cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרנסאנס הפולני
סקירה
האוניברסיטה היגלונית בקרקוב, אחת מהאוניברסיטאות העתיקות בעולם, נהנתה מתור הזהב שלה בין השנים 1500 ל-1535, אז היא משכה 3,215 סטודנטים - שיא שלא ישבר עד סוף המאה ה-18. תקופת הרנסאנס הפולני באקדמיה של קרקוב הולידה מדענים ואמנים בולטים רבים. ביניהם היה ניקולאוס קופרניקוס, שפיתח את המודל ההליוצנטרי על מערכת השמש. פולנים צעירים, בעיקר ממשפחות אצולה, למדו במערכת חינוך של יותר מ-2,500 בתי ספר ומספר אקדמיות, ולעיתים קרובות נסעו למדינות אחרות כדי להמשיך את לימודיהם. חברים באליטה האינטלקטואלית של פולין שמרו על קשרים עם המלומדים החשובים באירופה באותה התקופה, כמו תומאס מור וארסמוס. דרך החלפת רעיונות זו פולין לא רק השתתפה בהתפתחויות המדעיות והתרבותיות של הרנסאנס, אלא גם הפיצה אותן בין העמים הסלאבים של מזרח אירופה, ובמיוחד בבלארוס ובאוקראינה. משם הועברו הרעיונות החדשים לרוסיה, שחיזקה באותה התקופה את קשריה עם אירופה. ארבעת הספרים הראשונים בעולם בכתב הקירילי הודפסו בקרקוב בשנת 1491.
מרכז התרבות המוזיקלית בפולין היה המעון המלכותי בקרקוב, שם המלכים הקיפו את עצמם במלחינים ומוזיקאים מפולין וכן מחו"ל. היצירות הטובות ביותר של התקופה היו יצירות אינסטרומנטליות, מוזיקה לריקודים, מוזיקה לעוגב ומוזיקה פוליפונית. האוסף הראשון והנרחב ביותר של מוזיקה לעוגב, שנקרא "הטבלטורה", נאסף בשנת 1540 על ידי המלחין הפולני יאן מלובלין.
מכונת הדפוס הראשונה בפולין הוקמה בקרקוב בשנת 1473, ומוערך כי במחצית השנייה של המאה ה-16 כ-17 בתי דפוס בפולין הוציאו לאור יותר מ-120 ספרים בשנה, כאשר כל ספר הוצא בכ-500 עותקים. התרגום הראשון המלא של התנ"ך לפולנית נעשה בשנת 1561, ובאותו הזמן פורסם המילון האורתוגרפי הפולני הראשון. הרנסאנס הפולני היה דו-לשוני, כאשר שפת האצולה הייתה ערבוב של פולנית ולטינית.
למברט סימנל
למברט סימנל (באנגלית: Lambert Simnel; 1477–1525), טוען לכתר האנגלי שהוכתר באירלנד ופלש לאנגליה ב-1487. למברט סימנל היה ילד אנגלי, סטודנט מאוניברסיטת אוקספורד, שטען להיותו אדוארד, בן אחיו של ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה, המלך האחרון מבית יורק. האדוארד האמיתי היה כלוא באותה תקופה בכלא לונדון.
מתנגדי הנרי השביעי, מלך אנגליה באירלנד הכתירו ב-1487 את סימנל בשם אדוארד השישי ופלשו איתו לאנגליה. המלך הנרי ניצח את הפולשים, שבה את למברט סימנל, אך חס עליו וחנן אותו. סימנל הפך למשרת במטבח המלך.
נדב בטשא
נדב בטשא (נולד ב-26 במאי 1958) הוא שחיין עבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה, התמחה במשחים למרחקים ארוכים.
ביוגרפיה
בטשא נולד וגדל בקיבוץ כפר המכבי. הוא בנו של צבי בטשא, פרופסור למדע המדינה. אמו, שולה, הייתה מורה. הוא החל להתאמן בשחייה תחרותית בגיל 13 בקבוצת השחייה של הפועל גוש זבולון בהדרכתם של דוד סיבור ויוסף טלקי (יוז'ו), וזכה לראשונה במדליות באליפות ישראל בשחייה לגילאים בהיותו בן 16.
1974
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף ספטמבר 1974 זכה בטשא במדליית ארד, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 18:05.9 דקות, תוצאה טובה מהשיא הישראלי הקודם של דן פיק ממכבי חיפה (18:19.0 דקות), אחרי עדי פרג מהפועל העמקים שקבע שיא ישראלי חדש של 17:43.0 דקות, ודן פיק (17:59.2 דקות).
1975
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בספטמבר 1975 זכה בטשא ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בהשוואת השיא הישראלי (4:22.9 דקות) לפני ישי ורדי מהפועל בית קמה (4:29.6 דקות) ודן ברנר ממכבי חיפה (4:36.7 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 17:23.4 דקות, שיפור לשיא הקודם של עדי פרג (17:35.5 דקות), לפני ישי ורדי (17:52.6 דקות) וארז לוי (18:24.0 דקות). בדרך לשיא זה הוא שיפר גם את השיא הישראלי במשחה ל-800 מטר חופשי שהיה שייך לפרג (9:18.5 דקות) והעמידו על 9:17.0 דקות. מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:06.7 דקות, אחרי דן ברנר (2:04.2 דקות) ולפני ניר שמיר מהפועל גבעת חיים (2:08.4 דקות). באוקטובר אותה שנה הוא זכה באליפות הפועל בקרב-רב בשחייה שנערכה בקיבוץ רמת יוחנן 424.7 שניות לפני מייק גרינשפן מגבעת חיים 428.5 שניות.
שחיין מצטיין באליפות ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר 1976 זכה בטשא ב-6 מדליות, 5 זהב ו-1 ארד והיה לשחיין המצטיין באליפות. מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 4:17.00 דקות, לפני אמיר גניאל הצעיר בן ה-13 (4:26.5 דקות) וניר שמיר (4:26.5 דקות), במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 17:12.3 דקות, שיפור לשיאו הקודם (17:15.8 דקות), לפני אמיר גניאל (17:30.0 דקות) ושמיר (17:30.4 דקות). בדרך לשיא זה הוא שיפר גם את השיא הישראלי במשחה ל-800 מטר חופשי שהיה שייך לגניאל (9:10.3 דקות) והעמידו על 9:04.8 דקות במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי (3:53.6 דקות), במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (8:46.9 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב (4:24.5 דקות). מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי, בתוצאה של 2:04.6 דקות, אחרי ניר שמיר שקבע שיא ישראלי חדש לגילאי 18 בתוצאה של 2:02.9 דקות ובן אגודתו דן ברנר (2:03.1 דקות).
באוקטובר אותה שנה קבע בטשא תוצאת שיא בצליחת הכנרת (1:52.15 שעות) ובסך הכל זכה 3 פעמים בתחרות זו (1974, 1976 ו-1978).
המכביה ה-10
בתחרויות השחייה של המכביה ה-10, שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב ביולי 1977, סיים בטשא במקום שישי במשחה ל-400 מטר חופשי.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף ספטמבר אותה שנה זכה בטשא ב-3 מדליות, 1 זהב, 1 כסף ו-1 ארד. מדליית זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 17:07.98 דקות, לפני ניר שמיר (17:21.60 דקות) ויורם כוכבי ממכבי תל אביב (17:27.93 דקות), מדליית כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:19.82 דקות, אחרי שמיר (4:14.78 דקות) ולפני יורם כוכבי (4:21.35 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.68 שניות, אחרי שמיר (54.24 שניות) ורון קרמן ממכבי חיפה (54.95 שניות).
1978
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף יולי 1978 זכה בטשא במדליית כסף, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 17:15.91 דקות, אחרי אמיר גניאל (16:36.37 דקות) ולפני ניר שמיר (17:38.05 דקות).
1979
משנת 1979 למד בטשא באוניברסיטת ינגסטאון סטייט (Youngstown State University) שבמדינת אוהיו.
קריירת מאמן
לאחר חזרתו לארץ בשנת 1983, שימש בטשא מאמן שחייה בקבוצת מכבי חיפה במשך כ-9 שנים. עם השחיינים שאימן נמנים טל משקיף, ערן הירש, עינת גבאי, דוד קליין, שגיא שטיגמן ועוד. הוא עבד גם כעוזר מאמן נבחרת ישראל בשחייה. בשנים 1992–2004 אימן בבית הלוחם חיפה, ולאחר מכן פרש מאימון.
חייו האישיים
כיום (2015) עובד בטשא בחברת החשמל וממשיך לשחות ולהשתתף בתחרויות המסטרס בשחייה. בנו הוא השחיין יונתן בטשא, אלוף ישראל בשחייה אף הוא.
תומאס איאן גריפית
תומאס איאן גריפית (באנגלית: Thomas Ian Griffith; נולד ב-18 במרץ 1962) הוא שחקן, מפיק, סופר ואמן לחימה אמריקאי, שכיכב בסרטים ובטלוויזיה. הוא התפרסם כשגילם את טרי סילבר בסרט "קראטה קיד 3" משנת 1989, תפקיד שהוא חזר לגלם בסדרת הטלוויזיה של נטפליקס, "קוברה קאי", בעונה הרביעית.
ביוגרפיה
גריפית נולד בהרטפורד, קונטיקט, בנם של מרי אן (לבית אוניל), שעבדה בסטודיו למחול, ושל תומאס ג'וזף גריפית'.
קריירה
הופעת הבכורה של גריפית בקולנוע הייתה בסרט "קראטה קיד 3" משנת 1989, בו גילם את טרי סילבר, מומחה יריב באמנויות לחימה המשפיע על דניאל לרוסו נגד חברו והמנטור שלו מיאגי.
