cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גבריאל בטיסטוטה
קריירת מועדונים
בשנת 1991 החליטה פיורנטינה האיטלקית להחתים את בטיסטוטה אחרי ההופעה המצוינת שלו במדי הנבחרת במשחקי הקופה אמריקה בה זכתה ארגנטינה בתואר. בטיסטוטה כבש 6 שערים והוכתר למלך השערים של הטורניר. בטיסטוטה כבש 13 שערים בעונת הבכורה שלו בסרייה א', מה שלא הספיק לקבוצה שירדה בסיום העונה לסרייה ב'. למרות הירידה של הקבוצה ובניגוד לכוכבים אחרים אשר היו בקבוצה באותן שנים, כמו סטפן אפנברג ורוברטו באג'ו, החליט בטיסטוטה להישאר בקבוצה ודחה הצעות מקבוצות אחרות. צעד זה היה אחד הגורמים להפיכתו לאהוב הקהל. הוא היה מהגורמים העיקריים לחזרתה של הקבוצה לסרייה א' עונה מאוחר יותר עם 16 שערים ב-32 משחקים. עונת 1994/1995 הייתה אחת העונות הטובות ביותר מבחינתו של בטיסטוטה. הוא חזר ממשחקי המונדיאל אחרי שכבש 4 שערים והוביל את הקבוצה עם 26 שערי ליגה ב-32 משחקים, נבחר למלך השערים של הסרייה א' ושבר שיא בן 30 שנה של אזיו פסקוטי אחרי שכבש במשך 11 משחקים רצופים. בעונת 1995/1996 זכתה הקבוצה בגביע האיטלקי ובסופר קאפ האיטלקי. בטיסטוטה כבש באותה עונה 19 שערים ב-31 משחקי ליגה. הוא המשיך לשחק במדי פיורנטינה ארבע עונות נוספות בהן כבש 77 שערים נוספים ב-121 משחקים. לאחר כישלונה של הקבוצה לזכות בתארים ובעקבות משבר כלכלי אשר פקד את הקבוצה, החליט בטיסטוטה לעזוב את הקבוצה. בטיסטוטה מחזיק בתואר מלך השערים של פיורנטינה בכל הזמנים. לכבודו הוקם פסל בדמותו מול האצטדיון המקומי, פסל העומד שם עד יום זה.
לאחר כתשע שנים בהן שיחק בפיורנטינה עבר בטיסטוטה לרומא תמורת סכום של כ-35 מיליון דולר. הוא החליף את מספר חולצתו ל-18 אחרי סירובו של וינצ'נזו מונטלה לוותר על המספר 9. למרות פציעה ממנה סבל, הוביל בטיסטוטה את הקבוצה לאליפות ראשונה מאז 1983 כשהוא כובש 20 שערים ב-28 משחקים. עונה לאחר מכן שינה בטיסטוטה את מספר חולצתו ל-20 (כמספר השערים אותם כבש בעונת האליפות) אך חלה נסיגה ביכולתו, הוא כבש רק 10 שערים ב-35 משחקים, הנתון הנמוך ביותר מבחינתו מאז שהגיע לאיטליה.
נבחרת לאומית
בטיסטוטה ערך את הופעת הבכורה במדי הנבחרת הארגנטינית ב-27 ביוני 1991 במשחקה של הנבחרת בבואנוס איירס מול נבחרת ברזיל שהסתיים בתיקו 1:1. הוא כבש את שערו הראשון במדי הנבחרת ב-8 ביולי 1991 בניצחון 0:3 על נבחרת ונצואלה בבואנוס איירס.
בשנת 1991 זכה לראשונה עם ארגנטינה בקופה אמריקה, כאשר כבש שישה שערים במהלך הטורניר. שנתיים לאחר מכן כבש שלושה שערים, שהספיקו לארגנטינה לזכות שוב בקופה אמריקה. למרות ההישגים היבשתיים, במסגרת המונדיאל ארגנטינה לא זכתה במונדיאל בתקופתו. במונדיאל 1994 כבש בטיסטוטה 4 שערים, 3 מתוכם במשחק הפתיחה מול נבחרת יוון אותה ניצחה ארגנטינה 0:4. ארגנטינה הודחה בשמינית הגמר על ידי נבחרת רומניה 3:2 וסבלה מהשעייתו של דייגו מראדונה.
בסך הכול כבש במדי הנבחרת 56 שערים ב-78 משחקים (ממוצע של 0.72 שערים למשחק). הוא היה הכובש המצטיין בשורות ארגנטינה בכל הזמנים, עד שליונל מסי עבר אותו בקופה אמריקה 2016.
חייו האישיים
בטיסטוטה נשוי לאירינה, אותה הכיר כשהיה בן 16. הם התחתנו ב-28 בדצמבר 1990, ומאז נולדו להם 3 ילדים. כיום מתגורר בטיסטוטה בעיר פרת' שבאוסטרליה במסגרת עסקים. שמו נקשר מספר פעמים לאימון, בין היתר של הנבחרת וכן של קבוצת נעוריו ניואל'ס אולד בויס.
פציעות ברגליו שנגרמו לו במהלך פעילותו ככדורגלן גרמו לו ייסורים, עד שביקש שיקטעו את רגליו, אך לבסוף קיבל טיפול שהפחית את כאביו.
עבד אל-רזאק אל-סנהורי
עבד אל-רזאק אל-סנהורי (בערבית: عبد الرزاق السنهوري; 1895–1971), הוא משפטן מצרי הנחשב לאחד מגדולי המשפטנים שקמו לאומה הערבית. מפעלו הגדול ביותר היה כתיבת הקודקס האזרחי המצרי המשמש במצרים עד ימינו והועתק למדינות ערב רבות.
תולדות חייו
סנהורי נולד באלכסנדריה הקוסמופוליטית ב-1895. בגיל 18 החל ללמוד בבית הספר למשפטים של קהיר, שהשפה הרשמית בו הייתה אנגלית אך הלאומיות האנטי-בריטית הייתה מפותחת בו מאוד. ב-1914 נפטר אביו, פקיד ממשלה, והוא החל לעבוד במשרד האוצר כדי לפרנס את עצמו. ב-1917 סיים את לימודיו ראשון מבני כיתתו והחל לעבוד בפרקליטות ביהמ"ש המעורב באל-מנסורה. לאחר שיזם שביתת פקידים והשתתף במהומות אנטי-בריטיות הורחק לביהמ"ש באסיוט שבדרום מצרים.
ב-1920 קיבל משרת מרצה בבית הספר לשופטים שרעיים, אך שנה לאחר מכן יצא לאוניברסיטת ליון שבצרפת לכתיבת דוקטורט. במסגרת לימודיו שקד על כתיבת שתי עבודות דוקטורט (ולכן תוארו הוא "דוקטור דוקטור" להבדיל מ"דוקטור" שהוא יחסית שיגרתי לאנשי משפט ממורשת המשפט הקונטיננטלי): אחת עסקה במגבלות חוזיות על חופש העיסוק במשפט האנגלי, והשנייה בח'ליפות האסלאמית, שורשיה, התפתחותה וסיכויי חזרתה לאחר שבוטלה ב-1924 עם הפיכת טורקיה לרפובליקה על ידי מוסטפא כמאל אטאטורק.
ב-1926 חזר מצרפת והפך מרצה למשפט אזרחי באוניברסיטה בקהיר. ב-1934 נטען שהיה אחראי להתארגנות פוליטית חשאית של סטודנטים ולפיכך הושעה זמנית (אף כי הכחיש זאת). בהמשך נסע לעיראק לעמוד בראש הפקולטה למשפטים בבגדאד, וכשחזר ב-1936 התמנה לדיקאן הפקולטה למשפטים בקהיר. לאחר שנה אולץ שוב לעזוב 'מסיבות פוליטיות'.
יחד עם חבריו מאהר ונקראשי יסד את המפלגה הסעדיסטית שפרשה מאחת ממפלגות השלטון, מפלגת הוופד. המפלגה הסעדיסטית תויגה כנציגת בעלי הקרקעות הגדולים וההון בפרלמנט. בכירי מפלגת הוופד המשיכו לפעול כלפי סנהורי בנקמנות מספר פעמים – בכל פעם שהוקמה ממשלה ופדיסטית הוא הודח מכל תפקידיו, וחזר אליהם כשהוקמה ממשלה סעדיסטית. ב-1937 הדיח אותו מנהיג מפלגת הוופד מתפקידיו, אך הוא חזר אליהם אחרי שנה. ב-1942 הוזמן סנהורי לעיראק לנהל את בית הספר למשפטים בבגדד ועסק שם בניסוח הקודקס האזרחי העיראקי. מעיראק הוא המשיך לבקר בחריפות את מפלגת הוופד שבה היה חבר מוסטפא א-נחאס פאשה שהיה אז ראש ממשלת מצרים, ומצרים דרשה מעיקר לרסן את סנהורי. בעקבות הלחץ המצרי הסכימו בעיראק שסנהורי יתפטר מתפקידו וישוב למצרים, אולם סנהורי בקש מקלט מדיני בעיראק. המשבר בין המדינות סביב סנהורי העיב על ניסיונות לארגן פסגה ערבית. ב-1944 חזר למצרים והתמנה לשר חינוך. בשנת 1949 השתתף סנהורי בניסוח החוקה של סוריה. ב-1949 התמנה לראש ביהמ"ש המנהלי העליון (מועצת המדינה) שהיה בנוי במתכונת הconceil d'Etat הצרפתי. בשנת 1950 דווח שהוא חתם על עצומת סטוקהולם לאיסור השימוש בנשק גרעיני. במהלך מהפכת יולי 1952, התייצב סנהורי לצד הקצינים החופשיים, והיה אחד משלושת האישים במועצת העוצרים שנטלה את סמכויות המלך פארוק. כמו כן, היה סנהורי היועץ המשפטי של מועצת המהפכה ומנסח חלק מחוקיה. באוגוסט 1952, בעקבות התנגדותו של ראש ממשלת מצרים, עלי מאהר, לרפורמה האגררית שהוביל מוחמד נגיב עלה שמו של סנהורי כתומך ברפורמה וכמועמד להחליף את מאהר. לאחר ההשתלטות הראשונה של גמאל עבד אל נאצר על השלטון, ניסה סנהורי לפשר בינו לבין מוחמד נגיב והציע הצעות להקמת משטר רב מפלגתי במצרים. אולם בסוף מרץ 1954 סילק נאצר סופית את נגיב ובאותו זמן הותקף סנהורי על ידי המון שפרץ לבניין שבו נערכה ישיבה של מועצת ההפיכה. סנהורי נפצע בראשו והתגונן בירי מאקדחו שהביאה למותם של שניים מהתוקפים. התוקפים היו תומכי נאצר שבקשו לחזק את שלטונו נגד המתנגדים לשלטון היחיד שלו.
