cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ון מאייר (מוזיקאי)
כתיבה
עם התפתחותן של הרשתות החברתיות באינטרנט, החל מאייר להיות פעיל בהן כשהוא מפעיל חמישה בלוגים במקביל: דף במייספייס, בלוג באתרו הרשמי, בלוג באתר Honeyee.com, דף בטאמבלר ובלוג תמונות באתר StunningNikon.com. הוא גם היה פעיל במיוחד בטוויטר, כשבניגוד למפורסמים רבים אחרים, הוא כתב את הפרסומים של עצמו, ושם הוא צבר כ-3.7 מיליון עוקבים. הפוסטים עסקו בעיקר בקריירה שלו, אך הם כללו גם בדיחות, קטעי וידאו, תמונות ותגובות להתייחסויות כלפיו בתקשורת. ב-23 בינואר הוא מחק את כל הפוסטים שלו מחשבון הטוויטר שהתפרסמו עד לאותו התאריך, וב-14 באוקטובר 2010, מחק כליל את חשבונו.
מאייר הוא אספן שעונים, תחביב אותו הוא מכנה "שפוי". האוסף, ששוויו מוערך לפי מאייר ב"עשרות מיליוני דולרים" כולל שעוני יוקרה של החברות IWC, פטק פיליפ ורולקס. כמו כן, הוא שימש כשופט בחבר השופטים של תחרות לעיצוב שעונים בז'נבה. כחלק מהתחביב, הוא כותב טור לאתר ההורולוגיה Hodinkee.
הופעות בתקשורת
ב-2004 אירח מאייר תוכנית חיה באורך של חצי שעה בערוץ VH1 שנקראה "לג'ון מאייר יש תוכנית טלוויזיה". סטיב ג'ובס הזמין את מאייר להופיע בנאומו המרכזי בכנס אפל של שנת 2004, כשהציג לראשונה את האפליקציה "GarageBand". מאייר הפך לאורח קבוע בכנס אפל השנתי, כולל בהכרזה על השקת האייפון בשנת 2007. מאייר השתתף לצידם של סלאש וכריסטופר גסט במסע התעמולה של חברת פולקסווגן בשנת 2007. כמו כן, מאייר החזיק ופרסם את הטלפונים של חברת בלאקברי.
מאייר מרבה להשתתף בתוכניות אירוח וטלוויזיה, ובעיקר בתוכנית של דייב שאפל, בתוכנית "Late Night" עם דייוויד לטרמן ובתוכנית "Late Night" עם קונאן או'בריאן, כולל בתוכניתה האחרונה. הוא כתב את שיר הפתיחה של אחת מתוכניות האירוח בערוצה של אופרה וינפרי. הוא הנחה שלוש תוכניות של ה-"The Late Late Show" בתחילת 2015, לאחר פרישתו של קרייג פרגוסון.
מאייר הופיע בתפקיד אורח בסרט האימה משנת 2014 - Zombeavers. בשנת 2015 הוא שיחק בתפקיד עצמו בסרטו של איתן כהן - נראה אותך אסיר.
כלי נגינה וציוד
הגיטרה המוכרת ביותר של מאייר היא ה-"Black1", אותה ייצר בשיתוף פעולה עם מעצב הגיטרות ג'ון קרוז לאחר סיבוב ההופעות של האלבום Heavier Things. ההשראה לבניית הגיטרה הגיעה מהגיטרות החשמליות של רורי גלאגר וסטיבי ריי וון. הגיטרה שעיצב הייתה בצבע שחור והיו לה משטח גירוד בצבע ירוק בהיר, פיקאפים אותם עיצב בעצמו וחיפויי מתכת ומפתחות כיוון מוזהבים. הגיטרה שימשה את מאייר לאורך רוב הקלטות האלבום Continuum. חברת פנדר הוציאה 83 גיטרות דומות לאלו שמאייר עיצב לעצמו, אשר נמכרו תוך 24 שעות מיציאתן. ב-2010 הודיעה החברה על ייצור 500 גיטרות נוספות לפי אותו דגם. ב-2014 הודיע מאייר שהוא מפסיק לעבוד עם חברת פנדר, ולכן כל הגיטרות כדוגמת ה-"Black1" ירדו מהייצור. ב-2015 מאייר הכריז על התחלת שיתוף פעולה עם חברת הגיטרות PRS, ובמרץ 2016 הם חשפו את הפרויקט המשותף שלהם, ה-"Super Eagle". הגיטרה יוצרה ב-100 עותקים, כל אחת במחיר של 10,000 דולר. בינואר 2017 הכריזו מאייר והחברה על השקתו של מגבר משותף בשם J-MOD שיצא ב-100 עותקים וביוני אותה השנה על התחלת הייצור של ה-"Super Eagle II" ב-120 עותקים.
בינואר 2018 הכריזה חברת הגיטרות מרטין על השקת גיטרה אקוסטית מדגם D-45 על שמו של מאייר, ב-45 עותקים, כל אחד במחיר של 14,999 דולרים. במרץ אותה השנה, חברת PRS השיקה את הדגם "Silver Sky" בארבעה צבעים. הגיטרה זכתה לשבחים רבים ויוצאי דופן במגזיני המוזיקה השונים.
מערכות יחסים
מאייר מעולם לא התחתן, אך היה בעבר במערכות יחסים רומנטיות עם ג'ניפר לאב יואיט, ג'סיקה סימפסון, מינקה קלי, ג'ניפר אניסטון, קייטי פרי. ו טיילור סוויפט.
פילנתרופיה
ב-2002 מאייר הקים את "קרן Back to You", ארגון ללא מטרות רווח שמתמקד בגיוס כספים בתחומי הבריאות, החינוך, האמנויות ופיתוח הכישרונות. הקרן מציעה למכירה פומבית פריטים מיוחדים של ג'ון מאייר כמו מפרטים לגיטרה, חולצות, כרטיסים להופעות ותקליטים חתומים. המכירות האלו היו ברובן מוצלחות, עם מכירה של מוצרים במחיר שהיה גבוה פי 17 מערכם המקורי.
ב-7 ביולי 2007 השתתף מאייר בהופעה של ארגון לייב ארת' להעלאת המודעות לנזקי ההתחממות הגלובלית.
לאורך הקריירה שלו, מאייר הופיע במופעי צדקה וגיוס כספים רבים. הוא הופיע פעמים רבות למען הקרן שהקים אלטון ג'ון להעלאת המודעות למחלת האיידס. בעקבות הטבח בווירג'יניה טק הוא הופיע ב-6 בספטמבר 2007 יחד עם דייב מת'יוס בנד, פיל וסאר ונאז באצטדיון האוניברסיטה, ובאותו החורף יחד עם רוב תומאס בבית חולים לילדים בניו יורק. ב-8 בדצמבר 2007 ארגן מאייר לראשונה מופע שנתי לגיוס כספים, אותו המשיך לקיים מדי שנה גם בשנים שלאחר מכן, וממנו הוזרמו כספים לארגוני צדקה בלוס אנג'לס שעוסקים בעיקר ברווחת ילדים, בחסרי בית ובפיתוח האומנויות. ביולי 2008 יצא אלבום ההופעה של מופע גיוס הכספים ונקרא Where the Light Is. מאייר השתתף באלבום Songs for Tibet: The Art of Peace - יוזמה של ידוענים אמריקאיים לתמיכה בעצמאותה של טיבט ובדלאי לאמה ה-14 טנזין גיאטסו. מאייר וקית אורבן עזרו לגייס בשנת 2011 כ-750 אלף דולר לטובת קרן טייגר וודס לשיפור רווחתם של ילדים בארצות הברית. בינואר 2013 מאייר וזק בראון עזרו לגייס כ-100 אלף דולר בבוזמן, מונטנה, לטובת שירותי הכבאות האמריקאים שנלחמו בשריפות במדינה ב-2012.
חשיפה תקשורתית
בתחילת 2010 מאייר השתתף בראיון מעורר מחלוקת למגזין פלייבוי, במהלכו התבטא בגסות כלפי נשים, במיוחד נשים שחורות, ואף השתמש במילה "nigger". בעקבות הראיון עלו האשמות שונות כלפיו בתקשורת על מיזוגניה, רברבנות וגזענות. הוא התנצל על השימוש במילה "nigger" בטוויטר באומרו "זה היה אנוכי מצדי לחשוב שאני יכול להשתמש באופן אינטלקטואלי... במילה שהיא כל כך טעונה רגשית". באותו הערב הוא גם התנצל בדמעות על הראיון בפני להקתו ומעריציו בהופעה בנאשוויל. בשנתיים הבאות, מאייר עזב את ניו יורק והתרחק מעדשת המצלמות. בריאיון לאלן דג'נרס בתוכנית הטלוויזיה שלה, הוא סיפר על התקופה הזו כי: "איבדתי את הראש שלי לתקופה ועשיתי שני ראיונות טיפשיים וזה די פקח לי את העיניים... זו הייתה התרסקות אלימה לתוך עולם המבוגרים. למשך שנתיים הייתי צריך להבין מה קרה, ואני שמח שבאמת הצלחתי להתרחק מאור הזרקורים".
דיסקוגרפיה
{{שני טורים|
מיני-אלבומים
}}
כף סאות'ארד
כף סאות'ארד (באנגלית: Cape Southard) היא לשון יבשה מכוסה קרח, בארץ וילקס שבאנטארקטיקה.
כף סאות'רד מהווה את הגבול הגאוגרפי המפריד בין חוף באנזארה לחוף סברינה.
גילוי ומיפוי לשון היבשה
לשון היבשה מופתה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית, במהלך מבצע קפיצה לגובה, בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1946–1947.
