cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דיופיזיטיות
פלאבינוס כינס בשנת 448 סינוד שגינה את אוטיכס, האשים אותו בכפירה מונופיזיטית (חד-גשמית) ונידה אותו. אך אוטיכס חזר על דעתו וערער בפני דיוסקורוס הראשון, פטריארך אלכסנדריה וסוורוס, פטריארך אנטיוכיה. בתמיכתם, כינס הקיסר הביזנטי תאודוסיוס השני (408-450) בשנת 449 ועידה אקומנית באפסוס (שזכתה אחר־כך לכינוי "לטרוקיניום" - ועידת גזלנים) ובה זוכה אוטיכס ואילו פלביאנוס גונה, וזמן קצר אחר־כך מת. האפיפיור הבא, לאו הראשון לא הכיר בהחלטות הוועידה. בשנת 451 כונסה ועידת כלקדון, ובה תמכו ההגמונים בהשקפתו של לאו ואישרו את ההשקפה הדיאופיזיטית, שעל פיה היה ישו בחייו משיח בעל שני טבעים שלמים (הטבע האנושי והטבע האלוהי) שלא התמזגו לאחד, אף שהיו נמצאים בגוף אחד ולא נבדלו זה מזה. על פי השקפה זו ישו היה בעודו בחיים בעת בעונה אחת אל (ולפיכך היה זהה עם אלוהים באלוהיותו) ואדם (ולפיכך היה זהה לכל אדם אחר באנושיותו). כן הוציאה הוועידה מחוץ לכנסייה את אוטיכס, סוורוס ודיוסקורוס.
בראשית המאה ה-7 אף היה ניסיון לאחד את המונופיזיטיות והדיופיזיטיות באמצעות המונותליטיזם.
כהניזם
כהניזם היא אידאולוגיה יהודית ימנית רדיקלית  וגזענית, המבוססת על אמונותיו ורעיונותיו של הרב מאיר כהנא, מייסדן של התנועה והמפלגה "כך" וארגון "הליגה להגנה יהודית" (שהוכרזו כארגוני טרור). המונח "כהניזם" נגזר משמו של "כהנא", אבי התורה הכהניסטית.
הכהניזם סובר כי הגויים וערביי ישראל הם אויבי היהודים ומדינת ישראל, וכי יש לייסד מדינת הלכה יהודית-תיאוקרטית ולא דמוקרטית, שבה למיעוטים בישראל לא תהיינה הזכות להיות אזרחי המדינה.
מפלגת כך הוצאה מהחוק הישראלי מכוח תיקונים לחוק יסוד: הכנסת וחוק הבחירות לכנסת המונעים מרשימות המסיתות לגזענות להתמודד אל הכנסת, ובנוסף מחלקת המדינה של ארצות הברית סיווגה מפלגה זו כארגון טרור זר.
אידאולוגיה
החוקר תומר פרסיקו סיכם את עיקרי התפיסה באומרו כי היא מבוססת על "גזענות ממארת [...] שנאה לשמאל, דחיית הלגיטימיות של המסגרת הדמוקרטית, שאיפה להפיכת ישראל למדינת הלכה, וכן, רצון עמוק לנקמה קטלנית בגויים."
סוגיות מרכזיות
ניתן לפרוש את הכהניזם דרך מספר סוגיות מרכזיות:
ביקורת על המונח
לטענת כהנא, המונח "כהניזם" משמש בעיקר את מי שבער ביהדות התורה  כדי להכפיש את האידאולוגיה שלו. לדברי אלמנתו, הרבנית ליבי כהנא, מאיר כהנא לא שנא את הערבים אלא אהב את היהודים.
אברהם כהנמן
חיים אברהם כהנמן (כ"א בתשרי ה'תרע"ג, 2 באוקטובר 1912 - ל' בשבט ה'תשס"ט, 24 בפברואר 2009) היה נשיא ישיבת פוניבז' ובנו היחיד של מייסד הישיבה וראשה הראשון – הרב יוסף שלמה כהנמן.
ביוגרפיה
בצוואתו הוריש את הישיבה לרעייתו רבקה. הוא הוסיף כי במקרה שהיא לא תהיה בין החיים בשעת פתיחת הצוואה, תחולק יתרת העזבון בין בנו אליעזר (60%) (לבד מ-10% שהקנה לו עוד בחייו), לבין הבת הנשואה לרב שמואל מרקוביץ' (40%). לאחר שלושים יום מפטירתו ייפתה אשתו את כוחו של בנה לנהל בשמה את הישיבה. הצוואה עוררה מחלוקת משפטית באשר לתוקפה ולסמכויות הנגזרות ממנה. כל אחד מהצדדים טען כי הוברר ממנה כי דעתו של המנוח הייתה לטובתו.
נפטר בגיל 97, ונטמן בבית הקברות פוניבז' בבני ברק, בסמוך לקבר אביו.
השמונה (ציירים)
השמונה (1909–1919) (בהונגרית: Nyolcak, הייתה קבוצת האמנים של האוונגרד ההונגרי המשמעותית ביותר בראשית המאה העשרים. אומנות השמונה הושפעה מהאמנויות האוונגרדיות של המאה העשרים, בעיקר פוביזם, פוסט-אימפרסיוניזם, מסגנון הציור של פול סזאן, ובמידה פחותה מהאקספרסיוניזם, מהקוביזם ומהארט נובו. בתחילת המאה הם נחשבו לקבוצת אמנים מהפכנית. הם חיפשו צורת ביטוי חדשה לעידן החדש. ההוכחה לפעילותם היא שהאמנות ההונגרית של המאה העשרים השתלבה באמנות אירופאית.
חברי הקבוצה
חברי הקבוצה היו לאיוש טיהני, דז'ה אורבן, בלה צובל, דז'ה ציגאני רוברט בריני, ברטלן פור, קארוי קרנשטוק, אדן מארפי (למעשה משמונת החברים בקבוצה שבעה ציירים היו יהודים). יתרה מזאת שלושת האורחים שהצטרפו לקבוצה כנלווים וביניהם הסופרת הגרפיקאית ואמנית הבד אנה לסנאי היו גם הם יהודים. שני הנלווים הנוספים (מתוך השלושה) היו פסלים, וילמוש פמש בק ומרק ודרש. הסופר והעיתונאי ג'רג' בלני ליווה את יצירתם לאורך הדרך וכתב עליהם.
הרקע בהונגריה
מבין השמונה, רק בלה צובל השתתף באופן פעיל בעבודה של מושבת האומנים בבאיה מארה, אם כי טיהני, ציגאני ואורבן ביקרו גם הם שם במשך הזמן. בקיץ 1906 הציג בלה צובל את תמונותיו הטריות מפריז בפני האומנים בבאיה מארה, הדבר הביא למהפכה של ממש בקרב האמנים הצעירים, שרבים מהם נכבשו על ידי סגנון הפוביזם החדש. צובל ללא ספק מילא תפקיד מפתח בהתפתחות הסגנון החדש. הוא הושפע גם מקארוי קרנשטוק, שהיה כבר צייר ותיק ובוגר, שהזמין אותו לאחוזתו בשנת 1907. קרנשטוק, המנהיג לעתיד של השמונה לאחר מכן שינה את סגנון עבודתו שם ואז מנטורליזם למגמות חדשות כתוצאה מהעבודה המשותפת באחוזתו.
התערוכות המשותפות
עשרה חודשים לאחר מכן, ב־19 בדצמבר 1909, התגשמה תחזיתו של קזדי-קובץ'. באותה עת הופיעו בעיתונות ידיעות על כך ששמונה ציירים חדשים בשם רוברט ברני, דז'ה ציגאני, בלה צובל, קארוי קרנשטוק, אדן מארפי, דז'ה אורבן, ברטלאן פור ולאיוש טיהאני יציגו בתערוכה. בשלב זה הם טרם בחרו שם לקבוצה. 32 הציורים שלהם שהוצגו בתערוכה זו גרמו לשערורייה גדולה. בהונגריה אז, אפילו הציור האימפרסיוניסטי, הנטורליסטי היה יוצא דופן, והצבעים הבלתי מעורבים, הקשים, וההצגה האידיאליסטית ואפילו המעוותת של גוף האדם העירום, גרמו לזעם בקרב הציבור הרחב שוחר האמנות. יצירות כמו הדיוקן העצמי של דז'ה ציגאני, שכונה רק "המפלצת ירוקת-השיער", לא היו מוכנות לחלוטין לקהל הביתי.
עם זאת, הפרסום משך המונים לתערוכות, מאמרים בעיתונים היומיים התפרסמו נגד סגנון הציור החדש וגם הגנו עליו. נערכו דיונים תאורטיים על מגמות מודרניות באמנויות היפות. ב־9 בינואר 1910 קרא קרנשטוק את המסה שלו "אמנות חוקרת" בחוג גלילאו, שעליה ענה כעבור שבוע הפילוסוף ג'רג' לוקאץ' במאמרו "הדרכים נפרדו". שני המאמרים הופיעו בכתב העת התרבותי המשפיע ביותר באותה תקופה, ניוגט. השם "השמונה" נקבע רשמית לקראת התערוכה השנייה שלהם, שהתקיימה באפריל 1911 ב"גלריה הלאומית". בהיות הציירים מודעים לאליטה האינטלקטואלית דאז, התערוכה הפכה לפסטיבל תרבותי אמיתי על ידי שלל אירועים. תוכניות ליווי התמקדו בעיקר בשלושה תחומים: ביקורת אמנות, ספרות ומוזיקה של אותה עת. בזה אחר זה התקיימו ערבי דיון, ערבי קריאה, ומפגשי ספרות של בוקר. גם המוזיקה ישרה קו בפרספקטיבה היסטורית עם בתערוכה. הקונצרט שבוניגנה רביעייה מיתרים את יצירות בלה ברטוק ושל לאו ויינר, ואת הסונטה לצ'לו של זולטאן קודאי התקיימו לקהל. בלה ברטוק ביצע בעצמו יצירות לפסנתר שלו בין התמונות שהוצגו בתערוכה.