באפריל 1954 הוציא נאצר את מפלגות האופוזיציה אל מחוץ לחוק וקבע שכל מי שהיה חבר במפלגות אלו במשנת 1942 עד שנת 1952 יודח מהפוליטיקה המצרית ל-10 שנים, בגלל ששירתו את המשטר הישן. בהתאם, הודח סנהורי מתפקידו כראש מועצת המדינה.
לאחר פרישתו עסק סנהורי בחיבור קאנוני של ספרי פרשנות הקודקס האזרחי, ה"אלוסיט פי שרח אלקאנון אלמדני" המשמש עד ימינו מקור משפטי משמעותי בשיטת המשפט הקונטיננטלית המצרית (כתבי מלומדים).
ההיסטוריה הכללית של מצרים והקודקס של סנהורי
הרקע עליו צמח הקודקס של סנהורי היה הרצון ב"תנקיח", ליטוש, של החברה המצרית. באותם ימים, כתוצאה מההשפעה המערבית החזקה (בעיקר הבריטית) התפתחה מצרים והפכה למדינה מודרנית, אך הקיטוב החברתי העמיק, ופירות העושר זרמו בעיקר לבני מעמד מסוים שהורכב בעיקרו מנתינים זרים. השכבה האינטלקטואלית של מצרים ביקש לעצמה רפורמה שתצעיד את מצרים אל עבר קידמה אך תשמור על מבנה החברה הישן שלה, על תחושת הלכידות של האומה המצרית ושתשמור אמונים למורשת המפוארת המצרית-הערבית-האיסלמית. תחת הצורך בתנקיח בוצעה הפיכת הקצינים הצעירים, תחתיו גם נכתב הקודקס של סנהורי. סנהורי כמו רבים אחרים ראה את המשפט האיסלמי כשווה ערך למשפט המערבי. הוא סבר כי מדובר בשתי מערכות שיונקות האחת מהשנייה ויחסי הכוחות ביניהם משתנים מפעם לפעם- הפרעונים השפיעו על היוונים שהשפיעו על הערבים שהשפיעו על האירופאים שכעת משפיעים על המזרח. מכאן שהקודקס המשפטי האידיאלי יהיה כזה שייקח את הטוב משני העולמות, ייחס לכל אחד מהם חשיבות שווה, ויעניק להם כבוד דומה. ביקורת צינית ייחסה לסנהורי את הצורך במשפט האיסלמי כדי להעביר את הרפורמות המערביות שביקש לבצע באמצעות השתלת מרכיבים איסלמיים שיירצו את הגורמים השמרניים.
הרקע ההיסטורי של המשפט הקודיפקטיבי במצרים והקודקס של סנהורי
ראשית השימוש בקודקסים קונטיננטליים בנוסח ה"קוד נפוליאון" הייתה ב-1876 שעה שהוכנס לשימוש הקוד סיביל הצרפתי בבתי המשפט המעורבים (בתי המשפט שהוקמו במסגרת הקפיטולציות ונועדו לפתור סכסוכים בהם עורבו אנטרסים זרים או שאחד הצדדים היה זר). ב-1883 תורגם הקודקס לערבית והחל משמש גם בבתי המשפט האהליים (בתי המשפט הילידיים ששימשו את האוכלוסייה המקומית). עם השנים הוקמו מספר ועדות שביקשו לחבר קודקס מצרי מקורי, כאשר הצוות שחיבר הלכה למעשה את הקודקס הרלוונטי היה סנהורי ומורו הצרפתי מאונ' ליון, הפרופ' למברט ששקדו על המלאכה מ-1938. ב-1942 הוגש נוסח ראשוני שנשלח למיטב המוחות המצריים (אנשי דת, רוח, משפט ושלטון) שלאחריו החלה בחינה מחודשת של הקודקס לאור הערותיהם, ב-1945 הוגשה לבית התחתון שביצע בו מספר שינויים, ב-1946 הועבר לבית העליון שגם הוא ביצע בו מספר שינויים ואישר אותו ב-1948. ב-15.11.49 נכנס הקודקס של סנהורי לתוקפו, ושנים לאחר מכן הוא יועתק או ישפיע עמוקות על הקודקסים של סוריה, עיראק, לוב, סודאן, אלג'יריה, ירדן, תימן וכווית.
קודקס סנהורי כחיבור בין מזרח ומערב
כאמור, גדולתו של הקודקס היא בחיבור שהוא מבצע בין המסורת המשפטית האיסלמית, הפקה, שהיא המרכיב המשפטי של השריעה (ההלכה האיסלמית) והדין המערבי (בעיקר הצרפתי). סנהורי הצליח להכניס עקרונות וכללים איסלמיים ששיקפו לטעמו את המורשת הערבית-המצרית-האיסלמית לקודקס מודרני. ראשית קבע סנהורי את השריעה כמקור שלישי שאליו פונה השופט כאשר אינו מוצא תשובה לשאלה המשפטית בדין או בהיקש מן הדין. עם זאת הקודקס סתר לעיתים במובהק את השריעה כאשר למשל איפשר הלוואה בריבית. סנהורי עשה שימוש (יש שיאמרו מרחיק לכת) בשני עקרונות איסלמיים מובהקים: מוסד הח'ליפות ורעיון האג'מאע. לעניין החליפות טען סנהורי כי אין חובה שהחליף יהיה אדם מסוים, וכי הפרשנות הנכונה למוסד החליפות היא שהיא משקפת את האומה הערבית. אם בעבר היה נכון לראות באדם מסוים כמי שמייצג את רצון האומה, בעידן המודרני ארגון בנוסח האו"ם שיאגד תחתיו את האומות הערביות (ארגון האומות המזרחיות) יכול להוות את החליפות העומדת מעל בעלי הסמכויות המדיניות והדתיות השונים. האג'מאע הוא אחד ממקורות השריעה. לצד הקוראן המפורש (נץ), הסונות (חדית') וה (היקש) יש אפשרות לעשות שימוש בנהוג בציבור, בקונצנזוס, האג'מאע. סנהורי סבר שבאמצעות האג'מאע ניתן יהיה לשמור על מודרניות הקודקס ולזכות ללגיטמיות שלו בעולם ערבי דמוקרטי. סנהורי אף הרחיק לכת כשביקש לפתוח את שערי האיג'תיהד, דהיינו להמשיך במלאכת כתיבת ההלכה האיסלמית (חדית') שנחתמה. כמו גם הוא ביקש לזקק מן השריעה את המרכיב המשפטי תוך התעלמות ממרכיבים אחרים, וזאת בניגוד לגישה המקובלת באסלאם לפיה יש לראות את השריעה בראייה הוליסטית.
קודקס סנהורי כקודקס סוציאליסטי-חברתי
ההשפעה הסוציאליסטית על קודקס סנהורי ניכרת בשורה ארוכה של הוראות חוק. בדיני החוזים למשל קובע הקודקס את כללי הצדק הטבעי כמקור משפטי, אם כשל בית המשפט למצוא מענה בחוק או בשריעה. כמו כן, הוא קבע כללי טיפול מיוחדים לתניות מקפחות בחוזים אחידים. דוגמאות נוספות מתחום דיני החוזים מצוי בסמכויות שניתנו לבימ"ש לצמצם פיצויים מוסכמים מוגזמים או להגביל את גובה הריבית. את דיני הקניין הכפיף סנהורי ל"פונקציה החברתית של הקניין"- מושג סובייטי מובהק שמהותו כי זכות הקניין משנית לזכויות החברתיות של הציבור, והראשונה תדחה מפני האחרונות אם הן מתנגשות אחת בשנייה בעת ש"הכפיים מעוינות" דהיינו מידת האמת של כל אחד מהצדדים דומה. הקודקס מעודד את שיתוף הקניין בקביעת הסדרים מיוחדים להתנהגות בין מספר שותפים לבעלות על קרקע אחת, להתנהגות של דיירים בבית משותף, להתנהגות של בני משפחה שכל אחד מחבריה בעל חלקה קטנה מתוך מכלול החלקות המשפחתי (מציאות מקובלת במצרים) וכו'. את ההשפעה החברתית הזו תולים כמובן בהשפעה הרבה שהיה לרעיון הסוציאליסטי על העולם בשנים בהם פעל סנהורי. ההשפעה הסובייטית על המזרח התיכון בפרט הייתה רבה ביותר, והמפלגות השונות שדגלו בפאן-ערביות (הנאצריסטית, הבעת') היו מפלגות סוציאליסטיות-לאומיות.
הקומקום
הקומקום היה התיאטרון הסאטירי הראשון בארץ ישראל.
תיאטרון הקומקום היה הניסיון הראשון להקים בארץ ישראל בתקופת היישוב תיאטרון סאטירי. התיאטרון הוקם בשנת 1927 על ידי אביגדור המאירי, אליעזר דונת ופסח עיר-שי והשחקנים רפאל קלצ'קין, יעקב טימן, יהודית פרקל וקטיה בת-הרים. המאירי כתב את רוב הפזמונים והמערכונים של התיאטרון. התיאטרון ערך את חזרותיו על גג ביתה של משפחת סגלוביץ', בית חדש שנבנה בראשית שנות העשרים על ידי המשפחה ברחוב המשביר 3 בתל אביב. החזרות נערכו בסוכת קבע גדולה שהוקמה שם על ידי דב סגלוביץ'. המקום הוענק להם על ידיו ללא תמורה, לבד מבחג הסוכות שבכל ימי החג לא יוכלו לעשות בה חזרות, כי היא תהא תפוסה על ידי המשפחה.
