cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קלוטילד קורו
קריירה
בשנת 2020 הצטלמה לסרט "בנדטה", של הבמאי ההולנדי המוערך פול ורהובן. הסרט עתיד לצאת לאקרנים במהלך 2021.
הנצחת יצחק רבין
יִצְחָק רַבִּין היה ראש ממשלת ישראל אשר נרצח במהלך כהונתו בשנת 1995. לאחר מותו, הונצח רבין בדרכים שונות בישראל וברחבי העולם.
מאיר צובירי
הרב מאיר צובירי (תרע"ו, 1916 - ט"ז שבט תשנ"ה, 17 בינואר 1995), המכונה גם מארי מאיר, היה מחשובי רבני צנעא, כיהן כרבה הספרדי הראשון של גדרה במשך 33 שנים.
ביוגרפיה
הרב מאיר צובירי נולד בצנעא שבתימן בשנת תרע"ו, 1917 לישראל ונעמה (Nameh). בילדותו למד אצל הרב אלעזר קורח ובבחרותו היה אחד מבכירי תלמידיו של הרב סעיד אלעזירי, בישיבת בית אלאוסטא. יחד איתו למדו הרב יחיא אלשיך הלוי, הרב יוסף צובירי והרב חיים חובארה. הארבעה היוו חבורת תלמידי חכמים דומיננטיים שפעלו יחד לחזק את שמירת התורה בצנעא ולימים גם בקהילותיהם בארץ ישראל. בהיותו כבן 14 הוסמך כשוחט ובהמשך החל לעבוד לפרנסתו כסופר סת"ם, והיה בקיא גם בעיבוד העור ובהכנת הדיו כמקובל בקהילתו מדורי דורות.
הרב מאיר צובירי התחתן עם נעמי, ביתו של רבה הראשי של תימן, הרב יחיא יצחק הלוי ואחותו של הרב חיים יצחק הלוי.
בתימן
בגיל 21 הוריו כיבדו אותו להיות מוהל לאחיו הצעיר שנולד. לאחריו, מל הרב מאיר צובירי למעלה מאלף מילדי ישראל הן בתימן והן בארץ ישראל, כמנהגם של רבני תימן עשה זאת בחינם, גם כשהדבר היה כרוך בנסיעות ועבודה בתנאי מזג אוויר קשים.
שניים מאחיו, שלום ועזרא, עלו לארץ ישראל כבר בהיותם בני 17 בלא שנטלו רשות מאביהם, בשנים 1936 ו-1939 בהתאמה. מן הארץ שלחו השניים כסף למשפחה ולימים גם סרטיפיקטים שאפשרו לאב ולעוד בני משפחה לעלות לארץ בשלהי שנת 1943. את העלייה לארץ ביצעו רגלית, דרך ד'מאר, קעטבה עד עדן. לאחר שלושה חודשים הגיעה המשפחה למחנה העולים עתלית.
ראש בית הכנסת אלחג'אג'י
הרב מאיר צובירי נותר בצנעא ובקיץ התש"ז, 1947 מינו אותו רבני צנעא לראש בית הכנסת אלחג'אג'י בצנעא. תחת ניהולו שוקם מצבו הכספי, נוצרה יתרת זכות ובהנהגתו נכנס בית הכנסת לתהליך שיפוץ והרחבה.
עלייתו לארץ ישראל
בשנת התש"ט (1949) הגיע לארץ ישראל בין עולי מבצע על כנפי נשרים ושוכן עם משפחתו במעברת שבות עם (מעברת בית ליד). כבר עם הגעתו לארץ ישראל עמד על משמרת קיום הדת גם במחנה העולים, וכאשר הבחין בחיילת מלמדת יהדות לילדי העולים נכנס לאוהל והחליף אותה, ועמד על שלו גם כאשר מנהל המחנה מחה על כך. עקב מנהיגותו הבולטת התבקש הרב צובירי להכין את ילדי המעברה לטקס קבלת פנים לנשיא חיים ויצמן שהגיע לביקור במעברה.
מן המעברה עלה עם משפחתו לירושלים והחל ללמוד בבית מדרשו של הראשון לציון הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל בעיר. לאחר סיור שערך הרב עוזיאל במקומות יישוב של עולים חדשים אמר לרב צובירי שעולי תימן בגדרה ביקשו למנות להם רב מרבני תימן ובהכירו את סגולותיו והנהגותיו הפציר בו לקחת על עצמו את התפקיד.
התמנותו לרב בגדרה
אף על פי שחלומו ללמוד תורה בירושלים כבר התגשם החליט לקבל את הצעת הראשון לציון עוזיאל לאחר התלבטות וחלופת מכתבים עם רבנים ופקידים בכירים שהבטיחו את תנאי העסקתו. בסיוון התשי"א (יוני 1951) החל לשמש כרבו של כפר אוריאל הידוע גם ככפר העיוורים הצמוד לעיירה גדרה. בסמוך לכך פנה אליו הרב כתריאל פישל טכורש מרבני המזרחי, שהיה ממייסדי חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי לפרוס חסות תורנית גם על ישובי הסביבה בהם נמצאות קהילות של עולים בני עדות המזרח במסגרת יוזמה שנקראה אימוץ יישובים. הרב צובירי ביקר במסגרת זו ביישובים רבים ברדיוס של 30 קילומטר מגדרה. ובהם המושבים בית עריף, נווה מבטח, חדיד, תלמי מנשה, קידרון, משגב דב, ביצרון, חצב, רווחה וכן בשלוש המעברות שנפרסו ליד הכפר הערבי הנטוש מסמיה. בתחילת דרכו וכן במשך שנים לא מעטות לא הוסדר מצבו הכלכלי.
פעילותו כרבה של גדרה
לאחר מספר שנים מונה באופן רשמי לרב הספרדי של גדרה ובמסגרת זו הקים מערך פיקוח כשרות, מל מאות ילדים, ערך חופות בגדרה, במושבי וקיבוצי הסביבה, פעל כסופר סת"ם, שימש כשליח ציבור, בעל תוקע, שוחט ובודק, הקים חברא קדישא לבני עדות המזרח בסביבה, בנה את העירוב בעיר ופיקח על מצבו, בנה מקווה טהרה לנשים, ארגן עצרות תפילה המוניות בכל עת שהיה צורך בדבר, ייעץ בנושאי שלום בית, קידם בני נוער להשתלבות במערכות חינוך איכותיות ונשא דברים באירועים ציבוריים בעיירה, בבתי ספר, בשמחות ובלוויות.
במקביל לעבודתו בתחומי רבנות דאג גם לרווחתם החומרית של תושבי המקום ובין השאר קידם חיבור שכונה לרשת החשמל, סלילת כבישים, ניהל תכתובת עם שר המשפטים פנחס רוזן בנושא עינוי דין בתהליכים משפטיים, קביעת תחנות אוטובוסים בשכונות מרוחקות ועוד.
הקמת המועצה הדתית וישיבת אור ציון בגדרה
הרב צובירי ארגן את בני המקום שתמכו בכך, ולאחר פעולה מול הרשויות המקומיות והארציות יזם והקים גוף בן תשעה חברים שהוא עמד בראשו, שהיווה את המועצה הדתית של גדרה. בשנת התשכ"ט (1969) יזם את הקמתה של הישיבה הראשונה לפנסיונרים בישראל, ישיבה בשם "אור ציון לזקנים לעמלי תורה" במטרה לתת תעסוקה תורנית אינטלקטואלית לאנשים שסדר יומם שוב אינו עמוס לאחר שרבים יצאו לפנסיה או פוטרו.
הוא השיג תקציבים מגורמים ממשלתיים ומקומיים לשם מתן מלגות ללומדים ולמלמדים כמו גם לארוחות לבני הישיבה המבוגרים, ונוצר תור של ממתינים להצטרף ללומדי בישיבה. לפני החגים חילק למלמדים וללומדים תלושים לקבלת מצרכי מזון.
משפחתו ומורשתו
הרב צובירי היה נשוי לרבנית נעמי צובירי שנפטרה ממחלה בשנת תשכ"ח, 1967, לשניים נולדו שבעה ילדים. בשנת 1989 הוענק לו על ידי המועצה המקומית בגדרה תואר יקיר העיר. לאחר שנים רבות בהן כיהן כרב העיר חלה, וכאשר ראה שמחלתו מקשה על תפקודו כרב המקום ביקש למנות לו מחליף. לאחר כ-12 שנות מחלה נפטר ונקבר בבית העלמין בגדרה.
לזכר פועלו כרבה הספרדי של גדרה קראה המועצה על שמו רחוב במקום בו החלה כהונתו, היכן שהיה "כפר עיוורים".
איפה היינו ומה עשינו
איפה היינו ומה עשינו, אוצר שנות החמישים והשישים, הוא לקסיקון ביטויים עבריים שכיחים במדינת ישראל בשנות ה-50 ושנות ה-60 מאת אמנון דנקנר ודוד טרטקובר. ראה אור בהוצאת כתר בירושלים בשנת 1996. שם הספר הוא פרפרזה למשחק הילדים "איפה הייתם ומה עשיתם", שרווח באותן שנים. הלקסיקון הכתוב בהומור, מתעד מונחים ומושגים מחיי היומיום במדינת ישראל בשנות החמישים והשישים, שני העשורים הראשונים לאחר הקמתה.
בהקדמה לספר כתבו המחברים כי הוא משקף במידה מסוימת את חוויותיהם שלהם, ולא למשל של ילדים ונערים "במושב או במושבה, בקיבוץ או במעברה", בשנות החמישים והשישים; "את תמונת עולמם של ילדים ונערים עירוניים, שהתפלחו (=התגנבו) לבתי קולנוע, אספו עטיפות של מסטיקים, שיחקו בגולות, סטנגה וחמש אבנים, קראו באדיקות את ה"הארץ שלנו", הלכו לקייטנות קיץ, החליפו ספרים בספריות השאלה פרטיות, שמעו הרבה רדיו, היו חניכים של תנועות נוער, הושקו בשמן דגים ושמעו אזהרות קודרות מפי הוריהם בדבר הסכנות הטמונות ברוח פרצים...". במילים אחרות, לקסיקון התרבות של המחברים משקף בעיקר את עולמם של נערים בני המעמד הבינוני, החילוני, המתבוננים בסקרנות ובהיתול על כל הסובב אותם, לעיתים מבלי למיין את העיקר והטפל, ותוך כדי כך יוצרים סדר עדיפויות אחר או חדש, מזה שהכירו אצל הוריהם.
