cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וילהלם גוסטלוף (אונייה)
הטבעת "וילהלם גוסטלוף"
הצוללת הסובייטית S-13, בפיקודו של קפיטן אלכסנדר מרינסקו, זיהתה מיד את "וילהלם גוסטלוף" וירתה שלושה טילי טורפדו אל הדופן השמאלית שלה. הדבר אירע מעט אחרי השעה ‎ 21:00 CET, כשהאונייה במרחק כ-20 מייל (30 ק"מ) מהחוף, בין גרוסנדורף ולבה (Łeba). הטורפדו הראשון פגע בצד השמאלי של החרטום והשני מאחוריו. הטורפדו השלישי חדר אל חדר המכונות, ושיתק את תנועת האונייה ואת אספקת החשמל. "וילהלם גוסטלוף" נטתה שמאלה וחרטומה החל שוקע.
פחות מ-45 דקות מרגע תקיפתה טבעה ה"וילהלם גוסטלוף", כשחרטומה שקע ראשון. האוניות הגרמניות הצליחו להציל רק חלק מנוסעיה: ספינת הטורפדו T-36 חילצה מן המים 564 איש; ספינת הטורפדו "לובה" - 472; שולת המוקשים M341 משתה מן המים 37 איש; אוניית הקיטור "גוטינגן" הצילה 28; הספינה למשיית טורפדו TF 19 (Torpedofangboot) - שבעה; אוניית המשא "גוטלנד", שניים; וספינת הסיור V1703 הצילה תינוק אחד בלבד. מספרים אלו לקוחים ממחקרו של היינץ שון, ממנו עולה כי סך הכל אבדו בהתקפת הטורפדו 9,343 גברים, נשים וילדים – מה שהפך את טביעת "וילהלם גוסטלוף" לאסון הימי הגדול ביותר בהיסטוריה.
במאמר שנתפרסם בכתב העת Sea Classics, מציין אירווין קאפס (Irwin Kappes) שבאונייה היו מעל 6,000 נוסעים. הוא מציין גם כי אוניית הליווי "לובה" הגיעה ל-"וילהלם גוסטלוף" 15 דקות לאחר שנפגעה, והעלתה אל סיפונה ניצולים רבים ככל שיכלה לשאת. הוא מוסיף וכותב שקפטן הניגסט, מפקד הסיירת "אדמירל היפר", שבעצמה הובילה 1,500 מפונים, קיבל דיווח מן הצופים שלו כי "וילהלם גוסטלוף" מותקפת על ידי טורפדו, ולכן בחר שלא לעצור ולאסוף ניצולים. קאפס מוסר, כי מספר האנשים שטבעו עם האונייה היה 5,348. מקור מידע זה היה ספרו של היינץ שון, "Die Gustloff Katastrophe", אשר מאוחר יותר תיקן את המספר.
משדר הטלוויזיה Unsolved History של ערוץ "דיסקברי" ביצע ניתוח ממוחשב של הטביעה, תוך שימוש בתוכנה maritime EXODUS. ההערכה היא ש-9,400 איש נספו באסון, שהם כ-85% מ-10,600 האנשים שהיו על סיפונה. ניתוח זה הביא בחשבון את צפיפות האנשים באונייה על בסיס עדויות הניצולים, והדמיה של נתיבי המילוט ואפשרויות ההישרדות בתוך פרק הזמן בו האונייה טבעה.
המחלוקת
במהלך המלחמה טבעו אוניות רבות שהובילו אזרחים, הן בצד בעלות הברית הן בצד מדינות הציר. ברם, בהתבסס על האומדנים האחרונים של מספר הנוסעים באונייה ועל מספרם של אלו שניצלו, הטרגדיה של "וילהלם גוסטלוף" נחשבת לאסון הימי הגדול ביותר בהיסטוריה שנגרם כתוצאה מטביעתה של אונייה בודדת. גינטר גראס, בראיון שפורסם בעיתון "הניו יורק טיימס" ב-8 באפריל 2003, אמר: "אחת מבין הסיבות הרבות מדוע כתבתי את "בהילוך של סרטן" הייתה הרצון להרחיק את הנושא מן הימין הקיצוני... הם אמרו כי הטרגדיה של "גוסטלוף" הייתה פשע מלחמה. היא לא הייתה. היא הייתה נוראה, אך היא הייתה תוצאה של המלחמה, תוצאה איומה של המלחמה."
על פי הגרסה הסובייטית, למעלה מאלף קצינים גרמנים, ובהם 70-80 אנשי צוללות, טבעו עם ה"גוסטלוף". הנשים באונייה תוארו על ידי שופרות התעמולה הסובייטיים כנשות אס-אס ממחנות הריכוז הגרמניים.
ספרים בגרמנית
היינץ שון, ההיסטוריון והסופר הגרמני ואחד הניצולים של "וילהלם גוסטלוף", הוא הפורה ביותר מבין אלה העוסקים בנושא.
גנאדי פיש
גנאדי פיש (ברוסית: Геннадий Фиш; נולד ב-20 באפריל 1973) הוא שחמטאי אוקראיני-גרמני בדרגת רב אמן.
ביוגרפיה
פיש נולד בסימפרופול. בשנת 1992 סיים במקום ה-14 באליפות העולם לנוער. בשנת 1994 הוענקה לו דרגת אמן בינלאומי. בשנת 1996 סיים במקום השביעי באליפות אוקראינה.
בשנת 2007 הוענקה לו דרגת רב אמן.
הוא השתתף באליפות אירופה למועדונים כחלק מקבוצת מועדון של העיר ברמן.
Cry Baby (שיר של מייגן די סטליון)
Cry Baby (בעברית: תינוק בוכה) הוא שיר של הראפרית האמריקאית מייגן די סטליון, בהשתתפות הראפר האמריקאי דה-בייבי. השיר יצא לאור ב-20 בנובמבר 2020, כרצועה השלישית באלבום הבכורה של מייגן, Good News, והוא שיתוף הפעולה השלישי שלהם. השיר נשלח לרדיו האורבני העכשווי כסינגל הרביעי מתוך האלבום ב-3 בפברואר 2021, על ידי חברות התקליטים 1501 סרטיפייד אנטרטיינמנט ו-300 אנטרטיינמנט.
רקע
השיר מסמן את שיתוף הפעולה השלישי בין מייגן לדה-בייבי, לאחר השיר "Cash Shit" של מייגן משנת 2019, והשיר של דה-בייבי, "Nasty", משנת 2020, כשבאחרון משתתפת גם הזמרת-יוצרת אשנטי. שניהם זכו להצלחה במצעד הבילבורד הוט 100. בראיון ב-2020, מייגן הביעה עניין להקליט פרויקט באורך מלא יחד עם דה-בייבי, וקבעה כי הם כבר דנו בכך והם "בהחלט צריכים לעבוד על זה". השיר הפך לוויראלי באפליקציית שיתוף הווידאו טיקטוק, שם צבר תאוצה אתגר ריקוד בשם. מייגן פרסמה סרטון שלה רוקדת את הריקוד באינסטגרם ב-6 בפברואר 2021. נכון לפברואר 2021, לשיר סך מצטבר של למעלה מ-120 מיליון השמעות בסטרימינג. מייגן פרסמה טיזר לוידאו קליפ של השיר חודש לפני צאתו לאור, לאחר שדה-בייבי קיבל ביקורת מצד מעריצים על שיתוף הפעולה עם טורי ליינז, שירה במייגן בשנת 2020. ליינז פרסם סרטון שלו ושל דה-בייבי עובדים יחד, אולם מייגן הבהירה בציוץ כי שיתוף הפעולה היה ישן והוצאתו בוטלה בעקבות הירי, תוך שחשפה כי הקליפ של "Cry Baby" עתיד לצאת.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-3 בפברואר 2021. את הקליפ ביים קולין טילי, שביים גם את הקליפים של מייגן לשירים "Don't Stop", "Body" ו-"WAP". קלון דריק וקוקה מישל, אותו מעצב שיער ואמן ציפורניים מהקליפ "WAP", הועסקו עבור "Cry Baby". מייגן עוצבה על ידי ברוקלין סטיילס ולבשה מראה מותאם אישית של המעצבים ונוס פרוטוטייפ ובריאן הירנס. הקליפ מכיל הופעת קמע של קומיקאי האינסטגרם BlameItonKWay, שמופיע בתור האלטר אגו שלו, TiTi. מבקרים השוו את סגנון הקליפ לסגנונו של זיכיון צעצוע של סיפור. הקליפ משחזר, באופן ספציפי, את סצנת חנות הצעצועים של טוי בארן מצעצוע של סיפור 2.
המלך ואני (סרט, 1999)
המלך ואני (באנגלית: The King and I) הוא סרט אנימציה אמריקאי משנת 1999, המבוסס על המחזמר בעל אותו השם מאת רוג'רס והמרשטיין.
עלילה
בארמון הגדול בסיאם, מלך סיאם קיבל שפחה במתנה בשם טופטים, אשה צעירה מבורמה. אף על פי שהובטח לה בית מחוץ לארמון, בקשתה של אנה נדחתה. המלך גרר את אנה לסדנה שלו שם הוא בוחן את המצאותיו כגון כדור פורח ורכבת. לואיס נלקח לסיור במחסן הנשק בידי מאסטר ליטל, שם בקושי החטיא פציעה. נשות המלך עזרו לאנה לפרוק למרות עדותה, כאשר היא ראתה את הנסיך צ'ולאלונקורן וטופטים ביחד מדברים זה עם זה בחצר. אנה רצתה לעזוב לאחר שלא קבלה מה שהובטח, אולם דעתה השתנתה כאשר היא פגשה את בילדים המלכותיים ואת הנסיך צ'ולאלונקורן.
