cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיג-25
תוכנית הניסוי של מטוסי הביון
לאחר השלב הזה תוכנית הניסוי של גרסאות הביון והיירוט הופרדו והתבצעו על ידי צוותים שונים. בנוסף נדרשו עוד מספר דגמי ניסוי, אך המפעל של משרד התכנון מיג החל כבר לבנות את דגמי הניסוי של מטוס המיג-23 ולכן הייצור של דגמי הניסוי הנוספים והמטוסים הטרום-סדרתיים עבר כולו למפעל גורקי. פס הייצור במפעל תוכנן לייצור הדגמים הסדרתיים ולכן היה צריך לעבור התאמות לייצור דגמי הניסוי שכוללים מבנה שונה והתאמות למכשור ייחודי. באמצע שנת 1965 יצא ממפעל גורקי מטוס הניסוי השלישי של גרסת הביון (הוא גם נחשב למטוס סדרת קדם-ייצור הראשון) Ye-155R-3 מספר זנב 3155 שהיה הרבה יותר דומה למטוסי סדרת הייצור וכלל את התושבות למערכות הצילום ושימש לבחינתם. השדרוגים במטוס כללו הטיית הכנפיים ב-2 מעלות כלפי מטה, הוספת משקולות איזון בקצות הכנפיים בצורת סיגר, הארכה של הגה הכיוון של המטוס וחיתוך הקצה העליון שלו בזווית וכן הוספת מיכל נתיק גדול לנשיאה בגחון המטוס. המיכל הזה היה באורך של כמעט חצי מאורך המטוס וכלל 5,300 ליטרים דלק.
טיסות הניסוי המתקדמות ובחינות הקבלה של דגמי הביון התבצעו במרכז לניסויי טיסה של חיל האוויר באקטובינסק, המטרה הראשית של טיסות אלה הייתה לבחון את ביצועי מערכות הביון וההשפעות של הטמפרטורה הגבוהה במהלך טיסה, מערבולות, גלי הדף ושכבות הגבול שיכולות להשפיע על איכות התמונה. מבחנים אלה עברו בהצלחה ומערכות הביון A-72 ו-A-70M הראו רזולוציה של 30 סנטימטר ממרחק של 20 קילומטר. כמו כן נבחנו המצלמה הטופוגרפית A/E-10 ומערכות איסוף מודיעין אותות מדגמי SRS-4A ו-SRS-4B.
מטוס סדרת קדם-ייצור השני ה-Ye-155-4 שימש לבחינת מערכות הניווט והטייס האוטומטי, הוא היה גם הראשון שתאם למטוסי סדרת הייצור בתצורה שלו. מערכות הניווט Peleng S ו-Polyot היוו את מרכז הסדרת הניסויים, בעוד המערכת ה-Peleng S לא הראתה בעיות בטיסות, היא דרשה הרבה טיסות לבחינת אופני פעולה, השגת מידע סטטיסטי והתאמת הגבהים בתוך המערכת. מערכת Polyot היוותה את האתגר הגדול במערכת הניווט, בעיקר במחשב הניווט שלה שדרש תיקוני תוכנה רבים. הבעיה הייתה חמורה עד כדי כך שהבוחנים של חיל האוויר הציעו שלא לכלול אותה במטוס. מהנדסי המערכת הצליחו לשכנע את נציגי חיל האוויר שהמערכת תתוקן בהמשך. מטוס הקדם-ייצור השלישי ה-Ye-155-5 התרסק בטיסתו הראשונה ומטוס הקדם ייצור הרביעי הוצב בשדה של חברת התכנון מיג לבחינת התאמות שיכנסו לאחר תחילת הייצור של המטוס. מטוס נוסף יוצר בשביל בדיקות ניחות על הקרקע.
בשנת 1969 הוועדה הממשלתית אישרה את דגם הביון של ה-Ye-155R לייצור סדרתי כ-MiG-25R.
תוכנית הניסוי של מטוסי היירוט
בשלב הראשוני היה מאמץ לאחד חלקים מבחינות הקבלה של חיל האוויר ושל חיל ההגנה האווירית אבל ההבדלים בין תוכניות הניסוי ודרישות הנתונים המחמירות של חיל ההגנה האווירית שדרש נתונים כמו סטטיסטיקות של סבירות הפלה, נתוני ניווט וכדומה גרמו לדחייה של האיחוד. זה גרם גם להגדלת מספר מטוסי הניסוי ולשינוי בתכנון תוכנית הניסוי. אחד הפערים שהתגלו היה שהשברים ממטוסי המטרה הבלתי מאוישים היו מתפזרים בשטח בגודל של מאות קילומטרים באורך ועשרות קילומטרים ברוחב, הגדול משטח המטווחים האוויריים ברוסיה ועל כן סיכנו תושבים ומתקנים.
במהלך תוכנית הניסוי עלו מספר כשלים במטוס. אחד מהם היה עיוות הכנפיים במהלך תמרונים של חמישה ג'י במהירות גבוהה, פער זה דרש עיצוב מחדש של הכנף, במקום זאת היצרן הגביל את המטוס למהירות של מאך 2.83. מעל מהירות זאת הייתה גם ירידה ניכרת ביציבות ויכולת השליטה על המטוס. בשל הכשל הזה טייס אחד נהרג בניסיון שבירת שיא מהירות לגובה ב-30 באוקטובר 1967. ב-26 באפריל 1969 מפקד הלהק הטס של חיל ההגנה האווירית נהרג בשל התפוצצות מנוע בעת המראה.
ב-27 באפריל 1970 בחינות הקבלה הסתיימו ונחתם האישור לכניסה לייצור סדרתי של ה-MiG-25P, הייצור עצמו החל ב-1971. דגמי הייצור הסדרתי כללו מספר שיפורים במשטחים האווירודינמיים כגון הסרת הסנפירים האנכיים בקצוות הכפיים, עיצוב חדש לסנפירים בגחון המטוס, עיצוב חדש לקורות הכנפיים, הוספת יכולת תנועה הפרשית להגאי הגובה, כמו כן שופרו מבנה כני הנסע ושופר המבנה של תאי הדלק הפנימיים. כמו כן מערכת ההנעה החשמלית הוחלפה במנוע עזר (JFS - Jet Fuel Starter).