ב-1928, שנה בלבד לאחר הקמתו, פרשו ממנו שניים משחקניו - עמנואל הרוסי והלל ברגמן-אביחנן. השניים טענו כי מנהל הקומקום, אביגדור המאירי, ניכס לעצמו שירים ומערכונים שהם כתבו. חברים אחרים מהתיאטרון לא הסכימו עם תכנים שכפה עליהם המאירי להציג, ואף חשו מקופחים מבחינה כספית. מרבית חברי התיאטרון פרשו ממנו והצטרפו לתיאטרון חדש שהוקם - המטאטא, ובמהרה נסגר הקומקום. אברהם שלונסקי העיר כי המטאטא הוא "מעט התה שנותר מן הקומקום".
ציש"א
רשת בתי הספר של "ציש"א" הוקמה בשנת 1921, על ידי אנשי המפלגות הסוציאליסטיות ("הבונד", "פועלי ציון", מה"מאוחדים" ומהבלתי-תלויים). "ציש"א" דגלה בחינוך חילוני-סוציאליסטי, המבוסס על סולידריות בינלאומית של מעמד הפועלים, ללא השפעה דתית, בשפת היידיש. רוב בתי הספר של הרשת התרכזו בחבלי הסְפָר המזרחי, ורוב התלמידים השתייכו למעמד חברתי נמוך.
לרשת ציש"א היה מרכז פדגוגי בוילנה: הסמינר להכשרת מורים. מוסד זה שימש גם מרכז לגיבושן והפצתן של יוזמות פדגוגיות חדשות. שנות השיא של רשת החינוך היידית כולה היו בשנות העשרים של המאה העשרים, עד לסגירתו של הסמינר להכשרת מורים בשנים הראשונות של שנות השלושים (כנראה בהוראת השלטונות).
קיקוויט
בשנת 1995 הייתה בעיר התפרצות חמורה של נגיף האבולה הקטלני.
עיר זו נחשבת כמקום הגידול של האינטליגנציה הקונגולזית.
מיקום
קיקוויט ממוקמת בעיקר על הגדה השמאלית של נהר קווילו. הכביש הלאומי מספר 1 חוצה את העיר וממשיך ממנה למרחק של 512 קילומטרים מערבה, לעיר הבירה קינשאסה. במרחק 400 קילומטרים מערבה מקיקוויט נמצאת העיר באנדונדו גם היא על כביש מספר 1.
היסטוריה
בשנת 1901 החלה ההתיישבות האירופית במקום.
בשנת 1910 לאחר שקונגו הפכה למושבה בלגית, בלגיה יצרה במקום עיר אירופית ועיר לתושבים המקומיים האפריקאים. בעיר המקומיים חיו כ־600 עובדי המפעלים והמנהלה הקולוניאלית. העובדים אפריקאים הגיעו מקבוצות אתניות שונות.
בשנת 1920 נקראה העיר Makaku או Makal. בשנת 1937 שונה שמה לפוטו-פוטו Poto-Poto.
בתקופה הקולוניאלית, הצמיחה של קיקוויט נבעה מהגירה של אוכלוסייה אירופית למקום. העיר שוכנת בין לאופולדוויל (קינשאסה) למחוז קוואנגו, ממש במרכז המחוז, והיא הוותה, מרכז פיזור דואר ודלק לרחבי המדינה ומרכז לריכוז נפט.
תיבת פנדורין
סדרת ספרי הבילוש החדש (ברוסית: Новый Детектив, או Новый детективъ), שתורגמה לעברית תחת השם '"תיבת פנדורין", היא סדרת ספרים בלשיים והיסטוריים מאת גריגורי צ'חרטישווילי, הכותב תחת שם העט בוריס אקונין. סדרת המותחנים ההיסטוריים מגוללת את קורותיו של אֶראסְט פּטרוביץ' פַנדורין, חוקר במשטרת מוסקבה, אציל בן המאה ה-19, הנאמן לעקרונותיו ובעל כישרון יוצא דופן במשחקי הימורים.
קיקוויט
היסטוריה
בשנת 1923 הוקמו בעיר כמה מפעלי תעשייה שניצלו את מיקומה הגאוגרפי. בשנת 1928 נפתח במקום בית הספר מקצועי. בשנת 1940 הפכה העיר למוקד פעילות בנקאית בעקבות פתיחת הסניף של בנק דו קונגו בלג', בחלק העיר בו גרה האוכלוסייה הלבנה. בין השנים 1935 עד 1966 העיר הייתה בירת מחוז בנדונדו לשעבר.
תיבת פנדורין
המוטו של הסדרה כולה הוא: "לזכר המאה התשע-עשרה, שהספרות בה הייתה גדולה, האמונה בקדמה — חסרת גבולות, והפשעים בוצעו ופוענחו בחן ובטוב-טעם". הסדרה הושקה עם פרסום הספר הראשון בסדרה, "עזאזל", בשנת 1998.
קיקוויט
היסטוריה
בשנת 1995 נאלצה העיר להתמודד עם מגפת נגיף האבולה. 250 תושבים מתו מהנגיף.
תיבת פנדורין
הסדרה מכרה 18 מיליון עותקים והיא סדרת הספרים הרוסית הנמכרת ביותר.
קיקוויט
היסטוריה
הזמר הידוע המלך קסטר אמניה נולד בקיקוויט בשנת 1956 (נפטר בפריז ב־13 בפברואר 2014).
באפריל 2014 התקיים בעיר קונצרט מחווה שהתקיים לכבוד הזמר המלך קסטר אמניה והוא הסתיים באסון, בו קיפחו את חייהם לפחות שלושה עשר אנשים באצטדיון כתוצאה מהפסקת חשמל שנגרמה מסופת טורנדו.
תיבת פנדורין
רקע
גיבור הסדרה הוא אראסט פנדורין (Эраст Петрович Фандорин), החי ברוסיה הצארית, בשלהי המאה ה-19, תקופה מיוחדת של דמדומים וחוסר שקט, לקראת סופו של השלטון הצארי ותחילת המהפכה הקומוניסטית, כשרוחות חדשות של שינוי ואופטימיות נשבו באוויר לצד טרור, חרדה קיומית ואי בהירות לגבי העתיד.
אראסט פנדורין, צעיר משכיל ממשפחה טובה, מצטרף כפקיד זוטר למשטרת הבילוש של מוסקבה, לאחר שמשפחתו ירדה מנכסיה והוא נאלץ לפרוש מלימודיו. הוא מטפס חיש מהר בסולם הדרגות, לאחר שפענח באופן מזהיר את המזימה הבינלאומית שהוא חוקר בספר הראשון, "עזאזל".
קיקוויט
אקלים
האקלים בקיקוויט הוא אקלים טרופי לח.
תיבת פנדורין
רקע
מסוף הספר הראשון, פנדורין ממוצב, כקודמיו בז'אנר, הרקול פוארו, שרלוק הולמס ודומיהם, כבלש כל-יכול שאין תעלומה שפתרונה נבצר ממנו. אך בניגוד להם, הוא צנוע, ביישן משהו, וזהותו וכישוריו נסתרים בדרך כלל מסביבתו הקרובה, להוציא מפקדיו. הספרים מתרחשים כולם בשלהי המאה ה-19, המשוחזרת באופן משכנע ביותר, אך לכל אחד מהם מיקום ורקע אחרים.
קיקוויט
אקלים
ישנן שתי עונות:
תיבת פנדורין
רקע
הספרים ניחנים בשינויים מתמידים ולעולם אינם חוזרים על עצמם: "עזאזל" מתרחש במוסקבה, ממנה נוסע פנדורין לאנגליה, בעקבות פושעים בינלאומיים; "גמביט טורקי" הוא רומן ריגול היסטורי שמתרחש בזירת הקרבות במלחמת רוסיה-טורקיה ומסופר מזווית ראייתה של אישה; עלילת "לוויתן" מתרחשת כולה על סיפון ספינה במהלך שיט להודו (אזכור לספרי אגאתה כריסטי), ועוד.
התעלומות הבלשיות, שהן שנונות ובנויות כהלכה, הן רובד אחד בלבד של הסיפורים. הספרים שזורים גם ברמזים ספרותיים ואזכורים לכתבי דוסטויבסקי, טורגנייב, צ'כוב, בולגקוב, אגאתה כריסטי ואחרים. "גמביט טורקי", למשל, יכול להיקרא כרומן מפתח היסטורי, מכיוון שכמעט מאחורי כל דמות בספר ניצבת דמות אמיתית בהיסטוריה הרוסית.
הספרים הפכו לרבי-מכר ברוסיה, שם נמכרו בלמעלה מ-10 מיליון עותקים והוסרטו לקולנוע ולטלוויזיה. על "גמביט טורקי" נמתחה ביקורת שלילית. נטען שהעלילות בספריו דומות, המניעים לא תמיד ברורים, והדמות הראשית חד-ממדית. אף על פי שהספרים יועדו לקהל הרוסי, הם הצליחו מאוד גם מחוץ לרוסיה ותורגמו ל-36 שפות.
בשנת 2000 הופיע באינטרנט אתר שמציע גישה חופשית מקוונת לרוב ספרי "תיבת פנדורין" (akunin.ru), בהרשאת הסופר. זהו מעשה יוצא דופן בעולם שבו גישה חופשית לכתבי סופרים באינטרנט היא בדרך כלל לכתביהם של סופרים שהלכו לעולמם, ואשר הזכויות על יצירותיהם כבר פקעו.
