cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
We Run The Night
ביצועים חיים
באוגוסט 2012, בראון הפכה לאקט תומך לצד טימומטיק וטאיו קרוז, כחלק מהמופע של פיטבול, Planet Pit World Tour, שם הופיע עם השיר. בראון ייצגה את אוסטרליה ב-ABU TV Song Festival 2012 עם השיר. התחרות לקחה חלק בסיאול, דרום קוריאה ב-14 באוקטובר 2012, שם הופיע מול קהל של מיליון איש.
הבזיליקות הפטריארכליות
הבזיליקות הפטריארכליות (איטלקית Basiliche patriarcali) הן ארבע כנסיות מרכזיות ברומא בירת איטליה, הנהנות מפריבילגיות ייחודיות וממעמד ליטורגי ראשון במעלה. הבזיליקות הפטריארכליות נמנות עם שבע הבזיליקות העיקריות (לטינית Basilicae Maiores) הכפופות ישירות לאפיפיור בכובעו כפטריארך המערב (השימוש בתואר זה הופסק בשנת 2006).
ארבע הבזיליקות הפטריארכליות
ארבע הבזילקות הפטריארכליות ואחת מהבזיליקות העיקריות מייצגות באופן מסורתי את הפנטארכיה - חמש הפטריארכיות המסורתיות של הכנסייה העולמית לפני הפילוג הגדול, ואלה הן: כל ארבע הבזיליקות שייכות למדינת קריית הוותיקן למרות שרק הראשונה שוכנת בתחומי הקריה. יתר השלוש הוכרו בהסכמים הלטרניים ב-1929 כשטחים אקס-טריטורייליים של המדינה, בדומה למעמדן של שגרירויות, והאבטחה בתוכן נעשית על ידי חיילי המשמר השווייצרי. בכל אחת מהבזיליקות הפריארכליות ישנה דלת קדושה (Porta Santa) הנפתחת על ידי האפיפיור רק בשנות יובל, ומזבח אפיפיורי, המיועד לעריכת מיסות על ידי האפיפיור לבדו, ובמקרים יוצאי דופן, על ידי עוזרו.
שלוש הבזיליקות העיקריות
אחת משלוש הבזיליקות העיקריות, בזיליקת לורנצו הקדוש מחוץ לחומות (Basilica di San Lorenzo fuori le mura) ברומא, מייצגת את הפטריארכיה ההיסטורית החמישית, היינו, הפטריארכיה הלטינית בירושלים. שתי הבזיליקות העיקריות האחרות אינן מייצגות מי מחמש הפטריארכיות, והן שוכנות באסיזי:
כנסיות פטריארכליות בהקשרים אחרים
התואר "כנסייה פטריארכלית" רווח בהקשרן של כנסיות נוספות ברחבי העולם המשמשות בהווה או ששימשו בעבר כמושבו של פטריארך. בין אלה נמנות כנסיות בליסבון, ונציה, אקוויליה, גואה ועוד.
המנון קמרון
השיר המלכד (בצרפתית: Chant de Ralliement) הוא ההמנון הלאומי הרפובליקה של קמרון. הוא נמצא בשימוש באופן לא-רשמי כבר מראשית 1948, טרם קבלת העצמאות, והוכר כהמנון הלאומי בשנת 1957. דז'אם אפאמה (Djam Afame) הלחין את המילים שכתב יחד עם סמואל מינקיו במבה (Samuel Minkio Bamba) ומואיז ניאט נקואו (Moïse Nyatte Nko'o). המילים שונו בשנת 1978.
New Man
New Man (בעברית: איש חדש) הוא שיר של הזמר-יוצר האנגלי אד שירן מאלבום האולפן השלישי שלו, ÷. הוא נכתב והופק על ידי שירן ובני בלנקו, ונכתב יחד עם עמר מאליק וג'סי וייר.
לאחר צאת האלבום, הגיע השיר למקום החמישי במצעד הסינגלים הבריטי. בנוסף, השיר הוסמך לתואר זהב מאיגוד תעשיית ההקלטות הבריטי (BPI), הודות למכירות של למעלה מ-400,000 עותקים.
רקע
בשיר משתתפת הלהקה Francis and the Lights.
ביקורות
טיילור וות'רבי מבילבורד סברה כי השיר הוא האחד בעל "המילים המטורפות ביותר" מתוך האלבום. בנוסף, היא הבחינה כי "שירן מצא דרך להכניס את הביטוי "bleached arsehole" לתוך שיר (בשורה, בבית הראשון), בהחלט לא ניתן שלא לציין זאת - במיוחד כאשר קניה ווסט היה האמן הגדול האחרון ששילב את הביטוי הגרפי הזה. האם זהו צירוף מקרים שאשתו של ווסט, קים קרדשיאן מוזכרת גם כן ב-"New Man"? ייתכן שלעולם לא נדע".
אלינאייר
אלינאייר היא חברת תעופה יוונית שבסיסה הראשי נמצא בסלוניקי. החברה הוקמה ב-19 בפברואר 2013 וביצעה את טיסתה הראשונה כשנה מאוחר יותר בפברואר 2014. שם החברה מורכב מצירוף המילה היוונית -“Έλλην” (באנגלית: Ellin) שמשמעותה-יווני והמילה האנגלית "Air".
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לדצמבר 2018:
פעילות החברה בישראל
החברה מפעילה טיסות עונתיות לנמל התעופה בן-גוריון מקוס, הרקליון וסלוניקי. הטיסות מופעלות על ידי מטוסי האיירבוס של החברה.
גדעון אבידור
גדעון אבידור (נולד ב-1939) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כסגן מפקד גייסות השריון.
ביוגרפיה
הוריו של אבידור עלו מגרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933. הוא נולד וגדל בקיבוץ גבעת ברנר ולאחר הפילוג בקיבוץ המאוחד עבר לקיבוץ נצר סרני.
ב-1957 התגייס לצה"ל, שירת כלוחם בחיל השריון, עבר קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקה וסגן מפקד פלוגת טנקים. ב-1961 השתחרר וחזר לעבוד בקיבוצו. ב-1963 התגייס מחדש לשירות קבע, שימש קצין מבצעים בחטיבה 7 עד 1965 ומפקד פלוגה. במלחמת ששת הימים שימש קצין אג"ם בחטיבה 520 תחת אוגדה 31 ולחם עמה בגזרת סיני. ב-1968 מונה לסגן מפקד גדוד 9 וב-1969 למדריך ראשי בבית הספר לשריון. ב-1971 מונה למפקד גדוד 46 בחטיבה 401, ב-1972 מונה לסגן מפקד החטיבה. באוגוסט 1973 מונה לקצין אג"ם באוגדה 252, הוא מילא תפקיד זה במהלך מלחמת יום הכיפורים. לאחר המלחמה שירת כמפקד חטיבה 421 ובשנים 1976 עד 1977 פיקד על בית הספר לשריון. במלחמת לבנון הראשונה שירת כסגן מפקד גייסות השריון וממלא מקום קצין שריון ראשי. בתפקידו האחרון בשירות הקבע שימש נספח צה"ל ונציג משרד הביטחון בסינגפור, הפיליפינים ואוסטרליה.
ב-2007 היה ממייסדי המכון לחקר לוחמת היבשה, גוף ללא כוונות רווח ששם לו למטרה לרכז ולפתח רעיונות בתחום תורות הלחימה וכיהן כמנכ"ל המכון ולאחר מכן כמנהל מכון חץ לחשיבה צבאית מתקדמת. לאחר מלחמת לבנון השנייה שימש עוזר לוועדת וינוגרד.
כריסס
כריסס (ביוונית: Χρύσης) הוא דמות במיתולוגיה היוונית, כהן בכיר לאפולו בעיר כריסה, אשר ממוקמת בסמוך לעיר טרויה.
דמותו
בסיפור מלחמת טרויה נלקחה בתו של כריסס, כריסאיס, בשבי בעת שהחיילים היוונים פשטו על עירה והיא ניתנת למלך אגממנון כשפחה. האיליאדה להומרוס נפתחת כאשר כריסס מתחנן לרגליי אגממנון כי ישיב לו את בתו בתמורה לכופר רב. אגממנון מצידו מסרב להצעה, בתגובה לכך כריסס מתפלל לאלוהיו, הלא הוא אפולו, כי ינקום את נקמתו באגממנון. אפולו נעתר לעזרת כוהנו ומשלח ביוונים מגפה אשר קוטלת ביוונים ומאלצת את בכירי מנהיגי יוון לכנס אספת חירום. באספה מנהיגי היוונים, ובראשם אכילס, מבקשים מאגממנון להחזיר לכריסס את בתו ולהוסיף עליה הקטומבה (זבח של מאה פרים), אגממנון מסכים להחזיר את כריסיאדה אך מתרה באכילס כי לקיחתה תגרור את לקיחת השפחה שניתנה לו, בריסאיס, בתו של בריסס.
כוכב הלכת המינורי 4707 Khryses נקרא על שמו.
ואלרי קונסן
ואלרי קונסן (בצרפתית: Valérie Quennessen; 3 בדצמבר 1957 – 19 במרץ 1989), הייתה שחקנית קולנוע צרפתייה ממוצא יהודי. התפרסמה בסרטים "קונאן הברברי" ו"נאהבי קיץ".
ביוגרפיה
קונסן נולדה למשפחה יהודית בפריז. היא בילתה את מרבית ילדותה בניסיון להגשים את חלומה ולהפוך ללוליינית מקצועית. כשהתבגרה זנחה את הרעיון ולמדה משחק, כדי להתגבר על חרדה חברתית ממנה סבלה. לאחר שהתגברה על החרדה החלה לגלות עניין במקצוע ולמדה שיעורי דרמה שעזרו לה להתקבל למספר מחזות תיאטרון מקומיים.
