cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של פנמה
לאחר שנת 1500
בשנת 1698 הגיעו למקום סקוטים במסגרת תוכנית דריין. מטרת התוכנית הייתה הקמת קולוניה סקוטית לצורכי מסחר. קולוניה זאת שרדה זמן מועט בלבד והתפרקה, מסיבות שונות.
פנמה הייתה חלק מהאימפריה הספרדית במשך כ- 300 שנה (1538-1821), וספרדים יושבי פנמה היו בין אנשי העסקים והפוליטיקאים המכריעים באימפריה במאה ה-17.
עצמאות מהשלטון הספרדי במאה ה-19
טיוטת החוקה של הרפובליקה החדשה הוכנה בשנת 1821 בקונגרס קוקטה, ובה נקבע כי הבירה תהיה בבוגוטה. הרפובליקה הייתה בנויה משלושה מחוזות: מחוז קונדינמרקה (במרכז) שבירתו בוגוטה, מחוז ונצואלה (במזרח) שבירתו קראקס, ומחוז קיטו (במערב) שבירתו קיטו. המחוזות חולקו למחוזות משנה, ואזור פנמה היווה חלק בלתי נפרד ממחוז המשנה קולומביה.
בשנים הראשונות לקיומה סייעה הרפובליקה הצעירה למחוזות ספרדיים אחרים שעדיין נלחמו מול ספרד וניסו לזכות בעצמאות. פנמה הפכה לפדרציה בשנת 1821 בנוסף למחוזות ונצואלה וקיטו. שחרור פרו בא מאוחר יותר בשנת 1824.
ככל שהמלחמה מול ספרד התקרבה לסיומה, החלו לעלות על פני השטח שאיפות בדלניות של האזורים השונים. הפרלמנט קרא לשינויים בחלוקה הפוליטית (במקביל לוויכוחים כלכליים ומסחריים), כתוצאה מהעימותים הפנימיים בין האזורים הובילו הדברים לשינויים אזוריים ופשרות שונות. השינויים מעולם לא השביעו את רצונם של האנשים והפרלמנט לא התגבש, מה שגרם לחוסר יציבות במבנה המדינות.
רפובליקת קולומביה הגדולה הייתה המהלך הראשון ליצירת מדינה אחת לכל היבשת. בוליבר חלם על איחוד דרום אמריקה אך לא יכל להשיג זאת במהלך המאבק לעצמאות. פוליטיקאים אחרים ומנהיגים מקומיים התנגדו לרעיונותיו, ובוליבר המאוכזב התפטר מהפרויקט בשנת 1828 ומהנשיאות בשנת 1830, דבר שהוביל להתפרקות סופית של הרפובליקה ולכישלון חלומו של בוליבר. פנמה נשארה עדיין כמחוז של קולומביה עד שנת 1903.
כריית התעלה - התפיסה האמריקנית
ההיסטוריה של פנמה המודרנית עוצבה בצל העניין שהביעו אנשי עסקים אמריקניים במסחר ימי, ובניצול רוחבה הצר של פנמה לכריית תעלה ימית, שתאפשר מעבר לכלי שיט מהאוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט.
הצורך במעבר כזה היה משמעותי, שכן היה אמור לקצר ב-12,000 ק"מ לפחות את המסלול הימי שבין החוף המזרחי של ארצות הברית לחוף המערבי. עד אז, מעבר כלי שיט בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט חייב הקפה ארוכה של אמריקה הדרומית, עד ארץ האש, כאשר רק משם ניתן היה לחצות במצר מגלן. עקב כך, הובלת סחורה ונוסעים מניו יורק לסן פרנסיסקו, למשל, בדרך הים, הייתה יקרה ביותר, איטית, ולעיתים מסוכנת. רוחבה הצר של פנמה היווה גורם משיכה משמעותי לכריית תעלה במרכז אמריקה, שתחצה בין האוקיינוסים ותאפשר מעבר קל, מהיר ופשוט יותר.
הרעיון לבניית תעלה ימית שתחבר בין האוקיינוסים הועלה כבר על ידי הכתר הספרדי בסביבות 1520 ושוב בסביבות 1530, אולם נזנח עקב עלותו הכספית המשוערת.
בין השנים 1880 - 1888 נעשה ניסיון על ידי חברה צרפתית, בראשותו של פרדיננד דה לספס, לתכנן את כריית תעלת פנמה. לספס נבחר לתפקיד לאחר שתכנן קודם בהצלחה את תעלת סואץ. כורי תעלת פנמה הצרפתים עמדו בפני קשיים רבים ומחלות. הפרויקט נכנס לפשיטת רגל בשנת 1888 והופסק, לאחר שלספס הואשם בשחיתות על ידי שלטונות צרפת במה שנודע כ"שערוריית פנמה".
בשנת 1902 שכנע נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט את הקונגרס האמריקאי להיכנס לתחום כריית התעלה הימית מחוף לחוף בפנמה. היה זה בעיצומה של מלחמת אלף הימים שבה הייתה קולומביה שרויה. במהלך אותה מלחמה היו לפחות שלושה ניסיונות מצד כוחות גרילה קולומביאנים, שכונו "הליברלים", שמומנו על ידי אנשי עסקים, לקבל אוטונומיה על אזור פנמה. הדבר נתקל בהתנגדות קשה מצד ה"שמרנים", נציגי המשטר הקולומביאני, התנגדות שכללה שימוש בכוח צבאי. ארצות הברית, בהסכמת הקונגרס, נרתמה לצד הליברלים הקולומביאנים, הן במימון כספי והן בתמיכה פוליטית משמעותית. בשנת 1903 אושרה בפרלמנט הקולומביאני בבוגוטה החלטה על מתן אוטונומיה חלקית לליברלים באזור פנמה, אך ללא הסכמה על כריית התעלה. הדבר לא היה מקובל על הליברלים, שדרשו עצמאות מלאה ומתן אפשרות לכריית התעלה. ארצות הברית שלחה כוח ימי למימיה הטריטוריאליים של קולומביה, שאיים על עצמאות הרפובליקה. ב-3 בנובמבר 1903, ב"עידודה" של ארצות הברית ובמימון כספי של צרפת, הכריז אזור פנמה על עצמאות מדינית מקולומביה.
תוך שלושה חודשים נחתם הסכם האי-בונאו-וארילה, שהתיר החכרת שטח התעלה המיועד לארצות הברית, בטווח של 80 ק"מ אורך ו-16 ק"מ רוחב, ואיפשר לה את כריית התעלה. זאת תמורת תשלום חד פעמי של 10 מיליון דולר, ודמי שכירות שנתיים של 250,000 דולר אמריקאי. ההסכם נחתם בנוכחות נציגי הממשל האמריקאים והצרפתים, אך ללא נוכחות נציגים פנמיים בחדר.
תעלת פנמה נבנתה על ידי כוחות ההנדסה של צבא ארצות הברית, במימון ממשלתי, בשנים 1904 - 1914. כריית תעלה זו לאורך רצועה בת כ-80 ק"מ, שרובה הררית, כאשר ישנם הפרשי גבהים משמעותיים בין האוקיינוס האטלנטי לבין האוקיינוס השקט, מוכרת כיום כאחד הפרויקטים ההנדסיים הגדולים שבוצעו מעולם.
בשנת 1909 הכיר הקונגרס הקולומביאני, דה פקטו, באובדן הטריטוריה הפנאמית, אולם רק בשנת 1921 הכירה קולומביה באופן פורמלי בפנמה כרפובליקה עצמאית.
הפיכות צבאיות וקואליציות
בשנים 1903 עד 1968 הייתה פנמה רפובליקה בעלת זיקה אוליגרכית המבוססת על מסחר. בשנות החמישים החל הצבא לערער על האוליגרכיה ההגמונית הפוליטית.
בשנת 1968 נבחר ד"ר ארנולפו אריאס לנשיא הרפובליקה בפעם השלישית. בשתי מערכות בחירות קודמות נבחר, אך הודח בלחץ אנשי הצבא. גם בפעם הזו - הודח ממשרתו תוך עשרה ימים, והפעם נוסד ממשל צבאי, בראשות הגנרל עומר טוריחוס . משטרו של טוריחוס היה נוקשה, והוא התעמת במשך כל תקופת שלטונו עם קבוצות גרילה שהתנגדו לשלטונו. כלפי חוץ הוא השרה רושם של מנהיג כריזמטי, הנהיג תוכניות  פופוליסטיות לפיתוח ובניית פנמה, ופעל במסירות לטובת האינטרסים הלאומיים של פנמה, גם כאשר אלה התנגשו עם האינטרסים האמריקאים. בשנות ה-70 הבהיר טוריחוס לארצות הברית כי ברצונו להוציא את השליטה על תעלת פנמה מידי ארצות הברית, עודד הפגנות מחאה רבות של הציבור הפנמי, שבחלקם ניסו להיכנס למתחם התעלה על מנת לשבש את פעילותה. הדבר הוביל לגידור אזור התעלה מצד האמריקאים והגברת הנוכחות הצבאית באזור. בהמשך שנות ה-70 החל טוריחוס לנהל משא ומתן עם היפנים על כריית תעלה רחבה יותר בגובה פני הים, שהייתה אמורה לצמצם את השפעתה של ארצות הברית ואת עמדות המיקוח שלה.
מהלך דברים אלה הובילו למשא ומתן בין ארצות הברית לפנמה, במטרה להגיע להסדר חדש. בשנת 1977 נחתם "הסכם טוריחוס-קרטר". הסכם זה, שנחתם בין נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר לבין עומר טוריחוס, קבע כי השליטה האמריקאית הזמנית בתעלת פנמה תימשך, תוך קביעת מועד עתידי להעברתה לשליטה פנמית מלאה, החל מצהרי ה-31 בדצמבר 1999.
