cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משמר הגבול
פלוגות ביטחון שוטף (בט"ש) ויחידות 101 בט"ש
יחידות לביטחון שוטף. תפקידם העיקרי: אבטחה, שמירה על הסדר ומניעת פח"ע (פעילות חבלנית עוינת). לכל אחת מפלוגות הבט"ש ישנה גזרה בה היא יושבת דרך קבע. בעבר מרבית יחידות מג"ב פעלו במבנה של פלוגות, אך בשנים האחרונות מבנה זה מפנה את מקומו לסוגי יחידות נוספות, כיום קימות פלוגות בט"ש בירושלים ובעוטף ירושלים, באיו"ש ופלוגה בודדת לאבטחת נציגויות בתל אביב. במחט"ב ירושלים, בשל מספר פלוגות רב שהיו בו, הוחלט לאחד כל 2 פלוגות בט"ש ליחידת 101 בט"ש אחת.
סיירת משמר הגבול (סמ"ג)
במרבית מחט"בי מג"ב (למעט מג"ב צפון ומג"ב איו"ש) ישנה פלוגה או שתיים של סיירת משמר הגבול. לוחמי הסמ"ג עוברים הכשרה נוספת לאחר הטירונות שלהם (קורס יסמ"ג) ומתמחים במאבק בהפרות סדר ופח"ע. לוחמי סמ"ג משתמשים רבות באמצעים לפיזור הפגנות. יחידות אלו הן המקבילה במג"ב ליחידת היס"מ של המשטרה הכחולה.
שחר 101
יחידות שחר 101 הן יחידות בנות 101 שוטרים, שהוקמו בשנים 2011–2012 על ידי איחוד של שתי פלוגות לכל יחידה. יחידות אלו קיימות בכל מחט"ב למעט מג"ב איו"ש, ומתמחות בבילוש ומאבק בפשיעה, בנוסף להכשרת הבט"ש שלהן. יחידות אלו באו כהמשך וכתחליף ליחידות הימ"ג ויחידות הבט"א (ביטחון אישי) שפעלו בעבר במשמר הגבול ונאבקו בפשיעה באזורים העירוניים. בכל יחידת שחר 101 קיים מחלק בילוש, הבלשים במחלק עוברים הכשרה מיוחדת ופועלים בבגדים אזרחיים כנגד הפשיעה בגזרת המחט"ב.
יחידה מרכזית מיוחדת (ימ"מ)
הימ"מ, שנקראת גם היחידה הלאומית המיוחדת ללוחמה בטרור, היא יחידת עלית מיוחדת משטרתית ויחידת השתלטות בה משרתים אנשי קבע בלבד, שרואים בשירות ביחידה את מקצועם. היחידה מתמחת בלחימה בטרור, בעיקר בהתמודדות עם אירועי השתלטות, בני ערובה ומיקוח. לצד פעולות השתלטות הימ"מ מבצעת גם מבצעי יירוט מבוקשים (מעצר או סיכול ממוקד) בשטחי יהודה ושומרון, משימות מיוחדות עבור שירות הביטחון הכללי (שב"כ) וכן פעילות משטרתית מיוחדת. הימ"מ לא שייכת לאף אחד ממרחבי מג"ב והיא נחשבת למפקדה נפרדת במסגרת משמר הגבול. היחידה מפעילה בין השאר לוחמי פריצה, "קופים" (לוחמים המתמחים בטג"ח: טיפוס, גלישה, פאסט-רופ וחילוץ), צלפים, חבלנים וכלבנים. הנשק האישי של לוחמי היחידה הוא אקדחי גלוק 17 וגלוק 19c, ורובי M4A1 קרבין ו-IWI ערד. נשק נוסף כולל רובי שוטגאן, מקלעים ותת-מקלעים, רימונים, רובי צלפים מדויקים ורקטות כתף מפצח (מטאדור).
היחידה קמה כהפקת לקחים מאירועי הטבח במעלות, חטיפת מטוס סבנה וטבח הספורטאים במינכן. בשנותיה הראשונות נתקלה היחידה בחשדנות ובאירועים כמו אירוע קו 300 וחטיפת נחשון וקסמן הועדפה סיירת מטכ"ל על פניה, אולם עם השנים, בעקבות הצלחות מבצעיות רבות של היחידה זכתה היחידה למוניטין רב. היחידה פעלה באופן נרחב באינתיפאדה השנייה וסיכלה מאות פיגועי טרור, כולל הריגה של כ-180 מחבלים, מהם 50 מחבלים מתאבדים. הפעילות הסיכולית נגד הטרור המשיכה גם לאחר האינתיפאדה, והימ"מ היה שותף למבצעים רבים בהם נעצרו או נהרגו מחבלים, חלקם מבצעי "סיר לחץ". ב-2013 ו-2014 הוביל הימ"מ מספר מבצעים בעלי פרופיל גבוה נגד הטרור הפלסטיני עליהם זכה בצל"ש המפכ"ל ומספר מלוחמיו בעיטורי משטרת ישראל. היחידה זכתה בצל"ש מפכ"ל נוסף על פעילותה ללוחמה בגל הטרור הפלסטיני (2015–2016).
כיום נחשבת הימ"מ לאחת היחידות הטובות בעולם בתחומי הלחימה בטרור. צלפי הימ"מ נחשבים למקצועיים והטובים ביותר בישראל.
דרישות הקבלה לימ"מ הן שירות קרבי מלא בצה"ל או במג"ב, והכשרה של רובאי 08 ומעלה עם עדיפות לבוגרי קורס פיקודי. המועמדים עוברים תהליך סינון קפדני ומבחנים מפרכים כדי לברור את הטובים ביותר. מסלול המיון וההכשרה של הימ"מ נחשב לאחד המסלולים התובעניים ביותר בעולם ורק בודדים צולחים אותו מדי שנה.
יחידת מסתערבים (ימ"ס)
יחידות הימ"ס הן יחידות מיוחדות של מסתערבים ללוחמה בטרור. במג"ב ישנן שלוש יחידות מסתערבים (במג"ב דרום, מג"ב איו"ש ובמג"ב ירושלים) העושות פעילות הסתערבות, תפיסת מבוקשים ופעילויות מיוחדות נוספות. יחידות הימ"ס קמו כתגובה לאירועי האינתיפאדה הראשונה, בה נדרשו שוטרי מג"ב להתמודד עם התקוממות עממית גדולה. לוחמי הימ"ס התמחו בחדירה ללב ההפגנות תוך התחפשות לערבים ושליפת המתפרעים מתוך ההפגנה לצורך עצירתם. מאז החל הימ"ס לשמש ככוח מיוחד ללוחמה בטרור, לאו דווקא בדרכים מסוערבות. יחידות הימ"ס מפעילות גם צלפים, הנחשבים לטובים מאוד ואף זכו מספר פעמים באליפות הצליפה של ישראל שמארגן בית הספר ללוחמה בטרור, קליעה וצליפה של צה"ל.
לוחמי הימ"ס עוברים קורס נוסף לאחר הטירונות שלהם לפני הכשרתם כלוחמים ביחידה.
במסגרת ימ"ס ירושלים קיימת יחידה קטנה של מתיל"ן (מארבים, תצפיות, יירוטים, ולוחמה ניידת), שהיא יחידה טקטית מיוחדת לאיסוף מודיעין וליירוט מבוקשים.
יחידה כפרית
בכל מרחב מג"ב (למעט מג"ב איו"ש) ישנה יחידה כפרית וימ"ר כפרי (יחידה מקבילה לימ"ר של משטרת ישראל, אך עוסקת בפשיעה חקלאית). יחידות אלו מתמקדות בפשיעה במגזר הכפרי: לחימה בגנבות חקלאיות, סיור ושמירה על הסדר. בשנת 2017 חנך משמר הגבול יחידה שהורכבה מאנשי השומר החדש. למג"ב אחריות בלעדית במדינת ישראל על השיטור הכפרי.
מתנדבים
במג"ב קיים מערך מתנדבים רחב. במערך אזרחים רבים העוברים הכשרות במג"ב ומשתתפים בפעילות שיטור באזור מגוריהם במסגרת משמר הגבול. מערך המתנדבים במג"ב, שהוקם ב-1989, מכונה 'מתמי"ד' (מתנדבים במדים) והוא פועל בשיתוף עם המועצות האזוריות. במג"ב קיים בית ספר למתנדבים ואף קורס קצינים למתנדבים. מתנדבי משמר הגבול מסייעים לחייל בפעולות ובמבצעים רבים.
יחידות נוספות
במג"ב יחידות נוספות הנמצאות במקומות בודדים כגון: יחידות כלבנים (במג"ב מרכז, במג"ב חוף ובמג"ב ירושלים) - יחידות המפעילות כלבים לצורכי שיטור בתחומי העיסוק של מג"ב, יחידות יחידות חבלה (במג"ב איו"ש), יחידת ליווי עצורים (במג"ב איו"ש), יחידת בט"פ (ביטחון פנים) אילת (במג"ב דרום) - יחידה האמונה על ביטחון הפנים בעיר הדרומית ויחידות סיירות במג"ב מרכז, חוף ובירושלים - יחידות לסיור ואבטחה באזורים העירוניים, בהן משרתות נשים בלבד.
נשק ואמצעים
רובה השירות של לוחמי משמר הגבול הוא רובה סער M16 מדגמים "מקוצרים": CAR-15 ו-M4 קרבין, לחלק מן הלוחמים מצורף מטול רימונים M-203. קציני ונגדי מג"ב, וכן לוחמים ביחידות המיוחדות נושאים אקדחים מסוג גלוק 17, גלוק 19, יריחו או FN HP. יחידות מסוימות, כגון יחידת סיירות ירושלים נושאות אקדח ברטה 0.22. המאג משמש כנשק היחידתי במרבית יחידות מג"ב. ביחידות המיוחדות משתמשים במגוון כלי נשק אישיים ויחידתיים נוספים, כגון רובי צלפים, תת-מקלעים ורובי שוטגאן.
