cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רדווא עאשור
קורות חייה
ב-26 במאי 2018 צוין יום הולדתה ה-72 של עאשור בגוגל באמצעות שרבוט גוגל.
מספריה
חלק מספריה של עאשור תורגמו לאנגלית ולשפות נוספות. היא זכתה במספר פרסים ספרותיים, בהם פרס בינלאומי לספרות על שם קונסטנדינוס קוואפיס.
פרסים
בשנת 1995 זכתה הטרילוגיה "גרנדה" בפרס היריד לנשים סופרות בעולם הערבי.
בשנת 2007 זכתה עאשור בפרס לספרות על שם קונסטנדינוס קוואפיס.
בשנת 2011 זכתה עאשור בפרס אל-אוויס.
תוכנית גדס
תוכנית גדס היא תוכנית המתאר הראשונה של העיר תל אביב, שתוכננה בשנים 1927–1929 על ידי מתכנן הערים הסקוטי סר פטריק גדס. תוכנית זו הקנתה לאזור מרכז תל אביב ולאזור המכונה היום "הצפון הישן" של העיר את מראם ואופיים המוכר בראשית המאה ה-21.
גדס הביא לישראל את עקרונות עיר הגנים בשנות ה-20, ותל אביב היא אחד המקומות היחידים שבהם הצליח להגשים את חזונו. ההישג העיקרי של תוכנית גדס הוא ביצירת מרקם עירוני אחיד בעל השטח הגדול ביותר בערי ישראל והגדול ביותר בעולם מסוגו - מאפיין המהווה את אחד הגורמים להכרזתה של "העיר הלבנה" בתל אביב כאתר מורשת עולמית.
התפתחות תל אביב עד שנות ה-20
החל מסוף המאה ה-19 הוקמו מספר שכונות עבריות כשכונות לוויין של יפו, כדוגמת נווה צדק וכרם התימנים. אחוזת בית, שהוקמה ב-1909, הייתה למעשה השכונה הראשונה שנועדה להפוך לעיר עברית, והייתה "הלב העירוני" הראשון, שסביבו המשיכו להתפתח השכונות שהפכו בהמשך לעיר תל אביב. בשטח הנכלל בתחומי העיר תל אביב-יפו נמצאו רובע מנשייה המעורב ומספר כפרים ערביים (כגון סומייל, ושייח' מוניס), המושבה האמריקאית-גרמנית ביפו והמושבה הטמפלרית שׂרונה, אשר שרידיהן אף הם באזור מרכז העיר המודרנית, לצד השכונות העבריות.
כבר ב-1920 החלו פרנסי העיר להביע דאגה נוכח צמיחתה המואצת של תל אביב בעקבות גלי העלייה לארץ ישראל. ההסתדרות הציונית פנתה ב-1920 לאדריכל ריכרד קאופמן שיחווה את דעתו על המשך פיתוחה של העיר ויתווה תוכנית מתאר לאזור שמצפון לרחוב אלנבי ועד רחוב יהודה הלוי המתעקל צפונה במזרח. תוכניתו של קאופמן כללה מחשבה על צירי הצפון-דרום הנחתכים על ידי צירי רוחב הפונים אל הים, אשר באו לידי ביטוי בתוכנית המפורטת שערך גדס מאוחר יותר. בשנת 1925 הוזמן לישראל מתכנן הערים גדס על ידי מאיר דיזנגוף ובהמלצת שלטונות המנדט הבריטי, על-מנת ליצור תוכנית מתאר ראשונה לעיר המתפתחת ולכל האזור שמצפון לעיר הקיימת. בשנה זו הכין גדס סקר מקיף שבו תיעד את המצב הקיים של העיר ומגמותיה הכלכליות, החברתיות והדמוגרפיות. העיר מנתה אז פחות מ-30,000 תושבים, והתוכנית נדרשה למצוא פתרון לאוכלוסייה של 100,000 תושבים.
תאוריות וגישות אורבניות ואדריכליות חדשות
שנות ה-20 של המאה ה-20 היו שנים של חיפוש באדריכלות ובתכנון הערים בעולם. תוצאות מלחמת העולם הראשונה ושיאו של תהליך העיור, שהחל עוד במאה ה-19 עם פרוץ המהפכה התעשייתית, הובילו לחיפוש תאורטי ומעשי של צורות בינוי חדשות - הן מבחינה אדריכלית והן מבחינה אורבנית.
את גישת "עיר הגנים" פיתח עם חלוף המאה הפילוסוף הבריטי אבנעזר הווארד כניסיון ליצור סוג חדש של עיר ושל עירוניות המתייחסת אחרת אל השטחים הפתוחים והירוקים, ומאפשרת איכות חיים הבאה לידי ביטוי בכמות גינון מקסימלית גם בתוך או בצמוד לשטחי הערים הצפופים. התפישה של עיר הגנים התיישבה היטב עם רוח הבנייה בתל אביב של שנות ה-20, שאדריכליה הושפעו מאוד מרעיונות התנועה המודרניסטית באדריכלות ואסכולת הבאוהאוס בפרט.
בתקופה זו נהגו גם תאוריות חדשות בתחום התכנון העירוני, כמו רעיונותיהם של לה קורבוזיה באירופה ופרנק לויד רייט בארצות הברית ועוד אדריכלים ותאורטיקנים רבים שהיו קשורים בתנועה המודרניסטית. בלטה במיוחד הגישה הסוציאליסטית של רובם, שהולידה עקרונות תכנון שונים, בעיקר בתחום המגורים להמונים; על רקע זה הוקמו פרויקטי דיור נסיוניים של שיכונים ושכונות גנים בסדרי גודל שונים, כבר בשנות ה-20.
התוכנית
תוכנית גדס כללה תכנון פיזי של רחובות וגושים עירוניים חדשים, כמו גם תקנון וקווים מנחים לתכנון ובנייה. הקו המנחה של התוכנית היה תפישת עיר הגנים ויישום הרעיונות המודרניסטיים בתכנון העירוני. אלו השתלבו בהבנתו של גדס בתחום הביולוגיה וההתייחסות לעיר כאל רקמה חיה. עיקר התוכנית כלל התפתחות צפונה של העיר והצמדתה אל הים, אותו ראה גדס כמשאב טבע חשוב עבור תושבי העיר, וכן גיבוש תוכנית לשלד עירוני חדש, שיאפשר צמיחה של העיר יחד עם המרקמים העירוניים הנפרדים, הקיימים באופן עצמאי ומנותקים זה מזה.
התוכנית זכתה למספר רב של גרסאות ואלטרנטיבות מקומיות לגבי מספר מקומות בעיר, אך עיקרי התכנון ותפישתו היו אחידים בכולן. הוצאתה לפועל של התוכנית במהלך כעשרים השנים שאחרי אישורה לוותה בשינויים נוספים, בהתאם להתפתחות העיר בפועל ולמציאות פוליטית-חברתית משתנה.
גבולות התוכנית
הצעתו הראשונה של גדס הייתה ליצור תכנון עירוני לעיר בגבולות הטבעיים שלה, ולהגדירם כגבול השיפוט המוניציפלי. גבולות אלה כללו את השטח שבין נחל איילון במזרח והים התיכון במערב, נחל הירקון בצפון ומסילת הרכבת יפו–ירושלים (רחוב הרכבת בתל אביב) בדרום. התוכנית כללה אומנם התייחסות לשטח הכולל של יפו ושכונות תל אביב הקיימות בתקופתו בשטח זה ובשטח שעד שכונותיה של יפו בדרום, אך תוכנית הבינוי כללה שטח מצומצם יותר שגבולו המזרחי הוא התוואי שלימים הפך לרחוב אבן גבירול ורחוב בוגרשוב והמשכו בשדרות בן ציון בדרום. השיקולים לגבול התכנון המזרחי היו שטחי הכפר הערבי סומייל והמושבה הגרמנית שרונה, שהושארו מחוץ לגבולות התוכנית. תוואי הדרך שהפך לימים לרחוב אבן גבירול היה דרך עפר שחיברה בין סומייל ליפו והמשיכה גם צפונה, והיא הייתה גבול מאוד נוח משום שהיה קל יותר לקנות את הקרקעות המערביות לציר, שהיה גבול בין שטחי חקלאות בבעלויות פרטיות.
מערך הרחובות החדשים
התוכנית קבעה מספר רחובות ראשיים שייצרו שלד עירוני חדש המחובר אל זה הקיים סביב אזור אחוזת בית והשכונות הקיימות. רשת הרחובות החדשה, להבדיל מזו שהייתה קיימת, כללה מספר רחובות אורך בכיוון צפון-דרום ומספר רחובות רוחב בכיוון מזרח-מערב המגיעים כולם אל הים. רחובות האורך הראשיים מהים מזרחה הם רחוב הירקון, רחוב בן-יהודה, רחוב דיזנגוף, הרחובות ההמשכיים ריינס וסוקולוב, שלמה המלך/יהושע בן-נון, שדרות ח"ן ובאופן חלקי גם רחוב המלך ג'ורג'. רחובות הרוחב הראשיים, מדרום לצפון, הם רחוב אלנבי שחלקו הצפוני ביותר "נשבר" לכיוון הים בכיכר מוגרבי, רחוב בוגרשוב-שדרות בן ציון, רחוב פרישמן, רחוב גורדון, שדרות קק"ל (שהפכו מאוחר יותר לשדרות בן-גוריון), רחוב ארלוזורוב, רחוב קיבוץ גלויות (לימים רחוב ז'בוטינסקי), רחוב בזל (באופן חלקי) ושדרות נורדאו.
רחובות האורך יועדו להיות הרחובות המסחריים ורחובות הרוחב יועדו להיות שדרות ירוקות או רחובות מגורים בלבד המחברים את כל הרקמה העירונית אל חוף הים. בפועל, רק הרחובות אבן גבירול דיזנגוף, בן יהודה והירקון הם רחובות מסחריים של ממש, וברחובות הרוחב אכן קיימות שדרות עצים גדולות ובולטות, אך רק חלקם מוגדרים כשדרות.