הספר עוצב בסגנון אלבומי, ומכיל תמונות ואיורים צבעוניים רבים. החומרים הרבים נאספו מעיתונים וכתבי עת, אריזות ועטיפות מזון, פריטי משחקים לילדים, בולים ומעטפות דואר, גלויות, סמלים, לוגאוים, ומודעות פרסומת, אשר המסר והשפה שלהם משקפים את רוח הזמן.
אוריה לוי
אוריה פיליפס לוי (באנגלית: Uriah Phillips Levy; 22 באפריל 1792 - 26 במרץ 1862) היה קומודור בצי האמריקאי. היהודי הראשון שהגיע לדרגה בכירה זו. לזכותו נזקף ביטול עונש המלקות שנהג באותה תקופה בצי, כמו בציים מלחמתיים אחרים.
קורות חיים
כשהיה לוי בן 10 בלבד, הוא ברח מהבית והפך לנער סיפון על אוניית סוחר. הוא חזר הביתה, לחגוג את הבר מצווה שלו ובגיל 15 חזר לים. בתוך ארבע שנים אחר כך, עד גיל 19 הפך לשותף בבעלות על ספינת סוחר בשם "ג'ורג' וושינגטון" וגם רב החובל שלה.
שנה אחר כך פרצה מלחמת 1812 בין ארצות הברית לבריטניה, ולוי בן ה-20 התנדב לצי המלחמתי. בתוקף היותו רב חובל על ספינת סוחר הוא קיבל דרגת לוטננט בפועל. ספינתו של לוי, ה"ארגוס", הטביעה כמה ספינות בריטיות ושבתה כמה אחרות, אך בסך הכל, בסופו של דבר, לוי הספיק להילחם במלחמת 1812 רק מעט יותר משנה, בטרם נפלה ה"ארגוס" בשבי האויב. הצוות כולו נלקח לאנגליה ושהה שם 16 חודש בבית כלא, עד תום המלחמה ב-1815.
אנטישמיות
ב-1816, כשנה לאחר שחרורו מהכלא האנגלי הוצב לוי באוניית הצי "פרנקלין" וקיבל דרגת רב חובלים (sailing master), דרגת קצונה זוטרה של קצין ניווט. אולם גם תקופת שרותו על ה"פרנקלין" הייתה קצרה למדי. אחד מעמיתיו הקצינים השמיע כלפיו הערות אנטישמיות והזמינו לדו-קרב. לוי ניסה תחילה להימנע, אולם משנאלץ בסופו של דבר להילחם, ידע לעשות כן היטב והרג את יריבו האנטישמי. הוא הועמד לדין צבאי (משפט צבאי ראשון מתוך שישה), וזוכה, אך לא הוחזר לספינתו אלא הוצב בספינה אחרת. עם זאת, קידומו לא נעצר וב-1817 הוא קיבל דרגת לוטננט שלישי.
ב-1819 נאלץ לוי להילחם שוב עם קצין עמית אנטישמי, שהיה במקרה זה מפקדו, הלוטננט הראשון של הספינה. במקרה זה היו הליכי האישום נגדו ארוכים הרבה יותר. הוא אף הורשע בבית דין צבאי, סולק מהצי בשלב מסוים ועניינו הגיע עד לנשיא ארצות הברית דאז ג'יימס מונרו, אך הנשיא, בעצת שר הימיה שלו סמית תומפסון, ביטל את ההרשעה ואת סילוקו של לוי מהצי. לוי הוחזר לשירות, ולא רק זאת, הוא אף קיבל ב-1821, לראשונה, פיקוד על ספינה משלו, ספינת תותחים בשם "ריוונג'". משפט זה היה המשפט הצבאי השלישי שנערך לו (השני התקיים בנסיבות דומות, ב-1818, והרביעי התקיים שוב בנסיבות דומות ב-1821).
ב-1825 התפרסם לוי לאחר שהציל את חייו של אמריקאי ששירת בצי הברזילאי תוך הפגנת גבורה אישית. שליט ברזיל דאז, פדרו הראשון, קיסר ברזיל המכונה דום פדרו, הציע בעצמו ללוי, בעקבות זאת, להצטרף לצי הברזילאי בדרגת קפטן. לוי השיב לו, שהוא מעדיף להיות נער סיפון בצי האמריקאי ולא אדמירל בחיל ים זר כלשהו. לאור סירובו של לוי, השליט הברזילאי החליט לגמול לו בדרך אחרת. אותו אמריקאי שניצל על ידי לוי, שירת בחיל הים הברזילאי מתוך אילוץ ולא מרצונו, תופעה של גיוס כפוי לצי, שהיה מקובל באותה תקופה גם בציים רבים אחרים. דום פדרו הורה, שמאותו יום ואילך ייפסק הנוהג של גיוסם של אמריקאים, שלא מרצונם, לחיל הים הברזילאי, דבר שהביא ללוי פופולריות רבה. הצרה הייתה שאותה פופולריות הושגה בעיקר בקרב האמריקאים הפשוטים, בעיקר יורדי הים שבהם, שהיו המטרה הקבועה של אותו נוהג גיוס כפוי. בקרב עמיתיו ומפקדיו הקצינים, הפופולריות הזו הייתה לצנינים.
בתקופה זו, ב-1827, נאלץ לוי לעבור משפט צבאי נוסף, חמישי במספר, שוב ככל הנראה מסיבות אנטישמיות ואולי גם בשל אותה פופולריות בקרב פשוטי המלחים. בסופו של יום, אף שזוכה, העבירו אותו מפקדיו, מפיקוד ימי לתפקיד יבשתי. לוי סירב, ובמקום זאת, בלי לעזוב פורמלית את חיל הים, הוא התיישב בניו יורק והחל בחיים אזרחיים לכל דבר למשך למעלה מעשר שנים.
תומאס ג'פרסון ופילנתרופיה
בתקופת חופשתו הכפויה הארוכה הפך לוי למשקיע בנכסי מקרקעין, בדיוק בתקופת פריחה עצומה של העיר, וכתוצאה מכך צבר הון גדול. הון זה איפשר לו להתמקד ברצינות בתחביב שפיתח - תומאס ג'פרסון, הנשיא השלישי של ארצות הברית, שמת שנים אחדות בלבד קודם לכן, ב-1826. לוי נסע לטיול בן שנתיים בפריז, ובמסגרתו הזמין מפסל צרפתי ידוע, דוד ד'אנז'ה, פסל של ג'פרסון, שאותו הוא העריץ כל כך. את הפסל הוא הביא עמו בחזרה לניו יורק וב-1834 תרם אותו לעם האמריקאי. לקח אמנם לקונגרס ארבעים שנה עד שהסכים לקבלו ב-1874, וכיום הוא מוצב ברוטונדה של הקפיטול, הפסל היחידי שם שנתרם על ידי בן אדם פרטי.
את הגרסה המוקדמת לפסל זה הציג לוי במשך זמן מה לציבור, תוך גביית תשלום מהצופים וחלוקת הכספים שהתקבלו כתוצאה מכך, לעניי העיר ניו יורק. לאחר מכן הוא תרם את הגרסה הזו לעיר עצמה והיא מוצבת כיום בבית העירייה. כאות תודה על פועלו הפילנתרופי למען ניו יורק וענייה, הוא קיבל ב-1833 את "מפתח העיר".
ב-1834, במקביל לתרומת פסל ג'פרסון לקונגרס רכש לוי גם את אחוזתו של תומאס ג'פרסון, אחוזת מונטיצ'לו שבוירג'יניה, אשר מאז מותו של ג'פרסון הוזנחה לחלוטין. הוא שיפץ וטיפח אותה, והפך את האחוזה למעין מוזיאון ו"יד" לזכרו של ג'פרסון, מעשה לחלוטין בלתי מקובל באותם ימים. ב-1837, כשחזר לשירות פעיל ולא יכול היה יותר לטפח אישית את אחוזת ג'פרסון, עברה אמו רחל, שהתאלמנה כ-25 שנים קודם לכן, לגור במונטיצ'לו, לשמור ולטפח את המקום. משנפטרה ב-1839, היא אף נקברה שם, בצידו של שביל הכניסה לבניין העיקרי של האחוזה.
מאז התעשרותו, היה לוי לפילנתרופ והירבה לתרום, בעיקר למטרות יהודיות, אך גם למטרות כלליות יותר, הקשורות לתומס ג'פרסון וגם שאינן קשורות אליו.
ביטול עונש המלקות
ב-1837 נענו מפקדיו של לוי סוף כל סוף לתחנוניו לחזור לשירות ולפיקוד הימי. הוא הועלה לדרגת "מאסטר-קומנדנט" (דרגה היסטורית בצי האמריקאי, שהייתה יותר מלוטננט אך פחות מקפטן. השם קוצר ב-1838 לקומנדר) ושנה אחר כך קיבל פיקוד על הספינה "ונדליה" (Vandalia).
אולם לוי לא היה קרוץ מהחומר המקובל של ה"הולכים בתלם". בניגוד להנחיות הצי האמריקאי באותן שנים, הוא החליט על דעת עצמו וכמפקד הספינה, לבטל על סיפונה של ה"ונדליה" את עונש המלקות. המעשה נגד את ההוראות וב-1842 החליטו מפקדיו להעמיד אותו לדין צבאי על כך, בפעם השישית בקריירה שלו.
