cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מכון קרטיס למוזיקה
היסטוריה
המכון הוא בית ספר פרטי, שנוסד בשנת 1924 על ידי מרי לואיז קרטיס בוק. תכליתו המקורית הייתה, במידה ידועה, לשמש כמגרש אימונים לנגני תזמורת, כדי למלא את שורותיה של תזמורת פילדלפיה, בדומה ליחס בין בית הספר הגבוה למוזיקה בווינה והפילהרמונית של וינה. עם זאת, פסנתרנים, זמרים, נגני עוגב ומלחינים יכלו גם הם להירשם ללימודים.
כל התלמידים לומדים במלגה מלאה. התחרות להתקבל למכון עזה, כיוון שלמכון קרטיס יש שיעור הקבלה הנמוך ביותר מכל קולג' או אוניברסיטה בעולם. מלבד פסנתרנים, זמרים, נגני עוגב, מנצחים ומלחינים, המכון מקבל סטודנטים רק במספר מספיק למילוי תזמורת יחידה. בהתאם לכך, טווח הרישום הוא בין 160 ל-200 סטודנטים בשנה.
מנהלי העבר של קרטיס הם הפסנתרן יוזף הופמן, המלחין רנדל תומסון, הכנר אפרם צימבליסט, הפסנתרן רודולף סרקין ג'ון דה לאנסיה (שהיה אבובן ראשי של תזמורת פילדלפיה במשך שנים רבות) וגארי גרפמן, שהתמנה לתפקיד בשנת 1995, ופרש מתפקידו כנשיא ומנהל בסוף שנת הלימודים 2005/6 והמשיך במחלקת הפסנתר. מחליפו והנשיא המכהן (נכון ל-2015) הוא רוברטו דיאז, הויולן הראשי של תזמורת פילדלפיה וחבר בשלישיית דיאז. רוברטו דיאז הוא בוגר המכון וחבר בסגל המורים.
רבים מבוגרי המכון המשיכו לקריירות מרשימות. בין הבוגרים הרבים הרולד בנט, לשעבר חלילן ראשי של תזמורת המטרופוליטן אופרה; הפסנתרן ריצ'רד גוד; נגן הטובה של התזמורת הסימפונית של שיקגו ומורה רב-השפעה לפדגוגיה של כלי נשיפה ממתכת; הכנרת הילרי האן; המנצח ליאונרד ברנשטיין; הסופרן בניטה ואלנטה; הסופרן אנה מופו; והפסנתרן לאנג לאנג. גם הפסנתר האגדי, הקובני-אמריקאי חורחה בולט למד שם. המלחינים האמריקאים סמיואל בארבר, דארון האגן, ג'אן קרלו מנוטי, ג'ניפר היגדון ונד רורם גם הם בוגרי המכון.
דמוקרטיה עכשיו!
דמוקרטיה עכשיו! היא תוכנית חדשות אמריקאית המשודרת בטלוויזיה, ברדיו ובאינטרנט ואורכה שעה. התכנית, בהנחיית העיתונאים איימי גודמן (המשמשת גם כמפיקה בפועל של התוכנית), חואן גונזלס, ונרמין שייח, משודרת בשידור חי בכל יום חול בשעה 8 בבוקר על פי שעון החוף המזרחי, וכן משודרת באינטרנט ובאמצעות יותר מ-1,400 תחנות רדיו וטלוויזיה ברחבי העולם.
התוכנית משלבת דיווח חדשותי, ראיונות, עיתונות חוקרת ופרשנות פוליטית, תוך התמקדות באקטיביזם למען השלום הקשור לצדק סביבתי ולצדק חברתי. התכנית מתעדת תנועות חברתיות, מאבקי צדק, ואקטיביזם המאתגר את הכוח התאגידי ופועלת ככלב שמירה בנוגע להשפעות מדיניות החוץ האמריקאית. דמוקרטיה עכשיו! רואה כמטרה לתת לפעילים ולאזרחים במה לדיון בה באנשים מ"הממסד ". התוכנית מתוארת כפרוגרסיבית על ידי מעריציה כמו גם על ידי מבקריה, אך גודמן דוחה את התווית הזו, ומכנה את התוכנית מהדורת חדשות עולמית שיש בה "אנשים שמדברים בעד עצמם". דמוקרטיה עכשיו! מתארת את הצוות שלה כ"כולל כמה מהעיתונאים הפרוגרסיביים המובילים במדינה".
פרסים והישגים
דמוקרטיה עכשיו! והצוות שלה קיבלו מספר פרסי עיתונות, כולל פרס גרייסי מטעם נשים אמריקאיות ברדיו וטלוויזיה ; פרס ג'ורג' פולק על תוכנית הרדיו התיעודית משנת 1998 קודחים ורוצחים ( Drilling and Killing : Chevron and Nigeria's Oil Dictatorship), על תאגיד שברון ומותם של שני כפריים ניגרים המוחים על דליפת נפט; וגודמן זכתה יחד עם אלן נירן בפרס הראשון לרדיו בינלאומי על שם רוברט פ. קנדי. הפרס הוענק על הדיווח Massacre: The Story of East Timor משנת 1993, שכלל סיקור ממקור ראשון של רצח העם במהלך הכיבוש האינדונזי של מזרח טימור.
ב-1 באוקטובר 2008 נבחרה גודמן לקבל את פרס הקיום הנכון לשנת 2008, תודות לשנים הרבות שהקדישה להקמת דמוקרטיה עכשיו! ובשנת 2009, היא, כמו גלן גרינוולד שהרבה להתארח בתוכניותיה, זכתה בפרס איזי השנתי הראשון (על שם העיתונאי איי אף "איזי" סטון ) על "הישג יוצא דופן בתקשורת העצמאית". המארח השותף שלה חואן גונזלס הוכנס לסניף ניו יורק של היכל התהילה של אגודת העיתונאים המקצועיים ב-19 בנובמבר 2015.
מאירסון
מאירסון הוא שם משפחה יהודי, פטרונים מהשם מאיר.
כפר הנוער רמת הדסה
כפר הנוער רמת הדסה סאלד הוקם בשנת 1949 על ידי הסוכנות היהודית כבית זמני לילדים ניצולי השואה ונקרא על שם הנרייטה סאלד שעמדה בראש ארגון עליית הנוער. כפר הנוער נמצא בצפון קריית טבעון.
במשך השנים התאים את עצמו הכפר לצרכיה המשתנים של המדינה. משנות השבעים מקיים הכפר תוכניות חינוך מיוחדות לבני נוער. כיום מהווה הכפר מסגרת שש שנתית לנערים מכיתה ז' ועד י"ב ומשקיע את מרב המשאבים בהענקת כלים ומיומנויות לכישורי חיים שיאפשרו לחניכים השתלבות בחברה הישראלית כאזרחים מן המניין. הכפר שם דגש על חינוך לערכים ובוגריו משתלבים במגוון תוכניות ופרויקטים המסייעים לקהילה. בשנים האחרונות מגיעים בוגרי הכפר להישגים מרשימים בבחינות הבגרות ובנתוני הגיוס לצה"ל. חלקם אף מתנדבים לשנת שירות למען הקהילה.
הכפר מנוהל בשותפות על ידי הסוכנות היהודית, בשיתוף תורמים ומתנדבים רבים, ביניהם נשות הדסה וקרן אורן.
ההתנקשות בג'סי ג'יימס על ידי הפחדן רוברט פורד
ההתנקשות בג'סי ג'יימס על ידי רוברט פורד הפחדן (במקור: The Assassination of Jesse James by the Coward Robert Ford) הוא מערבון דרמטי אמריקאי משנת 2007 מאת הבמאי אנדרו דומיניק, בכיכובם של בראד פיט כג'סי ג'יימס וקייסי אפלק כרוברט פורד.
הסרט הוא עיבוד לרומן מאת רון הנסן משנת 1983 באותו השם.
תקציר העלילה
רוברט (בוב) פורד (קייסי אפלק) הוא צעיר חסר ביטחון-עצמי ולא פופולרי, אשר גדל כשהוא מעריץ את העבריין הפופולרי, הרוצח ושודד הבנקים ג'סי ג'יימס (בראד פיט). בוב מנסה להתקבל אל חבורתו של ג'יימס, המתכננת לשדוד רכבת, בעזרתו של אחיו צ'ארלי (סם רוקוול), אשר גויס לאחרונה. ג'סי מצרף את בוב לחבורה, על מנת שיוכיח את עצמו, וזאת על אף חוות הדעת השלילית עליו מצידו של פרנק (סם שפרד), אחיו של ג'סי. בעקבות הצלחת השוד, הערצתו של בוב כלפי ג'סי מתחילה להפוך לאובססיה.
עם הזמן, בוב מאבד כבוד לג'סי, מגלה התנגדות למזגו הרע ולאלימותו, ואף סובל מנחת זרועו, כולל בניסיון להטיל עליו מורא בהצמדת סכין לגרונו. לילה אחד בסלון, מזמין ג'סי את פורד לקחת חלק בשוד בנק בעיר פלאט, אך בוב, שכבר גמר אומר להרוג את ג'סי ואף עשה עסקה עם המושל כדי שלא ייכלא עקב כך, מחליט להרוג אותו קודם. בבוקר שלאחר מכן ג'סי נכנס, כדי לראות אם האחים פורד מוכנים לצאת לכיוון פלאט. לאחר התבוננות קצרה בשקט, ג'סי לוקח את החגורה שלו (בה נמצאים אקדחיו) ומניח אותה על הספה. ג'סי נעמד על כיסא, כאשר פניו אל הקיר ובידו מטלית נוצה ביד אחת על מנת לנקות תמונה התלויה על הקיר. בוב שולף אקדח ויורה בראשו של ג'סי, שנהרג במקום.
