cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקומדי סטור
ההרכב הקומי
בשנת 2020 עלתה התוכנית בהרכבה המוכר ביותר (מהעונה השנייה וסוף הראשונה), לעונת איחוד קצרה בת 10 פרקים, בעקבות משבר הקורונה, בהשתתפות הדמויות הישנות בערוץ טדי.
היזק על ידי כלב
היזק על ידי כלב בדיני נזיקין בישראל הוא עוולה נזיקית המתארת נזק גופני הנגרם מתקיפה של כלב. הסעיף על פי פקודת הנזיקין מטיל באופן אוטומטי על בעלי הכלב לפצות את הניזוק, מלבד מצבים מסוימים. עוולת היזק על ידי כלב הוכנסה כתיקון, בשנת 1992, ביוזמתו של ח"כ אברהם בורג, בעקבות שורה של תקיפות של כלבים כנגד ילדים קטנים, שהובילו לפציעות קשות. הדבר הוביל לחקיקת סעיפים 41א-41ג בפקודת הנזיקין שעוסקים בהיזק על ידי כלב, כדי לתת מענה לתופעה. בהליך החקיקה, הייתה התלבטות אם להטיל אחריות רק על בעלי כלבים מועדים או על כל בעלי הכלבים, אך נוכח חומרת התופעה הוכרע כי יש להטיל אחריות על כלל בעלי הכלבים. המחוקק ביקש בכך להיטיב עם הניזוק שנפגע בנזק גוף שנגרם על ידי כלב, ולהפוך את תביעתו לקלה יותר מבלי שיצטרך להוכיח רשלנות של בעל הכלב, הפרת חובה חקוקה וכדומה.
תנאים וסייגים
היזק על ידי כלב מוגדר בסימן ד'1 לפקודת הנזיקין וקובע כך:
סעיף 41ב מגדיר הגנות שכאשר מתקיימת אחת מהן, אין עילה לתביעה דרך "היזק על ידי כלב", אך ניתן לתבוע דרך עוולות אחרות בפקודת הנזיקין או מחוצה לה.
גואה (כדורגל)
המועדון מייצג את המדינה גואה, שהיא היחידה בהודו שהספורט הרשמי שלה הוא כדורגל. לקבוצה יש ערוץ טלוויזיה פרטי.
ב-15 באוקטובר 2014 נערך משחקה הראשון של הקבוצה כנגד צ'נאיין במסגרת עונת 2014/2015 בליגה ההודית. את העונה הסדירה סיים המועדון במקום השני בטבלה, דבר אשר הקנה לו את הזכות להשתתף בפלייאוף האליפות. הקבוצה העפילה עד לחצי הגמר, אך אז הודחה בפנדלים על ידי אתלטיקו קולקטה אשר זכתה באליפות.
את העונה הבאה סיימה גואה במקום הראשון אך לא זכתה באליפות מכיוון שהיא הפסידה בגמר הפלייאוף לצ'נאיין.
מבחן כתמי הדיו של רורשאך
מבחן כתמי הדיו של רורשאך (באנגלית: Rorschach inkblot test), או בשמו המקוצר מבחן רורשאך, הוא מבחן השלכה שמיועד להערכה פסיכולוגית של מאפייני אישיות ותפקודים חשיבתיים ורגשיים של האדם, אותו יצר הרמן רורשאך. זהו אחד המבחנים הנפוצים ביותר לשימוש בקרב הפסיכולוגים הקליניים באבחון מטופליהם, ומוכר כאחד מחמשת המבחנים מהם מורכבת סוללת המבחנים הפסיכולוגיים הבסיסית, לאבחון פסיכודיאגנוסטי (בנוסף למבחן וקסלר למבוגרים או לילדים; בנדר; ציורים; ו-TAT או CAT). המבחן נחשב שנוי במחלוקת בקרב אנשי המקצוע והציבור הרחב, בין השאר בשל מהימנות ותוקף נמוכים ובעיות אובייקטיביות בקביעת הציונים והפירוש של המבחן, והוא אף נחשב לפסאודו-מדע בעיני ספקנים. שיפורים שנעשו בשיטת הפירוש של המבחן לאורך השנים מנסים לתת מענה לבעיות אלו. בשנים האחרונות המבחן תוקף פעם נוספת, אשר התבססה על אוכלוסיות מחקר נוספות ורחבה יותר. שיטת ניתוח ממצאים זו נקראת R-PAS. אולם, גם ממצאים אלה ספגו ביקורת דומה, ובעיקר במסגרות פורנזיות.
היסטוריה
המבחן נקרא על שמו של הפסיכיאטר השווייצרי הרמן רורשאך, שפיתח אותו בשנת 1921. רורשאך השתמש בכתמי דיו לצורך מחקריו על תפיסת הצורה. תוך כדי עבודתו גילה הבדלים בתגובותיהם של חולים במחלות נפש שונות לכתמי הדיו שהוצגו להם. גילוי זה המריצו לשכלל את שיטתו כדי להיעזר בה באבחון מחלות נפש ובחקירת האשיות כמכלול. הוא ערך מחקרים בהם הציג כרטיסי דיו לנבדקים בריאים ובעלי הפרעות נפשיות, ובחר עשרה כרטיסים שהבחינו בין קבוצות קליניות שונות באופן הטוב ביותר.
שיטת מתן הציונים (ציינון) והפירוש של רורשאך לתגובות הנבדקים לכרטיסים עברה שינויים לאורך השנים. בין השאר הציע ברונו קלופפר ב-1946 שיפורים לשיטה, בהמשך הוצעה שיטתו של פייטרובסקי שהדגישה ניתוח תוכן בפרשנות, וב-1971 פורסמה שיטת ניתוח צורנית יותר של גודפריד, סטריקר וויינר. ג'ון אקסנר אסף את השיפורים שנערכו בשיטה לאורך השנים, ערך מחקרים רבים בתחום, וב-1974 יצר את השיטה המקובלת יותר כיום לניתוח מבחן רורשאך, "מערכת הפירוש המקיפה של אקסנר" ("the comprehensive Exner system") (הגרסה העדכנית של מערכת הפירוש של אקסנר המשמשת כיום היא זו שיצאה במהדורה הרביעית, ב-2003). באירופה עדיין מקובלת יותר שיטתו של אוורלד בוהם, שמושפעת מרעיונות פסיכואנליטיים קלאסיים, בעוד במדינות כמו ארצות הברית וישראל מועדפת שיטת אקסנר.
ב-8 בנובמבר 2013 הקדישה גוגל ליוצר המבחן, רורשאך, לוגו דודל אינטראקטיבי מיוחד, בהשראתו של המבחן.
שיטת ההעברה
מבחן רורשאך כולל עשרה כרטיסים, שעל כל אחד מהם מודפס כתם דיו סימטרי. חמישה מן הכתמים מודפסים בגווני אפור ושחור בלבד, שניים מהם כוללים גם כתמים אדומים, ושלושה הם צבעוניים. הבוחן מציג לנבדק כל כרטיס לפי הסדר, ומבקש ממנו לענות על השאלה "כמו מה זה נראה לך". תגובותיו נרשמות בפירוט על ידי הבוחן. השלב השני הוא שלב התחקיר - הנבדק מתבקש להסביר ולהבהיר כל תגובה שאמר בשלב הראשון.
קביעת ציונים ופירוש
לפי שיטת מתן הציונים (ציינון) של אקסנר, הבוחן רושם לכל תגובה של הנבדק (כולל ההסברים שניתנו לה בתחקיר) מספר ציונים, המתייחסים למרכיבים שונים בהתייחסותו לכתם הדיו:
כל תגובה מקבלת ציונים בהתאם למרכיבים אלו. הנתונים של כל התגובות נספרים, וסיכומם נרשם בטבלה מיוחדת שנקראת "פסיכוגרם". בעזרת הפסיכוגרם נערכים חישובים של מדדים כלליים שונים שמאפשרים לנתח את הנתונים ולבטא מרכיבים של מאפייני אישיות שונים, כגון רגש, "תפיסת עצמי", תפיסת יחסים בין-אישיים, בוחן מציאות, פרשנות מציאות, כוחות לעומת מצוקות קבועות ומצביות, ועוד. מחושבים גם מדדים כלליים שעשויים לבטא נטייה לדיכאון, אובדנות, קשיים בין-אישיים, כפייתיות, ועוד. כל המדדים והנתונים מושווים לנורמות סטטיסטיות של שכיחותם באוכלוסייה, ומסקנות על מבנה האישיות של האדם נקבעות בהתאם לידע המחקרי שנצבר לגבי הקשר בין פרופילים של תגובות ומדדים מסוימים שבין מאפייני אישיות מסוימים.
מבחן רורשאך במשפט נירנברג
אף על פי שמתוך תיעודי המבדקים עולים בסך הכול תיעודים דומים, ניתוח הממצאים היה שונה בין שני החוקרים. קלי לא ראה בנאצים דבר מה שונה במהותו, וכי הם פשוט נמצאים על קצה אחד על הרצף של ההתנהגות האנושית. גלברט לעומת זאת הסיק כי הנאצים מייצגים קטגוריה ייחודית של פסיכופתולוגיה. כעבור כמה שנים הוציאו פולרנס מייל, אשר הייתה מומחית ידועה למבחני רורשאך, ומייקל זלצר אשר היה איש מדעי המדינה, ספר אשר נקרא The Nuremberg Mind. בספר זה הם מסיקים בעקבות המבחן כי כל הנאצים היו פסיכופתים מדוכאים. ספר זה גרר תגובות ביקורתיות, נטען כלפיו כי אינו נעשה באופן מקצועי, אלא משקף את הלכי הרוח של שני הכותבים. בנוסף אף הכותבים עצמם הודו כי אכן ישנן דרכים רבות לבחון את תפיסתם של בני אדם, וכי אכן גם את מבחני רורשאך אי אפשר לאמת מפני שפרשנותם תלויה מאוד במיומנות של המעריך.