בשנת 1976 הופיעה בסרטה הצרפתי הראשון, "Le Plein de super". היא התפרסמה גם בתוכניות טלוויזיה צרפתיות. ב-1979 הופיעה באחד התפקידים הראשיים בקומדיה האמריקאית "גלויות צרפתית". כן השתתפה בדרמה המוזיקלית של קלוד ללוש "אלה והאחרים".
הופעתה המפורסמת ביותר הייתה ב-1982, בסרטו של ג'ון מיליוס "קונאן הברברי", בו גילמה את הנסיכה יסמינה, בתו של המלך אוסריץ' (מקס פון סידוב), אשר נחטפת על ידי טולסה דום (ג'יימס ארל ג'ונס); על קונן (ארנולד שוורצנגר) מוטלת המשימה להחזיר אותה לביתה.
את הופעתה המוערכת ביותר עשתה קונסן בדרמה הקומית "נאהבי קיץ". לאחר הסרט פרשה קונסן מתחום המשחק והחליטה להשקיע את מירב זמנה בגידול משפחתה.
קונסן התחתנה עם הצלם פרנקיוס מאנסוקס, לזוג נולדו בן ובת.
קונסן נהרגה בשנת 1989 בתאונת דרכים בהיותה בת 31. נקברה בחלקה היהודית שבבית הקברות מונפרנאס שבפריז.
קריסת הבנקים בארצות הברית (2023)
קריסת הבנקים בארצות הברית ב-2023 הוא משבר כלכלי מתמשך שהתחיל במרץ 2023, שבו, 3 בנקים גדולים: סילברגייט בנק, סיליקון ואלי בנק וסיגנצ'ר בנק , פשטו רגל, עקב שינויים טכנולוגים שהתרחשו בעולם, ביניהם משבר אנרגיה גלובלי.
הבנק הראשון שפשט רגל, הוא בנק סילברגייט, בנק אמריקאי אשר מתמחה בשירותים לחברות הייטק והון סיכון. הבנק נסגר על ידי הממשל האמריקאי בתחילת מרץ 2023, אחרי שספג הפסדים כבדים בהלוואותיו. לאחר מכן נסגרו עוד 2 בנקים, ביניהם בנק סיגנצ'ר ובנק סיליקון וואלי. סיליקון וואלי, הבולט מביניהם, הפסיד 1.8 מיליארד דולר ברבעון האחרון, והתברר לאחר מכן שהוא לא מעניק את השירותים שהבטיח ללקוחותיו.
כמיל שמעון
כמיל נימר שמעון (בערבית: كميل نمر شمعون; 3 באפריל 1900 - 7 באוגוסט 1987) היה פוליטיקאי לבנוני נוצרי מרוני. היה נשיא לבנון בין השנים 1952–1958.
ביוגרפיה
שמעון הוא יליד העיירה דיר אל-קמר בהר הלבנון. למד משפטים בין השנים 1920–1923 באוניברסיטת סן ג'וזף בביירות. נבחר לראשונה לפרלמנט הלבנוני בשנת 1929 מטעם אזור הר הלבנון, בו נולד ובו היה מוקד כוחו הפוליטי. בתחילת שנת 1930 נשא לאישה את זלע'ה ת'אבת.
בשנת 1937 שימש כשר האוצר והעבודות הכלליות בממשלת לבנון. באותן שנים השתתף בהקמת "מפלגת החוקה" יחד עם המנהיג הדרוזי מג'יד ארסלאן וחמיד פרנג'יה ובשארה אל-ח'ורי הנוצרים. בין השנים 1943–1944 שימש כשר הפנים. בשנת 1944 נשלח לשמש כשגריר לבנון בלונדון ובין השנים 1945–1948 כשגריר ארצו באו"ם. בכ"ט בנובמבר 1947 נשא בעצרת האו"ם נאום חריף נגד המדינה היהודית.
בשנת 1952 היה כמיל שמעון בין הגורמים המכריעים שהביאו להדחתו של נשיא לבנון בשארה אל-ח'ורי ולאחר הדחתו נבחר שמעון לנשיא לבנון. בכהונתו התרחק שמעון מהקבוצה שהעלתה אותו לנשיאות ואשר דרשה תיקונים חוקתיים והפניית משאבים לטובת האוכלוסייה הלא-נוצרית בלבנון. הוא נקט מדיניות פרו-מערבית וחיזק את קשרי לבנון עם עיראק ההאשמית, שיחד עם ירדן, טורקיה ומדינות חצי-האי ערב נחשבו למדינות הפרו-מערביות באזור. זאת למול המדינות ה"מתקדמות" באזור, מצרים וסוריה.
בשנתיים האחרונות לכהונתו כנשיא החריף המתח הבין-עדתי בלבנון, הן מסיבות פנימיות והן עקב תהפוכות מדיניות במזרח התיכון. מדיניותו של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר עודדה את הגורמים בלבנון שדחפו לעימות פנים-לבנוני. שמעון עצמו הוסיף שמן על המדורה בנסותו לתקן את החוקה הלבנונית על מנת להיבחר לכהונה שנייה כנשיא לבנון.
במאי 1958 הידרדרה לבנון למלחמת אזרחים, ושמעון ביקש את עזרתן של מדינות המערב ובראשן ארצות הברית על מנת שיגנו על משטרו. חלק מהסיוע כלל העברת נשק מישראל דרך הגבול בין לבנון לישראל. ישראל גם הייתה מעורבת בסיוע לשמעון ותומכיו בדרך האוויר. באמצעות מטוס מסוג DC-3 דקוטה של חיל האוויר האיראני שהגיע לבסיס חיל האוויר הישראלי בתל נוף הועבר במשך חודש שלל ממלחמת סיני לידי אנשיו של שמעון. ארצות הברית גם התערבה ישירות בסכסוך על ידי נחתים אמריקנים שנחתו בחוף לבנון ואילצו את המערכת הפוליטית להגיע לפשרה, שכללה את סיום כהונתו של שמעון ובחירת מפקד הצבא פואד שהאב לנשיא במקומו.
לאחר סיום כהונתו כנשיא פרש שמעון לשנים אחדות מהפוליטיקה הלבנונית, אך בראשית שנות השישים חזר לזירה הפוליטית והקים את מפלגת הלאומיים הליברלים ועמד בראשה עד לשנת 1985. מפלגתו דגלה בשמירה עיקשת על האינטרסים של העדה המרונית בלבנון ושימור זכויות היתר שלה.
בראשית מלחמת האזרחים השנייה שימש שמעון כשר הפנים וכיד ימינו של הנשיא סולימאן פרנג'יה. כמו כן הקים שמעון כוח צבאי בשם "הנמרים", ובנו דני עמד בראשו. שמעון ובנו עמדו בקשר עם ישראל במהלך מלחמת האזרחים וקיבלו ממנה סיוע צבאי ואזרחי. במרץ 1976 נפגש שמעון עם ראש ממשלת ישראל, יצחק רבין. הפגישה נערכה על ספינת חיל הים שבה הגיע רבין אל החוף שמול העיר ג'וניה בלבנון. שמעון ביקש מרבין סיוע צבאי, מזון ודלק. רבין הסכים לבקשה, אך סייג ואמר: "נעזור לכם כדי שתוכלו לסייע לעצמכם". כעבור זמן קצר התקיימה פגישה נוספת ביניהם. במהלך הקדנציה הראשונה של מנחם בגין כראש ממשלת ישראל, מסר שמעון לממשלת ישראל תזכיר שכותרתו "ישראל ונוצרי לבנון". שמעון ציין בו שבמהלך מלחמת האזרחים התפתח בין ישראל לנוצרים שבלבנון "קשר טבעי של סולידריות", ושעל שני המיעוטים באזור, היהודי והנוצרי, "רובץ האיום של השמדה כללית בלחצו של רוב ערבי, שחוסר סובלנותו גובל בשנאת-זרים". לדבריו, "ההסתמכות על ארצות הברית היא בבחינת אשליה שסופה תהיה אכזבה" ושהיא מתנגדת "לכל רעיון של שיתוף פעולה" בין שני העמים, "על ידי העידוד שהיא מושיטה למהפכה הפלסטינית, יחסה האוהד כלפי מנהיגי תנועה זאת והדברים הבוטים שהיא משמיעה בגלוי נגד ישראל". לדבריו, "בכך תרמה ארצות הברית להקשחת עמדתם של הפלסטינים ומדינות ערב... בדרך זו מתנהגות גם מדינות אירופה... ישראל כיום מבודדת בדיוק כנוצרי לבנון מאז 1975". עוד טען בתזכיר, כי שיתוף הפעולה בין הנוצרים והמוסלמים בלבנון "הוא כמעט בלתי אפשרי על פי הנוסחה של 1943, שאינה מאפשרת כל אוריינטציה ללא הסכמתם של המוסלמים". מאוחר יותר ביקר כמיל שמעון בישראל ביקור לילי חטוף ובמהלכו נפגש עם מנחם בגין וסייר בעיר העתיקה בירושלים.
ה"נמרים" שימשו כאחד הכוחות המרכזיים במחנה הנוצרי, עד לחיסולם ככוח צבאי על ידי בשיר ג'ומאייל ביולי 1980. כמיל שמעון הבליג על חיסול כוחו הצבאי והמשיך בשיתוף פעולה עם בשיר ג'ומאייל. ב-13 בינואר 1982 נפגש שמעון עם שר הביטחון הישראלי, אריאל שרון בביתו של בשיר ג'ומאייל, בשכונת אשרפייה שבמזרח ביירות. לאחר שהתנקשו בחייו של ג'ומאייל, שקל שמעון לנסות ולהתמודד על משרת נשיא לבנון, אך נמנע מכך לאחר שהבין שישראל אינה תומכת בו. בשנת 1984 הצטרף כמיל שמעון לממשלתו של אמין ג'ומאייל כסגן ראש ממשלה, לאחר ביטול הסכם ההבנות בין ישראל ללבנון. במשרה זאת החזיק עד ליום מותו.
