cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ליגת העל הארגנטינאית
הליגה בעקבות מגפת הקורונה (2020- )
עונת 2022 גם חולקה לשני חלקים, כשבין פברואר למאי שוחק גביע הליגה עם שני בתים ופלייאוף החל מרבע הגמר, ובמחצית השנייה של השנה (עד אוקטובר, לפני תחילת מונדיאל 2022) שוחקה ליגה בעלת סיבוב אחד (27 משחקים לכל קבוצה). בעונת 2023 התחלף הסדר: הליגה שוחקה במחצית הראשונה של השנה וגביע הליגה ישוחק במחצית השנייה.
טבלת הירידה
קביעת היורדות בליגה נעשית על פי טבלת הממוצע (Promedios) שמשקללת את נתוני העונות האחרונות. הנקודות שהקבוצות השיגו בשנים האחרונות מתחלקות במספר המשחקים.
מספר היורדות השתנה עם השנים. עד לשנת 2013 שתי האחרונות ירדו ישירות לליגת המשנה, ואילו שתי הקבוצות שסיימו מעליהן שיחקו במשחקי מבחן (Promocion) מול נציגות הליגה השנייה. החל משנת 2013 (עם תחילת הפורמט של "איניסיאל ופינאל") משחקי המבחן בוטלו ונקבע ששלוש קבוצות ירדו ישירות. בטורניר המעבר של 2014 לא היו ירידות. בטורניר הארוך של שנת 2015, שתי האחרונות בטבלת הממוצעים ירדו לליגה השנייה. בטורניר המעבר ששוחק במחצית הראשונה של 2016 הייתה יורדת אחת בלבד.
עקב התפרצות מגפת הקורונה בוטלו הירידות עד לשנת 2022. על כן, בתחילת 2021 צמח מספר הקבוצות ל-26, ובסוף אותה שנה - ל-28. בסוף עונת 2022 ירדו שתי קבוצות ושתיים אחרות עלו.
תחילה הייתה התוכנית שבעונות 2023, 2024 ו-2025 תרדנה 4 קבוצות ותעלנה שתיים, כשמטרת ההתאחדות היא לצמצם עד לשנת 2026 את מספר הקבוצות ל-22, מספר שיישאר קבוע.
עם תחילת עונת 2023 הצטמצם מספר היורדות המתוכנן לסיום העונה ל-3, אך במהלך העונה הוחלט שתהיינה שתי יורדות בלבד, אחת לפי טבלת הממוצעים ואחת לפי הטבלה השנתית (הכוללת את הליגה ואת גביע הליגה), כך שבעונת 2024 עדיין יהיו בליגה 28 קבוצות.
מועדונים ארגנטינאים בטורנירים בינלאומיים
באופן מסורתי, שתי הגדולות של ארגנטינה, ריבר פלייט ובוקה ג'וניורס השתתפו באופן קבוע בגביע ליברטדורס. מאז 1987, ארגנה קונפדרציית CONMEBOL טורנירים נוספים לקבוצות ביבשת: הסופרקופה סודאמריקנה (טורניר שנתי לאלופות ההיסטוריות של הליברטדורס), גביע קונמבול וגביע מרקוסור; גביעים אלו הופסקו ותחתם נוסד בשנת 2002 גביע סודאמריקנה.
באשר לגביע הביניבשתי (אלופת הליברטדורס נגד אלופת ליגת האלופות של אירופה) טורניר אשר הופסק ממתכונת זו בשנת 2004, יש גם שם ייצוג לארגנטינאיות, כאשר בוקה ג'וניורס מובילה עם 3 תארים, אינדפנדיינטה עם 2, ואסטודיאנטס, ריבר פלייט, ולס סרספילד וראסינג קלוב עם תואר אחד לכל אחת.
טבלת אלופות ארגנטינה (עידן מקצועני)
ביאורים:
מלך השערים ההיסטורי
מלך השערים ההיסטורי של הליגה הוא ארסניו אריקו מפרגוואי ששיחק באינדפנדיינטה, עם 295 שערים ב-332 משחקים. סגנו הוא אנחל לברונה מריבר פלייט עם 293 כיבושים.
יוהנס רויכלין
יוהנס רויכלין (בגרמנית: Johannes Reuchlin; 29 בינואר 1455 פפורצהיים – 30 ביוני 1522 שטוטגרט, נודע גם בתור יוהאן רויכלין ובכינויו היווני קפניון), היה פילוסוף והומניסט גרמני, מראשי ההבראיזם, החקר הנוצרי של העברית והיהדות.
רויכלין, ממנהיגי ההומניסטים הגרמניים, הנהיג במערב אירופה את לימודי היוונית העתיקה ובעיקר את לימודי העברית, ויחד עם מרטין לותר, ופיליפ מלנכתון היה ממקדמיה של הרפורמציה, אף שבשנת 1520 הכריז שהוא מתנגד לה. רויכלין היה מראשוני ההבראיסטים של העת החדשה המוקדמת, והיה ממייסדי תורת הקבלה הנוצרית. הוא היה ממקדמי לימודי העברית באוניברסיטאות השונות באירופה. הוא שימש כיועץ לדוכס אברהרד מווירטמברג, כאשר את ידיעותיו בעברית רכש ממספר מורים יהודים. ביניהם קלמן, ולאחר מכן יעקב לואנס - רופאו של הקיסר פרידריך השלישי, שבחצרו שהה רוכלין פרק זמן. בהמשך למד רוכלין אצל המלומד עובדיה ספורנו ואף הושפע מגישתו הקבלית של פיקו דלה מירנדולה.
נעורים ולימודים
רויכלין נולד בפפורצהיים, בצפון היער השחור (כיום במדינת המחוז באדן-וירטמברג) כבנו של מנהלן במנזר. בגיל 15 נרשם לאוניברסיטת פרייבורג, לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר של המנזר הדומיניקני בפפורצהיים. בפרייבורג למד דקדוק, פילוסופיה ורטוריקה.
בעיר אורליאן אשר בחבל הלואר בצרפת למד את השפה היוונית על בוריה, התחיל בלימודי משפטים והוענקה לו "ליצנציאט" - תעודת הוראה במוסדות ההשכלה של הכנסייה הקתולית. בשנת 1481 מונה ליועץ ומרצה בחצרו של אברהרד הראשון דוכס וירטמברג, בשטוטגרט.
בחודשים פברואר עד אפריל 1482 ליווה את הדוכס בנסיעתו לרומא. שם נשא ונתן עם האפיפיור סיקסטוס הרביעי על הקמתה של אוניברסיטת טיבינגן, שאותה הקים הדוכס כבר בשנת 1477. בשנת 1484 זכה לתואר "דוקטור למשפט הקיסרי". בשנים 1496–1499 היה יועצו של הדוכס של באדן. בשנת 1499 שב לווירטמברג, ומונה לשופט בטיבינגן, משרה שבה החזיק עד 1513. רויכלין נאלץ לעזוב את דוכסות וירטמברג פעמים רבות בגלל מלחמות שפרצו, ותחת זאת בחר ללמד בשנים 1519–1521 יוונית עתיקה ועברית באוניברסיטה של העיר אינגולשטאדט. לאוניברסיטת טיבינגן שב רק שנה לפני מותו.
בשנת 1513 הוא הועמד למשפט של אינקוויזיציה במיינץ. בהמשך המשפט הועבר לרומא. במאבק משפטי זה הוא נעזר ביעקב פרובנציאלי שהיה מקורב לאפיפיור. המשפט הסתיים בשנת 1516 בניצחון של יוהנס רויכלין.
לימודי העברית - ההבראיזם בגישתו של רויכלין
יוהנס רויכלין היה ממייסדי ומקדמי ההבראיזם בעת החדשה המודרנית. כמלומד הוא חקר והעמיק בלימודי העברית בשני אופנים. הראשון - מחקר פילולוגי ובלשנות עברית תוך ביסוס "כלי עבודה" ראשונים ללימוד עברית. השני - לימודי מדעי היהדות ועמם לימוד פרשנות יהודית, בדגש על לימוד הקבלה. היסטוריונים שונים, רואים באופן השני (ובו לימוד הקבלה ומדעי היהדות) כאחד הדברים שהובילו את רויכלין לגבש דעה חיובית על היהדות, זו שבהמשך תשחק מרכיב חשוב בהגנתו על ספרי הקודש היהודיים.
רויכלין היה נוצרי אדוק ולימוד העברית על ידו נבע מרצון לחזק את האמונה הנוצרית. הוא, בדומה לתאולוגים נוצרים אחרים שקדמו לו, האמין בחשיבותה של "האמת העברית", שהייתה כאמור מרכיב חשוב בתפיסה הנוצרית. במסגרת תפיסתו ההבראיסטית של רויכלין, הוא האמין בחזרה אל “האמת העברית” בעבור התאולוגיה הנוצרית. הוא החל לפקפק בתרגום התנ"ך של הירונימוס - הוולגטה (שהנצרות האירופית השתמשה בו בצורה אינטנסיבית ובלעדית). הוא טען שאין כמו קריאה בתנ"ך, בטקסט היהודי עצמו. גישה זו, כאמור, לא הייתה חפה ממאפיינים הומניסטים, שקראו להסתמכות על מקורות בשפת המקור (ad fontes) וביזו הסתמכות תרגומים מאוחרים.
