cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אייזק גריי
סגן מושל אינדיאנה
ב-1876 היה גריי מועמד הדמוקרטים למשרת סגן מושל אינדיאנה כשותפו למרוץ של ג'יימס ויליאמס, זאת מתוך תקווה לזכות בקולותיהם של רפובליקנים לשעבר. התכסיס נחל הצלחה, והם ניצחו בבחירות. על אף הצלחתו, סלדו מגריי רבים מחברי המפלגה הדמוקרטית, שזכרו את האירוע בסנאט כאשר אושרר התיקון לחוקה. ב-1880, כאשר הוא ביקש לזכות במועמדות המפלגה למשרת מושל אינדיאנה, הוא הובס תבוסה ניצחת, אך הוא זכה שוב במועמדות לתפקיד סגן המושל, הפעם כשותפו למרוץ של פרנקלין לנדרס. חודש אחד לאחר מכן נפטר המושל ויליאמס, וגריי הושבע במקומו כמושל.
בתקופת כהונתו זו של גריי כמושל היו הישגיו מועטים, שכן נותרו שלושה חודשים בלבד להשלמת תקופת כהונתו של המושל ויליאמס המנוח. בבחירות הכלליות נוצחו גריי ולנדרס, וגריי ניסה פעם נוספות להיבחר למשרה ציבורית. הוא היה יכול להיעזר בידידיו בסנאט המדינתי ולהכניס את שמו כמועמד הדמוקרטים לסנאט של ארצות הברית ב-1881, אך הוא הובס ברוב של 81 מתנגדים מול 62 תומכים. לאחר מכן הוא שב לעיסוקו בעריכת דין, אך ניסה להתמודד שוב על משרת המושל בוועידת הדמוקרטים המדינתית ב-1884. עד אז, התפוגגה במידת מה ההתנגדות כלפיו, והוא זכה במועמדות.
מושל אינדיאנה
תקופת כהונתו של גריי כמושל עמדה בסימן של מה שכונה "היום השחור של האספה הכללית של אינדיאנה". האספה הייתה מפולגת בין הדמוקרטים שלהם הייתה שליטה בסנאט של 31 מושבים מול 19 המושבים של הרפובליקנים, בעוד שבית הנבחרים אויש ב-52 רפובליקנים, 44 דמוקרטים ו-4 חברי מפלגה השטרות הירוקים. בכינוס המשותף של שני הבתים, החזיקו הדמוקרטים ב-75 מושבים, הרפובלקנים ב-71, וארבעת אנשי מפלגת השטרות הירוקים היוו את לשון המאזניים. ביודעו שככל הנראה יעלה בידו להשפיע על אחד מחברי מפלגה השטרות הירוקים להצביע עבורו בבחירות לסנאט של ארצות הברית, החל גריי לנסות להכניס את שמו כמועמד. כמה ממנהיגי הדמוקרטים עדיין היו ממורמרים כלפיו בשל צעדיו כאשר היה רפובליקנים, והחליטו לעשות כל דבר כדי למנוע ממנו להיבחר לכל למשרה בכירה יותר מזו שהחזיק בה.
הם שכנעו את סגן המושל מאלון דיקרסון מנסון להתפטר מתפקידו, וכך לסלק מהדרך כל את כל מי שיוכל להחליף את גריי אם הוא יתפטר מתפקידו. הם עשו שימוש בסוגיה כדי למנוע מגריי להיות מועמד לסנאט. גריי החליט לקיים בחירות למשרת סגן המושל בבחירות אמצע הכהונה כדי לאייש את התפקיד שנותר פנוי, וכך ירדה הסוגיה מהפרק והתאפשר לו להתפטר ולקבל את המועמדות כסנאטור. הבחירות התקיימו ובהן נבחר הרפובליקני רוברט ס. רוברטסון. הדמוקרטים בסנאט סירבו לקבל את הבחירה, והכריזו על כך שהיא מנוגדת לחוקה ובחרו בדמוקרט אלונזו גרין סמית' כסגן המושל. הרפובליקנים בסנאט זעמו ופתחו בהמולה בעת תפילת הפתיחה של מושב הסנאט. הם המשיכו ודאגו להשבעתו של רוברטסון, אך הדמוקרטים הגישו תביעה לבית המשפט כדי למנוע ממנו לאייש את התפקיד.
המצב המשיך להסלים כאשר בית המשפט הגבוה פסק שלא אלונזו ולא רוברטסון יאיישו את התפקיד עד שהסוגיה תתברר. לאחר מכן הם פנו לבית המשפט העליון של אינדיאנה שפסק לטובתו של רוברטסון. בבוקרו של 24 בפברואר נכנס רוברטסון לאולם הסנאט כדי לאייש את מושבו, אך ברגע שהוא נכנס לאולם, הוא הותקף על ידי כמה סנאטורים דמוקרטים שמיהרו אליו והפילו אותו לרצפה. מנהיג הסנאט הורה לסדרנים להוציאו מהאולם, שנעלו אותו בחוץ. הרפובליקנים נתקפו בזעם ותקפו כל אחד את הדמוקרט הקרוב אליו ביותר. הקטטה נמשכה כמה דקות עד שאחד הדמוקרטים שלף אקדח וירה לתקרת האולם תוך שהוא מאיים לירות ברפובליקנים. כך הסתיימה הקטטה אך כל שאר הנוכחים בה היו מודעים לקיומה. הקטטה התפשטה עד מהרה לבית הנבחרים ובכל רחבי בניין האספה הכללית כאשר הרפובליקנים החלו לתקוף את הדמוקרטים. שלא כמו בסנאט, בשאר הבניין שלט רוב של רפובליקנים, ועד מהרה נכנעו הדמוקרטים. 600 רפובליקנים פרצו לאולם הסנאט וגררו ממנו את הסנאטורים הדמוקרטים, תוך שהם מאיימים להרוג אותם. גריי הורה למשטרה ולפקידי ממשל אחרים להפסיק את התגרה, שהסתיימה לאחר כמעט ארבע שעות.
הרפובליקנים סירבו לשוב לאולם הסנאט וחברי בית הנבחרים סירבו להמשיך את הקשר עם הסנאט, ובכך למעשה הופסקה הישיבה המשותפת לשני הבתים. על אף כל ההתכתשויות, רוברטסון לא אייש את מושבו. גריי וויתר על רצונו להיבחר לסנאט של ארצות הברית, והתקרית הגבירה את התמיכה הציבורית בתיקון שיעביר את בחירת הסנאטורים לבחירות כלליות. גריי השיג רק שלושה מבין מטרות מסע הבחירות שלו: הוא הצליח להשיג מימון לבניין אנדרטת החיילים והמלחים של המדינה, הוא קידם בהצלחה את צמצום מספר המועמדים למשרות בפתקי ההצבעה לאחר כמה שנים של מעשי הונאת בחירות, והצליח להעמיד לחקירה ולמשפט קבוצות שביצעו מעשי בריונות כלפי שחורים בדרום המדינה.
עקב הגבלת הכהונה בחוקת אינדיאנה שמנעה ממושל לכהן יותר מתקופת כהונה רצופה אחת, סיים גריי את כהונתו ב-1889 ושב לעיסוקו בעריכת דין.
שנותיו האחרונות
ב-1888 היה גריי אחד המועמדים הדמוקרטים למשרת סגן נשיא ארצות הברית, אך הפסיד את המועמדות לאלן ג. תורמן, בעיקר בשל האזכור של מעשיו כאשר היה רפובליקני על ידי יריביו. הוא שב לעסוק בעריכת דין, ובשל כל המצבים להם הוא נקלע, הוא זכה לכינוי "סיזיפוס של נהר ובאש". גם ב-1892 הוא כמעט וזכה במועמדות למשרת סגן הנשיא, אך הובס שוב לאחר שיריבו עלה לדוכן הנואמים כדי להזכיר שוב את הסיפור על מעשיו של גריי בעת אשרור התיקון לחוקה עשרים שנה קודם לכן.
ב-1893 מינה הנשיא גרובר קליבלנד את גריי לשמש כשגריר במקסיקו. גריי כיהן בתפקיד על למותו במקסיקו סיטי ב-14 בפברואר 1895 כתוצאה מדלקת ריאות. נשיא מקסיקו הורה על הורדת כל הדגלים לחצי התורן לכבודו של גריי, ודיוויזיה מלאה של צבא מקסיקו ליוותה את ארונו עד לגבול ארצות הברית-מקסיקו, ומשם הוא הועבר לאינדיאנפוליס. הלווייתו התקיימה ביוניון סיטי, שם הוא נטמן בבית הקברות של העיר.
פוקימון ריינג'ר ומקדש הים
פוקימון ריינג'ר ומקדש הים (יצא לאור במקור ביפן כ-"מפלצות כיס הדור מתקדם הסרט: פוקימון ריינג'ר ונסיך הים: מאנאפי" 劇場版ポケットモンスターアドバンスジェネレーション ポケモンレンジャーと蒼海の王子 マナフィ) הוא הסרט התשיעי בסדרת סרטי פוקימון, אשר השלים את אירועי העונה התשיעית. זהו הסרט הרביעי והאחרון שפורסם תחת הכותרת "מפלצות כיס - הדור מתקדם" ביפן. בסרט מככבים כמדובבי הדמויות ריקה מאטסומוטו, איקואה אוטאני, יוג'י ואדה, קאורי, פושיג'י ימאדה, נוריקו הידקה, קואיצ'י ימאדרה, סוזומו צ'יבה, קנג'י נוג'ימה ובקי. אירועי הסרט מתקיימים במהלך העונה התשיעית של פוקימון: חזית הקרב.
