cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארלטי
ילדות וצעירות
לאוני בטיא נולדה בקורבוואה ברחוב פריז 33, בדירת קומת קרקע חשוכה, בשכונת הפועלים "לה דפאנס".לפי ספר זיכרונותיה שנקרא לפי שם אותה שכונה "La Défense", זו הייתה דירה ש"רק חיוכם של הוריה האיר אותה". היא הייתה ילדה שנייה של מישל בתיא, מסגר-חרט ברשות החשמליות של פריז, ושל מארי מרגריט פילומן דוטרה, תופרת במקצועה. האח הבכור נקרא פייר. כפי שציין ביוגרף של השחקנית, מישל סובה, בני משפחת בתיא היו צאצאים של מיאט טייאן-רום (Miette Tailhand-Romme) מחברת מכתבים מפורסמת, אחות של ז'ילבר רום, חבר הקונבנציה הלאומית, יוצרו של לוח השנה המהפכני. תמונה קטנה של מיאט טייאן-רום מאת אנדריי ורוניחין מעידה על הדמיון המדהים בין ארלטי לאותה סבתא רבתא מ-1789. בגלל מחלה נשימתית בגיל 4 וחצי נשלחה אצל הסבים מצד האב בעיר קלרמון-פראן. היא קיבלה עד שנת 1910 חינוך דתי בבית ספר פרטי "סנט תרז". אחר כך המשיכה את לימודיה בבית הספר הפרטי "מרטינואה" בעיירה פיטו. מתוך שאיפה להיות מזכירה, מקצוע שנחשב אז מבוקש אצל נשים, נשלחה אחר כך ללמוד קצרנות בבית ספר המקצועי "פיז'ייה". מלחמת העולם הרגה בשדה הקרב את אהובה הראשון, צעיר שכונה "סיאל" ("שמיים") בגלל עיניו הכחולות, ועקב מותו נדרה ארלטי נדר שלא להתחתן לעולם פן תהפוך לאלמנת מלחמה. אביה, שקודם בינתיים לתפקיד מכונאי, מת באופן פתאומי ב-2 בדצמבר 1916, כשנדרס על ידי חשמלית. בני המשפחה - האלמנה, ארלטי ואחיה, גורשו אז מביתם שנועד למגורים עבור עובדי החשמליות של פריז.
דרכה בעולם
בשנת 1917 כבשה הנערה את לבו של הבנקאי היהודי הצעיר ז'אק-ז'ורז' לוי שאירח אותה בווילה שלו בשדרות אלפונס-דה-נוויל 18 בגארש. בסביבה היו גרים גם קוקו שאנל והשחקן אנדרה ברולה. לוי עשה לה היכרות עם עולם התיאטרון, מעצבי האופנה, מסעדות הגורמה ובכלל עם החברה הפריזאית הגבוהה. בסופו של דבר היא עזבה אותו לטובת סוחר ההאמנות פול גיום, ידידם של אמנים כמו פיקאסו, מודיליאני, סוטין. גיום המליץ על כישוריה לארמאן ברטה (Berthez), מנהל התיאטרון "תיאטר דה קפוסין". בזמן שעבדה כדוגמנית אצל רב החייטים פול פוארה היא בחרה בכינוי הבמה "ארלט" (לפי גיבורת הרומן "מונט-אוריול" של מופאסאן). ברטה הציע לשנותו ל"ארלטי" Arletty כאילו באנגלית. תחת שם זה היא התחילה להופיע במופעי הרביו של ריפ שהצטיינו בזוהר ותפאורות פאר, כמו כן באופרטות של מוריס איוון - "יס", "גאבארוש", "אזור" (1932), של ראול מורטי - "ערב סילבסטר" (Un soir de réveillon - 1932) או של ריינלדו האן (Ô mon bel inconnu - או, האלמוני היפה שלי) בשנת 1928 הכירה ארלטי את איש העסקים ז'אן-פייר דיבוסט שנשאר לה חבר נאמן כל חייו.
פריצת הקריירה בקולנוע
הופעת הבכורה שלה בקולנוע הייתה בשנת 1930 בסרט "מתק האהבה" (La Douceur d'aimer) לצידו של ויקטור בושה. כבר מ-1931 היא הצטיינה בתפקידה הראשון האמיתי בסרט "Un chien qui rapporte ("ריטריבר") של ז'אן שו ארלטי הפכה במהרה למודל ולמוזה של אמנים רבים, ביניהם מארי לוראנסן, קייס ואן דונגן, מואיז קיזלינג, צוגוהרו פוז'יטה וז'אן גבריאל דומרג. ידיד קרוב שלה היה פייר דה רנייה, בנם של אנרי דה רנייה ומארי דה ארדיה, לאמיתו של דבר, בנו הביולוגי של הסופר פייר לואי. שנת 1932 הייתה פרשת דרכים בחייה. אז היא קטפה הצלחה יוצא דופן בתיאטרון "בוף פריזיין" (Bouffes-Parisiens) באופרטה של ראול מורטי "ערב סילבסטר", לצידם של אנרי גארא, דראנם ורנה קובאל. היא שיחקה גם ב"האלמוני היפה השלי" מאת ריינלדו האן, על לברית מאת סשה גיטרי, לצידו של מישל סימון. המופע האחרון הוצג על הבמה כמעט 500 פעמים ברציפות, על אף מריבותיה התכופות עם מישל סימון. באותם הימים היא עשתה היכרות גם עם הסופר סלין שמאוחר יותר, ב-1948 כתב עליה את התסריט "Arletty, jeune fille dauphinoise" (ארלטי, נערה מדופינה). עוד הופעה שלה הזכורה לטוב הייתה La Guerre des valses (מלחמת הוואלסים) בבימויו של לודוויג ברגר, שבה שיחקה על יד פרנאן גראווה, דאגנם ומדלן אוזרה. בעת השתתפותה בהפקה "פנסיון מימוזה, של ז'אק פדר (Feyder) לצידה של פרנסואז רוזה, פגשה ארלטי את מרסל קרנה. קרנה העניק לה את אחד התפקידים הגדולים ביותר שלה - זה של גברת רמונד (Mme Raymonde) בסרט- Hôtel du Nord (אוטל די נור) על תסריט מאת אנרי ז'אנסון כשהפכה לאגדה בקרב העמך הפריזאי. זכרו אותה שואלת את לואי ז'ובה כשעמדו מעל שער תא השיט של תעלת סן מרטן: (?Atmosphère! Atmosphère! Est-ce que j'ai une gueule d'atmosphère).
פמיניזם שוויוני
פמיניזם שוויוני הוא תת-תחום של הפמיניזם הכללי, המתמקד בנקודות הדמיון הבסיסיות בין המינים ושואף לשוויון מגדרי בכל התחומים, כולל פוליטיקה, כלכלה ועבודה.
ארלטי
פריצת הקריירה בקולנוע
ארלטי גילמה באותה הרוח העוקצנית את תפקידה של Marie qu'a-d'ça ("מארי שיש לה את זה") בסרט "נסיבות מקלות" של ז'אן בואייה, כשלצידה שיחק מישל סימון. גם ביטויה בסרט זה "היא לא משוגעת, הנחשית!" (במקור:הצרעה!) נכנסה להיסטוריה. ארלטי הקליטה את הלהיט של הסרט, "Comme de bien entendu ("כמובן"), את פזמונים אחרים ממופעי הרביו שלה, וכמו כן את להיטיה של ידידתה הנערצת מיסטנגט, La Java (הז'אווה) ו Mon Homme (האיש שלי). אחרי שבשנת 1936 שיחקה את לולו במחזה בעל אותו השם של אדואר בורדה, חזרה לדמות הזאת בסרט של מוריס להמן ושל קלוד אוטאן-לארה "פריק-פראק". היא יצרה עם מישל סימון צמד של פושעים קטנים המדברים ב ב"ארגו", סלנג העולם התחתון הפריזאי, ואף בעגה הקרויה "ז'אוואנית" תוך כדי פיתוי קורבנם, התכשיטן התמים המגולם על ידי פרננדל.
בימי הכיבוש הנאצי בצרפת
ב-1941 גילמה ארלטי את "מאדם סאן ז'ן" (Madame sans gêne) בסרט בעל אותו השם של רוז'ה רישבה, את התפקיד של דומיניק בסרט "אורחי הערב" של מרסל קרנה, לצידם של אלן קוני, ז'ול ברי, מארי דיאה, והצטיינה במיוחד בתפקיד גאראנס ב "ילדן גן עדן", סרט מפורסם של מרסל קרנה, לפי תסריט מאת ז'אק פרוור, שבו שיחקה יחד עם ז'אן-לואי בארו, פייר בראסר ומריה קזארס.
פמיניזם שוויוני
היסטוריה
אחד מהמסמכים הראשונים שקבעו את הרקע לצמיחת התנועות הפמיניסטיות התרחש כאשר מרי וולסטונקרפט כתבה את "איתור המינים האישה" לשנת 1792. באותה התקופה ספרות זו נתפסה כמורדת, אך עוררה את רגשותיהן של הנשים ברחבי צרפת. אכן, מועדוני נשים רפובליקנים דרשו להחיל שוויון זכויות מלא לנשים וגברים כאחד. תנועה זו ספגה השמצות רבות מכלל העולם. לבסוף, תנועת הפמיניזם כובתה על ידי נפוליאון בונפרטה שקבע כי לגבר שליטה מלאה על המשפחה.
