cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פירוקינזיס
קומיקס מערבי
פירוקינזיס הוא אחד היכולת הנפוצות ביותר בקומיקס המופיעה בקרב כמות גדולה של דמויות. בין היתר ניתן למנות את:
מרסל כהן (סופר)
מרסל כהן (נולד ב-6 באוקטובר 1937) הוא עיתונאי וסופר יהודי-צרפתי.
חייו
כהן נולד בפריז לז'אק ומארי, יהודים ילידי איסטנבול ממוצא ספרדי. הוא למד בבית הספר לעיתונאות, École Supérieure de Journalisme de Paris וב-École du Louvre. במהלך מלחמת העולם השנייה הוחבא מרסל בכפרים בצרפת וכך הצליח להינצל מידי הנאצים. הוא כותב הן בצרפתית והן בלדינו, שפת הוריו. הוא בעיקר כותב סיפורים קצרים.
מספריו
צרפתית: אנגלית (מתורגם) לדינו:
ביטוח חיים כפול
ביטוח חיים כפול (באנגלית: Double Indemnity) הוא סרט אפל אמריקאי משנת 1944 בבימויו של הבמאי האמריקאי בילי ויילדר, הסרט הופק על ידי באדי דה-סילבה וג'וזף סיסטרום והתסריט נכתב במשותף על ידי ויילדר וריימונד צ'נדלר, הוא מבוסס על רומן משנת 1935 באותו השם מאת ג'יימס מ. קיין אשר במקור פורסם כסיפור בהמשכים בשמונה פרקים בעיתון השבועי "ליברטי".
בסרט מככבים פרד מקמורי כסוכן ביטוח, ברברה סטנוויק כעקרת בית פרובוקטיבית שרוצה במות בעלה ואדוארד ג'י רובינסון כשמאי תביעות שתפקידו למצוא תביעות מזויפות.
הסרט מוכר גם בשם "שיפוי כפול" כאשר המונח מתייחס לסעיף שכיח בפוליסות ביטוח חיים מסוימות על פיו התשלום למוטב מוכפל במקרים שבהם המוות נגרם בעת נסיעת המבוטח בתחבורה ציבורית.
הסרט, אשר זכה לשבחים ממבקרי קולנוע רבים כאשר יצא לראשונה, היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר, אולם בסופו של דבר לא זכה באף אחד, הסרט נחשב לקלאסיקה הוליוודית, והוא מצוטט לעיתים קרובות כסרט אפל פרדיגמטי וכסרט שקבע את הסטנדרט עבור כל הסרטים שבאו אחריו בז'אנר זה.
תקציר העלילה
וולטר נף (פרד מקמורי), הוא סוכן ביטוח מצליח בחברת "Pacific All Risk", החוזר למשרדו שבבניין במרכז העיר לוס אנג'לס, בשעת לילה מאוחרת. הוא מתיישב ליד שולחן הכתיבה שלו, כשהוא סובל מכאבים עזים, ומתחיל להכתיב תזכיר למכונת דיקטפון עבור עמיתו ברטון קיס (אדוארד ג'י רובינסון), שמאי תביעות בחברה. הסיפור שהוא מכתיב הופך להיות הסיפור של הסרט, אותו הוא מספר, ואשר מוצג כפלאשבק.
נף פוגש לראשונה את פיליס דיטריכסון החושנית (ברברה סטנוויק) במהלך ביקור בית שגרתי, שנועד על מנת לחדש את ביטוח הרכב של בעלה. פיליס מפלרטטת איתו, ולבסוף שואלת איך היא יכולה לבטח את בעלה בביטוח חיים, מבלי שהוא יידע על כך. נף מבין כי היא שוקלת לרצוח את בעלה, ומסרב לקחת בכך חלק.
פיליס רודפת אחרי נף לביתו ומעלה את עוצמת הפלירטוט שלה. תמימותו של נף, כמו גם הליבידו שלו, גורמים לו לשתף איתה פעולה, בסופו של דבר. נף מסכים כי שניהם, ביחד, יהרגו את בעלה. נף, המכיר את כל הטריקים של המקצוע שלו, הוגה תוכנית שבה בעלה של פיליס ימות מוות בלתי סביר - כתוצאה מנפילה מרכבת נוסעת. ה"מקריות" של פטירתו יפעילו את סעיף "השיפוי הכפול" שבפוליסת הביטוח, וחברת הביטוח "Pacific All Risk" תאלץ לשלם לאלמנה סכום כפול מהרגיל.
בתחילה, קיז אינו חושד כי מותו של מר דיטריכסון הוא תוצאה של עבירה פלילית, אולם בסופו של דבר עולה בו החשד כי אשתו של מר דיטכריסון, ביחד עם שותף לא ידוע, הם שעומדים מאחורי נסיבות מותו של הבעל. בשלב זה, אין לקיז שום סיבה לחשוד בנף, שכן השניים עמיתים שעובדים זה עם זה מזה זמן רב, ובין השניים ישנם יחסי אמון. כמו כן, קיז, המבוגר מנף, מפגין כלפיו חיבה אבהית.
במקביל, לולה (ג'ין הת'ר), ביתו הביולוגית של מר דיטריכסון, חושדת כי אימה החורגת, פיליס, עומדת מאחורי מות אביה. נרמז כי אימה הביולוגית של לולה מצאה את מותה בנסיבות חשודות, בזמן שפיליס שימשה בתפקיד האחות שלה.
קיז משתכנע כי מר דיטריכסון אכן נרצח, ומעוניין כי חברת הביטוח תדחה את התביעה של פיליס, על מנת לאלץ אותה לתבוע את חברת הביטוח בבית המשפט, ובכך לחשוף אותה. נף מזהיר את פיליס שלא תתבע את חברת הביטוח, ומתוודה בפניה כי שוחח עם לולה על העבר שלה.
נף מגלה כי פיליס מתראה עם נינו, בן-זוגה של לולה, מאחורי גבה ומאחורי גבו. חוסר הנאמנות החצוף של פיליס גורמים לנף להתעשת מן העירפול הרומנטי שפיליס שיקעה אותו בתוכו, וכעת הוא רק רוצה להציל את עצמו ממעורבותו ברצח. הוא סבור שהדרך היחידה שלו להתחמק מכל אשמה היא לגרום למשטרה להאמין במה שקיז מאמין כעת: שפיליס ונינו ביצעו את הרצח יחד.
נף נפגש עם פיליס בביתה והיא מספרת לו כי היא נפגשת עם נינו רק על מנת לגרום לו לקנא, ובכך להסית אותו כנגד לולה, החושדת בהם, וזאת על מנת שיהרוג אותה בהתקף זעם. נף נגעל מפיליס, ומתכוון להרוג אותה אולם היא יורה בו קודם. בעודו פצוע קשה, אך עדיין עומד, הוא מתקדם לעברה ומתגרה בה שתירה בו שנית. היא לא יורה, והוא לוקח את האקדח מידיה. פיליס מתוודה בפניו שלא אהבה אותו בעבר, אך התאהבה בו לפני רגע, כאשר "לא יכולתי לירות הירייה השנייה". בקרירות, נף אומר לה שהוא לא מאמין לה, היא מנסה לחבק אותו בחוזקה אך לאחר מכן היא מתרחקת ממנו, ועל פניה מבט של תחנונים. פיליס מרגישה כעת את האקדח שבידו של נף נצמד לגופה. נף אומר "שלום, מותק", ואז יורה באקדח פעמיים והורג אותה.
בחוץ, נף נתקל באקראי בנינו, שהגיע לבקר את אהובתו פיליס. נף מייעץ לו שלא להיכנס לבית, אלא לעזוב את המקום וליצור קשר עם האישה שבאמת אוהבת אותו - לולה. נינו עוזב את המקום, ובכך נמנע מלהשאיר במקום ראיות מרשיעות נגדו ברצח של פיליס, לו היה נכנס לבית.
נף, פצוע אנושות, נוסע למשרדו, מתיישב ליד מכשיר דיקטפון, ומתחיל לתאר את שקרה. קיז מגיע באמצע, ושומע את דברי הווידוי של נף באופן חלקי, אך מספיק כדי להבין הכל. נף אומר לקיז שבכוונתו לנסוע למקסיקו, במקום להישאר ולעמוד לדין באשמת רצח. נף קם, ועושה דרכו אל עבר המעלית, אך מתמוטט בדרך. נף הגוסס מכניס סיגריה לפיו ומנסה להדליק אותה, אך לא מצליח. קיז מתקרב אליו ומדליק אותה בעבורו.
פרסים
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר, בטקס ה-17 שנערך בשנת 1945, בקטגוריות הבאות:
אגודה ישראלית למשאבי מים
האגודה הישראלית למשאבי מים הוא אגודה מקצועית הפועלת בישראל ששמה לה למטרה את קידום משאבי המים בישראל.
היסטוריה
האגודה נוסדה באמצע שנות החמישים של המאה ה-20 על ידי מרטין גולדשמידט. באגודה חברים אנשי מקצוע בתחום המים, אקדמאים ונציגי המוסדות הממשלתיים. בעת הקמתה נקראה האגודה בשם "החברה הישראלית לגיאודזיה וגאוגרפיה" (חג"ג). בשנות השמונים החליפה חג"ג את שמה ל"חברה ישראלית להידרולוגיה" ובשנות התשעים החליפה את השם לשם הנוכחי.
מטרות האגודה
העמותה פועלת במטרה להוות במה לדיון מקצועי פתוח בנושאי משאבי המים, מנסה לעודד את המחקרים בתחום משאבי המים בישראל, ואת הכשרת כוח האדם המקצועי ולתרום על ידי כך לפיתוח משאבי המים של המדינה, וכן היא מהווה הסניף הישראלי של האגודה הבינלאומית למדעי ההידרולוגיה (IAHS) (ושל האגודה הבינלאומית לגאודזיה (IAG)) המסונפת לאיגוד הבינלאומי לגאודזיה וגאופיזיקה (IUGG).
