סרט בשם יצירת האלוהים, ובו שיחקה מרי סטוארט מסטרסון את טאוסיג.
עכסן אדום
עכסן אדום (שם מדעי: Crotalus ruber) הוא מין של עכסן החי במערב ארצות הברית בדרום-מערב קליפורניה וכן בחצי האי באחה קליפורניה, מקסיקו באזורי תת-מדבר. הוא קיים גם במספר איים באוקיינוס השקט, מערבית לבאחה קליפורניה.
מאפיינים
לעכסן האדום קשקשים אפורים-חומים ומעט אדמדמים, וזנב בעל קצה שחור-לבן. הוא מגיע לאורך של מטר עד מטר וחצי בממוצע ואף לאורך 162 סנטימטרים, והוא בעל ראש שטוח עם עיניים כהות ולידם גומות היכולות לחוש בחום גוף קבוע של טרפו. נקבות העכסן משריצות 3 עד 20 צאצאים באזור אוגוסט.
הוא מצוי באזורי מדבר, ערבות יבשות, מדרונות של גבעות עד לגובה 1,500 מטרים ובקרבת החופים, ובכמה איים קטנים. נחשי המדבר קטנים יחסית לשוכני החופים.
הנחש משתמש בארס חזק כדי להרוג טרף הכולל עופות, עכברים, ארנביים קטנים וסנאיי קרקע אך יגוון בלטאות ובנחשים אחרים. הארס יכול לשמש להגנה מאויבים, אם כי הנחש לא תוקפני וארסו חלש יחסית לשאר העכסנים, אך עדיין מסוכן מאוד. מדד ה-LD50 שלו הוא 4.0 עד 3.7 מ"ג/ק"ג.
נוקיה 105
נוקיה 105 (באנגלית: Nokia 105) הוא טלפון סלולרי שמיוצר על ידי חברת נוקיה. הטלפון הושק לראשונה בשנת 2013 והיה זמין עד כה ב-6 גרסאות שונות עד 2022. הוא זמין, בגרסתו הנוכחית, בצבעי שחור, לבן וכחול.
המכשיר עושה שימוש ברשת סלולרית 2G באמצעות תדרי GSM 900/1800. עם זאת, ב-2021 הושקה גרסה הכוללת תקשורת 4G העושה שימוש ברשת LTE.
מהדורות
למכשיר יצאו עד כה 6 מהדורות שונות.
2013
המהדורה הראשונה של המכשיר יצאה ב־2013 על ידי חברת נוקיה. הוא הגיע עם חיבור מטען קנייני ומערכת ההפעלה Series 30. המכשיר הגיע עם מקום לעד כ־500 אנשי קשר, מסך ריבועי קטן ברזולוציה 128×128 ובגודל 1.44 אינץ', לוח מקשים מגומי הכולל שני מקשי בחירה: ימני ושמאלי (ללא מקש בחירה אמצעי), רדיו ומשחקים. הסוללה יכולה להספיק עד לכ־12.5 שעות שיחה וכ־35 ימים בהמתנה.
2015
המהדורה השנייה של המכשיר יצאה ב־2015 על ידי חברת מיקרוסופט מובייל, שרכשה בזמנו את חטיבת ייצור הטלפונים הניידים של נוקיה. המכשיר קיבל שדרוג לרמקול, כאשר כעת הוא רועש ב־20% יותר מהגרסה הקודמת. המכשיר כולל את מערכת ההפעלה, נוסף לחצן בחירה אמצעי, ומאפשר אחסון של כ־2000 אנשי קשר (לעומת 500 בגרסה הקודמת), וחיבור הטעינה הוחלף על ידי חיבור Micro-USB. מגוון המשחקים השתנה, וזהו מכשיר הנוקיה הראשון הכולל משחקים המאפשרים התנסות של עד כ־5 פעמים בחינם ולאחר מכן תשלום נוסף על מנת להמשיך לשחק. הסוללה כעת מספיקה לכ־15 שעות שיחה.
2017
המהדרורה השלישית של המכשיר יצאה ב־2017 על ידי HMD Global. המכשיר החל מגרסה זו ואילך עבר התאמות עיצוביות שהופכות אותו לנוח יותר לשימוש: הוא כולל עיצוב ארגונומי שאמור להתיישב על כף היד בצורה נוחה יותר ומסך בתצורה מוארכת ברזולוציית QQVGA (120x160 פיקסלים) ובגודל 1.8 אינץ'. בגרסה זו הרמקול והאפרכסת שולבו יחד: הוא רועש כאשר יש צורך להשמיע צלילים חזקים (עבור שיחות נכנסות, שעון מעורר וצלילי מערכת), ושקט יותר בשיחות טלפוניות. לוח המקשים כעת זמין בפריסת Island – שבה המקשים נפרדים אחד מהשני (מרוּוחים), בעוד הגרסאות הקודמות כללו מקשים ללא מרְווחים). יישומון ה"תזכורות" אינו זמין במכשיר זה מאחר שאותה הפונקציה זמינה גם דרך "לוח השנה". המכשיר כולל משחקים שהיו בזמנו כותרים ידועים במיוחד, כגון Crossy Road, אם כי בגרסאות מינימליות יותר.
4G
ב־2021 השיקה HMD Global גרסה מיוחדת למכשיר הכולל תקשורת סלולרית 4G, העושה שימוש ברשת LTE (עם זמינות של רשתות HSPA ב־3G ו־GSM ב־2G).. המכשיר כולל לראשונה רדיו אלחוטי – שאינו מצריך חיבור אוזניות, ששימשו במכשירים הקודמים בתור אנטנה, ודפדפן אינטנרנט Opera Mini. המכשיר עושה לראשונה שימוש בכרטיסי SIM בגודל Nano-SIM לעומת Mini-SIM במכשירים הקודמים. הוא כולל תכונות שהופכות אותו לנגיש יותר, כגון הקראת טקסט על־גבי המסך, הגדלת פונטים, תפריטים מוגדלים ועוד. המכשיר עושה שימוש במעבד ARM עם פלטפורמת UniSOC לעומת MediaTek בגרסאות הקודמות, וזיכרון ונפח אחסון משופרים: זיכרון של 48MB ואחסון של 128MB. הוא מגיע באפשרות לצבע אדום במקום ורוד בגרסה הקודמת.
2022
הגרסה הנוכחית של המכשיר הושקה על ידי HMD Global ב־2022. הוא כולל את העיצוב של גרסאות ה־2019 ו־2017 הארגונומי וחזר לשמש כמכשיר 2G בסיסי, ללא דפדפן אינטרנט ותכונות ייחודיות נוספות. המפרט של המכשיר חזר להיות כמו זה של הגרסאות הקודמות: מעבד MediaTek, זיכרון ואחסון של 4MB. מהדורה זו היא הראשונה שבסדרת הנוקיה 105 שאינה זמינה בישראל, בעקבות התוכנית להפסיק את תקשורות ה־2G וה־3G, והאיסור לייבא מוצרים שעושים שימוש בטכנולוגיות הישנות נכנס לתוקף..
מפרט טכני
המכשיר מגיע עם משחקים שונים, תלוי בגרסתו. בין המשחקים המוכרים ביותר ניתן למצוא בו סנייק.
גדי דגון
גדי דגון (1 באוקטובר 1957 – 25 בינואר 2021) היה צלם אמנותי ישראלי.
ביוגרפיה
גדי דגון נולד במלבורן, אוסטרליה, לאב ניצול השואה ולאם שגדלה בתל אביב. ב-1960 עלה עם משפחתו לישראל וגדל בצהלה. אביו, לאון דגון, היה מתקן מצלמות, ואחר-כך סוכן של פולארויד בישראל וצלם אוויר בחיל האוויר. גדי דגון החל לצלם למחייתו בגיל שלוש עשרה. בצה"ל שירת כצלם בחיל השריון.
ב-1977 הקים ביחד עם רמי רוטהולץ את הירחון "מבט ספורט" שיצא לאור במשך שנה. ב-1978, אדם ברוך, שהפך למורו ורבו, קיבל אותו לעבודה בירחון "מוניטין". דגון היה צלם המערכת הראשון של ירחון זה. בנוסף, עבד בשביל מעריב, ידיעות אחרונות, הארץ, גלובס, העולם הזה ו"שישי", מגזין אותו אדם ברוך הוציא. היה בעל טור במוסף הארץ, בימים שדב אלפון שימש כעורך המוסף.