ארלטי
בימי הכיבוש הנאצי בצרפת
באותן שנים הייתה לארלטי רומן עם אנטואנט ד'ארקור, אשתו של פרנסואה-ארל ד'ארקור, ואחר כך עם הגרמני הנס יורגן זהרינג, קצין בחיל האוויר הגרמני וחבר במפלגה הנאצית, משפטן בהכשרתו, אחד מאנשי גרינג בפריז ויועץ במועצת המלחמה של הלופטוואפה בפריז. ארלטי הכירה אותו באמצעותן של ז'וזה דה שמברן, בתו של פייר לאוואל, ידידתה עוד משנת 1936. בעת הפקת הסרט "ילדי גן עדן" היא הייתה בהריון ממנו והפילה. בימי הכיבוש שיחקה ארלטי, בין היתר גם בתיאטרון "בוף פריזיין", בו גילמה את איזבל בקומדיה Voulez-vous jouer avec moa (רוצה לשחק עימי?) מאת מרסל אשאר, לצד פייר בראסר.
פמיניזם שוויוני
היסטוריה
לאחר שחלק גדול מתנועות הפמיניזם השוויוני בצרפת כשלו, חלק ניכר מהתנועות שהתרחשו בצפון אמריקה הושפעו מרעיונות הפמיניזם במאה ה-18. בנוסף, אביגיל אדמס ומרסי אוטיס וורן שנלחמו למען הפמיניזם בתקופתן, נלחמו על כך שהאמנציפציה של האישה תיכלל בחוקה של 1776, ללא הועיל. בוועידת הנשים בסנקה פולס, ניו יורק, בשנת 1848, איליזבת' קאדי סטנטון ולוצריה קופין מוט, יחד עם אלפי נשים אחרות, שינו לנצח את הדינמיקה של פמיניזם שוויוני בכך שהשיגו עצמאות בחינוך, שוויון הזדמנויות כלכליות, זכאות לפיצויים, זכות הצבעה וכו'. בהשפעת אליזבת קאדי סטנטון וסוזן ב. אנתוני התרחבה תנועה זו לאירופה. בשנת 1869 פרסם ג'ון סטיוארט מיל את מסמך "כניעת נשים", בו טען ששוויון בין המינים יתרום לקידום מוסרי, אינטלקטואלי, לאושר ולשמחת האנושות כולה.
ארלטי
אחרי המלחמה
בימי שחרורה של צרפת, ביולי 1944, ביקש ממנה זהרינג לברוח איתו. אולם היא סירבה. ב-20 באוקטובר 1944 נעצרה בגלל הקשר המופגן שהיה לה עם זהרינג. היא נכלאה ימים אחדים במחנה דראנסי לשעבר, אחר כך למספר שבועות ביישוב פרן ובהמשך במעצר בית למשך שמונה עשר חדשים. להערה של אחד מאנשי הביטחון (של FFI) שעצרו אותה, הגיבה, : אמנם לבי הוא צרפתי, אך התחת שלי הוא בינלאומי", משפט שידעה מאנרי ז'אנסון, או שייתכן שהייתה המצאה מאוחרת יותר. ארלטי הפכה באותם הימים לסמל שיתוף הפעולה הנשי או ה"אופקי" עם האויב ויש אומרים כי ענתה לאחד משופטיה: "אם רציתם שלא נשכב עם הגרמנים, לא הייתם צריכים לתת להם להיכנס", ברומזה לקריסת ההגנה הצבאית של צרפת ב-1940. בשחרורה ממעצר הבית, יעצו לה לעזוב את פריז. היא התארחה למשך שמונה עשר חדשים בטירת לה אוסה-אן-ברי אצל ידידים שהיו חברים ברזיסטאנס. המשיכה בחשאי את הקשר עם המאהב שלה הגרמני ובילתה איתו את חג המולד 1946. כשזהרינג ביקש את ידה סירבה, לפי העיקרון שקבעה לעצמה בנעוריה. ב-1946 החליט ועד הטיהורים להעניש אותה בגינוי מלווה באיסור עבודה למשך שלוש שנים. ב-1949 נפרדה מזהרינג שחזר לגרמניה והתחתן בהמשך. אחרי מותו בטביעה בנהר קונגו ב-1960 נסעה לגרמניה לנחם את אלמנתו.
פמיניזם שוויוני
היסטוריה
בין השנים 1870–1920 האטה צמיחת תנועות הפמיניזם, ובשנת 1920 החלה תנועת זכות הבחירה. בתקופה זו, נשים רבות נחלקו בדעתן האם אכן נשים שוות במעמדן לגברים. ויכוח על כך נמשך עד שהוקמה בשנת 1946 נציבות האו"ם למעמד האישה על מנת להבטיח את שוויון פוליטי, כלכלי ושוויון הזדמנויות מלא בתחום ההשכלה. בשנת 1949, פרסמה האקזיסטנציאליזם הצרפתית סימון דה בובואר את היצירה "המין השני", בו היא חושפת רבות מהטענות שהושמעו לגבי נשים והמאבק למען שוויון מגדרי. בשנת 1963 עלתה ספרות נוספת הנוגעת לפמיניזם שוויוני, "המיסטיקה הנשית" של בטי פרידן, בה דנה ב"בעיה שאין לה שם ", והתייחסה לאומללות הנרחבת של נשים בשנות החמישים. בטי פרידן, תיארה את חוסר השוויון בין המגדרים שהחברה יצרה תוך שימוש בדוגמה אישית בעצם כך שנאלצה לעזוב את קריירתה כפסיכולוגית על מנת לטפל בילדיה. רעיונות הפמיניזם שהביעה בספרות, השפיעו רבות על הציבור בארצות הברית וגרמו לצמיחת תנועות פמיניזם עם התהליך המשפטי הלאומי לנשים (NOW) שהוקם בשנת 1966. תנועה זו נלחמה על הסרת כל המכשולים והפערים שהיו בין הגברים לנשים בכל התחומים (עבודה, כלכלה, השכלה וכו'). בשנת 1972, מנהיגות כמו בלה אבזוג, בטי פרידן וגלוריה שטיינם דחפו את התיקון לשוויון דרך הקונגרס. עם זאת, לא נותר האשרור עד שנת 1982.
ארלטי
אחרי המלחמה
בשובה לתיאטרון שיחקה ארלטי ב"חשמלית ושמה תשוקה" מאת טנסי ויליאמס בגרסה מאת ז'אן קוקטו ובבימויו של רמון רולו, לצידם של איב ונסאן, הלנה בוסי, דניאל איוורנל ולואי דה פינס שהיה אז שחקן מתחיל. בכורת ההצגה התקיימה ב-15 באוקטובר 1949 בתיאטרון "אדוארד השביעי". לאחר מכן שיחקה ב"אורפאוס בשאול" מאת ויליאמס יחד עם ז'אן בבילה וב"בן ערובה" מאת ברנדן ביהאן לצידו של ז'ורז' וילסון.
חזרה לשחק גם בקולנוע - ב"דיוקן של רוצח" יחד עם אריך פון שטרוהיים, Gibier de potence (בן מוות), יחד עם ז'ורז' מרשאל, 'L'Amour Madame' לצידו של פרנסוה פרייה, Le Grand Jeu (במחשק הגדול) יחד עם ז'אן-קלוד פסקל וג'ינה לולובריג'ידה, "מקסים" של אנרי ורניי, לצידם של מישל מורגן ושרל בואייה בעת ההפקה של הסרט "Et ta sœur,(ואחותך) התוודעה לז'אן-קלוד בריאלי, שהתחיל לעת עתה את הקריירה שלו בקולנוע. מאוחר יותר פגשה מחדש את ידידותיה הנאמנות, מארי דיאה והלן פרדרייר. עם ידידיה הקרובים נמנה גם מבקר התיאטרון והמסעדות פול שמבריון.
פמיניזם שוויוני
תאוריה של פמיניזם שוויוני
התאוריה הפמיניסטית מבקשת לקדם את מעמדה המשפטי של האישה, מתוך הנחה שהאישה והגבר שווים גם מבחינה חוקית, כלומר הפמיניזם מבקש שוויון מעמדי גם מבחינת חוק. הפמיניזם השוויוני מסכים שיש שוני ביולוגי בין נשים לגברים מבחינת אנטומיה, אבל מבחינה פסיכולוגית, גם גברים וגם נשים בעלי אותו מוח ושניהם יכולים לחשוב. ומבחינת הפמיניזם השוויוני כמו שיש לגבר את היכולת לחשוב ולעבוד, גם האישה בעלת שכל לחשוב והיא יכולה לעבוד גם בבית וגם בעבודה.
ארלטי
ערוב ימיה
ב-1966 איבדה את אחיה ואת ידידה המסור, ז'אן-פייר בראלי. באותה תקופה באופן פתאומי איבדה חלקית את ראייתה ונאלצה להפסיק את השתתפותה במחזה "Les Monstres sacrés" מאת קוקטו ב"תיאטר דז אמבסדר". פרשה מן הבמה וממסכי הקולנוע ועסקה בדיבוב סרטים תיעודיים.
פמיניזם שוויוני
תאוריה של פמיניזם שוויוני
הפמיניזם השוויוני היה הגרסה הדומיננטית של הפמיניזם בעקבות ספרה של מרי וולסטנקרפט (1792). לטענת וולסטנקרפט, כי השוויון המגדרי בא לידי ביטוי בזכות ללמוד ולעבוד, ותכננה מפה שילכו לפיה נשים בעתיד, על מנת שיוכלו להמשיך בדרך של הפמיניזם. מאז נשים חזקות הצטרפו לפמיניזם השוויוני, כולל את סיומון דה בובואר, וחברי וועדת סיניקה פוליז, אליזבת' קאנדי סטאנטון, לוקוריטה קובין מוט, סוזאן אנטוני, ביטי פרידן, גלוריה סטאינם.
ארלטי
ערוב ימיה
החל משנת 1984 פעלה במסגרת איגוד האמנים העיוורים ותמכה ביושבת ראש האיגוד, מרגריט טירליר, אותה הכירה בתיווכה של הזמרת רנה לבא. ארלנטי נבחרה ליושבת ראש לשם כבוד של האיגוד ארלטי הלכה לעולמה ב-23 ביולי 1992 בגיל 94 בדירתה בפריז, ברחוב רמיזא. לפי צוואתה גופתה נשרפה במשרפת בית הקברות פר לשז ואפר גופתה נקבר אחר כך בקבר המשפחתי בבית הקברות דה פובל ביישוב הולדתה קורבוואה.
