cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחידת רוכב שמיים
הכשרה
ניתן להגיע ליחידה דרך גיוס לחיל התותחנים או דרך שבוע ראיונות בעת הפסקת השתתפות בקורס טיס, קורס חובלים, או יחידות מיוחדות או מובחרות אחרות. בשבוע הראשון לשירות החיילים אשר התגייסו לחיל התותחנים ומעוניינים לשרת ביחידות המובחרות של החיל מבצעים גיבוש. חייל אשר מסיים את הגיבוש ונבחר על ידי הממיינים משובץ בטירונות של היחידה.
מסלול הלוחם ביחידה
מסלול הלוחם ביחידה מחולק לשלושה חלקים: טירונות, "אימון פרט" ו"אימון צוות". אורך המסלול הוא שנה, כאשר אורך כל פרק הוא כ-4 חודשים. מסלול הלוחם ביחידה דורש מן החיילים במסלול יכולות יכולות טכניות ומוטוריות גבוהות, כושר גופני גבוה, והיכולת לתחקר ולהשתפר במהירות.
בתום הגיבוש החיילים מגיעים לפלוגת הטירונים ייעודית של היחידות המובחרות בחיל. זוהי פלוגה נפרדת משאר הטירונים שהתגייסו לחיל. הטירונות נמשכת כ-4 חודשים בשבטה. הטירונות מורכבת משני חלקים - טירונות חי"ר רגילה בה החיילים מוכשרים לדרגת רובאי 05 שאורכת כחודשיים, וטירונות יחידה בה החיילים עוברים מספר רב של ניווטים. הטירונים בפלוגה זו מנווטים בזמן המוקדם ביותר לזמן השירות שלהם בצבא בהשוואה ליחידות אחרות שמנווטות בשלבים מאוחרים יותר במסלול ההכשרה.
בסיום שלב הטירונות החיילים מתחילים את השלב השני של ההכשרה, שנקרא "אימון פרט". אימון הפרט מתחלק לשלושה תחומים עיקריים:
בסוף אימון הפרט ממשיכים החיילים ל"אימון צוות". הלוחמים מחולקים לצוותים איתם יעברו לפעילות המבצעית. בתחילת אימון הצוות עובדים על האורגניות של הצוות, מתרגלים לשאת את המנשאים הייעודיים שמכילים את האמל"ח, ומתרגלים את הפעלת המטוס כצוות לראשונה. בהמשך הלוחמים לומדים על כוחות חי"ר, שריון, הנדסה, חיל אוויר, אמצעי אש ועוד, על מנת שהלוחמים יכירו את הכוחות אליהם הם חוברים. הצוותים חוברים לתרגילים מורכבים של כוחות סדירים ומתרגלים לחימה תוך חבירה לכוחות גדולים (מרמת גדוד ומעלה). במהלך אימון הצוות עוברים הלוחמים תכנים פיקודיים, כאשר בסוף המסלול הלוחמים מוכשרים כמ"כים. בסופו של אימון הצוות חל הפרק המסכם, אשר מורכב מחבירה לשבוע מלחמה של מגמת האימון המתקדם של חטיבת הצנחנים, ופרק מסכם היחידה, בו הלוחמים מתורגלים בכל החומר המקצועי והמעשי אשר למדו מתחילת הטירונות. הפרק המסכם נגמר במסע אשר נקרא "מסע הסיכה", בו הלוחמים מבצעים את המסע הארוך ביותר שיבצעו במהלך המסלול, אשר בסופו יקבלו את סיכת הלוחם ודרגת הסמל.
ביחידה עוברים הלוחמים קורס צניחה במהלך שירותם הסדיר, זמן קצר לאחר שסיימו את הכשרתם.
השמיים נופלים
השמיים נופלים (באנגלית: Falling Skies) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית בת 5 עונות, שנעשתה על פי רעיון מקורי של סטיבן ספילברג, והופקה עבור רשת TNT. דרמה פוסט אפוקליפטית מדע בדיונית מבית היוצר של סטיבן ספילברג ורוברט רודט, שהופקה על ידי אולפני דרימוורקס, ונרכשה לשידור ומשודרת על ידי חברת yes הטלוויזיה בלוויין.
עלילה
השתלטות חוצנים עוינת השאירה אחריה עולם הרוס וניצולים בודדים. בחודשים שלאחר מכן, אלו שהצליחו להישאר בחיים ולהימנע מנפילה בשבי, חוברים יחדיו וכנגד כל הסיכויים נלחמים למען המשך קיום המין האנושי. באופן לא צפוי, גיבור הסדרה הוא דווקא טום מייסון, פרופסור להיסטוריה, שצריך כעת להשתמש בידע העצום שרכש בהיסטוריה הצבאית של ארצות הברית, תוך איסוף מידע מודיעיני, בשביל להנהיג את הניצולים שנלחמים באויב חזק, שיטתי וחסר רחמים, שנחוש בדעתו לחסל את האנושות. הסדרה מתמקדת במאבקם של השורדים ובנחישותם לשמור על אנושיותם כשהכול מסביבם קורס. סיפור על כושר עמידה של מעטים מול רבים, מחויבות ואומץ לב של אנשים פשוטים שנקראו להפוך לגיבורים ולהוכיח שדבר לא ישבור את הרוח האנושית.
סטובל
סטובל (בפורטוגזית: Setúbal) היא עיר ורשות מקומית (município) במרכז פורטוגל, השוכנת במרחק של כ-30 ק"מ דרום-מזרחית לבירה ליסבון. העיר ממוקמת על החוף הצפוני של נהר סאדו. באזור סטובל יש הרבה להקות של דולפינים. בעיר מתגוררים כ-120,000 תושבים.
העיר נוסדה על ידי הפיניקים במאה העשירית לפני הספירה, והתפתחה לכפר דייגים. בלב העיר ממוקמת כנסיית ישו (Igreja de Jesus) הנחשבת לאחד מן הבניינים הראשונים בפורטוגל המאופיין על ידי סגנון הגותיקה המנואלינית. סטובל נחשבת גם למרכז קולינרי בפורטוגל. הנמל של סטובל הוא השלישי בגודלו במדינה, ובו תעשייה חשובה של בניית אוניות וספינות. כיום ישנה מגמה גוברת של סגירת מפעלים תעשייתיים בעיר, ולעומת זאת פיתוח בתחום התיירות.
להק האוויר
להק האוויר היא יחידה ראשית במטה חיל האוויר הישראלי.
הלהק אחראי לפעילות האימונים, להדרכה ולפעילות השוטפת של חיל האוויר. ראש הלהק הוא איש צוות אוויר וקצין בדרגת תת-אלוף, והוא מכונה רל"א.
היסטוריה
הלהק הוקם בראשית שנות ה-70 במסגרת ארגון מחדש שהנהיג מפקד חיל האוויר, האלוף בני פלד, כגלגול של מחלקת אוויר שבראשה עמד קצין בדרגת אלוף-משנה שכונה רמ"א. ב-15 בדצמבר 1983 הוקם להק ראש המטה וחלק מתחומי האחריות של להק האוויר הועברו אליו. בראשית 1998, בעקבות מסקנות ועדת עברי שחקרה את נסיבות אסון המסוקים, הוקם להק האוויר למסוקים אליו הועברו תחומי האחריות הקשורים במדיניות הטיסה של מערך המסוקים.
ב-2014 פוצל הלהק והוקם להק מבצעי אוויר שאליו הועברה האחריות על הפעילות המבצעית של החיל.
גטו ראדום
גטו ראדום הוקם בעיר ראדום, אז חלק מן הגנרלגוברנמן שהקימו הנאצים עם כיבוש פולין בספטמבר 1939. הגטו הוקם במרץ 1941 וחוסל ברובו באקציות של אוגוסט 1942. במהלך תקופה זו התגוררו בו בין 30,000 ל-35,000 יהודים. כ-4,000 יהודים נותרו בשטח הגטו הקטן שהפך מאוחר יותר למחנה עבודה ואחר כך למחנה ריכוז. המחנה פורק סופית ביולי 1944.
רקע והקמת הגטו
בדצמבר 1939, בעקבות דרישת הנאצים, הוקם יודנראט בראשות יוסף דיאמנט. ביודנראט היו 24 חברים והוא שימש את כל מחוז ראדום. בתקופה שבין אוקטובר 1939 ויוני 1940 החרימו הגרמנים את הרכוש היהודי, ב-1 ביולי 1940 הועבר כל רכושם של היהודים לידי מנהלת נאמנות גרמנית (Treuhandstelle). בחודש מרץ 1941 הוצאה ההוראה להקמת הגטו ובעיר הוקמו שני גטאות - גדול וקטן. הגטו הגדול הוקם במרכז העיר, במקום בו שכנה השכונה היהודית, ומנה בראשית ימיו בין 25,000 ל-27,000 תושבים. הגטו הקטן הוקם בפרבר גליניצה (Glinice) שבפאתי העיר ומנה בתחילתו כ-5,000 תושבים. ליהודים הוקצבו 10 ימים להעביר את מגוריהם ורכושם לתוך תחומי הגטו. ב-1 באפריל 1940 הוקם כוח שיטור יהודי ובית מעצר בראשותו של יואכים גייגר, שהיה עד כה האחראי בפני הנאצים לשילוחם של יהודים לעבודות כפייה. סגנו היה עורך הדין לאון סיטנר. הגטאות נסגרו ב-7 באפריל וזמן קצר לפני כן חויבו היהודים בענידת טלאי צהוב. הגטו לא היו תחום בחומה (למעט השער הראשי), אולם ברחובות בהם החל הגטו הוקמו בסך הכל 19 שערים ובהם הוצבו שוטרים יהודים ופולנים ונתלו שלטי אזהרה.