תקציר העלילה
אש קטצ'אם, ברוק, מיי ומקס ממשיכים במסעם והם פוגשים חבורה של אנשי קרקס רחוב. אלה מציעים להם טרמפ לעיר הקרובה. במהלך המסע איתם, צוות רוקט מנסה לשים את ידיו על ביצה שברשותם, אבל אז אדם בשם ג'ק ווקר מונע מהם להשיג אותה. בשלב הזה, פיראט בשם פנטום מנסה להשיג את הביצה לעצמו, אבל החבורה מצליחה להציל את הביצה שבוקעת להיות מאנאפי. בשלב הזה, אנשי הקרקס מציגים את עצמם כאנשי המים וג'ק ווקר מציג את עצמו בתור פוקימון ריינג'ר. המטרה שלהם היא ללוות את נסיך הים, מאנאפי, אל מקדש הים בשלום. אבל דברים לא הולכים לפי התוכנית שלהם כאשר הפוקימון האגדי חושב שמיי היא אימו. דברים מסתבכים עוד יותר כאשר הם מגלים שהפיראט פנטום מוכן לעשות הכל כדי לתפוס את מאנאפי ולהגיע אל האוצר הים האבוד – כתר הים. אש, ג'ק והחבורה נחלצים לעזרת מאנאפי ומצילים את היום.
הפצה בקולנוע
הסרט עלה לאקרנים ביפן על ידי טוהו ב-15 ביולי 2006 בזמן של 105 דקות.
הפצה בטלוויזיה
בארצות הברית, הסרט שודר בדיבוב לאנגלית ב-Cartoon Network ב-23 במרץ 2007.
מדיה ביתית
הסרט הופץ ביפן ב-DVD ב-22 בדצמבר 2006. הדיבוב האנגלי הופץ בארצות הברית ב-3 באפריל 2007.
משפחת אמאטי
משפחת אמאטי (באיטלקית: Amati) הוא שמה של משפחת בוני כינורות איטלקים, שפעלה ושגשגה בקרמונה משנת 1549 עד 1740.
אנדראה אמאטי
אנדראה אמאטי (1505-1510 בערך - 1578 בערך) היה בונה הכינורות המוקדם ביותר, שכליו שרדו עד ימינו. למעשה, אפשר לראות בו, פחות או יותר, את האחראי לפרופיל הסופי של משפחת הכינור המודרנית. מספר קטן מן הכלים שבנה עודם קיימים כיום, מתוארכים בין 1564 ו-1574 ורובם נושאים את שלט האצולה של שארל התשיעי, מלך צרפת.
אנטוניו וג'ירולאמו אמאטי
יורשיו וממשיכי דרכו של אנדראה אמאטי היו בניו, אנטוניו אמאטי (נולד בסביבות 1550) וג'ירולאמו אמאטי (1551-1635). השניים, שנודעו בשם "האחים אמאטי", הכניסו חידושים מרחיקי-לכת בעיצוב הכלי, ביניהם שכלול צורתם של פתחי ה-f. הסברה היא, שהאחים היו חלוצי מתכונת האלט המודרנית של הויולה, בניגוד לוויולות הטנור, הוותיקות יותר.
ניקולו אמאטי
ניקולו אמאטי (נולד ב-3 בדצמבר 1596 - 12 באפריל 1684) היה בנו של ג'ירולאמו אמאטי ובעל המוניטין הרבים ביותר בבני המשפחה. ניקולו אמאטי שיפר את הדגם שאימצו יתר בני אמאטי ויצר כלים, שהיו מסוגלים להפיק צליל גדול יותר. התבנית שלו הייתה קטנה מן הרגיל, אך הוא בנה גם דגם רחב יותר, הידוע כיום כ"גראנד אמאטי", ואלה היו לכינורות המבוקשים ביותר שלו.
ג'ירולאמו אמאטי
בונה הכינורות האחרון במשפחה היה בנו של ניקולו, ג'ירולאמו אמאטי, שנודע בשם הירונימוס השני (26 בפברואר 1649 - 21 בפברואר 1740). הוא שיפר אומנם את הקשתות של אביו, אך בסך הכל הכלים שבנה נופלים מאלה של גדול בוני הכינורות בתקופתו, אנטוניו סטרדיווארי.
כינורות אמאטי קיימים
באתר הרשת NMM אין רשימה מרוכזת של כלי אמאטי באוסף שלהם, על כן הקישור אליהם נעשה אינדיבידואלית.
כלי אמאטי במוזיאון המוזיקה הלאומי:
הערות
ערך זה בוויקיפדיה האנגלית עובד ממהדורת 1911 של האנציקלופדיה בריטניקה, ערך "אמאטי", שהוא כיום נחלת הציבור.
מוזיקה פופולרית ברזילאית
"מוזיקה פופולרית ברזילאית" (בפורטוגזית: Música Popular Brasileira, ובראשי תיבות MPB) הוא ז'אנר מוזיקלי המשלב סגנונות מוזיקליים עירוניים מקומיים מסורתיים כמו סמבה, סמבה-קנסאו ושוֹרוֹ, עם השפעות מוזיקליות עכשוויות יותר כמו מוזיקת פופ ורוק (ראו רוק ברזילאי). מהות הז'אנר רחבה אפוא יותר מסך שלוש המילים המרכיבות את שמו.
ה-MPB, כסגנון מוזיקלי, נוצר בשנות ה-60 של המאה ה-20, לאחר דעיכתה של הבוסה נובה. יוצרי ה-MPB וקהלו היו ברובם סטודנטים או קשורים לחוגי האינטלקטואלים, וכך קיבל הזרם את הכינוי "מוזיקה של אוניברסיטה". הסגנון החדש נולד מתוך ניסיון ליצור מוזיקה ברזילאית "לאומית", ולפיכך נטה להחיות סגנונות מסורתיים יותר. הוא זכה להצלחה לא מבוטלת באותה עת, גם בזכות כמה פסטיבלי מוזיקה טלוויזיוניים. ה-MPB המוקדם שאל יסודות מן הבוסה נובה ולעיתים קרובות ביטא ביקורת מוסווית על אי-הצדק החברתי והדיכוי מצד הדיקטטורה, שכן הוא התבסס על קבוצות שהתנגדו למשטר הצבאי, לבעלי הקרקעות הגדולים ולאימפריאליזם. באותו שלב מוקדם התקיימה זיקה הדוקה בין ה-MPB לבין התנועה האמנותית קצרת הימים הידועה בשם טרופיקליה.
מוזיקאים בולטים בסוגה:
בסיס נעמן
ביוגרפיה
בן מזל ופרג'י. נולד בזרזיס בתוניסיה. גדל במשפחה דתית, עם עוד שמונה אחים. בגיל 9 (ספטמבר 1963), עלה עם משפחתו לארץ. המשפחה השתקעה בבאר שבע. בבית הספר היסודי למד ב"בית יעקב" ולאחר מכן למד בתיכון "מקיף ב'" בעיר. בשנת 1972 התגייס לצה"ל ושובץ לחיל החימוש. אחרי קורס, שובץ כמפעיל גנרטור במעוז "ליטוף" שעל גדות האגם המר בדרום תעלת סואץ.
מלחמת יום הכיפורים
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים תקפו את מעוזי צה"ל בסיני מאות חיילים מצרים. במעוז "ליטוף" הצליחו החיילים להדוף את הכוח המצרי בשעות הראשונות. בסיס הצטרף ללחימה אף על פי שהיה תומך לחימה ולא לוחם. הוא יצא לעמדות בצד הדרומי-מזרחי, שם נהרגו או נפצעו מרבית החיילים. הוא החזיק את העמדה החולשת על שער המעוז ומנע מחיילי הקומנדו להיכנס לבסיס. שלושים שעות נמשכה הלחימה, ובסיס המשיך להילחם גם לאחר שנפצע ברגלו ובאוזנו.
לאחר שחיילי המוצב החליטו להיכנע, סירב בסיס להצטרף אליהם וללכת לשבי. הוא ביקש להסתנן בין כוחות האויב, על אף שהיה פצוע.
בזמן שחיילי המוצב יצאו בטור לכיוון הארמייה ונלקחו בשבי, בסיס יצא לכיוון האגם המר, אל מעבר לסוללת העפר, אולי כדי לחבור לכוחות צה"ל מרוחקים. מאז לא ראה אותו איש.
במשך זמן רב לא נודעו עקבותיו. כששבו השבויים לאחר ארבעים יום, בסיס לא היה ביניהם. גופתו גם לא נמצאה בחיפושים בחולות סיני. רק כעבור שנה וחצי השיבו אותה המצרים.
אביו נפטר שבועיים אחרי פרוץ המלחמה. ורק אז, בניסיון להודיע לו על מות אביו, הבינה המשפחה שאין יודעים עליו דבר.
על מעשיו הוענק לסמל בסיס נעמן עיטור העוז.
דבורה (כלי שיט)
הדבורה היא סדרת ספינות סיור קלות מתוצרת מפעל רמת"א של התעשייה האווירית לישראל, המשמשות בפלגות הבט"ש של חיל הים הישראלי לפעילות ביטחון שוטף (בט"ש) ולסיכול פעולות טרור ימיות. כיום משרתות בחיל הים דבורות משלושה דגמים: דבורה סימן 1, סופר דבורה סימן 2 וסופר דבורה סימן 3.
דבורה סימן 1
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, בעקבות התפתחות אמצעי הלחימה בקרב ארגוני הטרור, נולד הצורך בשיפור ספינות הדבור ששירתו אז בחיל הים הישראלי למה שנקרא אז "דבור מוסב", בעל מנועי GENERAL MOTORS V16 (בעלי 16 בוכנות), מכלי דלק נוספים ותורן יעיל יותר לגילוי מטרות במכ"ם. אך לאחר זמן מה הוחלט כי יש צורך בכלי חדש שיענה להתפתחות המהירה של ארגוני הטרור. בשנת 1977 השיק מפעל רמתא של התעשייה האווירית את ה"דבורה": ספינת בט"ש המבוססת על הדבור אך גדולה יותר ומהירה יותר. הדבורה התבססה על התכנון והמבנה של הדבור, תוך שילוב טכנולוגיות מתקדמות יותר (שליטה ובקרה, מנוע, מערכת הנעה, אמצעי לחימה, אלקטרוניקה). הדבורים והדבורות משרתים עד היום בהצלחה בחיל הים הישראלי. בשנת 1989 הוחלט בחיל הים להצטייד בדבורה.