החברות באגודה פתוחה לכל אדם המתעניין והעוסק במשאבי מים ובשטחי מדע וטכנולוגיה קרובים. החברות מקנה את הזכות להשתתף בפעילות המאורגנת על ידי האגודה והכוללת הרצאות, כינוסים, ימי עיון וסיורים.
האגודה מעניקה פרסים על שם מרטין גולדשמידט על מחקרים משמעותיים שתרמו לקידום ופיתוח משאבי המים בישראל. כמו כן מעניקה האגודה תעודות כבוד לאנשי המקצוע על פועלם.
סופריטו
סופריטו (בספרדית: Sofrito, באיטלקית: soffritto, "מוקפץ") הוא רוטב מבושל סמיך וארומטי. מהותו שונה בתרבויות שונות.
במטבח האיטלקי הוא בסיס למאכלים רבים. מכיל מרכיבים ארומטיים המוקפצים בשמן בישול. את הסופריטו הבסיסי מכינים עם שמן זית, בצל או בצל ירוק קצוץ ולעיתים גם שום קצוץ. באזורים שונים ובמתכונים שונים מוחלף שמן הזית בחמאה או שמשתמשים בשניהם יחד. בשלב הבא מוסיפים מגוון מרכיבים, בין השאר ירקות שורש (גזר, סלרי), ארטישוק, פטריות, פרושוטו, טונה וזיתים.
במטבח הספרדי הוא מכיל שום, בצל ועגבניות, המבושלים בשמן זית, ומהווה בסיס למאכלים שונים, בדומה למירפואה במטבח הצרפתי ולסופריטו האיטלקי.
במטבח הקריבי ובמטבחי דרום אמריקה הוא רוטב עגבניות, פלפלים צלויים, שום, בצל ועשבי תיבול.
בפוארטו ריקו הוא שילוב מרכיבים המשמש כתבלין שנועד להוסיף טעם ייחודי לתבשילים רבים. משמש בעיקר בבישול קטניות, תבשילי אורז, רטבים, מרקים ונזידים. שני המרכיבים העיקריים היוצרים את טעמו הייחודי הם עשב תיבול מהסוג חרחבינה שבמשפחת הסוככיים (שמו המדעי: Eryngium foetidum) ו"אחי דולסה" – סוג של צ'ילי מתוק. לעיתים משתמשים בפלפל במקום ב"אחי דולסה". סופריטו מסורתי כולל גם בשר חזיר מומלח, שינקן משומר ושומן חזיר. כאשר מוסיפים בשר מבשלים את הרוטב בטרם אחסונו.
נמל התעופה לבאשובו
ישנן תוכניות להפיכתו לנמל תעופה אזרחי מודרני.
היסטוריה
תשתית שדה התעופה המודרנית נבנתה בשנת 1950 ושימש כבסיסם של חיל הנ"מ וגדוד המפציצים ה-177 עד למעברו בשנת 1956 לבסיס גרומובו. נמל התעופה מסוגל לקלוט מטוסי נוסעים מדגמי טופולב Tu-135 ומטוסי טופולב Tu-154 ושימש גם טייסות של מטוסי אנטונוב An-12 ומטוסי אנטונוב An-26.
בינואר 2014 התמקמה בנמל התעופה יחידת האוויר הניסויית 1080 שמשתמשת במטוסי אנטונוב An-26, אנטונוב An-30 ו-אנטונוב An-72 ובמסוקי מיל מי-8 וממשיך לשמש טייסות של כוחות האוויר והחלל.
פיתוח
ישנן תוכניות להפוך את שדה התעופה הצבאי לנמל תעופה אזרחי, אחת המשקיעות הפוטנציאליות הייתה חברת גזפרום תעופה, חברה בת של תאגיד גזפרום, שהייתה מוכנה לבנות תשתיות לקליטת מטוסי נוסעים אזרחיים ובניית בית נתיבות אזרחי, כאשר נמל התעופה יוקצה לקליטת טיסות צ'רטר, טיסות עסקים וטיסות מטען קטנות, כאשר נמל התעופה הבינלאומי פולקובו ימשיך לקלוט טיסות סדירות בינלאומיות. גזפרום תכננה לבצע עבודות הסבה דומות לאלה שביצעה בנמל התעופה הבינלאומי אוסטאפייבו וחתמה על חוזה בנייה בשנת 2016. בשנת 2021 משרד ההגנה של רוסיה אישר לגזפרום להשקיע בשיפוץ נמל התעופה, כולל בניית טרמינל נוסעים מודרני ושיפוץ מסלול ההמראה כך שיוכל לקלוט מטוסי מטען, מטוסים אזרחיים ומטוסים צבאיים. העבודות מתוכננות להסתיים עד 2023.
סימן הסעיף
סימן הסעיף (§) משמש, במסמך או בספר המחולק לסעיפים, להתייחסות למספר סעיף, למשל: "ראו 25§" (קרי: "ראו סעיף 25"). כאשר הסימן מוכפל, בצורה §§, הוא נקרא "סעיפים". השימוש בסימן מקובל בספרות משפטית.
על מקור הסימן ישנן השערות אחדות:
הפיגוע (סרט)
הפיגוע (באנגלית: The Attack), הוא סרט דרמה של הבמאי הלבנוני זיאד דווארי משנת 2012. בישראל הופץ גם תחת השם "המתקפה". הסרט מבוסס על הרומן רב המכר של הסופר יסמינה חדרה משנת 2005, צולם בחלקו בישראל ובהפקה משותפת לבנונית-צרפתית-בלגית.
סימן הסעיף
שימוש נוסף בסימן, שאינו מקובל בימינו, הוא לציון הערת שוליים, יחד עם סימנים מיוחדים נוספים ששימשו למטרה זו, כגון *, †, ‡ (כיום נהוג למספר את הערות השוליים).
הפיגוע (סרט)
תקציר עלילה
דוקטור אמין ג'עפרי (עלי סלימאן) הוא ערבי ישראלי, רופא מנתח, בבית חולים תל אביבי. בתחילת הסרט הוא זוכה בפרס יוקרתי ישראלי על תרומתו בתחום הרפואה.
סימן הסעיף
להקלדת הסימן במחשב יש ללחוץ, כאשר המספרים הם מלוח המספרים הצידי (נמצא רק במקלדות מורחבות).
הפיגוע (סרט)
תקציר עלילה
ביום שלאחר מכן, במהלך היום נשמע פיצוץ עז בבית החולים ותוך זמן קצר מגיעים למוסד הרפואי נפגעי הפיגוע וג'עפרי מטפל בהם. הצופים מתוודעים לקולגות של ג'עפרי - רופאה בשם קים (יבגניה דודינה) ורופא בשם אילן (ולדימיר פרידמן) וליחסיו הטובים עם השוטר רביד (דביר בנדק).
וין (פירושונים)
{{פירושונים|
הפיגוע (סרט)
תקציר עלילה
לאחר שהמשטרה מחליטה שמדובר בפיגוע התאבדות, ג'עפרי נעצר ונחקר. מתברר שסיהאם סיפרה לבעלה שהיא יוצאת באוטובוס לבקר את סבה בנצרת. אולם הסב טוען שלא ראה אותה מספר חודשים ונהג האוטובוס טוען שביקשה לרדת ביציאה מתל אביב. בתום מספר ימים ג'עפרי משוחרר, עדיין משוכנע בחפותה של אשתו, כאשר למשטרה ברור שלא ידע דבר על תוכניותיה של רעייתו.
וין (פירושונים)
אישים:
הפיגוע (סרט)
תקציר עלילה
לאחר ימים ספורים מגיע לביתו של ג'עפרי מכתב הפרידה של סיהאם, שנשלח משכם.
וין (פירושונים)
ראו גם
}}
הפיגוע (סרט)
תקציר עלילה
עולמו של ג'עפרי מתהפך עליו, כאשר הוא מבין שאשתו הייתה המפגעת. הוא פונה לרביד, מספר לו שהבין שאשתו הייתה המחבלת, ושואל אותו איזה תהליך עובר על אדם ממוצע כדי שיהפוך למחבל מתאבד. ג'עפרי מבין שאחיינו, עאדל, שנהג להגיע לביתו של דודו ועוסק בסחר בכלי רכב, הוא קצה החוט היחיד שיוכל לספק לו מידע על קורותיה של אשתו בשעותיה האחרונות. הוא יוצא לשכם למשפחת אשתו במטרה למצוא את אחיינו.
רקע
זיאד דואיירי הוא קולנוען יליד לבנון (1963). במהלך מלחמת האזרחים הלבנונית יצא לארצות הברית ללימודי קולנוע ושימש מאוחר יותר כעוזר צלם בכמה מסרטיו של קוונטין טרנטינו. בסוף שנת 2011 שב לביירות. "הפיגוע" נאסר להקרנה בלבנון על ידי שר הפנים הלבנוני. כמו כן, לא איפשרו הרשויות הלבנוניות להציע את הסרט כמועמד הלבנוני לפרס האוסקר עבור הסרט הזר.
הסרט זכה ב"כוכב הזהב" בפסטיבל הסרטים מרקש 2012 והיה מועמד בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו 2012 ובפסטיבל הסרטים סידני 2013.
הסרט צולם בחלקו בתל אביב.
הסרט הוקרן בישראל במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים ביולי 2013.
אי-שוויון הלדר
אי-שוויון הלדר הוא אי-שוויון יסודי באנליזה מתמטית ובמיוחד באנליזה פונקציונלית. אי-שוויון זה מהווה הכללה משמעותית של אי-שוויון קושי-שוורץ, ומשמש כדי להוכיח את אי-שוויון מינקובסקי.