לאחר הרצח, האחים פורד הופכים לסלבריטאים ומשחקים במופע תיאטרון במנהטן, המשחזר את הרצח, כאשר בוב מגלם את עצמו ואילו צ'ארלי מגלם את ג'סי ג'יימס. צ'רלי, מוכה אשמה, כותב מכתבים לזי (מרי-לואיז פרקר), אלמנתו של ג'יימס, לבקש את סליחתה, אבל לא באמת שולח אותם. מוצף ייאוש, צ'רלי מתאבד במאי 1884.
לאחר מותו של צ'רלי מתעצמת הביקורת הציבורית נגדו, והוא מנודה כבוגד פחדני. עשר שנים לאחר מותו של ג'יימס, בוב נרצח על ידי אדם בשם אדוארד או'קלי, אך בניגוד לג'יימס, בוב לא זוכה לשום תהילה לאחר מותו.
ביקורות ותגובות
הסרט קיבל ביקורות חיוביות באופן כללי וציון 75% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 166 ביקורות.
קישורים חיצוניים
ביקורות
עתלית העתיקה
אזור היישוב עתלית היה מיושב תקופה ארוכה ביישובים משמעותיים, מהתקופה הטרום־היסטורית, דרך תקופת הברזל עד התקופה הצלבנית.
טרום־היסטוריה
הממצא הארכאולוגי הקדום ביותר באזור עתלית נמצא באתר המכונה "הכפר הנאוליתי בעתלית־ים" הנמצא מתחת לפני הים, כארבע מאות מטרים מהחוף. האתר מתוארך לסוף התקופה הנאוליתית הקדם־קרמית ג', בסוף האלף ה־7 לפנה"ס. באתר נמצאו מבנים, בארות, מבנים פולחניים, שרידים אורגניים של בני אדם וחיות וממצאים חומריים מאבן. האתר ניטש ככל הנראה בשל שקיעתו מתחת לים, שקיעה שסיבתה איננה ידועה בוודאות.
התקופה הפיניקית
בחלקו הצפוני של חצי האי, מתחת לפני הים, נמצאו שרידי יישוב מתקופת הברזל. שרידים אלה מזוהים כמושבה פיניקית אשר הוקמה במקום ככל הנראה בסביבות המאה ה־8 לפנה"ס. בחפירות נמצאו שרידיהם של שובר גלים בנוי באורך של כמאה ושלושים מטרים, וכן מספר מזחים ורציפי עגינה לאניות, גם הם בנויים גזית, אשר הארוך שבהם מגיע לאורך של מאה מטרים. סמוך לנמל התגלו שרידיהם של שלושה מגדלים. במקום נמצאו מספר עוגני אבן מ"הטיפוס הפיניקי". ניתוח כלל הממצאים העלה כי מדובר ביישוב מתקופת הברזל, אשר נוסד לכל המאוחר בתקופת שלטון הפרסים בארץ ישראל (המאה ה־6 לפנה"ס). בין אבני המזח הקדום התגלו כפיסי עץ, ככל הנראה מיובאים, שגילם תוארך לסוף המאה ה־9 או תחילת המאה ה־8 לפנה"ס. המושבה הפיניקית בעתלית הוקמה ככל הנראה למטרות סחר מול ממלכת ישראל. כמה מאות מטרים מדרום למבצר, על קיר חצוב בצידו המזרחי של קיר הכורכר, התגלתה כתובת פיניקית בת שתי אותיות,. על־פי זיהוי זה מניחים החוקרים כי מדובר בתחילתה של כתובת שחציבתה לא נשלמה, וכי האותיות הן האותיות הראשונות של המילה "עתלית". החוקרים מניחים כי כתובת זאת באה לסמן את גבולה המזרחי של העיר עתלית הפיניקית.
בתקופה ההלניסטית
עד התקופה ההלניסטית השתמר היישוב במקום (על אף ש"נדד" צפונה), והשרידים המאוחרים ביותר שנמצאו בו מתוארכים לאותה תקופה. בין הממצאים המרשימים שנמצאו מהתקופה המאוחרת בולט אייל ניגוח ימי, אשר הוצב בחרטומה של אנית מלחמה יוונית ומתוארך למאה ה־2 לפנה"ס. אייל הניגוח המעוטר עשוי ברונזה יצוקה ומשקלו 465 ק"ג, והוא נמצא במפרץ הצפוני של היישוב העתיק, כמאה ושלושים מטרים מהחוף.
התקופה הצלבנית
בתקופה הצלבנית התיישבו הצלבנים בעתלית ובנו בה שני מבצרים, מבצר עתלית ומבצר דטרוא.
העת החדשה
כשני קילומטרים מזרחית לעתלית פעלה חוות אהרנסון, ששימשה בעיקר כתחנה לניסויים חקלאיים, אך גם להפעלת רשת הריגול ניל"י.
תחנת הרכבת עתלית הוקמה על ידי הבריטים בשנות ה־20 בסמוך למושבה עתלית, מפעל המלח ומחנות הצבא הבריטי.
בין השנים 1935–1930, נערכו באזור מבצר עתלית חפירות במימון מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי ובראשותו של הארכאולוג הבריטי ס. נ. ג'ונס. בחפירות נחשפו שרידיו של יישוב שהתקיים במקום למן תקופת הברונזה התיכונה ועד לתום התקופה ההלניסטית.
מוזיקת היפ הופ
מוזיקת היפ הופ (מאנגלית: Hip hop music), או לחלופין מוזיקת ראפ (מאנגלית: Rap music), היא ז'אנר מוזיקלי המשתייך למוזיקה השחורה. ז'אנר זה התפתח בדרום ברונקס שבניו יורק במהלך שנות ה-70 מתוך תרבות ההיפ הופ ומהווה את אחד מיסודותיה. מוזיקת היפ הופ מורכבת מארבעה מאפיינים מוזיקליים עיקריים: ראפינג, סקראצ'ינג / די ג'ייאינג, ביטבוקס וסמפלינג (או דגימה מוזיקלית בסינתיסייזר). כלים אופייניים נוספים הם סמפלר ומכונת תופים.
בנוסף לסגנון המוזיקלי המושג "היפ הופ" מקיף קשת תרבותית רחבה יותר מאשר הסגנון המוזיקלי עצמו. המושג "ראפ" מתאר את פעולת הראפינג (הדיבור הקצבי) שמאפיין את רוב סגנונות ההיפ הופ, והוא לעיתים משתמש כמילה נרדפת למוזיקת היפ הופ.
נהוג לחלק את מוזיקת ההיפ הופ לשתי אסכולות לפי זמנים. אולד-סקול היפ הופ מתאר סגנונות ואמנים שהתפתחו בין השנים 1979–1984. מקובל לציין את סיומו עם פריצתה של הלהקה Run DMC שהייתה הלהקה הראשונה שהשתייכה לניו-סקול היפ הופ יחד עם אל אל קול ג'יי. הניו-סקול היפ הופ מתאפיין בשימוש נרחב יותר במכונת תופים ולעיתים באלמנטים של מוזיקת רוק או מוזיקה אלקטרונית.
היסטוריה
שורשיה של מוזיקת היפ הופ נמצאים במוזיקה שחורה של אפרו-אמריקאים ובמוזיקה אפריקאית. הגריו (Griot) היו קבוצה של זמרים ומשוררים ממערב אפריקה שנדדו ממקום למקום והעבירו מסורת והיסטוריה עתיקה בשיריהם שבעל-פה. סגנון השירה שלהם היה דומה לזה של ראפינג.
בניו יורק של שנות ה-60 וה-70 נפוצו מופעי ספוקן וורד שסגנונן היה מושפע מהגריו, ולהן עצמם הייתה השפעה של התרבות שבתקופת עיקר פעילותה של התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית לסיום האפליה כנגד אפרו-אמריקאים במדינה.
מוזיקת היפ הופ עצמה החלה להתפתח בשנות ה-70, עם עליית הפופולריות של מסיבות רחוב בניו יורק, במיוחד ברובע הברונקס, שם התמזגו השפעות תרבותיות של אפרו-אמריקאים ופוארטוריקנים אמריקאים. במסיבות הרחוב התאגדו די ג'ייאים שניגנו מגוון של מוזיקה פופולרית, בעיקר מוזיקת נשמה ופאנק. בעקבות תגובות נלהבות, החלו הדיג'אים לבודד את מקצבי כלי ההקשה של שירים פופולריים. הטכניקה הזו הייתה באותה התקופה פופולרית במוזיקת דאב והיא התפשטה בניו יורק בעקבות קהילת מהגרים מג'מייקה.
בשנות ה-80 הפך הסגנון למורכב יותר. החל שימוש אינטנסיבי במכונת תופים ובכלים אלקטרונים כגון סמפלרים מתוחכמים שהתפתחו והפכו נגישים בתקופה זו. גם הליריקה והמילים של השירים השתנו, והסגנון השירי שאפיין את ההיפ הופ של שנות ה-70 התחלף בסגנון אחר, מופשט יותר. סגנונות מוזיקליים אחרים שהתפתחו באותה התקופה, כגון אלקטרו, השפיעו על ההיפ הופ ואלמנטים מהם התמזגו לתוכו.
היפ הופ ישראלי
הבא בתור הוא גילי בנימין, "סילבר דון", ישראלי שאף הוא בילה את מרבית חייו בג'מייקה ואף היה הלבן הראשון שהגיע שם לראש מצעד הפזמונים המקומי. אלבומו העברי הופק בג'מייקה על ידי המפיקים הנחשבים סטילי וקליבי, אך לא זכה להצלחה בישראל. ביפן, לעומת זאת, הוא הצליח מאד.
