cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כריסטיאן בראון
קריירה
בראון גדל בקנזס והיה שותף לשלוש זכיות רצופות של התיכון שלו באליפות המדינה בכדורסל. הוא בחר לשחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת קנזס. בעונתו הראשונה בקבוצה העמיד ממוצעים של 5.3 נקודות ו-2.9 ריבאונדים למשחק. ב-27 בנובמבר 2020 רשם שיא קריירה של 30 נקודות, והוסיף תשעה ריבאונדים וארבע חטיפות בניצחון קבוצתו 94–72 על סנט ג'וזף. בעונתו השנייה בקבוצה העמיד ממוצעים של 9.7 נקודות ו-5.2 ריבאונדים למשחק. בעונת 2021/2022 זכה עם קבוצתו בטורניר אליפות המכללות בכדורסל, ובמשחק הגמר רשם 12 נקודות ו-12 ריבאונדים. במהלך האחרון של המשחק חסם זריקת שלשה של קיילב לאב והבטיח את ניצחון קבוצתו. ב-25 במאי 2022 הכריז כי לא ימשיך באוניברסיטה ויתמודד בדראפט 2022 ב-NBA.
בדראפט נבחר בראון בבחירה ה-21 על ידי דנבר נאגטס. בעונת 2022/2023 ב-NBA שיחק 76 משחקים, בהם העמיד ממוצעים של 4.7 נקודות, 2.4 ריבאונדים ו-0.8 אסיסטים ב-15.5 דקות למשחק. הוא זכה עם דנוור באליפות אותה עונה. הוא אחד מחמישה שחקנים בלבד בהיסטוריה של ארצות הברית אשר זכו ברצף באליפות ה-NCAA ולאחריה באליפות ה-NBA - האחרים הם מג'יק ג'ונסון, ביל ראסל, הנרי ביבי ובילי תומפסון.
בית הכנסת טמפל (פשמישל)
בית הכנסת "טמפל" (בפולנית: Synagoga Tempel w Przemyślu) היה אחד ממספר בתי כנסת בפשמישל (Przemyśl) שבפולין.
היסטוריה
בספטמבר 1939, בעת הפלישה הנאצית, נשרף בית הכנסת "הטמפל" על ידי הפולשים הנאצים.
בשנת 1956 נהרסו שרידי בית הכנסת.
כוח אלקטרו מניע
כמות אנרגיה ליחידת מִטְעַן (כונה בעבר "כוח אלקטרו מניע") בקיצור: כא"מ, באנגלית electromotive force או EMF) הוא העבודה החיצונית שיש להשקיע על יחידת מטען על מנת ליצור הפרש פוטנציאלים בין שני הדקים מנותקים. הפרש הפוטנציאלים נוצר על ידי הפרדת מטענים חיוביים ושליליים בדרכים שונות. הכא"מ מסומן לרוב על ידי \mathcal{E}. במקור מתח ללא התנגדות פנימית בו נעשית עבודה W על מטען Q שעובר דרכו, הכא"מ הוא: . לכן במערכת היחידות הבינלאומית הכא"מ נמדד בוולט (ג'אול חלקי קולון). יש לשים לב שאין מדובר בגודל המבטא כוח (הנמדד בניוטון).
יצירת כא"מ
במקור כא"מ מנותק, המטענים זורמים בין ההדקים עד למצב שיווי משקל בו השדה החשמלי שנוצר כתוצאה מהפרדת המטענים מפעיל כוח שמבטל בדיוק את הכוח היוצר את הכא"מ: . לכן, מתח ההדקים של מקור כא"מ מנותק יהיה שווה לגודל הכא"מ שלו. בהשראה אלקטרומגנטית:.
ההבדל בין מתח וכא"מ
הן הכא"מ והן המתח החשמלי מתארים עבודה ליחידת מטען, אולם אין הם גדלים שקולים. מתח הוא הפרש בפוטנציאל החשמלי בין שתי נקודות, ומתח ההדקים של מקור כא"מ הוא ההפרש בפוטנציאל החשמלי בין שני ההדקים. מתח ההדקים שווה לכא"מ רק בתנאי שהמעגל פתוח, ובעת סגירת המעגל שני הגדלים הללו שונים. ניתן למדוד כא"מ על ידי מדידת מתח ההדקים של המקור בעזרת וולטמטר כאשר הוא מנותק, אך במעגל סגור לא ניתן למדוד ישירות את הכא"מ.
הפרש המתחים לאורך הקפה שלמה סביב המעגל הוא אפס לפי חוקי קירכהוף, אך במעבר דרך מקור כא"מ - נוסף מתח השווה לכא"מ של המקור. כתוצאה מכך, בעת חיבור וולטמטר לשתי נקודות סמוכות במסלול מוליך בו יש השראה אלקטרומגנטית, המתח שיוצג בוולטמטר יהיה שווה לכא"מ המושרה אם השדה המגנטי המשרה את הכא"מ עובר דרך השטח הכלוא על ידי התיל המחבר את הוולטמטר למוליך, ואפס אחרת.
סמל גמביה
סמל גמביה מציג שני אריות אשר מחזיקים מגן שעליו מצוירים שני גרזנים מוצלבים.
מטרתם של האריות היא לסמל את ההיסטוריה הקולוניאלית של גמביה כחלק מהאימפריה הבריטית, הגרזנים המוצלבים והקישוט מסמלים את חשיבות החקלאות למדינה וכן לסמל את שתי הקבוצות האתניות הגדולות במדינה: המנדינקה והפולאני. הדקל בראש הסמל הוא גם עץ לאומי חשוב.
עדה יונת
עדה יונת (נולדה ב-22 ביוני 1939) היא ביוכימאית ישראלית, פרופסור מן המניין בפקולטה לכימיה במכון ויצמן למדע, המתמחה בקריסטלוגרפיה של חלבונים. מחקריה עוסקים במבנהו ובפעולתו של הריבוזום. יונת היא כלת פרס נובל לכימיה לשנת 2009, במשותף עם ונקטרמן רמאקרישנן ותומאס סטייץ, "על מחקריהם שתרמו להבנת המבנה והתפקיד של הריבוזום".
קורות חיים
עדה יונת (לבית ליבשיץ) נולדה בשנת 1939 בשכונת גאולה בירושלים למשפחה דלת אמצעים, ומצד אביה הייתה נצר לשושלת רבנים. הוריה עלו בשנת 1933 מפולין. אביה הלל היה רב, יליד זדונסקה וולה, וניהל יחד עם אמה אסתר חנות מכולת בשכונה. יונת למדה בבית הספר היסודי בשכונת בית הכרם שבירושלים. היא התייתמה מאביה בגיל 11, ובשנת 1953 עברה עם אמהּ ואחותה לתל אביב, שם השלימה את לימודיה התיכוניים ב"תיכון חדש", תוך שנדרשה לעבוד כדי לסייע למשפחתה. היא קיבלה פטור משכר לימוד, ובתמורה נתנה שיעורים פרטיים במתמטיקה לעולים חדשים.
בשנת 1959, לאחר שירותה הצבאי, החלה בלימודים באוניברסיטה העברית בירושלים, ולמדה לתואר בוגר בכימיה ותואר מוסמך בביוכימיה וביופיזיקה. לאחר מכן קיבלה תואר דוקטור בהצטיינות במכון ויצמן למדע. בעבודת הדוקטורט שלה, עסקה באפיון המבנה של קולגן ברזולוציה גבוהה באמצעות קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן (בהנחיית פרופ' וולפי טראוב). עם סיום הדוקטורט, ב-1968, יצאה לפוסט-דוקטורט בארצות הברית, באוניברסיטת קרנגי מלון וב-MIT. לאחר שובה לישראל ב-1970 החלה לעבוד כחוקרת במכון ויצמן למדע, שם היא עובדת עד היום. באותה עת ייסדה את המעבדה הראשונה בישראל, והיחידה במשך כעשור, לקריסטלוגרפיה של חלבונים. ב-1984 מונתה לפרופסור חבר במכון, במחלקה לביולוגיה מבנית, וב-1988 מונתה לפרופסור מן המניין. בשנים 1988–2004 עמדה בראש מרכז מזר לביולוגיה מבנית, ומשנת 1989 היא עומדת בראש מרכז קימלמן להיערכות ביומולקולרית.
במקביל, לימדה וחקרה כמדענית אורחת במוסדות אחרים בישראל ובעולם. בין 1986 ל-2004 עמדה בראש יחידת המחקר של מכון מקס פלאנק בהמבורג, חברה במועצה להשכלה גבוהה, באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, חברה זרה של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (נבחרה ב-2003) ובאקדמיה האירופית למדעים ולאמנויות.
בתה, חגית, היא רופאה בכירה, מומחית בגנטיקה ורפואה פנימית במרכז הרפואי תל השומר.
חקר מבנה הריבוזום
עדה יונת התפרסמה בעבודתה פורצת הדרך בתחום פענוח המבנה המרחבי של הריבוזום על ידי קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן. היא החלה במאמציה בדרך זו עוד בשנות ה-70 של המאה ה-20, ובמשך שנים רבות נחשבו מאמציה לחסרי תקווה, ותוצאותיה הראשונות התקבלו בספקנות.
כדי להתקדם, נדרשו לה ריבוזומים בכמות רבה. ב-1978 פגשה בכנס מדעי את הנס גינטר ויטמן, נשיא מכון מקס פלאנק לגנטיקה מולקולרית בברלין, שהציע לה לעבוד במכון והעמיד לרשותה כמויות גדולות של ריבוזומים מנוקים שהיו שם. יונת החלה לעבוד בגרמניה בשיתוף פעולה עם הקבוצה, וכעבור שנתיים הצליחה לקבל תמונה ראשונה של תת-היחידה הגדולה בריבוזום.
