cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מחשב אתנסוף ברי
תיאור החומרה
זיכרון המחשב הורכב מזוג תופים כשבכל תוף היו 1600 קבלים שהסתובבו על גבי ציר משותף פעם בשנייה. הקבלים בכל תוף אורגנו ל-32 רצועות של 50 (30 רצועות פעילות ו-2 נוספות למקרה שקבל התקלקל). המכונה יכלה לבצע 30 פעולות חיבור/חיסור בשנייה. הנתונים יוצגו על ידי מספרים בינאריים בעלי 50 סיביות בשיטת הנקודה הקבועה. האלקטרוניקה של הזיכרון והיחידות האריתמטיות איפשרה פעולה על 60 מספרים (שהם כ-3000 סיביות) בכל פעם.
קצב השעון שהוקצה עבור הפעולות הבסיסיות היה 60 הרץ.
פונקציות אריתמטיות ולוגיות היו אלקטרוניות ומומשו באמצעות שפופרות ריק. משפחת השערים הלוגיים כללה מהפכים ושערים בעלי שתיים ושלוש כניסות. רמות הכניסה והיציאה וכן מתחי התפעול היו זהים בין השערים השונים. כל שער הכיל מגבר שפופרת ריק מהפך, שקדמה לו רשת של נגדים שהגדירו את הפונקציה הלוגית. פונקציות הבקרה הלוגיות, שפעלו רק פעם אחת בסיבוב תוף מומשו באופן אלקטרומכני תוך שימוש בממסרים.
אופן ההפעלה
למרות שהמחשב היה מתקדם ביחס למחשבים קודמים הוא לא היה ממוכן לחלוטין. היה צורך במפעיל שיתפעל את מתגי הבקרה על מנת לשלוט בפונקציות שתבוצענה. בחירת הפעולה שתבוצע, קריאה, כתיבה, המרה מבסיס בינארי לדצימלי או הפוך, או צמצום אוסף של משוואות בוצע באמצעות מתגים בלוח הקדמי ובמקרים מסוימים באמצעות מגשרים.
הקלט הראשי הוזן על ידי כרטיס ניקוב רגיל. הפלט הוצג על גבי צג קדמי.
פונקציונליות
מחשב ה-ABC פותח למטרת פתרון מערכות של משוואות ליניאריות. הוא יכל לבצע חישובים עבור 29 משוואות-הישג מרשים לאותה תקופה. בעיות כאלה הפכו לדבר שבשיגרה במחלקת הפיזיקה, שבה גם עבד ג'ון אתנסוף.
המחלוקת
אתנסוף עצמו לא ראה עצמו כממציא רעיון המחשב הרב-תכליתי עד השנים שלאחר המצאת האניאק. בשנת 1954, עורך דין בנושא פטנטים מטעם חברת IBM הגיע לאתנסוף וביקש את עזרתו להפר את הפטנט של מאוצ'לי. בשנת 1982, בעת ריאיון עם שורקין, אמר אתנסוף: "היה זה ההלם הראשון שחוויתי. איש מעולם לא השווה בין שנינו".
קמבל-קלי ואספריי מסכמים:
מלית
בבישול, מְלִית (וכן מילוי) היא מאכל או תערובת מצרכי מזון המשמשים למילוי חללים במאכלים אחרים.
מילוי מוזכר לראשונה בספר הבישול הרומאי "Apicius", המכיל מתכוני בשר ממולא לבשר עוף, ארנבת, חזיר ונמנמניים. המליות כללו ירקות, עשבי תיבול ותבלינים, אגוזים וכוסמין ולעיתים גם חלקי פנים קצוצים כגון כבד ומוח.
בימינו מגוון חומרי הגלם שניתן לכלול במליות אינו מוגבל והוא מושפע הן ממתכונים מסורתיים והן מיצירתיות המבשלים. מליות מלוחות מוכנסות למאכלי בשר, לירקות ולמאפים ומורכבות למשל מירקות, עשבי תיבול ותבלינים, זרעים, דגנים ומוצריהם (בין השאר פירורי לחם, פסטה), בשר ודגים, מוצרי חלב, ביצים ועוד. מליות מתוקות מוכנסות לרוב למוצרי בצק ולממתקים ועשויות ממוצרי חלב מתוקים (בעיקר קצפת, קרמים וגבינות מתוקות), פירות (לרבות פירות יבשים ואגוזים לסוגיהם), שוקולד, ריבות, משקאות חריפים ועוד.
מלית לבשר
מליות משמשות למילוי חללים טבעיים במוצרי בשר. כך למשל ממלאים במטבח היהודי-אשכנזי קישקע - מעי ממולא. האגיס, תבשיל מהמטבח הסקוטי, הוא קיבה ממולאת.
ניתן להכניס מלית גם לנתחי בשר שונים שהוסרו מהם עצמות או שנחתך בהם "כיס" לצורך מילויו, וכן ליצור גלילת בשר - המילוי מונח על נתח הבשר והנתח מגולגל סביב.
גם העור עשוי לשמש להכלת מילוי. צוואר ממולא הוא תבשיל מהמטבח היהודי האשכנזי בו ממלאים את עור צוואר העוף או העוף כולו. באחת הגרסאות של געפילטע פיש, כפי שמעיד שם המאכל ("דג ממולא"), ממלאים את עור הדג.
חלקי בשר שמקובל למלא באירופה ובארצות הברית הם רגלי עוף, חזה עגל וכן אווז או תרנגול הודו ממולא המהווים מאכל חגיגי מקובל בחג המולד ובחג ההודיה. ישנן גרסאות רבות למלית המסורתית לתרנגול ההודו (שלעיתים אינה משמשת למילוי אלא כתבשיל המוגש לצידו), בהן קמח שיבולת-שועל, מחית ערמונים, מרווה ובצל ואף נקניקיות ומחית תפוחי אדמה.
מלית לירקות
ירקות ממולאים מקובלים במטבחים רבים. מליות נפוצות לירקות כוללות אורז ובשר קצוץ.
לפני מילוי ירק מרוקנים את גרעיניו (אם הוא חלול כפלפל) או יוצרים בו חלל על ידי הסרת חלק מציפתו. פלפל ממולא, עגבנייה, קישוא, חציל ותפוח אדמה ממולאים כך.
בירקות עליים ככרוב וגפן או בצל משתמשים בעלה כמעטפת, והמלית מגולגלת בתוכו (סרמלה). אצת נורי משמשת במטבח היפני להכנת חלק מסוגי הסושי, כשהיא ממולאת באורז, דגים או פירות ים וירקות.
מלית למוצרי בצק
מוצרי בצק ממולאים (אפויים, מבושלים, מטוגנים או מאודים) עשויים להכיל מליות מתוקות ומלוחות. ישנן גרסאות רבות לאופן הכנסת המלית לבצק, בהן:
מלית לממתקים
ממתקים כמו סוכריות, פרלינים ומוצרי שוקולד למיניהם מכילים לעיתים מילוי. המילויים הנפוצים הם קרמים ממוצרי חלב, שוקולד, פירות ומשקאות אלכוהוליים ותבלינים כגון מנטה, וניל, קינמון וכדומה. בנוסף עשויים לשמש כמלית פירות קטנים (כמו דובדבן) ופיסות פרי וכן מיני אגוזים ושקדים.
Help! (סרט)
Help! (הצילו!) הוא סרט הקולנוע השני מתוך חמישה של להקת הביטלס, שבויים גם הוא כמו קודמו על ידי ריצ'רד לסטר. הסרט יצא ב-1965 והוא הראשון מסרטי הביטלס שיצא בצבע ("לילה של יום מפרך" היה סרט בשחור-לבן). חברי הביטלס אמרו שההשראה לסרט באה מהסרט "מרק ברווז" של האחים מרקס, בנוסף הסרט היה פרודיה לסרטי ג'יימס בונד. השירים שבסרט יצאו בצד הראשון של אלבומם של הביטלס, שנקרא גם הוא "Help!".
חלק ראשון
בתחילת הסרט, כת הודית עורכת טקס העלאת קורבן אנושי, אלא שלקורבן חסרה הטבעת אותה עונדים המועלים לעולה. מתברר כי הטבעת נמצאת אצל מתופף הביטלס, רינגו סטאר. כדי להחזיר את הטבעת יוצאים מנהיג הכת סוואמי (ליאו מק'קרן) סגניו אהם (אלינור ברון) ובוטא (ג'ון בלוטאל) ועוד מספר חברים ללונדון. לאחר כמה ניסיונות כושלים לגנוב את הטבעת, הם מתעמתים עם רינגו במסעדה הודית. רינגו מבין שאם הוא לא יוריד את הטבעת בקרוב, הוא יהפוך לקורבן הבא. אבל אז רינגו מגלה שהטבעת תקועה על אצבעו.
לאחר מכן, הם מבקשים מצורף להסיר את הטבעת אבל הכלים שהוא משתמש בהם נשברים בניסיון לשבור את הטבעת. במאמץ נואש כדי להסיר את הטבעת, הלהקה הולכת למדען מטורף בשם פוט (ויקטור ספינטי) ולעוזרו אלג'רנון (רוי קינר) שיסירו את הטבעת. כאשר מתברר שלציוד שלהם אין השפעה על הטבעת, פוט מחליט שגם הוא רוצה את הטבעת ומאיים על הלהקה עם לייזר אבל אהם מגיעה ומצילה אותם והם חוזרים הביתה.
אהם מסבירה שהיא בצד של הלהקה, והיא מספרת להם שאחותה הייתה אמורה להיות מוקרבת אבל מכיוון שלא הייתה לה את הטבעת זמן ההקרבה שלה עבר וכעת היא יצאה מכלל סכנה. רינגו הוא כיום להקריב קורבן. אהם מציעה להזריק לרינגו שיקוי שיכווץ את אצבעו כך שהטבעת תשתחרר. היא מספרת לרינגו שעליו להיות אמיץ, כי אם הוא היה אמיץ: "כל זה לא היה הכרחי".
