cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלקסי סואייה
ביוגרפיה
אלקסי בנואה סואייה נולד במו אן ברי, צרפת. אביו עבד במספר עבודות, אחת מהן חנווני. ב-1821 הוא גורש מבית הספר והלך לחיות עם אחיו המבוגר פיליפ בפריז. הוא נעשה במסעדת G Rignon בפריז. אחרי-כן עבר למסעדת Boulevard des Italiens, שם הפך לשף הראשי. ביוני 1830, סואייה היה הטבח השני של הנסיך פוליניאק במשרד החוץ הצרפתי.
במהלך מהפכת "שלושת ימי התהילה" ב-1830 עבר סואייה לאנגליה והצטרף למשק ביתו של הנסיך אדולפוס, דוכס קיימברידג' בלונדון, שם שימש אחיו פיליפ כשף הראשי. אחרי-כן עבד עבור אישים אנגלים ידועים נוספים, בכללם הדוכס מסאת'רלנד, המרקיז מווטרפורד, ויליאם לויד מאסטון הול (Aston Hall) והמרקיז של איילסה, הבית של סנט מרגרט.
היא נפטרה ב-1842 עקב סיבוכים מהם סבלה בשל לידה בטרם עת של ילדם בעת סופת רעמים. מוכה יגון, הקים סואייה אנדרטה לזכרה בKensal Green Cemetery.
סואייה הלך לעולמו ב-5 באוגוסט 1858. באותה עת הוא שקד על תכנונה של עגלת בישול ניידת עבור הצבא. הוא נקבר ב-11 באוגוסט בKensal Green Cemetery.
המצאותיו
ב-1837, נעשה סואייה שף מועדון רפורם בלונדון. הוא תכנן את המטבחים ביחד עם צ'ארלס בארי במועדון שנבנה זה לא מכבר. הוא יזם חידושים רבים, בכללם בישול בעזרת גז, מקררים המקוררים בעזרת מים קרים, ותנורים עם טמפרטורה מתכווננת. מטבחיו היה כה מפורסמים עד שהם נפתחו לטיולים מאורגנים. כשהמלכה ויקטוריה הוכתרה ב-28 ביוני 1838, הוא הכין ארוחת בוקר עבור 2,000 אנשים במועדון. משכורתו הייתה למעלה מ-1,000 פאונד בשנה. קציצות הטלה שהגיש במועדון רפורם עדיין נמצאות בתפריט של המועדון.
במהלך רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד באפריל 1847, הוא הקים בית תמחוי והתבקש בידי הממשלה לנסוע לאירלנד על מנת ליישם את הרעיון. הוא יישם אותו בדבלין ו"מרק הרעב" שלו שירת אלפי עניים בחינם. בעודו באירלנד כתב סואייה את הספר Soyer's Charitable Cookery. הוא תרם את הכנסות הספר למטרות צדקה שונות. הוא גם ייסד גלריה לאמנות בלונדון, ותרם את דמי הכניסה למזון לעניים.
ב-1849 סואייה החל לשווק את "כירת הקסמים" שלו שאיפשרה לאנשים לבשל אוכל בכל מקום בו היו. היא תוכננה להיות מונחת על גבי שולחן.
סואייה התפטר ממועדון רפורם במאי 1850. בשנה שלאחר מכן, הוא השיק את "הכנס העולמי של כל האומות" מול שערי התערוכה הגדולה בהייד פארק, באתר שניצב עליו היום אלברט הול. הוא נאלץ לסגור את המיזם אחרי שהפסיד 7,000 פאונד.
סואייה כתב מספר ספרי בישול, כנראה עם עוזרים. ספרו מ-1854 A Shilling Cookery for the People היה ספר מתכונים לאנשים רגילים שלא יכלו להרשות לעצמם כלי מטבח משוכללים או להשקיע סכום רב לרכישתם של חומרי גלם אקזוטיים.
במהלך מלחמת קרים, הצטרף סואייה לכוחות הלוחמים על חשבונו על מנת לייעץ לצבא כיצד לבשל. אחרי כן שילמו לו את הוצאותיו ונתנו לו משכורת שהייתה שוות ערך לבריגדיר גנרל. הוא ארגן מחדש את מלאי המזון של בתי החולים הצבאיים. הוא תכנן תנורי שדה, "תנור סואייה" (Soyer Stove) והכשיר והקים בכל רגימנט "טבח רגימנטי" כדי שהחיילים יוכלו לקבל ארוחה מספקת ולא יסבלו מתת-תזונה או ימותו מהרעלת מזון. הוא כתב את הספר A Culinary Campaign שתיעד את פועלו בחצי האי קרים. אמות המידה של שירותי ההסעדה בצבא הבריטי נותרו לא עקביים, והם לא אורגנו לכלל חיל מזון צבאי (Catering Corps) עד 1945. התנור שלו נותר בשירות הצבא הבריטי עד לשלהי המאה העשרים.
סואייה שב ללונדון ב-3 במאי 1857. ב-18 במרץ 1858 הוא הרצה במכון לשירות המאוחד אודות בישול צבאי. הוא גם בנה מטבח לדוגמה בקסטרקטני ולינגטון בלונדון.
דיבוב מצחיק
דיבוב מצחיק הוא שמו של ערוץ באתר יוטיוב ועמוד פייסבוק המציג דיבובים לקטעים טלוויזיוניים לאחר הסרת הפסקול המקורי מהם והצמדת פסקול חדש. בדצמבר 2016 עלתה לשידור בערוץ הראשון תוכנית הטלוויזיה "רשות הדיבוב", שהתבססה על "דיבוב מצחיק".
היסטוריה
צמד האחים אמיר ובן חכים (לא הזדהו בשמם המלא ובפרצופם עד שנת 2017) העלו לראשונה קטע מדובב לערוץ היוטיוב באוקטובר 2006. תחילה דיבבו השניים בעיקר תוכניות דת ששודרו בערוץ METV ובמרכזן תוכניתה של ג'ויס מאייר (המכונה בדיבובים "תפרחת"), "Enjoying Everyday Life". בהמשך, דיבבו השניים קטעים מסדרות טלוויזיה, ובהן "רמת אביב ג'" ו"לגעת באושר", מתוכניות טלוויזיה לילדים ובהן "צבי הנינג'ה","פרפר נחמד" ו"הלב", מתוכניות ריאליטי כמו "סופר נני" ו"אקס פקטור ישראל", מתוכניות בישול בהגשת ישראל אהרוני וקרין גורן, ומסרטים כגון "מלך האריות", "אלאדין" ו"טיטניק". בדיבובים משולבים שיבושי לשון רבים וטעויות דקדוקיות בעברית שהפכו לסלנג בשימוש עוקבי הערוץ. בין הביטויים השגורים בסרטונים: "תשב שמה עם הכסף שלך", "מי רוצה בורקס" "סקאר שרף את הטוסט" "סוככככררר" ועוד.
בשנת 2012 החלו השניים לקיים ערבי הקרנה בפאבים, ולאחר מכן גם ב"בית ציוני אמריקה", ובמהלכם נמכרים מוצרים הנושאים סמלים או ציטוטים המזוהים עם הערוץ. בשנת 2013 השתתפו השניים במסע הפרסום של דגני בוקר של חברת נסטלה ובמסגרתו הקליטו דיבובים לקטעים מהתוכנית "האח הגדול".
בתחילת 2017 חגגו עשור לערוץ. נכון ל-2022, יש לערוץ מעל 78 אלף משתמשים רשומים ומאות הסרטונים בערוץ נצפו יותר מ-29 מיליון פעם. הסרטון הנצפה ביותר של האחים הוא "דיבוב מצחיק למלך האריות" (סרט של דיסני) יש יותר מ-2,000,000 צפיות. לעמוד הפייסבוק יש קרוב ל-140,000 עוקבים.
בשנת 2019 הודיעו השניים רשמית על סיום עבודתם המשותפת תחת השם "דיבוב מצחיק" וכי ימשיכו לדבב כל אחד בנפרד, זאת לאחר תקופה ארוכה שבה עמודי היוטיוב והפייסבוק היו יחסית שוממים, וכי לקח זמן רב עד לעליית סרטון חדש.
כיום השניים פתחו ערוצי יוטיוב נפרדים שבהם כל אחד מדבב באופן עצמאי, בן מדבב בערוץ "מדובבים" ואמיר מדבב בערוץ "אמיר חכים".
רשות הדיבוב
כמעט עשר שנים לאחר תחילת פעילותם בדיבוב מצחיק, החלו האחים חכים לשתף פעולה עם הערוץ הראשון בהפקת 20 פרקים של התוכנית "רשות הדיבוב", במסגרת שידורי 48 שנים לערוץ הראשון בהפקת קסטינה תקשורת. בעקבות הצלחת העונה הראשונה, במרץ 2017 עלתה לשידור העונה השנייה של התוכנית. בעונה השנייה נקראה התוכנית "יומן רשות הדיבוב" (מכיוון שהדיבוב העיקרי שהוצג באותה עונה היה דיבוב לתוכנית "יומן", ובהתייחסות לאירועי אקטואליה). לעונה זו המשיך בן לבד ללא אמיר ולה תוכננו 11 פרקים ותוכנית לקט, אך בעקבות הסגירה המוקדמת של רשות השידור, תוכנית הלקט נגנזה. העונה השנייה של התוכנית לא עלתה לאתר ולערוץ היוטיוב של הערוץ הראשון, גם לאחר שזכויות השידור עברו לידי "כאן". לאחר סגירת הערוץ הראשון והחלפתו בתאגיד השידור הישראלי "כאן" לא חודשה התוכנית לעונה נוספת.