לעברית וללימודי היהדות נחשף במסעו השני לרומא בשנת 1490 הכיר רויכלין בפירנצה את פיקו דלה מירנדולה, אשר חשף בפניו את עולם הקבלה, ועורר את עניינו בשפה העברית. רק בשנת 1492 עלה בידו של רויכלין למצוא מורה לשפה, יעקב בן יחיאל לואנס, רופאו האישי של פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. מאותה העת הפך לתלמיד חרוץ של השפה העברית, ובמהלך שהותו השלישית ברומא בשנים 1497–1499 בשליחות הדוכס מבאדן, למד עברית מפי רבי עובדיה ספורנו, פרשן המקרא החשוב. לימודי העברית הביאוהו להתעניין בתלמוד ובקבלה.
רויכלין היה מומחה ליוונית ולעברית, שאותה רכש בסיועו של רבי עובדיה ספורנו. מחקריו הדקדוקיים והפילולוגיים היוו בסיס למלומדים אחרים. בין השאר, הוא רשם בתווים שירים מבתי הכנסת בגרמניה (מתוך אמונה שמוצאה של מוזיקת בתי-הכנסת בשירת הלוויים בבית המקדש), וכתביו הם המקור היחיד שבידינו כיום למוזיקה יהודית מאותה תקופה.
ספרו “Rudiments of Hebrew” היה בבחינת פריצת דרך במספר מובנים. ראשית, היה זה ספר העברית הראשון שנכתב עבור נוצרים, שנית הוא היה פורץ דרך ככתב הומניסטי (שנכתב עשור לפני הברית החדשה בתרגומו של ארסמוס), שאיתגר את סמכותה של הוולגטה. בספר זה, לראשונה, מבסס רויכלין את לימוד העברית המקראית כשפה נוצרית, ועל כן הספר מבלבל באשר ליחסו כלפי יהודים. יש בו מצד אחד מחיקה של היהדות ומצד שני האדרתה. למשל, רויכלין מסכם את הלקסיקון כאשר הוא מודה לרוח הקודש שבזכותה התאפשר לו לכתוב את החיבור, כשאר הוא לא נותן כלל קרדיט לרד"ק, שעל בסיס ספרו "ספר השורשים", הוא כתב את הלקסיקון. כך הוא מייחס את הספר לעצמו: “I made the Hebrew dictionary by myself through great and hard effort.”. החוקר פרייס בספרו על רויכלין, סבור שהסיבה שהוא בחר לעשות זאת היא כדי לייצר שיח נוצרי עם כותב נוצרי. בנוסף, רויכלין מציין במיוחד את מקומו של מומר יהודי, כדי להדגיש את החשיבות שבהתנצרות. הוא אף מדגיש את חשיבות ההוראה של השפה העברית על ידי מורים נוצרים ולא יהודים. עם זאת, ועל אף הניסיון של רויכלין למחוק את תרומתו של הרד"ק לספר, הוא כן ציין את המקורות היהודיים, בנקודות ספציפיות. הוא נתן קרדיט לחוקרים יהודים כמו רד"ק ואף מכיר בסמכותם של חכמי תלמוד. אין זה דבר של מה בכך, ישנה חשיבות שרויכלין מבסס את סמכותה של המסורת הרבנית והמחקר היהודי עבור חוקרים נוצרים. לא הייתה זו פעם יחידה בא רויכלין בחר לבסס לגיטימיות בכתביו ללמידת עברית על בסיס כתבים יהודיים, בשנת 1518 הוציא לאור את הספר על הפילולוגיה העברית " Accents and Orthography of the Hebrew Language". בספר הזה הנחיל רויכלין משמעות נסתרת שאישרה את השימוש השימוש הנוצרי במקורות יהודיים. “I have written all of this according to the teaching of the Jews in the way in which they have analyzed this material in their grammatical and musical books.”
הקבלה אצל רויכלין אופן שני בו בחן רויכלין, כאמור, את העברית ככלי לחיזוק הנצרות, היה מדעי היהדות. רויכלין, ראה בעברית כלי חשוב לתקשורת בין האדם לאלוהים: “The language of the Hebrews, is simple, pure, uncorrupted, holy, brief, and consistent. It is the language in which God spoke with man, and men with angels face to face rather than through an interpreter.”
פיקו הוסיף מוטיב חדשני וייחודי בשימת דגש על הקבלה, אך לא הייתה זו תופעה זרה לנצרות. השימוש במקורות יהודיים לא מקראיים, גם מתורת הסוד, לשם ביסוס עקרונות נוצריים שהם המשך לפרשנות המקרא התקיים לפני המאה ה-15. התופעה בולטת בעיקר על רקע הניסיון של יהודים מומרים בימי הביניים, לנצל מקורות יהודיים לשם ניגוח היהדות והוכחת אמיתות הנצרות. החידוש בתופעת הקבלה הנוצרית של העת החדשה המוקדמת, חיזוק הדוגמות הנוצריות באמצעות התבססות על גופי ידע עתיקים, וכך חידוש פניה של הנצרות. במובן זה פיקו ורויכלין, ממייסדי הקבלה הנוצרית, ראו חשיבות משנית ואף פחותה, בתפקיד לימוד העברית והכתבים היהודיים ככלי ניגוח ביהודים. התיזות של פיקו ורויכלין לא נועדו להגיע לידיהם של היהודים אלא לנוצרים. כך – יצירת העניין המחודש בלשון העברית משולב בתהליכים רוחניים שלא היו קשורים ישירות לפולמוס האנטי יהודי, המלומדים הנוצרים ראו בקבלה היהודית כלי להוכיח את האמיתות של הנצרות. רויכלין כתב שני כתבים מרכזיים בנוגע לקבלה הנוצרית: הראשון - Miracle making word - "על השם מפורש וכוחותיו המופלאים", אשר נכתב בשנת 1494. והשני - "על חכמת הקבלה"Art of the Kabbalah, אשר נכתב ב-1517. הוא ראה בצורת פרשנות זו תרומה לא פחותה מה - “Rudiments of Hebrew” - הלקסיקון הדקדוקי שכתב. כך, הוא הקדיש את ספרו הקבלי - "על חכמת הקבלה" לאפיפיור לאו העשירי, כתרומה הומניסטית ללימודי תאולוגיה. רויכלין האמין בלב שלם כי משנתו הגלומה בספר זה, משרתת את הנצרות, מבססת ומחזקת אותה וראויה לברכתו של האפיפיור.
ספרו "על השם מפורש וכוחותיו המופלאים", היה הראשון בלטינית המוקדש לקבלה, כאשר הוא גדוש בכשלים רבים בהבנת הקבלה. הוא הורכב משלוש שיחות בין המחבר ( Capinion), פילוסוף אפיקורסי (Sidonius) ויהודי (Baruchias). המשותף להן היא האמונה שכל הדתות מביעות, בצורות שונות, גילוי של האמת המקורית. לשיחות ישנה הטיה אנטי-יהודית חזקה. דמות המחבר חושפת בפני דמות היהודי את המסתורין האמיתי של מילת הניסים, שמו האמיתי של האל, בניגוד לשם - יהוה, שנאמר כי הוא מייצג את שם אלוהים בתקופת משה רבנו. לפי רויכלין, השם המופלא בתקופת המשיח מורכב מחמש אותיות - יהשוה, המייצגות, על פי רויכלין, את שמו של ישו. החידוש הזה הוא בבחינת התרומה העיקרית של רויכלין לפיתוח הקבלה הנוצרית.
רויכלין מסביר שהקדושה של שם השם נפגמה בגלל שהיהודים לא קיבלו את המשיח, אך עדיין רואה בעברית כשפת התקשורת עם האל. ספר זה היה נעוץ במסורות ימי ביינימיות, שבאו לבקש אישור לאמיתות הנצרות בצירופי האותיות של השם הקדוש, מסורת שראשיתה עוד בכתבי אבות הכנסייה. עם זאת, יש בספר ביטוי מלא להגדרה החדשה באשר למציאת מסורות אמת קדומות בספרות היהודית הלא-מקראית, הגדרה שאפיינה את חוגו של פיקו, תוך הדגשה מובהקת של קדושתה של הלשון העברית. העיסוק בקבלה כחכמה עתיקה מאפיינת את תקופת ההומניזם, עם זאת הן רויכלין והן פיקו חיפשו מעבר לכך, הם ביקשו פילוסופיה שתקנה להם עוצמה ויכולת פעולה, לא רק בהירות ואסתטיקה. במקביל לשימת דגש תמידית אצל רויכלין לניהול חיים אדוקים נוצרים כחלק מתורת הקבלה.
יחסו כלפי היהדות והיהודים
כאמור, בלימוד העברית ומדעי היהדות היו לרויכלין מספר מורים יהודים. דומה שמעבר לעצם הלימוד, המגע עם מוריו תרם לגישה החיובית של רויכלין כלפי היהדות וכן כלפי מוריו - היהודים. כך, ניתן למצוא דברי הערכה משמעותים שהביע רויכלין כלפי מוריו, ללא כל הסתייגות מכך שהם יהודים. מעבר לכך, נראה שהלימוד השפיע על היבטים שונים של גישת רויכלין. למשל, ברומא למד רויכלין אצל רבי עובדיה ספורנו. ספורנו, ככל הנראה, לימד את רויכלין פרקים ביהדות באופן שהותיר חותם והתרשמות עמוקה על יחסו של רויכלין כלפי היהדות. בהתרשמות עמוקה, ציטט רויכלין את האימרה הרבנית, לפיה צדיקים מחוץ לברית ישראל יגלו את הגאולה, כשהוא רואה בכך טענה עוצמתית נגד ההנחה שהיהודים עוינים את הדת הנוצרית. סביר להניח שרויכלין יכול היה להכיר קביעה זו גם ללא ספורנו, אך נראה שמורהו הדגיש אותה בעבורו.