במג"ב נעשה שימוש רב באמצעים לפיזור הפגנות. לוחמי מג"ב משתמשים בין השאר באלות ובמגנים, ברימוני גז מדמיע ורימוני הלם, בכדורי גומי ובמכת"זים.
במג"ב נעשה שימוש בכלי רכב מסוג סופה, קרקל, דוד ובמגוון ניידות ורכבי סיור. במספר יחידות במג"ב נעשה שימוש באופנועים.
הכשרה וסמכויות
כדי להגיע למג"ב נדרש פרופיל רפואי של לוחם (82 ומעלה) ולסמן את מג"ב כאחת מהאפשרויות הראשונות בשאלון ההעדפות. לוחמי מג"ב עוברים טירונות של כארבעה חודשים בבה"ד מג"ב במהלכה הם עוברים הכשרות נשק, קליעה, לוחמה בשטח פתוח ובשטח בנוי, שדאות, תפקידי משטרה, לוחמה בטרור, מאבק בהפרות סדר וביטחון פנים, סדרת חינוך והתמחות במקצועות: קשר, חבלה ועזרה ראשונה. מסיימי טירונות מג"ב מוכשרים כרובאי 05. עיקר הטירונות של לוחמי מג"ב עוסקת באימוני לחימה, אך בנוסף לאימוני חי"ר, במג"ב מדגישים נושאים הקשורים ללחימת בט"פ - כלומר לחימה בסביבה אזרחית - כמו ירי סלקטיבי, טיפול בהפרות סדר וכדומה. במהלך ההכשרה של לוחם מג"ב ישנו חלק הנקרא "תפקידי משטרה" בו הוא לומד על תפקידו כשוטר בנוסף לתפקידו כלוחם. במהלך לימודי תפקידי המשטרה לומדים השוטרים על סמכויותיהם וחובותיהם וכן רקע בסיסי בידיעת החוק.
לאחר הטירונות יוצאים המתאימים לקורס מ"כים, קורס חובשים, קורס יסמ"ג (המכשיר לתפקידי יס"מ וסמ"ג) או לגיבוש ימ"ס. כלל הלוחמים מתפזרים ליחידות מג"ב שם עוברים חלק מן הלוחמים הכשרות נוספות כגון הכשרת בילוש. העוברים את הגיבוש לימ"ס עוברים קורס מתקדם בבה"ד מג"ב, בן 12 שבועות, המכשיר אותם כלוחמים בימ"ס. לוחמים שעברו בהצלחה קורסים מתקדמים ושירתו לשביעות רצון מפקדיהם לפחות ארבעה חודשים ביחידה מבצעית או בהדרכה יכולים לצאת לקורס קצינים ולשרת במג"ב בתפקידי קצונה.
כדי להגיע לימ"מ יש לסיים שירות קרבי בצה"ל או במג"ב וקורס פיקודי (רובאי 08) ולעבור גיבוש לימ"מ וכן קורס ימ"מ במחנה האימונים של הימ"מ כדי להיות מוכשרים כלוחמים ביחידה.
סמכויות
לוחמי מג"ב הם שוטרים לכל דבר וסמכויותיהם שוות לכל שוטר אחר. לוחמי מג"ב רשאים לבצע חיפושים, מעצרים ואף לחלק דו"חות כמו כל שוטר אחר במשטרת ישראל. בדרך כלל, בשל הכשרתם הייחודית ותפקידיהם המיוחדים של שוטרי משמר הגבול הם מתעסקים בנושאים הקשורים לביטחון פנים ולמאבק בטרור ופחות בנושאים כמו שיטור תנועה. עם זאת, בשטח התחנה הירוקה של מג"ב מבצעים שוטרי משמר הגבול את כל תפקידי המשטרה באזור טריטוריאלי זה, לרבות שיטור תנועה, נוער, חקירות וכו'. באזורים הכפריים של מדינת ישראל, בשל היות מג"ב האמון על השיטור הכפרי במדינה, מגיבים שוטרי מג"ב לפניות מוקד 100 כמו המשטרה הכחולה.
מדי מג"ב
לעיתים לובשים שוטרי מג"ב מדי ב' של צה"ל בזמן עבודה ובמקרים מסוימים אף מדי עבודה של מג"ב. על אף שבחלקו העליון של השרוול בחולצת המדים רקום סמל מג"ב, נוהגים שוטרים לענוד גם תג יחידה עם שמם בנוסף. בניגוד למקובל, שוטרים רבים עונדים את תג היחידה על כתף ימין.
מדי הייצוג של משמר הגבול מורכבים מחולצה בצבע צהוב בהיר ומכנסיים בצבע חום-אפור. על מדי הייצוג נענד תמיד שרוך, בדרך כלל ירוק, אך לעיתים בצבע שונה על פי תפקיד השוטר (שרוך רס"ר, שרוך חינוך, שרוך ת"ש וכו'). על מדי הייצוג נענד תג שם ממתכת וכן סיכות להן זכאי השוטר - סיכת לוחם ממתכת, סיכות יחידה וכדומה. מדי הייצוג נלבשים בטקסים.
סמלי מג"ב
כומתת משמר הגבול היא ירוקה ועליה סמל משטרת ישראל. הצבע הירוק נבחר כי הוא מאפיין את צבע הגבול של מדינת ישראל לפני מלחמת ששת הימים המכונה "הקו הירוק" ומשמש היום כקו תפר בין איו"ש לשאר מדינת ישראל.
על זרוע שמאל, בכל סוג של מדים, נענד סמל משמר הגבול. סמל משמר הגבול הוא מצודת הטגארט של נבי יושע - מצודת כ"ח. המצודה נבחרה לסמל מג"ב בשל העוצמה שהיא מייצגת, בשל היותה מוצבת בגבולות הארץ, ובשל קרב הגבורה של לוחמי הפלמ"ח לכיבוש המצודה במלחמת העצמאות. ובנוסף לכך, המצודה שימשה בסיס של מג"ב מאז הקמתו.
סיכת הלוחם של מג"ב הוענקה לראשונה ללוחמי מחזור מרץ 2001. על הסיכה מופיע מגדל מצודת הטגארט שבסמל מג"ב, שני עלי זית, חרב המסמלת את היות מג"ב חיל לוחם וג'יפ המרמז לאופי הפעילות של מג"ב. בשנת 2010 הוענקה סיכת לוחם מוזהבת ללוחמים שצברו יותר משנתיים של פעילות מבצעית. כיום סיכה מוזהבת כבר לא מחולקת, אך היא עדיין נענדת על ידי לוחמים שקיבלו אותה בעבר.
עד לעשור הראשון של המאה ה-21 המנון משמר הגבול היה השיר "שיר משמר הגבול" ("בלילה בלילה בנום כל הכפר") שכתב יחיאל מוהר והלחין גד מן. גרסה אינסטרומנטלית של שיר זה נקראת "מארש מג"ב" ונעשה בה שימוש בטקסים, הן במג"ב והן בצה"ל. בתחילת שנות האלפיים, מכיוון שהמנון מג"ב הישן כבר לא תאם את הפעילויות העיקריות של משמר הגבול והיה כתוב בשפה ארכאית, הוחלט לעדכן את המנון החייל. המנון מג"ב החדש "משמר הגבול זה החייל שלי" נכתב והולחן על ידי ליאור בן שלום.
שילוב בני מיעוטים במג"ב
החל משנותיו הראשונות של מג"ב, בעיקר בשל בעיות כוח אדם, שולבו בו בני מיעוטים: דרוזים, בדואים וצ'רקסים. תחילה במחלקות נפרדות להם, אולם בהמשך פוזרו בכלל המחלקות ביחד עם לוחמי מג"ב היהודים. מאז ועד היום משרתים בני מיעוטים בכל יחידות מג"ב לצד יהודים והם שווי זכויות חובות וסמכויות. במרוצת השנים התגייסו לחיל גם ערבים ישראלים ואפילו ערביות ישראליות. מג"ב תומך בבני המיעוטים המשרתים בו ומסייע להם להשתלב בחברה הישראלית. בני המיעוטים משרתים ומפקדים בכל יחידות מג"ב לרבות היחידות המיוחדות.
במשמר הגבול משרתים בני מיעוטים אף בתפקידי קצונה ואפילו בתפקידי פיקוד בכירים. בשנת 1974 נתמנה מוחסן דגש למפקד פלוגה כ' ובכך היה למפקד הפלוגה הדרוזי הראשון במג"ב. בשנות ה-80 כבר כ-30% מחיילי היחידה היו בני מיעוטים. בשנת 1989 מונה נאש מימת לשמש כמפקד מג"ב עזה וכך היה למפקד המרחב הצ'רקסי הראשון במג"ב. בשנת 2004 נתמנה חסין פארס, הניצב הדרוזי הראשון במשטרת ישראל, לפקד על משמר הגבול.
שילוב נשים במג"ב
בשנת 1995 קבע מפקד מג"ב ישראל סדן כי יפתחו בפני נשים תפקידי לחימה במג"ב, כך היה מג"ב לחיל הראשון בישראל ששילב נשים בתפקידי לוחמה. במג"ב כל התפקידים פתוחים בפני נשים, כולל היחידות המיוחדות כמו הסמ"ג, הימ"ס והימ"מ. נשים משרתות ביחידות מג"ב לצד לוחמים גברים ומשתתפות בפעילות מבצעית ככל לוחמי מג"ב, נשים משמשות במג"ב אף בתפקידי פיקוד קרביים. במג"ב ירושלים קיימת יחידת סיירות ירושלים - יחידת סיור מבצעית באזורים העירוניים בבירה על טהרת הנשים בלבד. בשנת 2014, בשל הצלחותיה של יחידת סיירות ירושלים, הוקמו יחידות סיירות גם במחוז תל אביב ובמחוז חוף.
