cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הכרזת המלחמה של גרמניה הנאצית נגד ארצות הברית
הכרזה גרמנית
היטלר הגיע לברלין ביום שלישי, ב-9 בדצמבר ונפגש בצהריים עם שר התעמולה, יוזף גבלס, שם חשף בפניו את כוונתו להכריז מלחמה על ארצות הברית במהלך נאום ברייכסטאג והחליט לדחות את ההכרזה ב-24 שעות כדי לתת לעצמו זמן להתכונן. היטלר נפגש פעם נוספת עם גבלס למחרת ובחר לשאת את הנאום בשעה 15:00 שעון גרמניה (שעה אשר גם הייתה נוחה למאזיני הרדיו הגרמנים וגם הייתה נשמעת בטוקיו בשעה 22:00 ובוושינגטון ב08:00. ריבנטרופ התקשר לשגריר גרמניה הנאצית באיטליה וביקש מהשגריר ליצור קשר עם מוסוליני ולוודא שהכרזת המלחמה האיטלקית תהיה מתאומת עם זו של הגרמנים. בינתיים, הייתה פעילות דיפלומטית אינטנסיבית כדי להוסיף מספר תיקונים להסכם התלת-צדדי.
הבריטים והאמריקאים היו מודעים לכוונה של הגרמנים להכריז מלחמה על האמריקאים באמצעות מודיעין מג'יק. ב-9 בדצמבר מסר רוזוולט את אחד משידורי שיחות ליד האח ששידר אחת לכמה זמן. בשידור, אמר רוזוולט כי העם האמריקאי צריך לזכור ש"גרמניה ואיטליה תמיד, ללא קשר להכרזת מלחמה רשמית רואות את עצמן במלחמה עם ארצות הברית בדיוק כמו שהן רואות את עצמן במלחמה עם בריטניה ורוסיה". ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, וינסטון צ'רצ'יל נאם בבוקר ה-11 בדצמבר בבית הנבחרים הבריטי ואמר כי "לא רק האימפריה הבריטית, עכשיו גם ארצות הברית נלחמת על חייה, רוסיה נלחמת על חייה, גם סין נלחמה על חייה, מאחורי ארבעת הקהילות הלוחמות הגדולות האלו מסתתרות הרוח החופשית והתקווה של כל המדינות הכבושות באירופה".
אותו מסמך נשלח להנס תומסן שהיה דיפלומט גרמני בארצות הברית, שם הונחה תומסן להגיש את המסמך למזכיר המדינה של ארצות הברית, קורדל הול בשעה 15:30 גרמניה (שהייתה 08:30 וושינגטון). אולם עם הגעתו של תומסן, סירב האל לראות את המשלחת הגרמנית ורק שעה לאחר מכן הם הצליחו להעביר את המסמך לריי את'רטון, שהיה ראש החטיבה לענייני אירופה במזכירות המדינה. בברלין, הייתה תדהמה שמוסוליני החליט להקדים את היטלר ולהכריז מלחמת על ארצות הברית בנאום שנשא מוסוליני מהמרפסת בארמון ונציה. סביב הארמון התכנסו כ-100,000 אנשים לשמוע את נאומו של מוסוליני.
בשעה 15:00 פנה היטלר ל-855 צירי הרייכסטאג שנאספו בקרולאופר, שם נשא נאום שארך כ-88 דקות והתחלק לשני חלקים. בחלקו הראשון, מנה היטלר את ההצלחות הגרמניות בשדה הקרב בחזיתות השונות ובחלקו השני תקף את רוזוולט ואת "העולם היהודי-קפיטליסטי האנגלו-סקסי" והסביר כי למסקנה כי "ב-2,000 שנות ההיסטוריה הגרמנית הידועה לנו, האומה שלנו מעולם לא הייתה מאוחדת יותר ממה שהיא היום".
בבית האופרה קרול, בנאום שנמשך 88 דקות ובו מנה את ההצלחות הגרמניות עד כה. חלקו השני של הנאום הוקדש למתקפה על רוזוולט ו"העולם היהודי-קפיטליסטי האנגלו-סכסוני". באותו יום, שגרירי גרמניה במדינות הציר הנוספות שהחליטו לחתום על ההסכם התלת-צדדי (ממלכת הונגריה, ממלכת רומניה, ממלכת בולגריה, המדינה העצמאית של קרואטיה והרפובליקה הסלובקית הראשונה) קיבלו הוראה להכריז יחד גם גרמניה מלחמה נגד ארצות הברית.
באותו הזמן, כתב רוזוולט לקונגרס כי הוא מבקש מהקונגרס להכריז מלחמה על גרמניה ואיטליה. בצהריים עברה ההצעה הן בבית הנבחרים והן בסנאט ללא התנגדות אך עם מספר נמנעים.
לאחר ההכרזה
הסיבות של היטלר להכרזת מלחמה נגד ארצות הברית היו רבות. למרות שהוא לא היה מחויב על פי ההסכם התלת-צדדי לתמוך ביפן אלא אם היא הותקפה באופן ישיר על ידי צד שלישי, הוא קיבל השראה מהטקטיקה היפנית של התקפת פתח ללא הכרזת מוקדמת. הוא השתמש בעצמו בטקטיקה הזו מספר חודשים לפני כן, ביוני 1941 כאשר החליט לתקוף את ברית המועצות במבצע ברברוסה.
כל ההתייעצויות שקיבל היטלר לפני קבלת ההחלטה, לא כללו אף נציג מורמאכט מלבד הגנרלים וילהלם קייטל, שהיה ראש ה-OKW ואלפרד יודל, שהיה ראש אגף המבצעים של ה-OKW. הגנרל ולטר ורלימונט סיפר כי "זו הייתה החלטה עצמאית לחלוטין שלא ניתנה לגביה עצמה מהורמאכט, סביר להניח שאם הייתה נשאלת, ההנהגה הצבאית הייתה מייעצת שלא להרחיב את המלחמה לאור היקף המשבר בחזית המזרחית". הקולונל ניקולאוס פון בלאו סיפר כי נודע לו על ההחלטה לאחר שחזר מחופשה בת חודש, הוא סיפר כי הוא נדהם מ"חוסר המושג" של היטלר לגבי הפוטנציאל הצבאי של ארצות הברית וראה בכך דוגמה ל"ידע המוגבל" של היטלר לגבי מדינות זרות.
יתרון אחד שהכרזת המלחמה נגד ארצות הברית סיפקה להיטלר היה כהסחת דעתו של הציבור הגרמני, כדי להסיח את דעתם של הגרמנים מהמלחמה הכושלת נגד ברית המועצות, בה הגרמנים סובלים מכישלונות צבאים קשים. היטלר הבטיח לעם הגרמני כי ברית המועצות תובס הרבה לפני תחילת החורף אך בפועל, זה לא קרה. העיתוי של המתקפה היפנית על פרל הארבור סייע להיטלר לכתוב את נאומו המתכונן ברייכסטג בצורה חיובית יותר ולסחוט מהנאום כמה שיותר ערך תעמלותי. למרות זאת, המניע התעומלתי בקושי הספיק להצדיק את הכרזת המלחמה על ארצות הברית, במיוחד בהתחשב שהדבר יצר "ברית לא טבעית" בין ארצות הברית וברית המועצות, ברית שנמשכה עד כניעת גרמניה הנאצית וכניעת האימפריה היפנית ב-1945 והופסקה עם פתיחת המלחמה הקרה.
American Journal of Mathematics
American Journal of Mathematics הוא כתב עת מדעי דו-חודשי למתמטיקה המודפס בהוצאה לאור של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
כתב העת נוסד בשנת 1878 על ידי ג'יימס ג'וזף סילבסטר. במהלך השנים פורסמו בכתב העת מאמרים פורצי-דרך בתחום המתמטיקה. כתב העת אינו מתמחה בתחום מסוים של המתמטיקה, אלא מפרסם מאמרים בקשת רחבה המכסה את כל תחומי המחקר המרכזיים של המתמטיקה המודרנית.
כתב העת American Journal of Mathematics הוא העיתון הוותיק ביותר בתחום המחקר המתמטי שעדיין יוצא לאור בארצות הברית באופן רציף מאז היווסדו. שני עיתונים אחרים קדמו לו: The Mathematical Corresponent נוסד ב-1804 אך הפסיק להתפרסם לאחר מספר שנים, וכתב העת Annals of Mathematics נוסד בשנת 1874 (בשם The Analyst; השם הוחלף בשנת 1884) ועדיין יוצא לאור, אך חלו מספר הפסקות בהוצאתו לאור מאז שנוסד. יושבת הראש של כתב העת בשנים האחרונות היא קרן ווגטמן.
רימאל עלי
רימאל עלי (באורדו: رِمل علی) היא דוגמנית, רקדנית ושחקנית פקיסטנית טרנסג'נדרית.
קריירה
רימאל עלי היא הטרנסג'נדרית הראשונה לעבוד כדוגמנית, והראשונה להופיע בקולנוע הפקיסטני כשחקנית. סרט הבכורה שלה, הקומדיה הרומנטית "סאט דין מוחבאט אין" (באורדו: سات دن محبت اِن; בתרגום לעברית: אהבה בשבעה ימים) יצא במהלך חג עיד אל-פיטר 2018, באמצע יוני. בסרט מככבים שחקנים ידועים בקולנוע הפקיסטני, ביניהם מהירה חאן, שהרבאר מונוואר וג'אבד שייח'. מאז סיימה לצלם את הסרט, היא כבר עבדה על שני סרטים נוספים.