מקור השם
לשון היבשה נקראת על שמו של סמואל לואיס סאות'רד (Samuel Lewis Southard), שהיה מזכיר הצי בממשלתו של נשיא ארצות הברית ג'ון קווינסי אדמס. בעת שסאות'רד כהן כסנאטור מטעם מדינת ניו ג'רזי, סאות'רד היה פעיל אשר השפיע על ממשלת ארצות הברית לתמוך במשלחת חקר מדעית, וסייע לקבלת אישור הקונגרס של ארצות הברית, לשליחת משלחת החקר של ארצות הברית (שנערכה בין השנים 1838–1842), בפיקודו של לוטננט צ'ארלס וילקס.
לקריאה נוספת
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Including the Off-lying Islands South of Latitude 60°, P 277
• National Imagery and Mapping Agency 2002, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 168
פטנה
פטנה (בהינדי: पटना) היא עיר הבירה של מדינת ביהר בצפון-מזרח הודו, ואחת הערים המיושבות ברציפות העתיקות ביותר בעולם. פטנה המודרנית ממוקמת על הגדה המערבית של נהר הגנגס. אוכלוסיית העיר מונה כ-1.9 מיליון בני אדם, אורכה כ-25 ק"מ ורוחבה 9–10 ק"מ. היא מרוחקת כ-1,000 קילומטרים מבירת הודו דלהי, וכ-560 ק"מ מקולקטה.
העיר קדושה לבני הדת ההינדית, לבודהיסטים (גאוטמה בודהה עבר בעיר בשנת חייו האחרונה) ולסיקים. פטנה מהווה כיום את המרכז המסחרי, החינוכי והרפואי של מדינת ביהר, ומהווה תחנת דרכים חשובה לחוצים את הודו ממזרח למערב, וכן למבקשים להגיע יבשתית לנפאל. העיר התפרסמה בשל סוג האורז המשובח המיוצר בה, הקרוי על שמה, "אורז פטנה".
היסטוריה
ההיסטוריה של העיר מתחילה בסביבות שנת 490 לפנה"ס, אז הוקמה העיר בשם "פטאליפוטרה", שהייתה לבירתה של האימפריה המאורית ולאחת הערים החשובות ביותר בתת-היבשת ההודית. המלך אשוקה, אשר אימץ את הבודהיזם, פעל בסביבות שנת 273 לפנה"ס להחלפת מבני העץ של העיר במבני אבן. במשך השנים עבר השלטון בעיר בין הכוחות הכובשים השונים, והחל מהמאה ה-12 היא איבדה את מעמדה המרכזי. במאה ה-17 חזרה פטנה למעמד של עיר סחר בינלאומית חשובה, בעקבות פעילות הבריטים. במאבק לעצמאות הודו בשנות ה-40 של המאה ה-20 שיחקה פטנה תפקיד מרכזי, ולאחר הצלחתו ב-1947, היא הוכרזה כבירה הרשמית של מדינת ביהר.
תסמונת גולדנהר
תסמונת גולדֶנְהַר (באנגלית: Goldenhar Syndrome או Oculo-Auriculo-Vertebral [OAV] syndrome) היא פגם מולד נדיר, המאופיינת על ידי טווח הפגיעה המבנית באזור הפנים – לרוב בצד אחד עם מומים באפרכסת ובאוזן הפנימית, בעיניים, באף, בחך הרך, בשפה ובלסת התחתונה – וכן גידולי עור קטנים לאורך הלחיים בין האפרכסת לקצה הפה. התסמונת מקושרת גם למומים במבנה החוליות ולליקויים במבנה הלב.
שם התסמונת
התסמונת תועדה לראשונה בשנת 1952 על ידי מוריס גולדנהר.
הגורמים למחלה
הגורמים למחלה אינם ידועים, וברוב המקרים היא נחשבת לרב-סיבתית; לאחרונה היו עדויות לדפוסים משפחתיים. יש ראיות אנקדוטיות הדורשות-ביסוס הקושרות חשיפה מסוימת לרעלנים (כגון דיוקסין) במשך תקופת ההיריון ולפניה.
דרכי הטיפול
הטיפול הוא בדרך כלל כירורגי, על מנת לסייע לילד בהתפתחות ולתיקון המומים בפנים או בחוט השדרה, בהם השתלות עצם בלסת, תיקון החך/השפה, תיקון פגמים לבביים, ניתוחים בחוט השדרה, ניתוחים אסתטיים להורדת גידולי עור, ועזרי שמיעה המותקנים באוזן אחת או בשתי האוזניים. חלק מבעלי התסמונת יסתייעו, לכשיגדלו, בעזרי שמיעה או במשקפיים.
משה קאשטרו
ר' משה (בן צדיק) קאשטרו מחכמי ארץ ישראל וממנהיגי הקהילה היהודית בירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-16.
ביוגרפיה
אביו אברהם קאשטרו היה ממונה על המטבעה במצרים, נמלט ב-1524 ממצרים בשל אי-הסכמתו לשתף פעולה בעת המרד של אחמד פאשא בסולטן סולימאן הראשון, ואחרי דיכוי המרד חזר לתפקידו ולמעמד בכיר של גובה מיסים מביירות ועד מצרים. עבר עם משפחתו לארץ ישראל והם התיישבו בירושלים. שם היה מעורב בפרויקטים של בנייה ויש הסוברים שבכללם גם מעורבות במפעל בניית חומות ירושלים.
בגניזה הקהירית נמצאה איגרת ששלח ר' משה לאחד מפרנסי קהילת מצרים, אברהם אבן שאנג'י לטובת גיוס כספים לקהילת ירושלים. באגרת זו הוא מציין שהחכם המקובל ר' אברהם בן אליעזר הלוי שימש לו כאב חורג בצעירותו. אברהם דוד משער שהוא גדל אצלו עוד לפני גירוש ספרד ושייתכן שאף הצטרף אל נדודיו במסעו לארץ ישראל.
הרלב"ח מזכיר מעלותיו בכמה מקומות כגון:.
בזמנו התרחש חלק משמעותי מגלי עליות מגורשי ספרד ופורטוגל, דבר אשר השפיע על אופי היישוב היהודי בארץ ישראל.
המשיך להנהיג את הקהילה היהודית בירושלים גם לאחר מות רבו וראש הקהל הרלב"ח.
בשנת 1546 פקדה את הארץ ובכלל זה את ירושלים רעידת אדמה חזקה שגרמה להרס רב.
מבניו מפורסם רבי יעקב קאשטרו, המכונה מהריק"ש, שהיה מרבניה הנודעים של יהדות מצרים ויש דעות שרבי יעקב היה אחיו של רבי משה. כמו כן היה לו בן נוסף בשם רפאל שנהרג בצעירותו בדרכו למצרים.
ספיי קידס 2: אי החלומות האבודים
ספיי קידס 2: אי החלומות האבודים (באנגלית: Spy Kids 2: The Island of Lost Dreams) הוא סרט הרפתקאות אמריקני משנת 2002 בבימויו של רוברט רודריגז. זהו הסרט השני בסדרת סרטי ספיי קידס.
דוכסות סקסוניה-לאוונבורג
דוכסות סקסוניה-לאוונבורג (בגרמנית: Herzogtum Sachsen-Lauenburg, שנקראה Niedersachsen (סקסוניה התחתונה) בין המאות ה-14 וה-17), הייתה דוכסות שהתקיימה בין השנים 1296–1803 ושוב בין השנים 1814–1876 באזור הדרום-מזרחי הקיצוני של האזור כיום שלזוויג-הולשטיין. המרכז הטריטוריאלי שלה היה ברובע המודרני של הרצוגטום לאוונבורג ובמקור בירתה המכונה לאוונבורג על אלבה, אם כי בשנת 1619 עברה הבירה לראצבורג.
שטחים לשעבר שאינם חלק ממחוז לאוונבורג של היום
בנוסף לטריטוריות הליבה במחוז המודרני של לאוונבורג, לפעמים שטחים אחרים, בעיקר מדרום לנהר האלבה, השתייכו לדוכסות:
היסטוריה מוקדמת
בשנת 1203, ולדמר השני, מלך דנמרק כבש את האזור שכלל מאוחר יותר את סקסוניה-לאוונבורג, אך הוא חזר לאלברכט הראשון, דוכס סקסוניה בשנת 1227. בשנת 1260, בניו של אלברכט הראשון, אלברכט השני ויוהאן הראשון, ירשו את אביהם. בשנים 1269, 1272 ו-1282, האחים חילקו בהדרגה את סמכויות השלטון שלהם בתוך שלושת האזורים הסקסונים הטריטוריאליים שאינם קשורים לאורך נהר האלבה (אחד נקרא ארץ האדלן, אחר סביב לאוונבורג על אלבה והשלישי סביב ויטנברג על אלבה), ובכך הכינו חלוקה.
לאחר התפטרותו של יוהאן הראשון, שלט אלברכט השני עם אחייניו הקטינים אלברכט השלישי, אריך הראשון ויוהאן השני, שעד שנת 1296 חילקו את דוכסות סקסוניה, בכך שמסרו את סקסוניה-לאוונבורג עבור האחים, ואת סקסוניה-ויטנברג עבור דודם אלברכט השני. המסמך האחרון, המזכיר את האחים ודודם אלברכט השני כעמיתים דוכסים סקסונים מתוארך לשנת 1295. שטר מ-20 בספטמבר 1296, מזכיר את ה-Vierlande, Sadelbande (ארץ לאונבורג), ארץ ראצבורג, ארץ Darzing (לימים Amt Neuhaus), וארץ האדלן כטריטוריה נפרדת של האחים. עד 1303, שלושת האחים השולטים במשותף חילקו את סקסוניה-לאוונבורג לשלושה אזורים, אולם אלברכט השלישי מת כבר ב-1308, כך שהאחים שנותרו בחיים הקימו, לאחר יישור טריטוריאלי ב-1321, את הענף הבכיר של לאוונבורג, כאשר יוהאן השני שלט בסקסוניה-ברגדורף-מלן, שבירתו בברגדורף, והענף הצעיר של לאוונבורג, כאשר אריך הראשון שולט ב-סקסוניה-ראצבורג-לאוונבורג, יושב בלאוונבורג על אלבה. יוהאן השני, האח הבכור, ניהל את הפריבילגיה האלקטורלית עבור בית אסקניה של לאוונבורג, אשר התחרה על ידי בן דודם רודולף הראשון, דוכס סקסוניה-ויטנברג.