דרסט הראשון, מלך הפיקטים
דרסט הראשון (באנגלית: Drest I או Drust), בנו של ארפ, היה מלך הפיקטים הראשון שניתן לתארך את תקופתו. מלך מיתולוגי זה, המוזכר ב"דברי ימי הפיקטים", מלך באמצע המאה החמישית.
עוד מצוין בדברי ימי הפיקטים כי בשנה ה-19 למלכותו הגיע פטריק הקדוש לאירלנד - עובדה הנותנת תיארוך למלכותו.
דרסט הגלה את אחיו נכטאן לאירלנד. לאחר מותו של דרסט שב נכטאן לממלכת הפיקטים, ולימים עלה לשלטון לאחר מותו של טאלרוק בן אניאל, שמלך לאחר דרסט.
ג'ון מפרדון מציין כי דרסט מלך 45 שנים, בתקופת כהונתו של פאלאדיוס כבישוף אירלנד.
בוסקוביצה
בוסקוביצה (בגרמנית בהגייה צ'כית: ˈBoskovɪtsɛ) היא עיירה צ'כית במחוז בלנסקו שבדרום מורביה. בעיירה חיים כ-12,000 תושבים והיא שוכנת ברמות דרהנסקה, כ-40 קילומטר צפונית לברנו.
היסטוריה
בוסקוביצה נוסדה ככל הנראה בסביבות המאה ה-11 וקיבלה מעמד של עיר במאה ה-14. בעבר הייתה בה אחת הקהילות היהודיות הגדולות ביותר במורביה.
עד שנת 1918 בוסקוביצה הייתה חלק מלוכת הבסבורג.
אתרים בבוסקוביצה
הקהילה היהודית הגדולה התגוררה ברובע משלה ממנו השתמרו מספר בתים, בית כנסת, בית קברות יהודי ושער מקורי אחד.
מארק רקיטה
ביוגרפיה
רקיטה נולד במוסקבה. הוא החל להתאמן בסייף בגיל 14. הוא התאמן כל יום במשך 3–6 שעות ביום בהדרכתו של דוד טישלר.
מדליית זהב אולימפית
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה רקיטה במדליית זהב בתחרות בחרב קבוצתי. במדליית כסף זכתה איטליה ובמדליית ארד זכתה פולין. שותף לזכייה היה הסייף היהודי יעקב רילסקי. נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי בתחרות בחרב אישי. בסיבוב השלישי הוא הפסיד לטיבור פז'ה מהונגריה (6 - 10) שלבסוף זכה במדליית הזהב.
אלוף עולם
באליפות העולם בסיף שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 1967 זכה רקיטה בשתי מדליות זהב בתחרות בחרב אישי ובתחרות בחרב קבוצתי.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה רקיטה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בתחרות בחרב קבוצתי. במדליית כסף זכתה איטליה ובמדליית ארד זכתה הונגריה. שותף לזכייה היה הסייף היהודי אדוארד וינוקורוב. מדליית כסף בתחרות חרב אישי. במדליית זהב זכה יז'י פבלובסקי מפולין ובמדליית ארד זכה האלוף היוצא טיבור פז'ה.
באליפות העולם בסיף שנערכה באנקרה, טורקיה בשנת 1970 זכה רקיטה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בתחרות בחרב קבוצתי ומדליית כסף בתחרות בחרב אישי.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה רקיטה במדליית כסף בתחרות בחרב קבוצתי. במדליית זהב זכתה איטליה ובמדליית ארד זכתה הונגריה. שותף למדליה היה וינוקורוב.
לאחר שפרש מספורט תחרותי עבד רקיטה כמאמן סייף במשך 17 שנים. 4 מחניכיו זכו במדליות אולימפיות.
תארים והישגים
ב-1988 הונצח רקיטה ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
מארק רקיטה היה גם מאמן מוצלח. בהדרכתו זכה ויקטור קרובופוסקוב ב-4 מדליות זהב אולימפיות.
איידסיה
אַיידסיה (ביוונית: Αἰδεσία) הייתה פילוסופית של האסכולה הנאופאלטונית, שחיה באלכסנדריה במאה ה-5 לספירה.
היא הייתה קרובת משפחתו של סיריאנוס, שכאשר הייתה צעירה למדי, אירס אותה לפילוסוף פרוקלוס, אולם הנישואין לא יצאו אל הפועל. היא הייתה אשתו של הפילוסוף הרמיאס, והייתה מפורסמת באופן שווה הן בשל יופייה והן בשל סגולותיה. לאחר מות בעלה, הקדישה את עצמה להקלה על צורכי הנתונים במצוקה ולחינוך ילדיה, אמוניוס והליודורוס. היא ליוותה את בניה לאתונה, לשם הם נסעו ללמוד פילוסופיה, והתקבלה בכבוד רב על ידי כל הפילוסופים שם, ובמיוחד על ידי פרוקלוס.
היא חיה עד לגיל מבוגר, ואת נאום הלווייתה נשא דמאסקיוס, שהיה אז איש צעיר, בחרוזי הקסמטר.
שרלוק הולמס והפרחחים מרחוב בייקר (ספר)
הספר שרלוק הולמס והפרחחים מרחוב בייקר (Sherlock Holmes and the Baker Street Irregulars) נכתב על ידי ומייקל סיטרין והוצא לאור בשנה 2011 על ידי מטר, ובו מסופר על תעלומה ששרלוק הולמס ועוזריו הצעירים מרחוב בייקר מנסים לפתור בעקבות מותם החשוד של שלושה הולכים על חבל. בסיפור מספרים על חייהם של הפרחחים היכן הם מתגוררים ומה הם עושים.
ביקורות
ביקורותיו של הספר מצוינות ורוב קוראיו משבחים את הסופר על יצירה נפלאה זו, הספר גם נבחר למצעד הספרים של מצעד החינוך. ילדים רבים ממליצים לקרוא את הספר וגם מבוגרים טוענים שזה ספר בלשות מעניין שמתאים לכל הגילאים וכולם יכולים להנות מקריאתו, אפילו אנשים שלא נוהגים לקרוא ספרים. ביקורות אלה נמצאו באתר של עברית.
יחסי רואנדה–רוסיה
יחסי רואנדה–רוסיה הם היחסים שבין רפובליקת רואנדה לפדרציה הרוסית.
היסטוריה
ב-30 ביוני 1962, יום לפני שרואנדה זכתה בעצמאות מבלגיה, שלחה ברית המועצות מברק לקיגאלי, בירתה של רואנדה, ובו הכירה ברואנדה כמדינה ריבונית עצמאית והציעה לה להחיל ביניהן יחסים דיפלומטיים.
היחסים הרשמיים בין המדינות החלו בפועל ב-17 באוקטובר 1963.
רואנדה הכירה ברוסיה בינואר 1992, מיד לאחר התפרקות ברית המועצות.
ב-2003 ביקש שר החוץ של רואנדה עזרה רפואית מרוסיה והסביר כי ברואנדה יש רופא אחד על 50,000 חולים, וכי ב-1989 ברית המועצות הבטיחה לסייע רפואית לרואנדה. הסיוע בסוף לא יצא לפועל בשל בעיות תקציביות.
נציגות דיפלומטית
שגרירות רואנדה במוסקבה נסגרה בשנת 1995 בשל קשיים כלכליים, ושגריר רואנדה בגרמניה היה גם שגריר רואנדה ברוסיה. במרץ 2013 נפתחה מחדש השגרירות במוסקבה.
לרוסיה יש שגרירות הממוקמת בקיגאלי.
LTR
LTR או Long terminal repeats הם רצפי DNA באורך של מאות זוגות בסיסים, שמתרחשים בגנום איאוקריוטי בשני הקצוות של סדרת גנים שיוצרים יחד רטרוטרנספוזון או גנים שמקורם מרטרו-וירוסים שנכנסו לגנום האיאוקריוטי. לכל הגנים שהם רטרו-וויראליים יש LTR בקצותיהם, אבל לא לכל הרטרוטרנספוזונים. נגיפים משתמשים ברצפים אלו כדי להחדיר את הרצף הגנטי שלהם אל הגנום של הפונדקאי. בדרך כלל, אלמנט שיש בקצוותיו זוג של LTR-ים יקודד גם רוורס טרנסקריפטאז שאחראי על שעתוק הפוך (מגדיל RNA לגדיל cDNA ולבסוף ל-dsDNA) ואינטגראז שמאפשר לאלמנט להשתכפל ולהיכנס למקום אחר בגנום. עותקים כאלה של אלמנטים עם LTR בקצוות נמצאים בדרך כלל מאות או אלפי פעמים בגנום.
רצפי LTR מהווים כ-8 אחוז מהגנום האנושי.
שעתוק
הרצפים ש"עטופים" ב-LTR בקצותיהם בחלקם משועתקים לתוצר ביניים של רנ"א, ולאחר מכן עוברים שעתוק הפוך לגדיל המשלים של דנ"א (cDNA), ולבסוף לדנ"א דו גדילי dsDNA עם LTR מלאים בקצותיהם. ה-LTR מתווך את האינטגרציה של הדנ"א (בעזרת אינטגראז ספציפי) לתוך אזור אחר בכרומוזום המארח.
רטרווירוסים כמו HIV משתמשים במכניזם הבסיסי הזה.
תארוך
בגלל שהקצוות ה-5' וה-3' של ה-LTR זהים בהכנסה שלהם לגנום, ההבדל בין זוגות של LTR-ים שונים יכול לשמשל כדרך להעריך את הגיל של הרטרווירוס שהוכנס. בשיטה זו של תארוך משתמשים פלאו-וירולוגים, למרות שהיא לא לוקחת בחשבון פקטורים מסוימים כמו המרת הגן ורקומבינציה הומולוגית.