הן החוקרים דן והן פרייס כותבים כי ההבראיזם גרם לרויכלין לגבש גישה חיובית יותר לא רק על כלפי היהדות אלא גם על כלפי היהודים. דן מאמין שהקבלה יצרה זאת ופרייס מוסיף כי גם הגותו התאולוגית והפילולוגית של רויכלין תרמה לכך. נראה שיחסו האוהד של רויכלין כלפי מדעי היהדות היה נחלתו מלכתחילה, בעוד שיחס אוהד ליהודים הלך והתפתח עם השנים, עם העמקתו בתחומי הידע ההברהיסטי.
על אף שמצא עניין רב בתלמוד, קשה לתאר את יחסו אליו ואל היהדות כאהדה חד משמעית. אחד מנימוקיו להגנה על התלמוד היה:
כבר ב-1505 כתב חיבור שלפיו צרותיהם של היהודים נובעות מכפירתם בישו.
אף על פי כן, הוא תמך במתן שוויון זכויות אזרחי ליהודים.
מלחמת הספרים על שריפת כתבי היהודים, ומשפט האינקוויזיציה
מהלכו של פפרקורן קיבל את אישורו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה דאז - מקסימיליאן הראשון וייושם בהצלחה בעיר פרנקפורט בספטמבר 1509. במקביל, לאור תלונות נרחבות, פנה הקיסר להתייעצות לגבי השמדת הספרים לארבע אוניברסיטאות ושלושה חוקרי תאולוגיה פרטיים. ביניהם פנה ליוהנס רויכלין בהמלצתו של פפרקורן, שקיווה שאדם בעל שם עולמי בלימודי דת והבראיסט יתמוך בו. רויכלין הביע דעת מיעוט ויצא כנגד שריפת התלמוד, וכך נפתחה פרשה ארוכת שנים המכונה "מלחמת הספרים". על אף המלצת הוועדה, לאור לחצים, בחר הקיסר שלא ליישם מדיניות זו וספרי היהודים ניצלו. פפרקורן, שהשמדת התלמוד נמנעה ממנו, פתח במהלך פולמוסי כנגד רויכלין על כך שהוא מנע את השמדת התלמוד. רויכלין, בתגובה, השיב בכתיבת החיבור "ראי העיניים", בשנת 1511, התגובה לכתביו של רויכלין לא איחרה להגיע, וגרמה לחילוקי דעות נרחבים בתחום המחקר התאולוגי באימפריה הרומית הקדושה כולה. האינקוויזיטור הכללי יעקב הוגשטרטן מאוניברסיטת קלן, תבע את רויכלין בעקבות פרסומו של הספר באשמת כפירה. הוא ניסה להביאו למשפט על החרמת הספר (ולא החרמת רויכלין עצמו) בפני האינקוויזיציה של העיר מיינץ, כשהאינקוויזיטור מהווה תובע ושופט כאחד. הודות להיותו פרופסור, נשפט רויכלין בבית משפט אפיפיורי אצל הארכיבישוף משפייר, שבו הרכב השופטים היה לטובת רויכלין וכלל הומניסטים. פסק הדין היה לטובת רויכלין, דחה את טענותיו של האינקוויזיטור ואף חייב אותו בהוצאות משפטיות. הוגשטרטן לא ויתר והגיש ערעור לאפיפיור ליאו העשירי, שהקים ועדה לחקר הנושא, כאשר מרבית חבריה זיכו את רויכלין אך חיכו לפסיקתו של האפיפיור. לצד המאבק המשפטי, התקיים כאמור מאבק פולמוסי משמעותי כאשר רבים התגייסו לצידו של פפרקורן ומאידך הומניסטים רבים התגייסו לצידו של רויכלין, במה שהפך להיות מאבק תפיסות פנים נוצרי, עליו יפורט בהמשך. בבית המשפט התנהל מפנה. כידוע, מרטין לותר פרסם את 95 התזות שלו בשנת 1517, על המשמעות המהפכנית שלהן. על הרקע הזה בשנת 1520, בעקבות כתביו של רויכלין איים עליו האפיפיור בנידוי כיוון שראה קשר בין כתבי לותר אליו. מספר ימים לאחר מכן בוטל זיכויו של רויכלין וספרו "ראי העיניים" גונה. עם זאת מעמדו של רויכלין לא נפגע בקרב נוצרים הומניסטים, נהפוך הוא. הוא הפך למיתוס וגיבור בעיני הומניסטים ורפורמטורים רבים.
למה הגן רויכלין על כתבי היהודים
מה הוביל את רויכלין להיכנס למאבק מר שכזה, לא ברור להיסטוריונים עד היום ועדיין מתנהל ויכוח היסטוריוגרפי שוקק.
ויכוח פנים נוצרי
ראשית, רבים מפרשים את המאבק כוויכוח פנים נוצרי בין הומניזם לסכולסטיקהבמאה ה-15 החל להתעורר ויכוח בין הומניסטים לסכולסטיקנים באיטליה בגדר פולמוס ספרותי, שקיבל אופי אחר בגרמניה בתחילת המאה ה-16, כעימות בין תפיסות עולם. עוד לפני כן, הדיון נסב על שאלות היתרונות של הפילוסופיה והרטוריקה, כל אחת כלפי השנייה, וכן סביב השאלה - האם כתבים פגאניים מתאימים למחקר הנוצרי. בדיון שהתנהל בגרמניה עברה המחלוקת לשאלה - האם להומניסטים יש זכות להגיב או להפעיל ביקורת טקסט על כתבי הקודש. ההומניסטים זלזלו בבורותם של הסכולטיקנים בעברית ובכתבי הקודש והתמקדותם רק בלוגיקה ותאולוגיה. ואכן שיח כזה ניתן למצוא בכתביו של רויכלין בוויכוח על ספרי היהודים. גם שם הוא מצביע על בורותם של הסכולסטיקנים. כפי שציינתי מקודם, רויכלין היה הומניסט שידע לטינית, עברית ויוונית. תרומתו לידיעת היוונית ולהתעמקות בטקסטים עתיקים שאינם יהודים, הייתה גדולה בפני עצמה. יתר על כן, סביר שעצם העובדה שהפרשה הלכה והסתעפה כאשר החליט הקיסר שלא להשמיד את ספרי היהודים, למרות הצעת הוועדה הראשונה, מחזקת את הטענה כי מדובר במאבק תאולוגי פנים נוצרי. דומה שבתקופתו של רויכלין ראו הניצים את הפרשה בפריזמה של ויכוח בין גישות נוצריות. לצד רויכלין ניצבה קבוצה הומניסטית, שפעלה למען רויכלין החל מתחילת הפרשה ופרסמה כתבים רבים כנגד הסכולסטיקנים. רבים מתומכיו של רויכלין כלל לא ייחסו חשיבות לגישתו של רויכלין כלפי הקהילה היהודית באירופה, אלא שמו את הדגש על עבודתו של רויכלין ככלי למאבק של ההומניזם בסכולסטיקה. לטענתם, חשף רויכלין את החולשה האינטלקטואלית (ואף המוסרית) של הכנסייה וחוקרי התאולוגיה מטעמה. המהלך האפקטיבי ביותר למענו של רויכלין היה אוסף מכתבים, שפורסם באופן אנונימי, והכיל ארבעים ואחד מכתבים שאוגדו תחת הכותרת "מכתבים של אנשים מפוקפקים"- Epistolæ Obscurorum Virorum, Hagenau, 1515, ". אסופת המכתבים תיארה התכתבויות פיקטיביות בין אנשי כנסייה, פרנציסקנים, דומיניקנים, ודמויות מתוך האינקוויזיציה. במכתבים אלו הופיעו בהרחבה השמות של פפרקורן, הוגשטרטן ודמויות נוספות. מטרתם של המכתבים הייתה להציג את כל המוסדות הללו באופן סאטירי, הומוריסטי ומגוחך.
גישתו של רויכלין כלפי היהודים יצרה גם תופעה הפוכה. היא הובילה דווקא להטלת הגבלות רבות כנגד היהודים ותאולוגים התחילו לפקפק בהומניזם, בטענה שזה מוביל לסובלנות יתר כלפי היהודים או אפילו להתייהדות. מצד שני, רבים מתומכיו של רויכלין העריכו את עבודתו, בעיקר זו הפילולוגית, או שהתעלמו מתמיכתו ביהודים, תוך שימת דגש על היותו הומניסט. יש לציין כי לא מעט מעמיתיו של רויכלין התקשו לקבל את ההומניזם הקבליסטי שלו, וכן את הגנתו על היהודים. הגנה על יהודים מתוקף הגישה ההבראיסטית
רויכלין גם טוען בתוקף בעד הקבלה, וטוען שאף היא חשובה גם היא להבנת הנצרות וכתבי הקודש. טענותיו של רויכלין מתכתבות באופן ישיר עם הגותו ההבראיסטית, המקנה חשיבות קריטית לספרי היהודים, דווקא בעבור הנצרות. רויכלין טוען שכדי להבין את המשמעות חייבים להבין את המילים.
