cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלכסנדר אייזנשטט
תגובות וביקורות
אנדריי טולסטוי, מנהל מכון המחקר לתאוריה והיסטוריה של האמנות היפה של האקדמיה הרוסית לאמנויות (RAKh), ציין כי "אלכסנדר הוא אדם שזכה במתנה של גאונות, בעל יכולות וכישרון לצייר, לצבוע ולהרכיב קומפוזיציה".
פרופ 'אנדריי לבוביץ' יורגנוב מחשיב את אלכסנדר אייזנשטט כמייסד של תנועה חדשה באמנות – אקספרסיוניזם מטפיסי.
עיסוקים נוספים
במקביל לעיסוקו באמנות, הוא ידוע כפעיל בתחום הפצת היהדות. והוא משמש כמנהלה בפועל של ישיבת "תורת חיים" בפרברי מוסקבה, שכאמור, היה בין מייסדיה.
אייזנשטט הוא מצאצאיו של הרב מאיר אייזנשטט - רבה הראשון של העיר אייזנשטט, בירת המדינה הפדרלית בורגנלנד באוסטריה. הוא גם נינו של הרב איצלה מפונביץ' שהיה רבה של פוניבז'.
טודריק הול
טודריק הול (באנגלית: Todrick Hall; נולד ב-4 באפריל 1985) הוא ראפר, זמר-יוצר, שחקן, במאי, כוריאוגרף ויוטיובר אמריקאי.
קריירה
ב-23 במאי 2019, הוא הוציא את הסינגל "Nails, Hair, Hips, Heels". הסינגל הגיע, בשיאו, למקום ה-21 במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני ולמקום ה-35 במצעד שירי הדאנס קלאב. ביוני 2021, נודע כי השיר יופיע במשחק הריקודים Just Dance 2022.
בשנת 2019 הוא היציא סינגל נוסף, "I Like Boys".
בשנת 2022 השתתף בעונת ה-VIP השלישית של תוכנית המציאות האמריקאית "האח הגדול"; שם הגיע לגמר והגיע למקום השני לאחר שהפסיד למישה טייט ברוב קולות 1–7.
חיים אישיים
כשהיה בן 15, טודריק יצא מהארון כהומו.
סטניסלב דוברובין
סטניסלב דוברובין (ברוסית: Станислав Дубровин; נולד ב-2 בספטמבר 1974) הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת החלוץ.
קריירה
דוברובין שיחק בקבוצות רבות ברוסיה, ובעונת הגיע לישראל וחתם במכבי קריית גת, איתה ירד לליגה הלאומית. בעונת עבר להפועל פתח תקווה, ובעונה שלאחר מכן עבר למכבי פתח תקווה, עמה זכה בגביע הטוטו בעונתו הראשונה בקבוצה, ובמדיה שיחק עד עונת, אך לקראת סוף העונה עבר לקבוצת אלניה ולדיקווקז. לאחר שנתיים עזב את הקבוצה ושיחק בקבוצות נוספות ברוסיה. בשנת 2012 חתם בקבוצת אולימפיה גילינדז'ק.
תיקו (שחמט)
בשחמט (כמו במשחקי ספורט נוספים) תיקו הוא סיום המשחק ללא הכרעה. בתחרויות שחמט תיקו בדרך כלל מזכה כל צד בחצי נקודה, בעוד ניצחון מזכה בנקודה לצד המנצח ואפס למפסיד (ישנן תחרויות בהן ניצחון מקנה שלוש נקודות ותיקו נקודה אחת, אך הדבר נדיר). עד שנת 1867, שחקנים במשחק רשמי שהסתיים בתיקו שיחקו ביניהם שוב עד השגת הכרעה. בתחרות שנערכה בצרפת באותה שנה הסתיימו משחקים רבים למדי בתיקו, והצורך בקיום משחקים חוזרים גרם לבעיה. בעקבות אירוע זה, הוחלט שנה לאחר מכן על החוק שמעניק חצי נקודה לכל צד במצב של תיקו, במקום קיום משחק חוזר.
פט
פט (בעברית: כפת) הוא עמדה בשחמט שבה השחקן שתורו לשחק אינו יכול לבצע אף מסע חוקי אך אינו נמצא תחת איום שח. במקרה כזה נקבעת תוצאת תיקו. הפט הוא סיכויו האחרון של שחקן הנמצא בעמדת נחיתות למלט את עצמו מהפסד, ובכך הוא משמש איום על השחקן העומד לנצח פן ישמוט את יתרונו. לפט חשיבות רבה בסיומי שחמט.
תיקו בהסכמה
על פי ארגון פיד"ה, תיקו בהסכמה (באנגלית: Draw by agreement) נקבע כאשר ישנה הסכמה בין שני השחקנים על תיקו. שחקן רשאי להציע תיקו ליריבו בכל זמן נתון במהלך המשחק, ואם ההצעה מתקבלת - המשחק אכן נגמר בתיקו. חובתו של השחקן היא לשאול זאת לפני לחיצה על שעון המשחק, וליריב ניתנת האפשרות לבקש ממנו לשחק את תורו ואז להחליט. שחקני שחמט יכולים להציע זאת על ידי מילים (לשאול בדיבור) או באמצעות תנודה של הראש. רובם הניכר של משחקי השחמט שמסתיימים בתיקו בטורנירים מקצועיים מוכרעים באמצעות תיקו בהסכמה. בתחרויות מסוימות נהוגים "חוקי סופיה" שאינם מאפשרים תיקו בהסכמה במהלך 30 המסעים הראשונים (כדי למנוע משחקי תיקו קצרים), אלא אם כן העמדה חזרה על עצמה שלוש פעמים.
חוק שלושה מסעים חוזרים
חוק שלושה מסעים חוזרים (באנגלית: Threefold repetition) הוא חוק האומר שלשחקן ניתנת האפשרות לסיים את המשחק בתיקו לאחר שהעמדה חוזרת על עצמה במשך שלוש פעמים. הסיבה לכך היא משום שבמצב כזה "לא נוצרת כל התקדמות במהלך המשחק". כדי שמסע מסוים ייחשב כ"חוזר על עצמו", כל הכלים חייבים להיות מסודרים באותו אופן, וגם כל המידע הנוסף (של מי התור, האם ניתן לבצע הצרחה או הכאה דרך הילוכו) חייב להיות זהה. ברגע שהדבר מתרחש, המשחק לא מוכרע כתיקו באופן אוטומטי - אחד השחקנים צריך לדרוש זאת בתורו. על פי פיד"ה המשחק מוכרע בתיקו כאשר ישנה דרישה מוצדקת על ידי שחקן בתורו לאחר שהעמדה חזרה על עצמה שלוש פעמים. אם דרישת התיקו שגויה, מתווספות ליריב כשלוש דקות לשעון כעונש, והמשחק ממשיך, כיוון שהדרישה עלולה להוביל להסחת דעתו של היריב. בנוסף, בדומה ל"תיקו בהסכמה", גם אם הדרישה אינה מוצדקת רשאי השחקן היריב להסכים לה והמשחק אכן יוכרז כתיקו.
חוק חמישים המסעים
חוק חמישים המסעים (באנגלית: Fifty-move rule) פוסק ששחקן רשאי לדרוש תיקו אם במשך 50 המסעים האחרונים לא בוצע שום מסע בלתי-הפיך, כלומר תזוזה ברגלי או הכאת כלי. הסיבה לחוק זה היא כדי למנוע משחקן שאינו מסוגל לנצח את האפשרות לשחק בצורה לא הוגנת ולבצע מסעים "סתמיים" בתקווה לטעות של היריב. כל הכרעות המט הבסיסיות יכולות להתבצע בקלות רבה בפחות מחמישים מסעים. במאה ה-20, התגלה שישנן כמה הכרעות בשחמט שדורשות יותר מחמישים מסעים כדי לבצען, ללא הכאה של שום כלי או תזוזה של רגלים. דבר זה גרם לשינוי חוק חמישים המסעים, ואיפשר מקרים יוצאי דופן בהם מאה מסעים היו מותרים. מאחר ששינויים נוספים נקבעו עם הזמן, החליטה פיד"ה בשנת 1992 לבטל את כל המקרים היוצאים מן הכלל, והחזירה מחדש את חוק חמישים המסעים. על פי ארגון פיד"ה המשחק מוכרע בתיקו אך ורק כאשר מתקיימת דרישה מוצדקת מצד שחקן כלשהו ובתורו. הדרישה לכך לא חייבת להיות ברגע בו החוק מגיע ליכולת מימוש, אלא בכל זמן בו החוק עדיין תקף לאחר מסע מספר חמישים. המשחק לא מוכרז כתיקו באופן אוטומטי תחת חוק חמישים המסעים - אלא רק כאשר זהו תורו של השחקן ללכת והוא דורש זאת, ולכן המשחק יכול להימשך לאחר נקודה זו. באופן תאורטי בלבד, משחק שחמט יכול להימשך עד אין-סוף במצב כזה. למעשה, על פי רוב, אחד השחקנים מעדיף לסיים בתיקו. רק לעיתים נדירות משחקים מוכרעים באמצעות חוק חמישים המסעים.
חוסר יכולת לבצע מט
במצב בו לשום שחקן לא ניתנת אפשרות חוקית לבצע מט, המשחק מוכרע כתיקו באופן אוטומטי. הדבר קורה כאשר אין מספיק כלים שנשארו על הלוח, למשל כאשר נשאר רק המלך או בתוספת פרש או רץ לשני השחקנים, או כשלכל אחד מהשחקנים מלבד המלך נשארו רק רגלים ואי אפשר להזיז את הרגלים או להכות אותם.
שח נצחי
בעבר, נחשב לתיקו גם מצב של שח נצחי (באנגלית: Perpetual check), כאשר אחד הצדדים מאיים בשח שוב ושוב באופן בלתי פוסק. היום נחשב שח נצחי למקרה פרטי של אחת מן הקטגוריות שתוארו עד כה (כמעט תמיד חוק שלושה מהלכים, לפעמים חוק 50 המסעים). שח נצחי משמש לרוב, כמו פט, כאמצעי הצלה לשחקן שמצבו נחות.
