cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רואנדה
פני השטח
רואנדה מצויה ברום גבוה, ברובה מעל 1,500 מטרים. קו פרשת המים שבין אגני הניקוז הנילוס והקונגו עובר ברכס הרים, שחוצה את מערב רואנדה מצפון לדרום. חלקו הצפוני של הרכס מורכב מהרי געש, והוא יורד בשיפוע חד לכיוון אגם קיוו והנהר רוזיזי, המהווים את הגבול עם קונגו. אגם קיוו ועמק הרוזיזי הם חלק מן השבר הסורי אפריקאי. בצדו המזרחי של הרכס השיפוע מתון, ושטח המדינה שמזרחה לו מורכב מרמה זרועה בגבעות משתפלות, שנתנו למדינה את כינויה "ארץ אלף הגבעות". החלק הסמוך לגבול המזרחי הוא מישורי יותר וזרוע ביצות ואגמים.
הנקודה הנמוכה ביותר היא בגובה 950 מטרים מפני הים, והגבוהה ביותר, הר הגעש קריסמבי, היא בגובה 4,507 מטרים.
במדינה 23 אגמים גדולים, שהגדול שבהם הוא אגם קיוו, והיא משובצת בנהרות רבים. כ-1,390 קמ"ר משטח המדינה מכוסים מים.
אקלים
השנה נחלקת לשתי עונות גשומות, הקצרה באוקטובר ונובמבר והארוכה מאמצע מרץ ועד סוף מאי, ושתי עונות יבשות ביניהן. עיקר הגשם מתרכז בעונות הגשומות, אך גשם יורד בכל חודשי השנה. כמות המשקעים השנתית הממוצעת נעה בין 780 מ"מ בשנה במזרח ל-1,600 מ"מ בהרי המערב. על אף שממוצע המשקעים הרב-שנתי גבוה מאוד, המדינה מועדת לבצורות תקופתיות, שנזקן חמור עקב היעדר מערכות השקיה.
דמוגרפיה
במפקד האוכלוסין האחרון שנערך במדינה, ב-2002, נמנו בה 8.13 מיליון נפש. גודל האוכלוסייה כיום הוא 12.9 מיליון תושבים. תוחלת החיים היא 69.02 שנים. שיעור הפריון הוא 3.8 ילדים בממוצע לאישה.
האוכלוסייה היא כפרית ברובה הגדול (כ-85%), ושיעור העירוניות הוא הנמוך ביותר באפריקה, אם כי הוא עולה לאיטו בשנים האחרונות. בבירה קיגאלי חיים כמיליון תושבים, והיא העיר הגדולה היחידה: בעיר השנייה בגודלה, בּוּטַרֵה שבפרובינציה הדרומית, חיים 50,220 נפש (2012). בסך הכל רק ב-15 יישובים חיים למעלה מ-10,000 בני אדם. על אף היעדרן של ערים גדולות, צפיפות האוכלוסין היא בין הגבוהות באפריקה, ורוב שטח המדינה זרוע כפרים קטנים על צדי גבעות.
חלוקה אתנית ודתית
85% מהתושבים הם בני הוטו, כ-14% הם טוטסי, והאחוז הנותר הם טווה, עם פיגמי. קיימים גם מיעוטים קטנים מאוד של אסייתים (בעיקר הודים, שהגיעו מאוגנדה השכנה), ערבים ואירופים. מגמת הממשלה היא לטשטש ככל האפשר את ההבדלים שבין ההוטו לטוטסי ולחזק את הזהות הרואנדית המשותפת.
כל הקבוצות דוברות שפה אחת- קינירואנדה. קינירואנדה משתייכת לקבוצת שפות הבנטו, וקרובה מאוד לקירונדי, המדוברת בבורונדי השכנה. חלק מהתושבים דוברים גם צרפתית, שפת השלטון הקולוניאלי. חלק אחר, בעיקר בני טוטסי שהיו פליטים באוגנדה, דובר אנגלית. סוואהילית משמשת לעיתים לצורכי מסחר.
הדת השלטת במדינה היא נצרות, בעיקר נצרות קתולית. כ-43.7% מן התושבים הם קתולים, כ-37.7% פרוטסטנטים מכנסיות שונות,כ-11.8% שייכים לכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי 2.1% מוסלמים, כ-3% חסרי דת וכ-0.7% שייכים לעדי יהוה. מיעוט זעיר מאמין באמונות אנימיסטיות. <BR>קיימות טענות ששיעור המוסלמים עלה משמעותית (עד 14%) לאחר רצח העם, בעקבות המרות דת של נוצרים שהתאכזבו מהתנהגות הכנסייה בזמן הטבח. עם זאת, על פי מקורות אחרים, כגון ספר העובדות העולמי, שיעור המוסלמים לא השתנה משמעותית.
אוטובוס
אוטובוס הוא כלי רכב קרקעי ממונע וגדול, המיועד להסעת עשרות נוסעים. האוטובוס מיועד לנסיעה על כבישים, מה שהופך אותו לדינמי ביחס לכלי תחבורה אחרים המיועדים להסעת המונים. מרבית האוטובוסים משמשים כחלק ממערך תחבורה ציבורית עירוני או בינעירוני או למטרות תיירות.
אטימולוגיה
המילה אוֹטוֹבּוּס היא הלחם של שתי מילים: בפרסומים ישנם בעברית שימשה המילה "אומניבוס", לצד "אבטובוס", לתיאור האוטובוס המודרני.
היסטוריה
האוטובוסים הראשונים הופעלו על ידי מנוע קיטור באנגליה בשנות ה-30 של המאה ה-19 בין היתר, על מנת להפעיל שירותים אמינים על תנאי כביש שהיו מסוכנים מדי להובלה עם האומניבוסים, שהיו כרכרות רתומות לסוסים.
האוטובוס הראשון שהונע מכנית הופיע ברחובות לונדון ב-22 באפריל 1833. קרונות קיטור היו יותר בטוחים, יותר מהירים ויותר זולים מכרכרות רתומות לסוסים.
סוגים
הפורמטים כוללים אוטובוס חד-קומתי, אוטובוס דו-קומתי (שניהם בדרך כלל עם שלדה קשיחה) ואוטובוס מפרקי ששכיחותו משתנה ממדינה למדינה. אוטובוסים דו-מפרקיים בעלי קיבולת גבוהה מיוצרים גם הם, ונגררים הנושאים נוסעים-או נגררים מאחורי אוטובוס קשיח (קרון אוטובוס) או נגררים כנגרר על ידי משאית (טיולית). למידיבוסים קטנים יותר יש קיבולת נמוכה יותר ואוטובוסים פתוחים משמשים בדרך כלל למטרות פנאי. בציים חדשים רבים, במיוחד במערכות תחבורה מקומיות, מתרחשת מעבר לאוטובוסים נמוכי רצפה, בעיקר לשם נגישות קלה יותר. אוטובוסים בינעירוניים מיועדים לנסיעות למרחקים ארוכים והן מצוידות בדרך כלל במושבים משוכבים בגב גבוה, חגורות בטיחות, שירותים ומערכות בידור אורקוליות, ויכולים לפעול במהירויות גבוהות יותר עם קיבולת גדולה יותר למטען.
תחבורה ציבורית
שירותי אוטובוס במסגרת תחבורה ציבורית מתבססים בדרך כלל על הפעלה סדירה של אוטובוסים במסלול קבוע, בו הוא מוריד ומעלה נוסעים בתחנות אוטובוס, שפועל על פי לוח זמנים קבוע.
ישנם כמה סוגי אוטובוסים שיתן לסווג את השירותים לסוגי בסיס על בסיס אורך המסלול, תדירות, מטרת השימוש וסוג האוטובוס המשמש.
אוטובוס עירוני
שירותים עירוניים או פרבריים הוא הסוג הנפוץ ביותר של שירותי אוטובוס בתחבורה ציבורית והוא משמש להובלת מספר רב של אנשים באזורים עירוניים, או אל הפרברים וממנה למרכזי הערים.
אוטובוסים עירוניים מאופיינים בדלתות רחבות ובמדרגות רחבות באוטובוסים מהמאה ה-20 ובחוסר מדרגות באוטובוסים מהמאה ה-21 כדי שנוסעים יירדו ויעלו מהר, הכיסאות בו דקים יותר ולכן הם פחות נוחים אך עמידים להשחתה ולתחלופת נוסעים גבוהה, הוא מותאם לנסיעה בעמידה עם עמודים, כפתורי לחיצה נוחים וידיות אחיזה, אין תא מטען, אך השימוש בו נוח לקשישים, בעלי מוגבלויות והורים עם עגלות תינוק. המנוע שלו מותאם לנסיעה במהירות איטית תוך כדי עצירות והאצות מרובות.
מערכת אוטובוסים מהירה (BRT) היא יישום של מגוון תשתיות ואמצעי שיווק לייצור שירותי אוטובוס תחבורה ציבורית המתקרבים למאפייני הפעולה והקיבולת של מערכות תחבורה מהירה.
תחבורה בינעירונית
תחבורה בינעירונית הוא שירותי אוטובוסים המופעלים למרחקים ארוכים בין ערים. שירותים אלה יכולים להוות את עמוד התווך של רשת הנסיעות במדינות עם תשתית רכבת לקויה. רשתות אלה יכולות אף לפעול בינלאומית, כגון יורוליינס. שירותי האוטובוסים הבינעירוניים מכוונים בעיקר לקשר בין מרכזים עירוניים אחד או יותר, וככאלה הם מופעלים לרוב כשירותי אקספרס - כלומר נסיעה בכבישים מהירים תוך עצירה בתחנות ראשיות בלבד. חלק מהשירותים הבינעירוניים עשויים להיות מופעלים כשירותי יוקרה במפרט גבוה עם תאי שירותים, ומושבים הנהפכים למיטות על מנת להתחרות ברכבות, או לקשר בין אזורים שאינם מחוברים לרכבת. שירותים בין עירוניים עשויים להסתיים לעיתים קרובות בתחנות אוטובוס מרכזיות ולא בתחנות רחוב. שירותים בין עירוניים אחרים עשויים לפנות במיוחד לאזורים כפריים ויכולים להשתמש באוטובוסים איטיים יותר או באוטובוסים דו-תכליתיים.