דגון צילם פוליטיקאים שונים במערכות בחירות רבות, כמו בנימין נתניהו, שמעון פרס, יצחק שמיר ועוד. הוא עבד ביחד עם הבולטים שבמעצבים הגרפיים בישראל, בהם דוד טרטקובר, גדעון עמיחי וצבי לוין.
החל מ-1990, מאז שאוהד נהרין התמנה למנהלה האומנותי של להקת בת שבע, הפך דגון לצלם הבית של הלהקה. הוא צילם להקות מחול עצמאיות. בתיאטרון הרבה לעבוד עם חנוך לוין וצילם את דיוקנו הידוע.
החל מ-1996 צילם את רוב הצילומים של תיאטרון גשר. שימש במשך 16 שנה צלם הבית של האופרה הישראלית והיה צלם הבית של התיאטראות החאן ותמונע. צילם חלק ניכר מהצגותיהם של תיאטראות בית ליסין והבימה.
דגון נפטר ב-25 בינואר 2021 בגיל 64. הותיר אחריו את אשתו ושני ילדיו.
בוקר טוב אמריקה
בוקר טוב אמריקה (באנגלית: Good Morning America) היא תוכנית בוקר המשודרת מאז 1975 מדי בוקר ברשת הטלוויזיה ABC האמריקאית.
התוכנית משודרת מדי בוקר בימי העבודה בשבוע, בשעות 7:00-9:00 בכל רחבי ארצות הברית בהתאם לאזור הזמן של כל מדינה; בחוף המזרחי היא משודרת בשידור חי, ובשאר האזורים משודרת התוכנית המוקלטת של אותו בוקר. בשנים 2008–2007 שודרה שעה שלישית של התוכנית בערוץ החדשות ABC News Now. החל מ-2004 משודרת תוכנית בת שעה בסופי שבוע; גם בשנים 1999–1993 שודרה מהדורת סופי שבוע של התוכנית.
בסוף שנות ה-80/תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 מנחי התוכנית ג'ואן לונדן וצ'רלז גיבסון. בתקופה זו התוכנית הייתה תוכנית בוקר הפופולרית בארצות הברית. פעמיים בשבוע עורכת התוכנית הייתה ארמה בומבק. בהמשך פופולריות של התוכנית ירדה במקצת. המנחים הנוכחיים (נכון ל-2022) הם רובין רוברטס, ג'ורג' סטפנופולוס ולארה ספנסר.
נתוני הרייטינג של התוכנית מבטאים דירוג יציב יחסית במקום השני מבין תוכניות הבוקר בארצות הברית, כאשר "Today" של NBC ניצבת לרוב במקום הראשון מ-1995. עם זאת, התוכנית זכתה לנתוני רייטינג גבוהים יותר מ-"Today", בתקופות של סוף שנות השמונים ואמצע שנות ה-90, כאשר צ'ארלס גיבסון וג'ואן לנדן הינחו את התוכנית.
בשנת 1992 התוכנית זכתה בפעם הראשונה בפרס אמי. התוכנית זכתה שלוש פעמים בפרס אמי לתוכניות יום, בקטגוריית תוכנית הבוקר הטובה ביותר: ב-2008 ו-2009, וכן במשותף עם "Today" ב-2007.
סימון ג'ייקובסון
הרב סימון ג'ייקובסון (נכתב פעמים: יעקובסון; נולד בד' בטבת תשי"ז, 8 בדצמבר 1956) הוא מרצה חרדי אמריקאי, סופר והמוציא לאור של עיתון אלגעמיינער זשורנאל ויושב ראש "המרכז לחיים של משמעות".
ביוגרפיה
ג'ייקובסון נולד וגדל בשכונת קראון הייטס בניו יורק לצביה ולגרשון ג'ייקובסון מייסד העיתון "אלגעמיינער זשורנאל". מוצא משפחתו מצד אביו מהעיר כוטאיסי שבגאורגיה. למד בישיבת תומכי תמימים בניו יארק בישיבת תומכי תמימים במוריסטאון ובישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית – 770 ושימש כחוזר ומניח של הרבי מלובביץ' וערך את השיחות מההתוועדויות של הרבי שנדפס על ידי "ועד הנחות התמימים" בשנת 1979 התמנה לעמוד בראש הוועד והיה בקשר קבוע עם הרבי בקשר לשאלות ותשובות שדובר בתוועדויות ועוד. באדר תשמ"ג נישא לבתו של צבי הירש גנזבורג, חבר צעירי אגודת חב"ד בניו יורק, ולו שני בנים.
הרב ג'ייקובסון עומד בראש "מרכז החיים המשמעותי", באמצעות מגוון רחב של שיעורים והרצאות, מציג בפני יהודים מכל הרקעים את תורתו האוניברסלית על פי התורה כתוכנית לחיים. הוא נחשב לאחד מגדולי החוקרים והמבוקשים בעולם היהודי בזה כהיום. הוא מרצה בפני קהל מגוון בשש יבשות ובארבעים מדינות בנושאים פסיכו-רוחניים והפעלת מחשבה יהודית על החיים העכשוויים. הוא התראיין בלמעלה מ-300 תוכניות רדיו וטלוויזיה, כולל פוקס, CBS, NPR, CNN עם צ'ארלי רוז. כן עומד בראש תחרות עולמית לחיבורים 'מחברים חסידות לחיים' על ידי כתיבה בנושא מתורת החסידות ומנגישים אותו כעצה, לדרך ולפעולה באתגרי החיים במציאות העכשווית.
ג'ייקובסון כותב בעיתון אלגעמיינער זשורנאל, מאז 2005 הוא המנהל והמוציא לאור של העיתון. אחיו הוא יוסף יצחק ג'ייקובסון.
ספריו
בשנת 1995 הוציא את הספר הראשון הדרך לחיים של משמעות שהוא תמצית מתורתו של הרבי מלובביץ' לשלל נושאים בחיים, וביוגרפיה ראשונית על הרבי לאיש הישראלי, הספר יצא במקור בשפת האנגלית והוא תורגם ל-12 שפות, ונחשב לספר רב מכר בעולם
רבים מכתביו מתפרסמים באתר Chabad.org.
ההפיכה באיראן (1953)
ההפיכה באיראן 1953 (בפרסית: کودتای 28 مرداد; הפיכת ה-28 במרדאד) הייתה הפיכה שבוצעה באיראן ב-19 באוגוסט 1953. במהלך ההפיכה הופלה ממשלתו הדמוקרטית של מוחמד מוסאדק. ההפיכה תוכננה על ידי ארצות הברית (תחת השם: מבצע TPAJAX. ומכונה בהתאם "מבצע Ajax" או "מבצע אייג'קס") וגובתה על ידי בריטניה (תחת השם: מבצע מגף). מוסאדק דרש לפרסם את מסמכי חברת הנפט האנגלו-פרסית, תאגיד בריטי רב-השפעה, ולהגביל את שליטת החברה על מאגרי הנפט של איראן. בשל סירובה של החברה לשתף פעולה עם הממשלה, הפרלמנט האיראני הצביע על הלאמת תעשיית הנפט במדינה ועל גירוש נציגי החברה הזרים מהמדינה. לאחר הדחת מוסאדק הוקמה ממשלה צבאית ובראשה פזל-אללה זאהדי. ממשלה זו אפשרה למלך, מוחמד רזא שאה, לשוב למדינה ולשלוט בה ביד רמה. השאה ביסס את שלטונו בסיועה של ארצות הברית, אולם הודח בעצמו ב-1979, במהלך המהפכה האסלאמית. ההפיכה ליבתה את הרגשות האנטי-מערביים והאנטי-אמריקניים באיראן ואף הוזכרה במהלך נאום הניצחון של הנשיא מוחמד ח'אתמי ב-1997.
