cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יגאל כהן (רב)
פעילות ברשת
הרב כהן הוא בעל טור בעיתון משפחה, והיה בעל טור קבוע בעלון "בית מרן".
חיים אישים
הרב כהן נשוי לליאת ברכה, מתגורר בבני ברק ואב ל-5 בנות, חלקן נשואות.
יוג'ין מקארתי
יוג'ין ג'וזף מקארתי (באנגלית: Eugene Joseph McCarthy‎; 29 במרץ 1916 - 10 בדצמבר 2005) היה פוליטיקאי ומשורר אמריקני, שהיה חבר הקונגרס של ארצות הברית מטעם מדינת מינסוטה. הוא שירת בבית הנבחרים של ארצות הברית בין 1949 ל-1959 ובסנאט של ארצות הברית בין 1959 ל-1971. מקארתי ניסה להיות מועמדה של המפלגה הדמוקרטית לנשיאות במהלך הבחירות של 1968 כשניסה לאתגר את הנשיא לינדון ג'ונסון על בסיס מצע שהתנגד למלחמת וייטנאם. מקארתי ניסה להיבחר להיות מועמד מפלגתו חמש פעמים.
הוא נולד בווטקינס שבמינסוטה, והיה לפרופסור בכלכלה לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת מינסוטה. הוא היה מפצח צפנים במחלקת המלחמה האמריקנית במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא היה חבר במפלגת העבודה הדמוקרטית החקלאית של מינסוטה (השלוחה של המפלגה הדמוקרטית במדינה) ונבחר מטעמה לבית הנבחרים ב-1948. הוא כיהן שם עד שנבחר לסנאט ב-1958. מקארתי תמך בעדלי סטיבנסון במהלך הבחירות של 1960, וניסה להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא ב-1964. הוא הוביל את מאמצי חקיקת חוק ההגירה והאזרחות, אם כי לאחר מכן התחרט על השפעת החוק והפך לחבר בפדרציה למען רפורמה בהגירה.
בשנות השישים, החל מקארתי להיות המתנגד הראשי למדיניותו של הנשיא ג'ונסון בווייטנאם. לאחר שרוברט קנדי סירב להתמודד מול ג'ונסון בשם מתנגדי המלחמה בבחירות המקדימות של 1968, נכנס מקארתי למירוץ כמועמד מתנגד למלחמה. בהתחלה נחשב למועמד שולי, אולם מתקפת טט הובילה להתנגדות למלחמה ומקארתי הגיע למקום השני במהלך הפריימריז בניו המפשייר, צמוד לג'ונסון. לאחר הבחירות, נכנס קנדי למירוץ וג'ונסון פרש. מקארתי וקנדי ניצחו בכמה מערכות בחירות לפני הירצחו של קנדי ביוני 1968. למרות תוצאות הבחירות, הוועידה הדמוקרטית הלאומית ב-1968 בחרה בסגן הנשיא יוברט האמפרי, מועמדו המועדף של ג'ונסון, כמועמד הנשיאותי.
מקארתי לא ניסה להיבחר שוב לסנאט ב-1970. הוא ניסה להתמודד מטעם המפלגה הדמוקרטית ב-1972 אולם נכשל במערכת הבחירות. הוא ניסה להתמודד עוד כמה פעמים אבל לא ניצח בבחירות. הוא רץ כעצמאי ב- 1976 וזכה ב-0.9% מהקולות. הוא תמך ברונלד רייגן ב-1980.
שנותיו הראשונות
מקארתי נולד בווטקינס שבמינסוטה. הוא היה בן לאם גרמנייה קתולית אדוקה, אנה ביידן מקארתי, ולאב אירי בשם מייקל, שהיה מנהל סניף דואר ובעל בקר.
למקארתי היו שלושה אחים. הוא למד בבית הספר הקתולי המקומי על שם הקדוש אנתוני. הוא היה תלמיד מבריק והושפע מהנזירים. הוא היה שוליה לכומר לפני שעזב את המנזר.
מקארתי סיים את לימודיו ב-1932 במכינה על שם הקדוש ג'ון בקולג'וויל, מינסוטה. ב-1935 סיים את לימודיו באוניברסיטה על שם הקדוש ג'ון בקולג'וויל. את התואר השני שלו השיג באוניברסיטת מינסוטה ב-1939. הוא לימד בכמה בתי ספר ציבוריים במינסוטה ובדקוטה הצפונית בין 1935 ל-1940, והיה לפרופסור לכלכלה באוניברסיטה על שם הקדוש ג'ון בין 1940 ל-1943.
ב-1943, הפך לשוליה לנזיר במנזר של האוניברסיטה אולם עזב לאחר תשעה חודשים והתגייס לצבא. הוא שירת כמפצח צפנים במחלקה למודיעין צבאי במחלקת המלחמה בוושינגטון ב-1944. לאחר מכן היה מרצה לסוציולוגיה ולכלכלה באוניברסיטה על שם תומאס הקדוש בסיינט פול.
חבר בקונגרס
מקארתי הצטרף אל מפלגת העבודה הדמוקרטית החקלאית. ב-1948 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בתמיכת הפועלים והקתולים, וייצג את המחוז הרביעי של מינסוטה עד ל-1959. הוא היה מנהיגם של הליברלים הצעירים מהמערב התיכון.
ב-1952, התעמת עם הסנאטור מוויסקונסין ג'וזף מקארתי (אין ביניהם קשר משפחתי) בעימות בו לעג לטיעוניו של הסנאטור ש"הוכיחו" שהגנרל דאגלס מקארתור היה כלי משחק קומוניסטי. ב-1958 נבחר לסנאט.
סנאטור
הוא שירת כחבר בוועדת הסנאט ליחסי חוץ. ב-1960 התבלט בתמיכתו במועמד עדלי סטיבנסון, שניסה להיבחר להיות המועמד הדמוקרטי לאחר שני הפסדים רצופים. הוא טען שסטיבנסון היה האדם שגרם להם להתגאות בכך שהיו דמוקרטים. בנושא מועמדותו שלו, טען שהיה ליברל פי שניים מיוברט האמפרי, אינטליגנט פי שניים מסטיוארט סימינגטון וקתולי פי שניים מג'ון פיצג'רלד קנדי. הוא נחשב לסגן פוטנציאלי ללינדון ג'ונסון ב-1964, אולם הסנאטור השני ממינסוטה, האמפרי, היה זה שנבחר.
יחד עם טד קנדי הוביל מקארתי את מאמצי חקיקת חוק ההגירה והאזרחות. לאחר מכן התחרט על תמיכתו בחוק, וטען שהחוק הוביל לעלייה בהגירה למדינה.
מקארתי פנה ימינה והפך לחבר בוועדה המייעצת לפדרציה לרפורמה בהגירה.
מקארתי נפגש עם צ'ה גווארה, המהפכן המרקסיסט, בניו יורק ב-1964 כדי לשוחח על איחוי הקרע בין ארצות הברית וקובה.
מועמדותו לנשיאות ב-1968
מקארתי היה נחוש במאמצו להדיח את הנשיא המכהן, לינדון ג'ונסון. לאחר שהשיג 42% בניו המפשייר, הצטרף גם הסנאטור רוברט קנדי למירוץ. כניסתו של קנדי הובילה לפרישתו של ג'ונסון, ולכניסתו של סגן הנשיא יוברט האמפרי למירוץ, ללא השתתפות בבחירות המקדימות.
קנדי ומקארתי נאבקו בבחירות המקדימות, והאמפרי השתמש בתמיכתם של מועמדים מקומיים כדי להשיג צירים בוועידה הלאומית. קנדי נרצח, והאמפרי היה היריב המרכזי של מקארתי. מקארתי לא הצליח להתגבר על הארגון החזק של האמפרי, וקולות מתנגדי המלחמה התפלגו לאחר שג'ורג' מקגוורן, הסנאטור מדקוטה הדרומית, נכנס למירוץ גם הוא. אף על פי שזכה לרוב קולות הבוחרים, הפסיד מקארתי להאמפרי בוועידה לקול מחאות ומהומות.
קריאת תיגר על הנשיא ג'ונסון
מקארתי הדגיש את התנגדותו לעוד ארבע שנות כהונה של ג'ונסון ולהמשך המלחמה בווייטנאם, והכריז על מועמדותו ב-30 בנובמבר 1967. עם כניסתו, טען שהוא האמין שיש "משבר מוסרי מעמיק" באמריקה שהתבטא בחוסר אמון כלפי הפוליטיקה. כעבור כמה ימים, הכריז ממשל ג'ונסון הכרזה על הסלמת המצב בווייטנאם, מה שחיזק את מקארתי. כעבור שבוע, נפוצו שמועות שמקארתי מתמודד כדי להחליש את ג'ונסון ולאפשר לסנאטור רוברט קנדי לנצח אותו. קנדי הכריז שלא יתמודד מול ג'ונסון, אולם לא פסל התמודדות על הנשיאות.
את ינואר החל מקארתי בכך שלא הבטיח להתמודד מול ג'ונסון בפלורידה, אולם אישר מחדש את כוונתו לנצח את ג'ונסון בניו המפשייר. למחרת היום התארח בתוכנית ברשת ABC. הוא טען שממשלת צפון וייטנאם מוכנה לדון בנושאי שלום, ושיש לעצור את ההפצצות באזור כדי למנוע את ההסלמה. הנשיא ג'ונסון התכונן לנאום מצב האומה, ומקארתי ביקש זמן שידור זהה מרשתות הטלוויזיה לאחר שהנשיא טען שמקארתי וקנדי משתפים פעולה. הבקשה נדחתה. מאוחר יותר באותו החודש, נאם בפני 6,500 אנשים בפנסילבניה וביקר את הממשל על כך שסירב לנהל משא ומתן עם צפון וייטנאם. רוברט קנדי הכריז שיתמוך בג'ונסון כמועמד, אף על פי שטען שמקארתי ישפיע לחיוב על ג'ונסון, שחשב שייבחר לבסוף. בסוף ינואר, ערך מקארתי מסע בחירות בסנט לואיס וטען שהמלחמה היא נגד המסורת האמריקנית. הוא הכריז ש"לאף אומה אין זכות" ל"השמיד אומה" בשם ניסיון לבנות מדינה חדשה. בנוסף הביע את תמיכתו בנרמול היחסים עם קובה. לאחר שבעה שבועות של מערכת בחירות, הגיע מקארתי למסקנה שנאומיו התקבלו כשירה ולא כמסרי בחירות. הוא נסע ברחבי קליפורניה וכותרות עיתונים שאלו האם הוא רצה לנאום נאומים צדקניים או לסיים את המלחמה. מקארתי ועובדי המטה שלו ניסו לשפר את המצע שלו.