הבאים בתור בישראל היו שבק ס' שפעלו בין השנים 1993–2000, הדג נחש שפועלים משנת 1996 ועד היום. כיום ישנם יוצרים רבים בתחום שעוסקים ביצירת מוזיקת היפ-הופ למסיבות בעיקר סאבלימינל אשר הקים את משפחת תאקט והביא את ההיפ הופ למיינסטרים הישראלי והסגנון נחשב לפופולרי למדי. קבוצת יוצרי מוזיקת היפ הופ שפרצה לתודעה בין השנים 2013–2016, כללה יוצרים כמו נצ'י נצ', טונה והראפר איזי. הם הביאו למוזיקה זו מחאה חברתית ואמירה חדשה המכילה מרכיבים ביוגרפיים אישיים.
תמים א-דארי
הסיפור על המפגש עם משיח השקר
בחלק מהמקורות האסלאמיים, ישנו סיפור המתאר לכאורה את אחד ממסעותיו של תמים, מסע שבו ספינתו מתרסקת באי מסתורי. באי זה הוא נלקח על ידי יצור מוזר לפגוש אדם הכבול בתוך מנזר. האיש הכבול היה להוט לשאול את אנשי השבט המאכלסים את האי שאלות על העולם החיצון, ושאל על המצב של מיקומים שונים ועל הגעתו של מוחמד. לאחר שבני השבט עונים לו, האיש הקשור מודיע שהוא משיח השקר, ומספק להם פרטים אסכטולוגיים הקשורים לעתיד, ומזהיר אותם מפני יציאתו אל העולם. בני השבט מצליחים לעזוב את האי ולספר את סיפורם למוחמד שמספר אותו לשאר האנשים.
חמולת תמימי וקברו
על פי המסורת, כאשר הכריז א-דארי על התמיכה במוחמד, ביקש וקיבל בתמורה את השליטה על נפת חברון. קברו נמצא סמוך לבית ג'יברין. בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלו בני חמולת תמימי מחברון לעלות אל הקבר ביום השנה למותו.
הקפיצה הגדולה
הקפיצה הגדולה (The Hudsucker Proxy, תרגום מילולי: מיופה הכח של הדסאקר) הוא סרט קומדיה משנת 1994 של האחים כהן שנכתב במשותף עם סם ריימי. הסרט מציג, כפארודיה, את קלות-הדעת בה דברים נעשים בחברות גדולות, ומספר זאת דרך המצאת ההולה הופ.
עלילת הסרט
נורוויל בארנס, צעיר נאיבי ואמביציוזי שסיים בית ספר לעסקים בהצטיינות בעיירה קטנה, מגיע לניו יורק על מנת להתחיל לעבוד ולהוציא לשוק רעיון מהפכני (הולה הופ). לאחר שכל העבודות שהוא מוצא דורשות ניסיון (מה שאין לו), הוא הולך נואש לבית קפה, וכשיוצא ממנו מוצא מודעה בעיתון: "דרוש עובד דואר, אין צורך בניסיון, שעות עבודה רבות, שכר נמוך". בארנס, שכאמור, לא מצא עבודה אחרת, קופץ על ההזדמנות ומתקבל לעבודה.
לאחר שבארנס מתמנה לנשיא הוא ממנה את איימי ארצ'ר למזכירתו. הוא לא יודע שארצ'ר היא עיתונאית חוקרת, שמנסה לגלות מדוע מונה אדם חסר ניסיון לנשיא של האדסקר תעשיות. בהמשך הם מתאהבים.
למורת רוחם של חבר המנהלים, הדסאקר הופכת לחברה מצליחה עוד יותר, כאשר המנהל-הבובה שמינו, ממציא את ההולה הופ אשר הופך ללהיט. במקביל ההצלחה עולה לבארנס לראש והוא הופך למנהל טיפוסי. ארצ'ר שהתאהבה בבארנס הנאיבי, מאוכזבת מהשינוי שחל בו ועוזבת אותו. באז, נער המעלית העליז, מגיע יום אחד למשרדו של בארנס ומציג בפניו רעיון מהפכני: קשית שתייה. בארנס מתייחס לרעיון בביטול ועל המקום מפטר את באז. לאחר מכן משכנע מאסברגר את הדירקטוריון לפטר את בארנס בטענה שהוא בלתי שפוי. בארנס מסולק מהחברה בערב הסילבסטר והולך לכל מסבאה בעיר ושותה מרטיני. הוא לובש את מדי חדר הדואר שלו, יוצא מחלון הקומה ה-44 ומתכוון לקפוץ, אך מתחרט, ובאותו רגע מועד ונופל, עד שמטרים ספורים לפני פגיעתו בקרקע, נעצר שעון החברה על ידי מוזס, מפעיל השעון, והזמן עוצר מלכת. אז מופיע ווארינג האדסאקר כמלאך ומזכיר לבארנס ששכח למסור את המכתב הכחול למאסברגר. במכתב, שנמצא עדיין בכיס המדים, מורה האדסקר להעביר את כל המניות שלו לנשיא הבא של החברה, קרי בארנס.
הסאטירה, הביקורת והמוטיבים בסרט
הסרט הוא מעין סאטירה, אף על פי שאינו מוגדר כך: הוא קריקטוריסטי ומציג את המנהלים ואת החברה הגדולה כ"אנשי שעון". כרבים מסרטי האחים כהן הוא מציג סאטירה על הרדיפה אחר הכסף ואובדן האידיאלים בעולם המודרני. אנשי התאגיד מוצגים כחמדנים, קצרי רואי וצבועים. גם נהירת ההמון אחר אופנות מזדמנות ותהילת הרגע מוצגת באור נלעג. כך למשל, כאשר ווארינג האדסאקר מת, והכרוז מבקש מעובדי המפעל לעמוד דקת דומייה לזכרו, הוא מודיע שדקה זו תנוכה משכרם של העובדים. מסרים אלו מופיעים לעיתים קרובות בסרטי האחים כהן בין אם בסגנון קומי, כבקפיצה הגדולה, ביג ליבובסקי, לחסל את הליידי ואכזריות בלתי נסבלת; ובין אם באופן טרגי בסרטים כגון צומת מילר ופארגו.
השמות של מנהלי החברה ושל האנשים בחברה הגבוהה הם בדרך כלל אירופאים, גרמניים ובעלי אותו אופי: ווארינג האדסאקר, סידני מאסברגר, דוק ברונפנברנר, תורסטנסן פינלנדנסן (שם שהופיע גם באכזריות בלתי נסבלת כאיל הון שקל לרמותו).
לסרט אופי מיושן בכוונה תחילה והאחים כהן משתמשים בצורת בימוי שכיחה ולעיתים מוגזמת, שהשתמשו בה בשנות ה-30 עד שנות ה-50, על מנת להכניס את הצופה לאווירה בהתאם לתקופה.
בסרט נעשה שימוש רב באירוניה (לדוגמה: ה"הולה הופ" מאחד את כולם, אך למעשה מפריד אותם).
השעונים והמספרים
בבסיס הסיפור עומד שעון החברה הממוקם מעל הקומה העליונה בבניין. את השעון מפעיל גבר שחור בשם מוזס. על פניו, נראה שלאדם שחור אין מקום בחברה הגדולה והרווחית הזאת.
הסרט מתחיל בתיאור של רווחי החברה, שמרוויחה "כל כך הרבה שזה כבר לא מצחיק". הסרט מעביר ביקורת על המנהלים הללו ומציג אותם כאפורים וחסרי חיים: כשבארנס מקבל את התדרוך לעבודתו בחדר הדואר, עבודתו מוסברת לו בצורה חדה, מדויקת (כמו שעון) ולא מובנת. כמו כן מודגש הניגוד בין החיים האפורים והמחושבים של אנשי העסקים בחברה לבין העובדה שזוהי חברה המייצרת צעצועים לילדים.
נשמעים הרבה תקתוקי שעונים, מכונות לחישוב רווחים למיניהן, ולוחות אשר התחלפותם משמיעה צלילי הקלדה. שעון החברה מוצג כדבר אשר העולם סובב סביבו, וזה מודגש בעיקר בכך שכאשר השעון לא זז, גם תנועתם של האנשים בעולם פוסקת, פרט לאלה שנמצאים בתוך השעון.
הבניין
החברה נמצאת בגורד השחקים "האדסאקר", שהדרגות בו נקבעות על פי גובה הקומה (לדוגמה: חדר הדואר, המקום שממנו מתחילים לעבוד בחברה, נמצא במרתף, ואילו קומת המנהלים, בה נמצאים משרדי המנהלים הבכירים וחדרי הישיבות, נמצא בקומה ה-45). מדובר רבות על כך שווארינג האדסאקר קפץ מהקומה ה-45 ("ה-44 לא כולל קומת הביניים"). הבניין מצולם הרבה מלמטה או לכל אורכו, מה שמראה את כוחו של הבניין.
בסרט מראים 3 מצבים בהם אדם נמצא בגובה הקומה ה-45 בבניין אך מחוצה לו: הסיטואציה הראשונה היא כאשר ווארינג האדסאקר קופץ אל מותו בתחילת הסרט. האדסאקר מצולם מלמעלה ברגע שהוא קופץ אל מחוץ לחלון, והמצלמה מלווה אותו מלמעלה ומלמטה עד שהוא מתרסק על המדרכה.
הסיטואציה השנייה היא לפני שבארנס מתקבל לעבודה: סידני מאסברגר מנסה להציל מסמך יקר שעף מהחלון עקב שבירתו על ידי בארנס, אך נופל מהחלון. בארנס מחזיק אותו בשולי מכנסיו כאשר ראשו של מאסברגר כלפי מטה, וכך הוא ניצל.
בסוף הסרט אומר מוזס כי "יש סיפור על מישהו שקפץ מהקומה ה-46 (קומת השעון), אבל זה כבר סיפור אחר".