מערך השדרות והשטחים הירוקים והפתוחים
הארגון הפיזי של העיר שאף ליצור עיר המחוברת אל משאב הטבע החשוב ביותר שלה, חוף הים, וכן מערך של שדרות וגנים ציבוריים שהחדירו את הטבע אל פנים העיר בצורת מסגרת אשר הפכה, ככל האפשר, כל נקודה בעיר לקרובה ככל האפשר לטבע, בלי לפגוע ברציפות העירונית. לעומת תוכנית גדס, העיר שצמחה סביב אחוזת בית והשכונות הנוספות הוקמה ללא קשר לים, או כפי שכינו אותה, "עיר שצמחה עם הגב לים". כמו כן, לא הייתה תוכנית-על לנושא השטחים הירוקים, ותוכנית גדס יצרה מערכת כזו ברמה הכללית ביותר של שלד העיר, כמו גם ברמת פרטי העיצוב העירוני.
בעיני רוחו ראה גדס עיר שוקקת חיים השתולה בתוך גני ירק ושדרות עצים. בנוסף לתכנון הפיזי של השטחים הירוקים התייחס גדס, שהיה גם ביולוג במקצועו, לסוגי העצים שיישתלו ברחבי העיר, ובהם עצי פרי שישרתו באופן ישיר את תושביה.
התכנון המשיך את שדרות רוטשילד צפונה עד כיכר הבימה (ומאוחר יותר גם היכל התרבות), שנועדה להיות המוקד המרכזי של התרבות בעיר, אותו כינה גדס "האקרופוליס של תל אביב". מנקודה זו, אשר שימשה כמפרק עירוני, נמתחו שדרות נוספות העוברות דרך כל המרקם העירוני החדש וחזרה אל הים. מהכיכר יצאו מערבה שדרות בן ציון, אשר המשיכו עד הים כרחוב בוגרשוב, וצפונה המשיכו שדרות ח"ן, אשר יחד עם שדרות בן-גוריון סגרו מעגל יחד רצועת החוף. הכיכר שבה בית הבימה והיכל התרבות נבנתה בקנה מידה גדול מאוד, כך שהתנקזו אליה גם הרחובות דיזנגוף ואחד העם.
במפגש שדרות ח"ן ובן-גוריון היה עם אישור התוכנית "גן הדסה" (לימים "גן העיר", בקרן הרחובות אבן גבירול והדסה) שהוקם ב-1925 על שטח פרדס פורטליס, שהיה בבעלות ערביי הכפר סומייל. ליד גן זה נוסד לאחר מכן גן החיות של תל אביב (נסגר ב-1980 ובמקומו הוקם קניון גן העיר) ובשנות ה-60 נבנה לידו בניין עיריית תל אביב ונחנכה כיכר מלכי ישראל (ששמה שונה בהמשך לכיכר רבין). אזור ירוק זה שומר על הרציפות של השדרות הירוקות לאורך העיר ומהווה מפרק עירוני חשוב נוסף. את רצועת החוף ראה גדס כשטח הפתוח החשוב ביותר, שאליו צריכה להיות נגישות מקסימלית לכל תושבי העיר. בחלק הצפוני יותר, המרוחק מכיכר הבימה, נבנו שדרות נורדאו שחצו את העיר לרוחבה עד הים. שדרות נורדאו מהוות ציר ראשי נוסף בין רחוב אבן גבירול וחוף הים.
השטח הפתוח החשוב הנוסף הוא הכיכר שהוקמה ב-1934 (בתכנון ג'ניה אוורבוך) - כיכר צינה דיזנגוף. כיכר דיזנגוף, בניגוד לכיכר הבימה שנועדה להיות מרכז תרבותי, תוכננה להיות כיכר מסחרית מרכזית המשמשת אף היא כמפרק עירוני שאליו מתנקזים מספר רחובות ראשיים המובילים, בין השאר, אל כיכר הבימה וכיכר מוגרבי. הרעיון ליצור כיכר עגולה גדולה עלה כבר בתוכניתו הראשונית של ריכרד קאופמן, ובתוכנית גדס היא תוכננה בצורת משושה. העיצוב הסופי של אוורבוך, אשר יצר קו בניין חלק ונקי בצורת מעגל סביב המזרקה והגינות הקטנות במרכזה, השתלב היטב עם רוח התוכנית ואופי הבנייה של המרקמים החדשים. כיכר המדינה, שנבנתה מאוחר יותר באזור "הצפון החדש" ממזרח לציר אבן גבירול, ניסתה, בהשראת כיכר דיזנגוף, ליצור מקום דומה במרקמים הדומים של מזרח העיר, אך כשלה ביצירת כיכר הומה המספקת במרכזה מקום מפגש איכותי לתושבי הסביבה.
במרכז רצועת החוף הצפונית, בסמוך לבית הקברות המוסלמי הישן, החליט גדס להשאיר שטח פתוח גדול שיישאר כמעין שמורת טבע בתוך העיר. אזור זה, שלימים נקרא גן העצמאות, תוכנן להישאר כגבעת כורכר טבעית לגמרי, ללא בנייה, שיחד עם רצועת החוף עצמה יישאר שטח טבעי. קיומם של הגבעה, שהקשתה על בנייה באזור, ושל בית הקברות הפכו את הרעיון להגיוני מאוד וכך גם היה. גם בתוכנית פיתוחו מ-1952 שביצע אדריכל הנוף אברהם קרוון, ובנייתו של מלון הילטון תל אביב במקום, נשמר אופיו המקורי של המקום כגבעה טבעית ושמורת טבע עירונית.
הבלוק העירוני של גדס
בין רשת הרחובות החדשים תוכננו עשרות בלוקים עירוניים בעלי מאפיינים משותפים, במטרה ליצור אחידות באופי המקום וברציפות הרקמה העירונית. "בלוק גדס" הטיפוסי הוא רעיון אידיאלי אשר מומש בכל אחד מהבלוקים המתוכננים באופן מעט שונה, בהתאם לתנאי המקום, צירי הרחובות הסמוכים ושיקולים נוספים. שאיפתו של גדס הייתה יצירת קהילות משנה לאוכלוסיית העיר בתוך בלוקי מגורים אלו, באמצעות תפקוד הבלוק העירוני כיחידה אינטימית-מעט, אך עם זאת משרתת את רחובותיה הראשיים של העיר.
וריאציות שונות נעשו על בסיס הרעיון האידיאלי של הבלוק, ולמעשה ישנם בלוקים מעטים מאוד הנראים בדיוק כך. בחלקם יש רק שלושה רחובות, או שחלק מרחובות המשנה הם המשכיים לכל רוחב הבלוק, אך הרעיון הבסיסי שלו קיים ושומר על רקמה עירונית אחידה.
הגדרת המגרש
בניסיון ליצור צפיפות מגורים אופטימלית לעיר, הגדיר גדס את קווי המתאר לבנייה במגרשים על פי מספר עקרונות: שטח המגרש הטיפוסי הוא כחצי דונם (500 מ"ר) ובמרכזו עומד בניין מוקף צמחייה. קווי הבניין שהוגדרו הם 4 מ' מקצה המגרש בחלקו האחורי של הבניין, 4 מ' בחלקו הקדמי עד קו שפת המדרכה, ובנייה של עד 3 מ' מקווי המגרש הצדיים המבטיחים מרחק של 6 מ' בין בניין לבניין. שטח המגרש הפנוי יועד להיות צמחייה הכוללת גינות פרטיות ועצי נוי ופרי. מטרת הגדרות אלו הייתה ליצור רציפות עירונית של בנייני מגורים אשר תיצור מרחב ציבורי עירוני ואיכותי עבור הולכי הרגל, יחד עם שמירה על תחושת עיר הגנים ושילוב כמות מקסימלית של צמחייה ביחס לצפיפות המגורים.
התוצאה של תכנון זה הייתה בנייתם של מבנים בגובה של עד 4 קומות הכוללות לרוב שתי דירות בקומה. בשנותיה הראשונות של העיר אכן תיפקדו החללים שבין הבתים כגינות אשר שימשו את התושבים, אך עם השנים הלך ופחת השימוש בהם והם גודרו, מולאו בפונקציות נוספות או הפכו לחנייה. עם זאת, רוב הבניינים באזור הצפון הישן, כמו גם הבניינים באזור לב העיר אשר נבנו על פי עקרונות דומים, משמרים את האופי המתוכנן המקורי.
ארל תומסון
ארל ג'ון "טומי" תומסון (באנגלית: Earl John "Tommy" Thomson; 15 בפברואר 1895 - 19 באפריל 1971) היה אתלט קנדי-אמריקאי, אלוף אולימפי בריצת 110 מטר משוכות.
תוכנית גדס
תוכנית גדס והעיר הלבנה
מרכזה של העיר הלבנה של תל אביב, שהוכר באופן רשמי כאתר מורשת עולמית, נמצא בשטח תוכנית גדס ובו מרוכזים גם מרביתם של 4,000 הבניינים הכלולים בהגדרתה של העיר הלבנה. על אף שבניינים רבים בסגנון הבינלאומי, בעיקר באוהאוס, המאפיין העיקרי של בתי העיר הלבנה, נמצאים גם באזור לב תל אביב הישן, בדרום העיר המזרחי (שכונות נווה שאנן ופלורנטין) ומיעוטם במקומות נוספים בעיר, תפישתה האורבנית של תוכנית גדס תאמה היטב את תפישתה האדריכלית של התנועה המודרניסטית באדריכלות ויצרה מרקם עירוני ייחודי מסוגו בעולם, דבר שהיווה שיקול מרכזי נוסף בהכתרתה של העיר הלבנה כאתר מורשת.