יחסו הלאומני של טוריחוס העלה את מערכת היחסים בינו לבין הממשל האמריקאי על שרטון. באחד הלילות של שנת 1981 נהרג טוריחוס בהתרסקות מטוס בנסיבות מסתוריות. הטענה הפנמית היא כי מדובר בהתנקשות אמריקאית בו. טענה זו לא הוכחה מעולם.
אפידמיולוגיה
אֶפִּידֵמִיוֹלוֹגְיָה (באנגלית: Epidemiology) היא ענף ברפואה ובביולוגיה העוסק בחקר המחלות ברמת האוכלוסייה.
מקור השם ביוונית: אפידמיה פירושו "מגפה" ולוגיה פירושו "ידע". המילה אפידמיה מורכבת מאפי ("בתוך") ודמוס ("עם").
הענף חוקר את תפוצתן של מחלות, דרכי הפצתן, והסיכון היחסי שלהן ומנסה לפתח שיטות למניעתן - כל זאת בקרב האוכלוסייה ולא ברמה המולקולרית, התאית או הפיזיולוגית (הענף החוקר את פעולתן של מחלות ברמות אלו נקרא פתולוגיה).
בראשית דרכה האפידמיולוגיה עסקה רבות במחלות מידבקות ובפיקוח על גורמים המעודדים מחלות אלו, כגון תברואה והיגיינה ירודות, חוסר מוּדעוּת באוכלוסייה, הימנעות מחיסונים ועוד. להלן כמה נושאים לדוגמה בהם עוסקת האפידמיולוגיה:
איזבל (הקדושה)
איזבל הקדושה, נסיכת צרפת (מרץ 1225 - 23 בפברואר 1270), בת לואי השמיני מלך צרפת ושל בלאנש מקסטיליה. הייתה גם אחותם הצעירה של לואי התשיעי מלך צרפת (הקדוש), ואלפונסו רוזן טולוז, ואחותו הגדולה של שארל מלך סיציליה. מייסדת מנזר לונגשאן (Longchamp).
איזבל ומסירותה לדת
בילדותה בחצר המלך, איזבל הקדישה את עצמה לנצרות. קרבתה החזקה לדת הגיעה בעיקר מאחיה, הנסיך לואי התשיעי, שעתיד היה להיות יורש כס המלך. מסירותה הגדולה הייתה למסדר הפרנציסקני והיא פעלה רבות להעצמת המסדר בצרפת. אחד ממפעליה הבולטים התרחש ב-26 במאי 1254, כאשר האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי שלח לאיזבל איגרת תגובה המאשר החזרת מספר כמרים פרנציסקנים לאחר בקשתה של זו.
מסירותה של איזבל לדת באה לידי ביטוי גם בהתנגדותה למוסד הנישואין, בעת שסירבה להצעת קונראד הרביעי מגרמניה, בנו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. יתר על-כן, איזבל הצהירה ושיבחה ברבים כי היא בתולה ועתידה להישאר כזו.
ייסוד מנזר לונגשאן
רצונה של איזבל היה להקים מנזר לנשים נזקקות ודלות אשר יצאו ממנזר סנטה קלייר (על-שם איטלקייה אשר יסדה את מסדר האחיות הפרנציסקניות). המקום נקבע לא רחוק מפרברי פריז ובשנת 1255, לואי התשיעי החל בהליכי הבנייה. ב-10 ביוני 1256, הונחה אבן הפינה למנזר וב-2 בפברואר 1259 הבנייה הושלמה בעקבות סיום תוקף ההיתר שניתן על ידי האפיפיור אלכסנדר הרביעי. המנזר סימל צניעות וטוהר ונשות המנזר היו קרויות: "האחיות הענוות המשרתות את מרים הבתולה הקדושה".
איזבל התנגדה להצעה להיות אם המנזר וכף רגלה אף לא דרכה במנזר. זאת בעקבות סכסוכים עם אחיה על אישורים והוראות האפיפיור אורבנוס הרביעי אשר ניתנו בעטיו.
לבסוף, ב-27 ביולי 1263 אישר אורבנוס הרביעי את המנזר וזאת לאחר תיקונים שאושרו בתקנון המנזר בעקבות חילוקי דעות אשר נוצרו, בעיקר לגבי הקפדה על שמירת מצוות. תקנון זה קיבל תוקף גם במנזרים אחרים ובכך חיזק האפיפיור את השפעתו גם על המנזרים הפרנציסקנים בצרפת.
מות איזבל
איזבל נפטרה בביתה אשר בלונגשאן ב-23 בפברואר 1270 ונקברה בחצר המנזר אשר בנתה. גופתה הוצאה מהקבר לאחר תשעה ימים וזאת לאחר שלא נראו בה סימני ריקבון וכמו כן, ניסים רבים נטענו ביחס לקברה. ב-4 ביוני 1637 שוב הוצאה גופתה של איזבל.
גורל מנזר לונגשאן
מנזר לונגשאן המשיך להיות אבן שואבת לנשים אשר ביקשו להיות לנזירות. כמו כן, המנזר התחזק מהצד הפוליטי כאשר התקיימו לא מעט סעודות בהשתתפות קרדינלים ואפיפיורים, כבשנת 1521 כאשר האפיפיור לאו העשירי הגיע לסעוד במנזר לונגשאן לשם חיזוק קשריו עם המסדר.
החל מהמאה ה-17 סבל המנזר מעליות וירידות בכוחו. בשלהי המאה ה-18 עם החלשות הכנסייה הקתולית ופרוץ המהפכה הצרפתית נסגר המנזר ובשנת 1794 הוצע מבנה המנזר למכירה. אולם, באין קונה הוחלט בשנת 1857 על הריסת המבנה למעט המגדל.
קרום (שליט בולגריה)
קְרוּם (בבולגרית: Крум) היה חאן האימפריה הבולגרית הראשונה, לפחות מ-803 ועד 814. התאריך המדויק בו החל לשלוט על בולגריה אינו ידוע, אם כי היסטוריונים מעריכים שכנראה היה זה מאוחר יותר מ-796 ומוקדם יותר מ-803. התיעוד הוודאי שלו כשליט הוא מ-803. בתקופתו של קרום התרחבו גבולות בולגריה, לפרקים, מהדנובה האמצעית ועד הדניפר ומאדירנה ועד הרי טאטרה. בנוסף להיותו מצביא מחונן, נודע קרום, גם בקובץ החוקים הכתוב שהנהיג באימפריה, אשר היה הקובץ הכתוב הראשון בתולדותיה.
ראשית חייו ותחילת שלטונו
קרום היה בנו בכורו של טוקטו, חאן בולגריה בין השנים 766–767 והוא נולד כפי הנראה ב-755, בפאנוניה כאשר הייתה בשליטת האווארים. קרום הקים את שושלתו שלו המכונה קְרוּמוֹבָה, אם כי יש להניח שאביו טוקטו היה נצר לשושלת דולו, השושלת המרכזית של האימפריה הבולגרית הראשונה. תאוריות נוספות מייחסות לו מוצא מקדוני, אם כי הן פחות סבירות ונועדו לשרת את הנרטיב ההיסטורי הבולגרי, המקשר את השליט למולדת ההיסטורית, קל וחומר כשחבל מקדוניה הוא חלק ממנה. שם אימו סוויטלאנה והיא הייתה בת לשבט סלאבי, עניין שעשוי להסביר את תיאורו של קרום, בידי מספר מתעדים ביזנטיים, כבהיר שיער ועיניים. בשנת 805 ניצל קרום את החלשותם של האווארים והרחיב את גבולותיו לכוון הרי הקרפטים, חבל טרנסילבניה ולאורך מעלה הדנובה, עד מזרח פאנוניה תוך יצירת גבול משותף בין האימפריה הבולגרית לאימפריה הפרנקית תחת שלטונו של קרל הגדול.
הרחבת גבולות האימפריה
הרחבת הטריטוריה של האימפריה, הביאה אותו למסלול התנגשות עם האימפריה הביזנטית. ב-807 הובסו הביזנטים בעמק הנהר סטרומה וב-809 כבש קרום את סארדיקה, תוך שהוא טובח בחיל המצב בעיר. בתגובה, ב-811 הקיסר ניקפורוס הראשון, ארגן מסע מלחמה לתוך האימפריה הבולגרית בראש צבא גדול. כל ניסיונות הבולגרים לחסום את התקדמות הביזנטים עלו בתוהו וב-20 ביולי 811, נכבשה עיר הבירה פליסקה, תוך שהביזנטים הורגים באוכלוסייה המקומית. קרום ארגן מחדש את צבאו, נקט בטקטיקות של לוחמת גרילה וטמן מארבים במעברים הצרים של הרי הבלקן, לצבא הביזנטי הכבד והמסורבל בעת שהיה בדרכו חזרה לקונסטנטינופול. הביזנטים נפלו למלכודת וב-26 ביולי ניגף צבאו של הקיסר, הוא עצמו נהרג ובנו ניצל בעור שיניו.
קרום ניצל את אי הסדר השלטוני שנבע ממותו של ניקפורוס הראשון והדחת בנו ופלש לשטחי האימפריה הביזנטית, תוך שהוא כובש שטחים בתראקיה. מעמדת כוח זו הציע קרום לקיסר הביזנטי החדש מיכאל הראשון חוזה שלום, אך הוא סרב. הסירוב הוביל לתקיפה נוספת וכיבוש העיר נסבר בסתיו 812. כעת ניצב צבא האימפריה הבולגרית, בעמדה המאיימת על הבירה הביזנטית. ניסיון נוסף להתקדם בתראקיה נבלם על ידי הצבאות הביזנטיים.