HIV-1
הLTR של HIV-1 הוא באורך 634 זוגות בסיסים, ובדומב לLTR-ים של רטרווירוסים אחרים, מחולק לאזורים R, U3 ו-U5. אפשר להמשיך ולחלק את U3 ו-U5 לפי אזורי פקטורי שעתוק וההשפעה שלהם על הפעילות של LTR וביטוי של גנים ויראליים. התהליך הרב שלבי של שעתוק הפוך מסתיים בהכנסה של שני LTR-ים זהים, שלכל אחד מהם יש אזורים R, U3 ו-U5 בשני קצוות הדנ"א הפרו-ויראלי. קצוות הLTR משתתפים באינטגרציה של הפרו-וירוס לגנום המארח, ואז הLTR בקצה ה5' משמש כפרומוטור של כל הגנום הרטרו-ויראלי, בזמן שהLTR בקצה ה3' תומך בפוליאדנילציה של הרנ"א הוויראלי הנוצר, וב-HIV-1, HIV-2, ו-SIV מקודד לחלבון Nef.
כל הסיגנלים הנצרכים לביטוי הגן נמצאים ב-LTR: מעצם (Enhancer); פרומוטר; התחלת שעתוק (כמו cappimg), סיום שעתוק ופוליאדנילציה.
ב HIV-1 אזור ה5'UTR מאופיין לפי הבדלים בתפקוד ומבנה לכמה תת-אזורים:
לא מפתיע ששני ה-LTR שבשני הקצוות של HIV יכולים לתפקד כפרומוטורים של שעתוק כי שני האלמנטים זהים מבחינת הרצף הנוקלאוטידי. ה-LTR שנמצא בקצה ה3' פועל להפסקת שעתוק ופוליאדנילציה. לעומת זאת, כנראה שפעילותו השעתוקית של הLTR שנמצא בקצה ה5' הרבה יותר משמעותית, מצב שדומה מאוד לשאר הרטרו-וירוסים.
במהלך השתעוק של הפרו-וירוס של HIV1, יש התעלמות מהסיגנלים של הפוליאדנילציה שנוכחים ב5'LTR, בעוד שהסיגנלים הזהים של פוליאדנליציה שנוכחים ב3'LTR משומשים באופן יעיל. הועלתה השערה שרצפים ששועתקו מה-3'LTR של ה-HIV משפרים בציס את הפוליאדנילציה בתוך ה3'LTR.
נחווה
נחווה (בערבית: النحوة) היא עיר קטנה שנמצאת בטריטוריית מדחא, מובלעת בתוך איחוד האמירויות הערביות השייכת לעומאן. אלא שנחווה היא בכלל מובלעת של איחוד האמירויות (שארג'ה), כך היא למעשה מובלעת בתוך מובלעת, מצב נדיר שקיים רק בשתי מדינות (המדינה השנייה היא הולנד המכילה 7 מובלעות של מחוז בארלה-נוסאו בתוך 2 מובלעות של מחוז בארלה-הרטוך הבלגי).
חוק וסדר
משום שנחווה היא מובלעת בתוך מובלעת, ההגעה אליה והחוק בה מסובכים ולא תמיד ברורים. כדי להגיע לכפר מאיחוד האמירויות יש לנסוע בכביש הצפוני ביותר מגבול איחוד האמירויות-עומאן, עד לגבול המובלעת, מדרום לכור פאקן. בעזרת שילוט ניתן להתמצא ולהגיע למדחה החדשה, משם קיימת דרך עפר לא סלולה באורך 5 קילומטר שמגיעה עד לגבול נוסף, הפעם של הכפר. כ-80 מטרים אחרי הגבול ישנו מוצב משטרתי של איחוד האמירויות, שדואג להגן על תושבי הכפר מקבוצות עוינות מעבר לגבול. מאחורי תחנת המשטרה נמצאת העיר, שמחולקת לשלושה חלקים: נחווה החדשה, המורכבת מכ-40 בניינים שנבנו לאחרונה, ומכילה בית ספר ובית חולים קטן, נחווה העתיקה, המורכבת מבתים עתיקים שרובם נטושים, והכפר שיס, ששונה בטיבו משאר העיר, אך עדיין נחשב כחלק מהעיר היות שהוא שייך גם כן לאיחוד האמירויות.
היסטוריה
התת מובלעת של נחווה הוקמה לאחר שמדחה החליטה להצהיר אמונים לעומאן, החלטה שלא עלתה בקנה אחד עם אנשי העיר. בסוף שנות השלושים או תחילת שנות הארבעים של המאה העשרים שלטו שתי 'חמולות' בחצי האי מוסנדם, אל-קאסימי משארג'ה ואבו סעיד מעומאן. אל קאסימי ייצג את הצד של איחוד האמירויות כיום, או שארג'ה, בזמן שאבו סעיד ייצג את הצד התומך בעומאן. על תושבי חצי האי הוטל להחליט למי הם מצהירים אמונים. בעוד שמדחה החליטה להצטרף לעומאן, תושבי נחווה שהיו חלק ממדחה החליטו להצטרף לשארג'ה וכך הפכו למובלעת בתוך מובלעת. הגבולות נקבעו לאחר התייעצות של השלטון הבריטי בחוף שביתת הנשק ובראשו ג'וליאן ווקר עם שבטי האזור. על אף שההתייעצויות החלו בשנות הארבעים, רק בשנת 1969 נקבעו הגבולות הסופיים, שחלים עד היום.
האדי ח'וסרושאהי
האדי ח'וסרושאהי (בפרסית: سید هادی خسروشاهی; 1939 – 27 בפברואר 2020) היה איש דת ודיפלומט איראני שכיהן כשגריר איראן הראשון בוותיקן.
קריירה
כשהיה בן 15 הצטרף ח'וסרושאהי למנהיג האסלאם פאדאיין (חסידי האסלאם), סייד מוג'תבא מיר-לוחי, המכונה נוואב ספווי, שהיה קרוב לאחים המוסלמים במצרים.
בהתבסס על הראיונות שלו, לפחות בשני מקרים הוא ביקש את אישורו של ח'ומייני לרצח הנשיא הראשון של הרפובליקה האסלאמית, אבולחסן בני-סדר, והמלכה האחרונה של איראן פארה דיבה, שגרו בפריז. לדברי ח'וסרושאהי, ח'ומייני דחה את הרעיון.
ח'וסרושאהי היה דמות בולטת בסמינר קום והיה נציגו של רוחאללה ח'ומייני במשרד התרבות וההדרכה האסלאמית לאחר המהפכה האיראנית בשנת 1979.
שנתיים לאחר מכן מונה לשגריר הרפובליקה האסלאמית בוותיקן. הוא היה איש הדת השיעי הראשון המשרת ומייצג את הרפובליקה האסלאמית בוותיקן. בעת שהותו בוותיקן, הקים את מרכז התרבות האסלאמית באירופה, בסיס להפצת האסלאם השיעי במערב. לאחר שירותו בוותיקן נשלח ח'וסרושאהי לקהיר, שם ייצג את טהראן במשך שנתיים באגף האינטרסים של הרפובליקה האסלאמית.
האדי ח'וסרושאהי מת ממחלת הקורונה ב־27 בפברואר 2020.
01 Distribution
01 Distribution היא חברת הפצת סרטים איטלקית, בבעלות RAI. החברה נולדה בשנת 2000. המיזוג עם RAI Cinema התרחש באפריל 2011, תחילה כחטיבה ולאחר מכן כחברה בת ביוני 2015. החברה מתמחה בהפצה של סרטים איטלקיים ובינלאומיים ובבידור ביתי והיא אחת החברות הגדולות מסוגה באיטליה.
לוי לינקולן האב
הוא נולד בהינגהאם, מסצ'וסטס, למד באוניברסיטת הארוורד ולמד משפטים בהדרכתו של ג'וזף האולי ולאחר מכן פתח משרד עורכי דין בווסטר. הוא היה פעיל בפוליטיקה המקומית והשתתף בוועידה שניסחה את חוקת מסצ'וסטס ב-1779. הוא תמך בקווק ווקר, עבד לשעבר, שביקש ב-1783 הכרה בחרותו על פי חוקה זו. לינקולן נכנס לפוליטיקה הארצית ב-1800 עם בחירתו לבית הנבחרים של ארצות הברית, אך עד מהרה הוא התבקש על ידי הנשיא ג'פרסון לקבל על עצמו את תפקיד התובע הכללי של ארצות הברית. לינקולן היה יועצו של ג'פרסון בקבינט לענייני הפוליטיקה של ניו אינגלנד והשפיע רבות על המינויים הפוליטיים באזור. הוא שימש כחבר בוועדה שפתרה את הטענות שנבעו משערוריית הקרקעות בג'ורג'יה וייעץ לג'פרסון בעניינים הקשורים לרכישת לואיזיאנה.
לינקולן שב למסצ'וסטס, שם הוא המשיך להיות פעיל בחיים הפוליטיים של המדינה. הוא מיסד את השליטה הרפובליקנית בווסטר, אף על פי שהמדינה עצמה נשלטה על ידי המפלגה הפדרליסטית. ב-1807 הוא נבחר כסגן המושל, אך לא עלה בידו להיבחר כמושל בבחירות הסוערות שהתקיימו ב-1809. לינקולן פרש מן החיים הפוליטיים ב-1811, ודחה את ההצעה להתמנות כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשל מצב בריאותו. לצאצאיו הייתה השפעה רחבה בווסטר במשך רוב המאה ה-19.
