cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניקולאי אלכסייב
הופעה תקשורתית
במהלך השנים הופיע אלכסייב פעמים רבות ברדיו הרוסי המוביל במוסקבה "Echo Moskvy" אשר כללו את הכותרות: "האם יהיה מצעד גאווה במוסקבה?" (2 באוגוסט 2005), "אסלאם - מכשיר הביקורת?" (18 בפברואר 2006), "רוב מיני נגד מיעוט מיני" (10 ביוני 2007), "פרספקטיבות של מצעד גאווה ופסטיבל הסרטים "Side by Side" המוקדש לאהבה חד מינית" (24 בינואר 2008), "האם יהיה מצעד גאווה במוסקבה?" (24 באפריל 2008), "העם נגד 1" (1 במאי 2008), "האם יהיה מצעד גאווה במוסקבה?" (16 במאי 2009), "האם צריך לאפשר ארגוני מצעד גאווה במוסקבה?" (21 באוקטובר 2010).
הכרה ופרסים
בשנת 2000 זכה אלכסייב בתעודת "הדיפלומה האדומה" מהפקולטה למינהל ציבורי של האוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה על הישגים מצוינים בלימודים בעודה מוענקת מוענקת לבוגרים עם הביצועים הטובים ביותר. מאז 2005 אלכסייב הוגדר ברחבי העולם במאבקו למען זכויות להט"ב כ-"אדם שלא יתפשר על האידיאלים שלו ולא יוותר על מאבקיו למען זכויות להט"ב ברוסיה ובמדינות אחרות". מגזין הלהט"ב הצרפתי המוביל "Tetu" כינה אותו במרץ 2009 כ-"פעיל העיקש ביותר ביבשת". בדצמבר 2010 ירחון הלהט"ב האמריקאי אדבוקט כינה את אלכסייב כ-"צלב הכי גלוי בארצו".
בשנת 2006, יחד עם מייסד היום הבינלאומי נגד הומופוביה לואי-ז'ורז' טן ומארגני מצעד מוסקבה - ניקולאי בייב ויבגניה דבריאנסקאיה, אלכסייב זכה בתואר ה-"דוב הגריזלי של ILGCN" עבור "כבוד מאמציו הבולטים והאמיצים בפניה של הומופוביה עזה בצורה יוצאת דופן". באותה שנה, אלכסייב קיבל גם את פרס "GALHA" (לונדון), כהוקרה על "האומץ באתגר ההומופוביה ברוסיה ומחוצה לה".
ב-17 ביוני 2008 ירחון האדבוקט הגדיר אותו כ-"לוחם גאווה עולמי" יחד עם שלושה פעילים נוספים מנפאל, ניגריה וצ'ילה. כמו כן בשנת 2008 ניקולאי אלכסייב קיבל את פרס HERO (לוס אנג'לס), "על ניסיונותיו לביים גאווה מלאה". הפרס הוענק במהלך הגמר הגדול של התחרות הבינלאומית Mr Gay בלוס אנג'לס. באותה שנה זכה בפרס אזרח הכבוד של סאו פאולו בברזיל על רקע "כיבוד השונות בסאו פאולו" אשר הוענק על ידי אגודת מצעד הגאווה בסאו פאולו.
ב-14 במאי 2009, הרדיו האירופי "Radio Free Europe Radio Liberty" כינה את אלכסייב כ-"איש השבוע" לאחר ארגון מצעד הגאווה הסלאבי במהלך גמר תחרות האירוויזיון 2009 במוסקבה. ביולי 2010 אלכסייב קיבל את "פרס גיבור" במועמדות בינלאומית שהוגשה על ידי חברת "Vancouver Pride Society" הקנדית.
ב-1 באוגוסט 2010 הוא היה אורח הכבוד של מצעד הגאווה בוונקובר בעודו לבוש במדי חיל הים לבנים עם סמליל מצעד הגאווה במוסקבה. הראיון עם אלכסייב במהלכו פורסם על ידי עיתון הלהט"ב הקנדי המוביל "Xtra.com" לאחר מכן. במהלך שהותו בוונקובר השתתף בשתי תוכניות טלוויזיה בערוץ "ShawTV" בהן הצהיר על מצב זכויות חברי קהילת הלהט"ב ברוסיה.
בדצמבר 2010, פורטל הלהט"ב הרומני, "Angelicuss.com" בחר את אלכסייב כ-"איש השנה 2010" אשר לפי הפרסום, הוגדר כ-"אחד מפעילי זכויות האדם המוערכים בעולם" והוסיף כי הוא "מהווה עבורנו מודל לנחישות והקרבה עצמית. ניקולאי הוא סמל לכבוד הנשמר נגד גלי השנאה שמטביעים את רוסיה".
חיים אישיים
אלכסייב דובר רוסית, אנגלית וצרפתית. אתר הבלוג שלו דיווח כי מאז שנת 2000 ביקר בכ-49 מדינות בעולם בעודו השתתף במצעדי גאווה רבים בערים שונות בהן: לונדון, פריז, ציריך, ז'נבה, טורינו, ונקובר, סאו פאולו וורשה.
ב-5 בספטמבר 2008 אלכסייב הפך לאיש הציבור הראשון בתולדות רוסיה שנכנס לאיחוד משפחי חד מיני בעוד טקס נישואיו התקיים בעיריית ז'נבה על בסיס החוק הפדרלי של שווייץ על איחוד אזרחי. מתגורר עם בן זוגו, אזרח שווייצרי בשם פייר, מאז נובמבר 1999.
בראיון משנת 2006 כינה את עצמו אלכסייב כנוצרי אורתודוקסי, אם כי הוא ציין שהוא חושב על המרת דת לבודהיזם בשל היותה "הדת הסובלנית ביותר בעולם".
ניאסנגבה איאדמה
נְיָאסֶנְגְּבֶּה אֵיָאדֵ֫מָה (בצרפתית: Gnassingbé Eyadéma; 26 בדצמבר 1935 - 5 בפברואר 2005) היה נשיא טוגו משנת 1967 ועד למותו ב-2005.
ביוגרפיה
איאדמה נולד למשפחת איכרים ענייה משבט הקאבייה, אחד הגדולים מבין 37 השבטים בטוגו. שם ילדותו היה אטיין (הוא שינה את שמו פעמיים, מאוחר יותר). בנעוריו עסק באגרוף. בזמן שטוגו הייתה קולוניה של צרפת, הוא שירת בלגיון הזרים הצרפתי והשתתף במספר מלחמות קולוניאליות בשורות צרפת, בהן מלחמת העצמאות של אלג'יריה ומלחמת הודו-סין הראשונה.
ב-13 בינואר 1963 השתתף בהפיכה צבאית בטוגו, במהלכה נרצח הנשיא סילבנוס אולימפיו ליד בניין השגרירות האמריקאית בלומה. אולימפיו נלחם נגד הצרפתים על עצמאותה של טוגו, ונחשב עצמאי וסורר מדי לטעמה של צרפת, שעודדה את מנהיגי ההפיכה. רציחתו הייתה הראשונה בשרשרת רציחות שהתרחשו במדינה. בתקופה זו שינה את שמו לאיאדמה, שם שמשמעותו "אומץ" בשפת הקאבייה.
על פי עדויות רבות, איאדמה רצח בעצמו את אולימפיו. על פי העדויות, אולימפיו נתפס על ידי קבוצת חיילים, ואייאדמה ציווה על אחד החיילים להרוג אותו. כשזה ירה לרגלי הנשיא, תפס אייאדמה את נשקו של החייל וירה שלוש פעמים בטווח קצר באולימפיו. אז חזר ודקר את הנשיא שפרפר למוות על הארץ. "כך עשיתי גם באלג'יריה, כדי לוודא שהקורבנות שלי מתים", אמר.
לאחר הפיכת 1963 מונה ניקולא גרוניצקי לנשיא החדש של טוגו. בשנת 1967 איאדמה הוביל הפיכה צבאית נוספת נגד גרוניצקי, שבה הוא גורש לפריז. ב-14 באפריל 1967 הכריז על עצמו כנשיא ושר הביטחון, והחזיק בתפקידים אלה במשך 38 שנה, עד מותו ב-2005. הוא היה השליט הוותיק ביותר באפריקה. במהלך שנות שלטונו, איאדמה שמר על יחסים הדוקים עם צרפת ופעל בשירותה.
איאדמה היה עריץ. על פי דו"חות של אמנסטי אינטרנשיונל וארגוני זכויות אדם נוספים, בשנות שלטונו התבצעו בטוגו הפרות רבות של זכויות האדם, בהן עינויים, השפעה של הרשות המבצעת על הרשות השופטת, צפיפות רבה בבתי כלא וזיופי בחירות.
אזרחי טוגו ניסו מספר פעמים להתקומם נגד שלטונו של איאדמה, ללא הצלחה. כמו כן הוא ניצל ממספר ניסיונות התנקשות.
בשנת 1974 הוא ניצל מתאונת מטוס ועקב כך שינה את שם משפחתו לניאסנגבה, שם שמשעותו "נס" בשפת הקאבייה.
בשנת 1985 נערך ניסיון הפיכה במדינה, אך איאדמה הזעיק את כוחות צבא צרפת, שסייעו לו לדכא את המהומות. כוחות צבא צרפת מוצבים עד היום דרך קבע בלומה, בירת טוגו.
במהלך שנות שלטונו נערכו מספר מערכות בחירות, בהן לא התמודד נגדו כל מתחרה, ובכולן הוא נבחר לכאורה לנשיאות. בשנים 1993 ו-1998 נערכו בחירות שהיו לכאורה דמוקרטיות, אבל במהלכן נרצחו מאות ממתנגדי הנשיא. לפי דו"חות אמנסטי, חייליו של איאדמה היו אחראים לרציחות אלה. במערכת הבחירות לנשיאות ב-1998, ספירת הקולות הופסקה באמצע ואיאדמה הוכרז כמנצח.