בחיל הים משרתות שתי ספינות מדגם "דבורת שערים" - זהו דגם דבורה מסדרת היצור הראשונה.הספינות מדגם זה, שתוכנן ונבנה על ידי התעשייה האווירית לישראל, הצטרפו לחיל הים הישראלי בשנת 1989. הדגם התבסס על זה של ספינת הדבור הישראלית והניסיון הרב שנצבר בשימוש בה, בייחוד למטרות לוחמה בטרור והגנה על החופים. הספינות מדגם זה ארוכות מן הדבור ב-1.8 מטרים (6 רגל), מהירותן גבוהה יותר והן כוללות טכנולוגיות שליטה, בקרה, הנעה וגילוי מתקדמות יותר. בנוסף לכך מערך המגורים הפנימיים גדל במדור מגורים אחד נוסף וכן הוגדלה תכולת מכלי הדלק על מנת להקנות לספינות משך שהייה ארוך יותר בים.
סופר דבורה
דגם בעל כושר תמרון ואלקטרוניקה מתקדמים יותר מן הדבורה סימן 1. ספינות מדגם זה נקלטו בחיל הים בשנת 1996. באותה שנה גם נחתם הסכם עם חיל הים ההודי לאספקה של ה"סופר דבורה" מייצור מקומי, ספינות שנבנו במספנת גואה בהודו, אך צוידו במערכות ראיית לילה מתוצרת אל-אופ ותותח מיוצב מתוצרת רפא"ל.
סופר דבורה סימן 2
שדרוג של ה"סופר דבורה" שבוצע על ידי מפעל רמתא של התעשייה האווירית בתחילת שנות ה-2000. דגם זה נחשב לאחד מהמתקדמים מסוגו בעולם בזמנו. חיל הים ההודי היה הלקוח העיקרי של ה"סופר דבורה סימן 2" והוא רכש 7 ספינות מדגם זה. חיל הים הישראלי רכש 2 ספינות. חיל הים הסלובני רכש דבורה סימן 2 אחת.
סופר דבורה סימן 3
ספינות הסופר דבורה סימן 3 כוללות שיפורים בעיקר במערכת ההנעה המאפשרת תמרונים מהירים וחלקים יותר, וכן נבנו באופן מודולרי - תכונה המאפשרת התקנת אמצעי לחימה ומערכות שונות לפי דרישות הלקוח, וכן שדרוג מתמיד של הספינות עם ההתפתחויות בתחום האלקטרוניקה, המכ"מים וכלי הנשק. במהלך השנים נקלטו בחיל הים גם דבורות המונעות בעזרת מערכת סילון, השואבת מים בעוצמה רבה ופולטת אותם דרך מערכת נחירים, וכך מאפשרת תמרונים חדים על ידי הפניית הזרם לכיוונים שונים, בדומה למנועי סילון המשמשים במטוסי סילון.
11 ספינות מדגם זה נקלטו בחיל הים החל משנת 2004. כיום, ספינות מדגם זה מהוות את עיקר עמוד השדרה של צי הבט"ש של חיל הים הישראלי, והן מחליפות בהדרגה את ספינות ה"דבור". ספינות אלה משרתות לצד ה"שלדג", ה"נחשול" וה"צרעה", שנועדו לבט"ש באזור החופים ולמרדפים בעומקי מים רדודים.
מדינות משתמשות
במרץ 2015 הודיעה התעשייה האווירית על מכירת 4 ספינות סופר דבורה סימן 3 למדינה אפריקאית. בספטמבר 2015 דווח על רכישת ספינות סופר דבורה סימן 3 בידי מיאנמר.
טיים ליין
טיים ליין (באנגלית: Timeline) הוא סרט הרפתקאות מדע בדיוני אמריקאי משנת 2003 בבימויו של ריצ'רד דונר, המבוסס על רומן באותו השם מאת מייקל קרייטון. צוות של ארכאולוגים נשלחים אחורה בזמן, אל צרפת של ימי הביניים, על מנת להציל את הפרופסור שלהם שנקלע לאמצעו של קרב היסטורי מפורסם. בסרט מככבים פול ווקר, פרנסס או'קונור, ג'רארד באטלר, בילי קונולי, דייוויד ת'יוליס, אנה פריל ועוד.
ג'רי גולדסמית' הלחין את המוזיקה המקורית עבור הסרט, האחרונה שהלחין לפני מותו ב-2004, אולם בסופו של דבר המוזיקה שלו הוחלפה בזו של בריאן טיילור, לאחר שהסרט נערך מחדש, ומצבו הרפואי של גולדסמית' לא איפשר לו להמשיך. הסרט ספג ביקורות שליליות מצד מבקרי הקולנוע, והיה לכישלון כלכלי בקופות הכרטיסים.
עלילה
פרופ' אדוארד ג'ונסטון (בילי קונולי) מוביל מחקר ארכאולוגי של הכפר קסטלגארד הסמוך לטירת לה רוק שבדורדון, צרפת, באתר היסטורי שבו בשנת 1357 נתלתה ליידי קלייר (אנה פריל), אחותו של ארנאוד דה שרבולה (למברט וילסון); מות הקדושים שלה הובילו את הצרפתים לניצחון במלחמת מאה השנים כנגד האנגלים. הצוות של ג'ונסטון כולל את הארכאולוג הסקוטי אנדרה מארק (ג'רארד באטלר), הסטודנטים קייט אריקסון (פרנסס או'קונור), ג'וש שטרן (אית'ן אמברי), ופרנסואה דונטלה (רוזיף סאת'רלנד), וכן את כריס ג'ונסטון (פול ווקר), בנו של הפרופסור, שמאוהב בקייט. בחפירות ארכאולוגיות של מנזר סמוך הם מוצאים את סרקופג ובו שרידיו של אביר צרפתי עם אוזן קצוצה, האוחז בידה של גבירתו, דבר חסר תקדים ביחס לנהוג בתקופה זו. הפרופסור נוסע למפקדה האמריקאית של חברת ITC, נותנת החסות שלהם, לברר האם הם התעסקו עם האתר. מאוחר יותר, התלמידים מגלים באתר זוג משקפיים השייכים לפרופסור, ופתק שבו הוא מתחנן לעזרה, אם כי ניכר שפריטים אלו היו קבורים למעלה מ-600 שנים. כאשר הם פונים אל ITC, החברה מזמינה אותם אל המפקדה שלהם.
שם, הצוות נפגש עם נשיא ITC רוברט דוניגר (דייוויד ת'יוליס) וסגנו סטיבן קריימר (מט קרייבן). דוניגר מגלה כי בתהליך של פיתוח טכנולוגית טלפורטציה, הם מצאו חור תולעת יציב המוביל אל קסטלגארד בשנת 1357. הפרופסור הוזמן לראות את העבר לעצמו, אבל המשלחת שלו לא חזרה והם רוצים שתלמידיו יחזרו אחורה בזמן על מנת לאתר אותו. כולם מתנדבים ללכת, למעט ג'וש. הם משאירים מאחור כל טכנולוגיה מודרנית, למעט סמנים בצורת תליון שבאמצעותם יוכלו לשוב אל ההווה. אל הסטודנטים מצטרף צוות אבטחה של ITC, הכולל את ראש האבטחה פרנק גורדון (ניל מק'דוניו) ושני אנשי צבא לשעבר. כאשר החבורה מגיעה אל שנת 1357, הם מוצאים את עצמם בדרכה של אישה צעירה הנרדפת על ידי אבירים אנגלים; אנשי הביטחון נהרגים תוך כדי הגנה על הקבוצה, אם כי אחד מהם הפעיל את הסמן שלו זמן קצר לאחר שהוציא נצרה של רימון יד. כאשר גופו מגיע אל ההווה, הרימון מתפוצץ והורס את רוב מכשיר הטלפורטציה. ג'וש, יחד עם עוזריו של קריימר, מתחילים לבצע תיקונים.
החבורה חומקת מהאבירים, ומובלים על ידי האישה אל קסטלגארד, שנמצאת תחת שליטת האנגלים. הם נתפסים ומובאים בפני השליט לורד אוליבר דה ואן (מייקל שין) וסגנו, דה קר (מרטון קסוקס). התליונים שלהם נלקחים מהם, ודה ואן הורג את פרנסואה, שכן הוא חושד שהוא מרגל צרפתי. האחרים נכלאים, ולמעשה מתאחדים עם הפרופסור - שנכלא אף הוא. הם בורחים מכלאם, אך נרדפים על ידי האנגלים. גורדון והפרופסור נתפסים שוב, בעוד שהאחרים בורחים ומגיעים אל המנזר, מובלים לשם על ידי האישה להם עזרו קודם לכן. דה קר חושף בפני גורדון את זהותו האמיתית - עובד לשעבר של חברת ITC בשם ויליאם דקר; הוא מספר לגורדון כי הוא עשה שימושים רבים במכשיר הטלפורטציה של ITC, אך החברה לא גילתה לו כי כל מסע בזמן ישבש לו את ה-DNA, עד אשר היה מאוחר מדי, וכעת הוא איננו יכול לשוב אל ההווה מבלי שהמסע יהרוג אותו. דקר, שמתכנן נקמה כנגד ITC, הורג את גורדון. דה ואן שולח את אביריו לתקוף את טירת לה רוק, ודקר לוקח עמו את ג'ונסטון.