נתונים פיננסיים
התסריט לסרט נכתב בשנת 1985, אולם האחים כהן לא התכוונו להפיק אותו כי ידעו שהוא צפוי לעלות עשרות מיליוני דולרים, לא משהו שחברות הפקה נוטות להקציב ליוצרי סרטים מתחילים. עם זאת, הם פנו למפיק ג'ואל סילבר מספר שנים לאחר מכן, והוא הסכים לפנות עם התסריט ובקשת התקציב לאחים וורנר. האחים וורנר הסכימו לכך, אך רק בתנאי שילוהקו שחקנים מפורסמים לתפקידים הראשיים, ולמרות שהאחים כהן לא רצו בכך, הם התפשרו עם האולפנים וליהקו "כוכבים" בודדים.
עם תקציב של 40 מיליון דולר, "הקפיצה הגדולה" הוא הסרט בעל התקציב הגדול ביותר של האחים כהן עד ל"אכזריות בלתי נסבלת" בשנת 2003. למרות ההשקעה התקציבית הניכרת בו והביקורות המצוינות שקיבל, הסרט היה כישלון קופתי גדול וההכנסות ממנו הסתכמו בפחות משלושה מיליון דולר.
המועצה לביטחון לאומי (ערב הסעודית)
המועצה לביטחון לאומי של ערב הסעודית (בערבית: مجلس الأمن الوطني) הייתה הגוף האחראי על תיאום האסטרטגיות בתחומי הביטחון הלאומי ומדיניות החוץ של ערב הסעודית. המועצה הוקמה ב-2005 על ידי מלך ערב הסעודית, עבדאללה. המזכיר הראשון (מזכ"ל) של המועצה היה הנסיך ושגריר ערב הסעודית לשעבר, בנדר בן סולטאן אאל סעוד. המועצה נחשבה לעמוד השדרה של ממשלת ערב הסעודית בתחומי יחסי חוץ וביטחון לאומי עד פירוקה.
המועצה בוטלה על ידי המלך סלמאן ב-29 בינואר 2015, פחות משבוע לאחר שהומלך למלך ערב הסעודית. את המועצה החליפה מועצה חדשה בשם "המועצה לעניינים מדיניים וביטחוניים".
למרות הקמת המועצה ובדומה להתנהלות של מוסדות ממשלתיים סעודים אחרים, ההחלטות המרכזיות בכל התחומים ובפרט בתחום הביטחון הלאומי התקבלו על ידי בכירים במשפחת המלוכה, משפחת סעוד.
היסטוריה
המועצה לביטחון לאומי הוקמה ב-16 באוקטובר 2005 על ידי המלך החדש, המלך עבדאללה בתגובה לשינויים גאופוליטיים גדולים באזור המזרח התיכון (אשר המרכזי שבהם היה מלחמת עיראק).
תפקידי המועצה
המועצה הוקמה על מנת לפעול כמנגנון ארגוני שיתאם את המדיניות של הממלכה הנוגעת לביטחון לאומי. למועצה היה את הסמכות החוקית להכריז מלחמה ולחקור סוכנויות ביטחון במידה והן היו מעורבות במעשים אשר איימו על הביטחון הלאומי של הממלכה.
למרות הקמת המועצה ובדומה להתנהלות של מוסדות ממשלתיים סעודים אחרים, ההחלטות המרכזיות בכל התחומים ובפרט בתחום הביטחון הלאומי התקבלו על ידי בכירים במשפחת המלוכה, משפחת סעוד.
חברי המועצה לביטחון לאומי
בראש המועצה לביטחון לאומי עמד מלך ערב הסעודית ומלבדו היו חברים בה בין היתר, יורש העצר, שר ההגנה, שר הפנים, שר החוץ, ואישים נוספים.
תכונת ליוביל
תכונת ליוביל היא תכונה של גרפים שקיומה מצביע על כך שפיזור המסה בגרף מחקה את משפט ליוביל על המישור המרוכב.
הגדרה
גרף מקיים את תכונת ליוביל אם כל הפונקציות ההרמוניות החסומות עליו הן קבועות. בהקשר זה, פונקציה היא הרמונית אם הלפלסיאן מאפס אותה, כלומר  לכל קודקוד x (הסכום הוא על הקודקודים השכנים, ו- \ \deg x היא הדרגה).
חבורות ליוביל
חבורה G היא חבורת ליוביל ביחס לקבוצת יוצרים S סופית, אם גרף קיילי של החבורה ביחס ל-S מקיים את תכונת ליוביל. לא ידוע האם התכונה תלויה בקבוצת היוצרים, וגם לא אם תת-חבורה של חבורת ליוביל היא חבורת ליוביל. חבורה היא ליוביל ביחס לקבוצת יוצרים S אם ורק אם תוחלת המרחק של הילוך מקרי על החבורה (בהתאם לקבוצת היוצרים הנתונה) היא תת-ליניארית.
כל חבורת ליוביל היא אמנבילית.
פרידריך השלישי, דוכס אוסטריה
פרידריך השלישי, דוכס אוסטריה (בגרמנית: Friedrich III. von Österreich; 31 במרץ 1347 - 10 בדצמבר 1362) היה חבר בבית הבסבורג.
ביוגרפיה
פרידריך נולד ב-31 במרץ 1347 בווינה, והיה בנם השני של אלברכט השני, דוכס אוסטריה ויוהנה מפירט, בתם של אולריך השלישי, רוזן פירט וז'אן מבורגונדיה, ואחיו הצעיר של רודולף הרביעי, דוכס אוסטריה. אלברכט השני החליט שארבעת בניו רודולף, פרידריך, אלברכט ולאופולד ישלטו במשותף כאשר הוא מת בשנת 1358. רודולף הבכור היה אז בן 18 ולמעשה הבטיח את האפוטרופסות של אחיו הקטינים. פרידריך לא האריך ימים אחרי אחיו הבכור ולא מילא תפקיד פוליטי ומת בווינה ב-10 בדצמבר 1362, שם הוא קבור בקריפטה הדוכסית.
יחסי ברוניי–יוון
יחסי ברוניי–יוון הם היחסים הבילטרליים שבין נגרה ברוניי דארוסלאם לבין הרפובליקה ההלנית.
סקירה כללית
המגעים הפוליטיים והכלכליים של יוון עם ברוניי מוגבלים. משפחות יווניות מעטות מתגוררות דרך קבע בבירה בנדר סרי בגוואן, עם זאת, כמה אזרחים או גולים יוונים עובדים מדי פעם במדינה כמנהלים בכירים של חברות בינלאומיות.
עריסתו של ניוטון
עריסתו של ניוטון היא מתקן המדגים שימור תנע קווי ואנרגיה קינטית הקרוי על שמו של אייזק ניוטון. הוא בנוי משורה של מטוטלות כדוריות הסמוכות זו לזו (לרוב, ישנן חמש מטוטלות). כל כדור קשור על ידי שני חוטים באורך זהה לשני צדדים של מסגרת, ובמצב המנוחה הוא נוגע בכדור שלפניו ובכדור שאחריו. צורת הקשירה הזו מגבילה את כל הכדורים לתנועה במישור אחד, וכיוון שהמשקל שלהם שווה אחד לשני, כל התנע עובר לכדור השני, והכדור הראשון נעצר.
הנעה של אחת או יותר מן המטוטלות באחד הצדדים של העריסה יוצרת תגובה סימטרית מן הצד השני באותו מספר של מטוטלות וכן הלאה בקצב אחיד בלבד, על אף שלמעשה המשרעת קטנה מעט עם כל תנועה, אולם המטוטלות מעוצבות כך שבליה זו במומנט תהיה זניחה יחסית.
עריסתו של ניוטון מופצת גם כצעצוע שולחן ("משחק מנהלים") שעוצב והופץ לראשונה ב-1967 על ידי השחקן הבריטי סיימון פרבל. גרסת הצעצוע הראשונה יוצרה מעץ ונמכרה ברשת הרודס הלונדונית. גרסת הכרום יוצרה על ידי ריצ'רד לונקריין, שבהמשך נהיה במאי קולנוע.
הצעצוע משמיע בדרך כלל נקישות בקצב קבוע מאוד, ויש המוצאים אותו משום כך מרגיע מספק ומסייע מאוד לחשיבה.
במסגרות חינוכיות משתמשים לעיתים בעריסתו של ניוטון על מנת להציג את הרעיון של חוק הפעולה והתגובה, וחוקי שימור התנע הקווי והאנרגיה הקינטית.
אירוויזיון למוזיקאים צעירים 2010
האירוויזיון למוזיקאים צעירים 2010 הייתה התחרות ה-15 של האירוויזיון למוזיקאים צעירים. התחרות התקיימה ב-14 במאי 2010 ברטהאוס פלאץ בווינה שבאוסטריה. התחרות אורגנה על ידי איגוד השידור האירופי בשיתוף רשות השידור האוסטרית (Österreichischer Rundfunk ,ORF). מוזיקאים משבע מדינות השתתפו בגמר הטלוויזיוני. זו הייתה הפעם השלישית שהתחרות נערכה תחת כיפת השמיים ובמהלך הפסטיבל השנתי של וינה. אוסטריה והמשדרת ORF אירחו בעבר את התחרות בשנים 1990, 1998, 2006 ו-2008.
אווה נינה קוזמוס מסלובניה ניצחה בתחרות, בעוד נורווגיה ורוסיה מוקמו במקומות השני והשלישי- בהתאמה.
מקום התחרות
רטהאוס פלאץ, כיכר הממוקמת מחוץ לבית העירייה של וינה, היה המקום המארח של גמר האירוויזיון למוזיקאים צעירים 2010.
פורמט
כריסטוף ואגנר-טרקנביץ' היה המנחה של תחרות 2010.
מדינות משתתפות
בשנה זו, 15 מדינות השתתפו בתחרות. שבעת המתמודדים הטובים ביותר נבחרו על ידי חבר שופטים בינלאומי.
חצי גמר
מדינות מודגשות הן אלה שעלו לשלב הגמר.