המאורות
המאורות הוא רומן משנת 2013 מאת אלינור קטון. זהו הרומן השני של קטון. עלילתו מתרחשת באי הדרומי של ניו זילנד בשנת 1866 ומגולל את סיפורו של וולטר מודי, שנוסע ליישוב הוקיטיקה, שבחוף המערבי, כדי לנסות ולהרוויח הון בשדות הזהב הסמוכים. במקום זאת, הוא נתקל במפגש מתוח בין שנים-עשר גברים מקומיים ונמשך לתעלומה מורכבת שמכסה שורה של פשעים לא פתורים.
הרומן פורסם על ידי הוצאת אוניברסיטת ויקטוריה ועל ידי גרנטה ספרים בשנת 2013. הרומן זכה בפרסים רבים, כולל פרס Man Booker לשנת 2013. הרומן עובד לסדרת טלוויזיה בהפקה משותפת של BBC Two ו-TVNZ שפרק הבכורה שודר במאי 2020.
עלילה
הסיפור מתחיל בכך שאחד מגיבורי הספר, וולטר מודי, מגיע לחדר העישון של מלון קראון לאחר שנתקל במראה מחריד בנסיעתו להוקיטיקה. שם הוא פוגש את שנים-עשר הגברים שהופכים לגיבורי הספר: טה ראאו טאווארה, צ'רלי פרוסט, אדגר קליץ', בנג'מין לאונטל, קאוול דוולין, אוברט גאסקוין, ג'וזף פריצ'רד, תומאס בלפור (סוכן משלוחים), הרלד נילסן, קאי לונג ודיק מאנרינג.
שנים-עשר הגברים מודיעים לוולטר מודי על האירועים שהתרחשו לקראת הלילה הנוכחי. קרוסבי וולס, אדם מסתורי, נמצא ללא רוח חיים בבקתה שלו, ממוות שלו ככל הנראה. עם זאת, בבדיקה היה בבקתה נמצא זהב בשווי כמה אלפי פאונד. קאוול דוולין מצא מכתב בו נאמר כי אמרי סטיינס, גבר עשיר ומאוהב בהוקיטיקה שלאחרונה נעלם, אמור לשלם 2,000 פאונד לאנה וותרל, זונה ידועה באזורי צ'יינה טאון בהוקיטיקה. האיש שנראה במרכז כל ההתרחשויות הללו נקרא פרנסיס קארבר, אדם אלים שבמקרה היה בספינה בה הגיע מודי להוקיטיקה. לעיר מגיע גם פוליטיקאי בשם אליסטר לודרבק, בעצמו איש ספנות, שנראה גם הוא עטוף בתעלומה. הפגישה נקטעת על ידי אחד ממשרתיו של דיק מאנרינג שמספר שגודספיד, הספינה של קארבר וזו שהיה בה מודי, נשטפה אל החוף.
שלושה שבועות לאחר מכן, הריסות גודספיד נשטפים אל החוף. עם זאת, מודי מקבל בטעות את תא המטען של אליסטר לאודרבק, בו הוא מוצא מכתבים המגלים כי קרוסבי מתואר כאחיו למחצה של לאודרבק. לידיה וולס, אלמנתו של קרוסבי וולס ופילגשו של קארבר, מגיעה גם היא לעיר כדי לאסוף את הכסף שנמצא בבקתה של קרוסבי וולס, מכיוון שהוא בעלה. בזמן שהמתינה לתביעות שיטופלו, היא מתכננת לערוך סיאנס ליצירת קשר עם רוח הרפאים של אמרי סטנס. לשם כך היא שוכרת את אנה, שוויתרה לאחרונה על זנות. לידיה טוענת שהיא מכירה אותה מרגע שהגיעה לראשונה לניו זילנד.
אה סואוק, סוחר האופיום הקודם של אנה, הולך לבקר אותה. עם זאת, הוא מזהה גם את לידיה וגם את קארבר, שבמקרה היה שם. אה סואוק נשבע לנקום בקארבר שנים קודם לכן ברצח אביו והוא לא ינוח עד שקארבר ימות. לאחר הסיאנס, סואוק הולך למלון שקארבר שוהה כדי לנסות לרצוח אותו. עם זאת, לפני שהוא מבצע את נקמתו, הוא נורה על ידי ג'ורג' שפרד, כנקמה על אחיו שלו, שלדעתו נהרג על ידי אה סואוק.
באותו לילה ממש מופיע אמרי סטאנס בתא של קרוסבי וולס פצוע קשה. טה ראו טאווארה מחזיר אותו לעיר כדי לקבל טיפול רפואי והוא חי. הוא מתאחד מחדש עם אנה, שספגה גם היא סוג כלשהו של פציעה, כפי שנראה ששניהם התאהבו. מצב השניים משתפר. לאחר שסטיינס התאושש, כל הדמויות החיות נקראות למשפט בהוקיטיקה. המשפט חושף את האמיתות העומדות מאחורי הפשעים. נחשף כי קארבר הרג את קרוסבי וולס לאחר שסחט אותו בלודאנום, אמרי סטיינס רימה את קארבר מכספו. לאחר סיום המשפט, סטיינס נידון לתשעה חודשי עבודות פרך, קארבר לשנת מאסר, ואנה מזוכה. עם זאת, בדרך לכלא, ראשו של קארבר מורכב על ידי טה ראו טאווארה, תוך שימוש באבן, כנקמה על רצח ידידו הוותיק קרוסבי וולס.
כל הדמויות החיות מרצות את גזר הדין שלהן כאשר וולטר מודי עוזב לבסוף את הוקיטיקה כדי לחפש זהב.
דמויות
כל אחד משנים-עשר הגברים המרכיבים את המועצה בפרק הראשון של הספר קשור לאחד משנים-עשר סימני גלגל המזלות. שם כל פרק בו אחד מאותם גברים ממלא תפקיד מרכזי תמיד נושא את שמו של אותו אדם:
המאפיינים המשויכים לכל מזל משמשים כשלד שעליו בונה קאטון את יצירת דמויות. טה ראו טאווארה הוא השם היחיד ברשימה שמבוסס על אדם אמיתי; כל האחרים הם בדיוניים.
דמויות נוספות קשורות לגופים שמימיים במערכת השמש.
רקע והשקפה
קטון חזרה להוקיטיקה במרץ 2014. היא ערכה מסיבת עיתונאים בתיאטרון ריג'נט עם המו"ל הבריטי שלה, מקס פורטר, מול קהל קוראים. היא חשפה כי השתמשה באתר Papers Past של הספרייה הלאומית של ניו זילנד כדי למצוא שמות מתאימים לדמויותיה. כיוון שבלפור שם יוצא דופן בתקופת הבהלה לזהב, ההנחה היא שקטון אימצה את שם משפחתו של המהנדס הימי ג'יימס בלפור שנערך לאפשרות להגיע לנמל הוקיטיקה במהלך הבהלה לזהב.
המפיק הבריטי אנדרו וודהד ביקש לעבד את הרומן לטלוויזיה, כשקטון התעקשה שהסדרה תצולם בחוף המערבי, שכן החי והצומח שם הם ייחודיים למקום.
עיבודים
הרומן עובד למיני סדרה טלוויזיונית בת שישה פרקים על ידי Working Title ואולפני Southern Lights Films בשיתוף TVNZ, Fremantle ו-Silver Reel. את הסדרה ביימה קלייר מק'ארתי כאשר גם מחברת הרומן אלינור קטון הייתה מעורבת בתהליך ההפקה. ההפקה מומנה על ידי נציבות הקולנוע של ניו זילנד. הסדרה עלתה לראשונה ברשת TVNZ 1 ב-17 במאי 2020 והיא זמינה גם בשירות הסטרימינג של TVNZ, TVNZ On Demand. בבריטניה מופצת הסדרה על ידי BBC Two.
אכזיב
אַכְזִיב (כזיב במקורות חז"ל) היה יישוב מרכזי קדום לחופי הים התיכון בגליל המערבי, שמיקומו בסמוך מדרום לרכס סולם צור וראש הנקרה וכ-5 קילומטר צפונית לנהריה. היישוב נזכר רבות במקורות היהודיים, בעיקר בשל מיקומו והיותו בתקופות רבות, מתקופת המקרא ועד תקופת התלמוד, עיר גבול בין הגליל היהודי ובין תחום צור הפניקי.
באכזיב גן לאומי, שתי שמורות טבע (שמורת חוף אכזיב ושמורה ימית), בית ספר שדה ושרידים של הכפר הערבי א-זיב שהיה במקום ותושביו ברחו ממנו במהלך מלחמת העצמאות.
העת העתיקה
בעת העתיקה הייתה אכזיב עיר כנענית. בתנ"ך נזכר המקום בשם אכזיב או כזיב כעיר על חוף הים בנחלת אשר:, שנשארה בידי הכנענים: . לפי התיאור המקראי, גבולה הימי של נחלת שבט אשר הגיע עד אכזיב, בעוד שגבולה היבשתי הגיע עד אזור צידון. שמה מובא ב"כתובת סנחריב" ברשימת ערי החוף הפיניקיות המבוצרות שבין צידון לעכו שבמהלך מסע סנחריב באזור בשנת 701 לפנה"ס בעקבות מרידת לולי מלך צידון, כרעו לפני סנחריב.
אחת העדויות הקדומות ביותר לפולחן האלה תנת, אחת האלות המרכזיות בקרתחדשת, נמצאה על חותם מבית הקברות הפיניקי באכזיב, שעליו מופיע סמל תנת והוא מתוארך ל-800-650 לפנה"ס.
העיר המשיכה להיות מיושבת גם בתקופת בית שני, ונזכרת אצל יוסף בן מתתיהו בצורה Ἐκδίππα (אֶכְּדִּיפַּה).
ימי הביניים
בזמן המשנה נודעה בשם כזיב או גזיב. על פי המשנה נמצאת כזיב בגבול הצפוני של ארץ ישראל. בתקופת המשנה אכזיב נזכרת כנקודת הגבול הצפון מערבית של ארץ ישראל לפי תחום עולי בבל לעניין מצוות התלויות בארץ:, וכן:. בברייתא דתחומין שבמקורות חז"ל ובכתובת רחוב נזכרות עיירות יהודיות רבות באזור אכזיב, אשר חויבו במצוות התלויות בארץ, ובהן בצת, מצובה, חניתה, כברי ומזה.
