cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הנפטונז
ביוגרפיה
פארל והוגו הפכו רשמית לצמד מפיקים תחת שמם הישן, "הנפטונז", בשנת 1994. הם הפיקו את השיר, "Tonight's The Night" מאלבומם השלישי של הבלקסטריט. הם זכו לתשומת לב גדולה כשהפיקו את השיר "Superthug" של N.O.R.E אשר דורג במקום ה-36 בבילבורד הוט 100, בשנת 1998. הצמד הפיק לקליס את אלבומה הראשון, Kaleidoscope, בשנת 1999, וזכה להצלחה מסחרית עם שירים שהפיק לג'יי זי, מיסטיקל, באסטה ריימס ואשר.
בשנת 2001, הפיקו הנפטונז את השיר "I'm a Slave 4 U" של בריטני ספירס, איתו הגיעו לצמרת המצעדים ברחבי העולם. באותה שנה הגיעו למקום הראשון בארצות הברית עם השיר, "Hot in Herre", של נלי.
הנפטונז הפיקו את אלבומם של הקליפס, Lord Willin', בשנת 2002. האלבום דורג במקום הרביעי במצעד האלבומים של הבילבורד.
הם הוציאו אלבום בכורה בשם The Neptunes Present... Clones, הכולל רמיקסים ושיתופי פעולה עם אמנים שונים, בשנת 2003.
הנפטונז הפיקו את השיר, "Drop It Like It's Hot" של סנופ דוג בשיתוף עם פארל, בשנת 2004. השיר הגיע למקום הראשון בשלושה מצעדי בילבורד (בילבורד הוט 100, בילבורד רית'ם אנד בלוז, בילבורד שירי ראפ) ובמצעדים נוספים ברחבי העולם. בנוסף, השיר היה מועמד לשלושה פרס גראמי.
הנפטונז זכו בשלושה פרסי גראמי מתוך 11 מועמדויות. הראשון בקטגוריית "מפיק השנה" והשני בקטגוריית "אלבום הפופ של השנה" על עבודתם באלבומו של ג'סטין טימברלייק, Justified, בשנת 2004. הם קיבלו את פרס גראמי השלישי שלהם, בקטגוריית "שיר הראפ של השנה" על עבודתם בשיר "Money Maker" של לודקריס, בשנת 2008.
הצמד השתתף בהפקת אלבומה האחד עשר של מדונה, Hard Candy, באפריל 2008.
הקול של הנפטונז
הקול של הנפטונז מאופיין בקטעי סינתיסייזר, סימפול קלידים ומלווה במכונת תופים. רבים מהפקותיהם כוללים שירת פלסטו של פארל כמו בשירים, "Excuse Me Miss" של ג'יי זי ו- "Beautiful" של סנופ דוג.
.N.E.R.D
N.E.R.D. הוא הרכב מוזיקלי הכולל את פארל, הוגו ואת שי היילי. שם ההרכב הוא ראשי תיבות של No one Ever Really Dies (אף אחד לעולם לא באמת מת).
ההרכב הוציא ארבעה אלבומים: In Search Of (2001),Fly Or Die (2004), Seeing Sounds (2008) ו-Nothing (2010).
בית קברות יהודי
אדמת בית העלמין נחשבת לקדושה, וטקס קידוש מיוחד מתקיים עם חנוכתו. על פי המסורת היהודית, שטחי קבורה יהודיים הם אתרים קדושים, ועליהם להישאר ללא הפרעה לתמיד. הקמת בית קברות היא אחת העדיפויות הראשונות של קהילה יהודית חדשה. בית קברות יהודי נרכש בדרך כלל ונתמך בכספים קהילתיים.
גילוי כבוד ראוי למתים ("כבוד המת") הוא עיקר חשוב בהלכה היהודית. הקשר בין הנשמה לגוף האדם לאחר המוות הוא היבט מהותי באמונה היהודית בנצחיות הנפש. לפיכך, הפרעה למתים, הפקת תועלת מגופה או מקבר, או פעולה בכל דרך העלולה להיתפס כ"לעג של חסרי ישע" ("לעג לרש"), כמו הערות גנאי או בדיחה. כמו כן, אכילה, שתייה או עישון, אסורים בנוכחות המתים.
גילוי כבוד ראוי למתים מחייב גם קבורה מכובדת, ויתור על מגבלות רבניות מסוימות בשבתות ובחגים דתיים כדי להבטיח טיפול הולם במתים, ניקוי פולחני (טהרת המת) והלבשת הגוף בתכריכים לפני הקבורה, וכללים הנוגעים להתנהלות תקינה בבית קברות.
היסטוריה
בתי קברות יהודיים מוקדמים הוכרזו תמיד מחוץ לעיר. בגולה מקובל לקבור את המתים עם הרגליים לכיוון ירושלים. על גבי המצבות מצוינות בדרך כלל כתובות בעברית ובשפה המקומית. בתקופת שלטון גרמניה הנאצית נהרסו וחוללו בתי קברות יהודיים בכל רחבי אירופה.
בתי הקברות היהודיים הגדולים ביותר באירופה נמצאים בבודפשט, לודז', פראג, ורשה, וינה וברלין. בתי קברות יהודיים אחרים באירופה כוללים את בית הקברות היהודי בחוטין ואת אנדרטת חתם סופר (חלק מבית העלמין היהודי העתיקה בברטיסלאבה).
שיש פבונאצו
שיש פבונאצו, הידוע גם בשם שיש פבונאצטו דוצימי או שיש סינדי, הוא שיש לבנבן שמקורו בדוקימיום, או איסחיסאר המודרנית, טורקיה.
השם נובע מהמילה האיטלקית לטווס (pavone; פאבון).
השיש נמצא בשימוש ברומא מאז התקופה האוגוסטנית, אז החלה חציבה בקנה מידה גדול בדוקמיום, ועמודים שלו שימשו בבית אוגוסטוס, כמו גם במקדש מרס אולטור, שבו היו גם אריחי רצפת פאבונאצו בהצ'לה. פסלי פבונאצוטו של ברברים פריגים כורעים היו קיימים בבזיליקה אמיליה ובגני סאלוסטיוס. קבוצות פסלים ענקיות מגולפות משיש דוצימי התגלו בוילה של טיבריוס ב-Sperlonga. פבונאצוטו לא היה בשימוש נרחב או נרחב לפני התקופה הרומית; אין עדות לכך במחזור לפני שני העשורים האחרונים לפני הספירה.
מאוחר יותר הוא שימש ברומא בשווקי טראיאנוס ולמזכרות פטרי, קברו של פטרוס הקדוש  ובעולם במבנים היסטוריים משפיעים בסגנון אדריכלות תחיית הבארוק, כנסיית סנט איגנטיוס לויולה , בעיר ניו יורק, ובית עיריית בלפסט  בבלפסט, אירלנד הצפונית.
אמיר קטר
אמיר קטר הוא האמיר העומד בראש אמירות קטר. אמירי קטר משתייכים לבית ת'אני, צאצאיו של מוחמד בן ת'אני שהקים את מדינת קטר בשנת 1868. הבית משתייך לשבט בנו תמים, מהשבטים הגדולים בחצי האי ערב.
פרסי ג'קסון והקרב על המבוך
פֶּרְסִי ג'קסון והקרב על המבוך (באנגלית: The Battle of the Labyrinth) הוא ספר רומן הרפתקאות-פנטזיה משנת 2008 המבוסס על המיתולוגיה היוונית; הספר הוא הספר הרביעי בסדרת פרסי ג'קסון והאולימפיים מאת ריק ריירדן. בספר, מנסה האל למחצה הבדיוני פרסי ג'קסון בן ה־15 למנוע מלוק קסטלאן פלישה למחנה החצויים דרך הלבירינת של דיידלוס על ידי חיפוש דיידלוס וניסיון לשכנעו לא לתת ללוק את חוט אריאדנה, אמצעי ניווט במבוך.
הספר יצא לאור ב-6 במאי 2008 בארצות הברית ובקנדה. הספר קיבל ביקורות חיוביות מרוב מבקרי הספרים באמריקה, ומוקם במקום הראשון בטבלת הרומנים של הניו יורק טיימס וברשימת רבי המכר הגדולים של הניו יורק טיימס.
במחנה החצויים
לאחר שהותקף על ידי מעודדות אמפוזיות בבית ספרו החדש, חוזר פרסי ג'קסון למחנה החצויים על מנת ללמוד על הלבירינת - מבוך עצום אשר נבנה על ידי האדריכל היווני דיידלוס מתחת לאדמה. במקור, נבנה המבוך כחלק מארמונו של מלך כרתים, מינוס. כשהוא מגיע למחנה, הוא פוגש את מורה קרב החרבות החדש, קווינטוס. במהלך קרב נגד עקרבי ענק במחנה, מוצאים אנבת' ופרסי במקרה את הכניסה למבוך. לאחר כניסה למבוך ויציאה ממנו, מבין פרסי כי לוק כבר השתמש במבוך על מנת לתמרן את כוחותיו במהירות, ושהוא ינסה להובילם ישירות אל מחנה החצויים כדי להרסו.