בשנת 1996, כיכב בסרט "הולו פוינט" לצד טיה קארר, ודונלד סאת'רלנד. הוא הופיע גם בסרט "ערפדים" של הבמאי ג'ון קרפנטר משנת 1998 בתפקיד הערפד הראשי ג'אן וולק, ובסרט "XXX", משנת 2002, בו גילם את הסוכן ג'ים מקגראת'.
תפקיד הטלוויזיה הראשון שלו היה באופרת הסבון "עולם אחר", בתפקיד קטלין יואינג, אותו שיחק בין השנים 1984–1987. בשנת 1999 שיחק בסרט הטלוויזיה "Secret of Giving" לצד ריבה מקנטייר. באותה שנה, הוא הופיע בקליפ של מקנטייר לשיר "מה אתה אומר". הוא גם גילם את דמותו של השחקן רוק הדסון בסרט טלוויזיה משנת 1990, "רוק הדסון". הוא הופיע בהופעות אורח במספר סדרות טלוויזיה טלוויזיה, כולל "כחום הלילה", "סוכן סמוי" ו"מגרש ביתי".
בין השנים 2013–2017, כתב מעת לעת את התסריט לכמה מפרקי הסדרה "גרים" ובה הוא גם מפיק שותף החל משנת 2015.
בשנת 2021, פורסם כי הוא ישחזר את תפקידו כטרי סילבר אותו גילם בסרט "קראטה קיד 3", בעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "קוברה קאי".
חיים אישיים
גריפית נשוי לשחקנית מרי פייג' קלר מאז 1991, ולהם שני בנים. הוא מחזיק בחגורה שחורה בקנפו קראטה וטאקוונדו.
סעודה אצל המלכה
סעודה אצל המלכה הוא ספר קומיקס ישראלי לילדים מאת רותו מודן, אשר יצא בשנת 2010. הסיפור נפתח בארוחה משפחתית, בה הילדה נינה מפגינה נימוסי שולחן בעייתיים. אביה שואל אותה: "מה תעשי אם מלכת אנגליה תזמין אותך לסעודה בארמון בקינגהאם?" ולפתע נשמע צלצול בדלת, ובפתח עמד שליח מטעם המלכה, שהזמין את נינה לסעודה אצל המלכה. גם אצל המלכה נינה התקשתה לשמור על נימוסי שולחן ראויים, וזכתה למבטי תדהמה של הנוכחים, אך בסופו של דבר - הם אלה שאימצו את הרגליה, ולא להפך. הספר קיבל ביקורות טובות, ובין השאר, צוינו לטובה העובדות כי הספר אינו נוקט בגישה חינוכית פדגוגית. הספר גם קיבל ביקורת חיובית על כך שהוא אינו מתיילד ושהסופרת כתבה קומיקס אשר עונה על חוקי הז'אנר ופשוט מכוון לילדים אך גם מבוגרים יוכלו להנות ממנו.
הפקה בימתית של הספר
הספר עובד לתיאטרון בובות על ידי הילה פלשקס ובוים על ידי נעה בקר.
פרשינג (טיל)
MGM-31 פרשינג (באנגלית: MGM-31 Pershing) היה טיל בליסטי לטווח בינוני לדרג המערכתי מתוצרת תאגיד מרטין מריאטה, בעל יכולת נשיאה של ראש קרב גרעיני. הטיל נקרא על שם גנרל הצבאות ג'ון פרשינג. גרסת הניסוי הראשונה של הטיל הושלמה ב-1960 והמערך הושמד ב-1991. סוללות טילי פרשינג הוצבו בשיא המלחמה הקרה על אדמת מערב גרמניה ובתקופה מסוימת גם בקוריאה הדרומית. פרט לטילים בשירות חיל האוויר הגרמני, שהופעלו תחת פיקוד אמריקאי, לא מכרה ארצות הברית טיל זה לשימוש צבאות נוספים. לטיל יוצרו שתי גרסאות עיקריות, פרשינג 1 ופרשינג 2. פרשינג 1(1963-1969) שימש ללימוד והפקת לקחים שיושמו בגרסת השדרוג שלו, פרשינג 1A (1970-1983). פרשינג 2 (1983-1991) התאים את הטיל לתובנות ולהתפתחויות החדשות בזירה.
היסטוריה
ב-1956 החלה הסוכנות הצבאית לטילים בליסטיים (ABMA) לחקור תחליפים לשיפור טילי הרדסטון. הטיל נדרש לתת מענה לטווח ארוך יותר, עם דיוק רב יותר ויכולת נשיאת ראש קרבי במשקל 500 ק"ג. כן נדרש הטיל לזמן תגובה קצר יותר, לשם מתן מענה לשיגור-מנגד, דבר שהושג על ידי שימוש בדלק מוצק, כך שניתן לאחסן את הטיל מתודלק ומוכן לפעולה. לפיכך זכה הטיל העתידי לכינוי "רדסטון S" (כאשר האות S מכוונת ל-solid - דלק מוצק). פלטפורמת השיגור של הטיל נדרשה להיות בעלת כושר ניידות גבוה ועצמאית (כלומר כוללת את כל הנדרש לשיגור כולל כיוון והנחיה, שליטה ובקרה, תחזוקה שוטפת ואספקת אנרגיה). בחוזה לפיתוח הטיל זכתה ב-1958 חברת גלן ל. מרטין (שב-1961) התמזגה לחברת מרטין מריאטה).
מבנה
הטיל היה דו-שלבי, כאשר השלבים חוברו זה לזה בחגורות-פיצוץ, מחשב הפעלה פוצץ בעת המעוף מרעומים בחגורה, שגרמו לפיצוץ וניתוק השלב השני מן השלב הראשון. שליטה בטווח הטיל לשם דיוק הפגיעה התבצעה על ידי היפוך דחף מנועי הטיל. ניווט הטיל התבצע באמצעות מערכת ניווט אינרציאלית.
הראש הקרבי יכול היה להיות קונבנציונלי או גרעיני. התצורה הגרעינית כללה פצצת אטום W-50 בעלת עוצמה של 60, 200 או 400 קילוטון TNT (תלוי בתצורה). 280 טילים, מתוך 754 שייוצרו, חומשו בראש קרב גרעיני.
מבצוע והפעלה
פריסה רגילה של סוללה כללה 3 רכבי שיגור זחליים מסוג M474, כאשר לכל סוללה של שלושה משגרים צורפו משאיות זהות נושאות גנרטור, רדיו וקרונית שליטה ובקרה. הסוללות תוכננו לתנועה מהירה יחסית ולמיקום של כ-100 ק"מ מאחורי קו החזית. מיקום מדויק של נקודת השיגור תוכנן מראש ונבדק בשטח על ידי שני תאודוליטים. לכל מטרה הוכן מראש מפרט כיוון שהוזן לתוכנת הניווט של הטיל באמצעות לוח בקרה. דרך אותו לוח בקרה כויילה מערכת הניווט בכיוון המדויק של הצפון.
סוללות הפרשינג על אדמת גרמניה תופעלו על ידי שלושה גדודים של צבא ארצות הברית ושתי כנפות של חיל האוויר הגרמני, כל אחד עם 36 משגרים ניידים. המערך כולו השתייך (מ-1969) לבריגדה הארטילרית ה-56 בפיקודו של בריגדיר גנרל, הכפוף ישירות למפקדת פיקוד ההגנה האווירית של נאט"ו במרכז אירופה (AAFCE). כלומר, כוחות מערב גרמניים הוכפפו לפיקוד אמריקאי, תחת פקודת "התראת תגובה מהירה" (Quick Reaction Alert - QRA). מפקדת הבריגדה הייתה בעיר נוי-אולם.
בעת שלום ללא התראות או מתיחות, עברו ארבע סוללות של כל גדוד בתורנות בין ארבעת מצבי כוננות, כאשר הגבוה בהם היה "מצב כוננות קרבי" (combat alert status - CAS), כלומר רק סוללה אחת הייתה בכוננות קרבית מלאה, בעוד שאר הסוללות מבצעות אימונים, תחזוקה שוטפת ופעילות פנאי. גם בעת שלום הוזנו לטילים בכוננות קרבית מטרות איכות בעדיפות גבוהה. בעת כוננות מוגברת או מתיחות גבוהה הועלו כל הסוללות לכוננות קרבית ונעו לאתרים מוגדרים מראש, שם קיבלו כיסוי של גזרת-מטרות מסוימת. הסוללות הופרדו זו מזו ונדרשו לנוע בין אתרי שיגור באופן אקראי, על מנת למזער פגיעה.
שדרוגים: פרשינג 1A
בשנת 1964 הסתתים שלב הבדיקה והערכת הביצועים של הטיל והוגדרה רשימת שיפורים לגרסת ה-פרשינג 1A. בין השינויים, אלקטרוניקה משוכללת יותר, מהירות תגובה מוגברת, שיפור ברכבי השיגור ועוד. עד אמצע 1970 שודרגו כל סוללות הפרשינג 1 באירופה. ב-1971 הוחלפו מחשבי הניווט והפיקוד האנלוגיים של הטילים במחשב דיגיטלי יחיד לניווט ופיקוד.
ב-1976 בוצעו שיפורים נוספים שאיפשרו שיגור רצוף של שלושה טילים בזה אחר זה. כן בוצעו שיפורים שאיפשרו הזנת פחות פרטי מיקום וכיוון קבועים-מראש לפני שיגור באמצעות אוטומציה מבוססת לייזר.
מאפיינים
בשנת 1973 מונה צוות חשיבה על הדור הבא של טילי פרשינג. המוטיבציה העיקרית לפיתוח הדור השני הייתה ההבנה שהראש הקרבי של 400 קילוטון TNT היה כבד מדי למשימות תגובה מהירה בזירה האירופאית, לגביה נדרש נשק גרעיני טקטי. עם זאת, ראשי קרב קטנים יותר דרשו דיוק רב יותר מזה שהושג בפרשינג 1 ו-1A. חברת מרטין מריאטה החלה בתכנון הטיל המשופר, פרשינג 2, ב-1975 ופיתוחו החל ב-1977.