מבנה
המטוס יוצר ברובו (כ-80 אחוז) מסגסוגות פלדת אל חלד מסוגים VNS-2, VNS-4, VNS-5 ו-SN-3, כ-11 אחוז מסגסוגות אלומיניום וכ-8 אחוז מסגסוגות טיטניום. גוף המטוס חולק ל-15 מקטעים בין קורות החציץ הרוחביות העיקריות (מתוך 57 קורות סך הכול) הנושאות את העומס ונקראות מסגרות.
כנפיים
המטוס כלל כנפיים טרפזיות בהתקנת כתף – כלומר גבוה על גבי מבנה המטוס בהשתלבות עם החלק העליון של קורות החציץ. גרסאות הביון והיירוט כללו כנפיים שונות מעט אחת מהשנייה. גרסת היירוט כללה כנף עם מוטת כנפיים של 14 מטר, כאשר גרסת הביון כללה מוטת כנפיים של 13.38 מטר. שתי הגרסאות כללו נקודות התקנה לפיילונים של טילי אוויר-אוויר (בגרסת היירוט) ופצצות (בגרסת הביון). הכנפיים כללו משטחי מאזנות ומדפים, קצוות הכנפיים כללו משקולות שיכוך בצורת סיגר להקטנת פרפור הכנפיים במהירות גבוהה (פרט למספר מטוסי סדרת ייצור מוקדמים שכללו מכל דלק בקצות הכנפיים). הכנפיים כוללים גם תאי דלק נוספים להגדלת הטווח של המטוס.
הנעה
המטוס מונע על ידי שני מנועי טומנסקי R15B-300, כאשר בדגמים מאוחרים יותר (אחרי דגם PD ו-PDS) השתמשו בדגם R15BD-300 שכלל שיפורים בחטיבת האביזרים של המנוע. שני המנועים הותקנו ממסגרת 9 של המטוס והוטו מעט למעלה ופנימה (אחד כלפי השני) מסיבות אווירודינמיות. בשל כך נוצר מצב בו המפלט של המנוע גדול יותר מהמרחק בין המנועים ולכן היה צריך לייצר מעין חציץ אנכי בין שניהם. כמו כן המנועים מוטים 13 מעלות בגלגול בשביל להקנות גישה נוחה יותר לאחזקה ולפנות מעט יותר מקום בתוך גוף המטוס. בתי המנועים מקוררים על ידי אוויר שכבת הגבול המנוקז מתוך הכונס.
בקרת טיסה וניווט
המטוס כולל משטחי ניהוג ראשיים קלאסיים: שתי מאזנות בכנפיים, שני הגאי כיוון על גבי מבנה מייצבי הכיוון, ושני הגאי גובה כמשטח אחיד בזנב המטוס. המשטחים מנוהגים על ידי מערכת משולבת של מוטות סחב-דחף וגלגלות המעבירות את פקודת הטייס למפעילים הידראוליים. הגאי הגובה זזים יחד לטובת שליטה בציר העלרוד ובצורה הפרשית (אחד נגד השני) בשביל לעזור למאזנות בגלגול. ההטייה של משטחי הגאי הגובה מוגבלת אוטומטית ובצורה משתנה בתלות בתנאי הטיסה על ידי מערכת תיאום מכנית.
פרט למערכות ספציפיות שבאות לענות על דרישות משימתיות שונות בין דגמי היירוט והביון, המטוס כלל חליפת מערכות ניווט אחידה, העיקרית בין המערכות הללו הייתה מערכת ניווט ובקרת טיסה מדגם Polyot 1I שעל ידי הסתמכות על משואות "Svod" (ברוסית:"свод" או "קימרון") ו-Doroga (ברוסית:"дорога" או "דרך") לקביעת מיקום גאוגרפי ומשואת כיוון מסלול וזווית הנמכה משולבת Katet (ברוסית: "катет" או "יתר") יכלה להכוון באופן אוטומטי את המטוס לאורך מסלול מוגדר – כולל ארבעה שדות תעופה (שדה אם, ושלושה שדות חלופיים), ולבצע גישה לנחיתה ללא התערבות הטייס עד 50 מטר מהקרע, ועל ידי כך להקטין את העומס עליו ולאפשר לו לתפעל את החימוש. המערכת מנהגת את ההגאים על ידי מפעילי סרוו בצורת מוטות סחב-דחף טלסקופיים. כמו כן בשל הדרישות המחמירות של משימות בגובה רב המטוס כלל מערכת מד גובה מכ"ם לגבהים רמים ומערכת נפרדת לגבהים נמוכים (כאשר ברוב כלי הטיס המתקדמים כלול רק מכ"ם גובה לגבהים נמוכים), כמו כן הותקן חיישן מדידת סחיפה ומהירות בשיטת הדופלר DISS-7 שבעזרתה מערכת ייחוס מצב אינרציאלי AHRS (מדגמים SKV-2N-1 לדגמי ביון ו-SKV-2N-2 לדגמי יירוט שבמהלך שדרוג הוחלפה במערכת SKV-2NL-2) יכלה לפצות על סחיפה האופיינית למערכות אלו.
בגרסת היירוט הייתה קיימת מערכת הכוונה וניהוג מרחוק מדגם Vozdookh שאיפשרה לבקר קרקעי לנהג במטוס מהתחנה שלו.
הידראוליקה
המטוס כולל שתי מערכות לחץ הידראולי נפרדות – מערכת כללית ומערכת לחץ להיגוי. המערכת הכללית משמשת את אחת הכניסות למפעילים של מערכת בקרת הטיסה וכמו כן את מערכות כני נסע, בלמים בסדיר, מדפים, מעצורי אוויר, מערכת כונסי האוויר (כולל שפות הכונס), היגוי כן נסע אף ודלתות מנוע ה-JFS. מערכת לחץ להיגוי משמשת את המפעילים של מערכת בקרת הטיסה ומערכת בלמים בחירום. כל מערכת לחץ כוללת שתי משאבות לחץ המותקנות אחת על כל מנוע לטובת המשך פעולה סדירה של המערכת במקרה של כיבוי מנוע אחד.
דיחוס, קירור ומיזוג
המטוס כולל שלוש מערכות פניאומטיות המופעלות על ידי שלושה בקבוקי אוויר דחוס - ראשית, חירום ודיחוס תאי אוויוניקה. המערכת הראשית משמשת לדיחוס תא הטייס, לדיחוס תאי הדלק, בקרה על בלמי המטוס, בקרה על קווי השלכת דלק, מערכת הפשרת קרח על גבי החופה, פתחי קירור של הגנרטורים, מערכת שחרור ופריסת מצנחי בלימה אוטומטית וידנית. כמו כן היא שולטת על מערכת הגלגלות המניפות את ציוד הביון (בדגמי הביון). מערכת החירום משמשת לפריסת כני נסע בחירום והתאמת הכונסים לנחיתה. מערכת דיחוס תאי האוויוניקה דוחסת את שני תאי האוויוניקה - העליון מאחורי תא הטייס, והתחתון מתחת לתא הטייס וכן את מיכל נוזל הקירור של ציוד המכ"ם או הביון בהתאם לדגם המטוס.