קורות חייו
לוי לינקולן נולד בהינגהאם, מסצ'וסטס לאנוך ורייצ'ל (לבית פירינג) לינקולן. בתחילה שלח אותו אביו להתלמד אצל נפח מקומי, אך הנער לא גילה עניין בעיסוק זה ונטייתו הברורה לקריאה הובילה אותו בסופו של דבר ללימודים בקולג' הרווארד. ב-1772 הוא סיים את לימודיו בהרווארד והחל ללמוד משפטים בהדרכתו של ג'וזף האולי מנורת'האמפטון. כאשר הגיעו לנורת'האמפטון החדשות על קרבות לקסינגטון וקונקורד, הוא התנדב לשירות צבאי, אך שירת זמן קצר בלבד. הוא צעד עם המיליציה המקומית לקיימברידג', שם המילציה השתתפה במצור על בוסטון.
ב-1781 היה לינקולן אחד מעורכי הדין (אחד האחרים היה עורך הדין מנורת'האמפטון ולימים מושל מסצ'וסטס, קיילב סטרונג) שעבדו במסגרת סדרה של תיקים שנגעו לקווק ווקר, עבד לשעבר שביקש לקבל הכרה בחירותו. באחד התיקים, "קהילת מסצ'וסטס נגד נתניאל ג'ניסון" נקבע בתוקף שהעבדות הייתה מנוגדת לחוקה של המדינה החדשה. אף על פי שהחלטתו של נשיא בית המשפט העליון של מסצ'סטס ויליאם קושינג התבססה על לשון חוקת המדינה ש"כל בני האדם נולדו חופשיים ושווים", התבסס תחת זאת לינקולן בעתירתו על חוק הטבע וחוק האל. באותה שנה נבחר לינקולן לקונגרס הקונטיננטלי, אך סירב לכהן בו. ב-1796 הוא נבחר לבית הנבחרים של מסצ'וסטס ושנה לאחר מכן הוא נבחר לסנאט של המדינה, ובחר לאייש את מושבו בסנאט.
התובע הכללי של ארצות הברית
כמי שהיה בעל קשר קלוש למפלגה הפדרליסטית, התקרב לינקולן יותר ויותר לדמוקרטים-רפובליקנים בהנהגתו של תומאס ג'פרסון. מספר פעמים במהלך שנות ה-90 הוא ניסה להתמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך הפסיד בכל מערכות הבחירות לפדרליסט דווייט פוסטר. פוסטר נבחר לסנאט בבחירות ביניים בראשית 1800 ומושבו בבית הנבחרים התפנה. לאחר סדרה של בחירות ביניים שבהם זכה לינקולן בקולות רבים אך לא ברוב הדרוש, הוא נבחר לבסוף לבית הנבחרים בדצמבר אותה שנה. שירותו בבית הנבחרים לא ארך זמן רב שכן ב-5 במרץ 1801 מינה אותו הנשיא ג'פרסון לתפקיד התובע הכללי של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד מרץ 1805. בחירתו של ג'פרסון בלינקולן נתמכה על ידי יועצו הקרוב ומי שכיהן בהמשך כמזכיר האוצר, אלברט גלטין, שתיאר את לינקולן כ"עורך דין טוב, חוקר מצוין, אדם בעל תבונה רבה ובעל שיקול דעת בריא" ו"רפובליקני החלטי ומבוסס".
בגלל היות התובע הכללי באותה תקופה תפקיד במשרה חלקית, בילה לינקולן את רוב זמנו במשרדו בווסטר, שם הוא קידם את ענייני המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. בנוסף לדאגה לענייני המפלגה הוא דיווח באופן תדיר לג'פרסון על הלך הרוחות הפוליטי בניו אינגלנד וקידם את ענייני המפלגה בעיתונות. ב-1801 הוא הקים את National Aegis, עיתון שהוקדש לדיונים מתקדמים ברוח הרפובליקנית ותקף את העמדות של הפדרליסטים שפורסמו בעיתונים אחרים במסצ'וסטס. בשנותיו בתפקיד התובע הכללי, הצליחו הדמוקרטים-רפובליקנים לצבור כוח ברוב המוסדות הפוליטיים בווסטר, אף על פי שרוב מסצו'סטס, כולל מחוז ווסטר, נותרה ברובה פדרליסטית. לינקולן היה למטרה קבועה לביקורת בעיתונות המתחרה, וכן בדרשות שנשאו כמרים בעלי השפעה. הטפה שלילית זו הובילה אותו לפרסם ב-1802 קונטרס שכותרתו הייתה "מכתב לעם מאת איש האדמה", שבו הוא תקף קשות את הפדרליסטים על הפוליטיזציה של הכמורה. הכומר ויליאם בנטלי ראה בביקורת של לינקולן מכה קשה: "מעולם לא ספגה הכמורה מצמצום כה נרחב בהשפעתה ובכוחה".
מרבורי נגד מדיסון
כאשר החל תומאס ג'פרסון לכהן כנשיא, הוא פעל כדי למנות אנשים מטעמו למשרות הקבינט מוקדם ככל האפשר. אף על פי שהוא ביקש מג'יימס מדיסון לכהן כמזכיר המדינה שלו, מדיסון לא הגיע לוושינגטון, אלא רק ב-1 במאי 1801 בשל מצב בריאותו. בתקופת ביניים זו, ביקש ג'פרסון מלינקולן למלא באופן זמני את תפקיד מזכיר המדינה בתקופה שבין 5 במרץ ועד 2 במאי. בזמן קצר זה היה לינקולן מעורב בצעדים שהובילו לפסק דין מרבורי נגד מדיסון המפורסם, שנגע לביקורת שיפוטית. בימים האחרונים לנשיאותו של ג'ון אדמס, הוא החליט על שורה ארוכה של מינויים, כשכמה מהם לא קיבלו את כתבי המינוי שלהם על ידי ג'ון מרשל, מזכיר המדינה של אדמס, כאשר ג'פרסון הושבע כנשיא. ג'פרסון הורה ללינקולן (בתוקף תפקידו כמזכיר המדינה) ולאחר מכן למדיסון (לאחר שנכנס לתפקידו) לא למסור את כתבי המינוי הללו.
כמה מאלו שהיו אמורים להתמנות לתפקידים אלו, ביניהם ויליאם מרבורי, הגישו תביעה בבית המשפט העליון של ארצות הברית כדי לכפות את מסירת כתבי המינוי. בתוקף תפקידו כתובע הכללי, לינקולן נכח בשימוע המקדים בתיק, וייצג בו את מדיסון. כאשר נשמעה העתירה (באופן אירוני בבית המשפט בנשיאותו של ג'ון מרשל שהיה זה שהכין מלכתחילה את כתבי המינוי), נדרש לינקולן להתייצב מול מי שייצג את מרבורי, התובע הכללי לשעבר צ'ארלס לי. במקום להשיב על שאלותיו של לי, הסתמך לינקולן הן על זכות החיסיון והן על התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית, וביקש לנצל את זכותו לא לענות לשאלות. השופטים נתנו לו שהות, אך הבהירו לו כי עליו לענות על השאלות או להצדיק בכתב את התנגדותו לענות להן. כאשר שב לינקולן לבית המשפט ביום המחרת, הוא השיב על כל השאלות למעט אחת. השאלה הייתה "מה נעשה עם כתבי המינוי". לינקולן סירב להשיב לשאלה באופן ישיר, ורק ציין שלא ידוע לו אם מדיסון קיבל אותם כלל. עיתוני האופוזיציה מתחו ביקורת על הופעתו של לינקולן בבית המשפט, בכותבם שהוא "נשאל שאלה פשוטה, אך לא היה מסוגל להשיב לה עד שהיא הוגשה לו בכתב, ...ואז הוא נזכר שהוא שכח את כל הנוגע אליה".
שערוריית הקרקעות בג'ורג'יה
בשנות ה-90 של המאה ה-19 ביצעו פוליטיקאים וסוחרי קרקעות בג'ורג'יה עסקאות מקרקעין שהיו מעורבים בהן מעשי הונאה ושחיתות באזור שכיום מהווה חלק ניכר משטחיהן של אלבמה ומיסיסיפי. כאשר נחשפו מעשים אלו ב-1795, הייתה להם תהודה ציבורית רחבה והאישור שנתן ובית המחוקקים של ג'ורג'יה לעסקאות בוטל. מהלך זה הוביל לשפע של תביעות ודיונים, שכן בכמה מהמקרים נמכרו הקרקעות שוב לצד שלישי שלא היה מעורב במעשי השחיתות. בסופו של דבר מינה הנשיא ג'פרסון ועדה בת שלושה חברים ליישב את המחלוקות שנבעו ממעשי ההונאה. לינקולן מונה לוועדה, שהכינה הצעת חוק לפתרון הבעיה. לאחר שאושרה על ידי הקונגרס, תביעותיה של ג'ורג'יה באזור הושבו ריקם והוקצו שטחים אחרים כדי לפתור תביעות שטרם הוסדרו אז. הוועדה הייתה גם אחראית על התיעוד והדיווח על טבען של מעשי המרמה והיקפם, פעילות שלינקולן היה מעורב בה באופן משמעותי.
מדיניות חוץ
בשנים שלפני תחילת נשיאותו של ג'פרסון, שילמה ארצות הברית דמי חסות למספר מדינות ערביות בים התיכון כדי למנוע התקפות על תנועת הספנות שלה. עם תחילת נשיאותו של ג'פרסון, היה צי ארצות הברית ברמת התפתחות כזאת שהוא היה מסוגל להגן על האינטרסים הימיים של ארצות הברית. בשל כך סירב ג'פרסון ב-1801 לשלם דמי חסות ליוסוף קרמנלי, שליט טריפוליטניה, זאת לאחר שהטריפוליטאים החלו לתקוף ולשבות ספינות סוחר אמריקאיות. בדיוני הקבינט שהתקיימו בראשית אותה שנה בנוגע לאופי התגובה, הוצע שהנשיא יכריז מלחמה על טריפולי. לינקולן ציין שרק לקונגרס מוקנת הסמכות להכריז מלחמה, אך שאר חברי הקבינט עמדו על כך שיש לנקוט בצעד כלשהו. הדיון בעניין נמשך עד מאי, כאשר הקבינט הצביע על החלטה לשלוח פלגה ימית לאזור כדי להגן על האינטרסים המסחריים של ארצות הברית שם. ג'פרסון מעולם לא ביקש ולא קיבל מהקונגרס אישור להכרזת מלחמה נגד המדינות הברבריות.