בשנת 1314, הסכסוך הסלים לבחירתם של שני מלכים גרמנים עוינים, פרידריך השלישי, דוכס אוסטריה ההבסבורגי, ובן דודו מבית ויטלסבאך לודוויג הרביעי, הבווארי. לודוויג קיבל חמישה מתוך שבעה הקולות, לרבות הארכיבישוף-הבוחר בולדווין מטריר, המלך-הבוחר הלגיטימי יוהאן, מלך בוהמיה, יוהאן השני, דוכס סקסוניה-לאוונבורג תוך שימוש בטענתו בתור הנסיך הבוחר הסקסוני, הארכיבישוף-הבוחר פטר ממיינץ, והנסיך הנבחר ולדמר מברנדנבורג.
פרידריך ההבסבורגי קיבל ארבעה מתוך שבעת הקולות באותן בחירות, כאשר המלך-הבוחר המודח הנריק, מלך בוהמיה נטל על עצמו את השלטון האלקטורלי באופן לא לגיטימי, הארכיבישוף-הבוחר היינריך השני מקלן, אחיו של לודוויג, הנסיך-הבוחר רודולף הראשון מנסיכות הבוחר מפפאלץ, ורודולף הראשון, דוכס סקסוניה-ויטנברג, כשהוא מתחרה בתחרות לכוח הנסיך הסקסוני. עם זאת, רק לודוויג הבווארי הוכתר לבסוף כקיסר האימפריה הרומית הקדושה. בולת הזהב של 1356, לעומת זאת, הגדירה סופית את הדוכסים של סקסוניה-ויטנברג כאלקטורים.
בשנת 1370, יורשו הרביעי של יוהאן השני, אריך השלישי, דוכס סקסוניה-ברגדורף-מלן, משכן את ה-Herrschaft של Bergedorf, ה-Vierlande, חצי מהיער הסקסוני וה-Geesthacht לליבק בתמורה לזיכוי של 16,262.5 מארק ליבק. רכישה זו כללה חלק גדול מנתיב הסחר בין המבורג לליבק, ובכך סיפקה מעבר בטוח למשא בין הערים. אריך השלישי שמר רק על תוארו.
העיר ליבק ואריך השלישי קבעו כי לאחר מותו, ליבק תהיה זכאית להשתלט על השטחים הממושכנים עד שיורשיו יחזירו את האשראי ובמקביל יממשו את הרכישה מחדש של מלן (שנחתמה בחוזה ב-1359), בסך הכל בסכום עצום של 26,000 מארק ליבק.
בשנת 1401, אריך השלישי מת ללא יורשים. הענף הבכיר של לאוונבורג נכחד אפוא בקו הגברי ואת אריך השלישי ירש בן דודו השני אריך הרביעי, דוכס סקסוניה-ראצבורג-לאוונבורג מהענף הצעיר. באותה שנה, אריך הרביעי, שנתמך על ידי בניו אריך (לימים שלט כאריך החמישי) ויוהאן, כבש בכוח את האזורים המשוכנים מבלי לבצע כל החזר, לפני שליבק הצליחה להשתלט עליהם. בשנת 1420, אריך החמישי תקף את פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג וליבק שהייתה בעלת ברית של המבורג בתמיכה בברנדנבורג. צבאות שתי הערים פתחו חזית שנייה וכבשו את ברגדורף, את טירת רייפנבורג ואת תחנת האגרה של נהר אסלינגן (המעבורת של היום זולנספיקר). זה אילץ את אריך החמישי להסכים עם הבורגומסטר של המבורג היין הוייר והבורגומסטר יורדן פלסקוב מליבק להסכם פרלברג ב-23 באוגוסט 1420, שקבע כי כל האזורים הממושכנים, שאריך הרביעי, אריך החמישי ויוהאן הרביעי כבשו באלימות ב-1401, היו אמורים להיות מועברים באופן בלתי הפיך לערים המבורג וליבק, והפכו לשלטון המשותף שלהם בברגדורף (Beiderstädtischer Besitz).
מהמאה ה-14 סקסוניה-לאוונבורג כינתה את עצמה "סקסוניה התחתונה". עם זאת, הכינוי "סקסוניה" ככינוי לאזור הכולל את דוכסות סקסוניה הישנה יותר בגבולותיה לפני 1180 עדיין היה בתוקף. לכן, כאשר האימפריה הרומית הקדושה הקימה את החוגים הקיסריים בשנת 1500 כמחוזות גביית מיסים וגיוס לצבא, המעגל הכולל את סקסוניה-לאוונבורג וכל שכנותיה הפך לכינוי החוג הסקסוני, בעוד שנסיכות הבוחר והדוכסויות הסקסוניות כונו המעגל הסכסוני העליון. שמה של סקסוניה התחתונה הפך למקובל יותר והחוג הסקסוני שונה מאוחר יותר לחוג הסקסוני התחתון. בשנת 1659, הדוכס יוליוס היינריך קבע בהנחיה הכללית שלו (הנחיות לממשלתו) "להעריך גם את היערות כלב ליבה ומשכנה [של הכנסות] של נסיכות סקסוניה התחתונה".
אחרי הרפורמציה
אנשי האדלן, המיוצגים על ידי אחוזות הממלכה שלהם, אימצו את הרפורמציה הלותרנית ב-1525 והדוכס מגנוס הראשון אישר את מסדר הכנסייה הלותרנית של האדלן ב-1526, והקים את הגוף הכנסייתי הנפרד של האדלן שהיה קיים עד 1885. מגנוס לא קידם את הפצת הלותרניזם בשאר הדוכסות שלו. מטיפים לותרנים, ככל הנראה מנסיכות לינבורג הסמוכה לדרום (לותרנית מאז 1529), ערכו את ההטפות הלותרניות הראשונות; בכניסה הצפונית של כנסיית סנט מריה מגדלנה בלאוונבורג על אלבה, נזכרת אחת לקראת ערב סנט יוהאן בשנת 1531. בשתיקה, הקהילות מינו מטיפים לותרנים כך שהביקורים של 1564 ו-1566, שנקבעו על ידי פרנץ הראשון, בנו של מגנוס הראשון, ביוזמת ה-Ritterschaft und Landschaft, ראו מטיפים לותרנים בקהילות רבות. בשנת 1566 מינה פרנץ הראשון את המפקח פרנציסקוס בארינגיוס כמנהיג הרוחני הראשון של הכנסייה בדוכסות, לא כולל האדלן.
בשנת 1573, פרנץ הראשון הדיח את מגנוס ועלה לכס המלכות בעוד מגנוס ברח לשוודיה. בשנה שלאחר מכן, מגנוס שכר חיילים כדי להשתלט מחדש על סקסוניה-לאוונבורג בכוח. פרנץ השני, מפקד צבאי מנוסה בשירות הקיסרי, ואדולף, דוכס הולשטיין-גוטורפ, אז קולונל החוג הסקסוני התחתון, עזרו לפרנץ הראשון להביס את מגנוס. בתמורה העבירה סקסוניה-לאוונבורג את בית הדין של שטיינהורסט לגוטורפ ב-1575. פרנץ השני שוב עזר לאביו לעכב את הניסיון הצבאי השני של מגנוס להפיל את אביו ב-1578. פרנץ הראשון הפך אז את פרנץ השני לסגן שלו השולט למעשה בדוכסות. זמן קצר לפני מותו ב-1581 (ואחרי התייעצויות עם בנו הנסיך-ארכיבישוף היינריך מברמן והקיסר רודולף השני, אך ללא קשר עם בניו האחרים מגנוס ומוריץ), עשה פרנץ הראשון את בנו השלישי, פרנץ השני, שאותו הוא החשיב למסוגל ביותר, ליורשו הבלעדי, והפר את כללי העדפת הבן הבכור. בכך ניתקו היחסים הקשים ממילא עם אחוזות הדוכסות, שנלחמו בנוהג הדוכסי של גידול חובות.
הביקור הכללי בכנסייה של 1581, בהנחיית פרנץ השני, הראה תוצאות גרועות באשר לידע, לתרגול ולהתנהגות של כמרים רבים. ברינגיוס היה אחראי לתלונות אלו והוחלף על ידי גרהרד סגיטריוס בשנת 1582. לבסוף בשנת 1585, לאחר התייעצויות עם אחיו הנסיך-ארכיבישוף היינריך, קבע פרנץ השני חוקה (Niedersächsische Kirchenordnung; מסדר הכנסייה הסקסונית התחתונה), שחיבר המפקח של ליבק אנדריאס פושניוס האב, עבור הכנסייה הלותרנית של סקסוניה-לאוונבורג. היא היוותה את הכנסייה הממלכתית הלותרנית של סקסה-לאוונבורג, עם מפקח כללי (נכון ל-1592) וקונסיסטוריה שישבו בעיר לאוונבורג, שהתמזגה לזו של שלזוויג-הולשטיין ב-1877. ניסיונותיו של פרנץ השני ב-1585 וב-1586 למזג את גוף הכנסייה הלותרנית של האדלן עם זה שבשאר הדוכסות נדחו פה אחד על ידי אנשי הדת והאחוזות של האדלן.
