cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טרוחיו (פרו)
במהלך מלחמת העצמאות הפרואנית
זמן קצר לאחר שפרו כולה הכריזה על עצמאותה, ב-1821, קבע סן מרטין כי טרוחיו תשמש כבירתו של מחוז טרוחיו. החלטה זו אושררה בחוקת פרו מ-1823. בימיה הראשונים של המדינה הצעירה היה המחוז אי של יציבות, והמקום היחיד שבו הכלכלה ואספקת המזון היו יציבים. לזמן קצר, ב-1823, העיר אף שימשה כבירתה של פרו כולה. ב-1824 הגיע לעיר צבאו של סימון בוליבר, שסילק את גרעיני ההתנגדות הספרדיים האחרונים בפרו. זמן קצר אחר כך הוקמו בעיר בית המשפט העליון של פרו והאוניברסיטה הלאומית של טרוחיו.
ב-9 במרץ 1825 החליט הקונגרס הפרואני להנציח את חלקה של טרוחיו במאבק לעצמאות. הוא שינה את שם המחוז ל"לה ליברטאד" ("החירות") ואת שמה של העיר עצמה ל"סיודד בוליבר", על שם בוליבר. שמה של העיר שונה חזרה לטרוחיו כבר ב-1827, אך שם המחוז נותר בעינו עד היום.
לאחר העצמאות
לאחר עצמאותה של פרו החל עידן של שגשוג בעיר. חקלאות קני הסוכר סביבה עברה תהליכי מודרניזציה, והדבר תרם לכלכלתה. פריחתו של ענף זה הביאה ליצירתה של אריסטוקרטיה מקומית, בעל חשיבות ברמה הלאומית. הפריחה הכלכלית הביאה עמה השקעות זרות, בעיקר מאנגליה ומגרמניה. גם העובדה שמלחמות הגנרלים שהתנהלו בלימה פסחו עליה תרמה להתפתחות העיר. ב-1840 התגוררו בטרוחיו כ-15 אלף תושבים, והיא החלה להתרחב גם אל מחוץ לחומותיה. הבתים שנבנו עתה היו בסגנון נאו-קלאסי, שרווח באותה תקופה.
התפתחות העיר נעצרה עקב מלחמת האוקיינוס השקט, שהתנהלה בין פרו ובוליביה לבין צ'ילה בין השנים 1883-1879. במהלך המלחמה הייתה נתונה העיר תחת כיבוש צ'יליאני במשך 3 שנים. הכוחות הצ'יליאנים, בפיקודו של פטריסיו לינץ', זרעו הרס בתעשיית הסוכר המקומית.
עם סיום המלחמה החלה העיר לשקם את עצמה, והמשיכה בתהליכי ההתפתחות וההתרחבות שלה. החומה נהרסה, ובאזור שהיה בעבר מחוץ לחומה נבנו השכונות צ'יקאגוֹ, אוּניוֹן ופדרו מוּנְיִיז. בנוסף, הוחל בהקמתם של בניין חדש לעירייה ושל תיאטרון, והכיכר המרכזית של העיר, פלאסה דה ארמאס, עוצבה מחדש. בשנות ה-30 של המאה ה-20, נסללו כבישיה של העיר.
טרוחיו כיום
בשנות ה-50 וה-60 הואץ תהליך העיור שהגדיל במהירות את אוכלוסייתה של טרוחיו. סביב העיר צצו רבעים שונים, המכונים "pueblos jóvenes" ("ערים צעירות"), וביניהם אל פּוֹרְוֶוניר, לה אֶסְפֶּרָנְסָה ופְלוֹרֶנְסְיה דה מוֹרָה השוכנים צפונית-מזרחית למרכז ההיסטורי. שכונות מגורים אחרות הוקמו דרומית-מערבית למרכז ההיסטורי, לכיוון הים.
המשטר הצבאי שהונהג בפרו ב-1968 ביצע רפורמה אגררית שפגעה בחקלאות באזור, וכפועל יוצא מכך גם בכלכלת העיר. בצורת שנמשכה 4 שנים בראשית שנות ה-70 גרמה אף היא נזקים כבדים לחקלאות. כתוצאה מכך, כפריים רבים עברו להתגורר בתחומי העיר, בניסיון למצוא פרנסה חדשה. ב-1972 עמד מספר התושבים בעיר על כ-280 אלף, ב-1981 זינק ללמעלה מ-400 אלף וב-1990 כבר עמד על כ-590 אלף. על פי התחזיות, יחצה מספר תושביה את קו המיליון בשנת 2010.
העיר התפתחה באופן לא מבוקר, וללא תכנון. מאחר שהתפתחה בעיקר לרוחב, ולא לגובה, התקשתה העירייה באספקת שירותים שונים לתושביה, המתגוררים על פני שטח נרחב, ואלה התייקרו. ב-1995 הכריזה העירייה על תוכנית PLANDEMETRU (ראשי תיבות של "Plan de Desarrollo Metropolitano de Trujillo" - "התוכנית לפיתוח מטרופוליטני של טרוחיו"), שנועדה להציג תוכנית מסודרת להתפתחות העיר עד שנת 2010, והורחבה עד שנת 2015.
כלכלה
טרוחיו היא המרכז הכלכלי החשוב ביותר בצפון פרו. מאז התפתחות מערכות ההשקיה, צברה החקלאות סביב העיר תנופה. האזור ידוע כמרכז לגידולי אספרגוס, שפרו היא אחד מיצואניותיו הגדולות ביותר. גידולים נוספים כוללים, בין היתר, אורז, ארטישוק, פלפל, אבוקדו ומנגו.
תיירות
חלק הארי של התיירות המגיעה לטרוחיו (93%) היא תיירות פנים. מוקדי המשיכה העיקריים לתיירים הם האתרים הארכאולוגיים שסביבה, של תרבויות המוצ'ה והצ'ימו, ובראשם צ'אן צ'אן (שהוכרזה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-1986), ואקה דה לה לונה (מקדש הירח) וואקה דל סול (מקדש השמש). מקדשים נוספים, קטנים יותר הם ואקה דל דרגון (מקדש הדרקון וואקה דה לה אסמרלדה (מקדש האזמרגד). חופי הים הסמוכים לעיר מהווים אף הם מוקד משיכה לעיר, ובמיוחד חוף ונצ'אקו (Huanchaco), הפופולרי בקרב גולשים.
מדי ינואר נערכת בעיר תחרות ריקודי מארינרה, ובאוקטובר נערך פסטיבל האביב, הכולל תהלוכה ובה מלכות יופי מרחבי היבשת, לצד כלי רכב שעוצבו במיוחד לשם כך.
המבנים במרכז ההיסטורי של העיר
עם האתרים החשובים בעיר נמנים אתרים אלה:
תחבורה
בתחומי העיר טרוחיו כ-4,000 ק"מ של כבישים. כביש מס' 1 הפרואני, החוצה את המדינה מצפון לדרום עובר בעיר, והוא מקשר אותה עם פיורה וצ'יקלאיו הצפוניות לה ועם לימה הדרומית לה. הכביש הוא חלק מהכביש הפאן-אמריקאי, החוצה את יבשת אמריקה מאלסקה ועד ארגנטינה.
שדה התעופה קפיטן פַאפּ קרלוס מרטינס דה פִּינִיוֹס מוגדר רשמית כנמל תעופה בינלאומי, אך הוא משרת טיסות פנים בלבד, לערים לימה, צ'יקלאיו וטומבס.
נמל סאלאווֶרי (Salaverry) משמש את מרבית הייצוא של טרוחיו ומחוז לה ליברטאד. בנמל עוגנות מעת לעת ספינות נוסעים וספינות של חיל הים הפרואני, אך עיקר שימושו הוא לספינות משא.
חינוך
בטרוחיו פועלים 13 מוסדות להשכלה גבוהה, יותר מבכל עיר אחרת בפרו. בנוסף על האוניברסיטה הלאומית של טרוחיו, שהוקמה ב-1824, הוקמו בה, מאז 1988, 5 מכללות פרטיות. 7 אוניברסיטאות ומכללות פרואניות נוספות מחזיקות בה שלוחות.
קבוצת הר כנרת
קבוצת הר כנרת הייתה קבוצת התיישבות במעלה רכס פוריה, מצפון מערב למושבת כנרת וכק"מ אחד מזרחית ליישוב פוריה עילית. הקבוצה התקיימה בשנים 1920–1925, ובהמשך התגוררה קבוצת טבעונים בצריפים עד 1929. אחר כך, האתר ננטש ולא התקיימה התיישבות.
רכישת הקרקעות והכשרת הקרקע
אדמות "הר כנרת" נרכשו עבור המשרד הארצישראלי ובמימונה של חברת יק"א. את הרכישה ביצע חיים מרגליות קלוורסקי שעסק ברכישת קרקעות בגליל התחתון ובעמק הירדן. בשנת 1920 עלו חלוצים אנשי העלייה השלישית להתיישבות במדרון הר פוריה שנקרא אז "הר הכנרת" (וגם "הר כנרת"). האתר שנקבע למחנה ההתיישבות נמצא חצי קילומטר מדרום לעין פוריה. הפעילות הראשונה במקום הייתה הכשרת הקרקע בעבודות שבוצעו עבור קק"ל. אנשי הקבוצה היו חברי מפלגת הפועל הצעיר ולרשותם נמסר שטח של 2,300 דונם, כדי להכינו ולהכשירו לייעור. תקופת ההכשרה נמשכה כחצי שנה, שבה סופקו לחלוצים כסף למזון לביגוד ולכלי עבודה. הכשרת הקרקע הייתה עבודה קשה. בקרקע צמחו שיחי שיזף מצוי (שנקרא אז בשם העממי "סידריה"), וכדי להכשיר את הקרקע לנטיעות היה צורך לעוקרם. בנוסף, נדרשה עבודת סיקול סלעים וסידורם במדרגים (טרסות). אולם שכבת העפר במדרון ההר הייתה דקה, ולא התאפשר חריש עמוק..