ניתן להוכיח את אי השוויון באמצעות אי-שוויון יאנג או באמצעות אי-שוויון ינסן.
אי-השוויון
המקרה הכללי ביותר של אי-השוויון הוא במרחבי מידה: יהי מרחב מידה. עבור קבוע, לכל נהוג לסמן:
יש לשים לב שביטוי זה מגדיר נורמה רק אם (כלומר ).
אי-השוויון קובע שלכל המקיימים, לכל זוג פונקציות מדידות , מתקיים כי:
מקרים פרטיים חשובים
ניתן עוד לראות כי אי-השוויון מתקיים גם לסדרות, ביחס למרחבי מידה מתאימים: עבור כאשר.
באינדוקציה ניתן להכליל את אי-שוויון הלדר עבור מספר כלשהו של סדרות, לדוגמה:
כאשר וגם
כאשר מתקבל אי-שוויון קושי-שוורץ:
ולכן סה"כ
הוכחה
נשים לב שלכל x,y \geq 0 מתקיימת הטענה הבאה:. זאת ניתן להוכיח בעזרת אי-שוויון ינסן שהרי \log היא פונקציה קעורה ולכן:.
הוכחה דומה ניתן לספק עבור פונקציות חיוביות והאינטגרלים שלהן במקום סדרות חיוביות והסכום שלהן.
שלמה משיח (טייס)
שלמה משיח (נולד ב-1957) הוא קצין במילואים בדרגת תת-אלוף בצה"ל, שירת כראש להק אוויר למסוקים. כיום הוא מנהל חברה שהקים העוסקת בייעוץ לחברות בישראל ומחוצה לה בתחומי התעופה, ונוסף על כך משמש (בהתנדבות) כחבר הנהלה בעמותת חיל האוויר.
ביוגרפיה
משיח נולד בצפת בשנת 1957 להורים ילידי סופיה (בולגריה). אביו, ד"ר שמואל משיח ניהל את בית החולים "רבקה זיו" ואת המרכז הרפואי "הלל יפה". אמו, רות משיח (לבית ברוך), שעלתה ארצה במסגרת עליית הנוער, ניהלה במשך שני עשורים את מחלקת הריפוי בעיסוק בבית החולים "רבקה זיו" בצפת.
משיח למד ב"בית חינוך" ובתיכון "עיוני" במגמה ריאלית בצפת. בתקופת התיכון שימש כמדריך וכמחליף לראש השבט של צופי צפת (שבט ה"ארי"). בימי מלחמת יום הכיפורים הוביל וארגן קבוצת מתנדבים, תלמידים תושבי צפת, ששימשו ככוח עזר בבית החולים "רבקה זיו", לשם הובאו פצועים מחזית רמת הגולן.
התגייס לצה"ל ב-1976 לקורס טיס. במהלך הקורס נשלח להסבה לטייסי מסוקים בבית הספר לטיסה של צבא ארצות הברית בבסיס פורט ראקר שבאלבמה. לאחר שובו לישראל שובץ בקורס אימון מתקדם בטייסת 123 – טייסת מסוקי אנפה, וכטייס מן המניין בטייסת 124.
לאחר תפקיד במחלקת מבצעים של חיל האוויר, עבר הסבה להטסת מסוקי יסעור ושירת בטייסת 118. במלחמת לבנון הראשונה השתתף בגיחות מבצעיות רבות. ב-1984 מונה לסמ"ט ב' (סגן מפקד הטייסת האחראי בין השאר על תוכניות, תרגילים ולוחות זמנים) וב-1986 לסמ"ט א'. בתקופה זו נשלח לקורס מבצעי מתקדם בארצות הברית (Weapon Tactics Instructor- WTI), שהתקיים במארינס בעיר יומה שבאריזונה. בהמשך למד לתואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן, בחוג משולב בדגש על כלכלה ומדע המדינה. עם סיום הלימודים מונה למפקד טייסת 125 טייסת מסוקי סייפן.
ב-1992 מונה למפקד טייסת 118. בתקופה זו הוביל את הטייסת במספר מבצעים עלומים ובהם מבצע עוקץ ארסי. עם סיום התפקיד נשלח ללימודים בארצות הברית ב-Air War College (AWC) של חיל האוויר האמריקאי במונטגומרי, אלבמה. במסגרת זו גם השלים תואר שני במִנהל ציבורי באוניברסיטת אובורון במונטגומרי. עם שובו ארצה קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה לסגן מפקד בסיס תל נוף.
בעקבות אסון המסוקים ב-1997 נקרא לחזור ולפקד על טייסת 118, שאיבדה שמונה מאנשיה בתאונה. ב-1998 מונה לראש להק אוויר למסוקים במקומו של מיקי בר שהקים את הלהק חודשים ספורים קודם לכן. בתקופה זו עיצב ופיתח את תפקיד ראש להק אוויר למסוקים, ובכלל זה גיבוש מדיניות, שינוי ארגוני ותפישות הפעלה ותהליכי עבודה של מערך המסוקים. הוא שירת בתפקיד עד לשחרורו בשנת 2002.
בשירות המילואים שימש טייס בטייסת 118 ומדריך במגמת המסוקים בבית הספר לטיסה. בנוסף התנדב לשרת בחירום במטה המבצעי של חיל האוויר. ב-2010 מונה על ידי מפקד חיל האוויר האלוף עידו נחושתן לעמוד בראש צוות חקירה מיוחד לבדיקת התרסקות היסעור ברומניה.
לאחר שחרורו מהצבא כיהן בשנים 2003 עד 2007 כסמנכ"ל פיתוח עסקי ושיווק בחטיבת אוויר באלביט מערכות ועסק בהובלת ופיתוח קשרים, וביישום תהליכים מול השוק הבינלאומי.
כיום משיח הוא הבעלים והמנכ"ל בחברה לייעוץ בתחום התעופה, בסיוע לחברות בבניית אסטרטגיות וחדשות בתחומי התעופה והמערכות המוטסות.
משיח נשוי ואב לארבעה.
הוצאת ענבר
הוצאת ענבר היא הוצאה לאור ישראלית הפועלת מאז פברואר 1989 ומתמחה בהוצאה לאור של שעשועוני תשבצים.
במהלך שנות פעילות ההוצאה, יצאו לאור במסגרתה יותר מארבע מאות ותשעים כותרים, שהודפסו במהדורות הנעות בין 2,000 ל-10,000 עותקים. לפי נתוני ההוצאה הופקו ונמכרו יותר ממיליון ומאתיים חמישים אלף חוברות. החוברות השונות כוללות בין 16 עמודים (בחוברות לילדים) ועד 324 עמודי תשבצים ופיתרונות.
במסגרת הוצאת ענבר התפרסמו בין היתר קובצי תשבצים, קובצי תשחצים, קובצי תפזורות, קובצי סודוקו, קבצים של תשבצים מוצפנים (תחת השם "אניגמה"), קבצים של תשבצי שלדים, קבצים של תשבצי ילדים וגם קבצים מעורבים, המכילים תשבצים ותשחצים, תפזורות ותשבצי קוד.
הוצאת ענבר נוסדה ומנוהלת על ידי אריה ענבר, שהוא מחבר התשבצים והחידות המתפרסמים במסגרתה. בראש מערך הבדיקה של התשבצים עומדת שלומית קדם.
פרט לחוברות תשבצים, במסגרת ההוצאה יצא לאור גם המותחן המשטרתי "מתים לא חורצים לשון", מפרי עטו של ענבר.
הכתיב בהוצאת ענבר
בעברית אפשר להשתמש בכתיב מלא, כתיב חסר או דרכי ביניים שונות. כדי שפותרי התשבצים והתשחצים ידעו מראש באיזה כתיב נקט המחבר של התשבצים, בכל הנוגע לשימוש באותיות יו"ד ווי"ו יש בהוצאת ענבר דרך קבועה לכיתוב המילים המשובצות בתשבצים והכללים מתפרסמים מפעם לפעם על עטיפות אחוריות של חוברות תשבצים. כך לדוגמה, שמה של שווייץ יופיע בתשבצי הוצאת ענבר בכיתוב "שויצ".
נהלניה
מקור שמה של האלה במילה הקלטית "נהה" (Neha) שמשמעה כנראה "נשים" או "נימפות".
באזור העיר דומברג שבזיילנד התגלו 28 כתובות המוקדשות לאלה, ובאזור קוליינספלאט שבזיילנד התגלו בין השנים 1971–1972 מספר דומה של כתובות. בקלן שבגרמניה של ימינו התגלו שתי כתובות נוספות. אתרים אלה היוו ככל הנראה אתרי הפולחן העיקריים של האלה.
תיאור האלה
בתגליפי האבן שהתגלו מתוארת האלה לצד סירה או אוחזת במשוט, שלרגליה כלב. כמו כן בתיאורים רבים לצד האלה מתואר סל של תפוחים. בחלק מהתגליפים מחזיקה האלה שרביט.
משה גיל
משה גיל (ל' בשבט תרפ"א - כ"ב שבט תשע"ד, 8 בפברואר 1921 – 23 בינואר 2014) היה מחשובי החוקרים של תולדות עם ישראל במאות הראשונות להתפשטות האסלאם. פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, עמד בראש בית הספר למדעי היהדות והיה דקאן הפקולטה למדעי הרוח. חתן פרס רוטשילד במדעי היהדות לשנת תשנ"ו (1996) וחתן פרס ישראל לשנת תשנ"ח (1998) בנושא חקר ארץ ישראל.
