cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הוראות פתיחה באש בישראל
פרשת שי דרומי ושינוי חוק העונשין
בעקבות פרשת שי דרומי (בה ירה חוואי מהדרום ב-2 פורצים לביתו והרג אחד מהם) שינתה הכנסת את חוק העונשין וחוקקה את השינוי הידוע בציבור בכינוי "חוק דרומי", במסגרתו קובע סעיף 34י1 לחוק, כי "לא יישא אדם באחריות פלילית למעשה שהיה דרוש באופן מיידי כדי להדוף מי שמתפרץ או נכנס לבית המגורים, בית העסק או המשק החקלאי המגודר, שלו או של זולתו, בכוונה לבצע עבירה, או מי שמנסה להתפרץ או להיכנס כאמור."
כיתת כוננות
אזרחים החברים בכיתת כוננות של יישוב פועלים בסמכות צבא ההגנה לישראל, ולפיכך מתנהלים על פי פקודות מטכ"ל בנוגע להוראות פתיחה באש, זאת רק בזמן הפעלתם הרשמית ('הקפצת כיתת כוננות'). בשאר הזמן, דינם ככל אזרח נושא נשק ברישיון.
אצטדיון טופיק בחראמוב
אצטדיון טופיק בחראמוב הוא אצטדיון כדורגל בעיר באקו שבאזרבייג'ן, המכיל 31,200 מקומות ישיבה. האצטדיון משמש את מועדון הכדורגל קרבאך. כמו כן, עד לחניכתו של האצטדיון הלאומי של באקו, אירח האצטדיון את רוב משחקיה של נבחרת אזרבייג'ן.
היסטוריה
אבן היסוד לאצטדיון הונחה בשנת 1939, אך הבנייה התעכבה בגלל מלחמת העולם השנייה והסתיימה רק בשנת 1951. תחילה נקרא האצטדיון על שמו של מנהיג ברית המועצות יוסיף סטלין, ובשנת 1956 נקרא על שמו של ולדימיר לנין. בשנת 1993, נפטר שופט הכדורגל האגדי טופיק בחראמוב ולכן החליטה ההתאחדות לכדורגל באזרבייג'ן לקרוא את האצטדיון על שמו.
בנוסף לנבחרת אזרבייג'ן ולקרבאך, האצטדיון מארח מדי שנה את גמר הגביע האזרי ואת הקבוצות בליגה אשר משתתפות במסגרות אירופיות.
במשחקים האירופיים שנערכו בשנת 2015, אירח האצטדיון את תחרויות הקשתות.
ג'ון ג'ונס
ג'ונתן דווייט ג'ונס (באנגלית: Jonathan Dwight Jones; נולד ב-19 ביולי 1987) הוא לוחם אמנויות לחימה משולבת מקצועי, אלוף העולם הבלתי מעורער במשקל כבד, ואלוף העולם לשעבר פעמיים במשקל כבד-קל של ארגון UFC. זכה בתואר במשקל כבד ב-5 במרץ 2023. זכה בתואר במשקל כבד-קל הראשון ב-20 במרץ 2011 ובשני ב 29 בדצמבר 2018. ב-19 באוגוסט 2019 הוכרז כמדורג מקום ראשון בדירוג הפאונד-לפאונד לגברים של ה-UFC. ג'ונס הוא ממוצא אפרו-אמריקאי ונחשב בעיני רבים ללוחם אומניות לחימה משולבת הגדול ביותר בכל הזמנים.
בגיל 23, לאחר שניצח את מאוריציו רואה בשנת 2011, הפך ג'ונס לאלוף הצעיר ביותר של ה-UFC, מאז שהונחלו מחלקות המשקלים. יש לו שיאים רבים במשקל כבד-קל, כולל הגנה על תארים, מספר הניצחונות הרב ביותר, רצף הניצחונות הארוך ביותר וניצחונות בהכנעה הרבים ביותר. ההפסד היחידי של ג'ונס נבע מפסילה של מהלומות מרפק בלתי חוקיות (בזווית 90 מעלות) כנגד מאט האמיל, כשנשיא ה-UFC, דיינה וייט, פקפק בהחלטת השופטים.
בין השנים 2015–2017 היה מעורב ג'ונס בפלילים ואיבד את חגורות האליפות שלו שלוש פעמים לאחר שנכלא עקב תאונת פגע וברח, כמו כן נתפס פעמיים בצריכת סמים והושעה פעם אחר פעם. ההשעייה האחרונה בוטלה ב-2017. את תוארו השיב ב-2018 לאחר קרב כנגד אלכסנדר גוסטפסון.
בשנת 2023 ב-5 במרץ ג'ונס חזר לאוקטגון אחרי היעדרות של שלוש שנים, לקרב על החגורה במשקל כבד, שם הביס את סיריל גאן בחניקת גליוטינה אחרי שתי דקות.
קריירה מוקדמת
לפני שהתמחה בלחימה משולבת, היה ג'ונס מתאבק בתיכון ואלוף המדינה בניו יורק. כמו כן, שיחק פוטבול. בגלל מבנהו הצר קיבל את הכינוי "בונס" (באנגלית "עצמות"). כשהייה בקולג' הקהילתי באייויה, זכה ג'ונס באליפות איגוד האתלטים של המכללות. לאחר שעבר למכללת Morrisville State College, נשר מלימודיו כדי להפוך ללוחם MMA.
קריירת הלחימה המשולבת הראשון שלו החלה באפריל 2008, אז ניצח שישה קרבות ברצף. הקרב האחרון שלו היה על אליפות United States Kickboxing Association במשקל כבד-קל, אותו ניצח בנוקאאט טכני בסיבוב השני.
קריירת MMA
בסוף יולי 2008, קיבל ג'ונס הזמנה להשתתף בקרב ב-UFC שהתקיים לאחר שבועיים. ב-9 באוגוסט 2008 נלחם ג'ונס כנגד אנדרה גוסאמו באירוע UFC 87 וניצח בהחלטת שופטים (פה אחד).
סגנון לחימה
ג'ונס משתמש בטכניקות בעיטה מגוונות, כאשר הוא מעדיף בעיטות קדמיות לגוף ולראש, בעיטות סיבוביות לרגליים ולפלג גוף עליון, והבעיטה המוכרת ביותר שלו היא "הבעיטה הנטוייה" השנוייה במחלוקת שהוא מכוון לברכיים. הבעיטה הנטוייה נהייתה פופולרית בזכותו של ברוס לי שג'ונס שואב ממנו השראה. ג'ונס גם מצטיין באחיזות, בהן הוא מיומן מאוד בשליטה בזרועותיו של היריב בזמן שהוא מנחית מרפקים וברכיות. על הקרקע הוא מצטיין בשליטה ובמציאת פרצות כדי להנחית אגרופים ומרפקים.
חזרתו לזירת הUFC
לאחר כ3 שנים שבהן ג'ון ג'ונס לא התחרה או נלחם, יחזור ג'ון  לזירה במרץ 2023 וילחם בקטגוריית המשקל כבד נגד היריב סירל גיין. קרב החזרה של ג'ון יתרחש במסגרת UFC 285.
קרב מונסטיר (1917)
קרב מונסטיר (1917) היה קרב בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה ובמהלכו נכשלו כוחות מדינות ההסכמה בהבקעת קווי כוחות מעצמות המרכז באזורי הר באבה ואגם פרספה.
רקע
בראשית 1917 בהתבסס על דיווחי המודיעין הצרפתי בדבר בעיות משמעת חמורות בצבא הבולגרי, החליט מפקד הזירה מטעם מדינות ההסכמה הגנרל מוריס סראי לתכנן מתקפת הבקעה על קווי החזית שיועדה לאביב. למרות הסתייגות גורמי הערכה נוספים בזירה, נסמך סראי על הגיבוי לו זכה מהדרג המדיני הבריטי ועל תגבור הכוחות הצרפתיים והבריטיים בגזרה. המתקפה אמורה הייתה להתחיל במרץ, אך בשל תנאי מזג האוויר הקשים נדחתה לאפריל.
הצבאות הלוחמים
כוחות מעצמות המרכז באזור נסמכו על אלמנטים מהארמייה הבולגרית הראשונה בפיקודו של דימיטר גשוב ועל אלמנטים מהארמייה הגרמנית ה-11 בפיקודו של ארנולד פון וינקלר. כוחות מדינות ההסכמה בזירה נסמכו על 5 אוגדות צרפתיות ואוגדה סרבית אחת תחת פיקודו הכולל של מוריס סראי.
מהלך הקרב
כוחות מדינות ההסכמה פתחו במתקפת הבקעה בגזרת מונסטיר והאגמים והצליחו להבקיע את קו החזית לזמן קצר, אך ב-18 במאי הם נבלמו מול ביצורי הבולגרים בהר באבה תוך שהם סופגים אלפי הרוגים ומותירים בשטח ציוד שלל רב. כוחות תגבור מהארמייה ה-11 הגרמנית שניסתה לחבור לכוחות באזור מונסטיר נבלמו על ידי האוגדה הסרבית ליד אגם פרספה. הצרפתים נסוגו בחזרה לפאתי העיר מונסטיר.
השלכות הקרב
מתקפת האביב של הגנרל סראי נחלה כישלון וחל פיחות רב במעמדו. בדצמבר 1917 הודח סראי מתפקידו כמפקד החזית ובמקומו מונה אדולף גיומא. הבולגרים המשיכו להחזיק בפסגת באבה וממנה המשיכו להחריב את העיר מונסטיר בהפגזות. מצב זה נמשך עד להכרעת החזית לאחר קרב דוברו פולה.
גאל (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ריטה רוזאני
ריטה רוזאני (באיטלקית: Rita Rosani ; 20 בנובמבר 1920 - 17 בספטמבר 1944) הייתה מורה ופרטיזנית יהודייה-איטלקייה שנרצחה על ידי שוטר מהמשמר הלאומי הרפובליקאי של איטליה בזמן מלחמת העולם השנייה, לאחר שנפצעה בקרב מול חיילי הוורמאכט בגבעות שליד ורונה. לאחר מותה הוענקה לה מדליית זהב לאומץ צבאי של איטליה.
