cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אבו תביללי
חייו
הנסיך נרסס ומפלגתו חזרו לטביליסי בשנת 782. אבו תביללי לא שעה לאזהרה כי חזרתו זו מסוכנת עבורו, וחזר אף הוא לטביליסי בעקבות נרסס. במשך שלוש שנים התוודה תביללי בחופשיות על אמונתו הנוצרית ברחובות טביליסי, כשהוא מצד אחד מחזק את הנוצרים, שסבלו בגלל אמונתם תחת השלטון האסלאמי, בדוגמה האישית שלו, ומצד שני עודד את התנצרותם של בני ארצו הערבים. סדרה של איומים ואזהרות שיככו את להיטותו. בשנת 786 הוא דווח כנוצרי כלפי שלטונות טביליסי, נעצר והוקע כמומר מהאסלאם. במשפטו הוא התוודה על אמונתו הנוצרית והושאר במאסר. ב-6 בינואר 786 הוצא להורג והפך לקדוש מעונה. מסופר כי בדרכו להוצאה להורג הודה לאלוהיו על הפיכתו מצורתו הגשמית לגוף שמיימי, "הניחוח המתוק של מצוות ישו".
יואן סבניסדזה, סופר דתי גאורגי ובן זמנו של תביללי, גולל את חיי המרטיר ברומן הגיוגרפי בשם "מות הקדושים של אבו הקדוש" ("The Martyrdom of Saint Abo").
החברה המלכותית לכימיה
החברה המלכותית לכימיה (באנגלית: The Royal Society of Chemistry, בראשי תיבות: RSC) היא אגודה מלומדת ואגודה מקצועית בממלכה המאוחדת שמטרתה: "קידום מדעי הכימיה". הארגון מקדם מחקר, מוציא לאור כתבי עת, ספרים ומאגרי מידע וכן מקיים כנסים, סמינרים וקבוצות עבודה.
פעילות
החברה היא הגוף המקצועי לכימיה בממלכה המאוחדת ובידיו הסמכות להעניק את התואר כימאי מורשה (Chartered Chemist; CChem) למועמדים בעלי כישורים נאותים.
החברה נוסדה בשנת 1980 מתוך מיזוג של האגודה הכימית, המכון המלכותי לכימיה, אגודת פאראדיי והאגודה לכימיה אנליטית. החברה המלכותית לכימיה חברה באגודה האירופית לכימיה (EuChemS).
מטה החברה שוכן בבית ברלינגטון (Burlington House), רחוב פיקדילי, לונדון. כמו כן לאגודה בניינים בקיימברידג', כולל מערכות כתבי העת הרבים הרואים אור בידי החברה. החברה מעניקה פרסים, מדליות, מענקים ומספקת מימון, תמיכה והכרה לכל העוסקים במדעי הכימיה.
החברה מאורגנת במחלקות (Divisions) המבוססות על תחומי מחקר, ועל סניפים אזוריים, הן בממלכה המאוחדת והן מחוצה לה.
נשיא
הנשיא נבחר בתדירות דו־שנתית. נשיאי החברה בעבר היו:
מחלקות
החברה מאורגנת בתשע מחלקות המכסות תחומים נרחבים בכימיה, אך כוללות גם קבוצות עניין ממוקדות יותר לתחומים מסוימים. מחלקות החברה הן:
סניפים מקומיים
האזורים הגאוגרפיים והמדינות שבהן יש לאגודה סניפים: באפריקה: ניגריה, שני סניפים בדרום אפריקה, תוניסיה, באוסטרליה; באסיה; הונג קונג, הרפובליקה העממית של סין, חמישה סניפים בהודו, יפן, מלזיה, ניו זילנד, פקיסטן, סינגפור, סרי לנקה; באירופה: בלגיה, פינלנד, איטליה; במזרח התיכון: איחוד האמירויות; באמריקה: מזרח ארצות הברית.
משרדים אזוריים ובין־לאומיים
לאגודה יש שלושה משרדים אזוריים בממלכה המאוחדת: באנגליה: קיימברידג', לונדון ובצפון אירלנד.
משרדים בין־לאומיים: ארצות הברית: וושינגטון די. סי., פילדלפיה; הרפובליקה העממית של סין: בייג'ינג, שאנגחאי; גרמניה: ברלין; הודו; בנגלור; יפן; טוקיו
פרסומי החברה
החברה מוציאה לאור כתבי עת אקדמיים רבים המכסים את כלל תחומי הכימיה. כתב העת הכללי הרואה אור במסגרת החברה הוא Chemistry World, ירחון המופץ בין חברי החברה. החל מראשית שנת 2004 החליף כתב העת את זה הקודם: Chemistry in Britain. כמו כן היא מוציאה לאור את כתב העת Journal of the Chemical Society.
החברה היא מוציא לאור ללא כוונות רווח: רווחים מפרסומיה השונים מושקעים במטרותיה לקידום הכימיה.
פרסי ומדליות החברה
החברה המלכותית לכימיה מעניקה בכל שנה מגוון פרסים ומדליות הכוללים פרסים על הצטיינות בכל תחומי הכימיה, עבור תחומי כימיה או עבור הישגים בשלבים מסוימים בקריירת כימאי. המדליות מוענקות על ידי החברה המלכותית לכימיה ועל ידי מחלקות הארגון. ישנם גם פרסים המנוהלים על ידי קבוצות עניין של החברה.
הקטגוריות שבהן מעניקה החברה מספר פרסים:
שמואל זיברטנסקי
רבי שמואל זיברטנסקי (לעיתים: ר' שמואל לוּבְּצֶ'ר; ה'תקע"ח, 1818 - ח' בתמוז ה'תרנ"ח, 28 ביוני 1898) היה למדן ליטאי, רב ופוסק הלכה, כיהן במשרת "המו"צ דווילנה", תפקיד שהחליף את הרב הראשי של העיר בתקופה בה לא מונה רב באופן רשמי.
ביוגרפיה
נולד בלובץ' לרב יוסף מאסלובטי, הרב המקומי. אביו נפטר בעודו פעוט והוא גדל ולמד אצל סבו, אב אביו. בנערותו נסע ללמוד בווילנה ועשה שימוש חכמים אצל קרוב משפחתו הרב ישראל זרצ'ר (מזרצ'ה) שהיה מגדולי המו"צים בעיר. הוא התפרסם כלמדן בעל תפיסה מהירה וזיכרון טוב, וחבריו כינוהו "דער לובטשער עילוי" (העילוי מלובץ'). בין חבריו בבחרותו שעמדו עמו בקשרי ידידות לאורך כל חייו היו: הרב הלל מיליקובסקי, לימים רבה של סלנט; והרב אלכסנדר משה לפידות מראסיין.
הוא נישא לבתו של הגביר ר' משה רודומינר שקיבל על עצמו את הדאגה לפרנסת בני הזוג, כדי לאפשר לו להמשיך בלימודיו. בשנת תרכ"ח, 1868, קיבל כתב רבנות מעיר הולדתו לובץ', נסע לשם וכיהן כרב העיירה תקופה קצרה, אך בשל געגועיו לאווירתה של וילנה היהודית ויתר על רבנותו ושב לווילנה. עשר שנים לאחר פטירת הגביר הווילנאי יודל אופאטוב "התקיף הידוע", הוקם מעזבונו בשנת תרל"ח, 1878, כולל אברכים ב"בית המדרש אופאטוב" בעיר. הכולל החדש יועד לאברכים מופלגים בידענותם ובלמדנותם, ורבי שמואל זיברטנסקי מונה כראש הכולל וכמפקח על הלומדים בו.
בשנת ה'תרמ"ג, 1883, נפטר "המו"צ דווילנה" הרב והמדינאי רבי יעקב באריט, ורבי שמואל נבחר לכהן תחתיו בתפקיד זה, לצד רבני הקהילה, רבי יוסף סקוביץ ובהמשך, רבי בצלאל הכהן. הוא החזיק במשרה זו חמש עשרה שנים עד פטירתו בח' בתמוז ה'תרנ"ח, 28 ביוני 1898.
לאחר פטירתו הדפיס הרב חנוך אייגש, חתן בנו הרב שלמה זיברטנסקי, חלק מכתביו בספר "עולת שמואל" בשני כרכים.
סביבה (מתמטיקה)
בטופולוגיה ויישומיה, סביבה של נקודה היא קבוצה של נקודות העוטפת, אינטואיטיבית, את הנקודה הנתונה.
סביבות משתמשות לתאר התנהגות מקומית של אובייקטים מתמטיים במרחב הטופולוגי. כך למשל ניתן להגדיר פונקציה רציפה בנקודה מסויימת על-פי התנהגותה בכל סביבה של נקודה זו. באופן דומה ניתן לנסח תכונות מקומיות של מרחב טופולוגי באמצעות הסביבות של כל נקודה במרחב, כדוגמת קומפקטיות מקומית או קמירות מקומית.
הגדרה פורמלית
פורמלית, במרחב טופולוגי נתון, סביבה של a היא קבוצה המכילה קבוצה פתוחה ש-a שייכת אליה. כלומר, בהינתן (X,\tau) מרחב טופולוגי, נאמר ש-N סביבה של a \in X אם קיימת קבוצה פתוחה U \in \tau כך ש-.
סביבה מנוקבת (או סביבה נקובה) של הנקודה היא סביבה כנ"ל, פרט לנקודה עצמה. דהיינו, אם הקבוצה A היא סביבה של נקודה a, אזי הקבוצה היא סביבה מנוקבת של נקודה a.
סביבה שהיא קבוצה פתוחה בעצמה, נקראת סביבה פתוחה.
