cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פטרולוגיה
פטרולוגיה ניסויית
בניית סלעים בתנאי מעבדה לצורך אימות התנאים הפיזיים והכימיים בהם נוצרו הסלעים.
פטרוגנזיה
ענף בפטרולוגיה העוסק במקורם של סלעי יסוד.
מחקר בין-תחומי
הפטרולוגיה מנצלת תחומים אחרים של הגאולוגיה: מינרלוגיה – מאחר שרוב הסלעים בנויים ממינרלים ונוצרים בתנאים דומים. פטרוגרפיה ובדיקה כימית משמשות לתיאור המרקם וההרכב כימי של הסלעים. כמו כן יש חשיבות רבה לאיסוף ומיפוי שיטתיים של דוגמאות סלעים, המספקות מידע על השינויים ההדרגתיים המתחוללים בסוגי הסלע באזור מסוים. פטרולוגיה מודרנית כוללת את עקרונות הגאוכימיה והגאופיזיקה ונעזרת במחקרים על מאגמות ומחזורים גאוכימיים ובניסויים ומידע תרמודינמיים על-מנת להבין טוב יותר את מקור הסלעים.
פוליטביורו
פּוֹלִיטְבִּיוּרוֹ (ברוסית: Политбюро) הוא מונח המהווה קיצור של "פוליטיצ'סקויה ביורו" (ברוסית: Политическое Бюро, "משרד פוליטי", בעברית נקרא "לשכה פוליטית"). בשם זה כונה הגוף המבצע במספר מפלגות קומוניסטיות, בהווה ובעבר, כשהבולטת בהן הייתה הפוליטביורו של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. כיום מצוי פוליטביורו בחמש מדינות: סין, קוריאה הצפונית, לאוס, וייטנאם וקובה.
במדינות בעלות משטר מרקסיסטי-לניניסטי, המפלגה נתפסת כמייצגת העם ומגינתו, ולכן בידיה הכוח המוחלט לשלוט במדינה. חברי הפוליטביורו, הגוף המבצע במפלגה, מחזיקים בידיהם כוח ביצועי רב בדומה לממשלה במדינות דמוקרטיות פרלמנטריות.
בברית המועצות, לדוגמה, מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית לא היה בעל תיק בממשלה. חברי מפלגה נאמנים וותיקים הם שמונו כחברים בפוליטביורו והחזיקו בתיקים הביצועיים. במקרים אחרים, היה המזכ"ל מקבל לידיו גם תיק בכיר בפוליטביורו, לאחר שנים של הנהגת המפלגה.
מיכאיל גורבצ'וב, למשל, לא היה בתחילה נשיא ברית המועצות. תואר זה ניתן כתואר כבוד לשר החוץ לשעבר אנדריי גרומיקו. סטלין היה מנהיג המפלגה הקומוניסטית למעלה מעשור שנים בטרם נטל לעצמו באופן רשמי את תפקיד ראש ממשלת ברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה.
דה יורה, קונגרס המפלגה היה בוחר את הוועד המרכזי, וזה בחר את המזכיר הכללי של המפלגה ואת חברי הפוליטביורו. דה פקטו, הבחירות במדינות קומוניסטיות התבצעו בסדר הפוך: מזכ"ל המפלגה היה ממנה את הפוליטביורו ואת הוועד המרכזי בעצמו. בזמנים אחרים הושפע הרכב הפוליטביורו גם על ידי גורמים אחרים: סיעות ומאבקי כוח במפלגה, מידת כוחו של המזכ"ל, מידת האהדה בקרב חברי המפלגה או הסכמים בין קבוצות כוח בה.
גורם חשוב יותר לגבי חברי הנהגה במדינות הקומינטרן היה מידת האהדה שרחשה להם מוסקבה. מידת הרצון של ברית המועצות לקדם או להדיח מנהיגים בגוש הקומוניסטי (במיוחד בשנות ה-30 וה-40) הייתה מכריעה במיוחד. הקו שהוכתב ממוסקבה היה נתון לשינויים, לעיתים חדים למדי, מה שדרש מהמנהיגים להתיישר במהירות עם ההכתבות החדשות.
בין השנים 1952-1966 נודע הפוליטביורו של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בשם "פרזידיום" (נשיאות). בכל תקופת קיומה של ברית המועצות מונתה רק אישה אחת (יקטרינה פורצבה) כחברה בפוליטביורו. אומנם בשנת 1990 מיכאיל גורבצ'וב מינה אישה למוסד זה, אך זמן קצר אחר כך ברית המועצות התפרקה.
הקידה האחרונה
הקידה האחרונה (באנגלית: His Last Bow) הוא אוסף של שבעה סיפורים בלשיים (שמונה במהדורה האמריקנית) בכיכובו של הבלש שרלוק הולמס מאת ארתור קונאן דויל, כמו גם השם של אחד הסיפורים באוסף. הספר פורסם לראשונה ב-1917, והוא מכיל את סיפורי הולמס שפורסמו בין 1908 ל-1913, כמו גם את הסיפור שנושא את שם הספר מ-1917.
האוסף נקרא במקור "העלאת הזיכרונות של שרלוק הולמס" ולא כלל את הסיפור הקידה האחרונה, שהופיע לאחר פרסום הרומן הבלשי עמק הפחד. אולם, מהדורות מאוחרות יותר כן כללו את סיפור הקידה האחרונה ושינו את שם הספר. מהדורות מודרניות יותר משתמשות בכותרת המקורית.
רשימת הסיפורים
כאשר הספר זיכרונותיו של שרלוק הולמס פורסם לראשונה בארצות הברית, המוציאים לאור האמינו שהסיפור "הפרשה של קופסת הקרטון" לא מתאים לקהל האמריקני בגלל שתוכנו מתאים למבוגרים בלבד. כתוצאה מכך, סיפור זה לא פורסם בארצות הברית במשך שנים רבות אך לבסוף הוא הוסף לאוסף זה.
בריליאנס H530
בריליאנס H530 (בסינית: 中华H530', באנגלית: Brilliance H530) היא מכונית משפחתית גדולה, המוגדרת מכונית קומפקטית, מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Brilliance Auto (שם רשמי: HuaChen Group Auto Holding Co., Ltd) אשר מיוצרת בסין משנת 2011. בנוסף מיוצר הדגם במצרים באמצעות Bavarian Auto Group  משנת 2011.
זאב אברמוביץ (ראשון לציון)
זאב אברמוביץ (אברמאוויטץ)  (1843 – 3 בינואר 1911) היה מאנשי העלייה הראשונה, ממייסדי המושבה ראשון לציון ואיכר במושבה.
ביוגרפיה
זאב אברמוביץ נולד ב-1843 בקובנה שבאימפריה הרוסית (כיום בליטא) לאברהם וציפורה אברמוביץ. בבגרותו הקים מפעל סריגה ועסק במסחר. ב-1882 עלה ארצה, במסגרת העלייה הראשונה, והצטרף לוועד חלוצי יסוד המעלה בראשות זלמן דוד ליבונטין. במסגרת ועד זה היה שותף להקמת המושבה ראשון לציון והקים בה את ביתו ברחוב רוטשילד 6. בחלקה החקלאית שהוקצתה לו שתל גפנים ועבד ככורם ואף הקים יקב במרתף ביתו.
כבר מייסוד המושבה היה אברמוביץ פעיל ציבור ביישוב ובין השאר מילא את התפקידים הבאים:
משפחתו
אברמוביץ נישא לחיה שרה פרלמן והזוג עבר לגור בעיר פטרסבורג שברוסיה שם נולדו חמשת ילדיהם: שמעון (1863), פאני (1864), אליעזר (1873) אברהם (1876), מרים (1877). אברמוביץ נפטר ב-1911 והובא למנוחות בבית הקברות הישן של ראשון לציון. אשתו נפטרה ב-1918 ונקברה אף היא באותו בית קברות.
בנימין וולף לעוו
רבי בנימין זאב וולף לעוו (ה'תקל"ז, 1777 - ב' באדר ב' ה'תרי"א, 6 במרץ 1851) היה רב יליד פולין, מגדולי רבני יהדות הונגריה, מחבר סדרת הספרים "שערי תורה", רבה של העיר ורבו וראש הישיבה בה.
ביוגרפיה
נולד בוודיסלב שבפולין ליוטה ולרב אלעזר לעוו. למד בישיבתו של הרב ירמיהו רוזנבוים במטרסדורף. כיהן כרב ברושפיצה ובשנת ה'תקע"ג, 1813, התמנה כרבה של, בוהמיה (כיום בצ'כיה), משרה בה החזיק 15 שנה. ב-1821, תקפ"א, הוציא את הכרך הראשון בסדרת ספרי "שערי תורה" וזכה להסכמתם של רבי עקיבא איגר, החתם סופר, רבי מרדכי בנט ורבי ברוך פרנקל-תאומים.
בשנת 1827 עבר לכהן כרבה של טופולצ'אני, וכ-10 שנים מאוחר יותר נבחר לכהן כרבה של ורבו והמחוזות הסמוכים במקומו של הרב יעקב קופל אלטנקונשטט ("קופל חריף") שנפטר בפתאומיות ובנו אברהם יחזקאל רייך היה צעיר מכדי לרשת את מקומו מיד. הוא ירש גם את מקומו של הרב הקודם בראשות הישיבה המקומית ורבים מגדולי רבני הונגריה בדור שאחריו היו תלמידיו בישיבה זו.
נפטר ביום חמישי ב' באדר ב' ה'תרי"א, 6 במרץ 1851.
בנו היה הרב ירמיה לעוו מחשובי רבני הונגריה במאה ה-19 ומהבולטים ברבני קהילות הסטטוס קוו אנטה.
צעדת מוות
צעדת מוות היא צעדה כפויה של שבויי מלחמה או בני ערובה או מגורשים אחרים אשר מבוצעת במטרה להרוג, להתאכזר או להחליש את האנשים לאורך הדרך. בתקופת השואה התרחשו צעדות המוות שנודעו לשמצה.