חידושים במחקר
תוחלת החיים הקצרה של הגביש יצרה בעיה בהדמייתו: הקרינה החזקה הנדרשת כדי לפענח את המבנה המרחבי, פירקה את הגבישים כמעט מיד. כדי להתגבר על קושי זה, פיתחו יונת ומדענים נוספים במכון ויצמן שיטה להקפאה מהירה של הגבישים בטמפרטורה של כ-185 מעלות צלזיוס מתחת לאפס, כך שעמידותם לקרינה תעלה. טכניקה זו, קריו-קריסטלוגרפיה, נעשתה מאז לטכניקה יסודית בתחום. פיתוח נוסף היה השימוש בריבוזומים שמקורם בחיידק המצוי בים המלח, Haloarcula marismortui, שיציבותו נשמרה בריכוזי מלח גבוהים. בהמשך נעשה שימוש גם בחיידקים עמידים לטמפרטורות גבוהות, שחיים במעיינות חמים. פיתוח נוסף היה סימונן של "נקודות התייחסות" בגבישי הריבוזומים באמצעות צברים של אטומים כבדים. פיתוחים אלו אפשרו את גיבושם של הריבוזומים, הקרנתם והבנת שלבי הפעולה בתהליך הסינתזה של חלבונים, ומכאן נדרשה עבודה על שיפור ההפרדה (רזולוציה) של התמונות.
הצטברות הידע על מבנה הריבוזום ואתרי הפעילות השונים שבו אפשרה הבנה טובה יותר של דרכי פעולתן של תרופות אנטיביוטיות קיימות, ופיתוחן של תרופות חדשות. קריסטלוגרפיה של קרני X על ריבוזומים שהוצאו מחיידקים, אשר טופלו קודם לכן בתרופות אנטיביוטיות שונות, אפשרה הבנה טובה יותר של מנגנון הפעולה של התרופות השונות.
ב-2006 עבדה קבוצת המחקר של יונת בשיתוף לואיס מסא וחתן פרס נובל לכימיה ג'רום קרל, על הבנת הקשר שנוצר בין ה-tRNA לבין הריבוזום, בעת ייצור חלבונים בתא. על-פי יונת, "ההבנה שהשגנו באשר לדרך בנייתו של חלבון בריבוזום תאפשר פיתוח של תרופות אנטיביוטיות יעילות יותר, שיוכלו לפגוע גם בחיידקים שכבר פיתחו עמידות כנגד תרופות אנטיביוטיות קיימות". ב-2012 הביעה יונת את חששה מכך שחברות התרופות לא ישקיעו מאמצי מחקר בפיתוח אנטיביוטיקה חדשה, משיקולים כלכליים, והאנושות עלולה לחזור לעידן שלפני המצאת האנטיביוטיקה בתוך 20–30 שנים.
יונת אף שלחה מחקרים לחלל ושיתפה פעולה עם כ-12 משלחות של נאס"א.
פרסים
ב-10 בדצמבר 2009 קיבלה עדה יונת פרס נובל לכימיה על מחקרה פורץ הדרך בחקר הריבוזום. יונת חלקה את הפרס עם תומאס סטייץ מאוניברסיטת ייל וונקטרמן רמאקרישנן מאוניברסיטת קיימברידג'.
בין הפרסים שבהם זכתה עדה יונת בישראל ובחו"ל נמנים:
יחסי ליכטנשטיין–מלטה
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-12 במאי 2003. בנובמבר 2014 שר החוץ המלטזי ג'ורג' וו. ולה ביקר בליכטנשטיין. ביקור זה היווה ציון דרך ביחסים הבילטרליים, שכן הוא היה הראשון שערך שר חוץ מלטזי בנסיכות. ב-14 בפברואר 2017 שר החוץ המלטזי ג'ורג' וו. ולה קיים היום דיונים עם שרת החוץ, החינוך והתרבות של נסיכות ליכטנשטיין אורליה פריק, ששהתה במלטה בביקור רשמי. בברכה לשרה פריק, השר ולה חזר על הערכתה של מלטה לתרומת ליכטנשטיין דרך האזור הכלכלי האירופי/מנגנונים פיננסיים נורווגיים מאז 2004, שמלטה נהנתה ממנו.
כובע הקוסם
כובע הקוסם (באנגלית: The Sorcerer's Hat) היה מבנה ששימש כסמל וכלוגו של פארק השעשועים אולפני הוליווד של דיסני באתר הנופש דיסניוורלד שבפלורידה.
היסטוריה
בעת הקמת הפארק, בשנת 1988 שימש מגדל אירפול כסמל וכלוגו הפארק. במהלך חגיגות 100 שנות הקסם שנערכו בשנת 2001 (חגיגות 100 השנים להולדתו של וולט דיסני) שונה סמל ולוגו הפארק ונבנה "כובע הקוסם" - כובעו של מיקי מאוס בדמותו כשוליית הקוסם מתוך הסרט ההנפשה פנטסיה. מתחת לכובע מצויה חנות.
בדומה לסמלים אחרים של פארקי דיסני, הכובע נבנה במיקום אותו ניתן לראות ישירות מהכניסה הראשית אל פארק השעשועים.
באוקטובר 2014 נחשף כי הכובע ייגנז מהפארק, ובינואר 2015, התחילו את הסרת כובע הקוסם מהפארק שנמשכה 49 יום עד 25 בפברואר 2015.
ג'ק הולבורן
ג'ק הולבורן (אנגלית: Jack Holborn), מיני-סדרה גרמנית שהופקה במקור עבור ערוץ ZDF הגרמני במשך עונה אחת בשנת 1982. בישראל הסדרה שודרה בשעות אחר הצהריים במסגרת הרצועה היומית "רואים 6/6" ששודרה בטלוויזיה החינוכית בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים.
עלילה
העלילה אשר מתרחשת בתחילת המאה ה-19 מתמקדת בג'ק הולבורן, ילד יתום בן 13 אשר גדל בבית יתומים בבריסטול שבבריטניה. ג'ק נמצא על מדרגות הכנסייה הקתולית של מחוז הולבורן בלונדון בהיותו תינוק כאשר על זרועו הייתה רצועה עליה היה רשום "ג'ק". לכן הנזירות קראו לו ג'ק הולבורן. משאלת ליבו היא לעבוד על סיפון אונייה ולהפליג באוקיינוסים משום שהוא אינו מעוניין לגדול אצל משפחתו המאמצת. ג'ק פוגש בשודד הים בשם קפטן שרינגהאם. כאשר הקפטן רואה את הרצועה של ג'ק הוא מספר שהרצועה נראית לו מוכרת אך הוא אינו מספר לג'ק את כל מה שידוע לו. בעקבות המפגש ג'ק מקבל פלאשבקים עמומים חוזרים ונשנים מילדותו, בהם מופיעים קפטן שרינגהאם, ספינתו והוריו.
ג'ק מעוניין באופן נואש לקבל מידע על עברו ומה פשר לזכרונותיו העמומים. הוא איננו מתכוון לעזוב את הקפטן לנפשו עד אשר יקבל מידע. ג'ק בורח ממשפחתו המאמצת ומתגנב כנוסע סמוי על אונייתו של הקפטן. ג'ק מתגלה על ידי צוות הספינה לבסוף בעת שהוא מנסה לגנוב אוכל. הקפטן מבטיח לספר לו רק אם ג'ק יציל את חייו שלוש פעמים. במשך הסדרה ג'ק מצליח להציל את חייו של שרינגהאם שלוש פעמים לאורך מסע הרפתקאות.
ילקוט הכזבים
ילקוט הכזבים הוא אוסף סיפורים שנערך על ידי דן בן אמוץ וחיים חפר ופורסם בשנת 1956 בהוצאת הקיבוץ המאוחד. האוסף זכה להצלחה גדולה ונחשב לאחד ממייצגיה החשובים ביותר של תרבות הפלמ"ח.
על הספר
הספר כולל 167 "כזבים" שנבחרו מתוך קרוב ל-400 סיפורים. לבד מחפר ובן אמוץ, תרמו לילקוט גם חיים לבקוב שתואר כאלוף מספרי הכזבים בארץ, וכן שאול ביבר (תחת הכינוי "עופר"), ירוחם כהן, חיים זינגר, מוסה פינקל ואחרים.
בהקדמה מציין בן אמוץ את הקשר בין כזב וצ'יזבט (האחרון ננטש, כאשר "ותיקי ההסתדרות וכותבי מאמרים ראשיים, החלו פתאום להשתמש בו בפזרנות מדאיגה, בחוסר דייקנות ובהפקרות") ומסביר את ההבדל בין שקר, מתיחה וכזב:
הספר מחולק למספר פרקים ששמותיהם מעידים, במידת מה, על נושאי הכזבים, למשל: 'מעשים שהיו', 'מתיחות', 'שיטות ופטנטים' וכיוצא בזה. שמו של כל סיפור הופיע במהדורה המקורית בכתב רש"י.
כזב לדוגמה
הלב של מישקה (מתוך "מעשים שהיו"):
עיקר הספר עוסק בהווי הפלמ"ח ובישראל של שנות ה-40 של המאה ה-20. גיבוריו, בהם ג'ורי (חיים גורי), עבד (עובד מיכאלי), פלח ואבו ליש, מתאמנים, מתעמתים עם הבריטים והערבים, חיים בגרעינים, מחזרים אחר בחורות, מתחככים באושיות היישוב ומציקים זה לזה. עם זאת, חלק מהסיפורים עוסקים גם בצה"ל הצעיר.
השפעה תרבותית
ילקוט הכזבים נחשב לאחד מתוצריו התרבותיים המובהקים של הפלמ"ח, מה גם ששני עורכי הספר שירתו בו. הספר מציג חלק ממה שכונה על ידי חיים גורי "תרבות המעגל", ישיבה סביב מדורה תוך שירה וחזרה אינסופית על אותם צ'יזבטים, כשאלו מתייחסים לחוויותיהם וליחסים ביניהם.