קורות חייה
נולדה בטריאסטה למשפחה יהודית שהיגרה מצ'כוסלובקיה (במקור רוזנצווייג). לאחר השלמת לימודיה החלה ללמד בבית ספר יסודי יהודי בטריאסטה. החל מ-1938 סבלה יחד עם משפחתה מרדיפות המשטר הפשיסטי אך המשפחה נשארה בעיר. רק לאחר הסכם הפסקת האש בסתיו 1943 שכנעה את משפחתה לעבור לעיירה קטנה בפריולי ובכך הצילה אותם מגירוש למחנות שהיה מנת גורלם של יהודי טריאסטה.
תחילה עסקה בפעילות מחתרתית אנטי פשיסטית באזור העיר פורטוגרוארו ולאחר מכן הצטרפה לתנועת ההתנגדות הפרטיזנית האיטלקית ופעלה בנפת ורונה, באזור ואלפוליצ'לה  שמצפון-מערב לוורונה, ובאזור זביו  שמדרום-מזרח לוורונה. לאחר שנה של פעילות באזור, בעת ששהתה יחד עם עוד כ-15 פרטיזנים באזור מונטה קומונה (Monte Comune), הנמצא כ-12 ק"מ צפונית לוורונה (בקומונה גרצאנה ), כותר המחבוא שלהם על ידי חיילים גרמנים ואנשי המשמר הלאומי. לרוזאני הוצע לנסות להימלט מהמקום יחד עם מספר לא חמושים שהיו במקום, אך היא סירבה ונלחמה עם חבריה כשהיא חמושה ברובה מוסקט. היא נפצעה בקרב ונשבתה. לאחר מכן נורתה בראשה על ידי איש המשמר הלאומי ומתה. הרוצח נשפט ב-1945 ל-20 שנות מאסר, אך שוחרר זמן קצר לאחר תחילת ריצוי עונשו.
עיטורים
רוזאני עוטרה לאחר מותה במדליית הזהב לאומץ צבאי של איטליה - העיטור הצבאי הגבוה ביותר בדרגתו. רוזאני היא האישה היחידה שעוטרה במדליה זו.
אזכורים בספרות
ב-2014 יצא לאור ספר ביוגרפי אודותיה מאת ליביו איזק סירוביץ, בשם: "“Non era una donna, era un bandito” Rita Rosani, una ragazza in guerra". דמותה של רוזאני מופיעה גם ברומן הבדיוני של אליסון ריצ'מן, "גן המכתבים" (The Garden of Letters), שיצא לאור ב-2014 ותורגם לעברית.
בלז' לנדייל
בלאז' לנדייל (בהונגרית: Lengyel Balázs; 1918, בודפשט – 2007, בודפשט) היה סופר הונגרי וחסיד אומות העולם.
קורות חיים
לנדייל סיים את לימודיו בגימנסיה לותרנית בבודפשט בשנת 1936 והחל לימודי משפטים באוניברסיטת בודפשט. בתקופת לימודיו היה לנדייל חבר בחוג אנטי-פשיסטי. הוא כתב מאמרים תחת שמות בדויים בעיתון הונגרי בעל נטייה לאומית, ועבד בשירות הציבורי.
לנדייל היה אחיה התאום של פירושקה לנדייל, שלימים הוכרה אף היא בתור חסידת אומות העולם.
בתקופת מלחמת העולם השנייה
בשנת 1940 השלים את עבודת הדוקטורט שלו במשפטים. באביב 1942 הכיר לנדייל את המשוררת אגנש נמש נאג' והתגורר עמה בבודפשט.
בסתיו 1942 גויס לצבא הונגריה והיה מפקד מחלקה בבצ'יי שבסרביה ובמוראו שבאוסטריה. ב-1943 ובתחילת 1944 הופיעו כתביו בעיתון ההונגרי "Magyar Csillag" ("הכוכב ההונגרי").
עם פלישת הגרמנים להונגריה במרס 1944 עדיין היה לנדייל בצבא ההונגרי. הוא היה לבוש מדים וכך הצליח להבריח יהודייה מאחד מהבתים בבודפשט שסומנו בטלאי צהוב אל מחוץ לעיר, אל העיר מזקבשד, שם שהתה בחסות מסמכים מזויפים של זהות ארית. מאוחר יותר ליווה אותה בחזרה לבודפשט, ושם הסתתרה עד הגעת הצבא האדום.
באפריל 1944 התחתן לנדייל עם אגנש נמש נאג'.
בתקופת שלטון צלב החץ בסוף 1944 עזב לנדייל את הצבא ונע עם אשתו לכפר הקטן אלשומיהאיפאלבה (Alsómihályfalva) בדרום מערב הונגריה (כיום הכפר דוני מיהאלייבץ (Donji Mihaljevec) בצפון קרואטיה). לנדייל הבריח יהודיה לכפר זה והוא ואשתו הסתירו אותה למרות הסיכון לחייהם.
הכרה
בשנת 1997 הוכר לנדייל על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם.
תסמונת הוואנה
מחלקת המדינה של ארצות הברית, מחלקת ההגנה וגופים פדרליים אחרים התייחסו לאירועים כ"אירועי בריאות חריגים", בעוד שמנהל סוכנות הביון המרכזית, ויליאם ג'יי ברנס, כינה אותם בפומבי תקיפות. אין הסכמה של מומחים לגבי הגורם לתסמונת: ועדת מומחים של האקדמיות הלאומיות למדעים, הנדסה ורפואה הגיעה למסקנה בדצמבר 2020 כי אנרגיית מיקרוגל (במיוחד, אנרגיית RF פועמת מכוונת) "נראה כי היא המנגנון הסביר ביותר בהסבר המקרים הללו מבין אלו שהוועדה שקלה", אך כי "כל סיבה אפשרית נותרה ספקולטיבית". סיבות אפשריות אחרות שהוצעו כללו אולטרסאונד, חומרי הדברה או מחלות פסיכוגניות המוניות.
לפני מרץ 2023, שירותי הביון האמריקאים לא הגיעו להסכמה או קביעה רשמית לגבי הגורם לתסמונת הוואנה, אם כי פקידי המודיעין והממשל האמריקאי הביעו חשדות בפני העיתונות כי המודיעין הצבאי הרוסי היה אחראי לכך. בינואר 2022, סוכנות הביון המרכזית פרסמה הערכת ביניים, שבה הגיעה למסקנה כי התסמונת אינה תוצאה של "קמפיין עולמי מתמשך של מעצמה עוינת". מעורבות זרה נשללה ב-976 מקרים מתוך 1,000 שנבדקו. בפברואר 2022, פאנל מומחים שהורכב על ידי ממשל ג'ו ביידן פרסם תקציר מנהלים, שלפיו לחץ או תגובות פסיכוסומטיות לא יכלו להסביר חלק מהאירועים של תסמונת הוואנה שסקרה, ושגלי רדיו יכלו לגרום לחלק מהפציעות של סוכני CIA ודיפלומטים. בערך באותו זמן, מחלקת המדינה הזמינה את קבוצת הייעוץ של JASON לחקור את הסיבה. בפברואר 2022, מחלקת המדינה פרסמה את דו"ח JASON, שלפיו נקבע כי אין זה סביר שהתקפת אנרגיה מכוונת גרמה לתקריות.
במרץ 2023, שבע סוכנויות מודיעין אמריקאיות השלימו סקירה של המקרים המוצעים של תסמונת הוואנה, ופרסמו דו"ח לא מסווג עם קונצנזוס לפיו "מודיעין זמין מצביע באופן עקבי נגד מעורבותם של יריבים לארצות הברית בגרימת התקריות המדווחות" וכי מעורבות של יריב זר היא "מאוד לא סבירה".
המשרד לביטחון לאומי (אזרבייג'ן)
המשרד לביטחון לאומי של אזרבייג'ן (אזרית: Milli Təhlukəsizlik Nazirliyi) היה המשרד הממשלתי במדינה המופקד על ביטחון המדינה והגנתה מפני מרגלים.
בנובמבר 2015 המשרד פורק וסמכויותיו פוזרו בין שירות ביטחון המדינה החדש ושירות ביון חוץ.
משימות ויעדים
המשרד לביטחון לאומי של אזרבייג'ן היה אחראי לביצוע מגוון תפקידים, לרבות:
הרפורמות
ב-1 באוגוסט 2003 נודע כי הנשיא חיידר אלייב מבקש לערוך שינויים מבניים במערך הביטחוני של המדינה. השירות לסיכול ריגול צבאי העצמאי הפך ליחידת סמך במשרד לביטחון לאומי, כאשר מינהל משמר הגבול פורק והפך לארגון עצמאי בשם שירות משמר הגבול הממלכתי.
ב-14 בנובמבר 2015 המשרד פורק וסמכויותיו פוצלו בין השירות לביטחון המדינה, שהופקד על ביטחון פנים ושירות ביון חוץ, שהיה לסוכנות הביון האזרית, שהופקדה על ביון חוץ.
פולס
בפיזיקה, פולס (מאנגלית: pulse, בעברית: דֹּפֶק, ברבים דְּפָקִים, לעיתים נקרא פעימה) הוא גל שאינו מחזורי, אלא הפרעה בודדת (בעיקר קצרה) שנעה במרחב. פולסים מקיימים את כל התופעות הפיזיקליות של גלים, וקיימים להם שימושים טכנולוגיים רבים, אם בשידור אנרגיה חזקה ומרוכזת לזמן קצר כמו בלייזר פולסים או מכ"ם פעימות, ואם בעיבוד אותות ובתקשורת ספרתית לצורך תשדורות בקצב גבוה וברוחב סרט (תחום תדירויות) גדול. פולסים מופיעים גם בטבע, למשל ברקים וכוכבי פולסר.