בדרך כלל צעדות מוות כוללות עבודות פיזיות קשות והתעללויות, הזנחה של שבויים פצועים וחולים, הרעבה והתייבשות מכוונת, השפלה, עינויים, והוצאה להורג של כל מי שלא יכול לעמוד בקצב של הצעדה. הצעדה עשויה להסתיים במחנה שבויים או במחנה ריכוז, או שהיא עלולה להימשך עד שכל האסירים יהיו מתים. אמנת ז'נבה הפכה את צעדות המוות לסוג של פשע מלחמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה אירעו צעדות מוות של שבויי מלחמה הן במדינות אירופה שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית והן באימפריה היפנית. צעדות מוות של יהודים היו נפוצות במיוחד בשלבים המאוחרים יותר של השואה כאשר בעלות הברית התקדמו לעבר מחנות ריכוז באירופה הכבושה.
עקרון החיבור
עֶקְרוֹן הַחִיבּוּר הוא עיקרון יסודי בקומבינטוריקה המופיע בצורות שונות בתחומים רבים במתמטיקה. העיקרון קובע עבור קבוצות זרות, כי אם באחת יש n עצמים ובשנייה m עצמים, אז מספר העצמים בשתי הקבוצות יחדיו שווה לסכום n+m.
קומבינטוריקה
בניסוח פורמלי עקרון החיבור קובע כי אם בקבוצה סופית A יש n איברים ובקבוצה סופית B יש m איברים, והקבוצות A ו-B זרות, אז באיחוד A\cup B יש n+m איברים. או בסימון מקובל:. ניתן להוכיח את עקרון החיבור באינדוקציה בהסתמך על הגדרת החיבור במערכת פאנו.
באינדוקציה מכלילים את עקרון החיבור למספר כלשהו של קבוצות. אם הקבוצות סופיות ו<span style="border-bottom:0px solid red;cursor:help;" title="לכל שתי קבוצות לא קיים איבר משותף">זרות בזוגות , אז.
הכללה נוספת של עקרון החיבור היא למקרה שהקבוצות אינן בהכרח זרות. במקרה כזה על סמך החלוקה של A \cup B לקבוצות הזרות (ראו הפרש וחיתוך) ועל סמך עקרון החיבור, מתקבל:.
מצירוף שתי ההכללות מתקבל עקרון ההכלה וההפרדה הקובע את מספר האיברים באיחוד כלשהו של מספר קבוצות סופיות.
תורת הקבוצות
בתורת הקבוצות משתמשים בעקרון החיבור כדי להגדיר פעולת חיבור בין עוצמות. עוצמות סופיות הן מספרים טבעיים ולכן הסכום שלהן תואם את עקרון החיבור. לכן טבעי להכליל את עקרון החיבור כך שיגדיר גם סכום של עוצמות אינסופיות:, כאשר A ו-B זרות.
נראה כי תמיד קיימות קבוצות זרות כאלו: בהינתן עוצמות שיש לחבר, ובהינתן A,B קבוצות בעלות העוצמות הללו בהתאמה, הקבוצות זרות ועוצמותיהן הן בהתאמה.
נראה כי החיבור לא תלוי בקבוצות שנבחרו, כלומר אם (הסימן \sim מייצג שעוצמותיהן שוות, כלומר קיימת פונקציה חח"ע ועל ביניהן) כך שA,B זרות וC,D זרות, אז : יהו  חד חד ערכיות ועל. הפונקציה  תוגדר . פונקציה זו חח"ע ועל, לכן.
בהכללה, הסכום של קבוצה כלשהי של עוצמות מוגדרת לפי:, כשהקבוצות הנציגות זרות בזוגות.
תורת המידה
אם לוקחים קטע ממשי באורך n ומחברים אותו לקטע באורך m הממשיך מהקצה שלו, מתקבל קטע באורך n+m (בהנחה כי נקודת החיבור מתיישבת טוב). באופן כללי יותר, חיבור של שני קטעים זרים צריך לתת קבוצה חדשה שמידתה היא סכום המידות של הקטעים. זוהי תכונה יסודית שמצופה שכל פונקציית מידה תקיים אותה (ואף שתקיים סיגמא-אדיטיביות). באופן כללי, פונקציה \mu ממשפחה של קבוצות לחבורה חיבורית נקראת אדיטיבית, אם, לכל A ו-B זרות.
בפרט, עקרון החיבור למידת הסתברות קובע שלכל שני מאורעות זרים A ו-B, ההסתברות ש-A יקרה או B יקרה היא הסכום של ההסתברויות המתאימות.
Todennäköisyysteoria
מירה
מירה (מירה באי) הייתה משוררת הינדית, מיסטיקנית וחסידתו של קרישנה. נחשבה אחת "הקדושות האמתיות" החשובות ביותר של תנועת וישנויזם בהקטי ומיוחסות לה כ-1,300 כמנטרות (שירי קודש). שירים אלה הם פופולריים בכל רחבי הודו ותורגמו ופורסמו ברחבי תבל. השירים מלאים בשבח נלהב אל האל קרישנה כמקובל במסורת בהקטי. ברוב השירים שלה, היא מתארת את אהבתה הבלתי המסויגת לאדונה ומקדמת את הבהקטי קרישנה כהלך חיים הטוב ביותר - מכיוון שדרך זו מסייעת לשכוח את הרצונות הפרטיים.
ביוגרפיה
אמה של מירה, ויר קומארי, מתה במהלך לידה כאשר מירה הייתה בסביבות שמונה. מירה אז נשלחה לסבא שלה, ראו דודא ואחיו הגדול של האב, ראו ויקראם דו במרט, שם היא חונכה. לאחר כ -7 שנים, הצטרפה אלה חברת הילדות שלה מטולה, שנשארה עם מירה עד סוף ימיה.
מירה נישאה בשנת 1516 להוי ראג, יורש העצר של מיוור. בעלה נפטר בשנת 1521, כנראה מתוצאה של פצעי קרב, ולאחר מכן היא הייתה קורבן של רדיפה ותככים בידי של גיסה כשהוא עלה לשלטון, וגם על ידי יורשיו, ויקראם סינג. הסיבה לכך הייתה שמירה מרדה במוסכמות ושעיסוקיה הדתיים לא התאימו לנידרש מנסיכה ראג'פוטית או לאלמנה. היא בילתה את מיטב ימיה בבית מקדש פרטי שלה המוקדש לקרישנה, נפגשה עם קדושים ועולי רגל מכל רחבי הודו, והלחינה שירי מסירות לקרישנה. לאחר מספר ניסיונות על חייה, מירה עזבה את מיוור וחזרה למרט. אך גם שם גילתה שהתנהגותה הבלתי שגרתית לא התקבלה. היא יצאה לסדרה של עליות לרגל בצפון הודו, וסופו של דבר התיישבה בדוורקה.
בשנת 1546 עודיי סינג, יורשו של ויקראם סינג, שלח משלחת של ברהמינים להביא אותה בחזרה למיוור. היא ביקשה רשות לבלות את הלילה בבית המקדש של קרישנה ולמחרת בבוקר התברר שנעלמה. על פי האמונה הרווחת, דרך נס מירה התמזגה עם דמותו של קרישנה.
שירה
מירה באי השתייך למסורת איתנה של משוררי בהקטי בהודו של ימי הביניים, שהביעו את אהבתם אל האלוהים דרך האנלוגיות של אהבת כגון יחסים של אמא של אדם לילד שלה, חבר לחבר, או אישה לאהובה. הפופולריות והקסם העצום של מילותיה נובע בשימושה בדמויי יום יומיים, ובמתיקות של רגשות שניתנות להבינה בקלות על ידי בני עמה.
בתרבות פופולרית
המלחין ג'ון הרביסון עיבד מוזיקלית את התרגומים של בליי לשירי מירה באנגלית. כמו כן ישנו סרט תיעודי בשם "כמה דברים שאני יודע עליה" על ידי אנג'אלי פנג'אבי. שני סרטים ידועים של החיים שלה נעשו בהודו, מירה (1945), סרט בשפה הטמילית ומירה 1979) סרטו של גולזר בשפה ההינדית . גם הופקה סדרת טלוויזיה, מירה (2009–2010) שהייתה מבוססת על החיים שלה.
אינטלקטוערס
אינטלקטוערס הוא סינגל של הזמרת-יוצרת הישראלית אודיה, שיצא לאור ב-19 ביולי 2022, כחמישה ימים לאחר שירה, "בימים ההם", באמצעות חברת התקליטים הליקון ארומה מיוזיק. את השיר כתבה אודיה עצמה, והלחינה אותו לצד צמד המפיקים Triangle, שגם הפיקו את השיר. שם השיר הוא הלחם בסיסים של המילים "אינטלקטואל" - אדם העוסק בפעילות שכלית או רוחנית מגוונת מתוך ערכיות ו"ערס" - אדם בעל אופי עברייני, נטייה לאלימות ולשון עילגת.
ב-13 ביוני 2023 הוציאה אודיה את השיר "אינטלקטוערסית", שנתפס כתשובה הנשית לשיר.
קבלה ביקורתית
השיר התקבל באופן חיובי על ידי מבקרי המוזיקה. בן שלו מהארץ, בהתייחס לתוכן של השיר, טען כי "מנטליות החצי־חצי הזאת, והבחירה להרכיב את פאזל העצמי אחרת בכל שיר, יוצרות סביב אודיה עניין וציפייה לשמוע מה תעשה בשיר הבא". דודי פטימר ממעריב אונליין העניק גם הוא ביקורת חיובית לשיר, ושיבח את "הבחירה של היוצרת להציג גם את הצדדים הפחות מושלמים שלה, השריטות והחסרונות".