האדריכלות הלבנה של תל אביב תואמת היטב את צורת חלוקת המגרשים, המעמידה בניינים במרכז שטח גינון ומגדירה פרופורציות ברורות לחלל העירוני הנוצר מאופי הבנייה. ההקפדה על קו הבניין ומרווחים קבועים ומינימליים בין הבנייניים הצליחה ליצור מרקם בעל אופי עירוני על אף שטחי הגינון הגדולים - דבר שלא קרה ברבעים עירוניים שנבנו באירופה בתקופה זו ברוח המודרניזם, ומכאן ייחודה של תל אביב. מרקמים דומים קיימים גם בשכונות רחביה והדר הכרמל, אך אלו נבנו בשטח קטן מאוד יחסית למרקם בתל אביב, ותנאי הטופוגרפיה ההררית יצרו שכונות שאינן "תפורות" אל שאר מרקמי העיר כפי שהצליחה ליצור תוכנית גדס.
ארל תומסון
ביוגרפיה
במלחמת העולם הראשונה שרת תומסון בחיל האוויר המלכותי הקנדי.
תוכנית גדס
התפתחות העיר בפועל והמשך צמיחתה לאחר קום המדינה
השטח המתוכנן של צפון תל אביב יושב בהדרגה עד לשנות החמישים, שבהן בוצעו מספר שינויים ותיקונים בתוכניות המתאר. שינויים אלה נבעו משלל סיבות, שעיקרן התאמה להיצע הקרקעות שנרכשו - בעיקר מערבים תושבי סומייל - וביקוש הדירות על ידי עולים חדשים מאירופה. התוכנית המתוקנת מ-1937 קבעה באופן סופי את תוכנית המתאר של הצפון הישן, התקפה עד היום. כל שינויי תוכנית המתאר שנעשו מאז ועד היום היו כשינוי תב"ע נקודתי ולא כתוכנית מתאר חדשה.
אביאל
אֲבִיאֵל (בתעתיק לטיני: Avi'el) הוא מושב של תנועת החרות, המשתייך למועצה האזורית אלונה. שוכן כששה קילומטרים מצפון-מזרח לבנימינה.
תוכנית גדס
התפתחות העיר בפועל והמשך צמיחתה לאחר קום המדינה
תחילה נעשה יישוב השטח ברצועה הקרובה אל חוף הים, סביב הרחובות דיזנגוף ובן-יהודה, שכן אדמות אלה היו חולות ולא קרקע חקלאית מעובדת של שדות או פרדסים. בחלקים ניכרים מהשטח החלה הבנייה עוד בטרם אושרו התוכניות הסופיות, וכבר באמצע שנות ה-30 היה רחוב דיזנגוף מרכז מסחרי ותרבותי חשוב.
אביאל
היישוב הוקם באוגוסט 1949 על אדמות הכפר הערבי (السنديانة), שנכבש במלחמת העצמאות בידי האצ”ל. שטחו כ-3,000 דונם. בעלייה על הקרקע השתתפו כ-40 מתוך 70 חברי הגרעין, שכן חלק מחברי הגרעין עדיין היו בצה"ל. הגרעין המייסד נקרא יד ה-14 על שם 14 חברי הגרעין שנהרגו במלחמת העצמאות. הם עברו הכשרה של כששה חודשים בשוני לפני עלייתם על הקרקע.
היישוב קרוי על-שמו של ישראל אפשטיין שכינויו המחתרתי היה "אביאל", שליח האצ"ל ברומא שנהרג ב-28 בדצמבר 1946 כשניסה להימלט מהכלא האיטלקי. במשך שנים נקבע שהיישוב נקרא על שם אביאל מהתנ"ך, סבו של שאול, אולם החלטה זאת בוטלה.
ארל תומסון
ביוגרפיה
באליפות איגוד האתלטים החובבים שנערכה בשנת 1918 זכה תומסון במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות.
אביאל
באוגוסט 1950 קיבלו חברי המושב גנרטור. באוגוסט 1951 היו בתי המושב בבנייה וכביש הגישה למושב בסלילה.
ארל תומסון
אלוף אולימפי ושיאן עולם
תומסון עבד כמאמן אתלטיקה מצליח בארצות הברית וכמאמן אתלטיקה ראשי במשך 36 שנים בהאקדמיה הימית של ארצות הברית, באנאפוליס, מרילנד עד לפרישתו.
בשנת 1971 נפטר תומסון באושנסייד, קליפורניה.
תוכנית גדס
התפתחות העיר בפועל והמשך צמיחתה לאחר קום המדינה
במקביל להמשך בניית העיר צפונה בשטחי התוכנית, נבנו עוד מספר שכונות בעיר: נווה שאנן ופלורנטין בדרום העיר, ושכונת קריית מאיר שהוקמה ב-1936 כשיכון עובדים ממזרח לציר אבן גבירול, והמצויים באזור הרחובות דובנוב וצייטלין.
תכנית 50
במקביל הוכנה "תכנית 50", לאזור אשר ידוע כיום כ"צפון החדש" שאושרה ב-1939. בתוכנית יושמו כמה מעקרונות התכנון של גדס. רעיון הבלוק של גדס מומש גם בתוכנית הצפון החדש במידה דומה לבלוקים המקוריים אשר ממשיכים את רציפות המרקם העירוני גם בעברו המזרחי של רחוב אבן גבירול. התקנון שפורסם בשנת 1940 קובע שלמעט בכיכר המדינה ובעוד כמה מקומות קטנים בהיקפם לא יהיו באזורים אלו מסחר למעט הצרכים היומיומיים של התושבים. והוא מאופיין בכמות גדולה משמעותית של גנים ציבוריים הן בכמות והן בגודל הגנים מאשר בתכנית גדס. ואולם, בין היתר בגלל שהתכנית נבנתה בפועל בין שנות החמישים לשנות השבעים היו כמה שינויים מהתכנית המקורית: המבנים (בלוקים) המזרחיים לא תוכננו בדיוק כמו אלו המערביים: הרחובות היו רחבים מעט יותר, כדי להתאים למכוניות הפרטיות שהחלו לגדוש את העיר, גודל המגרשים שוּנָה ונוספו צורות בינוי חדשות האופייניות לשנות ה-50, כך שנוצר אופי שונה מזה של מרקם מרכז וצפון העיר הישנים. תכנית 763 מתחילת שנות ה-60 סתרה חלק מהתכנית 50 בעיקר בחלקה המזרחי והתוותה את רשת הרחובות אותה אנו מכירים כיום.
במקביל לבינוי של הצפון החדש, נבנו החל משנות ה-50 שכונות נוספות בשולי שטחי תל אביב, כגון שכונת יד אליהו ממזרח לנחל איילון ושכונת רמת אביב מצפון לנחל הירקון. שכונות אלה תוכננו אף הן כשכונות גנים, אך מראש לא תוכננו להתחבר אל מרקם העיר הקיים אלא לתפקד באופן עצמאי כאזורי פיתוח חדשים.
מדריך למיניות
מדריך למיניות הוא ספר הדרכה העוסק בהיבטים מעשיים שונים של המיניות.
סוג נפוץ של מדריכים אלה עוסק בדרכים שונות לקיום יחסי מין, במניעת היריון ובפרקטיקות מיניות נוספות. מדריכי מיניות מסוג זה נבדלים זה מזה לפי מאפיינים אחדים:
סוג אחר של מדריכי מיניות עוסק בעובדות הבסיסיות הקשורות ביחסי מין ועשויות להיות מובנות מאליהן למרבית האוכלוסייה. מדריכים אלה נועדו לילדים, לנערים בעלי לקות שלקותם מונעת מהם לקלוט מהסביבה מידע שאינו כתוב באופן רשמי (חירש שגדל בין שומעים או אוטיסט), או לזוגות צעירים שגדלו בחברה שאוסרת כל שיחה בנושא מיני.
היסטוריה
מדריכי המיניות העתיקים ביותר מקורם באסיה, העתיק שבהם הוא "מדריכי המיניות" הסיני, שנכתב על ידי הקיסר הואנג טי (2697-2598 לפנה"ס).
קאמה סוטרה, שמועד כתיבתו המשוער הוא המאה הראשונה עד המאה השישית לספירה, רכש מוניטין כמדריך מיניות, אף שרק חלק קטן ממנו עוסק בכך.
בתחילת המאה הראשונה פרסם המשורר הרומי אובידיוס שלושה ספרים בשם אמנות האהבה (Ars Amatoria). נושאה המרכזי של היצירה, הכתובה בחרוזים, הוא אמנות הפיתוי. שני הכרכים הראשונים, שנכתבו בעבור גברים, עוסקים ב"כיבוש לבבות הנשים" וב"שמירה על אהובתך לצדך", בהתאמה. השלישי, הפונה לנשים ומורה להן כיצד למשוך גברים, נכתב בתקופה מאוחרת יותר.
במאה ה-16 פורסם בערבית ספרו של עומר נפסאווי, "הגן המבושם". במאה ה-19 תורגם הספר לאנגלית.
בתרבות המערב הייתה במשך שנים רבות הסתייגות מפרסומם של מדריכי מיניות, חרף פרסומם בתרבויות אחרות. בשלהי המאה ה-19 פרסמה איידה קראדוק מדריכים אחדים העוסקים במיניות האדם. ספריה, The Wedding Night ("ליל החתונה") ו-Right Marital Living ("חיי נישואים נכונים") הוכרזו כספרי תועבה, והיא נדונה למאסר. במשפטה האחרון אסר השופט על חבר המושבעים לקרוא את ספרה, שבגינו הועמדה לדין, משום שלדבריו הכיל "תועבה, זימה ולכלוך". היא נדונה לחמש שנות מאסר, והעדיפה להתאבד, בהיותה בת 45.
בשנת 1918 יצא לאור ספרה של מארי סטופס Married Love, שנחשב לפורץ דרך.
