cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פליקס מזרחי
קריירה מוזיקלית בישראל
בנוסף לפעילותו בתזמורת קול ישראל בערבית, מזרחי עסק החל משנות השמונים, גם בליווי של זמרים ישראלים כגון חיים משה וזהבה בן וכן ניגן בהפקות של אלבומי מוזיקה שונים כגון כך עוברים חיי של זהר ארגוב, "להיות זמר" ו"תודה" של חיים משה שלום נערתי ו"אש" של נתי לוי ו"אדם ועולמו" של איציק קלה. בין האלבומים בהם השתתף בשנות התשעים ניתן למנות את פגישה ו"מרגול" של מרגלית צנעני, "רוח סתיו" ו"השמים הם הגבול" של נתי לוי, "לאן הולכים כולם", ו"געגועים" של יואב יצחק, "דברי אליי" של חיים משה, "שר חצי יובל" של דקלון, לחישה בלילה של אייל גולן, ניצוץ חיים של שרית חדד, נגיעות של ברי סחרוף. בשנות האלפיים ניגן בהקלטות האלבום מירי מסיקה של מירי מסיקה, באלבומו של ליאור פרחי "גבר משתגע" וכן ניגן בהקלטות בשירים של מיכה שטרית, שלמה ארצי, יזהר אשדות ודיקלה.
בשנת 1996, ניגן מזרחי בסרט 'נשים'. בשנת 2001 ניגן בסרט 'ג'ירפות'. בשנת 1999, כיכב מזרחי בסרט הדוקומנטרי טקאסים (בבימויו של דוקי דרור) העוקב אחר שורשיהם של מזרחי ואחיו הכנר פרג' איברהים.
בשנת 2002, הוציא את האלבום.
חיים אישיים
מזרחי היה נשוי לאסתר מזרחי אותה הכיר בישראל, ולשניים היו שלושה ילדים. אסתר נפטרה בשנת 2015. מזרחי נפטר ב-23 בנובמבר 2021 ונקבר בבית העלמין ירקון.
ג'ובאני בנדטו פלאטי
חייו
לא הרבה ידוע על חייו לפני 1722, אבל בוונציה למד מוזיקה וייתכן שבין מוריו היו פרנצ'סקו גספאריני, תומאזו אלבינוני, אנטוניו ויוואלדי, אנטוניו לוטי, אלסנדרו מרצ'לו או בנדטו מרצ'לו. בעיקר למד שירה, אבוב וכינור. אפשר שגם אביו, קרלו, שהיה נגן בבזיליקת סן מרקו, היה בין מוריו. ממכתבו של פאלאפוטי אל מרטיני עולה עוד, כי פלאטי נסע לפני שנת 1722 לסיאנה, שם הכיר את המצאתו האחרונה של ברתולומאו כריסטופורי, הפורטה-פיאנו, למד לנגן בו וחיבר סונאטות במיוחד לכלי זה.
בשנת 1722 הוזמן פלאטי לווירצבורג לעבוד כמוזיקאי בחצר הנסיך-בישוף של במברג ווירצבורג, יוהאן פיליפ פרנץ פון שנברן. הוא הכיר שם ונשא לאישה את תרזיה לאנגפריקנר, זמרת סופרן שילדה לו שמונה ילדים, שאחדים מהם היו מוזיקאים, אך לא נשאר זכר ליצירתם. פלאטי נשאר עד סוף ימיו בווירצבורג, כזמר, נגן וירטואוז ומלחין.
יצירותיו
על פי השמועה, חיבר פלאטי כמה אורטוריות, שאף לא אחת מהן התגלתה. רק חלק מיצירותיו נערכו:
לקריאה נוספת
Alberto Iesuè, Le Opere di Giovanni Benedetto Platti – Thematic Cathalog, Edizioni de I Solisti Veneti, Padova, 1999
מרידה (מדינה)
מרידה (בספרדית: Mérida) היא אחת מ-23 המדינות המרכיבות את ונצואלה. המדינה, הנמצאת במערב ונצואלה, גובלת בטרוחיו, במובלעת של סוליה, באגם מרקאיבו ובסוליה עצמה בצפון, בטאצ'ירה במערב ובדרום ובברינס בדרום ובמזרח.
המדינה משתרעת על שטח של 11,300 קילומטרים רבועים. במדינה מתגוררים 828,592 תושבים (נכון ל-2011). בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא מרידה.
היסטוריה
הספרדים הגיעו לאזור במאה ה-16, כבשו אותו והוא נותר בשליטתם עד המאה ה-19.
בשנות ה-20 של המאה ה-19 האזור צורף לרפובליקת קולומביה הגדולה ולאחר שזו התפרקה ב-1830 האזור הועבר לוונצואלה. ונצואלה חולקה לפרובינציות והאזור הפך לפרובינציית מרידה.
כלכלה
כלכלת המדינה מתבססת על חקלאות, הכוללת בין היתר גידול סלרי, תפוחי אדמה, כרובית, חסה, גזרים, שום, כרוב וסלק, גידול מקנה, תיירות, דיג ותעשייה, בעיקר טקסטיל.
עולמות (ארגון)
עולמות - עידוד וסיוע ללימודים ומחברים תורניים הוא עמותה להפצת לימוד תורה, לימוד סוגיות הלכה ומחשבה יהודית אקטואליות, באמצעות חוברות לימוד המופצות ללא תשלום, ובאתר העמותה.
הארגון נוסד בשנת תשס"ח (2008) על ידי הרב יעקב יהודה זילברליכט ביוזמת הרב צבי רייזמן ובסיועו.
היסטוריה
בשנת תשס"ח יזם צבי רייזמן תוכנית לימוד של שיעורי תורה בעיון. היוזמה יצאה אל הפועל על ידי הרב זילברליכט וצוות עורכים, המוציאים לאור מדי שבוע שיעור עיוני בנושא הלכתי אקטואלי הקשור לפרשת השבוע או למועדים ולענייני דיומא.
החל משנת תש"ף יצאו לאור במסגרת הארגון חוברות לימוד פרשיות השבוע עם פירוש הרמב"ן לתורה ופירוש האור החיים.
משנת תשע"ז יוצאים לאור מדי חודש חוברות לימוד בנושאי הלכות תפילה וברכות, שבת, מועדים, כשרות, ועוד.
מוסרי השיעור מקבלים חוברות שבהן מודפסים המקורות של הסוגיה הנידונה לחלוקה למשתתפי השיעור (הדפים זמינים גם במהדורה מקוונת בפורמט PDF).
במסגרת הארגון מועברים מדי שבוע כ-200 שיעורים בעשרות יישובים בישראל ובעולם וכן בארגונים, כולל צה"ל והתעשייה האווירית לישראל. באתר הפרויקט מעל 650 שיעורים בתוספת דפי מקורות ודפי עזר לסוגיות בהלכה, במחשבה ובפרשת השבוע.
ביוזמת הארגון נערכים מעת לעת כינוסים וימי עיון בהשתתפות הרבנים הראשיים לישראל, דיינים ומורי הוראה, פתוחים לקהל הרחב.
שיעורי עולמות נלמדים גם בישיבות תיכוניות אחדות, פעם בשנה מתקיים כינוס של התלמידים המשתתפים בלימוד, שבו נמסרים שיעורים ושיחות מרבנים וראשי ישיבות.
תוכניות הלימוד של 'עולמות' נלמדות במסגרת שיתופי פועלה עם ארגונים שונים, הפועלים אף הם להפצת תורה ובהם: ארגון עיתים לתורה, אחוות תורה.
מאמן השנה של אופ"א
פרס מאמן השנה של אופ"א (באנגלית: UEFA Coach of the Year Award), הוא תואר אישי בכדורגל הניתן למאמן כדורגל המאמן באחד ממועדוני הכדורגל באירופה, ונחשב לזה שהיה הטוב ביותר בעונת הכדורגל החולפת בליגות באירופה. הפרס נוצר על ידי אופ"א בשנת 2020 במטרה להחליף את פרס מאמן הכדורגל האירופי של העונה. הפרס מחולק למאמן השנה בכדורגל גברים וכדורגל נשים.
הזוכה הראשון בפרס מאמן השנה בכדורגל גברים היה הנס-דיטר פליק, והזוכה הראשון בפרס מאמן השנה בכדורגל נשים היה ז'אן-לוק וסור.
הצבעה
מאמנים ועיתונאי ספורט בוחרים את שלושת המאמנים הראויים לפרס, כשהמאמן המדורג ראשון מקבל 5 נקודות, השני מקבל 3 נקודות והשלישי נקודה אחת. חל איסור על המאמנים להצביע לעצמם. שלושת המאמנים עם הניקוד הגבוה ביותר עוברים לסיבוב הגמר, והזוכה מוכרז בזמן טקס הגרלת משחקי ליגת האלופות של העונה הבאה במונקו.
ג'ורג' סיואל באוטוול
ג'ורג' סיואל באוטוול באנגלית: George Sewall Boutwell; 28 בינואר 1818 – 27 בפברואר 1905) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי ממסצ'וסטס. הוא כיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא יוליסס ס. גרנט, כמושל מסצ'וסטס ה-20, כסנאטור וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מסצ'וסטס, וכנציב הראשון של שירות הכנסות הפנים בממשלו של הנשיא אברהם לינקולן. הוא היה זה שהנהיג את משפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון.