ציטוטים מהספר נכנסו לשיח הישראלי, ובהם "אתם נוער אתם? אתם חרא!" (אברהם שפירא ב-"נאום קצר"), "אני מתקלח פעם בחורף, אם צריך או לא צריך" ("כיתת המלוכלכים") ורבים נוספים.
בשירו של יהונתן גפן, "יכול להיות שזה נגמר", מוזכר ילקוט הכזבים כאחד מסמלי דור הפלמ"ח.
בשירו של דני סנדרסון, "היא חולה", מוזכר ילקוט הכזבים כאחד הניסיונות של החולה להתעודד.
סיסמה (פרסום)
הסיסמה מופיעה באמצעי הפרסומת השונים: תשדיר פרסומת בטלוויזיה או ברדיו, מודעת פרסומת בעיתון, פרסום באתר אינטרנט וכדומה, וכן על אריזות המוצר, על נייר מכתבים של הארגון, במסרי דואר אלקטרוני היוצאים ממנו וכדומה. לעיתים נכתב לסיסמה לחן, והיא הופכת לזמריר.
בעת יצירת סיסמה חדשה יש להביא בחשבון שיקולים שונים לבנייתה הנכונה. קיימים שיקולים מצד המפרסם וקיימים שיקולים מצד הלקוחות.
מסרים אופייניים לסיסמאות
טכניקות המופיעות בסיסמאות:
פטוסקופיה
במהלכה של הבדיקה מחדירים מחט חלולה, שבראשה מצוי התקן אנדוסקופי עם מקור אור, דרך בטן האם, כדי לאפשר לרופא לצפות בעובר - זאת לאחר קביעת מקומו של העובר ברחם לאחר בדיקת אולטרה סאונד.
באמצעות ההתקן שבראש המחט נוטלים בדגימת דם מן העובר, ברך כלל מחבל הטבור, לבדיקה במעבדה.
נוהגים להשתמש בפטוסקופיה בעיקר כאשר קיים חשד למומים או למחלות של העובר, הניתנים לאימות רק בבדיקת דם, למשל כאשר שני ההורים חולים בתלסמיה בצורתה המתונה, ולכן קיימת האפשרות שתינוקם יחלה במחלה בצורתה הקשה.
הבדיקה, שיש בה סיכון, מתבצעת רק במקרה שההורים מצהירים על נכונותם להפסיק את ההריון במקרה שתתגלה המחלה בתינוקם.
ג'ון דאנסטפל
ג'ון דאנסטפל (באנגלית: John Dunstaple or Dunstable; סביבות 1390 - 24 בדצמבר 1453) היה מלחין אנגלי של מוזיקה פוליפונית בשלהי ימי הביניים וראשית תקופת הרנסאנס. הוא היה בין המלחינים המפורסמים ביותר שפעלו בחלקה הראשון של המאה ה-15, כמעט בן-זמנו של ליונל פאואר והשפעתו הייתה רבה, לא רק באנגליה אלא גם ביבשת אירופה, בייחוד בסגנון המתפתח של האסכולה הבורגונדית.
בדרך כלל ניתנת עדיפות לאיות "דאנסטפל", השכיח כמעט כפליים בהתייחסויות מוזיקליות מ"דאנסטבל". במקורות האנגליים המועטים קיימת התפלגות שווה בין b ל-p; עם זאת, המקורות החוץ-מוזיקליים של התקופה, ביניהם כאלה הטוענים להיכרות ישירה עם המלחין, מאייתים את שמו ב-p.
חייו
דאנסטפל נולד ככל הנראה בדאנסטבל, בדפורדשייר. תאריך הולדתו משוער, בהסתמך על המוקדמות ביותר בין יצירותיו ששרדו עד היום (מסביבות 1410 - 1420), שמצביעות על תאריך לידה בסביבות 1390. רבים מפרטי חייו משוערים. דבר אינו ידוע על הכשרתו המוזיקלית ועל הרקע שלו. ברור שהיה אדם משכיל מאוד, אם כי אין תיעוד לקשר עם אוניברסיטת אוקספורד או קיימברידג'. מקובל על רבים, שעבד בשירותו של ג'ון מלנקסטר, דוכס בדפורד, בנו הרביעי של הנרי הרביעי ואחיו של הנרי החמישי. במסגרת זו שהה תקופת מה בצרפת, בחצר של בורגונדיה, שם התקבלו הוא והמוזיקה שלטו בברכה, הואיל והדוכס היה עוצר של צרפת משנת 1423 עד 1429, ואחר מושל נורמנדיה משנת 1429 עד מותו בשנת 1435. השפעתו של דאנסטפל הייתה רבה על גיום דופאי, שהיה המלחין הבא אחריו בחשיבותו. דאנסטפל החזיק בנחלה בנורמנדיה, כמו גם בקיימברידג'שייר, אסקס ולונדון, על פי רישומי מס משנת 1436. אחרי שבשנת 1437 הלכה לעולמה עוד פטרונית שלו, המלכה האם ג'ואן, היה כנראה בשירותו של המפרי, דוכס גלוסטר, בנו החמישי של הנרי הרביעי.
שלא כמלחינים רבים באותה תקופה, נראה שדאנסטפל לא היה איש דת, אם כי יש קישורים למנזר סנט אלבנס (ראו להלן); כנראה היה נשוי, על סמך רישום של נשים שנשאו את שמו באזור הכמורה שלו, והייתה לו גם אחוזה בהרטפורדשייר.
נוסף לעבודתו כמלחין, יצא לו בתקופתו שם של אסטרונום, אסטרולוג ומתמטיקאי (לדוגמה, ספר בספריה הבודליאנית, כתוב ברובו בכתב ידו של ויליאם וורסטר, מאשר כי מידע מסוים הכלול בו הועתק מכתבי דאנסטפל). כמה מעבודותיו האסטרולוגיות השתמרו בכתב יד, כנראה שלו.
לקשרים של דאנסטפל עם מנזר סנט אלבנס יש לפחות שני אזכורים:
דאנסטפל מת בערב חג המולד של שנת 1453, כפי שמצוין בכתובת על גבי לוח המצבה שלו, שהיה במקום קבורתו, כנסיית סנט סטיבן וולברוק בלונדון עד שזו נהרסה בשרפה הגדולה של 1666. הכתובת, הקובעת גם שהיה לו "ידע נסתר בכוכבים", תועדה ברשומות של ראשית המאה ה-17 ונקבעה מחדש בכנסייה ב-1904.
מוזיקה והשפעה
מעט מאוד כתבי-יד מקוריים של יצירות דאנסטפל עודם קיימים באנגליה, והדבר נכון גם לגבי מלחינים אחרים בני המאה ה-15. אנגליה הייתה אומנם מרכז של פעילות מוזיקלית, שתפוקתה אף עלתה, במובנים מסוימים, על זו של האסכולה הבורגונדית, אך כמעט כל המוזיקה הושמדה בין 1536 ל-1540 כשהמנזרים פורקו בצו הנרי השמיני. כתוצאה מכך, היה הכרח לשחזר את יצירותיו של דאנסטפל ממקורות ביבשת אירופה (שהעיקריים בהם צפון איטליה והאלפים הדרומיים). מן העובדה, שהעתקים רבים מספור של יצירותיו נמצאו בכתבי יד איטלקיים וגרמניים אפשר להסיק, שתהילתו נפוצה ברבים. המשורר הצרפתי מרטין לה פרנק דיבר בשבחו כשכתב בפואמה המחורזת שלו Le Champion des Dames שה-contenance angloise ("קלסתרו או המסווה האנגלי") של דאנסטפל השפיע על דופאי ובנשואה. כמה עשורים אחר כך, בסביבות 1476, הציגו המלחין והתאורטיקאי הפלמי יוהנס טינקטוריס כ-fons et origo, התומך העקרי, באמנות החדשה שמקורה באנגליה.
ה"קלסתר האנגלי", שמרטין לה פרנק לא הגדיר, התייחס מן הסתם לסגנונו האופייני של דאנסטפל, שעשה שימוש בהרמוניה משולשת מלאה, לצד נטייה ברורה למרווח הטרצה. בהנחה, שדאנסטפל עשה כמה שנים ביבשת עם הדוכס מבדפורד, הרי שהתוודע אל הפובורדון הצרפתי; הוא שאל לעצמו כמה מן המצלולים ויצר הרמוניות אלגנטיות במוזיקה שלו עצמו, בשימוש בטרצות וסקסטות. מאפיינים אלה, כשמתייחסים אליהם כמכלול, מגדירים לכאורה את המוזיקה של הרנסאנס המוקדם ודברי הפרשנות של לה פרנק ושל טינקטוריס מרמזים לאפשרות, שרבות מן התכונות האופייניות האלה צמחו באנגליה והכו שורש באסכולה הבורגונדית בסביבות אמצע המאה.
שתי בעיות גדולות ניצבות לפני מוזיקולוגים החוקרים כיום את המאה ה-15: ראשית, הקביעה אילו מן היצירות האנונימיות הרבות שנותרו לפליטה נכתבו על ידי אילו מלחינים ושנית, התרת הסבך של ייחוסים סותרים. משימה זו קשה כפליים כשמדובר במלחינים אנגלים כמו דאנסטפל: מעתיקי תווים באנגליה העתיקו לעיתים קרובות מוזיקה ללא כל ייחוס ובכך גזרו עליה אנונימיות מיידית; ובעוד שמעתיקים בני היבשת היו חרוצים יותר במובן זה, יצירות רבות שהתפרסמו בשם דאנסטפל נושאות ייחוסים אחרים, תקפים לכאורה לא פחות, במקורות שונים למלחינים אחרים, ביניהם ז'יל בנשואה, ג'ון בנט, ג'ון בדינגהם, ג'ון פורסט וכן, בתדירות הרבה ביותר, ליונל פאואר.