בדיאגרמה משמאל הלבן, שמצבו נחות, יכול לכפות שח נצחי: 1.מה-ג8+ מ-א7 2.מה-ג7+ מ-א8 3.מה-ג8+ וכו'.
מחסור בכלים כנגד מחסור בזמן
מצב בו לאחד מהשחקנים אזל הזמן בשעון אך לשחקן השני אין יכולת לעשות מט (נשאר לו רק המלך או מלבדו רק רץ אחד או פרש אחד). אם בסדרת מהלכים חוקיים כלשהי השחקן עם הזמן בשעונו יוכל לבצע מט, ואפילו אם המט מתאפשר רק בהנחה שהיריב ישחק מהלכים שהם לרעתו בבירור, אין זה תיקו. דוגמה לכך ניתן לראות במשחק של מגנוס קרלסן (שחור) נגד אלירזה פירוזה (לבן) (אליפות העולם בשחמט בזק 2019) בו לקרלסן נותרו מלך ורץ -שאינם מספיקים למט- ולפירוזה נותרו שלושה חיילים ורץ -שמספיקים בשפע למט- אך הזמן בשעונו אזל. ובהינתן תרחיש היפותטי ופירוזה יכתיר את אחד מחייליו לפרש וילכוד בעצמו את מלכו, יוכל קרלסן לעשות מט. לאחר דין ודברים, נפסקה תוצאת המשחק בניצחון לקרלסן.
קישורים חיצוניים
חוקי משחק השחמט באתר פיד"ה
טוקוס
טוקוס (שם מדעי: Tockus) הוא סוג של עופות טרופיים ממשפחת הקלאוניים. הם חיים באפריקה שמדרום לסהרה ביערות גשם או סוואנות. הם מאופיינים במקורם האדום או צהוב והמעוקל, צבעם השחור וגודלם הקטן.
מינים
בעבר המין היחידי קלאו לבן ציצה שמכונה לעיתים "טוקוס", היה שייך לסוג זה. כמה מיונים גם משייכים מינים מסוימים לסוג Lophoceros.
דוד בלאס
דוד בלאס (נולד ב-1945) הוא איש עסקים ישראלי שנחשב בשנות ה-80 כמלך השוק האפור. הורשע בהוצאת עשרות מיליוני דולרים במרמה מכספי התק"ם אותם ניהל.
ביוגרפיה
בלאס נולד למשפחת סוחרים יוצאי סוריה. הוא התחתן עם איזבל, בת של סוחר טקסטיל יהודי מהעיר מנצ'סטר. בעזרת כספים שקיבל מבני משפחתו הוא החל להיות פעיל מאוד בשוק ההון ובשוק האפור. בין השאר רכש ב-1984 בניין מסוכנות הרכב "נוע", שאחד מבעליה היה עזר ויצמן. בעקבות העסקה קיבל חשיפה תקשורתית, מאחר שויצמן ייסד באותה עת מפלגה חדשה בשם "יחד", וחזר לפוליטיקה לאחר הפסקה של מספר שנים. בלאס גם החזיק באותה עת מניות בעיתון הכלכלי "גלובס".
פרשת בלאס
פרשת בלאס אירעה על רקע הסחרור האינפלציוני בישראל של שנות השמונים. באותה תקופה ניהל בלאס את תיק ההשקעות של התק"ם. בפברואר 1985 התברר שהכספים נעלמו, לאחר שרכש מניות על שמו בחברות הסנה, בנק הספנות וקונצרן כלל באמצעות תיק ההשקעות של התק"ם והלוואות בשוק האפור.
בתיק ההשקעות של התק"ם היו מופקדים כ-95 מיליון דולר ואולם, חשדם של הקיבוצים התעורר רק כשהגיעו למשוך חלק מהכסף, ונאמר להם שלא יוכלו לקבל אותו. באוקטובר 1985 היה התק"ם על סף חתימת הסדר עם בלאס על החזרת הכספים, אך ההסדר קרס בדצמבר 1985, שבלאס הפסיד 185 מיליון דולר ביום אחד במסחר בבורסה, והיא נסגרה באותו היום להמשך המסחר. התק"ם פנה לעורך דין דוד ליבאי, וביקשו ממנו חוות דעת. ליבאי אמר להם, שלא ניתן לתת חוות דעת מבלי לבדוק את העובדות. ואכן, הוא בדק את העובדות, וממצאיו הועברו לאחר מכן למשטרה, והיוו את הבסיס לפתיחת חקירה נגד בלאס. אחת הטענות המרכזיות של בלאס באותה עת, הייתה כי מדובר בעניין אזרחי ולא פלילי. ובתחילה, הומלץ לסגור את התיק.
בלאס נעצר לבסוף ב-4 במאי 1986. במשך הימים בהם שהה במעצר, גיבשה הפרקליטות את כתב האישום נגדו. בלאס, בתחילה באמצעות עורך דין אורי סלונים ובהמשך בייצוגו של עורך דין יעקב וינרוט, ניהל תוך כדי המשפט דיונים פרוצדורליים נגד ההיבט הפלילי בפרשה ואף עתר לבג"ץ כנגד הפרקליטות. ביוני 1988 הורשע ב-19 עבירות מרמה ונידון לחמש שנות מאסר מהן שנתיים וחצי בפועל. ב-1989 הורשע בניסיון השתלטות על בנק הספנות.
לאחר השחרור
לאחר שהשתחרר מהכלא חזר לעסקים בפרופיל נמוך. במאי 2002 הוכרזו הוא ורעייתו איזבל כפושטי רגל, בעקבות צבר חובות בהיקף 100 מיליון דולר, מהם 80 מיליון לתק"ם. בתחילת 2003 פתח כונס הנכסים הרשמי בחקירה, בעקבות דיווחים כוזבים, לכאורה, של בלאס על נכסיו. בין היתר, לניסיון להברחת דירה שהייתה בבעלותו, אך נרשמה בשנת 2001 על שם בתו. הדירה נמכרה לפי החשד למקורב שלו, קצין במשטרה. ביולי 2003 נעצר בחשד להונאה, יחד עם בלס נעצרו גם אשתו וכן קצין חקירות במשטרה החשודים שסייעו לו להעלים נכסים.
ב-2005 התפוצץ מטען חבלה בפתח דירתו בתל אביב.
NVision Group
NVision Group (ברוסית: Энвижн Груп) היא חברת טכנולוגיית מידע רוסית, ספקית פתרונות מידע, תקשורת ושירותים מקוונים. מהווה חברה-בת של חברת התקשורת MTC. אחד הפרויקטים החשובים של החברה היה פיתוח פורטל השירותים הציבוריים של הפדרציה הרוסית. נשיא החברה: סרגיי גאברנקוב.
היסטוריה
קבוצת NVision הוקמה בשנת 2001 על ידי אנטון סושקביץ', ממייסדיה, שהפך לנשיא החברה.
לחברה רשת סניפים בערים סנקט פטרבורג, קרסנודר , יקטרינבורג , ולדיווסטוק , נובוסיבירסק , ניז'ני נובגורוד וכן באלמטי (קזחסטן).
קבוצת NVision הוכרה בתור החברה הטובה ביותר בתחום טכנולוגיות מידע שנת 2011 על פי RBK. בספטמבר 2012, חברת סיסטמה ו-NVision Group השלימו עסקה שהובילה לכך ש-50% ממניות NVision Group עברו לרשות קבוצת RTI שבבעלותה של סיסטמה. בתמורה לעסקה קיבלו בעלי המניות בנוסף לכסף, גם את הנכסים הכלולים בקבוצת סיטרוניקס (Sitronics): סיטרוניקס טכנולוגיות מידע וסיטרוניקס פתרונות טלקומוניקציה (למעט החברה היוונית אינטראקום טלקום).
בשנת 2013, NVision Group תפסה את המקום השני במתן שירותי טכנולוגיות מידע, כמו גם בין קבוצות הייעוץ הגדולות ברוסיה ; נכללה ברשימת שלוש החברות הרוסיות המיישמות פרויקטים מורכבים לבניית תשתית למרכז נתונים ונכללה ברשימת חמש החברות הטובות של שוק ההיי-טק הרוסי   ומהמובילות ברוסיה בבניית תשתית לטכנולוגיות מידע. באוקטובר 2013 הפך היזם הרוסי קונסטנטין מאלופייב לבעלים של 25% ממניות קבוצת NVision, לאחר שרכש חלק זה ממייסדי החברה דמיטרי טראבה, אנטון סושקביץ' ואלכסיי גלוטוב.
בינואר 2014 רכשה סיסטמה את הנתח של מאלופייב והגדילה את החזקותיה בקבוצה לכי 88.75% ובדצמבר אותה שנה הפכה סיסטמה לבעלים היחיד של החברה, לאחר שקנתה את 11.25% מהמניות הנותרות, שהיו בידי אנטון סושקביץ'.
בסוף 2014 תפסה קבוצת NVision את המקום הרביעי במתן שירותי טכנולוגיות מידע והמקום החמישי בין החברות הגדולות בתחום זה במדינה.
בדצמבר 2015 הושלמה עסקת רכישה של MTS שרכשה 100% ממניות קבוצת NVision מידי חברת סיסטמה (שבעצמה מהווה בעלים של MTS). בשנת 2015, קבוצת NVision ניצבה במקום השלישי בין ספקי שירותי ייעוץ טכנולוגיות מידע.
או.ג.פ.או.
או.ג.פ.או., המנהל הפוליטי הממלכתי המאוחד (ברוסית: Объединённое государственное политическое управление) היה שמו של גוף המשטרה החשאית בברית המועצות, שהוקם מתוך הג.פ.או. בצו נשיאות הוועד הפועל המרכזי של ברית המועצות מה-15 בנובמבר 1923, לאחר הקמתה בשנת 1922 של ברית המועצות — איחוד של ארבע רפובליקות סובייטיות.
