cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קשר (חבל)
רדיוס העקמומיות המינימלי של החבל בתוך הקשר
קשר מחליש את החבל מכיוון שכיפוף החבל שבתוך הקשר יוצר חלוקה לא שווה של העומס בין הסיבים, ולכן עומס מוגבר על חלק מהם. הקשר חלש יותר משאר החבל, ולכן החבל נקרע דווקא שם. כדי להבין מדוע זה כך, נציין, שכדי לקשור קשר בחבל הוא חייב להתכופף. בגלל שלחבל, ואפילו הדק ביותר, יש עובי, מרכיבי החבל בחלק החיצוני של הכפיפה הזו נמתחים והרכיבים הפנימיים בכפיפה אינם נמתחים. במילים אחרות ניתן לומר כי רק חלק מן החבל נושא בעומס בנקודת הכפיפה, וברור כי החבל חלש יותר בנקודה זו. יוצא מכאן שהנקודה החלשה ביותר בקשר היא זו בה רדיוס העקמומיות הוא מינימלי (השבירה בחבל חזקה ביותר) והכיפוף הוא חד ביותר. נקודה זו נקראת בשם ניפּ (nip). למרבית הקשרים יש שני ניפים. ניתן להעריך בקירוב ראשון חוזק של קשר על פי מראהו ורדיוס הכיפוף בניפים שלו. קל להשוות שני קשרים על פי רדיוס הכיפוף בניפים, ולקבל הערכה איכותית איזה מהם חזק יותר.
חיכוך בתוך קשר
גודל נוסף המשפיע על חוזק הקשר, הוא החיכוך בין קטעי החבל השונים בתוך הקשר. כוח החיכוך, הפועל תמיד בכיוון ההפוך לכיוון הפעלת הכוחות, וכנגד התנועה, בעצם מתנגד למתיחת החבל בתוך הקשר, ובכך מקטין את הכוח המופעל על החבל בניפ. לכן, ככל שהחיכוך בתוך הקשר גדול יותר, הקשר יהיה חזק יותר.
החיכוך בין קטעי החבל השונים בקשר, תלוי בשני גורמים:
מחליטים להשתמש בקשר המתאים ביותר לאותו המקרה, על פי חוזקו של הקשר, הבטיחות שלו באותה תצורה וכיווני המשיכה. ברור כי עבור חבל מסוים וקשר מסוים, רדיוס הכיפוף בניפּ ואורך החבל המשתתף בקשר הם קבועים, בהיותם תכונות של הקשר ושל החבל. מכאן, שכדי לקבל את הקשר החזק ביותר, צריך פשוט לקשור קשר מסודר.
קשרים בימאות
ימאים משתמשים בקשרים לקשירת הספינה לברווז שברציף, לחיבור חבל לעוגן, לחיבור המעלנים למפרשים, לקשירת המעלנים לאחר הרמת המפרשים, ועוד. קשרים כגון: הצלה, קשר טבעת (שני חצאי-קביעות), קשר בוהן, קשר דייגים, קשר דייגים כפול, שמינית, קשר בוהן כפול (קשר אל"ף) ועוד.
ישנן גם קשרי עמלנות כגון ראש טורקי, קשר שלמה ואגרוף קוף.
קשרים במחנאות
במחנאות משתמשים בקשרים לבניית אוהלים – לחיבור בד האוהל למוטות האוהל וליתדות, לבניית מבנים מסנדות (מוטות), ועוד.
קשרים אצל מובילים
נהגי משאיות ובכלל מובילים ברכב משתמשים בחבלים לקיבוע משאות לרכב, ולקשירת יריעות הגנה המכסות את המטען.
קשרים בטיפוס, מערנות וקניונינג, וחילוצי חבלים
מטפסים משתמשים בקשרים לעיגון חבל הטיפוס, לחיבור החבלים לאביזרים השונים, לאבטחת המטפסים מפני נפילה, ועוד. בטיפוס משתמשים במגוון רב של קשרים, לולאות וקביעות וביניהם: שמינית, שמינית עוקבת, פלמי, דייגים כפול, הצלה, פרפר, מוט, איטלקי, פרוסיק, פרוסיק צרפתי ופרפר אלפיני.
פנטזיה מס. 4 בדו מינור (מוצרט)
'''הפנטזיה מס. 4 בדו מינור K 475''' היא פנטזיה לפסנתר סולו, שנכתבה על ידי וולפגנג אמדאוס מוצרט ב-20 במאי 1785 בווינה ושהוקדשה לתלמידתו, תרזה פון טראטנר. הפנטזיה פורסמה באותה שנה על ידי המוציא לאור העיקרי של מוצרט בווינה, ארטאריה. היא הופיעה כאופוס 11 יחד עם הסונטה מס. 14 K 457, שהכתבה לפניה, והנחשבת להמשכה הלוגי. נראה שבמכתב שאבד רמז המלחין שראה בפנטזיה מעין פרולוג לסונטה מס. 14 . שתי היצירות קשורות ביניהן לא רק בטונליות שלהן אלא גם באווירה, על אי השקט והסבל המורגשים בה. להבדיל מיצירות קודמות של המלחין, פנטזיה זאת נכתבה מלכתחילה לפסנתר ולא לצ'מבלו ועל כן צליליה נשמעים כספציפיים לפסנתר. מוצרט מנצל את יכולות הגוון של הכלי ומכניס ליצירה אפקטים כרומטיים מיוחדים.
היסטוריה
תרזה פון טראטנר הייתה תלמידתו של מוצרט החל מדצמבר 1781. בעלה היה מוציא לאור ובינואר -ספטמבר 1784 היה בעל דירה שאותה השכיר למלחין בבניין הקרוי טראטנרהוף ברחוב גראבן בווינה (לימים הבית 591–596, שנהרס בשנת 1911). בני הזוג טראטנר היו הסנדקים של ארבעת ילדיו של מוצרט.
מבנה
היצירה כוללת חמישה חלקים - במקצבים איטיים ומהירים לסירוגין: אדאג'ו, אלגרו, אנדנטינו, פיו אלגרו ואדאג'ו=טמפו פרימה ("מקצב כמו בהתחלה"). יש לה מהלך מעגלי. המוטיב ההתחלתי (adagio) בדו מינור מתבסס על האקורד היסודי ומזכיר את הנושא מן ה"קיריה" שבמיסה סולמניס בדו מינור K 139 שהלחין מוצרט כשהיה בן 12 וממשיך אל נשואים שהטונליות שלהם מתרחקת כל הזמן מזו שבבסיס כדי להתעכב אחר כך בקטע לירי ארוך ברה מז'ור. אחר כך בא קטע allegro בעל טונים דרמטיים (מלה מינור דרך סול מינור, פה מז'ור עד לפה מינור) וקטע andantino בעל מקצב לירי וקודר בסי במול מז'ור עם שינויים מפתיעים בדינמיקה. הקטע più allegro ברה מינור, ממשיך בחומר שבאנדנטינו, אולם באווירה שונה, עם משפטים קצרים ושבורים המובילים אל ה adagio השני. כאן חוזר החומר ההתחלתי עם הרמוניות המעניקים לקטע טונים קודרים. כשנראה שהמהלך מסתיים בהשלמה מופיעה התפרצות סופית הדוחה את פתרון המתחים (אולי לקראת ההמשך בסונטה)
בדומה ליצירות רבות לפסנתר הפנטזיה בדו מינור היא מאוד תובענית. בה מצאה ביטוי "היכולת הגאונית לאלתור של מוצרט, מחוזקת גם על ידי שפה מוזיקלית חופשית ונועזת כאחד".
תעלת אגם ביווה
תעלת אגם ביווה (ביפנית: 琵琶湖疏水 או 琵琶湖疎水) היא תעלת מים היסטורית ביפן, המחברת בין אגם ביווה לעיר קיוטו הנמצאת בקרבתה. התעלה נבנתה במהלך תקופת מייג'י ונועדה במקור להעברת מי האגם לשתייה ותעשייה בקיוטו, ואף כנתיב שיט להעברת מטענים. מאז 1895, מי התעלה משמשים לצורך תחנת הכוח ההידרואלקטרית הראשונה ביפן, ומספקת חשמל לתעשייה, תאורת רחוב ולרכבת החשמלית של קיוטו.
היסטוריה
כחלק מרסטורציית מייג'י, קיוטו איבדה את מעמדה כבירת יפן לטובת טוקיו. כתוצאה מכך, סבלה העיר קיוטו מירידה בפעילות המסחרית ומהתדלדלות אוכלוסייה. כדי לטפל בבעיה זו, מושל המחוז השלישי של קיוטו, קיטקאגי קונימיצ'י, החל בבניית תעלה מאגם ביווה כדי לספק מים להשקיה ולשימוש תעשייתי, כמו גם להקל על הובלת סחורות באמצעות שיוט על נתיב מים.
ההיתכנות לבניית תעלת השקיה לקיוטו מאגם ביווה נדונה לפחות מאז המאה ה-17, אך תוכניות כתובות ועבודות תכנון ראשוניות החלו לראשונה ב-1873. בשנת 1882, מינאמי איצ'ירובה, שעבד עם קורנליס יוהנס ואן דורן על תעלת אסאקה במחוז פוקושימה, הוזמן מטעם עיריית קיוטו לערוך בדיקות עבור התוואי של התעלה המוצעת. מינאמי נתמך בעבודת הסקר שלו על ידי סטודנט בשם טנבה סקורו, אשר בהמשך נעשה למהנדס הראשי של פרויקט התעלה.
