cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נאוקו מורי
ביוגרפיה
מורי נולדה בנגויה שביפן לאב יפני-אמריקאי ואם מאיי ריוקיו. כשהייתה מורי בת ארבע עברה המשפחה לניו ג'רזי בארצות הברית עקב עבודתו של אביה. היא חזרה ליפן בגיל עשר, ושנתיים אחר כך עברו לגור לונדון. כשהוריה חזרו ליפן ניתנה לה ברירה לחזור עם ההורים או להישאר בלונדון לבדה. היא החליטה להישאר בלונדון, בין השאר כי רצתה לסיים את בחינות ה-GCSE. היא למדה בבית הספר המלכותי ראסל. אביה פתח עבורה חשבון בנק, נתן לה פנקס שיקים ואמר לה לשכור לעצמה דירה. מורי סיפרה להיות לבד בגיל כה צעיר גרם לה להיות אדם עצמאי ביותר, אם כי זה היה עולם מפחיד לעמוד בפניו.
קריירת משחק
כשלמדה לקראת מבחני ה-A-levels מורי עשתה אודישן והתקבלה להפקה של הווסט אנד למחזמר "מיס סייגון". לאחר מכן גילמה את קים והייתה היפנית הראשונה ששיחקה בתפקיד הראשי בווסט אנד. בשנים 1993 עד 1994 השתתפה מורי בתפקיד קבוע בסדרת הדרמה הרפואית "חדר מיון" בתפקיד פקידת הקבלה בבית החולים. בהמשך שיחקה בסרטי קולנוע בהם הקומדיה המוזיקלית "ספייס וורלד - הסרט" מ-1997, ו"טופסי טורווי" (1999). בטלוויזיה הופיעה מורי בסדרות "Thief Takers" (ב-1997), "השופט ג'ון דיד" (2001), "ספוקס" (2002), "החברה הגבוהה" (2003), ו-"Powers" (ב-2004). ב-1995 שיחקה בתפקיד קטן בדמות האקרית יפנית בסרט "מרדף ממוחשב". ב-2005 הופיעה מורי בדוקו-דרמה של ה-BBC "הירושימה", שכלל תיאורים דרמטיים של הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי. מורי דיבבה את מאי הם במשחק הווידאו "Perfect Dark Zero".
ב-2005 הופיעה מורי בתפקיד קטן בדמות ד"ר סאטו בפרק "Aliens of London" בסדרה "דוקטור הו". המפיק ראסל טי דייוויס שם לב אליה והחליט להחזיר את הדמות לסדרה "טורצ'ווד" הספין אוף של "דוקטור הו". הדמות שגילמה מורי, טושיקו סאטו, נהרגה בפרק "Exit Wounds", פרק סיום העונה השנייה של הסדרה. מאז שעזבה את הסדרה גילמה מורי את הדמות בתסכיתי דרמה של "טורצ'ווד" בהפקת Big Finish Productions, חלקם כשחקנית ראשית, ואחרים כחלק מצוות אנשי טורצ'ווד. ב-20 בנובמבר 2006 חזרה מורי להופיע בתיאטראות וסט אנד כשהחליפה את אן הארדה בתפקיד "ערב חג המולד" בהפקה הלונדונית של המחזמר "אבניו קיו". היא שיחקה בתפקיד זה עד 14 באפריל 2007. מורי גילמה את דמותה של יוקו אונו בהפקה של BBC Four "לנון בעירום" ששודר בבריטניה ב-23 ביוני 2010. בסרט שיחקה שוב לצידו של כריסטופר אקלסטון, שגילם את ג'ון לנון, איתו הופיעה בסדרה "דוקטור הו". לפני שהצטרפה לסדרה "טורצ'ווד" שיחקה מורי בתפקיד קים במחזמר "מיס סייגון" לצדו של ג'ון בארומן שגילם את כריס.
ב-2015 גילמה מורי את יסוקו נמבה בסרט "אוורסט" לצדם של ג'ייסון קלארק, ג'וש ברולין, ג'ון הוקס, ג'ייק ג'ילנהול, רובין רייט וקירה נייטלי. באמצע 2018 החלה מורי להופיע בתפקיד ליידי תיאנג במחזמר "המלך ואני" בלונדון.
חיים אישיים
מורי היא בודהיסטית יפנית. יש לה אח מבוגר ממנה, איתו גדלה בניו ג'רזי. בגיל 16 עברה לגור לבד בדירה בלונדון. לפני שהייתה לשחקנית היא רצתה להיות זמרת.
Titanosarcolites
Titanosarcolites הוא סוג נכחד של צדפה קדומה אשר התקיימה במשך הקרטיקון העליון של הקמפן עד המאסטריכט, לפני 83 עד 66 מיליון שנה מזמננו, מה שאומר שהיא נכחדה עם הכחדת הקרטיקון לפני 66 מיליון שנה. היא השתייכה למשפחה הקדומה Caprinidae, מהקבוצה רודיסטים אשר נכחדה לחלוטין עם סוף הקרטיקון.
המאובנים של צדפה זו התגלו בג'מייקה, דרום-מזרח מקסיקו ודרום ארצות הברית ואלה תוארו ב-1924 בידי החוקר Trechmann וידועים בו 4 מינים שונים:
מאפיינים
צדפה זו הייתה הגדולה ביותר מבני קבוצתה באורך של מעל 2 מטרים. עקב גודלה היא לא יכלה לנוע במהירות ורבצה בקרקעית הים בדומה לצדפות דו-קשוותיות מודרניות. הקשווה התחתונה שלהם הייתה מעט חרוטית כדי להתאים לחיי קרקעית בעוד הקשווה העליונה שימשה כמכסה מגונן של הצדפה. ככל הנראה היא סיננה מזון לאורך הקרקעית הימית של האוקיינוס האטלנטי הקדום.
When You Believe
When You Believe (בעברית: כשאתה מאמין) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרות-יוצרות האמריקאיות מריה קארי וויטני יוסטון, מתוך האלבומים, The Prince of Egypt- פסקול סרט האנימציה של דרימוורקס "נסיך מצרים", My Love Is Your Love ו-Number 1's. השיר יצא לאור ב-2 בנובמבר 1998, על ידי חברות התקליטים דרימוורקס רקורדס, אריסטה רקורדס וקולומביה רקורדס.
השיר הגיע למקום הרביעי במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
השיר מתפקד כשיר הנושא של הסרט "נסיך מצרים", אשר יצא לאקרנים בשנת 1998. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לשיר את תואר הזהב, על מכירות של למעלה מ-500,000 עותקים במדינה. בשווייץ קיבל את אותו התואר גם כן.
השיר עלה לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, וצבר שם למעלה מ-60 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
נכון לאפריל 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-260 מיליון צפיות.
במה קהל ואהבה
במה קהל ואהבה הוא אלבום ההופעה הראשון של הזמר-יוצר הישראלי ישי ריבו. האלבום יצא לאור ב-10 בספטמבר 2020, על ידי חברת התקליטים NMC.
רקע והפקה
את האלבום הפיקו ריבו עצמו ומאור שושן. האלבום מחולק לשלושה חלקים: "במה" - ביצועים נבחרים מהופעות של שירים מתוך האלבומים "תוכו רצוף אהבה" ו"פחד גבהים", "קהל" - ביצועים נבחרים מהופעות של שירים מתוך האלבומים "שטח אפור" ו"אלול תשע"ט" ו"אהבה" - דואטים עם זמרים שונים.
הסגר על ברלין
הסגר על ברלין הוא הסגר שהטילה ברית המועצות על מערב ברלין, החל מ-24 ביוני 1948 כדי לחסום את הגישה של מדינות המערב אליה. ארצות הברית ובנות בריתה המערביות התגברו על ההסגר באמצעות רכבת אווירית. כעבור 11 חודשים, ב-12 במאי 1949, הוסר ההסגר.
רקע
המעצמות ראו בגרמניה אחראית לפריצת שתי מלחמות העולם, וגרסו כי לא ניתן היה לאפשר לגרמניה להמשיך להתקיים כמדינה עצמאית ללא פיקוח. אולם, זיכרון הסכם ורסאי היה עדיין טרי בעיני המעצמות. היה ברור, כי כל הסכם אליו יגיעו המעצמות, יצטרך לכלול בתוכו את שיקום גרמניה, ולא רק ענישתה.
מעבר לכך, לכל צד היו אינטרסים שונים. הרוסים שאפו להשיג שתי מטרות: לטווח הקצר, להוציא את האמריקנים מברלין, ולנצל את גרמניה כעונש על תוקפנותה. לטווח הארוך, לערער את השליטה האמריקנית בחלק המערבי של גרמניה כולה, תוך מטרה לחדור לגרמניה כולה. גם המערב ביקש להשיג שתי מטרות: האחת, לבסס את הכוח האמריקני במערב ברלין ובשום אופן לא להיכנע ללחץ הסובייטי; השנייה, לאחד בהדרגה את אזור הכיבוש בחלק המערבי ליחידה כלכלית שלמה, אשר בבוא הזמן תתפתח ליחידה פוליטית. תוך זמן קצר הפך חלקה המערבי של גרמניה ליחידה כלכלית משותפת, כאשר החלקים של בריטניה וארצות הברית התאחדו לכדי "ביזוניה", בחסות האמריקאים שאף החלק המערבי לעודד את התאוששות גרמניה, הן מבחינה כלכלית והן מבחינה פוליטית. שתי מגמות אלה פגעו קשות בברית המועצות.
