cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבצע רוזנברג
ברית המועצות
"בפסקוב הוצאו 1,026 ספרי כנסייה מהקרמלין (המבצר), כולל כתבי יד מהמאה ה-16 עד ה-18, וספרים מודפסים מהמאה ה-17. כמעט 35,000 כרכים הוחרמו מהמכון הפדגוגי של פסקוב, כולל 25,000 יצירות של מלומדים רוסים. בנובגורוד, הספרייה של המוזיאון ההיסטורי ש"נעקרה", הכילה כתבי עת נדירים ... הספרים שהוחרמו כללו מהדורות של וולטר משנת 1785 וז'אן-ז'אק רוסו משנת 1796. בסך הכל הוחרמו 35,000 כרכים. ספרי ארכאולוגיה ייחודיים, בהם 51 ספרים על תולדות רוסיה העתיקה, הוצאו מספריית נובגורוד עבור הפרופסור הגרמני אנגל. פרסומים על אתנולוגיה הועברו לפרופ' תיל (Thiele) ... זונדרקומנדו קינסנברג הנזכר לעיל היה פעיל בהוצאת תוכניהן של ספריות הצארים מפרברי לנינגרד ותכני המוזיאונים והספריות מרוסטוב על הדון וטאגאנרוג. זונדרקומנדו קינסנברג מסר ספרים למבצע רוזנברג, לסניף הראשי של המשרד הראשי לביטחון הרייך, לשירות הגאוגרפי של משרד החוץ, לספריית המדינה, לסמינר ללימודים סלאביים, ולספרייה הכלכלית של הרמן גרינג."
התאוששות חלקית לאחר המלחמה
ההערכה היא כי גרמניה הנאצית בזזה במהלך המלחמה שלושה מיליון ספרים. מתוכם יותר ממיליון התגלו על ידי הכוחות האמריקניים בהונגן שבמדינת הסן במאי 1945. הספרים הועברו לשם מפרנקפורט בראשית 1944 כאשר הפצצת בעלות הברית על העיר איימה על האוסף, והועברו חזרה לספריית רוטשילד לשעבר לצורך קטלוג.
דרגות
אנשי מבצע רוזנברג לבשו מדים ואורגנו באופן היררכי, עם סימני דרגות על צווארון. הסימנים היו בצבע אדום בוהק עבור ההנהגה והצוות המיוחד בברלין ובצבע בורדו עבור צוותים אחרים ואנשי צוות מיוחדים. על השרוול השמאלי התחתון הייתה כותרת שרוול עם הטקסט "Einsatzstab RR". החרמת רכוש נעשתה על ידי עובדים ידניים מקומיים שהיו מועסקים במדינות הכבושות. הם לא לבשו במדים, אך ענדו סרטי זרוע עם הכיתוב "Im Dienst der Einsatzstabes RR".
הר פיטר
קנדה
}}
אליהו שטרן
אליהו שטרן (נולד ב-5 בינואר 1948) הוא פרופסור אמריטוס לגאוגרפיה ותכנון באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ומזכיר הוועדה לגאוגרפיה יישומית של האיגוד הגאוגרפי הבינלאומי.
ביוגרפיה
שטרן נולד בתל אביב לדבורה ויצחק שטרן וגדל בפתח תקווה וברמת גן. את לימודי התואר הראשון (גאוגרפיה וארכאולוגיה) והשני (גאוגרפיה עירונית) הוא סיים באוניברסיטת תל אביב. במקביל הוא עבד כמתכנן במשרד לתכנון הערים של ציון השמשוני. את עבודת הדוקטורט שלו הוא כתב במחלקה לגאוגרפיה של אוניברסיטת מינסוטה בארצות הברית תוך שילוב עם הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים והמחלקה לתכנון תחבורה בפקולטה להנדסה אזרחית. רקע זה התווה את הקריירה המדעית שלו כחוקר בין-תחומי וכגאוגרף יישומי. במהלך תקופת הדוקטורט הוא עבד כמתכנן במשרדו של ד. ברסלאו בו היה מופקד על תכנון שימושי הקרקע סביב שדה התעופה הבינלאומי של מיניאפוליס, ובמסגרת עבודתו במכון למחקר עירוני וסביבתי של האוניברסיטה הוא מיפה עבור נאס"א באמצעות תצלומי לוויינים את גופי המים של מדינת מינסוטה.
בשנת 1976 הוא הצטרף לסגל המחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת בן-גוריון וכיהן כראש המחלקה בשנים 1981–1982 ו- 1984–1988. יחד עם פרופ' אבינעם מאיר הוא ייסד את כתב העת Geography Research Forum וערך אותו בתקופה 1983–1993. הוא הרצה וחקר באוניברסיטאות שונות בעולם ובהן אוניברסיטת טקסס באוסטין, ארצות הברית, אוניברסיטת פרטוריה בדרום אפריקה, אוניברסיטת דרום מערב וולס באוסטרליה ואוניברסיטת דלפט בהולנד. במקביל לתחילת עבודתו באוניברסיטת בן-גוריון הוא שימש גם חוקר במשרד המדען הראשי של משרד התחבורה בירושלים. הוא היה בין מקימי האגודה הישראלית לתכנון ומחקר תחבורה וכיהן כנשיאה בשנים 1985–1987, לאחר מכן הוא כיהן כנשיא האגודה הגאוגרפית הישראלית (1990-1992), ובהמשך כיהן כיו"ר איגוד המתכננים בישראל (2001–2005). במהלך השנים 1980–2000 שטרן היה חבר פעיל וראש צוות ברשת המחקר האירופית NECTAR מטעם קרן המדע האירופית וכן ברשת המחקר האירופאית-אמריקאית Stella שעסקה בהיבטים התנהגותיים וחברתיים בתחומי התחבורה במסגרתה הוא הוזמן להרצות בפני קרן המדע האמריקאית – NSF. החל משנת 2003 הוא משמש כחבר בוועדה הישראלית למורשת עולמית של אונסקו, היה יו"ר פורום אונסקו בנושא אוניברסיטאות ומורשת ובשנים 2014–2015 הוא עמד בראש הוועדה הישראלית למורשת עולמית. בתקופת פעילותו בוועדה הוא סייע בהכרזתם של אתרים רבים בארץ כאתרי מורשת עולמית. משנת 2009 הוא נציג ישראל בוועדה לגאוגרפיה יישומית של האיגוד הגאוגרפי הבינלאומי ובשנת 2012 הוא נבחר למזכיר הוועדה.
מחקריו
שטרן עוסק בעיקר בשלושה תחומי מחקר: תחבורה, גאוגרפיה יישומית ותכנון עירוני ואזורי.
תחבורה
בתחום התחבורה הוא חקר את הדגמים המרחביים ורמת השירות של מערכות תחבורה ציבורית ברמה העירונית והאזורית, אולם עיקר תרומתו המדעית בתחום הייתה דווקא בתחום ההתנהגות המרחבית. שטרן הוא מחלוצי החוקרים בחקר בחירת נתיבים (route choice) ויחד עם עמיתו ההולנדי, פרופ' פיט בווי, הוא פרסם את אחד הספרים המובילים בנושא מזה שנים. הספר מבוסס על מחקרים רבים שביצעו שני המחברים, במשותף ולחוד, בהם שטרן התווה את המסגרות המתודולוגיות לחקר התנהגות הבחירה של הנוסע, את גורמי ואופן הבחירה ואת העקרונות וההשלכות היישומיות שאומצו לימים במערכות הניווט המצויות כיום בכלי הרכב בעולם. הישג נוסף הוא מחקרו הנרחב על המכניזם של כלל תהליכי הבחירה של הפרט בתגובה למצבי גודש בכבישים. המחקר מתבסס על תאוריה המכונה Decision Field Theory שפותחה על ידי שני פסיכולוגים אמריקאים והוסבה על ידי שטרן לתחום התחבורה. התאוריה משמשת כמסגרת תהליכית במסגרתה הוא חקר את ההשפעות של לחץ זמן, ניסיון מצטבר, מידע, מאפייני אישיות, סיפי כניסה פיזיים והתנהגותיים, נורמות חברתיות ומורשת תרבותית על התנהגות הבחירה של הפרט. מחקריו בתחום זה זכו להכרה בינלאומית רחבה.
גאוגרפיה יישומית
כגאוגרף יישומי, שטרן עוסק בפיתוח מודלים מרחביים. הישג מחקרי ראוי לציון הוא פיתוח המודלים המבוססים על מיקרו-סימולציה. במסגרת זו הוא פיתח שני מודלים.
הראשון הוא מודל לפינוי עירוני במקרה של סכנה רדיולוגית. המודל הודגם כסימולציה לפינוי העיר דימונה (הן ברכב והן ברגל, הן בפינוי מאורגן והן בפינוי עצמי, הן בתרחישי יום והן בתרחישי לילה) במקרה של דליפה מהכור הגרעיני הסמוך ונבחנה יעילותו לצורך קבלת החלטות פינוי, כמו גם ככלי לבחינת השלכות ההחלטה על ההתנהגות המרחבית של האוכלוסייה. מעבר לפרסומו בספרות הבינלאומית, המודל זכה להכרה על ידי מערכות ההגנה והמשק לשעת חירום של ישראל והרשת האירופאית העוסקת בהערכת סיכונים.
המודל השני נועד לבחון את השפעת המידע על דפוסי הנסיעה והנהיגה של הפרט כאמצעי להקלת גודש התנועה. שטרן ביצע מחקר השוואתי על מנת לבחון השפעות תרבות ואיכות התשתית הפיזית על תוצאות המודל הבוחן את תגובות ציבור הנהגים למידע ובוחן את ההשפעות על פרמטרים שונים של עומס תנועה סובייקטיבי, אובייקטיבי, וכלל מערכתי. בהתאם, המודל שפותח הורץ סימולטנית בישראל, בהולנד ובשוודיה.