התעלה הראשונה
עבודות הבנייה של התעלה הראשונה, שהגיעה עד לנקודת המפגש בין אוצו (עיר בירה של מחוז שיגה) לנהר קאמו, החלו באוגוסט 1885. לאחר חמש שנים, באפריל 1890, הושלמה בנייתן של שתי התעלות הראשיות והן התעלות המסועפות כיסו מרחק של 11.2 קילומטרים.
עלות הפרויקט כולו נאמדה בכ-1,250,000 דולר, כאשר רבע מהסכום שולם על ידי ממשלת יפן, שליש שולם על ידי מוצוהיטו, קיסר יפן, והיתר ממסים מקומיים.
בשנת 1894 הושלם נתיב המים של נהר קאמו – שהחל ב-1892 – המאחד את נהר קאמו ומחוז פושימי.
ישראל פינקלשטיין
ישראל פינקלשטיין (נולד ב-1949) הוא ארכאולוג ישראלי פרופסור אמריטוס, וראש בית הספר לארכאולוגיה ולתרבויות ימיות באוניברסיטת חיפה. עד 2021 היה מופקד על הקתדרה לארכאולוגיה של ארץ ישראל בתקופות הברונזה והברזל על שם יעקב מ' אלקוב באוניברסיטת תל אביב. הוא חוקר מוביל בתחום הארכאולוגיה של הלבנט העוסק, בין השאר, בשילוב מדעי החיים והמדעים המדויקים במחקר ההיסטורי והארכאולוגי. פינקלשטיין הוא החופר של מגידו – אתר מפתח לחקר תקופות הברונזה והברזל בלבנט.
פינקלשטיין חבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים והוא associé étranger באקדמיה הצרפתית Académie des Inscriptions et Belles Lettres, וחבר זר באקדמיה האמריקאית לאומניות ומדעים. בשנת 2005 הוא זכה בפרס דן דוד על התיקון המהותי שערך בהיסטוריה של ישראל הקדום במאות העשירית והתשיעית לפסה"נ. בשנת 2009 זיכה אותו שר התרבות של צרפת באות האביר (Chevalier) של המסדר Ordre des Arts et des Lettres, ובשנת 2010 זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לוזאן שבשווייץ. הוא חבר בוועדת הבחירה של הפורום הארכאולוגי של שנחאי (Shanghai Archaeology Forum) באקדמיה הסינית למדעי החברה.
עם ספריו של פינקלשטיין נמנים רבי המכר "ראשית ישראל: ארכאולוגיה, מקרא וזיכרון היסטורי" (2003; פורסם לראשונה באנגלית בשנת 2001) ו"דוד ושלמה: בין מציאות היסטורית למיתוס" (2006), שנכתבו יחד עם ניל אשר סילברמן. ידועים גם ספריו על התהוות ישראל הקדום ("הארכאולוגיה של תקופת ההתנחלות והשופטים", 1986), על הארכאולוגיה וההיסטוריה של אזורי ספר המדבר בלבנט (Living on the Fringe, 1995) ועל ממלכת ישראל הצפונית (The Forgotten Kingdom, 2013).
קורות חייו
נולד ב-1949 בתל אביב לצבי פינקלשטיין ומרים פינקלשטיין לבית אלנהורן, נכדה של אחד מראשוני פתח תקווה. לאחר ששירת בצה"ל (1967–1970) הוא החל ללמוד באוניברסיטת תל אביב. למד לקראת התואר הראשון בחוג לגאוגרפיה ובחוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום, שם היה תלמידו של פרופ' יוחנן אהרוני, וסיים את לימודי הבוגר בשנת 1974. במסגרת לימודיו השתתף בשנת 1973 בחוליית סקר של האוניברסיטה באזור ראש העין. את לימודיו המתקדמים עשה בהנחייתו של פרופ' משה כוכבי. הוא סיים תואר שני בארכאולוגיה בשנת 1978 לאחר שכתב עבודה בנושא "התיישבות כפרית בשולי ההר באגן הירקון בתקופה הישראלית-הלניסטית", וזכה בתואר דוקטור בשנת 1983 בעקבות מחקרו על "חפירות עזבת צרטה וההתנחלות הישראלית בהר".
קריירה אקדמית
בין השנים 1976–1990 לימד פינקלשטיין, תחילה כעוזר הוראה ואחר כך כמרצה, במחלקה ללימודי ארץ-ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. בשנה האקדמית 1983–1984 השתתף בקבוצת מחקר בראשות פרופ' יגאל ידין במכון הישראלי ללימודים מתקדמים בירושלים. בשנת 1986–1987 הוא לימד במחלקה לשפות ולתרבויות של המזרח הקרוב באוניברסיטת שיקגו. בשנת 1987 הוא מונה לפרופסור חבר באוניברסיטת בר-אילן, וב-1990 עבר למחלקה לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום באוניברסיטת תל אביב. ב-1992–1993 בילה פינקלשטיין שנת שבתון במחלקה לשפות ולתרבויות של המזרח הקרוב באוניברסיטת הרווארד. הוא כיהן כראש המחלקה לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום (1994–1998) וכראש המכון לארכאולוגיה ע"ש סוניה ומרקו נדלר (1996–2003) באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1998–1999 היה פינקלשטיין חוקר אורח במרכז למחקר ארכאולוגי של המזרח (Centre de Recherche d’Archéologie Orientale) ובבית הספר ללימודים גבוהים (École Pratique des Hautes Études) בסורבון בפריז. פינקלשטיין היה מופקד על הקתדרה לארכאולוגיה של ארץ ישראל בתקופות הברונזה והברזל על שם יעקב מ' אלקוב באוניברסיטת תל אביב. החל משנת 2021 עומד בראש בית הספר לארכאולוגיה ולתרבויות ימיות באוניברסיטת חיפה.
פינקלשטיין הרצה בכנסים בינלאומיים ובאוניברסיטאות בכל העולם. בין השאר הרצה סדרת הרצאות על ההיסטוריה והארכאולוגיה של ישראל הקדום באוניברסיטה הנוצרית בטקסס (Texas Christian University; 2002), באוניברסיטת בואנוס איירס (University of Buenos Aires; 2011), בקולג' דה פראנס (College de France; 2012), באוניברסיטה המתודיסטית של סאו פאולו (Methodist University of Sao Paolo; 2015) ובאוניברסיטה הבינלאומית הנוצרית בטוקיו (2017). הוא מתעתד להרצות סדרת הרצאות דומה במכון המקראי האפיפיורי ברומא (Pontifical Biblical Institute; 2017).
פינקלשטיין הוא העורך של Tel-Aviv, כתב העת של המכון לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב, מאז שנת 2008, והעורך האחראי של סדרת המונוגרפיות של המכון מאז שנת 2005. הוא חבר בכמה מערכות הוצאה לאור, ביניהן המערכות של Palestine Exploration Journal ושל Archaeology and Biblical Studies Series של החברה לספרות המקרא (Society of Biblical Literature).
מחקר בשדה
פינקלשטיין הוכשר כארכאולוג חופר בחפירות תל באר-שבע בראשות יוחנן אהרוני (1971) ובחפירות תל אפק בראשות משה כוכבי ופרחיה בק (1973–1978). החל משנת 1976 הוא ערך מחקרים משלו בכמה אתרים ואזורים.
חפירות וסקרים בעבר
עזבת צרטה (1976–1978): מנהל בשטח בחפירות עזבת צרטה, כפר מתקופות הברזל א-ב1 ליד ראש העין.
תל בני ברק (1977): מנהל חפירת הצלה בתל בני ברק הקדומה.
תל עירא (1980): מנהל חפירה (יחד עם יצחק בית-אריה וברוס קרסון) בתל עירא, אתר מתקופת הברזל ב בבקעת באר-שבע.
שילה (1981–1984): מנהל החפירה בשילה המקראית. באתר שרידים מתקופות הברונזה התיכונה, הברונזה המאוחרת והברזל א.
סקר דרום השומרון (1981–1987): מנהל סקר בדרום השומרון.
ח'רבת דווארה (1985–1986): מנהל חפירה בח'רבת דווארה, אתר מתקופות הברזל א וראשית הברזל ב1 בספר המדבר מצפון-מזרח לירושלים.
דהר מרזבנה (1987): מנהל חפירות בדיקה באתר מתקופת הברונזה הביניימית בספר המדבר מצפון-מזרח לירושלים.
חפירות בהווה
מגידו (החל מ-1994): מנהל שותף בחפירה (1994–2012 עם דוד אוסישקין, מאז 2014 עם מת'יו ג' אדמס ומריו א"ס מרטין). מגידו נחשב אחד האתרים החשובים ביותר מתקופות הברונזה והברזל בלבנט.
הר הנגב (החל מ-2006): מנהל שותף (עם רות שחק-גרוס, אוניברסיטת חיפה) של חפירות בארבעה אתרים בהר הנגב: אתר הרועה ונחל בוקר (תקופת הברזל) ומשאבי שדה ועין זיק (תקופת הברונזה הביניימית).
קריית-יערים (החל מ-2017): מנהל שותף (עם כריסטוף ניקול ותומס רמר מן הקולג' דה פרנס) בחפירות קריית-יערים, אתר מפתח מקראי ממערב לירושלים הקשור לסיפור ארון הברית בספר שמואל. בנובמבר 2020 שודר בכאן 11 הסרט התיעודי "בעקבות ארון הברית" הסוקר את החפירות של פינקלשטיין ורמר בקריית יערים.
בעבר
מחקר פטרוגרפי של תעודות אל-עמרנה (1997–2000): עם יובל גורן ונדב נאמן (אוניברסיטת תל אביב).