הפסקה
הבנים בשדה, ג'ורג' זורק אבנים בזמן שג'ון מקפיץ את רינגו כמו יו-יו ופול צופה בהם.
חלק שני
אחות של האם מתקלחת ואמא שלה מורידה ממנה את הצבע האדום.
חלק שלישי
רינגו שוכב בעצבנות על הספה, מחכה לזריקה. אבל לפני שאהם המשיכה, חברי הכת מתחילים לדפוק על הדלתות. אהם המופתעת, מפילה בטעות את המחט על רגלו של פול והוא מתכווץ. הבריונים פורצים לחדר ומתפתח קרב. פוט מגיע, ויורה יריית אזהרה עם הרובה שלו ומפחיד את הכת והם בורחים משם. פוט מאיים עם הרובה על רינגו שייתן לו את הטבעת. אבל אז הוא המגלה שהרובה לא עובד והוא בורח.
הלהקה בורחת אל האלפים האוסטריים כדי להתחבא שם אך חברי הכת והמדענים הצליחו לעקוב אחריהם. בזמן שהביטלס משחקים בקרלינג, המדענים מחלפים את אחת מאבני הגרניט בפצצה. ג'ורג' רואה את "הדבר השטני" וצועק לכולם לרוץ. הפצצה מתפוצצת אבל הביטלס מצליחים לברוח ממנה בזמן. אחר כך הביטלס גולשים בין אנשי שלג שלפתע מתברר שאנשי השלג הם חברי הכת המחופשים. הביטלס כמעט נתפסים אבל בזכות אהם שאמרה לסאוומי את הכיוון ההפוך מהכיוון שעליו הלכו הביטלס הם מצליחים לברוח. הלהקה נמלטת לאנגליה והם מבקשים ממפקח בסקוטלנד יארד (פאטריק קארגיל) "הגנה" למחר בזמן שהם יעשו את ההקלטות שלהם. למחרת הם מקליטים בשדה פתוח מוקפים בחיילים וטנקים שברקע ניתן לראות את הסטונהנג'. הכת גם מכינה צבא ומתכוננת להתקיף את הביטלס, הם הטמינו חומר נפץ מתחת לאדמה אבל בזכות אהם שהטמינה את החומר הרחק מהביטלס הפיצוץ לא מתרחש מתחתיהם. קרב מתחיל בין שני הצבאות שבמהלכו הכת מבריחה את הכוחות השומרים על הביטלס. הביטלס מנסים להימלט בתוך טנק (שמסיעה אותו אהם) אבל הכת מתחילה לירות עליהם, לבסוף הם מצליחים לפגוע בטנק אבל הביטלס ואהם קפצו שנייה לפני כן לתוך ערמת חציר. הם בורחים עם המפקח לארמון בקינגהאם עד שגם שם פוט מנסה לתפוס אותם אך נכשל בזה והם נמלטים גם משם.
הלהקה נכנסת לתוך פאב קטן. לאחר שבירה מוגשת ללהקה, רינגו לא מצליח להרים את הכוס שלו מהשולחן, וכשג'ורג' מנסה נפתחת דלת מתחת לרינגו. רינגו נופל לתוך מרתף שבו יש נמר. הביטלס קוראים למפקח והוא אומר להם לשיר את הסימפוניה ה-9 של בטהובן כדי שהנמר יירדם. הם עושים זאת והנמר נרדם. הם מגעים מחופשים לנמל תעופה שם הם מחליטים לברוח לאיי הבהאמה, אבל אחריהם מגיעים גם המדענים והכת. אחרי שרינגו נתפס כמעט, הביטלס האחרים מתחפשים לרינגו כדי לפתות את חברי הכת. הכת מנסה לתפוס אותם אבל שהם מגלים שהם לא רינגו המשטרה הבהאמית יוצאת ממחבוא ותופסת אותם. למרות מאמציהם, רינגו נתפס על ידי פוט, אשר לוקח אותו לספינה כדי לחתוך את האצבע שלו בשביל הטבעת.
אהם מצילה את רינגו בכך שהיא נותנת לו את השיקוי המכווץ בתמורה לרינגו. השניים מנסים להימלט מהספינה בקפיצה לתוך המים, אולם הם נלכדים על ידי הכת שחיכו להם במים. הם לוקחים אותם לחוף וקושרים אותם. קלאנג מתחיל את טקס ההקרבה של רינגו, רינגו אומר לו שחבריו יבוא להציל אותו אבל קלאנג לו אומר לו ששני גדודים של הכת מחכים במארב לביטלס ולמשטרה וברגע שהם יבוא הם יהרגו אותם.
רינגו מצליח להתיר את עצמו ומנסה להזהיר את חבריו. במעשה זה של אומץ, הטבעת נופלת מאצבעו. הוא עונד את הטבעת על אצבעו של קלאנג ואומר: "אתה תוקרב! אני לא אוקרב לדת שלך!". אז אהם משתחררת ואומרת שקלאנג יהיה הקורבן הבא, כי הוא עונד את הטבעת. הסרט מסתיים כשהמשטרה תופסת את חברי הכת. קלאנג לבסוף מצליח להסיר את הטבעת בעזרת החומר המכווץ שהוא לקח מהמדענים בתמורה לטבעת, אבל הם משאירים את הטבעת בחול. הטבעת בסופו של דבר מגיעה לאצבעו של בוטא והוא הופך להיות הקורבן. הסרט מסתיים עם הקדשה לאליאס האו, אשר בשנת 1846, המציא את מכונת התפירה.
טלאל אסד
טלאל מוחמד אסד (בערבית: طلال محمد أسد, באנגלית: Talal Asad; נולד ב-1932) הוא פרופסור לאנתרופולוגיה באוניברסיטת העיר ניו יורק. ביקורתו על יחס המערב למזרח קדמה בכמעט עשור לזו של אדוארד סעיד, אולם מסיבות שונות סעיד היה המשפיע יותר וכך גם תהילתו.
טלאל אסד תרם תרומות תאורטיות חשובות למחקר הפוסטקולוניאליזם, נצרות, אסלאם והפולחן ולאחרונה עסק בחקר האנתרופולוגיה של החילוניות. בהשתמשו בשיטה הגניאלוגית שיצר פרידריך ניטשה ופיתח מישל פוקו, אסד "במונחיה המורכבים של השוואה שאנתרופולוגים, תאולוגים, פילוסופים ומדעני המדינה רבים קיבלו כשדה בור שלא נחרש עדיין של חשיבה, שיפוט ופעולה. בעשותו כך הוא יצר, פתח והבהיר אפשרויות חדשות של תקשורת, קשר, והמצאה יצירתית שבהם שוררת התנגדות ושוויון נפש מצד המחקר.
ביוגרפיה
טלאל אסד הוא בנו של מוחמד אסד, יהודי שהמיר דתו לאסלאם ומחברם של ספרים אחדים על האסלאם. טלאל אסד נולד בערב הסעודית וגדל בפקיסטן, למד בפנימייה מיסיונרית שם הוא היה אחד המוסלמים הבודדים בתוככי רוב נוצרי. נדמה שמצב זה גיבש אצל אסד ראייה ייחודית לגבי היחסים שבין המזרח-מערב והשפיע על מחקריו בעתיד. לאחר מכן הוא נשלח לאנגליה ללמוד אדריכלות. הדבר לא משך אותו באופן מיוחד והוא נדד לאדינבורו שם הוא נחשף בפני הזרמים האמריקאיים של האנתרופולוגיה, כגון אנתרופולוגיה פסיכולוגית, אנתרופולוגיה סימבולית וזרמים נוספים. לאחר שסיים את התואר השני באדינבורו הוא פנה הלאה לאוקספורד על מנת לעבוד עם האנתרופולוג החברתי אי.אי.אוונס-פריצ'רד, שערך מחקרים במזרח התיכון ובאפריקה, הידוע שבהם אודות שבט הנואר בסודאן ושבט הסנסוי בלוב. היה זה כתוצאה מחיבורו עם אוונס-פריצ'רד ועבודתו שאסד בחר ליישם במחקר שדה עבור ספרו על הקקביש במהלך תקופת עבודתו בהוראה במשך חמש שנים באוניברסיטת ח'רטום שבסודאן, משרה שהוא רכש באמצעות מערכת היחסים הקרובה בין אוניברסיטאות סודאן ואוקספורד. ספרו של אסד: "הערבים הקבבישים: עוצמה, סמכות והסכמה בשבטים הנוודים", שיצא לאור בשנת 1970, הוא בבואה של מחשבתו באותו הזמן על קולוניאליזם ואנתרופולוגיה. עניינו של אסד נעשה ממוקד על הקולוניאליזם ועל הדרכים שבהן המערב הגדיר את המזרח כ"לא-מערבי". על קולוניאליזם, כתב אסד מאוחר יותר: "יש הטוענים כי התהליך ההיסטורי של בנייתה של חברה אנושית חילונית גרם לאכזריות שהוציאה את הזר מתוכה. לכן לעיתים קרובות טוענים שהשלטון האירופי בארצות קולוניאליות, למרות שלא היה דמוקרטי בעצמו, הביא לשיפורים מוסריים בהתנהגות - דהיינו, הנטישה של הלכות התנהגות שהיו פוגעות בבני האדם". הוא ממשיך: "אני בכל אופן מעוניין להציע, שבניסיונם להוציא אל מחוץ לחוק מנהגים, השליטים האירופים סברו כי אלימות לא נגעה לסבלם של המקומיים, אלא השאיפה לכפות את מה שהם החשיבו כסטנדרטים מתורבתים של צדק ואנושיות על האוכלוסייה הנתונה, דהיינו השאיפה ליצור בני אדם חדשים".
