cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קיקה אלברס
קריירה
את עונת 2006/2007 החל אלברס כשחקן הרכב, אך בהמשך דעך מעמדו בקבוצה והוא שותף בפחות משחקים מבעבר, כשפלגרינו מעדיף לפניו מועדפים הבלמים פבריסיו פואנטס ופסקל סיגאן. ב-17 ביוני 2007 ערך את הופעתו האחרונה במדי ויאריאל, במחזור האחרון לעונה זו, בו ניצחה ויאריאל את סביליה וכך עלתה למקום החמישי. בסך הכול, בשבע שנותיו בוויאריאל ערך 250 הופעות במדיה, 188 מתוכן בלה ליגה, וכשעזב את הקבוצה באותו הקיץ היה במקום השני בדירוג השחקנים עם מספר ההופעות הרב ביותר במדיה בליגה הראשונה. בקיץ הצטרף לרקראטיבו ולבה, ששיחקה באותן שנים בליגה וכך התאחד עם מאמנו מימים עברו ויקטור מוניוס. בעונתו הראשונה זכה לדקות משחק מועטות. ב-1 במרץ 2008 נכנס כמחליף במשחק נגד ריאל מדריד, ושש דקות בלבד לאחר כניסתו הורחק בכרטיס אדום לאחר שביצע עבירה גסה על אריין רובן. מכמעט כל עונת 2008/2009 נעדר אלברס בשל פציעה, והוא שותף רק במשחק האחרון לעונה זו. הוא שוחרר מהקבוצה בסיום העונה, בה ירדה רקראטיבו לליגה השנייה מהמקום האחרון, ופרש מכדורגל בגיל 33.
זמן קצר לאחר פרישתו ממשחק החל לעבוד כמאמן, והוא הצטרף למחלקת הנוער של קבוצת נעוריו, ברצלונה. בעונת 2009/2010 היה עוזרו של גארסיה פימיינטה בקבוצת נוער א' במועדון, עת זכתה הקבוצה באליפות הבית. בעונה הבאה נשאר בתפקיד, הפעם כעוזרו של אוסקר גארסיה, והקבוצה זכתה בנוסף לאליפות הבית גם באליפות ספרד גם בגביע המלך לנוער. בתפקיד עוזר המאמן בקבוצת נוער א' נשאר עד קיץ 2015, אז מונה לתפקיד המאמן של קבוצת נוער ב' במועדון. בתפקיד זה נשאר במשך שנתיים. ב-26 בספטמבר 2017, כאשר חאבי קאייחה מונה לתפקיד מאמן ויאריאל, מונה אלברס כעוזרו. בתפקיד זה נשאר עד סוף עונת 2017/2018.
חיים אישיים
אביו של אלברס הוא קיקה קוסטס, ששיחק במדי סלטה ויגו וברצלונה ולאחר מכן אימן במחלקת הנוער של ברצלונה. אחיו הקטן, אוסקר, שיחק כבלם כמוהו, בעיקר בליגה השנייה והשלישית בספרד.
קוסמין מוצי
קוסמין מוצי (ברומנית: Cosmin Moți; נולד ב-3 בדצמבר 1984) הוא כדורגלן עבר רומני ששיחק בעמדת הבלם. כיום משמש כמנהל הטכני של לודוגורץ ראזגרד.
קריירת מועדונים
מוצי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אוניברסיטטה קראיובה ובגיל 21 חתם בדינמו בוקרשט. ב-31 ביולי 2005 ערך מוצי את הופעת הבכורה שלו במדי דינמו במסגרת הסופר קאפ הרומני נגד סטיאווה בוקרשט. בסיום המשחק, זכה מוצי בתואר הראשון שלו בקריירה לאחר שגברה דינמו על סטיאווה 2–3. בקיץ נקשר שמו של מוצי למועדונים לאציו ואברטון, אך בסופו של דבר הוא הושאל לסיינה. ב-25 באוקטובר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בתיקו 1-1 נגד קטאניה. ב-2 בפברואר 2009 חזר לדינמו.
ב-28 ביוני 2012 חתם מוצי בלודוגורץ ראזגרד מליגת העל הבולגרית. ב-18 ביולי הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי לודוגורץ בתיקו 1-1 נגד דינמו זאגרב במסגרת סיבוב המוקדמות השני של ליגת האלופות. ב-19 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בניצחון 1–3 בבית נגד ברואה סטארה זגורה. ב-4 בנובמבר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בבולגריה בניצחון 0–4 נגד אטר 1924. ב-27 באוגוסט 2014 נכנס מוצי לשער לדקות האחרונות של ההארכה במסגרת פלייאוף מוקדמות ליגת האלופות נגד סטיאווה בוקרשט, לאחר ששוער הקבוצה ולדיסלאב סטויאנוב הורחק ולקבוצה לא נותרו חילופים. מוצי אף שימש כשוער בדו-קרב הפנדלים. קודם לכן הבקיע בפנדל משלו, ולאחר מכן הדף שני פנדלים כאשר השני מביניהם היה הפנדל האחרון שנבעט במשחק ולודוגורץ עלתה לראשונה בתולדותיה לשלב הבתים של ליגת האלופות.
קריירה בינלאומית
ב-31 במאי 2008 ערך מוצי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רומניה במשחק ידידות נגד בו ניצחה רומניה 0–4. מוצי אף נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2008. מספטמבר עד אוקטובר  איבד מוצי את מקומו בסגל הנבחרת. אולם באוקטובר זומן לראשונה לסגל הנבחרת אחרי 3 שנים מחוץ לסגל.
לאחר הפרישה
בקיץ פרש מכדורגל ומונה למנהל הטכני של לודוגורץ.
שבט אל הוזייל
שבט אל הוזייל הוא שבט בדואי בנגב שנחלתו מזה דורות צפונית לבאר שבע, בסמוך לקיבוץ שובל, כיום בתחום העיר רהט.
היסטוריה
בעבר נדד השבט בנחלתו בנגב - מעט צפונית לבאר שבע בקרבת קיבוץ שובל, מקום שבו שוכנת חורבה של עיר קדומה בשם ביר זבאלה. בתחום הנחלה ישנו אגם מלאכותי קטן שבו נקווים מי הגשמים שנבנה לפני שנים אחדות על ידי ממשלת ישראל והמים נאגרים הודות לסכר שנבנה לאורך הערוץ היורד מהרי חברון ומתחבר אל נחל גרר הקרוב. לשבט יש בלעדיות על אזור המקנה, כלומר רק לבעלים מותר לחנות, לרעות או להשתמש במי המעיינות, אך השבט בא לידי הסכמי שותפות עם מספר שבטים קרובים לגבי השימוש בשטח. שבט אל הוזייל הוא שבט נודד למחצה, כלומר נשאר בנחלתו זמן ממושך יחסית.
עד לפני קום מדינת ישראל חיו אנשי השבט בחופשיות על פי המסורת הבדואית, נדדו במדבר ופעלו על פי כל מנהגיהם. הם עסקו בעיקר בגידול גמלים וצאן, אך גם מעט בחקלאות עד כמה שהתאפשר במדבר - אזורם עשוי בעיקר אדמת לס וכמות המשקעים הממוצעת היא 200 מ"מ לשנה. הם זרעו בעיקר שעורה ודורה, וכן גידלו טבק פשוט לצרכיהם.
עם קום המדינה הוסב השלטון במקום לפיקוחו של הממשל הצבאי באזור ומשטרת באר שבע, ואלו הורו על הגבלת שטח הנדידה של השבטים הבדואים. עם זאת ניתנה לבדואים אוטונומיה מסוימת - לשבטי הבדואים בנגב ניתן בית דין משלו אשר ידון בענייניו הפנימיים ללא התערבות של הממשלה. בבית דין ישבו 9 מראשי השבטים הגדולים המוכרים על ידי המדינה. לבית הדין הבדואי ניתנה הסמכות להטיל עונש של קנס עד 5000 ₪ ומאסר עד לחצי שנה.
בעקבות צמצום אזורי הנדידה ועקב כך צמצום חלקות המרעה והחקלאות השתנה אורח החיים של הבדואים. אט אט גם הוכנסו בנחלת שבט אל הוזייל מרכז עם חנויות לצרכיהם, בית ספר לילדים, מרכז רפואי ואף ניתנה הכשרה על ידי הממשלה להוראה וטיפול בחולים. כמו כן הוחדרו לחייהם שיטות מיכון בחקלאות והחלו לקום בנחלה בתי אבן קבועים במקום האוהלים המסורתיים. אספקת השירותים ובניית התשתית ביישובי הקבע - חינוך, בריאות, כבישים, מים ועוד - שימשו אף הם תמריץ למשיכת האוכלוסייה הבדווית ליישובים אלה.
בשנת 1972 השתכנעו ראשי השבט לנסות את חיי הקבע ביישוב בדואי חדש שנקרא רהט. רהט הוקמה על שטח הנחלה של שבט אל הוזייל. במהלך השנים, עם התפתחות העיר, הצטרפו אליה משפחות בדואיות נוספות משבטים שונים ברחבי הנגב, ונכון לשנת 2021 מונה העיר רהט כ-76,000 תושבים.
יש הטוענים, שבני שבט אל-הוזייל היו בעבר יהודים, והם נאלצו להתאסלם לאחר הכיבוש המוסלמי.
קמפניה
מחוז קמפניה (באיטלקית: Regione Campania) הוא מחוז בדרום איטליה, הגובל בלאציו בצפון-מערב, מוליזה בצפון, פוליה בצפון-מזרח, בזיליקטה במזרח ובים הטיריני במערב. המחוז משתרע על שטח של 13,590 קמ"ר, וחיים בו כ-5.7 מיליון נפש. בירת המחוז היא העיר נאפולי.
פירוש המילה "קמפניה" בלטינית הוא "מישור". מקור שמו של המחוז גם הוא מלטינית, ונקרא כבר בפי הרומאים קמפניה פליקס (Campania felix), כלומר "מישור פורה".