תיירות
טיולים מאורגנים מתבצעים גם באוטובוס, ובדרך כלל מאפשרים ירידה מהאוטובוס כדי לאפשר סיור באתרי עניין אלה עשויים להיות טיולי יום או טיולים ארוכים יותר הכוללים שהות בבית מלון. אוטובוסי טיולים נושאים לעיתים קרובות מורה דרך, אם כי הנהג או אזניות שמע עשויים לבצע גם פונקציה זו. מפעיל הטיולים עשוי להיות חברה-בת של חברה המפעילה אוטובוסים בשירות התחבורה הציבורית (כמו "אגד הסעים" (לשעבר אגד תיור) של אגד, או "יונייטד טורס" של דן) או דרך חברת הסעות פרטית.
הסעת תלמידים
במדינות מסוימות, במיוחד בצפון אמריקה, אוטובוסים המשמשים להובלת תלמידי בית ספר התפתחו לעיצוב ספציפי עם תכונות חובה מוגדרות. מדינות אחרות עשויות לחייב שימוש בחגורות בטיחות. לכל הפחות, מדינות רבות דורשות מאוטובוס שמוביל תלמידים להציג שלט, והן עשויות לאמץ גם גרסאות צהובות. הובלת תלמידים משתמשת לעיתים קרובות באוטובוסים ישנים יותר שנפלו משימוש בשירות, ומצוידים מחדש עם יותר מושבים או חגורות. הסעות תלמידים עשויות להיות מופעלות על ידי רשויות מקומיות או קבלנים פרטיים.
שלדה
אוטובוסים בנויים לרוב משלדה עצמאית המשמשת כבסיס ומגוף תיבתי עליון המוצב על שלדת הבסיס ומהווה את תא הנוסעים. בדרך כלל בסיס הגלגלים של אוטובוס קטן ביחס לאורכו הכולל של הרכב. מאפיין זה יוצר נטיות היגוי אך מאפשר לאוטובוס רדיוס סיבוב קטן יותר, כנדרש בתנועה עירונית. כמו כן, הרחקת הגלגלים מקדמת האוטובוס מתאפשרת הצבת דלת כניסה לנוסעים שם.
מלבד אוטובוסים מוכנים נוהגים יצרני אוטובוסים למכור גם שלדות בסיס בלבד ולאפשר ללקוח לבנות את תא הנוסעים באופן עצמאי (כפי שמבוצע לעיתים בישראל). כיום מרבית האוטובוסים בעולם ובישראל הם בעלי שלדה של היצרנים המקוריים ומרכב המורכב במפעלים שונים בהתאם לדרישות השונות של הלקוחות השונים. מפעלי הרכבת שלדות ידועים באירופה: איריזר (ספרד), ואנהול (בלגיה), יונקיר (בלגיה), סנסנדגוי (ספרד), נאופלן (גרמניה), איאטס (צרפת). מפעלי הרכבת שלדות אוטובוסים בישראל: הארגז ומרכבים.
מנוע
ישנם מקומות בעולם, בהם חלק מקווי האוטובוס הם טרוליבוס - אוטובוס עם מנוע חשמלי, המקבל את המתח החשמלי מחוטים, הפרושים מעל מסלולו.
בלמנוע (אגזוז ברקס)
מטרת הבלמנוע היא לסייע בהאטת האוטובוס בירידות ארוכות וממושכות ובכבישים צרים כדי שהנהג לא יצטרך לשחוק את בלמי האוטובוס יתר על המידה. בלם זה קיים בכל כלי הרכב הכבדים ופותח עקב תאונות רבות שהתרחשו כתוצאה משימוש יתר בבלמי הרכב הכבד בירידות ממושכות. הבלם בנוי בצורת ידית הצמודה להגה האוטובוס והנהג יכול להחליט על מידת הבלימה לה הוא נדרש במשיכת הידית. הידית גורמת להפעלת הבלם המאט את סיבובי המנוע וכתוצאה מכך את מהירות האוטובוס. כעזרה, יכול הנהג להשתמש בבלמי האוטובוס הרגילים.
2006 בישראל
2006 (ה'תשס"ו – ה'תשס"ז) הייתה השנה בה חגגה מדינת ישראל 58 שנה מיום היווסדה. שנה זו עמדה בסימנה של מלחמת לבנון השנייה שפרצה בקיץ של אותה שנה.
ב־25 ביוני תקפו מחבלים פלסטינים טנק צה"ל סמוך לגדר המערכת בכרם שלום, חטפו את החייל גלעד שליט והרגו שניים אחרים. שלושה ימים לאחר מכן פתח צה"ל במבצע גשמי קיץ. ב־12 ביולי פתח ארגון חזבאללה בהפגזת יישובי הצפון כפעולת הסחה ובמקביל תקף שני כלי רכב צבאיים שסיירו על קו הגבול, הרג שלושה חיילים וחטף שניים. למחרת יצאה ישראל בסדרת מבצעים צבאיים בלבנון, כשמנגד ירה חזבאללה טילים ורקטות לעבר יישובי הצפון, במה שנודע לאחר מכן כמלחמת לבנון השנייה. המלחמה הסתיימה עם כניסתה לתוקף של החלטה 1701 של מועצת הביטחון של האו"ם והפסקת האש ב־14 באוגוסט.
הרקע לבחירות
הבחירות לכנסת ה־17 נערכו על רקע "תוכנית ההתנתקות" שנהגתה והוצאה לפועל על ידי ראש הממשלה אריאל שרון, למורת רוחו של המחנה הלאומי בארץ, שהתנגד לה. כתוצאה מחיכוכים בתנועתו שלו, הליכוד, פרש שרון מהתנועה והקים את מפלגת "קדימה" בראשותו. הבחירות התקיימו גם על רקע מדיניותו הכלכלית הליברלית-קפיטליסטית של שר האוצר בנימין נתניהו. בנוסף לכך, באותה תקופה פחתה עוצמתן של התקפות המחבלים הפלסטינים על ישראל, ולכן החלה הסוגיה החברתית לתפוס יותר מקום בתודעת הציבור. כמו כן, התגברה ההתמרמרות על השחיתות של המפלגות הקיימות והזעם עליהן גבר. במקביל עלו לדיון ציבורי ניצחון החמאס בבחירות השניות לפרלמנט הפלסטיני והתקדמות תוכנית הגרעין האיראנית.
בבחירות ניצח יו"ר ההסתדרות לשעבר, עמיר פרץ, בניגוד לסקרים. פרץ, אשר היה בין המצדדים ביציאה מידית מהקואליציה העביר במרכז מפלגת העבודה החלטה על יציאת המפלגה מהקואליציה, ובנובמבר 2005 מסר לראש הממשלה את מכתבי ההתפטרות של שרי מפלגת העבודה. בד בבד, המתח בתוך סיעת הליכוד בין תומכי שרון לבין "המורדים" החריף. לאחר שאיבד סופית את הרוב בכנסת עקב יציאת מפלגת העבודה מהקואליציה, החליט שרון לפרוש מהליכוד ולהקים את סיעת "קדימה". בנוסף, פנה שרון לנשיא המדינה, משה קצב, בבקשה להוציא צו לפיזור הכנסת. במקביל לכך, עברו באותו יום ברוב מוחץ הצעות לפיזור הכנסת, אשר קבעו את מועד הבחירות ל-28 במרץ 2006.
מערכת הבחירות
אירוע מוחי קל בו לקה אריאל שרון ב־18 בדצמבר 2005 וצנתור שהיה צפוי לעבור בעקבותיו העלו לראשונה אל סדר היום הציבורי את נושא מצבו הבריאותי. ב־4 בינואר לקה שרון באירוע מוחי חמור בשל דימום מוחי ואושפז במצב קשה. עוד באותו הלילה קיבל אהוד אולמרט את סמכויותיו של ראש הממשלה, שכן מונה לממלא מקום ראש הממשלה. שרון עצמו לא שב להכרה עד סוף מערכת הבחירות ולא יכול היה ליטול בה חלק. ההידרדרות במצבו של ראש הממשלה הביאה להקפאה למעשה של מערכת הבחירות למשך שבוע. במקום ראש הממשלה שרון נבחר לכהן בראשות קדימה אהוד אולמרט. לאחר טיפול החירום שניתן לשרון, הוא שקע בתרדמת, ונמשך אשפוזו בבית החולים הדסה עין כרם. ב־29 במאי הועבר שרון למחלקה לשיקום נשימתי שבמרכז הרפואי שיבא.
צבא, ביטחון, פלילים ומשפט
בעלי תפקידים:
תקציב משרד הביטחון לשנת 2006 עמד על כ-42.2 מיליארד שקל, תקציב המשרד לביטחון פנים לשנת 2006 עמד על כ-7.5 מיליארד שקל ותקציב משרד המשפטים עמד על כ-1.7 מיליארד שקל.
בשנת 2006 נהרגו 24 ישראלים מטרור פלסטיני לעומת 50 הרוגים ישראלים מטרור פלסטיני בשנה הקודמת, מגמת ירידה זאת נמשכה משנת 2002 בה מספר ההרוגים ישראליים מטרור פלסטיני עמד על כ-426. ירידה נוספת נרשמה במספר פיגועי ההתאבדות בישראל שעמד על שישה פיגועים לעומת שמונה בשנה הקודמת, מגמת ירידה זאת נמשכה גם היא משנת 2002 בה מספר פיגועי ההתאבדות בישראל עמד על כ־60. בשנת 2006 חלה עלייה חדה ביותר של מספר רקטות הקסאם ששוגרו לעבר שטח ישראל, שעמד על 1,722 לעומת 401 ב־2005.
בשנת 2006 הסתמנה ירידה של 7% במספר מקרי האלימות בקרב נוער אולם עוצמתם החריפה ו־50% מסך מקרי העבריינות בקרב נוער התרכז בגילאי 17–18.