תכנון עירוני ואזורי
כגאוגרף מתכנן שטרן עסק במחקר עירוני, אזורי וסביבתי. לזכותו שלוש פריצות דרך בתחום התכנון בישראל.
הישג נוסף הוא מחקרו על שמורות ביוספריות ובעקבותיו פיתוח מתודולוגיה להתוויה ותכנון של מרחבים ביוספרים. השיטה זכתה לפרסום והערכה הן בוועדת האדם והסביבה (Man & Biosphere) של אונסקו והן בקרב קבוצת העבודה בתחום הגאוגרפיה היישומית של איגוד הגאוגרפים האמריקאים. הלכה למעשה השיטה יושמה על ידי שטרן בתכנון המרחב הביוספרי של שפלת יהודה. עקרונות המרחב הביוספרי הוטמעו בתוכנית המתאר החדשה של ישראל (תמ"א 35) ובתוכניות המתאר המחוזיות הרלוונטיות. המרחב הביוספרי בשפלת יהודה עובר כיום תהליך של עיגון סטטוטורי שיניב, לראשונה בישראל, תוכנית מתאר מקומית לפיתוח ושימור ביוספרי.
לאחרונה שטרן השתתף בצוותי מחקר עבור מנהל התכנון במשרד הפנים שעסקו בשני מחקרים עיקריים: הצורך בתוכניות מחוזיות בישראל ומחקר השוואתי של הליכי וכלי תכנון בעולם המערבי והשלכותיהם למערכת התכנון הישראלית. במסגרת עבודתו ההתנדבותית בוועדה למורשת עולמית הוא יזם גם מחקרים בתחומי השימור והמורשת ובהם תיחום אזורי חיץ סביב אתרי מורשת עולמית, מובחנותם של נופים עירוניים היסטוריים ומחקר מקיף על משארי נוף ונופים אסוציאטיביים.
ייעוץ ופעילות ציבורית
בשנת 1988 הוא הקים יחד עם עמיתו הפרופ' שאול קרקובר את חברת סביבותכנון שעסקה עד שנת 2014 בתכנון עירוני ואזורי בכל הרמות, מהארצית ועד למקומית והמפורטת. אחד הפרויקטים הראשונים הייתה התוכנית להתפתחות והתחדשות של באר שבע עליה הוא זכה (בפעם השנייה) יחד עם שותפו בפרס השלטון המקומי לשנת 1989. מבין הפרויקטים הבולטים אותם הוא הוביל וביצע ראוי לציין את תוכנית המתאר הדינמית של אשקלון, תוכניות אב ומתאר של המועצות האזוריות דרום השרון, גזר, לכיש ומרחבים, התוכנית האסטרטגית לתל אביב-יפו, תוכנית המרחב הביוספרי של שפלת יהודה, מסמך המדיניות הארצית והכלים לשמירת השטחים הפתוחים בישראל, המסמכים הסביבתיים לשיחות שלום עתידיות עם סוריה ולבנון, ותוכניות האב והפיתוח לשכונות שפירא ופלורנטין בתל אביב. בשל עשרות הפרויקטים הנוספים ששטרן תכנן ויישם במהלך השנים הוא זכה ב"אות יקיר התכנון" לשנת 2012 מטעם איגוד המתכננים בישראל.
פרסומיו
עבודותיו המדעיות של אליהו שטרן פורסמו בלמעלה מ-120 מאמרים בכתבי עת ובספרים וכן למעלה מ-100 דו"חות מחקר ותכנון. עבודותיו כוללות תשעה ספרים:
מאוויס צ'יבוטה
מאויס צ'יבוטה דפונו (בצרפתית: Mavis Tchibota Dufounou; נולד ב-7 במאי 1996) הוא כדורגלן ישראלי-קונגולזי המשחק בעמדת החלוץ בהפועל תל אביב ובנבחרת קונגו.
קריירת מועדונים
צ'יבוטה נולד וגדל בפואנט נואר, הרפובליקה של קונגו. בגיל 15 וחצי הגיע לראשונה לישראל כדי להיבחן בקבוצת נערים ב' של מכבי תל אביב, אך בשל גילו לא ניתנו האישורים להעברתו והוא חזר למולדתו. בגיל 16 הוא חזר פעם נוספת לישראל ונאלץ לשחק במשחקים לא רשמיים בלבד. בשנים 2013–2015 שיחק במועדון הקונגולזי דיאבלה נואר. רק לאחר מכן, ניתנו האישורים, והוא הצטרף לקבוצת הנוער של מכבי תל אביב באופן רשמי. ב-2014/2015 כבש 12 שערים במדי קבוצת הנוער של מכבי תל אביב וזכה עמה באליפות ליגת העל לנוער.
ב-12 ביולי 2015 הושאל להפועל כפר סבא מליגת העל הישראלית. ב-8 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 0–1 לבית"ר ירושלים במסגרת המחזור השלישי בשלב הבתים של גביע הטוטו. ב-22 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, כששיחק 73 דקות בתיקו 2–2 נגד הפועל רעננה במסגרת המחזור הראשון של עונת 2015/2016. ב-29 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בדקה ה-72 בניצחון 1–0 על מכבי חיפה במסגרת המחזור השני. בעונתו הראשונה במועדון ערך 29 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים, ובתום העונה הוארכה השאלתו בעונה נוספת. בעונת 2016/2017 כבש חמישה שערים ב-29 הופעות, אך בסופה ירדה הפועל כפר סבא לליגה הלאומית.
ב-5 ביולי 2017 הושאל לבני יהודה תל אביב, ובישל את שער הניצחון לאלמוג בוזגלו בניצחון 1–0 על זניט סנקט פטרבורג במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. בליגה כבש שמונה שערים בעונת 2017/2018, והיה שותף להעפלתה של הקבוצה לפלייאוף העליון. ב-29 ביולי 2018 חתם על חוזה חדש לשלוש שנים בבני יהודה תל אביב, במסגרת עסקת העברתו של מאור קנדיל למכבי תל אביב.
ב 19 בפברואר 2019 חתם בלודוגורץ רזגארד מליגת העל הבולגרית בחוזה לארבע שנים החל מעונת 2019/2020. לאחר החתימה המשיך במדי הזהובים עד תום העונה אותה סיימו בפלייאוף העליון ובזכייה בגביע המדינה. בעונת 2019/2020 היה שותף לאליפות התשיעית של המועדון הבולגרי בעודו תורם שבעה שערי ליגה ב-25 הופעות.
ב-2 בפברואר 2022 חתם במכבי חיפה. ב-7 בפברואר ערך את הופעת הבכורה בניצחון 0–6 על מועדון ספורט אשדוד. ב-14 במרץ כבש שער בכורה בניצחון 0–1 על בית"ר ירושלים.
ב-3 באוגוסט 2023 חתם לשלוש שנים בהפועל תל אביב.
קריירה בינלאומית
ב-2011 ערך ארבעה הופעות בנבחרת הנערים עד גיל 17 של קונגו. ב-5 בספטמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים של נבחרת קונגו, בהפסד 1–5 ל. לזכותו שש הופעות במדי נבחרת קונגו הבוגרת.
חיים אישיים
במאי 2016 נישא לבת זוגו הישראלית קרולינה, בחתונה אזרחית בקפריסין, ולאחר מכן החל בתהליכי בקשה לאזרחות ישראלית. להם גם בת משותפת. ב-15 בינואר 2018 קיבל מעמד של תושב ארעי בישראל, ובזכותו מאז יכול לשחק בליגה שלא על תקן שחקן זר. לאחר מכן בינואר 2018 קיבל גם אזרחות ישראלית, אך זאת רק לאחר שכבר רשם שתי הופעות רשמיות בנבחרת קונגו הבוגרת – מה שמונע ממנו מלשחק בנבחרת ישראל, כך על-פי נוהלי פיפ"א.
הר פיטר (אנטארקטיקה)
הר פיטר (באנגלית: Mount Peter) הוא הר ברכס אתוס בהרי הנסיך צ'ארלס, באדמת מק. רוברטסון שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 3.7 קילומטרים ממזרח להר בצ'רוויז.
להר צורת כיפה, ומדרונותיו הצפוניים שטוחים ותלולים.
גובהו של ההר 1,755 מטרים מעל פני הים; ההר הוא ההר ה-2,306 בגובהו באנטארקטיקה.
גילוי ההר
ב-27 בנובמבר 1955 הגיעה לראשונה משלחת אל ההר - משלחת של משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה, בראשותו של ג'ון בצ'רוויז.
מקור השם
שמו של ההר נתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה.
ההר נקרא על שמו של פיטר קרוהן (Peter Crohn), גאולוג בתחנת מוסון בין השנים 1955–1956.
רפי ביסטריצר
רפי (רפאל) ביסטריצר (נולד בשנת 1974 בישראל) הוא פיזיקאי ישראלי, פרופסור באוניברסיטת תל אביב ובעבר מנהל קבוצת אלגוריתמים בחברת אפלייד מטיריאלס. הוא חתן פרס וולף לפיזיקה לשנת 2020, יחד עם פבלו חריו-אררו ואלן מקדונלד, על "עבודתם החלוצית בתאוריה וניסוי של גרפן דו-שכבתי מסובב".