בעוד השלושה מפעילים את הסמנים שלהם, בהווה, ג'וש וקריימר מסיימים את התיקונים, אך מגלים כי דוניגר ניסה לחבל בניסיונותיהם, מאחר שחשש כי החברה תספוג הפסדים כספיים גדולים, במידה וסיפורם של הסטודנטים יחשף בפני הציבור. כאשר המכונה מתחילה לפעול, דוניגר רץ לתוכה, בניסיון לחסום את תהליך הטלפורטציה, אך במקום זאת הוא נשלח בחזרה אל 1357, שם הוא נהרג במהירות בשדה הקרב. כריס, קייט, והפרופסור שבים בשלום. מאוחר יותר, הצוות חוזר אל קסטלגארד, ובוחן מחדש את הסרקופג, ומגלה כי למארק וקלייר היו חיים משותפים ארוכים ומשגשגים לאחר המלחמה, ונולדו להם שלושה ילדים, ששמותיהם כריסטוף, קתרין, פרנסואה.
הפקה
לצורך צילומי סצנות הקרב, נעשה שימוש בשחזורים היסטוריים של ימי הביניים. ריצ'רד דונר הגביל את השימוש ב-CGI שבסרט ככל שניתן היה.
המוזיקה שחיבר המלחין ג'רי גולדסמית הוחלפה בסופו של דבר בזו של בריאן טיילור, בגלל השינויים בגרסה הסופית של הסרט. עם זאת, שני הלחנים, הן של טיילור והן של גולדסמית, נכללו בפסקול הסרט ששוחרר על גבי CD.
הכנסות וביקורות
רוב המבקרים מתחו ביקורת שלילית על הסרט, שהיה לכישלון כלכלי בקופות הכרטיסים - הסרט הכניס כ-43 מיליון דולר ברחבי העולם, לעומת תקציב של 80 מיליון דולר. הסרט קיבל דירוג של 12% באתר Rotten Tomatoes, המבוסס על 139 ביקורות, וקבע כי הסרט הוא "תוספת חסרת קוהרנטיות לז'אנר סרטי המסע בזמן, שנראית ונשמעת חסרת טעם".
פנינה היילפרין
פנינה היילפרין - (נקראה גם פנינה הלפרין; 1886, ורשה - 1980, רמת-גן) הייתה אחת מראשוני הגננות העבריות בגולה ובארץ ישראל, משוררת ומתרגמת של שירי ילדים. אמם של יונתן רטוש ועוזי אורנן.
קורות חייה
פנינה היילפרין נולדה בוורשה בשם פוליה הוכברג, לאב, בעל מפעל עור קטן, רופא אוטודידקט ואפיקורוס, ואם סוציאליסטית בדעותיה. עקב פעילותה הסוציאליסטית נאסרה לזמן קצר בוורשה. לאחר שחרורה, הכירה את יחיאל היילפרין בשנת 1905 ועברתה את שמה לפנינה, וכך הפכה לפנינה היילפרין, על אף שמעולם לא נישאו כדת. הם הקימו יחד משפחה בת 4 ילדים, והתאמצו מאוד שילדיהם יתחנכו בעברית בלבד.
בני הזוג פעלו רבות בתחום הכשרת גננות וטיפוח החינוך לגיל הרך. לאחר מאבקים מול שלטונות פולין להוכחה כי יש בוורשה ילדים דוברי עברית כשפת אם, הם ייסדו גן-ילדים עברי, ומשהתבסס הגן, הקימו גם בית-מדרש עברי לגננות בוורשה, לצדו של יצחק אלתרמן, אביו של נתן אלתרמן. אחת מתלמידות הסמינר הייתה קדיה מולודובסקי, שהפכה מאוחר יותר למשוררת יידית ידועה. תלמידה אחרת הייתה שחקנית התיאטרון הידועה, חנה רובינא. יחיאל ופנינה החלו לכתוב שירים וסיפורים לילדים בשל המחסור שהיה אז בספרות ילדים עברית.
בשנת 1918 חלו בניה, משה ואוריאל, בדלקת ריאות קשה, בעקבותיה מת משה. הדבר החריף את יחסי פנינה עם יחיאל, שזה מכבר הזניח את משפחתו בעיסוקיו החינוכיים הרבים.
פנינה עלתה לארץ ישראל בשנת 1919 על סיפון האונייה "רוסלאן", שהפליגה מאודסה, עם בניה, אוריאל (לימים המשורר יונתן רטוש), וגמליאל צבי (לימים הבלשן צבי רין) ועם בתה מרים (לימים המשוררת והסופרת מירי דור). בשנת 1920 הצטרף אליהם גם יחיאל. לאחר שעלו בני הזוג היילפרין לארץ, הם המשיכו לעבוד בתחום החינוך לגיל הרך, פתחו בית מדרש לגננות, ופיקחו על כל גני הילדים בארץ. במכתב שכתבה בתאריך 22 באוגוסט 1938, לבנה, צבי רין, היא מספרת לו: "אני נותנת ארבע וחצי שעות בשבוע בסמינר, שעה אחת - ריכוז בגן ושלוש שעות וחצי מלאכה" על מכתביה מאותה תקופה מתנוסס הלוגו של המוסד של יחיאל ופנינה היילפרין: "בית מדרש לגננות עם מעון דוגמהי [!] לילדים, מיסודו של יחיאל היילפרין".
בין השנים 1940–1955 ניהלה פנינה את ספריית בית ספר "ביאליק" בתל אביב. היילפרין הרבתה גם לעסוק בכתיבת ספרות לגיל הרך ובתרגום של שירי ילדים מיידיש. היא הייתה המתרגמת הראשונה לכמה משיריה הידועים של קדיה מולודובסקי.
ילדיהם של בני הזוג המשיכו בתחום הספרות והלשון. בתם מירי דור, הייתה משוררת וסופרת. בניהם היו המשורר יונתן רטוש, שהיה מייסד תנועת הכנענים בארץ, והבלשנים צבי רין ועוזי אורנן.
היילפרין תמכה גם היא בקו האידאולוגי של התנועה הכנענית, ובשנת 1970 הלכה בעקבות בנה, יונתן רטוש, והגישה עתירה לבית הדין הגבוה לצדק נגד שר הפנים, המסרב לרשום את מוצאה כעברייה.
פנינה היילפרין נפטרה בגיל 93 בעיר רמת-גן.
יצירתה
בהיותה גננת ועוסקת בתחום החינוך של הגיל הרך החלה היילפרין לכתוב שירי ילדים ולפרסמם בכתבי העת השונים. חלקם הופיעו בשני ספרים שהוציאה הוצאת הספרים "הדר" בשנת תשל"ה: "פרפרים" ו "שלפוחיות". הוצאה זו הוציאה גם את ספרי בנה, יונתן רטוש. שיריה של היילפרין הולחנו רבות בידי המלחינים. על חלק מהם נהגה לחתום בשם "דודה פנינה".
במכון גנזים, אשר ממוקם בספריית בית אריאלה בתל אביב ניתן למצוא בעיזבונה שלה ושל משפחתה את כתבי היד של מאות שירים, תרגומים, הצגות, משחקים ומערכי שיעור שכתבה לילדים.
כמו למשל השיר "ילד רך", שפורסם בספרה "שלפוחיות".
בין שיריה הנוספים שכתבה היילפרין לילדי הגן, נמנים השירים: "שואב מים", "הצרצר", "תזמורת", "מעשה בכלבלב" "כדור פורח" ורבים אחרים.
התרגום הראשון ממיטב שירי הילדים של קדיה מולודובסקי לעברית התפרסם ב-9 בפברואר 1934, במוסף של "דבר לילדים" משנת 1934 ובאיוריו של נחום גוטמן. היה זה תרגום של השיר הידוע לקורא העברי בגרסתו המאוחרת של אלתרמן: גלגוליו של מעיל. שמו של השיר במקור היידי היה: אַ מאַנטל פון אַ טונקעלן געוואַנטל (מעיל מאריג כהה). שם השיר בתרגומה של היילפרין היה "יקטן", כנהוג באותה התקופה להתאים את השמות לעברית ולרוח התקופה. היילפרין המשיכה לפרסם מספר תרגומים נוספים של קדיה מולודובסקי, שהתפרסמו בעיתון דבר לילדים: "שרה" (ידוע בגרסה המאוחרת כ"הילדה איילת" בגרסתו של נתן אלתרמן), "הגולם", "סנדלים" ועוד. ספר הילדים הידוע של קדיה מולודובסקי בעברית, פתחו את השער, כולל את תרגומיהם של נתן אלתרמן, פניה ברגשטיין ולאה גולדברג, ואלו הן הגרסאות הפופולריות בעברית של שירי קדיה מולודובסקי.
עוזי אורנן, בנה, מספר על תקרית שארעה באחד הקיבוצים, בשנות החמישים, כאשר אמו הזמינה את קדיה מולודובסקי לדבר על יחיאל היילפרין ביום השנה למותו. קדיה הופיעה והחלה לדבר ביידיש. היילפרין ובניה ביקשו ממנה לעבור לעברית, שידעה היטב, אך קדיה סירבה וירדה מהבמה. פנינה היילפרין, שראתה את עצמה כעברייה, ושבגני הילדים שניהלה עם בעלה, דיברו הילדים רק עברית, ושבניה נמנו על מייסדי התנועה הכנענית, לא יכלה באותה תקופה לצדד בנאום שיינשא בשפת הגולה.
מספר דאנבר
מספר דאנבר (באנגלית: Dunbar's number) הוא מספר תאורטי המייצג את הגבול הקוגניטיבי העליון של כמות האנשים עימם יכול לנהל האדם מערכות יחסים יציבות. אלו מערכות יחסים שבהן יחיד יודע מי כל אדם בקבוצה ומהו הקישור של כל אדם לכל אדם אחר בקבוצה. תומכי התאוריה טוענים שבמספרים גדולים ממספר זה, נדרשים חוקים מגבילים רבים יותר ואכיפת נורמות מסוימות על מנת לנהל אורח חיים קבוצתי יציב. למספר של דאנבר אין ערך מוחלט. הועלו השערות כי הערך נע בין 100 ל-230, כשהמספר 150 מהווה את הערך למספר של דאנבר בשימושו הנפוץ.