באוטוול, שהיה מתנגד העבדות, ידוע בעיקר בשל מנהיגותו בתהליך הקמתה של המפלגה הרפובליקנית ובשל התפקיד המוביל שמילא בתהליך הענקת האזרחות וזכות הבחירה לאפרו-אמריקאים בתקופת השיקום. כחבר בית הנבחרים הוא היה פעיל מאוד בניסוחם ובאישורם של התיקון ה-14 וה-15 לחוקת ארצות הברית. כמזכיר האוצר הוא הוביל רפורמות נחוצות במחלקת האוצר לאחר התוהו ובוהו שנוצר בעקבות מלחמת האזרחים ואת משפט ההדחה של הנשיא אנדרו ג'ונסון. באופן שנוי במחלוקת הוא הוריד את שיעור החוב הלאומי באמצעות מכירת זהב של האוצר ושימוש בשטרות הדולרים לרכוש איגרות חוב של האוצר, תהליך שיצר מחסור במזומנים. באוטוול והנשיא גרנט סיכלו ניסיון להשתלט על שוק הזהב בספטמבר 1869 באמצעות הזרמת 4 מיליון דולר בזהב אל הכלכלה. כסנאטור תמך באוטוול בחוק זכויות האזרח של 1875.
ב-1877 מינה הנשיא רתרפורד הייז את באוטוול כחבר הוועדה שעסקה בהגהת ספר החוקים של ארצות הברית וב-1880 הוא שימש כיועץ בדיונים של ארצות הברית בתביעות מול צרפת. הוא גם עסק בחוק הבינלאומי בפורומים דיפלומטיים אחרים. עם תחילת המאה ה-20 הוא פרש מהמפלגה הרפובליקנית, התנגד לרכישת הפיליפינים, ותמך במועמדותו של ויליאם ג'נינגס ברייאן לנשיאות.
ראשית חייו
ג'ורג' באוטוול נולד בברוקליין, מסצ'וסטס. על פי האוטוביוגרפיה שלו הוא גדל בבית החווה של המשפחה בלוננבורג ולמד בבתי ספר ציבוריים עד שמלאו לו 17 שנים. בחודשי הקיץ הוא עבד כשהוא יחף, בפיקוח על שוורים וקטיף ערמונים. באוטוול למד אריתמטיקה אלגברה, גאומטריה ודקדוק לטיני. בשנים 1830–1835 הוא עבד כשוליה וכפקיד עבור סימאון היווד, שהיה בעליה של חנות לכובעים עשויים מעצי דקלים. תוך כדי שהוא השלים את השכלתו, עבד באוטוול לזמן קצר כמורה בפאונד היל. בפברואר 1835 סיים באוטוול את לימודיו בבית הספר.
מסיום לימודיו ועד 1838 עבד באוטוול כפקיד וכמוכר בחנות בגורטון, מסצ'וסטס. ב-1836 הוא החל ללמוד משפטים בהדרכתו של עורך הדין ברדפורד ראסל, שמשרדו שכן מעל החנות בה עבד באוטוול. באוטוול לא ניגש למבחני לשכת עורכי הדין או עסק בעריכת דין באופן פעיל אלא רק שנים רבות לאחר מכן. ב-1838 הציע בעל החנות לבאוטוול להיכנס כשותף בעסק. כאשר הוא ניהל את החנות, הוא החל במשטר של קריאה וכתיבה במאמץ לפצות את עצמו על כך שבחר לא ללמוד בקולג'.
פעילותו הציבורית הראשונה של באוטוול הייתה ב-1839, כאשר הוא שימש כסוכן פנסיה עבור אלמנות המהפכה האמריקאית. הוא נסע לוושינגטון די. סי. ומאוד התרשם לאחר שראה את דניאל ובסטר. לאחר ששוחח עם שפחה שחורה שבנה הצעיר נמכר ללואיזיאנה, הקדיש באוטוול את עצמו למאבק בעבדות.
הקורפוס השני (קנדה)
הקורפוס הקנדי השני היה קורפוס, אשר ביחד עם הקורפוס הבריטי הראשון (1 באוגוסט 1944 עד 1 באפריל 1945) והקורפוס הקנדי הראשון (6 באפריל 1943 עד נובמבר 1943 ומ-1 באפריל 1945 עד סוף פעולות האיבה), הרכיבו את הארמייה הקנדית הראשונה בצפון מערב אירופה במהלך מלחמת העולם השנייה.
ג'ורג' סיואל באוטוול
ראשית חייו
ב-8 ביולי 1841 נשא באוטוול לאישה את שרה אדליה תייאר. שרה הייתה בתו של ניתן היילר מהוליס, ניו המפשייר. לזוג נולדו בת בשם ג'ורג'ינה ובן בשם פרנסיס.
קריירה פוליטית
באוטוול נכנס לפוליטיקה כחבר המפלגה הדמוקרטית ותומך של מרטין ואן ביורן. הוא מונה כמנהל סניף הדואר של גורטון על ידי שותפו לעסקים שמונה כמנהל בכיר בדואר. כניסתו הראשונה למשרה פוליטית כנבחר ציבור הייתה במרוץ בחירות מוצלח לוועד של בית הספר של גורטון כנציג של מפלגת המתנזרים משתייה. בוועד זה הוא ישב במשך שנים רבות. הצלחה זו עודדה אותו להתמודד על מושב בבית המחוקקים של המדינה מטעם אותה מפלגה. בשל העובדה שהמפלגה הייתה מפלגה שלישית קטנה, הוא נחל הפסד קשה. ב-1840 עלה בידו להשיג את מועמדות המפלגה הדמוקרטית, על אף דעותיו בעד ההתנזרות משתייה שהיוו "איום עבור רבים מדי", אך הוא הפסיד לנציג המפלגה הוויגית. בניסיונו השלישי ב-1841 עלה בידו של באוטוול להיבחר לבית הנבחרים של מסצ'וסטס. הוא נבחר לכהונה נוספת פעמיים לפני שהובס ב-1844. אף על פי שבניסיון נוסף להיבחר לבית המחוקקים ב-1845 הוא הובס שוב, הוא נבחר שוב ב-1846 וכיהן כהונה נוספת בבית הנבחרים של המדינה בשנים 1847–1850. הצלחותיו במערכות הבחירות, לעיתים על אף ניצחון גדול של המפלגה הוויגית היריבה בחתך הכלל מדינתי, הפנו את אור הזרקורים אל הפוטנציאל של באוטוול, וקירבו אותו לחוגי ההנהגה של המפלגה הדמוקרטית. הוא היה חבר ועדת המשפט וועדת הכספים של בית הנבחרים, שם הוא רכש מוניטין כמי שביצע עבודות מחקר מעמיקות במסגרת תהליכי החקיקה, ותמך בעמדות שצידדו בסחר חופשי, הגבלת הנפקת הכסף, והרחבת המיסוי לטובת הוצאה על חינוך ורפורמות נוספות. הוא תמך במלחמת ארצות הברית-מקסיקו, שלא כמו רבים אחרים, הוא לא ראה בה כנושא שקשור באופן הדוק לסוגיית העבדות.
הקורפוס השני (קנדה)
היסטוריה
המפקד הראשון של הקורפוס הקנדי השני היה לוטננט-גנרל ארנסט ויליאם סאנסום, החל מה-15 בינואר 1943. החששות מיכולות המנהיגות והבריאות שלו גרמו להחליף את סאנסום בלוטננט-גנרל גאי סיימונס ב-29 בינואר 1944. סימונדס הוביל את הקורפוס למשך שארית תקופת קיומו. ב-5 במאי 1945, בבאד זווישנהאן שבצפון גרמניה, קיבל סיימונס את כניעת הכוחות הגרמניים שניצבו מול הקורפוס הקנדי השני בסוף המלחמה. הקורפוס פורק ב-25 ביוני 1945 כחלק מהשחרור הכללי של הכוחות.
ג'ורג' סיואל באוטוול
קריירה פוליטית
בתקופת כהונתו בבית הנבחרים של מסצ'וסטס, התמודד באוטוול שלוש פעמים על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית ונוצח בהפרש משמעותי ליריביו הוויגים. ב-1848 הוא שקל להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל מסצ'וסטס ובסופו של דבר השיג את המקום השלישי בוועידה שבחרה את המועמדים. ב-1849 הוא מונה על ידי המושל ג'ורג' בריגס כנציב הבנקאות של המדינה, תפקיד בו הוא פיקח על הזיכיונות של הבנקים שחודשו מעת לעת. בתפקיד זה הוא רכש ניסיון בנושאי בנקאות ופיננסים.
מושל מסצ'וסטס
בשנות ה-40 של המאה ה-19 הייתה סוגיית ביטול העבדות לכוח מניע בפוליטיקה של מסצ'וסטס. הזעם על הרחבת העבדות לטריטוריות שצורפו לארצות הברית במהלך מלחמת ארצות הברית-מקסיקו הגביר את האהדה ל, אך מפלגה זו והמפלגה הדמוקרטית לא הצליחו לאחד כוחות כדי לתפוס את מקומותיהם של הוויגים ששלטו בפוליטיקה עד 1850. ב-1849 זכה באוטוול במועמדות המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל מסצ'וסטס. בשל העובדה שאף מועמד לא זכה ברוב, עברה ההצבעה על תפקיד המושל למועצה המחוקקת שבה היה רוב וויגי, והם בחרו במושל המכהן ג'ורג' בריגס. מסע הבחירות קירב בין באוטוול לבין צ'ארלס סמנר והנרי וילסון, מנהיגי מפלגת הארץ החופשית. המפלגות שקלו את הרעיון של קואליציה, והדמוקרטים אימצו את המצע נגד העבדות.
הקורפוס השני (קנדה)
היסטוריה
הקורפוס הקנדי השני פתח את מטהו הטקטי הראשון בנורמנדי באמבלי ב-29 ביוני 1944. המטה החל לפעול במלואו ב-7 ביולי כאשר הדיוויזיה הקנדית השנייה החלה להגיע לצרפת. לדיוויזיה הזו הצטרפו עד מהרה הדיוויזיה הקנדית השלישית וחטיבת השריון הקנדית השנייה, שהשתתפו קודם לכן בנחיתות בנורמנדי ובמבצע וינדזור במסגרת הקורפוס הבריטי הראשון. הדיוויזיה הרביעית (המשוריינת) הקנדית הייתה המרכיב השלישי שהצטרף לקורפוס. לבסוף, במשך רוב המערכה בצפון מערב אירופה הקורפוס כלל גם את הדיוויזיה המשוריינת הפולנית הראשונה.