שחזור ישראל הקדום (2009–2014): (Reconstructing Ancient Israel: The Exact and Life Sciences Perspectives) עם סטיב ווינר ממכון ויצמן למדע, פרויקט שמומן בידי המועצה האירופית למחקר (European Research Council). המחקר נערך בעשרה מסלולים: תיארוך בשיטת פחמן 14; דנ"א קדום; גיאו-ארכאולוגיה; פליאו-אקלים; פטרוגרפיה; מטלורגיה; מתמטיקה של יום-יום; הדמיה מתקדמת של אוסטרקאות; ניתוח שקיעים מולקולאריים בכלי חרס; וארכיאוזאולוגיה. למעלה מארבעים חוקרים, תלמידי מחקר ופוסט-דוקטורנטים השתתפו בפרויקט, ודגימות נלקחו מאתרים רבים בישראל וביוון.
פרויקטי מחקר נמשכים
אוסטרקאות עבריים מתקופת הברזל בעידן הסיליקון: פליאוגרפיה ממוחשבת (החל מ-2008): עם אלי פיסצקי (אוניברסיטת תל אביב). לתוצאות ראו רשימת הפרסומים באתר הפרויקט.
DNA קדום, בעלי חיים ובני אדם (החל מ-2009): עם מירב מאירי (אוניברסיטת תל אביב); כיום בשיתוף פעולה עם ג'וזף מרן ופיליפ שטוקהמר (אוניברסיטאות היידלברג ומינכן), לירן כרמל (האוניברסיטה העברית) ודייוויד רייך (אוניברסיטת הרווארד).
פלאו-אקלים בלבנט (החל מ-2009): עם דפנה לנגוט (אוניברסיטת תל אביב) ותומס ליט (אוניברסיטת בון).
נוהגי אכילה בירושלים (החל מ-2014): עם לידר ספיר-חן (אוניברסיטת תל אביב).
הרקע הארכאולוגי וההיסטורי של החומש (החל מ-2016): עם קונרד שמיד (אוניברסיטת ציריך), תומאס רמר וכריסטוף ניהן (אוניברסיטת לוזאן) ועודד ליפשיץ (אוניברסיטת תל אביב).
מחקריו
בשנת 1984 פרסם פינקלשטיין מאמר בו טען שההתנחלות של שבטי ישראל החלה בעיקרה באזור אפרים ומנשה וכי רק מעטים מהמתנחלים הראשונים התיישבו באזורי יהודה, השרון והגליל. בהמשך המאמר העריך פינקלשטיין את האוכלוסייה הישראלית במאה ה-11 לפני הספירה בכ-55,000 נפש ובכ-20,000 נפש בלבד במאה ה-12 לפני הספירה. פינקלשטיין טען שממצאים אלו תואמים את האסכולה הסוברת שהתנחלות השבטים הייתה התיישבות איטית של נוודי מדבר.
אף שהוא מקבל את קיומו ההיסטורי של דוד (בין היתר בגלל כתובת תל דן מהמאה התשיעית לפני הספירה בה מוזכר בית דוד כשמה של ממלכת יהודה), פינקלשטיין אינו מקבל כי הייתה ממלכה מאוחדת בראשותו עקב דלותה של יהודה וירושלים בתקופתו. דווקא למלוכת שאול הוא מוצא סימנים בכתובת פרעה שושנק (שישק) המתארת את מסעו באזורי ההר המופיעים בסיפורי שאול.
לשיטתו של פינקלשטיין חלק גדול מהתנ"ך נכתב בממלכת יהודה במאה השביעית לפנה"ס למען מטרות פוליטיות ודתיות של בני התקופה, בפרט הרצון לשלב את פליטי ממלכת ישראל החרבה בתוך ממלכת יהודה. בשל כך, על אף שהוא משלב מיתוסים קדומים מיהודה ומישראל, לא ניתן לקבל אותו כעדות היסטורית מהימנה לתקופות קדומות יותר.
התהוות ישראל הקדום
התאוריות הקלאסיות על ראשית ישראל תיארו אירוע חד-פעמי, יוצא דופן בהיסטוריה של האזור, אך פינקלשטיין הציע שהיה זה תהליך ארוך ומעגלי. הוא הראה שגל ההתיישבות בחבלי ההר בתקופת הברזל א (1150–950 לפסה"נ לערך) היה השלב האחרון בסדרת התפתחויות דמוגרפיות כאלה – הראשונה התרחשה בתקופת הברונזה הקדומה והשנייה בברונזה התיכונה. בתקופות שבין הגלים האלה הייתה פעילות התיישבותית דלה. התנודות האלה, לדעתו של פינקלשטיין, מייצגות שינויים ברצף שבין התיישבות קבע לנוודות פסטורלית, שנגרמו כתוצאה מדינמיקות כלכליות-חברתיות ופוליטיות. משום כך חלק ניכר מן האנשים שהתיישבו בחבלי ההר בראשית תקופת הברזל היו נוודים-פסטורליים מקומיים; אחרים היו יושבי קבע ממקומות אחרים, שעברו להרים לאחר התמוטטות החברה של תקופת הברונזה בעקבות תקופה ארוכה של יובש בסביבות 1250–1100 לפסה"נ ונסיגת מצרים מכנען במחצית השנייה של המאה ה-12 לפסה"נ. הקבוצות האלה יצרו לבסוף את הממלכה הצפונית של ישראל ואת ממלכת יהודה, ולפיכך ניתן לכנות אותם "ישראלים" כבר בראשית תהליך ההתיישבות שלהם. אותו הדבר ניתן לומר על תהליך ההתיישבות בן אותו הזמן בעבר הירדן ובמערב סוריה, שהביא להיווצרותן של מואב, עמון והממלכות הארמיות.
פינקלשטיין מתייחס לתיאור המקראי של כיבוש כנען בספר יהושע כחיבור אידאולוגי של המחבר הדויטרונומיסטי בשלהי המאה השביעית לפסה"נ, שתיאר את "הכיבוש העתידי" של המלך יאשיהו מיהודה ולא אירוע היסטורי בסוף תקופת הברונזה. הוא הציע שהתיאור המקורי של הכיבוש הגיע מממלכת ישראל הצפונית כבר במאה השמינית לפסה"נ, והושפע מזיכרונות הזעזועים שפקדו את החבלים הנמוכים בסוף תקופת הברזל א (המאה העשירית לפסה"נ) ולא אלו של סוף תקופת הברונזה (שלהי המאה ה-12 לפסה"נ).
הכרונולוגיה הנמוכה
פינקלשטיין עסק גם בכרונולוגיה של קרמיקה פלישתית מתקופת הברזל א. התאוריה המסורתית תיארכה את הופעת הקרמיקה הפלישתית – וכך את ההתיישבות הפלישתית במישור החוף הדרומי של הלבנט – בהתאם לעימותים בין רעמסס השלישי לבין גויי הים בראשית המאה השתים-עשרה לפסה"נ. במילים אחרות, קרמיקה פלישתית מופיעה במהלך השלב האחרון של השלטון המצרי בכנען. פינקלשטיין הציע שהקרמיקה החד-גונית מתוצרת מקומית הידועה מכמה אתרים בפלשת, שנחשבה בדרך כלל למייצגת את השלב המוקדם ביותר של ההתיישבות הפלישתית, צריכה להיות מתוארכת לתקופה שאחרי הנסיגה של מצרים מכנען בשנות השלושים של המאה השתים-עשרה לפסה"נ.
לדעתו של פינקלשטיין, התיאור המקראי של ימי דוד ושלמה הוא רב-שכבתי. הוא מקבל את מייסדי שושלת בית דוד כדמויות היסטוריות מן המאה העשירית לפסה"נ, וסובר שתיאור עליית דוד לשלטון עשוי להכיל זכרונות קדומים של פעילותו כמנהיג קבוצת עקורים (עפירו) שפעלה בשוליים הדרומיים של יהודה. עם זאת, הוא רואה בתיאור של הממלכה המאוחדת הגדולה מבנה אידאולוגי שמייצג מגמותיהם של מחברים מתקופת המלוכה המאוחרת במאה השביעית לפסה"נ, בעיקר את האידאולוגיה הכל-ישראלית מימי יאשיהו מלך יהודה. לפי השקפתו, דוד ושלמה ההיסטוריים שלטו על טריטוריה קטנה בחבל ההר הדרומי – טריטוריה שאינה שונה מאוד מזו של ירושלים בתקופת הברונזה המאוחרת. פינקלשטיין מפרש חלק ניכר מתיאור המלך שלמה במקרא כמייצג מציאות של תקופת המלוכה המאוחרת: חלקו מסוף ימי הממלכה הצפונית (למשל, ההתייחסות למגידו, לחצור ולגזר במלכים א ט ט"ו, ולאורוות, לסוסים ולמרכבות של שלמה), וחלקו מימי מנשה מלך יהודה בראשית המאה השביעית לפסה"נ, תחת שלטון אשורי (למשל, הביקור של מלכת שבא בירושלים). גם תיאור הפלשתים במקרא מייצג לדעתו את המציאות בפלשת בתקופת המלוכה המאוחרת.
"כנען החדשה"
בעקבות תוצאות החפירות במגידו טען פינקלשטיין שהתרבות החומרית של תקופת הברזל א בעמקים הצפוניים ממשיכה את תרבות תקופת הברונזה המאוחרת. במילים אחרות, לאחר שבסוף המאה השתים-עשרה התמוטטו ערי המדינה שהיו תחת שלטון מצרים בתקופת הברונזה המאוחרת, הייתה תחייה של כמה מאותם מרכזים ועלייה של אחרים בתקופת הברזל א. הוא כינה את התופעה הזאת "כנען החדשה". בהתאם לכך, השבר הגדול בתרבות החומרית בכנען התרחש בסוף תקופת הברזל א, במאה העשירית, ולא בסוף תקופת הברונזה המאוחרת. פינקלשטיין קישר את ההרס האלים של ערי המדינה שקמו לתחייה להתפשטות של תושבי חבל ההר (ישראלים קדומים). הוא הציע שזכרונות של האירועים שהתחוללו בחבלי העמקים בשלהי תקופת הברזל א נשמרו במסורות הצפוניות על התנגשויות עם ערים כנעניות שמופיעות בסיפורי הגבורה בספר שופטים.
