cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רנאטו אוגוסטו
קורינתיאנס
אוגוסטו החל לשחק בקורינתיאנס מליגת העל הברזילאית בעונת 2013, וערך בעונה זו 15 הופעות ליגה, בהן הבקיע שער אחד. קורינתיאנס סיימה את העונה במקום העשירי. במקביל, זכו אוגוסטו וקורינתיאנס באליפות מדינת סאו פאולו, ובטורניר רקופה סודאמריקנה, בו ניצחו בגמר 1–2 את היריבה העירונית סאו פאולו, כשאוגוסטו מבקיע את שער הניצחון, במשחק בו נכנס כמחליף. בעונת 2014 סיימו אוגוסטו וקורינתיאנס במקום הרביעי והבטיחו מקום בקופה ליברטדורס, כשאוגוסטו עורך 30 הופעות ליגה. בעונת 2015 שוב אוגוסטו ערך 30 הופעות, והבקיע חמישה שערי ליגה, והיווה חלק חשוב בזכייה באליפות מרשימה של קורינתיאנס, בפער של 12 נקודות מהסגנית אתלטיקו מיניירו. בגביע הליברטדורס, נחלו באותה עונה אוגוסטו וקורינתיאנס כישלון, כשהודחו בשמינית הגמר על ידי גוארני מפרגוואי. בעקבות הצטיינותו של אוגוסטו בעונה זו, הוענק לו פרס כדור הזהב הברזילאי, והוא נבחר ככדורגלן העונה בליגת העל הברזילאית ונכלל בנבחרת העונה.
קריירה בינלאומית
בשנת 2011 ערך אוגוסטו את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ברזיל הבכירה, לאחר שערך מספר הופעות בנבחרות הצעירות של ברזיל. בנובמבר 2015 הבקיע אוגוסטו את שער הבכורה שלו במדים הלאומיים, בניצחון 0–3 על נבחרת פרו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
בן אביגדור
קורות חיים
שלקוביץ נולד בעיירה ז'לודוק שבפלך וילנה, בצפון-מערב האימפריה הרוסית (אזור ליטא). למד במסגרת החינוך היהודי המסורתי, בעיירה ז'טל (בבלרוס של ימינו), ובישיבות של ליטא. עם זאת, במקביל עיין בספרות חיצונית חילונית וכתב שירים וסיפורים בלשון העברית.
כשהיה בן 20 הגיע בן אביגדור לעיר קובנה, ולמד שם לימודים גבוהים במקצועות השפות והמדעים. בשנות לימודיו עבד כמורה. בשנת 1888 עבר לעיר וילנה, והחל לפרסם את ראשוני שיריו, מאמריו וסיפוריו בעיתון "המליץ". כשהיה בן 25 עבר לעיר ורשה, שם נתמנה למזכיר אגודת הסתרים העברית "בני משה". בוורשה החל להגשים את חלומות המו"לות העברית החדשה שלו. בשנת 1891 הוציא את סדרת הספרים הזולה להמונים "ספרי אגורה". בסדרת ספרים זו, שהייתה ראשונה לתפוצה המונית ברחבי יהדות מזרח אירופה, החל בן אביגדור גם את המהלך החדש של הספרות העברית החדשה.
בשנת 1892 כבר השתתף בייסוד הוצאת הספרים העברית "אחיאסף", שהייתה הוצאת ספרים ציבורית ראשונה בלשון העברית. בשנת 1896 ייסד את הוצאת הספרים הפרטית שלו "הוצאת תושיה". בהוצאות אלה הוציא בן אביגדור מאות כותרים עבריים לרבבות קונים וקוראים, והיה בכך לחלוץ המולו"ת העברית המודרנית.
בין הסדרות של "תושיה" שנתחבבו על קהל הקוראים, ניתן למנות את "ניצנים", לילדים קטנים ובניקוד מלא, "פרחים" לגיל הבינוני ו"ביכורים" לבני הנעורים. הוא היה בין מייסדי עיתוני הילדים "עולם קטן", "הנעורים", והשבועון המדעי לילדים "החיים והטבע". פעילותו המו"לית החייתה את הספרות העברית ונתנה לה מקפצה רצינית בתחרות עם ספרות היידיש ברחוב היהודי במזרח אירופה. בעיתוניו, בהוצאותיו ובכתבי העת שלו טיפח וגידל דור של יוצרים עבריים, סופרים ומשוררים, שהיו מראשי המדברים בספרות העברית החדשה.
כתב גם כמה ספרים משלו, ואחדים מהם תורגמו מעברית ללאדינו וליידיש.
בן אביגדור נפטר בגיל 54 בקרלסבאד שבצ'כיה בעת הקונגרס הציוני בשנת 1921. בשנת 1964 הועלה ארונו לישראל, והוא נקבר בבית הקברות טרומפלדור תל אביב.
על שמו של בן אביגדור קרוי רחוב בתל אביב, על שפת נחל איילון, באזור של מועדונים בעיר.
משפחתו
נשא את צפורה לבית כלב בלומגארטן, אחותם של המשורר ומתרגם התנ"ך ליידיש יהואש, ושל אשתו של המחנך, המשורר ופרשן המקרא שמואל לייב גורדון (של"ג). היה אב לשלושה: דבורה הכטמן (אשתו של גדליהו הכטמן, עורך דין ופעיל ציוני ברוסיה וממייסדי "המכבי" שם), חוה פלידר וכלב. בן אחיו, ד"ר נחום גולדמן, היה נשיא ההסתדרות הציונית.
פרסומיו
ספרים:
קובץ (לאחר מותו):
מאמרים:
תרגומי יצירתו:
בעריכתו:
בהשתתפותו:
עיתונים וכתבי עת שערך והוציא לאור:
שם קוד: קיסר
שם קוד: קיסר (בספרדית: Código Emperador) הוא סרט דרמה פוליטית ספרדי משנת 2022 בבימויו של חורחה קוירה. הסרט עוסק בסוכן ביון אשר נדרש להפליל פוליטיקאי חף מפשע.
הסרט הוצג לראשונה ב-18 במרץ 2022, ופתח את פסטיבל הסרטים ה-25 של מלגה. הוא שוחרר לקולנוע בספרד למחרת היום. זמן קצר לאחר מכן נרכשו זכויות ההפצה של הסרט בידי נטפליקס.
עלילה
חואן, הוא סוכן בסוכנות הביון הספרדית, אשר מוביל צוות מצומצם שנאבק בפעולות טרור. חואן כבר רגיל לכך שפרט לתפקידיו השגרתיים, פוליטיקאים מטילים עליו לעיתים קרובות משימות ייחודיות שנועדו לנקות את שמם של פוליטיקאים ואח"מים אחרים שהסתבכו בפלילים. עם זאת, כאשר המפקד שלו מטיל עליו משימה להפליל פוליטיקאי חף מפשע מסיבות לא ברורות, חואן נאלץ לבחון מחדש את עקרונותיו ואמונותיו.
אבו סיר
באתר יש נקרופוליס נרחב של תקופת, יחד עם תוספות מאוחרות יותר. השם הוא גם של כפר שכן בעמק הנילוס, שממנו קיבל האתר את שמו. אבו סיר ממוקם מספר קילומטרים צפונית לסקארה וכמוה שימש כאחד מבתי הקברות העיקריים למעמד העליון של עיר הבירה המצרית העתיקה ממפיס. כמה כפרים אחרים בצפון ובדרום מצרים נקראים אבו סיר או בוסירי. אבו סיר הוא קטע קטן יחסית של "שדה הפירמידות" הנרחב המשתרע מצפון לגיזה ועד דרומית לסקארה. אתר אבו סיר הפך למוקד של טקסי הקבורה המערביים היוקרתיים שמקורם מהבירה ממפיס במהלך השושלת החמישית של מצרים. כבית קברות מובחר, גיזה השכנה "התמלאה" עד אז בפירמידות המסיביות ובמונומנטים אחרים של השושלת הרביעית, מה שהוביל את הפרעונים של השושלת החמישית לחפש אתרים במקומות אחרים עבור אנדרטאות קבורה משלהם.
אבו סיר היה מקור הממצא הגדול ביותר של פפירוס מהממלכה הקדומה –. בסוף המאה התשע-עשרה, מספר מוזיאונים מערביים רכשו אוספים של קטעי פפירוס מרשומות מקדש הקבורה של אחד מקברי אבו סיר, זה של המלך נפריר כא רע (ידוע גם בכינוי קאקאי). תגלית זו הורחבה בשלהי המאה העשרים כאשר חפירות של משלחת צ'כית באתר חשפו פפירוסים משני מתחמי פולחן נוספים, זה של פרעה נפרף רע ושל אימו של המלך.
המכון הצ'כי לאגיפטולוגיה של הפקולטה לאומנויות באוניברסיטת קארל בפראג עורך חפירות באבו סיר מאז 1976. הן מנוהלות כיום על ידי מירוסלב ברטה.
ישנו מקבץ גדול של קטקומבות ליד העיירה העתיקה בוסיריס (פליניוס הזקן xxxvi. 12. S. 16). מדרום לבוסיריס נראה כי בית קברות אחד גדול השתרע על המישור. בוסיריס היה למעשה כפר שניצב בקצה אחד של הנקרופוליס של ממפיס.
היסטוריה של הבנייה
באבו סיר עברו ציידים-לקטים בתקופה הפלאוליתית התיכונה והאתר יושב בתקופה הנאוליתית. הוא קיבל חשיבות מיוחדת בתקופת השושלת החמישית של מצרים, כאשר השליט הראשון אוסר כאף (בערך 2500–2490 לפנה"ס) בנה שם את ויורשו סחו רע (בערך 2490–2475 לפנה"ס) ייסד נקרופוליס מלכותי.