למרות שמבחינה נומינלית היה הקורפוס קנדי, הקורפוס הקנדי הראשון הכיל יסודות משמעותיים בתקופות שונות ממדינות בעלות הברית האחרות. בנוסף לדיוויזיית השריון הפולנית הראשונה, הקורפוס כלל את חטיבת הרגלים הבלגית הראשונה, חטיבת הרגלים הממונעת של הולנד המלכותית, והדיוויזיה ה-51 (היילנד).
מבצעים מרכזיים
הקורפוס הקנדי השני עסק בפעולות לחימה בצפון מערב אירופה מתחילת יולי 1944 ועד רגע לפני יום הניצחון באירופה בתחילת מאי 1945. במהלך המערכה בנורמנדי, הקורפוס הוביל את ההתקדמות הבריטית-קנדית מקן לפאלז. עם סגירתו הסופית של כיתור פאלז ב-21 באוגוסט 1944, הכוחות הגרמניים הנותרים בצפון צרפת נאלצו לסגת במהירות חזרה לעבר עמדות הגנה בערי נמל לאורך החוף, ובאזורים שמדרום להולנד ובגבולות מערב גרמניה, בבלגיה ובמזרח צרפת. הארמייה הקנדית הראשונה היוותה את האגף השמאלי של צבאות בעלות הברית המתקדמים, והוטל עליה כיבוש נמלי הכיבוש הגרמני בצפון צרפת ובבלגיה. דייפ, בולון-סור-מר, קאלה, Cap-Gris-Nez ואוסטנדה נכבשו בספטמבר על ידי כוחות של הקורפוס הקנדי השני. עם זאת, ההגנות של דנקרק התגלו כחזקות ביותר, עד שהוחלט להשאיר את עיר הנמל הכבושה על ידי גרמניה במצור עד תום המלחמה האירופית. אנטוורפן נכבשה על ידי הארמייה השנייה הבריטית ב-4 בספטמבר, אך מתקני הנמל הגדולים של העיר היו חסרי תועלת לבעלות הברית כל עוד הכוחות הגרמנים המשיכו לשלוט בגדות שפך הסכלדה. כחוד החנית של הארמייה הקנדית הראשונה, הקורפוס הקנדי השני היה מעורב רבות בקרב שפך הסכלדה כדי לנקות את העמדות הגרמניות האלו. הקורפוס הקנדי השני היה מעורב בקרבות לגירוש כוחות גרמנים ממחוזות המזרח של הולנד, חזרה לגבול המערבי של גרמניה, ולאחר מכן לגרש אותם מהגדה המערבית של נהר הריין. בשלבי המלחמה האחרונים התקדם הקורפוס הקנדי השני למחוזות הצפוניים של הולנד ומעבר לגבול לגרמניה לעבר חוף הים הצפוני. ב-5 במאי 1945 לוטננט גנרל סיימונס קיבל את כניעתם ללא תנאי של אותם כוחות גרמניים שניצבו מול הקורפוס בצפון גרמניה.
ג'ורג' סיואל באוטוול
מושל מסצ'וסטס
בתקופת הכהונה של באוטוול כמושל, שני בתי המחוקקים של מסצ'וסטס היו בשליטת הקואליציה והועברה רפורמה משמעותית. לראשונה הונהגה הצבעה חשאית, אם כי לא על פי כל הכללים שלה. חלוקת המושבים בבית הנבחרים שונתה מייצוג המבוסס על ייצוג של היישובים לייצוג על פי מחוזות בחירה, שלא היו מבוססים על תחומי השיפוט של הערים והעיירות. החוקים שנגעו למתן זיכיונות לבנקים יועלו, וניתנה הכרה במועצת הפיקוח של אוניברסיטת הרווארד. באוטוול גם עסק בשינוי כללי של משרות החסות במדינה, שכולן אוישו בוויגים. בתקופת כהונתו השנייה שלטו הוויגים בבית הנבחרים וכך עלה בידם לסכל את רוב הרפורמות. קריאתו של באוטוול להעלאת מיסים למימון בית הספר, בתי הסוהר ובתי החולים לחולי נפש נפלו על אוזניים ערלות, אך בית הנבחרים הוציא קריאה לכינוס ועידה חוקתית כדי לדון על הדרישות ארוכות הטווח לשינויים בחוקת המדינה. חוק לאיסור מכירת משקאות משכרים אושר, אך על באוטוול נמתחה ביקורת על ידי הוויגים על כך שהטיל וטו על גרסתו הראשונה ולאחר מכן חתם על הגרסה השנייה, לכאורה תחת לחץ מאנשי מפלגת הארץ החופשית.
הוועידה החוקתית והמפלגה הרפובליקנית
בואטוול נבחר כנציג לוועידה החוקתית של מסצ'וסטס של 1853. הוא התנגד לבחירתם של שופטים ולביטול המועצה המייעצת למושל ותמך בביטולו של מס גולגולת כתנאי לזכות ההצבעה. הוא שימש כחבר בוועדה שהייתה האחראית לניסוח ההצעות שהוגשו לאישור המצביעים והתאכזב כאשר כל ההצעות נדחו במשאל העם המדינתי שנערך לאחר הוועידה.
לאחר הוועידה למד בוטאוול משפטים במשרדו של ג'ואל גילס, עורך דין לפטנטים מגורטון. הוא הועסק על ידי מחוז מידלסקס שבמסצ'וסטס כדי לנהל את ההתנגדות להקמתו של מחוז חדש בחלק משטחיהם של מחוז זה ומחוז ווסטר. הוא סייע בהקמתה של הספרייה הציבורית של גורטון והמשיך להיות פעיל בוועדת החינוך של העיר. ב-1855 הוא מונה כמזכיר מועצת החינוך של מסצ'וסטס, משרה בה שימש במשך חמש שנים. לימודי המשפטים של באוטוול הסתיימו ב-1862 כאשר הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של מסצ'וסטס.
לאחר פירוק הקואליציה ב-1852 וכישלון הוועידה של 1853, התפצלו המפלגות הפוליטיות של מסצ'וסטס על פי האינטרסים המפלגתיים שלהן. באוגוסט 1855 ניהלו ארבע הסיעות העיקריות פגישות במלון בבוסטון, בניסיון למצוא מכנה משותף לקראת הבחירות המתקרבות. בואטוול שכנע את הסיעות לקיים מפגש גדול, שבו הוא טען שעליהם להקים "איחוד נגד העבדות". מתוך פעילות זו, ופעילויות אחרות, נוסדה המפלגה הרפובליקנית במסצ'וסטס. על אף חלקו בשלבים הראשונים של הקמת המפלגה, נותר בואטוול מחוץ למנגנון שלה בשל עבודתו במועצת החינוך. עם זאת, המשיך לפעול נגד העבדות, בציינו שהאומה יצאה ל"תקופת מבחן אינסטנסיבית" וש"האנשים יצאו למלחמה" נגד העבדות. ב-1860 הוא היה יושב הראש של הועידה המדינתית הרפובליקנית, ותמך במועמדי המפלגה.
ראשית מלחמת האזרחים
באוטוול השתתף בוועידת השלום שהתקיימה ב-1861 בוושינגטון די. סי., ושבה נעשה ניסיון למנוע את פרוץ מלחמת האזרחים, ובאפריל אותה שנה הוא שימש כאיש הקשר בין הממשלה הפדרלית לבין מושל מסצ'וסטס ג'ון אלביון אנדרו. בוועידה הוא דחה בכעס את הצעות הדרומיים שהעדיפו את הרחבת העבדות ואת אכיפתה במדינות הצפון, בטענה ש"אין כל טעם לקיים את האיחוד" אם יש לנקוט בצעדים כאלה.
ביוני וביולי 1862 שימש באוטוול כחבר בוועדה הצבאית במחלקת המלחמה שחקרה את אי-הסדרים במחלקת האספקה של גנרל ג'ון פרימונט, שפיקד על מחלקת המערב של צבא האיחוד. עוזר קצין האספקה, רובן הטץ', שאחיו היה תומך פוליטי של הנשיא אברהם לינקולן, הונה את מחלקת המלחמה, והוועדה הוקמה על ידי הנשיא כצעד מקדים לפני כינוס בית דין צבאי. בשל כך בילה באוטוול חודשיים במחנה הצבא בקהיר, אילינוי, בתנאים שהוא תיאר אותם כ"בלתי מתקבלים על הדעת במידה שלא ניתן להבין", זאת בשל ההצפות והתנאים הסניטריים. בחקירת הוועדה יצא הטץ' נקי מאשמה.
באותה שנה החליט באוטוול להתמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית. מערכת הבחירות עמדה בעיקר בסימן של האמנציפציה, שלקיומה דחף באוטוול בכל כוחו. הוא זכה בניצחון קל של 55% מקולות המצביעים מול 40% של יריבו צ'ארלס טריין, רפובליקני שמרן לשעבר. בראשית 1863 עם בחירתו לקונגרס, התפטר באוטוול מתקידו כנציב שירות הכנסות הפנים.
