cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מזל סרטן
שיוך אסטרולוגי
מזל סרטן הוא אחד משלושת מזלות יסוד המים, יחד עם מזל עקרב ומזל דגים. הוא משתייך לקבוצת המזלות הקרדינליים, יחד עם מזל טלה, מזל מאזניים ומזל גדי. הכוכב השליט של מזל סרטן הוא הירח. הבית האסטרולוגי של מזל סרטן הוא הבית ה-4 שמסמן בית חם משפחה אוהבת ותומכת וחברים טובים כאשר הדמות העיקרית היא דמות האם, מזל סרטן ניחן ברגשות ובמצבי הרוח המשתנים כגון: כעס, עצבנות, רגזנות, פחדנות, ועצב. אבל בנוסף גם חמוד שנותנים לו בית חם ואוהב. המזלות המתאימים למזל סרטן הם מזל עקרב, מזל דגים, מזל גדי שזהו המזל המשלים למזל זה, מזל בתולה ומזל שור.
עובד יושע
עובד יושע (3 בנובמבר 1956 - 7 באוגוסט 2003) היה כלכלן ישראלי, פרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב וראש התוכנית ללימודי תואר שני ודוקטורט בבית הספר לכלכלה של האוניברסיטה. הוכר כחלל צה"ל לאחר שנפטר ממחלת הסרטן, שנגרמה כתוצאה מצלילות שעשה בנחל קישון במסגרת שירותו כקצין בחיל הים.
ביוגרפיה
עובד יושע, נקרא על שם עובד לדיז'נסקי בן המושב של אמו. נולד ברחובות, אביו, נסים יושע, שירת כדיפלומט במשרד החוץ ועימו נדדה המשפחה להולנד, שוודיה, ירושלים, איטליה, חוף השנהב וקפריסין. יושע למד בבית הספר האנגלי במילאנו, בבית הספר האמריקאי ברומא ב-lycee באבידז'אן (חוף השנהב) ובתיכון ברחובות. בתחילת 1975 התגייס לצבא ושובץ בשייטת ספינות הטילים, לאחר כשנה התקבל לקורס חובלים אותו סיים בהצלחה. הוא שירת בתחילה כקצין באח"י געש בתפקיד קצין גנ"ק. לאחר קורס קצינים מתקדם במגמת נשק שירת כקצין נשק וסגן מפקד באח"י חיפה, פלגה 45, זירת ים סוף. בהמשך שירותו התקדם עד לדרגת רס"ן ופיקוד על אח"י חנית. במהלך שירותו הצבאי נחשף פעמים רבות לזיהומים בנחל קישון ובנמל חיפה, שהיו הגורמים לפרוץ מחלת הסרטן אצלו, שנים אחר כך.
ב-1984 יושע סיים תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן, במסגרת מיוחדת של לימודים לקציני צה"ל. לאחר שחרורו ב-1986 המשיך ללימודי תואר שני בכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים אותם סיים ב-1988. את לימודי הדוקטורט עשה באוניברסיטת הרווארד לאחר שקיבל מלגה מקרן פולברייט.
יושע עבד שנתיים כחבר סגל זוטר באוניברסיטת בראון, וב-1994 חזר לישראל, והחל ללמד באוניברסיטת תל אביב. משנת 1998 עמד בראש התוכנית ללימודים מתקדמים בחוג לכלכלה, ובשנת 2002 מונה לפרופסור חבר. במקביל, שימש כיועץ במחלקת המחקר של בנק ישראל עד שנת 2000 ולאחר מכן כמנהל משותף של פורום ספיר למדיניות כלכלית.
מחקריו באקדמיה התרכזו בענף הכלכלה הפיננסית ושוק ההון, הוא עסק במחקר השוואתי על מערכות פיננסיות, בהפרטת בנקים ומנגנוני פיקוח. יושע תרם להפיכת המחקר על המערכת הפיננסית לחלק בלתי נפרד מהמחקר השוטף שנעשה בבנק ישראל על המשק הישראלי, והיה בעל השפעה רבה על ועדות ציבוריות ורפורמות שנעשו בשוק ההון הישראלי. תחום אחר בו עסק היה בחלוקת סיכונים בין מדינות ואזורים, ולמחקריו בתחום השפעה על מדיניות פיסקלית של מדינות.
לאורך השנים, פרסם כ-30 מאמרים בכתבי עת כלכלים אקדמאיים, כולל ביוקרתיים ביותר כגון:  Quarterly Journal of Economics ו-Journal of Political Economy.
אצל יושע התגלה גידול סרטני מסוג קרצינומה בוושט, הוא עבר מספר ניתוחים וטיפולים אך לבסוף נכנע למחלה באוגוסט 2003. הוא הותיר אחריו רעייה ו-3 ילדים. לאחר מותו הכיר בו משרד הביטחון כחלל צה"ל בהתאם להמלצת ועדת שמגר.
11 Past the Hour
(בעברית: 11 עבר את השעה) הוא אלבום האולפן השישי של הזמרת-יוצרת האירית אימלדה מאי. האלבום יצא לאור ב-16 באפריל 2021, על ידי חברת התקליטים דקה. מתוך האלבום יצא הסינגל הראשון מתוכו, "Just One Kiss", בהשתתפות רון ווד ונואל גלאגר, ב-29 בינואר 2021.
זהו האלבום הראשון של מאי מזה ארבע שנים, לאחר צאת אלבומה הקודם Life Love Flesh Blood, בשנת 2017.
קפקאון
קפקאון (ברומנית: căpcăun) הוא דמות אגדית במיתולוגיה הרומנית.
השם "קפקאון" מורכב ומסונתז משתי המילים הרומניות "קאפ" (cap) שפירושה ראש ו-"קאינה" (câine) שפירושה כלב. לעיתים מתואר הקפקאון כבעל מספר ראשים.
מספר חוקרי היסטוריה רומנים משערים שיש קשר בין דמות הקפקאון ובין המנהיגים של האווארים, שנקראו קאפקאנים (cafcani או capcani).
תמונות (שיר)
תמונות הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אדם. הוא יצא לאור בשנת 1987, על ידי חברת התקליטים הד ארצי, כסינגל מתוך האלבום סוד.
הידען
הידען (באנגלית: Hayadan) הוא אתר תוכן ישראלי בתחום המדע והטכנולוגיה בשפה העברית.
תוכן
האתר הוקם בשנת 1997 על ידי העיתונאי אבי בליזובסקי, המשמש כעורך האתר עד היום. האתר מספק ידיעות וכתבות חדשותיות, מאמרים, ראיונות, דעות וסיקורים תקשורתיים בישראל ובעולם המתעדכנות מדי יום, בנושאים הקשורים למדע. אחרי שני עשורים של פעילות, כולל האתר מאגר מידע מקיף ונרחב של עשרות אלפי מאמרים במגוון רחב של תחומי המדע והטכנולוגיה. אתר האינטרנט כולל מנוע חיפוש פנימי, ערוצי RSS, ניוזלטר ואפשרות לכתיבת תגובות הגולשים. הנושאים מאוגדים לשישה פורטלים עיקריים המחולקים לתת-ידענים:
לאתר שיתופי פעולה עם מוסדות אקדמיים ומחקר, מוזיאונים, שיתוף עם פורטל סביבה ומדע ynet (מקבוצת ידיעות אחרונות), אתר התוכן זווית (סוכנות ידיעות למדע וסביבה המהווה פלטפורמת התוכן מבית האגודה הישראלית לאקולוגיה ומדעי הסביבה), המגזינים מדע פופולרי (Popular Science), סיינטיפיק אמריקן (Scientific American) וגופים נוספים. בנוסף לכתבות המובאות כתרגום של ידיעות מרחבי הרשת ומחוץ לישראל, מהווה אתר הידען במה למדענים וחוקרים ישראליים מן השורה הראשונה בתחומי המדע והטכנולוגיה, הכותבים מאמרים מקוריים בנושאים שונים הקשורים לתחום מחקרם.
באתר מובאים לעיתים מאמרי דעה וכתבות המבקרים את הדת, את הפסאודו מדע וגם את הימין השמרני בארצות הברית.
בנובמבר 2012 זכה בליזובסקי בפרס למצוינות בעיתונות הדיגיטלית מטעם אגודת העיתונאים תל אביב ו-Google.
כריסטינה ראו
כריסטינה ראו (בגרמנית: Christina Rau; נולדה ב-30 באוקטובר 1956) היא אלמנתו של יוהאנס ראו, אשר כיהן כנשיא גרמניה בשנים 1999–2004.
ביוגרפיה
ראו נולדה בבילפלד, סבה מצד אמה הוא הנשיא גוסטב היינמן. היא התחנכה בפנימיות בשווייץ ובסקוטלנד, שם למדה באותו בית עם אנדרו, דוכס יורק. היא למדה מדעי המדינה, כלכלה והיסטוריה באוניברסיטת אבריסטווית' בוולס ובקינגס קולג' לונדון.
בשנת 1982 נישאה ליוהאנס ראו, ששימש באותו זמן כראש ממשלת נורדריין-וסטפאליה. ראו היה מבוגר ממנה בכ-25 שנה. לזוג נולדו שלושה ילדים.
ב-1999 עם היבחרו של בעלה לנשיא גרמניה, הפכה לגברת הראשונה של גרמניה. במסגרת תפקידה פעלה במספר ארגונים, ובין היתר, שימשה כפטרונית של קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים גרמניה, ארגון הצדקה "Müttergenesungswerk" וארגון נוער הצלב האדום של גרמניה. היא זכתה לאותות כבוד מטעם המדינות אסטוניה, אוסטריה, איסלנד ולטביה. כמו כן היא התמידה ללוות את בעלה בביקוריו הרשמיים.