באוגוסט 2013, 60 שנה לאחר ההפיכה, הודתה סוכנות הביון המרכזית (CIA) כי הוטלה עליה האחריות לתכנן ולבצע את ההפיכה, שכללה מתן שוחד לפוליטיקאים איראנים ולגורמים רמי-דרג בצבא ובמשטרה, כמו גם הפצת תעמולה שתמכה בהפיכה. ה-CIA צוטט בהודאתו בכך שההפיכה יצאה לפועל תחת הכוונתה הישירה וכחלק "ממדיניות החוץ של ארצות הברית, שתוכננה ואושרה בדרגות הבכירות ביותר של הממשלה". וזאת מאחר שגבר החשש בוושינגטון שממשלת החזית הלאומית של מוסאדק תעמוד לצד ברית המועצות במסגרת המלחמה הקרה שהלכה והתהוותה באותה תקופה.
רקע
ב-1901, מוזפר א-דין שאה קאג'אר העניק לוויליאם נוקס ד'ארצ'י זכויות לחיפוש נפט בממלכה למשך 60 שנים. ב-1907 העביר ד'ארצ'י את החזקותיו בפרס לחברת הנפט של בורמה שהייתה בבעלות בריטית. ב-26 במאי 1908 החברה מצאה מצבור נפט בעומק של 360 מטרים מתחת לפני הקרקע, וגדלה באטיות עד מלחמת העולם הראשונה. עת בה החשיבות האסטרטגית של פרס הובילה את ממשלת בריטניה לרכוש מניות בחברה ולמעשה השתלטה על תעשיית הנפט בפרס.
הבריטים עוררו את זעמם של הפרסים כשהמשיכו להתערב בענייניהם הפנימיים, בין היתר בזמן המהפכה החוקתית. הפגנות המונים אילצו את המלך מוזפר א-דין לקבל את החוקה שנקבעה ב-1906, שבמסגרתה הוגבלו סמכויותיו. וכמו כן, אפשרה לפרלמנט (המג'לס) שנבחר באופן דמוקרטי, לחוקק את חוקי המדינה ולהוציאם לפועל, וזאת באישורו וחתימתו של ראש הממשלה. על פי החוקה, ראש הממשלה ימונה בידי השאה לאחר הצבעת אמון בפרלמנט. עם זאת, החוקה החדשה השאירה בידיו של השאה סמכויות רבות, בהם פרסום צווים מלכותיים, כוח למנות ראשי ממשלה ולפטרם (בהתאם להצבעות אמון בפרלמנט), מינוי חצי מחברי הסנאט (שלא כונס עד 1949), הצגת חוקים ואף פיזור הפרלמנט. כוחו השרירותי של השאה אמנם בוטל, אך תפקידו המשיך להיות משמעותי בקביעת ההחלטות בממלכה. הסתירות הפנימיות בחוקה גרמו בשנים שחלפו מאז כינונה לעימותים רבים. כשהן בריטניה והן רוסיה התנגדו למהפכה החוקתית וניסו לחתור תחתיה באמצעות גיבויו של המלך מוחמד עלי שאה קאג'אר, שהחליט לבטל בכוח את החוקה ולפזר את הפרלמנט ב-1907, בטענה שהם נוגדים את החוק האסלאמי. ב-1910 הודח המלך מכיסאו על ידי תנועת גרילה שתמכה בחוקה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, שרר בפרס חוסר שביעות רצון ניכר מתנאי זיכיון הנפט הבריטי, שפעל תחת חברת הנפט האנגלו-הפרסית (APOC), ולפיה הממלכה קיבלה רק כ-16% מהרווחים הנקיים מהתעשייה. ב-1921, אחרי שנים של ניהול כושל תחת שושלת קאג'אר, התרחשה הפיכה, שגובתה על ידי הבריטים והעלתה את גנרל רזא חאן לשלטון. ב-1923 רזא חאן מונה לראש הממשלה וצבר מוניטין כפוליטיקאי נקי כפיים. ב-1925 הצביע הפרלמנט, שהיה נתון להשפעתו של רזא חאן, בעד סילוקו של אחמד שאה קאג'אר מכס המלכות. רזא ח'אן הוכתר במקומו כרזא שאה פהלווי ובכך ייסד את שושלת המלוכה החדשה. רזא שאה שינה את שם המדינה מפרס לאיראן והחל בתוכנית מהירה ומוצלחת למודרניזציה, שבאותו זמן הייתה בין המדינות העניות והנחשלות ביותר בעולם. עם זאת, רזא שאה שלט ביד רמה ולא סבל התנגדות לשלטונו. עד 1930 דיכא האחרון כל סוג התנגדות לשלטונו, בניגוד למגבלות הדמוקרטיות שנבעו מהחוקה. מתנגדי שלטון הושלכו לבית הכלא ובמקרים מסוימים אפילו הוצאו להורג. בעוד חלק הסכימו עם מדיניותו, בטענה כי מדובר בהכרח לנוכח חוסר היציבות ממנה סובלת איראן, אחרים סברו כי מדיניות זו אינה מוצדקת. אחד ממתנגדי מדיניות זו היה הפוליטיקאי מוחמד מוסאדק, שנכלא ב-1940, ובעקבות זאת פיתח סלידה לשלטון השאה והפך לתומך נלהב בהלאמת נפט כוללת.
בתקופת שלטונו ניסה רזא ח'אן למתן את ההשפעות המערביות והקולוניאליות ועשה זאת דרך ניסיון איזון בין בריטניה, רוסיה וגרמניה. כשבשנת 1930 אף ניסה לבטל את זיכיון הנפט הבריטי שניתן בתקופת שלטון שושלת קאג'אר. אך נכשל לאור חולשתה המדינית של איראן. אף על פי שאיראן נשארה נייטרלית לאורך כל ראשית מלחמת העולם השנייה, לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות, הסובייטים והבריטים פלשו לאיראן, וזאת במטרה להבטיח לעצמם עתודות נפט לזמן המלחמה. בתקופה זו לאור הנייטרליות וכן החברות שהתפתחה בין היטלר לרזא חאן הוגלה האחרון מאיראן על ידי הבריטים, ובמקומו מונה בנו מוחמד רזא שאה פהלווי כשהיה בן 22 בלבד. בראשית תקופת שלטונו רזא שאה העניק את מירב הריבונות לידי המג'לס האיראני. בתום מלחמת העולם השנייה לאחר שהתפנו הכוחות הבריטים והסובייטיים, התפתחו באיראן תנועות לאומניות אנטי-מערביות שראו בשליטה הבריטית על עתודות הנפט האיראנים כהמשך דרכה הקולוניאלית של בריטניה ומדינות המערב. תוך ניצול לא הוגן של משאבי הטבע האיראנים.
לאחר ניסיון ההתנקשות בחיו של השאה הצעיר בשנת 1949, החל האחרון לפתח אהדה ציבורית וכן מעורבות פוליטית הולכת וגוברת שבמסגרתה גם שינה את החוקה האיראנית כך שתעניק לו עוד סמכויות. בתקופה זו גם חנן מוחמד רזא שאה פהלווי את מוסדאק, שחררו מהכלא ואפשר לו לחזור לחיים הפוליטיים. מוסאדק ראה בפעולות השאה להגברת כוחו הפוליטי כאקט לא דמוקרטי והאמין כי על השאה "למלוך אך לא לשלוט", באופן דומה למונרכיות החוקתיות באירופה. לאור התנגדות זו מוסאדק ומתנגדים נוספים למדיניות השאה חברו יחדו ויצרו את חזית הלאומית, כשהלאמת הנפט הייתה למטרתם המדינית העיקרית. עד לשנת 1951 החזית הלאומית זכתה לרוב במג'לס.
משבר אבאדאן
לאחר רצח ראש הממשלה שהתנגד לתוכנית הלאמת הנפט עלה לראשות הממשלה מוחמד מוסאדק, שאכן הוביל להלאמת הנפט, אך לאור בעיות טכניות של חוסר ניסיון בהפעלת מפעלי הנפט: שאיבה, זיקוק והעברה למיכליות, המפעלים הושבתו והניסיונות להפקת הנפט לא צלחו בקנה מידה משמעותי. במקביל בריטניה פעלה להפעלת חרם צרכנים על הנפט האיראני וזאת לאור הפרת חוזי הנפט שלפיהם היה לבריטים ולחברת הנפט האנגלו-איראנית את הזיכיון לנפט האיראני, והצליחה בכך. בתקופה זו חרם הצרכנים השפיע לרעה על כלכלתה של איראן ומצבה הכלכלי של איראן הורע אף יותר משהיה לאחר מלחמת העולם השנייה.