תושבי שני הגטאות סבלו מרעב ומחלות וכמה אלפים מתושביהם נספו עד תחילת הגירושים. הגטו הקטן היה צפוף פחות מהגטו הגדול, שבו ישב גם היודנראט. למרות התנאים הקשים בגטו ראדום, נחשבו התנאים לסבירים, בהשוואה לרוב הגטאות האחרים. עד כדי כך, שיהודים הגיעו לכאן מיישובים אחרים בהמלצת קרוביהם.
על מנת להקל על החיים בגטו ניסה היודנראט כבר בסוף מרץ להקים בית-ספר יסודי בגטו עבור כ-2,000 ילדים אולם נתקל בהתנגדות הגרמנים. לימודים ופעילויות אחרות לילדים נערכו על כן על באופן בלתי-רשמי ובלתי ממוסד. ביוני 1941 התבקש היודנראט להכין רשימה של כל דרי הגטו בחלוקה לגיל, מין ומקצוע. קבוצת מהנדסים, טכנאים ובעלי מקצוע יזמו בנובמבר 1941 פתיחת קורסים מקצועיים במכניקה, נגרות ומקצועות נוספים בגטו הקטן. מטרת הקורסים הייתה להעסיק צעירים בתוך הגטו ולמנוע בכך את שילוחם לעבודות כפייה שונות. בית החולים היהודי בראשותו של ד"ר קליינברגר עבר על ציודו לתוך הגטו עם הקמתו. כמו כן, פעל בגטו הקטן בית חולים נוסף. בית האבות הנוצרי ובית החולים למחלות נפש שכנו בתוך תחומי הגטו ואילו בית האבות ובית היתומים היהודיים נותרו מחוץ לגטו.
באקציה הראשונה בפברואר 1942 נשלחו כ-40 פעילי תנועות שמאל לשעבר למחנה השמדה. ב-28 באפריל התחולל "יום רביעי הארור". ביום זה הגיעו אנשי אס אס לגטו והוציאו מבתיהם, לפי רשימות שהיו בידיהם, פעילי בונד, קומוניסטים לשעבר ו-20 שוטרים. בנוסף נעצרו גם ראש היודנראט דיאמנט, שלושה מעוזריו הבכירים ומפקד המשטרה גייגר. חלק מן העצורים נורו בפתח ביתם והשאר נלקחו למאסר. משם נשלחו כולם לאושוויץ. באקציה זו פורק למעשה היודנראט. כוונת הנאצים הייתה למנוע ארגון התנגדות אפשרית לגירוש בקנה מידה גדול יותר. בעקבות אקציה זו רבו השמועות בגטו על גירוש כללי קרוב ועקב כך עלה הביקוש לאישורי עבודה מחוץ לגטו, שנחשבו מעין "תעודת ביטוח" כנגד גירוש. במאי נדרש היודנראט להכין מפות מפורטות של כל גטו על רחובותיו, הכבלו על הבתים, מיקום העסקים ובתי המלאכה ופרטים נוספים. כמו כן דרשו הנאצים לשלוח פועלים על מנת לפנות את מבני החברה לעיבוד עור "קורונה" מציודם ולהכינם לשימוש כמבני אחסון. בתחילת הקיץ אותה שנה שלח אודילו גלובוצניק את קצין האס אס אוברשטורמבאנפיהרר וילהלם בלום (Wilhelm Blum) לגטו והטיל עליו את התכנון הביצוע של גירוש יושביו להשמדה.
טרינידד (אי)
טרינידד (Trinidad) הוא האי הגדול והמאוכלס ביותר מבין 23 איים המרכיבים את מדינת טרינידד וטובגו. האי טרינידד הוא הדרומי מבין האיים הקריביים, וממוקם כ-11 קילומטרים מחופה הצפוני של ונצואלה. שטחו של האי טרינידד הוא 4,768 קמ"ר.
גטו ראדום
הגירושים הגדולים
ב-4 באוגוסט 1942 בשעות הערב נקראו השוטרים היהודים למטה המשטרה ונדרשו להכין את כל הגברים בגטו הקטן למשלוח למחנות עבודה. בהמשך הערב הוקף הגטו הקטן בכוחות גרמנים ואוקראינים בפיקודו של קצין האס אס אונרשטורמפיהרר פרנץ שיפרס (Franz Schipers) ובחצות החלה אקציית חיסול הגטו, כאשר כל התושבים הוצאו מבתיהם על ידי השוטרים היהודים לצורך בדיקת אישורי עבודה. בעלי אישורי עבודה תקפים, כ-1,000 יהודים, רוכזו ברחוב אחד והועברו אחר כך לגטו הגדול. כל האחרים, כ-4,000 רוכזו ברחוב אחר ונשלחו על ידי השוטרים ואנשי אס אס לתחנת הרכבת. בשלב זה נורו כ-60 איש. על המבצע פיקחו בנוסף לשיפרס גם קציני האס אס וילהלם בלום (Wilhelm Blum), פאול פויכט (Paul Feucht) ופאול פוקס (Paul Fuchs). על מנת למלא את מכסת המשלוח שנקבעה מראש הורה פאול פויכט להוציא מן הגטו הגדול 2,000 יהודים נוספים, שהוצאו משם בברוטליות תוך כדי מעשי רצח. הם צורפו ל-4,000 היהודים שהוצאו מהגטו הקטן וכולם נשלחו ב-5 באוגוסט ברכבת בקר בת 60 קרונות למחנה ההשמדה טרבלינקה. אלה שניסו להימלט נורו אף הם ורק מעטים הצליחו להימלט או להסתתר. לאחר שהגטו הקטן רוקן מתושביו הורה האופשטורמפיהרר פויכט על השוטרים היהודים לאסוף את כל גופות הנרצחים. הגופות הועמסו על עגלות, הועברו לגטו הגדול והוחזרו לבסוף לגטו הקטן, שם נקברו בקברי אחים על ידי כ-100 עובדי כפייה ליד מפעל "לנץ". לאחר שסיימו את קבירת הנרצחים חויבו העובדים לאסוף את הרכוש היהודי מן הבתים ולהביאו למחסנים בשטח מפעל "קורונה". בעקבות האקציה בגטו הקטן פשטה פאניקה בקרב יושבי הגטו הגדול. היו שניסו להסתתר מחוץ לגטו, בצד הפולני של העיר. רבים החלו להכין לעצמם מקום מסתור בתחומי הגטו וחלק אף ניסו להבריח ילדים לכפריים פולנים בכפרים סמוכים.
טרינידד (אי)
היסטוריה
בני האדם התיישבו באי לראשונה, ככל הנראה, בשנת 3000 לפני הספירה. האי, הקרוב יחסית לחופים הצפוניים של דרום אמריקה (אזור ונצואלה של ימינו), ידע כמה גלי הגירה או פלישות של קבוצות אינדיאנים מאזור ונצואלה. האחרונים שבהם, בני ארווק ובני קאריב, התיישבו בו בסביבות שנת 1300. האירופאי הראשון שגילה את האי היה כריסטופר קולומבוס, במסעו השלישי בשנת 1498. הספרדים נתנו לאי את השם טרינידד, "השילוש", על-שם השילוש הקדוש לנצרות.
גטו ראדום
הגירושים הגדולים
האקציה בגטו הגדול החל 11 ימים לאחר מכן, ביום א', 15 באוגוסט, במתכונת דומה. בבוקר נכנסו לגטו יחידות צבא גרמני שתלו תאורה חזקה במקומות מרכזיים בגטו. מנהל בית החולים היהודי כינס את הצוות והודיע להם על הגירוש הקרב וביקש לשמור על סודיות מוחלטת. לאחר חצות, שערי הגטו נסגרו ויחידת שוטרים מלווה בכוחות עזר אוקראינים נכנסה לגטו הגדול והחלה לפנות את תושביו מבתיהם. היהודים התבקשו לקחת מזוודה לא גדולה לאדם, כסף, חפצי ערך ומזון לשלושה ימים. בית החולים פונה כאשר הפצועים קל נשלחו לתחנת הרכבת ואילו החולים המרותקים למיטתם, כ-60 במספר, רוכזו בכניסה לבית החולים. מאוחר יותר הועברו לשטח מפעל לנץ. קצין האס אס פויכט ציווה על השוטרים היהודים לרכז את תושבי הגטו בכיכר העיר הישנה. שם נערכה סלקציה - המיועדים לגירוש נשלחו סמוך לבניין המשטרה היהודית ואילו בעלי אישורי עבודה נשלחו סמוך לכניסה לבית החולים. בעלי האישורים עברו סלקציה נוספת על ידי האס אס. לבסוף הועברו בסביבות אחת בלילה 1,800 יהודים בעלי אישור עבודה לשטח מפעל עיבוד העור גלקה (Gelka). לאחר מכן החלו הנאצים והשוטרים היהודים בחיפוש מבית לבית אחר יהודים. כל מי שהתגלה נורה במקום. בבוקר 17 באוגוסט נשלחו בעלי אישור עבודה למגורים ברחוב שווארליקובסקה (Szwarlikowska), בתחומי הגטו הגדול, והמיועדים לגירוש, כ-20,000 מתושבי הגטו, לתחנת הרכבת. משם יצאו בשלושה משלוחים למחנה ההשמדה בטרבלינקה.
טרינידד (אי)
היסטוריה
טרינידד היה תחת שליטה ספרדית עד 1797 (הבריטים תקפו את האי, וכתוצאה מכך היה בשליטתם החל משנת 1802), אך יושב בעיקר על ידי צרפתים ועבדיהם האפריקניים.
הגן הבוטני המלכותי הוקם בפורט אוף ספיין, שנוסדה בשנת 1818.
גטו ראדום
הגירושים הגדולים
כ-200 עובדים גויסו לצורך איסוף הרכוש היהודי מן הבתים וממקום הריכוז בעיר. חלק מן הרכוש נמכר וחלקו חולק חינם לפולנים תושבי ראדום. הרכוש יקר-הערך רוכז במחסני מפעל "קורונה" ומוין בידי נשים. גם רכושם של היהודים המגורשים ממחוז ראדום הובא למפעל "קורונה".