בשנים האחרונות לחייו חלה התדרדרות במצבו הבריאותי של איאדמה, והוא ביקר מספר פעמים בישראל לצורך קבלת טיפולים רפואיים בהרצליה מדיקל סנטר. בשנת 2005 לקה בהתקף לב ומת בעיירת מולדתו פיה. בנו פור ניאסנגבה נבחר למלא את מקומו.
ID2020
ID2020 הוא ארגון לא ממשלתי אשר מקדם מיסוד זהות דיגיטלית לאנשים, ובעיקר לכמיליארד האנשים שחיים ללא זהות מוסדרת רשומה בעולם, או פליטים שאינם חיים במדינה שהזהות שלהם רשומה.
למיזם מתנגדים רבים מחשש שהוא למעשה מאפשר מעקב אחר כל אדם ועלול להוות הפרה של חופש הפרט וזכויות אדם אחרות.
המיזם מובל על ידי האו"ם וממומן על ידי מספר תאגידים, בהן מיקרוסופט, סיסקו, פרייס ווטרהאוס קופרס ואקסנצ'ר.
היסטוריה
כבר במאי 2016 נחשפה היוזמה באו"ם והתקיים דיון שכלל 400 מומחים בנושא "כיצד מביאים זהות דיגיטלית לכלל אוכלוסיית העולם, כולל 1.5 מיליארד שחיים ללא זהות רשומה". במיזם שותפו מומחי קריפטוגרפיה ובלוקצ'יין כדי לזהות כיצד המגזר הפרטי יכול לסייע למיזם.
ביקורת ותיאוריות קשר
במספר תיאוריות קשר, נטען על ביל גייטס שהוא מקדם תוכנית שתחייב את כל אוכלוסיית העולם חיסון ל-Covid-19 שיכיל שבב זיהוי שיוחדר לגופם של המתחסנים.
באתר הארגון הודגש כי ברית החיסונים העולמית "GAVI" (הממומנת על ידי קרן ביל ומלינדה גייטס) היא שותפה מלאה במיזם ID2020, אם כי הטענה לשותפות הוסברה על ידי מנכ"ל ברית החיסונים כמעין שיתוף פעולה דיגיטלי בענייני בריאות: "לזהות הדיגיטלית יש יכולת לאפשר גישה לשירותים חיוניים ומצילי חיים בהקשרים רבים של פיתוח ומקרים הומניטריים בין היתר על ידי האצת הגישה למערכות בריאות בסיסיות. אני נרגש להצטרף לפרויקט ולהדריך את הארגון ואת השותפים כיצד ניתן לרתום טכנולוגיות חדשניות ושיתוף פעולה עם המנהלים של ID2020, שיתוף פעולה רב מגזרי לטובת האוכלוסיות הפגיעות בעולם". - ד"ר סת ברקלי, מנכ"ל GAVI, ברית החיסונים.
המועצה האקדמית של האוניברסיטה העברית בירושלים
שמאל|ממוזער|250px|יו"ר המועצה האקדמית הראשון פרופסור [[אלברט איינשטיין ביחד עם יו"ר חבר הנאמנים פרופסור חיים ויצמן]]
המועצה האקדמית של האוניברסיטה העברית בירושלים, הייתה גוף אשר שכן מחוץ לישראל, וביחד עם חבר הנאמנים של האוניברסיטה, ניהל את המוסד האקדמי הירושלמי הוותיק שנוסד בשנת 1925. סמכותה של המועצה האקדמית הוקנתה לה מכוח חוקה זמנית, שאושרה על ידי חבר הנאמנים בשנת 1926.
המועצה הייתה מורכבת מפרופסורים של האוניברסיטה, וממלומדים אחרים ידועי שם, מרחבי העולם. יושב ראש המועצה האקדמית הראשון היה פרופסור אלברט איינשטיין.
ניקי רומרו
ניק רוטוויל (בהולנדית: Nick Rotteveel; נולד ב-6 בינואר 1989), מוכר בשם הבמה ניקי רומרו (Nicky Romero), הוא DJ הולנדי ומפיק מוזיקלי בסגנונות הפרוגרסיב האוס ואלקטרו-האוס. רומרו הרבה לעבוד עם תקליטנים כמו טייסטו, סאנדר ואן דורן, דייוויד גטה, קלווין האריס ואביצ'י.
ביוגרפיה
רומרו נולד וגדל בהולנד. לאחר זמן מה משפחתו והוא עברו לעיר קינגסטון, אונטריו, קנדה. רומרו ומשפחתו חזרו להולנד כדי שהוא יוכל להמשיך שם את לימודיו.
קריירה
ב-2012, התפרסם רומרו בעקבות הסינגל "Toulouse", שזכה בלמעלה מ-400 מיליון צפיות ביוטיוב, וכן במקום הראשון במצעד "עשר ההורדות הדיגיטליות" באתר ההורדות beatport. MTV תייג אותו כ"אמן מוזיקת דאנס-אלקטרונית שכדאי לצפות בו" ב-2012.
באוקטובר 2012, רומרו זכה בפרס ה"תקליטן פורץ הדרך של השנה" במגזין הבריטי "DJ Mag", וכן נכלל מקום 17 ברשימת 100 ה-DJ הטובים בעולם. באוקטובר 2013 עלה רומרו למקום השביעי ברשימה, הדירוג הכי גבוה שלו עד היום.
רומרו הפיק את השיר, "Right Now", שירם המשותף של ריהאנה ודייוויד גטה מתוך אלבומה של ריהאנה Unapologetic, אשר יצא לאור ב-19 בנובמבר 2012.
הסינגל המשותף של רומרו עם אביצ'י, "I Could Be The One", זכה להצלחה רבה באירופה, ובמיוחד בממלכה המאוחדת כשזכה במקום הראשון ב-17 בפברואר 2013 במצעד הסינגלים הבריטי.
ורמן
ראו גם
}}
ניקי רומרו
קריירה
באוגוסט 2014 חבר רומרו למותג האופנה "Electric Family" בהפקת צמיד אשר כל ההכנסות ממנו נתרמו לארגון "Fuck Cancer" הנלחם במחלת הסרטן.
בנובמבר 2015 חשף רומרו כי הוא סובל מחרדות שבעקבותיהן נאלץ לצמצם את סיבובי ההופעות שלו.
ב-2018 הוציא רומרו מספר שירים אשר זכו להצלחה יחסית בסצנת המוזיקה האלקטרונית, ובהם "(Here We Go (Hey Boy, Hey Girl" (עם דימיטרי וגאס ולייק מייק) ו-"Duality". בסט שלו באירוע הדאנס של אמסטרדם (ADE) התארחו בין השאר W&W ומרטין גריקס.
חברת ההקלטות פרוטוקול
רומרו מחזיק בחברת תקליטים משלו הנקראת "Protocol Recordings" בה חתומים אמנים כגון Stadiumx, דניז קויו, פלוריאן פיקאסו ועוד. פרוטוקול מארחים מדי שנה במות באירוע הדאנס של אמסטרדם (ADE) ובשבוע המוזיקה של מיאמי (MMW), ובהן מתארחים אמנים מובילים רבים.
מאז 2013 רומרו משדר תוכנית רדיו שבועית במסגרת חברת ההקלטות בשם "Protocol Radio". בתוכנית מציג רומרו שחרורים אחרונים של הלייבל שלו, שירים נוספים מז'אנר ההאוס ועדכונים לגבי הופעותיו.
לוביונז'
מבחינה מנהלית הכפר הוא חלק מגמינה וולוב במחוז וולוב שבפרובינציית שלזיה תחתית. נכון ל-2011 עמדה אוכלוסיית הכפר על 2,365 איש.
הכפר מהווה מוקד משיכה תיירותית בעיקר בשל קומפלקס המבנים הגדול של המנזר הציסטרציאני, "מנזר לוביונז'" שנבנה בסוף המאה ה-17.
ז'אגאן
ז'אגאן (בפולנית: Żagań, נהגה: ; בגרמנית: Sagan; בצ'כית: Zaháň) היא עיר באזור ההיסטורי שלזיה שבמערב פולין. העיר יושבת על נהר בובר.
העיר היא בירת מחוז ז'אגאן, ומאז 1999 משתייכת מבחינה מנהלית לפרובינציית לובוש. נכון לסוף יוני 2016 התגוררו בעיר למעלה מ-26,000 תושבים.
היסטוריה
העיר הוקמה במאה ה-12 והוכרה כעיר ב-1280.
בעיר שוכן ארמון גדול שנבנה עבור אלברכט פון ולנשטיין במאה ה-17, ובמחצית המאה ה-19, תקופת הזוהר של ז'אגאן, שימש את דורותיאה פון בירון, אשת החברה הגבוהה ואת חוג חבריה שעליו נמנו אישי רוח, מלחינים ומשוררים, כמו ורדי ופרנץ ליסט.
בין השנים 1628–1630 עבד בעיר האסטרונום יוהאנס קפלר.
כיום, העיר היא מקום מושבה של דיוויזיית הפרשים המשוריינת ה-11 הפולנית. במסגרת מבצע פתרון אטלנטי מוצבת בז'אגאן בקביעות חטיבת שריון אמריקאית.
ג'. מייקל בישופ
ג'ון מייקל בישופ (אנגלית: John Michael Bishop; נולד ב-22 בפברואר 1936) הוא אימונולוג ומיקרוביולוג אמריקאי אשר זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1989, יחד עם הרולד א. ורמוס, על גילוי המקור התאי של אונקוגנים רטרו וירוסיים.
בישופ נולד בפנסילבניה שבארצות הברית. הוא למד במכללת גטיסברג ומאוחר יותר באוניברסיטת הרווארד, שם קיבל בשנת 1962 תואר דוקטור לרפואה.