מערכת המיזוג משמשת לבקרת טמפרטורה ושמירת הלחץ הרצוי בתא הטייס ובתאי האוויוניקה. המערכת משתמשת באוויר מתוך שלב המדחס של המנוע המגיע בטמפרטורה של 400 מעלות צלזיוס ובלחץ גבוה. האוויר עובר דרך מערכת החלפת חום והפרדת מים לפני שהאוויר מחולק לשתי תתי מערכות – אחת לתא הטייס ואחת לתאי האוויוניקה. בתתי המערכות האלה האוויר עובר קירור נוסף בהתאם לצרכים. מערכת המיזוג של תא הטייס מסוגלת לשמור על 20 מעלות צלזיוס בכל משטרי הטיסה.
כמו כן המטוס כוללת מערכת קירור נוזלי (לרוב אלכוהול) לציוד המכ"ם או הביון בהתאמה לדגם המטוס וכן לגנרטורים ולציוד התקשורת.
גרסת היירוט
מערכת הנשק של גרסאות היירוט עוצבו סביב למכ"ם המטוס – דגמי Smerch A ו-Smerch A2 לדגמי P רגילים ולגרסאות ייצוא ומאוחר יותר Sapfeer-25 בדגמי PD, PDS והלאה. בדגמי PD ו-PDS הותקנה מערכת הנחיה אינפרה אדומה IRST שכללה חיישן אינפרה אדום מדגם TP-63Sh מחשב אנלוגי מדגם AVM-25 ומערכת ניטור פעולות טייס מדגם PAU-473 (הקלטת וידאו לטובת תחקור). כל אלה אפשרו שימוש בטילי ביסנובאט R-40 בדגמי R בעלי הנחיית מכ"ם חצי אקטיבית ו-T בעלת הנחיה אינפרה אדומה (שניים מכל סוג על 4 מנשאים על גבי הכנפיים), ולאחר השדרוג המטוס לדגמי PD ו-PDS טילי משודרגים R-40 מדגמים RD, RD-1 ו-RTD ואף טילי חום קצרי טווח מדגמי R-60 ו-R-60M.
גרסת ביון/תקיפה
מטוסי הביון-תקיפה השתמשו במערכת ניווט-הפצצה מדגם Peleng-S שכללה ממערכת ניווט אינרציאלית Anis-8, מחשב דיגיטלי מדגם TsVM-10-155 שהכווין את המצלמות על מטרות מסוימות על פי נקודות ציון ממערכות הניווט וביצע את חישובי ההפצצה בעזרת תוכנה לחישוב נקודת שחרור לטובת הפצצה (מה שמכנה מוד CCRP) בתוך מחשב הניווט בהתבססות על נתונים ממשואות Shoran, מערכת שחרור חימוש, נושאי פצצות עמידים בחום ומחשב חימוש תואם.
המטוס היה יכול לשאת 4,000 קילוגרם פצצות ומאוחר יותר עם שדרוג מנשאים 5,000 קילוגרם פצצות. המטוס היה יכול לשאת פצצות מיוחדות עם בידוד חום להפצצה במהירות גבוהה, וכן מטען גרעיני מוקטן.
גרסת הביון הסטנדרטית יכלה לשאת מצלמות יום מדגמים A-70, A/E-10, A-72 ו-S45/ARE; מצלמת לילה מדגם NA-75 ומערכת איסוף מודיעין אותות מדגמים שונים.
מטוסי ה-X-500 - פעילות המיג-25 במצרים
בשנת 1970 גמאל עבד אל נאצר נפגש עם צמרת המפלגה הקומוניסטית וביקש מהם עזרה בחימוש, הדרכה ובניית מערך הגנה אווירית של הצבא המצרי. הסובייטים אישרו מהלך זה ומערכות נ"מ רוסיות החלו להיפרס ברחבי מצרים בעוד חיילים מצרים נסעו במספרים גדולים לברית המועצות לשם הדרכה. צורך נוסף שהמצרים הביעו היה הצורך במודיעין איכותי. מערך ההגנה האווירית בקו בר-לב וכן פעילות תמידית של חיל האוויר הישראלי הקשו על טיסות הביון שהתבצעו על ידי מטוסי מיג-21. הנציגים הסובייטים החליטו לבצע מעין ניסוי מבצעי בסיני של ארבעה מטוסי מיג-25 (זוג מדגם R וזוג מדגם RB). לשם כך גובשה קבוצת משימה שמנתה כ-50 אנשי צוות אוויר מחיל האוויר הסובייטי וכן ממכוני ניסויי הטיסה השונים שהטיסו את המטוס, ונציגים ממשרדי התכנון של כלל המערכות של המטוס. בספטמבר 1970 הושלמו כל ההכנות ליציאת הכוח, אך נאצר מת ב-28 בספטמבר ולכן יציאת הכוח נדחתה מחוסר וודאות לגבי הנהגתו של אנואר סאדאת. לבסוף המבצע יצא לדרך במרץ 1971, ארבעת המטוסים הוטסו בחלקים למצרים, שם אנשי קבוצת המשימה שקיבלה את השם "גף 63" הרכיבו את המטוסים בזמן קצר מאוד. היחידה על מטוסיה הוצבה בשדה קהיר-מערב תחת אבטחה כבדה של אנשי קומנדו מצרים, כאשר אנשי היחידה לבשו מדים מצרים. המטוסים עצמם הורכבו במבנים ממוגנים והוצאו לפני טיסותיהם לעמדות חנייה של מטוסי Tu-16. השדה עצמו הותקף לפני כן על ידי מטוסים ישראלים ולכן הוצבו בו מספר יחידות הגנה אווירית סובייטיות. למרות כל המאמצים של הרוסים לשמור על הגעת המטוסים למצרים בסוד, לאחר פגישת תכנון המבצעים הראשונה עם קצינים מצרים המידע דלף ומספר ימים מאוחר יותר העיתון המצרי אל-אהראם פרסם ידיעה על המטוסים החדשים בשדה קהיר-מערב, אם כי המטוסים כונו על ידי העיתון X-500. הפרצות בביטחון המידע גרמו לכך שהרוסים דרשו שגף 63 יעבוד בצורה עצמאית ורק עם אנשי צבא סובייטים, אבל הנזק כבר נעשה והישראלים כבר ידעו על הגעת המטוס ומקורו.