המספר של דאנבר מצביע על מספר האנשים שאדם מכיר ומקיים עימם מערכות יחסים פעילות ולא על מספר האנשים שהכיר וחדל מלקיים עימם קשר כזה, או אנשים שאדם מכיר באופן כללי ללא מערכת יחסים - מספר שעשוי להיות גבוה בהרבה וכנראה תלוי בזיכרון לטווח הארוך האינדיבידואלי.
המספר של דאנבר הוצע לראשונה ב-1992 על ידי האנתרופולוג הבריטי, רובין דאנבר, שטען כי: "גבול זה הוא פונקציה ישירה של יחס גודל קליפת המוח החדשה ('נאוקורטקס')...הגבול אשר מציבה לנו יכולת העיבוד בקליפת המוח החדשה הוא פשוט מספר האנשים עמם מערכת יחסים בין-אישית יציבה יכולה להישמר."
ע"פ דאנבר 150 החברים הקרובים מתחלקים למס' תת-קבוצות: 5- החברים הכי קרובים שלך, עליהם אתה סומך ופונה אליהם כדי לקבל עזרה ועצה. 15- החברים הטובים שאכפת לנו מהם ואנו שמחים ועצובים איתם. 50 - חברים שאיתם אנחנו בקשר לעיתים רחוקות 150 – מספר האנשים שאדם מכיר ומקיים איתם מערכות יחסים יציבות 500- ידידים 1500- האנשים שנוכל לשייך את השם שלהם לפנים שלהם.
ממחקר מדעי שנעשה ב-2011 על ידי פרופ' רובין דאנבר, אנתרופולוג וחוקר תרבויות מאוניברסיטת אוקספורד עולה כי על-אף שללא מעט אנשים ישנם 5,000 חברי פייסבוק ויותר, המוח האנושי לא מסוגל להתמודד עם יותר מ-150. הוא השווה את היקף תנועת הרשת של גולשים אשר בפרופיל האישי שלהם אלפי חברים לזו של פרופילים בני מאות חברים. דאנבר גילה כי אין כל הבדל בין שתי הקבוצות. זאת, כאשר "תנועה" נחשבת לפרופילים שנוצר איתם קשר פייסבוק לפחות אחת לשנה. "על אף שבפייסבוק ניתן לצבור 1,500 חברים ומעלה, אנשים מנהלים את המעגל הפנימי שלהם סביב 150 בני אדם, בדיוק כמו בעולם האמיתי. משתמשים ברשתות חברתיות נהנים מהמחשבה שיש להם הרבה חברים והם פופולריים, אבל בסופו של דבר הם לא מתנהגים באופן שונה מכל בני האדם"..
למשל, במאמר מ-2015, דאנבר חקר מאגר של רשת חברתית (פייסבוק) שמכילה 3 מיליון משתמשים. במאמר נמצא שהרשת אכן מתפלגת "זנב ארוך" אך כדי להתאים את הנתונים למחקר, דאנבר מציין שהוא ברר מתוך ה-3 מיליון רק משתמשים שהגדיר כ"פעילים חברתית" (10 אינטראקציות בחודש). לאחר סינון, נשאר דאנבר עם 130 אלף משתמשים שהם רק כ-7% מהדאטה המקורי, ועליהם ביצע את המחקר תוך התעלמות מכך של-93% מהמשתמשים היה מספר נמוך הרבה יותר של חברים.
דאנבר ביצע סינון דומה גם במחקר נוסף שבו חקר רשת סלולרית ובה 6 מיליון מכשירים, כשבחר לחקור רק כאלה שהגדיר כ"פעילים חברתית" (לפי הגדרתו, כאלה שהיו להם מעל 50 קשרים). שיעורם בנתונים לא עלה על 5%. כלומר, גם במחקר זה, 95% מהמשתמשים היו בקשר עם מספר נמוך מ-50.
מדי צה"ל
מדי צה"ל הם המדים הנהוגים בצבא הגנה לישראל. בדומה לשאר צבאות העולם, צה"ל מנהיג קוד לבוש אחיד על חייליו. ישנם סוגי מדים שונים המייצגים את סוג השירות (חובה או קבע), מסגרת השירות (בזרוע האוויר, הים או היבשה) ואופי הפעילות - מדי א' לאירועים חגיגיים, ליציאה לחופשה או להתכנסויות יחידתיות, מדי שרד ומדי גאלה (להלן). בגדי העבודה בצה"ל מכונים מדי ב'.
במלחמת העצמאות ובשנות החמישים
עם פרוץ מלחמת העצמאות, מיד לאחר החלטת עצרת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947 על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, החל ארגון "ההגנה" לצאת מן המחתרת, לשאת נשק בגלוי ולהשתתף בלחימה. לשיאו הגיע התהליך במבצע נחשון, שנערך באפריל 1948, ובו נלחמה ההגנה בכוח של 1,500 לוחמים, במסגרת של שלוש חטיבות וכוחות הפלמ"ח.
לכוחות המגן ואחריהם לצה"ל, בתקופתו הראשונה, לא היו מדים אחידים. הלוחמים הביאו חלקם בגדי חאקי מבתיהם (שנרכשו לרוב במפעל אתא חברה לטקסטיל), וחלקם לבשו מדים שנתפסו במחסני הצבא הבריטי שפונו. האחידות במדים נבעה רק מהיות כולם בצבע חאקי, אך בגוונים וצורות שונות. כובעי הלוחמים היו כובעי גרב מצמר או כובעי חאקי (שכונו "כובעי טמבל").
במצעד הראשון של צה"ל, שנערך בתל אביב ב־27 ביולי 1948, שישה ימים לאחר כניסתה לתוקף של ההפוגה השנייה, הופיעו החיילים והקצינים כשהם חובשים כובעי היטלמאכר, ולראשונה כשהם עונדים דרגות.
בראשית שנת 1949 הונהגו בצה"ל מדי קיץ ומדי חורף. מדי הקיץ היו בגדי חאקי בהירים מכותנה (עד 1951 לעיתים כללו מכנסים קצרים וגרביים ארוכים). מדי החורף כללו מכנסיים ומקטורן מצמר גס בצבע חאקי כהה, הדומה בגזרתו לזה שהיה נהוג בצבא הבריטי. מדים אלה כונו מאוחר יותר "סקוטש ברייט" על שום מרקם הבד המזכיר את כרית ניקוי הכלים המחוספסת. על דשי המקטורן נענדו שני סמלי צה"ל קטנים שנקראו "צהלונים".
לקראת תום מלחמת העצמאות נוצרה כבר אחידות מסוימת במדי צה"ל.
בראשית שנות החמישים הונהגו בצה"ל תגי הכתף. בראשיתם כתגים לחטיבות, לפיקודים המרחביים, למטכ"ל ולחיל האוויר בלבד, ובמרוצת הזמן לכל סוגי היחידות והעוצבות. תגי הכתף נענדו בדש של כתף שמאל במדי הקיץ, ונתפרו על המקטורן במדי החורף. כן הונהגו בצה"ל תגי מקצוע לחוגרים, שנתפרו על שרוול ימין של החולצה. תג המקצוע היה בצורת סמל קטן מבד רקום שסימל את מקצועו הצבאי של החוגר, ומתחתיו פס בד בצבע צהוב ועליו מספר שורות בצבע שחור שסימלו את השלב המקצועי של החייל.
במהלך שנות החמישים הוחלפו המדים של כוחות היבשה, ממדי חאקי בהירים למדים בצבע זית. בראשונה הונהגו אלו ביחידות חטיבת הצנחנים ובהמשך ביתר כוחות היבשה. אנשי חיל האוויר וחיל הים המשיכו ללבוש מדי חאקי בהירים. גם מדי החיילות המשיכו להיות מחאקי בהיר עד ראשית שנות השמונים, שאז הוחלפו במדי זית.
המעיל התקני לכל הדרגות היה השינל הארוך והכבד, העשוי צמר.
כומתות וכובעים
גם כובעי צה"ל הוחלפו בראשית שנות החמישים מכובעי היטלמאכר לכומתות, הדומות לאלו הנהוגות בצבא הבריטי. הכומתות נחבשו הן על ידי החיילים והן על ידי החיילות. בתחילה היו הכומתות במספר צבעים מצומצם:
במרוצת השנים הורחב מגוון הצבעים של הכומתות: חיילי חטיבת הצנחנים בודלו באמצעות מכנסי צנחן אשר להם כיסי צד וירכית. עם השנים החלו גם חיילי חילות אחרים להשתמש במכנסי צנחן (דגמ"חים) עד אשר הם הפכו למכנסיים הכלל צהליים והחליפו את מכנסי ה"קופיקו". הירכית נשארה נחלת הצנחנים בלבד. כובעי הקצינים, המיוחדים לקצינים ולנגדים בכירים, הונהגו בשנות החמישים. היו אלה כובעים הדומים לכובעי הקצינים בצבא הבריטי והאמריקאי. לקצינות ניתנו כובעי סירה ואלו בוטלו כעבור זמן לא רב (פרט לחיל הים). במרוצת השנים הלך ופחת השימוש בכובעי קצינים ובהדרגה החלו גם הקצינים לחבוש כומתות. כיום נוהגים עדיין לחבוש כובעים אלו טייסים וקציני חיל האוויר במדים יצוגיים, חובלים, קצינים ונגדים בחיל הים (בטקסים ובמשלחות), נגדי משמעת בטקסים, שוטרים צבאיים בתפקיד ובמסדרים, קציני הרבנות הצבאית ונגני תזמורת צה"ל בהופעה.
שנות השישים
ב-1960 הונהגו כובעים מיוחדים לחיילות, במקום הכומתות. כובעים אלו הדומים לכובעי דיילות אוויר או כובעי חיל מצב וכונו בעגה הצבאית "כובעי כרבולת" או "כובע כריש". כובעים אלה עוצבו תחילה בהשראת הדגם עמו נעו חיילי הצבא הבריטי ואחר כך עוצבו בעיצוב ייחודי. הראשונות שהתחילו להסתובב עם כובעי דיילות היו קצינות ויותר מאוחר גם חיילות סדירות קיבלו אותם.