כאשר קראלאהום עדיין מתכנן לזרוק את המלך, הוא כותב מכתב לאימפריה הבריטית אשר אומר שאנה בסכנה. אנה מתחילה ללמד את הילדים, אשר הם מולם לא יצאו מחומות הארמון. אז היא לקחה אותם מסביב לעיר כדי לראות איך אנשים חיים, דבר אשר הכעיס את המלך. הוא רב עם אנה בעקבות הבית שהובטח לה אך היא לא קבלה.
צ'ולאלונקורן פגש את אביו על מנת לדון בענייני המסורת, רצה להיות עם טופטים ללא רשות אביו. מבולבל, המלך התפלל אל הבודהה. קראלאהום השתמש בכוחו על הפסלים בחדר כדי לתקוף את המלך, אולם הפנתר השחור רמה תוקף אותם. כאשר צ'ולאלונקורן מתאמן, טופטים מגלה שהוא הנסיך והאהבה ביניהם אסורה. אבל הוא סיפר לה שלא אכפת לו מהמסורת והוא רוצה להיות איתה. מאסטר ליטל מגלה על היחסים ביניהם ומספר לקראלאהום אשר מתכנן לסלק את המלך בזמן הנכון.
אנה הולכת אל המלך, הוא הוטרד כאשר למד שהבריטים באים מפני שהוא לכאורה ברברי, אשר הדבר אינו נכון. אנה הציעה למלך לערוך משתה לכבוד הבריטים כאשר הם הגיעו כדי להוכיח את התרבות שלהם. בארוחת הערב, קראלאהום הזכיר שתליון השנהב אמור להיות אצל המלך, אשר נמצא אצל בנו, שנתן לטופטים. כאשר הוא גילה שצ'ולאלונקורן נתן את התליון לטופטים, טופטים הובאה בידי השומרים. והמלך דן את טופטים למוות, אולם היא וצ'ולאלונקורן ברחו אל הג'ונגל יחד עם לואיס.
כאשר הם ברחו, קראלאהום השתמש בכוחו ללוות אותם דרך הג'ונגל אל גשר חבלים, הגשר קרס וטופטים נסחפה בנהר. המלך השתמש בכדור הפורח שלו ותפס את טופטים, והציל את כולם. אולם לאחר המסע בחזרה לארמון, קאראלאהום ירה זיקוק והשמיד את כדור הפורח אשר נפל לאדמה והתרסק. כולם מלבד המלך קבצו לנהר בבטחה, כאשר קראלאהום עוזב בניצחון, סר אדוארד והשומרים המלכותיים כעסו עליו וניסו להרוג את המלך. המלך הפצוע שכב במיטה ואומר לבנו שהוא ימשול על סיאם כאשר ימות.. קראלאהום הודח מהעמדה כראש ממשלה, וכעונש הוא יעבוד באורוות הפילים כך שינקה את צורכיהם עם מאסטר ליטל בתור הבוס שלו. הוא אז כעס עליו על שהשן האחרונה שלו נשברה. המלך אינו מת, הוא הבריא ואנה קיבלה את ביתה מחוץ לארמון כמתנה, ושניהם רקדו יחד.
מדבבים בעברית
את הדיבוב ביימה והפיקה שפרירה זכאי
רייטיה
רייטיה (בלטינית: Raetia) היא חבל ארץ גאוגרפי והיסטורי במרכז אירופה שעל הרי האלפים (כיום בשווייץ ובדרום גרמניה).
גבולותיה הגאוגרפיים
רייטיה גבלה במזרח בפרובינקיה הרומית נוריקום, במערב בפרובינקיה הרומית גרמניה עילית, בדרום בפרובינקיה הרומית גאליה קיסאלפינה ובצפון באדמת ההלווטים. בתחומה נמצאו גם הריין העילי וגם אגם קונסטנץ. בהקבלה להיום נמצאים תחומיה של רייטיה בדרום שוואביה ובדרום בוואריה, בפורארלברג ובטירול, בצפון לומברדיה ובשווייץ כולה.
לפני היותה פרובינקיה רומית
מעט ידוע על רייטיה לפני שהפכה לפרובינקיה רומית. אך ידוע שבשטחה ישבו ההלווטים שהיו אחד מהשבטים החזקים והלוחמניים ביותר מהשבטים הגאלים וכן שבט הרטים. שמה של רייטיה נגזר משמו של השליט של שבט ההלווטים, רייטוס. שמו של רייטוס נגזר מהמילה Rait שבניב מסוים של קלטית משמעו אדמה הררית. האזור תועד לראשונה בספרו של פוליביוס.
פרובינקיה רומית
בשנת 15 לפנה"ס נכבש האזור על ידי המצביאים הרומאים טיבריוס (לימים קיסר רומא) ודרוסוס. בסוף ימיה של האימפריה הרומית המערבית רייטיה נכבשה ונבזזה על ידי שבט האוסטרוגותים.
כלכלה
תחילה האמינו כי ברייטיה אין תועלת כלכלית. האדמה הייתה הררית, עם מעט שטחי מרעה ויערות רבים והפרובינקיה שמשה בעיקר למקום מסחר בכבשים ועץ. אך לקראת סוף ימיו של אוגוסטוס התגלה גם פוטנציאל ליין, דבש, שעווה וגבינה.
יהודה דוד בלייך
הרב יהודה דוד בלייך (נולד ב-1936) הוא רב קהילה, פוסק הלכה, ומחבר ספרי הלכה, במיוחד בענייני רפואה ודינים. הוא אחד מראשי הישיבה בישיבת רבינו יצחק אלחנן בניו יורק, וראש הכולל לדיינות. הוא גם רב קהילת בני יהודה, הידועה בשם "בית כנסת יורקוויל", בצד המזרחי של מנהטן בניו יורק.
בלייך נולד בטריטאון, ניו יורק, ואביו היה רב. הוא למד בבית ספר ממלכתי ולאחר מכן בישיבת תורה ודעת בברוקלין ובבית מדרש עליון במונסי.
אשתו, יהודית, היא פרופסורית להיסטוריה יהודית בטורו קולג'. למשפחה שתי בנות ובן אחד. אחיו של הרב בלייך, אהרן, גם הוא רב.
חינוך
הרב בלייך קבל תואר ראשון ברוקלין קולג', תואר שני בפילוסופיה בקולומביה, ותואר שלישי בפילוסופיה באוניברסיטת ניו יורק.
הוא קבל סמיכה לרבנות מישיבת תורה ודעת, וסמיכת ידין ידין מהרב משה פיינשטיין והרב מנחם מנדל זקס. הוא גם למד אצל הרב יעקב קמנצקי.
ספרים שחיבר הרב בלייך
הרב בלייך כתב מספר מאמרים שפורסמו בכתב העת "Tradition" ובכתבים אחרים.
הפילהרמונית של ברלין
הפילהרמונית של ברלין (בגרמנית: Berliner Philharmoniker) היא בין התזמורות הראשונות במעלה בעולם. המנצח הראשי שלה הוא המנצח הרוסי קיריל פטרנקו, שנכנס לתפקיד בשנת 2019.
היסטוריה
התזמורת נוסדה בברלין בשנת 1862 על ידי בנימין בילזה, בשם "התזמורת של בילזה". בשנת 1882 ניתן לה שמה הנוכחי, והיא התארגנה מחדש בניהולו הפיננסי של הרמן וולף. מנצחה הראשון בניהול החדש היה לודוויג פון ברנר; בשנת 1887 הצטרף לתזמורת הנס פון בילוב, מחשובי המנצחים בעולם, ושמה של התזמורת התבסס יותר ויותר, עם הנס ריכטר, פליקס ויינגרטנר, ריכרד שטראוס, גוסטב מאהלר, יוהאנס ברהמס ואדוארד גריג כמנצחים אורחים במהלך השנים הבאות.
בשנת 1895 התמנה ארתור ניקיש למנצח ראשי. החליף אותו בשנת 1923 וילהלם פורטוונגלר. התזמורת המשיכה לנגן כל שנות מלחמת העולם השנייה ועברה, כמעט ללא פער זמנים, לנגן תחת שרביטו של לאו בורכארד. עם מותו, התמנה סרג'יו צ'ליבידאקה תחתיו. פורטוונגלר חזר בשנת 1952 ונשאר עד מותו בשנת 1954.
מחליפו היה הרברט פון קאראיין האגדי, שנשאר עם התזמורת עד 1989 ופרש חודשים ספורים לפני מותו. בניצוחו הפיקה התזמורת מספר רב ועצום של הקלטות וסיירה ברחבי העולם. קלאודיו אבאדו היה למנצח ראשי אחריו. הוא הרחיב את רפרטואר התזמורת מעבר ליצירות הליבה הקלאסיות והרומנטיות, אל המוזיקה המודרנית יותר של המאה ה-20.
סיימון ראטל הציב כתנאי לחתימתו על החוזה עם הפילהרמונית של ברלין שזו תהיה למוסד ציבורי בניהול שיתופי, שבידו הכוח לקבל החלטות אמנותיות ופיננסיות משלו. לשם כך נדרש שינוי בחוק המדינה, שאושר בשנת 2001 ואיפשר לו להצטרף לארגון בשנת 2002.
אולם הקונצרטים של התזמורת נהרס בזמן המלחמה, בשנת 1944, ונבנה מחדש בשנת 1963, על ידי האדריכל הנס שארון.
התזמורת הקליטה גם אלבום בשם "רגע של תהילה" עם להקת הרוק הכבד הגרמנית "סקורפיונז", בשנת 2000. הפילהרמונית של ברלין תומכת גם בכמה הרכבי מוזיקה קאמרית שרוב חבריה הם נגני התזמורת.
נגנים ישראלים בתזמורת
הכנר הישראלי גיא בראונשטיין שימש ככנר ראשי בתזמורת בין השנים 2000–2013. בשנת 2009 התמודד ה הישראלי עמיחי גרוס על משרת הוויולן הראשי וזכה בה. ישראלי נוסף שהיה בתזמורת בין השנים 2007–2021 הוא נגן הבסון מור בירון.