פינוי עמונה
ב־3 ביולי 2005 הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי שלום עכשיו, אשר דרשה את הריסת הבתים בנימוק שנבנו על קרקע פרטית של פלסטינים, וכי כבר הוצאו כנגד המבנים צווי הריסה. בנובמבר 2005 הודיעה המדינה כי בכוונתה להרוס את מבני הקבע במאחז עד לסוף חודש ינואר 2006.
בלילה שלפני העימות הציע חנן פורת, בשם מועצת יש"ע, שתוענק למתיישבים ארכה של שבוע להעתיק את הבתים ליישוב עפרה, ואם לא יצליחו, הם יהרסו אותם בעצמם. ב־1 בפברואר 2006 הגיעו כעשרת אלפים שוטרים וחיילים בפיקודו של תנ"צ מאיר בוקובזה לעמונה, כדי להרוס את הבתים ולאבטח את המשימה. מולם התבצרו בבתים למעלה מאלף פעילים, רובם בני נוער, שניסו ללא הצלחה למנוע את הרס הבתים.
כוחות משטרה פרצו את המתרסים שהקימו מתנחלים ואחרי כן נתקלו בחומה אנושית. חומה זו נפרצה על ידי פרשי המשטרה. במהלך הפריצה נפצעו מספר שוטרים ומתנחלים רבים. כשהגיעו הכוחות לבתים עצמם, תגברו המתבצרים על אחד הגגות את יידוי האבנים, ואף הטילו בלוקים וזרקו מוטות ברזל על שוטרים ופצעו כמה מהם, אחד באורח בינוני. השוטרים הציבו סולמות על הבתים והורידו נערים מהגגות תוך שימוש באלות. מד"א הכריז על אירוע רב נפגעים. מספר הפצועים שפונו לבתי חולים עלה על 200, כרבע מהם מכוחות הביטחון וכשלושה רבעים מקרב המתנחלים. בתום 4 שעות של מאבק קשה הצליחו כוחות הביטחון לפנות את כל המתבצרים והרסו את הבתים.
הפינוי עורר סערה ציבורית רחבה. בישיבת הממשלה שלאחר הפינוי העריכו ראש השב"כ, יובל דיסקין, ואלוף פיקוד המרכז, יאיר נוה, שנוצר קרע חמור בין המתנחלים, החשים נבגדים, לבין הממשלה וכוחות הביטחון, וכן את החומרה בכך שרוב הציבור שמתנגד לפינויים דומים רואה במתבצרי עמונה גיבורים ולא פורעי חוק. למח"ש הוגשו 103 תלונות על אלימות שוטרים, רבות מהן מלוות בצילומים של האירועים, אך רובן נסגרו מסיבות שונות, 44 מתוכם בעילה של "עבריין לא נודע".
מבצע הבאת ביכורים
ב־2001 התנקשה חוליית טרור מהחזית העממית לשחרור פלסטין, בהוראתו של אחמד סעדאת, בשר התיירות רחבעם זאבי. עד 2006 ישבו הרוצחים בכלא יריחו, שם נמצאו תחת פיקוח של פקחים מארצות הברית ובריטניה. אחרי שחמאס ניצח בבחירות למועצה הפלסטינית המחוקקת בינואר, הכריז אסמאעיל הניה על שחרור רוצחי זאבי. ב־14 במרץ בשעות הבוקר יצאו הפקחים הבריטים והאמריקאים מחשש לחייהם בעקבות עליית החמאס לשלטון ובעקבות תמיכתו של אבו מאזן בשחרור רוצחיו של השר הישראלי. עזיבת הפקחים אירעה שבועיים לפני הבחירות בישראל, ויש הטוענים כי ההחלטה לצאת למבצע נבעה גם משיקולי תעמולת בחירות. באותן שעות החלו כוחות של צה"ל לכתר את כלא יריחו ותבעו מהפלסטינים להסגיר לידיהם את אחמד סעדאת ועוד ארבעה מחבלים האחראים לרצח השר. הכתר לווה בחילופי אש שבמהלכם נפצעו מספר פלסטינים ונהרגו אסיר ושוטר. כוחות צה"ל השיבו אש מנשק קל וממקלעים ואף בפגזי טנקים. בדומה לנוהל סיר לחץ, קידם צה"ל כלי צמ"ה ממוגנים שהחלו להרוס את מתחם הכלא. הלחץ של צה"ל גרם לכך שכל המבוקשים הסגירו את עצמם לידי צה"ל, לרבות אחמד סעדאת ורוצחי זאבי. הפלסטינים החלו בהפגנות ומהומות המוניות, וטרוריסטים פלסטינים מהחזית העממית לשחרור פלסטין חטפו 14 אזרחים זרים בשטחים ואיימו לרוצחם אם לא תופסק הפעולה. יום למחרת האירוע שוחררו בלחץ המעצמות כל האזרחים הזרים שנחטפו על ידי הפלסטינים ללא פגע.
הפיגוע בקדומים
המתיחות שלפני הפיגוע בכניסה לקדומים הורגשה היטב בישראל. ב־7 במרץ נעצר במעבר ארז תושב זייתון שברצועת עזה שניסה לחדור לישראל לשם ביצוע פיגוע באמצעות ירי מנשק אוטומטי, תוך שימוש באישורים רפואיים כוזבים. שבוע לאחר מכן החל מבצע הבאת ביכורים. ב־21 במרץ נתפס כלי רכב שבו נמצאה חגורת נפץ במשקל 7 ק"ג, כשבין נוסעי הרכב שנעצרו היה גם פעיל הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, שהתכוון לבצע פיגוע התאבדות בשטח ישראל. יום למחרת עצר כוח צה"ל ברמאללה פלסטיני פעיל בארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, שהתכוון לבצע פיגוע התאבדות בשטח ישראל. ב-29 במרץ עצר כוח צה"ל במחסום בקעות (מזרחית לשכם) צעיר פלסטיני, כשבבדיקה שנערכה על גופו התגלתה חגורת נפץ במשקל 6 ק"ג.
ב-30 במרץ בשעה 21:50 פוצץ עצמו מחבל מתאבד מחופש לחרדי בתוך כלי רכב של אזרחים ישראלים שהיה בדרכו ליישוב קדומים שבשומרון. כתוצאה מהפיצוץ נהרגו ארבעה אזרחים: רפי והלנה הלוי, רעות פלדמן ושקד לסקר. המחבל המתאבד היה אחמד משארקה, תושב אלבורג' שליד העיר הפלסטינית דורא, פעיל מבצעי של הפת"ח שהיה מבוקש על ידי כוחות הביטחון הישראליים. גדודי חללי אל-אקצא מארגון הפת"ח נטלו את האחריות לביצוע הפיגוע. דובר הארגון ציין כי הפעולה התבצעה בתגובה ל"מדיניות החיסולים" של ישראל. פיגוע ההתאבדות בכניסה לקדומים היה הראשון אשר מומש על ידי הפת"ח בעידן אבו מאזן. הפיגוע עורר תגובות מנוגדות בצד הפלסטיני, כשארגון חמאס הצדיק את הפיגוע, ולעומת זאת, יו"ר הרשות הפלסטינית אבו מאזן, גינה את הפיגוע ואמר כי פיגוע התאבדות הגורם לארבעה קורבנות לא יקדם את השלום. הוא ציין כי אש"ף נותר מחויב לשלום ודחק בממשלות המערב שלא להפסיק את הסיוע לממשלת החמאס ו"להעניש" בכך את העם הפלסטיני "על שבחר בדמוקרטיה".
הפיגוע במסעדת "ראש העיר"
בשנים שלפני הפיגוע הייתה התחנה המרכזית הישנה בתל אביב יעד בולט לפיגועים קטלניים. בינואר באותה שנה התפוצץ מחבל מתאבד בדוכן אותה מסעדה, מסעדת "ראש העיר". 15 בני אדם נפצעו, בהם אחד קשה, 4 בינוני ו־10 קל. כ־7 בני אדם נוספים לקו בהלם וטופלו במקום. פלוגות ירושלים של הג'יהאד האיסלאמי קיבלו את האחריות לפיגוע.
על פי ההערכות המשטרה, הגיע המחבל לפני הפיגוע בעזרת חוליה שהורידה אותו והסתלקה. ב־17 באפריל, סמוך לשעה 13:30, הגיע המחבל לאזור התחנה המרכזית הישנה ופוצץ מטען שנשא בתיק. כוחות גדולים הגיעו למקום ופינו את הפצועים הרבים לבתי החולים. מנכ"ל מד"א, אלי בין, אמר כי מדובר בפיגוע קשה מאוד וקרא לציבור לתרום דם".
צמרת המשטרה הגיעה למקום והמפכ"ל, רב-ניצב משה קראדי, קיים בזירה תדרוך. השוטרים פתחו בחיפושים אחריהם והציבו מחסומים בדרכים כדי ללכוד רכב שנמלט מהמקום. לבסוף נתפס רכב בכביש 443, סמוך למחנה עופר לכיוון רמאללה ובו שלושה ערבים־ישראלים שנחקרו ושוחררו מאוחר יותר. בעקבות הפיגוע הגבירה משטרת ישראל את מערך הביטחון השוטף, בדגש על תגבור כוחות במקומות הומי אדם. פלוגות אל-קודס של הג'יהאד האיסלאמי קיבלו אחריות לפיגוע. כמה שעות לאחר הפיצוץ הפיץ הג'יהאד האסלאמי קלטת וידאו שבה נראה המחבל המתאבד, סאמי סלים מוחמד, בן 20 מהכפר ערקה שליד ג'נין.
כמו בפיגוע בקדומים, הפיגוע עורר תגובות שונות בקרב הפלסטינים. ארגוני המחבלים בירכו על הפיגוע, ואחד מראשי הג'יהאד האיסלאמי בעזה צוטט כי הפיגוע הוא תגובה טבעית על "פשעי הכיבוש הציוני". דובר החמאס, סאמי אבו זוהרי, אמר כי ישראל היא האחראית לפיגוע בתל אביב והדגיש כי לעם הפלסטיני יש זכות להגן על עצמו. לעומת זאת, יו"ר הרשות, אבו מאזן, גינה את הפיגוע וכינה אותו "פעולת טרור". בהודעת יו"ר הרשות נאמר כי הפיגוע מנוגד להסכמה הלאומית הפלסטינית וגרם נזק לאינטרסים העליונים של הרשות.