היסטוריה
קמפניה יושבה על ידי יוונים כבר באמצע המאה ה-8 לפנה"ס. במהלך המאה ה-7 לפנה"ס השתלטו האטרוסקים על האזור וקבעו את מרכזם בעיר קפואה. במהלך המאה ה-5 לפנה"ס נדחקו האטרוסקים מקמפניה על ידי היוונים ועל ידי שבטים סאמניטים סאבלים שחדרו לקמפניה מצפון והתמזגו עם התושבים המקומיים.
האזור היה בשליטת רומא העתיקה החל מהמאה ה-4 לפנה"ס, ועד לתחילת המאה ה-1 לפנה"ס קיבלו רוב תושביו אזרחות רומית. בימיו של אוגוסטוס אוחד האזור יחד עם לאטיום ליחידה מנהלתית אחת.
יעקב רקח
רבי יעקב רקח (ה'תק"ס, 1800 - כ"ג באדר ב' תרנ"א, 2 באפריל 1891, טריפולי, לוב) היה ראש ישיבה, מחכמי יהדות טריפולי.
ביוגרפיה
נולד בטריפולי, לרב שלמה רקח שהיה נינו של הרב מסעוד חי רקח מחבר הספר מעשה רקח על הרמב"ם. הוא סירב לשמש בתפקיד רבני רשמי מטעם הקהילה וחי חיי עוני וצמצום, לפרנסתו עבד כמנהל חשבונות בחברה גדולה.
קמפניה
גאוגרפיה
המחוז מחולק לחמש נפות והן: אבלינו, בנוונטו, קזרטה, נאפולי וסלרנו. שטח נפת קזרטה חופף פחות או יותר לשטח של "טֶרָה דִּי לָבוֹרוֹ" ( Terra di Lavoro; אדמת עבודה). שטח נפת סלרנו חופף פחות או יותר לשטח של "פרינצ'יפאטו צ'יטרה" (Principato Citra). שמה של הנפה נגזר משם שבט הלטיני " פרינצ'יפטוס צ'יטרה סרס מונטורי" (Principatus citra serras Montorii) שמשמעה "פרינצ'יפטו לרגלי ההר פיצ'נטיני (Monti Picentini)". שטח נפת אבלינו חופף פחות או יותר לשטח של "פרינצ'יפאטו אולטרה" (Principato Ultra). שמה של הנפה נגזר משם שבט הלטיני " פרינצ'יפטוס אולטרה סרס מונטורי" (Principatus ultra serras Montorii) שמשמעה "פרינצ'יפטו מעבר ההר פיצ'נטיני (Monti Picentini)".
אתרי תיירות
בין האטרקציות התיירותיות שנמצאות במחוז ניתן למנות את המקדשים היווניים בפאסטום, הערים הרומיות החרבות פומפיי והרקולנאום, הר הגעש וזוב, רצועת החוף האמלפיטנית המשתרעת בין סורנטו לסאלרנו והאי קאפרי.
מזון
הפיצה המוכרת לנו כיום בעידן המודרני, מקורה בבירת המחוז בנאפולי. הפיצות המוכרות שיצאו ממחוז זה הן פיצה פריטה, קלצונה, פיצה מאריאנה ופיצה מרגריטה.
יעקב רקח
ביוגרפיה
אחיו היה רבי ציון חיים רקח.
ייסד את ישיבת רבי יעקב בטריפולי, בסמטת בוארץ מס' 44, והחזיק אותה מכספו האישי. בספריית הישיבה נמצאו 1000 ספרים שונים וכתבי יד יקרי ערך, בישיבה למדו מדי ערב הלכה, וביום השבת התאספו בעלי המלאכה ולמדו מדברי פרשני המקרא על פרשת השבוע. מבנה הישיבה נהרס בהפצצה אווירית בימי מלחמת העולם השנייה.
עמד בקשר מכתבים עם רבים מגאוני הרבנים בני דורו, כמו: רבי חיים פלאג'י, ורבי חיים בנימין פונטרימולי, מחבר הספר פתח הדביר.
הוא המקור לאימרה: האוכל דג ביום דג ניצל מדג, אמרה המעודדת את מנהג אכילת הדגים ביום השבת - שכן אותיות דל"ת וגימ"ל יחד בגימטריה הם שבעה, רמז ליום השביעי, על מנת להינצל מ"דין גהינם".
ספריו
כאמור, חיבר רבנו ספרים רבים. להלן רשימה של ספריו:
ייתכן שספרים נוספים שחיבר אינם נמצאים בידינו ונותרו בכתב יד.
דרגות הכוחות המזוינים של ארצות הברית
בערך זה מפורטות דרגות הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
בהמשך מציונות הקבלות לדרגות צה"ל, למרות שאין הקבלה מדויקת בין סולמות הדרגות השונים, בשל השוני שבאופי הצבאות, סמכויות המפקדים בדרגים הגבוהים, ומבנה שרשרת הפיקוד.
מהאראשטרה
מַהָארָאשְׁטְרַה (במראטהית:, mahārāṣṭra) היא מדינה בהודו השוכנת על חוף הים הערבי שבאוקיינוס ההודי. היא גובלת עם המדינות גוג'ראט, מאדהיה פרדש, טלנגאנה, קרנאטקה וגואה. זוהי המדינה השנייה בגודלה בהודו מבחינת אוכלוסייה (כ-112 מיליון בני אדם), ושלישית מבחינת שטח (307,713 קמ"ר- כ-10% משטח הודו). בירת המדינה, מומבאי, היא העיר הגדולה ביותר בהודו, ומרכזה הפיננסי. השפה המרכזית היא מראטהי.
היסטוריה
לאחר מלחמה בת שנתיים, חברת הודו המזרחית הבריטית השתלטה על אזור מהאראשטרה בשנת 1819. תחת השלטון הבריטי, האזור נהנה מאוטונומיה מסוימת.
טופוגרפיה, גאוגרפיה ואקלים
העיר המרכזית במחוז היא מומבאי (לשעבר בומביי). ערים נוספות: אוסמנאבד, אוראנגאבאד, אקולה, בידר, ביר, ג'נג'ירה, חדקי, מאתראן, מירג', מלגאון, נאגפור, נבי מומבאי, ניזמאבד, ננדר, סטרה, סנגלי, פיג'פור, פונה, קולהפור, רטנגירי, שולפור, תנה.
האזור בחלקו מישורי ובחלקו שפלה. הטמפרטורה במהאראשטרה קבועה יחסית לאורך השנה, בטווח של בין 16 ל-35 מעלות. אפריל עד מאי הם החודשים החמים. בין יוני לספטמבר נמשכת עונת המונסונים, ואוקטובר עד פברואר מהווה תקופה קרה ויבשה.
כלכלה ותחבורה
מדינה זו היא מהמרכזים הכלכליים והעסקיים החשובים בהודו, הגידולים והמשאבים העיקריים הם: גידולי אורז, כותנה, יוטה, בוטנים, קנה סוכר ודיג (בעיקר דיג חסילונים). דוח של ממשלת הודו, India Science Report, קבע כי במדינת מהאראשטרה, מצוי הריכוז הגדול ביותר בהודו של כוח אדם מיומן בתחומי המדע והטכנולוגיה. אף על פי שהם מהוים רק 9.4% מכלל תושבי הודו, תורמים תושבי המדינה 13.7% לכלל כוח האדם המיומן, וכן 22% מכלל הבוגרים בתחום המסחר.
במדינת מהאראשטרה מיעוט יחסי של שימוש בכלי רכב פרטיים. כתחליף, יש שימוש מוגבר באמצעי תחבורה אחרים, כגון ריקשה (מונית בעלת 3 גלגלים), אופנועים, אוטובוסים ורכבת.
דמוגרפיה
סך האנשים במדינה על פי המפקד בשנת 2011 היה 112,374,333 (שנייה בהודו אחרי אוטר פרדש). מהארשטרה היא מהמדינות העשירות בהודו, עם הכנסה לנפש הגבוה בכ-40% מהממוצע ההודי. עם זאת, במדינה שיעור גבוה במיוחד של אוכלוסייה שבטית (ST'c), למעלה מ-10 מיליון אנשי שבטים (9.4%) בני למעלה מ-45 שבטים שונים. אחדים מהם עדיין צדים בחיצים וקשתות. האוכלוסייה במהאראשטרה היא ברובה הינדית, אך יש בה גם מיעוטים נוצריים, סיקיים, ג'איניים, מוסלמיים וזורואסטריים.
במהאראשטרה קהילת יהודים בשם "בני ישראל", שמנתה בעבר עשרות אלפים אך עם ההגירה לישראל ולשאר מדינות דוברות אנגלית מונה כחמשת אלפים איש, המהווים את רוב היהודים בהודו. כמו כן ישנה קהילה יהודית של יוצאי בגדד שבתקופה הבריטית היו מעמודי התווך של המדינה כשבנו את מזח ששון במומבאי ונציגם היה ראש העיר מומבאי. קהילה גדולה ישנה גם בעיר פונה.
שפת המדינה במהאראשטרה היא המראטהי.
תנאים קשים מביאים לכך שחקלאים רבים מתאבדים. בשנת 2018 התאבדו כ-60 אלף חקלאים, בממוצע 10 ביום.
המאכל הנפוץ באזור הוא פאב באג'י.
פוליטיקה וממשל
המדינה שולחת 48 נציגים ללוק סבהה (הבית התחתון של הפרלמנט הארצי) ו-5 נציגים לרג'יה סבהה (הבית העליון של הפרלמנט הארצי). הנציגים ללוק סבהה נבחרים על ידי העם, בעוד שהנציגים לרג'יה סבהה נבחרים על ידי האספה המחוקקת.