במהלך החצי השני של המאה העשרים נכתבו והתפרסמו מדריכי מיניות רבים במדינות המערב, שהפכו לרבי מכר. זאת לאחר שבמשך עשורים רבים השיחה והקריאה בנושא נחשבו לטאבו בתרבות המערבית. רב המכר הבולט הראשון מבין מדריכי המיניות של המאה העשרים היה ספרו של ד"ר דייוויד רובן, Everything You Always Wanted to Know About Sex (But Were Afraid to Ask), שיצא לאור בארצות הברית בשנת 1969. בתחילת שנות השבעים יצא לאור ספרו של ד"ר אלכס קומפורט The Joy of Sex, שזכה אף הוא להצלחה רבה.
מדריכי "איך באים ילדים לעולם?"
קטגוריה נפרדת כוללת מדריכי מיניות לילדים, הבאים לתת תשובה לשאלה "איך באים ילדים לעולם?", ואינם מסתפקים באגדה על החסידה. מהם המתחילים בשלב שבו העובר כבר נמצא ברחם אמו, ומהם המרחיבים ומתארים, במידה זו או אחרת, את שקדם לתחילת ההיריון.
בעברית
בשנת 1930 יצא לאור תרגום לעברית של ספרו של הפסיכולוג השווייצרי אוגוסט פורל, "השאלה המינית".
אנדרס סוונסון
אנדרס גונאר סוונסון (נולד ב-17 ביולי 1976 בגטבורג) הוא כדורגלן עבר שוודי ששיחק בעמדת הקשר.
מדריך למיניות
בעברית
בשנת 1938 יצא לאור ספרו של ד"ר אברהם מטמון, "חיי המין של האדם". היה זה ספר חלוצי בשפה העברית, והוא לווה ב-42 איורים.
אנדרס סוונסון
סוונסון הוא שיאן ההופעות במדי נבחרת שוודיה, לאחר ששבר את שיאו של תומאס ראבלי, ומהשחקנים האירופים בעלי מספר ההופעות הגבוה ביותר במדי נבחרתו. ב-14 שנות קריירה בינלאומית, ערך סוונסון 148 הופעות (מתוכן 22 כקפטן) במדי הנבחרת וכבש 21 שערים. בין היתר ייצג את הנבחרת בשני טורנירי מונדיאל ובשלוש אליפויות אירופה.
קריירת משחק
סוונסון שיחק כילד בקבוצה המקומית גולדהדנס, ובין היתר התאמן אצל אביו, ברטיל. קבוצת הנוער המקצוענית הראשונה שלו הייתה אלפסבורג, בה גם החל את קריירת המשחק הבוגרת שלו, בשנת 1994, אז ערך הופעת ליגה בודדת במדי הקבוצה ששיחקה אז בליגת המשנה.
עד מהרה תפס סוונסון מקום ברוטציה של הקבוצה. בשתי העונות הבאות ערך במצטבר חמישים הופעות ליגה וכבש 12 שערים, ובסיום עונת זכה עם הקבוצה באליפות ליגת המשנה והעפיל עמה לליגה הבכירה. סוונסון, שהיה לשחקן הרכב קבוע באותה התקופה, החל להתבלט במדיה של אלפסבורג, זכה לזימון בכורה לנבחרת ואף זכה עם הקבוצה בתואר ראשון בקריירה, הגביע השוודי לעונת. סוונסון פתח בהרכב למשחק הגמר מול א.י.ק סולנה, ושיחק לאורך כל המשחק וההארכה שהסתיימה בשוויון 1–1. אלפסבורג זכתה בתואר לאחר דו-קרב בעיטות עונשין ארוך בו כל קבוצה בעטה 12 פעמים עד להכרעה בתוצאה 9–8 לאלפסבורג. סוונסון כבש את הפנדל השלישי של קבוצתו.
מדריך למיניות
בעברית
בנוסף למדריכים למבוגרים, יצאו לאור מדריכים רבים לבני נוער, ובהם:
אנדרס סוונסון
קריירת משחק
ב-14 ביוני 2001, לקראת עונת, עבר סוונסון לסאות'המפטון מהפרמייר ליג תמורת כ-750 אלף ליש"ט. בעונת הבכורה שלו בליגה האנגלית הבכירה כבש סוונסון שלושה שערי ליגה ב-34 הופעות, והיה משחקני המפתח של המועדון.
מדריך למיניות
בעברית
וגם מדריכים לילדים:
אנדרס סוונסון
קריירת משחק
בעונת, האחרונה של סוונסון בקבוצה, כבש סוונסון ארבעה שערי ליגה בשלושים הופעות, אך לא הצליח לסייע לקבוצתו להינצל מירידה, והיא סיימה את העונה במקום האחרון בליגה. בעונה זו, על אף שרשם מספר הופעות גבוה, פתח סוונסון לעיתים קרובות על הספסל. הוא התקשה להציג יכולת גבוהה באופן עקבי, וחילופי המאמנים גם הם לא סייעו לחזק את מעמדו. הוא סיים את דרכו בקבוצה בתום חוזהו לאחר ארבע עונות עם 127 הופעות ליגה, מתוכן 97 הופעות בהרכב, בהן כבש תשעה שערים.
בתום עונת, לאחר עשור בקדנציה השנייה שלו באלפסבורג, פרש סוונסון ממשחק פעיל בגיל 39.
נבחרת שוודיה
סוונסון החל את דרכו הבינלאומית במדי נבחרת שוודיה הצעירה, ואף ייצג אותה באליפות אירופה 1998, שם הפסידה ברבע הגמר. בסך הכול ערך 16 הופעות במדי הנבחרת הצעירה, וכבש במדיה פעמיים.
סוונסון ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת שוודיה ב-27 בנובמבר 1999, במשחק ידידות מול. המאמן טומי סודרברג הכניס אותו כמחליף כשתי דקות לסיום המשחק, בו הפסידה שוודיה 1–0.
עד מהרה הפך סוונסון לשחקן קבוע בסגל הנבחרת. הוא שותף בכל עשרת המשחקים של שוודיה במוקדמות מונדיאל 2002, מתוכם פתח בשישה. במשחק הראשון בבית המוקדמות פתח בהרכב וכבש את שערו הראשון בנבחרת, שגם העניק לנבחרתו ניצחון 1–0 על. הוא כבש שער ניצחון נוסף כשקבע 1–0 ביתי על, והעלה את מאזנו לשלושה שערים בשלב המוקדמות בניצחון 3–0 על אזרבייג'ן במשחק שנעל את בית המוקדמות.
סוונסון נכלל בסגל של צמד המאמנים לארס לאגרבק וטומי סודרברג לטורניר הגמר. במשחק הראשון מול עלה סוונסון כמחליף בדקה ה-56, והמשחק הסתיים בשוויון 1–1. במשחק השני מול פתח סוונסון בהרכב והוחלף בדקה ה-83. במשחק השלישי והאחרון בשלב הבתים פגשה שוודיה את, שנזקקה לניצחון כדי להעפיל לשמינית הגמר. בדקה ה-59, לאחר שהוכשל במהלך פריצה בדרך אל השער, בעט סוונסון בעצמו את הכדור החופשי, וסובב אותו היטב מכ-25 מטרים לפינת השער של פבלו קבאז'רו. סוונסון הוחלף כעשר דקות לאחר מכן, וארגנטינה עוד הצליחה לאזן לפני הסיום, אך עם שוויון 1–1 הבטיחה שוודיה את הדחתה של ארגנטינה והעפילה בעצמה מהמקום הראשון בבית. בשמינית הגמר פגשה שוודיה את, ובדקה ה-11 בישל סוונסון בכדור קרן מדויק להנריק לארסון את שער היתרון של שוודיה. בהמשך איזנה סנגל והמשחק הלך להארכה, שם התקרב סוונסון להכריע את ההתמודדות. הוא השתלט על כדור ברחבה, השתחרר מהשמירה תוך כדי סיבוב ובעט כדור שנעצר רק בעמוד השער. דקות ספורות לאחר מכן כבשה סנגל מן העבר השני את שער הזהב, ושוודיה סיימה את דרכה בטורניר.
סוונסון תרם להעפלתה של שוודיה ממוקדמות יורו 2004 עם שני שערים בשבע הופעות, וזומן על ידי לאגרבק וסודרברג לטורניר הבינלאומי השני שלו, יורו 2004 בפורטוגל. שוודיה פתחה היטב את הטורניר עם ניצחון 5–0 על, וסוונסון שפתח בהרכב בישל את שער השלישי להנריק לארסון בכדור רוחב מדויק מימין, והוחלף בדקה ה-77. הוא פתח ושיחק 55 דקות בשוויון 1–1 מול, ולא שותף כלל בשוויון 2–2 עם שהבטיח לשוודיה את ראשות הבית. שוודיה העפילה לרבע הגמר שם פגשה את. סוונסון שחזר להרכב הוחלף בדקה ה-81, וראה את נבחרתו מודחת בדו-קרב פנדלים לאחר שוויון 0–0 בתום הארכה.
לאחר שכבש פעמיים בשמונה הופעות במוקדמות מונדיאל 2006, זומן סוונסון על ידי לאגרבק לטורניר המונדיאל השני שלו, שנערך בגרמניה. במשחק הראשון מול התקשתה שוודיה וסיימה בשוויון 0–0, סוונסון שפתח הוחלף לאחר כשעה. לאחר שלא הפגין יכולת גבוהה, פתח העיתון השוודי אפטונבלודט בקמפיין להחלפתו של סוונסון בקים שלסטרם במשחקים הבאים. הקשר אף ספג קריאות בוז מאוהדי נבחרתו באימונים. הוא לא שותף עוד בטורניר, שהסתיים עבור שוודיה עם הדחה בידי המארחת בשמינית הגמר. ביוני 2022, התנצל פרדריק ליונברג, חברו של סוונסון לנבחרת דאז, בשידור לפני משחק בינלאומי של שוודיה, על כך שהוא וחבריו לא גיבו את סוונסון והחרימו את התקשורת לאחר התקרית.
