cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אל סייר דה קאן רוקה
אודות המסעדה
סגנון הבישול הוא "טכני-אמוציונלי". הוא אמוציונלי בניסיון לשחזר ארומות וטעמים אבודים בזכרונו של הסועד דרך התת-מודע (בדומה לשמיעת שיר ישן) שיזכירו לו זכרונות אישיים מהעבר. משתמשים בטכניקות בישול מסורתיות וגם חדשות, והצגה קפדנית של המנות.
ב-2013 דורגה המסעדה כמסעדה הכי טובה בעולם, והדיחה את מסעדת נומה הדנית.
הם יצרו כמה תבשילים וקינוחים המבוססים על בשמים ידועים, קינוח אחד מ-2008 מבוסס על הבושם 'אטרניטי' של קלווין קליין,
קרולינה הררה,
חברת הבשמים הקטלנית Puig,
הדמים מודיעים
הדמים מודיעים הוא כלל במשפט העברי ולפיו במקרי ספק מסוימים מה הקנה אדם לחבירו, סכום הכסף ששילם הקונה מוכיח.
מקור הכלל
מקור הכלל הוא במשנה במסכת בבא בתרא בה הכלל שנוי במחלוקת בין רבי יהודה לחכמים: למרות שבכל מחלוקת של רבי יהודה וחכמים - הלכה כחכמים, הראשונים כתבו שמכיוון שכלל זה הובא בתלמוד במסכת בבא בתרא: (-בתרגום חופשי: "נבדוק כמה כסף שולם") שם הכלל נכתב ללא חולקים, על כן יש לחלק בין מקרים בהם הדברים שנאמרו בשעת הקנין אינם עומדים בניגוד למשתמע מסכום הכסף ששולם, וכן המשתמע מסכום הכסף ששולם אינו מכליל דברים חדשים מעבר לדברים שכלולים בקנין בבירור, במקרים כאלו "הדמים מודיעים". אך במקרים אחרים לא.
בהלכה
לפי דעת הבית יוסף והרמ"א בהגהותיו על השולחן ערוך, אדם שהשכיר בית לחבירו ולא קצב את זמן השכירות, אך השוכר הקדים ושילם את התשלום עבור השכירות, הדמים ששילם השוכר מודיעים לכמה זמן השכירות תימשך. מפרשי השולחן ערוך נחלקו בדין זה, הסמ"ע והקצות החושן הסכימו עם דין זה, אך לפי הש"ך והנתיבות המשפט, במקרה כזה השוכר ידור בבית רק שלושים יום מכיוון שסתם שכירות שלושים יום.
מייקלסון
מייקלסון הוא שם משפחה. {{פירושונים|
נמל התעופה ליברפול ג'ון לנון
נמל התעופה ליברפול ג'ון לנון (באנגלית: Liverpool John Lennon Airport) הוא נמל תעופה הנמצא בעיר ליברפול שבצפון-מערב אנגליה. נמל התעופה נפתח רשמית ב-1933, והוא שוכן סמוך לשפך נהר המרזי, כ-12 קילומטרים דרומית-מזרחית למרכז העיר. במהלך מלחמת העולם השנייה השתמש חיל האוויר המלכותי בנמל התעופה, והוא נודע בשם RAF Speke.
מספר הנוסעים שעברו בנמל התעופה גדל מ-875,000 נוסעים ב-1998 ל-5.47 מיליון ב-2007. שיעור הגידול בשנת 2007 היה 10.2%. 500,000 נוסעים עברו בשדה התעופה, בפעם הראשונה, במהלך מאי 2007. כל הנתונים הללו הפכו את נמל התעופה לאחד מהמתפתחים ביותר באירופה בעשור האחרון.
בעברו נודע כ"נמל התעופה ספיק", אך בשנת 2002 שונה שמו ל"נמל התעופה ליברפול ג'ון לנון", על שמו של חבר להקת הביטלס ג'ון לנון, שנולד בעיר ונרצח בשנת 1980. בנוסף לכך, נבנה במקום פסל של הזמר בגובה 2.1 מטר העשוי ברונזה. על הפסל מופיע מוטו שדה התעופה, "Above us, only sky" (מעלינו, רק שמיים), הלקוח משירו של לנון Imagine.
האמנה החברתית (ספר)
על האמנה החברתית, או עקרונות המשפט המדיני (בצרפתית: Du Contrat Social ou Principes du Droit Politique) הוא ספרו של הפילוסוף ז'אן-ז'אק רוסו שיצא לראשונה לאור בשנת 1762. בספר פורס רוסו את משנתו הפוליטית שהשפיעה על הוגי עידן האורות, על המהפכה הצרפתית, על מנסחי חוקת ארצות הברית, על תנועת הרומנטיקה ועל הסוציאליזם.
הספר, רעיונותיו והשפעתו
בספר הביע רוסו את הדעה כי החברה האידיאלית היא זו שבה כורת האדם אמנה עם עצמו ועם אחיו בני האדם, לא זו שבינו ובין ממשלתו. כמו ג'ון לוק, האמין רוסו שממשלה יכולה להיות לגיטימית רק אם מקור הלגיטימיות שלה הוא העם, בתפקיד הריבון. רוסו טען ש"החברה המושלמת" תישלט בידי "הרצון הכללי" של העם. בעוד שלא הגדיר בדיוק איך ניתן להשיג זאת (ישנן דרכים רבות המתאימות למצבים שונים), הוא הציע שתיערכנה אספות ובהן כל אזרח יוכל לסייע בהגדרת הרצון הכללי. רעיון זה בדבר דמוקרטיה ישירה, העומד בלב הגותו הפוליטית של רוסו, גרם לרבים, הרגילים אל הדמוקרטיה הייצוגית המקובלת במשטרים המבוססים על דמוקרטיה ליברלית, לטעון כי תוכניתו של רוסו אינה ניתנת ליישום.
הספר היה יצירה מתקדמת שהשפיעה על רפורמה פוליטית ומהפכות באירופה ובמיוחד בצרפת. הספר הפריך את המיתוס שהמלך ממונה על ידי האל, וקבע כי רק הריבון, הוא העם, יכול למנות את הרשות המבצעת, כמו גם לפטרה.
הביקורת אותה משמיע רוסו כלפי המשטרים האבסולוטיים של אירופה בזמנו, מובעת היטב במשפט המפורסם הפותח את הפרק הראשון של הספר - "האדם נולד חופשי, ובכל מקום אסור הוא באזיקים". הספר הוא ניסיון לשרטט את הדרך לשחרר את האדם מאזיקיו, ניסיון משפיע ורב רושם, אם כי סוג המדינה אותה הגה רוסו בחזונו לא התגשמה באף מקום בעולם במאתיים וחמישים השנים שחלפו מאז כתיבתו.
מיום פרסומו קנה לו הספר מעריצים, אך גם מבקרים קשים. פילוסופים כאדמונד ברק ראו ברעיונות המובעים בספר סכנה, וניסו להתוות גישות חלופיות, בעוד שפילוסופים כעמנואל קאנט העלו את הספר ואת רעיונותיו על נס.
ההכרה של כותב הספר, כי האדם הוא יצור רציונלי המסוגל להגיע מעצם טיבו להכרעות פוליטיות, ולבטא את רצונו, בצורה של הרצון הכללי, שנויה במחלוקת קשה. יש הרואים בה את אחד הגורמים שהביאו לשלטון הטרור במהפכה הצרפתית, וזאת לעומת החוקה של ארצות הברית שמנסחיה, ובמיוחד עורכי הפדרליסט, ג'יימס מדיסון, ג'ון ג'יי ואלכסנדר המילטון שפעלו בעשור שלאחר פטירת רוסו, פעלו מתוך גישה פסימית יותר, הדורשת כי את רצון העם יבטאו נציגים, וכי העם לא יוכל לבטא עצמו ישירות.
יעקב טלמון, הוגה רעיון "הדמוקרטיה הטוטליטרית" מצא את שורשי הדמוקרטיה הטוטליטרית בתורת "הרצון הכללי" של רוסו כפי שהובעה בספר זה. לדעת טלמון האמונה בחופש והשאיפה לממשו של אסכולות חברתיות מדיניות אוטופיסטיות כקומוניזם מתיישבות לכאורה עם שימוש באמצעי כפייה לצורך הגשמת הרעיון האוטופי, ומכאן קצרה הדרך אל ה"דמוקטטורה". הפיסקה המופיעה בספר א' פרק ז' לפיה "כל מי שימאן להישמע לרצון הכללי, יכריחוהו לכך הגוף כולו, דבר זה אין פירושו אלא זה שיכריחוהו להיות חופשי", מקבלת לאור ניסיון המאה ה-20 משמעות חמורה וקשה.
סקירה כללית
מטרתו המוצהרת של הספר "האמנה החברתית" היא לקבוע האם ישנו דבר כ"סמכות פוליטית לגיטימית". בניגוד לספרים קודמים של רוסו, בהם הילל את האדם במצבו הטבעי, מגיע רוסו למסקנה כי המצב הטבעי של האדם הוא מצב אלים וברוטלי, וכי על מנת לצאת ממצב זה, על האדם לכרות אמנה חברתית עם אחיו בני האדם. אמנה חברתית זו תביא לשחרור האדם, שכן היא תעניק לכולם את אותה מידת השוויון ותטיל על כולם את אותן החובות. האדם שהעניק מרצונו את ריבונותו לכלל, באמצעות האמנה החברתית, יהיה אדם בן חורין החי במשטר צודק. אך עם כל זאת, החברה, והמדינה אותה יוצרת החברה, מטילים מגבלות על האדם מעבר לאלו המוטלות עליו במצבו הטבעי. טענתו של רוסו היא כי האדם אינו מחליף מרצונו חירות בשעבוד. על אף שהאמנה אוכפת על האדם חוקים חדשים, במיוחד חוקי הקניין, באמצעות ביטוי רצונו של האדם ב"רצון הכללי" שומר האדם על חירותו גם במסגרת החדשה.