מערכת סביבות ובסיס מקומי
עבור מרחב טופולוגי (X,\tau) כלשהו ונקודה x\in X כלשהי, נהוג לסמן ב- את קבוצת כל הסביבות של x. זו נקראת מערכת הסביבות של x (neighborhood system). מערכת הסביבות של כל נקודה x\in X כלשהי מהווה מסנן.
קבוצה תקרא בסיס סביבתי של x (neighborhood base) או בסיס מקומי של x (local base) אם ורק אם כל סביבה של x מכילה איבר מ-\mathcal{B}. פורמלית, \mathcal{B} בסיס מקומי אם לכל קיים  כך ש-.
באמצעות הבסיס המקומי של נקודה כלשהי ניתן לחקור את התנהגות המרחב או אובייקט במרחב בנקודה זו. כך למשל במקרה של פונקציה רציפה, מספיק להוכיח את תנאי הרציפות לבסיס המקומי על-מנת להוכיחו לכל סביבה כלשהי.
במקרה של מרחב וקטורי טופולוגי, ניתן להשתמש בבסיס המקומי על-מנת להגדיר בסיס לכל המרחב הטופולוגי כולו, זאת על ידי פעולות של הזזה.
משפחת דלויה
משפחת דלויה, היא משפחה שמקורה בכפר "לויה" (ד-לויה) בספרד. רבים ממנה עברו למרוקו בעת גירוש ספרד, בראש השושלת עומד רבי יצחק דלויה הראשון, מגולי ספרד שהתיישב במרקש. חלק מבני המשפחה התפזרו גם בערים אחרות במרוקו. אך רוב המשפחה הייתה במרקש עד לעלייה הגדולה לארץ ישראל באמצע המאה ה-20. משפחת דלויה התאפיינה ברבנים ודיינים של העיר מרקש.
אבי המשפחה
בראש השושלת עמד רבי יצחק דלויה שהיה ידוע כמקובל ועושה ניסים. לימים כאשר הגיע למרקש, היה ראש קהילת המגורשים - "לעז'מיין" במרקש ובית הכנסת המיוחד להם הנקרא (בערבית יהודית מרוקאית): "צלאת ל'עז'אמא". קהילת המגורשים התאפיינה בכמה מאפיינים שונים מקהילת "התושבים" (המקומיים), ושינויים אלו נהגו עד לימינו. במשפחה קיימת מסורת לפיה רבי יצחק דלויה התווכח עם מרן הבית יוסף בכמה עניינים הלכתיים, והוויכוח הסתיים בחלק מהעניינים בהודאה מצד מרן הבית יוסף לרבי יצחק, ובשאר הדברים מרן הבית יוסף לא הצליח לשכנע את רבי יצחק דלויה לחזור בו.
למעשה, חלק מהחוקרים סבורים שמכיוון שאין בידינו כל עדות בכתב על רבי יצחק דלויה זה אלא ממסורת בעל פה, וגם חוקרי רבי יוסף קארו לא מתעדים שרבי יוסף קארו דרך באדמת מרקש, הם מפקפקים על מסורת המשפחה. לדעתם אבי המשפחה הנמצא בכתובים הוא רבי מאיר דלויה. רבי מאיר דלויה חי בתחילת המאה ה-17 והוא אביו של רבי יצחק דלויה המתועד. רבי מאיר היה דרשן גדול, וככל הנראה כתב פירוש מקיף על מאמרי חז"ל על פרשיות התורה, שארית מכתביו נדפסו בספר 'תורת משפחת דלויה' - 'ביאורי מהר"ם דלויה' עמ' 137-261.
השושלת
שושלת המשפחה:
קינה לרבי יצחק דלויה השני (ה'תע"א)
הקינה:
שיר לכבוד רבי יעקב דלויה
רבי דוד חסין כתב שיר לכבוד רבי יעקב דלויה בספרו "תהלה לדוד":
79–70 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 79 – 70 לפנה"ס
מרטין נימלר
אמיל גוסטב פרידריך מרטין נִימֵלֵר (בגרמנית: Emil Gustav Friedrich Martin Niemöller; 14 בינואר 1892 – 6 במרץ 1984) היה כומר פרוטסטנטי גרמני ששימש כנשיא מועצת הכנסיות העולמית. ממתנגדי הנאציזם בתקופת שלטונו בגרמניה.
ביוגרפיה
נימלר נולד בליפשטט שבגרמניה. במלחמת העולם הראשונה שירת כמפקד צוללת וזכה על פועלו בצלב הברזל, ולאחר המלחמה שירת תקופה בפרייקור. הוא למד תאולוגיה והוסמך לכמורה ב-1931. הוא שימש בכנסייה בדאלם, רובע במערב ברלין.
באותה תקופה היה נימלר בעל דעות לאומניות ובאוטוביוגרפיה שפרסם ב-1933, "מן הצוללות אל בימת המטיף", כינה את שנות רפובליקת ויימאר "שנים חשוכות". באחרית-הדבר בספר שפרסם הוא ביטא תקווה שאדולף היטלר, שעלה לשלטון באותה שנה, יביא תחייה והתעוררות לאומית. הספר, בעידוד הנאצים, הפך לרב-מכר בגרמניה. נימלר היה גם שותף למגמה האנטי-קומוניסטית של הנציונל-סוציאליסטים.
ב-1934 חלה תפנית חדה בגישתו של נימלר כלפי הנאצים: נימלר הקים את "איגוד החירום של הכמרים" ו"הכנסייה המוֹדָה" (Die Bekennende Kirche; במובן של מודה או מצהירה על אמונתה), קבוצה פרוטסטנטית שאיגדה תחתיה את ההתנגדות לנאציפיקציה של הכנסיות הפרוטסטנטיות בגרמניה, לרעיונות האנטי-נוצריים בהם החזיקו הנאצים, וכן לכנסייה אותה הקימו הנאצים שהייתה לטענתם שופר המשטר.
לעומת זאת, במכתב שהתגלה לפני מספר שנים ומתוארך לשנת 1939, ביקש נימלר להתנדב לשירות בצי הגרמני, אך בקשתו נדחתה. בזמנו נטען על ידי רבים שמכתב זה הוא מזויף ובפועל נודע נימלר במאבקו בעד זכויות האדם ונגד המשטר הנאצי.
לאחר שחרורו ב-1945 שימש נימלר כנשיא הכנסייה האוונגלית בהסן-נסאו עד 1961, ולאחר מכן שימש כנשיא מועצת הכנסיות העולמית. לאחר המלחמה הטיף לקבלת אשמה משותפת של העם הגרמני על פשעי הנאצים כדרך לכפרה, ונודע גם כפציפיסט אשר תמך בפיוס ושיפור הקשרים עם המדינות הקומוניסטיות במזרח אירופה. הוא ביקר במוסקבה ב-1952 ובצפון וייטנאם ב-1967. ב-1967 זכה בפרס לנין לשלום וב-1971 זכה בצלב הגדול של מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
לא השמעתי את קולי
נימלר ידוע בזכות שירו "לא השמעתי את קולי", שמוחה נגד שיתוף הפעולה ונגד השתיקה של הרוב הדומם לנוכח התחזקות הנאציזם. לשיר גרסאות רבות ומקורו המדויק אינו ידוע. הוא התגבש, ככל הנראה, מתוך מספר נאומים שנשא נימלר בשנת 1946. התיעוד הראשון לשיר מופיע בספרו של מילטון מאייר מ-1955, "They Thought They Were Free". מאז עבר השיר כמה וכמה שינויים. השינוי העיקרי מתבטא באנשים שנלקחו על ידי הנאצים. בגרסת הנאומים דובר על הקומוניסטים, החולים, היהודים ותושבי המדינות הכבושות, ובגרסת הספר מסופר גם על העיתונאים, הסוציאליסטים ובתי הספר. בגרסה חדשה שנימלר הפיץ ב-1976 מופיעות קבוצות אחרות בסדר שונה, וכך גם בגרסה של יד ושם. מסיבות אלה לא ניתן לקבוע בוודאות שהגרסה שמופיעה בחלונית כאן אכן נכתבה על ידי נימלר ולא עברה עיבוד, אם כי כל הגרסאות שומרות על רוח הדברים המקורית.
מרנאולי
מַרנֶאוּלי (בגאורגית: მარნეული) היא עיירה בדרום גאורגיה. המרכז המנהלתי של נפת מרנאולי שבמחוז כארתלי תחתית. העיירה ממוקמת על גדות נהר האלגתי, בקרבת הגבול עם אזרבייג'ן וארמניה, ומאוכלסת ברובה הגדול באזרים (83%). היא הוכרזה כיישוב עירוני בשנת 1921, ואוכלוסייתה מונה 20,600. צאצאי העיירה היו כמה מהמוג'תהידים המפורסמים בקווקז.
לפני 1947 הייתה העיירה ידועה בשם בורצ'לו. משנת 1945 ועד לשנת 1952 נודעה העיירה בשם סארוואן. לפני שנת 1937 הייתה העיירה, יחד עם הנפה, סולטנות ונודעה באיכות ייצור השטיחים.
במרנאולי נמצאת קהילה טורקית של אזרים, שאתנית נחשבים לקארַפּאפַּק (Karapapak), ונמצאים גם בבולניסי, דמניסי, גרדבני ועוד.
משפחת פנסטה
משפחת פנסטה היא סדרת רשת ישראלית קומית-מונפשת אשר עלתה לשידור בכאן דיגיטל ב-2 בינואר 2023.
עלילה
הסדרה עוקבת אחר משפחת פנסטה, משפחה ירושלמית שמתכנסת יחדיו בנסיבות מוזרות למדי. נח, סב המשפחה, חושש שלאחר מותו בני המשפחה יריבו על הירושה. לכן, הוא מזמין את המשפחה אל דירתו הצנועה הממוקמת בשכונת רחביה שבמרכז העיר, על מנת להיפרד מהם לפני מותו המתקרב. אך הסיבה האמיתית של נח למפגש היא הכרזה על תחרות בין בני המשפחה, כדי שלא יפספס את הדרמה. על פי חוקי התחרות, "בכל שבוע המשפחה תתכנס לארוחת שישי. בתחילתה יערכו הצבעה וינשלו את אחד היושבים מהירושה – האחרון שנשאר זוכה בדירה".