ביוגרפיה
שירת בצה"ל בשייטת הצוללות. בשנת 2000 קיבל תואר ראשון בפיזיקה מאוניברסיטת תל אביב, בשנת 2003 קיבל תואר שני ובשנת 2007 קיבל תואר דוקטור בפיזיקה - שניהם ממכון ויצמן למדע. עבר לארצות הברית לצורך פוסט-דוקטורט באוניברסיטת טקסס באוסטין, תחת הנחייתו של פרופ' אלן מקדונלד, ושם עסק במחקר בפיזיקה תאורטית של לוחות גרפן דו-שכבתי מסובב. חישוביהם העלו שבסידור של שתי יריעות גרפן זו על זו, בזווית של 1.1 מעלות זו ביחס לזו (זווית שזכתה לכינוי "זווית הקסם"), החומר יהפוך למוליך-על. מאמרם של מקדונלד וביסטריצר בנושא זה שימש בהמשך בסיס למחקריו של פבלו חריו-אררו ב-MIT, שהראו בניסוי את נכונות החישובים והיוו פריצת דרך בתחום הגרפן הדו-שכבתי.
במרץ 2011 שב לישראל והצטרף לחברת אספקט הדמיה, שבה עבד כפיזיקאי והוביל צוות מחקר ופיתוח בראולוגיה. בשנת 2013 עבר לחברת מדטרוניק כמנהל קבוצת הפיזיקה. בשנים 2015–2020 עבד בחברת אפלייד מטיריאלס כמנהל קבוצה העוסקת באלגוריתמים של ראייה ממוחשבת ולמידת מכונה, ובשנת 2020 מונה לפרופסור חבר בבית הספר לפיזיקה באוניברסיטת תל אביב.
חיים אישיים
מתגורר בשכונת כפר גנים בפתח תקווה.
דורזית
דורזית (באמהרית: ዶርዝኛ) היא שפה אפרו-אסיאתית המדוברת על ידי הדורזים החיים בעיקר בגמו גופה שבאתיופיה. בעת ביצוע עבודת מחקר בשנת 1992 נמצא כי 14 שכונות במחוז צ'נצ'ה עדיין דוברות דורזית.
מאיה הלר
ביוגרפיה
הלר נולדה בישראל. ולמדה בבית ספר התיכון "שמעון בן צבי" בגבעתיים.
התגייסה לצה"ל במסגרת העתודה האקדמית וב-1991 סיימה תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1993 הוסמכה כעורכת-דין לאחר שסיימה התמחות בפרקליטות הצבאית. ב-1997 סיימה תואר שני במשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
שימשה יועצת משפטית בלשכת הרמטכ"ל ועוזרת בכירה לתובע הצבאי הראשי. באוגוסט 2001 מונתה לשופטת בבית הדין הצבאי המחוזי ביפו. לאחר מכן כיהנה הלר כסגנית נשיאה מחוז שיפוטי חיל האוויר.
ב-2009 הועלתה לדרגת אלוף-משנה ומונתה לנשיאת בית הדין הצבאי של פיקוד הצפון ושל חיל הים. ב-2013 מונתה לנשיאת בית הדין הצבאי המחוזי של פיקוד המרכז ושל חיל האוויר.
במרץ 2016 קיבלה את הבקשה להסיר את החיסיון על זהותו של תת-אלוף אופק בוכריס, כאשר נוהלה נגדו חקירה בחשד לאונס חיילת ששירתה תחתיו. בדיון זה קיבלה דרגת ייצוג של תת-אלוף.
בנובמבר 2016 נבחרה על ידי הוועדה למינוי שופטים צבאיים לכהן כשופטת בית הדין הצבאי לערעורים ובינואר 2017 נכנסה לתפקיד.
פרשת אלאור אזריה
הלר התפרסמה מאוד בתפקידה כראש הרכב השופטים היושב בדין במשפטו של החייל אלאור אזריה, אשר הורשע בהריגת מחבל פלסטיני פצוע בחברון, לאחר שהמחבל תקף בסכין עם מחבל אחר את חיילי צה"ל, ונורה על ידיהם. לאחר הרשעתו של אזריה הופנו כלפי הלר וחבריה להרכב נאצות ואיומים ברשתות החברתיות המקוונות. בעקבות זאת, הוצבה עליהם ועל התובע הצבאי בתיק שמירה על ידי היחידה המטכ"לית לאבטחת בכירים.
בהכרעת הדין בעניינו של אלאור אזריה ביקרה רבות את טענותיהם של סנגוריו של אלאור אזריה, מכיוון שנמנעו לשאול שאלות רבות את עדי התביעה ואף לטענות רבות אשר טענו לא הציגו של בסיס ראייתי.
בגזר הדין בעניינו של אזריה ביקרה את התנהלות הרמטכ"ל, רא"ל גדי איזנקוט, שר הביטחון, בוגי יעלון ודובר צה"ל, מוטי אלמוז על כך שפגעו בתקינות ההליך השיפוטי, זאת כאשר הגיבו בגנות אזריה עוד בטרם מוצתה החקירה על ידי התביעה הצבאית, אי לכך מצאה לנכון להקל בעונשו, זאת בהתחשב בנסיבות נוספות אשר אפפו את המקרה וכן השפעות נלוות של ההליך הפלילי על אזריה ומשפחתו.
אלמה קוגן
אלמה אנג'לה כהן קוגן (באנגלית: Alma Angela Cohen Cogan; 19 במאי 1932 – 26 באוקטובר 1966) הייתה זמרת בריטית של פופ מסורתי בשנות ה-50 ותחילת שנות ה-60. כונתה בשם "הנערה עם הצחקוק בקולה". היא הייתה הבדרנית הבריטית בעלת השכר הגבוה ביותר של תקופתה.
ילדות וקריירה מוזיקלית מוקדמת
היא נולדה ב-19 במאי 1932 בוייטצ'אפל, לונדון, להורים ממוצא יהודי רוסי-רומני. משפחת אביה, בני הזוג קוג'ינים, הגיעו לבריטניה מרוסיה, בעוד שמשפחת אמה היו פליטים מרומניה. להוריה של קוגן, מארק ופיי קוגן, נולדה בת נוספת, השחקנית סנדרה קארון, שהמשיכה לשחק את "מאמזי" במבוך הקריסטל, ובן אחד, איבור קוגן. עבודתו של אביה בתחום מוצרי סדקית גררה שינויי מגורים לעיתים קרובות. אחד הבתים הראשונים של קוגן היה מעל החנות שלו בוורטינג, סאסקס.
למרות היותה יהודייה, היא למדה בבית הספר של מנזר סנט ג'וזף ברדינג. אביה היה זמר, אבל הייתה זו אמה של קוגן שהיו לה שאיפות קריירה לשתי בנותיה (היא קראה לקוגן על שם כוכבת המסך השקט אלמה טיילור). קוגן הופיעה לראשונה בפומבי בתערוכת צדקה בתיאטרון פאלאס ברדינג, ובגיל אחת עשרה, התמודדה בתחרות "מלכת השיר של סאסקס" שהתקיימה במלון ברייטון, וזכתה בפרס של 5 פאונד.
בגיל 14, היא הומלצה על ידי ורה לין למופע מגוון (Variety show) בתיאטרון הגדול בברייטון וביולי 1947 היא הופיעה שם במשך שבוע עם מקס מילר. בנובמבר 1947, היא הופיעה בתוכנית "הנסיעה של דיק טרפין ליורק" בגרנד, ברייטון. בגיל 16, אמר לה מנהיג הלהקה, טד הית', "יש לך קול טוב, אבל את צעירה מדי בשביל העסק הזה. תחזרי בעוד חמש שנים". מאוחר יותר יאמר הית': "לשחרר אותה הייתה אחת הטעויות הגדולות בחיי". קוגן גם מצאה עבודה בשירה במופעי ריקודי התה (Tea dance), בזמן שלמדה גם עיצוב שמלות בקולג' לאמנות וורת'ינג, ועד מהרה הופיעה כנערת מקהלה במחזמר "נעליים עם כפתור גבוה" (High Button Shoes) בהיפודרום של לונדון בנובמבר 1948 ובריוויו בשם "וולי רידלי" (Wally Ridley) בתיאטרון קיימברידג' בלונדון במאי 1949. קוגן הפכה לזמרת תושבת, במלון קמברלנד בלונדון ב-1949, שם זיהה אותה מפיק EMI וולטר רידלי, שהפך למאמן שלה והחתים אותה ב-HMV.
"הנערה עם הצחקוק"
השיר הראשון של קוגן היה "To Be Worthy of You" / "Would You", שהוקלט ביום הולדתה ה-20. השיר הוביל לכך שהיא הופיעה בקביעות בתוכנית הרדיו של הקומיקאי דיק בנטלי "Gently Bentley" ששודרה ברדיו BBC, ולאחר מכן הפכה לסולנית של התוכנית הקומית "Take It from Here" ברדיו ה- BBC, והחליפה את ג'וי ניקולס, משנת 1953 ועד סוף ההרצה שלה, בשנת 1960.
ב-1953, בעודה באמצע הקלטת "If I Had a Golden Umbrella", היא פרצה בצחקוק; לאחר מכן היא השמיעה את האפקט בהקלטות מאוחרות יותר. עד מהרה היא כונתה "הנערה עם הצחקוקים בקולה".
רבות מההקלטות שלה היו גרסאות כיסוי (קאברים) של להיטים אמריקאים, במיוחד אלה שהוקלטו על ידי רוזמרי קלוני, תרזה ברואר, ג'ורג'יה גיבס, ג'וני ג'יימס ודינה שור. הקול שלה הושווה לעיתים קרובות לקולה של דוריס דיי. אחת מגרסאות הכיסוי, "Bell Bottom Blues", הפך ללהיט הראשון שלה, והגיע למקום הרביעי ב-3 באפריל 1954. קוגן הופיעה במצעד הסינגלים הבריטי שמונה עשרה פעמים בשנות ה-50, כאשר "Dreamboat" הגיע למקום הראשון. להיטים נוספים מתקופה זו כוללים "I Can't Tell a Waltz from a Tango", "Why Do Fools Fall in Love", "Sugartime" ו-"The Story of My Life". האלבום הראשון של קוגן, "I Love to Sing", יצא ב-1958.