בדומה לארגון שקדם לו ואלה שבאו אחריו, תפקידיו כללו ריגול נגדי, מודיעין חוץ, חקירת פשיעה חמורה, אבטחת אישים ומתקנים רגישים, אבטחת הגבולות, פיצוח צפנים ומאבק בחתרנות ומתנגדי המשטר הסובייטי.
ב-1934 או.ג.פ.או. הפך לחלק מהנ.קו.ו.ד. של ברית המועצות, כגוף בשם המינהל הראשי לביטחון המדינה (ГУГБ). ראש הארגון, שעמד קודם בראש הג.פ.או, היה דזרז'ינסקי, עד מותו ב-20 ביולי 1926. הוחלף על ידי ויאצ'סלב מנז'ינסקי עד 1934.
הארגון הקים ב-25 באפריל 1930 את הגולאג הראשון, שנקרא אז "אולאג", בתיאום עם הוראת הסובנארקום מ-7 באפריל 1930. בחודש נובמבר שונה השם ל"גולאג", ובתקופת שלטונו של סטלין ניהל הארגון את כל מחנות העונשין בגולאג.
בתרבות הפופולרית
אף שלא היה זה הגוף הראשון בתחומו ברוסיה ובברית המועצות בפועל ארגון זה נחשב לארגון הביון והביטחון הראשון של ברית המועצות, כיוון שהמדינה הוקמה רשמית ב-30 בדצמבר 1922 וגוף זה הוקם כבר בנובמבר 1922.
הארגון הופיע בכמה סרטי קולנוע סובייטים ובסרטים רוסיים אודות התקופה, כדוגמת:
ברני פליגל
ברני פליגל (באנגלית: Bernie Fliegel; 13 במאי 1918 - 3 בדצמבר 2009) היה כדורסלן אמריקאי-יהודי.
קריירה
ברני פליגל נולד בניו יורק, למשפחה יהודית. הורים הגיעו מאודסה וליטא. כאשר הוא היה בן 12 המשפחה עברה לברונקס. עוד בהיותו בבית הספר הוא הגיע לגובה של 1.91 מ' והחל לשחק כדורסל.
בשנת 1934 הוא נרשם ללימודים בסיטי קולג' של ניו יורק. בשנת לימודים הראשונה קבוצתו הגיע לגמר הליגה, אך הפסידה. בעונת 1935 הוא קלע 119 נקודות מסך 596 נקודות של הקבוצה.
בגיל 19 ברני פליגל התחיל ללמוד משפטים ובמקביל החל בקריירה מקצועית בליגה אמריקאית. הוא שיחק בקבוצת "ברוקילן סלטיקס" במשך מספר שנים בשנת 1942 הוא זכה באליפות הליגה. הוא סיים את הקריירה בשנת 1947 עם 911 נקודות ב-151 משחקים. באותה תקופה הוא קיבל הזמנה לשחק בניו יורק ניקס, אך זה דרש להפסיק לעסוק במשפטים וברני פליגל החליט לסיים לשחק כדורסל באופן מקצועי.
בשנת 1972 ברני פליגל ואשתו עברו לפלורידה בה הוא נפטר בשנת 2009. נכדו ג'ורדן פליגל היה כדורסלן מקצועי.
היידוק ספליט
היידוק ספליט (בקרואטית: HNK Hajduk Split) הוא מועדון כדורגל מן העיר ספליט, קרואטיה. היידוק הוא אחד מן המועדונים הבכירים במדינה ולזכותו נזקפים תארים רבים בליגה המקומית ומספר הצלחות יחסיות בגביעי אירופה השונים. כמו כן, לקבוצה גם הישגים רבים מהתקופה בה קרואטיה הייתה חלק מיוגוסלביה, ולזכותה זקופות מספר אליפויות יוגוסלביה. למועדון יריבות רבת שנים עם דינמו זאגרב, והמשחקים ביניהם מכונים הדרבי של קרואטיה או הדרבי הנצחי.
היסטוריה
המועדון הוקם בפאב עתיק הימים פלק שבפראג (אז היו גם אזורי צ'כיה וקרואטיה של היום חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית) על ידי מספר סטודנטים קרואטים מספליט (לוסיאן סטלה, פביאן קליטרנה, ויקוסלאב איבנישביץ' ואיוון סאקיץ'). הארבעה צפו באותו היום במשחק בפראג בין ספרטה וסלביה והחליטו כי גם לעיירתם צריכה להיות קבוצת כדורגל. המועדון נרשם באופן רשמי על ידי הרשויות ב-13 בפברואר 1911 ושם המועדון ניתן לו על שם ההיידוקים, קבוצת מחתרת קרואטית שנלחמה בכיבוש של האימפריה העות'מאנית בשטחי קרואטיה של היום.
המועדון הוקם כמועדון לאומי קרואטי שאיחד כדורגלנים שראו עצמם קרואטים לאומיים והוא כונה תחילה "מועדון הכדורגל הקרואטי" וחל מדגל קרואטיה שולב בסמל המועדון. המועדון דגל בגישה אנטי-אוסטרו-הונגרית וטענו בעד איחוד קרואטי לבני העם הקרואטי (באותם הימים התנגד הממשל האוסטרו-הונגרי לאיחוד בין דלמטיה וקרואטיה).
הקבוצה החלה בתקופת הזוהר שלה בשנות ה-20 כאשר זכתה בשתי אליפויות יוגוסלביה ובכך שברה את הדומיננטיות של המועדונים מזאגרב ובלגרד. במהלך מלחמת העולם השנייה וכיבוש אזור דלמטיה על ידי צבא איטליה, הציעו ראשי המועדון להתאחדות האיטלקית כי המועדון ישתתף בליגה האיטלקית בעונת 1944 אך נענו בשלילה. בשל כך, עברו שחקני הקבוצה, המועדון ומנהלי לאי היוגוסלבי ויס שהיה בשליטת יוגוסלביה ובשל כך התאפשר לקבוצה להמשיך להשתתף באופן שוטף באליפות היוגוסלבית כנציגת הצבא הפרטיזני. לאחר השתלטות טיטו על יוגוסלביה, שהתרשם מאופיו הדלמטי הלאומי המובהק, הציע טיטו להיידוק לעבור לשחק בעיר בלגרד ולהפוך באופן רשמי לנציגת צבא יוגוסלביה. שחקני היידוק לא הסכימו למעבר, בטענה שמעבר שכזה יטשטש את היותו של המועדון מועדון לאומי דלמטי ונשארו בעיר ספליט. למרות זאת, המועדון נשאר המועדון האהוד על ידי המנהיג טיטו.
הקבוצה זכתה לשנותיה הטובות ביותר במהלך שנות ה-70, אז זכתה בשלוש אליפויות יוגוסלביה ובחמישה גביעים יוגוסלביים. המועדון הפך למועדון השני הכי מוערך ביוגוסלביה כאשר הוא עוקף את היריבה המושבעת, דינמו זאגרב.
מחוץ ליוגוסלביה, ומאוחר יותר קרואטיה, הקבוצה הגיעה מלספר הישגים, בהם העפלה שלוש פעמים לרבע-גמר גביע אירופה לאלופות (היום ליגת האלופות), כאשר האחרונה שבהם בשנת 1955. והגיעה פעמיים למעמד חצי גמר במפעל אירופי, חצי גמר גביע המחזיקות ב-1973 וחצי גמר גביע אופ"א ב-1984.
לאחר עצמאותה של קרואטיה בשנת 1992, זכתה הקבוצה באליפות הראשונה של ליגת העל הקרואטית, ובהמשך שנות ה-90 זכתה בשתי אליפויות נוספות. במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 זכתה הקבוצה בשלוש אליפויות.
הקבוצה נודעה בקרואטיה ובאירופה כולה בשל מחלקת הנוער המשובחת שלה שהעלתה לתודעה האירופית מספר לא מועט של שחקנים מוכשרים ששיחקו בליגות הבכירות באירופה, ביניהם אלן בוקסיץ', סלאבן ביליץ', איגור טודור, איביצה שוריאק ורוברט יארני.
אוהדים
היידוק ספליט הוא אחד המועדונים האהודים ביותר בקרואטיה של היום והמועדון האהוד ביותר והחשוב ביותר במחוז דלמטיה. בשל נדידת העמים הגדולה שהייתה במהלך 100 השנים האחרונות ברחבי יוגוסלביה, יש לקבוצה אוהדים רבים, תושבי מחוז דלמאטיה לשעבר שעברו/הועברו לטריטוריות שונות ברחבי יוגוסלביה וסביבותיה ולכן לקבוצה יש גם בסיס אוהדים נרחב של דלמטיים רבים מחוץ לקרואטיה, בעיקר בסלובניה, קוסובו ואלבניה השכנות וכן בקהילות קרואטיות בכלל ודלמטיות בפרט במדינות רחוקות כגון ניו זילנד, צ'ילה, קנדה ואוסטרליה.
כמו כן, בשל היותה של היידוק ספליט שותפה לאורך השנים באליפויות יוגוסלביה השונות כאשר זו הייתה מאוחדת, לקבוצה גם מספר חוגי אוהדים בשאר מדינות יוגוסלביה, חלקן אף ללא קשר להיות החברה קרואטית או בעלת שורשים קרואטים.