קרפלך
קרפלך (ביידיש: קרעפלאך או קרעפלעך) הם כיסונים שמקורם במטבח היהודי האשכנזי. הם ממולאים בבשר טחון (אולם קיימות גם גרסאות צמחוניות למשל עם מילוי תפוחי אדמה) ומבושלים במים רותחים או במרק עוף. בגרסה פחות מקובלת, יש המטגנים את הקרפלך לפני ההגשה.
הקרפלך מזכירים כיסונים האופייניים לתרבויות אחרות כגון הרביולי האיטלקי או הג'יאוזי הסיני. הוא הגיע למטבח האשכנזי מהמטבח הרוסי, שם הוא נקרא פילמני, באוקראינה הוא נקרא ורניקי ובפולין שמו פירוגי. פירוגי הממולאים בתפוחי אדמה נקראים בפולין רוּסקִיִי פירוגי (פירוגים רוסיים) ובבוכרה קוראים להם דושפרה ומבשלים אותם במרק אדום.
את הקרפלך נוהגים לאכול בשלושה ימים: בערב יום הכיפורים, בהושענא רבה ובפורים. המשותף לימים אלו הוא שמדובר בימים חגיגיים, אך אינם נחשבים כיום טוב של ממש. לכן אוכלים בהם קרפלך, שהוא בעצם בשר (בגלל החגיגיות) מכוסה (כי זה לא לגמרי חג).
אורית שחף
אורית ("TT") שחף (נולדה ב-9 באפריל 1971) היא זמרת ישראלית, המוכרת כסולנית להקת היהודים. שחף ידועה בקולה העוצמתי ורב האוקטבות.
קרפלך
ב"ספר הבדיחה והחידוד" מאת אלתר דרויאנוב כתוב בהקשר זה:
אורית שחף
ביוגרפיה
שחף נולדה באילת כאורית בן יששכר, היא גדלה והתחנכה באשקלון, שם שרה בילדותה בלהקת ילדים מקומית בשם "הפעמונים" בשנים 1989-1981. ב-1982 התקיימה תחרות "הפסטילון", שם זכתה הלהקה עם שירה של שחף "סירה קטנה", בו היא הייתה הסולנית. מאוחר יותר שינתה את שם משפחתה ל"שחף" ועזבה את אשקלון לקראת גיוסה לצה"ל ב-1989. שחף שירתה בלהקת פיקוד גדנ"ע, שם הכירה את שותפה לחיים וליצירה תום פטרובר. לאחר שחרורה מהצבא שרה לצד פטרובר בלהקת קאברים בשם "תום והפצצה", שביצעה שירים של לד זפלין, נירוונה, פרל ג'אם, סטון טמפל פיילוטס ועוד, אך לא הוציאה אלבום שלם.
במהלך 1992 שחף ייסדה עם פטרובר את להקת "היהודים". שחף יצרה חלק מהשירים ואחראית לחלק גדול מעיצובי אלבומיה של הלהקה. היא סולנית הלהקה ומשמשת גם כגיטריסטית מלווה לעיתים.
בשנת 2002 כיכבה שחף בהעלאה המחודשת של אופרת הרוק "מאמי" בביצועו של מיטלפונקט בתיאטרון הבימה. הפקה ראשונה של המחזה הועלתה לראשונה בשנת 1986. שחף שיחקה בין היתר לצד ערן צור ואריה מוסקונה.
חיים אישיים
אורית שחף נשואה לתום פטרובר. הזוג התחתן ב-1993 וב-2007 נולד בנם הדי.
יחסי אלבניה–ארצות הברית
יחסי אלבניה–ארצות הברית מתייחסים ליחסים הבילטרליים בין רפובליקת אלבניה לארצות הברית של אמריקה, שנכונו לראשונה באופן לא רשמי בשנת 1912, בעקבות עצמאותה של אלבניה מידי מהאימפריה העות'מאנית. היחסים נותקו ב-1939 בשל הכיבוש הגרמני והאיטלקי של אלבניה במלחמת העולם השנייה וחודשו ב-1991 לאחר נפילת הקומוניזם באירופה והתפרקות ברית המועצות.
היסטוריה
בשנת 1922 כוננה ארצות הברית יחסים דיפלומטיים עם אלבניה לאחר שהאלבנים זכו בעצמאות מהאימפריה העות'מאנית ב-1912. ב -1939 נותקו היחסים הדיפלומטיים בין המדינות לאור כיבוש אלבניה בידי איטליה הפשיסטית (1939-1943), ולאחר מכן בידי גרמניה הנאצית (1943-44), זאת במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה, הונהגה אלבניה במשך 40 שנה על ידי המנהיג הקומוניסטי אנוור הוג'ה, אשר בתחום מדיניות החוץ דגל בעקרון הבידוד.
ב-22 באפריל 2016 נועד ראש ממשלת אלבניה אדי רמה עם נשיא ארצות הברית דאז ברק אובמה וסגנו, ג'ו ביידן, בבית הלבן.
יחסים כלכליים
הסחר עם ארצות הברית מהווה חלק קטן בהיקף המסחר של אלבניה, והוא מתמקד בטווח צר של סחורות ושירותים. עיקרי היבוא מארצות הברית כולל מזון (בעיקר בשר), כלי רכב, מכונות וציוד אלקטרוני, ואילו היצוא העיקרי לארצות הברית כולל מינרלים, דלקים ושמנים, מוצרי חקלאות, הנעלה וטקסטיל.
נציגויות דיפלומטיות
אלבניה מחזיקה בשגרירות בוושינגטון הבירה, בעוד ארצות הברית מתפעלת שגרירות בטירנה, בירת אלבניה. ברשות אלבניה ישנה גם קונסוליה בניו יורק לאור התפוצה האלבנית הרחבה בארצות הברית.
חסידות גלינא
חסידות גלינא הייתה חסידות בגליציה המזרחית (כיום אוקראינה). אבי החסידות היה רבי יחיאל מיכל מושקוביץ', נינו של רבי יוסף מיאמפולה, בנו של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב.
תולדות החסידות
רבי יחיאל מיכל היה חתנו של רבי מאיר מפרמישלאן. חותנו העיד עליו שהוא נוטר הברית. בשנת תרי"ט עבר לגלינא (כיום הליניאני) שם נהג באדמו"רות והתפרסם כצדיק ובעל מופתים. נפטר בשנת תרכ"ז. חיבר את הספר "קב ונקי". חתנו היה רבי לוי יצחק מנזון נכדו של רבי ישראל מרוז'ין.
בנו רבי בצלאל יהושע מילא את מקומו. נולד בשנת ת"ר. התפרסם כבעל צדקה שנהג בפזרנות והנהיג את חצרו בעשירות. בזיווג ראשון היה חתנו של דודו רבי חיים אברהם ממיקולייב ובזיווג שני היה חתנו של רבי חיים מצאנז. היה תלמידו של רבי אברהם יעקב מסדיגורה וכן נסע לצ'ורטקוב ולהוסיאטין. הקים בית מדרש בצפת. בזמן מלחמת העולם הראשונה עבר לבולחוב שם נפטר בה' בתמוז תרע"ה במהלך קבלת שבת באומרו את המילים "אור זרוע לצדיק".
בנו (מאשתו השנייה) רבי חיים (תרמ"ח-תרפ"א) מילא את מקומו. היה חתנו של דודו רבי שלום אליעזר הלברשטאם מראצפרט. חתנו היה הרב יוסף מאיר רובין (בן רבי יעקב מסאסרגן).
אחריו המשיך גיסו רבי יצחק צבי אפרתי (חתן רבי בצלאל יהושע) שכיהן גם ברבנות העיר עד שנספה בשואה. חתנו (מאשתו הראשונה) היה הרב ישראל דוד מאוסטילה.
במקביל לרבי חיים, המשיך אחרי רבי בצלאל יהושע, אחיינו רבי חיים גרינברג בן רבי יצחק אליעזר רבה של גלינא וחתנו של רבי יחיאל מיכל. נולד בשנת תרמ"ח. היה חתנו של רבי נחום מבילקמין (גזע סטרליסק). נרצח בשואה בשנת תש"ב. בנו היה המשורר אורי צבי גרינברג.
ענף נוסף בשושלת
בן נוסף של רבי יחיאל מיכל היה רבי מאיר מזבורוב. היה חתנו של רבי ישראל אלימלך מדז'בנה. בזמן מלחמת העולם הראשונה ברח לטורקה ומשם לקרולי האלמיץ שבהונגריה. נפטר בכ"ט בחשוון תרע"ה.
בנו של רבי מאיר מזברוב היה רבי ישראל אלימלך מזברוב. נולד בשנת תרל"ז. נסמך להוראה מהמהרש"ם מברז'אן ומה'מחזה אברהם' מברוד. היה חתנו של רבי שלום מסאמבור. ברח עם אביו לטורקה שם כיהן כרב ולאחר מכן נמלט לפראג. בשנת תרפ"ג היגר לארצות הברית ומעריציו פתחו לו בית כנסת בשם 'כרם ישראל'. חיבר ספר "נר ישראל". נפטר בי"ח באדר תשי"ד.
עמנואל סנייה
עמנואל סנייה (בצרפתית: Emmanuelle Seigner; נולדה ב-22 ביוני 1966) היא שחקנית קולנוע, דוגמנית וזמרת צרפתייה.
ביוגרפיה
סנייה נולדה בפריז שבצרפת. בת לצלם קולנוע ולעיתונאית, אך רבים במשפחתם עסקו במשחק. סבה ודודתה היו חברים ב"קומדי פרנסז" וגם אחותה, מתילד סנייה היא שחקנית קולנוע. למדה בבית ספר קתולי. סנייה החלה את הקריירה שלה כדוגמנית, בגיל 14, ועברה למשחק אחרי שהופיעה בסרט "בלש" של ז'אן-לוק גודאר לצד ג'וני האלידיי ונטלי ביי.