גמר
גמר התחרות התקיים ב-11 במאי 2012. פרסים הוענקו לשלוש המדינות המובילות. הטבלה הבאה מדגישה את המקומות הראשונים באמצעות זהב, כסף וארד. תוצאות הניקוד של שאר המשתתפות אינן ידועות ואף פעם לא פורסמו על ידי איגוד השידור האירופי.
שופטים
חבר השופטים כלל את השופטים הבאים:
תרבות דמוקרטית
תרבות דמוקרטית הוא כתב עת אקדמי לענייני חברה, דמוקרטיה ומשפט אשר נוסד בשנת 1999.
כתב העת יוצא לאור על ידי הוצאת אוניברסיטת בר-אילן והפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן. עד חוברת 14, אשר ראתה אור בספטמבר 2012, היה גם המכון הישראלי לדמוקרטיה שותף בהוצאת כתב העת.
כתב העת נועד לספק מענה לאתגרים הכרוכים בביסוסה של הדמוקרטיה בחברה הישראלית, ומכוון בעיקר לחוקרים וקובעי מדיניות. כתב העת מפרסם מאמרים העוסקים בסוגיות של דמוקרטיה על פניה השונות, תוך עיון מעמיק במדינה הישראלית ותכונותיה המיוחדות. המחקרים מגיעים מתחומי מדע מגוונים, ובכללם ספרות, היסטוריה, משפטים, סוציולוגיה, מחשבה יהודית ומגדר. המאמרים עוברים שיפוט אקדמי באמצעות קוראים עמיתים (Peer-Review) ובאמצעות מערכת תלמידים מהפקולטה למשפטים.
הגיליון הראשון של כתב העת ראה אור בינואר 1999, ועד שנת 2016 יצאו לאור 16 גיליונות, מתוכם 4 גיליונות בשפה האנגלית. בכל שנה מפיק כתב העת לפחות גיליון אחד, כאשר בממוצע רואים אור בין 2 ל-3 גיליונות בשנה. מפעם לפעם מפרסם כתב העת גיליון העוסק בנושא מוגדר, כמו צבא וחברה, מגדר, בג"ץ עמנואל ועוד.
על כריכות גיליונות כתב העת מופיעות לרוב יצירות אמנות ישראליות, כמו "היום תור טבי" מאת יהודה מרטון, ו"עץ צבוע בחצר מוזיאון ישראל" מאת מנשה קדישמן. העורכת הגרפית של כתב העת היא רבקה קנלר.
את כתב העת מלווה מערכת מלומדים וכן מערכת תלמידי הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת בר-אילן.
מערכת אקדמית
עורכים: פרופ' אבי שגיא, פרופ' ידידיה צ' שטרן וד"ר חנן מנדל.
מערכת מצומצמת: פרופ' סטיוארט א' כהן, פרופ' אבי שגיא ופרופ' ידידיה צ' שטרן.
מערכת מורחבת: פרופ' אהרן אנקר, פרופ' יעקב בלידשטיין, פרופ' אלה בלפר, פרופ' איל בנבנישתי, פרופ' משה הלברטל, פרופ' אלון הראל, פרופ' מייקל וולצר, פרופ' נעם זוהר, פרופ' ברוך זיסר, פרופ' פנינה להב, פרופ' סנדי לוינסון, פרופ' מנחם לורברבוים, פרופ' מנחם מאוטנר, פרופ' דן מכמן, פרופ' שמואל סנדלר, פרופ' יעקב עירם, פרופ' ג'ורג' פלטשר, פרופ' מנחם פרידמן, פרופ' מנחם קלנר ופרופ' יעל תמיר.
מרי רנו
מרי רנו (באנגלית: Mary Renault; 4 בספטמבר 1905 - 13 בדצמבר 1983) הייתה סופרת אנגליה. יצירותיה פופולריות בקרב חובבי הרומן ההיסטורי.
ביוגרפיה
נולדה בלונדון (שמה האמיתי היה מרי שאלאן) ולמדה בקולג' סנט יו באוקספורד, שהיה אז קולג' לנשים בלבד. היא הוסמכה לאחות, ובספריה הראשונים בא לידי ביטוי ניסיונה כאחות. בשנת 1948, אחרי שהרומן שלה North Face זכה בפרס MGM בשווי $150,000, היגרה לדרום אפריקה עם בת זוגה ג'ולי מולארד, אחות גם היא. בשנות ה-50' הייתה פעילה בתנועת Black Sash נגד האפרטהייד.
כתיבתה המוקדמת עסקה בנושאים בני ימינו, בעיקר על רקע תקופת המלחמה, אבל בשנת 1956 החלה לכתוב סדרת ספרים שזירת התרחשותם הייתה יוון העתיקה, בכללם הטרילוגיה על חיי אלכסנדר הגדול: אש משמיים (1970), הנער הפרסי (1972) ומשחקי קבורה (1981). למרות אי-היותה בקיאה בספרות קלאסית, זכתה להוקרה על הקפדנות ללא דופי שבה הקימה לחיים את העולם היווני. יחסה האוהד לאהבה בין גברים קירב את ספריה גם ללב קהל קוראים רחב בקהילת ההומוסקסואלים.
כמה מעמדותיה ההיסטוריות היו שונות מהמקובל, כגון ביקורתה החריפה על הנואם דמוסתנס. אף כי רנו לא יכלה לקרוא את נאומי דמוסתנס במקורם היווני, היא סברה שהייתה הפרזה גדולה בהערכת כושר הנאום של דמוסתנס, שלא היה, לדעתה, אלא תועמלן מרושע. היא טענה ש"גם ההערכה שזכה לה האיש עצמו הייתה מוגזמת לאין שיעור. הוא היה מושחת. דבר ידוע הוא, שהאיש לקח שוחד ותמיכות מן הפרסים. הוא היה פחדן, בקרב כירוניה הוא זרק את המגן והנשק ונס על נפשו. הוא היה אכזר, מעולם לא גילה חמלה למישהו, אם במילה ואם במעשה. כל אלה הן עובדות ידועות היטב." נוסף לכך, רנו הציעה שתי תאוריות חדשניות על דמוסתנס:
ספריה שתורגמו לעברית
"מות יומת המלך" ו"השור מן הים" עובדו לסדרה בת 11 פרקים ברדיו 4 של ה-BBC, תחת הכותרת "מות יומת המלך" (The King Must Die).
רטין אובאסוהן
רטין אובאסוהן (באנגלית: Retin Obasohan; נולד ב-6 ביולי 1993) הוא כדורסלן בלגי, המשחק בעמדת הרכז בדרטונה באסקט
ליאן בסט
ליאן בסט (באנגלית: Leanne Best; נולדה ב-15 ביוני 1980) היא שחקנית אנגלייה.
רטין אובאסוהן
קריירה
בשנת 2010, שיחק אובאסוהן בקבוצת החובבנים קנגורוס בום, מהליגה הבלגית השנייה. בשנת 2011, התחייב אובאסוהן לאוניברסיטת אלבמה. רק ב-2012 הוא התחיל לשחקן במכללה, ובעונתו הראשונה קלע בממוצע 17.6 נקודות למשחק. אובאסוהן הוביל את המכללה לטורניר אליפות המכללות, כשבדרך הם מרבים לנצח בין היתר מכללות גדולות כמו אוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה, אשר הייתה מכללתו של הבחירה הראשונה בדראפט מאוחר יותר באותה שנה, בן סימונס. בתום עונת 2016, אובאסוהן נבחר לחמישיית העונה של המחוז.
ליאן בסט
ביוגרפיה
בסט נולדה בליברפול ולמדה משחק במכון לאומניות הבמה של ליברפול. היא גרה בדרום מערב לונדון.
רטין אובאסוהן
קריירה
ב-5 באוגוסט 2016, חתם אובאסוהן באבלינו מהליגה האיטלקית.
ליאן בסט
ביוגרפיה
בסט ידועה מתפקידיה בדמות ג'יין קובדן בסדרה "רחובות המרטש" של ה-BBC, סיליה דונלי בסדרה "רצח בדם קר", ובתפקיד "האישה בשחור" בסרט משנת 2014 "האישה בשחור: מלאך המוות". בין השנים 2004 ל-2014 שיחקה בסט בתפקידים רבים בסדרות טלוויזיה בריטיות כגון "חדר מיון", "רופאים", "שטלנד", "תחבולות חדשות", "שחיתות" ובתפקיד טרזה פנצ'רץ' בסדרה "Home Fires". ב-2015 הופיעה בסט בדמות מין סאקול בסיקוול "מלחמת הכוכבים - פרק 7: הכוח מתעורר".
ב-2016 שיחקה בסט בסדרה הקומית של ITV "רגליים קרות" בתפקיד טינה ריינולדס. היא המשיכה לגלם את הדמות של טינה גם בעונה השביעית של הסדרה.
רטין אובאסוהן
קריירה
באוקטובר 2018, חתם אובאסוהן בנורת' אריזונה סאנס מליגת הפיתוח של ה-NBA.
ליאן בסט
ביוגרפיה
ב-2017 החלה לצלם סרט קצר בשם "Cotton Wool" שיוצג בפסטיבלים ב-2018.
רטין אובאסוהן
קריירה
בשנת 2019, חזר אובאסוהן לגרמניה וחתם בברוזה במברג. בקבוצה הוא העמיד ממוצעים של 8.4 נקודות ו-2.7 אסיסטים למשחק.
ב-24 באוקטובר 2020, חתם אובאסוהן בנימבורק מהליגה הצ'כית, שם שיחק תחת המאמן הישראלי, אורן עמיאל.
לאחר שבשנת 2021 עבר עמיאל להפועל ירושלים, ב-30 ביוני הלך אובאסוהן בדרכו וחתם גם הוא בקבוצה.