מן היצירות שיוחסו לדאנסטפל נותרו רק כחמישים, ביניהן שתי מיסות שלמות, שלוש מיסות לא מלאות אך מרובות-פרקים, ארבעה-עשר פרקי מיסה נפרדים, שנים-עשר מוטטים מושווי-קצב שלמים (ביניהם המוטט המפורסם, המשלב את מזמור התפילה Veni creator spiritus ואת המשכו Veni sancte spiritus והמוטט Albanus roseo rutilat שנזכר לעיל), וכן מוזיקה לעשרים ושבעה טקסטים ליטורגיים שונים, כולל שלושה מגניפיקטים ושבעה אנטיפונים מריאניים, כמו Alma redemptoris Mater ו-Salve Regina misericordie.
דאנסטפל היה אחד הראשונים שחיברו מיסות תוך שימוש במלודיה יחידה בתור קנטוס פירמוס. דוגמה טובה לטכניקה זו היא Missa Rex seculorum שלו.
יש סברה, שדאנסטפל כתב מוזיקה חילונית, אבל אין שירים בסוגה זו שאפשר לייחס לו באיזו שהיא מידה של ודאות: אף כי שני מקורות מייחסים את הרונדו בצרפתית Puisque m’amour לדאנסטפל ואין סיבה לפקפק בזכות היוצרים שלו עליו, הבלדה הייתה ונשארה הצורה המועדפת לשיר האנגלי החילוני עד ימינו אלה ואפשרות ההשוואה עם שאר יצירותיו מוגבלת למדי. הנעימה הפופולרית "או רוזה בלה", שלפנים חשבו אותה ליצירה של דאנסטפל, מיוחסת כיום לג'ון בדינגהם. עם זאת, כיוון שחלק גדול כל כך מרפרטואר המזמורים האנגליים ששרד מן המאה ה-15 הוא אנונימי וידוע כי דאנסטפל כתב רבים מהם, רוב החוקרים חושבים זאת לסביר - מסיבות סגנוניות וסטטיסטיות גם יחד - שכמה מן המזמורים האנונימיים מן התקופה הזו נכתבו למעשה בידי דאנסטפל.
דאנסטפל היה מן הסתם המלחין האנגלי רב-ההשפעה ביותר בכל הזמנים, אך עודנו בגדר תעלומה: מכלול יצירותיו לא התפרסם עד יום השנה החמש-מאות למותו בשנת 1953, אך גם לאחר מועד זה נוספו יצירות והוסרו אחרות ממכלול זה; מעט מאוד ידוע על חייו ואף לא דבר על השכלתו, שאין לכפור בה; אפשר רק להעלות ניחוש מושכל לגבי רוב הכרונולוגיה של כמות המוזיקה הזעומה ששרדה עד ימינו אלה; והרבה מן הכרוך בהבנת סגנונו לוקה בחסר - מדוע כתב כפי שכתב, אילו עקרונות אמנותיים או טכניים הנחו את כתיבתו המוזיקלית, איך בוצעה המוזיקה שלו ומדוע הייתה השפעתה רבה כל כך.
אאוסטרל ליניאס אאריאס
אָאוּסְטְרָל לִינֵיאָס אָאֵרֵיאָס (בספרדית: Austral Líneas Aéreas) היא חברת תעופה ארגנטינאית המהווה חלק מקבוצת אארולינאס ארחנטינס. החברה מפעילה טיסות סדירות ליעדים בארגנטינה בלבד. בסיסה המרכזי נמצא בנמל התעופה אארופארקה חורחה ניוברי שבבואנוס איירס.
החברה נוסדה בשנת 1971 על ידי מיזוג של שתי חברות תעופה. בשנת 1980 היא הולאמה על ידי ממשלת ארגנטינה לאחר שנקלעה לקשיים כלכליים. בשנים לאחר מכן נעשו מספר ניסיונות להפריטה, שכן הממשלה החזיקה גם בחברת התעופה הלאומית אארולינאס ארחנטינס, אך הם עלו בתוהו, בשנת 1987 נרכשה החברה לבסוף על ידי חברת החזקות.
בשנת 2008 רכשה הממשלה בשנית את מניותיה של החברה וזו הפכה לחברת בת של אארולינאס ארחנטינס. כיום מבצעת החברה רשת של טיסות פנים ומעט טיסות בינלאומיות ליעדים קרובים.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לדצמבר 2018:
פול מקגאן
פול מקגאן (באנגלית: Paul McGann; נולד ב-14 בנובמבר 1959) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה בריטי.
ביוגרפיה
פול מקגאן נולד בסארי שבאנגליה, משפחתו עברה לליברפול כשהיה ילד. הוא התפרסם כשהופיע בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "The Monocled Mutineer" של ה-BBC. אחר כך שיחק בסרט הפולחן של ברוס רובינסון "וית'נייל ואני" בתפקיד "אני". ב-1989 גילם את אנטון סקרבנסקי בסרטו של קן ראסל "הקשת", עיבוד קולנועי לספרו של ד. ה. לורנס. באותה שנה הופיע בתפקיד הראשי בסרט הישראלי "רחובות האתמול", סרטו של יהודה ג'אד נאמן לצידו אלון אבוטבול.
מאז הופיע לרוב בטלוויזיה בין השאר בסדרת סרטי הורנבלואר - ימאי וג'נטלמן, ובתפקיד ההתגלמות השמינית של הדוקטור בסרט הטלוויזיה דוקטור הו בשנת 1996, ושוב בסדרה של תסכיתי אודיו בהפקת Big Finish Productions החל משנת 2001. עד שנת 2005 שבה קיבל כריסטופר אקלסטון את תפקיד הדוקטור כשהסדרה חזרה להפקה שנתית סדירה ב-BBC, נחשב מקגאן על ידי מעריצי הסדרה לדוקטור "הנוכחי". מקגאן המשיך לגלם את דמות הדוקטור בתסכיתי אודיו. בנובמבר 2013 חזר מקגאן וגילם את תפקיד הדוקטור בפרק קצר בשם "לילו של הדוקטור", ששודר כקדימון לספיישל חמישים שנה של הסדרה.
עוד השתתף בתפקידי משנה בסרטים אמריקאים כגון "הנוסע השמיני 3" ו"מלכת הארורים". קולו נשמע במשחק הווידאו Ceremony of Innocence לצד איזבלה רוסליני ובן קינגסלי.
לפול מקגאן יש שלושה אחים שחקנים, מארק, ג'ו וסטיבן. ב-1995 הופיעו ארבעתם יחד כאחים בסדרת הטלוויזיה The Hanging Gale על הרעב באירלנד. הם הקימו להקת פופ שנקראה המקגאנס והוציאו סינגל בשם "הכל מלבד הנער" ( "Everything But The Boy").
ואדי מוסא
ואדי מוסא (בערבית: وادي موسى - "ואדי משה") היא עיירה במחוז מעאן שבדרום ירדן, הידועה בעיקר כיישוב הסמוך ביותר לפטרה וכשער הביקור אליה. העיירה שנודעה בעבר בשם "אלג'י", שוכנת בעמק הנהר שאת שמו היא נושאת כיום, ואורכה הוא כחמישה קילומטרים ממזרח למערב, החל במעיין "עין מוסא" בצידה המזרחי ועד לשער הכניסה אל פטרה במערבה.
משמעות שמה של העיירה הוא "ואדי משה", ולפי המסורת, במעיין "עין מוסא" הכה משה בסלע והוציא ממנו מים. הנבטים הקימו מפעל מים אשר הוביל את מי המעיין אל פטרה, וכיום ניצב מעליו מבנה פשוט הנושא שלוש כיפות.
עד שנת 1994 שכן בוואדי מוסא יישוב כפרי בדואי חסר חשיבות מיוחדת, אך עם חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן והתגברות תנועת התיירים אל פטרה, החל היישוב להתפתח במהירות ושינה את אופיו לחלוטין. בשנת 2004 התגוררו בנפת פטרה שלה משמש ואדי מוסא כמרכז מנהלי, 23,840 איש, ולפי הערכה חיו בה בשנת 2009 כ-26,100 איש. כלכלת העיירה נסמכת כמעט לחלוטין על התיירות, ושוכנים בה עשרות בתי מלון, מסעדות ושירותים אחרים לתיירים. בוואדי מוסא שוכן בית הספר "פטרה" לארכאולוגיה, תיירות ומלונאות של אוניברסיטת אל-חוסיין בין טלאל במעאן, אשר נוסד בשנת 2004 והיה הראשון מסוגו בירדן.
ערים תאומות
בנובמבר 1994, ברוח הסכם השלום בין ישראל וירדן, נחתם הסכם ערים תאומות עם העיר החרדית ביתר עילית.
תומאס ויליס
תומאס ויליס (27 בינואר 1621 - 11 בנובמבר 1675) היה רופא בריטי ידוע שנחשב לאבי הנוירולוגיה והשאיר חותם בתחום האנטומיה והכירורגיה בה עסק. ויליס היה חסיד תורת פרצלזוס ועמד בראש התנועה האנגלית לאיאטרוכימיה (רפואה כימית). עבודותיו הראשונות עסקו בחקר הכימיה למטרות רפואיות.