הטיל החדש תוכנן לחימוש גרעיני עם ראש קרב W-85 בשילוב מערכת מבוססת רדאר להחלפה מהירה של מטרות. ראש קרב זה כלל גרסה של פצצת האטום B61 במשקל 400 ק"ג שיכלה לספק עוצמת פיצוץ גרעיני בין 5 ל-80 קילוטון TNT. 180 טילי פרשינג 2 (מתוך 276) חומשו בראש קרב זה. כן היו תוכניות לייצר ראשי קרב חודרי בונקרים וחודרנים קינטיים, שלא הבשילו למוצר מבצעי.
ב-1976, עם חשיפת טילי ה-SS-20 הסובייטיים המסוגלים להגיע לטווח של כ-4,300 ק"מ הועלה צורך דחוף להגדיל את טווח הפרשינג ל-1,400 ק"מ, כך שיוכל להגיע ממערב גרמניה עד מזרח אוקראינה, בלארוס וליטא. על מנת להקל על משקלו של הטיל הוחלף חלק מן האלומיניום שבו בסיבי קוולאר.
כיוון שעקב הסכם סאל"ט 2 מ-1974 לא התאפשרה הכנסת משגרים חדשים לזירה, הטילים ומערכי האלקטרוניקה והרדאר החדשים הותאמו למשגרי הפרשינג 1A הקיימים, שהוטענו על כלי רכב חדשים מאן M1001 בגרמניה ו-M983 HEMTT במתקני האימונים וההדרכה בארצות הברית.
מבצוע והפעלה
בשנת 1979 החליטה נאט"ו לתגבר את פריסת המערך ההתקפי שלה באירופה, אל מול איומי ה-SS-20, לשם עמידה במרוץ החימוש הגרעיני ואף לאפשר לברית נאט"ו להנחית ""super-sudden first strike" ("מכה מקדימה סופר-מפתיעה"). לשם כך החליטה נאט"ו לפרוס באירופה החל מ-1983 108 טילי פרשינג 2 ו-464 משגרי טילי שיוט. בעוד טילי השיוט נפרסו באיטליה, הולנד ובלגיה, הוצבו כל טילי הפרשינג במערב גרמניה, תוך שהם מחליפים חלק מטילי הפרשינג 1A. פריסת טילי הפרשינג 2 הושלמה ב-1985.
בינואר 1986 הועלתה בריגדת הארטילרית ה-56 לרמת פיקוד (command) ומפקדה הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ("שני כוכבים").
מחאה באירופה נגד הצבת הטילים ופירוק המערך
בעקבות לחץ גובר של קנצלר גרמניה הלמוט קוהל מחד והצהרתו של מנהיג ברית המועצות, מיכאיל גורבצ'וב שבכוונתו לדלל את הטילים הגרעיניים לטווח בינוני מצידו, חתמו רייגן וגורבצ'וב ב-8 בדצמבר 1987 על הסכם פירוק נשק גרעיני לטווח בינוני (הסכם INF). על פי ההסכם היה על הצדדים להשמיד, עד ל-1 ביוני 1991, 2,692 מערכות טילים, 846 על ידי ארצות הברית, ו-1,846 על ידי ברית המועצות. על פי ההסכם, כל אחד מן הצדדים היה רשאי לפקח על המתקנים הצבאיים של הצד שכנגד. כל מעצמה הייתה רשאית להשבית, אך לא להשמיד, 15 מערכות טילים, 15 מכלי טילים, ו-15 מערכות שיגור, לצורכי תצוגה. במסגרת זו פורק כליל מערך הפרשינג במערב גרמניה, הפירוק החל בספטמבר 1988, הפיקוד הארטילרי ה-56 פורק במאי 1991.
בקשות רכישה שסורבו
השאה האיראני מוחמד רזא שאה פהלווי ביקש לרכוש טילי פרשינג 1, אך סורב.
ב-1975 ביקש שמעון פרס שכיהן כשר הביטחון בממשלת יצחק רבין מן הממשל האמריקאי טילי פרשינג 2 עם ראש קרב קונבנציונלי, כחלק מהסיוע הביטחוני האמריקאי על מנת להתמודד עם יכולותיהן של מדינות ערב ובפרט טילי הסקאד, שלא על דעתו של רבין. דבר הבקשה פורסם על ידי הנרי קיסינג'ר ובתגובה מסר נשיא מצרים אנואר סאדאת שבמקרה שיסופקו טילי פרשינג לישראל תפנה מצרים לקבלת סיוע מברית המועצות. לבסוף נמסר רשמית לישראל על ידי מזכיר ההגנה ג'יימס ר' שלזינגר שאין בכוונת ארצות הברית למכור לה טילי פרשינג, וישראל נסוגה מבקשתה.
בתרבות ובאמנות
בשנת 1983 הציב האמן דב אור-נר בתל חי פסל של טיל פרשינג בגודל 1:1, עשוי מענפי עץ זית, שנה לאחר מכן הוצב הפסל ברחבת מוזיאון ישראל, מול משכן הכנסת בירושלים. בדברי ההסבר כתב אור-נר שהטיל הוא "פאלוס השמדה אימתני".
תיירי מרקס
תיירי מרקס (בצרפתית: Thierry Marx; נולד ב-19 בספטמבר 1962) הוא שף יהודי צרפתי.
קורות חיים
סבו, מרסל מרקס, היה מהגר יהודי-פולני, קומוניסט בהשקפת עולמו, שנלחם במלחמת האזרחים בספרד. תיירי מרקס נולד וגדל בשכונת מנילמונטאן בפריז, עבד באגודת "לה קומפאניון די דוואר" ב-1978 וקיבל דיפלומה באפייה ומגדנאות. עבד בבית אבות כשר שמשפחת רוטשילד תרמה לפריז. ב-1981, בהיותו בן 18, הצטרף לכוח הצנחנים הצרפתי של יוניפי"ל ללבנון, וב-1983 נפצע בפיגוע החזבאללה נגד המפקדה הצרפתית בביירות. התלמד במסעדות "לדואיין", "טיוואן", "ג'אמן" של ז'ואל רובישון ובמסעדתו של אלן שאפל. הוא נסע לאוסטרליה שם היה שף במלון רג'נסי. אחר-כך היה שף בעיר במסעדת "רוק אן ואל" בטור והשיג כוכב במדריך מישלן. עבר למסעדת "שבאל בלאן" בנים, שהחזיקה בתקופתו בכוכב במישלן ונסע לחופשות בסינגפור, בהונג קונג ובטוקיו.
ב-1994 מונה לשף של מסעדת "קורדיאן באז'" (Cordeillan-Bages), המצויה במלון רלה א שאטו בפויאק, בורדו, במבנה מהמאה ה-18. המסעדה שייכת למשפחת קאז, שבבעלותה גם חמישה יקבים בבורדו, שהידוע שבהם הוא "שאטו לנש-באז'", והיא מחזיקה גם במסעדת "לה שאפון פין" ובבית ספר ליין. מסעדת "קורדיאן באז'" בראשותו זכתה בכוכב במדריך מישלן ב-1996 והגיעה לשני כוכבים ב-2000. מרקס נבחר לשף השנה של מדריך הגו מיו לשנת 2006. ב-2011 המסעדה החזיקה בשני כוכבים במדריך מישלן וב-19 נקודות בגו מיו.
מרקס עזב את "קורדיאן באז' ונכון ל-2018 הוא השף של מלון מנדרין בפריז, בו יש לו מסעדה עם שני כוכבים.
מרקס מבשל את מוצרי אזור בורדו, תוך שילוב השפעות בינלאומיות, ומשלב בתבשיליו גסטרונומיה מולקולרית.
החל מפברואר 2010 הוא אחד השופטים בתוכנית המציאות "Top Chef" בגרסתה הצרפתית המשודרת ברשת הטלוויזיה M6. מרקס עזב את התכנית לאחר 5 עונות ב-2014.
שכונות הגנים בירושלים
שכונות הגנים הן שש שכונות מגורים יהודיות שהוקמו במערב ודרום ירושלים בשנות ה-20 של המאה ה-20, לפי תכנונו של האדריכל ומתכנן הערים ריכרד קאופמן, על פי אסכולת עיר הגנים של אבנעזר הווארד.
שכונות הגנים היו מרווחות וירוקות. רחובותיהן הותאמו לטופוגרפיה הירושלמית, ונבנו בהן שדרות-גן. בשכונות נבנו בתים חד-קומתיים בעלי גינה, מה שהיווה חידוש בירושלים, שהייתה חסרה גינות פרטיות וגנים באותה תקופה. הנקודה הגבוהה ביותר בכל שכונה הייתה מיועדת להקמתו של מבנה ציבורי.
שכונות הגנים סימלו לראשונה את פריצתן של השכונות היהודיות בירושלים הרחק מהעיר העתיקה ורחוב יפו, כאשר תושבי השכונות העדיפו את השקט, המרחב והירק על פני הקרבה למרכז העיר.
ארמיטאז'
אֶרְמִיטָאז' (ברוסית: Эрмитаж; רשמית: "ארמיטאז' הממלכתי", "Госуда́рственный Эрмита́ж") הוא כינויו של מוזיאון בסנקט פטרבורג שברוסיה, המוזיאון לאמנות הגדול ביותר ברוסיה שנחשב לאחד המוזיאונים הוותיקים, הגדולים, הידועים והחשובים ביותר בעולם לאמנות והוא המוזיאון השני בגודלו בעולם. האוסף הכביר של מוזיאון ארמיטאז' הממלכתי מוצג בשישה בניינים, שהראשי בהם הוא ארמון החורף, מבנה ששימש כמקום מגוריהם הרשמי של הצארים הרוסים. מבנה המוזיאון הראשי, ארמון החורף, שוכן אל מול כיכר הארמון שבמרכז סנקט פטרבורג, על גדות הנייבה. מוזיאון ארמיטאז׳ מיוצג בארץ על ידי אמיר גרוס כבירי, שמחזיק ברישיון לנהל נציגות רשמית דרך קרן מוזיאון ארמיטאז׳ ישראל.