הוקרה
הקלטות התזמורת זכו לאין-ספור פרסים ואותות הוקרה, ובהם:
פרסי קלאסיקל בריט לאלבום השנה של תזמורת/הרכב:
פרס גראמי על הביצוע התזמורתי הטוב ביותר: (9) (1979).
פרסי גראמופון להקלטה התזמורתית של השנה:
סורת יונס
סורת יונס (בערבית: سورة يونس) היא סורה מספר 10 בקוראן, והיא מכילה 109 פסוקים, 1,839 מילים, ו-7,589 אותיות. שם הסורה נגזר משמו של הנביא יונס אשר שמו מוזכר בסורה.
שם הסורה
הסורה נקראת על שמו של הנביא יונס, אשר מוזכר בפסוק 98. חרף העובדה שהסורה נקראת על שמו, פסוק 98 הוא הפסוק היחידי מבין 109 הפסוקים של הסורה אשר מזכיר את יונס. הדבר אינו חריג בקוראן, מפני שישנם מספר פרקים אשר נקראים על שם מילה מסוימת המופיע במהלך הפרק, אפילו אם היא אינה קשורה לנושא המרכזי של הפרק.
יונס הוא השם הערבי של הנביא המקראי יונה.
תוכן
הפסוק הראשון מורכב מהאותיות א.ל.ר (ا.ل.ر) אשר לא מרכיבות מילה או שם ידוע. עם זאת, פרשני הקוראן העלו במהלך ההיסטוריה סברות בנוגע למשמעות האותיות הללו. אחת הסברות המפורסמות ביותר, אשר הועלתה על ידי הצחאבי עבדאללה אבן אל- עבאס, היא שמדובר בהצהרה מצד האל, אשר משמעותה "אני אללה, הרואה הכל!", פרשנים אחרים גרסו כי מדובר בהכרזה שמשמעותה "אני אללה, הסלחן!". טענה נוספת גורסת כי מדובר בשבועה של אללה בשלוש האותיות הללו מקורות אחרים, למשל תפסיר אל-ג'לאליין, טוענים שרק אללה יודע מה המשמעות של האותיות הללו.
פסוקים 2–70 מכילים מעין דיאלוג רטורי בין האסלאם לבין הלא מוסלמים. שאר הפרק מכיל את סיפוריהם של נוח, משה ויונה, אשר נחשבים באסלאם לנביאים ולשליחי האל.
הפרק מציג את הטיעונים של תושבי מכה הפאגנים, ואת המענה האסלאמי לטיעונים הללו. למשל, הפאגנים טענו שמוחמד הוא מכשף ושהקוראן הוא פברוק מעשה ידיו, הטיעון הזה עולה בפרק, וגם המענה לטיעון הזה מוצג.
הפרק מזכיר כאמור גם את סיפורו של יונה, ומתאר כיצד עמו דחה תחילה את המסר שהוא הביא להם, אך לבסוף קיבל אותו, דבר שהוביל לכאורה למחילה ולביטול העונש האלוהי שריחף מעל ראשיהם.
הסורה פונה גם למוחמד, ואומרת לו שאם עולים בו ספקות בנוגע לסיפורים שנגלו אליו כחלק מהנבואה, הוא יכול לפנות אל היהודים והנוצרים, ולשאול אותם בעניין הסיפורים הללו, מפני שאז הוא כביכול יראה שהם מאשרים את כל מה הנאמר בקוראן.
חלוקה לנושאים
ישנם מומחים אשר גורסים כי ניתן לחלק את סורת יונס לאחד עשר נושאים כלהלן:
אחרים גורסים כי שהחלוקה המדויקת של הסורה היא לעשרה נושאים, כדלקמן:
חשיבות הסורה במסורת האסלאמית
אחרים מאמינים כי כל מי שקורה את הסורה הזאת, יזכה מאלוהים לגמול גדול פי עשרה מהגמול שקיבלו אלו שהאמינו בשליחותו של יונה בזמנו.
הילה זיתון
הילה זיתון (נולדה ב-11 בדצמבר 1977) היא זמרת ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
זיתון נולדה באילת, אך בצעירותה עברה לראשון לציון יחד עם משפחתה. זיתון היא בוגרת בית הספר למשחק "בית צבי" (מחזור מ"ג), אליו הגיעה מיד לאחר תקופת עבודה בצוותי הבידור של רשת מלונות "ישרוטל" באילת. ב-2001 שיחקה במחזמר "המלך ארתור ואבירי השולחן העגול" בהפקת יוכלמן אשר פרידמן הפקות. בהמשך שיחקה במחזמר שלמה המלך ושלמי הסנדלר (גרסת 2005, אחרי ששיחקה בתור מחליפתה של מירי מסיקה), במרי לו בתפקיד טינה ובמחזמר אויטה בתפקיד הראשי. כמו כן, שיחקה זיתון במחזמר "מי שחלם" בתפקיד לאה רבין הצעירה ובמחזמר "מיקה שלי" בתפקיד "מיקה". מאז 2008 משחקת זיתון בתיאטרון בית ליסין כחלק מקבוצת הצעירים של התיאטרון. בין תפקידיה, "טיטניה" בהצגה "חלום של לילה בלב קיץ" (עיבוד של "חלום ליל קיץ" מאת ויליאם שייקספיר), ו"סוסטרטה" בהצגה "מנדרגולה" (עיבוד של "לה מנדראגולה" מאת ניקולו מקיאוולי). ב-2010 שיחקה במחזמר "אביב מתעורר" לצד נינט טייב, וב-2011 שיחקה במחזמר "אחים בדם". באוגוסט 2012 שיחקה בהצגה "משאלה אחת ימינה", על פי ספרו של אשכול נבו. משחקת בערב המוזיקלי "הלילה הוא שירים" ובמחזמר "היירספריי".
קריירה מוזיקלית
בשנת 2007 חתמה זיתון על חוזה אישי בסוכנות האמנים של רוברט בן-שושן, והוציאה את הסינגלים "תישאר" שכתב והלחין דור דניאל, "הבוקר הבנתי" שכתב והלחין עמית צח ו"רק להיות איתו" שכתבה והלחינה איה כורם.
יום-טוב ליפמן הלר
רבי גרשון שאול יום-טוב ליפמן הלוי הלר ולרשטיין (מכונה על שם ספרו "התוספות יום-טוב"; ה'של"ט, 1579 – ו' באלול ה'תי"ד, 1654) היה מגדולי חכמי אשכנז ופולין, פרשן ופוסק. כיהן כמרא דאתרא וכאב"ד בווינה, בפראג ובקרקוב. את פרסומו העיקרי קיבל מפירושו למשנה "תוספת יום טוב" שהפך אבן יסוד בפרשנות המשנה עד היום. בנוסף, חיבר פירושים והערות על פסקי הרא"ש וחיבורים נוספים.
קורות חייו
נולד בשנת 1579 בוולרשטיין שבבוואריה. אביו רבי נתן ולרשטיין נפטר לפני שנולד. גדל אצל סבו רבי משה ולרשטיין. בצעירותו למד בפרידברג אצל רבי יעקב גינצבורג. בהמשך למד בפראג אצל המהר"ל ונחשב לבכיר תלמידיו. למד גם אצל הכלי יקר. בנוסף לבקיאותו הרבה בש"ס ובפוסקים, עסק בקבלה, בפילוסופיה ובדקדוק ורכש השכלה נרחבת במתמטיקה, באסטרונומיה ובמדעי הטבע. הוא כתב, כי איסורם של חכמים על חכמות חיצוניות איננו חל על מדעים המרחיבים את ידיעותינו אודות העולם.
בגיל 18 נתמנה לדיין בפראג בבית דינו של רבו המהר"ל - תפקיד בו כיהן כ-28 שנים. ב-1624 (חשוון ה'שפ"ה) נתמנה לרב בניקלשבורג, ובר"ח אדר באותה השנה, כאב בית דין בווינה.
בטבת ה'שפ"ז נבחר לרב העיר פראג, ובניסן שב לפראג והחל בתפקיד. לאחר כחצי שנה התמנה גם לראש ישיבה בפראג, אך כהונתו במשרות אלה לא ארכה. שונאיו הלשינו עליו לפני הקיסר פרדיננד השני והאשימו אותו בזלזול בבית הבסבורג ובפגיעה בנצרות בדברים שכתב בספריו. ב-1629 (ה'שפ"ט) נאסר והואשם בהפרת הוראות האפיפיור לשרוף את התלמוד הבבלי, ובמקום זאת הוציא ספר על התלמוד. בית הדין גזר עליו גזר דין מוות, אולם לאחר תחינות ובקשות חנן אותו הקיסר ושחררו תמורת קנס נכבד והגבלת פעילות. את יום מאסרו, ה' בתמוז, קבע כתענית לצאצאיו. עד היום, רבים מצאצאיו ממשיכים מסורת זו. את כל סיפור מאסרו, איגד התוספות יום טוב במגילה הנקראת "מגילת איבה". הוא קרא לה כך על שם הפסוק ממגילת איכה - "איכה ישבה בדד העיר"
חיבורו המקורי על פסקי הרא"ש למסכת ברכות, הלכות קטנות, מסכת חולין, מסכת בכורות ומסכת נדה נקרא בתחילה מעדני מלך ולחם חמודות. אולם במהדורה הבאה שינה את שם ספרו למעדני יום טוב ודברי חמודות "משום מעשה שהיה". לפי פרשנות אחת המעשה הוא שנטען נגדו שרמוז בשם ספרו רצון לחדש את המלוכה בישראל, דבר שנתפס כמרידה במלכות. אמנם לא כולם מסכימים עם פרשנות זו.