בתוספתא מובא מעשה ברבן גמליאל, ממנו עולה כי העיר אכזיב ורכס סולם צור היוו קצה היישוב היהודי בגליל באותה עת. הלכה אחרת גורסת כי הגבול היה בנחל שמדרום לאכזיב:. בתלמוד הבבלי מובא מעשה בתלמידי רבי עקיבא שהתארחו אצל קהילת יהודי אכזיב, לאחר שלא רצו להתארח בעכו:.
בתוספתא נזכר גם "שגביון" (או "שביון"), ראש בית הכנסת של אכזיב, שעל שמו קרוי כיום אחד מאיי אכזיב. החופים הסמוכים לאכזיב נזכרים במקורות היהודיים כמקום בו לוקטו חלזונות להפקת תכלת לציצית.
בתקופה הצלבנית הוקמה באכזיב מצודה צלבנית, ובחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום נמצאו שרידיה, וכן מבנים חקלאיים, בתי קברות ועוד. שמה הצלבני של מצודת אכזיב היה "Casale Umberti". המקום נכבש על ידי המצביא הממלוכי ביברס. בתקופה מאוחרת יותר (כנראה במהלך המאה ה-13) הוקם במקום היישוב הערבי א-זיב, שצליל שמו מזכיר את צליל השם אכזיב. הזיהוי של יישוב זה עם אכזיב הקדומה נעשה כבר על ידי הרב יהוסף שווארץ בספרו 'תבואות הארץ' (עמ' רל"ג), והיה מקובל על כל החוקרים בעת החדשה.
ליל הגשרים
בליל הגשרים (16 ביוני 1946) יצא כוח המונה 43 לוחמי פלמ"ח לפוצץ את שני הגשרים המקבילים שהיו באזור אכזיב: גשר הכביש וגשר הרכבת. כאשר הם התקרבו למקום הם התגלו על ידי כוח נוטרים ערבים ששמרו על הגשר, הנוטרים פתחו עליהם באש חזקה, מספר כדורים פגעו ביחיעם ויץ שנפגע בראשו ובחזהו ונפל פצוע. החובשת שהייתה בכוח, זהרה לביטוב, נגשה לטפל בו אך הוא אמר לה: "הניחי לי, המשיכו בפעולה." תוך כדי הטיפול ביחיעם ויץ התגברה האש, אך לוחמי הפלמ"ח המשיכו להתקרב אל גשר הרכבת והתחילו לסדר את חומר הנפץ, על מנת להכין את הגשר לפיצוץ. לפתע נשמעה התפוצצות אדירה.
כוחות הרתק חשבו שהמשימה בוצעה וחיכו לבואם של החבלנים, אך אלה לא הגיעו. בתחילה חשבו שהם נסוגו, שלא כמתוכנן, לכיוון אחר. עיקר הלוחמים נסוגו והתפזרו לבתיהם מחשש למעצר על ידי הבריטים. רק כאשר הבריטים הודיעו שליד הגשר נמצאו שתי גופות הסתבר במטה הפלמ"ח שלא כל הלוחמים הצליחו לחזור מהקרב. בגלל פיזור הלוחמים לאחר הקרב והחשש ממעצר בידי הבריטים, התעכבו הסיכומים של הקרב. רק כעבור חודשיים נתבררה התמונה. נראה שארבע מאות הק"ג של חומר הנפץ התפוצצו טרם זמנם, אולי מפגיעת כדור נותב שנורה בידי הנוטרים הערבים. ההתפוצצות האדירה הרגה את כל 13 החבלנים שהיו ליד חומר הנפץ. רק חלקי גופות ספורים נמצאו במקום, ונקברו בבית הקברות בחיפה ובמצובה. לאחר קום המדינה הועברו שרידי הגופות לאתר סמוך לגשר, המשמש כבית קברות צבאי קטן. בסך-הכל, נהרגו בקרב 14 לוחמים, ולכן האנדרטה במקום זכתה לשם "יד לי"ד"; כך גם הגשר ואכסניית הנוער שבמקום.
בסמוך לגשר על החוף ניצב פסלו של יחיאל שמי, "פסל ים", מקיבוץ כברי.
מאז קום המדינה
במלחמת העצמאות ב-15 במאי 1948, במבצע בן עמי, נכבש הכפר ונהרס ותושביו נמלטו ממנו. שרידי הכפר שימשו את האמן והאדריכל מרסל ינקו להקמתו של גן לאומי במקום.
החפירות הארכאולוגיות באתר
בתל אכזיב נערכו חפירות ארכאולוגיות בשנים 1963–1964, מטעם אגף העתיקות בראשות משה פראוסניץ ובהשתתפות המכון המזרחי של אוניברסיטת רומא. בחפירות אלו נחשפה המצודה מתקופת הצלבנים, אך גם חלקים מביצורי הערים ששכנו בתל בתקופת הברונזה התיכונה IIב' ובתקופת הברונזה המאוחרת. קנקנים ועליהם נכתב בכתב פיניקי "אדנמלך", המתוארכים למאה ה-6 לפנה"ס, נמצאו במחסנים הצמודים לסוללת המצודה.
בבתי הקברות נערכו חפירות החל משנת 1941 ועד 1984 על ידי אגף העתיקות, בראשות ז' גולדמן ואחר כך בראשות משה פראוסניץ'. נחשפו בתי קברות במספר מקומות: תל אכזיב עצמו, מצפון לתל על גדת נחל כזיב, בחלק המזרחי ליד גשר הזיו, וכן סמוך לשפת הים. הקברים באתרים אלו חשפו ממצאים מתקופת הברונזה, תקופת הברזל, התקופה הרומאית, התקופה הביזנטית, התקופה הצלבנית ומימי הביניים. ממצאים רבים שייכים לתרבות הפיניקית.
בין השנים 1986–1988 חידשה מזר חפירות בבית הקברות הדרומי שבאכזיב, בהן נחשפו קברים שלא נתגלו בעבר ובהם ממצאים פיניקים נוספים.
על פי הממצאים ואתרי הקבורה הרבים שנמצאו באזור ניתן להסיק כי אכזיב הייתה עיר מסחר מרכזית כבר בתקופת הברזל. גם בתקופת המשנה הייתה קיימת באזור עיר משגשגת.
אללה
אַללַּהּ (בערבית: ٱللَّٰه; ) הוא שמו של האל בדת האסלאם.
בקוראן ובמסורת המוסלמית, אללה מזוהה עם אלוהי ישראל ועם האל בנצרות, אם כי תפיסת השילוש הקדוש אינה מקובלת באסלאם.
מקור השם
השם אללה נגזר מן המילה הערבית, אִלָהּ, إِلـٰه, שפירושה אֵל. צירוף תווית היידוע בערבית, "אַל", יצר את הצורה الله, כלומר, האל. קיימת גם הצורה אַללָּהֻםַּ (أَللّٰهُمَّ) וקיצורה לָאהֻםַּ (لَاهُمَّ) שמשמשת כפנייה אל האל, מקבילה לצירוף "יא אללה" (يا ٱللّٰه), ומשערים כי הושאלה לערבית מן השפה העברית או מן הארמית. עדויות לשימוש בשם אללה ניתן למצוא בכנסיות קדומות עוד מהמאה הרביעית באזור המזרח התיכון ובמיוחד מידבא, שעשו שימוש במשפט "בשם אללה אלרחמן אלרחים" זמן רב לפני קום האסלאם.
כינויים מקובלים לאל בערבית הם א-רַּבּ (الرّبّ), שפירושו "הריבון", והכינוי "א-רחמאן" (الرّحمـٰن), שפירושו "הרחמן".
גם לפני קבלת האסלאם האמינו תושבי מכה באל ששמו "אללה" (שמו של אבי הנביא מוחמד הוא עבדאללה בן עבד אל-מטלב), והוא נחשב לאל הראשי בפנתאון האלים של מכה, אל הירח. היו לו שלוש בנות: אַללַּאת, עֻזַּא ומַנַאת. שְלוש האלות מוזכרות בקוראן בסורת א-נג'ם, "הכוכב", "اللاَّتَ وَالْعُزَّى وَمَنَاةَ", החל מפסוקים 19–20.
שמותיו של אללה
המסורת המוסלמית קובעת תשעים ותשעה שמות לאללה, ומתוך שמות אלה נגזרו תארים רבים. כלי עזר לספירת השמות הוא המסבחה ("משבחת"). זאת מחרוזת בעלת שלוש צורות, אחת בעלת 33 חרוזים, אחת בעלת 66 חרוזים ואחת בעלת 99 חרוזים. כלל שמותיו של אללה נקראים "אסמאא אללה אלחסנא" (اسماء الله الحسنى, בהגייה רצופה: אַסמַ֫אאֻ-(אל)לַּ֫הִ-(א)לְחֻ֫סְנַא) שפירושו "שמות אללה הטובים ביותר" או "היפים ביותר". במלזיה הולחנו 99 השמות למעין פזמון. עיתונאי איראני בשם אמיר טאהירי הזכיר את המספר 999 בספרו "רוח-אללה חומייני והמהפכה האסלאמית" אך השמות אינם מפורטים בספר.
אבו הוריירה אמר שהנביא מוחמד אמר: "לאללה ישנם 99 שמות, מי שמכיר אותם ופועל על פיהם, ייכנס לגן עדן".
99 השמות של אללה הם:
1. אללה – האחד אשר לו שייכת הסגידה, והוא היחיד שראוי לסגידה של כל הבריאה שלו. כל הבריאה מתמסרת, נכנעת, ומשתחווה לו, ואת כל הסגידה ראוי עשות רק לו.