קבוצות החלוצים שהגיעו להכשרת הקרקע
ב"הר כנרת" התיישבו שלוש קבוצות של חלוצים, וכן חלוצים בודדים שחלקם השתייכו בעבר לקבוצות אחרות של חלוצים, כגון מקרקוב, אושוויינצ'ים ולבוב.
קבוצת אחווה
קבוצת אחווה (הידועה גם בשם "קבוצת קובנה") הייתה הקבוצה השיתופית הראשונה בתנועת "החלוץ" בליטא. הקבוצה נוסדה בעיר קובנה בשנת 1919 ועלתה לארץ ישראל בקיץ 1920. יוסף ברץ מדגניה א' שכנע את חברי הקבוצה להתיישב ב"הר כנרת", אך כבר לקראת סוף 1920 הקבוצה החליטה לעזוב את האתר, ולהצטרף לגדוד העבודה שאחת מפלוגותיו, שכנה באותה תקופה במגדל. קבוצת אחווה ניהלה יומן קבוצתי, שבו תוארה פעילותה עד לאחר התיישבותה בקיבוץ שריד בשנת 1927.
קבוצת וילנה
קבוצת וילנה התארגנה בחלקה במסגרת "החלוץ" וחלקה על ידי מפלגת צעירי ציון, וקיבלה הכשרה בחווה חקלאית בווילנה. הקבוצה הגיעה ארצה ב-10 באוגוסט 1920, והצטרפה לתנועת הפועל הצעיר. ב-31 בדצמבר בעקבות החלטת המוסדות, עזבה הקבוצה את הר כנרת ונדדה ברחבי הארץ. חברי הקבוצה עסקו בעבודות שונות כגון סלילת כבישים, בנייה, חציבה ונגרות. בעקבות עזיבת חברים רבים מכנרת לגדוד העבודה ולהתיישבות החדשה בעמק יזרעאל, פנה בנציון ישראלי מכנרת לקבוצה והציע להצטרף ליישובו. לאחר התלבטות קצרה ובגלל הרצון לחזור לעבודה החקלאית, נתקבלה החלטה לקבל את ההצעה ובראש השנה תרפ"ג (1922) הצטרפו חבריה לקבוצת כנרת, לאחר כמעט שתי שנות נדודים.
קבוצת שיפיטובקה
חלוצי קבוצת שיפיטובקה (ממחוז לוהנסק) התארגנו בתנועת "צעירי ציון" באימפריה הרוסית. החלוצים היו פעילים גם בהגנת הקהילה היהודית בפרעות 1918–1919. בעקבות סיפור הגנת הגבורה של תל חי ומותו של טרומפלדור, נוצרה התעוררות רבה במחנה החלוצי, וחלוצים רבים עלו לארץ ישראל. הקבוצה מנתה 13 בחורים ו-7 בחורות. קבוצה זו התמידה ונשארה במקום עד להתפרקות היישוב.
שלבים ראשונים של ההתיישבות
קבוצות העובדים עלו על הקרקע ב-א' באלול תר"פ (1920) ובתקופה הראשונה פעלו במקום 75–80 חלוצים. מלבד הקשיים בהכשרת הקרקע, התעוררו קשיים רבים נוספים: העדר באר וצורך בקניית מים והובלתם ליישוב, שטח המגורים לא הוכשר והאוהלים הוקמו בצורה לא מיומנת, חוסר בכלי עבודה, השכר שהתקבל לא הספיק למילוי הצרכים ובעיות בריאות שהחמירו, עקב שתיית מים מזוהמים ועקיצות של זבובים ועקרבים ומחסור בכילות להגנה בפני היתושים.
לאחר זמן קצר עזבה "קבוצת אחווה" ובדצמבר 1920 נותרו במקום 50 פועלים, מרביתם מקבוצות וילנה ושיפיטובקה. בחודש זה נמסרה לחברים החלטת המרכז החקלאי להקים במקום התיישבות קבע. אך מצד שני, מכיוון שתנאי המקום אינם מאפשרים את קיום כל החברים, קבוצת חברים אחת נדרשה לעזוב את המקום. נערכה הגרלה וחברי קבוצת וילנה נאלצו לעזוב.
התפתחות היישוב והקשיים שהתעוררו
ההתיישבות במקום זכורה למתיישבים, כתקופה יפה אך כואבת. החלוצים גילו מסירות רבה והשקיעו מאמצים להפרחת הר כנרת השומם. אוכל כמעט לא היה - המזון כלל רק דג מלוח מהחבית ועדשים וקטניות שגידלו במקום. פעמיים בשנה, בראש השנה ובפסח, המתיישבים אכלו גם בשר. לא היה מקור מים ליישוב. מים הובלו מהכנרת בעזרת חמור שנשא 4 פחים. מי המעיין הקרוב (עין פוריה) היו מלוחים והבדואים נהגו לרחוץ במעין את בעלי החיים שלהם, וכך הם זיהמו את המים האלה. בלית ברירה, סיננו את מי המעיין בעזרת מסננים. חברי הקבוצה התגוררו בצפיפות - 4 אנשים באוהל צבאי קטן. בחורף, העננים כיסו את ההר, והחלוצים התעוררו בבקרים רטובים לגמרי. מחלת הקדחת הכתה שוב ושוב, ותרופת הכינין נאכלה בכמויות. כספים שהובטחו על ידי המוסדות המיישבים, לא התקבלו, והקבוצה נאלצה לקחת הלוואות לכיסוי החובות. מצב הקבוצה נבדק בידי ועדות שונות, והתקבלו המלצות למתן מענקים ליישוב לשם רכישת ציוד ובעלי חיים, אך מרבית ההמלצות לא מומשו. למרות ההחלטה על הקמת יישוב קבע, לא בוצעו מהלכים לקידום היישוב, והחברים המשיכו להתגורר באוהלים. לאחר תקופה קצרה התקבלו צריפים מקבוצת דגניה ב'. בעיית המים עלתה לדיון והוצעו תוכניות שונות לפתרון הבעיה אך גם שלוש שנים לאחר העלייה להתיישבות, לא קודמה אף תוכנית, בעיית המים לא נפתרה ועתידו של היישוב היה "לוטה בערפל". כספים שהובטחו על ידי המוסדות, לא התקבלו, וממש לא ברור איך הצליחו להתקיים ולשרוד למרות המצוקה הכלכלית הקשה. הקשיים הרבים לא ריפו את ידי החלוצים ובתאריך 22 ביוני 1923 התקיימה חתונה של שלושה זוגות: מרים דן ויצחק ניב, חוה סמואטיצקי ואליעזר מילרוד, חנה קצקה ויצחק מוצ'ניק. במקום נולדו גם שלושה תינוקות. על פי העיתון דבר, בקיץ תרפ"ג 1923 הקבוצה מנתה 20 נפשות (13 בחורים, 7 בחורות) ובמשך הזמן ניטעו 60 אלף עצים עבור הקרן הקיימת והוכשרו 350 דונם לנטיעות ולפלחה. בסוף תרפ"ד 1924 הקבוצה מנתה 29 נפשות (19 גברים, 9 נשים וילד אחד) והקבוצה עיבדה 650 דונם.
התפרקות הקבוצה
בחודשים יוני-יולי 1924 נערכה בדיקה של בעיות החברה והכלכלה במקום, על ידי "וועדת התוכניות" של ההנהלה הציונית. הוועדה החליטה על השקעה בענף הרפת ונטיעת כרמים מצומצמת, אבל הוועדה החליטה לא לבנות בניית קבע ולא לטפל בינתיים בנושא הספקת המים ליישוב ולשדות. החלטות אלה, שמשמעותן היווצרות קיפאון במקום והפסקת התפתחותו, גרמו לעזיבה לאחר תקופה קצרה, ובסוף אוגוסט 1925 נותרו במקום 7 חברים בלבד. היות שכך, הורו המוסדות על פיזור הקבוצה, והורו על מסירת הבהמות ומכירת הציוד שהיה במקום.
התיישבות הטבעונים בהר כנרת
בהתאם להחלטות המחלקה להתיישבות, נשארו במקום שלושה חברים (יהושע כהן, שלמה זפרנץ ופריץ גוטמן) אשר התחייבו לעבד את המטעים תמורת תשלום. בהמשך, התלוננו החברים הללו שלא קיבלו את התשלום שהגיע להם, והתעוררו עימותים בינם לבין המחלקה להתיישבות.
בסוף שנת 1928 חיו במקום: יעקב מושקוביץ ואשתו עליזה, ישראל שרייבר ואשתו שולמית, שלמה ברקוביץ, ליכטנפלד שלא היה צמחוני ועסק בציד תנים, נפתלי - לא ישב בהר בקביעות והיה כנראה פגוע נפש. החבורה התפרנסה מעבודה שכירה וגם מעיבוד שטחים בהר. בניסיון לפתור את בעיית המים, מושקוביץ ושרייבר בנו בור לאיסוף מי גשמים. אחד מעקרונות הטבעונות של הקבוצה, היה ההתנגדות ללקיחת תרופות מלאכותיות. עיקרון זה הביא למותם מקדחת של ברקוביץ, ביולי 1929, ושל מושקוביץ, בנובמבר 1929. לאחר מותם עזבו את ההר, הזוג שרייבר ועליזה מושקוביץ, והאתר ננטש למעשה.
חברי קבוצת כנרת פרקו את שאריות הצריפים. ועם העברת השטחים של "הר כנרת" לידי קבוצת כנרת, וסיפוח חלק מהאדמות לאדמות איכרי מושבת כנרת, הסתיים למעשה סיפור התיישבות "הר כנרת".
הברקים של קאטאטומבו
הברקים של קאטאטומבו אלו ברקים המופיעים במשך למעלה מחצי שנה מסביב לשפך נהר קאטאטומבו לאגם מרקאיבו במערב ונצואלה.