בית הדין הצבאי דן את לוי בפעם השנייה לסילוק מחיל הים האמריקאי, ובפעם השנייה הגיע עניינו לנשיא ארצות הברית, הפעם ג'ון טיילר. הנשיא האמריקאי, כמו קודמו מונרו בשעתו, לא רק שביטל את סילוקו של לוי מהשרות, הוא אף גרם להעלאתו בדרגה ב-1844, לדרגת קפטן.
עם זאת, כוחו של הנשיא לא הספיק ככל הנראה גם כדי לגרום למתן פיקוד ימי ללוי, ומפקדיו הותירו אותו על היבשה בשלב זה. וכמו בפעם הקודמת שאירע כדבר הזה, גם הפעם, אי הצבתו איפשרה לו חופש פעולה נרחב בתחומים אזרחיים.
לוי פתח במסע ציבורי לביטול עונש המלקות בצי האמריקאי. הוא כתב מאמרים בעיתונות, נאם, ודחף בכל דרך אפשרית להשגת המטרה. ב-1850, שמונה שנים לאחר פתיחת המסע הציבורי, הוא הצליח לשכנע את הסנאטור מניו המפשייר, ג'ון הייל, בצדקתו, והייל צירף להצעת התקציב של הצי לאותה שנה, סעיף, המגביל את עונש המלקות. העונש עצמו בוטל רשמית וסופית בצי האמריקאי רק ב-1862, שנת פטירתו של לוי.
קומודור
בכל עשר השנים ויותר בהן בילה בחופשתו המאולצת השנייה על החוף, לא הפסיק לוי לחזור ולבקש ממפקדיו להטיל עליו שוב פיקוד ימי כלשהו. ב-1855, במענה לדרישותיו החוזרות ונשנות הללו, הוא קיבל את התגובה ההפוכה, מכתב רשמי המודיע לו על סיום שרותו בחיל הים האמריקאי. לוי טען שהסיבה למכתב זה, כמו גם לאי קבלת פיקוד ימי כלשהו במשך זמן כה רב, היא אנטישמיות, ושכר את עורך הדין הידוע ביותר באותה תקופה, בנג'מין בטלר, לשעבר התובע הכללי של ארצות הברית, כדי להילחם בהחלטה. בטלר פנה לקונגרס האמריקאי, וזה הקים ב-1857 בית דין חוקר מיוחד (Court of Inquiry), לבדיקת העניין. ב-1858, בתום שלוש שנים של דיונים בקונגרס, לרבות חודשים ארוכים של חקירות בבית הדין המיוחד, החליט אותו בית דין חוקר של הקונגרס, על החזרתו של לוי לשירות פעיל בצי האמריקאי, כפי שדרש. הוא הוחזר לשירות ומונה למפקדה של סלופ מלחמתי בשם "מסידוניין", שהיה חלק משייטת הים התיכון של הצי האמריקאי.
ב-21 בפברואר 1860 מונה לוי למפקד שייטת הים התיכון של הצי האמריקאי בדרגת קומודור. מדובר בדרגה הנחשבת בדרך כלל, לראשונת דרגות האדמירל (כוכב אחד) והחל מ-1985 הוחלפה בארצות הברית בדרגת {Rear Admiral (lower half. הדרגה עצמה אומנם נוצרה פורמלית על ידי הקונגרס האמריקאי רק כשנתיים מאוחר יותר.
ב-1861, סמוך לפני פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית הוחזר לוי מהים אל היבשה, ונשיא ארצות הברית אברהם לינקולן מינה אותו לשופט בבית הדין הצבאי בוושינגטון. הוא הספיק לכהן בתפקיד זה כשנה בלבד וב-1862 נפטר.
לאחר מותו
על שמו נקראה אניית ליווי השיירות "לוי" (162-DE), שהשתתפה בלוחמה במערכה באוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. החל מ-1959 נקרא על שמו בית הכנסת שבבסיס הצי האמריקאי בנורפוק, וירג'יניה והחל מ-2005 גם בית הכנסת של האקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס, מרילנד. ב-2011 הוצב פסל של אוריה לוי ליד בית הכנסת קהל קדוש מקוה ישראל בפילדלפיה, שסבו היה בין מייסדיו.
עבירה מטמטמת לבו של אדם
עבירה מטמטמת לבו של אדם היא אמונה נפוצה ביהדות, לפיה כל עבירה על חוקי ההלכה גורמת לפגיעה ביכולות הקליטה והתפקוד הרוחני של האדם. לפי פרשנים הרבים הדברים נכונים ביחס לכל עבירה, וחמורים יותר כאשר מדובר על אכילת מאכלים אסורים.
מקור ופרשנות
המקור המפורסם לאימרה זו הוא בברייתא ששנה רבי ישמעאל המובאת בתלמוד ובה נדרש הרעיון מתוך פסוק בספר ויקרא:
מספר פרשנים ראו בטמטום הלב טעם לאיסור אכילת מאכלות אסורים.
רש"י מבאר שטמטום הלב הוא אטימה וסתימה מפני החכמה. עוד מוסיף רש"י, שהדרשה נשענת על כך שהמילה "וְנִטְמֵתֶם" מופיעה בתורה ללא האות א.
האחרונים דנים באכילת אונס האם האיסור מטמטם בעצם (למשל בחזיר יש במציאות דברים מטמטמים) או מחמת האיסור ובאונס אין איסור ולפיכך זה לא מטמטם. לפי הדרך השנייה העבירה היא זו שמטמטמת, ולכן, מחד, כאשר הפעולה נעשתה בתום וביושר על פי כללי ההלכה, המאכל האסור לא יטמטמם, ומאידך, כל סוג של עבירה, גם כשאינה קשורה למזון, מטמטמת.
חולה שנזקק לשחוט בשבת או לאכול נבילה
לפי הכלל הנהוג במצב של פיקוח נפש כשיש צורך לעבור על איסור, עוברים על האיסור הקל הקל תחילה. במצב בו יש אפשרות לאכול נבילה או לשחוט בשבת, הורה הראב"ד שיש לשחוט בשבת. נאמרו מספר הסברים להוראה זו. הנצי"ב והמשך חכמה כתבו שהטעם הוא שבאכילת נבילה יש טמטום הלב גדול יותר מאשר בחילול שבת.
יניקה מאם שאוכלת מאכלים אסורים
הרמ"א מביא בהגהותיו לשולחן ערוך שאע"פ שחלב גויה הוא כשר לפי ההלכה, כאשר ניתן לדאוג לכך שתינוק יינק ממינקת יהודיה האוכלת מאכלים כשרים, יש למנוע ממנו חלב של אישה נכרית, משום שזו אוכלת מאכלים אסורים שעלולים לטמטם את ליבו:
מקור הדברים בהגהות אשרי שמזהיר את המניקות להקפיד על מאכלים כשרים:
אנה קארנינה (סרט, 1948)
אנה קארנינה (באנגלית: Anna Karenina) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1948 המבוסס על הרומן באותו שם מאת לב טולסטוי שיצא לאור ב-1877.
את הסרט ביים ז'וליאן דוביבייה, ובתפקיד הראשי כיכבה ויוויאן לי. מפיק הסרט היה אלכסנדר קורדה, שהפיק יחד עם הרברט מייסון, עבור חברת ההפקה London Films. בארצות הברית הפיצה את הסרט חברת אולפני המאה ה-20. התסריט נכתב בידי ז'אן אנוי, ז'וליאן דוביבייה וגאי מורגן. קונסטנט למברט הלחין את הפסקול.
תקציר עלילה
אנה קארנינה (ויוויאן לי) נשואה לאלכסיי קארנין (רלף ריצ'רדסון), פקיד ממשל קר לב מסנקט פטרבורג. נראה שהוא מתעניין יותר בקריירה שלו מאשר ברגשותיה של אשתו. אחיה של אנה, סטפן אובלונסקי (יו דמפסטר), מזמין אותה למוסקבה. סטפן בגד באשתו הנאמנה דולי (מרי קרידג') פעמים רבות מדי. ברכבת למוסקבה אנה פוגשת את הרוזנת ורונסקי (הלן היי), והשתיים משוחחות על בניהן. הרוזנת מראה לאנה תמונה של בנה הרוזן ורונסקי (קירון מור) שהוא קצין בחיל הפרשים.
ורונסקי מגיע לתחנת הרכבת לפגוש את אמו, ומתאהב ממבט ראשון באנה. בנועזות הוא מביע את התעניינותו בה, אנה דוחה אותו, אבל לא בתקיפות. בנשף הגדול ורונסקי ממשיך לחזר אחרי אנה הנשואה, להנאתם של הצופים הרכלנים. קיטי שצ'רבצסקי המסכנה (סאלי אן הווס), אחותה של דולי המאוהבת בוורונסקי, מרגישה מושפלת מהתנהגותו, ועוזבת את הנשף. בכך היא גורמת עוגמת נפש לקונסטנין לווין (ניאל מקגיניס), המחזר של קיטי שאותו דחתה לטובתו של ורונסקי. לבסוף קיטי משנה את דעתה ומתחתנה עם לווין.
ורונסקי הולך בעקבות אנה לסנקט פטרבורג, ובחברה הגבוהה נודע שהוא בן הלוויה שלה, דבר שהיא לא מכחישה. עד מהרה הרכילות על פרשת האהבים שלהם מגיעה לאוזניו של קארנין. כלפי חוץ קארנין נראה מודאג יותר ממעמדו החברתי והפוליטי, מאשר מהתשוקה של אשתו. הוא מצווה עליה לנתק את הקשר עם ורונסקי, אחרת היא תאבד את בנה. היא מנסה, אבל אינה מצליחה להתנתק מוורונסקי.
אנה עוזבת את קארנין ונכנסת להיריון מוורנסקי. בלידה היא כמעט מתה (התינוק נולד מת). היא מתחננת לסליחתו של קארנין, והוא נענה לבקשתה בקור רוח. במחווה של רוחב לב, קארנין מאפשר לוורונסקי לבקר את אנה, אם היא תבקש זאת. מבויש מהשערוריה, ורונסקי מנסה לירות בעצמו, אבל נכשל בכך.