מחנה הכפייה בראדום
עם תום הגירושים נותרו בגטו הקטן כ-2,000 עובדים ובני משפחותיהם, כ-300 שוטרים ובני משפחותיהם ו-3 חברי יודנראט - לודוויג פסמן, ד"ר נחום סנדרוביץ' וד"ר ציבנר. כמה מאות יהודים נוספים, שהצליחו לחמוק מן האקציות, חזרו בסתר לשטח הגטו. בסך הכל שכנו בגטו כ-4,000 יהודים. לראשות היודנראט מונה ד"ר לודוויג פסמן, שנשאר בתפקידו עד ינואר 1943 עת גורש גם הוא לאושוויץ. זמן קצר לאחר האקציות נחקרו ד"ר ציבנר ואשתו על ידי הגסטפו בחשד שהבריחו את ילדיהם למשפחות פולניות. עקב כך התאבדו בני הזוג. מקום העבודה העיקרי של יושבי המחנה היה בית החרושת לנשק ותחמושת ויטבורניה (Wytwornia) שבו עבדו כ-1,000 יהודים במשמרות בנות 12 שעות. בנוסף הועסקו היהודים גם בכמה מוסכים לרכב וציוד של האס אס. בתוך המחנה פעלו נגריה, סנדלריה ומתפרה שעסקו בעיקר בשיפוץ ותיקון רכושם של מגורשי הגטו. האחראים במפעל הנשק והשומרים שם, ביניהם מנהל המפעל פרנץ ינקו, ראש המחלקה רוברט מילר ואחרים, בעיקר אוטו פרקוניג, התעללו בעובדים בדרך קבע. השפלות, מכות ואונס עובדות היו מעשים שבשגרה. בתוך המחנה היו אנשי האס אס מתעללים באסירים ורוצחים בהם באופן אקראי.
בבוקר 3 בדצמבר נכנסה לגטו הקטן יחידת שומרים אוקראינים מלווה באנשי אס אס. תושבי הגטו נדרשו להתייצב בקבוצות בנות 5 אנשים לצורך עריכת מפקד ובדיקת אישורי עבודה. לאחר המפקד נשלחו כ-800 יהודים ברגל לעבודות כפייה בעיירה שידלוביץ שבקרבת העיר קיילצה, מרחק של כ-30 קילומטרים מראדום. השומרים האוקראינים ששמרו על הקבוצה התעללו ביהודים בדרך ואף הרגו כמה מהם.
אקציית פלשתינה
בדצמבר 1942 נפוצה השמועה שהנאצים מעוניינים לשלוח את כל יהודי המחנה לארץ ישראל במסגרת חילופי שבויים עם הבריטים (במהלך המלחמה אכן נערכו חילופים מסוג זה עם טמפלרים מארץ ישראל). זמן קצר לאחר מכן התבקשו המעוניינים לעלות לארץ ישראל להרשם ביודנראט. כחצי מיושבי המחנה עשו כן. ב-13 בינואר 1943 הוקף המחנה ברחוב שווארליקובסקה באנשי אס אס שהפרידו את יושביו ל-2 קבוצות: ה"עולים" והאחרים. בסופו של דבר, החליטו הנאצים להשאיר את אלו שרצו לעלות בגטו ואילו כ-1,600 האחרים נשלחו להשמדה בטרבלינקה.
במאי 1943 נשלחה קבוצת יהודים ובה ראשי ופקידי היודנראט למחנה עבודה בקרבת העיירה וולנוב ולראשות היודנראט התמנה ראש המשטרה היהודית לאון סיטנר. לאחר מכן הפך הגטו למחנה לעובדי כפייה תחת ניהול האס אס, בפיקודו של קצין האס אס פרנץ שיפרס. כל העובדים נרשמו מחדש וקיבלו מספרי עובד שנרשמו בתעודות הזיהוי שלהם. באותה עת הגיעו למחנה כמאה יהודים ממיידנק ואלה נשלחו כבר ביולי לאושוויץ.
בתחילת נובמבר 1943 הודיעו הגרמנים על מבצע "הומניטרי" שבו עתידים היו היהודים בגטו לעבור לאתר זמני ברחוב שקולנה. ב-8 בנובמבר נערכה האקציה בנוכחותו של סגן ראש האס אס בראדום אוברשטורמבאנפיהרר וילהלם בלום. במהלכה צעדו כל יושבי הגטו, בלא ליווי שומרים לפאתי העיר, למחנה שהוקם ברחוב שקולנה. כאשר הגיעו לאתר החדש, התיר אוברשטורמבאנפיהרר בלום לזקנים, לחולים ולנשים על ילדיהם להיכנס לצריפים ולנוח שם. תקוותם של אלה לעתיד טוב יותר, שהתבססה על יחסו הדואג של בלום לחלשים, נתבדתה עד מהרה, כאשר שלח את כל יושבי הצריפים (כמאה זקנים, נשים, וילדים) למבנה סמוך, שם נורו כולם למוות. הגברים המתינו כולם מחוץ לצריפים ותוך זמן הגיעו אנשי אס אס ברכבים ולקחו את החזקים שבהם לעבודה במתקנים לייצור גז בשני יישובים סמוכים. בכך בא הקץ על מחנה הכפייה.
מחנה הריכוז שקולנה
המחנה כלל 20 צריפים, הוקף בגדרות תיל ומגדלי שמירה וחולק למגורי גברים ונשים. השמירה על המחנה הוטלה על האס אס. יהודי בשם יחיאל פרידמן מונה כנציג היהודים. מפקד המחנה מטעם האס אס נקרא הקר (Haker). בסך הכל התגוררו במחנה כ-2,450 גברים וכ-400 נשים, רובם הגיעו מגטו ראדום ומיעוטם מן הגטאות שחוסלו בקיילצה ובטומאשוב וממחנה החוץ בליז'ין (Bliżyn). האס אס השאיל את אסירי המחנה לחברות שונות בעיר עבור תשלום.
עקב התקדמות הצבא האדום מכיוון מערב והתקרבות החזית החליט האס אס ביולי 1944 על חיסול מחנה שקולנה ומחנה החוץ שלו קוליובה 18 (Kolejowa). בימים 26–29 ביולי נשלחו בין 2,500 ל-3,000 אסירי המחנה לצעדת מוות בת שלושה ימים לכיוון טומאשוב מאזובייצקי, מרחק של כ-100 קילומטרים. רבים מן האסירים נורו בדרך על ידי מלווי האס אס. מטומאשוב הועברו הנותרים, כ-200 יהודים, ברכבת לאושוויץ. באושוויץ נשארו הנשים והילדים, שנשלחו לעבודות שונות ואילו הגברים המשיכו ברכבת למחנה ויזנגרונד (KZ Wiesengrund), מחנה-חוץ של נאצוויילר-שטרוטהוף, סמוך לעיירה פייהינגן (Vaihingen), בקרבת שטוטגרט. קבוצה קטנה של יהודים נותרה בראדום לצורך פירוק מפעל התחמושת. אלה שוחררו על ידי הצבא האדום, כשזה כבש את העיר בינואר 1945.
קרום הלב
קרום הלב (TA: pericardium, מכונה גם כיס הלב ומסב הלב) הוא שק עם דופן כפולה העוטף את הלב ואת מוצא כלי הדם הגדולים ומפריד בינם לבין אברי חזה אחרים. כשמתייחסים לשתי דפנות השק כרקמה המשכית אחת, השכבה החיצונית של קרום הלב מכונה מסב הלב הליפי (pericardium fibrosum) והשכבה הפנימית מכונה מסב הלב הנסיובי (pericardium serosum). בין דפנות מסב הלב הנסיובי, נמצא חלל קרום הלב (cavitas pericardiaca) ובו נוזל קרום הלב (הנוזל הפריקרדיאלי, pericardial fluid).
מסב הלב הנסיובי מורכב משתי דפנות, מסב הלב הדופני (pericardium parietalis), הנמצא בדופן השק המרוחקת יותר מהלב, ומסב הלב הקרבי (pericardium visceralis). מסב הלב הקרבי הוא הדופן הפנימית של השק והוא למעשה רקמת הלב החיצונית ביותר בלב. השכבה הנסיובית של מסב הלב הקרבי נקראת עילית הלב (אפיקרד - epicardium).
העצב המעצבב את קרום הלב הוא עצב הסרעפת וכלי הדם המספק דם לרקמה זו הוא עורק מסב הלב והסרעפת המתפצל מעורק החזה הפנימי.
תפקידי קרום הלב הם קיבוע הלב בחלל המדיאסטינום, הגנה על הלב מזיהומים, מניעת ניפוח יתר של הלב ומניעת חיכוך וחבלה ללב. דלקת קרום הלב (או פריקדיטיס) עשויה להתבטא בהצטברות מוגברת ולא תקינה של נוזל בקרום הלב המכונה תפליט פריקרדיאלי. הצטברות נוזל הלוחצת על שריר הלב ופוגעת בתפקודו מכונה טמפונדה קרדיאלית (דחס מסב הלב) והטיפול במצב זה הוא ניקור פריקרדיאלי.
פנקס הקהילות
פנקס הקהילות: אנציקלופדיה של היישובים היהודיים למן היווסדם ועד לאחר שואת מלחמת העולם השנייה היא אנציקלופדיה להנצחת הקהילות היהודיות שחרבו בשואה, אשר יוצאת לאור בהוצאת יד ושם בירושלים. עד כה יש באנציקלופדיה עשרים ושניים כרכים באחד-עשר חלקים, שראו אור בין השנים תש"ל–תשס"ז (1969–2007).
הפרויקט זכה בשנת תשל"ג (1973) בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה. הוא מקבל תמיכה כספית מטעם "קרן הזיכרון לתרבות יהודית" שמושבה בארצות הברית. ד"ר שמואל ספקטור היה העורך הראשי במשך שנים רבות ועורך של מספר כרכים. בנוסף לו עבדו לפחות עשרים ושישה עורכים ועורכי משנה.