הגדרה
גל הוא פונקציה של המרחב שמשתנה בזמן כך שערכיה נשמרים בנקודות שנעות בכיוון כלשהו במהירות קבועה. בגל מחזורי זוהי פונקציה מחזורית, והיא חוזרת על עצמה בנקודות קבועות במרחב בכל זמן מחזור, או בכל אורך גל בזמן קבוע. פולס הוא פונקציה שאינה מחזורית הנעה במרחב, והיא מתארת הפרעה בודדת שנעה בתווך (או בריק, במקרה של גל אלקטרומגנטי).
ניתן לתאר פולס כאוסף של גלים סינוסיים בעזרת התמרת פורייה, הנקרא חבילת גלים. פולסים קצרים מתוארים על ידי ספקטרום תדרים רחב ופולסים ארוכים מתוארים על ידי ספקטרום תדרים צר.
כאשר פולס נע בתווך ומגיע לקצהו, הוא מוחזר. אם קצה התווך חופשי, הפולס יחזור באותה הצורה. לדוגמה, פולס בחבל שקצהו חופשי לנוע יחזור ממנו באותה הצורה. אם קצה התווך קשור, הפולס מוחזר מהופך. לדוגמה, פולס עם העתק כלפי מעלה בחבל שקצהו מוחזק במקומו מוחזר עם העתק כלפי מטה. במעבר מתווך צפוף לתווך דליל יותר ההחזרה תהיה כמו זו מקצה חופשי, ובמעבר מתווך דליל לתווך צפוף יותר ההחזרה תהיה כמו זו מקצה קשור.
צורות גל
בעיבוד אותות ספרתי נעשה שימוש בפולסים המשמשים לתקשורת ספרתית. פולסים מצורות שונות משמשים להעברה מיטבית של אותות כתלות בקצב האפנון שלהם. שימוש נרחב נעשה בפולסים בצורת פונקציית המלבן. פולס גאוסי הוא פולס בצורת פונקציית הגאוסיאן והוא נוצר על ידי מסנן גאוסי. הפולס הגאוסי משמש במכניקת קוונטים לתיאור פונקציית הגל של חלקיק חופשי. פולס בצורת פונקציית דלתא של דיראק נקרא הלם (באנגלית: impulse). ניתן ליצור פולסים של מתח חשמלי בצורות שונות בעזרת מחולל אותות, וקיימים מחוללים ייחודיים הנקראים מחוללי פולסים.
ניתן ליצור פולסים בעזרת מקורות של גלים סינוסיים על ידי העברת קטע סופי של הגל. מכ"ם פולסים משדר פולסים של גלי רדיו וקולט את הגלים המוחזרים. פולסים של אור לייזר שימושיים כאשר יש צורך בעוצמה גבוהה.
שימושים
בעיבוד אותות ובמתמטיקה:
ולנס סמיקונדקטור
ולנס סמיקונדקטור בע"מ היא חברה ישראלית המפתחת שבבים לתעשיית האודיו-וידאו ולתעשיית הרכב, בטכנולוגיית שפיתחה, לתקשורת מהירה בתוך הרכב.
החברה פיתחה את טכנולוגיית HDBaseT לקישוריות מהירה, המאפשרת להפיץ תוכני מולטימדיה באיכות אולטרה HD למרחקים ארוכים (עד 100 מטר) ללא צורך בדחיסה. ביוני 2010 הקימה החברה, יחד עם החברות LG אלקטרוניקה, סמסונג וסרטי סוני את HDBaseT Alliance, ארגון ללא כוונת רווח שמטרתו קידום טכנולוגיית HDBaseT כתקן עולמי לקישוריות מהירה ביותר (ultra-high-definition, digital connectivity). לארגון הצטרפו יותר ממאתיים חברות. בינואר 2013 הוצגו לראשונה מוצרי HDBaseT בתערוכת CES בלאס וגאס.
בספטמבר 2015 הוענק לחברה על פיתוח טכנולוגיית HDBaseT.
ביולי 2007 השלימה החברה, שבאותה עת העסיקה עשרה עובדים, גיוס ראשון של שבעה מיליון דולר. ביולי 2011 גייסה החברה 14 מיליון דולר. בינואר 2016 גייסה החברה 20 מיליון דולר. באפריל 2017 גייסה החברה 60 מיליון דולר. בנובמבר 2018 גייסה החברה 63 מיליון דולר. בספטמבר 2021 התמזגה החברה עם חברת ספאק, והחלה להיסחר בבורסה לניירות ערך בניו יורק, בשווי שוק של 1.1 מיליארד דולר.
.ug
היא סיומת האינטרנט באוגנדה. הסיומת מנוהלת כיום על ידי חברת i3C.
בניגוד למדינות כמו סין, שמטילות הגבלות על תהליך רכישת הדומיין, ממשלת אוגנדה אינה מגבילה מי יכול לקנות שמות דומיינים.
זיגפריד מלוקסמבורג
זיגפריד או זיגפרואה (נולד בין 922 ל-928 - נפטר באוקטובר 998) נחשב בעיני רבים לרוזן הראשון של לוקסמבורג. למעשה, הוא היה רוזן במוזל ובארדנים. זיגפריד היה גם היועץ של המנזרים מקסימין מטריר ואכטרנך.
ביוגרפיה
זיגפריד נולד בין 922 ל-928, והיה בנו של אביר הקודש ויגריך מלותרינגיה וקונגונד מצרפת, בתה של ארמנטרוד מצרפת, בתו של לואי השני, מלך צרפת. כמו כן, הוא מייסדו של בית לוקסמבורג, שהסתעף מבית ארדן-ורדן.
זיגפריד ירש את נחלותיו של אביו בלורן העילית, ובשנת 958 ניסה להרחיב את שטחיו לעבר אזור בודו ליד המנזר הבנדיקטיני של סטאבלוט, אולם נכשל בכך. מכיוון שנכשל זיגפריד בנסיונותיו להתרחב לעבר המז, ועקב חששו להתרחב לעבר המוזל כדי לא להתעמת עם הערים טריר ומץ, הוא הפניה את מבטו לעבר עמק האלזט. במרכז נחלתו בנה זיגפריד בשנת 963 את מבצר לוקסמבורג, ובתוך זמן קצר הוקמה עיר מסביב למבצר. אף על פי שהשתמש בתואר רוזן, התואר "רוזן לוקסמבורג" ניתן רק 150 שנים לאחר מכן לווילהלם הראשון, רוזן לוקסמבורג.
בשנת 998 מת זיגפריד, ובמקומו עלה לשלטון בנו היינריך הראשון, רוזן לוקסמבורג.
משפחתו
בשנת 950 בקירוב התחתן זיגפריד עם הדוויג מנורדגאו (937–992), בתו של אברהארד הרביעי, רוזן נורדגאו. ילדי הזוג היו:
סבכי שחור-כיפה
סבכי שחור-כיפה (שם מדעי: Sylvia atricapilla) הוא ציפור שיר קטנה ממשפחת הסבכיים. אורך גופה 13-15.6 ס"מ, אורך כנפה 8.2-7 ומשקלה 18–25 גרם.
בישראל הסבכי שחור הכיפה הוא חולף מצוי, שנודד לרוב בלהקות דלילות. זמני הנדידה: סוף אוגוסט עד נובמבר, וסוף פברואר עד סוף מאי. בשתי עונות הנדידה הזכרים מקדימים את הנקבות במספר ימים. בזמן הנדידה, הסבכי שחור הכיפה הוא ציפור פעילה ובולטת, לעומת שאר בני משפחתו החששנים.
הסבכי שחור הכיפה ניזון מחרקים מעופפים שונים, ובאביב אוכל גם תותי עץ. במדבר הוא ניזון גם מזרעים, ומדי פעם אפילו עלים.
נפוץ באירופה מלבד סקנדינביה וצפון רוסיה, ועד מרכז אסיה. דוגר גם בצפון אפריקה ובמזרח התיכון עד לבנון. חי ביערות עם תת-יער גבוה. בדרום אירופה וצפון אפריקה הסבכי שחור-הכיפה הוא ציפור יציבה (שאינה נודדת). האוכלוסיות משאר תחומי תפוצתו נודדים - עד כ-340 מיליון ממין זה כל שנה.
הסבכי שחור הכיפה מקנן בשיחים, קרוב לקרקע.
סבכי שחור-כיפה בתרבות
נוכחותה ושירתה של ציפור זו עוררו את השראתם של אמנים איטלקים מזה זמן רב. "La Capinera" (שחור-כיפה באיטלקית) הוא אחד משיריו המפורסמים ביותר של המשורר ג'ובני פסקולי. "Storia di una capinera" הוא סרט מ-1993 שביים פרנקו זפירלי (הופץ בשמו הבינלאומי "דרור").
באופרה של אוליבייה מסייאן, "Saint-François d'Assise", קריאת הסבכי שחור הכיפה מסמלת את הקדוש פרנציסקוס מאסיזי.
הסבכי שחור הכיפה נחשב מעדן בכמה מדינות במזרח התיכון, שם רבים מציפורים אלו נלכדות באופן בלתי חוקי בכל שנה. (ראו קישור חיצוני)
אגברט, הארכיבישוף מטריר
אגברט (950 - 9 בדצמבר 993) היה הארכיבישוף מטריר משנת 977 ועד מותו.
ביוגרפיה
אגברט היה בנו של דירק השני, רוזן ארצות השפלה. לאחר שלמד במנזר אגמונד ובחצרו של ברונו הראשון, הוא הפך לקאנצלר של אוטו השני בשנת 976. בשנה שלאחר מכן אגברט מונה לראש הארכידיוקסיה של טריר. בשנת 984 הוא הצטרף לקנוניה של היינריך השני, דוכס בוואריה, שזמן להדיח את אוטו, אך שנה לאחר מכן העביר את נאמנותו לאוטו פעם נוספת.