רבע לשש (סיבוב הופעות)
רבע לשש הוא סיבוב הופעות של ההרכב המוזיקלי הישראלי הפרויקט של עידן רייכל, אשר נתמך על אלבומו רבע לשש והתקיים ברחבי ישראל וארצות הברית. המופע עלה ב-11 ביוני 2013 והסתיים ב-16 בפברואר 2016. סיבוב ההופעות כלל שירים מהאלבום וכן את מיטב להיטיו האחרים של ההרכב מאלבומיו הקודמים.
רקע
במרץ 2013 יצא לאור האלבום "רבע לשש", שכלל, בין היתר, את הלהיטים "עכשיו קרוב", "בלילה", "Sabe Deus" ו"עד שאין יותר לאן" שהצליחו להגיע לצמרת מצעדי הפזמונים העבריים השנתיים של גלגלצ ורשת ג'. באותה השנה, זכה ההרכב גם בתואר "אנשי השנה במוזיקה" במצעד של גלגלצ. האלבום הצליח תוך מספר חודשים להגיע למעמד של פלטינה כפולה, תוך שמכר למעלה מ-100,000 עותקים, ובסופו של דבר זכה בתואר פלטינה מרובעת, שהוענק לרייכל בהופעה ב-28 בספטמבר 2015, שנכללה בסיבוב ההופעות ונערכה במסגרת פסטיבל התמר.
ארכיטקטורה ואמנות מרובינגית
ארכיטקטורה ואמנות מרובינגית נוצרו בתקופת השושלת המרובינגית של הפרנקים, שחיו באזור צרפת, בנלוקס וחלקים מגרמניה במהלך המאה החמישית עד המאה השמינית. הופעתה של השושלת המרובינגית בגאליה במאה ה-5 הביאה לשינויים חשובים בתחום האמנות. הביטויים העיקריים של אמנות מרובינגית הם עבודות צורפות בזהב, עיטור כתבי יד באיורים של בעלי חיים, ושילוב מוטיבים משלהי העת העתיקה.
ארכיטקטורה
איחוד הממלכה הפרנקית, תחת כלוביס הראשון (465–511) ויורשיו, יצר דרישה לבניית כנסיות ומנזרים, שהיוו את מוקדי הכוח של השושלת המרובינגית. אלה נבנו בדרך כלל בהתאם למסורת הבזיליקה הרומית, אך מדי פעם שולבו בהם השפעות מסוריה וארמניה. רוב המבנים במזרח הממלכה היו עשויים עץ, ובמערב ובדרום נבנו מבני אבן. רק חלק קטן מהמבנים שרד. חלק מהמבנים שוחזרו בהתאם לממצאים ארכאולוגיים.
הבישוף גרגוריוס מטור מתאר בספרו "ההיסטוריה של הפרנקים" את בזיליקת סן מרטן, שנבנתה בטור במאה החמישית ולא קיימת כיום. על פי התיאור זו הייתה אחת הכנסיות היפות ביותר בארכיטקטורה המורבינגית. היא נבנתה בסגנון רומנסק, היו בה 120 עמודי שיש, מגדלים בקצה המזרחי, ומספר פסיפסים. אחד המאפיינים של בזיליקת סן מרטין היה סרקופג הממוקם באופן גלוי מאחורי המזבח, ולפעמים באפסיס. אין תקדימים רומאיים לחידוש ארכיטקטוני זה, והוא הפך לאחד מסימני ההיכר הבולטים של האדריכלות המוריבינגית.
הכנסייה היחידה בסגנון זה ששרדה עד ימינו היא כנסיית פטרוס הקדוש בויין. ניתן לראות סגנון דומה ביסודות של בזיליקת סן-דני ושל כנסיית סן ז'רמן דה פרה בפריז.
כמו כן שרדו מהתקופה המרובינגית מספר קריפטות ומספר מבני בפטיסטריום קטנים ברחבי צרפת. חלקם מכוסים בכיפה, דבר המעיד על השפעת האדריכלות הסורית. באופן דומה, הבפטיסטריום של ריאז באלפים של פרובאנס עילית מזכיר את כנסיית סן ג'ורג' בעיר עיזרא שבסוריה. הבפטיסטריום בפואטייה הוא בעל מבנה מלבני ייחודי, ולצידו שלושה אפסיסים. הבניין המקורי עבר כנראה מספר שינויים אך נשמרו בו עיטורים מרובינגיים בכותרות העמודים.
אמנות
במאה השביעית כנראה זכו בעלי המלאכה המרובינגיים להערכה גבוהה, והם הובאו לאנגליה בכדי לבנות כנסיות וליצור עיטורי זכוכית. הם השתמשו רבות בטכניקה בשם. בשיטה זו קודחים חורים מדויקים באבני הבניין, מחדירים אליהם קורות עץ וכך יוצרים שלד יציב למבנה. שיטה זו אומצה על ידי הנורמנים, והם השתמשו בה לאחר מכן באיטליה.
כתובה
כְּתובָּה היא מסמך משפטי מחייב שנלווה לקידושין, אשר בו מפורטים חובות הבעל כלפי אשתו, ובעיקר התחייבותו הכספית במקרה שתגורש או תתאלמן. כיום נהוג להעניק את שטר הכתובה לכלה במהלך מעמד החופה.
ארכיטקטורה ואמנות מרובינגית
אמנות
מעט מאוד עיטורי כתבי יד מורבינגיים שרדו. כתב העת העשיר ביותר בעיטורים מסוג זה הוא ספר תפילה מהמאה ה-8 שהוקדש לגלסיוס הראשון ונמצא כיום בספריית הוותיקן. בספר עיטורים גיאומטריים ואיורי בעלי חיים המושפעים מגילופי מתכת ומאמנות המזרח, בדומה ליצירות של שהייתה נפוצה באנגליה באותה תקופה. מרכזי האמנות המרובינגית העיקריים היו במנזר ליוקסיי בפראנש-קונטה, שנוסד על ידי קתולים שהגיעו מאירלנד, ומאוחר מנזר הכפר.
כתובה
במהלך ההיסטוריה ופיזורם של ישראל בגולה, נקבעו נוסחים שונים בקהילות שונות, בעיקר על רקע התחייבויות נוספות שנקבעו בקהילות, והגדרות הלכתיות שונות.
ארכיטקטורה ואמנות מרובינגית
אמנות
אוסף גדול של אמנות מרובינגית שהוצג בברלין הוחרם על ידי הצבא הסובייטי כאשר העיר נכבשה במלחמת העולם השנייה. האוסף מוצג עד היום ברוסיה.
כתובה
דאורייתא או דרבנן
בתלמוד נחלקו התנאים האם חיוב הוא מהתורה, או רק מתקנת חז"ל:
יש הסוברים שהיא תוקנה על ידי חכמי תורה שבעל פה, במטרה להגן על הנשים, כדי שלא יהיה קל בעיני בעליהן לגרשן, על ידי כך שהמגרש את אשתו יצטרך לשלם לה סכום כסף גדול, כך היא דעתו של התנא רבי יהודה, ושל האמוראים רב נחמן ושמואל, וכך פסק להלכה הרמב"ם.
לעומת זאת, יש הסוברים שחיוב הכתובה לבתולה הוא מהתורה וחכמים רק תיקנו כתובה לשאר הנשים (כגון אלמנה) ואסרו לזוג להתייחד ללא כתובה, וכך היא גם דעתו של רבי מאיר, רבן שמעון בן גמליאל ורב אשי, וכן דעת התוספות. ראיה לשיטה זו היא שבחלק מנוסחי הכתובה שבה נכתב. אך גם לפי רבי מאיר, טעם הכתובה הוא כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה, מפני שאם תהא קלה בעיניו להוציאה, לא תהא דעתה של האשה בטוחה בנישואיה, היא תחשוש תמיד שמא יגרשנה, וממילא תבעל לשם זנות ולא לשם נישואין.
שמעון בן שטח תיקן שכל נכסיו דלא ניידי של הבעל יהיו משועבדים לכתובה, ומשמעות הדבר שהיא יכולה לגבות את החוב במקרה של גירושין מכל הנדל"ן של בעלה לשעבר. תקנת הגאונים, שכל חוב נגבה גם ממטלטלין, ולא רק ממקרקעין, חלה גם על כתובה כך שכתובה נגבית ממטלטלין מתקנת הגאונים.
המסמך הקדום ביותר המוכר לנו מעין הכתובה הוא מסמך הנישואים ממרשה, הכתוב על גבי חרס שגודלו 10X14 סנטימטר. מסמך זו מתוארך לשנת 176 לפנה"ס – עוד לפני שמעון בן שטח – הוא כתוב בארמית ומזכיר את הכתובות של ימינו. חוקרים משערים שמדובר בטיוטה של כתובה, ולא בכתובה ממש.
תוכן הכתובה
בהסכם מתחייב הבעל לזון, ולפרנס ולכבד את אשתו [על פי הפסוק "שארה כסותה ועונתה לא יגרע" ]. בכתובה מפורט הסכום אותו מתחייב הבעל לתת לאשתו במקרה שיגרש אותה, או אם ימות, וכן נרשמים הנכסים אותם מביאה האישה מבית אביה, שבהם לבעל זכויות חלקיות, ונשארים בבעלותה (נכסי מלוג ונכסי צאן ברזל).
סכום הכתובה
שני סוגי מטבעות יש הנקראים 'מנה': אחד הנהוג בתקופת התורה, ואחד הנהוג בתקופת חכמי התלמוד (בדומה לדולר קנדי, ודולר אוסטרלי), יש מחלוקת חכמי ישראל האם יש להעריך את הכסף בכתובה במנה הנהוג בתורה (השווה פי-8), ממנה הנהוג בתקופת התלמוד.