האירוע שלא לווה בשום הודעה על פירוק הקבוצה, אך חשף את היחלשות הסולידריות הפנימית בה, סגר למעשה את סיפורם של השמונה. הם השתתפו עוד רק בתערוכה אחת גדולה יחד: התערוכה העולמית בסן פרנסיסקו, שמחלקת האמנויות היפות שלה נקראה "התערוכה הבינלאומית פנמה-פסיפיק". השמונה קיבלו ביחד אולם נפרד, אשר נקרא בפרסום מחמיא, אך לא מדויק "הקוביסטים ההונגרים".
קרולינה פליציטס, רוזנת ליינינגן-דאגסבורג
קרולינה פליציטס, רוזנת ליינינגן-דאגסבורג (בגרמנית: Caroline Felizitas von Leiningen-Dagsburg, 22 במאי 1734 - 8 במאי 1810) הייתה אשתו של קרל וילהלם, נסיך נסאו-אוזינגן.
ביוגרפיה
קרולינה פליציטס נולדה בהיידסהיים ב-22 במאי 1734, לכריסטיאן קרל ריינהרד, רוזן ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג-היידסהיים ולקתרינה פוליקסנה, רוזנת זולמס-רדלהיים, בתם של גאורג לודוויג, רוזן זולמס-רדלהיים ואסנהיים ושרלוטה זיבילה, רוזנת אהלפלדט.
ב-16 באפריל 1760 התחתנה קרולינה פליציטס עם קרל וילהלם, נסיך נסאו-אוזינגן, ממנו נולדו לה 4 ילדים. בשנת 1803 מת בעלה קרל וילהלם, וב-8 במאי 1810 מתה קרולינה פליציטס בפרנקפורט.
קרולינה פליציטס היא אם קדמונית של מרי מטק, סבתה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
משפחתה
ב-16 באפריל 1760 התחתנה קרולינה פליציטס עם קרל וילהלם, נסיך נסאו-אוזינגן, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
יוחנן מאנטיוכיה (היסטוריון)
יוחנן (יואנס) מאנטיוכיה (ביוונית: Ιωάννης της Αντιόχειας) היה כרוניקן מהמאה ה-7, שכתב ביוונית. הוא היה נזיר, כנראה בן זמנו של הקיסר הביזנטי, הרקליוס (שלט בשנים 610–641).
מועצה אזורית מטה אשר
מועצה אזורית מטה אשר היא מועצה אזורית במחוז הצפון שבישראל, נפת עכו, בהרי הגליל המערבי. נקראת על שם שבט אשר שישב באזור בתקופה הישראלית.
יוחנן מאנטיוכיה (היסטוריון)
הכרוניקה של יוחנן מאנטיוכיה, Historia chronike, היא היסטוריה אוניברסלית, המתחילה באדם ומסתיימת במותו של הקיסר הביזנטי פוקאס; זהו אחד מהעיבודים והחיקויים הרבים של הכרוניקה הידועה יותר של יואנס מלאלס. מקורותיו כוללים את סקסטוס יוליוס אפריקנוס, אוסביוס ואמיאנוס מרקלינוס. אולם שרדו ממנה רק פרגמנטים.
מועצה אזורית מטה אשר
היסטוריה
המועצה הוקמה בשנת 1982 על ידי איחוד של שלוש מועצות אזוריות - מועצה אזורית געתון, מועצה אזורית נעמן ומועצה אזורית סולם צור. המועצה משתרעת על שטח של כ-220,000 דונם ובה כ-27.5 אלף תושבים. תושבי הקיבוצים מהווים כ-54% מכלל תושבי המועצה. כמו כן כלולים בה הכפר הבדואי ערב אל עראמשה והכפר הערבי שייח דנון.
גבולות
גבולותיה הגאוגרפיים של המועצה האזורית הם:
אוכלוסייה
המבנה הארגוני של המועצה מוגדר מ-3 אשכולות - אשכול חברתי, אשכול כספי ואשכול הנדסי.
חינוך
במועצה האזורית ישנם 5 בתי ספר תיכונים, חלקם מקיפים, ביניהם בית חינוך אופק ומנור כברי ומספר בתי ספר יסודיים, ביניהם גוונים שבעין המפרץ.
ספורט
ענף הספורט המוביל במועצה הוא הכדורעף. קבוצת הפועל מטה אשר/עכו היא אלופת המדינה ומחזיקת גביע המדינה (2019) ולזכותה 15 תוארי אליפות (12 ברציפות) ו-12 זכיות בגביע המדינה (7 ברציפות). היא מדורגת במקום הראשון בישראל במספר הזכיות.
לפני האיחוד
געתון: סולם צור:
מרקו כרמל
מרקו כרמל (נולד ב-15 ביולי 1965) הוא במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה
כרמל נולד בצרפת. בשנת 1977 עלה לישראל עם הוריו ועבר להתגורר באור עקיבא שם התקבל ללהקה המקומית "אורות". בשנת 1991 סיים את לימודיו בבית הספר לאומנות הצילום והקולנוע קמרה אובסקורה במסגרת מגמת בימוי ותסריטאות. עם סיום לימודיו חזר לאור עקיבא, כדי לצלם את סרט הגמר "ארחי פרחי". הסרט זכה בפרס בוגרי קמרה אובסקורה והוצג בפסטיבל ירושלים, פסטיבל מונפלייה והוקרן בערוץ 2.
כרמל ביים גם תוכניות לטלוויזיה לילדים, כגון "סיפורי סומסום" ו"ילדי הים האדום" (לערוץ לוגי); ופרקים לסדרה "החרצופים" בערוץ 2, "דאוס" - (בימוי) עונה 2 (יוצרי הסדרה גידי דר ודני וסרמן - הסדרה זכתה בשני פרסי אופיר כולל סדרת הנוער של השנה) ו"שוברי גלים".
"נשרים" - דרמת נוער בשמונה פרקים ללוגי (תסריט אסתר נמדר תמאם וחן קליימן).
ב-2013 עלתה לשידור בערוץ ויוה הסדרה "אניגמה" בבימויו. ב-2016 ביים את הסרט "כמעט מפורסמת".
בפברואר 2018 עלתה בערוץ רשת 13 סדרת דרמה פסיכולוגית שביים בשם "הרמון" שמבוססת על הכת של גואל רצון. בסדרה משחקים אלון אבוטבול, חן אמסלם, אסי לוי ויורם טולדנו.
בשנת 2018 ביים את הסרט "פרא אציל" שזכה בשני פרסי אוסקר הישראלי (פרסי אופיר), והיה מועמד לחמישה פרסים, הסרט על-פי סיפרו של דוד בוסי. בכיכובם של נוה צור, אלון אבוטבול, מוריס כהן, ליאת אקטע ושירה האס.
דומניקו גאלו
דומניקו גאלו (באיטלקית: Domenico Gallo; 1730–1768 בקירוב) היה מלחין וכנר איטלקי.
גאלו נולד בוונציה. הוא חיבר מוזיקה כנסייתית, סונאטות, סימפוניות ואולי גם קונצ'רטו לכינור. הוא פרסם שני קבצים של שש סונאטות, האחד לשני כינורות וקונטינואו בוונציה והשני לשני חלילים וקונטינואו בלונדון, כנראה ב-1755. שמו מופיע בקבצים של יצירות מאת מלחינים שונים, האחד מ-1758 בפריז והשני מ-1761 באדינבורו באוסף באקזטר, אנגליה, שמור קובץ של 36 טריו סונאטות ודוגמאות למוזיקה הכנסייתית שלו נמצאות בנאפולי ובבולוניה.
יצירות משל גאלו יוחסו בטעות לג'ובאני פרגולזי, בהן הסונאטות שעליהן מבוסס הבלט "פולצ'ינלה" של איגור סטרווינסקי. מבקרי מוזיקה, בהם הוקינס וצ'ארלס ברני, הטילו ספק בייחוס הטריו סונאטות לפרגולזי ובהמשך הוכח ייחוסן לגאלו בכתבי יד מן התקופה. טעות הזיהוי גרמה לכך, שכמה עבודות מחקר מודרניות הציגו אותן כדוגמאות מוקדמות לצורת סונאטה, אבל גישה זו למועד כתיבתן מסתמכת על שנת מותו של מחברן המשוער, 1736.
אלסנדרו לונגו, שכתב קטלוג של יצירות דומניקו סקרלטי, ערך גם יצירות של דומניקו גאלו.
טנטון
מקור המילה "טנטון" במונח הלועזי Tinnitus, שמקורו בלטינית. הוא גזור מן הפועל tinnire שמשמעו: "לצלצל".
מקור הבעיה בפגיעה במרכיב האינהיביציה של מערכת השמיעה. הפגיעה תיתכן בכל אחד מהמרכיבים של המערכת החל מהאוזן התיכונה ועד למרכז השמיעה והזיכרון לקול המצויים בקליפת המוח.
חשיפה לרעש עוצמתי כמו מוסיקה חזקה, חצוצרות, זמבורות, פיצוצים וכו' עלולה לעורר טינטון כרוני עיקש ולכן יש להשתמש באטמי אוזניים בסביבה עתירת רעש.
לפחות אחד מכל עשרה מבוגרים (10–17% מהאוכלוסייה על פי מחקרים דמוגרפיים) סובל במהלך חייו מטיניטוס.