ביוגרפיה
תומאס ויליס נקרא על שם אביו וסבו, נולד בחוות הוריו בשנת 1621 בעיר וילטשייר, בריטניה, לאב תומאס ויליס שהיה חקלאי ומאוחר יותר הפך למנהל אחוזת המנור (manor of Great Bedwyn), ולאם רחל האוול. ויליס למד בבית הספר הפרטי של אדוארד סילבסטר באוקספורד, ובגיל 16 התקבל ללימודים באוניברסיטת אוקספורד שם התחנך לראשונה בכנסיית ישו והתכוון להמשיך לאחר מכן בקריירה דתית. הוא סיים את לימודיו לתואר ראשון בכימיה בשנת 1639 ואת לימודיו לתואר שני סיים ב-1642, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת האזרחים. לאחר שאביו ואמו החורגת נפטרו מקדחת המחנה במהלך מגפת אוקספורד ב-1643, חזר ויליס לזמן קצר לצפון הינקסי ושירת בין השנים 1644–1646 בגדוד עזר שהורכב מחברי אוניברסיטה שגויסו כדי להגן על אוקספורד. לאחר המלחמה החליט ויליס לפנות ללימודי רפואה וסיים את לימודי התואר הראשון שלו ברפואה כירורגית תוך 6 חודשים בלבד. ב-1662 הוא כינס קבוצה קטנה של חוקרים שעבדו במעבדת אלכימאים ועסקו בפתיחת גולגולות וגילוי המוח. בשנת 1667 עבר ויליס להתגורר בלונדון כדי להעמיק את עבודתו המחקרית.
ממצאיו בתחום הפסיכיאטריה
ויליס ערך מחקרים אנטומיים, שבעקבותיהם קבע את הגורמים לחוסר השפיות במוח. ממצאיו היוו המשך והרחבה לעמדה ההיפוקרטית, שעומדת ביסודו של העיסוק המודרני ברפואה, ומתמקדת בהסתכלות על המהלך הטבעי של המחלה באמצעות תצפיות מדויקות ולא על סמך השערה כלשהי שלא נבחנה באופן מדעי. גישה זו גורסת כי לכל מחלה קיימת השתלשלות עניינים ייחודית לה, שמקורה בדרך כלל בהפרעה מסוימת באחד ממרכיבי גוף האדם. ויליס חיבר בשנת 1672 מחקרים שהיו הראשונים שעסקו בניתוח רפואי של הפרעות נפשיות כגון שיתוק, מלנכוליה, היפוכונדריה ועוד. ויליס היה גם הראשון שתיאר מחלות פסיכוסומטיות ואף הגדיר את האסתמה כמחלה המושפעת ממצב נפשי.
גילויו על מחלת הסוכרת
ויליס היה הראשון שגילה את הקשר הישיר בין מתיקות השתן לסוכרת ב-1674. בכתביו של ויליס בפעם הראשונה בהיסטוריה מופיע התיאור הציורי של ה"מליטוס" למחלת הסוכרת. הוא תיאר שלשתן של הסוכרתיים יש "טעם דבשי מתוק", והניח שהמתיקות המופיעה בשתן חייבות לבוא בעקבות מתיקות שמקורה בדם.
ניסוח מבנה "מעגל ויליס"
התגלית הבולטת ביותר שלו הייתה "מעגל ויליס", מעגל של עורקים (דומה למחומש בקווי מתאר) בבסיס המוח, ותפקידו הוא לספק דם למוח הגדול (צרברום). על ידי מחזור זה ניתן לשמור על כל חלקי המוח גם כאשר העורקים הראשוניים או החוליות חסומים.
תומאס ויליס לא היה הראשון לתאר את המעגל, אבל הוא היה הראשון לעשות זאת לחלוטין עם איור של רשת כלי הדם בבסיס המוח. גבריאל פאלופיוס (1523-1563) נתן תיאור חלקי בשנת 1561, ג'וליו קאסריו (1552-1616) היה הראשון שצייר את המעגל, יוהאן וסלינג (1598-1649) פרסם אותו ב -1653, וגם הרופא השווייצרי יוהאן יאקוב וופפר (1620-1695) עשה זאת בשנת 1658.
השפעה
כתביו של ויליס בנוירולוגיה השפיעו רבות ותפסו תאוצה בקרב עולם הרפואה, ספרו משנת 1664 הופיע בארבע מהדורות בלטינית. הוא עשה הבחנה בין הרמות המוחיות, בין החומר האפור לחומר הלבן וטבע מונחי יסוד כגון נירולוגיה, המיספירה, אונה ועוד, ובנוסף תיעד את רשת העצבים ואת מחזור הדם במוח.
מותו
ויליס מת בביתו ברחוב סנט מרטין, לונדון בתאריך ה-11 בנובמבר 1675 לאחר מחלה נשימתית קצרה. הוא נקבר לצד אשתו הראשונה מרי ובתה קתרין באגף הצפוני של כנסיית וסטמינסטר.
הרביעייה הישראלית החדשה
בשנת 1964 הקליטה הרביעייה הישראלית את רביעיית המיתרים "קשתות קיץ" של צבי אבני, שנכתבה שנתיים קודם לכן.
הרביעייה הישראלית החדשה פעלה בהרכבה זה במשך חמש-עשרה שנים, ואז, ב-1974, פרש אלכסנדר טל ונסע להולנד. בהמשך הצטרפו לרביעייה הכנרים אילן גרוניך ויגאל טונה.
חוק הנרי
בכימיה, חוק הנרי הוא אחד מחוקי הגזים, אותו ניסח ויליאם הנרי ב-1803. לפי החוק: ניסוח שווה ערך של החוק הוא כי המסיסות של גז בנוזל יחסית ללחץ של אותו הגז מעל הנוזל. מאז ניסוחו נמצא כי חוק הנרי ניתן ליישום למגוון רחב של תמיסות מהולות, לא רק אלה של גזים.
דוגמה יום-יומית לחוק הנרי ניתן למצוא במשקאות מוגזים. לפני פתיחת המיכל, הגז מעל המשקה הוא פחמן דו-חמצני כמעט טהור, בלחץ גבוה במעט מלחץ אטמוספירי. במשקה עצמו מומס פחמן דו-חמצני. כאשר פותחים את המיכל, חלק מהגז משתחרר (עקב הלחץ הגבוה יותר מלחץ האוויר בסביבה ועקב דיפוזיה). כיוון שכעת הלחץ מעל הנוזל נמוך יותר, חלק מהפחמן הדו-חמצני המומס יוצא מהתמיסה (המשקה) בצורת בועות.
נוסחה וקבוע חוק הנרי
ניתן להביע את חוק הנרי באופן מתמטי, עבור טמפרטורה קבועה, כך: כאשר p הוא הלחץ החלקי של המומס, c הוא ריכוז המומס, ו-kH הוא קבוע בעל ממדים של לחץ חלקי ריכוז. הקבוע, הידוע בשם "קבוע חוק הנרי", תלוי במומס, בממס, ובטמפרטורה.
קיימות צורות אחרות של חוק הנרי, בהן מוגדר הקבוע kH באופן אחר, והוא בעל יחידות אחרות. בפרט, ניתן להביע את ריכוז המומס בתמיסה באמצעות שבר מולי או מולליות.
כאשר:
חשוב לשים לב לכך שחוק הנרי מוגבל לתמיסות "מהולות מספיק". טווח הריכוזים בהם הוא תקף מצטמצם ככל שהמערכת סוטה מהתנהגות אידיאלית. במילים אחרות, ככל שהמומס "שונה" כימית מהממס. כמו כן, החוק אינו תקף לתמיסות בהן הממס מגיב כימית עם המומס. דוגמה לגז שמגיב את הממס הוא פחמן דו-חמצני, שיוצר חומצה פחמתית כאשר הוא מומס במים.
תלות קבוע הנרי בטמפרטורה
כאשר משתנה הטמפרטורה של המערכת, קבוע הנרי ישתנה גם הוא. מסיבה זו מעדיפים לעיתים לכנות אותו בשם "מקדם הנרי". קיימות מספר משוואות להערכת השפעת הטמפרטורה על הקבוע. אחת הדוגמאות היא הצורה הבאה של משוואת ואן 'ט הוף:
כאשר:
משוואה זו אינה מדויקת, אלא מקורבת בלבד. מומלץ להשתמש בנוסחה מבוססת ניסויים עבור הגז הנתון, שתהיה מדויקת יותר.
בטבלה הבאה מספר דוגמאות לערך הקבוע C (בקלווין) במשוואה לעיל:
מסיסות גזים יורדת עם עליית הטמפרטורה, ולכן הלחץ החלקי של גז בתמיסה, עבור ריכוז נתון, חייב לעלות. בחימום מים (רווי חנקן) מ-25 ל-95 מעלות צלזיוס, המסיסות תרד ב-43%. ניתן לצפות בהשפעת התופעה בחימום מים - בועות קטנות נוצרות במים ועולות לפני השטח, כאשר הטמפרטורה עודנה רחוקה מרתיחה.
ניתן לתאר את הקבוע C כך:
כאשר
חוק הנרי לעומת חוק ראול
עבור תמיסה מהולה, ריכוז המומס יחסי בקירוב לשבר המולי שלו x, וניתן לכתוב את חוק הנרי כך: ניתן להשוות זאת עם חוק ראול: כאשר *p הוא לחץ האדים של המרכיב הטהור.
במבט ראשון, חוק ראול נראה כמקרה פרטי של חוק הנרי, בו *kH = p. הבחנה זו נכונה עבור זוגות חומרים דומים מאוד, כמו בנזן וטולואן, המצייתים לחוק ראול בכל טווח הריכוזים: תערובות אלה מכונות "תערובות אידיאליות".