סוונסון התאושש מתקרית המונדיאל, וחזר לקחת חלק משמעותי בנבחרת בקמפיין מוקדמות יורו 2008, עם שני שערים בעשר הופעות, מתוכן שמונה בהרכב. בינואר 2007, ובמשך שלושה משחקי ידידות שערכה הנבחרת באותו השבוע בדרום אמריקה, סוונסון אף ענד את סרט קפטן הנבחרת לראשונה בקריירה. הוא זומן על ידי לאגרבק לסגל הנבחרת ליורו 2008, ושיחק לאורך כל שלושת משחקיה של שוודיה בטורניר. שוודיה פתחה בניצחון 2–0 על, אך הפסדים 2–1 ל ו-2–0 ל סיימו את דרכה בטורניר כבר בתום שלב הבתים.
לאחר שלא הצליח לסייע לנבחרתו להעפיל ממוקדמות מונדיאל 2010, חזר סוונסון עם הנבחרת לטורניר משמעותי, כשערך שמונה הופעות, מתוכן שלוש כקפטן, במוקדמות יורו 2012, וזומן לטורניר הגמר על ידי המאמן אריק האמרן. במשחק הראשון עלה סוונסון מהספסל לאחר כשעה בהפסד 2–1 ל. הוא פתח בהרכב בהפסד 3–2 לאנגליה ובניצחון 2–0 על (הוחלף בדקה ה-79), אך שוודיה סיימה אחרונה בבית ולא העפילה לשלב הבא.
סוונסון לקח חלק בקמפיין מוקדמות מונדיאל 2014, בניסיון להגיע לטורניר גמר הגביע העולמי השלישי שלו. ב-10 בספטמבר 2013, פתח סוונסון בהרכב בניצחון 1–0 על, ובכך שבר את שיאו של תומאס ראבלי והפך לשיאן ההופעות במדי נבחרת שוודיה. ארבעה ימים לפני כן, במשחק מול בו השווה את שיא ההופעות, כבש סוונסון את שערו ה-21 והאחרון במדי שוודיה שהעניק לה ניצחון 2–1 במשחק.
קמפיין מוקדמות המונדיאל הסתיים במפח נפש, ושוודיה כשלה להעפיל בפעם השנייה ברציפות, לאחר שהודחה בפלייאוף על ידי. סוונסון נכנס כמחליף בצמד המשחקים, וההפסד הביתי 3–2 במשחק השני, ב-19 בנובמבר 2013, היה המשחק הבינלאומי האחרון שלו. בסך הכול ערך 148 הופעות במדי הנבחרת, וכבש 21 שערים.
בית השלום (אמאוס)
היסטוריה
אמאוס הוא אתר קדוש לקתולים, היות שלפי הברית החדשה שם פגש ישו שניים מתלמידיו לאחר צליבתו. בתקופה הביזנטית הפכה אמאוס ניקופוליס לעיר חשובה, וישב בה בישוף. במאות ה-5 וה-6 נבנו במקום שתי כנסיות. האתר נהרס בתקופה הערבית ושוקם על ידי הצלבנים, אך ננטש ונהרס לאחר עזיבתם. בעקבות חזון שהתגלה בשנת 1878 בפני מרים בווארדי, נזירה כרמליתית מבית לחם, שוב זוהתה אמאוס הנזכרת בברית החדשה עם ניקופוליס. הנזירות הכרמליתיות קנו את השטח מהכפר הערבי עמואס בשנת 1879, אם כי לפי מקור אחר השטח נקנה כבר ב-1875. החפירות באתר החלו בסוף המאה ה-19, ולאחר מכן בין השנים 1924-1930 על ידי בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה, ושוב בשנות ה-70 ומאז שנות ה-90 של המאה ה-20.
המבנה והקהילה
בית השלום נבנה בשנים 1931-1932 על ידי נזירים ממסדר 'הלב הקדוש של אבות בית-ארם'. בשנות מלחמת העולם השנייה החזיקו שלטונות המנדט הבריטי אזרחים גרמנים במבנה. בין השנים 1948–1967 גרו בבנין משקיפי או"ם שפיקחו על שביתת הנשק באזור המפורז של עמק איילון, והבית נודע בשם "בית האו"ם". בית השלום הושכר בשנת 1980 למרכז הצרפתי הלאומי למחקר מדעי (Centre National de la Recherche Scientifique, ראשי תיבות CNRS), וב-1993 שכרה אותו קהילת בני האושר, שנוסדה בצרפת ב-1973, ואשר לה נוכחות בישראל מאז 1975. בני ובנות הקהילה, רובם צעירים יחסית למקובל במנזרים, מתחזקים את האתר הארכאולוגי והמקום פתוח לביקורי קהל.
אחד מחדרי בית השלום הוסב לכנסייה, ובה מספר איקונות ושטיחים וכן מזבח פשוט. יצירת האמנות הבולטת בכנסייה היא טריפטיך עשוי בד, מעשה ידיה של נזירה מצרפת, ובו נראית מלכות השמים בדמות מרים הנושאת את ישו ברחמה - ראשה בירושלים השמימית ורגליה בסנה הבוער. עוד נראים ביצירה יוחנן השליח, אברהם ויצחק והפגישה באמאוס בצד אחד, ובאחר נראים דוד פורט בנבל ומשה אל מול הסנה. בראש היצירה מופיעות האותיות העבריות "א" ו"ת" כתחליף לסמל האלפא ואומגה הנוצרי. במבנה פועל מוזיאון קטן, ובו מוצגים, בין היתר, שרידי פסיפס שהתגלה בקפלה שמדרום לבזיליקה הביזנטית באמאוס ניקופוליס.
הנרי גרין
הנרי גרין היה שם העט של הנרי וינסנט יורק (29 באוקטובר 1905 – 13 בדצמבר 1973), סופר אנגלי, הידוע ביותר בזכות הרומנים: מסיבה, חיים ולאהוב. גרין פרסם תשעה רומנים בין 1926 ו-1952.
חייו ועבודתו
גרין נולד ליד טוקסברי, גלוסטרשייר, לתוך משפחה בעלת השכלה עם עסק מצליח. אביו, וינסנט וודהאוס יורק, בנו של ג'ון רג'ינלד יורק וסופיה מטילדה דה טוייל דה סרוסקרקן, היה בעל אדמות עשיר ותעשיין בברמינגהאם. אמא שלו, כב' מוד אוולין ווינדהם, הייתה בתו של הברון לקונפילד השני. גרין גדל בגלוסטרשייר ולמד באיטון קולג', שם הפך לחברו של תלמיד אחר בשם אנתוני פאוול,אשר כתב את רוב הרומן הראשון שלו, עיוורון. הוא למד במכללת מודלן שבאוניברסיטת אוקספורד שם החל בחברות ויריבות ספרותיות עם אוולין וו של קולג' הרטפורד.
גרין עזב את אוקספורד ב-1926 מבלי לקבל תואר וחזר לברמינגהאם לעסוק בעסק המשפחתי. הוא התחיל בעבודה עם עובדים רגילים על רצפת המפעל של משפחתו, אשר הפיקה מכונות של בקבוקי בירה, ומאוחר יותר הפך למנכ"ל החברה. במהלך הזמן הזה הוא צבר ניסיון לכתוב את החיים, הרומן השני שלו, עליו הוא עבד במהלך 1927 ו-1928. בשנת 1929, הוא נישא לבת דודו השנייה, כב' אדלייד בידאלף, הידועה גם בשם 'לחפור'. שניהם היו הנינים של הברון לקונפילד הראשון. הבן שלהם, סבסטיאן, נולד ב-1934. ב-1940, גרין פרסם את לארוז את התיק שלי, אותה החשיב כאוטוביוגרפיה כמעט מדויקת על חייו. במהלך מלחמת העולם השנייה גרין שירת ככבאי בשירותי עזר אש וחוויות מלחמה אלו מהדהדות ברומן שלו נתפס; הן גם היוו השפעה חזקה על הרומן שכתב לאחר מכן, בחזרה.
הרומן האחרון שפרסם גרין היה המסורה (1952); זו הייתה סופה של קריירת הכתיבה שלו. בשנותיו האחרונות, עד מותו ב-1973, הוא הפך ליותר ויותר מרוכז במחקרים של האימפריה העות'מאנית, והפך לאלכוהוליסט ומתבודד. מבחינה פוליטית, גרין היה טורי מסורתי לאורך כל חייו.
רומנים
הרומנים של גרין הם יצירות חשובות בספרות האנגלית המודרניסטית. רומניו הנחשבים ביותר הם חיים (1929), מסיבה (1939) ולאהוב (1945) (בימינו לעיתים קרובות מתפרסם יחד).
מסיבה מספרת את סיפורה של קבוצת אנשים עשירים הנוסעים ברכבת למסיבת בית. בשל ערפל, מועד הנסיעה נדחה והקבוצה לוקחת חדרים סמוכים במלון ריילי. כל מהלך הסיפור מתרחש במלון.
לאהוב מתאר את החיים מעל ומתחת למדרגות בית אירי במהלך מלחמת העולם השנייה. בהיעדרו של המעסיקים שלהם, המשרתים מתמודדים עם הקרבות והעימותים שלהם בין השמועות על המלחמה באירופה. בראיון שפורסם ב"פריס ריוויו" ב-1958 טרי הדרומי שאל את גרין על ההשראה שגרמה לו לכתוב את לאהוב. גרין השיב, "יש לי את הרעיון של לאהוב מאדם ששירת איתי במכבי האש במהלך המלחמה. הוא שירת איתי באותה דרגה, ואמר לי שהוא פעם שאל את המשרת הקשיש שהיה לו מה הוא הכי אוהב בעולם. התשובה הייתה: 'לשכב במיטה בבוקר קיץ, עם חלון פתוח, ולהקשיב לפעמוני הכנסייה, לאכול טוסט עם חמאה עם אצבעות מתוקות.' ראיתי את הספר במהירות הבזק."