ארצות הברית ובריטניה החליטו לצורך שיקום גרמניה ליזום ב-1948 מהלך כפול. חלקו הראשון נגע להחלפת הכסף המקומי אשר סבל מאינפלציה בחלקים המערבים של גרמניה וברלין במטבע חדש. מהלך זה אפשר למעשה להפסיק את נזילת הכסף המערבי לידיים סובייטיות. אולם אם לא די בכך, החליטו שלוש המדינות על כינון חוקה חדשה לחלקה המערבי של גרמניה. חוקה זו אמורה הייתה ללבות שוב את המודעות הלאומית של הגרמנים, ולעודד אותם לקראת ממשל אוטונומי, לפחות במדיניות הפנים. בעוד שהמהלך הראשון, הכלכלי, יצר בברית המועצות אי נוחות בלבד, הרי שהמהלך השני, הפוליטי, גרם בברית המועצות לחרדה אמיתית. ברית המועצות לא הייתה מוכנה בשום פנים ואופן לחזות שוב בתקומתה של גרמניה חזקה ובעלת מודעות לאומית על גבולותיה.
הסגר על ברלין
לאחר שעקרונות אלו הוצגו לסטלין ביוני 1948, החליט לסגור במחאה את דרכי הגישה לברלין המערבית, ששכנה עמוק בתוך גרמניה המזרחית. היה זה למעשה המשבר הראשון של המלחמה הקרה, והוא בחן את נחישותה של ארצות הברית להגן על בעלות בריתה באירופה. לא הייתה בכך בחינה אמיתית של המדינות הנוספות שכן מלחמת העולם השנייה הותירה למעשה את בריטניה וצרפת במצב קשה מאוד. היה ברור לחלוטין כי המשבר ניצת בין שני הכוחות המובילים בעולם באותה עת - ארצות הברית וברית המועצות.
הכוח האמריקני בגרמניה לא היה ערוך לפריצה קרקעית של ההסגר. בנוסף, פריצה בכוח של המחסומים משמעו היה פריצת מלחמה נוספת ביבשת אירופה, דבר שאף אחת מהמעצמות המערביות לא שאפה לו. הפתרון הזמני למשבר היה העברה באמצעות רכבת אווירית של ציוד רב ל-2.5 מיליון התושבים הנצורים. הרכבת האווירית לברלין, שאמורה הייתה להיות פתרון ראשוני בלבד, התמשך לכדי מאמץ שבו במהלך 11 חודשי המשבר הוטסו מדי יום מצרכים כגון מזון ודלק אל העיר הנצורה. לבסוף הבין סטלין כי לא ירוויח דבר ממצור זה, והסירו במאי 1949.
לאחר ההסגר
גרמניה כולה חולקה בשנת 1949 לשתי מדינות נפרדות: גרמניה המזרחית הקומוניסטית בחסות ברית המועצות, וגרמניה המערבית הקפיטליסטית והדמוקרטית בחסות ארצות הברית. אולם למעשה הדבר מעולם לא הוסדר בחוזה פוליטי. על הנייר נשארה גרמניה כפי שהוחלט בוועידת יאלטה - מחולקת לארבע מעצמות. כל מדינה קיבלה חלק מברלין, ובשנת 1962, בעקבות משבר ברלין השני נבנתה חומה בין שני חלקי העיר, חומה המסמלת את המלחמה הקרה כולה. בשנת 1990 אוחדה גרמניה ונהרסה החומה.
טרנס מקיואן
טרנס מקיואן (באנגלית: Terence A. McEwen; 13 באפריל 1929 - 14 בספטמבר 1998) היה מנהל אופרה קנדי.
ילדות, נעורים וראשית קריירה
תשוקתו לאופרה בכלל הובילה אותו לביקור בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון ולמשרה בשכר נמוך בחברת ההקלטות דקה בעיר זו. הוא קודם בעבודתו במהלך שנות ה-50 ובשנת 1959 הגיע לניו יורק. במשך 20 השנים הבאות קידם את "לונדון רקורדס", המחלקה הקלאסית של דקה, לחברת ההקלטות החשובה ביותר בארצות הברית. אדלר מן האופרה של סן פרנסיסקו פנה אליו והציע לו את משרת המנהל ומקיואן עבר לשם בשנת 1980 והשתקע כל כולו בלימוד מלאכת הניהול של להקת אופרה. מינואר 1982 ניהל מקיואן את האופרה של סן פרנסיסקו.
לאור מיומנותו והרקע שלו בהבנת הקול האנושי ונפלאותיו, גישתו בשנים הראשונות שלו באופרה הייתה רחוקה מן הצד התיאטרלי והתמקדה יותר בזמרים. מחזור הטבעת שלו, שהחל בעונת הקיץ של 1983 ובסתיו 1984, והוצג בשלמותו ביוני 1985, היה דוגמה מאירת-עיניים לקדימויות שלו, שהתמקדו בשכירת הזמרים הטובים ביותר בעולם.
בתגובה לאקלים הכלכלי של אותן שנים, הקים מקיואן את "מרכז האופרה של סן פרנסיסקו" כדי לפקח על תפעולן וניהולן המאוחד של תוכניות החינוך וההכשרה הרבות המסונפות לאופרה. בין הצלחותיו בתחום זה הייתה המצו-סופרן דולורה זג'יק מנבדה. הליווי הצמוד שהעניק לה בכל שלבי ההכשרה הכין אותה לתפקיד אזוצ'נה, שאותו ביצעה בעונת הקיץ 1986 בהצלחה רבה.
בעונת הסתיו 1983 צורפו להצגות השחרית של לה טרוויאטה לתלמידים ולמשפחה כתוביות, שהיו תרגום לאנגלית של הלברית והוקרנו מעל הבמה במקביל להתרחשויות שעליה. ההתלהבות שבה התקבל החידוש הניעה את הלהקה לצרף אותו לעוד ועוד הפקות בעונות הבאות. כתוביות מלוות כיום את כל הפקות האופרה של סן פרנסיסקו, שאף משכירה את הכתוביות שלה ללהקות אופרה אחרות ברחבי העולם.
טרנס מקיואן הלך לעולמו ב-14 בספטמבר 1998 בהונולולו, הוואי בגיל 69.
מאירה שמש
מאירה שמש (17 בספטמבר 1962–11 באוגוסט 1996) הייתה ציירת ישראלית.
יצירתה עוסקת בכינון זהות אישית. ביצירותיה שילבה עבודה בטכניקה מסורתית, לצד שימוש בחומרים המזוהים עם מלאכה ועמלנות כחרוזים, עטים צבעוניים ועוד.
ביוגרפיה
מאירה שמש נולדה בחדרה בשנת 1962 וגדלה בפתח-תקוה. הוריה עלו לארץ ב-1951 מעיראק. אביה שימש מנהל בית-ספר יסודי דתי בגני תקווה. אחיה הבכור יחזקאל נדרס בגיל תשע ונותר פגוע מוח עד שנפטר בגיל 22. על אף מצבם הכלכלי הירוד והטיפול באח הפגוע הירבו הוריה לטוס מחוץ לישראל בתקופה שהדבר לא היה מקובל, והיו מביאים חפצים ומתנות מנסיעותיהם. אמה של שמש תפרה, רקמה וסרגה, ועשתה שימוש בסאטן ובדים יפים ונוצצים, שהשפיעו על מאירה ועל החומרים איתם עבדה.
שמש התחנכה במסגרות החינוך הממלכתי-דתי בפתח תקווה. בתום לימודיה הצהירה שהיא דתייה ועל כן לא התגייסה לצבא. היא עבדה כמורה ממלאת מקום בבית ספר בניהולה של אביה והוא דחף אותה להיות מורה למלאכה. ב-1981 נרשמה ללימודי אמנות בבית הספר לאמנות קלישר והחלה ליצור אמנות באינטנסיביות רבה, תוך שימוש בשפה משלה – הן מבחינת חומרים והן מבחינת הקומפוזיציות השונות בציור. המתנות הקטנות שקיבלה מהוריה מנסיעותיהם מחוץ לישראל, פרטי הסדקית משוק הכרמל, בובות שונות שמצאה – כולם שולבו בעבודות האמנות, והעניקו אופי אירוני לתמימות של שנות ה-70. על לימודיה מעידה שמש שהיא הייתה "די עם עצמה, מנותקת מהסצנה הסביבתית והבינלאומית". ב-1988 פרצה לתודעה בעבודות ייחודיות בשמן על בד, שנתנו ביטוי לעולם אישי עשיר ושונה.
שמש סבלה ממחלה תורשתית קשה וחשוכת מרפא, שזוהתה כבר בשנה הראשונה לחייה. גופה לא ייצר את האנזים שמפרק את הסוכר הנאגר בכבד ובשרירים וכתוצאה מכך נפגע בהדרגה שריר הלב, והיא סבלה מאי-ספיקת לב. למרות מגבלות אלה עבדה שמש באינטנסיביות במשך שמונה שנים. בתחילת 1996 הידרדר מצבה. אחיה של שמש, שסבל מאותה מחלה גנטית, עבר השתלת לב והצלחת הניתוח שלו עוררה תקווה. בהמלצת הרופאים הוטסה מאירה לבלגיה לצורך השתלה, אך כעבור חמישה חודשים של המתנה נפטרה בבית החולים כתוצאה מזיהום קשה, בגיל 34.
יצירתה
שמש עסקה בעיקר בציור אך גם בפיסול וצילום. חלק מהעבודות הן עבודות תלת מימד בהן שמש שילבה בין ציור לרדי מייד. לצד ציורי שמן גדולים יצרה סדרות של עבודות בצבעי מים על נייר אריזה פשוט, עבדה עם עטים צבעוניים, חרוזים, פייטים, בובות פלסטיק וכדורי תרופות. היא השתמשה בכדורי תרופות ועיצבה אותם על דף בצורות של צמחים. שמש העידה על עבודתה כנבירה אין-סופית. בכל דבר, מסביב, בסביבה, התבוננות פנימית, בדיקה.