מריסה מאייר
מריסה אן מאייר (באנגלית: Marissa Ann Mayer; נולדה ב-30 במאי 1975) היא מנהלת אמריקאית בתחום ההיי-טק. שימשה כמנכ"לית !Yahoo בין השנים 2012–2017. קודם לכן שימשה כסגנית נשיא בחברת גוגל.
ביוגרפיה
מריסה מאייר נולדה ב-Wausau שבוויסקונסין, בת למרגרט, מורה לאמנות, ומייקל מאייר, מהנדס. אחרי שסיימה ללמוד בתיכון Wausau West ב-1993, הייתה אחת משני הנציגים של ויסקונסין בהם בחר מושל המדינה להשתתף במחנה הלאומי לנוער שוחר מדע במערב וירג'יניה.
קיבלה תואר ראשון בהצטיינות במערכות סימבוליות (Symbolic systems), ותואר שני במדעי המחשב, שניהם מאוניברסיטת סטנפורד. בשני התארים התמחתה באינטליגנציה מלאכותית.
מאייר עבדה במעבדת המחקר של UBS בציריך, שווייץ, וב-SRI International במנלו פארק, קליפורניה. ביוני 1999 עברה לחברת גוגל ונמנתה עם עשרים העובדים הראשונים של החברה. מאייר מילאה תפקידי מפתח במוצרי גוגל, ובהם מנוע החיפוש גוגל, גוגל חדשות, גוגל ספרים ושירות הדואר האלקטרוני Gmail. שימשה כשומרת הסף של תהליך הפצת המוצרים וקבעה מתי מוצר מסוים מוכן להיות מופץ למשתמשים. עד לאוקטובר 2010 שימשה כסגנית נשיא ואחראית תחום חוויית המשתמש בחברה. שימשה כפנים הציבוריות של גוגל, נתנה ראיונות רבים לכלי התקשורת והשתתפה באירועים כדוברת בשם החברה.
ב-2009 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מהמכון הטכנולוגי של אילינוי עבור עבודתה פורצת הדרך בתחום החיפוש באינטרנט. כתב העת Fortune כלל אותה בשנים 2008, 2009, 2010 ו-2011 ברשימת חמישים הנשים המשפיעות ביותר בעולם, והיא האישה הצעירה ביותר שנכנסה לרשימה זו.
ב-16 ביולי 2012 מונתה למנכ"לית Yahoo!. באותו יום חשפה מאייר שהיא בהיריון.
ב-13 ביוני 2017, עם השלמת המכירה של Yahoo! לורייזון תקשורת, תמה תקופתה של מאייר בחברה.
מאייר חברה בדירקטוריון של וולמארט, מוזיאון קופר יואיט לעיצוב, הבלט של ניו יורק, הבלט של סן פרנסיסקו ומוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית.
חיים אישיים
בדצמבר 2009 נישאה מאייר לזכרי בוג (Zachary Bogue), משקיע בתחום הנדל"ן המסחרי. ב-30 בספטמבר 2012 נולד להם בן, ובדצמבר 2015 נולדו להם תאומות.
תמנראסת
תמנראסת או תמנע'אסת (בערבית: تمنراست, ידועה גם בשמות: Tamenɣest, Tamanghasset או Tamenghest, בשפת הטוארג: ), עיר נווה מדבר והבירה של מחוז תמנראסת שבאלג'יריה השוכנת על הרי אהגר. העיר היא המרכז של שבטי הטוארג המתגוררים באלג'יריה. היא שוכנת בגובה של 1320 מ' מעל פני הים. נכון למפקד של שנת 2008 אוכלוסייתה מונה 92,635 תושבים, כשבשנת 1998 היא עמדה על 72,741 תושבים, גידול שנתי של 2.5%.
תמנראסת הוקמה במקורה כעמדה צבאית לאבטחת דרכי הסחר שחצו את מדבר סהרה. בהיותה שוכנת בלב המדבר, תועדו בה טמפרטורות של 47 מעלות צלזיוס. היא שוכנת על נווה מדבר, שלמרות האקלים הקשה השורר באזור, גדלים בו הדרים, משמשים, תמרים, שקדים, דגנים, תירס ותאנים. עם הטוארג הם המרכיב העיקרי של אוכלוסיית העיר. תמנראסת היא יעד תיירותי בחודשים הקרים. במוזיאון המקומי קיימת תצוגה על חייהם ותרבותם של הטוארג.
בעיר פועל נמל תעופה וכביש חוצה הסהרה עובר דרכה.
היסטוריה
ב-1 בדצמבר 1916 נורה במכלול המגורים שלו בתמנראסת, הכומר שרל דה פוקו (Charles de Foucauld) על ידי שודדים. בתקופת השלטון הצרפתי באלג'יריה נקראה העיר גם פורט לאפרין (Fort Laperrine), על שם הגנרל פרנסואה אנרי לאפרין (François-Henry Laperrine), ידידו של דה פוקו. שניהם נקברו בתמנראסת.
כיום העיר היא מעוז של ארגון אל-קאעידה במגרב האסלאמי. הוועדה הצבאית המשותפת של ארבע הארצות השכנות (אלג'יריה, מאלי, ניז'ר ומאוריטניה) מתכנסת בתמנראסת לצורך תיאום פעולותיה בחבל הסאהל.
בשנת 2003 התרסקה בעיר טיסה 6289 של אייר אלג'יר.
חינוך
4.3% מהאוכלוסייה הם בעלי השכלה על-תיכונית. 14.1% נוספים הם בעלי השכלה תיכונית. שיעור יודעי קרוא וכתוב באוכלוסייה עומד על 69.8%, 78.4 בקרב הגברים ו-60.8% בקרב הנשים.
אקלים
האקלים בתמנראסת הוא אקלים מדברי חם, עם קיץ חם מאוד וחורף מתון. כמות המשקעים השנתית היא מזערית, למרות שלעיתים יורדים גשמים בסוף הקיץ מחלקו הצפוני של אזור ההתכנסות הבין-טרופי.
דוכיפתאים
דוכיפתאים (שם מדעי: Upupiformes) היא סדרת עופות שעד שנת 2005 סווגה כמשפחה בסדרת הכחלאים ששמה היה Phoeniculidae. לאחר שהתגלו בנוסף להבדלים המורפולוגיים הבולטים גם הבדלים גנטיים, הוחלט להכירה בה כסדרה טקסונומית נפרדת.
בסדרה זו ישנם רק 2 משפחות: דוכיפתיים, בהם סוג אחד ו-4 מינים, כאשר אחד מהם נכחד מן העולם (בעבר הייתה הדוכיפת יחידה בסוגה) ודוכיפתיות עצים, החיות באפריקה.
החלטה 1373 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 1373 של מועצת הביטחון של האו"ם התקבלה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות בתאריך 28 בספטמבר 2001 לאחר פיגועי 11 בספטמבר (אסון התאומים) בארצות הברית. ההחלטה קוראת למדינות החברות באומות המאוחדות לשתף פעולה במלחמה הבין-לאומית בטרור, המטיל אימה על הביטחון הבין-לאומי והשלום העולמי ומתייחסת למימון טרור והקפאת נכסי טרור. זו החלטת מועצת הביטחון הראשונה שהיא בעלת מעמד מחייב כלפי כלל חברות האו"ם ותוכנה הוא נורמות כלליות ולא טיפול בעניין ספציפי.
הרקע להחלטה
לאור ריבוי אירועי הטרור בעולם במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, החלה להתגבש ההבנה כי על הקהילה הבין-לאומית לפעול לשם מתן מענה ברמה הבין-לאומית לאיום הטרור על הביטחון הבין-לאומי, מענה זה כלל ניסיון לאמץ חקיקה וכלים משותפים שיסייעו במאבק הקהילה בטרור, בדגש על מימונו. בדצמבר 1999 הוחלט לראשונה באומות המאוחדות על יצירת האמנה בדבר מימון טרור, באמנה זו  הוגדר מהי עבירת מימון טרור ונקבעו כלים אקטיביים לשימוש המדינות החתומות על האמנה לשם גילוי וסיכול מימון הטרור. כמו כן, הועברו במועצת הביטחון של האומות המאוחדות שורת החלטות הנוגעות להקפאת נכסים ומקורות פיננסיים של גופי טרור לדוגמת החלטה 1267 (1999) והחלטה 1333 (2000).
הצורך בשיתוף פעולה בין-לאומי בכל הנוגע למאבק בטרור לצד ההבנה כי הטרור מהווה סכנה ממשית לביטחון הבין-לאומי והשלום העולמי התעצם בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2001 – אירוע הטרור הגדול והקטלני ביותר שידע העולם עד אז. כשבועיים לאחר הפיגועים, ב-28 בספטמבר 2001, התכנסה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות והעבירה את החלטה 1373 שקראה לשיתוף פעולה בין-לאומי ארוך תווך ללא קשר תלות במקום או בזמן.
עיקרי החלטה 1373
החלטה 1373 אומצה תחת פרק VII של מגילת האו"ם, העוסק באכיפת השלום והביטחון הבין-לאומיים. החלטה תחת פרק זה מחייבת את כלל המדינות החברות באומות המאוחדות, כולל הקניית יכולות אכיפה אם החלטה זו לא תמומש. החלטה 1373 קוראת למדינות החברות באומות המאוחדות (כלל מדינות העולם הרשמיות) לשתף פעולה במלחמה הבין-לאומית בטרור תוך התייחסות למימון טרור והקפאת נכסי טרור. ייחודה בכך שהיא עוסקת במאבק הבינלאומי בטרור בכללותו ולא מתייחסת למצב ספציפי, כך שאינה מוגבלת בזמן ובמקום.