הנבואה
לפני היציאה למסע אנבת' מקבלת מהאורקל נבואה:
במבוך
על ידי שימוש במבוך, מוכרחים אנבת', פרסי, גרובר וטייסון למצוא את דיידלוס ולשכנעו לא לערוק אל כוחותיו של לוק, כדי שלא ימסור את החוט המכושף של הנסיכה אריאדנה, שינחה אותו ואת כוחותיו במבוך. לאחר ניווט קל במבוך, נפגשים פרסי ורעיו בקאמפה - מחצית אישה ומחצית מפלצת-דרקון ולאחר קרב משחררים את אסירה, בריאראוס בעל מאה-הידיים, בן משפחתו של טייסון ואלילו הרוחני. למרות הערצתו של טייסון כלפי בעל מאה הידיים ה"אימתני", מאכזבו בריאראוס בכך שמסרב לעזור להם כאשר הפחד מניע אותו. לאחר מפגש עם האלה האולימפית הרה ועם האל הזוטר יאנוס וקרב בחוותו של גריאון, נפגשת הקבוצה עם ניקו די אנג'לו, בן האדס, אשר מאשים את פרסי כגורם למות אחותו, ביאנקה. לאחר מכן, בהוראתו של האל הפייסטוס, משתמשים פרסי והקבוצה במבוך על מנת להגיע להר סנט הלנס. שם, מרגיש גרובר בנוכחותו של האל פאן ויוצא בעקבותיו יחד עם טייסון. פרסי ואנבת' יוצאים אל נפחיית הפייסטוס עליה השתלטו הטלקינים, שדים דמויי הכלבים אשר משרתים את הטיטאן קרונוס. הטלקינים מוצאים אותו ותוקפים אותו. זמן קצר לפני ההתקפה, נפגשים פרסי ואנבת' ומתווכחים לגבי אפשרות לבריחתה של אנבת'. אנבת' מנשקת את פרסי ומשתמשת בכובע ההיעלמות שלה. פרסי משתמש בכוחו כבן "מרעיד האדמה" ( אחד מכינויי פוסידון) וגורם להתפרצות הר הגעש, ובורח בעזרת מים מההר כדי להשאיר את הטלקינים חסרי אונים. לאחר התרגיל הוא נשאר מחוסר הכרה ואנרגיה.
באוגיגיה
לאחר מכן, מתעורר פרסי באי המכושף של קליפסו, אוגיגיה. קליפסו נכלאה באי לאחר מלחמת הטיטאנים הראשונה, לאחר שעזרה לאביה, הטיטאן אטלס. כחלק מעונשה הנצחי, כל אלף שנה מופיע אל למחצה על חופי האי של קליפסו; היא מתאהבת בו, אך מסיבה כלשהי הוא לא יכול להישאר באוגיגיה לנצח. כמו החצויים האחרים שעזבו את קליפסו, עוזב אותה פרסי ומפליג למחנה החצויים על רפסודה. כשהוא מגיע למחנה, הוא משבש את טקס ההספד שלו, לאחר שכולם חשבו שנהרג.
רייצ'ל, פאן ודיידלוס
פרסי ואנבת' מאתרים ומבקשים עזרה מבת האנוש רייצ'ל אליזבת' דר, שיכולה לראות מבעד לערפול, אשר מונע מבני אנוש לראות את המגיה שבעולם המיתולוגי. הקבוצה הכוללת את פרסי, אנבת' ורייצ'ל נכנסת למבוך בשנית, ושם מוצאים את גרובר וטייסון, והחבורה פוגשת סוף סוף את האל פאן. לאכזבתו של גרובר, במקום לקום ממקום מחבואו ולשקם את הטבע ההרוס בעולם, פאן גוסס ונשאר ממנו רק צל החלש מכדי לעזור להציל את הטבע. במקום, הוא מורה לגרובר להעביר הלאה בשורה האומרת שכולם צריכים לעזור להציל את הטבע ההרוס- בני תמותה, חצויים, סאטירים, כולם. לאחר המפגש עם פאן, מגלה הקבוצה שקווינטוס, מורה החרב המסתורי במחנה החצויים הוא בעצם דיידלוס (שסמלו הוא דלתא - Δ), שהעניק לעצמו חיי נצח כאשר שריין את גופו כאוטומטון. דיידלוס מבשר כי לוק הוא בעצם נושא רוחו של קרונוס, וקרונוס מנצל את לוק על מנת לחזור לחיים. קרונוס מגלה שניקו הוא בנו של האדס והדמות האופציונלית מן הנבואה הגדולה. הקבוצה מגלה שלוק הקדים את חבריו והשיג את חוט אריאדנה.
הקרב על המבוך
לאחר מכן, שולח לוק את צבאו הגדול לקרב במחנה החצויים דרך המבוך. לאחר קרב בו המחנה נהרס כמעט לגמרי, בריאראוס ודיידלוס מגיחים מן המבוך ומחסלים את קאמפה. גרובר משלים את עבודתם של השניים ומשתמש בכוח הפאניקה שניתן לו על ידי פאן ומבריח את הצבא של לוק. לאחר הקרב, מקריב דיידלוס את חייו כדי להפיל את המבוך.
לאחר הקרב
מועצת זקני הפרסות מתפרקת לאחר שעושים הצבעה האם להגלות את "הבוגד" (גרובר). סילנוס, מארון ולנאוס, מועצת זקני הפרסות, הצביעו להגלות. אבל דיוניסוס בא והצביע לא להגלות, ביחד עם כירון. סילנוס אמר שגרובר יוצא לגלות. אבל זה היה תיקו כי קול של אל שווה 2 קולות. 3 קולות מול 3 קולות. אנבת' הלכה ללמוד בבית ספר פרטי בסן פרנסיסקו כדי להשגיח על הר טאם, הר היאוש, במקום בו נמצא מבצר אטנה וגן ההספרידות, וגם אטלס שנושא את השמיים. פרסי הולך ללמוד ביחד עם רייצ'ל בתיכון גוד, היכן שפול בלופיס (בספר השלישי הוא מופיע צוחק עם אמא של פרסי. בהתחלה פרסי קרא לו בלופים) מלמד. לבסוף, כאשר לפרסי יש יום הולדת ופוסידון נותן לו צדפה מיובשת במתנה, פרסי מסכים שפול יתחתן עם סאלי (אמא של פרסי). פרסי יורד במדרגות וראה את ניקו, משוטט. פרסי מזמין את ניקו לביתו.
קאונטרפאנץ'
קאונטרפאנץ' (באנגלית: CounterPunch) הוא כתב עת מקוון היוצא לאור בארצות הברית, העוסק בענייני פוליטיקה מתוך גישה שמאלית-רדיקלית.
עורכו של קאונטרפאנץ' היה אלכסנדר קוקבורן, עד למותו בשנת 2012. כיום עורכי העיתון הם ג'פרי סנט קלייר וג'ושוע פרנק. מתפרסמים בו מאמרי ביקורת על המפלגה הדמוקרטית ועל המפלגה הרפובליקנית כאחד. הנושאים העיקריים בהם עוסקים מאמרי קאונטרפאנץ' הם איכות הסביבה, זכויות העובדים, יחסי החוץ של ארצות הברית והסכסוך הישראלי-ערבי.
היסטוריה
קאונטרפאנץ' נוסד כניוזלטר בוושינגטון בשנת 1994 על ידי התחקירן קן סילברסטיין. זמן קצר לאחר מכן הצטרפו אליו אלכסנדר קוקבורן וג'פרי סנט קלייר. סילברסטיין פרש בשנת 1996. המייסדים שאבו השראה מתחקירנים אמריקאים כדוגמת אדוארד אבי, שכתבו על נושאים סביבתיים וחברתיים.
סיקורי קאונטרפאנץ' עוסקים לעיתים קרובות בנושאים שלא זוכים לפרסום בעיתונות המיינסטרים. לדוגמה, בשנת 1997 זכה הירחון בפרסים על מאמרים בנושאים כמו הקשר בין סחר בטונה לסחר בקוקאין, מערכת יחסי הציבור של סין בארצות הברית, ואופן הטיפול בפסולת רדיואקטיבית.
נושאי הסיקור
קאונטרפאנץ' מפרסם תחקירים של מגוון תורמים, בדרך כלל בעלי גישה שמאלית-רדיקלית. גישה זו בולטת במיוחד במאמרים על הסכסוך הישראלי-ערבי, שבהם לעיתים קרובות מובעת ביקורת על פעולותיה של ממשלת ישראל. בין המשתתפים ניתן למצוא דמויות שנויות במחלוקת, כמו האנטי-ציונים גלעד עצמון, נורמן פינקלשטיין, רון ג'ייקובס וישראל שמיר, וכן אנשי שמאל ישראלים, ביניהם אורי אבנרי וג'ונתן קוק. קבוצות יהודיות ואנטי-גזעניות מביעות לעיתים קרובות ביקורת על גישה זו.
קאונטרפאנץ' מפרסם באופן קבוע מאמרי ביקורת על מדיניות החוץ האמריקנית ועל מדיניותה של ארצות הברית בתחום הפיננסי והכלכלי, וכן מסקר נושאים סביבתיים. חלק מהתורמים הקבועים מכסים מגוון רחב של נושאים נוספים.
כותבים
רוב כותבי המאמרים בעיתון הם אנשי שמאל ושמאל רדיקלי, וכותבים בו גם פעילים והוגי דעות אנטישמיים כגון ישראל שמיר וגלעד עצמון. בין הכותבים לקאונטרפאנץ' נמנו רוברט פיסק, אדוארד סעיד, ראלף ניידר, טארק עלי, טניה ריינהרט ונועם חומסקי. אחד הכותבים הקבועים הוא ישראל שמיר, שכתב בשנים 2010-2011 סדרת מאמרים המסקרים את המידע שפורסם בוויקיליקס בזמן פרשת קייבלגייט. פידל קסטרו פרסם בו מספר מאמרי אורח. בעיתון כותבים גם מספר קטן של שמרנים ואנשי ימין.
ביקורת
באופן טבעי מבקריו של קאונטרפאנץ' מציינים את נטייתו הפוליטית. יחד עם זאת, במאמר בעיתון האובזרבר משנת 2003 נאמר שהוא פופולרי בקרב פוליטיקאים אמריקאים.
בשנת 2004 פורסם מאמר פרובוקטיבי המשווה בין ג'ורג' ווקר בוש להיטלר. המאמר עורר סערה בארצות הברית.
הליגה נגד השמצה תיארה בשנת 2007 את קאונטרפאנץ' כ"ידיעון שמאלני-רדיקלי אנטי-ציוני."
העיתון ספג ביקורת על כך שהוא נותן במה לכותבים אנטישמיים ולדעות אנטישמיות אנטי-יהודיות בפרסומיו.