עלי היא רקדנית מוכשרת, ואחרי שסיימה את התואר ראשון שלה באוניברסיטת פנג'אב, היא בחרה להפוך אהבה זו לקריירה, והתחילה את דרכה בעסקי הבידור. היא עבדה בעיקר בתיאטרון ובקליפים מוזיקליים, לצד עבודתה כדוגמנית. היא זכתה להכרה ציבורית גדולה ואף בינלאומית כאשר הופיעה בקליפ המוזיקלי של הלהקה הפקיסטנית "סוץ'" ב-2017. נושא הקליפ הוא חוויית החיים של נשים טרנסג'נדריות בחברה – הדחיקה לעסוק בזנות, חוסר הקבלה החברתית והמשפחתית וכן האיום באלימות, ואפליה בתעסוקה – ולצד כל זאת, התקווה לשינוי ולעתיד טוב ומקבל יותר.
עלי היא פעילת להט"ב בולטת, ונחשבת רבות בתור "הפנים" של הקהילה הטרנסג'נדרית. לכן, היא דאגה שהייצוג הטרנסג'דרי בסרטים בהם היא משתתפת יהיה מכבד: "רציתי לוודא שהתפקיד לא עושה צחוק מהקהילה שלי, באופן בו קורה תכופות בסרטי בוליווד ולוליווד (כינוי לתעשיית הקולנוע בפקיסטן המבוססת בלאהור, על משקל בוליווד). אז התרגשתי מאוד מהאופן הרגיש והאמיתי שהסיפור מתייחס לדמות הטרנסג'נדרית. מינו ופרג'אד (הבמאים) גם הצליחו להימנע מהמלכודת שהרבה סרטים נופלים בה, של להפוך את הדמות הטרנסית לקורבן".
רבייה מליק הייתה למגישת החדשות הטרנסג'נדרית הראשונה.
השליחים (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
בית חולים פסיכיאטרי
בית חולים פסיכיאטרי (או "מרכז בריאות נפש") הוא בית חולים שמטופלים בו חולים במחלות נפש (שפעמים רבות מלוות בתסמינים פיזיים). בתי חולים פסיכיאטריים מספקים להם טיפול יומי במרפאות החוץ או אשפוז באחת מהמחלקות המתאימות.
היסטוריה
בתי חולים המכונים הוקמו במקומות שונים באימפריה העבאסית החל בראשית המאה ה-9, כשהראשונים היו בבגדאד בהנהגתו של הח'ליף העבאסי הארון א-רשיד.
בתי המחסה הראשונים
בתי המחסה הראשונים באירופה קמו ככל הנראה החל מהמאה ה-16, כשיטה להרחיק מן החברה אנשים בעלי התנהגות בעייתית שלא היו מסוגלים לדאוג לעצמם. מרביתם, שנקראו לרוב "בתי מחסה" או "בתי משוגעים", נראו כמחנות צפופים ומלוכלכים, שיושביהם חיו ומתו בתנאי זוהמה ואכזריות.
בשנת 1547 הכריז המלך הנרי השמיני על מנזר מריה הקדושה מבית לחם (St. Mery of Bethlehem) כעל בית מחסה. השם התקצר ל"בתלם" - Bedlem (ומהווה באנגלית, מאז 1522, כינוי לבית משוגעים). המקום היה ידוע לשמצה בשל שיטות העבודה והתנאים הקשים ששררו בו. חולים אלימים הוצגו לעיתים לציבור לראווה תמורת פני אחד, והחולים המסוכנים פחות אולצו לקבץ נדבות ברחובות לונדון. שייקספיר תיאר אותם במחזה המלך ליר: "..קבצני בית לחם, אשר בשגעון וקול זוועות את בשר זרועם קופאת מכפור ידקורו בחרולים קסמין ומסמורות, ובצלם בלהות כזה יעירו מי בקללות ומי בתמרורים חמלה".
בתי מחסה כאלה לחולי נפש הוקמו בהדרגה גם בארצות אחרות. בית המחסה הראשון ביבשת אמריקה הוקם במקסיקו בשנת 1566 ונקרא סאן היפוליטו. בית החולים הראשון לחולי נפש בצרפת היה "La Maison de Charenton", שנוסד ב-1641 בפרבר של פריז, וב-1764 הוקם בית מחסה ראשון במוסקבה. ב-1784 הוקם "מגדל המשוגעים" הידוע לשמצה בווינה - מגדל עגול ומעוטר בפיתוחי אבן שבתוכו חדרים מרובעים למגורי הרופאים והשומרים, בעוד החולים היו מוגבלים לשטח שבין קירות החדרים לבין חומת המגדל, והוצגו לראווה תמורת תשלום.
בתי מחסה ראשונים אלה היו בעיקר מתקני כליאה, והיחס אל החולים לא היה כאל בני אנוש. למשל, בבית החולים ביסטר בפריז, החולים נכבלו לקירות תאיהם על ידי קולרי ברזל שאפשרו תנועה מוגבלת מאוד, בעיקר לאכילה, אך החולים לא יכלו לישון בשכיבה. אנשי בית המחסה לא דאגו תמיד לתזונה מספקת, לחימום או לניקוי הקש בתאים, שלא היו מרוהטים. החולים לא זכו לביקורים מלבד מאנשי בית המחסה שהביאו מדי פעם מזון.
הרפורמה בבתי החולים הפסיכיאטריים
פינל מונה ב-1795 למנהל בית החולים פיטייה סלפטרייר (La Salpetriere), וגם בו ביצע רפורמה דומה שהביאה לתוצאות חיוביות. בתי החולים ביסטר וסלפטרייר היו בתי החולים המודרניים הראשונים לטיפול הומני יחסית בחולי נפש, ו"ציינו את קץ הערבוב חסר ההבחנה בין אביונים לבין עבריינים, בין חולים בגופם לחולים בנפשם".
המערך הפסיכיאטרי בישראל
במסגרת הרפורמה בבריאות הנפש הועברה האחריות על הטיפול הפסיכיאטרי ממשרד הבריאות לקופות החולים. הרפורמה נכנסה לתוקף ביולי 2015.
במאי 2018 פורסם דו"ח מבקר המדינה על בתי החולים הפסיכיאטרים.
במרץ 2019 התגלו פערים בגובה של מיליארד שקל בתקציבים שהיו אמורים לעבור אל המערך הפסיכיאטרי.
בתי חולים פסיכיאטריים בישראל
האגף לבריאות הנפש במשרד הבריאות הוא האחראי להפעלת בתי החולים הפסיכיאטריים במדינת ישראל.
בתי החולים הפסיכיאטריים במדינת ישראל הם:
מייקל רייס
מייקל רייס (באנגלית: Michael Rice, נולד ב-25 באוקטובר 1997) הוא זמר בריטי. ייצג את הממלכה המאוחדת לאירוויזיון 2019 בתל אביב, ישראל עם השיר "Bigger than Us".
קשירה רפואית
קשירה רפואית היא פרקטיקה המשמשת להרגעת מטופלים המסוכנים לעצמם או לאחרים. השיטה מוכרת בבתי חולים פסיכיאטריים עוד מימי הביניים.
אופן הטיפול
חדר הקשירה הוא בדרך כלל חדר מבודד, ומלבד החפצים הנדרשים לקשירה עצמה הוא ריק. במהלך הקשירה נקשרים שניים או יותר מגפיו של החוסה אל מיטה מיוחדת. במהלך הקשירה תנועתו של הנקשר מאוד מוגבלת והוא איננו כמעט יכול לזוז במהלך כל הקשירה.
בישראל
בעבר נעשה שימוש בקשירה כאמצעי שכנוע, ענישה והרתעה, וכתגובה לאלימות מילולית כלפי הצוות הרפואי. בסוף העשור השני של המאה ה-21, עקב לחץ ציבורי, פרסם משרד הבריאות הנחיות ולפיהן אין להשתמש בקשירה אלא כדי למנוע סכנה למטופל או לסובבים, וגם במקרים אלו יש להעדיף את שיטת הבידוד.
על פי הנחיות משרד הבריאות אין לקשור חולה מעל לארבע שעות, ואם יש צורך בקשירה ארוכה יותר, דבר הקורה לעיתים, חייבת להיות בדיקה מחודשת בתום כל 4 שעות של מצבו הפיזי והנפשי של הנקשר. החוק הקיים כיום מאפשר גם קשירות לפרקי זמן ממושכים אף מעל 24 שעות (דבר הכרוך באישור מנהל בית החולים).
האדם הרשאי להורות על קשירה הוא פסיכיאטר או רופא אחר. גם אחות יכולה להורות על פעולה זו - במקרה ששני אלו לא נמצאים והצורך בקשירה הוא דחוף, אך למשך עד 30 דקות ולאחר מכן הדבר טעון באישור רופא.
עוד על פי הנחיות משרד הבריאות, נאסר כי קשירה תעשה עקב הסיבות הבאות: כאמצעי ענישה, כאמצעי חינוכי, כאמצעי לעיצוב ההתנהגות, כאמצעי הרתעה באלימות מילולית, כאמצעי לטפל באי שקט שאינו מסכן את המטופל או את סביבתו, בסירוב למלא הוראות, בסירוב ללקיחת טיפול תרופתי, באי הסכמה לאשפוז, במחסור בכוח אדם במשמרת, וכאמצעי שליטה ליצירת משמעת בקרב המטופלים.
על פי ההנחיות, בכל מצב בו ניתן הדבר, יש להעדיף בידוד.
שימושים אחרים
בנוסף לשימוש בקשירה בפסיכיאטריה, נעשה שימוש ברפואה בקשירת מטופלים גם במקרים נוספים, למשל קשירת חולה קשיש שעלול ליפול מהמיטה, חולה שסובל מפגיעת ראש ועלול להסיר מעצמו ציוד רפואי או בזמן ניתוח או טיפול הדורש חוסר תזוזה.
