cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוהנס פפרקורן
רדיפת התלמוד
גם עלון זה לא זכה לתשומת לב גדולה ועל כן, הוא כתב עלון שלישי. בפרסום זה הוא חוזר בו מדאגתו ליהודים (כמו בעלון הראשון) והפעם הוא מאשים אותם בפשעים חמורים כולל רצח פולחני. הוא דורש מהשליטים להחרים ולשרוף את ספרי התלמוד, לקחת מהיהודים את ילדיהם ולהטביל אותם לנצרות ולגרש מאדמת הקיסרות הרומית הקדושה את כל היהודים. הוא איים בגיהנום על כל הנוצרים שיעזרו ליהודים. אך גם מאמרים אלו לא זכו לתהודה רבה ולהצלחה. השליטים המקומיים בקיסרות לא רצו לגרש את היהודים משום שחלקם נזקקו ליהודים לשם הלוואות ורובם לא מיהרו לוותר על המיסים הגדולים שהיהודים נאלצו לשלם.
בצר לבו על הכישלון, ביקש פפרקורן מהדומיניקנים לפנות לאחותו של הקיסר מקסימיליאן הראשון, הנסיכה קוניגונדה מאוסטריה (Kunigunde), דוכסית בוואריה אשר לאחר מות בעלה, הפכה לנזירה במנזר דומיניקני. הנסיכה הסכימה לעזור לפפרקורן והעבירה את כתביו לקיסר מקסימיליאן. הקיסר כבר הספיק, באותה עת, לגרש את היהודים ממספר מחוזות בקיסרות. לאחר קריאת דברי פפרקורן, הוא הוציא צו המורה להחרים ולהעביר לידי פפרקורן את כל ספרי היהודים מלבד הברית הישנה ואכן, ספרים אלו הוחרמו והועברו ממספר ערים גדולות בקיסרות. אלא שלטובת היהודים נרתם הארכיבישוף של העיר מיינץ והקנצלר של הקיסר מקסימיליאן - אוריאל פון גמינגן (Uriel von Gemingen). הוא פנה לקיסר וטען שאין בספרי הקודש של היהודים שום סכנה לנצרות.
כדי להגיע להחלטה סופית, מקסימיליאן פנה למספר אוניברסיטאות גדולות, לאינקוויזיטור יעקב פון וגסטראטן, למומר-כומר ויקטור פון קרבן ולהומניסט המפורסם יוהנס רויכלין, כדי שיחוו את דעתם בנושא. חלק מהאוניברסיטאות, האינקוויזיטור והכומר קבעו שיש לשרוף את ספרי התלמוד. רויכלין טען שאין בספרים אלו שום סכנה לנצרות ואין לשרוף אותם פרט לספר "תולדות ישו". בעקבות חוות דעת זו, ביטל הקיסר את הצו על החרמת הספרים ואלו הוחזרו ליהודים.
"מלחמת הפמפלטים"
בעקבות פרשת ספרי התלמוד פרץ ויכוח סוער בין הדומיניקנים והחוגים ההומניסטיים. פפרקורן ורויכלין המשיכו לפרסם מאמרים אחד נגד השני. מלחמת מאמרים זו מכונה "מלחמת הפמפלטים" והיא נחשבת בעיני היסטוריונים רבים כמבשרת הרפורמציה העתידית של מרטין לותר. לרויכלין הצטרפו הומניסטים חשובים של התקופה כמו ארסמוס מרוטרדם ואולריך פון הוטן (Ulrich von Hutten). האחרון חיבר ספר בשם "מכתבי אנשים חשוכים" (Epistolae obscuratorum virorum) שבו הוא תוקף בחריפות רבה ובצורה סטירית את השמרנות והשחיתות של הדומיניקנים, התאולוגים ופפרקורן עצמו. כדי להרגיע את הרוחות דרש הקיסר מרויכלין ומפפרקורן לחדול מהמריבה אך הם המשיכו בפרסום העלונים, זאת גם לאחר שהאפיפיור לאו העשירי החרים את מאמרו של רויכלין נגד פפרקורן "ראי העיניים" (Augenspiegel). בהמשך, הסכסוך דעך כאשר נושא אחר החל מעסיק את הציבור, הכנסייה והשליטים - מעשיו של מרטין לותר.
פפרקורן המשיך לפרסם חוברות הסתה כנגד היהודים, למשל חוברת בשם "ראי הלהבה" (Der Brandspiegel), והפיצן. אך הקיסר הוציא פקודה האוסרת את הפצת ספריו (1518). מאוחר יותר (1521) ננזף בפומבי בידי הקיסר קרל החמישי באספת הממלכה בורמייזא. מותו של פפרקורן ב-1523 שם קץ לפרשה זו. רויכלין נחשב על ידי רבים כאוהב ישראל נאור (כך מוצג, למשל, על ידי ההיסטוריון צבי גרץ) אך היסטוריונים מודרניים סבורים שמעשיו לא נבעו מאהבת ישראל אלא מהיותו הבראיסט ששאף לשמר את השפות העתיקות כולל השפה העברית. לדעתו לא ניתן היה לחקור ולהבין את הנצרות אם לא נשמר את השפה שבה נכתבו מקורותיה.
מוסקטרים
מוסקטרים או מוסקטרים של המשמר היו פלוגה לוחמת של משק הבית המלכותי שהייתה אמונה על אבטחת המלוכה הצרפתית.
היסטוריה
הם נוסדו בשנת 1622 כאשר לואי השלושה-עשר רענן את חיל הפרשים הקלים, שנוצרו על ידי אביו של לואי, אנרי הרביעי. הוא חימש אותם במוסקטים והמוסקטרים (ומכאן שמם) נלחמו בקרב הן ברגל (כחי"ר) והן על סוס (כפרשים). הם הקימו את המשמר המלכותי עבור המלך בזמן שהוא היה מחוץ למגורי המלוכה (בתוך בתי המגורים המלכותיים, משמר המלך היה גוף האבטחה האישי שלו). המוסקטרים של המשמר לבשו סוג מוקדם של מדים צבאיים עם תחפושת (המכונה soubreveste), המעיד על כך שהם "שייכים" למלך וצלב לבן רקום ציין את העובדה שהם נוצרו במהלך מרידות ההוגנוטים בתמיכה המטרה הקתולית. זמן קצר לאחר הקמת המוסקטרים הוקמה יחידה שנייה של שומרי הקרדינל שהייתה כפופה לקרדינל רישלייה. עם מות הקרדינל בשנת 1642 הועברה היחידה לאחריות יורשו הקרדינל מאזארן, שפירק את המוסקטרים שלו בשנת 1646. הוא החיה את המוסקטרים בשנת 1657 עם פלוגה של 150 גברים ועם מותו בשנת 1661, המוסקטרים עברו מהקרדינל אל לואי הארבעה-עשר.
בשנת 1664 אורגנו שתי היחידות מחדש: פלוגה אחת קיבלה את השם "מוסקטרים אפורים" בשל צבע סוסיהם, ואילו השנייה נקראה "מוסקטרים שחורים" (nous mousquetaires gris ), משום שרכבו על סוסים שחורים. בערך באותה עת, הוכפל גודלן של יחידות המוסקטרים.
בשנת 1776 פורקו המוסקטרים על ידי לואי השישה-עשר מסיבות תקציביות. ברפורמה משנת 1789, הם פורקו שוב זמן קצר לאחר המהפכה הצרפתית. הם עברו רפורמה ב-6 ביולי 1814 והתפרקו באופן סופי ב-1 בינואר 1816 וחדלו מלהתקיים.
תמיר בן עמי
תמיר בן עמי (נולד ב-28 בפברואר 1979) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי, אשר במשך שנים רבות היה קפטן קבוצת הפועל רמת גן, והוא שיאן התארים וההופעות של המועדון בכל הזמנים.
קריירה
בן עמי החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל רמת גן. הופעת הבכורה שלו בקבוצת הבוגרים הייתה עוד בהיותו תלמיד כיתה י"ב, במשחק ליגה מול מכבי עכו, במחזור ה-29 של עונת.
בן עמי שיחק בקבוצה ברציפות מאז עונת, למעט במחצית הראשונה של עונת , אז שיחק בעירוני קריית שמונה. בהמשך העונה, לאחר חודשיים, חזר לשחק בקבוצת נעוריו. בעונת שיחק עם הפועל רמת גן לראשונה בליגת העל.
הופעתו האחרונה בקריירה הייתה במשחק מול מכבי יבנה במחזור ה-11 של עונת בליגה הלאומית. בינואר 2014, לאחר שלא הצליח להתגבר על פציעותיו בגב ובקרסול, פרש ממשחק פעיל. בן עמי שיחק לאורך הקריירה עם המספר 18 על גב חולצתו, והוא שיאן ההופעות של הפועל רמת גן בכל הזמנים, עם 395 משחקי ליגה במדי קבוצת הבוגרים, וכן שיאן התארים של המועדון. כשחקן היה שותף לשתי זכיותיה של הפועל רמת גן בגביע המדינה (בשנת 2003 ובשנת 2013) ולארבע זכיות בגביע הטוטו.
לאחר פרישתו הצטרף בן עמי לצוות המקצועי במחלקת הנוער של הפועל רמת גן. ב-26 בפברואר 2014 מונה בן עמי למאמן הקבוצה הבוגרת של המועדון. באוקטובר 2014, לאחר שהקבוצה נקלעה לתחתית הליגה הלאומית, פוטר בן עמי מתפקידו.
ביוני 2017 מונה בן עמי למנהל מחלקת נוער בבני יהודה תל אביב.
חיים אישיים
בן עמי מתגורר בגבעתיים, נשוי ואב לשתיים.
קונסטנטין דניאל רוזנטל
קונסטנטין דניאל רוזנטל (ברומנית: Constantin Daniel Rosenthal; 1820 – 23 באפריל 1851), צייר ומהפכן יהודי רומני שנולד בהונגריה, בפשט (לעתיד חלק מבודפשט), באימפריה האוסטרית.