הוצאת ספרים
לקאונטרפאנץ' הוצאת ספרים, המוציאה לאור ספרים ואסופות מאמרים של התורמים הקבועים. בין הספרים שיצאו לאור נמנים שני ספרים על הסכסוך הישראלי-ערבי:
כמו כו יצאו לאור ספרים רבים בתחומי איכות הסביבה, פוליטיקה אמריקאית, כלכלה, וכן סיקורים של המלחמות בעיראק, אפגניסטן ויוגוסלביה.
איילט דיארבקיר
איילט דיארבקיר (בטורקית עות'מאנית: ایالت دیاربكر) היה איילט של האימפריה העות'מאנית. שטחו המדווח במאה ה-19 היה, מעט גדול יותר מהמחוז העבאסי המקורי במסופוטמיה העליונה. בשנת 1846 הוחלף האיילט באיילט כורדיסטן.
היסטוריה
לאחר שרשיד מהמט פאשה מונה לוואלי ב-1834, הוא הוביל מערכות צבאיות נגד השבטים הכורדים המקומיים של Garzan, בדיר חאן ומילי וכן נגד היזידים בסינג'אר. בשנת 1835 הכניע גם את שבט מילי במרדין ובשנת 1836 ניצח את השליט מאמירות סוראן. לאחר מותו בשנת 1836, יורשו היה חאפיז מהמט פאשה שהמשיך להכניע את השבטים הכורדים והיזידים בסינג'אר. בשנות ה-40 של המאה ה-19, הועבר סנג'ק ג'יזרה, אשר לפני כן היה חלק מאמירות בוהטאן באיילט, אל איילט מוסול, אשר הוביל את מרד הכורדים בראשות בדיר חאן בג.
פרנק סוויפט
פרנק ויקטור סוויפט (באנגלית: Frank Victor Swift; 26 בדצמבר 1913 - 6 בפברואר 1958) היה שוער אנגלי ששיחק עבור מנצ'סטר סיטי ונבחרת אנגליה.
סוויפט נולד בעיר בלקפול שבאנגליה והחל את קריירת הכדורגל שלו במספר קבוצות מקומיות, עד שעבר למנצ'סטר סיטי ב-1933. הקריירה שלו נמשכה 16 שנים ובמהלכן הוא סייע לסיטי לזכות באליפות אחת וגביע אנגלי אחד. סוויפט נפצע בצורה אנושה באסון האווירי במינכן, ומת בדרכו לבית החולים.
תחילתה
פרנק סוויפט נולד בבלקפול, עיר חופית בצפון-מערב אנגליה, כאחד מתוך חמישה ילדים. החמישה גדלו בצמוד לאצטדיון בלומפילד רואד, ובמהלך חופשות הקיץ נהגו סוויפט ואחיו, אלף להשכיר סירות לתיירים, כאשר באחד המקרים פגש סוויפט את אשתו לעתיד. והחל לשחק בקבוצת הכדורגל של מפעל הגז בו עבד. במהלך משחק עם קבוצתו הבאה, פליטווד טאון, הוא הרשים מספר סקאוטים של קבוצות פוטבול ליג לרבות בלקפול (שם שיחק אחיו פרד כשוער), בלקברן רוברס ומנצ'סטר סיטי. הקבוצה הראשונה שהציעה לסוויפט חוזה הייתה מנצ'סטר סיטי, שבאותו זמן שיחקה בליגה הראשונה - הדרגה הגבוהה ביותר בכדורגל האנגלי. באוקטובר 1932, חתם סוויפט על חוזה עם הקבוצה וחודש לאחר מכן, כשהוא בן 18 בלבד, הפך למקצוען ובתמורה התחיל לקבל שכר של עשרה שילינג לשבוע. חודש לאחר מכן, הוא כבר עלה לקבוצה הבוגרת, לאחר ששיחק שלושה משחקים בלבד בקבוצת המילואים של המועדון.
באותו הזמן, למנצ'סטר סיטי הייתה בעיה חמורה בעמדת השוער. שוערה הראשון, לן לנגפורד, שהופיע בגמר הגביע האנגלי ב-1933 (שבו הפסידה סיטי לאברטון), ושיחק כמאה משחקים בשביל הקבוצה, נפצע ואיבד את מקומו בהרכב. מחליפו של לנגפורד בהרכב הראשון היה ג'יימס ניקולס, אולם לאחר הפסד 8-0 לוולברהמפטון וונדררס, הוא הודח מההרכב. כתוצאה מכך, לסוויפט ניתנה ההזדמנות להוכיח את עצמו בשני משחקים רצופים נגד דרבי קאונטי. ב-25 בדצמבר 1933, הוא שיחק את משחק הבכורה שלו בסיטי, אך לא הצליח להרשים וספג רביעייה. למרות התבוסה, עלה סוויפט בהרכב הפותח למשחק השני נגד דרבי, והפעם הצליח לשמור על שער נקי בניצחון 0-2 של הסיטי. אחרי משחק זה, סוויפט כבר לא הוצא יותר מההרכב הראשון, ושיחק בכל משחק של הקבוצה בארבע העונות הבאות - יותר מ-200 משחקים רצופים. עד מלחמת העולם השנייה, החמיץ סוויפט רק משחק אחד - בספטמבר 1938, בהפסד של הסיטי למילוול 6-1.
ההצלחה עם מנצ'סטר סיטי
למרות חוסר העקביות של הקבוצה, אחד משיאיה באותן השנים היה הזכייה בגביע האנגלי ב-1934. לאחר שהביסה 1-6 בחצי הגמר את אסטון וילה וקבעה את שיא השערים בחצי גמר הגביע האנגלי אי פעם, פגשה סיטי בגמר את פורטסמות'. סוויפט חסר הניסיון, בעונתו הראשונה בקבוצה היה נתון בלחץ רב. עקב מזג האוויר הגשום, לא ידע סוויפט אם לחבוש כפפות, אך כשראה את שוער פורטסמות' עולה למגרש בלעדיהן, החליט לעשות כמוהו ולשחק ללא כפפות. בסיום המחצית הראשונה, ירדו הקבוצות לחדרי ההלבשה כשפורטסמות' ביתרון 0-1 משער של ספטימוס רות'פורד. בחדר ההלבשה חש סוויפט אשמה על כך ששיחק ללא כפפות, ושחקני הקבוצה ניסו לעודדו ולחזק את רוחו. במחצית השנייה, התהפכו היוצרות כשפרד טילסון כבש צמד לטובת הסיטי, אחד מהם בדקה ה-88. סוויפט שהיה כל כך לחוץ בזמן המשחק, התעלף עם שריקת הסיום. הוא התעורר בזמן כדי לקבל את מדליית הזהב מהמלך ג'ורג' החמישי, ששבוע לאחר מכן שלח לסוויפט טלגרם ובו התעניין במצבו הגופני.
את עונת 1936/37 פתחה סיטי בצורה חלשה מאוד, ועד דצמבר הקבוצה הייתה בתחתית הטבלה. בזמן מסוים בעונה, הקבוצה השיגה רק ניצחון אחד מתוך תריסר משחקים רצופים. למרות זאת, במשחקי חג המולד הגיעה נקודת התפנית של העונה כולה. במשחק נגד מידלסברו ביום הקופסאות החלה הקבוצה רצף משחקים ארוך מאוד ללא הפסד. באפריל, היו הסיטי כבר במקום השני בליגה, ונפגשו מול המוליכה והמועמדת לזכייה, ארסנל. פיטר דוהרטי, חלוצה השמאלי של סיטי הוביל את הקבוצה לניצחון 0-2, והעלה אותה למקום הראשון בטבלה. הרצף ללא הפסדים נמשך עד סיום העונה, ואחרי ניצחון 1-4 על שפילד ונסדיי, זכתה סיטי באליפות ראשונה בתולדותיה. השער השלישי במשחק הגיע לאחר הרחקה של סוויפט, שנודע בזכות היכולת להעיף את הכדור למרחקים גדולים מאוד.
שנות המלחמה וסוף הקריירה
בזמן מלחמת העולם השנייה, סוויפט המשיך לשחק כמעט כרגיל בסיטי, וערך כ-134 הופעות בתקופתה. הוא הצטרף לצבא הבריטי, והיה אחד ממספר שחקנים מקצוענים שעשו זאת, כחלק מתוכנית שיזמה התאחדות הכדורגל האנגלית. מתקן האימונים הצבאי היה קרוב לעיר אלדרשוט, ורבים מהשחקנים שהתאמנו שם הופיעו במספר משחקים של הקבוצה המקומית לרבות סוויפט, מאט באזבי וג'ו מרסר. בנוסף, זומן סוויפט למספר קבוצות בתור שחקן אורח כשאחת מהן הייתה ליברפול.
ב-30 באוקטובר 1943, שיחק סוויפט בנבחרת הפיקוד המערבי נגד קארדיף סיטי שכללה את מרסר וטומי לוטון כשחקנים אורחים. המשחק אורגן כאירוע צדקה לשבויי הארטילריה המלכותית של בריטניה. במהלך המלחמה, יצא לסוויפט לשחק במספר קבוצות צבאיות, ובמאי 1945, אף יצא עם נבחרת הצבא הבריטי לסיבוב משחקים באירופה.
בעונה הראשונה שאחרי המלחמה, הסיטי זכתה באליפות הליגה השנייה והעפילה בחזרה לליגה הראשונה. בעונה זו, שמר סוויפט 17 פעמים על שער נקי מתוך 35 משחקים, הישג שנשבר רק 40 שנה מאוחר יותר, כשב-1985 אלכס ויליאמס שמר ב-20 משחקים על שער נקי.
למרות שבגיל 35 עדיין הציג רמה גבוהה מאוד של כדורגל, החליט סוויפט לפרוש בסוף עונת 1948/49. ב-7 במאי 1949, במשחקו האחרון בקבוצה, נערך לכבודו מצעד שאורגן על ידי מועדון האוהדים של הקבוצה. למרות זאת, מספר ימים לפני פתיחת העונה החדשה, חלה מחליפו של סוויפט בשחפת. סוויפט הסכים לשחק עוד מספר משחקים עד שהקבוצה תמצא שוער חדש, ובסך הכל יצא לו לשחק ארבעה משחקים נוספים מאז הפרישה. מנצ'סטר סיטי, שידעה על מספר ניסיונות של קבוצות אנגליות ובראשן מנצ'סטר יונייטד, להחזיר את סוויפט מהפרישה, שמרו את כרטיס השחקן שלו למספר שנים נוספות.