מאיר אוחיון
ביוגרפיה
אוחיון נולד וגדל בעיר אספי שבמרוקו. הוא עלה לישראל באוקטובר 1956. בישראל הוא התאמן והתחרה בקבוצות הפועל אשקלון, הפועל רמלה והפועל ערד, ביחד עם שני אחיו הבוגרים ממנו, הנרי וויקטור, אף הם אלופי ישראל ברכיבת אופני כביש.
אלוף ישראל
בשנת 1966 זכה אוחיון בפעם הראשונה בקריירה שלו באליפות ישראל ברכיבת אופני כביש, לפני אחיו ויקטור, לאחר 5 שנים רצופות בהן זכה אחיו הנרי. בשנתיים שלאחר מכן, הוא הגן על תוארו.
בשנת 1969 זכה אוחיון במקום שני באליפות ישראל ברכיבת אופני כביש, אחרי ראובן כינורי ולפני חיים סלומון ולא הצליח להגן על תוארו.
בשנת 1972 זכה אוחיון במקום שני באליפות ישראל ברכיבת אופני כביש, אחרי חמי וולוצקי ולפני אלזם פרננד.
בשנת 1974 זכה אוחיון במקום שלישי באליפות ישראל באליפות ישראל ברכיבת אופני כביש, אחרי חמי וולצקי ואבי שמחוביץ.
גיא חזות
גיא חזות (נולד ב-3 במאי 1971) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המשמש נספח צה"ל בסינגפור. קודם לכן שימש מפקד עוצבת אדום, מפקד חטיבת כפיר, מפקד חטיבה 226 ומפקד חטיבת יהודה.
ביוגרפיה
חזות התגייס לצה"ל בשנת 1989, והתנדב לחטיבת הצנחנים. לאחר גיבוש ליחידות החטיבתיות התקבל לפלחי"ק צנחנים. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס מונה למפקד מחלקה בגדוד 890. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד 890. לאחר מכן מונה למפקד פלנ"ט צנחנים בין השנים 1996–1998, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון. בשנת 1997 פיקד על מבצע סחרור מסוכן, במהלכו הרגו לוחמי הפלנ"ט בירי טילי טאו מספר מחבלי חזבאללה. בהמשך שימש כסגן מפקד יחידת מגלן, בתקופת דרור וינברג. לאחר מכן מונה למפקד מחזור האימון המתקדם בבא"ח צנחנים. ב-19 במרץ 2002, תקפו שני מחבלים צוות טירונים, אשר זה עתה החל את האימון המתקדם, בשעה שתירגל לינה בשטח חמאם אל-מליח. ממכת האש הראשונה נהרג מפקד הצוות, טל צמח, ונפצעו מספר חיילים. לוחמי הצוות שהקיצו משנתם הרגו את אחד המחבלים. חזות, שהגיע עם כוחות הכוננות, ניהל את הקרב במהלכו נהרג המחבל הנוסף.
בשנת 2003 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 202, והוביל אותו בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. בשנת 2005 לאחר מספר עימותים של כוחות צה"ל, ובכלל זה, חייליו, עם תושבי היישובים ביהודה ושומרון, ובמיוחד בגזרת חטיבת שומרון, האשים את מפקד פיקוד המרכז, יאיר נוה, במהלך כנס בנושא תוכנית ההתנתקות בו נכח גם הרמטכ"ל, משה יעלון, כי אינו מגבה את חייליו אל מול המתיישבים. בשנת 2005 סיים את תפקידו ויצא ללימודים. בשנת 2006 לאחר מלחמת לבנון השנייה מונה לקצין אג"ם של עוצבת הגליל, ושימש בתפקיד עד שנת 2008. לאחר מכן מונה לסגן מפקד חטיבת הצנחנים בין השנים 2008–2010, ושימש בתפקיד בין היתר במהלך מבצע עופרת יצוקה.
חיים אישיים
חזות מתגורר בנגבה, נשוי לשירלי ואב לארבעה. בעל תואר ראשון במנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ותואר שני בלימודי צבא וביטחון מאוניברסיטת חיפה.
תומא סנקרה
תומא איזידור נואל סנקרה (Thomas Isidore Noël Sankara; 21 בדצמבר 1949 – 15 באוקטובר 1987) היה שליט בורקינה פאסו החל משנת 1983 ועד להירצחו בשנת 1987 על ידי בלז קומפאורה, שירש את מקומו בראש השלטון.
סנקרה היה קצין צבאי כריזמטי. הוא מונה לשר החוץ של וולטה עילית בשנת 1981, ובשנת 1983 עלה לראשות השלטון. אחד מצעדיו הראשונים, היה שינוי שמה של "וולטה עלית" לשם בורקינה פאסו (בצרפתית: Burkina Faso). סנקרה ביצע מספר יוזמות מהפכניות ביניהן הקטנת שכרם של כל עובדי הציבור, איסור איגודים ועיתונות חופשית, וכן, פעל לחיזוק מעמדן של נשים בחברה ולשיפור הסביבה האקולוגית והתחבורה.
ילדותו
תומא סנקרה נולד בשם תומא איזידור נואל סנקרה ב-21 בדצמבר 1949, ביאקו, וולטה עילית, ליוסף ומרגריט סנקרה. הוא היה הבן השלישי מתוך עשרה ילדים. אביו, ז'וזף סנקרה, היה ז'נדרם, ממוצא מעורב מוסי-פולאני, בעוד אמו, מרגריט קינדה, הייתה ממוצא מוסי. את שנותיו הראשונות בילה בגאנה, מדינה במערב אפריקה שאליה הועבר אביו כז'נדרם עזר. כבן של אחד המעסיקים האפריקאים המעטים שהועסקו על ידי המדינה הקולוניאלית, נהנה סנקרה מעמדה יחסית מיוחסת. משפחתו התגוררה בבית לבנים עם משפחות של ז'נדרמים אחרים על ראש גבעה המשקיפה על שאר גאנה.
ללימודיו בבית הספר היסודי התייחס ברצינות ואף והצטיין במתמטיקה וצרפתית. הוא ביקר בכנסייה לעיתים קרובות, והרשים באנרגיות שלו וברצונו ללמוד. חלק מאנשי הדת עודדו אותו לעבור לבית ספר דתי לאחר שיסיים את בית הספר היסודי, אך על אף עצתם, החליט סנקרה להיבחן במבחן הכניסה לכיתה ו' בבית הספר החילוני ועבר. החלטתו להמשיך את לימודיו בבית הספר הקרוב אליו ביותר, הוכיחה את עצמה כנקודת מפנה. סנקרה עזב את בית אביו, ועבר להתגורר בפנימייה בתיכון, שם הכיר חברים קרובים, ביניהם פידל טו, שכיהן מאוחר יותר כשר בממשלתו.
קריירה צבאית
על אף הלחץ מהוריו הקתולים, אשר קיוו שיהפוך לכומר, בחר סנקרה לשרת בצבא. הצבא נראה בעיני אינטלקטואלים צעירים כממסד לאומי פוטנציאלי שעשוי לסייע לחיסול הבירוקרטיה הלא יעילה והמושחתת, לאזן את השפעתם המופרזת של אנשי השלטון המסורתיים ולסייע בביצוע חידושים בוולטה עילית. סנקרה התקבל לאקדמיה הצבאית וקיבל מלגה, שסייעה לו רבות מכיוון שלא היה יכול להרשות לעצמו את העלויות של לימודים נוספים. הוא התחיל ללמוד באקדמיה הצבאית בשנת 1966 כאשר היה בן תשע-עשרה, וכעבור שנה נשלח לקורס קצינים באנטננריבו בירת מדגסקר.
במהלך שירותו היה עד להפיכה הצבאית הראשונה בוולטה העילית בראשות סגן-אלוף סנגולה, אשר התרחשה ב-3 בינואר 1966, ובמהלך הכשרתו כקצין במדגסקר היה עד למרידות עממיות ב-1971 וב-1972 נגד ממשלת פיליבר ציראנאנה, נשיא מדגסקר דאז. באקדמיה של אנטננריבו, מקצועות ההוראה היו מעבר לנושאים צבאיים סטנדרטיים, דבר שאפשר לסנקרה ללמוד חקלאות, כולל כיצד לגדל את יבול התבואה ולשפר את חייהם של החקלאים - נושאים שלקח על עצמו מאוחר יותר בממשל ובמדיניות שלו. באותה תקופה קרא סנקרה לראשונה את יצירותיהם של קרל מרקס וולדימיר לנין, אשר השפיעו עמוקות על השקפותיו הפוליטיות, וקרא רבות על ההיסטוריה ועל האסטרטגיה הצבאית, ובכך רכש את המושגים ואת הכלים האנליטיים שבהם השתמש מאוחר יותר בפרשנותו מחדש של ההיסטוריה הפוליטית של בורקינה פאסו.
אדמה טורה (Adama Touré), מנהל האקדמיה הצבאית, הזמין כמה מתלמידיו המובהקים והפוליטיים יותר, ביניהם סנקרה, להצטרף לדיונים בלתי רשמיים על האימפריאליזם, על הנאו-קולוניאליזם, על הסוציאליזם ועל הקומוניזם, על המהפכות הסובייטיות והסיניות, על תנועות השחרור באפריקה ועל נושאים דומים מחוץ לכיתה. זו הייתה הפעם הראשונה שסנקרה נחשף באופן שיטתי להשקפה מהפכנית על וולטה העילית ועל העולם.