באתר זה יש בסך הכל 14 פירמידות, ששימשו כנקרופוליס המלכותי העיקרי במהלך השושלת החמישית. איכות הבנייה של פירמידות אבו סיר נחותה מאלה של השושלת הרביעית; אולי מעיד על ירידה בכוח המלכותי או על כלכלה פחות תוססת. הם קטנים יותר מקודמיהם, ובנויים מאבן מקומית באיכות נמוכה. כל הפירמידות הגדולות באבו סיר נבנו כ, אף על פי שהגדולה שבהן - הפירמידה של נפריר כא רע - נבנתה במקור כפירמידת מדרגות בגובה של כשבעים מטרים ולאחר מכן הפכה לפירמידה "אמיתית". על ידי מילוי מדרגותיה בבנייה רופפת. על יד כל פירמידה היה מקדש קבורה מוקף חומה ואובליסק שהיה סמל פולחן רע, אל השמש.
הממלכה הקדומה
סחו רע היה הראשון שבנה מתחם פירמידות משלו במקום זה, הנחשב לאבן דרך בפיתוח קברי המלוכה המצריים. ממדי הפירמידה שלו היו קטנים יותר מאלה של פירמידות השושלת הרביעית, אך ל ומקדשי העמק שלו הייתה חשיבות רבה יותר. מקדש הקבורה הוקם תוך שימוש בחומרי בניין מעובדים עדינים. גרניט אדום שימש לעמודים עם פיתוחי הדקל שניצבו בחצר פתוחה. קירות אבן הגיר הלבנה עוטרו בסצנות תבליט צבעוניות עשירות, בעיקר סצנות מיתולוגיות המתוארות של השליט בקרב מנצח נגד אויביה המסורתיים של מצרים, כולל שלל מלחמה שהובא מארץ ישראל ומסוריה, סצנות ציד וספינות.
מקדש העמק של סחו רע בקצה המדבר היה מחובר לנילוס בתעלה ושימש כרציף. מכאן הוביל שביל אל מקדש הקבורה. חלק מהקטעים של עיטור התבליט של העלייה הראו חגיגות לחנוכת המבנים וסצנות נוספות.
נפריר כא רע וחנטקאוס השנייה
מתחם הפירמידה של נפריר כא רע (בערך 2475–2465 לפני הספירה), יורשו של סחו רע, היה בנקודה הגבוהה ביותר של בית הקברות. הפירמידה, שהפכה במהלך עבודות הבנייה מפירמידת מדרגות לפירמידה של ממש, הגיעה לגובה של כ-74 מטרים. אולם, החיפוי, כמו שאר המתחם, נותר בלתי גמור כתוצאה ממותו בטרם עת של השליט. מקדש הקבורה שלו נבנה מלבני בוץ ועץ על ידי בניו ויורשיו, נפרף רע ונ-אוסר. בסוף המאה ה-19 גילו שודדי קברים פפירוס במחסנים של ארכיון מקדש הקבורה (מה שנקרא ארכיון אבו סיר הראשון). תעודות אלו מתוארכות לחלק האחרון של השושלת ה-5 ועד סוף.
בצד הדרומי של הפירמידה של נפריר כא רע נמצא מתחם הפירמידה הקטן יותר של אשתו, חנטקאוס השנייה. ממצאים יקרי ערך ממקדש הקבורה של המלכה כוללים קטעי פפירוס רבים (ארכיון אבו סיר השני) וחומרים אחרים השופכים אור חדש על נושאים מורכבים הקשורים לסוף השושלת הרביעית ותחילתה של השושלת החמישית, בפרט תפקידן של שתי המלכות, חנטקאוס הראשונה וחנטקאוס השנייה.
נפרף רע
בנו הבכור של נפריר כא רע, נפרף רע, שלט רק לזמן קצר, אולי שנתיים. הפירמידה הבלתי גמורה שלו הוסבה למסטבה, ומקדש הקבורה הבנוי מלבני בוץ והייחודי מבחינה ארכיטקטונית נבנה מול צדו המזרחי. הממצאים משם כוללים שברי פסל של השליט, וכן פפירוסים מארכיון מקדש אחר (ארכיון אבו סיר השלישי). בית מטבחיים פולחני המכונה "מקדש הסכינים" היה קשור למקדש קבורה זה.
שרידי יסודות פירמידה נחשפו בין הפירמידה של סחו רע לבין מקדש השמש של אוסר כאף, מיוחסים ליורשו לתקופה קצרה של נפרף רע, שפסס כא רע.
נ-אוסר ורפטינוב
על מנת להישאר קרוב למשפחתו, בנה נ-אוסר, השליט הבא של השושלת החמישית, את הפירמידה שלו בפינה הצפון-מזרחית של הפירמידה של נפריר כא רע, וניכס לעצמו את היסודות הבלתי גמורים של מקדש העמק שלו וחלק מהשביל המחופה למתחם שלו. החצר הפתוחה של מקדש הקבורה של נ-אוסר הייתה מעוטרת בעמודי גרניט אדום בצורת פפירוס, עם עיטור תבליט הדומה במובנים רבים לזה של סחו רע. עם זאת, היה צורך לנטוש את התוכנית המלבנית הרגילה של המקדש לטובת תוכנית בצורת L מטעמי מקום.
נראה שאשתו של נ-אוסר, רפטינוב, לא קבורה ליד בעלה. קברה הוא אולי אחד ממתחמי הפירמידה המסומנים במספר XXIV ומספר' XXV במפה הארכאולוגית של לפסיוס. חפירות בפירמידה מספר 24 סיפקו מידע רב ערך על בנייתה, אך שמו של בעליה לא ידוע. מנכאו ח'ר, יורשו של נ-אוסר, נטש את הנקרופוליס של אבו סיר.
קברים אחרים
בקרבת הפירמידות נקברו גם בנים נוספים של משפחת המלוכה וכן אנשי חצר ופקידים בני התקופה. הגדול מבין הקברים הללו היה שייך לשר, חתנו של נ-אוסר. המסטבה הארוכה כפליים זו לא הייתה נחותה בשום אופן ממתחמים מלכותיים בגודלם, בתוכנית האדריכלית ובאיכות התבליטים הדקורטיביים. העמודים בעלי שמונה גבעולים בצורת לוטוס מאבן גיר עדינה הם ייחודיים. לא רחוק משם נמצאת המסטבה של הנסיכות ומרטיטס, שתי בנותיו של נ-אוסר. בקרבת מקום נמצאות גם המסטבה של הנסיכות ו, בנותיו של צ'ד כא רע.
בקצה הדרומי של אבו סיר התגלה בית קברות גדול ובו קברים של נכבדים מהשושלת השלישית עד השישית, כולל קברו השלם בחלקו של השר קאר ומשפחתו מתקופת פפי הראשון מהשושלת השישית. בחלק זה של אבו סיר נמצא גם הקבר של הכוהן פטקי, שנבנה בסוף השושלת החמישית. בקצה הצפוני נמצא אתר קבורה של השושלת החמישית ובו קברים של אנשים מהדרגים החברתיים הנמוכים.
מחקר
בשנת 1838 פינה האגיפטולוג הבריטי וסקר את הכניסות לפירמידות של נפריר כא רע, סחו רע ונ-אוסר. חמש שנים מאוחר יותר חקר קארל ריכרד לפסיוס את הנקרופוליס וספרר את שלוש הפירמידות במספרים XVIII, XXI ו-XX. בשנים 1902–1908, בחן לודוויג בורכהרדט, שעבד עבור, מחדש את אותן פירמידות וגם חשף את המקדשים והשבילים הסמוכים, עם תוצאות מרהיבות, במיוחד במתחם הפירמידה של סחו רע.
מאז 1976 חופרת משלחת של המכון האגיפטולוגי של אוניברסיטת קארל בפראג, בראשותו של מירוסלב ורנר, אזור באבו סיר, דרומית לשביל הפירמידה של נ-אוסר. נחשפו כמה מסטבות של סוף השושלת החמישית, בעיקר קברים של בני משפחת המלוכה, ושתי פירמידות - האחת הייתה שייכת למלכה בשם חנטקאוס והשנייה של המלך הרביעי של השושלת ה-5, נפרף רע. פירמידה נוספת, שאם הייתה מושלמת הייתה הגדולה ביותר באבו סיר, נבחנה אף היא על ידי המשלחת.
יחסי צ'ילה–תאילנד
יחסי צ'ילה–תאילנד הם היחסים הבינלאומיים בין הרפובליקה של צ'ילה לבין ממלכת תאילנד. שתי המדינות הן באגן האוקיינוס השקט והן חברות הפורום לשיתוף פעולה כלכלי אסיה - האוקיינוס השקט (APEC).
היסטוריה
צ'ילה ותאילנד כוננו יחסים דיפלומטיים ב-29 באוקטובר 1962 באמצעות שגרירויותיהם בבואנוס איירס, ארגנטינה. ביולי 1981 צ'ילה פתחה את שגרירותה בבנגקוק. לאחר מכן, שתי הממשלות חתמו על הסכם סחר (1981) ועל מזכר הבנות להקמת ועדת סחר משותפת (1983), כמו גם על הסכמי שיתוף פעולה מדעי-טכני (1986) בנושא שימוש שלום באנרגיה גרעינית (1988) וויתור על אשרות בדרכונים דיפלומטיים (1989).