אחריתו
הקיסר הביזנטי מיכאל הראשון, כינס את כל צבאו וגמר אומר לחסל אחת ולתמיד את האיום הבולגרי על האימפריה. 30,000 חייליו של מיכאל הראשון, נפגשו עם 16,000 חייליו של קרום ליד אדריאנופול, ב-22 ביוני 813 והובסו בתבוסה מוחצת. הקיסר ומפקדיו נסו מהמערכה לקונסטנטינופול, כאשר פרשיו של קרום דולקים אחריהם עד לעיר ולמעשה מטילים עליה מצור. בשל התבוסה ויתר מיכאל הראשון על כסאו.
הקיסר החדש לאון החמישי, הזמין את קרום למשא ומתן על חוזה שלום בין האימפריות, כשכוונתו לטמון לו מארב ולהרגו. קרום נחלץ אך בקושי מהקרב, כשהוא פצוע וכנקמה החריב את סביבות עיר הבירה, כבש את אדריאנופול והגלה את תושביה אל מעבר לנהר הדנובה. בהמשך, העמיק את חדירתו לשטח הביזנטי, כשכבש את העיר ארקאדיופוליס, (בימינו העיר לילבורגז שבטורקיה). כעת, היה זה קרום שגמר אומר לחסל אחת ולתמיד את האיום הביזנטי והוא נערך להכנעתה של קונסטנטינופול. בטרם השלים את הכנותיו, הלך קרום לעולמו במפתיע ככל הנראה מהתקף לב או שבץ, ב-13 באפריל 814. את כסאו ירש בנו אומורטאג.
אביטל דיקר
אביטל דיקר (נולדה ב-29 בנובמבר 1964) היא סופרת ועורכת דין ישראלית. בעברה הייתה שחקנית וכיכבה בסרטים כגון "החיים על פי אגפא", "הקיץ של אביה", "קשר דם", "ג'נאם ג'נאם" ועוד.
קורותיה
נולדה כבת בכורה למשפחה בת שתי בנות. אביה נהרג מפגיעת פגז במלחמת ששת הימים, במהלך שירותו כקצין חבלה. כשהייתה בת 12 נישאה האם בשנית ובני הזוג עסקו שניהם בעריכת דין. עד גיל עשר גרה בשכונת רחביה בירושלים ואחרי כן גדלה בצפון תל אביב.
קריירת משחק
דיקר למדה משחק בבית הספר למשחק ניסן נתיב ובמכון לי שטרסברג לתיאטרון ולקולנוע בניו יורק. תפקידה הראשון בקולנוע היה בסרט "פוטו רומן", סרטו של אסי דיין בשנת 1987. התפרסמה לראשונה בזכות משחקה בסרט "הקיץ של אביה", בשנת 1988. לאחר מכן קיבלה תפקידים שונים הן בקולנוע הישראלי והן בסרטים הוליוודיים כגון "טריפל בוגי" (1991), "ליל הקשת" (1994) ו"החטא ועונשו" (2002). בשנת 1992 השתתפה דיקר בסרט "החיים על פי אגפא" וזכתה על הופעתה בו בפרס אופיר לשחקנית המשנה.
עיסוקים נוספים
ב־2005 פצחה דיקר גם בקריירת דוגמנות, כאשר נבחרה להוביל את צילומי קולקציית קיץ 2005 של מעצבת האופנה אורלי גולן. ב־2007, לאחר גירושיה מגבעון שניר, פרסמה דיקר שני רומנים, "מאז הלילה ההוא" ו"יומן על רומן שהיה". במקביל החלה לכתוב בעיתונות.
סיימה לימודי משפטים וממשל במרכז הבינתחומי הרצליה ב-2015 ועובדת מאז בתחום עריכת הדין.
חיים אישיים
נישאה שלוש פעמים. בגיל 24 נישאה לאמריקאי בניו יורק. בעלה השני היה סופר ואיש עסקים. נישאה בשלישית לבמאי ואיש העסקים גבעון שניר. השניים חיו יחד שמונה שנים. דיקר היא אם לשתי בנות.
חד נס
חַד נֵס הוא יישוב קהילתי על גדתו המזרחית של הירדן בתחום המועצה האזורית גולן. מקור השם בראשי תיבות של שלושה מיישובי סיני שפונו ונהרסו: חרובית, דקלה ונאות סיני, ובסיסמתו של זאב ז'בוטינסקי מייסד תנועת בית"ר שהקימה את היישוב, "חד נס", שמשמעותו דגל אחד לכל עם ישראל. הגישה ליישוב מתבצעת דרך כביש 888, המחבר בין כביש 87 לכביש 91. ביישוב גרות כ-280 משפחות, רובן חילוניות.
לאחר פינוי היישובים מסיני במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים, התארגנה תנועת בית"ר להקמת יישובים למפוני סיני. בשנת 1987 פנתה התנועה בעיתונות למשפחות הרוצות להצטרף לגרעין, וב-1989 הוקם היישוב, אך לבסוף ללא אף משפחה ממפוני סיני.
עיקר כלכלת היישוב מבוססת על תיירות ומפעלי נופש (אירוח, טיולי רכבי שטח ופעילויות נהר).
בחד נס פועלים בית כנסת, בריכה, חדר כושר וקופת חולים כללית. החינוך לגיל הרך מתקיים בתוך היישוב. מרבית הילדים מתחנכים בבתי הספר במרום גולן, קצרין, טבריה, חיספין ורמות.
קריוביולוגיה
קריוביולוגיה היא המדע העוסק בחקר הקפאת תאים, רקמות, איברים ויצורים שלמים תוך כדי שמירת חיוניותם. מקור המילה קריוביולוגיה מיוונית, בה "קריו" הוא קור, "ביוס" משמעו חיים ולוגיה (λογία) פירושו תורה.
איגוד תעשיית ההקלטות הוונצואלי
איגוד תעשיית ההקלטות הוונצואלי (בספרדית: Asociación de Productores Fonográficos de Venezuela; באנגלית: Association of Venezuelan Phonograph Producers; בראשי תיבות: APFV) הוא הארגון המרכזי המייצג את ענף ההקלטות של ונצואלה.
בין פעילותיו של האיגוד ניתן למנות את התחומים הבאים: קידום מכירות מוזיקה, אכיפת חוקי זכויות היוצרים, וביצוע מחקרים הקשורים לתעשיית המוזיקה בוונצואלה.
האיגוד אחראי על הענקת דרגות הוקרה לאמנים על הישגים במכירות אלבומים בוונצואלה: זהב, פלטינה ויהלום.
יעקב סיני
יעקב גרגורביץ סיני (ברוסית: Я́ков Григо́рьевич Сина́й; נולד ב-21 בספטמבר 1935) הוא מתמטיקאי יהודי-רוסי-אמריקאי העוסק במערכות דינמיות במכניקה סטטיסטית ובתורה הארגודית וביישומן בפיזיקה. סיני זכה בפרס וולף ב-1997 ובפרס אבל ב-2014.
קורות חיים
סיני נולד במוסקבה למשפחת שנודעה בעיסוקה במדע. אביו, גריגורי סיני, היה מדען בתחום מיקרוביולוגיה ווירולוגיה, לימים פרופסור באוניברסטה רפואית במוסקבה. אימו, נדז'דה קגן, עסקה בביולוגיה - התמחתה בחקר מחלות הנגרמות על ידי קרציות. במהלך עבודתה נדבקה בדלקת מוח מקרציות ונפטרה כתוצאה מסיבוכי המחלה בגיל 38. סבו (מצד אימו) היה הגאומטריקן וניאמין קגן.
סיני סיים דוקטורט באוניברסיטת מוסקבה ב-1960 בהנחיית אנדריי קולמוגורוב. בשנת 1971 מונה לפרופסור באותה אוניברסיטה ולחוקר בכיר במכון לנדאו לפיזיקה עיונית. בשנת 1993 מונה לפרופסור באוניברסיטת פרינסטון
סיני משתמש במחקרו בכלים של מערכות דינמיות ותורת ההסתברות לשם טיפול בבעיות בפיזיקה מתמטית. הוא הגדיר את האנטרופיה המטרית (אנטרופיית קולמוגורוב-סיני) האינווריאנטית להעתקה משמרת-מידה. הוכיח את משפט היוצר של סיני שאיפשר לו לחשב את האנטרופיה של סכמות ברנולי. בכך פתר בעיה פתוחה והראה שלא כל שתי סכמות ברנולי איזומורפיות. כמו כן עסק בארגודיות של תנועת כדורי ביליארד ובתכונות ספקטראליות של אופרטורי שרדינגר מעין-מחזוריים.
סיני הוא חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, האקדמיה הרוסית למדעים והאגודה האמריקאית למתמטיקה. זוכה מדליית בולצמן (1986), פרס דניאל היינמן לפיזיקה מתמטית (1990), פרס דיראק, פרס וולף (1997), פרס נמרס למתמטיקה (2002), פרס אנרי פואנקרה (2009) ופרס אבל (2014).
מייגן פייהי
מייגן פייהי (באנגלית: Meghann Fahy; נולדה ב-25 באפריל 1990) היא שחקנית אמריקאית.
ביוגרפיה
מגיל צעיר, פייהי שרה באירועים שונים ברחבי עיר הולדתה, לונגמאדו במסצ'וסטס. עם זאת, תפקידה הבימתי הראשון היה לשחק את דורותי גייל בהפקה של התיכון שלה של "הקוסם מארץ עוץ".