הטיסות הראשונות של המיג-25 בשמי מצרים שהחלו בשלהי אפריל 1971 שימשו בעיקר לניסוי ולבניית תוכניות הטיסה. מערכות מודיעין האותות קלטו שידורים ממערכות מכ"ם ישראליות, מערכת מכ"ם של משחתת אמריקאית ומכ"ם בריטי שהוצב באי כרתים. תוכניות הטיסה החדשות נדרשו לעבור באזור מוגן על ידי סוללות טילים ידידותיות עד אשר המטוס היה מטפס ומאיץ לנתוני יעף הצילום שלו. בשל אי האמון שהרוסים נתנו במצרים מטוסיהם היו ממריאים בפתאומיות וללא כל תיאום עם הפקחים והבקרים, והמשימות התבצעו בדממת אלחוט מלאה. כאשר הטיסות המבצעיות החלו במאי, הישראלים שעקבו אחר המטוס ניסו ליירט אותו אך ללא הצלחה, הם גם ניסו לארוב לו מעל שדה קהיר כאשר המיג טיפס או הנמיך לנחיתה, אך חיל האוויר המצרי היה מקנה ליווי של ארבעה מטוסי מיג-21 מהשדה וכן היה מזניק מבנים של מטוסי מיג-21 מבסיסים שכנים. המשימות המבצעיות התבצעו בזוגות, פרט למשימה אחת מול חופי ישראל. עם קצב טיסות של פעמיים בחודש, מטוסי הביון במהרה צלמו את כל חצי האי סיני והחלו לחדור לשטח ישראל עצמה, כאשר כל העת מטוסים ישראלים מנסים ליירטם אך ללא הועיל.
אף על פי שהישראלים טוענים שמטוסי מיג-25 טסו בשמי הארץ במהירויות של מאך 3.2, על פי העדויות הרוסיות וכן על פי נתוני הטיסה המטוסים רק לעיתים רחוקות האיצו מעל מאך 2.5 וגם אז רק לזמן קצר בניסיון לחמוק ממטוסי יירוט ישראלים. שיא המהירות שהושג בטיסות אלה על פי חלק מהעדויות היה 3,400 קמ"ש. בעוד בדיקות לאחר טיסה העלו שלא היו נזקים למטוסים או למנוע, הסיכון לנזקים קטסטרופליים וכן לאבדן שליטה היו גבוהים.
סך הכול מטוסי המיג-25 טסו 20 גיחות צילום מעל שטחים בשליטת ישראל. טיסות אלה הביאו לתוצרים משמעותיים מאוד מהם ניתן היה לזהות עמדות מכ"ם, למפות שדות תעופה, לזהות יחידות נעות ואף כלי רכב המכוסים בכיסויי הסוואה למיניהם. התוצרים הללו שכנעו את המצרים לנסות ולרכוש את המטוס וסירובה של ברית המועצות למכירה הייתה אחד הגורמים למתיחות שנקרתה ביניהם. ביולי 1972 כל הנציגים הרוסים גורשו ממצרים וגף 63 חדל להתקיים רשמית, מטוסיה עזבו את מצרים מבעוד מועד.
לאחר פרוץ מלחמת יום הכיפורים המצרים פנו שוב לברית המועצות בדרישה למודיעין חזותי איכותי, גם כאן ברית המועצות נענתה ושני מטוסים הוטסו למצרים ב-19 ו-20 באוקטובר. עם זאת מטוסי המיג-25 הספיקו לטוס גיחה מבצעית אחת במהלך המלחמה, שעה לפני כניסתה לתוקף של הפסקת האש שני המטוסים טסו כאשר אחד לקח מסלול מעל לתעלת סואץ והשני טס מעט מזרחית לו. המטוסים נשארו במצרים למשך כשנה נוספת ועזבו אותה סופית בשלהי שנת 1972.
עריקתו של ויקטור בלנקו
כאשר המטוס הופיע בפומבי לראשונה במטס בסלון האווירי בשדה התעופה דומדדובו ב-9 ביולי 1967, בשילוב עם מספר תצלומים מלוויינים, המומחים המערביים החלו לנסות להעריך את ביצועיו וכינו אותו מיג-23 Foxbat, תוך השערה שמטוס זה היה הבא בתור בפיתוח של משרד התכנון מיג. הערכות שונות הביאו את מדינות המערב, ובראשם ארצות הברית, להבנה שאין בידיהן כלי טיס שיכולים להתמודד מול מטוס כזה. ולכן חיל האוויר האמריקאי הוציא בבהילות את מכרז ה-FX שלו שבעקבותיו פותח ה-F-15.
במשך זמן ממושך המידע שהיה זמין למדינות המערב היה מועט מאוד, שכן הסובייטים תמיד היו מאוד עמומים בהקשר של ציוד צבאי ומטוס זה הייתה בין הפלטפורמות הסודיות ביותר שלהם. כל זאת בשילוב עם דיווחים מישראל שהמיג-25 מסוגל להגיע למהירויות של מאך 3.2 גרמו ליצירת השערות ביצועים מופרזות.
כל השאלות נענו כאשר מיור ויקטור בלנקו נחת עם מטוס ה-MiG-25P שלו בהקודאטה שביפן לאחר שהוא ערק מיחידתו בצ'וגויבקה שבוולדיווסטוק ב-6 בספטמבר 1976, המטוס לא הצליח לעצור בסוף המסלול ובשל כך נגרם נזק לכני הנסע ובשל כך המטוס לא היה כשיר לטיסה. לטענת הרוסים בלנקו היה סוכן מערבי שהסתנן לחיל ההגנה האווירית במיוחד בשביל להבריח את המטוס הסודי ליפן ולידי המערב. אנשי ה-CIA הוזמנו על ידי היפנים ויחד הם בחנו את המטוס מקרוב. ברית המועצות הפעילה את קשריה הדיפלומטיים ודרשה את המטוס חזרה במהרה, ואף שלחה משלחת צבאית ליפן אך זאת נתקלה בסחבת בירוקרטית שיועדה במיוחד בשביל להעסיק את הרוסים. היפנים פירקו והכינו את המטוס למשלוח במכולות, ולאחר דחיות רבות, המשלחת הרוסית הורשתה לבחון את המכולות אך רק למשך מספר שעות בתקווה שהרוסים לא יצליחו לזהות את הסימנים לניסויים והחקירות שעשו במטוס. אך הרוסים הצליחו לזהות קדיחות במרכיבים מבניים שונים, וכן פיוזים מיצור אמריקאי שהותקנו במערכות שונות במטוס, ללא ספק אלה הותקנו עקב חוסר הידע בתפעול המערכות שגרם לנזק. מסקנת המשלחת הייתה שהמטוס ומערכותיו נחקרו לעומק על ידי האמריקאים והיפנים.