במהלך היותו מרצה באוניברסיטת הול, החלו אסד ועמיתיו רוג'ר אוון וסמי זוביידה לקיים סמינרים קבועים ולפרסם מאמרים בחקר המזרח התיכון, והם יסדו את כתב העת Review of Middle East Studies, שיוצא לאור החל משנת 1975, על מנת לפרסם מאמרים מהסמינרים הללו. כשספרו רב ההשפעה של אדוארד סעיד האוריינטליזם התפרסם בשנת 1978, הפופולריות תוגברה וחוזקה עקב חקירתו של אסד את השימוש בסטנדרטים של העולם המערבי כאמות מידה כלפי העולם הלא-מערבי.
עבודתו של אסד מגדירה דת כנתונה בהקשר: כל דת היא פרי התרבות וההתפתחויות ההיסטוריות הייחודיות. הדבר נובע מהשקפתו של אסד על החילופין שחלו בין המזרח למערב, בין העולמות ה"מתפתחים" ל"מפותחים", ולגבי מי צריך להשתתף בהם. כפי שכתב ברוס לינקולן בסקירתו את הגניאלוגיות, אסד "החזיק בדעה שהאתנוגרפים ואחרים חייבים להגביל עצמם לביקורת תיאורית לאלו שהשתתפו מיד ראשונה בשפה ובתרבות תחת דיון: כלומר, אנשים שהציעו את ביקורתם על בסיס ערכים משותפים ושמוכנים להתעסק בשיח ממושך של תן וקח. מדידתן של חברות לא-מערביות לפי אמות המידה המערביות נוצריות תציב את החברות הלא-נוצריות והלא-אירופאיות במעמד שממנו הן לעולם לא תוכלנה להשיג את הסטנדרטים הללו.
כתיבתו של אסד התמקדה לאחרונה במחקר על חילוניות ומודרניות. במאמרו "לחשוב על החילון והחוק במצרים" מגדיר אסד את החילוניות כך: "חברה חילונית... היא בניה מודרנית המבוססת על הבחנה חוקית בין הציבורי לפרטי, על הסדר פוליטי הדורש שה'דת' תחשב על פי החוק לנחלתו של הפרט, על בסיס אידאולוגי של אינדיבידואליזם מוסרי והורדתו בדרגה של הנושא הידוע, על חגיגתו של הגוף הפיזי כמו גם על טווח של דקויות אבחנה אישיות, שכולן נבעו מאירופה המערבית יחדיו עם הבנייתה של המדינה המודרנית."
אסד אמר על המודרניות, "אחד מהדברים ששומה על המודרניות לעשות, כפי שאתה יודעים, הוא לחסל אפשרויות שונות." יתר על כן, בריאיון עם סאבא מחמוד שפורסם ב-Stanford Humanities Review, מסביר אסד כי האקדמיות האירופיות "עדיין מניחות הנחות שמונעות מהן מלפקפק בהיבטים של המודרניות המערבית. לדוגמה, הם קוראים לתנועות אלה (כמו האסלאמיזם) "ראקציונריות" או "מומצאות", בהניחם את ההנחה שהמודרניות האירופית אינה רק המדד שלפיו יש לשפוט את כל ההתפתחויות בנות זמננו, כי אם גם המסלול האותנטי היחיד לכל מסורת."
בהתחשב ברקע ובתחומי העניין שלו, אסד נעשה לאחרונה פרשן פופולרי לענייני השעה: הוא התבקש לדבר ולכתוב אודות פונדמנטליזם בעולם האסלאמי וניתוחיו את החברות החילוניות המביטות בפונדמנטליזם היו המוקד של מספר מאמרים אחרונים.
סקירה על מחקריו של טלאל אסד
ויליאם אי. קונלי מסכם את תרומתו התאורטית של אסד כלהלן:
ישראל באולימפיאדת ברצלונה (1992)
נושא דגל ישראל בטקס הפתיחה היה השייט אלדד אמיר.
מחוז מרשל (טנסי)
מחוז מרשל הוא מחוז במרכז מדינת טנסי שבארצות הברית אשר הוקם בשנת 1836. שטחו של המחוז הוא 974 קמ"ר ובירתו היא העיירה לואיסבורג. נכון לשנת 2010, אוכלוסיית המחוז מונה 30,617.
עלילת המצורעים
עלילת המצורעים הייתה עלילה שהופצה נגד היהודים בעת העתיקה ולפיה אבותיהם של היהודים היו מצרים מוכי צרעת שגורשו בשל כך ממצרים.
העלילה נחשבת בעיני החוקרים לאחת משלוש ההאשמות המבזות ביותר שהופנו כנגד היהודים בעת העתיקה (שתי האחרות היו עלילת החמור ועלילת קורבן האדם).
הקטאיוס
התיאור העתיק ביותר של מוצא היהודים בספרות היוונית הופיע ככל הנראה ב"אגיפטיאקה" (Aegyptiaca, "דברי ימי מצרים") של הסופר היווני הקטאיוס איש אבדרה סביב שנת 300 לפנה"ס והוא הגרסה הקדומה ביותר הידועה לנו של הסיפור המצרי-יווני האלטרנטיבי על מוצא היהודים ומסורת יציאת מצרים. הקטאיוס כתב את חיבורו ההיסטורי על מצרים (שקטעים ממנו נשתמרו בביבליותקה היסטוריקה של דיודורוס סיקולוס) כשביקר בתבאי שבמצרים התלמיית בזמנו של תלמי הראשון, שם כנראה שמע את המסורות המצריות והעלה אותן על הכתב:
"כאשר בימי־קדם התרגשה ובאה מגפה קטלנית על מצרים, ייחסו פשוטי העם את צרותיהם ליד אלוהית; שהרי עם שלל זרים מכל סוג ומין שחיו בקרבם וקיימו פולחנים שונים של דת והעלאת קרבנות, יצאו הטקסים המסורתיים שלהם עצמם לכבוד האלים מכלל שימוש. ילידי הארץ הניחו לפיכך שאלא אם כן יסלקו את הזרים, צרותיהם לעולם לא תבואנה על פתרונן. לפיכך, גורשו הזרים באחת מן הארץ, והבולטים והפעילים שביניהם חברו יחד, ולגרסת אחדים נחתו בחופי יוון… לעומתם, הקבוצה הגדולה יותר גורשה לחבל ארץ הקרוי כיום יהודה, שאינו רחוק ממצרים והיה בזמנו ריק מאדם. בראש המושבה הזאת עמד איש בשם משה, שהיה משכמו ומעלה הן בחכמתו והן בעוז רוחו… כתוצאה מגירושם הם ממצרים הוא הנהיג אורח חיים שהיה במידת־מה בלתי חברותי ועוין כלפי זרים".
בגרסתו של הקטאיוס אין אזכור מפורש ל"צרעת", אולם היא כוללת את המוטיב המרכזי של המגפה והגירוש. בנוסף לכך, המגפה פוגעת בכלל תושבי מצרים ולאו דווקא במגורשים עצמם. כמו כן, אבות היהודים הם "זרים" במצרים ומהווים רק חלק מכלל המגורשים.
אומנם סיפור הגירוש אצל הקטאיוס מתייחס לכל הזרים במצרים ולא רק ליהודים (ובכך נבדל מגרסאותיו המאוחרות יותר שמטרתן להשמיץ את היהודים), אולם ישנו הבדל צורם ביחסו לזרים היווניים, "הבולטים והפעילים שביניהם", לעומת יחסו לזרים היהודים: "הקבוצה הגדולה יותר", כלומר ההמון הפחות אצילי. בנוסף לכך, רק היהודים ולא היוונים, מחליטים כתוצאה מגירושם כזרים לכונן מנהגים המבדילים אותם מכל שאר אומות העולם. לסקירתו האתנוגרפית של היהודים, השתמש הקטאיוס גם במקור יהודי, ככל הנראה מקור בעל פה. מעידה על כך ההערכה הגדולה למשה. אך עם זאת הוא מסביר שכתוצאה מטראומת גירוש עמו ממצרים, הנהיג משה אורח חיים שהיה "עוין כלפי זרים". הקטאיוס היה אם כן הראשון (אך ייתכן שהנטייה האנטי-יהודית הקלה שייכת למקור המצרי שקדם לו) שכרך יחדיו את מוטיב שנאת הזרים (Misoxenia) עם מסורת יציאת מצרים ובכך יצר טיעון חזק נגד היהודים.
מנתון
ההיסטוריון המצרי מנתון כתב את הגרסה שלו לסיפור יציאת מצרים ב"אגיפטיאקה" שלו, זמן קצר אחרי הקטאיוס איש אבדרה, במאה ה-3 לפנה"ס. המסורות האנטי יהודיות בעל פה לגבי סיפור יציאת מצרים הועלו על הכתב בצורה שיטתית ומסודרת רק בתקופה התלמיית על ידי מנתון. סיפור יציאת מצרים ועלילת המצורעים של מנתון היו בבחינת תגובה לסיפור יציאת מצרים המקראי וייתכן מאוד שתרגום התורה ליוונית ("תרגום השבעים") במאה ה-3 לפנה"ס היה הגורם שעורר בו את החרדה לתדמית מצרים. לא ידוע על יסוד מצרי קדום יותר לעלילת המצורעים של מנתון, ששימשה תשתית עלילתית לכל מסורות השטנה המאוחרות יותר.