תאילנד פתחה את שגרירותה בסנטיאגו דה צ'ילה בשנת 1994, באותה שנה שבה הצטרפה אותה מדינה ל-APEC, שלאחריה התחזקו היחסים הדו-צדדיים עם העמקת הקשרים בתחומי עניין משותף, בעניינים פוליטיים, כלכליים ומסחריים, במיוחד בפורומים בינלאומיים. כתוצאה מהאמור לעיל, ב-4 באוקטובר 2013, נחתם בבנגקוק הסכם סחר חופשי (FTA) בין צ'ילה לתאילנד, הכולל תחומי שיתוף פעולה בתחום הציבורי, הפרטי והאקדמי, בתחומי עניין הדדי כגון אנרגיה, חדשנות ופיתוח, תיירות, חינוך ומגדר בין היתר. ה-TLC נכנס לתוקף בינלאומי ב-5 בנובמבר 2015.
יחסי סחר
היחסים המסחריים בין צ'ילה לתאילנד הם חלק מ-FTA שנחתם בין שתי המדינות, שנכנס לתוקף בנובמבר 2015. הודות להסכם זה ניתנה גישה מועדפת מיידית ליותר מ-90% ממוצרי הסחר הדו-צדדי. בשנת 2016, המסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-975 מיליון דולר, עם קצב צמיחה שנתי ממוצע של-0.1% בחמש השנים האחרונות, ולכן הוא נתפס כיציב. המוצרים העיקריים שיוצאו על ידי צ'ילה כללו קתודות נחושת, סלמון קפוא ועיסת כימיקלים מחטניים, ואילו המוצרים שיוצאו בעיקר על ידי תאילנד לצ'ילה היו משאיות, מכוניות נוסעים וטונה.
צ'ילה הייתה בשנת 2015 שותפת הסחר השלישית בגודלה של תאילנד באמריקה הדרומית, אחרי ברזיל וארגנטינה, בעוד שתאילנד היא שותפת הסחר הראשונה של צ'ילה מבין המדינות באזור התאחדות אומות דרום-מזרח אסיה.
גלנדה ג'קסון
גלנדה מיי ג'קסון (באנגלית: Glenda May Jackson; 9 במאי 1936 – 15 ביוני 2023) הייתה שחקנית קולנוע ופוליטיקאית אנגלייה מטעם מפלגת הלייבור הבריטית, זוכת שני פרסי אוסקר, שני פרסי אמי, פרס גלובוס הזהב ופרס טוני.
ביוגרפיה
ג'קסון נולדה בבירקנהד, הסמוכה לליברפול, ולמדה בבית ספר היסודי לנערות של מחוז וסט קירבי. בגיל 16 סיימה את לימודיה בהצלחה ועבדה בבית מרקחת מקומי. בגיל 18 התקבלה לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
בשנת 1958, בהיותה בת 22, התחתנה עם רוי הודג'ס, ונולד להם בן. בני הזוג התגרשו ב-1976.
נפטרה ב- 15 ביוני 2023.
1957–1992: קריירת משחק
ג'קסון החלה את קריירת המשחק שלה ב-1957 כשחקנית במה, במחזה "שולחנות נפרדים" של המחזאי האנגלי טרנס ראטיגן. את הופעת הקולנוע הראשונה שלה ערכה ג'קסון ב-1963 בתפקיד זעיר (ללא מתן קרדיט) בסרטו של הבמאי לינדזי אנדרסון "This Sporting Life", שהיה מועמד לפרסי אוסקר בשתי קטגוריות. לאחר מכן שיחקה ברויאל שייקספיר קומפני והופיעה במחזות ברחבי העולם במשך ארבע שנים. ג'קסון עבדה בשיתוף פעולה עם הבמאי פיטר ברוק על מספר פרויקטים, בהם המחזה "מארה/סאד" של המחזאי הגרמני פטר וייס, בו גילמה את דמותה של המתנקשת שארלוט קורדה. היא גילמה את דמותה של קורדה גם בגרסת הסרט שיצאה בשנת 1967, אף היא בבימויו של ברוק.
בשנת 1970 זכתה ג'קסון בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט הבריטי של קן ראסל "נשים אוהבות". הסרט, שמבוסס על ספרו של ד.ה. לורנס, עוסק במרובע אוהבים, ומתרחש באנגליה שלאחר מלחמת העולם הראשונה. את התפקידים הגבריים הראשיים שיחקו הכוכבים העולים של הקולנוע הבריטי אלן בייטס ואוליבר ריד, וג'ני לינדן גילמה את הצלע הנשית הרביעית. לצד שבחים לסרט ולאיכות המשחק של כוכביו, עורר הסרט מחלוקת ותשומת לב ציבורית רבה בשל קטעי העירום שבו, ובמיוחד עירום של גברים. על תפקידה ב"נשים אוהבות" קיבלה ג'קסון גם מועמדות לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א. באותה שנה שיחקה שוב בסרטו של קן ראסל, צ'ייקובסקי, בו גילמה את אנטוניה, רעייתו של המלחין הרוסי.
שנה לאחר מכן הייתה מועמדת שוב לפרס אוסקר על תפקידה בסרט "יום ראשון הארור", וזכתה בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי על תפקיד זה. בהמשך שנת 1971 גילמה ג'קסון את דמותה של מלכת אנגליה ואירלנד "אליזבת הראשונה", בדרמה ההיסטורית מועמדת 5 פרסי אוסקר "מרי מלכת סקוטלנד". על תפקידה בסרט קיבלה ג'קסון מועמדות לפרס גלובוס הזהב. כמו כן הופיעה באותה שנה באותו תפקיד בסדרה בריטית של ה-BBC שנקראה "Elizabeth R", ועל תפקידה בסדרה זו קיבלה ג'קסון מועמדות לפרס אמי.
בשנת 1973 זכתה ג'קסון בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר בפעם השנייה, על תפקידה בקומדיה "מגע של איכות". היא לוהקה לסרט לאחר שהשתתפה בתפקידים קומיים במופע הטלוויזיה של מורקמב ווייז והרשימה את המפיק והבמאי מלווין פרנק כבעלת יכולת קומית. בסרט גילמה ג'קסון אם גרושה המפתחת רומן עם גבר נשוי (ג'ורג' סיגל). כמו כן קיבלה על משחקה ב"מגע של איכות" את פרס גלובוס הזהב ומועמדות שלישית לפרס באפט"א.
ב-1974 שיחקה ג'קסון בתפקיד הנשי הראשי לצד מייקל קיין בסרטו של הבמאי ג'וזף לוסי, "האנגליה הרומנטית". ב-1975 קיבלה ג'קסון את המועמדות הרביעית שלה לפרס אוסקר ומועמדות רביעית לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסרט "הדה" שהתבסס על מחזהו של הנריק איבסן, "הדה גאבלר". ב-1976 גילמה ג'קסון את דמותה של שחקנית התיאטרון הצרפתייה ממוצא יהודי, שרה ברנאר, בסרט "שרה המדהימה". על תפקיד זה קיבלה ג'קסון מועמדות חמישית לפרס גלובוס הזהב.
את מועמדות פרס גלובוס הזהב השישית שלה קיבלה ג'קסון ב-1978 על תפקידה בסרט המבוסס על המחזה הבריטי "סטיבי". בשנת 1981 גילמה ג'קסון את דמותה של השחקנית האמריקאית זוכת פרס אוסקר פטרישה ניל. על תפקידה קיבלה ג'קסון מועמדות שנייה לפרס אמי ומועמדות שביעית לפרס גלובוס הזהב. ב-1984 קיבלה ג'קסון מועמדות פרס גלובוס הזהב שמינית על תפקידה בסדרה "שאקרוב". ב-1988 גילמה ג'קסון את דמותה של הנסיכה היהודיה משושלת בית הורדוס הרודיאס בסרט "הריקוד האחרון של שלומית".
1992–2015: קריירה פוליטית
ג'קסון פרשה מתחום המשחק ב-1992 כדי להיבחר לבית הנבחרים הבריטי במהלך הבחירות שהיו אז בממלכה. היא התמודדה כנציגת מפלגת הלייבור במחוז הבחירה של המפסטד והייגייט שבצפון לונדון, וניצחה כשזכתה ב-45.1% מהקולות. בבחירות 1997 ניצחה שנית וזכתה ב-57.4% מהקולות, ומונתה ל"שרה זוטרה" (junior minister) בממשלה שהקים טוני בלייר, בתפקיד הממונה על תחום התחבורה הציבורית של העיר לונדון. גם בבחירות ב-2001 ניצחה ג'קסון במחוז הבחירה (46.9%) ובבחירות הכלליות של 2005 קיבלה ג'קסון 38.3% מקולות הבוחרים שהספיקו לה כדי לנצח במחוז הבחירה ולשמור על מושבה בבית הנבחרים.
במהלך שנותיה כפוליטיקאית הרבתה ג'קסון, שזוהתה עם האגף השמאלי של מפלגת הלייבור, לבקר את בלייר ואף לקרוא להתפטרותו, עקב הצבת חיילים בריטיים בעיראק. בסוף 2006 הייתה ג'קסון אחת מ-12 חברי מפלגת הלייבור שחברו למפלגות הלאומיות של סקוטלנד וזו של וויילס, בקריאה לחקור את המעורבות הבריטית במלחמה בעיראק.
ג'קסון הצליחה להיבחר גם בבחירות שנערכו ב-2010, כשגברה על מועמד המפלגה השמרנית באזור הבחירה שלה בהפרש של 42 קולות בלבד. היא הודיעה לאחר מכן כי לא תתמודד בבחירות שתוכננו ל-2015 בשל גילה, קרוב ל-80 באותה עת.
2015–2021: חזרה למשחק
ב-2015, לאחר פרישתה מהפוליטיקה, חזרה ג'קסון לתחום המשחק לאחר 23 שנות היעדרות. היא גילמה את דייד, מנהיגה עתיקה, בסדרה של ארבעה מחזות רדיו בשם "דם, סקס וכסף" המבוססת על סדרת נובלות מאת אמיל זולא. היא חזרה לבמה בסוף 2016 כשכיכבה בתפקיד המלך ליר במחזהו של ויליאם שייקספיר בתיאטרון האולד ויק בלונדון, בהפקה שרצה מה-25 באוקטובר ועד ה-3 בדצמבר 2016. ג'קסון הייתה מועמדת לפרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה במחזה.