ההחלטה קובעת כי על כל המדינות: לצורך יישום ואכיפת ההחלטה, מוגדר בהחלטה על הקמת וועדה ייעודית שתורכב מנציגי כל חברות מועצת הביטחון (5 המדינות הקבועות + 10 המדינות המתחלפות) שתפקח על יישום ההחלטה במדינות העולם. כמו כן, ההחלטה קוראת לכלל המדינות להצטרף לאמנות הבין-לאומיות הנוגעות לטרור, בדגש על האמנה בדבר מימון טרור (1999).
הוועדה לסיכול טרור – CTC – Counter Terrorism Committee
הוועדה לסיכול טרור, ה-(CTC (Counter Terrorism Committee, הוקמה מתוקף סעיף 6 בהחלטה 1373. ההחלטה קובעת כי הוועדה תורכב מנציגים מכל המדינות החברות במועצת הביטחון של האומות המאוחדות ומומחים חיצוניים, אלו יפקחו על יישום ההחלטה במדינות. על-מנת לעשות כן, נקבע בהחלטה כי המדינות החברות באומות המאוחדות מחויבות בדיווח תקופתי לוועדה (לפי לוח זמנים שפורסם בהמשך להחלטה) בו מפורטת התקדמותן ביישום ההחלטה, החל מהרובד המדיני וחקיקת חוקים פנים מדינתיים ועד הצעדים הטקטיים שבוצעו בתקופת זמן הדיווח לשם אכיפתה. בנוסף להיות הוועדה גוף מפקח, היא גם מספקת כלי עזר וסיוע למדינות שרוצות עזרה במימוש והחלת ההחלטה בצורה טובה יותר. בין כלים אלה ניתן לראות מאגר מידע שיתופי המכיל מידע רלוונטי שהגיע ממדינות רבות וארגונים בין-לאומיים (לדוגמת האינטרפול, ה-ICAO וה-FATF), מסמכים, דו״חות, החלטות ועוד באתר אינטרנט ייעודי של הוועדה.
במשך הזמן הסתבר במועצת הביטחון כי הוועדה חסרת סמכות מספקת לביצוע עבודתה כראוי ובשנת 2004 התקבלה החלטה 1535 שהרחיבה את סמכויות הוועדה, דבר שאפשר פיקוח אפקטיבי יותר על מימוש החלטה 1373 במדינות החברות באומות המאוחדות. גם לאחר הרחבת סמכויות הוועדה למניעת וסיכול טרור, הוועדה אינה מטילה סנקציות. ביכולתה להגיב על דוחות המדינות ולהגיע אליהן פיזית, אך הערותיה אינן מתפרסמות. כמו כן, היא רשאית לדרוש הבהרות או מידע נוסף, אך האחריות ליישום ההחלטה היא לא של הוועדה אלא על כל מדינה ומדינה.
המשכיות אכיפת ההחלטה והחלטות נוספות הנוגעות למימון טרור
פרט להחלטה 1535 שמרחיבה את סמכויות הוועדה למניעת וסיכול הטרור, העבירה מועצת הביטחון החלטות נוספות הנוגעות לפעולות טרור בכללותן והן למימונן, כשרובן נשענות על החלטה 1373 ומיושמות על ידי הוועדה למניעת וסיכול טרור.
בין ההחלטות המרחיבות את החלטה 1373 ניתן למנות את: כמו כן מפיצה הוועדה, בשם מועצת הביטחון, תיקוף להנחיות הנוגעות לסיכול טרור ומימונו על בסיס החלטה 1373 והחלטות המעטפת הנוספות, התיקוף האחרון פורסם באוגוסט 2017.
השלכות על ישראל וחוקים רלוונטיים
מדינת ישראל חברה באומות המאוחדות, ומחויבת בהחלטה 1373. במסגרת חובת הדיווח לוועדה למניעת וסיכול טרור, הגישה ישראל כחמישה דו"חות. בדיווחיה עדכנה ישראל על הליכי חקיקת חוק איסור מימון הטרור, התשס״ה-2005 ואישורו הסופי וכן על צעדים נוספים שנקטה כחלק מהמאמץ לסיכול מימון הטרור באמצעים משפטיים ולא-משפטיים כאחד.
חוק איסור מימון הטרור מסדיר את החקיקה הקיימת בישראל בנוגע לטרור ומימונו ומגדיר שלל הגדרות פורמליות הנוגעות לטרור בכללותו ומתקף את הענישה לכל אחת מהעבירות הנוגעות למימון טרור. בין ההגדרות: מיהו פעיל טרור, מהו ארגון טרור, מהו מעשה טרור, מהי פעילות הנחשבת כפעילות המממנת טרור ומהו תהליך מימון הטרור. במרוצת השנים החוק עודכן מספר פעמים עד שלבסוף בוטל על ידי חקיקת חוק המאבק בטרור, התשע״ו-2016.
עצב הריח
עצב הריח (בלטינית: Nervi olfactorius, באנגלית: Olfactory nerve; נהוג לסמנו: CN I) הוא זוג עצבי הגולגולת הראשון, המוביל את תחושת הריח מחלל האף. זהו עצב הגולגולת הקצר ביותר. עצב הריח ועצבי הראייה הם שני עצבי הגולגולת היחידים שיוצאים ישירות מהמוח הגדול, ואין להם כל נגיעה לגזע המוח. עצב הריח הוא בעל יכולת התחדשות והוא עצב התחושה היחידי בגוף שאיננו עובר הצלבת שמאל-ימין (Decussation). לכן, תחושת ריח שמקורה מנחיר ימני תגיע אל המיספירת המוח הימנית, וריח מנחיר שמאלי יגיע אל המיספרת המוח השמאלית - בניגוד לכל יתר החושים, בהם יש הצלבה.
אוטיס רדינג
אוטיס ריי רדינג, ג'וניור (באנגלית: Otis Ray Redding, Jr; 9 בספטמבר 1941 – 10 בדצמבר 1967) היה זמר נשמה אמריקאי. נודע בזכות שירו המפורסם "Sittin' on the Dock of the Bay". נחשב לאחד מזמרי הנשמה החשובים בשנות ה-60 והשפיע על התפתחות המוזיקה השחורה בסגנונות גוספל פאנק (Funk), רית'ם אנד בלוז ומוזיקת נשמה עמוקה.
עצב הריח
בסיומו, העצב מתעבה בחלל האף לצורה המכונה "פקעת ההרחה" (Olfactory bulb) בתוך עצם הכברה. מהפקעת יוצאים סעיפים אל התאים האולפקטוריים (Olfactory cells), שהם כימורצפטורים ברקמת האף, אשר חשים בשינויים בריכוזי חומרים שונים, ומעבירים מידע זה בצורת דחף עצבי.
אוטיס רדינג
רדינג נולד בדוסון שבג'ורג'יה. בגיל חמש עבר עם משפחתו למייקון שבג'ורג'יה, שם הוא שר במקהלת הכנסייה. ב-1960 החל לפתח קריירה מוזיקלית מקצועית לצידו של גיטריסט הבלוז ג'וני ג'נקינס, תחת השם "Otis and The Shooters". הוא הוחתם לחברת-בת של אטלנטיק רקורדס, סטאקס רקורדס.
ב-1965 כתב והקליט את השיר "Respect" כשיר התרברבות גברי. ב-1967 ביקש המפיק ג'רי וקסלר מארית'ה פרנקלין לשיר את השיר כחלק מניסיונו לשנות את תדמיתה ולהפוך אותה לזמרת נשמה. השיר בביצועה היה ללהיט של שחרור והעצמה נשית, זכה בשלושה פרסי גראמי, נכלל באוסף ספריית הקונגרס, ונבחר במקום החמישי בין "500 השירים הטובים ביותר של כל הזמנים" של המגזין "רולינג סטון".
המגזין "רולינג סטון" דירג את אוטיס במקום ה-8 ברשימת 100 הזמרים הגדולים בכל הזמנים.
אוטיס רדינג נהרג בהתרסקות מטוס לאגם מונונה במדיסון שבוויסקונסין, יחד עם עוד שישה אנשים, מהם ארבעה מחברי להקתו The Bar-Kays (שניים מחברי הלהקה ניצלו). הדבר קרה יומיים לאחר שהקליט את הלהיט Sittin' on the Dock of the Bay. מיד לאחר מותו הגיע השיר למקום הראשון במצעד הפזמונים הכללי של בילבורד.
בשנת 1991 הוזכר, לצד וילסון פיקט, בסרט "הקומיטמנטס", כאחד מאבות מוזיקת הנשמה, ושיריו "(Mr Pitiful", "Try a Little Tenderness", "Hard to Handle", "Fa Fa Fa Fa Fa (Sad Song" ו-"I've Got Dreams to Remember" זכו לביצועים חדשים ונחשפו לקהל שלא הכיר אותו בשעתו.
דיסקוגרפיה
אלבומי סטודיו שיצאו לאחר מותו:
קוויק סופר אונליין
קוויק סופר אונליין בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית העוסקת במכירה מקוונת של מזון, טואלטיקה ומוצרי ניקוי.