גרסתו של מנתון הופיעה בספר השני של חיבורו ההיסטורי על מצרים, וכמו בגרסת הקטאיוס, גם בה יש פלישה של זרים (החיקסוס) למצרים, אולם בניגוד לגרסת הקטאיוס, המגורשים הם המצורעים עצמם – מצרים ולא זרים. מנתון מספר שאחד ממלכי מצרים בשם אמנופיס רצה "לראות את האלים" וסיפר זאת לנביא שגם שמו אמנופיס (בן פפיאס). הנביא אמר למלך כי יוכל לראות את האלים רק "אם יטהר את כל ארץ מצרים מן המצורעים ומיתר האנשים הטמאים". המלך ציווה לאסוף את כל המצורעים במצרים וגירש אותם (80 אלף נפש) לעבודה במחצבות ממזרח לנילוס, כדי להפרידם משאר האוכלוסייה. אמנופיס הנביא חשש מזעם האלים על סבל המצורעים, חזה שאלה ישתלטו על מצרים, והחליט להשאיר למלך את נבואתו בכתב והתאבד. לאחר זמן רב, נעתר המלך לבקשת המצורעים והרשה להם לבנות מחדש את העיר אווריס ולהתגורר בה. אולם המצורעים מרדו במלך, בהנהגת כהן מהליופוליס בשם "אוסרסיף", שנתן להם תורה חדשה וציווה אותם שלא לעבוד את אלוהי המצרים, אלא להקריב את החיות הקדושות שלהם ולהתנכר לכל מי שלא מצטרף לדתם החדשה. הוא הורה לבצר מחדש את העיר ושלח שליחים אל החיקסוס בירושלים עם הצעה לחבור למצורעים במלחמה במצרים ולשוב לעירם המקורית, אווריס. 200 אלף לוחמים הגיעו מירושלים לאווריס ואמנופיס נבהל וברח עם צבאו לממלכת כוש. שתי האוכלוסיות, החיקסוס מירושלים והמצורעים, השתלטו יחד על מצרים, שרפו ערים וכפרים, חיללו מקדשים, טימאו את פסלי האלים ואילצו את הכהנים והנביאים לזבוח את החיות הקדושות ולשחוט אותן. רק בשלב זה, לאחר תיאור ה"תועבות" שנעשו על ידי החיקסוס והטמאים, חושף מנתון את זהותו של מנהיגם: כשחבר אוסרסיף לחיקסוס, שינה את שמו למשה. כעבור 13 שנות גלות באתיופיה, חזרו אמנופיס ובנו רעמסס למצרים, גירשו ממנה את הרועים והמצורעים "ורדפו אחריהם עד הרי סוריה".
מוטיב דומה על תשוקת מלכי מצרים לראות את האלים חזר כמה פעמים בספרות העתיקה. בספר שמות מסופר שידו של משה הפכה "מצורעת כשלג" אך מייד חזרה לאיתנה, אולם עניין הצרעת הועלם בתרגום השבעים וגם על ידי פילון ויוספוס עצמו, שהסתפקו בכך שהפכה ללבנה. ייתכן והדבר נבע מאי נוחות בגלל עלילת המצורעים. מנתון כולל בסיפורו שני מוטיבים בולטים: הכפירה/חילול הקודש והסירוב להתחבר עם אחרים (מיזנתרופיה). הוא בחר שלא לנקוט בעמדת התגוננות על ידי כתיבת דברי הזמה בלבד, שיכולים להתפרש כאפולוגטיקה וכסימן של חולשה, אלא לנקוט במתקפה תעמולתית כוללת נגד היהדות והיהודים, כשלצורך המשימה אימץ את השיטה הספרותית של כתיבת "היסטוריה נגדית". מטרת התעמולה הייתה להוכיח שעם ישראל בתקופתו נושא איתו את המורשת הרעה של אבותיו. בכך מנתון אינו שונה מסופרים אתנוגרפיים אחרים בעת העתיקה, שחקרו את תולדותיהם של עמים שונים כדי לחשוף את דמותם בהווה.
תגובת יוסף בן מתתיהו
יוסף בן מתתיהו מצביע דווקא על ההתאמה שבין גרסת מנתון לסיפור המקראי, בכך שאבותיהם של היהודים הגיעו למצרים מארץ זרה ויצאו ממנה כבר בזמן קדום מאוד. הוא מדגיש שדברי מנתון שנלקחו מתוך הכתבים המצרים העתיקים סותרים את טענות הבסיס של הסופרים המצרים-יוונים המאוחרים יותר, על כך שהיהודים אינם עם עתיק ומוצאם ממצרים.
יוסף מבדיל בין שני חלקי הסיפור של מנתון, כאשר הוא מאמץ את הראשון (זיהוי היהודים עם החיקסוס) ושולל את אמינותו של השני (סיפור המצורעים). לטענתו, הסכים מנתון לדברי היהודים שהם לא היו ילידי מצרים מלכתחילה, אלא באו אליה מארץ נכריה, מָשלו בה ואחרי כן יצאו ממנה, אולם מנתון הודה בעצמו, שאת השתלשלות האירועים לאחר הגירוש הראשון של החיקסוס לא לקח מתוך כתבי הקודש המצרים העתיקים, אלא מתוך סיפורים מיתולוגיים ששמע מאנשים בעל פה. יוסף טוען כי מדובר ב"שיחות הבל ושקרים" "אשר לא נודע מי אביהן", שמנתון הוסיף להם "דברים אשר אין להם שחר" כדי לייחס את מוצאם של היהודים ל"המון מצרים מצורעים ומוכּים בתחלואים רבים" ולפיכך "אין להאמין בדברי שקריו".
יוסף מביע את תמיהותיו בסדרה של שאלות רטוריות עוקצניות ולעגניות: מי הם האלים שאמנופיס רצה לראות ולמה בכלל רצה לראותם? ולמה שיסתירו האלים את פניהם בגלל בני אדם כרותי איברים ומצורעים? הם נוהגים הרי לכעוס על מעשי רֶשע ולא על מומי הבשר. והנה אותו "קוסם" ציווה לגרש את בעלי המומים ממצרים כדי לטהר את הארץ, ואילו המלך גירש אותם אל המחצבות, כאילו עשה זאת בגלל מחסור בעובדי פרך. אולם לטענת יוסף, גם בדברים אלה לא היה די ומנתון לא השכיל להבין ש"לא יֵאָמנו כזביו": גם אם כעסו המצורעים על המלך בגלל מה שעשה להם, הרי שאחרי שיצאו לחופשי מהמחצבות וקבלו ממנו את אווריס, היה עליהם למתן את שנאתם אליו. וגם אם רחשו אליו שנאה רבה, היו תוקפים אותו בלבד ולא יוצאים למלחמה על כל העם המצרי, כי ברור הרי שהיו להם קרובים רבים במצרים. וגם אם החליטו להילחם בכל העם, מדוע החליטו להילחם גם באלים שלהם בכך שתיקנו להם חוקים חדשים הנוגדים את חוקי אבותיהם? יוסף מוסיף בציניות, שיש לזקוף לזכות מנתון שלא הטיל את האשמה הזאת על אנשי ירושלים, אלא על המצרים עצמם (המצורעים) ובראשם הכוהנים שלהם (אוסרסיף), ומוסיף לתהות: האם לא מוזר הדבר שאף אחד מקרובי האנשים הטמאים לא הצטרף למלחמתם עד שהיו צריכים לבקש עזרה מירושלים, ואיזו ידידות או קרבת משפחה הייתה עד אז בין הטמאים ובין בני ירושלים? הרי גם המצורעים היו מצרים ולכן היו אויבים לבני ירושלים ומנהגיהם היו שונים מאוד. ואנשי החיקסוס מירושלים עטו מיד על הצעת המצורעים לכבוש את מצרים, כאילו לא הכירו כבר את הארץ ממנה גורשו בעבר בכח. אילו היו החיקסוס במחסור ובמצוקה, ברור היה מדוע הסכימו לסכן את חייהם, אך הם ישבו בעיר משגשגת ואכלו מפרי אדמה טובה בהרבה מאדמת מצרים, אז מה גרם להם לחרף את נפשותיהם לעזרת מי שרק לא מזמן היו אויביהם, אנשים שאין איבר שלם בגופם ושאפילו קרוביהם נטשו אותם? הרי לא יכלו לנחש מראש שהמלך יברח מהם.
לדברי יוסף, כל זה מוכיח שמנתון לא סטה הרבה מן האמת כל זמן שנצמד למקורות העתיקים שלו. הוא טוען שדברי מנתון הם שקר ואם היה בהם יסוד כלשהו של אמת, הם לא היו סותרים בפרטים רבים כל כך את אלה שבאגיפטיאקה של כאירמון.
דיודורוס
מלבד הקטעים המצוטטים מתוך כתביו של הקטאיוס איש אבדרה, חיבורו של ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס (המאה ה-1 לפנה"ס) כולל קטעים נוספים הנוגעים ליהודים. דיודורוס מציין את הקטאיוס כמקור העיקרי שלו למוצא היהודים וכותב שהמצרים מספרים שמושבות מצריות רבות הוקמו ברחבי העולם המיושב על ידי מהגרים מארצם ובהן גם "זו של היהודים, השוכנת בין ערב לסוריה".
במקום אחר בחיבורו, מתאר דיודורוס את המצור של אנטיוכוס השביעי סידטס על ירושלים (ייתכן ומקור התיאור היה טימוכארס), שם הוא מספר שרוב חבריו של אנטיוכוס יעצו לו "למחות כליל את העם היהודי, מאחר שרק הם מכל העמים נמנעו מקשרים עם כל עם אחר וראו בכל בני־האדם אויבים. עוד הם ציינו שאבות אבותיהם של היהודים גורשו מכל שטח מצרים בתור כופרים שנואי־האלים. שכן במטרה לטהר את הארץ, כל אלה שנשאו על גופם סימנים לבנים וסימני צרעת קובצו יחדיו וגורשו אל מעבר לגבול, כמי שמארה רובצת על ראשם; הפליטים כבשו את סביבות ירושלים, ומשארגנו את עם היהודים הפכו את שנאתם לאנושות למסורת, ולשם כך הנהיגו חוקים תמוהים בתכלית: לא להסב לסעודה עם בני עם אחר כלשהו, וגם לא לגלות כלפיהם ולו שמץ של רצון טוב".
פומפיוס טרוגוס
פומפיוס טרוגוס, ההיסטוריון רומאי מתקופת אוגוסטוס, משלב בתיאורו הרחב על היהודים את המסורת המצרית-אלכסנדרונית העוינת על יציאת מצרים ומספר שהמצרים, לאחר "שניחתו עליהם גרדת וצרעת" והוזהרו על ידי אורקל, גירשו ממצרים את משה יחד עם אלה שחלו במחלה, כדי שהמחלה לא תתפשט. טרוגוס מוסיף ש"בזוכרם כי גורשו ממצרים מחשש להפצת זיהום, הם הקפידו, פן יהפכו להיות שנואים על שכניהם מאותה סיבה, שלא לבוא במגע עם זרים", ומסביר שחוק זה אומץ על ידיהם באותה הזדמנות והפך בהדרגה למוסד דתי.