כמו כן הוסר האמברגו הלא רשמי על מכירת המטוס למדינות ידידותיות.
סוריה
מגוון דגמים של המיג-25, בעיקר דגמי RB ו-PS (ראו פרק דגמים), נמכרו ללוב, סוריה, אלג'יר ועיראק. מטוסי PS סורים היו לראשונים שהופלו על ידי מטוסים מערביים ב-13 בפברואר 1981 במארב ישראלי. במקרה זה שני מטוסי F-4 פנטום היוו פיתיון למטוס מיג-25 סורי. כאשר המיג החל לרדוף אחר הפיתיון, מטוסי F-15 הגיחו מאחורי רכס הרים. כמו כן נוכחותם הוסוותה על ידי שימוש נרחב באמצעי לוחמה אלקטרונית. הטייס בנימין צינקר שיגר נגד המיג טיל AIM-7 ספארו והפילו.
זמן קצר מאוחר יותר, ב-29 ביולי הסורים ניסו לארוב למטוסי F-15. מטוסי מיג 21 היוו פיתיון, ושני מטוסי מיג-25 הגיחו וניסו להפיל את מטוסי ה-F-15. כאשר אחד המטוסים ניסה לבצע ירי לגזרה הקדמית של האויב, והמיג השני ניסה לאגף משמאל. בקרב זה מטוס המיג הראשון הופל לאחר שהוא לא הצליח לבצע נעילה עם המכ"ם שלו, והמיג השני שיגר טיל אוויר-אוויר שהחטיא לטענת הישראלים, ולטענת הסורים הפיל אחד ממטוסי ה-F-15 הישראליים.
בשנת 1982 הופל מטוס נוסף על ידי טיל הוק ישראלי ששוגר מתוך שטח לבנון לעבר מיג-25 סורי במשימת צילום. הטיל פגע במטוס הודות לשיפורים שבוצעו בו לשם הגדלת מעטפת הביצועים שלו. המטוס נפגע והחל לצלול מטה, ואז פגעו בו טילי אוויר-אוויר ששוגרו ממטוסי F-15. פגיעה זו היא ההפלה העולמית הראשונה של מיג-25 על ידי ירי נ"מ.
עיראק
חיל האוויר העיראקי קיבלו לידם 30 מטוסי מיג-25 בשנת 1980, מתוכם 12 מטוסי יירוט (זהים לדגמי P מוקדמים), 12 מטוסי ביון ושישה מטוסי אימון. מיד עם הגעתם קצינים עיראקים סירבו לקבל אותם עד שישודרגו, וכן הם שודרגו לרמת דגם PDS אבל עם מכ"ם Smerch 1A במקום מכ"ם Sapfeer-25.
שמונה מטוסי RB השתתפו במלחמת איראן–עיראק ושימשו לתקיפה של שדות הנפט האירניים והעיר טהראן, מטוס אחד אבד לסוללת הוק איראנית ושניים נוספים התרסקו עקב תקלות טכניות. במלחמה זאת מטוסי PDS עיראקים טענו לזכותם 38 הפלות נגד חיל האוויר האיראני רובם על ידי טילי R-40.
ביום השני של מלחמת המפרץ מטוס מיג-25 עיראקי הפיל מטוס F-18 אמריקאי. מאוחר יותר שני מטוסי F-15 הפילו שני מטוסי מיג-25. בנוסף שני מטוסי F-16 שגרו לראשונה שני טילי AIM-120 נגד מיג-25 והפילו אותו.
מעטים ממטוסי מיג-25 ששרדו את מלחמת המפרץ הראשונה הוחבאו לקראת פרוץ מלחמת המפרץ השנייה וחלקם נמצאו טמונים בחול.
לוב
לוב היא המפעילה הגדולה של מטוסי מיג-25 פרט לברית המועצות וקיבלה לידיה כ-60 מטוסים מדגמי יירוט וביון.
אלג'יריה
קיבלה לידיה 48 מטוסי מיג-25 מעודפים אוקראינים מדגמי יירוט וביון.
הודו
בשנת 1981 הודו קיבלה לידיה 6 מטוסי מיג-25 מדגם RBK ושני מטוסי אימון. מטוסי הביון הללו היו המהירים ומגביהי הטוס בשירות חיל האוויר ההודי ולכן הם שמרו עליו בקנאות והמטוס כמעט ולא הופיע בפומבי. עיקר פעילותו הייתה בגבולות עם פקיסטן וסין כאמצעי ניטור עיקרי לתנועת כוחות בקרבת הגבול. המטוסים הללו יצאו משירות בשנת 2006 והוחלפו בלוויני ריגול.
מדינות הגוש המזרחי לשעבר
חלק ממדינות ברית המועצות לשעבר ירשו מספר מטוסי מיג-25: אוקראינה, אזרבייג'ן, טורקמניסטן, בלארוס, ארמניה וקזחסטן. בולגריה רכשה מטוסי 3 מיג-25 מדגם RBT אבל בשל השטח האווירי המוגבל שלה היא לא יכלה לנצל את תכונות המטוס. בשנת 1992 המטוס הוחזר ליצרן בשביל החלפתו במטוסי מיג-23 מדגם MLD.