הממלכה הצפונית
פינקלשטיין עסק בכמה נושאים הקשורים לארכאולוגיה ולהיסטוריה של ממלכת ישראל. הוא הציע שיישות פוליטית טריטוריאלית ראשונה בישראל הצפונית התפתחה בבמת גבעון-בית אל בסוף תקופת הברזל א וראשית הברזל ב-1. עדות לכך, לדעתו, היא מערכת האתרים המבוצרים בני הזמן, כמו תל א-נצבה, ח'רבת דווארה, א-תל (העי) וגבעון. עדות היסטורית לקיומה של הישות הזאת נמצאת בתיאור מסע המלחמה של פרעה ששונק א לאזור הזה באמצע המאה העשירית לפסה"נ או במחצית השנייה שלה. לפי פינקלשטיין, זכרונות חיוביים של בית שאול המופיעים במקרא מייצגים את הישות הישראלית המוקדמת הזאת. הוא הציע שהיישות הישראלית הצפונית הזאת שלטה על חלק ניכר מן הטריטוריה של ההרים, ולכן היא איימה על האינטרסים של השושלת המצרית ה-22 בכנען ונכבשה במהלך המסע של המלך ששונק א.
פינקלשטיין טוען שבימיה הראשונים שלטה הממלכה הצפונית (ירבעם ויורשיו) על הרי שומרון, על המורדות המערביים של הגלעד ועל אזור עמק יזרעאל. היא התפשטה צפונה במהלך שלטון בית עמרי, במחצית הראשונה של המאה התשיעית לפסה"נ, ויותר מכך בתקופת ירבעם ב, במחצית הראשונה של המאה השמינית לפסה"נ. פינקלשטיין תיאר את המאפיינים המיוחדים של "הארכיטקטורה של בית עמרי", ויחד עם צוות החפירה של מגידו עסק בנושאים שונים הקשורים לתרבות החומרית של הממלכה הצפונית, כגון תעשיית מתכת ונוהגי פולחן. פינקלשטיין בחן גם את המסורות המקראיות הקשורות לממלכה הצפונית, כמו מחזור סיפורי יעקב בספר בראשית (מחקר שנערך יחד עם תומאס רמר), מסורת יציאת מצרים, סיפורי הגבורה בספר שופטים ושרידים של מסורות מלוכה בספרי שמואל ומלכים. הוא הציע שהמסורות הישראליות הצפוניות האלה החלו להיכתב בימי ירבעם ב (המחצית הראשונה של המאה השמינית לפסה"נ), הובאו ליהודה עם פליטים ישראלים אחרי ההשתלטות של אשור על ישראל, ושולבו אחר כך בחיבורי המקרא שנכתבו בירושלים. לדעת פינקלשטיין, הסוגה המקראית של הצגת "היסטוריה" בשירות אידאולוגיה מקראית התחילה בממלכת ישראל הצפונית במאה השמינית לפסה"נ.
ארכאולוגיה והיסטוריה של ירושלים
פינקלשטיין עסק לאחרונה במיקום התל הקדום של ירושלים (עם עידו קוך ועודד ליפשיץ). הדעה המקובלת היא שרכס עיר דוד הוא מקומו של היישוב המקורי בירושלים. פינקלשטיין ועמיתיו טענו שלרכס עיר דוד אין מאפיינים של תל מתקופות הברונזה והברזל, שהוא נמצא בנחיתות טופוגרפית ביחס לסביבתו, ושהעדות הארכאולוגית ברכס אינה כוללת תקופות התיישבות המתועדות במקורות טקסטואליים מהימנים. לדידם, המקום המתאים ביותר לליבה של ירושלים הקדומה הוא הר הבית. המתמך הגדול שבנה הורדוס (מתחם הר הבית) עשוי להסתיר תל בן חמישים דונם ויותר, שכמו ערי בירה אחרות בלבנט כלל הן את המתחם המלכותי, הן את רבעי המגורים. מיקום התל של ירושלים הקדומה בהר הבית פותר קשיים רבים הנוגעים לרכס עיר דוד.
לפי פינקלשטיין, יש לחלק את ההיסטוריה של ירושלים בתקופת המקרא לשלושה שלבים עיקריים: (א) עד המאה התשיעית לפסה"נ ירושלים הייתה בגבולות התל של הר הבית ושלטה על אזור קטן בחבל ההר הדרומי. לפיכך אפשר להשוות את ירושלים בימי דוד ושלמה לירושלים בתקופת אל-עמארנה במאה הארבע-עשרה לפסה"נ: היא הייתה בגודל של תל הררי טיפוסי (למשל שכם), שלטה על אזור מוגבל, ובכל זאת הייתה לה השפעה מעבר לאזור ההר; (ב) ההתפשטות הראשונה של ירושלים הייתה במאה התשיעית לפסה"נ, אולי במחצית השנייה שלה. אז גדלה העיר במידה משמעותית דרומה. ממצאים מתקופת הברזל ב1 נחשפו מדרום למסגד אל-אקצה, מעל מעיין הגיחון ומדרום לשער האשפות של העיר העתיקה. במקביל להתפתחות הזאת התפשטה יהודה לשפלה במערב ולבקעת באר-שבע בדרום, ולראשונה הפכה לממלכה טריטוריאלית – מעבר לעיר-מדינה המוגבלת לחבל ההר הדרומי; (ג) השלב המרשים הראשון בהיסטוריה היישובית של ירושלים התחיל בשלהי המאה השמינית לפסה"נ והמשיך עד הריסתה בידי הבבלים בשנת 586 לפסה"נ. בתקופה הזו ירושלים התפשטה בצורה דרמטית וכללה את כל רכס עיר דוד ואת ה"גבעה המערבית" (היום הרובע היהודי והרובע הארמני בעיר העתיקה). התפשטות זאת התרחשה בשל הגעת פליטים ישראלים לאחר הרס הממלכה הצפונית בשנים 722–720 לפסה"נ. הקבוצות האלה הביאו איתן מאפיינים של תרבות חומרית צפונית, וחשוב יותר – את מיתוסי הייסוד, המסורות המלכותיות וסיפורי הגבורה שלהן. מסורות צפוניות אלה שולבו אחר כך בטקסט המקראי, היהודאי.
ירושלים ופחוות יהוד בתקופות הפרסית וההלניסטית
פינקלשטיין ציין שבתקופה הפרסית הייתה ירושלים מוגבלת לתל של הר הבית – ואפילו שם הייתה מיושבת בדלילות – ושיהודה בת התקופה הייתה גם היא מיושבת בדלילות. מכיוון שתיאור בניית חומת ירושלים בנחמיה ג מתייחס בהכרח לעיר הגדולה (המתפרסת מעבר לתל הישן של הר הבית), הוא מייצג כנראה את בניית הביצורים בידי החשמונאים.
פינקלשטיין ציין גם שאתרים רבים הנזכרים ברשימות השבים בספרי עזרא ונחמיה לא היו מיושבים בתקופה הפרסית, ולכן הוא רואה את הרשימות האלה כמייצגות את המצב הדמוגרפי בימי החשמונאים. אותו דבר תקף לדעתו גם לרשימות היחס בדברי הימים א. פינקלשטיין התבונן בדיווחים על מלכי יהודה בדברי הימים ב שאינם מופיעים בספר מלכים. הוא הסב את תשומת הלב לדמיון שבין הטקסטים האלה לבין תיאורי ההתפשטות הטריטוריאלית של החשמונאים בספר מכבים א, והציע להבין את התיאורים בדברי הימים כמייצגים את הצורך בלגיטימציה של החשמונאים. משמעות הדבר היא שלפחות דברי הימים ב מתוארך לשלהי המאה השנייה לפסה"נ, כנראה לימי יוחנן הורקנוס.
פרסים
פינקלשטיין היה חתן פרס דן דוד לשנת 2005 יחד עם הארכאולוג גרהם ברקר מאוניברסיטת קיימברידג' שבבריטניה.
בשנת 2014 זכה פינקלשטיין ב-Prix Delalande Guérineau מאת המוסד הצרפתי Institut de France, l'Académie des Inscriptions et Belles-Lettres בעבור ספרו Le Royaume biblique oublié (The Forgotten Kingdom).
פרסים אחרים שזכה בהם כוללים את העיטור הצרפתי Chevalier de l’ordre des Arts et des Lettres (2009) ותואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לוזאן (2010).
ספרים
I. Finkelstein, Izbet Sartah: An Early Iron Age Site near Rosh Ha‘ayin, Israel, Oxford 1986 (BAR* International Series 299).
מאמרים
פינקלשטיין כתב כ-350 מאמרים אקדמיים.
ספר יובל
Bene Israel: Studies in the Archaeology of Israel and the Levant during the Bronze and Iron Ages in Honour of Israel Finkelstein, Leiden and London 2008 (eds. Alexander Fantalkin and Assaf Yasur-Landau)
חיים אישיים
נשוי לג'ואל לבית כהן, שעלתה לישראל מצרפת, ולהם שתי בנות – אדר (נולדה ב-1992) ושרי (נולדה ב-1996).
בראשית חייו קיים אורח חיים דתי ואף חבש כיפה, לאחר מכן התרחק מן הדת.
אווה צ'נינג
אווה צ'נינג (באנגלית: Eva Channing; 1854 – 1930) הייתה פעילה סופרג'יסטית וסופרת אמריקאית.