ב-1802 כאשר ביקש נפוליאון בונפרטה למכור את שטחי לואיזיאנה הצרפתית לארצות הברית, היה ג'פרסון מודאג בנוגע להשלכות הפוליטיות של רכישת שטח אדמה כה גדול מתוך מה שנתפש כטריטוריה דרומית בעיקרה, וכן בשל האפשרות של חוסר סמכות חוקתית לבצע את הרכישה. כדי להפיג את החששות הללו, הציע לינקולן שיתאפשר לרכוש את הטריטוריה באמצעות הרחבת הגבולות הקיימים של המדינות, וכך לא יהיה צורך בתיקון לחוקה כדי שהרכישה תצא אל הפועל. הצעה זו נדחתה על ידי ג'פרסון ויועציו האחרים, ובסופו של דבר בוצעה רכישת לואיזיאנה על אף השאלה החוקתית שעמדה על הפרק.
פעילות פוליטית במסצ'וסטס
ב-1804 הודיע לינקולן לג'פרסון שהוא לא מעוניין להמשיך לשמש כתובע הכללי בתקופת נשיאותו השנייה ושהתפטרותו תכנס לתוקפה ב-3 במרץ 1805.
לאחר פרישתו מהממשל הפדרלי שב לינקולן להיות פעיל בחיים הפוליטיים של מסצ'וסטס. ב-1806 הוא היה לחבר במועצת המושל. ב-1807 הוצגה מועמדותו לתפקיד סגן מושל המדינה. המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית הציבה את מועמדותו של ג'יימס סאליבן לתפקיד המושל, אך אופיו המתון של סאליבן גרם לרדיקלים במפלגה לאבד את האמון בו והם הצליחו להבטיח את מועמדותו של לינקולן. הפדרליסטים טענו שסאליבן היה כלי שרת בידי המפלגה ושעד מהרה הוא יוחלף על ידי "לינקולן 'היעקוביני' - אדם שידוע עליו כה מעט, בלתי פופולרי במקומות בהם הוא כן מוכר, עד שהם לא יסתכנו ויציגו את מועמדותו למשרה אליה הוא שואף". מפלגתו של לינקולן זכתה בבחירות אלו בניצחון סוחף והשיגה את השליטה המוחלטת על ממשלת המדינה. ב-1808 נבחרו סאליבן ולינקולן לכהונה נוספת, אך בדצמבר אותה שנה הלך סאליבן לעולמו ולינקולן היה למושל בפועל. כאשר הוא כיהן בשתי משרות אלו הוא המשיך לתמוך פוליטית בנשיא ג'פרסון, על אף הירידה בתמיכה בו במסצ'וסטס שרוב אוכלוסייתה הייתה תומכת של הפדרליסטים.
ב-1809 התמודד לינקולן בעצמו על משרת המושל, אך הוא חסר את הכריזמה של סאליבן. תמיכתו במדיניותו הכלכלית של ג'פרסון, במיוחד חוק האמברגו של 1807 שהופעל כלפי בריטניה וצרפת, שהיו מסובכות אז במלחמות הנפוליאוניות, עלתה לו במחיר גבוה. הפדרליסטים, שהשיגו ב-1808 מחדש את השליטה בבית המחוקקים של מסצ'וסטס, תקפו את הצהרות התמיכה של לינקולן בג'פרסון והוא הפסיד בבחירות לכריסטופר גור תוך כדי השתלטות מוחלטת של הפדרליסטים על כל גופי הממשל במדינה, זאת על אף ביטול האמברגו על ידי ממשל ג'פרסון היוצא עוד לפני הבחירות.
ב-1810 וב-1811 נבחר לינקולן שוב כחבר במועצת המושל. ב-1811 הציע לו הנשיא ג'יימס מדיסון להתמנות כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, אך הוא דחה את ההצעה על רקע ראייתו שהלכה והתדרדרה. לינקולן פרש לאחוזתו בווסטר, שם הוא החל לגלות עניין בחקלאות. העניין המדעי שלו בעיסוק בחקלאות זכה להכרה ציבורית והוא שימש כנשיא הראשון של האגודה החקלאית של ווסטר שנוסדה ב-1818.
לינקולן היה גם חבר מייסד של "אגודת העתיקות האמריקאית" יחד עם אחד מבניו, לוי לינקולן הבן, ב-1812.
חיים אישיים
ב-1781 נשא לינקולן לאישה את מרתה ולדו מווסטר, ויחד הם הביאו לעולם עשרה ילדים, שמתוכם שלושה מתו בילדותם. בנו הבכור לוי לינקולן הבן, ובנו הצעיר אנוך לינקולן, הלכו בדרכי אביהם לפוליטיקה. לוי הבן היה מושל מסצ'וסטס שמשך כהונתו הייתה אחת הארוכות בהיסטוריה של המדינה. אנוך היה למושל מיין.
ללינקולן הייתה קרבת משפחה רחוקה לנשיא אברהם לינקולן ושניהם היו צאצאים של סמואל לינקולן שהתיישב בהינגהאם, מסצ'וסטס במאה ה-17.
לוי לינקולן נפטר בווסטר ב-14 באפריל 1820. מקום קבורתו הראשון לא תועד ברשומות משפחתו, אך בסופו של דבר הוא נקבר מחדש בבית הקברות הכפרי של ווסטר כאשר הוא נפתח ב-1838.
מכוש
מכוש הוא כלי עבודה עם ראש קשיח המחובר בניצב לידית.
המכוש משמש לשבירת משטחים סלעיים או משטחים קשים אחרים כמו בטון או אדמה קשה. התנע הגבוה של המכוש הכבד, בשילוב עם אזור מגע קטן עם המשטח הופך אותו ליעיל מאוד למטרה זו.
ראשו של המכוש יכול להיות מחודד משני צידיו, או שטוח בצידו השני. ראש המכוש עשוי בדרך כלל ממתכת, והידית עשויה לרוב מעץ, מתכת, או פיברגלס. חודו של המכוש מעוגל מעט, ולעיתים קרובות הוא בעל משקל מנוגד כדי לשפר את השימוש בו. ככל שחודו של המכוש חזק יותר, כך הוא יכול לחדור את המשטח בצורה יעילה יותר. קצהו השטוח, אם קיים, יכול לשמש כאזמל או למטרות שונות כגון חיתוך שורשים.
המכוש שימש במקור ככלי חקלאי בתרבויות פרהיסטוריות למגוון משימות מכרייה ועד לוחמה. משם המכוש התפתח גם לכלים אחרים כגון מעדר ומחרשה.
המכוש יכול לשמש גם ככלי נשק ומספר נשקי מוט עוצבו עם ראש קרב דמוי מכוש.
בחזית הכיתה
בחזית הכיתה (באנגלית: Front of the Class) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2008. הסרט, בכיכובם של ג'יימס וולק, טריט ויליאמס ופטרישיה היטון, מבוסס על ספר ביוגרפי שנכתב על בראד כהן: "בחזית הכיתה, איך תסמונת הטוראט הפכה אותי למורה שמעולם לא היה לי", שנכתב על ידי ליסה ווסקי ובוים על ידי פיטר וורנר.
הפקה
התסריט התבסס על הספר והסרט, ובוים על ידי פיטר וורנר. ההפקה הייתה בשריבפורט, לואיזיאנה. כהן הופיע בתוכנית של אופרה וינפרי ב-2006, וב-2007 בוועידה בה נאם וריגש מאוד את הקהל שלפי שיריוור (מאולימפיאדת הנכים) "צחק ולאחר מכן בכה, שוב צחק ושוב בכה וכשסיים הריעו לו וכיבדו אותו". כתוצאה מאותה וועדה והפופולריות שכהן גרף, שיריוור הציע לעבד את סיפורו של כהן לסרט אותו שיריוור יפיק. כדי לשמור על רמת האמינות של הטיקים, צפו וולק וקיי בסרטונים ביתיים של כהן ונעזרו במדריך מיוחד לפיתוח קול כדי שיוכלו להעביר את הקולות המדויקים של הטיקים. (בדרך כלל, הטיקים עוברים בשלב הילדות, אך הטיקים של כהן נשארו גם בחייו הבוגרים, מה שגרם לו להגיד שהוא מקווה שלא יעיפו אותו מהסרט שלו עצמו).
הסרט הופץ ב-DVD ב-2009. כהן פיקח במשך כל זמן ההפקה על הריאליזם והדיוק שבסרט הן מבחינות ביוגרפיות והן מבחינת התסמונת עצמה, אך הוא ציין שכמה אירועים מחייו הושמטו ותאריכים שונו כדי להתאים למגבלת הזמן של הסרט.
רייני
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אדם צ'אנלר-בראט
אדם בריאן צ'אנלר-בראט (באנגלית: Adam Brian Chanler-Berat; נולד ב-31 בדצמבר 1986) הוא שחקן קולנוע וזמר יהודי-אמריקאי.
ביוגרפיה
צ'אנלר-בראט נולדה בווסט ניאק, מחוז רוקלנד, ניו יורק, לשלי צ'אנלר וברט בראט.
תיאטרון
לאחר שהמחזמר ירד מהבמות, צ'אנלר-בראט לוהק לתפקיד פיטר פן במחזה אוף-ברודוויי "פיטר ולוכד הכוכבים", המבוסס על הספר בעל אותו השם. המופע הוצג לאחר מכן בברודוויי בתחילת 2012, והוא נשאר עם ההפקה עד לסגירתה במהלך ינואר של השנה הבאה. הוא שיחק במחזה עד לירידתו.