מלבד פעילותו הפוליטית והאקדמית, המשיך סנקרה גם בתשוקתו למוזיקה וניגן בגיטרה.
ב-1974 הוא נלחם במלחמה בגבול בין וולטה עילית למאלי. הוא זכה לתהילה על הופעתו ההרואית במלחמת-הגבול עם מאלי, אך כעבור שנים הוא היה מוכן לוותר על המלחמה והצהיר שהייתה "חסרת תועלת וצדק", ביטוי לתודעה הפוליטית הגוברת שלו.
בשנת 1976 סנקרה קודם להיות המפקד של מרכז ההדרכה בקומנדו בעיר פו שבדרום מערב המדינה. באותה שנה הוא נפגש עם בלייז קומפאורה במרוקו. במהלך כהונתו של קולונל סייה זרבו, הקימה קבוצה של קצינים צעירים ארגון סודי בשם "קבוצת הקצינים הקומוניסטים", חבריי הקבוצה הידועים ביותר היו אנרי זונגו, ז'אן-בטיסט בוקרי לינגני, בלייז קומפאורה וסנקרה.
עלייתו לשלטון
ב-1982 התרחשה הפיכה לא אלימה נגד ממשלתו של זרבו, בהנהגתם של "קבוצת הקצינים הקומוניסטים" ובתמיכה כמעט מוחלטת של העם הבורקיני שרצה את סנקרה בראשות המדינה. בעקבות המהפכה סנקרה נכלא, אך נעשו מאמצים רבים לשחררו. ב-1983 המאמצים צלחו וסנקרה השתחרר מהכלא והחל לתפקד בראשות המדינה. הוא הוביל שלטון מרקסיסטי, הפעיל מספר קבוצות ואגודות חשאיות שמטרתן הייתה לגרום למהפכה תרבותית ואף שינה את שמה של המדינה מוולטה עילית (בצרפתית Haute Volta) לבורקינה פאסו, במטרה לתת לה זהות חדשה. שמה הקודם של המדינה מרמז שבמדינה עובר חלקו העליון של הנהר וולטה. לנהר שלושה יובלים: וולטה השחור, וולטה הלבן, וולטה האדום. אלה היו צבעי הדגל של וולטה העילית. סנקרה החליט לשנות את שמה לבורקינה פאסו, כלומר, ארץ האנשים הישרים, הוא החליף את ההמנון ואת דגל המדינה לדגל שקשור ליבשת אפריקה בצבעי זהב, ירוק ואדום. הזהב מסמל את אפריקה ואת עושרה התרבותי והיבשתי, האדום מסמל את האחווה והירוק מסמל את צבע האדמה.
במהלך כהונתו ביצע סנקרה שינויים בתחומים מגוונים. מדיניותו כוונה למאבק בשחיתות, קידום הייעור, מניעת רעב ושיפור החינוך והבריאות.
כלכלה וייצור פנימי
סנקרה התנגד לחיי פאר ולרכישות חוץ-בורקינאיות, במטרה ליצור עצמאות כלכלית ואי-תלות במדינות אחרות ובמעצמות. הוא דגל בייצור עצמאי ותמך בביצוע רכישות פנים, תוך המעטה ברכישות ממדינות אחרות. הוא דיכא את רוב הסמכויות שהיו בידי ראשי השבטים בבורקינה פאסו, הפריט את הקרקע הפיאודלית (קרקעות בהן התנהל מערך קשרי תלות וחסות אישיים בקרב האליטה), חילק את האדמות בין האיכרים ואף קבע כי האיכרים אינם צריכים עוד לשלם לבעלי הקרקעות. סנקרה השיק סדרות של תוכניות השקיה והפריה שהונהגו על ידי הממשלה. במהלך תקופה זו, ייצור הכותנה והחיטה גדל באופן דרמטי. בעוד שההפקה הממוצעת של חיטה באזור הסאהל הייתה 170 ק"ג לדונם ב-1986, בורקינה פאסו ייצרה 390 ק"ג לדונם בשנה. הצלחה זו פירושה שסנקרה לא רק העביר את תוצרת ארצו לאוכלוסייה הקיימת במדינה, אלא גם יצר עודף מזון, דבר נדיר יחסית באפריקה.
סנקרה הוריד את שכרם של אנשי הממשלה ועובדי המדינה למינימום, לרבות המשכורת האישית שלו. הוא אסר על נסיעה במכוניות פאר כמו מרצדס. סוג הרכב היחיד שאושר היה רנו 5 והוא היה מחויב להיות בצבע שחור על מנת שיהיה מינימליסטי. נוסף לכך, סנקרה חייב את כל אנשי הממשלה ללבוש בגדים מקומיים מהכותנה של בורקינה פאסו, ואסר על לבישת חליפות מערביות. סנקרה אף ביצע ביקורי פתע על מנת לאכוף את הוראותיו. מסיבה זו, אנשי הממשלה כינו את החליפות בכינוי "סנקרה מגיע". סנקרה הנהיג אורח חיים סוציאליסטי, אך מדובר בסוציאליזם מקורי, כפי שהרעיון הסוציאליסטי היה מראשיתו - התגייסות למען הזולת וביטול חלוקה מעמדית בה כל האנשים יעבדו יחדיו מתוך מחויבות הדדית. דוגמה לכך ניתן לראות בהקמת תוכנית שאפתנית לבניית מסילות רכבת על מנת לחבר את התושבים בעזרת תחבורה נוחה, ולדבריו "לקשור את העם יחד" ולפתוח את יכולת הגישה מהכפרים לעיר המרכזית.
שירותי בריאות
לאחר כניסתו לתפקיד, שם סנקרה בראש סדר העדיפויות את נושא ההאכלה, השיכון ומתן הטיפול הרפואי לאנשים שנזקקו לו נואשות. הוא השיק תוכנית חיסונים המונית בניסיון לבער את מחלות הפוליו, דלקת קרום המוח והחצבת. בשבוע אחד חוסנו כ-2.5 מיליון בני אדם מתוך 8 מיליון תושבי בורקינה פאסו, על כך זכה סנקרה לשבחים מארגון הבריאות העולמי. הממשל של סנקרה היה הממשל האפריקאי הראשון שהכיר במגפת האיידס כאיום גדול על אפריקה. כמו כן בוצעו פרויקטים גדולים למגורים ולתשתיות. מפעלי לבנים נוצרו כדי לסייע בבניית בתים במאמץ לשים קץ לשכונות העוני. בניסיון להילחם בכריתת יערות, הוקמה "משתלת היער" במטרה לספק שתילים ל-7,000 משתלות בכפרים וכן נשתלו כמה מיליוני עצים.
תוכניות אלו היו ניסיון להוכיח כי מדינות אפריקה יכולות לשגשג ללא כל סיוע זר. ההתפתחויות המהפכניות והתוכניות הכלכליות הלאומיות ניערו את יסודות המסורתיים לפיתוח כלכלי ויצרו סוג חדש של כלכלה במדינה.
זכויות נשים
שיפור מעמדן של הנשים בחברה של בורקינה פאסו היה אחת ממטרותיו המפורשות של סנקרה, וממשלתו כללה מספר רב של נשים, דבר שהיה חסר תקדים במדינות במערב אפריקה. ממשלתו אסרה מילת נשים, נישואים כפויים, הכאת נשים ופוליגמיה, ואף דגלה במינוי נשים לתפקידים ממשלתיים בכירים, ועודדה אותן לעבוד מחוץ לבית. בנוסף, עודדה ממשלתו של סנקרה נערות להישאר בבית הספר ולהמשיך בלימודים גם אם נכנסו להריון בזמן הלימודים.
מדיניות ויחסי חוץ
בניגוד לכל המדינות השכנות, התעקש סנקרה להתנער מהתלות בגורמים הקולוניאליסטיים — צרפת וארצות הברית — ולא חשש להתעמת עם מנהיגיהן. הוא יצא במדיניותו נגד צרפת, ששלטה קודם לכן בוולטה עילית וטען שראתה בה רק כמאגר של ידיים עובדות עבור חוף השנהב, וכי הכוחות הקולוניאליסטים הצרפתיים דיכאו את אזרחי המדינה. זו הייתה הסיבה העיקרית להחלפת שמה של המדינה לבורקינה פאסו. "צרפת לא מבינה את אפריקה. תפסיקו לראות בנו סחורה שצריכה לנהוג לפי ההוראות שלכם, קבלו את אפריקה הבוגרת שמבינה מה האינטרסים שלה, ומגינה עליהם באופן לגיטימי. אפריקה שתובעת לעצמה את הזכות להיות שונה".
תקופת הידרדרות השלטון
סנקרה עמד בראש המדינה כ-4 שנים, ולקראת סוף תקופת כהונתו, למרות הצעדים הגדולים שנעשו, שררה מתיחות במדינה והחלו להתעורר מספר התנגדויות. מפאת גודלה של המדינה, המהפכה של סנקרה התרכזה בעיר הבירה והתקשתה להתפתח לשאר האזורים. סנקרה בעצמו ניסה לפעול מהר מאוד ולשתף את העם אך לא זכה לתמיכה מלאה והמחלוקות הלכו וגברו. החלו להתפתח בעיות כלכליות - בורקינה פאסו אומנם הצליחה לייצר מזון עצמאי ללא תלות אך החל להתפתח מחסור במוצרים ויבול. בנוסף, החלו להתעורר התנגדויות מצד המבוגרים המסורתיים ובעיקר ראשי השבטים אשר התנגדו למדיניותו החברתית המתקדמת של סנקרה ולביטול הזכויות המסורתיות של עבודות כפייה ותשלומים לבעלי הקרקעות, וכך, בהדרגה, איבד הממשל של סנקרה תמיכה עממית וקמה קואליציה של קבוצות קיצוניות שכללה קציני צבא, איגודים מקצועיים ואנשי אופוזיציה.