לדעת רוסו כל ממשל, בכל צורה, יש לחלק לשני חלקים. ראשית, יש את הריבון, שהוא כלל האוכלוסייה, המייצג את הרצון הכללי והמהווה את הסמכות המחוקקת במדינה. שנית יש את הממשלה, הנפרדת מהריבון. חלוקה זו היא העומדת ביסוד המבנה שבנה רוסו אשר ראה ברשות המחוקקת את ביטוי הרצון של הריבון, וברשות המבצעת את כוחו של הריבון, ועל השניים להישאר נפרדים.
רוסו סבור כי את הממשל הפועל על פי תוכניתו ניתן ליישם בצורות שונות של ממשלה, ממונרכיה ועד לדמוקרטיה, שכן אותה הממשלה ופקידיה פועלים רק על פי רצון הריבון, הוא העם, שבידו להחליפם כשירגיש את הצורך בכך, וכי שליט השואב את הלגיטימציה לשלטונו מן הרצון הכללי, אינו יכול לסטות מייצוגו של רצון זה מבלי לאבד את הלגיטימציה לשלטונו.
על המצב הטבעי
רוסו מתייחס בשלילה למצב הטבעי, אך לא בשל היותו המצב של המלחמה המתמדת אותו ראה הובס בחזונו, ואשר לדעת הובס הצדיק את שלטונו של ה"לוויתן" השליט האבסולוטי, אלא בשל כך ש"בני האדם, החיים באי תלותם המקורית, אין ביניהם קשר קבוע במידה מספקת כדי ליצור מצב של שלום או מצב של מלחמה..." (ספר א' פרק ד'). המצב הטבעי הוא מצב של בערות מתמדת, שעל האדם להימנע ממנו. במצב זה אין כל קניין פרטי, והקניין היחיד הקיים הוא אותם הדברים שלאיש אין חפץ בהם.
במצב דברים זה שולט החזק, לא מכוח הלגיטימציה, אלא מכוח הכוח עצמו. האדם הוא חופשי במצב זה באותה מידה בה הוא חזק. אין לו הגנה מפני האחרים.
מסיבה זו כורתים בני האדם אמנה חברתית, על מנת להסמיך את עצמם להשיג יותר, בעזרת האחרים, מאשר יכלו להשיג במצב הטבעי. הנקודה החשובה באמנה חברתית זו היא מן הלגיטימציה למנהיגות, תוך שמירת החירות, החירות להיות שווה לאחרים, שכן "אין הריבון רשאי לשים על נתין אחד משא שהוא כבד יותר ממשאו של נתין אחר" (ספר ב' פרק ד').
על הממשלה
על פי הספר, כל פעולה חופשית נגרמת באמצעות שני גורמים. הגורם המוסרי, הרצון הקובע את הפעולה, והגורם הפיזי, הכוח שמוציא אותה לפועל. הגוף הפוליטי דומה אף הוא לגוף החי, רצונו מבוטא על ידי הרשות המחוקקת, וכוחו היא הרשות המבצעת (ספר ג' פרק א').
נראה כי הצורה הראויה ביותר לחלוקה מעין זו היא הדמוקרטיה, אך לדעת רוסו הדמוקרטיה אינה מתאימה לאדם, כי אם לאלים, כיוון שהיא דורשת מאזרחיה שלמות, וכשהמדובר בבני אדם "אין לך ממשל שיהא צפוי למלחמות אזרחים ולמהומות פנימיות כשלטון העם או שלטון ההמון..." (ספר ג' פרק ד'). המדינה על פי רוסו היא מונרכיה או אריסטוקרטיה, או שילוב של שיטות הממשל. הריבון, גם המלך, מבטא את הרצון הכללי. על מנת להבטיח זאת תכונסנה אסיפות של העם, בהן ייקח העם חלק פעיל בבחירת הממשלה וקביעת החוקים. על פעולות אלו להתבצע באופן ישיר ולא באמצעות נציגים. דוגמה לכך ראה רוסו ברומא העתיקה בה היה מלך, ושלוש אסיפות עם הידועות כקומיטיה. באמצעות אסיפות אלו כל האזרחים היו מיוצגים. עם זאת המלך היה בעל כוחות בכולן.
באסיפות אלו אל לו לאדם להצביע לפי רצונו הפרטי, אלא לפי רצון הכלל. אם הגוף המבצע פועל כנגד רצון הכלל, הוא שובר את האמנה, ועליו להיות מודח מתפקידו. לשם כך קובע רוסו כי על השליט לקבוע מועדים לכינוס האסיפות, שלא ניתן יהיה לדחותם, וזאת על מנת להבטיח כנגד ממשל הפועל כנגד רצון הכלל.
על הדת
רוסו מתייחס לשתי קטגוריות של הדת - דתו של האדם, ודתו של האזרח. דתו של האדם דורשת רק אמונה פנימית ביצור עליון. דתו של האזרח דורשת דוגמות, טקסים וצורות חיצוניות של פולחן, ודורשת כי האזרח יתייחס לדתות אחרות בשלילה.
רוסו טוען כי קיימת צורה נוספת, הכופה על האדם שני שליטים, שתי ארצות מולדת, שני מחוקקים, ומעמידה את האזרח בפרדוקס. דתות כאלו היו דת הלאמות, הדת ביפן, ודתם של הנוצרים הקדמונים ברומא העתיקה. רוסו רואה בדתות מסוג זה דת שלילית. בשל כך הוא מתרכז בשתי הצורות האחרות של הדת.
הצורה השנייה של הדת היא טובה לקיום המדינה מכיוון שהיא קושרת את האדם אל המדינה באמצעות היצור העליון. לכן, הציות לרצון הריבון הוא ציות לרצון האל. באופן דומה, המוות למען המדינה הוא המוות למען האל. במקרה זה הממשלה היא גם הכהונה (להבדיל ממקרה בו הכהונה היא גם הממשלה). אך גם לכך יש חסרונות, מכיוון שהדת הזו מרמה את האנשים, והופכת אותם למחזיקים באמונות טפלות, מרבה אי סובלנות ומקדמת צימאון דם, שכן היא מורה לאזרחים כי זו חובתם הקדושה להרוג את מי שאינו מאמין בדת זו.
מפרק חשוב זה בספר נובע הרעיון של הפרדת הדת והמדינה. על פי רוסו, כאשר הכנסייה הופכת להיות הממשלה, הריבון אינו ריבון עוד. אי סובלנות מובילה ישירות לתוצאה זו. מכיוון שכך אין צורך בדת לאומית אחת, אלא שעל כל הדתות לחבוק זו את זו, פרט לדתות המורות למאמינים בהן להיות אזרחים גרועים. דתות אלו אין לסבול.
רוסו נותן כדוגמה לדת כזו את הדת הנוצרית דווקא, וטוען כי הנצרות מטיפה לשעבוד ולכניעות ונוחה לעריצות, וכי הנוצרים נולדו להיות עבדים.
אוטבוצק
אוֹטְבוֹצְק (בפולנית: Otwock;, ביידיש: אָטוואָצק) היא עיר במרכז פולין, כ-24 ק"מ דרומית-מזרחית לוורשה. אוטבוצק משמשת כבירת מחוז אוטבוצק. שטחה משתרע על כ-47 קמ"ר, מתוכם 23% הם אזורים מיוערים.
היסטוריה
אזכור הראשון של מקום יישוב בשם אוטבוצק קיים כבר במאה ה-15, אך עד למחצית השנייה של המאה ה-19 נשארה אוטבוצק כפר קטן. בסוף המאה ה-19 חוברה אוטבוצק במסילת ברזל לוורשה, כחלק מקו הרכבת בין ורשה ללובלין. אקלימה הנוח והיערות הרבים המצויים בסביבתה הפכו אותה למרכז בריאות ונופש מבוקש והיא נהנתה מתנופת בנייה של בתי מלון, מסעדות, בתי מרפא ומרחצאות, שנועדו לשימושם של אלפי הנופשים שהגיעו בחודשי הקיץ. הפיתוח ואפשרויות הפרנסה הביאו למעבר משפחות רבות לעיירה, בהם יהודים רבים. ב-1916 הוכרזה אוטבוצק כעיר.
ב-29 בספטמבר 1939 נכבשה העיר על ידי הצבא הגרמני. בהמשך הוקם גטו בעיר, וממנו הובלו רוב יהודי העיירה למחנה ההשמדה בטרבלינקה.
ב-1958 הוקם בסוויירק (Swierk) במחוז אוטבוצק הכור הגרעיני הראשון בפולין.
הקהילה היהודית
משפחות יהודיות רבות עברו לאוטבוצק מסוף המאה ה-19. הם התפרנסו מעסקי הבנייה והתיירות המפותחים בעיר. ב-1910 הוקם בעיירה בית כנסת. מאוחר יותר הוקמו מוסדות קהילה נוספים ולאחר מלחמת העולם הראשונה הפכה קהילת אוטבוצק שנסמכה עד אז על קהילת קרצ'ב הסמוכה לעצמאית.
בתקופה שבין המלחמות התפתחה קהילת אוטבוצק, הוקמו בה בתי כנסת, מוסדות חינוך ותרבות והתקיימה בה פעילות ענפה של מפלגות יהודיות, ציוניות ואחרות. בבחירות שנערכו לוועד הקהילה בשנות ה-30 זכתה אגודת ישראל, שהונהגה על ידי חסידי גור. בבחירות הראשונות למועצת העיר שנערכו ב-1923 זכו היהודים ב-9 נציגים מתוך 24.