ב-1644 (ה'ת"ד) נתמנה לרבה של קרקוב, ולאחר כמה שנים גם לראש ישיבתה. את יום א' באדר שבו הוכתר לרב בקרקוב קבע ליום חג לצאצאיו עד ביאת הגואל.
רבות מתשובותיו בספרי השאלות ותשובות עוסקים בנושא התרת עגונות גזרות ת"ח ות"ט, להן סייע ובהן עסק, במשך תקופה ארוכה. הוא קבע שהגזירות היו בעוון דיבורים בטלים בבתי-כנסיות, ותיקן מי שברך מיוחד למקפידים בכך.
נפטר ונקבר בעיר בבית הקברות היהודי העתיק בקרקוב. על מצבתו שהוקמה בשנת תקצ"ה נכתב כך: " פה נגנז ונטמן הגאון הגדול מופלג בדורו כמוהר"ר גרשון שאול יום טוב ליפמן העליר בן מו"ה נתן הלוי זצ"ל אשר צלל במים אדירים וחיבר כמה ספרים הלא המא נקובים בשמותם ספר צורת הבית ותוס' יו"ט על שתא סדרי משנה ומעדני מלך ולחם חמודות על האשרי ותורת האשם על תורת החטאת והרביץ תורה בישראל בכמה קהילות קדושות הלא המה מפורסמים בק"ק וויען ובק"ק פראג ובסוף ימיו היה תופש ישיבה במדינת פולין בכמה קהילות קדושות ופה ק"ק קראקא נתבקש לישיבה של מעלה יום כ"ו ימים לחודש אלול תי"ד לפ"ק ". המצבה חודשה בחלוף השנים והתאריך הנקוב בה נשמר. אך ככל הנראה מדובר בטעות. התאריך המקובל הוא ו' באלול, כמופיע בפנקסי החברה קדישא.
משפחה
אשתו הייתה נעכלי בת רבי משה אהרן (לעמלין) תאומים מפראג, אבי משפחת תאומים.
מבניו: מצאצאיו:
אגדות על התוספות יו"ט
ישנן כמה אגדות המסופרות על התוספות יו"ט. המפורסמת בהם היא יוסל'ה קמצן קדוש על מותו של עשיר, קמצן ושנוא, ששמו ישראל וכינויו בפי כל "יוסל'ה קמצן", בגלל התנהגותו המתבדלת. הוא נקבר בקצה בית הקברות, ועל קברו נרשם הכינוי. למחרת כבר החלו זורמים אל הרב יהודים אשר לפתע הפכו לנזקקים, לאחר בירור הבין כי יוסל'ה תרם להם בסתר. הרב ביקש להיקבר ליד הקבר הזה ולאחר מותו כך היה. לכינוי "יוסל'ה קמצן" הוסיפו את המילה "קדוש". המקורות לסיפור מפוקפקים למדי, אל חוסר המקורות התווספה התמיהה כי לצד קברו של רבי יום טוב לא נמצאה מצבה בשם זה.
ג'ונתן ויילד
ג'ונתן ויילד (באנגלית: Jonathan Wild; 1683 – 24 במאי 1725) היה פושע לונדוני מפורסם במאה ה-18, הן בשל מעשיו והן בשל השימוש שעשו מחזאים וסטיריקנים בדמותו. ויילד המציא שיטת פעולה אשר איפשרה לו לנהל את אחת הכנופיות המוצלחות ביותר בהיסטורית הפשע, ובה בעת להתחזות לאחד ממגיניו הראשיים של החוק בבריטניה. ויילד ערך מניפולציות לתקשורת, והפך לאחת הדמויות האהובות ביותר בשנות העשרים של המאה השמונה עשרה. אהבה זו הפכה לשנאה כשנתגלו מעשיו האמיתיים, שנאה שהביאה להוצאתו להורג. לאחר מותו הפך לסמל לשחיתות וצביעות.
חייו
ויילד נולד בוולברהמפטון, עיר תעשייתית במרכז אנגליה, ב-1683 למשפחה ענייה. לאחר ששירת כשוליה למתקין אבזמים, עבד כמשרת במשק בית, והגיע ללונדון בשנת 1704. לאחר שאדונו פיטר אותו שב לוולברהמפטון שם נעצר בשל חוב. במהלך הזמן שבילה בכלא החייבים (מוסד בן התקופה בו שהו חייבים תוך הגבלות מסוימות על חירותם), הפך לדמות פופולרית בכלא, ואף קיבל את האפשרות לשהות בלילות מחוץ לכלא על מנת לסייע למשטרה בתפיסת גנבים. היה זה בתקופה זו שויילד פגש את מרי מילינר (או מארי מולינו), יצאנית אשר החלה ללמד את ויילד את דרכי הפשע, ועל פי דניאל דפו "צירפה אותו לחבורתה, ובין אם הייתה זו חבורה של גנבים או של זונות, אין הדבר משנה". בעזרת היצאנית היה יכול ויילד לקנות את דרכו אל מחוץ לכלא החייבים.
הקריירה הציבורית של ויילד
שיטתו של ויילד, בה צבר ממון בלתי חוקי בעודו מתחזה לאיש חוק הייתה מתוחכמת ביותר. לפקודתו עמדה חבורת גנבים, מהם קיבל רכוש גנוב. הוא המתין לכך שהגנבה תפורסם בעיתונות, ואז פרסם שאנשיו, שומרי החוק, "מצאו" את הסחורה הגנובה ויחזירו אותה לבעליה בעבור שכר נאות, שיכסה את פעולת "שוטריו" של ויילד. במקרים מסוימים לא המתין ויילד לכך שהפשע יתפרסם בעיתונות, והציע למשטרה את עזרתו בגילוי הפושעים. באמצעות הרכוש הגנוב היה מפליל יריבים, או בני כנופייתו שסרחו בעיניו, והסתכסכו עמו, לרוב על רקע העובדה שהוא היה המרויח העיקרי ממעשיהם, ול"פועלים הפשוטים" היה ניתן שכר זעום.
סוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 הביאו גל של פשיעה בלונדון, ובשנת 1712, צ'ארלס היטצ'ן, מתחרהו של ויילד הן בשחיתות המידות והן בהתחזות לשומר חוק, אמר כי הוא מכיר באופן אישי 2,000 איש בלונדון המתקיימים באופן בלעדי מגנבה. היטצ'ן, השוטר הראשי בעיר, יסיים בעצמו את חייו כפושע מורשע, לאחר שנמצא אשם בקבלת שוחד שהביא לשחרור גנבים, ובכך שמעצריו היו סלקטיביים.
עלייתם של העיתונים היומיים הובילה לעלייה בעניין שגילה הציבור בפשע ובפושעים. העיתונות דיווחה על פשעים ראויים לציון, והציבור גילה דאגה בנוגע לפשעים כנגד הרכוש, והביע עניין בנושאי משטרה ושמירת חוק. אי שביעות הרצון מן הפשע הייתה רווחת בציבור. העיתונות הפכה לגיבוריה הן פושעים צבעוניים, כשודד הדרכים ג'ק שפארד, וכנופייתו, המוהוקס, והן דמויות שנחזו כלוחמים בפשע. תקופה זו ראתה לא רק עלייה בגנבה, אלא את היווצרותו של פשע מאורגן כמעט במתכונת מודרנית.
לוכד הגנבים הכללי
יכולתו של ויילד להחזיק באנשי כנופייתו ולהטיל עליהם מרות הייתה תלויה בחששו של הציבור מן הגנבים, ובתגובת הציבור לפשיעה. בין 1700 ל-1720 הפך העיסוק בסחר בסחורות גנובות למסוכן ביותר. גנבים פשוטים היו בסכנה אם לא מצאו מקור מהימן למכור לו את סחורתם הגנובה. ויילד נמנע מסכנה זו כאשר "החזיר" את הסחורה שנגנבה, ואף קיבל על כך פרסים. מעולם לא מכר את הסחורה לגורם נוסף, ולא העמיד פנים כי מקורה חוקי. בכל העת טען כי מצא את הסחורה הגנובה באמצעות פעולות משטרתיות, והביע שנאה לגנבים ולפועלם. העונשים הכבדים על מסחר בסחורות גנובות איפשרו לויילד לשלוט באנשי כנופייתו, כאשר חברי הכנופיה שסרחו היו בסכנת הסגרה לשלטונות. אם הם לא מסרו לו את שללם, ויילד פשוט הסגיר אותם. עם זאת, עיקר פעולתו של ויילד הייתה השימוש בגנביו ובבריוניו, על מנת "לתפוס" כנופיות יריבות.
ויילד לא היה הראשון שהתחזה לאיש חוק, אך היה למעשה גנב. היטצ'ן השתמש בעמדתו הבכירה כ"מרשל" על מנת לבצע סחיטה. הוא לחץ על בתי בושת ועל כייסים לשלם לו דמי חסות בסחורות גנובות, אותן היה מחזיר לבעליהן, מאז שנתמנה לתפקידו בשנת 1712. כאשר היטצ'ן נתפס ונכלא, העביר לויילד את הנהלת "עסקו". היטצ'ן חזר לתפקידו בשנת 1714 ומצא כי ויילד היה ליריבו, וכי בהיעדרו נפטר ויילד בדרכים שונות מכל אנשי כנופייתו הישנה של היטצ'ן. ב-1718 ניסה היטצ'ן לחשוף את ויילד כפושע, וויילד טען כי היטצ'ן הוא הומוסקסואל אשר ביקר בבתי בושת. מלחמה של פמפלטים משמיצים בין השניים הביאה לבסוף לפיטוריו של היטצ'ן ממשרתו, ולהבאתו למשפט בעוון ביצוע מעשה סדום, עבירה חמורה בימים ההם.