פמיניזם שוויוני
מרי וולסטונקרפט
מרי וולסטונקרפט (באנגלית: Mary Wollstonecraft; 27 באפריל 1759 - 10 בספטמבר 1797) הייתה סופרת, פילוסופית ועיתונאית אנגליה והיא נחשבת אחת האימהות המרכזיות של הגל הראשון של הפמיניזם הליברלי. היא כתבה ב-1792 הגנה על זכויות האישה (באנגלית: A Vindication of the Rights of Woman: With Strictures on Political and Moral Subjects), אחת העבודות הראשונות על פמיניזם. בכתביה היא מבקשת ליישם את רעיונות המהפכה הצרפתית גם על נשים: היא כותבת שהנשים ראויות לחינוך ההולם את מעמדן בחברה, כי הן חיוניות לאומה כיוון שהן מחנכות את הילדים וכי הן יכולות להיות "חברות" לבעליהן ולא רק רעיות.
ג'ון סטיוארט מיל והרייט טיילור מיל
ג'ון סטיוארט מיל (באנגלית: John Stuart Mill; 20 במאי 1806 – 8 במאי 1873) ואשתו הרייט טיילור מיל (באנגלית: Harriet Taylor Mill; 8 באוקטובר 1807 - 3 בנובמבר 1858) היו פילוסופיים בריטים. יחד, הם כתבו ב-1869 שעבוד האישה (באנגלית: The Subjection of Women), אחד מציוני הדרך המרכזיים של הגל הראשון של הפמיניזם הליברלי. הם שואלים אותנו בספר, אם מפלים חצי מהאנשים איך אפשר לקרוא לחברה שלנו כצודקת? הם גם מראים לנו שמוסד הנישואין גרוע ממוסד העבדות- טען כי מצבן של נשים אף גרוע מזה של עבדים. לעבד יש מידה של חיים פרטיים שאין לאשה. הפתרון שלהם היא לבטל כל החוקים המגנים על גברים, המקנים להם זכות יתר, לתת לנשים זכות בחירה (זכות לבחור ולהיבחר), זכות לבחור בן זוג, זכות להתגרש ממנו, זכות ללמוד, זכות לעבוד בשכר.
ארלטי
הנצחה
עם זוכות הפרס נמנות זאבו ברייטמן, איזבל קארה, דומיניק בלאן. בחבר השופטים של הפרס ישבו, בין היתר, פייר ארדיטי, ז'ראר דפרדיה, ז'אקי סרדו, מישלין פרל ורובר אוסן
פמיניזם שוויוני
בטי פרידן
בטי פרידן (באנגלית: Bettye Naomi Goldstein Friedan; 4 בפברואר 1921 – 4 בפברואר 2006) הייתה פמיניסטית אמריקאית. היא כתבה ב-1963 את הספר המסתורין הנשי (באנגלית: The Feminine Mystique) שמתאר את "הבעיה שאין לה שם", הקשיים של נשים בשנות ה-50 וה-60 ודנה על הבעיה של החינוך שמיועד רק לגברים ולעומת זאת הנשים לומדות להתחתן ולגדל ילדים. ב-1966 היא ניית ראש הארגון נשים לאומי (NOW - National Organization for Women).
התנגדות
ההתנגדות העיקרית שהועלתה לפמיניזם השוויוני היא עליית פמיניזם השוני, שהוא תאוריה שמדגישה את השונה בין גבר לאישה.
את התאוריה השמיעו נשים כמו קרול גיליגן, גואן טורונטו, איווה פידר קיטאי, ג'נביב לויד, אליסון ג'אגאר וינסטרה קינג.
ליאנה עיון
ליאנה עיון (נולדה ב-8 בדצמבר 1994) היא שחקנית, מדבבת, דוגמנית ומנחת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה
ליאנה נולדה וגדלה ברמת גן. הוריה הם דיאן וירון עיון ולה שתי אחיות ואח. אחותה הגדולה היא השחקנית והמדבבת יסמין עיון. הוריה התגרשו כשהייתה בת 12, ואביה נישא בשנית למנחת הטלוויזיה מירי נבו.
עיון השתתפה ב"פסטיגל" בשנת 2004, בהיותה בת עשר, כאחת מ"ילדי הפסטיגל".
היא בוגרת תיכון אנקורי בתל אביב. את שירותה הצבאי עשתה בתיאטרון צה"ל.
דיבוב
בשנת 2001, עשתה קולות רקע בסרט האנימציה "מפלצות בע"מ", וכן דיבבה בסרט האנימציה "היפהפייה והיחפן 2".
בשנת 2002, דיבבה בסרט האנימציה "פיטר פן 2".
בשנת 2004, דיבבה את חזירון בסרט האנימציה "מרד החיות".
בשנת 2005, תרמה את קולה לסרטי האנימציה "קרוסלת הקסמים", "סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים", "טרזן 2" ו"הקיסר נפל על הראש 2", ואף שיחקה ב"במבוני אין כמוני".
בשנת 2006, דיבבה בסרט האנימציה "חוות הקסמים", בתפקיד "פרן אראבל". באותה שנה דיבבה את פלין בסרט האנימציה "במבי 2".
בשנת 2007, דיבבה בסרט האנימציה "מועדון ווינX: סוד הממלכה האבודה", בתפקיד "צ'טה".
בשנת 2008, תרמה את קולה לסרט האנימציה "הורטון שומע מישהו", בתפקיד "הולי". באותה שנה גילמה את סצוקי קוסאקאב בסרט האנימציה "השכן הקסום שלי טוטורו".
בין השנים 2008–2009, דיבבה בעונה השנייה והשלישית של סדרת האנימציה "אווטאר: כשף האוויר האחרון", בתפקיד "טוף בייפונג".
בשנת 2009, דיבבה את נדי בסדרת האנימציה "מדברים אנגלית עם נאדי", ששודרה בערוץ הופ! באותה השנה דיבבה את נאדי בסרט האנימציה "הרפתקאות נדי באי", ששודר באותו ערוץ.
בשנת 2011, דיבבה בסדרת האנימציה "רוץ, דייגו, רוץ!".
בשנת 2012, דיבבה בסרט האנימציה "ברבי הנסיכה וכוכבת הפופ".
בשנת 2013, תרמה את קולה לסרטים "אגדת שלג", בתפקיד "אפיק" ו"ברבי מריפוסה ונסיכת הפיות", בתפקיד טאלאיה.
בשנת 2014, דיבבה את נאוקו סאטומי בסרט האנימציה "הרוח העולה", ואת ג'ני בסדרת האנימציה "צ'יקן טאון".
דיבבה את מינג-מינג הברווזונת בסדרת האנימציה "וונדר פטס" ששודרה בערוץ ניקלודיאון, ואת סטפני ב"נווה עצלנות".
משחק
בין השנים 2014–2018, גילמה את מיטל בסדרת הנעורים "שכונה".
בשנת 2018, שיחקה במיני הסדרה "מעורבבים".
בקיץ 2018, החלה לשחק בסדרה המוזיקלית "פוראבר", מבית היוצר של אורי גרוס. עיון מגלמת את יולי גילמן, אחותה התאומה של אדם, אחותה הגדולה של רומי ובתם של דודו ובתיה. הסדרה עלתה לשידור ב-30 בדצמבר 2018 בערוץ TeenNick של HOT.
בשנת 2019, גילמה את דמותה של אביגיל בסדרה "ביום שהאדמה רעדה", ששודרה בקשת 12.
בשנת 2020, גילמה את לילי בסדרת הטלוויזיה "קיבוצניקים". באותה שנה שיחקה בתפקיד הראשי בסדרה "בת השוטר" בתור דנה, על תפקידה בסדרה קיבלה מועמדות בתחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער. בנוסף שיחקה גם בסדרות "PPS", בתפקיד שירה 1 וב"בלקספייס" בתפקיד ליבי ברוידא.
בשנת 2021, עלתה "בלקספייס" לנטפליקס וכן צילמה עיון את סרטו של ארז תדמור "בחורים טובים", ושיחקה בטלנובלה של הוט "בעלת החלומות".
בשנת 2022 מופיעה בסדרה מי שמע על חווה ונאווה שמשודרת ביס.
דוגמנות
בשנת 2019, נבחרה עיון להיות השגרירה הישראלית של מותג הבישום 212 של "קרולינה הררה".
הנחיה
בשנת 2016, הגישה את השעשועון "צ'מפיונסניק" לצידו של טל מוסרי בערוץ ניקולדיאון.
מפלגת העובדים ההונגרית
מפלגת העובדים ההונגרית (בהונגרית: Magyar Dolgozók Pártja - MDP) הייתה המפלגה הקומוניסטית שהנהיגה את הונגריה (מ-1949 - הרפובליקה העממית ההונגרית) בשנים 1956-1948. המפלגה הוקמה רשמית על ידי "מיזוג" בין המפלגה הקומוניסטית ההונגרית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית. בראשה עמד עד שנת 1956 מתיאש ראקושי בתוקף תפקידו כ"מזכיר כללי" (בין 1953-1948) ואחר כך "המזכיר הראשון" (בין 1956-1953). בשנת 1956 הוחלף ראקושי לחודשיים על ידי ארנה גרה ואחר כך, בימי המרד ההונגרי, על ידי יאנוש קאדאר שניצח יחד עם אימרה נאג' על הפיכתה ל"מפגלת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית".