מדין התלמוד הסכום המינימלי לכתובה הוא מאתיים זוז (מטבע מימי המשנה והתלמוד) לבתולה, ומאה (הנקראים גם מנה) לאלמנה וגרושה.בתקופת התנאים 200 זוזים היו שווי ערך לשכר עבודתו של פועל במשך שמונה חודשים לערך, אך לפי שווי הכסף בימינו סכום זה אינו עולה על כמה מאות או אלפי שקלים.
בימי הביניים הנהיגו להוסיף עליו 100 מטבעות בשם 'זקוקים' ככיסוי מוסכם לנדוניה שהכניסה הכלה לחתן. לפי הערכתו של החזון איש לשווי הכסף שבזקוק סכום זה שווה כיום עשרות אלפי שקלים, אך לרוב הדעות ערכו נמוך בהרבה. מקובל להוסיף 'תוספת כתובה' במטבע הנהוג בשעת החתונה, או לחלופין להשלים את הסכום החסר בשביל להביא את סך הכתובה למספר מובן ומוסכם.
לפי המובא במשנה וגמרא, הסכום המינימלי לכתובת בת כהן הוא ארבע מאות זוז, ואילו אלמנה בת כהן זוכה לסכום הרגיל של מאה זוז בלבד.
תקנת כתובת בנין דכרין
כתובת בנין דכרין היא תקנת חז"ל ולפיה, כאשר מתה אשתו של אדם, ירשו בניה מאביהם את דמי הכתובה ואף סכום הנדוניה שהכניסה האם בנישואיה לרשות המשפחה. כאשר לאדם יש רק בן אחד, אין משמעות לתקנה זו, שכן בכל מקרה הבנים יורשים את האב, ולתקנה זו יש משמעות רק כאשר אדם נשא שתי נשים, והאחת הכניסה נדוניה בסכום גדול יותר מהשנייה, שבניה של כל אחת מהנשים יורשים את הנדוניה שהכניסה אמם לאביהם, מהאב.
תקנת טוליטולא
בין תקנות טוליטולא, שמיוחסות ליהודי ספרד במאה ה-14, נקבעה תקנה הנוגעת לכתובה לפיה אישה יכולה לרשת עד שיעור של מחצית מעיזבונו של בעלה, המתקזז עם הכתובה. כלומר – אם על פי הכתובה מגיע לאלמנה מיליון שקל, ועיזבונו של בעלה מסתכם בחצי מיליון, תקבל האלמנה רבע מיליון שקלים. זאת על מנת להגן על שאר היורשים, שעלולים לאבד את ירושתם בגלל זכות האישה לקבל את סכום כתובתה עם מות הבעל. בימינו באה לידי ביטוי תקנה זו בפסק דין שניתן בבית משפט בחיפה, ובו נעשה שימוש בתקנה לפסוק את חלקה של האישה בעיזבונו של בעלה המנוח, לאחר שביקשה לקבל את חלקה בירושה על פי המגיע לה בכתובה בנוסף למה שירשה במסגרת הצוואה. לתקנה זו לא נקבע עיגון בחוק.
כתובה כתקנות המגורשים
לאחר גירוש ספרד (1492) תיקנו חכמי המגורשים בפאס שבמרוקו שלא יוכל אדם להנשא בכתובה שאינה כתקנות המגורשים, כאשר הדבר מצוין בשלהי הכתובה. לפי התקנות הבעל מתחייב שלא ישא אישה על אשתו ושלא ייסע לחו"ל ללא רשותה.
סוגי כתובות
קיימות מספר סוגי כתובות שאותן כותבים במקרים מיוחדים:
כתובה דאירכסא - על פי ההלכה אסור לאדם לשהות עם אשתו אם אין לה כתובה. לכן, אם האישה איבדה את הכתובה ואין עוד עותק של הכתובה או שמחלה עליה, הבעל כותב לאשתו כתובה חדשה שנקראת כתובה דאירכסא (כתובה שאבדה).
כתובה אישתכח בה טעותא -
כתובה שנמצא פסול בעדי הקידושין -
עדי הכתובה
על שטר הכתובה חותמים שני עדים כשרים. העדים צריכים להיות נוכחים גם בעת שהחתן מוסר לאישה את הכתובה. יש הנוהגים (וכך מקובל כיום ברוב הכתובות שבמסגרת הרבנויות המקומיות השונות) שגם החתן מוסיף את חתימתו, אם כי על פי התקנה המקורית, הכתובה היא אשרור של התחייבות הבעל בעל-פה בפני העדים.
שמירת הכתובה
לאחר מסירת הכתובה, נהוג שהכלה מוסרת אותה לאימה עד לאחר החתונה. בהגיעה לביתה עליה להטמין את הכתובה במקום שמור שלא תאבד ויש אומרים שאם אינה סומכת על בעלה שגם במקרה של התערערות היחסים ביניהם לא יעלים את הכתובה, עליה לשמור אותה גם מפניו. מסיבה זו בקרב עדות שונות השתרש מנהג שהכלה מפקידה את הכתובה בבית הוריה. על פי תקנת חז"ל, אסור לבני הזוג לשהות יחד בלא כתובה. במקרה שהכתובה אבדה, עליהם לכתוב כתובה חליפית הנקראת "כתובה דאירכסא" (כתובה שאבדה).
למעשה, כיום בישראל בעת החופה חותמים גם על עותק של הכתובה הנשמר במשרדי הרבנות למקרה שתאבד הכתובה המקורית, כך שאין חשש לאובדן הכתובה.
הכתובה כיום
כהיום איבדה הכתובה חלק מחשיבותה כמסמך משפטי, בשל שינוי סדרי החיים מבעבר ותקנות וחוקים שונים, בהם חרם דרבנו גרשום שאוסר לגרש נשים ללא הסכמתן, ובמדינת ישראל, חוק הירושה, תשכ"ה-1965 וחוק יחסי-ממון בין בני-זוג, התשל"ג-1973. ברוב הגירושים מגיעים בני הזוג להסדר כספי ביניהם שכולל בתוכו את ויתור האישה על הכתובה במסגרת מכלול איזון המשאבים. השופט מני מזוז כתב שויתור זה הוא על זכות אמיתית שוות כסף ולא ניתן לראות בו ויתור סמלי בלבד. במקרים בהם בני הזוג אינם מגיעים להסכמה, נחלקים הדיינים בבתי הדין בישראל לגבי היחס בין הכתובה לבין איזון המשאבים בדין הישראלי. חלק מהדיינים גורסים שסכום הכתובה צריך להינתן מעל ומעבר לאיזון המשאבים. דיינים אחרים סוברים שסכום הכתובה צריך להינתן רק בתוספת לחובות הבעל בחלוקת הרכוש על פי הדין העברי, ועל כן אם במסגרת איזון המשאבים על פי החוק הישראלי מקבלת האישה מעבר למה שהייתה מקבלת על פי המשפט העברי, סכום הכתובה נבלע בתוך איזון המשאבים, והאישה אינה יכולה לתבוע בנוסף את הכתובה.
על פי פסיקת בתי המשפט הכתובה מהווה מסמך משפטי מחייב, אך מאחר שמקור החיוב לכתוב כתובה הוא בדין הדתי, הרי שעצם החבות תידון על פי כללי המשפט העברי. אף שהכתובה היא מסמך מחייב, קיימת פסיקת בית דין רבני כי אם כתוב בה סכום בלתי מציאותי, שהבעל ודאי לא התכוון להתחייב בו, יכול בית הדין להתערב כדי להפחיתו. עם זאת, בית הדין הרבני בבאר שבע פסק לשלם כתובה של מיליון ש"ח, במקרה של בעל שבגד באשתו, ולא קיבל את טיעון הבעל כי "כתב זאת בצחוק". גם סכום קטן מדי אינו חוקי. לעיתים, במטרה להימנע מן המבוכה שנגרמת כאשר החתן נוקב כביכול, את שוויה של הכלה בעיניו, נמנעים הרבנים מלנקוב בסכום המדויק בפומבי, ובמקום זאת אומר הרב "כך וכך שקלים".
בטקסי חתונה של היהדות הרפורמית מקובל לשנות את הדגש בכתובה ממסמך ממוני-משפט המסדיר את יחסי הממון בין בני הזוג להצהרה משותפת אודות הנישואין ומטרתם. הכתובה הופכת להיות מסמך המעוצב ומתוכנן על ידי שני בני הזוג בפיקוח הרב. במסמך מצהירים שני בני הזוג באופן שוויוני על אהבתם, על כוונתם להקים בית יהודי ועל העקרונות שינחו את חייהם. כתובה זו כתובה בדרך כלל בשפה המדוברת באותו מקום, בניגוד לכתובה המסורתית הכתובה בארמית.
אריוגלה
אַרֶיוֹגַלַה (בליטאית: Ariogala, בפולנית: Ejragoła, ברוסית: Эйрагола, ביידיש: אייראגאלע, וגם: ראגולה) היא עיירה במחוז קובנה בליטא, על גדת הנהר דוביסה, מרכז מנהלי ודתי והיישוב השני בגודלו במחוז משנה ראסייני.
יהודי אריוגלה
בשנת 1897 היוו יהודי העיירה, 70% מכלל תושבי העיירה. לפני מלחמת העולם השנייה חיו באירגולה כ-500 יהודים. בעיירה היו מוסדות חינוך ותרבות יהודיים ופעלו בה תנועות נוער ציוניות. עם פלישת גרמניה לברית המועצות ביוני 1941, רצחו לאומנים ליטאים אישי ציבור יהודים בעיירה. בעיירה הוקם גטו ויהודיו נרצחו באוגוסט ובספטמבר 1941 עם יהודי עיירות סמוכות, בידי שוטרים ליטאים וגרמנים.
מלבדם גרו בעיר למדנים רבים שחלקם שימשו כר"מים וראשי ישיבה בישיבות ליטא וכרבנים בליטא ובארצות הברית.