לאחר מכן השתתף במספר הפקות אזוריות ואוף-ברודוויי, כולל "Fly By Night" בתור הרולד מקקלאם, "The Fortress of Solitude" בתור דילן אבדוס, "יום ראשון בפארק עם ג'ורג'" בתור ז'ורז' סרה.
בשנת 2021, החל לשחק במחזה "Assassins", שהוצג באוף ברודוויי. את ההפקה ביים ג'ון דויל. צ'אנלר-בראט גילם את ג'ון הינקלי ג'וניור, שניסה להתנקש בנשיא רונלד רייגן. במקור תוכנן לשחק מ-2 באפריל עד 17 במאי 2020, בסופו של דבר ההצגה הוצגה בין 2 בנובמבר 2021 ל-24 בינואר 2022. ההפקה הייתה מועמדת למספר פרסים בטקס פרסי לוסיל לורטל לשנת 2022, כולל החידוש הטוב ביותר.
קולנוע וטלוויזיה
בנוסף לעבודת התיאטרון שלו, צ'אנלר-בראט הופיע במספר תפקידי משנה בטלוויזיה ובקולנוע, החל בפרק של חוק וסדר ב-2006. ייתכן שהתפקיד הבולט שלו על המסך הוא תפקידו של ויגו בסרט "הטעות הגדולה", סרט משנת 2013 בכיכובו של וינס ווהן". בשנת 2021 צ'אנלר-בראט החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "אחת שיודעת".
חיים אישיים
צ'אנלר-בראט הוא ממוצא יהודי.
דגל ולנסיה
דגל ולנסיה (בספרדית: La bandera de la Comunidad Valenciana - מילולית: דגל הקהילה של ולנסיה) הוא דגלה של הקהילה האוטונומית ולנסיה ושל העיר ולנסיה המשמשת כבירתה. עיצובו מבוסס על הסניירה ההיסטורי, דגלה של ממלכת אראגון, דגל זהב עליו ארבעה פסים אדומים אופקיים, המושחת בפס כחול הנמשך על פני 1/4 מרוחבו של הדגל, עליו עיטורי זהב ואבני חן המדמים כתר מלכות. הדגל אומץ ב-10 ביולי 1984.
הדגל חייב להיות מונף מעל כל בניין השייך לממשלת הקהילה האוטונומית. כאשר מונף לצידו של הדגל הלאומי הספרדי, האחרון יונף במיקום של כבוד בימין השורה. דגל הקהילה לעולם לא יהיה גדול יותר מן הדגל הספרדי, ולעולם לא יהיה קטן יותר מכל דגל אחר אשר יונף לצידו.
פריינד
פריינד (פֿרײַנד) פירושו ביידיש ידיד.
{{פירושונים| אישים בשם זה:
ראו גם
}}
תובלה צבאית
תובלה צבאית היא מערך יחידות צבאיות או אזרחיות הנותנות שירותי הובלה או תחבורה ליחידות צבאיות אחרות כפתרון למשימות החורגות מהשגרה. בצה"ל אחראי מרכז הובלה תחת אגף לוגיסטיקה במטכ"ל, לארגון ההובלה היבשתית בזמן שגרה ובזמן חירום: מערך כלי הרכב בצה"ל, הובלת טנקים, ציוד מכני כבד, מזון, ציוד וחלפים, הסעת חיילים ולוחמים, גיוס/הלאמת כלי רכב בעת חירום.
היסטוריה
בימים עברו, בטרם הוכנסה לשימוש ההובלה המכנית, השתמשו להובלת ציוד ומשאות בבני אדם ובבהמות משא. שימוש בבני אדם כבהמות משא אינו אפקטיבי, הן בשל המשא הנמוך שאדם יכול לשאת (20–30 ק"ג) והן בשל המרחק הקצר שהוא יכול לגמוא ביום. במסע ארוך אדם יישא למעשה רק את הצידה שהוא זקוק לה, ולא יוכל לשאת משאות נוספים. עם בהמות המשא נמנו בעלי החיים הגדולים שאולפו על ידי האדם: גמלים, סוסים, פרדות, חמורים ועוד. ככל שהחיה גדולה יותר היא יכולה לשאת משא במשקל רב יותר.
במלחמת האזרחים האמריקנית השתמשו בשדרות של קרונות משא. הקרונות היו בני 4 גלגלים ונגררו על ידי 4 סוסים או 6 פרדות. הם יכלו לשאת משא בין 2,000-1,200 ק"ג. כדי להצעיד 100,000 חיילים במשך 10 ימים ללא אספקה ברכבות או סירות נדרשו 10,000 קרונות ו-60,000 פרדות.
השימוש בבהמות משא לצורכי הובלה צבאית נמשך למעשה עד המאה ה-20 ובמקומות מסוימים ממשיך גם כיום. צה"ל השתמש עדיין ביחידות גמלים, בשנות ה-70, לצורך הובלה ברחבי הנגב וסיני. אולם, הדבר בא עד מהרה לסיומו, כאשר הוחל בשימוש מסיבי במסוקים.
אמצעי הובלה
לצורך מתן פתרונות לוגיסטיים משתמשים באמצעי הובלה שונים. כאמור, האמצעי הנפוץ ביותר עד מיכון הצבא בהובלה יבשתית היו בהמות המשא. בימינו האמצעי הנפוץ אלו הן המשאיות. כשמדובר במסות גדולות של ציוד או אנשים ניתן להשתמש ברכבת - אם תוואי הרכבת עובר סמוך לאתר מוצא הציוד ולאתר היעד. כאשר ההובלה היא למרחקים גדולים או כאשר יש לתת פתרונות לוגיסטיים ליחידות מבודדות משתמשים במטוסים ובצורה דומה, כאשר יש להתגבר על מכשולי מים משתמשים בספינות או אניות למיניהן.
הובלה במשאיות
משאית היא אמצעי גמיש ובעל נפח הובלה קטן, מה שמביא למחיר הובלה זול. בשגרה משאית בודדת או מספר משאיות מצומצם יכולות לתת פתרון לוגיסטי מספק ליחידה הנזקקת. הפעלת צי משאיות יכולה לתת מגוון של פתרונות לוגיסטיים ליחידות רבות ושונות באופיין. קיים מבחר של משאיות בהתאם לצרכים השונים: אם נזקקים לשירותי משאיות ייעודיות אחרות, ניתן להשתמש ברכב אזרחי או למשוך מיחידות צבאיות מתאימות.
תפעול צי המשאיות הוא באחריות יחידות התובלה, המספקות גם נהגים וגם שירותי אחזקה למשאיות.
הובלה כבדה
הובלה כבדה הוא הכינוי להובלת מטענים כבדים או הובלת כלים הנדסיים כבדים וכלים משוריינים. מעדיפים להוביל כלים הנדסיים כבדים או כלים משוריינים על גבי משאיות ייעודיות (סמיטריילרים (מעמס מרבי כ-40 טון ~ 2 נגמ"שים), מובילים (מעמס מרבי כ-80 טון ~ טנק מרכבה) מהטעמים הבאים:
הובלה ברכבת
אחת השיטות היעילות להובלה יבשתית היא באמצעות הרכבת. ברכבת ניתן להוביל כמויות גדולות של כלי מלחמה במרוכז. הסובייטים בנו את מסילות הברזל שלהם ברוחב שונה מזה של הגרמנים, על מנת למנוע חדירת רכבות גרמניות לתחומם. השימוש המסיבי ברכבות לצרכים צבאיים החל במלחמת האזרחים האמריקנית בעיקר במדינות הדרום. יש לציין שקרונות הוסבו לטיפול בפצועים ולעיתים כל הרכבת הייתה הופכת לבית-חולים נייד. כן שריינו קרונות והפכו אותם לכלי הגנה ואף להתקפה. קרון משוריין תמיד הוצב בחזית הקטר. המגרעת העיקרית של הרכבת היא פגיעותה. מסילת ברזל שנפגעה חייבת בתיקון ואי אפשר לעקוף את המפגע כמו שהדבר נעשה בכביש. מגרעת נוספת: התוואי הנוקשה. רכבת יכולה לנוע רק בתוואי שהונחה בו מסילת ברזל. הנחת מסילת ברזל היא מבצע מסובך וממושך ואי אפשר לנקוט בו כאמצעי טקטי, תוך כדי לחימה. לכן נמנע צה"ל משימוש ברכבות בזמן חירום או מלחמה, אך בזמן רגיעה הוא מעדיף להשתמש ברכבת ולא במשאיות, כשמדובר במסות, כפי שהדבר נעשה לאחר מלחמת ששת הימים או לאחר מלחמת יום הכיפורים, שהשלל מסיני, נאסף בתחנת הרכבת באל עריש והועבר ישירות לתחנת הרכבת בצריפין.
תפעול הרכבות נעשה על ידי חברת רכבות אזרחית. מבחינה זו הצבא הוא לקוח, בעל עדיפות כזו או אחרת.
באחריות מרכז הובלה: הובלה לנקודת המוצא, העמסה, פריקה בנקודת היעד והובלה ליעד.