חטיפת גלעד שליט ומבצע גשמי קיץ
לאחר תוכנית ההתנתקות גבר ירי הרקטות מרצועת עזה ליישובים ישראלים סמוכים. ישראל הגיבה בירי ארטילרי ובהפצצות מהאוויר ומהים. בבוקר יום ראשון, 25 ביוני, תקפה חוליה של חמאס טנק מרכבה סימן 3, שהוצב לשמירה על גדר המערכת, ומוצב של צה"ל שנמצאו שניהם בשטח ישראל, לאחר שחצתה את הגבול מדרום רצועת עזה באמצעות מנהרה ליד מעבר כרם שלום. במהלך התקיפה נהרגו מפקד הטנק וחייל בצוות הטנק, וארבעה מחיילי המוצב נפצעו. החוליה חטפה את גלעד שליט, איש צוות הטנק, שככל הנראה נפצע בעת החטיפה, והעבירה אותו לרצועת עזה. דובר של ועדות ההתנגדות העממית טען כי ההתקפה בכרם שלום תוכננה כמעט חודשיים.
בלילה שבין 27 ל־28 ביוני הפציץ חיל האוויר הישראלי את תחנת הכוח היחידה ברצועת עזה, וגרם לניתוק חשמל לשני שלישים מאוכלוסיית הרצועה. מספר גשרים שלגביהם היה חשד שישמשו למילוט החייל החטוף פוצצו. במקביל נכנסו כוחות שריון, רגלים והנדסה אל דרום הרצועה וארטילריה נורתה לעבר שטחי שיגור בצפון הרצועה. צה"ל פעל גם באזור אל-בירה שליד רמאללה על מנת לאתר את החטוף אליהו אשרי. ב-29 ביוני נמצא אליהו אשרי, שארגון ועדות ההתנגדות העממית הודיע על חטיפתו ואף הציג את תעודת הזהות שלו, ירוי ליד רמאללה. על פי חקירת השב"כ את אחד מחוטפיו, התברר שאשרי נורה מיד כאשר נחטף ושאנשי הוועדות שיקרו כאשר טענו שהוא מוחזק בחיים. ב־1 ביולי דרשו חוטפיו של גלעד שליט לשחרר 1,000 אסירים תמורת שחרורו. ישראל דחתה את הדרישה, חזרה על עמדתה שלא תנהל עסקאות עם טרוריסטים ודרשה את שחרור החייל. יחד עם ההתנהלות הצבאית, החלו להתגבר חילוקי הדעות בין הפלגים ברשות הפלסטינית, כאשר שיאם הייתה הודעתו של אבו מאזן כי "מאמצי המצרים [לשחרור החייל] נתקלים בקשיים, בשל היעדר כתובת בצד של החמאס ובשל חוסר יכולתם לקבל החלטות". כמו כן, הפעילויות חשפו חילוקי דעות בין ההנהגה המדינית של החמאס בהנהגת אסמאעיל הניה וההנהגה הצבאית של החמאס ובראשה חאלד משעל.
ב־5 ביולי החליט הקבינט המדיני-ביטחוני להעמיק את הפעולה בעזה ולהקים "רצועת ביטחון" בצפון הרצועה. מבצע "אלוני הבשן" נגד הקסאמים אושר בקבינט כחלק מהמבצע הגדול יותר "גשמי קיץ". כוחות צבא גדולים נכנסו בליל 6 ביולי לשטח רצועת עזה ותפסו אזורי חיץ לקראת השתלטות על מרחבי השיגור ויצירת "רצועת ביטחון". בלילה שבין 13 ל־14 ביולי יצא כוח צה"ל מהמקומות שאותם תפס במרכז הרצועה במסגרת מבצע "הילוך חוזר". הפלסטינים המשיכו בשיגור רקטות לישראל. צה"ל הגיב באש ארטילרית למוקדי השיגור. ביולי-אוגוסט המשיך צה"ל בתקיפת החמאס. בחודש ספטמבר דעך המבצע מפעילות מתמשכת לסדרה של פעולות נקודתיות שכללה סיכולים ממוקדים, מעצרים וכניסה קרקעית לאיתור וחשיפת מנהרות. במהלך חודש ספטמבר ביצע צה"ל מספר מבצעים שבהם חושפו מנהרות ונהרגו מחבלים, כגון מבצע "איש הגשם" בדרום הרצועה, מבצע "ארבעת המינים" בצפונה ומבצע "פרי סחוט" באזור ציר פילדלפי. ב־1 בנובמבר פתח צה"ל במבצע "ענני סתיו" בבית חאנון כדי למנוע ירי קסאמים. המבצע הסתיים ב־7 בנובמבר ונהרגו בו 68 פלסטינים, רובם מחבלים. ב-8 בנובמבר לפנות בוקר נהרגו בשנתם 19 פלסטינים, מרביתם בני משפחת עתאמנה, מפגיעת פגז תועה בבית מגורים בבית חאנון כשצה"ל ירה לאזורים מהם נורו קסאמים לעבר אשקלון. ב־26 בנובמבר הגיעו אהוד אולמרט ואבו מאזן להסכמה על הפסקת אש, אחרי שארגוני הטרור הפלסטיניים הסכימו להפסיק את הירי על שדרות בתמורה להפסקת פעולות צה"ל ברצועה.
במבצע נהרגו 5 ישראלים (שלושה חיילים ושני אזרחים) ו־394 פלסטינים (270 מהם מחבלים), ונפצעו עוד כ־1,000 פלסטינים. בתחילת המבצע נגרם נזק לתשתיות פלסטיניות, ובהן תשתית החשמל, אך ישראל פיצתה על כך בהעברת חשמל לרשות.
פרשת משה קצב
ב-8 ביולי נודע על פגישה שקיים הנשיא קצב עם היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, ובה התלונן על ניסיון סחיטה כלפיו מצד עובדת לשעבר במשרדו, על רקע איום בהגשת תלונה על הטרדה מינית, אך עד מהרה הפך הנשיא ממאשים לנאשם, ובעיתונים פורסמו עדויות של מספר נשים שעבדו עמו לאורך השנים ותיארו הטרדות מיניות ועבירות מין אחרות מצדו. ב־23 באוגוסט החלה חקירה באזהרה של הנשיא קצב.
ב־13 בספטמבר אישרה ועדת הכנסת לנשיא קצב נבצרות זמנית של 16 שעות, על מנת שיוכל להיעדר מטקס ההשבעה של נשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש. ב־15 באוקטובר המליצה המשטרה ליועץ המשפטי לממשלה על הגשת כתב אישום נגד קצב. ב־16 באוקטובר החליט הנשיא קצב להיעדר מישיבת הפתיחה של מושב החורף של הכנסת, לאחר שכמה חברי כנסת איימו לעזוב את אולם המליאה במחאה.
לאחר הפרשה התפטר קצב והוגש נגדו כתב אישום חמור. לבסוף בשנת 2011 נידון לשבע שנות מאסר בפועל ושנתיים מאסר על תנאי.
הרקע למלחמה
לאחר סיום מלחמת לבנון הראשונה ב־1985 שלט צה"ל בדרום לבנון באזור חיץ כדי להגן על היישובים הסמוכים לגבול. עקב אבדות רבות ולחץ ציבורי, הורה ראש הממשלה אהוד ברק במאי 2000 על נסיגה מאזור החיץ. לאחר הנסיגה התפרס חזבאללה ברחבי דרום לבנון ועל הגבול הבינלאומי וביסס בה את שליטתו בבניית בונקרים ובצבירת נשק רב.
לאחר הנסיגה, באותה שנה, בוצעו שתי חטיפות: חטיפת החיילים בהר דב וחטיפת קצין המילואים אלחנן טננבוים. במהלך תקופה זו התגלעה מחלוקת חדשה בין לבנון לישראל, כאשר לבנון החלה להקים מתקן הטיה ושאיבת מים סמוך לנחל הווזאני, שהוא אחד המקורות העיקריים של נחל החצבאני. בנוסף לכך, ירה חזבאללה במספר הזדמנויות פגזי נ"מ שנחתו ביישובי הצפון. צעדים אלו התפרשו בישראל כניסיונות התגרות של חזבאללה שמטרתם לתת לגיטימציה לחזבאללה לשגר אלפי רקטות כתגובה לצעד תוקפני של ישראל ובכך לגרור את ישראל למלחמה שתקנה לה תדמית של מדינה תוקפנית. מסיבה זו נקטה ישראל לרוב מדיניות של הבלגה, אף שלפני הנסיגה בשנת 2000 הצהיר ראש הממשלה אהוד ברק שאם לאחר הנסיגה תיפתח אש לבנונית, "כל לבנון תבער". המדיניות ספגה ביקורת פנימית בטענה שלאחר הנסיגה מלבנון היא מחלישה את ההרתעה של צה"ל ובכך מעודדת את החזבאללה להמשיך במעשיו. מחליפו של ברק, אריאל שרון, המשיך במדיניות איפוק זו.
בשנת 2004 החליט אריאל שרון במסגרת עסקת שבויים לשחרר כ־400 אסירים לבנונים ופלסטינים תמורת שחרור טננבוים והשבת גופות שלושת החיילים שנהרגו במהלך החטיפה. הצלחה זו העניקה השראה לניסיונות נוספים בזירה הלבנונית והפלסטינית לחטוף חיילי צה"ל כקלפי מיקוח. בנובמבר 2005 כשל ניסיון לממש איומים אלה ברג'ר. תקוותיה של ישראל כי החלטה 1559 של מועצת הביטחון, שהתקבלה בסוף 2004 ואשר חייבה את פירוק המיליציות החמושות בלבנון מנשקן, וכן מהפכת הארזים, שהביאה לסיום השליטה הסורית בלבנון, יביאו לפירוק חזבאללה נכזבו. חזבאללה המשיך להתחמש ונכנס לפוליטיקה הלבנונית. עם פרוץ מלחמת לבנון השנייה היו בממשלה הלבנונית בראשות פואד סניורה שני שרים המזוהים עם מפלגת חזבאללה. במהלך 2005 החלה בצה"ל הכנת תוכנית מגירה בשם "שוברת הקרח", שהייתה אמורה להיות המתווה לפעילות במקרה של הסלמה בגבול הצפון, אך במבחן המציאות צה"ל לא השתמש בה.