הצייר רוזנטל השתתף יחד עם שני יהודים אחרים, הצייר ברבו איסקובסקו והבנקאי הילל מנוח, במהפכת 1848 ברומניה. ציוריו כגון "רומניה מהפכנית" ו"רומניה מנתצת את אזיקיה בשדה החירות" שיקפו את הלאומיות הרומנית.
ב-1847 בעת שהותו בפריז התנצר ושינה את שמו לקונסטנטין מתוך הערצה לידידו הרומני, קונסטנטין א. רוסטי.
עם דיכוי מהפכת 1848-1849 בנסיכויות הרומניות ודיכוי המהפכה ההונגרית על ידי הצבא הרוסי, נמלט לפריז. מפריז יצא בשליחות סודית אל טרנסילבניה, שם נעצר על ידי השלטונות ההונגרים, שקיבלו מידע עליו משלטונות צרפת שקראו את מכתביו, ונכלא בפשט. בהיותו בחקירה בבית הסוהר החליט רוזנטל להתאבד והוציא את החלטתו לפועל, כדי לא להלשין על חבריו. גרסה אחרת טוענת שהוא עונה למוות, לכן לא הוחזרה גופתו למשפחתו. רוזנטל השתייך לבונים החופשיים ובפרסומיהם הם מתגאים בכך.
בין ציוריו של רוזנטל:
מפת קאוורי
מפת קאוורי או מפת קאווריו (Caverio או Caveri) היא מפה שצוירה על ידי הקרטוגרף ניקולאי דה קאוורי בשנת 1505 לערך. המפה מוצגת כיום בספרייה הלאומית של צרפת, בפריז.
המפה אינה מתוארכת, אולם מקובל לתארכה לשלהי 1504 או לשנת 1505. על המפה חתום "ניקולי דה קאוורי יאנואנסיס" כיוצרה, וככל הנראה היא נוצרה בליסבון שבפורטוגל על ידי קאוורי (שמוצאו מג'נובה שבאיטליה). ככל הנראה קאוורי התבסס על מפות פורטוגזיות קדומות יותר, או על מפת קאנטינו.
תיאור המפה
המפה מרובעת, ומידותיה 2.25 על 1.25 מטרים. המפה צוירה ביד על גבי קלף ונצבעה ביד, והיא מתארת את חופי אסיה, אפריקה, אירופה ואף אמריקה, כאשר חופי צפון אמריקה ומפרץ מקסיקו המופיעים במפה, וזאת על אף שהיא צוירה קודם לגילוי פלורידה על ידי חואן פונסה דה ליאון בשנת 1512, וגילוייהם של וסקו נונייס דה בלבואה בשנת 1513, ג'ובאני דה וראצאנו בשנת 1523 ושל אסטבן גומז בשנת 1524 בצפון חופי ארצות הברית של ימינו. משמעות הדבר, בהנחה שהמפה אכן צוירה בשנת 1505, היא כי מגלי ארצות אירופאים הגיעו לחופי צפון ארצות הברית ולחופי פלורידה קודם למגלים הידועים לנו כיום.
זימבבואה הגדולה
המונומנט הלאומי של זימבבואה הגדולה (באנגלית: Great Zimbabwe National Monument) הוא מרכז של הריסות עתיקות מהגדולים באפריקה הדרומית, אשר משערים ששימשו בעבר כמקום התיישבותן של אחת התרבויות המפותחות באפריקה ואשר העניקו לזימבבואה המודרנית את שמה. מיקומן של ההריסות בדרום-מרכזה של זימבבואה של היום. משערים שהמקום היה מיושב החל מהמחצית הראשונה של המאה ה-11 ועד למחצית הראשונה של המאה ה-15, אך לא ידוע בדיוק מי בנה אותן. ההשערה המקובלת כיום היא שהאתר הוקם על ידי עם הקרנגה. זימבבואה הגדולה מוכרזת כאתר מורשת עולמית מאז 1986.
זהותם של בוני האתר
כאשר הגיעו סוחרים פורטוגזים לזימבבואה לראשונה במאה ה־15, כבר היה האתר נטוש ובמצב של הרס. מראה החורבות הדהים את הפורטוגזים והובילם לנסות ולנחש מי בנה את המבנים. האפשרות שהילידים בני המקום עשו זאת נדחתה על הסף. תחת זאת שיערו הפורטוגזים שמצאו את הבירה האגדית של מלכת שבא. מאוחר יותר העלו מטיילים אירופיים שעברו במקום השערות שונות שכללו את המצרים הקדומים, הפיניקים, הערבים (או מוסלמים אחרים), הרומאים, היהודים, גזע לבן מסתורי, ואפילו הממלכה הנוצרית האגדית של הכומר יוחנן. השערות כאלו ואחרות הועלו משך קרוב לארבע מאות שנה עד שב־1932 הוכיחו הארכאולוגים הבריטים גרטרוד קאטון תומפסון ודייוויד ראנדל מקלבר שבוני האתר היו בני הסביבה ושככל הנראה היו אלה בני הקרנגה, קבוצה אתנית הדוברת את שפת השונה.
זימבבואה הגדולה כמעצמה אזורית ושקיעתה
הראיות הארכאולוגיות שנחשפו בחפירות מצביעות על כך שזימבבואה הגדולה הייתה אחד ממרכזי הסחר החשובים ביבשת, ושבשיאה הגיעה רשת קשרי המסחר שלה עד מקומות כמו קילווה, מלינדי ומוגדישו, ואפילו לנמלים בהודו ובסין. ענפי היצוא העיקריים של מעצמת סחר זו היו בקר וזהב. כמו כן במכרות שנתגלו ממערב לזימבבואה הגדולה נמצאו סימנים שהצביעו על פעילות ענפה של כריית אבנים יקרות ומינרלים שונים. תגליות אלה הובילו חוקרים מסוימים להניח שמלכי זימבבואה הגדולה לא שלטו ישירות על המכרות אלא על דרכי הסחר.
הסיבות לשקיעתה של זימבבואה הגדולה נותרו מסתוריות בדיוק כמו הופעתה, וישנן מספר השערות לכך. השערה אחת גורסת שכדי לפתח את זימבבואה הגדולה ולהגדיל את כמות המסחר נדדו חלק ניכר מתושביה לארצות אחרות. תאוריה מקובלת יותר גורסת שאנשי זימבבואה הגדולה ניצלו את משאבי הסביבה יתר על המידה, דבר שהוביל לרעב ולשקיעה. כך או כך, בתחילת המאה ה-15 זימבבואה הגדולה ננטשה.
תיאור האתר ומבנהו
שטח האתר מתפרס על פני כ־7.3 קמ"ר ומחולק למספר אזורים - בכל אזור נמצא חלק אחר של החורבות. ראשון הוא אזור הגבעה, שני הוא אזור גבעת הגרניט, שלישי הוא אזור העמק השוכן מתחת לגבעה ובו ממוקמים מתחם העמק והמתחם הגדול, שנחשב לאחד המבנים העתיקים והגדולים ביותר מדרום לסהרה. קירות האבן של זימבבואה הגדולה, עליהם נאמר שהם המבנים המרשימים באתר, עשויים מלבני גרניט. אלה נלקחו מהסלעים הגדולים של הגבעות שבאופן טבעי מתבקעים ללוחות, דבר שאיפשר להעבירם ממקום אחד למשנהו וסיפק לבוני האתר חומר נגיש וקל לבניה. הלבנים הונחו אחת על גבי השנייה ללא צורך בטיוח, וכל שורה נוטה פנימה ביחס לקודמתה על מנת לייצב את הקירות בצורת שיפוע פנימי. המבנים הראשונים שנבנו עוצבו בצורה גסה יחסית כאשר סלעים הוכנסו לתוך הקירות. בחלוף הזמן השתכללה השיטה והמבנים נבנו בצורה מתואמת וטובה יותר אשר יצרה מראה עקלקל ואחיד. עובי המבנה הוא 6 מטר וגובהו 12 מטר. כמו כן יש שני קירות גבוהים באורך 60 מטר המוליכים לעבר מגדל בצורת חרוט.
דת
עקב העדר עדויות כתובות לא ניתן לדעת הרבה על דתם של בוני האתר או על תרבותם בכלל, ולכן רוב הידע הקיים כיום מתבסס על השערות בלבד. מספר שרידים זכו לפרסום רב, ובין אלה פסל הנץ והקרוקודיל ופסלי שמונה הציפורים שעשויים מסטיאטיט. חוקרים מסוימים משערים שבנוסף לתפקידה כצומת דרכי סחר חשוב, שימשה זימבבואה הגדולה גם כמרכז דתי לדת המווארי, דתם של בני השונה. לדת המווארי הקרויה על שם האל העליון של בני השונה, נלוותה גם הסגידה לרוחותיהן של בני השושלת השלטת ופולחן זה נוהל על ידי כת המונדורו.
מורשת
השפעתה התרבותית האומנותית ובעיקר האדריכלית של זימבבואה הגדולה ניכרה מאז נפילתה, ואולי אפילו קודם לכן, במבנים שסגנונם הושפע ממנה בבירור. כך למשל ידוע ששליטיה של ממלכת מוטאפה שהייתה אחת משתי הממלכות שהוקמו על ידי גולי זימבבואה הגדולה ונוסדה לאחר היעלמותה המשיכו לבנות מבנים המזכירים מאוד את החורבות של זימבבואה הגדולה, אם כי קטנים יותר. ממלכות נוספות שהושפעו מזימבבואה הגדולה היו ממלכת טורווה, אימפריית רוזבי שהייתה החשובה מבין המדינות האלה ונמיביה. כמו כן קיים עוד מספר לא מבוטל של מבנים דומים ברחבי האזור, כ־150 מבנים בתוך זימבבואה, קרוב למאה מבנים בבוצואנה, ומספר לא ידוע של מבנים במוזמביק.