הצלחה מסחרית
השיר זכה להצלחה רבה בתחנות הרדיו, כשבמצעד העברי השבועי של חברת מדיה פורסט, נכנס השיר למקום התשיעי, עם 87 השמעות בתחנות הרדיו בשבוע הראשון לצאתו. באוקטובר, הגיע השיר לשיאו במקום הרביעי, עם 85 השמעות. גם במצעד הרשמי של גלגלצ הגיע השיר למקום הרביעי, ובמצעד העשירייה של כאן גימל הגיע השיר למקום השני.
גם בשירותי הזרמת המוזיקה זכה השיר להצלחה, כשנכנס למקום ה-32 במצעד השבועי הישראלי של ספוטיפיי עם 73,434 השמעות, ובשיאו הגיע למקום השישי בנובמבר, עם 171,700 השמעות באותו השבוע. בסיכום שנת 2022 שערך השירות, הגיע השיר למקום ה-59. בסיכום השנתי של אפל מיוזיק, הגיע למקום ה-28.
ביואיק לה קרוס
ביואיק לה קרוס היא מכונית סדאן מבית ביואיק. ללה-קרוס ישנם שלושה דורות, האחרון מביניהם לא נמכר בישראל.
דור ראשון
הלה-קרוס הוצגה בתערוכת שיקגו בשנת 2004 כמחליפת הסנצ'ורי והריגל. היא סימלה את המהפך של ביואיק, למרות הממדים הסאלוניים (כ-5 מטר אורך ו-2.8 מטר בין הסרנים), מדובר במכונית הבסיסית בהיצע של ביואיק. היצע המנועים של הלה-קרוס כולל V6 בנפח 3.8 ליטר (200 כ"ס, 31.8 קג"מ) ו-V6 בנפח 3.6 ליטר (240 כ"ס, 31 קג"מ). דווקא המנוע הקטן יותר יקר יותר ממקבילו בשל היותו מודרני יותר.
המכונית היא בעלת הנעה קדמית ומבוססת על פלטפורמת W של ג'נרל מוטורס בשיפורים קלים, כמו השברולט אימפלה ופונטיאק גרנד פרי.
קו 2 (הרכבת התחתית של מדריד)
קו 2 של הרכבת התחתית של מדריד (בספרדית: línea 2) הוא קו רכבת תחתית במערכת הרכבת התחתית של מדריד. הקו, שהוא הקו השני שנפתח במערכת, נוסע לאורך כל מסלולו מתחת לאדמה. סמל המסלול של הקו הוא בצבע אדום ופועלות בו 16 תחנות על 9.5 קילומטר מקצה לקצה. למרות היותו הקו הוותיק ואחד הקצרים במערכת הקו לוקח תפקיד חשוב בקישור נקודות חשובות בעיר.
מסלול הקו
הקו, שאחת עשרה מתוך 16 תחנות במסלולו מקושרות עם קווים אחרים, נוסע בעיקר במרכז העיר במסלול ישר ממזרח למערב. קצת לפני קצה מסלולו פונה הקו מעט צפונה ומגיע עד לקאטרו קומינוס שבמרכז מדריד שם נמצאת תחנתו הסופית.
היסטוריה
פתיחת הקו ארעה ב־14 ביוני 1924, אז נחנך רק קטע קצר בין 2 נקודות במרכז העיר. מאז הורחב הקו כמעט כל שנה כשבכל פעם הוא מתארך במאות מטרים ספורים ותחנותיו משופצות באופן תדיר. ההרחבה המשמעותית של הקו ארעה ב-17 בספטמבר 1932 אז התארך מסלול הקו בכמעט ארבעה קילומטרים ונוספו לו 6 תחנות חדשות.
ב־8 באוגוסט 2011 נכנסה מערכת ATO בין לה אליפה ללאס רוזה לשירות סדיר, מאז מכוסה כל מסלול הקו על ידי המערכת האמורה.
בין ה-25 בינואר ל־30 במאי 2019 נסגר הקטע שבין תחנות רטירו לסול עקב עבודות שהתבצעו ב"מרכז קאנאג'ס", קווי אוטובוסים שנסעו באותו המסלול השלימו חלקית את שירות הקו עד לסיום העבודות ולפתיחתו המחודשת.
טירת אדינבורו
טירת אדינבורו (באנגלית: Edinburgh Castle) היא טירה היסטורית הניצבת על גבעה וולקנית במרכז העיר אדינבורו, סקוטלנד.
הגבעה המכונה 'סלע הטירה' הייתה כנראה אתר התיישבות מתקופת הברונזה המאוחרת, לפי זאת נחשבת הטירה לאתר ההתיישבות הרציפה מהקדומים בבריטניה. החלקים הקדומים ביותר בטירה כיום מתוארכים למאה ה-12 כאשר מאז ועד היום היא הורחבה ושופצה פעמים רבות. טירת אדינבורו שימשה בתור כס השלטון של מלכי סקוטלנד בין המאה ה-12 ועד לתחילת המאה ה-17, לאחר מכן שימשה הטירה בעיקר סמל שלטוני חשוב ובסיס לחיילי הממלכה.
היא מכילה את אוצרות המלוכה של סקוטלנד ומספר חיילים ממשיכים לשרת בה בעיקר במשימות משמר טקסיות. בנוסף לכך מכילה הטירה מספר מוזיאונים צבאיים, אנדרטה לחללים הסקוטים ששירתו בכוחות הבריטים ואף מפקדות של שני רגימנטים פעילים בצבא הבריטי הממוקמים דרך קבע באגף המערבי של הטירה.
היסטוריה
חפירות ארכאולוגיות ברחבי הטירה שהתקיימו במהלך שנות ה-90, מצביעות על כך שבמקום התקיים מבצר גבעה החל מתקופת הברונזה המאוחרת ובמהלך תקופת הברזל. במפה של האזור שיצר תלמי במאה ה-2 לספירה, נראה כי שם היישוב במקום היה "אלואנה" (Aluana; מקום סלעי), אם כי ייתכן שההתייחסות היא לגבעה אחרת באזור. לאורך ימי הביניים ישנן מספר התייחסויות לגבי תקופה זו על ידי מספר היסטוריונים, שם היא מכונה 'טירת הגבירה' (Maiden Castle, בלטינית; Castellum Puellarum).
במהלך התקופה הרומית בבריטניה, עדויות ארכאולוגיות מצביעות על יישוב במקום שקיים קשרי מסחר עם התיישבויות רומיות באזור. לאחר עזיבת הרומאים במאה ה-6, ההתייחסות הראשונה לטירה מגיעה מהחיבור הוולשי "אי גודוד'ין" (Y Gododdin) שנכתב ככל הנראה במאה ה-7. בחיבור זה מסופר על טירת "דין אידין" (Din Eidyn; מבצרו של אידין), משם יוצא המלך גודוד'ין למסע כיבושים בדרום באזור העיר יורק, לפי חיבור זה טירת אדינבורו (בהנחה שההתייחסות היא אכן למקום זה) הייתה מבצר גבעה ששימשה את כס המלכות של ממלכת 'מיניד'וג מווינפור' (Mynyddog Mwynfawr).
לפי המקורות ב"דברי הימים של אירלנד", בשנת 638 לאחר מלחמתו של אי גודוד'ין, מבצרו (שנקרא במקורות אלו "אטין") נכבש על ידי האנגאלים מדרום ובראשם מלך נורת'מבריה אוסוולד וממלכת גודוד'ין הובסה. כתוצאה מכך אזור אדינבורו נכבש והפך לחלק ממלכת נורת'מבריה שהפכה בעצמה לחלק מממלכת אנגליה במאה ה-10, אך זמן קצר לאחר מכן נסוגו האנגלים ואדינבורו הפכה לחלק מסקוטלנד במהלך כהונתו של אינדלף, מלך סקוטלנד. מבחינה ארכאולוגית, נראה כי התקיים רצף התיישבותי מאז לפחות התקופה הרומית, אך ישנן מעט עדויות לגבי אופי ההתיישבות.
במהלך כהונתו של מלקולם השלישי, מלך סקוטלנד (תחילת המאה ה-11), הטירה הפכה למוקד כוח חשוב בממלכה. בנו הצעיר דייוויד הראשון (מלך 1124–1153) פיתח את אדינבורו לכדי מושב הכס של ממלכת סקוטלנד. בתקופה זו ביצורי הטירה היו ככל הנראה עשויים מעץ, אך עם זאת שני מבני אבן הוקמו במאה ה-12; 'בית התפילה סנט מרגרט' שהוקם לזכר אימו של דייוויד ועודנו ניצב הראש הגבעה; וכנסייה על שם מריה הקדושה שניצב במורד הגבעה במקום בו עומד היום מוזיאון המלחמה. בשנת 1174 המלך ויליאם הראשון נפל בשבי הצבא האנגלי בקרב אלוויק, במהלך המשא ומתן לשחרורו הוא נאלץ לוותר על מספר טירות בהן גם אדינבורו. לאחר 12 שנים שבהן שלטו האנגלים בטירה, היא ניתנה חזרה לוויליאם כחלק מנדוניה כאשר נישא לביתו של הנרי השני אמנגרדה. לקראת סוף המאה ה-12 מקומה של טירת אדינבורו בתור המרכז המלכותי של ממלכת סקוטלנד התבסס ורוב ענייני הממלכה נקשרו בה.