ומסביר בנוסף, כי הטקסטים הנוצריים מלאים בפירושים לא נכונים. לכן, אבדן המקור יפגע בהבנת דברי האל ובתאולוגיה. הנה כי כן ניתן להבחין כי רויכלין היה קונסיסטנטי בתפיסתו, לפיה על הנוצרים לשמר את כתבי היהודים למטרות תאולוגיות נוצריות. עוד לפני הפרשה כתב רויכלין שהוא קורא להכניס לימודי עברית בצורה נרחבת באוניברסיטאות מפני שהוא חושש בשל הגירושים הנרחבים באירופה של יהודים שהעברית תעלם מאירופה ואיתה אובדן גדול של הכתבים הקדושים. כך הוא כתב בהקדמתו לספר הדקדוק העברי הראשון שלו:“Therefore we can expect that the Hebrew language, along with a great loss of Holy Scriptures, will disappear and vanish from our midst. For this reason, in order to bring knowledge of the Hebrew language to Christians…”
טיעונים משפטיים מלכתחילה התמקדה פרשת שריפת הספרים היהודיים בשני נושאים: החשיבות של לימודי הכתבים היהודיים על ידי נוצרים והחוקיות של החרמת ספרים יהודיים חשיבות לימודי היהדות דנו, באשר לחוקיות ההחרמה - רויכלין מסביר כי הן החוק האזרחי-אימפריאלי, והן החוק הקאנוני, אינם מאפשרים זאת. בהקשר זה מזכיר רויכלין כי היהודים הם נתינים של הקיסר ולכן הם אזרחים כמוהם – “The Jew is as much a creature of God as I”.
האם הגן על כתבי היהודים מתוקף אהדתו ליהודים?
ויכוחיו עם מתנגדיו הדומיניקנים הועלו על ידיו בספר, שבו הציג את עמדתם בלעג אירוני חריף.
הר הזיתים (ספר)
הר הזיתים (בטורקית: Zeytindağı) הוא ספר פרי עטו של הסופר הטורקי פליה ריפקי אטאיי, המגולל את נסיבות התפוררותה של האימפריה העות'מאנית ואת המאורעות שהתחוללו באחריתה. הספר ראה אור בשנת 1932.
תקציר הספר
בספרו, הקרוי על שם מקום מושבו של מטה הארמייה הרביעית בפיקודו של אהמד ג'מאל פאשה בירושלים, תיאר אטאיי את המאורעות שהתרחשו בפרק הזמן שבין אחרית ימי השלטון העות'מאני לראשית ימי הרפובליקה הטורקית.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס ריפקי אטאיי כקצין מילואים והוצב במטהו של ג'מאל פאשה בהר הזיתים. את התנסויותיו וזכרונותיו משירותו שם תיאר במזיגה עם האירועים ההיסטוריים הבולטים של התקופה. שם גם נרקמו לראשונה יחסיו עם מפקדו.
בחלקיו הראשונים של הספר אפיין אטאיי את אנשי ועד האיחוד והקידמה ואת פועלם. הדמויות הבולטות בוועד, ג'מאל פאשה, טלעת פאשה ואיסמאיל אנוור פאשה נבדלו באופיים ובהשקפותיהם; ג'מאל פאשה החזיק בתפיסות מודרניסטיות, נהג להותיר למומחים את הטיפול בתחומים שלא הבין בהם, ונודע בעזרה הבלתי מסויגת שהגיש לכל מי שבטח בו. בנבדל ממנו הפגינו אנוור פאשה וטלאט פאשה אישיות שמרנית יותר. איסמאיל אנוור פאשה דגל בטוראניזם, ואטאיי, ששלל רעיון זה מכול וכול, הציגו כעריץ, וגרס כי שחרורה של טורקיה יתאפשר אם ישכילו להתנער מאנוור פאשה ודומיו. ועד האיחוד והקידמה נשא אופי פלגני, ולא ניכרו בו לא אחדות ולא שותפות; לכל מנהיג הייתה קבוצת תומכים משלו. הסופר, שהיה מאנשיו של ג'מאל פאשה, מתח ביקורת על היעדר האחדות הרעיונית בקרב ועד האיחוד והקידמה, הואיל וסבר כי ארצם תוכל להיחלץ מהמשבר הפוקד אותה אך רק באמצעות אחדות ושיתוף פעולה.
לאחר שהחל לעבוד עם ג'מאל פאשה השכיל ריפקי אטאיי לתפוס את המתרחש ביתר חדות ובהירות. הסופר הבין כי תמה לה תקופה, ואימפריה באה לקיצה. המאורעות בסוריה, פלשתינה וחג'אז חשפו לנגד עיניו את קיצו של עידן.
"לאחר שרצח את שֶׁוְקֵט פאשה, הפליג קוואקלי מוסטפא בספינת קיטור רוסית והצליח לברוח מהארץ. לעות'מאנים לא הייתה זכות לעצור אדם על ספינה נושאת דגל רוסי, ועל כן חטפוֹ מהספינה איש ממשל עות'מאני וחנקוֹ למוות. משנודעה להם התקרית הביאו הרוסים לפיטוריו של חוטפו של קוואקלי מוסטפא; הם דרשו כי לא יעבוד עוד בשירות המדינה, ודרישתם מולאה."
האימפריה העות'מאנית חלשה על פני שלוש יבשות, ואזורי מחייתם של הערבים - טריטוריות כמו פלשתינה וחג'אז, וערים מסוגן של ירושלים ודמשק - היוו נתח נכבד משטחה רחב הידיים. העות'מאנים התעצמו מבחינה גאוגרפית בלבד, משום שלא השכילו להשפיע על התרבויות המקומיות, להשליט את שפתם, ולמשול בסחר וברכוש בשטחים שתפסו. מה עצוב כי תחת שיהפכו את הערבים לטורקים, נעשו הטורקים שם לערבים.
"לא אימצנו אותם כמושבותינו, ולא צירפנו אותם למולדתנו", כתב. האימפריה באותם שטחים לא התבטאה לדידו אלא ב"אדמות חינם" וב"שוטרי מקוף". לו הוסיפו המדרסות להתקיים, לו נמשך היעדר התודעה, אין ספק כי הערביוּת הייתה מחלחלת לתוככי אנטוליה. חלום האימפריאליזם העות'מאני התבסס על רעיון מרכזי זה. "האומה הטורקית אינה מסוגלת להקים מדינה בכוחות עצמה!"
עם זאת ציין ריפקי אטאיי בספרו כי העות'מאנים שיפרו במידת מה את הטריטוריות הערביות שהשתלטו עליהן; האוכלוסייה הערבית סבלה רבות מהעימותים העקובים מדם בין השייח'ים המקומיים, ונקלעה למצוקה חומרית קשה. עם הגיעם הביאו העות'מאנים לפיוס ורגיעה בין השייח'ים, והעניקו להם חירויות מסוימות. מהיבט זה היוו עבורם העות'מאנים מעין גואלים. חרף זאת ניצלו הערבים את היחלשותם, מיהרו להגיע להבנות עם האנגלים והצרפתים, ונעצו סכין בגב העות'מאנים. לכאורה היו הערבים תלויים בעות'מאנים, אך למעשה חפצו כל העת בח'ליפות משלהם. בקרב הערבים המוסלמים היו שחשקו בממשלת ח'ליפות ערבית, ובפרוץ מלחמת העולם הראשונה בגדו בעות'מאנים כדי לממש את שאיפותיהם ובשל ההטבות שהבטיחו להם האנגלים.
הזכויות שהעניקה האימפריה העות'מאנית לערבים הקנו להם את הזכות להתקומם נגדה, ולו בשל המחלוקת הפעוטה ביותר. חוק שנחקק בזמנו של ג'מאל פאשה העניק למפקדי הצבא את הסמכות לגזור עונשי מוות, אם סברו כי יש בכך משום הגנה על ביטחון המולדת. מאותה עת דוכאו לפיכך המרידות באלימות.
ריפקי אטאיי סיפר כי אחד מיעדיו של ג'מאל פאשה היה לאמץ את סוריה לקרבה של האימפריה העות'מאנית. וכדי לממש את תוכניתו זו הקים בה, יחד עם הסופרת, המדינאית ואשת האקדמיה הטורקית האלידה אדיפ אדיוואר, בתי ספר מודרניים. זאת ועוד, כאמצעי ביטחון נוכח הלאומיות הערבית המתעצמת, פיזר את ה"מהגרים בכפייה" הארמנים בלבנון ובסוריה, ואף העניק להם בתים ואדמות לשם חיזוקם.
בתיאוריו הנוגעים לערבים נגע פליה ריפקי אטאיי בספרו גם בסוגיית הנצלנות הדתית, היפה, לדבריו, לכל הדתות. "דתה של מדינה כמוה כסחורה בשוק אסייתי, ואילו דתה של ירושלים אינה אלא מחזה בתיאטרון מערבי."
הערבים, כך כתב בהתייחסו לפלשתינה, עניים מרודים במולדתם, ומעמדם - מעמד משרתים בארץ אבותיהם. שכירי יום ערבים דורכים ענבים, ואת יינם שותים יהודים בריאי בשר. פלשתינה מחולקת: הישנה לערבים, היינו למשרתים, והחדשה, על כל יופייה והדרה, ליהודים. הדת מוצעת למכירה. בימי החג' כרוכים הן ערבים והן יהודים אחר גריפת רווחים.