במקרה הכללי, שני החוקים הם מקרי קצה, ותקפים בקצוות מנוגדים של טווח ההרכב. לחץ האדים של המרכיב בעודף גדול, כמו הממס בתמיסה מהולה, יחסי לשבר המולי שלו, והמקדם הוא לחץ האדים של החומר הטהור (חוק ראול). לחץ האדים של המומס גם הוא יחסי לשבר המולי שלו, אולם המקדם שונה, ויש לקבוע אותו באופן ניסיוני (חוק הנרי). במונחים מתמטיים:
פוטנציאל כימי
חוק הנרי תקף למגוון רחב של מומסים בגבול "דילול אינסופי" (x→0), כולל חומרים לא-נדיפים כמו סוכרוז או נתרן כלוריד. במקרים אלה, יש לנסח את החוק במונחים של פוטנציאל כימי. עבור מומס בתמיסה מהולה אידיאלית, הפוטנציאל הכימי תלוי בריכוז: כאשר עבור ממס נדיף; co = 1 mol/L
עבור תמיסות לא-אידיאליות, מקדם האקטיביות γc תלוי בריכוז, ויש לקבוע אותו עבור הריכוז הנדון. ניתן למצוא את מקדם האקטיביות גם עבור מומסים לא-נדיפים, בהם לחץ האדים של החומר הטהור זניח, בעזרת משוואת גיבס-דוהם: ניתן למצוא את הפוטנציאל הכימי של המומס על ידי מדידת השינוי בלחץ האדים (ובהתאם בפוטנציאל הכימי) של הממס.
לפוטנציאל הכימי μmo, מקדם האקטיביות γm וקבוע חוק הנרי kH,m ערכים מספריים שונים כאשר עושים שימוש במולליות במקום ריכוז.
מיכל בירן (היסטוריונית)
מיכל בירן (נולדה ב- 1965) היא היסטוריונית ישראלית המתמחה בחקר מרכז אסיה ויחסיה עם סין, בדגש על תקופת האימפריה המונגולית. בירן היא פרופסור מן המניין בחוג ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית בירושלים וחברה באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ביוגרפיה
בירן נולדה בירושלים בשם מיכל פומפיאן. את תאריה האקדמיים עשתה באוניברסיטה העברית. במהלך לימודיה שהתה שנה בסין ושנה באוניברסיטת הרווארד. למדה לתואר ראשון בחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון ובחוג ללימודי מזרח אסיה, (1986-89) ; למדה לתואר שני בתוכנית אישית (לימודי מרכז אסיה -1989–1993) במהלכו למדה שנה באוניברסיטת שאנדונג בסין (1991-2). עבודת הגמר שלה לתואר מוסמך נערכה בהדרכתם של הפרופסורים דוד איילון וראובן עמיתי, והתמקדה ב "קאידו ח'אן (1301-1236)" (ראו להלן). היא המשיכה לתואר שלישי בחוג ללימודי האסלאם והמזה"ת, במהלכו למדה שנה באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית (1996-1995). נושא הדוקטורט, אותו סיימה בשנת 2000, היה: "סין, הנוודים והאסלאם: שושלת הקרא-ח'תאי (הליאו המערבית), 1218-1124", והוא נכתב בהדרכתם של הפרופסורים מיכאל זנד מהאוניברסיטה העברית ואליזבט אנדיקוט ממידלבורי קולג' בארצות הברית.
בירן שהתה כעמיתה במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית בשנת 2000, שם ארגנה עם ראובן עמיתי קבוצת מחקר על נוודים אירו-אסיאתיים בין סין למזה"ת, ושהתה כעמיתה במכון למחקר מתקדם בפרינסטון בשנים 2002 -2001. היא מונתה למרצה באוניברסיטה העברית ב-2002, ולפרופסור חבר ב-2006. בשנים 2009–2012 שימשה כראש התוכנית לדוקטורנטים מצטיינים בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית. בשנת 2014 מונתה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית, ובאותה שנה גם התקבלה כחברה באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
מיכל בירן היא אמא ליותם ולאיתמר.
מחקריה
מיכל בירן עוסקת בהיסטוריה של מרכז אסיה ושל הערבה האירו אסייתית, בתקופה הפרה מודרנית; ביחסים בין העמים הנוודים שישבו באזורים אלו (ממנצ'וריה עד הונגריה), ליושבי הקבע שסביבם; ובקשרים שבין התרבויות הממוקמות בקצוות הערבה, בעיקר בין סין לעולם האסלאם. יחודו של מחקרה הוא השימוש הן במקורות מוסלמים (בערבית ובפרסית) והן במקורות סיניים לחקר אזור מורכב זה. עובדה זו, לצד שימוש במקורות ארכאולוגיים (רובם ברוסית) ואחרים, מאפשרת לה להציג תמונה מלאה יחסית של העמים הנוודים שחיו באזור זה ולתת להם את המקום הראוי להם בהיסטוריה. בירן עוסקת בעיקר בהיסטוריה פוליטית ותרבותית ובמגעים בין תרבותיים ומתעניינת בין היתר בנושאים של המרת דת, זיכרון היסטורי, תרבות פוליטית, הגירות, שינויים אתניים ושינויי זהות. עיקר מחקרה עוסק בח'יתאנים ובמונגולים.
ח'יתאנים וקרא ח'תאי : סין, נוודים ועולם האסלאם
עבודת הדוקטורט של בירן, שעובדה לספר שיצא ב-2005 בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג', עסקה בשושלת הקרא-ח'אנית או ליאו המערבית, השושלת המרכז אסייתית היחידה הנחשבת לשושלת סינית לגיטימית בעיני ההיסטוריוגרפיה הסינית, וזאת למרות שלא שלטה בשום חלק של סין גופא. השושלת שלטה במרכז אסיה (ממזרח סינג'יאנג ועד נהר האוקסוס) בתקופה שקדמה לעלייתו של ג'ינגיס חאן והייתה אחת הדוגמאות הראשונות לשלטון לא מוסלמי על אוכלוסייה מוסלמית ברובה. הח'יתאנים, עם מנצ'ורי במקור ששלט במנצ'וריה, מונגוליה וחלקים מצפון סין במשך למעלה ממאתיים שנה (906–1125) הגיעו למרכז אסיה כפליטים, לאחר שנכבשו על ידי נתיניהם לשעבר הג'ורצנים. אך תוך כמה עשורים הצליחו להקים אימפריה רחבת ידיים שהכניעה את רוב השליטים המוסלמים במרכז אסיה. מחקרה של בירן שחזר את ההיסטוריה הפוליטית של הקרא ח'תאי (שהייתה מפוזרת בין מקורות רבים ושונים בעיקר בסינית, ערבית, פרסית ורוסית) ואחר כך דן באספקטים תרבותיים ומוסדיים של השושלת, תוך התייחסות לנושאים כמו מנהל, צבא, דת ומגדר בהיסטוריה של הקרא ח'תאי; לדימוי של סין במרכז אסיה המוסלמית דאז; ולצד ניסיון להסביר מדוע, בניגוד לשושלות נומדיות אחרות שהגיעו לעולם האסלאם במהלך השנים, הקרא ח'תאי לא אימצו את דת האסלאם. לדברי בירן, המסורת הסינית שהביאו איתם הח'יתאנים מסין, סיפקה להם את אותם הדברים ששושלות נומדיות אחרות מצאו בדת האסלאם: זהות קולקטיבית משותפת, אמצעים לניהול מדינה ולגיטימציה.
הספר, המחקר הראשון בשפה מערבית שהתמקד בשושלת חשובה זו, זכה בתואר Outstanding Academic Title של המגזין Choice לשנת 2006.
בירן עסקה גם בשושלות המוסלמיות שהיו כפופות לקרא ח'תאי, בעיקר הקראח'אנים, וביחסי שושלת הליאו בסין עם עולם האסלאם (מאות 10 - 12). פרויקט גדול שלה עוסק בפזורה הח'יתאנית תחת הכבוש המונגולי ואחריו (מאות 13 - 16 בניסיון להבין את התהליכים באמצעותם הביאו המונגולים להעלמות הח'יתאנים כעם הן על ידי טמיעתם בסין ובאיראן (בשתיהן ניסו להקים מדינות משלהם תחת המונגולים) והן עי הפיכתם לשבטים או קלאנים בתוך עמי מרכז אסיה שהופיעו אחרי הכיבוש המונגולי דוגמת האוזבכים או הקאזאחים.
המונגולים במרכז אסיה: קאידו ובית צ'אגאטאי
בירן היא מההיסטוריונים הבודדים במערב (ובעולם) העוסקים בהיסטוריה של המדינה המונגולית במרכז אסיה, מדינה המתועדת הרבה פחות משכנותיה באיראן בסין ואפילו ברוסיה. ספרה הראשון, עיבוד של עבודת המאסטר שלה שיצא לאור ב-1997, עסק בקאידו, שהיה נינו של צ'ינג'יס ח'אן ונכדו של אוגדיי. יורשו, שצאצאיו נושלו מנחלתם עקב מאבקי הירושה המונגולים, על ידי בית טולוי, אביהם של השליטים המונגולים בסין ובאיראן. רוב המקורות מהתקופה המונגולית נכתבו במדינות הטולוייות ולפיכך הציגו את קאידו כמורד וכאנטי-קאאן, ששאף להכפיף את האימפריה כולה לשלטונו. שילוב מקורות מקצוות האימפריה ומקורות חיצוניים (בערבית, ארמנית, ובתיאורי נוסעים אירופאיים) מאפשר להציג את מטרתו של קאידו – ניסיון לשקם את נחלת אוגדיי שנבלעה על ידי הטולויים; לתת לו את האשראי לו הוא ראוי כמיסד המדינה המונגולית העצמאית במרכז אסיה ולעמוד על טיבה של מדינה זו- הן מבחינת יחסי החוץ שלה ובעיקר מבחינת ארגונה הפנימי.
בשנים האחרונות עסקה בירן גם באספקטים שונים בהיסטוריה של בית צ'אגאטאי, צאצאי בנו השני של צ'ינג'יס ח'אן. היא כתבה גם את הפרק על בית אוגדי וצ'אגאטאי ב- Cambridge History of Inner Asia, vol.2: The Chinggisid Age5 ועכשיו (2011) מתכננת לכתוב היסטוריה מקיפה של ח'אנות צ'אגאטאי.