רבנים ואדמו"רים
רבה הראשון של אוטבוצק היה הרב יעקב יהודה סורוצקי שנפטר ב-1908. את מקומו מילא הרב יצחק מנחם ינובסקי שכיהן כרב עד ל-1930. לאתר פטירתו מונו שני רבנים: הרב ראובן זהמן, מחבר הספר "יחי ראובן", והרב בריש ינובסקי, בנו של הרב ינובסקי. שניהם נספו בשואה.
אדמו"רים רבים נהגו לשהות באוטבוצק בחודשי הקיץ, לצורכי מרפא ונופש, וחלקם אף השתקע בעיירה. חסידיהם הרבים של האדמו"רים הגיעו בעקבותיהם ומילאו את העיירה בשבתות ובחגים. עובדה זו הביאה להגדלת מקורות הפרנסה ולגידול במספר יהודי העיירה. עם האדמו"רים שהתגוררו בעיירה באופן קבוע נמנים: ר' שמחה בונים קאליש מצאצאי הרבי מוורקא, המכונה האדמו"ר מאוטווצק. רבי שמעון שלום קאליש (האדמו"ר מאמשינוב), רבי שאול ידידיה אלעזר טאוב (האדמו"ר ממודז'יץ) שבשנת תרפ"ח הגיע לעיר ואף בנה בה את בית מדרשו, רבי ירחמיאל ישראל יצחק קאליש, רבי יהושע אשר רבינוביץ מפוריסוב, נינו של היהודי הקדוש, רבי אהרן הופשטיין (האדמו"ר מקוז'ניץ) שחי בעיר עד מלחמת העולם שבה נספה בתשרי תש"ג, רבי יוסף יצחק שניאורסון (האדמו"ר מחב"ד) שאף החזיק ישיבה בעיר, ורבי יצחק זליג מורגנשטרן (האדמו"ר מסוקולוב-קוצק).
בית הקברות היהודי
בתחילה קברו אנשי אוטבוצק את מתיהם בבית הקברות של קרצ'ב, אך בתחילת המאה ה-20, עם התרחבותה של הקהילה הכשירו בית קברות עצמאי מדרום לאוטבוצק עבור חברי הקהילה והחולים שנפטרו במהלך שהותם בבתי המרפא בעיירה. בית הקברות ששרד בצורה טובה באופן יחסי, עבר תהליך שימור בראשית המאה ה-21 והוא מהווה מקור חשוב ללימוד קורותיה של הקהילה בארבעת העשורים הראשונים של המאה ה-20.
בתקופת השואה
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה היהודית באוטבוצק כ-5,500 איש. ביום 29 בספטמבר 1939 נכבשה העיר על יד הגרמנים, לאחר שהופצצה, ולאחר שרבים מתושביה עזבו ופנו מזרחה.
עם כניסתם של הגרמנים לעיר, החלו בלקיחת יהודים לעבודות כפייה, ובמעשי שוד ורצח של יהודים. בין הנרצחים הראשונים היה הסופר היידי משה פראבארוביץ'.
באוקטובר 1939 הוקם יודנראט בעיר, ולאחר מכן, הוטל צו על ענידת סרט על הזרוע, והדבקת מגן דוד על חלונות עסקי היהודים. בקיץ 1940 החלו להישלח יהודים מהעיר למחנות עבודה באזור לובלין, ורבים מהם הועסקו בבניין מחנה ההשמדה טרבלינקה.
בסוף שנת 1940 נצטוו היהודים לעבור לגטו שהוקם בעיר, שבו רוכזו גם אלפים מיהודי הסביבה, ובהם מאות מיהודי קארצ'ב. היהודים לא הורשו לקחת עמם רהיטים וחפצים לגטו, ובגטו הורגש מחסור רב במזון. ביום 15 בינואר 1941 הוקף הגטו בגדר, והוא הפך לסגור, למעט יציאתם של כ-4,000 יהודים מדי יום לעבודות כפייה באזור. מאות מיושבי הגטו נפטרו מרעב וממחלות, ומי שנתפס יוצא ממנו ללא רשות הוצא להורג. בחורף 1941–1942 החלו הגרמנים בהחרמת דברי פרווה מיהודי הגטו.
בינואר 1942 נשלחו 150 צעירים מהגטו לטרבלינקה, והיו בין הקרבנות הראשונים של מחנה ההשמדה. באפריל 1942 שולחו לטרבלינקה עוד 400 צעירים יהודים.
חיסול הגטו התבצע ביום 19 באוגוסט 1942 (ד' באלול תש"ב). מתוך כ-12,000 יהודים שחיו בגטו באותה עת שולחו כ-8,000 למחנות אושוויץ וטרבלינקה. במהלך הגירוש רצחו הגרמנים והאוקראינים את החולים בבתי החולים בגטו, וכן את צוות הרופאים והאחיות של הגטו. חלק מהצוות הרפואי התאבד קודם לכן באמצעות בליעת כדורי ציאניד. במהלך האקציה רבים מיהודי הגטו גילו התנגדות, ונרצחו ברחובות. יהודים שהצליחו להימלט ליערות, נתפסו ברובם ונרצחו.
את רכושם של המגורשים בזזו פולנים תושבי העיירה ואיכרים מן הסביבה. את אנשי המשטרה היהודית שסייעה בפינוי הגטו, העבירו הגרמנים לוילאנוב ולמחנה טארכומין, ושם נורו למוות.
בשנת 1943 בעיר הגיע יוסף בילבסקי במטרה לארגן קבוצת לוחמים. הוא התגלה ונהרג בקרב.
בתקופת השואה נשרפו ונהרסו שבעה בתי כנסת בעיר.
קריסטינה דנקו הצילה מספר יהודי העיר וקיבלה הכרה כחסידת אומות העולם.
בית הילדים באוטבוצק
בינואר 1945, מיד לאחר שכבש הצבא האדום את ורשה וסביבותיה מידי הגרמנים, הגיעה לאוטבוצק פרנצישקה אוליבה, ניצולת השואה, לחפש קרובי משפחה. היא לא מצאה אף אחד מקרוביה, אך נתקלה שם באקראי בחייל סובייטי ולידו ילדים יהודים עזובים. החייל הפנה אותה למבנה נטוש – הבית שברחוב פְּרוּסָה 11, שבו פעל עד הפלישה הגרמנית ב-1939 פנסיון "זָאכֶנטָה" של המו"ל הוורשאי לשעבר בנימין שימין ואשתו רבקה. אוליבה זכתה לעזרתו של מפקד בית חולים שדה סמוך של הצבא האדום וכך החלה לטפל בילדים. בחודש מרץ 1945 לקח הוועד המרכזי של יהודי פולין את בית הילדים תחת חסותו, ולמנהלת הבית מונתה לובה בייליצקה בלום.
למוסד הגיעו ילדים ניצולי השואה. ביוני הגיע מספרם לכ-130. מרבית אנשי הצוות היו אף הם ניצולים. בית הילדים נתמך על ידי הג'וינט. הוא פעל עד סוף שת 1949. בין השוהים בבית הילדים היה שמעון ישראלי (אז פּוֹסֶסוֹרסקי), לימים זמר, שחקן, סופר ואיש קולנוע ישראלי.
הנצחת הקהילה
אנדרטאות לזכר הנספים בשואה מקרב יהודי אוטבוצק הוקמו באוטבוצק ובבית העלמין בחולון.
מיכלסון
מיכלסון הוא שם משפחה יהודי. {{פירושונים|
ראו גם
}}
גביע אנטים
גביע אנטים היא תחרות הנערכת בין קבוצות הרוגבי של נבחרת הרוגבי הלאומית של רומניה ונבחרת הרוגבי הלאומית של גאורגיה ונקראת על שמו של הארכיבישוף המטרופוליטני של בוקרשט, אנטים האיברי מוצאו מאיבריה (גאורגיה).
גותים (זרם תרבותי)
גותים (Goth) הם תת-תרבות שהחלה בבריטניה בשנות ה-80 המוקדמות של המאה ה-20. התרבות התפתחה בקרב מעריצי רוק גותי שהתפתח מהז'אנר המוזיקלי פוסט-פאנק. השם גותי נגזר ישירות מהז'אנר. אמני פוסט-פאנק שהובילו את ז'אנר הרוק הגותי ושעזרו לפתח ולעצב את הקהילה הם סוזי והבאנשיז, באוהאוס, הקיור וג'וי דיוויז'ן. התנועה הגותית המודרנית התפתחה כתנועת מרד נעורים, אך שרדה זמן רב לעומת תת-תרבויות אחרות מאותה תקופה, והמשיכה להתגוון ולהתפשט ברחבי העולם. תדמיתם ונטייתם התרבותית של הגותים מצביעה על השפעה מהספרות הגותית מהמאה ה-19 ומסרטי אימה. הסצנה מרוכזת סביב פסטיבלים, מועדוני לילה ומפגשים קבוצתיים, בעיקר במערב אירופה. תת-התרבות מקושרת להעדפות מוזיקליות, אסתטיות ואופנתיות.
מקור השם
האדריכלות הגותית, שאפיינה את ימי הביניים החל מהמאה ה-12, נתפסה בעיני אנשי הרנסאנס כאמנות של ברברים לא נאורים, ולכן נקראה על שם השבטים הגותים הברברים שהחריבו את רומא העתיקה. במאה ה-19 קמה תנועת התחייה הגותית שהדגישה את חשיבותן של האמנות ושל האדריכלות הגותית (שיצרה מבנים רומנטיים ומלאי הדר), ואף שחזרה ובנתה מבנים בסגנון הגותי. לצידה, התפתחה הספרות הגותית שעסקה באפל, במורבידי, בגרוטסקי ובנשגב. המוזיקה הגותית, ובפרט רוק גותי שהתפתח בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, עסקו בתכנים מהספרות הגותית. סביב הרוק הגותי (ומאוחר יותר גם סביב המטאל הגותי והמוזיקה הגותית-אלקטרונית) קמה תת-התרבות הגותית.