סופות הברקים פורצות בעיקר בלילות ומגיעות לתדירות של 280 פעמים בשעה במשך 10 שעות. הברקים נשארים בגובה 2-10 ק"מ מעל פני האדמה, מגיעים לעוצמה הגבוהה פי 10 מברקים רגילים ומייצרים יותר אוזון מכל אירוע בודד אחר על פני כדור הארץ. ימאים משתמשים בברקים הנראים למרחוק כמגדלור טבעי, אותו הם מכנים "המגדלור של קאטאטומבו".
היסטוריה
תיעוד ראשון לתופעה נמצא בכתבי המחזאי הספרדי בן המאה ה-17, לופה דה וגה. בפואמה "הדרגנוטה", דה וגה מתאר כי סופות הברקים של קאטאטומבו האירו את שמי הלילה וחשפו את ספינותיו של סוחר העבדים האנגלי פרנסיס דרייק שניסה לכבוש את האזור.
בשנת 1823 התרחש סיפור דומה: תוך כדי מלחמת העצמאות של ונצואלה, הברקים חשפו את ספינות הצי הספרדי ועזרו לסימון בוליבאר להוביל את צבאו לניצחון בקרב.
חוקר הטבע הפרוסי בן המאה ה-19, אלכסנדר פון הומבולדט, היה הראשון לתת הסבר מדעי לתופעה אותה תיאר כפיצוצים חשמליים הדומים לאש גופרית, אך עד היום המדענים חלוקים מהו ההסבר הנכון. יש שטענו כי הזרימה המעגלית של הרוחות מעל האגם היא שגורמת לברקים. אחרים הסבירו שזה דווקא ההתנגשות בין זרמי אוויר קר וחם. הסבר שלישי לתופעה קושר את הסופות למצבורי גז המתאן הנמצאים באזור.
וולטר סוואג' לנדור
וולטר סוואג' לנדור (באנגלית: Walter Savage Landor; 30 בינואר 1775 - 17 בספטמבר 1864) היה משורר וסופר אנגלי. נודע בעבור ספרו "שיחות דמיוניות", בזכותו נחשב על ידי עמיתיו לגדול כותבי הפרוזה האנגלים בתקופה הרומנטית. בזמנו פעילותו הפוליטית, ומחלוקות עם אויביו שלרוב גבר עליהם בשנינותו, משכו יותר תשומת לב ציבורית מאשר יצירתו.
לנדור, אם כמשורר אם כסופר, השפיע על משוררים יותר מאשר על סופרים, ואף כינוהו "משורר למשוררים". יצירתו השפיעה על רוברט סאות'י, רוברט בראונינג, ייטס, רוברט פרוסט, צ'ארלס דיקנס, ניטשה, אמרסון, ויוצרים אחרים. כתיבתו פנתה למעטים, עד שנאמר כי חסידי לנדור אפשר למנותם על אצבעות שתי הידיים.
תולדות חייו
לנדור היה איש ספר ואמן יוצר שכוחו במחשבה ובדיבור, ולא בניהול חייו. הוא התחנך בטריניטי קולג' באוקספורד. במהלך חייו רב עם אביו, עם שכניו באנגליה ובאיטליה, עם אשתו, ועם כל סמכות שפגעה בו, תולדה של מזגו החם ובוז כלפי כל סמכות.
שנותיו הראשונות של לנדור כיוצר, מגיל עשרים ואילך, התאפיינו בנסיונות ספרותיים, בעיקר של שירה נעלה. ב-1795, לאחר שסולק מאוקספורד בשל ריב עם סטודנט אחר, הוציא לאור את ספר שיריו הראשון, ולאחר מכן חי במשך שלוש שנים בדרום ויילס בפרישות למדנית. בשנת 1798 הוציא לאור את האפוס "ג'ביר", שהקסים את סאות'י ואת שלי.
בשנת 1805 אביו הורישו הון רב, שאיפשר לו להתיישב בבאת' ולחיות חיי מותרות. בגיל שלושים ושלוש התנדב לצבא הספרדי במטרה לבלום את פלישת נפוליאון לארץ זו, אך החוליה התפרקה לאחר קרבות קשים, והוא שב לאנגליה.
בגיל שלושים ושש נשא לאשה את ג'וליה ת'וילייר, בתו של בנקאי שוויצרי.
בשנת 1815 לנדור טייל באיטליה, והתיישב עם אשתו בקומו. בשנת 1818 נאלץ לעזוב את קומו בגלל שיר לטיני שחיבר כנגד משורר איטלקי שהעליב את אנגליה. בשנת 1821 התיישב עם אשתו וילדיו בפירנצה. השנים הבאות בפירנצה היו התקופה הפורה בחייו, במהלכה חיבר את הגרסה הראשונה של "שיחות דמיוניות".
ב-1829 רכש את "וילה גרארדסקה" בפיאזולה, שם היה מאושר במשך כמה שנים, בהן חיבר ספרים, השתעשע עם ילדיו, טיפח את גנו, ונפגש עם אורחים רבים, ביניהם משוררים וסופרים, שבאו לבקרו.
בשנת 1835 לנדור נפרד מאשתו לאחר חילוקי-דעות ממושכים ונישואין אומללים. אזי עבר להתגורר בלוקה.
נדיבותו, עדינות לבו, ונאמנותו של לנדור, הקנו לו במהלך השנים חברים רבים, ביניהם סאות'י, קולרידג', צ'ארלס למב, ויליאם הזליט, לי האנט, צ'רלס ארמיטג' בראון, ג'ון פוסטר, הנרי קראב רובינסון, ג'וליוס הר, אליזבט בארט בראונינג, רוברט בראונינג, צ'ארלס דיקנס, ואחרים.
ב-1836 שב לאנגליה, ולאחר נדודים ממושכים התיישב בבאת', שם הכיר חברים חדשים. עשרים ושש השנים הבאות התאפיינו בחיבורים ספרותיים, ובאירוח משוררים וסופרים רבים בביתו. משנת 1846 פרסם מאמרים פוליטים בעיתון שבועי.
בשנת 1858, לאחר מספר מריבות קטנוניות באנגליה, לנדור שב להתגורר באיטליה, בכוונה להתאחד שוב עם אשתו וילדיו בפיאזולה, אלא שמשפחתו דחתה אותו, מה שהביאו להתגורר בסייינה ולאחר מכן בפירנצה, זאת בעזרתו של רוברט בראונינג. בשנותיו האחרונות עסק במהדורות חדשות של יצירותיו והתעניין באיחוד איטליה.
לנדור נפטר בגיל שמונים ותשע, ונקבר בבית הקברות האנגלי שבפירנצה, לצדה של אליזבט בראונינג.
שתי ציטטות מפורסמות של לנדור:
יצירתו
יצירתו של לנדור כוללת את האפוס "ג'ביר", הטרגדיה "הרוזן ג'וליאן", ושירים וספרי פרוזה באנגלית ובלטינית, מהם נודעו בעיקר "שיחות דמיוניות", "פנטאמרון", "ציטוט ובחינה של שייקספיר", ו-"פריקלס ואספסיה".
שיחות דמיוניות
הספר "שיחות דמיוניות" כולל שיחות דמיוניות בין אנשים דגולים שהיו לדמויות היסטוריות, ז'אנר שהיה פופולרי באירופה מהמאה ה-17 ועד למאה ה-19. שמונים שיחות חוברו בשנים 1829-1821, ועוד כעשרים שיחות חוברו מאוחר יותר, ובעריכה הסופית הן חולקו מחדש לכמאה וחמישים שיחות. השיחות של לנדור מבוססות על למדנות מקיפה ויסודית; על שיחותיו הסימפטיות עם הדמויות, בינו לבין עצמו, עוד מצעירותו; ועל חושו הדרמטי שהביאו לאפיין אותם במאפיינים חיוניים. השיחות חריפות, לעתים יבשות ולעתים מלאות הומור, חלקן דרמטיות וחלקן רפלקטיביות, ומקיפות את התרבות המערבית לדורותיה, ומעבר לכך. אוסף האנשים ונושאי השיחה מגוונים ביותר, ולא בכדי ספרו נחשב ליצירה רחבת-היריעה ביותר שחוברה באנגליה מאז המחזות של שייקספיר. סגנון כתיבתו שואף-השלמות כגילוף שיש עתיק, ההשכלה הנדרשת על מנת להבין את דקויות יצירתו, ודעותיו האקסצנטריות, גרמו לכך שספרו לא היה פופולרי בקרב הציבור הרחב.
השיחות מחולקות לקבוצות הבאות:
בין השיחות: אכילס והלנה מטרויה, איזופוס ורודופיס, דיוגנס ואפלטון, קסנופון וכורש הצעיר, אריסטו וקליסתנס, מרקלוס וחניבעל, לוקולוס וקיסר, אפיקטטוס וסנקה, ורגיליוס והורטיוס, הנרי הרביעי וסר ארנולד סוואג', קושצ'ושקו ופוניאטובסקי, וושינגטון ופרנקלין, פיוטר הגדול ואלכסיס, לואי ה-14 והאב לה שז, סולימאן ומופתי,  פיליפו ליפי ואאוגניוס הרביעי, ויליאם וואלאס ואדוארד הראשון, אוליבר קרומוול וסר אוליבר קרומוול, לורד ברוק וסר פיליפ סידני, אלפיירי וסלומון היהודי מפירנצה, רוסו ומלבראנש, סקליגר ומונטן, בוקאצ'ו ופטרארקה, אייזק בארו ואייזק ניוטון, מקיאוולי ומיכלאנג'לו, סאות'י ולנדור, לה פונטן ודה לה רושפוקו, גליליאו ומילטון, המלכה אליזבת וססיל, הנרי השמיני ואן בולין, ג'ון גונט וג'ואן מקנט, קתרינה הגדולה והנסיכה דאשקוף, פיליפה השני וחואנה קואלו, דנטה וביאטריצ'ה, ליאונורה ד'אסטה והאב פניגרולה, הקיסר אלכסנדר וקפודיסטריה, בונפרטה ונשיא הסנט, מלך אוה וראו-גונג-פאו, מיגל ואמו, טייר ולמרטין, המלך קרלו-אלברטו והנסיכה בלג'יוז'וזו, גריבלדי ומציני.