נבחרת אנגליה
הזימון הראשון של סוויפט לנבחרת אנגליה היה בזמן מלחמת העולם השנייה, והוא אכן ערך 14 הופעות בזמן המלחמה. ההופעה הרשמית הראשונה שלו נערכה אחרי המלחמה, ב-28 בספטמבר 1946, במשחק נגד נבחרת אירלנד, בו ניצחה אנגליה 2-7. לאחר מכן, הפך סוויפט לשוער הקבוע של אנגליה ושיחק 17 משחקי נבחרת רצופים, כשהשיא היה הניצחון על איטליה ב-1948, במשחק בו סוויפט שימש כקפטן הקבוצה. סוויפט שהיה השוער האנגלי הראשון מאז אלכסנדר מורטן ב-1873 ששימש כקפטן הנבחרת, תיאר את המשחק נגד איטליה כטוב ביותר בקריירה שלו.
בסוף אותה שנה, איבד סוויפט את המקום בהרכב לטובת טד דיצ'בורן, למרות ששמר על שער נקי במשחקיו האחרונים. לאחר שהודיע על פרישתו מכדורגל, נערך לסוויפט משחק פרידה נגד נורווגיה במאי 1949. ב-10 במאי 1947, הוא ייצג את נבחרת בריטניה במשחק נגד "כוכבי אירופה", לציון חידוש שיתוף הפעולה בין ארבע הנבחרות הבריטיות לבין פיפ"א.
אחרי הפרישה
אחרי תקופה קצרה ששימש כמנהל חברת קייטרינג מקומית, עבר סוויפט לתחום התקשורת, ועבד כעיתונאי בצהובון ניוז אוף דה וורלד. הוא המשיך לבקר במיין רואד, והפך לנשיא מועדון האוהדים של הקבוצה.
בפברואר 1958, יצא סוויפט מתוקף תפקידו כעיתונאי למשחקה של מנצ'סטר יונייטד נגד הכוכב האדום בלגרד. בדרך חזרה מבלגרד, נאלץ מטוסם לנחות במינכן על מנת לתדלק מחדש במה שהיה אמור להיות טיסה ישירה מבלגראד למנצ'סטר. הטייסים ג'יימס ת'יין וקנת' ריימנט ניסו להמריא פעמיים לאחר התדלוק, אך נאלצו להפסיק בעקבות בעיות במנוע. הקברניט ת'יין חשש מפיגור בלוח הזמנים, דחה את האפשרות להישאר ללינת לילה והחליט לנסות להמריא בפעם השלישית.
בזמן ניסיון ההמראה השלישי כבר ירד שלג, שגרם להצטברות של שכבת סלאש בקצה מסלול ההמראה. כאשר המטוס פגע בסלאש הוא איבד מהירות, מה שהפך את ההמראה לבלתי אפשרית. המטוס קירטע אל מחוץ למסלול דרך גדר, ולאחר מכן אחת מכנפיו פגעה בבניין סמוך ונתלשה. 21 מתוך 44 הנוסעים נהרגו כתוצאה ישירה מההתרסקות. סוויפט שרד את ההתרסקות, אך בדרכו לבית החולים מת מפצעיו בגיל 44 בלבד.
מורשתו
בצוותא עם גורדון בנקס ופיטר שילטון, נחשב סוויפט כאחד מגדולי השוערים האנגלים בכל הזמנים, וכאחד מהשחקנים הטובים ביותר ששיחקו בפוטבול ליג. ב-1998, הוא נבחר לרשימת "מאה אגדות הפוטבול ליג", ביחד עם חבריו ממנצ'סטר סיטי: בילי מרדית', קולין בל וברט טראוטמן. בינואר 2004, נבחר כאחד מ-15 השחקנים הראשונים שזכו להיכנס להיכל התהילה של מנצ'סטר סיטי.
בפברואר 2008, הוזמנו בני משפחתו של סוויפט לדרבי של מנצ'סטר, ששוחק לציון חמישים שנה לאסון מינכן. במשחק שנערך באולד טראפורד, ניצחה קבוצתו של סוויפט, מנצ'סטר סיטי.
בקי (סרט, 2020)
בֵּקִי (מאנגלית: Becky) הוא סרט פלישה לבית אמריקאי–קנדי משנת 2020 שביימו ג'ונתן מילוט וקארי מרניון לפי תסריט מאת ניק מוריס, ליין סקיי ורוקוס סקיי. בתפקידים הראשיים משחקים לולו וילסון וקווין ג'יימס, ולצידם: ג'ואל מקהייל, אמנדה ברוגל ורוברט מאייה. עבור ג'יימס, המוכר כקומיקאי, זו הפעם הראשונה בקריירה הקולנועית שלו שהוא מגלם את הנבל בדרמה.
הצגת הבכורה העולמית יועדה לפסטיבל הסרטים טרייבקה באפריל 2020, אולם הפסטיבל בוטל בגלל מגפת הקורונה. הסרט יצא לצפייה על פי דרישה, למתחמי קולנוע פתוחים (דרייב אין) נבחרים ולהורדה דיגיטלית בצפון אמריקה ב-5 ביוני 2020 בהפצת החברות Quiver Distribution ו-Redbox Entertainment.
זהו סרט אלים באופן קיצוני וכולל סצנות תכופות של מגוון סוגי אלימות גרפית קשה הגובלים באכזריות, בהם רצח ומוות של בני אדם ובעלי חיים, אלימות של מבוגרים המכים וחונקים ילדה בת 13, תמונות גור, דקירה, ירי, עקירת עיניים, עינויים ושימוש בציוד ממונע לצורך הריגה.
תקציר העלילה
רבקה "בקי" הופר (לולו וילסון) היא ילדה בת 13 שבעקבות מות אמה ממחלת הסרטן לפני פחות משנה, היא מופנמת ומרירה, ויחסיה עם אביה ג'ף (ג'ואל מקהייל) מתוחים. בסצנה המקדימה את אירועי הסרט, בקי נחקרת על ידי השריף ופסיכולוגית בנוגע לאירועים שהתרחשו לאחרונה ליד ה"מִּבְצָר" שלה. בתשובה, היא מתנצלת על שאיננה יודעת מה קרה.
שבועיים לפני כן, ג'ף מוציא את בקי במפתיע מבית הספר ולוקח אותה לסוף שבוע בבית הקיץ שלהם על חוף אגם סינקלייר, ג'ורג'יה, בניסיון לשפר את הקשר ביניהם. הם לוקחים איתם את צמד כלבי הקאנה קורסו שלהם, "דורה" ו"דייגו". בינתיים, ארבעה אסירים נאו-נאצים שחוללו תגרה בחצר בית סוהר: דומיניק (קווין ג'יימס) מנהיג החבורה, יד ימינו אפקס (רוברט מאייה) ועוד שני אסירים, קול (ראיין מקדונלד) והאמונד (ג'יימס מקדוגל), מובלים במכונית משוריינת עם אסיר נוסף. (הסרט מדלג באמצעות עריכה צולבת בין האסירים לבקי, לשם הקבלה ביניהם). כאשר ג'ף ובקי מגיעים לבית הקיץ, למגינת לבה מצטרפים אליהם קיילה האפרו-אמריקאית (אמנדה ברוגל), ארוסתו החדשה של ג'ף, ובנה הקטן טיי. אחרי שג'ף מודיע לה שהוא וקיילה עומדים להינשא, בקי כועסת ומסתלקת אל "הַמִּבְצָר" שהוא חדרון העץ שלה ביער מאחורי הבית, כשהכלב דייגו בעקבותיה. מתוך קופסת פח שבחדרון היא מוציאה מפתח מסתורי קשור בשרוך צבעוני, ומטבע (לצופה לא ברור אם היא מופתעת, או ידעה על קיומו של המפתח).
במכונית האסירים, אפקס דוקר את האסיר החמישי על-פי איתות מדומיניק. הסוהרים נאלצים לעצור בצד וארבעת האסירים רוצחים אותם ובורחים. בעזרת מדי הסוהרים הם מתחזים לשוטרים, עוצרים מכונית בכביש, הורגים את בעליה ואת שני ילדיו ומשתלטים על המכונית. לאחר זמן-מה מגיעים הארבעה לבית הקיץ של משפחת הופר. דומיניק נכנס לבית באמתלה שהוא מחפש את כלב הרוטוויילר שלו. כאשר הוא מסביר לגבי כלבים את חשיבות השמירה על "טוהר הגזע" (תוך רמיזה למוצאה האתני של קיילה) וג'ף וקיילה מבקשים ממנו בתקיפות לעזוב, אפקס מתפרץ פנימה ושני הפושעים מאיימים על הנוכחים באקדחים. דומיניק מבהיר שהוא מחפש דבר-מה שנמצא בבית ומתחיל לחפש. אפקס חס על קיילה וטיי ומוציא אותם מהבית מאחורי גבו של דומיניק. בבריחתם, נתקלים האישה והילד בקול והאמונד. הכלבה דורה מגיעה בריצה מאיימת, קול המופתע יורה בה, והוא והאמונד מחזירים את קיילה וטיי לבית. מאחר שטיי הזכיר את השם "בקי" באקראי, קיילה מעמידה פנים שזהו שם הכלבה, כדי להרגיע את ג'ף. בקי ראתה מהמבצר את המתרחש ומחליטה לקחת את העניינים לידיה. דומיניק יורד למרתף, מוציא קופסת פח שהוסתרה שם, אך הקופסה ריקה. בקי מתגנבת לחדרה דרך החלון, לוקחת מכשיר ווקי-טוקי צעצוע וחוזרת אל היער.