חזרה (1946) מספר את סיפורו של צ'רלי סאמרס, צעיר אנגלי שחוזר מגרמניה, שם הוא הוחזק כשבוי שלוש שנים לאחר נפצע בקרב בצרפת. עקב הפציעה שלו, רגלו הייתה צריכה להיכרת. בזמן שהוא היה אסיר, רוז, האישה אותה אהב, מתה; יתרה מכך, רוז הייתה נשואה לאדם אחר, לכן צ'רלי לא יכול היה אפילו להביע את השכול שלו מחשש לשערורייה. צ'רלי קורא לאביה של רוז, מר גרנט, אשר מעודד אותו לעשות היכרות עם אלמנה צעירה. כאשר הוא פוגש אותה, הוא נדהם מהדמיון המופלא בין האישה, ששמה ננסי וויטמור, לרוז. הוא מגלה שננסי היא בתו הלא חוקית של מר גרנט, אשר שלח אליה את צ'רלי במחשבה שיוכל לנחם אותה על מות בעלה, טייס בחיל האוויר המלכותי שנהרג בפעילות מבצעית. שאר הנובל מתאר את המורכבות והקושי שבקשר בין צ'רלי לננסי, כפי שזה מתגלה על רקעה של בריטניה שסועת המלחמה.
לגרין הייתה דעה משלו לגבי איך הכתיבה צריכה להיות: "הפרוזה לא נועדה לקריאה בקול רם אלא לקריאה עצמית לבד בלילה, היא לא מהירה כמו שירה אלא בנויה ככינוס רשת של רמיזות [...] בפרוזה צריך להיות אינטימיות ישירה בין זרים, בלי לערער על מה ששניהם עשויים לדעת. זה צריך לערער לאט לאט את הפחדים הלא מבוטאים, זה אמור בסופו של דבר לחלץ דמעות מתוך האבן."
אוניברסיטת הנילוס העליון
אוניברסיטת הנילוס העליון היא אוניברסיטה ציבורית בעיר מלקאל שבדרום סודאן.
מיקום
הקמפוס הראשי של האוניברסיטה ממוקם בצפון העיר מלאקל, בגדות הנילוס הלבן.
סקירה
אוניברסיטת הנילוס העליון היא אחת משש אוניברסיטאות ציבוריות בדרום סודאן.
היסטוריה
אוניברסיטת הנילוס העליון נוסדה בשנת 1991. במהלך מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה, הועברו מספר פקולטות לח'רטום מטעמי בטיחות הצוות והסטודנטים. לאחר ההכרזה של מדינת דרום סודאן, חזרו הפקולטות לקמפוס הראשי בעיר מלאקל.
פקולטות
נכון ליולי 2011, קיימות באוניברסיטה הפקולוטות הבאות:
עונת 2019/2020 ביורוליג
עונת ביורוליג הייתה העונה ה-63 של המפעל הראשון בחשיבותו בכדורסל האירופי, והעונה ה-20 בשם "יורוליג" (לפני כן נקרא המפעל גביע אירופה לאלופות בכדורסל). זו העונה הרביעית ברציפות בפורמט הליגה ובדרך בחירת הקבוצות המשתתפות בה, שנקבעו עקב סכסוך יורוליג-פיב"א בשנים שקדמו לה. לראשונה כללה הליגה 18 קבוצות, בניגוד לשלוש הקודמות, בהן כללה 16 קבוצות. העונה נפתחה ב-3 באוקטובר 2019 והפיינל פור אמור היה להיערך בלאנקסס ארנה, קלן, גרמניה, בין התאריכים 22–24 במאי 2020.
ב-12 במרץ 2020 הופסקה העונה בעקבות התפרצות מגפת הקורונה באירופה, וב-25 במאי 2020 בוטלה העונה, לראשונה בתולדות הליגה..
מתכונת התחרות
בתחרות השתתפו 18 קבוצות שהתחרו בפורמט של ליגה בעלת שני סיבובים - כל קבוצה משחקת משחק בית ומשחק חוץ נגד כל הקבוצות, כאשר בסיום העונה הסדירה שמונה הקבוצות המדורגות ראשונות היו אמורות להעפיל לפלייאוף, בו ישחקו בשיטת הצלבה: הראשונה נגד המדורגת שמינית, שנייה נגד שביעית, שלישית-שישית ורביעית-חמישית. הפלייאוף היה אמור להתקיים בפורמט סדרת הטוב מ-5, ובסיומן היה אמור להתקיים פיינל פור.
הר ואייט ארפ
ההר ניצב 6 קילומטרים צפונית מערבית מהר אלמר.
אוכף סקאמני מקשר בין הר ואייט ארפ לרכס מץ'.
גובהו של ההר 2,370 מטרים מעל פני הים.
גילוי ההר
ההר התגלה על ידי לינקולן אלזוורת' במהלך הטיסה חוצת אנטארקטיקה שלו ב-23 בנובמבר 1935.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שם הספינת הצי המלכותי האוסטרלי אהמ"א ואייט ארפ, אשר שימשה את אלזוורת' בארבעת מסעות החקר שלו לאנטארקטיקה בין השנים 1933–1939.
לקריאה נוספת
• M.J. Hambrey, P.F. Barker, P.J. Barrett, V. Bowman, B. Davies, J.L. Smellie, M. Tranter, editors, Antarctic Palaeoenvironments and Earth-Surface Processes, PP 89-90
• David J. Cantrill, Imogen Poole, The Vegetation of Antarctica through Geological Time, PP 38-39
שרק – דמויות
שרק
שרק (באנגלית: Shrek) הוא עוג ירוק, המדובב בסדרת הסרטים על ידי השחקן מייק מאיירס ובעברית על ידי הזמר יובל דור.
שרק, הרגיל להיות בודד בשלוותו, מאבד אותה כאשר כל היצורים הקסומים ממלאים את אזור ביתו על פי פקודת הלורד פאקוורד. שרק מתעצבן ופונה יחד עם החמור לממלכתו, 'דולוק', משם הוא נשלח להציל את הנסיכה פיונה, משימה שאם תצליח, על פי מילותיו של הלורד, תחזיר את הביצה השלווה של שרק. אט אט, שרק מבין שמצא את אהבתו האמיתית ועובר תהליך חשוב ומשמעותי שמשנה את חייו לגמרי. בסוף הסרט הראשון, שרק מונע את החתונה בין פיונה לפאקוורד וזוכה בליבה. במהלך הסרט השני והשלישי, שרק מכיר את הוריה של פיונה, נאלץ להתמודד מול הפיה הסנדקית המנסה להרוס כל קשר בינו לבין הנסיכה, נבחר להיות יורשו של המלך הארולד ואף יוצא למצוא יורש אחר. לבסוף, הוא חוזר עם פיונה לביצה השלווה שלו, שם גם הם מטפלים בתינוקות.
הנסיכה פיונה
הנסיכה פיונה (באנגלית: Princess Fiona) מדובבת בסרטים על ידי השחקנית קמרון דיאז ובעברית על ידי שרונה נסטוביץ' ובסרט הרביעי על ידי דקלה הדר.
בילדותה, נפלה על פיונה קללה נוראית שעל פיה היא הופכת לעוגית לאחר שקיעת השמש בכל יום. הוריה, מלכי ממלכת 'הרחק הרחק מכאן', על פי הצעתה של הפיה הסנדקית, העבירו אותה אל תוך מגדל גבוה המוקף בלבה ונשמר על ידי דרקון אימים. רק כאשר היא תינצל על ידי אביר שיתאהב בה אהבת אמת הקללה תוסר. פיונה ניצלת לבסוף על ידי שרק, עוג בעצמו, ולאחר אירועי הסרט הראשון הם מתאהבים ומתחתנים. בסרט השני פיונה דוחקת בשרק לנסוע ולהכיר את הוריה, המלכה לילאן והמלך הארולד לאחר שלא ראתה אותם מאז ילדותה. עד לסיום אירועי הסרט השלישי, פיונה שוהה בארמון ולבסוף אף מולידה צאצאים.
חמור
הוא ניצל בתחילת הסרט הראשון על ידי שרק ואט אט נוצר קשר חברותי ביניהם, תוך כדי מסע קשה של שניהם לעבר הטירה בה כלואה פיונה וחזרה. החמור הוא פטפטן, חייכן, נודניק, מציק ודמות קומית מלאת חיים. בשני הסרטים הבאים, החמור נאלץ לעמוד מול מבחן חברות לא קל ואף מקבל מראה חדש וזמני של סוס לבן ויפהפה. לבסוף, הוא נקשר מאוד אל פוס, החתול במגפיים שהיה אויבו עד לא מזמן, ובמשך הסרט השלישי הם משתפים פעולה בכל פעולות ההצלה של הארמון.
פוס החתול במגפיים
פוס החתול במגפיים (באנגלית: Puss in Boots) מדובב על ידי השחקן אנטוניו בנדרס בסרטי שרק ובעברית על ידי אסף פריינטא.
בעל המבטא הספרדי שיכול להגדיל את עיניו כך שהוא נראה אחת החיות המתוקות בעולם. המלך הארולד, בלחץ הפיה הסנדקית, שוכר אותו למשימה קשה - להרוג את שרק. פוס מסכים ויום למחרת הוא מוצא את שרק במקום המיועד ומנסה להתקיפו אך ללא הצלחה. פוס מחשיב את החנינה שניתנה לו על ידי שרק כחובה להיות נאמן לו ולהחזיר את חובו. עם הזמן, הוא נהיה חברו הקרוב של החמור וכך גם במשך הסרט השלישי, הוא גם עושה פארודיה על זורו בצורת הלחימה שלו, המבטא הספרדי שלו לבנות ומסמן את האות הראשונה בשמו "P".
פרקל, פרגוס ופילישה
שלושת ילדיהם של שרק ופיונה, נולדו בסוף הסרט השלישי וחוגגים יום הולדת שנה בתחילת הסרט הרביעי. פרקל ופרגוס הם בנים ופילישה היא בת. עקב הופעתם הקצרה אין הרבה מידע עליהם.
