cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיידון (דיאלוג אפלטוני)
החיבור נחשב לאחד מן "הדיאלוגים האמצעיים" שכתב אפלטון. החיבור בנוי מסיפור מסגרת של שיחה בין אֵכֵקְרַטֶס לבין פיידון, בה פיידון מספר לרעו על דיאלוג שניהל סוקרטס עם חבריו-תלמידיו בשעתו האחרונה על משמעותו של המוות עבור הפילוסוף. הדיאלוג הוא סופה של סדרת דיאלוגים אפלטוניים המתארת את משפטו, כליאתו ומותו של סוקרטס וכוללת גם את האפולוגיה, וקריטון, (ובמידה פחותה אותיפרון ותֵאַיִטֶטוֹס). על סוקרטס נגזר ליטול את חייו בשתיית רעל, בעקבות משפט שנערך לו בפני 500 מאנשי אתונה. הדיאלוג אפולוגיה מציג את סצנת המשפט דרך דבר ההגנה של סוקרטס בפני שופטיו. השימוש של הסדרה במאורעות היסטוריים לכאורה מטרתו להציג משנה פילוסופית בנושאי המוות, הציות למדינה, והחיים שראויים או אינם ראויים לחיות. במהלך הדיאלוגים ניתן להווכח בפתיחות רבה יותר של סוקרטס בהשוואה לדיאלוגים המוקדמים, בהם הוא מתיימר שלא לדעת דבר ומתבצר בתפקיד השואל, ומוכנות להוביל בשאלה ואף להרצות בפני תלמידיו משנה סדורה יותר.
נושאים עיקריים:
מבנה הדיאלוג
מבוא: [57a-63e] חלק ראשון: [64-84]. התנגדויות: חלק שני: [95-107]. סיום: [107-118].
דמותו האירונית של סוקרטס כמיתוס
הוצאתו להורג של סוקרטס נדחתה בעקבות אי הימצאותה של ספינת תזאוס בנמלה של אתונה. לפי החוק היווני הקדום חל איסור מוחלט על ביצוע כל מעשה הנוגד את הטוהרה, ובזאת גם הוצאה להורג, כל עוד הספינה נמצאת במסע השנתי לאי בו חי השור-אדם, המינוטאור, ועליה שבעה נערים ושבע נערות כקורבן ליצור הנולד מהזדווגות של אשת מלך כרתים עם פר. האירוניה בסיפורו של סוקרטס שבעת הגעת הספינה לעיר מתקבצים סביבו 14 מחבריו, סמל ל-14 הקורבנות, שבאים לחלוק לו כבוד אחרון. סוקרטס מדומה לתזאוס, אשר רצח את המינוטאור, ובכך מקבל דרגה מיתית מאפלטון, תלמידו.
טיעונו של סוקרטס אודות המוות
סוקרטס מתחיל את דבריו בהצגת שני טיעונים פארדוקסאליים:
נראה שהטיעון השני של סוקרטס הוא טיעון המתקבל על הדעת על פי ההשקפה היוונית הדתית, וההשקפות האחרות שהיו מקבלות דאז, שכן התאבדות היא סימן בכפירה באל ובעליונותה לגזירת הגורלות של האדם. נטילת החיים במו ידיך זוהי עקיפת סמכותו של האל, אשר רק לו יש את היכולת לקחת ממך את חייך. בנוגע לטיעון הראשון מתעוררת בעיה, משום שהפילוסוף, כאדם התבוני והשואף לאושר העילאי על ידי רכישת התבונה, הוא אדם שהופך את חייו לטובים - אזי מדוע לו לשאוף למוות? סוקרטס מוסיף ואומר כי אין אנו יודעים אם המוות הוא טוב או רע, לכן אל לנו לפסול את המוות, אך אל לנו גם לשאוף לתמותה. נראה שמקורה של ההימנעות מהמוות היא בכך שבחיים יש עדיין ערך כלשהו של טוב, ולכן גם כשרע לנו אין אנו מבקשים מיתה. הטוב המובלע שבבסיס החיים גורם לנו לתמוה לנוכח האמירה כי על המיושב בדעתו לחכות למותו.
"אם אלה העוסקים בפילוסופיה בדרך הנכונה שואפים לדבר אחד בלבד-שימותו ויהיו מתים". יש כאן חשיבות עליונה למושג "שאיפה" שכן הפילוסוף לא עושה פעולה דה-פקטו שמובילה אותו למצב של תמותה, אלא הוא שואף להגיע למצב הזה - זוהי מעין התכוננות של הפילוסוף לקראת הנקודה בה הוא יעבור מן העולם לעולם המוות. המונח המקורי ל-"שאיפה" ביוונית הוא: EPITEDENO והוא מקביל למונח PRACTICE באנגלית. זהו בעצם תרגול ועשייה עם כוונה. הפילוסוף בחייו עושה פעילויות הקרובות למוות, שואפות למוות ודומות לו.
בתגובה לדבריו של סוקרטס אומר אחד מעמיתיו, צימס, כי נראה שחיי השאיפה לפילוסופיה מגבירים את מתנגדיה, שכן הם רואים את חיי הפילוסוף כחיים עלובים, אשר מן הראוי שאנשים החיים אותם ימותו. סוקרטס בתגובה אומר כי אין זה נכון משום שרוב האנשים רואים את הפנים השליליות של המוות, אך לא כך אצל הפילוסוף.
המוות כהיפרדות של הנפש מהגוף
בהמשך הדיאלוג מבהיר סוקרטס מה כוונתו במושג "מוות", אליו על הפילוסוף להתכונן. לדברי סוקרטס המוות הוא השאיפה להיפרדות הגוף והנפש. בתהליך ההפרדות יוצאת הנפש מהיסוד שמפריע לה להגיע לעולם הרוחני, הנפשי והתבונתי באמת. הגוף מהווה מחסום חושי מפני הנפש להגיע לטוהרה האמיתית שלה. סוקרטס מבהיר כי הגוף הוא תבנית אשר גורמת לאדם, ובזאת גם לפילוסוף, לעסוק בתענוגות גופניים כעיקר. הפורש מהנאות גופניות במובן התודעתי הוא מרוחק מגופו ונפרד ממנו. כשהנשמה מצויה יחד עם הגוף היא שמה לב למה שהגוף מכוון אותה אליו. מי שמרוכז בהנאות הגופניות ולא בתכנים הנפשיים - בעל תלות לפעילות גופנית או למצב גופני, ובצורה זו הופכת הנשמה למשועבדת למצבי גוף ופעילויות גוף אשר מספקות לה הנאה.
תורת האידאות האפלטונית
העיסוק של סוקרטס בהפרדה בין הגוף לנפש הוא לא בכדי, שכן הפרדה זו מהווה את הבסיס לכך שהנפש תגיע לעולם הידיעה האמיתי בו תתפסנה האידאות בפעם הראשונה, כאשר הגוף על כל חושיו לא מונע מבעד לאדם להבין באמת את התוכן התבונתי של העולם, האידאות. מטרת החיים של הפילוסוף היא השגת החכמה, אך הגוף, כנאמר, מהווה מכשול לכך. הסברה שלו אומרת כי מי שלא ייצור ידיעה ללא תלות גופנית, לעולם לא יגיע לחכמה האמיתית - הבנה בעזרת התבססות על חושים היא לא חכמה! אפלטון, בייחסו את הדברים לסוקרטס, מסמן בדברים אלה את האידיאל של החשיבה הראויה - החשיבה אודות האידאות.
הר ניומן
{{פירושונים|
פיידון (דיאלוג אפלטוני)
תורת האידאות האפלטונית
דברים המשותפים לאידאות:
לאידאות יש שתי השלכות: האחת רעיונית, והשנייה לשונית. הרעיונית: בתורת האידאות של סוקרטס ישנו חידוש, שכן הפעם סוקרטס מפנה אותנו לעובדה שיש שתי ישויות והן- האובייקט והאידאה עליו היא מופעלת, ובכך יש לנו: האדם הצודק, כלומר גם אובייקט (אדם) וגם הצדיקות שלו בגלל שכלולה בו אידאת הצדק. בהשלכה הרעיונית אנחנו תופסים את האדם כבאמת בעל תכונות של צדיקות. הלשונית: מבחינה דקדוקית האמירה "סוקרטס צודק" היא (נושא+נשוא) - הצודק היא אידאה שמרחיבה את ההסבר אודות סוקרטס.
טיעון ההפכים (טיעון המחזוריות)
זהו הטיעון של סוקרטס בדבר נביעת המוות מהחיים, ובהופכי לכך: נביעת החיים מהמוות. הטיעון נקרא לפעמים גם "טיעון כך וכך..." (Argument so and so). סוקרטס מסביר שעבור כל זוג של תכונות מנוגדות, המעבר של דבר מהיותו בעל תכונה מסוימת לבעל התכונה המנוגדת, כולל תהליך של התהוות. כך למשל, דבר אינו יכול להפוך מקטן יותר לגדול יותר מבלי תהליך של גדילה. נוסף על כך, תהליך ההתהוות של תכונה כזו יכול להיעשות רק מתוך התכונה המנוגדת לה. לפיכך אם דבר מה נעשה גדול, ניתן לומר שהוא גדל, ושקודם לכן הוא היה קטן.
החיים והמוות הם תכונות מנוגדות. לפיכך אם דבר מה נעשה חי, הרי שישנו תהליך של התהוות שבו הוא נעשה לחי, כלומר תהליך הלידה, ולפני כן הוא היה מת. בשלב זה סוקרטס טוען שלכל תהליך התהוות כזה חייב להיות תהליך הופכי שמתקיים בפועל, אחרת כל הדברים היו הופכים לבעלי אותה תכונה. כיוון שישנן שינה וערות, ותהליך של הירדמות, אילולא היה מתקיים גם תהליך של יקיצה כל הדברים היו ישנים. באותו אופן, אילולא היה מתקיים בפועל תהליך שבו המתים הופכים לחיים, כל הדברים היו מתים. המסקנה אם כך היא שהנפשות עוברות באופן מחזורי לידה ומוות, וממשיכות להתקיים לאורך המחזוריות הזו.