אנה מנסה שוב לחיות עם קארנין, אבל אינה מצליחה לשכוח את ורונסקי. היא עוזבת את קארנין, ונוטשת את בנה, כדי לחיו באיטליה עם ורונסקי. אבל הספקות שלה לגבי רגשותיו של ורונסקי הולכים וגוברים. בסופו של דבר היא מסלקת אותו. כשאנה מבינה שהיא איבדה את הכל, היא הולכת על פסי הרכבת, ומשליכה את עצמה מתחת לגלגלי רכבת נוסעת.
צוות השחקנים
זה היה סרט הבכורה של ברברה מארי ומקסין אודלי.
הפקה
מייקל רדגרייב היה אמור לשחק בתפקיד הראשי, אבל הוא בחר להופיע בסרט בהוליווד. ויוויאן לי שיחקה לפני כן בתפקיד קטן ללא קרדיט בסרט "Things Are Looking Up", שאותו הפיק הרברט מייסון.
שלב הצילומים החל ב-15 באפריל 1947. הצילומים נערכו באולפני סרטי לונדון שבשפרטון.
הפיגוע במכללה האסלאמית בחברון
הפיגוע במכללה האסלאמית בחברון נערך ב-26 ביולי 1983, ובו אחדים מחברי המחתרת היהודית תקפו בירי וברימונים את המכללה האסלאמית בחברון, רצחו שלושה סטודנטים ופצעו 33 נוספים.
הפיגוע
ב-26 ביולי 1983 בשעה 11:50 עצרה מכונית פיג'ו 504 לבנה בשער המכללה האסלאמית בחברון, השוכנת ביציאה מהעיר לכיוון באר שבע. מהמכונית יצאו שני גברים רעולי פנים חמושים ברובי סער קלשניקוב, וירו לעבר הסטודנטים שהיו בחורשה סמוכה למכללה, בחצר המכללה ובכניסה לבניין המכללה. הירי נמשך כארבע דקות, ובנוסף זרקו התוקפים רימון יד לעבר הכניסה לבניין המכללה. בפיגוע נרצחו שלושה סטודנטים (סמיח פתחי דאוד עמרי, רעד אדין חסן מוסטפא סברי וגמאל אסעד נאזל), ו-33 נפצעו. בתום הפיגוע הסתלקו התוקפים ללא פגע.
מעצר המחבלים, משפטם ומאסרם
בסוף אפריל 1984 עצר השב"כ 29 ישראלים חשודים בפיגוע זה ובפיגועים נוספים. להתארגנות הטרוריסטית ניתו השם "המחתרת היהודית". לאחר המעצר סיפר אחד העצורים שהפיגוע נעשה כנקמה על רצח אשר אהרן גרוס, שנערך בחברון ב-7 ביולי, כשלושה שבועות לפני הפיגוע במכללה האסלאמית.
על חלקם בפיגוע זה, מנחם לבני, עוזיהו שרבף ושאול ניר הורשעו ברצח ובניסיון רצח ונדונו למאסר עולם, ברק ניר הורשע בהריגה ונדון לשש שנות מאסר בפועל ושש שנות מאסר על תנאי, יצחק גנירם הורשע בהריגה ונדון לשבע שנות מאסר בפועל ושלוש שנות מאסר על תנאי, ישועה בן-שושן הורשע באי-מניעת פשע ונדון, על פיגוע זה ופשעים נוספים, לארבע וחצי שנות מאסר בפועל ועוד שנתיים וחצי מאסר על תנאי. המדינה ערערה לבית המשפט העליון על קולת עונשו של ברק ניר, והוא ערער על חומרת עונשו. בית המשפט העליון דחה את הערעורים.
למן מעצרם של המפגעים הוקם לובי ציבורי, בראשות הרב יהודה חזני, שפעל לשחרורם. תוך שנים ספורות השתחררו מן הכלא רוב חברי המחתרת, ובכלא נשארו בעיקר אסירי העולם. הנשיא חיים הרצוג הודיע שיסרב לדון בחנינה תחת לחץ. בסופו של דבר קצב את עונשם של אסירי העולם שלוש פעמים, ובניכוי שליש הם שוחררו לאחר פחות משבע שנות מאסר בסוף שנת 1990.
יחסי איטליה–אירלנד
יחסי איטליה–אירלנד הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין אירלנד לאיטליה. שתי המדינות חברות באיחוד האירופי ובארגון לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי.
סקירה כללית
כיום הקהילה האירית המתגוררת ועובדת באיטליה ממשיכה לצמוח וכוללת אנשי עסקים, אנשים העובדים בגופי האו"ם הממוקמים ברומא (ארגון המזון והחקלאות, הקרן הבינלאומית לפיתוח חקלאי, תוכנית המזון העולמית), סטודנטים בחילופי אוניברסיטאות ואיריים המתגוררים באיטליה. הם תורמים רבות לחיי העסקים והתרבות האיטלקיים, ולאופן בו אירלנד מוצגת באיטליה.
תרבות ותיירות
מוזיקה אירית, מסורתית ועכשווית כאחת, פופולרית מאוד באיטליה. הסרטים האיריים נחגגים בכל שנה ברומא בפסטיבל השנתי לקולנוע אירי. ההתעניינות האיטלקית בסופרים ומשוררים איריים חזקה במיוחד עם אירועים שנתיים כמו בית הספר לקיץ של טריאסטה ג'יימס ג'ויס, פסטיבל השירה האירית במג'ונה וקריאות שונות אחרות של יצירות איריות המתקיימות מדי שנה.
זיקה זו לתרבות האירית עשויה להיות אחת הסיבות הרבות שכ-250,000 איטלקים מבקרים באירלנד מדי שנה.
ז'אן-ז'אק הונורט
ז'אן-ז'אק הונורט (בצרפתית: Jean-Jacques Honorat; 1 באפריל 1931 – 26 ביולי 2023) היה פוליטיקאי מהאיטי שכיהן בתפקיד ראש ממשלת האיטי השלישי, לאחר ההפיכה ב-1991, בתקופה שבין 11 בנובמבר 1991 ועד 19 ביוני 1992. הוא היה מורה, פעיל זכויות האדם ופילנתרופ במשך למעלה מ-60 שנה. בנוסף, הוא גם פרסם כ־16 ספרים ומאמרים מתחומי התמחותו, כולל הספר בשם Le manifeste du dernier monde בשנת 1980.
ביוגרפיה
הונורט נולד ב-1 באפריל 1931 בפורט-או-פרנס בירת האיטי. לאחר שסיים את לימודיו האקדמיים באגרונומיה ומשפטים, הוא הפך לפעיל זכויות אדם. במשך 40 שנה לפני שהתמנה לתפקיד ראש ממשלת האיטי הוא היה פעיל זכויות אדם. במקביל עבד כפרופסור למשפטים וזכויות אדם. הונורט, הפילנתרופ ההומניטרי, הואשם בקשרים עם הרודן, נשיא האיטי פרנסואה דובליה. הונורט הסביר את הקשרים האלה בכך שלמשפחתו ומשפחת דובליה היו קשרי משפחה קרובים. בראיון טלפוני שהתקיים בדצמבר 1991 עם כתבים מה-EIR מוושינגטון די.סי. בירת ארצות הברית, הונורט הסביר שהוא הפך לאקטיביסט חברתי לאחר שדובליה ביצע את ההפיכה ב-1961, זו הייתה גם הסיבה שהוא עזב את תפקידו כמנהל משרד התיירות בממשלת דובליה, הוא כיהן בתפקיד בין השנים 1958 ועד 1961. הקרע בין המשפחות הוביל לגלותו של הונורט לניו יורק לאחר שבנו של פרנסואה, ז'אן קלוד דובליה, גירש אותו שלא בצדק מהמדינה בשנת 1980. הונורט הפך לראש ממשלת האיטי ב-11 באוקטובר 1991. הנשיא נרט והונורט התבטאו נגד האמברגו בראשות ארצות הברית כנגד האיטי. כמו ראשי ממשלה אחרים בהאיטי מאז 1988, כהונתו של הונורט הייתה קצרה והסתיימה לאחר התערבות של גורמי צבא מושחתים. הוא כיהן שמונה חודשים בתפקיד ראש הממשלה, בין התאריכים 11 בנובמבר 1991 – 19 ביוני 1992. במקביל באותה תקופה הוא גם כיהן כשר החוץ והפולחן מאוקטובר עד דצמבר 1991.
הונורט זכה לשבחים בזירה הדיפלומטית. בזכות התארים שלו באגרונומיה ומשפטים. ידענות השפות (צרפתית, ספרדית, קריאולית, מנדרינית, גרמנית ואנגלית), שירתה אותו היטב לאורך הקריירה שלו.
בשנת 1980 פרסם הונורט את הספר הראשון שלו שנקרא: Le manifeste du dernier monde.
הונורט נפטר ב-26 ביולי 2023 בפורט-או-פרינס, עיר הולדתו, בגיל 92. ב-3 באוגוסט 2023 הודיע ראש ממשלת האיטי אריאל אנרי שההלוויה הממלכתית של הונורט תתקיים ב-5 באוגוסט 2023 בכנסיית סנט פייר (Saint Pierre), הנמצאת בקומונת Pétion-Ville הצמודה לפורט-או-פרינס.
שפות אתיו-שמיות
שפות אתיו-שמיות (קיצור של "שפות אתיופיות-שמיות") הן קבוצת שפות בתת-משפחה של השפות השמיות הדרומיות. הן מדוברות בעיקר באתיופיה ובאריתריאה, אך גם במדינות נוספות כמו ישראל. הן מהוות יחד עם שפות דרום-ערב העתיקות את הענף הדרומי של משפחת השפות השמיות. השפה האתיופית המדוברת ביותר היא אמהרית, עם 30 מיליון דוברים, ואחריה התיגרינית עם כ-5 מיליון דוברים. קיים ויכוח אם מקורן של השפות הוא באתיופיה או בחצי האי ערב.