ביצועים ותכונות
המיג-25 היה המטוס הסדרתי המהיר שיוצר בברית המועצות. המטוס היה נוח, פשוט להטסה וסלחני לשגיאות טייס יחסית למטוסים בעלי ביצועים דומים, הרבה מזה הודות לרמת האוטומציה הגבוהה שהייתה למטוס. אבל גם המטוס היה מתכנון קונבנציונלי, אם כי מתקדם יחסית למטוסים סובייטים אחרים, והיה בעל יציבות סטטית גבוהה, מה שהקנה לו ביצועים לא מיטביים לשיוט במהירות גבוהה. למעשה, המטוס היה מוגבל מאוד בטווח המבצעי שלו, הן בגלל ביצועי השיוט, והן מכיוון שלמטוס לא הייתה יכולת תדלוק באוויר. אי לכך, למטוס הייתה יכולת מועטה להישאר באזור המטרה במהירות גבוהה. המטוס ניחן בעומס כנף גבוה שהגדיל את מהירויות ההמראה והנחיתה, הגדיל את קצב ההנמכה של המטוס בהנמכה והגביל את ביצועי הפנייה של המטוס בכל המהירויות.
ביצועי המטוס הוגבלו למהירות של מאך 2.83 בשל אי התאמת המנוע למהירויות גבוהות כל כך, אובדן משמעותי של יציבות ועיקום הכנפיים בתמרונים במהירויות גבוהות מהגבלה זאת. למעשה, המנוע היה מוגבל לחצי שעה של שימוש במבער, ולרוב מהירות השיוט החם (במהירות גבוהה) היה במאך 2.35.
המראה ונחיתה
אף על פי שהמטוס ניחן בדחף גבוה היו הרבה הגבלות בשל ביצועי המנוע בגובה נמוך ובשביל להקטין את הלחץ על כני הנסע. למשל המטוס לא הורשה להמריא במבער מלא אם כמות הדלק במטוס היא יותר מחצי הקיבולת במטוס רגיל או 60 אחוז במטוס אימון. לכן המטוס היה ממריא לרוב עם מבער מינימלי. עומס הכנף של המטוס הקנה לו מהירויות המראה ונחיתה גבוהות יחסית. בהמראה מהירות הרמת אף (Vr) הייתה 270–300 קמ"ש בתלות במשקל המטוס, מהירות הניתוק הייתה בין 340–390 קמ"ש. גישה לנחיתה התבצעה ב-360 קמ"ש נחיתה התבצעה ב-285 קמ"ש, נחיתה ללא שימוש במצנח בלימה הורשתה רק עם תנאים חיוביים ביותר (רוח חזיתית חזקה ומסלול ארוך מ-2,500 מטר).
טיפוס והנמכה
ישנם שני פרופילים לטיפוס: טיפוס בקצב מרבי – זמן מזערי לגובה ומהירות מטרה; טיפוס למרחק מרבי – יעילות לטווח מרבי בגובה ומהירות שיוט מהיר.
טיפוס בקצב מרבי היה מתבצע במבער מלא לאורך כל הטיפוס כאשר המטוס מטפס ל-10,000 מטר ואז שומר על הגובה עד האצה למאך 1.5 בשלב זה המטוס עובר לטיפוס נוסף תוך כדי שמירה על מהירות מכשירית של 1,100 קמ"ש עד לגובה 16,000 מטר. בשלב זה המטוס יהיה במאך 2.35, ומכאן יתבצע טיפוס במהירות זאת עד לגובה 20,000 מטר. אם נדרש, המטוס ישמור על הגובה ויאיץ למאך 2.6 בשביל לבצע טיפוס נוסף עד לגובה 23,000 מטר. הגעה לגובה 19,000 מטר בקצב טיפוס מרבי ללא מנשאים לקח 3 דקות ו-48 שניות, עם מנשאים הזמן היה יכול להגיע ל-6 דקות. טיפוס להקניית טווח מקסימלי מתבצע בטיפוס עד האצה למהירות מאך 0.8 כאשר בשלב זה יתבצע טיפוס לגובה תוך כדי שמירה על מהירות זאת, בהגעה לגובה 10,000 מטר המטוס יאיץ ל-1,150 קמ"ש וישמור על מהירות זאת תוך כדי טיפוס מתון עד שהמטוס יגיע למהירות השיוט הרצויה.
פרופיל ההנמכה תוכנן להקנות למטוס טווח מקסימלי, תוך ניצול מירב התכונות האווירודינמיות של המטוס. ההנמכה תתחיל ב-20,000 ובמהירות 600 קמ"ש, כאשר המהירות תקטן בהדרגה עד ל-500 קמ"ש בגובה 15,000 מטר ומשם המהירות תישמר עד לשלב הנחיתה. היה עוד פרופיל להנמכה מקסימלית ששמר על מהירות מאך 2.2 לאורך כל התהליך בעזרת כוח רב מהמנוע.
שיוט איטי ומהיר
יכולות השיוט של המיג-25 יש מתחלקות לשני משטרים – שיוט איטי במאך 0.9 בגובה 10,000 מטר (כ-33,000 רגל) עם מצערת ביבש מלא (כוח מקסימלי ללא מבער), ושיוט מהיר במאך 2.35 בגובה של עד 22,300 מטר (כ-73,100 רגל) עם מצב מצערת בתלות בחימוש. כל זה בהנחה שמבצעים טיפוס רגיל ולא טיפוס מקסימלי. בשיוט איטי למטוס היה טווח של 1,860 קילומטר בתצורה נקייה - ללא חימוש או מנשאים. עם מיכל נתיק בלבד למטוס היה טווח שיוט איטי מקסימלי (עם השלכת הבידון עם התרוקנותו) של 2,400 קילומטר. בשיוט מהיר בתצורה נקייה היה למטוס טווח של 1,630 קילומטר, עם מיכל גחון הטווח גדל ל-2,130 קילומטר, כל זאת עם מצערת במבער מינימלי. כאשר מוסיפים למשוואה חימוש המצערת תהיה במבער מלא והטווח יורד משמעותית לכ-1,000 קילומטר עם מיכל נתיק.
אחזקה ובטיחות
בדומה לתכונות ההטסה שלו, המטוס הצטיין בנוחות ופשטות אחזקה. המטוס היה גם אמין יחסית למטוסים עם ביצועים גבוהים. סטטיסטית המטוס טס 66 שעות בין תקלה לתקלה בממוצע (מה שמכונה MTBF), כאשר הדרישה המקורית הייתה ל-8 שעות. שיעור השמישות של המטוס לאורך השירות שלו בברית המועצות עמד על מעל ל-90 אחוז ופרט לתקופה המוקדמת בה הודגשו הכשלים של המטוס ורכיביו, למטוס היה רקורד בטיחותי מרשים עם מיעוט תאונות חמורות.
התרומה הטכנולוגית
כמו כן המטוס היווה את הבסיס לפיתוח של המיג-31 שהוא מטוס ההגנה האווירית העיקרי של רוסיה נכון להיום.