הגדרת הפרויקט
בשנת 1954 סבר ד"ר נתן עק שמפעל "פנקס הקהילות" חורג מהגדרת תפקידו של יד ושם:
לפנקס הקהילות בראשיתו הייתה מטרה מקיפה אף יותר מזו המוכרת כיום: "להקיף במשך הזמן את כל החומר הארכיוני לתולדות הקהילות בעולם כולו" ולא רק בכל הנוגע לקהילות שנפגעו בשואה.
במושב הראשון של הוועדה המשותפת של יד ושם וייִוואָ (המכון המדעי היהודי בניו יורק), באביב 1954, נחתם הסכם "להתחיל בהכנת פנקס הקהילות שנחרבו". "לפנקס יהיה אופי של לקסיקון גאוגרפי היסטורי", קבעה הוועדה, "על כל קהילה שנחרבה יבוא תיאור שיקיף את כל ימי קיומה... למן עת לידתה עד לזמן כיבושה וחורבנה." ב"ידיעות יד ושם" תוארו קוויו העתידיים של הפנקס: "ערכים... ישקפו את תולדותיהן של כל הקהילות שנחרבו בארצות השואה. כל יישוב יהודי עתיד למצוא את מקומו בפנקס." תהיה זו
מאות ספרי ה"יזכור" של הקהילות השונות, הכתובים בעיקר בשפות מזרח אירופה ובראש ובראשונה ביידיש, רוויים בתכנים אישיים, זיכרונות, תיאורי נוף, רגשות וקינות. ביוזמם את "פנקס הקהילות" ביקשו חוקרי יד ושם להשלים את האמור בספרי ה"יזכור" של הקהילות השונות, מהצד העיוני.
ביצועו של המפעל הוטל על פרופ' ישראל היילפרין. בנסיעתו לניו יורק, באותה שנה, דן שר החינוך בן-ציון דינור עם "סופרים ואנשי מדע" (היסטוריונים וארכיבאים) במפעל פנקס הקהילות. נוסף להסכם עם ייִוואָ נחתמו הסכמים עם מוסדות וארכיונים נוספים, לשם שיתוף פעולה ושיתוף במידע. הסכמים ראשונים נחתמו עם המרכז לדוקומנטציה בפריז ועם החברה ההיסטורית הישראלית, שבארכיוניה נשמרו "ארכיוני ושרידי ארכיונים משבע מאות יישובים יהודיים בגרמניה, וממאות יישובים בארצות אחרות באירופה".
תולדות הפרויקט
בשלב הראשון אמורים היו להיכתב קורות הקהילות תחת הכיבוש הנאצי, ובשלב השני – "פרשת תולדותיהן של כל הקהילות הללו מהתייסדותן עד השלטון הנאצי." כמו כן, נקבע שהפנקס יופיע בעברית, יידיש ואנגלית, "אולם המהדורה האנגלית לא תוכל להופיע בעת ובעונה אחת עם העברית והיידישאית, בגלל ההבדלים בסדר הא"ב של הלשונות האלה."
"בניו יורק משלימים עכשיו את רישום היישובים של צרפת ורומניה", מפני ש"חלק גדול של הספרים הסטטיסטיים והדמוגרפיים לא נמצא כלל בירושלים." בירושלים נעשה רישום קהילות אלג'יריה, תוניסיה ומרוקו. "עד עתה נרשמו עשרות אלפי יישובים ונאסף חומר סטטיסטי על 22,000 מהם. כמקורות עיקריים משמשים מפקדי אוכלוסין רשמיים שנערכו בתקופה שבין שתי מלחמות העולם." עבודת "רישום כל המקומות שהיה בהם יישוב יהודי לפני החורבן... הולכת ונעשית עתה בניו יורק [על ידי ייוו"א] ובירושלים כאחד, ויש לקוות שהמלאכה תושלם תוך חודשים אחדים", נמסר ביוני 1955. עד תחילת 1956 בוצע רישום סטטיסטי ודמוגרפי של רוב קהילות אירופה. עד שנת 1956 הוקמה המחלקה ביד ושם לשם כתיבת פנקס הקהילות. מחלקה זו ארגנה את החומר הקיים על הקהילות, בצורת לקסיקון גאוגרפי-היסטורי עבור כל "גוש ארצות".
עם תחילת העבודה על פנקסי הקהילות התגלה כי ריבוי התעתיקים של שמות הקהילות מהווה מכשול בעבודה. "לגבי הכתיב העברי של שמות המקומות שוררת עזובה כה רבה ואנדרלמוסיה גמורה אפילו בפרסומים רציניים." הכותב, א' קאליש, קבל על "הנטייה הרווחת בעיתונות ובספרות החדשה, הן בעברית והן ביידיש, לזלזל בשם היהודי של המקום ולהתעלם ממנו."
הכותב התנבא כי "בעיות מסוג זה יופיעו בחומרה מיוחדת בהגיע תור הגשמתו של רעיון פנקס הקהילות, זה המפעל המדעי המונומנטלי של יד ושם; הם יופיעו אז כנחשול פתאום, על כל הסבך שבהן, ובלחץ גובר והולך. אותה שעה ודאי יהיה כבר מאוחר לבקש להן פתרון יסודי ומקיף."
בשנת 1956 כבר הובעה הערכה מציאותית יותר של אופן התקדמות מפעל פנקס הקהילות: "צורתו והיקפו הסופיים של מפעל זה טרם נקבעו, אך כבר היום [1956] ברור שיהיה צורך בהכנות ביבליוגרפיות מרובות לתולדות הקהילות – עבודה עצומה שלא נעשתה עד כה, אלא למקוטעין." עוד בשנת 1954 בוטאה ההכרה בפער האדיר בין המידע הקיים על הקהילות וחורבנן במערב אירופה ובמרכזה, לבין המידע הקיים – וליתר דיוק, המחסור במידע – על קהילות פולין ומזרח אירופה.
פרופ' גרשם שלום אמר:
חה"כ ושר החינוך לשעבר זלמן שזר, לימים נשיא המדינה, ביטא את מורת רוחו מכך שבמפעל הביבליוגרפיה לפנקס הקהילות עובד "צוות אנשים מצומצם, העובד במשרות חלקיות בלבד." ציין דינור: "חסרים לנו אנשים. השואה הכריתה מאיתנו דור של מלומדים, דווקא מבין חוקרי הארצות ההן. לאו מילתא זוטרתא היא: דור שלם של חוקרים! לכן אנחנו בעד הקמת מכון המחקר. אנחנו מקווים לגדל בו את האנשים הדרושים."
גם המקורות היו בצמצום; רבים מהם היו בבית הספרים הלאומי, אך זה שכן בקמפוס האוניברסיטה העברית על הר הצופים והיה נתון במצור. רק בשנת 1960 עבר בית הספרים הלאומי לקמפוס החדש של האוניברסיטה העברית בגבעת רם. בנוסף, "רק חלק מן הספרות הרגיונאלית העצומה של אירופה המזרחית מצוי בספריות השונות שבמערב, ומן הצורך לחפש אחרי הספרים האלה ולצלמם, כולם או מקצתם, לצורך העבודה. והרי הקריאה במיקרופילמים לא תיתכן בלא מכשירים מתאימים."
עם זאת, בהדרגה החל שטף של חומרים ארכיוניים להגיע מארכיונים אחרים, מכל רחבי אירופה, ממדינות שגבלו במסך הברזל, כרומניה, וכך מארכיונים אחרים בישראל, בהם גנזך המדינה, מכון ליאו בק ועוד. בשנות ה-60 הפכה קבלת מידע ארכיוני לשגרה.
בכינוס המועצה העולמית הרביעית של יד ושם בשנת 1958 הוחלט כי פנקסי הקהילות יתמקדו בקורות הקהילה בתקופה הנאצית: הוראות הנאצים להוצאת היהודים מחיי הכלכלה והחברה, הפרעות ביהודים, הגטואיזציה והגירושים, וכן דרכי ההתמודדות של היהודים: הגירה, הקמת אגודות חדשות ועוד. בין רשימת המקורות הראשוניים נכללה עיתונות מהתקופה וכן ספרי זיכרון של קהילות, ארכיונים ציבוריים, רשמיים ופרטיים, ובמקרים מעטים - אף עדויות אישיות.
עם תחילת תכנונה של בקעת הקהילות, בשנת 1987, החל רישום אינדקס קהילות בו נרשמו כ-5,000 קהילות. הצלחתו של פרויקט מחשוב שמות הנספים מתוך דפי העד, בשנת 1999, נתנה דחיפה נוספת ליצירת אינדקס הקהילות, במסגרת יצירת אינוונטאר של מספר אינדקסים.
לאחר הכנת מפעל ביבליוגרפי, נועדו הפנקסים הראשונים להיכתב על ליטא, לטביה ובסרביה (חבל ארץ בצפון רומניה, על גבול אוקראינה, כיום רובו במולדובה העצמאית), וכן על איטליה והולנד. נקבע שפנקס הקהילות יתחום את המדינות על פי גבולותיהן בשנת 1939, ואת גרמניה – על פי גבולותיה בשנת 1933.
בשנות ה-70 יצאו לאור הפנקסים הראשונים. הם דנו בחלקים מרומניה (1970), גרמניה (1973), הונגריה (1976) ופולין (1976). בשנות ה-80 יצאו לאור פנקסי הקהילות של יוגוסלביה, לטביה ואסטוניה ביחד, בכרך אחד, וכן הולנד. בשנות ה-90 יצאו לאור פנקס קהילות ליטא וכן פנקס קהילות לוב ותוניסיה בכרך אחד ופנקס קהילות יוון. בעשור הראשון של המאה ה-21 יצא לאור פנקס הקהילות של סלובקיה ונמשכת הוצאתם לאור של פנקסי הקהילות של אזורים נוספים בפולין ובגרמניה. בתחילת שנות העשרה של המאה ה-21 יצא לאור אינדקס באנגלית שכולל את האזורים שטרם יצאו פנקסיהם, כגון אוקראינה, בלארוס, צרפת ואזורים בגרמניה, בהם מזרח גרמניה לשעבר, שלזיה ופומרניה.