נסיבות הקמתה
ב-1945 כבשו הצבא הסובייטי בברית עם הצבא הרומני, שהפך באוגוסט 1944 לבעל בריתו, את הונגריה מידי כוחות גרמניה הנאצית ומידי הצבא ההונגרי של משטר פרנץ סלשי. בעקבות הכיבוש הסובייטי המפלגה הקומוניסטית יצאה מן המחתרת ונכנסה לממשלה החדשה. בבחירות הפרלמנטריות החופשיות שהתקיימו בהונגריה ב-4 בנובמבר 1945 זכתה המפלגה הקומוניסטית ב-16.9% מהקולות. אפילו בבחירות הפרלמנטריות שאורגנו שוב ב-31 באוגוסט 1947 ושהתנהלו בתנאים פחות חופשיים, עדיין השיגה המפלגה רק 22.3% מהקולות. באמצעות משרד הפנים והמשטרה החשאית AVH ובעזרת הכובש הסובייטי (בהתחלה במסגרת "ועד כוחות הברית") ריכזה המפלגה הקומוניסטית בידיה כוח גדול בהרבה מאשר ייצוגה בפרלמנט החדש.
באמצעות "שיטת הסלאמי" - פיצול הדרגתי של כוחות המתנגדים, רדיפתם המשפטית של הפוליטיקאים הדמוקרטים והאנטיקומוניסטים, הגלייתם וגירושם, הצליחה המפלגה הקומוניסטית לנכס לעצמה את כל מוסדות השלטון. בשנת 1948 נותרה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית המפלגה היחידה ששמרה עדיין עצמאות מסוימת. לכאורה איחוד בין שווים, המיזוג התחולל כתוצאה מלחצים עצומים שהופעלו על הסוציאל-דמוקרטים מצד הקומוניסטים ומצד הכובש הסובייטי.
ברית המועצות והמפלגה הקומוניסטית השלטת שלה דרשה שבהונגריה, כמו כארצות אחרות במזרח אירופה, תתמזג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית עם המפלגה הקומוניסטית בשם סיסמת "איחודה האורגני" של תנועת הפועלים כ"חזית שנכפתה" כביכול "מלמטה", על ידי המוני העם. המפלגה החדשה הפכה למעשה להמשך ישיר של המפלגה הקומוניסטית.
ב-12 ביוני 1948 כונסו בו זמנית הקונגרס הרביעי של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית והקונגרס ה-37 של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית. ב-13-14 ביוני התקיים בבודפשט קונגרס האיחוד בין שתי המפלגות. לאיחוד קדם סילוקם משורות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של החברים ששמרו על עצמאות מחשבתית והעזו לא להתיישב עם הקו הקומוניסטי, ביניהם קארוי פייר, אנה קטלי, אימרה סליג, פרנץ סדר, אגושטון ולנטיני, אימרה ג'רקי ואחרים, שבהמשך סבלו מנחת זרועה של "דיקטטורת הפרולטריון" בגרסת "הדמוקרטיה העממית".
במרץ 1948 התקיים הקונגרס ה-36 של המפלגה הסוציאל-הדמוקרטית שבו הוכרז המרקסיזם-לניניזם כאידאולוגיה היחידה של המפלגה ואושרה ההחלטה להתאחד עם המפלגה הקומוניסטית. במאי 1948 פורסמו הצעות ההחלטות והאמנה העתידית של המפלגה המאוחדת. קונגרס האיחוד בחר בהנהגת מפלגת העובדים. כיושב ראש המפלגה נבחר הסוציאל-דמוקרט לשעבר ארפאד סאקאשיץ', כמזכיר כללי - מתיאש ראקושי, וכסגנים של המזכיר הכללי - יאנוש קאדאר, ג'רג' מארושן ומיהאי פרקש. מנהיג המפלגה היה איפוא מתיאש ראקושי עד שנת 1956, קודם כ"מזכיר כללי" (עד 1953) ואחר כך כ"מזכיר הראשון" שלה. ביולי 1956 הוא הוחלף באישורן ואף לחצם של הסובייטים, על ידי ארנה גרה שכיהן למשך שלושה חדשים. בעיצומם של אירועי המרד ההונגרי ב-1956 הוחלף גרה על ידי יאנוש קאדאר שהחזיק בתפקיד 6 ימים עד לפיזור המפלגה.
המשטר בהנהגת מפלגת העובדים
הקמת מפלגת העובדים ההונגרית ציינה את סופו של תהליך התחזקות השלטון הקומוניסטי בהונגריה, שהוכרזה "רפובליקה עממית". בבחירות לאספה הממלכתית ב-15 במאי 1949 זינקו מפלגת העובדים והמפלגות הקטנות בנות בריתה במסגרת "חזית העצמאות העממית ההונגרית" ל-95.6% מהקולות. בהמשך בוטלו כל המפלגות הקטנות הנ"ל - המפלגה העצמאית של החוואים הקטנים, המפלגה הלאומית של האיכרים, המפלגה הדמוקרטית העצמאית ההונגרית, והמפלגה הרדיקלית ההונגרית. מפלגת העובדים נותרה המפלגה היחידה. בינואר היא ערכה "בדק בית" וסילקה כ-300,000 חברים - "יסודות בלתי מהימנים" - משורותיה.
המפלגה הובילה תהליך של הקמה מואצת של תעשייה כבדה, קולקטיביזציה כפויה של החקלאות, הרחקת הכנסייה הרומית-קתולית ושאר מוסדות הדת מן החיים הציבוריים, הלאמת כל ענפי הכלכלה. אורגנה "תחרות סוציאליסטית" בייצור ותנועה סטחאנוביסטית.
בו זמנית, לפי הדגם הסובייטי הסטליניסטי, התחיל דיכוי וטרור נגד המתנגדים הפוליטיים וגם בתוך המפלגה. אנשים רבים נאסרו או גורשו על רקע מוצאם החברתי מן הערים. בשנת 1949 הגיע הדיכוי בפנים המפלגה לשיא עם משפט הראווה נגד שר החוץ לאסלו רייק, הוא בעצמו קומוניסט קנאי, ומקורביו, שהואשמו בהאשמות הזויות כסוכני האימפריאליזם ובוגדים. בשנת 1950 נאסרו ארפאד סאקאשיץ' וגיירג' מארושן, ובמאי 1951 - יאנוש קאדאר ושר החוץ גיולה קאלאי. אחרי הצלחת תוכנית כלכלית תלת שנתית ובקשר למלחמת קוריאה התכנס בשנת 1951 הקונגרס השני של מפלגת העובדים. בקונגרס נעשתה רוויזיה של מספרי תוכנית החומש הראשונה וחלק מהאינדיקטורים הוגדלו פי כמה. במחיר של מאמצים רבים ובסיוע מברית המועצות נבנו בהונגריה 65 מפעלי תעשייה, נוסדו ענפי תעשייה חדשים, נסללו דרכים חדשות, תעלות וערים חדשות - כגון סטלינווארוש ("העיר סטלין" -כיום דונהאויווארוש, קומלו ואורודלאן. עם זאת המצב הכלכלי החל להידרדר: עלתה עלות התפוקה, התחבורה לא עמדה במשימות, עלו המחירים וירד השכר במשק. הנהגת מכסות חובה לאספקה חקלאית למדינה פגעה בתפוקה, גרמה לירידה ביבולים ולמחסור במצרכים.
כישלון תוכניות התיעוש והשינויים בברית המועצות בעקבות מותו של סטלין איפשרו במליאת הוועד המרכזי של המפלגה שהתכנסה ב-27-28 ביוני 1953 מתיחת בקורת על מנהיגותו של מתיאש ראקושי. נערכו חילופי גברי לפי דגם ההנהגה הסובייטית וראקושי ויתר על התפקיד השני שלו, של ראש הממשלה לטובת אימרה נאג'. הוא נשאר בכל זאת מנהיג המפלגה תוך שינוי שם תפקידו מ"מזכיר כללי" ל"מזכיר ראשון". נאג' ומצדדיו תפסו עמדות חשובות בהנהגת המפלגה. הוחלט על מתן חנינה, הופסקו המאסרים הפוליטיים וגירושם של אזרחים על רקע מוצאם סוציאלי. אימרה נאג' הפסיק את בנייתם של מפעלים רבים בענף התעשייה הכבדה והחליט להשקיע יותר בתעשייה הקלה וענף המזון, כמו כן החליט על הקלות בלחץ על האיכרים, הורדת מחירי המצרכים והתעריפים.
אולם חשיפת פשעי הסטליניזם וגינוי פולחן אישיותו בברית המועצות וההתמרמרות בקרב העם כלפי המשטר הביאו להחלשת כוחה של המפלגה השלטת. בכל רחבי המדינה התרבו הדיונים הפוליטיים והחל גל של רהביליטציה של קרבנות הדיכוי מהשנים 1948-1953. ראקושי "שוחרר" מתפקידו כמזכיר ראשי של המפלגה והוחלף בארנה גרה. עם זאת המתח במדינה נשאר באוויר ובאוקטובר 1956 הביאה מורת הרוח בעם לפריצת המרד. בעיצומו של המרד ב-23 באוקטובר התחולל ארגון מחדש של הנהגת מפלגת השלטון אימרה נאג' הוחזר לזירה הפוליטית ולראשות הממשלה. בפוליטביורו החדש נכנסו אנטאל אפרו, גשפר שאנדור, ארנה גרה, אנדארש הגדיש, יאנוש קאדאר, אימרה נאג' עצמו וזולטאן סאנטו. בבוקר 25 באוקטובר 1956 גם ארנה גרה הוחלף ביאנוש קאדאר בתפקיד מזכיר ראשון של מפלגת העובדים. ב-28 באוקטובר 1956 הוקמה נשיאות (פרזידיום) של המפלגה בהנהגת קאדאר. היא כללה את אנטאל אפרו, קארוי קיש, פרנץ מיניך, אימרה נאג' וזולטן סאנטו. במקביל חסידי אימרה נאג' החלו בהקמת מפלגה "קומוניסטית לאומית" שתיקרא "מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית".