המסע בבחירות המקדימות
מקארתי תכנן לבקר במיאמי, ומנהיגי המפלגה תכנו לערוך עצרת משלהם במדינה. לא היה ברור אם התוכנית התפתחה בבית הלבן, אולם הם ניסו למשוך את תשומת הלב מהופעתו של מקארתי. מטרת ביקורו הייתה לקדם את מועמדותו בפלורידה, במערכת הבחירות של ה-28 במאי. הוא נאם בנושא זכויות האזרח, וטען שיידרשו בין שלושים לחמישים שנים כדי למלא את ההבטחות לשחורים. לאחר נאומו, החליטה וועדת הדמוקרטים המקומית להעניק לו את הצירים ממדינת פלורידה. סקר חשף שאף חבר קונגרס לא ראה ברצינות את מועמדותו של מקארתי מול ג'ונסון. עם זאת, הוא קיבל את תמיכת איגוד האמריקנים לפעולה דמוקרטית, שבפעם הראשונה מזה עשרים שנה לא תמכו בנשיא הדמוקרטי. מאוחר יותר, הכריז מקארתי שישתתף בבחירות בפנסילבניה, והגיש 3,400 חתימות במועד האחרון להרשמה. בתחילת מרץ האשימה התקשורת את מקארתי בכך שמסע הבחירות שלו התחיל לדשדש. הוא נכשל במניעת פיליבסטר דרומי נגד חוק זכויות האזרח אותו חוקק הסנאטור השני ממינסוטה, וולטר מונדייל. למרות הכישלון, לצערו של סגן הנשיא האמפרי בחרו שלושה מחוזות ממינסוטה בצירים תומכי האמפרי לאסיפות המפלגתיות, והנשיא ג'ונסון החליט לא להתמודד במסצ'וסטס, כך שהמקארתי זכה ב-72 צירים. באותו פרק זמן, השקיע מקארתי מאמץ רב בניו המפשייר, בתקווה לשפר את מעמדו לפני מערכת הבחירות המקדימות. ג'ונסון טען שהקומוניסטים מצפים שיתמכו במקארתי. מקארתי קישר בין ההצהרה ובין מקארתיזם, בהתייחסות לסנאטור ג'וזף מקארתי מוויסקונסין.
מקארתי זכה להתנדבות ערה של סטודנטים ופעילי שלום שנסעו לניו המפשייר וערכו מסע בחירות מדלת אל דלת. חלקם גילחו את שיערם הארוך ואת זקנם, מזכרת מתקופתם כנערי פרחים, בתהליך שכונה "להתנקות עבור ג'ין" ("Get clean for Gene"). המתנדבים פעלו במרץ והתקשורת החלה להתעניין במסע הבחירות שלו. הסקרים טענו שהתמיכה במקארתי עומדת בין עשרה לעשרים אחוזים. למרות העובדה שלא ניצח, הוא הדהים את הפרשנים כשהשיג 42.2% מהקולות, לעומת 49.4% לג'ונסון. התקשורת תיארה זאת כניצחון עבורו, ורוברט קנדי הכריז על כניסתו למירוץ ב-16 במרץ. הכרזתו של קנדי לא השפיע על מקארתי. הוא נותר מחויב לצעירים שתמכו בו וטען שהוא מתאים לנשיאות יותר מקנדי. מקארתי התמקד בוויסקונסין והתכונן לקראת מערכת הבחירות באפריל. הוא פרסם מודעות בעיתונים ושיפר את המצע שלו. הוא קרא לעוד סיוע ממשלתי לחינוך, חיזוק החקלאים, העלאת שכר המינימום, בניית לפחות מיליון יחידות דיור בכל שנה, והקצאת משאבים למניעת זיהום. בוויסקונסין, ביקר את ממשלת דרום וייטנאם, בטענה שיהיה "נדיב מדי" אם יתאר אותה כמושחתת ודיקטטורית. הוא הכריז על כוונתו להיכנס למירוץ באינדיאנה ובפלורידה, וקיווה להתחרות גם בקליפורניה. ב-31 במרץ, הכריז הנשיא ג'ונסון במפתיע על פרישתו מהמירוץ ושלא יתמודד על כהונה נוספת.
לאחר ג'ונסון
כיוון שהנשיא ג'ונסון פרש מיד לפני הבחירות בוויסקונסין, ניצח מקארתי בקלות למרות שלא התמודד מול יריבו החדש, רוברט קנדי, שלא יכול היה להתמודד עקב איחור בתאריך הגשת המועמדות. הסקרים חשפו שמקארתי הרוויח יותר מכולם בגלל פרישתו של ג'ונסון, ושיש לו 22% תמיכה, עלייה של 11%, בפיגור של שני אחוזים בלבד מאחורי האמפרי, שעוד לא נכנס למירוץ, ושל 15% מאחורי קנדי. הוא נסע לפנסילבניה מאוחר יותר באותו החודש, כדי להתכונן לקראת מערכת הבחירות בסוף אפריל. הוא שוחח בנושא פרשת פואבלו, וטען שארצות הברית צריכה להיות מוכנה לשלם כופר לפעמים, אם שולחים ספינות לחופי מדינות שלא מכבדות את החוק הבינלאומי. הוא הבהיר שהוא לא חושב שיש לשלם את הכופר, והסכים עם המשא ומתן שניהל הנשיא ג'ונסון בנושא. הוא השווה בין עצמו ובין קנדי, וטען שהוא ותיק יותר בנושאי זכויות האזרח. ב-23 באפריל, ניצח מקארתי בבחירות בפנסילבניה, כשהוא מנצח את קנדי, שאמנם לא התמודד אולם שמו נרשם בידי תומכיו.
כעבור חודש, ניצל מקארתי את הידרדרותו של קנדי בסקרים, ועקף אותו בהפרש של שני אחוזים, כשהוא במקום השני מאחורי האמפרי. הסקרים טענו שמקארתי הוא בעל סיכויים טובים יותר לנצח את ריצ'רד ניקסון בבחירות, כשהוא מוביל עליו עם 40% לעומת 37%. במהלך מסע בחירות באינדיאנה, ביקר מקארתי את שני יריביו. הוא טען שיש שלושה סוגים של אחדות לאומית: גישתו של האמפרי של ניהול דברים ללא הבחנה, גישתו של קנדי לשלב בין אינטרסים שונים, וגישתו שלו, לקרוא לכולם להיות אחראיים עד כמה שיוכלו, שהוא טען שהייתה הגישה המתאימה ל-1968. מקארתי הפסיד באינדיאנה אולם קיבל 27% מהקולות לעומת 42% לקנדי. כעבור ארבעה ימים, ניצח בסקר של טיים מגזין. הסקר בחן מיליון סטודנטים מ-1,200 אוניברסיטאות לגבי העדפותיהם הפוליטיות, כשקנדי במקום השני. מקארתי טען בנוגע לתוצאות שהוא יודע את חולשות יריביו. למחרת היום ניצח קנדי את מקארתי בנברסקה אולם מקארתי לא עצר. הוא אמר שיתמודד מול קנדי באורגון, קליפורניה ודקוטה הדרומית. בסוף החודש ניצח את קנדי באורגון בהפרש של 45% לעומת 39%. הניצחון אפשר לתקשורת לטעון שמקארתי עדיין במירוץ, והוא הפנה את תשומת לבו למערכות הבחירות בדקוטה הדרומית ובקליפורניה כעבור חודש.
הבחירות ב-1972
מקארתי חזר לפוליטיקה בניסיונו להיבחר כמועמד בבחירות של 1972, אולם לא הצליח בבחירות בניו המפשייר ובוויסקונסין ולכן פרש.
הבחירות ב-1976
לאחר 1972, עזב את המפלגה הדמוקרטית ורץ כמועמד עצמאי בבחירות של 1976. הוא נקט בעמדה ליברטריאנית בנושא זכויות האזרח, הבטיח ליצור תעסוקה מלאה ולקצר את שבוע העבודה, תמך בפירוק מנשק גרעיני, תקף את שירות הכנסות הפנים, והכריז את מי ימנה אל הקבינט אם ייבחר. הוא בעיקר לחם נגד חוקים במערכת הבחירות שהגבילו את מספר המועמדים וביקש מהבוחרים לסרב למערכת הדו מפלגתית.
המאבקים המשפטיים שלו במהלך הבחירות, ותנועה תומכת חזקה, אפשרו לו להתמודד בשלושים מדינות והקלו על הרשמת מועמדים שלישיים בבחירות הבאות. הוא נחשב למועמד עצמאי. בקליפורניה ובוויומינג, למרות העובדה שלא נרשם, בוחריו כתבו את שמו על פתקי ההצבעה. במדינות רבות לא היה לו עמית למרוץ, אולם היו לה חמישה עשר מועמדים שונים במדינות בהן נדרש לכך. שמונה מתוכם היו נשים.
מקארתי השיג 740,460 קולות, מעט פחות מאחוז, וסיים במקום השלישי. לשיא הצלחתו הגיע באורגון, שם קיבל 40,207 קולות ו-3.90%.