דומיניק מוצא את התיק והטלפון של בקי, מבין שבקי היא ילדה שנמצאת בקרבת מקום (ולא הכלבה המתה), מבהיר שהוא מחפש מפתח שהוסתר בבית וכנראה בקי יודעת על כך. ג'ף וקיילה טוענים שבקי נמצאת אצל אמא שלה באטלנטה. דומיניק יורה ברגלה של קיילה כאזהרה. בקי מתקשרת באמצעות הווקי-טוקי השני שנמצא בבית, ומאיימת על דומיניק שהיא הזעיקה את המשטרה, אך לפושעים ברור שהיא משקרת. מחילופי הדברים מתברר שבקי ידעה על המפתח, וכנראה הוציאה אותו ממחבואו זמן רב לפני אירועי הסרט. כדי לאלץ אותה לחשוף את עצמה, דומיניק ואפקס מוציאים את ג'ף החוצה ומענים אותו. בקי מוותרת ומוכנה למסור את המפתח. דומיניק מאפשר לג'ף לשוחח עם בתו במכשיר, אך ג'ף צועק לה לברוח, נחלץ מידי מעניו, בורח ופוגש בבקי. היא לא מספיקה להזהיר את ג'ף כשדומיניק מגיע מאחוריו ויורה בו למוות, תופס את בקי ודורש ממנה את המפתח. היא שולפת את המפתח מכיס המכנסיים, אך עוקרת איתו את עינו השמאלית של דומיניק ונמלטת עם דייגו. דומיניק נכנס לבית, תולש את עינו העקורה ושולח את קול והאמונד לתפוס אותה. קול מנסה לשכנע אותה באמצעות הווקי-טוקי להיכנע, אך היא מסתגרת במבצר, שם חיכה לה דייגו. קול מדבר על לבה שתשליך אליו את המפתח, וכך איש לא ייפגע. אולם היא מחליטה לנקום את מותם של ג'ף ודורה. בקי עונדת את המפתח על צווארה, שוברת סרגל ומאלתרת ממנו סכין, עולה אל גג המבצר, משליכה לעבר קול את המטבע מהקופסה במקום המפתח, וכשקול מפנה את גבו, היא גולשת לעברו באמצעות מתקן "אומגה", והורגת אותו עם הסכין המאולתרת וצרור עפרונות מחודדים שהיא נועצת בצווארו.
בתוך הבית, בעוד דומיניק חובש את ארובת העין החשופה, קיילה מבינה שג'ף מת ומדברת על ליבו של אפקס שישים סוף לאירוע חסר התוחלת עבור כולם. דומיניק קורא לאפקס, ומתוך חשש שאמונו של אפקס מתערער, דומיניק מסביר לו שבמשך כל תשע שנותיו בכלא הוא תכנן את המבצע הזה, ואם ינטוש אותו כעת, מוטב שאפקס יהרוג אותו מיד. השניים מחדשים את שבועת האמונים ביניהם. בקי מתקרבת לבית ומשליכה למרפסת את הווקי-טוקי שהיה בידי קול. דומיניק ואפקס מוצאים את המכשיר ומבינים שקול מת, ואז בקי מדקלמת להם בנימה של איום, קטע מתוך השיר "There was a little girl" מאת הנרי וודסוורת' לונגפלו. דומיניק שולח את אפקס להצטרף להאמונד במרדף אחר בקי. האמונד נתקל בגופתו של קול ליד המבצר. בקי מופיעה ומפתה אותו לרדוף אחריה אל מזח הסירות הסמוך, שם הוא מועד על מלכודת שבקי הציבה מחוט דיג וקרש עם מסמרים. היא מפילה אותו לתוך האגם, קופצת לתוך סירת מנוע, מניעה אותה ומרטשת את חזהו עם המדחף עד מוות. בפנותה לברוח משם, בקי נתקלת באפקס. דייגו, שהצליח לצאת מהמבצר, תוקף את אפקס שמהמם אותו במכת אגרוף. אפקס גובר על בקי אך לא רוצה לפגוע בה בגלל רגש האשמה שלו על הריגת שני הילדים בעת חטיפת המכונית. הוא אומר שנמאס לו והוא נוטש את דומיניק, מניח לבקי ומסתלק מהמקום. דייגו מתאושש מהמכה.
עם רדת הערב מוציאה בקי מכיסו של ג'ף המת את מפתחות המכונית. היא ניגשת אל חלון הבית בחשאי ומסבה את תשומת לב קיילה לנוכחותה. דומיניק נכנס לחדר וניגש לחלון, וכדי להסיח את דעתו, קיילה מוכיחה אותו על הזוועות שגרם בעבור מפתח בלבד. הוא עונה לה שהוא פועל למען הגזע (השחור) שלה כמו עבור עצמו, משום שלכל גזע יש ייעוד אלוהי, אך העולם המודרני טשטש את הגבולות, והמפתח יאפשר להשיב את הסדר על כנו. בחוץ, בקי מפעילה את האזעקה במכונית. דומיניק חושב שאפקס חזר, יוצא אל המכונית ודייגו מתנפל עליו מתוכה. בקי יושבת במכוניתה של קיילה, מניעה אותה, פוגעת בדומיניק ומתנגשת בעץ. בחברת האבטחה מתקבלת התרעה על ההתנגשות, ומכיוון שבקי לא עונה, המוקדנית מודיעה שהיא שולחת עזרה. דומיניק מתאושש ומוצא את בקי יושבת ליד מתקן הצלייה הבוער בחצר, ושרה את "". למשמע השיר, הוא מנסה לשכנע אותה להתייצב לצידו בשם העליונות הלבנה, משום שאיש לא ירצה לאמץ יתומה רוצחת, והוא יפרוש עליה את חסותו. אך היא מתיזה לעברו נוזל דליק מרובה מים והוא נכווה באש. הם נאבקים, אפקס מופיע ודורש מדומיניק להניח לילדה, אך הלה יורה באפקס. על אף הפציעה מצליח אפקס להפיל את דומיניק לקרקע, ובעודו שרוע, בקי יוצאת מהמחסן רכובה על טרקטורון כיסוח ו"מכסחת" את ראשו. אפקס מבקש מחילה על שהשאיר אותה להתמודד עם דומיניק לבדה, אך בקי יורה בו בין העיניים באקדח של דומיניק. קיילה, טיי ודייגו באים ויושבים לצד בקי בהמתנה לבוא המשטרה.
בחזרה לסצנת הפתיחה. בחקירתה כעבור שבועיים, בקי מיתממת ומשטה בשריף ובפסיכולוגית. היא לא מודה ברציחות על אף שברור שהיא אחראית להן, והשריף מביע דאגה בשל האלימות הרצחנית של הילדה. קיילה וטיי לא מוזכרים כלל. הסרט מסתיים כאשר בקי מחייכת חיוך זדוני, והמפתח תלוי על צווארה. לצופה בסרט ברור שהתנהגותה משקפת הלך רוח פסיכופתי. מהותו של המפתח (באילו נסיבות הוא הגיע למקום, מה הוא אמור לפתוח ומדוע דומיניק נחוש להשיגו) לא מתבררת במהלך הסרט מעבר להסבר האידאולוגי המעורפל של דומיניק. נראה שהמפתח הוא אמצעי עלילתי, ומשמש כמקגאפין המניע את העלילה, וכהסחת רד הרינג (ראו הרחבה בפסקת הפקה בדף זה).
על המפתח, כמו בקעקוע על גב ידו של דומיניק, חקוק סמל ה"ואלְקְנוּט" ובו שלושה משולשים שלובים זה בזה. מקור הסמל במיתולוגיה הנורדית, והוא מזוהה עם האל הנורדי אודין אשר כמו דומיניק, מתואר כעבדקן שתום עין. הוולקנוט אומץ על ידי קבוצות "עליונות לבנה" כביטוי למוצא שהן מייחסות לעצמן מהתרבות הארית ולנכונות חבריהן למות בקרב על עליונותם. כאשר בקי יוצאת למלחמתה בפולשים, היא חובשת כובע גרב סרוג עם אוזניים בדמות ראש סנאי. ג'ף נהג לכנות אותה בחיבה "סנאית" (באנגלית: ), ואף שהיא לא אהבה את הכינוי, היא עושה זאת כמחווה לאביה אחרי מותו (ראו פרשנות בסוף פסקת ביקורות בדף זה).
הפקה
ב-10 במאי 2019, במהלך פסטיבל קאן, נמסר שלולו וילסון וסיימון פג מצטרפים לצוות השחקנים. וילסון תגלם את בקי, ואילו פג היה אמור לגלם את דמות הנבל דומיניק. אולם ב-9 ביולי 2019 נודע שקווין ג'יימס, המוכר דווקא כקומיקאי, יחליף בתפקיד הנבל את פג שנאלץ לפרוש מההפקה בגלל בעיית לוח זמנים. ב-27 באוגוסט באותה שנה נמסר על הצטרפותם לצוות השחקנים של ג'ואל מקהייל, אמנדה ברוגל ורוברט מאייה. הסרט תואר כ"ג'ון וויק, אבל עם ילדה".
הסרט צולם באזור העיר ברלינגטון שבאונטריו, קנדה. הגרסה הראשונה שנמסרה לקבלת דירוג צפייה מטעם התאחדות הקולנוע האמריקנית קיבלה סיווג CN-17 (איסור צפייה למטה מגיל 17) לאור היבטי האלימות בסרט. הדבר אילץ את המפיקים לעשות שינויים והתאמות על מנת לקבל דירוג R המתיר צפייה מתחת לגיל 17 בהשגחת מבוגר.
מוזיקה
פסקול הסרט כולל ארבע עשרה יצירות מוזיקה אלקטרונית מקוריות שהולחנו על ידי נימא פקרארה, מלחין קולנוע איראני המתגורר בלוס אנג'לס. אלבום הסרט הופץ ב-12 ביוני 2020 בהוצאת חברות התקליטים "Music.Film Recordings'" ו"וארס סאראבאנד".