תיאטרון
במהלך קיץ 2008, פייהי השתתפה באודישנים ולוהקה לשחקנית המחליפה של ג'ניפר דמיאנו בתור נטלי גודמן בהפקה של ארנה סטייג' של "כמעט נורמלי" בסוף 2008. היא נשארה עם צוות השחקנים במהלך העברתו לברודוויי, ועלה שם ב-27 במרץ 2009. ב-19 ביולי 2010, לאחר שדמיאנו עזבה את צוות השחקנים כדי להתכונן למחזמר "ספיידרמן" יום קודם לכן, פייהי נכנסה לתפקיד השחקנית הראשית של נטלי יחד עם מרין מאצי בתור דיאנה. מקנזי מאוזי החליפה אותה בתור השחקנית המחליפה של נטלי. פייהי שיחקה את התפקיד בברודוויי עד לירידת המחזה ב-16 בינואר 2011.
במאי 2011, מייגן חזרה לזמן קצר על תפקידה כנטלי גודמן בסיבוב ההופעות הלאומי הראשון של "כמעט נורמלי".
טלוויזיה וקולנוע
פייהי הופיעה לראשונה בתוכנית "לחיות את החיים" של ABC בפברואר 2010 כסטודנטית האנה אוקונור. התפקיד הסתיים בנובמבר 2010, כשהאנה אוקונור הופיעה בסך הכל ב-81 פרקים.
קרדיטים נוספים בטלוויזיה כוללים את "אחת שיודעת" בתור Devyn והסרט "ולנטיין האבוד" של הולמרק כאם צעירה מתקופת שנות ה-40, קרוליין תומאס, עם בטי ווייט בתור קרוליין כיום וג'ניפר לאב יואיט ככתבת שמסקרת את סיפורה של קרוליין. בשנת 2012, פייהי הופיעה במיני-סדרה "חיות פוליטיות" בתור הבלוגרית השאפתנית ג'ורג'יה וכן ב"קשיחות הכרחית" בתור אוליביה דיפלוריו, המורה שהפכה לבת זוגו של בנה של הדמות הראשית.
בשנת 2016, פייהי לוהקה לתפקיד סאטון בריידי בסדרת הדרמה "עושות כותרות", שעלתה ב-20 ביוני 2017.
בנובמבר 2020, היא לוהקה לתפקיד שותף בסרט הדרמה "The Unbreakable Boy". בפברואר 2022, פייהי לוהקה לתפקיד של דפני סאליבן, אישה הנופשת עם בעלה, בעונה השנייה של סדרת הדרמה של HBO, "הלוטוס הלבן".
עידן הקרח 2: נמסים מצחוק
עידן הקרח 2: נמסים מצחוק (באנגלית: Ice Age: The Meltdown) הוא סרט ההמשך של הסרט "עידן הקרח", החלק השני מתוך חמישה שיצאו עד כה בסדרת סרטי "עידן הקרח", הסרט הופק באולפני האנימציה "Blue Sky Studios" ויצא ב-2006 בעקבות הצלחת קודמו בסדרה.
עלילת הסרט
מני, דייגו וסיד, גיבורי הסרט הקודם, מספיקים ליהנות רק מעט מהצלחת מסעם הקודם, אשר מתואר ב"עידן הקרח", וכבר צרה נוספת רודפת אותם. הקרחון יתמוטט, כך מבשר הנשר, ובעקבות כך כל העמק יוצף (מרוצת קרחון) וכל החיות ימותו. לכן נאלצים מני, דייגו וסיד לצאת יחד עם כל שאר חיות העמק אל הקאנו אשר נמצא בקצהו האחר של העמק. הם יוצאים למסע אורך ומתיש אשר במהלכו סובל מני מעקיצות משאר בעלי החיים שמשוכנעים בכך שמני הוא הממותה האחרונה עלי אדמות.
מני מנסה למצוא ממותה אחרת כדי להוכיח שהוא לא הממותה האחרונה, אך כל נסיונותיו כושלים עד שהוא מוצא את אלי, ממותה נקבה אשר, למרבה פליאתם של השלושה, משוכנעת שהיא אופוסום ויש לה אף שני אחים אופוסומים קטנים: קרש ואדי.
למרות שמני לא חפץ בכך מוסיף סיד את השלושה לחבורה המתקדמת לקאנו, וכך הם ממשיכים במסע הגדול. בדרך אורבות להם סכנות מכל עבר: תהומות, הצפות, נשרים ובעיקר 2 זוחלים ימיים טורפים שקפאו וחזרו לחיים בגלל ההפשרה. אלי נזכרת כיצד הגיעה אל משפחת האופוסומים ומדוע היא בעצם ממותה, סיד נחטף על ידי עצלנים אשר מכתירים אותו כ"מלך האש", דייגו, סיד וזוג האופוסומים הקטנים לא מפסיקים מלריב ומני ואלי עוברים תהליך התאהבות. אך הכל נגמר כאשר החבורה מגיעה לשדה הגייזרים. אז החבורה מתפצלת בעקבות ויכוח בין אלי ומני: האופוסומים ואלי הולכים לכיוון אחד, מני וחבריו ממשיכים אל תוך השדה.
מני, סיד ודייגו עוברים בנס את שדה הגייזרים בשלום וכמעט מגיעים אל הקאנו כאשר הקרחון נשבר והמים מתחילים להציף את העמק. מני מתחיל לחשוש לשלום אלי, קרש ואדי ומתחיל לשאול את החיות שסביבו האם ראו אותם, אך כל התשובות שליליות.
אז מגיעים קרש ואדי אל מני בריצה ומספרים לו כי אלי נתקעה בתוך מערה לבד. המים עולים ללא הפסקה, אך מני מחליט להציל את אלי. האופוסומים מוליכים אותו למערה ושם הוא מצליח לחלץ את אלי תוך התמודדות עם והמים העולים ועם הזוחלים הימיים שנהרגים כשנופלים עליהם אבני המערה.
למרות שאלי ניצלה, המצב לא נעשה טוב יותר. המים הולכים ועולים ולחבורה אין אדמה לדרוך עליה. המצב הולך ונעשה גרוע ונראה כי סופם לטבוע שם. אך אז קורה דבר בלתי צפוי: סקראט, היונק הקדום הקטן, שובר שלא בכוונה את הקרחון מצדו השני של העמק, והמים זורמים הלאה ומותירים את העמק יבש. כולם ניצלו, אם כי החיות לא יודעות כיצד. וכך נגמרת ההרפתקה הארוכה בסוף טוב: מני ואלי מוצאים עוד ממותות, אך מחליטים שלא להמשיך יחד איתן ולהקים משפחה גדולה יחד עם קרש, אדי, דייגו וסיד.
בסוף הסרט, סקראט חולם על גן עדן של בלוטים ומנסה לקחת בלוט אחד גדול, אך נמשך אחורה, מתעורר ומגלה את סיד שאומר שהציל אותו. סקראט מתעצבן ומתחיל להכות את סיד ללא הפסקה.
טריוויה
השיר "אוכל, אוכל נהדר" מהווה פארודיה לשיר "Food, Glorious Food" מתוך המחזמר אוליבר!
תזמורת הגדנ"ע
תזמורת הגדנ"ע הייתה תזמורת סימפונית ישראלית של נערים ונערות בגילאי 12–18 שהוקמה בשנת 1953 במסגרת הגדנ"ע והופיעה בארץ וכן בחוץ-לארץ, שם זכתה להצלחה ותהילה וגם זכתה ארבע פעמים במקום הראשון בתחרויות בינלאומיות. התזמורת הייתה הבסיס וקרש הקפיצה לנגניה הצעירים להשתלב מאוחר יותר בתזמורות הסימפוניות המקצועיות המובילות ובחיי המוזיקה הקלאסית בישראל.
בשנת 1957 קיבלה התזמורת תגבורת של נגנים מתזמורת צה"ל ושינתה את שמה ל"תזמורת גדנ"ע-צה"ל" או "תזמורת הנוער הישראלית" (באנגלית: Israeli National Youth Orchestra).
ייסוד התזמורת
רעיון הקמת התזמורת נהגה בשנת 1953 על ידי אלוף-משנה עקיבא עצמון, המפקד (השני) של פיקוד הגדנ"ע, שבנעוריו ניגן מוזיקה קלאסית בכינור. הוא ניסח את חזונו במנשר מיוחד שכתב לקראת הקונצרט הראשון של התזמורת:
עצמון גייס תקציבים והתמסר להיבטים הלוגיסטיים והמִנהליים, ונעזר בהיבטים המקצועיים-מוזיקליים של הקמת התזמורת בעמנואל עמירן-פוגצ'וב, מפקח מרכז במחלקת הפיקוח על החינוך המוזיקלי שליד משרד החינוך והתרבות, ובעוזרו בן-ציון אורגד, שניהם מלחינים בעצמם. כמנצחים של התזמורת וכמדריכיהם של 71 הנערים והנערות שנקבצו ובאו להשתתף בתזמורת, נבחרו המוזיקאים ארטור גלברון מירושלים ואיתן לוסטיג מתל אביב. לימוד נגינת היצירות והחזרות לקונצרט הבכורה נמשכו כחמישה חודשים, בסופי-שבוע במחנה הגדנ"ע בגבעת אולגה, שהוכשר והותאם לקליטת הנגנים. שני המנצחים-מדריכים היו צריכים להתגבר על קשיים רבים, בהם חוסר בנגנים של ויולות (נגני כינור היו בשפע), חוסר בנגנים בכלי נשיפה למיניהם והיעדר ניסיון של רוב הנגנים בנגינה משותפת בצוותים תזמורתיים. בחופשת הפסח של שנת 1953 נקראו הנגנים הצעירים לכנס של חמישה ימים מרוכזים ומפרכים של הכנות לקונצרט ובתוספת של אימוני גדנ"ע רגילים כמו תרגילי סדר, מסעות לילה ואימון גופני. המאמצים נשאו פרי. בתום הכנס התקיימה מעין חזרה גנרלית, שאליה הוזמנו בני המשפחות ומורי הנגינה של הנגנים, לקראת קונצרט הבכורה הפומבי, שנערך בחודש אוגוסט בבית ציוני אמריקה בתל אביב. התזמורת ניגנה יצירות של יוהאן סבסטיאן באך, אנטוניו ויוואלדי, וולפגנג אמדאוס מוצרט, פרנץ שוברט ובלה בארטוק, וכן שתי יצירות של מלחינים ישראלים: קראל שלמון וחנוך יעקבי, וזכתה לתשואות הקהל.