ב-30 באוקטובר 1956 הודיע אימרה נאג' ברדיו על ביטול השיטה ההחד-מפלגתית במדינה. נשיאות מפלגת העובדים ההונגרים החליטה על ביטול מפלגתה. בו זמנית התקבלה החלטה על הקמת מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית
החל מנובמבר 1956 המפלגה התארגנה מחדש תחת השם הזה מסביב לחוג של אימרה נאג'. עם זאת החל מ-4 בנובמבר 1956, יום דיכוי המרד על ידי הצבא הסובייטי, עברה המפלגה הקומוניסטית בשמה החדש להנהגתו של יאנוש קאדאר שנהנה מתמיכתה המלאה של ברית המועצות.
יושבי ראש
ארפאד סאקאשיץ' - בין 12 ביוני 1948 - אפריל 1950. התפקיד בוטל באפריל 1950.
ביטאון המפלגה
ביטאון המפלגה היה העיתון "סאבאד נפ" (Szabad Nép -"העם החופשי?).
ונרה 4
ונרה 4 הייתה הגשושית הרביעית בתוכנית ונרה הסובייטית ששימשה למחקר כוכב הלכת נוגה. היא שוגרה ב-12 ביוני 1967 וכשהייתה במסלול מסתה היבשה הייתה 1106 ק"ג. היא שוגרה מ-"טיאז'ולי ספוטניק" ("לוויין כבד" בתרגום מרוסית) לעבר נוגה במטרה לחקור את האטמוספירה עליה. ב-18 באוקטובר 1967 הגשושית נכנסה לאטמוספירה של נוגה ושחררה שני מדחומים, ברומטר, מד גובה לפי גלי רדיו, כלי מדידה לצפיפות אטמוספירית, 11 מודדי גזים, ושני משדרי רדיו ששידרו בגלי DM. הרכב הראשי של הגשושית שנשא קפסולה אל נוגה נשא מגנטומטר, כלי למדידת קרינה קוסמית, ספקטרומטרי לימן-אלפא, למימן וחמצן אטומיים, ומלכודות חלקיקים (לחיפוש רוח שמש). הגשושית החזירה אותות והפעילה מערכת צניחה. היא המשיכה לשדר עד שהגיעה לגובה של 24.96 ק"מ. מקום נחיתתה נמצא קרוב לנקודת רוחב 19° צפון ונקודת אורך 38° מזרח.
ונרה 4 התבלטה בכך שהייתה הגשושית הראשונה שביצעה מדידות וניתוח של נתונים מקומיים על סביבתו של כוכב לכת שאינו כדור הארץ. היא סיפקה ניתוח כימי על הרכבה של האטמוספירה בנוגה לפיו האטמוספירה מורכבת בעיקר מפחמן חד-חמצני ואחוזים אחדים ממנה מהווים חנקן. אף על פי שהקפסולה לא הגיעה בשלמותה לשטח היא סיפקה מדידות ישירות ראשונות והוכיחה שנוגה הוא כוכב לכת חם מאוד ושהאטמוספירה שלו צפופה בהרבה מהמצופה.
היקום במיתולוגיה הנורדית
היקום במיתולוגיה הנורדית מורכב מתשעה עולמות, שמונה עולמות הנמצאים סביב העולם המרכזי - מידגארד - עולמנו. המקורות לא מספקים תמונה אחת ברורה של היקום ולא ברור אם הייתה כזאת אי פעם. מצירוף תיאורים של כמה מקורות ניתן לתאר את העולם הנורדי כדומה לסכמה הנתונה.
בריאת היקום
במשך תקופה מסוימת, חיו האלים והענקים ביחד, הזמן לא היה קיים ולא הייתה כל התפתחות - עד אשר הרגישו האלים צורך לכבוש את הכאוס ולהכניס בו סדר; לחלופין, טוענים כי השנאה בין הענקים לבין האלים הייתה מושרשת וכי התפתח ביניהם עימות. האלים הרגו את יימיר ומתוכו זרם דם כה רב עד שהטביע את כל גזע ענקי הכפור, פרט לברגלמה (Bergelmer) ואשתו שהצליחו לברוח. אז לקחו האלים את גופתו של יימיר והטילו אותה למעמקי התהום ויצרו ממנה את כל היקום.
בכל פינה מתחת השמים הוצב גמד, אוסטרה (Austre) במזרח, וסטרה (Vestre) במערב, נורדרה (Nordre) בצפון וסודרה (Sudre) בדרום. אז תפסו האלים ניצוצות לוהטים שעפו ממוספלהיים. לשניים ניתנו מרכבות והם הפכו לשמש ולירח וחלקם קובעו בשמים והפכו לכוכבים. שני זאבים, סקול (Sköll) והאתי (Hati Hróðvitnisson) רודפים אחרי השמש והירח וגורמים להם לנוע על פני הרקיע.
פעם, בזמן טיול על שפת הים, ראו שלושת האלים שני עצים יפים. האל הראשון החדיר בהם רוח וחיים, השני העניק להם הגיון ורגשות. השלישי נתן להם צורה, את יכולת הדיבור, השמיעה והראייה. האלים קראו לגבר אסק (Ask) ולאישה אמבלה (Embla), צאציהם יועדו לאכלס את מידגארד.
העולם צפוי להיהרס באירוע אחרית הימים המכונה ראגנארוק (Ragnarök).
המקורות לסיפור הבריאה
מידע רב אודות סיפור הבריאה ניתן למצוא באדה הפרוזאית ובאדה הפואטית. בחלק השלישי של האדה הפואטית, הבלדה של ואפת'רודניר (Vafþrúðnismál), האל אודין יוצא לדבר עם הענק ואפת'רודניר, הידוע בחוכמתו הרבה. הענק והאל מתחילים בתחרות חידות ודרכה מספרים על היקום ותהליך בריאתו. בחלק הבא של האדה, הבלדה של גרימניר (Grímnismál), האל אודין (המציג את עצמו כאדם בשם גרימניר) מגיע לטירתו של המלך גיירות בעקבות התערבות עם אשתו פריג. המלך מענה את אודין במשך מספר ימים, במהלכם אודין מציג את ידיעותיו בפני בנו של המלך. מחברה של האדה הפואזית המאוחרת יותר, סנורי סטורלוסון, הסתמך ככל הנראה על סיפורים אלו והמידע הנמסר על ידיו בפרק הראשון של האדה דומה מאוד, אם כי הוא מציג מסגרת סיפורית שלישית.
יגדראסיל - העץ המחזיק את היקום
כל תשעת העולמות מחוברים על ידי העץ הענק יגדראסיל (Yggdrasil), בכל עולם ישנו ענף של העץ ובשלושה עולמות ישנם שורשים, אולם המקורות לא עקביים למיקומם. לפי גרסה אחת השורשים של העץ מצויים באסגארד, ניפלהיים ויוטונהיים. לפי גרסה אחרת השורשים נמצאים בהלהיים, בעולם ענקי הכפור (ככל הנראה יוטונהיים) ובמידגארד, ולפי גרסה אחרת במידגארד, אסגארד ואוטגארד. ההבדלים מדגישים את הקושי בניסיון ליצור תמונה אחידה של היקום ומעלים את השאלה לגבי עצם קיומו של יקום אחיד במוחם של מחברי הסיפורים.
על צמרת העץ נמצא עיט (או לפי גרסה אחרת תרנגול) עצום אשר נקרא וידופניר (Vidofnir). על מצחו יושב הנץ ודפולניר (Vedrfolnir). את השורש העמוק ביותר מכרסם הדרקון נידהוג (Níðhöggr). הסנאי רתאתוסק (Ratatosk) רץ הלוך ושוב על העץ ומעביר עלבונות וקללות בין הדרקון והנץ. בנוסף, ארבעה איילים - דוני (Duneyrr),דורתרור (Durathror), דוואלין (Dvalin) ודאין (Dainn) - ניזונים מקליפת העץ.
העולמות
ניתן לשער שהמקומות הללו הם תשעת העולמות:
הקצבים משנקיל
הקצבים משנקיל (Shankill Butchers), היו קבוצה מכוח המתנדבים מאלסטר שפעלה בשנות ה-70 של המאה ה-20 בבלפסט שבצפון אירלנד, שחטפו קתולים, לרוב בעת חזרתם לביתם בלילות, עינו ורצחו אותם, בדרך כלל על ידי שיסוף גרונם. רוב קורבנותיהם של הקצבים משנקיל לא היו שייכים לצבא האירי הרפובליקני או לקבוצות איריות רפובליקניות אחרות שתמכו ברעיון של אירלנד כרפובליקה נפרדת מבריטניה, ומיעוטם היו אף פרוטסטנטים שזוהו בטעות כקתולים.
התחלת הרציחות
מנהיגם של הקצבים משנקיל היה לני מרפי, יליד 1952. מרפי החזיק באידאולוגיה אנטי-קתולית קנאית; אחת הסברות היא כי אידאולוגיה זו ניזונה מהעובדה ששם משפחתו נחשב באופן מסורתי לאירי ולכן קשור יותר לקתוליות. עם זאת, לא ברור עד כמה לסברה זו יש ביסוס במציאות, מאחר שיש גם פרוטסטנטים בשם זה. בבית הספר נודע מרפי כבריון ואף כגנב, וכשעזב את בית הספר בגיל 16 הוא הצטרף לכוח המתנדבים מאלסטר - כוח מיליטנטי של לויאליסטים בצפון אירלנד. הלויאליסטים הוא כינוי לפלג הקיצוני של היוניוניסטים באירלנד, אלה המעוניינים באיחוד פוליטי בין אירלנד לבריטניה. עם זאת, הלויאליסטים נחשבים קבוצה קיצונית שאינה בוחלת בפעולות אלימות ובטרור להשגת רצונם, בניגוד לשאר היוניוניסטים.