קיימים שני סוגי טיניטוס – דופק או הולם, כמו דפיקות הלב (טיניטוס פועם), וטיניטוס סובייקטיבי וממושך הנשמע כצפצוף, כזמזום או כמו גלים. כל סוגי הטיניטוס מחייבים בירור רופא אף אוזן וגרון (אא"ג), בדיקות שמיעה, ובדיקות נוספות שונות על פי הממצאים בבדיקת רופא אף אוזן וגרון.
הגורמים לטיניטוס
הגורם לטיניטוס הפועם יכול להיות בין השאר: הגורם לטיניטוס הכרוני הממושך יכול להיות בין השאר:
טיפול בבעיה
עד לשנות השמונים והתשעים של המאה הקודמת נטו הרופאים להתייחס לטנטון כאל תופעה שאין לה טיפול דפניטיבי.
המודל המוביל בעולם כיום להבנת התהליך הגורם לטיניטוס, נקרא המודל הנוירופיזיולוגי והוא פותח על ידי פרופסור ג'אסטרבוף בארצות הברית בתחילת שנות התשעים. פיתוח המודל הנוירופיזיולוגי הביא בעשור האחרון לעליה במודעות לנושא הטיניטוס ולאפשרויות הטיפול בו הן אצל רופאי אף אוזן וגרון, והן אצל החולים. עבודות רבות המתארות אוכלוסיית חולים במרפאות טיניטוס ייעודיות, לרוב מרפאות המטפלות בטכניקות הנגזרות מהמודל הנוירופיזיולוגי פורסמו, והמידע הנרחב מאפשר לרופאים הבנה טובה יותר לצרכיה של אוכלוסיית חולים מיוחדת זו.
על פי המודל, נוצרת במוח התניה שלילית בלתי רצונית כלפי תופעת הטיניטוס. התניה זו גורמת להגברה של הטיניטוס על ידי המוח, למתח רב במערכת הלימבית והאוטונומית של החולה ולתחושת סבל ניכר.
האנשת מדינות
האנשת מדינות (באנגלית: National personification) היא תיאורם של מדינה או של לאום באמצעות דמות אנושית. הדמות האנושית המייצגת את המדינה עשויה להופיע בכל מדיום פלסטי - בקריקטורות עיתונאיות, בפרסומים תעמולתיים, בפסלים, בציורים ועוד. יש מדינות המיוצגות על ידי מספר דמויות שונות, בהתאם לעניין או לתקופה. הייצוג באמצעות דמות שאליה מקושרים אפיונים מסוימים משרתים את הרצון של לאום מסוים להציג את עצמנו כבעל אפיונים אלו. לעיתים, לייצוג אינטרס פוליטי פנימי או חיצוני.
בתקופה הרומנטית רווח בעולם המערבי הנוהג, לתאר את האומה כדמות נשית, בדרך כלל של אלת חכמה או מלחמה, דוגמת אתנה, ופעמים רבות הוצמד לה השם שהעניקו הרומאים לאותה מדינה. על דמויות אלה נימנות, בין היתר, "בריטניה", "גרמאניה", "היברניה" (המייצגת את אירלנד), "פולוניה" ו"הלבטיה" (שווייץ). דמות נוספת שנוצרה על בסיס רעיוני זה, היא זו של קולומביה המייצגת את ארצות הברית. תיאור המדינה בדמות אם רווח גם הוא, ועל אלה נמנות, בין היתר, "אמא אלבניה" (Nëna Shqipëri), "אמא ארמניה" (Մայր Հայաստան), האם סוואה (Moder Svea) בשוודיה, "בהארט מטה" ("אמא הודו" - भारत माता), "אמא רוסיה" (Матушка-Русь) או "אם הגאורגים" (כרתליס דדה - ქართლის დედა).
במקרים אחרים הושם דגש דווקא על פשטות הדמות, שנועדה לתאר אזרח מהשורה. על אלה נמנים הגאוצ'ו בארגנטינה, ג'ון בול, הגבר השמן והגוץ המסמל את אנגליה, "אולה נורדמן" (Ola Nordmann), האיש מן השורה המייצג את נורווגיה או "חואן דה לה קרוס" הפיליפיני.
אלגוריה לאומית נפוצה נוספת מתבססת על דמויות של אנשי מרות, חיילים או שוטרים. בין אלה ידועים ה"מאונטי" (Mountie), שוטר רכוב המסמל את קנדה (ג'וני קנאק), ג'וני רבל (Johnny Rebel: ג'וני המורד), החייל שסימל את קונפדרציית המדינות של אמריקה בעת מלחמת האזרחים האמריקנית או הדוד סם, דמות שנולדה בעת מלחמת 1812, ככל הנראה במחנה צבאי, כביטוי לארצות הברית. בתקופת מלחמת צרפת–פרוסיה ולאחריה נהג אונורה דומייה לתאר בקריקטורות שלו את פרוסיה בדמותו של ביסמרק.
הדמות האנושית המסמלת את ישראל היא שרוליק, הנער שיצר דוש. שרוליק מתואר בדרך כלל כנער צעיר עם כובע טמבל וסנדלים תנ"כיים, הלבוש במכנסי חאקי קצרים. בעתות מלחמה, נהג שרוליק ללבוש מדים ולהתגייס להעלאת המורל הלאומי.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 מעצמות אירופה התייחסו לאימפריה העות'מאנית בתור "האיש החולה על הבוספורוס" על רקע חולשתה והשחיתות שאפיינה אותה.
יש מדינות בהן נהוג תיאור המדינה כבעל חיים. תיאור זה רווח לבדו או לצדה של הדמות האנושית המייצגת את המדינה. דוגמאות לאלגוריה מעולם החי הן "הרימאו בלאנג" (Harimau Belang), הטיגריס המלאי כמייצג את מלזיה, הקיווי בניו זילנד, "הקנגורו המתאגרף" באוסטרליה, הקונדור האמריקאי, התרנגול הגאלי בצרפת, והדוב הרוסי ברוסיה.
סיגל שחמון
סיגל שחמון (נולדה ב-13 ביוני 1971), היא מנחת טלוויזיה, שחקנית וזמרת ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בשם סיגל שהמון למשפחה ממוצא עיראקי כבת זקונים ולה שתי אחיות גדולות, וגדלה בפתח תקווה.
ב-1989 הופיעה בקדם אירוויזיון כאחת מהמלוות של נסים גרמה בשירו "חולף לו עם הזמן".
בשנת 1995, התמודדה שחמון בטקס בחירת נערת "גלגל המזל", אולם הפסידה את התפקיד לרות גונזלס. ארז טל ראה את הפוטנציאל של שחמון ולקח אותה להנחות לצידו את תוכניתו "העולם המופלא". במקביל סיימה רות גונזלס את תפקידה כנערת "גלגל המזל" ושחמון החליפה אותה.
בשנת 1997 שיחקה במחזמר "רובין הוד". בין השנים 1998–1999 השתתפה כמנחה בשעשועון בערוץ 2 "המבצר" לצד אקי אבני, ובתוכנית ההיכרויות "החצי השני" לצד נתי רביץ. לאחר מכן הגישה את העונה השנייה של התוכנית "נוצץ", במקומה של עינת ארליך.
בשנת 1999 הנחתה את אירוויזיון 1999, שהתקיים בירושלים, יחד עם יגאל רביד ודפנה דקל.
לאחר האירוויזיון לקחה שחמון הפסקה מעולם הטלוויזיה כדי להגשים את חלומה להיות זמרת. במשך שנתיים וחצי עבדה על אלבומה, שיצא במאי 2002, בו כתבה והלחינה את כל השירים. האלבום, שקיבל את השם "חלומות" זכה לביקורות מעורבות והיה כישלון מסחרי, דבר שגרם לשחמון למעט בקריירה המוזיקלית לטובת ההנחיה בטלוויזיה. באותה השנה הופיעה בתפקיד אורח בסדרת הדרמה "החבר'ה הטובים".
בנובמבר 2003 החלה להנחות את תוכנית הבוקר "סיגליות", שעסקה בתרבות הפנאי. בנוסף הנחתה מספר תחרויות יופי, כגון "ניו מודלס" 2003 של הירחון "את" וטקס "נער ונערת השנה של מעריב לנוער" 2004. כמו כן הנחתה את משדר העצמאות 55 של הערוץ הראשון, לצד יהורם גאון.
בשנת 2005 נבחרה לככב בקמפיין הארצי הראשון של חברת האופנה "אריסטו שמט". כעבור חצי שנה החליפה אותה בתפקיד עדן הראל.
לאחר ירידתה מן המרקע של תוכניתה "סיגליות", עברה שחמון להנחות תוכנית בוקר בערוץ 10 בשם "משהו טוב", העוסקת בדרך חיים אלטרנטיבית.
ב-2007 השתתפה בהנחיית תוכנית הבוקר "העולם הבוקר" לצד אברי גלעד, אך עזבה לאחר שבועיים. בשנת 2008 הנחתה בתוכנית "לחיות טוב" לצד משה דץ במשך 10 חודשים, והמשיכה לדגמן.
ב-2009 הוציאה סינגל לרדיו בשם "תגלי לו", ובהמשך סינגל שני בשם "חלומות".
בשנת 2011 כיכבה בדוקו-ריאליטי "בקרוב אהבה" לצד אמירה בוזגלו, גאיה טראוב, גילי שם-טוב, מיכל שפירא וגלית לוי בערוץ 2 של קשת.
ב-2017 ו-2019 גילמה את נורית גבע, אמה המאמצת של קירקי (גילי איצקוביץ') ואמה הביולוגית של אביגיל (דנה לב) בסדרת הנוער "כדברא". בנוסף בשנת 2019 גילמה בסדרה "התחנה" את אליאן פרנק, אמו של פרנקו.
חיים פרטיים
באמצע שנות ה-90 ניהלה מערכת יחסים קצרה ומתוקשרת עם השחקן אקי אבני.