לאחר נפילתו של היטצ'ן, היה עולם הפשע בלונדון בידי ויילד. הוא שמר רשימות של כל הגנבים אותם העסיק, ולאחר שסיימו להביא לו תועלת, מכר אותם לתליינים בעבור פרס בן ארבעים לירות שטרלינג. ביומנו היה מסמן שני צלבים ליד שמו של אדם שנדון להסגרה. יש הסבורים כי מכאן הביטוי לבגידה בשפה האנגלית – "Double Cross” – הצלב הכפול, אם כי השימוש בביטוי זה החל רק באמצע המאה ה-19.
אל מול הציבור שמר ויילד על תדמית הרואית. הוא היה האדם שהחזיר סחורות גנובות ותפס פושעים. בשנת 1718 הכתיר עצמו כ"תופס הגנבים הראשי של בריטניה הגדולה ואירלנד". על פי עדותו שלח שישים מאנשיו אל הגרדום. החזרת הסחורות הגנובות הייתה עיסוק שבוצע בחשאי ובפרטיות, אך להסגרת הגנבים ניתן פרסום רב. משרדיו של ויילד באולד ביילי היו מקום הומה. קורבנות פשע היו מגיעים, לעיתים אף בטרם הגיעו אל המשטרה, על מנת לגלות כי אנשיו של ויילד כבר "מצאו" את הסחורות הגנובות, ולעיתים היה מציע להם ויילד למצוא את הגנבים ולהענישם, אם ישלמו תשלום נוסף. עם זאת, יש הסבורים כי ויילד מעולם לא הסגיר אחד מאנשיו רק בשל תשלום שקיבל מקורבן השוד, על אף שתדמיתו בקרב בני התקופה קבעה כי היה עושה כן.
ב-1720 הייתה תהילתו של ויילד כזו, עד כי המועצה המלכותית התייעצה עמו בדבר שיטות לשליטה בפשיעה. המלצתו של ויילד הייתה כי יש להעלות את התשלום עבור הסגרת גנבים. בהתאם לכך עלה התשלום מעשרים לירות שטרלינג למאה וארבעים לירות שטרלינג באותה השנה. ויילד היה המרויח הראשי מעלייה זו.
יש עדויות לכך שהפוליטיקאים מן המפלגה הויגית נטו חסד לויילד או העלימו במתכוון עין ממעשיו, בעוד שהפוליטיקאים השמרנים התנגדו לו. ב-1718 קבוצה שמרנית הצליחה להביא להחמרת החוק כנגד סוחרים בסחורות גנובות, במטרה לפגוע בויילד. באופן אירוני הדבר אך חיזק את ויילד שכן עתה היה קשה הרבה יותר לגנבים להיפטר מסחורתם ללא עזרתו של ויילד.
עלילותיו של ויילד הלהיבו את הציבור. ויילד עצמו היה מספר לעיתונים את עלילותיו, ואלו העבירו אותן לציבור הצמא לידיעות. כך, בשנת 1724 פרסמו העיתונים את עלילות ויילד אשר הפיל את כנופיית קאריק, שמנתה עשרים ואחד חברים (ועל כך קיבל שמונה מאות שטרלינג בתמורה, במונחים של ימינו כעשרים וחמישה אלף שטרלינג). בכל פעם שאחד מחברי הכנופיה הזו השתחרר, היה ויילד רודף אחריו ומביא למעצרו בשל "מידע נוסף" שהתקבל. הציבור ראה זאת כהגנה נועזת על הסדר הציבורי, אך למעשה הייתה זו מלחמת כנופיות במסווה של שמירת חוק. דוגמה לשיטותיו של ויילד הייתה מודעה שפרסם בעיתונות בשנת 1724, המופיעה בספרו של הנרי פילדינג "ג'ונתן ויילד":
מודעה זו הייתה למעשה סחיטה. הביטוי "מספר רשימות" רמז לכך ששמו של בעלי הספר שאבד ידוע. "אכסניית המזרקה" הייתה בית בושת מפורסם, וויילד למעשה מוסר לבעלי הספר שמעשיו ידועים, ושאם לא ישתף פעולה ייחשף כמי ששהה בבית הבושת. ויילד אף נוקב בשכר שתיקתו – לירה אחת.
המאבק בג'ק שפרד ונפילתו
ב-1724 סבלו החיים הפוליטיים בלונדון ממשבר באמון הציבור. "בועת הים הדרומי", תרמית מניות בה היו מעורבים גורמים רמי דרג, התפוצצה, והציבור הפך לחסר סבלנות בנוגע לשחיתות. דמויות ציבוריות סבלו מספקנות הציבור באשר למעשיהן.
בפברואר 1724, הפורץ ושודד הדרכים ג'ק שפרד נתפס על ידי ויילד. שפרד עבד עם ויילד בעבר, אך פנה לאחר מכן לעסקים משלו. כהרגלו של ויילד, עירב את רצונו להסיר את שפרד מדרכו, עם טובת הציבור שדרש את מאסרו של שפרד.
שפרד נכלא, אך נמלט מיד. במאי אסר ויילד שנית את שפרד, והביא לכליאתו בתנאים מחמירים, אך שפרד נמלט תוך פחות משבוע. ביולי נאסר שפרד שוב. הוא הואשם, הורשע, והושם בכלא ניוגייט. בלילה בו היה אמור גזר דין המוות שהוטל על שפרד להתבצע, בליל ה-30 באוגוסט, נמלט שפרד שוב. בשלב זה היה שפרד ל"גיבור מעמד הפועלים". הוא היה איש לונדון, "קוקני", לא אלים, ויפה תואר. ב-11 בספטמבר נתפס שפרד על ידי אנשי ויילד בפעם הרביעית, והוכנס לחדר השמור ביותר בכלא ניוגייט. שפרד נכלא באזיקים ונכבל בשלשלת כבדה לרצפה. הוא הצליח לשבור את האזיקים, ושישה מנעולים של דלתות פלדה שהפרידו בינו ובין החופש. המלטות זו הדהימה את לונדון, ודניאל דפו, שעבד אז כעיתונאי, כתב עליו כתבה רבת תהודה. בסוף אוקטובר נכלא שפרד בפעם החמישית והאחרונה. הוא הושם במרכז כלא ניוגייט, במקום בו היה נתון למשמר כבד בכל עת, והושמו עליו מאה וחמישים קילוגרמים של שלשלאות ברזל. הוא היה כה מפורסם עד שאנשי החברה הגבוהה בלונדון הגיעו לכלא על מנת לבקרו, עבור תשלום ששולם לסוהריו, וצייר הדיוקנאות בן התקופה, ג'יימס ת'ורנהיל צייר את דיוקנו. ב-16 בנובמבר 1724, הוצא שפרד להורג.
מרדפו של ויילד אחר שפרד הביא להסרת חסדו של ויילד מן הציבור. רבים בזו עתה לויילד. בפברואר 1725 הביא ויילד באלימות לשיחרור אחד מחברי כנופייתו מן הכלא. עתה נכלא והושם בכלא ניוגייט, אך המשיך לנהל משם את מעשיו. ויילד הואשם במעשה אלימות, ובמקרה אחד של גנבת יהלומים.
מצב הרוח השתנה כנגדו. הציבור עמד עתה לטובת האדם הפשוט, ובז לאנשי סמכות. משפטו של ויילד אירע במקביל לחשיפה כי הלורד צ'נסלור תומאס פרקר קיבל שוחד של מאה אלף ליש"ט. עתה נראה כי הציבור זועם על ויילד, ואנשי כנופייתו החלו לנצל עובדה זו והחלו למסור עדויות על כל מעשיו. עתה נחשפו מעשיו במשך שנים, והתברר כי איש החוק היה בעצם מנהיג כנופיית גנבים. נחשפו עדויות על שיחוד פקידים בכירים.
ויילד נידון למוות, והוצא להורג בטייבורן, ב-24 במאי 1725. דניאל דפו אמר שהקהל היה הקהל הגדול ביותר שנאסף לראות תלייה באנגליה מאז ומעולם, וכי ויילד התקבל ביללות ובשריקות. ואכן, תלייתו של ויילד הייתה אירוע ציבורי, וכרטיסים למקומות הטובים נמכרו מראש בסכומי עתק. גופתו של ויילד נמסרה למנתחי הגופות בבית הספר המלכותי לרפואה, ושלדו מוצג שם עד היום.
דמותו הספרותית של ויילד
דמותו של ויילד שימשה כמקור השראה לסטיריקנים. כאשר נתלה היו העיתונים מלאים בידיעות על מעשיו, על אמרותיו, נאומי הפרידה שלו וכדומה. דפו כתב כתבה ל"אפלבי ג'ורנל" ולאחר מכן הפך אותה לספר בשם "הסיפור האמיתי והמקורי על חייו ומעשיו של המנוח ג'ונתן ויילד". ביוני 1725 התפרסם הספר, והתחרה במספר ספרים נוספים בנושא, שהתיימרו אף לכלול ציטוטים מיומנו של ויילד.
הביוגרפיה הפלילית הייתה אז לסוגה מפותחת. יצירות אלו היו פופולריות אז כעתה, ומילאו צורך שהיה קיים בציבור לשמוע על עלייתו ונפילתו של פושע, בצירוף פרטים עסיסיים על מעשים מיניים, אלימות, ולבסוף חזרה בתשובה וחרטה. יצירות כ"מול פלנדרס" של דפו שנכתבו בז'אנר זה שרדו כבעלות ערך עד ימינו. ייתכן שספר זה מבוסס על חייה של מול קינג, אחת מן הזונות שהועסקה בשירותה של מרי מילינר, אהובתו של ויילד. דפו אף כתב ביוגרפיה של ג'ק שפרד.