יצירותיה של מאירה עסקו לרוב בכינון זהות אישית, והשמות השונים שנתנה לתערוכותיה שיקפו את הביוגרפיה הקצרה שלה: הבת של המנהל, אקספרסיוניזם עיראקי, מלכות היופי, דיוקן שחור עצמי בלונדיני וכו'.
האופי הראשונה, הגולמי, של עבודותיה בטכניקה מעורבת על בד לא היה קל לעיכול במושגי הטעם המקובלים של אז. "הטעם הטוב" המקומי אהד ציור ילדי, אבל אם ציור זה תאם את המושגים ההגמוניים של מה שהוגדר כאן כ"אמנות". קאנון האמנות הישראלית קיבל את הילדי המודע, המתוחכם והאנין, ולא את זה הראשוני, "הפראי" באמת, המאיים להפר את האיזון המודרניסטי, המשמעותי כל כך בעיצוב הזהות העצמית שלו.
שרה חינסקי הגדירה את מאירה שמש כ"אמנית מזרחית שחייתה ויצרה בשוליים" של שדה האמנות הישראלית המתאפיין ב"הגמוניה אשכנזית קולוניאליסטית". חינסקי הייתה הראשונה לתת לשמש את ההקשר המזרחי.
ציורי הילדות שלה מעידים על החינוך לאמנות בבתי הספר שבהם למדה ברשת החינוך הממלכתי-דתי.
תערוכות יחיד
ב-1988 הוזמנה שמש להציג תערוכת יחיד ראשונה בגלריה טובה אוסמן. שמש הציגה חמישה בדים גדולים עשויים בטכניקה מעורבת. התערוכה זכתה לביקורות חיוביות ואחת העבודות נרכשה לאוסף שוקן.
ב-1989 הציגה בגלריית ראפ בתל אביב, עם רולנדה טייכר-יקותיאל תערוכה שכולה עבודות בצבעי מים על נייר. האוצר היה בעל התערוכה איתן הלל. בראיון עמה הסבירה את המעבר מעבודות גדולות שמן על בד, לעבודות קטנות על נייר: "נגמר לי להשתולל, רציתי להיות יותר אינטימית. כל כתם משנה כל שיווי משקל. אחרי שובע של תנועות רחבות וגודל, וחופשיות, הרגשתי צורך בצמצום ובאינטימיות, להגיד משהו מיידי". ציורי המים שלה הפנו את הגב ל"תרבות", למובלעת הלוקסוס של אמנות גבוהה לצורה נזילה, מלוכלכת.
בסדרות "מלכות היופי" בשנים 1989–1990 ציירה שמש נשים בשמלות ערב עם סרט אלכסוני או בשמלה קיצית עוטות שרשרת צבעונית במחווה של דוגמנית על. שמש ציירה תמונה קבוצתית המבוססת על חזרה של אותו דגם של דמות, כמו מופע ראווה המוני. טקס בחירת מלכת היופי לא היה רלוונטי לאמנות ישראלית עד מאירה שמש. אמנות פופ כמעט לא נוצרה בישראל. שמש העלתה לתודעה את פרטי הסדקית של שוק הכרמל, נגעה בפריפריות של התרבות המקומית, ובישראל כפריפריה של מקומות אחרים. טקסי הזוהר בישראל נראים אמנם כמו נגזרת רחוקה של מקור, אבל לא משתמע מכך דבר על עצם האפשרות לחלום תשוקה ולכסוף לפנטזיה של יופי. "האירוע וההתלהבות סביב מלכות היופי תמיד ריתק אותי. אני קנאה באלה שנולדו כל כך יפים אבל יחד עם זה הדרישה הזאת לשלמות היא מעליבה בעיני. זה מסמל עבורי את השאיפה של הילדה שבי למשהו זוהר. אבל היום אני יודעת שזה לא אמיתי. מה גם שברור לי שמדכאים להן את האישיות עם כל החזרות המטופשות. אסור להן להביע כלום מהפנימיות שלהן. בהתחלה עשיתי להן פנים, אבל אחר כך ביטלתי את זה, יש לי את הכללים שלי ליופי".
ב־1992 הציגה שמש בגלריה שרה לוי בתל אביב. בתערוכה היא עשתה שימוש בחפצים פרטיים וחומרי חיים טעונים במצוקה של הגוף והנפש, והפיכתם לאמנות. בעבודותיה שהוצגו בתערוכה הכאב היה למרכיב לגיטימי, מטובל בסרקזם ושופע חיות. העבודות כללו כלים ותרופות מושלבים בסוכריות ובאלמנטים דקורטיביים. הדבק הפלסטי, עוד שריד מתקופת בית הספר, קיבל בעבודתה איכות עצמאית. היא יצקה אותו לתבניות (טבליות כדורים, מגש פלסטיק), חנטה בו ממתקים, בובות (בובים כפי ששמש אומרת), ואלמנטים קישוטיים. הוצגו גם דיוקנאות עצמיים של מאירה שמש עשויים חרוזים צבעוניים.
ב־1995 הציגה שמש בגלריה ג'ולי מ. בתל אביב את התערוכה "אני הבת של המנהל". כותרת שמאמצת לכאורה הגדרה עצמית מנקודת מבט חיצונית של תלמידים וחוגים חברתיים שסבבו את אביה שהיה מנהל בית הספר. עבורם היא הייתה הבת של המנהל. בתערוכה זו היא הציגה יצירות שמורכבות מתערובת של דבק ושיער מלאכותי על כלי פלסטיק ורוד בצורה של דג ודיוקנאות שלה עם הדבקות של כרבולת שיער מבדחת. בתערוכה שולבו הומור, כאב והתרסה ביחד.
באותה שנה, בזמן ששמש שהתה בבית החולים בבלגיה, היא הציגה בתערוכה "אקספרסיוניזם עיראקי" בסדנאות האמנים בתל אביב. את התערוכה אצרה מימי ברפמן, ושמש לא סיפרה לה דבר על מצבה הבריאותי. לפני שטסה לבלגיה, היא עבדה באינטנסיביות בחלל העבודה שהוקצה לה. מצבה הבריאותי הידרדר והיא הייתה מרותקת למיטה ולא יכלה להגיע עוד לגלריה. כחודש לפני שנפתחו שתי התערוכות (אקספרסיונזם עיראקי והבן יקיר לי אפרים אם ילד שעשועים), ערכה גלריית נגא בתל אביב תערוכת מכירה למימון הוצאות האשפוז של שמש בבית חולים בבלגיה. עשרות אמנים השתתפו ו-133 יצירות הועמדו למכירה, ממיטב האמנות הישראלית. גלריה נגא גייסה 55,000 דולר.
ב-2004 הוצגה תערוכת רטרוספקטיבה לשמש בשם: "מלכת יופי" במשכן לאמנות עין חרוד. את התערוכה אצרה גליה בר אור. התערוכה התקיימה כשמונה שנים לאחר מותה של שמש, והציגה ציורים ואובייקטים.
ב-2018 יצרה דורין פרנקפורט קולקציה של בגדים בהשראת מאירה שמש, שהוצגה בשבוע האופנה בתל אביב.
תערוכות קבוצתיות
עם סיום לימודיה ב-1986, היא הציגה בתערוכה של זוכי מלגות קרן שרת בבית הלנה רובינשטיין בתל אביב את ציוריה מתקופת הלימודים. בתערוכה הוצגו בדים גדולים, מורכבים משניים ומשלושה חלקים, מכוסים באבקות צבע. הבד הספוג באבקת צבע משוחה שימש רקע מחוספס, "אקוורלי" באופיו, לצורות מעובות ומרקמים עשירים בהמצאות ציוריות, בצבעי שמן, סופרלק, פנדה ופחם. מאירה שמש עבדה בידיים, מורחת את האבקות ומחדירה אותן לבד באצבעות, משתמשת במכחול לעיבוד הפרטים. היו אלה עבודות ציור גופניות, מרובדות במשך הזמן הממושך של העשייה, ממוקדות בעולם פנימי טעון בחוויות ילדות: דמויות, חיות מקושטות, מנוקדות בטיפות זוהרות של צבע, אובייקטים מחיי יומיום ומשחקי ילדות. הצבעוניות העזה, העשירה, של העבודות, נעשתה לימים המאפיין המרכזי של הציורים שלה. שמש סיפרה בראיון ב-1991 כי "הצבעוניות היא צורך שלי. אני מאוד אוהבת צבעים. יש לי זיכרון ויזואלי מאוד טוב של צבע, מאז שהייתי ילדה עבדתי עם צבעים, למעשה, כמעט אותם צבעים. בלעדיהם הכל יבש, אין חיים בלי נקודות הצבע".
ב-1994 הציגה שמש בתערוכה "מטא-סקס", במשכן לאמנות עין חרוד. זיוה רון הגדירה את עבודתה של מאירה שמש במילים: "ציוריה של מאירה שמש מפתיעים. כבר מזמן לא חשתי כנות באמירה כמו זו שלה. שילוב של דמיון ילדותי עם שיקול צורני וקורטוב הומור ציני, סינתזה מעניינת". בתערוכה שמש הציגה הצבה בשלושה חלקים: "שמלתה של אמי": שמלה מהודרת שזורה בחרוזי כסף מוצגת על קולב שארשו מעוטר בחרוזים, שני כדורים ממלאים את החזה ומחרוזת תלויה על הצוואר. המתלה: שלוש נברשות תלויות על קיר ובלונים צבעוניים משחקים כנורות תאורה. וחפצונים: שני מדפי עץ גדושים בשמונצעס, שורה של נעלי ברבי, פאלוס, מגדל אייפל עשוי חרוזי עץ, בקבוק חול אילת ממולא בתבלינים צבעוניים, טבליות כדורים יצוקים בדבק פלסטי, מחזיק מפיות עם תצלום פולרואיד של החתולה האהובה של מאירה, שערות, ועוד.