ביוגרפיה
אווה צ'נינג נולדה בשנת 1854 לוויליאם פרנסיס צ'נינג וסוזן אליזבת' ברדיק צ'נינג. אמה הייתה פעילה בתנועת זכות הבחירה לנשים, וסבה, ויליאם אלרי צ'נינג, היה מטיף אוניטרי ידוע. אווה צ'נינג למדה באוניברסיטת בוסטון במחזור 1877.
קריירה
צ'אנינג הייתה פעילה במספר ארגוני בחירה באזור בוסטון, כולל האגודה לבחירה לנשים של מסצ'וסטס והאגודה לבחירה בבתי ספר של מסצ'וסטס. בנוסף, היא כתבה מאמרים ל-"Women's Journal", בהם תמכה בזכויות הנשים לבחור הן באירופה, במיוחד בגרמניה, והן בארצות הברית.
הפרח בגני
הפרח בגני הוא להיט בביצוע זוהר ארגוב, הנחשב לאחד מציוני הדרך המרכזיים של המוזיקה המזרחית בישראל.
הפקה
את מילות השיר כתב אביהו מדינה על נערה בשם מלכה יוחנן, שמדינה התאהב בה בקיבוץ, ואת הלחן חיבר מדינה עם משה "בן מוש". ננסי ברנדס ביצע את העיבוד המוזיקלי.
השיר יועד מלכתחילה לשימי תבורי שהיה אמור לשיר אותו במסגרת פסטיבל דרור - למנצח שיר מזמור של רשות השידור. אך תבורי שכבר זכה בפסטיבלים הקודמים עם השירים "שחורה ונאווה", "כינור דוד" ו"משה", ביקש לבצע בפסטיבל מחרוזת משיריו שזכו בתחרות, ואת "הפרח בגני" לבצע במסגרת החלק הלא תחרותי כשיר חדש. לאחר שמדינה סירב להצעה, ויתר תבורי על ההופעה בפסטיבל, העדיף לצאת להופעות בחו"ל, והעביר את השיר לזוהר ארגוב. ארגוב מצדו לא ממש אהב את השיר. לשיר יש איכות של שירת החזנות במזרח אירופה, ייתכן בהשפעת העיבוד של ברנדס, דבר שעזר לשיר להתקבל באוזני הקהל האשכנזי באותה תקופה.
הפסטיבל היה אז הדרך העיקרית עבור הזמרים המזרחיים לקבל לגיטימציה והכרה ממסדית ולהביא להשמעה תכופה יותר של שיריהם ברדיו ובטלוויזיה. עד הפסטיבל היה זוהר ארגוב זמר חתונות ומועדונים ידוע ודווקא מצליח, אך די אלמוני ברדיו ובטלוויזיה, ורחוק מהכרה ממסדית.
בפסח תשמ"ב - אפריל 1982 הצליח המפיק מאיר ראובני להכניס את ארגוב לפסטיבל הזמר המזרחי שנערך באותה שנה, עם השיר "הפרח בגני". השיר זכה במקום הראשון, וסלל את דרכו של ארגוב ללב הקונצנזוס הישראלי ולצמרת המוזיקה המזרחית, והעמיק את אחיזתה בתודעת הציבור הרחב.
עוד לפני שידורו ברדיו החלו להפיץ בסביבות התחנה המרכזית של תל אביב קלטת שמע לא מורשית (פיראטית) וקלטות אלו הושמעו בכל הארץ.
רשות השידור נמנעה באותן שנים מלכלול שירים מזרחיים, של זוהר ארגוב ושל אחרים, במצעד הפזמונים או בתוכניות המוזיקה הרגילות; והן הושמעו אך ורק בתוכניות שיוחדו לסוגה זו. מכיוון ש"הפרח בגני" הושר במסגרת תחרות של רשות השידור הוא כן זכה להיכלל במצעד הפזמונים; ובמצעד הפזמונים העברי השנתי של אותה שנה הוא העפיל למקום הרביעי, והיה השיר המזרחי היחידי מבין שלושים השירים שברשימת הצמרת.
לאחר הצלחתו של השיר "הפרח בגני" בפסטיבל הזמר המזרחי הכליל אותו ארגוב באלבומו "נכון להיום" שיצא באותה שנה. בעקבות הזכייה והוצאת התקליט, פרצה המוזיקה המזרחית לגלי האתר ולתודעת הציבור. השיר "הפרח בגני" היווה אקורד הסיום של פסטיבל הזמר המזרחי, שהופק מדי שנה מאז 1971 והופסק בשנת 1982. החומות שנפרצו ייתרו את הצורך בפסטיבל מגזרי והמוזיקה המזרחית הפכה במידה רבה לנחלת הכלל.
השיר גם זכה לעיבוד היתולי (פארודי), שהפך נפוץ בתנועות הנוער עם המילים של יורם טהרלב בשיר שפורסם בביצועו של אריק איינשטיין הבלדה על יואל משה סלומון.
ב-2017 טען חוקר המוזיקה דודי פטימר כי לחן הבתים של השיר מזכיר את השיר "דלילה" של הזמרת זמירה חן, שפורסם בשנת 1979 והולחן על ידה. עם זאת, פטימר הוסיף שחן ומדינה הכחישו כי הכירו זה את הלחן של זו.
לאחר מותו של ארגוב, הנציחו עיריית הרצליה ועיריית ראשון לציון את זכרו בקריאת רחוב בעירן על שם השיר - "הפרח בגני".
זיטה, נסיכת בורבון-פארמה
זיטה מריה דלה גרציה אדליגונדה מיכאלה רפאלה גבריאלה ג'וזפינה אנטוניה לואיזה אגנס, נסיכת בורבון-פארמה (באיטלקית: Zita Maria delle Grazie Adelgonda Micaela Raffaela Gabriella Giuseppina Antonia Luisa Agnese; 9 במאי 1892 - 14 במרץ 1989) הייתה אשתו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה, וככזו הייתה הקיסרית האחרונה של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
תחילת דרכה
זיטה נולדה ב-9 במאי 1892 בעיר לוקה שבממלכת איטליה. אביה היה רוברטו הראשון, דוכס פארמה ואמה הייתה מריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל. סבא מצד אמא שלה היה מיגל הראשון, מלך פורטוגל, וסבא רבא מצד אבא שלה היה שארל פרדינן, דוכס ברי. אביה הודח מכיסאו כשליט פארמה ב-1859, בעקבות איחוד איטליה. לפני נישואיו למריה אנטוניה הוא היה נשוי למריה פיה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות. היא ילדה לו שנים עשר ילדים (מתוכם שישה לקו בנפשם ושלושה מתו צעירים). ב-1882 מתה מריה פיה, ורוברטו נישא למריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל כעבור שנתיים. היא ילדה לו שנים עשר ילדים נוספים, אשר זיטה הייתה החמישית מביניהם. בסך הכל זיטה הייתה הבת ה-17 מבין 24 בניו של רוברטו. היא נקראה זיטה על שם הקדושה זיטה מלוקה.
נישואים
בסביבת טירת שוורצאו שבה התגוררה זיטה במשך רוב השנה, נמצאה וילה וורתולז אשר שימשה כמקום מגוריה של הארכידוכסית מריה תרזה, בתו של מיגל הראשון, מלך פורטוגל ודודתה מצד האם של זיטה. מריה תרזה הייתה גם גיסתו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, ואמו החורגת של אוטו פרנץ, ארכידוכס אוסטריה. כילדה, ביקרה זיטה רבות אצל דודתה, ונפגשה שם מספר פעמים עם בנו של אוטו, הארכידוכס קרל. לאחר שכל אחד מהם נשלח להתחנך במקום אחר, הם לא נפגשו כמעט עשר שנים. ב-1909 מונה קרל למפקד רגימנט דרגונים שהוצב לא רחוק, ולפיכך הוא הגיע מדי פעם לבקר את סבתו החורגת. במהלך אחד מביקוריו, הוא וזיטה נפגשו מחדש, ואט אט החלו לגלות עניין רומנטי זה בזו. קרל, היה באותה תקופה השני בתור לרשת את השלטון על האימפריה האוסטרו-הונגרית. קודמו בתור, פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, נישא בנישואים מורגנטיים לסופיה, דוכסית הוהנברג, ולפיכך ילדיו לא יכלו לרשת את הכתר. גורמים בחצר המלוכה הפעילו לחץ על קרל שיקים משפחה ויעמיד צאצאים שיוכלו לרשת את הכתר. בסתיו 1910 התפשטו שמועות על כך שזיטה התארסה עם קרוב משפחה רחוק שלה, חיימה, דוכס מדריד. קרל נלחץ מאוד, ומיהר לפגוש את סבתו אשר אמרה לו שאין אמת בשמועות. בעקבות כך, קרל החליט להתארס עם זיטה לפני שהיא תתארס עם מישהו אחר.
ב-13 ביוני 1911 הוכרז על אירוסיהם של קרל וזיטה. הם נישאו בטירת שוורצאו ב-21 באוקטובר. הקיסר פרנץ יוזף בן ה-81, שחיבב את אחיינו קרל, השתתף בחתונה בעצמו, בניגוד לחתונת פרנץ פרדיננד שבה לא השתתף. לכבוד חתונתם, אסטרואיד 689 זיטה שהתגלה על ידי יוהאן פאליזה נקרא על שמה של זיטה כמתנת חתונה.