חייו
גיל נולד בשם משה גִיטלֶר (Gitler) בעיר ביאליסטוק שבפולין בבית דתי, משכיל וציוני. אביו למד בצעירותו שנים רבות בישיבת וולוז'ין, והיה בעל בית חרושת לטקסטיל. בית החרושת חרב במלחמת העולם הראשונה, והמשפחה עברה לעיר בקאו ברומניה, שם סיים משה לימודים בבית ספר תיכון ממלכתי. מילדותו היה פעיל בתנועת "השומר הצעיר", והגיע לתפקיד ראש התנועה ברומניה.
במלחמת העולם השנייה פעל בראש התנועה במחתרת, עד שנעצר ב-1942 יחד עם קבוצת חברים ונידון ב"משפט השומרים" ל-25 שנות מאסר, מהן ריצה רק שנתיים, עד שחרור רומניה על ידי הצבא האדום ב-23 באוגוסט 1944. בכלא לימד עברית, הנהיג מאבק אידאולוגי נגד האסירים הקומוניסטים שניסו לעשות נפשות בין אסירי ציון, והבריח מכתבים לחברי התנועה שלא נעצרו ואף להנהגת התנועה העולמית בארץ ישראל. לאחר השחרור הנהיג את שיקום התנועה ברומניה עד עלותו ארצה.
בשנת 1945, בגיל עשרים וארבע, עלה לארץ ישראל, ועברת את שם משפחתו לגיל. במשך ארבעים שנה היה חבר קיבוץ רשפים בעמק בית שאן. גיל עבד בעיקר ברפת, שם הרבה לקרוא ספרים. מטעם הקיבוץ למד חקלאות במכון רופין, והכין תוכניות לפיתוח עמק בית שאן. לו ולרעייתו, שושנה לבית הֶרלַנד, נולדו שלוש בנות (שאחת מהן נפטרה), ותשעה נכדים ונכדות.
גיל החל לחקור את היהודים בארצות ערב תחת שלטון האסלאם. באותו זמן פרסם ספר פופולרי על חייו של הבלכי בשם: "חיוי הבלכי - הכופר מחוראסאן". בלכי היה כופר יהודי במאה התשיעית לספירה.
את עבודת הדוקטור עשה באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה בהדרכתו של פרופ' שלמה דב גויטיין בנושא "ההקדש בפוסטאט על-פי תעודות מהגניזה". עבודתו הייתה מבוססת על אלף וחמש מאות תעודות מהגניזה הקהירית ומקורות מקבילים בערבית.
גם לאחר פרישתו לגמלאות כפרופסור אמריטוס ולאחר שחצה את גיל ה-90, המשיך פרופ' גיל לפקוד מדי יום את החדר שהוקצה לו באוניברסיטה, לחקור ולפרסם ספרים ומאמרים לרוב.
נפטר בינואר 2014, בגיל 93, ונקבר בקיבוצו. הותיר אחריו בת זוג, בנות ונכדות.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית
עבודתו
הגניזה הקהירית נהפכה למרכז פעולתו של גיל, אך פרט לכך חקר את ספרות תקופת בית שני, היהודים בחצי האי ערב בימי קדם, תולדות היהודים בסיציליה, המסחר בימי הביניים, תולדות הכיתות בישראל, וכן פרסם מחקר על מוחמד וסביבתו.
גיל כתב מחקר על "האמנה של אלמדינה". החוקרים ראו בה ברית בין היהודים למוסלמים הראשונים בראשות מוחמד. גיל הוכיח כי ההפך הוא הנכון, וכי היה זה שלב במדיניותו של מוחמד לגירושם מן העיר מדינה שהפכה לבירת האסלאם, שהובילה למלחמה בהם ולהשמדתם.
מבין תגליותיו של משה גיל: ענף של בית ענן, שנחשב בעיני הקראים למייסד התנועה הקראית, למעשה נמנה עם ראשי הגולה בבבל ואף הנהיגו את ישיבת ארץ ישראל עד המאה התשיעית. כן גילה כי תנועת החניפים באסלאם הייתה למעשה ענף של המניכאים. גיל אף פרס תזה חדשה לגבי משמעות המונח "סיקריים". החוקרים עד זמנו זיהו זאת עם ליסטים רוצחים, על שם ה"סיקה", פגיון מוחבא. גיל זיהה זאת עם המילה Cession - ויתור על אדמה. הכוונה היא לאדמות שנתפשו על ידי יהודים לאחר מרד בר כוכבא לאחר שבעליהם המקוריים השתתפו בקרב, נפלו בשבי, נהרגו או ברחו.
מפעל מקיף נוסף כתב גיל על מפעל ההקדש.
קלאריס ניקואידסקי
קלאריס ניקואידסקי (בצרפתית: Clarisse Nikoidski; 1938 – 1996), הייתה משוררת וסופרת צרפתיה ממוצא יהודי-ספרדי.
קורות חיים
ניקואידסקי נולדה בליון, צרפת, למשפחת אבניון, שמוצאה מסרייבו. בין השנים 1945 ל-1949 היא התגוררה עם הוריה בקזבלנקה שבמרוקו. בשנת 1963 נישאה לצייר רובר ניקואידסקי.
כתבה שירה בספניולית (לאדינו) בניב בוסני. בשנת 1968 פרסמה את הרומן הראשון שלה וסך הכל היא פרסמה שמונה עשר רומנים. יצירותיה עובדו לתיאטרון ולאופרה.
בשנת 2007 יצא ספרה הראשון בתרגום לעברית - "קלסתר קול וטרוף", בהוצאת מכון מעלה אדומים ובתרגום ד"ר אבנר פרץ.
קתדרלת העלייה לשמים
קתדרלת העלייה לשמים או קתדרלת התרדמה (ברוסית: Успенский собор) היא החשובה בקתדרלות מוסקבה ו"הכנסייה האם" של הכנסייה הרוסית. הקתדרלה ממוקמת בכיכר הקתדרלות שבמרכז הקרמלין במוסקבה, בירת רוסיה.
היסטוריה
במאה ה-14 שכנע ראש הכנסייה הרוסית הארכיבישוף המטרופוליטני פיוטר את הצאר איוואן הראשון (איוואן קאליטה) כי עליו לבנות קתדרלה עבור הבתולה מרים במוסקבה, בדומה לקתדרלת העלייה לשמים שבוולדימיר (בירת נסיכות ולדימיר באותה עת). הקמת הקתדרלה החלה ב-4 באוגוסט 1326 והסתיימה ב-4 באוגוסט 1327 - מועד חנוכת הקתדרלה והקדשתה. באותה עת הפכה מוסקבה לבירת הנסיכות.
בשלהי המאה ה-15, הוחלט על בניית הקתדרלה מחדש, בשל מצבה הרעוע ובשנת 1472 החלה הקמתה המחודשת של הקתדרלה בתכנונם של האדריכלים קריווצוב ומישקין. לאחר שנתיים, כאשר עבודות הבנייה עמדו בפני סיום, התמוטט הבניין בעקבות רעידת אדמה. הצאר איוואן השלישי הזמין את האדריכל האיטלקי אריסטוטלה פיוראוואנטי מבולוניה שבאיטליה לתכנן מחדש את הקתדרלה, אולם דרש כי הבנייה תהיה בסגנון ביזנטי-רוסי, כאשר הקתדרלה בוולדימיר תשמש כהשראה לקתדרלה במוסקבה. פיוראוואנטי נסע לוולדימיר על מנת ללמוד את סגנון הבנייה המסורתי ותכנן כנסייה בסגנון הרנסאנס (כנסייה רחבת ידיים) שמראה החיצוני הוא בסגנון רוסי ביזנטי מסורתי.
יסודות הקתדרלה החדשה הונחו בשנת 1475 והיא נחנכה בשנת 1479 בנוכחות גרונטיוס, מטרופוליטן מוסקבה. פנים הכנסייה עוטר בפרסקאות רבים ובאיקונות, בהם התאוטוקוס מולדימיר והבלאכרניטיסה.
ב-16 בינואר 1547 נערך בקתדרלה טקס ההכתרה של הצאר איוואן האיום.
מאז שנת 1721 הייתה הקתדרלה מקום הכתרת כל צארי רוסיה, כמו גם טקסי משיחת הפטריארכים של הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית, עד ביטול הפטריארכיה על ידי הצאר פיוטר הגדול. הפטריארכיה חודשה לאחר מהפכת פברואר בשנת 1917 וב-2 בנובמבר באותה שנה נמשח טיכון כפטריארך מוסקבה ורוס כולה.
בעקבות המהפכה הבולשביקית והפיכת מוסקבה לבירה הבולשביקית, נאסרו טקסים דתיים בקתדרלה, למעט טקס פסחא שנערך בהרשאה מיוחדת של ולדימיר לנין בשנת 1918.
מאז 1918 הכנסייה שימשה כמוזיאון עד נפילתה של ברית המועצות. בשנת 1990 הושבה הקתדרלה לידי הכנסייה הרוסית, וכיום, על אף היותה מוזיאון, נערכים בה הטקסים הדתיים.
אזכורים תרבותיים
הכיכר והקתדרלה הם מקום התרחשות סצנת ההכתרה באופרה מאת מודסט מוסורגסקי "בוריס גודונוב".
מרתה הייר
מרתה הייר (באנגלית: Martha Hyer ; 10 באוגוסט 1924 - 6 במאי 2014) הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1958 על הופעתה בסרט "אחדים באו במרוצה".
ביוגרפיה
הייר נולדה בעיר פורט וורת' שבטקסס ולמדה ב"אוניברסיטת נורת'ווסטרן". התגלתה על ידי סוכן כישרונות מטעם חברת ההפקה RKO בעת ששיחקה ב"תיאטרון פסדינה" שבקליפורניה.
קריירת משחק
בשנת 1958 שיחקה הייר בתפקיד המזוהה ביותר עימה בקריירה גוון פרנץ' בדרמה של וינסנט מינלי "אחדים באו במרוצה", תפקיד עליו הייתה מועמדת הייר לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. באותה שנה השתתפה הייר גם בקומדיה "ספינת האהבה" (Houseboat) בתפקיד קרולין גיבסון לצידו של קרי גרנט.