אולם הפרת הבכורה נתנה עילה לאצולה להכריז על הדוכס פרנץ השני כלא לגיטימי. זה אילץ אותו לנהל משא ומתן, שהסתיים ב-16 בדצמבר 1585 עם המעשה החוקתי של "האיחוד הנצחי" של נציגי האצולה של סקסוניה-לאוונבורג (Ritterschaft, כלומר אבירות) ונתינים אחרים (Landschaft), בעיקר מהערים לאוונבורג על האלבה וראצבורג, שהיוו את עיקר אצולת הדוכסות (Ritterschaft und Landschaft), בראשותו של ה-Land Marshall, משרד תורשתי המוחזק על ידי משפחת פון בילוב. פרנץ השני קיבל את הקמתם כמוסד קבוע בעל אמירה מכרעת בענייני הממשלה. בתמורה, Ritterschaft und Landschaft קיבלו את פרנץ השני כלגיטימי, והעניק לו מחווה לדוכס ב-1586.
היחסים בין ריטר-אנד-לנדשאפט לדוכס השתפרו מאז שפרנץ השני פדה את המשכונים הדוכסיים בכסף שהרוויח כמפקד אימפריאלי. לאחר שריפת טירת המגורים בלאוונבורג על אלבה (הוקמה בשנים 1180–1182 על ידי הדוכס ברנהרד הראשון) ב-1616, העביר פרנץ השני את הבירה לנויהאוז על אלבה. בשנת 1619, הדוכס אוגוסט העביר את בירת סקסוניה-לאוונבורג מנויהאוז שעל אלבה לראצבורג, שם היא נשארה מאז. במהלך מלחמת שלושים השנים (1618–1648), אוגוסט תמיד נשאר נייטרלי, עם זאת, אירוח ומזון של חיילים זרים שצעדו דרך היוו נטל כבד על נתיני הדוכסות. את אוגוסט ירש אחיו למחצה הבכור יוליוס היינריך ב-1656. הוא המיר את דתו מלותרניות לקתוליות בציפייה להתמנות לנסיך-הבישוף של אוסנבריק ב-1615, אך הבטיח להשאיר את הכנסייה הממלכתית הלותרנית ואת מסדר הכנסייה של סקסוניה התחתונה ללא פגע.
הוא אישר את ההרשאות הקיימות של האצולה ושל ה-Ritterschaft und Landschaft. בשנת 1658 הוא אסר על הווסלים שלו לשעבד נדל"ן, ובכך נלחם בשילוב אחוזות בסקסוניה-לאוונבורג בכלכלות המוניטריות של ערי ההנזה השכנות החזקות מבחינה כלכלית, המבורג וליבק. הוא נכנס עם שתי ערי המדינה לסכסוכי גבול באחוזות שהיו בתהליך של התחמקות משליטת סקסוניה-לאוונבורג לסמכותן של ערי המדינה.
ירושה במחלוקת
עם מותו של הדוכס יוליוס פרנץ, בנו של יוליוס היינריך, נכחד קו לאוונבורג של בית אסקניה בענף הגברי. עם זאת, ירושה נשית הייתה אפשרית על פי החוקים הסקסוניים-לאוונבורגיים. שתיים שנותרו בחיים מתוך שלוש בנותיו של יוליוס פרנץ, אנה מריה פרנציסקה מסקסוניה-לאוונבורג וזיבילה אוגוסטה מסקסוניה-לאוונבורג נלחמו על ירושתה של הראשונה, האחות הגדולה. חולשתם נוצלה לרעה על ידי גאורג וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג מהנסיכות השכנה בראונשווייג-לינבורג, שפלש עם חייליו לסקסוניה-לאוונבורג, ובכך בלם את עלייתה של היורשת החוקית לכס הדוכסית אנה מריה.
לפחות שמונה מונרכיות שתבעו את הירושה, וכתוצאה מכך סכסוך שכלל עוד את הדוכסויות השכנות של מקלנבורג-שוורין ושל הולשטיין הדנית, כמו גם חמש הנסיכויות של אנהלט, שנשלטו על ידי בית אסקניה, וסקסוניה אשר ירשה את האסקנים הסקסונים-ויטנברגים בשנת 1422, שוודיה וברנדנבורג. צלה והולשטיין הדנית היו מעורבים צבאית, בעקבות הברית שחתמו ב-9 באוקטובר 1693 (המבורגר ורגליך), שצלה (שכבר החזיקה דה פקטו ברוב חלקי סקסוניה-לאוונבורג) תשמור על הדוכסות, בעוד שהמבצר בראצבורג שבוצר תחת שלטון צלה וכוון נגד הולשטיין, ייהרס. בתמורה, הולשטיין הדנית, שפלשה לראצבורג והרסה את המצודה, תסיג את חייליה.
גאורג וילהלם פיצה את יוהאן גאורג השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה, על תביעתו בסכום כסף נכבד, שכן אבותיהם של שני הנסיכים הללו כרתו הסכמי ירושה הדדיים עם הדוכסים לשעבר של סקסוניה-לאוונבורג. ה-Ritterschaft und Landschaft נשבעו אמונים לגאורג וילהלם כדוכס שלהם. ב-15 בספטמבר 1702 אישר גאורג וילהלם את החוקה, החוקים והגופים המחוקקים הקיימים של סקסוניה-לאוונבורג. ב-17 במאי 1705 הועבר המפקח הלותרני מלאוונבורג לראצבורג ושולבה עם הפסטורה של כנסיית פטרוס הקדוש. כאשר נפטר ב-28 באוגוסט באותה שנה, עברה סקסוניה-לאוונבורג לאחיינו, גאורג הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מהנובר, לאחר מכן מלך בריטניה הגדולה כג'ורג' הראשון. הכנסייה הלותרנית הסקסונית התחתונה שמרה על סדר הכנסייה שלה עם הקונסיסטוריה והמפקח הכללי Severin Walter Slüter (1646–1697) בלאוונבורג, לאחר מכן היו ממלאי תפקידים מכהנים שזכו לתואר שוב המפקח בלבד.
סקסוניה-לאוונבורג (למעט האדלן) עברה לבית ולף ולענף הצעיר שלו בית הנובר, בעוד היורשים החוקיים, אנה מריה פרנציסקה מסקסוניה-לאוונבורג וזיבילה אוגוסטה מסקסוניה-לאוונבורג, שמעולם לא ויתרו על תביעתן, נושלו ויצאו לגלות בפלוסקוביץ הבוהמית. הקיסר ליאופולד הראשון דחה את ירושתה של צלה ובכך שמר את האדלן, שלא הייתה בהישג ידה של צלה, תחת משמורתו. בנו, הקיסר קרל השישי, מסר כפייף לג'ורג' השני אוגוסטוס את סקסוניה-לאוונבורג, ולבסוף נתן לו לגיטימציה להשתלטות דה פקטו של סבו ב-1689 וב-1693. ב-27 באוגוסט 1729, הוא אישר את החוקה הקיימת של סקסוניה-לאוונבורג, את החוקים ואת ה-Ritterschaft und Landschaft. ב-5 באפריל 1757 קבעה ה-Niedersächsische Landschulordnung את לימודי החובה בבית הספר של כל הילדים בסקסוניה-לאוונבורג. ג'ורג' השלישי עלה ב-1760 ואישר את כל החוקים, החוקה וה-Ritterschaft und Landschaft של Saxe-Lauenburg על ידי צו שהוצא בארמון סנט ג'יימס ב-21 בינואר 1765. בשנת 1794 תרם ג'ורג' השלישי תגמולים שנתיים למיטב המורים בסקסוניה-לאוונבורג.
עידן נפוליאון
הדוכסות נכבשה על ידי כוחות צרפתים מ-1803 עד 1805, לאחר מכן עזבו כוחות הכיבוש הצרפתיים במערכה נגד אוסטריה. כוחות הקואליציה הבריטית, השוודית והרוסית כבשו את סקסוניה-לאוונבורג בסתיו 1805 בתחילת מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית (1805–1806). בדצמבר, הקיסרות הראשונה ויתרה על סקסוניה-לאוונבורג, שבה כבר לא החזיקה, לממלכת פרוסיה, שכבשה אותה בתחילת 1806.
לאחר נפוליאון
לאחר מלחמות נפוליאון, סקסוניה-לאוונבורג שוחזרה כדומיניום של הנובר בשנת 1813. קונגרס וינה הקים את סקסוניה-לאוונבורג כמדינה חברה בקונפדרציה הגרמנית. בשנת 1814 ממלכת הנובר החליפה את סקסוניה-לאוונבורג בעד פריזיה המזרחית הפרוסית. ב-7 ביוני 1815, לאחר 14 חודשים תחת שלטונה, העניקה פרוסיה את סקסוניה-לאוונבורג לשוודיה, וקיבלה את פומרניה השוודית לשעבר בתמורה, עם זאת, שילמה בנוסף 2.6 מיליון טאלרים לדנמרק, כדי לפצות את דנמרק על אובדנה של נורווגיה. דנמרק זכתה בשטח הדוכסי הזה מצפון לאלבה, שנשלט כעת באיחוד אישי על ידי בית אולדנבורג הדני, משוודיה, ובכך פיצה שוב את התביעות הדניות לפומרניה השוודית. ב-6 בדצמבר 1815 הוציא פרדריק השישי, מלך דנמרק את חוק ההגבלה שלו (Versicherungsacte) המאשר את החוקים הנתונים, את החוקה ואת ה-Ritterschaft und-Landschaft של Saxe-Lauenburg. ב-1816 השתלט הממשל שלו על הדוכסות.