סנקרה החל להפעיל שליטה סמכותית על העם, אסר איגודים ועיתונים חופשיים והקים ועדות להגן על המדינה. הוא ספג ביקורת מארגונים הומניטריים בינלאומיים על הפרות של זכויות אדם, לרבות הוצאות להורג ללא משפט, מעצרים שרירותיים ועינויים של מתנגדים פוליטיים. בשנת 1984 הואשמו בבגידה שבעה אנשים שהיו קשורים למשטר הקודם והוצאו להורג. בתי הדין המהפכניים העממיים, שהוקמו על ידי הממשלה בכל רחבי המדינה, העמידו לדין נאשמים בגין שחיתות, התחמקות ממס או פעילות "מהפכנית". ההליכים המשפטיים בבתי הדין הללו, ובמיוחד ההגנה המשפטית על הנאשמים, לא עמדו בסטנדרטים הבינלאומיים.
אחד האירועים המרכזיים שהובילו להידרדרות השלטון היה פריצת שביתת מורים בתמיכה של מפלגת האופוזיציה. בתגובה, סנקרה החליט לא לנהל משא ומתן עם המורים, ופיטר כ-1,800 מורים מתוך תפיסה כי המהפכה נותנת להם את הזכות להביע את עצמם אך במקום זאת הם בחרו בשביתה, ויש הרואים בצעד זה את טעותו הראשונה. הוא החליף את המורים בסטודנטים שלא הוכשרו להוראה. כל סטודנט או מי שהיה בעל תואר אקדמי הוזמן ללמד. המתנדבים קיבלו קורס הכשרה של 10 ימים לפני שנשלחו להוראה, אך התוצאות היו הרסניות מכיוון שמדובר היה בצעירים לא מוכשרים וחסרי עניין בסוציאליזם.
שבוע לפני שנרצח, נשא סנקרה נאום לציון 20 שנה להוצאתו להורג של צ'ה גווארה. בנאום אמר: "צ'ה גווארה לימד אותנו שנוכל להעז לבטוח בעצמנו, ביטחון ביכולות שלנו. הוא החדיר בנו את ההכרה כי המאבק הוא הפנייה היחידה שלנו. הוא היה אזרח העולם החופשי שאנחנו יחד נמצאים בתהליך של בנייה. זו הסיבה שאנחנו אומרים כי צ'ה גווארה הוא גם אפריקני ובורקיני". הוא הוסיף ואמר: "אנשים אפשר להרוג, רעיונות לא. רעיונות לעולם לא מתים".
ההתנקשות
סנקרה נרצח בהפיכה ב-15 באוקטובר 1987 על ידי חוליה של 12 קצינים. חברו הקרוב של סנקרה ויועצו בלייז קמפאורה, אשר תמך וסייע בעלייתו של סנקרה לשלטון, היה זה שנתן את הפקודה לרצוח אותו. קומפאורה נישא לחברה קרובה של נשיא חוף השנהב דאז, פליקס הופואה-בואני, והושפע ממנו. הופואה-בואני, אשר חשש מההשפעה של סנקרה על העם שלו, ונתמך בשירות הצרפתי החשאי, העביר כספים רבים (שקיבל מפרנסואה מיטראן, נשיא צרפת) לקומפאורה דרך אשתו, ועל כן, ניתן לומר שהצרפתים אחראים לרציחתו של סנקרה מכיוון שהיה סוציאליסט ולא רצה תלות בצרפת. עם זאת, ישנן טענות כי דווקא הסי אי איי האמריקאי היה מעורב בהתנקשות, אבל האמת בהקשר הזה לא נחשפה מעולם. לאחר הרצח, נתן קומפאורה הוראה לבתר את גופתו של סנקרה ולהשליך אותה לקבר מאולתר, ובדו"ח הפטירה כתב כי סנקרה מת מוות "טבעי".
קמפאורה שלט בבורקינה פאסו במשך כ-27 שנים, עד לשנת 2014, שבה הוא הודח באמצעות מחאות עממית והפגנות המוניות, שכללו את הצתת הפרלמנט. מאות אלפי בני נוער ומתנגדים יצאו לרחובות בורקינה פאסו במחאה על ניסיונו של קומפאורה להיבחר מחדש. המפגינים הזכירו את שמו של סנקרה והחלו לקרוא לחברה דמוקרטית כפי שחזה סנקרה.
סוגיית הגופה והוצאתה מהקבר
אלמנתו של סנקרה, מרים, קראה זה זמן רב לחקירת מותו של בעלה, וביקשה לבחון את השרידים כדי להעריך אם אכן הם שרידיו, אך במשך 27 שנים חסמה ממשלת קומפאורה את כל המאמצים הללו, ואמרה כי "העובדות הן ידועות". הוצאת שרידי גופתו של סנקרה החלו לאחר הדחתו של קומפאורה מהשלטון, ב-25 במאי 2015. ברגע שהתהליך הושלם, זיהו בני המשפחה באופן רשמי את שרידיו. באוקטובר 2015 דיווח אחד מעורכי הדין של מרים, אלמנתו של סנקרה, כי הנתיחה גילתה שגופתו חוררה באמצעות יותר מתריסר כדורים.
הנצחה
אנטוניו דה פיגיארדו, פרופסור מאוניברסיטת קוימברה אמר: "אפריקה והעולם טרם התאוששו מרצח סנקרה, כמו שעדיין לא התאוששו מאבדנם של פטריס לומומבה, קוואמה נקרומה, אדוארדו מונדלאנה, אמילקר קברל, סטיב ביקו, סמורה מקל, ולאחרונה ג'ון גראנג, ואלו הם רק שמות מעטים. כוחות רעים אומנם לא השתמשו באותן שיטות לחיסול כל אחד מחברי הפאן-אפריקאים הגדולים, אך הם הונחו על ידי אותו מניע: לשמור על אפריקה בשלשלאות".
מעבר לכריזמה האישית שלו, סנקרה יצר מגוון יוזמות מקוריות שתרמו לפופולריות שלו ומשכו תשומת לב תקשורתית בינלאומית לממשלתו. כשנשאל מדוע הוא לא רוצה שהדיוקן שלו יהיה תלוי במקומות ציבוריים, כפי שהיה נהוג למנהיגים אפריקנים אחרים, השיב סנקרה: "יש שבעה מיליון תומא סנקראים". הפופולריות המתמשכת של סנקרה, אם כן, היא בשל רעיונות וערכים שהוא גילם והיא בחלקה השתקפות של האכזבה האפריקאית ממנהיגים מושחתים. הפופולריות שלו מושרשת בכנות עמוקה לשרת את עמו ומסירותו לשחרור כל האפריקאים. גם כיום, שלושה עשורים אחרי מותו, הגותו ורעיונותיו ממשיכים לעורר להט, מפני שהם מגלמים ומגנים מהלכים שמהדהדים עד היום בעולם האפריקאי. רוב פעולותיו ושאיפותיו נמצאות עדיין בלב המאבק על זכויות כלכליות, חברתיות ופוליטיות.
סנקרה היה ידוע בשל תמיכתו הבלתי מעורערת בכל המאבקים המהפכניים העממיים ותנועות ההתנגדות נגד השליטה האימפריאליסטית והדיכוי הקולוניאלי. בנאומו ב-4 באוקטובר 1984 בפני העצרת הכללית של האו"ם, אמר סנקרה: "המהפכה שלנו בבורקינה פאסו פתוחה לסבלם של כל העמים, והיא שואבת את השראתה מחוויות העמים מאז שחר האנושות".
הרעיונות והעקרונות שהנחו את מהפכת בורקינה פאסו לא נעלמו עם רצח סנקרה. תומכיו טוענים כי הם ממשיכים להנחות מאבקים עממיים באפריקה ותנועות התנגדות. הם מאמינים כי הדרך הטובה ביותר לכבד את זכרו של סנקרה היא להמשיך את מאבקו ולקדם את הערכים שהוא גילם, ויום אחד אף לממש את החלום של אפריקה עצמאית, מאוחדת ומשגשגת.
שריף סי מומינה, ראש מועצת המעבר הלאומית, אמר: "אנחנו מאמינים שהמקרה של תומא סנקרה הוא לא המקרה של משפחת סנקרה, או של בורקינה פאסו, אלא מקרה של עניין לכל אפריקה, כל בני הנוער האפריקאים רוצים לדעת מדוע דמות זו של תקווה כבתה".
נאומיו והנצחתו בישראל
"סנקרה הצליח להעלות את הגאווה הלאומית באופן שאף אחד אחר, לפניו או אחריו, לא הצליח. הוא עלה לשלטון בהפיכה צבאית — היו רבות כאלה במדינה — והביא אתו סוג אחר לגמרי של שלטון. הוא יצא נגד השחיתות, היה בעצמו לא מושחת, וטיפוס ססגוני: הוא ניגן בגיטרה חשמלית בלהקה, רכב על אופנוע, והיה גבר נאה בעל קסם אישי של מהפכן צעיר ונלהב"- פרופ' רות ג'יניאו, מהמחלקה להיסטוריה כללית באוניברסיטת בן-גוריון וראש התוכנית הבין אוניברסיטאית ללימודי אפריקה.