טיעון ההזכרות
הבסיס של הטיעון הוא הרפלקסיה שאנו עושים על מקור הזיכרון בחיינו. לפי סוקרטס, כשאנחנו זוכרים דבר מסוים, אז הדבר בו אנו נזכרים הוא דבר שכבר ידענו אותו. כאשר אנו לומדים או חווים דברים חדשים, וכתוצאה מכך אנו חושבים בתבונתנו על דבר אחר - זהו הדבר שאנו נזכרים בו. זוהי כפיות הכרתית: מקבלים מופע אחד הגורם למופע אחר - ההזכרות. כשאנחנו רואים שני דברים הנראים כי אינם שווים, אזי מושג השוויון מופיע אצלנו כ'הזכרות'. באמירה "זה לא בדיוק" - אנחנו נזכרים בסטנדרט. הדבר ההשוואתי, הסטנדרט, זה דבר שאף פעם לא נפגשנו עמו ישירות. אנו נזכרים במשהו כשאנחנו מיישמים מושגים, והלמידה של המושגים האלה היא בעצם פעולת ההזכרות של הרעיונות הטמונים בנו, או כפי שסוקרטס היה מגדיר זאת - טרם החיבור בין הנפש לגוף. טיעון ההזכרות בא לידי ביטוי גם בדיאלוג מנון.
מוצר
בתעשייה וחקלאות מוצר הוא תוצאה אחידה של תהליך ייצור היכול להשתנות (כמו נעליים), בניגוד לתוצר בו תהליך הייצור אחיד והתוצאה יכולה להשתנות (כמו עגבניות).
בתחום השיווק, מוצר הוא כל דבר אשר ניתן להציע לשוק ואשר יספק את צורכי השוק. בתחום הייצור והתעשייה, נרכשים מוצרים כחומרי גלם (או מיוצרים בהליכי מיחזור) ונמכרים כסחורה מוגמרת. מצרכים הם בדרך כלל חומרי גלם (כמו מתכות ותוצרים חקלאיים), אבל מצרך יכול להיות נגיש גם לצרכן בשוק החופשי. השימוש כיום במונח "מוצר" נרחב וכולל תחומים שאינם יצרניים גרידא, כמו בשירות הציבורי, שבו ה"מוצר" עשוי להיות נתונים או מידע (החלטות, וכו').
במקרו כלכלה, "תוצר" הוא מונח המתאר את מכלול המוצרים שיוצרו במשק מסוים.
ונרה 14
ונרה 14 (ברוסית: Венера-14), היא משימת חלל סובייטית בלתי מאוישת לחקר כוכב הלכת נוגה, כחלק מתוכנית ונרה. ונרה 14 שוגרה ב־4 בנובמבר 1981 מכן שיגור 200/39 בקוסמודרום בייקונור. הגשושית נבנתה במשרד לאבוצ'קין.
ב-2 במרץ 1982 החל הליך של קירור יחידת הנחיתה. תהליך הקירור נמשך מספר ימים, ובסופו הטמפרטורה של תא מכשירי המדידה ביחידת הנחיתה הייתה 15 מעלות מתחת לאפס. במהלך ההכנות להתנתקות יחידת הנחיתה התברר שמנועי יחידת הטיסה לא פועלים באופן תקין. כתוצאה מכך לא היה ניתן להעביר אותה למסלול המתוכנן.
הגשושית התנתקה מפלטפורמת הטיסה ב-3 במרץ 1982 ונכנסה לאטמוספירה של נוגה ב-5 במרץ. במהלך הירידה היא הפעילה בלימה אווירודינמית ולאחריה בלימת מצנח שהתנתק בגובה 47 ק"מ. בהמשך הגשושית נבלמה בעזרת מעצור אוויר. היא ביצעה נחיתה רכה מוצלחת.
יחידת הנחיתה נשאה ציוד לחקר הטמפרטורה והתרכובת הכימית של הקרקע ושל האטמוספירה. המכשיר "גרוזה-2" זיהה ברקים בנוגה. העברת הנתונים החלה בגובה של 63 ק"מ. לאחר הנחיתה הועברו צילומים פנורמיים. בעזרת מקדח נלקחו דגימות קרקע. לאחר ניתוח הדגימות התברר שהקרקע באזור הנחיתה היא בזלת. נתוני מדידת הטמפרטורה הראו 467 מעלות צלזיוס והלחץ היה 96 בר. על יחידת נחיתה הותקן מיקרופון שהעביר רעש רקע של נגה.
יחידת הנחיתה פעלה כ-57 דקות לעומת תכנון של 32 דקות בלבד.
יחידת הטיסה המשיכה להעביר נתוני מדידות של מכשירים שהתוקנו בה. התשדורת האחרונה בוצעה ב-9 באפריל 1983.
פיאצה ברבריני
פיאצה ברבריני (באיטלקית: Piazza Barberini) היא כיכר גדולה במרכז העיר רומא, איטליה, והיא ממוקמת בגבעת הקווירינאליס. הכיכר נבנתה במאה ה-16, אך רבים מהבניינים המקיפים אותה נבנו מחדש במהלך השנים.
צורתה הנוכחית של הכיכר נוצרה בשנת 1625, והיא כונתה על שם ארמון ברבריני, שנבנה באותה עת מדרום לכיכר. במקור היה לכיכר שער כניסה רחב אל הארמון בחלק הדרום-מזרחי, שתוכנן בידי הארכיטקט והצייר בן התקופה, פייטרו דה קורטונה. אך הוא נהרס כדי לאפשר את סלילתה של דרך חדשה במאה ה-19. קיומו ידוע מתחריטים ותמונות מוקדמות של הכיכר.
במרכז הכיכר נמצאת מזרקת טריטון (Fontana del Tritone), שנבנתה במהלך המאה ה-17, על ידי ברניני. מזרקה אחרת, מזרקת הדבורים (Fontana delle Api), אף היא של ברניני ממוקמת לא הרחק משם, בוויה ויטוריו ואנטו (Via Vittorio Veneto), אך היא שוחזרה באופן שרירותי במהלך הזזתה ממיקומה הקודם, בפינת הכיכר היכן שויה סיסטינה מתחבר אל הכיכר.
עד המאה ה-18, גופות בני אדם שזהותם לא נודעה, הוצבו בכיכר לצורך זיהוים. בין 1632 ל-1822 הוצב בכיכר אובליסק עתיק, שלאחר מכן הוצב בוילה מדיצ'י.
אגיס השני
אגיס השני (ביוונית: Ἄγις) מלך ספרטה, בנו של ארכידמוס השני ואחיו למחצה של אגסילאוס השני מבית המלוכה האוריפונטידי. אגיס השני עלה לשלטון לאחר מות אביו, ב-427 לפני הספירה לערך, והיה למפקד הצבאי העליון של ספרטה. עם פרוץ המלחמה הפלופונסית הוביל אגיס את הפלישה לאטיקה. בשנת 425 לפנה"ס, ניצח את אתונה ואת שאר בנות הליגה האטית-דלית בקרב ליד מנטיאנה, והבטיח את שלטון ספרטה בפלופונסוס לזמן מה.
לאחר חתימת הסכם ניקיאס בין ספרטה לאתונה בשנת 421 לפנה"ס, הסכם שהביא לסיום את מחציתה הראשונה של המלחמה הפלופונסית, פעל אגיס נגד ארגוס אך נאלץ להסיג את כוחותיו למרות שניצחונו היה קרוב.
ב-413 לפני הספירה הוא כבש את דקלאה שבאטיקה, והפך אותה לבסיסו כנגד אתונה עד לסוף המלחמה.
דויד אגנסו
דויד אגנסו מנדס (בספרדית: David Aganzo Méndez; נולד ב-10 בינואר 1981) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
אגנסו התחיל את הקריירה שלו בעונת 99/00 בריאל מדריד, שבה גדל במחלקת הנוער. בעונת 00/01 עבר לקבוצת אספניול, אך לא שותף בשום משחק באותה העונה ונאלץ לעזוב את הקבוצה.
בעונת 01/02 עבר לקבוצת אקסטרמדורה ששיחקה בליגה השנייה בספרד. הוא שותף ב-16 משחקים בהם כבש 5 שערים. בהמשך אותה העונה חזר לאספניול, בה שותף ב-12 משחקים אך לא כבש. בעונת 02/03 עבר לויאדוליד שבה שיחק 30 משחקים וכבש 9 שערים. בעונת 03/04 עבר אגנסו לקבוצת לבאנטה ששיחקה בליגה השנייה בספרד, שבה שיחק 33 משחקים וכבש 9 שערים, בסוף העונה עלתה הקבוצה לליגה הראשונה בספרד ואגנסו עזב אותה.
לאחר מכן חזר למועדון הביתי שלו, ריאל מדריד, בעונת 04/05, אך לא שותף בשום משחק, והחליט לעבור לקבוצת ראסינג סנטנדר שבה שיחק השוער הישראלי דודו אוואט. בתחילת עונת 05/06 המשיך בראסינג סנטנדר. בעונה זו שיחק 17 משחקים וכבש 3 שערים, אך החליט לעבור לקבוצה אחרת ולאחר שקיבל מספר הצעות מאירופה החליט לאחר התייעצות עם השוער דודו אוואט לעבור לקבוצת בית"ר ירושלים שהציעה לו את הסכום הגבוה ביותר מבין ההצעות שקיבל.