עוד פעילויות
מקארתי התנגד לחוקי מימון מסע הבחירות מתקופת ווטרגייט, והיה לתובע בתיק בו בית המשפט העליון של ארצות הברית טען שסעיפים מסוימים מחוקי מימון מסע הבחירות הן בלתי חוקתיים. מקארתי ואחרים, ביניהם המפלגה הרפובליקנית של מיסיסיפי והמפלגה הליברטריאנית הצליחו להוביל לביטול המגבלות על תקציב בבחירות ומימון ציבורי.
ב-1980, לאחר כישלונו של ג'ימי קרטר כנשיא (הוא טען שקרטר היה הנשיא הגרוע ביותר שהיה למדינה), הופיע בתשדיר עבור מועמדה של המפלגה הליברטריאנית, אד קלארק. לבסוף תמך ברונלד רייגן, אחד מהדמוקרטים הרבים שעשו זאת.
מסעי בחירות אחרונים
ב-1982, ניסה מקארתי להיבחר לסנאט במינסוטה אולם הפסיד למארק דייטון בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית, כשדייטון משיג 69% לעומת 24%.
ב-1992, הוא חזר למפלגה הדמוקרטית והתמודד בבחירות בניו המפשייר לקראת הבחירות של 1992, אולם לא נכח בעימות הטלוויזיוני הראשון. הוא ומועמדים אחרים מחו על כך וניסו להיכלל בעימותים, דבר שלא עלה בידם. מקארתי, בניגוד לשאר, היה דמות מוכרת. הוא השיג 108,679 קולות.
הוצאה לאור
לאחר שעזב את הסנאט ב-1971, הפך לעורך בכיר של מגזין.
חייו האישיים
למקארתי ולאשתו, אביגיל, היו חמישה ילדים, כריסטופר ג'וזף מקארתי (30 באפריל 1946 – 30 באפריל 1946), אלינור מקארתי האוול (נולדה ב-30 באוקטובר 1947), מרי אביגיל מקארתי (29 באפריל 1949 – 28 ביולי 1990), מייקל בנט מקארתיי (נולד ב-5 באפריל 1952) ומרגרט אליס מקארת (נולד ב-17 ביולי 1956).
ב-1969, עזב מקארתי את אשתו לאחר עשרים וארבע שנות נישואין אולם לא התגרש ממנה. הוא היה מעורב ברומן עם כתבת CBS מריה מקלאפין (29 בדצמבר 1929 - 14 בספטמבר 1998) עד למותה.
מותו ומורשתו
מקארתי מת מסיבוכים של מחלת פרקינסון בגיל שמונים ותשע ב-10 בדצמבר 2005, בבית אבות בוושינגטון בו גר כמה שנים. הספיד אותו הנשיא לשעבר ביל קלינטון.
לאחר מותו, קראה מכללת הקדוש ג'ון את מרכז המדיניות הציבורית שלה על שמו. המפלגה הדמוקרטית ערכה טקס לזכרו בוועידה הלאומית של 2008 בדנבר, ב-28 באוגוסט 2008. בטקס הזיכרון הוצגו תמונות של דמוקרטים שמתו מאז הוועידה ב-2004. התמונה שלו הציגה רק את שמו השני, כך שהוא נקרא "הסנאטור ג'וזף מקארתי, על שם הסנאטור הרפובליקני המפורסם מוויסקונסין שהיה מעורב במסע אנטי קומוניסטי.
ב-2009, ייסדה האוניברסיטה על שם הקדוש ג'ון, בה למד, פרס על שירות ציבורי על שמו.
מסמכיו של מקארתי כחבר קונגרס וכסנאטור זמינים למחקר.
אולף שירמר
אוּלְף שירמר (בגרמנית: Ulf Schirmer; נולד ב-1959) הוא מנצח גרמני. הוא כיהן כמנהל מוזיקלי כללי של התזמורת הממלכתית של הסן וכמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית הלאומית של דנמרק. בין השנים 2006–2017 הוא נשא במשרת המנצח הראשי של תזמורת הרדיו של מינכן, ומאז 2009 הוא גם מנהל מוזיקלי כללי של האופרה של לייפציג, שם הוא מכהן כמפקח מאז 2011. שירמר התמנה לפרופסור בבית הספר הגבוה למויקה ותיאטרון בהמבורג בשנת 2000.
ביוגרפיה
שירמר נולד בסקסוניה תחתית ולמד בקונסרבטוריון של ברמן ובבית הספר הגבוה למוזיקה ותיאטרון בהמבורג, אצל ג'רג' ליגטי, כריסטוף פון דוהנאני והורסט שטיין. הוא עבד כעוזר ללורין מאזל וניצח באופרה של וינה על ביצועי הבכורה של "מלך מקשיב" של לוצ'אנו בריו ו"ציפייה" של ארנולד שנברג, על "ריימונדה" של אלכסנדר גלאזונוב ועל החטיפה מן ההרמון של מוצרט, בין השאר.
משנת 1988 עד 1991 היה שירמר מנהל מוזיקלי כללי של עיריית ויסבאדן, מטעמה כיהן כמנהל אמנותי של קונצרטים סימפוניים והצגות אופרה ובלט בתיאטרון הממלכתי של ויסבאדן. הוא ניצח על "הים הבוגד" של הנס ורנר הנצה בשנת 1990.
בין 1995 ל-1998 כיהן שירמר כמנצח הראשי של התזמורת הסימפונית הלאומית של דנמרק. תקופת כהונתו כמנצח נחלה הצלחה ניכרת, והצליל העשיר שהיניב ניצוחו על התזמורת משך כמה מנצחים רוסים, כמו גנאדי רוז'דסטוונסקי ודמיטרי קיטאיינקו אל קופנהגן, שם ניצחו על יצירות מאת צ'ייקובסקי ושוסטקוביץ'. שירמר ניצח על אופרות אחדות בתקופתו בדנמרק, בעיקר מאת קרל נילסן, שכלפיו חש "קרבה מיוחדת". "המדריך הגולמי לאופרה" אמר, שבניצוחו על "שאול ודוד" "מביא שירמר עליצות פלסטאפית לפרטיטורה הססגונית של נילסן".
ניצוחו של שירמר קיבל ביקורות מנוגדות. גרמופון האשים אותו ב-2005 בחוסר אמפתיה וב"תחושה כמו-אופראית" באחת מן האופרות שלו, זאת בניגוד למאמר משנת 1999 באותו כתב-עת שקבע, כי שירמר הגיש "ביצוע אידיומטי חמים". בדויטשה אופר ברלין ניצח מאז 1985 על ההפקה הבימתית הראשונה של "תמונות מחיי הקדושה יוהנה" מאת ואלטר בראונפלס, על "לולו" של אלבן ברג, "סאלומה", "אראבלה" ו"האשה ללא צל" של ריכרד שטראוס וטנהויזר של וגנר. בשנת 1999 ניצח על ביצוע הבכורה של האופרה "מוות ושטן" של גרד קיר באופרה של גראץ. בקונצרטים, ניצח על הפילהרמונית של וינה, הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הסימפונית של במברג, התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן ותזמורת שווייץ המערבית.
שירמר התמנה לפרופסור בבית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בהמבורג בשנת 2000, שם הורה אנליזה מוזיקלית ודרמטורגיה מוזיקלית. בין השנים 2006–2017, הוא שימש כמנצח ראשי של תזמורת הרדיו של מינכן.
מאז 2009 שירמר מכהן כמנהל מוזיקלי כללי של האופרה של לייפציג. ב-23 במרץ 2011 נבחר אולף שירמר למנהל האופרה של לייפציג, למשך חמש שנים החל באוגוסט 2011. כאן הכין וניצח על "הנזל וגרטל" של אנגלברט הומפרדינק, חליל הקסם של מוצרט, "לה בוהם" של פוצ'יני, "אלקטרה" של ריכרד שטראוס, מקבת' של ורדי, "לוהנגרין", "טבעת הניבלונגים, "הוולקירות" ו"זיגפריד" של וגנר, ו"עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני" מאת קורט וייל. במאמר ביקורת על "לוהנגרין" נכתב:
נדי
נדי או נאדי (באנגלית: Noddy, "נוֹדי") היא סדרת ספרי ילדים בריטית מאת איניד בלייטון. בסדרה עשרים וארבעה ספרים, שיצאו לאור במקור באנגלית ותורגמו לשפות שונות, ביניהן עברית.
הסדרה עובדה למספר סדרות טלוויזיה המבוססות על איורי הספרים. חלק מספרי הסדרה יצאו לאור גם במהדורות הכוללות תצלומים מסדרות הטלוויזיה.
נדי
הדמות הראשית. הספרים בסדרה עוסקים בחייו, במכשולים בהם הוא נתקל ובהתמודדותו עמם, בעזרת חבריו. לעיתים נוהג נדי להשתטות, אך הוא תמיד מתקן ומתכוון לעשות טוב. הוא ידוע במכוניתו, בה הוא מסיע את בני העיר ממקום למקום בשכר. על ראשו, כמעט תמיד, כובע שבקצהו פעמון. נדי מיודד כמעט עם כל תושבי עיר הצעצועים, ומנסה תמיד לעזור לכל. בתעתיק מדויק מאנגלית היה שמו נכתב "נוֹדי" - אלא שההגייה העברית שונתה במטרה להימנע מדמיון למילה "נוֹד".
אוזניון
חברו הטוב ביותר של נדי. משמש לו כאב, מייעץ לו ומונע ממנו להשתטות. ידוע באופניו, איתם הוא נוסע לכל מקום ומקום. גר בבית מיוחד בצורת פטרייה, הנמצא על סף היער האפל. חכם מאוד, ולעיתים בעל רעיונות מקוריים במיוחד. גם הוא, כנדי, מסייע לכולם. שמו נובע מגודל אוזניו הגדולות והמחודדות. לשמו ניתן למצוא תרגומים אחרים כגון "גמדאוזן" או "אוזניים גדולות" (מאנגלית: Big Ears).