ניסיונות ראשונים להפיכה
על רקע המלחמה הקרה ולאור התמיכה לה זכה מוסדאק ממפלגת תודה, הצליחה בריטניה לשכנע את ארצות הברית בסכנת חבירתה של איראן לסובייטים ובצורך להפיל את ממשלתו של מוסדאק. לאורך תקופת שלטונו של הארי טרומן כנשיא ארצות הברית ולאור מלחמת קוריאה לא הצליחו הבריטים לשכנע את האמריקאים לסייע בהתנגדות לשלטון מוסדאק באיראן, אך עם עלייתו של דווייט אייזנהאואר הדבר צלח.
לאחר שהחלו לעלות שברים בהנהגתו של מוסדאק לאור החרפה במצבה הכלכלי של איראן, ממשלת מוסדאק החלה להסתמך יותר ויותר על כוחות חירום. לאחר ניסיון ההתנקשות באחד משרי הממשלה ובמוסדאק עצמו, הורה האחרון על כליאתם של עשרות ממתנגדיו הפוליטיים, מאוחר יותר מוסדאק אף פיזר את הפרלמנט. מעשה זה הוביל להאשמות כי מוסאדק נעשה דיקטטור.
השאה עצמו התנגד תחילה לתוכניות ההפיכה ותמך בהלאמת הנפט, אך לאחר שהודע על ידי ה-CIA כי אם לא ישתף פעולה, גם הוא "יודח" שינה את דעתו. לאחר שהושג הסכמתו של השאה, ה-CIA ביצע את ההפיכה תחת העילה הרשמית כי הצו של מוסדאק לפיזור הפרלמנט שולל מכוחו של השאה ומעניק למוסדאק וממשלתו כוח מוחלט ו"סמכויות מוחלטת ודיקטטוריות". ב-15 באוגוסט התבקש נעמת-אללה נצירי מפקד במשמר המלכותי של השאה להעביר למוסדאק את מכתב הפיטורין מטעם השאה, אך מוסדאק שהוזהר מפני המזימה לפיטורו סירב לקבל את המכתב והורה לאסור את נצירי. לאחר שהתוכנית האמריקאית והבריטית בשיתופו של השאה פורסמה על ידי ה-CIA בניו יורק טיימס, תומכיו של מוסאדק, ובעיקר תומכי מפלגת תודה, יצאו לרחובות במחאות אלימות. השאה, מחשש לתגובה חריפה, מלווה באשתו השנייה סוראיה נמלט מאיראן לעיראק ולאחר מכן לאיטליה.
ההפיכה
לאחר שניסיון ההפיכה הראשון כשל, הורה מוסדאק לכוחות הביטחון לעצור את המעורבים במזימה, והאמין כי עם תום המעצרים הפיכת ה-CIA נכשלה. מאמין כי הצליח בהשגת שליטה מלאה על הממשלה ביקש מוסדאק מתומכיו לחזור לבתיהם ולהמשיך בחייהם כרגיל. עם זאת הגנרל זאהדי, שהצהיר כי היה ראש הממשלה החוקי של איראן, הצליח להסתתר ולהתחמק ממעצר. זאהדי ארגן מפגש סודי בין תומכי השאה השונים (שכללו גם פשיסטים ואוהדי נאצים איראניים) ובאמצעות מימון אמריקאי הגו תוכנית חדשה. לצורך ביצוע תוכנית זו הסתמכו בעיקר על רגשות העם: ההלם מבריחת השאה מאיראן, פחד מפני הקומוניזם, ומעצרי מתנגדי מוסאדק. בנוסף מספר אנשי דת איראנים שיתפו פעולה עם סוכנויות הריגול המערביות כי לא היו מרוצים מממשלתו החילונית של מוסדאק, ובהם איתאללה בהבהאני שהשתמש בהשפעתו כדי לגייס מפגינים דתיים נגד מוסאדק.
הצתת תנועות אזרחיות דרך מימון תנועות
ב-19 באוגוסט, נשכרו מסתננים שיתחזו לחברי מפלגת תודה הקומוניסטית ויארגנו "מהפכה קומוניסטית". המסתננים הממומנים הראשונים החלו בגלי מחאה והסיתו את יתר חברי תודה האמיתיים להצטרף. עד מהרה, חברי תודה יצאו לרחובות תוקפים כמעט כל סימן לקפיטליזם. האחרונים בזזו עסקים פרטיים, הרסו חנויות ובנוסף השחיתו חלקים גדולים מהרובע העסקי של דרום טהראן, הכולל בזארים. אירועים אלו עוררו סלידה ציבורית המונית פתאומית נגד מעשה השחתה זה - וכך חלקו הראשון של התוכנית הושלם. במקביל מומנה קבוצה שנייה של מסתננים, מסתננים אלו התחזו לתומכי השאה, ארגנו ועודדו מחאות המוניות של איראנים זועמים המבוהלים מ"המהפכה הקומוניסטית" והאלימות המופעלת על ידם. בשלב זה של ההפיכה, רוזוולט ווילבר, נציגי ממשל אייזנהאואר, דאגו לשחד פקידי ממשל, עיתונאים, אנשי עסקים ובריוני רחוב איראניים, על מנת שיביעו תמיכה בשאה ויתנגדו למוסדאק. בנוסף, נעשה שימוש נרחב ב-BBC בפרסית לקידום התעמולה נגד מוסדאק. עד כי החומר האנטי-מוסדאקי שודר שוב ושוב בערוץ הרדיו, וגרם לצוות האיראני שעבד ברדיו של ה-BBC בפרסית לפתוח בשביתה כמחאה על המהלך. הטקטיקות של רוזוולט כללו גם מתן שוחד למפגינים לתקיפת סימני השאה, תוך קריאת ססמאות בעד מוסאדק - דבר שגרם לאזרח האיראני הממוצע לרגשות שנאה וחוסר אמון במוסאדק, שכן סימני המלך ביטאו והיו בתקופה זו כסמל לאיראן.
עד צהרי היום, קהל גדול של אזרחים איראנים אמיתים יצאו לרחובות בהפגנות המוניות, חמושים בנשק מאולתר והכו בחזרה בחברי מפלגת תודה. תחת הנהגתו של זאהדי, הצבא הבריח את תומכי תודה הקומוניסטים ולאחר מכן הסתערו בתמיכת המפגינים על בנייני הממשלה. מוסאדק עצמו נמלט לאחר שטנק ירה פגז על ביתו, אך מאוחר יותר הסגיר עצמו לצבא. כדי למנוע שפיכות דמים נוספות, סירב מוסדאק לארגן את תומכיו כניסיון אחרון לשימור שלטונו. עד סוף היום, זאהדי והצבא השתלטו על הממשלה. לאחר שהתוודע השאה להצלחת ההפיכה חזר מאיטליה לאיראן, ומוסדאק הוחלף רשמית בזאהדי. במקור מוסאדק נעצר, נשפט ונידון למוות. אך בצו אישי של השאה עונשו של מוסדאק הוקל לכליאה לשלוש שנים בבידוד בכלא צבאי, ולאחריו מעצר בית עד ליום מותו.
מדיני
לאחר שההפיכה החזירה לו את מעמדו כמלך, הבין מוחמד רזא שאה פהלווי כי כיסאו ושלטונו יחזיקו מעמד כל עוד יפעל בעד האינטרסים האמריקאים והבריטים. לאור זאת התחזקו הקשרים המדיניים, צבאים, מודיעיניים וכלכליים בין המדינות, כשאיראן שימשה כמעין כלב שמירה אזורי עבור ארצות הברית.
לאחר שתפס מחדש את השלטון השאה הקים את הסאוואכ, המשטרה החשאית של איראן שעסקה בשירותי ביטחון, מעקב אחר מתנגדי משטר וביצוע צנזורה. כשהשיטות בהם השתמשו היו שיטות שנלמדו על ידי האמריקאים, וכן על ידי ישראל. במהלך 20 השנים האחרונות לשליטת השאה, הוצאו להורג כ-100 אנשים מסיבות פוליטיות.
לאור הצלחת מבצע אג'אקס הוחלט לאמץ את ה-CIA כחלק ממנגנון מדיניות החוץ של ארצות הברית, וכן לאמץ ולשכפל את הצלחת המבצע כשיטת הפיכה זולה ומוצלחת בעלת אפקט מיידי.