שמונה מהכרכים עוסקים בפולין, ארבעה בגרמניה, שניים ברומניה, ואחד על כל אחת מהקהילות הבאות: הולנד, הונגריה, יוגוסלביה, יוון, לטביה ואסטוניה, לוב-תוניסיה, ליטא, סלובקיה. מתוכננים כרכים על הקהילות בצ'כיה, אוסטריה, צרפת, איטליה ומדינות ברית המועצות לשעבר.
מבנה הפנקס
ראשית תבניתו של פנקס הקהילות היא ב"דפי קהילה", "גיליון רישום של הקהילות בגולה (פנקס הקהילות)", או מפקד קהילות הונגריה שדבר קיומם פורסם בגיליון הראשון של "ידיעות יד ושם". הגיליון כלל את השאלון הבא:
בראשית כל כרך מופיע תיאור מקוצר של תולדות היהודים באותה מדינה בה עוסק הכרך. לאחר מכן מופיעים, בסדר אלפביתי, ערכי הקהילות. כל ערך פותח בטבלה של מספרי האוכלוסין ביישוב: מספר התושבים הכללי, מספר היהודים ושיעור היהודים בקרב האוכלוסייה הכללית. בפנקסי הקהילות של גרמניה מופיע לעיתים תיאור ההתפלגות הדתית בקרב היהודים על פי נתוני מפקד 1925, שהיה המפקד האחרון לפני התקופה הנאצית, ולפעמים גם על פי נתונים משנת 1933. לעיתים נדירות מופיע מספר היהודים באותה קהילה גם כפי שהיה בתקופת השואה, בעיקר בגרמניה, שם ביקשו הרשויות לקיים מעקב אחר מספרי היהודים המהגרים או המגורשים, במסגרת מדיניות הפתרון הסופי להשגת המטרה של פינוי כל היהודים מגרמניה.
כל ערך כולל פרק קצר על תולדות המקום: שליטיו הראשונים, מאפייניו הייחודיים, אם יש כאלה. לאחר מכן מופיע תיאור ימי ראשיתה של הקהילה, לעיתים בימי הביניים, והתנאים שבהם קיבלו היהודים היתר להתיישב במקום. מתוארות נסיבות חייהם של היהודים וקורות הקהילה בשנות קיומה הראשונות. מתוארים יחסיהם של היהודים עם סביבתם: האם היו פרעות או שהיהודים חיו ביחסי שכנות טובים עם הסובבים אותם. במקרים רבים התקיימה הקהילה מאות שנים, אך לעיתים המידע על הקהילה לפני המאה ה-19 דל למדי.
הערך סוקר את פעילותם הציבורית והחינוכית של בני הקהילה, פעילות הסעד, הרווחה והתרבות, נטייתם הדתית והמפלגתית, אישים מרכזיים בקרבם ולעיתים את התפלגות המקצועות בקרבם. כן מתוארים חיי הקהילה: מתי הוקם בית הכנסת, איך התפתחה מערכת החינוך, האגודות השונות שהיו בקהילה, ומה היו נטיותיה הדתיות העיקריות – רפורמה, אורתודוקסיה או נטייה אחרת. הערך מתאר את השתנות הקהילה עם מגמות ההשכלה והאמנציפציה, המודרניזציה, ההגירה, העיור והתיעוש. אם השתלבו היהודים באגודות ובחיים הפוליטיים הכלליים ביישוב, יש לכך אזכור בערך המוקדש לאותה קהילה.
באנציקלופדיה תמונות, צילומי מסמכים, מפות, תרשימים, איורים, לוחות ומפתחות.
הערכה
הסופר והעיתונאי אדם ברוך כתב על חשיבותה של האנציקלופדיה כך:
גבריאל מרקאדו
גבריאל איוואן מרקאדו (בספרדית: Gabriel Iván Mercado; נולד ב-18 במרץ 1987) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק באינטרנסיונל ובנבחרת ארגנטינה בעמדות הבלם והמגן.
קריירת מועדונים
מרקאדו התחיל את הקריירה שלו בראסינג קלוב. ב-21 בפברואר 2007 מרקאדו ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 1-0 לסן לורנסו.
ביולי חתם באסטודיאנטס לה פלאטה ששילמה 800 אלף דולר עבור 50% מכרטיס השחקן שלו. בעונתו הראשונה, זכה עם אסטודיאנטס באליפות האפרטורה.
ביולי חתם בריבר פלייט. עם ריבר זכה באליפות אחת (פינאל 2014), בקופה קמפאונאטו, בגביע סודאמריקנה (2014) בגביע רקופה סודאמריקנה (2015), בגביע ליברטדורס (2015), בגביע סורוגה בנק (2015) ובגביע ארגנטינה (2016).
ב-4 באוגוסט 2016 חתם בסביליה תמורת 2.5 מיליון אירו ובנוסף ריבר תקבל 20% ממכירה עתידית של השחקן. ב-20 באוגוסט 2016 מרקאדו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 4-6 נגד אספניול.
ב-11 ביוני 2019 חתם בא-ריאן.
ב-5 ביולי 2021 מרקאדו חתם באינטרנסיונל מליגת העל הברזילאית.
קריירה בינלאומית
מרקאדו שיחק בצעירותו בנבחרת הנוער של ארגנטינה, עמה זכה באליפות העולם בכדורגל עד גיל 20 בשנת.
ב-10 בפברואר 2010 מרקאדו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 1-2 נגד. ב-24 במרץ 2016 מרקאדו הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
מרקאדו השתתף עם הנבחרת בקופה אמריקה 2016 ומונדיאל 2018. ב-30 ביוני 2018 מרקאדו כבש בהפסד 4-3 ל במסגרת שמינית גמר המונדיאל.
שעון שחמט
שעון שחמט הוא אביזר המשמש למדידת וקציבת הזמן של מתמודדים בתחרויות שחמט.
שעון שחמט מורכב משני שעונים הפועלים לסירוגין - כשהאחד פועל השני עומד. כל שחקן מפעיל את שעון יריבו ומפסיק בכך את שעונו שלו, לאחר ביצוע המהלך שלו. הזמן המוקצב לשחקנים הוא בהתאם לחוקים המוסכמים בתחרות הרלוונטית, אך בכל מקרה, לשני השחקנים מוקצב זמן שווה, למעט משחק שובר שוויון ארמגדון. השעון יכול להכריע את המשחק – אם שחקן לא מספיק לבצע בזמן שהוקצב לו את מכסת המהלכים הנדרשת, יחשב לו הדבר להפסד ויריבו יחשב למנצח.
בעזרת שעון השחמט ניתן לשחק בקצבים שונים: קלאסי (מעל שעה), וסוגים שונים של שחמט מהיר, אקטיבי (25 דקות) ובזק (5 דקות). בשעונים המודרניים, הזמן הנותר לכל שחקן מופיע בצורה דיגיטלית, ובניגוד לשעוני העבר, ניתן לקבוע במדויק כמה זמן נותר לכל שחקן. בשעונים המודרניים ישנן אופציות רבות (לדוגמה, ניתן לבדוק בלחיצה על השעון, כמה מסעים ארך כל המשחק).
בעבר היו נפוצים שעונים אנלוגיים, אך כיום משחקים עם שעונים דיגיטליים בלבד.
ליפטובסקי מיקולש
ליפטובסקי מיקולש (בסלובקית: Liptovský Mikuláš; עד 1952 נקראה ליפטובסקי סוואטי מיקולש) היא עיירה בצפון סלובקיה, על גדות נהר הואה, כ-285 קילומטרים מברטיסלבה. היא שוכנת בחבל ארץ ליפטוב, ליד הרי הטטרה הנמוכים.
היסטוריה
ליפטובסקי מיקולש מילאה תפקיד חשוב עבור הסלובקים במאה ה-19 בתקופת המאגיריזציה (מעין כור היתוך הונגרי). היא הייתה אחד ממרכזי התנועה הלאומית הסלובקית. התיאטרון הסלובקי הראשון, "התיאטרון של ג.פ. בלופוטוצקי" נוסד שם ב-1830. ליפטובסקי מיקולש הייתה ביתו של המשורר הרומנטי הסלובקי החשוב והפעיל הלאומי ינקו קראל, שנלחם למען זכות ההגדרה העצמית של האומה הסלובקית באימפריה ההונגרית. מנהיג התחייה הלאומית הסלובקית, ליודוביט שטור, חשף בפומבי מסמך בשם "דרישות האומה הסלובקית" בשנת 1848 בליפטובסקי מיקולש כפנייה רשמית למנהיגי האימפריה האוסטרית-הונגרית לעזור לפתור את בעיות הקיום הנוכחיות של העם הסלובקי (אך לא הצליח).
מהלך המאה ה-20, כפרים רבים סופחו לליפטובסקי מיקולש. כפר האיכרים לשעבר ורביצה הוא כיום רחוב במרכז העיר.
הקהילה היהודית
בעיירה הייתה קהילה יהודית מפוארת החל משנת 1720, שגדלה ואף הגיעה לכ-51% מאוכלוסייתה בשיאה.