2. א-רַּחְמַאן (ٱلرَّحْمَـٰن) – האחד שמכיל הכול ברחמים שלו. זה אשר עושה חסד, המלא בחמלה. זה שם שמציג את הרחמים הנרחבים אשר מכילים את כל הבריאה שלו. זה שם שמיוחד רק לו, ואסור לתת את השם הזה לאף אחד אחר.
3. א-רַּחִים (ٱلرَّحِيم) – הרחום. זה שמרחם על המאמינים וסולח להם בחיים האלה ובעולם הבא. הוא מדריך אותם אל עבודתו והוא ייתן להם כבוד בעולם הבא בגן העדן.
4. אל-עַפוּ (ٱلْعَفُوّ) – זה אשר סולח. זה אשר מסיר את החטאים ומעלים מהם עין. הוא לא מעניש את משרתיו אפילו כשזה מגיע להם.
5. אל-עַ'פוּּר (ٱلْغَفُور) – הסלחן. זה שמבטל את החטאים של משרתיו. הוא לא מעניש אותם על החטאים שלהם.
7. א-רַּאוּף (ٱلرَّؤُوف) – החומל אשר מלא ברחמים. השם הזה מגיע מהמילה חמלה. זאת הרמה הגבוהה ביותר של הרחמים. הוא נותן החמלה שלו לכל הברואים בעולם הזה, ורק למאמינים בעולם הבא.
9. א-תַּוַּאבּ (ٱلتَّوَّاب) – זה שמקבל את החוזרים בתשובה. זה הוא אשר מדריך את מי שהוא רוצה מבין המשרתים לו לחזור בתשובה, ואז גם מקבל את חזרתם בתשובה.
10. א-סתאר – הגונז. זה אשר גונז את החטאים של משרתיו ולא חושף אותם בפני הברואים שלו. הוא אוהב שהמשרתים שלו גונזים את השגיאות שלהם ואת השגיאות של האחרים. הוא גם אוהב שהם מסתירים את איבריהם המוצנעים.
11. אל-עַ'נִיּ (ٱلْغَنِيّ) – העשיר, העצמאי לחלוטין, זה אשר לא תלוי באף אחד ובשום דבר. הוא לא צריך אף אחד מהברואים שלו. זה מפני שהוא והתכונות שלו מושלמים. לעומת זאת, כל הבריאה שלו תלויה בו, בטובה שלו ובעזרה שלו.
12. אל-כַּרִים (ٱلْكَرِيم) – הנדיב, החנון, האצילי. הוא זה שנותן בשפע. הוא נותן למי שהוא רוצה ומה שהוא רוצה, ולא משנה אם הם ביקשו את זה או לא. הוא סולח לאנשים וגונז את השגיאות שלהם.
14. אל-וַהַּאבּ (ٱلْوَهَّاب) – זה אשר מעניק ונותן בשפע ולא מבקש דבר בחזרה. הוא נותן ללא כל סיבה ומספק אפילו בלי שהוא התבקש לכך.
15. אל-גַ'וַאד (ٱلْجَوَاد) – זה אשר נותן בנדיבות, זה אשר מספק את הטוב. הוא נותן כל כך הרבה לברואים שלו מתוך הנדיבות שלו. המאמינים מקבלים את החלק הגדול יותר של חסדו ונדיבותו.
17. אל-מֻעְטִי (ٱلْمُعْطِي) – זה אשר נותן ומספק. זה אשר נותן מה שהוא רוצה מהאוצרות שלו למי שהוא רוצה. חבריו מקבלי את החלק הטוב ביותר של האוצרות. הוא זה שנתן לכל הבריאה את החלק שלה.
18. אל-וַאסִע (ٱلْوَاسِع) – העצום אשר מקיף הכול. הוא כל כך עצום בהתחשב בתכונות שלו כך שאף אחד לא יכול אפילו למנות את השבחים הראויים לו. הוא עצום בתפארתו ובסמכותו, עצום בהענקת הרחמים והסלחנות שלו, ועצום בטובה ובחסד שלו.
19. אל-מֻחְסִן (ٱلْمُحْسِن) – המצוין, המשובח. זה אשר מאופיין בהצטיינות בכל הנוגע למהותו, שמותיו, תכונותיו ופעולותיו. הוא ברא את הכול באופן מושלם והוא טוב כלפי הבריאה שלו.
20. א-רַּאזִק (ٱلرَّازِق) – המפרנס, זה אשר מספק פרנסה. הוא מפרנס את כל הבריאה שלו. הוא קבע את הפרנסה והאספקה שלהם אפילו לפני שהוא ברא את העולם, ולקח אחריות על פרנסתם.
21. א-רַּזַּּאק (ٱلرَّزَّاق) – המפרנס, זה אשר מספק פרנסה. זה שם אשר מציין את האספקה האדירה שהוא מספק לברואים שלו. הוא מפרנס אותם אפילו לפני שהם ביקשו, והוא אפילו מפרנס אותם כשהם לא מצייתים לו.
22: א-לַּטִיף (ٱللَّطِيف) – האדיב והמעודן. זה אשר יודע אפילו את כל הפרטים הכי קטנים של כל נושא ודבר. אין דבר שנסתר ממנו. הוא נותן למשרתים שלו את הדברים הטובים והמועילים בדרכים שהם אפילו לא ציפו להם.
23. אל-חַ'בִּיר (ٱلْخَبِير) – זה אשר מודע להכול. הידע שלו מקיף את כל הדברים הנסתרים והפנימיים בדיוק כמו שהוא מקיף את הדברים החיצוניים והנגלים.
24. אל-פַתַּאח (ٱلْفَتَّاح) – הפותח. זה אשר פותח כל דבר שהוא חפץ מאוצרות ממלכתו, רחמיו ואספקתו. הוא עושה זאת בהתאם לידע ולחוכמה שלו.
25. אל-עַלִים (ٱلْعَلِيم) – זה אשר יודע הכול, ואשר מקיף הכול בידע שלו. הידע שלו מקיף את כל הדברים החיצוניים והנסתרים, הפתוחים והסודיים, את העבר, את הווה ואת העתיד. שום דבר לא נסתר ממנו.
27. אל-חַכִּים (ٱلْحَكِيم) – החכם. זה אשר מניח כל דבר במקום הנכון. אין שום טעות או חוסר שלמות בסדר שהוא עושה.
29. א-שַּאכִּר (ٱلشَّاكِر) – זה אשר מעניק את התגמול בעד הטוב. הוא מכיר התודה. הוא זה אשר מרעיף שבחים אל אללה אשר מצייתים לו. הוא מתגמל אותם על מעשיהם הטובים אפילו אם הם לא היו מעשים רבים. הוא מתגמל את אלה אשר מודים לו על חסדו על ידי כך שהוא נותן להם עוד שפע בעולם הזה וגם בעולם הבא.
30. א-שַּכּוּר (ٱلشَّكُور) – זה אשר מאפשר לכמות הקטנה של המעשים לצמוח, ומכפיל עוד ועוד את התגמול של משרתיו. הוא מעריך את משרתיו על ידי כך שהוא מתגמל אותם בעבור כך שהם מודים לו ועל ידי שהוא מקבל את מעשי הפולחן שלהם.
31. אל-גַ'מִיל (ٱلْجَمِيل) – היפה. זה אשר יפה בהקשר למהות שלו, לשמות שלו, לתכונות ולמעשים שלו, וכל היופי שבבריאה שלו מגיע ממנו.
33. אל-וַאלִי (ٱلْوَالِي) – השומר, הפטרון, העוזר. זה אשר משגיח על כל העניינים של הברואים שלו ומסדר הכול לפי רצונו. הוא המגן והעוזר של חביביו.
34. אל-חַמִיד (ٱلْحَمِيد) – זה אשר ראוי לכל השבחים. הוא זה שראוי לשבחים בעבור שמותיו, תכונותיו ומעשיו. הוא זה אשר ראוי להודות לו גם בזמנים טובים וגם בזמנים הפחות הטובים. הוא זה אשר ראו לכך שתמיד יודו לו מפאת כבודם של תכונותיו.
35. אל-מַוְלַא (ٱلْمَوْلَى) – האדון, המלך, המאסטר, התומך והעוזר.
36. א-נַּסִ֗יר (ٱلنَّصِير) – זה אשר מעניק ניצחון למי שהוא רוצה. אף אחד לא יכול להביס את זה אשר לו הוא עוזר, ואף אחד לא יכול לעזור למי שהוא נוטש.
37. א-סַּמִיע (ٱلسَّمِيع) – זה אשר שומע הכול. השמיעה שלו מקיפה את כל מה שגלוי ואת כל מה שנסתר, והוא שומע כל דבר גם אם הוא רועש או שקט. הוא זה אשר עונה לאלה אשר קוראים לו.
38. אל-בַּסִ֗יר (ٱلْبَصِير) – זה אשר רואה הכול. הראייה שלו מקיפה את כל העולמות הנראים והבלתי נראים, את כל מה שנגלה ונסתר, כל מה שגדול או קטן.
39. א-שַּהִיד (ٱلشَّهِيد) – העד, המעיד. הוא זה אשר משגיח על הבריאה שלו. הוא מעיד על עצמו שאין אף אחד אשר ראוי לסגידה מלבדו, ושזה הוא אשר מקיים את כל הבריאה בצדק. הוא העד של המאמינים, של השליחים ושל המלאכים, והוא מעיד על כך שהאם כנים ואמתיים באמונה שלהם ובסגידה שלהם.
40. א-רַּקִיבּ (ٱلرَّقِيب) – זה אשר משגיח על המשרתים שלו ומונה את המעשים שלהם. אין אפילו מבט חטוף או מחשבה אחת אשר עוברת בלי שהוא יודע את זה.
41. א-רַּפִיק (ٱلرَّفِيق) – זה אשר מתנהג בחמלה וכבוד כלפי הברואים שלו. הוא, הנשגב והסבלני, ובאופן הדרגתי בורא ומסדר את הבריאה. הוא מתנהג אל המשרתים שלו באדיבות ובסלחנות, והוא לא מעמיס עליהם יותר ממה שהם יכולים לשאת. הוא הנשגב, אוהב את המשרתים שלו.