על הצטרפותה של האימפריה העות'מאנית למלחמת העולם הראשונה לצד הגרמניה כתב ריפקי אטאיי כי זו הייתה נעוצה בהערצה שרחש אנוור פאשה לגרמניה. עוד כתב כי עם תום המלחמה עמדו שתי אימפריות על סף התפוררות: האחת לחופי הים התיכון, והאחרת - ממלכה לגדות הדנובה. מתקפות הצבא הבריטי, שכוחות צבא הקיסרות הגרמנית לא השכילו לעצור בסוריה ובפלשתינה, נהדפו בעיבורי חלב, שוב בידי טורקי, אך הפעם היה זה מפקד אמיתי, מוסטפא כמאל. קו ההגנה שבחר שם ציין את גבולה של טורקיה, כפי שנקבע בברית הלאומית.
גם הגרמני אריך פון פאלקנהיין, שהפיקוד על הכוחות המזוינים בסוריה הועבר לידיו, לא הצליח למנוע את המפלה, וירושלים נכבשה בידי הבריטים.
כעת, כתב ריפקי אטאיי, דאגו לגורלן של אנטוליה ואיסטנבול בלבד. "שלום לך אימפריה, ולהתראות לחלומותינו עלייך!" גם העת להיפרד מדמשק הגיעה. ובשעה ששב לאיסטנבול ברכבת פרטית, לאחר התבוסה בפלשתינה, התבונן ג'מאל פאשה באדמות החרבות של אנטוליה וחשב:
"לו רק הייתה משימתי כאן, לו רק חלפו שבר הענן, סופת הגשם העזה בחבל מולדת שלו זה, בשטחים עקרים ונידחים אלה. אנטוליה הביטה בכולנו בטינה ובחשד. מאות אלפים מבניה עקרנו מחיקה ולקחנו ממנה, וכעת אנו מביאים לה את חרטתנו. הימרנו, והפסדנו."
כשנשאל ג'מאל פאשה: "אדוני, למה נכנסנו למלחמה הזאת?" ענה תשובה מעניינת: "כדי לא לשלם משכורות! האוצר הלאומי התרוקן לגמרי, וכדי להשיג כסף עמדו בפנינו שתי ברירות: להתרפס בפני הצד האחד, או לכרות ברית עם הצד השני."
תמה מרכזית
בספרו כתב פליה ריפקי אטאיי: "המדבר והבדווים כילו נתח גדול מהעושר הלאומי של העות'מאנים." כן גרס כי הבערות והאשליות שטיפחה האימפריה הסתיימו באכזבה קשה. מוסטפא כמאל התנגד להתערבותם של העות'מאנים במלחמת העולם הראשונה משום שהיה מלומד ואיש רוח, אך תמך במלחמת העצמאות של טורקיה משום שהיה פטריוט.
וזו, אולי, מסקנתו המרכזית של הספר: היו מלומדים ופטריוטים בקנה אחד, בשלהי אימפריה העות'מאנית.
משוואות פרנה-סרה
בגאומטריה דיפרנציאלית, בהינתן עקומה במרחב האוקלידי התלת-ממדי בפרמטריזציה טבעית, משוואות פרנה-סרה (Frenet-Serret) הן משוואות דיפרנציאליות המתארות את השינוי של הווקטור המשיק לעקומה, הווקטור הנורמל לו והווקטור הבי-נורמל, כתלות בעקמומיות והפיתול של העקומה. חשיבותן של משוואות אלה היא שבהינתן תנאי התחלה ופונקציות עקמומיות ופיתול רגולריות, ניתן לשחזר את העקומה באופן גלובלי באמצעות פתרון המשוואות.
תהי עקומה רגולרית  וגזירה שלוש פעמים ברציפות בפרמטר הטבעי. נגדיר וקטור משיק על ידי מכיוון שהעקומה נתונה בפרמטריזציה טבעית זהו וקטור יחידה, כלומר הנורמה או הגודל שלו שווה ל-1. כאן אין בחירה יחידה של וקטור נורמלי ולכן נגדיר את \vec{n} באופן הבא: נשים לב שגם הוא וקטור יחידה. כאן, מגדירים את העקמומיות להיות נשלים זוג וקטורים אלה לבסיס אורתונורמלי בעל אוריינטציה חיובית (בעזרת כלל יד ימין) על ידי וקטור יחידה נוסף, \vec{b}(s) הניצב לווקטור המשיק ולווקטור הנורמל שמוגדר על ידי כלומר, על ידי מכפלה וקטורית של הווקטורים הקודמים. וקטור זה נקרא "בי-נורמל", וגם הוא וקטור יחידה.
משוואות פרנה טוענות ש-
כאשר \ k(s) היא העקמומיות ו-\ \tau(s) הוא הפיתול (גודל המודד כמה רחוקה העקומה מלהיות מישורית, עקומה עם פיתול אפס מוכלת כולה במישור דו-ממדי). זוהי מערכת משוואות דיפרנציאליות רגילות ליניאריות ומסדר ראשון. נהוג להציג את המשוואות בצורה מטריציונית: נשים לב שמטריצת המקדמים היא מטריצה אנטי-סימטרית. עובדה זו נכונה גם במקרה הכללי יותר.
קינמטיקה של מערכת הייחוס
הווקטור המשיק T, הנורמל N, והבינורמל B, יוצרים יחד בסיס אורתונורמלי למרחב התלת-ממדי. משוואות פרנה-סרה מתאימות לפיכך לכל נקודה על העקום במרחב מערכת ייחוס טבעית, או מערכת קואורדינטות, שנכנה אותו מערכת פרנה-סרה.
למערכת פרנה-סרה ניתן לתת פרשנות קינמטית. נדמיין שצופה (חלקיק או גוף למשל) נע לאורך העקום בזמן, ומשתמש במערכת הייחוס פרנה-סרה כמערכת הקואורדינטות שלו. משוואות פרנה-סרה מבטאות את העובדה שמערכת קואורדינטות זאת סובבת בקביעות במהלך התנועה של הצופה לאורך העקום המרחבי. מכאן, מערכת הקואורדינטות הזאת היא תמיד לא אינרציאלית. התנע הזוויתי של מערכת הקואורדינטות של הצופה הוא פרופורציונלי לווקטור דארבוקס של מערכת הייחוס.
מהאיור השני ניתן לראות שהעקמומיות במשוואות פרנה-סרה מודדת את קצב הסיבוב של מערכת הקואודינטות של הצופה מסביב לווקטור הבינורמל B, בעוד שהפיתול מודד את קצב הסיבוב של מערכת הקואורדינטות מסביב לווקטור המשיק T. כשמבינים את הפרשנות הקינמטית בדרך זאת, ניתן לראות שאם הצופה היה גוף מרחבי (כלומר לא חלקיק נקודתי) אשר מערכת הקואורדינטות מתארת את האוריינטציה שלו במרחב, אזי הפיתול היה משול לקצב הגלגול (roll) הרגעי של הגוף, בעוד העקמומיות הייתה משולה לקצב הסבסוב (yaw).
יחסי איטליה–ונצואלה
יחסי איטליה–ונצואלה הם היחסים הדיפלומטיים בין איטליה לוונצואלה. שתי המדינות נהנות מיחסי ידידות, שחשיבותם מתמקדת בהיסטוריה של ההגירה האיטלקית לוונצואלה. ישנם כ-140,000 איטלקים החיים בוונצואלה עם יותר ממיליון ונצואלים ממוצא איטלקי מלא או חלקי.
היסטוריה
בשנת 1498, החוקר האיטלקי כריסטופר קולומבוס (בשירות ספרד) חקר את חצי האי פאריה במסעו השלישי. לאחר פירוק רפובליקת קולומביה הגדולה בשנת 1831, ונצואלה הפכה למדינה עצמאית. במרץ 1856 פתחה ונצואלה קונסוליה בנאפולי ובשנת 1857 פתחה איטליה נציגות קונסולרית במרקאיבו ולאחר מכן נציגות קונסולרית שנייה בלה גואירה בשנת 1859. בשנת 1861, איטליה וונצואלה חתמו על "הסכם ידידות, סחר וניווט". ונצואלה הייתה המדינה הראשונה באמריקה הלטינית שהכירה בממלכת איטליה.
בתום מלחמת העולם השנייה, אלפי איטלקים עזבו את מולדתם והיגרו לוונצואלה כשהרוב התיישבו בקראקס ובמרקאיבו. כמה פוליטיקאים בולטים בוונצואלה ודמויות ידועות הם ממוצא איטלקי.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רשמיים מאיטליה בוונצואלה
ביקורים רשמיים מוונצואלה באיטליה
הסכמים בילטרליים
שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו-צדדיים כגון הסכם ידידות, סחר וניווט (1862); הסכם על שיתוף פעולה חקלאי (1985); הסכם על שיתוף פעולה מדעי וטכני (1987); הסכם לקידום והגנה על השקעות (1990) והסכם למניעת כפל מס והעלמת מס (1990).
יחסי סחר
בשנת 2017, הסחר בין איטליה לוונצואלה הסתכם ב-338 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של איטליה לוונצואלה הוא מוצרי מזון. היצוא העיקרי של ונצואלה לאיטליה כולל בנזין, מלט וקולטן.
נתן וסרמן
נתן וסרמן (נולד ב-9 בספטמבר 1962) הוא אשורולוג ומשורר ישראלי המשמש כראש המדור האשורולוגי בחוג "ארכאולוגיה והמזרח הקרוב הקדום" באוניברסיטה העברית וכפרופסור מן המניין שם. בשנת 2008 זכה בפרס יהודה עמיחי לשירה עברית. בשנת 2021 זכה בפרס חיים גורי לשירה עברית.