המנצח והפסנתרן אריה ורדי שימש בעבר כמפקד התזמורת.
מאפייני התזמורת
התזמורת לא הייתה תזמורת צועדת של בני-נוער שמנגנת בעיקר בכלי נשיפה, תופים ומצלתיים, אלא תזמורת סימפונית, שהקנתה לנגניה ערכים חינוכיים ותרבותיים של למידה ונגינה בצוותא של מוזיקה קלאסית והופעות בפני חיילים וקהל מאזינים צעירים, שבחלקם לא נחשפו קודם לכן למוזיקה קלאסית. זו הייתה תזמורת נוער של חובבים שלא קיבלו שכר בעד נגינתם, שהקדישו את זמן הפנאי שלהם לתזמורת בהתנדבות. מספר נגנים היו מבאר שבע, שנחשבה אז לפריפריה, והגיעו לחזרות חרף הקשיים. המועמדים נדרשו לעמוד במבחני כניסה קפדניים. הנגנים קיבלו מהגדנ"ע מזון ולינה בכנסים השנתיים כשם שקיבלו גדנ"עים אחרים בפעילויות אחרות. ההוצאות השוטפות של התזמורת כוסו על ידי פיקוד הגדנ"ע, וכאשר יצאה התזמורת למסעות בחוץ-לארץ גויסו תרומות מגופים לא-מסחריים.
בקונצרטים הראשונים של התזמורת הופיעו הנגנים בחאקי וחולצות צהובות, ואילו הסולן בן ה-10 דניאל בארנבוים (לימים פסנתרן ומנצח נודע) הופיע ליד הפסנתר במכנסיים קצרים לבנים. לימים לבשו כל הנגנים חולצות לבנות. להופעות בחוץ-לארץ לבשו ביגוד יצוגי עם סמל הגדנ"ע.
מדי שנה, בחופשות מבית הספר, התקיימו כנסים שאליהם זומנו נגני התזמורת לחזרות ואימונים אישיים לנגינה של יצירות חדשות. בכנסים התגבשה חברות בין הנגנים, שהולידו גם מספר זוגות נשואים. עם זאת, נשמרה המסגרת הטרום-צבאית של הגדנ"ע (משמעת, מסדרי בוקר, תרגילי סדר, שמירות) והתקיימה פעילות ספורט. נבחרות של כדורסל ושל כדורגל ייצגו את התזמורת בתחרויות עם קבוצות אחרות. כנסים כאלה התקיימו בגבעת אולגה, בעין זיתים (ליד צפת), ברמת אביב (שייח' מוניס), בגלילות, בכפר הנוער הדסים ובבן שמן.
הופעות בארץ
בשנת 1953/54, לאחר קונצרט הבכורה, הופיעה התזמורת בניצוחם של גלברון ולוסטיג ברחבי הארץ, במחנות צה"ל, ובערים תל אביב, ירושלים, חדרה, נתניה, רמת גן, באר שבע ועוד.
את המנצחים גלברון ולוסטיג החליף המנצח הצעיר עמי מעייני, שהיה הכנר הראשון בראשיתה של התזמורת, ולאחר מכן למד ניצוח אצל לוסטיג. מעייני, שגם ניהל את התזמורת בשנים 1954–1957, הכניס שינויים בדרך עבודתה של התזמורת עם דגש על ההיבט החינוכי-מוזיקלי, כמו למשל ניגון יצירות המאפשרות הופעות רבות של סולנים מקרב חברי התזמורת, לימוד נגינה של יצירות לאו דווקא לצורך הופעות, וניגון יצירות שחיברו חברי התזמורת.
בשנת 1957 קיבל מנצח תזמורת צה"ל, שלום רונלי-ריקליס, גם את תפקיד מנהל ומנצח של תזמורת הגדנ"ע. ריקליס הביא עמו מתזמורת צה"ל כמה נגני נשיפה ונגנים אחרים ובכך שדרג את התזמורת ואת הרפרטואר שלה והכין אותה להופיע בקונצרטים בחוץ-לארץ ולהשתתף בתחרויות בינלאומיות.
בסוף שנות ה-70 הפסיקה התזמורת את פעילותה בגלל מפקדים בצמרת הגדנ"ע שלא הכירו בערכה הרב של התזמורת לצה"ל, וסברו שאין הצדקה שהצבא יחזיק ויממן תזמורת סימפונית בנוסף ובמקביל לתזמורת צה"ל. כך, לאחר מלחמת ששת הימים עברה התזמורת לחסותה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בשנת 1970 פעלו מעייני ומוזיקאים אחרים לחדש את פעילותה של התזמורת. מעייני שב לנהל את התזמורת וניצח עליה עד שנת 1973.
בשנת 1975, במלאת 80 שנה למרדכי גולינקין, מייסד ומנהל האופרה הארצישראלית (בית האופרה הראשון בארץ ישראל), הזמינה אותו התזמורת לנצח עליה בקונצרט מיוחד לכבודו, והוא קיבל על עצמו את המשימה.
באמצע שנות ה-80 הייתה תזמורת הגדנ"ע תזמורת הנוער המהוללת ביותר בארץ ובעולם. היא ניגנה בחנוכת מוזיאון ישראל ובחנוכת הכנסת.
באוגוסט 1985 חזרה התזמורת להופיע בארץ, לאחר 12 שנים, תחת שרביטו של יצחק שטיינר, מנצח צעיר ש-17 שנים קודם לכן היה נגן בתזמורת. היוזמה להחיות מחדש את התזמורת באה מחבורה של בוגרי התזמורת שהשתתפו באירוע במלאת 30 שנה לייסודה (ראו להלן). שטיינר בנה את התזמורת מחדש: הוא משך נגנים צעירים מתזמורות אחרות, בהן תזמורת בני הקיבוצים ותזמורת מתא"ן וממרכז למוזיקה במשכנות שאננים. בתזמורת המחודשת היו 77 נגנים בגילאי 12–18, בהם 19 נגניות.
על פירוקה של התזמורת כתב העיתונאי מיכאל אוהד:
מסעות קונצרטים בחוץ-לארץ
בשנת 1958 יצאה התזמורת בניצוחו של שלום רונלי-ריקליס בפעם הראשונה לחוץ-לארץ, וזכתה לראשונה בהכרה בינלאומית כאשר הופיעה כמה פעמים בביתן הישראלי בתערוכה העולמית בבריסל לפני אולמות מלאים בקהל מאזינים. המסע מומן מתרומה שהתקבלה מקרן התרבות אמריקה-ישראל.
בסתיו 1964 יצאה התזמורת למסע של 56 יום בארצות הברית וניגנה בערים ניו יורק, פילדלפיה, פיטסבורג, מילווקי, וושינגטון, סינסינטי ועוד בחסות שרת החוץ גולדה מאיר ושגריר ישראל בארצות הברית אברהם הרמן. על מרבית הקונצרטים ניצח רונלי-ריקליס ועל אחדים משה עצמון, לשעבר נגן בתזמורת צה"ל. המוזיקאי ונגן הקרן יעקב מישורי, שהשתתף במסע, תיאר מסע זה כ"גולת הכותרת בתולדותיה של התזמורת". אחד משיאי המסע הייתה הופעת התזמורת באולם הקונצרטים "קרנגי הול" בניו יורק עם הסולן הכנר יצחק פרלמן. בניו יורק הכריז ראש העיר רוברט ווגנר הבן על "שבוע הצדעה לגדנ"ע" לכבוד ביקור התזמורת. בתוך שבוע זה, ב-23 בנובמבר 1964, התקיים אירוע "הצדעה לגדנ"ע" חגיגי מפואר במלון וולדורף אסטוריה, שכלל ארוחת ערב למוזמנים, קונצרט של התזמורת עם הסולן יצחק פרלמן וריקודים. את האירוע יזמה וארגנה קרן התרבות אמריקה-ישראל, הברית המוזיקלית, גוף פילנתרופי לחילופי מוזיקה ומוזיקאים בין אמריקה וישראל. בין המברכים את האירוע היו יוברט האמפרי, עדלי סטיבנסון, נלסון רוקפלר, בובי קנדי, הארי בלפונטה, ג'ון מקורמיק, ריצ'רד רוג'רס ולוסי ג'ונסון (בתו של הנשיא לינדון ג'ונסון).
ב-29 באוקטובר 1967, יצאה התזמורת בהרכב של 90 נגנים צעירים, אליה הצטרפו עשרה מלווים והקומיקאי היהודי הנודע דני קיי, למסע עולמי של הופעות ב-7 ערים באירופה המערבית, 3 ערים בקנדה וב- 9 ערים באמריקה הלטינית. ביוזמתו של אריה פינקוס שהיה אז יושב-ראש הסוכנות היהודית נטלה על עצמה קרן היסוד את הטיפול בארגון ההופעות באמצעות סניפיה בארצות השונות. המסע המוזיקלי נמשך 40 יום וזכה להצלחה גדולה, לה תרם במידה גדולה דני קיי בהופעותיו המשעשעות והווירטואזיות בפני הקהל בתור מנצח-אורח על התזמורת (וזאת, מבלי לדעת לקרוא תווים). בראש המשלחת עמד משה (מוסה) זוהר, מפקד הגדנ"ע, בעוד המנצח של התזמורת היה שלום רונלי- ריקליס. בין המלווים של התזמורת היה העיתונאי מרדכי נאור בתוקף תפקידו כעורך העיתון במחנה גדנ"ע, שתיאר את המסע בכתבות בישראל, ובראיונות בשידורי רדיו בחוץ-לארץ בערים בהן הופיעה התזמורת, ולימים בספרו האוטוביוגרפי "כאלה היינו".