לאחר מותו, פורסמו מספר אוסף של נאומיו, ביניהם: מהפכת פאסו של בורקינה 1983–1987 (1988, הודפס מחדש בשנת 2001), שחרור נשים ומלחמת החופש האפריקאית, מהדורה שנייה. (2007), ואנחנו יורשי המהפכות בעולם: נאומים מהמהפכה בורקינה פאסו, 1983-87, מהדורה שנייה. (2007). ואף נוצר סרט תיעודי על חייו "האדם הנכון: תומאס סנקרה", סרט ששודר כחלק מפסטיבל הקולנוע האפריקאי בישראל.
ממשלת קנדה
ממשלת קנדה (באנגלית: Government of Canada) או, בשמה הרשמי, ממשלת הוד מלכותו בקנדה (His Majesty's Government in Canada), היא הגוף המושל בקנדה במישור הפדרלי (כאשר בכל אחת מפרובינציות קנדה ממשלה פרובינציאלית בעלת סמכויות מקומיות רבות).
ראש המדינה
צ'ארלס השלישי, מלך קנדה הוא הריבון וראש המדינה של קנדה. המלך מגלם בתוכו את סמכויות שלוש הרשויות, לרבות הסמכות המבצעת, כפי שהדבר בא לידי ביטוי בחוקת קנדה:.
על פי השיטה הקנדית, המלך נמצא מעל המערכת הפדרלית ואינו מהווה חלק ממנה, והוא מושל על המדינה כמכלול, ועל כל אחת מהפרובינציות בפני עצמה. בשל כך, כל מעשה חקיקה של הפרלמנט הקנדי נחקק למעשה על ידי הכתר, ובמקביל כל מעשה חקיקה של פרלמנט פרובינציאלי נחקק אף הוא על ידי הכתר - ולמעשה המלך מושל ב-11 אזורים נפרדים (11 "כתרים" או "ממלכות") - עשר פרובינציות ומחוז פדרלי.
בפועל, המלך כמעט ואינו מפעיל את סמכויותיו, ולרוב, מאחר שאינו נמצא בקנדה, סמכויותיו מופעלות על ידי המושל הכללי של קנדה שמייצג אותו בהיעדרו, כאשר המושל הכללי מבצע את הסמכויות ב"עצת" ראש הממשלה (עצה שלרוב המושל הכללי אינו יכול לסרב לה, אולם הוא רשאי לסרב, אם הדבר לטובת המדינה).
כהונת המושל הכללי אינה מוגבלת בזמן, והמושל נבחר מעת לעת לפי שיקול דעתו של המונרך. על פי המנהג, המלך בוחר את המושל מדי חמש שנים.
המושל הכללי
למלך הסמכות להחליט שלא לתת את הסכמתו לחוקים מסוימים (ובכך אין הם מקבלים תוקף) אם הוא סבור כי יש בהם לפגוע באזרחי קנדה, וכן המלך הוא למעשה המפקד העליון של צבא קנדה, ואנשי הכוחות המזוינים של קנדה נשבעים לו אמונים.
ראש הממשלה
בראש הממשלה הקנדית עומד ראש ממשלת קנדה, שממונה על ידי המונרך הקנדי (ובהיעדרו - על ידי המושל הכללי של קנדה שממלא את מקום המונרך). המושל הכללי בוחר את ראש הממשלה מבין חברי הבית התחתון של הפרלמנט הקנדי אשר לו הסיכוי הגבוה ביותר להרכיב ממשלה. לרוב בוחר המושל הכללי את ראש המפלגה הגדולה ביותר בבית הנבחרים - אף אם לזו אין רוב בפרלמנט, ובמקרים אלה מוקמת ממשלת מיעוט. בקנדה לא נהוג להקים ממשלות קואליציוניות, וממשלת האחדות האחרונה שהוקמה הייתה במהלך מלחמת העולם הראשונה (ממשלתו של סר רוברט בורדן).
ראש ממשלה מכהן עד התפטרותו או עד הפסקת כהונתו על ידי המושל הכללי.
על פי הנוהג החוקתי, ראש הממשלה, וכן כל או מרבית חברי ממשלת קנדה צריכים להיות חברי הבית התחתון של הפרלמנט, מאחר שלהם חובת דיווח לפרלמנט.
אירעו מקרים בהם ראש ממשלה לא היה חבר פרלמנט: מקרים בהם ראש הממשלה החל לכהן לאחר שנבחר לתפקידו (נבחר מטעם מחוז בחירה, אולם טרם החל לכהן כחבר פרלמנט (טרם מושב הפרלמנט), או מקרים בהם נבחר נציג אחר מאותו מחוז בחירה ממנו נבחר ראש הממשלה (מקרים בהם אירעו בחירות, והמושל הכללי טרם מינה ראש ממשלה חדש).
ראש הממשלה בוחר את יתר חברי ממשלת קנדה, אולם השרים ממונים על ידי המונרך (ובהיעדרו, המושל הכללי) בהמלצת ראש הממשלה, ונשארים בתפקידם לפי שיקול דעתו של המונרך (ובהיעדרו, המושל הכללי).
אם בית הנבחרים מצביע הצבעת רוב של אי אמון בממשלה, על פי המוסכמה החוקתית מצופה מראש הממשלה להתפטר או לבקש מהפרלמנט להתפזר ולערוך בחירות כלליות. כמו כן רואים בדחיית חוק תקציב הצבעת אי אמון בממשלה, וכן ראש הממשלה יכול להכריז כי חוק מסוים מהווה הצבעת אמון או אי אמון בממשלה.
במקרה בו יש שוויון בין שתי מפלגות במספר המושבים בהם זכו בבחירות, יכול המונרך (או, בהיעדרו, המושל הכללי) לבחור באחת משתי המפלגות להקים ממשלה לפי שיקול דעתו.
סמכויות חקיקה
הפרלמנט הקנדי מורכב משלושה גופים: המונרך, הבית התחתון והבית העליון. בפועל, המפלגה שלה רוב בבית הנבחרים קובעת את סדר היום של הפרלמנט ואת החוקים שיעברו בו. בסמכויות ראש ממשלת קנדה לבקש מהמושל הכללי לפזר את הפרלמנט ולהכריז על בחירות כלליות, ורק פעם אחת, בשנת 1926 סירב המושל הכללי לבקשה.
סמכויות שיוריות
לממשלת קנדה סמכות שיורית - כל סמכות שאינה נתונה על פי חוקת קנדה לגוף ממשלתי אחר, נתונה לממשלה הפדרלית הקנדית (וזה תוך החלטה מודעת, ובניגוד לחוקת ארצות הברית המעניקה סמכות שיורית למדינות, ואשר המחלוקות ביניהן בנוגע לשאלות העבדות הביאה לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית באמצע המאה ה-19). המועצה השופטת של מועצת המונרך הקנדי קבעה בשנת 1895 כי ממשלת קנדה יכולה להפעיל את סמכויותיה השיוריות רק בעיתות מלחמה, וכי בעיתות שלום על הממשלה לפעול על פי הסמכויות הנתונות לה מכוח החקיקה.
חוק הכללת אמצעי זיהוי ביומטריים ונתוני זיהוי ביומטריים במסמכי זיהוי ובמאגר מידע
חוק הכללת אמצעי זיהוי ביומטריים ונתוני זיהוי ביומטריים במסמכי זיהוי ובמאגר מידע, התש"ע-2009 (המוכר בשם המקוצר: חוק המאגר הביומטרי) קובע נטילת טביעות אצבעות ותצלומי פנים של כלל תושבי ישראל ושילוב נתונים אלו בתעודות זהות, בדרכונים דיגיטליים ובמאגר נתונים ממשלתי לצורך שימוש בנתונים במערכות זיהוי ביומטרי שיאפשרו ניהול בקרת גישה וסיוע באיתור אנשים החשודים בפלילים על ידי גורמי אכיפת החוק. החוק התקבל למרות ביקורת ומאבקים ציבוריים.
שר הפנים גדעון סער הכריז ב-8 ביוני 2013 על פיילוט שבו אזרחים יוכלו להיכנס למאגר על בסיס וולונטרי, בעידוד משרד הפנים. עד יוני 2016 נכנסו למאגר כמיליון ישראלים. שר הפנים אריה דרעי היה האזרח המיליון שנכנס למאגר. בפברואר 2017 אישרה הכנסת תיקון לחוק שהופך נטילת נתונים ביומטריים לחובה במסמך מזהה מטעם המדינה.
קרב טאוברבישופסהיים
קרב טאוברבישופסהיים (בגרמנית: Schlacht bei Tauberbischofsheim) היה קרב שנערך ב-24 ביולי 1866, במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה, בין הצבא הפדרלי לצבא הפרוסי.
רקע
לאחר פלישתו של אדוארד פוגל פון פלקנשטיין לפרנקפורט, נערך הקורפוס הפדרלי השמיני בדרום גרמניה: דיוויזיה וירטמברגית בטאוברבישופסהיים, דיוויזיה באדנית בוורבאך, דיוויזיה הסיאנית בגרוסרינדרפלד ודיוויזיה נסאו-אוסטרית בגרינספלד.
הקרב
ב-24 ביולי 1866, 3 שבועות לאחר קרב קניגרץ, נפגשה הדיוויזיה הפרוסית ה-13 בפיקודו של אוגוסט קרל פון גייבן עם הדיוויזיה הווירטמברגית ה-1 בפיקודו של אוסקר פון הרדג, ולאחר קרב קצר שנערך כמה שעות, נהדף הכוח הווירטמברגי לאחור, לאחר שספג 684 נפגעים.
לאחר הקרב התאחד הצבא הווירטמברגי עם צבא ממלכת בוואריה, וב-30 ביולי נכנסה לתוקפה הפסקת אש.