טוורק
טוֶורק או טוורקינג (מאנגלית: Twerk) הוא סוג של ריקוד שמקורו במוזיקת הבאונס של ניו אורלינס בשנות ה-80 המאוחרות. הריקוד מבוצע בעיקר על ידי נשים, אך לא בהכרח. במהלך הריקוד, הרקדנים מניעים במהירות וברפטטיביות את האגן, ובמטרה להזיז את חלקו האחורי ואת הישבן, לעיתים קרובות תוך כדי כריעה. בשנות ה-90, הטוורק התפשט באופן נרחב במסיבות אפרו-אמריקאיות בדרום ארצות הברית, בעיקר בניו אורלינס, ממפיס, וירג'יניה ביץ', מיאמי, אטלנטה ויוסטון.
ב-29 באוגוסט 2014 מילון אוקספורד האנגלי צירף למכלול ההגדרות שלו את המילה טוורק. לפי ההגדרה המדוקדקת מתואר הטוורק כ"ריקוד לצלילי מוזיקה פופולרית בזיקה מינית פרובוקטיבית שמשלבת תנועות ירך בפוזיציה נמוכה ומשתופפת".
היסטוריה
את המקורות של ריקוד הטוורק אפשר למצוא בזרמים שונים של ריקוד קאריבי ואפרו-אמריקאי שהתפתחו מאז שנות ה-80. גם סגנון הדאנס-הול רגאיי הג’מייקני נחשב להשפעה על התפתחות הטוורקינג. קיים דמיון גדול לריקוד האפריקאי השבטי מאפוקה, שהתפתח במערב אפריקה. הריקוד מכונה "ריקוד האחוריים" ובסוף שנות ה-90 נאסר בחוף השנהב על ביצוע בציבור של הגרסה המודרנית של הריקוד, שכוללת תנועות משגל ולבישת תחתוני חוטיני.
בארצות הברית הריקוד החל לחדור לתרבות השוליים, ונצפה לראשונה בשנת 1982 בתוכנית המוזיקה "Top Of The Pops" בהופעה של להקת הניו-וייב הבריטית הייזי פנטייזי. לאורך שנות ה-90 והאלפיים המוקדמות קליפי היפ-הופ מניו-אורלינס ואטלנטה הפיצו את הריקוד. בסוף שנות ה-90 חשף הראפר ג'ובינייל את הסגנון לקהל רחב יותר. הוא פרסם את הקטע "Back That Azz Up" ב-MTV ובו רקדניות הדגימו ריקודי נענוע ישבנים בסגנון מוקדם של הטוורקינג. בתחילת שנות האלפיים ליל ג'ון ונלי החדירו לתודעה עוד יותר את תנועות הריקוד כשכללו בקליפים שלהם חשפניות מאטלנטה שביצעו אותו. המקור המובהק להתפחות הריקוד הוא סצנת הבאונס בניו-אורלינס. הבאונס הוא חלק מתרבות ההיפ-הופ האפרו-אמריקאי, מורכב לרוב מראפ בסיסי ויושב על קצב מהיר הדומה לטכנו. הבאונס וריקודי הטוורק, זכו לחשיפה עולמית עם מפיקים כמו דיפלו שאימצו את הסגנון לתוך המוזיקה שלהם.
הריקוד זכה לפרסום במרץ 2013 כאשר כוכבת הנוער, מיילי סיירוס, העלתה לרשת וידאו בו היא לבושה בחליפת חד קרן, ורוקדת לצלילי היפ-הופ כשהיא מנתרת ומנענעת את הישבן. באותה שנה "twerk" היה הסיפא הפופולרית ביותר בגוגל לשאלה "What is".
פומפיוס טרוגוס
פומפיוס טרוגוס (בלטינית: Pompeius Trogus, מוכר גם כטרוגוס פומפיוס, סוף המאה ה-1 לפנה"ס – תחילת המאה ה-1 לספירה) היה היסטוריון רומאי מתקופת אוגוסטוס.
האיש וחיבורו
מוצאו של פומפיוס טרוגוס משבט הווקונטים (Vocontii) הקלטי שבגאליה נארבוננסיס. סבו, טרוגוס פומפיוס, קיבל מפומפיוס הגדול את האזרחות הרומית בזמן המלחמה נגד סרטוריוס. דודו פיקד על להקת פרשים בצבאו של אותו פומפיוס במלחמה נגד מיתרידטס, בזמן שאביו כבר היה מזכירו של יוליוס קיסר.
היסטוריה פיליפיקה
פומפיוס טרוגוס פרסם את חיבורו ההיסטורי המקיף "Historiae Philippicae" (היסטוריה פיליפיקה) בזמן שלטון אוגוסטוס. החיבור כולל 44 ספרים ונקרא כך כנראה בגלל החיבור ההיסטורי בעל אותו שם של ההיסטוריון היווני הקלאסי תאופומפוס, ומכיוון שנושאו המרכזי היא האימפריה שנוסדה על ידי פיליפוס השני, מלך מוקדון. החיבור המקורי לא נשמר ומה שהגיע לידינו הם רק התקציר (אפיטומה) שכתב ההיסטוריון יוסטינוס במאה ה-3 לספירה וראשי פרקים או תוכן עניינים (Prologi), שאינם תלויים בתקציר ולא ידוע מי יצר אותם, אך גם הם נשתמרו בכתבי יוסטינוס (פורסמו לראשונה בשנת 1581 על ידי המשכיל הצרפתי בונגרסיוס).
במרכז החיבור עמדו תולדות העולם שמחוץ לרומא, בעיקר העולם היווני והממלכות ההלניסטיות:
טרוגוס לא עסק בהיסטוריה הרומאית עד לנקודה בה יוון והמזרח באו במגע עם רומא, ייתכן מאחר שליביוס כבר עסק בכך די. החיבור התבסס על כתביהם של היסטוריונים יוונים כמו תאופומפוס, אפורוס, טימאיוס ופוליביוס.
החיבור מתאפיין בהרגשת כבוד לתרבות היוונית ואתונה במיוחד. טרוגוס מביע גם את הערצתו לאוגוסטוס, אבל מבטא גישה ריאליסטית כלפי היחסים בין רומא לעמים שאיתה באה במגע. יוסטינוס משבח את רהיטותו של טרוגוס ולא הוסיף על דבריו דברים משל עצמו או ממקורות אחרים. עם הזמן דחקה האפיטומה של יוסטינוס את החיבור המקורי, כפי שאירע לעיתים קרובות להרבה יצירות ספרותיות. הפרולוגים אינם תלויים באפיטומה ואף מרמזים על עניינים שלא הגיעו לתקציר.
קטעים מתוך חיבורו מצוטטים על ידי סופרים שונים ובהם הירונימוס, אוגוסטינוס ווופיסכוס (Vopiscus, המאה ה-4), אחד ממחברי ההיסטוריה אוגוסטה, שמדרג את סגנונו הרהוט לצדם של סלוסטיוס, ליביוס וטקיטוס.
חיבורים אחרים
מחקר בן לפחות 10 ספרים מאת טרוגוס בשם "de Animalibus" על תולדות בעלי החיים נזכר אצל כאריסיוס, וטרוגוס עצמו מצוטט כסמכות על ידי פליניוס הזקן בכמה מקומות ב"תולדות הטבע". סופר בשם "טרוגוס" מצוטט פעמיים על ידי פריסקיאנוס (Priscianus 500 לספירה) בספרים החמישי והשישי שלו, אך לא ידוע אם מדובר בטרוגוס של יוסטינוס.
פומפיוס טרוגוס על היהודים
פומפיוס טרוגוס דן ביהודים בהקשר של תולדות הממלכה הסלבקית. מלבד האכסקורס המפורסם של טקיטוס, התקציר של פומפיוס טרוגוס כולל את התיאור הרחב ביותר על היהודים בספרות הלאטינית הקלאסית.
הסקירה העיקרית שלו על היהודים מחולקת ל-3 חלקים: טרוגוס השתמש לחיבורו במקורות יווניים. ייתכן ולכתיבת החלק על היהודים נעזר בכתבי טימאגנס ואולי גם בפוסידוניוס.
עתיקות היהודים
פומפיוס טרוגוס טוען שמוצא היהודים הוא מדמשק וששמה של העיר ניתן לה על ידי המלך "דמשק", שאחריו מלכו חזאל (Azelus), הדד (Adores), אברהם וישראל (Israhel). מסורת זו דומה לדברי ניקולאוס איש דמשק שאברהם היה מלך דמשק, אולם ניקולאוס מדגיש שהגיע אליה מארץ הכשדים, ואילו טרוגוס הוא היחיד מהמקורות העתיקים שמציין במפורש שמוצא היהודים הוא מדמשק.
טרוגוס עובר מהמסורת הדמשקית למסורת מקראית משובשת ומספר ש-10 בניו של ישראל הפכו אותו למפורסם יותר מכל אבותיו. לאחר שחילק את עמו ל-10 ממלכות, הוא מסר אותן בידי בניו וקרא לכולם "יהודים" על שם יהודה, שמת מעט לאחר החלוקה ונחלתו חולקה בין שאר הבנים, וציווה שזכרו יכובד על ידי כולם. צעיר הבנים היה יוסף, ואחיו, שחששו מיכולותיו יוצאות הדופן, אסרוהו בחשאי ומכרוהו לסוחרים נכרים. לאחר שהובא על ידם למצרים ובעזרת פיקחותו הפך עצמו לרב-אומן במאגיה, מצא חן בעיני המלך בתוך זמן קצר. הוא היה אישיות "מוכשרת עד מאוד בראיית הנולד מתוך נפלאות" והיה הראשון לייסד את מדע פתרון החלומות. שום חוק אלוהי או אנושי לא היה בלתי ידוע לו, כך שהוא חזה בצורת כמה שנים לפני שקרתה, וכל מצרים הייתה גוועת ברעב אלמלא ציווה המלך בעצתו לאגור את תבואה לכמה שנים. "ההוכחות לידיעותיו היו כאלה, עד כי נדמה היה שאזהרותיו נבעו לא מפי בן-תמותה אלא מפי אל".