מהלך המלחמה
בבוקר 12 ביולי פתח ארגון חזבאללה בהפגזת יישובי הצפון כפעולת הסחה. באותו זמן באזור זרעית תקפה חוליית חזבאללה בטילי נ"ט שני כלי רכב צבאיים שהיו בסיור על קו הגבול והרגה שלושה חיילי צה"ל. מיד לאחר מכן פרצה חוליית חזבאללה נוספת את גדר המערכת, חדרה לשטח ישראל וחטפה שני חיילי מילואים מחטיבה 5 של צה"ל, אהוד גולדווסר ואלדד רגב, ונסוגה איתם לשטח לבנון. חוליה נוספת חמושה בנשק קל ובמכונות ירייה גיבתה את החוטפים. העיתון הלבנוני "אל-אח'באר" תיאר את ההכנות הרבות ופירט את מהלך החטיפה. טנק צה"לי ונגמחון נשלחו לאחר כשעה ללבנון בעקבות החטופים במטרה לאתרם. הטנק עלה על מטען גחון שנאמד במאות קילוגרמים של חומר נפץ וארבעת אנשי צוותו נהרגו. בקרב החילוץ שנוהל בהמשך נהרג חייל נוסף. תקיפת חזבאללה וחטיפתם של רגב וגולדווסר הייתה האירוע שפתח את מלחמת לבנון השנייה.
כבר מתחילת המבצע הדגיש ראש הממשלה אולמרט שאחת ממטרותיו היא להשיב את כושר ההרתעה של ישראל ולשבור את המיתוס סביב הצלחת חזבאללה בשנת 2000 בגרימת הנסיגה הישראלית מלבנון. למבצע היו מטרות נוספות בהן שחרור שני החיילים החטופים, הפסקת אש מוחלטת, פריסת צבא לבנון בכל שטח דרום לבנון והוצאת חזבאללה מאזור דרום לבנון.
בשלבי המבצע הראשונים (12 עד 18 ביולי) התבצעו מרבית ההתקפות הצה"ליות באמצעות הפצצות מסיביות מהאוויר והפגזות ארטילריה. ב־13 ביולי הטיל צה"ל מצור כללי על לבנון כמו גם סגר ימי ואווירי מלא. ב־13 וב־15 ביולי הופצצה תחנת הכוח "ג'ייה", הנמצאת 30 ק"מ דרומית לביירות, ודלק בכמות של כ-110 אלף חביות נשפך לים התיכון. עד 18 ביולי הצליח חיל האוויר להשמיד את מרבית מערך הרקטות ארוכות־הטווח של חזבאללה. במקביל, במשך כל שלבי המבצע, הפגיז חיל התותחנים הישראלי שטחי שיגור בדרום לבנון.
ב־17 ביולי החלו הריסת מוצבי חזבאללה הצמודים לגדר ההפרדה וחישוף השטח הסמוך לגבול. לאחר מכן נכנסו כוחות צה"ליים סדירים לתוך לבנון על מנת להשתלט על כפרים הסמוכים לגבול שבשליטת חזבאללה, כשהמפורסם בקרבות היה קרב מארון א-ראס. ב־20 ביולי פתח צה"ל במבצע קורי פלדה 1 אך המאמץ הוסט לאחר מכן לעבר מארון א-ראס. במסגרת המשך המבצע, שקיבל את השם "קורי פלדה 2" ב־23 ביולי, נכנסו כוחות צה"ל אל בינת ג'בייל, שם התנהלו קרבות קשים, בהם קרב בינת ג'בייל. ב־25 ביולי השמיד חיל האוויר עמדת תצפית של האו"ם באל-ח'יאם, וארבעה משקיפי יוניפי"ל נהרגו. ראש הממשלה התנצל בפני מזכ"ל האו"ם על התקרית.
ב־27 ביולי החליט הקבינט המדיני־ביטחוני על גיוס אלפי חיילי מילואים. ב־29 ביולי התחיל מבצע "קורי פלדה 3" בכפרים נוספים הסמוכים לגבול. ב־30 ביולי, לאחר קריסת בית על תושביו בכפר קאנא, הסכים צה"ל להפוגה של 48 שעות בפעילות האווירית שלו. בעקבות זאת גם החזבאללה הפסיק לירות רקטות לעבר צפון ישראל. ב־1 באוגוסט, לאחר שהתחדשו שיגורים יומיומיים של מאות רקטות לעבר ישראל, אישר הקבינט פעילות קרקעית רחבת היקף, וחטיבות מילואים נכנסו ללבנון ופעלו לאורך כל הגזרה בכפרים.
ב־11 באוגוסט, כאשר כבר הוחלט באו"ם על הפסקת האש, הוחלט על מבצע "שינוי כיוון 11", שהוקפא מספר ימים לפני כן ובו שולשו כוחות צה"ל בלבנון. שיטת הפעילות של צה"ל שונתה, ובמקום להשתלט על כפר אחרי כפר, התמקד צה"ל בהתקדמות מהירה אל עבר נהר הליטני. בתים שמהם נורתה אש אל עבר חיילי צה"ל הופצצו. שלוש אוגדות חדרו לעומק השטח, כוחות צנחנים הוסקו בעשרות גיחות והחלה הרחבת הפעולה עד נהר הליטני. ב־10 וב־11 באוגוסט החלו כוחות חי"ר בליווי שריון את תקיפתם בעומק לבנון. בינת ג'בייל הפכה למוקד לחימה ששאב לתוכו חיילים רבים. בסופו של דבר, על אף הצהרות שצה"ל כבש את העיירה, העיירה לא נכבשה סופית עד סוף המלחמה. בקרבות הקשים של המבצע האחרון נהרגו 35 חיילים ונפצעו 410 חיילים ומהצד השני נהרגו 80 לוחמי חזבאללה.
ב־12 באוגוסט קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 1701 הקוראת להפסקת אש בין הצדדים וזו נכנסה לתוקפה ב־14 באוגוסט. למרות זאת, מספר תקריות אש בין צה"ל לחזבאללה אירעו לאחר מכן. אחרי הפסקת האש התמקד צה"ל בעיקר בפעולות חישוף והשמדה של מערכות של מנהרות ובונקרים של חזבאללה ליד הגבול. ב־16 באוגוסט החלו כוחות יוניפ"ל להיכנס לשטח שצה"ל שהה בו, ובמקביל לפריסת כוחות יוניפי"ל וכוחות צבא לבנון, שלא פעלו למניעת תקריות עם חזבאללה, התבצעה היערכות מדורגת של כוחות צה"ל. ב־1 באוקטובר יצאו כל כוחות צה"ל מלבנון למעט חלקו הצפוני של הכפר ע'ג'ר.
מתחילת המלחמה הפגיז חזבאללה באופן מסיבי את העורף הישראלי בעשרות רקטות מדגם גראד 122 מ"מ (המכונות בישראל קטיושות), על מנת לחפות על החטיפה. ההפגזות התעצמו ככל שהחריף העימות. רקטות אלו פגעו בכל אזור הצפון מחיפה במערב עד אזור טבריה במזרח, בית שאן ועפולה בדרום. מירי הרקטות נהרגו 44 אזרחים באופן ישיר ועקיף. כמו כן, הירי גרם לעזיבתם של שליש מתושבי הצפון את בתיהם וירידתם למרכז ולדרום הארץ. אזרחים וגופים רבים התגייסו לעזרת התושבים בצפון במתן תרומות, וארגונים תרמו לפי יכולתם, דבר שהעלה את השאלה על יכולת המדינה לדאוג לאזרחיה בעורף.
תוצאות המלחמה
פעילות צה"ל גרמה לנטישה המונית של דרום לבנון ולנזק כלכלי לתשתיות אזרחיות שנאמד בלמעלה מ־2 מיליארד דולר. אף על פי כן, בדומה לישראל, לא כל הלבנונים ברחו. בדרום לבנון נותרו כ־120 אלף תושבים, בדרך כלל משכבות סוציו-אקונומיות נמוכות שהעדיפו להישאר. לצד הפגיעה באזרחים נגרם הרס רב לערי לבנון ולתשתיותיה. רבעים שלמים נפגעו וכבישים וגשרים רבים ניזוקו. מתקני תשתית חשובים כגון בתי הזיקוק, שדה התעופה ואחרים נפגעו אף הם. כמו כן, נגרמו פגיעות כלכליות נוספת שמוערך בכמה מיליארדי דולרים.