בישופ החל לעבוד במכון הלאומי לאלרגיה ומחלות זיהומיות. לאחר מכן הוא עבד במשך שנה במכון היינריך פטה בהמבורג שבגרמניה, בטרם הצטרף לסגל אוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו בשנת 1968. מאז ועד היום נמנה בישופ על סגל האוניברסיטה, ואף שימש כקנצלר האוניברסיטה בשנים 1998–2009.
בישופ ידוע בעיקר בזכות עבודתו עם הרולד א. ורמוס ודומיניק סטהלין. עבודתם המשותפת הראתה ב-1976 כי אונקוגנים הם פרוטו-אונקוגנים מותמרים, ומצויים באדם וביצורים רבים נוספים. כאמור, עקב עבודה זו זכו בישופ וורמוס בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1989.
בשנת 1984 זכה בישופ בפרס אחוות אלפרד פ. סלואן. ב-2003 זכה במדליה הלאומית למדעים. באותה שנה פורסם ספרו: "איך לזכות בפרס נובל: חיים בלתי צפויים במדע". בשנת 2008 נבחר לכהן כחבר חוץ בחברה המלכותית.
צ'ארלי פטון
צ'ארלי פטון (באנגלית: Charlie או Charley Patton; בין 1887 ל-1891 - 28 באפריל 1934) היה מוזיקאי מחלוצי הבלוז. המוזיקה שלו היא החוליה המקשרת בין "שירי העבודה" של צאצאי העבדים האפרו-אמריקאים והדלתא בלוז, לכן נחשב ל"אבי הדלתא בלוז" ולאחד מאמני הבלוז הראשונים.
תולדות חייו
המוזיקה שלו קדמה לבלוז 12 תיבות והיה לה עדיין קשר חזק למוזיקה אפריקאית, ספיריטואלס ושירי קריאה ותגובה. הוא ניגן שירים רבים משלו ומשל אחרים, תוך ביצוע להטוטים עם הגיטרה כגון נגינה מאחורי הגב, מאחורי הראש או בין הרגליים (להטוטנות שהופגנה שנים רבות לאחר מכן על ידי ג'ימי הנדריקס) ושר בקול בעל עוצמה למרות ממדי גופו הקטנים (גובהו היה כ-165 סנטימטר). עקב כך היה ממוזיקאי נודד למוזיקאי שקיבל הזמנות להופיע בפני קהל בירידים כפריים, בפני פועלים בשולי השדות ובברים.
פטון החל להקליט מאוחר יחסית, רק ב-1929. בין השירים שכתב ניתן למנות את "Pony Blues", "Banty Rooster Blues", "Mississippi BoWeavil" ו-"Down The Dirt Road". ב-1934 נפטר ממחלת לב.
הוקרה והערכה
בשנת 1980 נמנה עם קבוצת האמנים הראשונה שנבחרה להיכל התהילה של הבלוז.
אסופת הקלטותיו "Screamin' and Hollerin' the Blues: The Worlds of Charley Patton" מ-2003 זכתה בפרס גראמי לאסופה ההיסטורית הטובה ביותר לאותה שנה.
בוב דילן הקדיש את שירו "(High Water (For Charley Patton" מתקליטו "Love and Theft" מ-2001 לפטון.
תנין סיאמי
תנין סיאמי (שם מדעי: Crocodylus siamensis) הוא מין של תנין ממשפחת התניניים החי בדרום-מזרח אסיה.
מאפיינים
מין זה בינוני בגודלו אך קטן יחסית למינים אחרים בסוג תנין. אורכו משקלו מגיע ל-40–70 ק"ג, אם כי פרטים הרבה יותר גדולים התגלו, כשהגדול ביותר הגיע לאורך  ושקל 350 ק"ג. התנינים גדולים הרבה יותר כשהם בשבי. לתנין זה חרטום מוארך, קשקשים עבים מעל העיניים וצבעם ירוק-זית עד ירוק כהה.
הוא מצוי במים מתוקים באגמים, נהרות איטיים וביצות והוא יכול להימצא גם מחוץ למים זמן ממושך.
התנין הוא טורף ממארב ותוקף מהמים חיות ששותות. מזונו העיקרי הוא דגים וזוחלים כמו לטאות, צבים ונחשים, אך הוא יתקוף גם עופות ויונקים כשייתקל בהם.
תנין זה מצוי בסכנת הכחדה חמורה עקב אובדן בתי גידול וכן כתוצאה מציד ומדיג לא חוקי.
רבוע כחול נדל"ן
חברת רבוע כחול נדל"ן מקבוצת אלון ריבוע כחול ישראל עוסקת בפיתוח, הקמה וניהול של נדל"ן מניב למסחר, לוגיסטיקה ומשרדים וכן בהקמת פרויקטים למגורים. החברה הוקמה בשנת 2005 ונסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב משנת 2006.
הקמה
חברת רבוע כחול נדל"ן הוקמה בשנת 2005 כחלק מארגון מחדש של חברת אלון רבוע כחול במסגרתה הועברו אליה כל נכסי הנדל"ן שהיו בבעלות החברה. בשנת 2006 היא הונפקה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב. בשנת 2009 הושלם הארגון מחדש, כשרבוע כחול נדל"ן רכשה את יתרת נכסי הנדל"ן של הקבוצה מחברת מגה קמעונאות.
תיאור עסקי החברה
חברת רבוע כחול נדל"ן עוסקת בפיתוח ויזום וכן השכרה וניהול של נכסים מניבים. מרבית הנכסים משמשים למסחר (כ- 70%) וכן ללוגיסטיקה ומשרדים. כמו כן יוזמת פרויקטים משולבים למסחר ולמגורים.
בבעלות החברה כ- 114 נכסים בפריסה ארצית, בהם קניונים, מרכזים מסחריים, מרכזים לוגיסטיים, סופרמרקטים, קרקעות לפיתוח ונכסים בבניה וייזום. החברה היא בעלת הסופרמרקטים הגדולה בארץ, כאשר בבעלותה 92 סופרמרקטים מרביתם מושכרים למגה קמעונאות (64) והשכר לשוכרים שונים.
החברה נסחרת בבורסה בשווי של יותר מ 2.7 מיליארד ומונה כ-40 עובדים.
החברה נסחרת במדד תל אביב 125 ומדד תל אביב 90.
קישורים חיצוניים
קריית השרון
מרינה, נסיכת נאפולי
מרינה, נסיכת נאפולי (באיטלקית: Marina Ricolfi Doria; נולדה ב-12 בפברואר 1935), היא אשתו של ויטוריו אמנואלה, נסיך נאפולי, בנו של אומברטו השני, מלך איטליה. בעלה ויטוריו אמנואלה טוען לראשות בית סבויה, אך טענה זאת נמצאת במחלוקת מצד דודנו הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה שטוען אף הוא לראשות הבית.
ביוגרפיה
מרינה נולדה ב-12 בפברואר 1935 בז'נבה, לרנאטו ריקולפי דוריה, שהיה בעל עסק שווייצרי של עוגיות, ולאיריס עמליה בננוטי. למרינה היו שלוש אחיות: סילביה, נינה ואלדה, ואח אחד, דומיניק.
בשנת 1955 נסעה מרינה לפלורידה, ועד מהרה הפכה לכוכבת בפארק סייפרס גארדן. מרינה הפכה לאלופת עולם בסקי מים, וזכתה 4 פעמים באליפות אירופה בין השנים 1953-1956.
בשנת 1960 פגשה מרינה את ויטוריו אמנואלה, נסיך נאפולי, בנו של אומברטו השני, מלך איטליה לשעבר, וב-7 באוקטובר 1971 התחתנו השניים בטהראן, שם שהו השניים לרגל חגיגות 2500 שנים לאימפריה הפרסית. הנישואים נערכו ללא אישורו של חמיה, ומשום כך הוציא חמיה את בעלה מסדר הירושה של ראשות בית סבויה, והעביר את התואר לנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה. הזוג התגורר בז'נבה, שם עבד בתחילה ויטוריו אמנואלה כסוכן מכירות של כלי טיס, ולאחר מכן כסוחר נשק, ובשנת 1972 נולד בנם היחיד אמנואלה פיליברטו, נסיך ונציה.
ב-10 בנובמבר 2002 ביקרו ויטוריו אמנואלה ומרינה באיטליה, בעקבות ביטול ההוראה בחוקה האיטלקית שאסרה על צאצאי מלכי איטליה מבית סבויה להציב את רגליהם בארץ. בטיול בן שלושת הימים ביקרו הזוג יחד עם בנם אמנואלה פיליברטו, נסיך ונציה בוותיקן, ואף נפגשו 20 דקות עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני. לאחר מכן עברו השניים להתגורר באיטליה.
סאין
סֵאִין (ברומנית: Seini, בהונגרית: Szinérváralja - סינרוואראליה, ביידיש: סעאיני - ואראהל או ואראהל, בגרמנית: Leuchtenburg) היא עיירה במישור הנהר סומש (סמוש) במחוז מרמורש בצפון טרנסילבניה, ברומניה. תחום שיפוטה כולל עוד שני כפרים:סבישה (Săbişa בהונגרית: Kissebespatak) וִיאִילה אפיי (Viile Apei בהונגרית:Apahegy). היא מונה 8987 תושבים (לפי המפקד בשנת 2011). שטחה הוא 58.91 קמ"ר. היא קיבלה מעמד רשמי של עיר בשנת 1988
מרינה, נסיכת נאפולי
ביוגרפיה
ביוני 2006 הכריז הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה על עצמו כ"דוכס סבויה", ובעקבות כך תבע אותו ויטוריו אמנואלה לבית משפט איטלקי, והלה פסק על דוכס אאוסטה לשלם להם 50,000 אירו פיצויים, ולהפסיק להשתמש בתואר. דוכס אאוסטה ערער על פסק הדין, והמחלוקת לא נפתרה עד עתה.