ב-1972, בגיל 20, הצליח מרפי לאסוף סביבו חבורה אלימה של גברים צעירים שגרעין הליבה שלה הורכב ממרפי עצמו, רוברט "המרביץ" בייטס (Robert "Basher" Bates) וסם "הגדול" מק'אליסטר ("Big" Sam McAllister), שהשתמש במבנה גופו הרחב כדי לאיים על קורבנות הקבוצה. הקצבים משנקיל החלו בפעילותם כנראה בתגובה ליום שישי העקוב מדם (השם שניתן ליום שישי ה-21 ביולי 1972, עקב סדרת התקפות טרור שבוצעו על ידי ה-IRA (הצבא האירי הרפובליקני) באזור בלפסט). פרנסיס ארתורס (Francis Arthurs), קתולי, נחטף, הוכה ואף נדקר יותר משעה טרם מותו. רציחתו של טום מאדן (Tom Madden) נחשבת לאחת הדוגמאות הנוראות לברוטליות בה השתמשו הקצבים משנקיל. מאדן נחטף ואז הופשט מבגדיו, נתלה במהופך מקורה במוסך נעול, ואז, באיטיות, פשטו את עורו מעליו בעודו בחיים. לבסוף נפטר מאדן מחנק איטי.
ב-28 בספטמבר 1972 ירה מרפי והרג את ויליאם פאביס (William Pavis), שנחשד כי מכר נשק ל-IRA. מרפי ושותפו לדבר עבירה, מרווין קונור (Mervyn Connor), נעצרו זמן קצר לאחר מכן והוחזקו בכלא בהמתנה לתחילת משפטם. מרפי רצח את קונור מיד לאחר שהצליח להכריחו לכתוב וידוי על רציחתו של פאביס. התפתחויות אלו הובילו לכך שהראיות נגד מרפי בגין רצח פאביס נשמטו, אם כי מרפי עדיין הוחזק בכלא בשל מספר ניסיונות בריחה.
פרנסיס קרוסן (Francis Crossan) בן ה-34, אב לשניים, אותר על ידי הקצבים משנקיל בעודו חוזר לביתו בשעת לילה מאוחרת. מעט אחרי חצות, קרוסן הוכה מאחור בעזרת מפתח ברגים ונגרר לתוך מונית שנסעה לאזור שנקיל. שם עונה קרוסן והוכה קשות שוב ושוב על ידי מרפי, במפתח הברגים גם כן. אחר כך גררו את קרוסן לסמטה, ומרפי שיסף את גרונו מצד לצד עד לעמוד השדרה. חתיכות הזכוכית שנמצאו בראשו של קרוסן העידו כי בקבוק בירה נתחב לתוך ראשו, אם כי לא ברור אם הדבר קרה במונית או בסמטה שאליה נגרר. קורבנות אחרים של הקבוצה נרצחו בדרך דומה לשל קרוסן.
הקצבים משנקיל אף הגיעו לכדי סכסוך עם קבוצת לויאליסטים אחרת, סכסוך שהסתיים במהירות כאשר מרפי רצח בברוטליות אחד מחברי הקבוצה היריבה.
במהלך 1976, מרפי ירה ופצע אישה קתולית. הוא נעצר ולאחר מכן הודה באשמה של נשיאת נשק חם. הוא הורה לשאר חברי קבוצתו להמשיך את הרציחות, ובשנה שלאחר מכן, כשוויליאם מור מתפקד כמנהיג החדש, קתולים נוספים נחטפו, עונו ואף שוספו למוות.
לכידת הקצבים משנקיל
במאי 1977, צעיר שנחטף על ידי הקצבים משנקיל נמצא חי, למרות פציעתו הקשה. הצעיר ננטש על ידי חברי הקבוצה בחושבם כי ימות מפצעיו זמן קצר לאחר מכן, אך אוויר הלילה הקר האט את הדימום מפצעיו והוא נמצא חי ואושפז בבית החולים. המשטרה הסיעה את הצעיר במקומות שאותם נהגו הקצבים משנקיל לפקוד. המשטרה כבר חשדה בחברי הקבוצה כי הם הקצבים משנקיל, והצעיר, שהצליח להיחלץ מגורל קורבנותיהם האחרים, הצליח לזהות את כולם. מור, בייטס ומק'אליסטר התוודו על פשעיהם. השלושה אף הודו כי מרפי היה מנהיגם, אך חזרו בהם לאחר מכן.
למרות חשדותיה כי מרפי הוא מנהיג הקצבים משנקיל והאיש מאחורי הרציחות, המשטרה לא הצליחה להביא להוכחות מוצקות נגדו. כאשר מרפי רואיין בכלא בעת שריצה את עונשו על עבירת החזקת הנשק החם בה הואשם, הוא צחק בתגובה להאשמות נגדו. הוא היה סמוך ובטוח כי למשטרה אין הוכחות נגדו וכי אף אחד לא יעז להעיד נגדו, וכך אכן היה.
מרטין דילון, סופר ועיתונאי מצפון אירלנד שכתב את הספר "הקצבים משנקיל", טען כי חקירתו בנושא מצביעה על כך שהקבוצה הייתה אחראית ל-30 מקרי רצח בסך הכול.
סיום הרציחות
ריצוי מאסרו של מרפי בגין נשיאת נשק חם הסתיים, והוא שוחרר מן הכלא בתחילת 1983. הוא חשוד כי רצח אדם נוסף שנכנס ללא רשות למסיבת השחרור שלו בתוך 24 שעות מיציאתו מן הכלא. שבועות מספר לאחר מכן רצח מרפי איש מכירות רכב במהלך ויכוח על כסף.
מרפי כינס סביבו קבוצה חדשה בזמן שטומי קוקרן (Tommy Cochrane), חבר ברגימנט ההגנה של אלסטר (Ulster Defence Regiment) (רגימנט חיל רגלים של הצבא הבריטי), נחטף. קוקרן נחטף על ידי ה-IRA, שדרש עבורו כופר. בתגובה החליט מרפי לחטוף קתולי ולדרוש את שחרורו של קוקרן בתמורה לקתולי. מרפי חטף מונית ונהג בה לעבר רחוב פולס (Falls Road), שם אסף את ג'וזף דוניגן (Joseph Donegan) שאותת למונית לעצור. מרפי עקר את כל שיניו מלבד שלוש, ולבסוף רצח אותו. הוא שב ודרש את שחרורו של קוקרן, בו-בזמן שהציבור לא היה מודע לכך שדוניגן כבר נרצח. בסופו של דבר, גופתו של דוניגן נמצאה בחלק האחורי בביתו של מרפי.
מרפי נעצר שוב, אך לא הייתה כל הוכחה שתצביע על כך שהוא זה שביצע את הפשע, למרות שהמשטרה האמינה כי הוא אכן אשם. גופתו של טומי קוקרן נמצאה שבוע לאחר מכן, ועליה סימני אלימות קשים כתוצאה ממכות שספג. ה-IRA האמינו אף הם כי מרפי היה זה שרצח את דוניגן. מותו האכזרי הכעיסם במיוחד, ולפיכך החלו לתכנן את חיסולו.
ב-16 בנובמבר 1982, בהמתינו מחוץ לבית חברתו, מכונית עצרה לידו ובתוכה אנשי ה-IRA. האנשים במכונית פתחו באש מכונות ירייה על מרפי ו-22 כדורים פילחו את גופו והרגוהו באופן מיידי. באופן אירוני, מרפי נרצח לא רחוק מהמקום בו הוטלו גופותיהם של רבים מקורבנותיו. מספר ימים לאחר רציחתו של מרפי, נטל ה-IRA אחריות על הרצח. נשמעו טענות רבות על כך שכוח המתנדבים מאלסטר סייע ל-IRA, אויביהם המושבעים, להרוג את מרפי, מאחר שאפילו המחנה הפוליטי אליו השתייך ראה בו גורם שאין לשלוט עליו ושאת מעשיו האכזריים אין להצדיק. לפי דוח חיל השוטרים המלכותי של אלסטר (RUC), כוח המתנדבים מאלסטר סיפק לכוח המשימה של ה-IRA מידע על תחביביו ותנועותיו של מרפי, ואלה סייעו להם להתנקש בחייו.
מותו של מרפי התקבל בשביעות רצון בקרב שני הצדדים. ה-IRA הראה כי הוא יכול להרוג את אויבה של האוכלוסייה הלאומנית (קתולית ברובה) התומכת בהיפרדות בין בריטניה וצפון-אירלנד; מאידך, כוח המתנדבים מאלסטר יכול היה לרחוץ בניקיון כפיו בכל הקשור למותו של מי שלויאליסטים רבים ראו בו גיבור.
סופם של הקצבים משנקיל
מרפי, שהיה הכוח המניע מאחורי הקצבים משנקיל, הוצא להורג על ידי ה-IRA, אך חלק מחברי הקבוצה שוחררו לבסוף, למרות שנקצב להם מאסר עולם ללא חנינה. הראשון ששוחרר מקרב הקבוצה היה ויליאם טאונזלי (William Townsley), שהיה רק בן 16 כאשר נעצר.
באוקטובר 1996 שוחרר רוברט בייטס, שטען כי גילה את הדת מאחורי הסורגים. הוא נורה ונרצח בדרך שנקיל כשנה לאחר מכן. ה-IRA וקבוצות רפובליקניות אחרות בצפון אירלנד הכחישו כי היו מעורבים ברציחתו. הסברה הרווחת היא כי רוצחו של בייטס, על אף שמעולם לא נתפס, היה קרוב משפחה של בארמן פרוטסטנטי שבטעות נחשד כקתולי שאותו רצח בייטס.
במהלך 2004 טען צוות סקירה של פשעים חמורים בבלפסט כי הם שבים לבדוק את רציחתה המסתורית של רוזלין או'קיין (Rosaleen O'Kane) בת ה-33, שנמצאה ללא רוח חיים בביתה בספטמבר 1976. משפחתה וכן הרשויות חושדים כי הקצבים משנקיל היו אלו המעורבים במותה.
גאון הירדן
גאון הירדן (בערבית: זוּר) הוא המדרגה התחתונה בבקעת הירדן המהווה את מישור ההצפה של הירדן. גאון הירדן הוא החלק בירדן שנמצא דרומית לכנרת והוא מועשר בצמחייה רבה ושופעת לצד המדבר. בגאון הירדן האדמה היא אדמת חיוור רכה.