איש לחם הג'ינג'ר ("ג'ינג'י")
איש לחם הג'ינג'ר (מבוסס על מעשיית הילדים "איש לחם הג'ינג'ר", Gingerbread Man), המכונה עקב כך "ג'ינג'י", הוא איש-עוגייה אמיץ, אשר לא מוותר לאף אויב. בסרט הראשון הוא נראה לראשונה כלוא בטירתו של הלורד פארקוואד כשהוא סובל עינויים אך לא מוכן לגלות פרטים סודיים. בסרט השני הוא משתלט על ביתו של שרק ביחד עם חבריו פינוקיו, 3 החזירונים והעכברים. בנוסף הוא אופה ביחד עם "איש המאפינס" (דמות משיר ילדים אנגלי) עוגייה גדולה שמסייעת לשרק להיכנס לארמון של פיונה ולהביס את הפיה הסנדקית. בסרט השלישי הוא מחפה על שרק כדי שהנסיך מקסים לא ידע שהוא הלך למצוא את היורש הבא.
הזאב הרע, שלושת החזירונים, שלושת העכברים ופינוקיו
הזאב הרע, שלושת החזירונים, שלושת העכברים ופינוקיו הם דמויות משניות המופיעות בכל סדרת הסרטים. הם נראים לראשונה לאחר פלישתם לביתו של שרק עם שאר היצורים מהאגדות בסרט הראשון, ובהמשך, במיוחד בשרק 2 ובשרק השלישי, הם נרתמים לעזרתו של שרק.
המלכה ליליאן
מולכת על 'ממלכת הרחק הרחק מכאן' אימה של פיונה ואשתו של הארולד. ליליאן ובעלה, הארולד מזמינים את פיונה ושרק לממלכה. במשך כל הסרט, ליליאן מודאגת ממערכת היחסים שנוצרת בין הארולד לשרק, מההרגשה הנוראית של פיונה ומהחשדות הבלתי פוסקים לגבי תמימות בעלה. בסרט הבא, ליליאן וביתה מקימות ארגון מחתרת נגד הנסיך מקסים ויחדיו, בעזרתו של שרק, הן מצליחות להדוף את הניסיון להפיכה.
המלך הארולד
מולך על 'ממלכת הרחק הרחק מכאן', אביה של פיונה ובעלה של ליליאן. מופיע לראשונה בסרט השני. הוא לא מסכים לקבל את העובדה שפיונה התחתנה עם עוג ומחליט למנוע כל קשר ביניהם, אם כי בהמשך הוא מתחרט אך נכנע ללחץ של הפיה הסנדקית. בסוף הסרט השני, מתגלה מראהו האמיתי של הארולד - צפרדע, והוא מברך את שרק ופיונה ומצטער על מעשיו. בתחילת הסרט שרק השלישי, הארולד גוסס ומתחיל למות ומבקש משרק להיות היורש שלו, מופיע עוד פעם עם המלכה ליליאן בסרט הרביעי.
הנסיך ארתי
מופיע בסרט השלישי, ארתי הוא תלמיד תיכון, שם הוא מוכר כמפסידן ושנוא על חבריו. שרק, חמור והחתול במגפיים מגיעים ומודיעים לו על הפיכתו למלך בקרוב מאחר שהוא יורשו של המלך הארולד המנוח. ארתי מסכים להצעה אך בהמשך הוא מתחרט מספר פעמים, נלחם עם שרק ומצד שני לומד ממנו כמה ערכים לחיים, ולבסוף מונע את ההפיכה של הנסיך מקסים בממלכת "הרחק הרחק מכאן". הוא מבורך על ידי תושבי הממלכה ונהיה מלך בסוף הסרט.
הקוסם מרלין
מופיע בסרט השלישי בעת מסעם של שרק, החמור, החתול במגפיים וארתי לעבר הממלכה. ארתי מזהה אותו כמורה לשעבר בבית ספרו. לאחר שכנועים רבים, מצליח מרלין לבצע כישוף שמחזיר את החבורה אל "הרחק הרחק מכאן", אך גורם לחמור ולחתול להתחלף בגוף, דבר שגורם בלבול רב.
דוריס - האחות המכוערת
עובדת בבר-מסעדה בשם "התפוח המורעל" בו מבקרים יצורים שונים מהאגדות (בדרך כלל נבלים כגון מכשפות רעות, קפטן הוק ועוד), במשך הסרט השלישי, היא משתפת פעולה עם פיונה ושאר הנסיכות בארגון המחתרת נגד ההפיכה.
לורד פרקווד
מופיע בסרט הראשון, הנבל הראשון ששרק פוגש, הוא שולט בשטחה של ממלכת דולוק, הלורד גירש את כל היצורים אל הביצה בה מתגורר שרק, בטענה כי הם מחריבים את עולמו המושלם, במטרה להשיב את חייו למסלולם הרגיל והשלו מחליט שרק לצאת אל בירת דולוק ולהפגש עם לורד פרקוואד כדי שיסלק את היצורים שהגיעו לביתו, החמור הדריך את שרק אל עבר טירת הלורד, שם עמדה להתקיים תחרות בין אבירי הממלכה השונים. המנצח בתחרות יזכה לבצע משימה המעסיקה את הלורד פרקוואד בימים אלו, מציאת הנסיכה פיונה. הלורד, רודן חסר-לב, אכזר ונמוך למדי, חפץ בכל לבו להפוך למלכה של דולוק. על פי ההוראות שקיבל מראי הקסמים של שלגייה, על מנת להפוך אותו למלך עליו להינשא לנסיכה. כפרודיה על תוכניות שידוכים טלוויזיוניות, מציג בפניו הראי את האפשרות לבחור בין סינדרלה, שלגייה והנסיכה פיונה, והלורד פרקוואד בוחר לבסוף באופציה השלישית, בהגיעו אל טירתו של הלורד, מתפרץ שרק במהירות לאולם החתונה בדיוק לפני שפיונה הספיקה לנשק את פרקוואד (במטרה להישאר יפהפייה) ואמר לה כי פרקוואד חפץ להתחתן איתה לא בשל אהבתו אליה אלא רק בשל רצונו למלוך. פיונה הפגועה נוזפת בו "מה אתה כבר מבין באהבה", אולם בסתר לבה היא מבינה משתיקתו כי הוא באמת אוהב אותה. פיונה מחליטה לחשוף בפניו ובפני הקהל כולו את סודה. פרקוואד נגעל ממראה אשתו, ומצווה להלשליך את זוג העוגים לכלא. בשומעו את שריקת העזרה של שרק, החמור פרץ אל תוך האולם בעזרת הדרקונית אשר אכלה את הלורד ופלטה רק את כתרו, בסרטון שרק 4D הוא קבור בבית קברות ומופיע כרוח רפאים רוחו של לורד פרקוואד, האויב של שרק. בגלל שפרקוואד נאכל על ידי דרקונית והוא מת הוא רצה שפיונה תתחתן איתו. כדי לעשות את זה היא צריכה למות כדי להפוך לרוח ושפרקוואד יהיה המלך של עולם המתים, אבל אז דרקונית ירתה אש ברוח של לורד פרקוואד ואז פרקוואד התפוצץ ונעלם לעד.
הפיה הסנדקית
מופיעה בסרט השני בלבד, הפיה הסנדקית מהאגדה סינדרלה מנהלת חברת שיקויים ענקית. היא בקשר ארוך עם המלך הארולד, שהתחייב לפני שנים רבות לציית לדבריה של הפיה מאחר שקיבל שיקוי "לחיות באושר ועושר" ששינה את מראהו מצפרדע לבן אדם. כשנולדה הנסיכה פיונה, היא ייעצה להארולד לשלוח אותה אל מגדל על מנת להסיר את הקללה והארולד נשמע לה. במהלך הסרט השני הפיה הסנדקית נלחמת על הפרת הקשר בין פיונה לשרק ומנסה לחתן את בנה, הנסיך מקסים, לפיונה. בסוף הסרט היא נהרגת מכישוף הנורה משרביטה כשהיא הופכת את הארולד לצפרדע וגורמת לו למות.
הנסיך מקסים
(באנגלית: צ'ארמינג), (מופיע בסרט השני והשלישי) הוא בנה של הפיה הסנדקית, רוכב על סוס ועובר מכשולים רבים עד להגעתו למגדל, שם אמורה להיות הנסיכה פיונה. לאחר שהוא מגלה שהיא אינה שם (אלא רק הזאב), הוא מספר זאת לאימו ומשם הוא נלחם על ליבה של פיונה באמצעות מעשי זדון ולחצים של הפיה הסנדקית, בסרט השלישי לאחר שאימו נהרגת, הוא מחליט לבצע הפיכה בממלכת 'הרחק הרחק מכאן' כדי לנקום בשרק, אך פעולותיו נעצרות על ידי שרק וארגון המחתרת של פיונה, ואף בזכות אי רצונם של הנבלים מהאגדות לשתף עמו פעולה, נהרג על ידי שרק כאשר נופל עליו המגדל של ההצגה ונגלה רק כתרו שחובש ארתי.
המכשפות, העצים המפחידים, קפטן הוק, הציקלופ, והאמא החורגת של סינדרלה
הנבלים מהאגדות, מבקרים בבר-מסעדה בשם "התפוח המורעל" בו מבקרים יצורים שונים מהאגדות, הארולד ביקר בפעם הראשונה ואז גם מקסים, אחר כך שרק וחבריו הגיעו למסעדה, ופגשו את כל הנבלים האלו, הם שיתפו פעולה עם מקסים כדי לנקום בשרק אבל אחר כך הם הגיעו לצד של הטובים, המכשפות שהמשיכו בסרט הרביעי עזרו לעוץ לי גוץ לי לשלוט בממלכה ולהחריב את עולמו של שרק.