כתב סידני קולווין: "לנדור הוא אמן יצירתי גדול של רגש היסטורי ושל הלב האנושי. ובאותה מידה הוא מבקר גדול: מבקר גדול של החיים; מבקר אמן, גם אם לעיתים קפריזי, של ספרות; מבקר מדהים, גם אם לפעמים אימפולסיבי ונמהר, של היסטוריה ושלטון".
אליס (סרט, 1990)
תקציר העלילה
הסרט מתמקד באליס טייט (מיה פארו), אם לשני ילדים הנשואה זה 16 שנה לאיש עסקים עשיר (ויליאם הרט). היא מנהלת חיי נוחות ריקניים, בחברה הגבוהה של ניו יורק. חייה של אליס מתהפכים עם התאהבותה בנגן הסקסופון (ג'ו מנטנה), אותו פגשה בזמן שאספה את ילדיה מבית-הספר. בעזרת תרופות הפלא של ד"ר יאנג (קיי לוק), מרפא בעשבים מצ'יינהטאון, אליס נפתחת לעולמות רגשותיה הכמוסים ביותר. היא יוצאת למסע מופלא אל עבר ה"אני" שלה. עשבי המרפא שד"ר יאנג נותן לה, מסייעים לה להעלים את עצמה, לראות רוחות רפאים מן העבר ולשבור מחסומים רגשיים, רק שהפעם אליס אינה בארץ הפלאות, אלא במנהטן.
שחקנים נוספים: ג'ודי דייוויס, בליית' דאנר, סיביל שפרד, אלק בולדווין, ג'ולי קאוונר ואל מקפירסון. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט מקורי.
מחנה מחפשי נפט הר אבנון
מחנה מחפשי נפט הר אבנון הוא אתר מגורים בקרבת ירוחם שהקימה חברת הנפט העיראקית (IPC) ב-1941 עבור עובדיה שעסקו בחיפוש נפט במכתש הגדול.
רקע
חברת הנפט העיראקית הייתה פעילה בחיפוש וניצול משאבי נפט במזרח התיכון ובין השאר שאפה לפעול גם בפלשתינה. ב-1938 פרסם השלטון המנדטורי את "הפקודה לכריית שמן" וב-1939 חילקו השלטונות 31 רישיונות לפיתוח תשתית להפקת נפט (11 רישיונות ל"חברת הנפט העיראקית", 18 רישיונות ל"החברה לפיתוח הנפט בארץ ישראל" ו 2 רישיונות לתאגיד "הירדן"). בעקבות היתר זה ביצעה "החברה לפיתוח הנפט בארץ ישראל" (שהייתה חברת בת של חברת הנפט העיראקית) סקרים גאולוגים בארץ בשנות ה-30 וה-40 ובין השאר העריכה שיש סיכויים טובים להמצאות נפט לכוד מעל מי התהום שברכס חתירה בו שוכן המכתש הגדול. בעקבות כך הוחלט בחברה לקדוח בתחתית המכתש תוך ניצול העובדה שהמכתש עצמו הוא מעין "קידוח טבעי" ענק המקרב את פני הקרקע אל מרבצי הנפט.
עבודות בשטח
על מנת להגיע לאתר הקידוח סללו הבריטים כביש (שנקרא אז כביש הנפט) מצומת הנגב למכתש. הכביש נבנה כדרך סולינג שחצתה את המכתש. כ-2 ק"מ מדרום לכביש זה יצקו מהנדסי החברה משטח בטון עליו אמור היה לעמוד מגדל הקידוח. מחוץ למכתש, למרגלות הר אבנון, בנתה החברה מחנה מגורים עבור עובדי הכביש והקידוח. המחנה נחלק למחנה הצפוני ובו כ-6 מבנים בגדלים שונים והמחנה הדרומי (בקרבת המצוק) ובו 2 מבנים גדולים.
תוכניות הקידוח של הבריטים לא יצאו לפועל עקב התערערות המצב הביטחוני ופריצת מלחמת העצמאות והם נטשו את האתר. עם הקמת המדינה חידשו חברות נפט את הניסיונות להפקת נפט במכתש אך בסופו של דבר לא נמצא נפט והקידוחים ננטשו.
מצב המחנה כיום
כל הבניינים במחנה המגורים נהרסו ונותרו רק מספר קירות עומדים. משטח הבטון עבור מגדל הקידוח עדיין קיים בתחתית המכתש. דרך הסולינג מצומת הנגב זופתה והוארכה עד קרבת עין ירקעם. מספר קילומטרים ממזרח למחנה הוקמה ב-1951 העיירה ירוחם.
דלקת אוזניים
מחלקים את דלקת האוזניים לשלושה סוגים על פי מיקומה באוזן:
סלימאן א-שאפעי
סלימאן א-שאפעי (בערבית: سليمان الشافعي, תעתיק מדויק: סלימאן אלשאפעי; נולד ב-1964) הוא עיתונאי ערבי-ישראלי, המשמש כמנהל הערוץ הערבי ברשת הצרפתית-ישראלית "i24news". בעבר שימש כתב חדשות ערוץ 2 לענייני פלסטינים.
ביוגרפיה
א-שאפעי הוא ערבי אזרח ישראל, ובעל קרובי משפחה ברצועת עזה, ביהודה ושומרון ובירדן. הוא בעל תואר בהיסטוריה כללית ופילוסופיה מאוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע. תחילה עבד במקומון "כל הנגב" של העיתון "ידיעות אחרונות" ובמקומון בשפה הערבית "אח'באר א-נקב" ("חדשות הנגב") בבאר שבע ואחר-כך בעיתון "חדשות". בעבור העיתון "חדשות" סיקר את בתי המשפט בבאר שבע בנוסף לעבודתו ככתב שטחים ברצועת עזה. מ-1993 עד 2009 עבד בחברת החדשות של ערוץ 2. לרוב, הוא דיווח מיהודה ושומרון ורצועת עזה על חיי האוכלוסייה המקומית.
במהלך האינתיפאדה השנייה נעצר א-שאפעי פעמים רבות בגין כניסה בלתי-מורשית לרצועת עזה.
ב-2009 פרסם את ספרו "השבוי" על חטיפת גלעד שליט והמגעים לשחרורו מנקודת המבט של חמאס. הספר נכתב ללא ידיעת חברת החדשות, ובעקבות הפרסום הוא הושעה מתפקידו ובהמשך פוטר מעבודתו. ב-2010 הצטרף כפרילנסר לחדשות ערוץ 10.
א-שאפעי הוא חבר בלשכת עורכי הדין בישראל ובעל תואר L.L.B במשפטים מהמרכז האקדמי למשפט ועסקים ברמת גן. בתקופת התמחותו שימש כמתמחה אצל רשם בית משפט השלום בתל אביב, השופט עדי סומך.
פרסומים בולטים
ביולי 2000 נסע לסוריה והשתתף בטקס שערך המשטר לציון יום הארבעים למותו של הנשיא חאפז אל-אסד. היה העיתונאי הישראלי הראשון שדיווח בשידור חי מלב הבירה הסורית דמשק. תיעד במצלמתו סדרה של כתבות מיוחדות מהזירה הסורית ששודרו בפעם הראשונה בחדשות ערוץ 2.
בסוריה ראיין בכירים, ראשי אוניברסיטאות ואזרחים סורים ברחובות. הוא פגש בעשרות פליטים פלסטינים במחנה הפליטים אל-ירמוכ שבדמשק, שם הוזמן לסקר כנס גדול שבו השתתפו ראשי 13 הארגונים הפלסטינים שפועלים מסוריה כדי לנאום נגד הסכם קמפ דייוויד שהתגבש בעת ההיא בין ראש הממשלה אהוד ברק לבין ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת. בכנס פגש את אחמד ג'בריל, ח'אלד משעל, פארוק קדומי, נאיף חוואתמה ואחרים.
בתקופתו של ערפאת, דיווח על הוצאה להורג בשידור חי מעזה. הדיווח זכה להדים רבים ולגינויים רבים בעולם לנוכח האכזריות שבמעשה זה.א-שאפעי הוא תושב רהט.
אמלתאה
אָמָלְתֶאָה (מיוונית: Ἀμάλθεια) הוא הירח השלישי של צדק, והירח אשר התגלה חמישי ולכן נקרא גם יופיטר V. הוא התגלה ב־9 בספטמבר 1892 על ידי אדוארד אמרסון ברנרד באמצעות טלסקופ שובר אור בעל קוטר של 91 ס"מ במצפה כוכבים "ליק". אמלתאה הוא הירח האחרון שהתגלה באמצעות תצפית ישירה (ולא בעזרת צילום) וגם הירח הראשון שהתגלה מאז שגלילאו גליליי גילה את הירחים הגליליאניים בשנת 1610. הירח נקרא על שם הנימפה מן המיתולוגיה היוונית אשר היניקה את זאוס (יופיטר) בינקותו בחלב עזים, כאשר הוסתר במערה מפני זעמו של אביו, קרונוס.
הוא הירח הגדול ביותר מבין הירחים הפנימיים של צדק.
השם אמלתאה לא אומץ רשמית על ידי האיגוד האסטרונומי הבינלאומי עד לתחילת 1975, אף שנעשה בו שימוש באופן לא רשמי במשך עשורים אחרי שהוצע על ידי קאמי פלמריון. לפני 1975 הירח נודע כ"יופיטר V" על אף רצון ברנרד לכנות אותו בשם "קולומביה" לכבוד השנה ה־400 מאז שגילה קולומבוס את אמריקה.