ב-2019, לאחר שנעדרה 27 שנים מהתיאטרון, חזרה ג'קסון לדרמה טלוויזיונית וגילמה קשישה הנאבקת בדמנציה, בסרט "אליזבת נעדרת", בערוץ BBC One, המבוססת על נובלה בשם זה מאת אמה הילי. על תפקידה זכתה ג'קסון בפרס באפט"א ובפרס אמי הבין-לאומי לשנת 2020.
איליה זבארני
איליה זבארני (באוקראינית: Ілля Борисович Забарний; נולד ב-1 בספטמבר 2002 בקייב שבאוקראינה) הוא כדורגלן אוקראיני, המשחק בעמדת הבלם בקבוצת בורנמות' מהליגה האנגלית ובנבחרת אוקראינה.
קריירת מועדונים
זבארני גדל במחלקת הנוער של דינמו קייב מליגת העל האוקראינית. ב-11 בספטמבר 2020 ערך זבארני את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 0-0 נגד דסנה צ'רניהיב במסגרת המחזור השני בליגה. ב-25 באפריל 2021 הבקיע זבארני את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 5-0 על אינהולץ במסגרת המחזור ה-23 בליגה. בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת ערך זבארני 21 הופעות ליגה.
קריירה בינלאומית
ב-7 באוקטובר 2020 ערך זבארני את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוקראינה, בהפסד 7-1 לנבחרת צרפת במשחק ידידות.
זבארני זומן לסגל נבחרת אוקראינה לקראת טורניר יורו 2020.
עוזי קרן (צלם)
עוזי קרן (נולד ב-7 באפריל 1944) הוא צלם עיתונות ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בקיבוץ גן שמואל, גדל בתל אביב והיה חבר בתנועת הנוער "מחנות העולים" כבר אז גילה כישרון מיוחד בצילום. את השכלתו כצלם רכש תוך כדי עבודה כשוליה של צלם תל אביבי. בין השנים 1964-1967 עסק בצילום אירועים.
עם פרוץ מלחמת ששת הימים (1967) הצטרף לצוות צלמי השבועון "העולם הזה". החל משנת 1968 עבד כצלם עיתונות עצמאי גם עבור עיתון ידיעות אחרונות וגם עבור סוכנויות צילום.
בשנת 1977 הפך להיות הצלם הראשי של העיתון "הארץ". בו עבד ברציפות עד 1999. במהלך עבודתו שימש כצלם צבאי במילואים של "במחנה" וגם כצלם עבור סוכנויות צילום בחו"ל ובהן Getty Images.
בשנת 1986 ליווה את אחת מקבוצות התלמידים הראשונות במסע לפולין (תלמידי תיכון מקיבוץ בארי). בעקבות מסע זה הוצגה תערוכת יחיד שלו באכסדרת בניין עיריית תל אביב; תערוכה זו עברה אחר-כך למרכזים עירוניים וקהילתיים בכל רחבי הארץ. עוזי קרן השתתף גם במספר תערוכות קבוצתיות: צילומים רבים משלו מופיעים בספר "מעשה מדינה" בעריכת אריאלה אזולאי, שיצא לאור בעברית ובאיטלקית, 2009.
עוזי קרן זכה בפרס הצילום בפרויקט "ילדים לומדים" של מכון ברנקו וייס. קרן מתגורר בקריית אונו. הוא נשוי לד"ר נילי קרן, חוקרת השואה, הוראתה ועיצוב זיכרונה, אב לבת וסב לארבעה נכדים.
טוקוס אפריקני עקוד
טוקוס אפריקני עקוד (שם מדעי: Tockus fasciatus) הוא מין של קלאו מהסוג טוקוס, שמצוי בחלקים נרחבים מאפריקה המשוונית, מגמביה למערב אוגנדה וצפון אנגולה. אורכו כ-54 ס"מ; בתי הגידול המועדפים עליו הם יערות.
רוב גופו שחור; הבטן וקצה הזנב לבנים. המקור והמבנה דמוי-הקסדה מעליו צהובים, ועליהם כתמים שחורים. הזכר והנקבה דומים, אם כי קסדתה של הנקבה קטנה יותר. צבע גופם של פרטים צעירים דהוי יותר, והם חסרי קסדה. המעוף גלי.
הטוקוס האפריקני העקוד אוכל-כל: הוא ניזון מפירות וחרקים, וחביבים עליו במיוחד אגוזי דקל השמן. הקלאו קורא לעיתים קרובות בצליל פיי-פיי-פיי דמוי שריקה.
הקן מוקם בחלל בעץ. גודל התטולה מגיע עד 4 ביצים; צבען לבן. הכניסה לקן נחסמת בתחילת הקינון על ידי הנקבה: היא חוסמת אותו בעזרת שימוש בעיסה דמוית גומי שמורכבת מבוץ, לשלשת ושאריות פרי. היא משאירה רק חרך צר, דרכו הזכר יכול להביא לה מזון. כאשר בתוך העץ כבר אין מספיק מקום לגוזלים ולנקבה, הנקבה פורצת את המחסום שבנתה, ובונה אותו מחדש, כך שהגוזלים נשארים בפנים. מרגע זה ועד לפריחת הגוזלים מהקן, הזכר והנקבה מאכילים אותם.
קרוליין הרפורף
קרוליין הרפורת (בגרמנית: Karoline Herfurth; נולדה ב-22 במאי 1984) היא שחקנית גרמנייה.
ביוגרפיה
הרפורף נולדה בברלין המזרחית לאם פסיכולוגית ואב שעבד כאח גריאטרי, הוריה התגרשו כשהייתה בת שנתיים, היא הופיעה לראשונה בטלוויזיה בגיל עשר ולמדה באקדמיה למשחק בברלין (Ernst Busch Academy of Dramatic Arts).
ב-2008 גילמה בסרט "נער קריאה" סטודנטית למשפטים הלומדת באוניברסיטה ביחד עם מיכאל ברג, הדמות הראשית, באותה שנה שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "Im Winter ein Jahr" עליו זכתה בפרס הקולנוע של בוואריה בקטגוריית השחקנית הראשית הטובה ביותר.
ב-2009 גילמה את דמותה של גרטל ברגמן בסרט "ברלין 36'", באותה שנה הופיעה גם בסרט האימה "Wir sind die Nacht".
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-76
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-76, יערך ב-19 בפברואר 2023 להענקת פרסים לסרטי הקולנוע הבריטיים והזרים של שנת 2022. הטקס נערך ברויאל פסטיבל הול בסאות'בנק סנטר שבלונדון, לראשונה מאז טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-69 שנערך בשנת 2016 שהטקס לא יתקיים ברויאל אלברט הול. המעבר הוא חלק מהסכם חדש בין האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה וסאות'בנק סנטר, ובכך הטקס יערך באותו המקום בו נערכים טקסי פרס באפט"א לטלוויזיה ופרסי האקדמיה הבריטית למשחקים. את הפרסים מעניקה האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה לסרט הקולנוע וסרט התעודה הטובים ביותר שהוקרנו בבתי הקולנוע בבריטניה.
קרוליין הרפורף
ביוגרפיה
בתיאטרון היא הופיעה במחזה "ליליום".
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-76
שמות המועמדים פורסמו ב-19 בינואר 2023. המועמדים לפרס באפט"א לכוכב העולה, שזו הקטגוריה היחידה שהציבור הבריטי מצביע בה, הוכרזו ב-17 בינואר 2023.
הדרמה האנטי-מלחמתית בשפה הגרמנית "במערב אין כל חדש" הוא שיאן המועמדויות בטקס, עם כ-14, ובעל מספר המועמדויות הגבוה ביותר בכל הזמנים לצד הסרט "נמר, דרקון" משנת 2000. "רוחות אינישרין" ו"הכול בכל מקום בבת אחת" אחריו עם כ-10 מועמדויות כל אחד.
את הטקס ינחה השחקן ריצ'רד אי. גרנט, בעוד שאישיות הטלוויזיה הבריטית אליסון האמונד תנחה את האולפן שמאחורי הקלעים.
מועמדים
המועמדים הוכרזו ב-19 בינואר 2023 על ידי השחקנים היילי אטוול וטוהיב ז'ימו בעמוד היוטיוב של הטקס.
הזוכים יופיעו ראשונים ובטקסט מודגש.
נסיך
נסיך (בלטינית: princeps) הוא תואר שניתן לחבר באצולה הגבוהה, ולעיתים לבעל תואר רם מעלה בארץ או מדינה כלשהי.
בשפות הלטיניות שימשו הטיות שונות של הצורה הלטינית של השם (לדוגמה, בפורטוגזית: Príncipe). בשפות הגרמאניות שימשו מקבילות ל-Fürst, למשל בהולנדית: Vorst, ולצידו הנוסח הלטיני (בהולנדית, Prins). בשפות הסלביות שימשו שני אלה לצד הטיות של המילה הרומית קיסר, מלך קטן (צ'כית: Kníže), קרל (על שם קרל הגדול) כמו במקדונית: Kralevich.
מקור המילה
המילה העברית "נסיך" מופיעה כבר בתנ"ך, ועשויה להתייחס הן לשליט והן לבנו של שליט שנמשח אחריו, שהיא המשמעות המוכרת ביותר כיום, ומקורה מהשורש נ.ס.כ - ניסוך שמן על ראשו של מיועד למלכות.