מצוק בנסון
מצוק בנסון או סלע בנסון (באנגלית: Benson Bluff) הוא מצוק סלע בצורת משולש, ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
גובהו של המצוק 1,300 מטרים מעל פני הים.
המצוק נמצא בצידו המערבי של מפל הקרח ראגוצקי.
מקור השם
שמו של המצוק ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
המצוק נקרא על שמו של דייל פ. בנסון (Dale P. Benson), קרטוגרף שעבד בסקר הגאולוגי של ארצות הברית, שערך סקרים בתחנת הקוטב הדרומי, בין השנים 1993 – 1994, והשתתף בפרויקט הפוטוגרמטריה הראשון המנוהל על ידי GPS.
גוראן האג'יץ'
גוראן האג'יץ (בסרבית: Горан Хаџић, בקרואטית: Goran Hadžić; 7 בספטמבר 1958 - 12 ביולי 2016) היה פוליטיקאי סרבי מקרואטיה שבימי מלחמות האזרחים ביוגוסלביה לשעבר ומלחמת העצמאות של קרואטיה, נבחר על ידי נציגים של האוכלוסייה הסרבית מקרואטיה לנשיא השני של "הרפובליקה הסרבית של קראינה" (בין 26 בפברואר 1992 - דצמבר 1993) במקומו של ד"ר מילאן באביץ'. הוא הואשם בפשעים כנגד האנושות, ובהפרת חוקי מלחמה על ידי בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר. ב-20 ביולי 2011 הוא נלכד ונעצר על ידי סוכנות הביון והביטחון של סרביה ונהיה למבוקש האחרון של בית הדין הפלילי הבינלאומי. האג'יץ' היה מחסנאי במקצועו.
פרטים ביוגרפיים והתחלת פעילותו הפוליטית
גוראן האג'יץ' נולד בעיר וינקובצי במזרח קרואטיה, בימי השלטון הקומוניסטי ביוגוסלביה המאוחדת. בצעירותו היה פעיל פוליטי בליגת הקומוניסטים היוגוסלבית. לפני פרוץ מלחמת העצמאות של קרואטיה הוא עבד כמחסנאי בכפר פאצ'טין על ידי וינקובצי, במחסן של התשלובת למוצרים חקלאיים "וופיק" (Vukovarski Poljoprivredno Industrijski Kombinat VUPIK). היה ליו"ר מועצת הכפר ואחר כך נבחר למועצה העירונית של ווקובאר מטעם ליגת המפלגה הקומוניסטים לשינויים דמוקרטיים. בהמשך הצטרף למפלגה הדמוקרטית הסרבית בקרואטיה ועלה מהר בהיררכיה של המפלגה. נבחר מטעמה למועצת העיר ווקובאר ובמרץ 1991 נבחר ליושב ראש מועצת העיר. כמו כן נבחר להנהלת המפלגה בקנין וליושב ראש ההנהלה המחוזית בפאקראץ של המפלגה SDS בסלאבוניה המזרחית, באראניה וסרם המערבית.
בהנהגת הבדלנים הסרבים בימי מלחמת העצמאות של קרואטיה
האג'יץ' השתתף בעימותים הסרבים-קרואטים בפראק הלאומי של האגם פליטביצה ב29-30 מרץ 1991 ונפל לזמן קצר בשבי של הצבא הקרואטי. התקרית הייתה ציון דרך במלחמה בין קרואטיה ובין הפדרציה היוגוסלבית, בפועל סרביה בראשותו של סלובודן מילושביץ'. התקריות הביאו להרוגים הראשונים משני הצדדים בפרוץ מלחמת העצמאות של קרואטיה. בהמשך הסרבים במזרח קרואטיה הקימו "חבל אוטונומי של סלאבוניה המזרחית, באראניה וסרם המערבית" עם ממשלה אזורית בראשותו של גוראן האג'יץ'. הוא כיהן בתפקיד זה בין 25 ביוני- 25 בספטמבר 1991. החבל האוטונומי הנ"ל התחבר עם אזורים נוספים של קרואטיה בעלי רוב סרבי כדי ליצור את "הרפובליקה הסרבית של קראינה" בהנהגתו של ד"ר מילאן באביץ'.
ב-26 בפברואר 1992 בלחץ של מילושביץ', האספה של הרפובליקה הסרבית של קראינה הדיחה את באביץ' והחליפה אותו בהאג'יץ', שנראה למילושביץ' כדמות חלשה יותר וניתנת להשפעה. באביץ' הוחלף מפני שדחה את התוכנית של סיירוס ואנס שאושרה על ידי מילושיבץ'. האג'יץ נשאר בתפקיד עד דצמבר 1993. בספטמבר 1993, כאשר הכוחות הקרואטים פתחו במבצע "הכיס מדאק", קרא האג'יץ' לעזרה דחופה מהשלטונות בבלגרד. בקשותיו לנשק, תגבורות וציוד לא זכו תשובה הממשלה בבלגרד, אבל כ-4,000 אנשי "משמר המתנדבים" בפיקודו של ארקאן הגיעו לאזור על מנת לתמוך בכוחות של הרפובליקה של קראינה.
בפברואר 1994 החליף מילאן מארטיץ' את האג'יץ' כראש הפרבליקה של קראינה. בשנת 1995 איים בהפרדת סלאבוניה המזרחית משאר הרפובליקה הסרבית בגלל תוכניות שנועדות לאחד את קראינה עם הרפובליקה סרפסקה שבבוסניה-הרצגובינה.
אחרי מבצע "סופה" (אולויה) באוגוסט 1995, חלק משטחי הרפובליקה של קראינה נשארה לחלוטין מחוץ לשליטת הממשלה בזגרב. בין השנים 1996-1997 האג'יץ' היה ראש הממשלה של החבל האוטונומי הסרבי של מזרח סלאבוניה, באראניה וסרם המערבית, אזור שנמצא אז תחת חסות האו"ם עם נוכחות כוחות UNTAES. בהמשך, בהתאם להסכם ארדוט שולב האזור מחדש לתוך המדינה הקרואטית.
אחרי המלחמה
אחרי במלחמה נמלט גוראן האג'יץ' לסרביה והתגורר כאזרח פרטי בחווילה בעיר נובי סאד. לפי מקורות אחדים התמנה ל"יועץ" של חברת דלק עם משכורת מכובדת. בשנת 2000 השתתף בלווייתו של ארקאן, שהיה מבוקש על ידי בית הדין הבינלאומי בהאג כפושע מלחמה, והגדיר אותו כ"גבור גדול".
ב-4 ביוני 2004 הוגש נגדו כתב אישום על ידי בית הדין הפלילי בהאג ליוגוסלביה והוכרז כמבוקש. שעתיים אחרי קבלת הידיעה על צו המעצר התחמק האג'יץ מהמעצר וברח. באוקטובר 2010 העלתה הממשלה הסרבית את הפרס תמורת קבלת מידע על מקום הימצאותו לסכום בשווי 250,000 אירו. בסופו של דבר הוא נלכד ב-20 ביולי 2011 בכפר קרושדול בהרי פרושקה גורה בסביבות נובי סאד ולא רחוק מהגבול בין סרביה וקרואטיה, על ידי אנשי משרד הפנים הסרבי וסוכנות הביון והביטחון של סרביה סיוע משמר הגבול הקרואטי, וכעבור יומיים הוסגר לבית הדין הבינלאומי בהאג. הוא האחרון מרשימת 161 הנאשמים בפשע מלחמה על ידי בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר.
המשפטים נגדו בקרואטיה
האג'יץ' הועמד לדין ונשפט פעמיים, ללא נוכחות, בקרואטיה. בשנת 1995 הואשם בהתקפות בטילים על היישובים שיבניק וודיצה ונידון ל-20 שנות מאסר. בשנת 1999 נשפט על פשעי מלחמה שבוצעו ביישוב טניה, על יד אוסייק ונידון ל-20 שנות מאסר נוספות.
בשנת 2001 נרשם על ידי האינטרפול ברשימת המבוקשים ביותר. בשנת 2002 פרקליט המדינה של קרואטיה האשים את האג'יץ', את "השלישייה מווקובאר" (וסלין שליוואנצ'אנין, מילה מרקשיץ' ומירוסלב ראדיץ') ואת מפקדיו הבכירים של הצבא העממי היוגוסלבי ברצח כ-1,300 תושבים קרואטים בווקובאר, אוסייק, וינקובצי, ז'ופאניה וישובים אחרים.
משפטים בינלאומיים
ב-4 ביוני 2004 בית הדין הבינלאומי לפשעים ביוגוסלביה לשעבר האשים את האג'יץ' בפשעי מלחמה. כתב האישום כולל 14 סעיפי פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות בגין. נטען כי היה מעורב בטרנספר בכפייה וברציחתם של אלפי אזרחים קרואטים מהרפובליקה של קרואטיה בשנים 1993-1991. כתב האישום מציין את טבח ווקובאר בשנת 1991 שבו נהרגו כ-250 קרואטים בבית החולים של העיר; הטבח בדאל (Dalj), בטבח בארדוט (Erdut) ולובאס; מעורבות במחנות בסטאיצ'בו, בגייצי, וסרמסקה מיטרוביצה; הריסה מכוונת של בתים ושל מוסדות דת ותרבות ביישובים דאל, ארדוט, לובאס, טובארניק וווקובאר.