תכונות פיזיות
הירח אמלתאה הוא העצם האדום ביותר במערכת השמש ואף אדום יותר מכוכב הלכת מאדים. הצבע האדום נובע, ככל הנראה, מגופרית אשר מקורה באיו. כתמים בהירים של ירוק מופיעים במדרונים המרכזיים של אמלתאה אך מקור הצבע הזה אינו ידוע כעת.
לאמלתאה יש צורה חריגה כשמידותיו 270 × 168 × 150 ק"מ; צירו הראשי מכוון כלפי צדק. הוא אף נפגע רבות על ידי מטאורואידים היוצרים מכתשים רבים על־פני הירח וחלקם אף גדולים מאוד יחסית לירח. פאן, המכתש הגדול ביותר, קוטרו 100 קילומטרים ועומקו לפחות 8 קילומטרים. מכתש נוסף בשם גאיה, קוטרו 80 קילומטרים ועומקו כנראה כפול ומזה של פאן. לאמלתאה יש שני הרים מוכרים: מונס ליקטאס ומונס ידא, אשר משתרעים על־פני כ־20 קילומטרים.
המבנה החריג של אמלתאה וגודלו הובילו למסקנה כי הוא גוף חזק למדי; אם הוא היה מורכב בקרח או חומרים חלשים אחרים, כוח המשיכה שלו היה מעגל את צורתו. למרות זאת, לקראת סוף משימתה, הגשושית גלילאו נעה קרוב לירח. המסה המדויקת של אמלתאה נמדדה וצפיפותו נמדד בשיעור נמוך של , המראה על כך שזה חייב להיות או גוף המכיל קרח או "ערמת חצץ נקבובית". ממדידות שנעשו לאחרונה על ידי טלסקופ סובארו עולה כי הירח אכן מכיל קרח, דבר המראה כי הוא לא יכול היה להיווצר כפי שהוא כיום מפני שצדק הראשיתי היה ממיס אותו. אף־על־פי־כן, הוא ככל הנראה אסטרואיד אשר נקלע לכוח המשיכה של צדק.
כמו כל שאר הירחים הפנימיים של צדק, גם הוא נעול על הגאות ושפל של צדק, כשצירו הראשי פונה לכיוון צדק כל הזמן. כמו איו, הוא מפיץ יותר חום מאשר הוא סופג מהשמש. זה נובע, כנראה, בשל זרמים חשמליים המושרים בתוכו במסלולו סביב השדה החשמלי של צדק.
ב־5 בנובמבר 2002, קצת פחות משנה לפני שהתרסקה לתוך צדק (ב־21 בספטמבר 2003), החללית גלילאו עשתה את מסלולה האחרון במרחק 160 ק"מ מאמלתאה. חישוב מסת הירח נעשה על ידי חישוב הסטייה במסלול החללית סביבו. נפחו חושב מקודם (בדיוק של כ־10%) מניתוח מדויק של כל התמונות הקיימות של הירח. התוצאה הייתה מפתיעה: הצפיפות הכוללת של אמלתאה קרובה לצפיפות של קרח, אף-על-פי שהירח הוא, כמעט בוודאות, לא גוף קרח מוצק. אפשרות אחת היא כי הירח מכיל חתיכות רבות הדבוקות יחד בעזרת כוח המשיכה הפועל ביניהן וחללים ריקים שנוצרו במקומות בהם החתיכות לא מתאימות. אף אם כך הוא הדבר, החלקים המוצקים של אמלתאה, לכאורה, פחות צפופים משל איו. דבר זה מחזק את הקשר בין ירחים בעלי מבנה חריג ואסטרואידים הנאספים כ"ערמת חצץ נקבובית".
במהלך המפגש עם אמלתאה, הטלסקופ של החללית גלילאו הבחין בתשעה ניצוצים אשר נראה ששייכים לירחים קטנים החגים סביב אמלתאה. מאחר שנצפו רק מזווית אחת, לא ניתן למדוד את מרחקם האמיתי. גודלם של הירחים הקטנים יכול לנוע מחצץ ועד לגודל אצטדיון כדורגל. מקורותיהם לא ידועים, אך ייתכן כי נלכדו בעזרת כוח המשיכה למסלולם הנוכחי או שהם תוצאה של פגיעת מטאורים בירח. במסלול האחרון של החללית גלילאו, היא הבחינה בעוד ירחים קטנים שכאלה אך הפעם אמלתאה היה בצד השני של כוכב הלכת, כך שמתקבל על הדעת הגופים הקטנים יוצרים טבעת סביב הכוכב בסמוך למסלול אמלתאה. שום חללית אינה מתוכננת לחקור אזור זה, כך שהגופים יישארו מסתוריים לזמן רב.
המראה מפני השטח
צדק הוא, ככל הנראה, מראה מרהיב בשמי הלילה באמלתאה: בזווית ראייה של 46 מעלות, הוא היה נראה גדול בערך פי 92 מירח מלא. בלי להתחשב מסלולה החטוף בעל שמי הירח, הייתה השמש מסתתרת מאחורי כוכב הלכת העצום למשך שעה וחצי בכל סיבוב. אף כי צדק היה נראה גם פי 900 יותר בהיר מירח מלא מפני שאורו נפרש על־פני שטח גדול פי 8,500, הוא לא היה נראה בהיר כמוהו ליחידה אחת.
משטח הפנים של צדק – או ליתר דיוק, מעל לענניו – אמלתאה היה נראה בהיר מאוד, זוהר בבהירות נראית של 4.7-; אך במרחק של רק 5 דקות קשת מהדיסק שלו לא ניתן יהיה להבחין בו. בדומה לירח של מאדים, דימוס, משך הסיבוב של היה אמלתאה רק מעט יותר ארוך ממשך היום של כוכב הלכת סביבו הוא נע (כ־20% במקרה זה), מה שאומר שהוא היה חוצה את שמי צדק באיטיות רבה; הזמן בין עליית הירח לשקיעתו היה יותר מ־29 שעות.
אדוארד הנרי פאלמר
אדוארד הנרי פאלמר (באנגלית: Edward Henry Palmer; 7 באוגוסט 1840 - 11 באוגוסט 1882) היה מזרחן אנגלי.
חייו
נולד בקיימברידג', אביו היה מנהל בית ספר פרטי. כבר בבית הספר התיכון החל להתעניין בתרבויות ובשפות זרות. הוא למד את שפת הרומאני וגילה עניין בחיי הצוענים. לאחר לימודיו בתיכון נשלח ללונדון ועבד בפקידות. עיסוק זה היה למורת רוחו של פאלמר והוא גיוונו בלימוד שפות: איטלקית וצרפתית. ב-1859 שב לקיימברידג' כשהוא חולה אנוש בדלקת ריאות. הוא החלים ופגש אז במורה לשפה ההינדוסטנית ובהשפעתו פנה ללימודי מזרחנות. למד בסנט ג'ון קולג' והתמחה בתחום הפרסי וההינדוסטני. בעת לימודיו עסק גם בקיטלוג מסמכים בפרסית, ערבית וטורקית בספריות סנט ג'ון קולג', קינגס קולג' וטריניטי קולג'. ב-1867 פרסם עבודה שעסקה במיסטיקה מזרחית.
לאחר ששב לאנגליה ב-1870, פרסם ב-1871 את חיבורו "Desert of the Exodus" שהופיע בגיליון של הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל. בסוף 1871 נתמנה לפרופסור הראשי לערבית באוניברסיטת קיימברידג'. הוא נשא אישה והתמקד בהוראה למרות ששכרו היה נמוך. ב-1878 מתה אשתו ממחלה ולאחר שנה נישא שנית. ב-1881 פרש מהוראה בקיימברידג' והחל לכתוב בעיתון סטנדארד ככתב לנושאים לא פוליטיים.
ב-1882 יצא למזרח התיכון על פי בקשת ממשלת בריטניה, במטרה לסייע לכוח המשלוח הבריטי במצרים בקשר עם השבטים הבדווים בסיני. הוא נתבקש על ידי שולחיו לנסות ולמנוע מהשייחים, מנהיגי שבטי הבדווים בסיני, להצטרף למרד עוראבי, ולהמשיך את אי מעורבותם בעניין תעלת סואץ. פאלמר הגיע לעזה ומשם, ללא ליווי, חצה את מדבר סיני במסע בדד רגלי. הוא זכה להצלחה במגעיו עם השייחים בסיני ובהגיעו למצרים מונה כמתווך הראשי של הכוח הבריטי מול הבדווים.
באוגוסט 1882 נשלח פאלמר לסיני בראש משלחת שכללה שני קצינים בריטים ועוד מספר אנשים, ביניהם, בכור חסון - יהודי מיפו. מטרת המשלחת הייתה רכישת גמלים וקניית תמיכת השייחים בסיני. המשלחת צוידה בסכום כסף נכבד ואנשי אחד משבטי הבדווים בסיני שימשו לה כמורי-דרך. בעת הגיעם לוואדי סודר פרצה מחלוקת בין הבדווים המלווים בקשר לאופן חלוקת שכרם. המחלוקת נסתיימה בבריחה של מורי הדרך עם חלק מהכסף ובלקיחת אנשי המשלחת כשבויים על ידי הבדווים שחשו מרוּמים. משנתברר לבדווים שהחזיקו בחברי המשלחת כי אין בידם כסף, רצחו אותם והשליכו את גופותיהם במורד הוואדי באזור הבריכות הנקראות מוית אל גולת.
לאחר מספר ימים בהם לא קיבלו הבריטים מידע ממשלחתו של פאלמר, גויס קולונל צ'ארלס וורן לעמוד בראש משלחת חיפושים. המשלחת הגדולה, בת 220 גמלים ו-370 איש, יצאה לדרכה באוקטובר 1882. לאחר חקירה מאומצת, הצליח וורן לאתר את שרידי גופות הנרצחים, לתפוס את החשודים ברציחתם ולהביאם למשפט במצרים. שרידי הגופות נקברו בקבר אחים בקתדרלת סנט פול בלונדון.