השוטר פלוד
השוטר המפקח על העיר. מעט פזיז בהחלטותיו, ולעיתים מאשים שלא כצדק. כך האשים פעמים רבות את נדי או את חבריו, על אף חפותם. למרות כל זאת, מוכן להתפייס כשמסיחים את דעתו לדברים האהובים עליו, בעיקר מזון ומשקאות, ובהם תותים וקקאו חם. גם לשמו ניתן למצוא תרגומים נוספים, כגון "שוטי השוטר".
טסי הדובה
דובה קטנה וחמודה המסייעת לנדי שכשהוא אובד עצות. נחמדה לכולם, ועוזרת תמיד. ידועה בחוכמתה הרבה, שאף נדי שיבח. אף בעת צרה, כשכולם מחרימים את נדי בחשד שהוא גנב, נותרת איתו ונותנת לו עצות להוכיח את חפותו.
משפחת הדובים
טובי הדובה - גדולה מטסי, אשתו של מר טובי. ידועה בבישוליה הנהדרים והמיוחדים, ולכן נעזר בה נדי, בכל מסיבה שהוא מכין. היא כנראה אף אמו של טובי הדובון, עם זאת, בינה ובין טסי אין קשר משפחתי, אף שהן חברות טובות. אפשר למצוא אותה מופיעה בתור גברת טובי דובי, או בשמות דומים אחרים.
מר טובי - דוב גדול, בעלה של גברת טובי ואביו של טובי הדובון. אחראי על רוב העבודות הקשות, שלנדי ושאר אנשי עיר הצעצועים קשה לעשות. הוא, גברת טובי ובנם גרים סמוך לביתו של נדי, הם מתראים לא מעט ומקיימים חברות אמיצה. ניתן למצוא אותו מופיע אף תחת השמות טובלי הדוב ודומים לו.
טובי הדובון - בנם של גברת ומר טובי. שובב ותעלולן, העושה רע גם כשהוא מתחייב לעשות טוב. פעמים רבות התנדב לנקות את מכוניתו של נדי, אך קלקל בה דבר כלשהו. למשל, פעם אחת מילא את מכל הדלק בבירה. טובי הדובון מסייד מדי פעם את ביתו של נדי ללא אזהרה, ולכן נדי מתלכלך מהסיד. שמו מתורגם, לעיתים, לדובון קטן ולשמות דומים.
שאר הדמויות
בספרי נדי בובות נוספות רבות, המבצעות כל פעם תפקיד אחר. בסדרת הטלוויזיה (ראו בהמשך) נדי בארץ הצעצועים ישנה בובה המשמשת מוכרת בכיכר השוק של העיר. שמה הוא דינה הבובה והיא מוכרת דברים מעניינים בדוכן שלה. יש גם את חיפושי, חיפושית קטנה ולא מזיקה אשר לא מתוארת במפורט, ולא ידוע עליה דבר.
מרכז העיר וכיכר השוק
במרכז העיר נמצאות רוב החנויות, שם גם אפשר למצוא את מוסכו של אדון ספארק המתקן את כל כלי תחבורה שהתקלקלו. בקדמת המוסך שני עמודים שבראשם פסל פרצוף מחייך, שעליהם מתקן למילוי דלק. שם גם אפשר למצוא את רוב הבניינים ובתי המגורים בעיר, כמו גם את חנות הגלידה המפורסמת של ארץ הצעצועים. התנועה במרכז העיר סואנת ביותר, יותר מכל מקום אחר בארץ.
היער האפל
זהו המקום החביב ביותר על השדונים. היער אפל, כשמו, ולכן זהו המקום הטוב ביותר לשדונים להתגורר בו. הם נוהגים לישון בתוך עץ חלול ביער. פעם אחת משכו את נדי ליער ושם גנבו את מכוניתו וכובעו, אך אוזניון, שביתו נמצא סמוך ליער, בא לעזרתו והערים על השדונים.
תחנת הרכבת
תחנת הרכבת של ארץ הצעצועים נמצאת בשולי העיר. משם מובלים כל הצעצועים למקומות שונים מחוץ לעיר ובעיקר לנופש על שפת הים. ניתן להגיע אליה ממרכז העיר. שערה של התחנה מרשים במיוחד. הוא גבוה ועשוי מקוביות צבעוניות, ובראשו תקוע שלט שעליו כתוב "תחנה". בתחנה שני רציפים, אחד מכל צדדיה של מסילת הרכבת.
ביתו של נדי
ביתו של נדי נמצא בשולי עיר הצעצועים, סמוך לביתם של גברת ומר טובי ובנם, טובי הדובון. הוא עשוי מקוביות ונבנה על ידי נדי. צמוד לו נמצא מוסכה של המכונית של נדי, אשר גם אותו בנה נדי מקוביות צבעוניות. בקדמת הבית שער מפואר, עשוי מקוביות ומגלילים, ולפניו שדרה קטנה המובילה אליו שלצידיה גינתו של נדי שעשירה בצמחייה מרובה: פרחים, דשא ועצים.
שעונו של החלבן
החלבן מתעורר כל יום לעבודתו עם צלצול של שעונו הלבן. אם אבד את השעון, החלבן מאחר, וכולם אובדי עצות. נדי ואוזניון יצאו למסע ארוך שמטרתו הייתה מציאת השעון, אך הם מוצאים גם אותו והחלבן מעניק לנדי תמורת כך מענק כספי.
הספרים
שמות הספרים (תרגום חופשי) והשנים בהן יצאו:
תרגומים לעברית
"עלילות נדי פעמוני" תורגמו לעברית בשנות ה-60 בהוצאת ש. זימזון, בתרגום יפה קרינקין ובעריכת לאה גולדברג; בשנות ה-80 בידי אריאל כהן להוצאת שלגי; ובשנות ה-90 בידי יוספה אבן-שושן להוצאת כתר. "ספורי נדי" יצאו לאור גם בתרגום לעברית של לאה נאור בהוצאת "יהושע אורנשטיין-יבנה".
עיבודים
סדרת הספרים עובדה למספר עיבודים ברדיו ובטלוויזיה:
אצטדיון טיבולי
יורו 2008
במהלך יורו 2008, אירח האצטדיון שלושה ממשחקי בית ד' בשלב הבתים.
שרקרק (חימוש משוטט)
שרקרק (באנגלית: Elbit Systems SkyStriker) הוא חימוש משוטט טקטי ארוך טווח לתקיפת מטרות שונות, מתוצרת אלביט מערכות.
השרקרק נחשף לראשונה בקיץ 2017 לקראת הסלון האווירי בפריז, וההופעה המבצעית הראשונה שלו הייתה שנה וחצי אחר כך באזרבייג'ן ב-10 בינואר 2019, כאשר 13 מטוסים מדגם זה הוצגו לנשיא אלייב (בנוסף לחימוש המשוטט הארופ מתוצרת התעשייה האווירית לישראל).
תפעול
השרקרק משוגר ממסילת מעוט (קטפולטה), יכול לשהות מעל אזור עוין, לספק מודיעין, או לאתר מטרות באופן עצמאי ולהתרסק עליהן. המפעיל יכול לבטל את התקיפה, והחימוש יחזור לשיטוט נוסף ולאיתור מטרות. אם לא בוצעה תקיפה, החימוש יכול לחזור ולנחות באמצעות מצנח וכרית אוויר מתנפחת המותקנת בגחון. לאחר הנחיתה ניתן להכשיר אותו לשימוש חוזר.
האפשרות לשגר את השרקרק ממסילה קרקעית או מותקנת על רכב, וכן פשטות ההפעלה שלו, עושות אותו לשימושי מאוד עבור יחידות מיוחדות ויחידות מתמרנות. ראש הנפץ שלו קטן יחסית (5 או 10 ק"ג לעומת 23 ק"ג בהארופ) ולכן הוא מתאים גם לתקיפת מטרות נקודה בתוך אזורים מיושבים מבלי לגרום נזק סביבתי.
המנוע החשמלי שלו מאפשר טיסה שקטה, המתאימה במיוחד למשימות חשאיות.
מסדר צבאי נוצרי
מסדרים צבאיים היו צורת ארגון נוצרית בימי הביניים. מסדרים שונים היו קיימים אצל הנצרות מזה מאות בשנים, אך הם היו מסדרי נזירים שלא נקטו כלל באלימות מסוג כלשהו והם קיבלו את צביונם הצבאי רק אחרי מסע הצלב הראשון. המסדרים האלה הורכבו מנזירים לוחמים שמטרתם הייתה קידום הנצרות באמצעים כוחניים. כינון המסדרים הצבאיים פתח פרק חדש בנצרות, שעד אז התנגדה לשפיכות דמים באשר היא, לא כל שכן לשיתוף אנשי דת במעשי האיבה.
המסדר הראשון שכבר מראשית קיומו עסק בעיקר בפעילות צבאית הוא מסדר אבירי היכל שלמה, המוכר יותר בשם "טמפלרים". המסדר נוסד על מנת להגן על הצליינים שעלו לרגל לירושלים אחרי כיבושה על ידי הצלבנים ב-1099. מסדרים אחרים, מהם חדשים ומהם כאלה ששינו את תפקידם המקורי, הצטרפו עד מהרה למסדר הזה.
עם הזמן קיבלו על עצמם המסדרים תפקידים נוספים, מלבד עיסוקים צבאיים. כך למשל עסקו הטמפלרים בבנקאות ואילו ההוספיטלרים חזרו לתפקידם המקורי וטיפלו בחולים.
פפיון צהוב
פִּפְיוֹן צָהֹב (שם מדעי: Anthus campestris) הוא מין ציפור שיר בינונית המתרבה בחלק גדול ממרכז האזור הפלארקטי, מצפון-מערב אפריקה ופורטוגל עד מרכז סיביר ומונגוליה הפנימית. זהו מין נודד העובר בחורף לאפריקה הטרופית ולתת היבשת ההודית.