תולדות חיים
נתן וסרמן נולד וגדל בירושלים למשפחה מיוצאי מזרח אירופה (פולין וליטא). למד בבית הספר אגרון ובתיכון ליד האוניברסיטה, לאחר שירות צבאי בצה"ל (1980–1983) השלים וסרמן שלושה תארים אקדמיים באוניברסיטה העברית. בשנת 1993 סיים את לימודיו לתואר שלישי באוניברסיטה העברית בהצטיינות, עם התיזה "דגמים תחביריים ורטוריים בטקסטים ספרותיים לא אפיים בבבלית-עתיקה". בשנים 1993–1994 עשה את הפוסט-דוקטורט שלו בפריז. בשנת 1994 חזר לאוניברסיטה העברית כמרצה לאשורולוגיה. באפריל 2008 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטה העברית. בין השנים 2010–2011 שימש כפרופסור אורח ב"מכון לחקר המזרח הקדום", באוניברסיטת לייפציג שבגרמניה. בשנת 2011 מונה לסגן הדיקן למחקר בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית.
מתגורר בירושלים. לצד פועלו המחקרי, מפרסם וסרמן גם ספרי שירה והוא עורך כתב העת לשירה ״כרמל״.
הקהילה היהודית בבאדן (אוסטריה)
הקהילה היהודית בבאדן (בגרמנית "Israelitische Kultusverein") הוקמה בשנת 1871.
באדן (בשמה המלא בגרמנית Baden bei Wien ) היא עיר קיט וספא באוסטריה התחתונה, 26 ק"מ דרומית לווינה. העיר התפרסמה כבר בתקופת האימפריה הרומית בזכות מעיינות המים המינרליים החמים.
היסטוריה
כמו בכל הערים באוסטריה, גם בבאדן חל איסור על התיישבות יהודים בעיר עד המאה ה-19. היהודים הורשו להימצא בעיר במשך היום לצורכי מסחר אך התגוררו בכפרים ובעיירות הסמוכים בחסותם של השליטים המקומיים בתמורה לתשלום דמי חסות. המרחצאות בבאדן אפשרו ליהודים עמידים לשהות במקום לצורך טיפול למשך זמן מוגבל בלבד.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, פליטים רבים ממזרח אירופה, במיוחד מהונגריה, מצאו מקלט בבאדן ופתחו בה עסקים, דבר שעורר התנגדות עזה מצד התושבים הנוצרים המקומיים.
בשנת 1934, לפי מפקד האוכלוסין שנערך באותה השנה, התגוררו בבאדן 1,108 יהודים שהיוו חמישה אחוזים מכלל האוכלוסיית העיר באותה שנה. באדן הייתה הקהילה השלישית בגודלה באוסטריה אחרי וינה וגראץ.
לאחר סיפוח אוסטריה בידי גרמניה הנאצית בשנת 1938 היגרו ממנה מרבית היהודים. בשנת 1940 הקהילה פורקה באופן רשמי וכל נכסיה הועברו לעיריית באדן.
קהילה קטנה בת שלושים איש הוקמה שנה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1988 הוקם בבאדן "הארגון היהודי לתרבות ובתי כנסת" שמטרתו לשפץ ולשחז את המוסדות היהודיים שנפגעו בתקופה הנאצית. בשנת 2004 חיו בבאדן כשמונים יהודים. זאת הקהילה היהודית היחידה הפועלת כיום באוסטריה התחתונה.
מוסדות הקהילה
מוסדות הקהילה שימשו את היהודים המקומיים ואת היהודים העשירים שבאו לנפוש במרחצאות.
חברת קדישא נוסדה בשנת 1874. היא הייתה אחראית בין היתר לתפעול ולאחזקת בית הקברות.
הקהילה היהודית נוסדה באופן רשמי בשנת 1878.
בית הכנסת ברחוב גרַבֶנְגַאסֶה 14 נחנך בשנת 1871. בית כנסת נוסף, גדול יותר נחנך במקום בשנת 1873. הוא הורחב בשנת 1883 ושופץ בשנת 1903. הבניין לא נחרב באירועי ליל הבדולח אך כל תוכנו נבזז או הושחט. הבניין שופץ בשנת 2005 ונמסר לקהילה היהודית.
בית הכנסת הפרטי דויטש ברחוב וַסֶרְגאַסה 14 הוקם בשנת 1849 בבניין שנרכש על ידי לאופולד הרץ. בבית הכנסת נהגו להתפלל בנוסח אשכנז. בבניין פעלה גם מסעדה כשרה. לאחר מותו, הבניין הועבר לקהילה המקומית שהמשיכה להשתמש בו בתור בית כנסת. במהלך אירועי ליל הבדולח בית הכנסת נבזז ונשרף בחלקו. בשנת 1949 הבניין הוחזר ליורשי ד"ר סמואל דויטש.
בית טודסקו ברחוב יוהנסגאסה 10, בית הארחה ליהודים עניים שנזקקו לטיפולים במרחצאות, הוקם בשנת 1854במימון הנדבן היהודי הרמן טודסקו.
בית החלמה של חברת קדישה בבּרַייטְנֵרשטרָאסֶה 23 הוקם בשנת 1913 ופעל עד שנת 1938 אז הוחרם על ידי הנאצים. הבית שימש יהודים עניים שנזקקו לטיפול רפואי. משנת 1921 פעל בו גם בית תמחוי. הבניין הוחזר לחברת קדישה בתום מלחמת העולם השנייה. בית הקברות הוקם על קרקע שנרכשה בשנת 1873. בית הקברות הורחב מספר פעמים ובשנת 1904 נחנך בו אולם התכנסות מפואר אשר נהרס בחלקו באירועי ליל הבדולח. בשנת 1940 בית הקברות עבר לבעלות העיר ללא פגיעה במצבות. בית הקברות עדיין בשימוש.
מאז שנת 1999, בית הקברות היהודי בבאדן מתוחזק ומתופעל על ידי העמותה "שלום" בתמיכת העירייה.
בנוסף לכך היו בבעלות הקהילה מקווה טהרה, בית יתומים שנוסד בשנת 1921, חנויות למצרכי מזון כשרים, מסעדות כשרות ומלונות. בעזרת תרומות שהתקבלו מהנדבן היהודי הרמן טודסקו הוקמו בבאדן בית חולים יהודי וקרן לתמיכה בסטודנטים יהודים עניים.
הנצחה
אנדרטה לזכר קורבנות הנאצים הוקמה בבאדן בשנת 2016. היא מורכת משלושים ושישה עמודים המזדקרים מהקרקע בזוויות שונות כדי ליצור הדמיה של מגן דוד. הקמת האנדרטה, על פי תכנונו של הפסל פטר קוזֶק, מומנה על ידי העירייה, ממשלת מדינת אוסטריה התחתונה והקרן הלאומית של אוסטריה.
וילפריד סלרס
ביוגרפיה
אביו היה הפילוסוף הקנדי-אמריקאי רוי ווד סלרס, שנחשב לחוקר מוביל במחצית הראשונה של המאה העשרים. ב-1933 וילפריד למד לתואר ראשון באוניברסיטת מישיגן, ובין השנים 1934–1937 באוניברסיטת באפלו ובאוריאל קולג', אוקספורד שם קיבל מלגת רודוס. וקיבל את התואר הגבוה ביותר שלו, תואר שני, ב-1940.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת במודיעין הצבאי. לאחר מכן לימד באוניברסיטת איווה (1938–1946), אוניברסיטת מינסוטה (1947–1958), אוניברסיטת ייל (1958–1963), ומ-1963 ועד מותו, באוניברסיטת פיטסבורג. הוא כיהן כנשיא האגודה המטפיזית של אמריקה ב-1977. הוא היה מייסד כתב העת "Philosophical Studies".
סלרס ידוע כמבקר של גישות אפיסטימולוגיות של "מסדתנות", שנשענות על מה שכינה "המיתוס של הנתון" ("the Myth of the Given"). עם זאת, מרבית יצירותיו הפילוסופיות מכוונות למטרה הסופית של יישוב דרכים אינטואיטיביות לתיאור העולם (הן אלה של השכל הישר והן הפילוסופיה המסורתית) עם תיאור מדעי נטורליסטי ביוסודו של המציאות. הוא זוכה להערכה רבה הן בשל תחכום רב של הטיעונים והן בשל הטמעתו של נושאים רבים ומגוונים במרדף אחר חזון תקציר. סלרס היה אולי הפילוסוף הראשון שסינתז אלמנטים של פרגמטיזם אמריקאי עם אלמנטים של פילוסופיה אנליטית בריטית ואמריקאית ופוזיטיביזם לוגי אוסטרי וגרמני. עבודתו משקפת גם עיסוק מתמשך במסורת הגרמנית של אידיאליזם טרנסצנדנטלי, בעיקר בספרו "Science and Metaphysics: Kantian Variations" (מדע המטפיזיקה: וריאציות קאנטאניות).
סלרס מת ב-1989 כתוצאה מצריכה ארוכת שנים של באלכוהול.