בנוסף לניסוי זה, נערכו על ידי חוקרים אחרים עוד שישה מחקרים, כאשר חלקם אף נעזרו ב"מערכת הפירוש המקיפה של אקסנר". אף אחד מהם לא העלה שום הפרעה נפשית מוגדרת אצל נאשמי נירנברג.
ביקורת
רורשאך נחשב לאחד המבחנים הפסיכולוגיים השנויים ביותר במחלוקת. הביקורות נוגעות למאפיינים שונים של המבחן:
חומרי המבחן
אחת הביקורות המרכזיות על המבחן נוגעת להיותו מבחן השלכתי. מבחן רורשאך מבוסס על גירוי עמום וחסר משמעות של כתם דיו, מתוך הנחה שהנבדק משליך עליו את רגשותיו, ודרך הפירוש האישי והמשמעות שהוא נותן לכתם משתקפות ונחשפות דינמיקות פסיכולוגיות לא-מודעות שלו. תומכי המבחן טוענים שיש לו יתרונות רבים כמבחן השלכתי, בכך שהוא חסין במידה רבה מפני הטיות והעמדות פנים, וכך מאפשר ללמוד ולהבין לעומק על מניעים ומאפייני אישיות לא מודעים. אך מתנגדי המבחן טוענים כי אין הסבר לגבי "איך" מתבצע תהליך כזה, בו תגובה לגירוי חסר משמעות מובילה לתובנה משמעותית על אישיות האדם. בנוסף, מחקרים עדכניים מראים כי כתמי הדיו אינם חסרי משמעות לחלוטין, וכי נבדקים בדרך כלל מגיבים הן למרכיבים משמעותיים בכתם, והן למרכיבים עמומים.
השלכות הבוחן
חלק מהמבקרים את המבחן טוענים כי גם לפסיכולוג הבוחן יש השלכות אישיות משלו על הגירוי העמום של כתם הדיו. למשל, הבוחן בודק עד כמה ניתן לראות בכתם את מה שהנבדק אמר שראה, ונראה שזה נתון לראייה ולשיפוט הסובייקטיביים של הבוחן עצמו. שיטת הפירוש של אקסנר מצליחה להתמודד עם הבעיה באמצעות טבלאות מפורטות המתארות עד כמה תגובה היא שכיחה בקרב האוכלוסייה, ברפרטואר רחב של תגובות אפשריות.
בעיה נוספת שמעידה על השלכות הבוחן קשורה במהימנות בין שופטים הנמוכה של המבחן. מחקרים הראו שכאשר אותו מבחן מפורש על ידי שני בוחנים שונים, מתקבלות תוצאות שאינן זהות לחלוטין. תומכי המבחן טוענים כי מהימנות כל מדדי המבחן היא בערך 0.85 (יחסית גבוהה), אך מתנגדיו טוענים כי מהימנות זו מבוססת על קריטריונים שאינם מחמירים מספיק, וכן כי מהימנות זו אינה נכונה לגבי חלק מהמדדים.
תוקף
מבקרי המבחן טוענים שכמבחן השלכתי, קשה לאמת ולתקף את תוצאותיו של המבחן בעזרת קריטריונים חיצוניים, ולוודא שהוא אכן בודק את מה שנועד לבדוק. שיטת אקסנר מנסה להתמודד עם טענה זו. מחקרים מראים שחלק מהמדדים נמצאו במתאם גבוה עם אינטליגנציה של הנבדקים, דבר המחזק את תוקף המבחן. מדדים נוספים נמצאו קשורים להפרעה ביפולרית. כמו כן נמצאה תקפות מסוימת באבחון הפרעות נפשיות כמו סכיזופרניה, הפרעות חשיבה וכמה הפרעות אישיות כמו הפרעת אישיות גבולית. אך חוקרים רבים טוענים כי לא ניתן להוכיח קשר עקבי וברור בין רורשאך המנותח בשיטת אקסנר לבין הפרעות וסימפטומים רבים, כולל "מאפייני אישיות, פוטנציאל לאלימות או סיכון לסרטן" (נכתב כתגובה למיעוט מתומכי המבחן, שטוענים כי יש לו יכולת לנבא אפילו סיכון למחלת הסרטן).
כדי להפחית את בעיות התוקף, פסיכולוגים משתדלים כיום לא לבצע הערכה פסיכולוגית לאדם רק לפי המבחן הזה, אלא לתקף את התוצאות גם באמצעות מבחנים פסיכולוגיים נוספים בסוללת המבחנים הבסיסית.
מהימנות
מבקרי המבחן טוענים כי מהימנות המבחן נמוכה, וזאת בשל גורמים כמו מיקום הישיבה של הבוחן והנבחן (כלומר, מבחנים חוזרים שהועברו לנבדקים במקומות ישיבה שונים הראו תוצאות שונות), הוראות מקדימות שונות שניתנות לנבחן, תגובות מילוליות ולא-מילוליות שונות שניתנות על ידי הבוחן להערות ושאלות של הנבחן במהלך ההעברה, ועוד. אקסנר ניסח הוראות מפורטות ומדויקות לגבי אופן העברת המבחן, כדי להימנע מחוסר עקביות זו. אך מחקרים מראים כי לא תמיד הוראות אלו מולאו במדויק. בנוסף, נטען כי קיימת מהימנות נמוכה בשל מתן ציונים ופירוש לא עקביים של התגובות, ולמרות ההוראות והטבלאות המפורטות בשיטת אקסנר שנועדו למנוע זאת, נטען כי לא פעם פסיכולוגים "מעגלים פינות" בעת בדיקת המבחן, דבר הפוגע במהימנותו.
נורמות האוכלוסייה
אחד מהיתרונות של שיטת אקסנר הוא הגיבוי שלה בנורמות סטטיסטיות של אוכלוסיות רבות ומגוונות. אך בשנות ה-90 החלו חוקרים לנסות ולחזור על המחקרים שמהם נגזרו הנורמות, וחלקם לא הגיעו לאותן תוצאות. כך למשל נמצאו סתירות בנורמות של מדדים הבודקים נרקיסיזם, הפרעות חשיבה, וקשיים ביחסים בין-אישיים. לילנפלד ועמיתיו טענו כי תוצאות אלו מוכיחות שמבחן רורשאך נוטה לאבחן "פתולוגיית-יתר" אצל אנשים שהם נורמליים, כלומר הוא נוטה למצוא ממצאים של הפרעות נפשיות כאשר בפועל אין הפרעות כאלו לנבדק. תומכי המבחן טוענים כנגדם שהנורמות באוכלוסייה הן אלו שהשתנו, והן משקפות עלייה משמעותית בפתולוגיות הקיימות בחברה כולה, עלייה שהתרחשה בעשורים האחרונים, במיוחד בהפרעות כמו נרקיסיזם. לגבי מדד הקשיים ביחסים בין-אישיים, נמצא כי הוא קשור לגירושין ופרידות, תופעה שגם היא נמצאת במגמת עלייה בעשורים האחרונים בחברה.
יישומי המבחן
מבחן רורשאך מצוי במחלוקת גם משום שהוא משמש להערכת אישיות בהוראת בתי המשפט, ומהווה גורם חשוב במדידת מסוגלות הורית לשם קביעת משמורת של ילדים אצל הוריהם, החלטות לגבי שחרור מוקדם של אסירים מבית הסוהר ועוד. ההתנגדות למבחן נובעת מכך שלעיתים המבחן משמש ככלי בלעדי לקביעת אבחנה נפשית רשמית על פי המדריך האבחוני DSM, ובשל ההשלכות מרחיקות הלכת של אבחנה כזו, שנעשית ללא תיקוף עם נתונים נוספים. כדי להימנע מכך, לרוב נקבעות כיום הערכות פסיכולוגיות רק בהסתמך על מספר מבחנים פסיכולוגיים, ולא על מבחן רורשאך לבדו.
סודיות פריטי המבחן
תומכי המבחן משתדלים לשמור על כרטיסי כתמי הדיו שלו בסוד, כדי שתגובות הנבדקים אליהם תהיינה ספונטניות ככל האפשר. העקרונות האתיים של האגודה הפסיכולוגית האמריקאית (APA), קובעים כי על הפסיכולוגים לשמור על יושרה וחשאיות של פריטי המבחנים הפסיכולוגיים. ערכת המבחן הרשמית נמכרת רק למומחים בעלי רישיון מתאים.
הכרטיסים ושיטת ההעברה של המבחן פורסמו לראשונה לציבור ב-1983, בספרו של ויליאם פאונדסטון, "סודות גדולים", ובהמשך פורסמו גם באינטרנט. "חברת רורשאך" טוענת לזכויות יוצרים של הכרטיסים, אך לפי החוק בארצו של הרמן רורשאך, שווייץ, פגו זכויות היוצרים של הכרטיסים 50 שנה אחרי מות רורשאך, ב-1973. הכרטיסים מותרים על פי החוק לשימוש חופשי גם בארצות הברית ומדינות רבות אחרות.
שוב בתמונה
שוב בתמונה הוא אלבומה החמישי ואלבום האוסף הראשון שהוציאה ירדנה ארזי בשנת 1986 מאז החלה את קריירת הסולו.
הפקה
בשנים 1984 ו-1985 הייתה ארזי זמרת השנה במצעדי הפזמונים השונים ושלושת אלבומיה מה נשמע, אתה לי ארץ ודרישת שלום זכו להצלחה גדולה במכירות ובהשמעות.