המיון המקובל במחקר
המיון המקובל במחקר הוצע בראשונה בידי מרסל כהן ב-1931 ונתמך על ידי רוברט חצרון ב-1972:
מיון חלופי
הדסון הציע ב-2013 מיון של הענף לחמישה תתי-ענפים:
אתיו-שמיות
לה לוקל
לה לוקל (בצרפתית: Le Locle) היא עיר תעשייה שווייצרית הנמצאת בקנטון נשאטל, ברכס הרי היורה, קרוב לגבול עם צרפת. העיר ידועה בתעשיית השעונים המסורתית שלה, המתקיימת בה מאז המאה ה-18.
בשנת 2009 הוכרזה העיר, יחד עם שכנתה לה שו-דה-פון, כאתר מורשת עולמית, בשל התכנון העירוני הייחודי שלהן, המותאם להיותן ערי תעשייה ויצור שעונים. ייחוד זה כולל שימוש ברשת רחובות שתי וערב - גריד, שילוב של בתי סדנאות ומגורים, ורבעי מלאכה ייעודיים.
מוזיאון להיסטוריה ולעיצוב שעונים של לה לוקל נמצא בשאטו דז מונטס. שנת 1868 סימנה את פתיחתו של בית הספר לעיצוב השעון בלה לוקל. מסיבות פדגוגיות, אוספי השעונים של מוזיאון לה לוקל הועברו לבית הספר החדש. חנוכת מוזיאון השעון בלה לוקלה התרחשה ב-23 במאי 1959.
ארמון מונקו
ארמון מונקו (בצרפתית: Palais de Monaco) הוא מקום מושבו הרשמי של נסיך מונקו משנת הקמת הנסיכות ב-1297. הארמון ממוקם על גבעה המתנשאת 60 מטר מעל מימי הים התיכון בנקודה השולטת על כל הנסיכות.
הארמון הוקם ב-1191 כחלק מהמבצרים של הרפובליקה של ג'נובה. ב-1297 המצודה נכבשה על ידי פרנסואה גרימלדי.
היסטוריה
האזור ניתן לגנואה על ידי היינריך הרביעי על מנת לשמור מפני מתקפות מאזור הפירנאים. ב-1215 החלה בניית המצודה שכללה חומות הגנה עם 4 צריחים. חומות אלו תוחמות את הארמון גם היום. המצודה נשלטה על ידי גנואה במשך כ-200 שנה בהם גנואה הייתה חלק חשוב בפוליטיקה של אירופה והייתה רפובליקה עשירה. בסוף המאה ה-13, השתלט פרנסואה גרימלדי על המצודה כאשר הוא נכנס אליה לבוש כנזיר פרנציסקני. מאז הפכה המצודה למקום מושבם של בית גרימלדי. במשך עשרות שנים עמדה המצודה במתקפות עליה כאשר בשנת 1507 החלה התקפה של 14 אלף חיילים גנואים על המצודה שהוגנה על ידי 1,500 מגינים. הגנואים לא הצליחו לכבוש את המצודה. הסכם שנעשה בין לורד מונקו לוציאן הראשון למלך ספרד הקנה למונקו את חסותו של מלך ספרד ובכך איפשר תקופה ללא קרבות שסייע בפיתוח מונקו כולה והפיכת המצודה לארמון. ב-1614 הונורה השני קיבל את התואר נסיך מונקו ובכך הפכה מונקו לנסיכות תחת מלך ספרד, והמצודה החלה לתפקד כארמונו של נסיך מונקו.
תיירות
חלק מארמון מונקו פתוח לביקור בין יוני לאוקטובר. בארמון ניתן לבקר בשני צריחים, ברחבת הארמון ובחדר הכס.
הארמון במאה ה-21
כיום משמש הארמון כבית מגורים לבנו ויורשו של הנסיך רנייה השלישי, הנסיך אלבר השני. חדרי האירוח פתוחים לקהל הרחב במשך הקיץ, ומאז שנת 1960, מתקיימים קונצרטים בחצר הארמון של התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו.
לויקופלסט
הלוֹיקוֹפְּלַסְט (גרמנית: Leukoplast) הוא סרט-דבק רפואי מסוג מיוחד המתבטא בהרכב בד-הסרט החזק והמסיבי, ובהרכב חומר הדבק החזק והעמיד שלו
היסטוריה
הלוֹיקוֹפְּלַסְט, פרי תוצרת החברה הגרמנית "בריסדורף מוצרים רפואיים בע"מ" (AG Beiersdorf) שמקום מושבה היה ליד המבורג, הוא חומר חבישה ותיק שנכנס לפס היצור כבר משנת 1921 ומאז שווק לאורך שנים רבות עד זמננו. בשנת 2001 חָבְרָה חברת Beiersdorf לחברה Smith & Nephew הלונדונית, ויחדיו הקימו מיזם משותף שנקרא BSN; גם עתה בסיס החברה החדשה היה בהמבורג. חברה זו נרכשה בשנת 2006 על ידי חברת "Montagu Private Equity" אשר בסיס משרדיה בלונדון.
המילה 'לויקופלסט' מורכבת משתי מילים ביוונית-עתיקה, ומשמעות השם בכללותו היא "פלסטר-לבן" (או רטייה לבנה). מקור המילה לויקו ביוונית עתיקה: λευκός (תעתיק אנגלי: leukos. תעתיק עברי: לֵאוּקוֹס).
תיאור ושימושים
השימושים העיקריים של הלויקופלסט הם בתחום הרפואי. סרט-דבק זה, מיועד לקיבועים רפואיים (כגון עירויים או קטטרים) ולאבטחת תחבושות. עם זאת, ניתן למצוא שימושים שלו לצרכים אחרים הדורשים דבק עם חוזק גבוה.
ייחודיות הלוֹיקוֹפְּלַסְט מתבטאת בדבק החזק שבו העשוי מתחמוצת אבץ אשר מאפשרת לו להידבק אל העור באופן חזק גם תחת עומס כבד. סרט הלויקופלסט עשוי ממשי מלאכותי (הידוע בשם: Rayon), ללויקופלסט יש כוח מתיחה גבוה לעומת המיקרופור; כתוצאה מכך הלויקופלסט לא ניתן לחיתוך בלא מספריים בדרך כלל, לעומת מיקרופור הניתן לחיתוך גם בלא מספריים. הלויקופלסט הוא דבק עמיד מאוד במים לעומת סרטי-דבק רפואיים רבים אחרים. הלויקופלסט מיועד לחבישות העלולות להזדהם משמן או נפט והוא מהווה חוצץ לחומרים אלה.
בדומה למיקרופור גם הלויקופלסט 'נושם' אם כי במידה פחותה מהמיקרופור. כמו כן, למרות יתרונות הלויקופלסט בתחום החוזק למיקרופור יש את היתרונות שלו בתחום נוחות השימוש וכח הנשימה שלו. בנוסף לכך, מחירו היקר של הלויקופלסט ביחס לשאר סרטי הדבק הרפואיים (כמו מיקרופור), הוא שגורם לו להימצא בכמות פחותה אצל צוותים רפואיים ציבוריים.
סרט הלוֹיקוֹפְּלַסְט מיוצר במגוון רחב של גדלים וצבעים, לפי שימושים שונים המיועדים לו. הלויקפלסט משווק בתוך מארז דמוי טבעת, המשמשת כמתקן קטן לאחסון סליל הסרט על מנת לשמור על נקיונו. בדומה למיקרופור, הלויקופלסט (Leukoplast ™) הוא סימן מסחרי רשום של "Smith & Nephew".
יוליה פצ'ונקינה
יוליה סרגייבנה פצ'ונקינה (ברוסית: Юлия Сергеевна Печёнкина, נולדה ב-21 באפריל 1978 בקרסנויארסק) היא אתלטית עבר רוסיה, אלופת עולם (הלסינקי 2005) ושיאנית העולם בעבר (52.34 שניות, 8 באוגוסט 2003 בטולה), כ-16 שנים, בריצת 400 מטר משוכות ובמרוץ שליחים.
היא מחזיקה בשיא העולם במירוץ השליחים 4x200 מטר (1:32.41, יחד עם יקטרינה קונדרטיבה, אירינה קברובה ויוליה גושצ'ינה).
צ'ארלס פטרו
ג'ון צ'ארלס פטרו (באנגלית: John Charles Petro; נולד ב-8 בפברואר 2001 בבלנטייר שבמלאווי) הוא כדורגלן מלאווי המשחק בעמדת המגן בקבוצת שריף טירספול מליגת העל המולדובית ובנבחרת מלאווי.
קריירת מועדונים
בתחילת הקריירה שיחק פטרו במספר קבוצות מקומיות במלאווי.
קריירה בינלאומית
ב-20 באפריל 2019 ערך פטרו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מלאווי, בתיקו 0-0 נגד נבחרת אסוואטיני במסגרת מוקדמות טורניר אליפות האומות האפריקאיות 2020.
טיסה 8303 של פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס
טיסה 8303 של פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס הייתה טיסה אשר בוצעה במטוס איירבוס A320-214 שהתרסק ב-22 במאי 2020 בעת שהיה בדרכו מנמל התעופה הבינלאומי אלמא איקבאל בלאהור לנמל התעופה הבינלאומי ג'ינה בקראצ'י שבפקיסטן. המטוס התרסק קילומטרים ספורים ממסלול הנחיתה בקראצ'י לתוך אזור מגורים בפרברי העיר, לאחר ניסיון כושל לנחיתת חירום. 97 אנשים מתוך 91 הנוסעים ו-8 אנשי צוות נהרגו בהתרסקות. שני הניצולים מהטיסה ושמונה אנשים על הקרקע נפצעו ברמות שונות.
ביילבה
ביילבה (בפולנית: Bielawa; בגרמנית: Langenbielau) היא עיירה בצפון-מזרח פרובינציית שלזיה תחתית שבדרום-מערב פולין.