מלחמות העצמאות הסקוטיות
במרץ 1296 פלשו צבאות אנגליה תחת המלך אדוארד הראשון לסקוטלנד ונפתחה מלחמת העצמאות הראשונה של סקוטלנד. כתוצאה מפלישה זו האנגלים כבשו את הטירה לאחר מצור בן שלושה ימים, אוצרות הכתר הסקוטי כמו גם ספרי החוקים והממשל נלקחו והועברו לאנגליה. האנגלים הביאו בנאים ומהנדסים שעבדו על הטירות שהקים אדוארד ברחבי צפון ויילס (בהם קרנארבון וקונווי) כדי לשקם ולהרחיב את טירת אדינבורו, בנוסף הוצב חיל מצב אנגלי בן 325 חיילים בטירה. לאחר מותו של אדוארד בשנת 1307 השליטה האנגלית בסקוטלנד החלה להחלש ובמרץ 1314 הצליח רוזן מורי עם כוח צבאי סקוטי לכבוש חזרה את הטירה בתקיפת פתע לילית. ארבעה חודשים לאחר מכן הביס הצבא הסקוטי תחת המלך רוברט דה ברוס את הצבא האנגלי בקרב בנוקברן מה שהביא לסיום המלחמה.
בשנת 1333 המלך האנגלי אדוארד השלישי, נחוש להכניע את ממלכת סקוטלנד ולהביאה תחת השלטון האנגלי, פלש שוב לסקוטלנד ונפתחה כך מלחמת העצמאות השנייה של סקוטלנד. הטירה נכבשה ב-1335 ושוב שיקמו האנגלים את הביצורים והציבו בה כוח לוחם, כשהם מחזיקים בה למשך כשש שנים. ב-1341 הוביל סר ויליאם דוגלאס תקיפה על הטירה, כאשר התוקפים הובילו עגלה עם אספקה לטירה וכשנפתחו השערים הם פרצו פנימה והביסו את חיל המצב האנגלי שמנה כ-100 חיילים.
המאה ה-15 וה-16
בתקופה זו הוקמה רחבה במרכז הטירה (המפלס העליון) מעל להיכל קמרון תחתון, רחבה זו נקראת כיום 'כיכר הכתר'. בשנים שלאחר מכן הורחבו ונבנו שאר בנייני השלטון בהם בית המלוכה וההיכל הגדול שהושלם בשנת 1458. בשנת 1464 נסללה דרך חדשה העולה לטירה, לפני כן הגישה לטירה הייתה על ידי מדרגות בדופן הצוק (לצד השער המתרומם במזרח הטירה), אך כדי לנייד תותחים ואספקה לטירה היה צורך בדרך רחבה ומתונה יותר.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-15 הטירה החלה לשמש כמפעל נשק ותחמושת, עם תחילת המאה ה-16 תחת הנחיתו של רוברט בורת'וויק הנשק המלכותי הראשי, מפעלי הנשק באדינבורו כמו גם בטירה סיפקו את מירב התותחים לטירות והאוניות של הממלכה. בשנים אלו תפקידה של הטירה כמעון מלכותי החל לדעוך ומשפחות המלוכה העדיפו לגור בהולירוד הסמוכה, עם זאת ג'יימס הרביעי השלים את בניית ההיכל הגדול החדש בתקופה זו. בספטמבר 1513 נהרג המלך ג'יימס בקרב פלודן, הסקוטים מחשש להתקפה אנגלית לאחר הצלחתם בקרב, בנו את חומות העיר סביב אדינבורו וחיברו אותם לטירה שגם ביצוריה קיבלו חיזוקים ושיפורים.
עם מותו של ג'יימס החמישי, בתו בת השבוע מרי, מלכת הסקוטים הייתה עתידה לרשת את כס המלוכה, המלך האנגלי הנרי השמיני פלש לסקוטלנד בניסיון לכפות נישואים פוליטיים וחיבור הממלכות. המערכה האנגלית לא הגיעה לטירה, אך החשש מפני מצור הגביר שוב את עבודות הביצורים, באותה העת אלמנתו של ג'יימס שימשה נסיכה עוצרת עד למותה בשנת 1560. שנה לאחר מכן שבה מרי מגלותה בצרפת ולקחה את מקומה בכס השלטון, בשנת 1566 היא הולידה את ג'יימס (הראשון באנגליה וסקוטלנד) שעתיד היה למלוך על שתי הממלכות.
בשנת 1568 נכלאה מרי בטירת לוך לוון (מספר קילומטרים צפונית לאדינבורו) לאחר שנתגלתה תוכניתה להפיל את אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה. כתוצאה מכך התחילה מלחמת האזרחים המריאנית ברחבי סקוטלנד בין "אנשי המלך" (תומכיו של בנה ג'יימס והעוצרים השונים) ו-"אנשי המלכה" (תומכיה של מרי). בשנים אלו מפקד הטירה היה ויליאם קירקלדי מגרנג', שתחילה נמנה עם אנשי המלך אך נאמנותו עברה לתמיכה במרי בסביבות 1571 וכך הוחזקה העיר והטירה תחת פיקודו בשמה. במאי 1571 אנשי המלך צרו על העיר אדינבורו למשך מספר חודשים ('מצור לאנג'; הארוך), אנשי המלך פנו למלכת אנגליה לסיוע צבאי וזו שלחה שליחים לסייע במשא ומתן. ביולי 1572 המצור על העיר הוסר והעיר נפלה לידי אנשי המלך, בעוד שקירקלדי המשיך להחזיק בטירה בשם מרי, חצי שנה לאחר מכן אם סיום הפסקת האש החל קירקלדי להפגיז את העיר סביב הטירה למרות כמויות קטנות של אספקה, תחמושת, מים ורק שבעה תותחנים שהפעילו 40 תותחים.
באפריל 1573 הגיע כוח אנגלי של כ-1,000 חיילים לסייע לאנשי המלך במצור על הטירה. ב-17 במאי, 27 התותחים היו מוכנים סביב הטירה והחלה הפגזת החומות מכל הכיוונים, לאחר חמישה ימים הקיר הצפוני של 'מגדל דייוויד' קרס ואיתו המגדל, ביום למחרת קרס גם 'מגדל השוטר' מה שהוביל לחסימת הגישה לטירה. בתוך 12 ימים האנגלים ונאמני המלך ג'יימס ירו כ-3,000 פגזים אל עבר חומות הטירה, לבסוף ב-28 במאי קירקלדי נכנע לבסוף לאחר שחייליו איימו למרוד בו. חיילי הטירה שוחררו לחופשי, בעוד שקירקלדי ועוד שלושה נתלו ב-3 באוגוסט בצלב המרקאט, בעוד שהפיקוד על הטירה עבר לג'ורג' דאגלס מפארקהד אחיו של העוצר ג'יימס דאגלס רוזן מורטון.
המאה ה-17 ומרד היעקוביטים במאה ה-18
בשנים שלאחר מכן שוקמה הטירה מחדש על ידי הרוזן מורטון והמלך ג'יימס. במקום שני המגדלים המזרחיים נבנה בית שער בעל שער מתרומם והוקמה 'סוללת חצי הסהר' הצופה מהמפלס העליון על דרך הגישה המזרחית לטירה. גם בנייני המלוכה במפלס העליון אשר נפגעו באופן קשה מהלחימה עברו שיפוצים נרחבים בשנת 1584 ושוב ב-1615. לאחר מלחמת האזרחים מעמדה של הטירה כמעון מלכותי המשיך לצנוח ובמהלך המאה ה-17 התארחו בה מלכים פעמים בודדות בלבד, בשנת 1633 צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה לן בטירה בלילה שלפני ההכתרה שלו בסקוטלנד, זו הייתה הפעם האחרונה בה מונרך מכהן ישן בטירה.
בשנת 1639 לאחר שהמלך צ'ארלס ניסה לכפות דת ממלכתית על סקוטלנד, החלה התמרדות של קובננטרים סקוטים (נאמני הכנסייה הפרסבטירית הסקוטית) ופרצה מלחמת אזרחים ('מלחמת הבישופים'). הקובננטרים הצליחו לכבוש את הטירה לאחר מצור קצר, אך זו הוחזרה לידי צ'ארלס לאחר הסכם ברוויק ביוני 1639. אך מספר חודשים לאחר מכן הטירה נכבשה שוב לאחר מצור בן שלושה חודשים והיא נותרה תחת כיבוש הקובננטרים למשך עשור עד שנת 1650, במאי אותה השנה התנועה הצהירה את נאמנותה למלך צ'ארלס השני (שהיה בגלות בצרפת). כתגובה לכך אוליבר קרומוול שליט אנגליה שלח את צבאו צפונה במטרה להביס את המתמרדים הסקוטים ולכבוש את סקוטלנד, הטירה נכבשה על ידי קרומוול לאחר מצור בן שלושה חודשים.
לאחר שיקום המלכות באנגליה בשנת 1660 וחזרתו של צ'ארלס השני לכס השלטון, הטירה הפסיקה לשמש טירה מלכותית והיא הפכה למבצר צבאי המכיל בית מעצר וחיל מצב צבאי המגן עליה. במהלך המהפכה המהוללת בשנת 1688 אשר הביאה לשלטון את ויליאם מאורנג', נתבקש הדוקס ג'ורג' גורדון למסור את הטירה לידי המלך החדש, אך הוא סירב מתוך נאמנות לג'יימס השביעי. כתוצאה מכך כ-7,000 חיילים אנגלים נשלחו לצור על הטירה כנגד כ-160 חיילים מגנים, המצור נמשך ממרץ עד יוני 1689 כאשר חיל המצב נכנע לכוחות המלך כתוצאה ממחסור באספקה.
בשנת 1707 אנגליה וסקוטלנד אוחדו תחת חוקי האיחוד והטירה נבחרה כאחת מארבע טירות לשימוש הצבא הבריטי החדש (בנוסף לסטירלינג, דמברטון ובלקנס). בספטמבר 1715 הטירה הותקפה על ידי 100 יעקוביטים יומיים לאחר תחילת מרד היעקוביטים הראשון, אך חיל המצב הצליח להביס אותם ולהחזיק בטירה. בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-18 שופרו וחוזקו ביצורי הטירה ונבנו הבאסטיונים וסוללות התותחים בחומות הצפוניות והמערביות, בהם 'סוללת ארגייל', 'סוללת מילס מאונט', הסוללות התחתונות והסוללות המערביות.