עם זאת, נראה שההשפעה החשובה ביותר של זימבבואה הגדולה היא על זימבבואה המודרנית. ב־1960 כאשר תושבי זימבבואה, שנקראה אז "רודזיה", דרשו עצמאות, שילם השלטון הלבן של איאן סמית' להיסטוריונים כדי שיכתבו מחדש את ההיסטוריה של זימבבואה כך שתתאים לאידאולוגיה של השלטון הלבן. דבר זה התאים לאידאולוגיה של השלטונות הקולוניאליים, אשר גרסו כי לפני בואם לא הייתה תרבות באפריקה. לאחר הכרזת העצמאות ב־1985 חיפשו תושבי המדינה החדשה שם שייצג את מקורותיהם בצורה הולמת ובה בעת יהווה הוכחה לעוצמתה של זימבבואה לפני העידן הקולוניאליסטי. השם "זימבבואה" התאים בדיוק למטרה זו. זימבבואה, אשר משמעותה בבנטו "בית מקודש" או "מושבו הפולחני של המלך", הייתה ההוכחה המרשימה ביותר לעבר כזה, ולכן נקראה המדינה על שם החורבות, שהיו לאתר הלאומי ולאתר הארכאולוגי היחיד שעל שמו נקראת מדינה.
אניטה סקורגן
אניטה סקורגן (בנורווגית: Anita Skorgan; נולדה ב-13 בנובמבר 1958) היא זמרת-יוצרת נורווגית שנטלה חלק מספר פעמים בתחרות האירוויזיון.
ביוגרפיה
סקורגן נולדה בגטנבורג להורים נורווגים ובגיל שבע עברה משפחתה לנורווגיה, מגיל צעיר היא הייתה חברה במקהלת הבנות של NRK, רשת השידור של נורווגיה.
מלבד זה, ב-אירוויזיון 1981 הייתה זמרת ליווי של פין קאלביק ושנתיים אחר כך, שימשה זמרת הליווי של יאן טייגן, בביצוע סולו שלו בתחרות. היא גם השתתפה מספר פעמים נוספות ב-"Melodi Grand Prix", התחרות הנורווגית לבחירת נציגה לאירוויזיון.
ב-1983 הופיעה סקורגן בסרט "Prima Veras saga om Olav den hellige" - סרט ביוגרפי על אולף השני, מלך נורווגיה.
ב-2004 התאחדה עם מספר זמרות נורווגיות נוספות ליצירת להקת "Queen Bees".
חייה האישיים
מ-1984 ועד 1987 הייתה נשואה סקורגן לזמר יאן טייגן ונולדה להם בת, האמנית שרה סקורגן טייגן.
הנרי בירד
הנרי בירד (באנגלית: Henry Edward Bird; 14 ביולי 1830, המפשייר - 11 באפריל 1908, לונדון) היה שחמטאי אנגלי וסופר שחמט.
בגיל 21 הוזמן בירד לתחרות הבינלאומית הראשונה שהתקיימה בלונדון, 1851. הוא השתתף גם בתחרויות שהתקיימו בווינה ובניו ג'רזי. בשנת 1858 הפסיד בירד בדו-קרב לפול מורפי. למרות הפסדו זה המשיך בירד לשחק ברמה גבוהה במשך 50 שנים נוספות. בירד היה רואה חשבון במקצועו ולא שחמטאי מקצועי אך נאמר עליו ש"הוא חי בשביל השחמט, והיה מוכן לשחק עם כל אחד, בכל מקום, בכל שעה, ובכל תנאי". בתחרות ניו-יורק 1876 קיבל בירד את פרס היופי הראשון שהוענק אי פעם, עבור משחקו מול ג'יימס מייסון. בשנת 1874 הציע בירד וריאנט חדש לשחמט, על לוח של 8*10 משבצות בצירוף שני כלים חדשים, האחד מאחד את מסעי הצריח והפרש והשני מאחד את מסעי הרץ והפרש. רעיונו של בירד גרם לחוסה ראול קפבלנקה להגות וריאנט אחר של שחמט הקרוי על שמו והמבוסס על אותם שני כלים שהגה בירד אך נבדל בעמדת הפתיחה.
בירד הביא לפופולריות של הפתיחה הידועה היום כפתיחת בירד (1. ו4) וכן להגנת בירד בפתיחה הספרדית (1. ה4 ה5 2. פו3 פג6 3. רב5 פד4). פתיחת בירד נחשבת יציבה, אם כי לא בגדר ניסיון להשיג יתרון משלב הפתיחה. הגנת בירד נחשבת לנחותה מעט, אך מאפשרת לטמון מלכודות ללבן.
אסלינג לופטוס
אסלינג לופטוס (באנגלית: Aisling Loftus; נולדה ב-1 בספטמבר 1990) היא שחקנית אנגלייה. לופטוס מוכרת בעיקר מהופעתה בתפקיד אגנס טאולר בסדרת הדרמה של ITV "מר סלפרידג'", ובתפקיד סוניה רוסטובה בדרמה התקופתית של ה-BBC "מלחמה ושלום".
ביוגרפיה
הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה הייתה בשנת 2000 בפרק בסדרה "Peak Practice". אחר כך הופיעה לופטוס בסדרות טלוויזיה שונות בהן "חדר מיון", "רופאים", "The Bill", והדרמה הקומית "The Fattest Man in Britain" בכיכובם של טימותי ספול ובובי בול.
ב-2008 תוארה לופטוס כ"כוכב של המחר" במגזין Screen International. ב-2009 הופיעה בסרט הקצר "ג'ייד" של דניאל אליוט, שזכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
ב-2010 כיכבה לופטוס בדרמה של ה-BBC "חמש בנות" בתפקיד קורבן הרצח ג'מה אדמס. ביולי אותה שנה שיחקה בתפקיד נשי ראשי בדרמה נוספת של ה-BBC בשם "Dive", מאת זוכי הבאפט"א דומיניק סאבאג' וסיימון סטיבנס. בין השחקנים בסדרה היו ג'ק אוקונל, שכיכב בסדרה "סקינס", אדי מארסן, ג'ינה מקי, ג'וזף מול ויואן ברמנר. הדרמה זכתה לשבחי הביקורת, בהם יואן פרגוסון מהעיתון האובזרבר צפה שאסלינג "אש" לופטוס תהיה "תופעה" (phenomenon).
ב-2010 שיחקה לופטוס בתפקיד לאוני פאולר בלהיט הקייצי "Spur of the Moment" מאת אניה רייס בתיאטרון רויאל קורט בלונדון. על הופעתה קיבלה לופטוס ביקורות חיוביות, ודומיניק קבנדיש מדיילי טלגרף כינה אותה "נפלאה" (superb). בפברואר 2017 שיחקה תפקיד ג'ואן בהפקה של נוטינגהאם פלייהאוס למחזה "Touched" מאת סטיבן לואו.
ב-2011 כיכבה לופטוס בסרט הטלוויזיה "The Borrowers" של ה-BBC, ששודר ביום הקופסאות, בתפקיד ארייטי. ב-2012 השתתפה בשתי סדרות של ה-BBC "ג'ייד" ו"אויבי הציבור", ושיחקה בתפקיד קסנדרה במיני-סדרה "השוטר הטוב". ב-2013 גילמה את אגנס טאולר בסדרת הדרמה "מר סלפרידג'" של ITV. ב-2016 שיחקה בתפקיד סוניה רוסטובה בדרמה "מלחמה ושלום" על פי הרומן באותו שם.
משה גנן
משה גנן (28 בדצמבר 1931 - 29 בספטמבר 2021) היה סופר, משורר, מסאי וחוקר טקסטים ישראלי.
ביוגרפיה
גנן נולד בבודפשט, וב-1947 עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער. הוא התנדב לשרת בפלמ"ח יחד עם חבריו לתנועה. בהמשך היה מורה במעברת קאקון, וזמן מה בדימונה. הוא היה בעל תוארי מוסמך בספרות עברית, בספרות השוואתית ובספרות גרמנית.
גנן כתב מאז נעוריו, והוא פרסם מספר ספרים. בנוסף, פרסם שירים, סיפורים, ביקורות ומאמרים בכתבי עת ישראליים רבים - "שבו", "נתיב", "האומה", "אפריון", "מבוע", "דבר", "שלם", "ראש", "עכשיו", "מהות", "הליקון", "פסיפס", "ידע-עם", "הארץ", "עתון 77", "שנה בשנה", ו-"כתם". ב-"Voices" פרסם משירתו באנגלית. ב-"Pilgrims" (אוסטרליה) פרסם תרגומים לשירי פנחס שדה וכן "ואריאציה" של גבריאל מוקד. Uj Kelet, העיתון ההונגרי בישראל, פרסם מסיפוריו הקצרים בתרגומו של י' גת. כמו כן השתתף בשתי אנתולוגיות: אני תפילתי בעריכת הלל וייס (הוצאת בית אל), והנשיקה מבעד למטפחת בעריכת אשר רייך (הוצאת ידיעות אחרונות).
נפטר ב-29 בספטמבר 2021. הותיר אחריו אישה ושני ילדים.
מחנה הריכוז דראנסי
מחנה דראנסי (בצרפתית: Camp d'internement de Drancy) היה מחנה ריכוז שהוקם בעיר דראנסי שמצפון לפריז על ידי הנאצים כדי לשמש תחנת מעבר בגירושם והשמדתם של יהודי העיר.
תולדות המחנה
המחנה הוקם במבנה גדול, שנבנה למטרות דיור ציבורי, ובפועל שימש את המשטרה. מחנות דומים הוקמו בכל רחבי צרפת של וישי ונוהלו על ידי המשטרה הצרפתית תחת פיקוחם של כוחות הכיבוש הנאצי. במחנה נאסרו גם שבוי מלחמה בריטים ומתנגדים צרפתיים למשטר הנאצי. כ-70,000 אסירים נכלאו במחנה דראנסי, רובם בשל היותם יהודים. קצתם היו פעילי המחתרת הצרפתית. עד שחרור המחנה בידי בעלות הברית ב-17 באוגוסט 1944, נשלחו ממנו 64,759 יהודים ב-64 טרנספורטים למחנות השמדה, רובם לאושוויץ ומיעוטם לסוביבור. רק כ-2,000 מהם ניצלו. כ-1,500 נותרו במחנה ביום השחרור. בין הנרצחים היו כ-6,000 ילדים.