במהלך מלחמת שלזוויג הראשונה (1848–1851), מנע ה-Ritterschaft und-Landschaft כיבוש פרוסי על ידי בקשת חיילים מהנובר ככוחות כיבוש לשמירה על שלום מטעם הקונפדרציה הגרמנית. בשנת 1851 הוחזר פרדריק השביעי, מלך דנמרק כדוכס סקסוניה-לאוונבורג. כוחות פרוסים ואוסטריים פלשו לדוכסות במהלך מלחמת שלזוויג השנייה. על פי הסכם וינה (1864), כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק התפטר מתפקיד הדוכס ומסר את הדוכסות לפרוסיה ואוסטריה. לאחר שקיבלה פיצוי כספי של 300,000 פאונד, ויתרה אוסטריה על תביעתה כלפי סקסוניה-לאוונבורג על ידי אמנת גאשטיין באוגוסט 1865. ה-Ritterschaft und Landschaft הציע אז את כס הדוכס לווילהלם הראשון, מלך פרוסיה. בספטמבר של אותה שנה, הוא קיבל ושלט בדוכסות באיחוד אישי. וילהלם מינה את נשיא פרוסיה, אוטו פון ביסמרק, לשר לענייני סקסוניה-לאוונבורג. ב-1866 הצטרפה סקסוניה-לאוונבורג לקונפדרציה הצפון-גרמנית. עם זאת, הקולות שלה בבונדסראט נספרו יחד עם אלה של פרוסיה.
בשנת 1871, סקסוניה-לאוונבורג הייתה אחת המדינות שהרכיבו את גרמניה המאוחדת. עם זאת, ב-1876 החליטו הממשלה הדוכסית וה-Ritterschaft und Landschaft לפזר את הדוכסות עם תוקף ב-1 ביולי 1876. השטח שלה שולב בפרובינציית שלזוויג-הולשטיין כמחוז הרצוגטום לאוונבורג, כלומר דוכסות לאוונבורג.
בית אסקניה (1296–1689)
ספירת הדוכסים כוללת את הדוכסים האסקנים הקודמים ברנרד הראשון, בנו אלברט הראשון, ובניו ששלטו במשותף יוהאן הראשון ואלברט השני, כולם שלטו בדוכסות הסקסית לפני חלוקתה לסקסוניה-לאונובורג וסקסוניה-ויטנברג.
בשנת 1303 חילקו האחים את הירושה ביניהם, אולם רק לשני אחים היו יורשים שיצרו את ענפי ברגדורף-מלן וראצבורג-לאוונבורג.
ענף ברגדורף-מלן
בתחילה נקרא סקסוניה-מלן, עם זאת, השם שונה בעקבות פריסה טריטוריאלית מחדש הכוללת חלקים מחלקו של אלברכט השלישי ב-1321.
בשנת 1401 נכחד הענף המבוגר ולאוונבורג הצטרפה מחדש לקו רצבורג-לאוונבורג.
קו רצבורג-לאוונבורג
בתחילה נקרא סקסוניה-ברגדורף-לאוונבורג, עם זאת השם שונה לאחר פריסה טריטוריאלית מחדש לאחר שירש את חלקו של אלברכט השלישי.
בשנת 1401, הענף הצעיר ירש את לאוונבורג וחפצים אחרים של הענף המבוגר ברגדורף-מלן שנכחד.
בית ולף (1689–1803)
במשך 113 שנים נשלטה הדוכסות על ידי בני בית ולף. עם זאת, רק ב-1728 הקיסר קרל השישי אישר לג'ורג' השני אוגוסטוס את השליטה בסקסוניה-לאוונבורג, ולבסוף נתן לגיטימציה לוולפים כדוכסים.
בית אולדנבורג (1815–1864)
במשך כמעט חמישים שנה, משנת 1815, הייתה סקסוניה-לאוונבורג בתוך הקונפדרציה הגרמנית, ובאוניה פרסונלית עם ממלכת דנמרק:
בית הוהנצולרן (1865–1876)
במשך 12 שנים נשלטה סקסוניה-לאוונבורג באוניה פרסונלית עם פרוסיה, במסגרת הקונפדרציה הצפון-גרמנית (1867–1871). בשנת 1871 הפכה סקסוניה-לאוונבורג למדינה המרכיבה את הקיסרות הגרמנית.
סולט (סרט)
סולט (באנגלית: Salt) הוא סרט מתח אמריקאי משנת 2010, שביים פיליפ נויס, בכיכובם של אנג'לינה ג'ולי, לייב שרייבר וצ'ואיטל אג'יופור. הסרט זכה לביקורות מעורבות והיה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית עריכת הסאונד הטובה ביותר.
הסרט יצא לאקרנים ב-19 ביולי 2010 בארצות הברית. בישראל יצא הסרט ב-29 ביולי 2010.
עלילה
הסרט נפתח בסצנת עסקת חילופי שבויים, בה משוחררת סוכנת ה-CIA אוולין סולט (אנג'לינה ג'ולי) מהכלא הצפון קוריאני. העסקה התרחשה הודות למאמציו של חברה מייק, ארכנולוג גרמני.
שנתיים מאוחר יותר, השניים נשואים, וסולט עובדת במשרדי ה-CIA, לצד עמיתיה וינטר (לייב שרייבר) ופיבודי (צ'ואיטל אג'יופור). למשרדים מגיע עריק רוסי בשם אורלוב, ובחקירתו הוא מספר לסולט על "יום X", מבצע שאורגן על ידי רב-מרגלים רוסי בזמן המלחמה הקרה, ושנועד להביא להרס ארצות הברית. העריק טוען כי לצורך השלמת מטרה זו, המדינה הסובייטית אימצה ואימנה במהלך שנות ה-70 קבוצת ילדים, שהפכו לקבוצת עילית של סוכנים סובייטים דוברי אנגלית; אלו הסתננו למוקדי הכוח בארצות הברית, וכיום הם סוכנים רדומים שמחכים לפקודה לפעול ב"יום X". בתום הסיפור מזהיר העריק כי במהלך הלווייתו של סגן נשיא ארצות הברית, הצפויה באותו שבוע, יירצח נשיא רוסיה על ידי מרגלת רוסיה סמויה "KA-12", ששמה האמיתי הוא צ'אנקוב, והוא חושף להפתעת כולם כי שם הכיסוי שלה הוא אוולין סולט. אורלוב אימן אותה בתור ילדה במנזר רוסי נטוש יחד עם עשרות בנים ובנות נוספים לצורך מבצע "יום X". סולט נחטפה מהוריה, אלוף ההיאבקות של ברית המועצות ואלופת השחמט של ברית המועצות, שכן אורלוב חשב שלילדה יהיה פוטנציאל רב מבחינה גופנית ומנטלית.
עמיתיה של סולט מנסים לברר את החשדות שעלו כלפיה, ומבקשים להכניסה למעצר זמני. סולט חוששת לביטחונו של בעלה ומנסה ליצור קשר טלפוני איתו, אך הוא לא עונה. אורלוב נמלט בינתיים מחדר החקירות, וגם היא מצליחה להימלט מהמעצר, חוזרת לביתה כדי לחפש את בעלה, ומגלה סימנים לכך שנחטף. היא לוקחת תיק עם ציוד, נשק וצנצנת ובה אחד העכבישים של בעלה, ומצליחה להימלט ממצוד ה-CIA אחריה. לאחר מכן סולט נוסעת באוטובוס לכנסייה בניו יורק בה מתקיימת הלוויית סגן הנשיא, ומצליחה להפיל את רצפת הכנסייה תחת רגלי הנשיא הרוסי במהלך נאום ההספד שהוא נושא, ולירות בו. פיבודי מגיע לזירה, אך היא לא יורה בו. היא מובלת למעצר משטרתי אך בורחת.
בסדרה של פלאשבקים נחשף עברה של סולט: המדינה אימצה אותה כילדה ואורלוב אימן אותה לצד עשרות ילדים נוספים, להיות סוכנת כפולה בארצות הברית ולחכות לפקודתו. לאחר בריחתה ממעצר היא פוגשת בשנית את אורלוב, שמברך אותה על חיסול הנשיא, אך מביע ביקורת על כך שנישאה למייק, שלא כחלק מהתוכנית. הוא מעמיד אותה במבחן נאמנות כשהוא מורה לסוכן אחר להרוג את מייק לנגד עיניה. נדמה כי סולט מושפעת מכך אך היא אינה מגיבה, ואורלוב מרוצה מכך. הוא חושף בפניה את החלק השני של "יום X", שמטרתו היא להשיג שליטה על הנשק הגרעיני של ארצות הברית ולרצוח את הנשיא. לאחר שחשף את התוכנית ועדכן אותה בדבר תפקידה החדש סולט נוקמת את רצח בעלה. היא משספת את גרונו של אורלוב בעזרת בקבוק משקה חריף שבור ומחסלת את יתר הסוכנים הכפולים של אורלוב באמצעות רימונים ואקדחים.
סולט ממשיכה בתוכנית של אורלוב, פוגשת בסוכן KA סמוי נוסף שמכהן כקצין נאט"ו, ושניהם מצליחים להיכנס לבית הלבן. הקצין מבצע פיגוע התאבדות, במטרה לגרום לנשיא וקומץ מאנשיו להגיע במהירות לבונקר התחתון בבית הלבן, שם הנשיא גם מאשר קודי אבטחה של הנשק הגרעיני של ארצות הברית ובכך מקבל לידיו את השליטה הבלעדית בנשק. סולט מזוהה וסוכני האבטחה מתרכזים במרדף אחריה בבית הלבן. בינתיים וינטר הורג בתוך הבונקר את כל אנשי הנשיא, וחושף בפני סולט המגיעה למקום כי גם הוא מרגל רוסי שאומן על ידי אורלוב, וכן כי הוא עמד מאחורי הפללתה. וינטר משתמש בטביעת ידו של נשיא ארצות הברית מחוסר ההכרה, ומצליח להשיג שליטה על הטילים הגרעיניים של ארצות הברית. סולט מצליחה לעצור אותו רגע לפני שהוא משגר את הטילים לכיוון טהראן ומכה, פעולה שנועדה לעורר את זעמן של מדינות ערב על ארצות הברית.