תפקידה המשמעותי הראשון היה לצידו של האריסון פורד בסרט פרנטיק (1988) של רומן פולנסקי. סנייה ופולנסקי התאהבו ונשאו ב-30 באוגוסט 1989. לזוג שני ילדים, הבת מורגן (נולדה ב-1993) והבן אלביס (נולד ב-1999).
בפברואר 2010 הוציאה אלבום בכורה בשפה הצרפתית בשם "Dingue" ("משוגעת"). כל שירי האלבום נכתבו והולחנו על ידי קרן אן, שאף הפיקה אותו מוזיקלית. האלבום הוקלט בחלקו הגדול בישראל, בזמן שסנייה ביקרה בארץ לצורך צילומי סרט, ובין הנגנים המשתתפים בו גם שלומי שבן, אסף אמדורסקי ורון אלמוג.
בשנת 2013 חזרה סנייה לככב בסרט של פולנסקי בצרפתית בשם "ונוס בפרווה", שם היא מגלמת את דמותה של ונדה, שחקנית מסתורית המתייצבת לאודישן למחזה "ונוס בפרווה" ומנסה בדרכה לשכנע את הבמאי שהיא המועמדת הראויה לתפקיד.
שנת 2016 שיחקה בסרט המלחמה "מצור ג'דוטוויל" אודות הקרבות בקטנגה. בשנת 2017 שיחקה בסרט הדרמה "מבוסס על סיפור אמיתי", בבימויו של רומן פולנסקי, שגם כתב את התסריט, לצד אוליבייה אסאיאס.
אריק שנטו
אריק לי שנטו (Eric Lee Shanteau; נולד ב-1 באוקטובר 1983 בלילברן שבג'ורג'יה) הוא שחיין אמריקאי, אלוף אולימפי, אלוף עולם ושותף לשיא העולם הנוכחי (2017) במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב.
ביוגרפיה
שבוע לפני המבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) התבשר שנטו כי הוא חולה בסרטן האשכים. הוא החליט להתחרות בכל זאת, ולאחר שעבר אותם בהצלחה הוא השתתף במשחקים האולימפיים וסיים במקום עשירי במשחה ל-200 מטר חזה. זמן קצר לאחר המשחקים עבר ניתוח להסרת הגידול.
לאחר שהחלים, חזר שנטו להתחרות, ובמבחנים האמריקאיים לקראת אליפות העולם בשחייה, שנערכו באינדיאנפוליס ב-2009, שיפר את שיאיו האישיים במשחים ל-100 מטר ו-200 מטר חזה ול-200 מטר מעורב אישי. במשחה ל-200 מטר חזה אף קבע שיא אמריקני חדש בתוצאה של 2:08.01 דקות. באליפות העולם עצמה, שנערכה ברומא ביולי אותה שנה, קבע שנטו שיא אמריקני חדש ושיא אליפות במשחה ל-100 מטר חזה בשלב חצי הגמר (58.96 שניות). עם זאת, בשלב הגמר, בו קבע זמן של 58.98 שניות, הסתפק במקום הרביעי, 3 מאיות השנייה מהזוכה במדליית הארד, קמרון ואן דר בורג. במשחה ל-200 מטר חזה הוא זכה במדליית הכסף בתוצאה של 2:07.65 דקות, מאית שנייה איטי מהמנצח דניאל גיורטה. בשלב חצי הגמר קבע שיא אמריקאי חדש של 2:07.42 דקות. במשחה ל-200 מטר מעורב אישי זכה שנטו במדליית הארד בתוצאה של 1:55.36 דקות. בנוסף, היה שותף לזכייתה של רביעיית השליחים האמריקנית במדליית הזהב במשחה ל-100X4 מעורב, בשיא עולם חדש של 3:27.28 דקות. שותפיו להישג היו ארון פירסול, מייקל פלפס ודייוויד וולטרס.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי ב-2011, זכה שנטו במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב לאחר ששחה בשלב המוקדמות. נוסף לכך סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:09.28 דקות, שהיה משחה היחידים היחיד בו השתתף.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה שנטו במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב לאחר ששחה בשלב המוקדמות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 11 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.96 שניות.
אפגניסטן במשחקים האולימפיים
אפגניסטן השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת ברלין (1936). היא נעדרה מאז מ-5 אולימפיאדות: אולימפיאדת הלסינקי (1952), אולימפיאדת מונטריאול (1976), אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), אולימפיאדת ברצלונה (1992) ואולימפיאדת סידני (2000). בעוד שארבע ההיעדרויות הראשונות היו ביוזמתה, היעדרותה מאולימפיאדת סידני נבעה מהשעייתו של הוועד האולימפי האפגני על-ידי הוועד האולימפי הבינלאומי בשל דיכוי נשים במדינה, שהונהגה אז בידי הטליבאן. גם ההיעדרות מאולימפיאדת לוס אנג'לס הייתה מטעמים פוליטיים - אפגניסטן השתתפה בחרם שארגנה ברית המועצות על המשחקים, ושבו השתתפו 14 מדינות מהגוש המזרחי. את אולימפיאדת מוסקבה (1980) החרימו 61 מדינות בהנהגת ארצות הברית, בשל הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, אך אפגניסטן עצמה דווקא כן השתתפה בה. אפגניסטן מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
בהופעותיה הראשונות במשחקים, לא רשמו הספורטאים האפגנים הישגים גבוהים במיוחד. הראשון שהתבלט היה המתאבק מוחמד אבראהימי, שדורג במקום החמישי באולימפיאדת טוקיו (1964)
אולימפיאדת אתונה (2004), אליה שבה אפגניסטן בעקבות סיום שלטון הטליבאן, הייתה הראשונה בה ייצגו אותה גם נשים, האתלטית רובינה מוקימיאר והג'ודוקא פריבה רזאיי.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) היה לוחם הטאקוונדו רוחאללה ניקפאי לאפגני הראשון שזוכה במדליה אולימפית, מדליית ארד. ניקפאי, שהתחרה בקטגוריית המשקל של עד 58 ק"ג, עבר להתחרות בקטגוריית המשקל של עד 68 ק"ג באולימפיאדת לונדון (2012), וגם בה זכה במדליית ארד. לוחם טאקוונדו נוסף, נאסר אחמד בהאווה, סיים במקום החמישי בלונדון, בקטגוריית המשקל של עד 80 ק"ג.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
לודו
לוּדוֹ (השם המקובל באנגלית שמקורו מלטינית: Ludo – אני משחק), אל תתרגז בן אדם (השם המקובל בגרמנית, Mensch ärgere dich nicht), סבלנות או  ריץ רץ, משחק מסלול פתוח, שהוא משחק לוח תלוי-מזל, לשנים עד ארבעה משתתפים, שאין לו שם מוסכם בעברית. כיום גם קיימות גרסאות ממוחשבות של המשחק.
במשחק זה, כל משתתף צריך להצעיד את החיילים שלו מנקודת מוצא ייחודית לחייליו אל נקודת יעד ייחודית לחייליו, דרך מסלול משותף לחיילים של כולם. מספר הצעדים של החיילים מוגבל על ידי תוצאות הקובייה והמסלול המשותף להם מקיף את הלוח. למשחק יש גרסאות רבות, ששונות זו מזו באורך המסלול ובחלק מהחוקים, כך שאפילו מחקרים מדעיים שעוסקים בו הם קשים להשוואה, משום שכל אחד מהם עוסק במשחק שונה במקצת (השוו את חוקי המשחק המתוארים במאמר של אלוי ואחמד (2001) לאלו המתוארים במאמר של רזניק ושותפיו (2008).
הלודו הוא גרסה אירופית פשוטה, מהמאה ה-19, למשחק הלאומי של הודו, הקרוי פצ'זי. העדות המוקדמת ביותר לקיומו של הפצ'זי נתגלתה בציורי קיר מהמאה השישית, במערות אז'נטה שבהודו.
חוקי המשחק ושלביו
בשל ההבדלים בין גרסאות שונות של המשחק, יוסברו כאן החוקים השכיחים ביותר.
אסטרטגיה
האסטרטגיה הפשוטה ביותר היא האסטרטגית המשחק המקרי. דהיינו, בכל פעם, שלשחקן יש אפשרות לבחור את מי מחייליו הוא יקדם, הוא יבחר בין האפשרויות באופן מקרי. אלוי ואחמד (2001) בחנו אסטרטגיה זו מול ארבע אסטרטגיות אחרות ומצאו שהיא החלשה ביותר מבין החמש.
בחירה באסטרטגיה שונה, מהאסטרטגית המשחק המקרי, דורשת הגדרה של סוגי מהלכים וניסוח כללים לבחירה ביניהם. סוג אחד של העדפה הוא לפי מיקום החייל על המסלול. ככל שחייל נמצא במקום מתקדם יותר על המסלול, כך אכילתו תגרום לנזק רב יותר לשחקן. זאת משום שלשחקן יידרשו תורות רבים יותר לשם החזרת החייל למקומו. לכן, אם יש לנו ברירה בין אכילת שני חיילים, של אותו יריב, ניטה להעדיף את אכילתו של זה, שמיקומו על המסלול מתקדם יותר ואם תהייה לנו ברירה בין הקטנת סיכון האכילה של מי מחיילינו שלנו, נעדיף להקטין את סיכוי האכילה של חיילנו, שמיקומו על המסלול הוא המתקדם ביותר.