הובלה בהיטס
האחריות על תובלה אווירית, תפעול צי מטוסי התובלה ומתן פתרונות לוגיסטיים-מוטסים היא בדרך כלל של חיל האוויר (ולעתים של גוף לוגיסטי-תובלתי הקשור אליו, כמו במקרה של פיקוד התובלה של ארצות הברית). קיימות שלוש שיטות שונות להובלה בהיטס:
מערך ההובלה בחיל האוויר הישראלי: אחראי על תובלה צבאית וכן משתתף במבצעים מיוחדים כמו מבצע אנטבה או העלאת יהודי אתיופיה. מערך ההובלה מפעיל מטוסים מסוג C-130 הרקולס (קרנף), בואינג 707 (ראם/שקנאי) ומטוסים קלים: A-36 ביצ'קראפט בוננזה (חופית) ומסוקים כמו סיקורסקי  CH-53 (יסעור)
שגרת ההובלה הצבאית
ליחידות הצבאיות מקצים כמות ימי הובלה שנתית. היחידות נדרשות לתכנן את פעילותן בהתאם ולהודיע זמן ידוע מראש מתי הן מתכוונות לנצל ימי הובלה וכמה. מרכז הובלה יאשר או ידחה את הבקשה. אם יאשר - יקצה משאיות ונהגים מיחידת התובלה או יזמין משאיות מהשוק האזרחי. למרכז הובלה גם הסמכות לגייס משאיות למילואים. בדרך כלל זה נעשה רק בזמן חירום, וגם זאת מתוך שאיפה לצמצם למינימום את הנזק לשוק האזרחי. מרכז הובלה מנסה להגיע לאופטימום הפעלה, כלומר שילוב מספר פעילויות למשימה אחת. למשל, ריכוז אספקה למספר יחידות באותה גזרה או התחלת משימה במקום שבו הסתיימה משימה קודמת ללא חזרת המשאית ליחידתה, וכדומה. אם משימה אורכת יותר מיום אחד באחריות היחידה המזמינה כלכלת הנהג/ים והלינה.
באחריות מרכז הובלה או פיקוד ההדרכה לתרגל בשגרה את סגל יחידות ההובלה בתורת ההובלה: ניווט רכוב, פיקוד ושליטה על שיירות, מעבר בצמתים, שינוי משימות בזמן אמת, תיקון תקלות, מעבר בשטחים מוכי אש, נוהלי שטחי העמסה ופריקה, תרגילים שלדיים וכיוצא באלה. הכשרת ואימון נהגים לסוגי המשאיות השונים.
כמו כן, באחריות המרכז לתחזק את צי משאיות החירום אם באחסנה יבשה ואם באחסנה רגילה.
התובלה בזמן חירום
בנוסף לשגרת עבודת ההובלה, מרכז הובלה מתפקד גם כמרכז היסעים. כלומר, פיקוד ושליטה על כלל השיירות, קביעת כיווני התנועה בצירים ראשיים. קביעת לוחות זמנים למעבר שיירות בצירים ובצמתים. איוש נקודות תורפה כצמתים, שטחי העמסה ופריקה ודומים במפקדים בכירים, מפעיל ביוזמתו יחידות תובלה בהתאם לתוכניות שנקבעו מראש (כלומר, יחידות התובלה דוחפות את כלי הרכב ואינן ממתינות ליחידות שימשכו. מדובר בעיקר במשימות בעת גיוס ראשוני), מגיב בזמן אמת לנסיבות השטח, נעזר בחילות אחרים לתת פתרונות לוגיסטיים ליחידות מבודדות: חיל אוויר, חיל ים וכו'.
מרכז הובלה מבצע גם משימות הובלה חיוניות בשוק האזרחי לאחר שרוב המשאיות האזרחיות ונהגיהן גויסו לשירות מילואים, תוך תיאום עם מנהלת משק לשעת חירום.
ראו גם
בישראל:
הרפובליקה הרביעית של ברזיל
הרפובליקה הרביעית של ברזיל התקיימה לאחר נפילת המדינה החדשה ב-1945 ועד להקמת הדיקטטורה הצבאית ב-1964; התקופה מתאפיינת מחד באי יציבות פוליטית, ומאידך בתנופת פיתוח וקידמה, ששיאה העברת בירת המדינה מריו דה ז'ניירו לברזיליה, עיר מתוכננת שנבנתה בשטח מדינת גויאס בדרום שטח הסרטאו.
עד ל-1945 שלט במדינה ללא מצרים הרודן ז'טוליו ורגאס, שהקים משטר קוואזי-פשיסטי המכונה "המדינה החדשה". ורגאס הודח על ידי הצבא בשנת 1945, אך המשיך להטיל צל כבד על הפוליטיקה הברזילאית; הוא נבחר לכהונה שנייה בשנת 1950, וגם לאחר התאבדותו ב-1954, עדיין נותר דמות משפיעה למשך שאר תקופת הרפובליקה השנייה. במהלך תקופה זו שלטו שלוש מפלגות שנוצרו לאחר 1945 בפוליטיקה הברזילאית. מפלגת העבודה הברזילאית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שתמכו בורגאס, ולעומתם מפלגת הימין האיחוד הלאומי הדמוקרטי שהתנגדו לורגאס.
המאבק בין השמאל והימין בברזיל, בו הכריע לעיתים הצבא בכוח, הוביל לשורה של משברים פוליטיים, שהושפעו גם מהמלחמה הקרה והמאבק הבין גושי, על רקע עלייתו של פידל קסטרו לשלטון בקובה, ועליית ג'ון פיצג'רלד קנדי בארצות הברית. אי יציבות זו הובילה בשנת 1964 לנפילת המשטר הדמוקרטי, ולשלטון צבאי שנמשך למעלה מעשרים שנה.
סוף "המדינה החדשה"
בשנת 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, מצאה עצמה ברזיל נלחמת לצד בעלות הברית, בניגוד לנטיות ליבו של המשטר, שהיה עד אז מושפע בבירור מן המשטרים הפשיסטים באיטליה ובפורטוגל. הנשיא ז'טוליו ורגאס ניסה להביא לליברליזציה של המשטר, שכונה "המדינה החדשה"; ורגאס הורה על חנינה לאסירים פוליטיים, ולגליזציה של כל המפלגות, לרבות המפלגה הקומוניסטית, אשר מנהיגה לואיס קרלוס פרסטאס שוחרר מן הכלא.
מצב זה נראה כמסוכן לאנשי הצבא והימין, ובראשם המרשל גספאר דוטרה, ששימש כשר המלחמה במשטרו של ורגאס. ב-29 באוקטובר 1945 הביאו גורמים אלו, כמו גם לחץ הציבור והעיתונות, שמאסו בשלטון היחיד בן 15 השנים של ורגאס, להתפטרותו של ורגאס. ורגאס הציע את דוטרה כיורשו. לתקופת הביניים הוכרז נשיא בית המשפט הפדרלי ז'וסה ליניארס כראש המדינה, וזאת על פי החוקה.
בדצמבר 1945 נערכו בחירות, שהיו בין החופשיות והדמוקרטיות בתולדות ברזיל. ורגאס נבחר לסנאט, וכנשיא המדינה נבחר דוטרה.
נשיאותו של דוטרה
דוטרה הושבע לנשיא ב-31 בינואר 1946. כנשיא התמקד במדיניות החוץ בשיפור הקשרים עם ארצות הברית, ובניסיונות להרחיק את ברזיל מקשרים עם מדינות הגוש המזרחי. בהתאם לכך נותקו הקשרים עם ברית המועצות, אותם חידש ורגאס בימי מלחמת העולם השנייה, וב-1947 חודש האיסור על פעילות המפלגה הקומוניסטית. בפברואר 1949 הכירה ברזיל במדינת ישראל. לראש המשלחת הברזילאית לאו"ם, אוסוולדו ארניה, היה חלק נכבד בקבלת תוכנית החלוקה על ידי האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947.
בתחום מדיניות הפנים הכריז דוטרה על תוכנית בשם SALTE (ראשי תיבות של Saúde, Alimentação, Transporte e Energia – בריאות, תזונה תחבורה ואנרגיה), אך תוכנית זו נכשלה ונזנחה כעבור זמן מה. מפעל גדול שצלח בידו של דוטרה הוא סלילת כביש מודרני בין סאו פאולו וריו דה ז'אנירו, הידוע כיום כ"כביש הנשיא דוטרה".
כהונתו השנייה של ורגאס
ורגאס נבחר שוב לנשיא המדינה בבחירות שהתקיימו באוקטובר 1950. הוא קיבל את קולות "מפלגת העבודה" ו"המפלגה הסוציאל-דמוקרטית" ובמפתיע גם את קולות הקומוניסטים, שהיה בהם כדי להבטיח את בחירתו.
ורגאס ניהל מדיניות של הלאמה של משאבי הטבע המרובים בהם התברכה ברזיל. על מנת להפחית את תלותה של ברזיל בגורמי חוץ, ייסד את "פטרוברז" חברת הנפט הברזילאית. עם כל זאת כשלה מדיניותו הכלכלית, והטענות על משטרו המושחת הלכו והתרבו.
בשנת 1954 עמד ורגאס מול התנגדות חזקה של מפלגת האופוזיציה הראשית, האיחוד הלאומי הדמוקרטי, שנתמכה על ידי גורמים רבי כוח בצבא. עורך של עיתון אופוזיציה בשם קרלוס לאסרדה היה אחד מן הדוברים הראשיים של קבוצות האופוזיציה. לאחר ניסיון התנקשות כושל בחייו של לאסרדה, בו נהרג קצין צעיר בשם רובן ואס, הובילו העקבות למפקד המשמר האישי של ורגאס. הצבא דרש את התפטרותו של ורגאס. משראה עצמו מותקף מכל הכיוונים התאבד ורגאס בארמון הנשיאות בריו דה ז'אנירו ב-24 באוגוסט 1954.
הדיקטטורה של ורגאס הביאה לשקיעת מעמד האוליגרכים מגדלי הקפה והסוכר, ולדמוקרטיזציה, שהסתיימה עם הכרזת המשטר הצבאי בשנת 1964. אך הפופוליזם של ורגאס, אשר הצליח לשמור בידיו את השלטון בין 1930 ו-1945 לא הצליח להתאים עצמו למציאות החברתית החדשה. עד ל-1945 היה זה הפופוליזם שהוביל את השינוי החברתי, ואת השינוי העמוק בכלכלת ברזיל, מייצור מוצרי יסוד כקפה וסוכר, למעצמה תעשייתית. אך לאחר 1945 נאלצו ורגאס ויורשיו לתמרן בין דרישות מעמדיות שונות, במקום לנסות ולהוביל את השינוי החברתי.