טרוגוס מספר שבנו של יוסף היה משה (Moyses), שירש מאביו את ידיעותיו ואת יופיו. היופי של משה מוזכר במפורש גם בתרגום השבעים, אצל פילון ובקדמוניות היהודים ואילו קרבתו המשפחתית ליוסף נזכרת גם על ידי אפולוניוס מולון, שהפך את משה לנכדו. טרוגוס מתחיל לשלב כאן את המסורת המצרית-אלכסנדרונית (שאימצו אותה סופרים רבים, החל מהקטאיוס איש אבדרה) ומספר שלאחר שניחתו על המצרים גרדת וצרעת והם הוזהרו על ידי אורקל, גרשו את משה ממצרים יחד עם אלה שחלו במחלה, כדי שהמחלה לא תתפשט (עלילת המצורעים). מאחר שמשה הפך למנהיג הגולים, הוא לקח בגנבה את כלי הקודש של המצרים (על פי ספר שמות בני ישראל שאלו כלי כסף וזהב משכניהם), ואלה ניסו להשיב אותם בכח הנשק, אך סערות אילצו אותם לשוב לביתם.
משה הגיע לדמשק, בית אבותיו, והשתלט על הר סיני. בהגיעו אליו, לאחר 7 ימי צום עם צאן מרעיתו במדבריות ערב, "הקדיש את היום השביעי, שנקרא לפנים שבת לפי מנהג העם, כיום צום, משום שיום זה שם קץ באחת לרעבונם ושיטוטיהם". פומפיוס טרוגוס היה הסופר הראשון שקישר את יציאת מצרים עם צום. ציון השבת כיום צום הוא מן הטעויות הרווחות ביותר בעולם היווני-רומי על השבת היהודית. טרוגוס מוסיף ש"בזוכרם כי גורשו ממצרים מחשש להפצת זיהום, הם הקפידו, פן יהפכו להיות שנואים על שכניהם מאותה סיבה, שלא לבוא במגע עם זרים", ומסביר שחוק זה אומץ על ידיהם באותה הזדמנות והפך בהדרגה למוסד דתי. להבדיל מסופרים אחרים כמו הקטאיוס, מנתון, דיודורוס ואפילו סטראבון, שאצלם היבדלות היהודים היא פעילה ומתבטאת בשנאת בריות או עוינות כלפי זרים, אצל פומפיוס היא סבילה והיהודים פשוט נמנעים ממגע עם זרים. כך מוטיב המיזנתרופיה והעוינות כלפי זרים (misoxenia) שהיה קיים במקור עליו הסתמך פומפיוס, "רוכך" והומר בביישנות כלפי זרים.
טרוגוס מספר שאחרי משה, בנו אהרן (Arruas) מונה לכהן כדי לפקח על הפולחנות המצריים ומעט אחר כך הפך למלך. הוא מסביר שמאז היה זה מנהג בקרב היהודים שאותם אנשים יהיו מלכים וכהנים. זהו הרמז היחיד לאהרן בספרות היוונית-רומית. טרוגוס מתאר בצורה אנכרוניסטית את כל ההיסטוריה היהודית לפי המצב ששרר בזמן ממלכת החשמונאים, כאשר המלך והכהן הגדול היו אותו אדם.
ארץ יהודה
טרוגוס מספר שעושרה של האומה היהודית גדל על ידי ההכנסה מהבלסם, שמופק רק בארץ יהודה, בעמק יריחו (Aricus), המוקף ברכס רציף של גבעות, כאילו היה חומה, בו יש חורש יוצא דופן בפוריותו ובנעימותו ומשובץ בחורשות של עצי דקל ובלסם.
הוא מוסיף שבארץ זו יש אגם ענק, שבשל גודלו והמים השקטים שבו, מכונה "הים המת". טרוגוס הוא הראשון שמכנה את ים המלח בשם הזה (Mortuum Mare). דיודורוס, פליניוס הזקן ויוספוס קוראים לו "אגם האספלט".
ההיסטוריה של היהודים
פומפיוס טרוגוס מספר שהראשון שכבש את היהודים הוא חשיארש (Xerxes), מלך פרס (במקום כורש), ולאחר נפילת הפרסים תחת עוצמתו של אלכסנדר הגדול היו היהודים נתונים זמן רב לשליטה מקדונית תחת ממלכת סוריה. טרוגוס קובע שכאשר מרדו בדמטריוס הראשון וביקשו את חסדם של הרומאים, היהודים היו הראשונים מכל עמי המזרח שהשיגו מחדש את חירותם, מאחר שהרומאים העניקו אז בקלות מה שלא היה שלהם. דבריו של פומפיוס טרוגוס מכוונים למשלחת של יהודה המקבי לרומא והברית הראשונה שבין יהודה ובין רומא בשנת 161 לפנה"ס, ומהוים אישור בלתי תלוי למסופר בספר מקבים א על ברית זו.
טרוגוס מספר שאנטיוכוס סידטס יצא למלחמה בערים שמרדו בתחילת שלטונו של אחיו, דמטריוס השני, ולאחר שהכניע אותן צירף אותן לממלכתו. בין אלה הוא גם כבש את היהודים, שבזמן השלטון המקדוני (הממלכה הסלאוקית) תחת אביו דמטריוס הראשון השיגו מחדש את חירותם בכח הנשק וכוחם היה כזה שהם לא נכנעו לאף מלך מקדוני לאחר מכן, אלא בהנהגת שליטים בני עמם הטרידו את סוריה במלחמות עזות.
בפרולוג לספר 36 נכתב שאנטיוכוס סידטס הכניע את היהודים לאחר שהורקנוס נהרג. אולם הורקנוס לא נהרג במלחמה זאת, אלא בשנת 104 לפנה"ס, כמעט 25 שנים לאחר מותו של אנטיוכוס סידטס. לא ניתן לקבוע אם הטעות נעשתה על ידי פומפיוס טרוגוס עצמו או על ידי כותב הפרולוג (אפשרות סבירה יותר מכיוון שיוסטינוס לא מתייחס לאירוע הזה בתקציר). ייתכן והכונה להריגת שמעון החשמונאי.
מתוך הפרולוג לספר 39, ניתן להסיק שפומפיוס טרוגוס עסק גם במעשיהם האחרונים של החשמונאים מנקודת המבט של העולם ההלניסטי, כאשר אחד מראשי הפרקים של הספר נקרא "כיצד היהודים והערבים הטרידו את סוריה על ידי שוד אדמות". להבדיל מהפרולוג, התקציר של יוסטינוס לספר 39 מתעלם ממעשי השוד של היהודים ומזכיר רק את הביזה של הערבים, אולם אזכור כזה קיים בתקציר לספר 40, שם נזכר סבלה של סוריה משוד "של היהודים והערבים".
נלסון רוקפלר
נלסון אולדריץ' רוקפלר (באנגלית: Nelson Aldrich Rockefeller; 8 ביולי 1908 – 26 בינואר 1979) היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקני. הוא כיהן כסגן נשיא ארצות הברית ה-41 תחת הנשיא ג'רלד פורד בין 1974 ל-1977, וכמושל ניו יורק ה-49. בנוסף שירת בממשליהם של הנשיאים פרנקלין דלאנו רוזוולט, הארי טרומן ודווייט אייזנהאואר. השתייך למשפחת רוקפלר, אחת המשפחות העשירות בעולם, והיה גם נדבן, אספן אמנות ואיש עסקים. בנוסף ניהל את מרכז רוקפלר.
שלוש פעמים בחייו עשה ניסיונות חוזרים להיבחר כמועמד מפלגתו לנשיאות (ב-1960, 1964 וב-1968), אך נכשל. בשנת 1974 מונה לסגנו של הנשיא ג'רלד פורד, ללא שנבחר על ידי הציבור. פורד מונה להיות סגן הנשיא מכוח התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית, ועם התפטרותו של ריצ'רד ניקסון עקב פרשת ווטרגייט באוגוסט 1974, הפך לנשיא ובחר ברוקפלר כסגנו. רוקפלר שירת במשרה זו בשנים 1974–1977. הוא לא הצטרף לניסיונו של פורד להיבחר לתקופת כהונה שנייה בשנת 1976, ופרש מן החיים הפוליטיים. רוקפלר הוא סגן הנשיא היחיד שסירב לנסות להיבחר מחדש.
כאיש עסקים היה נשיא ויושב ראש מרכז רוקפלר, והקים את תאגיד הכלכלה הבסיסית הבינלאומי ב-1947. רוקפלר היה אספן אמנות ידוע וקידם את האמנות בתפקידיו. הוא היה נאמן, אוצר ונשיא המוזיאון לאמנות מודרנית, והקים את המוזיאון לאמנות פרימיטיבית ב-1954. בתחום הנדבנות, הקים את קרן האחים רוקפלר ב-1940 עם ארבעת אחיו, והקים את האיגוד האמריקני הבינלאומי לפיתוח כלכלי וחברתי ב-1946.
ראשית חייו ולימודיו
רוקפלר נולד בעיירה בר הארבור שבמדינת מיין ב-1908. הוא היה בנם השני של איש העסקים והנדבן, ג'ון דייווידסון רוקפלר הבן, ושל הנדבנית ואשת החברה הגבוהה, אבי אולדריץ' רוקפלר. לרוקפלר היו ארבעה אחים ואחות: אבי (1903-76), ג'ון השלישי (1906-78), לורנס (1910–2004), וינטרופ (1912-73) ודייוויד (1915-2017). אביהם ג'ון היה בנו היחיד של מייסד חברת הנפט סטנדרד אויל, ג'ון דייווידסון רוקפלר האב והמורה לורה סלסטיה "קטי" ספלמן. אמם אבי הייתה בתו של הסנטור נלסון אולדריץ', חבר המפלגה הרפובליקנית מרוד איילנד, ואביגיל פירס טרומן "אבי" צ'פמן. רוקפלר למד בבית הספר לינקולן בניו יורק סיטי, בית ספר ניסיוני שנוהל בידי מורים מאוניברסיטת קולומביה. בשנת 1930 הוא סיים את לימודיו בדארטמות' קולג' עם תואר בכלכלה והיה חבר באחוות פי בטא קפא.