אסטרטגיה קיצונית שמשתמשת בעקרון ההעדפה על פי מיקום על המסלול, מכונה על ידי אלוי ואחמד (2001) בשם "האסטרטגיה המהירה". לפי אסטרטגיה זו, מזיזים תמיד, אך ורק, את החייל הקדמי ביותר. למעשה, לא מוציאים אל המסלול, בשום מקרה, יותר מחייל אחד (אלא אם כן, לפי חוקי הגרסה בה אנו משחקים, חייבים תמיד להוציא חייל חדש אל המסלול, כאשר הקובייה מורה על הספרה שש). עם הוצאת החייל הראשון, מזיזים אותו תמיד, עד שהוא נכנס למסדרון או אפילו עד שהוא נכנס אל היעד. רק אז מתפנים להוצאת החייל הבא אל המסלול. אסטרטגיה זו לא מאפשרת למשתתף ברירה בהכנסתו של החייל לסיכונים, כמו עקיפה של חיילי היריב ויצירת מצב בו חיילי היריב יוכלו לאכול את החייל, אולם היא גם מורידה סיכונים בכך שלחייל בודד על המסלול יש פחות סיכוי להיאכל מאשר לשניים, שלושה או ארבעה. מבין חמש האסטרטגיות שאלוי ואחמד (2001) בחנו, אסטרטגיה זו נמצאה טובה יותר רק מהאסטרטגיה המקרית.
אסטרטגיה פחות קיצונית, שמשתמשת בעיקרון המיקום על המסלול, מקדמת את החייל הקדמי ביותר, רק אם היא לא מכניסה אותו לסיכון ברור לאכילתו. למשל, אם לשחקן יש חייל אחד על המסלול ותוצאת הקובייה היא שש, הוא יעדיף להוציא חייל שני אל הלוח מאשר לעקוף את חיילי היריב ולהביא את החייל שלו לסכנת אכילה. שכלול של האסטרטגיה הזו יכול לכלול שאיפה שתמיד יהיה חייל נוסף בתחילת המסלול, כדי לתת אפשרות להימנע מסיכונים, גם בתורות, שבהם תוצאת הקובייה אינה שש. השכלול הזה מצריך הגדרה של מהלך, שלא נותן תועלת מידית, אך נועד להגדיל את אופציות המשחק של השחקן בתורות הבאים.
על פי אלוי ואחמד (2001), כאשר לשחקן ישנה בחירה בין צעד שמציל חייל שלו מאכילה (במאמרם הם מגדירים זאת כהתרחקות מחייל היריב מעבר לשישה צעדים, בגרסה של המשחק, שבה אין תור נוסף למי שתוצאת קובייתו היא שש ולמעשה גם הכנסת חייל אל המסדרון) לבין צעד שמאפשר לאכול חייל של היריב, כדאי, על פי רוב, לבחור בצעד המונע אכילה. זאת משתי סיבות: 1. מניעת אכילת חייל נותנת לשחקן יתרון על פני כל שלושת השחקנים האחרים ואילו אכילת חייל נותנת לו יתרון רק על פני השחקן, שחייל שלו נאכל. 2. הם מוכיחים שהסיכוי להצליח בצעד הינצלות (התרחקות אל מעבר לטווח שישה צעדים) הוא גדול מהסיכוי להצליח באכילת היריב (הגעה בדיוק אל המשבצת שלו).
אלוי ואחמד בדקו, מלבד את אסטרטגיית המשחק המהיר ואסטרטגיית המשחק המקרי גם אסטרטגיה ששואפת לאכילות רבות ביותר, אסטרטגיה ששואפת להינצלות רבה ככל האפשר מאכילות ואסטרטגיה משולבת (שתוסבר בהמשך). האסטרטגיה המשולבת נמצאה כיעילה ביותר, אחריה אסטרטגיית ההינצלות, אחריה אסטרטגיית האכילות הרבות ביותר ואחרי שתי אלה, האסטרטגיה המהירה והאסטרטגיה המקרית. האסטרטגיה המשולבת שהציעו אלוי ואחמד היא העדפה של הינצלות על אכילה, אכילה על קידום גרידא של השחקן הקדמי ביותר, קידום גרידא של השחקן הקדמי ביותר על משחק מקרי ונקיטה במשחק מקרי רק במקרים של חוסר ברירה. למרות שהם הזכירו שיקולי קדימות, גם בענייני אכילה והינצלות, הם לא הכניסו אותם למודל. (הם לא דנו בצעדים שמאפשרים לשחקן ליותר צעדים של ברירה ופחות צעדים של חוסר ברירה).
הערות שוליים
Homo, ne koleru! Fia (brädspel)
מקדש סטורנוס
מקדש סטורנוס (בלטינית: Templum Saturni או Aedes Saturnus) הוא מקדש שהיה ממוקם בפורום של רומא העתיקה. המקדש הוקדש לאל הרומי סטורנוס - אל החקלאות. המקדש, הממוקם בקצהו המערבי של הפורום, הוא אחד המקדשים העתיקים ביותר שהיו בפורום. המקדש הוקם בין השנים 501 לפנה"ס ו-498 לפנה"ס.
הקמת המקדש
לפי חלק מהמקורות ההיסטוריים, המקדש הוקם על ידי המלך טרקוויניוס סופרבוס ולפי מקורות אחרים על ידי לוקיוס פוריוס, אולם ייתכן כי המקורות המשייכים את המבנה ללוסיוס מתייחסים להרס המקדש נהרס במאה הרביעית לפני הספירה בשריפה ובנייתו מחדש.
השרידים הנוכחיים של המקדש מקורם במקדש השלישי שנבנה במקום, לאחר שהמקדש השני נהרס בשריפה בשנת 283.
תיאור המקדש
לפי מקורות היסטוריים בתוך המקדש עמדה דמות האל המכוסה צעיף, שבידו מגל. הכיסויים המכסים את פסל האל הוסרו רק ב-17 בדצמבר כל שנה - חג הסטורנאליה.
שימושים
המקדש שימש כמקום אוצר האימפריה הרומית (aerarium) ובו הוחזקו רזרבות הזהב והכסף של האימפריה, וכן החותמות הרשמיות.
קווירינוס הקדוש מסיסאק
קווירינוס הקדוש מסיסאק (קרואטית Sveti Kvirin Sisački; איטלקית San Quirino di Siscia) הוא קדוש נוצרי שהיה בישוף בעיר סיסאק אשר בפרובינקיית פאנוניה שבאימפריה הרומית (בימינו בקרואטיה), ומת בשל אמונתו בשנת 309 בסומבטהיי אשר בהונגריה המודרנית.
לפי אחד המקורות, הוא נאסר ונתפס לאחר שניסה להימלט מכלאו. הוא הצליח לנצר את סוהריו, אך לאחר שלושה ימים נלקח לסומבטהיי, וחויב לוותר על אמונתו. משסירב, נזרק אל מי הסאווה כשאבן מיל כרוכה על צווארו.
לפי גרסה אחרת, הצליח להשתחרר ולהימלט, והמשיך להפיץ את הנצרות.
לפי הגרסה המקובלת, קברו נוצרים מקומיים את גופתו, ובתחילת המאה ה-5 לקחו אותה תושבי המקום אשר נמלטו מפני פלישת הברברים, והביאוה לרומא. הוא נקבר מאחורי האפסיס של בזיליקת סבסטיאן הקדוש מחוץ לחומות (Basilica di San Sebastiano fuori le mura) הסמוכה לוויה אפיה, וקברו מכונה "פלטוניקה" (Platonica). לפי מקורות אחרים, הועברו שרידיו ממקום למקום, ובין היתר שכנו זמן מה בטיבולי, דבר העשוי להסביר את חשיבותו של קדוש בשם זה בעיירה.
יום חגו נקבע ל-4 ביוני, ומאחר שביום זה בשנת 1543 ניצלה סן מרינו מניסיון כיבוש, הוכר קווירינוס הקדוש כאחד הקדושים המגנים של המדינה.
Chemical Abstracts Service
שירות התקצירים בכימיה (באנגלית: Chemical Abstracts Service; או בקיצור CAS) הוא מחלקה של האגודה האמריקנית לכימיה, והוא אחראי על פרסום של תקצירים בנושא כימיה ומוצרים נילווים. השירות ממוקם בעיר קולומבוס, אשר באוהיו, ארצות הברית. השירות מפרסם אינדקס של הספרות המדעית בכימיה ותחומים קרובים, בתוספת תקצירים לרוב המאמרים. הגרסה המודפסת יוצאת לאור משנת 1907, אבל בשנים האחרונות היא הוחלפה במידה רבה על ידי הגרסה הממוחשבת. המושג "תקצירים בכימיה" (Chemical Abstracts) משמש לעיתים קרובות לתיאור סוגים שונים של אוספים ומוצרים, אך כיום יש לכל חלק שם מוגדר.
אוספים
שני האוספים המשמשים את המוצרים השונים הם CAplus ו-Registry. CAplus מכיל מידע ביבליוגרפי ותקצירים לכל המאמרים המתפרסמים בעיתונות העוסקת בכימיה ברחבי העולם, ולמאמרים הקשורים לכימיה מהעיתונות המדעית, פרסומי הפטנטים ופרסומים אחרים. Registry מכיל מידע לגבי כ-27,000,000 חומרים אורגנים וחומרים אנאורגנים, וכ-57 מיליון רצפי DNA. המידע הכימי מופק על ידי CAS, והמידע על הרצפים מתקבל מ-GenBank, בסיס נתונים לרצפים של נוקלאוטידים המופק על ידי המכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית. המידע הכימי נערך על ידי מערכת הרישום של CAS, אשר מקצה לכל רכיב מספר רישום CAS ייחודי, מספר אינדקס וייצוג גרפי של מבנו הכימי. ההקצאה של שמות כימיים נעשית בהתאם לכללי מונחון IUPAC לשמות אינדקס CA, השונים במקצת מהסטנדרט הבינלאומי הרגיל של IUPAC.