בספטמבר 1745 במהלך מרד היעקוביטים השני, נפלה העיר אדינבורו לידי המתמרדים ללא קרב אך הטירה בפיקודו של הגנרל ג'ורג' פרסטון נותרה נאמנה למלך. המתמרדים, למרות שלא היו להם תותחים, ניסו לצור על הטירה אך חיילי הטירה ירו לעבר עמדות היעקוביטים ברחבי העיר ולבסוף המצור הוסר בהוראת צ'ארלס אדוארד סטיוארט. האירועים במהלך המרד היו לפעילות הלחימה האחרונה של הטירה ובהמשך המאה ה-18 היא המשיכה לשמש בסיס צבאי ובית מעצר.
המאה ה-19 והלאה
בשנת 1811 התרחשה בריחה של 49 אסירים דרך פרצה בחומה הדרומית, מה שהוביל לכך שהטירה הפסיקה לשמש בית מעצר החל משנת 1814. בתקופה זו של תחילת המאה ה-19 החלה הטירה להפוך לסמל לאומי סקוטי. בשנת 1818 הצליח סר וולטר סקוט למצוא את אוצרות המלוכה הסקוטית בחדר סגור בטירה, הם נותרו בתצוגה בטירה ותרמו למעמדה של הטירה כסמל לאומי. בשנת 1822 (בעידודו של סקוט) הגיע המלך ג'ורג' השני לביקור בטירה ובעיר אדינבורו והיה למונרך הראשון לבקר בטירה מאז ביקורו של צ'ארלס השני בשנת 1651. בשנת 1845 שוקם בית התפילה סנט מרגרט (ששימש עד אז כמחסן), בשנות ה-80 של המאה ה-19 שוקם גם ההיכל הגדול (שבמשך השנים שימש כחדרי חיילים) ונבנה 'מגדל ארגייל' מעל לשער המתרומם, כל אלו על ידי הארכיטקט הסקוטי היפוליט בלאנק. בשנת 1845 הורחבה הרחבה מול הטירה ובשנת 1888 הוקם שער כניסה חדש בקצה הטירה בעל גשר מעל לתעלה בין רחבת הכניסה לחומות הטירה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה שימשה הטירה שוב כמתקן מעצר לפרקי זמן קצרים, במהלך מלחמת העולם השנייה הושמו בה טייסי לופטוואפה שנפלו בשבי. בשנת 1935 הוחזר התפקיד 'מושל טירת אדינבורו' (לאחר שבוטל בשנת 1876) והוא ניתן האופן טקסי לנושא משרת המפקד העליון של סקוטלנד. בשנת 1991 עם הקמתה, הועברה האחריות על הטירה לאגודת סקוטלנד ההיסטורית והיא הוגדרה כמונומנט רשום בשנת 1993, בהמשך קיבלו חלקי הטירה 24 רישומים נפרדים כולל 13 בדרגה A.
רחבת הכניסה והשער
הטירה ממוקמת על ראשה של גבעה וולקנית עם מדרון מתון לכיוון מערב המעניק דרך גישה טבעית לטירה, משאר הכיוונים חומות הטירה ניצבות מעל צוקים וולקנים גבוהים מה שהקנה לה לאורך ההיסטוריה מיקום אסטרטגי חשוב והקל על הגנת הטירה בפני מצור. המדרון לכיוון מערב יורד אל עבר רחוב המייל המלכותי ולמעשה מהווה המשך לו עד לשערי הטירה.
על גבי המדרון המוביל לטירה נבנתה בסביבות שנת 1753 רחבה מרוצפת הנתמכת משני צדדיה בחומות, בשטח של כ-80 מטרים אורך וכ-50 מטרים רוחב. משום שזאת הגישה העיקרית לטירה, לאורך השנים עמדה במקום שלוחה הגנתית של הטירה בצורת באסטיון אדמה עד שזה נהרסה בסביבות 1640. לאחר הקמת הרחבה המרוצפת במאה ה-18, היא הורחבה ושופצה בשנת 1845 בתקופה בה חלקים רבים נוספים עברו שיקומים ושיפוצים דומים. בשנת 1888 נבנה השער המפואר שעומד כיום בין הרחבה לפנים הטירה, השער היה תוספת קוסמטית לטירה והשלים את המראה הייחודי שלה. משני צידי השער הוצבו פסליהם של רוברט דה ברוס וויליאם וולאס כשומרי השער, ומחוץ לשער עומד משמר דרך קבע חייל מהרגימנט המלכותי של סקוטלנד. בין הרחבה לשער נמצא חפיר והגישה לשער היא דרך גשר קבוע, אם כי בעבר היה במקום גשר מתרומם.
רחבת הכניסה היא גם המקום בו נערך כל שנה האדינבורו טאטו, מצעד של מספר תזמורות ולהקות מרחבי העולם, שבעיקרו מתבסס על תזמורות צעידה סקוטיות ולרוב קשור בתזמורות צבאיות. אירוע זה מושך כל שנה אלפי תיירים ולכבודו מוקמות במות ישיבה מיוחדות משני צדדי הרחבה.
המפלס התחתון
לאחר הכניסה בשער הראשי, הדרך מתפתלת במעלה הגבעה בצמוד לחומות המפלס העליון ומגיעה לשער הפנימי שעד המאה ה-19 היה שער הכניסה העיקרי. שער זה נבנה בשנת 1584 באתר בו עמד 'מגדל השוטר' שנפל במצור לאנג מספר שנים לפני כן, בשנת 1750 השער שופץ בשנית בעיקר בחזיתו. בשנת 1887 הושלמה בניית 'מגדל ארגייל' מעל השער אשר נבנה בסגנון הסקוטי הברוניאלי אשר השתלב עם סגנון הבנייה בטירה ורוח הרומנטיקה של המאה ה-19.
מעבר לשער לכיוון צפון לאורך החומה החיצונית של הטירה, ממוקמת 'סוללת ארגייל' ובהמשך לה 'סוללת מילס מונס' אשר בה ממוקם 'תותח השעה אחת'. כאן מתעקל השביל המרוצף לכיוון דרום באזור מפלס הביניים. את מפלס הביניים ניתן לחלק לשני אזורים עיקריים; מתחם מערבי שמכיל את בית החולים הצבאי ומוזיאון המלחמה הסקוטי, ואזור מעט גבוהה יותר עליו ממוקם בניין מגורי החיילים החדש ובית המושל.
מפלס הביניים
מפלס הביניים ממוקם בחלקה המערבי של הטירה, בין השביל העולה מכיוון השער המתרומם, לבין 'שער פוג' המוביל למפלס העליון. המפלס מכיל מספר רב של מבנים שנבנו ברובם במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19, בהם בית המושל, בית החולים הצבאי, בניין מגורי החיילים החדש, בית המעצר הצבאי ובניין העגלות. מבנים אלו משמשים היום בחלקם מוזיאונים, בתי קפה וחנויות תיירים ובחלקם ממשיכים לתפקד בשירות הצבא הבריטי עם מספר מפקדות רגימנטליות קטנות ומגורי לחיילים השומרים על הטירה.
המפלס העליון וכיכר הכתר
המפלס העליון של הטירה ממוקם בראש הגבעה והגישה אליו היא באמצעות שער פוג. בחלקה הצפוני של הרחבה העליונה ממוקם בית התפילה סנט מרגרט, בחלק המזרחי של הרחבה ממוקמת 'סוללת חצי הסהר' ובחצי הדרומי של המפלס נמצאת 'כיכר הכתר' שסביבה מבני השלטון ההיסטוריים (הארמון המלכותי, ההיכל הגדול ובניין המלכה אן), במרכז הרחבה בין כיכר הכתר למפלס העליון מוצב בניין הזיכרון הנקרא 'אנדרטת המלחמה הסקוטית הלאומית'.
אתר תיירות
טירת אדינבורו נמצאת בבעלות ממשלת סקוטלנד ומנוהלת על ידי אגודת "הסביבה ההיסטורית סקוטלנד" (לשעבר קרן סקוטלנד ההיסטורית), האגודה מנהלת את רוב חלקי הטירה בעוד שחלקים מסוימים עדיין מנוהלים על ידי הצבא (כגון המוזיאונים הרגימנטליים והמחנה החדש). הטירה היא כיום אחד מיעדי התיירות החשובים בסקוטלנד, עם כ-1.4 מיליון מבקרים במהלך שנת 2013 (במקום ה-16 מבחינת מספר מבקרים מבין האתרים בבריטניה).
מתחם הטירה מכיל משרד כרטיסים, שני בתי קפה, מספר חנויות ומרכז חינוכי (ממוקם בבניין המלכה אן) המארגן הפעלות וסיורים לקבוצות ילדים המבקרות בטירה. אחת מנקודות המשיכה לתיירים בטירה היא המסורת של ירי תותח מסוללת מילס מאונט, כל יום בשעה 13:00. מסורת זו התחילה בשנת 1861 כדרך להודיע על השעה לספינות שעגנו סביב אדינבורו, למרות שמידת הדיוק הייתה נמוכה בתנאים של ערפל (בהם גלי קול נעים לאט יותר). בשנים הראשונות נעשה שימוש בתותח 18 ליטראות שנורה מסוללת חצי הסהר, בשנת 1913 הוא הוחלף בתותח 32 ליטראות, בשנת 1952 הוכנס תותח 25 ליטראות והחל משנת 2001 נעשה שימוש בתותח קל L118.
שימוש צבאי
בשנת 1923 הפסיקה הטירה באופן רשמי לשמש מחנה צבאי, כאשר כל הכוחות הועברו למחנה רדפורד החדש. עם זאת הקשר של הטירה לצבא השתמר (בעיקר באופן טקסי) והיא כיום אחת הטירות היחידות ברחבי בריטניה שמתפקדת כמוסד צבאי ואף מכילה חיל מצב מצומצם.