קוגן הגיעה לישראל למסע הופעות בשנת 1963.
ירידה בפופולריות
המהפכה המוזיקלית בבריטניה של שנות ה-60, שסימלה עלייתם של הביטלס, הפכה לפתע את קוגן לבלתי אופנתית; בסרט התיעודי של ה-BBC משנת 1991 "אלמה קוגן: הנערה עם הצחקוקים בקולה", ליונל בלייר אמר שהיא נתפסת כ"מרובעת". הדירוג הגבוה ביותר שלה בשנות ה-60, בבריטניה, היה מס' 26, עם "We Got Love", ורוב ההצלחות שלה בתקופה זו היו בחו"ל, בעיקר בשוודיה וביפן. לפי דברי הזמר אדי גרשאם היא התאכזבה במיוחד מכך שהקאבר שלה מ-1963 ללהיט האמריקאי "Tell Him" ​​של The Exciters לא החזיר אותה למצעד הבריטי. ב-1964 הקליטה קוגן את "Tennessee Waltz", בסגנון בלדת רוקנרול; גרסה זו הייתה במקום הראשון בשוודיה במשך חמישה שבועות במצעד הנמכרים ביותר "Kvällstoppen" ומקום 1 במשך לא פחות מ-8 שבועות בטבלת ההצבעות השוודית "Tio i Topp". "טנסי וולץ" הגיע גם ל-20 הראשונים בדנמרק, בעוד שעיבוד בשפה הגרמנית הגיע למקום ה-10 בגרמניה. היה לה להיט נוסף במקום הראשון בשוודיה ב-1965, "The Birds and the Bees". בשנה שלפני כן, 1963, היא זכתה להצלחה בשוודיה כאשר "Tell him" הפך ללהיט. הוא היה שבעה שבועות במצעד התקליטים הנמכר ביותר "Kvällstoppen" והגיע לשיא במקום ה-10. כשהיא באמצע שנות ה-60 טיילה ברחבי שוודיה עם להקות פופ מקומיות פופולריות, שחבריהן היו צעירים ממנה בעשר שנים, היא קיבלה את הכינוי השובב "פופמורמור" (פופ-סבתא).
קוגן גם כתבה כמה מהשירים שלה. היא כתבה את התקליט שלה "Just Once More" משנת 1963 (תחת השם הבדוי "אל ווסטרן") יחד עם הפסנתרן הוותיק שלה סטן פוסטר; גם התקליט שלה, "It's You" מ-1964 היה שיתוף פעולה של קוגן-פוסטר, אם כי הפעם תחת שמה. "Just Once More" הגיע בשיאו למקום העשירי במצעד של תוכנית הרדיו השוודית "Tio i Topp" באוקטובר 1963.
חיים אישיים
קוגן התגוררה עם אמה האלמנה בקנסינגטון היי סטריט (ב-44 Stafford Court) בדירה מקושטת מפוארת בקומת הקרקע, שבה היא אירחה לעיתים קרובות מפורסמים אחרים. המבקרים הקבועים כללו את: הנסיכה מרגרט, נואל קווארד, קארי גרנט, אודרי הפבורן, מייקל קיין, פרנקי ווהן, ברוס פורסיית ' ורוג'ר מור.
ג'ון לנון נזכר שכשהיה נער, בתקופתו במכללת ליברפול לאמנות, הוא נהג לחקות אותה. אשתו של לנון, סינתיה, אמרה, "ג'ון ואני חשבנו על אלמה כמיושנת וחסרת היפ (מלשון: היפית)". אבל אחרי שלנון פגש את קוגן בתוכנית הפופ הטלוויזיונית "היכון הכן צא!" ב-1964, הם הפכו לחברים קרובים מאוד. אחותה של קוגן, סנדרה, אמרה מאוחר יותר שלשניים היה רומן רציני, שהיה צריך להישמר בסוד בגלל האמונה היהודית הנוקשה של משפחתה של אלמה.
קוגן הייתה מקורבת גם לחברי החיפושיות האחרים, במיוחד לפול מקרטני, שניגן לראשונה את הלחן של "Yesterday" על הפסנתר שלה; הוא גם ניגן בטמבורין בהקלטה שלה של "I Knew Right Away".
מחלה ומוות
קוגן ניסתה לעדכן את התדמית שלה על ידי הקלטת מספר קטעים של החיפושיות, אבל ב-1965 הביעו מפיקי התקליטים חוסר שביעות רצון מעבודתה של קוגן, והיה ברור שיש לה בעיות בריאות. חברתה ועמיתתה אן שלטון ייחסה את הירידה הזו לכמה זריקות 'מאוד ניסיוניות' שלקחה כדי לרדת במשקל, וטענה שאחריהן קוגן לא חזרה לקו הבריאות.
האבות העולים
האבות העולים או האבות הצליינים (באנגלית: Pilgrim Fathers; לעיתים בקצרה: עולי הרגל, The Pilgrims) היו המתיישבים האירופאים הראשונים של מושבת פלימות', כיום העיר המודרנית פלימות', מסצ'וסטס, ארצות הברית.
הקבוצה כללה בדלנים שפרשו מן הכנסייה האנגליקנית. הם ביקשו להימלט מהסביבה הפוליטית-דתית העוינת באנגליה, בה נאכף הציות לכנסייה הממוסדת והשמרנית, אך נמנעו להגר להולנד הקלוויניסטית מחשש לאבד את הזהות התרבותית שלהם כאנגלים. ההתנחלות שלהם באדמות היבשת החדשה הייתה ההתנחלות האנגלית השנייה שהצליחה בצפון אמריקה, אחרי ג'יימסטאון.
לאבות העולים הייתה השפעה על הנרטיב של "עולי רגל עבור חופש דת", שהיה לנושא מרכזי בהיסטוריה ובתרבות של ארצות הברית.
102 האבות העולים הפליגו בספינה "מייפלאואר" מפלימות' והגיעו לקייפ קוד בנובמבר 1620. ברחבי ארצות הברית מתקיימות "אגודות מייפלאואר" שמאגדות אנשים הטוענים לייחוס משפחתי לאחד מ-102 נוסעי המייפלאואר, האבות העולים.
אלמה קוגן
מחלה ומוות
קוגן יצאה לסדרת הופעות במועדונים בצפון אנגליה בתחילת 1966, אך התמוטטה לאחר שתי הופעות והתברר כי חלתה בסרטן הקיבה. בפעם האחרונה היא הופיעה בטלוויזיה באוגוסט, במקום האורח של התכנית "International Cabaret". בחודש שלאחר מכן היא התמוטטה שוב בזמן סיבוב הופעות בשוודיה כדי לקדם את "Hello Baby", שהוקלט בלעדית לשוק השוודי. היא מתה מסרטן השחלות בבית החולים מידלסקס בלונדון ב-26 באוקטובר, בגיל 34.
קוגן נקברה בבית הקברות היהודי בבושי, הרטפורדשייר.
הנצחה
הרומן אלמה קוגן מאת גורדון ברן מציג את קוגן כדמות דמיונית, בגיל העמידה, המביטה לאחור על החיים והתהילה בשנות ה-80. הסופר טען שהספר מבוסס על אירועים אמיתיים ואנשים אמיתיים, מלבד מותה המוקדם, וזכה בפרס הספר של ויטבריד בשנת 1991. עיבוד חלקי לרומן זה, היה בסדרת ה-BBC רדיו 4, סדרת אמא במה, "בת עם פאייטים" (2002) מאת אנני קולפילד. אחותה של קוגן, סנדרה, חשבה שהסדרה אינה מציגה נכון את אחותה. סנדרה ואמה ניסו לחסום את הפרסום אך ללא הצלחה. בסופו של דבר קבעה ועדת התקנים לשידור, כי ה-BBC יתנצל בפני סנדרה על כך שלא כיבדו את רגשותיהם של בני המשפחה שנותרו בחיים.
הקומדיה הרומנטית "In Love with Alma Cogan" הוא סרט בכיכובו של רוג'ר לויד-פק. הגיבור הוא מנהל מזדקן של תיאטרון המזח המיושן. הוא חווה פלאשבק, למפגש שלו עם אלמה קוגן, שהופיעה בתיאטרון בצעירותו.
לוח כחול המנציח את קוגן הותקן ליד הכניסה ל-44 Stafford Court, מקום מגוריה הוותיק, ב-4 בנובמבר 2001. הלוח מומן על ידי מועדון המעריצים הבינלאומי אלמה קוגן, בשיתוף עם אגודת וורתינג.
אביאור ביירון
אביאור ביירון (נולד ב-1 באוגוסט 1973) הוא זמר-יוצר ומוזיקולוג ישראלי.
ביוגרפיה
ביירון נולד בפתח תקווה וגדל בראשון לציון ובכיתה ו' עבר ליבנה, בה התגורר עד הצבא. מגיל עשר למד פסנתר קלאסי ומגיל שלוש עשרה למד גיטרה בסגנונות רוק וג'אז אצל גיל דור, קובי שפי ויוסי לוי. בהיותו בן חמש עשרה הייתה לו להקה בה היה המלחין, הסולן והגיטריסט.