החל ממרץ 1942 החלו גירושים של יושבי המחנה למחנות השמדה במזרח. ביוני 1943 נתמנה איש האס.אס אלויס ברונר למפקד המחנה. כשליש מיהודי המחנה שנשלחו להשמדה במזרח היו אזרחים צרפתים. אחרים היו מהגרים יהודים בעלי נתינות זרה גרמנית, פולנית ואחרת שחיו בצרפת. בין המפורסמים שבאסירי דראנסי היו מקס ז'אקוב, מדלן דרייפוס, טריסטאן ברנאר ורנה בלום.
המחנה שוחרר באוגוסט 1944.
לאחר המלחמה
ב-1976 הוצבה במקום האנדרטה הלאומית למגורשי צרפת של הפסל ניצול השואה שלמה זלינגר.
בשנת 1996 הופק סרט תיעודי על החיים במחנה דראנסי בשנים 1944-1941 בבימויו של סטפן טרומבלי.
ב-20 בינואר 2005 הציתו אלמונים קרון רכבת במתחם המחנה, והותירו אחריהם מנשר החתום כביכול על ידי אוסאמה בן לאדן ועליו צלב קרס הפוך.
דיטמר מגנבורג
דיטמר מגנבורג (בגרמנית: Dietmar Mögenburg; 15 באוגוסט 1961) הוא אתלט עבר מערב גרמני בקפיצה לגובה. אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1984) ושיאן עולם.
ביוגרפיה
לאחר פרישתו מפעילות תחרותי ב-1994 עסק מגנבורג בתחום קידום הספורט.
1979
באליפות אירופה החמישית לנוער, שנערכה בבידגושץ' שבפולין, זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.24 מטר.
1980
במרץ השתתף באליפות אירופה באתלטיקה באולם, שנערכה בעיר זינדלפינגן שבמערב-גרמניה, וזכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.31 מטר לפני יאצק ושולה מפולין (2.29 מטר) ואדריאן פרוטאסה  מרומניה (2.29 מטר).
שיאן עולם
במאי השווה מגנבורג את השיא העולמי בקפיצה לגובה של יאצק ושולה (2.35 מטר) וקבע בכך גם שיא עולמי לנוער. שיא זה נשבר על יד גרד וסיג ממזרח גרמניה במהלך אולימפיאדת מוסקבה כשקבע תוצאה של 2.36 מטר.
המשחקים האולימפיים
מגנבורג נכלל בנבחרת מערב גרמניה לאולימפיאדת מוסקבה. בעקבות החרם שהוטל על המשחקים השתתף ב"משחקי החרם האולימפיים", שנערכו בקיץ אותה שנה בפילדלפיה בארצות הברית, שם זכה במדליית ארד בקפיצה לגובה (2.22 מטר) אותה חלק עם בן ארצו קרלו ת'רנהארט אחרי בן פילדז  מארצות הברית (2.26 מטר) ונאט פייג'  מארצות הברית (2.26 מטר).
1981
באליפות אירופה באתלטיקה באולם, שנערכה בגרנובל שבצרפת, זכה במדליית ארד בקפיצה לגובה (2.25 מטר) אחרי רולנד דלהאוזר משווייץ (2.28 מטר) וקרלו ת'רנהארט  ממערב גרמניה (2.25 מטר).
1982
באליפות אירופה באתלטיקה באולם, שנערכה במילנו שבאיטליה, זכה מגנבורג במדליית זהב בקפיצה לגובה (2.34 מטר) לפני יאנוש טרזפיזור מפולין (2.32 מטר) ורולנד דלהאוזר  משווייץ (2.32 מטר)
באליפות אירופה באתלטיקה, שנערכה באתונה שביוון, זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא תחרויות של 2.30 מטר לפני יאנוש טרזפיזור מפולין (2.27 מטר) וגרד נגל  ממערב גרמניה (2.24 מטר).
1983
באליפות העולם באתלטיקה, שנערכה בהלסינקי שבפינלנד, הגיע מגנבורג למקום הרביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.29 מטר.
1984
באליפות אירופה באתלטיקה, שנערכה במרץ בגטבורג שבשוודיה, זכה מגנבורג במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.33 מטר לפני קרלו ת'רנהארט ממערב גרמניה (2.30 מטר) ורולנד דלהאוזר  משווייץ (2.30 מטר).
אלוף אולימפי
באולימפיאדת לוס אנג'לס זכה מגנבורג במדליית זהב בתוצאה של 2.35 מטר לפני פטריק שברג משוודיה (2.33 מטר) וז'ו ג'יאנהואה מסין (2.31 מטר).
שיאן עולם
ב-24 בפברואר קבע מגנבורג שיא עולמי בקפיצה לגובה באולם, בתחרות שנערכה בקלן שמערב גרמניה, בתוצאה של 2.39 מטר כשהוא שובר את שיאו של פטריק שברג משוודיה (2.38 מטר) שנקבע יומיים לפני כן בתחרות במערב ברלין. שיא זה החזיק מעמד עד ינואר 1987 כשקרלו ת'רנהארט ממערב גרמניה קבע תוצאה של 2.40 מטר בתחרות שנערכה בעיר סימראת'  שבמערב גרמניה.
1986
באליפות אירופה באתלטיקה באולם, שנערכה בפברואר במדריד שבספרד, זכה מגנבורג במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.34 מטר לפני זוכה מדליית הכסף קרלו ת'רנהארט ממערב גרמניה (2.31 מטר) והזוכים במשותף במדליית הארד אדי אניס  מבלגיה וג'ף פרסונס  מבריטניה (2.28 מטר).
1987
באליפות העולם באתלטיקה, שנערכה ברומא שבאיטליה, הגיע מגנבורג למקום הרביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.35 מטר.
1988
באליפות אירופה באתלטיקה באולם, שנערכה בבודפשט שבהונגריה, זכה מגנבורג במדליית כסף בקפיצה לגובה (2.37 מטר) אחרי פטריק שברג משוודיה (2.39 מטר) ולפני סורין מטיי מרומניה (2.35 מטר).
באולימפיאדת סיאול הגיע מגנבורג למקום השישי בתוצאה של 2.34 מטר.
1989
באליפות אירופה באתלטיקה באולם, שנערכה בהאג שבהולנד, זכה מגנבורג במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.33 מטר לפני דלטון גרנט מבריטניה (2.33 מטר) ואלכסיי ימלין  מרוסיה (2.30 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה באולם, שנערכה בבודפשט שבהונגריה, זכה מגנבורג במדליית כסף בקפיצה לגובה (2.35 מטר) אחרי חאבייר סוטומאיור מברזיל (2.43 מטר) ולפני פטריק שברג משוודיה (2.35 מטר).
1990
באליפות אירופה באתלטיקה באולם, שנערכה בגלאזגו שבסקוטלנד, זכה מגנבורג במדליית ארד יחד עם גרד נגל ממערב גרמניה (2.30 מטר) אחרי ארתור פרטיקה  מפולין (2.33 מטר) וארטורו אורטיז  מספרד (2.30 מטר).
1992
מגנבורג התחרה גם באולימפיאדת ברצלונה אולם הגיע רק למקום 27 במוקדמות תחרוות קפיצה לגובה בתוצאה של 2.15 מטר ולא נכלל בגמר.
משפחתו
מגנבורג נישא לבת זוגו הנורווגית והם עברו לגור באוסלו. לזוג נולדו 2 ילדים (ג'ונאס וקתרינה) שעוסקים גם הם בספורט תחרותי.
יהונתן כיס-לב
יהונתן כיס-לב (נולד ב-12 בספטמבר 1985) הוא צייר ושחקן ישראלי. ציוריו, בסגנון אמנות נאיבית וכן בסוגת אמנות רחוב, הוצגו בתערוכות בארצות הברית, בקנדה ובאירופה. בתחום המשחק הופיע בהצגות תיאטרון ובתוכניות טלוויזיה וכן כמדבב וכקריין ספרי-שמע.
ציור הקיר "מועדון 27", בפלורנטין, תל אביב היא אחת היצירות המפורסמות שלו.
ציור
כיס-לב גילה עניין באמנות חזותית מגיל צעיר. הוא למד בתיכון תלמה ילין לאמנויות ובארגון הקולג'ים הבינלאומיים Pearson UWC בקנדה. בשנת 2007 הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו בתל אביב, בשם "התחלות: נווה צדק ויפו". בשנים שלאחר מכן החל לפתח טכניקות אשר, על פי האמן, סייעו לו לצייר כמו ילד, בצורה חופשית. סגנונו מזוהה כנאיבי.
במקביל, משנות העשרים המוקדמות שלו החל בריסוס סיסמאות גרפיטי פוליטי למען עובדים זרים בדרום תל אביב, למען הקהילה הגאה בישראל, ולמען תהליך השלום עם הפלסטינים. עבודותיו הפוליטיות, אשר בתחילה היו טקסטואליות, החלו אט אט ללבוש סימנים חזותיים, כגון בעבודה "שרוליק וחנדלה", המתארת את דמותו של שרוליק הישראלי וחנדלה הפלסטיני מחבקים זה את זה, יצירה אשר לא כללה טקסט כלל.