חוק הכללת אמצעי זיהוי ביומטריים ונתוני זיהוי ביומטריים במסמכי זיהוי ובמאגר מידע
היסטוריה חקיקתית
ב-27 באוקטובר 2008 הגישה הממשלה לכנסת את הצעת חוק הכללת אמצעי זיהוי ביומטריים במסמכי זיהוי ובמאגר מידע, התשס"ט-2008. הצעת החוק אושרה בקריאה הראשונה, והועברה לוועדת החוקה, חוק ומשפט, אך זו לא הספיקה לדון בה בטרם התפזרה הכנסת ה-17. בכנסת ה-18 הוחל על הצעת החוק הממשלתית דין רציפות, ולאחר שעברה בין מספר ועדות, הוחלט לבסוף כי הוועדה שתדון בה תהיה ועדה משותפת לוועדת המדע והטכנולוגיה ולוועדת הפנים בראשותו של ח"כ מאיר שטרית, שקידם את הצעת החוק כשר הפנים בכנסת ה-17.
בדצמבר 2009 אושר החוק, ונקבע שהוא ייכנס לתוקף בתאריך 1 בינואר 2010 (או מאוחר יותר, לפי צו של שר הפנים), ובלבד שאושרו תקנות לפי סעיפים אחדים בו. נקבע שעל השר הממונה להגיש תקנות אלה לאישור ועדת הכנסת העוסקת בכך עד 15 באפריל 2010, אולם רק ב-16 במאי 2011 אישרה הממשלה את התקנות, וב-2 ביוני 2011 אושרו התקנות בוועדת המדע של הכנסת. לאחר כניסתו לתוקף, החוק יוחל בהדרגה.
מדען המחשב פרופ' עדי שמיר הציע להכניס עמימות מסוימת למאגר הביומטרי, באופן שיגשים את המטרה של מניעת זיוף זהות, אך לא יגרום לפגיעה בפרטיות, אך הממשלה דחתה את הצעתו. השר מיכאל איתן אמר על כך, שהמאגר מסכן בצורה מוגזמת את פרטיות האזרחים. ח"כ מאיר שטרית נימק את התנגדותו להצעת שמיר: "השיטה של עדי שמיר לא קיימת בשום מקום בעולם. אני לא רוצה להיות שפן ניסיונות של עדי שמיר. שמעתי את דעתו ושמעתי אנשים אחרים שמטפלים בביטחון המדינה והבנתי שהנזק לפרט גדול הרבה יותר מזיהוי אחד על אחד". פרופ' אלי ביהם, דיקאן הפקולטה למדעי המחשב בטכניון, שתמך בשיטתו של שמיר, הגיב על כך: "המטרות שהם רוצים ולא כתובות בחוק הן מטרות אחרות, וכשהוא אומר ששיטת שמיר לא מספיק טובה, הוא מתכוון שהיא לא מספיק טובה כדי לעקוב אחרי האזרחים. מה שהוא בעצם אומר זה שהוא לא רוצה פרטיות לאנשים. בשביל זה היא לא מספיק טובה".. בפברואר 2012 הוגשה לבג"ץ עתירה נגד החוק, ובעקבותיה נכפה למעשה על משרד הפנים להוציא צו חדש למימוש הפיילוט.
ב-27 בפברואר 2017 אישרה הכנסת תיקון לחוק, שהופך נטילת נתונים ביומטריים לחובה במסמך מזהה מטעם המדינה. כהוראת שעה לחמש שנים נקבע שנתוני טביעת אצבעות יועברו למאגר רק בהסכמת התושב שממנו ניטלו. בדברי ההסבר להצעת החוק נאמר:
מטרות החוק
מטרות החוק מוצגות בסעיף 1 שלו:
דברי ההסבר להצעת החוק מתארים את העובדות שדחפו להגשתה:
סעיפי הצעת החוק
עובדי משרד הפנים יוסמכו ליטול נתוני זיהוי ביומטריים מתושבי ישראל, ולהעביר נתונים אלה למאגר נתונים שינוהל על ידי הרשות לניהול המאגר הביומטרי. נתונים אלה ישמשו להנפקת מסמכי זיהוי לתושב, ולאימות זהותו, באמצעות נטילה חוזרת של נתוני זיהוי ביומטריים, על ידי בעלי תפקידים שהוסמכו לכך (שוטר, סוהר, עובד של שירות הביטחון הכללי, עובד של המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ועוד).
מאגר הנתונים הביומטריים יישמר בנפרד ממאגר נתוני הזהות האחרים, ובפרט בנפרד ממספר הזהות, אך ניתן יהיה לקשר ביניהם. במסגרת החוק נוסד תפקיד הממונה על היישומים הביומטריים.
מימוש החוק
סעיף 41 לחוק מסמיך את שר הפנים לקבוע תקופת מבחן ("פיילוט") בת שנתיים,. בהתאם לכך, נערך משרד הפנים להנפקתה של תעודת זהות ביומטרית, שתוצע לאזרחים במקביל לתעודת הזהות הרגילה, ותינתן למי שיבחר בכך. תקופת הניסוי החלה ביוני 2013 והייתה אמורה להסתיים בסוף יוני 2015. לקראת תום תקופת הניסוי שר הפנים סילבן שלום הורה להאריך את תקופת הניסוי בתשעה חודשים, עד סוף מרץ 2016. במרץ 2016 החליט שר הפנים אריה דרעי להאריך את תקופת הניסוי בתשעה חודשים נוספים, עד סוף שנת 2016.
במהלך תקופת המבחן התגלו תקלות רבות. ביוני 2015 פרסם מבקר המדינה דו"ח ביקורת על תקופת המבחן, בו הצביע על ליקויים חמורים בעלי משמעות ציבורית. התנועה לזכויות דיגיטליות פרסמה לקראת תום תקופת המבחן הראשונה והשנייה דו"ח מקצועי המנתח את הכשלים והפערים בתקופת הניסוי. לטענת מחברי הדו"ח, בכל שנה מתגלים בין 70 ל-80 מקרי זיוף והתחזות, שרובם המכריע יכול להימנע על ידי שימוש בתעודה ביומטרית ללא מאגר, וכי במהלך תקופת הפיילוט המאגר הביומטרי מנע בדיוק אפס מקרים של התחזות כפולה. נטען כי . מחברי הדו"ח ממליצים. לקראת תום תקופת הניסוי יצאו 74 מדעני מחשב ישראלים בקריאה לעצור את הניסוי.
בנובמבר 2016 החליט שר הפנים, אריה דרעי, כי המאגר הביומטרי יהפוך לקבוע, ויכלול תמונת פנים ושתי טביעות אצבע, והאזרח יוכל להחליט האם טביעות האצבע יישמרו במאגר. עם זאת, שינוי זה תלוי בחקיקה שצריכה להתבצע עד תום תקופת הפיילוט, בדצמבר 2016.
לאורך מספר שנים דווח על תופעה של קריעה מכוונת של דרכונים ישנים בביקורת הגבולות במטרה לאלץ אזרחים להחליף את דרכונם לדרכון ביומטרי.
טיעונים בעד ונגד הצעת החוק
הצעת החוק עוררה דיון ציבורי, עקב החשש לפגיעה בפרטיות בעקבות מימושה.
טענות המצדדים בהצעת החוק
תומכי הצעת החוק טוענים כי:
טענות המתנגדים להצעת החוק
מבקרי החוק טוענים כי:
פרופיל מזויף
פרופיל מזויף הוא פרופיל שאינו של האדם שיצר את הפרופיל, ומכיל לדוגמה שם או תמונה של אדם אחר. פרופילים אלו נפוצים ברשתות החברתיות.
לפעמים פרופילים מזוייפים אלו נועדו לאנשים פרטיים אשר רוצים להגן על פרטיותם ולא לחשוף פרטים אישיים. עם זאת, ניתן לראות שימוש נרחב בפרופילים מזוייפים לטובת ניסיונות הטיית דעת הציבור במערכות בחירות פוליטיות ברחבי העולם, כולל בישראל.
"המרחב הדיגיטלי של תעמולת הבחירות הפך בשנים האחרונות למערב פרוע. בעוד שחוקי התעמולה נוקשים על העיתונות, הרדיו והטלוויזיה, באינטרנט כמעט ואין הגבלות על אופן הפרסום, על שימוש בנתונים פרטיים ועל תקצוב הפרסום. היעדר ההסדרה כבר הוכח ככזה שעלול להטות תוצאות בחירות ולהביא לשימוש של בעלי עמדות כוח בשלטון המקומי בידע שהעירייה כגוף שלטוני צוברת אודותינו."
כחלק מההכנות למערכת הבחירות של מדינת ישראל המתוכננות לאפריל 2019 הולכים וגוברים החששות וההתראות מבכירים במערכות הביטחוניות והאמונים על מערך הבחירות מחשש להתערבות זרה וניסיון הטיית תוצאות הבחירות באמצעים הנ"ל.
מרקוס וולף
קורות חיים
וולף נולד בעיר הכינגן (Hechingen), בפרובינציה של הוהנצולרן (מדינת באדן-וירטמברג של היום). הוא היה בנו של הסופר והרופא פרידריך וולף ואשתו השנייה, אֶלְזָה דְרַיְיבְּהוֹלְץ, ואחיו הגדול של במאי הסרטים קונרד וולף. אמו הייתה נוצרייה ואביו יהודי, צאצא למגורשי ספרד שהגיעו לגרמניה דרך הולנד במאה ה-17, שהיה חבר במפלגה הקומוניסטית של גרמניה. לאחר עליית היטלר לשלטון, היגרה המשפחה לשווייץ ומשם למוסקבה, בשל דעותיו הפוליטיות ומוצאו של אבי המשפחה.