הוא בוגר קורס תכנות בממר"ם בצה"ל ושירת כמתכנת במשך ארבע וחצי שנים. לאחר שחרורו מהצבא החל ללמוד באוניברסיטת תל אביב והוא בעל תואר ראשון במוזיקולוגיה ובניצוח תזמורת (1995–2000). במקביל לתואר הראשון למד קומפוזיציה קלאסית אצל ד"ר יובל שקד וד"ר ראובן סרוסי. באותה תקופה הלחין יצירות בסגנון מוזיקה בת-זמננו. הוא ניגן והופיע בהרכב אנסמבל אימפרוביזציה "כדור השלג", בה ניגנו מוזיקה מודרנית המבוססת על אימפרוביזציה.
הוא בעל תואר דוקטור במוזיקה מ-Royal Holloway College שבאוניברסיטת לונדון, בה למד במסלול ישיר לדוקטורט בשנים 2002–2007. מנחהו לדוקטורט הוא פרופ' ג'ון רינק (John Rink). נושא התזה: "שנברג כמבצע: האסתטיקה הלכה למעשה". עשה פוסט דוקטורט בברלין.
בשנת 2001 ביירון חזר בתשובה; בשנים 2011–2013 למד ספרות, יהדות, פילוסופיה ושירה עברית בתוכנית העמיתים של "עלמא בית לתרבות עברית". בסיום הקורסים התבקשו התלמידים להכין יצירת אמנות, ביירון חיבר שירים שחלקם נכנסו לאלבום הבכורה שלו.
ב-2015 הוציא את המיני-אלבום “שירים לציפורה”, הכולל חמישה שירים; מפיק האלבום הוא יובל מסנר. תוכני השירים עניינם מחאה חברתית, סובלנות וקבלת האחר, זהות ישראלית ויהודית. בטקסטים יש התכתבות עם מקורות יהודיים. הלחנים וסגנון הנגינה מושפעים ממוזיקה קלאסית, רוק, ג'אז, פולק וכיוונים אלטרנטיביים בגיטרה.
'רות ממתינה' הוא שיר מחאה על האטימות של הממסד הדתי כלפי אלו הרוצים להתגייר. 'ציפורה' הוא שיר אהבה לאשתו. 'ברחובה של עיר' הוא שיר של אישה מתקופת המקרא, החיה בשולי החברה, ומבטא ביקורת על מעמד הנשים בעבר ובהווה. 'סימנים על החול' הוא שיר אהבה לילדיו, המדבר על המורשת שאנחנו משאירים להם. השיר "רות ממתינה" מתוך האלבום הושמע בתחנות הרדיו : רשת א', רשת ב' ו88FM; שירים שונים הועלו בynet, nrg ובאתרים נוספים. ביירון כונה על ידי כלי התקשורת "זמר המחאה הדתי הראשון".
מבחר ביקורות על האלבום:
יצחק טסלר, ynet: "אביאור ביירון הוא כל מה שלא ציפיתם למצוא במוזיקה יהודית – והוא מוציא אלבום בכורה שבו הוא שר את מחאת הגרים, הנשים והחלשים ביהדות. עם צאת אלבומו, הופך ביירון לחלק מסצנת המוזיקה היהודית… השירים מורכבים, המילים מעוררות מחשבה."
דודי פטימר, נענע 10, על השיר רות ממתינה: "אביאור ביירון בשיר חדש ומושך משמיעה ראשונה: השילוב של פיוט לצד רוק, רומנטיקה לצד דת והכל ברוח מעט הומוריסטית רקמו שיר יפהפה! לשמוע שוב ושוב וליהנות!"
רז ישראלי, nrg: "בין רוק לקדושה, בין השכלה קלאסית למחאה, השילובים הבלתי צפויים במוזיקה של אביאור ביירון מוכיחים שהכול אפשרי."
החל מ-2014 ביירון מופיע ברחבי ישראל עם שירי האלבום ושירים נוספים שכתב והלחין. בפברואר 2016 חתם עם חברת נענע דיסק על חוזה הפצה ל"שירים לציפורה".
מאז 2016 ביירון מופיע עם ג'ורג' סמעאן (מוזיקאי ערבי-נוצרי המנגן בעוד, כינור ושר) בהופעה בשם "מחפשים את אלוהים". דואט שירים יהודיים וערבים, בסימן חיפוש אחרי אלוהים וסובלנות בדתות שונות. התוכנית כוללת שירים מן המקורות היהודיים והערביים, וכן שירים ותרגומים מקוריים של ג'ורג' סמעאן (שתרגם פיוטים יהודיים ושירים ישראליים לערבית) ואביאור ביירון (שתרגם שיר תפילה לבנוני ושיר צ'כי על ביקור בכותל בירושלים לעברית). ההופעה כוללת הסבר על השירים השונים וההקשרים החברתיים שלהם.
ביירון פרסם מאמרים מדעיים בכתבי עת למוזיקולוגיה ובהם Music Theory Online. הוא מתמחה בתחומים: חקר ביצוע מוזיקלי, תאוריה וניתוח, ומוזיקה של המאה ה-20. כעת (2016) ביירון עובד על עריכת ספר בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד על ארנולד שנברג. כתב מספר כתבות בynet ובnrg יהדות.
בשנים 2004–2008 שימש כמרצה באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 2013 לימד ב"עלמא בית לתרבות עברית" החל משנת 2014 הוא מרצה במכללה האקדמית אחוה.
מאז שנת 2006 ביירון הוא המנכ"ל של "ביירון סמינרס", חברת תרגומים ולימוד שפות שייסדו הוריו בשנת 1987. מאז שנת 2013 הוא הבעלים של החברה.
חיים אישיים
אביאור ביירון מתגורר בישוב הקהילתי שריגים עם אשתו ושלושת ילדיהם. בעבר התגוררו במזכרת בתיה והיו חלק מקהילת "קשת" ביישוב.
קישורים חיצוניים
ביוגרפיות
מאמרים של ביירון
פרטיזן
פרטיזן הוא כינוי ללוחם בצבא לא-סדיר שפועל נגד כוחות כיבוש. הכינוי מתייחס בדרך כלל ללוחמים בתנועות מחתרת נגד הכיבוש הנאצי באירופה בתקופת מלחמת העולם השנייה, אך נעשה שימוש במושג גם ביחס למתנגדים בכוח לכיבוש הסובייטי במזרח אירופה לאחר המלחמה ולחברים בקבוצות צבאיות אחרות. מקור המונח באיטלקית, במשמעות "תומך מיליטנטי".
מאפיינים ארגוניים וההיסטוריה של המונח
באופן כללי, קיימים מספר מאפיינים המבדילים פרטיזנים - כוחות אזרחיים חמושים הפועלים באלימות - וצבא סדיר של אותה מדינה, שייתכן ופועל גם הוא להדיפת האויב. פרטיזנים חמושים בדרך כלל בנשק קל בלבד. פעילותם כוללת סבוטז' (חבלה), ריגול, התקפות נגד יחידות קטנות של האויב ודיכוי שיתוף פעולה עם האויב בקרב האוכלוסייה המקומית. הפרטיזנים פועלים בדרך כלל מתוך האוכלוסייה האזרחית וחלק מיתרונם מתבטא בהיכרותם את האזור ויכולתם לפעול בתמיכת האוכלוסייה המקומית.
עם זאת, האבחנה בין פרטיזנים לכוחות סדירים היא חדשה יחסית. עדויות לקיומה של אסטרטגיית לוחמה נגד כוחות כיבוש מעידות על כך שהיו כוחות דמויי פרטיזנים כבר בימי הביניים, ונטען כי גם חיבורו של יוהאן פון אוולד, "Abhandlung über den kleinen Krieg " מ-1789 מתאר לוחמת פרטיזנים. מאוחר יותר, גם ז'ומיני וקלאוזביץ תיארו סוג לוחמה דומה. במקור, לוחמת פרטיזנים הייתה לוחמה של כוחות שגויסו מקרב האוכלוסייה המקומית באזור שבו יש מלחמה, ושיוכלו לפעול מאחורי קווי האויב לפגוע בתקשורת, או להשתמש בכפרים כמוצבים לתקיפת שיירות, ולאיסוף משאבים למאבק. כאלה למשל היו כוחות שפעלו במסגרת מלחמת האזרחים האמריקנית. מפקדים כמו ג'ון ס. מוסבי מהקונפדרציה פעלו במלחמת האזרחים באופן דומה לתיאוריהם של פון אוולד, קלאוזביץ וז'ומיני. הפרטיזנים הללו, עם זאת, היו דומים יותר לכוחות קומנדו או לריינג'רס, יחידת כוחות מיוחדים בצבא האמריקאי; לוחמים כאלה נחשבו לחלק מהצבא הסדיר של מדינותיהם, שלא כמו הלוחמים בכוחות גרמניה הנאצית באירופה הכבושה. גם מבחינה חוקית, הם היו חלק מן הכוחות המזוינים של ארצם.
כיום, המונח פרטיזן מקושר בראש ובראשונה ללוחמים הלא-סדירים נגד כוחות מדינות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה, ולא ללוחמים בארגונים לא-סדירים נגד כוחות כיבוש קולוניאלים או במקרים אחרים. עם זאת, גם לפני מלחמת העולם השנייה היו יחידות שפעלו באופן דומה לפרטיזנים במלחמת העולם השנייה, למשל הקאמאבור (לוחמים ביחידות ארמניות לא סדירות נגד כוחות האימפריה העות'מאנית ולמען עצמאות ארמניה).
מעמד חוקי
אין התייחסות מיוחדת לפרטיזנים במשפט העמים. היחס לפרטיזנים אמור להיקבע על פי ההתנהגות המקובלת בחוקי המלחמה. ארבעת הקריטריונים העיקריים לקביעת מעמדו של אדם הנלכד על ידי האויב, אם הוא נחשב שבוי או לא, הם:
ב-1977 נקבע כי נשיאת נשק באופן גלוי מספיקה לבדה לקביעה כי המתקיף נחשב ללוחם חוקי. גם לפרטיזנים שאינם נחשבים ל"לוחמים" על פי הקריטריונים שנקבעו באמנת ז'נבה יש זכויות, כמו הזכות להגנה מפני עינויים או הוצאה להורג.