ארמיטאז', ששמו נגזר מהמילה הצרפתית ermitage, שמציינת מקום התבודדות, תא, בית מחסה לנזיר או בידוד, היה מקום מושבו של הריבון ברוסיה ונותר מקום מושבו של קיסר רוסיה עד פרוץ מהפכת פברואר. מתחם המוזיאון הראשי כולל שישה בניינים מחוברים זה לזה - ארמון החורף, בית האחסון של ארמון החורף, ארמיטאז' הקטן, ארמיטאז' הגדול (הישן), ארמיטאז' החדש ותיאטרון ארמיטאז'. ישנם 365 חדרים פתוחים לקהל ולרשות המוזיאון עומדים גם בניין המטה הכללי, מוזיאון בית החרושת הקיסרי לחרסינה, מרכז השיקום והאחסון של "הכפר הישן", ארמון מנשיקוב ובניין הבורסה.
המוזיאון החל את דרכו באוסף של יצירות אמנות שנרכשו באופן פרטי על ידי הקיסרית הרוסית יקטרינה השנייה. בתחילה, אוסף זה שוכן באגף ארמונות מיוחד - כיום ארמיטאז' הקטן. בשנת 1852 הוקם מוזיאון ציבורי מאוסף מורחב למדי ונפתח לציבור, בבניין שנבנה במיוחד וידוע כיום בשם ארמיטאז' החדש.
מוזיאון ארמיטאז' הממלכתי המודרני הוא מתחם מוזיאוני מורכב. חלק מהתצוגה המרכזית של המוזיאון משתרע על פני חמישה מבנים הממוקמים לאורך גדת נהר הנייבה, שהעיקרי בהם נחשב לארמון החורף; המוזיאון מחזיק גם באגף המזרחי של בניין המטה הכללי שבכיכר הארמון, בארמון מנשיקוב בצד השני של הנייבה, במתקן אחסון ובבניינים אחרים. באוסף המוזיאון כשלושה מיליון יצירות אמנות ופריטים של תרבות העולם, החל מתקופת האבן ועד ימינו.
בשנת 2013 נכלל ארמיטאז' ברשימת עשרים המוזיאונים לאמנות המתוירים ביותר בעולם ובשנת 2018, היה המוזיאון התשיעי ברשימה. בשנת 2019, ביקרו בארמיטאז' 4,956,524 מבקרים, שהפכו אותו למוזיאון השמיני מבין מוזיאוני האמנות המתוירים ביותר בעולם.
אוספי יקטרינה
הארמיטאז' החל את דרכו בשנת 1764 כאוסף פרטי של הקיסרית יקטרינה השנייה, לאחר שהועברו אליה 317 ציורים יקרי ערך מברלין (על פי שמועות פופולריות היו רק 225 יצירות) בשווי כולל של 183,000 טאלרים מהאוסף הפרטי של ציורים מאת יוהאן ארנסט גוטקובסקי (1710–1775), בשל חובו שנבע מניסיון לא מוצלח לספק תבואה לצבא הרוסי, בהשתתפות הנסיך ולדימיר סרגייביץ' דולגורוקוב. בין היצירות היו ציורים של אדונים כמו דירק ואן באבורן, הנדריק ואן בלן, רמברנדט ואן ריין, פיטר פול רובנס, ג'ייקוב ג'ורדנס, אנתוני ואן דייק, הנדריק גולציוס, פרנס האלס, יאן סטן, חריט ואן הורת'ורסט ויצירות אחרות, בעיקר הולנדיות מבית ספר פלמי במחצית הראשונה של המאה ה-17. אלה הפכו לבסיס שעליו הוקם המוזיאון. מתוך 317 ציורים שהועברו לרוסיה בשנת 1764, לפחות 96 מהיצירות נשמרות בארמיטאז' כיום. בתחילה, רוב הציורים שוכנו בדירה מבודדת בארמון (כיום ארמיטאז' הקטן). לאחר מכן, הדירה נקראה "ארמיטאז'". בשנת 1769, בסיוע הנסיך א.מ. בלוסלסקי-בלוזרסקי בדרזדן, הארמיטאז' רכש אוסף עשיר מהשר הראשון של מלך פולין, הרוזן היינריך פון ברוהל, שהורכב מכ-600 ציורים של אמנים הולנדים, פלמים, צרפתים ואיטלקיים, כולל תמונת הנוף של טיציאן ”מנוחה בדרך למצרים“, נופים של דרזדן ופירנה ואחרים.
חשיבות רבה עבור הארמיטאז' בשנת 1772 הייתה רכישתה של יקטרינה בפריז בתיווכו של הנסיך ד.א. גוליצין אוסף ציורים של הברון פייר קרוזט - המדהים ביותר בפריז באותה תקופה אחרי גלריית הדוכסים מאורליאן. אוסף זה, שכלל כ-400 ציורים מהשורה הראשונה, קבע במידה רבה את "פני" הגלריה לאמנות. ציורים של אמנים איטלקים, צרפתים, פלמים והולנדים מהמאות ה-16 וה-18 הובאו למוזיאון. אלה כוללים את "משפחתו הקדושה" של רפאל, "ג'ודית" מאת ג'ורג'יונה, דנה מאת טיציאן, ציורים של רמברנדט, עבודות מאת רובנס, ואן דייק, ג'יאמבטיסטה פיטוני, פוסין, יצירות מאת קלוד לוריין ועבודות מאת ווטאו.
אוסף הציורים של ראש ממשלת בריטניה וולפול, שנרכש בשנת 1779, הוסיף מספר יצירות מופת של רמברנדט (ביניהן "קרבן אברהם" ו"חרפת המן") וקבוצת דיוקנאות מאת ואן דייק. הדחף לפיתוח האוסף הגרפי היה רכישת בשנת 1768 יותר מ-5,000 רישומים מאוסף קובנצל בבריסל, שהכילו את "דיוקן אדם לא ידוע" מאת ז'אן פוקט. בשנת 1781 נקנה בצרפת אוסף הרוזן בודואן, המורכב מ-119 ציורים, בהם תשעה ציורי בד של רמברנדט ושישה דיוקנאות מאת אנתוני ואן דייק. רכישה משמעותית נוספת הייתה אוסף של הבנקאי האנגלי ליד-בראון, שכלל פסלים עתיקים ופסלי חזה, כולל "הילד הכורע" של מיכלאנג'לו. בשל המחסור מפאת גודלו הקטן של השטח המקורי, בניין ארמיטאז' הגדול נבנה על ידי האדריכל יורי פלטן בשנים 1771–1787.
אוסף של אבנים מגולפות מדוכס אורליאן נקנה בפריז. בנוסף, יקטרינה הזמינה עבודות מאומנים כמו שרדין, הודון, רונטגן ואחרים. היא גם רכשה את ספריית וולטר. בשנת 1796, לאחר מותה נרשם מלאי האוסף שלה וזה כלל 3,996 יצירות אמנות. לפיכך, רק בתקופת שלטונה של יקתרינה השנייה ברוסיה, שם לפני כן לא היה אוסף ציורים משמעותי אחד, הופיעה גלריה ייחודית לאמנות.
המאה ה-18 וה-19
ניקולאי הראשון, שהבין את הרעיון להפוך את הארמיטאז' למוזיאון ציבורי, תרם תרומה משמעותית לחידוש גלריית היצירות של הארמיטאז' (אם כי תחת השלטון הסובייטי נמכרו בארצות הברית החשובים מבין הציורים שקנה). במכירה השנייה של אוסף קוסוולט נרכשו יצירת המופת של רפאל "מדונה אלבה" ו"שלושת המאריות במצפון ישו" מאת אניבייל קאראצ'י. בשנת 1845, על פי צוואתו של טטישצ'וב, "הדיפטיכון" של רוברט קאמפן "המשולש הקדוש. גבירתנו ליד האח" ויצירות אחרות של הועברו לידי המוזיאון. בערך באותה תקופה, אוסף וילם השני, מלך הולנד, רכש את "הבשורה" של ואן אייק, את "פייטה" של ​​סבסטיאנו דל פיומבו. בוונציה נרכשו עבודות של אמני הרנסאנס האיטלקי, כולל יצירות מופת של טיציאן (למשל, "נושאת הצלב") ופלמה וקיו.
אנדריי איוואנוביץ' סומוב תרם תרומה עצומה למחקר ולקטלוג של אוסף גלריית התמונות של הארמיטאז' הקיסרי, לאחר שעבד כאוצר ציורים ורישומים ולאחר מכן כאוצר בכיר של הארמיטאז' במשך 22 שנה. הוא האמין שהוא סימן את תחילתו של שלב חדש בהיסטוריה של תולדות האמנות הרוסית במחצית השנייה של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. בין הציורים של תקופה זו היה דיוקן של ניקולאי יוסופוב, שצויר על ידי האמן האיטלקי וינצ'נצו פטרוצ'לי (1851).
המוזיאון הציבורי
עד אמצע המאה ה-19, הארמיטאז' הפך לשמו של המוזיאון, שנפתח לציבור תחת הקיסר ניקולאי הראשון ב-5 בפברואר (17) 1852 בבניין ארמיטאז' החדש שנבנה במיוחד למטרה זו. אז היו לו האוספים העשירים ביותר של פריטים מתרבויות מזרח, מצרים, עתיקות ימי הביניים, אמנות של מערב ומזרח אירופה, מונומנטים ארכאולוגיים ואמנותיים של אסיה ומהתרבות הרוסית. בשנת 1880 ביקרו במוזיאון 50,000 איש בשנה.