ב-1986, במהלך העבודה על אלבומה השאפתני, נשמה צוענית, כשהיא בהריון ראשון עם בתה אלונה, החליטה ארזי, בהתייעצות עם בעלה ומפיק אלבומיה, נתן תומר ועם יועצה האמנותי ואיש יחסי הציבור, גברי מזור, ללקט את להיטיה הגדולים לאלבום אוסף ראשון.
לצד להיטי האלבומים הקודמים שובצו באוסף שלושה שירים שלא ראו אור קודם לכן. שירו שיר אמן עמו השתתפה בתחרות קדם אירוויזיון 1983, מחרוזת משירי פסטיבלי הילדים שהגיעו למקום הראשון ("מילה קטנה", "לא נעצור" ו"שובי הרמוניקה") ושיר חדש - "אחד ולתמיד" שכתב אהוד מנור ללחן של יוסי אהרון. השיר יצא כסינגל לרדיו ב-9 בספטמבר 1986 ושהה 12 שבועות במצעד השבועי של רשת ג', מהם שבוע אחד בפסגת המצעד. במצעד השנתי של שנת תשמ"ז 1987 דורג במקום ה-38 ובאותו מצעד זכתה ארזי גם בתואר זמרת השנה. האלבום זכה למעמד אלבום פלטינה ונמכר ביותר מ-40,000 עותקים.
בשנת 1988 הוציאו ארזי ותומר באופן עצמאי את התקליטור (CD) הישראלי הראשון ושחררו שני אלבומים במארז כפול: "נשמה צוענית", שיצא שנה קודם לכן, והיה לאלבומה הנמכר ביותר, ולצדו מהדורה חדשה של "שוב בתמונה" שכללה הפעם שירים אחרים. במקום: "שירו שיר אמן", "אחד ולתמיד", "עוד נגיע" ו"הביתה" נכללו במהדורה זו השירים "במערבולת" שיצא כסינגל שנה קודם, "דרישת שלום" ו-"אגדת לה דילה" שלא נכללו במהדורה הקודמת של האלבום. גרסת התקליטור הגיעה אף היא למעמד של אלבום זהב על מכירת 20,000 עותקים.
גזירות הלבוש באימפריה העות'מאנית
גזירות הלבוש באימפריה העות'מאנית וגם גזירות המלבושים באימפריה העות'מאנית היו תקנות שהוטלו על יהודי האימפריה העות'מאנית על ידי סולטנים שונים ומטרתן: לבדל את האוכלוסייה היהודית מהמוסלמית, לעגן ולרענן את נוהגי הלבוש באימפריה, ולהנהיג תקנות לבוש מיוחדות כפעולת עונשין נגד האוכלוסייה היהודית בגין הפרת נוהגי הלבוש הבסיסיים.
רקע
מגורשי ספרד ובהמשך מגורשי פורטוגל הגיעו לשטחי האימפריה בשלהי המאה ה-15 וראשית המאה ה-16 תוך עידודו וסיועו של באיזיט השני ונקלטו היטב במסגרותיה הכלכליות. הם השתלבו במערכת הכלכלית והפקידותית וזכו לרווחה כלכלית. בתקופתו של מוראט השלישי, סולטאן האימפריה העות'מאנית היו כבר יהודי ספרד בעלי איתנות כלכלית. בני המשפחות העשירות תוארו ככאלו המחזיקים בעבדים ושפחות ובעלי מבנים וקרקעות.
גזירות המלבושים
לסולטאן מוראט השלישי נודע שנשות הקהילה הספרדית מהמשפחות העשירות לובשות ביגוד יוקרה ראוותני ועונדות תכשיטים יקרי ערך. ב-1595, הוציא הסולטאן פירמאן מיוחד שהטיל על הגברים בקרב הקהילות היהודיות חובת חבישת כובע גבוה במיוחד בצורת קונוס כאות קלון וכדי לבדל אותם משאר האוכלוסיות. על נשות הקהילות היהודיות הוטל איסור להסתובב מחוץ לביתן לבושות בבגדים העשויים ממשי או קטיפה. בשל האנטגוניזם כלפי יהודי האימפריה כפי שבוטא על ידי השער הנשגב, הוציאו רבני הקהילות בחלק מהקהילות פסקי הלכה משלימים לפירמאן של הסולטאן ובו נאסר על נשים ונערות מהקהילה ללבוש בחוצות בגדי קטיפה ולענוד תכשיטי זהב. ב-1599 תקופת שלטונו של מהמט השלישי, בוטל הצו על חבישת הכובעים בצורת קונוס והוטלה חובת חבישת טורבן או שאשיה בצבע אדום.
ב-1622, בשלהי תקופת שלטונו של עות'מאן השני הטילו השלטונות העות'מאניים על יהודי האימפריה "גזירת מלבושים" חדשה. על הגברים נאסר ללבוש בגדים בצבע אדום, מעילי פרווה ולחבוש כיסויי ראש צבעוניים. כמו כן נאסר עליהם לשאת נשק. על נשות הקהילה נאסר ללבוש מכנסיים ארוכים וללבוש פרטי לבוש בצבע ירוק. בתקופת שלטונו של יורשו מוראט הרביעי נאכפו תקנות אלו בנוקשות.
מידת האכיפה של תקנות אלו השתנתה בהתאם לשליטים השונים ולאזורים הגאוגרפיים, והייתה תלויה לא מעט ברצונו של הוואלי המקומי לאכוף אותן. כך למשל, במהלך המאה ה-18 תוארו יהודי איסטנבול כלובשים טורבנים ירוקים ונועלים נעליים זהות לאלו של המוסלמים. השער הנשגב נדרש לנושא מעת לעת וכך, ב-1702, תקופת שלטונו של מוסטפא השני עודכנו גזירות המלבושים ועל גברי הקהילה היהודית הוטלה חובת נעילת נעליים וחבישת כובעים בצבע שחור בלבד. ב-1758, תקופת שלטונו של מוסטפא השלישי שוב הוטל רשמית איסור על יהודים ללבוש בגדים ולנעול נעליים זהות לאלו של המוסלמים.
בתקופת שלטונו של אבדילמג'יט הראשון כאשר הונעו רפורמות הטנזימאט, בוטלו רשמית כל גזירות המלבושים, הגם שכאמור אכיפתן הייתה סלקטיבית וחלקית.
שמים אדומים (סדרת טלוויזיה ישראלית)
שמים אדומים היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוג דרמת פעולה, ששידורה החל ב-19 ביוני 2023, בערוץ רשת 13. את הסדרה יצרו רון לשם, דניאל שנער, דניאל אמסל ועמית כהן, יחד עם הבמאי אלון זינגמן. הסדרה מבוססת על ספרו של דניאל שנער, "שמים אדומים". בפברואר 2023 הייתה הסדרה מועמדת לפרס "הסדרה הטובה ביותר" בפסטיבל סירייס מאניה (SeriesMania) בעיר ליל בצרפת. ב-22 ביוני 2023 הסדרה התחרתה וזכתה בפסטיבל הסדרות הבין-לאומי בברלין בגרמניה, והייתה הסדרה הישראלית היחידה שזכתה בפסטיבל זה באותה שנה. הסדרה גם זכתה בפרס הסדרה הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בהודו "Global India" לשנת 2023. בתאריך 30 ביולי 2023 הסדרה קטפה הישג יוקרתי נוסף וזכתה בפסטיבל בואנוס איירס אינטרנשיונל בקטגוריית סדרת הדרמה הטובה ביותר.
עלילה
הסדרה מתרחשת בימי האינתיפאדה השנייה, שאירעה בתחילת שנות ה-2000, ובמבצע חומת מגן שבא בעקבותיה. סער ריגבי (מאור שוויצר) ועלי אל-מסרי (אמיר ח'ורי) הם חברי ילדות עם קשר רגשי קרוב. הם נפגשו כנערים כשעבדו יחד בירושלים, בתקופה שלאחר הסכמי אוסלו. אבל לאחר שנים, כשמדינת ישראל בכלל וירושלים בפרט מצויה בעיצומה של לחימה, הבחירות של השניים מציבות אותם כיריבים, והם הופכים לצייד וניצוד. ג'ני (אנני שפירו), שגם הכירה את השניים בתקופת הנעורים שלהם, מוצאת את עצמה בין השניים ובעיצומו של הקונפליקט. בתקופה בה מדינת ישראל חווה משבר מדיני וביטחוני, במישור האישי נאלצת ג'ני להתמודד עם הדילמה של הבחירה בין השניים.
הפקה
הסדרה נכתבה בהשראת הספר רב-המכר "שמים אדומים" של דניאל שנער, שראה אור בשנת 2018.
הסדרה צולמה כולה בישראל, בין היתר בראש העין, רמלה, יפו, נצרת וירושלים. היא שודרה בערוץ רשת 13.
פסיכולוגיה בין תרבותית
פסיכולוגיה בין-תרבותית היא דיסציפלינה חדשה יחסית בפסיכולוגיה המבקרת את הפסיכולוגיה הכללית על כך שהיא "עיוורת לתרבות" (אינה מתייחסת להקשר התרבותי שבו היא פועלת) ו"תלוית תרבות" (תאוריות וממצאים רבים אינם ניתנים להכללה לתרבויות אחרות). הפסיכולוגים הבין תרבותיים טוענים כי הפסיכולוגיה העכשווית יכולה להיקרא "פסיכולוגיה מערבית", ואין להניח כמובן מאליו כי עקרונות הפסיכולוגיה כפי שנמצאו במחקרים על אנשים לבנים במערב, תקפים גם לתרבויות אחרות.
פסיכולוגיה בין תרבותית ניצבת בין פסיכולוגיה אבולוציונית אשר מנסה למצוא את המוטיבציות ואת מקורות ההתנהגות המשותפים לכלל האנושות, ובין פסיכולוגיה תרבותית אשר טוענת כי אין אפשרות להשוות בין תרבויות, וכי כל תרבות צריכה להיחקר בעזרת מושגיה הפנימיים.