לאורך שנותייה כשחקנית הוליוודית שהתפרסו בלמעלה משלושה עשורים שיחקה הייר בסרטו התקופתי של פרנק בורזייגי "הדייג מן הגליל" בתפקיד הנסיכה היהודייה הרודיאס, במערבון של הנרי הת'וואיי "בניה של קטי אדלר" בתפקיד מרי גורדון, בדרמה של אדוארד דמיטריק "השאפתנים" ובעיבוד הקולנועי לרומן החלל "האנשים הראשונים על הירח".
חיים אישיים
בשנת 1951 נישאה לתסריטאי ריי סטאל והתגרשה ממנו לאחר שלוש שנות נישואים.
בשנת 1966 התחתנה הייר עם מפיק הסרטים האל ואליס, היא נותרה נשואה לו במשך כ-20 שנה עד למותו.
הייר מתה ב-31 במאי 2014 בסנטה פה, ניו מקסיקו בגיל 89.
דאף YA-66
דאף YA-66 (בהולנדית: DAF YA-66), הוא רכב דמויי רכב שטח קומפקטי, הנעה 4x2, אשר יוצר בהולנד על ידי יצרנית הרכב דאף, בין השנים 1974–1975.
מאפיינים
דגם ה-"דאף YA-66" יוצר בגרסת הילוכים אוטומטים בלבד מסוג "Variomatic".
מנועי "דאף 66" נלקחו ברישיון, מחברת רנו ה-צרפתית, מדגמי רנו R8 (מנוע 1,108 סמ"ק, מנוע מסוג: "type Renault B110E").
יוצרו 1,201 יחידות.
דגם ה-"דאף YA-66" שירת את צבא הולנד.
היסטוריה
דאף ידועה כמפעל המייצר משאיות, אבל משנת 1958 עד שנת 1975 ייצרה כלי רכב משפחתיים קטנים. בין הרכבים שייצרה: דאף 600, דאף 750, דאף 30, דאף 33, דאף 44, דאף 45, דאף 46, דאף 55, ודאף 68. בשנת 1968 פיתחה את ה"דאף 55", עם מנוע מקורר מים, 4 צילינדרים 1,108 סמ"ק. מעצב המכוניות של דאף היה ג'ובאני מיקולטי, שעיצב מספר עצום של אבות־טיפוס.
בדצמבר 1972 יצרנית הרכב וולוו צברה נתח של 33 אחוזים מ-DAF, ובמאי 1975 עם השתלטות השוודים על דאף, נעלם השם דאף והפך לוולוו.
דאף ייצרה 816,000 מכוניות נוסעים.
אפסלאוטדייק
אפסלאוטדייק היא סוללת כביש בצפון מערב הולנד, הנטויה בגבולו של האייסלמיר (Ijsselmeer - הים הפנימי של הולנד) ומפרידה בינו לבין ים ואדן. הסוללה, שאורכה 32 קילומטרים, מהווה חלק מרכזי בעבודות הזאודרזיי (Zuiderzee, שמו הקודם של הים הפנימי) - פרויקט סכירת הים הפנימי, המתקת מימיו וייבוש חלקים ממנו.
האפסלאוטדייק נבנתה בין חוף פרובינציות פריסלנד לבין חוף פרובינציית צפון הולנד. רוחבה הוא 90 מטרים וגובהה המקורי מעל פני הים היה 7.25 מטרים.
בניית הסוללה
בניית הסוללה החלה בשנת 1927 בארבע נקודות - בשני קצותיה המיועדים ובשתי נקודות נוספות שנבחרו לאורך נתיב הסוללה המיועד, שבהן הוקמו תחילה איים מלאכותיים. כחומרי הבנייה העיקריים של הסוללה נבחרו טיל, שנחפר מקרקעית הזאודרזיי, חול וכן חרסית מסוג מסוים (Boulder clay). ספינות החלו לשפוך לים את הטיל בשני נתיבים מקבילים שהתמשכו מארבע נקודות הבנייה. החלל שבין שתי הסוללות המקבילות מולא בחול, וכאשר נערמה שכבת החול עד מעל לקו המים נערם עליה עוד טיל. דפנות הסוללה שתחת פני המים חוזקו באמצעות מחצלות מעץ ערבה וסלעים שהונחו עליהן. הסוללה הוגבהה לגובהה הסופי על ידי שכבות של חול, והציפוי העליון שלה הורכב מחרסית, שעליה נשתל עשב.
לאורך נתיב העבודה נמצאו מספר שוחות תת-מימיות שזרמים חזקים בהן היו צפויים להקשות על הבנייה. למרות זאת התקדמה העבודה מהר מהמצופה והסוללה הושלמה בגובה חלקי לכל אורכה המיועד ב-28 במאי 1932. מאותו מועד נקרא הזאודרזיי בשם אייסלמיר. לאחר מועד זה נמשכו העבודות להגבהת הסוללה ולסלילת כביש (כיום כביש A7) עליה וכן להתקנת תאי שיט בכל אחד משני קצות הסוללה וכן 25 שערים לשחרור מים מהאייסלמיר לים ואדן. שחרור המים לים ואדן היה חיוני כיוון שמפלס האייסלמיר הוסיף לעלות בקביעות עקב זרימת נהרות לתוכו - לרבות הנהר איסל, שנתן לימה את שמה - ועקב עבודות ייבוש שטחי האדמה שנערכו בשוליו.
ב-25 בספטמבר 1933 נפתחה הסוללה באופן רשמי. בסך הכל נעשה שימוש במהלך בנייתה בכ-37.5 מיליון מטרים מעוקבים של חומרים. בכל אחד מימי הבנייה עבדו בפרויקט 4,000 עד 5,000 עובדים, ועל ידי כך הוקלה השפעת משבר השפל הגדול בהולנד.
הסוללה נבנתה באופן שאיפשר סלילת פסי רכבת עליה, אך המסילה לא נסללה בשל העלות הכרוכה בכך ובשל שיקולי כדאיות. במקום זאת שימש השטח שנשמר למסילה בשנות ה-70 לסלילת כביש נוסף על גבי הסוללה, באופן שהכביש הדו-סטרי שעליו הפך לבעל שני נתיבים לכל כיוון.
פסל המציין את פתיחת הסוללה לשימוש הוצב באתר שבו היא הושלמה. כמו כן, לימים הוצב על הסוללה פסל לזכר המהנדס והפוליטיקאי קורנליס ליילי (Cornelis Lely), מאבות פרויקט עבודות הזאודרזיי.
בשנת 2012 החליטה ממשלת הולנד שלא להחליף את תאי השיט שבסוללה אלא לשפצם. צפוי שיהיה צורך להחליפם באחרים עד לשנת 2050.
לה טרוצ'יטה
לה טרוצ'יטה (בספרדית: La Trochita, ששמה הרשמי הוא Viejo Expreso Patagónico, (האקספרס הפאטאגוני הישן), היא מסילת רכבת ברוחב 75 ס"מ בפטגוניה, ארגנטינה, העושה שימוש בקטרי קיטור. משמעותו המילולית של הכינוי "לה טרוצ'יטה" היא "הרוחב הקטן הצר" בספרדית. בארגנטינה משתמשים לעיתים קרובות במונחים "טרוצ'ה אסטרצ'ה" או "טרוצ'ה אנגוסטה" לתיאור גנרי של "מדיד צר".
אורך מסילת הרכבת טרוצ'יטה הוא 402 ק"מ והיא עוברת לרגלי הגבעות של האנדים בין אסקל ואל מייטן במחוז צ'ובוט ואינג'ניירו חאקובאקי במחוז ריו נגרו. במקור הייתה המסילה חלק מ"פרוקארילס פטגוניקוס", רשת מסילות רכבת בדרום ארגנטינה. בימים אלה, פועלת המסילה, שאופיה המקורי השתמר ברובו ללא שינוי, כמסילת מורשת ונחלה פרסום בינלאומי בשנת 1978 הודות לספרו של פול ת'רו, האקספרס הפאטאגוני הישן, המתאר אותה כמסילת רכבת כמעט בקצה העולם. מטרתו של ת'רו הייתה לנסוע ברכבות הרחק ככל האפשר בדרום ארגנטינה, אבל הוא לא כלל בהרפתקה שלו את מסילות הרכבת הנמשכות הלאה, דרומית לאסקל, כנראה משום שלא נחשבו לתפעוליות או מקושרות די הצורך לקווים גדולים יותר.
תוכניות
בשנת 1908, תכננה ממשלת ארגנטינה רשת מסילות רכבת על פני פטגוניה. שני קווים ראשיים יחברו את סן קרלוס דה בארילוצ'ה באנדים המרכזיים עם נמלי הים של סן אנטוניו אואסטה על חוף האוקיינוס האטלנטי במזרח, ופוארטו דסאדו על החוף בדרום-מזרח. שלוחות נועדו להיבנות לחיבור הקו הראשי עם אגם בואנוס איירס (מתחבר עם לאס הראס, סנטה קרוס וקומודורו ריבדביה (מתחבר בסרמיינטו). קולוניה 16 באוקטובר - אזור אסקל וטרבלין יתחברו דרך שלוחה אל אינחניירו חקובאקי. הרשת כולה תתחבר לבואנוס איירס דרך סן אנטוניו אואסטה.
המיזם איבד תנופה עקב תמורות מיניסטריאליות ופרוץ מלחמת העולם הראשונה, שהשפיעה על כלכלת ארגנטינה ועל השקעת הטכנולוגיה והכספים שנדרשה מאירופה. הקו העיקרי הצפוני מן החוף הגיע אל אינחניירו חאקובאקי בשנת 1916. 282 ק"מ של הקו הראשי הדרומי מדסאדו אל לאס הראס, והשלוחה בת 197 הק"מ מקומודורו ריבֵדָבְיָה אל סארמיינטו כבר הונחו, אבל לא חוברו מעולם זה לזה או אל הרשת הצפונית. אחרי 1916 נעשו עוד עבודות רק להשלמת הקישור מחקובאקי לבארילוצ'ה, שהסתיימו ב-1934.