עם זאת, לנוכח העובדה שפרנץ פרדיננד היה במצב בריאותי טוב, קרל לא ציפה לרשת את הכתר אי פעם. המצב השתנה ב-28 ביוני 1914, עת נרצחו פרנץ פרדיננד ואשתו בידי גברילו פרינציפ. רצח זה הפך את קרל ליורש העצר של האימפריה. הרצח הוביל למשבר יולי, אשר בעקבותיו פרצה מלחמת העולם הראשונה. המלחמה הייתה קשה מנשוא עבור זיטה. בעלה שירת בצבא האוסטרו-הונגרי בדרגת גנרל ופיקד על קורפוס ולאחר מכן על ארמייה. גם שניים מאחיה לחמו בצבא האוסטרו-הונגרי, אולם שני אחים אחרים שרתו בצבא בלגיה, אשר לחם כנגד הקיסרות הגרמנית - בעלת בריתה של אוסטריה. כמו כן, ארץ הולדתה של זיטה, איטליה, לחמה גם כן כנגד אוסטריה. לבקשתו של הקיסר, עזבו קרל וזיטה את ביתם ועברו לגור לצדו בארמון שנברון. זיטה בילתה זמן רב עם הקיסר הזקן אשר חיבב אותה מאוד. הקיסר נפטר ב-21 בנובמבר 1916, וקרל הוכתר כקיסר החדש.
מלחמת העולם הראשונה
קרל וזיטה הוכתרו בבודפשט ב-30 בדצמבר 1916. חגיגות ההכתרה היו קצרות מהמקובל, כיוון שקרל סבר שלא בסדר לערוך חגיגות ממושכות בזמן מלחמה. קרל היה איש צבא מובהק, וכקיסר הוא היה מפקדו העליון של הצבא האוסטרו-הונגרי. לפיכך הוא נמצא רוב הזמן במפקדתו בעיר באדן והותקן עבורו קו טלפון מיוחד כדי שיוכל להתקשר עם וינה. זיטה גילתה עניין רב במדיניות ובצבא, ולעיתים קרובות הופיעה בציבור כשהיא מלווה בקנצלר או אוחזת תדריכים צבאיים. היא התלוותה פעמים רבות אל בעלה בחזית, ועבדה כאחות בבית חולים לפצועי מלחמה. עם זאת, באביב 1917 התקרבה המלחמה לשנתה הרביעית, ואוסטריה כבר מאסה בה. קרל וזיטה הגו רעיון להשיג הסכם שלום נפרד עם מדינות ההסכמה. זיטה כתבה מכתב לאחיה סיסטו, נסיך בורבון-פארמה אשר שרת כקצין בצבא הבלגי, והזמינה אותו לבוא לבקר בחשאי בווינה. אמם, מריה אנטוניה, העבירה את המכתב לידיו באופן אישי. קרל גם הוא יצר קשר עם סיסטו דרך שווייץ הנייטרלית.
בהסכמת הצרפתים והבריטים, סיסטו הגיע לווינה עם תנאים מוכנים מראש. מדינות ההסכמה סירבו לנהל משא ומתן על הסכם שלום נפרד עם אוסטריה, אלא דרשו הסכם גם עם גרמניה. צרפת דרשה לקבל חזרה את אלזס ולורן מידי גרמניה, את שיקום עצמאותה של בלגיה, וכן דרשה שהאימפריה העות'מאנית תמסור את קונסטנטינופול לידי האימפריה הרוסית. לקרל לא היו בעיות עם תנאים אלו, שלא נגעו ישירות לאימפריה שלו, והוא שלח מסר סודי ובלתי רשמי לנשיא צרפת, אשר בו הוא מודיע על הסכמה עקרונית לשלוש נקודות אלו. קרל הבטיח להשתמש "בכל האמצעים ובכל ההשפעה האישית שלי". אולם גרמניה סרבה לנהל משא ומתן על אלזס-לורן, ולנוכח הצלחות מעצמות המרכז בחזית המזרחית וההתמוטטות הצפויה של רוסיה, סרבה בכלל לדבר על הסכם שלום. סיסטו המשיך במאמציו, ואף פגש את ראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג' בלונדון. לויד ג'ורג' הסכים להגיע להסכם נפרד עם אוסטריה, אולם עמדו לו למכשול מפקדי הצבא הבריטי אשר סירבו להסכים לכך.
קריסת האימפריה
עם החתימה על הסכם ברסט-ליטובסק, היה לכאורה מצבה של אוסטריה יציב ביותר. ארבע מאויבותיה, רוסיה, סרביה, מונטנגרו ורומניה, הובסו לחלוטין. הלחימה בחזית האיטלקית עוד נמשכה, אולם הכוחות הגרמניים והאוסטרו-הונגריים שהו בעומק שטחה של איטליה. עם קריסת החזית המזרחית, צפוי היה שהגרמנים יעבירו את כל כוחותיהם ממנה ויסיימו לחלוטין את הלחימה בחזית המערבית. עם זאת, המצב הכלכלי הפנימי הלך והתדרדר ועורר, יחד עם מחיר הדמים הכבד, גלים של חוסר-שקט מבית, התקוממויות ושביתות, בפרט מצד סוציאליסטים שראו את המלחמה כמשחק של אריסטוקרטים לאומניים השולחים פועלים משני הצדדים להרוג אלה את אלה. במקביל גברה התסיסה בקרב הלאומים שהבחינו בחולשתה של האימפריה וביקשו לצאת לעצמאות. אף ראש ממשלת הונגריה, אישטוון טיסה, סירב לתקצב מזון לאוסטריה וביקש לנצל את וינה השוקעת לשם קבלת יתר השפעה וייצוג להונגרים במסגרת הצבא והממשל. דרישות הלאומים מצאו הד ב"ארבע עשרה הנקודות" שהציג נשיא ארצות הברית וודרו וילסון על מנת לשקם את אירופה.
קרל הביע נכונות לכנס מחדש את הפרלמנט, והציע לכל טריטוריה המוכנה לכך שותפות בקונפדרציה שתקום בשטחי האימפריה. אולם היה זה צעד קטן מדי ומאוחר מדי; הקבוצות האתניות השונות ראו את העצמאות כאפשרית, ולא נטו להתפשר על פחות מעצמאות מלאה. ב-14 באוקטובר 1918 כתב מזכיר המדינה של ארצות הברית רוברט לאנסינג לקיסר שארצו ומדינות ההסכמה לא יסתפקו בפחות מעצמאות לצ'כיה, סלובקיה ועמי סרביה הדרומית (יוגוסלביה), כך שאפילו אוטונומיה לא תספק אותן. ב-28 באוקטובר הכריזה צ'כוסלובקיה על עצמאותה. ב-31 באוקטובר הודיעה ממשלת הונגריה שהיא מסיימת את האיחוד הפרסונלי עם הקיסרות האוסטרית, והאימפריה הגיעה למעשה לקִצה, כאשר כל קבוצה מבססת עצמאות בשטחה על בסיס ממשל מקומי. הכישלון המוחץ בקרב ויטוריו ונטו בחזית האיטלקית וכיבוש טריאסטה, הובילו את הקיסר למסור הודעת כניעה, שנכנסה לתוקף רשמי ב-4 בנובמבר 1918 וסיימה את המלחמה. שבוע לאחר מכן שחרר הקיסר את חייליו ונתיניו משבועת האמונים כלפיו כנציג בית הבסבורג וקיומה של האימפריה תם באופן מעשי. המשפחה הקיסרית עברה לארמון שנברון, ותוקף שלטונה הוגבל לאוסטריה בלבד. ב-11 בנובמבר הכין הפרלמנט מניפסט המודיע על ביטול המונרכיה והפיכתה של אוסטריה לרפובליקה. המניפסט הוגש בפני קרל וזיטה והם נדרשו לחתום. זיטה אמרה לקרל: "ריבון לעולם לא יכול להתפטר, הוא יכול להיות מודח... בכוח זה בסדר, אבל לוותר - לעולם, לעולם, לעולם לא, אני מעדיפה ליפול כאן לצידך. אז יהיה אוטו, וגם אם כולנו נהרג, עדיין יהיו הבסבורגים אחרים!". קרל סירב לחתום, אולם נתן את הסכמתו לפרסום המסמך. עוד באותו היום עזבה המשפחה הקיסרית את אוסטריה אל בית-הארחה המלכותי באקרטסאו, סמוך לגבולות הונגריה וסלובקיה. יום למחרת הוכרז על הקמת "הרפובליקה של אוסטריה הגרמנית".
חיים בגלות
על המשפחה הקיסרית עברו מספר חודשים קשים באקרטסאו, כשהם מתמודדים עם חוסר ודאות וחשש לגורל דומה לגורל משפחתו של ניקולאי השני, קיסר רוסיה. המשפחה קיבלה סיוע ממקור בלתי צפוי: סיקסטוס נפגש עם ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, ושכנע אותו לסייע למשפחה הקיסרית. משלחת צבאית בריטית אורגנה ללא דיחוי בפיקודו של לוטננט קולונל אדוארד ליזל שטראוט, סטודנט לשעבר באוניברסיטת אינסברוק. שטראוט הצליח לארגן רכבת מאוסטריה לשווייץ, וב-24 במרץ עזבה המשפחה הקיסרית את אוסטריה תחת פיקוחם של חיילים בריטים.