מותו
האג'יץ' נפטר בבית חולים בנובי סאד ב-12 ביולי 2016 כתוצאה מסרטן המוח.
פרואקטיביות
בהתנהגות ארגונית, פרואקטיביות או התנהגות פרואקטיבית של אדם מתייחסת להתנהגות שהוא יוזם, ושמובילה אותו לשינוי במצבים שונים בחיים, למשל במקום העבודה.
פרואקטיביות כוללת פעולות הכנה למצבים עתידיים, להבדיל מתגובה למצב קיים. משמעות הפרואקטיביות היא השתלטות על מצב ויוזמה, ולא רק הסתגלות למצב נתון והמתנה לדברים שיקרו. המונח ההפוך במשמעותו הוא ריאקטיביות: תגובה למצב.
במקום העבודה, התנהגות פרו אקטיבית מובילה לכך שאין צורך לבקש מהעובדים הפרואקטיביים לפעול מאחר שהם פועלים עוד בטרם שנתבקשו. כמו כן אין צורך לתת להם הוראות מפורטות יתר על המידה על מנת שיפעלו.
התנהגות פרואקטיבית יכולה להיות משולבת בתכונות נוספות שיבואו לידי ביטוי ומיומנויות נחוצות בעבודה, למשל מילוי הדרישות הרצויות בתפקיד מסוים, התאמה אדפטיבית לתפקיד, הצלחה בהתמודדות עם שינויים בארגון ותמיכה בשינויים שיוזמים עובדים אחרים בארגון. תכונת ההתאמה האדפטיבית לביצוע התפקיד יכולה לסייע בהכלת השינוי, בעוד שהפרואקטיביות של אדם תעודד אותו גם לבצע שינויים.
פרואקטיביות אינה מוגבלת רק להתנהגויות של אנשים בעת ביצוע תפקידים. עובדים יכולים להיות פרואקטיביים במסגרת הגדרות תפקיד שנקבעו להם מראש, למשל על ידי שינוי האופן בו הם מבצעים משימות עיקריות במסגרת התפקיד כדי להיות יעילים יותר. באופן דומה, התנהגויות המתויגות תחת אזרחות ארגונית (OCB) ניתנות לביצוע באופן פרואקטיבי או פסיבי. לדוגמה, התנהגות ארגונית של זולתנות (אלטרואיזם) יכולה להיות פרואקטיבית באופייה (למשל להציע לעמיתיהם לעבודה עזרה באופן יזום לפני שיפנו אליהם בבקשת עזרה). המטרה היא לזהות ולבחון הזדמנויות בפעולה כדי לטפל ולמנוע בעיות ואיומים פוטנציאליים. פרואקטיביות יכולה להתבטא אצל בעלי התכונות: ראייה חיובית לחיים, אנרגטיות, אינטליגנציה, ביטחון עצמי, יכולת התמודדות עם אתגרים ועוד.
היסטוריה
בשנות ה-30 השימוש במונח פרואקטיביות היה מוגבל לתחום של פסיכולוגיה ניסיונית, ולשימוש במונח הייתה משמעות אחרת מזו שיש לו כיום. המילון האנגלי של אוקספורד נותן את הקרדיט לפול ויטלי וג'רלד בלנקפורט, בציטוט ממאמר של שניהם משנת 1933 הדן בעכבות פרואקטיביות, ומכנה אותן כ"ליקוי או פיגור בלמידה או בזיכרון של החומרים הנלמדים בעקבות השפעות שנשארות פעילות ממצבים שקדמו לעת בה התרחשה הלמידה".
במשמעות נוספת של הביטוי פרואקטיביות, השתמש ויקטור פרנקל, נוירופסיכיאטר אוסטרי, בספרו "האדם מחפש משמעות", המתאר התמודדות של אנשים שונים במחנות הריכוז. בספרו הדגיש באמצעות המונח את חשיבות האומץ, ההתמדה, האחריות האישית והמודעות לקיום הבחירה שאינה מוכתבת על ידי ההקשר המצבי ובכך הרחיב את תודעת הציבור לביטוי והביא לשימוש נרחב יותר בו.
המונח "פרואקטיביות" זכה לפרסום הרב ביותר בעקבות עבודתו של סטיבן קובי, שכתב את רב-המכר "שבעת ההרגלים של אנשים אפקטיביים". הראשון מבין ההרגלים הללו הוא פרואקטיביות.
בספר מציג קובי גישה הוליסטית משולבת שבמרכזה עקרונות שונים לפתרון בעיות אישיות ומקצועיות. תוך שימוש בדוגמאות שונות המחבר מתאר עקרונות שונים שלפי טענתו מעניקים לנו ביטחון שיאפשר לנו להתמודד עם שינויים ולהסתגל למצבים הבאים בעקבותיהם, למשל: הגינות, יושר אישי, כבוד אנושי ועוד.
על פי קובי, התנהגות פרואקטיבית מובילה לשינוי, שאותה יוזם האדם במצבים שונים במקום העבודה. אדם פרואקטיבי משתמש בכישורים כמו אומץ, התמדה, אחריות אישית ותושיה ומבצע בחירות בחייו שלא מוכתבות מגורמים חיצוניים.
מודל לפיתוח פרואקטיביות על פי סטיבן קובי
המודל משתמש בסכמה של מעגלי דאגה והשפעה:
מעגל הדאגה
תחומי הדאגה של האדם: בעיות בריאותיות, קשיים אצל בני משפחה קרובים, קשיים תעסוקתיים, התמודדויות ברמה העולמית/מדינית ועוד. חלק מגורמים אלו הם גורמים שאנו חסרי שליטה לגביהם ויכולתנו להשפיע פחותה עד לא-קיימת.
מעגל השפעה
גורמים שלגביהם אנו בעלי יכולת לעשות משהו כדי להשפיע.
על פי מודל המעגלים לעידוד פרואקטיביות, אפשרי לזהות את רמת הפרואקטיביות של אדם כאשר מגדירים באיזה משני המעגלים הוא ממקד את עיקר משאביו (זמן, אנרגיה ועוד).
אנשים פרואקטיביים ממקדים את מאמציהם במעגל ההשפעה ולא במעגל הדאגה, ועל ידי כך האנרגיה החיובית שלהם מסייעת בהרחבה של מעגל ההשפעה. לעומת זאת, אנשים ריאקטיביים ממקדים את מאמציהם במעגל הדאגה מה שגורם להתמקדות בחולשותיהם ובחולשות של הסובבים אותם ולמתן דגש רב לבעיות ולנסיבות שלגביהן אין להם שליטה. התמקדות זו יכולה להביא להטחת האשמות שאינן מקדמות שינוי במצב והגברת תחושת הסבל והקורבנות. כתוצאה מכך יכולה להיווצר אנרגיה שלילית והזנחת תחומים בהם כן יכולה להיות יכולת השפעה.
גני קיו
גני קיו, או בשמם המלא הגנים הבוטניים המלכותיים בקיו (באנגלית; Royal Botanic Gardens, Kew), הם הגנים הבוטניים המפורסמים בעולם ונמצאים בלונדון, בריטניה.
גני קיו הוקמו ב-1759 כגנים פרטיים אקזוטיים של הלורד צ'פל. הם הורחבו במהלך השנים וב־1840 הוכרזו הגנים רשמית כ"גנים הבוטניים המלכותיים" של הממלכה המאוחדת. בניין הדקלים המפורסם נבנה בין השנים 1841 ו־1849 בידי הארכיטקט הוויקטוריאני דסימוס ברטון. הגנים הבוטניים המלכותיים בקיו מחזיקים את בנק הזרעים הגדול בעולם. בשנת 2003 הוכרו הגנים הבוטניים המלכותיים בקיו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
הגנים משתרעים על שטח של כ-1,210 דונם הכוללים גנים וחממות, בשטח שבין ריצ'מונד לקיו אשר בלונדון הדרום-מערבית. גני קיו מהווים מוסד מחקרי וחינוכי חשוב בתחום הבוטניקה, הכולל צוות עובדים בן כ-800 איש, ומהם כ-650 חוקרים. האתר מהווה יעד תיירות פופולרי, ובמהלך שנת 2009/2010 ביקרו בגנים מעל מיליון מבקרים.
היסטוריה
מקורם של הגנים בגן האקזוטי שהוקם על ידי לורד קייפל ג'ון, בעיירה טוקסברי (Tewkesbury) שבגלוסטרשייר. הגן הורחב על ידי הנסיכה אוגוסטה מוויילס, אלמנתו של פרדריק, הנסיך מוויילס, שעבורו האדריכל הסקוטי ויליאם צ'יימברס בנה מספר מבנים בגן. אחד המבנים הוא הפגודה הסינית שנבנתה בשנת 1761 וקיימת עד היום. ג'ורג' השלישי העשיר את הגנים בסיועו של סר ג'וזף באנקס. קיו פארק הישן (ששמו שונה ל"הבית הלבן"), נהרס בשנת 1802, ו"בית הולנד" הסמוך נרכש על ידי ג'ורג' השלישי בשנת 1871, וכיום הוא נודע בכינויו ארמון קיו.
חממת הדקליים נבנתה על ידי האדריכל דסימוס ברטון ויצרן הברזל ריצ'רד טרנר בין השנים 1844-1848. החממה היא המבנה הראשון בקנה מידה גדול שנעשה מברזל יצוק. שמשות המבנה מזכוכית ועבודת הניפוח שלה נעשתה ביד. הבית הממוזג, הכפול מגודלה של החממה, נבנה מאוחר יותר, במאה ה-19, וכיום נחשב לחממת הזכוכית הוויקטוריאנית הגדולה בעולם.