אגברט היה ידוע כפטרון של המדעים והאמנויות. אגברט היה זה שהזמין ממנזר רייכנבאו כרך מאויר של ספר תהילים (כרך זה היה ידוע בכינוי הקודקס האגברטי). עם זאת, החל ממינויו לארכיבישוף החלה טריר להתמודד מול רייכנאו על תפקיד המרכז האמנותי בעולם האוטוניאני.
ג'וזף הנרי שארפ
ג'וזף הנרי שארפ (באנגלית: Joseph Henry Sharp; 27 בספטמבר 1859 - 29 באוגוסט 1953) היה צייר אמריקאי וחבר מייסד של אגודת האמנים בטאוס. הנשיא תיאודור רוזוולט הזמין אותו לצייר את דיוקנאותיהם של 200 לוחמים אינדיאנים ששרדו את קרב ליטל ביגהורן.
ראשית חייו
שארפ נולד בברידגפורט, אוהיו ב-27 בספטמבר 1859 להורים מהגרים איריים. אביו היה סוחר במקצועו. מילדות, שארפ היה מוקסם מכל מה שקשור לאינדיאנים האמריקאים. כילד, שארפ כמעט טבע בתאונת שחייה, האירוע פגע לצמיתות בשמיעתו, ובהדרגה הוא נעשה חירש לחלוטין. כתוצאה מכך היה עליו ללמוד לקרוא שפתיים ונשא עמו משטח כתיבה.
בשנת 1881 נסע שארפ לאירופה, שם למד במשך שנה באקדמיה המלכותית לאמנויות באנטוורפן, בלגיה.
חוסיין יאסר
חוסיין יאסר אל-מוחמדי עבד א-רחמן (בערבית: حسين ياسر محمدي عبد الرحمن; נולד ב-9 בינואר 1984) הוא כדורגלן עבר קטרי ששיחק בעמדת הקשר.
ג'וזף הנרי שארפ
ראשית חייו
הוא חזר לארצות הברית ובשנת 1883 עשה את מסעו הראשון למערב ארה״ב, ביקר במדינות ניו מקסיקו, אריזונה, קליפורניה וויומינג, שם החל לשרטט את אנשי השבטים הפואבלו, אומטילה, קליקיטאט ואחרים.
חוסיין יאסר
קריירה
יאסר התחיל לשחק כדורגל כאשר הצטרף לקבוצת הילדים של אל-אהלי וכעבור שנה עבר לאל-ח'ור הקטרית. בגיל 17 נרכש על ידי א-ריאן. כעבור שנה חתם במועדון הפאר האנגלי מנצ'סטר יונייטד והושאל מיידית לרויאל אנטוורפן כיוון שלא קיבל אישור עבודה משלטון הממלכה המאוחדת.
ג'וזף הנרי שארפ
ראשית חייו
בשנת 1885 נסע שוב לאירופה עם ג'ון האוזר, אמן נוסף מסינסינטי, שלמד איתו באקדמיה המלכותית לאמנויות יפות במינכן. שארפ למד גם באקדמיה ז'וליאן בפריז, ובשנות ה-1890 אצל פרנק דובנק באיטליה.
חוסיין יאסר
קריירה
בשנת חתם בא.א.ל. לימסול מליגת העל הקפריסאית. שנה לאחר מכן עזב את המועדון בגלל בעיות אישיות וחזר לקטר בה חתם א-סד. עלי בן-ערביה ששיחק עמו בקבוצה ובעברו שיחק במנצ'סטר סיטי המליץ לאחרונים על המשחק ובאוגוסט חתם במועדון. במדי סיטי רשם רק הופעה אחת במשחק במסגרת גביע הליגה האנגלי נגד דונקסטר רוברס. בינואר חזר לא-ריאן.
ג'וזף הנרי שארפ
קריירה אמנותית
שארפ חזר לסינסינטי שם התחתן עם אדי ולימד באקדמיה לאמנות בסינסינטי. בתקופה זו הוא צייר דיוקנאות של חברי הקהילה המקומית. בשנת 1890 הקימו שארפ ו-12 אמנים נוספים מסינסינטי את מועדון האמנות של סינסינטי.
חוסיין יאסר
קריירה
בקיץ חתם בספורטינג בראגה מליגת העל הפורטוגלית. ב-20 בספטמבר הפך לקטרי הראשון שמשחק בגביע אופ"א בהפסד 2-1 להאמרבי. בגומלין שב-4 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 0-4.
ג'וזף הנרי שארפ
קריירה אמנותית
בשנת 1893 ערך את מסעו השני למערב בחברת ג'ון האוזר, שלמד עמו באירופה. הם ביקרו בפעם הראשונה בטאוס, ניו מקסיקו, שארפ דיווח למגזין "הרפרס וויקלי" על החיים של האינדיאנים בפאבלו טאוס. הרי סנגר דה כריסטו והתרבות הילידית המקומית עוררו את התלהבותו, אותה חלק עם עמיתיהם ארנסט בלומנשיין וברט פיליפס באקדמיה ז'וליאן בשנה לאחר מכן.
חוסיין יאסר
קריירה
בקיץ חתם באל-אהלי. ב-27 בינואר 2010 עזב את המועדון ושילם 300 אלף דולר וכעבור מספר שעות חתם לשלוש שנים ביריבתה הגדולה א-זמאלכ.
ג'וזף הנרי שארפ
קריירה אמנותית
שארפ המשיך ללמד בסינסינטי עד 1902. בתקופה זו בילה גם במונטנה, שם צייר סצנות של חיי הילידים ודיוקנאות של בני שבטי המישורים. בשנת 1900 הוצגו דיוקנאות אלה בוושינגטון הבירה. מוסד הסמית'סוניאן קנה אחד עשר מהדיוקנאות שהוא צייר.
חוסיין יאסר
קריירה
ב-11 באוגוסט 2011 חתם לשנתיים בליירסה מליגת העל הבלגית. בשנת ניהל מגעים עם מספר קבוצות מליגת העל המצרית, אך אשתו סירבה לעבור למצרים בגלל ההפיכה במצרים שהתרחשה שנה קודם לכן.
ג'וזף הנרי שארפ
קריירה אמנותית
הנשיא תיאודור רוזוולט, התעניין בציוריו והזמין אותו לצייר דיוקנאות של 200 לוחמים אינדיאנים ששרדו את קרב ליטל הורן. כדי להיות מסוגל להישאר באזור, שארפ כנראה עשה הסדר פרטי עם סמואל ריינולדס, סוכן הנציבות האינדיאנית של ארצות הברית במונטנה, וקיבל אישור לבנות בקתת עץ על אדמות ממשלה. זה היה סמוך למקום המפגש של שני נהרות.
חוסיין יאסר
קריירה
ב-10 ביולי 2013 חתם באל-וכרה במדיה שיחק שלוש שנים. ביולי חתם בוואדי דגלה במדיה שיחק שנה אחת בסיומה פרש מכדורגל.
ג'וזף הנרי שארפ
קריירה אמנותית
פיבי הרסט (אמו של ויליאם רנדולף הרסט) קנתה 80 מציוריו של שארפ של הילידים האמריקאים. הקניה איפשר לו להפסיק ללמד לעבור לבקתה ולהתמסר לציור. הרסט הזמינה 75 דיוקנאות נוספים שכללו דמויות משבטי המישורים הגדולים. (כל אוסף הרסט של 155 מציוריו של שארפ נתרם בסופו של דבר לאוניברסיטת קליפורניה, ברקלי.)
שארפ המשיך לבלות את הקיץ בניו מקסיקו, ובשנת 1909 רכש קפלה לשעבר בטאוס לשימוש כסטודיו.
חוסיין יאסר
קריירה בינלאומית
הוא נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע אסיה בכדורגל 2011.
ג'וזף הנרי שארפ
קריירה אמנותית
בתגובה לנוף ולאור החדשים של ניו מקסיקו, שארפ החל לשנות כמה מהטכניקות הציור שלו. בשנת 1915, הפך שארפ לאחד מששת החברים המייסדים של אגודת האמנים של טאוס, שהוא היה הבכיר והמנוסה ביותר. הם עבדו כקואופרטיב מכירות לפיתוח טאוס כקהילה אמנותית מוכרת. הם המשיכו כחברה עד 1927.
החל משנת 1930, שארפ נסע מספר פעמים להוואי יחד עם אשתו השנייה, לואיז. בעודו בהוואי, שארפ צייר רק להנאתו. לבקשתו של בעל גלריה מקומי, שארפ הסכים להציג כמה מעבודותיו.
חוסיין יאסר
חיים אישיים
יאסר נולד בקטר למשפחה ממוצא מצרי. אביו היה כדורגלן בעברו במצרים בשנות ה-70 של המאה ה-20. אחיו הם הכדורגלנים אחמד יאסר ומוחמד יאסר.
ג'וזף הנרי שארפ
מוות
שארפ סגר את הסטודיו בטאוס כשהיה בן 93 כדי לנסוע לקליפורניה. הוא התכוון לחזור לטאוס בשנה שלאחר מכן, אבל חלה ומת בפסדינה, קליפורניה, ב-29 באוגוסט 1953.
חוסיין יאסר
חיים אישיים
נשוי לאנג'י בעלת אזרחות בלגית. בשנת ילדה את בנם יונס.
אסירי השמש
אסירי השמש (בצרפתית: Le Temple du Soleil) הוא הספר הארבעה עשר בסדרת הקומיקס "הרפתקאותיו של טינטין" אשר נכתב ואויר על ידי הסופר והצייר הבלגי ארז'ה. רצועות הקומיקס של עלילת הספר הוצגו לראשונה במהלך שנת 1949. זהו ספר המשך לשבעת כדורי הבדולח, כשהספר הבא אחריו הוא ארץ הזהב השחור.