בישראל הוא חולף מצוי בעונות הנדידה ברוב האזורים בארץ. דוגר במספרים קטנים מאוד בחרמון.
אטימולוגיה
השם המדעי הוא מלטינית. שם הסוג Anthus הוא שם לציפור קטנה של אדמות עשב, ושם המין הספציפי campestris פירושו "של השדות".
תיאור
זהו פפיון גדול יחסית, באורך של כ-16 ס"מ ומוטת כנפיים של בין 25–28 ס"מ, אך הוא מין בעל מראה בלתי-מובחן על הקרקע, בעיקר חום חולי מלמעלה וחיוור מלמטה, עם רגליים ורדרדות. הוא דומה מאוד לפפיון ארך-רגליים, אך הוא מעט קטן יותר, בעל כנפיים, זנב ורגליים קצרים יותר, ומקור צר וכהה יותר. בנוסף הוא גם בעל פחות פספוס.
קולות
התעופה שלו חזקה וישירה, ומלווה בקריאת "שיפ" אופיינית, בעלת צליל גבוה יותר מזה של ארך-רגליים. השירה שלו היא חזרה קצרה על "צ'יר-רי צ'יר-רי" רם ללא הברה מובחנת.
מינים דומים
בדרום אסיה בחורף יש להיזהר בזיהוי מין זה מלבלבלו מפפיונים גדולים אחרים אשר חורפים או שוכנים באזור, לרבות פפיון ארך-רגליים, פפיון ערבות, ו-Anthus rufulus.
בית גידול
בית הגידול לקינון בקיץ מתאפיין בארץ פתוחה ויבשה, כולל אזורים סמי-מדבריים. הקן נמצא על הקרקע, ובתטולה 4–6 ביצים.
בישראל הוא דוגר בוודאות רק בחרמון, בגובה רב. בעבר דגר גם בפסגות הגבוהות של הרי יהודה והגליל. בסקר קינון שהתקיים בחרמון בקיץ 2013, הפפיון הצהוב נמצא דוגר בשתי משבצות בלבד - מעל רום 1900 מ'. צוות הסוקרים מעריך כי גודל האוכלוסייה המקננת בחרמון הוא כעשרה זוגות בלבד. בשל הירידה בגודל האוכלוסייה הדוגרת, הוא מוגדר בארץ בתור מין "מאוים".
בתרבות
העלילה של הסרט Tawny Pipit משנת 1944 עוסקת באירוע הנדיר של קינון זוג פפיונים צהובים באנגליה. הצילומים של אריק הוסקינג של הפפיונים היו למעשה של פפיון שדות, כי הוא לא יכל היה להשיג פפיון צהוב אמיתי מאירופה הכבושה הגרמנית.
גלוברזון
{{פירושונים|* אריה גלוברזון – חוקר ניהול ישראלי
ראו גם
}}
איגרת חוב מוניציפלית
איגרת חוב מוניציפלית היא איגרת חוב המונפקת על ידי רשויות מקומיות.
כללי
איגרת חוב (אג"ח) היא מסמך המעיד כי המחזיק בו העמיד הלוואה לרשות הגוף המנפיק אותו. האג"ח היא התחייבות של החברה או הגוף המנפיק לשלם למחזיק האיגרת תשלומי ריבית והחזר קרן, בתנאים ובמועדים שנקבעו. בעל האג"ח הוא נושה מובטח של החברה כלומר, הוא זכאי לקבל את המובטח בתנאי איגרת החוב ללא קשר לרווחי החברה או הפסדיה. לעומת זאת אין לבעל האג"ח (להבדיל מבעלים של חברה) רשות או זכות לפקח על ענייני החברה או להשתתף ברווחיה.
הרשות המקומית ומקורות ההכנסה
בישראל 242 רשויות מקומיות המשמשות כספק השירותים העיקרי לכלל האוכלוסייה. הרשויות המקומיות מונהגות על ידי נבחרים ובכוחן לפעול על פי מדיניות שתבטא את העדפות התושבים, במסגרת שבה החוק והוראות הממשלה מאפשרים זאת. מימון פעילות רשויות מקומיות נעשה באמצעות שני סוגים של תקציבים בהתאם למקורות המימון וליעוד ההוצאה:
קשיי המימון
הרשויות המקומיות, באמצעות תקציבי הפיתוח, עוסקות גם בביצוע עבודות תשתית, הקמת מבני ציבור ועבודות פיתוח שונות. חלק מפעילויות אלו ממומן במלואו על ידי הרשות המקומית, וחלקן בהשתתפות חלקית או מלאה של הממשלה.
ההכנסות שמקורן בכספים ממשלתיים יוצרים תלות גדולה בין השלטון המרכזי המפקח על פעילות השלטון המקומי וקובע את היקף המשאבים המחולקים. תלות זו, בשילוב עם צרכים גדלים והולכים של הרשויות המקומיות, הביאו לחיפוש אחר מקורות מימון נוספים.
בנוסף לשיקולי העצמאות התקציבית, החלו הרשויות המקומיות להתקל בקשיים גוברים והולכים בגיוס אשראי בנקאי, עובדה שהאיצה את הצורך במקורות חלופיים. אחד מהם נמצא בדמותה של איגרת החוב המוניציפלית, באמצעותה יכולה הרשות המקומית לגייס מהציבור מימון נוסף באמצעים עצמאיים.
סוגי איגרות חוב מוניציפליות
בדרך כלל נהוג לסווג את איגרות החוב המוניציפליות לשתי קטגוריות עיקריות על פי מקור התקבולים המיועדים להחזר ההלוואות: אלו הן איגרות חוב המציינות מקור הכנסות ספציפי של הרשות המקומית, אשר יוקדש מראש לצורך מילוי תנאי התשלומים בגין הנפקת איגרת החוב. איגרות חוב כאלו מקבלות לעיתים קרובות כינוי או שם, המציין את אופי מקור המימון להבטחת קיום ההתחייבות של הרשות המקומית המנפיקה.
דוגמאות לאיגרות חוב אלו הן איגרות חוב של בתי חולים, נמלי תעופה, חניונים וכדומה. בכל אחד מהמקרים הללו, הרשות המקומית מייעדת מקור הכנסות מסוים לצורך מילוי התחייבויותיה בגין קבלת ההלוואה.
איגרות אלה משעבדות את כלל המקורות של תקבולי הרשות המקומית, כביטחונות למלווים. איגרות אלו מקנות למשקיעים בהן מעין "שעבוד צף" על ההכנסות העתידיות של הרשות המקומית ואף מזכות את מחזיקיהן בעדיפות וקדימות בתביעות כלפי המקורות התקבוליים הכללים שלה.
אג"ח מוניציפליות בעולם
במדינות בהן יש חופש ועצמאות פיננסית לשלטון המקומי, הפעילות הכלכלית וההשקעות בשלטון המקומי גדלות. דוגמאות בולטות לכך הן בארצות הברית ובמערב אירופה, במיוחד בצרפת ובשוודיה.
בעקבות הרפורמה בשלטון המקומי בצרפת הפך השלטון המקומי לעצמאי יותר וכבר אינו בשליטה מלאה של השלטון המרכזי. תוצאה ישירה של רפורמה זו היא זרם ההשקעות הגדל והולך של הרשויות מקומיות. זרם ההשקעות מתאפשר בזכות החופש שניתן להן לגייס אשראי בכל הצורות המקובלות ובכללן באמצעות איגרות חוב מוניציפליות.
גם בשוודיה מידת העצמאות של השלטון המקומי גבוהה. השלטון המקומי מנהל פעילות שלטונית קהילתית רחבת היקף, שמתבטאת בחלקו של השלטון המקומי בתוצר. פעילות זו אפשרית בעיקר הודות לניהול הכספי העצמאי ובכלל זה הנפקות אג"ח בהיקפים גדולים.
פירמידה (עמותה)
פירמידה, מרכז לאמנות עכשווית היא עמותה לאמנות עכשווית, שנוסדה ב-1992 ולה גלריה גדולה בוואדי סאליב, חיפה.
היסטוריה
את העמותה הקימה קבוצת אמנים ותיקים שבראשה עמד אברהם אילת, שמאז 2003 גם משמש כיושב ראש שלה. הקבוצה, ששאיפתה המוצהרת הייתה הפריה אמנותית בין ישראל והעולם, וקידום האמנות בישראל, קיבלה מראש עיריית חיפה, אריה גוראל, מבנה בית ספר יסודי נטוש וצירפה אליה אמנים צעירים. המבנה עבר שיפוץ חלקי, והיה הראשון בשורה איטית של צעדי התחדשות עירונית שהתרחשו בעיר התחתית מאוחר יותר.
עם החוליה הוותיקה נמנים, מלבד אילת, אמנים כיהודה יציב, יעקב דורצ'ין, ישראל ורטמן ומורל דרפלר, שנהרג בפיגוע בנהריה ב-2001. חברי הבית נטלו על עצמם לשקף דרך חלל הגלריה את הנעשה באמנות בספֵירה הישראלית והבינלאומית, והתערוכות שהתקיימו מאז 1994 הביאו לוואדי סליב אמנים בעלי שם עולמי.
המבנה, בן שלושה מפלסים רחבים, עמד מאז שפונתה השכונה כשהוא ריק ושימש מאורת סמים מרכזית ופעילה. גם לאחר שנכנסו הדיירים החדשים, חברי "פירמידה", עוד המשיכו לזמן מה לפרוץ אל המקום חסרי בית, שהתעניינו פחות בחומרי היצירה ויותר בתכולת המקרר. חלונותיו החשופים והגדולים, והיותו, כדברי האוצרת סמדר שינדלר, "לא מפנק פיזית", היו נדבך מהותי עבור הבניין בתהליכי היצירה שהתחוללו בתוכו מאז שנות התשעים. לחוד מהגלריה, נחנך בשנת 1996 "פרויקט אמנים צעירים", כשאמנים ששמם טרם יצא, ממגוון ענפי אמנות חזותית, באים לשכור חדרי סטודיו בקומותיו השונות של המבנה, בתוכנית שנמשכת בין שנתיים לארבע שנים שבמהלכה הם עוסקים בתחומי האמנות שלהם באופן אישי, ומקבלים תנאי עבודה וחשיפה שקודם לכן לא זכו להם.