היסטוריה
החברה נוסדה ב-17 ביוני 2017 בשם "ברינג ברינג סולושנס בע"מ", והחל מדצמבר 2018 פעלה תחת המותג Quik. מייסדי החברה הם אלון זמיר, שי בז׳רנו, חניאל אלמקייס, יוסף גבאי, אברהם יעקב ואופיר שטיינברג. בספטמבר 2017 הצטרפה "החברה המרכזית לייצור משקאות קלים" כמשקיעה בחברה, בנובמבר 2018 הצטרפה "סופר פארם" כמשקיעה בחברה, ובמאי 2019 הצטרפה "יוניון השקעות ופיתוח" כמשקיעה בחברה. באפריל 2021 החזיקו שלוש חברות אלה כ-46% מהבעלות בחברה. בפברואר 2021 שונה שם החברה לשמה הנוכחי, קוויק סופר אונליין בע"מ.
במרץ 2021 החלו ניירות הערך של החברה להיסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב, בהנפקה שבה גייסה החברה 88 מיליון ש"ח לפי שווי של 300 מיליון ש"ח לפני הכסף. במהלך תשעת החודשים שלאחר ההנפקה ירד שווי השוק של החברה לכרבע משוויה לאחר ההנפקה, ובשנה העוקבת ירד עוד לכדי פחות משישית.
החברה עוסקת במכירה מקוונת (ללא חנויות פיזיות) של מזון, טואלטיקה ומוצרי ניקוי. החברה מתחרה ברשתות השיווק (כגון שופרסל ומגה קמעונאות, המקיימות מכירות דרך האינטרנט בנוסף למכירות בסניפים הפיזיים. החברה אינה מחזיקה מלאי, ומכירותיה מבוססות על שיתוף פעולה עם מרכולים בינוניים וגדולים, בעיקר במרכזי הערים. בהתאם לכתובתו, כל לקוח משויך למרכול הקרוב אליו, ומסוגל להזמין את המוצרים הנמכרים במרכול זה. בנוסף לאספקת המזון לבית הלקוח מתאפשר איסוף של המזון הארוז בחלק מהמרכולים שאתם עובדת החברה.
לפי דוחותיה לבורסה, החברה הייתה הפסדית בכל שנות פעילותה, ובתקופת הקורונה בה שגשג מגזר הקמעונאות, הפסדיה היו עמוקים אף יותר.
סוכנות הביון הממלכתית (אינדונזיה)
בזמן שינוי השם ב-2001, תפקידי השיתוף והתיאום הופחתו, אבל בעקבות הפיגוע בבאלי בשנת 2002, היבט זה של פעילות הסוכנות חודש והתקציב הוגדל על מנת להגדיל גם את היקף הפעילות של הסוכנות.
הסוכנות ספגה ביקורת מצד ארגוני זכויות אדם על יחסה אל מתנגדי המשטר והפרת זכויות האדם באינדונזיה.
אליזבת אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין
אליזבת אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין (בגרמנית: Elisabeth Alexandrine von Mecklenburg-Schwerin; 10 באוגוסט 1869 - 3 בספטמבר 1955), הייתה אשתו של פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג.
ביוגרפיה
אליזבת אלכסנדרינה נולדה ב-10 באוגוסט 1869 בשוורין שהשתייכה לדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שוורין, לפרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ומריה, נסיכת שוורצבורג-רודולשטדט, בתם של אדולף, נסיך שוורצבורג-רודולשטדט ומתילדה, נסיכת שנבורג-ולדנבורג. אליזבת אלכסנדרינה הייתה אחותו של היינריך, דוכס מקלנבורג-שוורין, בעלה של וילהלמינה, מלכת הולנד, ואחותם למחצה של פרידריך פרנץ השלישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ומריה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, אשתו של ולדימיר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
ב-24 באוקטובר 1896 התחתנה אליזבת אלכסנדרינה עם פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג, ממנו נולדו לה 5 ילדים. ב-11 בנובמבר 1918 התפטר בעלה פרידריך אוגוסט מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה. לאחר התפטרותו מהשלטון חיו בני הזוג באולדנבורג כאדם פרטי, ואף אושרה להם קצבה שנתית בסך 150,000 מארק מממשלת המדינה החופשית אולדנבורג. בשנת 1931 מת בעלה פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג, ובשנת 1937 היא הופיעה בחתונת אחייניתה יוליאנה, נסיכת אורנז' עם ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד. ב-3 בספטמבר 1955 מתה אליזבת אלכסנדרינה בטירת שאומבורג.
משפחתה
ב-24 באוקטובר 1896 התחתנה אליזבת אלכסנדרינה עם פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
היסטוריה של תל אביב
העיר תל אביב, הידועה כ"עיר העברית הראשונה", קמה כהגשמת החזון הציוני של בנימין זאב הרצל והיא העיר השנייה בגודלה בישראל, לאחר ירושלים. לפני הקמתה של השכונה תל אביב הסתפקו יהודי יפו בהקמת שכונות יהודיות שנבנו מחוץ ליפו. שנת הקמתה הרשמית של השכונה, 1909, מציינת את השנה בה הוגרלו המגרשים ונבנו הבתים הראשונים של מה שלימים תיוודע כעיר העברית העצמאית שנקראה תחילה "אחוזת בית" ובהמשך החליפה שמה לתל אביב. העיר נודעה גם בשמותיה וכינויה מאז "תל אביב הקטנה", "העיר הלבנה", "עיר גנים".
קהילת יהודי יפו
בשנת 1825, בתקופה בה שלטה האימפריה העות'מאנית על ארץ ישראל, נתמנה הרב רפאל יהודה מנחם לוי המכונה יהודה מרגוזה על ידי רבני ירושלים להקים התיישבות יהודית ביפו כדי לקבל את פני עולים יהודים, מפני שהיה ביחסים טובים עם השליטים העות'מאניים. בימים ההם לא היה ישוב יהודי ביפו והיהודים שעלו דרך נמל יפו לא פעם סבלו בגלל חוסר עזרה יהודית. ישיבתו של הרב בבדידות, בעיר שאין בה יהודי אחר לא הייתה נוחה ונעימה כל עיקר, ואפילו אם עלה מפעם לפעם לשבת קצת בירושלים. בשנת 1829 השפיע הרב על 12 הניצולים של אוניית עולים יהודים ממרוקו שטבעה ליד עכו להיות היהודים הראשונים להצטרף אליו ולהתיישב ביפו. במשך הזמן התלקטו עוד יהודים ליפו והקהילה כללה הן אשכנזים והן ספרדים.
בשנת 1834 נרכש בית העלמין היהודי ביפו למען לא ייאלצו עוד תושבי העיר היהודים לטלטל את מתיהם לירושלים. בראשיתו של בית עלמין זה יש למעשה לראות את ראשיתה של חברה קדישא תל אביב יפו.
בשנת 1863 יזם הרב יהודה מרגוזה את "ועד העיר ליהודי יפו" שהיה הוועד הציבורי הראשון בארץ שלא על בסיס עדתי-קהילתי ובו היו שותפים ספרדים ואשכנזים יחד. ועד זה היה ממונה על ענייניה הדתיים והחברתיים של הקהילה היהודית של יפו. מתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 החל להעביר הוועד את סמכויותיו בהדרגה לעיריית תל אביב ולמועצה הדתית של תל אביב, עד שחדל להתקיים במאי 1939.
היציאה מחומות יפו
בשנת 1876, הבית היהודי הראשון מחוץ לתוואי חומות יפו, נבנה ואוכלס של ידי חיים שמואל שמרלינג. חומות יפו עצמן פורקו בשנת 1868.
בשנת 1887 הוקמה השכונה היהודית הראשונה מחוץ לתוואי חומות יפו, נווה צדק, ובעקבותיה שכונות נוספות. בשנת 1896 הוקמה שכונת מחנה יהודה, בשנת 1904 הוקמה שכונת מחנה יוסף, ובשנת 1906 הוקמה שכונת אהל משה.
אחוזת בית
קבוצה יהודים מיפו החליטה לצאת מהעיר, בשל הרצון לחיות חיים עבריים עצמאיים ולשפר את תנאי המחיה הקשים שהתבטאו בין השאר בצפיפות, לכלוך ובגזרה העות'מאנית שחייבה את היהודים ביפו לעבור דירה מדי שנה (ה"מוחרם"). קבוצת יהודים זו שהתכנסה לראשונה ביולי 1906 התאגדה בשם "אגודת בוני בתים" ששונה מאוחר יותר ל"אחוזת בית". באספה זו הוצגה תוכנית לבנין עיר עברית מודרנית שתהווה שער לארץ ישראל עבור יהודי העולם. התוכנית הציגה עיר שתבנה על פי הדגם המערב אירופאי של סוף המאה ה-19.
השכונה - גרעין העיר העתידית - מוקמה מחוץ לתוואי החומות של יפו, מצפון למסילת הרכבת, על קרקעות חוליות של "כרם גיבלי" שנרכשו בעזרת הלוואה מהקרן הקיימת. השכונה נוסדה בשנת 1909 כשכונת בתים נמוכי קומה מוקפים בגינות, בשם "אחוזת בית". המועד הרשמי לייסוד הוא 11 באפריל 1909 (כ' בניסן תרס"ט), היום שבו נערכה הגרלת המגרשים בצדפים לשכונה. בשכונה נבנו רחובות מעטים ניצבים זה לזה. הרחוב הראשי בה היה רחוב הרצל, ובקצה הצפוני נבנתה הגימנסיה העברית "הרצליה" (כיום - מקומו של "מגדל שלום מאיר"), שהייתה הגימנסיה העברית הראשונה. בלב השכונה נבנו שדרות רוטשילד, בוואדי שאליו נגרפו החולות לאחר יישור הדיונות.
עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה היו בתל אביב רק 140 בתים, כולל שתי שכונות שנסתפחו אליה, נחלת בנימין ששכנה מצפון לאורך הרחוב הנקרא בשם זה (40 בתים), ו"חברה חדשה" ששכנה ממזרח לתל אביב, לאורך דרך הים, לימים רחוב אלנבי (15 בתים). בעת המלחמה נעצרה התפתחותה, העיר סבלה ממכת ארבה שחיסלה את כל הצומח בשכונה, ומהתעמרות השלטונות העות'מאנים ובמיוחד מושל יפו חסן בק. באפריל 1917 השלטונות הטורקיים גירשו את תושביה עם תושבי יפו היהודים.
המונח הנוסטלגי "תל אביב הקטנה", שנטבע בידי חיים חפר ודן בן אמוץ בחגיגות ה-50 לייסוד תל אביב, מתייחס לתל אביב של אותם השנים שכללה בעיקרה את שכונת נווה צדק ואת אזור הרחובות הרצל, רוטשילד ואלנבי. אחד המבנים העיקריים בה היה הגימנסיה העברית "הרצליה".
תקופת המנדט הבריטי
תל אביב נכבשה על ידי הצבא הבריטי ב-17 בנובמבר 1917, וקו החזית התבסס מצפון לה. עם תחילת המנדט חזרו התושבים לעיר, ומשנת 1921 החלה תנופת התפתחותה של תל אביב. באותה שנה התחוללו פרעות תרפ"א וערביי יפו פרעו ביהודי העיר ורצחו 47 איש, בהם גם הסופר יוסף חיים ברנר. בעקבות מאורעות דמים אלה יצאו יהודים רבים מיפו ועברו לתל אביב. אז הוחלט לבטל את התקנות האוסרות פעילות כלכלית בתל אביב שהטיל השלטון העות'מאני. ב-11.5.1921 פורסמה החלטתה ממשלת המנדט על הפרדתה של תל אביב מיפו - "פקודת מועצת עיריית תל אביב", וכעבור שנתיים ב-11.5.1923 יושמה ה"פקודה" בפועל ורוב השכונות היהודיות של יפו זכו למעמד עצמאי של מועצת עיר (Township) - ועד הקהילה תל אביב, ונקבע גבול עירוני בין תל אביב ליפו. בתחומים מסוימים, נותרה תל אביב כפופה לעיריית יפו.
מאז התפתחה העיר בקצב מזורז: מ-3,600 בשנת 1914 ל-34,000 בשנת 1925 ול-120,000 בשנת 1936. עיקר הגידול באוכלוסייה נבע באופן משני בשל הגירת יהודים מיפו אך בעיקר בשל גל העליות לארץ, מהעלייה השלישית ובעיקר העלייה הרביעית והחמישית (1924-1939), שהתאפיינו בעליה של אוכלוסייה בורגנית, בעלי משפחות ובעלי הון, שהעדיפו את ההתיישבות בעיר על פני התיישבות חקלאית. בתקופה זו כבר התגבש דימויה של תל אביב כעיר בעלת צביון אירופי, ופחות כעיר מזרח תיכונית, דימוי שהעצים את תל אביב כמוקד משיכה לעולים אלה. "הבאוהאוס", בית הספר לעיצוב ולאדריכלות שפעל בגרמניה בשנים 1919–1933, היה אחד המקדמים והמפיצים החשובים ביותר של הסגנון החדש ואף עיצב במסגרתו תת-סגנון ייחודי. בשנים 1933–1936 חלה בעיר תל אביב תנופת בנייה גדולה בסגנון הבאוהאוס עם בוא גל ההגירה הגדול המכונה העלייה החמישית. בשנת 1925 הוזמן פטריק גדס להכין תוכנית אב להרחבת העיר צפונה, ברוח עקרונות עיר הגנים - תוכנית הידועה כתוכנית גדס. תוכנית זו בוצעה בשנים 1927 עד 1929 ואושרה סופית בשנת 1932.
ההתפתחות הגדולה של העיר בעקבות קליטת העליות הרביעית והחמישית, שבמהלכן זרמו לעיר עולים רבים, הביאה גם להקמת מוסדות תרבות. בתקופה זו החלה העיר לקבל את הצביון הבורגני-בלייני שלה. בתל אביב נפתחו הקולנוע הראשון וכן "קזינו גלי אביב" בית קפה מפואר על שפת המים. שניהם הוקמו ותופעלו בידי מרדכי וייסר ומשה אברבנל. כבר בתקופה זו נודעה העיר במגוון בתי הקפה, בתי הקולנוע והתיאטראות שפעלו בה, וכן באירועי התרבות, דוגמת יום הספר העברי, העדלאידע או אירועי עונג שבת. בשנות העשרים החל חוף הים למלא תפקיד מרכזי בתרבות הפנאי ובדימויה של העיר כעיר חוף.
בשנת 1925 עוצב סמל העיר ובמרכזו מגדלור והכיתוב "אבנך ונבנית" מתוך הפסוק:
בשנים 1926–1928 סבלה העיר ממשבר כלכלי כבד, שבא לידי ביטוי בעליית מחירי הקרקעות, באבטלה גבוהה, פשיטות רגל של מפעלים ושל קבלנים, ועוני נרחב. העירייה ניסתה להתמודד עם השלכות המשבר על תושבי תל אביב על ידי פיתוח שירותי הרווחה, במיוחד בתחומי החינוך והבריאות, הקצאת מגרשים לשיכון לחסרי בית, ועבודות יזומות למובטלים. כתוצאה מהמשבר ומהגדלת הוצאות העירייה הגרעון העירוני גדל והעירייה הייתה על סף קריסה כלכלית. רק סיוע חירום של שלטונות המנדט מנע מהעירייה להגיע לפשיטת רגל. ב-1929 החלה התאוששות כלכלית, שהפכה לתקופת גאות כלכלית כשהחלו להשתקע בעיר אנשי העלייה החמישית. ב-12 בינואר 1934 הוכרזה תל אביב כעיר ומעמדה שונה ממועצה עירונית (Township) לעירייה (Municipal corporation). בשנת 1936 הייתה כבר תל אביב לעיר הגדולה בארץ, למרכז המסחר והשיווק של התוצרת החקלאית, למרכז המלאכה והתעשייה הקלה ולמרכז השירותים הציבוריים, הכלכליים והתרבותיים של היישוב היהודי. בעשור זה נערכו בעיר אירועים מרכזיים דוגמת המכביה הראשונה והשנייה והתערוכות הבינלאומיות של יריד המזרח. בשנת 1934 פעלה בפאתי העיר חברת "אחוה", שהייתה חברת התקליטים הראשונה שנוסדה בתל אביב וביישוב כולו, והדפיסה 15 אלבומים שונים בהיקף של כמה מאות תקליטים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נעצרה התפתחות העיר, ונמל תל אביב הופקע על ידי הצבא הבריטי ושימש לשימושים צבאיים בלבד. ב-9 בספטמבר 1940, הפציצו מטוסים של חיל האוויר האיטלקי את תל אביב, וגרמו ל-112 הרוגים. כעבור שנה הופצצה העיר פעם נוספת.
בתקופת ההעפלה והמאבק בשלטונות המנדט, בשנות ה-40, מילאה תל אביב תפקיד חשוב: אליה הגיעו ספינות המעפילים, בה נוסדה תעשיית הנשק במחתרת, וממנה פעלו ארגוני המחתרת. מאידך סבלה העיר מהתקלויות עם הבריטים (דוגמת "ליל וינגייט") ומדי פעם הוטל עליה עוצר ממושך, שבמהלכו בוצעו חיפושי נשק וחשודים. עם קום המדינה, הייתה תל אביב העיר היהודית היחידה בארץ שמנתה מעל 100,000 תושבים.
תקופת המדינה
בתקופת המדינה ידעה העיר שינויים רבים בהתפתחותה. מפריחה וגדילה מואצת בשנות ה-50, דרך עזיבת העסקים והסטת מוקד המגורים אל הפרברים משנות השישים עד לשלהי שנות השמונים, ובשנים האחרונות פריחה מחודשת.
בשנת 1963 הגיעה אוכלוסיית תל אביב לשיא גודלה (394,400 איש), מאז החלה תופעה של צמצום מספר התושבים, שהגיעה לשיאה בשנת 1988, כשנספרו בעיר 317,800 תושבים. בשנת 1975 איבדה תל אביב את מקומה כעיר המאוכלסת בישראל לטובת ירושלים. מ-1989 ניכרת תופעה של גידול במספר התושבים, הנובעת מקליטת גל העלייה של ראשית שנות התשעים ומתופעה של חזרה לעיר, ובשנת 2016 חיו בה 438,818 תושבים.