בעיר נוסדו במאה ה-19 בית חולים יהודי, מפעלי צדקה, ואגודת התרבות "ציון". ב-1845 הקימה הקהילה בי"ס על יסודי בתחילה בשפה הגרמנית, ולאחר מכן גם בהונגרית. רמת הלימודים הגבוהה משכה תלמידים מקהילות מרוחקות, ואף לא מעט ילדים נוצרים. ב-1860 נפתח בעיר בית ספר תיכון יהודי ריאלי למשך 15 שנה, שהיה יחיד במינו בצפון סלובקיה ולמדו בו גם תלמידים לא יהודים. בזכות רמת הלימודים הגבוהה במוסדות החינוך שלה, כונתה קהילת ליפטובסקי מיקולש "אתונה היהודית".
ב-1843 נבנה בית הכנסת החדש בעיירה. בית הכנסת ניזוק בשריפה ב-1887, אך שופץ והורחב והפך לאחד מבתי הכנסת המפוארים בסלובקיה.
רבים מן היהודים בעיירה היו משכילים ובעלי מקצועות חופשיים. בין היהודים לבין תושבי העיר שררו יחסי שכנות טובה אפילו בטרם הוענקו זכויות ליהודי הונגריה. בעיירה נבחר ראש העיר היהודי הראשון בכל ממלכת הונגריה, יצחק דינר, ואחריו נבחרו עוד שלושה ראשי עיר יהודים אחרים.
במלחמת העולם הראשונה שירתו עשרות מיהודי ליפטובסקי סוואטי מיקולש בצבא אוסטרו-הונגריה, ו-22 מהם נפלו בקרבות. אחרי המלחמה הוצב לזכרם גלעד בבית העלמין היהודי. ב-25.5.1919 נערך בעיר כנס רב משתתפים של נציגים מקהילות יהודיות רבות בסלובקיה. בכנס נדונה שאלת מעמדה המשפטי של יהדות סלובקיה, לאור השינויים המדיניים והטריטוריאליים שהתחוללו בעקבות מלחמת העולם הראשונה. בתקופה זו היהודים היו מעורבים היהודים בחיי העיר, ובשנות ה-20 היו להם 6 מושבים במועצת העיר. יהודים איישו גם משרות במנהל הציבורי, מקצתם בדרגים בכירים. המפלגה היהודית-לאומית זכתה לתמיכה רחבה בעיר, ושמרה על כוחה האלקטורלי גם בשנות ה-30 (הייתה המפלגה הגדולה לצד המפלגה הלאומית הסלובקית).
גירוש המוני של משפחות מליפטובסקי סוואטי מיקולש החל ב-2.6.1942, ובמהלכו נאספו 596 מיהודי העיירה והסביבה ושולחו לטרנספורט שיצא למחוז לובלין, שם עברו סלקציה, והגברים נשלחו למחנות עבודה במאידנק, ואילו הנשים, הילדים והקשישים נשלחו להשמדה בסוביבור.
דמוגרפיה
לפי מפקד האוכלוסין של 2001, היו בעיר 33,007 תושבים. 94.07% מהתושבים היו סלובקים, 2.30% צוענים, 2.10% צ'כים ו-0.28% הונגרים. ההרכב הדתי היה 34.48% קתולים, 32.26% אנשים חסרי דת ו-26.85% לותרנים.
על פי מפקד האוכלוסין ההונגרי של 1910, האוכלוסייה הייתה 50% סלובקים, 30% הונגרים ו-20% גרמנים. לאחר מלחמת העולם השנייה, גורשו המיעוטים האתניים ונותר רוב סלובקי.
תחבורה
ליפטובסקי מיקולש נמצאת ליד הכביש הראשי הסלובקי מספר 1, ועל מסילת הרכבת הראשית מברטיסלבה לקושיצה. שדה התעופה הבין-לאומי הקרוב ביותר נמצא בפופרד. לעיירה יש גם רשת תחבורה ציבורית משלה עם 13 קווים פועלים.
ערים תאומות
לליפטובסקי מיקולש יש 12 ערים תאומות:
OpenLisp
ממשק משתמש
ניתן להריץ את OpenLisp במצב קונסולה – במערכת ההפעלה windows בשורת הפקודה ובמערכות הפעלה ממשפחת Unix כגון MacOS ו־Linux ב־Terminal. בנוסף, ניתן לכתוב ולהריץ את OpenLisp באמצעות עורך הטקסט Emacs, או באמצעות סביבת פיתוח משולבת (תוכנת מחשב שמסייעת בתהליך התכנות וכוללת בדרך כלל עורך טקסט, מהדר, דיבאגר וכו') אשר תומכת בכך כגון LispIDE.
שרת אינטרנט ב-OpenLisp
*הדוגמה הבאה נלקחה מהאתר הרשמי של מפתח שפת OpenLisp.
בקטע הקוד לעיל, שילבנו את OpenLisp ב-HTML, כתבנו באופן רקורסיבי את סדרת פיבונאצ'י, והשתמשנו בפעולה זו. יש לשים לב כי בסביבה זו נכתוב את הקוד ב-OpenLisp בתוך התגית:
היסבים
משמעות המושג היסב במדעי המחשב הוא מימוש תוכנה בפלטפורמה מסוימת. לתוכנות עם היסבים למערכות הפעלה רבות, ישנו קהל משתמשים גדול יותר.
ל-OpenLisp ישנם יותר מ-90 היסבים במערכות הפעלה ופלטפורמות שונות, כגון Windows, רוב מערכות ההפעלה ממשפחת יוניקס (במשפחה זו כלולים MacOS ולינוקס), DOS ועוד.
דוגמה לקוד מקור
רקורסיה במדעי המחשב בדרך כלל מתייחסת לקריאה לזימון של הפעולה בתוך הפעולה עצמה, בדרך כלל בהינתן תנאי עצירה לסיום הקריאות.
הגדרת פעולה רקורסיבית לסדרת פיבונאצ'י ב-OpenLisp: פעולה זו תקבל מקום (אינדקס) בסדרת פיבונאצ'י ותחזיר את הערך במקום זה. בכל הרצה של הפעולה, אם האינדקס הנוכחי n שווה ל-1 או ל-2, ערך הביטוי יהיה 1. אחרת, הביטוי יצטמטם לסכום הזימון של הפעולה עם אינדקס n-1 וזימון של הפעולה עם אינדקס n-2, שכן זו ההגדרה הרקורסיבית של סדרת פיבונאצ'י: כל איבר שווה לסכום האיבר הקודם והאיבר הקודם לאיבר הקודם. ההתניה מבוצעת באמצעות אופרטור cond (המקביל של המילה השמורה "if" לצורך התניות בחלק מניבי Lisp).
המהדר מתרגם את קוד המקור לקוד ביניים, וכן מבצע אופטמיזציה בטכניקת Peephole Optimization. מצורף קוד הביניים לאחר האופטמיזציה: לאחר מכן, מתורגם קוד הביניים לשפת התכנות C:
אורך שורת הקוד
אם כי ניתן לכתוב מספר בלתי מוגבל של תווים בשורה, מומלץ לכתוב עד כ-80 תווים בשורה.
מילות שמורות ופעולות
*נלקח מן הדוקומנטציה של OpenLisp.
פעולות מובנות ב-OpenLisp
פעולת  משנה את הערך של משתנה דינמי בשם המשתנה  לערך הנתון.
(מהמילה concatenate) – מחזיר את השרשור של הערכים המוכנסים לפעולה. שרשור היא פעולה בינארית אשר מאגדת את שני האופרנדים. לדוגמה, כאשר נשרשר את המילה hello עם המילה world נקבל helloworld.
קישורים חיצוניים
OpenLisp, כריסטיאן ג'וליאן
מיכאל ברקן
מיכאל (ברקו) ברקן (6 ביולי 1946 – 14 באפריל 2020) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, כיהן במספר תפקידי קצונה ביניהם: מפקד חטיבת אגרוף הברזל, סגן מפקד עוצבת געש, מפקד חטיבה 188 ונספח צה"ל בפרו, בוליביה וקולומביה.
נעוריו
מיכאל ברקן נולד בטקוץ' שברומניה בשנת 1946 לברוך ופרומה ברקו, בשנת 1951 עלה עם משפחתו למדינת ישראל באניית "קונסטנצה" ממנה הועברו למעברת העולים במגדל שם גרו שנה. בהמשך עברו לעיר נהריה שם גדל.
למיכאל היו שתי אחיות, רבקה ואאוריקה.
שירות צבאי
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1964 מיכאל בחר לשרת בחיל השריון. בתחילת שירותו עבר מסלול חילי של חיל השריון שבמסגרתו עבר הכשרה לקצונה במסגרת קורס קצינים.
במלחמת ששת הימים פיקד על מחלקה בחטיבה 7 בגזרת סיני, ולאחר מכן בצע תפקידי פקוד ומטה ברמת הגדוד, והכשרה לתפקיד מפקד פלוגה במסגרת קורס מפקדי פלוגות.
בימי מלחמת יום הכיפורים רב-סרן מיכאל היה קצין אגף מבצעים של עוצבת יפתח בגזרת רמת הגולן תחת פיקודו של אורי אור. באמצע שנות ה-70 מיכאל קודם לדרגת סגן אלוף, ופיקד על גדוד 53 בחטיבה 188 תחת עמרם מצנע ולאחר מכן תחת יאיר נפשי.
בשנת 1977 שימש מיכאל כסגן מפקד חטיבה 188 בפיקודו של יאיר נפשי. בשנות ה-70 המאוחרות שימש כקצין אגף מבצעים בעוצבת געש שוב תחת פיקודו של אורי אור, מפקדו מחטיבה 679.
בשנות ה-80 המוקדמות קודם מיכאל לדרגת אלוף-משנה, ופיקד על חטיבת אגרוף הברזל (חטיבת מילואים) תחת פיקודו של גיורא חייקה מפקד עוצבת המפץ (אוגדה 319). בתפקיד הבא שימש כסגן מפקד עוצבת געש בפיקודו של עמרם מצנע. באמצע שנות ה-80 קיבל את הפיקוד על חטיבה 188 תחת יהודה פלד מפקד האוגדה.