התפתחות המונח
המונח רוק-גותי נטבע בידי מבקר המוזיקה ג'ון סטיקני ב-1967 שתיאר את פגישתו עם ג'ים מוריסון במרתף יין מואר באור עמום וקרא לו "החדר המושלם לרוק הגותי של להקת הדלתות ". לפי היסטוריון המוזיקה קורט לודר, באותה השנה, להקת "The Velvet Underground" בשיר שחיברה "All Tomorrow's Parties", יצרה "יצירת מופת רוק-גותית מהפנטת". בשנות השבעים המאוחרות, התואר 'גותי' שימש לתיאור האווירה של להקות פוסט-פאנק כמו סוזי והבאנשיז, מגזין וג'וי דיוויז'ן. המבקר ניק קנט כתב על ההופעה של סוזי והבאנשיז ביולי 1978, שיש "מקבילות והשוואה עם חלוצי רוק-גותי כמו הדלתות ובוודאי, The Velvet Underground בתחילת דרכם המוזיקלית ". במרץ 1979, בביקורתו על האלבום השני של 'מגזין' הנקרא "Secondhand daylight", ציין קנט שיש "תחושת סמכות מחמירה חדשה" במוזיקה, עם "צלילים נאו-גותיים עגומים ". ב-15 בספטמבר באותה השנה, האמרגן של ג'וי דיוויז'ן, טוני וילסון, השתמש במונח בראיון בתוכנית "something else". וילסון תיאר את ג'וי דיוויז'ן כ"גותית" בהשוואה למוזיקת פופ. המונח שימש בהמשך "ללהקות חדשות כמו באוהאוס שהופיעו בעקבות להקות כמו ג'וי דיוויז'ן וסוזי והבאנשיז ." הסינגל הראשון "Bela Lugosi's Dead" של הלהקה באוהאוס יצא בשנת 1979 והוא ידוע כתחילתו של הסגנון המוזיקלי רוק גותי.
ב-1979, מגזין Sounds תיאר את ג'וי דיוויז'ן כ"גותית" ו-"תיאטרלית". בפברואר 1980, המגזין הבריטי מלודי מייקר (Melody Maker) העניק ללהקה את התואר "מאסטרים של גותיקה קודרת". לאחר מכן ציין המבקר ג'ון סאבג' את הזמר איאן קורטיס וכתב "הצהרת גותית צפונית מובהקת". עם זאת, רק מתחילת שנות ה-80 הפך הרוק הגותי לסגנון מוזיקלי עקבי וברור בתוך הפוסט-פאנק וחובבי הלהקות הללו החלו להתאחד לתנועה שניתן לזהותה בבירור. ייתכן ולקחו את המעטפה ה"גותית" מהגיליון של המגזין הבריטי Sounds משנת 1981: "הפנים של פאנק גותי", שנכתב בידי סטיב קיטון. קיטון שאל בגיליון על הקהל של UK Decay: "יכול להיות שזהו בואו של פאנק גותי? בעוד באוהאוס פורסים את כנפיהם ועפים, האם זהו הדבר הגדול הבא?" ביולי 1982, הפתיחה של המועדון באטקייב בסוהו בלונדון סיפקה נקודת מפגש לסצנה המתעוררת. המקום הוגדר כ-"פאנק חיובי" על ידי המגזין הבריטי NME בגיליון מיוחד שהוקדש לנושא בתחילת 1983. בשנות השמונים-80 המונח "באטקייבר" שימש בבריטניה לציון אוהדי המוזיקה הגותית.
מוזיקה
גותים מגלים משיכה למוזיקה ולאמנויות אחרות דרכם הם מביעים את תפישת העולם הייחודית שלהם. להקות גותיות בולטות הן:
רוק גותי
הכינוי רוק גותי (באנגלית: Gothic rock) נולד בשנות ה-80 של המאה ה-20 כמאפיין של מוזיקת רוק בעלת מאפיינים גותיים אפלים, העוסקים לרוב במסתורין, אימה או ניהיליזם. הסגנון התפתח בבריטניה בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 מתוך הפוסט-פאנק, ויושם בתחילה על ידי להקות כמו Bauhaus, Siouxsie and the Banshees ו-The Cure, שהחלו להכניס אלמנטים אפלים יותר לסאונד.
דת'רוק
דת'רוק הוא תת-ז'אנר של פאנק רוק השואב השפעה רבה מהסאונד והאסתטיקה של הרוק הגותי, אך מדגיש אנרגיה וסאונד עמוס אפקטים על פני אווירה טהורה. הסגנון נוצר בארצות הברית בתחילת שנות ה-80 על ידי להקות כמו Christian Death ו-45 Grave.
ז'אנרים נוספים
עוד סגנונות מוזיקה בעלי קשר הדוק לתת-תרבות הגותית:
הופעה חיצונית
האופנה הגותית מושתתת בעיקר על צבעים כהים כמו שחור ואדום כהה, ושימוש בבדים כמו תחרה, קטיפה, עור וויניל, בדרך-כלל על מנת ליצור תדמית אפלה ומורבידית עם קריצה לסרטי אימה ישנים, לפאנק ולאופנה תקופתית (למשל אופנת התקופה הוויקטוריאנית). המראה שנוצר הוא בדרך כלל אנדרוגיני. הביגוד כאמור שחור, עם שילוב של בגדים מודרניים - ג'ינס שחור,ז'קט עור שחור שחלקי הרוכסן והכפתורים הם מתכתיים בצבע כסף, סוודר שחור, סווטשרט שחור, חולצת טריקו/טי מכל סוג שחורה, שמלות שחורות אף מופשטות, מגפיים מסוגים שונים ומגפיים המעוטרים וניתנים להידוק בעזרת חגורות (אופנוע, לחימה (סגנון אופנתי) וכדומה) ושימוש בפריטי לבוש כמו גלימות ומחוכים. הגיזרה הגותית בדרך כלל אינה צמודה לגוף ואף מתוכננת במכוון לעוות את קווי הגוף הטבעיים.
השיער בדרך כלל צבוע שחור, אדום (ג'ינג'י) או בצבע פלטינה, אך ניתן גם למצוא שיער בצבעים עזים או תוספות שיער צבעוניות. יש גותים רבים שמתעטרים בקעקועים ופירסינג, ולעומתם כאלה שמסתפקים בתכשיטים בצבע כסף או שחור, קיימים שלובשים שרשראות חרוזים בעיקר בצבעי שחור. עיטורים פופולריים הם סימן הפנטגרם והענח' המצרי. תכשיטים אחרים שגותים משתמשים בהם הם ניטים מסוגים שונים, שהם חודי מתכת המוטבעים לרוב על רצועות עור שחורות, בהם ניתן למצוא צמידים, ז'קטים, חגורות ואף קולרים שהם שרשראות העשויות מעור. בדרך כלל גותים עוטים איפור כבד עם אודם כהה ואייליינר שחור ובדרך כלל גם הלק השחור מקולף או ירד למחצה, ניתן גם למצוא כאלה שלובשים רשת.
יש גותים שלא מאמצים את מאפייני הלבוש והבילוי של החברה הגותית, ונחשבים לגותים רק בגלל ההגות או היצירה שלהם.
תדמית חברתית שלילית
בשל הופעתם החיצונית החריגה והמפחידה, גותים לעיתים מעוררים תגובות חברתיות שליליות. ארגונים נוצריים שמרניים בארצות הברית לעיתים מציגים את הגותים כ"", אף על פי שמדובר בטעות שנובעת מחוסר ההבנה של הז'אנר והאידאולוגיה שלו. גותים הוצגו לעיתים בתקשורת בארצות הברית כמקושרים לאלימות נוער, למשל, בעקבות הטבח בתיכון קולומביין, שבו הרוצחים קושרו שלא בצדק עם תת-התרבות הגותית. היבט שלילי נוסף של המתנגדים לתופעה הוא יחס אלים כלפי בני נוער ומבוגרים המגדירים את עצמם כגותים. למשל, מקרה הרצח של סופי לנקסטר בשנת 2007, שהוכתה קשות יחד עם חברה בגלל החזות הגותית שלה, ולבסוף מתה מפצעיה.
ולדמן
ולדמן הוא שם משפחה ממקור גרמני.
נהר טומן
הנהר זורם בצפון מזרח אסיה, על הגבול בין סין וקוריאה הצפונית בקצותיה העליונים, וכן בין קוריאה הצפונית ורוסיה ב-17 ק"מ האחרונים (11 מייל) לפני הכניסה לים יפן. הנהר יוצר חלק גדול של הגבול הדרומי של מחוז ג'ילין בצפון מזרח סין ואת הגבולות הצפוניים של קוריאה הצפונית ממחוז הנגיונג הצפוני עד פרובינציית ריאנג-גאנג. הר באקו שנמצא על הגבול הסיני-צפון קוריאני הוא מקור הנהר, כמו גם נהר האמנוק, המכונה גם נהר יאלו (המהווה את החלק המערבי של הגבול של קוריאה הצפונית וסין).
שמו של הנהר מגיע מן המילה המונגולית tümen, כלומר "עשרת אלפים" או מספר עצום. נהר זה מזוהם על ידי מפעלים הסמוכים של קוריאה הצפונית וסין; עם זאת, הוא עדיין אטרקציה תיירותית חשובה באזור. בטומן, ג'ילין סין, על טיילת הנהר יש מסעדות שבהם אפשר להביט מעבר לנהר אל תוך קוריאה הצפונית. השם הרוסי של הנהר הוא טומאניה, המשמעות היא מעורפל.
ב-1938 בנו היפנים את גשר נהר טומן, במפגש הנהרות קוואן וטומן, בין הכפרים וונג'ונג (הונצ'ון) וקואנה. ערים וערים חשובות על הנהר הם Hoeryong ומחוז אונסונג בקוריאה הצפונית, טומן ונאנפינג בסין.