גרוס רוזן
בתקופת השואה הוקם בביילבה תת-מחנה ריכוז של מחנה הריכוז גרוס-רוזן בשם מחנה לנגנבילאו.
גאוגרפיה
ביילבה שוכנת בפרובינציית שלזיה תחתית, במחוז דז'רז'וניוב אשר למרגלות הרי הינשוף. מדרום לעיירה נמצא פארק גורה (455 מ') ובו מגדל תצפית ומעלית סקי. נכון לשנת 2005 יש לעיירה שטח של 36.2 קמ"ר ובו: 48.18% קרקע חקלאית, 35.47% שטח מיוער, 4.67% שטח מגורים, 4.2% כבישים, 1.87% אזורי תעשייה, 1.19% אזורי בילוי, 1.19% מים ו-3.23% דברים אחרים. שטח העיירה הוא 7.56% מכלל המחוז.
בסביבות ביילבה שוכנות העיירות: דז'רז'וניוב, נובה רודה, זומבקוביצה שלונסקיה, פיישיצה (Pieszyce).
דגל דייוויד הקדוש
דגל דייוויד הקדוש (באנגלית: Flag of Saint David) הוא הדגל המזוהה עם פטרונה של ויילס - דייוויד הקדוש. זהו דגל שחור שבמרכזו צלב צהוב הנמתח לכל אורכו. הדגל קשור לסמלה של הדיוקסיה של דייוויד הקדוש ומשמש לייצוגה של ויילס לצדו של דגל הדרקון האדום.
מקורותיו של הדגל עלומים, ויש הטוענים כי השימוש הראשוני בו, או בצבעי השחור-צהוב, היה בשנת 675, אולם לאחר סיפוחה של ויילס לאנגליה בשנת 1452, נזנח השימוש בדגל, כמו גם בדגל הדרקון האדום, עד לתחילתה של המאה ה-20. כיום נעשה שימוש בדגל במיוחד ביום הלאומי של ויילס ביום דייוויד הקדוש.
גרסה מסוגננת של הדגל הייתה בשימוש כתג כתף של הדיוויזיה ה-38 (בריטניה) במהלך מלחמת העולם השנייה.
רוי בנטלי
קריירת מועדונים
בנטלי נולד בעיר בריסטול ושירת בצי המלכותי הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-1939 הצטרף לקבוצת הכדורגל בריסטול סיטי מעיר הולדתו ושיחק בה שבע שנים, בטרם חתם בניוקאסל יונייטד ב-1946. בנטלי שיחק בניוקאסל במשך פחות משנתיים אך היה חלק מאחת מחוליות ההתקפה המרשימות באנגליה באותה תקופה, שכללה גם את ג'קי מילבורן, לן שקלטון וצ'רלי ויימן. בעונת 1946/1947 הוא סייע לקבוצה להעפיל לחצי גמר גביע ה-FA, שם הפסידה 4-0 לצ'רלטון אתלטיק.
בינואר 1948 חתם בנטלי בקבוצה הלונדונית צ'לסי, ששילמה תמורתו 12,500 לירות שטרלינג. אחת מהסיבות למעבר הייתה עצת רופאו, כי התגוררות בדרום תרפא את הבעיות בריאות מהן סבל לעיתים תכופות. הוא הגיע לצ'לסי כמחליפו של טומי לוטון, ומיד קיבל ציפיות כממשיך דרכו של לוטון בקבוצה. בנטלי פתח את תקופתו בצ'לסי בצורה לא מוצלחת והתקשה להסתגל לסגנון המשחק של הקבוצה, שלא היה מוכר לו. הוא הבקיע שלושה שערים בלבד בארבעת חודשיו הראשונים בקבוצה.
עם זאת, לאחר מספר חודשים לא מוצלחים החל בנטלי לשפר את רמת משחקו. הוא תפקד בעמדת החלוץ המרכזי וניחן ביכולות של בלבול שחקני ההגנה היריבים, בעיטות ונגיחות חזקות. בעונתו המלאה הראשונה בצ'לסי, 1948/1949, הוא הבקיע 23 שערים וסיים כמלך השערים של הקבוצה, ובעקבות כך זכה לזימון לסגל נבחרת אנגליה. על אף שלרוב הגיע להישגים נמוכים עם הקבוצה במסגרת הליגה הראשונה של הפוטבול ליג באותו זמן, הוא נחל עמה הצלחה במסגרת גביע ה-FA ב-1950. הוא הבקיע צמד שערים בניצחון 0-3 על צ'סטרפילד בסיבוב החמישי, וברבע הגמר מול מנצ'סטר יונייטד הבקיע שער ממרחק של 30 יארד בדרך לניצחון 0-3. בחצי הגמר הפסידה הקבוצה לארסנל, על אף שכבר החזיקה ביתרון 0-2. במהלך שנותיו הראשונות בצ'לסי השתתף בנטלי עם הקבוצה גם בגביע ערי הירידים.
ב-1952, בתום עונה שהסתיימה בהדחה נוספת בחצי גמר גביע ה-FA, מונה טד דרייק למאמן צ'לסי. בנטלי לקח תפקיד חשוב בהפיכתה של הקבוצה לאחת מהמובילות באנגליה בשנים הבאות, ובעונת 1954/1955 הוביל אותה לזכייה הראשונה בתולדותיה באליפות הליגה הראשונה. בנוסף להיותו קפטן הקבוצה בזכייתה בתואר הוא הבקיע 21 שערי ליגה במהלך העונה, ובהם שלושער במשחק נגד ניוקאסל ושני שערים בניצחון 3-4 על וולבס, מהיריבות העיקריות של צ'לסי במאבק על התואר. לאחר עונה אחת נוספת עזב בנטלי את הקבוצה, כחלק ממהפכה שחולל דרייק בקבוצה שמרבית שחקניה הגיעו לגיל מופלג.
בסך הכל הבקיע בנטלי 150 שערים ב-367 משחקים במדי צ'לסי בכל המסגרות, שמציבים אותו במקום הרביעי בדירוג הכובשים של המועדון בכל הזמנים, יחד עם פיטר אוזגוד. ב-1956 חתם בנטלי בקבוצת פולהאם, שכנתה של צ'לסי למערב לונדון. בפולהאם הוא עבר בהצלחה הסטה לתפקיד הבלם, והיה שותף להעפלת הקבוצה לחצי גמר גביע ה-FA ב-1958, אף פעם נוספת הפסיד במעמד. לאחר ארבע שנים בפולהאם הוא עבר לקבוצה אחת ממערב לונדון, קווינס פארק ריינג'רס, במדיה סיים את הקריירה ב-1962.
נבחרת לאומית
בנטלי שיחק בנבחרת הלאומית של אנגליה במשך שש שנים. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו מול נבחרת שוודיה ב-1949. במהלך משחקי המוקדמות למונדיאל 1950 הבקיע בנטלי שער ניצחון לזכות נבחרתו מול נבחרת סקוטלנד, מה שמנע מהסקוטים להעפיל לטורניר בסופו של דבר. בעקבות שער זה הוא כונה על ידי הסקוטים כ"איש ששדד את סקוטלנד". הוא נכלל בסגל אנגליה גם לטורניר המונדיאל עצמו, והשתתף בהפסד המפתיע 1-0 לנבחרת ארצות הברית. בנובמבר 1954 הבקיע בנטלי שלושער במשחק מוך נבחרת ויילס, ובסך הכול ערך 12 הופעות במדי הנבחרת והבקיע תשעה שערים.
תוכי גדל-ראש
תוכי גדל-ראש (שם מדעי: Poicephalus) הוא סוג של תוכים ממשפחת התוכיים החיים באפריקה המשוונית. הם קרוביהם הרחוקים של המין אפרור אפריקני הידוע כחיית מחמד פופולרית.
לתוכים אלו ישנו ראש מגודל, בדרך כלל צבוע אפור וגוף מקושט בירוק או צהוב. הם חיים בזוגות ומצויים ברחבי היערות או הסוואנות של אפריקה. מזונם העיקרי הוא זרעים, פירות ועלים ויש להם מקור חזק העוזר להם לפצח את הזרעים הקשים.
קלייר דני
קלייר דני (בצרפתית: Claire Denis; נולדה ב-21 באפריל 1948) היא תסריטאית ובמאית קולנוע צרפתייה, אשר ביססה את מעמדה כאחד מן הקולות הבולטים בקולנוע האמנותי בשני העשורים האחרונים. פרופסורית לקולנוע ב-European Graduate School בשווייץ. עבודתה מאופיינת בצורת בימוי הומניסטית ויחודית שאינה מהססת לעסוק במציאות המורכבת. סרטיה מרבים לעסוק במתח הבין-תרבותי, בגזענות וניכור, והם מלאי מחשבה וניואנסים, ולעיתים גם מלנכוליה. טביעת האצבע הקולנועית שלה שמה דגש על הדמויות ועל הרגש שמניע אותן ופחות על העלילה ששוזרת אותן יחדיו.
ביוגרפיה
עד גיל 14 חיה עם משפחתה בכמה מדינות באפריקה, עקב משרתו של אביה במשרד החוץ הצרפתי. לאחר ניסיון כושל בלימודי כלכלה, למדה קולנוע ב-Institut des Hautes Études Cinématographiques שם סיימה בשנת 1971, ועבדה כעוזרת במאי של דושאן מקבייב, קוסטה גאברס, ג'ים ג'ארמוש, ז'אק ריווט ווים ונדרס.
ב-1988 פצחה דני את הקריירה שלה כבמאית עם הסרט "שוקולד", דרך זכרונות ילדותה באפריקה, הסרט עוסק בשאלת הזהות הלאומית בגלגולה הקולוניאליסטי של צרפת בקמרון. התפרצויות זעם, גזענות ותשוקה מלווים את מה שנחווה כגירוש מגן העדן, מבעד עיניה של ילדה בת שבע, בסוף עידן הקולוניאליזם הצרפתי.
ב-1989, בעקבות ההצלחה הביקורתית של סרטה הראשון, צילמה דני סרט דוקומנטרי בשם "Man No Run", אשר עוקב אחר להקה מקמרון בצרפת.