עלילת הספר
בסוף הספר הקודם - לאחר שפרופסור קלקולוס נחטף על ידי בני האינקה האינדיאנים, קפטן האדוק, טינטין וכלבו שלגי (snow), יוצאים לפרו כדי לחלצו.
השלושה מנסים לעלות לאוניית המשא "פצ'אקמק" בה סברו כי קלקולוס מוחזק, אך פורצת מגפה באוניה ומוטל עליה הסגר לשלושה שבועות. טינטין עולה על האוניה בכל זאת, משום שהוא חושב שהרופא שיקר להם בעניין המגפה ואמר זאת רק כדי לעכב אותם מלעלות לאונייה.
על ה"פצ'אקמק", טינטין מגלה כי בני האינקה אכן מחזיקים את קלקולוס באונייה תחת סם שינה, מכיוון שחילל את הקודש כשענד את צמידו של "ראסקאר קאפאק", שהמומיה שלו מקודשת על ידי בני האינקה. בן האינקה צ'יקיטו מגלה את טינטין ומאיים עליו בנשק. טינטין מצליח לחמוק מהאוניה מבלי להתפס. בינתיים קפטן האדוק מנסה לחפש אותו, ומשלא מצליח הוא קרא לעזרתו את צמד הבלשים תומסון ותומפסון. בסופו של דבר הקפטן פוגש את טינטין והם עולים לרכבת לחואגה, בלי שני הבלשים.
באמצע הנסיעה ברכבת ניתק הקרון והתרסק, אך טינטין, קפטן האדוק ושלגי הצליחו לקפוץ בזמן ולהינצל. טינטין מבין שזה היה ניסיון התנקשות.
הם מגיעים לחואגה ומנסים לברר בנוגע לקלקולוס, אך המקומיים מתחמקים מתשובה. לפתע מבחין טינטין בשני גברים מקומיים מתעללים בילד קטן בשם זורינו. הוא מגן עליו, ולאחר מכן זורינו מבקש ממנו לפגוש אותו למחרת במקום בשם "גשר האינקה". בנוסף, כשטינטין הולך ברחוב, הוא פוגש באינדיאני שמזהיר אותו מפני סכנות, ונותן לו קמע. למחרת בבוקר טינטין, האדוק, שלגי וזורינו נפגשים, ויוצאים למסע אל "מקדש האינקה" שם, כפי שטוען זורינו, שבוי פרופסור קלקולוס. זורינו מסביר להם שהאנשים פחדו מנקמת האינקה ולכן לא גילו להם היכן קלקולוס נמצא, וכי הוא אינו מפחד כל עוד הוא עם טינטין והאדוק.
הם יוצאים למסע, בו הם עוברים הרפתקאות רבות, ביניהן ניסיון של אינדיאנים לחטוף את זורינו, קונדור שמנסה לטרוף את שלגי, מפולת שלגים, נהר שורץ תנינים ועוד.
בסופו של דבר הם מגיעים לאזור שבו אמור להימצא המקדש. הם מגיעים לנהר גדול והולכים לאורכו, עד שמגיעים למפל. האדוק וזורינו עוברים בעזרת חבל לצידו השני של הנהר, אך כשטינטין ושלגי מנסים לעבור החבל נקרע והם נופלים אל הנהר, שם הם מגלים מעבר נסתר למקדש השמש שנמצא מאחורי המפל. הם ממשיכים במעבר התת-קרקעי עד המקדש. הם פורצים הישר לאולם המרכזי, ובני האינקה הזועמים אוסרים אותם. בכלא, טינטין מביא לזורינו את הקמיע שהוא קיבל מהאינדיאני בחואגה כדי לעודד אותו.
לאחר זמן מה הם מובאים בפני נסיך האינקה, שמחליט שכיוון שהם חדרו למקדש השמש, הם יוצאו להורג בשריפה. כיוון שזורינו הדריך אותם, הוא יוקרב מיד על מזבח השמש. זורינו מראה לנסיך האינקה את הקמיע שקיבל מטינטין. נסיך האינקה שואל את טינטין איך השיג את הקמיע ואז מתערב הואקו, כהן גדול של השמש, ומסביר לנסיך האינקה שהוא זה שנתן לטינטין את הקמיע, כיוון שראה אותו עוזר לזורינו כששני הבריונים תקפו אותו בחואגה. נסיך האינקה מקבל את ההסבר, אבל קובע שהקמיע יגן רק על זורינו, ואילו טינטין והאדוק יוצאו להורג. הוא מציין שזה יקרה בחודש הקרוב, אבל נותן לטינטין ולהאדוק לקבוע את היום והשעה שבה ימותו. בינתיים הם יחזרו לכלא.
בכלא מגלה טינטין בעיתון ישן שהאדוק שמר להדלקת המדורה, ידיעה מרעישה - בעוד 18 יום בשעה 11 יתרחש ליקוי חמה. טינטין מבקש מנסיך האינקה להוציאם להורג במועד זה, ונסיך האינקה מסכים.
ביום ההוצאה להורג, מובלים טינטין והאדוק למוקד. גם קלקולוס מובא לאותו מוקד ונקשר בין שניהם. הואקו מנסה להדליק את המדורה בקרני השמש, אך טינטין קורא לשמש שתסתיר את פניה אם היא לא חפצה במותם. לתדהמת כולם, מתרחש ליקוי חמה. בני האינקה נתקפים בפאניקה, ומבקשים מטינטין להחזיר את השמש. "לבקשת טינטין" השמש אכן חוזרת, והאינדיאנים משחררים אותו מיד. טינטין מבקש מנסיך האינקה לשחרר את הפרופסורים המוזכרים ב"שבעת כדורי הבדולח" מתרדמתם ולגאול אותם מייסוריהם. נסיך האינקה מסכים ומראה לטינטין איך עובד הכישוף שגרם לחוקרים למחלה המסתורית. ברגע שהוא מבטל את הכישוף הפרופסורים הרדומים אכן מתעוררים. טינטין והאדוק נשבעים שלעולם לא יגלו את מקום המקדש, נסיך האינקה מביא להם מתנות ונפרד מהם בידידות. זורינו עצמו מחליט להישאר עם בני האינקה. טינטין, האדוק, קלקולוס ושלגי חוזרים לאירופה.
עיבוד קולנועי
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-2013. העלילה מבוססת על שני ספרי הקומיקס של "אסירי השמש" ו "שבעת כדורי הבדולח". הסיפור מתרחש באירופה ופרו בעקבות גילוי מומיה ושבעת כדורי בדולח שהיו שייכם למומיה בשם ראסקאר קאפאק, משבט האינקה. בבימוי של פיטר ג'קסון.
ויקטוריה אבריל
ויקטוריה אבּריל (בספרדית: Victoria Abril; נולדה ב-4 ביולי 1959) היא שחקנית וזמרת ספרדייה.
ביוגרפיה
ויקטוריה אבריל נולדה במדריד בשם ויקטוריה מרידה רוחאס. בשנת 1976 התפרסמה בספרד בזכות הופעתה במופע Un, dos, tres... responda otra vez. בנוסף לסרטים ספרדיים, הופיעה גם בסרטים שצולמו בצרפת, באיטליה ובאיסלנד.
גילמה תפקידים ראשיים באחדים מסרטיו של פדרו אלמודובר: "קשור אותי! אהוב אותי!" (1990), "עקבים גבוהים" (1991) ו"קיקה" (1993). בשל הופעותיה החוזרות בסרטים של אלמודובר, דבק בה לעיתים הכינוי "נערת אלמודובר" (Chica Almodóvar).
בשנת 1995 שיחקה בדרמת הפשע "Nobody Will Speak of Us When We're Dead" של הבמאי אגוסטין דיאס יאנס.
בשנת 1999 כיכבה בסרט הדרמה של הבמאי מנואל גומז פריירה "Entre las piernas" לצד חאווייר ברדם.
אבריל הופיעה גם בסרטים רבים של במאים אחרים, בין היתר בסרטו של אנטוניו בנדרס "גשם קייצי" משנת 2006. בשנת 2016 שיחקה בסרט הצרפתי "ג'וזפין קצת בהריון".
אבריל היא גם זמרת, ובשנת 2005 יצא אלבומה, בסגנון בוסה נובה-ג'אז, PutchEros do Brasil. ניסתה לייצג את ספרד בתחרות אירוויזיון 1979, אך שירה, "Bang-Bang-Bang", הגיע רק למקום השני בתחרות הקדם הספרדית.
לאבריל שני בנים.
דחשור
דחשור (ערבית: دهشور, תעתיק מדויק: דהשור; בקופטית: ⲧⲁϩϭⲟⲩⲣ) הוא נקרופוליס מלכותי השוכן על הגדה המערבית של הנילוס, במרחק של כ-40 קילומטרים דרומית לקהיר ובמרחק של כ-8 קילומטרים דרומית לסקארה, היה חלק מהאזור שהיה בשליטה האדמיניסטרטיבית של הבירה העתיקה ממפיס. הנקרופוליס מפורסם בזכות הפירמידות השוכנות בו, ששתיים מתוכן נחשבות לעתיקות ביותר, הגדולות ביותר והמשומרות בצורה הטובה ביותר במצרים. דחשור הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1979.
עד לאחרונה האתר היה בלתי נגיש לתיירים, וזאת בשל היותו בתוך התחום של בסיס צבאי.
הפירמידות
הפירמידה הנטויה והפירמידה האדומה נבנו בתקופת שלטונו של פרעה סנפרו, אביו של ח'ופו מהממלכה הקדומה. הצורה הבלתי רגילה של הפירמידה הנטויה היא ייחודית, והיא מייצגת צורת מעבר של פירמידות שנבעה ככל הנראה מבעיה הנדסית שנוצרה במהלך הבנייה. הפירמידה האדומה היא הפירמידה הראשונה בעולם שכל צדדיה חלקים. פירמידה זו היא השלישית בגודלה במצרים, ולמרות זאת היא אחת הפירמידות הפחות מוכרות.