טירת אדינבורו כאמור מכילה שני מוזיאונים רגימנטלים; מוזיאון משמר הדרגונים הסקוטי המלכותי ומוזיאון רגימנט הסקוטים המלכותי (כיום הרגימנט המלכותי של סקוטלנד), בנוסף במתחם הטירה נמצא היכל זיכרון לחיילים הסקוטים ששירתו בכוחות הבריטים, כל אלו נמצאים בבעלות והחזקה של הצבא. בנוסף, הטירה מכילה את המפקדה של הרגימנט המלכותי של סקוטלנד, מפקדת הבית של משמר הדרגונים הסקוטי המלכותי וגם מפקדה טקסית של חיל המצב. משרת 'מושל טירת אדינבורו' היא כיום משרה טקסית לרוב ומחזיק בה 'קצין גנרל מפקד סקוטלנד' (גם הוא תואר טקסי).
גבריאל פאלטה
גבריאל אלחנדרו פאלטה (בספרדית: Gabriel Alejandro Paletta; נולד ב-15 בפברואר 1986) הוא כדורגלן ארגנטינאי-איטלקי המשחק בעמדת הבלם.
קריירה
פאלטה התקדם בשכבות הגיל השונות במחלקת הנוער של באנפילד, וצורף לסגל הקבוצה הבוגרת ב-2005. עם העפלתה של באנפילד לשלבי הנוק-אאוט של גביע ליברטדורס הוא נכלל בסגל, וערך את הופעת הבכורה במשחק מול המועדון אינדפנדיינטה מדיין מקולומביה. פאלטה ובאנפילד הצליחו להעפיל לשלב הבא, אך הוא לא נטל חלק בהמשך הטורניר כיוון שזומן לנבחרת ארגנטינה עד גיל 20 לקראת מונדיאל הנוער שנערך בהולנד בין 10 ביוני ל-2 ביולי 2005.
פאלטה השתתף בכל שבעת המשחקים של הטורניר, במרכז חוליית ההגנה של הנבחרת, לצידם של ליונל מסי וסרחיו אגוארו. ארגנטינה זכתה בטורניר, וביצועיו הטובים על המגרש גרמו להתעניינות בו מצד ליברפול. פאלטה חתם בליברפול בעת שהיה בן 21, תמורת סכום שלא נחשף. הוא סיכם עקרונית בליברפול בפברואר 2006, וחתם על חוזה לארבע שנים ב-4 ביולי שלאחר מכן, ובכך הפך לארגנטינאי השני במועדון לצידו של מאוריסיו פלגרינו. הוא הבקיע את שערו הראשון (והיחיד) במשחק גביע הליגה מול רדינג ב-25 באוקטובר 2006. ב-9 ביולי 2007 דווח כי פאלטה יושאל לקבוצה הספרדית לבאנטה על מנת לצבור ניסיון, אך למרות שהמאמן רפא בניטז הסכים למהלך הוא לא יצא לפועל. ב-26 באוגוסט דווח כי הנהלת ליברפול התירה לפאלטה לחתום בבוקה ג'וניורס.
אחד ממשחקיו הראשונים של פאלטה בבוקה ג'וניורס היה בהפסד 2 - 4 למילאן בגמר אליפות העולם לקבוצות של 2007. שערו הראשון בבוקה היה בסופר קלאסיקו מול ריבר פלייט, ובנוסף לכך הוא הצטיין בקמפיין 2008 של גביע ליברטדורס, שבו הודחה בוקה בחצי הגמר על ידי פלומיננסה. במהלך טורניר האפרטורה של 2008, בניצחון 1 - 0 על ארסנאל דה סרנדי, נפגע פאלטה בברכו הימנית וקרע את הרצועה הצולבת. בעקבות כך הוא נאלץ לנוח במשך שישה חודשים, והדבר פגע במצבה של בוקה כיוון שגם מרטין פאלרמו נפצע בצורה דומה. פאלטה חזר לשחק במאי 2009 מול ולס סארספילד, אך כבר לאחר 17 דקות סבל מנקע בקרסול. למרות רצונו לחזור לשחק באירופה הוא הפך לשחקן קבוע בהרכב של בוקה בטורניר האפרטורה של 2009.
ב-2 בפברואר 2015 חתם במילאן. ב-27 באוגוסט 2015 הושאל לאטאלנטה עד לסוף העונה. ב-23 בפברואר 2018 חתם בג'יאנגסו סונינג הסינית.
דברי תורה
דברי תורה (או ביידיש ווארט) הם כינוי לדרשה קצרה שעוסקת בנושא מרכזי (בדרך כלל על פרשת השבוע או החגים) המבוסס על הספרות התורנית או על ערכי יהדות ומוסר. המושג 'דברי תורה' יכול לכלול גם לימוד מקרא ותלמוד על פי פשוטו. אבל ווארט בדרך כלל מובנו דבר חידוד או 'פשט'ל' על כתובי המקרא.
רקע
אמירת דברי תורה מהווה חלק בלתי נפרד מההווי היהודי המסורתי, והיא מבוססת על קיום מצוות לימוד תורה. נהוג לומר דברי תורה בעיקר בסעודת מצווה כגון סעודת שבע ברכות או בר מצווה בהם אף מקשרים את הנאמר לחתן או לכלה.
רבים נוהגים לומר בעת אכילתם דבר תורה, בהתבסס על הנאמר במסכת אבות:.
במרבית עלוני השבת מוקדשים מספר מאמרים לדברי תורה, ונפוצים גם עלונים שמוקדשים אך ורק לדברי תורה, שלעיתים עוסק בנושא מסוים, שמשויך לפרשת השבוע.
פעמים רבות דברי התורה של דמות תורנית מכונסים לספרים כעבור שנים, מאפיין הרווח בייחוד אצל אדמו"רים חסידיים.
שליו זיפני
שליו זיפני (שם מדעי: Coturnix pectoralis) הוא מין של עוף קטן עד בינוני, ממשפחת הפסיוניים, השייך לסוג שליו (Coturnix), החי באוסטרליה ויש הסבורים כי הוא שייך לאותו המין כמו השליו הניו זילנדי. (על פי דעה זו, שמו המדעי של השליו הזיפני יהיה: Coturnix novaezelandiae pectoralis ). השליו הזיפני הוא ציפור נודדת. הוא עף מאתר לאתר בקבוצות של כ- 20 פרטים, ומאכלס מקום חדש, בהתאם לזמינותם של מזון ומים. בתנאים מתאימים הוא עשוי להישאר בתחום אחד לתקופה ממושכת.
בית הגידול של השליו הזיפני מתפרש על פני יבשת אוסטרליה ובעיקר בדרום מזרח ובמערב היבשת. כן, נפוץ השליו הזיפני באי טסמניה.
גובהו של השליו הזיפני 17-20 ס"מ ומשקלו 99-128 גרם. אורך הכנף 104-117 מ"מ, ואורך הזנב 38-46 מ"מ. גוף הזכר הנקבה צבוע בחום כהה ומעליו פסים מבריקים אנכיים. החזה והבטן צהבהבים ועליהם פסים חומים עד שחורים. אצל הזכר הפסים בולטים יותר. לזכר ולנקבה יש סביב העין טבעת לבנה מוקפת בפס חום עד שחור. הצוואר ושני צידי הראש צבועים בחום כהה לזכר, וחום בהיר לנקבה.
השליו הזיפני הוא שוכן קרקע. הוא חי באזורים מישוריים (כולל שטחים חקלאיים) ומעדיף סביבה לחה בקרבת גופי מים.
התקשורת בין הזכר לנקבה באמצעות סדרות של 3 או 4 שריקות שכל אחת מבטאת מסר אחר. הרבייה תלויה בזמינות המזון והגשמים. הנקבה מטילה 6-11 ביצים במשקל 9.2 גרם. הדגירה נמשכת 18 עד 21 ימים, והאפרוחים נחשבים בוגרים אחרי ארבעה חודשים.
גי דה מופאסאן
גִי דֶה מוֹפָּאסָאן (בצרפתית: Guy de Maupassant; 5 באוגוסט 1850 – 6 ביולי 1893) היה סופר צרפתי שכתב בעיקר סיפורים קצרים ורומנים.
ביוגרפיה
גי דה מופאסאן נולד וגדל בעיירה אטרטה בנורמנדי. אמו הכירה מילדותה את גוסטב פלובר שעתיד היה להיות בעל השפעה על חיי בנה. הוא נשלח לבית ספר ברואן שם היה תלמיד טוב, ושקע באהבתו לשירה ותיאטרון.
פלובר לקח אותו תחת חסותו. הוא עודד את מופאסאן לכתוב, והכניס אותו לחוגי הספרות. בביתו של פלובר הכיר מופאסאן את הסופר הרוסי איוון טורגנייב, את אמיל זולא, אלפונס דודה ואחרים. ב-1878 הועבר למיניסטריון החינוך, והיה לעורך של כמה עיתונים. בזמנו הפנוי כתב רומנים וסיפורים קצרים.
ב-1880 פרסם את יצירת המופת שלו "כדור של שומן", אשר זכתה להצלחה מיידית. בעשור שבין 1880 ל-1891, כתב רומנים וסיפורים למאות. סגנונם המאופק והבהיר העמידו אותו בשורה הראשונה של הסופרים בני המאה ה-19.
בעקבות הצלחתו נפתחו לפניו גם חוגי החברה הגבוהה. הוא הרבה בנסיעות, וחזר מכל נסיעה עם ספר חדש לפרסום. בשנותיו האחרונות העדיף להתבודד, פחד מפני המוות ומרדיפה, ולאחר ניסיון לשים קץ לחייו בינואר 1892, ככל הנראה כתוצאה ממחלת העגבת שהתפשטה למערכת העצבים שלו (עגבת שלישונית), הוכרז כלא שפוי.
הוא נפטר בפריז, ב-6 ביולי 1893, ממחלת העגבת, כחודש לפני יום הולדתו ה-43.