בין המציגים בתערוכות המתחלפות היו אמנים כיאיר גרבוז, משה קופפרמן, מנשה קדישמן, מאיר פיצ'חדזה, משה גרשוני, עליזה אולמרט, פנחס כהן-גן, יגאל תומרקין, יחיאל שמי ונוספים מהשדרה האמנותית הלאומית. לצידם הציגו אמנים מניו יורק, מהולנד ומאיטליה.
אמני ההמשך, שלוקחים ולקחו חלק בפרויקט אמנים צעירים, מונים את יעל בלבן, נדב וייסמן, שחר סיון ואחרים.
עם אוצרי התערוכות עד היום נמנים אוצרים מישראל ומחו"ל, חלקם אף היו בקבוצת פירמידה בזמנים שונים.
בסוף שנת 2017 מונתה גליה בר אור כאוצרת ראשית של הפירמידה. בר אור ניהלה במשך כ–30 שנה את המשכן לאמנות בעין חרוד. בר אור, מקיבוץ עין חרוד מאוחד, בעלת תואר דוקטור בהיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות מאוניברסיטת תל אביב, אצרה תערוכות רבות בארץ ובעולם, ניהלה אירועי תרבות וביאנלות, ופרסמה מאמרים וקטלוגים רבים.
פרויקט אחר שהחל בשנת 2006 הוא מופעי מוזיקה, יוזמה שהחלה גם היא מחיפוש של הרכבים אלטרנטיבים צעירים אחר בית, כשהפירמידה מקדישה להם את החלל שמדי חודש הופך לחלל-הופעות. בין האמנים שהתארחו - אלברט בגר, הרולד רובין, אריאל שיבולת, והרכבים מגרמניה ומארצות הברית.
העמותה מתוקצבת חלקית על ידי משרד התרבות. בתערוכות המתקיימות בגלריה חושפים חברי העמותה והאמנים האורחים את פירות עבודתם מחדרי הסטודיו, מהארץ ומהעולם, ואלה כוללים רישומים, מיצבי וידאו, פיסול, צילום וקשת ענפה של טכניקות מעורבות. הגלריה נפתחת לציבור במספר שעות קבועות במהלך השבוע. במרבית הזמן עם זאת המקום משמש כחללי סדנאות, הפתוחים לקהל בתיאום עם האמנים.
האונומסטיקון של אמנופה
האונומסטיקון של אמנופה הוא מסמך ממצרים העתיקה המתוארך לסוף המאה ה-12 לפנה"ס או ראשית המאה ה-11 לפנה"ס, ימי השושלת ה-20. אונומסטיקון כולל קטלוג של 610 גופים מנהליים/מונחים במבנה היררכי. זו אינה רשימה פשוטה של מונחים.
המסמך נחשב כמקור חשוב לאגיפטולוגים החוקרים את מצרים העתיקה בנושאי המשפט הפרעוני, הממשל והכהונה, הגאוגרפיה, הכלכלה והארגון הפוליטי של עמי האזור בתקופת הממלכה החדשה.
מבנה האונומסטיקון
הטקסט מתחיל בהקדמה שבו כותב אמנופה את מטרת כתיבת המסמך שמטרתו להסביר ללב וללמד את הבור. לאחר מכן הוא משבח את האלים על יצירתם וכותב: לדעת את כל מה שנוצר על ידי האל פתח והתהווה על ידי האל תחות. השמיים על תכונותיו והארץ על כל מה שיש בה. העיקול של ההר ומה שנשטף על ידי המים הקמאיים, מורכב מכל מה ששימושי ומואר באורו של האל רע כל מה שהוא עשה כדי לגדול עליי אדמות. ומסיים את הפתיחה בציון שהטקסט נכתב על ידי סופר האלים "אמנופה" בן אמנופה בביתו.
לאחר מכן מתחיל האונומסטיקון על פי המבנה הבא:
סמסונג גלקסי J7
סמסונג גלקסי J7 הוא טלפון חכם שיוצר על ידי סמסונג בשנת 2015.
חומרה
1.5 ג'יגה זיכרון RAM. לטלפון יש גרסאות אחסון פנימיות של 8 ג'יגה-בייט או 16 ג'יגה-בייט, שניתן להרחיב באמצעות כרטיס MicroSD עד 128 ג'יגה-בייט. המצלמות של סמסונג גלקסי J7 הן מצלמה ראשית של 13 מגה פיקסל ומצלמה קדמית בת 5 מגה פיקסל עם פלאש LED. סמסונג השתמשה גם במסך מגע קיבולי SuperAMOLED עם תצוגת HD בגודל 5.5 אינץ' לטלפון זה. משקל המכשיר הוא 171 גרם, והסוללה שלו היא בנפח של 3000 mAh.
תוכנה
תוכנת הטלפון הרשמית היא אנדרואיד לוליפופ. אנדרואיד מרשמלו (6.0.1) עבור דגם J700F בהודו החל מ־28 ביולי 2016. שדרוג לאנדרואיד מרשמלו זמין גם עבור J700H ו־M בפקיסטן ופנמה.
תכונות נוספות של דגם הטלפון הזה הן חיבור Wifi, רכיב NFC, מכשיר ניווט לווייני GPS ורדיו FM.
מגנטו-הידרודינמיקה
מגנטו-הידרודינמיקה (באנגלית בראשי תיבות MHD) הוא חקר הדינמיקה של זורמים מוליכים. למשל, פלזמה, מתכות נוזליות, או אלקטרוליטים. המונח מורכב ממגנטו מלשון שדה מגנטי, הידרו מלשון נוזל, ודינמיקה מלשון תנועה. התחום פותח על ידי האנס אלפוון, אשר זכה על כך בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1970.
הרעיון הבסיסי ב-MHD הוא ששדות מגנטיים משרים זרמים חשמליים בזורם מוליך הנמצא בתנועה. הזרמים המושרים מפעילים כוחות על הזורם ואף משנים את השדה המגנטי עצמו.
המשוואות המשמשות לתיאור המערכת ב-MHD הן שילוב של משוואות נאוויה-סטוקס של הידרודינמיקה ומשוואות מקסוול של אלקטרומגנטיות. על מנת לתאר את המערכת בצורה מלאה יש לפתור סימולטנית את כל המשוואות הדיפרנציאליות האלו, בצורה אנליטית או נומרית.
פארק קרול הראשון
פארק קרול הראשון (רומנית: Parcul Carol I, בשנים 1991-1948 נקרא Parcul Libertății, בעברית: פארק החירות) הוא גן ציבורי גדול מאוד בבוקרשט, ברומניה. הגן נמצא במגזר הרביעי של בוקרשט על גבעת הפילארט (Dealul Filaretului).
הגן, ששטחו 360 דונם, טופח בשנים 1900 עד 1906 לקראת חנוכתו ב-1906 לכבוד 40 שנות שלטון של קרול הראשון, מלך רומניה. טיפוח הגן נעשה על פי תוכניותיו של אדריכל הנוף Eduard Redont. בחנוכת הפארק נפתחה בו תערוכה בה הוצגו הישגי רומניה במהלך 40 שנות שלטונו של קרול הראשון.
ברחבי הפארק יש אנדרטאות, שלושה פסלים גדולים (היפהפייה הנרדמת ושני ענקים) ואגם מלאכותי. הפארק מכיל גם כמה מבנים ובהם המוזאון הטכני הלאומי על שם דימיטריה לאונידה, המכון האסטרונומי של האקדמיה הרומנית ובעבר היה גם היכל האומנויות (עד 1938 זה היה המוזאון הצבאי).
ליצירת הגן נשתלו 4,206 עצים גדולים, 5,983 עצי מחט ו-42,215 שיחים.
אדמירל ולדיווסטוק
מועדון ההוקי אדמירל (ברוסית: "Хоккейный клуб Адмирал"; מוכר בשם "אדמירל ולדיווסטוק" ברוסית:"Адмирал Владивосток") היא קבוצת הוקי קרח מהעיר ולדיווסטוק שבמחוז פרימוריה, רוסיה. הקבוצה הוקמה בשנת 2013 כקבוצת התרחבות בליגה, והיא הייתה אחת משתי הקבוצות היחידות בליגת KHL מהמזרח הרחוק הרוסי.
היסטוריה
שם ולוגו הקבוצה נבחרו על ידי הציבור בסקר שנערך בקרב תושבי מחוז פרימוריה. השם הנבחר - "אדמירל" - זכה ב-72.2 אחוזים מתוך יותר מ-30,000 הצבעות. בעונתה הראשונה בליגה, הצליחה אדמירל להעפיל לפלייאוף אך הפסידה בסיבוב הראשון 4:1 לאלופה שבדרך, מטאלורג מגניטוגורסק.
בשנת 2020 הודיעה הקבוצה כי לא תתמודד בליגת KHL בעונת 2020/2021 בעקבות החלטת משרד הספורט של פרימוריה להפנות את הכספים המיועדים למועדוני ספורט לטיפול בהתפרצות נגיף הקורונה ברוסיה.
בעונת 2021/2022 חזרה לליגה הקונטיננטלית.
סטטיסטיקה
מקרא: מש' = משחקים, נצ' = ניצחונות, נצה' = ניצחונות בהארכה, הפ' = הפסדים, הפה' = הפסדים בהארכה, נק' = נקודות, יחס = יחס שערים.