הפירמידה של המלך אמנמחת השני מהשושלת ה-12 נפגעה קשות. בסמוך אליה נמצאים מספר קברים של נשות מלוכה המכילים כמות גדולה של תכשיטים. הפירמידה של סן אוסר השלישי הייתה חלק ממתחם גדול שכלל פירמידות קטנות יותר של נשות חצר המלך, וכן פירמידה נוספת בדרום. בגלריית קבר הנמצאת בסמוך לפירמידה זו נמצאו שני אוצרות הקשורים לבנותיו של המלך. הפירמידה השחורה מתוארכת לשלהי תקופת שלטונו של אמנמחת השלישי, ואף על פי שהיא נפגעה במשך השנים היא עדיין נחשבת לאחד המונומנטים המרשימים באתר, מלבד שתי הפירמידות של סנפרו. פירמידיון (אבן הקצה) הגרניט של הפירמידה השחורה מוצג לציבור בהיכל הראשי של המוזיאון המצרי בקהיר. בסמוך לפירמידה נמצא קברו של המלך חור מהשושלת ה-13, ואתר הקבורה של נובהטפטי-קרד שככל הנראה הייתה בתו.
בדחשור יש פירמידות נוספות המתוארכות לתקופת השושלת ה-13. עד כה נחקרה מתוכן רק זו של אמני קמאו (ככל הנראה מדובר במלך סהטפיבר).
מסביב לדחשור נמצאו בתי קברות רחבים של פקידי ממשל מתקופת הממלכה הקדומה והממלכה התיכונה. דחשור היה הנקרופוליס המלכותי בתקופת שלטונו של אמנמחת השני מהשושלת ה-12.
בשנת 2017 התגלו בדחשור שרידי פירמידה נוספת המתוארכת לתקופת השושלת ה-13.
אירוויזיון למקהלות 2017
האירוויזיון למקהלות 2017 היא התחרות ה-1 של האירוויזיון למקהלות. לטביה אירחה את האירוויזיון הזה בארנה ריגה.
פורמט
המדינות החברות באיגוד השידור האירופאי זכאיות להתחרות בתחרות זו. לכל מדינה מתחרה, יש מקהלה שהיא הנציגה של אותה מדינה. כל אחת מהמקהלות מבצעת קטע מקהלה שנמשך לא יותר מ-6 דקות. כל קטע יכול לכלול לפחות יצירה מוזיקלית אחת. אבל, כל יצירה חייבת להכיל השפעה לאומית או אזורית מהמדינה המשתתפת.
השופטים
המנצח נבחר לאחר הצבעת השופטים. השופטים שהצביעו הם:
גביע הטוטו 2023/2024
גביע הטוטו לעונת 2023/2024 הוא התחרות ה-39 של מפעל גביע הטוטו, שהוא המפעל השלישי בחשיבותו של הכדורגל הישראלי (אחרי אליפות ליגת העל וגביע המדינה).
שלב הבתים
עשר הקבוצות שאינן משתתפות במפעלים האירופאים, חולקו לשני בתים על־פי אזור גאוגרפי.
מסלול קבוצות אירופה
ארבע הקבוצות המשתתפות בתחרויות של אופ"א התחילו בשלב נפרד, וזאת כדי להקל עליהן בכמות המשחקים. במשחק הראשון השתתפו שתי נציגות הליגה אשר נוטלות חלק בקונפרנס ליג, ואילו במשחק השני אלופת הליגה ומחזיקת הגביע התמודדו ביניהן (משחק זה היה גם משחק אלוף האלופים).
דיוקן של נערה עולה באש
דיוקן של נערה עולה באש (בצרפתית: Portrait de la jeune fille en feu) הוא סרט דרמה רומנטית היסטורית שיצא לאקרנים בשנת 2019. הסרט נכתב ובוים על ידי סלין סיאמה ומככבות בו אדל האנל ונעמי מרלן. עלילת הסרט מתרחשת בצרפת בשלהי המאה ה-18 ומציגה את סיפור אהבתן של בת למשפחת אצולה והציירת שנשכרת לצייר את דיוקנה. הסרט זכה במספר פרסים ולביקורות אוהדות.
עלילה
הסרט נפתח בשיעור ציור שמעבירה ציירת בשם מריאן (נעמי מרלן), ובמהלכו שואלת אחת התלמידות על ציור שמצאה. מריאן מאשרת שהיא זו שציירה אותו, ומספרת שהוא נקרא "דיוקן של נערה עולה באש".
מריאן מוצגת בפני אלואיז בתור בת הלוויה שלה לטיולים בחוץ, ומנצלת את הזמן על מנת להתבונן באלואיז כדי שתוכל לצייר אותה אחר כך מהזיכרון. במהלך המפגשים היומיים השתיים מתקרבות, וכאשר הדיוקן מושלם, מריאן מבקשת לגלות לאלואיז את האמת בעצמה ומראה לה את הציור. אלואיז מאוכזבת לגלות שהציור מציית לחוקים ולמוסכמות במקום לתת ייצוג אמיתי למי שהיא, ובהחלטה אינסטינקטיבית, מריאן הורסת אותו. אמה של אלואיז מתכוונת לפטר אותה, וחוזרת בה רק כשאלואיז מודיעה להפתעתה שהיא מוכנה לדגמן בשביל מריאן. עם זאת, היא מודיעה שהציור צריך להיות מוכן כשתחזור לאחר נסיעה של כמה ימים.
בהיעדרה של האם, הבנות מבלות את זמנן יחד עם סופי (לואנה בראמי), המשרתת בבית. הן קוראות יחד את הסיפור של אורפאוס ואורידיקה מהמיתולוגיה היוונית, ודנות על מהות הסיבה שגרמה לאורפיאוס להסתובב להביט באשתו ובכך לאבד אותה לנצח. מריאן טוענת שהפעולה של אורפיאוס נבעה מהיותו משורר יותר משהיה מאהב, ומכך שבחר לשמור את אהובתו באמצעות הזיכרון ולא בחיים. מריאן ואלואיז עוזרות לסופי לבצע הפלה, והולכות איתה למפגש של נשות הכפר, שבמהלכו נתפסת שמלתה של אלואיז באש מן המדורה - התמונה מהציור שהוזכר בתחילת הסרט. למחרת מריאן ואלואיז חולקות נשיקה בפעם הראשונה ומבלות יחד את הלילה.
מריאן רואה חזיונות של אלואיז בשמלת כלולות ברחבי האחוזה. כשהציור השני מושלם, מריאן מתעמתת עם אלואיז בנוגע לנישואיה הצפויים, אבל שתיהן מכירות בחוסר האונים שלהן לגבי העניין. מריאן מציירת לעצמה פורטרט קטן של אלואיז כמזכרת, ומציירת לאלואיז דיוקן של עצמה בעירום בעמוד מספר 28 בספר שנתנה לה.
כשאמה של אלואיז חוזרת, השתיים נפרדות, וכשמריאן פונה לצאת מהבית היא שומעת את קולה של אלואיז קורא לה להסתובב, והיא פונה לאחור ורואה את אלואיז בשמלת הכלולות שלה.
בזמן ההווה, מריאן מספרת שמאז היא ראתה את אלואיז עוד פעמיים. הפעם הראשונה הייתה בתצוגת אמנות - שבה הופיע גם ציור שלה - ושם היא ראתה דיוקן של אלואיז, יושבת לצד ילדה שהיא כנראה בתה, ומחזיקה בספר כשאצבעה מסמנת בו את עמוד 28. הפעם השנייה התרחשה בקונצרט במילאנו, ומריאן הבחינה באלואיז באחד המושבים מבלי שזו שמה לב אליה. מריאן צפתה באלואיז מקשיבה בסערת רגשות ליצירה מוזיקלית, אותה היצירה שמריאן ניגנה עבורה בפסנתר שנים קודם לכן.
קרב יוטלנד
קרב יוטלנד (באנגלית: Battle of Jutland; בגרמנית: Skagerrakschlacht, קרב מצר סקאגרק) היה קרב ימי גדול שהתחולל במלחמת העולם הראשונה. הקרב ניטש בים הצפוני, מצפון-מערב לחצי האי יוטלנד, ב-31 במאי 1916, בין הצי הקיסרי הגרמני לבין הצי המלכותי הבריטי. הוא נחשב לקרב המודרני הגדול ביותר בין אוניות שטח (להבדיל מנושאות מטוסים וצוללות), ולאחד מן הגדולים בהיסטוריה בכלל, הן בשל מספר כלי השיט שהשתתפו בו, והן בשל עוצמת החימוש שלהם. זה היה הקרב היחיד במלחמה שהתנהל בין אוניות מערכה, וסימן את תחילת הקץ של סיירת המערכה.
האסטרטגיה הימית של שני הצדדים
הבריטים הבינו את הסכנה הגדלה והולכת, והחליטו על אסטרטגיה אחרת. הצי הבריטי רוכז בצפון בריטניה, רובו במעגן סקפה פלו שבאיי אורקני מצפון לסקוטלנד (שייטת סיירות המערכה רוכזה בנמל לשון הים של פורת', במזרח סקוטלנד). כך חלש הצי הבריטי על כל היציאות מהים הצפוני צפונה ומנע את יציאת הצי הגרמני אל האוקיינוס האטלנטי דרך הים הצפוני. צי הים הגרמני הגדול מצא עצמו לכוד בבסיסיו, מנוטרל מפעילות. האסטרטגיה שהחלה להתגבש אצל הגרמנים הייתה לנסות ולשחוק את הצי הבריטי בדרך אחרת: הגרמנים תכננו פעולות שבהן יבודדו וישמידו יחידות קטנות של הצי הבריטי, כך שלאחר כמה התנגשויות כאלה יוכלו להגיע קרוב יותר לשוויון מול הצי הבריטי.