כוחות אבטחה מגיעים למקום ווינטר, שהכיסוי שלו טרם נחשף, ממשיך בטיעונו כי סולט היא המרגלת שחדרה לבונקר. סולט נכבלת בשלשלאות ומובלת למעצר, אך מצליחה לחנוק את וינטר למוות באמצעות אזיקיה. לבסוף, כשהיא במסוק בדרך לכלא, פיבודי יושב מולה, מקשיב לצד שלה בסיפור, והיא מבקשת כי יאפשר לה להימלט כדי שתוכל להמשיך ולחסל את אנשיו של אורלוב כפי שחיסלה אותו. במקביל מקבל פיבודי עדכון בטלפון הסלולרי על כך שנמצאו טביעות אצבעות של סולט על הרפסודה ששימשה את אנשי אורלוב ובה מצאו כולם את מותם בידיה. הוא מאפשר לה להימלט מהמסוק למרות חששותיו, והיא קופצת לנהר הפוטומק ובורחת אל תוך היער הסמוך.
הפקה
הבמאים המקוריים, טרי ג'ורג' ופיטר ברג, פרשו מהפרויקט. שנה לאחר מכן פיליפ נויס נבחר לביים את הסרט. התפקיד הראשי בתסריט המקורי נועד תחילה לגבר, תחת השם אדווין א. סולט, וטום קרוז נבחר לגלם אותו; אך בשל התחייבויות קודמות (עבודה על הסרט כמו יום ולילה), וכן בשל חששו שהדמות דומה מדי לדמות שהוא מגלם בסרטי משימה בלתי אפשרית, הוא נאלץ לוותר על התפקיד. לבסוף קיבלה את התפקיד אנג'לינה ג'ולי, שבעבר הביעה את רצונה לשחק בתפקיד ראשי כמרגלת בסרט ריגול. שם הדמות הראשית שונה לשם הנשי אוולין סולט, והתסריט שונה בהתאם.
לאחר הצלחתו של הסרט, נויס הביע רצון לביים סרט המשך.
ביקורות והכנסות
הסרט זכה לביקורות מעורבות ממבקרי הקולנוע. האתר Rotten Tomatoes המרכז ביקורות קולנוע, העניק לסרט דירוג של 61%. בעיתון "The Hollywood Reporter" נכתב כי למרות שהסרט גרוע, הוא טוב יותר מסרטים רבים בז'אנר שלו; ב-"Chicago Sun-Times" נכתב שמדובר בסרט פעולה מעולה.
הסרט היה מועמד לפרסי האוסקר בקטגוריית עריכת הסאונד הטובה ביותר. בנוסף היה מועמד לשני פרסי סאטלייט, של אקדמיית העיתונאים הבינלאומית.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-23 ביוני 2010. בסוף השבוע הראשון להקרנתו גרף הסרט הכנסות של 46 מיליון דולר ודורג כסרט השני המכניס ביותר בשבוע, אחרי הסרט "ההתחלה". בתום השבוע השני הסרט גרף כ-19.5 מיליון דולר ומוקם במקום שלישי בשבוע זה. נכון לינואר 2011 הסרט הכניס כ-118,311,368 מיליון דולר בארצות הברית וכ-175,190,850 מיליון דולר בחו"ל.
קואליציה (תורת המשחקים)
בתורת המשחקים, קואליציה היא תת-קבוצה של קבוצת השחקנים במשחק. המונח שימושי בבעיות שונות במשחקים שיתופיים, כמו בתחום של משחקים בצורה קואליציונית שבו ערך זה יעסוק, בבעיות בחירה חברתית, שבהן על קבוצת שחקנים (בוחרים) להכריע או לבחור באחת מבין מספר אפשרויות או מועמדים, ולעיתים גם בתחום של משחקים בצורה אסטרטגית.
משחק בצורה קואליציונית עם תשלומי צד
זה הוא משחק שיתופי המוגדר על ידי הזוג כך שמתקיים:
קואליציה
קואליציה \! S של \! N היא כל תת-קבוצה אפשרית של הקבוצה \! N. \! v(S) הוא שווי הקואליציה \! S. זהו הסכום ביחידות כסף שירוויחו ביחד חברי \! S אם יחליטו להתאגד כקבוצה \! S. כמות הכסף שחברי \! S מקבלים לא תלויה בהתנהגותם של השחקנים שלא שייכים לקבוצה \! S.
בית הדין הבינלאומי לבוררות
בית הדין הבינלאומי לבוררות (באנגלית:  International Court of Arbitration, ראשי תיבות: ICC)' הוא מוסד ליישוב סכסוכים מסחריים בינלאומיים. בית הדין פועל בחסות לשכת המסחר הבינלאומית, ומורכב מיותר מ-100 בוררים מכ-90 מדינות.
בניגוד למה שמרמז שמו, ה-ICC אינו מוציא פסקי דין פורמליים. תחת זאת, הוא מספקת "פיקוח שיפוטי על הליכי בוררות".
שפות העבודה הרשמיות של בית הדין הן אנגלית וצרפתית. עם זאת, ניתן לנהל תיקים בכל שפה. המטה של ה-ICC נמצא בפריז, צרפת.
נכון ל-9 בינואר 2020, בית הדין רשם מאז הקמתו 25,000 תיקים. הוא ברר מספר שיא של מקרים שנרשמו בשנת 2019, אינדיקציה למאמצי ה-ICC להרחיב את שירותיו בשנים האחרונות.
רקע כללי
בית הדין נוסד בשנת 1923 תחת הנהגתו של הנשיא הראשון של ה-ICC אטיין קלמנטל, שר האוצר הצרפתי לשעבר.
חברי בית הדין ICC ממונים לתקופות של שלוש שנים על ידי המועצה העולמית של ICC בהמלצת 'וועדות לאומיות' או קבוצות של ICC. בתחומי שיפוט שבהם אין ועדה או קבוצה לאומית, חברים מומלצים למינוי על ידי נשיא בית המשפט. חברים חלופיים ממונים על ידי המועצה העולמית בהמלצת נשיא בית המשפט.
איתן אבישר
איתן אבישר (19 בנובמבר 1892 – 3 בינואר 1964) היה איש צבא והיסטוריון צבאי אוסטרי-ישראלי, שהגיע לדרגת אלוף בצה"ל ולפני כן שימש כקצין בכיר בצבא האוסטרי. אבישר הוא מחברם של ספרים בהיסטוריה צבאית ואסטרטגיה.
תולדות חייו
אבישר נולד בשנת 1892 בסומבור שבאוסטריה בשם זיגמונד אדלר פון פרידמן (Siegmund Adler von Friedmann), בנם של קרולינה לבית קניג ומוריס אדלר פון פרידמן, משפחת אצולה בעלת מסורת צבאית ארוכת שנים. סבו היה קצין בצבא האוסטרי ואביו היה קולונל שכיהן כשלישו של שר ההגנה של האימפריה. לאחר סיום לימודיו בבית הספר הריאלי הצבאי נשלח להצטרף כצוער לאקדמיה הצבאית על שם מריה תרזה בווינה הבירה ובסוף לימודיו קיבל דרגת לויטננט (סגן) בהצטיינות כפולה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שירת כקצין תותחנים, היה שליש של חטיבה בדרגת סרן. לחם במערכות בפולין ובצרפת ושימש בין היתר כמפקד סוללת תותחים כבדים וכקצין טיווח ארטילרי מכדור פורח. בנוסף שירת כקצין מטה גדודי וזכה בשישה אותות כבוד והצטיינות.
עם סיום המלחמה ופירוקה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, שירת כקצין מטה במיניסטריון המלחמה של הרפובליקה האוסטרית שאך זה הוקמה, והיה מעורב בהקמתו של צבאה, הבונדסהֵר. בשנת 1931 פרש מן הצבא האוסטרי. כמו כן למד בבית הספר הגבוה לסחר עולמי (כלכלה ותכנון כלכלי). יוסף ארגמן טוען שאבישר הוא שהטיס בפורים 1929 את הגרף צפלין "מלבנון למצרים דרך ירושלים".
ביולי 1936 נערך בווינה הקונגרס השני של האגודה, והנושא העיקרי בו היה האנטישמיות באירופה והדרכים להילחם בה. בקונגרס זה השתתפו נציגים מאירופה וארצות הברית.
לאחר האנשלוס (סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית) בשנת 1938 נעצר ונכלא בגין פעילותו. כעבור חצי שנה שוחרר ומיד עלה לארץ ישראל, בספטמבר 1938, עם סרטיפיקט של הסוכנות היהודית. אנשי ארגון "ההגנה" חיכו ללוחם הוותיק בכיליון עיניים. שבוע ימים לאחר הגיעו לארץ זומן לפגישה עם אליהו גולומב בביתו בשדרות רוטשילד בתל אביב, וצורף כיועץ צבאי למפקדת "ההגנה". בשנת 1939 נתמנה ראש מחלקת התכנון של "ההגנה" ושימש גם כנשיא בית הדין של הארגון. ב-1940 ערך את התוכנית האסטרטגית הראשונה של כוח המגן העברי. בשנת 1943 עלה לדרגת סגן ראש המפקדה הארצית של "ההגנה". שלטונות המנדט הבריטי שמו עינם על האיש שנשא בתפקידים בכירים אלה. בכל פעם שריחפה עליו סכנת מעצר, היה נחמיה ארגוב, מזכיר מפקדת "ההגנה", ממהר להזהירו לעזוב את ביתו. לכן לא הצליחו הבריטים לעוצרו במהלך "השבת השחורה" ביחד עם יתר מנהיגי היישוב.