תוצאות נלוות
ההפיכה של 1953 גרמה לנזק לטווח ארוך למוניטין של ארצות הברית. המונח Blowback הוגדר לראשונה לאור תוצאות מהפכת 1953, ופירושו: התוצאות הלא צפויות הנובעות מהפעילויות הסמויות של ארצות הברית במדינות העולם. הפיכת 1953 הייתה לקו פרשת המים עבור איראן, המזרח התיכון ולמעמדה של ארצות הברית באזור. שכן מאז שמה של ארצות הברית לא כובד ושולב עם חוסר כבוד וחוסר נכונות לכבד את רצון העם, כל עוד זה מתנגש עם האינטרסים האמריקאים או הבריטים. הקנוניה הבריטית-אמריקאית להשגת שליטה על המשאבים האיראנים, סייעה להביא לסיום עידן התנועות הלאומיות והדמוקרטיות באיראן, וההדים שלה הובילו לבסוף לעזיבת השאה בשנת 1979. זיכרון ההתערבות המערבית בענייניה הפנימים של איראן, במיוחד ב-1953. כמו שיתוף הפעולה של השאה, הורידו מפופולריות המלך בקישורו לגורמים מערביים, והגבירו את האופי האנטי-מערבי באיראן ובמיוחד של המהפכה האיראנית, 25 שנה מאוחר יותר.
על רקע התגברות התנועה האנטי-מערבית בחברה האיראנית, שהייתה נגד השליטה המדינית והכלכלית של מדינות וחברות זרות באיראן, עם תחילת שנות ה-70 הגביר השאה את גובה המיסים שהיה על חבורת זרות הפועלות באיראן לשלם מ-50% ל-80%, וקבע את תשלומי התמלוגים מ-12.5% ל-20%. כך שחברות הנפט הרוויחו רק כ-22 סנט לחבית נפט. באותה העת גם השליטה על קביעת מחירי הנפט חזרו לשליטה איראנית. בשנת 1973 השאה סייע להנדס את משבר הנפט של 1973 במסגרת הקמת אופ"ק, שהגבירה את ההכנסות מהנפט והובילו לפיתוח כלכלי-חברתי מהיר של המדינה. השאה אף הצהיר כי לא יחדש את קונסורציום הנפט של שנת 1954 עם חברת הנפט האנגלו-איראנית שעתידה הייתה לפוג בשנת 1979. בתקופה זו השאה החל לפעול באופן עצמאי יותר ויותר מהמערב, כך שהחל מאמצע שנות השבעים ארצות הברית, בתקופתו של ג'ימי קרטר, החלה למשוך מתמיכתה בשאה. התרחבותה המהירה של כלכלת המדינה יצרה מתחים בלתי צפויים במרקם החברתי שסייעו להתקיימותה של המהפכה האיראנית. עם זאת מעשיו של השאה לפיתוח איראן והתרחקותו מהמערב לא השכיחו את הסיוע שהגיש השאה בתקופת מוסדאק לבריטים ולאמריקאים, ואת הסלידה שפעולה זו יצרה בקרב העם, כך שכשהגיע הרגע הגורלי של והחלה המהפכה העם נטש את השאה וזאת לאור זיכרון שיתוף הפעולה עם המערב. למרבה האירוניה גם המערב, ובמיוחד ארצות הברית לא סייעו לו בשעה קשה זו וזאת לאור התרחקותו מהם.
אירועי 1953 נהיו לאבן יסוד ביחסי ארצות הברית-איראן עד היום, כשהאנטגוניזם האיראני, ובפרט זה של השלטון, כלפי המערב, בנוים על חוסר האמון שהחל להתפתח בתקופה זו. שכן מוסר ההשכל האיראני מהאירוע היה כי מדינות המערב אינן מעוניינות לקדם דמוקרטיה או זכויות אדם במטרה להטיב עם יתר המדינות, אלא עושות זאת כשהדבר מטיב לעצמן ועל מנת להטיב עם עצמן. וזאת במיוחד במטרה להחליש את המבנה המוסדי והזיכרון ההיסטורי של מדינות העולם השלישי והתקדמותן, במטרה לאפשר ולשמר את שליטתן הגלובלית של מדינות המערב. בנוסף כדי לאפשר גישה קלה יותר למקורות הטבע של מדינות אלו, תוך המשך קיום הנאו קולוניאליזם במדינות אלו.
כיום, הממשל האיראני טוען כי יש לציית למשטר האסלאמי על מנת למנוע את נפילתה החוזרת של איראן לידי המעצמות הזרות. בנוסף, משתמש המשטר באירועי הפיכת 1953 כדי לדכא באופן לגיטימי - אלים ואף צבאי, כל ניסיון התנגדות לשלטון בטענה כי כל התנגדות למשטר אינה כנה; אלא לוודאי ממומנת, מופעלת ונועדה לשמש גורמים זרים, ובמיוחד אמריקאים.
מרכז שיגור הלוויינים שיצ'אנג
מרכז שיגור הלוויינים שיצ'אנג (בסינית: 西昌卫星发射中心, באנגלית: Xichang Satellite Launch Center - XSLC), הידוע גם כבסיס 27 הוא נמל חלל המשרת את תוכנית החלל הסינית, הנמצא כ-64 ק"מ צפונית-מערבית לעיר שיצ'אנג, הנמצאת באוטונומיה ליאנגשאן שבמחוז סצ'ואן, סין.
האתר הפך למבצעי ב-1984 ומאז הוא משמש בעיקר לשיגור לוויני תקשורת ומזג אוויר למסלול גאוסטציונרי. ב-1996 נכשל שיגורו של משגר לונג מארץ' 3B שבראשו היה הלוויין אינטלסאט 708, כאשר 22 שניות לאחר הצתת המנועים סטה המשגר ממסלולו והתפוצץ בתוך כפר כ-1,200 מטרים מכן השיגור. ההתפוצצות גרמה, על פי דיווחי סין, למותם של 6 אנשים, לפציעתם של 56, והרסה כ-80 מבנים בכפר. לפי דיווחים ומקורות אחרים הנזקים היו חמורים ברבה.
באוקטובר 2007 שוגרה משיצ'אנג הגשושית הסינית הראשונה לחקר הירח - צ'אנג-אה 1, ובאוקטובר 2010 משימת ההמשך - צ'אנג-אה 2.
כיום ישנם במרכז שני כני שיגור פעילים מתוך שלושה, כאשר השלישי לא שימש מעולם והוסב לנקודת תצפית. המרכז תומך בשיגור משגרי לונג מארץ' 2A, 2C, 3A, 3B ו-3C. מרכז הבקרה של שיצ'אנג נמצא כ-7 ק"מ דרומית-מערבית לכני השיגור ומשם מבוקרים כל השיגורים. מסילת ברזל וכביש מהיר מחברים את המרכז עם נמל התעופה שיצ'אנג הנמצא כ-50 ק"מ מהאתר.
לאחר השלמת שדרוג מרכז שיגור הלוויינים וונצ'אנג השיגורים למסלול גאוסטציונרי עברו משיצ'אנג לשם. בגלל חסרונותיו הרבים של מרכז השיגור שיצ'אנג, ביניהם קו הרוחב הצפוני בו הוא שוכן, היישובים הסמוכים ובעיות התחבורה אל האתר, האתר צפוי לחדול מפעילות קבועה ויהווה גיבוי לאתרי שיגור אחרים בסין.
אלכסנדר פיין
קונסטנטין אלכסנד פיין  (באנגלית: Constantine Alexander Payne; נולד ב-10 בפברואר 1961) הוא במאי קולנוע, מפיק ותסריטאי אמריקאי. זוכה שני פרס אוסקר, שני פרסי גלובוס הזהב ופרס באפט"א. זכה להערכה רבה על סרטיו "בחירות או לא להיות", "דרכים צדדיות", "היורשים", "נברסקה" ו"אודות שמידט".