הקו לאסקל
היוצא מן הכלל היה הקו לאסקל. עם תום מלחמת העולם הראשונה, היו מסילות ברזל צרות ומתקנים בשפע ובזול, לאור השימוש הרב שעשו בהם בחזית לתובלת אספקה וגייסות. מסילות ברזל דקוביל ברוחב 600 מ"מ היו בשימוש נרחב במחוז בואנוס איירס באזורים כפריים ולהובלת משא. לשירותי נוסעים, שפע של קטרים למסילה ברוחב 750 מ"מ הוצעו בשפע למכירה והוחלט לבחור באופציה הזאת, הזולה יותר. ב-1921 הוסכם להניח את קו חקובאקי-אסקל, ולחבר אותו עם מסילחת הרחבת הפרטית הקיימת ברוחב 1000 מ"מ בעמק צ'ובוט מדולאבון לפוארטו מאדרין. זאת תהיה "רשת המסילות הקלה של פטגוניה".
השלב הראשון במיזם היה הנחת מסילה שלישית בתוך הפסים הקיימים בחקובאקי ובעמק צ'ובוט, כדי שאפשר יהיה להשתמש בהם ברכבות ברוחב הצר. פסים חדשים הונחו להארכת הקו של עמק צ'ובוט מטרליו לראוסון בחוף ומערבה ללאס פלומאס. אחרי ששיטפונות הרסו חלק גדול מן הקו ב-1931–1932, התחדשה העבודה ב-1934 עם תוכניות חדשות לבניית גשר באורך 105 מ' ומנהרה באורך 110 מ'. 1,000 פועלים עבדו בתנאי הסביבה הקשים של פטגוניה, ורבים מהם נשארו להתיישב שם.
רכבות החלו לנסוע על הקטעים הגמורים של המסילה ב-1935. ב-1941 הגיע הקו לאל מייטן, שם נבנו מתקני תחזוקה. הרכבת הראשונה לאסקל נכנסה לעיר ב-25 במאי 1945. אחרי שהנשיא חואן פרון הלאים את רשת מסילות הרכבת בארגנטינה ב-1948, הייתה ה"טרוצ'יטה" לחלק מן המסילה של גנרל רוקה.
עד 1950 נועד הקו לרכבות משא בלבד. רכבות הנוסעים הראשונות יצאו לדרך ב-1950 וחיברו את אסקל עם בואנוס איירס (הגעה לתחנת קונסטיטוסיון), עם החלפת רכבות בחקובאקי. הנוסעים ישבו על ספסלי עץ לא-מחוברים סביב תנור, שאפשר היה להשתמש בו לבישול קל ומעל לכל, להכנת מאטה ולחימום. פיתולי הדרך למרגלות האנדים ואיטיות הנסיעה אפשרו לנוסעים להתהלך ברכבת בקטעים מסוימים לאורך הנסיעה בת 14 השעות.
שירות הרכבות היה בשימוש רב למשאות בשנות ה-60' וה-70' ותרם לפיתוח האזור, בייחוד לבניית הסכר על נהר פוטאלואופו ולצמיחת אל מייטן, הודות לתפעול אחזקת הקטרים.
דעיכה
ב-1961 נסגר הקו בחלק התחתון של עמק צ'ובוט בין פוארטו מאדרין ללאס פלומאס, שלא חובר מעולם עם הקווים לאסקל או בארילוצ'ה. בשנות ה-70' נסגרו גם שני הקווים המבודדים לדרום.
גם לה טרוצ'יטה החלה להידרדר, עקב השיפור ברשת הכבישים ובמשאיות ואוטובוסים, ןמחמת הקשיים בתחזוקת מסילה במרחק גדול כל כך מבירת המדינה ומתעשיית המסילות הגלובלית. ואולם, בערך באותה תקופה החלו תיירים "לגלות" את פטגוניה ולה טרוצ'יטה הייתה לנקודת משיכה מסוימת לתרמילאים. ספרו של ת'רו משך אליה תשומת לב רחבה יותר והעניק למסילה את השם "האסקפרס הפטגוני הישן", שהגביר את כוח המשיכה המיוחד שלה, הן בעיני חובבי נוסטלגיה ארגנטינאים והן לתיירים. ב-1991 צולמה המסילה לפרק של "Nick Lera's World Steam Classics".
אף על פי כן, הקו לא היה רווחי. בהתחשב בקהילות שאותן שירת, משקיעים פרטיים לא גילו עניין בהשקעה הנחוצה לקיומו. בשנת 1992, התקבלה החלטה, לאור הנהלים הכלכליים הליברליים של הממשלה המרכזית, לסגור את הקו. ואולם, בארגנטינה ואפילו מחוצה לה קמה זעקה נגד ההחלטה לסגור קו, שהיה לסמל של ימים עברו ושל המחוז. שתי הממשלות המחוזיות התאחדו לשמירת הקו מפני סגירה.
קישורים חיצוניים
La Trochita ride report from 2010
גנריך ליושקוב
גנריך סמואלוביץ' ליושקוב (ברוסית:  Генрих Самойлович Люшков; 1900 – 1945) היה יהודי שהגיע לדרגת גנרל בנ.ק.ו.ד., ארגון הביון והמשטרה החשאית של ברית המועצות בתקופת סטלין. ערק ליפן ב-1938 ונחשב לעריק הסובייטי הבכיר ביותר. נסיבות מותו נותרו עלומות.
טיהור אתני במזרח הרחוק
ב-31 ביולי 1937 נתמנה ליושקוב לראש הנ.ק.ו.ד בגזרת המזרח הרחוק. בתפקידו זה הביא למאסרם של בעלי תפקידים בכירים כוסבולד בליצקי, קודמו בתפקיד ושל המרשל וסילי בליוכר, שלבסוף הוצאו להורג. בפברואר 1938 הורה לו סטלין אישית לבצע טיהור אתני באזור זה. במהלכו נעצרו באוזבקיסטן כמאתיים וחמישים אלף איש, שבעת אלפים מן העצורים הוצאו להורג ביריות. הוא גם פיקח על הגלייתם של כמאה שבעים וחמישה אלף קוריאנים ושבעת אלפים סינים שנחשבו כמרגלים פוטנציאלים למען יפן, שהוגלו למרכז אסיה בתנאים בלתי אנושיים. על פעילותו זו זכה לעיטור מסדר לנין ונתמנה לנציג בסובייט העליון ולחבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית.
עריקתו ליפן
בשנת 1938 הועלה ליושקוב לדרגת גנרל. בחודש יוני של אותה שנה, כאשר גל הטיהורים הגדולים הגיע לשיאו, קיבל ליושקוב פקודה לשוב למוסקבה. ליושקוב הסיק כי הזימון נועד כדי להביא למאסרו ולהוצאתו להורג, כאחד מיתר נאשמי הטיהורים, והחליט לערוק ליפן. במטרה להגן על בני משפחתו מן הגורל הצפוי להם בעקבות העריקה, דאג ליושקוב לכך כי אשתו אינה, יהודייה אף היא, ובתו בת האחת עשרה תצאנה מברית המועצות לפולין למטרת טיפול רפואי לבת. התוכנית נכשלה והאישה והבת נתפסו. גורל הבת אינו ידוע, אך האישה נכלאה בכלא לוביאנקה, עברה חקירה בעינויים ולבסוף הוצאה להורג. בני משפחתו האחרים נאסרו גם הם. אמו ואחיו הוצאו להורג והאחרים נשלחו לגולאגים בסיביר.
ב-13 ביוני 1938 חצה ליושקוב את הגבול ועבר לשטח מנצ'וקוו, שהייתה מדינת חסות יפנית בשטחה של מנצ'וריה הכבושה על ידי היפנים. הוא מסר ליפנים מידע רב ערך על פריסת כוחות הצבא האדום באזור הגבול, ועל מידת המוכנות הקרבית שלהם. הוא מסר כי המוראל של הגייסות הסובייטים ירוד וכי אם תבוא התקפה יפנית, המערך הסובייטי יקרוס. המידע היה מעבר לכל מה שהיפנים יכלו לצפות לו, שהגיע לידיהם מפיו של קצין המשטרה החשאית הסובייטית הבכיר ביותר שערק אי פעם מברית המועצות. מה גם שהמידע שמסר על ההשפעה השלילית של הטיהורים הגדולים, במהלכם הוצאו להורג קצינים רבים של הכוחות הסובייטיים שהוצבו באזור הגבול, על מוכנותו של הצבא האדום, בא מפיו של אדם שנטל בעצמו חלק בביצוע הטיהורים. היפנים חפצו לשמור את דבר עריקתו של ליושקוב כסוד מדינה, אך הערך התעמולתי של עריקת קצין סובייטי כה בכיר גבר וב-13 ביולי הם ערכו מסיבת עיתונאים בטוקיו בה הוצג ליושקוב בפני העיתונאים ודחה את טענות הסובייטים כי הוא מתחזה.
ביפן אימץ לעצמו ליושקוב את השם "טושיקזו יאמאגוצ'י" והועסק במטה הכללי של צבא יפן בטוקיו ואף נתן הרבה ראיונות על מהלכי הטרור שהתנהלו אז ברית המועצות. בהתבסס על המידע שמסר להם ארגנו היפנים מחדש את צבאם במנצ'וריה. היפנים מסרו את הדו"ח על חקירתו של ליושקוב לידיו של הנספח הצבאי הגרמני. ריכרד זורגה, המרגל הסובייטי שפעל ביפן, בעת היותו כתב של עיתון גרמני, העביר את תוכן הדו"ח, כפי שנמסר לנספח הצבאי הגרמני, לשולחיו במוסקבה.