צבעם של "כובעי דיילות" היה זהה לצבעם של כומתות באותו חיל, אלא אם כן הכומתות היו בצבע זית (כומתת בקו"ם), במקרה כזה כובעי החיילות היו בצבע שחור. בכמה מקרים כובעים שחורים נשאו סימן היכר נוסף:
ב-2001 הונהגה מחדש חבישת כומתות לחיילות.
במרוצת השנים הוחלפו האריגים של מדי צה"ל מכותנה לבד סינתטי. בשנת 1971 הוחלף המקטורן של מדי החורף למקטורן מעוצב ואופנתי מבד סינתטי.
בנוסף למדים היצוגיים (מדי א') לבשו חיילי צה"ל, בתעסוקה מבצעית ובביצוע תפקידים טכניים ותפקידי אחזקה, בגדי עבודה (מדי ב'), שהיו בעיקרם מדי צה"ל ישנים שאינם ראויים יותר לשמש כמדי א', ובגדים שיוצרו מלכתחילה כדי לשמש כבגדי עבודה.
ב-1964 הוכנסו לשימוש בצה"ל בגדי עבודה מנומרים מעודפי הצבא הצרפתי. חלק מלוחמי צה"ל במלחמת ששת הימים לבשו מדים אלו. ב-1968 אף הונהגו לתקופה קצרה מדים מנומרים כמדי א' בחטיבת "גולני". המדים המנומרים יצאו משימוש בסוף 1968, בתקופת המרדפים, כשנתברר כי אנשי ארגוני החבלה לובשים אף הם מדים כאלה.
ב-1966 ניתנה למשרתי הקבע האפשרות ללבוש מדי א' עשויים דקרון בצבע בז'. בד זה היה נעים יותר למגע ולא דרש גיהוץ.
ירכיות
החיילות קיבלו ירכיות בנוסף לחולצות צה"ל רגילות. לירכית היה שרוול קצר, שני כיסים למטה וכיס אחד למעלה בצד שמאל, הכפתורים היו ממתכת חומה. בהמשך ירכיות התחילו להיות עם כפתורי פלסטיק ירוק/אפור.
שנות השבעים והשמונים
בשנת 1973, במהלך מלחמת יום הכיפורים, הגיע לצה"ל, במסגרת הרכבת האווירית האמריקאית שהחישה נשק וציוד לצה"ל, משלוח של מדים אמריקאים בצבע זית כהה ומבד עבה יחסית (שנבדלו ממדי צה"ל גם בכך שלא היו להם כותפות). במשך שנים היו מדים אלה במלאי בגדי העבודה של צה"ל.
נהוג היה להחליף את מדי צה"ל, ממדי חורף למדי קיץ ולהפך, פעמיים בשנה, ב־1 באפריל וב־1 בדצמבר. בתקופה הראשונה שלאחר הפסקת האש בתום מלחמת יום הכיפורים, כשכוחות המילואים היו עדיין מגויסים וצה"ל היה בכוננות מחשש לחידוש הלחימה, אמורה הייתה לחול ב־1 בדצמבר 1973 החלפת מדי הקיץ במדי החורף. עקב מצב החירום לא בוצעו החילופים באותו החורף. מאז נערכו החילופים עוד מספר פעמים ובדצמבר 1978 לא הוחלפו יותר מדי הקיץ במדי החורף. מאז לא הונהגו יותר מדי חורף בצה"ל ומדי הקיץ הפכו למדים הקבועים לכל השנה. יחד עם מדי החורף בטלו גם ה"צהלונים", אותם סמלי צה"ל קטנים שנענדו על דשי המקטורנים במדים הללו.
סוודר הטלאים
סוודר הטלאים (אפודה) עשוי צמר נכנס לשימוש בצה"ל בתחילת שנות ה-80, תחילה לחטיבת הצנחנים, אחר כך לחטיבות חיל הרגלים האחרות ומאוחר יותר לכל היחידות צה"ל והיה מיועד גם לחיילים וגם לחיילות. הסוודר הוא מדגם בריטי עם טלאים בכתפיים ובמרפקים.
קיים איסור ללבוש את האפודה מעל ירכית (עבור חיילות או צנחנים). חייל הלובש אפודה ללא מעיל חייב לשאת כומתה בכותפת השמאלית או על הראש, סמל שרוול (תג יחידה), סימני דרגה ושרוך הדרכה (למעט אפודה שחורה).
מאמצע שנת 2021 צה"ל הפסיק לספק לחיילים סוודרים העשויים מצמר, ועבר באופן מוחלט לסוודרים העשויים מחומרים סינתטיים.
דובון
להגנה מפני הגשם והקור בעונת החורף מקבלים חיילי צה"ל מעיל דובון בצבע ירוק-זית לחילות היבשה, כחול לחילות הים והאוויר וכחול כהה לחיילי הקבע. הדובון נכנס לשימוש בסוף שנות השבעים עם ביטול מדי חורף. בתחילת שנות האלפיים, עיצוב הדובון לחוגרים עבר שינוי, הוא הפך למעיל ללא קפוצ'ון ועם צווארון צמר, המעיל קוצר ושונו גם כיסים.
אנשי קבע קיבלו מעיל קבע מבד שונה מדובון חוגרים ועם צווארון פרווה במקום קפוצ'ון.
אנשי צוותי קרקע של חיל האוויר קיבלו מעיל ב' ייחודי בצבע כחול, בלי קפוצ'ון, קצר יותר מדובון רגיל ועם פסים לבנים מחזירי אור.
שנות התשעים
עד שנת 1990 הקפיד צה"ל לרוב לרכוש את המדים ממפעלים בישראל, בשנה זו הוחלט לראשונה ליבא מדים בכמות גדולה. מאז בהדרגה ירד היקף הרכש של מדים בישראל כמעט לחלוטין.
בנוסף, הונהגו בצה"ל מדי אירועים (מדים ייצוגיים) גם עבור חיילי הקבע בזרועות האוויר והיבשה: חולצה בצבע ירוק-טורקיז עם מכנסיים (או חצאית לחיילות) בצבע ירוק כהה בחילות היבשה, וחולצה בצבע תכלת עם מכנסיים (או חצאית לחיילות) בצבע כחול כהה בחיל האוויר. החל מאוגוסט 2001 משמשים מדי האירועים גם כמדי השירות של חיילי הקבע (לנגדים מדרגת רס"ל ומעלה ולקצינים מדרגת סרן ומעלה), כאשר לבנות יש אפשרות ללבוש מכנסיים ולא רק חצאית. בחיל הים, מדי הקבע נבדלים ממדי האירועים בכך שהמכנסיים שחורים ולא לבנים.
שנות האלפיים
בתחילת שנות ה-2000 המדים הייצוגיים של הקצינים הפכו למדי א' של אנשי הקבע ושינו את גוונם, חולצה בצבע תכלת ומכנס בצבע כחול-ירקרק עבור מדי קבע בזרוע היבשה, חולצה בצבע תכלת, אך בגוון שונה-כהה יותר ומכנסיים בצבע כחול עבור מדי קבע בזרוע האוויר והחלל.
משנת 2006, נשקל ביטולה של הכומתה והנהגת כובע מצחייה במקומה, וזאת מטעמים בריאותיים, שכן הכומתה לא נחבשת בפועל על ידי החיילים, פרט לטקסים ולמסדרים, ולא מגנה מפני השמש, ואולם בסופו של דבר נקבע כי את הכומתה הנוכחית תחליף כומתה בצורה אליפטית המתוכננת כך שתתקבע על הראש באופן הולם וייצוגי יותר. פיילוט בנושא החל בשנת 2010. כמו כן, מעת לעת נעשים שינויים במדי ב' על מנת להתאימם ללוחמים בשטח, למשל בהרכב הבד, במיקומי הכיסים ובריקמה של תג היחידה ותגי שם. בשנת 2012 התקיים ניסוי לבחינת מדי הסוואה ללוחמים שיחליפו את מדי הב' הקיימים בפעילות מבצעית ובאימונים.
ב-2012 בוטל שימוש בירכיות עבור חיילות.
ההיסטוריה של מדי צה"ל לאורך השנים משקפת שינויים שנגרמו במהלך התפתחותו צה"ל תוך כדי לחימה מתמשכת ושינויים חברתיים ואופנתיים.
מאוגוסט 2023, חיילת בשירות סדיר, בזרוע היבשה, יוכלו לבחור מתוך שלושה סטים של מדים: מכנסי דגמ"ח וחולצה בעלת שני כיסים, בדומה למדי הבנים, או דגם מכנסיים עם כיסים אחוריים וחולצה בעלת כיס אחד בדומה למדי הבנות. חיילות זרוע היבשה יוכלו גם לקבל שילוב של שני סוגי הסטים. חיילות בחיל האוויר או חיל הים יוכלו לבחור מכנסיים בעלי כיסים קדמיים ("קופיקו") עם חולצה בעלת שני כיסים, או מכנסיים בעל שני כיסים אחוריים עם חולצה בעלת כיס אחד.
ביגוד חם
מתחילת שנות ה-2000 נפוצו בצה"ל מעילי פליז שהיו נרכשים באופן עצמאי על ידי היחידות והיו מותרים ללבישה רק עם מדי ב'. בסוף העשור השני של של שנות האלפיים צה"ל התחיל להנפיק את הפליזים באופן רשמי.
ממרץ 2021, התחיל צה"ל להנפיק למתגייסים החדשים מעיל מסוג סופטשל (softshell) במקום דובון. מעיל סופטשל בצבע שחור נלבש על ידי נגדים וקצינים בכחות היבשה וחיל הים. מעיל סופטשל בצבע כחול נלבש על ידי חיילים, נגדים וקצינים בחיל האוויר וחיילים בחיל הים, מעיל סופטשל בצבע ירוק זית נלבש על ידי חיילים בכחות היבשה. כל המעילים ישאו רקמת דגל ישראל על זרוע ימין.