בשנת 1995 חתמו הרפובליקה העממית של סין, מונגוליה, רוסיה, קוריאה הצפונית ודרום קוריאה על שלושה הסכמים ליצירה של אזור הפיתוח הכלכלי על נהר הטומן.
נוקטונדו
נוקטונדו, אי לשעבר (כיום למעשה חצי אי) בפתחו של טומן, יש עליו מחלוקת בין רוסיה וקוריאה הצפונית. שושלת צ'ינג ויתרה על האי לרוסיה כחלק מחברת Primorsky Maritimes (מזרח טרטרי) באמנת פקין בשנת 1860. ב -1990 חתמו ברית המועצות לשעבר וקוריאה הצפונית על הסכם גבול שהגבול עובר דרך מרכז הנהר, ומשאיר את שטח האי לשעבר בצד הרוסי. דרום קוריאה סירבה להכיר באמנה ודרשה כי רוסיה תחזיר את השטח לקוריאה.
הברחות
טומן שימש במשך שנים על ידי פליטים צפון קוריאנים לברוח דרך הגבול הסיני. רוב הפליטים מקוריאה הצפונית בזמן הרעב הצפון קוריאני של שנות התשעים ברחו דרך נהר טומן, והפליטים האחרונים גם השתמשו בו, שכן הרבה יותר קל לחצות אותו מאשר לחצות את האמנוק (נהר יאלו).
מבריחים שרוצים לחצות את טומן לעיתים קרובות ורוצים להסתתר מפטרול הגבול המסוכן, מסוגלים לבלות שבועות אם לא חודשים או שנים מחכים להזדמנות המושלמת לעבור.
פליטים מעטים חוצים את נהר טומן לרוסיה. הסיבה לכך היא כי קל הרבה יותר לסייר בשטח קטן (17 ק"מ). בנוסף, הקהילה הקוריאנית האתנית ברוסיה היא הרבה יותר קטנה כדי לקבל תמיכה מספקת, לעומת סין, בה אוכלוסייה קוריאנית גדולה יותר. ראוי גם לציין כי צפון קוריאנים אשר מוצאים עבודה ברוסיה מנוצלים לעיתים קרובות על ידי האוכלוסייה המקומית.
כמו כן חוצים את הטומן באופן בלתי חוקי חיילים ואחרים המחפשים מזון וכסף. כמה מהכפריים הסינים עזבו את אזור הגבול בשל ההתקפות.
המשבר ההומניטארי לאורך נהר הטומן הופיעה בסרט "Dooman River".
הערות
במהלך המאה ה -19, הנהר היה ידוע למערב בשם מי קיאנג.
ערן רזין
ערן רָזין (נולד ב-11 בספטמבר 1955) הוא פרופסור מן המניין במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים, מומחה לגאוגרפיה עירונית וגאוגרפיה כלכלית, שימש במשך שנים רבות כראש המכון ללימודים עירוניים ואזוריים. ממתכנני הערים הבכירים בישראל.
ביוגרפיה
ערן רזין נולד בירושלים. סיים תואר ראשון בגאוגרפיה וכלכלה באוניברסיטה העברית בשנת 1979 ותואר שני בגאוגרפיה ולימודים עירוניים בהצטיינות יתרה בשנת 1982. עבודת הדוקטורט שלו, שעסקה בנושא "פיתוח התעשייה בערי הפריפריה בישראל", נכתבה בהנחיית פרופסור אריה שחר. את הפוסט-דוקטורט שלו ערך באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
תחומי המחקר העיקריים בהם עוסק רזין הם תכנון ופיתוח עירוני, ושלטון מקומי בפרספקטיבה בינלאומית השוואתית. הוא פרסם מאמרים וספרים מדעיים רבים בתחומים אלה. משמש מאז שנת 1987 כיושב ראש וחבר ועדות חקירה לגבולות ולחלוקת הכנסות של רשויות מקומיות בישראל, ויושב ראש וחבר בוועדות שעסקו באיחוד רשויות מקומיות וברפורמות בשלטון המקומי. בין השאר, עמד בראש ועדה לחקר הגבולות בין חולון, בת ים וראשון לציון בשנת 2009. ב-2016 תמך בהצעה לאחד את תל אביב ובת ים כדי לפתור את בעיות התקציב של בת ים בשל המחסור במשאבי קרקע ושימושים עסקיים במקרקעין. עמד בראש ועדה לבדיקת גבולות תחומי השיפוט של לוד והמועצה האזורית עמק לוד, ובראש וועדה שדנה בחלוקת ההכנסות בין ירוחם למועצה אזורית רמת הנגב בשנת 2013.
לאורך השנים הוא שימש גם פרופסור אורח באוניברסיטאות שונות בצרפת וארצות הברית.
ספקנות מוסרית
ספקנות מוסרית או סקפטיציזם מוסרי היא גישה מטא-אתית לפיה איננו יכולים להחזיק באמונות מוסריות מוצדקות, או למצער איננו יכולים להחזיק בידע מוסרי. יש הרואים במגילת קהלת כספר ספקני שבו כל הערכים האנושיים מוצגים כ"הכל הבל".
ניהיליסטים מוסריים, דוגמת ג'.ל. מקי, טוענים שאיננו מחזיקים בידע מוסרי משום שכל האמונות המוסריות הן בהכרח שגויות. אמוטיביסטים תומכים בספקנות מוסרית על ידי העלאת הטענה שטענות מוסריות הן למעשה ביטויים של רגשות, על אותו המישור של קריאת "איכס!". אחרים טוענים שההשפעות התרבותיות על החשיבה המוסרית שלנו הן כה חזקות עד שכל הסקה מוסרית מוכתמת באופן בלתי-נמנע בהטיה. מכאן שאין באפשרותנו להחזיק באמונות מוסריות מוצדקות. המאחד בין כל עמדות אלה הוא החשד שאמונותינו המוסריות אינן בנות-הגנה כפי שהשכל הישר עשוי לגרום לנו לחשוב.
מאפייני הספקנות המוסרית
הגרסה החזקה מודגמת היטב בספר "אתיקה: להמציא את הטוב והרע" של ג'.ל. מקי. מקי אינו מתכחש לכך שישנו טוּב מוסרי בעולם. הנקודה שלו היא ש"טוּב" מכל סוג שהוא תמיד נמצא ביחס לרצונות או אינטרסים מסוימים שהם בעלי-חשיבות בהקשר אליו. למשל, סכין חד בעל עמידות גבוהה, נחשב בדרך-כלל לסכין "טוב", אך הוא נחשב כך רק משום שלמשתמשי הסכין יש אינטרס לחתוך דברים כמו מזון. חדות ועמידות הן תכונות של סכינים ההופכות אותם ליעילים יותר בעבור תכלית שכזו. מקי מאמין שדיון מוסרי מניח באופן טבעי שישנו סוג אובייקטיבי של טוּב מוסרי, המתעלה מעל רצונות ואינטרסים מעשיים, והוא גורס שהנחה זו היא בגדר שגיאה.
טיעונו המרכזי של מקי נגד קיומם של ערכים אובייקטיביים הוא "הוכחה בדרך המוזרות" - סוג של "הוכחה בדרך השלילה" - ערכים אובייקטיביים יהיו מאוד מוזרים, שונים ביסודם מכל הדברים שאנו מכירים בעולם - אמנם הם יהיו חייבים להיות משהו כמו "צורות אפלטוניות" (שמקי מחשיבן ל"תוצר פרוע של גחמה פילוסופית"). מעבר לכך, מסתורין אופף את הדרך בה אנו אמורים לגלות ערכים אובייקטיביים אלה.
מסקנתו של הספקן המוסרי היא שככל הנראה ערכים אובייקטיביים (במובן דלעיל) הם לא יותר מבדיות שימושיות הפועלות למטרות כמו שימור החברה. יתר על כן, אפשר להמציא ערכים מוסריים שישנה סבירות גבוהה לכך שהם יקדמו את רצונותינו והאינטרסים המעשיים שלנו כבני אדם החיים בנסיבות היסטוריות מסוימות.
עמדתו של מקי ידועה גם בשם "תאוריית השגיאה" של המוסר. במובן הצר, עמדה אגנוסטית יותר האומרת שאנו פשוט איננו יכולים להצדיק טענות מוסריות היא גם "תאוריית שגיאה", כפי שכותב ריצ'רד ג'ויס, המגן על תאוריה כזו בספרו "התפתחות המוסר". במקרה שכזה, השגיאה לכאורה היא האמונה הרווחת כי טענות מוסריות הן בנות-הצדקה.
עם הפילוסופים בני-זמננו התומכים בספקנות מוסרית נמנים בין השאר ג'ויס, מייקל ריוז, ג'ושוע גרין וריצ'רד גרנר וכן תומך בה הפסיכולוג ג'יימס פלין. במובן הצר, עבודתו של גילברט הרמן, הטוען בזכות סוג של רלטיביזם מוסרי, אינה מביעה תמיכה בספקנות מוסרית. אולם היא בעלת השפעה רבה על פילוסופים רבים בני-זמננו הדוגלים בספקנות מוסרית.
לאוניד פטשקה
לאוניד פטשקה (נולד ב-3 במאי 1964) הוא מלחין, מנצח, פסנתרן ונגן ג'אז ישראלי. אחד המוזיקאים דוברי הרוסית המפורסמים ביותר בישראל שעיקר עיסוקו הוא ג'אז. עלה לישראל בשנת 1990. בשנת 2000 נכלל ברשימת 100 נגני הג'אז הטובים ביותר של המאה העשרים על ידי המכון האמריקאי לביוגרפיות.