תחילת הקריירה העסקית
לאחר לימודיו, עבד רוקפלר תקופת מה בחברות ובמפעלי צדקה השייכים למשפחתו בטרם החל בפעילות ציבורית. הוא עבד בבנק המשפחתי. לאחר מכן הצטרף לחבר הנאמנים של מרכז רוקפלר ב-1931, וכיהן כנשיאו בין 45–1938 ו-51–1948, וכיושב הראש בין 53–1945 ו-58–1956. לאחר מכן עבד בסניף של חברת הנפט המשפחתית בוונצואלה בין 40–1935. בין השנים 1932–1979 שימש כנאמן המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, שאותו יסדה אמו. בין 1935 ל-1939 כיהן כאוצר, ובין השנים 1939–1941 ו-53–1946 שימש כנשיא המוזיאון. הוא וארבעת אחיו הקימו את קרן האחים רוקפלר, ארגון נדבות, ב-1940, בו שירת כנאמן בין 75–1940 ו-79–1977, וכנשיאו ב-1956.
תחילת דרכו הפוליטית
רוקפלר היה חבר במועצת הבריאות של מחוזו בין 53–1933. שירותו בחברת הנפט הוביל לעניין רב שגילה באמריקה הלטינית, והוא ידע לדבר ספרדית באופן שוטף. ב-1940, לאחר שהביע את דאגתו בפני הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לגבי ההשפעה הנאצית באמריקה הלטינית, מינה אותו הנשיא למתאם מבצעים בין-אמריקניים. רוקפלר היה אמון על פיקוח על תוכנית אמריקנית לשיתוף פעולה עם מדינות אמריקה הלטינית כדי להעלות את רמת החיים ולהשיג יחסי חוץ טובים שימנעו השפעה נאצית באזור.
באותה התקופה, אימץ ממשל רוזוולט את מדיניות השכן הטוב ועודד את הוליווד להפיק סרטים שיעודדו מערכת יחסים טובה עם אמריקה הלטינית. רוקפלר דרש שינויים בסרטים שנחשבו בעיניו לפוגעניים כלפי מדינות אמריקה הלטינית. כך, למשל, נאסרה הקרנתו של הדיקטטור הגדול, סרטו של צ'ארלי צ'פלין, בכמה מדינות.
באביב 1943, תמך רוקפלר במשא ומתן ובפועלה נרחבת לשיפור היחסים עם אמריקה הלטינית. הוא שכנע את אביו, ג'ון, לתרום אדמות בניו יורק למדינה, ואלו הפכו בעתיד למשרדי האומות המאוחדות.
ב-1944, מינה הנשיא רוזוולט את רוקפלר לעוזר מזכיר המדינה לנושאי רפובליקות אמריקניות. רוקפלר יזם ועידה בין-אמריקנית בנושא מלחמה ושלום ב-1945. הוועידה התוותה מסגרת כלכלית, חברתית וביטחונית לשיתוף פעולה בין המדינות, וקבעה שהתקפה על מדינה אחת תיאלץ את כל שאר המדינות להיחלץ להגנת המותקפת.
רוקפלר היה ציר לוועידת האומות המאוחדות הראשונה בסן פרנסיסקו ב-1945. רוקפלר הצליח לשכנע את האו"ם בצורך שבבריתות אזוריות, ואפשר את אשרור הברית הכלל-אמריקנית. בנוסף לכך הצליח לשכנע את האו"ם להקים את משרדיו בניו יורק.
הנשיא טרומן פיטר את רוקפלר, שינה את המדיניות שלו וסגר את המועצה לתאום מבצעים. רוקפלר הרגיש מנודה בוושינגטון וחזר לניו יורק.
חזרה לניו יורק
לאחר שחזר אל ביתו באמצע 1945, כיהן רוקפלר כיו"ר מרכז רוקפלר (1945-53 ו-58–1956) והחל בהרחבת המרכז. הוא הקים את האיגוד האמריקני הבינלאומי לפיתוח כלכלי וחברתי ב-1946, ואת תאגיד הכלכלה הבסיסית הבינלאומי ב-1947, כדי להמשיך את חזונו כמתאם העניינים הבין-אמריקניים. הוא כיהן כנשיא שתי האגודות עד 1958. האיגוד האמריקני היה ארגון נדבנות שתמך בצורה טכנית ובמשלוחי ציוד למדינות המתפתחות, כדי לחסל את הבערות, המחלות והעוני. התאגיד היה עסק רווחי שהקים תאגידים שנועדו להתניע את הכלכלה במדינות המתפתחות. רוקפלר קיווה שהצלחת התאגידים תסייע למשקיעים להשקיע במדינות הללו ולעודד את הכלכלה המקומית. הוא הקים בעזרת האגודות חוות בוונצואלה, אקוודור וברזיל. הוא גם שמר על בית בחווה בוונצואלה.
חזרה לשירות הציבורי
רוקפלר חזר אל השירות הציבורי ב-1950 כשהנשיא הארי טרומן מינה אותו ליושב ראש מועצת היועצים לפיתוח בינלאומי. המועצה הייתה חלק מתוכנית Point Four Program, אותה יזם הנשיא טרומן לסיוע כלכלי למדינות מתפתחות. ב-1952, ביקש הנשיא הנבחר דווייט אייזנהאואר שרוקפלר יעמוד בראשות הוועדה המייעצת לארגון ממשלתי, שתמליץ על דרכים לשיפור יעילות הממשלה. רוקפלר המליץ על שלוש עשרה תוכניות לארגון מחדש, שכולן אומצו. התוכניות הובילו לשינוי ארגוני במחלקת ההגנה ובמחלקת החקלאות. המלצותיו גם הובילו להקמת מחלקת הבריאות, החינוך והרווחה. רוקפלר מונה לסגן המזכיר ב-1953. הוא היה פעיל בהעברת חוקים מהמחלקה והוסיף אל תוכנית הביטוח הלאומי עוד עשרה מיליון אמריקנים.
ב-1954, מונה ליועצו המיוחד של אייזנהאואר לנושאי חוץ. הוא סיפק לנשיא עצות וסיוע בפיתוח תוכניות שבעזרתן יכלה הממשלה להתמודד עם האתגרים של ברית המועצות בתחומי חוץ. כחלק מאחריותו מונה אל המועצה לתאום מבצעים - שהיא ועדה הפועלת במסגרת המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית והאחראית בין היתר על הפיקוח על פעולות ה-CIA. מטרתה הייתה לפקח על שיתוף הפעולה בין המחלקות בנושאי ביטחון ובנושאים חשאיים.
רוקפלר תמך בסיוע כלכלי למדינות חיצוניות כדרך לחזק את הביטחון הלאומי. רוב יוזמותיו נחסמו בידי מזכיר המדינה, ג'ון פוסטר דאלס, וסגנו הרברט הובר, הבן. שניהם היו מסורתיים ולא רצו התערבות מבחוץ., גם העלות התקציבית של היוזמות הובילו לביטולן. ביוני 1955 ניהל רוקפלר ועידת מומחים מתחומים שונים כדי לדון בנושא המלחמה הקרה ופיתוח הצעות שיוכלו לסייע לארצות הברית. כהצעה נגדית להצעת הפירוק מנשק של ברית המועצות, הציעה הוועידה מדיניות בה שתי המעצמות יחליפו ביניהן שרטוטים של בסיסים צבאיים ויסכימו לחופש טיסות מעליהן, מה שיקטין את תקיפות הפתע. התחושה הייתה שהסובייטים לא יוכלו לסרב לכך אם היו רציניים בנוגע לפירוק מנשק.
במרץ 1955, הציע רוקפלר הקמת קבוצה שתתכנן מבצעים לביטחון לאומי. הקבוצה נועדה להכיל את סגן מזכיר המדינה, סגן מזכיר ההגנה, יו"ר ה-CIA ואת רוקפלר כיושב ראש. מטרתה הייתה לפקח על ה-CIA ועל הפעולות נגד הקומוניזם. מחלקת המדינה ויו"ר ה-CIA, אלן דאלס, סירבו לשתף פעולה עם הקבוצה. בספטמבר ביטל רוקפלר את הקבוצה והתפטר מתפקידו כיועץ מיוחד לנשיא.
בשנת 1956 ייסד את הפרויקט למחקרים מיוחדים (Special Studies Project) שנוהל על ידי הנרי קיסינג'ר ומומן על ידי קרן האחים רוקפלר שבראשה עמד באותה עת. מטרת הפרויקט הייתה לזהות ולהגדיר את הבעיות המרכזיות וההזדמנויות שבפניהן תתייצב ארצות הברית ולהבהיר את המטרות הלאומיות. תוצאות המחקר פורסמו בדוח בשנת 1961.
המחקר בלט בהמלצתו להרחבת הצבא כדי להתמודד עם האיום הצבאי מצד ברית המועצות. הוא פורסם רק חודשיים לאחר שיגור ספוטניק 1 ואייזנהאואר אימץ אותו בנאום מצב האומה בינואר 1958.