במאמצים להשתמש באמנות כגשר בסכסוך הישראלי פלסטיני, הצטרף כיס-לב בשנת 2011 כמקים שותף לפורום אמנים ישראלים-פלסטינים בחסות פורום המשפחות השכולות למען שלום. במסגרת הפורום האמנים הפלסטינים למדו מהמשתתפים הישראלים על השואה וביקרו לראשונה במוזיאון יד ושם. בשנת 2014, נוכח אירועי האינתיפאדה השקטה, כיס-לב חבר לפעילת השלום הפלסטינית רימאן ברקאת והשניים כינסו מספר כנסים לדו-קיום תחת הכותרת "הללויה - דיאלוג ישראלי פלסטיני." נוהג לתרום מעבודותיו למען מטרות חברתיות כגון עמותת אח בוגר אחות בוגרת ישראל ועמותת גיבורים קטנים.
משחק
כיס-לב הופיע לראשונה בטלוויזיה בגיל תשע בתחרות "קול השנה" בהנחיית גיא מרוז בשנת 1995 בערוץ הראשון. לאחר מכן הופיע בתוכניות כגון "קצפת" לצד מיכל ינאי (1996), "טושטוש" לצד יעל בר זוהר (1997) ובתוכניות נוספות. ב-1998 נבחר להנחות את תוכנית הילדים "בלבלב" לצד אפרת רייטן (1998–2000). שיחק באופרת הסבון "אהבה מעבר לפינה" לצד יהודה לוי בשנים 2003–2004. כמו כן עסק בדיבוב ובקריינות עבור מיזם ספרי האודיו סוניקבוקס.
כפייה אנטי-דתית
כפייה אנטי-דתית (נקראת גם כפייה חילונית) היא צעד הננקט, במדיניות מכוונת או בלעדיה, שתוצאתו מובילה תהליכי חילון או מעבר על חוקי הדת.
כפייה חילונית הונהגה בכמה מדינות בעולם בתחילת המאה העשרים:
בנוסף לכפייה אנטי-דתית מובהקת, המונעת מהפרט התנהגות דתית או כופה עליו התנהגות חילונית, מתקיים קונפליקט ביחס להתנהגות הנאותה במרחב הציבורי. דרישות דתיות וחילוניות אינן מצטמצמות למרחב הפרטי של האדם, אלא מציבות דרישות גם ביחס למרחב הציבורי, ולכן מתקיים קונפליקט מובנה בין העדפותיו של האדם הדתי ובין העדפותיו של החילוני. מנקודת מבטו של החילוני קונפליקט זה עשוי להתפרש ככפייה דתית, ומנקודת מבטו של הדתי הוא עשוי להתפרש ככפייה אנטי-דתית.
מטילדה (סרט, 1996)
מטילדה (באנגלית: Matilda) הוא סרט קומדיה אמריקני בהפקתו, בימויו ובכיכובו של דני דה ויטו. הסרט מבוסס על הספר מטילדה מאת רואלד דאל.
עלילת הסרט
הסרט מספר את סיפורה של מטילדה וורמווד (באנגלית: Wormwood - "לענה" (סוג של צמח) בתרגום חופשי. בספר השם מתורגם לסטמבל), ילדה חכמה באופן מיוחד, בתם של הארי וורמווד, מנהל של מגרש מכירת מכוניות משומשות אשר אינו בוחל באמצעים להרוויח כסף, כולל רמאות הלקוחות, ושל זיניה וורמווד, המכורה לבינגו ואינה דואגת לילדיה. שני הוריה אינם מבחינים בכישרונות של מטילדה, כמו העובדה שהיא יודעת קרוא וכתוב טרם הלכה לבית הספר או יכולתה לחשב מספרים גדולים בעל פה, והם עסוקים בעסקיהם ובצפייה ממושכת בטלוויזיה.
כאשר מגיעה מטילדה לבית הספר לראשונה, היא מתוודעת למנהלת אגאתה טראנצ'בול (בספר השם מתורגם לטרופדרוס), מתעמלת אולימפית בתחומים הדיפת כדור ברזל, יידוי פטיש והטלת כידון, והיא אינה מהססת להשתמש בכישוריה על מנת להעניש תלמידים על לא עוול בכפם (לדוגמה, הסתובבות עם צמות). כמו כן היא ידועה בעונשים יצירתיים נוספים, כמו החנקרון (ארון צר שקירותיו הפנימיים מכוסים בחודי מסמרים ושברי זכוכית, כך שמי שנמצא בתוכו חייב לעמוד דום על מנת לא להיפצע) או לתת לילד שגנב עוגה לאכול עוגה ענקית עד תומה.
כמו כן, היא מכירה את מורתה, ג'ניפר "ג'ני" האני (בספר השם מתורגם למרשמלו), שמנסה לגרום לתלמידיה ליהנות מהלימודים. מטילדה והאני מתחברות, והעלמה האני מגלה למטילדה שהיא אחייניתה של טראנצ'בול, ושלאחר שאביה של האני מת השתלטה טראנצ'בול על הבית והתייחסה אל האני כאל שפחה, ושרק לאחר שנים הצליחה העלמה האני לעבור לבית משלה ובו היא חיה בדלות.
בסוף הסרט מסתבר כי הרשויות עלו על מעשי הרמאות של הארי, והוא ומשפחתו צריכים לעזוב את המדינה. מטילדה מבקשת להישאר ולגור אצל העלמה האני, ומשפחתה נעתרת לה ונמלטת מהמדינה בלעדיה.
מסרים בסרט
הסרט מבקר את נקודת ההנחה לפיה מבוגרים חכמים יותר מילדים. הדבר מתבטא בכך שגם הארי וגם טראנצ'בול אומרים למטילדה את המשפט הבא: "אני חכם/ה -את טיפשה; אני גדול/ה - את קטנה; אני צודק/ת - את טועה" (המשפט אינו מצוי בספר). בסופו של דבר מטילדה מוכיחה לשניהם שהיא יכולה להביס אותם.
הסרט גם מבקר את תרבות הצפייה בטלוויזיה. כך למשל, במשפחת וורמווד המצב מגיע עד לכדי קיצוניות, מפני שמלבד מטילדה כולם שם מתנגדים לקריאת ספרים. בנוסף קיימת ביקורת נגד תוכניות הטלוויזיה עצמן. התוכנית שגורמת למטילדה לפוצץ את הטלוויזיה היא שעשועון טלוויזיה בו על המתמודד לענות על שאלות וזוכה בכסף שנדבק על גופו הנמרח בחומר דביק. במאי הסרט דואג להעביר את העובדה שמדובר בסוגה נחותה.
הסרט מבקר גם את ההסתכלות על החיצוניות של האדם במקום על אופיו: כאשר האני מבקרת בבית משפחת וורמווד זיניה אומרת להאני שבגלל שהיא (זיניה) השקיעה ביופיה החיצוני יש לה בעל וילדים, בעוד שהאני השקיעה בפיתוח מוחה וכעת היא רווקה שמלמדת ילדים לקרוא.
ביקורת
הסרט זכה לביקורות חיוביות, ואף זכה בשלושה פרסים בפסטיבלים שונים: מארה וילסון זכתה בפרס שחקנית הקומדיה הטובה ביותר בטקס פרסים לשחקנים צעירים, ודני דה ויטו זכה בשני פרסי הבמאי הטוב ביותר בטקס פרסי הקהל ובטקס פרסים נוסף. כמו כן הסרט היה מועמד לפרס שחקן המשנה בקומדיה או במחזמר (דני דה ויטו) בטקס פרסי טלוויזיית הלוויין ובשתי מועמדויות בטקס פרסי היוצרים הצעירים: שחקנית ראשית (מארה וילסון) ושחקנית משנה (קירה ספנסר הסר).
למרות הפרסים והביקורות החיוביות, הסרט לא הצליח לכסות את כל ההוצאות ונשאר עם הפסד של כמעט 3 מיליון דולר.
דגל פלורידה
דגל מדינת פלורידה מורכב מצלב אלכסוני אדום על רקע לבן, ועליו, במרכז הדגל מצוי סמל מדינת פלורידה. עיצוב זה אושר במשאל שנערך בשנת 1900.
יש הסוברים שהצלב האדום מזכיר את הצלב הכחול של דגל הקרב של הקונפדרציה, אולם אין ראיות לסברה זו. דגל המדינה בעת ששלטה בה ספרד כלל דגל עם צלב מוטה אדום על רקע לבן.
גרייס צ'יסהולם יאנג
גרייס צ'יסהולם יאנג (באנגלית: , 15 במרץ 1868 - 29 במרץ 1944) הייתה מתמטיקאית אנגלייה והאישה הראשונה שקיבלה תואר דוקטור בגרמניה בשנת 1895. תרומתה לעולם המתמטיקה התבטאה בתחומי הגאומטריה, תורת הקבוצות ונגזרות של פונקציות. הישגיה בתחום החשבון האינפיניטסימלי זיכו אותה בפרס גמבל מטעם מכללת גירטון של אוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה בשנת 1915.
קורות חיים
גרייס צ'יסהולם יאנג נולדה ב, במחוז סארי ליד לונדון, בריטניה. אביה, הנרי ויליאמס צ'יסהולם, עבד במשרה חשובה בממשלת בריטניה כממונה על האוצר ואחיה הגדול, יו, היה עורך מפורסם במהדורות אנציקלופדיית בריטניקה ובעיתון הטיימס. היא הייתה האחות הקטנה מבין ארבעה אחים. בילדותה, היא ואחותה למדו בחינוך ביתי עם אמן, אנה לואיזה, ועם אומנת. משפחתה עודדה אותה להשתלב בעבודה סוציאלית ולסייע לנזקקים בלונדון. היא שאפה ללמוד רפואה, אך משפחתה לא הסכימה לכך ולכן היא בחרה להתעמק בלימודי המתמטיקה.