מתגוררת בכפר שמריהו.
קרב משלט 219
משלט 219 נמצא ליד כביש 443 של היום, ביער בן שמן בסביבת חורבת הגרדי (קבר שייח' ערבאווי, המזוהה כיום על ידי חרדים כקברו של מתתיהו הכהן) וקברות המכבים, וממערב לכפר הפלסטיני מידיא. המקום נכבש ביולי 1948 במסגרת מבצע דני וחיילים מפלוגה א' של גדוד 142 קרייתי הוצבו לשמירה על המקום.
עם שחר 24 בספטמבר 1948 נפתחה אש תותחים ומקלעים על משלט 219. תוך זמן קצר החלה הסתערות על המשלט והחלה נסיגה בלתי מאורגנת לעורף. רק בשעות הצהרים הגיעה תגבורת של חטיבת קרייתי וכבשה את המשלט. במקום נמצאו גופות הלוחמים שחוללו על ידי תושבי מידיא. בקרב נהרגו 23 לוחמים. בין חללים אלו גם שני חיילים נעדרים (שנעדרים עד היום).
הדעות חלוקות לגבי הסיבות לנפילת המשלט. הגרסה הרשמית טוענת כי מצב הביצורים היה גרוע. העמדות נבנו לגובה ולא לעומק ולא הוסוו. לא נסללו דרכי גישה ונסיגה, לא הוטמן מיקוש הגנה ולא נחפרו תעלות קשר. למרות מצב הכוננות הוצאה פלוגת התגבורת לחופשה קצרה, עובדה שהייתה לה חשיבות רבה לגבי תוצאות הקרב. כמו כן נמתחה ביקורת על אופן הלחימה של הפלוגה, ואף נטען כי החיילים ישנו בעמדותיהם.
כיום קיימת במקום אנדרטה לזכר הנופלים, הסובלת מדי פעם מהשחתה של ערבים. בערב יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, 2012 נותצה האנדרטה לרסיסים. באוגוסט 2022 האנדרטה נותצה ונשרפה בידי ערבים. מצבה נוספת ובה שמות הנופלים מצויה בבית הכנסת של היישוב הסמוך מבוא מודיעים.
מקס פיין (סרט)
מקס פיין (באנגלית: Max Payne) הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2008, המהווה עיבוד למשחק מחשב באותו שם. בסרט מככבים מארק וולברג, לודאקריס, בו ברידג'ס, אולגה קורילנקו ומילה קוניס. הסרט הופק בשיתוף פעולה בין Remedy Entertainment ו-Dune Entertainment עם אולפני המאה ה-20. וולברג מככב כמקס פיין, בלש במשטרת העיר ניו יורק, שיוצא למסע נקמה בעולם התחתון של ניו יורק, בניסיון למצוא את רוצח רעייתו ובתו.
לידווינה
לידווינה (לידווינה מסכידאם; בהולנדית: Liduina; 18 באפריל 1380 – 14 באפריל 1433) היא קדושה נוצרייה הולנדית הנחשבת על ידי חוקרים מודרניים לאחד המקרים המתועדים הראשונים של התפרצות והתקדמות טרשת נפוצה.
מקס פיין (סרט)
עלילה
מקס פיין הוא בלש שהוקצה ליחידת התיקים הלא פתורים של משטרת העיר ניו יורק. הוא איבד את אשתו מישל ואת בתו התינוקת רוז ברצח מחריד; מאז אותו יום, מקס נחוש למצוא את הרוצח של משפחתו. הוא מגיע לחשוד ממשטרת העיר ניו יורק כאשר נטשה, מכרה של אחד המודיעים של מקס, נרצחת באכזריות והארנק של מקס (שגנבה) נמצא בזירת הפשע. שותפו לשעבר של מקס, אלכס באלדר נהרג בביתו לאחר שהודיע למקס על קשר אפשרי בין מותה של נטשה לרצח משפחתו. מקס מוכרז כרוצח, ועל סגן בראוורה מהמחלקה לחקירות פנים מוטלת המשימה להביא אותו למאסר.
לידווינה
לידווינה נולדה בסכידאם שליד רוטרדם. בגיל 14, נפלה לידווינה במהלך החלקה על הקרח. היא שברה צלע, אך לא התאוששה מן הפציעה ובני זמנה מתארים את התדרדרות מצבה הגופני: היא הפכה משותקת, למעט ידה השמאלית; חלקים מגופה "נפלו", היא דיממה ללא שליטה.
מקס פיין (סרט)
עלילה
מקס ומונה סאקס, מתנקשת עצמאית ואחותה של נטשה, מבקרים במכון הקעקועים של נטשה, שם מגלה המקעקע את המשמעות מאחורי הקעקוע של נטשה: הוא מייצג את כנפיה של ולקיריה, שב הם יצורים שמכריעים את גורלם של לוחמים בקרב. מקס הולך להוציא בחשאי כמה מהחפצים של מישל מהאחסון ומגלה שמסמכים מהזמן שעבדה בתאגיד Aesir, יצרן תרופות גדול, נעלמו. מקס חוקר את המנהל לשעבר של מישל, ג'ייסון קולווין במשרדו ב-Aesir ולומד שמישל הייתה מעורבת בפיתוח ולקיר, תרופה שהחברה ייצרה בחוזה צבאי בניסיון ליצור חיילי-על. לרוע המזל, רק נבדקים בודדים הראו תוצאות חיוביות; השאר חוו הזיות ולבסוף השתגעו, מה שאילץ את התאגיד לסיים את הפרויקט ולטשטש את המעורבות שלהם. ג'ייסון מסכים להעיד נגד מעסיקיו, כל עוד מקס יכול להגן עליו. מקס מסכים, אבל אז קציני SWAT (למעשה קבלנים של התאגיד בתחפושת) פשטו על המשרד, הרגו את ג'ייסון ומושכים את תשומת ליבו של בראוורה.
לידווינה
יום חגה הוא ה-14 באפריל והיא נחשבת לקדושה המגינה על מחליקים על הקרח.
מקס פיין (סרט)
עלילה
לאחר קרב יריות אינטנסיבי, מקס בורח עם הראיות ומראה למונה סרטון המסביר את פרויקט ולקיר ובו ג'ק לופינו, חייל מארינס לשעבר שהיה אחד מנבדקי המבחן המצליחים של התאגיד. לופינו מסביר בסרטון שבזמן נטילת התרופה הוא מרגיש בלתי מנוצח, ולא סובל מאף אחת מתופעות הלוואי. מקס מתעמת עם לופינו, כעת גנגסטר רב עוצמה המעורב בסחר בולקיר כסם עצבים, במחבוא המחסן שלו, ושני הגברים נלחמים עד שלופינו גובר עליו. התבוסה של מקס נראית בטוחה עד ש"בי.בי.", ראש האבטחה של Aesir ודמות אב למקס, מגיע ויורה למוות בלופינו. לאחר מכן הוא גורם לעלפונו של מקס וגורר אותו לנמל העיר. כזה מתעורר "בי.בי." מסביר שהוא מכר בסתר את ולקיר למטרות רווח אישי, ומודה שהרג את מישל, לאחר שמצאה ראיות מפלילות שיכלו לחשוף אותו. הוא מנסה להטביע את מקס בהתאבדות מזויפת, אבל מקס משתחרר וצולל לתוך הנהר הקפוא. הוא כמעט טובע, אבל שומע את קולה של אשתו אומרת לו שעדיין לא הגיע זמנו למות. הוא שוחה לחוף וכדי למנוע היפותרמיה, צורך בקבוקונים של ולקיר ממולאים בכיסיו על ידי B.B., מה שגורם לו לראות הזיות עזות אבל גם הופך אותו כמעט בלתי מנוצח. מקס עוקב אחרי ב.ב בחזרה למטה התאגיד. בסיוע מונה, הוא עובר דרך האבטחה של הבניין, בסופו של דבר מתעמת והורג את ב.ב על מנחת המסוקים של הבניין. נקמתו הושלמה, הוא נופל על ברכיו, מוכן למות. הוא רואה חזיון של אשתו וילדתו מחייכים אליו, ופתאום מגיע אליו, כשהשמש חותכת את העננים צוות SWAT שמקיף אותו.
סצנת אמצע הכתוביות מציגה את מקס ומונה בבר. מונה מראה למקס עיתון עם תמונתה של מנכ"לית Aesir ניקול הורן בחזית. מקס ומונה מביטים זה בזה בהבנה.
הפקה
הסרט, שיצא לאקרנים ב-17 באוקטובר 2008 בארצות הברית (וב-6 בנובמבר 2008 בישראל), מבוים על ידי ג'ון מור ("טיסת הפניקס", "אות משמיים", "מאחורי קווי האויב") ומככבים בו מרק וולברג כמקס פיין, מילה קוניס כמונה סאקס, בו ברידג'ס כבי בי הנסלי, אמאורי נולסקו כג'ק לופינו, נלי פורטדו ככריסטה בלדר, קייט ברטון כניקול הורן, כריס אודונל כג'ייסון קולווין – יד ימינה של ניקול הורן, אולגה קורילנקו כנטשה סאקס והראפר לודאקריס כג'ים בראוורה.
בסוף השבוע הראשון להקרנתו זכה הסרט להכנסות של 18 מיליון דולר. נכון לאפריל 2009, סכום ההכנסות לסרט נאמדים בקרוב ל-85.5 מיליון דולר. למרות הצלחה קופתית, הסרט ספג ביקורות קשות. מבין הביקורות שהופנו כלפיו, "הסרט סובל מעלילה לא הגיונית למרות היותו מושקע מבחינת אקשן מסוגנן". עוד הובעה אכזבה מהמעבר של משחק המחשב לקולנוע שאינו נאמן למקור, וביצוע כושל של צוות השחקנים.