טום וולף (עיתונאי)
תומאס קנרלי ("טום") וולף (באנגלית: Thomas Kennerly ("Tom") Wolfe; 2 במרץ 1930 - 14 במאי 2018) היה סופר ועיתונאי אמריקאי, נודע ביותר כמייסד "העיתונאות החדשה". זוכה "הרצאת ג'פרסון" לשנת 2006.
קריירה
וולף נולד בריצ'מונד, במדינת וירג'יניה שבארצות הברית. הוא השלים תואר ראשון באוניברסיטת וושינגטון ולי, שם וולף סיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1951. לאחר מכן, המשיך את לימודיו באוניברסיטת ייל, שם הוענק לו דוקטורט בלימודים אמריקאים.
עיתונאות ועיתונאות חדשה
וולף התחיל את עבודתו העיתונאית בשנת 1956 ובמשך השנים עבד ב"וושינגטון פוסט" וב"ניו יורק הראלד טריביון", בין השאר. תוך כדי עבודתו שם ערך ניסויים בשימוש בטכניקות סיפורת ברשימותיו העיתונאיות.
בזמן שביתת עיתונים בניו יורק, פנה אל "מגזין אסקווייר" בנושא מאמר על תרבות המכוניות המהירות לפי הזמנה בדרום קליפורניה. הוא התלבט בכתיבת המאמר והעורך ביירון דובל הציע לו לשלוח את רשימותיו אליו, כדי שיוכלו לעבוד על המאמר בצוותא. וולף כתב לדובל מכתב, שבו אמר כל מה שהיה לו להגיד בנושא, תוך התעלמות מכל מוסכמות העיתונאות. דובל הסיר פשוט את הפתיח "ביירון היקר", מראש המכתב והדפיס את הרשימות כמאמר. התוצאה הייתה The Kandy-Kolored Tangerine-Flake Streamline Baby.
זו הייתה ראשיתה של "העיתונאות החדשה", שהתבטאה בעריכת ניסיונות של כמה עיתונאים ומסאים במגוון טכניקות כתיבה, מעורבות באידיאל המסורתי של דיווח נטול רגשות ושקול. אחת הדוגמאות המרשימות ביותר לרעיון זה היא הספר The Electric Kool-Aid Acid Test, עם היותו תיאור סיפורי של הרפתקות "התעלולנים העליזים" (Merry Pranksters) הוא גם נסיוני מאוד בשימוש שהוא עושה באונומטופיאה, אסוציאציות חופשיות ושימוש אקסצנטרי בפיסוק - כמו הצבת מספר רב של סימני קריאה וכתב נטוי - כדי להציג את הרעיונות המטורפים והאישיות החריגה של קן קיזי וחסידיו.
עיתונאות
בשנת 1965 התפרסם קובץ של מאמריו בסגנון זה, ופרסומו של וולף גדל. הוא כתב על תרבות פופולרית, אדריכלות, פוליטיקה ושאר נושאים שעניינו אותו. עם היותו שמרן במובנים רבים וודאי לא היפי, נעשה וולף לאחת הדמויות החשובות של העשור.
בשנת 1970 הוציא לאור שתי מסות בצורת ספר: "שיק רדיקלי", דין וחשבון עוקצני על מסיבה, שערך ליאונרד ברנשטיין למען תנועת הפנתרים השחורים ו- Mau-Mauing The Flak Catchers על הנוהג להשתמש בהרתעה גזעית ("מאו-מאואינג") כדי לחלץ מימון מפקידי סעד של הממשל. הביטוי "שיק רדיקלי" התקבל עד מהרה כמונח מבזה לשמאלניות של המעמד העליון.
בשנת 1979 פרסם וולף את "החומר הנכון" (The Right Stuff), דין וחשבון על הטייסים, שהיו לאסטרונאוטים הראשונים של אמריקה. אחרי שעקב אחר אימוניהם ואחר מעלליהם הלא-רשמיים, אפילו נמהרים ומסוכנים, השווה את הגיבורים הללו ל"לוחמים בודדים" מתקופה קודמת, שיצאו לקרב למען ארצם. בשנת 1983 נעשה סרט על פי הספר.
וולף כתב גם שני ספרים פופולריים, ביקורתיים מאוד, על תולדות האמנות ותולדות האדריכלות, "המילה המצוירת" ב-1975 ו"מבאוהאוס לבית שלנו" (From Bauhaus To Our House) ב-1981. הספרים הלעיגו על ההסתמכות המופרזת של עולם האמנות על תאוריות ביקורת אופנתיות.
סיפורת
עוד כמה ספרים נכתבו לפני שהרומן הסאטירי הראשון של וולף, "מדורת ההבלים", יצא לאור בשנת 1987, אחרי שהופיע בהמשכים בכתב העת "רולינג סטון". הספר מתעד את עלייתו ומפלתו הראוותניות של סוחר ניירות ערך ניו יורקי בשם שרמן מקוי, על רקע שנות ה-80' בניו יורק. מבקרים היללו את הספר בייחוד בשל ההצגה הססגונית והתוססת של המתחים החברתיים, הגזעיים והכלכליים בעיר ניו יורק. הוא זכה להצלחה מסחררת והיה לאחד מרבי-המכר והמדוברים ביותר בין ספרי שנות ה-80'. וולף קיבל 5 מיליון דולר תמורת זכויות ההסרטה ל"מדורת ההבלים", הסכום הגבוה ביותר שהרוויח סופר מאז ומעולם באותם ימים. בשנת 1984 וולף קיבל את פרס דוס פאסוס היוקרתי לספרות מאוניברסיטת לונגווד.
בהמשך נכתבה בשנת 1989 מסה נודעת לשימצה ושנויה במחלוקת בכתב העת "הארפרז", תחת הכותרת "המרדף אחרי החיה בת מיליארד הרגליים", שמתח ביקורת על הסופרים האמריקאים המודרניים על כישלונם ליצור מחויבות מלאה לנושאי ספריהם. לדעתו, הדבר היחיד שיוכל להציל את הספרות המודרנית הוא הסתמכות רבה יותר על טכניקה עיתונאית. המסה הזו נראתה, בעיני רבים, כהתקפה על הממסד הספרותי המרכזי והתרברבות מוסווית בקושי של וולף ביצירתו, הנעלה בעיניו לאין ערוך על זו של סופרים רבים, הזוכים לכבוד רב יותר.
הצלחת הרומן הראשון של וולף עוררה עניין בחוגים רבים ביצירת הסיפורת השנייה שלו. לסיום הפרויקט הזה נזקק ליותר מאחת-עשרה שנים; "גבר במלואו" יצא לאור, לבסוף, בשנת 1998. הספר לא זכה לקבלת פנים חיובית מקיר לקיר, על אף ביקורות מזהירות, שהתפרסמו ב"טיים", "ניוזוויק", "וול סטריט ג'ורנל" ועוד. ההוצאה הכריזה על מהדורה ראשונה כבירה של מיליון ומאתיים אלף עותקים והספר נשאר מספר אחת ברשימת רבי-המכר של "ניו יורק טיימס" במשך עשרה שבועות. ג'ון אפדייק כתב, במאמר ביקורת להארפר'ס, כי הרומן הוא "בסך הכול בידור, לא ספרות, אפילו לא כזו, שאפשר לתארה כשאיפה צנועה לגדלות". הייתה זו יריית הפתיחה במלחמת מילים נמרצת באמצעי התקשורת המודפסים והמשודרים, בין וולף לאפדייק, ג'ון אירווינג ונורמן מיילר. בהמשך יפרסם וולף מאמר, שיתייחס אל שלושת הסופרים האלה כ"שלושת השעממנים שלי".
אחרי פרסום "התחברות" (Hooking Up) (אוסף סיפורים קצרים) בשנת 2001, כתב וולף את הרומן השלישי שלו, "אני היא שרלוט סימונס" (2004). הספר מתעד הפקרות מינית בחצרות הקולג'ים של ימינו והתקבל בתגובה פושרת, בעיקר, מצד הביקורת, אם כי זכה לשבחי סטודנטים רבים על הדיוק וההתמקדות בעיקר שבו. גם פוליטיקאים שמרנים קראו את שבחיו משום שראו בתיאור המיניות בקולג' גילוי של הידרדרות מוסרית. הרומן זכה בפרס הסקס הגרוע בסיפורת , פרס מפוקפק מן ה"ליטרארי רוויו", שמושבו בלונדון, למשוך תשומת לב לשימוש הגס, חסר הטעם, האדיש ומרושל לפעמים, בפסקאות מיותרות של תיאורי מין ברומן המודרני, אם כי וולף הסביר אחר כך, שהתייחסויות מיניות כאלה היו קליניות במתכוון.
ב-2006 קיבל וולף את הזכות לשאת בוושינגטון את הרצאת ג'פרסון - Jefferson Lecture in the Humanities, הנחשבת לאות הכבוד הגבוה ביותר שמעניק הממשל האמריקאי עבור הישגים מחקריים במדעי הרוח. אות זה מוענק מדי שנה, החל מ-1972, לנבחר אחד בלבד, על ידי הקרן הלאומית למדעי הרוח - NEH, סוכנות פדרלית עצמאית שהוקמה ב-1965 במטרה לקדם את המחקר במדעי הרוח .