ליסימכוס
הסופר המצרי ליסימכוס, שגם הוא כתב חיבור על דברי ימי מצרים, כתב את התיאור המפורט ביותר של יציאת מצרים שהגיע לידינו מהתקופה ההלניסטית-רומית, שיוסף בן מתתיהו הכריז עליו כעל העוין ביותר מבין כל הגרסאות לסיפור. ליסימכוס סיפר כי "בימי בוֹכּחוֹריס מלך מצרים", בשנת בצורת, "בני עם היהודים, אנשים מצורעים ובעלי נגעים וחולים בכל מיני מחלות", צבאו על המקדשים וביקשו מזון. המחלות התפשטו בקרב כלל האוכלוסייה והמלך פנה לאל אמון, שציווה עליו לטהר את המקדשים "מכל האנשים המזוהמים והחוטאים" ולגרש אותם אל השממה "ולהטביע את המצורעים והמנוגעים", כי רק אז תסתיים הבצורת. המלך ציווה על כהני המקדשים לאסוף "את כל האנשים אשר אינם טהורים" והורה לצבא להוליך אותם למדבר, בסך הכל 110 אלף מגורשים, "ולקשור אל המצורעים לוחות עופרת" כדי להטביע אותם בים. "וכאשר טבעו המצורעים והנגועים בים" ואלה שנשארו בחיים התקבצו יחד במדבר חשופים לסכנת חיים..."איש אחד ושמו משה" הציע להתחיל ללכת ללא הפסקה עד שיגיעו לארץ מיושבת. הוא ציווה עליהם שלא לדבר שלום "לשום בן אדם" ולא לייעץ לו טובה "רק עצת-רשע ולהרוס את כל מקדשי האלים והמזבחות אשר ימצאו בדרכם". הם הלכו במדבר ולאחר צרות רבות הגיעו לארץ מיושבת "ועשו רעות ליושביה", שדדו את המקדשים והעלו אותם באש, "והגיעו אל הארץ הנקראה בימינו יהודה", שם יסדו עיר שקראו לה "הירוסולה", ביוונית "שוד המקדש", בגלל מנהגם. לאחר זמן רב, אחרי שגדלו והתחזקו, התביישו היהודים בשם הזה וקראו לעיר "הירוסולימה" (ירושלים).
ליסימכוס משתמש בשם "יהודים" עוד בהתייחסו לשהותם במצרים, לפני הגיעם ליהודה, ומבחין בין הטמאים והכופרים לבין החולים והמצורעים. האל ציווה שהראשונים יגורשו לשממה ואילו האחרונים יוטבעו. מכיוון שהמלך מילא את הציווי, נובע כי היהודים מזוהים עם הטמאים והכופרים, אלא שהדבר סותר אפילו את דברי ליסימכוס עצמו, שטען במפורש שהיהודים היו נגועים בצרעת. כדי ליישב את הסתירה, ניתן רק להניח שליסימכוס מלכתחילה כלל ביחד את שתי הקבוצות וייתכן שכך גם הדגיש את חוסר מוסריותם של היהודים.
יוסף בן מתתיהו טוען שהסיפור בדבר המצורעים ובעלי המומים, עליו התבסס ליסימכוס, הוא שקרי כבר מיסודו, אלא שליסימכוס אף הוסיף עליו שקרים נוספים וגרסתו אינה תואמת לגרסאות של הסופרים האחרים. יוסף תוהה האם כשכתב "בני עם היהודים, אנשים מצורעים", כינה ליסימכוס בשם "יהודים" את כל המצורעים במצרים, או רק את המצורעים מבין היהודים? ומי הוא העם? עם זר או אוכלוסייה מצרית? אם היו אלה מצרים, למה קרא להם "יהודים"? ואם היו זרים, מדוע לא סיפר מאין באו? אם המלך הטביע את רוב המגורשים ואת שאריתם הגלה למדבר, כיצד נשאר מהם המון כזה גדול וכיצד הצליחו לחצות את המדבר כדי להגיע לארצם הנוכחית, שם בנו עיר ומקדש מפורסמים בעולם?
אפיון
המדקדק המצרי אפיון (המחצית הראשונה של המאה ה-1 לספירה) הוציא לאור גם הוא "אגיפטיאקה", בה הביא בין היתר את הידוע לו על תולדות היהודים. כמו קודמיו, גם אפיון כתב "היסטוריה נגדית" לסיפור יציאת מצרים שבמקרא. גרסת אפיון כוללת גם היא את עלילת המצורעים, אולם אפיון הוסיף לה נדבך משלו: מלבד המצורעים, כללה אוכלוסיית המגורשים (110 אלף נפש) גם עיוורים, פסחים ונגועים במחלות. היהודים הלכו 6 ימים ולאחר שכולם לקו בדלקת המפשעות, נחו ביום השביעי, כאשר הגיעו לארץ שנקראה אחר כך "יהודה".
יוסף בן מתתיהו טוען כי ברור מדברי אפיון, שכל המגורשים לקו בדלקת המפשעות. אבל אם היו עיוורים, פסחים ונגועים במחלות, כמו שהעיד עליהם, הרי לא היה להם כוח ללכת אפילו יום אחד, ואם בכל זאת יכלו ללכת דרך המדבר ובנוסף לכך גם לנצח במלחמה את כל היוצאים לקראתם – כיצד לקו כולם בדלקת הזאת כעבור 6 ימים? הרי אין המחלה הזאת מנת חלקם של כל מי שהולך בדרכים, כי רבבות חיילים עברו בכל הדורות דרכים כמו אלה והלכו ימים רבים ולא ניזוקו, וגם לא ייתכן שהדבר הזה קרה לפתע פתאום.
כאירמון
כמו קודמיו, גם הסופר המצרי כאירמון מאלכסנדריה (המאה ה-1 לספירה) כתב "אגיפטיאקה" משלו, שכללה גרסה משלו על יציאת מצרים, שמבוססת גם היא על עלילת המצורעים:
לסיפורו של מנתון הוסיף כאירמון שאיזיס נגלתה לאמנופיס בחלום והציקה לו בשנתו על כך שהמקדש שלה נהרס במלחמה. אחד החרטומים (במקור: "סופרי הקודש") בשם "פריטיבַאוטס", פירש למלך, שאם יטהר את מצרים מכל מי שיש "טומאה" בבשרו, "יסור ממנו חזון האימה הזה". לפיכך, ציווה המלך לאסוף 250 אלף אנשים "מצורעים" ולגרשם מן הארץ. בראש אוכלוסייה זו עמדו שני "יודעי-ספר": משה ואדם נוסף "מן החרטומים" - יוסף. כאשר הגיעו המצורעים הגולים אל פלוסיון, מצאו שם 380 אלף איש שהושארו שם עוד קודם על ידי אמנופיס, שסירב לתת להם להיכנס למצרים. שתי הקבוצות כרתו ברית ויצאו למלחמה במצרים ואמנופיס מיהר לברוח אל אתיופיה. כאשר בגר בנו של אמנופיס, רעמסס, הוא גרש את "היהודים", שמספרם היה 200 אלף, אל סוריה.
גרסת כאירמון מבוססת בעיקרה על סיפורו של מנתון, אך כוללת שימוש במסורות שאינן תלויות במנתון, שמשתקפות באזכורו של פריטיבאוטס ובהופעתה של איזיס בחלום. ייתכן וסיפור החלום על איזיס מקורו במסורת עממית נפוצה. יש מכנה משותף בין גרסת כאירמון לבין המסופר ב"נבואת הקדר" המצרית. נבואה זו נמצאה כתובה ביוונית על שרידי פפירוסים מהמאה ה-3 לספירה ובאחד מהם מסופר על "היהודים...בני הבליעל...המגורשים ממצרים על ידי זעמה של איזיס".
ישנם סימנים נוספים המעידים על כך שגרסת כאירמון לא הייתה תלויה במנתון: הסיבה השונה לגירוש, השימוש במונח היווני שמשמעותו "מגואלים" להבדיל מ"טמאים" והמספרים השונים מאלה של מנתון וגם מאלה המופיעים אצל ליסימכוס ואפיון. כאירמון לא מזהה את בעלי בריתם של ה"טמאים"/"מצורעים" עם החיקסוס תושבי ירושלים שבגרסת מנתון, אלא מספר על שבטי נוודים על גבולה של ממלכת מצרים, שנמנעה כניסתם אליה. המגורשים ממצרים מכונים אצלו "יהודים", ללא כל הסבר אם זהו שם כולל למצורעים המגורשים וגם למסורבי הכניסה.
בניגוד למנתון, בגרסה של כאירמון לסיפור הגירוש נעדרת עוינות גלויה כלפי היהודים. הכפירה (אתאיזם) אינה מיוחסת ליהודים ואין שום זכר לשני המוטיבים הקיימים כבר בסיפור הגירוש של מנתון: שנאת אדם ועוינות כלפי זרים. אולם גם עלילת המצורעים של כאירמון, כמו זו של מנתון, נערכה בהתאם למסורת הטיפולוגית של הספרות האתנוגרפית, שמטרתה "לחשוף" את עברו האפל של העם היהודי כדי לשלול את דמותו גם בהווה.
יוסף בן מתתיהו מאשים את כאירמון בכך שבדה את סיפור המצורעים ואת דבר החלום על איזיס, וטוען כנגדו שלא טרח להסביר מי בדיוק היו "אנשי הצבא האלה לרבבותיהם" שחיכו ליד פלוסיון - ילידי מצרים או שהגיעו מארץ זרה, ושלא הסביר מדוע לא רצה המלך לתת להם להיכנס לתוך מצרים. הוא מצביע על כך שכאירמון לא סיפר בהתחלה מאין באו 380 אלף, ואחר כך לא הסביר גם את החשבון שעשה: אם ל-380 אלף הצטרפו 250 אלף מצורעים וחולים ובסופו של דבר גורשו רק 200 אלף, כיצד אבדו 430 אלף? האם נספו במלחמה, או עברו לצד רעמסס? ולאיזו משתי הקבוצות התכוון בשם "יהודים"? ל-250 אלף המצורעים או ל-380 אלף היושבים ליד פלוסיון?