חרף הביקורות, אתר המשחקים IGN נתן לסרט ציון "העיבוד הטוב ביותר למשחק מחשב".
במדבר רבה
במדבר רבה הוא מדרש אגדה על ספר במדבר. המדרש מחולק לעשרים ושלושה פרקים. המדרש מורכב משני חלקים. הראשון עוסק בפרקים א'-ז' שבספר במדבר, והשני בפרקים ח'-ל"ו. שם התואר 'רבה' שנוסף למדרש נבע מהעתקה משותפת של מדרשי אגדה על התורה באותם כתבי היד, הכוללים את מדרש רבה.
זמן כתיבת המדרש
המדרש מוזכר בשמו בפעם הראשונה בידי רבי יהודה בר יקר, מורו ורבו של הרמב"ן וגם אצל הרמב"ן. ככל הנראה נערך המדרש בסביבות המאה ה-12 בפרובאנס. שמו של המדרש מוזכר גם אצל רבי עזריאל מגירונה ומצוטט אצל חכמים מן המאה ה-13, מכאן למדים, שהמדרש נערך עשרות שנים קודם כלומר במאה ה-12. עריכת המדרש וצורת הכתיבה משווים למדרש אופי של מדרשים אחרים במדרש רבה כמו בראשית רבה וויקרא רבה. מדרש במדבר רבה מורכב משני חלקים. חלקו הראשון של המדרש מאופיין בדרך כתיבתו של רבי משה הדרשן, וחלקו השני של המדרש זהה למקבילות שלו במדרש תנחומא.
לשון המדרש וסגנונו
לשונו של המדרש היא ברובה עברית מתקופת המשנה ומעט עברית מימי הביניים, ארמית ומילים בשפות אירופאיות. סגנון כתיבת המדרש ארוך וארכאי, ובכך הוא שונה ממדרשי חז"ל הקדומים, אשר מצמצמים בכתיבה. אריכות הכתיבה גורמת מעט לחוסר הבנה ביחס לכוונת כותב המדרש. המדרש על שתי פרשות ספר במדבר, פרשת במדבר ופרשת נשא ארוך כפליים משאר המדרשים בקובץ זה על שאר פרשות ספר במדבר. מקורות נכבדים מהמדרשים הם ממקורות קדומים יותר, אך נערכו בהם שינויים כדי שיתאימו לרוח כתיבת מדרש רבה. בנוסף לדרשות, מכיל המדרש סיפורים המרחיבים את הסיפור המקראי על כל גווניו וכן משלים ופתגמים.
חלוקתו של המדרש
המדרש מחולק לעשרים ושלושה פרקים. המדרש מורכב משני חלקים הראשון עוסק בפרקים א'-ז', שבספר במדבר והשני - בפרקים ח'-ל"ו.
יום-טוב ליפמן צונץ טען כי לא מחבר אחד חיבר את שני החלקים. לשיטתו שני החלקים היו שווים, כאשר נכתבו ונערכו בפעם הראשונה. בתחילה כל הפרקים החלו בהלכה, בסדר המקראות או העניינים. לאחר זמן מה, מחבר אחר ערך מחדש את שתי הפרשיות הראשונות, עד פרשת נשא. בשתי הפרשות הראשונות האריך ואת שאר הפרשות השאיר כפי הנערכו בראשונה. שלמה בובר בעקבותיו טוען אף הוא ששני החלקים נתחברו מחברים שונים. לשיטתו מחבר אחד התחיל לערוך את המדרשים המיוחסים לספר במדבר, על פי הדוגמה של בראשית רבה, וכאשר החל לערוך את המדרש על פרשת נשא הפסיק, ומחבר אחר השלים קובץ המדרשים.
צ'ארלי ד'אמליו
צ'ארלי ד'אמליו (באנגלית: Charli D'Amelio; נולדה ב-1 במאי 2004) היא אושיית רשת ורקדנית אמריקאית, שהתפרסמה באפליקציה טיקטוק אליה העלתה אלפי סרטוני וידאו קצרים בהם היא רוקדת. לד'אמליו יש כ-151 מיליון עוקבים באפליקציה, נכון לאוקטובר 2022, וסרטוניה צברו כ-11 מיליארד לייקים. ד'אמליו כונתה "מלכת הטיקטוק" על ידי הניו יורק טיימס.
קריירה
ד'אמליו הוחתמה בסוכנות הכישרונות UTA בינואר 2020. היא השתתפה, יחד עם ידוענים אחרים, בפרסומת אשר שודרה במהלך סופרבול LIV, בשנת 2020, יצרה יחד עם ג'ניפר לופז, אשר כיכבה במופע המחצית של הסופרבול באותה שנה, את אתגר הטיקטוק "אתגר הסופרבול של ג'יי לו". באותה שנה ד'אמליו גם לקחה חלק במשחק האולסטאר של ה-NBA.
ד'אמליו הייתה חברה בקבוצת הרשת השיתופית "Hype House" עם 18 משפיענים אחרים. לקבוצה יש 15.5 מיליון עוקבים. לאחר סכסוכים פנימיים היא ואחותה החליטו לעזוב.
בשנת 2020 הופיעה ברשימות פורבס 30Under30 וב של מגזין פורצ'ן, והייתה לאדם הצעיר ביותר שהופיע ברשימה של פורצ'ן אי פעם.
בשנת 2022 היא דורגה במקום השני ברשימת יוצרי התוכן המרוויחים ביותר של פורבס, עם רווחים של כ־17.5 מיליון דולר בשנת 2021. באותה שנה זכתה בעונה ה־31 של תוכנית המציאות האמריקאית, רוקדים עם כוכבים.
חיים אישיים
ד'אמליו הייתה מטרה לבריונות רשת ולביוש גוף. היא ואחותה דיקסי שיתפו פעולה עם יוניצף כדי להילחם בתופעת בריונות רשת וכדי לספר על הסכנות בפרסום בפלטפורמה טיקטוק. ד'אמליו חשפה בסטורי בחשבון האינסטגרם שלה שהיא סובלת מהפרעת אכילה.
שמחה אבן-זהר
שמחה אבן-זהר (5 באפריל 1905 - 17 בפברואר 1992) היה מנכ"ל האופרה הישראלית, מזכיר הוועד הפועל והוועדה המרכזת של ההסתדרות, הקים את שירות הקשר של ההגנה -- הגדעונים ועמד בראשו. היה מפעילי תנועת החלוץ.
תחילת דרכו
נולד ליצחק פינקלשטיין, סוחר עצים, ומרים לבית מלך, למשפחה בת ארבעה ילדים בברז'ניצה שבקרבת סארני, פלך ווהלין, אז חלק מן האימפריה הרוסית (כיום במערב אוקראינה). למד ב"חדר", בישיבה ובבית ספר רוסי ממלכתי. בעקבות מות אביו ב-1917, עבר להתגורר אצל אחותו בסארני. שם למד בגימנסיה עברית והחל בפעילות חברתית-ציונית - היה ממייסדי אגודת "קדימה" ו"השומר הצעיר" המקומיות. בשנת 1921 הקים וניהל סניף מקומי של תנועת "החלוץ" ובמסגרת תפקידו ארגן הכשרה מקצועית לנוער אצל בעלי מלאכה מקומיים, כהכנה לעלייה לארץ ישראל.
בתחילת שנת 1924 קיבל מאחיו, שהיגר לארצות הברית, אשרה לשם, אולם הוא יצא עם כמה עשרות חלוצים והקים את חוות ההכשרה הראשונה, "קבוץ חוצבי אבנים בקלוסובה" בפלך ווהלין, בסמוך לגבול הסובייטי-פולני. הוא המשיך בפעילות פוליטית, היה חבר המפלגה הציונית-סוציאליסטית ופעיל עבור "קרן היסוד". אבן-זהר המשיך בניהול חוות ההכשרה עד עלייתו ארצה במרץ 1925. בחווה זו הוכשרו כמה אלפי חלוצים.
פעילותו בהסתדרות ובהפועל
עם הגעתו ארצה רצה להמשיך בעבודתו במחצבה, אולם הדבר לא הסתדר, לכן הצטרף לגרעין קיבוץ גבת ששהה אז בהכשרה בתלפיות סמוך לירושלים. שם עבד בבניין עד ששבר את רגליו במהלך העבודה ועקב כך עזב את הגרעין ועבר לתל אביב, שבה מצא במהרה עבודה בבניין. לאחר שחלה ואושפז נאסרה עליו עבודה גופנית. בספטמבר 1925 החל לעבוד בוועד הפועל של ההסתדרות, שעבר זמן קצר לפני כן מירושלים לתל אביב. בעקבות התרחבותה של ההסתדרות התמנה לתפקיד מנכ"ל המשרדים ומאוחר יותר שימש כמזכיר הוועד הפועל והוועדה המרכזת. בתפקידים אלה שימש עד צאתו לגמלאות, במשך 45 שנים. כמו כן, הצטרף למפלגת אחדות העבודה ובשנת 1930 למפא"י. בסוף שנות ה-30 יצא לסיור בכמה ממדינות אירופה ובמצרים כדי ללמוד את שיטות העבודה של האיגודים המקצועיים שם. בנוסף השתתף באינטרנציונל המקצועי שנערך בפריז בנושא זה. בעקבות אישור מיוחד שקיבל, נסע לביקור בברית המועצות, במהלכו ביקר במפעלים במספר ערים גדולות ובקולחוזים. כמו כן נפגש עם פקידים ממשלתיים, שעסקו בתחום הארגון המקצועי. לאחר חזרתו פרסם תחת שם העט שא"ז בכתב העת "מעלות" רשימות ביקורת חריפות על ברית המועצות כמדינת דיכוי.