42. אל-קַרִיבּ (ٱلْقَرِيب) – זה אשר קרוב לכולם באמצעות הידע והכוח שלו. הוא קרוב למאמינים שלו באמצעות האדיבות והרחמים שלו. עם כל זה, הוא עדיין מעל כס מלכותו ואינו מתערבב עם הבריאה שלו.
43. אל-מֻגִ'יבּ (ٱلْمُجِيب) – זה אשר עונה בחוכמה וידע לאלה לתפילות של אלה אשר קוראים לו.
44. אל-מֻקִית (ٱلْمُقِيت) – זה אשר יצר את האספקה והפרנסה ולקח אחריות להביא אותם לברואים שלו. הוא משמר את הפרנסה והמעשים של הברואים שלו ושומר שהם לא ידעכו.
45. אל-חַסִיבּ (ٱلْحَسِيب) – זה אשר מספיק למאמינים שלו בכל הנושאים והתחומים שמדאיגים אותם בנוגע לעולם הזה והעולם הבא. המאמינים זוכים לתמיכה הכי גדולה שלו, והוא יקרא להם ולכולם לתת את הדין על המעשים בעולם הזה.
46. אל-מֻאְמִן (ٱلْمُؤْمِن) – זה אשר מאשר את האמת של השליחים שלו ושל החסידים שלהם על ידי כך שהוא מעיד על כך שהם צודקים ואף מספק להם הוכחות לכך. כל הביטחון בעולם הזה ובעולם הבא הם ממנו. הוא יעניק ביטחון למאמינים וישמור עליהם מדיכוי, עונש, או אימה ביום הדין.
47. אל-מַנַּאן (ٱلْمَنَّان) – זה אשר מעניק עוד ועוד לברואים שלו.
48. א-טַּיִּבּ (ٱلطَّيِّبِ) – הטוב והטהור. זה אשר טהור וחופשי מכל חוסר שלמות ושגיאה. הוא מושלם בכל המובנים ועושה כל כך הרבה למען הברואים שלו. הוא מקבל מהמעשים שלהם רק את מה שטוב, מותר, ובאמת מוקדש רק לו.
49. א-שַּאפִי (ٱلشَّافِي) – המרפא, זה אשר מעניק בריאות. הוא אשר מרפא את הלב ואת הגוף מכל מדווה. אין תרופה בידי משרתיו מלבד מה שהוא אפשר להם. הריפוי עצמו נמצא אך ורק אצלו.
50. אל-חַפִיט' (ٱلْحَفِيظ) – המגן, השומר, המשמר. זה הוא אשר שומר את המאמינים ואת המעשים שלהם מתוך האדיבות שלו. הוא משגיח על הברואים שלו ומגן עליהם באמצעות הכוח שלו.
51. אל-וַכִּיל (ٱلْوَكِيل) – הנאמן, זה שאפשר לסמוך עליו, האמין. הוא לקח על עצמו את האחריות לסדר את כל העניינים של כל העולמות. הוא אחראי להביא את הבריאה שלו לכדי קיום ולספק לפרנס אותם. המאמינים נשענים עליו לפני כל דבר שהם עושים. הם מבקשים את עזרתו כשהם רוצים עושר, ומודים לו לאחר שהם מצליחים. והם מרוצים ממה שהוא נתן להם לאחר שהוא בחן אותם.
52. אל-חַ'אלִק (ٱلْخَالِق) – זה אשר בורא. שם אשר מתאר את אללה כזה אשר בורא בשפע. הוא הנשגב אשר ממשיך לברוא עוד ועוד.
53. אל-חַ'לַּאק (ٱلْخَلَّاق) – הבורא, זה אשר ברא את כל מה שנברא באופן כזה שמעולם לא נעשה קודם לכן.
54. אל-בַּארִאְ (ٱلْبَارِئ) – זה אשר הביא לכדי קיום את כל מה שהוא רצה מתוך הבריאה שלו.
55. אל-מֻסַ֗וִּר (ٱلْمُصَوِّر) – זה אשר עיצב את הבריאה שלו בדרך שבה בחר, בהתאם לידע, לחכמה, ולרחמים שלו.
56. א-רַּבּّ (ٱلرَّبّ) – האדון, המאסטר. הוא זה אשר מעניק לברואיו מחסדו ומהשפע שלו. הוא הבורא של הכול, האדון של הכול, הריבון של הכול.
57. אל-עט'ים (ٱلْعَظِيم) – העצום. הוא גדול יותר מכל דבר בפרט ומהכול ביחד, במהותו, בשמותיו ותכונותיו. זאת אחת הסיבות שכל הבריאה חייבת לשבח ולרומם אותו. הם חייבים לפאר את המצוות והאיסורים שלו.
59. אל-קַהַּאר (ٱلْقَهَّار) – הכובש, המכניע. דומה לאל-קאהר, אך במובן רחב יותר ובעוצמה גדולה יותר.
60. אל-מֻהַיְמִן (ٱلْمُهَيْمِن) – השומר, המשמר, אשר משגיח תמיד. הוא אשר מקיים את הכול, והוא זה אשר משגיח על הכול, משמר ומקיף את הכול.
61. אל-עַזִיז (ٱلْعَزِيز) – הכול יכול. זה אשר כל האספקטים של הכוח והכבוד שייכים לו. הוא כל כך חזק ועצמתי שאין מישהו שיכול לגבור עליו, ושהוא לא צריך אף אחד, וששום דבר לא נע בלי הרשות שלו.
63. אל-מֻתַכַּבִּّר (ٱلْمُتَكَبِّر) – העליון. הוא האדיר, והוא מעל ומעבר לכל פגם או אי שלמות, מעל ומעבר לכל הרוע והרודנות של משרתיו. הוא מכניע את משרתיו הגאים. הוא מתואר כישות העליונה, וכל מי שטוען להיות במקומו מוענש ונשבר.
64. אל-כַּבִּיר (ٱلْكَبِير) – האדיר. זה האדיר בהתחשב במהותו, תכונותיו ופעולותיו. אין שום דבר גדול יותר ממנו, וכל דבר אחר קטן יותר ממנו בגדולה ובנשגבות.
65. אל-חַיִיּ (ٱلْحَيِيّ) – הצנוע. זה אשר צנוע באופן שראוי לו. הצניעות שלו היא צניעות של נדיבות, טוב ואצילות.
66. אל-חַיּ (ٱلْحَيّ) – החי. זה אשר חי לנצח. זה אשר יש לו חיים מתמשכים, ללא התחלה וללא סוף. כל סוגי החיים אשר מתקיימים, קיימים בזכות החיים שלו.
67. אל-קַיּוּם (ٱلْقَيُّوم) – הקיים. זה אשר מקיים את עצמו ואת כולם. הוא מקיים הכול, ואינו זקוק לדבר מהבריאה שלו. הוא המקיים את כל מה שבשמיים ובארץ, וכולם צריכים אותו.
68. אל-וַארִת' (ٱلْوَارِث) – היורש של הכול. הוא האחד שממשיך להתקיים גם אחרי שהברואים מתכלים. הכול שב אליו לאחר שהזמן שלהם נגמר. כל מה שבידנו זה אשראי שישוב יום אחד לבעלים שלו: אללה.
69. א-דַּיַּאן (ٱلدَّيَّان) – השליט, השולט. זה אשר כל הבריאה נכנעת ומתמסר לו. הוא מתגמל את המשרתים שלו בעבור המעשים שלהם. אם המעשים טובים, הוא מתגמל אותם ומכפיל את התגמול שלהם עוד ועוד. אם המעשים רעים, או שהוא מעניש אותם או שהוא סולח להם.
70. אל-מַלִכּ (ٱلْمَلِك) – המלך, הריבון. זה הוא אשר מכוון את כל ענייני היקום באמצעו הפקודות שלו, האיסורים שלו והכיבושים שלו. הוא מנהל את העניינים של הברואים שלו. לאף אחד אין זכות עליו או על השליטה והניהול שלו.
71. אל-מַאלִכּ (‌ٱلْمَالِك) – המולֵך. לו היה שייך הכול כשהוא ברא הכול, ולו יהיה שייך הכול כשיגיע כל דבר אל קיצו.
72. מַאלִכּ אל-מֻלְכּ (مَالِك ٱلْمُلْك) – מלך כל המלכויות, ריבון כל מה שבשמיים וכל מה שבארץ.
73. א-סֻּבּّוּח (ٱلسُّبُّوح) – המהולל, ללא דופי, ללא פגם, מפני שהתכונות שלו והיופי שלו שלמים ומושלמים.
74. אל-קֻדּוּס (ٱلقُدُّوس) – הקדוש והנשגב, אשר אין בו דופי, ואין בו פגם. הוא היחיד שמתואר בתכונות מושלמות, ושום דבר לא יכול להשתוות לו.
75. א-סַּלַאם (ٱلسَّلَام) – השלום. כל השלום בעולם הזה ובעולם הבא מגיעים ממנו.
76. אל-חַקּ (ٱلْحَقّ) – האמת. זה אשר אין ספק לגביו, לא לגבי שמותיו ולא לגבי תכונותיו, ולא לגבי העובדה שהוא אחד ויחיד. רק הוא ראוי שיעבדו אותו.
77. אל-מֻבִּין (ٱلْمُبِين) – הברור. זה אשר היחידות שלו, החכמה והרחמים שלו, ברורים לחלוטין ונמצאים מעבר לכל ספק. הוא הבהיר את הדרך של האור ואת הדרך של החושך.
79. אל-מַתִין (ٱلْمَتِين) – היציב. הוא בעל העוצמה והיכולת המוחלטות, אשר לפני ואחרי כל מעשה שלו הוא לעולם לא מתעייף ולעולם לא חווה קושי.
80. אל-קַדִיר (ٱلْقَدِير) – הכול יכול. זה אשר יכול לעשות כל דבר, ואין שום דבר בשמיים או בארץ שהוא בלתי אפשרי עבורו.