פסיכולוגיה בין-תרבותית בוחנת עקרונות פסיכולוגיים בתרבויות שונות, ומנסה להגיע למסקנה האם עקרונות אלו הם כלל עולמיים, משמע נכונים לגבי כל התרבויות, או תלויי תרבות (נכונים רק לגבי חלק מהתרבויות).
תחום נוסף שבו עוסקת הפסיכולוגיה הבין תרבותית הוא תחום של מפגש בין תרבויות. האופן בו אנשים מסתגלים לתרבות חדשה, מחקרים אודות אנשים בעלי יותר ממהות תרבותית אחת וכדומה.
Nonsense
Nonsense (בעברית: שְׁטוּיוֹת) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית סברינה קרפנטר עבור אלבום האולפן החמישי שלה, Emails I Can't Send. את השיר כתבו קרפנטר וסטף ג'ונס, והפיק ג'וליאן בונטה. השיר יצא לאור כרצועה התשיעית של האלבום, ומאוחר יותר הפך לסינגל החמישי מתוכו, לאחר שצבר פופולריות בפלטפורמת רבה שיתוף המדיה טיקטוק.
רקע והוצאה לאור
ב-30 ביוני 2022 הכריזה קרפנטר על אלבום האולפן החמישי שלה, Emails I Can't Send, וב-5 ביולי פרסמה את רשימת הרצועות שלו דרך חשבונות המדיה החברתית שלה, כאשר "Nonsense" נחשף כרצועה התשיעית באלבום. השיר יצא לאור ב-15 ביולי 2022, לצד שאר האלבום.
במהלך סיבוב ההופעות שלה לקידום האלבום, Emails I Can't Send Tour, החלה קרפנטר לשנות את מילות קטע הסיום של השיר, כך שיתאימו לעיר שבה הופיעה. הגרסאות השונות לסוף השיר החלו לצבור ויראליות בפלטפורמת שיתוף הווידאו טיקטוק. הוויראליות של השיר, יחד עם הפיכתו לחביב המעריצים, הביאו את קרפנטר לבחור ב-"Nonsense" כסינגל הבא של האלבום.
בדצמבר פרסמה קרפנטר גרסת חג המולד לשיר בשם "A Nonsense Christmas", שמילותיה תוארו כ"חגיגיות ופלרטטניות יותר" משל המקור.
הצלחה מסחרית
"Nonsense" דורג לראשונה במקום ה-8 במצעד השירים מתחת להוט 100 של בילבורד, ושהה 3 שבועות במצעד. ב-28 בינואר 2023, נכנס השיר לראשונה לבילבורד הוט 100, בו דורג במקום ה-75, והיה לשיר השני של קרפנטר שנכנס למצעד. במהלך אותו שבוע זכה השיר לכ-5.82 מיליון השמעות בארצות הברית לבדה, עלייה של כ-66% מהשבוע הקודם בנתוני הסטרימינג. השיר אף הגיע למקום ה-36 במצעד הבילבורד גלובל 200.
ב-26 בינואר 2023 דורג השיר לראשונה במקום ה-69 במצעד הסינגלים הבריטי, ובשבוע שלאחר מכן נכנס הוצב במקום ה-32. בכך, הפך "Nonsense" לסינגל השני של קרפנטר שנכנס ל-40 המובילים במצעד, לאחר "Skin" שהגיע למקום ה-28.
וידאו קליפ
הקליפ ל-"Nonsense", בבימויה של דניקה קליינקנכט, עלה לערוץ היוטיוב של קרפנטר ב-10 בנובמבר 2022.
מסה על שכל האדם
מסה על שכל האדם (באנגלית: An Essay Concerning Human Understanding) הוא חיבור של הפילוסוף האנגלי ג'ון לוק העוסק בתורת ההכרה, ביסודות הידע וההבנה האנושיים ובמגבלותיהם. המסה הודפסה לראשונה ב-1689, ולוק הספיק לערוך לאחר מכן שלוש מהדורות מתוקנות שלה, שהאחרונה מביניהן התפרסמה ב-1700. המסה נחשבת לטקסט מכונן בתולדות האמפיריציזם המודרני. לוק מבקר בה את הרעיון לפיו קיימים מושגים אוניברסליים הטבועים בכל בני האדם מלידה. הוא טוען שמקור כל הידע האנושי הוא בניסיון החושי ובניסיון העיוני. לפי לוק, בני אדם אינם חווים דברים בעולם באופן ישיר, אלא בתיווך האידיאות שנוצרות בשכלם בעקבות הניסיון. המסה דנה גם בתפקיד השפה ובקשיים הנוצרים עקב הצורך להשתמש במילים בשביל להבין ולמסור ידע. לוק דן בדרכים השונות להשגת ידע, מבחין בין סוגים שונים של ידע, ובשימוש בכוח השיפוט על מנת להבחין בין דרגות שונות של ודאות.
רקע היסטורי ואינטלקטואלי
לוק רכש את השכלתו ועבד באוניברסיטת אוקספורד, שם נחשף למחשבה הפרוטסטנטית האורתודוקסית שאפיינה את המוסד. הלימודים באוקספורד הדגישו פרשנויות אנגליקניות של כתבי אריסטו. לוק העיד על עצמו שהלימודים ברוח זו לא עניינו אותו במיוחד. מנגד, הוא נמשך לפילוסופיה של רנה דקארט. מאוחר יותר בחייו לוק כתב, "עלי תמיד להכיר תודה בפני אותו ג'נטלמן [דקארט], שבצדק הוא נערץ, על כך שהושיע אותי מהדרך חסרת הפשר של דיון פילוסופי הנהוג באוניברסיטאות". ב-1668, שנה לאחר שהצטרף לביתו של אנתוני אשלי קופר, התקבל כחבר בחברה המלכותית. הוא התעניין ברפואה ובכימיה ולמד מקשריו עם הרופא המפורסם תומאס סידנהם ועם המדען רוברט בויל. קשריו עם אנשי החברה המלכותית קירבו את לוק לגישה המדעית ברוחו של פרנסיס בייקון. גם הפילוסופיה של דקארט וגם רוח המהפכה המדעית השפיעו על כיוון מחשבתו של לוק במסה על שכל האדם. לדוגמה, כמו דקארט הקנה לוק חשיבות רבה לאידיאות, אך דחה את הרעיון שחלק מהאידיאות שבשכלנו הן מולדות, וברוח המדע הניסיוני של בייקון, ראה בהן תוצר של הניסיון.
לוק מתאר את הנסיבות שהובילו אותו לכתוב את המסה באיגרת לקורא:
מהערה של אינטלקטואל אחר שהשתתף בשיחה, הפילוסוף ג'יימס טירל, ידוע שהיא התרחשה ב-1671 בבית של הפטרון של לוק, אנתוני אשלי קופר, ועסקה בנושאים הקשורים במוסר ובאמונה המבוססת על התגלות. לוק דן ישירות בנושא זה בחלק האחרון של המסה, בו הוא מבקר זרמים קנאיים בנצרות, שמצהירים על ידע המושג בהתגלות ופוסלים את השימוש בתבונה כדרך ללמוד ולבקר את טענותיהם. לוק עצמו היה אדם דתי, ובמסה הוא מסביר מדוע יש ידע ודאי לגבי הקיום של אלוהים, אך הוא ביקש להבחין בצורה ברורה בין אמונה לידיעה, והתנגד לגישות דתיות שפוסלות את השימוש בתבונה לבחינת האמונה.
הטיוטות המוקדמות ביותר שנמצאו ואשר מעידות על תהליך העבודה של לוק על המסה מתוארכות ל-1671. היומנים שלוק השאיר אחריו מראים שהוא המשיך לעסוק בהן לאורך השנים עד פרסומן, אף שעסק גם בנושאים אחרים הקשורים בעבודתו עם שפטסברי ובפילוסופיה פוליטית. בין השאר, דעותיו של לוק בנושא סובלנות דתית השתנו מקצה לקצה והוא הפך לתומך נלהב של מדיניות סובלנית. גישה זו השפיעה על עמדותיו במסה, שמציגה את המגבלות והקושי הרב בידיעה של האמת בנושאים של דת ומוסר. גם בנושאים הקשורים ישירות לתורת ההכרה, הדגשים בתאוריה של לוק השתנו באופן ניכר במהלך עבודתו. הפילוסוף גילברט רייל כתב שבכתב היד הראשון של לוק, תאוריית המושגים המולדים, שלביקורת עליה לוק מקדיש חלק ניכר מהטקסט בגרסאות מאוחרות יותר, כמעט שאינה מוזכרת.
עמדותיו הפוליטיות של לוק וקשריו עם שפטסברי, שהיה האופוזיציונר הבולט ביותר בשלהי כהונתו של צ'ארלס השני, העמידו אותו בסכנה, וב-1683 הוא גלה מרצון להולנד, שם היה לו זמן להשלים את העבודה על המסה. הוא חזר לאנגליה ב-1689, לאחר המהפכה המהוללת. באותה שנה פרסם את החיבור הפוליטי החשוב ביותר שלו, שתי מסכתות על ממשל מדיני ואת המהדורה הראשונה של המסה על שכל האדם. המסה הייתה הטקסט היחיד שעליו חתם לוק בשמו, והיא הפכה אותו לפילוסוף מוערך באנגליה ובצרפת. חלק מקוראיו פרסמו ביקורות על המסה עוד בימי חייו (החשובה שבהן היא הביקורת של אדוארד סטילינגפליט), והתגובות של לוק לביקורות סייעו לו לערוך את המהדורות הבאות.