יצירה והפקה
שלושת יוצרי הסדרה, ענן גיבסון, שליו בן אליה ונדב שפר, הם בוגרי אקדמיית בצלאל לאמנות ועיצוב, בה הכירו זה את זה, וכן עבדו יחד על סרט גמר בשם "את עדיין שם?", שהשתתף בפסטיבל הקולנוע ירושלים. בעקבות הביקורת שקיבלו על הסרט, השלושה החליטו ליצור את הסדרה.
הסדרה הופקה במסגרת חממת היצירה "כאן יוצרים בירושלים" של המיזם לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים ותאגיד השידור הישראלי. בריאיון לאתר IGN Israel סיפרו היוצרים כי את הרעיון לנושא הם שאבו בין היתר מתוכנית הריאליטי האמריקאית "הישרדות" ומענייני ירושה שהתעוררו במשפחותיהם. הפקת הסדרה החלה בסוף 2019 וארכה שלוש שנים, ובמהלכה הועסקו כ-50 אנשי צוות (מרביתם תושבי העיר ירושלים).
אלקימוס
אַלְקִימוּס (נקרא גם יקים; מת בירושלים בשנת 158 לפנה"ס) היה כהן גדול מתיוון שכיהן לאחר מותו של מנלאוס. חוקרים רבים מזהים אותו עם יקים איש צרורות המוזכר במקורות חז"ל.
חייו
המקור הקדום ביותר שבו מוזכר אלקימוס הוא ספר מקבים א פרק ז, שם מסופר כי בשנת 151 למניין השטרות (160 לפנה"ס) החל למלוך דמטריוס הראשון על הממלכה הסלאוקית. מיד לאחר שתפס את השלטון: "ויבואו אליו כל האנשים הפושעים והרשעים מישראל ואלקימוס היה מנהיגם מחפצו לכהן. ויאשימו את העם אל המלך לאמור איבד יהודה ואחיו את כל אוהביך וגם אותנו זרה מארצנו. ועתה שלח איש אשר תאמין לו והלך וראה את כל החרמה אשר עשה לנו ולמדינת המלך וענש אותם ואת כל אשר עזרו להם.... וישלח אותו ואת אלקימוס הרשע ויקיים לו את הכהונה ויצווהו לעשות נקמה בבני ישראל". אלקימוס פונה אל יהודה המכבי במרמה, אך יהודה דוחה אותו. לעומת יהודה, ה"חסידים" שכנראה נמנו על נאמניו של יהודה, האמינו בטהרת כוונותיו של אלקימוס, מתוך הנחה כי כהן לא יפגע בהם. הסבר מקובל לתמיכתם של החסידים באלקימוס הוא היותו מתייוון מתון. למרות זאת, אלקימוס הורג שישים איש מהם ביום אחד, ובכך מאבד את אמונם, מה שמאלץ אותו להילחם על הכהונה הגדולה כנגד אנשיו של יהודה. כשראה אלקימוס כי כוחו של יהודה רב, שלח בקשת סיוע למלך, אשר שלח את ניקנור שניסה לפתות את יהודה בתחבולות אך לבסוף נוצח על ידו בקרב כפר שלמא.
מקבים א' ויוספוס מתארים את מותו בשנת 153 למניין השטרות (158 לפנה"ס) בהקשר לעובדה שהרס את חומת חצר בית המקדש הפנימית שנבנתה על ידי הנביאים. יש המזהים את החומה הזו עם הסורג.
בספר מקבים ב מתואר, שאלקימוס היה כהן גדול עוד לפני עלות דמיטריוס, (גם יוספוס כותב כי התמנה על ידי אנטיוכוס החמישי) והחשמונאים העבירו אותו מתפקידו, ולאחר עליית דמיטריוס הסית אותו כנגד יהודה והמורדים, וביקש שמינהו חזרה לכהן גדול. דמיטריוס שלח את ניקנור, אך ניקנור השלים עם יהודה. אלקימוס סיפר זאת למלך, ובעקבות זאת המלך מצווה על ניקנור להסגיר אליו את יהודה. יהודה מבין כי ניקנור חפץ ברעתו, ויוצא לקרב נגדו.
מותו
על פי ספר מקבים א' אלקימוס לקה באילמות ושותק ולבסוף מת בייסורים, בספר קדמוניות היהודים נכתב שמותו היה מיד לאחר שהחל להרוס את חומת המקדש.
יקים איש צרורות
במדרש בראשית רבה מוזכר אדם בשם יקים איש צרורות, שהיה בן אחותו של יוסי בן יועזר, וכך מסופר עליו:
הזיהוי יקים עם אלקימוס
רוב מוחלט של החוקרים, החל מימי חכמת ישראל זיהו את יקים איש צרורות כאלקימוס. זיהוי זה התבסס בעיקר על תקופת חייו של יוסי בן יועזר, המתאימה לימי חייו של אלקימוס, וכן על הדמיון בשם ועל כך שיוסי בן יועזר היה כהן.
לעומת זאת, ישנם חוקרים שפקפקו בזיהוי זה, בעיקר משום שלוש טענות:
אברהם גייגר הציע לזהות את אלקימוס עם "מלך אַלְקוּם" המוזכר בספר משלי, אך זיהוי זה, שאין לו סימוכין מלבד הדמיון בשם, לא התקבל על ידי החוקרים.
ספר יהודית
במספר מקומות בספר יהודית מוזכר כהן גדול בשם "אליקים" או יהויקים". יש שהציעו לזהות אותו עם אלקימוס, אך יש שדחו זיהוי זה ובכלל את זיהוי סיפור יהודית עם ימי מרד החשמונאים.
רוגיאנים
הרוּגִי (בלטינית: rugii) היו שבט גרמאני שמקורו ככל הנראה באזור רוגלנד בנורווגיה, אשר התיישב מאוחר יותר באזור שמזרחית לשפך נהר האודר ומערבית לשפך הויסטולה.
האזכור הראשון לרוגי נמצא ב"גאוגרפיה" של תלמי, המזכיר קבוצה בשם "רוּטיבקלאיאוי" או "רוּגיקלאי" (קלאן הרוגיאנים) היושבת בין ממזרח לאודר ועד הויסטולה. גם יורדנס, היסטוריון הגותים, מזכיר את הרוגיאנים כאחד השבטים שעדיין נותרו בסקאנצה. למידע זה יש להתייחס בפקפוק מסוים משום שיורדנס כתב את דבריו במאה השישית, בתקופה בה היו רוגיאנים רבים באיטליה. שמו הישן של אזור מושבם היה ריגיאפילקה (Rygiafylke), כשה-y בשם צריכה להיקרא כמו ü ב-Rügen, מה שמחזק את הסברה שזה היה מקום מושבם בסקנדינביה.
הרוגיאנים נותרו משך זמן באזור פומרניה ובתחילת המאה הרביעית הם עברו דרומה והתיישבו באזור הונגריה של היום, בחלק העילי של נהר טיסה. מאוחר יותר, הוכנעו הרוגיאנים על–ידי ההונים ונטלו חלק במסעות המלחמה של אטילה, אך עם מותו מרדו ויצרו ממלכה משלהם בשטח אוסטריה של היום. הרוגיאנים הובסו על ידי המלך אודואקר בשנת 487 והצטרפו לאוסטרוגותים. מאוחר יותר הם הצטרפו למלך האוסטרוגותי תיאודריך הגדול כאשר פלש לאיטליה בשנת 489. הרוגיאנים כשבט מובחן נעלמו ביחד עם האוסטרוגותים.
גורבן ברדייב
גורבן בקייביץ' ברדייב (בטורקמנית: Gurban Bekiýewiç Berdiýew; נולד ב-25 באוגוסט 1952 באשגבאט שבטורקמניסטן) הוא כדורגלן עבר טורקמני וכיום מאמן קבוצת סוצ'י.
תומאס ס. גייטס
תומאס סובריין גייטס הבן (באנגלית: Thomas Sovereign Gates Jr; 10 באפריל 1906 – 25 במרץ 1983) היה מזכיר ההגנה של ארצות הברית בין השנים 1959 – 1961 בממשלו של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאור. לתפקיד זה הוא קודם מתת-מזכיר ההגנה. במהלך תקופת כהונתו הוא הקים כוח משימה להגדרת סדרי העדיפויות למטרות לנשק גרעיני. הוא גם אישר את טיסות הביון של הלוקהיד U-2, כולל טיסתו של פרנסיס גארי פאוורס.
קורות חייו
גייטס נולד בג'רמנטאון שבצפון-מערב פילדלפיה, פנסילבניה לתומאס ס. גייטס האב, בנקאי השקעות ועורך דין ששימש כנשיא אוניברסיטת פנסילבניה בין השנים 1930 – 1944 ולמרי לבית רוג'רס. ב-1924 הוא סיים את בית הספר התיכון לבנים "צ'סטנאט היל אקדמי" בפילדלפיה. הוא התקבל ללימודים באוניברסיטת פנסילבניה, שבאותה תקופה שימש בה אביו כחבר במועצת הנאמנים. באוניברסיטה הוא שיחק בנבחרת הפוטבול ובקבוצת הכדורסל שלה. במרץ 1928, בתקופת חברותו בקבוצת הכדורסל, הוא נעצר יחד עם עוד 16 סטודנטים באשמת מהומות שהקימו לאחר שקבוצתם ניצחה את אוניברסיטת פרינסטון וזכתה באליפות ליגת המכללות. הוא היה חבר באחוות "זטה פסי" ובאחוות פי בטא קפא וב-1928 סיים תואר ראשון באנגלית.