משמעויות התואר
במקורו, ברומא העתיקה ובביזנטיון, שימש התואר לציון כל שליט, אם בירושה או כזה שנבחר, בלי קשר לתוארו או לדרגתו הממשית. נוהג זה נמשך גם הלאה, כפי שניתן ללמוד מכותרת ספרו הנודע של ניקולו מקיאוולי, "הנסיך" (Il Principe), המתייחס לא לבעל תואר נסיך אלא לשליט באופן כוללני.
שימוש נפוץ לא פחות הוא התייחסות לנסיך במובן הגנאלוגי. כאן, נסיך משמעו גבר שיש לו קשר דם למשפחת המלוכה ונמצא בעמדה העשויה להוביל אותו, מעשית או תאורטית, לכהן כשליט. מאחר שבמקרים מסוימים התואר נסיך ניתן גם למי שמרוחקים עד שני דורות מן המלך בשרשור הירושה, ובהתחשב בשפע נישואי הביניים בין בני משפחות מלוכה, מספר הנושאים בתואר זה היה עשוי במקרים מסוימים להגיע למאות רבות. התואר "נסיך" הוענק לעיתים גם לבעלה של מלכה. לדוגמה, בעלה של המלכה אליזבת השנייה תוארו נסיך (הנסיך פיליפ). נסיכה הוא מונח המשמש בדרך כלל בהתייחס למי שנשואה לנסיך או לבתו של שליט.
שימוש אחר בתואר נסיך הוא לציון אדם השולט בנחלה מסוימת, לא בהכרח עם קשר כלשהו לקשרי דם למשפחת מלוכה כלשהי. נסיך כזה מכונה לעיתים "נסיך שולט" והשטח שבשליטתו מכונה "נסיכות". לדוגמה, הנסיך אלבר השני, נסיך מונקו, המולך על נסיכות מונקו. כינוי זה נפוץ במקרים רבים בהתייחסות לשליט על שטח קטן יחסית. בימי הביניים שימש הכינוי גם כשמו של בעל נחלה ראשית, שהוא וסאל המלך בלבד. בכנסייה הקתולית שימש התואר לציון הבישוף השליט בשטח מסוים. לדוגמה, הבישוף של רומא, האפיפיור, מכונה לעיתים "נסיך הוותיקן".
בארצות שונות באירופה שימש התואר נסיך לציון כל אדם בעל דרגת אצולה גבוהה, בלי קשר דם הכרחי למשפחת המלוכה. כך, לדוגמה, הנסיך הגרמני (Fürst), הדופן (Dauphin) הצרפתי, או הנסיך הרוסי (קניאז) לא היו בהכרח בני מלוכה או שליטים של שטח מסוים, ותוארם ציין רק את היותם בני המעלה העליונה בדירוג תוארי האצולה.
במקרים שונים, תואר הנסיכות נוצר כדי לכנות שליט של שטח מסוים, אך עם אובדנו של זה נותר כסימון טיטולרי בלבד להיותו נסיך. לדוגמה, מלך הולנד יכונה "נסיך אוראנז'" (Prins van Oranje) על שם השליטה הממשית שהייתה בעבר באוראנז' שבצרפת, בספרד יכונה יורש העצר "נסיך אסטוריאס (Principe de Asturias), בבלגיה ישנם נסיך ליאז' ונסיך ברבן, ואילו יורש העצר הבריטי הוא "הנסיך מוויילס" (Prince of Wales), למרות שגם כאן אין התואר מייצג שליטה ממשית בשטח כלשהו.
באימפריה הרוסית
נהוג לתרגם את שם תואר האצולה הרוסי קניאז (Князь), ל"נסיך".
החל מאמצע המאה ה-18 חודש התואר "קניאז גדול" (וָליקי קניאז, שהיה בשימוש כשליט רוס הקדומה, נקרא גם דוכס גדול) עבור בניו של הצאר ונכדיו. בנוסף, התואר קניאז, במובן של "נסיך" עבר מדור לדור בירושה אצל בני משפחות אצולה צאצאי שושלת הרוריקית - כמו בלוזרסקי, סלוסלסקי-סלוזרסקי, גורצ'אקוב, או שושלת הגדימינידים - גאליצין, טרובצקוי וכו'. החל מהמאה ה-18, התואר של קניאז, במובן "נסיך", שציין את המעמד הגבוה ביותר בקרב האצולה, התחיל להיות מוענק על ידי הצאר לאצילים שהצטיינו במעשיהם. כך התמנה לקניאז אלכסנדר מנשיקוב, חברו של הצאר פטר הגדול וגם המאהב ויד ימינה של קתרינה הגדולה, גריגורי פוטיומקין.
אחרי שנת 1801, לאחר סיפוח גאורגיה לאימפריה הרוסית, חלק מבני האצולה המקומית, חלקה בקשרי ייחוס עם בית המלוכה הגאורגי, כונו ברוסית "קנזים" או "נסיכים". גם כמה אצילים ממוצא טטרי אימצו את התואר הזה, על בסיס ייחוס משפחתי.
בממלכה המאוחדת
התואר נסיך הממלכה המאוחדת וצפון אירלנד ניתן לצאצאיו הקרובים של המונרך. הענקת התואר היום מוגדרת על ידי שני מכתבי פטנט.
מכתב פטנט של המלך ג'ורג' החמישי מיום 11 בדצמבר 1917 שהעניק את התואר –
מכתב פטנט של המלכה אליזבת השנייה מיום 31 בדצמבר 2012, שהעניק את התואר לכל ילדיו של בנו הבכור של נסיך ויילס.
עמוס אוריון
עמוס אוריון (1947–1980) היה עבריין ישראלי שפעל בשנות ה-60 ונסיבות הירצחו זכו לפרסום רב.
ביוגרפיה
עם שחרורו מהכלא ב-1980 בעקבות חנינה, פנה אוריון, עם חברו העבריין עזר כהן, אל טוביה אושרי ואל רחמים אהרוני ("גומדי"), מראשי "כנופיית הכרם", שנודעו בציבור כחברים ב"רשימת ה-11" - רשימה של יעדי מודיעין המשטרה המבוקשים ביותר בעולם הפשע הישראלי. אוריון דרש מגומדי ואושרי "דמי שתיקה" בסך 300,000 דולר, בטענה כי הם האחראים הישירים לרצח דב ליבנה, וכי הוא ישב לחינם בכלא ולא גילה את דבר מעורבותם, כביכול. השניים הזמינו את אוריון וכהן לבת ים, למפעל "בר בקר" שבבעלותם, ושם, על פי פסק הדין במשפטו של אהרוני, ירה בהם אושרי למוות. לאחר הרצח, שזכה לכינוי "הרצח הכפול", בותרו הגופות והוטמנו בחולות אשדוד.
לאחר זמן מה נמצאו הגופות, והוחל בחקירה לאיתור הרוצחים. שני המעורבים ברצח, אושרי ואהרוני, נמלטו לחו"ל. אושרי חזר מחו"ל ונעצר, ואהרוני נלכד באיטליה והוסגר לישראל. השניים הועמדו לדין, הורשעו ברצח, ונידונו למאסר עולם. עונשם נקצב והם שוחררו לאחר כ-20 שנה.
סיפור חייו של אוריון, מילדותו העשוקה ועד מותו המזעזע, תועד בספר מאת יעל לוטן, ובשנת 1994 בסרט תעודה שנכתב על ידי אורי רוזנווקס והופק על ידי עידו צוקרמן.
בחודש ינואר 2015 הוצג הסיפור בתוכנית עובדה ששודרה בערוץ 2.
חסידות מישקולץ
חסידות מישקולץ היא חצר חסידית שבסיסה בפתח תקווה. מייסד החסידות והעומד בראשה הוא הרב שלום ברגר, מחבר הספר "אור שלום", שהקים את החסידות בשנות ה-90 של המאה ה-20.
האדמו"ר
הרב ברגר מיוחס בן אחר בן לרבי יצחק דוב מרגליות, מתלמידי הבעל שם טוב. אביו, הרב אליעזר ברגר, היה רב בעיר מישקולץ שבהונגריה, שם גם נהג במנהגי אדמו"רות. אחרי השואה עלה לישראל והתיישב בקריית אתא ובשנותיו האחרונות בשיכון ויז'ניץ בבני ברק (נפטר בכ"ט באייר ה'תשמ"ב ונטמן בהר הזיתים). מדברי תורתו יצא לאור ספר בשם "זיכרון אליעזר"..
הרב ברגר למד בבחרותו בישיבת טשיבין ואצל רבי משה יהושע הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ. הוא נשא לאישה את בתו של הרב יחזקאל טויסיג, בנו של הרב ישראל טויסיג ממטרסדורף. התיישב בפתח תקווה והקים את ישיבת זיכרון אליעזר לזכר אביו.
קהילות ומוסדות
בית הכנסת המרכזי של החסידות שוכן בעיר פתח תקווה, וכן בתי מדרש בירושלים ובאלעד (נחנך ב-2012) וכן בית כנסת כלל חסידי בעמנואל תלמוד תורה וישיבה ("ישיבת זיכרון אליעזר"), בית תמחוי ומוסד צדקה ("יד תומכת") בעיר פתח תקווה, וכן מערך כשרות המפקח על מספר דוכנים של מזון מהיר בעיר (הכשרות אינה מוכרת על ידי הרבנות הראשית לישראל).
החסידות ידועה בעיקר בשל אירוע שמחת בית השואבה, שהיא מקיימת במוצאי החג הראשון של סוכות בהשתתפות זמרים והרכבים חסידיים בולטים. האירוע מושך אלפי משתתפים מהעיר ומסביבתה, בהם ראש עיריית פתח תקווה ואישי ציבור נוספים. בערבי החגים פסח וסוכות מוציאה החסידות את "ביטאון ממלכת התורה" המכיל סקירה של פעילות החסידות ואסופת חידושי תורה.