מילת נשים באריתריאה
הסיבות לביצוע ההליך
לפי סקר שנערך בקרב 5054 נשים באריתריאה בשנת 1997, 90% עברו את אחד מסוגי מילת הנשים, רובן לפני גיל שבע. המילה מבוצעת בקרב הנוצרים והמוסלמים במדינה. לפי סקר שנערך על ידי UNICEF בשנת 2002, המילה מתבצעת על ידי 99% מהמוסלמים, 89% מהקתולים ו85% מהפרוטסטנטים. רוב האזרחים שדוגלים במילת נשים מאמינים כי זוהי מצווה דתית, לזה מתלווה לחץ משפחתי וחברתי לבצע את המנהג בקרב הבנות. חשוב לציין כי המנהג של מילת נשים (בניגוד למילת גברים) אינו מוזכר בברית החדשה או בקוראן, הוא מוזכר בחדית' (אוסף סיפורים והלכות אודות הנביא מוחמד) אך לא כחובה אלא כ"קישוט", ועל כן אינו מצווה דתית אלא מנהג תרבותי שהשתרש. נהוג לחשוב כי נשים שאינן מבצעות תהליך זה יגדלו להיות מופקרות ועל כן יתקשו במציאת בעל. ראיונות עם נשים במדינה הראו כי סיבה נוספת לביצוע המנהג הוא סיפוק הבעל העתידי. בנוסף נהוג לחשוב כי פעולה זו גורמת להפחתת החשק המיני, מה שיוביל לכך שנערות ישמרו על צניעותן, ולא יבגדו בבעליהן. על אף שלא נעשו מספיק מחקרים בנושא על מנת לפסוק באופן חד משמעי, חוקרים רבים טוענים כי מיניות האדם מורכבת ומכילה יותר מההיבט הפיזי, ולכן גם אם נרשמת ירידה בחשק המיני בקרב נשים שעברו את התהליך, ייתכן כי נובעת מכאב המתרחש בזמן אקט מיני או עקב הטראומה.
הארגון הלאומי לנשים אריתראיות
בשנת 1979 הוקם הארגון הלאומי לנשים אריתראיות (NUEW) שחרת על דגלו להעלות את המודעות לנושא מילת הנשים ולהילחם בקיום מנהג זה באריתריאה. בין השנים 1995–2002, סקרים שנערכו על ידי הארגון הראו כי בין 89-95% מהנשים האריתראיות עברו מילה. הארגון הנהיג מערכה להפסקת המנהג תוך ניסיון לשנות את התפיסה החברתית שלו. בקמפיין זה השתתפו מנהיגים מקומיים, מנהיגי דת נוצרים ומוסלמים, איגוד הנוער, נציגים ממשרדי הבריאות והעבודה ונציגי ארגונים הומניטריים. ראשית, התחיל דיון ער בנושא, וכבר בשלבים המוקדמים של הקמפיין הגיעו נציגים ל-90% מהכפריים במדינה כדי להציג את הסכנות ולהעלות את המודעות בקרב כלל התושבים. בנוסף הוקמה הוועדה נגד מילת נשים שכללה חברים בארגון ואנשי ממשל מקומיים שיסדו קבוצות דיון בנושא, והכשירו מורים בנושאי מגדר, נישואים מוקדמים ומילת נשים. השלב השני בקמפיין היה השגת אחדות בקהילות השונות בהצהרות נגד מילת נשים. הערכים שקודמו הוכנסו לתוכניות טלוויזיה, רדיו, תחרויות ידע כללי ומופעי דרמה. משרד הבריאות הפיק סרט בנושא, "מבעד לוילונות הייסורים", שהקים הד ויצר שינוי התנהגותי בקרב האזרחים. מהלכים אלו הובילו לצמצום המנהג, כך שבשנת 1995 חל קצב ירידה של 39% בתהליך, ובהמשך ירידה ל-49% בשנת 2000 ו82% בשנת 2010, לאחר שההליך הוצא מהחוק..
הוצאת המנהג מחוץ לחוק
במרץ 2007 חוקקה ממשלת אריתריאה חוק האוסר על מילת נשים. חוק מס' 158/2007 הורה על ביטול מילת נשים במדינה, ובכך הפך המנהג לפלילי באריתריאה. החוק מבהיר את סיכוני ההליך על בריאות וחיי האישה ומדגיש שהמילה היא אלימות כנגד נשים, המהווה מעבר על זכויות האדם שלהן ושוללת מהן באופן פיזי ומנטלי את הזכות לחירות והחופש מאלימות ואפליה. בחוק נכתב כי קידום המנהג יכול להוביל לעונש של קנס בשווי מאות דולרים ועד 10 שנים בכלא. אכיפת החוק נעשית על ידי הרשויות תוך עבודה עם מתנדבים מעמותת לשמירה על זכויות ילדים ונשים.
ירידה בהיקף ביצוע מילת נשים במדינה
בסקר שנעשה בשנת 2010 נמצא כי 33% מהנערות עד גיל 15 ו12% מהילדות עד גיל 5 עברו מילה. מידע שנאסף בשנת 2014, וכלל מיפוי של 112 כפרים, מראה ירידה נוספת. 18% מהנערות עד גיל 15 ו7% מהילדות עד גיל 5 עברו מילה. נתונים אלו מראים כי מגמת הירידה נמשכת מאז הוצאת ההליך אל מחוץ לחוק והעלאת המודעות בקרב תושבי אריתריאה. עם זאת, המידע אינו נמצא בהתאמה מוחלטת לירידה בשיעורי התמיכה להליך, שם נראית מגמה חדה יותר. ב-1995 57% מהאזרחים תמכו בהליך, ב-2002 49% וב-2010 10-12%. כלומר ניתן היה לצפות שבפועל פחות נערות יעברו את ההליך. ישנה בעיה בהסתכלות על הנתונים בנ"ל וזאת עקב ההשפעה החברתית והלגאלית הקיימת במדינה. האחוזים המדווחים עלולים להיות מושפעים מכך שההליך אינו חוקי ולכן פורמלית מובעת התנגדות אך בפועל ההליך מבוצע. בנוסף, הסקרים לעיתים נוטים להתקשר להשקפת מממני הסקר ולאו דווקא משקפים את המציאות. על מנת לעקור את התופעה לחלוטין, נדרשת המדינה להגביר את מאמציה ולתקוף את הנושא בשלוש חזיתות: אכיפת החוק, סיפוק שירותי הגנה, מניעה וטיפול לנערות וקידום שינוי חברתי-תפיסתי.
אלטיס
אלטיס אירופה (Altice) הוא שמה של חברת תקשורת וכבלים שמרכזה בהולנד ופועלת גם בצרפת ונמצאת בבעלות איש העסקים פטריק דרהי.
זוהי חברה רב-לאומית הנחשבת לחברת התקשורת השנייה בגודלה בצרפת אחרי אורנג' ופועלת תחת קבוצת התקשורת אלטיס (Altice Media Group). אלטיס היא חברה ציבורית שמניותיה נסחרות בבורסת Euronext.
היסטוריה
אלטיס רכשה מספר חברות תקשורת בצרפת בשנים 2002-2007, תוך מיזוגן תחת המותג Numericable.
בנובמבר 2013 הודיעה חברת אורנג' כי היא מכרה את אורנג' דומיניקנה לאלטיס תמורת 1.4 מיליארד דולר.
במרץ 2014 רכשה אלטיס את חברת SFR, חברת שירותי הטלפון הסלולרי והאינטרנט השנייה בגודלה בצרפת אחרי Vivendi.
בנובמבר 2014 אושרה רכישת חברת Virgin Mobile צרפת תמורת 325 מיליון אירו.
ביוני 2015 רכשה אלטיס את פורטוגל טלקום ומכרה את קוביסאו לאייפקס צרפת.
ב-17 בספטמבר 2015 הוכרז כי אלטיס תרכוש את Cablevision, ספקית כבלים בניו יורק, תמורת 17.7 מיליארד דולר, כולל החוב שלה.
במאי 2017 חשפה אלטיס לוגו חדש ואת הסיסמה: "ביחד ללא גבולות", והודיעה שהיא תאחד את כל החזקותיה תחת המותג הייחודי "אלטיס" עד אמצע 2018.
עמיחי פאגלין
עמיחי פאגלין, "גידי" (1 בדצמבר 1922 – 25 בפברואר 1978) היה קצין המבצעים של ארגון האצ"ל, מפקד התקפת האצ"ל על יפו במלחמת העצמאות, ויועץ ראש הממשלה לענייני טרור בעת כהונתו של מנחם בגין כראש הממשלה.
ביוגרפיה
עמיחי פאגלין נולד בתל אביב, להוריו סימה וגרשון. אחיו,, שהיה מבוגר ממנו בשנתיים, היה בין כ"ג יורדי הסירה. פאגלין התחנך בבית הספר היסודי "תל נורדוי", ובהמשך בבית הספר התיכון "בלפור", בו ספג את החינוך הלאומי יחד עם חבריו למחזור אליהו בית צורי (לימים לוחם לח"י ועולה גרדום), דוד דנון, צבי צור (אז צ'רטנקו, לימים הרמטכ"ל) ועוד.
הוא צורף לחטיבת הקרב (הח"ק) של הארגון ונכנס מיד לפעילות כלוחם פשוט. הוא השתתף באחת מהפעולות הראשונות, פיצוץ משרדי מחלקת העלייה המנדטורית בחיפה; לאחר מכן השתתף בפעולה נגד משרדי מס הכנסה הבריטים וכן בהתקפה על בניין הבולשת הבריטית (ה-CID) בתל אביב.
פאגלין התבלט בתעוזתו, בידיעותיו הטכניות, בדמיונו הפורה ובתוכניותיו הנועזות והמקוריות לפגוע באויב. לימים אמר עליו מנחם בגין, מפקד האצ"ל:
ב-1946, לאחר מאסרו של איתן לבני, קצין המבצעים של האצ"ל, צורף "גידי" למפקדת הארגון תחתיו. בתפקידו זה תכנן כ-200 מבצעים: תחילה נגד הבריטים ובמלחמת העצמאות - נגד ערביי ארץ ישראל. בחלק מהם השתתף באופן פעיל.
בין המבצעים שתכנן פאגלין היו פיצוץ המפקדה הבריטית במלון המלך דוד, פיצוץ מועדון הקצינים "בית גולדשמידט" בירושלים והפריצה לכלא עכו לשחרור אסירי המחתרות שהיו כלואים בו. הוא נמנה עם הצוות המצומצם שהוציא להורג (כביצוע גזר דין מוות של ביה"ד של המחתרת) את שני הסמלים הבריטים בנתניה, כתגובה על תליית חברי אצ"ל על ידי הבריטים. כמו כן עמד בראש התכנון של התקפת האצ"ל על יפו ופיקד עליו בפועל, וגם על הניסיון לכיבוש רמלה.