טקיטוס
ההיסטוריון הרומי טקיטוס (סוף המאה ה-1 ותחילת המאה ה-2 לספירה), שנחשב לאחד מגדולי ההיסטוריונים של העת העתיקה, כתב בספרו "ההיסטוריות" סקירה אתנוגרפית על העם היהודי. סקירה זו היא הדיווח המפורט ביותר על ההיסטוריה והדת של העם היהודי שקיים בספרות הרומית הקלאסית והוא משקף את דעותיהם של חוגים רבי־השפעה בחברה הרומית בתקופה שלאחר חורבן בית המקדש השני. מאחר שתיאור זה מופיע בחיבורו של גדול ההיסטוריונים של רומא, השפעתו לאחר מכן הייתה מעבר לכל פרופורציה לערך תוכנו.
טקיטוס מציג 6 אפשרויות למוצא היהודים ולמרות שאינו מצדד באופן רשמי באחת האפשרויות, האפשרות השישית ארוכה יותר מחמש האפשרויות האחרות ביחד והיא זו ש"רוב הסופרים מסכימים" לה ולכן היא זו שככל הנראה מתקבלת על דעתו וניתן לזהות אותה עם השקפתו של ההיסטוריון עצמו. על פי גרסה זו, היהודים היו מצרים שהושחתו על ידי "נגע ממאיר, המשחית את גוף האדם". המלך בוכחוריס פנה לאוראקל של אַמוֹן וביקש מרפא, אז ציווה עליו "לטהר את ממלכתו" ולגרש "גזע זה, כיוון ששנוּא הוא על האלים". המצורעים נמצאו, נאספו וגורשו ממצרים: "לאחר שנעזבו הגוֹלים במדבר...קם אחד מהם, זה משה...אז הלכו ללא הפוגה מהלך שישה ימים וביום השביעי תפסו ארץ, ממנה גירשו את יושביה ובה יסדו עיר והקדישו מקדש." טקיטוס מוסיף בהמשך שהיהודים אינם אוכלים בשר חזיר לזכר הנגע שהביא לגירושם, "שהרי נוּגעו בצרעת, הפוקדת בעל־חיים זה".
גם אצל ההיסטוריון היווני בן-זמנו פלוטרכוס מופיע הסבר דומה לקשר היהודי בין החזיר והצרעת, כאשר בתוך סימפוזיון שהוא מצטט, טוען אחד מאנשי השיח שהיהודים שונאים בשר חזיר מכיוון שכל הברברים חוששים מטבעם מגרדת וצרעת, שהם מניחים שמופיעות כתוצאה מאכילת בשר כזה, כי ניתן לראות שהן מתפשטות תחת בטנם של כל החזירים.
ההסבר העוין של טקיטוס למוצא היהודים משקף את הגרסה היוונית־מצרית העתיקה ליציאת מצרים (הפרטים דומים ביותר לאלה שניתנו על ידי ליסימכוס), שמצאה את דרכה לספרות הלטינית כבר בתקופת אוגוסטוס ודרך טקיטוס הפכה לנחלת הכלל של הציוויליזציה המערבית.
הו צ'י מין סיטי
הו צ'י מין סיטי (לשעבר סייגון ) היא העיר הגדולה ביותר בווייטנאם. סייגון הייתה בירת דרום וייטנאם מ-1954 ועד 1976, עת נכבשה על ידי צפון וייטנאם במלחמת וייטנאם, והאנוי הפכה לבירת המדינה המאוחדת. עם כיבושה שונה שם העיר לשם הנוכחי, על שם הו צ'י מין מייסד צפון וייטנאם, אולם וייטנאמים רבים עדיין מכנים את העיר בשמה הקודם. העיר שוכנת על גדתו המערבית של נהר סייגון, סביבו משתרע המטרופולין שלה על כ-2,061 קמ"ר. העיר היא שער הכניסה הראשי למדינה, וביקרו מעל ל-8.6 מיליון איש ב-2019, רובם דרך נמל התעופה הבינלאומי טן סון נהאט.
הו צ'י מין היא המרכז הכלכלי של וייטנאם ויש לה מעמד של עיר עולם. בעיר שוכנת הבורסה לניירות ערך הגדולה במדינה, והיא ביתם של משרדי הנהלה של בנקים וחברות בינלאומיות רבות. הו צ'י מין סיטי מתפתחת במהירות, ולצד מעמד של מתעשרים חדשים, יש בה גם משכנות עוני ועזובה רבים.
שמות העיר
הו צ'י מין סיטי כונתה במספר שמות לאורך ההיסטוריה שלה, ואלו ייצגו קבוצות אתניות, תרבותיות ופוליטיות שונות. בתקופתה כנמל מסחר קטן של האימפריה החמרית, נודעה העיר כ"פרי נוקור" (בחמרית: ព្រៃនគរ), וכך היא עוד מכונה בפי חלק מהקמבודים עד היום. פירוש המילה פרי בחמרית הוא יער והמילה נוקור הוא ממלכה - על כן נקראה העיר בפי האימפריה החמרית "ממלכת היער". בהמשך, עם מעבר השליטה בה לידי הווייטנאמים, שמה שונה באופן רשמי ל"יה דין" (בוייטנאמית: Gia Định), שם בו כונתה עד לכיבוש הצרפתי בשנות ה-60 של המאה ה-19.
לאחר הכיבוש הצרפתי, שמה שונה ל"סייגון" (בווייטנאמית: Sài Gòn), על אף שכונתה במפות מקומיות כ"יה דין" עד ל-1891 לפחות. בשפה הווייטנאמית מילים רבות השאולות משפות סיניות. אחת הסברות באשר לפשר השם סייגון היא מהמילים הסיניות "סיי" (בווייטנאמית: Sài), אשר משמעה עצי הסקה, גזם, ענפים או כלונסאות עץ, ו"גון" (בווייטנאמית: Gòn) אשר משמעה בווייטנאמית הוא כותנה. שם זה עשוי להתייחס לעצי הבומבק ההודי, אשר מכונה גם עץ הכותנה, אותו שתלו החמרים מסביב לפרי נוקור, ושעדיין מצוי באזורים שונים בעיר. כמו כן, שם זה יכול להתייחס גם ליער העבות שסבב את העיר, על שמו נקראה העיר על ידי החמרים. פירוש נוסף הניתן לשם סייגון הוא מההקבלה לשם טאינגון (בווייטנאמית: Tai-Ngon), שמה הקנטונזי של העיר, אשר משמעה גדה. כמו כן, ייתכן שהשם סייגון הוא שיבוש של המילים סיי קון (בווייטנאמית: Sai Côn), תרגום השם פרי נוקור מחמרית לווייטנאמית.
השם הנוכחי, "הו צ'י מין סיטי", ניתן לה לאחר נפילתה של סייגון לקראת סופה של מלחמת וייטנאם ב-1975, כהוקרה להו צ'י מין, מייסד ומנהיג צפון וייטנאם. אף על פי כן, בשיח היום-יומי השם סייגון עודנו שגור בפי האזרחים והתיירים המגיעים לעיר וכן בפי הקהילה הבינלאומית. לרוב יש הבדל טכני בין שני השמות - השם סייגון משמש למרכז ההיסטורי של העיר והאזורים הסמוכים לו, בעוד שהשם הו צ'י מין סיטי משמש לעיר בכללותה, כולל המטרופולין שלה.
היסטוריה
ההתיישבות הראשונה באזור העיר הייתה מקדש שהקימה במקום ממלכת פונאן במאה הרביעית. יישוב בשם באיגאור הוקם באזור במאה ה-11 על ידי ממלכת צ'אמפה. כשפלשה האימפריה החמרית לאזור, היא שינתה את שם היישוב לפרי נוקור, שמשמעו "ממלכת היער". פרי נוקור התפתחה ככפר דייגים קטן, בו ישבו בעיקר חמרים.
בתחילת המאה ה-17 מתיישבים וייטנאמים החלו לפקוד את העיר ולהתיישב בה וכך גם באזור כולו. אט אט ההתיישבויות הווייטנאמיות ניתקו את ההתיישבות החמרית בדלתא של המקונג ובפרי נוקור משאר שטחי האימפריה והפכו אותם למיעוט באזור. ב-1623 המלך החמרי התיר לפליטים וייטנאמיים ממלחמת האזרחים בווייטנאם להתיישב בפרי נוקור ולהקים בה בית מכס. גלים הולכים וגדלים של וייטנאמיים החלו להשתלט על העיר, ללא יכולת מצד האימפריה החמרית להתנגד להם, בשל מלחמותיה עם תאילנד. ב-1698 נשלח לעיר אציל וייטנאמי מהואה מטעם שושלת נווין, על מנת להקים באזור תשתית מנהלית לטובת השלטון הווייטנאמי. לקראת תום שלטונם בה, הפכה פרי נוקור לנמל מסחרי חשוב ביותר לאימפריה החמרית - אובדנה ואובדן כל הדלתא של המקונג ניתק את האימפריה מים סין הדרומי לחלוטין, אך נותרה לה הגישה למפרץ תאילנד מהנמלים בסיהאנוקוויל וקפ. השליטה בעיר עברה באופן רשמי לווייטנאמים והם הקימו בה מצודה בהשראת המהנדס הצרפתי סבסטיאן דה וובאן ובסיוע של שכירי חרב צרפתים. מצודה זו והעיר כולה כונתה על ידי הווייטנאמים "יה דין".