בספטמבר 1928 נשא גייטס לאישה את מיליסנט אן מרנגל ויחד הם הביאו לעולם בן אחד ושלוש בנות. לאחר סיום לימודיו הוא הצטרף לחברת הבנקאות של אביו, "דרקסל ושות'" שבסיסה היה בפילדלפיה. באמצע שנות השלושים של המאה ה-20 הוא עבד בחברה כמוכר איגרות חוב ומאוחר יותר הוא עבר לניו יורק לשנתיים, שם הוא היה חניך בחברת ג'יי פי מורגן צ'ייס. ב-1940 היה גייטס לשותף מלא בחברת דרקסל ושות'.
במלחמת העולם השנייה הוא שירת בצי ארצות הברית, שם הגיע לדרגת לוטננט קומנדר והשתתף במערכה באוקיינוס השקט ובמערכה בים התיכון. באוקטובר 1945 הוא שוחרר משירות פעיל.
קריירה פוליטית
באוקטובר 1953 מינה הנשיא אייזנהאור את גייטס לתת מזכיר הצי וב-1 באפריל 1957 למזכיר הצי, תפקידים שבהם הביע הנשיא את שביעות רצונו מתפקודו. הייתה זו מסקנה מתבקשת שגייטס ימונה לסגנו של מזכיר ההגנה, ניל ה. מקלרוי ב-8 ביוני 1959 ושהוא יירש את זה האחרון לאחר שיסיים את כהונתו. הוא נכנס לתפקיד עם רקע מרשים של ניסיון צבאי ויותר משש שנים בתפקידים שונים במחלקת ההגנה.
כפקיד בכיר במחלקת ההגנה מאז 1953, היה גייטס מודע לתהליכי הארגון מחדש של המחלקה שהתחוללו ב-1953 וב-1958. בהאמינו שלרשות המזכיר עומדות כל הסמכויות הנחוצות לו ושיהיה צורך בזמן כדי להעריך את הרפורמות של 1958 לטווח ארוך, הוא שלל את המאמצים לשינויים נוספים במחלקה. כמזכיר הצי לשעבר, שחווה את הירידה בכוחם של מזכירי הזרועות, הוא חש שעל מזכיר הזרועות לקחת על עצמם יותר ויותר והוא עודד אותם לעשות כן.
היחסים עם ראשי המטות המשולבים
יוזמה נוספת של גייטס הייתה הקמתו של "צוות תכנון המטרות האסטרטגי המשותף" (Joint Strategic Target Planning Staff - JSTPS) באוגוסט 1960. עד אז התקיימו סדרי עדיפות שגויים ושנויים במחלוקת בשל תיאום בלתי מדויק בין פיקוד האוויר האסטרטגי לבין הצי. הבדלים אלו הפכו משמעותיים במיוחד עם כניסתם לשירות של מערכת הטילים הבליסטיים הימיים פולאריס. על סמך הצעתו של מפקד פיקוד האוויר האסטרטגי, גנרל תומאס ס. פאוור, שפיקוד האוויר האסטרטגי יהיה אחראי על בחירת המטרות לנשק להשמדה המונית, הקים גייטס את ה-JSTPS. מפקד הפיקוד האוויר האסטרטגי, בתמיכתם של ראשי המטות המשולבים, לקח על עצמו את תפקיד ראש צוות התכנון האסטרטגי החדש, כדי להיות, כפי שציין גייטס, "נציג התכנון של ראשי המטות המשולבים בצוות המתפתח ולעדכן אותם בפרטי התוכניות על פי הצורך".
כאשר ראש המבצעים הימיים, אדמירל ארלי ברק, התנגד להסדר זה, עודד אותו גייטס לשטוח את טענותיו בפני הנשיא אייזנהאור, שמידית תמך בהחלטתו של גייטס. לאחר מכן הביע ברק את הסכמתו להקמת ה-JSPTS ומינה קצינים ימיים ברמה מקצועית גבוהה כחברים בצוות.
בדצמבר 1960 כבר הכין הצוות את ה"תוכנית המבצעית המשולבת" (Single Integrated Operational Plan - SIOP) הראשונה שלו, שכללה תזמונים שונים של אפשרויות תקיפה, כלי נשק, מערכות שיגור ומטרות שיועסקו על ידי הכוחות האסטרטגיים של ארצות הברית.
תפקידו במדיניות ההגנה
גייטס הקדיש יותר זמן בהשוואה לקודמיו, צ'ארלס א' וילסון וניל ה. מקלרוי, לפיתוח בסיס מדיניות ההגנה, תחום בו הנשיא המשיך להיות הדומיננטי. בעוד שהוא לא הנהיג שינויים רדיקליים בגישת "המבט החדש" (New Look), טבעם המשתנה של כלי הנשק הגרעיניים ושל מערכות השיגור שלהם, הצורך במערכות הגנה יבשתיות והשאלה הבוערת כיצד להתייחס למלחמת מקומיות או "מוגבלות", הכתיבו שינוי הדרגתי במדינות ההגנה.
בינואר 1960, כאשר ציין גייטס בשימוע בקונגרס, ששתי המטרות העיקריות של הגנת ארצות הברית הן "למנוע את פריצתה של מלחמה כוללת על ידי תחזוקה ושיפור של היכולת הנוכחית שלנו לנקום ביעילות הרסנית במקרה של מתקפה כוללת עלינו או על בעלות בריתנו" ו"לתחזק, בשיתוף פעולה עם בעלות בריתנו, יכולות להפעיל במצבים מקומיים את עוצמת הכוח הנחוצה למנוע מלחמות מקומיות, או לנצח בהן מיידית במקרה והן פורצות".
גייטס לא ראה שום הבדל בכוחות הדרושים למלחמה כוללת לבין אלו הדרושים למלחמה מוגבלת. כפי שהוא ציין, "כל הכוחות מהווים גורם הרתעה ויופעלו במסגרת מלחמה כוללת. רוב הכוחות שלנו מסוגלים לפעול במלחמה מוגבלת, אם יידרשו לעשות כן". הוא ציין כדוגמה את העובדה שנושאות המטוסים "הן ככל הנראה הבסיס הטוב ביותר של המדינה למלחמה מוגבלת, בראש ובראשונה בשל העובדה שהן מוצבות באזורים הבעיתים ברחבי העולם ויש להן יכולות לתגובה מידית". עם זאת, הוא הוסיף, הן מסוגלות לתרום לכוחות ההתקפה האסטרטגיים במסגרת מלחמה כוללת.
דעותיו על כלי נשק אסטרטגיים
במהלך התקופה בה שימש גייטס כמזכיר ההגנה, שתי מערכות טילים, הטילים הבליסטיים הבין-יבשתיים (ICBM) והטילים הבליסטיים המשוגרות מצוללות (SLBM), הצטרפו למפציצים המאוישים כדי ליצור מערכת שיגור נשק גרעיני "תלת-זרועית". כמו כן ננקטו בתקופת כהונתו צעדים למתן דגש רחב יותר על בחירת מטרות צבאיות של האויב הפוטנציאלי. לא רק שארצות הברית פיתחה או החלה להציב מגוון של מערכות טילים במהלך תקופה זו (אטלס, טיטן, מיניטמן והפולריס, גם ברית המועצות עשתה כן.
ההעדפה של ברית המועצות על בניית מערכות טילים בליסטיים בין-יבשתיים מבוססות קרקע, על פני הפעלת הנשק הגרעיני על בסיס מפציצים מאוישים, שבישרה מבחינתה של ארצות הברית איום בסדר גודל רחב כזה, יחד עם ההלם ששרר בעקבות שיגור הספוטניק, חייבו את האצת תהליך הפיתוח של מערכות הטילים האמריקאיות.
על גייטס, כמו מקלרוי, היה להתמודד עם המחלוקת בנוגע לפער הטילים. הוא התייחס אליה כאל סוגיית שווא, שהתבססה על הכשל של תומכי גישת פער הטילים להבחין בין תוכניות חלל לבין תוכניות צבאיות. כבר בתקופה שתוכנית הטילים הבליסטיים ארוכי הטווח של ארצות הברית החל לקרום עור וגידים בראשית שנות החמישים, צפה גייטס שפיתוח ראשי נפץ גרעיניים קטנים וקלים על ידי המדענים האמריקאים יאפשר לטילים הבליסטיים קטני המידה לשאת אותם.
הרוסים, מצד שני, התמקדו יותר ברקטות האצה גדולות מאוד שבהן הם עשו שימוש לשיגור לווייני חלל מוקדם יותר לפני שארצות הברית עשתה כן. גייטס אמר לוועדת הקונגרס, "אנו לא נמצאים בעמדת פיגור מאחורי הרוסים ביכולת הצבאית הכוללת שלנו... דבר אחד הוא להודות שאתה מפגר מאחור ביכולת לשגר מטען ייעודי גדול אל החלל, יכולת שנכון לעכשיו אין לה שום צורך צבאי, ודבר אחר הוא להודות שאנו מפגרים מאחור בנוגע ליכולת הצבאית הכוללת שלנו".
גייטס הודה שהסובייטים עלולים להחזיק ברשותם למספר שנים מועטות יותר טילים אסטרטגיים בהשוואה לאלו של ארצות הברית, ולהגיע אולי לשיא בשנת 1962, אך הוא דחה את האפשרות שפער טילים אמיתי אכן קיים. הסובייטים לא "ישיגו יכולת אסטרטגית שעלולה לפתות אותם להפעיל מתקפת פתע". גייטס ביסס את דעתו זו בין השאר על נתוני הערכות המודיעין השנויות במחלוקת, שלקחו בחשבון את כוונות ויכולות הסובייטים שהובילו אותם למסקנה שהפער בין מספר הטילים הסובייטיים לבין מספר הטילים האמריקאים ב-1962 או ב-1963 לא יהיה גדול בהרבה מזה שהוערך בתקופת כהונתו של מקלרוי.