ביוגרפיה
לאוניד פטשקה, פסנתרן ומלחין, נולד בשנת 1964 בבאקו שבאזרבייג'ן. הוא החל ללמוד לנגן על פסנתר בגיל 4 בבאקו. אמו עבדה כמורה לשפה ולספרות רוסית, ואביו היה מהנדס מטוסים. בפעם הראשונה לאוניד ניגן בפני קהל בגיל 6. בגיל 7, פטשקה ניגן את הקונצ'רטו של מנדלסון עם התזמורת הסימפונית של באקו. עם סיום בית הספר למוסיקה בקאזאן בשנת 1983, הוא נרשם ללימודים באקדמיה הרוסית גנסין למוזיקה. הוא למד את שני הקורסים הראשונים כפסנתרן ומלחין קלאסי, ולאחר מכן הועבר למחלקת פופ-ג'אז, שבה למד בכיתתו של פרופ' איגור בריל, מחבר של אחד מספרי לימוד ג'אז הפופולריים ביותר בשפה הרוסית. לאחר סיום הלימודים, פטשקה הפך לאחד מהמוזיקאים הצעירים המבוקשים ביותר בברית המועצות, עם הרבה קונצרטים והופעות במערב. פטשקה היה אחד האמנים הראשונים בברית המועצות שיצא לסיבוב הופעות בארצות הברית כמוזיקאי ג'אז.
בשנת 1981, לאוניד פטשקה הפך לזוכה הסובייטי הראשון בתחרות הג'אז הבינלאומית, שהתקיימה בפולין. בשנת 1982, עשה את סיבוב ההופעות הראשון שלו בארצות הברית. בזמן הסיור הוצע לו להישאר בארצות הברית, אך הוא סירב בגלל החשש לגורלם של הוריו. בשנת 1986 הוא זכה במקום ראשון בתחרות של אלתור על פסנתר בווילנה ומאוחר יותר הופיע בפסטיבלים רבים בברית המועצות. בסוף 1980 כבר היה בעל מוניטין בברית המועצות, לקונצרטים שלו היו מגיעים אלפי אנשים, הוא נסע לסיבובי הופעות למדינות רבות, ובמקביל עבד בטלוויזיה המרכזית ברוסיה. פטשקה ניגן קונצרטים ורסיטל בכל רחבי העולם, כולל רסיטל סולו בקרנגי הול בניו יורק בשנת 1988, אולם קונצרטים של אוניברסיטת בוסטון ומוזיאון המדינה לוס אנג'לס לאמנות.
פטשקה היה פסנתרן הג'אז הסובייטי הראשון שזכה בפרס השני בתחרות הבינלאומית לפסנתרנים בקאליש, פולין בשנת 1987 וזכה בפרס הראשון של חברת התקליטים פגארט. כמו כן הוא זכה בפרס הראשון בתחרות הפסנתרנים בלוס אנג'לס בשנת 1988, ובפרס המיוחד בתחרות פסנתרני הג'אז בצרפת בשנת 1989.
בשנת 1990 עלה לישראל, עם העלייה ההמונית מברית המועצות. בהתחלה המוזיקאי היה צריך להתחיל הכל מהתחלה, הוא ניגן במסעדות וברים והקהל העיקרי שלו היה עולים מברית המועצות לשעבר. בשנת 1991 הוא זכה בפרס הראשון בפסטיבל הג'אז באילת. בשנת 1994 פטשקה ארגן את פסטיבל הג'אז הראשון באשדוד. שלוש שנים לאחר מכן, הוא החל להופיע ברוסיה והשתתף בפסטיבלים בינלאומיים. בשל צמיחת הפופולריות שלו ברוסיה ובמדינות חבר העמים בשנת 2000 פטשקה הוזמן לארצות הברית לנגן ג'אז בבית הלבן ונכלל ברשימה היוקרתית של "100 הנגנים מצטיינים של המאה ה-20" שהורכבה על ידי המכון הביוגרפי האמריקאי. בשנת 2003 הוא קיבל את מדליית הכנסת כהכרה בהישגיו ושירותיו לישראל.
פסטיבל הג'אז באשדוד
בשנת 2009, בתמיכתו של סגן ראש העיר החדש בוריס גיטרמן והחברה העירונית לתרבות הפנאי באשדוד, פטשקה מקים פסטיבל ג'אז בינלאומי באשדוד בשם Super Jazz Ashdod. כוכבי ג'אז רבים ומפורסמים השתתפו בפסטיבל במשך השנים, ביניהם: מייק סטרן, רנדי ברקר, לני וויט, משפחת קרלינג, ריי בראון, ג'וניור, ביל אוונס ועוד.
יצחק ברנד
הרב יצחק ברנד (נולד בכ"ד בכסלו ה'תש"ט, 26 בדצמבר 1949) הוא רב חרדי, מחבר ספרי "בריתי יצחק".
קורות חיים
נולד בציריך לזאב ולרחל, למד בישיבת לוצרן. לאחר שעלה לארץ למד בישיבת פוניבז'. לאחר נישואיו התקרב לגדולי תלמידי החזון איש ולמד במשך תקופה ארוכה בכולל פוניבז'. באותה תקופה הקים את סמינר בית יעקב "באר מרים", שמטרתו הייתה לשים דגש על הלכות הצניעות.
לאחר מכן נסע לצרפת והקים באקס-לה-בן כולל "אליבא דהילכתא". בהמשך חזר לישראל, והתגורר בערד.
פעילותו ודעותיו
הרב ברנד בולט בדעותיו הימניות הקיצונית, החריגות בציבור החרדי. בין השאר היה שותף בכולל "תועה בשדה" הסמוך לחטיבה המרחבית שומרון בכניסה לשכם, שהוקם זמן קצר לאחר נטישת הצבא את קבר יוסף שבעיר.
ברנד עולה להר הבית ומתבטא רבות בנושא. הוא טוען שקיימת כיום חובה הלכתית לבנות את בית המקדש השלישי ולחדש את עבודת הקורבנות.
ברנד עודד ותמך באנשי ארגון 'חלמי"ש', ארגון חרדי ליישוב ארץ ישראל שהקים מאחז ליד קריית ספר. כן תומך ב"אגודת קדושת ציון".
הרב ברנד תומך בהתפקדות למפלגות חילוניות, במטרה להשמיע דרכן את דעת התורה בכל תחום.
לדעת הרב ברנד אסור להתגייס לצה"ל, כי הוא צבא מקולקל שמטרתו להפוך את האדם הדתי לחילוני..
הרב ברנד מתנגד באופן חריף לפאות נכריות, משתי סיבות: עבודה זרה וצניעות האישה. הוא מפרסם חוברות ועלונים בעניין. הוא מתנגד גם למכירת חמץ הנהוגה, לטענתו המוכר והקונה לא מתכוונים לכך באמת והמכירה לא חלה. לדעתו יש לאכול אך ורק חמץ שנאפה לאחר הפסח, והחמץ שנמכר אסור בהנאה כדין חמץ שעבר עליו הפסח.
בית החולים הדסה בבאר שבע
בית החולים הדסה לנגב על שם ד"ר חיים יסקי היה בית חולים כללי, שפעל בעיר באר שבע משנת 1949 ועד 1960.
הקמת בית החולים
בימי מלחמת העולם הראשונה הוקמה בעיירה באר שבע מרפאה של הצבא הטורקי והגרמני, שהתמקמה בה במספר מבנים בחלק הידוע היום כעיר העתיקה של באר שבע. לאחר כיבוש העיר על ידי הבריטים הוסיפה המרפאה לשרת את תושבי העיירה. במלחמת העולם השנייה היא שימשה כמרפאה צבאית בריטית. לאחר כיבוש באר שבע על ידי צה"ל באוקטובר 1948 שימשה המרפאה כבית חולים צבאי.
זמן קצר לאחר כיבוש באר שבע פנתה ממשלת ישראל להסתדרות הציונית הדסה בבקשה שתקים בה בית חולים, ומנכ"ל ההסתדרות המדיצינית הדסה ד"ר עלי דייויס, שכיהן באותה תקופה גם כמנכל בית החולים הדסה, נענה להצעה ופעל במלוא מרצו להקמת בית החולים. המוסד הוקם באתר שבו שכן בית החולים הצבאי (אשר העביר לידי המוסד האזרחי את כל תכולת בית החולים). באמצעות חסימת מעברים בין בניינים בלבנים הוקם עבור בית החולים מתחם גדול שבו נכללו מספר מבנים. המתחם כלל גם חצר ובה עצים ובריכת מים משושה קטנה.
בית החולים החל לפעול ב-19 בדצמבר 1949, ונחנך בטקס רשמי ב-13 באפריל 1950. בית החולים נקרא על שמו של ד"ר חיים יסקי, מנהל בית החולים הדסה הר הצופים, שנהרג בהתקפה על שיירת הדסה באפריל 1948.
פעולת בית החולים
בעת פתיחת בית החולים היו בו 48 מיטות והוא הפעיל חדר מיון, חדר ניתוח, חדר לידה ומכון רנטגן. צוותו מנה ארבעה רופאים, 17 אחיות ו-17 עובדים אחרים. למנהל בית החולים התמנה ד"ר אליהו להמן.
בשנת 1952 היו בבית החולים 100 מיטות וב-1955 עלה מספרן ל-120. באותה עת נולדו בבית החולים בממוצע 200 ילדים בחודש, ועד אז התאשפזו בו 26 אלף איש. נפתחו בו מחלקת יולדות (ב-1951) ומחלקת ילדים. בית החולים השתתף בטיפול בפצועי צה"ל במלחמת סיני.
בבית החולים ביקרו נשיא המדינה יצחק בן-צבי ואלינור רוזוולט, אלמנת נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
במהלך שנות קיומו טופלו בבית החולים 150 אלף איש ונולדו בו 15 אלף ילדים.