בנוסף, בקיו צלח המאמץ מהמאה ה-19 להפיץ ולגדל עצי גומי מחוץ לדרום אמריקה.
ביולי 2003 הגנים הוכנסו לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
אזכורים בתרבות
בשיר "העשב הענק מכה שנית" של להקת הרוק המתקדם ג'נסיס מוזכרים גני קיו כמקום אליו הובא העשב מערבות רוסיה.
צבא הודו
צבא הודו (בהינדי: भारतीय थलसेना, באנגלית: Indian Army או IA) היא זרוע הכוחות הקרקעיים (והזרוע הגדולה ביותר) של הכוחות המזוינים של הודו. נשיא הודו משמש המפקד העליון של צבא הודו, המפקד הראשי של הצבא (Chief of Army Staff או COAS) הוא קצין בדרגת גנרל.
צבא הודו נוצר מהארמייה של חברת הודו המזרחית הבריטית שהפכה לימים לצבא הודו הבריטית ולאחר קבלת העצמאות, לצבא הודו. במחצית השנייה של המאה ה-20 היה צבא הודו מעורב במספר רב של עימותים, מלחמות וסכסוכי גבול בעיקר כנגד פקיסטן וסין. גבולותיה הצפוניים של הודו מאופיינים בטופוגרפיה הררית, לכן מרכיב חשוב בצבא ההודי הן היחידות ללוחמה הררית.
צבא הודו הבריטית
החל משנת 1776 חברת הודו המזרחית הבריטית שהחלה בהדרגה לשלוט בחלקים מתת היבשת ההודית, פיקדה על כוח צבאי להגנה על גבולות השליטה והמושבות הבריטיות בהודו. עד למחצית המאה ה-19 השליטה הצבאית בהודו התחלקה לפי שלושת מחוזות השלטון והתנהלה לפי פיקודים תואמים: ארמיית בנגאל (במזרח), ארמיית מדרס (בדרום) וארמיית בומבי (במערב). בשנת 1858 לאחר פרוץ המרד ההודי הגדול, בוטל שלטון חברת הודו המזרחית והשליטה על הודו עברה לפרלמנט הבריטי, בשלב זה הכוחות הצבאיים ההודיים אורגנו מחדש בתור צבא הודו הבריטית - אלו פעלו במקביל ותחת פיקוד "הצבא הבריטי בהודו" שהורכב מיחידות בריטיות.
ב-1 באפריל 1895 אוחדו שלוש הארמיות לכוח צבאי אחד תחת פיקוד צבאי מרוכז, מועד זה נחשב ליום הקמת צבא הודו, אם כי יעברו עוד למעלה מ-50 שנים עד שתזכה הודו בעצמאות מהאימפריה הבריטית.
לצד הצבא הודו הבריטית התקיימה מערכת של יחידות שירות אימפריאלי. יחידות אלו גויסו על ידי נסיכויות וממלכות הודיות קטנות ששלטו בחסות הבריטים או היו נאמנים להם, בשעת מלחמה או במצבי חירום רגימנטים אלו נשלחו לשרת תחת פיקוד הצבא ההודי.
צבא הודו המודרני
בשנת 1947 בוצעה החלוקה של הודו הבריטית להודו, פקיסטן, בורמה (מיאנמר) ובנגלדש. הרגימנטים של צבא הודו הבריטי הועברו למדינות החדשות, לפי אזור הגיוס והשיוך הדתי ואזורי של חיילי הרגימנט. הרוב הגדול של הרגימנטים הלוחמים בימינו בצבא ההודי נוסדו בתקופה הבריטית, ומלבד החלפת הסמלים הבריטים בסמלים הודים - רוב האופי, הסממנים והמסורות של כל יחידה נותרו כפי שהיו (במקרים רבים הרגימנטים נותרו עד היום בבסיסים שנבנו במאה ה-19).
לאורך ההיסטוריה המודרנית של צבא הודו, הצבא היה מעורב במספר עימותי גבול, מערכות ומלחמות בעיקר כנגד פקיסטן.
מבנה פיקודי
צבא הודו מחולק לשישה פיקודים אזוריים; מערב, דרום-מערב, דרום, צפון, מרכז ומזרח. אלו מפקדים על סך הכל 13 קורפוסים, כאשר כל פיקוד כולל 2–3 קורפוסים (מלבד פיקוד המרכז שלא מפקד על קורפוסים כלל).
הקורפוסים כוללים בין 2 ל-5 דיוויזיות מסוגים שונים. כלל הקורפוסים (למעט אלו של פיקוד המזרח) מוגדרים כקורפוסי חיל רגלים, אך בפועל הם כוללים לרוב מרכיב מרכזי של יחידות רגלים - לעיתים לצד דיוויזיות שריון, דיוויזיות ממוכנות או דיוויזיות הרריות. הדיוויזיות המרכיבות את הקורפוסים של פיקוד המזרח הן כולן דיוויזיות הרריות (3 דיוויזיות בכל קורפוס), פיקוד זה אחראי על הגזרות ההרריות בצפון-מזרח המדינה לאורך הגבול עם מיאנמר, סין ובנגלדש.
רגימנטים
בדומה לשיטה הנהוגה בצבא הבריטי ושהייתה נהוגה בצבא הודו הבריטית, היחידות הלוחמות בצבא הודו מתחלקות לרגימנטים לפי אזור גיוס ואופי היחידה. כל רגימנט מחולק למספר גדודים ואלו פועלים תחת פיקוד חטיבות מבצעיות, כך שכל חטיבה מורכבת מגדודים המשויכים למספר רגימנטים שונים. בשעת לחימה או חירום, כל רגימנט יכול לגייס גדודים נוספים ואלו נשלחים לפי צורך לחטיבות והדיוויזיות הלוחמות. בנוסף, לפי הצרכים המבצעיים ניתן לשנות את סדר הגדודים בחטיבות וכך נוצרת גמישות רבה באופי והיכולת של החטיבות והדיוויזיות.
אמצעי הלחימה וכוח אדם
השירות בצבא הודו הוא בהתנדבות ולמרות שקיים כח מילואים, הוא מעולם לא הופעל. בשנת 2010 הוערך כוח האדם בצבא הודו בכ-1,129,900 חיילים סדירים ועוד כ-960,000 חיילי מילואים. לאור נתונים אלו צבא הודו הוא הצבא ההתנדבותי הגדול בעולם.
משה גבעוני (השומר)
ביוגרפיה
גבעוני נולד ב-1882 בעיירה יוזובסקה שברוסיה (כיום העיר דונצק באוקראינה) בשם משה גולדשטיין לברוך ומרים (לבית כ"ץ). אח לעוד 2 אחים ו-3 אחיות. ב-1906 עלה ארצה, במסגרת העלייה השנייה, והגיע לזכרון יעקב שם הצטרף לפועלי ציון והתחבר למספר פועלים נוסף ששאפו כמוהו להילחם על עבודה עברית ושמירה עברית.
לאחר סיום עבודתו בזכרון יעקב עבר לירושלים והצטרף לקומונת הסתתים בה עבדו כבר מספר שותפים לרעיונותיו וביניהם אלכסנדר זייד, גד אביגדורוב ומשה אינגברמן. בתקופה ששהה בקומונה ניסה, עם חבריו, לרתום את צעירי ירושלים לרעיונתיו אך לאחר שנתקלו בהתנגדות (בעיקר מצד הממסד הדתי) חזר לזכרון יעקב.
בספטמבר 1907 השתתף גבעוני בוועידת פועלי ציון השנייה שהתקיימה ביפו. בסיומה זומן למפגש בדירתו של יצחק בן-צבי ושם, ביחד עם בן צבי, ישראל שוחט, אלכסנדר זייד, יחזקאל ניסנוב, ישראל גלעדי, צבי בקר, יצחק נדב, דב ברל שוייגר, מנדל פורטוגלי ויחזקאל חנקין, ייסדו את ארגון השמירה בר גיורא.
לאחר המפגש ביפו שיכנע גבעוני את חברי הקבוצה להגיע לזכרון יעקב שם ניסו לקבל, באופן מאורגן, עבודה במקומם של הפועלים ערבים. לאחר שאיכרי המקום סירבו לקבלם עבר גבעוני עם הקבוצה לעבוד באופן קולקטיבי בחוות סג'רה של יק"א. ב-1908 עשתה הקבוצה את הצעד הראשון בתחום השמירה וקיבלה על עצמה גם את האחריות לשמירה בחווה ומינתה את צבי בקר לשומר מטעמה. היה זה הצעד הראשון בדרכו של ארגון השומר כשבעקבותיו כבש הארגון את זכות השמירה במושבה סג'רה עצמה. בהמשך נחתם הסכם שמירה גם עם המושבה מסחה וגבעוני עבר לשמור על בתי מושבה זו ושדותיה.
ב-1911 עלה גבעוני וחבריו להתיישב בקואופרציה במרחביה שם שהו אנשי "השומר" במשך כשנה ועסקו בשמירה ועבודת השדה.
ב-1912 נחתם הסכם שמירה בין "השומר" ובין ועד מתיישבי רחובות וגבעוני עבר לשמור במושבה זו. מאחר שהיה כבר בעל משפחה בתקופה זו אישור לו "השומר" קבלת הלוואה להקמת משק עזר כדי להגדיל את הכנסותיו. הסכם זה הופסק ב-1913 לאחר מספר תקריות אלימות בין אנשי השומר לערביי הסביבה וגבעוני נאלץ לעזוב את המושבה.
עם הפסקת פעילותו של "השומר" הצטרף כחבר ל"קואופרטיב ההובלה" ועבד עד פרישתו בסולל בונה.