לאחר חצי עונה בישראל חזר לספרד, ושיחק גם בדפורטיבו אלאבס, ראיו ואיקאנו והרקולס אליקנטה בליגה השנייה. בשנת 2012 עבר לקבוצת אריס סלוניקי היוונית. לאחר שנתיים בקבוצה חתם בדפורטיבו לוגו מהליגה הספרדית השנייה שם פרש ממשחק פעיל במהלך העונה בעקבות פציעה.
אברסוולדה
אברסוולדה (בגרמנית: Eberswalde) היא עיר במחוז ברנים שבמדינת ברנדנבורג שבגרמניה. העיר שוכנת במרחק של 50 ק"מ מברלין. לעיתים קרויה העיר וואלדשטאט (Waldstadt, עיר היערות), בשל השטחים המיוערים המקיפים אותה. למרות זאת, אברסוולדה הייתה מרכז תעשייתי גדול עד לאיחוד גרמניה.
היסטוריה
תחילתה של הנוכחות האנושית באזור הסובב את אברסוולדה היא בתקופה הפלאוליתית. לפני הקמתה של המרגרייב של ברנדנבורג, היה המקום מכלאת כלונסאות של שבטים סלאבים. במקום נתגלה המטמון של אברסוולדה, מטמון הזהב הגדול ביותר שנתגלה בגרמניה מהתקופה שלפני הנצרות. כיום מוצג המטמון במוזיאון פושקין במוסקבה.
העיר אברסוולדה (פירוש השם "יער החזירים") נוסדה ב-1254. היא מוזכרת לראשונה במסמך מה-23 באפריל 1276, כמקום מגוריו של אלברכט השלישי. ב-1300 קיבלה העיר זכות לקיים בה שוק. החל משנת 1317 נתיב הסחר הראשי בין שצ'צ'ין לבין פרנקפורט על האודר עבר באברסוולדה. שרפת ענק הכתה את העיר ב-1799.
עם בניינה מחדש של אברסוולדה, היא נעשתה לעיר התעשייתית הראשונה בברנדנבורג, עם יכולת הפקת מתכות גדולה. חלקים שונים של העיר עדיין קרויים על שם ייעודם המקורי, כמו אזור שנקרא קופפרהאמר (Kupferhammer, "פטיש הנחושת"). בין השנים 1605-1620 נכרתה באזור תעלת פינאו (Finowkanal).
בין השנים 1743-1755 עברו להתגורר באברסוולדה 120 משפחות של עובדי מתכת מתורינגיה ומחבל הריין. הדודים של קטר הקיטור הראשון בגרמניה יוצרו כאן. במהלך המאה ה-19 נבנו בסביבתה של אברסוולדה מפעלים גדולים, בעיקר לאורך תעלת פינאו. ב-23 בנובמבר נסלל כאן קו הטלפון הראשון בגרמניה. ב-1923 בוצע שידור הרדיו הראשון בעולם מאברסוולדה.
בליל הבדולח ב-1938 נחרב בית הכנסת של אברסוולדה. במהלך מלחמת העולם השנייה פעל בסמוך לעיר מחנה הריכוז ראוונסבריק. בשלבים האחרונים של המלחמה הופצץ מרכז העיר על ידי מטוסי הלופטוואפה בניסיון לעכב את התקדמותו של הצבא האדום.
ב-1970 אוחדה אברסוולדה עם פינלאו ושם העיר הוחלף לאברסוולה-פינאו (Eberswalde-Finow). ב-1993 הוחזר השם הקודם.
כלכלה
בעוד שאברסוולדה הייתה ידועה בשל התעשייה הכבדה המשגשגת שלה בעבר, מאז איחוד גרמניה היא נקלעה לזמנים קשים. עם נפילתה של ממשלת גרמניה המזרחית הופסקה התמיכה הממשלתית והמפעלים המקומיים נאלצו לעמוד בתחרות מול חברות יעילות יותר מהמערב. כתוצאה מכך, נסגרו בתי חרושת רבים באברסוולדה וכיום ניתן לראות את המבנים הנטושים שלהם ברחבי העיר. כמו ערים רבות בגרמניה המזרחית לשעבר, אברסוולדה נאבקת מאז עם אבטלה ורבים מתושבי האזור עזבו אותו במטרה למצוא עבודה במקומות אחרים. כתוצאה מכך, רבים מבנייני המגורים הענקיים, שנבנו בעיר בסגנון הבנייה הסובייטי, התרוקנו מיושביהם ואט אט החלו להיהרס.
אלן קולמס
קולמס נולד וגדל בניו יורק. בצעירותו אהב להאזין לרדיו. הוא רכש השכלה אקדמית באוניברסיטת הופסטרה, אוניברסיטה פרטית בלונג איילנד. החל את דרכו כשדרן רדיו בשנת 1979, ושידר בתחנות רדיו בצפון מזרח ארצות הברית, בהן: WABC ו-WNBC, בניו יורק ו-WZLX בבוסטון. קולמס היה אישיות רדיו מוכרת בניו יורק, לפני שנשכר על ידי ערוץ החדשות בכבלים, פוקס ניוז.
בשנים 2009–1996 הגיש קולמס את תוכנית הטלוויזיה היומית "האניטי וקולמס" בפוקס ניוז יחד עם שון האניטי. התוכנית עסקה בפוליטיקה ובדיונים על אקטואליה וקולמס היה על תקן הפרשן הליברלי, לצד האניטי השמרן. קולמס מגיש את תוכנית הרדיו "המופע של אלן קולמס" המשודרת ברחבי ארצות הברית, וזוכה לפופולריות רבה.
קולמס היה מגיש טלוויזיה המזדהה כ"שמאלני" בערוץ חדשות שנתפס בארצות הברית כ"ימני". אחדים מעמיתיו של קולמס למקצוע בערוצים אחרים, אמרו כי הם רואים בו "איש מרכז" דווקא. הושמעה אף ביקורת על-פיה קולמס אינו אגרסיבי כמו עמיתו לתוכנית, האניטי, ואינו מייצג נאמנה את הצד הליברלי.
ב-2003 יצא לאור ספרו: "Red, White & Liberal: How Left is Right and Right is Wrong", (בתרגום חופשי מאנגלית: אדום, לבן וליברל, מדוע שמאל זה נכון וימין זו טעות). בספר מציג קולמס את זווית ראייתו במגוון נושאים שעל סדר היום בארצות הברית, בהווה ובעבר.
קולמס נפטר בבית חולים במנהטן ב-23 בפברואר 2017 בגיל 66 אחרי מאבק בסרטן הלימפומה.
הגרד
{{פירושונים|
ראו גם
}}
איי פניקס
איי פניקס (באנגלית: Phoenix Islands), או, בשמם הרשמי, איי ראוואקי (Rawaki Islands), הם שרשרת אטולים באוקיינוס השקט, אחת משלוש קבוצות איים השייכות לקיריבטי.
האיים, השוכנים מזרחית לאיי גילברט ומערבית לאיי ליין, אינם מיושבים כיום, למעט מספר משפחות המתגוררות על האי קנטון. שמונה האטולים המרכיבים את האיים הם: שרשרת איי הפניקס כוללת גם את שונית קרונדלט במיקום -5.56667°N, -173.85°W ואת שונית וינסלו במיקום -1.6°N, -174.95°W.
אזור השימור איי פניקס
אזור השימור של האיים מקיף שטח ימי ויבשתי של 404,250 קמ"ר, ומהווה את אזור השימור הימי הגדול בעולם. באתר השתמרה אחת מהמערכות האקולוגיות הגדולות והשמורות של שוניות אלמוגים אוקיאניות, ובשטחו 14 תילים תת-ימיים, ככל הנראה הרי געש כבויים. באיים ובשוניות מצויים כ-800 מיני בעלי חיים, הכוללים 200 מיני אלמוגים, 500 מיני דגים, 18 מיני יונקים ימיים ו-44 מיני עופות. בשנת 2010 הם הוכרזו כאתר מורשת עולמית.
רציונליזציה (פסיכולוגיה)
רציונליזציה (בעברית: הַתְרָצָה) היא מנגנון הגנה במסגרתו ניתנות סיבות הגיוניות לכאורה להצדקת התנהגות המונעת על ידי דחפים אינסטינקטיביים לא מודעים. זהו ניסיון למצוא סיבות להתנהגויות, במיוחד עצמיות. רציונליזציות משמשות להתגוננות מפני רגשות אשמה, לשמירה על הערכה עצמית ולהתגוננות מפני ביקורת.
לרציונליזציה שני שלבים:
רציונליזציה מעודדת התנהגות, מניעים או רגשות לא רציונליים או בלתי מקובלים ולעיתים קרובות כרוכה בהשערות אד-הוק. תהליך זה נע בין מודע לחלוטין (למשל כהתגוננות מפני לעג מאחרים) לבלתי מודע (למשל ליצור חסימה בפני רגשות אשמה או בושה פנימיים). אנשים עושים רציונליזציה מסיבות שונות - לעיתים מתוך אשליה של הכרה אמיתית של מניעיהם.
עם זאת, אין במנגנון הרציונליזציה כדי להסביר כל מסקנה אליה מגיע אינדיבידואל בנוגע להתנהגותו.
נתיב קריטי
נתיב קריטי (באנגלית: Critical Path) הוא מושג בניהול פרויקטים המתייחס לשרשרת פעילויות הקשורות זו בזו, אשר כל שינוי בתאריכים שלהן ישפיע על מועד סיום הפרויקט.
בפרויקט בו כל המשימות תלויות זו בזו ולא מתבצעות פעולות במקביל, הפרויקט כולו נמצא בנתיב קריטי. בפרויקט בו מתבצעות פעולות במקביל, ישנם מספר נתיבים, נוצרים מרווחים (slacks), המאפשרים לדחות פעילויות מסוימות בלי לדחות את סיום הפרויקט. הנתיב הקריטי יוגדר כנתיב הארוך ביותר בפרויקט.