ביוגרפיה
פיין נולד באומהה, נברסקה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית ממוצא יווני וגרמני. הוריו הם פגי וג'ורג' פיין, בעלי מסעדה. הוא הצעיר מבין שלושה אחים. במקור היה שם משפחתו "פאפאדופולוס". למד היסטוריה וספרדית באוניברסיטת סטנפורד, לצורך התואר שלו בספרדית למד פיין גם באוניברסיטת סלמנקה שבספרד. סיים בהצטיינות את לימודיו בבית ספר לקולנוע ותיאטרון של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
קריירה קולנועית
בזמן שעבד בעבודות מזדמנות הכיר פיין את שותפו המקצועי התסריטאי ג'ים טיילור. בשנת 1996 ביים וכתב ביחד עם טיילור את הדרמה הקומית העצמאית "החברות של רות", סרט אשר זכה לחשיפה והערכה רבה בפסטיבל סאנדנס. שלוש שנים מאוחר יותר, הוציא לאקרנים את סרטו השני, הקומדיה הפוליטית "בחירות או לא להיות" בה פרצה זוכת האוסקר ריס וית'רספון. פיין זכה על עבודתו בשני פרסי אינדפנדנט ספיריט לבמאי הטוב ביותר ולתסריט הטוב ביותר ביחד עם ג'ים טיילור. בטקס האוסקר בשנת 2000 הועמד ביחד עם טיילור לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
בשנת 2001 כתבו פיין וטיילור ביחד עם פיטר בוכמן את התסריט לשובר הקופות "פארק היורה 3". ב-2003 זכה פיין ביחד עם טיילור בפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר על סרטו "אודות שמידט", את פרס הבמאי הטוב ביותר לו היה מועמד הפסיד פיין למרטין סקורסזה. הסרט הועמד לפרס דקל הזהב ולשני פרסי אוסקר לשחקנים ג'ק ניקולסון וקתי בייטס. בשנת 2004 ביים פיין את הדרמה העצמאית מועמדת 5 פרסי האוסקר "דרכים צדדיות" שמתארת את מסעם של שני חברים, בגילומם של פול ג'יאמטי ותומאס היידן צ'רץ', למחוז יין בקליפורניה. פיין זכה על תסריט הסרט ביחד עם ג'ים טיילור בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר, בפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר ובפרס באפט"א לתסריט הטוב ביותר. בנוסף הועמד פיין לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ולפרס הבמאי הטוב ביותר של גלובוס הזהב. הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי. והועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר. באותה השנה היה פיין גם שותף להפקת הדרמה "מלכודת לנשיא" לצידם של אלפונסו קוארון ולאונרדו דיקפריו. לאחר ההצלחה לה זכה נכשל פיין בהוצאה לפועל של פרויקטים נוספים בשל בעיות מימון.
באמצע 2013 שחרר פיין לאקרנים את סרטו השישי "נברסקה", דרמה עצמאית בשחור-לבן בכיכובם של ברוס דרן, וויל פורט וג'ון סקוויב. הסרט זכה לביקורות אוהדות מיד עם צאתו להקרנות סגורות בפסטיבל קאן. הסרט היה מועמד על ידי חברי האקדמיה לשישה פרסי אוסקר, בהם לבמאי הטוב ביותר בפעם השלישית בקריירה של פיין.
חיים אישיים
בשנים 2003-2006 היה נשוי לשחקנית הקנדית, סנדרה או, כוכבת סרטו "דרכים צדדיות".
בשנת 2015 נישא בשנית לפילולוגית יוונית, מריה קונטוס, אותה פגש במהלך טיול שורשים ביוון. ב-2017 נולד בנו הראשון.
האשמות תקיפה מינית
בשנת 2018 בעת ריאיון עם העיתונאי רונאן פארו, השחקנית רוז מק'גוון האשימה גבר "בולט" בהוליווד באונס סטטוטורי; היא לא נקבה בשמו של הגבר. באוגוסט 2020 מק'גוון אמרה כי היה זה פיין, שהיה לכאורה בן 27 בעת המעשה. פיין הגיב להאשמות כ"פשוט לא נכונות".
עכנאי
עכנאי היא מילה שמקורה בארמית ומשמעותה נחש.
פדיון (חסידות)
בתנועת החסידות, פדיון (או פדיון נפש; בחסידות חב"ד מכונה מעות פ"נ, או דמי פ"נ) הוא סכום כסף המוגש מחסידים לרבותיהם האדמו"רים, לרוב יחד עם הגשת קוויטל לאדמו"ר. הכסף משמש לרוב לצורכי צדקה או החזקת החצר, והוא נחשב כסגולה לכפרה על נשמותיהם או כחלק מההתקשרות לצדיק, ובספרות החסידית נאמרו עוד סיבות אחרות לצורך בכך. היו אדמו"רים שלא הסכימו לקבל קוויטל בלא פדיון, ומאידך היו שלא קיבלו פדיונות, ושאף עמדו על כך בתוקף שלא לקבל. יש חסידויות בהן נהוג להעביר לבית האדמו"ר סכום קבוע חודשי (המכונה "מעמדות"), במקום הפדיון או בנוסף לו.
היסטוריה
מנהג הפדיונות היה קיים מימיה הראשונים של תנועת החסידות, ואצל מנהיגים רבים בה קבלת הפדיונות נחשבה לסממן מובהק של אדמו"רות, ואף כסממן מחייב. בין החסידויות השונות משתנה היחס לפדיון, החל מחצרות בהן התעקשו האדמו"רים שלא לקחת פדיונות, וכלה במנהג חובה מוחלטת על כל חסיד. רבי ברוך ממז'יבוז' היה מקבל פדיונות מחסידיו לצורך החזקת חצרו, ולא פעם סירב לקבל אליו אנשים שלא נתנו פדיון. לשם איסוף הפדיונות אף היה נוסע לעיירות בהן התגוררו חסידיו. כך גם האדמו"רים מענף חסידות טשרנוביל היו גובים סכומים גדולים לפדיונות. לעומת זאת אדמו"רים אחרים התעקשו שלא לקבל פדיונות; וכך נשלל המנהג בענף חסידות פשיסחה וחסידות קוצק כמו אצל רבי מנחם מנדל מקוצק, רבי יחיאל מאיר מגוסטינין, רבי יהודה לייב איגר מלובלין, רבי יצחק מאיר אלתר ורבי יהודה אריה ליב אלתר מגור, וכן רבי ירחמיאל ישראל יצחק דנציגר מאלכסנדר.
בין גדולי החסידות, כמו רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינאווא ורבי חיים אלעזר שפירא ממונקאטש, רבי יואל טייטלבוים מסאטמר, היו שהזהירו ונזהרו מלקבל פדיונות ממחללי שבת או מרשעים גמורים. אדמו"רי בעלז, ובייחוד רבי אהרן רוקח מבעלז, נזהרו ביותר שלא לקבל פדיונות ממחללי שבת. לעומת זאת רבי ישראל הגר (אהבת ישראל) ("האהבת ישראל") מויז'ניץ לא היה מדקדק בכך. היו אדמו"רים שסופר עליהם כי ידעו להבחין בפדיונות שקיבלו, מה רמתו הרוחנית של נותן הפדיון, מהי רמת כשרות מקור הממון, וכן אם נתן את הפדיון בלב שלם. בהתאם לכך היו אותם אדמו"רים מייעדים את כסף הפדיון למטרות שונות. בין אדמו"רים אלו נמנו רבי רבי ישראל פרידמן מרוז'ין, רבי מרדכי לייפר מנדבורנה, רבי חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים מסיגט ובנו רבי יואל טייטלבוים מסאטמר. רבי יואל טייטלבוים מסאטמר היה נמנע מלקחת פדיונות מעניים, מבנש"קים (צאצאי אדמו"רים) ומ"כלי קודש" (אברכים, מלמדים וכדומה), ואמר שגם שוחט ובודק הוא בכלל "כלי קודש". בעקבותיו נהג גם רבי יעקב לייזר מפשעווארסק. רבי אברהם חיים ראטה משומרי אמונים לא הסכים כלל לקבל פדיון מידי אברך כולל.
יש חצרות חסידיות שבהן החסידים נותנים סכום כסף קבוע מדי חודש, במקום הפדיון הניתן עם הקוויטל, או בנוסף לכך. תשלום זה מכונה "מעמדות" או "כוללות". ייעוד כספים אלו זהה לייעוד כספי הפדיון.
קבלת וגביית הפדיונות מהחסידים, היו בין הטענות הנפוצות של המתנגדים נגד תנועת החסידות. המשכילים מתחו על כך ביקורת נוקבת, ואף שמו זאת ללעג. כך לדוגמה היו לועגים כי האדמו"רים שמנים הם על חשבון צרות בני ישראל (שהיהודים בעת צרתם באים לאדמו"רים עם פדיונות, ואלו מתעשרים מכך).