מעילי צוות אוויר
בנוסף למעיל א' סטנדרטי, אנשי צוות אוויר לובשים שני סוגי מעילים נוספים, האחד הוא מדגם שמותר לשימוש רק עם סרבל טיסה והשני הוא מעיל עור מדגם, המעיל מוענק למסיימי קורס הטיס מסוף שנות השמונים. בעבר, משנות השישים עד סוף שנות השמונים הונפק לאנשי צוות אוויר גם מעיל מדגם B15.
מדי חיל הים לאורך השנים
כבר עם קום המדינה חיל הים הצטייד במדים ייצוגים לבנים על מנת שחיל הים ייצג את המדינה הצעירה בעולם הגדול. מדי חיל הים וסימוני הדרגה היו בהתאם למסורת של הצי המלכותי הבריטי והצי האמריקני. קוד הלבוש הופרד בהתאם למסורת זו לשלוש קטגוריות:
ב-1952 נעשו שינויים במדי חיל הים. סמלי כובע של קצינים ונגדים הוחלפו, סמל כובע קצינים החדש עוצב כזר של אצות ים ובתוכו עוגן עם חרב וענף זית. לנגדים הסמל כלל זר של עלי זית. כמו קצינות בחילות היבשה ובחיל האוויר, גם קצינות חיל הים קיבלו כובע חיל מצב רק בעיצוב שחור-לבן ככובע חדש שלהן. חוגרים קיבלו כובע חדש - כובע מלחים בלי מצחיה עליו רשום שם האונייה וסמל כובע בצורת עוגן עם חרב וענף זית.
בתקופה הקצרה בין השנים 1979–1985 החזיר האלוף זאב אלמוג את כובעי הפופאיי האמריקאים לראשי החיילים עד תום כהונתו. לקציני ונגדי חיל הים נמשך השימוש בכובעי הקצינים (כובעים עם מצחייה).
בשנת 1970 מדי החוגרים (בגדי מלחים) הוחלפו למדי חאקי רגילים וכומתה כחולה ועליה סמל חיל הים בעיצובו החדש, כאשר קציני חיל הים המשיכו לחבוש כובע קצינים ונגדים כובע נגדים בטקסים ואירועים חגיגים. דרגות "גולדבנד" נשארו רק למדי שרד וגאלה, במדי א' וב' נכנסו לשימוש דרגות כלל צה"ליות. שינוי נוסף היה בבגדי העבודה ששודרגו לבגדי דגמ"ח, הימאים והקצינים נעלו נעליים שחורות גבוהות.
מדי חיל הים היום
פקודות חיל הים מגדירות מספר סוגי מדים לפי האירוע וסוג השירות. ובחירתם נעשית לפי פקודת מפקד היחידה לפי נוהגי הלבוש המוגדרים.
נעליים לבנות שנכנסו לשימוש כחלק ממדי הייצוג של החיל עבור נגדים מדרגת רס"ר או קצינים מדרגת רב-סרן בשנת 2010. בעצם חיל הים חזר למסורת שהייתה נהוגה בשנות החמישים ותחילת שנות השישים.
דרגות החוגרים הקצינים והנגדים בצבע זהב על רקע כחול.
מדי תזמורת צה"ל
לתזמורת צה"ל קיימים מדי הטקס אשר כוללים:
תזמורת צה"ל היא הגוף היחיד בצה"ל שיש לו שני תגי כובע שונים לכובע מצחיה ולכומתה.
בזמן שגרה, שבו התזמורת לא מופיעה, לבושים נגני התזמורת במדים רגילים (ירוק זית) עם סיכת הנגן אשר נענדת על חפי כיס שמאל.
משנת 2019, בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל ביום העצמאות, התזמורת מופיע במדי שרד של קצונה בכירה.
בשונה מלהקות הצבאיות, חיילי התזמורת עונדים תג אגף כוח אדם. תזמורת צה"ל היא יחידה צבאית בצה"ל היחידה שיש לה שני סמלי כובע. עם מדי א', חוגרים עונדים על כומתה בצבע זית סמל חיל כללי, בהופעות, על כובע קצינים נענד סמל תזמורת. המנצח יצחק גרציאני הקפיד לענוד סמל כובע של חיל השלישות.
מדי השוטר הצבאי
שוטרים צבאיים בתפקידי שיטור ומשמעת וגם באירועים טקסיים לובשים סימני ההיכר מיוחדים בנוסף למדי צה"ל הרגילים
בעבר חבשו השוטרים הצבאיים בתפקיד פנימית של קסדה שנצבעה בלבן ועליה נכתב באדום: "מ.צ.". בסוף שנות ה-80, החליט הקמצ"ר, שלום בן-משה, להחליף את הקסדה בכובע מצחייה עם חלק עליון לבן, אשר משמש את החיל עד היום.
מדי שרד ומדי גאלה
סוג נוסף של מדים הקיים בצה"ל הוא מדים טקסיים: מדי שרד ומדי גאלה. מדים אלה נלבשים אך ורק על ידי קציני צה"ל בכירים השוהים מחוץ לישראל - נספחים צבאיים וקצינים בשליחות דיפלומטית. מדי השרד ומדי הגאלה (לאירועים מיוחדים) נבדלים בצבעם בין הזרועות. כמו כן, ישנה חלוקה למדי קיץ וחורף. בשונה ממדי א', מדי שרד כוללים מקטורן ועניבה.
נספחים צבאים, באירועים וטקסים, עונדים על מדי שרד וגאלה שרוך בצבע זהב עם אגלטים מוזהבים, כמקובל בקרב צבאות רבים.
במאי 2016 החליט הרמטכ"ל רא"ל גדי איזנקוט כי באירועי יום השואה, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, יום העצמאות, וכן בקבלת פנים של קצינים בכירים זרים, ינועו נציגי צה"ל בדרגת תא"ל ומעלה וכן בעלי תפקידים נוספים הלוקחים חלק בטקסים, במדי השרד.
צורת המקטורן של קציני חיל האוויר וכחות היבשה השתנתה לאורך השנים. בגרסתו המוקדמת מקטורן היה בעל כיסים חיצונים בחזה וכפתורים כהים, בגרסתו החדשה אין כיסים בחזה וכפתורים הם מוזהבים ומספרם שלושה או ארבעה.
צבע מתכת של דרגות קצינים במדי שרד זהה לצבע מתכת של דרגות קצינים במדי א'. לעומת זאת במדי גאלה הדרגות לכל הזרועות הם מוזהבים.
מדי שרד של חיל הים
במדי שרד וגאלה של חיל הים נהוגות דרגות "גולדבנד" (על השרוול במדי חורף וכותפות במדי קיץ), כמקובל בציים אחרים בעולם. כמו כן, ייחודיות של המקטורן בחיל הים שהוא בעל שתי שורות של כפתורים, מסורת המקובלת בציים רבים בעולם.
מדי גאלה של חילות היבשה וחיל האוויר
מדי גאלה של קציני חיל האוויר וכחות היבשה הם בצבע זהה, כחול כהה.
מדי גאלה של חיל הים
בשנות החמישים ותחילת שנות השישים היו בשימוש קציני חיל הים הבכירים חליפות צווארון סגור לבנות עם נעליים לבנות כמדי גאלה.
סרבלים
לבישת סרבלים בצה"ל נהוגה בעיקר, בחיל השריון ובחיל האוויר והם נחשבים למדי ב'. סרבלים עשויים מבד נומקס העמיד בטמפרטורות גבוהות, לכן לובשים אותם חיילים במקצועות קשורות לסכנת אש פתוחה. כמו כן, בגלל סרבלי טיסה של הטייסים, הסרבלים הפכו לסמל סטטוס ונכנסו גם למקצועות קרקעים, כמו בקרי טיסה ומטיסי מל"טים.
מדים של יחידת האבטחה של הקריה (מחנה מטכ"ל)
על מנת לשפר את הנראות ואת הייצוגיות, באמצע שנת 2012, חיילי וקציני יחידת האבטחה של הקריה קיבלו מדים חדשים בצבע ירוק כהה, עליהם מוטבע סמל המטה הכללי.
נעליים
מרבית החיילים המשרתים בחילות השונים בצה"ל ובמג"ב נועלים "נעלי צבא": נעלי עור גבוהות, אטומות וכבדות משקל, בצבע שחור. הנעליים מתחלקות ל"נעליים כבדות" (כ-2 ק"ג), ו"נעליים קלות" (כ-1.250 ק"ג) המיוצרות מחומרים קלים ורכים יותר, ויועדו בעיקר למשרתים ביחידות חיל הרגלים. החל משנת 2008 כלל החיילים המתגייסים מקבלים "נעלים קלות", וחלק מהלוחמים מקבלים נעלי חי"ר אמריקאיות מתקדמות. בשנת 2019 נכנסה תקנה חדשה וכלל המשרתים מקבלים נעלי חי"ר, באופן השווה גם ללוחמים וגם תומכי לחימה, למעט בנות בתפקידים ספציפיים.
על-פי פקודות המטכ"ל של צה"ל:
ישנן מספר יחידות מובחרות המתירות לחייליהן לנעול במשימות מבצעיות נעלי הרים במקום נעלי הצבא התקניות, ולעיתים אף על מדי א'.
קצינים ונגדים מורשים לנעול נעליים חצאיות בצבע שחור כאשר הם לבושים במכנסי "קופיקו" או במדי יצוג. בנוסף, החל משנת 2010 ניתן לראות קצינים בכירים בחיל הים נועלים נעליים לבנות בטקסים.
חיילות אשר אינן משרתות בתפקידים קרביים יכלו בעבר לנעול נעליים לא צבאיות בצבע שחור, אולם מחויבות מחודש ינואר 2006 לנעול נעליים המסופקות להן בבסיס הקליטה והמיון. בקיץ ניתנת כחלופה לחיילות, האפשרות לנעילת סנדלי עור שחורים, שאינם מבריקים. החל משנת 2010 הוחלפו הנעליים והסנדלים שסופקו עד אז לחיילות, בדגם חדש של נעלי שלושת-רבעי סגורות.