"מקהלת חסידי מישקולץ" הוציאה ב-2005 תקליטור מוזיקה חסידית בשם "ישישו", שחלק מלחניו הולחנו בידי הרב ברגר. ב-2011 הוציאה סינגל עם לחן של הרב ברגר למילות והיא שעמדה מהגדה של פסח.
סלולרי כשר
סלולרי כשר הוא כינוי לקו סלולרי או למכשיר טלפון סלולרי, בתקשורת סלולרית בישראל, הנמצא בשימוש נרחב בציבור החרדי ובמידה מועטה גם בציבור החרד"ל. המונח סלולרי כשר מתייחס בדרך כלל למכשירי סלולר שאושרו על ידי ועדת הרבנים לענייני תקשורת, שבהם אין תכונות המצויות בטלפונים חכמים, – כמו גלישה ושימוש באפליקציות מבוססות אינטרנט, שימוש במצלמה, האזנה לרדיו, שמיעת מוזיקה, משחקים, ומשלוח וקבלת מסרונים (SMS).
טלפון מסוג זה מבוסס על שני מרכיבים: קיימים סוגים נוספים של סלולרי כשר המאושרים על ידי גופים שונים ובהם גישה לאינטרנט כשר או לאפליקציות נבחרות, מכשירים אלו נקראים בדרך כלל בשמות אחרים, כמו סלולרי "מוגן" "מפוקח" או "מושגח".
רקע
ההתפתחות הטכנולוגית המואצת של המכשירים הסלולריים בתחילת המאה ה-21 הפכה אותם ממכשיר שנועד לשיחה בלבד לכלי של בידור ופנאי, כמו גלישה ברשת האינטרנט וצפייה בטלוויזיה. בנוסף, התקשרו החברות הסלולריות עם חברות פרטיות, שסיפקו שירותי שיחות ומידע בנושאים מגוונים, החל מחדשות ומזג אוויר וכלה בהימורים ושיחות ארוטיות (שירותי מידע אלו זמינים גם לטלפונים נייחים).
אנשים בציבור החרדי החלו להשתמש במכשירים אלה ולהיחשף דרכם לתכנים אינטרנטיים שחלקם נחשב בציבור החרדי כלא מתאימים ואף כתועבה. כדי להתמודד עם הבעיה הוקמה "ועדת הרבנים לענייני תקשורת".
קודם להקמת הוועדה היו מספר ניסיונות על ידי עסקנים מהציבור החרדי, לספק טלפון סלולרי ייעודי למגזר החרדי, שיתאים לשיחה בלבד. הקצאת קומת מספרים ייחודית למכשירים אלו איפשרה לזהות בנקל האם אדם חרדי משתמש בטלפון סלולרי מסוג זה, ובכך יצרה לחץ חברתי למעבר למכשירים אלה. לחץ זה, יחד עם הדרישה שקיימת בציבור החרדי למכשירים אלו, פרסומים מרובים בכלי התקשורת החרדים והתניית קבלה של תלמידים למוסדות חינוך חרדים בשימוש של ההורים במכשירים "כשרים" בלבד, הפכו אותם לפופולריים בחברה החרדית. כיום, מפקחת הוועדה על השימוש במכשירים "הכשרים".
הפתרון הראשוני: חסימת מספרים וחיבור לאינטרנט
הפתרון הראשון שאליו הגיעו הוועדה והחברות הסלולריות היה חסימת מספרים מסוימים ומניעת חיבור לאינטרנט סלולרי. כל אדם שהיה מעוניין בכך פנה למוקד השירות של החברה שבה היה מנוי וביקש את הפעלת החסימה במכשירו. את רשימת מספרי הטלפון האסורים להתקשרות העבירה ועדת הרבנים לחברות הסלולר, ואף עדכנה אותה לפי הצורך.
בהמשך נוכחה ועדת הרבנים כי לא די בפתרון זה. חלק מבני הנוער החרדים רכשו בעצמם את המכשירים ולא ביקשו את חסימתם. עוד התקשתה הוועדה לחסום את כל מספרי השיחות הארוטיות. סוגיות אלו הביאו את ועדת הרבנים להכרה שיש צורך בפתרון יעיל יותר.
מכשירים כשרים
לקראת סוף 2004 החליטה ועדת הרבנים לדרוש מן החברות הסלולריות בישראל את שיווקו של טלפון סלולרי "כשר", שאינו מאפשר תכונות נוספות מלבד השיחה הטלפונית. נציגם של הרבנים למשא ומתן היה עורך הדין יעקב ויינרוט, שנטל על עצמו תפקיד זה בהתנדבות. במקביל פרסמה ועדת הרבנים הוראה לציבור החרדי, להימנע מלקנות מכשירים סלולריים, עד שתעתרנה החברות לספק מכשירים כשרים. ועדת הרבנים פנתה לעיתונות החרדית וביקשה שלא לפרסם את החברות הסלולריות. העיתונים היומיים "יתד נאמן" ו"המודיע", והשבועונים "משפחה" ו"בקהילה" נענו לקריאה זו.
מספר חודשים לאחר תחילת מכירת המכשירים הכשרים על ידי מירס, הצטרפו החברות פלאפון וסלקום למהלך, והנפיקו מכשירים כשרים. לאחר שנה נוספת הצטרפה למהלך חברת פרטנר. בשנת 2013 גם חברת גולן טלקום חתמה על הסכם עם ועדת הרבנים.
ארבע החברות הסלולריות משווקות מסלולי מנויים דומים של מכשירים כשרים. על מנת למנוע מהציבור החילוני לרכוש חבילות כשרות זולות, קבעו החברות כי בשבתות יהיה התעריף לשיחה יוצאת גבוה במיוחד (כעשרה ש"ח לדקה). חלק מהחברות גובות קנס חד פעמי של עשרות שקלים במקרה שהתקיימו שיחות יוצאות או נכנסות בשבת.
בתחילת יוני 2011 הוחל בשיווק של מכשירי בלקברי כשרים התומכים בשירות דואר אלקטרוני עבור אנשי עסקים. את המכשיר שיווקה חברת פרטנר תקשורת וניתן היה להשיגו רק אצל נציגי ועדת הרבנים לענייני תקשורת, זאת כדי למנוע את הפצת המכשיר למי שאינם זקוקים לו לצורך עבודתם. השיווק של המכשירים לא הצליח וסך המכשירים שנמכרו עומד על כ-200 בלבד.
כאשר קמו חברות סלולר החדשות - גולן טלקום, ורמי לוי תקשורת, לא יכלו בעלי סלולרי כשר להתנייד אליהן, משום שהן לא הציעו חבילה ומספר כשר. כאשר חברות אלו גילו את הפוטנציאל העסקי שבציבור החרדי והחלו לתמוך במכשירים וחבילות כשרות - נוידו אליהן עשרות אלפי מספרים כשרים.
לא ניתן לנייד מספר "כשר" לחברה אחרת אלא אם כן המסלול בחברת היעד כשר אף הוא, ולא ניתן להשתמש בסלולרי שאינו כשר במספר מקומה כשרה. עם זאת, גם חברת תקשורת שאינה מחויבת להסכם יכולה באופן עקרוני לנייד אליה מכשירים כשרים. עם זאת, ב־2021 שר התקשורת יועז הנדל הכריז על רפורמה שתאפשר לנייד מספרים כשרים. מהלך זה התקבל בביקורת חריפה מצד רבנים, ולטענתם הדבר עלול להוביל לחוסר יכולת בזיהוי אדם אם הוא בעל טלפון כשר. הרפורמה נועדה להיכנס לתוקף ב-1 באוגוסט 2022, אך בעקבות עתירה שהוגשה נגדה נתן בג"ץ צו ביניים המשעה את כניסת הרפורמה לתוקף, עד לדיון לגופה של העתירה במועד מאוחר יותר.
בשנת 2011 היו בישראל כ-300,000 מכשירים כשרים.
המאבק להחדרת המכשירים הכשרים
בתחילת המהלך נמכרו כמה אלפי מכשירים. היו שטענו כי הציבור החרדי התרגל לתכונות המסרונים והדוא"ל של המכשירים המתקדמים ולכן רוב הציבור החרדי לא יישמע לקריאת הרבנים לעבור למכשירים הכשרים. עם זאת, במהלך השנים הצטרפו רוב החרדים למסלולים הכשרים. כחלק מהמערכה נגד הסלולרים שאינם כשרים, הורו הרבנים החרדים, ובראשם הרב יוסף שלום אלישיב, שלא לקבל למוסדות החינוך החרדיים תלמידים שהוריהם מחזיקים ברשותם מכשירים שאינם כשרים. עיריית בני ברק מחתימה הורים על תקנון שבו בין היתר הם מתחייבים לא להשתמש בטלפון שאינו כשר כתנאי לקבלת ילדים לגני העירייה. עם זאת, הרב צבי פרידמן פרסם שהרב אלישיב לא אסר מסרונים. חלק מן החרדים ממשיכים להשתמש במכשיר רגיל, לצד המכשיר הכשר.
בסוף העשור השני ובתחילת העשור השלישי של שנות ה־2000, החלה ועדת הרבנים לתת הכשר על חנויות לממכר סלולר, בשל מקרים של מוכרים ששכנעו לקוחות לרכוש מכשירים שאינם כשרים, הדומים בצורתם למכשירים הכשרים – חלקם עם סימוני כשרות מזויפים. החנויות שקיבלו את הכשרהּ של ועדת הרבנים מוכרות מכשירים המאושרים על ידה בלבד. כחלק מהמאבק להטמעת הכשרות גם על החנויות, נערכו הפגנות ומחאות בריכוזים חרדיים המוכרים מכשירי סלולר, ובחלקן תועדה אלימות. לטענת בעלי החנויות שמסרבות לרכוש את תעודת הכשרות של ועדת הרבנים, הם סובלים גם מהטרדות טלפוניות, ניסיונות סחיטה, איומים, השחתת רכוש והפרעה ללקוחות המנסים להיכנס לחנות. במקרה אחד תועדה אלימות כלפי לקוח שביקש לרכוש מכשיר שאינו כשר. רבנים אחדים ששמם הופיע על המודעות הקוראות להפגין כנגד החנויות טענו כי שמם מתנוסס על המודעות ללא ידיעתם, ואף פרסמו מודעות שהם מתנגדים להפגנות האלימות.