אבן-זהר הצטרף לאגודת הספורט "הפועל" ובמסגרת פעילותו שם נמנה עם מארגני המשלחת הארצישראלית, בת 250 משתתפים, שבראשה יצא לאולימפיאדה הבינלאומית של הפועלים באנטוורפן שנערכה ב-1937.
פעילותו בהגנה ולמען החיילים והאסירים היהודים
אבן-זהר הצטרף להגנה עם עלייתו לארץ. במהלך המרד הערבי הגדול התבקש על ידי מפקדת ההגנה להקים את ארגון וניהול שירותי הקשר (הגדעונים) בכל הארץ. שירותי הקשר כללו שידורי רדיו ואלחוט, איתות לספינות מעפילים, משלוח הודעות באמצעות יוני דואר ועוד. בשנת 1938 פנה אליו ראש המפקדה הארצית, יוחנן רטנר, ומינה אותו למזכיר כללי לארגון המנהלה. במסגרת תפקידו הניח את היסודות לעבודה משרדית מאורגנת ודאג לתיוק ותיעוד החומר הארכיוני.
אבן-זהר ארגן את תחנות השידור הראשונות של תחנת הרדיו המחתרתית "קול ישראל", שהחלו לשדר במרץ 1940. כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה רצה אבן-זהר להתגייס לצבא הבריטי, אולם ההסתדרות סירבה לשחררו מתפקידיו. בעקבות בקשתו של ראש עיריית תל אביב דאז, ישראל רוקח, הצטרף ל"ועד למען קרן אמבולנסים" שגייס כספים לרכישת אמבולנסים לצבא הבריטי. שלושה אמבולנסים נרכשו ונמסרו בטקס חגיגי לבריטים.
אבן-זהר נבחר לשמש כסגנו של יהודה מצב טוקטלי, יושב ראש הקרן הבריטית לעזרת נפגעי המלחמה בתל אביב. בתפקידו זה דאג להעביר מימון ל"ועד למען החייל היהודי", בין השאר לצורך הקמת מועדון לחיילים. כמו כן, היה פעיל בוועד שהוקם לסיוע לשוטרים העבריים. בעקבות המעצרים רחבי ההיקף והעוצר שהוטל על תל אביב בשבת השחורה, ביוני 1946, פעל בקרב שלטונות הצבא להשגת אישורי תנועה לאנשי היישוב. כמו כן יצא אבן-זהר לביקורים יומיומיים אצל העצורים וסייע להם לשמור על קשר עם משפחותיהם ועם הנהגת היישוב. ראשי היישוב שוחררו בנובמבר אותה שנה.
בתחילת 1947 הקים הוועד הלאומי את "לאסירינו", האגודה לעזרת האסיר והעציר היהודי, ופנה לאבן-זהר לעמוד בראשה. בנשיאות האגודה ישבו נציגים של כל הזרמים ביישוב. במסגרת תפקידו פקד חברים רבים ורתם אותם לסיוע לעצורים, ביקר את האסירים בכל בתי הסוהר ומחנות העצורים בארץ וגייס את דעת קהל בארץ למאבק בבריטים למען העברת עצורים ממחנות מעצר ביישובים ערביים (עכו, לטרון, בית לחם) למתקנים אחרים. הוא פעל למען שחרורם של גולי קניה ותבע מן הממשלה הצעירה את החזרתם ארצה. לאחר שובם לארץ ביולי 1948 סיים את תפקידו והאגודה פוזרה.
פעילותו באופרה
אבן-זהר הצטרף ב-1942 ל"חוג ידידי האופרה הארצישראלית העממית". לאחר מכן שימש כגזבר החוג. בנובמבר 1945 הגיעה לארץ זמרת הסופרן היהודיה-אמריקאית אדיס דה-פיליפ במטרה לאסוף תרומות להקמת בית אופרה בארץ ישראל. אבן-זהר התבקש על ידי החוג ללוות את דה-פיליפ בביקורה בארץ. השניים התאהבו וסיפור אהבתם הכה גלים בתל אביב עקב היותו של אבן-זהר נשוי ובעל משפחה. ההחלטה על הקמת האופרה הייתה משותפת לדה-פיליפ ולבן-זוגה אבן-זהר. הם חילקו ביניהם את התפקידים כך שהיא טיפלה בתחום האמנותי והוא בתחום המנהלי. אבן-זהר שימש כמנכ"ל האופרה במשך כל פעילותה, 35 שנים, עד לסגירתה ב-1982.
משפחתו
אבן-זהר היה נשוי פעמיים. לו ולרעייתו הראשונה, רבקה בת פנחס חלפין, נולדו שלושה ילדים: גינה, יצחק ואיתמר. באוגוסט 1950, לאחר גירושיו מאשתו הראשונה, נשא לאישה את אדיס דה-פיליפ. לשניים לא נולדו ילדים. לאחר נישואיהם, הקימו השניים את ביתם ברמת חן שברמת גן.
שמחה אבן-זהר נפטר בשנת 1992 ונטמן בבית העלמין קריית שאול, לצד אדיס דה-פיליפ.
עיריית תל אביב קראה רחוב ביפו על שמם של שמחה אבן-זהר ואדיס דה-פיליפ.
פעוטים היינו
פְּעוּטִים הָיִינוּ (אנגלית: When We Were Very Young) הוא ספר ילדים מאת אלן אלכסנדר מילן הנושא ארבעים-וארבע פואמות. הספר יצא לאור לראשונה ב-1924 ואויר בידי ארנסט שפארד. חלק מן השירים הולחנו בידי הארולד פרייזר-סימסון. הספר נפתח בהקדמה, בה הסופר מתאר לקורא מיהו המספר ומי הילד הקרוי כריסטופר רובין.
הפואמה השלושים-ושמונה בספר, "דב-דובון", הופיעה לראשונה במגזין פאנץ' ב-1923 ובו הופיעה לראשונה דמותו של פו הדב. באחד מאיורי השיר "דב-דובון", פו מופיע כשהוא לבוש בחולצה, אשר מאוחר יותר נצבעה באדום במהדורה הצבעונית בעריכתו של סטפן סלסינגר. הופעתו זו של פו הדב הפכה להופעתו התמידית בסרטי חברת וולט דיסני על הדמות.
השיר Vespers הנועל את הספר, היה השיר הראשון שמילן כתב לילדים. השיר תורגם בידי יעקב אורלנד תחת השם "תפילת-ערבית" והולחן ובוצע בידי שלמה ארצי באלבומו הראשון שיצא ב-1970.
בלאק ליפס
הבלאק ליפס (באנגלית: The Black Lips) היא להקת גראז' רוק (הם מגדירים את עצמם כלהקת "פלאואר פאנק") מאטלנטה, ג'ורג'יה. הלהקה הוקמה בשנת 2000, כשחברי הלהקה למדו ביחד בבית הספר התיכון.
חברי הלהקה הופיעו בתחילה בברים ומועדונים קטנים, שמחלקם אף נזרקו באמצע ההופעה בשל התנהגות בימתית פרועה מדי: הלהקה ידועה בהופעות חיות קיצוניות שכוללות: הקאות, השתנה, התערטלות, נשיקות בין חברי הלהקה וזריקת נפצים. הלהקה הוציאה שלושה אלבומים בחברת תקליטים קטנה, עד שצדה את אוזניהם של אנשי חברת התקליטים "Vice Records", שעם אמניה נמנים "בלוק פארטי" ו"דה סטריטס".
הצליל של הלהקה שואב מלהקות הגראז' רוק של אמצע שנות ה-60 ומתקליטי רוקבילי ישנים, ונדמה שאפשר לשמוע בו חיתוך רוקנ'רול דרומי בולט. הבלאק ליפס הופיעו בישראל בשנת 2007. ב-2017 חזרו להופעה נוספת במועדון הבארבי בתל אביב.
דני עברי
דני עברי (נולד ב-1956) הוא ראש המועצה האזורית משגב החל מהבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2018.
עברי עוסק בניהול, בהנהגה ובהתערבות במשברים בהתיישבות, בכל סוגי היישובים ובכל סוגי המשברים במשך שנים רבות. החל מתחומי התעשייה, החקלאות, התיירות והמסחר, ודרך גיבוש וביצוע תוכניות לשינוי ארגוני ושינוי תרבותי, וכן פיתוח ובנוי קהילתיים וחברתיים. כראש מועצה, מדווח דני עברי על העשיה בתחומים אלה ביומן עשיה שבועי - יומנו של ראש המועצה.
עידו מירון
עידו מירון (נולד ב-1975) הוא שחיין עבר ישראלי, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה במשחי הגב. ייצג את ישראל באליפות אירופה (שפילד 1993). בעל שתי מדליות כסף מהמכביה הארבע-עשרה (1993).
דני עברי
ביוגרפיה
עברי נולד ב-1956 בניו יורק שבארצות הברית, ועלה לישראל עם הוריו ב-1969.
עידו מירון
ביוגרפיה
מירון נולד וגדל במושב מולדת התאמן בקבוצות הפועל גלבוע ומכבי חיפה, בהדרכתו של ארנון אבני.
דני עברי
ביוגרפיה
הוריו, ד"ר יוג'ין וינר וד"ר אניטה וינר, היו פעילים חברתיים בקהילה היהודית, ודני התחנך במוסדות חינוך יהודיים דתיים עד עליית משפחה לישראל. אביו היה רב קונסרבטיבי, מבין המנהיגים היהודים שהתייצבו לתמיכה במאבקו של ד"ר מרטין לותר קינג נגד האלימות והאפליה של האפרו-אמריקאים בדרום ארצות הברית בשנות ה-60. המשפחה התגוררה בקנדה ועברה לניו יורק כשאביו של וינר עשה שם דוקטורט בסוציולוגיה.