הפצה
הצגת הבכורה של "בקי" תוכננה להתקיים במסגרת בכורות סרטי חצות בפסטיבל טרייבקה 2020, אולם הפסטיבל בוטל מחמת מגפת הקורונה. בעקבות הביטול, ב-29 באפריל נרכשו זכויות ההפצה בצפון אמריקה במשותף על ידי החברות Quiver Distribution (חברה לשיווק קמעונאי של סרטים לצפייה על פי דרישה) ו-Redbox Entertainment, לאחר משא ומתן בין לארי גרינברג מ-Quiver לסוכנות (UTA) שייצגה את החברות המפיקות.
הסרט הופץ ב-5 ביוני 2020 לצפייה על פי דרישה בצפון אמריקה באמצעות שירותי הזרמת המדיה "פריים וידאו" של "אמזון", "iTunes", "Google Play" ו-"Vudu". לצד זאת, הסרט הופץ להקרנות במתחמי קולנוע פתוחים (דרייב-אין) נבחרים ברחבי ארצות הברית ולהורדה דיגיטלית בתשלום. יציאת הסרט לקהל צוינה בפרסום שתי כרזות חדשות מעשי ידיהם של אמני האיור הממוחשב אדי הולי וסטיוארט הולרויד. בכרזה של הולרויד מופיעה בקי על רקע סמל הוולקנוט.
הכנסות
בסוף שבוע הבכורה הכניס הסרט 205,797 דולר מ-45 מתחמי דרייב-אין בארצות הברית, ובכך היה לסרט הרווחי ביותר באותו סוף שבוע, כשהוא מקדים את סרט האימה "The Wretched" שמאז שיצא ב-1 במאי 2020 היה הלהיט הקופתי של מתחמי הדרייב-אין. בעשרת הימים הראשונים להקרנתו (5–15 ביוני 2020) היה "בקי" הסרט הרווחי ביותר במתחמי הדרייב-אין עם 482,593 דולר, ועל רקע השבתת בתי הקולנוע וביטול ההפצה העונתית של סרטי הקיץ בארצות הברית, הוא נחשב ל"שובר קופות".
ביקורות
במאגר ביקורות הקולנוע "Rotten Tomatoes", עומד שיעור הדעות החיוביות על 72% עם דירוג ממוצע של 5.90/10, בשקלול 120 ביקורות (עדכני ל-6 באוגוסט 2021) שהסתכמו בדעה שהסרט לא לגמרי מצליח לקיים עוצמה שתמצה את קו העלילה במלואו, אך עם זאת, הוא מספק ריגושים מרושעים ומהנים לחובבי הז'אנר. באתר "Metacritic" עומד ציון הסרט על 54/100, בשקלול 22 ביקורות שמוגדרות "מעורבות או ממוצעות".
מכיוון שהדמות הראשית בסרט היא ילדה המכריעה פושעים אכזרים תוך שהיא מערימה עליהם, לעיתים באופן משעשע, מבקרים ראו בסרט גרסה אלימה ביותר של הקומדיה "שכחו אותי בבית". ג'וש וייס כתב ב"פורבס", שהסרט הוא '"שכחו אותי בבית" פוגש את "אפוקליפסה עכשיו" פוגש את העריכה התזזיתית של אדגר רייט'. באופן דומה כתב בראד מיסקה: '"האנה" פוגש את "ג'ון וויק" עם קורטוב של "שכחו אותי בבית"'. צ'ארלס בארפילד כתב שזהו "שכחו אותי בבית" המשולב בסרט התבגרות מְעֻוָּת בסגנון גריינדהאוס. קארן האן כתבה על הסרט: '"שכחו אותי בבית" עם הרבה דם ונאצים'. סטיב פונד סבר שהסרט משכתב את "שכחו אותי בבית" באופן שנותן לדמויותיהם של ג'ו פשי ודניאל סטרן מוות איום ונורא.
כמה מבקרים התייחסו לליהוקו של קווין ג'יימס לראשונה לתפקד דרמטי בדמות הנבל, לאור היותו קומיקאי המזוהה עם קומדיית המצבים "מלך השכונה" ועם דמות השוטר פול בלארט מסדרת סרטי "פול בלארט". בראיין טאלריקו כתב שהופעתו של ג'יימס היא הדבר הטוב ביותר בסרט, טובה בהרבה מהסרט המתסכל כלשעצמו. טאלריקו הוסיף שהבעיה העיקרית בסרט היא דמותה השטוחה מדי של בקי, ואין זו כלל אשמתה של לולו וילסון, אלא שאיש לא טרח להוסיף לדמות ממד של התפתחות. ג'ף סניידר כתב באתר הבידור "קוליידר" שזהו סרט פלישה לבית "מהנה ומדמם". סניידר ציין שהשינוי שעשה ג'יימס מזכיר את השינוי שעשה וינס ווהן לצורך תפקידו בסרט "מהומה באגף 99". שינוי התדמית של ג'יימס אולי לא אמין כמו ווהן, אולם הוא אפקטיבי, ומחויבותו של השחקן לדמות ראויה להערכה. באשר ללולו וילסון, סניידר כתב שהיא עושה עבודה טובה כעוגן הרגשי של הסרט. בישראל, אור סיגולי כתב שקווין ג'יימס הוא אחת מבחירות הליהוק התמוהות של השנה, עם משחק לא משכנע תוך ניסיון להיות קיצוני בסרט סאדיסטי שאין לו כבוד לכלום ולאף אחד, עם דמויות מגעילות.
עוד לגבי לולו וילסון, קארן האן ציינה שהשחקנית מתמרנת במיומנות בין תאוות הדם להלם בסרט שסובב בעיקר סביב חפץ המשמש כמקגאפין. כמה דיאלוגים מגושמים לקראת סוף הסרט מנסים לשקף את הטראומה שהיא עוברת לקראת הפיכתה לרוצחת, אך את החוויה כולה מציגה וילסון בהבעות פנים. עם זאת, אף היא מתקשה להתמודד עם התסריט המסורבל. בביקורת באתר IndieWire ציינה קייט ארבלנד שווילסון נפלאה, ומריה לאטילה כתבה שווילסון מבריקה, אך גם צוות שחקנים מוכשר זקוק לתסריט טוב יותר ולבימוי תכליתי יותר. באתר סוגת האימה Bloody Disgusting כתבה מייגן נווארו שהסרט לא מידרדר לקומדיה מטופשת בסגנון "שכחו אותי בבית", בזכות וילסון המוכשרת, המתעלה מעל השחקנים המנוסים שמסביבה ומפיקה את המרב מהדמות שלה, ולצידה, הדמויות של ג'יימס ומאייה אמינות פחות. לדידה של נווארו, הסרט מצטיין בעיקר בסצנות הפעולה ושפיכת הדם, והבמאים מילוט ומרניון יצרו סרט פעולה וְקֶטֶל מרשים ורענן. דרו טינין העניק לסרט שלושה וחצי כוכבים מתוך חמישה, וציין שהסיפור מושפע מהופעתו של ג'יימס, ועם זאת, הסרט הוא של לולו וילסון המשקיעה בו את המרב ומגלמת את בקי באיכות ללא מעצורים.
יש המזהים בכובע הגרב עם האוזניים הרמז לדמותה של לואיז בלצ'ר, הילדה הקטנה בסדרת הטלוויזיה המונפשת "ההמבורגרים של בוב". לואיז חובשת דרך קבע כובע גרב עם אוזני ארנב וידועה כילדה מבריקה, נכלולית, מניפולטיבית, נקמנית, מרדנית, חסרת פחד, חורשת מזימות, זורעת מהומות ויוצאת כשידה על העליונה, ולעיתים שולחת אש באחיה הגדולים ממנה.
נלי שטראוס-מושנזון
נלי שטראוס-מושנזון (Nellie Straus-Mochenson; 16 במאי 1892 - 8 ביולי 1933) הייתה פעילה ציונית יהודית אמריקאית, עורכת עיתונות ופעילת זכויות נשים.
רקע משפחתי וילדות
נלי שטראוס נולדה בניו יורק כבת יחידה ללואי שטראוס (1856–1907), איש עסקים ומוזיקאי בן למשפחה יהודית אמריקאית ותיקה ממוצא צרפתי ולרוזה וולט-שטראוס, רופאה ופעילה למען זכויות נשים, אשר נולדה בצ׳רנוביץ - בוקובינה והיגרה לארצות הברית לאחר סיום לימודיה האקדמיים. הוריה גידלו אותה באווירה חילונית מתבוללת בו שיח על היהדות היה אסור. נלי, בעלת מום מולד בלב, הייתה ילדה חולנית אשר את מרבית ילדותה בילתה בבית תחת השגחתם של הוריה ובעיקר אביה אשר עמו חלקה קשר מיוחד. עקב מצבה הרפואי נקראה ״התינוקת הכחולה״, נאסר עליה לשחק מחוץ לביתה עם חברים מחשש לבריאותה ובמשך זמן רב גם לא פקדה את בית הספר. חוסנה הכלכלי של המשפחה אפשר להוריה להעניק לבתם חינוך איכותי בבית וכישרון הכתיבה נתגלה אצלה מגיל צעיר. בהמשך העתיקה משפחתה את מגוריה לפריז למספר שנים, בין היתר כדי העניק לנלי חינוך אירופאי קלאסי ושליטה בשפה הצרפתית. לאחר שובה של המשפחה לניו יורק ובהתאם לגישה החינוכית אותה ספגה בביתה התחילה נלי בגיל 13 לימודים בבית הספר Ethical Culture School אשר חינך את תלמידיו לאידיאלים כלל חברתיים תוך שלילה של אמונה דוגמטית וקבלת אמונות קהילתיות. בזיכרונותיה כתבה נלי שטראוס-מושנזון, כי בראייה לאחור בית ספר זה עיוות את מוחה שכן מנע ממנה התבוננות בחיים כפי שהם. זמן קצר לאחר מכן בשנת 1907 בהיותה בת 14 התאבד אביה בזמן ששוטרים ביקשו לעוצרו בעקבות חשדות להונאה בעסקים.