אך חייו של ויילד לא היו סיפור פשע פשוט. בני התקופה ערכו השוואות בין ויילד לבין פוליטיקאים ויגים כרוברט וולפול. השוואה זו הייתה אהובה על פוליטיקאים שמרנים מאותה העת. "אופרת הקבצנים" מאת ג'ון גיי, שהועלתה לראשונה ב-1728 מתייחסת לחייהם של ויילד ושפרד, אשר הוכתרו בשמות הדמיוניים פיצ'ם ומקהית', ואשר שימשו מסווה לביקורת על וולפול, ועל אנשי חבורת "הים הדרומי". וולפול עצמו ראה את האופרה, ואף נהנה ממנה, מבלי להבין כי המדובר בביקורת נוקבת על אישיותו. ברגע שהדבר הובא לידיעתו אסר על העלאת האופרה "פולי", שהייתה המשך לאופרת הקבצנים.
ב-1742 איבד וולפול את כוחו הפוליטי, קיבל תואר אצולה, ועבר לשרת בבית הלורדים. ב-1743 נכתב ספרו של הנרי פילדינג – "סיפור חייו של המנוח הדגול מר ג'ונתן ויילד". הספר כלל התקפה ארסית על וולפול, המוסווית באופן דק כביוגרפיה של ויילד. הזיהוי בין וולפול ובין ויילד ביצירה זו הוא מושלם.
ברטולט ברכט בחר בדמויות הדמיוניות פיצ'ם ומקהית' כגיבורי יצירתו "אופרה בגרוש", אשר הייתה מעין עדכון לתקופתו של יצירתו של ג'ון גיי. מקהית' גיבורו של השיר הידוע מתוך האופרה - "מקי סכינאי".
1965 באסטרונאוטיקה
אירועים בולטים
במהלך השנה בוצעו 126 שיגורים, מהם 70 (56%) על ידי ארצות הברית
טיסה תת-מסלולית
במהלך השנה בוצעו מספר טיסות במסלול זה:
מוזיאון העיצוב (לונדון)
מוזיאון העיצוב (באנגלית: Design Museum) הוא מוזיאון בקנזינגטון שבלונדון המתמקד במוצרי תעשייה, מוצרים גרפיים, מוצרי אופנה ובעיצוב ארכיטקטוני. במוזיאון מבקרים מדי שנה כ-200,000 איש.
מבנהו המקורי
ביוני 2011, תרם טרנס קונרן 17.5 מיליון ליש"ט כדי לאפשר למוזיאון לעבור ממבנהו המקורי לאתר גדול יותר שבו, ששימש בעבר את מכון חבר העמים, במערב לונדון.
המוזיאון בקנזינגטון
בסוף 2016 עבר המוזיאון למשכנו החדש בקנזינגטון, אחרי חמש שנות שיפוץ של הבניין.
בקומה הראשונה היו מוצגות תערוכות מתחלפות ורטרוספקטיבות. בין התערוכות שהוצגו הייתה הרטרוספקטיבה של עבודותיו של פיטר סוויל ושל נעליו של מנולו בלאניק.
בין הקומות נמצא שטח המשמש למתן הרצאות ואירועים. שטח זה מעוצב כולו בצבע כחול בהיר ונועד להוות מיצג של "בריכת שחייה".
בקומה השנייה של המוזיאון מוצגת התערוכה הקבועה של המוזיאון הדנה בהיסטוריה של העיצוב התעשייתי. תערוכה זו מציגה את התפתחות העיצוב לפי סדר כרונולוגי. בקומה זו מצוי גם המרכז החינוכי של המוזיאון.
פרס מעצב השנה
מאז שנת 2003 מעניק המוזיאון את פרס "מעצב השנה" בשווי 25,000 ליש"ט. מטרתו של פרס זה לעורר את הדיון הציבורי בנושאים עיצוביים ולעורר את הציבור להשפעה של העיצוב על איכות החיים ועל היכולות לשפר את איכות החיים. טקס מתן הפרס שודר בערוץ השני של ה-BBC. בשנת 2003 זכה בפרס ג'ונתן אייב, סמנכ"ל בכיר במחלקת העיצוב של חברת אפל, והאחראי על עיצובי האיפוד ו-iMac. בשנת 2005 הוענק הפרס לראש מועצת העיצוב הבריטית, הילרי קוטאם, ולא למעצב או מעצבת - החלטה שעוררה מחלוקת. בשנת 2006 הוענק הפרס למעצב הגרפי ג'יימי היולט, מעצב סרטוני המוזיקה (וידאו קליפים) של להקת גורילז. היולט זכה על פני מועמד אחר - האדריכל קמרון סינקלייר הפועל לשיקום קהילות של נפגעי אסונות טבע (גם החלטה זו ספגה ביקורת).
פרס עיצוב השנה
פרס עיצוב השנה מוענק לעיצובים שהופקו במהלך השנה הקודמת ברחבי העולם. מספר מומחי עיצוב מוזמנים להציע עד חמישה פרויקטים כל אחד, הנכללים בשבע הקטגוריות של אדריכלות, תחבורה, גרפיקה, אינטראקטיב, מוצר, ריהוט ואופנה. מאז 2015 יש שש קטגוריות: אדריכלות, אופנה, גרפיקה, דיגיטל, מוצר ותחבורה. Beazley Insurance הפכה לנותנת חסות לפרס ב-2016.
בשנת 2014 שני ישראלים, רויטל כהן ונומה בר, היו מועמדים לפרס.
בשנת 2018, זכה אדריכל ישראלי איל ויצמן ומכון "ארכיטקטורה פורנזית" בפרס על "העיצוב המוצלח לשנת 2018".
מוזיאון הדוקלנדס של לונדון
מוזיאון הדוקלנדס של לונדון (באנגלית: Museum of London Docklands) הוא סניף של מוזיאון לונדון הנמצא באזור הדוקלנדס במזרח לונדון באנגליה. המוזיאון, שנפתח בשנת 2003, ממוקם בקבוצת מחסנים שנעשה בהם שימוש בתחילת המאה ה-19 לאחסון סוכר. המחסנים נמצאים לצד רציפי הודו המערבית באייל אוף דוגס, בקרבת קנרי וורף.
המוזיאון מציג את ההיסטוריה של האזור מבחינה תרבותית וחברתית באמצעות אוסף חפצים היסטורי, דגמים, תמונות ואמצעים ממוחשבים. במוזיאון 12 אולמות תצוגה המסודרים בסדר כרונולוגי, החל מהנמל הראשון של לונדיניום בתקופה הרומית ועד סגירת נמל לונדון בשנות ה-70 של המאה ה-20 והפיכת אזור הנמל לאזור עסקים, מגורים ותיירות.
רובה
רובה הוא סוג של כלי ירייה חם ממשפחת הנשק הקל. הרובה הוא כלי ירייה בעל קנה ארוך יחסית לקנה האקדח ונהוג לירות בו בשתי ידיים. לרובה מודרני שלושה חלקים עיקריים: קנה, שיכול להיות חלק (smoothbore) או מחורק (rifled) ודרכו עף הקליע; מכלול שכולל בריח, בית בליעה והדק שתפקידם להתחל את התגובה הכימית שתגרום לפיצוץ אבק השריפה ותאיץ את הקליע ומעצה הכולל קת שנהוג להצמיד לשקע הכתף כדי לייצב את הנשק. נשק שלא כולל את אחד החלקים האלה בדרך כלל לא מסווג כרובה, אלא כאקדח או כתותח יד (לכלי ירי עתיקים שלא כללו הדק). הרובה הוא חימושו הבסיסי של חייל מודרני בשדה הקרב, אך הם נפוצים גם בקרב ציידים, שוטרים, עבריינים ואספנים.
לרובה מודרני שתי שיטות פעולה עיקריות: ירי בודד (עם חובת דריכה של הבריח או בלעדיה בירי חצי-אוטומטי) או ירי אוטומטי בצרורות. לרוב הרובים יש מערכת הזנת תחמושת בצורת מחסנית מלבנית או מעוקלת אבל קיימות מחסניות בצורות אחרות. השימוש במחסניות נפוץ פחות ברובי ציד. כמו כן, לעיתים, הרובה כולל יותר מקנה אחד. בדרך כלל רובים דו-קניים משמשים לציד, אך בעבר היו מקובלים רובים בעלי קנים מרובים ששימשו לירי מטח שלם לעבר המטרה. רובה מודרני צבאי כולל קנה אחד בלבד. נהוג להצמיד לרובה רצועה לקלות הנשיאה.
היסטוריה
ראשית התפתחות הרובים הוא בסין, עם המצאת אבק השרפה. הסינים בנו רקטות, שהשתמשו בהן בחגיגות בדרך כלל. במאה ה־10 המציאו הסינים את רומח האש, תקופה שבה אבק השרפה נכנס לשימוש צבאי בסין. השימוש הפך לנפוץ לקראת אמצע המאה ה-13. אבק השרפה הגיע לאירופה במאה ה-13 ובעזרתו יכלו לייצר את כלי הירי הראשונים. הכלי הראשון שיוצר באירופה היה תותח מצור. תותחים אלו היו גדולים למדי ויכלו לירות פגזי אבן או מתכת על חומות הערים. חוסר הדיוק היה משווע, אך יחד עם זאת לא היה קשה כל־כך לפגוע בחומות.
הרובים הראשונים היו גם הם בלתי מדויקים, ועד המצאת בריח הפתיל במאה ה-16 לא השתמשו בהם בכמויות גדולות בקרבות. בריח הפתיל נתן את התנופה לשימוש בארקבוז ולאחר מכן במוסקט. החיילים סודרו בגושים גדולים ובדרך כלל ירו במטחים.
התפתחות נוספת הביאה לכניסת בריח צור, שהשתמש בניצוץ הנגרם מחיכוך אבן צור כנגד לוחית פלדה להצתת התחמיש. רובים אלו הופיעו בסוף המאה ה-17, היו בשימוש עד אמצע המאה ה-19.