במקום הרצח, על גדתו הצפונית של ואדי סודר, הקים וורן גל אבנים גדול לזכר פאלמר ומשלחתו. המעין הנמצא בקניון שמתחת לגלעד נקרא עין אבו רג'ום.
כתובת יהואש
כתובת יהואש או "כתובת בדק הבית" היא כתובת בכתב עברי עתיק, על גבי אבן שחורה, שהוצגה לציבור בשנת 2001 לאחר שהתגלתה לכאורה בחפירות מקריות ממזרח להר הבית בירושלים. הכתובת יוחסה למלך יהואש, מלך יהודה במאה ה-9 לפני הספירה, כשהיא מתאימה לאירוע הנזכר בספר מלכים. הכתובת דומה באופן חשוד ומפתיע לשחזור הגיוני אך דמיוני של אחד המקורות לספר מלכים, על פי פרופ' נדב נאמן שפורסם ארבע שנים קודם. ב-15 ביוני 2003 הודיעה ועדה מקצועית מטעם רשות העתיקות בישראל כי הכתובת מזויפת, אולם חוקרים אחרים טענו שהיא מקורית.
תוכן הכתובת
הכתובת מתארת את השיפוץ שערך המלך יהואש בבית המקדש הראשון (מקדש שלמה). היא כתובה בגוף ראשון, מפי המלך, והיא מתאימה לסיפור שיפוץ בית המקדש שעליו הורה המלך יהואש, כפי שמסופר במקרא בספר מלכים. תקופת מלכותו של יהואש מתוארכת לשנים 836–797 לפני הספירה.
החשיבות שייחסו החוקרים לכתובת עם הצגתה נבעה מכך שמדובר לכאורה בממצא הארכאולוגי הראשון המאשר את קיומו של אירוע בדיוק כפי שתואר במקרא. "כתובת יהואש" נראתה כמו גילוי בעל חשיבות דומה לזו של מצבת מישע. העובדה שהכתובת עוסקת בבית המקדש הראשון הוסיפה לעניין רגישות דתית ופוליטית.
אלרוסה
שורשיה של החברה במוסד הממלכתי "יקוטאלמז ע"ש לנין" שנוסד ב־1957, וב־1992 הוא הפך לחברה המסחרית "אלרוסה".
כתובת יהואש
תוכן הכתובת
להלן הכתובת בכתב עברי עכשווי. השלמות מופיעות בין הסוגריים המרובעים:
אלרוסה
מבנה החברה
בשנת 1992 בהתאם לצו נשיאותי על בסיס המתקנים הקיימים הוקמה חברת "אלרוסה" (אלמז-רוסיה-סאחה). בשנת 2011 החלה מכירת מניות החברה בבורסה. בשנת 2013 בוצעה הנפקה ראשונה, במהלכה נמכרו כ-16% ממניות החברה.
מבנה הבעלות של החברה: 33.3% - הסוכנות הפדרלית לניהול רכוש המדינה של ממשלת רוסיה, 25% - ממשלת רפובליקת סאחה-יקוטיה, 8% - מוסדות שלטון בנפות היקוטיות, 23% - בבעלות משקיעים פרטיים.
תחומי פעילות
כריית היהלומים בברית המועצות החלה בשנת 1954 כאשר התגלו סלעי קימברליט בשטח יקוטיה. בשנת 1957 החלו בכריית יהלומים באופן תעשייתי והוקמה חברת "יאקוטאלמז" (יהלומי יקוטיה). בשנת 1963 הוחלט על תחילת מכירת יהלומים לשוק העולמי ונחתם הסכם עם תאגיד היהלומים הלונדוני דה בירס.
בעקבות הקמת המכרות, הוקמה וגדלה העיירה מירני. בעיר זו נמצא מטה חברת "אלרוסה", ורוב תושבי העיר מועסקים בחברה או קשורים בה.
אלרוסה היא החברה המסחרית היחידה ברוסיה העוסקת במיון יהלומים, וזאת מכוחו של רישיון שהעניקה לה ממשלת רוסיה. החברה מחזיקה במלאי גדול של דוגמאות גלם המייצגות אבנים שונות שהופקו במכרות שלה ושל חברות אחרות (כגון דה בירס). החברה מחזיקה בנכסים בתחומים נוספים (חברת תעופה, חברת ביטוח, רשת בתי מלון); אך בשנת 2013 הוחלט לפעול למכירת כל הנכסים שלא קשורים עם יהלומים.
הפקת יהלומים
החברה פועלת בעיקר במערב יקוטיה אך גם במחוז ארכנגלסק (החל משנת 2005) ובאנגולה. מכירת היהלומים מתבצעת בעיקר על בסיס חוזים ארוכי טווח. החברה פועלת ליישום הסכמים הקשורים עם יהלומי דמים ומחויבת לתהליך קימברלי.
בשנים האחרונות החברה כורה יהלומים במשקל קצת מעל 34 מיליון קרט בשנה.
נוואל א-סעדאווי
ד"ר נוואל א-סעדאווי (בערבית: نوال السعداوي, תעתיק מדויק: נַוַאל אלסַּעְדַאוִי; 27 באוקטובר 1931 – 21 במרץ 2021) הייתה פסיכיאטרית, סופרת ומרצה פמיניסטית מצרית. סעדאווי פיתחה מודל פמיניסטי המשלב בתוכו את המסורת האסלאמית והתרבות הערבית, ונחשבת לפורצת דרך במאבק למען מעמד האישה במצרים ובעולם הערבי. סעדאווי מתאורת כסימון דה בובואר של העולם הערבי והאשה המצרית הרדיקלית ביותר.
ביוגרפיה
משפחת אביה הייתה משפחה ענייה שהתגוררה באזור הכפרי של מצרים, והיא נולדה בכפר קטן ליד קהיר. אביה השתתף ונפצע בהפגנות במהפכת 1919, הוגלה בתוך מצרים וחזר לכפרו. היה בוגר אוניברסיטת 'אל-אזהר' ומורה לאסלאם העובד מטעם משרד החינוך המצרי, אך לדבריה הוא הקדים את זמנו - "ראה את האסלאם בראש פתוח", והאמין בחרות האשה ובחשיבות השכלתה. ודמותו השפיעה על עיצוב דמותה ומילאה תפקיד חשוב בחייה.
בניגוד לאביה, אמה נולדה למשפחה עשירה, וזכתה להשכלה מערבית. בעת נישואיהם, אמה הייתה בת 15 ואביה בן 30. מגיל צעיר, עודדו אותה שני הוריה ללמוד ולרכוש השכלה.
לדבריה, בילדותה הושפעה בעיקר מסבתה, אם אביה. אשה חזקה, פלאחית אנאלפביתית שהנהיגה את כפרה נגד האנגלים והמלך פארוק. כמו כן הושפעה מאמה, נוואל זיינאב אל סאייד, בת למשפחה בורגנית, שהייתה אשה חזקה שעמדה על זכויותיה ומעמדה בבית, והאמינה בהשכלת האשה ובשוויון מגדרי. שלוש דמויות 'מהפכניות' אלה, מילאו תפקיד חשוב בכך ש"אני מכבדת את עצמי ואת אישיותי".
כתובת יהואש
מהימנות הכתובת
לפי המדווח התגלתה הכתובת ממזרח להר הבית בירושלים, והגיעה לידיו של סוחר העתיקות הירושלמי חסאן עקילאן, אשר העביר אותה לאספן העתיקות עודד גולן.
נוואל א-סעדאווי
ביוגרפיה
כבר בבית הספר היסודי התקוממה נגד מה שנראה בעיניה כעוול וקיפוח מגדרי, בשונה מבנות אחרות ששתקו מפחד, אמרו עליה שהיא 'פרועה'.
בשנות ה-50 הייתה סטודנטית לרפואה, ואביה תמך בלימודיה אף על פי שהתקיימו בסביבה מעורבת של נשים וגברים. (לעומת דודה, אחי אביה, שלימד ב'אל אזהר', וסירב לאפשר לבתו ללמוד במעורב). היא סיימה בהצלחה את לימודיה באוניברסיטת קהיר עם תואר בפסיכיאטריה.
בהמשך מונתה למנהלת שירותי בריאות הציבור, שם פגשה את בעלה לעתיד - שריף חתאתה, פעיל מפלגת שמאל, שעבד במשרד סמוך.
כתובת יהואש
מהימנות הכתובת
קדמוניותה של הכתובת, ושל גלוסקמת יעקב אחי ישו שהתגלתה יחד עמה, אושרה בשנת 2001 על ידי הגאולוגים שמעון אילני ואמנון רוזנפלד מהמכון הגאולוגי לארכיאומטריה ולמיקרוסקופיה בירושלים, שקבעו שהכתובת מקורית ואינה זיוף; למסקנה זהה הגיעו במעבדות של מוזיאון ROM בטורונטו ובמעבדות 'בטא אנליטיק' לתיארוך איזוטופי בפלורידה.
נוואל א-סעדאווי
ביוגרפיה
בשנת 1972 כתבה את ספרה "נשים ומין" (ראה למטה), בעקבות דבריה היא סולקה ממשרתה בידי פוליטיקאים.
כתובת יהואש
מהימנות הכתובת
מעבדות מוזיאון ישראל בירושלים, שבדקו את כתובת יהואש בשנת 2002, לא שללו את קדמוניותה אך לא הגיעו למסקנות חד-משמעיות לגבי גיל הכתובת..
נוואל א-סעדאווי
ביוגרפיה
בשנת 1981, לאחר שהוציאה כתב עת פמיניסטי, והואשמה בהטחת ביקורת חריפה בממשל, הורה הנשיא אנואר סאדאת, על מאסרה (חודש לפני ההתנקשות בחייו), באשמת בגידה במולדת, כפירה וקומוניזם. יחד עימה נעצרו עוד 1,500 אינטלקטואלים.