תחילת עשייה ציונית בארצות הברית
לאחר אימוץ היהדות והציונות במלוא המרץ בשווייץ, שבה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה לארצות הברית, ויצרה קשר עם בכירים בהנהגה היהודית הציונית שם כגון משפחת מנוחין שאף לבסוף הוכתרה כסנדקית של הבן יהודי מנוחין. אולם, היה זה בעיקר המפגש עם נשים ציוניות אמריקאיות כמו ישע סמפטר והנרייטה סאלד שהתלהבו מהלהט שלה לעשייה ציונית אשר השפיע עליה יותר מכל.
כישרון הכתיבה שלה גויס לפרויקטים ציונים אחרים כגון עזרה בניסוח עמדת השופט לואי ברנדייס והמשפטן פרופ' פליקס פרנקפורטר לקראת הצהרת בלפור. הצהרה זו נסכה בה תקווה ממשית לבית יהודי בארץ ישראל שהובילה גם כן ליציאה דרך הכתב במסע שכנוע הציבור יהודי האמריקאי בפרט והאוכלוסייה האמריקאית ככלל על האפשרויות הממשיות של יישוב יהודי בארץ ישראל.
עלייה לארץ ישראל
על אף הנוחות והרווחה הכלכלית בארצות הברית, חיכתה נלי שטראוס להזדמנות הראשונה בה תוכל להגשים את חלומה מרגע שנשבתה בציונות ולעלות לארץ ישראל. הזדמנות זו באה לאחר הסכמי שביתת הנשק של מלחמת העולה הראשונה. כך, מצאו עצמן נלי שטראוס בת ה-27 ואימה בת ה-63, שביקשה להיות קרובה לביתה, את עצמן על האוניה האמריקאית הראשונה שנחתה בחופי יפו לאחר סיום המלחמה ב-28 במאי 1919.
גישתה של שטראוס-מושנזון לעלייה לארץ ישראל לוותה ברומנטיקה אשר אותה העלתה על הכתב. על האוניה טרם הגעתה לארץ ישראל כתבה להנרייטה סאלד:. לחברתה בבט דויטש כתבה כחצי שנה לאחר הגעתה לארץ:
אולם, זמן לא רב לאחר הגעתה לארץ וכמו רבים אחרים נחלה אכזבה מסוימת ממצב היישוב העברי הן מהקושי בביסוסו של היישוב והן מצמצום גבולותיו של הבית הלאומי לעומת התקופה העות'מאנית.
ציונות מעשית - בלפוריה ושפיה
תפקידה הראשון והסיבה הרשמית להגעתה לארץ ישראל היה להיות מעורבת בהקמה וביסוס המושב בלפוריה בעמק יזרעאל מטעם קהילת ציון אמריקאית. תפקידה בבלפוריה נשא אופי אדמיניסטרטיבי וכתיבת מאמרי דעת קהל בעיתונות. נלי הגיעה לבלפוריה חדורת להט להקמת מושב בארץ ישראל, על כך כתבה ב-8 בדצמבר 1919 לחברתה בבט דויטש:אולם, תפקיד זה לא ארך ימים ובעיקר עקב מצבה הרפואי אך גם עקב סכסוך בין קהילת ציון אותה ייצגה והסתדרות הפועלים, בדבר אופי המתיישבים החדשים ועזבה את המושבה בסוף 1919. לאחר מכן העתיקה את מושבה לתל אביב וחברה לדב מושנזון אליו נישאה לאחר הגיעה לארץ ישראל. בתל אביב היא התמנתה על ידי ארגון הדסה לכתוב מטעמו מאמרי תעמולה לארץ. בשנת 1923 עזרה בהקמת בית היתומים בשפיה.
הדסה
במרץ 1924 מונתה שטראוס-מושנזון לנציגה הרשמית של ארגון הדסה בארץ ישראל. המינוי סימל מבחינת הארגון, את הבשלת עשייתו בארץ ישראל. משימתה העיקרית של שטראוס-מושנזון בהדסה הייתה לשמש כנציגת הארגון בוועדות הציוניות ביישוב ולוודא כי הדסה נמצאת במוקד הקידמה של ארץ ישראל בעיקר בכל הנוגע לעבודת נשים, זכויותיהן והארגון הכללי של התנועה.
עשייה למען נשים
במקביל לעשייה ציונית למען היישוב בארץ ישראל פעלה שטראוס-מושנזון רבות למען זכויות נשים ומעמדן. במקביל למינויה כנציגת הדסה שימשה גם כמזכירת הסתדרות נשים עבריות, ארגון סוציאלי - פילנתרופי אשר העניק עזרה לנשים ואשר הווה את הזרוע הביצועית של ארגון הדסה בפעילות שלא הייתה קשורה לרפואה.
לעמדותיה הפוליטיות בדבר זכויות נשים, מצאה ביטוי בחברות בהתאחדות הנשים העבריות אשר בראשה עמדה אמה ד"ר רוזה וולט-שטראוס ואשר חתם על דגלו מאבק למען קידום מעמדן הפוליטי של נשים בארץ ישראל תחת הסיסמה ״משפט אחד וחוקה אחת לאיש ואישה״. על מאבק זה כתבה:
בשנים 1924–1927 יזמה שטראוס-מושנזון איחד של כל ארגוני הנשים היהודיות בארץ ותומכיהן בתפוצות תחת מועצת ארגוני הנשים. מטרת האיחוד היה לעשות הרמוניזציה בכל היצירה והעשייה של האישה העברית בארץ, ליצור ערוץ תקשורת ושיתוף פעולה בין ארגוני הנשים וגוף שייצג את אינטרס נשות הארץ כלפי ארגוני הנשים היהודיות בעולם.
מערכת דבר
בשנת 1929 מונתה לעורכת המהדורה האנגלית של העיתון דבר במשותף עם משה שרתוק (שרת). בעיתון זה הרבתה לכתוב (לרוב תוך כדי עילום שם) מאמרי דעה על היישוב העברי וחזונה לעתידו. בנוסף, דרך העיתון הוסיפה לכתוב על מעמד הנשים והצורך לחתור לשוויון מגדרי, מאמרים אשר בחלקם תורגמו גם למהדורה בעברית. במאי 1931 התבקשה לשמש כעורכת היחידה של המהדורה אולם מצבה הרפואי לא אפשר לה ומיד לאחר מכן נסגרה המהדורה באנגלית.
חייה האישיים
בין שטראוס-מושנזון לאמה שררו יחסים מתוחים והעלייה המשותפת לארץ ישראל נועדה בין היתר לאחות את הקרעים. העשייה הציונית, כל אחת בדרכה היא, והאהבה המופלגת לארץ ישראל אחדה את האם ובתה. לאחר שהעבודה בבלפוריה השפיעה על בריאותה שבה לתל אביב וחברה לברנרד-דב מושנזון אליו נישאה בשנת 1919 ואשר כלפיו חשה רוזה וולט-שטראוס עוינות. נוסף לכתיבה מטעם ארגון הדסה החלה ללמד אנגלית בחטיבה של הגימנסיה הרצליה. בקיץ 1924 נשלחה על ידי ארגון הדסה לעבודה משרדית בחיפה. שם היא נתקלה בתינוקת שאמה, פליטה מרוסיה, מתה בלידה ואביה מת מצער לאחר כמה ימים. נלי החליטה בו במקום לאמץ את הילדה וקראה לה עליזה. אימוץ הילדה הוסיף לקרבה בינה לבין אמה. נלי וברנרד-דב העתיקו את מושבם לתל נורדאו שכונה בתל אביב, בזמן ילדותה המוקדמת של הבת עליזה, ושם החלה בשנת 1926 לכתוב את ספרה ״The Simons״ אשר מעולם לא סיימה ומעולם לא יצא לאור. בספר זה ביקשה לתאר את חוויית העלייה לארץ ישראל דרך עיניה של משפחה יהודית אמריקאית. לאחר רצח חיים ארלוזורוב חשה שמפלגת פועלי ארץ ישראל נמצאת בסכנה ולכן הצטרפה לשורותיה. אולם, טרם הספיקה לפעול בשורות המפלגה נכנעה למצבה הרפואי וב-3 ביולי 1933 עברה שטראוס-מושנזון התקף לב חמור ומתה חמישה ימים לאחר מכן ב-8 ביולי 1933.
לאחר מותה
מותה של נלי השאיר חלל עמוק בלבבותיהם של רבים בהנהגת היישוב, ובלווייתה נשאו הספדים משה שרתוק והנרייטה סאלד. ידידיה בארץ ישראל פרסמו בשנת 1939 חלקים מתוך החיבור וכתבים אחרים פרי עטה בספר הזיכרון לכבודה “Our Palestine”, המגולל את סיפורה של נלי.
אימוץ הילדה עליזה על ידי נלי ובעלה ברנרד-דב לא הוסדר באופן חוקי, ולכן לאחר מותה של שטראוס-מושנזון הילדה הייתה נתונה למאבק משמורת שהתקיים בין בעלה דב מושנזון לבין אמה. בסופו קבע בית המשפט, לתדהמת רבים, שהילדה תועבר לחזקת האחרונה.
נאור שרון
נאור שרון (נולד ב-10 במרץ 1995) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בעמדת הקלע בקבוצת מכבי עירוני רמת גן מהליגה הלאומית.
ביוגרפיה
נולד בראשון לציון, החל לשחק כדורסל במכבי ראשון לציון, ובכיתה ז' עבר לקבוצת הנערים של מכבי תל אביב. כנער הצטרף לאקדמיה של פו אורטז הצרפתית, בה שיחק בשורותיה, ולאחר מכן שיחק בראסינג פריז.
בסוף 2012 חזר שרון לישראל ובעונת 2012/2013 הצטרף להפועל חולון. עקב מיעוט דקות משחק הצטרף בעונת 2013/2014 לקבוצת אליצור אשקלון מן הליגה הלאומית, תוך ניצול "הכרטיס הכפול" המאפשר לשחקני כדורסל צעירים מליגת העל בכדורסל לשחק במקביל גם בקבוצה מן הליגה הלאומית בכדורסל. הוא תרם בשורותיה 8.2 נקודות ו־5.4 אסיסטים בממוצע למשחק, אך עזב אותה כעבור שלושה חודשים, בתום שנת 2013.