השכלה
בגיל 17 צ'יסהולם עברה את בחינת הכניסה לאוניברסיטת קיימברידג' ורק לאחר ארבע שנים, כשמכללת גירטון של קיימברידג' הציעה לה מלגה, היא הורשתה ללכת. מכללת גירטון שנפתחה בשנת 1869 הייתה המסגרת החינוכית הפורמלית הראשונה באנגליה שהוקדשה לחינוך נשים ברמת אוניברסיטה. היא למדה מתמטיקה בשנים 1889 – 1892 והמורה שלה היה ויליאם הנרי יאנג, שלימים הפך לבן זוגה. בעקבות מעמדן של הנשים באותה התקופה, הן לא יכלו לקבל תארים רשמיים ולכן בשנת 1892 צ'יסהולם עברה את בחינות הגמר שלה וקיבלה ציון שווה ערך לתואר ראשון. חברתה הטובה לכיתה הייתה המתמטיקאית איזבל מדיסון. בסוף השנה הראשונה, מדיסון הייתה בראש הכיתה כשצ'יסהולם מקום אחד מתחתיה. הן נהגו לערוך ביניהן תחרויות ידידותיות לא רשמיות, כדוגמת האתגר לעבור את המבחן של בית הספר להצטיינות במתמטיקה באוניברסיטת אוקספורד, שבו צ'יסהולם הציגה את הביצועים הגבוהים ביותר מכל הסטודנטים באוקספורד. כתוצאה מכך, היא הייתה הראשונה שהוציאה תואר ראשון גם באוניברסיטת אוקספורד וגם באוניברסיטת קיימברידג'. מדברי המתמטיקאית מרי קרטרייט, שהייתה חברת סגל בגירטון, שתיהן ביצעו את האתגר כדי להפריך את טענת אחד ממוריהם לפיה קשה יותר לאישה להשיג תואר באוקספורד מאשר בקיימברידג'. צ'יסהולם נשארה בקיימברידג' לשנה נוספת כדי להשלים את החלק השני בלימודיה.
לאחר לימודיה בקיימברידג', היא התעניינה בהמשך לימודי מתמטיקה בבריטניה אך מכיוון שנשים לא התקבלו שם עדיין לבתי ספר לתארים מתקדמים, עברה לגרמניה ללמוד באוניברסיטת גטינגן, שהייתה אחד מהמרכזים הגדולים למתמטיקה בעולם. משרד התרבות של ברלין קיבל אותה לאוניברסיטה והיא למדה בקורס שרק נפתח באותה התקופה לנשים. היא עבדה שם עם המתמטיקאי הגרמני פליקס קליין, שהיה היועץ האקדמי שלה ובהנחייתו עבדה על הדוקטורט שלה במתמטיקה. בשנת 1895, בגיל 27, סיימה את הדוקטורט בהצטיינות והייתה האישה הראשונה שקיבלה תואר דוקטור בגרמניה. התזה שלה הייתה בנושא הקבוצות האלגבריות של הטריגונומטריה הספירית.
חיים אישיים
ב-11 ביוני 1896, צ'יסהולם נישאה למתמטיקאי האנגלי ובמשך עשור הם חיו בגרמניה, איטליה, הודו ועבדו על מחקריהם ולבסוף החליטו להתיישב ולהקים משפחה בשווייץ. לזוג היו שישה ילדים, שמתוכם שלושה למדו מתמטיקה בעקבות הוריהם ושלושה התעמקו בתחומי ההנדסה, הפיזיקה והכימיה. גרייס לימדה את כל ילדיה לנגן בכלי נגינה.
מלחמת העולם הראשונה הייתה טרגית עבור המשפחה מכיוון שבנם הבכור פרנק, שהיה טייס, מת בגיל 19 בעת ביצוע פעילותו בחיל האוויר המלכותי. מאז החלה ירידה במצבה הבריאותי של צ'יסהולם ובאמצע שנת 1920, היא הפסיקה את פעילותה במתמטיקה. בתחילת מלחמת העולם השנייה, צ'יסהולם עזבה ברכבת את שווייץ ונסעה לפריז. לפני שגרמניה כבשה את צרפת, היא טסה במטוס האחרון מפריז לאנגליה עם שניים מנכדיה. היא התכוונה לחזור מאנגליה לשווייץ, אך לא יכלה בעקבות כיבוש צרפת ולכן נאלצה להישאר באנגליה. ויליאם הנרי יאנג לא הצליח לצאת משווייץ ונפטר מדיכאון שנבע מריחוקו מאשתו ומהמשפחה ב-1942. שנתיים לאחר מכן, צ'יסהולם נפטרה מהתקף לב בגיל 76 ולא הספיקה לקבל את תואר הכבוד שמכללת גירטון רצתה להעניק לה.
תרומתה לחקר המתמטיקה
בשנת 1898, לאחר נישואיה, בני הזוג נסעו לגרמניה וביקרו את קליין באוניברסיטת גטינגן. קליין עודד אותם לחקור את תורת הקבוצות והצעה זו הובילה אותם לעבודה בתחומים כמו הטופולוגיה של הקו והמישור, מדידות ואינטגרציה, טור פורייה ויסודות החשבון הדיפרנציאלי והאינפיניטסימלי. יחד, הזוג פרסם 214 מאמרים מתמטיים ומספר ספרים, ביניהם ספר לימוד בגיאומטריה לבית הספר היסודי והתיכון שפורסם ב-1905 ותורגם ל-4 שפות וספר העוסק בתיאורית קבוצות של נקודות שפורסם ב-1906. בשנת 1914 היא החלה לפרסם מאמרים וספרים בשמה בלבד. בשנת 1915, צ'יסהולם זכתה בפרס גמבל לבוגרים מובחרים ממכללת גירטון על מאמרה בנושא יסודות החשבון האינפיניטסימלי ונגזרות אינסופיות. ההישג הגדול ביותר שצ'יסהולם מזוהה עמו הוא שמתאר נגזרות של פונקציות ועבודתה בין השנים 1914 - 1916 תרמה רבות להרכבתו.
כתיבת ספרי ילדים
במסעותיה בעולם, היא למדה שש שפות ועם הידע שצברה היא כתבה שני ספרי ילדים שמנגישים מדעים בנושאי הרבייה והתאים בגוף. הספר בנושא רבייה פורסם ב-1905 ונקרא "בימבו: סיפור מהחיים האמיתיים לג'יל ומולי" והספר בנושא התאים פורסם ב-1907 ונקרא "בימבו והצפרדעים: עוד סיפור מהחיים האמיתיים". בימבו היה הכינוי שהזוג נתן לבנם הבכור, פרנק, שנולד בשנת 1897.
מורשת
אחת מ-15 נכדיה של צ'יסהולם, סילביה וויגאנד, שהייתה מתמטיקאית באוניברסיטת נברסקה ונשיאה לשעבר של האגודה לנשים במתמטיקה, הקימה בשנת 1996 עם בן זוגה, רוג'ר, פרויקט מתן מענקי מחקר לתמיכה במחקרים של סטודנטים לתארים מתקדמים ע"ש גרייס צ'יסהולם יאנג וויליאם הנרי יאנג.
כרמן
כרמן (בצרפתית: Carmen) היא אופרה צרפתית מאת המלחין ז'ורז' ביזה. הלברית מבוססת על הנובלה "כרמן" מאת פרוספר מרימה ונכתבה על ידי אנרי מֵייָאק (Meilhac) ולודוֹויק הַלֵוִי.
הצגת הבכורה של האופרה הייתה באולם האופרה קומיק שבפריז ב-3 במרץ 1875. במשך שנה לאחר הופעת הבכורה נחשבה האופרה "כרמן" לכישלון, וכונתה על ידי המבקרים "לא מוסרית" ו"מלאכותית". כיום כרמן היא אחת האופרות הפופולריות ביותר בעולם. לפי הארגון אופרה אמריקה האופרה כרמן מדורגת במקום הרביעי ברשימת האופרות המוצגות ביותר בצפון אמריקה.
האופרה מספרת את סיפורה של כרמן, צוענייה יפהפייה חמת מזג, ששברה את לבם של מחזרים רבים. היא מחזרת אחרי קורפורל (רב"ט) דון ז'וזה מחיל המשמר ומשכנעת אותו להישאר עמה בלילה אחרי שעת השיבה לבסיס. שבוי בקסמה הוא עורק ומצטרף לקבוצת המבריחים שכרמן שייכת אליה. לאחר שכרמן בטוחה בהשפעתה עליו, היא מתנערת ממנו לטובת לוחם הפרים אסקמִיוֹ.
היסטוריה
בתחילת שנת 1873 הזמין מנהלה האמנותי של האופרה קומיק, דו לוקל (Du Locle) מביזה אופרה על פי הרומן של מרימה. הצגת הבכורה של האופרה הייתה מיועדת לסוף אותה שנה, אך עקב קושי בליהוק התפקיד הראשי החזרות לבכורה החלו רק באוגוסט 1874.
ביזה קנה בית בבוז'יוואל (Bougival), הנמצאת עשרים קילומטרים מערבית לפריז, על גדות נהר הסן, ושם ישב לכתוב את יצירתו. עד קיץ 1874 סיים ביזה את הנוסח לפסנתר של האופרה, ונדרשו לו חודשיים נוספים לסיים את התזמור (זמן שיא להשלמת אופרה בסדר גודל כזה).
פרסום הלִברית של היצירה עורר שערורייה בקרב חוגי האמנים, שגרסו שהוא אינו מוסרי. השערורייה גרמה לעיכוב בליהוק התפקיד הראשי. לפחות זמרת מפורסמת אחת (ששמה לא הוזכר) סירבה כשהוצע לה התפקיד. בסופו של דבר, בדצמבר של אותה השנה, הסכימה המצו סופרן המפורסמת סלסטין גאלי-מרייה (Galli-Marié) להופיע בתפקיד כרמן, וזאת בלי לראות את הפרטיטורה.