אליס מינס
אליס מינס (16 ביולי 1874–13 ביוני 1953), איש אקדמיה וארכאולוג בריטי, שמחקריו התמקדו במזרח אירופה.
התחנך בצ'רטרהאוס, ולאחר מכן למד לימודים קלאסיים, וכן סלובנית ורוסית, בפמברוק קולג' (קיימברידג'). חי זמן קצר בפריז ומשם עבר לסנקט פטרבורג ב-1898 כדי לעבוד בספריית הקומיסיון הארכאולוגי האימפריאלי.
בשנת 1901 חזר לקיימברידג', שם החל להרצות בלימודים קלאסיים (התרבות והאמנות של יוון ורומי העתיקות). בשנת 1927 מונה למופקד קתדרת דיסני לארכאולוגיה, עד לשנת 1938. כתב ספרים רבים, בהם: "סקיתיה ויוון" (1913) ו-"האמנות של הנוודים הצפוניים" (1944). הוא היה מעורב ביצירת חרב סטלינגרד.
הסוכנות הביו-רפואית הפדרלית
הסוכנות הביו-רפואית הפדרלית (ברוסית: Федеральное медико-биологическое агентство, בקיצור ФМБА России) הוא המכון הלאומי לבריאות הציבור של הפדרציה הרוסית, הפועל בתור המרכז למניעת מחלות נגיפיות. הסוכנות היא סוכנות פדרלית הנמצאת תחת אחריות ממשלת הפדרציה הרוסית ומשרדיה ממוקמים בכביש וולווקולמסק, במוסקבה.
הסוכנות עוסקת במחקר ביו-רפואי לצורך פיתוח דרכי הטיפול והמניעה של מחלות מידבקות, מחלות אלרגיות וחיסוניות. הסוכנות נוטלת חלק משמעותי בטיפול במגפת הקורונה ברוסיה ובסיוע לגופים העוסקים במחקר ומציאת תרופה וחיסון לקורונה.
בראשות הסוכנות עומדת משנת 2020 ורוניקה סקבורצובה.
היסטוריה
הסוכנות נודעה בעבר בשם המינהל הפדרלי לעניינים ביו-רפואיים וחיצוניים עד 11 באוקטובר 2004, כששמה שונה לשם הנוכחי. בתקופת המשטר הסובייטי, מאז 1947, נודעה בשם המינהל הראשי השלישי במשרד הבריאות. בעוד שבמהלך השלטון הצארי, במיוחד מאז 1802, משטרת המגיפות והמחלקה הרפואית במשרד הפנים היו אחראים לתפקידים אלה.
כיום, מטרתה העיקרית היא שמירה על בריאות ובטיחות הציבור באמצעות בקרה ומניעה של מחלות, פציעות ונכות. הסוכנות ממקדת תשומת לב לאומית בפיתוח ויישום שיטות בקרה ומניעה של מחלות ומתמקד במיוחד במאבק במחלות זיהומיות, פתוגנים הנישאים במזון, בריאות סביבתית, בטיחות ובריאות תעסוקתית, קידום בריאות, מניעת פציעות ופעילויות חינוכיות שנועדו לשפר את בריאותם של אזרחי רוסיה. בנוסף, הסוכנות חוקרת ומספקת מידע על מחלות לא זיהומיות והיא גם אחראית על בנק הדם הרוסי.
במהלך הטיפול במגפת הקורונה ברוסיה, הסוכנות פיתחה נוגדן לנגיף שניסויים קליניים בו החלו בדצמבר 2020.
אגיס השלישי
אגיס השלישי (Agis III) היה מלך ספרטה מ-2 באוגוסט 338 לפנה"ס עד 331 לפנה"ס. אגיס השלישי היה צאצא לשושלת האוריפונטידית, נלחם כנגד אלכסנדר מוקדון וקיבל עזרה מאנשי פלופונסוס וממלכת פרס.
אגיס נחל ניצחון מוחץ על הצבא המקדוני בפלופונסוס בהנהגת כוראגוס. למרות העזרה הוא הובס על ידי אנטיפטרוס בקרב מגלופוליס, ושם נהרג.
Human Nature
Human Nature (בעברית: הַטֶּבַע הָאֱנוֹשִׁי) הוא סינגל של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, מתוך אלבום האולפן השישי שלה, Bedtime Stories. השיר יצא כסינגל הרביעי והאחרון מהאלבום ב-6 ביוני 1995, על ידי חברות התקליטים האחים וורנר ומאבריק רקורדס.
השיר הגיע למקום ה-46 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וניתוח מוזיקלי
מבחינה לירית, "Human Nature" הוא שיר ביקורת כלפי מבקריה. הוא עוסק בביקורת שהופנתה כלפי התדמית הפרובוקטיבית שלה ואת הוצאתם של שירים מיניים. מדונה שואלת בציוניות שאלות רטוריות שמבוססות על החיים שלה בשנתיים שקדמו ליציאת השיר.
השיר נכתב על ידי מדונה עצמה, דייב הול, שון מקנזי, קווין מקנזי ומייקל דירינג והופק על ידי מדונה והול. מבחינה מוזיקלית, "Human Nature" הוא שיר R&B שמכיל תופים ודגימה של השיר "What You Need" של להקת Main Source, ולכן שון וקווין מקנזי ומייקל דירינג נכנסו בקרדיטים של כותבי השיר אף על פי שהשיר עצמו נכתב על ידי מדונה ודייב הול.
ביקורות והצלחה
בממלכה המאוחדת השיר זכה להצלחה גדולה יותר כאשר הגיע למקום השמיני ובאיטליה גם זכה להצלחה כאשר הגיע למקום העשירי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר בוים על ידי ז'אן-בטיסט מונדינו ובו מדונה ורקדניה לבושים בבגדי לטקס ועור תוך כדי שהם מבצעים ריקודים מאחורי מסך לבן בהשראת ה-S&M. מאוחר יותר הקליפ השפיע על זמרות אחרות כמו כריסטינה אגילרה וריהאנה. מדונה ביצעה את השיר בשלושה מסיבובי ההופעות שלה כאשר האחרון מביניהם היה, "The MDNA Tour".
אנדרסון פיטרס
אנדרסון פיטרס (באנגלית: Anderson Peters; נולד ב-21 באוקטובר 1997) הוא אתלט גרנדי, פעמיים ברציפות אלוף העולם (דוחה 2019 ויוג'ין 2022) בהטלת כידון.
2018
במשחקי חבר העמים שנערכו בגולד קוסט, קווינסלנד, אוסטרליה ב-14 באפריל 2018 הוא זכה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 82.20 מטר.
2019
ב שנערכו בלימה, פרו ב-10 באוגוסט הוא זכה במדליית זהב בהטלת כידון בשיא משחקים ובשיא לאומי חדש של 87.31 מטר, תוצאה שקבע כבר בהטלה הראשונה.
אלוף עולם
חודשיים לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר, איחוד האמירויות הערביות ב-6 באוקטובר 2019 הוא זכה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 86.89 מטר, לפני מגנוס קירט מאסטוניה (86.21 מטר) ויוהנס פטר מגרמניה (85.37 מטר). כבר מההטלה הראשונה הוא דורג ראשון בתחרות לאחר שקבע תוצאה של 86.69 מטר, אותה שיפר בהטלה הרביעית.
2021
באולימפיאדת טוקיו (2020) הוא סיים במקום 15 בהטלת כידון בתוצאה של 80.42 מטר.
2022
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית ב-23 ביולי 2022 הוא זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 90.54 מטר, לפני האלוף האולימפי המכהן ניראז' צ'ופרה מהודו (88.13 מטר) ויעקב ואדליך מצ'כיה (88.09 מטר). כבר מההטלה הראשונה הוא דורג ראשון בתחרות לאחר שקבע תוצאה של 90.21 מטר, אותה שיפר בהטלה שנייה (90.46 מטר) אותה שיפר בהטלה השישית והאחרונה.
שבועיים לאחר מכן, במשחקי חבר העמים שנערכו בבירמינגהאם, הממלכה המאוחדת ב-7 באוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 88.64 מטר, אחרי ארשד נדים מפקיסטן שקבע שיא אישי ושיא משחקים חדש של 90.18 מטר ולפני ג'וליוס יגו מקניה (85.70 מטר).
אוסמנה איסופי מאיגה
אוסמנה איסופי מאיגה (צרפתית: Ousmane Issoufi Maïga; נולד ב-1946 ליד גאו) הוא ראש ממשלת מאלי לשעבר. הוא מונה לתפקיד ב-29 באפריל 2004, לאחר שבתפקידו הקודם כיהן כשר התחבורה. הוא שימש גם כשר האוצר ושר לענייני ספורט בממשלות קודמות. עיתונאים ומתנגדי משטר נוהגים לכנות אותו "פינושה".
קורות חייו
איסופי למד כלכלה באוניברסיטת קייב (כיום באוקראינה, בזמנו חלק מברית המועצות) ולאחר מכן באמריקן יוניברסיטי בוושינגטון, שבה למד בנקאות ומימון. הוא עבד בבנק העולמי ובמשרד הכלכלה הצרפתי, שבו הוא עבד כמנהל הקרן האוטונומית למימון חובות (Caisse autonome d’amortissement).
אחרי היבחרו של אמדו טומני טורה כנשיא מאלי, איסופי הצטרף לממשלתו של ראש הממשלה אחמד מחמד אג חמאני ב-14 ביוני 2002 כשר הכלכלה. לאחר חילופי אישים ב-16 באוקטובר 2002 הוא הפך לשר התחבורה והתשתיות.