ב-2016 ראה אור ספרו "ממלכת הדיבור" (The Kingdom of Speech), המבקר את עבודותיהם של צ'ארלס דרווין ונועם חומסקי. מבקריו של וולף בעיתונות האמריקאית כתבו באשר לביקורתו על דרווין כי עיוות את התאוריה של האבולוציה וכי לשמרנותו הייתה השפעה על גישתו הראשונית לנושא. גם באשר לביקורתו על חומסקי נמתחה על וולף ביקורת, לעיתים תוך קבלה חלקית של עיקרי טענותיו, שבאופן כללי לא ירד לסוף דעתו של חומסקי. חומסקי עצמו אמר בראיון כי שגיאותיו של וולף בהבנת עבודתו, יוצאות דופן וראויות למחקר בפני עצמן.
נפטר במנהטן ב-14 במאי 2018.
אמיל חביבי
אמיל חביבי (בערבית:  إميل حبيبي; 28 בינואר 1922 – 2 במאי 1996) היה סופר, עיתונאי, חבר הכנסת ופעיל ציבור ערבי-ישראלי. חתן פרס ישראל לספרות ערבית לשנת תשנ"ב (1992).
פעילותו הפוליטית
חביבי נולד למשפחה נוצרית-פרוטסטנטית ערבית וגדל בשכונת ואדי ניסנאס שבחיפה, אך בשנת 1956 עבר לנצרת וחי בה עד מותו. ב-1940 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ), ובשנת 1943 היה ממייסדי הליגה לשחרור לאומי - פלג ערבי פלסטיני של פק"פ, שתמך בהקמת שתי מדינות לאומיות בשטח המנדט הבריטי ובתוכנית החלוקה של האו"ם. לפי אחת הטענות בעת שהיה בביקור בצ'כוסלובקיה עם מזכ"ל הפק"פ שמואל מיקוניס הוא סייע לו ברכישת נשק לשימוש צה"ל, טענה שחביבי הכחיש וטען שלא היה מודע לפעילות זאת של מיקוניס.
לאחר הקמת מדינת ישראל התאחדו הפלגים של פק"פ למפלגה חדשה שנקראה המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י). חביבי הצטרף למק"י, וכיהן כחבר הכנסת מטעמה משנת 1953 ועד 1965, בשנה זאת חל הפילוג במק"י בשאלת התמיכה בברית המועצות והיחס למדינת ישראל, וחביבי בחר להיות נאמן לקו הפרו-סובייטי והביקורתי כלפי ישראל של קבוצת המיעוט בראשות מאיר וילנר. וילנר הקים את רק"ח וחביבי הצטרף אליה, וכיהן מטעמה בכנסת עד שנת 1972. הוא נחשב לאיש החזק ברק"ח בשל קרבתו הרבה ללאומיות הערבית והעובדה שבניגוד לראשי הרשימה, וילנר ותופיק טובי, זהותו הלאומית באה במקום הראשון לפני זהותו כקומוניסט.
בשנת 1972 התמנה חביבי לעורך היומון "אל-איתיחאד", ביטאון המפלגה הקומוניסטית בערבית, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1989. בשנה זאת הודח מכל תפקידיו במפלגה על רקע רצונו לקיים רפורמות במק"י בהשראת התפוררות הגוש הקומוניסטי במזרח אירופה.
חביבי הואשם על ידי לוטפי משעור במאמר שהתפרסם ב-8 באפריל 1988 בעיתון א-סנארה כפועל נגד העם הפלסטיני, דואג לרווחתו האישית וכמי שעשה הון מסבל עמו בכתיבת ספריו ופרסומם בעולם. על שיתוף הפעולה להשגת נשק למדינת ישראל כתב משעור על כתבה זו הגיש חביבי תביעת לשון הרע לבית המשפט וזכה בערכאה ראשונה בבית המשפט המחוזי בנצרת ולאחר מכן בערעור הנתבעים לבית המשפט העליון.
פעילותו התרבותית והספרותית
בשנים 1941–1943 עבד חביבי כשדר ועורך במחלקה הערבית של רשות השידור הבריטית. בשנות ה-50 החל לכתוב סיפורים קצרים, וסיפורו הראשון, "שער מנדלבאום" התפרסם בשנת 1954. לאחר פרישתו מהכנסת כתב את ספרו הידוע ביותר, האופסימיסט (בערבית: אל-מתשאאל المتشائل), שראה אור בשנת 1974. הספר עוסק בחיי היומיום של הערבים אזרחי ישראל בשילוב של ריאליזם פנטסטי, סאטירה והומור שחור. הספר תורגם לעברית ועובד להצגת יחיד בעברית ובערבית על ידי השחקן מוחמד בכרי. חביבי כתב עוד מספר רומנים וסיפורים קצרים, וכן מחזה אחד.
בשנת 1990 זכה חביבי באות אל קודס לתרבות פלסטינית, ובשנת 1991 נבחר לאיש השנה בתחום הספרות הערבית בידי כתב העת "אלמג'לה". ב-1992 זכה חביבי בפרס ישראל לספרות ערבית. ועדת השופטים שהעניקה לו את הפרס ציינה כי "השכיל לפתח ז'אנר ייחודי על ידי מיזוג צורות ודרכי כתיבה ערביים קלאסיים (כגון המקאמה) עם מיטב מסורת הסאטירה האירופית" ושיצירתו "התקבלה כחלק מהספרות הערבית של ימינו, ובה בעת התקבלה, במקורה הערבי ובתרגומה העברי, כתרומה של ממש לספרות הישראלית העכשווית". גורמים שונים בימין הישראלי ביקשו למנוע את הענקת הפרס לחביבי. ניסיון זה לא צלח, וכמחאה על זכייתו של חביבי החזיר את הפרס פרופ' יובל נאמן, איש מפלגת "התחייה" שזכה בפרס ישראל בשנת 1969. חביבי הודיע שיתרום את כספי הפרס לסהר האדום בעזה. חביבי ייסד בשנת 1990 את הוצאת ערבסק וב-1995 יחד עם סיהאם דאוד ייסדו את כתב העת לשירה משארף, בו התפרסמו שירים בערבית של ערבים-ישראליים ותרגומים לערבית של שירים משפות שונות, וביניהן השפה העברית.
בשנת 1996 נפטר אמיל חביבי, והוא בן 74. הוא ביקש להיקבר בחיפה ולחרוט על מצבתו: "נשאר בחיפה" (باق في حيفا). דיוקן חייו תואר בסרטה התיעודי של דליה קרפל, "אמיל חביבי - נשארתי בחיפה" (1997).
על שמו כיכר בחיפה, ורחובות ביפו וברמלה.
When a Woman
When a Woman (בעברית: כשאישה) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הקולומביאנית שאקירה, מתוך אלבום האולפן האחד עשר שלה, El Dorado.
כשהוציאה שאקירה את האלבום ב-26 במאי 2017, היא העלתה תמונות המשמיעות את כל השירים. תמונת השיר הזה זכתה להצלחה רבה ונכון לאוקטובר 2017, מונה הצפיות שלה עומד על כ-4 מיליון צפות. בספוטיפיי צבר השיר למעלה מ-14.5 מיליון השמעות.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי שאקירה, קורטיס מקנזי, ג'ון מילס, ג'וליה מייקלס, מגנוס הויברג וג'סטין טרנטר, והוא הופק על ידי שאקירה, קשמיר קאט ומקנזי וצ'ירינו.
השיר נכתב כולו בשפה האנגלית והוא בין השירים הבודדים מתוך כל שלושה עשר השירים שבאלבום שכתובים בשפה זו, כששני השירים האחרים שכתובים בשפה זו הם "Coconut Tree" ו-"What We Said" (הגרסה האנגלית לשיר הצרפתי מהאלבום הנקרא "Comme moi", בשיתוף הזמר הצרפתי בלאק אם כשבגרסה זאת התארחה הלהקה האמריקאית !Magic). השיר הוא השיר ה-4 מהאלבום.
ביקורות
אתר המוזיקה Idolator דירג את השיר במקום ה-10 ברשימת "50 שירי הפופ הטובים ביותר של שנת 2017", למרות שלא יצא כסינגל. בנוסף לכך, הם אמרו כי הוא מזכיר את "Chasing Shadows", שנכלל ב-Shakira, וגם את השיר "Men In This Town", שנכלל ב-She Wolf.
ג'יי קיי רולינג
ג'ואן רולינג, CH OBE FRSL (באנגלית: Joanne Rowling; נולדה ב-31 ביולי 1965), הידועה בשם העט ג'יי קיי רולינג (J.K. Rowling), היא סופרת ותסריטאית בריטית, מחברת סדרת הספרים הנמכרת ביותר בעולם – "הארי פוטר". בזכות ספריה הפכה רולינג לאחת הנשים העשירות בבריטניה, ועל פי המגזין "פורבס" היא האדם הראשון בעולם שהפך למיליארדר מכתיבת ספרים.
הסדרה והיא זכו להצלחה חריגה בגודלה ברחבי העולם ביחס לרבי מכר אחרים שקדמו לסדרה; היא תורגמה ל-79 שפות, זכתה בפרסים רבים ומכרה מעל 500 מיליון עותקים. כל ספרי "הארי פוטר" עובדו לקולנוע בסדרת סרטים, ואף יצאה סדרת סרטי המשך (ביניהם חיות הפלא והיכן למצוא אותן וחיות הפלא: הפשעים של גרינדלוולד) שאת תסריטיה כתבה רולינג ושתיארו את עולם הקוסמים שלפני הארי פוטר. סדרת הסרטים הייתה המצליחה ביותר בתולדות הקולנוע מבחינת הכנסות ממכירת כרטיסים, עד שהיקום הקולנועי של מארוול תפס את מקומה.