מוצרים
ניתן לחפש חומר באוסף הראשי ובתוספות בכמה צורות. ל-CAS יש כמה מערכות של בסיסי נתונים משל עצמו: STN ו-SciFinder.
STN
STN היא מערכת שנועדה בעיקר לחיפוש על ידי מומחים, ומשתמשת בממשק שורת פקודה, ולא בממשק משתמש גרפי. בנוסף לקובצי ה-CAS, המערכת מסוגלת לבצע חיפושים גם בקבצים רבים נוספים, בדומה למערכות מסחריות נוספות דוגמת Dialog.
SciFinder
SciFinder היא תוכנה אשר מיועדת בעיקר לחיפוש על ידי כימאים מחברות מסחריות. לתוכנה יש גרסאות למערכות ההפעלה חלונות ומקינטוש. גרסה נוספת היא ScifinderScholar, החסרה תוספות לחיפוש בכמה בסיסי נתונים, ומיועדת בעיקר לשימוש אקדמאי. גרסה זו היא המצויה ביותר באוניברסיטאות ומוסדות אקדמיים אחרים. שתי התוכנות מבוססות על ממשק גרפי, מה שתורם להיותן מוצלחות לחיפוש במערכת הרישום אחר מבנים כימיים.
רשימה שחורה (מחשבים)
רשימה שחורה (Blacklist) בטכנולוגיית המידע בכלל ובאבטחת מערכות מידע בפרט היא מנגנון בסיסי ביותר להגבלת גישה לשירות או למשאב מערכת באמצעות רשימת משוללי הרשאות מוגדרת מראש. מי שאינו נמנה עם הרשימה זכאי לגשת למשאב. רשימת משוללי ההרשאות נקראת "הרשימה השחורה" והיא מכילה מזהים של משוללי ההרשאות בהתאם לאופן פעולת המערכת ויכולתה לסנן את הבקשות לשירות.
השיטה המקבילה לרשימה שחורה היא רשימה לבנה (Whitelist) השוללת את הגישה מכולם, פרט לאלו הנמנים עם הרשימה. לעיתים משתמשים ברשימה אפורה (Graylist) כדי לאחסן באופן זמני רשומות של משוללי גישה ברשימה שחורה או לחלופין של מאושרי גישה ברשימה לבנה. על הרשימה האפורה יכולים לעבור מנהלי המערכת ולהחליט בנוגע לעתיד הנמנים עליה - האם להוציאם מהרשימה או לחלופין להעבירם לרשימות הקבועות.
רשימה שחורה יכולה תאורטית למנוע גישה מכל אובייקט או משתמש לגשת לכל משאב או שירות בתנאי שקיימת נקודה בין הראשונים לשניים שבה ניתן לבצע את החסימה על פי המזהים שפורטו ברשימה.
ארגונים יכולים לממש רשימה שחורה על תוכנות מחשב או אתרי אינטרנט כדי לשלוט על התכנים שנצרכים במסגרת הארגון אך לאפשר גישה לכל מה שלא נשלל במפורש. הסינון יכול להתבצע על המחשבים האישיים עצמם או בשרת מרכזי דוגמת פרוקסי ארגוני. דוגמה אחרת היא ויקיפדיה המאפשרת לכל אחד לערוך את האנציקלופדיה, למעט משתמשים וכתובות IP בעלי עבר זדוני. הסינון של המשתמשים במקרה זה נעשה על שרתי האתר.
האינטרנט הכשר ממומש באמצעות רשימה שחורה של אתרי אינטרנט ובאופן דומה גם פועלות שיטות שונות ללחימה בדואר זבל אלקטרוני.
שימוש לא תקשורתי ברשימות שחורות ניתן למצוא בתהליכי אקטיבציה של יישומים שונים. במקרה זה הסינון נעשה על ידי המספר הסידורי של התוכנה, כך שבמידה ולחברה המפיצה נודע על פריצת מספר סידורי מסוים - לא תתאפשר אקטיבציה נוספת עבורו.
רשימה אפורה
רשימה אפורה היא סוג של צנזורה (בדומה לרשימה שחורה) שהיא סוג של השראה מהרשימה השחורה.
קל להגיד שזה אותו דבר אך מדובר שני דברים שונים אך דומים.
רשימה שחורה היא צנזורה מלאה שבדרך כלל מגבילה חוץ מהדברים ברשימה אפורה (שיצוינו בהמשך) מגבילה גם תוכן כמו:
תגובות באתרים
סרטונים המאכילים שפת "רחוב"
רשימה אפורה לאומת זאת חוסמת בעיקר:
אלימות
קללות
סמים
הטבח בכנסיית סאת'רלנד ספרינגס
הטבח בכנסיית סאת'רלנד ספרינגס אירע ב-5 בנובמבר 2017 בכנסייה הבפטיסטית הראשונה בסאת'רלנד ספרינגס שבטקסס, ונרצחו בו 26 אנשים בפיגוע ירי.
הטבח
ב-5 בנובמבר 2017 בשעה 11:30 בבוקר נכנס דווין פטריק קלי- חייל משוחרר מחיל האוויר האמריקאי בן 26, תושב עיירה סמוכה, לכנסייה בסאת'רלנד ספרינגס, טקסס, פתח באש ורצח 26 איש. היורה נמלט מהזירה ונמצא מת אחרי מרדף שכוחות הביטחון ניהלו אחריו.
טבח זה הוא אירוע הירי הקטלני ביותר בכנסייה בתולדות ארצות הברית.
לפי ה-FBI סיבת הטבח היא מריבה שהייתה לרוצח עם חמותו וחמיו, שהיו חברים בקהילת הכנסייה הבפטיסטית אך לא נכחו בטקס שבו אירע הטבח.
צוות הצלה (סדרת טלוויזיה)
צוות הצלה היא סדרת טלוויזיה ישראלית חינוכית לילדים, המשודרת בערוץ ניק ג'וניור למנויי HOT.
תקציר העלילה
העלילה עוסקת בילדים בגן אשר הופכים לבעלי מקצוע להצלה ומכנים אותם צוות הצלה. בכל פרק יוצא צוות ההצלה למבצע חדש - לטפל בפצוע בשטח, לתפוס גנב או לכבות שרפה. לפעמים צוות ההצלה צריך עזרה וקורא לאחד מהעוזרים מהתחנה הקרובה. ביחד הם עוזרים למלי קרה-לי בכל צרה ומלמדים את פגע-רע, הנבל השכונתי, את מהות החוקים. בכל סוף יום מפקד התחנה דן-דן, מעניק מדליית הצטיינות למצטיין שפתר את הבעיה.
שרגא פרידמן
שרגא פרידמן (25 בפברואר 1924 – 12 ביולי 1970) היה יוצר מגוון בעולם התיאטרון, הקולנוע והרדיו הישראלי: שחקן אופי, מנחה, מחבר של יצירות רבות לבמה הזעירה, כוכבם של מאות תסכיתי רדיו, במאי תיאטרון וקולנוע ומתרגם.
קורות חיים
פרידמן נולד בשנת 1924 בוורשה בירת פולין. בן ליוסף ובת שבע, אח לאברהם ומוטל. בספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הנאצים, ומשפחת פרידמן נמלטה דרך וילנה, מוסקבה, אודסה ואיסטנבול לביירות, ובשנת 1941 הגיעה לחיפה. פרידמן הנער למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב והיה חבר בחוג הדרמטי שלו. בנוסף למד משחק בסטודיו שליד הסניף התל אביבי של הסתדרות הנוער העובד. שירת שנה בחיל הנוטרים והיה חבר בלהקת החיל. בשנת 1945 התקבל למחזור הראשון של בית הספר הדרמטי שליד תיאטרון הבימה שבהנהלת מנחם גנסין, ולמד לצדם של שמוליק סגל, מישה אשרוב, פנינה פרח, איתן פריבר, נחמה דוידית, שמוליק עומר ושושנה רביד, שנישאה לו כעבור מספר שנים.
בזמן מלחמת העצמאות שירת יחד עם צעירי הבימה בלהקה הצבאית הארצית ושימש כמנהלה האמנותי.
משנת 1947, בגיל 23, ועד מותו בגיל 46, היה פרידמן שחקן ובמאי בתיאטרון "הבימה". בזמן לימודיו בבית הספר הדרמטי גילם מספר תפקידים קטנים בהצגות התיאטרון. תפקידו הרשמי הראשון היה במסגרת ההצגה "יום ולילה" (1947) מאת ש. אנ-סקי, בבימויו של שמעון פינקל.
בין ההצגות בהן שיחק: "המלט" (1947), "בערבות הנגב"(1949), "אותלו" (1950), "זעקי ארץ אהובה" (1953), "המרד על הקיין" (1954), "איי לייק מייק" (1956), "ביקור הגברת הזקנה" (1959), "שנים עשר המושבעים" (1959), "אופרה בגרוש" (1960), "דירה להשכיר" (1962), "הפיזיקאים" (1963), "סוף המרוץ" (1963), "משפט פיתגורס" (1965), המחזמר אוליבר (1966) בתפקיד פייגן וב"יתוש בראש" (1967). הפקות פרטיות: "די קליינע מענטשעלעך" ("אנשים קטנים" - "עיר הכתריאלים") בתיאטרון "גיורא גודיק" שיחק במחזמר "הלו, דולי!" (1968) לצדה של חנה מרון. ההצגה האחרונה בהשתתפותו הייתה "חג הסנדלרים" - אחת משלוש ההצגות שפתחו את משכן תיאטרון "הבימה" לאחר שיפוצו ב-1970.
ב-1970 הוזמן להשתתף בהצגה "שירי החומש" של איציק מאנגר בתיאטרון העממי של אברהם דשא (פשנל), אך נפטר זמן קצר לפני הצגת הבכורה.