בתפקידו האחרון בצה"ל שימש מיכאל כנספח צה"ל ונציג מערכת הביטחון במדינות פרו, בוליביה, וקולומביה. ב-1 בינואר 1990 פרש מצה"ל בדרגת אלוף-משנה לאחר שירות של 26 שנה.
לאחר שחרורו
עסק ביזמות עסקית בתחום הנדל"ן ברומניה, ייעוץ וניהול בנושא השקעות בנדל"ן - רכישות ושיווק קרקעות, פיתוח הקרקע והקמת תשתיות לבניה עצמית. מאמצע שנות ה-90 שימש כמנכ"ל חברת "סא.ד.ר חברה לבניה", והוביל את החברה בפרויקטים למגורים בנתניה, בית שאן, בית שמש, ירושלים ובמועצה אזורית מטה בנימין. כמוכן עסק ביזמות פרטית והקים את החברה "ארט מפעלי מתכת".
השכלה
מיכאל נפטר ב-14 באפריל 2020. והותיר אחריו את אשתו תמר (טניה), אותה הכיר בלימודיו בבית הספר החקלאי בנהלל, ארבעה ילדים ו-12 נכדים.
אורניתוכירואידה
אורניתוכירואידה (שם מדעי: Ornithocheiroidea) הוא ענף של פטרוזאורים מתת-סדרת הפטרודקטיליים, הכולל את מרבית מיני הפטרודקטיליים. הקבוצה הוגדרה ב-1870 בידי החוקר הארי סיילי, אך בוטלה. בשנת 1994 הוחזרה בידי החוקר כריסטופר בנט והוגדרה מחדש ב-2003 בידי אלכסנדר קלנר.
זוהי קבוצה גדולה של בעלי חיים מעופפים ענקיים הכוללים סוגים מרשימים וגדולים מאוד כמו הקוואצלקואטלוס הענקי, הפטרנודון, האורניתוכיירוס והאיסטיודקטילוס. הם היו בעלי מקור רחבים, מוארכים וחסרי שיניים ובעלי צווארים ארוכים.
המינים בקבוצה זו מחולקים לשני ענפים: הפטרנודונטיה, שהיו בעלי כרבולות גבוהות כמו אצל הפטרנודון, ואצל חלקם גם שיניים ארוכות וחדות, ואצל הניקטוזאוריים, והאז'דרכואידה שהיו גבוהים, בעלי צווארים ארוכים ועדינים ומקור ארוך ועבה כמו אצל המרבו, אף שלחלקם היו שיניים בלסתם.
תחפושת
תחפושת היא בגד המציג את הלובש בזהות שונה מזהותו האמיתית. לעיתים כוללת מסכה או איפור. תחפושת נהוגה בחגיגות מסוימות כמו נשפי מסכות. ובחגים בדתות השונות, בהם: פורים ביהדות, ליל כל הקדושים ומרדי גרא בנצרות. תחפושת משמשת לעיתים למטרות התחזות.
בסיפורי המקרא
בסיפורי המקרא נכללים סיפורים אחדים של התחפשות, לשם הסתרת הזהות או לשם התחזות:
פורים
ביהדות, פורים הוא חג של שמחה והמנהג להתחפש בו מגביר את השמחה. המנהג מראה את רעיון היפוך הגורל כמו שקרה בסיפור מגילת אסתר, בו המן תכנן להרוג את כל היהודים בחודש אדר, אך הגורל התהפך והמן וכל בניו נתלו על העץ שהמן הכין כדי לתלות עליו את מרדכי. "ונהפוך הוא" (אסתר ט א). מקור אפשרי אחר הוא רעיון הסתרת הזהות האמיתית שגם הוא מודגם במגילה בכך שאסתר המלכה לא גילתה לאחשוורוש כי היא יהודייה והסתירה את זהותה האמיתית. פירוש דרשני נוסף הוא מכך שבזמן שמרדכי שמע על הגזרה לטבוח את היהודים הוא לבש שק ואפר ו"התחפש" למתאבל וכך הננו מיישמים עד היום.
קרנבל
קרנבל הוא פסטיבל תחפושות וריקודים בהשתתפות הקהל. קרנבלים לרוב מלווים בתהלוכה בעלת אלמנטים קרקסיים. הקרנבל נחגג כאירוע נוצרי, אך אפשר לאתר את שורשי הקרנבל עוד לפני הנצרות בחגיגות היווניות לכבוד דיוניסוס ובחגיגות הרומיות לכבוד סטורנאליה. המילה "קרנבל" משמעותה "סילוק הבשר" או "פרידה מהבשר" (מלטינית: carni = בשר, vale = פרידה). באירופה נהגו הנוצרים הקתולים להתנזר מבשר ומכל הנאה גופנית אחרת במשך 40 יום או שישה שבועות לפני חג הפסחא, כהזדהות עם סבלו של ישו, תקופה הידועה כ'לנט'. לפני צום הבשר התקיימו חגיגות זלילה וחטאים, שבאיטליה, שווייץ, צרפת, פורטוגל וספרד התלוו למסיבות רחוב של ריקודים, תחפושות ומסכות. הקרנבל הגיע לשיאו בימי הביניים, אז היה נחוג במקומות רבים באירופה. בערים הגדולות התארכו החגיגות עד שלושה חודשים. אפשר למצוא סימנים לדעיכת הקרנבל האירופי, בעיקר במישור הסמלי, כבר בתקופת הרנסאנס, מאז נחוג יותר כמסורת ולא כחג דתי.
מרדי גרא
מרדי גרא הוא חג שמקורו במסורת הקרנבל הנוצרית, הנחוג ביישובים נוצריים רבים בעולם. פסטיבל המרדי גרא המתרחש זה כ-250 שנה בעיר ניו אורלינס שבארצות הברית הוא אחד המפורסמים שבהם. הרחובות של ניו אורלינס הופכים לחגיגות חסרות מעצורים הנמשכות מספר שבועות, של ריקודים, צעדות ושכרון חושים, בתחפושות ובגדים צבעוניים במיוחד.
ליל כל הקדושים
ליל כל הקדושים הוא חג נוצרי שחל ב־31 באוקטובר. בחג נהוג שילדים בתחפושות מפחידות מסתובבים בחוצות נושאים בידיהם לפידי חג מיוחדים - דלעות מנוקבות שפרצוף מפחיד נחתך בצידן האחד ונר דולק מאיר בתוכם. החג נולד בסקוטלנד שם רווח פחד מרוחות. על פי אמונתם, בכל ליל 31 באוקטובר, פרצו לביתם רוחות. המעשה שעשו על מנת להתמודד עם פחד זה היה לשים מתנות על מפתן הדלת בשביל הרוחות שיירגעו ולא ייכנסו לבית. מאז יש מנהג בקרב הנוצרים שב-31 באוקטובר מתחפשים ילדים בתחפושות מפחידות, ודופקים על דלתות הבתים בדרישה לקבל ממתקים. אם הילדים אינם מקבלים את מבוקשם, הם נוהגים לבצע תעלולים כנגד בני הבית.
עיד איל-בורברה
עיד איל-בורברה בערבית (عيد البربارة) הוא חג בקרב נוצרים במזרח התיכון, בעיקר בלבנון וסוריה לזכרה של ברברה הקדושה, מרטירית נוצרייה מהמאה ה-3 לספירה. החג נחוג בתחילת דצמבר ומתאפיין בלבישת תחפושות, אכילת ממתקים ומתן כסף לילדים.
מסיבת תחפושות
מסיבת תחפושות היא סוג של מסיבה שבה האורחים מגיעים מחופשים.
אברהם צ'רניאק
אברהם (רמי) צ'רניאק (13 בספטמבר 1948 - 7 בדצמבר 2013) היה פרופסור לרפואה שהתמחה בכירורגיה הפטוביליארית. ניהל מחלקות כירורגיות, ערך מחקרים אקדמיים רבים בתחום הרפואה והטיפול בסרטן. נחשב לאחד הכירורגים המובילים בתחום הכבד-לבלב.
ביוגרפיה
אחותו היא הפרופ' צילה צבס.
שירותו הצבאי
התגייס ב-1973 ושירת כרופא צבאי לאחר לימודי רפואה במסגרת העתודה האקדמית. במלחמת יום כיפור שירת כרופא בגדוד תותחנים על קו התעלה. בשנת 1974 שירת כרופא גדודי של גדוד 202 של חטיבת הצנחנים. בשירותו תפס קו ברמת הגולן ובמעברי המיתלה והשתתף במבצעים רבים של חדירות מאחורי קווי האויב. שירת 3 שנים כסדיר ועוד שנה בקבע. בסיום שירותו בנובמבר 1977 מונה לקצין רפואה במפח"ט 623 - חטיבת המילואים (חטיבה 55 של הצנחנים). במהלך מלחמת לבנון הראשונה בשנת 1982 שירת כרופא חטיבתי בדרגת רב-סרן.
השתלמויות
צ'רניאק החליט להשתלם בכירורגיה של הכבד בעקבות מותו של חולה עם טראומת כבד שטופל במחלקה. עקב כך ב-1984 השתלם במשך שנה באנגליה בכירורגיה של הכבד ודרכי המרה ביחידה לכירורגיה של הכבד בבית החולים המרסמית' שבלונדון, בהנחיית פרופסור לזלי בלומגרט (ממייסדי הכירורגיה ההפטוביליארית העולמית). ביוני 1985 השתלם במחלקת ההשתלות של בית החולים אדנברוק בקיימברידג' אנגליה בהנחיית סיר רוי קאלן במאי 1985 השתלם במיקרוכירורגיה בבית החולים נורוויק פארק בלונדון. באפריל 1987 השתלם במחלקה לכירורגיה והשתלות באינזלשפיטל בברן במשך 3 חודשים. ב-1989 השתלם במחלקה לכירורגיה והשתלות בבית החולים ע"ש המלכה אליזבת בברמינגהאם אנגליה בהנחיית פרופסור פול מקמסטר.