סאין
מיקום
סאין נמצאת במישור הסומש, במדרון ה דרום-מערבי של הרי גוטאי (Gutâi). במרחק 26 ק"מ מערבית מן העיר באיה מארה, 42 ק"מ מזרחית מן העיר סאטו מארה ו-24 ק"מ דרומית-מזרחית מן העיר נגרשט-אואש. מדרום לעיירה זורם הנהר סומש (סאמוש - בהונגרית). לעיר מסופחים שני כפרים: סבישה - במערב, ווִיאִילה אָפֶּיי - בצפון-מערב. הגובה המרבי בסביבה הוא בגבעת קומז'ה (Comja) - 960 מ', המתרוממת מצפון לעיר. העיירה נחצית מצפון דרומה על ידי הפלג סאינל (Seinel) הנשפך לנהר סומש.
פרהיסטוריה והעת העתיקה
בתחום היישוב נתגלו ממצאים מתקופת האבן והברוזנה.
השלטון המלכותי ההונגרי והטרנסילבני
מצודת סאין מוזכרת כבר בשנת 1490 (אם כי לפי מקורות מסוימים - כמו פנקסי המעשר האפיפיוריים משנת 1334 נראה שהייתה קיימת כבר ב-1334 (Castrum Zynyr או Seinen או Seini. בשנת 1344 הפכה סאין לעיר שוק (oppidum). בסוף המאה ה-15 כלל היישוב מאה חלקות של צמיתים. בשנת 1563 המצודה נהרסה אבל העיירה שרדה. האחוזה השתייכה לאצילה ההונגרייה ז'וז'נה באטורי. בשנת 1598 היו ביישוב 208 משק בית של צמיתים, מתוכם 90 בחסותו האציל ג'רג' סייקיי ו-23 בחסותו של גשפאר קורניש. במאה ה-17 - 18 ניזוק היישוב מספר פעמים - על ידי צבאו של הגנרל (1605) ג'ורג'ו בסטה, על ידי פולנים בפיקודו של ייז'י סבסטיאן לובומירסקי (1657), על ידי לוחמיו של אישטוואן ושלני (1677). ב-1677 הטטרים שרפו את היישוב ובחזרתם ב-1717 טבחו בתושבים ולקחו רבים מהם כעבדים. שרידי המצודה נראים עד היום על הגבעה בכפר אפה של ימינו - ואילה אפיי.
השלטון הרומני בין מלחמות העולם
אחרי שנת 1918 עברה סאין לממלכת רומניה. עד שנת 1940 השתייך למחוז (ז'ודץ) סאטו מארה.
חזרה לשלטון הונגריה
בשנים 1940–1944 חזר האזור לשליטת הונגריה. אחרי פלישת גרמניה לתוך הונגריה וכינון הממשלה הפרו-נאצית הקיצונית בראשות דמה סטויאי בקיץ 1944 יהודי סאין נכלאו על ידי הרשויות ההונגריות בגטו סטמאר ונשלחו בהמשך למחנות השמדה בשטח פולין, כבקשת שליחי גרמניה הנאצית
השלטון הרומני החוזר
בימי השלטון הקומוניסטי ברומניה (1989-1947) שויך היישוב לאזור המנהלי מרמורש והחל מ-1968 למחוז מרמורש. ב-1989 במסגרת התוכנית ל"הסדרת הכפרים" ("סיסטמטיזציה") הוכרזה סאין רשמית כעיר.
הרכב לפי דתות וקבוצות אתניות
לפי הנתוניום של אלק פנייש - משנת 1829 ההרכב הדתי של האוכלוסייה היה כדלקמן: 1,373 נוצרים יוונים-קתולים (אוניאטים) רומנים, 709 רפורמים, 575 רומיים-קתולים ו-151 יהודים. בשנת 1910 גרו בסאין 5,056 תושבים, מתוכם 2,542 היו דוברי הונגרים (כולל יהודים וממוצא גרמני) 2451 דוברי רומנית כשפת אם, 141 צוענים, 65 גרמנים. 5,557 היו נוצרים אורתודוקסים, 1,030 נוצרים רפורמים, 813 נוצרים יוונים - קתולים, 790 יהודים ו-786 נוצרים רומיים-קתולים. אחרי כמעט מאה שנה, בעקבות שואת היהודים כל אוכלוסיית היישוב היא כיום נוצרית, ומאז התבססות השלטון הרומני - ירד מספר ההונגרים - על ידי הגירה פנימית, ואולי התבוללות. בשנת 2002 נמנו 8,492 תושבים, מתוכם:6658 רומנים, 1593 הונגרים, 141 צוענים ו-65 גרמנים. 5,557 היו נוצרים אורתודוקסים, 1030 נוצרים רפורמים, 813 נוצרים יוונים קתולים, 727 נוצרים רומיים-קתולים, 159 נוצרים בפטיסטים ו-49 נוצרים פנטקוסטלים. מפקד משנת 2002:
לפי שפת האם:
לפי אמונה דתית:
הונגרים
בדרך כלל התושבים ההונגרים גרו בצפון היישוב, קרוב לכנסייה הרפורמית, וברחובות למרגלות גבעת רוז'אי. האחוז הגדול ביותר של הונגרים הוא בעמק זוגו שבו הם מהווים רוב עדיין בתחילת המאה ה-21.
יהודי סאין
יהודי היישוב באו מחבל גליציה שסופחה במאה ה-18 לאימפריה ההבסבורגית. ניסיונות להקים קהילה יהודית בסאין נעשו עוד במאה ה-17. היהודים התיישבו בקרבת התושבים הקתולים והרפורמים. יהודי ראשון בשם יאקובוס (יעקב) ישראל מוזכר בשנת 1756. מפקד של יהודים בחבל מרמורש בשנים 1769-1768 רשם בסאין שתי משפחות יהודיות עם שישה אנשים. ב-1785 הוקם בית הכנסת הראשון. לאורך השנים שמרה הקהילה היהודית צביון דתי שמרני. הרב הראשון היה הרב צבי הירש הלוי הורוויץ (1832-1802 או 1810–1840). בנו, הרב מרדכי הלוי איש הורוויץ, פרסם את הספר "פרשת מרדכי" וכן "ליקוטי צבי" שכלל כתבי אביו. בשנת 1884 רבה של סאין, מיכאל צבי שונפלד עלה לארץ ישראל. בשנים 1905–1944 הפעילו יעקב וידר ובנו, יהודה, בית דפוס עברי שפרסם 145 פרסומים בעברית וביידיש. בשנת 1830 הוקם בית מרקחת. ב-1859 פתח ליפוט קליין בית חרושת לאלכוהול ולשמרים. במפקד בשנת 1785 נרשמו יהודים ראשונים, לרבות בכפרים מסביב. באותה תקופה הוקמו בית כנסת וחברה קדישא. ההתפתחות הדמוגרפית של קהילת יהודי סאין: בשנת 1885 קהילת סאין הייתה למרכזית עבור יהודי הסביבה ("הגליל"). באמצע המאה ב-19 נבנה בית כנסת חדש שעבר שיפוצים בתחילת המאה ה-20. קמו בתי ספר תורניים וארגוני צדקה כולל של נשים. בשנים 1889–1913 הרב יחזקאל בנט, נכדו של הרב שלמה גאנצפריד ניהל ישיבה קטנה ונודע בכתבי שו"ת שערך. תפקיד חשוב החיי יהדות טרנסילבניה מילא בית הדפוס של יעקב יהודה וידר (וידער) שפעל בשנים 1905–1944. בשנת 1930 מנו יהודי העיירה 673 נפשות (13% מאוכולוסיית היישוב). חלק מהם עברו לערים יותר גדולות כמו סאטו מארה בעוד יהודים אחרים מן הכפרים התיישבו בסאין. בקיץ 1944 השלטון הפרו-נאצי בהונגריה שלח את יהודי סאין והסביבה לגטו סאטו מארה ומשם גירש אותם לאושווייץ כבקשתם של מנהיגי גרמניה הנאצית. רוב יהודי היישוב נספו בשואה באושוויץ. ב-1947 חיו בעיירה 150 יהודים. בהמשך בימי השלטון הקומוניסטי הם עלו לישראל או היגרו לארצות אחרות. ב-1971 חיו במקום שלוש משפחות יהודיות.
גרמנים
בימי השלטון ההבסבורגי והאוסטרו-הונגרי רבים מהשוואבים של סטמאר שחיו באזור נטמע באוכלוסייה ההונגרית, תוך כדי תהליך התבוללות הרבה יותר אינטנסיבי מאשר בחבל באנאט הנצמא דרומית-מערבית מטרנסילבניה.
חיי דת
בסאין פועלים: 4 כנסיות אורתודוקסיות, 2 כנסיות רפורמיות - אחת בסאין והשנייה וויאילה אפיי, כנסייה יוונית-קתולית אחת (הפרוכיה חידשה את פיעלותה ב-1990; נבנתה בשנים 1995–1999), כנסייה רומית - קתולית אחת, כנסייה בפטיסטית, כנסייה פנטקוסטלית, כנסייה אדוונטיסטית של היום השביעי, בית תפילה של עדי והוה, בית כנסת שאינו פעיל.