כתובת יהואש
מהימנות הכתובת
בתחילת שנת 2003 הקימה רשות העתיקות שתי ועדות מומחים במטרה לבדוק את האבן עצמה ואת תוכן הכתובת שעליה, וכן לבדיקת כתובת גלוסקמת יעקב אחי ישו:
נוואל א-סעדאווי
ביוגרפיה
לאחר שלושה חודשי מאסר, בנובמבר 1981, היא שוחררה. כשיצאה מהכלא, ניהלה שיחה זועמת עם הנשיא הטרי, חוסני מובארכ, בביתו, לאחר שהתבקשה 'לא לחפור בקברים' (- בעבר), וסירבה. היא הגישה נגד המשטר תביעת פיצויים גדולה על שנאסרה ללא פשע, זכתה בתביעה, ועורך דינה ביקש פיצוי של כשלושה מיליון גניה. על אף שזכתה במשפט, היא מעולם לא קיבלה את כספי הפיצוי שנפסקו לזכותה.
לאחר שזכתה, הוגשו נגדה במשך השנים תביעות רבות מצד אנשי דת והממסד הדתי. לדבריה, בהשפעת המשטר שהמשיך את התעמרותו בה, פגע בשמה הטוב, הוציא את דיבתה רעה, והעלים אותה מהזירה הציבורית, המחשבתית והספרותית, ולא נתן לה שום מקום בפובליציסטיקה המצרית עשרות שנים, מחשש שקולה יגיע לקהל הרחב.
כתובת יהואש
מהימנות הכתובת
מטרת הוועדות הייתה למסור חוות דעת רשמית באשר לאותנטיות של שני הממצאים, לאור הרגישות הפוליטית והדתית שהתעוררה סביבן: על פי הצהרת רשות העתיקות, הסיבה להקמת הוועדות הייתה ששני הממצאים מעוררי העניין לא התגלו בחפירה ארכאולוגית מסודרת, והעניין בהם "חייב את רשות העתיקות האחראית על כל ענייני העתיקות בישראל לנקוט יוזמה, לבדוק את הממצאים ולקבוע לגביהן עמדה". הנחת היסוד של הרשות הייתה כי יש להתייחס לכל חפץ שלא נתגלה בחפירה מסודרת כאל חפץ מזויף.
נוואל א-סעדאווי
ביוגרפיה
בשנת 1993 יצאה לגלות מרצון לאחר פרסומים לפיהם קיצוניים אסלאמיים מאיימים לרצוח אותה. היא חיה מספר שנים בארצות הברית ובאירופה.
היא שימשה כמרצה באוניברסיטאות שונות בעולם. אוניברסיטת קהיר סירבה שתלמד על הקשר בין מרד ויצירה.
כתובת יהואש
מהימנות הכתובת
האבן שעליה "כתובת יהואש" נשברה במהלך העברתה מידי עודד גולן לרשות העתיקות לשם בדיקתה. במקביל לעבודת הוועדות החלו להופיע דיווחים בתקשורת לפיהם מדובר בממצא מזויף.
ב-15 ביוני 2003 התכנסו שתי הוועדות וניסחו הודעה משותפת שעל-פיה שני הממצאים השנויים במחלוקת, כתובת יהואש וגלוסקמת אחי ישו, מזויפים. ב-18 ביוני 2003 ערכה רשות העתיקות מסיבת עיתונאים שבה סיכמה את עבודת הוועדות ואת מסקנותיהן.
נוואל א-סעדאווי
ביוגרפיה
מאז שובה למצרים היו צעירים שבאו לביתה, רצו בשינוי, והפיצו את דבריה באינטרנט. במהפכה במצרים בשנת 2011 השתתפו רבים שהושפעו מדבריה בשנים עברו. היא הייתה פעילה ותומכת נלהבת במהפכה וראתה בה חלום אישי שהתגשם. בריאיון לתוכנית הטלוויזיה "דמוקרטיה עכשיו!" (Democracy Now) בארצות הברית, סיפרה בהתרגשות: "מאות נשים וילדות צעדו בגאווה בהרגשת חירות, כבוד, ושוויון בין כולם... כשהלכתי בכיכר, אנשים באו אלי, גברים ונשים, חיבקו אותי ואמרו: 'ד"ר נוואל, אנחנו הדור החדש שקרא את ספרייך והתמלאנו השראה מהיצירתיות, מהמרד ויצר המהפכה שלך'".
כתובת יהואש
מהימנות הכתובת
למסקנה זהה הגיע אד גרינשטיין, פרופסור למקרא מאוניברסיטת תל אביב; גרינשטיין טען שמצא אנכרוניזמים בלשונה של הכתובת, שהבולט שבהם הוא השימוש בביטוי "בדק הבית". בכתובת אומר כביכול יהואש "ואעש את בדק הבית", בעוד שבלשון המקרא (בניגוד לעברית המודרנית) "בדק בית" פירושו סדקים בקירות שיש לתקנם, ולא עבודת התיקון עצמה (ראו : "והם יחזקו את-בדק הבית לכל אשר-ימצא שם בדק").
נוואל א-סעדאווי
דעות והגות פמיניסטית
נוואל א-סעדאווי קידשה מלחמה על זכות האשה לשוויון, השכלה וחרות, בפרט בעולם הערבי. ונאבקה נגד המשפחה הפטריארכלית שמקדשת את "הכבוד" אך לא מהססת לפגוע בבנותיה. לדבריה, היא אינה קוראת לנשים להתמרד או לדרוש חירות מוחלטת וחוסר כפיפות לקוראן ולדת, אלא להשמיע את קולן ולדרוש חיים של כבוד וערך תוך כפיפות לדת ללא תכתיבים שמרניים וקיצוניים.
כתובת יהואש
מהימנות הכתובת
מאידך, גם לאחר מסקנותיה הרשמיות של רשות העתיקות פרסמו מומחים שונים, ובהם פרופ' חיים כהן מאוניברסיטת בן-גוריון שחקר את הכתובת במשך כשלוש שנים, מאמרים שבהם קבעו כי "כתובת יהואש" מקורית.
נוואל א-סעדאווי
דעות והגות פמיניסטית
פעילותה ומאבקיה הביאו אותה לעימות ארוך שנים עם השלטונות במדינתה, ועם הממסד הדתי האסלאמי. אנשי הדת האשימו אותה בכפירה ובביזוי הדת, ניצלו את דבריה על צרכים גופניים של נשים, כדי לטעון שהיא דורשת חופש מיני, וכדומה. מנגד, היא נלחמה נגד שחיתות השלטון, שלדבריה אף שיתף פעולה עם הקיצונים האסלאמיים או עודד אותם במאבקים נגדה. והאשימה את אנשי הדת בסילוף דבריה ודברי הדת, בשקרים, בחמדנות, ובקיבעון מחשבתי. היא מרבה להילחם נגד האידאולוגים המזויפים או האינטלקטואלים של המדינה.
כתובת יהואש
מהימנות הכתובת
בעקבות הפרשה פתחה משטרת ישראל בחקירה והוגשו כתבי אישום נגד גולן וארבעה סוחרי עתיקות נוספים באשמת זיוף הכתובת וממצאים נוספים (ביניהם גלוסקמת אחי ישו). במרץ 2012 זיכה בית המשפט את גולן מחמת הספק מן האישומים. השופט אהרן פרקש כתב בפסק דינו: "סיכומו של דבר הוא כי לא ניתן לקבוע כי הכתובת מזויפת אף לא על פי השפה והלשון". (סעיף 453) אך מצד שני קבע השופט כי "החשדות שהתעוררו כלפי גולן במיוחד, על דרך התנהלותו והתנהגותו ביחס לכל העובדות שפורטו באישומים, העלו תהיות רבות והפנו אצבע מאשימה כלפיו. לגולן גם לא תמיד היו הסברים מניחים את הדעת ביחס אליהן." (סעיף 1293) אך הדגיש שאין בממצאים ובחוות הדעת שניתנו כדי לקבוע בוודאות הנדרשת במשפט הפלילי כי הלוח הוא זיוף. (סעיף 1297)
נוואל א-סעדאווי
דעות והגות פמיניסטית
חברה מעורבת - לטענתה, אין בכך בעיה דתית, אשה חזקה יכולה להימצא בחברת גבר בכל מקום, מוסריותה ואישיותה נובעים מפנימיותה. אשה גם אינה זקוקה לפיקוח או לחיג'אב.
כתובת יהואש
לקריאה נוספת
Sasson, Victor, Philological and Textual Observations on the Controversial King Jehoash Inscription, Ugarit-Forschungen' 35, 2003, pp. 573-87.
נוואל א-סעדאווי
דעות והגות פמיניסטית
ריבוי גברים - במסגרת התנגדותה לפוליגמיה המותרת באסלאם (ולבגידות בנישואים), קראה מספר פעמים לנשים לדרוש זכות ל"ריבוי גברים" כהקבלה לריבוי הנשים. מתנגדיה טענו שהיא תומכת ומעודדת ריבוי בעלים, אך לטענתה היא אינה תומכת בעצם הדבר אלא רק מביעה התנגדות לפוליגמיה. בשנת 2001 הואשמה ב"כפירה בעיקרי האסלאם" לאחר שקראה לערביות לדרוש לעצמן זכות להתחתן עם יותר מגבר אחד.
באותה שנה, בריאיון לעיתון "אלמידאן" המצרי, כינתה את מצוות החאג' - "עבודת אלילים". האשימה את אנשי הדת שהם להוטים אחרי מין. קבעה שהקוראן אינו מחייב חבישת רעלה, וקראה לבטל את חוק הירושה לפיו גברים יורשים כפול מנשים - "משום שבחברה המצרית יותר מ-35% מן המשפחות נשענות על פרנסת האשה". על דבריה אלה נתבעה בידי עורך הדין האסלאמיסט נביה אלווחש, שטען שיש בהם כפירה בדת, ולכן יש להכריז עליה ככופרת, ולחייבה להיפרד מבעלה. בית המשפט דחה את התביעה רק בשל עילה טכנית (התביעה הוגשה ישירות לבית המשפט, והחוק המצרי משנת 1999, מאפשר להגיש תביעות משפטיות בענייני פגיעה בדת רק דרך התובע הכללי, שקובע אם יש מקום להעמיד לדין), ואפשר תמיד לחדש אותה.