לרוב, כספי הפדיונות לא דווחו לרשויות כהצהרת הכנסה, ולפעמים נאשמו אדמו"רים בהעלמת מס מחמת כן. כך לדוגמה הורשע רבי חיים אלעזר שפירא ממונקאץ' ב-1932 בהעלמת מס בסכום של מיליון כתר בגלל אי-דיווח על כספי פדיונות שקיבל, והרשויות הצ'כוסלובקיות עיקלו את ספרייתו היקרה ב-17 בספטמבר.
בחסידות
קיימים מספר הסברים חסידיים לטעם הפנימי של מנהג הפדיונות. רבי אלימלך מליז'נסק, בספרו נועם אלימלך, מבאר כי הוא על מנת שתהיה לצדיק שייכות גשמית עם חסידיו ובכך יוכל להשפיע להם משמיים; וכך הוא מבאר את הפסוק, שמשה רבנו בא ללמד זכות על דתן ואבירם, שבגלל שלא נהנה מהם כלום, לכך לא היה יכול לסייע להם ולהצילם ממחלוקת קורח ועדתו. רבי צבי אלימלך שפירא מדינוב (ה"בני יששכר") מביא בשם רבי יעקב יצחק הורוביץ ("החוזה מלובלין") כי יש בכך דרך להסרת הקטרוג על נותן הפדיון, שבכך יכול האדמו"ר להתפלל עבורו בלא שיהיה קטרוג על החסיד מדוע לא מתפלל בעצמו, שמכיוון שהאדמו"ר מקבל שכר על כך, שוב יכול הוא לעשות זאת עבור החסיד. ה"בני יששכר" מציין גם כי יש לכך יסוד כבר בנביאים, שהיו מקבלים פתיתי לחם או מתנה אחרת מאלו שבאו אליהם לעצה או לתפילה.
בשם רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינאווא מובא כי יש רמז לדבר בפסוק:.
כמה מצדיקי החסידות ציינו כי הפדיון הוא כהסכם יששכר וזבולון עם הצדיק.
בהלכה
דנו בפוסקים אם ניתן לשלם את הפדיון מכספי מעשר. רבי מרדכי יהודה ליב וינקלר (בעל "לבושי מרדכי") כתב כי אין לשלם זאת מכספי מעשר, אלא רק אם הפדיון שנדרש ממנו הוא בסכום מעבר למה שמסוגל, יכול להשלים לסכום זה מכספי מעשר. יש שכתבו שאם מדובר בחיוב קבוע ונקוב, אין לתתו מכספי מעשר, אך אם הפדיון ניתן שלא בסדר הקבוע לכך, מותר לתת מכספי מעשר (אם האדמו"ר עני, או אם הולך להחזקת החצר והגבאים, או שהאדמו"ר מחלק את הפדיון לצדקה). ויש מי שהביא כי הפדיון הרי הוא כקרבן הבא לכפרה, ועל כן אין לשלמו מכספי מעשר. לגבי כספי "מעמדות", יש שכתבו שאין לתת אותם מכספי מעשר, אך מכל מקום עדיף לתת אותם מכספי מעשר מאשר לא לתת אותם כלל, ויש שהסתפקו בדבר, ויש שהתירו לשלם זאת מכספי מעשר, או שחצי מהסכום יהיה מכסף חולין וחצי מכסף מעשר (בשונה מתשלום הניתן לפדיון), ויש שכתבו שרק אם האדמו"ר עני מותר לתת לו כספי מעמדות מכספי מעשר.
מסופר על מהרש"ם מברז'אן כי בא לפניו דין תורה על קהילה שחיילי הצבא באו לעירם והתאכסנו בבתיהם, והלכו לצדיק אחד ונתנו לו פדיון נאה על מנת שיתפלל עליהם שיעזבו החיילים את עירם, ולבסוף נודע כי עוד לפני שהתפלל הצדיק תוכננה עזיבת הצבא את המקום, ורק ביצועה היה לאחר תפילתו. מהרש"ם פסק לטובת אותו הצדיק, בטענה כי ה' צפה שעתידים ללכת לאותו האדמו"ר, ועל כן הכין את עזיבת החיילים עוד קודם לכן. לדעת הרב חיים קניבסקי, חסיד שנתן פדיון לרבו, והתברר כי קיבל תשובה שהייתה מיועדת לחסיד אחר והתחלפה בשגגה, אינו יכול לתבוע את כסף הפדיון בחזרה. הנימוק לכך הוא כי החלפת התשובה אף היא מאת ה', ולכך הרי זה אומר כי זוהי התשובה הנכונה לאותו החסיד.
צילום מסך
צילום מסך או לכידת מסך (מקובל גם הלחם הבסיסים: צילומסך; המונח שעליו המליצה האקדמיה ללשון העברית: תצלום מצג) הוא כינוי לצילום שצילם אדם כדי להעתיק פריטים שמוצגים בצג המחשב, הטלוויזיה, או כל מכשיר פלט חזותי אחר הנמצא בשימוש.
בדרך כלל נעשה שימוש במונח זה לתיאור תמונה דיגיטלית שנוצרה באמצעות מערכת ההפעלה של המכשיר או תוכנה הפועלת במחשב, אבל התיאור מתאים גם לתיאור לכידה שנעשתה באמצעות מצלמה חיצונית, או מכשיר אחר שמיירט את פלט הווידאו של המסך.
צילומי מסך שימושיים לניטור גרפי של מידע שמוצג באופנים שונים על גבי מכשירים שונים; שולח המידע, דואר אלקטרוני לדוגמה, עלול לא להיות מודע לעובדה שהמידע ששלח נקלט בצורה שונה לגמרי מבחינה גרפית במחשבו של הנמען, לעיתים בצורה שמשנה את משמעות הדברים או מציגה אותם באור שונה מזה שאליו התכוון השולח. באמצעות צילום מסך של הודעתו במחשבו של הנמען, יכול השולח לוודא שההודעה התקבלה באופן שמשביע את רצונו.
לעיתים מוסיפים לצילום המסך אמצעים ויזואליים כמו עיגולים וחצים כדי לסמן את הנחוץ על פני המסך. טכניקות אלו משמשות רבות ביצירת מדריכים למשתמש או מדריכים ללומד עבור תוכנות מחשב שונות.
מונסון (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
קסנרה
קסנרה (בספרדית: Casanare) הוא אחד מ-32 המחוזות של קולומביה. המחוז נמצא במזרח קולומביה והוא גובל במחוזות אראוקה בצפון, בוויצ'דה במזרח ובדרום-מזרח, במטה בדרום, ובקונדינמרקה ובבויאקה במערב.
המחוז משתרע על שטח של 44,640 קמ"ר. במחוז מתגוררים כ-370,000 תושבים (הערכה ל-2017). בירת המחוז היא יופל.
היסטוריה
בתקופת האימפריה הספרדית האזור היה שייך לפרובינציית קסנרה, שבירתה הייתה פורה (הנמצאת גם במחוז קסנרה המודרני). באזור התפתחו כמה מרידות החל מסוף המאה ה-18 שהיו הניצנים למאבק בשלטון הספרדי שהוביל לעצמאות האזור.
לאחר קבלת העצמאות של רפובליקת קולומביה הגדולה מהאימפריה הספרדית בתחילת המאה ה-19 האזור נכלל במחוז בויאקה. לאחר פיצול הרפובליקה ב-1830 היו ניסיונות של המקומיים לגרום לכך שהוא ישתייך למדינת ונצואלה החדשה, אך בסופו של דבר האזור נכלל ברפובליקת גרנדה החדשה והשתייך לפרובינציית קסנרה שכללה את שטחי מחוז קסנרה העתידי ועוד מספר מחוזות מודרניים. ב-1857 הרפובליקה הפכה לפדרלית והפרובינציה נכללה במדינת בויאקה. ב-1863 הרפובליקה הפכה לארצות הברית של קולומביה והמדינות המקוריות המשיכו להתקיים. ב-1866 טריטוריית קסנרה פוצלה ממדינת בויאקה ועברה לשליטה ישירה של השלטון הפדרלי. ב-1886 ארצות הברית של קולומביה הפכה לרפובליקת קולומביה הלא-פדרלית והאזור נכלל במחוז בויאקה. בעשרות השנים שלאחר מכן האזור עבר שינויים רבים מבחינת המעמד המנהלי שלו אך בסופו של דבר הוא נשאר חלק ממחוז בויאקה.