באפריל 2013 פרסמה רומן ראשון תחת שם העט רוברט גלבריית'. בסך הכל פרסמה שישה ספרים תחת שם זה בסדרת הספרים "קורמורן סטרייק".
ראשית חייה
רולינג נולדה בגלוסטרשייר שבאנגליה. אביה אנגלי ואימה ממוצא סקוטי וצרפתי. כילדה, אהבה רולינג לכתוב סיפורי פנטזיה שאותם נהגה להקריא לאחותה. היא למדה לימודים קלאסיים וצרפתית באוניברסיטת אקסטר. לאחר שנת לימודים בפריז, עברה רולינג ללונדון, שם עבדה כחוקרת וכמזכירה דו לשונית בארגון "אמנסטי".
הרעיון לסיפורי "הארי פוטר" עלה בה בעת נסיעתה ברכבת ממנצ'סטר ללונדון. בראיון שנתנה לעיתון, היא סיפרה שבשנת 1990 היא חזרה ללונדון ברכבת שהתעכבה ממנצ'סטר ותוך כדי הנסיעה נרקם במוחה הסיפור השלם של הארי פוטר ובית הספר לקסמים. לצערה, היא שכחה להביא איתה כלי כתיבה, ורק כשהגיעה לאחר 4 שעות לביתה, היא העלתה על דף במחברת את ראשי הפרקים של כל העלילה. כבר אז החליטה שהספר יכיל 7 כרכים, כרך לכל שנת לימוד בבית הספר ושם גיבורו יהיה הארי פוטר. "הארי" היה השם האהוב עליה לבנים ומשפחת "פוטר" התגוררה בשכנות לביתה כשהייתה בת 7.
בדצמבר אותה שנה, נפטרה אמה בגיל צעיר מטרשת נפוצה, לאחר 10 שנות מאבק במחלה. רולינג מספרת שמות אמה השפיע מאוד על הכתיבה שלה.
רולינג עברה לפורטו, פורטוגל ושימשה שם כמורה לאנגלית כשפה זרה. לאחר 18 חודשים בפורטו, היא פגשה את עיתונאי הטלוויזיה הפורטוגלי חורחה ארנטס בבר, וגילתה שהם חולקים עניין בסופרת ג'יין אוסטן. הם נישאו ב-16 באוקטובר 1992, ובתם נולדה ב-27 ביולי 1993 בפורטוגל.
בני הזוג נפרדו ב-17 בנובמבר 1993. בדצמבר 1993, עם שלושה פרקים של "הארי פוטר" במזוודה, רולינג ובתה עברו לאדינבורו, סקוטלנד, על מנת לגור בסמוך לאחותה של רולינג.
שבע שנים לאחר שסיימה את לימודיה באוניברסיטה, רולינג ראתה את עצמה ככישלון. נישואיה נכשלו, והיא הייתה מובטלת עם תינוקת, אך היא תיארה את כישלונה כ"משחרר" ומאפשר לה להתמקד בכתיבה. במהלך תקופה זו, היא אובחנה עם דיכאון קליני ושקלה להתאבד. הדיכאון שלה נתן השראה לדמויות המכונות סוהרסנים, יצורים מוצצי נשמה שהוצגו בספר השלישי. רולינג פנתה לסיוע מרשויות הרווחה ותיארה את מעמדה הכלכלי כ"עניה ככל שניתן להיות בבריטניה המודרנית, מבלי להיות חסרת בית".
רולינג נותרה מיואשת לאחר שבעלה המנוכר הגיע לסקוטלנד, על מנת לחפש גם אותה וגם את בתם. היא השיגה צו הרחקה, וארנטס חזר לפורטוגל. באוגוסט 1994 הגישה רולינג בקשה לגירושין. באוגוסט 1995 החלה לקחת חלק בקורס להכשרת מורים בבית הספר לחינוך של בית מוריי באוניברסיטת אדינבורו, לאחר שסיימה את הרומן הראשון שלה.
ספרי הארי פוטר
בהיותה מובטלת המטפלת בתינוקת, חיה רולינג מקצבת רווחה. את הזמן היא ניצלה להשלמת ספרה הראשון שאותו כתבה בבתי קפה. לדבריה, היא כתבה בבתי קפה בשל האווירה בהם, והעובדה שהדרך היחידה להשקיט את בתה התינוקת הייתה טיולים ממושכים בעגלתה ברחבי העיר. מאחר שלאחותה וגיסה היה בית קפה בקרבת ביתה, יכלה רולינג לשבת שם במשך שעות, כשעגלת בתה הישנה לצדה, ולכתוב את ספרה.
הסוכן הספרותי הראשון שאליו שלחה רולינג את כתב היד החזיר לה מכתב דחייה קצר, והיא שלחה את הספר לסוכנות "Christopher Little Literary Agency" שלא נהגה להוציא ספרי נוער. בעקבות המלצת המזכירה, בריוני אוונס, לקח הסוכן כריסטופר את כתב היד לביתו ולמחרת הודיע שהחליט לטפל בהוצאת הספר.
12 הוצאות לאור דחו את כתב היד, כולל הוצאת פינגווין, עד אשר הגיע להוצאת בלומסברי שפתחה זה מקרוב מחלקה של ספרי ילדים.
תמורת כתב היד של "הארי פוטר ואבן החכמים" קיבלה רולינג סכום של 1,275 ליש"ט, שהיה עבורה סכום גבוה במיוחד. בארוחת הצהריים שבה סיכמו את העסקה המוצלחת, בארי קאנינגהם, העורך של הוצאת בלומסברי, יעץ לרולינג לחפש עבודה קבועה כי "אף פעם לא תרוויחי כסף מהספרים האלה" – משפט שהיא מרבה לצטט בהומור. זמן קצר אחרי החתימה, קיבלה רולינג מענק של 8,000 ליש"ט ממועצת האמנות הסקוטית.
הספר יצא לאור ב-26 ביוני 1997 בכריכה רכה ובכריכה קשה. הספר הודפס באלף עותקים, ש-500 מהם נשלחו לספריות (כל עותק כזה שווה היום כ־20 אלף ליש"ט). בתחילת 1998 נמכרו זכויות הספר במכירה פומבית להוצאה אמריקנית תמורת 105,000 דולר. תוכנו של הספר וסיפורה של המחברת שחיה מקצבת רווחה, שבו את דמיונו של השוק האמריקני.
במהלך 10 השנים הבאות הוציאה ג'יי קיי רולינג שישה ספרים נוספים בסדרת "הארי פוטר" שהפכו לרבי מכר בארצות רבות. כל ספר בסדרה נמכר במספר רב יותר של עותקים בהשוואה לקודמיו. תורים ארוכים של קוראים המכורים לסדרה ציפו בדריכות למכירה של כל כרך חדש שזה עתה יצא, החל מהספר הרביעי בסדרה.
הספר השביעי בסדרת "הארי פוטר", שאותו סיימה לכתוב ב-11 בינואר 2007, יצא לאור בכל העולם בו זמנית ב-21 ביולי 2007 באותה שעה.
אחרי סדרת הארי פוטר
רולינג נמצאת במקום השלושה עשר ברשימת הנשים העשירות בבריטניה, ולפי הערכות הונה מתקרב למיליארד דולר. מגזין פורבס ציין שרולינג היא האדם הראשון שהפך למיליארדר מכתיבת ספרים.
ב-11 ביוני 2008 פרסמה רולינג באינטרנט את הסיפור הקצר "הארי פוטר - פריקוול". הסיפור מתאר את הרפתקאותיהם של ג'יימס פוטר וסיריוס בלק. הסיפור התרחש כשלוש שנים לפני לידתו של הארי פוטר אך אין לו משמעות באירועים שעתידים לבוא.
החל מאפריל 2013 פרסמה רולינג חמישה ספרים בסדרה הבלשית "קורמורן סטרייק" (ראו הרחבה להלן).
ב-26 ביוני 2015 הודיעה רולינג בציוץ בטוויטר על מחזה תיאטרון בשם הארי פוטר והילד המקולל אותו היא כותבת עם המחזאי והתסריטאי ג'ק ת'ורן. המחזה הודפס כספר ואף תורגם לעברית.
בנובמבר 2016 יצא לאקרנים הסרט "חיות הפלא והיכן למצוא אותן", המבוסס על ספרה של רולינג. הבכורה לסרט השני בסדרה, חיות הפלא: הפשעים של גרינדלוולד, התקיימה ב-16 בנובמבר 2018.
על הישגיה הספרותיים ופעילותה הפילנתרופית הוכתרה רולינג לחברה במסדר האימפריה הבריטית. ב־3 בפברואר 2009 קיבלה רולינג את אות לגיון הכבוד הצרפתי מידי נשיא צרפת באותו זמן, ניקולא סרקוזי.
סדרת קורמורן סטרייק
באפריל 2013 יצא לאור הספר "קריאת הקוקייה" שפורסם תחת שם העט רוברט גלבריית'. הספר הוא הראשון בסדרת ספרים מסוגת ספרות בלשית שגיבוריה הם החוקר הפרטי קורמורן סטרייק ועוזרתו רובין אלקוט. ביולי 2013 אישרה רולינג שהיא כתבה את הספר, שזכה לתשבחות רבות. הספרים הבאים בסדרה פורסמו תחת אותו שם עט:
ארבעת הספרים הראשונים בסדרה עובדו לסדרת טלוויזיה בשם "סטרייק".