העיר נכבשה על ידי הצרפתים והספרדים ב-1859 וסופחה באופן רשמי להודו-סין הצרפתית ב-1862 בהסכם סייגון. השלטון הצרפתי הותיר את השפעתו העמוקה על העיר, ומבנים רבים בה בנויים לפי הסגנון הצרפתי - אף השם האירופאי לעיר, סייגון, הפך לשמה הרשמי. ב-1929 מנתה אוכלוסיית העיר כ-123,890 תושבים ומתוכם 12,100 צרפתים.
הוייט מין, בהנהגתו של הו צ'י מין, הכריז על עצמאות וייטנאם כבר בשנת 1945 לאחר שזו נכבשה על ידי צרפת של וישי והאימפריה היפנית. תחומי שליטתו של הוייט-מין היו מרוכזים באזורים הכפריים של וייטנאם. לאחר מותו של פרנקלין דלאנו רוזוולט ונטישת המדיניות האנטי-קולוניאליסטית שאימץ בתקופתו כנשיא ארצות הברית, תמכה ארצות הברית בניסיונותיה של צרפת להשיב לעצמה את השליטה בווייטנאם, בניסיון להשתלט על התפשטות הקומוניזם. דרום וייטנאם עודנה הייתה נתונה לשליטתה המלאה של צרפת, כולל סייגון, וכן היו בידיה כיסי שליטה בדלתא של ההונג - הערים האנוי, הייפונג ותאי בין.
במאה ה-21, העיר הייתה צפויה להצטרף לערים אחרות שמתקיימות מתחת לקו המים, כמו ניו אורלינס ואמסטרדם בשל שילוב בין גורמים כלכליים, פוליטיים ואקלימיים.
גאוגרפיה
הו צ'י מין סיטי ממוקמת בדרום מזרח וייטנאם, כ-1,760 ק"מ מהבירה האנוי. הגובה הממוצע של העיר הוא 19 מטר מעל פני הים. העיר גובלת במחוזות טאי נין ובין ייאנג מצפון, במחוזות דאונגם נאי ובה ז'יה-וונגם טאו ממזרח, במחוז לאונגם אנג ממערב ובים סין הדרומי מדרום. העיר מכסה שטח של כ-2,095 קמ"ר, המהווים כ-0.63% משטחה של וייטנאם. המרחק מהנקודה הצפונית בעיר לדרומית הוא כ-102 ק"מ ומהנקודה המזרחית בעיר למערבית הוא כ-47 ק"מ.
אקלים
בעיר אקלים סוואנה טרופי עם לחות ממוצעת של 78-82%. השנה בעיר מובחנת לשתי עונות - העונה הגשומה ממאי עד נובמבר, בה יש כמות משקעים ממוצעת של 1,800 מ"מ וכ-150 ימים של גשם, והעונה היבשה מדצמבר עד אפריל. הטמפרטורה הממוצעת בעיר היא 28.0 מעלות צלזיוס. הטמפרטורה הגבוהה ביותר שתועדה בעיר היא 40.0 מעלות צלזיוס באפריל והנמוכה ביותר הייתה כ-13.8 מעלות צלזיוס בינואר. בממוצע, בעיר בין 2,400 ל-2,700 שעות שמש בשנה.
ממשל
לשטח העיר הו צ'י מין סיטי מעמד כשל מחוז בווייטנאם. העיר עצמה מחולקת ל-24 תת-מחוזות - חמישה מחוזות כפריים שגודלם 1,601 קמ"ר ו-19 מחוזות עירוניים או פרווריים שגודלם 494 קמ"ר.
הרשות המבצעת של העיר נקראת "ועדת העם של הו צ'י מין סיטי" - היא מונה כ-13 חברים ובראשה עומד נווין ת'אן פונג. הרשות המחוקקת של העיר היא "מועצת העם של הו צ'י מין סיטי" - בה כ-95 חברים, ובראשה עומדת נווין ת'י קויט טאם. הרשות השופטת של העיר הוא בית המשפט העממי של הו צ'י מין סיטי, אשר בראשו עומד אונג ת'י שואן הואנג. בנוסף, בעיר ועדה מבצעת של המפלגה הקומוניסטית, המייצגת את מפלגת השלטון ומזכירה הראשי הוא נווין ת'יין נאן. סדר ההיררכיה של הפוליטיקה העירונית הוא שמזכיר הוועדה המבצעת של המפלגה הקומוניסטית עומד בראש, לאחריו ראש ועדת העם ולאחר מכן ראש מועצת העם.
דמוגרפיה
ע"פ מפקד האוכלוסין האחרון של וייטנאם משנת 2019 אוכלוסיית העירייה מנתה כ-8.993 מיליון תושבים, כ-8.34% מאוכלוסייה וייטנאם. נתון זה הופך את הו צ'י מין סיטי לעיר המאוכלסת ביותר במדינה וגם למחוז המאוכלס ביותר במדינה. ההערכה היא כי עד 2025 יתגוררו בעיר כ-13.9 מיליון איש. מוערך כי בשנת 2020 מתגוררים במטרופולין של העיר כ-20 מיליון תושבים.
כ-93.52% מתושבי העיר משתייכים לעם הווייטנאמי. המיעוט הגדול בעיר הוא הקהילה הסינית המונה כ-5.78% מאוכלוסיית העיר, והיא הקהילה הסינית הגדולה במדינה. הקהילה הסינית מגוונת ודוברת את השפות יְוֵה, מנדרינית, האקּה, הוֹקְייֵן, האינאנית ועוד. מיעוטים נוספים הם החמרים (0.34%) ובני הצ'אמפה (0.1%).
הדתות הבולטות בעיר הן המהאיאנה, הדאואיזם והקונפוציאניזם, כשמאמיני שלוש הדתות מתפללים בדרך כלל באותם המקדשים. ישנה אוכלוסייה ניכרת של נוצרים קתולים בעיר - כ-10% מאוכלוסייתה. דתות נוספות הן קאו דאי, הואה האו, נצרות פרוטסטנטית, אסלאם, הינדואיזם וחברי הדת הבהאית.
כלכלה
התעשיות המרכזיות בעיר הן כרייה, דיג מאכלי ים, חקלאות, בנייה, תיירות ומסחר. למדינה בעלות על כ-33.3% מענפי התעשייה העירוניים, למגזר הפרטי בעלות על כ-4.6% והשאר בבעלות זרה. מגזר השירותים מהווה כ-51.1% מכלכלת העיר, המגזר התעשייתי כ-47.7% והחקלאות כ-1.2%.
בעיר 12 אזורי תעשייה ושני מתחמי חברות היי-טק. אינטל השקיעה במפעליה בעיר כמיליאד דולרים. בעיר ממוקמים גם סניפיהם הראשיים של מעל 50 בנקים וכ-20 חברות ביטוח. הבורסה לניירות ערך הראשונה והגדולה ביותר בווייטנאם נמצאת בעיר.
כשלושה מיליון תיירים מגיעים לעיר מדי שנה - כ-70% מהתיירים המגיעים לווייטנאם כולה. בעיר הוקמו שני מרכזים אורבניים חדשים, שכוללים בתי ספר מקצועיים, תשתיות חדשניות, מרכזי מסחר וכנסים ואטרקציות לתיירים.
תיירות
אטרקציות התיירות העיקריות בעיר נבנו בתקופה הקולוניאלית הצרפתית או בתקופת מלחמת וייטנאם. השדרות הרחבות שבמרכז העיר המודרנית בנויות בסגנון אמריקאי או צרפתי מהתקופה הקולוניאלית. האתרים המתויירים במרכז העיר הם ארמון העצמאות (בווייטנאמית: Dinh Thống Nhất), בניין העירייה, התיאטרון העירוני, בניין הדואר הישן (אשר תוכנן על ידי גוסטב אייפל), הבנק המרכזי, בית המשפט העממי וקתדרלת נוטרדאם. הקתדרלה נבנתה בשנת 1877 מלבנים שיובאו אליה מטולוז על פי הדגם של קתדרלת נוטרדאם שבפריז, אך מידותיה קטנות יותר. בעיר מבני דת רבים נוספים, כמו המקדש הגדול של קאו דאי, כנסיות נוצריות, פגודות בודהיסטיות ומקדשים הינדואיסטים ועוד. במרכז העיר ארבעה בתי מלון היסטוריים - קונטיננטל ומאז'סטיק (מהתקופה הקולוניאלית הצרפתית) ורקס וקארוול (מתקופת מלחמת וייטנאם).
המוזיאונים הגדולים בעיר הם מוזיאון הו צ'י מין סיטי, מוזיאון ההיסטוריה הווייטנאמית, המוזיאון המהפכני, מוזיאון שרידי המלחמה, שמציג מוצגים מתקופת מלחמת וייטנאם ומלחמת הודו-סין הראשונה, ומוזיאון לאמנות. בעיר גן חיות וגן בוטני שנבנו בשנת 1865. רובע פאם נגו לאו, המכונה "רובע התרמילאים", מהווה מוקד משיכה לעשרות אלפי תרמילאים מדי שנה.
בשנת 2019 ביקרו בעיר כ-8.6 תיירים.
תחבורה
נמל התעופה הבינלאומי טן סון נהאט, הגדול בווייטנאם מבחינת מספר נוסעים, משרת את העיר - בנמל התעופה עוברים לפי ההערכות כ-15.5 מיליון איש בשנה. בניית נמל התעופה הבינלאומי לונג טאן החלה בשנת 2015 - הוא ממוקם כ-40 קילומטרים צפון-מזרחית להו צ'י מין סיטי ומתוכנן כנמל תעופה בינלאומי, עם קיבולת מקסימלית של כ-100 מיליון נוסעים בשנה. טון סון נהאט יוסב לשימוש טיסות פנים בלבד.
בעיר עוברות רכבות רבות לחלקים שונים בווייטנאם, ובין היתר ישנו קו רכבת ישיר לבירה האנוי. אולם, תעבורת הרכבות אינה מפותחת דיו ופחות מאחוז מתנועת הנוסעים ורק כשישה אחוזים מתנועת הסחורות משתמשים בה. בעיר נבנים שלושה קווי רכבת קלה.