חבר בית הנבחרים
באוטוול הגיע לבית הנבחרים כשמאחוריו היה כבר ניסיון בתחום הפיננסי, ועד מהרה הוא רכש מוניטין לאומי כרפובליקני רדיקלי. אחד העיתונאים ציין שביום הראשון לחברותו בוועדה כלשהי הוא זוהה כאחד הטירונים המבטיחים. "פשוט אדם מעשי", כתב העיתונאי. "גבר בעל עור כהה, עיניים כהות, שיער כהה, בעל כתפיים רזות, ערני, בלתי תלוי באף אחד ושקט. הוא נתן את הרושם של אדם נמרץ. נאום מפיו רצוף מארג מתוכנן של עובדות ודמויות, נישא בשטף ממגנט שזורם אל עצביו של כל אדם בקהל, ללא קשר לגודלו, וחודר אל כולו. בלתי אפשרי לברוח מהרושם שנוצר מוויכוח שבאוטוול מנהל. כבר פלוגתא הוא יהיה הרה אסון לכל מטרה בלתי ראויה, ואדיר לכל מטרה ראויה. כבעל ברית הוא מגדל עוז".
זכויות האדם לאפרו-אמריקאים
ביולי 1862, כשהסלידה של הצפוניים כלפי סיכויי ההגירה של העבדים המשוחררים צפונה הייתה בשיאה, נשא באוטוול נאום בקפיטול שבו הוא תמך בחופש לעבדים האפרו-אמריקאים, מתוך מטרה להרחיקם מהצפון. הוא גם האיץ בנשיא לינקולן לייחד את המדינות קרוליינה הדרומית ופלורידה עבור השחורים:
ב-4 ביולי 1865, לאחר סיום המלחמה, נשא באוטוול נאום שדחף למתן זכות בחירה לשחורים, כשהוא מתייחס לעקרון של תומאס ג'פרסון שנכתב בהכרזת העצמאות של ארצות הברית "שכל בני האדם נבראו שווים". בחזונו הוא ראה את ארצות הברית כאומה שוויונית בה הן לבנים והן שחורים יוכלו להצביע זה לצד זה, והאמין שזכות הבחירה של השחורים תבטיח את שלומה של האומה וכן תגן עליהם.
באוטוול שימש כחבר בוועדה המשותפת של הקונגרס לשיקום, שיצרה את המסגרת לתיקון ה-14 לחוקה, שהעניק אזרחות לעבדים המשוחררים. הוא דחף לחקיקתו של התיקון ה-15 שנתן זכות הצבעה מלאה לגברים האפרו-אמריקאים. "מר באוטוול הוא אחרון הפוריטנים של העידן שחלף", יידע העיתונאי הצרפתי ז'ורז' קלמנסו (לימים ראש ממשלת צרפת) את קוראיו, "אדם שליבו הולך אחר דעותיו של, פנאטי מדי כדי למשוך את תשומת הלב של הסנאט, אך ישר וכנה מדי כדי שמפלגתו תתעלם מדעותיו".
משפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון
באוטוול התנגד למדינות השיקום של הנשיא אנדרו ג'ונסון כבר בשבועות הראשונים של תחילת נשיאותו. בטענה שכל שינוי שיתבצע בממשלת הקונפדרציה לשעבר חייב להתחיל בצעדים לפתיחת זכות הבחירה לשחורים וללבנים כאחד, הוא הזהיר שזכויות השחורים וביטחונם של תומכי האיחוד הנאמנים צריכים לזכות להגנה בדרך זו בלבד. כאשר החל משפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון הוא היה לאחר האישים הבולטים שדחפו להדחתו של הנשיא. שלא כמו עמיתיו, כתב משקיף שלא חיבב את באוטוול, הוא גייס לטובת המטרה "את היתרון של דעה תרבותית, קריאה נרחבת, והיכרות מלומדת עם כל ההיסטוריה שניתן היה לגייס לצורך כך". בדצמבר 1867 הוא הגיש את בקשת ההדחה מבלי לתבוע את הנשיא על ביצוע פשע כלשהו, ובכך טען שתהליך ההדחה היה פוליטי ולא תהליך משפטי. הוא לא ציפה שההדחה תעבור ולא חזה שהסנאט ירשיע את ג'ונסון. תחת זאת הוא קיווה שהבית יוציא הכרזה שהנשיא ביצע פשעים חמורים ומעשי עוולה, למעשה הודעת גינוי. בית הנבחרים לא אישר זאת, אך חודשיים לאחר מכן, בינואר 1868, פיטוריו של מזכיר המלחמה אדווין סטנטון על ידי ג'ונסון, בניגוד ל"חוק הקביעות במשרה" שנוסח על ידי סטנטון ובאוטוול, שעל פיו נדרש הסנאט לאשר צעדים כאלו, הובילו לחזית מאוחדת של רפובליקנים להחלטה על הדחה. באוטוול ישב בראש הוועדה שניסחה את סעיפי ההדחה, והגיש אותם לבית הנבחרים לדיון. הוא נבחר לאחד מחברי הבית שניהלו את תהליך הדחה.
מזכיר האוצר
באוטוול היה מועמד רציני לתפקיד בקבינט של הנשיא הנבחר יוליסס ס. גרנט, ודווח שהוא דחה הצעה לכהן כמזכיר הפנים. שבוע לאחר השבעתו של גרנט במרץ 1869, בחירתו הראשונה לתפקיד מזכיר האוצר, אלכסנדר ט. סטיוארט, התבררה כלא מתאימה והנשיא חיפש מחליף. הרפובליקנים בקונגרס, מתוך תחושה שבקבינט בכללו לא היה שילוב של חברים בעלי ניסיון בעבודה בממשל עם בעלי עבר עשיר במפלגה, דחקו בגרנט לקבל את האפשרות למנות את באוטוול, וכשהוצע לו תיק האוצר, הוא הסכים. בחירתו של באוטוול גרמה למבוכה לתובע הכללי, אבנעזר רוקווד הואר, גם הוא ממסצ'וסטס. על פי המקובל, לא אוישו שני תיקים בקבינט על ידי שני אישים מאותה מדינה, והואר הציע לפרוש. גרנט דחה את ההצעה, אך שנה לאחר מכן, ללא אזהרה מוקדמת או הסבר, ביקש ממנו להתפטר. הקהילה העסקית שיבחה את בחירתו של באוטוול. החדשות על מינויו גרמו לעליית שערי איגרות החוב הממשלתיות בשוקי ההון. "אין זה פלא", העיר העיתון Commercial and Financial Chronicle, "שכן מר באוטוול ידוע היטב כתומך הרציני ביותר של הרפורמה הפיננסית השמרנית. הוא פקיד ממשל כשיר שסיפק הוכחות בולטות לעין כאשר ב-1862 הופקד בידיו הארגון של שירות הכנסות הפנים". מינויו של באוטוול, שזכה אז לאהדה ציבורית בשל חלקו במשפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון, אושר בקלות על ידי הסנאט שנשלט על ידי הרפובליקנים. כמזכיר האוצר הוא פעל לעיתים באופן עצמאי מהנשיא גרנט ונקט בגישה שחצנית כלפי שאר חברי הקבינט. מזכיר המדינה המילטון פיש ציין שבאוטוול היה לעיתים קרובות חמקני ובלתי מחויב, ו"לא נימק את צעדי מדיניותו".
רפורמות
לאחר התוהו ובוהו שחוללה מלחמת האזרחים סבלה מחלקת האוצר מחוסר ארגון והיא הייתה זקוקה לרפורמות. המחלוקת עם הנשיא ג'ונסון על השיקום ומשפט ההדחה בסנאט מנעו את ביצוען של רפורמות כלשהן במחלקה. כמזכיר האוצר, ההישגים העיקריים של באוטווול היו רפורמות וארגון מחדש של המחלקה, שיפור מערכת ניהול הספרים של המכס, מיזוג מטבעת ארצות הברית אל מחלקת האוצר והפחתת החוב הציבורי.
פאניקת הזהב
בקנה אחד עם מצע המפלגה הרפובליקנית של 1868, דחף באוטוול לצמצום החוב הציבורי ולהחזרת הכלכלה הלאומית לכזו המבוססת על תקן הזהב. באוטוול האמין שייצוב המטבע והפחתת החוב הציבורי היו חשובים יותר מהסתכנות במיתון בעקבות הוצאתם של שטרות הכסף מהמחזור. ללא אישורם או ידיעתם של הנשיא גרנט או חברי הקבינט האחרים, הוא החל לשחרר זהב מהאוצר ומכר איגרות חוב ממשלתיות כדי להפחית את אספקת שטרות הכסף אל הכלכלה. תוצאות מדיניות זו היו ששערי הזהב זינקו והחוב הציבורי הצטמצם. עם זאת, צעדים אלו גם יצרו כלכלה דפלציונית, שבה לחוואים הייתה בעיה להשיג מזומנים כדי לשלם על פעולותיהם החקלאיות.
בקיץ 1869 זממו שני ספסרי זהב, ג'יי גולד וג'יימס פיסק להשתלט על שוק הזהב, באמצעות קנייתו והשפעה על הנשיא גרנט לעצור את שחרור הזהב של באוטוול. גולד ופיסק אמרו בתחילה לנשיא ששער גבוה של הזהב יסייע לחוואים לייצא יותר תוצרת, אך הנשיא לא שוכנע. בכל אופן, כאשר דווח על יבולים טובים, שינה גרנט את טעמו, ובספטמבר אותה שנה הורה לבאוטוול להפסיק את הפצת הזהב. גולד תמרן בהצלחה את מינויו של איש מטעמו, דניאל בטרפילד, כעוזרו של באוטוול, והחל לרכוש זהב בהיקף רב, וכך זינק שער הזהב כלפי מעלה. גרנט הוזהר על הניסיון להשתלט על שוק הזהב במכתב שהגיע אליו באמצעות שליח מגיסו, אייבל קורבין, שהיה מצוי בנושא, והאיץ בו שהממשלה תמנע ממכירת זהב. ב-22 בספטמבר, יום חמישי, נפגש גרנט עם באוטוול, והם החליטו שהממשלה תיכנס לעובי הקורה. למחרת, ה-23 בספטמבר, הגיעה פאניקת הזהב לשיאה. באוטוול הורה לשחרר 4 מיליון דולר מהזהב של האוצר, אך לא לפני שג'יי גולד, שהוזהר על ידי הגברת הראשונה ג'וליה גרנט וקורבין, הצליח למכור כמה מהחזקותיו. עד מהרה ירד שער הזהב מ-160 דולר ל-135 דולר, וכך נוצרה פאניקה בקרב ספסרי הזהב. פירמות הברוקראז' נכנסו לפשיטת רגל והון אישי הלך לאבדון. שוק המניות סבל מתנודות קשות במשך שנה לאחר מכן. חקירה של הקונגרס בהובלתו של חבר בית הנבחרים ג'יימס גרפילד (לימים נשיא ארצות הברית) טיהרה ב-1870 הן את גרנט והן את באוטוול. עוזרו של באוטוול, דניאל בטרפילד, פוטר על ידי הנשיא גרנט על חשיפת מידע פנימי לגולד הנוגע לפעולות של מחלקת האוצר.