דת וסובלנות
פרשנים של לוק הציעו לקרוא את המסה על רקע המחלוקות בתקופתו באשר למקומה של הדת, לערכה של הסובלנות בענייני דת, וליחס בין אמונה דתית ושימוש בתבונה. פרשנות זו נסמכת בין השאר על הקטע באיגרת לקורא שנזכר לעיל, אשר ידוע כי הוא מתייחס לשיחה שעסקה בנושאים הקשורים במוסר ובאמונה המבוססת על התגלות. לוק דן בנושא זה בחלק האחרון של המסה.
נושא ההתגלות היה חשוב כיוון שזרמים שונים בדת הנוצרית בתקופתו של לוק, טענו שאמונתם היא מחייבת היות שמקורה בהתגלות ישירה. לטענתם, אמיתות האמונה שנמסרה בהתגלות נמצאת מעבר לתחום התבונה. לוק מכנה גישות קנאיות מסוג זה "התלהבות" (Enthusiasm). הוא לא פסל היתכנות של התגלות אלוהית, שהיא בוודאי בכוחו של אלוהים, אך הוא יצא נגד המחשבה לפיה אין לבחון טענות המגיעות בדרך זו באמצעות טיעונים תבוניים. הנחת המוצא של לוק היא שכל מה שאלוהים מגלה הוא אמת, כיוון שאלוהים לעולם אינו משקר; אבל, לטענתו, תמיד יכול להיות ספק באשר לטענה שמה שהתגלה אכן נמסר על ידי אלוהים בהתגלות. לכן, גם טענות שמתבססות על התגלות הן בגדר אמונה (Belief) ולא ידע. לפי לוק, בניגוד להתלהבות בת זמנו, אלוהים ליווה התגלויות שמתוארות במסורת בנסים שמספקים קריטריון אפיסטמי להבנה שאכן מדובר בהתגלות. בנוסף, כיוון שההבנה האנושית מוגבלת לאידיאות הפשוטות שיש בשכל האדם, אדם שחווה התגלות לא יכול להבין או למסור אידיאות פשוטות חדשות שאינן זמינות לאחרים בעקבות הניסיון. נובע מכך שתוכן ההתגלות נתון באופן שניתן לבחינה על ידי התבונה. במקרים שבהם התבונה מראה לאדם שטענה המוצגת כהתגלות אינה נכונה, יש סיבה טובה לפקפק באמיתות הטענה שהתוכן אכן נמסר בהתגלות. בהיעדר הוכחה שמדובר בהתגלות, יש סיבה טובה לחשוב שמה שמורה התבונה הוא ידע ודאי.
לפי ההיסטוריון ג'ון מרשל, טיעון זה לגבי ההתגלות הוא מטרתה המרכזית של המסה, והוא נבע מרצונו לשים קץ ל"פולמוסים הגדולים" שאפיינו את תחום הדת בתקופתו. הוא קיווה שהמסה תיצור הבחנה ברורה בין אמונה, ובכלל זאת אמונה דתית, לבין ידע; אך הבנה נכונה של ההבחנה הזו, לא מוזילה את ערכה של האמונה הדתית, אלא דורשת מהמאמין לבחון את אמונתו לאורה של התבונה. שימוש נכון בתבונה בהקשר של אמונה דתית ימנע את כל אותן הדעות האבסורדיות והדעות הקדומות, שלוק מזהה כפוגעניות ביחס לאלוהים.
לפי גילברט רייל, בתקופתו של לוק, הפכו מחלוקות בענייני דת לעיתים קרובות למחלוקות פוליטיות, וללא הכרה בערכה של הסובלנות, הצדדים במחלוקות האמינו, לעיתים קרובות, שהפתרון היחיד למחלוקת הוא ניצחון פוליטי של הצד שלהם וענישה של הצד האחר. על רקע זה, התפיסה שלוק מקדם במסה היא שהמידה בה ניתן לדרוש הסכמה לדעה היא יחסית לחוזקן של הראיות שניתן להציג כתמיכה באותה דעה. מחד, התאוריה שלוק פיתח מצמצמת מאוד את תחום הדברים שלגביהם קיים ידע ודאי; מאידך, גם בתחומים שבהם אין ידע ודאי, לוק שואף במסה לתת לקוראיו כלים לבחון את הבסיס לדעתם ואת מידת סבירותה. רייל מסכם, מנקודת מבט זו, שהמטרה המרכזית של לוק היא ללמד מהו שכל ישר, כיצד להשתמש בו, וכיצד לקדם באמצעותו את ערך הסובלנות. מנקודת מבט זו, הקהל המיידי של לוק אינו הפילוסופים שהפכו שאלות הנוגעות להכרה ולמדע למקצוע, אלא קהל הקוראים והאינטלקטואלים בציבור הרחב.
בדומה לרייל, הפילוסוף והתאולוג ניקולס וולטרסטרוף כתב שלוק פנה במסה לציבור הרחב, שהיה עסוק בדעות לוחמניות לגבי דת ומוסר, בעידן בו אין מסורת מוסכמת שבכוחה לברור לגבי שאלות אלה. "השאלה הטורדנית" שהניעה את לוק לכתוב את המסה היא "איך אנו יכולים לעצב את אמונותינו בנושאים יסודיים של דת ומוסר, באופן שיאפשר לנו לחיות יחד בהרמוניה חברתית, וזאת בתקופה שבה איננו יכולים יותר לפנות למסורת משותפת ומאוחדת?". בתשובה לשאלה זו, המסה של לוק מספקת הדרכה לאלו שמבקשים למצוא את דרכם מחוץ לתחום המצומצם בו קיים ידע ודאי. באופן זה, על פי וולטרסטרוף, יש לקרוא את המסה כתשובה של לוק לקָטָקלִיזם שחוללה הרפורמציה הפרוטסטנטית, ומניע זה הוא שהופך את תורת ההכרה של לוק למודרנית, ולפרק חשוב בפילוסופיה של הדת באירופה.
ניתן למצוא במסה עדויות לתפיסה התאולוגית של לוק עצמו. הוא מספק הוכחה לקיום האל, דוחה את הגישה הנייטיביסטית לפיה אלוהים הטביע באדם ידע המצוי בו מלידה, ומסביר שאלוהים נתן לאדם את כישורי התבונה הנדרשים על מנת לדעת חלק מהדברים על העולם, להכיר את העולם דרך הניסיון, ולבחון את ידיעתו ואמונותיו. מחשבה עצמאית, לפי לוק, היא לא רק אפשרית, אלא מהווה חובה כלפי האל. אף על פי שלוק עצמו לא הביע תמיכה בדאיזם, ואף פרסם ביקורת כלפי אמונה זו, חלק מפרשניו זיהו דמיון בין הגישות. חבריו הדאיסטים מתיו טינדל ואנתוני קולינס הושפעו מתורת ההכרה שפיתח. דרכם ודרך קוראיו במאה ה-18 השפיעה תורת ההכרה של לוק על התפתחות הדאיזם במערב אירופה.
לא קיים קונצנזוס בין חוקרים לגבי הגישה הדתית בה לוק עצמו החזיק. חלק מפרשניו סבורים שהחל משנות ה-80 של המאה ה-17 הוא השתייך לסוציניאניזם, פלג אוניטרי שהדגיש את חשיבות התבונה והסובלנות ודחה את האמונה המקובלת לגבי השילוש הקדוש, או לכל הפחות אמונתו הדתית הייתה קרובה לאמונה הסוציניאנית. עם זאת, ייתכן שעמדותיו של לוק לגבי חלק מתפיסות הסוציניאניזם התגבשו רק בשנות התשעים, כך שתורת ההכרה שלו אינה צריכה להתפרש כביטוי לעמדות סוציניאניות חד משמעיות. בימי חייו של לוק, ביקרו אדוארד סטיליגפליט וגוטפריד וילהלם לייבניץ את המסה על שכל האדם בטענה שהספר תומך באמונה הסוציניאנית. להאשמה בסוציניאניזם, אמונה שנחשבה למינות, היו יכולות להיות השלכות חמורות בתקופתו של לוק, ואפשר שמסיבה זו היו ללוק גם סיבות אישיות לטעון בזכותה של הסובלנות הדתית.
מבנה המסה ומטרתה
המסה מחולקת לארבעה חלקים המכונים "ספרים". הספר הראשון מוקדש להפרכה של התאוריה לפיה ישנם מושגים הטבועים באדם מלידה ומהווים את הבסיס לידע. החלק השני מסביר מהן אידיאות, דן במקורות של האידיאות ואפיונן, כולל מיון של האידיאות לסוגים שונים ודיון באידיאות חשובות מסוימות. החלק השלישי דן בטבע השפה, מקורותיה, השימוש בה ותפקידה בהבנה ובידע. החלק הרביעי דן בידע ובמגבלותיו, בהבחנה בין ידע, דעה ואמונה, בדרגות שונות של ידיעה, ובסוגים שונים של מדע.
לוק טוען בפתח הספר שקהילת הידע בת זמנו לא חסרה בנאים דגולים שעתידים להשאיר אחריהם מונומנטים חשובים של ידע, שיזכו להערצת הדורות הבאים. הוא מציין במיוחד את ההישגים של אייזק ניוטון, רוברט בויל, כריסטיאן הויגנס ותומאס סידנהם. בהמשך לאנלוגיה בין עולם הידע לעולם הבניין, הוא ממשיל את חיבורו לעמל של עובד זוטר שמטרתו אינה להקים עוד מונומנט מפואר, אלא לנקות מעט את הקרקע עליה מושתת עולם הידע:
על אף שלוק מביע במסה ביטחון ביכולת "לנקות" את יסודות הידע מתפיסות מוטעות והבלים, הוא סבר שהיכולת האנושית למצוא ודאות היא חלקית ומוגבלת, ושבני אדם, מטבע הדברים, לעולם אינם חסינים מטעויות. בהתאם, הבנה של מגבלות הידע האנושי היא מטרה מרכזית בתורת ההכרה שפיתח. במקרים רבים בני אדם צריכים להסתדר ללא ידע ודאי, כלומר לבסס את הבנתם על דעות ואמונות. אולם גם במקרים אלה יש להבחין בין מידות שונות של הסכמה (Assent) שניתן לייחס לדעה או לאמונה כביטוי של אמת. בהתאם, מטרה נוספת של לוק היא למצוא קריטריונים למידת האמת של דעות ואמונות. מטרות אלה מצריכות גם הבנה של מקורות הידע וההבנה האנושיים. לוק מנסח את מטרת המסה על שכל האדם כך: "לשאול לגבי המקור, הוודאות, וההקף של הידע האנושי; יחד עם הבסיס והמידות של אמונה, דעה והסכמה".