עוץ לי גוץ לי
בסרט השלישי הוא מוצג כזקן ועם קול די נמוך שהנסיך מקסים שוכח את שמו, בסרט הרביעי הוא מוצג כגמד צעיר עם נעלי שפיץ שחובש פאה, ובעליו של אווז מפלצתי בשם פיפי (Fifi). הסרט שלו מתחיל בפלשבק בו הוא מתאר את שקרה לו בלילה בו שרק הציל את פיונה מהמגדל, ואת איך שהוא כמעט חתם על חוזה עם הוריה של פיונה, בו הוא מסיר את הקללה מפיונה ומקבל מידיהם את הממלכה, כל מי שחותם על החוזה עוץ לי גורם לו מזל רע, שרק מוצא עצמו חווה את הימים הבאים מתנהלים כמעט לחלוטין באותה צורה, הוא יוצא החוצה בסערה באמצע מסיבת יום ההולדת של ילדיו, ומביע את רצונו לחזור להיות עוג "אמיתי", מפחיד ומרתיע, כל זאת בשעה שעוץ לי גוץ לי הערמומי מאזין לו בסתר.
עוץ לי גוץ לי מתכנן תוכנית איך לנקום בשרק. הוא נתקע בכוונה באמצע היער מתחת לכרכרה שבה הוא גר, כל זאת על מנת לרמות את שרק ולשכנע אותו לחתום על חוזה בו הוא זוכה ביום בו הוא "עוג ליום אחד" ומוותר על יום אחד מחייו, יום שהוא אפילו לא זוכר מפאת גילו הצעיר באותו יום. בעקבות כך שרק מוצא את עצמו במציאות חלופית בה עוץ לי גוץ לי חתם על החוזה עם הוריה של פיונה והוא שולט בממלכה, כל העוגים חיים תחת שלטונו המרושע, שרק מצליח להגיע אל עוץ לי גוץ לי ומבין שכשהוא ויתר באמצעות החוזה על יום מחייו, הוא ויתר על יום היוולדו, ולכן בזריחת היום שלאחר מכן, הוא יעלם מן העולם, לקראת סוף הסרט, העוגים מבצעים את המהפכה ומדיחים את עוץ לי גוץ לי מהשלטון, אך זה מאוחר מדי והשמש כבר עולה. שרק מתחיל כבר להיעלם וכמעט נעלם לגמרי, אך פיונה מנשקת אותו בשנית וגורמת לחוזה להתבטל, עוץ לי גוץ לי נכלא בכלוב כשהחלילן מהמלין גורם לו לרקוד.
החלילן מהמלין
מופיע בסרט הראשון וברביעי, חלילן אילם שמדבר באמצעות חליל קסם שגורם לכולם לרקוד, הוא עזר לעוץ לי גוץ לי לצוד את העוגים
אגם הצבים
אגם הצבים (בגאורגית: კუს ტბა, קוּס טבּא) הוא אגם קטן בפרוורי טביליסי בירת גאורגיה. שם האגם ניתן לו בעקבות שפע הצבים השוכנים לחופי האגם. שמו בגאורגית מורכב מהמילים "קוּ" ("კუ", צב) ו"טבּא" ("ტბა", אגם או ימה).
האגם ממוקם על מדרונותיו הצפוניים של הר מתאצמינדה המכוסים יערות, ומתנשא לגובה של 686.7 מטר מעל פני הים. מימיו מגיעים מנהר וארארזיס-חֶבי, פלג של נהר הקורה. שטח האגם הוא 0.034 קמ"ר ושטח אגן הניקוז הוא 0.4 קמ"ר. עומקו המרבי של האגם הוא 2.6 מטר.
שטח אגם הצבים מתוכנן לפיתוח כאזור פנאי ובידור, ותושבי טביליסי מבקרים בו באופן תדיר בסופי השבוע. במקום נערכים גם פסטיבלים וקונצרטים. ניתן להגיע לאגם בדרך המובילה אליו וכן ברכבל שיוצא מרובע וקה. מערבית לאגם ממוקם המוזיאון האתנוגרפי הפתוח של טביליסי, תערוכה גדולה של אדריכלות גאורגית מסורתית.
ג'ו טורה
ג'וזף "ג'ו" פול טורה (באנגלית: Joseph "Joe" Paul Torre; נולד ב-18 ביולי 1940 בברוקלין ניו יורק) הוא שחקן ומנג'ר בייסבול אמריקאי לשעבר מליגת ה-MLB. לטורה 2,326 ניצחונות כמנג'ר והוא ממוקם במקום החמישי ברשימת המנצחים של כל הזמנים במייג'ור ליג בייסבול.
קריירה כשחקן
טורה החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת מילווקי ברייבס בה שיחק מ-1960 ועד 1968, בשנת 1969 טורה עבר לסנט לואיס קרדינלס שם שיחק עד שנת 1974. בשנת 1975 עבר טורה לניו יורק מטס בה שימש כמאמן שחקן.
קריירת המנג'ר
ב-1977 פרש המנג'ר של המטס, וג'ו טורה נבחר להחליפו, מאחר שהאמין כי לא יוכל לשמש בשני התפקידים במקביל פרש ממשחק פעיל ושימש בתפקיד המנג'ר של הקבוצה עד שנת 1981, במהלך תקופה זו לא רשם עונה עם מאזן ניצחונות חיובי. בשנת 1982 חזר טורה לאטלנטה ברייבס בתור מנג'ר וכבר בעונתו הראשונה הצעיד את הקבוצה לזכייה בראשות הבית הוא נשאר בתפקיד עד שנת 1984. בשנת 1985 עשה טורה הפסקה מאימון ועבר לשמש כשדרן ופרשן ספורט, הוא חזר לקריירת האימון רק בשנת 1990, כמנג'ר של הסנט לואיס קרדינלס. בשנת 1996 טורה עבר לניו יורק יאנקיז ובעונה הראשונה תחת הנהגתו הקבוצה זכתה בוורלד סיריס אחרי 18 שנות בצורת. בשנים 1998-2000 הוביל את היאנקיז לזכייה ב-3 אליפויות רצופות נוספות. לאחר עונת 2007 התפוטר טורה, ומונה למנג'ר של הלוס אנג'לס דודג'רס.
זואי פיטוסי
זואי פיטוסי (ביוונית: Ζωή Φυτούση; 4 בספטמבר 1933 – 23 ביולי 2017) הייתה שחקנית תיאטרון, שחקנית קולנוע וזמרת יווניה.
תולדות חייה
פיטוסי נולדה באתונה, אך מקור משפחתה באי כיוס. התפרסמה כזמרת ב-1961 בהופעתה במופע הערב אימפרוביזציה מאת לואיג'י פיראנדלו, בו שרה שירים מאת מאנוס חג'ידאקיס, בהם "Ο Ταχυδρόμος πέθανε" (שתורגם לעברית על ידי נעמי שמר ונקרא איילת אהבים) ו-"το μαντολινο" ("המנדולינה"). מלבד היותה שחקנית תיאטרון וזמרת, שיחקה גם במעל שבעים סרטי קולנוע ושלל הופעות בטלוויזיה וברדיו.
פריז התוססת
פריז התוססת (באנגלית: Paris When It Sizzles) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה רומנטית משנת 1964 בבימויו של ריצ'רד קווין, עם ויליאם הולדן ואודרי הפבורן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הסרט הצרפתי "החגיגה של הנרייטה" משנת 1952. העלילה מתרחשת בפריז ושם הסרט לקוח משירו הידוע של קול פורטר "אני אוהב את פריז" - ...I love Paris in the summer when it sizzles...
העלילה היא על תסריטאי ומזכירה הכותבים תסריט ומשתתפים בו. השחקנים מופיעים בתפקידים כפולים, במציאות ובתסריט - "סרט בתוך סרט".
תקציר העלילה
אלכסנדר מאירהיים (נואל קאוורד) הוא מפיק סרטים הנופש בריביירה הצרפתית בחוף קאן. הוא עומד להפיק סרט בשם "הנערה שגנבה את מגדל אייפל" ומטיל על התסריטאי ג'ורג' בנסון (ויליאם הולדן) המתגורר בפריז, לכתוב את התסריט.
בנסון לא מסוגל לכתוב ושקוע כל הזמן בשתיית אלכוהול. יומיים לפני שמאירהיים עומד להגיע לפריז כדי לקבל את התסריט, הוא שוכר כתבנית בשם גבריאל סימפסון (אודרי הפבורן) כדי שתעזור לו.
גבריאל הצעירה והיפה מעוררת בו את יצר הכתיבה וביחד אתה הם כותבים תסריט שבו הם משחקים תפקידים ראשיים. בנסון הוא "ריק" וגבריאלה היא "גבי". זה סרט פשע, אימה, ריגול ואהבה. מל פרר ומרלן דיטריך מופיעים בו בתפקידי קמע.
העלילה מתרחשת בפריז התוססת ביום הבסטיליה. בסופה מתאהבים "ריק" ו"גבי" גם בתסריט וגם במציאות ומצליחים להשלים את התסריט.
פרויקט עדן
פרויקט עדן (באנגלית: The Eden Project) הוא מתחם בקורנוול, אנגליה הכולל קומפלקס גנים בוטניים ומבנים המהווים מערכת אקולוגית סגורה. הפרויקט ממוקם כ-5 ק"מ מהעיירה סיינט אוסטל (St Austell) והוא נבנה במכתש מלאכותי קטן בו הייתה בעבר מחצבת מינרלים גדולה. הפרויקט תוכנן על ידי האדריכל ניקולאס גרימשו, אדריכל מוביל בתחום הבנייה הירוקה, ונפתח לציבור ב-2001.
האתר
פרויקט עדן הוא פרויקט של תיירות אקולוגית בקנה מידה עולמי, שנבנה במטרה לשמר מיני צמחים ויצירת מודעות אקולוגית. האתר משמש כאטרקציה תיירותית הפתוחה לקהל הרחב ובמקביל נערכים בו מחקרים בתחום הבוטניקה. האתר כולל גנים פתוחים עם צמחייה המתאימה לאקלים המקומי וכן שתי ביומות הבנויות מכיפות גאודזיות המשכיות בהם מטופחים גנים בוטנים המתאימים לסוגי אקלים שונים. בביומה הראשונה מתקיים אקלים טרופי ובשנייה אקלים ים תיכוני.