דעותיו על הגנה משותפת
כמו קודמיו, תמך גייטס בהשתתפותה של ארצות הברית בבריתות ביטחון קיבוצי ותוכניות לסיוע צבאי. הוא ראה בנאט"ו כגרעין אסטרטגיית ההתקדמות המהירה. כפי שהוא הציג זאת, "אם ננטוש את אסטרטגיית ההתקדמות המהירה שלנו לטובת מה שנקרא תפיסת "המבצר האמריקאי" (Fortress America), נהיה במהלך נסיגה לעולם ועד". הוא האיץ בקונגרס להמשיך לתקצב כראוי את תוכניות הסיוע הצבאי, שסיפקו תשואות גדולות לכספים שהושקעו בהן.
פרשת ה-U-2
האירוע המרתק ביותר בתקופת כהונתו של גייטס כמזכיר ההגנה, היה ככל הנראה זה שהתרחש ב-1 במאי 1960, כאשר ברית המועצות יירטה במרחב האווירי שלה את מטוס הריגול לוקהיד U-2 שהוטס על ידי פרנסיס גארי פאוורס. כאשר הכריז ארבעה ימים מאוחר יותר שליט ברית המועצות, ניקיטה חרושצ'וב על התקרית והאשים את ארצות הברית בריגול, טען ממשל אייזנהאור בהתחלה שהמטוס חדר אל המרחב האוויר הסובייטי בטעות.
בהמלצת נציגי מחלקת המדינה ומחלקת ההגנה, כולל גייטס עצמו, הודה מאוחר יותר הנשיא אייזנהאור שמטוס ה-U-2 היה במשימת איסוף מודיעין (למעשה באחריות ה-CIA) ולקח על עצמו את האחריות לטיסה. באמצע מאי התלווה גייטס לנשיא בנסיעתו לפריז לוועידת פיסגה שתוכננה עוד לפני התקרית. שם דרש חרושצ'וב את הפסקתן של כל הטיסות האמריקאיות בשמי ברית המועצות וכן שתובע התנצלות על הפרשה ושהאחראים עליה ייענשו.
אייזנהאור הודיע שהטיסות לא יחודשו, אך דחה את שאר הדרישות ובעקבות זאת סירב חרושצ'וב להמשיך את דיוני הפסגה. גייטס העלה מאוחר יותר את ההשערה שהמנהיג הרוסי עשה שימוש במשבר ה-U-2 כדי לבטל את הפסגה שהוא צפה מראש שלא תניב תוצאות רצויות מבחינתה של ברית המועצות.
אף על פי שגייטס תמך בגישתו של ממשל אייזנהאור בנוגע לתקציב ולמדיניות האסטרטגית, נרשם גידול ריאלי של 8.2% בתקציב מחלקת ההגנה בשנת התקציב 1961 לאחר שהקונגרס השלים את עבודתו. היקף התקציב הכולל באותה שנה הסתכם ב-44.6 מיליארד דולר, כמעט 4.4 מיליארד דולר בהשוואה לשנה הקודמת. חלק הארי של גידול זה יועד לתוספות בתקציבי הצי וחיל האוויר. גייטס הפעיל לחצים שיוקצבו 2 מיליארד דולר לסיוע צבאי, והקונגרס אישר את רובם. בתשובה לביקורת שהוטחה כלפי המאמצים המתמשכים של ממשל אייזנהאור לייצב את תקציב ההגנה, אמר גייטס שמחלקת ההגנה הוציאה מספיק כספים כדי לעמוד בדרישות לצורכי הביטחון של ארצות הברית.
סיכום תקופת כהונתו
בדין וחשבון הארוך שנשא את הכותרת "מחלקת ההגנה 1960-1953", שהוכן לקראת סיום תקופת כהונתו של גייטס, תמצתה המחלקה את הישגיה במהלך תקופת ממשלו של אייזנהאור וסיכמה ש"כיום עומד לרשות הכוחות המזוינים שלנו כוח המחץ הגדול ביותר בהיסטוריה שלנו, גדול פי כמה בהשוואה לזה שעמד לרשותנו ב-1953".
גייטס סיים את תפקידו ב-20 בינואר 1961. היו אנשים שהתייחסו אליו כראשון בזן חדש של מזכירי הגנה שנקטו בגישה ניהולית פעילה יותר, וזאת על סמך הפגישות השגרתיות שהוא קיים עם ראשי המטות המשולבים והקמת "צוות תכנון המטרות האסטרטגי המשותף". לגייטס עמד היתרון של שירות ארוך במחלקת ההגנה קודם למינויו כמזכיר והסמכות המורחבת של מזכיר ההגנה שנבעה מתהליכי הארגון מחדש של 1953 ו-1958.
אף על פי שהנשיא אייזנהאור המשיך להיות, הן בתקופת כהונתו של וילסון והן בתקופת כהונתו של מקלרוי, ההוגה הראשי של מדיניות ההגנה ומקבל ההחלטות הבלעדי, נראה שגייטס היה בעל סמכות ועצמאי יותר בהשוואה לשני קודמיו, בעיקר בתחומים כמו המדיניות והתכנון האסטרטגי.
לאחר בחירתו לנשיאות של ג'ון פיצג'רלד קנדי ב-1960 הועלו בעיתונות השערות שהוא עשוי לכלול רפובליקני בממשלתו ושגייטס יהיה במקום די גבוה ברשימת המועמדים לתפקיד.
קריירה מאוחרת
ב-18 בינואר 1961 הוענקה לגייטס מדליית החירות על ידי הנשיא אייזנהאור. לאחר שעזב את הפנטגון, הצטרף גייטס לחברת מורגן אנד קומפני בניו יורק. ב-1962 הוא היה ליושב ראש החברה וב-1965 למנהל הכללי שלה. הנשיא ריצ'רד ניקסון מינה אותו ליושב ראש הוועדה המייעצת של "כוח כל המתנדבים" (All-Volunteer Force ) שהגיש את המלצותיו ב-21 בפברואר 1970. בין השנים 1976 – 1977 שימש גייטס כראש משרד היחסים של ארצות הברית ברפובליקה העממית של סין בדרגת שגריר.
בין השנים 1948 – 1983 שימש גייטס כחבר מועצת הנאמנים של אוניברסיטת פנסילבניה, המוסד בו הוא רכש את השכלתו, וב-1956 העניקה לו האוניברסיטה תואר דוקטור לשם כבוד. הוא גם היה חבר במועצת הנאמנים של "קולג' אטלנטיק" בין השנים 1972 – 1978 ובין השנים 1978 – 1983. המרכז הקהילתי בקולג' זה קרוי על שמו.
תומאס גייטס מת בפילדלפיה ב-25 במרץ 1983 בגיל 76. על שמו קרויה סיירת הטילים המונחים מסדרת "טיקונדרוגה", USS Thomas S. Gates. זוהי הסיירת היחידה מסדרה זו שקרויה על שם אישיות.
הדואר המלכותי הבריטי
הדואר המלכותי (באנגלית: Royal Mail) הוא שירות הדואר הממלכתי של בריטניה. הוא אחראי על איסוף ואספקת דואר בבריטניה ומחוצה לה, הנפקת בולי דואר והתמחות בשירותי בנקאות.
ראשיתו של שירות הדואר המלכותי הבריטי ב-1660, בתקופת מלכותו של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה. הדואר המלכותי כיום הוא חברה ציבורית מוגבלת, השייכת לממשלת בריטניה.
בשנת 1986 התפצלה ממנה חברת פוסט אופיס.
ב-15 באוקטובר 2013 הופרט שירות הדואר המלכותי הבריטי באמצעות הנפקה בבורסה. על פי התוכנית יונפקו 62% מהדואר ועוד 15% אם הביקוש יהיה גבוה. 10% מהמניות יועברו לעובדים והשאר יועברו לציבור ולמשקיעים מוסדיים.
הדואר המלכותי הבריטי כמוסד כלכלי
מכיוון שהדואר המלכותי הבריטי נוסד כחברה ממשלתית. הפרטתו לא הייתה תהליך פשוט, והוא לווה בקשיים ויריבויות פוליטיות. תהליך ההפרטה המוצלח הגיע לאחר שני ניסיונות כושלים להפרטה, האחד בשנת 1994 והשני בשנת 2009. הנוכחות החזקה של מגוון גדול יחסית של איגודים בשירות הדואר מקסמה את יכולת המיקוח שלהם בתוך תהליך ההפרטה של הפרויקט הפוליטי הרגיש הזה. הליך הפרטת שירות הדואר המלכותי היה חלק מרפורמה כלכלית גדולה יותר בשוק האנגלי, במהלכה הוגדל באופן הדרגתי נתח השוק הפרטי, על חשבון פרויקטים וחברות ממשלתיים.
עד היום ולמרות ההפרטה, בין הפרטי לציבורי ניכר, שכן הדואר כגוף פרטי מספק שירות חיוני כך למשל כדוגמה, לאחרונה, שירות הדואר המלכותי הבריטי הוציא מהדורה מוגבלת של בולים המסמלים אירועים ודמויות משמעותיות עבור אזרחי הממלכה, דוגמת חתונת הדוכס והדוכסית מקיימברידג' ותמונותיה של המלכה לשעבר אליזבת. כל אלו מהווים סמלי שלטון מובהקים שאינם מזוהים עם השוק הפרטי, ומנסים להראות את הקשר שעודנו קיים בין שירות הדואר המלכותי לממשל.