ב-29 באפריל 2004 מונה כראש ממשלת מאלי וכיהן בתפקיד זה עד בחירות 2007 לפרלמנט מאלי, לאחריהן הגיש את התפטרותו לנשיא טורה. טורה מינה במקומו את מודיבו סידיבה, המכהן כראש ממשלת מאלי מאז ה-28 בספטמבר 2007.
שטר מחילה
אִינְדּוּלְגֶּנְצִיָּה (בלטינית: Indulgentia במשמעות של ריכוך ועידון של הדין) - כתב מחילה או שטר מחילה הוא מונח ששורשיו במשפט הכנסייה הקתולית של ימי הביניים. לפיו נוצרי מאמין יכול לרכוש שטר זה כעדות מול האל לפטירתו מעונש על חטא שכבר נסלח.
המחילה מותנית ברצונו ואמונתו של המאמין, המחילה יכולה לפטור אותו מכל או רק מחלק מעונשיו. ביכולת המאמין לרכוש מחילה לעצמו או למתים.
מבחינה משפטית רואה הכנסייה הקתולית את עצמה בעלת הסמכות מישו והקדושים לנהל את "אוצר הסליחות" על פני אדמות.
בתקופות מסוימות, נמכרו שטרות אלה לצרכים כלכליים גרידא, מה שהביא את מרטין לותר להוציא את 95 התזות שלו, תחילת הרפורמציה הפרוטסטנטית. מנהג רכישת האינדולגנציה לא מקובל עוד בימינו, אך מונח המחילה כפטירה מעונש עודנו קיים.
רקע תאולוגי
שורשיו של המונח מחילה בחלק השלישי של מַקְדש הוידוי של הכנסייה הקתולית. מַקְדש זה מורכב מ:
מחילה מוענקת על סמך מעשים טובים; תפילה, צדקה או עלייה לרגל. המחילה יכולה לבטל ענישה על חטאים. המחילה יכולה להיות בצורה חלקית או מושלמת.
המושג מקושר עם מושגים אחרים כגון וידוי, כפרה וכור המצרף.
העת העתיקה
בראשית דרכם האמינו הנוצרים כמו היהודים שכדי שאלוהים יסלח להם על חטאיהם עליהם לחזור בתשובה ולשנות את דרך חייהם. הטבילה סימלה מעשה זה של חזרה בתשובה.
לאחר מכן שינתה הכנסייה הקתולית את תורתה והחליטה שחטאים קשים יסלחו רק אם בוצעו לפני הטבילה. גישה זו יצרה מקרים אירוניים כגון רצונו של הקיסר קונסטנטינוס הראשון להיטבל רק על ערש דווי.
על מנת לפתור את בעיית החטאים הקשים שנעשו לאחר הטבילה, היה ההגמון גוזר על החוטא ימי חזרה בתשובה. ימים של תפילה וצום בהם החוטא מנודה מהסעודה האלוהית או אף מהחברה. לאחר שריצה את ימי המחילה היה החוטא חוזר לחברה.
כן יכלו נוצרים אמידים לקנות זמן כפרה קצר יותר על ידי "מכתבי שלום".
ימי הביניים
על מונח "מכתבי השלום" יסדה הכנסייה במאה ה-11 מונח משפטי - אינדולגנציה. עם ייפוי כח מישו והקדושים הנוצריים, היה ביכולתה של הכנסייה להעניק לחוטא "מאוצר הרחמים" שלה את מה שחסר לו כדי שיעמוד כצדיק מול בורא עולם. האינדולגנציות בצורתן הפופולרית נועדו להבטיח מחילה ללוחמים שיצאו להשתתף במסעות הצלב, ומטרתן היה להפיג את החשש של מיתה בקרב ללא הטקס הדתי הנדרש מהמאמין הנוצרי.
כסמל לחזרה בתשובה קבעה הכנסייה תנאים שונים למחילת החטאים כגון תפילה, עלייה לרגל, צדקה או ביקור בכנסייה.
לאחר מכן היה ניתן אפילו לקנות מחילות לאנשים אחרים כסמל לאהבת רעים.
גישה זו עוררה מספר בעיות:
האפיפיור ליאו העשירי ידוע בכך שהתייחס לשטרות האלה כמוצא מהקשיים הכלכליים אליהם נקלעה הכנסייה, כך שמחילותיו נמכרו ונקנו כמו ניירות ערך בכל רחבי אירופה.
קידום המכירות של שטרות המחילה כלל דרשה מלאת תיאורים תיאטרליים על כאבם של האהובים בכור המצרף. יוהאן טצל (Johann Tetzel), הנזיר הדומניקני הגרמני היה ידוע לשמצה בשל דרשותיו. כך למשל מתועדת עדות על דרשה שנשא טצל בבוואריה במהלכה הצהיר כי "אם שכב נוצרי עם אימו ושם כסף בתיבת כתבי המחילה הרי שיש לאפיפיור סמכות בשמיים ובארץ למחול על החטא ואם עשה כך חייב גם האלוהים למחול... ברגע שיצלצל המטבע בתיבה תעוף הנשמה עבורה שולם הכסף לגן העדן".
העת החדשה
תופעה זאת הייתה הרקע עליו צמחה התנועה הפרוטסטנטית במערב אירופה. הרפורמיסטים חקרו את ספרי הקודש ולא מצאו בסיס לתורה זו. מרטין לותר במסתו הידועה "95 התזות" התנגד למכירת האינדולגנציות משום ששלל את האמונה לפיה ניתן "למכור" מחילה לאדם. אחת מטענותיו המרכזיות כנגד הכנסייה הקתולית הייתה כי היא משלה את המאמינים הנוצריים כי יזכו במחילה הודות למעשיהם, בעוד לדבריו המחילה האלוהית היא דבר קבוע מראש שאינו תלוי בהתנהגות האנושית.
ברפורמת הנגד של הכנסייה הקתולית היא מנעה כל סוג של שימוש לרעה בסליחות אך המונח עצמו עודנו בר קיימא.
כפר הרי"ף
כְּפַר הָרִי"ף הוא מושב בגבול השפלה ומישור החוף הדרומי, סמוך לקריית מלאכי וצומת מסמיה. שייך למועצה אזורית יואב והגדול ביישוביה. היישוב מחולק למושב וותיק ולהרחבה, אשר נבנתה בשנת 1998 והכפילה את מספר התושבים. ממזרח למושב זורם נחל הרי"ף. בסביבתו מספר בארות קדומות ויער חרובית.
במאה ה-21
מספר התושבים גדל, מכיוון שאופיו הקהילתי, מיקומו האטרקטיבי וחזותו הנאה של המושב מושך אליו משפחות צעירות. במושב ישנה חשיבות רבה בשמירה על הסביבה: כל הצמחייה הנשתלת בו חסכונית במים, השדות מושקים בקולחין, לתאורה הציבורית מערכת חיסכון בחשמל, וקיימים בו שני אזורי מחזור מרכזיים.
מוסדות חינוכיים ותרבותיים
בכפר נמצאים מספר מוסדות חינוך שונים כמו: גני ילדים, צהרונים ומועדון לנוער (השייך לתנועת "האיחוד החקלאי"). בנוסף מצויים במושב גם מספר מוסדות לרווחת כלל התושבים כגון: בית עם, מרפאה, בית כנסת, צרכניה, ספריה, מגרשי ספורט וגני שעשועים.
פראדה
ההיסטוריה של פראדה
החברה נוסדה על ידי מריו פראדה ב-1913 כעסק משפחתי במילאנו שעסק בייצור מוצרי עור, עץ, שנהב, קריסטלים ותיקים ונקראה "האחים פראדה". בשנת 1978, נכדתו של מריו, מיוצ'ה פראדה, ירשה את החברה.
בזמן שמיוצ'ה פראדה קיבלה על עצמה את בית האופנה פראדה, היא התחתנה עם פאטריציו ברטלי. ברטלי לקח על עצמו את התפקיד הניהולי של החברה ומיוצ'ה עסקה בעיקר בתחום של העיצוב ויצירת המראה החדש של פראדה. מיוצ'ה ייצרה תיקי גב שחורים אטומים מניילון שנקרא "פוקון" עוד משנת 1970. היא חשפה את תיק היד הקלאסי של פראדה שהיה פשוט, חלק, מבריק, מניילון שחור ואופנתי. מיוצ'ה לראשונה קיבלה את המוניטין שלה על יצירתיות ושימוש בחומרים, פשטות ומודרניות עם הליין שלה בשנת 1985 כשיצרה תיק שחור חלק מניילון. התיק המקורי הפך במהרה לנחשק והתחילו לייצר זיופים לסחורה של פראדה.
בתצוגת אופנה סתיו-חורף, בשנת 1989, בעוד ששאר המותגים עיצבו בגדים שעסקו במיניות (חולצות עם מחשופים, מכנסיים קצרים, תחרה, צבעים בהירים), פראדה הפתיעו את כולם עם קולקציית ה-pret-a-porter (מוכן-ללבוש) בעיצובה של מיוצ'ה פראדה. הם הציגו בגדים קלאסיים, אלגנטיים, גזרות פשוטות עם צבעים נקיים, בדים איכותיים וצבעים בסיסיים. עולם האופנה הבחין בפראדה והפופולריות שלהם עלתה לשחקים.
בשנת 1993 מיוצ'ה פראדה קיבלה מהמועצה למעצבי אופנה פרס על האקססוריז.
מיו מיו
מיו מיו (Miu Miu) היא חברת בת של בית האופנה פראדה עם מחירים נמוכים יותר מהחברה המקורית שמיועדת לקהל יעד צעיר יותר. הליין הוקם ב-1992 על ידי מיוצ'ה פראדה ושם הקולקציה הוא כינוי החיבה של מיוצ'ה פראדה. החברה ידועה בעיצוביה הנקיים והאופנתיים, שימוש בחומרים איכותיים ומחירים נגישים יותר לכלל האוכלוסייה.