התרומה האסטרטגית
המטוס בעל הביצועים המתקדמים הקנה לברית המועצות יכולות ביון והגנה אווירית שלא היו להם לפני כן, ולמרות הגבלותיו הוא היה יעיל מאוד ביצירת הרתעה. מקרי השגות הגבול, שהיו מאוד נפוצים לפני, פחתו בצורה דרסטית בכל גזרה שרגימנט הגנה אווירית שהפעיל מטוסי מיג-25 הוצב בה. מטוסי הביון היו מסוגלים לפרוס במהרה ולהיות מוזנקים למשימות ביון לאורך הגבולות וכן מטוסיהם היו לרוב לא ניתנים ליירוט בשל המהירות וגובה הטיסה שלהם. פשטותו של המטוס ומחירו הנמוך יחסית של מטוס מתקדם כזה אפשרו ייצורו במספרים משמעותיים, כ-1,180 יחידות בין השנים 1969–1985 ולכן תרם לזמינות ונוכחות המטוס בגבולות המדינה הגדולה.
במערב מטוסי הקרב מהדור השני והשלישי זנחו יכולות המתאימות לעליונות אווירית וקרבות אוויר צמודים לטובת יכולות של יירוט של מעבר לטווח הראייה ורב משימתיות, הרבה מזה עקב תפיסת לחימה דוגמטית אבל גם עקב זלזולם של המומחים במערב ביכולת הטכנולוגית של ברית המועצות לייצור מטוס מתקדם. הופעתו ויכולותיו המסתוריות של המיג-25 טלטלו את חילות האוויר של המערב ובראשם ארצות הברית מה שזירז את תוכניות הפיתוח למטוסי קרב מתקדמים שהולידו הלכה למעשה את הדור הרביעי של מטוסי הקרב המערביים.
המטוס בתרבות
בנובלה "Firefox" שנכתבה בהשראת עריקתו של ויקטור בלנקו, והטענות הסובייטיות שהוא היה סוכן מערבי, מתואר מקרה של סוכן אמריקאי ממוצא רוסי שמסתנן לתוך חיל האוויר הסובייטי ומבריח מטוס קרב מתקדם המכונה MiG-31 Firefox, בכריכת הספר הופיע המיג-25. בסרט באותו השם בבימוי של קלינט איסטווד שגם שיחק בתפקיד הראשי, נבנה דגם של מטוס דמיוני שגרם להשראה לספר ההמשך "Firefox Down" בו המטוס המדובר זהה לזה שבסרט. בספר זה נכנסים שני מטוסי פוקסבט-F לקרב ומצליחים להפיל את מיטשל גאנט מעל פינלנד.
מפעילים
המטוס פועל או פעל בעבר במדינות הבאות:
קארל לארסון
קארל לארסון (בשוודית: Carl Larsson; 28 במאי 1853 – 22 בינואר 1919) היה צייר ומעצב פנים שוודי.
תחילת דרכו
לארסון נולד ב"גמלה סטן", העיר העתיקה בסטוקהולם. הוריו היו עניים מאוד וילדותו הייתה אומללה. בגיל 13 מורהו בבית הספר לילדי עניים דחק בו להגיש מועמדות לבית הספר של האקדמיה השוודית המלכותית לאמנויות והוא התקבל. בשנותיו הראשונות שם חש לארסון נחות חברתית, מבולבל וביישן. ב-1869, בגיל 16, קודם ל"בית הספר העתיק" של אותה אקדמיה. שם רכש ביטחון עצמי ואף הפך לאישיות מרכזית בחיי החברה של בית הספר.
לאחר מספר שנים בהן עבד כמאייר ספרים, כתבי עת ועיתונים עבר לארסון לפריז, שם בילה מספר שנים מתסכלות נוספות כאמן העובד קשה למחייתו ואינו זוכה להצלחה.
משפחה ובית
ב-1882, בהיותו במושבת אמנים סקנדינבית בגרז-סיר-לואן בסמוך לפריז, הוא פגש את האמנית קארין בריו (1859–1928), ועד מהרה הם נישאו. בדיעבד, הייתה זו נקודת מפנה בחייו של לארסון. בגרז צייר לארסון כמה מעבודותיו החשובות ביותר. ציוריו מתקופה זו נעשו בצבעי מים והיו שונים מאוד מציורי צבעי השמן שצייר בעבר.
לקארל וקארין לארסון נולדו שמונה ילדים, ובני משפחתו היו לדוגמנים המועדפים עליו. שמונת הילדים היו סוזאנה (1884), אוּלף (1887, נפטר בגיל 18), פונטוס (1888), ליסבת (1891), בריטה (1893), מאטס (1894, נפטר בגיל חודשיים), קרסטי (1896) ואסביירן (1900).
ב-1888 אדולף בריו, אביה של קארין, העניק למשפחה הצעירה בית שנקרא "היטנס הקטן" בכפר סונדבורן. קארל וקארין עיצבו וריהטו את הבית בהתאם לטעמם האמנותי הייחודי ועל פי צורכי המשפחה המתרחבת. באמצעות ציוריו וספריו של לארסון הפך הבית הזה לאחד מבתי האמנים המפורסמים בעולם. הבית נמצא כיום בבעלות יורשיהם של קארל וקארין לארסון והוא פתוח לתיירים בחודשי הקיץ, בין מאי לאוקטובר.
הפופולריות של לארסון גדלה במידה ניכרת עם התפתחותה של טכנולוגיית הרפרודוקציה בצבע בשנות ה-90 של המאה ה-19, כאשר יצאו לאור בהוצאת "בונייה" השוודית ספרים כתובים ומאוירים על ידי לארסון שהכילו העתקים בצבע מלא של ציורי צבעי המים שלו, ביניהם הספר "בית". למרות זאת, מספר המהדורות של האלבומים היקרים יחסית הללו לא התקרב כלל לזה של הספר "הבית בשמש", שיצא לאור ב-1909 בידי המוציא לאור הגרמני קרל רוברט לאנגווישה (1874–1931). הספר שכלל ציורי צבעי מים, רישומים וטקסט מאת קארל לארסון הפך מיד לאחד מרבי המכר של תעשיית ההוצאה לאור הגרמנית של אותה שנה - 40,000 עותקים נמכרו תוך שלושה חודשים ויותר מ-40 מהדורות הודפסו עד 2001. קארל וקארין לארסון הכריזו כי הם המומים מהצלחה זו.