ביים מחזות ישראליים מקוריים של מחברים כמו נסים אלוני, אפרים קישון, לאה גולדברג ונתן אלתרמן, ומחזות של מחזאים אירופיים כמו מקס פריש ויצחק בבל. בהבימה: ההצגות "בדרך לאילת" (1951), "אכזר מכל המלך" (1953) "אגדת שלושה וארבעה" (1960/1955), "סנונית בחוף מיומבה" (1957), "אדון בידרמן" (1959), "משפט פיתגורס" (1965), "השקיעה" (1965). בנוסף, ביים את רביעיית מועדון התיאטרון בארבע תוכניות, ביניהן: "בגל קצר", "ספורי המקרא" ו"חכמי חלם"; במועדון התיאטרון החיפאי: "הכל אודות חוה", "תל-אביזיה"; את להקת "זרקור": "פנס כיס", בתיאטרון גיורא גודיק: "גברתי הנאווה" (יחד עם סמואל ליף), "כנר על הגג" (יחד עם קרנדל דיל); להקת שמעון דז'יגן: "הצחוק מועיל לבריאות"; משפחת בורשטיין (פסחק'ה, ליליאן לוקס ומייק בורשטיין): "הכתובה" ועוד.
תרגם לעברית שירים משל איציק מאנגר, יוליאן טובים ואחרים, ואת מחזות הזמר "אוליבר!" (יחד עם צבי רוזן) ו"גברתי הנאווה" (יחד עם דן אלמגור). את המחזמר "כנר על הגג" תרגם ליידיש עבור תיאטרון גיורא גודיק. תרגום המחזמר ליידיש היווה סגירת מעגל: בשנת 1966 הזמין אותו גיורא גודיק לגלם את תפקיד טוביה, אולם הלויאליות שלו לתיאטרון "הבימה" מנעה ממנו להסכים להצעה. במסגרת השתתפות בתרגום המחזמר "גברתי הנאווה" טבע את המשפטים: "ברד ירד בדרום ספרד", "יופי לי" ו"הלילה טוב לרקוד". בנוסף כתב מערכונים סאטיריים לבמה הקלה.
במקביל להופעתו בתיאטרון, שיחק פרידמן במספר סרטי קולנוע, ישראליים, בינלאומיים וקו-פרודוקציות, בעיקר בתפקידים קומיים. ב-1964 שיחק בסרט "משפחת שמחון". בלט במיוחד בסרטיו של אפרים קישון, בהם "סאלח שבתי" בתפקיד מרכזי של מזכיר הקיבוץ האשכנזי הסוציאליסט, הנאלץ לשלם לסאלח מוהר תמורת בתו חבובה (גאולה נוני) על מנת לאפשר את חתונה עם חבר הקיבוץ זיגי (אריק איינשטיין) ו"תעלת בלאומילך" בו בלט פרידמן כקובישבסקי הביורוקרט, שאינו מוכן להודות כי אין לו מושג מי שלח את התמהוני (בומבה צור) לקדוח בכיכר מוגרבי. כמו כן השתתף בסרטי תדמית וקריין מספר רב של סרטי תעודה ואנימציה. ב-1971 שיחק בסרט "בלומפילד" שיצא לאקרנים לאחר מותו.
סרטו האחרון היה "הגלולה" שיצא לאקרנים ב-1972 כשקולו מדובב על ידי אברהם רונאי.
בשנת 1964 שיחק בסרט " יהודית" לצידה של סופיה לורן, שצולם בישראל, ויצא לאקרנים בשנת 1966.
הקליט סדרת תקליטים, ביניהם: "פטר והזאב", "מכתב למארק שאגאל", "מעשה בחייל", "שוליית הקוסם", תקליטה הראשון של רביעיית מועדון התיאטרון (דברי קישור) ועוד. לאחר מותו יצא התקליט "שרגא פה, שרגא שם", שהנציח קטעים מתוך תוכנית הרדיו "שלכם לשעה קלה" בהשתתפותו.
השתתף כקריין וכשחקן בלמעלה מ-100 תסכיתים ותוכניות רדיו וטלוויזיה, ערבי קריאה, סרטונים וסרטים קצרים. ביים ועיצב תוכניות אמנותיות ומופעים שונים, ביניהם "צעירה בת 100" - האירוע המרכזי בחגיגת המאה של בית הספר החקלאי "מקוה ישראל" ו"אם אשכחך" - מסכת רבת משתתפים שהוקדשה לירושלים.
פרידמן נפטר מהתקף לב פתאומי בגיל 46, ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב, בהלוויה רבת-משתתפים. הותיר אחריו רעיה, השחקנית שושנה רביד, ושלושה ילדים.
בשנת 1973 פורסם הספר "מסך אחרון" שהוקדש לפועלו רב התחומים.
מאז מותו ניתנת מלגה על שמו לתלמידי משחק מצטיינים מטעם משפחתו, ובהמשך, לאחר שנפטרה אשתו, גם על שמה. ב"בית צבי", בית הספר הגבוה לאומנות הבמה, הוקם אולם הנושא את שמו.
בשנת 2013 העלה תיאטרון "הבימה" את המחזמר "גברתי הנאווה" בכיכוב נתן דטנר (היגינס) ושני כהן (אלייזה). גם הפעם, כמו בפעמים הקודמות בהן הועלה המחזמר (1964, 1969, 1986, 2002), התרגום בו השתמשה ההפקה היה זה של דן אלמגור ושרגא פרידמן. ההצגה סוגרת מעגל, שכן ההפקה הראשונה של המחזמר בישראל בהפקת גיורא גודיק הוצגה בתחילה באולם "הבימה", ביתו השני של פרידמן.
על שמו רחוב בעיר תל אביב, בשכונת רמת אביב החדשה.
הצגות בהשתתפותו (רשימה חלקית)
כחבר קולקטיב תיאטרון "הבימה" היה שרגא פרידמן נאמן לתיאטרון הבית שלו, פרט למספר הפקות בהשתתפותו שהועלו במסגרות אחרות :
תומר אביטל
תומר אביטל (נולד ב-2 בדצמבר 1982) הוא אקטיביסט ועיתונאי עצמאי, בלוגר פוליטי, מייסד ומנהל מיזם התקשורת "שקוף" ואחד ממייסדי המיזם החברתי "לובי 99". שימש אחד המנחים של התוכנית "הרשת החברתית" ברשת 13 והיה בעל פינה אישית בתוכנית התחקירים של הערוץ כאן 11, "שטח הפקר". מרצה לעיתונות ואקטיביזם בסמינר הקיבוצים, ובמרכז הבינתחומי הרצליה.
ביוגרפיה
אביטל, יליד טבריה, גדל והתחנך בזכרון יעקב, בוגר מגמה הומנית. לאחר סיום לימודי חובה התגייס לצבא לתותחנים בתפקיד חובש. סיים את שירותו הצבאי כחוג"ד ולאחר השחרור עבד במקומון "אמצע חדרה", מבית ידיעות אחרונות (2004). משם המשיך ללימודים אקדמיים במדעי המדינה וספרות באוניברסיטה העברית. במסגרת לימודי התואר למד בתוכנית לחילופי סטודנטים במדריד והשתתף בתוכנית למנהיגות חברתית באוניברסיטת מקגיל קנדה.
בשנת 2013, שימש ככתב-תחקירן בתוכנית "עובדה". במקביל פרסם את "המשכן - תעלומת רצח במסדרונות הכנסת" - ספר מתח בהוצאת "עם עובד", המציג במקביל לעלילה בלשית תמונה מקיפה של המתרחש מאחורי הקלעים של המערכת הפוליטית והכנסת.
בהמשך החל לפעול אביטל כעיתונאי עצמאי, הקים את המיזם "100 ימים של שקיפות", היה אחד ממייסדי המיזם "לובי 99", הקים את המיזם "קרן התחקירים" ולקח חלק בסדרת תחקירים עיתונאיים ובחשיפות שונות בסוגיות שקיפות רשויות ציבוריות וקשרי הון שלטון ובמיזמים נוספים, כמו כן תומר מקדם אג'נדה של הפרדת הדת מהמדינה.
משנת 2015, תומר אביטל מרצה לתקשורת, בבית הספר לתקשורת וקולנוע במכללת סמינר הקיבוצים.
בשנת 2017 השתתף בתוכנית "חתונה ממבט ראשון" ששודרה בשידורי קשת, ואף היה בזוגיות עם יעל פולקמן, משתתפת אחרת בתוכנית.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הודיע כי הוא משעה את עצמו מפעילות עיתונאית והתמודד בבחירות מקדימות במפלגת העבודה, ופרסם מצע אישי. אביטל קיבל 5763 קולות, עשירי מבין כל המועמדים. עם זאת, בשקלול שריונים שונים ברשימה (כגון שריון למחוז המושבים ושריון למחוז הקיבוצים), וכן בשקלול שיטת ה"ריץ'-רץ'" המשווה את כמות הנשים והגברים ברשימה, אביטל הוצב ברשימת המפלגה לכנסת במקום ה-19.
אביטל בזוגיות עם תמר בר לב. ביולי 2020 נולד בנם.
יוזמות חברתיות
כחלק מתפיסת עולמו ומאבקו למען שקיפות, אביטל מעביר הרצאות בנושא שקיפות והדרך לחולל שינוי אפקטיבי, ובשנת 2015 הוזמן למספר הרצאות בוושינגטון. בשנת 2015 העביר אביטל הרצאה במסגרת TEDxWhiteCity בשם "איך להפוך את הפוליטיקה לסקסית". ב-2016, הוא שובץ במקום ה-44 ברשימת "100 המשפיעים בתקשורת" של "גלובס", ובאותה שנה גם זכה בפרס דיגיט לעיתונות דיגיטלית.