אחריתו
לאחר כניעתה של גרמניה הנאצית במאי 1945 הוצב ליושקוב ב-20 ביולי 1945 לזרוע המודיעין של צבא קוואנטונג, שהיה קבוצת ארמיות של הצבא הקיסרי היפני שפעלו במנצ'וקוו, ושהה שם עד לחודש אוגוסט. ב-19 באוגוסט, לאחר פלישת ברית המועצות למנצ'וריה נראה ליושקוב לאחרונה בתחנת הרכבת בעיר דאליין ומאז נעלמו עקבותיו. לפי גרסה אחת הוא נורה למוות על ידי סרן מהריגול הנגדי היפני ששמו יוטאקה טקאוקה וגופתו נשרפה, לאחר שליושקוב סירב להתאבד והמודיעין היפני חשש שייפול בידי השירותים החשאיים של ברית המועצות ויגלה את סודות היפנים. לפי גרסה אחרת הוא נתפס בידי הצבא האדום וככל הנראה חוסל. מאז לא נשמע יותר דבר אודותיו.
הפלה תרופתית
הפלה תרופתית היא הפלה מלאכותית הניתנת לביצוע עד שבוע 7 של ההריון (49 יום מהווסת האחרונה), באמצעות תרופה בלבד.
טיפול תרופתי להפסקת הריון ניתן לקבל בישראל רק בבית חולים, אחרי אישור של הוועדה להפסקת הריון. ההפלה התרופתית מתבצעת באשפוז יום, ללא צורך בהרדמה מלאה, אלא באמצעות מתן תרופות בלבד. בניגוד לגרידה (הפלה כירורגית) - מדובר בתהליך שאיננו ניתוחי, אלא כזה שמנגנון הפעולה שלו מדמה תהליך של הפלה טבעית.
לעיתים נעשה שימוש בהפלה תרופתית כהפלה לא בטוחה, ללא השגחה רפואית. במקרים אלו נעשה שימוש בתרופות ללא מרשם הגורמות להפלה, או תרופות מרשם שהושגו באופן בלתי-חוקי.
השלבים בהפלה התרופתית
הטיפול כרוך בתשלום, אך קופות החולים בישראל מממנות את התרופה במקרים הבאים:
הפלה תרופתית מתבצעת בכמה שלבים:
על פי הספרות המקצועית, הצלחת ההפלה התרופתית עומדת על 92-98% מהמקרים. הפלה כושלת מתבטאת בדימום מוגבר שלא נפסק או נחלש לאחר 12 ימים, או במקרים בודדים, בהימצאות שק הריון או המשך הריון בבדיקת הביקורת. במקרים המעטים שבהם השיטה התרופתית לא נחלה הצלחה, יש צורך בהליך כירורגי להשלמת התהליך.
יתרונות וחסרונות
בשיטה התרופתית האישה אקטיבית בתהליך ולא פאסיבית, וזאת מכיוון שהטיפול אינו מצריך הרדמה מלאה או הליכים טראומתיים ופולשניים כדוגמת ניתוח או החדרת מכשירים לנרתיק ולרחם. התהליך אינו חודרני ולכן לא קיים חשש לזיהום (סיכון של 1% בלבד), או לגרימת ניקוב דופן הרחם.
יחד עם זאת, בטווח הקצר קיים סיכוי לתופעות לוואי כדוגמת דימום, בחילות או כאבי בטן, כדוגמת אלו המלווים וסת חזקה במיוחד; ניתן לסייע בהפחתת הכאבים באמצעות תרופות לשיכוך כאבים.
התוויות נגד
על פי ארגון הבריאות העולמי קיימות התוויות נגד מוחלטות מעטות בלבד להפלה תרופתית:
בנסיבות הבאות נדרשת זהירות מוגברת בביצוע הפלה תרופתית:
שימוש בתרופה במקרה של הפלה טבעית
ניתן להשתמש בתרופה, גם במקרים של הפלה נדחית. הפלה נדחית היא סוג של הפלה טבעית, בה העובר מפסיק להתפתח, כגון מקרה של ביצית שדופה, אך תוכן שק ההריון לא יוצא באופן טבעי. במקרים כאלה ניתן לעשות הפלה תרופתית. במקרים כאלה, אין צורך באשפוז ובאישור ועדה. האשה מקבלת רק את התרופה שפותחת את צוואר הרחם, וגורמת לפליטה של שק ההריון. גם במקרה זה יש צורך בבדיקות לודא כי כל שק ההריון יצא בשלמותו.
אספת המורים
אספת המורים היא התארגנות המורים הראשונה שהוקמה בארץ ישראל ופעלה בין השנים 1891 ל-1895.
פרק ראשון
ארגון אסיפות המורים הוקם בשנת תרנ"ב. בראשו עמד מרדכי לובמן (נולד ברוסיה בשנת 1858 ונפטר בשנת 1896). לובמן השתתף בהקמת הארגון וערך את זיכרונות הדברים של כינוסיו.
על פי החוקרת רחל אלבוים-דרור, בסוף שנת 1891 התקיים הכינוס הראשון של "אספת המורים" העבריים בארץ ישראל שהמטרה שלו הייתה לעצב מדיניות אחידה לחינוך עברי, לקבוע מטרות ודרכים להוראה, לקבוע את מבנה בית הספר, שעות ההוראה, ספרי לימוד ותוכנית לימודים אחידה.
באסיפות המורים דנו בבעיות המרכזיות שהעסיקו את המורים וחיפשו פתרון שיתאים לתקופה, כמו: החינוך לעבודה במושבות, שאלות הוראת התנ"ך וההיסטוריה היהודית, וכיצד ללמד 'עברית בעברית'. בדיונים אלו בלטה מודעות המורים לחינוך כמכשיר מדיניות וכאמצעי לביטוי לאומי, וכן הושם דגש על פיתוח השפה העברית בבית הספר כשפה מדוברת וכשפת ההוראה וכדרך המרכזית לפתח את התרבות הלאומית.
באסיפות המורים בקשו לא רק להחליף דעות על ניסיון שהצטבר ולהתגבר על הבדידות, אלא לקבוע דפוסים משותפים בשאלות מבנה, ארגון, תכנים, שיטות הוראה ויעדי חינוך ולפתור בעיות. המורים דנו לא רק בשאלות חינוכיות מקצועיות הקשורות בעבודת ההוראה, ולא רק בשאלות של קביעת מדיניות חינוך לאומית הקשורות בתוכנית לימודים ומבנה בית הספר, אלא אף באסטרטגיות ליצירת מרכז סמכות בעל עוצמה כנגד הכוחות האחרים ששלטו בתחום החינוך.
המורים תכננו מתחילת ההתכנסות שלהם כיצד לארגן את הגוף המקצועי שהם מקימים, שיהיה בכוחו לרכוש לעצמו סמכויות, החלטה והשפעה. בנוסף לתוכנית הלימודים האחידה שאותה הם ניסו לקבוע, הם ביקשו לעסוק בברירת המורים, באופן שבו המורים יהיו מומחים וראויים למשרתם, אך מרדכי לובמן, ראש האספה, הבהיר למורים שיעד זה אינו ניתן לביצוע מפני שהם מוגבלים.
בין האפשרויות האחרות עולה ההצעה לעסוק בביקורת ספרי הלימוד, לקבל בכל אספה ספרים לביקורת ולהחליט אילו לאשר ואילו לפסול, ובנוסף לתת המלצות לפרסום ספרי לימוד ולתת הסכמה על כתבי יד.
האספה בחרה מבין חבריה "ועד הביקורת", שעליו הוטל לבקר ולבחון את ספרי הלימוד ואם יוחלט - יאושר על ידי אספת המורים. אספת המורים החליטה להפיץ את הספרים שיאושרו בבתי הספר.
הוצע שהאספה תקבל על עצמה סמכות של ועד לשון ביצירת מילים חדשות, ובנושא זה יוכלו המורים לפנות לאספה.
הצעה נוספת ביקשה לתת לאספה סמכות בוחנת, שתשגיח על הסטנדרטים של ההוראה ותפקח כי לא יסטו מתוכנית הלימודים שנקבעה. בנוסף, הוחלט כי בכל סיומה של שנה יבחנו ידיעות התלמידים אם הן בהתאם לתוכנית הלימודים.
"אסיפות המורים" התכנסו לעשר ישיבות, חמש בשנת 1892 וחמש בשנת 1895 אולם למפגשים אלו לא היה המשך, והם לא התגבשו לכלל מערכת קובעת מדיניות חינוך. המאמצים הראשונים לא נשאו פרי. רק חלק מהנהגת המורים לקחו חלק באסיפות.
בין הגורמים להפסקת האסיפות יש למנות חילוקי דעות חריפים, שפרצו בין המשתתפים הן באשר למקום הדת בתוכניות הלימודים של בתי הספר העבריים, הן באשר למידת הצמצום או ההרחבה של הגדרות התפקיד של הארגון, ובמיוחד התנגשויות בדבר מידת ההמשכיות והשמרנות מצד אחד והחידוש מצד אחר שבעמדות החברים כלפי החינוך העברי. המאבק בין שני מוקדי הסמכות, שפלגו את המורים בהתאם לאידאולוגיה לאומית דתית מחד ללאומית חילונית וחדשנית מאידך, פיצל גם את אסיפות המורים, ואף חרג מעבר לפולמוסים פנימיים בתוך הארגון. הדיהם של פולמוסים אלו הגיעו לעיתונות. אריה לייב גורדון החרדי, שנהה אחר ההשקפות החינוכיות של זאב יעבץ, האשים את יודלוביץ שדיבר סרה בהשקפותיו של יעבץ, וכתוצאה מן הסכסוך הקשה הוחלט להוציא את גורדון מן ה"אספה".