פרטיזנים במלחמת העולם השנייה
דוגמה בולטת אחרת היא הפרטיזנים ביוגוסלביה, שהיו הכוח המוביל בשחרור ארצם במסגרת המלחמה בחזית היוגוסלבית במלחמת העולם השנייה. בעת מלחמת העולם ה-2 חיסל יוסיפ ברוז טיטו, מנהיג הפרטיזנים ביוגוסלביה, את כוחו הצבאי של מוסוליני בבלקן עד להגעת כוחות הברית, שחרר את יהודי יוגוסלביה שהיו כלואים בגטאות איטלקיים והשמיד כ־10 דיוויזיות וורמאכט סדירות, נתון יוצא דופן בכל קנה מידה בכל רחבי הרייך השלישי לצבא גרילה כלשהו. בשיאו מנה צבא טיטו כ-600–700 אלף לוחמים מאורגנים. לאחר המלחמה הפך טיטו למנהיג יוגוסלביה המשוחררת.
לא כל הפרטיזנים תמכו בברית המועצות או בקומוניזם או פעלו לפי הנחיות ממוסקבה. מחתרת הארמייה קריובה, שהיא אולי קבוצת הפרטיזנים החשובה בפולין, תמכה בממשלה הפולנית הגולה שמקום מושבה היה בלונדון וראשי המחתרת נרדפו לאחר סיום המלחמה על ידי הסובייטים (לעומתם פעלה הארמייה לודובה בתיאום עם הקומוניסטים). גם במחתרת היוונית היו כוחות תומכי ומתנגדי מוסקבה, שהמשותף להם היה ההתנגדות לכיבוש של מדינות הציר.
הפרטיזנים פעלו כיחידות קטנות שהסתתרו ביערות ובהרים אשר נכבשו על ידי הגרמנים, ויצאו לפגוע בנקודות תורפה של הגרמנים באזורים הכפריים. דרכי פעולתם של הפרטיזנים כללו פגיעה באמצעי התקשורת של הגרמנים (עמודי טלגרף וחוטי טלגרף), חבלה באספקת המים והחשמל, פיצוץ גשרים, כבישים ומסילות ברזל, פגיעה ברכבות שהובילו חיילים גרמנים במטרה לשבש את תנועתם והתנפלות על הגרמנים על ידי מארב.
הפרטיזנים היהודים
חוקר השואה יהודה באואר מציין כי אחוז היהודים בקרב הפרטיזנים היה גבוה מאחוזם באוכלוסייה הכללית. זאת, למרות שבמקומות רבים ליהודים לא הייתה מסורת או הכשרה צבאית כלשהי. חלק מן הפרטיזנים היהודים השתלבו ביחידות כלליות של פרטיזנים (למשל באיטליה), בעוד שבמקרים אחרים היו יחידות של יהודים בלבד. בנוסף לפעולות הצבאיות נגד הגרמנים עסקו יחידות פרטיזנים יהודים גם בפעולות הצלה ולעיתים הוקמו "מחנות משפחה" ביערות, בהם הסתתרו, לצד הלוחמים, גם משפחות שלמות.
מספר הפרטיזנים היהודים בשטחי מזרח אירופה נאמד בכ-20–30 אלף איש. בין העיקריים שבהם: היחידה היהודית על שם ז'וקוב שמנו כ-270 איש. מחנה המשפחות של ארבעת האחים לבית ביילסקי שמנו כ-1,200 איש, מחנה המשפחות בפיקוד זורין שמנו כ-800 איש, ותנועת הפרטיזנים שיצאה מגטו מינסק. בגטו וילנהפעל "ארגון הפרטיזנים המאוחד" והארגון היהודי הלוחם מילא תפקיד חשוב ביותר במרד גטו ורשה.
ביוגוסלביה, אחוז הפרטיזנים בקרב היהודים ביחס למספרם היה למעלה מ-12%, הגבוה ביותר בכל ארצות אירופה הכבושה. על פי אומדנים שעולים ממחקרים עדכניים, בין 5000 ל-6000 יהודים מיהודי יוגוסלביה (כ-80 אלף איש לפני מלחמת העולם ה-2) שהצטרפו לצבא השחרור הלאומי של יוסף טיטו, לחמו או סייעו בקרבות מול הגרמנים, כשהם מסתתרים ביערות יוגוסלביה. חלקם מונו על ידי טיטו עצמו למפקדים בכירים והצליחו בפעולות נועזות לשחרר את הבלקן מכוחותיו של מוסוליני. יתרה מכך, כוחותיו של טיטו עמדו פעם אחר פעם מול יחידות העילית של הוורמאכט (הצבא הגרמני) והוואפן אס.אס - הכוחות המיוחדים של צבא הכיבוש הנאצי.
חלקן של הפרטיזניות היהודיות בכוחות הלוחמים לא היה מבוטל. חלקן כגון מאשה ברוסקינה לא זכו להנצחה בארצות מוצאן, אלא רק בישראל וחלקן כגון אסתר עובדיה הונצחו כגיבורות לאומיות.
קשיים בפעילות הפרטיזנים היהודים
מספר בעיות עמדו בפני יהודים אשר היו מעוניינים להתנגד בכוח לנאצים. ראשית, מרבית היהודים היו עירוניים. החיים בחיק הטבע היו להם זרים וקשים ולא היו להם הכלים להתמודדות עם המציאות הקשה שציפתה להם ביער. שנית, פרטיזנים יהודיים התקשו לעיתים למצוא משאבים בדמות אוכלוסייה אזרחית אשר תספק להם מזון, ידע ולעיתים גם מחסה. לעיתים, האוכלוסייה המקומית הייתה אנטישמית ופעלה נגד יהודים. בנוסף, מבחינה אישית, הפרטיזנים היו צריכים להיות צעירים ובריאים, וכפועל יוצא, במרבית המקרים הפרטיזן הותיר מאחוריו משפחה. בריחה של צעירים ליערות לוותה לעיתים קרובות בהרגשה מעיקה, שהם נוטשים את קרוביהם לגורל אכזר.
בעוד שבמערב אירופה הצטרפו היהודים לקבוצות פרטיזנים קיימות (לא-יהודיות), במזרח אירופה היו חלק מן הקבוצות הפרטיזניות הלא-יהודיות לאומניות קיצוניות ונגועות באנטישמיות. כך למשל, המחתרת הפולנית הימנית "ארמייה קריובה" סירבה ככלל לספק נשק ליהודים (והיו אף מקרים בודדים בהם יהודים נטבחו על ידי חברי המחתרת). מתחרתה העיקרית, המחתרת הסוציאליסטית ארמייה לודובה קיבלה יהודים לשורותיה.
קבוצות פרטיזניות נגד ברית המועצות
אחרי כיבוש מזרח אירופה על ידי ברית המועצות, קמו בקרב האוכלוסיות האזרחיות במדינות אלו קבוצות התנגדות, חלקן קבוצות חמושות לא-סדירות שניתן לסווגן כקבוצות פרטיזנים. בלטביה, ליטא ואסטוניה, פעלו קבוצות שנקראו "אחי היער" (מכיוון שהם נלחמו מן היערות). קבוצות אחרות במזרח אירופה פעלו הן נגד הנאצים והן נגד הסובייטים, כמו צבא המרד האוקראיני, שלקראת סוף המלחמה שיתף פעולה עם הנאצים.
הנאצים עצמם התכוונו לארגן קבוצות פרטיזניות למקרה של פלישה סובייטית גם בגרמניה. קבוצות אלו, הנקראות וורוולף (המונח הגרמני לאדם זאב), קמו אך לא היו אפקטיביות מעבר לרמת התעמולה.
התנגדות יהודית בשואה
ההתנגדות היהודית בשואה היא מכלול הפעולות שביצעו יהודים במהלך השואה נגד הנאצים, משתפי הפעולה עימם ועושי דברם, במטרה לעכב או למנוע את השמדתם או במטרה לשמור על צלם אנוש בגטאות, במחנות הריכוז והעבודה, ובמחנות ההשמדה. התנגדות זו לבשה צורות שונות ומגוונות, החל מהתנגדות אישית ועד להתנגדות קבוצתית. ההתנגדות הייתה לעיתים הגנתית ולעיתים התקפית, ששיאה היה ביציאת לוחמי הגטאות בכוח הנשק במרידות בגטאות נגד הנאצים ועוזריהם.
סוגי ההתנגדות
במקרים שבהם התרחשה התנגדות אקטיבית, הייתה הבחנה - במטושטש - בין התנגדות שמטרתה להישאר בחיים ולשמור על צלם אנוש, לבין התנגדות התקפית שבאה להסב נזקים לנאצים ולעוזריהם, ולמנגנון ההשמדה כולו.
התנגדות הגנתית
בגטאות ובמחנות הייתה התנגדות בלתי אלימה, אך יעילה ומשמעותית, בדרכים שונות: ניסיונות להברחת אנשים אל מחוץ לגטו, הברחת מזון לתוך הגטו, ארגון הסתתרות בבונקרים ובמקומות מסתור אחרים, זיוף תעודות, אי-מילוי פקודות וצווים של הנאצים, ואף הערמה עליהם במטרה לנסות ולשרוד או למות בכבוד (כמו הקריאה לאסירים לא להתפשט לפני מקלחות הגזים בטרבלינקה, מה שהוביל להכאתם למוות או חיסולם בירי על ידי השומרים הגרמנים והאוקראינים). היו גם ניסיונות הברחה של אסירי הגטאות למדינות נייטרליות, כדוגמת פעילות הנפקת הדרכונים המזויפים של חיים ישראל אייז בשווייץ.