השתתפות בתחרויות בינלאומיות
עם גמר הופעותיה בביתן הישראלי בתערוכה העולמית בבריסל בסוף שנת 1958, השתתפה התזמורת בפעם הראשונה בתחרות בינלאומית של תזמורות נוער, שנערכה במסגרת התערוכה העולמית. בתחרות השתתפו 12 תזמורות נוער מובחרות, בהן תזמורת הנוער של בית הספר ג'וליארד (ארצות הברית) תזמורת הנוער של אנגליה ותזמורת הנוער של גרמניה. התזמורת זכתה בתהילה בינלאומית כשזכתה במקום הראשון בתחרות.
בנוסף, זכתה התזמורת בפרסים ובתעודות הצטיינות הבאות:
קונצרט חגיגי למלאות 30 שנה לייסוד התזמורת
ב-13 בדצמבר 1983, 19 שנים לאחר שהתזמורת הפסיקה את פעילותה ו-30 שנה מיום היווסדה, התקיים קונצרט חגיגי, נוסטלגי במהותו, שבו אירחה התזמורת הפילהרמונית הישראלית על בימתה בהיכל התרבות בתל אביב את בוגרי תזמורת סימפונית גדנ"ע. האירוע היה בחסותם המשותפת של שר החינוך והתרבות זבולון המר והרמטכ"ל משה לוי. בהזמנה לקונצרט שפרסמה התזמורת הפילהרמונית הופיעה רשימה שמית של כל בוגרי התזמורת לדורותיהם, לפי כלי הנגינה שלהם בתזמורת. הרשימה כללה 140 נגני כינור, 33 נגני ויולה, 44 נגני צ'לו, 15 נגני קונטרבס, 17 נגני חליל ופיקולו, 10 נגני אבוב, 16 נגני קלרינט, 12 נגני בסון, 18 נגני קרן יער, 24 נגני חצוצרה, 18 נגני טרומבון, 3 נגני טובה, 9 נגני תופים וכלי הקשה ו-2 נגני נבל, ובסך-הכול 261 נגנים. הנגנים באו משורות התזמורות המקצועיות הישראליות הבאות: התזמורת הפילהרמונית הישראלית, ש-35 מנגניה ב-1983 החלו דרכם בתזמורת; התזמורת הסימפונית ירושלים; התזמורת הקאמרית הישראלית; התזמורת הסימפונית חיפה; הסינפונייטה הישראלית באר שבע; והתזמורת הקאמרית הקיבוצית. כמו כן, הרשימה כללה מורים לנגינה וחובבי מוזיקה שהמשיכו לנגן בהרכבים קאמריים להנאתם. בקונצרט בניצוחו של ריקליס נוגנו היצירות "תרועה לישראל" של פאול בן-חיים; פרקים מהסימפוניה החמישית של לודוויג ואן בטהובן; פרקים מסימפוניה מס' 88 של יוזף היידן; ופרלודים של פרנץ ליסט.
הסופר והמשורר יורם טהרלב כתב לכבוד האירוע החגיגי שיר שכותרתו "מוכרחים להמשיך לנגן" הוא פתח את השיר במילים:, וסיימו כך:
פעולת החבלה במסילת הברזל הטורקית לקסיימה
פעולת החבלה במסילת הברזל הטורקית לקסיימה היא פשיטה שערכו הכוחות הבריטים במהלך מלחמת העולם הראשונה, בחודש מאי 1917, על קטעים ממסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה על מנת לחבל בה ולמנוע מהטורקים להשתמש בה.
רקע היסטורי
החל משנת 1915 התחוללו קרבות בחצי האי סיני בין כוחות האימפריה העות'מאנית לבין הכוחות הבריטים על השליטה על תעלת סואץ. על מנת לתמוך, לוגיסטית, בכוחותיהם סללו הטורקים מסילת רכבת שהחלה במסילת השומרון ונמשכה דרך ראש העין, לוד, ואדי צראר, באר שבע עד ניצנה שם הוקם מרכז לוגיסטי גדול.
בעקבות הניצחונות הבריטים במערכה על תעלת סואץ (פברואר 1915 ואפריל 1916), בקרב רומני (אוגוסט 1916), בקרב מגדבה (דצמבר 1916) ובקרב רפיח (ינואר 1917) נסוגו הכוחות הטורקים מצפון סיני והכוחות הבריטים נערכו לכיבוש ארץ ישראל אולם הכשלונות בקרב עזה הראשון (מרץ 1917) ובקרב עזה השני (אפריל 1917) עצר את התקדמות הכוחות הבריטים.
הרקע לפשיטה
הכשלונות הבריטים לכבוש את עזה הביאו לתוצאות הבאות:
המפקדים הבריטים חיפשו דרך פעולה שתיתן מענה ל-2 הנקודות הנ"ל.
ההכנות לפשיטה
הרעיון לפשיטה הועלה על ידי לוטננט גנרל פיליפ צ'טווד (Chetwode) וקצין האג"מ שלו בריגדיר גנרל גאי דאוני.
המטרות המיידיות של הפשיטה הוגדרו כדלקמן: מתכנני הפשיטה קיוו, בנוסף, שההכנות לפעולה והצלחתה תשפר את מורל הכוחות הבריטים.
על בסיס מידע מודיעיני שנאסף בטיסות סיור, סיורים רכובים ומפי שבויים הועלתה הערכה שהצבא הטורקי החל לפרק קטעים מהמסילה אולם הפיקוד הצבאי דבק בהערכה על רמת הסיכון של המסילה ועל הצורך המיידי לחבל בה.
ב-14 במאי 1917 הוציאה המפקדה הבריטית פקודת מבצע לביצוע הפשיטה. התוכנית כללה 2 כוחות פשיטה, כח אבטחה וכח הטעיה כדלקמן:
במסגרת ההכנות לפיצוץ גשרי הרכבת נבנה דגם של גשר ועליו התאמנו כוחות ההנדסה בחפירת בורות ביסודות בגשר ובטכניקה של תליית חומר הנפץ באמצע האומנה על מנת להשיג אפקט פגיעה מרבי.
ביצוע הפשיטה
במהלך הפשיטה חיבלו הכוחות בכ-21 ק"מ של מסילה וב-9 גשרים. הגשרים המשמעותים שחובלו בפשיטה היו: למרות איחור בביצוע תוכנית הפעולה היא הסתיימה בהצלחה וללא נפגעים והכוחות חזרו לבסיסם.
מאיה דדון
מאיה דדון (נולדה ב-16 ביולי 2006) היא זמרת ישראלית, שזכתה להצלחה בשנת 2022 בעקבות צאת סינגל הבכורה שלה, "חוץ ממך" שזכה להצלחה ארצית ודורג במצעדים השבועיים השונים וזאת, בנוסף לכך שצבר למעלה מ-2.5 מיליון השמעות בספוטיפיי ו-7.7 מיליון צפיות ביוטיוב. הסינגל השני שלה, "כמו שאני" זכה להצלחה גם כן.
ביוגרפיה
מאיה דדון נולדה ב-16 ביולי 2006 וגדלה בקריית שמונה. במאקו פרסמו כתבה במסגרתה נאמר שבמהלך ההסגרים הראשונים שאירעו ב-2020 היא שיתפה גרסאות כיסוי שלה באינסטגרם וביוטיוב. זמרים ישראלים כדוגמת עומר אדם ועדן בן זקן הפנו את תשומת לבם לכך. שוקי ביטון, בן זוגה של בן זקן, נחשף לאותן גרסאות הכיסוי וביחד עם רוברטו החתימו אותה על חוזה הקלטות. את סינגל הבכורה שלה, "חוץ ממך" הוציאה דדון ב-12 בינואר 2022. הוא זכה להצלחה רבה במצעדי השירים בארץ, כמו גם ברשתות הסטרימינג השונות. מספר ימים לאחר יציאתו, נחשף שהוא דורג במקום הראשון בשזאם ישראל עם קרוב ל-6,000 חיפושים. הצלחתו של השיר התבטאה גם ברשת החברתית טיקטוק. ב-24 במרץ הוציאה את הסינגל השני שלה, "כמו שאני" שהצליח לשחזר את הצלחת קודמו ודורג במצעדים השבועיים, כמו גם זכה להצלחה ברשתות הסטרימינג השונות.
ב-2 במאי פרסמה גרסת כיסוי רשמית ל"שיר למעלות". הסינגל השלישי שלה, "יאללה ביי" יצא לאור בסוף יוני וזכה להצלחה. בסמוך לכך, פורסם וידאו קליפ רשמי שהועלה לערוץ היוטיוב של דדון והצליח לצבור למעלה מ-8 מיליון צפיות בסך הכול. חודשיים לאחר מכן, הוציאה את הסינגל "בלילות". בספטמבר נודע שהיא הקליטה דואט עם עדן בן זקן בשם "להיות שלך". השיר פורסם באמצע החודש, ובסמוך אליו הכריזה על אלבום הבכורה שלה, חוץ ממך. במסגרת האלבום, הקליטה מחדש את להיטה של רינת בר "פיו פיו".