משפחתו
גבעוני נישא ללאה ויינברג (בת ליעקב נפתלי ושושנה ויינברג, 1889-1950). לזוג נולדו 2 בנים ובת. לאה עלתה ארצה ב-1907 יחד עם קיילה גלעדי וציפורה זייד שגם הן חברו לארגון "השומר". גבעוני נפטר ב-1967 בתל אביב והובא לקבורה בבית הקברות של מרחביה
לקריאה נוספת
משה גבעוני, מימים ראשונים, מתוך ספר "השומר" - דברי חברים, הוצאת דביר ומשרד הביטחון - ההוצאה לאור, 1957, עמודים 116–118
מגדל אמות אטריום
מגדל אמות אטריום הוא מגדל משרדים ברחוב ז'בוטינסקי מול מתחם בורסת היהלומים ברמת גן. המבנה מתנשא לגובה 158 מטר ו-40 קומות. המגדל נבנה כחלק מפרויקט "מתחם המחלבות", כשלצידו ייבנו שני מגדלים נוספים, לשימושי מגורים. בניית המגדל הושלמה בסוף 2015.
מיקומו המרכזי של מגדל אטריום מספק נגישות מרבית. המגדל ממוקם בסמוך לתחנת רכבת ישראל ומסוף ארלוזורוב, תחנת רכבת קלה נבנית בצמוד למגדל וקווי אוטובוס רבים מגיעים למקום על ציר תחבורתי ראשי ונגיש לכביש איילון.
מאפיינים
המגדל תוכנן על ידי משרד משה צור אדריכלים (חלל הלובי בעיצוב האדריכל עודד חלף). למרות גובהו של המגדל, נבנו בו 40 קומות בלבד, כך שכל קומה גבוהה מהרגיל, בגובה של 3.8 מטר שטח קומה טיפוסית בבניין אטריום עומד על כ-1,500 מטר מרובע וחמש הקומות העליונות במגדל גדולות יותר ועומדות על כ-1,800 מטר מרובע לקומה אחת. לובי המגדל נגיש ומותקנות בו מערכות לעיוורים וכבדי ראייה מכל סוג. במגדל משרדים זה עולות ויורדות מעליות זכוכית שדרכן ניתן להשקיף על מתחם הבורסה. סך השטח הבנוי במגדל עומד על 74,000 מטר רבוע והוא כולל שמונה קומות מרתף, עבור חניון בעומק של כ-30 מטר.
היסטוריה
עד שנת 2007 עמד במקום המבנה ההיסטורי של מחלבות טרה. בשנה זו רכשה את הקרקע "אמות השקעות" שהיא זרוע ההשקעות בישראל של חברת אלוני חץ.
עקב גודלו הקטן יחסית של מגרש הבניין, נדרשה בנייה של חניון בעומק של כ-30 מטר. כיוון שמפלס מי התהום במקום הוא כ-14 מטר מתחת לקרקע, נדרש תכנון לבניית בארות ושאיבת מי תהום בהספק גבוה יחסית לבניינים דומים באזור. גם התוואי של הקו האדום ברכבת הקלה המתוכנן לעבור באזור הקשה על ביצוע החפירה, כיוון שלא ניתן היה לבנות עוגנים בכיוון תוואי זה.
המגדל נבנה על ידי חברת "אל-הר הנדסה" מקבוצת קרדן נדל"ן. בתחילת 2015 הגיע המגדל לגובהו המרבי והושלם בסוף אותה השנה.
אטריום היה המגדל הראשון מסוגו בישראל שזכה להסמכה בינלאומית גבוהה לבנייה ירוקה – Leed Platinum.
עלות הקמת הפרויקט שהסתיים בשנת 2015 לערך הוא 950 מיליון ש"ח.
היברטופטרוס
היברטופטרוס (שם מדעי: Hibbertopterus) הוא סוג נכחד של עקרב ימי אמפיבי אשר התקיים בין הדבון לקרבון פנסילבני שלפני 387.7 עד 323.2 מיליון שנה מימינו.
סוג זה תואר לראשונה ב-1959 בידי החוקר (Erik Norman Kjellesvig-Waering) ונקרא לכבוד החוקר סמואל היברט-ווייר, אשר תיאר את הסוג לראשונה אך שייך אותו לסוג יוריפטרוס. משמעות השם היא מיוונית עתיקה הוא: "בעל הכנף של הירברט".
המאובנים שלו התגלו בבלגיה, סקוטלנד וארצות הברית של הדבון ובסקוטלנד, אירלנד, צ'כיה ודרום אפריקה של תחילת הקרבון.
לפי הממצאים שלו נראה שהיה גדול מאוד, באורך של 180 עד 200 ס"מ. לפי ממצא מדרום אפריקה הוא הגיע לאורך 2.5 מטרים, מה שהופך אותו לאחד מהגדולים שבבני קבוצתו ובין פרוקי-הרגליים מעולם. עם זאת מרבית המדדים שלו נעו יותר בטווח של 1.6 מטר או פחות. גם רוחבו הגיע ל-65 ס"מ והוא היה בעל שריון עגלגל ועבה, מזכיר מעט את שריון סרטני הפרסה המודרניים.
המבנה שלו רמז שחי אולי לזמן קצר על החופים, כשהוא שימר חמצן מומס בזימים ואולי היה בעל ריאות פרימטיביות, איתם חי לזמן קצר על היבשה באזורים לחים. עם זאת הוא היה חסר את ה"כנפיים" הארוכות של קרוביו והיה בעל בטן קצרה ומעוגלת יותר. ככל הנראה הוא סינן פלנקטון מקרקעית הים או ארב לטרף שאותו תפס עם צבתותיו.
התיאטרון האמנותי של מוסקבה
לפני מהפכת אוקטובר
המייסדים היו בראש התיאטרון כבמאים הראשיים ושחקנים באו מקבוצת תלמידים של נמירוביץ'-דנצ'נקו ומקבוצת שחקנים חובבנים שהשתתפו בהצגות בבימוי של סטניסלבסקי. ההצגה הראשונה של "התיאטרון האמנותי הניתן לנגישות לכולם של מוסקבה" התקיימה ב-14 באוקטובר (26 באוקטובר) 1898 כאשר על הבמה הועלה מחזה של אלכסיי טולסטוי "צאר פיודור יואנוביץ'" בבימוי המשותף של המייסדים ועם איוואן מוסקבין בתפקיד הראשי. ההצלחה הייתה גדולה ובינואר 1901 ההצגה הועלתה בפעם ה-100. ב-17 בדצמבר 1898 הועלתה הצגה "השחף" על פי אנטון צ'כוב ושחף נעשה לסמל של התיאטרון.
עד לשנת 1902 לתיאטרון לא היה בניין קבוע אך לקראת העונה השלישית היה ברור שנדרש בניין לתיאטרון הצעיר. היה צורך לאחסון תפאורות ומקום קבוע לחזרות. סוכם על הקמת קואופרטיב בהרכב של 13 חברים, כאשר סטניסלבסקי ונמירוביץ'-דנצ'נקו היו נציגי השחקנים. החלטות בוועד המנהל היו מתקבלות באספה כללית כאשר מספר קולות היה יחסי לתרומה הכספית. התרומה הכספית הגדולה הייתה של סאבה מורוזוב, תעשיין מוסקבאי. במהלך קיץ 1902 בוצע התאמת בניין קיים לתיאטרון עם 1200 מקומות ישיבה. בסתיו 1902 התיאטרון החל לעבוד בבמתו הקבועה. בשנת 1902 וסבולוד מיירהולד עזב את התיאטרון והקים תיאטרון חדש בהנהגתו.
עד לשנת 1905 התיאטרון העדיף הצגות של מחזאים רוסים כמו אלכסיי טולסטוי, אנטון צ'כוב ומקסים גורקי. בשנת 1905 התיאטרון העלה על הבמה מחזה של מקסים גורקי, אך המחזה הבא שלו הועלה רק כעבור 30 שנים. בנוסף התיאטרון העלה מספר מחזות של הנריק איבסן וגרהרט האופטמן.
בשנת 1906 התיאטרון נסע לסבב הופעות ראשון באירופה.
התיאטרון ניסה למצוא דרכים חדשים בבימוי ומשחק ולכן מפעם לפעם הוקמו סטודיות בהן סטניסלבסקי היה מפתח את רעיונותיו.
בשנת 1902 התגלו חילוקי דעות בין מייסדי התיאטרון ובהתאם לכך בשנת 1906 הם הפסיקו בבימוי משותף.
התקופה הסובייטית
בשנת 1920 התיאטרון קיבל שם "אקדמי" וזה סימל את הכרת חשיבותו בעיני הממשל. ולדימיר לנין היה בין מעריצי התיאטרון. באותה שנה התיאטרון לקח תחת חסותו את השחקנים שלמדו אצל יבגני וכטנגוב תחת השם "הסטודיו ה-3". בשנת 1921 הוקמה גם "הסטודיו ה-4".
בשנת 1919 סטניסלבסקי הקים סטודיו לאופרה ליד תיאטרון בולשוי. באותה שנה נמירוביץ'-דנצ'נקו הקים "סטודיו מוזיקלי". במשך עשרות שנים סטודיות אלו התחרו זו בזו, למרות שלפעמים הציגו את ההצגות באותה במה. רק בשנת 1941 הם אוחדו תחת "תיאטרון מוזיקלי על שם סטניסלבסקי ונמרוביץ'-דנצ'נקו" שקיים גם כיום.