ברגסלאגן
מחוז המכרות של מרכז שוודיה, לעיתים נקרא גם ברגסלאגן (בשוודית: Bergslagen), הוא אזור היסטורי, תרבותי ובלשני בארץ סביאלנד, מרכז שוודיה. לתעשיות המטלורגיה והחציבה בברגסלאגן הייתה חשיבות גדולה כבר מימי הביניים. האזור נקרא "מחוז המכרות של מרכז שוודיה" כדי להבדילו ממאלמפלטן, מחוז מכרות בצפון שוודיה, בקרבת הערים קירונה ומאלמברייט.
שטחו של ברגסלאגן מתחלק על פני החבלים וסטמנלנד, דלארנה וורמלנד. בשטח המחוז נמצאות הערים נורה, פגרסטה, סאלה, פיליפסטד, לודוויקה והדמורה. גם חלקים מצפון החבל אסטרייטלנד, ודרום נארקה, יכולים להיכלל בשטחו, ולעיתים הם נקראים "דרום ברגסלאגן". הגדרה רחבה יותר של האזור כוללת אף חלקים מיסטריקלנד ומאופלנד.
המאבק על חשיבות ייצוא הברזל מברגסלאגן, ומאבקים טריטוריאליים בגבולה הדרומי של דנמרק, היו הסיבות העיקריות לפריצתו של מרד אנגלברקט ב-1434 ולעימותים שלאחריו, ובסופו של דבר גם לפירוקו של איחוד קאלמאר.
כפתור
כפתור הוא דיסקית קטנה, עשויה בדרך כלל פלסטיק, עץ או מתכת המשמשת בתעשיית הביגוד ועיצוב אופנה כחלק מפריט ביגוד, לרוב כדי לאפשר את פתיחתו וסגירתו, על ידי רכיסת הכפתור ופרימתו. לעיתים כפתורים צמודים לבגד לצורכי קישוט. רכיסת כפתור נעשית באמצעות החדרתו ללולאת הכפתור התפורה בבד.
כפתורים מיוצרים ממגוון גדול ביותר של חומרים, בהם חומרים טבעיים, כגון, קרני בעלי חיים, עצמות, שנהב, שריון צב, או עץ, או חומרים מלאכותיים: צלולואיד, זכוכית, מתכת, בקליט ופלסטיק. החומר הנפוץ ביותר בתעשיית הכפתורים כיום הוא פלסטיק קשה.
החור ששוליו מעובדים ולתוכו מוכנס הכפתור נקרא אִבְקָה.
היסטוריה של כפתורים
הכפתורים הראשונים נתגלו באתרים אשר השתייכו לתרבות עמק האינדוס (2800-2600 לפני הספירה), לסין הקדומה של תקופת הברונזה (2000-1500 לפני הספירה) וברומא העתיקה. הם לא שימשו אז לרכיסת בגדים אלא לקישוט. הכפתורים הראשונים היו עשויים מעצם, קרן, עץ, מתכת, או צדף.
היוונים והרומאים השתמשו בהם בעיקר לקישוט אם כי היו להם גם כפתורים מלופפים בחוטים שניתן להשתמש בהם לרכיסה. באותה תקופה העדיפו להדק את הבגד בסיכות.
המלך לואי הארבעה עשר השתמש ביותר מ-5 מיליון כפתורים על בגדיו השונים בתקופת שלטונו.
במאה ה-19 החלו לייצר כפתורים באופן מתועש. כפתורי טקסטיל, עצם, קרמיקה ומתכת נמכרו במחירים גבוהים ולכן היו האנשים מסירים אותם מעל גבי הבגדים הישנים ושומרים לשימוש חוזר. במחצית השנייה של המאה ה-19 הומצאו כפתורי הפנינה שהפכו למבוקשים מאוד.
יהודה ליב לנדא (יוהנסבורג)
יהודה ליב לנדא (באנגלית: Judah Leo Landau; ח' באייר ה'תרכ"ו, 23 באפריל 1866 - י"ג באלול ה'תש"ב, 26 באוגוסט 1942) היה רב, משורר, מחזאי, פיליטוניסט ומתרגם עברי בגליציה ובדרום אפריקה.
כפתור
היסטוריה של כפתורים
כפתורי הצלולויד (החומר שקדם לפלסטיק) הראשונים ייוצרו באירופה בסוף המאה ה-19. לפני מלחמת העולם הראשונה ייוצרו רוב הכפתורים באירופה ואילו לאחר המלחמה הפכה ארצות הברית למרכז ייצור עולמי לכפתורים. לולאות הכפתורים הראשונות היו לא יותר מחריץ בבגד שדרכו ניתן היה להעביר את הכפתור, מאוחר יותר התחילו לרקום מסביב לחריץ עד שנוצרה הלולאה המוכרת לנו.
יהודה ליב לנדא (יוהנסבורג)
קורות חיים
נולד בזאלוז'צה הסמוכה לטרנופול (אז בגליציה כיום באוקראינה) למשה יששכר לנדא. עד היותו בן 23 למד גפ"ת אצל אביו וסביו הרב מגרובוביץ' (Grabowiec). ב-1889 נסע לברודי והשלים את השכלתו התיכונית, אחר כך למד בבית המדרש לרבנים בווינה כשבמקביל שמע הרצאות באוניברסיטת וינה וקיבל את התואר דוקטור לפילוסופיה. הוא נסמך לרבנות בידי הרב ישראל ראטה והרב ד"ר אדולף שוורץ.
ב-1901 התמנה כרב במנצ'סטר, וב-1903 הוזמן לכהן רב ביוהנסבורג שבדרום אפריקה. ב-1912 התמנה כרבה הראשי של דרום אפריקה. במקביל שימש כפרופסור לספרות עברית באוניברסיטה המקומית.
כפתור
היסטוריה של כפתורים
עם המצאת הפלסטיק, בסוף שנות ה-30 של המאה שעברה, התחילו לייצר כפתורי פלסטיק בכל מיני צורות וצבעים והם נמכרו בחנויות כלי סדקית במחירים זולים עד בינוניים. מקומם החשוב של הכפתורים באופנה נשמר עד היום, למרות המצאות טכנולוגיות כמו צמדנים, רוכסנים ולחצניות שפותחו כתחליפים לכפתורים.
יהודה ליב לנדא (יוהנסבורג)
קורות חיים
ד"ר לנדא פרסם מאז היותו בן 13 שירים ומאמרים בעיתונות העברית בגליציה, תחת שמות העט: היל"ל בן שכ"ר (ראשי תיבות של שמו ושם אביו, כינוי המתכתב עם הילל בן שחר); סופר עברי; ודר' מָארגֶענשׁטֶערן.
כפתור
היסטוריה של כפתורים
כפתורים הם פריטי אספנות פופולרים בכל העולם. ב-23 מדינות בארצות הברית קיימים אגודות או קלאבים (Clubs) של אספני כפתורים. במוזיאונים לאופנה יש אוספים נדירים של כפתורים.
יהודה ליב לנדא (יוהנסבורג)
קורות חיים
הוא תרם ערכים לאנציקלופדיה אוצר ישראל, בהם ערכים על מקומות באימפריה האוסטרית ובמיוחד גליציה, ארץ הולדתו, בהם: גליציה, וינר נוישטאדט וברודי, וערכים הקשורים לדרום אפריקה בה התגורר, בהם: אלפרד פיליפ בנדר, דרשן בקייפטאון ודרום אפריקה. כן כתב ערכים על דרמה, הורדוס, הזכרת נשמות, חמורבי, יהדות, ספר היובלים, פרדיננד לסל ופיוט.
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
כפתור
שימוש אמנותי בכפתורים
בגלל היותם נפוצים וזמינים לכל, כפתורים הפכו לאמצעי לקישוט ואף להבעה אמנותית.
יהודה ליב לנדא (יוהנסבורג)
קורות חיים
בנו היה נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים, השופט אשר יששכר פליקס לנדא.
כפתור
שימוש אמנותי בכפתורים
דלטון סטיבן (Dalton Steven) אמריקאי שסבל מחוסר שינה התחיל לילה אחד לתפור כפתורים על חליפה. במשך 34 חודשים תפר עליה 16,333 כפתורים, משם המשיך בהדבקת כפתורים, על מכונית, גיטרה,דגל ארצות הברית ומכונית להובלת ארון מתים. הוא הפך לחברה שהוא קורא לה Button King T.M.
אפשר ליצור תכשיטים מכפתורים, לעיתים כמות שהם ולעיתים כשהם משמשים כבסיס לרקמה או מכוסים בבד שרשראות, עגילים וצמידים.
מקסיקו סיטי
מקסיקו סיטי (בספרדית: Ciudad de México, סְיוּדָד דֶה מֵחִיקוֹ) היא בירתה של פדרציית מקסיקו ואחת ממדינות מקסיקו. העיר מהווה את מרכזה המסחרי, התעשייתי, החברתי והתרבותי של מקסיקו, והיא העיר הגדולה והמאוכלסת ביותר במדינה ובכל צפון אמריקה. בעיר עצמה 9,209,944 תושבים (נכון ל-2020) ובמטרופולין שלה, ששטחה 4,979 קמ"ר, יש כ-23.3 מיליון תושבים. המטרופולין של מקסיקו סיטי היא השלישית בעולם בגודל אוכלוסייתה אחרי טוקיו (מקום 1) וסיאול (מקום 2).
כמחוז, מקסיקו סיטי היא המחוז הקטן ביותר בפדרציה של מקסיקו, והיא מוקפת כמעט כולה על ידי מדינת מקסיקו מלבד חלק קטן הגובל במדינת מורלוס.