החוב הלאומי
באוטווול שאף לממן את צמצום החוב באמצעות הלוואות מאירופה. הרעיון הסתרבל בשל התביעות נגד הממלכה המאוחדת על רקע מלחמת האזרחים (שנקראו תביעות אלבמה שנבעו בשל הסיוע הבריטי לספינה "אלבמה" וספינות פריבטירים נוספות של הקונפדרציה), ולאחר מכן בשל פריצתה של מלחמת צרפת–פרוסיה, זמן קצר לאחר אישור חוק המימון. מלחמת צרפת-פרוסיה מנעה השגת הלוואות בשווקים הפנינסיים במרכז אירופה ותביעת אלבמה הבלתי פתורה מנעה את השגת ההלוואות בלונדון. לחץ פוליטי משני צדי האוקיינוס האטלנטי הוביל ב-1871 לחתימת הסכם וושינגטון, זאת לאחר שבאוטוול השיג הלוואה בלונדון. הצעת ההלוואה הראשונה לא יצאה אל הפועל בשל העובדה שבאוטוול הגיש אותה ליותר מדי בנקים, אך ההצעה השנייה, שהייתה ניסיון מאורגן מחדש בהובלתו של בעל ההון ג'יי קוק, עלתה יפה ובאמצעותה גויסו יותר מ-100 מיליון דולר. הייתה זו הפעם הראשונה בה בנק אמריקאי היה מעורב בהצלחה בהעברה בינלאומית בסדר גודל כזה.
חוק קו קלוקס קלאן
באוטוול לא שכח את מצבם של האפרו-אמריקאים בדרום שהיו נתונים לאלימות מצדם של שכניהם הלבנים, במיוחד ארגון הקו קלוקס קלאן. אפרו-אמריקאים ולבנים נאמני המפלגה הרפובליקנית היו נתונים להתקפות של הקו קלוקס קלאן בכמה מדינות שבהן התקיים משטר השיקום. הקונגרס הגיב, ובהנהגתו של בנג'מין באטלר בבית הנבחרים, הועבר ב-1871 חוק שנודע כחוק הקו קלוקס קלאן. הנשיא גרנט כבר חתם על שני חוקים דומים קודם לכן כדי להגן על האפרו-אמריקאים וכאשר נמצא שהאלימות בדרום המשיכה להשתולל, הוחלט להעביר חוק שלישי שהעניק לנשיא סמכויות להשעות את חוק הביאס קורפוס. בתחילה היסס גרנט אם לחתום על החוק, מתוך חשש שהוא יזכה בדרום לתדמית של רודן צבאי. בכל אופן, באוטוול, כאשר נסע עם גרנט אל הקפיטול, עודד אותו לחתום על החוק. לאחר מכן הוא עשה שימוש בחוק כדי להשעות את חוק הביאס קורפוס בתשעה מחוזות של קרוליינה הדרומית, והורה על מעצרם והעמדתם לדין של חברי הקו קלוקס קלאן.
סנאטור
ב-1873, כאשר נבחר הסנאטור ממסצ'וסטס הנרי וילסון כסגן נשיא ארצות הברית, הודיע באוטוול על כוונתו להתפטר מתפקידו כמזכיר האוצר והציג את מועמדותו למושב בסנאט שהתפנה בעקבות בחירתו של וילסון. בתמיכתם של בנג'מין באטלר והמנגנון שסביבו, הביס באוטוול את המועמד ממערב המדינה, חבר בית הנבחרים הנרי דוז. הנושאים העיקריים בהתמודדות בין השניים היו שערוריית קרדיט מובילייר, שבה הואשמו הן באוטוול והן דוז בקבלת מניות בהערכת חסר מחבר הקונגרס ואיל ההון אוקס איימס. שני האישים אכן קיבלו מניות, אך דוז השיב אותן יחד עם רוב הרווחים שהן הפיקו. הממסד הרפובליקני במסצ'וסטס סלד מהתמיכה של באטלר בבאוטוול, שכן הם בזו לטקטיקות ולמדיניות של באטלר. בסופו של דבר נבחר באוטוול לסנאט.
באטלר, שקיווה להתמודד על משרת המושל בסתיו אותה שנה, הניח שהוא יכול לסמוך על תמיכתו של באוטוול. עם זאת באוטוול סירב להיות מעורב בבחירות למשרת המושל ולאחר מערכת בחירות קשה לא עלה בידו של באטלר לזכות במועמדות המפלגה הרפובליקנית. בחורף הבא מינה הנשיא גרנט את בעל בריתו של באטלר, ויליאם סימונס, לתפקיד גובה המיסים של נמל בוסטון, המשרה הפדרלית רבת הסמכויות ביותר במסצ'וסטס. בתחילה הבטיח באוטוול להיאבק בכך, אך לבסוף נכנע ללחץ מממשל גרנט ושיתף פעולה עם המינוי. עסקה זו גרמה לרפובליקנים של מסצ'וסטס שהתנגדו לבאטלר ולמה שהם כינו "באטלריזם", למנוע מבאוטוול להיבחר פעם נוספת ב-1877.
בסנאט כיהן באוטוול כיושב ראש הוועדה לבחינת החוקים בשנים 1875–1877. הוא נקט בעמדה תקיפה לטובת המטבע שלא נופח באופן אינפלציוני על ידי הדפסת שטרות והצביע נגד חוק האינפלציה של 1874. הוא גם נותר תומך איתן של ההגנה של הממשל הפדרלי על המצביעים השחורים בדרום וגיבה את חוק זכויות האזרח של 1875, שאסר על אפליה בתחבורה הציבורית ובמוסדות ציבור.
ב-1876 מונה באוטוול כיושב ראש הוועדה המיוחדת של הסנאט לחקירת הבחירות במיסיסיפי ב-1875. בחירות אלו לוו במעשי אלימות שכמעט ומנעו מאפרו-אמריקאים מלהצביע, וכתוצאה מכך שבו הדמוקרטים לשלטון שם. הוועדה בראשות באוטוול תיעדה את מעשי האלימות והזוועה שהתרחשו, אך לא ננקטו שום צעדים פדרליים כדי למנוע מאירועים אלו להתרחש שוב בבחירות של 1876.
קריירה מאוחרת
במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19 עסק באוטוול בעריכת דין בתחומי החוק הבינלאומי וחוקי הפטנטים במשרדים בבוסטון ובוושינגטון. עסקיו כללו עבודה עם ממשלת ארצות הברית ועם ממשלות של ארצות אחרות כיועץ לכמה ועדות דיפלומטיות דו-צדדיות. במשימתו הראשונה, בשנים 1880–1884, הוא ייצג את ארצות הברית בתביעות מול צרפת שברובן נבעו ממלחמת האזרחים. משימתו הבאה הייתה כיועץ לממשלת האיטי בשנת 1885 ושוב כיועץ לממשלת ארצות הברית בוועדה משותפת עם צ'ילה בשנים 1893–1894, שטיפלה בתביעות נגד הממשלות, רובן נבעו ממלחמת האוקיינוס השקט או ממלחמת האזרחים הצ'יליאנית של 1891. ב-1881 דחה באוטוול הצעה מהנשיא צ'סטר ארתור להתמנות שוב כמזכיר האוצר. לזמן מה הוא שימש כיועץ משפטי של ממלכת הוואי, שלסיפוחה על ידי ארצות הברית הוא התנגד.
בסוף שנות ה-90 התאכזב באוטוול בהדרגה ממדיניות החוץ האימפריאליסטית של הנשיא ויליאם מקינלי, ועזב את המפלגה הרפובליקנית לאחר סיפוח הפיליפינים בעקבות מלחמת ארצות הברית-ספרד ב-1898. הוא היה המייסד והנשיא הראשון של "הליגה האנטי-אימפריליסטית האמריקאית", ארגון שהתנגד להתפשטותה של ארצות הברית. בבחירות לנשיאות של 1900 הוא הוביל את המערכה נגד מקינלי, ושימש כאלקטור עבור מועמד המפלגה הדמוקרטית ויליאם ג'נינגס ברייאן. עד ליומו האחרון קידם באוטוול את עצמאותה של הפיליפינים.
מותו והנצחתו
ג'ורג' סיואל באוטוול נפטר בגורטון ב-27 בפברואר 1905 ונטמן בבית הקברות המקומי. ביתו שבמרכז גורטון נבנה ב-1851 כאשר כיהן כמושל, והוענק על ידי בתו ג'ורג'ינה לאגודה ההיסטורית של גורטון. כיום הבית משמש כמטה האגודה ובחודשי הקיץ הוא פתוח כמוזיאון. הבית רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
פרוספקט (כתב עת)
פרוספקט (באנגלית: Prospect) הוא כתב עת וירחון בריטי, העוסק בפוליטיקה, בכלכלה ואקטואליה עולמית, בעיקר בממלכה המאוחדת, באירופה ובארצות הברית. בנוסף על כך, ישנו עיסוק בסוגיות חברתיות, אמנות, ספרות, קולנוע, מדע, תקשורת, היסטוריה, פילוסופיה ופסיכולוגיה. המגזין נוסד באוקטובר 1995. המגזין נמנע מהבעת דעה פוליטית בנוגע לסוגיות ספציפיות.