בזמן החזרות הביע עוזרו של דו לוקל, דה לוואן (De Leuven), את מורת רוחו מעלילת האופרה ולחץ על ביזה ועל כותבי הלִברית לשנות את הסוף הטרגי. לאופרה קומיק היה שם של תיאטרון משפחתי, והורים רבים נהגו לקיים ראיונות לחתנים עתידיים בתאיו במהלך ההצגה. דה לוואן חשש כי סוף כזה ימנע ממשפחות לבוא לראות את האופרה, ובכך יהרוס את שם המוסד כתיאטרון משפחתי. כותבי הלברית הסכימו לשנות את הסוף, אך ביזה סירב. חילוקי דעות אלו הובילו להתפטרותו של דה לוואן מהפקת האופרה בתחילת שנת 1874. באוקטובר החלו החזרות, שהתארכו לחמישה חודשים (הרבה יותר מהמצופה). נגני התזמורת של האופרה קומיק טענו כי הפרטיטורה איננה ניתנת לנגינה ולצוות הזמרים היה קשה לעקוב אחרי הוראותיו של ביזה. המתנגד הראשי היה דו לוקל. שחיבב מאוד את ביזה, אך שנא את האופרה. האופרה קומיק הייתה במצב פיננסי קשה מאוד לאחר שלא זכתה להצלחה מאז האופרה "פאוסט" של גוּנוֹ. צרותיה הפיננסיות הרבות של האופרה קומיק הובילו את דו לוקל לחשוש ש"כרמן" תביא אותה למצב של פשיטת רגל. כותבי הלברית, שהאופרה כרמן הייתה עיסוק מינורי מבחינתם, ניסו בחשאי לשדל את זמרי האופרה לבצע את תפקידיהם בדרמטיות מוגזמת כדי להנמיך את השלכות העלילה על צופיה, אבל לשמחתו של ביזה, בחזרות האחרונות של האופרה השתכנעו בעלי ההשפעה בגאוניותה של האופרה.
הצגת הבכורה של האופרה נערכה ב-3 במרץ 1875, שלושה חודשים לפני מות המלחין. באותו יום קיבל ביזה את אות לגיון הכבוד – תואר כבוד על שירות מצטיין לצרפת.
ארבעת המבצעים בתפקידים הראשיים של האופרה היו:
לפי יומנו של הלוי, הצגת הבכורה לא קצרה הצלחה. אמנם המערכה הראשונה התקבלה יפה, והאינטרמצו בין המערכה הראשונה לשנייה התקבל במחיאות כפיים, אך המערכות השנייה, השלישית והרביעית התקבלו בדומייה רועמת, למעט האריה של מיכאלה במערכה השלישית. המבקרים קטלו את האופרה בטענה שהלברית איננה מתאימה לאופרה קומיק.
גם הקהילה המוזיקלית ביקרה את ביזה על שהלך בעקבות וגנר ושם דגש רב יותר על התזמורת מאשר על הזמרים. לדוגמה, "שיר הצוענים" (מספר 12) נשען על תמיכה מלודית וקצבית רבה של התזמורת ואינו ניתן לביצוע בלעדיה; זאת ועוד, אם מנצח התזמורת איננו מקפיד די הצורך, "שיר הטוראדור" המפורסם מהמערכה השנייה יכול בקלות להיבלע בצלילי התזמורת, גם עם זמר בריטון חזק בתפקיד אסקמיו.
פרידריך ניטשה הציע בבדיחות הדעת, לראות במוזיקה של כרמן ניגוד ותרופה להשפעתן הרעילה של האופרות של וגנר. הוא הציג את הצליל התזמורתי הנקי של ביזה לעומת הצליל ה"ברוטאלי, האמנותי והתמים למראית עין" של וגנר וטען, כי המוזיקה של ביזה מצטיינת ב"עידון של גזע, לא של פרט." הוא שיבח אותה במילים אלה: "היא עשירה. היא מדויקת. היא בנויה, מאורגנת, מסתיימת." לא רק ניטשה התפעל מ"כרמן". ברהמס הוקסם משילוב ההרמוניה והקונטרפנקט שבה. ביוני 1882 פנה בהתלהבות אל המו"ל שלו, פריץ זימרוק בבקשה לשלוח אליו את הפרטיטורה והסביר, בבדיחות-דעת מהולה ברצינות, שהיא אהובה עליו יותר מכל היצירות האחרות בקטלוג של זימרוק - דהיינו, כולל יצירותיו הוא.
למרות כל הביקורות השליליות היו מי ששיבחו את האופרה על מקוריותה. המשורר תאודור דה בנוויל, לדוגמה, שיבח את כותבי הלברית על שיצרו דמויות ריאליסטיות יותר משהיה מקובל באופרה קומיק.
עקב הביקורות השליליות הרבות בשנתה הראשונה היו רק 48 הצגות של האופרה באופרה קומיק. לקראת סוף תקופת ההרצה ההנהלה מכרה כרטיסים בהנחות גדולות בניסיון כושל למנוע הפסד גמור, וכשהסתיימה העונה לא רצה עוד איש להעסיק את הזמרים שמילאו את התפקידים הראשיים.
ביזה לא זכה לראות בהצלחת האופרה שכתב. הוא נפטר ב-3 ביולי, ממש לאחר ההצגה השלושים במספר. במשך המאה הבאה נכנסה האופרה לרפרטואר כחלק בלתי נפרד ממנו.
אף כי תפקיד כרמן נכתב למצו-סופרן, זמרות סופרן רבות, ביניהן לאונטין פרייס (שהייתה צריכה להתגבר גם על גזענות מושרשת בדרכה לתפקיד), שרו את כרמן על הבימה ובהקלטות. חילוקי דעות רבים התעוררו בשאלה מהו טיפוס הקול המתאים ביותר לתפקיד. לא זו בלבד שהוא מחייב היקף קולי רחב ויכולת ירידה תכופה אל הסף התחתון של המנעד, אלא שכדי להציג את כרמן כראוי לה המבצעת צריכה להיות מחוננת בכישורים דרמטיים יוצאי דופן ואף להיות רקדנית מעולה.
יסודות דרמטיים
לכרמן וז'וזה יש שלושה דואטים, המייצגים שלושה שלבים במערכת היחסים שלהם. הראשון, במערכה הראשונה, הוא שלב הפיתוי, השני, במערכה השנייה, הוא שלב ההתנגשות, והשלישי, במערכה הרביעית, הוא הסיום הטרגי. מבחינה מוזיקלית הדואטים אינם בסגנון הדואטים הצרפתיים או האיטלקיים המסורתיים, שבהם שני קולות מתמזגים לאחד. הם מציגים את חוסר ההתאמה ואת השונות התהומית בין כרמן לז'וזה כיוון שכמעט לעולם אין הם שרים יחדיו.
דמויות המשנה, מיכאלה ואסקמיו, אינן מפותחות באותה מידה כשני הגיבורים, ומשמשות כהשתקפויות לדמויות הראשיות. מיכאלה מייצגת את עברו הנאיבי של ז'וזה, ואילו אסקמיו מייצג את עתידה המסעיר של כרמן. מיכאלה באה מן האופרות הליריות של גונו ואסקמיו מקורו באופרה בופה המסורתית. למיכאלה יש אריה קטנה במערכה השלישית הבאה ללמד שחשיבותה בסיפור העלילה אינה רבה: היא נבראה להיות ניגוד לכרמן, אבל היא מייצגת גם את אמו של ז'וזה. לאסקמיו ניתן השיר שהפך למפורסם ביותר מהאופרה. ביזה ידע שהשיר יהיה פופולרי אך הוא עצמו תיעב אותו. "הם רוצים פסולת וזה מה שיקבלו", אמר.
יסודות מוזיקליים
כשנשאל אם יבקר בספרד כדי להכיר את החומר לפרטיטורה שלו, ענה ביזה "לא, זה רק יבלבל אותי." ביזה שילב יסודות ספרדיים במוזיקה, שאת אופייה הצרפתי שימר בעליל. כמה קטעים, בייחוד ה-Seguidilla ו"שיר הצוענים", עושים שימוש רב ביסודות הפלמנקו. גם האינטרמצו במערכה הרביעית מושפע ככל הנראה משיר ספרדי של מנואל גארסיה שיש בו יסודות של מוזיקה צוענית.
ביזה מיזג כמה שירים ספרדיים פופולריים כמות שהם בפרטיטורה. אלה הם El arreglito, שהיה ל"הבנרה", ושיר העם שכרמן מפזמת בחוצפה כשזוניגה חוקר אותה. את שניהם כתב איראדייה'. ההבנרה נכתבה במקום אריה שלא מצאה חן בעיני גאלי-מארייה, וביזה, כמשוער, שינה ותיקן עשר פעמים.
ביזה משתמש במערכת לייטמוטיב רופפת מאוד, כיוון שהוא מעדיף להביא חומר חדש בכל תמונה. שני מוטיבים קשורים בכרמן: הראשון הוא מוטיב הגורל של כרמן, והסקונדות המוגדלות שלו מקורן במוזיקה הספרדית. הוא מופיע כמבשר רעות מיד אחרי הפרלוד ושולט בסיום האופרה. הוא נשמע בצורה זו כאשר כרמן בוחרת בדון ז'וזה כמאהבה, בראשית "שיר הפרח", וברגעי הסיום של האופרה. עוד הוא נשמע, במהירות מוגברת, עם כניסת כרמן. הנושא הזה מופיע ביתר תדירות בכלי המיתר ובא לשימוש כאשר הגרסה האיטית יותר הייתה עוצרת את שטף המוזיקה. ראויה לציון הופעתו בתמונת משחק הקלפים (מס' 20).
הנושא השני הקשור בכרמן מייצג את השפעתה על ז'וזה. הוא נשמע אחרי שז'וזה נבחר להיות מאהבה של כרמן וכאשר כרמן נלקחת על ידי המשטרה אל ז'וזה וזוניגה. נושא זה כמוהו ככרמן עצמה – יפה וטרגי גם יחד. בקטע שהוצא מן המהדורה המקורית והוכנס למקהלה הקדחתנית של הנשים במערכה הראשונה, שני הנושאים מנוגנים בקונטרפונקט.