לוויין קרב
לוויין קרב הוא אמצעי לחימה המוצב במסלול בחלל. כיום, על פי הידוע, אין לווייני קרב בחלל, וזאת עקב "אמנת החלל החיצון" מ-1967, האוסרת הצבת כלי נשק בחלל ועל הירח. סיבה מרכזית ליצירת האמנה הייתה האפשרות לשימוש בלוויני קרב לתקיפה גרעינית בהפתעה וללא התרעה מוקדמת. ניסויים בשימוש בלווייני קרב החלו כבר בשנות ה-60 על ידי ברית המועצות, ששיגרה לווייני קמיקזה שתקפו לווייני מטרה בהצלחה. לווייני קרב משמשים לתקיפת מטרות ואף להגנה. לווייני קרב משמשים בלוחמת חלל-חלל ואף בלוחמת חלל-קרקע. עקב האיסור בהצבת כלי נשק בחלל מתמקדות המעצמות בפיתוח ובבנייה של כלי נשק כאלו.
אמצעי לחימה כנגד לוויינים
קיימים מספר אמצעי לחימה מבצעיים שניתן להשתמש בהם כנגד לוויינים. טילי קרקע-חלל בעלי ראש קרב קונבנציונלי נוסו בהצלחה על ידי ברית המועצות ועל ידי ארצות הברית וב-2007 גם על ידי סין. טילים אלו יכולים ליירט לוויינים במסלול נמוך. ב-1985 ביצעה ארצות הברית שיגור מוצלח של טיל אוויר-חלל על ידי מטוס אף-15, שפגע בלוויין שנע במסלול נמוך. ניסויים שביצעו ברית המועצות וארצות הברית בשנות ה-50 וה-60 הראו כי נשק גרעיני המופעל בחלל פוגע קשות במערכי לוויינים. לוויין עלול להיפגע ישירות מהפיצוץ ואף מהפעימה האלקטרומגנטית (EMP) ומהענן הרדיואקטיבי הנותר. בנוסף יכול לוויין להיפגע על ידי תקיפה ישירה על ידי לוויין אחר. ניתן אף לשבש את התקשורת שלו עם תחנת הפיקוד ובקרה שעל הקרקע.
סטארי אוסקול
סטארי אוסקול (רוסית: Старый Оскол) היא עיר במחוז בלגורוד, רוסיה. העיר ממוקמת על גדות נהר אוסקול, 618 קילומטרים דרומית למוסקבה. נכון לשנת 2013, התגוררו בעיר כ־220,000 תושבים.
היסטוריה
העיר נוסדה בשנת 1593 תחת השם אוסקול, על שמו של הנהר עליו הוקמה, ושימשה כמבצר בקו ההגנה הדרומי סביב מוסקבה. בראשית המאה ה-17 נכבשה ונשרפה על ידי כובשים פולנים. בהמשך ניסו לכבוש אותה הטטרים של קרים, אך נכשלו בכך שלוש פעמים ונסוגו. בשנת 1655 שונה שמה של העיר לסטארי אוסקול (אוסקול הישנה), בעקבות עיר אחרת אשר קיבלה באותה שנה את השם נוביי אוסקול (אוסקול החדשה). בסוף המאה ה-17 תכנן הצאר פטר הגדול להקים את הצי הראשון שלו בסטארי אוסקול, אך כאשר לא מצא יער מתאים בסביבתה של העיר, אשר העצים שלו יוכלו לשמש חומר גלם, העביר את בניית הצי לעיר וורונז'. במשך המאות הבאות עברה העיר בין מחוזות שונים של האימפריה הרוסית. בשנת 1918, במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, עברה העיר לשליטת אוקראינה העצמאית למשך כחצי שנה, ובסוף אותה שנה חזרה לידי הבולשביקים.
כלכלה
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלו לכרות בעיר עפרת ברזל, במסגרת גילוי האנומליה המגנטית של קורסק, שטח עתיר מחצבים, בין הגדולים בעולם. כיום נכרות בעיר למעלה מ-8 מיליון טונות של עפרת ברזל בשנה. מהסיבה הזו נפתחה בסטארי אוסקול שלוחה של המכון המוסקבאי לפלדה וסגסוגת.
גוויזדץ
גוויזדץ (באוקראינית: Гвіздець, בפולנית: Gwoździec, ביידיש: גוואזדזיעץ) היא עיירה במחוז איוואנו-פרנקיבסק, אוקראינה, על גדתו של אחד מיובלי נהר הפרוט, ליד קולומיאה והורודנקה. רוב תושבי הכפר משתייכים באמונתם לכנסייה האורתודוקסית האוקראינית של הפטריארכיה של קייב, ומיעוטם - יוונים אורתודוקסים וכן קתולים. בעיירה אתרים אדריכליים והיסטוריים רבים, בהם הכנסייה והמנזר הברנרדיני שנבנו בתחילת המאה ה-18, כנסיית לידת ישו למרים - כנסיית עץ שנבנתה במאה ה-17 ונבנתה מחדש בסוף המאה ה-19 - בתים עתיקים ועוד.
תולדות היישוב
המסמכים הראשונים המתעדים את קורות העיירה הם מהמאה ה-14, אם כי לפיהם העיירה התקיימה עוד במאה ה-13. ככל הנראה הוקמה העיירה ביוזמתו של נסיך מקומי. מתחילת המאה ה-15 מוזכרים אצילים מקומיים בתור בעלי העיירה. מהמאה ה-16 השתייכה העיירה לאזור שהיה בשליטת האיחוד הפולני-ליטאי. בשנת 1715 ייסד נסיך מקומי את המנזר הברנרדיני המקומי ובנה למענו בניין עץ. רוב תושבי העיירה בתקופה זו היו יהודים, ומשפחת האצולה המקומית תמכה במנזר, בכנסייה ובבית הכנסת המקומיים.
לאחר סיפוח גליציה לאימפריה האוסטרית בשנת 1785 הפכה גוויזדץ לעיירת מסחר ומלאכה חשובה. אוכלוסייה יהודית גדלה והולכת עסקה בה במסחר. סמל העיירה, שאומץ באותה תקופה, ייצג את מושב המלך, עדות לחשיבותה של העיירה: מעין כיסא או מושב, ועליו צלב. בשנת 1801 נפתח בעיירה בית ספר פרטי דו לשוני, פולני-אוקראיני. בשנת 1911 נפתחה בעיירה ספרייה ציבורית ובה חדר קריאה וכעבור שנה נפתח בה בית ספר בפולנית.
בספטמבר 1939 כבשה ברית המועצות את העיירה, שנכללה באזור שהוקצה לה לפי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. במהלך הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה נשרפו בעיירה יותר מ-300 בתים ונרצחו יותר מ-3,600 תושבים, רובם יהודים.
יהודי גוויזדץ
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1635. בשנת 1640 הוקם במקום בית כנסת מפואר מעץ, ומהמאה ה-18 פרשה הקהילה המקומית את חסותה גם על יהודי כפרי הסביבה.
בימי הבעש"ט היה דר שם הרב יצחק שור בעל ה"כח שור".
בתקופה זו נמנו בעיירה 1,234 יהודים, רוב תושביה. בשנות השלושים סבלו יהודי העיירה ממספר תקריות אנטישמיות.
בשואה
במהלך תקופת השלטון הסובייטי בעיירה פורקו המוסדות היהודיים בה, והולאמו בה העסקים הפרטיים. ביולי 1941, לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, כבש צבא הונגריה את העיירה, ועל יהודיה הוטלה חובת ביצוע עבודות כפייה.
בנובמבר 1941 הועברה העיירה לשליטת גרמניה הנאצית, וכעבור תקופה קצרה צוו יהודי המקום לעבור לגטו שהוקם ליד תחנת הרכבת בעיירה, וזאת תוך מספר שעות.
מיהודי העיירה שרדו את השואה בודדים, מהם במקומות מסתור ומהם שהספיקו להימלט לשטחי ברית המועצות.
בוריאס
בוריאס (יוונית: Βορέας) הוא אל הרוח הצפונית במיתולוגיה היוונית, הרוח שמביאה את הקור ומבשרת על תחילת החורף. בוריאס הוא בנם של הטיטנית אאוס, אלת השחר, ואיאולוס, אל הרוחות, אחיהם של יורוס (אל הרוח המזרחית), זפירוס (אל הרוח המערבית), אפליוטס (אל הרוח הדרום-מזרחי) ונוטוס (אל הרוח הדרומית). על פי המיתולוגיה, לבוראיס שני בנים ובת. שמם של הבנים הם זטס וקאלאיס. בניו השתתפו במסע אל גיזת הזהב בפיקודו של יאסון. בתו של בוריאס, קיאונה, היא אלת השלג.
מבין הרוחות השונות, נחשב בוריאס לתוקפני והחזק ביותר. לרוב הוא מתואר כאיש זקן, בעל שיער מתבדר פרוע וזקן דליל ופרוע. באמנות הוא פוסל וצויר כאל בעל כנפיים גדולות לגבו.
על פי אחד הסיפורים, חמד בוריאס נסיכה אתונאית ואף נשא אותה לאישה. האתונאים ראו אותו כקרוב משפחה ונטו להללו ולפנות לעזרתו כשהמתינו לבוא החורף. עוד מספרים, כי במלחמת פרס–יוון, נשב בוריאס בחוזקה בצבאותיו של כסרכסס כשהללו חצו את מצרי הדרדנלים, וגרם בכך לטביעתן של ספינות רבות.
בתר מעיקרא אזלינן או בתר בסוף אזלינן
בתר מעיקרא אזלינן או בתר בסוף אזלינן היא שאלה הלכתית עיונית שנידונה בין האמוראים, בכללי המשפט העברי בהלכות נזיקין.
השאלה
השאלה נידונה בפירוש במסכת בבא קמא בנוגע לחיוב צרורות, אולם לפי דברי הראשונים היא נידונה במקומות רבים.