לאחר נפילת המשטר הקיסרי עבר הארמיטאז' תמורות משמעותיות. המוזיאון העשיר את עצמו משמעותית על חשבון אוספים פרטיים שהולאמו ואוסף האקדמיה לאמנויות וקיבל בין היתר עבודות של בוטיצ'לי, אנדראה דל סארטו, קורגיו, ואן דייק, רמברנדט, קנובה, אינגרס, דלקרואה. מהאוסף המרכזי של ארמון החורף, המוזיאון קיבל פריטי פנים רבים, כמו גם את אוצרות המוגולים הגדולים שהגיש השאה הפרסי.
במהלך המצור על לנינגרד המוזיאון נסגר לקהל ויצירות רבות אוחסנו על מנת לשמור עליהן מפני ההפצצות האוויריות בימי מלחמת העולם השנייה במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה פונה עיקר אוסף הארמיטאז' (מעל 1.2 מיליון פריטים) בשני שלבים להרי אורל, לעיר סברדלובסק. ולדימיר לווינסון-לסינג מונה לאוצר האחראי על האוסף במהלך הפינוי. מרתפי בנייני הארמיטאז' הפכו למקלטים לפצצות והוא לא תפקד כמוזיאון. עם זאת, צוות הארמיטאז' המשיך לנהל עבודות מדעיות ואף העביר הרצאות על תולדות האמנות. עוד לפני תום המלחמה החלו עבודות שיקום באולמות המוזיאון שניזוקו מהפצצות וזמן קצר לאחר הניצחון במלחמה, חזרו כל ערכי התרבות שפונו ללנינגרד והארמיטאז' שוב נפתח למבקרים. אף תערוכה לא אבדה במהלך המלחמה ורק חלק קטן מהם נדרש לשחזר ולשקם. לאחר תום המלחמה, הארמיטאז' קיבל לידיו יצירות שהוחרמו מידי יחידות התגמול הסובייטיות ממוזיאונים בברלין, כולל מזבח פרגמון ומספר תערוכות מהמוזיאון המצרי, בשנת 1954 אורגנה תערוכת קבע של יצירות אלה ולאחריה הממשלה הסובייטית, לבקשת ממשלת גרמניה המזרחית, הסכימה להחזירם לברלין, דבר שנעשה בשנת 1958. בתחילת 1957, נפתחה הקומה השנייה של ארמון החורף, שם הוצגו עבודות מהמוזיאון לאמנות מערבית חדשה.
כתוצאה מפיצול אוספי המורשת התרבותית בין המוזיאונים בלנינגרד ומוסקבה, צורפו לארמיטאז' חלקים מאוספי מוסקבה של סרגיי שצ'וקין ואיוואן מורוזוב. אם לפני המהפכה במוזיאון היו רק יצירות של אומנים ותיקים, שצוירו לא יאוחר מהמאה ה-18, הרי שהיקף האוסף התרחב משמעותית הודות ליצירותיהם של האימפרסיוניסטים כמו סזאן, ואן גוך, מאטיס, פיקאסו ואמנים אחרים. עם זאת, היו גם הפסדים כבדים רבים ובעיקר "הרנטריה הקיסרית" (או חדר היהלומים) של ארמון החורף הועברה ל במוסקבה ושימשה בסיס לקרן היהלומים הממשלתית. חלק מאוסף הציורים של אמנים (כולל כמה יצירות מאת טיציאן, קראנאך, ורונזה, רובנס, רמברנדט, פוסן) הועבר למוזיאון מוסקבה לאמנויות יפות. האוסף ניזוק באופן בלתי הפיך ממכירות בשנים 1929–1934 וכתוצאה מכך 48 יצירות מופת עזבו את רוסיה. הארמיטאז' איבד את היצירה היחידה של ואן אייק, את מיטב היצירות של רפאל, בוטיצ'לי, הלס ומספר אומנים ותיקים אחרים.
לאחר התפרקות ברית המועצות
מיד לאחר נפילת מסך הברזל, מונה מיכאיל פיאוטרובסקי למנהל המוזיאון ותחתיו הארמיטאז' היה הראשון מבין המוזיאונים הרוסיים שהודיע ​​כי מחסניו מכילים יצירות של האימפרסיוניסטים והנאו-אימפרסיוניסטים, שנחשבו אבודים מאז תום מלחמת העולם השנייה. ביניהם יצירות של דאומייר, מאנה, סוראט וטולוז-לוטרק, שבעבר לא היו להם יצירות בסנקט פטרבורג. לאחר מכן, ציורים אלה (כולל עבודות משמעותיות כמו "הבית הלבן בלילה" מאת ואן גוך ו"כיכר הקונקורד "מאת א. דגה) נוספו לתערוכת הקבע של המוזיאון. הארמיטאז' לא בחל במאמצים למלא את החסר באוסף האמנות של המאה ה-20. בעזרת קרן מיוחדת שהוקמה בסוף שנות התשעים נרכשו יצירות של אטרילו, רואו, סוטין וסופרים אחרים, שלא היו מיוצגים בעבר במוזיאונים ברוסיה. הוקמה הקרן הבינלאומית לידידי ארמיטאז' ובשנת 2002 הוחלפה האקספוזיציה באחת הגרסאות ל"ריבוע השחור" של מלביץ'. בשנת 2006 הושק פרויקט ארמיטאז '20/21, שמטרתו להציג ולרכוש אמנות עכשווית.
ביולי 2006 נודע כי 221 פריטים קטנים (תכשיטים, אייקונים אורתודוקסים, כלי כסף ועוד) נעלמו מאוספי המוזיאון. מנהל המוזיאון הודיע ​​על הגניבה במסיבת עיתונאים שכונסה במיוחד. אחת מעובדי המוזיאון נחשד במעילה, הוא מת מהתקף לב זמן קצר קודם לכן. כפי שהראתה חקירה, העובדת וקרוביה לקחו חלק בגניבה. בשנים 2006–2007 הוחזרו חלק מהחפצים הגנובים.
בשנת 2016 נפתחה כניסה נוספת למתחם הראשי למבקרים באמצעות כרטיסי אינטרנט דרך סמטת שובאלוב. אזור הכניסה ממוקם באורוות הקיסרות לשעבר.
השלכות מגפת הקורונה
באביב 2020, בעקבות הסגר שהוטל במדינה על רקע פרוץ מגפת COVID-19 ברוסיה, מוזיאון ארמיטאז' השיק שידורים מקוונים של סיורים בשפות שונות. בתוך שבועיים אסף המוזיאון יותר מעשרה מיליון מבקרים וירטואליים מכל רחבי העולם שצפו בסיורים. בתקופת הסגר המוזיאון למעשה הצליח ליצור ערוץ טלוויזיה משלו.
פעילות
תחילת האוסף בתקופתה של יקטרינה הגדולה. היא השקיעה הון וזמן בניסיון לקנות אוספי אמנות חשובים ממדינות שונות במערב אירופה. האוסף שיקף את אהבתה לאמנות וכן את רצונה להפוך את רוסיה למדינה חשובה באירופה גם מבחינה תרבותית. האוסף הוצג בחדרים שונים בארמון במשך שנים ארוכות והוא התרחב בהדרגה. לציבור הרחב המוזיאון נפתח רק החל משנת 1852. מבנהו הראשי של הארמיטאז' ממוקם כאמור בארמון החורף, שהיה מקום מושבו של הצאר, עד לפרוץ מהפכת אוקטובר.
באוסף היצירות של הארמיטאז' נמצאות יצירותיהם של אמנים דוגמת מיכלאנג'לו, לאונרדו דה וינצ'י, פטר פאול רובנס, אנתוני ואן דייק, רמברנדט, קלוד לורן, קלוד מונה, וינסנט ואן גוך, פבלו פיקאסו ואחרים. אוסף המוזיאון, שרק חלק קטן ממנו מוצג, מורכב מלמעלה משלושה מיליון פריטים וכולל את אוסף הציורים הגדול ביותר בעולם. בנפרד מהם מתקיימות תערוכות נפרדות של הארמיטאז' בארמון מנשיקוב, מוזיאון הפורצלן ובאגף המזרחי של בניין המטה הכללי. המוזיאון על כל תכולתו מהווה רכוש פדרלי ממשלתי ואוצר המוזיאון מאז שנת 1990 הוא מיכאיל פיוטרובסקי.
מתוך ששת הבניינים, חמישה מהם פתוחים לציבור והם: ארמון החורף, הארמיטאז' הקטן, הארמיטאז' הישן, הארמיטאז' החדש ותיאטרון הארמיטאז'. עם שיא של כ-3 מיליון מבקרים בשנת 2013, המוזיאון מוביל כמוזיאון האמנות בעל מספר המבקרים הגדול ביותר בפדרציה הרוסית וזהו גם המונומנט בעל מספר המבקרים הגדול ביותר בסנקט פטרבורג ואחד הפופולריים בעולם.
בנייני הארמיטאז'
חמישה מבנים המחוברים זה לזה על גדת הארמון מרכיבים את מתחם המוזיאונים העיקרי של הארמיטאז':
בנוסף, המתחם כולל מבני שירות שנוספו למוזיאון כמו:
נוסף למבנים שעל גדת הארמון, את המוזיאון משרתים מבנים כמו:
אוספי המוזיאון
אוסף האמנות המערב אירופית כולל יצירות אירופיות, פסלים ואמנות אירופית מהמאה ה-13 ועד למאה ה-20. האוסף מוצג ב-120 חדרים בקומה הראשונה והשנייה של ארבעת הבניינים העיקריים. הציורים מוצגים בתערוכות מתחלפות ואלה כוללים עתיקות מצריות, עתיקות קלאסיות מתקופת יוון העתיקה, אמנות פרהיסטורית, אמנות דקורטיבית, מתקופת הרנסאנס האיטלקי, אמנות ספרדית ואיטלקית, מתקופת הבארוק הפלמי, תקופת הזהב ההולנדית, ואוספי אמנות בריטיים, שווייצרים, גרמנים וצרפתיים ואוסף ענק של אמנות רוסית שרובה מוצג בהיכל ניקולאי שבאגף שלצד הנבה שבארמון החורף, ואמנות נאו-קלאקסית ואימפרסיוניסטית.