עידו מירון
1989
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1989 זכה מירון במדליית ארד, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:17.58 דקות, אחרי אליאב טל מהפועל נתניה (2:12.37 דקות) וגלעד רפאלי מהפועל בני שמעון (2:15.05 דקות).
דני עברי
ביוגרפיה
הוריו הפכו לאנשי סגל בכירים באוניברסיטת חיפה בחוג לסוציולוגיה ובבית הספר לעבודה סוציאלית בהתאמה ובהמשך היו פעילים ב"ג'וינט" ברוסיה ובמדינות ברית המועצות לשעבר.
עידו מירון
אלוף ושיאן ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט ב-30 במאי 1992 זכה מירון במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 2:07.09 דקות, שיפור לשיא בן ה-3 שנים של ערן גרומי 2:07.48 דקות.
1993
באליפות ישראל שנערכה בווינגייט ב-20 באפריל 1993 זכה מירון בשתי מדליות זהב, מבשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.37 שניות, לפני יוסי טנצר ממכבי קריית אונו (1:02.50 דקות) ויואב מאירי מהפועל ירושלים ובמשחה ל-200 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 2:05.00 דקות, שיפור לשיאו, לפני יוסי טנצר (2:13.08 דקות) ויואב מרקוביץ' מהפועל נהריה (2:16.12 דקות).
דני עברי
ביוגרפיה
עברי הצטרף בתיכון לגרעין שלימים הגיע בחלקו למושב שיתופי יודפת. עברי שירת בצה"ל כלוחם וכמש"ק בחטיבת הצנחנים בשנים 1974–1977 בשרות סדיר וכן בשנים 1978–2003 במילואים.
אחרי שחרורו משירות סדיר עבד בחברת "נאות הכיכר" כמדריך טיולים, מדריך בכיר, וכן כמנהל תפעול של החברה בדרום חצי האי סיני עד תחילת הנסיגה ב-1979, והמשיך בעת לימודיו בעבודה חלקית עד להשלמת הנסיגה מסיני ב-1983.
עידו מירון
המכביה ה-14
בתחרות השחייה של המכביה ה-14 שנערכה ביולי 1993 בבריכת השחייה באוניברסיטת תל אביב זכה מירון ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף. מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם אורי שטיפט, יואב מאירי ודימה רבינסקי בשיא ישראלי חדש של 3:53.80 דקות, לפני מקסיקו ודרום אפריקה. מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.69 שניות, אחרי דניאל גרייבר מארצות הברית (58.90 שניות) ולפני אלפרד דייוויד מארצות הברית (1:00.13 דקות) ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:06.85 דקות, אחרי דייוויד אלפרט (2:05.71 דקות) ולפני דניאל גרייבר (2:09.69 דקות).
דני עברי
ביוגרפיה
בשנים 1983–1990 עסק בענף הצאן ביודפת וכן בנושאי קרקעות וביטחון.
החל מ-1990 עסק בתפקידי ניהול מרכזים, עסקיים וקהילתיים ביודפת.
עידו מירון
אליפות אירופה
באליפות אירופה שנערכה בשפילד, אנגליה באוגוסט אותה שנה הוא סיים במקום 25 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:07.88 דקות.
דני עברי
ביוגרפיה
בשנת 2000 החל לעבוד כעצמאי בגיבוש וביצוע תוכניות הבראה, הסדרי חובות, רכישות ומיזוגים, ושינויים ארגוניים בקיבוצים ובחברות בבעלות קיבוצית.
נשוי למינדי מ-1978, אב לחמישה ילדים. המשפחה שימשה כמשפחת אומנה במשך שנים רבות. כל ילדיו ונכדיו מתגוררים ביודפת.
וילהלם
וילהלם הוא שם פרטי לגברים ושם משפחה ממקור גרמני שמשמעו"מגן נחוש". {{פירושונים| שם משפחה: אחר:
עידו מירון
1994
באליפות ישראל שנערכה באוגוסט 1994 זכה מירון במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:01.46 דקות, לפני ניר טוביס חברו לקבוצת מכבי חיפה (1:02.12 דקות) ויואב גת מהפועל קריית טבעון (1:03.47 דקות).
דני עברי
ביוגרפיה
אחיו, דייוויד וינר, היה סגן הסנגור הציבורי ומרצה לפילוסופיה ואתיקה, והתאבד ב-2005.
עידו מירון
1995
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 1995 זכה מירון במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:05.53 דקות, לפני חברו לקבוצה איתן אורבך (2:08.86 דקות).
וילהלם
ראו גם
}}
דני עברי
פעילות עסקית
במסגרת עבודתו כמנהל עסקי ומנהל עסקי בכיר ביודפת וביישובים אחרים רבים עסק בפעילויות עסקיות מגוונות.
חקלאות: ביסוס ענף טיפוח וייצור פקעות ובצלי פרחים וענפי המטעים ביודפת, גידול ירקות וגידולי שדה קונבנציונלים ואורגנים בבקעת הירדן, הגליל העליון התחתון והמערבי, חוף הכרמל ועמק בית שאן.
תיירות: תכנון אסטרטגי וביצוע תוכניות השקעה, מיזוגים ורכישות ב-25 מיזמים תיירותיים.
Just Dance 2019
Just Dance 2019 (בעברית: רק לרקוד 2019) הוא משחק ריקוד המיוצר ומשווק על ידי חברת יוביסופט כחלק מסדרת המשחקים "Just Dance". שם הסדרה מבוסס על השיר של ליידי גאגא, בעל אותו השם – "Just Dance".
המשחק הוכרז רשמית בכנס E3 2018 בתאריך ה-11 ביוני 2018, וישוחרר רשמית בצפון אמריקה לפלטפורמות PlayStation 3, ל-PlayStation 4, ל-Xbox 360, ל-Xbox One, ל-Wii ל-Wii U ול-Nintendo Switch ב-23 באוקטובר 2018.
Just Dance 2019 הוא המשחק האחרון שיצא לקונסולת ה-Xbox 360. זה גם משחק ה-Just Dance האחרון שיצא לקונסולת ה-Wii U, ומשחק ה-Wii U האחרון שיצא על ידי יוביסופט.
משחק זה מכיל לראשונה בסדרה שיר ישראלי, "Toy" בביצוע נטע ברזילי.
מצבי משחק ותכונות
בנוסף, יש שירים בלעדיים ל־Unlimited הכוללים:
יוז'ף אטווש
יוז'ף אטווש, בשמו המלא הברון יוז'ף קארוי בורומאוש ברטאלאן אדלברט אטווש ואשארושְנַמֵן (בהונגרית:  Karoly Bertalan Adalbert Eötvös Vásárosnaményi báró, 13 בספטמבר 1813 בודה – 2 בפברואר 1871 פשט) היה משפטן, סופר, פובליציסט, מחזאי ופוליטיקאי הונגרי.
שימש פעמיים כשר החינוך, בממשלה ההונגרית הראשונה בימי מהפכת 1848 ובממשלת גיולה אנדראשי בשנים 1867–1871, בה החזיק גם בתיק הדתות. כחבר פרלמנט ומאוחר יותר כשר קידם אטווש את חוק האמנציפציה ליהודים, את חוק חינוך החובה ואת חוק שוויון הקבוצות האתניות במדינה. היה חבר באקדמיה ההונגרית למדעים ועמד בראשה בשנים 1866–1871 וכיהן כיושב ראש אגודת קישפלודי בשנים 1860–1867. נודע גם כסופר, וחיבר מספר רומנים העוסקים בסוגיות חברה ומוסר.
רקע משפחתי, שנות צעירותו ולימודיו
יוז'ף אטווש נולד בבודה (בודפשט של היום) כילדם השלישי של הברון איגנאץ אטווש, יועץ ופקיד בכיר בשירות הקיסר האוסטרי, ואשתו השנייה, אנה לבית פון דר ליליין. שמו המלא בטבילה היה, בלטינית, Josephus Carolus Borromeus Bartolomeus Adalbertus. סבו מצד אמו היה אציל גרמני-פרוסי. אב סבו מצד אבו, הברון אטווש הראשון, נולד במחוז סטמאר (כיום סבולץ'-סטמאר-ברג) והיה גנרל פרשים מצטיין בצבא האוסטרי שהשתתף במלחמת שבע השנים ובמספר מלחמות בטורקים. אביו של יוז'ף וסבו, שנקראו שניהם איגנץ אטווש, מילאו תפקידים בכירים בהונגריה בשירותו של הקיסר האוסטרי. את תואר הברון קיבלו מהקיסרית מריה תרזה. אביו של יוז'ף היה משפטן והוגה דעות ושימש במספר תפקידים בכירים למדי בחצר המלוכה. הוא ואביו תמכו במדיניות הקיסר, שלטון אוסטרי בהונגריה (כבכל שאר הממלכה), בניגוד לשאיפות העם ההונגרי בעת ההיא - חירות לאומית ושלטון עצמי - ולכן שמם נודע לשמצה במולדתם באותם ימים.
בשל שם משפחתו הידוע לשמצה, סבל אטווש מעוינות התלמידים ההונגרים בבית-ספר (האגדה מספרת שהילד היחיד שהסכים לשבת לידו היה יהודי). הוא הצליח להחליש את עוינותם של חבריו לכיתה כשנשא בפניהם נאום פוליטי, לראשונה בחייו, ובו הביע אהדה לעניין הלאומי ההונגרי ומחויבות להיאבק למענו. חלק מחינוכו קיבל אטווש לפני בית-ספר, באופן פרטי, באחוזתה של אמו.