הגותו
סלרס טבע את המונח הפילוסופי "מרחב הטעמים" (space of reasons). הביטוי מתייחס לשני תחומים:
"אמפיריציזם ופילוסופיית הנפש"
יצירתו המפורסמת ביותר של סלרס היא, "אמפיריציזם ופילוסופיה של הנפש" (Empiricism and the Philosophy of Mind) משנת 1956. בחיבור זה סלרס מבקר את ההשקפה שידע הכרתי יכול להיות בלתי תלוי בתהליכים המושגיים הכרוכים בתפיסתו. הוא כינה השקפה זו "המיתוס של הנתון", וייחס אותה לתיאוריות ידע שעורכות רדוקציה ל"נתון-חושי" (sense-data).
העבודה מתמקדת בכמה תיאוריות, ובייחוד בפרגמטיזם-הקאנטיאני של סי. איי לואיס (C. I. Lewis) ובפוזיטיביזם הלוגי של רודולף קרנפ. סלרס מציג את "המיתוס של ג'ונס", משל שנועד כדי להגן על האפשרות של תפיסת עולם ביהביוריסטית קפדנית. המשל מסביר כיצד ניתן לייחס מחשבות, פעולה נבונה ואפילו חוויה פנימית סובייקטיבית לאנשים בתוך מודל מדעי. סלרס השתמש בשבט בדיוני, ה"רייליאנים", מכיוון שהוא רצה להתייחס ל-"The Concept of Mind" של גילברט רייל.
רעיון ה"מיתוס" של סלרס, שהושפע גם מארנסט קסירר, אינו בהכרח שלילי. הוא ראה בו משהו שיכול להיות שימושי באופן אחר, במקום לשפוט אותו רק כאמיתי או כשקרי. הוא התכוון לאחד את ההתנהגות המושגית של "מרחב הסיבות" עם המושג של חווית חושים סובייקטיבית. זו הייתה אחת המטרות המרכזיות ביותר שלו, ולפיכך עבודתו המאוחרת תוארה כקאנטיאנית.
"שפת התיאוריות"
במאמרו "שפת התיאוריות" (The Language of Theories) משנת 1961, מציג סלרס את מושג "האמפיריציזם הקנטיאני". האמפיריציזם הקנטיאני מבחין בין:
"פילוסופיה והתמונה המדעית של האדם"
ב"פילוסופיה והתמונה המדעית של האדם" (Philosophy and the Scientific Image of Man) משנת 1962 מבחין סלרס בין "התמונה הגלויה" (manifest image) לבין "התמונה המדעית" (scientific image) של העולם.
שתי התמונות לעיתים משלימות זו את זו, ולפעמים סותרות. כך, התמונה הגלויה כוללת טענות מעשיות או מוסריות, בעוד שהתמונה המדעית לא. אולם נוצר קונפליקט, כאשר המדע אומר לנו שאובייקטים מוצקים לכאורה, למעשה מורכבים בעיקר מחלל ריק. סלרס מכוון לחזון סינופטי, שבו הדימוי המדעי מקבל עדיפות אולטימטיבית במקרים של קונפליקט, לפחות ביחס לתיאורים והסברים אמפיריים.
פעילות פוליטית
סלרס, שאביו היה סוציאליסט, היה מעורב בפוליטיקה השמאלנית. כסטודנט באוניברסיטת מישיגן, וילפריד סלרס היה אחד מהחברים המייסדים של הבית הקואופרטיבי הצפון-אמריקאי הראשון לסטודנטים באוניברסיטה, שנקרא אז "הבית הסוציאליסטי של מישיגן". הוא גם פעל למען המועמד הסוציאליסטי נורמן תומאס חבר SPA – המפלגה הסוציאליסטית האמריקאית.
מורשתו
רוברט ברנדום, עמיתו הצעיר בפיטסבורג, כינה את סלרס לצד וילארד ואן אורמן קווין כאחד מבין "שני הפילוסופים העמוקים והחשובים ביותר בדורותיהם". השאיפה של סלרס לפילוסופיה סינופטית המאחדת את ההשקפות היומיומיות והמדעיות של המציאות היא הבסיס והארכיטיפ של מה שנקרא לפעמים אסכולת פיטסבורג, שחבריו כוללים את ברנדום, ג'ון מקדואל וג'ון האוגלנד, הנקראת לעיתים גם אסכולת ההגליאניזם האנליטי.
פילוסופים אחרים שהושפעו מאוד מסלרס משתרעים על כל הספקטרום של פילוסופיה אנליטית בת זמננו, נאו-פרגמטיזם (ריצ'רד רורטי) מטריאליזם אלימינטיבי (פול צ'רצ'לנד) ורציונליזם (לורנס בונז'ור). בין ממשיכי דרכו ניתן לציין גם את רוברט ברנדום, רות מיליקן וריי בראסייה. עבודתו של סלרס השפיע בין היתר גם ההגות הפמיניסטית של קוויל קוקלה.
אוסף של מאמרים המוקדש לסלרס תחת הכותרת Sellars and his Legacy פורסם על ידי הוצאת אוניברסיטת אוקספורד בשנת 2016.
צ'וקווביקה אדאמו
צ'וקווביקה גרידי ג'וניור אדאמו (בגרמנית: Chukwubuike Griddy Junior Adamu; נולד ב-6 ביוני 2001 בקנו שבניגריה) הוא כדורגלן אוסטרי יליד ניגריה המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת פרייבורג ובנבחרת אוסטריה.
מוטי כץ
מרדכי (מוטי) כץ (נולד ב-26 בדצמבר 1956 בירושלים) הוא שחקן תיאטרון וטלוויזיה וקומיקאי ישראלי. ידוע רבות בשל גילומו את בני קנובלר בסיטקום "החיים זה לא הכל".
ביוגרפיה
נולד וגדל בשכונת מקור חיים בירושלים. בצבא שירת כקצין חינוך. לאחר השחרור מצה"ל למד 3 שנים משחק בבית צבי. ב-1982 סיים לימודי משחק בבית ספר למשחק "בית צבי".
צ'וקווביקה אדאמו
קריירת מועדונים
החל משנת 2017 החל אדאמו לשחק בליפרינג, קבוצת הבת של רד בול זלצבורג. הוא ערך 49 הופעות ליגה בקבוצה, בהן הבקיע 26 שערים.
מוטי כץ
בתיאטרון
מאז 1982 משחק ברציפות בתיאטרון. שיחק ברוב התיאטראות בישראל: הבימה, התיאטרון הקאמרי, תיאטרון בית ליסין, תיאטרון חיפה, תיאטרון באר שבע, תיאטרון אנסמבל הרצליה ובתיאטרון החאן הירושלמי.
באמצע שנות ה-90 שיחק בהצגה "איך להיות אמא יהודייה בעשרה שיעורים" לצד רבקה מיכאלי ומני פאר.
צ'וקווביקה אדאמו
קריירת מועדונים
ב-9 בספטמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו ברד בול זלצבורג, כשנכנס כמחליף בניצחון 10-0 על שוורץ-וייס ברגנץ במסגרת הסיבוב הראשון של הגביע האוסטרי לעונת.
מוטי כץ
בתיאטרון
בתיאטרון באר שבע שיחק בהצגות "שפע", "תופים בלילה", "המלך הצבי", "לצאת מכאן", "אליל ההמונים", "השטן במוסקבה" ו"כותרת ראשית". ב-2002 שיחק בהצגה "יונו והטווס" מאת שון או'קייסי שביים רזי אמיתי.
צ'וקווביקה אדאמו
קריירת מועדונים
ב-15 בפברואר 2021 הושאל אדאמו למשך חצי עונה לסנט גאלן מליגת העל השווייצרית. ב-27 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-1 על פ.צ. בזל במסגרת המחזור ה-22 לעונת. ב-7 במרץ הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 4-2 ללוצרן במסגרת המחזור ה-24. במשך תקופת ההשאלה הוא ערך 14 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע שישה שערים.
בעונת החל אדאמו לשחק בקבוצה הבוגרת של רד בול זלצבורג באופן קבוע. ב-23 ביולי 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה האוסטרית, בניצחון 3-1 על שטורם גראץ במסגרת המחזור הראשון. ב-14 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על אדמירה ואקר מדלינג במסגרת המחזור הרביעי בליגה. ב-14 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בתיקו 1-1 נגד סביליה במסגרת שלב הבתים לעונת 2021/2022.
ב-22 ביוני 2023 חתם בפרייבורג מהבונדסליגה.
קריירה בינלאומית
ב-12 בנובמבר 2021 ערך אדאמו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוסטריה, בניצחון 4-2 על נבחרת ישראל במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
מוטי כץ
בתיאטרון
בתיאטרון הספרייה: ב-1988 שיחק בהצגה "עכברוש בגולגולת" מאת רון הטצ'ינסון שביימה דורית ירושלמי.
בתיאטרון החאן: ב-1988 שיחק בהצגה "נולדו אשמים", בבימויו של מרטין פריד. ההצגה היא על-פי ספרו של פטר זכרובסקי, שראיין ילדי נאצים שטענו שהם קורבנות, וגילם את וארנהולם בהצגה "האישה מן הים" מאת הנריק איבסן שביים יוסי יזרעאלי. ב-1989 גילם את אלפרד בהצגה "רציחות קטנות" מאת ז'ול פייפר שביים לארי סמית; גילם את ציון בהצגה "האשה הגדולה מן החלומות" מאת שמעון לוי שביימה דורית ירושלמי, וגילם את רמי בהצגה "חבר'ה" מאת חנן פלד שביים עמית גזית.