בשל מיקומה של העיר על נהר סייגון, היא הפכה לנמל חשוב לתנועת אנשים וסחורות מיעדים שונים לאורך תוואי הנהר. היעדים המרכזיים בדרום וייטנאם וקמבודיה הם וונג טאו, קנג טהאה, הדלתא של המקונג ובירת קמבודיה, פנום פן. כמו כן, מעבורות משמשות כאמצעי תחבורה בתוך העיר עצמה.
רוב התחבורה הפנימית בעיר כוללת מוניות, אוטובוסים ואופניים, אך כלי התחבורה הנפוץ ביותר הם האופנועים. ההערכות הן כי בעיר כ-340,000 מכוניות וכ-3.5 מיליון אופנועים, כמעט כפול מהכמות בבירה האנוי. בעבר, אופניים היו כלי התחבורה הנפוץ ביותר, אך עם הזמן החליפו אותם האופנועים והמכוניות, מה שתורם לכמות הפקקים וזיהום האוויר בהו צ'י מין סיטי.
השכלה גבוהה
בהו צ'י מין סיטי יש למעלה מ-80 אוניברסיטאות ומכללות שבהן לומדים למעלה מ-400,000 סטודנטים. האוניברסיטה הגדולה בעיר היא האוניברסיטה הלאומית של וייטנאם, בה לומדים מעל ל-50,000 סטודנטים בשש פקולטות - טכנולוגיה, מדעי הטבע, מדעי הרוח והחברה, פקולטה בין-לאומית, כלכלה ומשפטים וטכנולוגיות מידע. בנוסף, ישנן אוניברסיטאות נוספות לפדגוגיה, רפואה, כלכלה, ארכיטקטורה, משפטים, הנדסה, בנקאות, תעשייה, ספורט וחינוך גופני, תרבות, קונסרבטוריון ואמנויות יפות - כולן אוניברסיטאות ציבוריות. בנוסף להן, ישנם מספר מוסדות לימוד פרטיים בעיר, רובן אוניברסיטאות זרות.
תנאי ליפשיץ
תנאי ליפשיץ (Lipschitz) הוא תנאי על פונקציות רציפות המאפיין את מידת הרציפות שלהן. אינטואיטיבית, פונקציה המקיימת את תנאי ליפשיץ מוגבלת בקצב ההשתנות שלה, או בעלת השתנות חסומה: לכל קו המחבר שתי נקודות כלשהן על גרף הפונקציה יהיה שיפוע קטן יותר ממספר מסוים, הנקרא קבוע ליפשיץ של הפונקציה.
קרוי על-שם המתמטיקאי הגרמני רודולף ליפשיץ.
לפונקציות שמקיימות את תנאי ליפשיץ חשיבות גדולה במשפט הקיום והיחידות של פתרון משוואות דיפרנציאליות רגילות. משפט נקודת השבת של בנך עוסק במקרה מיוחד של פונקציות המקיימות את תנאי ליפשיץ, הנקראות "העתקה מכווצת".
הגדרות
פונקציה עבור תחום פתוח  מקיימת את תנאי ליפשיץ או נקראת "רציפה ליפשיץ" ביחס לקבוע \ K \geq 0, אם לכל \ x,y \in U מתקיים. הקבוע \ K הקטן ביותר המקיים את התנאי נקרא "קבוע ליפשיץ" של \ f.
נשים לב כי מכיוון שאי-השוויון לעיל מתקיים תמיד אם \ x=y, ניתן להגדיר פונקציה כמקיימת את תנאי ליפשיץ אם ורק אם עבור כל \ x \neq y. במילים אחרות, אם ורק אם קבוצת השיפועים של הקווים החותכים את הפונקציה בשתי נקודות או יותר, חסומה.
באופן כללי יותר, עבור זוג מרחבים מטריים, פונקציה f: X \to Y מקיימת את תנאי ליפשיץ ביחס לקבוע K > 0, אם לכל \ x,y \in X מתקיים.
אם \ K < 1 הפונקציה נקראת העתקה מכווצת.
אם קיים K \ge 1 כך שמתקיים, אז \ f נקראת בי-ליפשיץ (או ביליפשיץ). זהו איזומורפיזם בקטגוריה של העתקות ליפשיץ.
מטריצה סקלרית
מטריצה סקלרית היא מטריצה ריבועית ואלכסונית המתקבלת מכפל של מטריצת היחידה בסקלר. הגדרת כפל סקלר במטריצה היא למעשה כפל של כל שורה במטריצה בסקלר, ובמקרה של מטריצת היחידה, כפל זה יניב מטריצה שבה האלכסון הראשי מורכב מאיברים שכל אחד מהם הוא הסקלר עצמו.
תיאור מתמטי
ניתן להגדיר את איבריה של מטריצה סקלרית כך:
עבור i=j מתקיים: (*)
ועבור i\neq j מתקיים: a_{ij}=0. (*) כאשר \lambda הוא סקלר מסוים.
כפל של מטריצות סקלריות
ניתן להוכיח בקלות כי מטריצה סקלרית שכל איברי האלכסון שלה שונים מאפס, היא גם מטריצה הפיכה, שכן לכל סקלר \lambda קיים סקלר הפכי ומכפלה של שתי מטריצות סקלריות עם סקלרים הפכיים תיתן למעשה את מטריצת היחידה. (כפל של מטריצות ריבועיות המניב את מטריצת היחידה הוא תנאי מספיק לכך שהמטריצות הכופלות הפיכות).
אוסף המטריצות הסקלריות מעל שדה k איזומורפי לשדה עצמו. כמו כן, המרכז של חבורת המטריצות הריבועיות הפיכות הוא בדיוק אוסף המטריצות הסקלריות. במילים אחרות, מטריצה ריבועית A היא סקלרית אם ורק אם לכל מטריצה ריבועית B (מאותו הסדר) מתקיים AB=BA.
מפרצון שווארץ
מפרצון שווארץ (באנגלית: Schwartz Cove) הוא מפרצון מכוסה קרח, בחופו הדרומי של האי ת'רסטון, בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
המפרצון ממוקם ממערב לחצי האי ויליאמסון.
בפתח המפרצון ממוקמים איי טרייס.
מקור השם
שמו של המפרצון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
המפרצון נקרא על שמו של איזידור ג'י. שווארץ (Isidor J. Schwartz) קצין המבצעים בנושאת מטוסי- הים אוניית צי ארצות הברית פיין איילנד (USS Pine Island), שהייתה חלק מקבוצת האוניות המזרחית של הצי במסגרת מבצע קפיצה לגובה, בין השנים 1946–1947.
מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה
מלחמת הכוכבים, ששמו שונה בדיעבד למלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה (באנגלית: Star Wars Episode IV: A New Hope) הוא סרט אופרת חלל אפית פעולה והרפתקאות אמריקאי משנת 1977 בבימויו והפקתו של ג'ורג' לוקאס לצד גארי קורץ, המהווה כחלק הראשון בסדרת סרטי "מלחמת הכוכבים". הסרט נכתב בידי לוקאס, לפי תסריט שכתב בעצמו בהשראת סרטי סמוראים וספרי מדע בדיוני, ובהם "חולית".
הסרט יצא לאקרנים ב-25 במאי 1977 בארצות הברית. בישראל, יצא הסרט לאקרנים ב-14 בינואר 1978. עם יציאתו, הסרט זכה להצלחה קופתית מסחררת ונחשב לסרט הרווחי ביותר באותה התקופה עם הכנסות של למעלה מ-775 מיליון דולר לעומת תקציב הפקה דל מאוד של כ-11 מיליון דולר בלבד. נכון לשנת 2019 הוא הסרט הרביעי ברשימת הסרטים המצליחים ביותר קופתית בכל הזמנים לאחר תיקון הנתונים לאור האינפלציה. בנוסף, נודע הסרט בזכות אפקטים החזותיים החדשניים שלו, דבר שגרם לקהל הצופים באותה תקופה "לנהור" לבתי הקולנוע. ועם הצלחתו, הוא גם זכה לשבחים ביקורתיים ברחבי העולם מצד מבקרי קולנוע והקהל ששיבחו רבות את הרעיון והסיפור המקורי, הדמויות, קטעי הפעולה, האווירה, הפעלולים, הכתיבה, הבימוי, המשחק ואת פסקול הסרט מאת ג'ון ויליאמס.
בנוסף להצלחתו המסחררת, הסרט זכה גם בשבעה פרסי אוסקר בקטגוריות העיצוב האמנותי הטוב ביותר, עיצוב התלבושות הטוב ביותר, העריכה הטובה ביותר, הסאונד הטוב ביותר, האפקטים הטובים ביותר והפסקול המקורי הטוב ביותר מתוך 10 מועמדויות, בהן הסרט היה אף מועמד לסרט הטוב ביותר. הסרט הוא אחד מהסרטים החשובים בתולדות הקולנוע ואף נבחר להיכלל בספריית הסרטים של רישום ההקלטות הלאומי של ארצות הברית.
עם הצלחתו, יצאו אחריו מספר סרטי המשך כגון: "האימפריה מכה שנית" ו"שובו של הג'דיי". לימים יצאו 3 נוספים פרק 1: "אימת הפנטום", פרק 2: "מלחמת המשובטים" ופרק 3: "נקמת הסית'" המהווים הקדמה לסרטים המקוריים ובשנת 2015 יצא המשך לטרילוגיה המקורית, פרק 7: "הכוח מתעורר" שבוים על ידי ג'יי ג'יי אברהמס ובנוסף, ספין-אוף והקדמה לסרט עצמו הנקרא "רוג אחת: סיפור מלחמת הכוכבים" יצא ב-2016 ולאחר מכן יצא גם סרט המשך ל"פרק 7: הכוח מתעורר" מ-2015 בשם "פרק 8: אחרוני הג'דיי" שיצא בשנת 2017, ולסיום הסאגה יצא בשנת 2019 "פרק 9: עלייתו של סקייווקר".