עיצובו הרוחני של אטווש הושפע ממורו הפרטי, יוז'ף פרוז'ינסקי, אסיר פוליטי לשעבר בעל השקפות רפובליקניות ומעריץ של עידן האורות הצרפתי. הוא זה שטיפח בנער עניין בהגות הפילוסופית ובפוליטיקה, ועורר את רצונו לטהר את שם המשפחה על ידי עמדות ומעשים מנוגדים לאלה של אביו וסבו. מאמו ירש את טבעו הרגיש ואת אהבתו לספרות. בשנים 1824 עד 1826 למד בגימנסיה המלכותית באוניברסיטה הקתולית שבבודה. בשנים 1826 עד 1831 למד פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטת פשט, שם היה אישטוואן הורבאט המורה החביב עליו ביותר.
בימי לימודיו באוניברסיטה התיידד אטווש עם לאסלו סאלי, לימים עורך דין, היסטוריון ופובליציסט, והלה עודד אותו לכתוב. בשנת 1830 תרגם להונגרית את מחזהו של גתה "גץ פון ברליכינגן". בשנת 1833 כתב קומדיה מקורית ראשונה - "המחזרים", ובשנת 1834 כתב טרגדיה מקורית ראשונה - "הנקמה". בשנת 1835 תרגם את "אנג'לו" מאת ויקטור הוגו. ההקדמות שכתב לתרגומיו עוררו את תשומת לבם של חברי האקדמיה ההונגרית, שהוקמה זה לא מכבר. בגיל 22 בלבד נבחר אטווש לחבר מתכתב של האקדמיה. הוא המשיך לעסוק במחזאות, אך פעילותו הספרותית התרחבה והחל לעסוק גם בשירה, בחיבור מסות ורומנים.
בתום לימודיו באוניברסיטת פשט התקבל אטווש לשירות המדינה, כסגן נוטריון במחוז פייר. ב-1835 עבר לעבוד במנהל החצר המלכותית בבודה וב-1837 מונה לשופט בנפה פרשוב.
ב-1836–1837 ערך מספר מסעות במערב אירופה - גרמניה, שווייץ, הולנד, צרפת ואנגליה - ובהם הושפע מרעיונות 'מתקדמים' בתחום הספרות והפוליטיקה. בהם האסכולה הרומנטית, שאטווש פגש אישית כמה מחבריה הבולטים. ב-1838 נבחר כחבר מן המניין של האקדמיה ההונגרית למדעים. ב-1855 נבחר לסגן יושב הראש וב-18 במרץ 1856 נבחר ליושב ראש האקדמיה.
בשובו להונגריה כתב את ספרו הפוליטי הראשון, "הרפורמה של בתי הסוהר". כחבר פרלמנט צעיר הרשים בבקיאותו ובכישרונו כנואם. באחד מנאומיו הראשונים, שנוסחו פורסם לימים, תמך בחום באמנציפציה של היהודים בארצו. בשנת 1840 התגורר באחוזת אביו בשאי, בורשוד והקדיש עצמו לכתיבה. מאוחר יותר באותה שנה עבר לגור בבודה ולאחר מכן בפשט.
פעילותו העיתונאית והפוליטית
עיתון "Pesti Hírlap" שימש לאטווש במה להפצת רעיונותיו הפרוגרסיבים; במאמרים שכתב בו טען שלצורך הנהגת הרפורמות המנהליות הדרושות להונגריה, הכרח הוא להקים ממשלה לאומית - הונגרית - מרכזית וחזקה. רשויות המחוזות (שבשטחי הונגריה) אמנם עמדו בראש ההתנגדות לשלטון המרכזי האוסטרי, אך רצו לשמור על אוטונומיה מסוימת והסתייגו משלטון הונגרי מרכזי. בשנת 1844 הצהיר אטווש בפרלמנט:
בגלל עמדתו זו, כונו הוא ושאר אנשי ה"פשטי הירלאפ" שחשבו כך "צנטרליסטים". עם זאת, אטווש לא צידד בהפיכת הונגריה למדינת לאומית טהורה. הוא דגל בפשרות, בדמות זכויות אזרחיות ולשוניות מיוחדות לקבוצות האתניות השונות, כך שאלה יזכו לחירות רבה יותר מזו שהם זוכים לה במדינות הסמוכות.
רומן הביכורים שלו "Karthausi" ("קרטוזיאני") הקנה לו שם הן בחוגים הספרותיים של הונגריה הן בקהל הרחב ההונגרי. ב-25 בנובמבר 1838 נבחר לחבר בחברה הספרותית על שם קישפלודי, שהפכה לימים לאיגוד הסופרים ההונגרים. שנים לאחר מכן, ב-24 במאי 1860 נבחר אטווש ליושב ראשה. השקפותיו הליברליות באו לידי ביטוי ברומן "נוטריון הכפר", שיצא לאור באמצע שנות הארבעים והיה לאחת היצירות הקלאסיות של הספרות ההונגרית. אטווש כתב באותה תקופה גם את הרומן ההיסטורי "הונגריה בשנת 1514" (על תקופת מלחמת האיכרים של גיירג' דוז'ה), את הרומן "אחיות" ואת הקומדיה "יחי השוויון!". אטווש חשף באמצעות הספרות היפה את שחיתותו של השלטון המקומי ואת עוולותיו; על כך ספג ביקורת כי "גייס" את ספריו לקידום דעותיו הפוליטיות. על ביקורות אלה השיב:
בשנת 1842 נשא אטווש לאישה את אגנש רושטי בארקוצי (1825–1913), בתו של אלברט רושטי בארקוצי (1847-1779),משפטן, בעל אחוזות, שכיהן כמשפאן משנה של מחוז בקש. נישואיו המאושרים נותרו כל חייו הרחק מאור הזרקורים. אחי אשתו, פאל רושטי בארקוצי (1874-1830ׂׂׂ) היה אציל נוסע וצלם, שנודע במסעותיו בשנים 1857–1859 בטקסס, ניו מקסיקו, קובה וונצואלה. גיס של אשתו, אגושטון טרפורט (1888-1817), שהיה נשוי לאילונה רושטי, היה פוליטיקאי שכיהן גם הוא כשר הדתות והחינוך.
בימי המהפכה
אטווש נחשב לאחד מאנשי הרוח והפוליטיקאים ההונגרים הבולטים, ולנואם בחסד. כך, למשל, כאשר רצה הארכידוכס הפלטין יוזף לארגן נוכחות גבוהה של חברים בפרלמנט, נהג לבקש מאטווש לנאום. ב-1848 פרצה המהפכה ההונגרית, ואטווש - שהזדהה עמה בכל לבו - מונה לשר בממשלה ההונגרית החדשה. הופקדו בידיו תיקי הדתות והחינוך, אך השפעתו הרחיקה הרבה מעבר לתחומים הללו. יחד עם פרנץ דיאק ואישטוואן סצ'ני, ייצג את הפלג המתון והפציפיסטי בהנהגה המהפכנית. התפטרות ראש הממשלה לאיוש באתיאני תסכלה אותו; והתנגדותו לעצמאות מוחלטת ורתיעתו מאלימות אילצו אותו לצאת לגלות באוקטובר 1848, הרחק ממלחמת הקיום של המהפכה - למינכן.
שנות הגלות וחזרתו למולדת
חרף יציאתו לגלות המשיך לשרת את מולדתו באמצעות עטו. השפעתו על דעת הקהל בהונגריה נותרה איתנה. מסתו, "הרעיונות המובילים של המאה ה-19 והשפעתם על המדינה", פורסמה בפשט בשנות החמישים המוקדמות, ובה בעת יצאה לאור גם בווינה ובלייפציג. את סיסמת המהפכה הצרפתית, "חירות, שוויון, אחווה", שינה אטווש במסתו ל"חירות, שוויון, לאומיות".
לאחר שחזר להונגריה ב-1851, באישור השלטונות, הקפיד על התנגדות לא פעילה למשטר הקיסרי ונמנע מפעילות בתנועות פוליטיות. בשנת 1859 פרסם ספר בשם "ערבויות לכוחה ולאחדותה של אוסטריה", ובו ניסח עקרונות המפשרים, לדעתו, בין אוניה פרסונלית ובין ריכוזיות שלטונית. לאחר תבוסת האוסטרים במלחמת צרפת-אוסטריה השתנה המצב הפוליטי, והעמדה שניסח בספר לא התקבלה עוד על דעת הקהל ההונגרית. באספת הדיאט ב-1861 נמנה אטווש עם תומכיו הנלהבים של דיאק, ונאומו הרשים מאוד את נציגי הקיסר האוסטרי.
שוב שר בממשלה, במסגרת השלטון הדואליסטי
שנות השבעים הראשונות היו שלוות יחסית, ואטווש הקדיש זמן רב יותר לעיסוקיו הספרותיים. בשנת 1866 נבחר ליושב ראש האקדמיה ההונגרית.
בכינוסי הפרלמנט שנערכו ב-1865 וב-1867 נאבק אטווש בלהט בעד מדיניותו של פרנץ דיאק, שהתקבלה לימים - הענקת אוטונומיה ומעמד שווה להונגריה (הענקת המעמד השווה הפכה את האימפריה האוסטרית לאימפריה האוסטרית-הונגרית). עם הרכבת ממשלת דיולה אנדראשי בפברואר 1867, מונה אטווש, פעם נוספת, לשר החינוך והדתות; והיה לשר היחיד מהממשלה המהפכנית (1848–1849) שחזר להיות חבר ממשלה. אטווש שימש כממלא מקומו של ראש הממשלה אנדראשי. בשנתו הראשונה בממשלה, הצליח אטווש להעביר בפרלמנט ההונגרי חוק שהעניק שוויון זכויות פוליטיות ליהודים (אמנציפציה), אך מאמציו לכונן חופש פולחן מלא נתקלו בהתנגדות קתולית חזקה וכשלו.