מנהלי ארמיטאז'
במרץ 2020 בהנחיית ממשלת רוסיה אושרו תקנות חדשות במסגרתם הוכנס תפקיד נשיא המוזיאון, שלא היה קיים קודם לכן.
שפות יניסייות
השפות היניסייות (נקראות על שם נהר היניסיי בסיביר שברוסיה) הן קבוצה של שפות פליאו-סיביריות המדוברות בפי עמים היושבים, או ישבו בעבר, על גדול נהר היניסיי. נקראות כ"הקשר בין העולם הישן והעולם החדש" על ידי תומכי תאורית השפות הדנה-יניסייות, המקשרת בין השפות היניסייות לבין שפות הנה-דנה המדוברות באמריקה הצפונית. השפה השורדת היחידה במשפחת שפות זו היא השפה הקטית, המדוברת על ידי כמה מאות אנשים במחוז קראסנוירסק שבמרכז סיביר.
משמות של נהרות ולמידה גנטית, ניתן להסיק כי השפות היניסייות דוברו בעבר באזור גדול הרבה יותר מכיום, ושההגירה של דוברי השפות צפונה לכיוון הנהר יניסיי היא חדשה יחסית.
השפות היניסייות ככל הנראה תרמו גם מונחים מסוימים לשפות הטורקיות והמונגוליות, כמו התואר "חאן" והמילה המונגולית והטורקית לאל, "טנגרי".
מיון השפות
פרוטו-יניסייאית (לפני שנת 500 לפני הספירה, עד כשנת 1|1 לספירה)
יניסייאית צפונית
יהודה בנציון סגל
יהודה בנציון "בן" סגל (באנגלית: Judah Benzion "Ben" Segal; 21 ביוני 1912 - 23 באוקטובר 2003) היה בלשן יהודי בריטי, פרופסור לשפות שמיות בבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה (מוסד מחקר אוניברסיטאי הידוע כאוניברסיטת SOAS בלונדון ).
שפות יניסייות
מיון השפות
יניסייאית דרומית
יהודה בנציון סגל
משפחתו
סגל הוא בנם של הרב והפילולוג משה צבי סגל וחנה בת הרב אריה ליב פרומקין. אחיו הוא הברון סמואל סגל, רופא ופוליטיקאי מטעם מפלגת הלייבור שהיה סגן הלורד יושב הראש בבית הלורדים הבריטי.
שפות יניסייות
מיון השפות
ארין-פומפוקול
לא יהא חוטא נשכר
שלא יהא חוטא נשכר הוא כלל משפטי והלכתי הנקבע מכוח סברא פשוטה (ולכן מקובל גם במשפט הערכאות), והוא קובע דינים רבים שמטרתם שהחוטא לא ירוויח מחטא ומעשה רע שעשה.
לא למנוע הפסד
השימוש בכלל זה כפול: אף על פי שבעיקרו הוא אמור לשמש לכך שהחוטא לא ירוויח ממעשהו הרע, הוא משמש בהשאלה גם לכך, שלא בלבד זאת שעלינו להשגיח שהוא לא ירוויח ממעשהו, אלא עלינו גם לגרום לכך שמעשהו הרע יגרום לו את כל התוצאות השליליות שעשויות להיגרם מהמעשה, ועלינו להימנע מלגרום לכך שהוא ירוויח בכך שלא יגרם לו ההפסד. כך למשל, קובע התלמוד כי אף על פי שרבי מאיר קנס את הכותים שיהיה דינם כגויים מכיוון שהם עובדי עבודה זרה והוא רצה שבני ישראל יבדלו מהם, במקרה אחד הוא לא קנס אותם שיהיה דינם כגוים, והוא כאשר נערה כותית נאנסה, שמדין התורה חייב האונס לשלם לה קנס (חמישים כסף) שאותו משלמים רק על מעשה אונס לבתולה יהודייה, שהאונס משלם תשלום זה גם כאשר אנס נערה בת העם הכותי, כדי שלא יהא חוטא נשכר מתשלום זה שהיה עליו לשלם מעיקר הדין. כך גם, אף על פי שחז"ל קבעו שדינה של נערה שנשבתה בידי גוי כנערה בעולה, כי עובדי כוכבים פרוצים בעריות, הרי שדינו של האונסה שמשלם חמישים כסף כרגיל, כדי שלא יהא חוטא נשכר.
סיטואציה דומה היא מנחת חוטא, שמכח סברת "שלא יהא חוטא נשכר" מסתבר היה שלא יוכל להביא קורבן מנחה ללא נסכים (כמו כל קרבן מנחה), אלא שלמרות זאת אין הוא מביא נסכים עם מנחתו כדי שלא יהא קרבנו מהודר. כך גם, מסביר רבי שמעון בר יוחאי, מאותה סיבה, קרבן חטאת שבאה על עונש אכילת חלב אינו בא עם נסכים.
מניעת רווח
כך גם דורשים חז"ל את טעמה של התורה הקובעת כי אדם שלא קיים פדיון פטר חמור צריך להרוג את החמור "ואם לא תפדה וערפתו", וזאת כדי שלא יהא חוטא נשכר, לא ייתכן שאדם שלא קיים את המצווה ירויח כסף מאי קיום המצווה.
דוגמאות אקטואליות
עיקרון זה מופיע בחוק הישראלי ובפסיקה. דוגמה לכך, סעיף 5 לחוק הירושה קובע כי רוצח אינו יכול לקבל את חלקו בירושה של הנרצח כעיקרון של "הרצחת וגם ירשת" ו"שלא יהא חוטא נשכר".
בשנת 2011 הוגשה הצעת חוק דיני ממונות‎, בסעיף 3 הוצע לקבוע עיקרון זה כעיקרון יסוד בדין האזרחי.
ראו גם
פרי העץ המורעל
תרבות הגוף ביוון העתיקה
לוקיאנוס, סופר ופילוסוף יווני מהמאה ה-2 טוען בחיבורו "על הגימנסטיקה", כי "אנו שמים לב בעיקר לכך, שאזרחינו יהיו מוכשרים בגופם, חזקים ברוחם, ובנויים לתפארת. מכיוון שהננו משוכנעים, כי רק על ידי כך יהיו מסוגלים בימי שלום לנהל את ענייני הכלל וכן את ענייני הפרט על הצד הטוב ביותר. ובימי מלחמה - להגן ולשמור על חופש המדינה ואושרה...."
מקורות והשפעות
חוקרים אחדים קושרים את תחילתה של תרבות הגוף ביוון לתרבות המינואית. בממצאים מינואיים יש עדויות לביצוע תרגילי להטוטנות של נערות או נערים על גבי שוורים, כנראה כחלק אינטגרלי מפולחן המינוטאורוס. ממצאים אחרים מעידים על תחרויות איגרוף בין צעירים,
קיימת גם תאוריה לפיה מקורותיה של תרבות הגוף ההלנית הם דווקא במישור החוף הלבנוני, בפיניקיה, והיא מסתמכת על ממצאים ארכאולוגיים מהמאה ה-13 לפנה"ס שיש בהם רמז לפעילות גופנית הדומה לזו שהתגלתה ביוון, ובכללה עדויות על קיומם של משחקי ספורט "מעין-אולימפיים".
החברה ההומרית
המידע העיקרי על התקופה שבין המאות 14 ל-8 לפנה"ס המכונה בשם תקופת המעבר, מגיע אלינו מיצירותיו של הומרוס האיליאדה והאודיסיאה. התקופה הייתה משופעת במלחמות פנימיות אשר הצמיחו את דמות הלוחם, בן האצולה, כשהפעילות הגופנית משמשת דרך לשיפור מיומנותו הצבאית. במפגשים של יוונים מערים שונות וביניהם לבין "ברברים" נערכו תחרויות ספורטיביות כשהאתלטים המתמודדים לא התחרו כבודדים, אלא כנציגי מדינותיהם (הפולאייס).
מתוך ה"אודיסיאה" של הומרוס אנו קוראים את הקטע הבא: "עד כמה עלינו על יתר העמים (הברברים) בקרבות איגרוף, בקפיצה, בהיאבקות ובריצת רגליים" (אודיסיאה ח' 103). קטע זה המדגיש את עליונות ההלנים על הברברים מופיע בתיאור מסעו של אודיסאוס, "רב העלילה", לביתו שבאיתקה. בני שבט הפייאוקים מבקשים להראות לאודיסיאוס את עליונותם בספורט ומפצירים בו להתמודד מולם. בתקופה ההומרית ידועות היו "תחרויות של הכנסת אורחים" שנערכו בין בתי אצולה אשר אירחו זה את זה מדי פעם, ומתוך כך בתחרויות נטמע גם אופי חברותי. ה"זר" (להם) אודיסיאוס, הוכיחם בדרכו שלו: "דיבר ויקם, ועליו אדרתו, ויתפוס דיסקוס עבה, גדול וכבד מכל הדיסקוסים אשר כבר זרקום כל יתר בני הפייאוקים במשחקם. תפס (אודיסיאוס את הדיסקוס), הניעו וזרקו בזרועו הנטויה והחזקה. זמזמה האבן במעופה והורידה ראשיהם לארץ בני הפייאוקים, כל יורדי הים המצוינים ותופסי משוטים ארוכים, ויעבור הדיסקוס (של אודיסיאוס) את סימני (מקום נחיתת הדיסקוסים שלהם) כולם ...".
מפגשים תחרותיים בתקופה זו נקשרו גם בפולחן הקבורה והאבל על מותם של הלוחמים. באיליאדה מתוארת התחרות שערך אכילס לכבוד ידידו הנאמן פאטרוקלוס שנהרג במלחמת טרויה כחלק אינטגרלי מן הקבורה ומן ההספד. המתמודדים היו רעיו הקצינים ומספר פרסי הזיכרון היה כמספר המתמודדים. חלק מהם, כמעין פטישיזם והנצחת שם החלל, לא היו אלא פריטים מרכושו ומנשקו של פטרוקלוס. בתחרויות אלה באו לידי ביטוי ערך רוח הצוות וחישול האופי.