המשפחה חיה בתחילה בשווייץ בסמוך לגבול האוסטרי, בטירת וארטג (Wartegg) אשר הייתה בבעלות משפחתה של זיטה. כעבור חודש אילצו אותם השלטונות השווייצריים לעבור לווילה ליד אגם ז'נבה, רחוק יותר מהגבול האוסטרי. תקוות בני המשפחה התעוררו מחדש ב-1920 עת עלה מיקלוש הורטי לשלטון בהונגריה והכריז על עצמו כעוצר הממלכה (כלומר ממלא מקומו של המלך בהיעדרו). רשמית היה קרל עדיין המלך של הונגריה, אולם הורטי שלח אליו שליחים בחשאי שינחו אותו לא לנסוע להונגריה לפני שהמצב יירגע. עם זאת, בהדרגה גברה שאפתנותו של הורטי. הוא סירב לאפשר לקרל לחזור לשלטון והמשיך לשלוט כעוצר ללא מלך. ב-1921 תבע קרל את כתר הונגריה, בטענה שעוצרותו של הורטי אינה חוקית כאשר יש מלך חוקי להונגריה. הדבר נתפס בעיני המלוכנים ההונגרים כבגידה של הורטי. הורטי, מצדו, נסמך חוקית על צידודו של הפרלמנט בחוסר הרצון להחזיר את קרל אל כס המלוכה. נראה שצעדו של הורטי נבע מאיומן של המדינות השכנות של הונגריה (צ'כוסלובקיה ויוגוסלביה שאך-זה זכו לעצמאות) לפלוש להונגריה אם יעלה קרל על כס המלוכה שם.
באוקטובר 1921 נסעו קרל וזיטה לבודפשט ותבעו את הכתר. הורטי עצר את שניהם (זיטה הייתה באותו הזמן הרה עם בתם השמינית), ושלח אותם למעצר במנזר טיהאן. הורטי החליט לשלוח אותם לגלות מחוץ להונגריה. לאחר דיונים, נבחר האי מדיירה למטרה זו. הזוג הקיסרי הועבר לאי, אולם ילדיהם נותרו בשווייץ. בפברואר 1922 הצטרפו הילדים להוריהם במדיירה. ב-1 באפריל של אותה שנה מת קרל מדלקת סימפונות. מילותיו האחרונות היו "אני כל כך אוהב אותך." והופנו לזיטה. לאחר המוות, זיטה לבשה שחורים במשך שישים ושבע שנות אלמנות. בעקבות המוות, הודיע אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד, שארצו מוכנה להעניק מקלט למשפחת הנפטר. בתיאום עם הבריטים, עברה המשפחה למדריד. מלך ספרד הציע לזיטה אחוזה בעיר ליקיטיו שבמפרץ ביסקאיה. זיטה קיבלה את ההצעה, ומכיוון שלא רצתה להוות נטל כבד מדי על המדינה שאירחה אותה, התקיימה בעיקר מהכנסות פרטיות מנכסים באוסטריה שנותרו בידי בני הבסבורג.
מלחמת העולם השנייה
לאחר שכמה מילדיה הגיעו לבגרות, זיטה ביקשה למצוא עבורם מקום טוב יותר להתחנך מאשר ספרד. בספטמבר 1929 עקרה המשפחה לבלגיה והתיישבה בכפר ליד בריסל. בבלגיה, עמדה זיטה בראש בני הבסבורג הגולים, והמשיכה להאמין שיום יבוא ובנה אוטו יעלה לשלטון כקיסר באוסטריה. אוטו נהנה מתמיכה ציבורית ניכרת באוסטריה, ובין השנים 1931–1938 1,603 עיריות אוסטריות נתנו לאוטו תואר אזרח כבוד. ייתכן שהעם האוסטרי היה מחזיר את אוטו לשלטון, אילו לא הייתה מתלווה לכך חזרתם של כל בני בית הבסבורג. בנוסף גם עמד לו למכשול התנגדותם של צ'כוסלובקיה ויוגוסלביה, שחששו כי אזרחיהם ירצו גם הם להצטרף מחדש לשלטון בית הבסבורג. גישושים אלו נפסקו באחת ב-1938 בעקבות האנשלוס - סיפוח אוסטריה בידי גרמניה הנאצית. בני הבסבורג התנגדו לנאציזם בחריפות, ובתגובה הורה רודולף הס על הוצאתו להורג של אוטו באופן מיידי, כאשר ייתפס. בהוראתו של אדולף היטלר, הרכוש האישי של בית הבסבורג הוחרם, ונאסר על בני הבסבורג להיכנס לאוסטריה. מנהיגי התנועה הלגיטימית האוסטרית, כלומר המונרכיסטים, נעצרו על ידי הנאצים והוצאו להורג ברובם. הדודנים של אוטו מקס, דוכס הוהנברג וארנסט, נסיך הוהנברג נעצרו בווינה על ידי הגסטאפו, ונשלחו למחנה הריכוז דכאו, שם נשארו בכל תקופת השלטון הנאצי.
ב-1940 פלשו הגרמנים לבלגיה. הטירה שבה זיטה גרה כמעט והופצצה בידי מפציצי הלופטוואפה, והיא נמלטה עם משפחתה לספרד, ומשם לפורטוגל. ממשלת ארצות הברית העניקה להם אשרת כניסה, והמשפחה עברה לניו יורק ומשם ללונג איילנד. זיטה התיישבה בסופו של דבר בקוויבק שבקנדה. ב-1941 היטלר ביטל באופן אישי את אזרחותה ואת אזרחות ילדיה, והם נותרו חסרי כל אזרחות. עובדה זו ניתקה את זיטה ממקורות ההכנסה שלה באירופה, ולאורך כל מלחמת העולם השנייה הא נאלצה לחיות בצמצום. בניה השתתפו במאמץ המלחמתי לצד בעלות הברית. אוטו עמד בקשר עם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט וניסה לדאוג לעתידה של אוסטריה לאחר המלחמה. רוברט היה נציג בית הבסבורג בלונדון. פליקס וקרל לודוויג התגייסו לצבא ארצות הברית. רודולף הבריח את הגבול לאוסטריה בימים האחרונים של המלחמה כדי לסייע בארגון התנגדות לשלטון הנאצי. זיטה עצמה העבירה את השנתיים שלאחר סיום המלחמה באיסוף תרומות בקנדה וארצות הברית עבור אוסטריה והונגריה שניזוקו קשה במלחמה.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה חזרו בניה של זיטה לאירופה, שם נישאו והקימו משפחות. ב-1952, החליטה גם זיטה לחזור ליבשת, והתגוררה בטירת ברג שבלוקסמבורג יחד עם אמה מריה אנטוניה. ב-1959 נפטרה מריה אנטוניה, וזיטה קיבלה הצעה לעבור לגור בעיר ציצרס שבמחוז גראובינדן בשווייץ. היא לא יכלה להיכנס לאוסטריה, כיוון שהחוק התיר כניסה רק של בני הבסבורג שנולדו אחרי 10 באפריל 1919. בשל כך, הא לא יכלה להשתתף בהלוויית בתה אדלהייד ב-1972, והדבר הכאיב לה מאוד. היא ניהלה מאבק עיקש לקבל את עצמותיו של בעלה, אולם לשווא. ב-1982 הותר לה לחזור לאוסטריה, לאחר שנעדרה ממנה שישה עשורים. היא ביקרה באוסטריה מספר פעמים, ואף התראיינה בטלוויזיה האוסטרית ובצהובונים שונים. לאחר יום הולדתה ה-90 היא פיתחה קטרקט בשתי העיניים. ב-1987 נחגג יום הולדתה ה-95 בציצרס ברוב פאר והדר, בהשתתפות בניה ונכדיה. בתחילת מרץ 1989 היא התקשרה לבנה אוטו ואמרה לו שהיא גוססת. המשפחה כולה הגיעה לציצרס והמתינה ליד מיטתה עד שנפטרה ב-14 במרץ. היא הייתה בת 96 במותה, והייתה האחרונה ששרדה מבין בניו של רוברטו הראשון, דוכס פארמה.
לווייתה של זיטה התקיימה ב-1 באפריל. ממשלת אוסטריה הסכימה שהיא תתקיים על אדמתה, בתנאי שבני הבסבורג ישאו בעלויות בעצמם. בלוויה השתתפו כ-200 מבני משפחות הבסבורג ובורבון-פארמה, לצד פוליטיקאים פקידי ממשל ונציגים בינלאומיים. האפיפיור יוחנן פאולוס השני שלח גם הוא נציג מטעמו. על פי בקשתה, לבה נעקר ונקבר לצד לבו של בעלה. גופתה הובאה לקריפטה הקיסרית בווינה. על פי המסורת, בשערי הקריפטה נקש מנחה הטקס על הדלת, והציג את הנקברת כ.
משפחתה
בשנת 1911 נישאה לקרל הראשון, קיסר אוסטריה, בנם של אוטו פרנץ, ארכידוכס אוסטריה ומריה יוזפה, נסיכת סקסוניה, היא ילדה לו 8 ילדים:
עונת 1997/1998 בלה ליגה
עונת 1997/1998 הייתה העונה ה-67 של לה ליגה שהיא הליגה הספרדית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-30 באוגוסט 1997 והסתיימה ב-16 במאי 1998.
הליגה כללה 20 קבוצות. שתי הקבוצות האחרונות ירדו לליגת המשנה בסוף העונה. הקבוצות שזכו במקומות ה-17-18 השתתפו במשחקי המבחן עם קבוצה מליגת המשנה.
על ניצחון במשחק ליגה מוענקות שלוש נקודות.
מליגת המשנה עלו מרידה, סלמנקה ומיורקה.
ברצלונה זכתה בתואר וזאת בפעם ה-15 בתולדות המועדון. היא לא זכתה בהסופר קאפ הספרדי תוך הפסד למיורקה בסיכום מפגש כפול - 2:1, 1:0.
כדורגלנים מצטיינים
"פרס זאמורה" לשוער הטוב ביותר הוענק: ז'אק קונג'ואו ( קמרון), דפורטיבו לה קורוניה, שספג 28 שערים ב-37 משחקים.