מונומנטים ואתרים חשובים, יעדי תיירות
שם היה בית משפחת האצילים מורוץ שהחזיקה בבעלותה 29 כפרים. ב-1491 המצודה נכבשה על ידי אנדראש באטורי מידי יחידה של תומכי המלך אולאסלו. ב-1563 נכבשה על ידי באלאשה מנייהר שרימה את אחד מבניו של ז'יגמונד באטורי, בהמשך הוא החריב אותה. למצודה מיתאר מוארך סגלגל, והיא מוקפת בחפיר עמוק ב-4–5 מ' ורחב ב-10–15 מ'. בנקודה המערבית ביותר של הרי גוטין, בראש המיוער של Várhegy, נמצאות חורבות טירת Szyner. 14–15. המאה, זה היה מקום מושבה של האחוזה של משפחת Móroc ב-Megyesi, אשר בשנת 1490 כללה 29 כפרים. בשנת 1491, אנדראש באטורי כבש אותו מהמשמר הפרו-אולאסלו שלו. ב-1563, בלסה כבש לראשונה את מנייהר בתחבולות של אחד מבניו של זזיגמונד בתורי, ולאחר מכן השמיד אותו עם חייליו. לטירה תוכנית אליפסה מוארכת, מוקפת חפיר ברוחב 10–15 מטרים ובעומק ארבעה–5 מטרים.[15]
לקריאה נוספת
לקסיקון היסטורי של יישובי טרנסילבניה)
קישורים חיצוניים
באתר ספר יזכר של יד ושם
סופשבוע (תוכנית טלוויזיה)
סופשבוע הייתה תוכנית אירוח ישראלית בערוץ הראשון ששודרה בערבי שישי בין השנים 1990–1995 וצולמה בפני קהל.
היסטוריה
התוכנית עלתה לשידור לראשונה באוקטובר 1990, בהנחיית ירון לונדון, כתחליף לתוכנית "סיבה למסיבה" עם רבקה מיכאלי ולתוכנית "סופסופ" עם גבי גזית, ששודרו לסירוגין. זאת בעקבות החלטת מליאת רשות השידור, ומנהל הטלוויזיה יוסף בראל, לרענן את לוח השידורים.
מתכונת התוכנית כללה שילוב של חדשות, ראיונות, קטעי בידור ומוזיקה של אמנים שונים. הרעיון היה לשלב את תוכנית החדשות "יומן השבוע" עם תוכנית בידור, ירון לונדון בירך בתחילת השידור את הצופים וסיפר על מה שמתוכנן בהמשך הערב, אחר כך הוא העביר את רשות הדיבור לאנשי היומן. אחרי כחצי שעה של חדשות עבר המשדר חזרה אל לונדון והוא החל לראיין אנשים שונים. התוכנית כללה פינת סטנד-אפ שהגיש דורון נשר, ופינת סאטירה שנקראה "סופשבוע באגף הסגור", שאפרים סידון כתב, ושיחקו בה טוביה צפיר, יואב צפיר, מודי בר-און ושי זורניצר ושחקנים נוספים. בהמשך שולבה פינה של סקירת עיתונות, שהגישו לסירוגין שלמה ניצן ושלום קיטל.
בנובמבר 1990, ערך ירון לונדון במסגרת התוכנית, ריאיון אישי נדיר עם ראש הממשלה יצחק שמיר.
חודשים לאחר שעלתה לשידור, דרש המשנה ליושב ראש רשות השידור שלמה קור, שהיה נציג הליכוד בוועד המנהל של הרשות, להוריד את "סופשבוע באגף הסגור" ואת דורון נשר מהתוכנית. לטענתו, שתי הפינות בתוכנית הן "חד־צדדיות, לועגות ומבזות באופן קבוע חלק אחד של העם", ואף במקרה אחד "התירה התכנית הסאטירית את דם היהודים בעיני הערבים". קור יזם כינוס של מליאת הרשות, לדון בדרישתו להוריד את "סופשבוע" מהמסך. בדיון במליאת הרשות הוחלט להפריד שוב את יומן מתוכנית הבידור, שירון לונדון ינחה לסירוגין עם מנחה נוסף וגם פינות הסאטירה ישודרו לסירוגין. אם כי השינוי לא יושם באופן מיידי.
בספטמבר 1991, החליט מנהל הטלוויזיה יוסף בראל, ליישם את ההחלטה שירון לונדון יגיש את התוכנית לסירוגין. בתגובה הודיעה לונדון כי הוא פורש מהגשת התוכנית. והוחלט להשיב את המתכונת הישנה למסך (כתוכנית בידור בלבד) עם רבקה מיכאלי ואהוד מנור כמנחים מתחלפים. בנוסף, הודח מפיק התוכנית אהרון גולדפינגר והוחלף בלאה זהבי שהפיקה את התוכנית של מיכאלי, וחיים מלובן שהפיק את התוכנית של מנור.
לאחר עונה אחת פרש אהוד מנור מהתוכנית והוא הוחלף בדורון נשר. התוכנית שנשר הגיש נקראה "שולחן ארוך עם דורון נשר", שודרה לסירוגין עם מיכאלי. התוכנית של נשר ספגה ביקורות שליליות והוא הוחלף, במרץ 1993 בידי דודו טופז כמנחה "סופשבוע".
בשנים 1994–1995 הנחה את התוכנית יאיר לפיד.
גרגר פנמה
גרגר פנמה או דובדבן פנמה (באנגלית: Muntingia, שם מדעי: Muntingia calabura) הוא עץ פרי גדול יחסית, הנחשב לעץ קל לגידול בעל חזות מרשימה הנותן צל רחב. העץ נפוץ במרכז אמריקה ובדרום מזרח אסיה והוא אחד העצים בעלי הצימוח המהיר בעולם.
תיאור
גרגר פנמה הוא עץ רב שנתי עם קצב צימוח גבוה. גובהו הממוצע הוא 12-7.5 מטר עם ענפים משתרעים. למרות גודלו של העץ, מערכת השורשים שלו לרוב אינה אגרסיבית. מתאים לשמש כעץ חלוץ בגינה. מקורו של העץ הוא באזורים הנאוטרופיים, והוא נפוץ במרכז ודרום אמריקה, ממקסיקו עד בוליביה וארגנטינה ובאזורים טרופיים נוספים בעולם. העצים מניבים בסוף הקיץ פרי עגול קטן, עסיסי ומתוק והפרי נחשב ל"דובדבן של האזורים החמים". בעונת ההבשלה מתמלא העץ בשפע פירות. העלים נשירים, בצורת מלבן או איזמל, באורך ממוצע של 4-15 ס"מ וברוחב ממוצע של 1 עד 6 ס"מ, בעלי שוליים משוננים ומכוסים בשערות קצרות.
פרחים
הפרחים קטנים (בד"כ מגיעים עד לרוחב של 3 ס"מ), ומאופיינים בפרח בודד או בתפרחת של שניים או שלושה פרחים, עם חמישה עלי גביע, חמישה עלי כותרת לבנים עגלגלים, אבקנים מרובים בצבע צהוב ושחלה חלקה. הפריחה נמשכת יום אחד בלבד, בסיומו בשעות אחר הצהריים עלי הכותרת נושרים.
הפצה ובית גידול
במקור העץ מגיע מאזורים כמו דרום מקסיקו, הקריביים, מרכז אמריקה, ומערב דרום אמריקה מדרום לבוליביה וארגנטינה. הוא קיים באזורי השפלה המאופיינים באקלים טרופי, מגובה פני הים עד לגובה של 1000 מטר בערך.
אקולוגיה
שטחי גידול של מין זה נפוץ באזורי גידול טרופיים של צמחייה פראית וגם ביערות. הוא משגשג גם באדמה דלה, מסוגל לסבול תנאים קשים מבחינת חומציות ואף מחסור במשקעים אבל לא גדל בתנאי מליחות. הזרעים מופצים על ידי ציפורים ועטלפי פרי. למרות שמקור העץ הוא מאמריקה הטרופית, העץ נפוץ גם באזור דרום-מזרח אסיה ובחלקים טרופיים אחרים בעולם.
שמות
בעברית יש מספר שמות מלבד גרגר פנמה: דובדבן פנמה, דובדבן ג'מייקה, עץ גרגר פנמה ועוד. השם באנגלית (Muntingia) נבחר כאות כבוד לאברהם מונטינג שהיה בוטניקאי הולנדי.
שימושים
נהוג לטעת אותו כמקור לאספקת עץ. העץ רך ומתאים לשמש לבנייה כפרית, בעוד שהקליפה היא סיבית ומשמשת לייצור חבלים. הפירות אכילים ולעיתים ניתן למצוא אותם בשווקים. אפשר לאכול אותם כמו שהם או להשתמש בעיבודים שונים שלהם, בין היתר כריבה. בעלים אפשר להשתמש לחליטה. כמו כן יש עדויות לשימושים רפואיים מסורתיים בחלקים שונים של הצמח: בעלים (לטובת טיפול בכאבי ראש, בעיות בערמונית, כיב קיבה ועוד) בקליפות הגזע (מחטאת) בפרחים (מחטאים, מפחיתים נפיחות) ובפירות (בעיות נשימה; נוגד שלשולים). נהוג לטעת את העץ לטובת נוי לצורך צל והפרחים מהווים מקור לצוף ואבקה לתעשיית הדבורים. לעץ יש פוטנציאל כמין שימושי לשיקום אזורים פגועים ולטובת עצירה של הישחקות הקרקע. הוא יעיל גם כמחסה לחיות בר, שכן הוא מהווה מקור מזון לכ-60 מינים שונים של ציפורים ויונקים.
בתרבות הפופולרית
הסופר הסרי לנקי קרל מולר בחר בעץ זה ככותרת לרומן הראשון שלו, עץ פרי הריבה (באנגלית: The Jam Fruit Tree). ברומן, העץ מייצג את קהילת הבורגר של סרי לנקה, "גזע של אנשים קשוחים, אוהבי כיף, בדומה לעץ הזה שפשוט מסרב להיכנע". הספר זכה בפרס גראטיאן ליצירה הטובה ביותר שפורסמה בשפה האנגלית ב-1993.
יהודה חיים חזן
יהודה חיים חזן (1905-1873) היה אחד הפעילים הטריטוריאליסטים הבולטים בוורשה. פעל והוביל את קידום תוכנית אוגנדה והיה ממקימי ההסתדרות הטריטוריאליסטית היהודית - יט"א (Jewish Territorialist Organization). אביו של יעקב חזן.