הצירוף מופיע בתנ"ך:
טבע
הביטוי 'גאון ירדן' משמש בהוראת: 'מקום גיאות הירדן' זאת בעת שהנהר מלא על גדותיו בחורף. בעוד הביטוי: 'גאות הירדן' מתייחס למקום בו גדל יער העבות של הירדן', ביער זה צומחים עצי אשל, ערבה, צפצפה, הרדוף, קנה וסוף.
החי והצומח העשירים של האזור מוגנים בצידו הישראלי של גאון הירדן בחמש השמורות המרכיבות את שמורת גאון הירדן. באזורים רבים הציבה מדינת ישראל את גדר הגבול מאות מטרים מהגבול הבינלאומי העובר במרכז הנהר. אזורים אילו אסורים בכניסה לאזרחים, למעט חקלאים וחוקרים, ובהם התפתחו שטחים של פארקים לא מתוכננים.
טופוגרפיה
רוחבו הממוצע של השטח הוא כ-1,200 מטר אך במקומות רבים הוא מצטמצם ל-500 מטר ואף פחות. גאון הירדן ממוקם למרגלות המצוק של המדרגה העליונה בבקעת הירדן היא "ככר הירדן" (ע'ור) בה ממוקמים היישובים ושטחי החקלאות, ובה עובר כביש הבקעה (מס' 90). מבנה זה קיים בשני צידי הירדן, אלא שבצד המזרחי (הירדני) לרוב השטח רחב יותר כי הנחלים ממזרח גדולים יותר ונושאים סחף רב אל הירדן. בין הע'ור לזור ישנם מדרונות תלולים שגובהם 15-25 מ' בצפון ועד 40 מטר ויותר בדרום, ובתוכם ישנו אזור של בִּתְרוֹנוֹת (ה"כתרות") שרוחבו מ-1 ק"מ בצפון עד 3 ק"מ במרכז הבקעה, באזור שפכו של נחל יבוק ממזרח, ומשם ודרומה הוא הולך וצר.
המפלגה הדמוקרטית (לוקסמבורג)
המפלגה הדמוקרטית (בלוקסמבורגית: Demokratesch Partei, בצרפתית: Parti Démocratique, בגרמנית: Demokratische Partei, מכונה בקיצור גם ה-DP) היא מפלגה ליברלית בלוקסמבורג, ואחת משלוש המפלגות המרכזיות במדינה. כיום המפלגה מובילה את ממשלת לוקסמבורג, אם כי היא רק המפלגה השנייה בגודלה. ה-DP ממוקמת במרכז-ימין מבחינה פוליטית, ותומכת בליברליזם כלכלי מתון, עם דגש חזק על אינטרנציונליזם ורעיון זכויות האדם. המפלגה מונהגת על ראש ממשלת לוקמבורג קסאבייה בטל. מעוז המפלגה הוא העיר לוקסמבורג, שם ניצחה ברציפות בבחירות לראשות העיר מאז שנת 1970.
המפלגה נחשבת לאחת המפלגות הליברליות החזקות באירופה, זאת בעיקר בשל כוחה הפוליטי, מעורבותה בממשל הלוקסמבורגי, ותפקידה במוסדות הבינלאומיים.
היסטוריה
אמנם בלוקסמבורג התקיימו פלטפורמות ליברליות עוד משנת 1904, המפלגה נוסדה במתכונת הנוכחית ב-24 באפריל 1955. בתחילתה הייתה ה-DP מפלגה קטנה, וקיבלה 6 מושבים בבחירות הראשונות שלה, שנערכו בשנת 1955. בבחירות שנערכו בשנת 1959 קיבלה 11 מושבים בפרלמנט ולקחה חלק מסוים בממשלה של המפלגה הסוציאליסטית. בשנת 1964 המפלגה חזרה לשישה מושבים. בשנת 1968 קיבלה שוב 11 מושבים וחזרה אל חיק הממשלה.
בשנת 1974 קיבלה המפלגה 22% מהקולות, עובדה שאפשרה לה לנהל משא ומתן עם המפלגות הגדולות ממנה. כתוצאה מכך, קיבלה תפקידים מרכזיים בממשלה. בשנים שלאחר מכן התרחש משבר כלכלי במדינה, והממשלה ניסתה לצמצם את נזקיו ולמנוע אבטלה המונית בתעשיית הפלדה. עם זאת, המפלגה הצליחה להוביל רפורמות רבות, בהן ביטול עונש המוות וקיצור תהליכי הביורוקרטיה של הליכי הגירושים.
בשנת 1979 קיבלה המפלגה כ-15 מושבים בפרלמנט, והייתה למפלגה השנייה בגודלה- הישג שיחזור על עצמו רק בשנת 1999. באותה השנה המפלגה זכתה בשני מושבים בפרלמנט האירופי, הישג שלא יחזור לעצמו. בשנים 1984-1999 פעלה המפלגה באופוזיציה.
אידאולוגיה
המפלגה אמנם נוטה לימין הפוליטי, אך בעשורים האחרונים היא נוטה להרכיב ממשלות עם מפלגות משני צידי המתרס הפוליטי. בכך היא דומה יותר למפלגה הליברל-דמוקרטית בבריטניה או המפלגה הדמוקרטית החופשית בגרמניה, מאשר מפלגות ליברליות קלסיות אחרות בבלגיה או בהולנד.
המפלגה מאמינה בליברליזם כלכלי, סחר חופשי וכלכלת שוק. המפלגה תומכת בנחרצות בחירויות האזרח ובזכויות האדם, ובכך גם בזכויותיהם של מהגרים ובזכויות להט"ב. דוגמה לתמיכת המפלגה בזכויות אדם היא ביטול עונש המוות ותמיכה בזכות להפלות מלאכותיות. בנוסף על כך, המפלגה תומכת בחיזוקם של האיחוד האירופי, נאט"ו והאומות המאוחדות.
תמיכה פוליטית
מרבית מהכוח הפוליטי של המפלגה מגיע ממצביעים מן מעמד הביניים. רוב תומכי ה-DP הם צעירים, אנשי צווארון לבן, עובדי מדינה, עצמאים ואנשים בעלי הכנסה גבוהה. המפלגה זוכה להצלחה בעיר לוקסמבורג ובפרבריה העשירים. המפלגה (וגם הפלטפורמות הליברליות שקדמו לה) זכו להצלחה רבה מאוד בבחירות המוניציפליות בעיר.
מדד הראש
מדד הראש (או אינדקס צפאלי, באנגלית: cephalic index) הוא היחס בין רוחבו המרבי של הראש לבין אורכו המרבי. לעיתים מוכפל הייחס ב-100 לשם נוחות.
המרכיבים הנמדדים לצורך חישוב מדד הראש הם הרוחב המרבי של העצמות המקיפות את הראש, מעל לעצמות הרקה (מאחורי עצם הלחי), והאורך המרבי בין הנקודה הבולטת ביותר בעצם המצח (בין הגבות) ובין הנקודה הבולטת ביותר בחלקו האחורי של הראש.
המדד הוגדר בידי הפרופסור לאנטומיה השוודי אנדרס רציוס במחצית הראשונה של המאה ה-19 ונעשה בו שימוש באנתרופולוגיה פיזית לסיווג שרידים אנושיים שנתגלו באירופה. אמינותו ותועלתו של המדד עורערו בעקבות מחקריו של פרנץ בועז בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 והיחס המתואר במדד נחשב לתוצאה של השפעות סביבתיות. בשנת 2002 טען צמד חוקרים אשר בחן מחדש את מקורותיו של בועז באמצעות טכניקות סטטיסטיות כי צורת הראש נקבעת באופן יחסי במידה רבה הודות לתורשה.
לפי הערכים של מדד הראש מוגדרות הקטגוריות הבאות:
מפלגת חץ
מפלגת חץ היא מפלגה חילונית-ציונית שהוקמה על ידי חבר הכנסת אברהם פורז בסוף שנת 2005, יחד עם רוב חברי סיעת שינוי בכנסת שפרשו משינוי לאחר שפורז הפסיד את המקום השני ברשימת שינוי לכנסת ה-17 לרון לוינטל. בעקבות הפרישה, התפצלה סיעת שינוי ו-11 חברים עברו לסיעה החילונית.
היסטוריה
בסוף כהונת הכנסת ה-16, היו בסיעה החילונית 9 חברי כנסת: אברהם פורז, יוסף לפיד, רוני בריזון, פרופ' ויקטור בריילובסקי, אראלה גולן, רשף חן, אתי לבני, מלי פולישוק-בלוך ואילן שלגי. תחילה היו חברים בה גם חמי דורון ואליעזר זנדברג, אך הם התפצלו ממנה והקימו את סיעת הבית הלאומי, שאחר כך התמזגה אל תוך הליכוד. כתשתית חוקית לפעילותה, השתמשה חץ במפלגת המדף אזרח ומדינה של חבר הכנסת לשעבר אלכסנדר צינקר.
יוסף לפיד, שהחליט לפרוש מהפוליטיקה, היה ממוקם במקום האחרון הסמלי ברשימת חץ בבחירות לכנסת ה-17, תמך במפלגה, וקרא להצביע עבורה בתשדירי הבחירות. אולם בוחרי שינוי ב-2003, שלפי הסקרים עזבו ברובם את המפלגה עוד לפני הפילוג, לא בחרו במפלגה לאחר שבסקרים השונים המפלגה לא עברה את אחוז החסימה, ובבחירות עצמן נכשלו רשימות חץ ושינוי, והיו שתיהן רחוקות מאוד מלעבור את אחוז החסימה.
סמוך לבחירות לכנסת השמונה עשרה הודיעה המפלגה על ריצה משותפת עם מפלגת הירוקים, כששלגי ופורז הוצבו בחמישייה הראשונה של הרשימה, אך כעבור זמן קצר בוטל האיחוד וחץ החליטה שלא להתמודד בבחירות.