לאחר התמזגות אצ"ל בשורות צה"ל בשפלה עבר לירושלים, בה המשיך האצ"ל את קיומו הנפרד, והיה שותף למבצע קדם, ניסיון הפריצה לעיר העתיקה (על ידי ההגנה, האצ"ל והלח"י). עם פירוק המסגרות הללו וגיוס הלוחמים לצה"ל לא גויס "גידי", כנראה על פי הוראה של ראש הממשלה דוד בן-גוריון. בעקבות פרשת אלטלנה נעצר יחד עם יעקב מרידור ואליהו לנקין. הוא הצליח להימלט וברח מן הארץ.
פאגלין נשא לאישה את חברתו מימי המחתרת, ציפורה לבית פרל מצפת (בתו של זאב פרל, בעלי בית המלון "פרל" בצפת), והקים עם אביו בית חרושת לתנורים, שהתפרסם בשנות ה-60 בכך שבנה את התנור שבו נשרפה גופת הפושע הנאצי אדולף אייכמן, לאחר שנידון למוות על ידי בית משפט ישראלי. פאגלין לא היה פעיל בחיים הפוליטיים, והתעניין בעיקר בתחום הצבאי-ביטחוני. ידוע היה ביכולת ההמצאה שלו של מנגנונים וחומרי חבלה בשיטות פשוטות להפליא.
הרשעתו בגין סיוע לניסיון הברחת נשק
בספטמבר 1972 קשר פאגלין קשר עם הרב מאיר כהנא, אברהם הרשקוביץ ויוסי שניידר, אנשי הליגה להגנה יהודית, להבריח נשק לרומא ולהשתלט שם על שגרירות לוב. התכנון היה לטבוח חצי מהנוכחים שם ולהימלט, כנקמה על רצח אחד-עשר הספורטאים באולימפיאדת מינכן. לפאגלין היו מאגרי נשק פרטיים, שלל ממבצע קדש וממלחמת ששת הימים. הוא מסר להרשקוביץ שני תת-מקלעים מסוג קרל גוסטב, שני אקדחי ברטה 9 מ"מ, שלושה רימוני יד, וכדורים לרובים ולאקדחים.
הארגז, שהגיע למחלקת המטען של "אל על" במסווה של חלקי ציוד לאפיית ביסקוויטים ב-13 בספטמבר, עורר חשד ובבדיקה התגלה תוכנו. הרשקוביץ נעצר ב-15 בספטמבר; לטענתו, כהנא הסגיר את המעורבים לשלטונות. פאגלין נעצר ב-19 בספטמבר ועו"ד שמואל תמיר נשכר להגן עליו. פאגלין הודה בפני תמיר כי התפתה ונתפש לחולשה חד-פעמית, והעביר מסר דרך דודתו בבה אידלסון, לראש הממשלה גולדה מאיר כי הוא מוכן להיפגש עימה ולהסביר כי אין כל מחתרת נגד השלטון. במהלך המשפט רמז תמיר כי הרב כהנא (שלא נעצר) הוא משתף פעולה עם השלטונות ותהה בפני אנשי המשטרה שחקרו את הפרשה, בין השאר בעת חקירתו של רב פקד משה כץ, מדוע לא הוחרם דרכונו של כהנא.
במהלך המשפט זכה פאגלין ליחס מועדף ושהה בתחנת המשטרה בנס ציונה ובמלון "בזל" בתל אביב. בסופו של דבר גזרה השופטת הדסה בן-עתו עונשים קלים יחסית על המעורבים, ופאגלין נידון לשנת מאסר על תנאי. ח"כ בנימין הלוי, שהיה שופט בית המשפט העליון לשעבר, סיכם את הפרשה במילים: "כאיש האצ"ל לשעבר ובעל עבר מחתרתי רציני נלכד פאגלין ברשת של אנשים פחות רציניים".
מותו
בספטמבר 1977 מינה אותו ראש הממשלה בגין ליועץ ראש הממשלה למלחמה בטרור. מינויו של פאגלין, אשר לא נהנה מאמונם של שירותי המודיעין, עורר ביקורת.
בשבת, 28 בינואר 1978, נסעו פאגלין, משפחתו וחברתו של בנו, לבקר את בתו, גליה, בחיפה. בדרכם חזרה עצרו בעוספייה, שם הכירו מסעדה. לאחר הארוחה, כאשר בנו, נרי, נוהג, הרכב שמולם סטה ממסלולו. נרי ניסה להסיט את ההגה שמאלה, אך איחר. הנפגעים הועברו לבית החולים הלל יפה. האם, ציפורה, נהרגה. עמיחי פאגלין נפגע בעין וביד, וסבל גם מפציעות פנימיות. הוא נאבק על חייו במשך 30 יום ולבסוף נפטר בליל שבת, 24-25 בפברואר 1978, חודש בדיוק לאחר התאונה כתוצאה מקריש דם.
"התכוננו לעשות לו מסיבה, מסיבת שחרור," קונן חברו דוד דנון. "חשבנו, כשיגיע הביתה מבית החולים, אזי כולנו נשיר יחדיו. איזה שיר נשיר? משהו מימי המחתרת - איפה הנוסטלגיה?! ואז, תוך כדי נהיגה, שמעתי ברדיו צליל מוכר, שהעביר בי רטט: "חי לנצח עמיחי", של ירון לונדון. כולנו הכרנו את השיר. החלטתי אפוא - את זה אני לומד לנגן על גיטרה, וכשעמיחי ייכנס, נפצח בזמר: "חי לנצח עמיחי", ולא זכינו".
בני הזוג נטמנו בבית העלמין קריית שאול והותירו אחריהם את הבן נריאל, הבת גליה ובן נוסף, גיא, המשרת כתא"ל וראש מנהלת המרכבה והרק"ם בצה"ל.
מוזיאון האצ"ל בתש"ח על חוף ימה של יפו נקרא על שמו, "בית גידי". כמו כן, נקראו בערים ירושלים, תל אביב ופתח תקווה רחובות על שמו.
החופש לבחור
החופש לבחור: עיקרי הכלכלה החופשית (באנגלית: Free to Choose: A Personal Statement) הוא ספר וסדרת טלוויזיה שנוצרו על ידי הכלכלנים מילטון פרידמן, זוכה פרס נובל לכלכלה ב-1976, ואשתו רוז, ובהם הביעו את תמיכתם בעקרונות השוק החופשי. הספר שימש בעיקר כתגובה לספרו של ג'ון קנת גלבריית "The Age of Uncertainty".
הספר יצא לאור בינואר 1980. בישראל הוא יצא בהוצאת דביר ב-1988.
סקירה
הספר מדבר על כך שחינוך ושוק חופשי יביאו את המיטב לכל האנשים בחברה, ומנמק באמצעות דוגמאות בהן הדבר אכן הוליד שגשוג כלכלי. הספר טוען ששיטה זו תוכל לפתור בעיות בנושאים רבים בהם דרכים אחרות כשלו בעבר. הספר כולל כ-10 פרקים המתפרשים על 297 עמודים. "החופש לבחור" הופיע בראש ברשימת רבי המכר של ארצות הברית במשך 5 שבועות.
מחברי הספר מביעים תמיכה בעקרונות "לסה פר", ומותחים ביקורת על התערבות הממשלה ופגיעה בחירות האישית והיעילות הכלכלית בארצות הברית ומחוצה לה. הם מתנגדים למיסים על גז וטבק, ולניהולה של הממשלה את בתי הספר הציבוריים. כמו כן, הפרידמנים האשימו ישירות את הממשלה בשפל הגדול והביעו תמיכה במס הכנסה שלילי כאלטרנטיבה לשיטת המיסוי הנוכחית. הם טענו שצריך לסלק את ה-FDA, להגביר פיקוח על אספקת הכסף שמגיע מהפדרל ריזרב, ואף לבטל חוקים התומכים באיגודים מקצועיים.
הסדרה
ב-1989, הוציאה רשת PBS לראשונה לאור סדרת טלוויזיה בת עשרה פרקים על הספר. בתוכנית, פרידמן דן במקרים של הצלחות וכשלונות כלכליים לאורך ההיסטוריה, שעל פי טענותיו קשורות לאופן בו הקפיטליזם התבטא בהם. כך למשל, במציג את הונג קונג כמדינה מצליחה, אשר ידועה בזכות השוק החופשי בה, בעוד שהודו ספגה ביקורת על התלותיות שלה בכלכלה מתוכננת ופרוטקציוניזם בתעשיית הטקסטיל שלה. לאחר ההופעה המרכזית בכל תוכנית, שוחח פרידמן עם אנשים רלוונטיים לנושא ממקומות שונים בעולם. בשנת 1990 שודרה הסדרה בשנית, הפעם על ידי מנחה אחר, אך פרידמן עדיין השתתף בה.
מספר ידוענים השתתפו בסדרה, ביניהם רונלד רייגן, ארנולד שוורצנגר, דונלד רמספלד, ג'אגדיש בהאגוואטי, ויליאם מקצ'סני מרטין ופיטר טמין.
נורד 2501 נוראטלס
נורד 2501 נוראטלס (בצרפתית: Nord 2501 Noratlas), הידוע בישראל בכינויו נורד, הוא מטוס תובלה דו-מנועי מתוצרת חברת נורד אוויאסיון הצרפתית.
מטוס הנורד פותח בצרפת בסוף שנות הארבעים כמטוס תובלה בינוני שיתאים גם להצנחת חיילים.