קורות חיים
חזן נולד במושבה במזרח אירופה. כל אחיו מתו בילדותם ממחלות שונות והוא נשאר בן יחיד. נישא למלכה. בנם יעקב חזן, הפך לימים ליו"ר מפ"ם.
חזן למד בליטא בישיבת וולוז'ין אצל הרב חיים סולובייצ'יק והוסמך לרבנות. עוד בהיותו בישיבה למד שפות זרות והתעניין בספרות חיצונית. עזב את הישיבה והחל להתפרנס כמורה לשפה העברית. לפי תיאורי בנו, המשיך להיות שומר מסורת, אבל הקל במילוי המצוות. הדבר גרם לכך שהקהילה המקומית דחתה אותו מבחינה חברתית. מסיבה זו עבר ב-1903 עם אשתו ובנו מליטא לוורשה. שם המשיך להתפרנס כמורה לעברית ונבחר על ידי ציוני ורשה כציר לקונגרס הציוני השישי והשביעי.
הרעיונות הטריטוריאליסטים לא היו מקובלים על שאר משפחתו של חזן. אמו התנגדה להם כל כך, עד שהחליטה לעזוב את משפחתה ולעלות לא"י.
יחסו לשאלת אוגנדה
בעיצומו של פולמוס אוגנדה כתב חזן את הספר "הסופרים היהודים והטריטוריאליות". בספר זה הוא טוען כי כמיהת העם היהודי לא"י נובעת לא רק ממניעים דתיים, אלא מרצונו לקרקע בטוחה בה יהיה מוגן. מסיבה זו, ניתן לממש חיים יהודיים - לאומיים לא רק בא"י. בנוסף לכך, בספרו ניתן למצוא את התנגדותו לסוקולוב שיצא נגד תוכנית אוגנדה.
חזן ציין כי בהצבעה על הצעת אוגנדה, סוקולוב השתייך לנמנעים, מה שמראה על העדר עקביות בנוגע להצעה. עוד הוסיף, כי לפי סוקולוב יישוב יהודי מחוץ לפלשתינה הוא דבר רצוי ואפשרי מבחינת הוצאה לפועל, אך במאמר אחר סוקולוב סתר את עצמו וטען כי הקמת יישוב שכזה הוא ללא אחיזה במציאות. לפי חזן, דווקא בעת זו, שמעצמות העולם מעוניינות להרחיב את שליטתן הקולוניאליסטית, ניתן למצוא מקום להתיישבות יהודים, שכן המעצמות זקוקות למתיישבים כאלו למטרות של מסחר ופיתוח הכלכלה. לפי סוקולוב, הגורמים המשפיעים ביותר על החברה האנושית הם לא אידאולוגיים, כי אם תנאי הטבע. פירוש הדבר- קיים קשר הדוק בין פלשתינה לבין העם היהודי. סוקולוב טען כי מקום זה הוא מקומו הטבעי ורק שם יוכל להבנות.
תגובתו של חזן לכך היא כי היהודים קיימים יותר זמן בגלות מאשר שהיו אי פעם בפלשתינה, לכן הם הושפעו מארצות שונות בעלות תנאים שונים מאלו שהיו בפלשתינה. בנוסף, תנאי הטבע של כל ארץ משפיעים על העם רק בזמן שהותו בארץ זו. הגורמים המשפיעים יותר מהתנאים האלו הם הגורמים הסוציאליים- כמעט כל היהודים היו סוחרים ונרדפו בידי עמים אחרים. חזן טען כי גורמים אלו הם ששימורו את העם היהודי בגלות. תנאים סוציאליים משותפים הם אלו שיאפשרו קיום אוטונומיה יהודית בכל מקום ולא בהכרח בפלשתינה. עוד טען חזן כי המציאות בפלשתינה לא מאפשרת כניסת יהודים ולאור העובדה כי קיימות אפשרויות אחרות להקמת אוטונומיה יהודית- אין זה עולה על הדעת לחכות עד שהמצב בפלשתינה ישתנה.
בקונגרס הציוני השביעי (1905) הציג חזן בנאומו את מהות הטריטוריאליזם. לפי נאומו- הטריטוריאליזם אינו מתנגד לרעיון ארץ ישראל. מתנגד הוא לרעיון- רק ארץ ישראל. לפי חזן, מטרת הציונות היא לשחרר את היהודים מהעוני והסבל הרב בו היו שרויים. הוא טען כי היהודים סובלים לא משום שאינם נמצאים בפלשתינה, אלא משום שאין להם מדינה. עוד טען חזן כי אף אחד מהנוכחים בקונגרס לא יכול להוכיח שפלשתינה היא המקום הבלעדי ליצירת מרכז יהודי חדש. בהמשך דבריו אמר כי הרעיון הציוני בפלשתינה הוא חסר סיכוי ולכן על הציונות לנתק עצמה מארץ זו. הוא השיב על טענת המתנגדים לתוכנית אוגנדה כי הטריטוריאליסטים הם בוגדים בכך שטען כי ציוני ציון הם למעשה הבוגדים מכיוון שהם מפנים עורף לעם היהודי הסובל באירופה ומעדיפים את ארץ ישראל על פני הצלת העם. בנוסף, התייחס חזן לתהליך הסקת המסקנות של המשלחת שיצאה לחקור את אוגנדה. הוא הטיל ספק במהימנות הדו"ח ויושר התהליך. טען כי הוועד הפועל החליט כי הכספים להוצאת המשלחת יאספו מתרומות, אך לא טרח לפרסם את הדבר כדי לגייסן.
בנאומו ציין כי אחד מתוך שלושה חברי המשלחת (וילבוש) לא היה מקצועי דיו לצורך ביצוע החקירה. עוד הוסיף כי המשלחת שהתה באוגנדה רק ארבעה עד חמישה שבועות, פרק זמן שלא מספיק לחקירת חבל הארץ. לאור העובדה כי המידע שמצוי בידי הקונגרס הוא חסר, לא הגיוני לדחות את ההצעה. בפילוג שחל בקונגרס זה, חזן הצטרף לפורשים.
חזן ויט"א
חזן נמנה עם מקימי יט"א. בפתיחת הקונגרס הטריטוריאליסטי הראשון טען כי ההתיישבות בארץ ישראל היא חסרת סיכוי ומבוססת על התגנבות ושוחד. חודשיים לאחר הקמת ההסתדרות הטריטוריאליסטית באוגוסט 1905, פרסם חזן קול קורא בו הגדיר את מערכת היחסים בין הטריטוריאליסטים לתנועה הציונית. לפיו, הטריטוריאליסטים פרשו מן התנועה הציונית מכיוון שהקונגרס הציוני שלל מהם את הזכות להביע ולהגן על דעותיהם. הוא טען כי הציונות כבר לא עונה על צרכיו של העם היהודי ולכן החליטו הטריטוריאליסטים לפרוש מן ההסתדרות הציונית ולהקים גוף נפרד. לפיו, לכל חבר ביט"א הזכות לגבש דעה חופשית בנוגע לציונות ולהמשך ההשתייכות לתנועה הציונית. דבר זה מעיד על הסובלנות של יט"א כלפי הציונות. הם לא שללו אותה, אלא ביקשו למצוא אלטרנטיבות נוספות לאור מצבה העגום והמחמיר של יהדות מזרח אירופה.
מר פיבודי ושרמן
הסרט מופק על ידי חברת סטפן אנימציות ומופץ על ידי חברת פוקס המאה ה-20. הסרט בוים בידי הבמאי רוב מינקוף (הידוע בשל בימויו בסרט מלך האריות) והופק בידי אלכס שוורץ ודניס נולאן קשינו. טיפאני וורד - ביתו של ג'יי וורד ואחת היוצרות של הסדרה המקורית היא המפיקה בפועל. קולותיהם של הדמויות הראשיות בסרט הם של טיי בורל, מקס צ'ארלס, אריאל ווינטר, לזלי מאן, סטיבן קולבר ואליסון ג'ני.
מר פיבודי ושרמן הוא הסרט הראשון של חברת דרימוורקס שמבוסס על סדרת טלוויזיה. הסרט יצא לאקרנים ב-7 בפברואר 2014 בממלכה המאוחדת וב-7 במרץ 2014 בארצות הברית. ובישראל ב-13 במרץ 2014. הסרט הכניס 61 מיליון דולר בשבוע הראשון להקרנתו בארצות הברית.
ההשקעה בסרט בהיקף של 145 מיליון דולר, הביאה בסך הכל להכנסות של 272 מיליון דולר לחברת דרימוורקס הנפשה.
עלילה
מר פיבודי הוא כלב גאון ומדבר העוסק במדע ובהמצאות טכנולוגיות. יום אחד הוא מוצא ילד יתום ובוחר לאמץ אותו, הוא קורא לו שרמן. מר פיבודי בונה מכונת זמן ומבלה עם שרמן ברחבי ההיסטוריה באמצעותה. באחד הימים מתווכח שרמן עם בת כיתתו - פני, לגבי עובדות היסטוריות שלמד ממקור ראשון בזכות מכונת הזמן; פני לועגת לו על כך שהוא גדל אצל אב שהוא כלב, ושרמן בתגובה נושך אותה. צוות בית הספר קורא למר פיבודי לשיחה, ומזהיר אותו כי שרמן עלול להילקח מרשותו. שרמן מראה לפני את מכונת הזמן כדי להוכיח שאינו שקרן, ומשתמש בה אף על פי שאמר לו מר פיבודי שלא לגלות לאף אחד עליה. לאחר מכן, שרמן ופני מבקרים במגוון תקופות, והאירועים ההיסטוריים בהן יוצאים מכלל שליטה.