למלחמת לבנון השנייה היו תוצאות רבות, בהן התפטרות הרמטכ"ל דן חלוץ, שר הביטחון עמיר פרץ וקצינים בכירים בצה"ל, בהם אלוף פיקוד ומפקד האוגדה הצפונית, שנמצא אחראי לכשל החטיפה. כמו כן, ישנה ביקורת מצד היסטוריונים צבאיים, עיתונאים, אישי ציבור וקצינים בכירים, הטוענים כי המלחמה לא התנהלה כראוי וכי ישראל לא השיגה את מטרותיה. הציבור הישראלי, אף שתמך ברובו הגדול ביציאה למלחמה, לא הסתפק בתוצאותיה. כתוצאה מכך, קמה מחאה עממית נרחבת שדרשה להקים ועדת חקירה ממלכתית שתחקור את המחדלים. בעקבות כך הוקמה ועדת וינוגרד, ועדת בדיקה ממשלתית בראשותו של השופט בדימוס אליהו וינוגרד, שהגישה את הדו"ח הסופי שלה בסוף ינואר 2007. ועדת וינוגרד ציינה כי לצד היכולות המרשימות שהפגינו חיל האוויר והמודיעין, התגלו כשלים חמורים הן בתחום הצבאי והן בתחום הממשלתי. לצד התוצאות המידיות היו למלחמה תוצאות ארוכות טווח, כגון התגברות המעורבות הבינלאומית בלבנון. בנוסף, חזבאללה שיקם את תשתיותיו שנפגעו. ישנן טענות שמעמדו של חזבאללה נפגע כתוצאה מהמלחמה, לצד חוקרים אחרים שטוענים שהארגון התחזק כתוצאה מהמלחמה. כמו כן, לפי החלטת האו"ם צבא לבנון התפרס בתוך דרום לבנון וחזבאללה נדחק צפונה. הפגיעה בכלכלה הלבנונית, שנחשבה לכלכלה פגועת מלחמה, טרם שוקמה, לעומת כלכלת ישראל שהצליחה להשתקם מהר מנזקי המלחמה ולהמשיך בצמיחה חיובית. החיילים, שבשמם יצאה ישראל למלחמה, לא שוחררו בעקבותיה ולא נכללו בהסדרי האו"ם לסיום הלחימה. שנתיים לאחר הלחימה, לאחר משא ומתן בתיווך גרמני, בוצעה עסקת החלפת שבויים בין ישראל לבין חזבאללה. ישראל שחררה חמישה שבויים לבנונים והחזירה 199 גופות, ובתמורה קיבלה את גופותיהם של אהוד גולדווסר ואלדד רגב.
כלכלה
תקציב המדינה לשנת 2006 עמד על כ־271.4 מיליארד שקל. תקציב משרד האוצר עמד על כ־1.55 מיליארד שקל.
תיירות
בעלי תפקידים:
תקציב משרד התיירות לשנת 2006 עמד על 223,662,000 ש"ח.
בשנת 2006 חלה ירידה במספר התיירים הנכנסים לעומת 2005, מ־1,900,000 לכ־1,800,000. מספר התיירים היוצאים נותר ללא שינוי ועמד על כ־3,700,000, הן ב־2005 והן ב־2006. הירידה במספר התיירים הנכנסים נבעה כנראה ממלחמת לבנון השנייה שהתרחשה בקיץ 2006. מספר התיירים הנכנסים קטן ב־24% מהשיא של שנת 2000. 86% מהתיירים הנכנסים הגיעו דרך האוויר, 14% דרך היבשה ו־1% דרך הים. 55% מהתיירים באו מאירופה, 33% מאמריקה, 8% מאסיה, 3% מאפריקה ו־1% מאוקיאניה. 37% ממספר התיירים הנכנסים באו לביקור קרובים, 27% למטרות דת, 19% לתיור ו־17% למטרות אחרות. בדומה לשנת 2005 ההכנסות מתיירים עמדו על כ־1.9 מיליארד דולר.
ספורט
שנת 2006 הייתה שנה רבת הישגים לספורט המקומי. באולימפיאדת טורינו כללה המשלחת הישראלית חמישה ספורטאים, בהם גלית חייט וסרגיי סחנובסקי שסיימו במקום ה־8. ב־30 באפריל הגיעה מכבי תל אביב לגמר היורוליג, אך לא הצליחה להגן על תוארה מהשנה שעברה והפסידה לצסק"א מוסקבה בתוצאה 73:69. בין 20 במאי ל־4 ביוני התקיימה אולימפיאדת השחמט ה־37 בטורינו בה זכתה נבחרת ישראל לשחמט במקום הרביעי. ב־8 ביולי זכה אנדי רם באליפות וימבלדון בטורניר הזוגות המעורבים יחד עם בת זוגו ורה זבונרבה. בכך הפך לישראלי הראשון שזוכה בטורניר גראנד סלאם לבוגרים. ב־13 באוגוסט זכה אלכס אברבוך במדליית זהב בקפיצה במוט באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה, וחזר על הישגו מ־2002. ב־11 באוקטובר ניצחה נבחרת ישראל עד גיל 21 את נבחרת צרפת עד גיל 21 בתוצאה 1:0 ועלתה לטורניר גמר אליפות אירופה עד גיל 21.
בליגות המקומיות זכתה מכבי חיפה ב-22 באפריל באליפות ליגת העל בכדורגל בפעם השלישית ברציפות ואחריה, במקום השני, הגיעה הפועל תל אביב. מלך השערים של אותה עונה היה שי הולצמן עם 18 שערים. בעונה זו ירדו לליגה הלאומית בני סכנין ומ.כ. נצרת עילית. ב־9 במאי זכתה הפועל תל אביב גביע המדינה בכדורגל, לאחר שניצחה בגמר את בני יהודה תל אביב בתוצאה 1:0. ב־6 ביוני עלו מכבי תל אביב והפועל ירושלים לגמר הפיינל פור הישראלי לאחר ניצחונות על עירוני נהריה ומכבי ראשון לציון (בהתאמה). ב־8 ביוני זכתה מכבי תל אביב בפעם ה־12 ברציפות באליפות הליגה בכדורסל לגברים, לאחר שגברה בגמר הפיינל פור על הפועל ירושלים בתוצאה 96:66. הקבוצה זכתה גם בפעם ה־9 ברצף בגביע המדינה לגברים, לאחר שניצחה בגמר את הפועל ירושלים בתוצאה 96:91. ב־22 בדצמבר זכה דודי סלע באליפות ישראל לטניס כשגבר על נועם אוקון. באליפות ישראל לטניס לנשים זכתה שחר פאר. הפועל תל אביב זכתה באליפות הליגה בכדורסל לנשים בפעם השביעית בתולדותיה לאחר שניצחה בסדרת הגמר את מכבי רמת חן 3:1. מכבי ראשון לציון זכתה באליפות הליגה הלאומית בכדוריד בזכות יחס שערים עדיף במשחקי הגמר, לאחר שוויון 2:2 בסדרת הגמר מול הפועל ראשון לציון.
שחטיור דונצק ניצחה את דינמו קייב בטורניר הערוץ הראשון הרוסי שהתקיים באצטדיון בלומפילד בתל אביב והשתתפו בו ארבע קבוצות.
ב־6 באפריל הכדורסלנית הישראלית, קבעה ענת דרייגור את השיא העולמי לקליעת נקודות במשחק כדורסל בודד, כאשר במשחק של קבוצתה, הפועל מטה יהודה היא קלעה 136 נקודות.
תחבורה ובטיחות בדרכים
בעלי תפקידים:
ב־12 ביוני 2006 אירעה תאונת רכבת בבית יהושע כאשר רכבת נוסעים שיצאה מנמל התעופה בן-גוריון אל עכו התנגשה בטנדר שנתקע על מפגש מסילת החוף עם כביש 553, סמוך לתחנת הרכבת בית יהושע. חמישה מנוסעי הרכבת נהרגו ויותר מ־80 נפצעו. התאונה אירעה כשנה לאחר אסון רבדים ותאונת הרכבת באחוזם, שנגרמו גם כן מהתנגשות במפגש כביש-מסילה, ולמרות נוכחות תצפיתן במפגש במקרה זה. בעקבות התאונה נפתחה חקירת משטרה נגד נהג הרכב ונגד בכירים ברכבת ישראל. על מנת להגביר את הבטיחות הורחבו שעות עבודת התצפיתנים ומוקמו תצפיתנים נוספים במפגשים, זאת על אף שנוכחות התצפיתן לא מנעה תאונה זו. כמו כן, נעשה מאמץ לזרז את הקמת ההפרדות המפלסיות בין כבישים ומסילות, ולמשך תקופה מסוימת הוגבלה מהירות הרכבות בקרבת המפגשים.
שנת 2006 נחשבה לשנה פחות קשה מבעבר מבחינת בטיחות בדרכים. מספר ההרוגים בתאונות דרכים בשנת 2006 היה הנמוך ביותר מאז 1967 – כ־446 הרוגים, לעומת 482 ב־2005. במהלך השנה דווח על 66,770 תאונות דרכים עם נפגעים. בהשוואה ל־2005, בשנה זו חלה ירידה של כ־7% במספר ההרוגים ושל כ־2% במספר התאונות הקטלניות. ב-2006 לעומת 2005 נרשמה עלייה של 1% במספר הכולל של תאונות ובמספר הנפגעים. העיר הקטלנית ביותר בישראל הייתה תל אביב עם 26 תאונות קטלניות שהתרחשו בעיר, אחריה ירושלים עם 13 תאונות קטלניות ובמקום השלישי חיפה עם 12 תאונות קטלניות. מבין הכבישים הבינעירוניים נרשם כביש 40 כקטלני ביותר, עם 23 תאונות עם הרוגים, אחריו כביש 4 עם 16 תאונות קטלניות ובמקום השלישי כביש 90 עם 13 תאונות עם הרוגים.
הדרכים העירוניות הן זירת ההתרחשות של רוב תאונות הדרכים בישראל. מתוך 17 אלף תיקי תאונות הדרכים שנחקרות מדי שנה, 73% הן בדרכים עירוניות ורק 27% בדרכים בינעירוניות. בזכות מהירויות הנסיעה הנמוכות יותר בדרכים העירוניות, חומרתן של התאונות בדרכים אלו פחותה מאשר בתאונות בדרכים הבינעירוניות, ורק 48% מבין 373 תאונות קטלניות שהתרחשו בשנת 2006 התרחשו בדרכים עירוניות. נצפתה מגמת ירידה במספר התאונות הקטלניות בדרכים עירוניות בשש השנים שקדמו. סוג התאונה שבו חלה הירידה הבולטת ביותר עד 2004 הוא התנגשות ברכב נע, אך בשנים 2005–2006 עלה מספר התאונות מסוג זה. בשנת 2006 חלה ירידה בשיעור של 10% במספר התאונות הקטלניות לעומת שנת 2005, מספר זה הוא הנמוך ביותר ב-10 השנים האחרונות.