הנורד בחיל האוויר הישראלי
לאחר מלחמת העצמאות חיפשה ישראל מקורות לרכישת מטוסים שיחליפו את המטוסים המיושנים שנרכשו ערב המלחמה ובמהלכה, כחלק מבניית חיל אוויר מודרני. בספטמבר 1955, במהלך משא ומתן לרכישת מטוסי אוראגן, התנו הצרפתים את העסקה בכך שישראל תרכוש גם שלושה מטוסי נורד. בסוף אותו החודש נחתם הסכם הרכישה וב-1 בנובמבר הגיע מטוס ה"נורד" הראשון, כשהזוג הנוסף הצטרף אליו בינואר 1956. במהלך מלחמת סיני נחתו בישראל 26 מטוסי נורד שהביאו איתם חיל משלוח צרפתי. במהלך המלחמה הופעלו הנורדים למטרות אספקה לכוחות בסיני והצנחה של לוחמים במיתלה ובא-טור (הצניחות המבצעיות היחידות של צה"ל עד היום). אף על פי שנקלט בחיל האוויר בחוסר רצון, התברר שמטוסי הנורד שיפרו את היכולות הישראליות בתחום הובלת המטען האווירית, שנסמכה עד אז בעיקר על מטוס הדקוטה, ולפיכך הוחלט בשנת 1959 לרכוש שלושה מטוסי נורד נוספים.
ב-29 באפריל 1964 התרסק מטוס נורד במכתש הגדול במהלך אימון ניווט ותשעת יושביו נספו.
במלחמת ההתשה, מלבד משימות של אספקה ופינוי, נעשה שימוש מיוחד במטוס והוא נשלח למבצע הפצצה לילי בעומק מצרים, לשם הטלת פצצות מיוחדות שתוכננו להתפוצצות תחת גשרים (במסגרת מבצע בצורת). חלק מהגיחות היו מוצלחות אך באחת מהן נפגע אחד המטוסים באש נ"מ וחזר לישראל מבלי להטיל את הפצצה.
במלחמת יום הכיפורים ביצעו הנורדים משימות רבות של הובלת כוחות לוחמים, אספקה ופינוי פצועים. בשנת 1978 יצא הנורד משירות חיל האוויר.
== מטוסים ששרדו בישראל == כל המטוסים שלהלן, אינם במצב כשירות לטיסה.
זאב גולדבלט
זאב גולדבלט (נולד ב-17 במאי 1954, י"ב באייר תשי"ד) הוא איש ציבור, אל"ם במיל' והמייסד של פורום וועדי ההורים היישוביים/ הנהגת ההורים הארצית.
ביוגרפיה
נולד ב-1954 בחיפה. שני הוריו ניצלו ממאורעות השואה - אביו עלה בשנת 1933 בעליית הנוער, ואימו הייתה ברכבת הילדים שיצאה מאוסטריה ביחד עם אחיה התאום, ואומצה על ידי משפחה נוצרית, עימה שמרה על קשר גם לאחר המלחמה. המשפחה החלה דרכה בשכונת תל יוסף בחיפה ובשנת 1955, עברה לשכונת "סביניה" שבקריית ביאליק, שם נולד אחיו (דורון, שלימים שירת כטייס F-15, וקברניט בכיר בחברת אלעל).
גולדבלט למד בבית הספר 'דוד ילין' עד כיתה ז', בה עבר לבית הספר 'עירוני ה''. כשנה לאחר מכן, התחנך בבית הספר החקלאי פרדס חנה במשך שנתיים, אחריהן נרשם לפנימיה הצבאית בחיפה בה למד עד לשירותו הצבאי.
שירות צבאי
התגייס לחיל השריון לאחר מלחמת יום כיפור ושובץ במסלול מקוצר בצד המצרי של תעלת סואץ. משם, נשלח לקורס מט"קים תחת פיקודו של אהוד ברק (ששימש בהמשך כמפקד החטיבה שלו), ולאחר מכן לקורס קצינים.
כקצין, שובץ בחטיבה 401 במהלך שירותו, שימש גם כקצין המבצעים באוגדת סיני עד שנת 1979, בה השתחרר מהצבא.
בשנת 1980 חזר לשרת בקבע כקצין אג"ם בחטיבה 401. כשמונה חודשים לאחר מכן, מונה לסמג"ד 46 ונכנס לתפקידו במסגרת "תקופת הסינרמה", בה יחידות צבאיות שונות עלו מסיני לרמת הגולן לגיחות קצרות בכל עת שעלתה הסבירות למבצע צבאי רחב היקף בלבנון.
בשנת 1982 עם פרוץ מלחמת שלום הגליל, נכנס כסמג"ד ללבנון עם גדוד 46 בפיקודו של סא"ל צביקה פריד וכחודש לאחר פרוץ הקרבות, החליף בתפקיד את מפקד הגדוד שפרש, ושימש בתפקיד מג"ד 46, (תחת פיקודם של עוזי לב צור ומאוחר יותר יצחק אשל) במהלכו קיבל דרגת סגן אלוף ובסיום תפקידו, השתחרר שוב מצה"ל.
לאחר טיול נוסף שערך במשך חצי שנה בארצות הברית ומרכז אמריקה, חזר לישראל וקיבל פניה ממפקד חטיבה 401 (יצחק אשל), אשר הודיע לו כי סגן מפקד החטיבה נפצע לאחר שעלה על מטען. גולדבלט נדרש לחזור לדגל כסמח"ט בחטיבה, ותוך כ-40 שעות מרגע שובו לארץ, מונה גולדבלט לשמש כסגן מפקד חטיבת 401.
במהלך שירותו בתפקיד זה (כעת תחת פיקודו של מוטי פז), במסגרת עצרת אוגדתית בגיא בן הינום, הכיר את אשתו רחלי.
לאחר סיום תפקידו כסמח"ט 401, יצא ללימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובסיומם המשיך ללימודי תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב וסיים בהצטיינות, זאת במקביל לתפקידו כסמח"ט חירום של חטיבה 401. לאחר מספר חודשים בפברואר 1987, מונה למפקד חטיבת טנקים מילואים, תחת פיקודו של נחמיה תמרי. עקב גילו הצעיר (32), הענקת דרגת האל"ם, הותנתה על ידי הרמטכ"ל משה לוי בביצוע של תרגיל חטיבתי, ולאחר שלושה חודשים, קיבל את דרגת אלוף המשנה. בהמשך הדרך מונה לתפקידים נוספים - סגן מפקד יהודה ושומרון בימי האינתיפאדה הראשונה (במקביל לתפקידו כמח"ט טנקים). לאחר סיום דרכו בתפקידים אלו, יצא למכללה לביטחון לאומי וסיים את לימודיו ,הן במב"ל והן באוניברסיטת חיפה, לתואר שני במדע המדינה בהצטיינות, תואר אותו קיבל על ידי יצחק רבין (כשר ביטחון) ויצחק שמיר כראש ממשלה.
לאחר סיום לימודיו, מונה להיות סגן מפקד אוגדה 252, ולאחר מכן קודם להיות המדריך הראשי וסגן המפקד של מרכז אימון מפקדות בכירות (אוגדה וגייס) ושימש במקביל כקצין אג"ם של הגיס המטכ"לי. לאחר מכן, מונה לשמש כראש מחלקת תורת לחימה של היבשה, התפקיד האחרון בו שימש עד לשחרורו הסופי מצה"ל בשנת 1997.
עשייה ציבורית
בשנת 2012 החליט שר החינוך, גדעון סער, כי מערכת החינוך בישראל נדרשת להנהגת הורים ארצית, זאת מאחר שהגוף שייצג עד כה את צד ההורים פורק בצו של בית המשפט. החלטה זו הובילה להקמתו של ארגון הורים ארצי במימונו של משרד החינוך.
גולדבלט נבחר לשמש כחבר הנהלה בבחירות הראשונות שנערכו ביוני 2012 (אחד מתוך עשרה חברי הנהלה), ועקב עימות שנערך בינו לבין היו"ר הנבחר, בו טען גולדבלט שהארגון פועל לקידום אינטרסים אישיים, ועסקיים תוך התעלמות מהנחיות חוק העמותות והתקנון של הארגון עצמו, אוים גולדבלט על ידי עורכי הדין שפעלו בשם הארגון, מה שהוביל להגשת תלונה מצידו של זאב למשרד החינוך ורשם העמותות, לפרישתו מהארגון והקמת הנהגה חלופית.
החל משנת שנת 2014, ייסד גולדבלט את פורום ועדי ההורים היישוביים (מוכר כיום כהנהגת ההורים הארצית) שכלל כ-160 וועדים מיישובים שונים בישראל שגויסו אישית על ידו, ונבחר להיות היו"ר הראשון של העמותה. לאחר סיום לימודיה של ביתו, פרש מתפקידו כיו"ר והוחלף על ידי פז כהן שנבחר לכהן במקומו. לאחר מכן, הנהלת עמותת פורום ועדי ההורים היישוביים החליטה כי גולדבלט ימשיך לשרת בעמותה כמנכ"ל. גולדבלט הסכים לבקשה, אך בחר לשרת בתפקידו ללא שכר לתקופה מסוימת ובהמשך במשכורת סמלית. באוקטובר 2020, פרש גולדבלט מתפקידו כמנכ"ל.
מאבקים ופעילויות
כחלק מפעילותו כיו"ר וכמנכ"ל הנהגת ההורים הארצית, הוביל את 'מחאת הסרדינים' שיצאה כנגד הצפיפות בכיתות הלימוד ולוותה בהפגנות, שביתות והגשת עתירה לבג"ץ, מהלך שהוביל לכך שיום לאחר הגשתו, פרסמה הממשלה תוכנית לצמצום מספר התלמידים בכיתות בבתי הספר היסודיים.
פרויקט נוסף אותו הוביל גולדבלט יחד עם פז, שירלי פאר וישראל אליאסף היה בנוגע לתקן של סייעת שנייה בגני ילדים, מה שהוביל לפגישתם עם ראש הממשלה לשעבר בנימין נתניהו ולתוספת של כחצי מיליארד ש"ח למימוש התכנית. יחד עם חבריו בעמותה, הוביל גם מחאות שונות בנוגע לצמצום הפער בין ימי החופשה של התלמידים והוריהם, ביטול או צמצום תשלומי ההורים, פיקוח על הצהרונים (שהובילו את יו"ר ועדת החינוך, ח"כ יעקב מרגי, להודות לו ולפז מעל בימת מליאת הכנסת), שיפור הטיפול בילדים המאובחנים בליקויי למידה, ועוד עשרות מאבקים ויוזמות לשיפור מערכת החינוך עבור ילדי ישראל והוריהם.