עונת 2013/2014 בבונדסליגה
עונת 2013/2014 הייתה העונה ה-51 של הבונדסליגה, שהיא הליגה הגרמנית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-9 באוגוסט 2013 והסתיימה ב-10 במאי 2014.
הרטה ברלין ואיינטרכט בראונשווייג (לאחר 28 שנים בליגות הנמוכות) עלו מהליגה השנייה.
על ניצחון במשחק הוענקו שלוש נקודות. במידה ובסוף העונה מספר קבוצות היו מגיעות לאותו מספר נקודות, הקבוצה עם הפרש השערים הטוב יותר הייתה מקבלת יתרון.
הליגה כללה 18 קבוצות. קבוצות שסיימו במקומות ה-17-18 ירדו בסוף העונה לבונדסליגה השנייה, ושתי קבוצות עלו במקומן. הקבוצה שהגיעה למקום ה-16 השתתפה במשחקי מבחן מול הקבוצה שסיימה במקום השלישי בהבונדסליגה השנייה, כאשר המנצחת במפגש הכפול הייתה משחקת בעונה הבאה בבונדסליגה והמפסידה בבונדסליגה השנייה.
באיירן מינכן זכתה בתואר האליפות בפעם ה-23 בתולדות המועדון ובפעם השנייה ברציפות. היא זכתה גם בגביע.
איינטרכט בראונשווייג ונירנברג ירדו לבונדסליגה השנייה. המבורג נותרה בליגה הבכירה לאחר סדרת משחקי מבחן (מפגש כפול) נגד גרויטר פירט (זכייה בעקבות יתרון של שער חוץ).
ריצ'רד סרה
קורות חיים
סרה נולד ב-1938 בסן פרנסיסקו, שני מבין שלושה בנים. אביו, טוני, היה יליד מיורקה, ספרד, שהועסק במפעלי פלדה. סרה ציין את המספנה בסן פרנסיסקו שבה עבד אביו כמתקין צנרות כגורם שהשפיע על עבודתו. אמו של סרה, גלדיס פיינברג, נולדה בלוס אנג'לס למהגרים יהודיםמאודסה, והיא שעודדה אותו לצייר מגיל צעיר.
סרה למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 1957, לפני שעבר לאוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה שבה סיים ב-1961 תואר ראשון בספרות אנגלית. ב-UCSB למד אמנות אצל הווארד ורשה וריקו לברון. בעת לימודיו עבד לפרנסתו במפעלי פלדה, והייתה לכך השפעה רבה על יצירותיו. בשנת 1961 החל לימודים בתולדות האמנות באוניברסיטת ייל וב-1964 זוּכה בתואר מוסמך. בוגרי ייל עמיתים משנות ה-60 כוללים את הציירים, הצלמים והפסלים בריס מרדן, צ'אק קלוז, ננסי גרייבס, ג'נט פיש וסילביה ורוברט מנגולד. בייל פגש באמנים מאסכולת ניו יורק, בהם פיליפ גוסטון, רוברט ראושנברג, ופרנק סטלה והמלחין מורטון פלדמן, שבאו ללמד בייל. סרה אף לימד בשנת לימודיו האחרונה, ובסיומם התבקש להוכיח את התאוריה בספרו מ-1963 של מורהו, הצייר יוזף אלברס, (Interaction of Color). בשנת 1964 נסע לפריז בסיוע מלגה נודדת מאוניברסיטת ייל. שנה לאחר מכן עבר לפירנצה הודות למלגת פולברייט. בשובו השתקע בניו יורק. חוג חבריו שם כלל את קרל אנדרה, וולטר דה מריה, אווה הסה, סול לוויט ורוברט סמיתסון.
פסליו המוקדמים
בשנת 1966 ייצר סרה את הפסלים הראשונים שלו מחומרים שונים דוגמת פיברגלס וגומי. עבודתו המוקדמת ביותר של סרה הייתה מופשטת והתבססה על תהליכים שהם הוטחה עופרת מותכת בהתזות גדולות על קיר סטודיו או חלל תצוגה. סרה שילב ניאון עם רצועות גומי מתמשכות ביצירה "חגורות" (1966) המתייחסת להפשטה הסדרתית ב"ציור הקיר" של ג'קסון פולוק. ב-1967 כתב סרה את "רשימת הפְּעלים" רשימה של פעלים יוצאים (כגון להטיל את, לגלגל את, לקפל את, להרים את ולקרוע את), בהם השתמש כהנחיות לעבודת הפיסול שלו. סרה הרבה להשתמש בעופרת, משום שהיא ניתנת לעיבוד ומאפשרת להמיס אותה וליצור בה מגוון צורות. בשנת 1968 נכללו יצירות של סרה בתערוכה הקבוצתית "Nine at Castelli" במחסן Castelli בניו יורק. ב-1969 נכללה היצירה שלו "לצקת" בתערוכה "Anti-illusion: Procedures/Materials" במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית בניו יורק. "לתמוך", פועל יוצא נוסף ב"רשימת הפעלים" של סרה, שימש במכלול עבודות בהן העמדת לוחות ומוטות עופרת תלויה בהישענות הדדית ובכוח הכבידה.
סרה זיהה את הפוטנציאל של עבודה בקנה מידה גדול בסדרת "מפצחי הגולגולות" שלו שנעשתה במהלך התערוכה "אמנות וטכנולוגיה" במוזיאון לאמנות של מחוז לוס אנג'לס בשנת 1969. הוא בילה עשרה שבועות בבניית מספר חלקי פלדה כבדים שהוערמו באמצעות מנוף כדי לחקור את העקרונות של איזון נגד וכוח הכבידה, הערימות, שגובהן עלה על 10 מטרים ומשקל היה בין 60 ל-70 טונות, הופלו והוערמו מחדש מדי יום. קנה המידה של הערימות אִפשר לסרה להתחיל לחשוב על עבודה מחוץ לחללי גלריות ומוזיאונים. חלקי ה"אביזר" שלו מסוף שנות השישים מאזנים גלילים ויריעות גדולים לפי צורתם ומשקלם. ביצירה "מכשיר חיתוך: מדידת בסיס הבסיס" (1969) הורכבו, כביכול באקראי, חתיכות עופרת, עץ, אבן ופלדה שבהן ביצע סרה חיתוכים מקבילים. ביצירה "גליל מאלמו" (1984) נתמך לוח פלדה מרובע, באורך של מטר וחצי ובעובי של סנטימטר וחצי, על ידי אבזר גלילי קצר שהושען על קיר.
תם אך לא נשלם
בנק מידע החלבונים
בנק מידע החלבונים (אנגלית: Protein Data Bank או בראשי תיבות PDB) הוא מאגר מידע ממוחשב אשר מכיל תיאור של המבנה התלת־ממדי של מולקולות ביולוגיות גדולות, כדוגמת חלבונים וחומצות גרעין. המידע, שבדרך כלל מושג בקריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן או בספקטרוסקופיה באמצעות NMR, ונשלח על ידי ביולוגים וביוכימאים מרחבי העולם, ניתן לאחזור בחינם מהאינטרנט. על בנק המידע מפקח ארגון ושמו "Worldwide Protein Data Bank" ("בנק מידע החלבונים ברחבי העולם" בראשי תיבות wwPDB).
בנק המידע הוא מקור חשוב בתחומי הביולוגיה המבנית כדוגמת גנומיקה מבנית. מרבית כתבי העת המדעיים, וכמה מהארגונים המחלקים מענקי מחקר כדוגמת המכונים הלאומיים לבריאות (NIH) שבארצות הברית, דורשים כיום מהמדענים לשלוח מידע על מבנים שפוענחו לבנק המידע. בנק המידע הוא המקור הראשי למאות מאגרי מידע נגזרים המסווגים את המידע בצורה שונה. דוגמאות הן שיטת הסיווג המכונה SCOP (ראשי תיבות של Structural Classification of Proteins – סיווג מבני של חלבונים) ושיטת הסיווג CATH (ראשי תיבות של שיטת הסיווג Class Architecture Topology Homologous superfamily – מחלקה, ארכיטקטורה, טופולוגיה ומשפחת על הומולוגית) מסווגים מבנים על פי סוג המבנה ומניחים קשרים אבולוציוניים, שיטת הסיווג GO (ראשי תיבות Gene ontology – אונטולוגיה של גנים) מסווגת מבנים על בסיס גנים.
היסטוריה
בנק מידע החלבונים (PDB) החל כמיזם עצמאי של כמה מדענים. ב-1971 הסכים וולטר המילטון (Walter Hamilton) מהמעבדה הלאומית בברוקהייבן (Brookhaven National Laboratory) לנהל את ה-PDB בברוקהייבן. המילטון נפטר שנתיים אחר כך, וטום קוזטלה (Tom Koeztle) נטל על עצמו את ניהול ה-PDB. בינואר 1994 מונה הקריסטלוגרף והביולוג הישראלי פרופ' יואל זוסמן ממכון ויצמן למנהל ה-PDB. באוקטובר 1998 הועבר ה-PDB לResearch Collaboratory for Structural Bioinformatics או בראשי תיבות RSCB. ההעברה הושלמה ביוני 1999. כמנהל בנק המידע מונתה הלן ברמן מאוניברסיטת ראטגרס (אחד מהמוסדות החברים ב-RSCB). עם הקמת ה-wwPDB ב-2003 הפך ה-PDB להיות ארגון בינלאומי. כל אחד מארבעת החברים בארגון (שניים מארצות הברית, ארגון אירופי וארגון יפני) יכול לפעול כמרכז לאחסון, עיבוד נתונים והפצה של המידע המצוי ב-PDB. עיבוד נתונים מתייחס לעובדה שהצוות של ה-wwPDB בוחן ומעיר הערות על כל מבנה המתקבל. המידע נבדק בצורה ממוחשבת לישימות המבנה. (תוכנת הבדיקה שוחררה לציבור בלא תשלום).