הטלפון הסלולרי של פראדה
במאי 2007, פראדה שיתפו פעולה עם LG אלקטרוניקה בייצור LG Prada (KE850) phone אשר נמכר ב-800$. בשנת 2009 הושקה באירופה הגרסה השנייה של המכשיר, KF900.
אלקיל
אלקיל (אנגלית: Alkyl) היא קבוצת פחמימן שחסר לה אטום מימן אחד, ולפיכך היא בעלת קשר אחד פתוח. לדוגמה, קבוצת מתיל: CH3. קבוצות אלה הן רדיקלים חופשיים ולכן נוטות להגיב ספונטנית וליצור תרכובות עם אטומים או מולקולות אחרות.
הציבור מטומטם ולכן הציבור משלם
"הציבור מטומטם ולכן הציבור משלם" (או בגרסה מקוצרת: "הציבור מטומטם") הוא ציטוט משירו של שלום חנוך "מחכים למשיח" (1985), שנטבע כביטוי בשיח הפוליטי בישראל.
משפטים מעין זה, כמו גם המשפט "אם זה רצון העם אז צריך להחליף את העם", המיוחס ליצחק בן-אהרן (לאחר אכזבתו מתוצאות הבחירות לכנסת התשיעית), המפנים אצבע מאשימה כלפי הציבור הפסיבי והתמים שבוחר שלטון המזיק לו במקום להועיל לו, ולעיתים אף שוב ושוב ובמודע, עוררו ביקורת ונטען כלפיהם שהם מביעים התנשאות וזלזול ביכולת השיפוט של האזרח הבוחר ובתבונתו.
אלפרד קרנר
אלפרד קרנר (בגרמנית: Alfred Körner; 14 בפברואר 1926 – 23 בינואר 2020) היה כדורגלן ומאמן אוסטרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
ביוגרפיה
קרנר נולד בווינה שבאוסטריה בשנת 1926, ושיחק במשך רוב הקריירה שלו בקבוצה ראפיד ויין. הוא חווה עימה הצלחות כאשר זכה שבע פעמים בליגה האוסטרית, פעם אחת בגביע וגם בגביע זנטרופה של 1951. לאחר 17 שנה בקבוצה עבר לשחק באדמירה ויין שם סיים את הקריירה שלו.
בנבחרת אוסטריה ערך קרנר את הופעת הבכורה שלו באוקטובר 1947 במשחק ידידות נגד צ'כוסלובקיה. במונדיאל 1954 שיחק בנבחרת יחד עם אחיו הגדול, רוברט קרנר, והם הגיעו עד למקום השלישי. קרנר כבש צמד במשחק רבע הגמר נגד מארחת הטורניר שווייץ, במשחק בו נכבשו כמות השערים הרבה ביותר בהיסטוריית המונדיאל, 12 שערים. במונדיאל 1958 שנערך בשוודיה כבש שער בשלב הבתים נגד אנגליה, אך נבחרתו לא הצליחה לעלות לשלב הבא. את הופעתו האחרונה עשה באוקטובר 1958 במשחק ידידות נגד צרפת. בסך הכל ערך 47 הופעות וכבש 14 שערים עבור הנבחרת האוסטרית.
פיברגלס
פיברגלס (באנגלית: Fiberglass, "זכוכית סיבית" או "סיבי זכוכית") הוא חומר העשוי מסיבים דקיקים של זכוכית. משתמשים בו לרוב בתעשיית חומרי הבידוד והטקסטיל, לייצור בדים חסיני אש ושיתוך (קורוזיה). השימוש בו נפוץ גם כחומר מחזק בתעשיית הפלסטיק, שם הוא משמש לייצור חומר מרוכב מסיבי פיברגלס ושרף אפוקסי או פלסטי המכונה גם הוא "פיברגלס".
אומני זכוכית ניסו לייצר סיבים דקים כבר בימי קדם, אך רק ההתפתחויות הטכנולוגיות של המאה התשע-עשרה והעשרים אפשרו לייצר סיבים מספיק דקים. בשנת 1893 הציג אדוארד דראמונד ליבי שמלה שעשויה מסיבי זכוכית הדקים כסיבי משי. החומר ששמו כיום "פיברגלס" הומצא בשנת 1938 על ידי ראסל ג'יימס סלייטר מחברת אואנס-קורנינג כחומר לבידוד, ושווק תחת שם מסחרי זה.
מבנה
סיב זכוכית נוצר כאשר זכוכית מותכת (מבוססת צורן חמצני, SiO2, בדרך כלל) מוזרקת דרך חורים בקוטר מספיק קטן כדי שיתאים לתעשיית הטקסטיל. הזכוכית שונה מפולימרים אחרים בכך שהיא "חומר אי-אורגני הנמצא במצב דומה והמשכי למצבו כנוזל, אשר הגיע, כתוצאה משינוי הפיך בצמיגותו במהלך קירור לצמיגות גבוהה עד כדי שהוא מוצק לכל צורך מעשי" (Loewenstein, K.L. The Manufacturing Technology of Continuous Glass Fibers)
תכונות
פיברגלס הוא חומר שימושי בשל יחס הנפח למשקל הגבוה שלו (צפיפות נמוכה). החיסרון בכך שהוא פגיע יחסית לשחיקה כימית וללחות. חוזקו של פיברגלס נמדד לרוב על סיבים שזה עתה יוצרו, ובשל האמורפיות של הזכוכית הוא שווה לאורך הסיב ולרוחבו.
כאשר נספגת לחות בסיבי הפיברגלס, היא מרחיבה סדקים מיקרוסקופיים ומחלישה את הסיבים. הסיב חזק יותר ועמיד יותר לשחיקה ככל שהוא דק יותר, אך מבחינה טכנית קשה יותר לייצר סיבים דקים.
פלסטיק מחוזק בפיברגלס הוא בעל חוזק מכני גבוה הרבה יותר מפלסטיק שאינו כזה, ללא תוספת משקל משמעותית. משתמשים בו בתכיפות רבה לייצור חלקי מרכב של מכוניות ואף מרכבים שלמים (ראו: סוסיתא), גלשנים, מתקני משחק לילדים, תיבות דואר, ארונות חשמל ומתקנים רבים נוספים.
קישורים חיצוניים
כתבה על סכנות הפיברגלס בעלון המוסד לבטיחות וגיהות, אוגוסט 2013
קודקס תאודוסיאנוס
קודקס תאודוסיאנוס (לטינית: Imperatoris Theodosiani Codex) הוא ליקוט מקיף של חוקי המשפט הרומי.
כתיבתו של הקודקס החלה בשנת 429 כאשר הקיסר תאודוסיוס השני מינה ועדה של שמונה אנשים ללקט ולאגד את כל החוקים (edicta) והתקנות הכלליות (generales constitutiones) מתקופת קונסטנטינוס ואילך, על פי מודל קודקס גרגוריאנוס וקודקס הרמוגניאנוס, שליקטו את החוקים הרומיים בערך מסוף המאה השנייה ועד סוף המאה השלישית. מטרתו של הקיסר, נדמה, לא הייתה רק להמשיך את הקודקס הקודם ולעדכנו, אלא גם ללקט את החוקים שנוצרו בחוק הרומי כולו, כולל על–ידי המחוקקים הקלסיים והחוקות שקדמו לקונסטנטינוס.
בשנת 435, אחרי שככל הנראה נכשלה הוועדה הראשונה במשימה, הוגדל מספר המלקטים ובראשם הועמד אנטיוכוס, מלומד בתחום המשפט מאוניברסיטת קונסטנטינופול אותה הקים תאודוסיוס. הקודקס שלוקט בראשותו הושלם בערך בשנת 438 והוכרז כמחליף כל החוקות שקדמו לו מאז תקופת קונסטנטין. החוק הועבר לולנטיניאנוס השלישי, קיסר המערב, הוצג בפני הסנט ברומא ואושר על–ידו כתקף גם באימפריה המערבית. מכאן ואילך, ועד נפילת האימפריה הרומית, כונו קובצי חוקים שנוצרו אחרי הקודקס בשם "נֹווֶלָאי" (novellae, חידושים או חוקים חדשים).
החוקים מסודרים על פי סדר כרונולוגי של חקיקתם, וזאת במטרה לפעול בהתאם לעיקרון שחוק מאוחר מבטל חוק קודם לו.
קודקס תאודוסיאנוס כולל שישה עשר ספרים, שרובם הגדול, כולל החידושים (נוולאי), קיימים עד היום בתצורתם המקורית. הספרים מחולקים בתוכם לפרקים, ובתוך כל פרק ישנם חוקים (constitutiones). הספר הראשון כולל חוקים העוסקים במשרות הציבוריות השונות (כשהספר השישי עוסק בסנט ובמוסדות הציבוריים השונים), החלקים השני, השלישי והרביעי והחמישי, הקצר יותר, עוסקים בחוקים הנוגעים לאזרח, למוסר ולדין אזרחי. הספר השמיני כולל חוקים הנוגעים למתנות, עונשי ההינזרות והתנהגות מינית. הספר התשיעי מתחיל בטיפול בנושאי הדין הפלילי, עד סוף הכרך החמישה עשר. החוקים הנוגעים לכנסייה הנוצרית כלולים בכרך האחרון, השישה עשר.
קודקס זה, בתור ספר שנכתב על ידי (או מטעמו של) פרינקפס ואימפראטור היה בעל מעמד משפטי מחייב.
קודקס תאודוסיאנוס שימש בסיס לכמה וכמה קובצי חוקים שבאו אחריו, כמו חוקי תאודוריק הגדול, שהיו הניסיון הראשון ליצור קודקס אחרי נפילת האימפריה. לחוקים הייתה השפעה רבה עם על חוקי יוסטיניאנוס, על ה"לקס רומנה" הויזיגותי וה"לקס רומנה" (papiani liber responsorum) הבורגונדי.