לאחר שגם מר פיבודי משתמש במכונה בשביל להציל את שרמן ופני לאחר התקלות שהתרחשו, השלושה נאלצים לצאת למסע שנועד להחזיר את הדברים למסלולם ולתקן את רצף הזמן והחלל.
בסוף הסרט, בעקבות מה שעברו הדמויות שרמן ופני, הופכים מאויבים לחברים.
ארץ קייזר וילהלם השני
אוסטרליה תובעת עליו חזקה כחלק מן הטריטוריה שלה באנטארקטיקה, אם כי תביעה זו איננה מקובלת על כלל העולם.
גילוי האזור
האזור התגלה ב-22 בפברואר 1902, במהלך משלחת גאוס (1903-1901), בהנהגת חוקר האזור הארקטי והפרופסור לגאולוגיה, אריך פון דריגאלסקי.
Jackman
Jackman (מסוגנן כ-Jackman.) הוא אלבום האולפן השלישי של הראפר האמריקאי ג'ק הארלו. האלבום יצא לאור ב-28 באפריל 2023, על ידי חברות התקליטים Generation Now ואטלנטיק רקורדס.
יריבות הכדורגל בין לוקומוטיב לבין ספרטק
נכון לאפריל 2021, המועדונים שיחקו זה מול זה במשחקים רשמיים (באליפות ברית המועצות, ליגת העל הרוסית, גביע ברית המועצות, גביע הפדרציה, הגביע הרוסי והסופר קאפ) 147 מפגשים, בהם 80 משחקים ניצחה ספרטק, 33 - לוקומוטיב, 34 משחקים הסתיימו בתיקו.
התקופה המוקדמת והשליטה של "ספרטק"
ההיסטוריה של היריבות בין לוקומוטיב לספרטק החלה, כמו רוב משחקי הדרבי של מוסקבה במשחקי האליפות הסובייטית שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
המשחק הראשון בין המועדונים התקיים ב-1936 במסגרת אליפות האביב. ספרטק ניצחה ולאורך כל התקופה הסובייטית, היה לספרטק יתרון משמעותי. לוקומוטיב הייתה חלשה משמעותית ממועדוני העיר האחרים. מעידה על כך הסטטיסטיקה של לוקומוטיב הן במשחקים מול ספרטק (11 ניצחונות על האדומים-לבנים, 18 תוצאות תיקו, 51 הפסדים, הפרש השערים של 80 - 162 לטובת ספרטק), וכן באליפויות ברית המועצות כולה (התוצאה הטובה ביותר היה מקום 2 בעונת 1959).
בתקופת ברית המועצות, לוקומוטיב זכתה בשני גביעים (גביעי ברית המועצות ב-1936 וב-1957) לעומת 23 זכיות של ספרטק. באופן כללי, היריבות לא הייתה בעלת משמעות כפי שהיא מאז שנות ה-90. תקופת האליפויות והגביעים הסובייטיים הראשונים התבררה כחלשה במיוחד עבור לוקומוטיב ומוצלחת עבור ספרטק. בשנות ה-30 וה-40, לוקומוטיב לא הצליחה להשיג שום ניצחון אחד על האדומים-לבנים (היחס הכולל עמד על 0 ניצחונות ללוקומוטיב, 4 תוצאות תיקו, 12 ניצחונות לספרטק עם הפרש שערים של 13 - 37).
שנות ה-50 וה-60. הניצחונות הראשונים של לוקומוטיב. גמר גביע ברית המועצות 1957
הניצחון הראשון ובו בזמן הגדול ביותר של לוקומוטיב על ספרטק היה רק ב-28 בספטמבר 1952, אז במסגרת אליפות ברית המועצות לוקומוטיב ניצחה 0–3 לעיני כ-80 אלף צופים באצטדיון דינמו.
השיא הראשון של לוקומוטיב בדרבי היה בעונת 1957. לראשונה מזה זמן רב, לוקומוטיב העפילה לגמר גביע ברית המועצות, שם התמודדה מול ספרטק. במשחק זה, לוקומוטיב זכתה בניצחון היסטורי 1:0 בנוכחות 103 אלף צופים. את השער היחיד כבש ולנטין בובוקין.
בשנות ה-50: לוקומוטיב הישגה 3 ניצחונות על ספרטק, 4 תוצאות תיקו ו-10 ניצחונות של ספרטק.
בשנות ה-60: היו ללוקומוטיב 4 ניצחונות, 3 תוצאות תיקו, 9 ניצחונות של ספרטק.
הדרבי בתקופה הרוסית
המשחקים המשמעותיים ביותר היו:
אצטדיונים
הדרבי של לוקומוטיב וספרטק התקיים באצטדיונים רבים, כולל לוז'ניקי, דינמו, טורפדו. לפני השלמת בניית אוטקריטיה ארנה, ספרטק שיחקה את משחקי הבית שלה באצטדיונים מושכרים ולא היה לה מגרש בית אמיתי. מאז 2005, לוקומוטיב מארחת את משחקיה בRZD ארנה בעוד ספרטק מארחת מאז 2014 באוטקריטיה בנק ארנה.
השוואת תארים
להלן טבלה הממחישה את מספר התארים שהושגו על ידי כל אחד מהמועדונים במהלך התקופה הסובייטית והרוסית בהיסטוריה שלהן.
מלכי השערים
כובש השערים הטוב ביותר במשחקים בין לוקומוטיב לספרטק בהיסטוריה הוא ניקיטה סימוניאן עם 16 שערים, אנטולי אילין ואנדריי טיכונוב כבשו 8 שערים כל אחד. כולם שחקני ספרטק.
הכובשים הטובים ביותר של לוקומוטיב בתולדות הדרבי עם ספרטק הם דיניאר ביליאלטדינוב ודמיטרי סיצ'ב, שכבשו 7 שערים כל אחד.
שיאים
בהיסטוריה של היריבות בין ספרטק ולוקומוטיב, נרשמו תוצאות השיא הבאות:
גראן טורה סנטיאגו
מרכז קוסטנרה טור 2 (באנגלית: Costanera Center Torre 2, בספרדית: Gran Torre Santiago), הידוע יותר בשם גראן טורה סנטיאגו (מגדל סנטיאגו הגדול), ובעבר היה ידוע בשם טורה גראן קוסטנרה, הוא גורד שחקים, המתנשא לגובה של 300 מטרים, עם 62 קומות בסנטיאגו, צ'ילה, והשני בגובהו באמריקה הלטינית (אחרי T.Op Torre 1, ). נוסף על כך זהו הבניין הרביעי בגובהו בחצי הכדור הדרומי לפי המאפיין האדריכלי הגבוה ביותר (לאחר מגדל סקיי בניו זילנד, מגדל Q1 באוסטרליה, ואוסטרליה 108), והשלישי בגובהו על פי הקומה הגבוהה ביותר שבשימוש (אחרי אוסטרליה 108 ומגדל יוריקה). הוא תוכנן על ידי האדריכל הארגנטינאי סזאר פלי, האדריכלים הצ'יליאנים אלמפרטה ברדה ואסוציאוס, ועל ידי חברת וואט אינטרנשיונל הקנדית.
פרטים
גראן טורה סנטיאגו הוא חלק ממתחם מרכז קוסטנרה, הכולל את הקניון הגדול ביותר באמריקה הלטינית, שני מלונות ושני בנייני משרדים נוספים. המבנה מתנשא לגובה של 300 מטרים, הנפרסים על פני 62 קומות, בתוספת 6 קומות מרתף, ושטח קומה של 107.125 מטר רבוע.
במבנה יש כמעט 700,000 מ"ר של שטח בנייה זמין שנבנה על 47,000 מ"ר אדמה. המתכננים העריכו כי כ-240,000 איש יגיעו לאתר וממנו בכל יום. הבניין תוכנן על ידי האדריכל הארגנטינאי סזאר פלי מ-Pell Clarke Pelli אדריכלים, האדריכלים הצ'יליאנים Alemparte Barreda & Asociados, ועל ידי חברת וואט אינטרנשיונל הקנדית. הנדסת המבנה בוצעה על ידי החברה הצ'יליאנית René Lagos y Asociados Ing. Civiles Ltda. סלפא קורפ הייתה אחראית לבנייתו.
בנייה
בניית הבניין החלה ביוני 2006 והייתה צפויה להסתיים בשנת 2010, אך הוקפאה בינואר 2009 עקב המשבר הפיננסי העולמי. בניית הפרויקט חודשה ב-17 בדצמבר 2009.
בתחילת נובמבר 2010, עם הגיעו לגובה של 205 מטרים, עקף את טיטניום לה פורטדה (Titanium La Portada, אנ'), השכן, מה שזיכה אותו בתואר הבניין הגבוה ביותר בצ'ילה. בפברואר 2011 דיווח העיתון לה סגונדה (La Segunda, ) כי המגדל עקף בגובהו את מגדלי התאומים של קראקס (The Twin Towers, ), ובכך היה לבניין הגבוה ביותר בדרום אמריקה, בעוד שהעיתון לה טרצ'רה (La Tercera, ) דיווח בפברואר 2012 כי ההישג הושג ב-12 באפריל 2011.
עבודות המבנה על הבניין הושלמו ביולי 2011 והגובה המרבי של 300 מטר הושג ב-14 בפברואר 2012, והוא היה לבניין הגבוה ביותר באמריקה הלטינית. בשנת 2013 הושלמה בנייתו.
מרפסת התצפית
ב-11 באוגוסט 2015 נפתחה לציבור מרפסת תצפית בשם "סקיי קוסטנרה" בקומות 61 ו-62, ומציעה נוף של 360° על העיר.
סוסים איטיים (סדרת טלוויזיה)
סוסים איטיים (באנגלית: Slow Horses) היא סדרת טלוויזיה בריטית מסוגת מותחן ריגול המבוססת על הרומן בעל אותו השם מאת מיק הרון משנת 2010.