מלחמת העצמאות והשפעותיה
לאחר קבלת תוכנית החלוקה על ידי האו"ם, הפכו גילויי האיבה בין היהודים והערבים למלחמת העצמאות. בין הקורבנות הראשונים של המלחמה היה סוחר תל אביבי שנרצח ברחוב סלמה ביפו, ב-30 בנובמבר 1947. תל אביב הייתה למרכז השטח היהודי על פי תוכנית החלוקה, בה התגוררו 230,000 יהודים, ובניגוד לערים אחרות, לא הייתה "מעורבת", ולא עמדה בסכנה של מצור או ניתוק. עם זאת תל אביב הייתה מוקפת מכל עבריה בכפרים ערבים עוינים, ומדרום לה הייתה את יפו, שהיוותה מובלעת של שטח ערבי ברצף השטח היהודי על פי תוכנית החלוקה. על הדרכים היוצאות מתל אביב שלטו כפרים ערבים כיאזור וסלמה, והתחבורה הפכה לשדה קרב. פרט למתקפות מאורגנות על שכונות הספר כשכונת התקווה שהותקפה בדצמבר 1947 על ידי תושבי הכפר סלמה, סבלו תושבי העיר מצלפים שהתמקמו בשטחים שולטים כמסגד חסן בק וגבו עשרות קורבנות.
באפריל 1948 תכננה ההגנה את מבצע חמץ בו ייכבשו הכפרים הערבים העוינים, דרכי התחבורה ייפתחו, ויפו תכותר. במקביל, ובניגוד לתוכנית, גייס האצ"ל את כל הכוחות שעמדו לרשותו במרחב השפלה ותקף את יפו. הקרב על יפו נמשך כשלושה ימים, כנגד כוחות ערבים ובריטים. לוחמי האצ"ל קנו מאחז בעיר, בשכונת מנשייה, אך לא עלה בידם לכבוש את העיר כולה. לאחר ביצוע מבצע חמץ, שאכן הצליח בכיתור יפו ובכיבוש הכפרים שמסביבה, נמלטו רוב תושבי יפו הערבים, והעיר נכנעה ב-13 במאי 1948.
לאחר פלישת צבאות ערב לארץ ישראל הופצצה העיר מספר פעמים על ידי מטוסים של חיל האוויר המצרי, והותקפה מן האוויר ומן הים. בין ההפצצות הייתה הפצצה אווירית על התחנה המרכזית, שעלתה בחיי 42 איש. חיל האוויר הצעיר, הצליח, בקרבות אוויר שנערכו ב-3 ביוני וב-4 ביוני 1948 להדוף את התוקפים ולהוכיח את יכולתו. בתקופת ההפוגה הראשונה הגיעה לסיומה בחופי העיר פרשת אוניית הנשק אלטלנה.
באותה עת הייתה ירושלים נצורה ומנותקת, ולפיכך בינתיים שימשה תל אביב כמושב השלטון ובה פעלו הממשלה והכנסת. ישיבות הכנסת הראשונות שנפתחו בירושלים הועברו לתל אביב אל בית האופרה הישן ברחוב הרברט סמואל, במקום בו שוכן היום מגדל האופרה. רק בסוף שנת 1949 הוכרזה ירושלים כבירת ישראל, והכנסת שבה אליה. במהלך המלחמה שימשה תל אביב כזירה להשבעת צה"ל, טקס שנערך ביוני 1948 וסימן את הקמת הצבא החדש, ולמצעדי צה"ל. עד לשנת 1948 שכנו סביב העיר כמה כפרים ערבים. הגדולים שבהם: סומייל (אל-מסעודייה), סלמה ושייח מוניס. במהלך קרבות מלחמת העצמאות ננטשו הכפרים, וזמן קצר לאחר המלחמה סופחו המבנים והשטח שלהם לתל אביב. כבר במהלך מלחמת העצמאות סופחו לתל אביב השכונות היהודיות שהיו תחת שיפוטה של עיריית יפו, וב-4 באוקטובר 1949 החליטה ממשלת ישראל לאחד את תל אביב ויפו. באוקטובר 1949 הושלם המהלך והעיר שינתה את שמה ל"תל אביב-יפו". מרבית תושביה הערבים של יפו נטשו אותה בזמן מלחמת העצמאות. כיום חיים בה 20,000 ערבים ישראלים, רובם צאצאי הערבים שנותרו בעיר למרות המלחמה. בשנותיה הראשונות של המדינה קלטה יפו עולים חדשים רבים, וכיום מרבית תושבי יפו הם יהודים. בתל אביב נמשכה בנייה נרחבת לכל הכיוונים, עד שנוצרה רציפות של שטח בנוי בינה לבין הערים שבסביבתה. נותר לה רק כיוון אחד - צפונה, מעבר לירקון. השכונה הראשונה שהוקמה שם, סמוך לכינונה של מדינת ישראל, הייתה רמת אביב. בעקבותיה נבנו עוד ועוד שכונות באזור זה ומצפון וממזרח לו המכונות שכונות עבר הירקון.
שנות החמישים
בראשית שנות ה-50 הורחבו שטחי העיר לתחום הקרוב לתחומה הנוכחי, לאחר שסופחו שטחים בעיקר במזרח העיר ובצפון שמעבר לירקון. למרות שתוכננו חגורות ירק בין העיר לפרבריה, לקראת סוף העשור נוצר רצף של שטח בנוי בין העיר ופרבריה (שגם התפתחו מאוד בתקופה זו), כך שקשה להבחין בגבולות העיר. בעקבות זאת התחילו להשתמש במושג "גוש דן" לתיאור העיר יחד עם הערים והפרברים שסביבה.
בראשית העשור החל הצבא להתמקם בשטחי המושבה הטמפלרית הנטושה שרונה, שסופחה לעיר, ולקראת אמצע העשור גודר חלקה הצפוני והפך למתחם צבאי סגור, בסיס הקריה. בחלקה הדרומי של המושבה התמקמו רוב משרדי הממשלה.
בעשור זה הושם דגש על שיפור תשתיות, בעיקר ציפוי כבישים באספלט ובניית שכונות בשטחי העיר החדשים. מנגד, התשתיות בשכונות הוותיקות החלו להתישן. בשנת 1958 הוקם ברחוב בן-יהודה בניין המגורים הראשון הגבוה מארבע קומות. בעשור זה קלטה העיר עולים רבים, אשר הופנו תחילה ליפו ולכפרים ערבים נטושים בעיר, אשר הפכו לשכונות מצוקה. כדי להקל על קליטת העלייה, הקימה העירייה מפעלי רווחה. ב-1953 נחנכה מסילת החוף שחיברה את תל אביב לחיפה, וכעבור שנה נחנכה תחנת הרכבת תל אביב מרכז, וזאת נוסף למסילות הדרום שיצאו מתחנת הרכבת ליד בית הדר. שתי מסילות אלה חוברו יחדיו באפיק נחל איילון רק בסוף שנות ה-80.
בעשור זה גם הוקמו מוסדות תרבות חשובים כמו היכל התרבות, מוזיאון ארץ ישראל, ומוזיאון תל אביב הורחב כשנבנה בניין הלנה רובינשטיין, ונבנו בתי קולנוע רבים. מסורת העדלאידע חודשה בפורים 1955 ונמשכה למעלה מעשור.
גם החינוך זכה לתנופה בעשור זה: הורחבה רשת בתי הספר העירוניים, ומועצת העיר החליטה להקים בעיר אוניברסיטה, למרות התנגדות משרד החינוך, שרצה שאוניברסיטאות יוקמו רק באזורי הפריפריה. האוניברסיטה הוקמה על בסיס מכוני מחקר קיימים שפעלו בשכונת אבו כביר, ובשנות השישים הוקם הקמפוס ברמת אביב.
דעיכתו של רחוב אלנבי כרחוב המסחרי המרכזי החלה בתקופה זאת, ומנגד פריחתו של רחוב דיזנגוף הגיעה לשיאה. חופי העיר והטיילת המשיכו בדעיכתם, והציבור הדיר משם את רגליו. בעקבות זיהום מי הים, הוקמה בריכת גורדון ששאבה את מימיה מעומק הים. למרות דעיכת חופי העיר, הוקמו בסמוך בתי מלון גדולים דוגמת מלון דן שהיה הראשון להתייצב על קו החוף ואחריו גם מלון שרתון (הישן) ומלון הילטון תל אביב. בעשור זה הוקמו מספר גנים גדולים, דוגמת גן העצמאות וגן התקווה, ואף הוחל בנטיעת פארק הירקון (אם כי זו הייתה נטיעה סמלית, ופיתוח הפארק הוחל באופן מעשי לקראת סוף שנות השישים), אולם מאידך בוטלו התוכניות להקיף את העיר בחגורות ירק. בשנת 1955 הוחל בשאיבת מי הירקון, מה שגרם להפיכתו של הנחל בפועל לתעלת מי שפכים, שגרמה למפגעי תברואה כבדים בשכונות הסמוכות.
לקראת סוף שנות החמישים נהרס בניין הגימנסיה הרצליה ברחוב הרצל והוחל בבניית מגדל שלום. בשנת 1959 נערכו חגיגות מפוארות ליובל החמישים לעיר. כחלק מהחגיגות עלה בגני התערוכה (שהחליפו את מתחם יריד המזרח) המופע "תל אביב הקטנה" ששיחזר את השנים הראשונות של העיר וזכה להצלחה רבה. באותה שנה התקיימו בחירות לעירייה, ולראשונה מאז 1928 איבד הגוש האזרחי (הציונים הכלליים) את השליטה בעיר לטובת מפא"י.
שנות השישים
שנות ה-60 התאפיינו במגמה של הזדקנות תושבי העיר ובירידה מתמשכת במספר תושבי העיר החל מהשיא בשנת 1963. בתי מגורים רבים במרכז העיר הוסבו לבנייני משרדים. גם תשתיות העיר, במיוחד בדרומה ובמרכזה התיישנו והתבלו. בעשור זה נמשכה הבנייה בעיקר בצפון העיר ובשכונות עבר הירקון, וכן הוחל בפינוי ובהריסת שכונות מצוקה (דוגמת נורדיה, מחלול, מנשייה ויפו העתיקה) ובניית שיכונים למפונים. רוב השיכונים למפונים נבנו ביפו ובדרום העיר (דוגמת יפו ג' וקריית שלום), ומצפון לירקון נבנתה שכונת נווה שרת.