הביטוי המובהק לחשיבותה של תרבות הגוף היו תחרויות הספורט בין ערי יוון, המשחקים הפאן-הלניים, שהחלו עם המשחקים האולימפיים בשנת 776 לפנה"ס, אך ייתכן שהתקיימו אף מאות שנים קודם לכן. התחרויות שנערכו באולימפיה לכבודו של זאוס, אבי האלים, מדי ארבע שנים, נערכו בעירום מלא והשתתפו בהן גברים מכל ערי יוון. מאוחר יותר התווספו להם המשחקים הפיתיים שנערכו לכבוד האל אפולון, המשחקים הנמאיים והמשחקים האיסתמיים שנערכו בסמוך לקורינתוס לכבוד האל פוסידון.
התקופה הארכאית בסימן עיצוב החינוך
התחרויות הספורטיביות הממוסדות, התחרויות הפאן-הלניות, חזקו את הזהות המשותפת בחברה היוונית רבת הפיצול המדיני. מלבד התפקיד המדיני שיקפו התחרויות את ה"רוח ההלנית": ערך המאבק כשלעצמו, הרצון להצטיין והתחרות הבריאה, הגורפת, המביאה להתקדמות החברה כולה. ובלשונו של לוקיאנוס: "כל הטוב שרשאי בן האנוש לבקש מן האלים, זהו פרי תחרות כללית, אשר התרגילים והמאמצים של בחורינו מוליכים אליה..."
במאה השישית לפנה"ס התרבו המאבקים והמלחמות בתוך יוון שהביאו להתעצמותו של האידיאל האתלטי בדמות האדם החסון, וזה השתקף בפסלים ובציורים בני התקופה. מאפיין צבאי זה התבטא אף בחינוך הגימנסיוני והאפביוני.
המאה החמישית לפנה"ס בסימן ה"איידוס"
לאחר המלחמה בפרסים נכנסה אתונה לתקופת תור הזהב שלה. זו התבטאה בפריחה כלכלית, ביציבות פוליטית, בהתגבשות הדמוקרטיה, בשגשוג האמנות והאדריכלות ובתנופה פילוסופית וחינוכית. מקום מיוחד תפס אידיאל "היופי האתלטי", שבא לידי ביטוי באימונים ובתחרויות הספורט שנערכו בעירום מלא. אידיאל זה חייב את מידת האיזון בין הגוף והנפש מחד גיסא, לבין הכוח והיופי מאידך גיסא. כלומר, ראוי לו לאדם - לספורטאי לרשום לזכותו הישגים אישיים מרהיבים, אולם לא פחות חשוב לבצעם בחן ובאסתטיות. ביטוי לתמורה זו עולה מכתבי פינדארוס המשורר המפורסם של תקופה זו, שנודע במיוחד בשירים האולימפיים שלו. הוא משרטט את תכונות הספורטאי האידיאלי, שהוא חזק ויפה ובעל "איידוס", כלומר איזון עדין בין התכונות הפיזיות לתכונות מנטאליות והתנהגותיות. החתירה ל"איידוס" – האיזון והשילוב ההרמוני בין גוף לנפש, בין כוח לרוח, מודגשת על ידי אפלטון בחיבורו "המדינה": השילוב בין הגימנסטיקה - "הממונה על גידולו ופחיתתו של כוח הגוף והמוזיקה הוא שיוצר את הרוח ההרמונית שיש לשאוף אליה בחינוך האדם.
בבואה ציורית לתמונת מצב אידיאלית זו בולטת ב"תרגילו" של פיתגוראס, הפילוסוף והמתמטיקאי. הוא הנחה את מילון, ספורטאי מצטיין ובעל שם, להחזיק בידו פרי רך כלשהו ולגונן עליו מפני חבריו המבקשים לחלצו מידו. בתום התחרות המשעשעת הזו התבקש מילון להציג את הפרי לפני פיתגוראס מבלי שיורגש על הפרי סימן כלשהו למאבק שהתנהל סביבו. כלומר נדרשה הפעלת כוח רב תוך שמירה על העדנה והרוך.
ענף מאוד מיוחד שהתפתח בתקופה זו וסימל את ה"איידוס" האידיאלי היה ה"פנתאטלון" (קרב חמישה), שמנה הרכב של חמישה ענפי ספורט: סטאדיון (מרוץ רגלי קצר), היאבקות, קפיצה לרוחק, הטלת כידון וזריקת דיסקוס. אשר ייצגו, כל אחד בפני עצמו, תכונה נדרשת לספורטאי, בין כוח ואסתטיקה, בין זריזות ותיחכום. פנטאתלטים נחשבו לאתלטים המיומנים ביותר, ואימונם היה בדרך-כלל חלק משירות צבאי, מכיוון שכל אחת מחמש התחרויות נחשבה מועילה בקרב.
נעדר (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אריסטון מאפמיה
אריסטון מאפמיה הוא שמו של יהודי מימי הבית השני, בן העיר אפמיה שבצפון מערב סוריה, על גדות נהר אורונטס, שבשמו נקשרה הלכה הנזכרת במשנה ובתלמוד.
במסכת חלה שבמשנה מובאת משנה על אודות הבאת ביכורים וחלות לבית המקדש בירושלים, תוך בחינת המקום ממנו הובאו  הביכורים, האם נכלל בתחום ארץ ישראל אם לאו, על מנת להחליט אם ניתן לקבל ביכורים אלו:
ההלכה שנקשרה בתלמוד הירושלמי בשמו של אריסטון היא שניתן להביא ביכורים מרחבי סוריה, ואף מצפונה של סוריה, שכן היא נחשבת בתחומי ארץ ישראל בגבולות ההבטחה, מנחל מצרים בדרום ועד נהר פרת בצפון.
במערת קבורה מתקופת בית שני בערוץ גיא בן הינום שבירושלים נתגלו שברי גלוסקמה עם הכיתוב "אריסטון אפמי", ויש הסבורים כי המדובר באותו אדם הנזכר במשנה, אשר מעבר להבאת ביכורים לירושלים, גם ביקש להיקבר בה.
עדות לקיום קהילה יהודית באפמיה בתקופתו של אריסטון ניתן למצוא בכתביו של יוסף בן מתתיהו.
נבחרת שווייץ בכדורגל נשים
נבחרת שווייץ בכדורגל נשים מייצגת את שווייץ בתחרויות כדורגל נשים בינלאומיות ומנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל של שווייץ.
מאז הקמתה ב-1972 ועד השנים האחרונות, לא הצליחה הנבחרת להעפיל לטורניר גדול כלשהו. השינוי חל בשנת 2015, אז העפילה הנבחרת לראשונה לגביע העולם. בטורניר זה, הצליחו השווייצריות להעפיל משלב הבתים, אך הודחו בשמינית הגמר על ידי המארחת קנדה. באותה שנה, התחרתה הנבחרת לראשונה במסגרת גביע אלגארבה, וסיימה במקום השמיני.
דויד דאקו
דויד דאקו (בצרפתית: David Dacko; 24 במרץ 1930 - 20 בנובמבר 2003) היה נשיאה הראשון של הרפובליקה המרכז-אפריקאית מעצמאותה ב-1960 ועד שהודח בהפיכה צבאית ב-1 בינואר 1966 ונשיאה שנית בין ספטמבר 1979 לספטמבר 1981.
עלייה לשלטון וקדנציה ראשונה
לאחר סיום לימודיו התיכוניים הוכשר כמורה. היה יד ימינו של דודו, ברתלמי בוגנדה, האיש שהוביל את הרפובליקה לעצמאות ובמשך שש שנים היה סגנו וכיהן במועצת האוטונומיה כשר פנים וכלכלה. כאשר נהרג בוגנדה בתאונת מטוס במרץ 1959 נכנס דאקו לעמדת מנהיג התנועה הלאומית של ארצו ומפלגת התנועה למען הפיתוח החברתי של אפריקה השחורה (Mouvement pour l'évolution sociale de l 'Afrique noire - MESAN). דקו היה נשיא הרפובליקה החדשה שזכתה בעצמאותה באוגוסט 1960. בשנת 1964 ניצבה ממשלת דאקו בפני מספר קשיים: המשק היה בקיפאון, הבירוקרטיה החלה להתפורר, וגבולות המדינה נפרצו על ידי לומומביסטים, המורדים בקונגו השכנה מדרום, ועל ידי מורדים לשחרור סודאן ממזרח. בנוסף עמד דאקו תחת לחץ ה-MESAN לנסות ולטפח מקורות תמיכה מן החוץ מלבד צרפת (ובת בריתה באותה עת, מדינת ישראל), לפיכך החל דאקו בפיתוח היחסים עם מאו דזה-דונג, מנהיג סין העממית. בעקבות זאת קיבלה הרפובליקה הלוואה ללא ריבית של 20 מיליון פרנקים צרפתיים, אך הדבר לא מנע התמוטטות כלכלית, גם בגלל שחיתות של פקידי ממשל. סין מצידה, החלה בתעמולה קומוניסטית בתוך המדינה הצעירה. קשיי המדינה הובילו למספר ניסיונות להפיכה צבאית, שעל מנת להודפם הקים דאקו ב-1966 בסיוע קצינים ישראלים, כוח משטרתי מזוין עצמאי שישמש כ"משמר נשיאותי".