ספר ראשון: על המושגים המולדים
הטיעון של לוק לגבי מקור הידע האנושי מתחיל בשלילה של הגישה הרווחת בתקופתו, לפיה ישנם אידיאות ועקרונות שהם מולדים ואוניברסליים וטבועים בכל יצור אנושי (רעיון המכונה בפסיכולוגיה נייטיביזם). העמדה שאותה לוק מבקר הייתה משותפת לזרמים שונים בפילוסופיה בת זמנו, כולל הפילוסופיה של דקארט ותלמידיו, פילוסופים בולטים בכנסייה האנגליקנית, והמסורת הפלטוניסטית. לפני לוק תומאס הובס, פייר גסנדי ואחרים כבר ביקרו את אותה התפיסה, אך היא נותרה הגישה הדומיננטית בפילוסופיה. לפי תפיסה זו, העקרונות שטבועים בכל אדם הם ברורים לכול, נטבעו באדם על ידי אלוהים, והם מהווים את הבסיס לידע, לאמת ולכללי מוסר אוניברסליים. לוק טען שאין לתפיסה זו בסיס. ראשית, כיוון שלא קיימים עקרונות אוניברסליים ומוסכמים על כל בני האדם. כך למשל, אידיאות כגון זהות, אי-אפשרות, ואלוהים, או עקרונות מעשיים כמו עבודת האל – דברים שפילוסופים בני זמנו של לוק חשבו לטבועים בכל בן אנוש – אינם אוניברסליים, כיוון שאינם קיימים אצל ילדים, ובמקרים רבים אף אינם ברורים למבוגרים. שנית, גם אם אידיאות ועקרונות אלה היו אוניברסליים, אין משתמע מכך שהם טבועים בכל אדם מלידה, כיוון שייתכנו דרכים אחרות להגיע להסכמה אוניברסלית.
הפרכת התפיסה בדבר עקרונות מולדים מובילה את לוק להנחת המוצא שלפיה כל האידיאות המהוות את הבסיס לידיעה מגיעות מהניסיון, דרך החושים, כאשר מדובר בניסיון שמקורו באובייקטים חיצוניים, או עיון פנימי (רפלקציה), כאשר מדובר בניסיון של פעולות פנימיות לשכל, כגון מחשבה, הטלת ספק, אמונה, רצון וכדומה. ההנחה היא שהשכל האנושי בראשיתו הוא, במילים של לוק, כמו "דף לבן נטול תווים". על אף שלוק לא השתמש בביטוי, מקובל לתאר רעיון זה כרעיון לפיו השכל הוא "טאבולה ראסה" (לוח חלק) לפני הניסיון. כיוון שהידע לפי גישה זו מגיע מהניסיון בלבד, לוק נחשב להוגה חשוב בהתפתחות האמפיריציזם. עם זאת, בתקופתו של לוק לא היה מקובל להבחין באופן מוחלט בין "אמפיריציזם" ל"רציונליזם", והעיקרון לפיו מקור הידע לגבי הטבע הוא בהתבוננות וניסיון היה מקובל בתקופתו על אחרים בחברה המלכותית, גם לפני יציאתה של המסה לאור.
ספר שני: על האידיאות
בנוסף לאיכויות ראשוניות ומשניות, לוק כותב גם על סוג נוסף של איכויות (המכונות לעיתים בספרות איכויות שלישוניות, אף שלוק אינו משתמש בביטוי זה). איכויות השייכות לסוג שלישי הן כוחות של גופים מסוימים המאפשרים להם לשנות את האיכויות של גופים אחרים. כך למשל אש יכולה לשנות את הצבע של חומרים מסוימים.
התאוריה של לוק לגבי הקשר בין איכויות לאידיאות נשענת בחלקה על התאוריה המדעית בת תקופתו, לפיה עולם החומר כולו מורכב מחלקיקים קטנים (Corpuscles). תאוריה זו, המכונה התאוריה הקורפוסקולרית (Corpuscularianism), דומה לגישות אטומיסטיות בפילוסופיה היוונית. בויל, דקארט, גסנדי וניוטון, אישים שהשפיעו על ההגות של לוק, האמינו בגישה זו. לפי התאוריה, אנחנו חשים באובייקט חיצוני כאשר אותם חלקיקים קטנים נעים מהאובייקט אל איברי החישה שלנו ויוצרים תנועה בגופנו שמגיעה בסופו של דבר אל המוח. כשלוק כתב שאיכויות ראשוניות יוצרות אידיאות בשכלנו הוא דמיין תהליך מעין זה שמתואר בתאוריה, ובמספר מקומות הוא מתייחס לתאוריה זו באופן מפורש. עם זאת, התשובה לשאלה האם התאוריה הקורפוסקלרית היא הכרחית ובסיסית עבור תורת ההכרה של לוק אינה מוסכמת על כל פרשניו. ראשית, אימוץ תאוריה פיזיקלית כבסיס לתאוריה אפיסטמולוגית חותר תחת המטרה המוצהרת של לוק לספק תאוריה מינימלית של יסודות ההכרה, אשר קודמים ואינם תלויים בממצאי המדע. שנית, לוק עצמו מתייחס לתאוריה הקורפוסקלרית כהיפותזה ולא כעובדה מוגמרת. בחלק מהמקומות שבהם הוא מתייחס במפורש לגישה הוא מקדים ואומר שמדובר בסטייה מהנושא המרכזי שלו. הערות אלה מובילות חלק מהפרשנים של לוק להבין את התאוריה הקורפוסקולרית כדוגמה או השערה ולא כבסיס הכרחי לתורת ההכרה של לוק. שלישית, בעוד שאימוץ התאוריה הקורפוסקלרית מרמז על הבנה מכניסטית של העולם, לוק מאמץ מכניזם באופן מוגבל ומפרט לגבי בעיות שונות שהתפיסה המכניסטית אינה יכולה להסביר.
אידאות פשוטות ומורכבות
אידיאות מורכבות, מנגד, נוצרות משילוב, הפשטה או חיבור של אידיאות פשוטות. למשל, האידיאות "אדם", "סוס", "זהב", "מים" וכדומה הן אידיאות מורכבות, גם אם חווינו אותן במציאות, כיוון שהן מכילות בתוכן מספר אידיאות אחרות. השכל יכול ליצור אידיאות מורכבות באופן אקטיבי, כמו שקורה למשל כשאנחנו מדמיינים דבר שלא ראינו.
לוק מחלק אידיאות מורכבות למספר סוגים: אידיאות של עצמים (Substances), כגון אדם; של אופנים (Modes), כגון משולש, רצח, הודיה ויופי; ושל יחסים (Relations) כמו זהה, שונה, דומה, גורם ל-, וגדול מ-. לוק מפתח את הדיון בנוגע לאידיאות מורכבות מסוימות שהוא רואה כחשובות לעיסוק בשאלות פילוסופיות שחורגות מאפיסטמולוגיה גרידא. כך למשל, הדיון על האידיאה "זהות" משמש את לוק לדיון מורחב על המשמעות של זהות אישית, במהלכו הוא דוחה את הטענות לפיהן זהות אישית היא זהות של האורגניזם או זהות של הנפש לאורך זמן ומקום, וטוען כי משמעותה הנכונה היא זהות של התודעה. לטיעון זה הייתה השפעה נרחבת על הפילוסופיה המודרנית של מושג הזהות והפילוסופיה של העצמי (Self).
פרשנים של לוק חלוקים בדעתם לגבי השאלה באיזו מידה ואופן האידיאות מייצגות את המושאים במציאות. כאמור, הדברים היחידים שזמינים ישירות לתפיסה של האדם הן האידיאות. מצב זה מעלה את האפשרות שהאידיאות מהוות "מסך" בינינו לבין המציאות, כפי שטען תומאס ריד. אם לוקחים את הטענה הזו לקצה הלוגי שלה, ייתכן שאנחנו לא יכולים להגיד שום דבר אמיתי על העולם החיצוני ואף ייתכן שלא קיים שום דבר מחוץ לשכל. הפילוסוף בן זמנו של לוק, אדוארד סטילינגפליט, טען שאם התאוריה של לוק נכונה הרי שכאשר לוק סוגד לאלוהים הוא למעשה סוגד לאידיאות של עצמו. ג'ורג' ברקלי טען שמשמעות התאוריה של לוק היא שאין לנו אפשרות להשוות בין האידיאות שבשכלנו לבין המושאים במציאות, אלא רק בין אידיאות לאידיאות אחרות. לוק רצה להימנע מספקנות רדיקלית מעין זו. אולם, השאלות כיצד בדיוק לוק ניסה להתגבר על הבעיות האלה ובאיזו מידה הוא מצליח להתגבר עליהן הן נושא לוויכוח בין הפרשנים של לוק. לגבי אידיאות פשוטות, כיוון שהשכל אינו יכול ליצור אותן, לוק טוען שהן לעולם לא בידיון או דמיון, אלא תוצר טבעי ורגיל של דברים שפועלים עלינו והן מייצגות דברים במציאות. דבר זה נכון גם לגבי אידיאות פשוטות של איכויות משניות. האידיאה "לבן" שנוצרת כשאנחנו חוזים בכדור שלג אינה דמות (Resemblance) של משהו שנמצא בכדור השלג, אבל היא תואמת לתכונות שקיימות באמת בכדור השלג. לפי חלק מהפרשנים של לוק הצהרות אלה מורות על כך שהתאוריה שלו היא גרסה של ריאליזם פילוסופי, אבל גם בין אלה שמקבלים את הטענה הזו יש הבדלים משמעותיים.