התקופה האצטקית
על פי האגדה האצטקית, כדי לבנות את העיר גדולה ומשגשגת, הנחו האלים את בני האדם למצוא עיט יושב על שיח צבר, שבמקורו הוא מחזיק נחש (סמל אצטקי זה מעטר את דגל מקסיקו כיום) ואכן, במאה ה-14 נדדו האצטקים לתוך הרמה בה שוכנת כיום בירת מקסיקו בתורם אחר הסימן הזה. בהגיעם לעמק מקסיקו, רמה מישורית שנמצאת במרכז מקסיקו ובגובה של כ-2,240 מעל פני הים, אכן נראה עיט יושב על צמח צבר. האצטקים קבעו במקום הזה את בירתם, וכינו אותה בשם טנוצ'טיטלאן. העיר נבנתה על אי בלב אגם טשקוקו הרדוד, שהיה מאגר מים גדול בשטח שהיום בנויה עליו מקסיקו סיטי. העיר החדשה הייתה מחוברת לחוף באמצעות גשרים מלאכותיים, ובמשך השנים נבנו חלקים נוספים לעיר על איים אחרים וקטנים יותר באגם טשקוקו. העיר, שהייתה בירת האימפריה האצטקית, הייתה, על פי הערכות שונות, בעלת אוכלוסייה של בין 200 אלף ל-300 אלף איש, והייתה אחת הערים הגדולות ביותר בעולם באותה תקופה.
לאחר הכיבוש הספרדי, טנוצ'טיטלאן נהרסה כמעט לחלוטין, לאחר שהסתיים המצור של הקונקיסטאדורים הספרדים בפיקודו של הרנאן קורטס. ב-13 באוגוסט 1521 נכנע הקיסר האצטקי האחרון, קואוטמוק, להרנאן קורטס. ב-1524 העיר תוכננה ונבנתה מחדש בסטנדרטיים אורבניים שהיו מקובלים אז בספרד, וב-1585 כבר כונתה בשם "סיודד דה מחיקו", כלומר, "מקסיקו סיטי".
תקופת העצמאות
פרוץ מלחמת העצמאות של מקסיקו ב-1810 ובסופו של דבר קבלת העצמאות מידי הספרדים ב-1821, לא הצליחו לעצור את התפתחותה המטאורית של מקסיקו סיטי. הקיסר הראשון של האימפריה המקסיקנית הראשונה, אגוסטין הראשון (Agustín Cosme Damián de Iturbide y Arámburu), קבע את מקסיקו סיטי באופן טבעי כמקום מושבו, עד התפטרותו במרץ 1823, לשם הפיכת מקסיקו לרפובליקה.
ב-1824 הוקם המחוז הפדרלי של מקסיקו סיטי ונוסחה חוקה למקסיקו - המבוססת על עקרונות ליברליים ודמוקרטיים ברוח חוקת ארצות הברית. עד אז, שימשה מקסיקו סיטי הן כבירתה של מדינת מקסיקו והן כבירת המדינה. עם הקמתו של המחוז הפדרלי, הועתקה בירת מדינת מקסיקו לעיר טולוקה, בעוד המחוז הפדרלי של מקסיקו סיטי הפך לבירה הרשמית של מקסיקו. עד שנת יצירתו של המחוז הפדרלי, 1824, מקסיקו סיטי הייתה מורכבת ממספר ישויות מוניציפליות נפרדות. כשהערים גדלו הן אוגדו כולן תחת אגד ערים אחד וגוף שלטוני יחיד שכונה "המחוז הפדרלי של מקסיקו סיטי" - והוא זה שמשמש כעירייה לכל דבר.
במלחמת ארצות הברית–מקסיקו ב-1847, כבש הגנרל האמריקני וינפילד סקוט את מקסיקו סיטי, וקבע את מושבו בטירת צ'פולטפק, המרכז הצבאי של מקסיקו. הוא אילץ את הממשלה הכבושה במקסיקו סיטי להעביר לידי ארצות הברית את המדינות קליפורניה, נבדה, ניו מקסיקו, אריזונה, קולורדו וחלקים ממדינות יוטה וויומינג. כמו כן, הממשלה המקסיקנית אולצה להכיר בטקסס כעצמאית - לאחר שזו הכריזה על עצמאותה ב-1838.
לפי האגדה, 13 טירונים ניסו בגבורה לעצור את כוחותיו של הגנרל סקוט בניסיון לכבוש את הטירה, שהייתה סמל של מקסיקו סיטי. מאחר שהם היו בודדים מול יחידה צבאית גדולה ומיומנת, לא נותר להם כל סיכוי. בטירה ישנם מספר עמודי אבן המנציחים את האירוע ואת שמות המשתתפים בו.
תקופת שלטונו הקצרה של מקסימיליאן הראשון הותירה את חותמה על העיר בשיפוץ נרחב שביצע השליט בטירת צ'פולטפק. כמו כן, הוא דאג לתכנן את העיר מחדש לפי המודל הפריזאי, כדי שאשתו, קרלוטה, תוכל להסתגל ביתר קלות לארץ החדשה עליה הומלך בעלה.
המהפכה המקסיקנית
המהפכה המקסיקנית פרצה בשנת 1910, והייתה אחד האירועים המשפיעים ביותר במאה ה-20 ביבשת אמריקה. מקסיקו סיטי סבלה מהמהפכה לא מעט. ב-13 בפברואר 1913 ידעה העיר רצף קרבות קשים שכונו "עשרת הימים הטראגיים" (La Decena Trágica). קרבות אלה, שהתחוללו בין הנשיא הליברלי המכהן פרנסיסקו מדרו וכוחותיו לבין צבאו של השמרן פליקס דיאס, תומכו ואחיינו של פורפיריו. תוצאות הקרבות היו עיר הרוסה וטבח המוני שהתרחש ב-22 בפברואר 1913 ברבים מאזרחי העיר ובהם הנשיא מדרו בן ה-39, שהוצא להורג. האירוע נחשב כיריית הפתיחה לארבע השנים האלימות ביותר שידעה המהפכה המקסיקנית (עד 1917).
מקסיקו סיטי לאחר המהפכה
הממשלות שעלו לשלטון במקסיקו לאחר המהפכה המקסיקנית ראו במקסיקו סיטי חשיבות גדולה בכך שהיא מסוגלת למשוך מהגרים טובים ואיכותיים אליה בהמשך המאה ה-20, ואכן הצמיחה הגדולה של האוכלוסייה במקסיקו סיטי קרתה במחצית השנייה של המאה ה-20. ב-1950 גרו בעיר כ-3 מיליון תושבים, ובשנת 2000 כבר גרו בה יותר מ-18 מיליון בני אדם.
ב-1968 אירחה מקסיקו סיטי את המשחקים האולימפיים. כתוצאה מאי הסכמות פוליטיות חריפות במדינה, כעשרה ימים לפני אירוע הפתיחה התרחש טבח המוני באזור טלטלולקו (Tlatelolco) נגד סטודנטים ומפגינים שהפגינו נגד הממשלה. הסטודנטים, שססמתם הייתה "לא רוצים אולימפיאדה! רוצים מהפכה!" (No queremos olimpiadas, queremos revolución!), הרגיזו את השלטון במקסיקו סיטי שבתגובה שלח את הצבא לתפוס את הקמפוס של האוניברסיטה הלאומית הגדול בעיר - UNAM. בצהרי 2 באוקטובר 1968 יצא מצעד של סטודנטים לכיוון "כיכר שלוש התרבויות" בעיר במטרה לערוך הפגנה גדולה נגד הממשלה. התוצאה של נוכחות צבאית אדירה בכיכר וסטודנטים אידיאליסטים שאינם מוכנים לוותר הולידה מצור על הכיכר, ולאחר מכן החל הצבא בירי חי לעבר המפגינים. עד הלילה הסתיימה הנוכחות הצבאית שם והצבא והמפגינים שנותרו הסתלקו משם. מספר ההרוגים שנוי מאוד במחלוקת עד היום. היו דיווחים שלפיהם נהרגו בהפגנה אלפי סטודנטים, אולם מרבית הדיווחים דיווחו על מספר דומה, כ-200–300 הרוגים. הדיווח הרשמי של הממשלה היה על ארבעה הרוגים ו-20 פצועים.
שנתיים לאחר אולימפיאדת 1968, אירחה מקסיקו גם את גביע העולם בכדורגל, האירוע היחיד עד כה מסוג זה בו השתתפה נבחרת ישראל בכדורגל.
ב-19 בספטמבר 1985 בשעה 07:19 בבוקר, התרחשה בעיר רעידת אדמה במגניטודה 8.1. נזק של ארבעה מיליארד דולר נגרם בתוך פחות משלוש דקות. ברעידת האדמה נהרגו כ-10,000 בני אדם, ו-50,000 - 90,000 בני אדם נותרו חסרי קורת גג. בצהרי 20 בספטמבר אותה השנה, כ-36 שעות לאחר הרעידה הראשונה, התרחשה רעידת אדמה נוספת בעוצמה פחותה יותר (7.5).
האירוח המוצלח של גביע העולם בכדורגל 1986, פחות משנה מאוחר יותר, הדגים בפשטות את התאוששותה המהירה והמוצלחת של העיר מאסון הטבע שפקד אותה.
מקסיקו סיטי בשנות האלפיים
מקסיקו סיטי מתמודדת עם בעיות רבות, להלן העיקריות שבהן:
החל משנת 2016 מקסיקו סיטי, שהייתה בעבר ישות מוניצפלית החופפת ברובה למחוז הפדרלי של מקסיקו, הפכה בעצמה למחוז אוטונומי במקסיקו.
גאוגרפיה
מקסיקו סיטי שוכנת בעמק מקסיקו, רמה מישורית גדולה ששטחה הוא כ-9,500 קילומטרים רבועים. הרמה מוקפת בהרי געש מושלגים, שגובהם נע בין 3,900 מטרים לכדי 5,000 מטרים מעל גובה פני הים. עשרות אלפי מפעלים ברחבי המטרופולין ולמעלה מ-4 מיליון כלי רכב ממונעים הופכים את המטרופולין כולה לאחד האזורים האורבניים המזוהמים בעולם. האקלים הממוזג, המיקום הגאוגרפי (דרומית לחוג הסרטן) ומבנה פני השטח גוררים את הימצאותם של זרמי רוחות חלשים מאוד ואינם מאפשרים תחלופה שוטפת של אוויר - ועל כן זיהום האוויר קשה כפליים.