ועדת הרבנים לענייני תקשורת
ועדת הרבנים לענייני תקשורת היא עמותה חרדית שקמה בשנת 2004 במטרה להביא ליצירת טלפון סלולרי המשמש לשיחה בלבד, ללא תכונות אחרות הקיימות במרבית הטלפונים הסלולריים המודרניים.
בנוסף למגבלות הטכניות על המכשיר הכשר, הוועדה קובעת אילו מספרים ייחסמו, כך שבעלי "סלולרי כשר" לא יוכלו להתקשר אליהם. בחיוג למספרים אלו מופיעה הודעה מוקלטת המודיעה כי זהו "מספר לא מורשה".
קידומות המספרים הכשרים בישראל
מספרים אלה מיועדים למכשירים המאושרים על ידי ועדת הרבנים לענייני תקשורת:
יפו-תל אביב: דור שני
יפו-תל אביב: דור שני  הוא קיר-פסיפס מעשה ידי האמן דוד שריר משנת 1994, המוצג בכניסה למגדל שלום בתל אביב – המקום בו עמדה הגימנסיה העברית "הרצליה" עד שעברה לרחוב ז'בוטינסקי בשנת 1958. ממוקם למול הקיר שעליו פסיפס מעשה ידי האמן נחום גוטמן: הפסיפס לזכר הגימנסיה הרצליה.
היצירה
גם פסיפס זה, כמו הפסיפס שיצר גוטמן, מתאר את התפתחות העיר מנקודת מבטו של האמן, אולם בניגוד לפסיפס של גוטמן המציג כרונולוגיה היסטורית בצבעים שונים, פסיפס זה מציג זמן אחיד - את תל אביב הנבנית לאורך ההיסטוריה כמקשה רציפה אחת, כאשר היצירה מורכבת ממקטעים רבים המתארים את הווי החיים בעיר: החל מהווי החיים בעיר יפו (על הכנסיות והמסגדים שבה), המשך בבתים הקטנים של שכונת אחוזת בית (בתים חד-קומתיים), וכן בתי הסגנון האקלקטי של שכונת נחלת בנימין, בתי העיר הלבנה משנות ה-30 ושנות ה-40, ואירועים שונים בתל אביב כגון תהלוכת העדלאידע של העיר.
שריר תיאר ביצירה את בני משפחתו (אביו של האמן הוא המודד המופיע ביצירה, ויתר בני המשפחה מופיעים בעיגול), וכן אישים ידועים כגון האמנים נחום גוטמן וראובן רובין.
ביצירה מתוארים חי וצומח המאפיינים את העיר בראשיתה: שיירות גמלים, שיחי צבר, עצי דקל, דגים רבים בים (ובהם דג ענקי המזכיר את סיפור יונה הנביא).
רקע הפסיפס הלבן מסמל את החולות שעליהם הוקמה העיר תל אביב. מוטיב נוסף החוזר לכל אורך הפסיפס הוא מוטיב הפיגומים, המסמל את בנייתה הבלתי נפסקת של העיר.
בדומה ליצירתו של גוטמן, גם במרכז יצירה זו מתואר מבנה הגימנסיה העברית "הרצליה".
קאנדי
היסטוריה
העיר נוסדה ככל הנראה בתקופת שלטונו של ויקראמאבאהו השלישי מלך גאמפולה (1357-1374). מלכה הראשון של ממלכת קאנדי, סנה סמאתה ויקראמבאהו החליט להקים במקום את בירתו, בעת שהממלכה הצעירה הייתה תחת חסותה של ממלכת קוטה. למעט אפיזודה קצרה בתקופת שלטונו של ראג'אסינהה הראשון (1592-1581, המשיכה העיר לשמש כבירת הממלכה. המלך שבא אחריו, וימאלאדהארמאסורייה הראשון (Vimaladharmasuriya) שב לעיר, ואף הדף שתי התקפות של הפורטוגלים שניסו לכובשה. בכך, הייתה לממלכה היחידה על האי שלא נפלה בידי הפורטוגזים. לווימאלאדהארמאסורייה הייתה השפעה מכרעת על האי כולו, כאשר אימץ את הבודהיזם. הוא אף הביא לקאנדי את שרידי השן של הבודהה, והקים ב-1595 את מקדש השן בו היא נמצאת.
ב-1638 חתם רג'סינגה השני על הסכם עם ההולנדים, לפיו ישתפו פעולה מול הפורטוגזים, ולאחר סילוקם מהאי תשמור קאנדי על עצמאותה ותקבל את השליטה באזור החוף הפורטוגלי, ואילו הולנד תיהנה משליטה בסחר ובייצוא מהאי. ב-1656 הסתיימה המערכה מול הפורטוגלים בסילוקם מהאי, ואולם ההולנדים לא עמדו בחלקם בהסכם, והמשיכו לשלוט באזור החוף. ב-1761 הצליח המלך קיטרי סרי ראג'אסינהה לכבוש מידי ההולנדים את מרבית אזור החוף (למעט העיר נגומבו. במתקפת נגד ב-1763 השיבו ההולנדים את שליטתם בחוף, אך נכשלו בניסיונם לכבוש את קאנדי עצמה, לאחר שהוכרעו בידי מחלות, החום ולוחמה זעירה שנקטו נגדם לוחמים קאנדיאנים שהסתתרו ביערות הסובבים את העיר. ב-1765 הצליחו לבסוף לכבוש את העיר, אך מלחמת התשה שנוהלה נגדם לאחר מכן הביאה אותם לסגת מהעיר ולחתום על הסכם שלום ב-1766.
ב-1796 השתלטה האימפריה הבריטית על המושבות ההולנדיות, ובהן ציילון, כתוצאה מהמלחמות הנפוליאוניות. ב-1803 ניסו הבריטים לכבוש את קאנדי, אך נהדפו. בסופו של דבר נפלה העיר בידי הבריטים ב-10 בפברואר 1815, כמעט ללא התנגדות, ובכך הקיץ הקץ על הממלכה כולה. המלך סרי ויקראמה ראג'אסינהה נלקח בשבי, והעביר את שארית חייו בכלא במצודת ולור בטאמיל נאדו שבדרום הודו. ב-2 במרץ אותה שנה חתמו אצילי העיר על האמנה הקאנדיאנית, בה הכירו במלך אנגליה כמלכם, וקאנדי הוגדרה כשטח חסות בריטי.
בתקופת שלטונם גילו הבריטים שהאזורים ההרריים של סרי לנקה, ובהם אלו של קאנדי, טובים לגידול תה, והקימו תעשיית תה ענפה. מאחר שהתושבים המקומיים סירבו להיות מועסקים במטעי התה, הביאו הבריטים מאות אלפי טמילים מהודו לעבודה במטעים. במהלך השלטון הבריטי, פרצו שתי מרידות באזורי ממלכת קאנדי, האחת ב-1817 (מרד אובה) והשנייה ב-1848 (מרד מטאלה), אך שתיהן נכשלו. בעוד שמרד אובה הונהג בידי האצולה הקאנדיאנית ששאפה לחזור לימי הממלכה, מרד מטאלה נשא אופי עממי יותר, ונבעה מהמסים הכבדים שהטילו עליהם הבריטים.
גאוגרפיה ואקלים
קאנדי שוכנת בגובה של 465 מטרים מעל פני הים, בין רכס נאקלז לרכס הנתאנה. בתחומי העיר נמצא אגם קאנדי, אגם מלאכותי שנחנך ב-1807. בסמוך לגדה הצפונית של האגם מצויים מקדש השן ומרבית מבני הממשל החשובים. בהרים שצפונית-מזרחית לאזור זה, גם כן בתחומי העיר, נמצאת שמורת הטבע אודוואטאקלה (Udawattakelle).
האקלים בקאנדי הוא אקלים יער גשם טרופי. עקב גובהה היחסי ביחס לרוב חלקי האי, מזג האוויר בה גם חם פחות ביחס למרביתו. עונות המונסון נמשכות בין מאי ליולי ובין דצמבר לינואר.
דמוגרפיה
מרבית תושביה של קאנדי הם סינהלים, אך יש בה גם מיעוטים אחרים. בשנת 2007 הייתה החלוקה בעיר כלהלן:
מקדש השן
מקדש השן הוא אחד המקדשים הבודהיסטים החשובים בעולם. המקדש נבנה ב-1595 עבור שרידי השן של בודהה. למקדש יש גם חשיבות לאומית, פרט לחשיבות הדתית, מאחר שעל פי המסורת המקומית, מי שמחזיק בשן של בודהה שולט בסרי לנקה כולה. משכך, היה המקדש יעד אסטרטגי עבור הנמרים הטמילים במהלך הסכסוך הסינהלזי-טאמילי. ב-1989 אירע במקום פיגוע ירי בו נהרגו מספר בני אדם, ובפיגוע התאבדות שבוצע ב-1998 נהרגו 17 בני אדם ונזק נגרם למקדש.
הארמון המלכותי
הארמון המלכותי של קאנדי שימש את מלכי קאנדי עד שהאחרון שבהם הודח בידי הבריטים ב-1815. בעבר, כלל מתחם הארמון גם את מקדש השן. חלק ממנו מכיל את המוזיאון הלאומי של קאנדי.