פעילות חברתית ופוליטית
לצד פעילותה כסופרת ובאמצעות ההון הרב שהרוויחה, רולינג עוסקת גם בנדבנות. רולינג תרמה הון רב למלחמה בטרשת נפוצה, לילדים מאושפזים, לתמיכה במשפחות חד-הוריות בסקוטלנד ולהקלת הרעב באפריקה; בין השאר תרמה למטרה זו רווחים מספרים נוספים, מלבד סדרת "הארי פוטר".
בשנת 2000 הקימה רולינג את נאמנות הצדקה Volant, המשתמשת בתקציבה השנתי של 5.1 מיליון ליש"ט למאבק בעוני ואי שוויון חברתי.
זוהדי קאדרי
זוהדי קאדרי (נולד ב-1972) הוא אמן חזותי ישראלי-פלסטיני.
ג'יי קיי רולינג
פעילות חברתית ופוליטית
על פי המגזין פורבס, רולינג היא האדם הראשון בעולם שהפך למיליארדר ממכירת ספרים, והמיליארדר הראשון בעולם שוויתר מרצון על הסטטוס כמיליארדר באמצעות תרומות נדבנות. ב־2019, הונה הוערך בכ־750 מיליון לירה שטרלינג. באותה שנה תרמה רולינג כ־39 מיליון לירה שטרלינג לילדים, נשים, משפחות חד הוריות ונושאים בין־לאומיים שונים.
יחסה לישראל ומאבק באנטישמיות
באוקטובר 2015 חתמה רולינג, ביחד עם 150 אנשי רוח וסופרים בריטים, על עצומה ומכתב פומבי נגד חרם על ישראל. באפריל 2018, בעקבות התגברות האנטישמיות החדשה בבריטניה פרסמה רולינג מספר ציוצים בטוויטר שבהם הביעה תמיכה וסולידריות עם היהודים וקראה להיאבק באנטישמיות.
זוהדי קאדרי
ביוגרפיה
זוהדי קאדרי נולד בשנת 1972 בכפר נאחף בגליל המערבי. באמצע שנות ה-90 הוא החל לימודים אקדמיים באקדמיה לאמנות ולתעשייה בסנט פטרסבורג ברוסיה, וכן השלים את לימודי התואר השני שלו בציורי קיר ברוסיה. הוא עבד בסנט פטרסבורג במשך כמה שנים, ולקראת סוף שנת 2004 שב לארץ. עבודתו קשורה בצורה הדוקה להיסטוריה הפלסטינית, והוא ידוע כאמן פלסטי המביא את הבעיות החברתיות-היסטוריות של הפלסטינים לשדה האמנות באמצעות ציור מודרני ופשוט.
ג'יי קיי רולינג
יחסה לישראל ומאבק באנטישמיות
בספטמבר 2018 פורסם כי דמות הנבל בספרה החדש "לבן קטלני", ג'ימי נייט, הוא פעיל שמאל רדיקלי שהאנטי-ציונות האובססיבית שלו הפכה לאנטישמיות. זוהי חלק ממחאתה נגד האנטישמיות החדשה.
זוהדי קאדרי
ביוגרפיה
בהקשר לעבודתו של קאדרי מציין איסמעיל נאשף כי האמנות הפלסטינית משקפת ומעצבת את הסיפור השבירה וההגירה של אוכלוסייה שלמה למקומות אחרים. בשדה החברתי-היסטורי הזה, הפלסטינים מתמודדים באופן יומיומי עם תרבויות, בחירות וכוחות שלא התמודדו איתם בעבר. החוויות לאחר הנכבה ב-1948 הובילו לניסיונות של האמנות הפלסטינית להתמודד ולחבר בין היצירה האמנותית להיסטוריה הפלסטינית.
ג'יי קיי רולינג
יחסה לטרנסג'נדרים
ביוני 2020 פרסמה ציוץ שמבקר כותרת של כתבה שבה נכתב "אנשים עם וסת", בטענה שניסוח זה מוחק נשים. ציוץ זה הוביל לסערה נוספת הן ברשתות החברתיות והן לתגובות נגד דבריה של רולינג מצד הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה ופרויקט טרוור. ב-10 ביוני 2020, בעקבות התגובות, פרסמה רולינג באתר הבית שלה מכתב פתוח בו היא דחתה את כל האשמות בטרנספוביה נגדה. היא הסבירה את גישתה לנושא ואת ההתעניינות הרבה שלה בו, שנובעות מסיבות מקצועיות ואישיות גם יחד. מאמר זה, פרסומיה הנוספים ברשת החברתית וספרה "דם חם" ממשיכים להיות מוקד לתגובות בעד ונגד.
זוהדי קאדרי
ביוגרפיה
התשתית לאמנות הפלסטית של קאדרי נוצרה מחיבור החוויה הפלסטינית עם המורשת של האמנות הרוסית כפי שלמד באקדמיה בסנט פטרסבורג. יצירתו של קאדרי בעלת הקשרים רחבים, הנובעים ממסלול חייו והמעבר לרוסיה, ומשלבת סגנון מודרניסטי אמנותי פלסטיני-רוסי. קאדרי העיד כי על אף ההכשרה הריאליסטית שקיבל, מבחינה פנימית נמשך דווקא לאוונגארד הרוסי, ובחזרתו לארץ ניסה לחמוק מהציור הריאליסטי ולבחון את האפשרויות של המופשט, תוך ניסיון להשתחרר מהשאלות אודות זהותו ולעמוד על חירותו כאדם וכאמן.
ג'יי קיי רולינג
פעילויות המקדמות רווחת ילדים
בהיותה בעברה אם חד-הורית, רולינג משמשת כיום נשיאת ארגון צדקה המטפל במשפחות חד-הוריות, לאחר שהפכה לנציגה הראשונה שלהם בשנת 2000. רולינג שיתפה פעולה עם שרה בראון, רעייתו של ראש ממשלת בריטניה לשעבר, גורדון בראון, כדי לכתוב ספר המכיל סיפורי ילדים, במטרה לסייע למשפחות אלו.
זוהדי קאדרי
תמות ציוריות
הבית היה מוטיב מרכזי ביצירתו של קאדרי בין השנים 1996–2003. בציור "נאחף" (1999) נראה מבט חיצוני ממרחק על בתי נחף שבצלע ההר. הבתים והמינרט של המסגד הנראים בתמונה נתפסים כייצוג של נוסטלגיה. קאדרי יצר סדרת ציורים של עצי זית בין השנים 2002–2003. בסדרה זו הוא נע בין ייצוג של עץ בודד לכמה עצים, וכן אימץ טכניקה תלת-ממדית באמצעות גריד ריבועי. בהתבוננות בציוריו מ"המשפחה" (2002) ועד "משהו בתוכך" (2011) ניתן לראות את המעבר מסגנון פיגורטיבי לאבסטרקטי.
ג'יי קיי רולינג
פעילויות המקדמות רווחת ילדים
בשנת 2001 ביקש קרן הצדקה "" משלושת הסופרים הבריטיים הנמכרים ביותר – סופרת הבישול ומגישת הטלוויזיה דיליה סמית', יוצרת ברידג'ט ג'ונס, הלן פילדינג ורולינג - להוציא לאור חוברות הקשורות ליצירותיהם המפורסמות ביותר. שתי החוברות של רולינג: "חיות הפלא והיכן למצוא אותן" ו"קווידיץ' בראי הדורות", עוצבו כהעתקים של ספרי לימוד בדיוניים מספריית הוגוורטס. מאז שנמכרו במרץ 2001, גייסו הספרים 15.7 מיליון ליש"ט לקרן. 10.8 מיליון ליש"ט שגייסו מחוץ לבריטניה הועברו לקרן בינלאומית חדשה לילדים ולצעירים במשבר. הקרן מעניקה גם לארגונים המסייעים לילדים, למשפחות חד-הוריות ולמחקר טרשת נפוצה.
זוהדי קאדרי
תמות גאומטריות
בשנים האחרונות קאדרי משתמש בצורות גאומטריות כשפה האמנותית שלו. עבודות אלו לא מייצגות את המציאות אלא את הלוגיקה של צורה והתהוות, הן חומרית והן צורנית. גוף עבודות זה מציע שאלות אסתטיות על האופן בו העקרונות והמהות של האמנות הפלסטית ויצירתה פועל בקונטקסט הפלסטיני-קולוניאלי, וכיצד מוקנות ליצירה משמעויות חברתיות והיסטוריות באופן כללי.
ג'יי קיי רולינג
חיים אישיים
ב-26 בדצמבר 2001 נישאה רולינג בשנית לד"ר ניל מייקל מארי, רופא מרדים במקצועו שאותו הכירה דרך ידידים משותפים. לזוג שני ילדים משותפים: בן שנולד ב-2003 ובת שנולדה ב-2005, שלה הקדישה רולינג את הספר "הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם". המשפחה מתגוררת בעיר אדינבורו בסקוטלנד. לרולינג יש בית נוסף גם בלונדון.
רולינג התחנכה כאנגליקנית. בעת שכתבה את הספרים, התפללה בכנסייה סקוטית-פרסביטריאנית, שבה נטבלה בתה ג'סיקה. ב-2012 הצהירה שהיא חברה בכנסייה האפיסקופלית הסקוטית.
גבריאל הלוי
גבריאל הלוי (נולד בשנת 1973) הוא פרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים בקריה האקדמית אונו בתחום המשפט הפלילי וחבר המועצה האקדמית העליונה.