סגירת בית החולים
הגם שבית החולים התרחב במהלך שנותיו גדלו אוכלוסיות באר שבע והנגב במהירות רבה יותר. ב-1952 היו בבאר שבע 14,500 תושבים ובנגב כולו 26 אלף. בסוף שנות ה-50 הגיע מספר תושבי העיר והנגב ל-150 אלף.
באמצע העשור פנתה הממשלה אל קופת חולים של ההסתדרות הכללית על מנת שתקבל על עצמה את הקמתו של בית חולים חדש בבאר שבע. לאחר התלבטות אישרה קופת חולים את התוכנית ב-1956, תוך הסכמה עם הממשלה כי היא תקים בית חולים באשקלון (לימים בית החולים ברזילי).
ב-1959 נפתח בית החולים המרכזי לנגב (לימים המרכז הרפואי סורוקה), ובאביב 1960, לאחר הפעלתו המלאה, נסגר בית החולים הדסה. לקראת הסגירה נחתם הסכם בין ועד עובדי בית החולים הישן לבין הנהלת קופת החולים של ההסתדרות והנהלת בית החולים החדש בנוגע למתן עדיפות לראשונים בקבלה לעבודה בבית החולים החדש. ד"ר להמן מונה למנהל מחלקה פנימית א' בבית החולים החדש.
שימור מתחם בית החולים
תוכנית בניין עיר שאושרה בבאר שבע ב-1985 לא ייעדה אף אחד ממבני המתחם לשימור. בשנות ה-90 נהרסו חלק מהמבנים במתחם ואחרים נמכרו ליזמים פרטיים. לאחר מאבק אושרה תב"ע אחרת מ-2006. זו ייעדה שלושה מבנים לשימור ואת הנותרים להריסה, כדי להקים תחתיהם מבנים חדשים. מבנים אלו נהרסו במהירות אף ללא הוצאת היתר בנייה למבנים החדשים.
ב-2011 החליטה העירייה לשמר את כל המבנים שנותרו במתחם בית החולים, במטרה להקים בהם מוזיאון לתולדות הצילום בבאר שבע.
שלט הכניסה המקורי למתחם בית החולים כלול באוסף דוד טוביהו, הנשמר באוניברסיטת בן-גוריון.
במאי 2012 התקיים במתחם בית החולים מפגש בין אנשי צוות שעבדו בו לבין אמהות שילדו בבית החולים וילדים שנולדו ושטופלו בו.
מונטנה (בולגריה)
מונטנה (בבולגרית: Монтана) היא עיר בצפון-מערב בולגריה, בירת מחוז מונטנה, השוכנת כ-45 קילומטרים דרומית לנהר הדנובה, 40 קילומטרים מצפון מערב לעיר וראצה ו-30 קילומטרים מזרחית מגבול סרביה.
היסטוריה
ב-26 נכבש האזור על ידי האימפריה הרומית ונכלל בשטחי פרובינציית מואסיה. ב-160 הקימו הרומים במקום מצודה ומרכז מסחרי תחת השם קסטרה אד מונטנזיום ועם חלוקת האימפריה, נשלט האזור על ידי האימפריה הרומית המזרחית. החל מהמאה ה-5, החלו להתיישב באזור שבטים סלאבים ובימי האימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה, נודע היישוב בשם קוטלוביצה. האזור נכבש בשלהי המאה ה-14, על ידי צבא האימפריה העות'מאנית, תחת שלטונו של הסולטאן באיזיט הראשון, והעיר הוחרבה וננטשה. לקראת סוף המאה ה-15 התירו שוב העות'מאנים להתיישב במקום והיישוב נודע בשם קוּטְלוׁפְצָ'ה, שהוא נגזרת של השם הסלאבי.
ב-1890, לאחר הקמת נסיכות בולגריה שונה שמה של העיר לפרדיננד, לכבודו של הנסיך פרדיננד הראשון ולאחר מלחמת העולם השנייה, עם עליית הקומוניסטים לשלטון, שונה שמה שוב למיכאילובגראד, לזכרו של אחד ממנהיגי המרד הקומוניסטי הכושל של 1923. עם תום המשטר הקומוניסטי בבולגריה, הוחזר שמה של העיר לנגזרת של שמה העתיק והיא נקראה מונטנה. במונטנה נולדו, הכדורגלן סטיליאן פטרוב, ושיאנית העולם לשעבר בקפיצה לגובה יורדאנה בלגואבה.
דמוגרפיה וכלכלה
נכון לשנת 2010 מנתה אוכלוסיית העיר 47,130 נפש במגמת הגירה שלילית. 92.6% מהאוכלוסייה הם ממוצא בולגרי ו 6.4% הם צוענים. 94% מהאוכלוסייה הם נוצרים אורתודוקסים. 50% מהתוצר המקומי הגולמי מגיעים ממסחר ושירותים, כאשר קיימים בנוסף, מספר מפעלים לייצור מוצרי חשמל ועיבוד מזון. בשטחים החקלאיים שמסביב לעיר ונמצאים בשטח הרשות המקומית, קיימות מספר חוות לגידול בקר למזון. אחוזי האבטלה במונטנה גבוהים לעומת הממוצע בכלל בולגריה וקיימת בשל כך, הגירה שלילית מהעיר ובכלל זה הגירת עבודה למדינות מערב אירופה. העיר מצויה על צומת בה מצטלבים שני עורקי תחבורה ראשיים, הכבישים המהירים בין וראצה לוידין ובין סופיה ללום. בסמיכות לעיר עובר גם עורק התחבורה נתיב מספר 4 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים, המחבר את מזרח אירופה ליוון.
וורומבי
וורומבי (שם מדעי: Vorombe) הוא סוג של עוף ענק חסר יכולת תעופה שהיה הגדול שבעופות אי-פעם והשתייך למשפחת האפיאורניים הגדולה שחיה במדגסקר במהלך הרביעון לצידו של קרובו המוכר יותר, האפיאורניס. בסוג ישנו מין אחד אשר התגלה בעיירה "איטמפולו" שבמדגסקר כבר ב-1984 אך נחשב במשך שנים למין של אפיאורניס, אך ב-2018 החוקרים ג'יימס הנפורד וסמואל טורביי הפרידו אותו עקב הבדלים במבנה העצמות.
משמעות שמו של העוף ממלגשית הוא: "עוף גדול". השם ספציפי שלו ניתן על שם גודלו הדומה לטיטאן מהמיתולוגיה היוונית.
טאקי
המשחק הוא פיתוח והרחבה של המשחק העממי המשוחק בקלפים סטנדרטים, והמשחק האמריקאי אונו. מיד עם צאתו לאור בשנת 1983 הפך לרב־מכר ונמכר בהצלחה רבה במספר ארצות, ובראשן ישראל.
פירוש השם "טאקי", הוא מפל מים ביפנית, והקלף הנושא שם זה במשחק מאפשר לשחקן "לשפוך עליו" את כל הקלפים מאותו הצבע. שפיר קיבל השראה זו מעוזרתו היפנית, לאחר שאופן הנחת הקלפים הזכיר לה מפל מים.
המשחק יצא לאור בישראל על ידי "המשחקים של חיים שפיר", המוציא לאור את כל משחקיו של חיים שפיר. מעצב קלפי הטאקי הוא ארי רון, מאייר איה פלוטו.
עם השנים, ממציא המשחק עדכן את החוקים והוסיף קלפים מיוחדים המגבירים את המרכיבים הטקטיים והאסטרטגיים של המשחק.
בשנת 2008 יצאה מהדורה מיוחדת של משחק הטאקי באריזת פח לרגל 25 שנה לטאקי ו־60 למדינה.
בסקר שנערך על ידי אתר ynet לקראת יום העצמאות השבעים למדינת ישראל, ושכלל עשרות אלפי נשאלים, נבחר סמליל המשחק ללוגו האהוב ביותר מבין כל הסמלילים שעוצבו בשבעים שנות המדינה.
חוקי המשחק
מערבבים את הקלפים, ומחלקים שמונה קלפים לכל שחקן. יתר הקלפים נותרים בתור קופה כשפני הקלפים כלפי מטה. השחקנים אינם מגלים זה לזה את קלפיהם.
מן הקופה שולפים קלף פותח ומניחים אותו כשפניו כלפי מעלה. בפני כל שחקן בתורו עומדות שלוש אפשרויות: שחקן שאינו יכול להניח אף קלף מידו ייקח קלף אחד מן הקופה והתור שלו יעבור לשחקן הבא.
כאשר נותר לשחקן רק קלף יחיד, עליו להכריז על כך בקול בקריאת "קלף אחרון!". אם לא הספיק להכריז על הקלף האחרון לפני שהניח אותו על משטח המשחק, רשאים השחקנים האחרים לחייב אותו לקחת ארבעה קלפים נוספים מהקופה, וכך להשהות את ניצחונו ואף למנעו.
השחקן הראשון שנפטר מכל קלפיו הוא המנצח.
קלפים מיוחדים
בחפיסה סטנדרטית של טאקי ישנם 58 קלפים, הקלפים כוללים הספרות 1 עד 9, וקלפים מיוחדים. נהוג לשחק באמצעות שתי חפיסות זהות. במארז הטאקי נמצאות שתי חפיסות.
2 פלוס - מחייב את השחקן הבא למשוך 2 קלפים מהקופה או להניח קלף 2+ נוסף, מה שמחייב את השחקן הבא להניח 2+ נוסף או למשוך 4 קלפים מהקופה וכך הלאה. שחקן שאינו יכול לעקוב עם 2+ "נענש" ומושך מהקופה 2 קלפים עבור כל קלף 2+ שהונח לפניו. לאחר מכן המשחק מתחדש מהשחקן שאחרי הנענש, והקלף 2+ העליון כבר אינו פעיל, אך עדיין הקלף הבא צריך להיות תואם בצבע או במספר.