יוזמת "100 ימים של שקיפות"
מיזם הפועל למען שקיפות על ידי הצגת קשרי ההון-שלטון, פגישות מיומני חברי הכנסת, מידע המרמז על אפשרות לניגוד עניינים בין פעילות חברי הכנסת וחייהם האישים וסוגיות שקיפות נוספות. המיזם הוקם בעזרת מימון המונים באתר הדסטארט, אשר ביקש לגייס 100,000 ש"ח כדי לקדם את נושא השקיפות הקרוב לליבו. מטרתו המקורית של המיזם הייתה לשלוח חוקרים פרטיים בעקבות חברי כנסת במטרה לחשוף את יומן הפגישות שלהם ודרכו את קשרי ההון-שלטון.
המיזם הושק במהלך מבצע צוק איתן והצליח לגייס כמעט 60% יותר מהסכום המבוקש. תחילת המיזם נדחתה במספר חודשים בעקבות פיזור הכנסת, עד להתכנסות הכנסת מחדש לאחר הבחירות. אף על פי כן, כבר במהלך תקופה זאת, במיזם החל להופיע מידע אודות חברי הכנסת. בהמשך, אסטרטגיית המיזם שונתה והורחבה לתקופה העולה על 100 הימים המקוריים. המיזם מציג את קשרי ההון-שלטון, פגישות מיומני חברי הכנסת ומידע המרמז על אפשרות לניגוד עניינים בין פעילות חברי הכנסת וחייהם האישים. בשנת 2015 ההיתר הקבוע שלו אביטל למשכן הכנסת נלקח ממנו. בתגובה, הוא החל לחשוף מי כן זוכה לאותם היתרים ובהמשך אף תבע את הכנסת בדרישה להפוך את רשימת בעלי ההיתרים לפומבית, וניצח.
לובי 99
מיזם חברתי כלכלי ששם לו למטרה להילחם עבור האינטרסים הציבורים על ידי הקמת חברת לובי. הרעיון למיזם נולד כבר בשנת 2014 והוצג על ידי אביטל בכנס של התנועה לאיכות השלטון. המיזם גייס 136,000 ש"ח באתר גיוס ההמונים הדסטארט והעסיק את הלוביסטית הראשונה כפיילוט עבור המשך המיזם. נכון לשנת 2018 המיזם מעסיק ארבע לוביסטיות במשרה מלאה ומקדם מטרות חברתיות כלכליות שנבחרות על יד התורמים למיזם.
חידוש המחאה החברתית
ב-16 ביולי 2016 החל אביטל, יחד עם פעילים חברתיים נוספים, ללון באוהלים בשדרות רוטשילד בתל אביב, בניסיון לשחזר את המחאה החברתית. לדבריו, "אנשים צריכים להיאבק בשכר דירה מפלצתי, לא משנה איפה הם גרים, בשכר חציוני עלוב, ובשיעור העוני הכי גבוה ב-OECD."
בשנת 2017 אביטל חידש את המחאה בצורת "אוניברסיטה עממית" הנודדת ברחבי ישראל. המפגשים מתאפיינים בהרצאות על המנגנון הממשלתי ופגמיו, לצד קריאה ברורה לפעולה המתחלקת ל-3 חלופות: התפקדות למפלגות, תמיכה בעיתונות עצמאית ובכלבי שמירה האזרחים, והצטרפות למיזם בשם "סיירת השקיפות".
קרן התחקירים
בשנת 2016 ייסד אביטל את קרן התחקירים - קרן תחקירים עצמאית שמממנת עיתונאים חוקרים הפועלים בשליחות ובהנחיה ישירה של הציבור.
הקרן שואפת לפעול באמצעות מימון המונים מהציבור ומתרומות. פעילות הקרן מבוצעת בהנחיה של הציבור, שמציע רעיונות לתחקירים ומדרג בהצבעה את התחקירים המועדפים עליו. מטרת הקרן לפעול לקידום תחקירים בתחומים בעלי עניין לציבור, ללא תלות בבעלי אינטרסים זרים, ללא בעלויות זרות של בעלי הון על פעילות הקרן וללא השפעה שלטונית מרסנת.
באוקטובר 2018 התמזגה קרן התחקירים אל תוך כלי התקשורת "שקוף".
שקוף
בשנת 2018 הקים אביטל כלי תקשורת ציבורי בשם "שקוף", שהוא איחוד של המיזמים מאה ימים של שקיפות וקרן התחקירים. לאחר השלמת המהלך, מתמקד שקוף בעיתונות חוקרת, ופועל במודל כלכלי של בעלות המונית ישירה ומלאה של תומכי המיזם, ובמודל מדיניות של התבססות על הצבעותיהם לבחירת נושאי התחקיר של המיזם.
נכון לנובמבר 2021 מונה "שקוף" (לאחר איחוד עם "העין השביעית") 11 עובדים קבועים, 6 עובדים חלקיים, וצוות מתנדבים שמסייע באופן שוטף. נכון לאותו תאריך, ישנם 6,663 תומכים קבועים המשקיעים במצטבר למעלה מ-200,000 ש"ח בחודש.
בעקבות פעילות שקוף, הופיע תומר אביטל ברשימת "100 המשפיעים של דה-מרקר" בשנת 2020.
מיזמים נוספים
תוך כדי ניהול המיזמים השונים אביטל ממשיך במאבקו לשקיפות וכנגד קשרי ההון-שלטון, דרך עבודתו כעיתונאי עצמאי ובאמצעות ראיונות בתוכניות טלוויזיה. אביטל משתף פעולה עם תוכניות כגון "צינור לילה", "תוכנית חיסכון" ו"לילה כלכלי", מופיע בפינה קבועה בערוץ הכנסת ובתוכנית הרדיו השבועית בהגשת תמר אלמוג ומוטי גילת בכאן ב. מלבד זה, הוא מתפעל בלוג עצמאי ובלוג באתר האינטרנט של "הארץ". בנוסף, אביטל קריין בפודקאסט בשם "שקוף" המתאר כיצד פועל המנגנון השלטוני, ובהמשך בפודקאסט מטעם כאן 11 בשם "המדריך לדמוקרטיה". לדברי אביטל, "אין בעיה עם ח"כ עשיר – יש בעיה עם ח"כ מסתיר".
מנובמבר 2018 הגיש אביטל את תוכנית התחקירים "הרשת החברתית" בערוץ רשת 13, לצד אור-לי ברלב וערן הילדסהיים. התוכנית מוגשת בפורמט דוקו-אקטיביסטי, והיא עוסקת בנושאים כמו עוולות חברתיות, וכשלי הבירוקרטיה.
יצירות ספרותיות
בשנת 2013 יצא לאור ספרו של תומר אביטל "המשכן", רומן מתח המספר על תעלומת רצח במסדרונות הכנסת. הרומן מציג תמונה של המתרחש מאחורי הקלעים של המערכת הפוליטית, עבודת הכנסת, שיטות פעולה של חברות לובינג הפועלות בכנסת ומעורבות בעלי הון בהליכי חקיקה.
בנוסף, אביטל משתתף ומופיע באירועי פואטרי סלאם.
יוסף אבו ורדה
יוּסף אבו ורדה (בערבית: يوسف ابو وردة; נולד ב-19 באוגוסט 1953) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ערבי-ישראלי, חבר המועצה הישראלית לתרבות ואמנות.
ביוגרפיה
אבו ורדה נולד למשפחה נוצרית מרונית בכפר גוש חלב שבגליל, אח בכור לחמישה אחים. אביו הוא מעקורי כפר בירעם. כשהיה בן חמש, עברה המשפחה לעכו. למד בפנימייה בנצרת, אחר כך בפנימייה בכפר יסיף, באותה כיתה עם השחקן סלים דאו. בבגרותו למד בחוג למשחק של נולה צ'לטון ומאוחר יותר בבית הספר למשחק "בית צבי".
קריירה בתיאטרון
בשנת 1975 הצטרף לתיאטרון באר שבע, בו שיחק, בין השאר, בהצגות "קשר דם", "המשרתות" ו"ציד המכשפות", "אגדות מיערות ווינה", "פיקניק בשדה הקרב", "מסיבת יום הולדת".
בשנת 1986, שיחק בתיאטרון אל-חכוואתי במזרח ירושלים, בהצגה "מיסטרו בופו". הצגת יחיד המבוססת על מחזה של הבמאי והמחזאי האיטלקי דאריו פו, שביים פרנסואה אבו סאלם, שאת התפאורה עיצבה אמו של אבו סאלם פראנסין גספאר.
ב"הבימה" שיחק בהצגות: "מקבת'" ו"שלוש אחיות". אבו ורדה ביים את הצגת אום אל רובביקה של הסופר אמיל חביבי הקים וניהל את תיאטרון אל-מידאן הערבי בחיפה 1995–1998.
קריירה בקולנוע ובטלוויזיה
שיחק בסרטו של ג'אד נאמן "מגש הכסף" ב-1984. ב-1982 גילם את כאמל בסדרת הטלוויזיה שביים נסים דיין "מישל עזרא ספרא ובניו". ב-1985 השתתף בסרטו של נסים דיין "גשר צר מאד". ב-1986 השתתף בסרטו של אמנון רובינשטיין "נאדיה". ב-1991 גילם את ג'ורג' בסרטו של ערן ריקליס "גמר גביע". ב-1993 גילם את קרוב משפחתו של בסאם מדאוור בסדרת הקומדיה "שכנים" לצד גדי יגיל, עפרה ויינגרטן ואמל מורקוס. ב-1999 גילם את הרב שמעון בסרטו של עמוס גיתאי "קדוש" ושיחק בסרט הטלוויזיה "חובו של אהרון כהן". ב-2002 גילם את אבו נחלה בסרטם של סלבה צ'פלין ולינה צ'פלין "חצוצרה בואדי", וגילם את יוסוף בסרטו של עמוס גיתאי "קדמה". על תפקידו בסרט זה היה מועמד לפרס אופיר לשחקן משנה. כן שיחק בסרטו של גיתאי "יום יום" לצדה של חנה מרון.