מאיר אלעזר עטיה
רבי מאיר אלעזר עטיה (י"ב באב ה'תש"ח, אוגוסט 1948 – ט' באדר ב' ה'תשע"ט, 16 במרץ 2019) היה רב קהילה, מורה, פייטן ומשורר יהודי-מרוקאי שהוציא לאור ספרי פיוט רבים והנחיל את מורשת השירה וההלכה של יהדות מרוקו לדור הבא. נחשב לאחד מגדולי הפייטנים-חזנים של החזנות המרוקאית המסורתית בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21.
קורות חיים
נולד ברבאט שבמרוקו לזוהרה ולמסעוד עטיה. בילדותו למד בתלמוד תורה מקומי באזור מגוריו, ולאחר שעלה ארצה למד בכולל תורני בגבעת אולגה ואף עמד בראשו. כנשיא הכולל שימש הרב שמעון ביטון מחדרה. בכולל הוסמך הרב עטיה לרבנות, אחר לימוד של שנים ארוכות בחברותא עם הרב שלום דהן זצ"ל, אותו היה הרב עטיה מכנה 'מורי ורבי' . במקביל עבד למחייתו כשוטר במשטרת חדרה (בתפקיד תובע), ולימים נבחר לסגן ראש העיר מטעם מפלגת ש"ס. לשירת הבקשות המרוקאית התחבר כבר בילדותו, כאשר בית הוריו היה ממוקם סמוך לבית כנסת בו נערכו הבקשות המסורתיות באשמורת הבוקר של שבתות החורף. לאחר שעלה ארצה, למד את השירה האנדלוסית אצל הפייטנים רבי שלמה וענונו, שהיה ראש הפייטנים בעיר מראכּש, ואצל רבי משה אלפסי שעלה אף הוא ממראכּש והתגורר בירושלים. עוד למד אצל רבי נחמיה אלבז מצפת, ואצל רבי מאיר שטרית. כמו כן למד אצל רבי שלום אלבז, שכיהן כרבה הראשי של חדרה, שאף לו היה ידע רב בשירה האנדלוסית.
אל הפייטן רבי משה אלפסי הוא הגיע על-פי עצתו של רבי שלמה וענונו, שאמר לו כי אלפסי הוא המומחה הגדול ל"קצידות" (השיר המסיים מדי שבוע את שירת הבקשות המרוקאית, אשר מבטא בחרוזים את פרשת השבוע על מפרשיה), והוא ורבי דוד בוזגלו הם היחידים אשר למדו את רזי ה"קצידה" מהפייטן רבי חיים עטר (שריכז לראשונה את הקצידות בשנת 1940 יחד עם הפייטן רבי דוד אלקיים). לאחר מכן למד גם אצל הפייטן רבי דוד בוזגלו, והשלים את ידיעותיו בשירת הבקשות, בנוסף לשירים שכתב רבי דוד בוזגלו בעצמו, שרוכזו לאחר מכן על ידי רבי מאיר עטיה לספר בשם "שירי דודים".
רבי מאיר עטיה אף נהג לשוב מדי פעם למרוקו, וללמוד את השירה המקורית מהפייטנים המקומיים. הוא למד מהם את תורת הנגינה בכינור וברבאב שנחשב לכלי נדיר, ובודדים בישראל יודעים לנגן בו. בתזמורת האנדלוסית, על הרבאב מנגן ראש התזמורת, ובכך הוא מנווט את הטון של השיר.
פעולותיו להנחלת השירה המרוקאית
הרב עטיה החל במסירת שיעורי פיוט לקהל הרחב בחדרה ובגבעת אולגה, ולאחר מכן, כשהעתיק את מקום מגוריו לירושלים, לימד גם בה, בשכונת שמואל הנביא, בבית הכנסת "מוריה", וב"העדה המערבית". במקביל, ובזמנים שונים, מסר שיעורים בכל רחבי ישראל: ברחובות, מעלות, נשר, אופקים, אשקלון, קריית ארבע, בית שאן, באר שבע, תל מונד, נהריה, בית שמש; ואף בצרפת, במשך תקופה קצרה בשנת 1999. במסגרת השיעורים הוא לימד את השירה האנדלוסית ואת שירת הבקשות. רבים מהפייטנים המפורסמים בימינו, הם תלמידיו.
לאחר מכן הוא הקליט את כל שירת הבקשות המרוקאית על 21 קלטות שהועתקו לאחר מכן לדיסקים; הוציא לאור את הספר "שיר ידידות השלם" בו ערך מחדש את כל שירי הבקשות, וההדיר את הספר "שירי דודים", בו רוכזו כל שירי רבי דוד בוזגלו, שלוקטו מתוך כתבי יד שהיו בידי תלמידיו. על פרויקט זה הוענק לו פרס "גאון" מטעם העדה המערבית בירושלים.
פעולותיו להנחלת מורשת יהדות מרוקו
הרב עטיה נחשב לתלמיד חכם, ובקי במנהגי מרוקו. רבים פנו אליו בשאלות ובירורים בנושא. הוא כתב ופרסם ספרים רבים העוסקים בהנחלת מורשת יהדות מרוקו לדורות הבאים.
הוא ערך את סידור התפילה ומחזור "אבותינו" לפי נוסח מרוקו, בו הביא עשרות מנהגים בצורה מפורטת, כולל התחשבות רבה בכל שינויי המנהגים הקטנים בין כל מחוז ומחוז במרוקו. כמו כן הוא מסר על כך הרצאות ברחבי הארץ.
בנוסף, כתב ספר "הלכה יומית", בו רוכזו מנהגי מרוקו לפי סדר לוח השנה, "אל מעיין העדן" - בו סיפר את קורות חייו של הצדיק המרוקאי המפורסם רבי עמרם בן דיוואן, "רב רבנן" - חידושים בכל חלקי התורה של מורו ורבו רבי יצחק סבאג, שהיה מגדולי רבני מרוקו, וכן תיאור קורות חייו.
עריכת הספר שירי דודים – קובץ שיריו ופיוטיו של הפייטן והמשורר הרב דוד בוזגלו, בעריכת תלמידו הרב מאיר אלעזר עטיה.
כתיבת הספר משלחן אבותינו ספר הכולל סיכום מקיף של מאות מנהגי הלכה של יהדות מרוקו עם טעמים לשמירת המנהגים, בספר זה מציג הרב מאיר אלעזר את תפיסתו ההלכתית לפיה יש לשמר את מנהגי יהדות מרוקו גם אחר עלות יהודי מרוקו לארץ ישראל. בספר זה נשען הרב עטיה פעמים רבות על פסיקתו של הרב שלום משאש, רבה הראשי של ירושלים ושל יהדות מרוקו.
הרב עטיה אף כתב ביאור בשם "מעיין רבי אליעזר" - פירוש מקיף על ספריו העמוקים של רבי אליעזר די אבילה אותם ההדיר.
הלך לעולמו ב-16 במרץ 2019 (ט' באדר ב' ה’תשע"ט) ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים. בין מספידיו נמנו: הרב שלמה משה עמאר, הרב אליהו אברז'ל, הרב אריאל אדרי.
הנצחה
בשנת 2015 הופק סרט תיעודי על חייו של ר' מאיר עטיה, על ידי האתר "הזמנה לפיוט", בבימויו של רפאל בלולו, מתוך הסדרה "רואים את הקולות". הסרט עוקב אחר מפעלו הלימודי של ר' מאיר עטיה כמורה לפיוט וכמחנך, שפירות עמלו נראים היום בחברה הישראלית - מבית הכנסת ועד יצירות מוזיקליות עכשוויות, ומתאר את דמותו כמבצע, מחנך, משמר ומחיה.
לאחר פטירתו, הספיד אותו אריה דרעי, יו"ר ש"ס, בדף הפייסבוק שלו: "עם צאת השבת קיבלתי את הבשורה הקשה על פטירתו של נעים זמירות ישראל רבי מאיר אליעזר עטיה זצ״ל. לצד גדלותו בתורה היה מורה דרך בתחום השירה והפיוט לחזנים ופייטנים בכל רחבי הארץ, מחיה מורשת יהדות מרוקו המעטירה ושירת הבקשות שבהררי קודש יסודה. יהדות מרוקו תחסר את אחד מאבני היסוד שלה בדורות האחרונים שהלך לעולמו השבת, שבת זכור בסיום עונת הבקשות".
גוונים (הוצאה לאור)
הוצאת גוונים הייתה הוצאת ספרים ישראלית. הוציאה לאור ספרי פרוזה ושירה, מקור ותרגום, ספרי ילדים ונוער, ספרי עיון וספרי מתנה.
ההוצאה הייתה שייכת להוצאת "טרקלין", אשר עד סגירתה, פרסמה ספרים גם תחת הוצאת "חלונות".
היסטוריה
בשנת 1958 הקימו מריצה רוסמן ואחיה המשורר איתמר יעוז-קסט את הוצאת "עקד", שעסקה בפרסום ספרי שירה. ב-1992 החלה רוסמן להוציא לאור, בשם "עקד-גוונים", אנתולוגיות מתורגמות, בעיקר של סיפורים קצרים. בשנת 1995 הפכה "גוונים" להוצאה עצמאית, בעריכת עודד פלד. עורכי ההוצאה לאחריו היו עמוס לויתן, גיל עמית, תומר קרמן, גלית גנדלמן, זיו עדאקי ויובל גלעד. העורכים האחרונים בהוצאה היו עמוס לויתן (עורך השירה) ושחר בוגנים (עורך הפרוזה).
בסוף שנות התשעים ותחילת המאה ה-21 התחילה הוצאת גוונים להוציא לאור שתי סדרות עיקריות:
הוצאת גוונים הוציאה לאור גם ספרי עדות של ניצולי השואה, כמו גם ספרי שירה ופרוזה, במימון המחברים.