חלק ממיזמי פינוי תושבי שכונות המצוקה והריסתם היוו חלק מתוכניות פיתוח ולא רק בשל מצוקת דיור. כך למשל התוכניות להריסת יפו העתיקה ולבנייתה מחדש כשכונה מודרנית נגנזו בראשית העשור. לחלופין גובשה תוכנית שהתבססה על שיקום ושימור האזור תוך הפיכתו לרובע אמנים, ועל פיתוח גנים וכיכרות בשטחים הפתוחים. הוקמה החברה לפיתוח יפו העתיקה לצורך ביצוע הפרויקט וניהולו. בשנת 1965 הושלם פינוי תושבי האזור והחלו עבודות השיקום, שהושלמו בשנות השבעים.
בדומה לכך, הוכנו תוכניות לפיתוח ולשיקום חופי העיר, שסבלו מהזנחה ומזיהומים, ולהפיכתם שוב למרכזי בילוי נופש ותיירות. כדי לקדם את התוכניות הוקמה החברה העירונית אתרים. עם זאת העבודות בשטח החלו רק בעשור הבא, למעט פינוי שכונת מחלול. פרויקט נוסף שקודם בעשור זה היה פינוי והריסת שכונת מנשייה (החל משנת 1963) לצורך בניית שלוחה חדשה של מע"ר העיר באזור זה. בשנת 1961 נחנך בית החולים העירוני איכלוב שהחל להיבנות ב-1951 והורחבו שירותי הרווחה. למרות שהעשור אופיין בהצטמצמות האוכלוסייה, העירייה הגדילה את השקעתה בתחום החינוך. בתי ספר וגני ילדים חדשים נבנו, ובשנת 1969 תל אביב הייתה העיר הראשונה שהחלה ליישם את רפורמת חטיבות הביניים (מהלך שהושלם ב-1975). כן נמשכה בעשור זה התפתחותה של אוניברסיטת תל אביב.
בתחום התחבורה, בעשור זה נבנו גשרים חדשים מעל נחל איילון ומעל הירקון. רוב הגשרים היו גשרי ביילי זמניים, אשר לקראת סוף העשור ועד לשנות השמונים הוחלפו לאיטם בגשרי קבע מבטון. הגשרים גרמו לשיפור הנגישות אל העיר, אך גם תרמו לעומסי התנועה ולבעיות החניה שהופיעו בעשור זה. החל משנת 1964 החלו עבודות העמקת, יישור והסדרת אפיק האיילון לקראת סלילת נתיבי איילון בעשורים הבאים. גם תוכנית להקמת רכבת תחתית החלו לקדם בעשור זה, אולם מהלך זה נקטע בעקבות מלחמת יום הכיפורים. בשנת 1967 החלו לבנות את התחנה המרכזית החדשה, שנחנכה כעבור 26 שנים. בשנת 1965 במקביל לפתיחת נמל אשדוד, נסגרו נמלי תל אביב ויפו. נמל יפו המשיך לשמש כנמל דייג.
בעשור זו הוכנו תוכניות לבניית פארק הירקון (אך רק בשנת 1969 החלו עבודות בשטח להקמתו), ולבניית מתחם תרבות נוסף למתחם הבימה בשדרות שאול המלך. כן נחנכו אצטדיון בלומפילד ואצטדיון יד אליהו (כאצטדיון כדורסל פתוח) בתקופה זו. עיריית תל אביב עברה מבית העירייה הישן בכיכר ביאליק לבית העירייה החדש בכיכר מלכי ישראל החל משנת 1965 (מהלך שהושלם בשנת 1968).
שנות השבעים
בשנות ה-70 נמשכו והתעצמו המגמות שהחלו בעשור הקודם, של צמצום במספר התושבים במקביל לגידול במספר העסקים, הזדקנות התושבים, והתבלות התשתיות. למרות הצמצום באוכלוסיית העיר, מעמדה של העיר כמרכז הכלכלי של ישראל ושל המטרופולין התחזק. המע"ר התרחב לכיוון צפון מזרח - משדרות רוטשילד לכיוון רחוב קפלן ושדרות שאול המלך, והמשיך בתהליך ההתמחות, שעיקרו התמקדות בענפי עסקים ופיננסים לצד צמצום בעסקי המסחר והמלאכה. עסקים רבים התמקמו בדירות מגורים במרכז העיר. כתוצאה מתהליכים אלו הוחרפו עומסי התנועה והמחסור במקומות חניה, במיוחד בשעות היום.
בעשור זה הבשילו תוכניות פיתוח רבות שתוכננו בעשור הקודם. כך למשל הואץ פיתוח פארק הירקון, נבנה פרויקט מנשייה, קודם פרויקט שיקום יפו העתיקה, נמשכה הבנייה בשיכון למד, פרויקט נתיבי איילון התקדם בעצלתיים, נבנו שוברי גלים כדי להרחיב את חופי הים, נבנו בתי מלון רבים ("חומת בתי המלון") לאורך החוף, והושלם פינוי שכונות מצוקה דוגמת שכונות מחלול ונורדיה. גם מרכזי קניות מודרניים החלו להיבנות, כמו לונדון מיניסטורס, ולקראת סוף העשור גם דיזנגוף סנטר. מרכזים אלו תרמו לדעיכת הפעילות במספר רחובות ראשיים, הבולט בהם היה רחוב דיזנגוף.
לאחר המהפך הפוליטי ב-1977 הוחל בביצוע פרויקט שיקום השכונות. מספר שכונות בעיר טופלו במסגרת הפרויקט, בהן שכונת התקווה, יפו ד', נווה אליעזר, נווה שרת, ועג'מי. הפרויקט התמקד בשיקום התשתית הפיזית, השקעות בפיתוח סביבתי ובגינון, הרחבת ושיפוץ בתים, ובהקמת מרכז קהילתי וטיפוח פעילותו בכל שכונה. כצעד נלווה הוקמו ועדי השכונות.
שנות השמונים
בשנות ה-80 נמשכו מגמות שהחלו בעשורים הקודמים, בהם מגמת הצמצום במספר התושבים, שהגיעה לשיאה בשנת 1988, אז חל המהפך במגמה. לצד מגמה זו נמשכו תהליכי התפשטות המע"ר צפון מזרחה ותהליכי ההתמחות. כן נמשך תהליך שבו התגבש דימוי העיר כמוקד התרבות המרכזי, וכעיר שמתפקדת בדומה לערים גדולות בעולם, למרות גודלה המצומצם ביחס אליהן. החל משנת 1989 מיתגה העירייה את העיר כ"עיר ללא הפסקה", מיתוג שהשפיע מאוד על דימוי העיר כבירת חיי הלילה וכעיר הפועלת מסביב לשעון, בשונה משאר ערי ישראל באותה תקופה.
כדי למנוע ממרכז העיר להפוך למרכז עסקים ללא תושבים, הנטוש בלילות ומשמש כמוקד פשיעה, החליטה העירייה בראשית העשור לבצע פרויקט החייאה עירונית (כאזור מגורים) באזור לב העיר. פרויקט זה אמור היה לשמש מודל לשאר אזורי מרכז העיר. במסגרת הפרויקט עודדה העירייה שיפוץ מבנים, והסבתם מחדש ממשרדים לדירות מגורים. השימושים העסקיים שנדחקו מהמרכז עברו לרוב למגדלי משרדים שהוקמו באזורים אחרים, במיוחד במתחם הבורסה ברמת גן (ואכן ביקורת רבה הוטחה בעיריית תל אביב שבעצם דחקה מתחום העיר עסקים רבים לטובת שכנתה, והפסידה הכנסות רבות). כן עודדה העירייה את הפעילות הקהילתית בשכונות לב העיר. בלט במיוחד פרויקט הפיכת רחוב שינקין מרחוב מסחרי מזדקן למרכז תרבות ארצי, שבו הצטרפה העירייה ליוזמת תושבי הרחוב. רחוב שינקין במידה רבה החליף בשלהי העשור את רחוב דיזנגוף השוקע כאחד מסמליה העיקריים של העיר ותרבותה.
האוכלוסייה ששבה להתגורר בשכונות אלו הייתה בעיקר אוכלוסיית צעירים שהתגוררו בדירות שכורות, ותל אביב הפכה למוקד משיכה לרווקים צעירים מכל הארץ. עם זאת רק בעשור הבא חל גידול באוכלוסיית בעלי המשפחות והילדים במרכז העיר. כתוצאה מהצמצום הנמשך במספר התושבים, במיוחד של בעלי המשפחות, נסגרו בתי ספר וגני ילדים רבים. מאידך הוקמו בעשור זה בתי ספר מתמחים, דוגמת בית הספר לטבע, בית הספר לאומנויות ובתי ספר דמוקרטים.