אירועים אחרים
בתגובה לעיתון איראני נפוץ שיזם תחרות ציורי קריקטורות בנושא השואה כמחאה על קריקטורות מוחמד, הכריזו שני יוצרים ישראלים, על "התחרות הישראלית לקריקטורות אנטישמיות", שבה הורשו להשתתף רק ציירי קריקטורות יהודים, במטרה להבליט את היחס השונה שניתן לקריקטורות פוגעניות בעולם היהודי לעומת העולם המוסלמי ולהגחיך את התחרות האיראנית. כעבור מספר ימים נצטברו למעלה ממאה קריקטורות מועמדות. ב־6 באפריל בחר חבר השופטים את הקריקטורה "כנר על הגג" של ארון כץ לקריקטורה הזוכה.
בשנה זו התקיימו בירושלים "אירועי הגאווה העולמיים" ובמסגרתם תוכנן מצעד גדול במיוחד. עקב מלחמת לבנון השנייה נדחה המצעד, ולאחר כמה דחיות נוספות נקבע ל־10 בנובמבר. ב־10 בנובמבר התקיים מצעד הגאווה של תנועת הלהט"ב באצטדיון האוניברסיטה העברית בגבעת רם בירושלים, במצעד זה לא אושר מסלול בתוככי העיר, לאחר שמאות חרדים יצאו להפגנות אלימות בשכונות החרדיות בבירה במחאה על מצעד הגאווה שהיה עתיד להתקיים. ההפגנות כללו יידויי אבנים וחפצים שונים, הבערת מיכלי אשפה, זריקת בקבוק תבערה והתעמתות פיזית עם כוחות המשטרה. במקביל להפגנות הושמעו דברי הסתה ואיומים ברצח כלפי ציבור הלהט"ב ונגד אנשי שלטון שגיבו את המצעד מתוקף תפקידם.
חינוך, מדע, טכנולוגיה ובריאות
בעלי תפקידים:
תקציב משרד החינוך לשנת 2006 עמד על כ־26 מיליארד שקל, תקציב משרד המדע והטכנולוגיה עמד על כ־100 מיליון שקל ותקציב משרד הבריאות עמד על כ־15.2 מיליארד שקל. 4.53% מהתמ"ג בישראל הוצא על מחקר ופיתוח.
מספר הסטודנטים באוניברסיטאות ובמכללות בישראל בשנת 2006 עמד על כ־245,000. בשנת הלימוד תשס"ו למדו כ-2,109,463 תלמידים ובשנת הלימוד תשס"ז למדו כ-2,129,216 תלמידים במוסדות החינוך.
מקרה ראשון של התפרצות שפעת העופות התגלה בישראל ב־17 במרץ בקיבוצים חולית ועין השלושה שבדרום הארץ ובמושב שדה משה שבחבל לכיש. ב־20 במרץ דווח על הידבקות עופות בשני יישובים נוספים בדרום – ניר עוז ועמיעוז. ב־23 במרץ אימת משרד הבריאות את התפשטות המחלה למושב בקעות בבקעת הירדן. ב-31 במרץ, התגלה מוקד נוסף של מגפת שפעת העופות, בקיבוץ כרם שלום הסמוך לקיבוץ חולית.
ב-29 במרץ נערך ליקוי חמה שנצפה בישראל באופן חלקי של 83%. ב-11 ביוני, נחשפו בירושלים 1,400 מכתבים של המדען המפורסם היהודי אלברט איינשטיין.
ב־7–15 בדצמבר ביקר המדען האנגלי המפורסם, סטיבן הוקינג, בישראל וברשות הפלסטינית. במהלך ביקורו פגש את ראש הממשלה אולמרט וכן פרחי מדע באירוע שמאורגן בידי המועצה הבריטית לתרבות במוזיאון בלומפילד למדע בירושלים. כמו כן, הוא הרצה בפני כ־1,000 איש באוניברסיטה העברית וביקר במכון ויצמן ובאוניברסיטת תל אביב, בהם פגש את נציגי האקדמיה למדעים של ישראל.
מקבלי פרס ישראל לשנת 2006 – פרופ' חיים אדלר ופרופ' מרים בן-פרץ (חינוך), יעקב בלידשטיין (מחשבת ישראל), פרופ' פנינה זלצמן ופרופ' מנדי רודן (מוזיקה), יעקב חודורוב ורלף קליין (ספורט), פרופ' רות לפידות ופרופ' אמנון רובינשטיין (משפטים), פרופ' נחום קידר (חקלאות), פרופ' צבי רפופורט (כימיה) ודבורה עומר, אל שווימר והתזמורת האנדלוסית הישראלית (מפעל חיים ותרומה מיוחדת לחברה ולמדינה).
איכות הסביבה
בשנת 2006 חלה ירידה בזיהום האוויר. בגוש דן נמדדו 59 ימים עם זיהום אוויר גבוה וגבוה מאוד, לעומת 61 ימים בשנת 2005. בירושלים נמדדו 32 ימים עם זיהום אוויר גבוה, לעומת 52 ימים בשנת 2005, בחיפה נמדדו 15 ימים עם זיהום אוויר גבוה וגבוה מאוד, לעומת 11 ימים בשנת 2005. בפברואר התחיל יישום מדרגת ההפחתה השנייה באמנת התעשיינים עם המשרד להגנת הסביבה שגרם להפחתת מזהמי האוויר מהתעשייה. במרץ נכנסה לתוקפה תקנה חדשה המחייבת בדיקת פליטה ברכבי בנזין משנת 1995 ומעלה. ב־3 ביולי, החלה הפעלת תחנת הכוח רדינג בגז טבעי בלבד. במהלך השנה נכנסו תקני "יורו 4" כתקני חובה, המגבילים את הפליטה המרבית מכלי הרכב בעשרות אחוזים ביחס לתקנים הקודמים. מפלס הכנרת בחודש מאי עמד על 210.68- מטר ובחודש דצמבר על 212.03- מטר, ירידה לעומת שנת 2005, שבה בחודשים מאי ודצמבר מפלס הכנרת היה 209.73- מטר ו־211.64- מטר בהתאמה. מגמה דומה חלה גם במפלס המים בים המלח, 417.68- מטר במאי ו־418.53- מטר בדצמבר לעומת 416.9- מטר ו־417.55- מטר בהתאמה. מגמת ירידת מפלס הכנרת וים המלח החלה ב-2004 לאחר עלייה משמעותית במפלס ב-2003. נוסף על כך, חלה מגמת עלייה משנת 2004 במליחות (ריכוז כלורידים) במיליגרם לליטר בכנרת סך הכל נפלטו בשנה זו 74,650,000 טונות של גזי חממה (10.58 טונות לנפש) לעומת 72,438,000 טונות של גזי חממה (11.52 טונות לנפש) בשנת 2000.
דמוגרפיה
מספר תושבי ישראל עלה במהלך 2006: בסוף השנה היו 7,116,700 איש בישראל לעומת 6,990,700 בסוף 2005, עלייה של 1.8%. אוכלוסיית היהודים וה"אחרים" (נוצרים לא ערבים ואנשים ללא סיווג דת), בהשוואה לשנת 2005, צמחה בשיעור של 1.6%, לעומת אוכלוסיית הערבים (מוסלמים, נוצרים ודרוזים) שצמחה בשיעור של 2.6%. במהלך השנה חלה עלייה במספר התושבים בכל מחוזותיה ונפותיה של המדינה. המחוז בעל העלייה החדה ביותר במספר התושבים היה: מחוז המרכז, עם עלייה של 2.4%. מיקום שלוש הערים הגדולות לא השתנה אך מספר תושביהם השתנה, כך שהעיר הגדולה ביותר בישראל הייתה ירושלים, אחריה תל אביב ובמקום השלישי חיפה.
התפלגות אוכלוסייה לפי לאום:
גידול אוכלוסייה בשלוש הערים הגדולות:
ב־2006 חלה עלייה של 3.8% במספר הזוגות המתגרשים לעומת 2005, עלייה של 10.4% במספר הזוגות המתגרשים בירושלים לעומת 2005 ועלייה של 4.4% במספר הזוגות המתגרשים בתל אביב לעומת 2005.
עלייה
בעלי תפקידים: תקציב המשרד לקליטת העלייה עמד על כ־1.4 מיליארד שקל.
בשנת 2006 עלו ארצה 20,955 עולים חדשים, רובם ממזרח אירופה (37.17%), כאשר דווקא המדינה שממנה הגיע מספר העולים הגדול ביותר הייתה אתיופיה (3,613 עולים חדשים), לעומת 2005 בה עלו ארצה 22,806 עולים חדשים, גם הם רובם ממזרח אירופה (43.19%), אלא שהמדינה שממנה הגיע מספר העולים הגדול ביותר הייתה רוסיה (4,221 עולים חדשים).
יחסי הממלכה המאוחדת–הרפובליקה המרכז-אפריקאית
יחסי הממלכה המאוחדת–הרפובליקה המרכז-אפריקאית הם יחסי החוץ בין הממלכה המאוחדת לבין הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1960, זמן קצר לאחר שהרפובליקה המרכז-אפריקאית קיבלה את עצמאותה מצרפת. ב-31 בדצמבר 2020, בעקבות הברקזיט, פרסמה בריטניה סנקציות נגד הרפובליקה המרכז-אפריקאית, כדי לעודד את ממשלת הרפובליקה לעמוד בהתחייבויותיה כלפי האו"ם, ולקדם את השלום, היציבות והביטחון של הרפובליקה המרכז-אפריקאית, וכן לחזק את זכויות האדם במדינה.
טומאת קבר
בהלכות טומאה וטהרה, טומאת קבר היא אחת מאבות הטומאה הנגרמות על ידי מת, ומהותה - טומאה הנגרמת על ידי קבירת מת במקום סגור מכל צדדיו. כל היקף המקום יחד עם דפנותיו מבחוץ נחשב לקבר, והוא מטמא בטומאה חמורה את הנוגע בו או המאהיל עליו. מקור טומאה זו מפורש בתורה:.