לוסי מקבת'
לוסיה קיי מקבת' (באנגלית: Lucia Kay McBath; נולדה ב-1 ביוני 1960) היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השביעי של מדינת ג'ורג'יה. מקבת', אשת המפלגה הדמוקרטית, נבחרה לראשונה בבחירות 2018 כאשר גברה על המועמדת הרפובליקנית קארן הנדל. בשטחי מחוז הקונגרס השישי מצויים הפרוורים האמידים בצפון אטלנטה, בירת ג'ורג'יה.
ביוגרפיה
בשנת 2012, בנה של מקבת' בן ה-17, ג'ורדן דייוויס, נרצח בירי בעקבות ויכוח על מוזיקה רועשת בתחנת דלק בג'קסונוויל שבפלורידה. אירוע הירי לווה בתשומת לב לאומית ובעקבותיו החלו דיונים ציבוריים על חוקי הגנה עצמית שנויים במחלוקת, הידועים כ"החוק להגנה עצמית" (באנגלית: Stand Your Ground law). לאחר רצח בנה הצטרפה מקבת' כדוברת לאומית לארגון "כל-עיר לבטיחות בכלי נשק" (Everytown for Gun Safety) פרי ייסודו של מייקל בלומברג. היא השתתפה בנאום שנשא נשיא ארצות הברית ברק אובמה בבית הלבן על אודות אלימות בכלי נשק והחלה להיות פעילה למען הגבלת התיקון השני לחוקת ארצות הברית. במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הייתה תומכת נלהבת של המועמדת הדמוקרטית הילרי קלינטון.
לקראת בחירות האמצע בשנת 2018 הכריזה מקבת' על כוונתה להתמודד אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השישי של ג'ורג'יה. היא ייחסה את התמודדותה, בין היתר, לניצחנו של דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ב-2016. במקור תכננה מקבת' להתמודד בכלל לבית הנבחרים המדינתי של ג'ורג'יה מול סם טיזלי במחוז הבחירה ה-69, אך הטבח בתיכון דאגלס הניע אותה להתמודד לבית הנבחרים האמריקאי מול קארן הנדל הרפובליקנית. אף על פי שמחוז הקונגרס השישי של ג'ורג'יה נחשב מבחינה היסטורית למעוז המפלגה הרפובליקנית, הנדל ניצבה בפני אתגר תחרותי מצדה של מקבת'. טראמפ זכה במחוז זה בבחירות לנשיאות בהפרש זעום, והנדל נבחרה בו בבחירות מיוחדות צמודות אחרי מאבק עיקש בג'ון אוסוף.
בבחירות המקדימות שהתקיימו במפלגה הדמוקרטית ב-22 במאי 2018 הובילה מקבת' על שאר יריבה עם 36% מקולות הבוחרים. עם זאת, משום שאף מועמד לא גרף לפחות 50 אחוז מקולות הבוחרים, נערך סיבוב שני מכריע ובו ניצחה עם 53.7% מהקולות. ביום הבחירות הכלליות גברה על הנדל בפער של 1.02% בלבד. היא הדמוקרטית הראשונה שייצגה את המחוז מאז 1979. היא הושבעה ל בראשית ינואר 2019.
עמית סלונים
עמית סלונים (נולד ב-16 בספטמבר 1983) הוא עיתונאי ישראלי, מבקר המוזיקה והתרבות של מדור התרבות באתר "וואלה! NEWS" ועורך באתר. בעברו שימש כאחד ממייסדי אתר האינטרנט "mako" מבית שידורי קשת, וכעורך הספורט ומנהל עמוד הפייסבוק של האתר.
לוסי מקבת'
ביוגרפיה
מקבת' תומכת בהחלת שינויים בחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, ומתנגדת לשיטת "מדיקר לכולם". היא בעד הזכות להפיל ועריכת בדיקות רקע למבקשים לרכוש כלי נשק, ומתנגדת לפירוק אכיפת מכס והגירה. בבחירות 2020 נבחרה לתקופת כהונה שנייה אחרי ששוב התמודדה מול קארן הנדל.
עמית סלונים
ביוגרפיה
סלונים נולד בתל אביב, בנם של איש העסקים אורי סלונים ובתיה סלונים (לבית אלעזר), ונכדו של לוחם האצ"ל נחום סלונים. הוא למד בבית הספר התיכון אליאנס והמשיך ללימודי תואר ראשון בכתיבה יוצרת בחוג לספרות של אוניברסיטת תל אביב לצד לימודי סוציולוגיה ואנתרופולוגיה. בשנת 1999 החל לכתוב למדור הספורט של אתר האינטרנט זולה, ובהמשך הפך לעורך המדור.
במקביל לשירותו הצבאי ביחידת 8200, החל לפרסם טור שבועי במסגרת תוכניית המשחקים של קבוצת הכדורסל מכבי תל אביב. הטור "מחשבות משער 8" הפך למזוהה עם סלונים, והוא המשיך לפרסם אותו במשך יותר מעשור.
במקביל ללימודיו החל סלונים לעבוד באתר האינטרנט של שידורי קשת, והיה חלק מצוות ההקמה של אתר mako. סלונים החל את תפקידו באתר שעלה לאוויר ב-2008 כעורך ערוץ הספורט. בהמשך קודם לתפקיד עורך עמוד הבית ועורך עמוד הדעות. במקביל לתפקידי העריכה שלו באתר, הפך סלונים למבקר המוזיקה והתרבות של האתר, ובין השאר היה שליח mako להופעת האיחוד של מונטי פייתון בלונדון ביולי 2014.
בשנת 2015 עזב את mako והצטרף לאתר וואלה! NEWS כעורך עמוד הבית ומדור הדעות באתר, על תקופה זו התבקש לתת עדות במסגרת חקירת ראש הממשלה בנימין נתניהו בנושא תיק 4000. במקביל לתפקידיו הרשמיים, פרסם כתבות נרחבות בנושאי תרבות שונים. בשנת 2017 מונה למבקר ההופעות של מדור התרבות באתר, כאשר בהמשך התמנה גם למבקר טלוויזיה במדור.
בנובמבר 2018, עם פרסום תחקיר של "המקור" על מעורבות אתר וואלה בתיק 4000, נבחר סלונים לפרסם כתבת תגובה בשם האתר. בין השאר כתב כי העיתונאים שהופיעו בתחקיר הם "אנשי חדשות מצוינים. עיתונאים אידאולוגיים, ישרים ואמינים". בהמשך הוסיף:
משפחה וחיים אישיים
סלונים גר בתל אביב בשכונת רמת אביב ג עם זוגתו ושתי בנותיו.
סלונים הוא מצאצאיו של רבי שניאור זלמן מלאדי, "בעל התניא" מייסד חסידות חב"ד, ובנו ממשיכו רבי דובער שניאורי 'הרבי האמצעי', אביה של אם היישוב החבד"י בחברון הרבנית מנוחה רחל סלונים. סבו, נחום סלונים, היה בן דודו של נשיא מדינת ישראל העשירי, ראובן ריבלין. עורך הדין ונשיא וראייטי העולמי אורי סלונים הוא בן דוד של אביו.
לוריס איטי ננסי
מאפיינים
אורכו של הלוריס הוא תשעה עשר עד עשרים ושלושה סנטימטרים ומשקלו הוא כ-450 גרם. צבעו כתום למעט ראשו הלבן ובניגוד לפרימטים אחרים הוא לא מזנק. תזונתו מורכבת בעיקר מחרקים ובעלי חוליות קטנים כמו לטאות, אך הוא אוכל גם עופות קטנים, מוהל עצים, פירות וצוף. המין מתרבה אחת לשנה עד שנה וחצי. תקופת ההיריון היא כחצי שנה שלאחריה נולדים בין 1 ל-2 גורים שנגמלים מחלב אמם בגיל שמונה חודשים. הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל תשעה חודשים ואילו הזכרים מגיעים לבגרות רק בגיל 18–20 חודשים. טורפיו העיקריים הם דורסי יום, פיתוניים, גחניים וחתוליים. מ-2020 סווג הלוריס על ידי ה-IUCN כנתון בסכנת הכחדה עקב כריתת יערות וציד בשל רפואה סינית.
ארס
ללוריס נשיכה ארסית. את הארס הוא מייצר על ידי שילוב של הרוק שלו יחד עם הפרשה דמוית שמן מבלוטות ריח מיוחדות בצד הפנימי של מרפקיו. הלוריס מפזר את הארס על מרבית חלקי פרוותו, באמצעות מציצת ההפרשה עם השיניים התחתונות וליקוק הפרווה ובשעת סכנה הוא מצטנף לכדור וחושף בפני הטורף את הפרווה החיצונית הארסית שלו. הנקבות נוהגות ללקק ולמרוח על צאצאיהן את ההפרשה הארסית כדי להגן עליהם מטורפים, הטורפים שמריחים את הריח נמנעים מלכתחילה מלתקוף את הלוריס, מה שמחפה על האיטיות שלו.
נורברטו אלונסו
נורברטו אוסוולדו "בטו" אלונסו (נולד ב-4 בינואר 1953) הוא כדורגלן ומאמן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
אלונסו שיחק לאורך מרבית הקריירה בקבוצת ריבר פלייט. הוא זכור כאחד משחקניה הבולטים בשנות ה-70 וה-80 של המאה הקודמת, ממוקם חמישי בטבלת מלך שערי הקבוצה בכל הזמנים, וזכה עמה בשבע אליפויות ארגנטינה, בגביע ליברטדורס 1986 ובגביע הביניבשתי. כמו כן שיחק עונה אחת באולימפיק מרסיי הצרפתית, ושנתיים במדיה של ולס סארספילד. לזכותו של אלונסו ארבעה שערים ב-19 הופעות במדיה של, אותה ייצג בין היתר בזכייתה במונדיאל 1978. אלונסו, הנחשב עד היום ל"אידולו" (ídolo; אליל האוהדים) בריבר, משמש מאז 2013 כיועץ לנשיא המועדון.