שיפור חשוב ביותר בתולדות הרובה הוא הופעת הקנה מחורק: קנה שלאורכו חרוטים סלילים המקנים תנע זוויתי לקליע ובכך מגבירים את יציבותו. שיפור זה תרם באופן משמעותי ביותר לדיוק הרובה ואפשר את פיתוח הקליעה והצליפה לרחוק.
שיפור נוסף היה רובים שנטענו דרך הבריח, במקום דרך הלוע. למרות שיש לטעון ידנית כל כדור מחדש ולבצע דריכה ידנית של הבריח דבר זה הגדיל את קצב הירי באופן ניכר. רובים כאלה הם מסוג רובה בריחי, והם רובים פשוטים, אמינים ודי מדויקים. עד היום יש שימוש ברובים בריחיים, בעיקר בתור רובים לקליעה, ספורט וציד. בהמשך התפתחו רובי הצלפים על בסיס רובים בריחיים מדויקים במיוחד.
התפתחויות נוספות הביאו לשימוש במחסנית. תחילה, ברובים בעלי מנגנון מכני, כאשר היורה היה צריך לדרוך את הרובה מחדש בכל פעם שרצה לירות. אחר כך, במאה ה-20, עברו לשימוש באנרגיית השרפה, שנפלטת כתוצאה מבעירת אבקת השרפה. אנרגיה זו דרכה את הרובה באופן אוטומטי. ראו רובה חצי-אוטומטי ורובה אוטומטי.
במאה ה-20 התפתחו מספר סוגי רובים: הרובים הבריחיים שוכללו ושופרו, הומצאו רובים מיטענים, בהם טעינת ודריכה הכדור נעשית באופן ידני על ידי ניצול האנרגיה שנוצרת בתהליך הירייה. דוגמה לרובים אלה הם ה-M1 גאראנד וה-M1 קרבין ששירתו בכוחות המזוינים של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. בסוף מלחמת העולם השנייה פותחו רובי הסער הראשונים: מדובר ברובים בעלי נצרה-בוררת המסוגלים הן לירי חצי-אוטומטי ("בודדות") והן לירי אוטומטי מלא ("צרורות"), ובנוסף היו בעלי טווח ועוצמת אש של רובה ולא של תת-מקלע שהיה מוגבל לטווחים של עד 200 מטר.
בשנות המלחמה הקרה פותחו שניים מרובי הסער הנפוצים ביותר בעולם: הקלשניקוב AK-47 הסובייטי, שהופץ בקרב מדינות הגוש המזרחי וארגוני גרילה וטרור רבים, ורובה ה-M-16, שחולק למדינות העולם המערבי וברית נאט"ו. רובים אלה נמצאים בשירות פעיל עד היום, הן בדגמים המקוריים והן בדגמים משופרים.
בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 לא חלו שינויים משמעותיים במכלול (מנגנון הפעולה) אך המעצה שודרג באופן ניכר ורובים רבים עברו לתצורה המודרנית (ראו בהמשך) של ה-AR-15 ודומיו. על המתפסים נוספו מתאמי פיקטיני המאפשרים התקנה מהירה ופשוטה של מגוון עזרים טקטיים כגון כוונות למיניהן ודורגל והקת הוחלפה בקת מתכווננת קלה מחומרים סינתטיים. כמו כן פותחה תצורה מהפכנית בשם בולפפ בה המכלול נמצא בקת, מקדים את ההדק, ובכך מאפשר ייצור רובה קצר עם קנה ארוך.
מבנה הרובה
הרובה מורכב ממספר חלקים:
מנגנון הפעולה של רובה
מנגנון הפעולה של רובה, הנקרא בעברית "מכלול" ובאנגלית "Action" (מילולית: "פעולה") הוא המנגנון המכני ברובה האחראי על ירי הכדור, וכולל בין השאר את הבריח ואת הנוקר.
באופן סכמתי מאוד, מנגנון הירי פועל באופן הבא:
ניתן לסווג רובים לפי מנגנון הפעולה שלהם, הסיווג הגס אך המקובל ביותר הוא:
המעצה
מעצה הוא החלק בכלי הירי העוטף את ה והקנה ומשמש כשלדה לרובה. מחלקים אותו לשני חלקים: מתפסים - שזה החלק הקדמי שעוטף את הקנה; והקת - החלק האחורי שמשמש כממשק בין היורה לרובה. באנגלית המתפסים והחלק העוטף את המכלול נקראים Receiver והקת נקראת Stock. בעבר המעצה היה עשוי מעץ ומכאן המונח בעברית. מונח זה נשאר בשימוש גם בימינו, אף שכיום רוב המעצים אינם מיוצרים עוד מעץ אלא ממתכות וחומרים סינתטיים.
למעצה יש מספר תפקידים:
סוסיתא (מכונית)
סוסיתא היא מכונית, שיוצרה על ידי יצרנית הרכב הישראלית "אוטוקרס" תחילה בחיפה ובהמשך, בטירת כרמל, בין השנים 1960–1978. ה"סוסיתא" יוצרה בתצורות סטיישן, מסחרית וטנדר.
היסטוריה
בשנת 1952 פנה לדיסלאב שנלר, יהודי יוצא סלובקיה, לחברת Reliant הבריטית. רילאיינט יצרה באותה עת רכב תלת-גלגלי זול, בעיקר להובלה עירונית קלה, ושנלר קיבל את הזיכיון להרכבתו בחיפה. החברה שהקים שנלר, "מוסכים ומכוניות בע"מ", לא הייתה יותר מאשר בית מלאכה קטן, עם תפוקה דלה של עשרות יחידות עד לשנת 1955. עם המעבר של רילאיינט, ואיתו גם של המרכיב הישראלי, לשימוש בתאי נהג העשויים סיבי זכוכית (פיברגלס), צדה החברה את עינו של יצחק שובינסקי, סוחר חיפאי, שנכנס לשותפות במפעל, שינה את שמו ל"אוטו-קרס", וצירף לשותפות גם את החברה הא"י לאוטומובילים, יבואנית פורד. כעת פנה לרילאיינט כדי שזו תפתח עבורו רכב מסחרי קל, ארבע-גלגלי, המבוסס על מרכב מיצור מקומי מפיברגלס, ורכיבים מכניים מיובאים מפורד אנגליה, בעיקר.
בספטמבר 1958 יוצרה המכונית הראשונה, שנמכרה תחילה בשם "Regent IV" (ריג'נט ארבע) בשוק המקומי, ובשם "Sabra" בשוקי היצוא. גרסת הסטיישן של תחילת 1960 נמכרה בישראל כ"צברה". בסוף 1959 נולדה הסוסיתא. אוטוקרס הכריזה על תחרות לבחירת שם למכונית הישראלית. 2,355 הצעות הוגשו, ומהן נבחר השם "סוסיתא", שהוגש על ידי שבעה משתתפים, בנפרד. בפרס, בסך 500 לירות, זכה יוסף שוב, שהיה אז סטודנט צעיר לאגרונומיה מהפקולטה לחקלאות ברחובות.
המכונית עצמה, עד אז רק בגרסאות מסחרית סגורה וסטיישן, התבססה על חלקי פיברגלס שחוברו זה לזה באמצעות קרשים. הרצפה הייתה עשויה מעץ לבוד. המוצר היה פרימיטיבי, ורק 300 יחידות ממנו יוצרו בשנת הדגם 1960. ועדת הרכב הממשלתית חייבה יצוא של שליש מן הכמות הזו.
פארל ויליאמס
פארל ויליאמס (באנגלית: Pharrell Williams; נולד ב-5 באפריל 1973), הידוע בשמו הפרטי פארל (Pharrell), הוא ראפר, זמר, מפיק מוזיקלי, מלחין, ומעצב אופנה אמריקאי. ויליאמס והמוזיקאי צ'אד הוגו, הקימו ביחד את צמד מפיקי הפופ, היפ הופ והרית'ם אנד בלוז, "הנפטונז". ויליאמס הוא גם הסולן המוביל והמתופף בלהקת הפאנק/היפ הופ, N.E.R.D, אשר הקים עם חבר ילדות שלו, שי היילי.
סוסיתא (מכונית)
היסטוריה
בקיץ 1961 עברה הסוסיתא, שהוצעה גם בגרסת טנדר מזה כשנה, תכנון מחדש. המכונית החדשה, שפותחה ברילאיינט במסגרת פרויקט FW2, עם סיוע מסוים מצד מהנדסי אוטוקרס, התהדרה במרכב פיברגלס אחוד ואיכותי בהרבה. חצי שנה מאוחר יותר הושלם התהליך עם רצפת פיברגלס והחלפת הדלתות האחוריות. במקביל לפתיחתו של השוק הישראלי לרכישה חופשית של כלי-רכב, וביטול מכסות היצוא, עלה מאוד גם קצב היצור. הסוסיתא הזו, דגם 1962, יוצרה ב-1,216 יחידות.
פארל ויליאמס
כחלק מצמד "הנפטונז", הפיק ויליאמס להיטים רבים לאמני מוזיקה שונים. הצמד זכה בשלושה פרסי גראמי, מבין 11 מועמדויות.
סוסיתא (מכונית)
היסטוריה
המכונית החדשה, שעיצובה החיצוני דמה לזה של מכוניות בריטיות מן העשור הקודם, זכתה עד מהרה לכינוי העממי "קובייה". יצורה של הקוביה הסתיים בקיץ 1966, עם ירידתו של הטנדר האחרון מקוי ההרכבה בטירת כרמל. בסך הכל יוצרו 8,670 "קוביות", שהפכו אותה לדגם הסוסיתא הנמכר ביותר.