בשנת 1922 קבוצה גדולה של שחקני התיאטרון בראשות קונסטנטין סטניסלבסקי נסע לסבב הופעות שנמשך שנתיים לארצות אירופה וארצות הברית. בהצגות התיאטרון הייתה הצלחה גדולה, אך סטניסלבסקי כתב לנמירוביץ'-דנצ'נקו מברלין: "בהצגות שלנו אין שום דבר חדש. השחקנים הוותיקים לא רוצים ללמוד מחדש ושחקנים הצעירים לא יכולים".
במהלך שנת 1924 הסטודיו ה-1 וה-2 התפצלו סופית מהתיאטרון והתארגנו לתיאטראות עצמיות.
נמירוביץ'-דנצ'נקו היה מודע למשבר והחליט לקלוט קבוצה גדולה של שחקנים צעירים כולל יורי זבדסקי מהסטודיו ה-3. שחקנים אלו קיבלו שם "הדור השני". בשנת 1926 סטניסלבסקי שחזר לברית המועצות העלה על הבמה מחזה של מיכאיל בולגקוב "ימי משפחת טורבין" על מלחמת האזרחים ברוסיה. החל ממחצית השנייה של שנות ה-20 התיאטרון החל יותר ויותר להשתמש מחזות של מחזאים סובייטים.
בשנות ה-30 סטניסלבסקי התרחק מהתיאטרון והקדיש את זמנו לתיאטרון אופרה שהקים. נמירוביץ'-דנצ'נקו לבדו המשיך בחיפוש דרכים חדשים. בינואר 1932 לשמו של התיאטרון התווספה תוספת "של ברית המועצות" שנתנה לו מעמד מיוחד. באותה שנה הוא נקרא על שם גורקי. בשנת 1937 לתיאטרון הוענק עיטור לנין ובשנת 1938 עיטור הגדל האדום.
בעקבות תוספת "על שם גורקי" התיאטרון התחיל להעלות מחזות של מקסים גורקי על במתו. בהתאם להנחיית השלטונות מחזות של מחזאים לא רוסים הורדו מהבמה.
כאשר בשנת 1936 חולק לראשונה תואר אמן העם ל-13 פעילי תרבות של ברית המועצות, 4 אנשי התיאטרון האמנותי זכו בו: (קונסטנטין סטניסלבסקי, ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו, איוואן מוסקבין וואסילי קצ'לוב.
במהלך מלחמת העולם השנייה התיאטרון פונה לסראטוב וחזר למוסקבה בשנת 1943. באותה שנה ליד התיאטרון הוקם בית הספר לשחקנים. בשנת 1943 נמירוביץ'-דנצ'נקו נפטר בגיל 85 ובראש המוסד הועמדו ניקולאי חמליוב (משחקנים בולטים של "הדור השני") כמנהל אמנותי ואיוואן מוסקבין כבמאי ראשי. שנייהם נפטרו תוך זמן קצר ובשנת 1946 מיכאיל קדרוב הועמד למנהל אמנותי של התיאטרון.
בשנת 1970 לבמאי הראשי של התיאטרון מונה אולג יפרמוב (מבוגרי בית הספר ליד התיאטרון). הוא הצליח להביא לתיאטרון שחקנים חדשים וטיפל בהוצאה מהרכב שחקנים ותיקים. אומנם הוא לא קיבל סמכויות רחבות כמו גאורגי טובסטונוגוב בלנינגרד ולכן מספר שחקני התיאטרון בשנות ה-80 הגיע לכ-200. מעשית, בתוך התיאטרון היו שתי קבוצות שחקנים עם רפרטואר ובמאים נפרדים. לאור המצב, בשנת 1987 יפרמוב הציע לפצל את התיאטרון
תיאטרון על שם צ'כוב
בשנת 1987 קובצת שחקנים התפצלה מהתיאטרון, אך קבוצת הרוב בראשות אולג יפרמוב נשארה והמשיכה לעבוד בבניין המקורי של התיאטרון. לאחר פטירת אולג יפרמוב בראשות התיאטרון עמד אולג טבקוב עד מותו. הוחלף על ידי קונסטנטין חבנסקי.
תיאטרון על שם גורקי
בשנת 1987 קובצת שחקנים התפצלה מהתיאטרון והקימה תיאטרון חדש בראשות טטיאנה דורוניה. תיאטרון זה רואה את עצמו כממשיך דרך של התיאטרון המקורי שהוקם בסוף המאה ה-19 ומעלה את הצגותיו בבניין חדש. למרות שרוב השחקנים לא עברו לתיאטרון זה והוא מעלה את הצגותיו לא בניין המקורי של התיאטרון, עיטורים שהתיאטרון האמנותי קיבל בתקופה הסובייטית נחשבים כשייכים לתיאטרון זה.
סנאפ (תת-סוגה מוזיקלית)
סנאפ (Snap) הוא תת-ז'אנר בהיפ הופ. הסנאפ התחיל בשנת 2001 בעיר באנקהד (Bankhead) שבמערב אטלנטה.
מייסדי הז'אנר העיקרים הם D4L, Dem Franchize Boys, K-Rab.
ההיסטוריה של הסנאפ
הסנאפ התחיל בשכונות פשע שבעיר באנקהד.
היו שתי להקות שבעיקר השפיעו על הסנאפ וכבשו את מצעדי השירים שבארצות הברית:
סנאפ וקראנק
קראנק הוא בעצם הגרסה הראשונית של הסנאפ שנבנה על ידי ליל ג'ון. שירי הסנאפ שונים משירים הקראנק בכך שאת הבס הכבד משירי הקראנק החליפו נקישות אצבע, והסינתיסייזרים הרועשים הוחלפו במקצבים מקוריים ומקפיצים. שירי הסנאפ לא היו מאופיינים במילים שלהם אלא בהיותם "מקפיצים" ויותר ידידותיים לציבור הרחב.
סנאפ בראפ הישראלי
שירי הסנאפ נפוצים גם בראפ הישראלי.
דוגמאות לשירי סנאפ ישראלים:Pop It UP" -KYD" וסאבלימינל - "MC Neto".
יובל ירון
יובל ירון (נולד ב-3 בינואר 1958) הוא רופא נשים וגנטיקאי, מנהל היחידה לאבחון גנטי טרום לידתי במרכז הרפואי תל אביב על שם סוראסקי ופרופסור חבר בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
יובל ירון נולד וגדל בפתח תקווה. חניך תנועת הנוער "מחנות העולים" ובוגר בית הספר התיכון ע"ש ברנר. אביו, צבי ירון, הוא פרופ' לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב; אמו, רחל ירון, היא אחות במקצועה.
יובל ירון בוגר הפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר, באוניברסיטת תל אביב, בה למד בשנים 1981–1988. עשה סטאז' בבית החולים אסף הרופא בצריפין. המשיך והשתלם במיילדות וגינקולוגיה במסגרת לימודי המשך באוניברסיטת תל אביב, עד 1992. התמחה ברפואת נשים בבית החולים ליולדות ע"ש סרלין, הקריה, תל אביב (1989–1995). במהלך ההתמחות עשה רוטציה ביחידה לאולטרסאונד במיילדות וגינקולוגיה, מרכז רפואי ”שיבא”, תל השומר ב-1992, וכן התמחה ברוטציה ביחידה להפריה חוץ גופית, בית חולים ליולדות ע"ש סרלין, הקריה, תל אביב, ב-1993.
עם סיום התמחותו ברפואת נשים נסע לארצות הברית שם התמחה בגנטיקה רפואית הן באוניברסיטת ויין סטייט (Wayne State) במישיגן, ארצות הברית (1997-1995) והן במכון הגנטי של המרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי (1995, 1997–1998). ב-1998 התמנה למנהל היחידה לאבחון גנטי טרום לידתי, המכון הגנטי, במרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי, ומשמש בתפקיד זה עד היום. במקביל מנהל מרפאה פרטית במגדל מרכז ויצמן וכן עובד גם בבי"ח אסותא תל אביב ובהרצליה מדיקל סנטר. התמנה למרצה בחוג למיילדות וגינקולוגיה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1995 וב-2005 התמנה לפרופסור חבר.
כתב מעל כ-120 מאמרים בעיתונות הבינלאומית והציג כ-150 עבודות מחקר בכנסים בינלאומיים.
יובל ירון נשוי לבמאית התיאטרון ריבי פלדמסר-ירון ולהם שני ילדים.
מחקריו
פרופ' יובל ירון ערך מחקרים קליניים בנושאים הקשורים בהפריה חוץ גופית, תרומת ביציות, מיילדות ואבחון טרום לידתי. ערך מחקר בסיסי במכון ויצמן במהלך ההתמחות בנושא ביטוי של החלבון p53 בשחלה. ביצע מחקר בסיסי ב-"Mott Research Center" באוניברסיטת ויין סטייט בנושא ביטוי הגן Lysyl oxidase בהדבקויות אגניות וכן בחקר ה-Matrix-associated regions בגרעין תא הזרע. ערך מחקרים רבים בתחום "סקר שליש ראשון" לגילוי ליקויים כרומוזומים בעובר כבר בשלב מוקדם.
פיתח ויישם אבחון גנטי טרום השרשה (Preimplantation Genetic Diagnosis - (PGD במרכז הרפואי תל אביב במסגרת היחידה להפריה חוץ גופית בבי"ח ליס. בטכניקה זו מסייעים לזוגות הנמצאים בסיכון ללידת צאצאים חולים במחלה גנטית על ידי אבחון גנטי של עוברים שהושגו בהפריה חוץ גופית, והחזרה לרחם רק של עוברים שאובחנו כבריאים. ערך מחקר בסיסי בתחום פריון, מיילדות וגנטיקה תוך שימוש בטכניקות חדישות של ביולוגיה המולקולרית כגון DNA microarray.