התנגדות הגנתית נוספת היתה פניה לעזרה למדינות העולם, מאמצים דיפלומטיים בקרב השלטונות המקומיים, או בקרב דיפלומטים זרים, ומתן שוחד לחיילים או פקידים. יהודים הסתכנו גם כדי להביא ידיעות על רדיפת יהודים ועל השמדתם לקהילות יהודיות אחרות וכן למדינות העולם במאמץ לגרום להן להתערב.
התנגדות התקפית
התנגדות זו כוללת חבלה בפעולות ההשמדה ופגיעה באמצעים לביצועה, לחימה בגטאות ובמחנות, ולחימה במסגרות של הפרטיזנים ואנשי המחתרות נגד הגרמנים ומשתפי הפעולה.
העברת ידיעות על השואה
יהודים ואנשי מחתרת סיכנו את חייהם כדי לאסוף מידע על השואה ולהעביר אותו לקהילות יהודיות אחרות ולמדינות העולם. חלק מהידיעות סייעו ליהודים להבין את חומרת המצב ולהתחיל בהכנות לברוח או להסתתר. בתחילה התקשו מדינאים במערב להשתכנע בחומרת המצב, אולם חלק מן הידיעות סייע, אם כי בצורה חלקית מאד למנוע או לעקב רצח של יהודים בשלבים האחרונים של המלחמה.
יאן קרסקי ומזכר רצ'ינסקי
ביולי 1942 החלו הגרמנים בפינוי יהודי גטו ורשה למחנות השמדה. באפריל 1943 רצו הגרמנים לחסל לגמרי את הגיטו. בסוף שנת 1942 התגנב לוחם מחתרת פולני יאן קרסקי פעמיים לתוך גטו ורשה, לשם הוברח על ידי אנשי מחתרת אצ"י. קרסקי נפגש עם שניים מהמנהיגים היהודים – מנחם קירשנבוים וליאון פיינר. מטרתו הייתה לחוות מכלי ראשון את האירועים שהתרחשו אז בגטאות, ולחשוף לעולם את האירועים האיומים. היהודים ביקשו ממנו שיספר לאומות העולם על גורלם.
בנובמבר 1942 נמלט קרסקי למערב והחל בפעולה לחשוף לעולם את השמדת היהודים. הוא היה מצוייד במיקרופילם שהכילו חומרים שהוכנו על ידי המחלקה לענייני יהודים במטה הארמייה קריובה, ובדוחות שהכין בשנים 1940–1942. הדיפלומט הפולני אדוארד רצ'ינסקי ששימש כשר החוץ של הממשלה הפולנית הגולה בלונדון, השתמש בחומרים אלה כדי לכתוב את מזכר רצ'ינסקי. המזכר (שלעיתים קרובות מיוחס בטעות לקארסקי) נשלח ביום 10 בדצמבר 1942 לממשלות כל המדינות החתומות על הצהרת האו"ם ולשרי חוץ של מדינות אחרות. רצ'ינסקי הודיע מטעם ממשלת פולין לכל ממשלות בעלות הברית על מצבם הנורא של היהודים בפולין הכבושה ועל רצח העם שמבצעים הגרמנים, וקרא לעזרתן.
קרסקי שהה בבריטניה שם נפגש עם שר החוץ אנתוני אידן, שדחה עם זאת את בקשתו להיפגש עם וינסטון צ'רצ'יל. לאחר מכן עבר לארצות הברית וביולי 1943 נפגש אישית עם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט. כן נפגש עם מנהיגים רבים אחרים בארצות הברית אך לא השיג דבר בפגישות אלו. רבים מאלו ששוחח עמם לא האמינו לו, או סברו כי עדותו מוגזמת, וכי המדובר בתועמלן מטעם המחתרת הפולנית.
דו"ח ורבה-וצלר
באפריל 1944 הצליחו רודולף ורבה ואלפרד וצלר להימלט ממחנה הריכוז אושוויץ. אף על פי שהיו ניסיונות בריחה קודמים, רובם ככולם נכשלו בשל השמירה ההדוקה ובידוד המחנה. השניים שיתפו פעולה עם מחתרת שפעלה באושוויץ, וריכזו מידע רב מתוך תצפיות והאזנה לדברי השומרים הנאצים. לאחר שבועיים של נדודים, הם הגיעו לעיירה הסלובקית ז'ילינה, ונפגשו עם ראש מרכז היהודים מברטיסלאבה, אוסקר קרננסקי, שכתב דו"ח בן כ-30 עמודים, הוא דו"ח ורבה-וצלר.
הדו"ח הופץ בעולם המערבי החל מאמצע מאי 1944, וגרם בפעם הראשונה להבנה לגבי מהות והיקף ההשמדה של היהודים בשטחי הכיבוש של גרמניה הנאצית ולעצירה חלקית של השמדת יהודי הונגריה. נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט שלח מכתב מאיים (על ידי שר החוץ קורדל הול) ב-26 ביוני 1944 לשליט הונגריה מיקלוש הורטי. מספר ימים אחר כך, ב-2 ביולי 1944, הוכתה בודפשט קשות בהתקפת 600 מפציצים אמריקאים. המכתב (עם מכתבים נוספים של מלך שוודיה, האפיפיור ועוד) יחד עם ההפצצה שכנעו את הורטי להפסיק את המשלוחים לאושוויץ. ואכן הורטי עצר את המשלוחים ב-9 ביולי, למעט יוצאים מהכלל.
תעודים נוספים
באוגוסט 1944 צילם אסיר במחנה אושוויץ בירקנאו את תמונות הזונדרקומנדו. האסיר שהיה חלק מאסירי הזונדרקומנדו, המכונה אלכס, מזוהה לרוב כאלברטו ישראל אררה. הוא צילם 4 תמונות בחשאי, שהן התיעוד המצולם היחידי בסביבת תאי הגזים, המתעדות את סוף תהליך ההשמדה במחנה. סרט הצילום של התמונות הוברח על ידי המחתרת הפולנית בתוך משחת שיניים.
התנאים שהקשו על ארגון התקוממות רבתי
בנסיבות בהן היו שרויים היהודים - התנאים להתקוממות בכוח הנשק ובריחה המונית היו קלושים, עד בלתי אפשריים. מרד נראה בעיני אסירי המחנות כמוצא אחרון שנותר לפני המוות, ללא כל סיכויי הישרדות, כשלעומתו - לא חדלה התקווה לשרוד, למרות התנאים הקיימים. כל עוד קיוו היהודים שיצליחו לחיות ולחזות בקץ המלחמה, הם נקטו בהתנהלות שתאפשר לקהילותיהם לשרוד. הם היססו ליזום התקוממות כל עוד היה שביב של תקווה להצלה. כיוון שהיה ברור כי מרידות יסתיימו בחיסול כל התושבים היהודים שנותרו - ולא בהצלתם, הן פרצו, אם בכלל - רק בשלב מאוחר יחסית, אחרי שהסתבר כי אין להם כל סיכוי ממשי להינצל, ואחרי השמדת חלק ניכר מהעם היהודי. ההיסטוריון ישראל גוטמן סבר כי לחימה שאיננה פתח למוצא ואין בה תקווה להצלה - מהווה רק סמל וקריאת-תגר אנושית ולאומית העשויה להלהיב רק מעטים. ואכן, מרבית המתמרדים היו צעירים בוגרי תנועות הנוער. יתר על כן, לא נזדמנו ליהודים בדרך כלל תנאים פיזיים בסיסיים ללחימה, כמו האפשרות להשיג כמות נשק מספיקה, או להסתייע בתמיכת האוכלוסייה האזרחית הלא יהודית - שחלקה הייתה עוינת להם ואנטישמית. מולם ניצבו הכוחות הגרמניים, חמושים ומצוידים היטב, וערוכים במלוא עוצמתם.
בעיה נוספת בארגון פעולות התקוממות ובריחה, הייתה האחריות הקולקטיבית שחשו היהודים כלפי קרובי משפחותיהם: הנאצים נהגו לנקום ברצח רבים, כתגמול על מעשה התקוממות או ניסיון בריחה של מעטים, וקודם כל הריגת קרוביהם של אותם 'מפירי סדר'. היהודים נדרשו לשקול זאת בכל ניסיון מרד או בריחה. על כל פגיעה ברשויות, תפסו הנאצים יהודים ועינו אותם עד מוות.
היסטוריון השואה האמריקאי ראול הילברג טען, כי לא התקווה להינצל עמדה בבסיס החלטת היהודים להימנע מהתנגדות לנאצים, אלא חוסר מיומנותם בלחימה, ומנטליות הציות שהשתרשה אצלם לאורך היסטוריית הגלות. לטענתו, במשך דורות רבים יהודי הגולה למדו שכדי לשרוד צריך להימנע מהתנגדות. בהיותם מיעוט הנתון תמיד בסכנה, הם למדו שאפשר למנוע סכנה ולשרוד לאורך זמן - על ידי פיוס וריצוי אויביהם. לכן, בניסיון למנוע "התגרות" מיותרת, נענו היהודים תמיד לכל צו והוראה של הגרמנים, בקוותם שעם הזמן הכיבוש הנאצי יגיע לקיצו.
לעומתו, חוקר השואה ישעיהו טרונק מדגיש היבטים אחרים של ההתנגדות הפיזית לגרמנים, ביניהם:
מערכת היחסים בין המחתרות ליודנראט ואסירי המחנות
עמדת המחתרות הלוחמות בדבר הצורך להתקומם כנגד הנאצים נגדה פעמים רבות את עמדת יושבי המחנות והנהגתם היהודית - היודנראטים.