מושל מדינת ניו יורק (1959-73)
בשנת 1956 עזב רוקפלר את עבודתו עבור הממשל הפדרלי והחל עוסק בפוליטיקה המקומית של מדינת ניו יורק ומקומה בין מדינות ארצות הברית. בין ספטמבר 1956 ובאפריל 1958, עמד בראש ועדה זמנית לגבי חוקת ניו יורק. לאחר מכן עמד בראש ועדה מיוחדת לנושאי חקיקה. בשנת 1958 נבחר למושל ניו יורק, כשהוא גובר על המושל הקודם הרימן בהפרש של 600,000 קולות, למרות הניצחונות של המפלגה הדמוקרטית באותה השנה. רוקפלר שימש כמושל ניו יורק בין השנים 1959–1973. במהלך שנים אלה התמודד בהצלחה בארבע מערכות בחירות (1958, 1962, 1966 ו-1970). כדי לשלם על ההוצאה הממשלתית, נאלץ רוקפלר להעלות את המיסים, ולהנהיג מס מכירות. שלוש שנים לאחר תחילת כהונתו הרביעית, התפטר כדי לעבוד בוועדה לבחירות קריטיות עבור האמריקנים.
למרות הונו, רוקפלר הצטייר כאדם נגיש להמונים, חסר גינונים, שרקם מערכת יחסים טובה עם העיתונות. העיתונאים נמנעו מלהרחיב בחופשותיו התכופות, אף כאשר הופיע שזוף היטב במהלך החורף הניו יורקי.
שימור סביבתי
בגלל העניין האישי שלו בעיצוב ותכנון, קידם רוקפלר יוזמות בתחום שימור הסביבה ותרם להרחבת מערכת הפארקים של מדינת ניו יורק ושיפור המתקנים הציבוריים בפארקים הקיימים. הוא שכנע את ציבור הבוחרים בצורך בחקיקה למכירת איגרות חוב ביותר מ-300 מיליון דולר לצורך רכישת יערות לטובת הציבור, והחל בבנייה של חמישים וחמישה פארקים חדשים. יזם סקרים סביבתיים, כך למשל בנושא אובדן קרקעות חקלאיות לטובת פיתוח עירוני. בנוסף החל בטיהור מים, הקים מחלקה לשימור הסביבה, אסר על שימוש בדי-די-טי ובחומרי הדברה אחרים, והקים משרד לשימור פארקים.
תעבורה
ב-1967 הצליח רוקפלר לגייס באיגרות חוב 2.5 מיליארד דולרים עבור פיתוח התחבורה הציבורית. רוקפלר יזם בניית אוטוסטרדות רבות והרחבת כבישים ראשיים אחרים, דבר ששיפר באופן משמעותי את זרימת התנועה בניו יורק. הוא סלל 35,000 קילומטרים של כבישים. רוקפלר היה הראשון שתקצב על חשבון המדינה את התחבורה הציבורית. הוא שינה את מערכת התחבורה הציבורית בניו יורק והקים רשות לפיקוח על התחבורה ב-1965. בנוסף לכך הקים מחלקה לתעבורה.
האגרה שנגבתה מהגשרים והמנהרות, שבעבר סייעה לבנייה של עוד גשרים ומנהרות, הובילה לתמיכה בתחבורה הציבורית. רוקפלר ביטל תוכנית להקמת גשר במנהטן עקב התנגדות סביבתית.
דיור
רוקפלר יזם הקמת חברה ממשלתית לפיתוח אורבני לצורך בניית דיור מוזל. עד 1973, מספר התחלות הבנייה עלה על 88,000 יחידות למשפחות בעלות הכנסה נמוכה ולקשישים.
רווחה וביטוח רפואי
בנושא הסיוע הציבורי, החל ממשל רוקפלר בתוכנית הביטוח הרפואי לנזקקים הגדולה ביותר בתולדות ארצות הברית תחת מדיקאייד. הוא הוביל להורדת מספר הנתמכים במדינה, לראשונה מאז מלחמת העולם השנייה, ודרש מהנתמכים לעבוד או לעבור הכשרה תעסוקתית. בנוסף הפעיל מפעלי הזנה לילדים באזורים בעלי הכנסות נמוכות והקים את קרן ההלוואות הראשונה למרכזי טיפול יום.
זכויות האזרח
רוקפלר אסר על כל אפליה בדיור ובמרחבים הציבוריים. הוא אסר על אפליה בהענקת עבודות לפי מין וגיל, העלה בחמישים אחוז את מספר ההיספנים והשחורים במגזר הציבורי, מינה יותר נשים מכל קודמיו לסוכנויות הביצוע של הממשל, אסר על אפליה כנגד נשים בחינוך, תעסוקה ובדיור, מינה את האישה הראשונה למשטרה המקומית, הנהיג העדפה מתקנת לנשים במגזר הציבורי והוביל את מדינתו לאשרור התיקון החוקתי שהבטיח זכויות שוות.
אומנות
רוקפלר הקים את מועצת האמנות המקומית הראשונה במדינה. הוא פיקח על הקמת מוזיאונים לאמנות.
פשע
בתקופתו כמושל, הכפיל רוקפלר את מספר השוטרים, הקים אקדמיה לשוטרים, חיזק את סמכויות השוטרים והקים עוד בתי משפט. ניו יורק הייתה המדינה האחרונה שחייבה מתן עונש מוות לרצח מדרגה ראשונה. ב-1963 חתם רוקפלר על חוק שביטל את השיטה והנהיג שיטת משפט בת שני שלבים לרוצחים. רוקפלר תמך בעונש המוות וחתם, בתוקף סמכותו כמושל, על 14 צווים של הוצאה להורג בכיסא חשמלי. ההוצאה להורג האחרונה במדינת ניו יורק התבצעה בשנת 1963.. חרף זאת, בשנת 1965 חתם על החוק המסיר את עונש המוות מספר החוקים, להוציא במקרים של רצח שוטר.
רוקפלר תמך במצע של ריצ'רד ניקסון שהבטיח "חוק וסדר".
מדיניות נגד סמים
כמושל, רוקפלר חוקק חוקים מחמירים כנגד החזקה או מכירה של סמים. החוקים נועדו לטפל בעלייה הגדולה בהתמכרות לסמים ובפשע שנבע מכך. ב-1962 הציע תוכנית לגמילה במקום כליאה. המועצה המחוקקת אישרה זאת, אולם ב-1966 התברר שהתוכנית לא עבדה: רוב המכורים בחרו בתקופות קצרות בכלא במקום בשלוש שנות גמילה. רוקפלר החליט לכפות טיפולי גמילה, שאמנם הצליחה לגמול את המכורים, אולם לא הקטינה את הסחר בסמים ואת הפשע. רוקפלר האמין שהממשלה לא פעלה בנושא. הוא נקט קו קיצוני, וב-1973 העביר חוקים מחמירים בנושא. חוקים אלה, שנודעו בכינויים "חוקי הסמים של רוקפלר", נכנסו לתוקפם בשנת 1973 והם עדיין בתוקף, אף שעברו מספר שינויים שהפחיתו מחומרתם. חוקים אלה הם בין המחמירים ביותר על עבירות סמים בין מדינות ארצות הברית. הם קבעו מאסר עולם לכל סוחרי הסמים, משתמשי הסמים ואלו שפשעו בהשפעת הסמים. בנוסף הציעו החוקים 1,000 דולר לכל אדם שיוביל להרשעת סוחרי סמים ומחקו עונשים לקטינים. המכורים עדיין לא ניסו להיגמל, ונושא הסמים לא נפתר. רוקפלר הקים ועדה לבקרה על הסמים במדינה וסייע למחקר בנושא.
מהומות כלא אטיקה
ב-9 בספטמבר 1971, השתלטו אסירים מכלא אטיקה על התאים והחזיקו בשלושים ותשעה שוטרים כבני ערובה. ב-13 בספטמבר 1971, לאחר ארבעה ימים של מהומות, הסכימה מחלקת המשטרה לרוב הדרישות של האסירים לביצוע רפורמות אולם סירבה להעניק למוחים חנינה ולפטר את מפקח הכלא. לאחר שהתברר שבני הערובה בסכנה, ציווה רוקפלר על אלף שוטרים ואנשי משמר לאומי להסתער על הכלא ב-13 בספטמבר. שלושים ותשעה איש נהרגו באירוע, מהם עשרה מתוך שלושים ושמונה בני הערובה שהחזיקו האסירים. שמונים נוספים נפצעו.
חקירה חשפה שרוב מקרי המוות אירעו כתוצאה מירי של אנשי כוחות הביטחון. רק שלושה מקרים התרחשו בידי אסירים. מתנגדי רוקפלר הטילו עליו באופן אישי את האחריות למקרי המוות, בין היתר כיוון שסירב להגיע לבית הכלא ולשוחח עם האסירים. מנגד, תומכיו, ואף שמרנים רבים שמתחו עליו ביקורת בעבר, הגנו על פעולותיו כהכרחיות לשמירה על החוק והסדר. רוקפלר טען שניסה כמיטב יכולתו להציל את בני הערובה והאסירים, להחזיר את הסדר ולמנוע פגיעה במעמד בתי הכלא.
בשיחה עם הנשיא ניקסון הצדיק רוקפלר את המוות בטענה שהחיים הם כאלה.
בנייה ותוכניות לעבודות ציבוריות
המושל רוקפלר יזם תוכניות בנייה גדולות ממדים בתחום התשתיות, שהותירו רישומן על מדינת ניו יורק. הוא מצא עניין אישי בתוכניות הבנייה שיזם והתעניין בפרטיהן. מתנגדיו טענו שהיה לו "תסביך בניינים". הוא הקים קריית ממשלה ענקית, בתקציב של 2 מיליארד דולר, באולבני, בירת המדינה, הנקראת כיום על שמו. הוא תמך בשיפוץ מרכז הסחר העולמי.
תוכניות נוספות
רוקפלר שיתף פעולה עם האיגודים המקצועיים לקידום תוכניות פנסיה לעובדי מדינה רבים, כגון מורים, מרצים, כבאים, שוטרים וסוהרים. הוא קבע במדינת ניו יורק את שכר המינימום הגבוה ביותר מכל מדינה אחרת בארצות הברית, שהועלה חמש פעמים בכהונתו.