פארל ויליאמס
ראשית חייו
ויליאמס נולד בווירג'יניה ביץ', במדינת וירג'יניה שבארצות הברית למשפחה נוצרית אפרו-אמריקאית. הוא הבכור מבין שלושה בנים לאמו קרולין, שהיא מורה, ואביו פרעה ויליאמס, איש תחזוקה. ויליאמס וצ'אד הוגו נפגשו בכיתה ז' במחנה קיץ, בלהקה שבה ויליאמס ניגן על קלידים ותופים, והוגו ניגן על סקסופון טנור. יחד עם הוגו, למד ויליאמס בתיכון פרינסס אן, שם הם ניגנו בתזמורת בית ספרית, משם השיג ויליאמס את הכינוי Skateboard P. בשנת 1990, הקימו ויליאמס וצ'אד הוגו הרכב רית'ם אנד בלוז עם שי היילי ומייק אתריג', בשם הנפטונז.
סוסיתא (מכונית)
היסטוריה
ב-1970 הושק דגם הסוסיתא 13/60, במרכב סטיישן, טנדר, וסדאן (כרמל דוכס). בהמשך להסכם שחתם שובינסקי עם סטנדרט-טריומף הבריטית, הסוסיתא 13/60 נבנתה על שלדת טיומף הראלד, והשתמשה במנוע ובגיר של ההראלד 13/60 (מנוע 1,296 סמ"ק, הספק 61 כ"ס). הקיטים (שלדה, מנוע, גיר, וחלקים נוספים) שסיפקה טריומף, שימשו גם בכל דגמי ההמשך, כולל דגמי הרום כרמל, עד להפסקת הייצור ב 1978.
פארל ויליאמס
2004-1994 : הנפטונז
ויליאמס והוגו הפכו רשמית לצמד מפיקים תחת השם "הנפטונז", בשנת 1994. המוזיקה של הצמד משלבת פאנק אלקטרוני עם צלילים מהמזרח התיכון ומוזיקה אסייתית הכוללת כלי הקשה וכלי נשיפה מעץ. הצמד הוקם לאחר שהמפיק, טדי ריילי, גילה אותם בתחרות כישרונות בית ספרית.
סוסיתא (מכונית)
היסטוריה
לאחר שאוטוקרס פשטה את הרגל, בנובמבר 1971, פסק פיתוח המכוניות לזמן ממושך. החברה שהוקמה ב-1974, "רום כרמל", המשיכה בייצור מערך הדגמים של אוטוקרס. בשנים 1976 עד 1978 יצרה רום כרמל את טנדר הסוסיתא בגרסתו מ-1968, עם מנוע "פורד" 1300 סמ"ק. באוגוסט 1978 יוצרה הסוסיתא האחרונה. כיום נחשבת הסוסיתא לרכב אספנות.
בפולקלור הישראלי הייתה הסוסיתא מושאה של אגדה אורבנית לפיה גמלים היו נוהגים ללעוס את חלקי הפיברגלס של המכונית.
פארל ויליאמס
2012-2005: אלבום הבכורה ושיתופי פעולה
ויליאמס הוציא את אלבומו הראשון, In My Mind, ביולי 2006. בסינגל הראשון, "Can I Have It Like That", השתתפה הזמרת גוון סטפני. הסינגל השני היה "Angel". בסינגל השלישי, "Number One", השתתף קניה וסט ובסינגל האחרון, "That Girl", השתתף סנופ דוג.
ויליאמס שיתף פעולה עם מדונה. הוא הפיק ושר במספר שירים באלבומה האחד עשר, Hard Candy, בשנת 2008. הוא עבד עם שאקירה על ארבעה שירים מתוך אלבומה השישי, She Wolf, אשר יצא באוקטובר 2009. כמו כן, הפיק את Fresh Out the Oven של ג'ניפר לופז מתוך אלבומה, Love? אשר יצא בקיץ 2010. באותה שנה, שיתף פעולה עם הרכב הדאנס Swedish House Mafia בשיר.
2013-הווה: G I R L ושיתופי פעולה
שנת 2013 סימנה את החזרה של פארל למרכז הבמה. הוא התארח בשני שירים מאלבומם הרביעי של דאפט פאנק, "Random Access Memories". אחד מהם, "Get Lucky", פורסם כסינגל הראשון של האלבום והפך במהרה ללהיט בינלאומי, שהתמקם בראש המצעדים בעולם ומכר למעלה מ-7 מיליון עותקים. בנוסף, התארח פארל בשיר מאלבום הבכורה של הזמרת אזיליה בנקס, "Broke with Expensive Taste".
במרץ 2013, פארל השתתף בלהיטו של רובין ת'יק, "Blurred Lines". השיר נכנס למקום הראשון במצעדים ב-14 מדינות, כולל ארצות הברית, גרמניה ובריטניה. ב-29 ביוני 2013, הפך פארל לאומן ה-12 בסך הכל בהיסטורית מצעד הבילבורד 100 האמריקאי שמחזיק בו זמנית גם במקום הראשון וגם במקום השני במצעד, עם "Blurred Lines" ו-"Get Lucky". במאי 23 פארל התארח בשיר "Sing" של אד שירן.
ב-18 בפברואר 2014, הכריז פארל דרך טוויטר שאלבומו השני, G I R L, עתיד לצאת לאור ב-3 במרץ 2014. רשימת השירים באלבום כוללת שיתופי פעולה עם דאפט פאנק, אלישיה קיז, מיילי סיירוס, ג'סטין טימברלייק ועוד. באותה שנה ויליאמס הופיע הופעת אורח בסדרה משפחת סימפסון. בשנת 2014, החל ויליאמס לשמש כמנטור בעונות השביעית ועד העשירית (כולל) של תוכנית הכישרונות האמריקאית The Voice.
הוא עבד עם פביאנה רודריגז על סדרה דוקומנטרית בת שלושה פרקים בשם "ההגירה היא יפה"
יזמות ואופנה
ויליאמס פגש את ניגו, מפיק מוזיקלי יפני והיוצר של קו אופנת הבגדים, A Bathing Ape, ביפן, שם החלו לעבוד יחד על קווי אופנה. מאוחר יותר, ייסד את מותגי הבגדים "Billionaire Boys Club" ו-"Ice Cream Footwear". הוא שיתף פעולה בסדרה של תכשיטים ומשקפיים עבור לואי ויטון, בשנת 2008. בנוסף דגמן עבור שאנל בשנים 2016 ו-2018 ועבור אדידס.
בפברואר 2023 נבחר להיות המנהל האמנותי של קו הגברים בבית האופנה לואי ויטון.
חיים אישיים
ויליאמס הוא "סקייטר" ויש לו רמפת חצי צינור בתוך ביתו. באפריל 2009, עבר תהליך הסרת קעקועים מעורו בעזרת שתלי עור ממעבדה.
וויליאמס התחתן עם הדוגמנית הלן לסיצ'ן בשנת 2013, ולהם בן משותף שנולד בשנת 2008, ושלישייה שנולדה ב-2017.
של ברגקוויסט
של ברגקוויסט (בשוודית: Kjell Bergqvist; נולד ב-23 בפברואר 1953) הוא שחקן שוודי.
ביוגרפיה
ברגקוויסט נולד במחוז סטוקהולם, ב-1973 סיים ללמוד בבית ספר לדרמה ובאותה שנה הופיעה בסרטו הראשון "En enkel melodi".
ב-1978 שיחק בסרט הפשע "Chez Nous" עם אווה פרולינג.
ב-1988 גילם את דמות האב בסרט "Besökarna" לצד לנה אנדרה, סרט אימה אודות משפחה העוברת לבית חדש ושומעת צלילים מוזרים בביתה.
ב-2000 דובב את רוקי רודס במרד התרנגולים.
ב-2001 שיחק את התפקיד הראשי בסרט "Den bästa sommaren" עליו זכה ב-Guldbagge Awards, פרס הקולנוע השוודי.
ב-2001 גם דיבב את גרגוריו בדיבוב השוודי של הסרט "ספיי קידס".
ב-2002 שיחק בסרט הקומדייה "Livet i 8 bitar", ובקומדיה הרומנטית "The Dog Trick" לצד אלכסנדר סקושגורד.
ב-2003 גילם עורך דין בסרט רוע ושוטר בסרט "Smala Sussie" לצד מיכאל ניקוויסט.
ב-2004 שיחק ב-Strandvaskaren, סרט אימה המתרחש בפנימייה.
ב-2009 השתתף בתוכנית המציאות "Stjärnorna på slottet" בה מספר אנשים מפורסמים גרים יחד בבית, אחת המשתתפות ביחד איתו בתוכנית היא הזמרת סיב מאלמקוויסט.
ב-2010 שיחק בסרט הילדים "קלרה" המבוסס על ספר ילדים.
ב-2012 הופיע כרופא בקליף לשיר "Silhouettes" של אביצ'י.
הוא הופיע במספר הפקות בתיאטרון ובין היתר שיחק בהצגה "Fantomen" בבימויה של קארין פאלק.
ב-1988 נישא למיס תבל איבון רידינג ונולדו להם שתי בנות, ב-2000 הם התגרשו, ב-2004 נישא בשנית.
יו צ'ארלס סטוקוול
יו צ'ארלס סטוקוול (באנגלית: Hugh Charles Stockwell; 1903–1986) היה גנרל בריטי. המפקד השני, בתקופת פעילותה בארץ ישראל, של דיוויזיית הצנחנים הבריטית שהופעלה נגד היישוב, בתקופת המאבק להקמת מדינת ישראל, ומי שמילא תפקיד חשוב במהלך כיבוש חיפה על ידי כוחות ההגנה בראשית מלחמת העצמאות.
ראשית חייו
יו צ'ארלס סטוקוול נולד בבריטניה ב-3 ביוני 1903, והתגייס לצבא הבריטי בשנת 1923 ושירת במערב אפריקה. בשנים 1935–1938 שירת כמדריך בבית הספר ללוחמה זעירה בבסיס ליד העיר נת'ראבון בדרום אנגליה (בסיס המשמש עד היום כבסיס צנחנים). בשנים 1938 עד 1940 שירת בחטיבה המלכותית של ויילס.