צ'ינג'יס ח'אן
ספרה זה של בירן יצא באוקספורד בשנת 2007 במסגרת הסדרה שעורכת פרופסור פטרישה קרון, על דמויות מפתח בעולם האסלאם (The Makers of the Muslim World). צ'ינג'יס ח'אן אמנם לא היה מוסלמי, אך הוא ויורשיו השפיעו בצורה מכרעת על עולם האסלאם, לא רק כמחריביו אלא גם כמי שתרמו לפריחה תרבותית ואומנותית, למסחר פורח ולהרחבת האופקים האינטלקטואליים; להתפשטות אדירה של דת האסלאם לערבה האירו אסייתית ומעבר לה (סין הודו, דרום מזרח אסיה) ולהופעתם של תפיסות לגיטימציה וחוק חדשות, שבמרכז אסיה היו בעלות תוקף עד המאה השמונה עשרה, ולהופעתם של עמים מוסלמים חדשים (דוגמת האוזבכים והקאזאחים). הספר סוקר את חייו של צ'ינג'יס ח'אן, את הסיבות להצלחתו ואת מקומה של הפלישה לעולם האסלאם בביסוס שלטונו והלגיטימציה שלו. עוד סוקר הספר את מורשת המונגולים בעולם האסלאם, ואת דימויו המשתנה של צ'ינגיס, במאות ה-13 - 21 הן בעולם האסלאם והן באזורים האחרים עליהם השפיע: מונגוליה, סין, רוסיה והמערב.
מונגולים, טורקים ואחרים: נוודים אירו-אסייתים והעולם המיושב
ספר זה ערכה בירן ביחד עם ראובן עמיתי והוא ראה אור בהוצאת בריל בליידן בשנת 2005. הספר הוא אסופת מאמרים פרי סדנה שנערכה במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית בשנת 2000. הספר בוחן אספקטים ביחסי הנוודים ויושבי הקבע מהתקופה הפרה היסטורית ועד ימינו, עם דגש על תקופת הזוהר של הנוודים המאות 10 - 15, ומדגיש את מורכבותם של יחסים אלו, ואת אופים ההדדי: כלומר לא רק הנוודים ה"ברברים" אימצו אלמנטים מתרבויות יושבי הקבע, אלא גם יושבי הקבע הושפעו מאוד מהתרבות הנומדית לאורך הדורות.
Mobility, Empire and Cross Cultural Contacts in Mongol Eurasia
את הפרויקט יזמה בירן, והוא ממומן על ידי מענק של המועצה האירופית למחקר (ERC). הפרויקט מבוצע בשיתוף עם צוות חוקרים צעירים מהארץ ומהעולם במכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית.
הפרויקט מבקש למפות את תנועות האוכלוסין שאפיינו את האימפריה המונגולית ואת השפעותיהן על ההיסטוריה העולמית. הוא מתמקד בשלושה נושאים מרכזיים, הקשורים ביניהם:
1. ניתוח ההגירות שאפיינו את התקופה המונגולית לאורך הספקטרום שבין הגירה מרצון להגירה כפויה (גיוס לצבא, פליטים, טרנספר, שבויים, עבדים).
2. ניתוח הקשרים הכלכליים והבין-תרבותיים שהמוביליות הנ"ל עודדה, תוך דגש על רשתות- מסחריות, דתיות ומדעיות- שפעלו בתחומי האימפריה ומעבר לגבולותיה.
3. חקר מוסדות האימפריה באמצעות ניתוח הביוגרפיות של האנשים שאיישו מוסדות אלו כגון המשמר האישי, מערכות המשפט והדואר, הסגל הדיפלומטי והמנהל המקומי.
מבחינה מתודולוגית הפרויקט משלב פרספקטיבה של היסטוריה עולמית עם קריאה שיטתית במגוון רחב של מקורות בשפות שונות מרחבי אירואסיה (בעיקר סינית, פרסית וערבית). זאת לצד שימוש במקורות ארכאולוגיים וויזואליים ותובנות ממדעי החברה וממדעי החיים. המידע הנאסף ממוין למאגר נתונים פרוסופוגרפי השואף להכיל אנשים שפעלו תחת האימפריה המונגולית במאות השלוש עשרה והארבע עשרה. קורפוס ייחודי זה יאפשר לבחון את הנושאים הנידונים בחתך השוואתי בתקופת האימפריה המאוחדת (1206–1260) ותחת ארבע הח'אנויות המונגוליות שירשו אותה, שמרכזן בסין, איראן, מרכז אסיה וערבות רוסיה.
אריך ולטר שטרנברג
אריך ולטר שטרנברג (31 במאי 1891 – 15 בדצמבר 1974) היה מלחין ישראלי, ממייסדי התזמורת הפילהרמונית הישראלית וחתן פרס אנגל לשנים 1946 ו-1961.
חייו
שטרנברג נולד ב-1891 בברלין בירת גרמניה. אביו, פיליפ, היה רופא. למד משפטים, תחילה בשווייץ, באוניברסיטת ז'נבה ובהמשך בגרמניה, בקיל ובברלין, שם גם התמחה במקצועו. בשנת 1918 החל בלימודי מוזיקה אצל הוגו לייכטנטריט בקונסרבטוריון בברלין. בגיל עשרים ושבע, החל בלימודי הלחנה. ביקורת אוהדת שכתב אדולף וייסמן דרבנה אותו להמשיך בהלחנה.
שטרנברג זכה בפרס אנגל מטעם עיריית תל אביב-יפו פעמיים: בשנת 1946 על הקנטטה "ישתבח" ליהודה הלוי, ובשנת 1961 על הבלדה לבריטון ותזמורת "העורב" לאדגר אלן פו.
שטרנברג היה נשוי שלוש פעמים: בשנת 1918 נישא לפרידה לבית פינר, ב-1936 נישא לאילזה טניה לבית וולהנר וב-1949 לאלה לבית טל. הוא נפטר בתל אביב בשנת 1974 ונקבר בבית עלמין הדרום בחולון. ארכיונו שמור במרכז למוזיקה בספרייה הלאומית.
יצירתו
שטרנברג חיבר מספר רב של יצירות בסוגות שונות, ביניהן מוזיקה תזמורתית, יצירות ווקאליות בליווי פסנתר או תזמורת, מוזיקה קאמרית ומוזיקה למקהלה. שטרנברג גילה עניין בתנ"ך ובנעימות יהודיות מסורתיות. השפעתן של נעימות אלה ניכרת ברביעיות המיתרים מס' 1 ו-2 שלו. השפה העברית השפיעה בעליל על יצירתו וגם יצירות שחיבר בשפות אחרות גילו את השפעת סביבתו הישראלית, אם ברב ואם במועט. גם לפוליפוניה של פאול הינדמית הייתה השפעה על כתיבתו, אך היא ניכרה יותר בטכניקה מאשר בסגנון. האופרה השנייה שלו, "פאציפיקה, האי הידידותי" הועלתה בביצוע בימתי בניו יורק כשנה לאחר מותו וזכתה לביקורות חיוביות.
מוזיקה ווקאלית
בשנת 1932 חיבר אופרה לילדים בשם "ד"ר דוליטל" לפי ספרו של יו לופטינג. האופרה בוצעה בביצוע קונצרטנטי בשנת 1939 אך לא הוצגה בהפקה בימתית בשל התנגדות אלמנתו של לופטינג. האופרה השנייה שלו, "פאציפיקה, האי הידידותי" נכתבה בשנת 1947 והוצגה לראשונה בהפקה בימתית מלאה בתיאטרון איסטמן ברוצ'סטר, ניו יורק. באופרה זו השתמש שטרנברג בחומר מן האופרה הראשונה שלו.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
גדרה
גְּדֵרָה היא מועצה מקומית באזור השפלה הדרומית במחוז המרכז בישראל. נוסדה כמושבה על ידי קבוצת הביל"ויים בכ"ה בכסלו תרמ"ה (13 בדצמבר 1884), והוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1949. היא כונתה "מושבת הביל"ויים", שכן היא המושבה היחידה שהוקמה על ידי אנשי ביל"ו.
אטימולוגיה
מקור השם גדרה בתנ"ך. : "הֵמָּה הַיּוֹצְרִים וְיֹשְׁבֵי נְטָעִים וּגְדֵרָה". ב: "וגדרה זו סנהדרין שגדרו פרצותיהן של ישראל". גדרה הנזכרת בדברי הימים היא גדרה הנזכרת ב.
גאוגרפיה
גדרה בנויה על פני 7 גבעות אשר מתנשאות לגובה של כ־90 מטר מעל פני הים. בשטח השיפוט מצויים שטחים ירוקים רבים. מצפון גובל עם תל קטרה וממערב יש שטחים חקלאים. הרי יהודה אשר נמצאים ממזרח לגדרה מופיעים בסמל המועצה המקומית. גדרה גובלת מצפון וממזרח במושב קדרון, מועצה אזורית ברנר, ממערב מועצה אזורית גדרות, ומדרום מועצה אזורית באר טוביה.
בעת העתיקה
תל קטרה הוא תל עתיק בצפון גדרה. עד 1948 שכן עליו הכפר קאטרה שנכבש ונהרס במלחמת העצמאות. לפי החרסים שנתגלו במקום הוא היה מיושב בתקופת הברונזה הקדומה, תקופת הברונזה התיכונה ובתקופת הברזל עד לתקופה הביזנטית. לפי הסברה זה מקומה של העיר קדרון המוכרת ממלחמות החשמונאים. ייתכן שהשם קטרה שמר על השם העתיק קדרון ואכן המושב הסמוך קדרון נקרא בשם זה. בפסגת התל הוקמה תצפית וספסלי מנוחה. משם יש תצפית יפה על גדרה והסביבה. בימי סטראבון "גדריס" נחשבה חלק מפיניקיה, שהיהודים ניכסו לעצמם. על פי דברי זקני השכונה הנתמכים בחפירות ארכאולוגיות, בשטח התל קברים של תושבים ערבים אשר התגוררו באזור התל.