קלודט קולבר
קלודט קולבר (באנגלית: Claudette Colbert; 13 בספטמבר 1903 – 30 ביולי 1996) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית, ילידת פריז, שהייתה לאחת השחקניות המצליחות ביותר בתקופתה.
ביוגרפיה
נולדה כלילי קלודט צ'וצ'וין בפריז, בירת צרפת. כעבור מספר שנים היגרו הוריה לארצות הברית והתמקמו בניו יורק. היה לה אח אחד, צ'ארלס, שהפך להיות הסוכן של אחותו. היא החלה לשחק בתיכון וכמה שנים אחר כך, ב-1923, עשתה את הופעת הבכורה שלה בברודוויי. לשם כך זנחה את תוכניותיה להיות מעצבת שיער ושקדה על פיתוח קריירת משחק. את הופעת הבכורה הקולנועית שלה עשתה בתפקיד הראשי בסרטו האילם של פרנק קפרה, "בשם אהבת מייק" (1927). סרטה הבא, שנתיים אחר כך, היה עם קול, בסרט "חור בחומה", בו הופיעה לצד כוכב נוסף בהתהוות, אדוארד ג'י רובינסון.
ב-1930 חתמה על חוזה עם אולפני סרטי פרמאונט, שחיפשו שחקנים שיוכלו להסתגל בעידן החדש בקולנוע - הסרט המדבר, בו צריכים לנהל דיאלוגים. ניסיונה בתיאטרון עזר, כמו גם קולה המוזיקלי, לקבל את החוזה, ותוך זמן קצר הייתה לאחת הכוכבות הגדולות של "פרמאונט" ושל הוליווד כולה. אף על פי שלוהקה לתפקידים רבים בקומדיות רומנטיות, היא לא התקבעה בז'אנר הספציפי הזה, אלא כיכבה במגוון של סרטים, תחת במאים ידועים כנורמן טאורוג, ססיל ב. דה-מיל, פרנק לויד, ג'ורג' קיוקור, ארנסט לוביטש ועוד רבים אחרים. לשיא הפופולריות הגיע כשכיכבה לצד קלארק גייבל בקומדיה המאוד מצליחה "זה קרה לילה אחד" (1934), עליו זכתה בפרס האוסקר, כשגילמה נערה מפונקת מבית עשיר, הבורחת מאביה. בין סרטיה הבולטים האחרים נמנים "קלאופטרה", "חיקוי לחיים", "תופי מוהוק" (של ג'ון פורד), "אשתו השמינית של כחול הזקן", "The Palm Beach Story", "חצות", "בום טאון" (בו שבה לככב לצד קלארק גייבל), "מאז שהלכת", "מחר לנצח" ו"הביצה ואני".
משנות החמישים חלה דעיכה בקריירה של קולבר, והיא הרבתה להופיע בטלוויזיה, זאת במקביל להצגות תיאטרון, שאף קיבלה מועמדות לפרס הטוני, כשחקנית ראשית במחזה על הופעתה ב"The Marriage Go-Round".
בראשית שנות השישים פרשה ממשחק בקולנוע. הופעתה האחרונה בקולנוע הייתה בסרט פאריש משנת 1961, אולם 16 שנים לאחר פרישתה, הופיעה בתפקיד משני בסרט הטלוויזיה "The Two Mrs. Grenvilles", בשנת 1987, עליו זכתה בפרס גלובוס הזהב וקיבלה מועמדות לפרס אמי. היא נפטרה ביולי 1996 מסדרה של שבצים מוחיים, בגיל 92.
מרין אולסופ
מרין אולסופ (באנגלית: Marin Alsop; נולדה ב-16 באוקטובר 1956) היא מנצחת אמריקאית שהחל מספטמבר 2019 משמשת כמנהלת מוזיקלית של תזמורת רדיו וינה.
קורות חייה
אולסופ נולדה במנהטן להורים מוזיקאים מקצועיים. היא החלה ללמוד באוניברסיטת ייל אך עברה לבית הספר למוזיקה ג'וליארד, שם סיימה תואר ראשון ושני, שניהם בכינור. בשנת 1989 זכתה בפרס קוסביצקי לניצוח במרכז המוזיקה טנגלווד, שם למדה אצל ליאונרד ברנשטיין, סייג'י אוזאווה וגוסטב מאייר, בין השאר.
ביולי 2005 נבחרה אולסופ להוביל את תזמורת בולטימור, כמחליפה למנהל המוזיקלי הנוכחי, יורי טמירקאנוב. אולסופ התחילה את כהונתה בבולטימור בעונת 2007 - 2008. הבחירה באולסופ ראויה לציון, משום שהיא המנהלת המוזיקלית הראשונה של אחת מ-25 תזמורות הצמרת של אמריקה. ההחלטה למנות את אולסופ הייתה שנויה במחלוקת כאשר התברר, שרוב גדול מחברי התזמורת מתנגדים לאופן טיפולה של ההנהלה במינוי.
משרותיה הקודמות של אולסופ כללו עשר עונות כמנהלת מוזיקלית של התזמורת הסימפונית של קולורדו וכמה עונות כמנהלת התזמורת הסימפונית של יוג'ין שבאורגון.
אולסופ נודעת בתמיכתה ובפרשנויותיה למוזיקה אמריקאית.
תזמורות שאולסופ ניצחה עליהן
(לפי סדר אלפביתי)
ולטר פריז
גנרל ולטר פריז (בגרמנית: Walter Fries; 22 באפריל 1894 – 6 באוגוסט 1982) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
פריז נולד ב-22 באפריל 1894 בגוסטרנהיים, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1912 התנדב פריז לשירות של שנה אחת בצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרובאים ה-80 (נסיכות הבוחר מהסן - פון גרסדורף). בשנת 1913 סיים פריז את שירותו ושוחרר מהצבא. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס פריז בחזרה לצבא, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-88 (דוכסות נסאו ה-2), ולחם בשורותיו בקרב הראשון על המארן. בהמשך המלחמה נלחם פריז בחזית המזרחית, כמפקד פלוגה ברגימנט המילואים ה-253, ולאחר מכן ברגימנט הלנדווהר ה-83. על פעולותיו בקרבות קיבל פריז את עיטורי צלב הברזל דרגה שנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה פרש פריז מהצבא, והצטרף למשטרת קאסל. בשנת 1926 הוא הועבר למשטרת קלן, ובשנת 1933 הוא הועבר למשטרת פרנקפורט. באביב 1936 הצטרף פריז לוורמאכט, ומונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-34. ב-6 באוקטובר 1936 הוא מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-15, וב-1 במרץ 1938 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
מלחמת העולם השנייה
במהלך המערכה בפולין ובמהלך המערכה על צרפת לחם פריז עם גדודו כחלק מהדיוויזיה הממונעת ה-29, וב-15 בנובמבר 1940 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-87, ובעקבות כך הועלה ב-1 במרץ 1941 לדרגת אוברסט. במהלך מבצע ברברוסה לחם פריז עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה הממונעת ה-36 במסגרת הקורפוס הממונע ה-41, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם במסגרת הקורפוס הממונע ה-56, וב-14 בדצמבר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-9 באוקטובר 1942 קיבל פריז על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב, ובנובמבר אותה שנה מונה למפקד סגל הדרכה בבית הספר לשריון בדבריץ. ב-1 במרץ 1943 מונה פריז למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-29 שהוקמה מחדש, וב-1 ביוני אותה שנה הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-23 ביוני 1943 הפכה הדיוויזיה לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-29, וביולי 1943 נשלח עמה לאיטליה, שם השתתף בקרבות השונים בזירה. ב-1 בינואר 1944 הועלה פריז לדרגת גנרל לוטננט, וב-29 בינואר קיבל על פעולותיו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-11 באוגוסט 1944 קיבל פריז על פעולותיו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 בדצמבר 1944 הועלה לדרגת גנרל חיל השריון, ומונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-46 שהיה מוצב באזור ורשה. פריז פיקד על הקורפוס במהלך מבצע ויסלה-אודר, ובמרץ 1945 הועמד למשפט על נפילת ורשה בידי הצבא האדום. למרות זיכויו במשפט לא קיבל פריז פיקוד נוסף, ובסוף המלחמה נפל בשבי.
לאחר המלחמה
ב-30 ביוני 1947 שוחרר פריז מהשבי, ולאחר שחרורו התגורר בוויילבורג עד למותו ב-6 באוגוסט 1982.
כפר קליל
כפר קליל נמצא כ-4.3 ק"מ דרומית לשכם. הכפר גובל בשכם מצפון וממזרח, ובבורין מדרום וממערב.
בכפר נמצאו חרסים מהתקופות הרומית והביזנטית. בנוסף על כך, נמצאו כתובות המתוארכות לתקופה הביזנטית. מקום זה הוזכר בכרוניקה השומרונית, וידוע כי ישבה בו אוכלוסיה שומרונית במאה ה-7 לספירה.
בתקופת האימפריה העות'מאנית הכפר היה חלק מסנג'ק שכם. בכפר התקיימו כ-50 משקי בית וכלל התושבים היו מוסלמים. התושבים שילמו שיעור מס קבוע של 33.3% על תוצרת חקלאית שכללה חיטה, שעורה, יבולי קיץ, עצי זית, עזים וכוורות, בנוסף על הכנסות מזדמנות. בסך הכל תושבים שילמו מס של כ-15,000 אקצ'ות.
בשנת 1870, תיאר ויקטור גרן את כפר קליל ככפר של מאתיים תושבים, המופרד על ידי עמק בשני חלקים- צפוני ודרומי. בנוסף על כך, גרם תיאר כמה גנים צמודים אל הכפר.
במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל בשנת 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנתה אוכלוסיית כפר קליל 298 מוסלמים. מספר זה גדל ל-332 תושבים ב-79 בתים במפקד האוכלוסין של 1931. בסקר הכפרים משנת 1945 מנה כפר קליל (כולל ח'רבת שרין) כ-470 תושבים מוסלמים שטח הכפר התפרס על 4,732 דונם. מתוכו 83 דונם היו מטעים וקרקע להשקיה, 2,397 שימשו לדגנים, ואילו 39 דונם היו אדמות בנויות.
לפי מפקד האוכלוסין הירדני בשנת 1961, התגוררו בכפר קליל כ-749 תושבים.
לאחר הסכמי אוסלו, 27% משטחי הכפר סווגו כשטח A, ו-73% הנותרים כשטח C. במהלך השנים חלק מן אדמות הכפר שימשו לבניית הר ברכה.
טקסון מוטל בספק
ממוזער|ה[[ברונטוזאורוס הענקי התגלה ב-1879 אך בהמשך הפך לטקסון מוטל בספק עקב דמיונו לאפטוזאורוס, דינוזאור שהתגלה אחריו. באפריל 2015 העריכו שהברונטוזאורוס הוא מין נפרד מהאפטוזאורוס והוא חזר להתקיים.]] בנומנקלטורה הזואולוגית טקסון מוטל בספק (בלטינית: Nomen dubium) הוא טקסון מתואר בעל שם מדעי שניתן לו שלאחר זמן הוחלט כלא רלוונטי. מונחים דומים הם: טקסון מעורפל (nomina ambigua) בו משתמשים באותו שם מדעי ליותר מקבוצה/מין אחד, טקסון מעורבב (nomina confusa) בו תרבויות שונות מערבבות את השם המדעי, טקסון מבולבל (nomina perplexa) בו השם המדעי כולל עוד יצורים שאינם קרובים וטקסון מסוכן (nomina periculosa) בו שם מדעי שגוי עלול לסכן חיים או לפגוע בכלכלה (בקשר לחיידקים).
הדבר קורה בעיקר במאובנים שמקבלים שם אך יכולים לעבור מטקסון אחד לטקסון אחר ולהעלים אותו. לעיתים יש על כך מחלוקות בין החוקרים. הברונטוזאורוס למשל נחשב הרבה שנים ליצור שכיום מכונה אפטוזאורוס שעוד לא קיבל שם. לאחר שהוגדר האפטוזאורוס רוב הקהילה המדעית החליטה לבטל את הסוג. בהמשך הוחלט שהברונטוזאורוס שונה בכמה מאפיינים מהאפטזאורוס והוא חזר להתקיים. מקרה נוסף הוא היצור דמוי-התנין פרסוכוס מהטריאס שקיבל שם מדעי נפרד עקב מראה החרטום הצר שלו, אך לא נמצא לו שלד. לאחר שהתגלו מאובנים נוספים שקיבלו שמות מדעיים לא הצליחו להבדיל ביניהם והסוג הפך למיותר. בהמשך התגלה שלד של היצור בנוסף לגולגולת, והבליט יותר את ההבדלים בינו למינים דומים, והוא חזר להתקיים.
אלגוריתם תזמון
במדעי המחשב, אלגוריתם תזמון (באנגלית: "Scheduling discipline") הוא אלגוריתם המממש מדיניות תזמון מסוימת עבור סדרן התוכניות. מדיניות זו קובעת את דרך חלוקת המשאבים, למשל המעבד, בין תהליכים ותהליכונים. הצורך באלגוריתם תזמון נובע מהדרישה לריבוי משימות שקיימת ברוב המערכות המודרניות.
מטרותיו העיקריות של אלגוריתם תזמון הן ניצול מקסימלי של המעבדים ושמירה על זמן תגובה נמוך של המערכת לאירועים שונים. דרישות נוספות מהאלגוריתם יכולות להתבסס על אופי המערכת בה הוא מתקיים. לדוגמה:
כמו כן, ניתן לבצע אופטימיזציות ספציפיות לחומרה ובכך לשפר את ניצול המעבדים. אלגוריתמי תזמון שמקיימים אופטימיזציות שכאלה הן למשל:
ראו גם
Scheduling algorithm スケジューリング
פרשת השרופים
פרשת השרופים (בספרדית: Caso quemados) הוא השם בו נודע מקרה בו שרפו חיילים צ'יליאנים שני צעירים בבוקרו של ה-2 ביולי 1986 בסנטיאגו דה צ'ילה והשערוריה הפוליטית שהתחוללה בעקבותיו.
באותה התקופה, ימי שלטונה של החונטה הצבאית תחת הנהגתו של הגנרל אוגוסטו פינושה זה 13 שנה מאז הפיכת 11 בספטמבר 1973, חוותה צ'ילה אי יציבות פוליטית והפרת זכויות אדם מצד המדינה. תומכי האופוזיציה לדיקטטורה התכוננו למחאה שתוכננה לימים 2 - 3 ביולי 1986 במסגרתה נבנו מספר מחסומי רחוב בחלקים שונים של סנטיאגו.
פרטי האירוע
בבוקרו של יום 2 ביולי, בשעה 8 בבוקר, הקימה קבוצה קטנה של פעילים מחסום רחוב בשכונת לוס נוגאלס (Los Nogales) שברובע התחנה המרכזית (Estación Central). הקבוצה הייתה מצוידת בחמישה צמיגים ישנים, מספר בקבוקי מולוטוב ובמכל דלק. הקבוצה אותרה בידי פטרול של חיילי צבא שעסקו בפינוי מחסומים באזור שדרת הגנרל ולסקס (General Velásquez). חברי הקבוצה נמלטו אולם שניים מהם, רודריגו רוחאס דה נגרי (Rojas De Negri), צלם כבן 19 ובן למשפחת גולים פוליטיים מאימת הרודנות של אוגוסטו פינושה, וכרמן גלוריה קינטאנה (Quintana), סטודנטית להנדסה באוניברסיטת סנטיאגו כבת 18, נתפסו בידי הפטרול שהורכב משלושה קצינים, חמישה מש"קים ו-17 חיילים, תחת פיקודו של סגן פדרו פרננדס דיטוס (Fernández Dittus).
לפי גרסת חיילי הפטרול נשברו בשגגה כמה מבקבוקי המולוטב שנשאו רוחאס וקינטאנה בעת המעצר ואלו הביאו להצתתם הבלתי מכוונת של השניים. לפי גרסתה של קינטאנה, ששרדה את ההצתה, הכו חיילי הפטרול את שני העצורים באורח קשה ולאחר שהספיגו אותם בדלק - הציתו אותם והעלו אותם באש. ידוע בוודאות כי לאחר המעשה, בעוד רוחאס וקינטאנה שרופים ומחוסרי הכרה, עטפו אותם חברי הפטרול בשמיכות, העמיסו אותם על רכב צבאי והשליכו אותם להמתין למותם בתעלת השקיה באזור מבודד המרוחק כ-20 קילומטרים מחוץ לעיר. השניים נמצאו בידי מספר חקלאים, שהודיעו על כך למשטרה, אשר העבירה אותם לבית חולים.
מצבו של רוחאס היה אנוש. הוא סבל מכוויות מדרגה שנייה ושלישית בכ-90% מגופו, מצלעות ומלסת שבורה וריאתו התמוטטה. הוא שרד ארבעה ימים נוספים ונפטר ב-6 ביולי 1986. קינטאנה סבלה מכוויות מדרגה שנייה ושלישית בכ-62% מגופה ומשיניים שבורות ולאחר שהתנדנדה בין חיים ומוות מספר שבועות נשארה בחיים. לאחר טיפולים ארוכים בצ'ילה ובקנדה עדיין סובלת קינטאנה מצלקות המעוותות את חזותה החיצונית.
בעקבות האירוע
מיד לאחר המקרה ריצה מפקד הפטרול, פרננדס, 180 ימים בכלא, אולם שנה לאחר מכן קודם לדרגת קפטן. בשנת 1991 הורשע פרננדס בידי בית דין צבאי ברשלנות על כך שלא הגיש סיוע רפואי לרוחאס, אולם זיכה אותו מכל אחריות לשריפתה של קינטאנה. בית הדין הוסיף וגזר על פרננדס 300 ימי מעצר, אולם ביצוע פסק דין זה הושעה. בשנת 1993 שפט בית המשפט העליון של צ'ילה את פרננדס ל-600 ימי מעצר בכלא על אחריותו בשריפתו של רוחאס ומותו ועל שריפתה של קינטאנה. מתוך אלו קיזז בית המשפט את 180 הימים אותם כבר ריצה פרננדס. באוקטובר 2000 הורה בית המשפט לממשלה לפצות את קינטאנה בסכום של 251.7 מיליון פסו צ'יליאני (שהם כחצי מיליון דולר אמריקני) על הנזק שנגרם לה.
אכסניית קאזה נובה
אכסניית קאזה נובה (לטינית Casa Nova - "בית חדש") היא רשת אכסניות בארץ ישראל, הנמצאת בבעלותה של משמורת ארץ הקודש ומופעלת על ידה. אכסניות קאזה נובה שוכנות סמוך לאתרים בהם קיים עניין תאולוגי נוצרי, והן נועדו לספק שירותי הלנה לעולי רגל קתולים הפוקדים את המקומות הקדושים לנצרות. האכסניות מודרניות אם כי בדרך כלל צנועות באופיין, ובהן מסעדה, קפלה ואולם כנסים; ולעיתים מטבח לצליינים, קפיטריה או שירותים אחרים.
מרכזית הקריות
מרכזית הקריות היא מסוף תחבורה ציבורית המשמש בסיס יציאה לקווי המטרונית ולקווי אוטובוס בקריות.