אמצעים מוקדמים לשינוע דואר
בשנת 1800 שליחי המלך הועסקו על ידי הממשלה בהעברת מסרים במהלך מלחמות. לעיתים נעשה שימוש בספינות מפרש על מנת להעביר מסרים מעבר לים. בשנת 1821 ספינות קיטור שינעו דואר ברחבי האימפריה הבריטית, וכך הופעלו ספינות הדואר המלכותי.
בשנת 1830 גם הרכבת החלה לשנע את הדואר. המסלול הראשון לשינוע דואר ברכבות עבר בין מנצ'סטר לליברפול. בשנת 1907 החל השימוש בכלי רכב לשינוע הדואר. הרכב הראשון, משאית ששירתה את הדואר המלכותי במשך 18 שנים, צברה במהלך שנותיה 300,000 מייל לשם שינוע דואר ברחבי הממלכה. בשנת 1934 נעשה ניסיון בהעברת דואר באמצעות רקטות, אך הוכח כי דרך זו אינה בת שימוש ולכן נפסלה.
מתקפת הסייבר
בינואר שנת 2023 הודיע הדואר המלכותי שישנה תקלה חמורה אשר פוגעת בייצוא דואר למדינות ברחבי העולם כתוצאה ממתקפת סייבר. הדואר המלכותי הודיע שזמנית הוא לא יכול לשלוח דואר ליעדים ולקוחות מחוץ לממלכת בריטניה והמליץ להם לא לשלוח דואר מחוץ לבריטניה עד לבירור וסידור של התקלה. בניסיון לאתר את התקלה פנה הדואר המלכותי לחוקרים מומחים ובאותה עת התקרית דווחה לרגולטורים ולרשויות הביטחון. תחילה דווח כי קבוצת האקרים רוסים היא זו שביצעה את מתקפת הסייבר ודרשה מהם כופר כספי על מנת להסיר את המתקפה, אך במהלך החקירה פורסם ע"י האקר מכנופיית הסייבר Lockbit, שלפי דיווחים היה אחראי על לא פחות מ-40 מתקפות סייבר שונות ברחבי העולם רק בחודש ינואר 2023, שהקבוצה לוקחת אחריות על מתקפת הסייבר על הדואר. להתקפות מסוג זה יש השפעות כלכליות כבדות. חקירות של השפעת מתקפות סייבר על מחיר המניה מראות כי חברות יעד מזוהות ספגו הפסדים של 1-5% בימים שלאחר מתקפה. עד לעת הזאת לא אושר ע"י הדואר המלכותי שאכן הקבוצה היא האחראית על הצפנת נתוניו והחזקתן.
אלי אשד
ד"ר אלי אשד (נולד ב-9 באוגוסט 1965) הוא סופר ועורך ישראלי. הוא פרסם ספרים אחדים ועשרות מאמרים העוסקים ברובם בחקר התרבות הפופולרית בישראל.
ביוגרפיה
אלי אשד הוא נכדו של הסופר יוסף זונדל וסרמן ונינו של אליהו לנדא.
כתביו עוסקים בתנ"ך, בתרבות, בספרות פופולרית, בקומיקס, בתרבות המיסטיקה בישראל.
בשנת 1991 עבד בארכיון עיריית תל אביב-יפו.
מאז 2011 אשד הוא העורך הראשי של מגזין התרבות ברשת "יקום תרבות".
וולוצ'יסק
וולוצ'יסק (באוקראינית: Волочиськ) היא עיירה במחוז חמלניצקי, על נהר זברוץ', במערב אוקראינה. העיירה היא מרכז תחבורה חשוב ומסילות רכבת וכבישים ראשיים עוברים בה.
היסטוריה
לפני הקמת היישוב חיו כנראה באזור שבטים סלאביים. במאות התשיעית והעשירית השתייך האזור לנסיכות רוס של קייב.
בשנת 1241 נפגע האזור בפשיטות המונגולים והטטרים, שכבשו את קייב והיו בדרכם מערבה.
וולוצ'יסק הוקמה כנראה במהלך המאה ה-13, ומיקומה היה על ציר מסחרי ראשי, ממזרח למערב, בנסיכות גאליץ'-וולין. סוחרים העבירו סחורות דרך הנהר ונהגו לעגון באזור, וכך החלה בנייה באזור, על שתי גדותיו של הנהר זברוץ', בנייה ממנה צמח היישוב. שמו הראשון של היישוב היה Volochyshche, ומקור השם הוא במילה האוקראינית volochyty שפירושה להעביר או להסיע סחורה. לימים השתנה שמו של היישוב שעל הגדה הנגדית של הנהר, והוא נקרא Pidvolochysk, שפירושו "ליד וולוצ'יסק" או "תחת וולוצ'יסק".
במאה ה-14 נכבשה וולוצ'יסק על ידי הדוכסות הגדולה של ליטא ולאחר מכן נכבשה על ידי ממלכת פולין, אשר מהמאה ה-16 הייתה חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי. בתקופה זו הייתה וולוצ'יסק כפר. במאה ה-16 התרחב המסחר בין תושבי הכפר וסביבתו, והכפר הפך למרכז מסחרי אזורי.
הקוזאקים של חמיילניצקי כבשו את היישוב בעת מרד חמלניצקי, אך הובסו על ידי הפולנים בשנת 1648. בתקופה מסוימת במאה ה-18, היה הכפר שייך למשפחת פוטוצקי. בעליו של הכפר משנת 1772, מרשל הכתר הפולני פרידריק יוזף מושינסקי, הקים ביישוב ובסביבתו בנק, שתי טירות ובית ספר. במחצית השנייה של המאה ה-19 הוקמו בכפר מפעלי תעשייה, בהם מבשלה, מפעל נרות, מפעל סוכר בבעלות יזם גרמני ועוד. כמו כן הוקמה תחנת רכבת על ציר מסילת הרכבת מקייב ללבוב.
בתחילת המאה ה-20 היו ביישוב 190 חנויות, מספר בתי ספר, בהם בית ספר כנסייתי, ומוסדות חינוך ותרבות נוספים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה והקרבות בעת הקמתה וקיומה של הרפובליקה העממית של אוקראינה, הייתה וולוצ'יסק נקודה מרכזית לחניית כוחות צבא של כל הצדדים, בשלבים שונים של המלחמות והקרבות חנו בה: כוחות אוקראיניים, כוחות של הרפובליקה הפולנית השנייה בפיקוד יוזף פילסודסקי, כוחות של ברית המועצות הבולשביקית וכוחות של הלאומן האוקראיני סימון פטליורה.
בנובמבר 1920 הביס הצבא האדום את כוחותיו של פטליורה ליד וולוצ'יסק. התבוסה היוותה חלק משורת הקרבות בהן הכניעה ברית המועצות את אוקראינה והפכה אותה לרפובליקה סובייטית.
משנת 1923, וולוצ'יסק היא המרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז. תהליך הקולקטיביזציה בוולוצ'יסק היה בין המהירים באזור. כתוצאה מכך, רבים מהאיכרים שנושלו נשלחו למחנות ריכוז בסיביר בשנים 1930–1931.
ביולי 1941 כבשו הגרמנים את היישוב במהלך מבצע ברברוסה. אלפים מתושבי היישוב נרצחו על ידי הגרמנים, רובם ככולם יהודים, ואלפים אחרים נשלחו לגרמניה לעבודות כפייה. במרס 1944 שוחרר היישוב בידי הצבא האדום.
שיקומה של העיירה החל מיד עם שחרורה, ובשנות החמישים כבר שבו מפעליה לתפקוד מלא ולתפוקה בהיקף דומה לזה שהיה לפני המלחמה.
בשנות השישים הוקמו בעיירה מפעל לשימורי מזון, מפעל טקסטיל וכן מפעלי בנייה, מתכות ומזון אחרים, שרובם מהווים את מקורות הכנסתה ותעסוקתה של העיירה עד היום.
יהודים
בשנים הראשונות של המאה ה-20 גרו בוולוצ'יסק כ-3,200 יהודים. עקב ההגירה מהיישוב, בעיקר לארצות הברית ולמערב אירופה, נשארו ביישוב לפני מלחמת העולם השנייה כ-500 יהודים.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים רוכזו כ-4,000 יהודי העיירה וסביבתה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה. כל יושבי הגטו נרצחו באוגוסט או בספטמבר 1942.
רביכה
במטבח הצרפתי, רְבִיכָה (בצרפתית: roux, "רוּ") היא תערובת של קמח ושומן המשמשת להסמכת רטבים ומרקים.
ישנם כמה סוגי רביכות חמות, בהן הקמח מטוגן בשומן (חמאה, בדרך כלל), עד להתרחשות תגובת מייאר. ההבדל בין הרביכות החמות נובע מנקודת העצירה של הטיגון.
רביכה קרה (beurre manie) היא רביכה המיועדת לשיפור סמיכות של רטבים לבנים, חומים, מרקים או נזידים שונים בשלב שבו כבר אי אפשר להכין רביכה רגילה.
להכנת רביכה קרה משתמשים בכמויות שוות של שומן וקמח ויוצרים כדוריות קטנות בעזרת חיכוך בכפות הידיים של הקמח והשומן. את הכדוריות ניתן להכניס למרק/רוטב ולפזרן בעזרת מטרפה ובחישה מהירה. לאחר בישול קצר מתמוססים כדורי הרביכה ומסמיכים את התבשיל. הוספת הרביכה הקרה היא באמצעות פיזורה על המרק/רוטב ולא על ידי יציקת המזון הנדרש להסמכה על הרביכה.
שיטות הסמכה אחרות
בליל קורנפלור - שיטת הסמכה לרטבים חומים בדרך-כלל. מקובל להשתמש ב-15–25 גרם קורנפלור בלולים בנוזל קר כגון: מים, יין, ברנדי, חלב וכדומה בכמות שווה לקורנפלור, להסמכת ליטר רוטב.