עם הקמת צה"ל מונה לנשיא הראשון של בית הדין הצבאי לערעורים. פרש לגמלאות מצה"ל בשנת 1954 בדרגת אלוף.
במהלך השנים 1943–1955 פרסם אבישר, שהיה ידוע כפרשן וסופר צבאי, שישה ספרים בתחומי תורת ההיסטוריה הצבאית, כלכלה וביטחון, והיסטוריה של העם היהודי בארץ ישראל. ספרו הראשון "2500 שנות טקטיקה" נחשב עד היום כספר לימוד בסיסי להבנת תורת המלחמה.
אבישר נפטר בתל אביב בינואר 1964. בהלווייתו ספד לו הרמטכ"ל, יצחק רבין. הוא נטמן בבית העלמין קריית שאול. הותיר אחריו את רעייתו סידוניה לבית בינצר ובת משותפת, רות.
פרסומיו
מאמרים:
אסלאמיזם
אסלאמיזם, הידוע גם כאסלאם פוליטי, הוא תנועה פוליטית הנגזרת מהשקפותיו הדתיות של הפונדמנטליזם האסלאמי המנהלת מאבק בשליטים מקומיים מוסלמים מתונים ובגורמי חוץ המזוהים עם המערב. בבסיסה האידאולוגי ניצבת ההנחה, לפיה האסלאם איננו דת ותו לא, כי אם גם מערכת פוליטית מורכבת החולשת על תחומי המשפט, הכלכלה והחברה במדינה.
האסלאמיזם חורט על דגלו עיצוב מחדש של המדינה על ידי החלה שמרנית וכוללת של החוק האסלאמי (שריעה, شريعة). עם זאת, הספרות האסלאמיסטית איננה מתמקדת ברובה במאבק בדתות אחרות, כי אם באידאולוגיות פוליטיות, שכן האסלאמיסטים נאלצו להתמודד מול תנועות מתחרות כמו קומוניזם במאבקם על תמיכת ההמונים. עוני רב ומתיחות בין-מעמדית הביאו לצמיחתן של תנועות סוציאליסטיות רבות ברחבי העולם המוסלמי במהלך המאה ה-20. ואולם התמוטטותה של ברית המועצות בשלהי המאה הביאה בסופו של דבר לירידה בהשפעתן של אידאולוגיות שמאליות. כתוצאה מכך, נותר האסלאמיזם בבחינת האידאולוגיה המהפכנית העיקרית בחברות המוסלמיות. העלייה הניכרת ברגש הדתי-מוסלמי, לצד העוינות הגוברת למערב ולישראל, הקנו לאידאולוגיה זו בסיס תמיכה נרחב.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר (2001) זכה האסלאמיזם, בדומה לתנועות פוליטיות אחרות הנגזרות מהאסלאם, לתשומת לב גוברת בתקשורת המערבית. התקשורת נוהגת לבלבל את המושג "אסלאמיזם" עם מושגים קשורים כגון "אסלאם", "פונדמנטליזם" ו"והאביזם". אף שקיימת חפיפה מסוימת בין המושגים, קיימת הבחנה אקדמית ביניהם. קבוצות אסלאמיסטיות רבות היו ועודן מעורבות בטרור, ולפיכך הוצבו כמטרות במלחמה בטרור שהכריז הנשיא האמריקני ג'ורג' בוש הבן בעקבות פיגועי 11 בספטמבר.
הרקע לעליית האסלאמיזם
האסלאמיזם הוא ביטוי לאכזבה מכישלון המודרניזציה בעולם הערבי אצל אלו שלא זכו ליהנות מפירותיה, ובמקביל - זהו "קרב בלימה" תרבותי נגד המודרניות ונגד התפוררותה של מערכת הערכים המסורתיים מול "מתקפת" התרבות המערבית. על אף התקוות הגדולות שנתלו בסוציאליזם הערבי בשנות ה-50–60 של המאה הקודמת, ובכספי הנפט בשנות ה-70, סובלות רוב מדינות ערב ממצוקה כלכלית-חברתית. שיעור הצמיחה הכלכלי אינו מדביק את קצב גידול האוכלוסייה, והתוצאה היא עלייה תלולה בשיעורי האבטלה במיוחד בקרב הצעירים. נוסף על כך נכשלה המדינה האוטוריטרית במזרח התיכון במתן שירותי שיכון, חינוך, בריאות ותשתית לאוכלוסייה. הביטוי הבולט לאופי המודרני של האסלאמיזם הוא היותו תנועה עירונית, תוצר מובהק של תהליך העיור המואץ באזור, כלומר -תהליך העיור הוא גורם נוסף לעליית האסלאמיזם: מיליוני המהגרים מן הכפר אל העיר, שקיוו לשפר את חייהם ומעמדם, לא זו בלבד שנתקלו בתנאי חיים קשים, אלא אף חשו איום על מערכת ערכי המוסר שלהם - בשל עירוב חסר הבחנה בין בני אדם ובין המינים, ובשל ההשפלה הנובעת מצפיפות יתר בבתים וברשות הרבים. בעת המעבר מן הקהילה הכפרית אל העיר הגדולה חווים מהגרים אלו גם הלם תרבותי בשל החיים המערביים יותר והמתירניים יותר הנהוגים בעיר. המדינה האוטוריטרית, לא זו בלבד שנכשלה בהגשמת יעדיה, אלא אף יצרה מנגנוני ביורוקרטיה חונקים ומערכות דיכוי המגבירות את תחושת הניכור של הפרט כלפי המדינה. מול תחושת הניכור והאובדן בחברה ההמונית והאנונימית שבעיר, מספקות התנועות האסלאמיות הרגשה של זהות ושייכות, של ייעוד ומטרה. בהקשר זה יש להזכיר את התנפצות חלומם של אלפי צעירים ובני משפחותיהם, שקיוו כי השכלתם תאפשר להם לעלות בסולם החברתי. בשנות ה-60 ידעו מאות אלפי צעירים, כי אם ישלימו את לימודיהם התיכוניים והאקדמיים - יזכו במשרה ממשלתית, בשכר הולם ובמעמד חברתי מכובד. ואולם בשנות ה-70 השתנה המצב, ראשית במצרים, ולאחר מכן במדינות אחרות: מערכות החינוך בעולם הערבי הכשירו כל שנה מאות אלפי בוגרים שלא היה להם כמעט סיכוי למצוא עבודה במקצועם, אם בשל צמיחה כלכלית בלתי מספקת אם בשל חוסר התאמה בין תחומי ההכשרה המקצועית ובין צורכי הכלכלה, כלומר - עודף של בוגרי מדעי הרוח והחברה בהשוואה לבעלי מקצועות טכניים. ההרעה בתנאי הלימודים, הצפיפות הגוברת וההידרדרות באיכות המעבדות והספריות הגבירו את תסכולם ואת ניכורם של הסטודנטים. גם אותם בוגרים שהשיגו עבודה, נאלצו בדרך כלל להסתפק בשכר נמוך המחייב אותם לעבוד במשרות נוספות.
הליברליזציה הכלכלית בכמה מדינות, מאז שנות ה-70, הביאה להופעתו של מעמד מתעשרים חדשים המפגינים את עושרם בצורה מנקרת עיניים. במקביל גרמה הליברליזציה לאינפלציה ששחקה את מעמדם של השכירים, כולל האקדמאים שבהם. אם בעבר היו פקידי הממשלה המעמד המועדף מבחינה כלכלית וחברתית, הרי שבמצב של משבר כלכלי חשים האקדמאים בשירות הציבורי כי מעמדם הכלכלי ויוקרתם נשחקו בהשוואה למקביליהם בסקטור הפרטי. יתרה מזו, הפתיחות הכלכלית הביאה להתפשטותה של תרבות צריכה בעולם הערבי, ועוררה מהפכת ציפיות שניזונה מהבטחות המשטרים לשגשוג כלכלי, ומתרבות הפרסומות המסחריות המייצרות צרכים שלא היו בעבר. כדבריו של ההיסטוריון והמזרחן עמנואל סיון, נוצר פער בין ציפיות צרכניות בנוסח המערב לבין מציאות כלכלית בנוסח העולם השלישי. השיבה לדת הייתה במידה רבה תגובת נגד למודרניות, שיצרה מערכת ציפיות - אך לא יכלה לספקן. במצב כזה של משבר כלכלי וניכור חברתי-פוליטי, הקבוצה החברתית הנמשכת ביותר למסר האסלאמי היא זו הכוללת את בני המעמד הבינוני והנמוך, את בעלי המלאכה והסוחרים הזעירים ואת אלה שהגיעו זה לא מכבר מן הכפר אל העיר. לקבוצות אלו מעניקות התנועות האסלאמיסטיות הגנה על מעמדן מפני שקיעה נוספת ועל שלמות מערכת הערכים שלהן. עוד קבוצת יעד חשובה לתנועות האסלאמיסטיות היא כאמור קבוצת הצעירים והצעירות, בוגרי מערכת החינוך של המדינה המודרנית. אלה מתהלכים בתחושת ניכור כלפי הסדר החברתי-פוליטי והתרבותי הקיים, מפני שהמדינה אינה מסוגלת לספק להם תעסוקה, שיכון וקידום חברתי. אנשים אלו קשובים ופתוחים למסר האסלאמי המבטיח צדק חברתי ופתרונות כמעט מושלמים למצוקתם.