בעונת 2014/2015 שיחק בקבוצת אליצור יבנה מן הליגה הלאומית בה קלע בממוצע 15 נקודות בממוצע למשחק.
בעונת 2015/2016 חתם לשנתיים בקבוצת מכבי אשדוד/באר טוביה. במהלך עונת 2016/2017 עזב את הקבוצה והצטרף להפועל אילת.
ב-12 באוגוסט 2018 חתם בהפועל חיפה.
בקיץ 2020 חתם שרון לעונה אחת במכבי חיפה מליגת העל. בעונה זו שותף ב-22 משחקים והעמיד ממוצעים של 4.1 נק', 3.3 אסיסטים ו-1.7 ריבאונדים ב-17.7 דק', בסיום אותה העונה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית.
באוקטובר 2021 חתם בגרינדביק מליגת העל האיסלנדית. בעונה זו שותף ב-22 משחקים והעמיד ממוצעים של 12.8 נק', 7.1 אסיסטים ו-3.9 ריבאונדים ב-32.8 דק' בסיום העונה הייתה הקבוצה במקום ה-7 והודחה ברבע גמר הפלייאוף.
בספטמבר 2022 חזר שרון לישראל, וחתם במכבי עירוני רמת גן מהליגה הלאומית.
בנבחרות הצעירות
שרון ייצג את ישראל בנבחרות השונות. היה שותף לאליפות אירופה במונטנגרו במסגרת נבחרת הקדטים בשנת 2010, שיחק באליפות אירופה דרג ב' במקדוניה בשנת 2011, והיה חבר בנבחרת הנוער ובנבחרת העתודה.
בין היצר ליוצר
הספר מבוסס על ראיונות עם כ-20 גברים שנעשו במסגרת עבודת דוקטורט של כותב הספר באותו נושא. זהו המחקר האקדמי המקיף הראשון בארץ שנעשה על אוכלוסייה זו.
הספר יצא בשנת 2019 בהוצאת רסלינג והומלץ על ידי הרב יובל שרלו ואורית אבישר.
תוכן הספר
הספר נחלק לשלושה חלקים עיקריים.
החלק הראשון מציג את הרקע התאורטי לנושא ואת המושגים המרכזיים. במסגרתו נסקרים יחסי הגומלין בין ההומוסקסואליות לבין הדת וההלכה, נבחנים מאפייניהן של החברות הדתית והחרדית ויחסן אל השונה ואל קהילת הלהט"ב בפרט, ונסקרים ארגוני הלהט"ב הדתיים המרכזיים כיום. בהמשך נבחנות השפעותיה של האמונה הדתית על הרווחה הנפשית, ונסקר הידע העכשווי אודות חייהם ודרכי התמודדותם של הומואים דתיים בכלל והומואים הנשואים לאישה בפרט.
החלק השני, המהווה את עיקר הספר, מתבסס על הנרטיבים של מרואייני המחקר ומציג את תפיסת עולמם וחוויית חייהם המגוונת. בחלק זה מתואר הקונפליקט העמוק המעצב את חייהם בין נטייתם החד-מינית לבין אמונתם הדתית וחיי נישואיהם, ונבחנים הגורמים שהביאו גברים אלה להינשא לאישה. בהמשך נידונים רגשי האשם והבושה המלווים גברים אלה וכן דרכי ההתמודדות וניסיונם להגיע להשלמה עם זהויותיהם הסותרות.
החלק השלישי מציג את מסקנות המחקר, ובמסגרתו נבחן מקומה המחודש של הדת בתפיסתם של הומואים דתיים – לא עוד כמקור לשלילתה של הנטייה ההומוסקסואלית אלא דווקא כמשאב לקבלתה. בהמשך מוסבר כיצד ממקמים הגברים מרואייני המחקר את עצמם על הציר שבין הזהות המינית האישית לבין זהות השייכות החברתית. מיקום זה מעצב את חווית חייו השונה של כל אחד מהם.
בפרק האחרון בספר מתאר המחבר כיצד שינתה עבודת המחקר את דעותיו ומושגיו לגבי התופעה הנחקרת.
חמאדה
חמאדה (בערבית: حمادة; ḥammāda) היא סוג של נוף מדברי שמורכב בעיקר ממישורים סלעיים קשים גבוהים ועקרים, שרוב החול שבו הוסר על ידי שחיקה רוחית.
היווצרות
החמאדה נוצרת על ידי הרוח שמסירה תוצרי בליה עדינים: תהליך אאולי המכונה דפלציה. הגרגירים עדינים יותר נלקחים בהסעה בהקפצה, ואילו החול מוסר באמצעות זחילה על פני השטח, ומשאיר אחריו נוף של חצץ, סלעים וסלע חשוף.
צורות קרקע קשורות
חמאדה קשורה לריצוף מדברי (הידוע בכינויו רג, סריר, גיבבר או סאי), המתרחש כמישורים אבניים או שקעים מכוסים בחצץ או סלעים, ולא כמישורי הרמה.
בניגוד לחמאדה הארג הוא שטח גדולים של דיונות חול נעות.
סוורפלי רדקרישנן
סוורפלי רדקרישנן (5 בספטמבר 1888 – 17 באפריל 1975) היה פילוסוף ופוליטיקאי הודי. שימש כסגן נשיא הודו הראשון בשנים 1952–1962, וכנשיא הודו השני בשנים 1962–1967. נחשב לאחד מגדולי הפילוסופים של הדת בהודו במאה ה-20. עבד באוניברסיטת קולקטה ובאוניברסיטת אוקספורד. נחשב לחוקר פורץ דרך בתחום חקר ההינדואיזם, הן בהודו והן במערב.
ביוגרפיה
אחד מתפקידיו הפוליטיים הראשונים היה ייצוג הודו באונסק"ו החל משנת 1947, ובשנים 1949–1952 היה גם שגריר הודו לברית המועצות. בשנת 1949 נבחר לאספה המכוננת של הודו. בשנת 1952 נבחר לסגן נשיא הודו, ושימש בתפקיד זה כעשר שנים, עד שנבחר לנשיא הודו בשנת 1962. לרדקרישנן לא היה רקע פוליטי במפלגת הקונגרס הלאומי ההודי, ולא לקח חלק מרכזי במאבק נגד השלטון הבריטי.
סמי מלול
סמי מלול (נולד ב-15 במאי 1954) הוא איש ציבור ישראלי, סגן וממלא מקום ראש עיריית קריית שמונה לשעבר אשר כיהן בשנת 2008 כראש עיריית קריית שמונה. משנת 2015 משמש כיו"ר ועדה מרחבית לתכנון ובנייה "מורדות הכרמל".
ביוגרפיה
מלול עלה עם הוריו מטנג'יר שבמרוקו הספרדית בגיל 11 חודשים ב-1955, הצעיר מבין 11 בנים. כחלק ממדיניות יישוב עולי צפון אפריקה בעיירות הפיתוח בפריפריה, נשלחה המשפחה למעברת ח'לסה שלימים הפכה לקריית שמונה. בשנים הראשונות התגוררה המשפחה בפחון, בהמשך עברה המשפחה לצריף ולבסוף לבית צמוד קרקע שהוקצה עבורה. אביו, יעקב מלול, ייסד את סניף מפ"ם בעיר והיה מעורב בהנהלת הפועל קריית שמונה ושני אחיו שיחקו בקבוצה. בגיל 9 שימש סמי כקמע של הקבוצה וקיבל מדים זהים לשחקנים. הוא למד בבית הספר לקציני ים בעכו במשך 4 שנים ושירת בחיל הים ובשייטת.
ב-1973 כשפרצה מלחמת יום הכיפורים, התגייסו כל 11 האחים של משפחת מלול ופוזרו בחזיתות השונות ברחבי הארץ. מלול שירת בגבול סיני כתומך לחימה בשייטת 13. ב-15 באוקטובר נפל האח השלישי,, שהיה חייל בגדוד השריון 377, חטיבה 9, בתל ענתר במהלך קרבות הבלימה מול הצבא הסורי ברמת הגולן. רק לאחר מספר שבועות, בהם גורלו לא היה ידוע, הגיעה הבשורה למשפחתו. עד היום גרים מרבית האחים בקריית שמונה.
ב-1978, בגיל 23, נבחר מלול לראשונה למועצת קריית שמונה ושימש כחבר מועצת העיר במשך 20 שנים. כחבר מועצה שימש במגוון תפקידים: ממונה על מנהל הנדסה ותשתיות, ממונה על הכנסות העירייה, יו"ר וועדת משנה לתכנון ובנייה וממלא מקום ראש העירייה. באפריל 2008, בעקבות התפטרותו של ראש העיר, חיים ברביבאי, מילא מלול את מקומו. הוא כיהן כראש עיר בפועל עד הבחירות שנערכו באוקטובר. בבחירות אלו נבחר ניסים מלכה לראשות העיר, לאחר שני סבבי הצבעה.
פעילותו הציבורית
במהלך עבודתו הציבורית פעל מלול לחיזוק מעמדה של העיר. בראשית שנות השמונים, לאחר שנים של התמודדות ביטחונית אשר החלישה ופגעה במעמדה של העיר, עתר מלול יחד עם חבר המועצה אבשלום צדוק ז"ל ומר יוסי בלבן לבג"ץ בדרישה לנקוט פעולות שיאפשרו את פיתוחה וקיומה של העיר ולהכרה בה כיישוב ספר. בשנת 2008 יזם מינוי ועדת חקר גבולות, בה דרשה קריית שמונה תוספת שטח של כ-18 אלף דונם משטחי המועצות האזוריות הגליל העליון ומבואות החרמון. יוזמה זו ניסתה לחולל שינוי מהותי בהתוויות תחומי השיפוט המוניציפליים בגליל, מתוך תפיסת שינוי הגבולות כמפתח לעצמאותה הכלכלית של העירייה, הפחתת תלותה בתקציבים ממשלתיים ומניעת עזיבה של אוכלוסייה צעירה חזקה.