סעדאווי היא סוציאליסטית מובהקת, ומקשרת את הסוציאליזם למעמד האשה. בספרה, הפנים העירומות של האשה הערבייה, כתבה:
סעדוואי ידועה גם בדעותיה הפוליטיות החריפות, היא טענה שהממשלות במדינות ערב הן לא דמוקרטיות. והביעה ביקורת נוקבת על ישראל (ש'משמידה את הפלשתינאים'), וארצות הברית.
ספריה
נוואל א-סעדאווי כתבה למעלה מ-50 ספרים, העוסקים רבות בדיכוי הנשים במצרים ובעולם הערבי על ידי הדת והפטריארכליות. חלקם תורגמו ל-12 שפות, והם מופצים בכל רחבי העולם.
את רוב ספריה לא יכלה להדפיס במצרים, שם הם נחשבו בחוק הפלילי ל"פגיעה באושיות החברה", והם יצאו לאור בביירות בירת לבנון, וממנה עברו גם לחנויות ספרים במצרים כל עוד הצנזור לא הורה על איסופם והחרמתם. רבים מספריה הוחרמו במצרים ובמדינות ערביות נוספות והם נרכשו בהברחה.
בין ספריה:
חיים אישיים
נפטרה ב-21 במרץ 2021. הותירה אחריה שני ילדים, בן ובת, מבעלה הראשון והשלישי.
בתה, מונא, אף היא פמיניסטית. בשנת 2007 פרסמה שיר "יום האם", שקרא לנשים לא לשנות שם משפחה לאחר הנישואין. בעקבות השיר, הועמדה מונא לדין על פגיעה באסלאם, אך לבסוף זוכתה.
ואננוזאורוס
ואננוזאורוס (שם מדעי: Wannanosaurus) הוא סוג של דינוזאור צמחוני ממשפחת פכיצפלוזאוריים שנמצא בצפון-מזרח סין בתור הקרטיקון שלפני 80 מיליון שנה מזמננו. דינוזאור זה נחקר בידי החוקר הו ליאן-האי (Hou Lian-Hai) ב-1977. הפירוש של שמו הוא: "לטאת וואננו" - אזור המכונה כיום כמחוז אנחווי בסין, בו התגלו ממצאי השלד שכללו עצמות גולגולת שבורה, לסת תחתונה, צלעות, כמה מעצמות הגפיים והזנב. נמצא ממנו מאובן בודד.
הוואננוזאורוס היה פכיצפלוזאור פרימיטיבי בעל גולגולת רחבה עם פתחים גדולים, לסתות רחבות וגוף קטן באורך של לא יותר מ-60 ס"מ. בניגוד למרבית הפכיצפלוזאוריים הגולגולת לא נראתה כמו "כיפת עצם" מחוזקת ודמתה יותר לקרניים עבות. כמה חוקרים משייכים אותו למשפחה הנתונה במחלוקת הומלוצפליים, בה ההומלוצפל.
דינוזאור זה היה בעל מבנה שיניים שמרמז שהיה אולי אוכל חרקים או אוכל כל בנוסף על צמחים.
יהודה קטורזה
יהודה קטורזה (נולד ב-1 במאי 1966) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד גדוד הנדסה 601, מפקד בית הספר להנדסה צבאית, ראש מטה פיקוד העורף וראש חטיבה באגף התכנון.
קטורזה התגייס לצה"ל ב-1984 ושירת בחיל ההנדסה הקרבית. שימש מפקד מחלקת הנדסה, מפקד בסיס הטירונים החיילי, מפקד גדוד 601 וסגן מפקד עוצבת חירם. בשנת 2000 מונה למפקד בית הספר להנדסה צבאית, ב-2002 מונה לקצין הנדסה של פיקוד המרכז ובשנים 2004 עד 2006 עמד בראש מחלקת תכנון וארגון בזרוע היבשה. באוגוסט 2007 מונה לראש מטה פיקוד העורף בדרגת תת-אלוף. ב-2010 מונה לראש החטיבה באגף התכנון האחראית על תוכנית ההתייעלות של צה"ל.
בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה, בוגר המכללה לביטחון לאומי ובעל תואר שני ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת חיפה. נשוי ואב לארבעה.
49er
ה-49er FX פותח על ידי Mackay Boats כדי להיות דגם אולימפי לנשים. היא מורכבת מגוף 49er, כנפיים וסנפירים עם מתקן מוקטן שנועד להתאים למשקל של צוות הדגם.
כנסיית סופיה הקדושה
כנסיית סופיה הקדושה או "החוכמה הקדושה" (בבולגרית: Църква Света София) היא הכנסייה השנייה העתיקה ביותר בבירה הבולגרית סופיה. היא בנויה סמוך לקתדרלה המרכזית של הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית – קתדרלת אלכסנדר נבסקי. היא מתוארכת למאה הרביעית. בבניין הקודם התקיימה ועידת סרדיקה שנערכה ככל הנראה בשנת 343 והשתתפו בה 316 בישופים. במאה ה-14 נתנה הכנסייה את שמה לעיר, שכונה בעבר סרדץ (Sredets).
היסטוריה ואדריכלות
הכנסייה נבנתה במקומם של כמה כנסיות קדומות יותר מהמאה הרביעית. במאה השנייה היה זה מיקומו תיאטרון רומאי. במהלך המאות הבאות נבנו במקום כמה כנסיות אחרות, שנהרסו על ידי פולשים כמו הגותים וההונים. המבנה הבסיסי של הבזיליקה הנוכחית, על שני מגדליה המזרחיים וההיכל המרכזינבנה כנראה בתקופת שלטונו של הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון באמצע המאה השישית (527–565) במקביל לזמנה של כנסיית האגיה סופיה הידועה יותר בקונסטנטינופול.
במהלך האימפריה הבולגרית השנייה (שנמשכה לאורך המאות ה-12 עד ה-14), קיבל המבנה מעמד של כנסייה מטרופולינית. במאה ה-14 העיר סופיה קיבלה את שמה של הכנסייה. במאה ה-16, בתקופת השלטון העות'מאני, הוסבה הכנסייה למסגד. ציורי הקיר המקוריים מהמאה ה-12 נהרסו ונוספו מינרטים. במאה ה-19 שתי רעידות אדמה הרסו את אחד המינרטים והמסגד ננטש. עבודות השיקום החלו לאחר 1900.
מכיוון שהמילה "סופיה" מייצגת את חכמת הקודש, סמלים בתוך הכנסייה מתארים את סופיה ככריסטוס עמנואל, דמות צעירה של ישו שיושבת על קשת בענן. הכנסייה מציגה גם סמלים של קדושים היסטוריים, כולל גאורגיוס הקדוש וולדימיר הראשון, נסיך קייב.
מאחורי הכנסייה הוצבו שלוש מצבות זיכרון המוקדשות להצלת יהדות בולגריה בזמן השואה. על המצבות כיתוב בעברית, אנגלית ובולגרית. לוח אחד מוקדש למלך בוריס השלישי ואשתו. השני מוקדש לאנשי הכמורה ולשר דימיטר פשב והשלישי מוקדש לעם הבולגרי בכללותו.
פדרציית הסחר (מלחמת הכוכבים)
פדרציית הסחר (באנגלית: Trade Federation) הוא ארגון סחר בדיוני המופיע בשלושת הסרטים הראשונים בסאגת "מלחמת הכוכבים". הארגון נוסד בשנת 350 BBY, ומאז נשלט על ידי חייזרים מגזע הניימוידיאנים.
הקרב בכוכב נאבו
זמן קצר לפני התרחשויות "אימת הפנטום", ניוט גונריי קיבל את עמדת ראש הפדרציה ביחד עם רונה האקו, משנהו. ב"אימת הפנטום" גונריי שוכנע על ידי הסית' לורד המסתורי דארת' סידיוס לחסום את דרכי הסחר של הכוכב נאבו, ולהתחיל בתהליך פלישה. סידיוס הבטיח לגונריי כי הסנאט הגלקטי לא ינקוט עמדה ולא ינסה לעצור את הפלישה.
גונריי מצידו ניסה להכריח את המלכה אמידאלה, מלכת הכוכב, לחתום על אמנה המאשרת את תהליך הפלישה. אך המלכה ברחה, ולאחר שהתאחדה עם היצורים הילידים של הכוכב, הגונגנים, תפסה אמידאלה את גונריי בעצמה והביאה סוף לפלישה.
גונריי והאקו נשלחו אל בירת הרפובליקה הגלקטית, הכוכב קורוסנט, ובו הם הועמדו למשפט על פשעיהם. אך בשל השחיתות שהתחוללה בימים אלו ברפובליקה הם לא נענשו, וגונריי חזר לכהן בתפקידו כשליט הפדרציה.
מתקפת המשובטים
באותה עת, קנובי הזהיר את הרפובליקה אודות תוכניותיה של פדרציית הסחר. מלחמת המשובטים עצמה החלה כאשר צבא חיילי המשובטים, צבא הרפובליקה, התעמת עם דרואידי-הקרב של הפדרציה בכוכב ג'נוסיס. המתנקש הכושל של הפדרציה, ג'נגו פט, נהרג במהלך הקרב. נאמר כי ליבקאת' נרצח מאוחר יותר על ידי בנו של ג'נגו, בובה פט, מאורע המצביע כי רונה האקו, יד ימינו של גונריי בימי הקרב בכוכב נאבו, חזר לתפקידו. פדרציית הסחר ושאר מנהיגי הבדלנים שרדו עד סופה של המלחמה, למרות הפסדיהם הרבים במהלך המלחמה.