החל מנפילת האימפריה הרומית המערבית ועד למאה ה 15, במשך 1,000 שנים, נתונה הייתה אירופה המערבית בקיבעון תרבותי, פוליטי ומדיני. בתקופה זו שגשגה אחת האימפריות הגדולות בתבל, האימפריה המוסלמית, אשר חלשה על שטחים מגבולות סין באסיה דרך שערי וינה, וספרד שבאירופה ועד מדינות קרן וצפון אפריקה. תהליך נסיגתו של האסלאם ככוח פוליטי עולמי, ששיאו קריסת האימפריה העות'מאנית ועלייתו של המערב ככוח דומיננטי בכל גזרות החיים, הוביל את האסלאם לחיפושי דרך, אם פנימיים או מופנים כלפי חוץ. על רקע זה צמחו ענפים רדיקליים באסלאם והמרכזיים שביניהם, הווהאבים שמרכזם בערב הסעודית, האסלאם הרפורמיסטי ממנו צמחו האחים המוסלמים במצרים, והשיעה האיראנית שהצליחה לחולל מהפכה פוליטית באיראן בשנת 1979.
בזיכרון הקולקטיבי של המוסלמים יש דיסוננס בין העבר הרחוק של המאה ה-8, תקופת הח'ליפות, בניית האימפריה המוסלמית, לבין התקופה שהחלה מהמאה ה-13 ומסמלת דעיכה פוליטית ודתית. בשנת 1258 בגדאד נכבשה והוחרבה על ידי חייליו של המצביא המונגולי הולגו חאן. בגדאד הייתה עיר תוססת בת 4 מיליון תושבים ומרכז תרבותי, דתי ופוליטי וכיבושה, העביר מן העולם את האימפריה העבאסית. בהמשך, האימפריה העות'מאנית צברה הישגים פוליטיים וצבאיים גדולים, וצבאה הצליח להגיע עד שערי וינה בתקופת סולימאן הראשון. שנת 1683, מועד כישלון המצור השני של הסולטאן מהמט הרביעי על וינה, הווה את נקודת המפנה בו החלה נסיגת האסלאם ועליית המערב, שהובילה לתסכול מצטבר בקרב המוסלמים. שיאו של התהליך היה קריסת האימפריה העות'מאנית ופירוק הח'ליפות על ידי מוסטפא כמאל (מייסד טורקיה המודרנית). בקרב אנשי הדת והעולמא, הישגי העבר מעולם לא יוחסו לאימפריה העות'מאנית, אלא לתקופת הח'ליפות ובמיוחד לארבעת הח'ליפים הראשונים, המכונים "ישרי הדרך" או ראשידון. התפישה הקדומה הייתה שהאסלאם הוא ישות אחת דתית ולאומית- דאר אל-אסלאם, וכל השאר נתונים בעימות מתמיד עמו- דאר אל-חרב. בנוסף, החלו אלמנטים מערביים לחדור לתרבות ולפוליטיקה במדינות ערב, החל מענידת שעונים דרך תכנון, ארגון ומנהל בנוסח מערבי. שליטים כמו מוחמד עלי במצרים ניסו לבצע רפורמות בצבא, בחינוך ובממשל. אליטות שיצאו ללימודים במערב, חזרו למדינותיהם וניסו לאמץ את השיטות אך בהצלחה קטנה מאד.
התפתחותן של התנועות האסלאמיסטיות הואצה במהלך שנות השישים, כאשר האידאולוגיה השלטת בעולם הערבי הייתה פאן ערביות מבית מדרשו של גמאל עבד אל נאצר. גישה זו לא ייחסה משקל רב לדת וביקשה לכונן מדינה סוציאליסטית וחילונית המבוססת על לאומיות ערבית ולא על אסלאם. גם המשטרים המלוכניים וגם המשטרים הסוציאל–רדיקליים, בסיוע כספי נפט נדיבים, לא הצליחו, להחזיר את האסלאם לימי הזוהר. משטרים אילו, חילוניים ברובם, אשר התבססו על לאומיות ערבית הגיעו במרוצת השנים למצב של סטגנציה כלכלית ואי-שקט חברתי. מוסלמים רבים האשימו אותם בחבירה למערב, בייבוא רעיונות "זרים" וחדשניים, ( בידעה, בערבית:بدعة ), ובאחריות למצבם העגום של הערבים. מוטיב חוזר במשנתם של האסלאמיסטים הוא ההאשמה לפיה המוסלמים נרדפים ומנוצלים על ידי המערב העשיר, המבקש להרחיקם מדתם ולשעבדם לצרכיו.
חלק מהמוסלמים שנולדו ב 200 השנים האחרונות, לא הצליחו להבין את העליונות המערבית המוחלטת עליהם ,( עליונות לתפישתם). בנוסף חשו שהאסלאם תחת מתקפה "יודו-נוצרית" וחלק מן השליטים המוסלמים פנו ל"תכפיר". לפיכך המסקנה הרדיקאלית, אליה הגיעו חלקם הייתה: "אל אסלאם הווא אל חאל", האסלאם הוא הפתרון. לא האסלאם האורתודוקסי של זמננו אנו, אלא אסלאם מחמיר, כפי שפורש על ידי הפרשנים המחמירים ביותר מן האסכולה החנבלית. תנועות אלו, כל אחת בדרכה מנהלת מאבק בשליטים מקומיים וגורמי חוץ המזוהים עם המערב בכל טריטוריה בעולם.
התנועה הדיובנדית
בהודו, התפתחה התנועה הדיובנדית בתגובה לפעולות בריטיות נגד מוסלמים, תחת הנהגתו של סיד אחמד חאן אשר קרא לרפורמה ולמודרניזציה של האסלאם. התנועה, ששמה נגזר מהעיירה ההודית דיובנד, פירשה את האסלאם באופן שעודד הכפפה מעמדית של נשים, אסר על שימוש בטכנולוגיות ובאמצעי בידור שונים, וקרא לפעול רק על סמך "תגליות" אלוהיות או ידע ברוח-האל (ולא על סמך ידע אנושי).
סיד אבו אל-אעלא מודודי
סיד אבו אל-אעלא מודודי היה דמות דתית חשובה בהודו של ראשית המאה ה-20, ומאוחר יותר, לאחר קבלת העצמאות מבריטניה, בפקיסטן. תחת השפעת האידאולוגיה הדיובנדית, הוא קרא ליצירת מדינה אסלאמית שתפעל על פי השריעה, כפי שהיא מפורשת על ידי. מודודי יסד את הג'מאעת אסלאמי (جماعت اسلامي, "הקהילה האסלאמית") בשנת 1941 ועמד בראשה עד 1972. ספרו רב ההשפעה, "לקראת הבנת האסלאם", מיקם את האסלאם בהקשר המודרני, ונקרא לא רק על ידי חכמי דת (עולמא) שמרניים אל גם על ידי רפורמטורים ליברלים כמו אל פרוקי, שבספרו "האסלאמיזציה של הידע" ביקש ליישם כמה מעקרונות המפתח של מודודי. החשוב שבעקרונות הללו היה התאמתו של האסלאם עם האתיקה המדעית המודרנית. כפי שניסח זאת מודודי:
בנוסף, השקפותיו של מודודי שללו מכל וכל החלת שלטון לא-מוסלמי על מוסלמים.
האחים המוסלמים
רעיונותיו של מודודי השפיעו באופן ניכר על סייד קוטב (سيد قطب) במצרים. קוטב היה מהוגיה המרכזיים של תנועת האחים המוסלמים, שנוסדה במצרים בשנת 1928 על ידי חסן אל-בנא, אף שפעילותה נאסרה בחוק בעקבות עימותים שונים עם הנשיא המצרי גמאל עבד אל נאצר, אשר כלא את פעיליה והוציא את קוטב להורג. התנועה ביקשה לשוב לעקרונות השריעה בטענה שאין בכוחם של הערכים המערביים להבטיח הרמוניה ואושר עבור המוסלמים. כיוון שרק ההדרכה האלוהית מסוגלת להוביל את האנושות לאושר, על המוסלמים לנטוש את הדמוקרטיה ולחיות על פי השריעה, היא רצון האל. האחים נמנו עם הקבוצות האסלאמיסטיות הראשונות שתמכו בג'יהאד (جهاد, מלחמת מצווה) נגד מי שאינם מאמצים את האסלאם. כדבריו של אל-בנה:
תנועות הג'יהאד האסלאמי
תפיסות אלה אומצו במלואן על ידי ארגון הג'יהאד האסלאמי המצרי אשר הוקם בשנות השבעים על ידי פלג קיצוני של פעילי האחים המוסלמים. ארגון זה היה אחראי להתנקשות בנשיא המצרי אנואר סאדאת, והתמקד בפגיעה במנהיגיהן החילוניים, הפרו-מערביים ומובילי הרפורמות של המדינות המוסלמיות. השקפות הארגון גובשו במסמך שחיבר מוחמד עבד אל-סלאם פארג, בו נטען כי "אין ספק ששדה הקרב הראשון של הג'יהאד הוא השמדתם של המנהיגים הכופרים הללו והחלפתם בסדר אסלאמי שלם."
לקראת סוף שנות השבעים הוקם פלג של הארגון ברצועת עזה, במה שהפך לימים לג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, אשר ניהל מאז פעילות גרילה ומאוחר יותר טרור נגד מדינת ישראל, והתנגד באופן בלתי פוסק למדיניות הארגון לשחרור פלסטין החילוני ולמנהיגו יאסר ערפאת.