תחילת הקריירה (1971 - 1976)
אלונסו החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער של ריבר פלייט, אליה הצטרף כבר בגיל תשע. הוא צמח במועדון בשנותיו הקשות, שהתבטאו בתקופה ארוכה ללא זכייה באליפות ארגנטינה מ-1957. ב-8 באוגוסט 1971, כשהיה בן 18 בלבד, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת תחת המאמן ואלדיר פריירה, במשחק בו ניצחה קבוצתו 1–2 את אטלנטה.
עד מהרה הפך אלונסו לשחקן מפתח בחלק ההתקפי של ריבר. בעונה שלאחר מכן תרם 12 שערים בטורניר המטרופוליטנו, תשעה שערים נוספים בטורניר הנסיונל, ובסך הכול סיים את עונת עם 21 שערי ליגה ב-41 משחקים. בעיות בריאותיות מנעו מאלונסו לקחת חלק משמעותי בשנתיים הבאות, אך הוא הוחזר לסגל באופן קבוע ב-1975 על ידי המאמן החדש, אנחל לברונה. יחד עם דניאל פסארלה, אובלדו פיליול, רוברטו פרפומו ואחרים, חזרה ריבר לצמרת הליגה הארגנטינאית וזכתה בשני התארים של עונת (מטרופוליטנו ונסיונל). אלונסו היה מהבולטים בזכיותיה של ריבר באותה העונה, עם 27 שערים בארבעים הופעות בשני הטורנירים, ואף סיים שני במירוץ לתואר כדורגלן השנה בדרום אמריקה לאותה השנה, אחרי אליאס פיגרואה. בעקבות הזכייה השתתפה ריבר בגביע ליברטדורס 1976 והעפילה עד לגמר, אך נוצחה 2–3 על ידי קרוזיירו במשחק שובר השוויון והחמיצה הזדמנות לזכייה בתואר.
את הקדנציה הראשונה שלו בריבר סיים אלונסו עם 68 שערי ליגה ב-168 הופעות.
אולימפיק מרסיי (1976 - 1977)
לקראת עונת עבר לליגה הצרפתית כשחתם במדי אולימפיק מרסיי. הוא הצטרף להקטור יסאלדה, החלוץ בן ארצו שהגיע לקבוצה עונה קודם לכן והצטיין בה, אך התקשה להתאקלם בקבוצה ובנוסף סבל מפציעה שהשביתה אותו לאורך רוב העונה. הוא תרם שלושה שערי ליגה בלבד ב-17 הופעות, ולאחר עונה בחר לעזוב את המועדון, בין היתר בעקבות רצונו לקבל זימון לנבחרת ארגנטינה, בידיעה כי המאמן ססאר לואיס מנוטי לא מזמן שחקנים מחוץ לארגנטינה.
שלהי הקריירה בריבר פלייט (1984 - 1986)
ב-1984 חזר אלונסו לריבר פלייט. חזרתו של אלונסו נחשבה לאחד ממפתחות ניצחונו של הוגו סנטילי לנשיאות המועדון. הוא הוסיף לשחק בקבוצה שנתיים נוספות, תוך שהוא מפגין את יכולתו הגבוהה מהקדנציות הקודמות במועדון, אם כי זכה לפחות דקות משחק מבעבר. ב-1986, שנת הפרישה של אלונסו, זכה הקשר עם קבוצתו בשלושה תארים יוקרתיים. באפריל של אותה השנה הבטיח עם קבוצתו את הזכייה באליפות ארגנטינה, בפורמט חדש של עונה מלאה. אלונסו תרם חמישה שערי ליגה ב-15 הופעות, בהם צמד לרשתה של בוקה ג'וניורס בניצחון 0–2 בסופר קלאסיקו, שנערך ב-6 באפריל 1986 והיה גם משחק ההכתרה של ריבר באצטדיונה של יריבתה הגדולה. חצי שנה לאחר מכן, פתח בהרכב בצמד משחקי גמר גביע ליברטדורס 1986, בשניהם ניצחה קבוצתו את אמריקה קאלי (עם שער של אלונסו במשחק הראשון) וזכתה בתואר לראשונה בתולדותיה. בעונת 86/87 ערך ארבע הופעות ליגה, האחרונה שבהן בנובמבר 1986. חודש לאחר מכן פתח בהרכב קבוצתו שגברה 0–1 על סטיאווה בוקרשט וזכתה בתואר הגביע הביניבשתי, כשאלונסו מבשל לאנטוניו אלסאמנדי את שער הניצחון. היו אלה המשחק והתואר האחרונים בקריירה של אלונסו, שפרש ממשחק פעיל בגיל 33.
אלונסו נפרד מקהל אוהדי ריבר במשחק פרידה שנערך לכבודו במונומנטל, מול 80,000 צופים.
נבחרת ארגנטינה
אלונסו ערך את הופעותיו הראשונות במדי נבחרת ארגנטינה תחת המאמן אומר סיבורי בשנת 1973, כשהיה בן עשרים בלבד. במשך שנתיים צבר תשע הופעות (שמונה מתוכן בהרכב) וכבש שער אחד, אך המאמן סיבורי ניפה אותו מהסגל עקב הבעיה הבריאותית שפקדה אותו באותה התקופה.
אלונסו שב לסגל הארגנטינאי של המאמן ססאר לואיס מנוטי ב-1975. מנוטי נודע כמאמן שמשתף רק שחקנים מהליגה המקומית, כך שבמהלך עונת, בה שיחק בצרפת, נעדר אלונסו מהסגל, ועד לטורניר מונדיאל 1978 הביתי, כמעט ולא צבר הופעות נוספות.
על אף שלא היה בתוכניות של המאמן הלאומי, זומן אלונסו לבסוף על ידי מנוטי לסגל ארגנטינה לטורניר הגביע העולמי הביתי, יש הטוענים כי תחת לחץ מצד קרלוס לקוסטה, מראשי המשטר הצבאי בארגנטינה והאחראי מטעמו לארגון משחקי המונדיאל הביתי. אלונסו קיבל את המספר "1", השמור בדרך כלל לשוער, בשל שיטת חלוקת המספרים בנבחרת הארגנטינאית, שהתבססה על סדר אלפביתי. הוא שותף כמחליף בדקה ה-75 במשחק הראשון מול, ואף היה מעורב בשער הניצחון שנכבש בדקה ה-83 וקבע 1–2 לארגנטינה. במשחק השני מול, בו ניצחה ארגנטינה באותה התוצאה, שוב עלה כמחליף בדקה ה-64, אך שבע דקות אחר כך ירד מהמגרש עקב פציעה. הוא החמיץ את ההפסד ל בתום הסיבוב הראשון ואת הניצחון 0–2 על בפתיחת הסיבוב השני, וחזר לכשירות לקראת המפגש המרתק מול היריבה, אז עלה כמחליף בדקה השישים במשחק שהסתיים בשוויון 0-0. עם זאת, לא הצליח לחזור לכושרו המלא והחמיץ גם את הניצחון 0–6 על. במשחק הגמר מול נותר על הספסל, אך בסיום חגג עם חבריו את הזכייה בגביע העולמי הראשון בתולדות הנבחרת, כשבמאזנו שלוש הופעות כמחליף.
הטורניר סימן את סיום דרכו של אלונסו בנבחרת בשנים הבאות. הוא לא שב לשחק תחת מנוטי, וזכה למספר הזדמנויות רק חמש שנים אחר כך תחת המאמן קרלוס בילארדו. לבסוף העדיף בילארדו להשתמש בשחקנים צעירים יותר, דוגמת דייגו מראדונה, חורחה בורוצ'גה ועוד, שהיו לבסיס לזכייתה של הנבחרת במונדיאל 1986.
לאחר הפרישה
לאחר פרישתו ממשחק, פתח אלונסו סוכנות לביטוח והתרחק מעולם הכדורגל. ב-1989 פתח את העונה כמאמן ריבר פלייט בצוותא עם ריינלדו מרלו, אך השניים סיימו את תפקידם באמצע העונה עם בחירתו של אלפרדו דוויצ'ה לנשיא המועדון החדש. הנשיא הנבחר הבטיח במהלך הקמפיין לנשיאות להביא למועדון את דניאל פסארלה כמאמן ראשי, וקיים זאת לאחר הבחירות. בהמשך העונה הוביל פסארלה את ריבר לזכייה באליפות.
שנה לאחר מכן התמנה לתפקיד מנהלה המקצועי של בלגראנו, אך סיים את תפקידו לאחר חמישה משחקים בלבד.
ב-2013, עם היבחרו של רודולפו דונופריו לנשיאות ריבר, מונה אלונסו ליועצו לענייני כדורגל.
יהודה לייב מפולנאה
רבי יהודה אריה לייב גלינר ב"ר יחיאל מיכל מפולנאה המכונה "המוכיח מפולנאה" (?- כ"א בטבת ה'תק"ל, 1769) היה מראשוני תלמידי הבעל שם טוב ומגדולי מפיצי שיטתו.