קישורים חיצוניים
ממאמריו באתר "דוקטורס":
חנקן חלוד-גב
בישראל נרשמה תצפית בודדת במדרשת בן-גוריון בנובמבר 1982.
טקסונומיה ואטימולוגיה
החנקן חלוד-הגב תואר לראשונה רשמית בידי חוקר הטבע השוודי קארל ליניאוס בשנת 1758 במהדורה העשירית של הספר Systema Naturae שלו תחת השם המדעי Lanius schach. לינאוס ציטט את התיאור שכלל החוקר השוודי פהר אוסבק בתיאור שהותו בסין. המיקום ממנו נאסף הטיפוס על-פיו תואר המין הוא אזור הקנטון של סין.
שם הסוג, Lanius, נגזר מהמילה הלטינית ל"קצב", בשל הרגלי האכילה שלהם: הם נוהגים לשפד את טרפם ולקרוע ממנו פיסות. שם המין הספציפי הוא אונומטופיה המבוסס על הקריאה שלו. השם העממי האנגלי "shrike" הוא מאנגלית עתיקה scríc, "צרחה", המתייחס לקריאתם הצורמנית.[[קובץ:Lanius schach subspecies distr02.png|248x248px|ימין|תפוצת התת-מינים השונים:
תת-מינים
ישנם תשעה תת-מינים מוכרים:
סטיוארט בייקר במהדורה השנייה של "הפאונה של הודו הבריטית" ראה את התת-מינים L. s. schach, L. s. tephronotus ו-L. s. tricolor כשלושה מינים נפרדים. הוא ראה ב-nigriceps שם נרדף ל-tricolor וכלל את erythronotus כתת-מין של schach. מיונים אחרים הוצעו על ידי יו ויסלר ונורמן בויד קינאר כאשר החנקן אפור-גב נחשב לתת-מין של חלוד-גב, ו-nigriceps ו-nasutus מקובצים יחדיו. מיון אחר החשיב את tricolor לתת-מין של חנקן אפור-גב. אולם לאחר מכן צוין כי חנקנים אפורי-גב וחלודי-גב מצויים יחד באזור קומאון ולכן הוכרע כי השניים מהווים מינים נפרדים. גם הבדלים מולקולריים מצביעים על כך שהם מרוחקים גנטית במידה מספקת.
האוכלוסייה המערבית ביותר מאזור הים הכספי נקראה על ידי סרגיי בוטורלין "jaxartensis", ונטען כי הפרטים מעט גדולים יותר; אך היא אינה נחשבת לתת-מין מובחן. מופע אפור בהיר מאוד מהאזורים היבשים המערביים של הודו, שנקראה על ידי וולטר קואלז "kathiawarensis", נחשבת גם כשונות בלבד. ביסוואמוי ביסוואז תמך בדעה ש-nigriceps (בעל הגב העליון האפור והגב התחתון האדום) הוא הכלאה של tricolor ו-erythronotus.
לתת-מין erythronotus מצפון הודו יש ראש אפור הממשיך אל הגב עם מעבר הדרגתי לצבע חום-אדום. בדרום הודו וסרי לנקה, תת-המין של ה-Caniceps, מובחן על ידי האדום המוגבל לשת, הכיפה הבהירה והאפור הנקי בגב. התת-מין longicaudatus הוא בעל כיפה אפורה יותר והוא נמצא בתאילנד ובמיאנמר. תת-המין הטיפוסי L. s. schach מצוי בסין מעמק היאנגצה דרומה ועד להאינאן וטאיוואן; אצל חלק מהפרטים שלו מופיע מלניזם והם תוארו פעם כמין נפרד בשם L. fuscatus. התת-מינים מהאיים כוללים את nasutus (איי הפיליפינים ממינדנאו עד לוזון וצפון בורנאו), suluensis (האי סולו), bentet (איי סונדה וסומטרה מלבד בורנאו) ו-stresemanni מגינאה החדשה.
תיאור
חנקן חלוד-גב הוא חנקן טיפוסי במראהו, המעדיף בתי גידול פתוחים ויבשים ונצפה לעיתים קרובות יושב בולט על גבי שיח או על חוט. המסכה כהה ורחבה, עוברת את העין ומכסה את המצח ברוב תת-המינים; ואצל tricolor ו-nasutus הראש כולו שחור. הזנב צר ומדורג עם גוון אדמדם בהיר בנוצות החיצוניות. תת-המין erythronotus בעל גב עליון אפור העובר בהדרגה לגווני אדום, בעוד של-caniceps הדרום-הודי יש אפור נקי. כמות קטנה של לבן קיימת בבסיס אברות התעופה. המין חנקן הודי ( שם לא רשמי, Lanius vittatus) דומה לו, אך קטן יותר ובעל ניצוי מנוגד יותר, ויש לו כתם לבן בולט יותר על הכנף. הזוויגים זהים.
תפוצה ובית גידול
המין נמצא ברחבי אסיה מקזחסטן ועד גינאה החדשה. הוא נמצא בעיקר בבתי גידול פתוחים ושיחיים. רבות מאוכלוסיות האזור הממוזג נודדות דרומה בחורף, בעוד שאלו באזורים הטרופיים נוטים להיות יציבים; אך הם עשויים לשוטט למרחקים קצרים. תת-המין caniceps של דרום הודו חורף באזור החוף היבש של דרום הודו. תת-מין tricolor נודד דרומה לבנגל. הם נמצאים בשיחים, מישורי עשב ובקרקעות מעובדות פתוחות. סקר בדרום הודו מצא שהם בין חנקני החורף הנפוצים ביותר ונמצאו בצפיפות קווית גבוהה בצידי כבישים, כ-0.58 לקילומטר בממוצע, לעיתים קרובות נחים על קווי חשמל.
הוא מזדמן נדיר ביותר למערב אירופה עם חמש תצפיות בבריטניה בדרום אויסט בנובמבר 2000 ובהולנד ליד דן הלדר באוקטובר 2011. במלדיביים נצפה פרט המתאים התת-מין caniceps. הוא הזדמן גם לירדן, ישראל, טורקיה, איחוד האמירויות הערביות, כווית, שווייץ, יפן ושוודיה.
בקיץ 2016 נרשם הקינון הראשון של חנקן חלוד-גב במערב הפלארקטי: זוג הורים ופרחונים תועדו באטיראו, ליד נהר אורל בקזחסטן, על-ידי צפרים פינים.
התנהגות ואקולוגיה
לחנקן חלוד-גב התנהגות אופיינית לחנקנים: הוא נוהג לשבת זקוף על שיח, ממנו הוא עף מטה בחדות כדי לצודלטאות, חרקים גדולים, ציפורים קטנות ומכרסמים. הם טריטוריאליים גם מחוץ לעונת הקינון, ומצויים לרוב בבודדים או בזוגות מרווחים היטב; אם כי נצפו פרטים בהתנהגות משחק כשהם נלחמים על עמדות. הקריאות הרגילות כוללות קולות צורמים וחורקים, המתוארים כצווחה של צפרדע שנתפסה על ידי נחש. הם ממבצעים לעיתים חיקויים הכוללים את קריאותיהם של מינים רבים, לרבות קיוויות, קוקיות, גורים וסנאים בשירה שלהם. יכולת השירה הזו הפכה אותו לחיית מחמד פופולרית בחלקים של דרום-מזרח אסיה.
תזונה
התזונה של חנקנים חלודי-גב כוללת מגוון רחב של בעלי חיים. הם אף תועדו לוכדים דגים מנחלים, וצדים נחשים קטנים. לפעמים הוא נוטה לחומסנות וגונב טרף מציפורים אחרות. הוא גם לוכד חרקים מעופפים באוויר. לפעמים הוא משפד טרף על שיח קוצני לאחר אכילה של הראש או המוח בלבד. דווח כי הם ניזונים מפירות האזדרכת ההודית בקרלה, ואפילו ניסו לשפד אותם על ענף.
קינון
עונת הקינון מתרחשת בקיץ באזורים הממוזגים. הקן בצורת גביע עמוק ורופף המורכב מזרדים קוצניים, סמרטוטים ושיער. זה ממוקם בתוך שיח קוצני, עצים כגון flacourtia ותמר בר. התטולה מכילה כ-3 עד 6 ביצים, ושני ההורים משתתפים בדגירה עליהן. הביצים בוקעות לאחר כ-13 עד 16 ימים. הגוזלים הצעירים מואכלים לעיתים קרובות בחתיכות של ציפורים קטנות שנלכדו על ידי ההורים. לעיתים מתרחש מחזור קינון שני בעונה באותו הקן. הם נטפלים על ידי קוקיות כמו קוקייה אירופית (דהראדון), Hierococcyx varius, Clamator jacobinus ו-Clamator jacobinus  בבנגלדש.
סטטוס
למין זה טווח תפוצה נרחב מאוד ועל-אף שגודל האוכלוסייה ומגמותיה לא הוערכו במדויק, היא מוערכת כגדולה למדי ויציבה (למעט תנודות מקומיות). בשל כך המין אינו מוגדר כמתקרב לסף פגיעות, ומסווג ברמת סיכון "ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
יחסי ונצואלה–ספרד
יחסי ונצואלה–ספרד הם היחסים הבילטרליים בין ממלכת ספרד לבין הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה. שתי המדינות חברות באיגוד האקדמיות לשפה ספרדית ובארגון המדינות האיברו-אמריקניות.
זמנים קולוניאליים
משלחת ספרדית בראשות אלונסו דה אוג'דה, בזמן ששטה לאורך החוף הצפוני של אמריקה הדרומית בשנת 1499, העניקה את השם "ונצואלה" ("ונציה הקטנה" בספרדית) למפרץ ונצואלה, בגלל הדמיון המדומה שלה לוונציה.