ב-1995 גילם את הבעל בהצגה "החתונה" מאת ברטולט ברכט שביימה אופירה הניג. ב-1996 גילם את ארג'נטינו, הדוג'ה של ונציה בהצגה "אנה גלקתיה" מאת הווארד בארקר שביימה אופירה הניג. ב-1997 גילם את הסנדלר בהצגה "הבתולה מלודמיר" מאת יוספה אבן-שושן שביימה אופירה הניג, וגילם את קליר ג'ו בהצגה "קליר ג'ו" מאת טרייסי לסט שביים בן לוין. ב-1998 גילם את אלכס בהצגה "שיחות אחרי לוויה" מאת יסמינה רזה שביים רוני ניניו, וגילם את לוצ'יו בהצגה "מידה כנגד מידה" מאת שייקספיר שביים גדי רול. ב-1999 גילם את קרטוש בהצגה "שמיים" מאת גלעד עברון שביימה אופירה הניג.
בתיאטרון הקאמרי: ב-2000 גילם את דולצ'ה במחזה "קרום" מאת חנוך לוין שביים מיכאל גורביץ'. ב-2001 שיחק בהצגה "כטוב בעיניכם" מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן. ב-2004 שיחק בהצגה "מילאנו" שכתב וביים שמואל הספרי. ב-2006 שיחק בהצגה "יתוש בראש" מאת ז'ורז' פדו שביים עמרי ניצן. ב-2009 גילם את יעקב חבויניק בהצגה "הבדלה" שכתב וביים שמואל הספרי. ב-2010 שיחק בהצגה "איחש פישר" מאת חנוך לוין שביים רוני פינקוביץ'. ב-2011 גילם את אלברטו פינקוס בהצגה "אורזי מזוודות" מאת חנוך לוין שביים אודי בן-משה, והחל לגלם את מקס, מנהל מועדון הקיט-קאט במחזמר "קברט" מאת ג'ון קאנדר ופרד אב, שביים עמרי ניצן. ב-2012 שיחק בהצגה "נשות טרויה" מאת אוריפידס בבימויו של הבמאי היפני יוקיו נינגאווה. הייתה זו קופרודוקציה בין התיאטרון הקאמרי לטוקיו מטרופוליטן לרגל 60 לכינון היחסים הדיפלומטיים ביניהן. להקת שחקנים המורכבת מישראלים יהודים, ערבים ויפנים. ההצגה הציגה באותו חודש בטוקיו ובתיאטרון הקאמרי בתל אביב. ב-2013 גילם את סונדרס בהצגה "שיגעון באופרה" מאת קן לודוויג שביים משה נאור (בשיתוף תיאטרון חיפה). ב-2014 גילם את בוסי בהצגה "חברים של חברים" שכתב וביים הלל מיטלפונקט. ב-2016 גילם את הרמן בהצגה "אנה" שביים אלון אופיר. ב-2018 שיחק בהצגה "מהומה רבה על לא דבר" של שייקספיר. בשנת 2019 שיחק במחזה "קן הקוקיה". בשנת 2020 גילם את איתן בהצגה "תחושת בטן" ושיחק במחזמר "שגעון המוזיקה". בשנת 2021 גילם את גלוברמן בהצגה "כימים אחדים" שהמחיז וביים חנן שניר על פי מאיר שלו. בשנת 2022 גילם את יקי בהצגה "בואו נפתח את זה" שביים עידו רוזנברג.
בתיאטרון בית ליסין: ב-1994 שיחק בהצגה "שיחות עם אבי" שכתב הרב גרדנר וביים היי קיילוס, הצגה שהייתה שיתוף פעולה בין תיאטרון בית ליסין ותיאטרון חיפה. ב-2001 שיחק בהצגה "עשו עליך פעם סרט?" שכתב וביים אייל דורון.
בתיאטרון הבימה: ב-2002 גילם את דמויות שונות בהצגה "פרגודים" מאת ז'אן ז'נה שביימה אופירה הניג. באותה שנה גילם את ברד בהצגה "אוהבים את אופל" מאת ג'ון פטריק שביים רוני פינקוביץ'. ב-2004 גילם את אלחנן הגמד בהצגה "הנאהבים והנעימים" מאת מוטי לרנר שביים חנן שניר.
בתיאטרון אנסמבל הרצליה: ב-2007 שיחק בהצגה "גשם שחור" שכתב וערך שמעון בוזגלו ועיבדה, ערכה מוזיקלית וביימה אופירה הניג.
ב-2008 גילם את חואן בהצגה "ירמה" מאת פדריקו גארסיה לורקה שעיבדה וביימה אופירה הניג; ואת סנצ'ו פנסה בהצגה "הטענה של דון קיחוטה" מאת גלעד עברון שביימה אופירה הניג. ב-2003 שיחק בהצגה "ים, יבשה, ים" שכתב וביים אייל דורון והייתה הפקה משותפת לתיאטרון צוותא ולאנסמבל הרצליה.
מ-2004 מעלה את "ממטבחו של שחקן" - מופע סטנדאפ תיאטרלי.
בטלוויזיה ובקולנוע
ב-1992 גילם חבר של איה ויו-יו (מיקי קם) בתוכנית הטלוויזיה "מסיבת גן" שביים שוקי לרר. בין השנים 1989–1994 גילם את רוני לייבוביץ' בסדרת הטלוויזיה "שכנים" ששודרה בערוץ 1. בין השנים 1997–1999 גילם את יואל בסדרת הטלוויזיה "האישה באפור" שיצר עירא דביר וביימו נסים דיין ויוחנן ולר. בין השנים 1997–2001 גילם את אלי גלוצמן בסדרת הטלוויזיה "פלורנטין" שביימו איתן פוקס ואריק רוטשטיין. ב-2002 שיחק בסדרת הטלוויזיה "בנות בראון" שכתבה עירית לינור וביימו לינור ורני כרמלי.
בשנות ה-90 הופיע בפינת סטנדאפ אירוח של "יצפאן".
ב-2000 גילם את שמואל בסרט "אספלט צהוב" שכתב וביים דני (נוקיו) ורטה. בין השנים 2001–2011 שיחק בסדרה "החיים זה לא הכל" - וגילם את תפקידו המזוהה איתו ביותר - בני קנובלר, מנחה בידור זול, תחמן, גס רוח וחסר רגישות, שכאשר תוכניתו אינה מצליחה הוא נהייה חסר אונים ומסכן. ב-2003 גילם את אלכס מרקוביץ' בסרט "חלומו של הנרי" שכתב וביים איתן גרין. ב-2004 גילם את עמנואל בסדרת הטלוויזיה ששודרה בערוץ הילדים "כל שבת שנייה" שכתב עפר קניספל וביים אבי כהן. ב-2009 גילם את מיכה שדה בסדרת הטלוויזיה "מה שנחוץ לרווק" שכתבה וביימה עירית לינור. ב-2012 גילם את יעקב, מנהל חנות השעונים בסדרת הטלוויזיה ששודרה בערוץ 2 "נשואים פלוס" שכתב שלמה משיח וביים עופר ויצמן.
עבשן קטלני
עַבְשֵׁן קטלני (שם מדעי: Pseudorca crassidens) הוא מין יונק ימי, השייך לסדרת הלווייתנאים, אחד הגדולים במשפחת הדולפיניים והמין היחיד מהסוג עבשן (Pseudorca). העבשן חי באוקיינוס ההודי, חלקו המזרחי של האוקיינוס השקט, ברצועות החוף של האוקיינוס האטלנטי, בים התיכון ובים הבלטי (ראו מפה בטבלה בצד שמאל). כפי שמרמז שמו, הוא חולק מספר מאפיינים עם הקטלן: לשניהם מראה דומה ושניהם תוקפים וקוטלים לווייתנים.
העבשן הקטלני לא נחקר ביסודיות בטבע, ומקור מרבית הידע הוא מחקירת פרטים שהוחפו.
תיאור פיזי
העבשן הקטלני הוא שחיין מהיר ונמרץ מאוד, ומסוגל גם לקפוץ לגובה מתוך המים. שחייתו חיננית, ולעיתים כמעט שאינו משאיר שובל אחריו. גופו הרזה הוא בעל סנפיר גבי, שעשוי להגיע מעבר לגובה של רגל (כ-30.5 סנטימטר). אחד המאפיינים המובהקים של מין זה הוא מעין קיפול ובליטה (המכונה לרוב מרפק), הנמצא באמצע כל אחד מהסנפירים. זנבו מתפצל לשני סנפירים המסתיימים בקצה מחודד, ובאמצע זנבו ישנו חריץ. שיניו עבות במיוחד. צבעו נע בין אפור כהה לשחור. אורכו של דולפין בוגר מגיע לשישה מטרים בקירוב, ומסתו כ-1,500 קילוגרם. אורך חייו הממוצע כ-60 שנה.
אוכלוסייה ותפוצה
אף על פי שנדיר לראות עבשן קטלני בים, תפוצתו רחבה למדי (מבחינת שטח). עבשנים קטלניים נצפו בימים רבים, גם במים רדודים למדי.
לא ידוע מספר הפרטים הכולל. הוא חי בקבוצות של כעשרה עד חמישים פרטים. מספר הפרטים באוקיינוס השקט נאמד בכ-40,000, וככל הנראה שם מצויה האוכלוסייה הגדולה ביותר.
להקת עבשן קטלני נצפתה לראשונה במפרץ אילת באוקטובר 2022.
ב-1 ביולי 2023 נצפתה להקה של כחמישה פרטים בחופי הרצליה.