ניתן להסמיך באותה שיטה עם קמח תפוחי אדמה.
חומרי קשירה ועידון
ליאזון (liaison) - תערובת חלמונים ושמנת, מיועדת לקשירה ועידון טעם למרקים ולרטבים לבנים.
כמויות מקובלות:
להכנת הליאזון דרושה השוואת טמפרטורות לזו של התבשיל, המושגת בכך שמערבבים את השמנת עם החלמונים ולזה מוסיפים מעט מהתבשיל, כדי שהחלמון לא יקרש. בעקבות זה מרקים ורטבים שהושבחו על ידי ליאזון אסור להרתיח.
השלמה בחמאה או במרגרינה
Monte au beurre - מקובל ברטבים חומים ובמרקים מחיתיים.
הוספת החמאה/מרגרינה נעשית על ידי פיזור פתיתי חמאה/מרגרינה על פני הרוטב או המרק, והבלעתם בתוכו על ידי בחישה סיבובית מתמדת בעזרת מצקת עד להעלמות הפתיתים. אסור להרתיח לבל יצוף השומן.
הקבינט של ד"ר קליגרי
הקבינט של ד"ר קליגרי (בגרמנית: Das Cabinet des Dr. Caligari) הוא סרט אילם גרמני, אשר בשנת 1920 בה הוקרן לראשונה, היווה פריצת דרך צורנית וסגנונית, והיה חלוץ הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני, זרם חשוב אשר על אף התקופה הקצרה בה פעל, השאיר את חותמו על תולדות הקולנוע.
הסרט נוצר, במסגרת חברת UFA, חברת ההפקה הגרמנית הגדולה באותם הימים, על ידי המפיק אריך פומר, מחלוצי ההפקה הקולנועית, אשר היה כוח מניע בקולנוע הגרמני בשנות ה-20. פומר הגה את רעיון הסרט, ובתחילה ביקש מהבמאי פריץ לאנג לביים את הסרט. לאנג עסק בפרויקטים אחרים באותו הזמן, ולפיכך הטיל פומר את עבודת הבימוי על הבמאי רוברט וינה.
וינה נעזר בשלושה ציירים, והפך את הסרט לחלוץ בתחום הקולנוע האקספרסיוניסטי. השימוש המיוחד במיז-אנ-סצנה, המאפיין את הסרט, מחקה במודע את סגנונות הציור שהתפתחו לאחר מלחמת העולם הראשונה באירופה, והוא בלתי ריאליסטי, ובעל פרספקטיבה מעוותת. השחקן הראשי, קונרד ויידט נדרש לשחק באופן מוגזם, ההולם את התפאורה בתוכה צולם הסרט.
עלילת הסרט
הסרט מספר את סיפורו של הרופא המטורף ד"ר קליגרי ועוזרו הנאמן, הסהרורי צזארה, וקשריהם לשרשרת רציחות בכפר הררי בגרמניה בשם הולסטנוואל. הסרט הוא דוגמה מוקדמת לסרט שבו סיפור המסגרת מוצג בהווה ומרבית העלילה מוצגת כפלאש בק - מסופרת על ידי הגיבור לאחר מעשה. לאחר סרט זה הפך מבנה סיפור המסגרת כזה לנוסחה קולנועית שגורה שאומצה בסרטים רבים. אולם, בעת שנעשה הסרט "ד"ר קליגרי" היה הרעיון נועז.
הידידים אלאן ופרנסיס מבקרים קרנבל כפרי בו הם פוגשים את קליגרי וצ'זארה, אותו מציג קליגרי במופע. קליגרי מתפאר בכך שצזארה, הסהרורי, יוכל לענות על כל שאלה שיישאל. כאשר אלאן שואל את צזארה כמה זמן עוד נותר לו לחיות, צ'זארה חוזה כי אלאן ימות למחרת היום בעת הזריחה – נבואה שהוגשמה.
סן חואן דל סור
סן חואן דל סור (בספרדית: San Juan del Sur) היא עיירת חוף במחוז ריבס בדרום ניקרגואה, לא הרחק מהגבול עם קוסטה ריקה.
הקבינט של ד"ר קליגרי
עלילת הסרט
צזארה נופל אל מותו במהלך המרדף. כאשר מוצגת גווייתו של צזארה לקליגרי, קליגרי נשבר ומגלה את טירופו, ומאושפז בבית החולים שלו עצמו. מכאן עובר הסיפור אל "סיפור המסגרת" ומתברר כי הסיפור הוא הזייתו של פרנסיס, חולה רוח המאושפז במוסד, וקליגרי הוא הרופא המטפל בו. לאחר חשיפת הזיותיו של פרנסיס, מכריז קליגרי כי עתה יוכל לסייע לפרנסיס ולהביא להחלמתו.
השפעת הסרט
הסרט התקבל בעולם בהתלהבות. הסגנון האקספרסיוניסטי אותו ייצג הסרט זכה לשבחים. אך יומרתו של הסרט לפרוץ גבולות וליצור גל חדש של קולנוע אקספרסיוניסטי נכשלה. מספר יוצרים כלאנג ופרידריך וילהלם מורנאו המשיכו ביצירות מסוג זה במהלך שנות העשרים (ראויים לציון "הגולם" (1920), "נוספרטו" (1922) ו"ד"ר מבוזה" (1922)) אך אומנות זו נותרה במסגרת המצומצמת של מספר יוצרים מרכז אירופים, וסופה שנעלמה בתוך זמן קצר. השפעת הסרט, והזרם הקולנועי אותו ייצג, נותרה בסרטים מסוג פילם נואר וביצירות של במאים כאלפרד היצ'קוק ובמאי סירטי אימה אחרים.
סן חואן דל סור
סן חואן דל סול ידועה בזכות החופים היפים שבה, אתרי הגלישה והצלילה (נחשבת כאחד היעדים היותר מוכרים באזור) בקרב צעירים המגיעים לאזור ואתרי הנופש מלבד בקרב תיירים מבחוץ, גם בקרב תושבי המדינה עצמה.
עיקר עיסוקם של תושבי האזור הוא דיג, צלילה ואירוח התיירים המגיעים.
יהדות קונסרבטיבית
יהדות קונסרבטיבית (ידועה גם כיהדות מסורתית, יהדות פוזיטיבית-היסטורית; באנגלית: Conservative Judaism, Masorti Judaism) היא אחד משלושה זרמים גדולים הקיימים ביהדות המודרנית, הדוגל בכך שסמכותה של המסורת נובעת ראשית כל מקבלתה על ידי העם והקהילה לאורך הדורות, ופחות ממקורה בהתגלות אלוהית מסוג כלשהו. לפיכך, הקונסרבטיבים רואים את ההלכה כמחייבת ובו זמנית גם כנתונה להשפעה היסטורית מתמדת, וסבורים כי פסיקתה צריכה לשקף הן גישה מדעית-ביקורתית למקורות והן את אורחות חייו של כלל הציבור. כמו כן, התנועה מתרחקת מקביעות תאולוגיות חד-משמעיות ומקיימת פלורליזם נרחב בשאלות האמונה. עמדותיה אלו מבדילות אותה משני הזרמים העיקריים האחרים, האורתודוקסים והרפורמים.
היהדות הקונסרבטיבית רואה עצמה כממשיכתה של האסכולה הפוזיטיבית-היסטורית שפעלה במרכז אירופה של המאה ה-19, אם כי נעשתה זרם ממוסד ועצמאי לגמרי רק בארצות הברית שלאחר מלחמת העולם השנייה. מוקדה העיקרי של התנועה הוא בצפון אמריקה, שם רוב קהילותיה מאוגדות במסגרת "בתי-הכנסת המאוחדים של היהדות הקונסרבטיבית". ארגון הקהילות הבינלאומי נקרא "מסורתי עולמי". ההנהגה הרוחנית מצויה בידי כנסת הרבנים של התנועה. הקונסרבטיבים מעריכים כי הם מייצגים למעלה ממיליון יהודים בוגרים, כ-600,000 חברים רשומים בקהילות ועוד כמה מאות אלפים המזדהים הצהרתית. במדינת ישראל, הזרם מיוצג על ידי התנועה המסורתית.
תאולוגיה
היהדות הקונסרבטיבית, מאז ראשיתה, מאופיינת בעמימות ובמיעוט עיסוק בשאלות אמונה. עוד הרב זכריה פרנקל, הנחשב למבשרה הרעיוני, ראה בעיסוק תאולוגי שיטתי דבר זר ליהדות, והואשם תדירות על ידי יריביו בהתחמקות ובערפול בנדון. גם התנועה בארצות הברית עקפה לרוב את הנושא: מנהיגיה מיעטו לעסוק בו, ורק ב-1985 נפתח לראשונה קורס על תאולוגיה קונסרבטיבית בבית המדרש לרבנים באמריקה. נעשה רק ניסיון משמעותי אחד לנסח מצע אמוני, הצהרת "אמת ואמונה" שחוברה על ידי מועצת ההנהגה של הזרם ב-1988. "אמת ואמונה" התייחסה למושגי יסוד כמו אלוהים, התגלות ובחירת עם ישראל, אך הכירה בכך שקיים מנעד רחב של השקפות לגביהם בתוך התנועה ונמנעה מהגדרות נוקשות. היא ביטאה מגוון של עמדות, לעיתים קרובות סותרות. בגיליון מיוחד של הביטאון הזרמי "Conservative Judaism" מ-1999 שהוקדש לעניין, סיכמו הרבנים אליוט דורף וגורדון טאקר ש
גם סוגיית ההתגלות עברה התפתחות ניכרת. פרנקל ומקורביו הפעילו שיטות מדעיות-ביקורתיות בניתוח התורה שבעל פה, וראו את חז"ל כמחדשים יצירתיים ולא רק כנושאי ומפרשי המסורה שניתנה מקשה אחת למשה במעמד הר סיני. במקביל, דחו לחלוטין את ביקורת המקרא והוסיפו לראות בתורה שבכתב פרי בלעדי של התגלות שמיימית, טקסט המצוי מעבר לניתוח ספקני. כבדברים אחרים, פרנקל מעולם לא הבהיר את אמונותיו בנושא, וגישתו ליחס בין הרכיב האלוהי לאנושי בתורה שבעל פה עודנה מושא למחלוקת בין החוקרים. שלילה דומה של ביקורתיות כלפי התורה שבכתב הופגנה על ידי חלוצי הקונסרבטיבים בארצות הברית, כמו שניאור זלמן שכטר והרב אלכסנדר קוהוט. הגישה השוללת עברה התפתחות זהירה בשנות ה-1920, כשבית-המדרש לרבנים באמריקה החל לאמץ במהוסס את ביקורת המקרא. הוגים מובילים החלו לגרוס שבהר סיני אכן הייתה התגלות מילולית ומפורשת של האל למשה, אך שהתורה עצמה הועלתה על הכתב בידי סופרים מאוחרים יותר. שמרנים מעטים עודם מוסיפים לאחוז בתפישה זו כיום.