מוזיאון לתולדות גדרה מוצגים ממצאים שנמצאו במערת קבורה מהתקופה הכנענית ומהתקופה הביזנטית אשר התגלו בגבעות הכורכר ו"מחורבת חברא". מערת הקבורה מהתקופה הכנענית כללה חדר אחד בגודל של שישה מטרים מרובעים. המערה נחצבה במדרון הדרום-מזרחי של רכס הכורכר. בקבר נמצאו מנחות קבורה וכן כלי חרס ביתיים, כלי נשק וחרפושיות, המאפשרות תארוך לתקופה הכנענית התיכונה שלב ב'.
הקתדרלה הרוסית-אורתודקסית (ניס)
הקתדרלה הרוסית-אורתודוקסית בניס (בצרפתית: Cathédrale Orthodoxe Russe Saint-Nicolas de Nice) היא קתדרלה אורתודוקסית-רוסית בניס, צרפת ונחשבת למונומנט לאומי.
גדרה
בעת העתיקה
במערה מהתקופה הביזנטית חדר אחד ובו תשעה כוכי קבורה ונחתמה באבן גולל. נמצאו בה מנחות קבורה אופייניות ומטבע מימי קונסטנטינוס הראשון. בין הכחים המוצגים המוזיאון: צמידי זכוכית, חרוזי זכוכית ובקבוקי זכוכית.
הקתדרלה הרוסית-אורתודקסית (ניס)
הקתדרלה נבנתה ב-1859 וטוענת להיות הקתדרלה הרוסית העתיקה ביותר במערב אירופה. הקתדרלה דומה חיצונית לכנסיית ואסילי הקדוש בכיכר האדומה במוסקבה.
גדרה
בעת העתיקה
בצפונה של גדרה באתר "חורבת חברא" נמצאו מבנים, בית בד ובאר וכן לוח שיש עם כתובת בעברית. התאריך המשוער אף הוא מהתקופה הביזנטית.
הקתדרלה הרוסית-אורתודקסית (ניס)
מ-2005 עד דצמבר 2011, התפתח סכסוך אודות הבעלות על הכנסייה כולל בניין הכנסייה, והשליטה על הקהילה, בין המנהל הנוכחי - החשמן (לצרכים משפטיים מיוצג על ידי "האגודה הפולחנית") מצד אחד, וממשלת רוסיה מצד שני. המדינה הרוסית, שבשנת 2010 הוכרה על ידי בית המשפט הצרפתי כמחזיק הבעלות, החליטה בשנת 2011 להפוך את מבנה הכנסייה לפטריארכיה של מוסקבה. המחלוקת בין השאר נבעה מן הסכסוך בין ותיקי המהגרים הרוסיים לבין המהגרים שהגיעו זה עתה לצרפת.
התדיינות, עם זאת, עדיין לא הסתיימה, וערעור לבטל את פסקי הדין של בתי המשפט הנמוכים נמסר לבית המשפט לערעורים, בית המשפט האזרחי הגבוה ביותר בצרפת. ב-10 באפריל 2013, הכריע בית המשפט שלא לבטל את פסק הדין של הערכאות הנמוכות, וכתוצאה מכך הועברה הקתדרלה באופן סופי לידי הממשל הרוסי.
גדרה
בעת העתיקה
בכניסה יש ציטוט של השם גדרה ממפת מדבא ומספר דברי הימים. אך הם לא קשורים למושבה החדשה.
הקמת המושבה
גדרה נוסדה כיישוב שיתופי, על ידי אנשי ביל"ו (בית יעקב לכו ונלכה), שסבלו תלאות רבים במקומות שונים, מאז עלייתם לארץ בי"ז בתמוז תרמ"ה (1882). רבי יחיאל מיכל פינס, שאמר על הביל"ויים "שמח אני בתומת לִבם עם הרעיון הקדוש לנו ועם חריצותם הנמרצה לעבוד עבודה בפועל כפַּים", רכש באביב 1884 מהקונסול הצרפתי ביפו 3,000 דונם ליד הכפר הערבי קטרה. האדמה נרשמה על שמו של ר' עזריאל הילדסהיימר מברלין, חולקה ל-25 חלקות שוות ושליח נאמן מכר את החלקות לנדיבים בחוץ לארץ. בני ביל"ו פרעו את חלקם בתשלומים במשך השנים.
בנר שני של חנוכה, כ"ו בכסלו תרמ"ה, 14 בדצמבר 1884, עלו על הקרקע הביל"ויים צבי הורביץ ושלמה זלמן צוקרמן. הם הדליקו על גבעת המושבה שתי מדורות כנגד שני נרות חנוכה. במשך השבועות הבאים עלו גם שאר החברים: מרדכי חנקין (הנקין), בנימין פוקס, דב ליבוביץ, יוסף ליס, יעקב שלמה חזנוב, יעקב מוהילבסקי, מנחם מנדל מוהילבסקי ואליהו סברדלוב. על הגבעה מצאו המייסדים את צריף העץ שבנה עבורם פטרונם יחיאל מיכל פינס. ברשותם היו רק חמור, רובה, תשעה מעדרים ומזומנים – 410 פרנק. בשנה הראשונה הם החליטו לנטוע גפנים וקראו לכרמים על שם משה מונטפיורי ורעייתו: "משה" ו"יהודית". בעקבות קשיים במקום, עלה הרעיון לפזר את הבילויים במושבות. פטרונם רבי יחיאל מיכל פינס הגן עליהם. חובבי ציון נרתמו לעזרתם. כעבור שנה רכשו מחרשות וסוסים והחלו לגדל חיטה. האורווה שנבנתה לסוסים נחשבה על ידי ערביי הכפר השכן קטרה למבנה והגג נהרס על ידי השלטונות בסיוע ערביי הכפר. אברהם מויאל – בא כח חובבי ציון ביפו – טען לזכותם בפני השלטונות והם הורשו להשלים את הגג מעל הבור ואפילו עברו לגור בו לצד הסוסים. בינתיים שנים מהראשונים נישאו וזכו לפינה משלהן בפרוזדור של האורווה.
ב-1887 החריפו היחסים בין גדרה ובין הכפר קטרה. גדרה הוקמה על שטח שבעבר היה שייך לכפריי קטרה או הוחכר להם, ומכירת האדמות נטלה מהם מקור חשוב של פרנסתם. כפריים, שעיבדו שטח של גדרה שלא כחוק, תקפו בתחילת האביב מתיישב מגדרה. כמה מתיישבים, מצוידים בשוטים, עלו בתגובה על שטח המריבה בכוונה לעורר תגרה שתחייב התערבות השלטונות העות'מאנים. המתיישבים שהערבים עלו עליהם במספרם, אולצו לסגת עד מהרה, אולם השלטונות, כמצופה, התערבו ועצרו תשעה ערבים. העוינות בין גדרה לקטרה הגיעה לשיאה שנה אחר-כך, כאשר הכפריים גנבו סוס מגדרה. המתיישבים רדפו אחרי הגנבים, החזירו את הסוס ותפסו אחד מהם. אותו לילה, ב-17 באוקטובר 1888, תקפו הכפריים את גדרה כדי לשחרר את העציר. יריות נורו באוויר ואבנים יודו, אך שני הצדדים נזהרו שלא להרוג איש והערבים נהדפו. למחרת הגיעה לגדרה תגבורת משתי מושבות שכנות, עקרון וראשון-לציון, אך רק הגעת החיילים הטורקים מנעה תגרה המונית. השלטונות עצרו ארבעה מכפריי קטרה ונטלו את הערבי שהוחזק בידי היהודים. התגרה שככה, ושני היישובים השכינו שלום ביניהם אך שתי נשים הפילו את ולדותיהן בעת ההתקפה ושני קברים ראשונים נכרו במושבה. נראה שמאז והלאה השלימה קטרה עם קיומה של גדרה.
בשנת 1888 קיבלו אנשי המושבה רישיון לבנות בתים במושבה. אתם קיבל רישיון יעקב שכביץ שעלה לארץ ישראל בשנת 1893 והתיישב בגדרה ליד הבילויים, והיה לתלמיד החכם של המושבה.
בשנת 1889 עמדו מתיישבי גדרה במוקד מחלוקת חריפה, בה נטלו חלק רבנים ועסקנים ציונים בישראל ומחוצה לה, בעניין עיבוד אדמותיהם בשנת השמיטה ("פולמוס גדרה").
בתקופת היישוב
בט"ו בסיון תרנ"ה, 1895 דווח בעיתון הצבי תחת הכותרת "גדרה מייצרת קוניאק", ובהמשך הכתבה:.
בשנת 1912 הגיעו למושבה עוד 34 משפחות ממחוז שרעב בתימן, שעלו ארצה בעקבות קריאתו של שמואל יבנאלי. המשפחות הועסקו בבתי הביל"ויים האיכרים, ושכרם הזעום שולם מידי "המשרד הארץ ישראלי". אנשי גדרה אף קנו מכונה לניפוי חיטה, אשר מחירה נוכה במשך שנתיים משכרם של הפועלים התימנים, אף משעה שהמכונה התקלקלה. תושבים תימנים ראשונים אלו במושבה עזבו אותה בשנת 1924, לאחר שלא נתקבלו לחברות במושבה, ולא הוקצתה להם קרקע חקלאית. וכן בשל בדידותם מיתר בני העדה התימנים, והאופי החילוני של המושבה שלא תאם את אורח חייהם.