מותו של ורגאס בשנת 1954 הראה על ערעור בסיסי בכוחו של הפופוליזם הברזילאי. נוסחת הפופוליזם של ורגאס תישאר נוסחה מנצחת גם בימי יורשיו, אך היא עתידה ללבוש צורות אחרות. אם הקורפורטיזם היה סימן ההיכר של "המדינה החדשה" של ורגאס בשנות השלושים המאוחרות ובשנות הארבעים, הלאומיות, התיעוש והפיתוח יהיו הנוסחאות שיפתחו יורשיו. למדיניות זו היה חלק ניכר במשבר שהוביל להתמוטטות הדמוקרטיה הברזילאית בשנות השישים.
עידן קוביצ'ק
לאחר מותו של ורגאס עלה לנשיאות סגנו ז'ואו קפה פיליו, אך סכסוכים עם אנשי הצבא הביאו לפרישתו בנובמבר 1955. לאחר תקופה קצרה של אי ודאות חוקתית, נערכו בחירות, בהן עלה לשלטון מושלה של מדינת מינאס ז'ראיס, רופא ממוצא צכי בשם ז'וסלינו קוביצ'ק, איש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. קוביצ'ק נחשב לאחד מאנשיו של ורגאס, ובמצע הבחירות הבטיח "חמישים שנות קידמה בתוך חמש שנים". ב-31 בינואר 1956 נכנס לתפקידו.
בתחילה סבר כי את הפיתוח ישיג באמצעות השקעות חוץ, להן נתן תנאים מועדפים. התוצאה הייתה ייבוא מסיבי של מכונות כבדות לתעשייה, ותעשיית מתכת משגשגת בשלושה מרכזים – וולטה רדונדה, סאו פאולו ומינאס ז'ראיס. השקעות יפניות הביאו לבניית צי סוחר ברזילאי. גולת הכותרת של הפיתוח והתיעוש בימי קוביצ'ק הייתה העברת בירת המדינה מריו דה ז'אנירו לעיר ברזיליה, שנבנתה בחבל הסרטאו במדינת גויאס. ההשקעה בבניית עיר זו, שנבנתה באופן מתוכנן, בסגנון הבאוהאוס הגיעה לכדי חצי מיליארד דולר.
לאחר זמן מה נסתבר כי מדיניות זו מחלישה את התעשייה המקומית. התעשיינים המקומיים, שהיוו את מרכז הכוח של אנשי ורגאס מאז שנות השלושים, ראו בעין שלילית את השתלטות התאגידים הרב לאומיים על כלכלת ברזיל. הבורגנות העירונית, מעמד שנוצר בימי ורגאס, ושימש אף הוא כבסיס כוחו, לא מצאה עוד עניין במדיניות הפופוליסטית. במידה מסוימת, הייתה המדיניות הפופוליסטית הברזילאית קורבן של הצלחתה. היא שיצרה את המעמד הבינוני העירוני שהביא לנפילתה.
בשנת 1960 סיים קוביצ'ק את כהונתו, כשהוא משאיר אחריו מדינה שהתפתחה באופן מואץ, אך גם חובות חוץ בגובה של שלושה מיליארד דולר.
כהונת גולאר, ונפילת הרפובליקה
לאחר פרישתו של קוביצ'ק נבחר לנשיא ז'אניו קאדרוס, איש הימין, שנבחר לאחר מסע בחירות בו מתח ביקורת על קוביצ'ק ומפלגתו בה האשים אותם בשחיתות. הוא תיאר עצמו לבוחר כ"מטאטא שיטאטא את השחיתות".
בתקופת כהונתו הקצרה, ניסה קאדרוס לחדש את היחסים עם מדינות הגוש המזרחי, וכן הראה סימנים כי בכוונתו לערוך רפורמה קרקעית. כמו כן חוקק חוק לפיו נאסרה לבישת הביקיני בחופי ריו דה ז'אנירו.
באופן מפתיע ובלתי צפוי התפטר קאדרוס לאחר כשמונה חודשים בשלטון, באוגוסט 1961. בעת התפטרותו, היה סגנו, ז'ואו גולאר בביקור באסיה. כפי הנראה נועדה ההתפטרות להביא לכך שהקונגרס הלאומי של ברזיל יקרא לו לשוב, ויעניק לו סמכויות נוספות. גולאר לא היה איש מפלגתו של קאדרוס (שכן על פי החוקה הברזילאית באותה תקופה נבחרו בנפרד הנשיא וסגנו). אנשי הצבא חששו מגולאר, שנראה כגורם בלתי צפוי, ובעל קשרים בחוגי השמאל. קאדרוס סבר כי הצבא לא ייתן ידו לעלייתו של גולאר, והמצב יחייב את מינויו מחדש לנשיא, בעל סמכויות מחוזקות. ההימור כשל. הקונגרס קיבל בחפץ לב את פיטוריו של קאדרוס, גולאר, מצידו, היה נחוש לקבל את תפקיד הנשיא, בעוד שהצבא היה נחוש למנוע את המינוי.
המשבר נפתר באופן חוקתי, כאשר הוגדר תפקיד "ראש ממשלה", אשר קיבל רבות מן הסמכויות שניתנו לנשיא. בתחילה מינה גולאר את טנקרדו נווס לתפקיד, אך נווס התפטר לאחר זמן קצר, ובמהלך שנת 1962 כיהנו שלושה ראשי ממשלה במשך תקופות קצרות.
מדיניותו של גולאר נטתה שמאלה, והתאפיינה בהלאמת בתי הזיקוק, מפעלים (במיוחד מפעלים שהיו בבעלות זרה), ואדמות. אך גם משמאל הגיעו איומים על מרד גלוי, אם לא יפתח גולאר ברפורמה קרקעית. מבחינה בינלאומית חידש גולאר את הקשרים עם מדינות הגוש המזרחי, שהתחייבו להקים בברזיל תחנות כוח. במשבר הטילים בקובה ב-1963 ניסה גולאר להיות למתווך בין פידל קסטרו ובין קנדי, והדבר היה לצנינים בעיני קנדי, שרצה בתמיכה בלתי מסויגת. רוברט קנדי ביקר במפתיע בברזיל, ואיים בסנקציות כלכליות.
במשאל עם שנערך בשנת 1963 בוטלה משרת ראש הממשלה, וסמכויות הנשיא חזרו להיות כמקודם. אך למרות כל זאת איבד גולאר, כממשיכו של ורגאס, את בסיס כוחו בקרב המעמד הבינוני. גולאר לא הצליח להוציא את ברזיל ממצבה שכלל תנאים כלכליים קשים, אינפלציה דוהרת, שביתות וזעזועים פוליטיים.
המעמד הבינוני העירוני לא ראה עוד בגולאר את נציגו. מדיניותו הפופוליסטית של ורגאס ניסתה להפוך את ברזיל למדינת "עולם ראשון" מתועשת ומודרנית, תוך יצירת קפיטליזם מודרך על ידי המדינה, והשקטת אנשי מעמד הפועלים, באמצעות יישוב דרישותיהם. הדבר הביא ליצירתו של מעמד עירוני בינוני חזק, שלא ראה עוד צורך בפופוליזם של ורגאס וממשיכיו, והביא לשלטון את הכת הצבאית, בסגירת מעגל שהחל במהפכה הצבאית של 1930 שהעלתה את ורגאס לשלטון מלכתחילה.
בספטמבר 1963 מרדו הסמלים (אנשי מעמד ה"Sargentismo") בברזיליה, אך המרד הסתיים ללא שפיכות דמים, ומשטרו של גולאר נותר על כנו למשך זמן מה נוסף.
ב-31 במרץ 1964 הודח גולאר בהפיכה צבאית, בלתי אלימה, בטענה שהוא מנסה להשליט דיקטטורה קומוניסטית על ברזיל. נטען כנגדו שהוא משמש כבובה של גיסו אשר נמנה עם השמאל הרדיקלי, לאונל בריזולה. מהפכה זו סיימה את עידן הדמוקרטיזציה והחלה את תקופת הדיקטטורה הצבאית בברזיל.
זלזלת
זלזלת (Clematis) הוא סוג צמח ממשפחת הנוריתיים (Ranunculaceae), ובו כ-300 מינים.
רוב מיני הזלזלת מטפסים מעוצים, הנפוצים באזורים סובטרופיים וממוזגים באירופה, אסיה ואמריקה. לפרחי הזלזלת גביע דמוי כותרת ולעיתים גם אבקנים דמויי כותרת, אך כותרת אמיתית חסרה. האבקנים והשחלות רבים, השחלות מתפתחות לפרי מסוג אגוזית בעל עמוד עלי ארוך מאוד הנותר על הפרי עם הבשלתו.
STS-97
STS-97, היא המשימה ה-101 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א ומשימה מס' 15 של מעבורת החלל אנדוור. המעבורת המריאה לחלל ב-1 בדצמבר 2000 וחזרה לכדור הארץ ב-11 בדצמבר 2000. המטרה של המשימה הייתה להמשיך בבניית תחנת החלל הבין-לאומית והעברת אספקה לצוות קבוע.
המשימה
השיגור בוצע ב-1 בדצמבר מכן שיגור 39B וב-2 בדצמבר המעבורת התחברה לתחנת החלל הבין-לאומית. באותה עת בתחנת החלל שהה משלחת קבועה מס' 1 בפיקוד ויליאם שפרד.