כיום, גולדבלט מלווה ומדריך וועדי הורים וגופים שונים אודות התאגדות והתנהלות נכונה.
חיים אישיים
גולדבלט מתגורר בגבעתיים, נשוי ואב לשחר.
היכל התהילה של ה-WWE לשנת 2013
היכל התהילה של ה-WWE (2013) היה טקס הוקרה למחזור ה-14 במסגרת טקסי היכל התהילה של ה-WWE המסורתיים. האירוע הופק על ידי ארגון ההיאבקות האמריקאי, World Wrestling Entertainment (WWE) ב-6 באפריל 2013 במדיסון סקוור גארדן, שבניו יורק, ניו יורק. האירוע היה חלק מסוף השבוע של רסלמניה 29. האירוע הונחה על ידי ג'רי לולר. גרסה של שעה אחת מהטקס שודרה בערוץ הטלוויזיה USA ביום שלישי של השבוע שלאחר הטקס. כמו כן, במרץ 2015, הטקס התווסף לתוכן ערוץ הטלוויזיה של ה-WWE Network.
טקס
מיק פולי הוכנס על ידי חברו הוותיק, טרי פאנק. השניים שיתפו סיפורים משותפים מהימים יחדיו בדרכים כחלק מהארגונים WWE, WCW ו-ECW. במהלך נאומו, פולי אמר שהיו לו חרטות מהקריירה שלו, כשהעיקרי שבהם הוא שמעולם לא ניצח את כריס ג'ריקו. ג'ריקו עלה על הבמה, נשכב ואמר לפולי להצמיד אותו. פולי התנהג כאילו הוא לא יכול והלך משם. מנגד, הוא הפתיע והכה את ג'ריקו בעזרת מרפק. לאחר מכן, הוא הצמיד את ג'ריקו ו-סי. אם. פאנק ביצע את הספירה לשלוש, מה שזיכה את פולי ב"ניצחון" בכורה על ג'ריקו.
טריש סטרטוס הוכנסה על ידי סטפני מקמהן. במהלך נאומה של סטרטוס היא הודיעה שהיא מצפה לילדה הראשון, בן, אשר נולד מאוחר יותר בשנת 2013.
וינס מקמהן הכניס את דונלד טראמפ להיכל התהילה של ה-WWE כחלק מקטגוריית הסלבריטי. וינס דיבר על טראמפ ועל יחסי העבודה שלהם במהלך אירועי רסלמניה 4 ורסלמניה 5, כמו גם על "קרב המיליארדרים" ביניהם ברסלמניה 23.
בוקר טי הוכנס על ידי אחיו, סטיבי ריי, שעימו הצטוות במשך שנים רבות לאורך הקריירה כחלק מהצמד הארלם היט. בהמשך, נודע במהלך ראיון עם ג'ון "בראדשו" לייפילד, שלפני שביקש מאחיו להכניס אותו להיכל התהילה, השניים לא דיברו במשך כמעט חמש שנים.
האחרון שהוכנס היה ברונו סמרטינו, על ידי ארנולד שוורצנגר. למרות שסמרטינו נחל הצלחה רבה בניו יורק במהלך הקריירה שלו, אירוע זה סימן את שובו של סמרטינו לארגון ה-WWE לאחר 25 שנה.
תוצאה לאורך זמן
סמרטינו הופיע ב-7 באוקטובר 2013 בתוכנית Raw, כשקיבל את ברכת יום ההולדת של עיר מולדתו, פיטסבורג. ב-28 במרץ 2015, סמרטינו הכניס את לארי זביסקו להיכל התהילה של ה-WWE לשנת 2015. ב-18 באפריל 2018, נפטר סמרטינו בגיל 82.
הטחנה
הטחנה היא כינוי למבנה טחנת רוח ברחוב רמב"ן שבשכונת רחביה בירושלים.
היסטוריה
מבנה טחנת הרוח נבנה בשנות ה-70 של המאה ה-19 על ידי הכנסייה היוונית-אורתודוקסית בירושלים, בלב שטח חקלאי בן אלפי דונמים. הטחנה שימשה להפקת קמח משדות החיטה שבאזור, כדי לכלכל צליינים נוצרים-אורתודוקסים (בעיקר רוסים אורתודוקסים) שהגיעו באלפיהם לקראת חג הפסחא. הטחנה צוידה במתקן מיוחד שסובב את הכנפיים הגדולות לפי כיוון הרוח. הטחנה הפסיקה את פעילותה בסוף המאה ה-19, לאחר שהגיעו לארץ טחנות הקיטור. מאז שהפסיקה לפעול, הפכה לבית מגורים שהחליף כמה בעלים ודיירים מידועני העיר, בניהם חליל א-סכאכיני, שהיה מחנך, סופר ומנהיג פוליטי ופרופ' יוסף לחמן, מנהל מחלקת אף, אוזן גרון מבית החולים הדסה. המפורסם שבין הדיירים היה האדריכל היהודי גרמני אריך מנדלסון. בשנת 1935 רכש האדריכל המפורסם אריך מנדלסון את מבנה הטחנה, שהזכירה לו את מגדל איינשטיין - בניין שתכנן בפוטסדאם שבגרמניה בשנת 1922 והיה המבנה הידוע והחשוב הראשון שתכנן. מנדלסון הוסיף מבנה חד-קומתי ממזרח לטחנה, שבו אירח את שמנה וסלתה של ירושלים בתקופת המנדט הבריטי. בשנת 1941 עזבו מנדלסון ורעייתו את הארץ.
בתחילת שנות ה-80, רכשה משפחת רייכמן את המתחם, בתקופה זו היה שימור האתרים ההיסטוריים בעל חשיבות נמוכה בירושלים בפרט ובישראל בכלל, אושרו תוכניות להריסת הטחנה. בשל מחאות של תושבי הסביבה הועלתה ההצעה לפרק את הטחנה ולבנות אותה מחדש בגן העצמאות, אולם לא נמצא מימון לפרויקט ההעתקה, והוחלט להרוס את המבנה. הוחלט לבסוף לשקם את מבנה הטחנה במקום להרסה, ובהתאם לתוכניות האדריכלים יעקב אלון ואמציה אהרונסון הפכה הטחנה למרכז קניות ואירועים. הפרויקט הושלם בשנת 1987. פרויקט זה היה מקרה ראשון של שיקום מבנה ארכיטקטוני תוך שינוי ייעודו לשימוש מסחרי עסק.
רוברט הות
רוברט הות (בגרמנית: Robert Huth, נולד ב-18 באוגוסט 1984 בברלין המזרחית שבגרמניה המזרחית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הבלם.
הות ערך 19 הופעות במדי נבחרת גרמניה, והעביר את מרבית קריירת הבוגרים שלו בפרמייר ליג, כשקבוצתו האחרונה הייתה לסטר סיטי, עמה זכה באליפות בעונת 2015/2016.
מידלסברו
באוגוסט 2006 חתם הות במידלסברו מהפרמייר ליג תמורת 6 מיליון לירה שטרלינג על חוזה לחמש שנים. תחילה הוצב על ידי מאמנו גארת' סאות'גייט בקבוצת המילואים על מנת שיצבור כושר משחק שהיה חסר לו, ואת הופעת הבכורה בקבוצה בפרמייר ליג ערך באוקטובר 2006 בניצחון 1–2 על אברטון. את שערו הראשון בקבוצה כבש בהפסד 1–2 לטוטנהאם בדצמבר 2006. בהמשך העונה הראשונה של הות במידלסברו הוא סבל מפציעות רבות ומיעט לשחק. רק בדצמבר 2007 חזר הות לשחק באופן קבוע, ותפס מקום קבוע בהרכב לאחר עזיבתו של ג'ונתן וודגייט. עם זאת, נפצע שוב לקראת סיום עונת 2007/2008, והחמיץ את החודשיים האחרונים של העונה. בתחילת עונת 2008/2009 הות חזר להרכב, אך נפצע שוב ומיעט לשחק, ומידלסברו נשרה בתום העונה אל הצ'מפיונשיפ. הות פתח את עונת 2009/2010 בקבוצה ושיחק בחמשת המשחקים הראשונים בצ'מפיונשיפ, אך קיבל הזדמנות לשוב לפרמייר ליג וחתם בסטוק סיטי לפני תום חלון ההעברות של הקיץ.
סטוק סיטי
הות חתם באוגוסט 2009 על חוזה לארבע שנים בסטוק סיטי, תמורת חמישה מיליון לירה שטרלינג. הופעת הבכורה שלו הייתה בהמשך החודש, בניצחון 0–1 על סנדרלנד, כשנכנס כמחליף. את הופעת המאה שלו בפרמייר ליג ערך באוקטובר 2009 מול אברטון, ואף הבקיע את שערו הראשון בקבוצה באותו משחק. באותו חודש הכה הות את מתיו אפסון במשחק ליגה מול ווסטהאם יונייטד ללא תגובת השופט. הוא הודה באשמה והתנצל בפני אפסון, אך הושעה על ידי התאחדות הכדורגל האנגלית לשלושה משחקים.