אם נעשה שימוש בקלף בסוף מפל טאקי הקלף אינו בתוקף ולכן השחקן הבא אינו נענש. המשחק יימשך בתורו של השחקן הבא בצבע שבו נגמר המפל. פלוס - שחקן המניח קלף + זוכה בתור נוסף. השחקן יכול להניח קלף באותו הקטגוריה על קלף זה או לשים מספר באותו צבע.אם אינו יכול להניח קלף מתאים עליו למשוך קלף מהקופה. עצור - השחקן הבא מאבד את תורו. שנה כיוון - הופך את כיוון המשחק. הקלף מוסיף 10 נקודות לשחקן. משנה צבע - זהו קלף "חסר צבע". ניתן להניח קלף זה על כל קלף (חוץ מעל קלף +2 פעיל). שחקן המניח קלף "שנה צבע" חייב להכריז על הצבע שימשיך את המשחק ובזאת מסתיים תורו; כך, אם השחקן שם קלף שנה צבע והכריז על צבע צהוב, אז השחקן שאחריו חייב לשים קלף צהוב כלשהו שיש בידו. ניתן לחמוק מהוראת שינוי הצבע בעזרת קלף נוסף של שנה צבע או בעזרת קלף מלך (ראו בהמשך). הקלף המשוגע - עם הנחת קלף זה, כל שחקן מעביר את קלפיו לשחקן היושב לידו, לפי הכיוון שקובע מי שהניח את הקלף. קלף זה בצבע אפור (חסר צבע) ולכן ניתן לשים אותו בכל רגע (למעט בזמן ש־2+ פעיל). עקב חוסר האהדה, בוטל הקלף והחל משנת 2011 הוא אינו נמכר יותר כחלק מחבילות. מלך - המלך מבטל את החובה לציית לקלף המוביל, כולל פקודה אם הייתה, ומעניק לשחקן תור נוסף שבו הוא חופשי לשחק כל קלף שיבחר ויכול לבחור באפשרות של טאקי בכל צבע שיבחר. טאקי - הנחת קלף זה מאפשר למשתמש בו לשים עליו את כל הקלפים שבידו מהצבע של הטאקי. כשיורדים עם טאקי וקלפים נוספים, כל הקלפים חייבים להיות מאותו הצבע של הטאקי. על השחקן שהשתמש בטאקי לסגור אותו בסוף התור על ידי ההכרזה "טאקי סגור". אם הוא אינו סוגר את הטאקי, הוא נחשב עדיין "טאקי פתוח" והשחקן הבא רשאי לנצל אותו ולהיפטר גם הוא מכל הקלפים בצבע הטאקי. הטאקי נותר פתוח עד אשר אחד השחקנים שעשו בו שימוש יכריז "טאקי סגור" או אם שוחק כבר קלף בצבע אחר. ניתן לשים במפל גם קלפי פקודה, כאשר אם הקלף המוביל הוא מסוג פקודה, חובה לבצעה. פקודות אחרות בתוך המפל - מתבטלות. סופר טאקי - קלף טאקי חופשי המקבל את הצבע של הקלף שתחתיו. לא ניתן להחליף באמצעותו את הצבע המוביל. איסור החלפת הצבע בעזרת הקלף סופר-טאקי נכנס לתוקפו על ידי הממציא לאחר הכנסת הקלף מלך כדי לשמור על איזון ולהגביר את המרכיב הטקטי במשחק. יש להניח את קלף הסופר-טאקי ואז לשים את צבע הקלף שמתחתיו. 3 פלוס - מחייב את כל השחקנים (פרט לזה שהניח אותו) לקחת 3 קלפים מהקופה. מותר להניח אותו רק על קלפים שאינם קלפי פקודה. התור חוזר למשליך הקלף.
ניצחון באמצעות קלפי פקודה
אם הקלף האחרון שנותר לשחקן ביד הוא קלף פקודה, והשחקן בחר להניח את הקלף, חובה לבצע את הפקודה לפני שאותו שחקן ינצח. במקרה כזה השחקן אכן ינצח רק אם ביצוע הפקודה הסתיים, מבלי שזו גרמה לו לקבל קלפים נוספים. להלן פירוט של קלפי פקודה בעייתיים מבחינה זו:
אליפות הטאקי הרשמית
אליפות הטאקי, מתקיימת מדי שנה בלונדע – מוזיאון הילדים הממוקם בבאר שבע. שלבי המוקדמות מתקיימים בדרך כלל חול המועד בחג הסוכות, ושלבי הגמר מתקיימים בדרך כלל בחודש דצמבר (חנוכה) באותה שנה.
שלבי התחרות
מוקדמות האליפות ייערכו במבנה של בין ארבעה לחמישה שחקנים בשולחן. המשחק ייערך בשלושה סבבים: העולה מכל שולחן ישובץ בשולחן המקצה השני על פי סדר אשר נקבע מראש ומופיע לעיני כל בימי המוקדמות.
שיטת הניקוד
בשנת 2016 התקיימה לראשונה אליפות הטאקי הרשמית בישראל, בשנה זו, באופן חד פעמי, הוחלט להגדיל את הפרס השני (חופשה משפחתית לארבעה נופשים בישראל), היות ששניים זכו במקום השני באותה שנה. בשנת 2017 נערכה האליפות בשנתה השנייה בלונדע. בשנת 2018 נערכה האליפות בשנתה השלישית בלונדע.
גרסאות וירטואליות
למשחק טאקי יש גרסת אונליין ואפליקציה למכשירי אייפון ואנדרואיד.
בעבר, בממירי HOT בערוץ המשחקים האינטראקטיביים "גוגו קלאב" היה קיים המשחק. ניתן היה לשחק מול שחקן וירטואלי או משחק חי מול שחקן בממיר אחר.
יצחק ירוחם דיסקין
הרב יצחק ירוחם דיסקין (כ"ב בשבט ה'תקצ"ט, בפברואר 1839 – כ"ט בשבט ה'תרפ"ה, 23 בפברואר 1925) היה מחשובי הרבנים האשכנזיים של היישוב הישן בירושלים בין השנים 1908–1925.
תולדותיו
נולד בלומז'ה, בן יחיד לרב יהושע לייב דיסקין המפורסם בכינוי המהרי"ל דיסקין, ולהינדה רחל לבית ברוידא. בשנת תרט"ו (1855) התייתם מאמו. למד אצל אביו, ולמרות גדלותו בתורה לא רצה להתפרנס מן הרבנות. נשא לאשה את בת הנגיד זכריה זלקינד. לאחר פטירת אשתו נשא, בשנת ה'תרס"ד (1904), את ינטה בת דוד פישהוף, והשניים התיישבו בעיר אוּמן.
אחרי פטירת אביו, בשנת ה'תרנ"ח (1897), ביקשו ממנו ראשי היישוב הישן בירושלים לעלות לארץ ישראל ולעמוד בראש המוסדות שייסד וניהל אביו – בית היתומים דיסקין וישיבת אהל משה. אולם רק כעבור עשור, באלול ה'תרס"ח (1908), עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. לאחר פטירת הרב שמואל סלנט, בשנת ה'תרס"ט (1909) הרב דיסקין נחשב לאחת הסמכויות הרבניות הבכירות של עדת האשכנזים בירושלים. לאחר מלחמת העולם הראשונה הועלתה הצעה למנותו כרבה האשכנזי של ירושלים, אולם המינוי לא צלח עקב התנגדויות. היה בין המתנגדים להקמת הרבנות הראשית, והיה בין מייסדי העדה החרדית.
לאחר שעלה לארץ ישראל, נשא לאשה את מרת הענא רבקה בת ר' משה צבי מנקין. נפטרה בכ"ח שבט תש"ג, וקבורה בהר הזיתים, ועל קברה נחרת "פ"נ הרבנית הענא רבקה א' הגאון רי"י דיסקין, בת ר' משה צבי מנקין".
לרב יצחק ירוחם דיסקין נולדו מאשתו הראשונה בן ובת. הבן בנימין דיסקין התגורר בעיר דווינסק, ונפטר בגיל צעיר. הבת הלנה נישאה לרפאל שולמן, שהיה סוחר עשיר בלטביה. על פי הידוע, בני הזוג שולמן ושלושת ילדיהם נספו בשואה.
ישי שיבובסקי
ישי שיבובסקי (1926 - 7 בנובמבר 2016) היה ראש מועצה מקומית זכרון יעקב בין ה-3 במרץ 1975 לבין אוקטובר 2003.
קורותיו
ישי שיבובסקי, יליד זכרון יעקב, נולד ליצחק וחינה שיבובסקי. יצחק, אביו, היה טכנאי טלפון ותיק וראש לשכת התעסוקה בזכרון יעקב.
ישי שיבובסקי הצטרף ללח"י בנעוריו. משם עבר להיות לוחם בהגנה. הוא השתתף במלחמת העצמאות כלוחם בחטיבת אלכסנדרוני ונטל חלק בקרבות רבים, כגון במבצע עובדה. במבצע סיני הוא שירת בחטיבה 9, בשארם א-שייח'.
עם שחרורו מצה"ל, חזר למושבה ועסק בנהיגה, כחבר קואופרטיב "שלוחות", ולאחר מכן הצטרף לקואופרטיב ״אגד״. בשנת 1952, ישי התחתן עם יובלה שכטר, בתו של אבא שכטר, ראש מועצת זכרון יעקב, דאז.
ישי שיבובסקי, נבחר לתפקיד ראש המועצה, ב-3 במרץ 1975, לאחר פטירת ראש המועצה, דאז, יעקב לוי. שיבובסקי היה אז נציג מפלגת המערך. בהמשך הקים סיעה עצמאית, בשם "יש" והמשיך לנצח איתה במערכות הבחירות. את מקומו בראשות סיעת המערך / מפלגת העבודה תפס מי שכיהן אחריו כראש המועצה, אלי אבוטבול.