הגנים הבוטניים המלכותיים בפראדנייה
הגנים הבוטניים המלכותיים בפראדנייה שוכנים כ-5 ק"מ ממערב למרכז העיר. הם משתרעים על פני 0.59 קמ"ר, מכילים למעלה מ-4,000 צמחים, ומדי שנה פוקדים אותם כ-2 מיליון מבקרים.
תחבורה
קאנדי ממוקמת כמעט במרכזה של סרי לנקה, והיא מהווה צומת דרכים חשוב. כביש A1 מחבר אותה עם הבירה קולומבו, כביש A9 עם ג'אפנה, כביש A10 עם קורונגאלה ופוטאלאם וכביש A26 עם מזרח האי. רכבות מחברות את העיר לקולומבו ולבאדולה. חברת סרי לנקן איירטקסי מפעילה טיסות לקולומבו במטוסי דה הבילנד קנדה דאש 6 טווין אוטר ממנחת. ממשלת סרי לנקה אישרה תוכנית להקמת שדה תעופה בסמוך לעיר בשנת 2011, ואולם נכון ל-2014 הקמתו טרם החלה.
שכם הקדומה
שכם הקדומה או שכם העתיקה היא עיר קדומה, שראשיתה בתקופה הכלכוליתית, ויישובה הרציף נקטע בהחלפתה בעיר הרומאית הסמוכה נאפוליס, שזוהתה עמה בהמשך. העיר מוכרת מממצאים ארכאולוגיים מרשימים ומאזכורים אפיגרפיים במקורות מצריים, אכדיים ומקראיים.
מקור השם
השם "שכם" הוא קדום ונזכר בצורה זאת בכתבי המארות המצריים מהמאה ה־19 לפנה"ס, וכן בתנ"ך. שכם לעיתים מכונה "בירת השומרון".
פרשנות מאוחרת
על פי פרשני הפשט, בתחילה נקראה העיר 'שלם', שעל שמה קרוי כפר סאלם השוכן למזרח העיר החדשה של שכם, ובעקבות מעשה שכם ודינה הוסב שמה ל'שכם'. על פי המדרש, העיר נקראה 'שכם' עוד קודם לכן, על שם שכם בן חמור שהיה נשיא הארץ.
טעם נוסף לשם העיר נמצא בדברי יעקב ליוסף שהוא יזכה בבכורה, ובעקבות כך בניו ינחלו שתי נחלות בארץ, נחלת שבט מנשה ונחלת שבט אפרים:
קבורת יוסף בשכם, הממוקמת על הגבול שבין נחלת אפרים מדרום לנחלת מנשה מצפון, מבטאת את החלק ('שכם') הכפול שקיבל יוסף בחלוקת הארץ לנחלות.
התקופה הכלקוליתית
מהחפירות בתל בלאטה עולה כי ראשית היישוב הייתה בתקופה הכלקוליתית בארץ ישראל. בסמוך לתל נמצא גם מערת קבורה גדולה מאוד (11×4 מטר לערך) שנחצבה ושימשה לראשונה בתקופה הכלקוליתית. ממצאים מהתקופה הכלקוליתית התגלו גם ב"תל א־נג'מה", הממוקם כ־500 מטר ממערב לתל בלאטה, סמוך לכפר רוג'ייב.
תקופת הברונזה הקדומה
מתקופת הברונזה הקדומה נמצאה כתובת מימי סנוסרת השלישי (1878–1843 לפנה"ס) במצרים, הידועה בשם "כתובת ח'ו־סבך", המספרת על מסע צבאי של המלך נגד העאמו ועל כיבוש גליל שכם, אשר נפילתה מוצגת על ידי הסופרים המצרים כנפילתה של כל ארץ כנען (או "ארץ רתנו" כפי שהיא מכונה על ידם). באותם עת שימש תל מגידו כמרכז השלטון המצרי באזור. במאה ה־18 לפנה"ס הוקפה העיר סוללת עפר גדולה, שמעליה חומה ובה שני שערים. הסוללה דופנה מבחוץ בקיר חזק בנוי אבנים גדולות. בתוך הביצור נערם מילוי עבה, ומעליו נבנה מקדש מגדול, שרוחבו היה 5 מטר וגובהו היה כנראה רב. ברחבי ארץ שכם קמו יישובים כפריים רבים, שהיוו מעין עורף חקלאי לעיר הבירה. שכם (בתל בלאטה) הייתה אחת מערים רבות בכנען שהוקמו מוקפות סוללת "עפר כבוש".
תקופת הברונזה התיכונה
בתקופת הברונזה התיכונה התרחשבכנען המעבר מחומות עשויות עפר כבוש לחומות מאבני גוויל בשיפוע כלפי חוץ, שראשן השטוח של החומות שימש בסיס לקיר לבנים. בין חומות אלה בולטת החומה האדירה בשכם, שהשתמרה לגובה של כ־10 מטרים. בחפירות של בית הספר האמריקני לחקר המזרח התגלו ביצוריה העצומים של העיר מסוף תקופת הברונזה התיכונה, לפיכך הציע הארכאולוג רייט, כי "המאמץ האדיר ליצירתו של מבצר בלתי חדיר בתקופת החיקסוס מצביע על כך, שבמאות ה־17–16 לפנה"ס הייתה שכם עיר מדינה ששלטה על ההר ממגידו בצפון ועד גזר בדרום". שטח העיר הוגדל על ידי בניית חומה שתמכה במילוי מלאכותי. החומה בנויה מאבן ומעליה חומת לבנים. בתוך העיר נבנתה חומה נוספת, דקה יותר. שתי החומות האלה חוברו ביניהן על ידי קירות קצרים, באופן שנוצרה חומת סוגרים. חומה כזאת התגלתה בחלקו המזרחי של התל. החומה החיצונית נבנתה מאבנים גדולות מאוד. בקטע הצפוני־מערבי של החומה התגלה שער גדול, שמידותיו 19×22 מטר. אותו השער נבנה מחדש בתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל. לאחר חמישים שנה בערך, נבנתה חומה חדשה על תוואי החומה הישנה, וגם נבנה שער חדש במזרח. סמוך לשער הצפוני־מערבי, נמצא מקדש מבוצר, מתקופת החיקסוס. המבנה שימש גם מקדש וגם מבצר.
שכם חרבה פעמיים בידי מצרים – בפעם הראשונה כנראה בידי יעחמס הראשון (1580–1546 לפנה"ס) ובפעם השנייה כנראה בראשית ימי אמנחותפ הראשון (1526–1546 לפנה"ס). היא התאוששה במחצית השנייה של המאה ה־16 לפנה"ס.
בשכם נמצאו אחת הכתובות היחידות בארץ ישראל בכתב פרוטו־כנעני שזמנן קודם לתקופת הברונזה המאוחרת.
תקופת הברונזה המאוחרת
היישוב במקום התאושש במחצית השנייה של המאה ה־16 לפנה"ס. עם זאת, העיר שנבנתה לאחר הכיבוש המצרי, הייתה קטנה במידה ניכרת. "מקדש המגדל" הוקם במתכונת קטנה יותר, וחלק מן השערים והביצורים שוקמו. רוב הכפרים שמסביב לשכם חרבו, ולא נבנו יותר. גבולה של ממלכת שכם, הקיף במאה ה־14 לפנה"ס את רוב הר מנשה, פרט לעמק דותן, וחלק מהר אפרים. ארכיון אל עמארנה המצרי, מתאר בפירוט יחסי את קורות לבאיה (לבאיו) מלך שכם ובניו. גם בימי לָבָּאיה הייתה שכם לעיר דומיננטית בשומרון, ותחומי השפעתה הגיעו עד לגזר בדרום ועד לעמק יזרעאל בצפון. הוא ניסה להרחיב את תחום שלטונו לאזור השרון ועמק יזרעאל. הוא כרת ברית עם מלך גזר וגת (במצרית: כנת), ופעל נגד ערי השפלה. כנגדו התלכדה ברית מלכים, בה נמנו שליטי עמק יזרעאל, עמק עכו והשפלה המרכזית. גם השלטונות המצריים התקוממו כנגדו. בשלב זה, נאסר לָבָּאיה בידי המצרים והיה אמור להישלח למצרים לתת דין וחשבון על מעשיו, אך בהיותו בחנתון הצליח להימלט משוביו, אך נרצח בידי יריביו המקומיים אנשי גינָה. בני לָבָּאיה חידשו את הברית עם גזר וגת רימון, שבו ללחוץ את שכניהם והרחיבו את תחום פעולתם לעבר הירדן. הברית לא האריכה ימים, והתפרקה עקב שינוי שחל במצב הביטחון הפנימי בארץ. במות בני לָבָּאיה הצטמצם תחום השפעתה של שכם, ומהחפירות בתל עולה כי שכם חרבה שוב במאה ה־14 לפנה"ס והתאוששה כנראה רק בסוף המאה ה־14 לפנה"ס. הרקע ההיסטורי לחורבן זה אינו ברור, אך ייתכן שהדבר קשור לסכסוכים הפנימיים בין ערי המדינה של כנען באותה תקופה. במאה ה־14 לפנה"ס גבולה של ממלכת שכם הקיף את רוב הר מנשה, פרט לעמק דותן, וחלק מהר אפרים.
שכם הכנענית קיימה מבנה חברתי דימורפי של עירוניים ואנשי שבטים. מערכת חברה זו התקיימה כנראה גם בתחילת תקופת הברזל (תקופת ההתנחלות), כאשר נוספו לעיר כנראה גם מהגרים מצפון הסהר הפורה. מחפירות תל בלאטה עולה כי בשנת 1100 לפנה"ס חרבה שכם.