מוסטפא קמר
מוסטפא קמר (נולד בשם מוסטפא אחמד קמר; בערבית: مصطفى أحمد قمر; נולד ב-22 בספטמבר 1966; נהגה בלהג המצרי מוסטפא אַמַר) הוא מוזיקאי ושחקן מצרי.
ביוגרפיה
קמר התקבל לאוניברסיטת אלכסנדריה ללימודים. באוניברסיטה, הוא הביע את כישרונו בשירה ובהלחנה מוזיקלית. הוא נשאר באוניברסיטה עד גיל 28 כיוון שהיה עסוק בעבודה על שירים. באוניברסיטה הוא פגש את סאמח אל-אגמי שכתב את רוב שיריו של קמר, ואת ח'אלד עבד אלעטף שהפך למנהלו של קמר.
מוסטפא קמר נשוי לג'אדה קמר, ולזוג שני בנים, איאד וטייאם. איאד נולד בשנת 1993, וטייאם בשנת 1996.
קריירה
השיר הראשון של קמר היה "Wala Yabou Khad Gameel", הוציא לאור אלבום קולקטיבי. בשנת 1990 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו, "Wassaf". בשנת 1992–1993, הוא הוציא אלבום שני, "Layaleki", אשר זכה להצלחה במכירות. קמר שיתף פעולה עם השחקנית נילי ("פאפא נואל"), ובשנת 1993 הוא הוציא את האלבום השלישי שלו, "skeet el 3ash2een". ב-1995, הוציא אלבום נוסף, "Eftekerny", ואלבומים רבים נוספים, אשר יצאו לאור בין השנים 1996–2014, ביניהם Tal Al-Leil, Hayaty, Rohy Feek, Enssa, Lessa Habayeb, Mawlaya Sobhanak ו-Ana Metamen.
בנוסף לכתיבת המוזיקה שלו, הוא הלחין לזמרים ערביים אחרים, כגון אהאב תופיק ועלי אל הגר.
מאור
מָאוֹר הוא מושב באזור השרון ליד העיר חדרה השייך למועצה אזורית מנשה.
היסטוריה
המושב יושב מחדש בשנת 1957 על ידי עולים מתימן.
מושב מאור הוקם כמושב חקלאי הכולל כ-80 משקים כאשר לכל נחלה כ-21 דונם לשימוש חקלאי, מתוכן כ-10 דונם צמודים לבית המגורים (חלקה א') וכ-200 דונם קרקעות חקלאיות משותפות. בשנות החמישים והשישים התבססה החקלאות בעיקר על ירקות; בשנות השבעים עם כניסת תוצרת חקלאית מ"השטחים" החל מעבר למטעים (בעיקר אבוקדו).
בסוף שנות השבעים ובשנות השמונים החל מעבר לתחום חממות הפרחים. אולם בעקבות המשבר בחקלאות החלה נטישה של העיבוד החקלאי ונותרו רק מספר מצומצם של חקלאים במושב.
המושב נמצא ליד כביש 6 וכביש 9. מחלף הגישה לשני הכבישים נמצא בסמוך למושב, ולכן זכה המושב לתנופת פיתוח.
בה'תשע"ט מונה הרב משה עמיאל לרב המושב.
עמנואל אמוניקה
עמנואל אמוניקה (נולד ב-25 בדצמבר 1970 בניגריה) הוא כדורגלן עבר ניגרי ששיחק בעמדת החלוץ ומאמן את נבחרת טנזניה.
קריירת המשחק שלו לקחה אותו למצרים ולמועדוני צמרת אירופיים כספורטינג ליסבון וברצלונה. בשיאו נבחר לכדורגלן השנה באפריקה לשנת 1994.
יצאת צדיק
"יצאת צדיק" היא תוכנית מציאות ישראלית מסוגת המצלמה הנסתרת, בהנחיית חיים אתגר ששודרה בעבר במסגרת שידורי קשת בערוץ 2, והחל מ-10 בינואר 2018 משודרת בקשת 12. במשך שש עונות הנחה חיים הכט את התוכנית, ומאז 2019 מנחה את התוכנית חיים אתגר.
רן בוקר פרסם כי לתוכנית לא חודשה עונה נוספת, גורמים שונים: חידוש לפורמט.
פורמט
בכל פרק בתוכן בוחן חיים אתגר (ולפניו חיים הכט) את אמינותם של מספר בעלי מקצוע השייכים לתחום מסוים, כגון מכונאי רכב וחשמלאים. התוכנית נערכה בשיטת המצלמה הנסתרת: שחקן מטעם התוכנית נשלח לקבל את שירותיו של בעל המקצוע הנחקר, וחיים אתגר עוקב אחרי השירות הניתן מהאולפן, יחד עם מומחה בתחום. המומחה באולפן עוזר לחיים אתגר ולצופים לחשוף האם בעל המקצוע נוהג ביושר או שמא הוא מרמה את הלקוח המדומה.
בסוף כל פרק הוצגה רשימת בעלי המקצוע אשר "יצאו צדיקים" והם קיבלו כפרס פרסום מוגדל במדריך דפי זהב.
החל מהעונה התשיעית, בסוף כל פרק חיים אתגר מפתיע בשידור חי את אחד הצדיקים שגם תורם לקהילה ומעניק לו את המדליה.
היסטוריה
שידור התוכנית החל בסוף 2003, ברצועת הפריים טיים בשעה שמונה וחצי בערב. פרק הפתיחה רשם מדרוג של 25.8%, ומאז שמרה הסדרה בעקביות על מדרוג גבוה.
העונה השנייה של "יצאת צדיק" הייתה לאחת מעשר התוכניות הנצפות ביותר לשנת 2005 ולשנת 2006 (שודרה בין נובמבר 2005 לפברואר 2006) עם ממוצע של 25.7% ו-570 אלף צופים בממוצע בפרק. כ-2.5 מיליון צופים נחשפו לעונה.
ביולי 2012 עלתה עונה שלישית.
ביוני 2014 עלתה עונה רביעית וכללה 10 פרקים.
ביוני 2015 עלתה עונה חמישית, וכללה 10 פרקים.
בנובמבר 2012, נמכר פורמט הסדרה לשידור בשוודיה, פינלנד ודנמרק.
ב-10 בינואר 2018, עלתה העונה השישית והאחרונה בהנחיית חיים הכט, לאחר שבמרץ 2018 הודיע הכט כי הוא פורש מהנחיית התוכנית לאחר 14 שנה. ב-2 באוקטובר 2018 שודרה התוכנית האחרונה בהנחייתו.
ב-21 באפריל 2019 פורסם כי חיים אתגר נבחר להנחיית התוכנית במקום חיים הכט.
העונה השביעית לתוכנית והראשונה בהנחיית חיים אתגר, עלתה לשידור ב-20 ביוני 2019. ב-9 בספטמבר 2020 עלתה לשידור העונה השמינית לתוכנית והשנייה בהגשת אתגר.
תביעות משפטיות
ביוני 2004 הגיש טכנאי מדיחי כלים תביעת דיבה בסך 350 אלף שקל נגד התוכנית. בית המשפט קבע כי הפרסום אכן מהווה לשון הרע, אולם לנתבעים עומדת הגנת אמת בפרסום. בנוסף נמתחה ביקורת על התוכנית, שהציגה כביכול מדיח "מיד ראשונה" שמצב פעולתו מצוין, למרות שהיה מכשיר ישן, בן 16 שנה, שנרכש תמורת 250 שקלים.
ביוני 2015 נעצרו משתתפי "יצאת צדיק" שהפלילו את עצמם בשידור בהעלמת מס. הם גם צולמו בעת שעשקו קשישים במסגרת עבודתם. ביוני 2017 הוגשו נגדם כתבי אישום.
במאי 2018 תבע מוסך פיצוי של 420 אלף שקל בגין לשון הרע, לאחר שלטענתו קטע בן דקות ספורות בתוכנית הוביל לפגיעה קשה בפעילות המוסך. בעקבות הסדר פשרה, קשת הסירה את האזכורים.
פרודיות
התוכנית "יצאת צדיק" קיבלה מספר פרודיות בתוכנית הסטירה "היהודים באים", בהם חיים הכט מגולם על ידי יניב ביטון. התוכנית הראשונה מתארת את פרשת מהפכת סדום ועמורה, בה לוט נבחן כביכול על היותו צדיק. תוכנית נוספת מהווה פרודיה על תוכנית חשיפת אינסטלטורים נוכלים ובסופה האינסטלטור המוזמן נסקל באבנים על כך שנגע באישה בנידה.
הקומיקאי יוסי גבני הציג פרודיה בשם "יצאת סדיסט" היורדת על המונופולים בישראל.
ב-2014 הוציאו שרוטונים פרסומת פרודיה בשם "יצאת מעיק" שצוחקת על התוכנית.
גם אדיר מילר הרבה לחקות את הכט בתוכניתו ערב אדיר.
איאן פירס
איאן פירס (באנגלית: Iain Pears; נולד ב-1 בינואר 1955) הוא היסטוריון אנגלי המתמחה בהיסטוריה של האמנות, וכן סופר ועיתונאי.
איאן פירס למד במוסדות שונים, ביניהם וולפסון קולג' באוקספורד, ולאחר מכן עבד בין 1982 ל-1990 כעיתונאי באיטליה, צרפת, בריטניה וארצות הברית עבור הBBC, ערוץ 4 של הטלוויזיה הבריטית וערוץ ZDF הגרמני, כמו גם עבור סוכנות הידיעות רויטרס. כעיתונאי כיסה תחומים מגוונים, לרבות כלכלה וספורט.