פועלו בבתי חולים ציבוריים
בין 1985 ל-1990 היה רופא ראשי קבוע במחלקה לכירורגיה כללית בשיבא. ב-1985 שבועיים לאחר שחזר מההשתלמות בכירורגיית כבד בלונדון הטיל עליו מנהל המחלקה כמומחה צעיר לנתח נהג אוטובוס שנפצע קשה מכדור של מחבלים בגדה. צ'רניאק ביצע ניתוח מורכב של כריתת כבד בטראומה והציל את החולה. ב-1989 שלחה הנהלת בית החולים שיבא להשתלם בהשתלות כליה בברמינגהאם, ולאחר השתלמות של חצי שנה חזר לבצע השתלות כליה בשיבא והגדיר את הפרוטוקול של בית החולים לטיפול במושתלי כליה. בין אוקטובר 1990 למרץ 1991 חזר לאנגליה ועבד כרופא ראשי במחלקה לכירורגיה והשתלות בבית החולים ע"ש המלכה אליזבת בברמינגהאם אנגליה. באפריל 1991 הקים את השירות להשתלות כבד וכליה בבית החולים אינזלשפיטל שבברן בשווייץ, בהנחיית פרופסור בלומגרט. מינואר 1992 בלומגרט עזב, וצ'רניאק קיבל את הניהול בפועל את המחלקה לכירורגיה באינזלשפיטל. בינואר 1993, לקראת גיוס בנו לצבא, החליט לחזור לארץ והתמנה למנהל מחלקה כירורגית א', בבית החולים וולפסון בחולון. תחת ניהולו המחלקה הכירורגית ובעקבותיה כל בית החולים העלו בשיעור ניכר את כמות החולים ואיכות הטיפול בהם. בפברואר 2008 התמנה למנהל היחידה לכירורגיה הפטוביליארית בבית החולים תל השומר.
אסיא מדיקל ורפואה פרטית
כרופא פרטי נחשב אחד מהכירורגים המובילים בישראל, וצוין מאז 2002 עד 2013 כל שנה ברשימת "הכי הטובים" בפרסומים של עיתון מעריב. בשנת 2003 הקים יחד עם ד"ר עמיר סולד ופרופסור מיכה רבאו את אסיא מדיקל, שותפות רפואית כירורגית ראשונה בישראל (group practice) במסגרתה עובדים עשרות רופאים מומחים מובילים ומנהלי מחלקות בתחומי הכירורגיה, רפואת שד, פרוקטולוגיה בריאטריה, אורולוגיה ועוד. פרופסור מיכה רבאו סיפר על הקמת השותפות:
פועלו האקדמי
ב-1971 פרסם את המאמר הראשון שלו כסטודנט לרפואה בהנחייתו של אביו, פרופסור פנחס צ'רניאק. ב-1975 זכה בפרס ראשון במסגרת תחרות של מכון ברוך למחקר רדיופארמקולוגי. ב-1983 מונה למרצה בכירורגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב. בעת שהותו בת השנה בלונדון פרסם 13 מאמרים אקדמיים שהיוו את הבסיס למינויו כמרצה בכיר ב-1987. בין השנים 1987 ל-1991 היה יו"ר הוועדה להכשרת פוסט דוקטורנטים בשיבא. ב-1990 קיבל ציון לשבח על מחקר אקדמי יוצא דופן מאגודת הרופאים האמריקאית. זכה לאורך השנים במספר רב של מענקי מחקר. בינואר 1991 (בגיל 43) מונה לפרופסור חבר קליני בכירורגיה. כאקדמאי ביצע פרסם עשרות מחקרים מאמרים שעסקו בנושאים מגוונים ופורצי דרך, כגון רפואה גרעינית, טיפולים מתקדמים בגידולים סרטניים, טיפול בגידולים סרטניים בכבד באמצעות גלי רדיו, דיאגנוסטיקה למקרים נדירים של הסתבכות גסטרקטומיה, שיטות חדשניות לטיפול בדימום בדרכי המרה וטכניקות כירורגיות חדשות. ערך ספרים, כתב פרקים בספרי רפואה, היה יו"ר וחבר באגודות מקצועיות והרצה בכנסים רבים בארץ וברחבי העולם. היה אחד מפורצי הדרך בעולם בתחום השתלת כבד מתורם חי והרבה לעסוק בטכנולוגיות כירורגיות חדשות לטיפול בסרטן כמו גלי רדיו וקריו, וייעץ לחברות הזנק רבות בתחום התרופות והמכשור הרפואי.
Turning Tables
Turning Tables הוא שיר של הזמרת וכותבת השירים הבריטית אדל. השיר נכתב על ידי אדל וראיין טדר לאלבומה השני של אדל, 21 ויצא ב-5 בנובמבר 2011 כסינגל החמישי מן האלבום. השיר הופק מוזיקלית על ידי ג'ים אביס. לחן השיר נכתב במפתח C מינור.
השיר הגיע למקום ה-63 במצעד הבילבורד הוט 100 ובמקום ה-60 במצעד הקנדה הוט 100. השיר בוצע בתוכנית הטלוויזיה האמריקאית, Glee, על ידי גווינת' פאלטרו.
מדינות ניגריה
מבחינה אדמיניסטרטיבית, ניגריה מחולקת ל-36 מדינות ואזור הבירה. כל מדינה מחולקת לנפות.
יורי ניקולין
יורי ניקולין (ברוסית: Юрий Никулин; 18 בדצמבר 1921 – 21 באוגוסט 1997 מוסקבה) היה ליצן קרקס ושחקן קולנוע סובייטי ורוסי. הוא היה בעל תואר אמן העם של ברית המועצות (1973), גיבור העמל הסוציאליסטי (1990), עוטר בשני עיטורי לנין (1980, 1990).
ביוגרפיה
יורי ניקולין נולד בעיירה במחוז סמולנסק למשפחת שחקני תיאטרון מקומי. בשנת 1925 המשפחה עברה למוסקבה. בשנת 1939 ניקולין גויס לצבא האדום. הוא שירת ביחידת נ"מ. ניקולין השתתף במלחמת החורף ובמלחמת העולם השנייה בקרבות בחזית לנינגרד. בשנת 1943 הוא נפצע ולאחר החלמה חזר לחזית. ניקולין השתחרר מהצבא בשנת 1946 בדרגת סמל.
לאחר סיום השרות הצבאי ניקולין ניסה להתקבל ל-VGIK אך ללא הצלחה. בסופו של דבר הוא התחיל ללמוד בבית הספר לליצנים ליד קרקס מוסקבה. לאחר סיום הלימודים הוא התחיל לעבוד ליד קרנדאש. במהלך עבודתו ניקולין הכיר שחקן-ליצן מיכאיל שויידין. בשנת 1950 דרכיהם של ניקולין וקרנדאש נפרדו והוא המשיך להופיע כליצן ביחד עם מיכאיל שוידין. ניקולין הופיע בקרקס עד לשנת 1981. כאשר הוא הפסיק להופיע הוא התמנה למנהל הקרקס של מוסקבה וכיהן בתפקיד זה עד מותו.
במקביל להופעות בקרקס כליצן, החל משנת 1957 ניקולין הצטלם בסרטי קולנוע. על תפקידים בקולנוע הוא זכה לפופולריות רבה.
בשנות ה-90 ניקולין החל להיות מנחה בתוכניות טלוויזיה, בעיקר תוכניות בידור.
ניקולין נפטר בשנת 1997 במהלך ניתוח לב והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
שחקן קולנוע
בגיל 36 ניקולין הצטלם בפעם הראשונה. בשנים הראשונות ניקולין שיחק תפקידים קומיים תוך ניצול יכולות שלמד בקרקס. בשנות ה-60 הוא הצטלם בסרטים של לאוניד גאידאי שזכו לפופולריות עצומה ברחבי ברית המועצות:
בנוסף לכך ניקולין הצטלם בסרטים בהם גילם תפקיד דרמטי:
בסך הכול ניקולין השתתף בכ-40 סרטים.
מוחמד כנו
מוחמד אבראהים כנו (בערבית: محمد إبراهيم كنو בתעתיק: מחמד אבראהים כנו; נולד ב-22 בספטמבר 1994 בח'ובאר שבערב הסעודית) הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אל-הילאל מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
קריירת מועדונים
כנו גדל במחלקת הנוער של אל-איתיפאק. הוא ערך 67 הופעות במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הסעודית וליגת המשנה הסעודית, בהן הבקיע 14 שערים.
ב-3 ביולי 2017 חתם כנו על חוזה לחמש עונות באל-הילאל מליגת העל הסעודית.
קריירה בינלאומית
כנו היה חלק מסגל נבחרת ערב הסעודית עד גיל 23 בטורניר גביע אסיה עד גיל 23 בשנת 2016.
הוא היה חלק מסגל נבחרת ערב הסעודית במונדיאל 2018, וערך הופעה אחת בטורניר.
נכלל בסגל נבחרת ערב הסעודית לטורניר מונדיאל 2022.
להק השתתפות ומסוקים
הלהק עוסק במדיניות הטיסה של מערך המסוקים. הלהק הוקם בראשית 1998, בעקבות מסקנות ועדת עברי שחקרה את נסיבות אסון המסוקים שאירע בשנת 1997. ראש הלהק הוא איש צוות אוויר וקצין ממערך המסוקים בדרגת תת-אלוף, והוא מכונה רלה"ם. ב-2014 שונה שם הלהק מלהק אוויר למסוקים ללהק השתתפות ומסוקים.
ללהק כפופה היחידה לשיתוף פעולה (יחשת"פ). יחשת"פ משמשת כמקשרת עיקרית בין זרוע האוויר לזרוע היבשה ואחראית על תחום ההשתתפות של חיל האוויר בלחימה היבשתית. יש לה נציגות בפיקודים, באוגדות ובחטיבות.