בתקופת גלותו, וולף למד תחילה בבית הספר הגרמני ע"ש קארל ליבקנכט ואחר כך בבית ספר רוסי. עם סיום לימודיו בבית הספר החל לימודים במכון להנדסת מטוסים במוסקבה. המכון על תלמידיו פונה לעיר אלמה אטה לאחר שגרמניה התקיפה את ברית המועצות במלחמת העולם השנייה. באלמה אטה נצטווה וולף להצטרף לקומינטרן, ובמסגרת זו קיבל הכנה, כמו רבים אחרים, לעבודה חשאית מאחורי קווי האויב.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה נשלח וולף לברלין, יחד עם קבוצה שליוותה את ולטר אולבריכט, כעיתונאי של תחנת רדיו באזור הסובייטי של ברלין הכבושה. הוא נמנה עם העיתונאים שצפו במהלך משפטי נירנברג כנגד ראשי המשטר הנאצי.
בשנת 1953, בהיותו בגיל 30, נמנה עם מייסדיו של שירות מודיעין החוץ של המשרד לביטחון המדינה בגרמניה המזרחית, אשר נודע בכינויו ה"שטאזי". כראש השירות, וולף רשם לזכותו הצלחות כבירות בהחדרת אלפי מרגלים למוסדות השלטון, לחוגי הפוליטיקה והעסקים של גרמניה המערבית. המקרה המפורסם ביותר היה זה של המרגל גינתר גיום (Günter Guillaume), אשר הביא את הקץ לשלטונו של קנצלר גרמניה המערבית וילי ברנדט. בשנות השבעים ניהל וולף גם מבצע שנועד לתמוך בקבוצות נאו-נאציות במערב, מתוך כוונה לפגוע ביציבות המשטר ולהציג את המדינה האחרת כחממה לימין הקיצוני, בניגוד לגרמניה המזרחית האנטי-פאשיסטית.
במשך רוב שנות עבודתו נודע וולף בכינוי "האיש ללא פנים", משום שהצליח להישאר אנונימי מבלי שלזרועות המודיעין המערביות תהיה תמונה שלו. זרועות הביון המערביות לא ידעו את מראה פניו של ראש שירות הריגול של גרמניה המזרחית עד שנת 1978, כאשר צולם בעת שביקר בשוודיה. עריק מזרח גרמני בשם ורנר שטילר הוא שזיהה לשירות הריגול הנגדי המערב גרמני את וולף מתוך התמונה בה צולם.
זמן קצר לפני איחוד גרמניה נמלט וולף מן המדינה וביקש מקלט מדיני ברוסיה ובאוסטריה. משכשל בניסיונו זה, הוא שב לגרמניה, שם נאסר על ידי המשטרה הגרמנית. וולף טען שסירב להצעה של ה-CIA האמריקאי לערוק לארצות הברית. בשנת 1993 הוא הורשע בבית המשפט המחוזי הגבוה בעיר דיסלדורף בעוון בגידה ונידון לשש שנות מאסר. פסק הדין בוטל בערעור בבית המשפט הפלילי הפדרלי של גרמניה מן הנימוק שוולף פעל מתוך טריטוריה של מדינה עצמאית באותה העת, גרמניה המזרחית. בשנת 1997 הוא הורשע בעבירות של כליאת שווא, כפייה ופגיעה גופנית, ונידון לשנתיים מאסר על תנאי. בנוסף, הוא נשפט אף לשלושה ימי מאסר על סירובו להעיד נגד פאול גרהרד פלמיג (Paul Gerhard Flämig).
בריאיון שהעניק לעיתון "הארץ" סיפר וולף כי שקל לבקש מקלט מדיני בישראל, אולם בעצת ידידים נמנע לעשות זאת, משהבין כי ישראל לא תקבלו.
מרקוס וולף מת בשנתו, בגיל 83, בביתו שבברלין, ב-9 בנובמבר 2006.
הקשר בין וולף לדמויות בדיוניות בספרי ריגול
בין קוראיו של הסופר ג'ון לה קארה יש המשערים כי דמותו של רב-המרגלים "קארלה" בספריו "החפרפרת" "התלמיד המכובד" ו"כל אנשי סמיילי", מבוססת על דמותו של וולף. הסופר עצמו רמז כי כך הוא הדבר מספר פעמים בעבר, אולם סירב להודות בכך בבירור, אף כאשר רואיין בעקבות מותו של וולף.
דמולישן דרבי
דמולישן דרבי (Demolition Derby, מאנגלית: דרבי הרס) הוא ספורט מוטורי הנפוץ בירידים ובפסטיבלים ברחבי ארצות הברית וקנדה.
אירוע של דמולישן דרבי כולל מספר רכבים המצויים במגרש סגור, אשר מתנגשים באופן מכוון אחד בשני עד אשר נותר רכב בודד אחד שמסוגל לנוע.
היסטוריה
ישנה מחלוקת מתי התחילו אירועי הדמולישן דרבי באופן רשמי. באופן כללי משערים שהאירועים התחילו בשנות ה-50 בשל עודפים בדגמי פורד מודל T, ובשל העדפת הקהל להתנגשויות מאשר למירוץ סטנדרטי.
הספורט הפך לתת תרבות אמריקאית בשנות ה-60. תוכנית הספורט של ABC, סיקרה את אליפויות הדמולישן דרבי עד לשנת 1992. בשנות ה-80 וה-90 חלה דעיכה מסוימת בהתעניינות, בעיקר כתוצאה מסיקור טלוויזיוני דל.
פופולריות
דמולישן דרבי גם נפוץ בתרבות הפופולרית, ובעיקר בשלל משחקי וידאו כגון סדרות Carmageddon ,Dirt ,Grid ,Flatout ולאחרונה Wreckfest.
חוקים ואמצעי בטיחות
על כל הנהגים ללבוש בגדי בטיחות וקסדות, ולהיות חגורים. מאחר שמדובר בספורט מסוכן, כל החלונות והפנסים מוסרים מן המכוניות. התנגשות בדלת שעל יד תא הנהג יכולה לפגוע בנהג, ועל כן הדלת צריכה להיות צבועה בכתום בטיחותי.
הגל שלי
אודות
הגל שלי היא עמותה ישראלית העוסקת בחינוך ימי לבני נוער (גילאי 13–18) אשר נוסדה ב-2015. העמותה פועלת בשמונה מרכזים חינוכיים ובהם בת-ים, תל אביב, כפר גלים ועוד... בשנת 2021 תקציב העמותה עמד על כ-7,309,514 ש"ח והיא מורכבת מ-759 מתנדבים ועובדים (619 מתנדבים ו-140 עובדים). משרדי העמותה ממוקמים בבת ים. המנהל הכללי של העמותה הוא ירון וקסמן . עד כה כ-3,000 בני נוער השתתפו בפעילויות בעמותה, ונכון לשנת 2023 מתנכים בה כ- 3,060 בני נוער מעשרות מסגרות חינוכיות. התנועה מפעילה כ-20 מתנדבי שנת שירות מטעם התנועה הקיבוצית
דמולישן דרבי
חוקים ואמצעי בטיחות
המגרש בו נערך הדמולישן דרבי עשוי מאפר או בוץ, נמצא בשטח פתוח וצורתו אובלית. כמעט תמיד יהיה על יד המגרש צוות כבאות למקרה של התלקחות של אחד ממנועי המכוניות. הרכבים גם ממוגנים מבפנים עם כלוב בטיחות.
החוקיות בדמולישן דרבי יכולה להשתנות מאירוע לאירוע. החוקים תלויים באופן גדול בסוג הרכב - לרוב מדובר במכוניות משפחתיות ישנות ומוזנחות שהיו בדרכן לגריטה ("טרנטה"), אך גם נפוצים מיניואנים, אוטובוסים ומשאיות.
הגל שלי
הסיפור שלנו
אנו, אנשי חינוך וים, שואפים לסייע לבני נוער במצבי סיכון לחשוף את הכוחות הפנימיים הגלומים בהם על מנת להתמודד עם אתגרי החיים. אנחנו מונעים מהאמונה כי דרך התנסות מעצבת עם איתני הים והגלים, בתהליך ייחודי ומובנה, יזכו בני הנוער בחוויית הצלחה משמעותית אשר תהווה קרש קפיצה עבורם להצלחות נוספות בחיים.
דמולישן דרבי
חוקים ואמצעי בטיחות
האירוע מתחיל כאשר המכוניות מסודרות שחזיתן כלפי חוץ. על הנהגים להתנגש במכונית אחרת כל דקה-שתי דקות. אם הם לא עושים זאת, הם נחשבים ל"גוררים" ("sandbagging") ונפסלים מה"מרוץ". כמו כן נפסלים אלו שפוגעים באופן מכוון בדלתות של נהגים אחרים.
הגל שלי
הסיפור שלנו
כמו בים – ככה בחיים!
דמולישן דרבי
חוקים ואמצעי בטיחות
אם כלי רכב אינו מסוגל לזוז במשך דקה, הוא נפסל מן המקצה. זאת ועוד, אסור לנהגים לשתף פעולה עם אחרים במטרה לפגוע ברכב מסוים (מה שנקרא בעגה הספורטיבית "סנדוויץ'")
מקצה בודד לוקח סדר גודל של כרבע שעה עד חצי שעה. הרכבים ששורדים מכל המקצים משתתפים באירוע גמר התחרות, בו מוכרזים המנצחים בשלל קטגוריות, כמו ה"טוב ביותר", ה"מהיר ביותר", ה"מסוכן ביותר" ועוד.
יחסי טרינידד וטובגו–קנדה
יחסי טרינידד וטובגו–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של טרינידד וטובגו לבין קנדה.