חייו
שנת לידתו אינה ידועה. עוד קודם שהתקרב לבעל שם טוב, כיהן כמגיד מישרים וחזן בפולנאה. כשהתקרב לבעל שם טוב, נשלח על ידו להסתובב בקהילות היהודיות ולנצל את כישרון הדרשנות שלו על-מנת לעשות נשמות לתנועת החסידות, ומכאן דבק בו הכינוי "המוכיח". אכן, דרשותיו עוררו הדים רבים, ובהשפעתו התקרב לחסידות רבי יעקב יוסף כץ, בעל תולדות יעקב יוסף, ולפי מסורת אחת גם רבי דוב בער ממזריטש.
נפטר בפולנאה בכ"א בטבת ה'תק"ל (ינואר 1769) ונקבר שם. 12 שנה לאחר מכן נקבר צמוד אליו ר' יעקב יוסף מפולנאה, ו"אוהל" הוקם על קבריהם.
תורתו
מעט מקוטע מדרשותיו פורסמו על ידי תלמידו, ר' גדליה מליניץ בספר קול אריה, קורץ ה'תקנ"ח. ר' יעקב יוסף מפולנאה מצטטו תדיר בספרו "תולדות יעקב יוסף".
בדומה לחברו ר' יעקב יוסף, גם ר' יהודה לייב קרא תיגר על הגישה הלמדנית הלא-חסידית שרווחה אז הגורסת כי: "העיקר הוא בעולם הזה הלימוד היטב, להיות חריף ובקי...".
עונת 2003/2004 בליגה הלאומית
עונת 2003/2004 בליגה הלאומית הייתה העונה החמישית של הליגה הלאומית כליגה השנייה בחשיבותה בכדורגל בישראל. הליגה החלה ב-12 בספטמבר 2003 והסתיימה ב-22 במאי 2004.
על ניצחון במשחק הוענקו שלוש נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו.
הליגה כללה 12 קבוצות. העונה הסתיימה בניצחון של הפועל חיפה שעלתה לעונת 2004/2005 לליגת העל לצד הפועל נצרת עילית.
הפועל רמת גן שרק בעונה הקודמת זכתה בגביע המדינה ירדה לליגה השלישית בסיום העונה. בנוסף לכך לליגה השלישית ירדה מכבי קריית גת בעקבות בעיות תקציביות.
ג'ף טוטואנה מהפועל חיפה היה מלך השערים של העונה עם 16 כיבושים.
לאוריאן גיליארון
ביוגרפיה
ב-2005 היא נבחרה ל"מיס שווייץ" וייצגה את מדינתה בתחרות מיס עולם בו לא העפילה לשלבים הסופיים, וב-2006 השתתפה בתחרות מיס תבל שנערכה בלוס אנג'לס, שם נבחרה לסגנית שנייה – המיקום הכי גבוה של שווייץ בתחרות אי פעם.
ב-2007 היא החלה ללמוד בבית ספר למשחק של לי סטרסברג, היא שיחקה בין היתר בסדרות הטלוויזיה "ימי חיינו", "היפים והאמיצים" ו"חוקי המשחק".
ב-2014 גילמה מורה לצרפתית בקומדיית המצבים פרברי הגיהנום.
גיליארון זכתה במקום השני באליפות שווייץ בריקודים לטינים והתחרתה גם בתחרויות ריקוד בינלאומיות.
Wolfenstein: The New Order
Wolfenstein: The New Order (בעברית: וולפנשטיין: הסדר החדש) הוא משחק פעולה מז'אנר ירי בגוף ראשון אשר פותח על ידי חברת MachineGames והופץ על ידי Bethesda Softworks ב-20 במאי 2014 למחשב האישי, פלייסטיישן 3 ו-4, Xbox 360 ו Xbox One. המשחק הוא הכותר השביעי בסדרת Wolfenstein הוותיקה (שידועה בסלנג בעברית גם בתור "הטירה הנאצית") והוא משחק ההמשך למשחק הקודם בסדרה משנת 2009. המשחק מתרחש בהיסטוריה אלטרנטיבית בשנות ה-60 של המאה ה-20, במציאות בה גרמניה הנאצית ובעלות בריתה ניצחו במלחמת העולם השנייה, ועוקב אחרי גיבור הסדרה, ויליאם "בי. ג'יי." בלאזקוביץ, במאמציו להילחם בנאצים ולמנוע את שליטתם בעולם.
זהו משחק הביכורים של MachineGames, חברה קטנה משוודיה שפיתחה את המשחק אחרי שקנתה את הזיכיון מהמפתחים המקוריים של הסדרה, id Software. הפיתוח החל עוד ב-2010 מיד לאחר ש MachineGames קנתה את הזכויות על הזיכיון. המשחק מעוצב בסגנון פעולה-ירי בגוף ראשון אשר נותן דגש על משחקיות מהירה וניסיון "להחזיר" את הרוח שאפיינה את המשחקים הקלאסיים של Id software, בניגוד למשחקים קודמים בזיכיון, העלילה פותחה אחרת בכך שתכלול גם התפתחות של הדמויות במשחק, במיוחד של הדמות הראשית (בלאזקוביץ'), במטרה לעורר התעניינות אצל  גיימרים  וגם כדי לתת לגיבור גוון יותר "הירואי" מאשר במשחקים קודמים. כמו כן, החלטותיו של השחקן במהלך המשחק ישפיעו על מהלך המשחק בהמשך.
עם שחרורו, המשחק זכה לביקורות חיוביות מאוד והיה מועמד לתארים רבים ביניהם "משחק השנה של 2014" ו"משחק היריות הטוב ביותר של השנה". למשחק יצאה במאי 2015 חבילת הרחבה בשם Wolfenstein: The Old Blood שהיא בעצם פריקוול למשחק.
משחקיות
המשחק הוא משחק יריות בגוף ראשון, קרי: השחקן מתבונן על עולם המשחק מנקודת מבטו של הגיבור. המשחקיות היא ליניארית ברובה, מורכבת מ-15 פרקים (Chapters) וכדי להתקדם בהם השחקן נדרש להרוג אויבים ובחלקם גם לפתור חידות, למצוא חפצים, ולקיים אינטראקציה בין דמויות שונות במשחק. את רוב המשימות השחקן יבצע לבדו, אך לפעמים הוא ימצא עזרה בדמות חבר או שניים שיעזרו לשחקן בחלק מהמשימה. בניגוד למשחק הקודם (ולהרבה כותרים גדולים מהשנים האחרונות), יש לאסוף ערכות-רפואה כדי לחדש את בריאות השחקן כאשר הוא נפצע, ושריון כדי לעזור להגן על נקודות החיים של השחקן. בניגוד למשחק הקודם נקודות החיים של השחקן לא מתחדשות כעבור זמן; נקודות החיים הכוללות של השחקן מחולקות למקטעים בני 20 נקודות חיים כל אחד, והן מתחדשות עד לסף של אותו המקטע שנפגע. לדוגמה, שחקן שנקודות החיים שלו ירדו ל-75 כתוצאה מפגיעה כלשהי, בריאותו תחודש עד לסף של המקטע - 80, וכדי להתרפא אל מעבר לכך השחקן חייב למצוא ערכת-רפואה (בדיוק כמו במשחקי העבר של איד). השחקן יכול להגדיל את כמות החיים המקסימלית עם שדרוגים שונים, ואף לעבור את מכסת החיים המקסימלית (מה שנקרא Overcharge); עם זאת, כרגע שכמות החיים עוברת את הרמה המקסימלית, כמות החיים של השחקן תרד עד לרמה המקסימלית (בדומה לאפקט של לקיחת Megahealth במשחק Quake 3).
את האויבים במשחק ניתן להרוג במגוון דרכים: הן פנים אל פנים מטווח אפס על ידי אביזר דוגמת סכין, הן על ידי התגנבות מאחור (Stealth Takedown) והן בקרבות ירי. לשחקן זמינים שפע של כלי נשק איתם השחקן יכול להרוג את אויביו: אקדחים, תת-מקלעים, אקדחים אוטומטיים (שילוב של תת-מקלע ואקדח שמופיע בשנות ה-60), רובי סער, רובי ציד אוטומטיים, רובי צלפים, רימונים, מקלעים וכלי נשק מבוססי לייזר. את רוב כלי הנשק ניתן להחזיק בשתי הידיים ובכך לירות סימולטנית בשני כלי הנשק על מנת להשיג כוח אש יותר גדול (על חשבון הדיוק). במהלך המשחק השחקן יכול לשדרג את כלי הנשק שלו: כך לדוגמה, השחקן יכול לחבר משגר טילים לתחתיתו של רובה סער, או רובה צלפים יכול להפוך לרובה פלזמה אוטומטי מבוסס לייזר. בין כלי הנשק הידועים במשחק נמנה גם "חותך לייזר", אביזר שבעזרתו ניתן לחתוך רשתות ופיסות מתכת, וניתן להחליף אותו בתותח לייזר (LaserKraftWerk) שהוא כלי נשק לכל דבר. את רוב השלבים השחקן מתחיל כשיש בידיו סכין ותותח הלייזר. האויבים במשחק נעים בין חיילים נאציים "פשוטים" וכלבי תקיפה משוריינים עד למכונות ענק רובוטיות. את החיילים הפשוטים ניתן להרוג בקלות בעזרת נשק קל כמו רובה סער או אקדח, אך אויבים יותר חזקים דוגמת חיילי-על (Supersoldaten) ורובוטים משוריינים ידרשו נשק יותר "רציני" כדי לטפל בהם; ישנם גם קצינים נאצים, חמושים בדרך כלל באקדח פשוט וניתן לזהותם על ידי Signal שהם משדרים למרחק, אך כאשר הם מזהים את השחקן הם עשויים לקרוא לתגבורת בדמות חיילים נאצים. לכן שחקן חכם יטפל קודם כל בקצינים אם הוא אינו מעוניין לראות את מספר אויביו מוכפל.
חידוש גדול במשחק לעומת משחקים קודמים הוא האפשרות להתחבא מאחורי מחסות, ובכך להשיב אש אל האויב מבלי להיפגע בצורה משמעותית.