ב-28 בנובמבר 1973 פוצלה מהמחוז האינטנדנסיה (יחידה דומה למחוז אך במעמד פחות יותר ותחת שליטה הדוקה יותר של השלטון המרכזי) קסנרה שחפפה לשטחי המחוז העתידי ושבירתה הייתה יופל. ב-4 ביולי 1991 שודרג מעמד האינטנדנסיה למחוז.
כלכלה
כלכלת המחוז מסתמכת בעיקר על גידול מקנה, חקלאות והפקת נפט משני שדות שהתגלו בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20.
אדוארד קורנווליס
הממשל של קורנווליס בנובה סקוטיה הביא מספר הישגים משמעותיים. קורנווליס יישם את החוקה הראשונה בקנדה, והקים מועצה מבצעת וגם מחוקקת. הוא פיקח על בתי המשפט הבריטיים הראשונים בקנדה (בית המשפט הכללי, בית המשפט המחוזי ובית המשפט העליון); הקים מבצרים צבאיים בגרנד פרי, צ'יניקטו והליפקס. הוא ארגן מיליציה של 840 חיילים, הקים בית ספר ציבורי ליתומים, כיבד את המגוון הדתי באמצעות הפרדת הכנסייה והמדינה. הוא גם הקים את הקהילה היהודית הראשונה, הקהילה הגרמנית הראשונה.
קורנווליס מונצח בשמות נהרות, פארקים, רחובות, עיירות ומבנים בנובה סקוטיה. הנצחת קורנווליס הפכה למחלוקת בראשית המאה ה-21. בזמנו - מנהיגי מיקמאק המקומיים התנגדו למושל קורנווליס (1749). לאחר הפגנות במקום, הוסר פסל של קורנווליס בפארק העירוני בהליפקס. מועצת בתי הספר האזורית של הליפקס הסירה את שמו מבית הספר התיכון.
חייו
קורנווליס היה בנם השישי של צ'ארלס, הברון הרביעי קורנווליס, וליידי שרלוט באטלר, בתו של הרוזן מארארן. למשפחת קורנווליס היו אחוזות בקולפורד בסופוק ובאיי התעלה. סבו, צ'ארלס קורנווליס, הברון קורנווליס השלישי, היה לורד האדמירליות הראשון. קורנווליס ואחיו התאום, פרדריק קורנווליס נרשמו לאיטון בגיל 14. אחיהם, סטיבן קורנווליס, עלה לדרגת גנרל בצבא.
בתחילה לא היה ברור איזה אח ייכנס לכנסייה ואיזה לצבא. העניין הוכרע כאשר יום אחד, פרדריק נפל ושיתק את זרועו; הוא פנה לדרך הדתית. בגיל 18, אדוארד הוצב בגדוד 47 ב 1731.
מלחמת הירושה האוסטרית
קורנווליס השתתף בקרב פונטנוי במהלך מלחמת הירושה האוסטרית. הוא נלחם לצד קולונל קרייג, שנהרג בפעולה. קורנווליס השתלט על פיקוד הגדוד וארגן נסיגה. הגדוד של קורנווליס איבד שמונה קצינים ו 385 חיילים. בעוד הנסיגה צוינה לשבח על ידי הצבא, הציבור הבריטי לעג לקורנווליס ולמנהיגים האחרים.
קורנווליס מילא תפקיד חשוב בדיכוי מרד היקוביטים בסקוטלנד בשנת 1745. הוא נלחם בקרב על קולודן ולאחר מכן הוביל גדוד רגלים צפונה לקרבות ברמה הסקוטית. הדוכס מקומברלנד הורה לו "לבזוז, לשרוף ולהרוס בכל החלק המערבי של אינברנסייר" המבצע של קומברלנד תואר לימים על ידי היסטוריון אחד כאלימות בלתי מרוסנת. קורנווליס הורה לאנשיו לרדוף ולהשמיד גידולים חקלאיים וחנויות מזון. בניגוד לפקודותיו של קורנווליס, אירע אירוע בו כמה מחייליו אנסו ורצחו אנשים לא-לוחמים כדי להפחיד את המורדים.
הקמת הליפקס
ממשלת בריטניה מינתה את קורנווליס לתפקיד מושל נובה סקוטיה וכן להקים שם התיישבות חדשה בריטית כנגד המבצר הצרפתי בלואיסבורג. הוא הפליג מאנגליה ב־14 במאי 1749, ואחריו הגיעו קבוצות מתיישבים ב־15 כלי שיט וכ־2500 איש. קורנווליס הגיע לנמל צ'בוקטו ב־21 ביוני 1749, ושאר הצי הגיע כעבור חמישה ימים. היה רק ​​מקרה אחד של מוות במהלך המעבר מאנגליה לצפון אמריקה, בגלל ההכנות המדוקדקות - הישג יוצא דופן - בדרך כלל משלחות טרנס אטלנטיות איבדו מספר רב של אנשים עקב מחלות.
קורנווליס התמודד מייד עם החלטה קשה: היכן למקם את העיירה. מארגני ההתיישבות באנגליה המליצו על פוינט פלזנט בגלל הגישה הקרובה לאוקיינוס ​​וקלות ההגנה. יועציו הימיים התנגדו לאתר הזה בגלל עומק המים הרדוד שלא יאפשר עגינה לספינות אוקייניות. הם רצו להקים את העיירה בראש אגן בדפורד, מקום מוגן עם מים עמוקים. אחרים העדיפו את דרטמות'. קורנווליס קיבל את ההחלטה להנחית את המתנחלים ולבנות את העיירה באתר הליפקס, העיר התחתית של ימינו, במעלה העמק, עם מים עמוקים, המוגנים על ידי גבעה הניתנת לביצור (לימים נקראה גבעת המצודה ). עד 24 ביולי נערכו תוכניות העיירה וב־20 באוגוסט חולקו מגרשים למתיישבים, ביישוב שנקרא "הליפקס" על שמו של לורד הליפקס, נשיא מועצת המסחר והמטעים.
מלחמת האב לה לוטר
כאשר הגיע קורנווליס להליפקס, הייתה כבר במקום היסטוריה ארוכה לפשיטות של אנשי המיקמאק על יישובים בריטים במיין של ימינו במהלך תקופה זו הוציאו מושלים בריטים שונים כרוזים נגד שבט המיקמאק על השתתפותם בפשיטות.
אחד מסדרי העדיפויות הראשונים של קורנווליס היה להגיע להסכם שלום עם המיקמאק ושבטים ילידים אחרים באזור, והוא נפגש עם ראשי השבטים השונים, בקיץ 1749. הם הסכימו לחדש עם הבריטים אמנה משנת 1725. המאמצים של קורנווליס לחתום על הסכמי שלום עם שבטי המיקמאק האחרים לא נשאו פרי. מרבית מנהיגי המיקמאק בנובה סקוטיה ראו את הקמת הליפקס כהפרה של הסכם 1725 שנחתם לאחר מלחמת האב רייל. מנהיגי המיקמאק נפגשו בסנט פיטרס בקייפ ברטון בספטמבר 1749 כדי להגיב למהלכים בריטים. הם חיברו מכתב לקורנווליס שהבהיר כי אף על פי שהם הסכימו עם הצבת חיל מצב קטן באנאפוליס רויאל, הם התנגדו לחלוטין להתיישבות בהליפקס שראו במיקומה פגיעה באדמותיהם.
קורנווליס ביקש להעצים את הכוח הצבאי הבריטי ברחבי נובה סקוטיה על ידי הקמת מבצרים בקהילות האקדיאיות הגדולות ביותר, בפיזיגויט ( ווינדזור ) ( פורט אדוארד ), גראנד פרי ( Fort Vieux Logis ), וצ'יניקטו ( פורט לורנס ). הצרפתים הקימו מבצרים בסנט ג'ון, צ'יגנקטו ( מבצר ביוז'ור ) ופורט אלגין, ניו ברונזוויק. הקרבות החלו כאשר האקדים והמיקמאק הגיבו בירי על הבריטים בכמה מקומות.