כמו כן בעשור זה הושם דגש על גינון. במסגרת זו שוקמו גנים רבים, במיוחד הגנים בין המבננים שהוקמו במסגרת תוכנית גדס. כן הושלם שיקום הטיילת המרכזית וחופי העיר, וחוף הים הפך שוב למקום בילוי מרכזי בהוויית העיר. ההשקעות הרבות בתחום התרבות ובאירועי חוצות בלטו בתקופה זו, במיוחד מופעי החינם שנערכו בפארק הירקון וקיום פסטיבלים רבים, חלקם ביוזמה פרטית. מרכז סוזן דלל נבנה בנווה צדק, ובתקופות מסוימות פעל בו תיאטרון נווה צדק. מספר בתי הקולנוע החל להצטמצם, אך מנגד בתי קולנוע רבים פוצלו למספר אולמות קטנים. ב-1986 גם נשרף קולנוע מוגרבי שהיה אחד ממוסדות התרבות החשובים בעיר. מיזם נרחב של הצבת פסלי חוצות ברחובות העיר החל, כשכל יזם חויב לממן הצבת פסלים שעלותם נקבעה על פי אחוז מסוים מעלות הפרויקט. פרויקט שיקום השכונות (הפיזי והחברתי) נמשך בשכונות ספציפיות, אך בד בבד חל בשאר אזורי העיר צמצום בשירותי הרווחה, ונמשכו התבלות התשתיות.
מלחמת המפרץ
ב-17 בינואר 1991 נפתחה מלחמת המפרץ עם תקיפת כוחות הקואלציה את עיראק לאחר שזו פלשה לכווית. במהלך המלחמה שיגר צבא עיראק 39 טילי סקאד לעבר ישראל, ורובם כוונו אל תל אביב. העיר ספגה את שש הפגיעות הראשונות, ובשטחים פתוחים בדרומה ובצפונה הוצבו סוללות טילי פטריוט שניסו ליירט את טילי הסקאד. במהלך תקופה זו, עזבו את העיר רבים מתושביה באופן זמני, והשתכנו ביישובים רחוקים מן המרכז. אחרים יצאו את העיר מדי יום כדי לישון מחוץ לה, וגרמו לעומס כבד בכבישים היוצאים ממנה. שגרת היום והכלכלה העירונית נפגעו בתקפת המלחמה באורח קשה. אך סיומה של המלחמה בפורים גרם להעצמת חגיגות החג, ותקופת המלחמה בעיר זכתה לאזכורים תרבותיים רבים כגון בספר שירת הסירנה ובסרט החברים של יאנה. חגיגות אלו העצימו את חזרתם של התושבים לתל אביב והאוכלוסייה אף גדלה משהייתה קודם לכן.
שנות התשעים
החל מתחילת בשנות ה-90 סבלה העיר ממספר פיגועי התאבדות קטלניים, ובהם הפיגוע בקו 5 (1994), הפיגוע בדיזנגוף סנטר (1996) והפיגוע בקפה אפרופו (1997).
בתחום התחבורה החריפו עומסי התחבורה וזיהום האוויר. הנפגעים העיקריים היו הולכי הרגל, לאחר שבסוף שנות השמונים הותר למכוניות לחנות באופן חלקי על שולי המדרכות (שהפך בפועל להיתר חניה מלא על המדרכות), ובעקבות פרויקט של הצרת מדרכות לשם הוספת מקומות חניה. רק בשנות האלפיים החלה העירייה לנסות ולהשיב את הגלגל לאחור. בראשית שנות ה-90 הוקמו מספר מסופי תחבורה משניים, כמו מסוף כרמלית, מסוף רדינג ומסוף 2000, הסמוך לתחנת הרכבת מרכז, שתרמו לפיזור התחבורה הציבורית בעיר. כמו כן הוקמו חניוני "חנה וסע" שנועדו להקטין את מספר כלי הרכב הנכנסים אל מרכז העיר. בשנת 1993 נחנכה התחנה המרכזית החדשה, 26 שנים לאחר יריית אבן הפינה. במהרה התברר כי התקוות שתלו בתחנה זו נכזבו.
בתקופה זו הואץ פיתוח הרכבת, והיא הפכה לגורם משמעותי כאמצעי יוממות אל העיר. בשנת 1993 נחנכה מסילת איילון, ולראשונה חוברו קווי הצפון והדרום דרך העיר. בעקבות זאת נחנכו תחנות רכבת חדשות לאורך ציר האיילון, ששיפרו את נגישות התושבים אל הרכבת, דוגמת תחנות השלום, ההגנה והאוניברסיטה. כן חודשו קווי רכבת ותיקים, נפתחו קווים חדשים, פרבריים ובין עירוניים, הוגברה מאוד תדירות הרכבות והרכבת הפכה לאמצעי תחבורה משמעותי.
בשל בעיות התחבורה עמד נושא הקמת מערכת להסעה המונית במרכז השיח הציבורי, ובשנת 1997 הוקמה חברת נת"ע הופקדה על תכנון והוצאה לפועל של הפרויקט.
בסוף שנות ה-90 נחנך פרויקט מגדלי עזריאלי שהפך במהרה לאחד מסמלי העיר ולסמל לאופייה המשתנה של העיר.
במאה ה-21
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 פרצה האינתיפאדה השנייה, ותל אביב סבלה שוב מפיגועי טרור רבים, ביניהם הפיגוע בדולפינריום (2001). פיגועים נוספים אירעו באוטובוס קו 4 ברחוב אלנבי וב"סי פוד מרקט" (שניהם בשנת 2002) ובשוק הכרמל (בשנת 2004). בתחנה המרכזית הישנה של תל אביב וברחוב נווה שאנן אירעו בתקופה זו חמישה פיגועים שונים; ובטיילת שניים (2003 ו-2005). מלבד הפגיעות בנפש, פגעו אירועים אלה פגיעה ממשית בתחושת הביטחון ובכלכלת העיר. באותה עת היה המורל בקרב תושבי העיר ירוד, תחושת הביטחון האישי נפגעה באורח קשה ורבים חשו בקו החזית. בעקבות זאת דימויה של תל אביב כ"בועה" או כעיר המנותקת משאר שטחי מדינת ישראל, עומעם.
עם זאת בעשורים אלה נמשכו מגמות הגידול במספר התושבים והתחדשות מרכז העיר לצד התפתחותה המואצת של הרצועה שלאורך נתיבי איילון. נופה הפיזי של העיר החל להשתנות, כשמגדלי מגורים ומשרדים הוקמו באזורים שונים בעיר, לעיתים תוך ויכוח ציבורי. מגמות שימור המבנים הישנים הואצו, ותושבי העיר התוודעו מחדש למושג העיר הלבנה, שזכה להכרה בינלאומית של אונסק"ו בשנת 2003. בתקופה זו הועצם דימויה של תל אביב כמרכז חיי התרבות של ישראל, במיוחד בתחום חיי הלילה.
לצד המשך התחדשות מרכז העיר, הוקמו בעיר מתחמים בהם נבנו מגדלי משרדים ומגורים, דבר אשר גרם לשינוי קו הרקיע של העיר. לעיתים הוקמו מגדלים מחוץ לאותם מתחמים. בניית המגדלים נתנה מענה ליציאת העסקים מהעיר ליישובים הסמוכים, אך מנגד גרמה לעיתים להגברת עומסי התנועה, לפגיעה במרקם העיר ולתופעות מיקרו אקלימיות דוגמת הצללה ומנהרות רוח. נטען גם כי לבניית המגדלים, במיוחד מגדלי המגורים, יש משמעויות חברתיות מכוון שרוב המגדלים הם מגדלי יוקרה, התורמים להגברת הפערים החברתיים ומושכים אוכלוסיית חוץ שבפועל אינה מתגוררת בהם. בניית המגדלים לוותה לעיתים בפיתוח סביבתי, ובמגדלים שנבנו בלב העיר, גם בשימור מבנים ישנים סמוכים. מנגד המגדלים פגעו לעיתים בערכי טבע ונוף עירוניים, דוגמת פרויקט "סי אנד סאן" בצפון העיר או מגדל נוה צדק.
בשנות האלפיים הוחל לרשת את העיר ברשת של שבילי אופניים, אם כי לרוב נתיבי האופנים סומנו בשטחי המדרכות, בשדרות ופארקים, ולא על חשבון הכבישים.
משנת 2007 התבצעו ברחבי העיר פרויקטים רבים לקראת חגיגות המאה לייסודה שנחגגו במהלך שנת 2009 ו-2010. במסגרת הפרויקטים חודשו מספר רחובות חשובים בהם רחוב הרצל ורחוב אבן גבירול, וכן רחוב קפלן ומתחם הבימה.
ב-1 באוגוסט 2009 התרחש פיגוע ירי בבית אגודת הלהט"ב ברחוב נחמני, בעת פעילות הברנוער. בפיגוע נרצחו שניים ונפצעו אחד עשר.
בשנת 2015 החלו העבודות על הרכבת הקלה בתל אביב, לקראת חניכתו הצפויה של הקו האדום בשנת 2023.
בשנת 2018 נחנך שביל העצמאות, מסלול הליכה המחבר עשרה אתרים הקשורים בתולדות העיר ובהקמת מדינת ישראל, כחלק מחגיגות יום העצמאות ה-70 לישראל.
בשנת 2019 הסתיימה ההרחבה של אצטדיון בלומפילד ל-29,400 מקומות ישיבה, לאחר שהאצטדיון היה סגור משנת 2016.
חסקאל מויסייביץ' גופניק
חַצְקֵל [ולדימיר מויסייביץ'] גופניק (ברוסית: Владимир Моисеевич Гопник; 1917, ז'יטומיר – 1989, לבוב) היה טייס יהודי-סובייטי, נווט ברגימנט הטייס ההתקפי מס' 948 של חטיבת הטייס ההתקפית מס' 308 בגיס התעופה השלישי של ארמיית האוויר השנייה של החזית האוקראינית הראשונה, גיבור ברית המועצות (1945), קולונל בדימוס.