במשך שנים רבות לא נהגה הכנסת לדרוש חזרה את המקדמות שניתנו על חשבון מימון מפלגות לסיעות שהיו להם חברי כנסת בכנסת היוצאת, אך לא עברו את אחוז החסימה בבחירות. לקראת הבחירות לכנסת ה-17 הודיעה הכנסת על שינוי במדיניות ועל כוונה לגבות חזרה את הכספים, אולם ההודעה נמסרה באופן מינורי. לאחר הבחירות סירבה מפלגת חץ להשיב את הכספים בטענה שהחוק אינו ברור בנושא. בשנת 2011 קבע בית המשפט המחוזי בירושלים, בתביעה של הכנסת כנגד המפלגה, שעל המפלגה להשיב את כספי המקדמות, בגובה של קרוב ל-7 מיליון שקלים, שקבלה עבור הבחירות לכנסת ה-17. בערעור לבית המשפט העליון נתקבלה העמדה העקרונית שעל מפלגות שלא עברו את אחוז החסימה להחזיר את כספי המקדמות, אולם הוחלט על דרך הפשרה שבמקרה הנקודתי הזה יושבו רק 1.7 מיליון ש"ח, בעקבות השינוי במדיניות. יתרת הכסף נשארה בידי המפלגה להמשך פעילותה הפוליטית, ויו"ר המפלגה, עו"ד אברהם פורז, הודיע כי בכוונת מפלגת "חץ" להתמודד בבחירות לכנסת ה-19, בעצמה או בשיתוף עם גוף פוליטי אחר. ב-27 בנובמבר 2012 הצהירה ציפי לבני כי תתמודד בבחירות לכנסת תוך שימוש במפלגת "חץ" כמפלגת מדף, ורוני בריזון ממפלגת חץ הוצב במקום ה-20 ברשימת התנועה לכנסת. חץ הלוותה כספים להתנועה, שהוחזרו אחרי בחירת התנועה לכנסת והתנועה נרשמה בהמשך בנפרד כמפלגה. לקראת הבחירות המקומיות ב-2018 חבר פורז לרשימת חי-חילונים ירוקים המתמודדת בבחירות למועצת עיריית תל אביב כשהוא משתמש בכספי חץ לקמפיין ומועמד במקום השני ברשימה. הרשימה זכתה לשני מושבים ופורז נבחר למועצת העיר.
בשנת 2021, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, הייתה כוונה להשתמש במפלגה כמפלגת מדף לצורך הגשת רשימת מפלגת הישראלים בראשות רון חולדאי. בסופו של דבר לא הוגשה רשימה מטעם "הישראלים", והמפלגה הגישה רשימה משל עצמה בכינוי "חץ", ובראשות ליאור שפירא. בבחירות המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
תחשיב הפרדיקטים
הצרנה של פסוקים יסודיים
בתחשיב הפרדיקטים הפסוק היסודי (או הפסוק האטומי) הוא בעל שני חלקים בלבד, פרדיקט ואובייקט, החוברים זה לזה כפי שפונקציה חלה על משתנים. למשל, את המשפט "דני הוא חכם", מצרינים (מביעים באופן צורני) כך:
Pa
כאשר P מציין את הפרדיקט חכם, ו-a מציין את שמו של האובייקט, דני. תחשיב הפרדיקטים מאפשר גם להביע יחסים בין שני אובייקטים או יותר באמצעות פרדיקטים דו מקומיים, המקבלים שני אובייקטים. למשל כדי לומר שדני (a) הוא חבר של רני (b), תוך ציון יחס החברות באמצעות האות R, נקבל את הנוסחה הבאה:
Rab
תחשיב הפרדיקטים מסדר ראשון כולל גם שני אמצעי כימות (קוונטיפיקציה). את הכמת ניתן להבין כפונקציה מסדר גבוה יותר החלה על הפרדיקט ועל המשתנה שלו. למשל, כך מובעת בתחשיב הפרדיקטים צורתה של הטענה "כל דבר הוא חכם":
וכך מובעת הטענה "יש דבר אחד לפחות שהוא חכם":
תחביר של תחשיב הפרדיקטים
לכל שפה מותאם תחשיב משלה, בהתאם לסימני הקבועים, סימני המשתנים, סימני הפונקציות וסימני היחסים שלה.
הנוסחאות הן עצם היסוד של התחשיב, וכל נוסחה מסתמכת על לפחות נוסחה אטומית אחת, אם לא יותר. מכל שתי נוסחאות ניתן לבנות נוסחה המכילה כל סוג של קשר לוגי ביניהן (וגם, או, גרירה חד-צדדית, גרירה הדדית וכדומה).
תפקידם של הסוגריים למנוע דו-משמעות בקריאה של המשפטים. עם זאת מקובל להשמיט את הסוגריים החיצוניים ביותר. כאשר בנוסחה כל המשתנים הם קשורים, דהיינו כאשר כולם אינם חופשיים, אזי מדובר בפסוק, ואז ניתן ליחס לה ערך אמת או שקר, כתלות במבנה המפרש אותה.
סמנטיקה של תחשיב הפרדיקטים
הסמנטיקה של תחשיב הפרדיקטים מציעה פירושים אשר במסגרתם בלבד ניתן ליחס לפסוקים ערך אמת. פירוש של שפה מסדר ראשון, כמו תחשיב הפרדיקטים, מעניק מובן לכל אחד מן הקבועים הלא לוגים (השמות והפרדיקטים) וקובע את תחום-הדיון אשר על פיו נקבע הטווח של הכמתים. לא כל אובייקט בתחום דורש שיינתן לו שם. אולם צריך להיות ברור מן הסמנטיקה, עבור כל אובייקט וכל פרדיקט בתחום, האם הפרדיקט חל עליו או לא. לדוגמה:
לא כל אובייקט בתחום דורש שיינתן לו שם. אולם צריך להיות ברור מן הסמנטיקה, עבור כל אובייקט וכל פרדיקט בתחום, האם הפרדיקט חל עליו או לא.
דוגמאות
כדוגמה נבחן את עשרת הפסוקים שניתן ליצור מן היחס "אוהב את" או לחלופין "נאהב על ידי", המקבל שני ארגומנטים, בצירופים שונים של שני הכמתים. כסמנטיקה נניח שמדובר בעולם בעל חמישה אובייקטים, a,b,c,d,e, ונראה אילו פירושים שונים יכולים להינתן בעולם כזה עבור היחס "אוהב את", וכיצד הטענה המכומתת יכולה לבטא פירושים אלו.
קתרין ביגלו
קתרין אן ביגלו (באנגלית: Kathryn Ann Bigelow; נולדה ב-27 בנובמבר 1951) היא במאית קולנוע אמריקאית שסרטיה משתייכים לסוגת המדע-בדיוני, הפעולה והאימה. ביגלו היא האישה הראשונה שזכתה בפרס אוסקר בקטגוריית הבימוי הטוב ביותר. היא זכתה גם בפרס גילדת הבמאים האמריקאית ובפרס באפט"א בקטגוריית הבימוי הטוב ביותר, כל אלו על סרטה "מטען הכאב" (2008).
תחילת דרכה
ביגלו נולדה בסן קרלוס שבקליפורניה, כבתם היחידה של מנהל מפעל לצבעים וספרנית. בתחילת דרכה התעניינה באמנות, ובגיל 20 עברה לניו יורק, לאחר שקיבלה מלגת לימודים במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית. מאוחר יותר פנתה לתחום הקולנוע, ולמדה את הנושא באוניברסיטת קולומביה. בין מוריה שם היו האמן ויטו אקונצ'י והסופרת והפעילה הפוליטית סוזן סונטג.
קריירה
עבודת הבימוי הראשונה שלה הייתה בשנת 1978 בסרט הקצר "The Set-Up", שהוא 20 דקות של ניתוח אלימות. הסרט מציג שני אנשים הנלחמים זה בזה כשברקע שני סמיוטיקאים המנתחים את המראה. סרטה הראשון באורך מלא היה "The Loveless" (1982), סרט אופנוענים שביימה בשיתוף עם מונטי מונטגומרי. סרטה הבא היה "Near Dark" (1987), סרט אימה העוסק בערפדים. סרטה השלישי היה "פלדה כחולה" (1990), מותחן בכיכובם של ג'יימי לי קרטיס ורון סילבר, שבו רוצח פסיכופת רודף אחר שוטרת מתחילה. הסרט הבא אחריו היה "נקודת פריצה" (1991), בכיכובם של קיאנו ריבס ופטריק סווייזי, אשר עוסק בחבורת גולשים המכנים עצמם כ"הנשיאים לשעבר" והמצליחים במספר מקרים לבצע שוד בנק מושלם, ובסוכן FBI שנשלח לתפוס אותם.
בשנת 1995 ביימה את סרט המדע הבדיוני "ימים משונים" - ג'יימס קמרון, בעלה לשעבר, הפיק את הסרט וכתב את התסריט עבורו. בסרט מככבים רייף פיינס, אנג'לה באסט, ג'ולייט לואיס, טום סייזמור ווינסנט ד'אונופריו. סרטה הבא היה "גלים מן העבר" (2000), סרט המבוסס על ספר בעל אותו השם של הסופרת אניטה שרב, והמתאר שתי נשים הנמצאות במערכות יחסים חונקות. הסרט שונה במובן מסוים מסרטיה הקודמים של ביגלו, בכך שהוא נעדר את התנועתיות וההימום הטכני שמאפיינים אותם. בשנת 2002 ביימה את הסרט "K-19", בו מככבים האריסון פורד וליאם ניסן, והמספר על שני מפקדי צוללת סובייטית, הנושאת בתוכה נשק גרעיני, שתפקידם לבצע ניסוי של נשק זה במקום מבודד. הסרט, שהיה עתיר תקציב, נחל כישלון בקופות.