הנידון בתלמוד הוא בעקבות הלכה למשה מסיני שלמרות שלפי הסברא, נזק שנגרם על ידי כוחו של בעל חיים שווה לנזק שנגרם על ידי גופו ממש במגע פיזי, על נזק כזה משלם הבעלים רק חצי משווי הנזק. הדוגמה הידועה והנפוצה (שעל שמה ידועה ההלכה - "צרורות") היא: בעל חיים שהלך ברחוב, והתיז צרורות אבנים ברגלו שהזיקו חפצים כל שהם, חייב בעליו לשלם רק מחצית מהנזק.
דעתו של רבא
רבא, ראש ישיבת פומבדיתא, הסתפק בנושא זה, והוא לא הכריע את השאלה כאחד מהצדדים הנידונים. שאלתו של רבא, שגררה את הדיון האם "בתר מעיקרא אזלינן או בתר בסוף אזלינן" מתייחסת למקרה הבא: תרנגול העיף כלי זכוכית ברגלו, התגלגל למקום אחר ושם נשבר בחבטה. אם העיקר הוא מעשה ההיזק, הרי הוא נעשה על ידי גוף התרנגול במגע פיזי, אבל אם המחייב הוא מעשה הנזק, עלינו לדונו ככל מעשה נזק שלא התרחש על ידי גוף התרנגול (אלא באופן עקיף, על ידי החבטה שקיבל הכלי כתוצאה מהתנגשותו בקרקע).
דעתו של רבה
לפי פרשנותו של רש"י הכוונה היא, שרבה סובר בתר מעיקרא אזלינן. בדברי רש"י ניתן ללמוד שני פירושים, כמובא באחרונים: הגישה האחת: מכיוון שמעשה הנזק הוא המחייב, אנו מחשיבים מעשה כזה, של זריקת כלי זכוכית ממקום גבוה, כמעשה נזק של הזורק את הכלי. אך אם ההלכה הייתה נפסקת ש"בתר בסוף אזלינן" (ובסוגיא זו "בתר אזלינן"), כמובן שלא ניתן לחייב את זורק הכלי על שבירתו, שכן למעשה לא נשבר על ידו אלא על ידי מי ששבר אותו במקל. הגישה השנייה, הקרובה יותר ללשון התלמוד: לפי הגישה ש"בתר מעיקרא אזלינן", הכלי נחשב כבר כשבור מיד עם זריקתו וכל מעשה נזק נחשב כנעשה מיד עם עשייתו, ולכן זורק הכלי חייב והשני פטור.
לפי רש"י, מחלוקת זו היא גם מחלוקתם של רבי נתן ושאר החכמים במקום אחר בתלמוד, בנוגע לשור שדחף שור אחר לבור, למי מתייחס הנזק. לפי הדעה ש"בתר מעיקרא אזלינן", הנזק מתייחס כולו לשור, ובעל הבור פטור, מכיוון שמעשה הנזק הוא דחיפת השור לבור, והוא נעשה רק על ידי הדוחף. ולפי הגישה האחרת - השור נחשב כהרוג מיד עם הדחיפה, וממילא כאשר הגיע לבור וקיבל את החבטה, פטור בעל הבור.
לדעת הרמב"ן רבה פוסק דווקא ש"בתר בסוף אזלינן". לפי שיטתו, השאלה הנידונת באדם שזרק כלי ממקום גבוה, ולפני שהכלי נפגש בקרקע והתנפץ לרסיסים, בא אחר ושבר אותו במקל, היא דווקא לגבי הזורק, ועל כך אומרת הגמרא שהזורק פטור, מכיוון ש"בתר תבר מנא אזלינן" כלומר אחרי הנזק, ומכיוון שלא הוא עושה למעשה את הנזק, הוא אינו חייב לשלם. לרמב"ן ישנה גם סברא פשוטה כראיה לדבריו: לא ייתכן לומר שהשאלה היא האם השני חייב, שכן בכל מקרה עליו להפטר מחיוב תשלומין מסיבה שלישית: בין כה ובין כה, לא היה לחפץ שום ערך מעשי או משפטי כאשר הוא נשבר באוויר בעודו עומד ליפול, ולכן גם אם נחשיב אותו כמזיק החפץ, הרי הוא כמזיק חפץ שאין לו שווי, שהוא פטור.
פסק ההלכה
להלכה: הרמב"ם סבור שרבה, שפוסק שזורק כלי מראש הגג ובא אחר ושברו במקל פטור, כוונתו היא שהזורק פטור (ולא על השובר במקל), מכיוון שבתר תבר מנא אזלינן, ומכיוון שהכלי עתיד היה להישבר על ידי אדם אחר, אין הזורק חייב.
הרי"ף כותב שההלכה הייתה נפסקת כרבה, אלא שפסקו של רבה מתייחסת רק לפי שיטתו שאינו דן דיני דגרמי - ואינו מחייב תשלום על מעשי נזק שלא נגרמו באופן ישיר, אך אנו פוסקים כרבי מאיר שדן דיני דגרמי, ולכן בנידון זה משמעות הלכתית לשאלה "בתר מעיקרא אזלינן או בתר בסוף אזלינן" שמתייחסת לשאלה מי הוא המזיק למעשה. השאלה נוגעת למעשה רק בשאלת ה"צרורות", ובה פוסק הרי"ף כפי הדעה ש"בתר תבר מנא אזלינן".
רבי זרחיה הלוי, מחבר ספר המאור, כותב שאין לנו לפסוק כרבה, מכיוון שההלכה היא שכאשר ישנה מחלוקת בין שני אמוראים אנו פוסקים כמו האמורא שהיה האחרון ביניהם, ורבא שהיה אחרון יותר הסתפק בדבר.
הרמב"ן בספרו מלחמות השם, כותב שלכאורה יש לחלוק על בעל המאור, ולפי הסברא שכאשר יש שני אמוראים, שאחד הסתפק בשאלה מסוימת (בנידונינו - רבא) והשני לא הסתפק בה (רבה), עלינו לפסוק הלכה למעשה כמו זה שלא הסתפק בה, אם מדובר בתלמיד במקום הרב, וכל שכן בנידוננו שרבה היה רבו של רבא. הרמב"ן מביא גם ראיה מדעתו של הרי"ף, שבמקום אחר שאמורא אחר הסתפק בשאלה מסוימת והשני לא, הוא פסק כמו מי שלא הסתפק בשאלה, למרות שהוא (רב פפא) היה תלמיד של הראשון (רבא). למרות זאת, מכיוון שהרי"ף פוסק ש"בתר תבר מנא אזלינן", ולא כמו רבה חוזר בו הרמב"ן והוא קובע שבמקום ששני אמוראים, שחיו בשני דורות שונים, דנו בשאלה מסוימת, הראשון מביניהם פסק בה והשני הסתפק בה, אין ביכולתינו לפסוק כמו הראשון שלא הסתפק בה, שהרי השני גם ידע את מאמריו של הראשון, ולמרות זאת הכריע שהדבר ספק. אפשרות אחרת מציע הרמב"ן בסוגיא, והיא שרבא גם הוא סובר ש"בתר תבר מנא אזלינן", ולכן פסק הרי"ף כך.
השגחה
בתאולוגיה, השגחה (ידועה גם בתור השגחה עליונה והכוונה אלוהית) היא השפעתו המכוונת של האל על הנעשה בעולם. ישנה הבחנה בין השגחה כללית שהיא על עניינים מרכזיים בחשיבותם, ובין השגחה פרטית, שהיא על כל פרט בעולם.
ביהדות
בהגות היהודית, ההשגחה הכללית, היא מוסכמת כדבר ברור, וכמפורש בתורה, לגבי השגחה פרטית רבו הדעות. למשל, הצדוקים בימי בית שני, המזוהים עם הכוהנים לבית צדוק, כפרו בהשגחה פרטית. בכלליות ניתן להבחין בין שתי דעות לנושא ההשגחה הפרטית: דעת חלק מן הראשונים והאחרונים, נוטה לצמצם את ההשגחה הפרטית ולהגבילה על בני האדם בלבד - ולחלק מדעות - אף להגבילה לאנשים מסוימים - עם ישראל או השלמים והצדיקים, כל זמן שהם במעלתם, ואילו שאר העולם נשלט על ידי חוקים שאינם מכוונים לכל מקרה ומקרה. לעומתם, דעת קבוצה אחרת בראשונים ובאחרונים, נוטה לכיוון של השגחה פרטית מפורטת על כל נברא.
בדברי חז"ל
בתלמוד ישנם מספר רב של מקורות שהוצגו כראיה לקיומה של השגחה פרטית על הכל: "אם רואה אדם שיסורין באין עליו יפשפש במעשיו". - כי לא ייתכן שיסורין באים סתם על האדם, אלא הכל על פי חשבון. "ומי חשיד הקב"ה דעביד דינא בלא דינא". "אין מיתה בלא חטא, ואין יסורין בלא עון". "אין אדם נוקף אצבעו מלמטה אלא אם כן מכריזים עליו מלמעלה". "יושב הקב"ה וזן את כל העולם כלו, מקרני ראמים ועד ביצי כנים". התלמוד הירושלמי מספר על רבי שמעון בר יוחאי שראה צייד ציפורים פורס מצודתו על ציפור, ושמע רבי שמעון בת קול האומרת "דימוס" ("חסד") והציפור השתחררה, ובמדרש בראשית רבה מוסף, כי לאחר מכן שמע את הבת קול מכריזה: "ספקולא", וציפור נלכדה. מקור דומה לסיפור זה קיים באסתר רבה. ובמדרש בראשית רבה: "אין לך כל עשב ועשב שאין לו מזל ברקיע שמכה אותו ואומר לו גדל". עוד מספרת הגמרא כי "ר' יוחנן כי הוה חזי שלך אמר משפטיך תהום רבה", ופירש רש"י: "שזמנתה שלך לשפוט ולעשות נקמתך בדגת הים להמית המזומנים למות".