החל מינואר 2018, אנשי הקבע בצה"ל מחויבים לנעול כאשר לובשים את מדי הא' נעלי שלושת-רבעי בעלות שרוכים מעור/ דמוי עור בלבד.
הערות שוליים
Israel Defense Forces insignia
אפולו 6
אפולו 6 (באנגלית: Apollo 6) הייתה הטיסה הבלתי מאוישת השלישית והאחרונה בתוכנית אפולו, אשר שוגרה ב-4 באפריל 1968. מטרת הטיסה הייתה הדגמה של יכולות הטיל סטורן 5, לשגר חללית אל הירח וכן בדיקת מגן החום של תא הפיקוד של החללית אפולו.
הקשיים בשיגור החלו כעבור שתי דקות מההמראה. כשלים במנועי השלב השני והשלישי של הטיל, מנעו ממנו מלהביא את החללית למסלול הגעה לירח, אך הוא הצליח לנוע במהירות הקרובה למהירות השיבה מן הירח, באמצעות שימוש במנוע החללית. למרות כשל המנועים, הטיסה סיפקה לנאס"א את הביטחון לשגר באמצעות הטיל טיסה מאוישת, בשל כך בוטל תכנון אפשרי לטיסה בלתי מאוישת נוספת, והטיסה הבאה בתוכנית הייתה אפולו 7, הטיסה המאוישת הראשונה בתוכנית אפולו.
שיגור אפולו 6 לא עורר הד תקשורתי רב, זאת בשל העובדה שמרטין לותר קינג נורה ונהרג ביום השיגור.
הפקעה שלטונית רב ממדית
הפקעה שלטונית רב ממדית (בספרות המשפטית באנגלית: Clearing) או "נטילה שלטונית רב ממדית" הוא מונח המתאר מצב בו המדינה, מכוח מעמדה כריבון, מפנה במסגרת הליך אזרחי (להבדיל מאירוע מלחמתי) תושבי אזור שלם ממקומם.
להפקעה השלטונית הרב ממדית, במובחן מהליך רגיל של הפקעת מקרקעין לצורכי ציבור, שני מאפיינים ייחודיים 1. מאפיין כמותי: ההפקעה כוללת מספר רב מאוד של נפגעים. 2. מאפיין איכותי: היקף הפגיעה בכל אחד מהנפגעים רחב מאוד, והוא משתרע על מרקם החיים כולו: בית המגורים וסביבתו, העסק ומקום העבודה, מוסדות חינוך של הילדים, מקומות בילוי ועוד.
כנגזרת מהמאפיינים הייחודיים, להפקעה שלטונית רב ממדית קיימים היבטים משפטיים ייחודיים הן בהיבט הפיצוי והן בהיבט החוקתי.
היבטים משפטיים ייחודיים
בעוד הפקעת מקרקעין רגילה ניתנת לפיצוי כספי בערך השווי הכלכלי של הנכס שהופקע, הפקעה שלטונית רב ממדית מחייבת פיצוי על אובדן נכסי "רשת הביטחון האישית" הכוללת "הון חברתי" אותו היוותה הקהילה לאדם שהיה חלק ממנה, "הון אנושי" המורכב ממוסדות חינוך והשכלה, מוניטין ומפעל חיים (כלומר, היישוב עצמו לבד מהערך החומרי שלו, מהווה "מפעל חיים" למקימיו ואף לממשיכיהם). פעמים רבות נדרש גם מנגנון פיצוי ייחודי על נכסים סנטימנטליים.
בנוסף, הפקעה שלטונית רב ממדית יוצרת בהכרח פגיעה משמעותית במגוון זכויות אדם מוגנות: זכות הקניין לרבות אובדן ה"קהילה" הנחשבת לזכות קניינית, חופש העיסוק וכבוד האדם וחירותו. כפועל יוצא, במשפט הישראלי כדי שההפקעה השלטונית הרב ממדית תעמוד בתנאי פסקת ההגבלה, נדרש שתנבע מההפקעה תועלת גדולה יותר לעומת התועלת שנדרש שתנבע מהפקעת מקרקעין רגילה.
אירועי הפקעה שלטונית רב ממדית בישראל
במדינת ישראל אירעו עד כה מספר אירועי "הפקעה שלטונית רב ממדית" בהם המדינה, מכוח מעמדה כריבון, פינתה תושבי אזור שלם ממקומם. להלן מספר מקרים בולטים.
מיירזאורוס
מיירזאורוס (שם מדעי: Meyerasaurus) הוא סוג של זוחל ימי בן למשפחת הרומלסוזאוריים שבקבוצת הפליואוזאורודים אשר חי בתור היורה בקרבת גרמניה לפני 183-180 מיליון שנה. המאובנים שלו התגלו ב-1910 בדרום-מזרח גרמניה, באזור וירטמברג. עם זאת הוא נחשב תחילה למין של פליוזאורוס ורק לאחר 100 שנה הועבר לסוג זה, אשר קרוי על שם הפלאונטולוג והסופר הגרמני הרמן וון מייר.
מאפיינים
המיירזאורוס היה בעל גולגולת רחבה באורך 37 ס"מ שהכילה לסתות כבדות מלאות שיניים מחודדות וגוף באורך 3.35 מטר. בצורתו דמה לפליוזאורוס או לליופלרודון והיה בעל סנפירים רחבים וזנב שטוח בקצה הגוף ששימש להאצה. בניגוד לפליוזאורוס היה לו צוואר ארוך וראש קטן יחסית. מעריכים כי הוא קרוב יותר לרומלאוזאורוס עקב כך.
יצור זה היה טורף ימי גדול שניזון מדגים, רכיכות ואולי מזוחלי ים אחרים. הוא ניזון באמצעות טלטול טרף בחוזקה או בליעתו. לא ברור אם יכל לצאת מהמים כדי להטיל ביצים או שהשריץ צאצאים חיים במים כמו האיכתיוזאורים.
חיל המשלוח הגרמני לקווקז
חיל המשלוח הגרמני לקווקז היה חיל משלוח שנשלח על ידי האימפריה הגרמנית לעבר הקווקז הרוסי, במהלך מלחמת העולם הראשונה, כשמטרתו הראשונה הייתה הבטחת אספקת הנפט לגרמניה וייצוב המדינה הפרו-גרמנית החדשה, הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה. הכוח מנה כ-3,000 חיילים, בהנהגת מייג'ור ג'נרל פרידריך קרס פון קרסנשטיין, והורכב כמעט כולו מחיילים בווארים. הכוח כלל את בריגדת הפרשים הבווארית השביעית, מתוגברת ברגימנט החי"ר הבווארי ה-29 (הגדודים ה-7 וה-9), הגדוד העשירי ("סערה"), פלוגה אחת עם מכונות ירייה, והפלוגה הממונעת ה-176. הגנרל אריך לודנדורף היה מעורב בפיקוח וארגון המשלחת, הוא פגש באופן אישי את הנציגים הגאורגים בברלין והתלווה אליהם בפגישתם עם הקיסר הגרמני, וילהלם השני.
ב-8 ביוני 1918 נחת הכוח, שהועבר בים מחצי האי קרים, בנמל פותי שלחוף הים השחור. לאחר מכן תוגבר הכוח בחיילים גרמנים שנשלחו מסוריה ואוקראינה לשרת בגאורגיה. ב-10 ביוני של אותה שנה הגיע הכוח הגרמני לטביליסי, בירת גאורגיה, והצטרף למצעד הצבאי הגאורגי-גרמני שנערך בשדרות רוסתוולי. תוך זמן קצר הצטרפה המשלחת הגרמנית לשבויי המלחמה לשעבר הגרמנים מרוסיה, ולמתיישבים שהועברו מוירטמברג, והתיישבו בגאורגיה באמצע המאה ה-19. חיל-מצב משולב גאורגי-גרמני הוצב במספר מחוזות גאורגיה: פותי, אוצ'מצ'ירה, כותאיסי ובורצ'לו. גאורגיה, שחתמה עם גרמניה, ב-28 במאי 1918, על הסכם פותי הזמני, קיבלה בברכה את המשלחת, היות שהגרמנים הגנו על גאורגיה מפני האנדרלמוסיה של הפוסט-מהפכת אוקטובר וכוונות ההתפשטות העות'מאנית במערכה הקווקזית.
רבים מקציני וחיילי המשלחת הגרמנית זכו בעיטור תמר המלכה, שהונפק במיוחד עבור הסגל הגרמני, ועבור אותם גאורגים ששירתו בלגיון הגאורגי בצבא האימפריה הגרמנית.
הגעת החיילים הגרמנים לגאורגיה חפפה לתחרות הגרמנית-עות'מאנית המתחזקת להשפעה ושליטה במשאבים בקווקז, במיוחד שדות הנפט שבבאקו שברפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן, וצינור הנפט ומסילת הברזל המקבילות מהים הכספי לבתומי שלחוף הים השחור. מוקדם, בתחילת 1918, הצבא העות'מאני תחת פיקודו של הגנרל העות'מאני והיפ פשה (Kaçı Vehip Pasha) חידש את המתקפה שלו על הכביש הראשי לטביליסי, והתעמת עם הכוח הגרמני-גאורגי המשולב. ב-10 ביוני של אותה שנה, ערכו העות'מאנים מתקפה בה שבו שבויים רבים, דבר שהוביל להסכם רשמי עם ברלין על נסיגת החיילים העות'מאנים, ולתמיכה עות'מאנית בכוח החדש. הממשלה העות'מאנית נאלצה לוותר בעקבות הלחץ הגרמני, ועצרה, לפי שעה, התקדמות נוספת לתוך גאורגיה, כשהיא מפנה את התמקדותה האסטרטגית לכיוון אזרבייג'ן ואיראן.