מפקד הצי הגרמני החדש, אדמירל ריינהרד שר, שנכנס לתפקידו בתחילת 1916, החליט שיש לפרוץ את המבוי הסתום בזירה הימית; אם לא ניתן לעשות זאת בעזרת הצוללות (שר היה תומך נלהב במערכת הצוללות במלחמת העולם הראשונה) יש לעשות זאת על ידי צי הים הגדול.
יחד עם התסכול הגרמני, גם הבריטים מצאו עצמם בבעיה, תודעתית ומחשבתית בעיקר: הצי הבריטי, גאוות האומה הבריטית והצי החזק ביותר בעולם, מצא עצמו מנהל מדיניות הגנתית בעיקרה. בעוד הצבא הבריטי מעורב בלוחמה הקשה והעקובה מדם בחפירות צרפת, הרי שהצי הבריטי כמעט ולא יצא מנמליו בשנתיים הראשונות למלחמה. היה זה מצב מוזר ובעייתי מאוד לצי שהתחנך על המסורת האגרסיבית והתוקפנית של נלסון; הציבור הבריטי ציפה לקרב גדול והחלטי שבו ישמיד הצי הבריטי את צי האויב, קרב בסגנון קרב טרפלגר.
השליטה בים הייתה קריטית לבריטים. שליטה זו איפשרה לבריטים להעביר לצרפת ציוד וחיילים מבריטניה, וכן להעביר תגבורות ואספקה ממדינות האימפריה הבריטית ברחבי העולם, כמו גם מארצות הברית וממדינות נייטרליות, אל הלחימה באירופה. תבוסה של הצי הבריטי משמעותה הייתה אובדן השליטה בים, ותבוסה במלחמה.
סדר הכוחות
שני הציים היו מחולקים לשני כוחות עיקריים: צי אוניות המערכה (דרדנוט), שהיה בפיקודו הישיר של אדמירל ג'ון ג'ליקו בצד הבריטי, ובפיקודו של אדמירל ריינהרד שר בצד הגרמני, וצי משני, שייטת סיירות המערכה, בפיקודו של אדמירל דייוויד ביטי בצד הבריטי ואדמירל פרנץ פון היפר בצד הגרמני. לבריטים היו 28 אוניות מערכה מול שש עשרה אוניות מערכה גרמניות.
קוטר התותחים הבריטיים היה גדול יותר מזה של הצי הגרמני, ומספרם היה רב יותר; האוניות הגרמניות היו בנויות טוב יותר ובצורה בטוחה יותר. לחלק גדול מן האוניות בשני הצדדים הייתה גם יכולת לשגר טורפדו. שייטת אוניות המערכה פרה-דרדנוט, שנלוותה לצי הגרמני, הייתה איטית וחימושה היה נחות יחסית, דבר שהכביד על הצי הגרמני. שייטת הסיירות המשוריינות הבריטיות הייתה גם היא איטית ופגיעה; שתי השייטות המיושנות היו פגיעות מאוד לכלי השיט המודרניים יותר משני הצדדים.
התוכנית הגרמנית
שר החליט לחזור לתוכנית הפעולה שהפעיל הצי הגרמני בעת הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי. על פי התוכנית, אמורה הייתה שייטת סיירות המערכה בפיקודו של היפר להפגיז את העיירה סנדרלנד, הנמצאת בצפון מזרח אנגליה, ליד ניוקאסל על נהר טיין. שר קיווה, שעם קבלת הידיעה על ההפגזה, תצא ממעגנה שייטת סיירות המערכה הבריטית, בפיקודו של ביטי, בניסיון ללכוד את הכוח הגרמני. השייטת של ביטי הייתה ממוקמת במפרץ לשון הים של פורת', כמאה קילומטרים מצפון לשם; ביטי, אדמירל אגרסיבי ואימפולסיבי, לא יבליג על התגרות כזו וימהר לצאת בניסיון ללכוד את הגרמנים, כך קיווה שר. כאשר ייצאו הבריטים, ימשוך אותם היפר לכיוון מארב של צי הים הפתוח כולו, שימתין כ-50 קילומטר ממזרח לשם, והשייטת הבריטית תושמד. שר הניח מלכודת נוספת: מכיוון שמערכת הצוללות הופסקה, עמדו לרשות הצי כעת מספר רב של צוללות. שר תכנן להציב כמה צוללות ביציאה מן המעגן הבריטי, בתקווה שאלה יצליחו להטביע אחת או שתיים מסיירות המערכה הבריטיות, וכך להחליש עוד יותר את האויב. במקביל, הוצבו מארבי צוללות ליד מעגנים נוספים של הצי הבריטי, בתקווה לפגוע באוניות נוספות, כאשר אלה ייצאו מנמליהן כדי לסייע לביטי.
שר חשש מאוד מהתערבותו של הצי הגדול הבריטי, אך קיווה שהמרחק הגדול מסקפה פלו, בסיסו של הצי הגדול, יקשה עליו להתערב בקרב בזמן. להערכתו של שר יעברו כשש או שבע שעות עד הגעתו של ג'ליקו עם הצי הגדול, וזמן זה יספיק לגרמנים לסגת. ואולם, כדי לוודא שהצי הגרמני לא ימצא את עצמו מתמודד עם הצי הבריטי העדיף, הכניס שר מרכיב נוסף לתוכנית. התוכנית הייתה אמורה להתבצע רק במזג אוויר טוב, כאשר צפלינים יוכלו לסייר מעל הבסיסים הבריטיים ולספק מידע בזמן אמת על יציאתם של הכוחות הבריטיים.
ההיערכות הבריטית
הצוללות הגרמניות נכשלו לגמרי בתפקידן, ולא מסרו לשר את המידע החיוני על יציאת הצי הבריטי. שר היה משוכנע שהוא עומד מול שייטת סיירות המערכה, ולא היה לו מושג שהוא עומד להיתקל בצי הגדול. מאידך, גם ג'ליקו לא היה בטוח מה הכוח שיעמוד מולו.
שלב ראשון: קרב סיירות המערכה
ג'ליקו הורה לביטי לנוע לנקודה הנמצאת כ-160 קילומטרים מצפון מערב לחוף חצי האי יוטלנד. כאשר יגיע לנקודה זו, בערך בשעה 14:00, עליו לפנות צפונה ולחבור לצי הגדול, שיהיה במרחק כ-100 קילומטרים מצפון לו. זאת, אם לא ייתקל בכוחות אויב לפני כן. ג'ליקו לא ציפה להיתקלות; האווירה על סיפון האוניות הבריטית הייתה אווירת שגרה. ב-12:48 קיבל ג'ליקו הודעה ממפקדת הצי בלונדון; המסר שהועבר אליו היה שהצי הגרמני עדיין נמצא בנמליו. ההודעה הסתמכה על המודיעין הבריטי, שקלט את השידורים הגרמניים. ההודעה הייתה מוטעית, אך ג'ליקו לא ידע זאת. הטעות נבעה מ"קצר" בין המפענחים האזרחיים לבין הקצינים במטה הימייה, וכאשר הסתבר לג'ליקו מאוחר יותר שהמסר שקיבל היה טעות, איבד את אמונו בהודעות המודיעיניות שקיבל, ולכך הייתה השלכה משמעותית על המשך הקרב.
ביטי הגיע לנקודת הפנייה בזמן, ללא שנתקל בכוחות האויב. במקביל, הגיע היפר לנקודה קרובה, במרחק כמה עשרות קילומטרים, גם הוא ללא מגע עדיין עם הבריטים. ביטי החל לפנות צפונה, כפי שהורה לו ג'ליקו, ואולם אחת הסיירות הקלות של ביטי שסיירה לפני השייטת הבריטית, זיהתה באופק עשן של אונייה. היא התקרבה אליה כדי לוודא את זהותה, וגילתה שזו אוניית סוחר דנית תמימה, בשם N J Fjord. ואולם, מעבר לאונייה הדנית התגלו שתי אוניות מלחמה, שבתוך דקות התבררו כמשחתות גרמניות; המשחתות הגרמניות התקרבו לאונייה הדנית לאותה מטרה. היריות הראשונות בקרב יוטלנד נורו על ידי שתי משחתות בריטיות בשעה 14:28, וביטי פנה במהירות כדי להגיע למגע עם האוניות הגרמניות. ביטי נע בנתיב שנועד להביא אותו בין האוניות הגרמניות ובין דרך נסיגתן, כדי לחסום אותן ולהשמידן. ואולם, שייטת אוניות המערכה שהייתה מצורפת לסיירות המערכה של ביטי, בפיקודו של אדמירל משנה יו אוון-תומאס, לא קיבלה את ההוראה, והמשיכה בפנייה צפונה. רק שבע דקות לאחר מכן, כאשר הבין ביטי שאוניות המערכה אינן איתו, הוא אותת להן שוב, ורק אז הצטרפו אליו. ביטי לא האט, ואוניות המערכה פיגרו אחריו, במרחק של כ-16 קילומטרים. לו היה ביטי יודע שהמדובר לא רק בכוח של משחתות וסיירות, ייתכן והיה מאט, אך בשלב זה עדיין לא ידע ביטי שהכוח מולו הוא כוח סיירות המערכה של היפר. בכך ויתר ביטי על יתרון חשוב: אוניות המערכה של אוון תומאס היו מסדרת "קווין אליזבת", שהיו אוניות המערכה החזקות ביותר בעולם באותה עת, ותותחיהן הכבדים, בני 15 אינץ' (381 מ"מ) היו יכולים לשנות לגמרי את מהלך הקרב המתפתח.