תחת שלטון בוקאסה
אולם המרד הגדול קרם עור וגידים דווקא בקרבתו. בן דודו של דאקו, הקולונל ז'אן-בדל בוקאסה, היה הקצין המרכזי בצבאו והרבה להופיע בציבור ולצבור אהדה וכוח. ביולי 1965, נשלח בוקאסה לפריז כחלק ממשלחת דיפלומטית. כשבוקאסה ניסה לחזור לרפובליקה, גילה שדאקו אסר על חזרתו. בוקאסה גיבש תמיכה מהכוחות הצבאיים של הרפובליקה ושל צרפת, שהצליחו לשכנע את דאקו לאפשר את חזרתו של בוקאסה. גם הנשיא הצרפתי שארל דה גול שוחח בטלפון עם דאקו, ואמר כי לא יעלה על הדעת ש"שותפו לנשק" לא יוכל לחזור לרפובליקה. מאז חזרתו של בוקאסה לרפובליקה, המתיחות בינו לבין דאקו הלכה וגברה. בשלב מסוים דאקו תכנן להחליף את בוקאסה, שכיהן כיועצו האישי לענייני צבא, בלזאמו, שהיה מפקד המשמר המלכותי, ורצה לקדם קצינים בכירים שהיו נאמנים לממשלה. בוקאסה גילה את התוכנית של דאקו והחל להיערך להפיכה. הוא חשש מהמשמר הנשיאותי של דאקו ומאפשרות שהצבא הצרפתי יתמוך בו במקרה של הפיכה. ב-31 בדצמבר 1965, שעה וחצי לפני חצות, התחילה ההפיכה. בוקאסה ובעלי בריתו בצבא השתלטו על עיר הבירה בנגי בתוך מספר שעות ואילצו את דאקו להתפטר.
בוקאסה הפך את הרפובליקה למשטר חד-מפלגתי, בו הייתה ה-MESAN המפלגה החוקית היחידה ופיתח שלטון דיקטטורי במדינה. הוא שרד ניסיונות הפיכה והתנקשויות וב-1972 הכריז על עצמו כ"נשיא לכל החיים". את השראתו שאב משליטים כניקולאה צ'אושסקו, אידי אמין ומועמר קדאפי. מיד לאחר ההפיכה הושם דאקו במעצר בית, אך שוחרר ביולי 1969. בספטמבר 1976 מונה ליועצו האישי של בוקאסה. בדצמבר 1976 הנהיג בוקאסה חוקה חדשה, ביטל את הרפובליקה והפך את המדינה למונרכיה - האימפריה המרכז אפריקנית. ב-4 בדצמבר 1977 הכתיר בוקאסה את עצמו כ"הוד רוממותו הקיסרית בוקאסה הראשון, קיסר מרכז אפריקה". בשלב זה, אנשים רבים במדינה ובשאר העולם ראו בבוקאסה מטורף.
חזרה לשלטון ושארית חייו
דאקו הבין שבוקאסה מדרדר את המדינה לאבדון והצליח לשכנע את צרפת לפלוש למדינה על מנת להשיב את השפיות. בערב ה-20 בספטמבר 1979, פלשו חיילי צבא צרפת לאימפריה המרכז אפריקנית, במסגרת "מבצע ברקודה". עד הבוקר למחרת השתלטו כוחות קומנדו צרפתיים וכמה מאות חיילי רגלים על שדה התעופה של בנגי, כמעט ללא התנגדות. ב-21 בספטמבר, בשעה 12:30 בצהריים, הכריז דויד דאקו על נפילת האימפריה המרכז אפריקנית, והשבת רפובליקת מרכז אפריקה תחת נשיאותו.
ב-1 בספטמבר 1981 הודח דאקו בהפיכה צבאית ללא שפיכות דמים, שהונהגה על ידי רמטכ"ל צבאו, אנדרה קולינגבה, שירש את דאקו כנשיא. באופן נדיר בהפיכות צבאיות ביבשת, נשאר דאקו במדינה ואף הוביל את מפלגת האופוזיציה, התנועה לדמוקרטיה ופיתוח (Mouvement pour la Démocratie et le Développement - MDD), במסגרתה התמודד בבחירות לנשיאות ארצו ב-1993. הוא היה פוליטיקאי פעיל בפרלמנט והנהיג את האופוזיציה. במרץ 2003 ערך פרנסואה בוזיזה (François Bozizé, ) הפיכה צבאית. בספטמבר אותה שנה נבחר בוזיזה באופן חוקי לנשיא וכונן מסגרת לשיח לאומי מאחד בחברה המרכז-אפריקאית, Dialogue nationale. דאקו היה אחד המשתתפים במיזם.
ב-27 בספטמבר לקה באוטם שריר הלב והובהל לטיפול בבית חולים ביאונדה, בירת קמרון, על מנת שיוכל להמשיך לטיפול בצרפת. אולם, ב-20 בנובמבר נפטר ביאונדה. ממשלת הרפובליקה הכריזה על חודש אבל לזכרו.
סמגר נבו
סמגר נבו היה משרי נבוכדנצר מלך בבל.
בספר ירמיהו מוזכר סמגר נבו לאחר הבקעת חומת ירושלים, אז הגיעו כל שרי נבוכדנצר והתיישבו בשער התווך שבבית המקדש. בישיבת השרים התקיימה נבואתו של ירמיהו:
.
בלוח נבו שרסכים נראה כי המילה "נבו" המתייחסת על פי המסורה היהודית לסמגר, כלומר "סמגר-נבו", שייכת לשר שרסכים המופיע לאחר סמגר ברשימת השרים שבספר ירמיה, כלומר "נבו-שרסכים". בתרגום השבעים נראה גם כי המילה "נבו" שייכת ל"שרסכים", ולא ל"סמגר".
ההסבר מתאים לגילוי ארכאולוגי נוסף בו הציעו חוקרים לזהות את השר הראשון, נרגל שראצר, עם אחד משריו של נבוכדנצר השני המופיעים באחת מהכתובות של, שם נמנו "שרי ארץ אכד" וביניהם: "נרגל שראצר איש סין-מגיר". מתברר שהוא היה מושל מקום בשם "סין-מגיר", שנהפך במקרא ל"סמגר". בהמשך הכתוב המקראי נרגלשראצר נזכר שוב בתוספת התואר "רב מג".
ויליאם שפרד
ויליאם שפרד (באנגלית: William McMichael "Bill" Shepherd ; נולד ב-26 ביולי 1949) הוא חבר בצוות אריות הים ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א. הוא היה מפקד משלחת מס' 1 בתחנת החלל הבין-לאומית.
ביוגרפיה
ויליאם שפרד נולד באוק רידג' שבטנסי וגדל במדינת ניו יורק. בשנת 1967 הוא סיים לימודי בית ספר בפיניקס והמשיך לימודי הנדסת אווירונאוטיקה באקדמיה הימית של ארצות הברית אותה סיים בשנת 1971. בשנת 1972 הוא נכלל בצוות אריות ים וכיהן במספר תפקידים. בשנת 1978 הוא סיים לימודי תואר שני בהנדסת מכונות במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
שירות בתחום החלל
בשנת 1984 שפרד נכלל בצוות אסטרונאוטים של נאס"א. בשנת 1986 ניסיון שהוא צבר בצי עזר בביצוע בפעילויות תת-ימיות בעקבות אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר. בשנת 1988 הוא היה מומחה משימה בצוות של STS-27 (רוברט גיבסון היה מפקד צוות). הצוות פעל לפי תוכנית של משרד ההגנה האמריקאי. בשנת 1990 שפרד טס לחלל בפעם השנייה על סיפון STS-41 (ריצ'רד ריצ'רדס היה מפקד צוות). משימת מעבורת החלל דיסקברי הייתה להביא לחלל את הגשושית יוליסס של סוכנות החלל האירופית שנועדה לחקר השמש. בשנת 1992 הוא טס על סיפון מעבורת החלל קולומביה במשימה STS-52 (ג'ים ות'רבי היה מפקד צוות). במהלך המשימה שוחרר למסלול לוויין LAGEOS-2 שנבנה על ידי נאס"א תוך שיתוף פעולה עם סוכנות החלל האיטלקית.
במרץ 1993 שפרד הצטרף לצוות תוכנית תחנת החלל הבין-לאומית שהייתה מתוכננת להפעלה בשנת 1997. עקב בעיות תקציביות וטכניות שיגור התחנה נדחה במספר שנים.
משלחת קבועה מס' 1 לתחנת החלל
ב-31 באוקטובר 2001 שפרד טס בחללית סויוז TM-31 לתחנת החלל הבין-לאומית. ביחד איתו הגיעו חברי צוות נוספים מרוסיה יורי גידזנקו וסרגיי קריקאליוב. שפרד היה מפקד המשלחת. שעתיים לאחר העגינה נפתחו מעברים וצוות נכנס לתחנת החלל. בשבועות הראשונות הם עסקו בהפעלת מערכות חיוניות של התחנה. ב-18 בנובמבר הגיע חללית מסע פרוגרס M1-4 עם אספקה וציוד. ב-2 בדצמבר 2000 הגיע מעבורת החלל אנדוור במסגרת משימה STS-97. היא הביאה פאנל סולארי נוסף להגברת ייצור חשמל בתחנת החלל. ב-9 בפברואר 2001 לתחנת החלל התחברה מעבורת החלל אטלנטיס במסגרת משימה STS-98. עם המעבורת הגיע מודול חדש של תחנת החלל - Destiny. החלו עבודות בחיבור המודול למערכות התחנה והכנות לשימושו במחקרים שונים בעתיד. ב-28 בפברואר הגיע חללית מסע פרוגרס M-44 עם אספקה וציוד. ב-10 במרץ 2001 לתחנת החלל התחברה מעבורת החלל דיסקברי במסגרת משימה STS-102. על סיפון המעבורת היה צוות קבוע מס' 2 של תחנת החלל שכלל יורי אוסצ'וב (רוסיה, מפקד הצוות), ג'יימס ווס וסוזן הלמס מארצות הברית. הצוותים החלו בהעברה מסודרת של תחנת החלל לצוות חדש. ב-18 במרץ מעבורת החלל עזבה את תחנת החלל ואיתה צוות קבוע מס' 1 שהיה בחלל כ-4.5 חודשים.