ביוגרפיה
נולד ברמת גן, גדל והתחנך בשכונת פרדס כץ וסיים את לימודיו בבית ספר תיכון עירוני בני ברק במגמה ריאלית בהצטיינות. בשנת 1992 התנדב לשירות בחטיבת הצנחנים כלוחם והשתחרר מצה"ל בדרגת סגן בשנת 1996. בשנת 2000 סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב בהצטיינות ונבחר כמצטיין דקאן. התמחה אצל עו"ד עפר ברטל בתחום הפלילי, ומיד אחר-כך פתח משרד עצמאי והחל לעבוד כעורך דין פרטי בתחומי המשפט הפלילי והמשפט המסחרי. במקביל סיים תואר שני באוניברסיטת תל אביב בהצטיינות בהנחיית פרופ' יובל לוי. על תרומתו למשפט הצבאי בצה"ל זכה לתעודת הוקרה מטעם הפרקליט הצבאי הראשי בשנת 2003.
את עבודת הדוקטורט כתב באוניברסיטת חיפה בנושא "השותפות העקיפה לדבר עבירה", בהנחיית פרופ' עמנואל גרוס, וסיים בהצטיינות יתרה. הצטרף כחבר סגל הפקולטה למשפטים של הקריה האקדמית אונו בשנת 2002 בתחום הפלילי. בשנת 2007 קיבל תעודת הוקרה מטעם הכנסת על מחקרו ובשנת 2008 קודם לדרגת מרצה בכיר. בשנים 2011-2009 ערך את כתב העת המשפטי קרית המשפט. בשנת 2011 קודם לדרגת פרופסור חבר ושנתיים לאחר מכן קודם על ידי המועצה להשכלה גבוהה לדרגת פרופסור מן המניין, הדרגה האקדמית הגבוהה ביותר בישראל. פרופ' הלוי מרצה בעיקר בתחומי דיני העונשין, הדיון הפלילי, דיני הראיות, משפט בינלאומי פרטי, דיני אכיפת חיובים וחדלות פירעון ותורת המשחקים.
בשנת 2013 נבחר פרופ' הלוי על ידי העיתון גלובס לאחד מ-40 הישראלים המבטיחים ביותר. כתיבתו של פרופ' הלוי בתחום ההסדרה המשפטית של בינה מלאכותית זכתה להדים רבים בעולם ואף תורגמה למספר שפות, ובהן אף טורקית, סינית (מנדרינית תקנית) וקוריאנית. בנושא זה מרצה פרופ' הלוי בעולם בכנסים אקדמיים וגם לקהל הרחב, במסגרת הרצאות TED, בפסטיבלים השנתיים של Brain Bar ובאירועים נוספים.
פרופ' הלוי דובר אנגלית, צרפתית וגרמנית ומחזיק ברישיון טיס אזרחי משנת 1996.
אברהם אשכנזי
חייו
נישא לשרה בת הרב יצחק פרחי. בהמשך נישא לאמו של הרב שמעון אשריקי, ואף אימץ את זה האחרון כבן.
נבחר לדיין בבית דינו של הרב בנימין מרדכי נבון, שבספרו "בני בנימין" פרסם הרב אשכנזי את פסקיו. בתפקיד זה שימש כשלוש שנים. בשנת ה'תרכ"ד נבחר לכהן כאב בית דין. ביום ה' באדר ה'תרכ"ט (1869), עם פטירתו של הרב הראשי חיים דוד חזן, הוכתר הרב אשכנזי כראשון לציון ונשא בתפקיד זה זמן ארוך יותר מארבעת קודמיו, 12 שנה, עד פטירתו.
הרב אשכנזי התפרסם בקשריו הטובים עם כל יהודי היישוב, ספרדים ואשכנזים, חתם על הסכמה לספרו של ר' עקיבה יוסף שלזינגר, בית יוסף חדש. הודות לשליטתו בשפה היוונית, כמו בטורקית ובערבית, אף היה בקשר טוב עם אישים לא יהודיים, דוגמת הפטריארך היווני אשר היה בן-בית בביתו. פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה אשר ביקר בארץ ישראל בשנת 1869, כיבד אותו באות כבוד על עבודתו הציבורית. כמו כן, הרב אברהם אשכנזי קיבל מהשר משה מונטיפיורי גביע כסף מהודר עם הקדשה חרותה כאות הוקרה לפועלו הרב, ובה כתוב:
בערוב ימיו שימש כראש ישיבת "בית יעקב" ונשיא חברת "שבת אחים".
בשנת ה'תר"א, הרב אשכנזי הוציא לאור יחד עם הר"י קפילוטו את הספר "תקנות ירושלים", המכיל את כל מנהגי העיר הנוגעים לדת ולהלכה. כתב בעיתונים הלבנון וחבצלת. הרב נפטר בט' בשבט ה'תר"ם (1880) ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים. לאחר שנים ארוכות בהן לא אותרה המצבה שאותה ניסה לגלות נינו, שמואל אשכנזי, אחרי מלחמת ששת הימים, הצליחו בני נינו של הרב אשכנזי, שלמה ודוד, לאתר את מצבת הקבר הפגועה בשנת 2004.
צאצאיו
הניח אחריו כתבי יד רבים בשו"ת ובפוסקים.
עלי מונטר
עלי אל־מונטר (בערבית: علي المنطار. בתעתיק מדויק: עלי אלמנטאר. בערבית מכונה גם תֶלֶּ אלְמֻנְטַאר (تل المنطار) או תַלֶּתֶ אלְמֻנְטַאר (تلة المنطار)) היא גבעה בגובה 90 מטר מעל פני הים המתנשאת מדרום־מזרח לעיר עזה. כיום האזור מיושב והוא אחת משכונות העיר. בעבר אירעו קרבות קשים על השליטה בגבעה אשר שלטה בתצפית ובאש על עזה. במיוחד התפרסמו הקרבות בין הצבא הבריטי והצבא העות'מאני במהלך מלחמת העולם הראשונה והקרב בין צה"ל והצבא המצרי במלחמת ששת הימים. הגבעה נקבעה ב־1922 כנקודת המוצא ברשת ישראל הישנה וקיבלה את הערך 100000x100000. כיום ניתנת הגבעה לזיהוי מרחוק בזכות בריכת מים הניצבת בסמוך לפסגתה.
מקור שם הגבעה בא כנראה מפירוש המילה מונטר בארמית – צופה, שומר, כפי שנקראים מספר הרים נוספים באזור. הטענה היא כי הגבעה שימשה כעמדת תצפית קדמית במטרה להתריע מפני אויב המתקרב לעיר וכך קיבלה את שמה. סברה אחרת מניחה כי הגבעה נקראת על שם השייח הקבור במקום ואשר קברו היווה מקום עלייה לרגל. סברה אחרת היא כי מקור השם הוא בקדוש הנוצרי מונטריוס שהיה איש דת שפעל להפצת הנצרות בשלהי המאה החמישית לספירה, אולם סברה זו נדחית על ידי העזתים אשר גורסים כי זו סברה אוריינטליסטית. על פי אחת המסורות זהו המקום אליו נשא על גבו שמשון הגיבור את שערי עזה.
קרבות עזה במלחמת העולם הראשונה
לאחר שבמהלך 1916 נאבקו האימפריה הבריטית והאימפריה העות'מאנית על השליטה בתעלת סואץ ובחצי האי סיני, הצליחו הכוחות הבריטיים לדחוק את הטורקים מחצי האי סיני מזרחה ובתחילת 1917 עמדו באזור רפיח. הטורקים נערכו בקו הגנה בין עזה ובין באר שבע. על הכוח הטורקי פיקד הקצין הגרמני פרידריך קרס פון קרסנשטיין. שלושה קרבות נערכו באזור עזה, אשר נחשבה כנקודת מפתח לכיבוש ארץ ישראל.
כוחותיו של צ'ארלס דובל - מפקד הכוח הבריטי, נעו בחסות החשכה והערפל ב-26 במרץ לעמדות התקיפה שלהם. דיוויזיית רגלים מתוגברת תקפה את רכס עלי מונטר הסמוך לעזה ואילו יחידות הפרשים תקפו את העיר ממזרח ומצפון. לאחר קרב קשה, הצליחו הרגלים הבריטיים לכבוש את עלי מונטר והפרשים האוסטרלים כיתרו את העיר מכל עבריה. דובל, אשר לא היה בטוח בהצלחת כוחותיו, נתן עם ערב פקודת נסיגה ובכך מסר בעצם את הניצחון בקרב לטורקים.
הבריטים, אשר היו מעודדים מהגעת מסילת הברזל וקו המים שסללו בסיני עד למפקדתם בדיר אל בלח, החליטו לתקוף את עזה בשנית. אלא שבמשך שלושת השבועות שחלפו מהקרב הראשון, חיזק קרס פון קרסנשטיין את עמדותיו בקו עזה-באר שבע והכוח שבפיקודו הצליח להדוף את התקפת הכוח הבריטי תוך שהוא גורם לו אבדות קשות.
מלחמת ששת הימים
במלחמת ששת הימים הותקפה הגבעה על ידי עוצבת מילואים של צה"ל שכללה את חטיבה 11 (מילואים), גדוד שריון מילואים מוקטן וגדוד 202 של חטיבת הצנחנים. על העוצבה פיקד אלוף-משנה יהודה רשף והיא הייתה חלק מאוגדה 84 בפיקוד ישראל טל שהייתה אחראית על כיבוש רצועת עזה וצפון סיני. מולה עמדה הדיוויזיה ה-20 (הפלסטינית) של הצבא המצרי.
נונציו
נונציו (בלטינית: nuntius apostolicus) הוא שליח האפיפיור, שבין תפקידיו מכהן גם כשגריר הוותיקן במדינה או בארגון בינלאומי. את התפקיד מאייש ארכיבישוף, הנבחר על ידי משרד החוץ של הוותיקן. במשרת הנונציו מכהן איש דת, ועם זאת, אין זו משרה דתית אלא אדמיניסטרטיבית.