ב-1990 ביימה את "על החיים ועל המוות", אשר מגולל סיפורם של שני גברים שחורים, שמתגוררים בפריז בשולי החברה הצרפתית. כמו סרטיה הקודמים גם זה עסק בגלות תרבותית וקונפליקט גזעי, נושאים שדני המשיכה לחקור בסרטה הבאים.
משה ויטנברג
משה ויטנברג (1825 – 1899 י"ח בניסן תרנ"ט) היה סוחר גדול, בנקאי, נדבן וחסיד חב"ד מוויטבסק, שלאחר עלייתו לארץ ישראל ב-1882 הקדיש את הונו לרכישת קרקעות ומבנים בירושלים. בתרומתו נוסדה שכונת בתי ויטנברג. הבית ברובע המוסלמי שבו התגורר, נמכר בשנת ה'תשמ"ז לעמותת עטרת כהנים שקראה לו על שמו: בית ויטנברג. כיום מתגוררות בבית 7 משפחות יהודיות.
קלייר דני
ביוגרפיה
ב-1994 ביימה את "לא רוצה לישון", אשר גם הוא מתרחש בשכונת מהגרים בפריז. באותה שנה ביימה גם אפיזודה לסדרת טלוויזיה ושיתפה לראשונה פעולה עם גרגואר קולן, שהפך לאחד משחקניה הקבועים.
משה ויטנברג
ביוגרפיה
נולד בשנת תקפ"ה-1825 בוויטבסק שברוסיה, לראובן ויטנברג, חסיד חב"ד, סוחר נכבד ועשיר מוויטבסק. קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ובישיבה, ובנוסף למד דקדוק עברי. נישא לחאשע לבית זלקינד; שלוש שנים לפני פטירתו נישא לאלמנה. בשנת תרמ"ב (1882) עלה לארץ ישראל יחד עם בן אחיו, ברוך מרדכי ויטנברג והתיישב בירושלים. בעלייתו הביא עמו הון עצום של כחצי מיליון רובלים. בירושלים החזיק בבנק פרטי, ועמד בקשרי מסחר עם בנקים גדולים בפטרבורג בירת רוסיה. כמו כן עסק במסחר בניירות ערך ממשלתיים רוסיים, ושל חברות רוסיות שונות, בבורסה של פטרבורג.
היה חשוך ילדים, ולכן החליט להשקיע את הונו בהקמת בתים ושכונות בירושלים. השקיע את הונו בהקדשים ברובע המוסלמי, בעיר החדשה ובסביבות ירושלים. הקים את ישיבת "תפילה למשה". בשנת 1884 הקים את שכונת בתי ויטנברג. אחר-כך קנה שטחים גדולים שעליהם נבנתה שכונת הבוכרים.
קלייר דני
ביוגרפיה
ב-1996 קולן הופיע בדרמת ההתבגרות "ננט ובוני", אחד מסרטיה המצליחים והמוערכים ביותר של דני, אשר מתאר מערכת יחסים סבוכה ומורכבת בין אח ואחות במרסיי. כמו כן, בסרט זה התבססה מערכת יחסים נוספת בינה לבין להקת טינדרסטיקס אשר עיטרו את פסקול סרטה וימשיכו לשתף אתה פעולה בהמשך הקריירה.
משה ויטנברג
ביוגרפיה
לוויטנברג הוצעה החצר שנודעה בכינויה "לוקאנדה" אשר שימשה בעברה כבית-מלון. השגריר האוסטרי תיאר את החצר: "החצר היפה ביותר בעיר העתיקה בירושלים". בעיצומו של המשא ומתן בין ויטנברג לבעל השטח, קנתה הפטריארכיה הלטינית את המתחם. הוא לא נואש והצליח לרכוש את הבית מהפטריאך בתוספת של 1,000 נפוליאון זהב על מחירו המקורי של המקום.
קלייר דני
ביוגרפיה
ב-1999 יצרה את סרטה המוערך "עבודה טובה" ("Beau Travail") דרמה צבאית אשר מבוססת על ספרו של הרמן מלוויל "בילי באד". על רקע נופי אפריקה המוצגים באופן פיוטי, צעיר המתגייס לשורות של לגיון הזרים הצרפתי, מערער את שלוותו של מפקדו. דרך שילוב מופלא של ספרות, שירה, ריקוד וצילום הסרט ממפה את הקודים האסורים של תשוקה ודיכוי. אלמנטים אלה הופכים את הרומן המיתי ליצירה פועמת ומרגשת.
משה ויטנברג
ביוגרפיה
במשא ומתן בין ויטנברג לפטריארך תיווך אליעזר בן-יהודה, ששימש מתורגמן ביניהם.
קלייר דני
ביוגרפיה
ב-2001 יצרה את סרטה "Trouble Every Day", בו סיפור פיוטי על הקשר בין אלימות ותשוקה, הדרמה האפלה והמדממת הייתה ניסיונה הקרוב ביותר של דני ליצור דרמת אימה ולטשטש את הגבולות בין הז'אנרים.
ב-2002 ביימה את "יום שישי בערב", על מפגש טעון תשוקה נוסף, הפעם בין זרים.
משה ויטנברג
ביוגרפיה
בי"ח ניסן תרנ"ט (1899) נפטר ונקבר בחלקת כולל חב"ד בבית הקברות הר הזיתים.
קלייר דני
ביוגרפיה
ב-2004 ביימה את "הפולש", שנחשב לאניגמטי ומסתורי, על גבר שעובר השתלת לב, עוסק בשאלות מעולם האמנות והפילוסופיה (ז'אן לוק נאנסי).
ב-2008, יצא "35 שוטים של רום", העוסק ביחסי אב ובתו. גם סרט מינימליסטי זה מבוסס על זכרונותיה של דני ועל הקשר בין אמה ולבין סבה הברזילאי.
ב-2009 יצא סרטה "חומר לבן" בו שבה דני לנוף ילדותה באפריקה. בסרט מנסה הגיבורה (בגילום איזבל הופר) להציל את מפעל הקפה של משפחתה בשעה שהמדינה מתדרדרת למלחמת אזרחים אלימה. בסרט זה דני ממשיכה לעסוק באופן אינטנסיבי בחוסר היכולת של אנשים בודדים לשלוט בדרמות שנפרשות מולן, ביחסים של קולוניאליזם וזרות ובפרט בנקודת המבט הנשית אשר אינה עומרת בקנה אחד עם הדורסנות הגברית במציאות החדשה באפריקה.
ב-2022 יצא לאקרנים סרטה "Fire" בכיכובה של ז'ולייט בינוש. דני זכתה בפרס דוב הכסף לבמאית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
ב- 2022 סרטה ״Stars at Noon" המבוסס על ספר באותו שם מאת דניס ג'ונסון. הסרט זכה בפרס גרנד פרי (מקום שני) בפסטיבל הקולנוע בקאן, יחד עם הסרט קירבה, הפרס הראשון של דני בפסטיבל זה.
סגנון
סרטיה של דני עוסקים בשאלת הזהות לנוכח המציאות הרב-תרבותית בצרפת ובעולם תוך ראייה ייחודית ומרגשת. נאמר עליה שהיא "מסוגלת ליישב בין הליריות של הקולנוע הצרפתי לצורך לתעד את הפנים הפחות נעימות של צרפת של ימינו".
ארז'בט קרטס
ארז'בט קרטס (שמותיה הבדויים: Ingrid Holsen, Elbert S. Payne, Marjorie Wyne; בהונגרית: Kertész Erzsébet; סולנוק, 29 בספטמבר 1909 – בודפשט, 25 במרץ 2005) הייתה סופרת יהודייה-הונגרייה זוכת פרס אטילה יוז'ף (2000) שהוא הפרס הספרותי הגבוה בהונגריה.
ביוגרפיה
ארז'בט קרטס נולדה במשפחה יהודית כבתם של מיקלוש (מור) קרטס (1877–1933) מהנדס מכונות, מנהל מפעל ושל אירן רייזר. סבה וסבתה מצד אביה היו יונאס (יונה) קרטס וינקה שוורץ, סבה וסבתה מצד אמה היו אדה רייזר (1849–1890), סוחר, ואדל קוהן (כהן) (1850–1915). בין 1927 לבין 1933, היא השיגה תואר מורה בכימיה ובגאוגרפיה מאוניברסיטת יוז'ף נאדור לטכנולוגיה וכלכלה (שמה היום אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה). בתחילה עבדה כספרנית (ב"העיתון" - Az Újság), לאחר מכן בין 1936 לבין 1940 הייתה סגנית העורכת הראשית של כתב העת "עיתון הנשים העובדות" (Dolgozó Asszonyok Lapja), ומ-1940 הייתה סופרת עצמאית, ככל הנראה בשל החוקים היהודיים שלא איפשרו לה לעבוד כשכירה.
כמה דורות של קוראים צמחו על הרומנים שלה, שנכתבו בעיקר לצעירים, במיוחד לבנות, שהופיעו ב"ספרי פסים" הבלתי נשכחים. יצירותיה הביוגרפיות היו על דמויות גדולות בהיסטוריה העולמית וההונגרית, אבל היא כתבה רק על נשים. בין השמות ניתן למנות את הספרים על בלנקה טלקי, יוליה סנדראי, חנות התחרה בבריסל (ביוגרפיה של יוליה פודמניצקי, אשתו של מיקלוש יושיקה), ז'וז'אנה קושוט והרופאה ד"ר וילמה (על וילמה הוגונאי, הרופאה ההונגרייה הראשונה).
הכרך האחרון שלה היה הרומן האוטוביוגרפי שלה, שראה אור רק כמה שנים לפני מותה בשם "חיכו לבן, נולדה בת".
ארז'בט קרטס הייתה מחברם גם של מספר סיפורים קצרים ואגדות. היא תרגמו גם מבולגרית ומרוסית כאחד.