הוא גייס כספים באמצעות מפעל פיס, ביצע רפורמות בטיפול בבתי החולים לחולי נפש, הקים משרד לפנסיונרים ובנה כמעט 12,000 בתים למבוגרים. ניו יורק הייתה המדינה הראשונה שחייבה את נהגיה לחגור חגורות בטיחות. בנוסף הקים מועצה להגנת הצרכן.
הפלות
רוקפלר תמך בשינוי חוקי ההפלות בניו יורק החל מ-1968. הוא לא התכוון לבטל את האיסור הוותיק על הפלות, אלא התכוון להרחיב את ההפלות שאושרו למען בריאות האמהות או במקרים של מומים בעובר.
הרפורמות לא עברו, אולם ב-1970, כשעבר חוק שביטל את האיסור על הפלות, חתם עליו רוקפלר. ב-1972 הטיל וטו על חוק שנועד להחזיר את האיסור על הפלות. הוא טען שלאף קבוצה אין זכות לכפות את חזונה המוסרי על כל החברה."
רפובליקני מתון
רוקפלר נקט גישה פרגמטית ולא היה מחויב לאידאולוגיה כמו שהיה מחויב לפתרון בעיות ולתמיכת הציבור במהלכיו. בתחילת כהונתו נקט במדיניות פיסקלית שמרנית, אולם בסיום כהונתו הרחיב את התקציב. החלטותיו השמרניות בנושאים חברתיים היו שונות מהחלטותיו הליברליות בנושאי איכות הסביבה. השמרנים במפלגה הרפובליקנית, כבארי גולדווטר ורונלד רייגן, התנגדו לרוקפלר הליברל. כמושל, אף שנבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית, נקט בקו ליברלי בנושאים כלכליים והעלה את הוצאות השלטון המרכזי. רוקפלר השקיע בתשתיות, קידם נושאים סביבתיים, עזרה לעסקים ונושאי ביטחון סוציאלי. שלא כמו שמרנים רבים אחרים, שהתנגדו לאיגודים מקצועיים, רוקפלר שיתף פעולה עם האיגודים, במיוחד עם האיגודים בתחום הבנייה, שנהנו מן היוזמות הרבות שהחל בתחום התשתיות.
בנושאי חוץ, תמך רוקפלר במעורבות אמריקנית בארגון האומות המאוחדות ובסיוע חיצוני למדינות. בנוסף תמך במאבק נגד הקומוניזם ובחברות בנאט"ו. כתוצאה ממדיניותו, הוקמה המפלגה השמרנית בניו יורק, ובניגוד אליה, המפלגה הליברלית בניו יורק. רבים טענו שרוקפלר ניסה לבצע יותר מדי פרויקטים בזמן קצר, והעלה את החוב של המדינה, מה שתרם למשבר הפיננסי ב-1975. רוקפלר יצר 230 רשויות לטובת הציבור, שהשתמשו באיגרות חוב בריבית גבוהה. בשנה הראשונה לכהונתו (59–60) עמד תקציב המדינה על 2.04 מיליארד דולר בעוד שבשנה האחרונה לכהונתו (73–74) עמד תקציב המדינה על 8.8 מיליארד דולר. רוקפלר העלה מיסים שמונה פעמים בחמש עשרה שנותיו בתפקיד." נטל המס עלה לרמה הגבוהה ביותר ברחבי ארצות הברית, והמיסוי עלה יותר למשלם המיסים.
פוליטיקה לאומית
אף שזכה פעמים חוזרות בבחירות למשרת מושל מדינת ניו יורק, שאיפתו של רוקפלר לאורך שנים הייתה להיבחר לנשיאות ארצות הברית. הוא הוציא מכיסו מיליוני דולרים בניסיון לזכות בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית בשנים 1960, 1964 ו-1968. בשנת 1960 עזב את המירוץ עוד בשלבים המוקדמים לאחר שריצ'רד ניקסון זכה ביתרון משמעותי בסקרים. לאחר שפרש, תמך באופן נלהב בניקסון והתרכז במיתון עמדותיו של ניקסון.
בבחירות המקדימות בשנת 1964 נחשב למועמד מוביל בהתמודדותו בתור מנהיג האגף המזרחי והמתון מול הסנאטור בארי גולדווטר מאריזונה, שהציג דעות שמרניות יותר והוביל את האגף הימני במפלגה הרפובליקנית. ב-1963, שנה לאחר גירושיו מאשתו הראשונה, התחתן רוקפלר עם מרגרטה "הפי" מרפי, גרושה עם ארבעה ילדים. אולם גירושיו של רוקפלר ונישואיו בשנית פגעו באהדה אליו מצד מצביעים שמרנים ונשים נשואות. הפוליטיקאים גינו את הפרשה, בעיקר פרסקוט בוש מקונטיקט, שטען שרוקפלר בגד באשתו. רוקפלר סיים שלישי בבחירות המקדימות בניו המפשייר בחודש פברואר, כשהוא מפגר אחרי הנרי קבוט לודג' הבן וגולדווטר. הוא המשיך וקיבל מעט קולות בבחירות המקדימות במספר מדינות נוספות, עד שזכה באופן מפתיע בבחירות המקדימות באורגון בחודש מאי. רוקפלר הוביל בבחירות המקדימות בקליפורניה, ומטה הבחירות שלו היה סבור שהוא ינצח ולכן קיצץ בתקציב הפרסום בימים האחרונים במסע הבחירות. אולם שלושה ימים לפני הבחירות נולד בנו מנישואיו השניים, דבר שהחזיר לכותרות את פרשת גירושיו. בבחירות בקליפורניה שהתקיימו בתחילת חודש יוני, הפסיד רוקפלר בהפרש זעום לגולדווטר, ופרש מן המירוץ. במהלך מערכת הבחירות הסביר ליועצו הפוליטי שהוא כל מה שנשאר מהאגף המזרחי של המפלגה. הוא הגזים, אבל היה ברור שהאגף שלו במפלגה נמצא בקריסה.
בוועידה הרפובליקנית הלאומית שנערכה ביולי בסן פרנסיסקו, קיבל רוקפלר חמש דקות לנאום בזכות חמישה תיקונים למצע שהאגף המתון הגיש נגד המצע של גולדווטר. הוא נאלץ לנאום במשך שש עשרה דקות כשהקהל צעק לו בוז והוא התעקש על זכותו לדבר. תומכי גולדווטר התעקשו שהצירים לא היו אלו שצעקו, אלא הצופים מהגלריה. רוקפלר לא רצה לתמוך בגולדווטר בבחירות הכלליות. העימות בין רוקפלר וגולדווטר המשיך במהלך הקריירה שלהם, וגולדווטר התנגד למינויו של רוקפלר לסגנו של פורד ב-1974 ומנע ממנו להיות המועמד ב-1976.
בשנת 1968 ניסה פעם נוספת לזכות בתמיכת מפלגתו כמועמד לנשיאות. הוא התמודד מול ניקסון ורונלד רייגן. תומכיו במפלגה נקראו "הרפובליקנים של רוקפלר". הוא היה הליברלי מבין השלושה, בעוד רייגן ייצג את השמרנים ואילו ניקסון את המתונים שבמפלגה. רוקפלר לא הכריז על ריצתו באופן רשמי אלא רק רמז בחצי הראשון של 1968 שירוץ. מעט לפני הוועידה הלאומית, הודיע רוקפלר שיהיה מועמד וביקש למשוך צירים עצמאיים בטענה שהסקרים מראים שיצליח הרבה יותר משני המועמדים האחרים מול המועמד הדמוקרטי, יוברט המפרי. ניקסון הוביל באופן ברור לאורך כל הדרך, בזכות ארגונו, והביס בקלות את רייגן ורוקפלר.
לאחר שג'רלד פורד מונה לנשיאות, הוכרז רוקפלר כסגנו. הוא מילא תפקיד טקסי בלבד ולא התמודד ב-1976, כשבוב דול נבחר להיות סגנו המיועד של פורד.
משימה נשיאותית בדרום אמריקה
בגלל שהברית לקדמה נכשלה, מעט לאחר שנכנס לתפקידו, ב-17 בפברואר 1969, הזמין הנשיא ריצ'רד ניקסון מחקר לגבי סיוע לאמריקה הלטינית. ניקסון מינה את יריבו הוותיק, רוקפלר, לערוך את המחקר. מערכת היחסים בין שניהם רמזה שניקסון לא יתעניין בתוצאות המחקר. בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים לא היה עניין רב בדרום אמריקה.
באפריל ובמאי 1969, לבקשתו של ניקסון, ביקרו רוקפלר ועשרים ושלושה יועצים בעשרים רפובליקות אמריקניות כדי להכריע את הצורך של כל מדינה. רוקפלר המליץ לחתום על הסכמי סחר עדיף עם המדינות הלטיניות, לחזק את דירוג האשראי של האזור ולהסיר מחסומים ביורוקרטיים. ממשל ניקסון לא השתמש בדו"ח. רוקפלר טען בדו"ח שישנו כעס גדול באזור על חוסר בשיפור מהיר של איכות החיים, והטלת אשמה על ארצות הברית.
החלק המרכזי בדו"ח דרש הקטנת המעורבות האמריקנית בפוליטיקה הפנימית של האזור. הייתה זאת הצדקה להקטנת הסיוע לאזור. הדו"ח קרא להמשך חלק מהסיוע וליצירת תוכניות אפקטיביות יותר לסיוע.
ועדה לאומית לאיכות המים
במאי 1973 מינה הנשיא ניקסון את רוקפלר ליושב ראש הוועדה הלאומית לאיכות המים, שנועדה להכריע את ההשלכות בטיהור המים כתוצאה מחוק שעבר ב-1972. הוועדה כיהנה עד ליולי 1976, כשהגישה את הדו"ח שלה ורוקפלר העיד בפני הקונגרס.