81. אל-קַאדִר (ٱلْقَادِر) – כמו אל-קדיר, אך במובן רחב יותר ובעל הוד גדול יותר.
84. אל-מֻתַעַאלִ (ٱلْمُتَعَالِ) – הנשגב. זה אשר הכול נמצא תחת שלטונו וסמכותו, והוא לעולם לא נמצא תחת שלטון או סמכות של אף אחד אחר.
85. אל-מֻקַדִּם (ٱلْمُقَدِّم) – המקדם. זה אשר מקדם את הדברים אל המקום ואל המסלול שלהם, בהתאם לרצון ולחוכמה שלו. הוא מעדיף חלקים שונים מהברואים שלו על פני אחרים, בהתאם לידע ולחסד שלו.
86. אל-מֻאַחִּ'ר (ٱلْمُؤَخِّر) – זה אשר מונע מדברים להתקדם על פי רצונו, ואשר מציב דברים במקומם ולא מאפשר להם לנוע, וזאת בהתאם לרצונו ולחכמתו ולידע הנשגב שלו. כמו כן, הוא מתאחר בכוונה להעניש את משרתיו, במטרה שהם אולי ישובו אליו בתשובה.
87. אל-מֻסַעִּר (ٱلْمُسَعِّر) – זה אשר קובע את הערך של הכול. הוא מרים את הערך של דבר אחד ומפחית את הערך של דבר אחר, וכל זה בהתאם לרצון, לחוכמה, ולידע שלו.
89. אל-בַּאסִט (ٱلْبَاسِط) – האצילי, הנדיב והתורם. זה אשר נותן מה שהוא רוצה למי שהוא רוצה מתוך הנדיבות והרחמים שלו.
90. אל-אַוַּל (ٱلْأَوَّل) – הראשון. זה אשר לא היה שום דבר לפניו, ואשר אין התחלה לקיום שלו.
91. אל-אַאחִ'ר (ٱلْآخِر) – האחרון. זה אשר אין שום דבר אחריו, ואשר אין קץ לקיום שלו, והוא זה שימשיך להתקיים לגם לאחר שכל השאר יחדלו מלהתקיים.
92. א-טַּ'אהִר (ٱلظَّاهِر) – המנצח המוחלט. זה אשר נישא מעל הכול, ושום דבר לא נישא מעליו. הוא מקיף את הכול, ושום דבר לא מקיף אותו. הוא אשר שולט בכל, ושום דבר לא שולט בו.
93. אל-בַּאטִן (ٱلْبَاطِن) – הנסתר. הוא נסתר מעיניהם של הברואים שלו בעולם הזה, וזה בלתי אפשרי לחלוטין לראות אותו בעולם הזה.
94. אל-וִתְר (ٱلْوِتْر) – האחד שאין עוד דומה לו.
95. א-סַּיִּד (ٱلسَّيِّد) – האדון. הוא האדון של הכול ושל כולם.
97. אל-אַחַד (ٱلْأَحَد) – האחד. אין שום דבר בכל היקום שדומה לו, ואין שום דבר מעבר ליקום שדומה לו. הוא אחד ויחיד בכל מובן ובכל אופן ובכל צורה ובכל משמעות. לא היה כמוהו, ולא יהיה כמוהו.
98. אל-וַאחִד (ٱلْوَاحِد) – היחיד. כמו השם הקודם.
99. אל-אִלַאהּ (ٱلْإِلَٰه) – האלוה, האלוהים, האלוהות. הוא האחד והיחיד שבאמת ראוי לסגידה ובאמת ראוי שיעבדו אותו.
שמות פרטיים תאופוריים
כל אחד מ-99 שמותיו של אללה בצירוף המילה عبد, שמשמעותה "עבד", יוצר כינוי מקובל למוסלמי. במסגרת כך מצוינת כניעתו של המאמין לאל. למשל:
מאפייניו של אללה
בתפיסה המוסלמית הסונית יש לאללה מאפיינים מובהקים של אל מונותאיסטי, והם:
תפיסת האל באסלאם
התפיסה של האל באסלאם כאל יחיד מופיעה בקוראן, בסורה המכונה "סורת אל-אִחְ'לאץ" (سورة الإخلاص, סורת "הייחוד"):
גם תפיסת הקשר בין האל לבני האדם, מופיעה בקוראן ב"סורת אל-פאתחה" שמשמשת גם בתפילה המוסלמית:
לאורך ההיסטוריה המוסלמית התקיימו גם תפיסות אחרות באשר לדמותו של אללה. זרם אל-מג'סמה (المجسمة) שפירושו "המגשימים" או "הגורסים גשמיות", טען שהאל דומה לאדם הן בצורתו החיצונית והן בתכונותיו האחרות. כדי לחזק את הטענה הזאת, הם התבססו על מסורות החדית' המיוחסת לנביא מוחמד, ואשר נאמר בה שהאדם נברא בצלם אלוהים, זוהי מסורת המקבילה לכתוב בתנ"ך, . זרם אחר, שנקרא בשם וַחדת אל-וֻג'וּד (وَحدة الوُجود), כלומר "אחדות הקיום", טען שהאדם ואללה הם אחד ואי אפשר להפריד ביניהם. חלק מאנשי זרם המועתזילה גרסו כי אללה הוא טוב בהכרח, ועל כן יכול לברוא רק את הטוב שבעולם. הרוע, לפיכך, נובע ממקור אחר.
בתפיסה המוסלמית הסונית ההדרכה וההוראות האחרונות והמהימנות ביותר ניתנו למוחמד בערבית באמצעות המלאך ג'יבריל, מזוהה עם המלאך גבריאל במסורת היהודית והנוצרית. הוראות אלה שקובצו בקוראן הן היחידות שיש לקבל כדבר האל.
עמק טירול
עמק טירול (באנגלית: Tyrol Valley) הוא עמק שאינו מכוסה קרח, ברכס אסגארד בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
העמק ממוקם בגובה של 1,670 מטרים מעל פני הים.
העמק מצוי המצוי להר בלדר וממערב להר ת'ור.
מקור השם
שמו של העמק ניתן לו על ידי הביולוג האוסטרי היינץ' ג'אנטשק (Heinz Janetchek), ששימש כביולוג בתוכנית האמריקאית לחקר אנטארקטיקה (USARP) בעונת המחקר 1962–1961.
לקריאה נוספת
• B.A. Whitton, M. Potts, The Ecology of Cyanobacteria: Their Diversity in Time and Space, P 361
• L. KAPPEN, E. I. FRIEDMANN and J. GARTY, Ecophysiology of Lichens in the Dry Valleys of Southern Victoria Land, Antarctica: Microclimate of the Cryptoendolithic Lichen Habitat, Flora (1981) 171: 216-235, P 231
האמנים הישראלים המושמעים ביותר בספוטיפיי
רשימת האמנים הישראלים המושמעים ביותר בספוטיפיי מכילה את רשימת הישראלים המושמעים והנעקבים ביותר ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
נכון ליוני 2023, דניס לויד הוא הישראלי המושמע ביותר בספוטיפיי עם כ-6.8 מיליון מאזינים חודשיים, במקום השני ויני ויצ'י עם כ-4.9 מיליון מאזינים חודשיים, ובמקום השלישי נועה קירל עם כ-4.6 מיליון מאזינים חודשיים.
האמנים הישראלים המושמעים ביותר בספוטיפיי
הרשימה מורכבת מ-85 פרופילים שעברו את רף ה-250 אלף מאזינים חודשיים בפלטפורמה. 59 מהם מוזיקאים, 17 מוזיקאיות ו-9 הרכבים.
עדכון מלא של נתוני הטבלה בוצע לאחרונה ב-7 ביוני 2023
האמנים הישראלים הנעקבים ביותר בספוטיפיי
הרשימה מורכבת מ-22 פרופילים שעברו את רף ה-250 אלף עוקבים ומעלה, 18 מהם מוזיקאים, 3 הרכבים ו-2 מוזיקאיות.
עדכון מלא של נתוני הטבלה בוצע לאחרונה ב-21 במאי 2023
אדית קראוס
אדית קראוס (16 במאי 1913 – 3 בספטמבר 2013) הייתה פסנתרנית צ'כית-ישראלית ששהתה במחנה טרזין ומורה באקדמיה למוזיקה בתל אביב.
קורות חיים
אדית קראוס נולדה בקרלסבאד, צ'כיה. אביה, ניהל בית מסחר לבגדי כלות. היא החלה לנגן בפסנתר בגיל 7 ובגיל 11 ניגנה בעירה את הקונצ'רטו לפסנתר מס' 3 של בטהובן. בגיל 14, בהמלצת אלמה מאהלר, קרובת משפחתה, החלה ללמוד אצל ארתור שנאבל בברלין. בתום לימודיה, ב-1930, עברה לפראג וניהלה קריירה מקצועית.
ב-1941 נכלאה במחנה טרזין יחד עם בעלה, קארל שטיינר. קראוס נדרשה לנגן שני רסיטלים בשבוע והיא ביצעה יצירות משל מלחינים במחנה: ויקטור אולמן, פאבל האס וגדעון קליין. בעלה נשלח מטרזין לאושוויץ ונרצח שם.
לאחרי המלחמה חזרה לפראג ובה פעלה כפסנתרנית וכמורה. היא הכירה שם את בעלה השני, ארפד בלודי וב–1949 עלו ארצה. קראוס לימדה באקדמיה למוזיקה בתל אביב בשנים 1957–1981.
ב-1986 החלה להדריך בכיתות האמן "היסטוריה מוזיקה וזיכרון" בבית טרזין בגבעת חיים בעקבות מחקרי המוזיקולוג דוד ריד בלוך. היא גם חזרה לנגן ולהופיע עם יצירות שנגנה בטרזין.
סרט תיעודי על חייה "התענג על המוזיקה" (Enjoy the Music) הוכן על ידי הבמאים הגרמנים וילהלם ומריתה רזינג.
קראוס נפטרה בגיל מאה ונקברה בהר המנוחות.