עונת 2010/2011 הייתה מהטובות בקריירה של הות, כאשר הוא הבקיע מספר שערים חשובים, ואף הוביל את קבוצתו לגמר גביע ה-FA, אך הקבוצה הפסידה בגמר 0–1 למנצ'סטר סיטי. העובדה כי הות היה לשחקן ההגנה הראשון בתולדות סטוק סיטי שמבקיע תשעה שערים בעונה, שחלקם היו שערי ניצחון ושערים מכריעים אחרים, זיכתה אותו בתואר שחקן השנה של סטוק סיטי. בעונת 2011/2012 עבר הות לעמדה צדדית יותר עקב הגעת בלמים חדשים לקבוצה, אך תצוגות נפל הגנתיות גרמו למאמנו טוני פוליס להחזירו למרכז ההגנה. בתום עונה זו, האריך הות את חוזהו בקבוצה עד סוף עונת 2016. בעונת 2012/2013 המשיך הות להיות שחקן קבוע בהרכב, וצבר 39 הופעות, אך גם הושעה שוב לשלושה משחקים בגין עימות ללא כדור עם פיליפ סנדרוס מפולהאם. בתום עונה זו הוחלף המאמן פוליס במארק יוז, שהמשיך לשחק עם הות בעמדת הבלם, אך הות נפצע בשלב מוקדם יחסית של עונת 2013/2014, עבר ניתוח והחמיץ את המשך העונה. הות החל בסטוק את עונת 2014/2015, אך שוב נפצע בשלב מוקדם, וחזר לשחק רק בדצמבר. בחלון ההעברות של החורף הושאל ללסטר סיטי עד לתום העונה, ובתום העונה נרכש על ידי לסטר. הות צבר בסך הכל 188 הופעות בפרמייר ליג במדי סטוק סיטי, והבקיע 18 שערים.
לסטר סיטי
הות החל לשחק בלסטר סיטי בפברואר 2015 כמושאל מסטוק. הקבוצה התמודדה בתחתית, והצליחה להישאר בליגה. את שערו הראשון בקבוצה הבקיע הות באפריל אותה שנה מול וסט ברומיץ' אלביון, בניצחון 2–3. הות סייע לקבוצה להשיג שבעה ניצחונות מתוך תשעת המשחקים האחרונים בליגה, ומאמנו נייג'ל פירסון הביע את רצונו להחתים את הות על חוזה קבוע. ביוני 2015 נרכש הות מסטוק סיטי באופן סופי, ככל הנראה תמורת שלושה מיליון לירה שטרלינג. בינואר 2016 הבקיע הות את שערו הראשון בקבוצה, מול טוטנהאם. בפברואר 2016 הבקיע הות צמד מול מנצ'סטר סיטי בניצחון 1–3 של לסטר סיטי במשחק העונה. בתום עונת 2015/2016 זכה הות עם לסטר סיטי באליפות מפתיעה, שכן הקבוצה לא נחשבה כלל כמועמדת להתחרות בצמרת הפרמייר ליג, לאחר שהציג משחק הגנה מצוין לאורך כל שלבי העונה. בעונת 2016/2017 לא הצליחו הות ולסטר לשחזר את ההצלחה בליגה ואף היו מתחת לקו האדום בחלקים של העונה, עד שהתאוששו לקראת סופה וצברו מספיק נקודות כדי לסיים במרכז הטבלה. בליגת האלופות נהנו הות ולסטר מעונה מכובדת, אותה סיימו בהדחה על ידי אתלטיקו מדריד ברבע הגמר. את עונת 2017/2018 החמיץ הות במלואה בגין פציעה. לאחר שחזר מהפציעה, שוחרר הות מלסטר סיטי בתום העונה והפך לשחקן חופשי. בינואר 2019 התפרסמו ידיעות כי הות בדרך לחתום בווסט ברומיץ' אלביון. הות הכחיש ידיעות אלה, ואמר שכבר פרש מכדורגל אך פשוט לא הודיע זאת לאף אחד.
קריירה בינלאומית
הות שיחק בנבחרות גרמניה השונות מגיל צעיר, ובשנת 2004 זומן לראשונה לנבחרת גרמניה כאשר היה בן 20, למשחק ידידות מול נבחרת אוסטריה כאשר החליף את אנדראס הינקל. הות ייצג את גרמניה בגביע הקונפדרציות בשנת 2005, והיווה עוגן הגנתי בצוותא עם פר מרטסאקר. הות הבקיע את שערו הראשון בנבחרת במשחק על המקום השלישי בגביע הקונפדרציות, בניצחון 3–4 על נבחרת מקסיקו. את שערו השני במדים הלאומיים הבקיע בהפסד לנבחרת איטליה במשחק ידידות בפברואר 2006. הות זומן למונדיאל 2006 שנערך על אדמת גרמניה, למרות שרק החלים מפציעה ועל אף עונה פושרת בצ'לסי, אך איבד את מקומו בהרכב הנבחרת לכריסטוף מצלדר עקב מספר טעויות שביצע במשחקי ההכנה. הות קיבל הזדמנות במשחק בשלב הבתים מול נבחרת אקוודור, בו ניצחה גרמניה 0–3, אך לא שיחק יותר באותו מונדיאל, בו גרמניה סיימה במקום השלישי. הפעם הבאה בה הות שיחק בנבחרת הייתה בפברואר 2008, במשחק ידידות מול נבחרת שווייץ, אליו זומן עקב כושרו הטוב באותה תקופה. הופעתו האחרונה של הות בנבחרת התקיימה ביוני 2009, בניצחון של נבחרת גרמניה בתוצאה 2–7 על נבחרת איחוד האמירויות.
יחסים דיפלומטיים
יחסים דיפלומטיים הם יחסים רשמיים בין משטרים של שתי מדינות. יחסים דיפלומטיים באים בדרך-כלל לידי ביטוי בשליחת משלחות רשמיות מכל אחת מהמדינות אל המדינה האחרת. כל משלחת מקבלת מינוי מהממשלה ששלחה אותה, והעומד בראשה מגיש כתב האמנה לראש המדינה המארחת. מכאן ואילך אחראית המשלחת על יצירת קשר וניהול משא ומתן בעת הצורך בין הממשלה ששלחה אותה לממשלת המדינה המארחת. כמו כן, עוסקת המשלחת בייצוג האינטרסים של המדינה ששלחה אותה, כגון: הגנה על אזרחיה המבקרים במדינה המארחת, הנפקת אשרות כניסה למדינת המוצא, ניהול נכסים של מדינת המוצא הנמצאים במדינה המארחת וכיוצא באלה.
סוגי יחסים דיפלומטיים
הדרגה הגבוהה ביותר של יחסים דיפלומטיים היא חילופי שגרירים. כלומר, חילופי משלחות דיפלומטיות שבראשן שגריר. משלחת כזאת מקימה במדינה המארחת שגרירות, בדרך-כלל בעיר הבירה של המדינה המארחת, ולפעמים גם סניפים - קונסוליות - בערים גדולות אחרות. הדרגה הנמוכה ביותר של יחסים דיפלומטיים היא חילופי משלחות שמקימות "משרדי אינטרסים" במדינות המארחות.
מדינות קטנות, שאין להן אפשרות לשלוח משלחות למדינות רבות, ממנות לעיתים אזרח מקומי במדינה המארחת כנציגה וכמי שדואג לאינטרסים שלה במדינה המארחת. נציג כזה מכונה "קונסול כבוד", ומינויו טעון אישור של ממשלת המדינה המארחת.
כינון יחסים דיפלומטיים הוא הביטוי המובהק ביותר להכרה הדדית בין מדינות, ובדרך-כלל ליחסי ידידות בין שתיהן. גם מדינות יריבות עשויות לקיים ביניהן יחסים דיפלומטיים, למשל: ברית-המועצות וארצות-הברית בתקופת המלחמה הקרה. ניתוק היחסים הדיפלומטיים הוא סימן למתיחות קשה בין מדינות, ולפעמים הוא מהווה שלב ראשון לקראת מלחמה ביניהן.
אמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים
עד מלחמת העולם השנייה התבססו כללי היחסים הדיפלומטיים על מסורת שהתגבשה במשך מאות שנים, בעיקר באירופה. לאחר המלחמה הורגש צורך בנוסח כתוב ומחייב של הכללים האלה מסיבות שונות, ובהן: הפרות של הכללים ערב המלחמה ובמהלכה, הקמת מדינות חדשות, בעיקר באפריקה ובאסיה, שלא הייתה להן מסורת דיפלומטית, וכן העובדה שהמשלחות הדיפלומטיות הלכו וגדלו, כך שמנו אלפי שליחים ויותר, מה שהצריך הגדרות מדויקות של מעמדם.
באפריל 1961 נחתמה "אמנת וינה" שמגדירה באופן מחייב את תפקידי הדיפלומטים, חובותיהם, וחובות המדינה המארחת כלפיהם. בין הכללים שנקבעו באמנת וינה: חסינות מבנה השגרירות וסביבתו, כך שאסור למשטרה ולצבא המקומיים להיכנס למתחם השגרירות בלי אישור השגריר, חסינות חברי המשלחת הדיפלומטית - איסור על העמדת דיפלומט זר לדין פלילי או אזרחי במדינה המארחת ואיסור על הגבלת תנועתו של שגריר.
על המשלחת הדיפלומטית נאסר באמנת וינה לעסוק בריגול, להפר את החוק המקומי, להתערב בעניינים פנימיים של המדינה המארחת, להרחיב את תחום השגרירות או להוסיף נציגים דיפלומטיים שלא באישור המדינה המארחת.
ישראל
לישראל יש יחסים דיפלומטיים עם מרבית מדינות העולם. בימיה הראשונים של המדינה הייתה חשיבות רבה לעצם ההכרה במדינה שבאה לידי ביטוי בכינון יחסים דיפלומטיים. מבחינה זאת, כינון היחסים הדיפלומטיים עם מצרים ועם ירדן, בעקבות חתימת הסכמי השלום ב-1979 וב-1994, היו ציון דרך חשוב, כיוון שמדובר בהכרה רשמית של שתי מדינות ערביות במדינת ישראל, מדינות שאף ניסו בשעתן למנוע בכוח את הקמתה. לישראל הייתה בעבר גם שגרירות במאוריטניה, שהיא מדינה ערבית בצפון-מערב אפריקה, ויחסים דיפלומטיים בדרגת "משרדי אינטרסים" עם מרוקו ועם תוניסיה, אולם הם הושעו, וכיום השגרירות והמשרדים אינם פעילים. בשנת 2020 חתמה ישראל על הסכמים לכינון יחסים דיפלומטיים עם איחוד האמירויות הערביות, בחריין וסודאן וכן על חידוש היחסים עם מרוקו.