הוועדה בנושא בחירות קריטיות לאמריקנים
רוקפלר התפטר מתפקידו כמושל ניו יורק בדצמבר 1973 כדי לכהן בוועדה ולהתכונן לתפקיד לאומי.
סגן נשיא ארצות הברית, 1974–1977
לאחר התפטרותו של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון, מינה הנשיא החדש ג'רלד פורד את רוקפלר לסגנו, זאת לאחר תהליך ארוך של בחינת מועמדים שונים לתפקיד. בגיל 66 היה רוקפלר לסגן הנשיא ה-41 של ארצות הברית. מתחרהו העיקרי של רוקפלר לתפקיד היה ג'ורג' הרברט ווקר בוש, שמונה לאחר מכן לסגן נשיא בעצמו.
עוד ב-1973 שקל ניקסון למנות את רוקפלר לסגנו במקום ספירו אגניו, אולם בחר בפורד בסופו של דבר. רוקפלר גם סירב להתמנות לסגנו של ניקסון ב-1960.
בגלל ששמרנים רבים התנגדו לרוקפלר, האמין פורד שיוכל לאזן אותו אם ירוצו ביחד ב-1976, וימשוך פועלים מאוגדים, שחורים, היספנים ועירוניים. פורד גם רצה לבחור במועמד מוכר כרוקפלר לעבוד תחתיו. רוקפלר הסכים לכהן כסגן נשיא בתחושה שישנו משבר אמון בין העם לבין השלטון, ושעליו להחזיר את האמון בממשלה. פורד גם הבטיח להפוך אותו לשותף מלא בנשיאותו, בעיקר במדיניות פנים.
רוקפלר הופיע לשימוע ממושך בפני בית הנבחרים של ארצות הברית וגרם למבוכה רבתי כאשר התברר כי נתן מתנות נדיבות ליועצים בכירים בבית הלבן, כגון הנרי קיסינג'ר, והשתמש בהונו כדי לממן ביוגרפיה משמיצה נגד יריביו הפולטיים. בנוסף נטען שהעלים מיסים, והוא נאלץ לשלם כמעט מיליון דולר כדי להסדיר את העניין. למרות זאת אישר בית הנבחרים את המינוי. מיעוט מבין האגף השמרני במפלגה הרפובליקנית, בהם בארי גולדווטר, הצביעו כנגד המינוי. שמרנים רבים התנגדו למינויו של רוקפלר. גם מהצד השמאלי של המפה הוא חווה התנגדות, בטענה שהונו יוביל לניגוד אינטרסים.
רוקפלר החל בתפקידו ב-19 בדצמבר 1974, והיה האדם השני שמונה לתפקיד סגן הנשיא תחת התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית - כשפורד עצמו הוא הראשון. בעת תקופתו בתפקיד התלונן רוקפלר לעיתים קרובות כי פורד לא האציל לו סמכויות והטיל עליו משימות מעטות בלבד. המטה של פורד לא התכוון לחלוק סמכויות עם סגן הנשיא החדש.
דונלד רמספלד, ראש סגל הבית הלבן, היה זה שמנע מרוקפלר לשלוט במדיניות פנים. רמספלד לא רצה שסגן הנשיא יתווך בין הנשיא לקובעי המדיניות. רמספלד קיצץ תקציבים למועצות ולוועדות של נאמני רוקפלר. רוקפלר מודר מתהליך קבלת ההחלטות, כמו למשל מהחלטת הקיצוץ בהוצאות ובמסים שפורד קידם. בתגובה מינה אותו פורד לנהל כמה ועדות בנושאי מדיניות חוץ, ה-CIA, פריון העבודה, הפיצויים והזכות לפרטיות. בנוסף מינה פורד את רוקפלר לאחראי על היוזמה למלחמה באינפלציה.
בעת כהונתו של רוקפלר נקבע לראשונה מעון רשמי לסגן נשיא ארצות הברית בעיר וושינגטון, מעגל מצפה הכוכבים מס' 1 (שהיה בעבר מעונו של ראש המבצעים הימיים). סגני נשיאים קודמים היו אחראים לאחזקת ביתם על חשבונם, אולם הצורך הגובר במערכת אבטחה לסגן הנשיא, הפך מנהג זה לבלתי מעשי. לרוקפלר היה כבר באותה עת בית מפואר בוושינגטון והוא מעולם לא עקר למעון הרשמי, אלא רק ערך שם מספר פגישות רשמיות. עושרו איפשר לו לתרום מיליוני דולרים לצורך ריהוטו של הבית.
רוקפלר כמעט ולא עשה שימוש במטוס הרשמי שהועמד לשימושו כסגן נשיא והעדיף את מטוסו הפרטי, אף לצורך מילוי תפקידו הרשמי. תחילה חש רוקפלר כי בכך הוא חוסך כספים למשלם המיסים. לבסוף שכנעו השירות החשאי כי לצורך אבטחת שלומו בעת שהוא טס במטוסו הפרטי יש צורך בהוצאות גדולות הרבה יותר, כיוון שיש להטיס בנפרד סוכנים חשאיים ליעדי טיסותיו, כיוון שמטוסו קטן מלהכילם.
בחירות 1976
לפורד עצמו היה קשה להשיג תמיכה מטעם הרפובליקנים השמרנים בתור מועמדם לנשיאות ב-1976, והוא אותגר בידי רונלד רייגן. פורד העדיף להחליף את סגנו ודיבר על כך עם רוקפלר. בחודש נובמבר 1975 הודיע רוקפלר לפורד כי אינו מעוניין להתמודד לצדו לתקופת כהונה שנייה. הוא הסביר זאת בכך שלא רצה לפגוע במאמציו של פורד להיבחר מחדש.
לאחר שפורד נבחר בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1976, התנו רייגן, בארי גולדווטר ושמרנים אחרים את תמיכתם בפורד בבחירת סגן נשיא מתאים. פורד שקל כמה מועמדים, והחליט לבסוף לבחור בסנאטור בוב דול השמרן.
נכון ל-2022, פורד הוא הנשיא היוצא האחרון שלא מינה את סגנו לרוץ איתו לעוד כהונה. פורד טען שהעובדה שלא בחר ברוקפלר הייתה טעות גדולה ו"אחד מהדברים הפחדנים המעטים שעשיתי בחיי."
רוקפלר ערך מסע בחירות עבור הרפובליקנים, ופורד הפסיד במירוץ צמוד לג'ימי קרטר. ברגע זכור ממסע הבחירות, הגיב רוקפלר לקהל שצעק לעברו באספת בחירות בניו יורק בהנפת אצבע משולשת.
ב-10 בינואר 1977, בשלהי כהונתו, העניק לו הנשיא פורד את מדליית החירות הנשיאותית.
תמיכה באמנות
רוקפלר היה חבר בחבר הנאמנים של המוזיאון לאמנות מודרנית מ-1932 ועד יום מותו. בנוסף היה אוצר בין 1935 ל-1939, ונשיא בין 1939 ל-1941 ובין 1946 ל-1953. ב-1933 היה חבר בוועדה לבחירת יצירות האמנות שיעטרו את מרכז רוקפלר החדש. עבור קיר הכניסה רצה רוקפלר שהנרי מאטיס או פבלו פיקאסו יציירו ציור, דבר שלא יצא לפועל. אחד מהאומנים האהובים על אמו של רוקפלר היה דייגו ריברה, ולכן הוא נבחר לצייר את הציור. רוקפלר רצה שהציור יגרום לאנשים לחשוב. ריברה שלח סקיצה בשם "אדם בצומת דרכים" עם אדם אלמוני באמצע הציור. רק לאחר הצביעה נחשף שדמותו של לנין נמצאת בציור. האחראים על המרכז התנגדו ודרשו מריברה לשנות את פרצופו של לנין, אולם הוא סירב.
לאחר התשלום על הציור ב-22 במאי 1933, כוסה הציור. רוקפלר הציע לתרום אותו למוזיאון לאמנות מודרנית, אולם המוזיאון לא היה מעוניין. רק בתחילת 1934 נהרס הציור לחלוטין. ריברה טען שמדובר ב"וונדליזם תרבותי". במקומו הוצג ציור שכלל את אברהם לינקולן. העימות בין רוקפלר וריברה הוצג בסרט פרידה.
רוקפלר היה אספן נודע של אמנות מודרנית ולא-מערבית. בתקופתו כמושל, רכשה מדינת ניו יורק יצירות אמנות רבות עבור קריית הממשלה. הוא כיהן כנשיא המוזיאון לאמנות מודרנית במקום אמו, ואת מרתף אחוזתו הפך לגלריה, כשהציב פסלים מסביב למדשאות. כשפיקח על בניית האוניברסיטה, בנה רוקפלר מוזיאון לאמנות.
כשביקר במקסיקו הביע התעניינות באמנות מקסיקנית, וגם התעניין באמנות מהמזרח ומאפריקה. ב-1954 הקים את המוזיאון לאמנות פרימיטיבית, שהוקדש לאמנות עתיקה. האוסף האישי שלו היה המרכז של המוזיאון. המוזיאון נפתח לציבור ב-1959. ב-1969 העניק את אוסף המוזיאון למוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
ב-1978, פורסם ספר על אמנות פרימיטיבית מהאוסף של רוקפלר. רוקפלר התרשם והקים חברת הוצאה לאור לצורך הוצאת ספרי אמנות.
ב-1977 הקים חברה שמכרה שחזורים של עבודות מהאוסף שלו. הוא טען שרצה לחלוק עם אחרים את היופי שבציורים.
נישואיו
ב-23 ביוני 1930, נישא רוקפלר למרי טודהאנטר קלארק. היו להם חמישה ילדים:
ב-4 במאי 1963, נישא למרגריטה לארג' "האפי" פיטלר. לו ולאשתו השנייה היו שני ילדים:
הם גרו ביחד בפנטהאוז בן שלוש קומות בניו יורק.