הרקונסטרוקטיבים, שצמחו החל משנות ה-30, דחו כליל את מושג ההתגלות, וראו בכתבי הקודש יצירה אנושית טהורה. עמדתם לא התקבלה על הרוב, אבל יחד עם היחלשות האמונה באלוהיות התנ"ך בציבור האמריקני, השפעתם הביאה סביב שנות ה-70 להפיכת תפישות לא-מילוליות של הרעיון לדומיננטיות ברבנות הקונסרבטיבית. אליוט דורף סיווג את מחנה הרוב האוחז בכך לשתי קבוצות: אלו הטוענים שהאל הקרין מסר מפורש כלשהו לתודעתם של מחברי המקרא, והם העלו על הכתב את מה שהבינו; ואלו הגורסים שהבורא כלל לא תקשר עמם, אלא השרה עליהם את נוכחותו, והחווייה הפעימה וגררה אותם לפרץ יצירתיות רוחנית. בסיכומו של דבר, שתי אסכולות אלה תיארו את מסירת התורה כתהליך אנושי עם מידת-מה של השראה אלוהית. חשיבה כזו הצדיקה גם שינויים נרחבים בנוהג הדתי וגמישות הלכתית. עם זאת, המשותף לכל התפישות הקונסרבטיביות מאז ומעולם הוא הדגשת ההתגלות של הבורא למנהיגים הרוחניים או לעם ישראל כקולקטיב (ולא לפרט הבודד, כביהדות הרפורמית). בשל כך, מעניקות כולן חשיבות רבה למסורת ולקהילה ולא להכרעה האישית, מאפיין בולט של המחשבה הקונסרבטיבית לכל זרמיה.
אידאולוגיה
קבלת ראייה ביקורתית והתפתחותית של המצוות וההלכה, כמערכת שצמחה לאורך השנים וספחה השפעות חיצוניות רבות, ושניתן היה להבחין בתוכה בין ההקשר המקורי של טקסטים למשמעות הפרשנית שצורפה להם במהלך הדורות, הציבה אתגר של ממש בפני התנועה הקונסרבטיבית. מנהיגיה הוסיפו לייחס למצוות ההלכה חשיבות גדולה ולעמוד על כך שהיהודים יקיימו אותן, והתנגדו לשינויים חדים או פתאומיים. הפער בין התפיסה המדעית, השונה מן האמונה הישנה ברצף מסירה שלא נשבר, לעמידה על קיום המסורת המקובלת, הצריכה פיצוי. הפתרון שניתן היה רצונו הכולל של עם ישראל, לו העניקו הקונסרבטיבים משקל גדול בקביעת הנוהג הדתי, הן כאמצעי לפענח את פסיקת ההלכה בעבר הרחוק, והן כמכשיר אקטואלי לצורך קבלת הכרעות.
חלוץ גישה זו היה, שוב, פרנקל עצמו. הוא ייחס חשיבות למסורת לאו דווקא בשל עיגונה במקור אלוהי, אלא בהיותה מייצגת את רוחו הקולקטיבית של העם; כפי שכתב עליו מיכאל מאיר,. פרנקל הפך את רצון הכלל למקור לגיטימציה לשימור ולשינוי גם יחד, תוך שהוא טוען שבעיקרו של דבר רוב העם היה שמרני ומתון, נאמן למסורת אבותיו, ובכך הייתה צפונה הערובה להמשכיותה ואחידותה של זו.
שניאור זלמן שכטר המשיך בכיוון זה, ופיתח תפיסה מיוחדת של מושג 'כלל ישראל', שבעיניו היה הכוח המניע האמיתי של המסורת לאורך כל הדורות. שאלת ההתגלות הייתה לדידו משנית לחלוטין והוא כמעט ולא עסק בה, שכן פרטיה עובדו ממילא לפי צורכי השעה:. הרב לוי גינצבורג סיכם רוח זו בכתבו:
ההיקף, התפקיד והמגבלות של מושג אמורפי כ'כלל ישראל' היוו שורש למחלוקות ודיונים רבים בתנועה הקונסרבטיבית. ראשוניה השתמשו בו כדי להתנגד לקרע עם היסודות האחרים ביהדות (בין אם אורתודוקסים או רפורמים), ולעמוד על אחדות וזהירות בנקיטת פעולה עצמאית. רבים מיורשיהם טענו שסגנון התנהלות זה נעשה מיושן ואנכרוניסטי בשל הנתק המתעצם בין הציבור למורשתו, ויש צורך בנכונות לפתרונות רדיקליים שיאפשרו לשמר את הרלוונטיות של הדת עבורם.
הרבנות הקונסרבטיבית התלבטה תדירות עד כמה היא יכולה להתחשב ברוב האדיש והרחוק משמירת מצוות בקרב חברי קהילותיה, שהיה אמור לתפקד כ'כלל ישראל' ולהוות גורם בקביעת ההלכה. אפילו הוגים נועזים הודו שהציבור לא היה יכול למלא תפקיד זה, בעוד שמבקרים שמרניים מימין טענו שהרבנות נענית בקלות מדי לתביעות מן השטח, ומותחת את פסיקת ההלכה מעבר לכל סבירות. ההנהגה נחלה הצלחה מועטה בהוראת השקפתה לציבור: בעוד שהיא ראתה את עצמה כנושאת גישה ייחודית ומורכבת, בקרב יהדות ארצות הברית היא נתפשה באופן כללי כדרך ביניים ותו לאו בין האורתודוקסים לרפורמים. רק שיעור קטן מחברי הקהילות (3%-4% להערכת ישעיהו ליבמן ודניאל אלעזר בשנות ה-80) שמרו על אורח חיים ומצוות כפי שהתנועה ביקשה לקדם. פער זה בין הרבנות לקהל הוא מאפיין בולט של הזרם, ונמנה כאחד הגורמים החשובים בהידרדרות מעמדו מאז שלהי המאה ה-20.
מעמד
היהדות הקונסרבטיבית מדגישה את קיום ההלכה כביטוי המרכזי של השתייכות ליהדות, בלי קשר לאמונה במקורה האלוהי, ואת היותה מחייבת את הכלל. במקביל, הקונסרבטיבים רואים את התפתחותה כתוצאה של השפעה הדדית בין החברה היהודית, העולם הסובב והפוסקים, וכנגזרת תמיד ממקורותיה העתיקים ומהסביבה בה פעלו הרבנים גם יחד; אי לכך, גם על קביעתה בימינו לשקף דינמיקה דומה. הם רואים את גישתם להלכה כאותנטית וגם כמתאימה ביותר לעידן המודרני, כזו שמכירה בניתוח היסטורי-ביקורתי למקורותיה וגם ממשיכה בנאמנות את הדינמיות והיצירתיות של פוסקי העבר. תפישת ההלכה של התנועה השתקפה לאורך השנים בהחלטות שהתקבלו בה. ועדי ההלכה האמונים על כך (בעיקר ה-Committee of Jewish Law and Standards של כנסת הרבנים בארצות הברית) מאמצים פסיקה ברוב קולות אך מכירים גם בדעות המיעוט, ורבני הקהילות יכולים להתחשב בהן או להמשיך לסמוך על דעות קודמות. במקביל, האשמה במתיחת גבולות ההלכה הרבה מעבר לאפשרי הועלתה, בין היתר, בעת התפטרויות חוזרות ונשנות של פוסקים קונסרבטיבים. בין שאר מקרים, חלק מאנשי הסגל בבית המדרש לרבנים פרשו ב-1983 במחאה על אשרור סמיכת נשים לרבנות, ושליש מחברי ועד ההלכה התפטרו ב-2006 לאחר הכרה במערכות יחסים חד-מיניות.
בתוך כנסת הרבנים קיים מגוון עמדות לגבי סוגיות מודרניות שונות והיחס הנאות אליהן. האגף הליברלי – הכולל הוגים כמו ניל גילמן (שאף קרא ב-2005 לתנועה לחדול מלכנות עצמה "הלכתית") וגורדון טאקר, התובעים שניהם ניסוח תפישה תאולוגית ברורה ועצמאית – תמך במדיניות פתוחה יותר; מולם ניצבו שמרנים כיואל רוט, המאמין בכך שהאל הכתיב במפורש את רצונו באופן מילולי, שקבע כי "המסורת ההלכתית היא בחזקת נתון, והתאולוגיה צריכה להסתדר אחריה."
ולס מוסקבה
וֵלֶס מוסקבה (רוסית: ФК Велес Москва) הוא מועדון כדורגל רוסי מקצועני ממוסקבה. נוסד ב-2016.