העונה הראשונה בת 6 הפרקים הוקרנה בבכורה בשירות ההזרמה אפל TV פלוס ב-1 באפריל 2022. העונה השנייה עלתה לשידור בדצמבר 2022 ומבוססת על הספר השני בסדרה שכתב מיק הרון, "אריות מתים" וכללה גם היא 6 פרקים; בחודש יוני חודשה הסדרה לעונה שלישית ורביעית, שיתבססו על הספר השלישי והרביעי בסדרה, "נמרים אמיתיים" ו"רחוב המרגלים", בהתאמה.
עונה 1
לאחר משימת הכשרה כושלת ומביכה בפומבי, סוכן MI5 הבריטי ריבר קרטרייט (ג'ק לאודן) מוגלה לבית סלאו לאחר שעשה טעות מביכה. בית סלאו הוא המקום שמחזיק את הסוכנים השרופים, הלא־יוצלחים, והאלכוהוליסטים של MI5, משם הם עוסקים במבצעים שאף אחד אחר לא רוצה לנהל: מעקב אחרי סטודנטים שנעדרו מהקמפוס במשך זמן ממושך, חיטוט בפחי זבל של עיתונאים בעלי נטיות פוליטיות לאומניות. בראש הארגון עומד ג'קסון לאמב (גארי אולדמן) אדם ציני וגס רוח, שעתידו המפואר מימי המלחמה הקרה מאחוריו. הכול משתנה כשבית סלאו נעשה מעורב במבצע אמיתי, או לפחות מה שנראה ככזה.
עונה 2
סוכן השטח לשעבר ריצ'רד 'דיקי' באו מזהה אדם שעינה אותו במהלך המלחמה הקרה, עוקב אחריו, ומת באוטובוס חלופי מהתקף לב לכאורה. ג'קסון לאמב חוקר, מוצא את הטלפון החבוי של באו מתחת למושב עם ההודעה "ציקדה" וגורם לצוות שלו לחקור לעומק את נסיבות מותו. ריבר מדבר עם סבו על מותו של באו וזה מספר לו על תאוריית ה"ציקדה" לפיה הושתלו סוכנים ביון רוסיים רדומים בחברה הבריטית, ברם ב-MI5 ביטלו את התיאוריה כמתיחה לאחר שלא נמצאו מרגלים וגילו שהמוח לכאורה של התוכנית, אלכסנדר פופוב, לא קיים באמת. הצוות בבית סלאו מוצא עצמו מסתבך בחקירת ביון עם קשרים למרגלים מהמלחמה הקרה, כמו גם לסוכני ביון של שירות הביטחון הפדרלי הרוסי.
הפקה
הסדרה הוזמנה על ידי אפל TV פלוס באוקטובר 2019, כאשר פורסם כי גארי אולדמן יככב בתפקיד ראשי. ליהוק צוות השחקנים הושלם בדצמבר 2020 עם ליהוקם של אוליביה קוק, ג'ונתן פרייס, קריסטין סקוט-תומאס וג'ק לאודן. הסדרה תהיה מורכבת משתי עונות בנות שישה פרקים כל אחת. ששת הפרקים הראשונים מבוססים על פי הדיווחים על ספרו הראשון של מיק הרון, "סוסים איטיים", כאשר ששת הפרקים הבאים התבססו על ספר ההמשך, "אריות מתים".
הצילומים החלו ב-30 בנובמבר 2020 באנגליה, ונמשכו בפברואר 2021, עם גארי אולדמן וקריסטין סקוט תומאס על הסט בוסטמינסטר לונדון. ביולי 2021, הצילומים נמשכו בסטראוד, גלוסטרשייר.
כאשר הוכרז תאריך היציאה לאקרנים בפברואר 2022, נחשף גם כי העונה הראשונה תהיה בת 6 פרקים, שבוימו על ידי ג'יימס האוס. הסדרה עלתה לשידור ב-1 באפריל 2022 באפל TV פלוס.
במרץ 2022 פורסם כי הסדרה תחודש לעונה שנייה שעלתה ב-2 בדצמבר 2022 וכללה גם היא 6 פרקים. צילומי העונה השלישית נערכו במהלך שנת 2022 ומבוססת על הספר השלישי בסדרה, "נמרים אמיתיים".
עידו דוידי
עידו דוידי (נולד ב-2 באוגוסט 1996) הוא כדורסלן ישראלי, המשחק בעמדת הקלע בקבוצת הפועל גלבוע גליל מהליגה הלאומית בכדורסל.
ביוגרפיה
דוידי גדל באלפי מנשה. הוא נכדו של שוער הכדורגל בנימין מזרחי, ששיחק בין השאר בנבחרת פלסטין, בית"ר תל אביב ומכבי תל אביב בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20.
עידו דוידי החל לשחק כדורסל כילד במועדון המקומי "מכבי אלפי מנשה". בהמשך בגיל הנוער עבר לשחק במחלקת הנוער של מכבי רעננה ומשם המשיך בקריירה מקצוענית של שחקן כדורסל. במקביל לקריירת שחקן הכדורסל, החל מ־2019 משמש כמאמן כושר במחלקת נוער של הפועל תל אביב. נכון ל-2020, הוא לומד לתואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטה הפתוחה.
קבוצות ילדים ונוער
בילדותו שיחק בקבוצה המקומית שבאלפי מנשה. נקודת המפנה התרחשה בכיתה ח' לאחר ניצחון בגביע על הקבוצה ממכבי רעננה, בקהל ישב המנהל המקצועי רון נוה של המפסידים שהתרשם מהיכלות שהציג דוידי. בשנה שלאחר מכן הוא עבר לשחק תחת נוה בנוער של מכבי רעננה. ביחד עם קבוצת הנוער זכה בכיתה יא' באליפות הליגה לנוער ובכיתה יב', כאשר הוא משמש כאחד משני הקפטנים של הקבוצה, זכה בדאבל של אליפות וגביע. בתיכון למד במגמת הכדורסל של מטרו-ווסט שם שלוש שנים ברציפות נעצרה הקבוצה בשלב רבע הגמר של אליפות ליגת העל לתיכונים.
קבוצות בוגרים
במקביל למשחקיו כחריג גיל בנוער לאומית בעונת 2014/2015 השתלב גם בקבוצת מכבי רעננה מהליגה הלאומית בכדורסל.
בעונה הבאה, עונת 2015/2016, עבר לשחק בקבוצת הפועל עמק חפר מהליגה הארצית בכדורסל איתה זכה בגביע האיגוד בכדורסל.
בעונות 2018/2019 עבר לשחק במכבי הוד השרון. בתום העונה נבחר על ידי מאמני הליגה לשחקן ההגנה של העונה. בעונות 2019/2020 המשיך לשנה נוספת בקבוצה הפעם כקפטן הקבוצה. בסיום העונה המוקדמת עקב משבר הקורונה נבחר לחמישייה השנייה של העונה עם 14 נקודות בממוצע למשחק. עם הפסקת הליגה חתם דוידי לשנתיים בקבוצת הפועל אילת מליגת העל בכדורסל. בעונתו הראשונה בקבוצה (2019/20) שיחק דוידי בכל 7 משחקי הליגה והעמיד ממוצע של 3 נק' ו0.9 ריב' למשחק ב-12.3 דק' בממוצע., בעונתו השנייה באילת שותף ב-4 משחקים בלבד ב-2.8 דק' למשחק בממוצע, בינואר 2021 שוחרר מאילת וחתם בעירוני נהריה גם היא מליגת העל.
לקראת עונת 2021/22 חתם בקבוצת עירוני קריית אתא. כקפטן הקבוצה זכה עם הקבוצה באליפות הליגה הלאומית לעונת 2021/22 לאחר ניצחון בסדרת הגמר נגד מכבי עירוני רמת גן. בעונה הבאה שיחק מדי קריית אתא בליגת העל והעמיד ממוצא של 3.1 נק' ו1.4 אסיסטים ב-13.7 דק'
גריגורי בוגוראד
גְרִיגוֹרִי אַבְּרָמוֹבִיץ' בוֹגוֹרַד או בוֹגוֹרַאד (ברוסית: Григорий Абрамович Богорад; 20 ביולי 1914 – 9 בנובמבר 1996). יהודי יליד האימפריה הרוסית. עוטר בשלוש הדרגות של עיטור התהילה על פעולותיו במהלך מלחמת העולם השנייה.
עידו דוידי
קבוצות בוגרים
לקראת עונת 2023/24 חתם בהפועל גלבוע גליל מהליגה הלאומית.
גריגורי בוגוראד
ביוגרפיה
הוא נולד בויטבסק ועבר לבירוביג'ן בשנת 1932 שם התחיל לעבוד במפעל לחיתוך עצים.
בשנת 1937 גויס לצבא האדום שם קיבל הסמכת חבלן. בתחילת המלחמה גויס להשתתף בקרבות של החזית הדרום-מערבית ובהמשך השתתף בקרב סטלינגרד. בינואר 1944 עם החזית האוקראינית השנייה במהלך מבצע קירובוגרד לקח בשבי קצין וחייל גרמניים ועל כך עוטר בעיטור התהילה מדרגה שלישית. באוגוסט אותה השנה במהלך מבצע יאשי-קישינב על פירוק פצצות בכניסה לעיר טרגו פרומוס הוא קיבל את העיטור בדרגה השנייה ועל הובלת צליחת נהר טיסה במהלך קרב דברצן הוא נהיה למעוטר בכל שלוש הדרגות של עיטור התהילה. התקדם עם החזית בהונגריה ואוסטריה וסיים את המלחמה בצ'כוסלובקיה.
עידו דוידי
נבחרות לאומיות
היה חלק בסגל של נבחרת הטרום קדטים ובנבחרת העתודה תחת דן שמיר היה חלק מהסגל המורחב.