היו שני גורמים עיקריים לביטול הארגון, הגורם הראשון היה עיסוקם של חלק מהמורים בפוליטיקה הישובית בסכסוך שפרץ באותו הזמן בין אליעזר בן יהודה לבין החרדים, וגרם לכך שיסיחו דעתם מן הארגון. הגורם השני היה עזיבת חלק מחברי "האספה" את מקצוע ההוראה. לגורמים אלו נוספו מותם של כמה מן הוותיקים. הגורם המרכזי לכשלונן של אסיפות המורים היה בכך שחסר להן כח סמכות גם בעיני המשתתפים. חסרה סמכות פוליטית, שתתן לגיטימציה לארגון המורים כגוף קובע מדיניות, והניסיון הנכשל של המורים העבריים לגבש מרכז קובע אספת היסוד - היוזמים, חלוקת התפקידים ונושאים לדיון
על פי החוקר שלמה כרמי, נמצא כי מכלל עשרים ושלושה מורים שפעלו ברחבי הארץ וייחסו לרעיון הציוני ערך מחייב, היו חלק מהקמתה של "אספת המורים" כחמישה עשר ואלו הם: יצחק אפשטיין, משה אפשטיין, ישראל בלקינד, מאיר בלקינד, אריה לייב גורדון, יהודה גור-גרוזובסקי, אריה לייב הורביץ, משה הורוביץ, ברוך חומה, דוד יודלוביץ, דוד ילין, מרדכי לובמן, יוסף מיוחס, אליהו ספיר וש"פ רוזן.
לעומת זאת, פרוטוקול אספת היסוד שנערכה בסופה של שנת 1891, מראה שרק שישה מורים לקחו חלק ביסודה של אספת המורים ואלו הם: ישראל בלקינד, יהודה גור-גרוזובסקי, ברוך חומה, דוד יודלוביץ, מרדכי לובמן וש"פ רוזן. מרדכי לובמן נבחר להיות ראש אספת המורים, יהודה גור-גרוזובסקי מונה להיות הסופר של האספה ודוד יודלוביץ מונה למזכיר.
מטרותיה של אספת המורים. על פי כתביו של דוד יודלוביץ, מטרתה הראשונה של האספה היא להכיר אחד את השני, להתיעץ ולהחליף דעה, ומטרתה השנייה היא להכניס בלב המורים את גודל האחריות, הצורך להתבונן, לדעת מהי המטרה ולהכיר בכך שיש לתת דין וחשבון לדור הבא.
לעומת זאת, על פי החוקר דרויאנוב, המטרות היו שכל מורי בתי הספר יהיו באותה הדעה, יעזרו אחד לשני וילמדו את התלמידים בתוכנית לימודים אחידה. נציין כי היסוד הפחות בולט במעשיהם היה הצורך בהתארגנות לשם סיפוק צרכים, מטרות ויעדים בתחום המקצועי. הדרישות נוסחו כפעולות המחייבות את חברי אספת המורים עצמם ולא בצורה של הטפה מגבוה. ביטוי נוסף לצניעותם ניתן לראות גם לפי שמם "אספת המורים".
מניע נוסף לשם זה קשור לרצון להימנע מהסתבכויות עם השלטונות העות'מאניים שהתייחסו בחשדנות רבה וגלויה לכל ניסיון התאגדות, תהא מטרתו כל שתהא- לאומית, מקצועית או אחרת.
אחד הצרכים הגדולים שהעלתה אספת המורים הוא הצורך בתוכנית לימודים, כבר בישיבת היסוד העלה ראש אספת המורים, מרדכי לובמן, את הדרישה לתוכנית לימודים אחת. תביעה זו משקפת את רצון רוב מייסדיה וחבריה של האספה לגבש את דפוסי הפעילות והעבודה החינוכית והלימודית של כלל בתי הספר שפעלו אז ביישוב על יסודות זהים ולהכניס בהם תכנים לאומיים משותפים ואחידים. תביעת ראש האספה לא התקבלה על כולם, ישראל בלקינד, ממשתתפי הדיון, מצביע על היבט חדש של הבעיה ומעלה שיקול נוסף. לדבריו אי אפשר להכין תוכנית ולקצוב סדר אחד לכל בתי הספר, הוא טען שהילדים צריכים ללמוד שפות נוספות כמו ערבית וצרפתית וגם להרחיב ידע בתחומים שונים שיעזרו להם בעתיד, מפני שאחרי שיסיימו את בית הספר אי אפשר לדעת לאיזה תחום יפנו ולכן אין ללמד רק תורה אלא גם מקצוע. חשוב לציין כי עמדתו של ישראל בלקינד מבטאת מגמות, זרמים והלכי רוח מקובלים בחינוך של ימינו: הצורך בהרחבת בסיס הגיוון והבחירה מרצון של התלמיד, אם מטעמים פסיכולוגיים או ממניעים משקיים- כלכליים, או חברתיים תועלתיים. חוץ מזה מבליטה עמדתו דילמה יסודית במדע תכנון לימודים ומעוררת מחשבה בקשר לבעייתיות הכרוכה במרכוז ובכפיית תוכנית לימודים אחת.
אפשר לקבוע שרוח הדיון עלתה בד בבד עם תביעתו של לובמן והעדיפה אותה על פני גישתו של בלקינד. כאמור, ביטאה עמדת הרוב את עמדת האספה להבטיח בסיס משותף לכל בתי הספר ולשוות צביון אחד לפעולתם. רצון זה מצא את ביטויו בהחלטה הנחושה, שקיבלו המשתתפים בתום הדיון כי יש צורך לקבוע את הלכות סדר הלימודים הזה במסמרי ההסכמה והעשיה והעשייה ולשים על כל המורים להתחיל ולהתמידה בניסיונותיו יום יום ולבטל מיד את כל אי הסדר ששרר במחנינו עד היום בקרב בתי הספר אשר תחת ימי המורים האלה.
אחת מחמש ההחלטות שקיבלה אספת המורים עוד בוועידה הראשונה הייתה לקבל בכל אספה ספרי חינוך לבדיקה ולהחליט מה מתאים ומה לא. המחסור החמור בספרי הלימוד וההוראה הדרושים להפעלת תוכנית לימודים שימש נושא לדיונים חוזרים במהלך התכנסויות האספה. כך תיאר את המצב מזכיר אספת המורים, דוד יודלוביץ: ויהי בסובב דברי האספה לדבר ספרי הלימוד וכל הנאספים הביטו איש בפני רעהו, וכל אחד כמו בוש להודות בפני אחיו כי שואל הוא לנפשו: "מאין אקח ספרים? איזה ספרים אציע? אים? איה מחבריהם? איה דברי הימים לישראל? איה דברי הימים לעמים בעברית בלשון ילדים? איה דברי הימים לספרות ישראל בתכונת ספרי בית הספר? חשבון בעברית? איה מדע כללית? איה מדע ארץ ישראל לילדים בעברית כמשפט המדינה היום? איה ידיעת הטבע ותולדותה? איה? סוף דבר, איה ספר התחלה פשוט לילדי מחלקת המתחיילים לשיחות קצרות ושמות לכל הדברים הנראים סביבם?" ודממה חרישית סביב שולחן הנאספים...
בסוף הדיון, הוצע לבקש מהסופרים והמשכילים בישראל ומחוצה לה לכתוב ספרי לימוד ולשלוח אותם לאספת המורים. החלטה זו נדחתה ולכן הוחלט להקים ועדה שתבחר ספרי לימוד ותמליץ עליהם לבתי ספר. בנוסף, הוחלט שכל אחד מחברי האספה יביא לוועדה זו רשימה של ספרי ילדים שהוא מכיר וחברי הוועדה יתאימו את הספר לנושא המתאים. לאחר מכן יציגו חברי הוועדה את מסקנותיהם, חברי האספה יציגו את דעותיהם ולבסוף-הועד יכריע סופית ויאשר את הספרים המתאימים וארגון אספת המורים יעזור בהפצת הספרים בבתי הספר. כמו כן, הוחלט כי כל מחבר ספרי ילדים יוכל להביא את ספרו לוועדה ובמידה ויאושר- יפיצו אותו בבתי הספר.
יחד עם ההחלטה על הצורך בבניית תוכנית אחידה ומחייבת כיעד חשוב, ערים המשתתפים לעובדה שקביעת ראשי פרקים לתוכנית לימודים שאין עימה הבטחת כלים, אמצעים, חומרי הוראה מתאימים ולא עוד אלא שהיא חסרה אף סדרי מינהל תקינים- ערכה מועט ביותר. מודעות זאת משתקפת בקבלת החלטה נוספת: לקצוב סדר השעות והימים וגם שמות הספרים שנלמד. ורך אחר כך לסלול את הדרך החדשה שבחרנו בה.
בכל דיון בתחום החינוך נכנס התחום של כח האדם בהוראה, כל תכנון והפעלה של מערך חינוכי בהיקף העולה על זה של בית ספר או ישוב אחד שאינם מביאים את בעיית המורה- גיוסו, הכשרתו ושיבוצו- הם חסרי משמעות והשפעה מבחינת האפשרות לכוון את מהלך פני הדברים בהתאם ליעדים מוגדרים מראש, אם לזמן קצר, ואם לזמן ארוך. כמובן שאספת המורים דנה בנושא זה פעמים רבות. בדיון על הצורך בניסוח תוכנית לימודים, דנו בנוסף לכך, על המחסור בכח אדם מתאים "וישאו ויתנו הנאספים בדבר מלמדי דרדקי המשחיתים את רוח הילד בסיפורי שדים ורוחות ובתרגומים משובשים ובקריאה נשחתה...".