הריצה דרומה
ביטי הורה לאוניית מטוסי הים, "אנגדין", לשגר מטוס ים לסיור. המטוס הבחין בכמה מן האוניות הגרמניות, אך נתקל באש נ"מ כבדה ונאלץ לשוב על עקבותיו. הייתה זו הפעולה האווירית היחידה בקרב. ואולם, זמן קצר לאחר מכן הבחינו סיירות המערכה אלו באלו. הגרמנים ראו ראשונים את הבריטים, והיפר הבחין שמדובר בסיירות המערכה הבריטיות. הוא הורה לסיירות הקלות ולמשחתות שלו להצטרף אליו, ואז החל בפנייה דרומה. להיפר היו שתי מטרות, משנית ועיקרית: הוא רצה למנוע מצב שבו יוכל ביטי לעקוף אותו ולחסום את דרכו בחזרה לבסיסו, אך חשוב מכך, היפר רצה למשוך את ביטי אל צי הים הפתוח, כדי לאפשר לשר להשמיד אותו. היפר לא ידע שג'ליקו נמצא בים, כ-100 ק"מ מצפון, כשהוא נע במהירות דרומה, בעקבות הדיווח של ביטי; שר והיפר היו משוכנעים בשלב זה שתוכניתם הצליחה. היפר ידע שטווח תותחיו קצר מזה של ביטי, ועליו לצמצם את הטווח כדי לפגוע; הבריטים טעו בהערכת הטווח וצמצמו אותו יותר מדי, וגם המתינו יותר מדי. שתי השייטות הפליגו כעת דרומה, בכיוון דרום מזרח, בטורים מקבילים, במרחק של כ-14 קילומטרים ביניהם. ב-15:48 פתחו שני הצדדים באש זה על זה. שלב זה נקרא "הריצה דרומה".(The run to the south)
מערכות הירי הגרמניות היו טובות יותר, והגרמנים החלו להשיג פגיעות מדויקות באוניות הבריטיות. הראשונה להיפגע הייתה אוניית הדגל של ביטי, "לאיון". אחד מצריחי התותחים נפגע קשות, והיה צורך להציף אותו במים כדי שהתחמושת שבו לא תתפוצץ. דקות ספורות לאחר מכן, ספגו הבריטים אבדה קשה בהרבה: בשעה 16:00 נפגעה "אינדיפטיגבל" מפגז שנורה על ידי האונייה הגרמנית "פון דר טאן"; האונייה החלה לשקוע בירכתיים, ושלושים שניות לאחר מכן התפוצצה. מכל 1,037 אנשי צוותה שרדו שלושה בלבד.
במקביל לקרב בין סיירות המערכה, הורה ביטי ב-16:15 למשחתות שאיתו לבצע התקפות טורפדו על אוניות האויב, והיפר הורה במקביל למשחתות שהיו מצורפות אליו להגן על הצי העיקרי ולתקוף את האוניות הבריטיות. רוב הטורפדות החטיאו את מטרתם, למעט אחד שפגע ב"זיידליץ". כאן הוכיח תכנון האוניות הגרמני את עמידותו, ולמרות הפגיעה וחדירת מאות טונות של מים לתוך האונייה, המשיכה "זיידליץ" בתנועה ובאש. שתי משחתות בריטיות טובעו במהלך שלב זה, כמו גם שתי משחתות גרמניות. ב-16:43 הורה ביטי למשחתות להפסיק את המתקפה.
הריצה צפונה
השלב השני בקרב החל, שלב שאותו מכנים ההיסטוריונים "הריצה צפונה" (The run to the North). השלב הראשון הסתיים, ללא ספק, בניצחון גרמני: שתי סיירות מערכה ושתי משחתות בריטיות הוטבעו, במחיר של שתי משחתות גרמניות בלבד. גם כעת היה נראה לגרמנים שהם על סף ניצחון מוחץ. ביטי, לעומת זאת, ידע שהצי הגדול מתקרב במהירות מצפון; אם יצליח למשוך את הצי הגרמני, יתהפך לגמרי הגלגל.
ביטי הורה לסיירות המערכה לפנות מעט שמאלה (בעת התנועה צפונה משמעות הדבר היה לצפון-צפון-מערב) כדי שייצאו מטווח תותחי האויב. זאת, כדי לאפשר לצוותים המוכים מעט מנוחה. גם בעת התנועה צפונה היה קצר בתקשורת בין ביטי לבין השייטת של אוון-תומאס שנלוותה אליו; הפקודה לפנות צפונה ניתנה באיחור, וההוראה על ביצועה התעכבה עוד יותר. כאשר בכל הזמן הזה מפליגה שייטת אוניות המערכה לכיוון הצי הגרמני. ביטי פנה צפונה ב-16:48, אך אוניות המערכה של אוון-תומאס החלו לפנות רק ב-16:54, כאשר היו בתוך הטווח של אוניות המערכה הגרמניות. הוראה נוספת של ביטי הכבידה עוד יותר על אוניות המערכה: הוא הורה להן לפנות בזו אחר זו, כלומר על כל אונייה לפנות בתורה צפונה, באותה נקודה. דבר זה איפשר לגרמנים למצוא את הטווח, ולירות בדייקנות אל נקודת הפנייה. האונייה הבריטית האחרונה, "מלאיה" ניצלה רק משום שמפקדה החליט לפנות מוקדם יותר, על דעת עצמו. אוניות המערכה ספגו אש כבדה מהגרמנים, אך אלו היו אוניות מערכה, ממוגנות טוב בהרבה מסיירות המערכה, ולפיכך לא היו הנזקים גדולים כפי שהיה בשלב הקודם (אם כי "מלאיה" ספגה פגיעה משמעותית, שגרמה לאש ולנפגעים רבים). אוניות המערכה שימשו כמשמר עורפי לאוניותיו של ביטי, והסבו נזקים משמעותיים לסיירות המערכה הגרמניות.
הקרב בין סיירות המערכה של הוד לצי הגרמני
סמוך לשעה 17:30 הבחינה הסיירת המשוריינת "בלאק פרינס", שהייתה במסך הקדמי של ג'ליקו, בסיירת "פאלמות'", שהייתה חלק מכוח הסיור של ביטי. היה זה הקשר הראשון בין שני חלקי הצי הבריטי, שהלכו וקרבו זה לזה. הכוח הבריטי הראשון שיצר מגע עם הצי הגרמני היה שייטת סיירות המערכה של אדמירל משנה הוראס הוּד. ג'ליקו הורה להוד, עוד בתחילת הקרב, לצאת לעזרתו של ביטי, אך הוד לא הצליח למצוא אותו. כעת, בשעה 17:38, נתקלה הסיירת הבריטית "צ'סטר", שהייתה בכוח המיסוך של הסיירות הבריטיות והפליגה לפניהן, בכוח הסיור הקדמי הגרמני, בפיקודו של אדמירל משנה בדיקר. הראות הייתה גרועה, עקב ערפל ואובך, והבריטים לא היו בטוחים מי האוניות שמולם; הגרמנים, שזיהו את יריביהם נכונה, הטעו אותם על ידי איתות בריטי, ו"צ'סטר" התקרבה עוד יותר. אז פתחו הגרמנים באש על האונייה הבריטית, והסבו לה נזק כבד. ואולם, גם הגרמנים לא ידעו מי עומד מולם; מתוך האובך והערפל הגיחו סיירות המערכה של הוד, והמטירו אש כבדה על הסיירות והמשחתות הגרמניות. הסיירת הגרמנית "ויסבאדן" נפגעה קשות, ונעצרה במקומה, בעוד חברותיה נמלטות לכיוון הסיירות של היפר. היפר שלח לעזרתן כוח של משחתות וסיירות, ואלה הותקפו על ידי משחתות וסיירת בריטית. התפתח קרב מבולבל, שבו ניסו הגרמנים לגבור על התותחים הכבדים של הוד בעזרת טורפדו, אך הבריטים הצליחו לחמוק מהם, במחיר של משחתת אחת, "שארק" שהוטבעה.
במקביל, חידשו ביטי ואוון תומאס את הקרב מול הגרמנים הקרבים, שעדיין לא היו מודעים לעובדה שהצי הגדול קרוב מאוד אליהם. ביטי החל לפנות לצפון מזרח, במטרה להטעות את הגרמנים ולמנוע מהם זיהוי מהיר של צי אוניות המערכה הבריטיות, והוד נע בכיוונו של ביטי, כדי לחבור אליו ולתפוס את מקומו בטור. שני הציים העיקריים היו קרובים מאוד זה לזה; השלב העיקרי של הקרב, קרב אוניות המערכה, עמד להתחיל.
הקרב של הוּד ושל הסיירות המשוריינות הבריטיות
בנוסף לראות הגרועה, שמנעה ממנו לראות את הצי הבריטי ולחוסר המידע המודיעיני, הוסחה דעתו של שר גם בשל המשך ההיתקלות בין סיירות המערכה של הוד לסיירות הגרמניות. שתי סיירות משוריינות בריטיות, "ווריור" ו"דיפנס", שהיו במסך הקדמי של הבריטים, זיהו את הסיירת הגרמנית הפגועה, "ויסבאדן", אשר נפגעה, כזכור, על ידי סיירות המערכה של הוד. בתוך כל ההתארגנות של הצי הגדול, כאשר עשרות אוניות תמרנו כדי להיערך במיקומן המחודש, זינקו שתי הסיירות אל האונייה הגרמנית הפגועה. לרוע מזלן, גילו שתי האוניות הבריטיות שהן נמצאות תחת אש תותחי אוניות המערכה הגרמניות, שכבר היו קרובות מאוד למקום. "דיפנס" ספגה מיד שורת פגיעות, התפוצצה וטבעה על כל 903 אנשיה. ל"ווריור" היה יותר מזל; אף על פי שנפגעה, לא השלימו הגרמנים את המלאכה, מכיוון שנקרתה להם מטרה גדולה יותר. אוניית המערכה "וורספייט", שהייתה בשייטת של אוון תומאס, נפגעה במערכת ההיגוי שלה, ולא ניתן היה לשלוט על תנועתה. האונייה החלה לנוע במעגל, ואוניות המערכה הגרמניות החלו לירות עליה. אף על פי ש"וורספייט" נפגעה משלושה עשר פגזים כבדים, שרדה האונייה הבריטית את הקרב והצליחה לחזור לנמל בכוחות עצמה.