ספר שלישי: על המילים
הדיון על טבעה ושימושיה של השפה בספר השלישי של המסה הוא תוספת מאוחרת לתורת ההכרה של לוק, ובמקור הוא תכנן לעבור ישירות מהדיון על טבען של האידיאות לדיון על הידע ומגבלותיו. בכל הטיוטות של המסה שנשמרו, כולל זו של 1685, השימוש בשפה אינו מופיע כנושא מרכזי. על פי עדותו של לוק עצמו, הוא הבין בסופו של דבר שעל מנת לכתוב על הידע ומגבלותיו יש להבין ראשית את הקשר בין האידיאות לבין המילים שמשמשות להוראתן.
לפי לוק, הסימון או ההוראה (Signification) המיידי והראשוני של מילים אינו מורה על דבר מלבד האידיאות בשכלו של הדובר. בפתח החלק השלישי של המסה לוק קובע שאלוהים יצר את האדם כיצור חברתי, ולכן תכנן אותו כך שיוכל להשתמש בשפה לצורך תקשורת בין בני האדם, כך שאדם יוכל לחלוק את מחשבותיו ולתעד אותן בזיכרונו. היכולת להשתמש בקול לצורך שפה התפתחה באופן טבעי. אולם הקביעה שמילה מסוימת משמשת להוראה על אידיאה מסוימת ולא אחרת היא רצונית ושרירותית. אין קשר טבעי בין מילים לבין מה שהן אמורות לייצג, שכן אם היה קשר כזה הייתה רק שפה טבעית אחת. השימוש במילים הוא וולונטרי ושרירותי, אך במובלע הוא מבוסס על הסכמה בין המשתמשים בשפה.
שאלת הקשר בין מילים לבין דברים שקיימים במציאות מעוררת שאלות דומות לשאלת הקשר בין אידיאות לבין איכויות. ג'ון סטיוארט מיל ביקר את ההגדרה של לוק, כיוון שלתפיסתו כאשר אדם אומר "השמש היא הגורם ליום" הוא אינו מתכוון לומר "האידיאה של השמש בשכלי גורמת לאידיאה של היום בשכלי". עם זאת, מרבית הפרשנים היום סבורים שעבור לוק, לפחות כאשר מדובר במילים שמסמנות אידיאות פשוטות ואידיאות מורכבות של עצמים, קיים למילים שימוש אמצעי (לא מיידי) ומשני והוא ההוראה על דברים (רפרנטים) שקיימים באופן עצמאי במציאות או, לכל הפחות, שבני האדם מניחים שיש להם קיום כזה.
לוק הכיר בכך שיש מילים (מיליות) שאינן משמשות לתיאור אידיאות, אלא לחיוב ושלילה, קישור בין אידיאות, בין הגדים ובין משפטים. מילים אלה מורות על היחס בין האידיאות בשכל הדובר.
עבור לוק יש חשיבות מיוחדת למילים כלליות או מופשטות ולמילים שמסמנות סוגים. ללא מילים כאלה (למשל "כיסא") היה לנו צורך במילה עבור כל פריט יחיד (למשל, עבור כל כיסא). היבט זה של השפה הוא חיוני, לא רק עבור תקשורת, אלא גם עבור ידע. מילים כלליות מסמנות אידיאות מורכבות וכלליות שנוצרות כאשר מפשיטים מאידיאה את הנסיבות הספציפיות לה כמו זמן ומקום, ולכן לוק טוען שהן אידיאות מופשטות של אידיאות מורכבות יותר. בתהליך ההתפתחות של שפה אצל ילדים, המילים מסמנות בתחילה דבר פרטיקולרי ואחר כך עוברות הפשטה (לדוגמה, עבור הילד, המילה "אמא" מסמנת בתחילה את האמא הספציפית שלו ומתפקדת לכן כשם עצם פרטי. מאוחר יותר המילה מופשטת ומציינת שם כללי). מילים כלליות הן המצאות של האדם והן מייצגות אידיאות בשכל ולא דברים שקיימים במציאות, שכן דברים במציאות הם תמיד פרטיקולריים.
מילים שמסמנות אידיאות מורכבות ניתנות תמיד להגדרה. עם זאת, כדי שההגדרה תהיה מובנת לנמען יש צורך בניסיון שיקנה לו את האידיאות הפשוטות המרכיבות את האידיאה המורכבת. למשל, "קשת" היא מילה שמסמנת אידיאה מורכבת והיא ניתנת להגדרה, אך אדם עיוור מלידה לא יוכל להבין את ההגדרה כיוון שחסרות לו האידיאות הפשוטות של הצבעים.
תקשורת באמצעות מילים, בין אם לשימושים בחברה האזרחית או לשימוש בפילוסופיה, לעולם מעוררת ספק ואינה מושלמת. הספק מתעורר כיוון שאין אנו יכולים להיות בטוחים שהמילים שבהן אנו משתמשים כדי לסמן אידיאות מסוימות בשכלנו מעוררות את אותן אידיאות בשכלו של האחר. בעיה זו היא אינהרנטית לשפה ואינה קשורה בהכרח לשימוש שגוי במילים. בני אדם משתמשים במילים כדי לסמן, בין השאר, אידיאות מורכבות של עצמים (כמו "זהב") שמניסיונם קיימים במציאות, כלומר הם מצפים שהאידיאה שבשכלם תתאים לדפוס או לאוסף מסוים של איכויות שמופיעות במשותף במציאות. אבל עצמים במציאות הם מורכבים מאוד, מופיעים בדרכים שונות למתבוננים שונים, יכולים להשתנות, וכוללים לעיתים איכויות שאין אנו מכירים בצורה מושלמת. בשימוש במילים שמסמנות אופנים מעורבים (כמו "רצח" או "צדק") הבעיה היא הפוכה: הן כוללות אידיאות שאין להן קיום עצמאי מחוץ לשכל (כמו "כוונה" במקרה של רצח) ולכן לא תמיד קיים בסיס חיצוני להתאמה בין המשמעות שלהן אצל אנשים שונים. דבר זה נכון לגבי כל המילים שמסמנות מושגים מתחום המוסר שהם אידיאות של אופנים מעורבים. זו בעיה חמורה כיוון שללא מילים שמסמנות אידיאות מתחום המוסר לא היו לנו אידיאות מוסריות כלל. למילים יש תפקיד מכונן בעיצוב אידיאות מורכבות מסוג זה. הן קושרות יחד אוסף של אידיאות שלא קיימות בהכרח כאוסף יציב או "טיפוס" (species) במציאות. התוצאה היא שהשימוש במילים, בין אם להוראה על עצמים ובין אם להוראה על אופנים הוא הכרחי אך אינו חף מספק ומאי-בהירות. דפוסים של שימוש חוזר במילים מסייעים להקל על הבעיה, אך לא פותרים אותה.
מעבר לספק האינהרנטי לשימוש בשפה, בני אדם יכולים להשתמש במכוון ושלא במכוון בשפה באופן רשלני ושגוי. הדיון של לוק לגבי הדרכים בהן בני אדם עושים שימוש לרעה בשפה משמש אותו גם כדי לבקר את הסכולסטיקה וזרמים אחרים בפילוסופיה בת זמנו. לוק טוען שתיקון השגיאות שאנשים עושים בשפה הוא הכרחי בחיפוש אחר האמת, אך קשה לביצוע בפועל. ז'רגון והמצאה של מילים חדשות הם הרבה פעמים אמצעים לשימוש לרעה בשפה, והוא מציע להשתמש במילים באופן קרוב ככל האפשר למשמעות הרגילה והיומיומית שלהן. בשיח פילוסופי יש להצהיר על משמעות המילים בהן אנחנו משתמשים. כיוון שהגדרה של מילים המסמנות אידיאות פשוטות אינה אפשרית, יש להכריז על משמעותן באמצעות מילים נרדפות או באמצעות דוגמאות. כשמשתמשים במילים המסמנות אופנים מעורבים (כמו מילים מתחום המוסר), יש להצהיר את הגדרתן וכשמשתמשים במילים להוראה על עצמים יש להגדיר ולהראות.
ספר רביעי: על הידיעה והדעה
לוק מצהיר בפתח החלק הרביעי של המסה על שכל האדם שהידע האנושי נוגע לאידיאות בלבד, ומגדיר ידע כתפיסה של קשר והסכמה, או חוסר הסכמה וסתירה (Repugnancy) בין אידיאות. משתמע מהגדרה זו שידע נתון בצורה של טענות לגבי ההסכמה או לגבי הקשר בין אידיאות.
דרכים להשגת ידע
לוק מחלק את עולם הידע על פי שלוש דרכים בהן אנו תופסים את ההסכמה או את הקשר בין אידיאות: (1) ידע אינטואיטיבי שהוא מיידי; (2) ידע דמונסטרטיבי שנסמך על הוכחות; (3) ידע חושי.