שלב ראשון: מחלוקת על מטרת ההשמדה
המחלוקת העקרונית הראשונה בין תנועות הנוער והמחתרות לבין האוכלוסייה והנהגות היהודים התמקדה בשאלה, האם יש לראות בהרג שהתבצע תופעה זמנית ומוגבלת, או שמדובר בהשמדה עקבית ושיטתית הנובעת מתפיסה אידאולוגית שמגמתה חיסול כל יהדות אירופה.
כל עוד לא הייתה ודאות ליהודי הגטאות כי פני הגרמנים להשמדה פיזית מוחלטת של יהדות אירופה, וכל עוד הייתה להם תקווה כי קיים סיכוי כלשהו שחלק מהיהודים יצליחו לעבור את המלחמה בשלום ולשרוד - הם סברו כי אסור למרוד, זאת מכיוון שמרידה היא פעולה הרפתקנית וחסרת אחריות. היודנראטים סיגלו להם תפיסה האומרת, כי הפיכת יהודים לאלמנט יצרני התורם למאמץ המלחמתי הגרמני תשכנע את הנאצים לספק ליהודים תנאי מחיה מינימליים. בתחילת תהליך ההשמדה לא שיערו יושבי הגטו את הגורל הצפוי להם. גם כשנפוצו שמועות מחרידות, היהודים לא האמינו שאכן יכולה להתרחש השמדת עם. משהתחוורה האמת כבר נכחדו מרבית הקהילות.
פעילי תנועות הנוער שאלו עצמם, לאור מה שראו במחנות, ולאור הידיעות שהסתננו על השמדת יהודים במקומות שונים - האם רציחות אלו הן תופעות מקומיות או ראשיתו של מבצע השמדה כולל; הם הגיעו למסקנה שאין לסמוך על הגרמנים וכי מדובר באידאולוגיה כוללת להשמדת העם היהודי. התנועות הפיצו מנשרים רבים במחנות השונים והחלו להתארגן כדי להקים ארגוני לחימה.
למרות המחלוקת, בשלב זה נמנע קונפליקט גדול בין תנועות הנוער והמחתרות לבין יושבי המחנות והיודנראט, מכיוון שעד תחילת ההשמדה ההמונית בשנת 1942 לא היוותה הלחימה אלטרנטיבה למצוקת היהודים ולרצון להצלת החיים.
שלב שני: מחלוקת על הצלה חלקית או מרד
המחלוקת השנייה בין המחתרות לבין יהודי המחנות והיודנראטים הייתה בשאלה אם להעדיף הצלה חלקית של יהודים, גם במחיר שליחת יהודים אחרים למוות - כפי שהוכרחו היודנראטים לנהוג - או שמא עדיפה אופציית הלחימה, בה דגלו המחתרות.
היודנראטים נדחקו בהדרגה להשלמה עם הגירושים החלקיים להשמדה, ובמקרים רבים גם לסיוע פעיל לנאצים במהלך גירושים אלה, מתוך הנחה שיעלה בידם לחלץ ולהציל חלק מתושבי הגטו. התגברות תהליך הגירושים היווה קו אדום בעיני תנועות הנוער וארגוני הלחימה, שראו באנשי היודנראט בוגדים. תנועות הנוער וארגוני הלחימה קראו לאסירי המחנות לא להישמע להוראות היודנראט, ולהתארגן לפעולה לקראת התקוממות. גם בלב תושבי המחנות עצמם התעורר ספק לגבי אפשרות ההצלה החלקית, ורובם פסחו על שתי הסעיפים ולא הצטרפו לתנועות ההתנגדות. לעיתים אף גילו יחס עוין למורדים, בעיקר אחרי פעולות עונשין קשות של הנאצים אחרי כל אירוע של התנגדות ומרי. גם תחושות החרדה שחשו היהודים לקרוביהם ולמשפחתם תרמו להתנגדות לניסיונות מרי. כך למשל, הייתה הסתערות-זעם של המון יהודי על אנשי הארגון הלוחם בגטו וילנה בגלל החשש לחיסול הגטו אם המחתרת לא תסגיר לנאצים את מפקדם, יצחק ויטנברג.
מול עמדתם של אנשי המחתרות, הייתה עמדות היודנראטים וחלק ניכר מאסירי הגטאות - שבלי מרד אפשר יהיה להציל מספר רב יותר של יהודים. ארגוני הלחימה הפכו בשלב זה להנהגה אלטרנטיבית, לגוף המבקש להצביע על דרך פעולה בה יש לנקוט, ולהדריך לקראתה את הציבור. רק בתום האקציות הגדולות בגטאות השונים היה ברור כבר למעט היהודים שנשארו הגורל הצפוי להם, ואז הם השתכנעו שעדיפה התנגדות, גם במחיר מוות תוך כדי לחימה, על פני שילוח פסיבי למחנות ההשמדה.
יחס היודנראט בגטאות השונים
בחלק מהגטאות כאמור, אנשי היודנראט התנגדו להתקוממות ואף פעלו להכשילה. בגטו וילנה הייתה התנגשות אלימה בין המשטרה היהודית (הכפופה ליודנראט) בפיקודו של יעקב גנס, לבין המחתרת היהודית; בגטו לודז' ראש היודנראט, חיים מרדכי רומקובסקי, התנגד בכל מאודו למרידות ופעל נגד לוחמי המחתרת.
עם זאת, קיים תיעוד על יודנראטים שתמכו באנשי המחתרות, ואף היו ביניהם כאלה שהצטרפו למרידות נגד הנאצים:
מרידות בגטאות
כשנודע ליהודים בגטאות על פעולות האיינזצגרופן מ-1941, ועל מה שקורה במחנות ההשמדה, הם הבינו כי נגזר גורלם למוות. ב-31 בדצמבר 1941 פרסם אבא קובנר כרוז מגטו וילנה, בו תיאר את השמדת העם היהודי, ועורר את תושבי הגטאות למרד במילים: "אל נלך כצאן לטבח!".
חברי תנועות הנוער הציוניות התארגנו במחתרות והמשיכו בפעילותם האידאולוגית. הם הגישו עזרה, יצרו קשר בין הגטאות השונים תוך סיכון חייהם, הבריחו צעירים רבים למקום בטוח והעבירו אותם לארצות נייטרליות, הפיצו עיתונים מחתרתיים בהם ידיעות על המצב, וקריאה ליהודים להצטרף למרד, ומעל לכל הם ארגנו תנועת התנגדות מזוינת נגד הנאצים.
בסופו של דבר, ברוב הגטאות נערכו ניסיונות מרד, חרף הקשיים הנוראים. המרידות פרצו בעת כניסתם של הגרמנים לגטו לביצוע "אקציה".
המרידות המזוינות הראשונות בגטאות התרחשו בניאסוויז', בגטו קלצק הסמוך וכן בלחווא. ככלל, העדויות מעלות כי תגובת היהודים במחוז נובוגרודק שבמזרח פולין התאפיינה בהתנגדות לכובש הגרמני ובלחימה נגדו. כאשר נכנסו הגרמנים לגטו לחווא, הבעירו הלוחמים מבנים באש וחברי המחתרת תקפו את הגרמנים שנכנסו לגטו. גדר הגטו נפרצה, וכ-1,000 יהודים הצליחו לברוח בחסות המחתרת.
מרד גטו ורשה היה המרד הגדול מכולם, שנערך בגטו הגדול ביותר, הוא גטו ורשה. ייחודו של מרד גטו ורשה הוא בכך שכל יושביו של הגטו נטלו חלק במעשה המרד. ב-18 בינואר 1943, פרץ השלב הראשון במרד, בעת שהגרמנים ביצעו אקציה. באפריל אותה שנה, בערב פסח, פרץ המרד, ובו השתתפו שני ארגוני ההתנגדות שפעלו בגטו במקביל, הארגון היהודי הלוחם והארגון הצבאי היהודי. חברי המחתרת היהודית ארבו לגרמנים, ולאחר כניסתם לתוך הגטו פתחו עליהם באש. הגרמנים נאלצו לסגת, להתארגן, ולשוב אל הגטו בכוחות מחודשים. הלחימה במורדים היהודים התנהלה מבית לבית, בתוך חדרי המסתור ובמרתפים. הלחימה ארכה זמן רב, וגבתה קורבנות מן הגרמנים. מעטים בלבד מן הלוחמים היהודים הצליחו לברוח מן הגטו לאחר הקרב, דרך תעלות ביוב. ב-8 במאי 1943 נפל הבונקר הראשי של לוחמי הארגון היהודי הלוחם, ועימו נפל מרדכי אנילביץ', מנהיג הארגון. הגטו הוקף בכוחות צבא גדולים וב-16 במאי הועלה סופית באש.
מורדי גטו וילנה, ובראשם אבא קובנר, נתקלו בהתנגדות מצד יהודים רבים בגטו, שהעדיפו להאמין כי השמועות על ההשמדה אינן נכונות, וגם אם הן נכונות, רובם העדיפו לנסות הצלה חלקית על פני מרד שסיכוייהם להינצל בו קטן יותר. הנאצים פתחו בהשמדת הגטו, שבוצעה ביער פונאר הסמוך לעיר, על ידי ירי ביהודים לתוך בורות פתוחים.
בגטו ביאליסטוק המורדים רצו לפרוץ את הגטו בעת חיסולו, אך הגרמנים הצליחו לנתק את המוני האסירים מן הלוחמים, לחסום את דרך הנסיגה ולירות אש מקלעים מרוכזת על הלוחמים. ההגנה נשברה והמרד נכשל למעשה.