בתחילת שנות ה-90 החל לפרסם סדרת ספרי מתח המציגים דמות בשם ג'ונתן ארגייל, היסטוריון של האמנות, הפועל ביחד עם המפקחת פלאביה די סטפנו מהמחלק למניעת פשעי אמנות של משטרת איטליה למניעת מקרי שוד וזיוף של יצירות אמנות. הספרים התבססו על נרטיב מתוחכם, ומחקר היסטורי מדויק. הסדרה, שכללה שבעה ספרים שפורסמו בין שנת 1991 לשנת 2000 זכתה להצלחה מסוימת, אך גם הצלחה זו הותירה את פירס אלמוני יחסית.
עיקר פרסומו של פירס הגיע עם פרסום הספר "מקרה ידוע מראש" (An Instance of the Fingerpost) בשנת 1998. ספר זה הוא מעין רומן מתח העוסק ברצח המתבצע באנגליה של המאה ה-17, שלאחר הרסטורציה, השבת בית סטיוארט אל כס המלוכה. הרקע ההיסטורי הוא מדויק, ודמויות ככריסטופר רן או ג'ון לוק מופיעות כדמויות משנה בעלילה. העלילה נפרשת מפיהן של ארבע דמויות בדיוניות, כאשר כל דמות מייצגת זווית ראייה אחרת (העד התמים, העד העוין, השופט, ועד הראייה), בנרטיב מורכב ומסובך, המתייחס לקשר בין האמת, האמנות והבדייה הספרותית. הספר תורגם למספר שפות, וכן לשפה העברית על ידי בועז וייס, ויצא בהוצאת כנרת בשנת 2001.
ספר נוסף ברוח זו היה "חלום סקיפיו" (2002) שאף הוא יצא בהוצאת כנרת בשנת 2006, בו נפרשת עלילה בה שלוש דמויות, הפועלות בתקופות היסטוריות שונות (ימיה האחרונים של האימפריה הרומית, ימי המגפה השחורה, וצרפת של וישי) נאבקות מול הנסיבות ההיסטוריות ומול סיפור אהבה בלתי אפשרי, בשלוש עלילות הנקשרות זו בזו באופן מורכב ומתוחכם.
פירס חי כיום עם אשתו וילדיו באוקספורד.
קרב פריוויל
קרב פריוויל (באנגלית: Battle of Perryville) נערך ב-8 באוקטובר 1862 בגבעות צ'אפלין (ולכן מכונה גם קרב גבעות צ'אפלין), מערבית לפריוויל, קנטקי כחלק ממלחמת האזרחים האמריקנית. הוא נחשב כקרב העיקרי במסגרת המערכה על קנטקי ובמהלכו זכו כוחות צבא הקונפדרציה של מדינות הדרום בפיקודו של מייג'ור גנרל ברקסטון בראג בניצחון טקטי על קורפוס בודד מתוך ארמיית אוהיו שהשתייכה לצבא האיחוד של מדינות הצפון בפיקודו של מייג'ור גנרל דון קרלוס ביואל. הקרב נחשב אף כניצחון אסטרטגי של האיחוד ומכונה לעיתים הקרב על קנטקי משום שלאחריו נסוג בראג מקנטקי אל טנסי ללא קרב נוסף. האיחוד שמר את מדינת הגבול החשובה של קנטקי בשליטתו עד לסוף המלחמה.
ב-7 באוקטובר, במהלך מרדף אחר בראג, נעו שלושה טורים של הארמייה של ביואל לעבר צומת הדרכים של העיירה הקטנה פריוויל. כוחות האיחוד המותשים מצעידתם היו זקוקים נואשות לגישה למקור מים. במהלך חיפושיהם, נתקלו תחילה במשמר האחורי של פרשי צבא הקונפדרציה בדרך ספרינגפילד ולאחר מכן התפתח קרב בגבעת פיטרס, כאשר נוצר מגע עם כוחות רגלים. למחרת עם שחר התחדש הקרב כאשר כוחות האיחוד התקדמו במעלה הדרך ונעצרו לפני קו ההגנה של הקונפדרציה. בשעות אחר הצהריים של 8 באוקטובר תקפה דיוויזיה דרומית את האגף השמאלי של הקורפוס ה-1, בפיקודו של אלכסנדר מק'קוק. בעוד דיוויזיות דרומיות נוספות מצטרפות לקרב, הצליח תחילה קו ההגנה של הצפון להחזיק מעמד בעקשנות אך לבסוף נסוג עם מספר יחידות שנפגעו קשות.
ביואל, ששהה מספר קילומטרים מאחור, לא היה מודע לכך שהחל קרב גדול ולכן לא שלח תגבורת לחזית עד לשעות אחר הצהריים המאוחרות. כוחות האיחוד, שתוגברו בשתי חטיבות, הצליחו לייצב את האגף השמאלי והתקפת הדרומיים נעצרה. באותה שעה, הסתערו שלושה רגימנטים דרומיים על דיוויזיה צפונית שהגנה על דרך ספרינגפילד אך נהדפו ונסוגו לתוך פריוויל. כוחות האיחוד פתחו במרדף ועד לרדת החשיכה הגיעו לפאתי העיירה, יוצרים איום על האגף השמאלי של כוחות הקונפדרציה. בראג, שסבל ממחסור באספקה ובכוח אדם, נסוג משדה הקרב במהלך הלילה והמשיך בנסיגה כללית דרומה לאורך קנטקי ודרך מעבר קמברלנד לתוך מזרח טנסי, לאחר כשבוע.
בהתחשב ברמת האבדות ביחס למצבת הכללית של הכוחות שהשתתפו, קרב פריוויל היה אחד הקרבות העקובים מדם במלחמת האזרחים. הוא גם הקרב הגדול ביותר שנערך במדינת קנטקי.
המערכה על קנטקי ב-1862
קנטקי, הממוקמת בין מדינות הדרום, וירג'יניה וטנסי, לבין מדינות הצפון - אילינוי, אינדיאנה ואוהיו, חוזרה על ידי שני הצדדים במלחמה בשל מיקומה המרכזי ושליטתה על מספר נהרות מפתח - בעיקר נהר אוהיו. בספטמבר 1861 הביע יליד קנטקי ונשיא ארצות הברית אברהם לינקולן במכתב פרטי את חששו מכך ש"איבוד קנטקי, משמעותו הפסד במשחק כולו".
בעקבות מחלוקות בין מצדדי האיחוד והקונפדרציה שהתחרו על השליטה במדינה בתחילת המלחמה, החליטה הרשות המחוקקת להכריז רשמית על נייטרליות. נייטרליות זו הופרה על ידי שני הצדדים כאשר ב-3 בספטמבר 1861, נכנסו כוחות צבא הקונפדרציה בפיקודו של מייג'ור גנרל לאונידאס פולק לקולומבוס, נקודת מפתח לשליטה על מורד נהר המיסיסיפי. יומיים לאחר מכן נכנסו כוחות צבא האיחוד בפיקודו של בריגדיר גנרל יוליסס גרנט לפדוקה, במפגש הנהרות אוהיו וטנסי. על אף שקנטקי מעולם לא פרשה רשמית מהאיחוד, הקימו תומכי הקונפדרציה בירה זמנית בבאולינג גרין בנובמבר 1861. הקונפדרציה הכירה בממשלה זו בהוספת כוכב נוסף לדגלה.
מדינת ישראל (אוניית מעפילים)
מדינת ישראל הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב' של "ההגנה". מאחרונות אוניות המעפילים, היא הפליגה במאי 1948.
קרב פריוויל
המערכה על קנטקי ב-1862
היוזמה לפלישה לקנטקי באה בעיקר מצד מייג'ור גנרל אדמונד קירבי סמית', ראש הפיקוד המרחבי של מזרח טנסי. הוא האמין שמערכה כזו תשיג אספקה וכוח אדם חדש, תסיט את כוחות האיחוד מטנסי ותביא לצירוף קנטקי לקונפדרציה. ביולי 1862 בוצעה פשיטת פרשים מוצלחת על ידי קולונל ג'ון מורגן לתוך קנטקי, שגרמה לדאגה רבה בוושינגטון ובמפקדתו של ביואל. במהלך הפשיטה התקבלו מורגן וכוחותיו בשמחה על ידי מקומיים רבים וכ-300 מתנדבים הצטרפו אל 900 אנשיו. מורגן דיווח בביטחון לקירבי סמית' כי "הארץ כולה ניתנת להשתלטות, ובין 25,000 ל-30,000 איש יצטרפו מיד".
מדינת ישראל (אוניית מעפילים)
תולדותיה
שמה הקודם היה "אורכידיאה" ("Orchidea"); עשויה עץ, שני תרנים, אורך: 33 מ'; רוחב: 7 מ'; עומק ירכתיים 3.5 מ'. צבע אפור לבן; תפוסה של 240 טון; מנוע דיזל אנסלדו; מהירות 6–7 קשר. שם הצופן שנקבע לה: הנרקיס.
קרב פריוויל
המערכה על קנטקי ב-1862
לאחר שהחליף ב-17 ביוני 1862 את הגנרל פ.ג.ט. בורגארד בפיקוד על כוחות הקונפדרציה במערב, בחן בראג מספר כיווני פעולה, כולל ניסיון לכבוש מחדש את קורינת', מיסיסיפי, או עימות עם צבאו של ביואל באמצעות התקדמות דרך מרכז טנסי. לבסוף נענה בראג לבקשותיו של קירבי סמית' לתגבורת ושינה את נקודת ההערכות של ארמיית מיסיסיפי כדי שיוכל להצטרף אליו; 30,000 רגלים הועברו במבצע מורכב באמצעות רשת מסילות הברזל של מדינות הדרום, מטופלו שבמיסיסיפי דרך מוביל ומונטגומרי אל צ'טנוגה. עגלות האספקה, הפרשים והארטילריה נעו עצמאית דרך רומא, ג'ורג'יה. על אף שבראג היה המפקד הבכיר בזירה, הקים נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס את הפיקוד המרחבי של מזרח טנסי בראשות קירבי סמית' כפיקוד עצמאי, המדווח ישירות לריצ'מונד. החלטה זו הקשתה על בראג במהלך המערכה.