עבור לוק מידת הוודאות של ידע אינטואיטיבי וידע דמונסטרטיבי היא שווה וגבוהה יותר ממידת הוודאות של ידע חושי. ידע אינטואיטיבי הוא ידע שאי אפשר לעמוד בפניו והוא כאילו כופה את עצמו עלינו בוודאות שאינה מותירה מקום לספק. למשל, אנחנו יודעים ששחור שונה מלבן באופן מיידי וללא כל צורך בהוכחה. הוודאות של כל הידע שלנו תלויה בידע אינטואיטיבי. למעשה, הקיום של ידע אינטואיטיבי הוא התחליף של לוק לצורך באידיאות מולדות.
כאשר אינטואיציה מיידית אינה מספיקה אנחנו זקוקים לידע דמונסטרטיבי הנסמך על הוכחות. הדוגמאות של לוק לקוחות בעיקר מתחום הגאומטריה, כמו ההוכחה שסכום הזוויות במשולש זהה לסכום שתי זוויות ישרות. ידע דמונסטרטיבי תלוי בידע אינטואיטיבי שמתערב בכל שלב של ההוכחה. אם לדוגמה אנחנו לא יודעים מה היחס בין זווית a לזווית b, אך יודעים באופן אינטואיטיבי ששתי הזוויות שוות לזווית c, אנחנו יכולים לדעת ש-a=b על סמך הזהות האינטואיטיבית של c עם עצמה. הוכחות מסובכות יותר יכולות לכלול שרשרת ארוכה של צעדים שמתחילים בידע אינטואיטיבי ומשתמשים בו לכל אורך הדרך. כיוון שידע דמונסטרטיבי נסמך על ידע אינטואיטיבי מידת הוודאות שלהם שווה; אך ידע דמונסטרטיבי יכול להיות פחות בהיר לשכל, ואנחנו יכולים לטעות לגביו, כך שהוא פחות בטוח.
ידע חושי נוגע לדברים ממשיים שקיימים מחוץ לשכלנו. לוק מודה בכך שידע מסוג זה אינו תואם להגדרתו, לפיה ידע הוא הסכמה או אי-הסכמה בין אידיאות בלבד. הוא אף מודע לטיעון לפיו אין לנו כלל יכולת לדעת שקיימים דברים מחוץ לשכלנו. עם זאת, הוא מסרב לקבל את הטענה וקובע שגם ידע חושי, על אף שרמת הוודאות שלו היא נמוכה יותר, צריך להיחשב לידע. התשובה של לוק לספקנים היא פרגמטית ואירונית: "אני עונה שאנו מוצאים בוודאות שעונג וכאב מופיעים אחרי האפליקציה של אובייקטים מסוימים עלינו – אובייקטים שאת הקיום שלהם אנחנו תופסים, או חולמים שאנחנו תופסים, על ידי חושינו; הוודאות הזו היא חזקה באותה מידה כמו מידת האושר או הסבל שלנו, ומעבר לה אין לנו עניין בלדעת או בלהיות".
סוגים של ידע
לוק מחלק טענות ידע לארבעה סוגים, שבכל אחד מהם למונח "הסכמה" יש משמעות שונה: (א) זהות; (ב) יחס; (ג) קיום משותף או קשר הכרחי; (ד) קיום ממשי. זהות וקיום משותף הם למעשה סוגים של יחס שלוק מקדיש להם דיון נפרד בשל חשיבותם. הקטגוריה השנייה, יחס, היא למעשה שם כולל לכל יחס אחר שאינו זהות או קיום משותף.
טענות הזהות הבסיסיות ביותר, אותן השכל תופס בצורה אינטואיטיבית, הן הזהות של כל אידיאה עם עצמה והשונות שלה מכל אידיאה אחרת. למשל "לבן הוא לבן" ו"לבן הוא לא אדום". מתוך טענות מעין אלה בני אדם ניסחו חוקים כלליים כמו חוק הזהות שקובע שכל דבר הוא עצמו וחוק אי-הסתירה, אבל לוק סבור שזהו ידע הנתון לבני אדם באופן מיידי וברור, "במבט ראשון", ושהחוקים הכלליים לא הופכים את הידע הזה לברור יותר משהיה.
טענות לגבי קיום משותף או אי-קיום משותף רלוונטיות במיוחד לגבי אידיאות מורכבות של עצמים. למשל, לוק אומר, "זהב" היא אידיאה מורכבת של עצם שבו מתקיימות במשותף אידיאות אחרות כמו יציבות בחשיפה לאש, צבע צהוב מסוים, משקל מסוים, נתיכות, חשילות, מסיסות במי מלך וכו'. אף על פי שידע זה חשוב מאוד למדע, הוא מצומצם ומוגבל. סיבה אחת לכך היא הקושי למצוא קשרים הכרחיים בין אידיאות פשוטות. סיבה שנייה היא חוסר היכולת שלנו לדעת אלו קשרים מתקיימים בין האיכויות שבעצמים, ובמיוחד הבורות "חסרת המרפא" שלנו לגבי הקשר בין איכויות ראשוניות ואיכויות משניות. לוק מביא סיבות נוספות ומסקנתו היא שבתחום זה אנחנו צריכים להסתפק בעיקר בניסויים שיכולים להרחיב את ההבנה שלנו לגבי עצמים אבל לא להביא לידע ודאי.
טענות לגבי יחסים אחרים בין אידיאות הן תחום נרחב ולוק מודה שקשה להעריך את היקפו ואת מידת הידע האפשרית בו. עם זאת, הוא מביע ביטחון בכך שניתן להרחיב את הידע האנושי לגבי יחסים בתחומים שאינם כמותיים. תוך שימוש נבון בתבונה, חוקי מוסר מסוימים יכולים להיות מוכחים כידע דמונסטרטיבי וודאיים כמו גאומטריה ואלגברה. לוק מציע שכדי להתגבר על הבעיות שכרוכות בשימוש במילים לצורך מציאת חוקי מוסר ניתן להשתמש בסימנים ובתרשימים.
טענות לגבי קיום ממשי הוא התחום המצומצם ביותר. לבני אנוש יש ידע אינטואיטיבי ודאי של הקיום של עצמם וידע דמונסטרטיבי ודאי לגבי קיום האל. הוכחת קיום האל מתחילה באינטואיציה של כל אדם לגבי הקיום של עצמו, ומכאן למסקנה הכללית יותר שמשהו קיים. לוק אומר שאם משהו קיים אז חייבת להיות ישות שקיימת מאז ומעולם. הסיבה היא הידע האינטואיטיבי שלא יכול להיווצר יש מתוך אין: לכל קיום שאינו נצחי יש התחלה מתוך קיום אחר; נובע מכך שיש ישות שהיא נצחית ואין לה התחלה, אחרת או שנוצר יש מתוך אין, שזה לא אפשרי, או ששום דבר לא קיים, שגם זה לא אפשרי. וכל כוח שקיים נוצר מתוך הכוח הראשוני שיש לאותה ישות נצחית ולכן הישות הזו היא בעלת העוצמה הגדולה ביותר. ואותו דבר לגבי כל ידע שקיים, מה שמוביל למסקנה שזוהי ישות בעלת הידע הרב ביותר. ולישות הזו שהיא נצחית, בעלת העוצמה הרבה ביותר ובעלת הידע הרב ביותר אנחנו קוראים אלוהים, ודרך ההוכחה הזו אנחנו יודעים באופן ודאי על קיומה.
ידע לגבי קיום ממשי של כל שאר הדברים נסמך על החושים והוא כאמור מוגבל. לוק מונה בעיות שונות שקשורות ביכולת להבין את הקיום הממשי של דברים. לדוגמה, מחסור באידיאות פשוטות. האדם הוא יצור מוגבל ולוק חושב שסביר שאלוהים לא נתן לו את כל החושים והיכולות השכליות האפשריות. סביר שליצורים אינטליגנטיים אחרים יש אידיאות פשוטות שהן הכרחיות עבור ידע ודאי ואינן זמינות עבורנו, כפי שלאדם עיוור חסרות האידיאות של הצבע. דוגמה נוספת היא חוסר יכולת להכיר עצמים שאינם גשמיים ושלא ניתן לשלול את קיומם, כמו מלאכים וישויות רוחניות אחרות. בעיות אחרות הן פרקטיות יותר, כמו מרחק רב מאובייקטים לא מוכרים ביקום, קושי בהבנה של חלקיקים קטנים מדי לחישה, וחוסר יכולת להבין קשרים בין אידיאות וקשרים בין איכויות.
גם בנושא הגוף והנפש והיחסים ביניהם, לוק טוען שהידע שלנו מוגבל בהיקפו. אין לנו אפשרות לדעת האם המחשבה תמיד נפרדת מהחומר או שמא יש חומר המסוגל למחשבה, שכן על אף שחומר ללא מחשבה אינו יכול ליצור מחשבה, אין זה מחוץ לגבולות האפשרי שאלוהים יכול להוסיף (Superadd) את יכולת המחשבה לגופים גשמיים. בהתאם, לוק מסרב להכריע בין גישות דואליסטיות לבין גישות הנוקטות במוניזם מטריאליסטי. לפי לוק פילוסופים נדרשים להפגין צניעות בעניינים אלה אשר אין לגביהם תשובה ודאית. במהלך דיונו על מושג התודעה קובע לוק שהדעה הסבירה יותר היא שהתודעה אינה חומרית, אך אינו מפרט מדוע. חלק מפרשניו של לוק רואים בהצהרה זו ביטוי נאמן לעמדה של לוק, אך כיוון שעמדה זו אינה מתיישבת היטב עם הגישה של לוק כלפי בעלי חיים — בניגוד לדקארט, לוק חשב שבעלי חיים מסוגלים לחשוב, אך כמו דקארט הוא נטה לחשוב שבעלי חיים עשוים מחומר — פרשנים אחרים, כמו וולטר, סבורים שבניגוד להצהרתו לוק חשב שדואליזם היא הגישה הפחות סבירה.