כתביה
בשפת המקור:
בתרגום:
עגיל בזין
עגיל בזין הוא סרט תיעודי משנת 1993, בבימויו של ארן פטנקין. הסרט עוקב אחר אבי בן-אליהו, ג'יגולו אילתי המעביר את זמנו בחיזורים אחר תיירות בחופי אילת במטרה להשיג יחסי מין מזדמנים, לעיתים תמורת תשלום או טובות הנאה חומריות אחרות. מקור שמו של הסרט בפירסינג שבאיבר מינו של בן-אליהו.
כך תיאר העיתונאי שי פוגלמן את דמותו של בן-אליהו בסרט:
הסרט הוקרן בפסטיבל חיפה, ובהמשך שודר ביום השידורים הראשון של ערוץ 2, ב-4 בנובמבר 1993. מנכ"ל טלעד, עוזי פלד, הסביר את הבחירה בסרט כחלק מניסיון להציג לוח שידורים המייצג תפיסות מנוגדות לאלו של הערוץ הראשון. ואולם, לא הכל סברו שבחירה זו ראויה. שר החינוך, אמנון רובינשטיין, שכשר התקשורת פעל להקמתו של ערוץ 2, פנה לפלד ואמר לו שאם בשביל "עגיל בזין" הקימו את ערוץ 2, מוטב לו לא היה מוקם הערוץ. מבקר הקולנוע מאיר שניצר כינה אותו "סרט רע ביותר" ו"סר טעם".
מגפה (סרט)
הסרט יצא לאקרנים ב-29 ביולי 2016, על ידי בלאמהאוס הפקות, בוסטד שארק פרודקשנס ו-IM גלובל.
עלילה
עלילת הסרט מתמקדת בסטייסי דרקפורד (ליאו טיפטון) ואמה דרקפורד (סופיה בלאק-ד'אליה), שתי תלמידות תיכון אשר עברו לאזור פרברי בקליפורניה. אמה נאבקת על מנת להשיג חברים חדשים, בעוד סטייסי כבר התיידדה עם אנשים רבים, בהם סיג'יי (משין גאן קלי).
רגע השיא של הסרט מגיע כאשר מגפה קטלנית תוקפת את העולם. אחת משתי האחיות נדבקת במחלה ואחותה מתעדת את כל מה שקורה מסביב תוך שהיא מנסה לטפל בה.
הפקה
ב-29 באפריל 2014, נודע כי ליאו טיפטון נבחרה להיות השחקנית הראשית בסרט, ועוד נודע כי שני הבמאים של הסרט יהיו הנרי ג'וסט ואריאל שולמן. לבסוף, יצא הסרט לאקרנים ב-29 ביולי 2016. בישראל יצא הסרט לאקרנים ב-21 ביוני 2018.
באוגוסט 2016, נודע כי הסרט גרף סכום של קרוב ל-600 אלף דולר, בכמעט חודשיים.
מרטי פלדמן
מרטין אלן פלדמן (ידוע בשם מרטי פלדמן; 8 ביולי 1934 - 2 בדצמבר 1982) היה שחקן, סופר וקומיקאי בריטי, שהיה ידוע בעיניו הבולטות והפוזלות. הוא כיכב במספר סדרות קומדיה טלוויזיוניות בריטיות, וזכה בשני פרסי BAFTA. הוא גם כתב תוכנית רדיו קומית ל-BBC.
הופעת הבכורה של פלדמן בקולנוע הייתה כחלק מקבוצת אנסמבל של שחקני קומיקס בריטים בסרט The Bed Sitting Room בשנת 1969. פלדמן היה הזוכה הראשון בפרס סאטורן, בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר, עבור תפקידו כאייגור בסרטו של מל ברוקס, פרנקנשטיין הצעיר, בשנת 1974.
ילדותו ונעוריו
פלדמן נולד ב-8 ביולי 1934 באיסט אנד, לונדון, בנם של ססיליה (לבית קרוק) ומאייר פלדמן, יצרן שמלות. הוריו היו מהגרים יהודים מקייב, אוקראינה. הוא זכר עצמו כילד בודד.
פלדמן סבל ממחלה בבלוטת התריס בעטייה הפכו עיניו בולטות ופוזלות. אירועים שעבר בחייו: פציעה בילדותו, תאונת דרכים, תאונת שיט וניתוח שעבר לשיחזור מראה עיניו, ייתכן שאף הם תרמו למראה עיניו. הוא הפסיק את לימודיו בגיל 15 והחל לעבוד ביריד בעיירת החוף מרגייט, אך שאף לקריירה כחצוצרן ג'אז, והופיע בתזמורת ג'אז. פלדמן התבדח כי היה "נגן החצוצרה הגרוע ביותר בעולם". בגיל 20 החליט להמשיך בקריירה כקומיקאי.
תחילת דרכו המקצועית
אף שבתחילת דרכו לא בלט כאמן מבצע, הוא הפך לחלק משלישייה קומית - מוריס, מרטי ומיטש - אשר הופיעה לראשונה בטלוויזיה בסדרה Showcase של ה-BBC באפריל 1955. בהמשך שנות ה-50 עבד פלדמן ככותב תסכיתים ותסריטים לתוכניות קומיות ברדיו ובטלוויזיה שלה יחד עם רונלד צ'סני, ובהמשך רונלד וולף.
בשנת 1954 פגש פלדמן לראשונה את הקומיקאי בארי טוק. עם טוק הוא יצר שותפות כתיבה שנמשכה עד 1974. יחד הם כתבו כמה פרקים לסדרות קומיות רבות ובססו את מעמדו של פלדמן כאחד היוצרים הקומיים הבולטים בבריטניה.
בשנת 1968 פלדמן קיבל סדרה משלו ב- BBC בשם "מרטי". פלדמן זכה בשני פרסי BAFTA. הסדרה השנייה בשנת 1969 הוחזרה בשם "זהו מרטי".
אחרי 1970
בשנים 1971–1972 הופיע בתוכנית האירוח "מכונת הקומדיה של מרטי פלדמן" אשר הופקה יחד על ידי חברת ATV הבריטית וחברת ABC האמריקאית ושודרה במשך עונה אחת.
בשנת 1976, פלדמן כיכב בסרט האיטלקי 40 gradi all'ombra del lenzuolo (מילולית: "40 מעלות תחת הסדינים), שהיה קומדיית מין. הוא הופיע בסרטו של ג'ין ויילדר "הרפתקאות אחיו הנבון של שרלוק הולמס" ובסרט אילם של מל ברוקס. בשנת 1977 ביים והופיע בקומדיה ההיסטורית The Last Remake of Beau Geste. הוא היה כוכב אורח במופע החבובות לצד כמה דמויות מרחוב סומסום, ובמיוחד לצד עוגיפלצת, והשווה את עיניו לעיניה של הבובה.
משפחתו
בינואר 1959 פלדמן נישא ללורטה סאליבן (29 בספטמבר 1935 - 12 במרץ 2010) אשר ליוותה אותו עד מותו בשנת 1982. היא נפטרה בגיל 74 בלוס אנג'לס. חבריו של פלדמן דיווחו במספר ביוגרפיות שהוא משך נשים למרות מראה פניו הבלתי שגרתי.
מבחינה פוליטית, מרטי פלדמן תואר כ"סוציאליסט מושבע" באחד מראיונותיו אמר: "אני סוציאליסט באמונתי, אף אם לא באורח חיים" ובהזדמנות אחרת אמר: "אני סוציאליסט מזה תקופה ארוכה, אבל כדי לשלם את חובות המיסים שלי מן העבר, אני צריך לחיות באמריקה כדי להרוויח מספיק כסף כדי לשלם את המס שאני חייב לממשלה הסוציאליסטית שלה הצבעתי." מאוחר יותר הוא התבדח כי כאשר שר בממשלת לייבור הבריטית אמר לו "ברור שאתה מצביע לייבור", ענה פלדמן, "לא, כי אני סוציאליסט!" עם זאת, בדרך כלל הוא לא דן באופן פומבי בדעותיו הפוליטיות.
פלדמן היה צמחוני מילדות.
מותו
פלדמן נפטר מהתקף לב, בחדר במלון במקסיקו סיטי ב-2 בדצמבר 1982, בגיל 48, במהלך יצירת הקומדיה הבריטית "צהוב הזקן"; לאחר מותו הוקדש לו הסרט. בהערות של הבמאי מל ברוקס ל-DVD של הסרט פרנקנשטיין הצעיר, מספר ברוקס על אורח חיים שכלל עישון ותזונה לא בריאה כגורמים שייתכן ותרמו למותו של פלדמן. פלדמן נקבר בהוליווד סמוך לקברו של באסטר קיטון אותו העריץ.
Coat of Arms
"Coat Of Arms" הוא אלבומה החמישי של להקת הפאוור מטאל השוודית סבטון, אשר יצא ב-21 במאי 2010.
פיונה סיסטו
פיונה סיסטו איפולו אמירמיג'ה (בדנית: Pione Sisto Ifolo Emirmija; נולד ב-4 בפברואר 1995 בקמפלה שבאוגנדה) הוא כדורגלן דני-אוגנדי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת מיידטלנד מליגת העל הדנית ובנבחרת דנמרק.
מיטיולן
בעונת ביסס עצמו סיסטו כשחקן הרכב בקבוצה, כשהוא עורך 27 הופעות ליגה. ב-19 ביולי 2013 הבקיע סיסטו את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-27 בניצחון 2-0 על אורהוס במסגרת המחזור הראשון בליגה. ב-2 במרץ 2014 הבקיע צמד שערים בניצחון 5-1 על פ.צ. קופנהגן במסגרת המחזור ה-20 בליגה. בסך הכל הבקיע סיסטו 6 שערי ליגה בעונה זו.
גם בעונת, בה זכתה מיטיולן באליפות דנמרק, המשיך סיסטו להוות שחקן חשוב בקבוצה. הוא ערך 22 הופעות ליגה והבקיע 8 שערים, ביניהם צמדים נגד הוברו ונגד נורסאלנד.