תיקונים ושינויים
המתכונת המקורית של ביזה לכרמן הציבה דיאלוג במקום רצ'יטטיב. אחרי מות ביזה, סברה הקהילה המוזיקלית כי האופרה תתקבל ביתר הערכה בצורת גראנד אופרה מאשר כאופרה-קומיק. ידידו של ביזה, ארנסט ז'ירו, כתב רצ'יטטיבים להצגת הבכורה בווינה ב-1875, ואלה היו בשימוש עד שנות ה-60' של המאה ה-20 (מלבד באופרה קומיק, שם נשארה כרמן בגרסת הדיאלוגים עד שנות ה-50' של המאה ה-20). כיום רואים ברצ'יטטיבים נזק ליצירה כמכלול. הם פגמו בקצב ההתרחשויות המדוד בקפידה של ביזה והפריעו משמעותית לתהליך האפיון. עם זאת נראה שהרצ'יטטיבים חוזרים לאופנה בבתי האופרה הגדולים, כדוגמת המטרופוליטן אופרה, שגודלם מקשה על העברת דיאלוג מדובר.
מהדורה חדשה משנת 1964, בעריכת פריץ אסר, אמורה לשחזר את חזונו המקורי של ביזה בהכללת חומר שהוצא מן האופרה בביצוע הבכורה ועם השבת הדיאלוגים. אסר לא היה מודע לכך שחלק גדול מן ההשמטות היה מעשה ידיו של ביזה עצמו וכתוצאה מכך כלל אי-אילו קטעים מיותרים. במקביל הכניס גם שינויים ניכרים בהוראות הבימוי ושכתב חלק מן הלברית. כיום הפרטיטורה המספקת היחידה היא פרטיטורה ווקאלית מאת ביזה עצמו, שיצאה לאור בשנת 1875. אין עדיין בנמצא שום פרטיטורה מדויקת מלאה, וכל הפקה נשפטת על פי כישורי המנצח בבחירת פרטיטורה.
רוב ההקלטות מאז פרסום המהדורה של אסר מלהטטות בין גרסאות האופרה קומיק, אסר וז'ירו. הגרסה של רפאל פריבק דה בורגוס מ-1970 (שכולה אופרה קומיק) מכילה תמונת פנטומימה עם מוראלס ומקהלה, תמונה שנחתכה מן ההפקה המקורית אך נשארה בפרטיטורה.
בשנת 2003 נערכה הקלטה עם מישל פלאסו הכוללת נוסח מוקדם של ההבנרה של כרמן (L'amour est un enfant bohème) נוסף לזה המוכר.
תקציר העלילה
מיקום העלילה: סביליה, ספרד. 1830.
מערכה ראשונה
כיכר יפה בסביליה ובה בית חרושת לסיגריות, קסרקטין וגשר. מוראלס והחיילים עומדים על משמרתם, משועממים מאוד (Sur la place, Chacun passe). מיכאלה מופיעה. היא מחפשת את ז'וזה, ארוסה, אבל החיילים החצופים, המעוניינים בחברתה, נטפלים אליה והיא נמלטת. ז'וזה מתקרב עם המשמרת החדשה וחבורת נערי רחוב מחקים את צעדתם (Avec la garde montante). עובדות בית החרושת יוצאות מן הבניין להפסקה וחבריהן מקבילים את פניהן (La cloche a sonné). כרמן מופיעה וכל הגברים פונים אליה בשאלה מתי תאהב אותם (Quand je vous aimerai?). היא עונה כי היא אוהבת את האיש שאינו אוהב אותה, ב"הבנרה" המפורסמת (L'amour est un oiseau rebelle). כשהיא מתבקשת לבחור מאהב, היא מטילה פרח לפני ז'וזה (Carmen! sur tes pas, nous nous pressons tous!). ז'וזה קופא לרגע על עומדו עד שמיכאלה פונה אליו עם מכתב ונשיקה מאת אמו (Parle-moi de ma mère!). ז'וזה שוקע בהרהורי כיסופים אל ביתו. מיכאלה הולכת לדרכה ובו ברגע עולות צווחות מתוך בית החרושת והנשים פורצות החוצה בשירה טרופה ובלולה (Au secours! Au secours!). דון ז'וזה ומפקדו זוניגה חוקרים ומוצאים שכרמן התקוטטה עם אישה אחרת וחתכה את פניה בסכין. זוניגה מנסה לחקור את כרמן, המפזמת בחוצפה שיר עם ומתעלמת משאלותיו (Tra la la). זוניגה מורה לז'וזה לעצור אותה וללוותה אל הכלא. כרמן עוגבת על ז'וזה בשיר ספרדי מתנגן (Près des remparts de Séville) ומשדלת אותו להניח לה לברוח. ז'וזה נאסר כעונש על שחרור כרמן.
מערכה שנייה
ערב בפונדק של לילאס פאסטיה, מקום מפגשם של מבריחים. כרמן וחברותיה פרסקיטה ומרסדס שרות ומחוללות (Les tringles des sist–res tintaient, "שיר הצוענים"). זוניגה מנסה לחזר אחרי כרמן, אבל כל מחשבותיה נתונות לז'וזה, היושב בכלא מזה חודש ואמור להשתחרר היום. המטדור אסקמיו מתקבל בהתלהבות רבה מצד אורחי הפונדק (Vivat, vivat le Toréro). הוא שר את שיר הטוראדור (Votre toast, je peux vous le rendre) ומנסה גם הוא לחזר אחרי כרמן, אך היא מסרבת גם לו. המבריחים דנקאירו ורמנדאדו דנים בתוכניות עם כרמן וחברותיה הצועניות (Nous avons en tête une affaire - חמישייה). כרמן מסרבת להילוות אליהם כי ראשה נתון אך ורק לז'וזה. ז'וזה מגיע ובפיו שיר עם (Halte là! Qui va là! Dragon d'Alcala!) והוא וכרמן נשארים לבדם. כרמן מרגיזה אותו בסיפורים על ריקודיה ואחר רוקדת לפניו בלבד (Je vais danser en votre honneur...Lalala) אך החצוצרות הקוראות לחיילים לשוב לקסרקטין קוטעות את ריקודה. זעמה של כרמן מתלקח כשז'וזה מכין עצמו לעזוב והוא נשבע שלבו כולו שלה בשיר הפרח (La fleur que tu m'avais jetée). כרמן מבקשת שיצטרף למבריחים אם הוא באמת אוהב אותה (Non, tu ne m'aimes pas). הוא מסרב ומתכונן ללכת כשזוניגה מתגלה לו במפתיע. הוא שולף את חרבו כנגד מפקדו, אבל הצוענים פורקים את שניהם מנשקם ומסלקים את זוניגה מהמקום (Mon cher Monsieur). ז'וזה נאלץ לברוח עם כרמן (Là bas dans la montagne, שיר צוענים).
מערכה שלישית
ערוץ טרשי, שם עוסקים המבריחים במשלח ידם. ז'וזה מגיע עם המבריחים (Écoute, écoute, compagnon) אך כרמן אינה אוהבת אותו עוד לאחר שהבינה שאינו בן הזוג המתאים לה. היא פונה עכשיו אל אסקמיו. כרמן, פרסקיטה ומרסדס קוראות בקלפים (!Mêlons! Coupons) פרסקיטה ומרסדס חוזות אהבה ורומנטיקה, עושר ומותרות בקלפים שבידן; אבל הקלפים של כרמן מבשרים מוות לה ולז'וזה (En vain pour éviter les réponses amères). המבריחים מתכננים את פעולותיהם (Quant au douanier, c'est notre affaire). מיכאלה מגיעה עם מורה דרך בחיפושיה אחר ז'וזה (Je dis, que rien ne m'épouvante) ומסתתרת בין הסלעים כשהיא שומעת ירייה. אסקמיו מגיע ומגלה לז'וזה שהוא מאוהב בכרמן, ומספר לו על פרשת האהבים שלה עם חייל, בלי לדעת שז'וזה הוא החייל. המבריחים מסכלים ברגע האחרון קטטה בין ז'וזה לאסקמיו על כרמן (Holà, holà José). אסקמיו מסתלק, אך לפני לכתו הוא מזמין את כרמן ואת המבריחים למלחמות הפרים. מיכאלה יוצאת ממחבואה ומספרת לז'וזה שאמו מייחלת לראותו. הוא מסרב ללכת (Non, je ne partirai pas!) עד שמיכאלה מספרת לו שאמו נוטה למות. הוא נשבע לחזור אל כרמן ופונה ללכת. בלכתו נשמעת מרחוק שירת אסקמיו. כרמן פורצת בריצה אל קולו, אך ז'וזה חוסם את דרכה.
מערכה רביעית
כיכר לפני הזירה בסביליה. אנשי העיר מתכוננים למלחמת השוורים (A deux cuartos!) (מבוצע לעיתים כבלט לטקסט שונה Dansez, dansez) והם רואים את להקת הפרשים מגיעה (Les voici! voici la quadrille). כרמן ואסקמיו מתקבלים בברכות וחוגגים אהבה וניצחון וכרמן מוסיפה שמעודה לא אהבה עד כדי כך (Si tu m'aimes, Carmen). פרסקיטה ומרסדס מזהירות את כרמן שז'וזה נמצא בקהל (Carmen! Prends garde!) ומתכוון להרוג אותה, אבל כרמן אומרת שהיא תדבר עמו. לפני שהיא מספיקה להיכנס לזירה, מתייצב מולה ז'וזה, חיוור ונואש (C'est toi! C'est moi!). בפעם האחרונה, מטורף למחצה, הוא תובע ממנה אהבה ונאמנות, גם אחרי שהיא מסבירה שוב ושוב שאיננה אוהבת אותו עוד. כשהיא משליכה אליו בבוז את הטבעת שנתן לה (Cette bague, autrefois) הוא דוקר אותה בלבה (Eh bien, damnée) והיא מתה ברגע שאסקמיו חוגג ניצחון בזירה. הצופים יוצאים מן הזירה וז'וזה, שבור ורצוץ, מתוודה לפני הכול על המעשה שעשה וקורא: "Ah! Carmen! ma Carmen adorée!".