גדר הדין
בניגוד למת שנקבר ללא טפח מעליו, שמקומו נחשב כטומאה רצוצה אך אינו מטמא כקבר, הרי שאם יחדו למת מקום לקברו בחלל טפח וגובה טפח, המקום מטמא בטומאת קבר במגע מהתורה. לפי שיטת הראב"ד, חלוק הדבר אם יש טפח חוץ מגופת המת, שבאופן כזה נחשב המקום גם לאוהל ולכן המאהיל מעליו אינו נחשב כמאהיל על המת, לבין קבר שאין טפח פנוי בינו לבין המת, שאז הקבר מטמא הן במגע והן באוהל. רבי חיים סולובייצ'יק מסביר, כי כדי שאוהל יחשב לאוהל, ברור שצריך שיהא חלל פנוי, אך דין הטפח הפנוי של קבר אינו מדין אוהל שמביא את הטומאה וחוצץ בפניה, אלא מדובר בדין מחודש כגזירת הכתוב, ולכן ניתן לצרף גם את מקום המת בחשבון.
הרמב"ם לעומת זאת, סבור שדין טומאת קבר הוא דווקא כאשר יש חלל טפח פנוי.
במסכת נזיר מובא כי טעם טומאה זו הוא מדין טומאה רצוצה. הגר"ח מסביר כי למרות שלפי שיטת הרמב"ם טומאת קבר היא כאשר יש חלל טפח בין המת, נחשבת הטומאה כאילו הייתה טומאה רצוצה, וזהו יסוד דין קבר.
חכמים גזרו, שקבר יטמא ארבע אמות מכל סביביו, כגזירה שמא מתוך קרבה יתירה שיתקרבו למקום הקבר, יגעו בקבר מבלי משים. אם הקבר מוקף במחיצות הוא אינו מטמא בארבע אמות, ולפי שיטת רבינו שמשון, הוא הדין בבית סתום שבתוכו מונח מת, אך רש"י חלוק עליו.
קבר זמני
כך גם, בן סורר ומורה שנקבר בבית הקברות של בית הדין, והעבירו את עצמותיו לקברי אבותיו לאחר שנרקבו והתעכלו בעפר, אין קברו מטמא. מסיבה זו, רבי יונתן שהיה כהן, העיד לפני חכמי המשנה, כי דעתם אינם נכונה שבן סורר ומורה מעולם לא היה ולא נברא, שכן הוא בעצמו ישב על קברו. רבי פנחס מנחם אלתר האדמו"ר מגור מסביר, כי רבי יונתן חי זמן רב לאחר שנפסק דין ארבע מיתות בית דין, כך שהעצמות כבר נתעכלו בבירור ובוודאי הועברו לקברי אבותיו, ולכן יכול היה לשבת על קברו.
מערת המכפלה
דנו הפוסקים באפשרות היתר כניסה למערת המכפלה, מכיוון שהבניין שמעל המערת המכפלה, נחשב לקומה שנייה מעל המבנה של המערה עצמה, ולכן למרות שהקומה הראשונה אסורה בטומאת קבר מכיוון שהיא מאהילה על קבר של מת, יש מקום לומר, שהקומה השנייה מותרת לכניסת כהנים. אך יש שכתבו, שדווקא כאשר באוהל שעל גבי הקבר, ישנה מקום בגודל טפח שבו יכולה הטומאה לצאתהאוהל חוצץ בפני הטומאה, או לחלופין אם יש פתח - גם אם נעול זמנית בגודל ארבעה טפחים. אך אם לאוהל הראשון אין פתח, נחשב המקום לקבר. במערת המכפלה, הפתח נסתם בבטון, וגודלו הוא 28 ס"מ ואין בגודלו ארבעה טפחים, ולכן אסור לכהנים להיכנס למקום, ואף להתקרב במרחק ד' טפחים, שכן גם הקומה השנייה נחשבת לקבר.
יואינטתריום
מאפיינים
יונק זה היה גדול מאוד והגיע לאורך 4 מטר, גובה 1.75 מטר בכתפיים ומשקל של 2 טונות. הוא דמה במראהו לקרנף מוזר. כפות רגליו היו בעלות אצבעות במקום פרסות והגולגולת שלו הייתה בעלת מבנה מוזר עם לסתות בעלות שיניים קטנות למעט זוג ניבים גדולים בקצוות שבלטו כלפי חוץ, זוג זיזים מתחת הסנטר, עצמות לחיים מעוגלות סמוך לעיניים וזוג לוחיות קטנות על כיפת הגולגולת. החוטם היה קצר עם קרן גדולה מעליו וקצה שפנה מעלה. מאחורי הגולגולת היו שרירי צוואר גדולים מאוד שעזרו לשאת אותה והיו גבוהים מעט יותר מכיפת הגולגולת.
ייתכן שיצור זה היה חצי מימי והתנהג כמו היפופוטם. הניבים הגדולים שהזכירו בצורתם את ניבי הסמילודון נמצאו רק אצל הזכרים ונראה שעזרו להם להילחם על שטחים ונקבות ואולי גם להגנה. השיניים המוזרות גם עזרו להם לעקור צמחייה קשה מהאדמה. ואולם השיניים הפנימיות החלשות מעידות שהיצור ניזון בעיקר מצמחייה רכה.
נמצאו שני מינים של היצור: Uintatherium anceps וUintatherium insperatus והם נכחדו בסוף האאוקן לפני 37 מיליון שנה.
בתרבות
יונק זה הופיע במשחק עולם היורה: המשחק.
אספרסו
אספרסו הוא משקה קפה מרוכז הנוצר מחליטה באמצעות הזרמת כמות קטנה של מים על סף רתיחה ובלחץ גבוה דרך פולי קפה קלויים, טחונים ודחוסים. בזכות הלחץ שבו הקפה נחלט בשיטה זו, הקפה נוטה להכיל קצף רב שמשתנה כתלות באיכות פולי הקפה, טריותם, רמת הלחץ וסוג הידית המשמשת להכנה. כתוצאה מהליך החליטה בלחץ, הטעמים והחומרים הכימיים בכוס אספרסו רגילה מרוכזים מאוד, כמו כן באספרסו מתרחש מיצוי מקסימלי של הטעמים, החומרים הכימיים והשמנים הארומטיים שבפולי הקפה, ובשל כך האספרסו משמש גם כבסיס למשקאות קפה רבים אחרים, כגון לאטה, קפוצ'ינו, מקיאטו, קורטדו, מוקה, אפוגטו ואמריקנו.
יחס הקפאין ליחידת נפח משקה גבוה יותר באספרסו מאשר ברוב משקאות הקפה האחרים. לדוגמה, ריכוז הקפאין שבאספרסו גבוה מריכוז הקפאין שבקפה פילטר בערך ב-70%.
המשקה פופולרי במיוחד בדרום אירופה. בפורטוגל הוא ידוע כביקה.
פרמטרים טכניים
הפרמטרים הטכניים המתוארים על ידי המכון הלאומי האיטלקי לאספרסו להכנת "אספרסו איטלקי מוסמך" הם: הפרמטרים עשויים להשתנות בהתאם לסוג פולי הקפה והעדפת המשתמש.
תהליך החליטה
להכנת אספרסו אין תקן מחייב, אך קיימות מספר הגדרות מקובלות אשר מנסות להגביל את כמות וסוג הקפה הטחון, דקות הטחינה, הטמפרטורה ולחץ המים, וקצב החליטה. כל ההגדרות הללו משפיעות מאוד גם על טעמו של הקפה. ככלל, על מנת להכין משקה אספרסו יש צורך במכונה ייעודית מתאימה.
בזמן המיצוי הראשוני יוצאים טעמי הקפה החמוצים יותר, לאחר מכן מתמצים הטעמים המתוקים ולאחר מכן הטעמים המרים יותר של הקפה. על פי כלל זה (שמשתנה בין סוגי קפה ורמת הקליה שלו) אפשר לקבוע את הטעם המועדף של האספרסו.
ככלל, טחינת הקפה לאספרסו תהיה דקה יותר מאשר בשיטות הכנת קפה אחרות (להוציא קפה טורקי) על מנת ששטח הפנים של הקפה יגדל וכך יתמצה יותר טעם קפה לכוס.
טמפרטורת החליטה נעה בין 90 ל96 מעלות לערך, כאשר בטמפרטורות הגבוהות יותר המיצוי מתרחש מהר יותר.
תהליך החליטה במכונה בעלת ידית חליטה
במכונה בעלת ידית חליטה, הקפה יטחן דק במטחנה ייעודית, ויועבר לתוך ה"סל" של הידית. שם, נוהגים לפרק את הגושים שנוצרו בטחינה, ליישר את הקפה וללחוץ אותו בעזרת טמפר (Tamper) על מנת ליצור מעבר יותר איטי של המים דרך הקפה. הידית תוכנס למכונה ושם יופעל עליה לחץ מים (בדרך כלל 9 באר) והקפה יתמצה.
משקאות מבוססי אספרסו
לפי סדר הגודל, ניתן לארגן אותם באופן הבא:
מספר שילובים נפוצים מסודרים בטבלה באופן הבא:
פיליפוס מתסלוניקי
פיליפוס מתסלוניקי (ביוונית: Φίλιππος ὁ Θεσσαλονικεύς, או פיליפוס אפיגרמטיקוס; המאה ה-1 לספירה) היה המחבר של אנתולוגיה של כותבי מכתמים שבאו אחרי מלאגרוס מגדרה, והוא עצמו מחברם של 72 מכתמים באנתולוגיה היוונית.
פיליפוס מכנה את חיבורו "אוליוגוסטיכיה", אוסף שירים שאינם ארוכים יותר ממספר שורות. המכתמים של פיליפוס עצמו הם בדרך כלל די יבשים, בעיקר תרגילים לבית הספר. אולם בזכותו נשמרה כמות גדולה של יצירות מהתקופה הרומית.
אוסף המכתמים שלו מכונה "הזר של פיליפוס", בעקבות "הזר של מלאגרוס", שחי במאה ה-1 לפנה"ס ואסף מכתמים מהתקופה הקלאסית והתקופה ההלניסטית.
יחסי נורווגיה–סין
יחסי הרפובליקה העממית של סין–נורווגיה כוננו באופן רשמי ב-7 באוקטובר 1950, וב-5 באוקטובר 1954 הוקמו הנציגויות הדיפלומטיות בשתי המדינות.