לארסון צייר גם כמה סדרות של סיפורים מצוירים בהמשכים, והפך בכך לאחד מציירי הקומיקס השוודים הראשונים.
Midvinterblot ("קורבן אמצע החורף")
קארל לארסון החשיב את עבודותיו המונומנטליות - ציורי הפרסקו שלו בבתי ספר, מוזיאונים ובניינים ציבוריים אחרים, כעבודות החשובות ביותר שלו. עבודתו המונומנטלית האחרונה, "Midvinterblot" ("קורבן אמצע החורף"), ציור בצבעי שמן בגודל 6x14 מטרים שהשלים ב-1915, הוזמן עבור קיר במוזיאון הלאומי של שוודיה בסטוקהולם (אשר קירותיו עוטרו כבר בכמה ציורי פרסקו של לארסון), אך נדחה לקראת השלמתו על ידי מועצת המוזיאון. הפרסקו מתאר את הקרבתו של המלך המיתולוגי דומלדה במקדש אופסלה.
באוטוביוגרפיה שלו "Jag" ("אני"), שפורסמה לאחר מותו, הצהיר לארסון על מרירותו ואכזבתו בשל דחייה זו, של היצירה שהחשיב כגדולה בהישגיו:
מאידך הודה לארסון, באותה אוטוביוגרפיה, כי ציורי משפחתו ובית המשפחה:
פולמוס ה"Midvinterblot" נמשך עוד שנים רבות בשל מאבקים בין אסכולות שונות של אמנים שוודים. ב-1987 הפרסקו אף הוצע למוזיאון בחינם, בתנאי שיעטר את הקיר הריק לו יועד, אך המוזיאון דחה את ההצעה והציור נמכר לאספן היפני הירושי אישיזוקה. ב-1992 הסכים האספן להשאיל אותו למוזיאון עבור תערוכה של ציורי קארל לארסון, במסגרתה הציור נתלה במקום המיועד. אהדת הציבור שינתה את תפיסתם של המומחים לגביו, ובעזרת תרומות פרטיות התאפשר למוזיאון לקנות את הציור מהירושי אישיזוקה ב-1997 ולהציגו תמידית במקום בו אמור היה להיות מוצג מלכתחילה.
איבו ואן דאם
איבו ואן דאם (בספרדית: Ivo Van Damme; 21 בפברואר 1954 – 29 בדצמבר 1976) היה אתלט בלגי, סגן אלוף אולימפי (מונטריאול 1976) בריצת 800 מטר ובריצת 1500 מטר, ואלוף אירופה באולם (מינכן 1976) בריצת 800 מטר.
ביוגרפיה
ואן נולד וגדל בבריסל שבבלגיה. הוא שיחק כדורגל עד גיל 16, ולאחר מכן עבר לאתלטיקה. הפריצה שלו התרחשה בשנת 1976, כאשר סיים במקום הרביעי בריצת 800 מטר באליפות אירופה עד גיל 20.
סגן אלוף אירופה באולם בריצת 800 מטר
באליפות אירופה באולם שנערכה בחודש מרץ בקטוביץ שבפולין זכה ואן דאם במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:50.1 דקות, אחרי גרהרד שטול מגרמניה המזרחית (1:49.8 דקות) ולפני ולדימיר פומורנייב מברית המועצות (1:50.2 דקות).
סגן אלוף אולימפי בריצות 800 מטר ו-1500 מטר
באולימפיאדת מונטריאול שנערכה בחודש יולי במונטריאול שבקנדה זכה ואן דאם במדליית כסף בריצת 800 מטר בשיא אישי חדש של 1:43.86 דקות, אחרי אלברטו חואנטורנה מקובה שקבע שיא עולם (1:43.50 דקות) ולפני ריק ווליוטר מארצות הברית (1:44.12 דקות). הוא זכה במדליית כסף גם בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:39.27 דקות, אחרי ג'ון ווקר מניו זילנד (3:39.17 דקות) ולפני פול-היינץ ולמן מגרמניה המערבית (3:39.33 דקות).
מותו
ב-29 בדצמבר 1976 מת ואן דאם בתאונת דרכים באורנז' שבצרפת, כאשר היה בדרכו לביתו ממרסיי.
A Hard Day's Night (אלבום)
A Hard Day's Night (לילה של יום מפרך) הוא אלבום האולפן השלישי של להקת הביטלס, שיצא לאור בבריטניה ב10 ביולי 1964. האלבום הוא גם פסקול הסרט הראשון של הלהקה הנושא את אותו השם. גרסת האלבום שיצאה בארצות הברית יצאה לאור כשבועיים לפני הגרסה הבריטית, על ידי חברת ההקלטות United Artists Records עם שוני בסדר השירים. לבסוף, הוחלף בגרסה הבריטית המקורית בעת יציאתו לאור על גבי קומפקט דיסק ב1987, 17 שנים לאחר שהלהקה התפרקה.
למרות התפתחות כישרון הלהקה בכתיבת שירים, האלבום נצמד לסגנון רוק אנד רול בסיסי שניכר בנגינה ומבנה השירים. זהו האלבום הראשון של הביטלס בו לא מופיעות גרסאות כיסוי לשירים ותיקים וכל החומר נכתב על ידי חברי הלהקה, והיחיד מאלבומי הלהקה שכל שיריו נכתבו על ידי שני חברי הלהקה פול מקרטני וג'ון לנון. האלבום מכיל כמה משיריהם המפורסמים ביותר כולל שיר הנושא (יחד עם אקורד הפתיחה המפורסם שלו), השיר “And I Love Her” והשיר "Can't Buy Me Love" שהיו להיטים טראנס-אטלנטיים של הלהקה. האלבום והסרט נועדו ליצור תדמית קלאסית של להקת החיפושיות שיצאו בזמן שיא הביטלמניה.
לפי מבקר המוזיקה ריצ'י אונטרברגר, לתפקידי גיטרת ה-12 מיתרים של ג'ורג' האריסון היו השפעה גדולה, הסרט עזר לשכנע את להקת הבירדס שבזמנו היו להקת פולק לצלול לתוך הרוק אנד רול, והחיפושיות (יחד עם בוב דילן) השפיעו רבות על התפשטות מוזיקת הפולק-רוק של שנת 1965. הצלחת החיפושיות גם עזרה בפתיחת השוק האמריקאי ללהקות בריטיות אחרות כמו הרולינג סטונז, להקת החיות ולהקת הקינקס והיוותה השראה ללהקות אמריקאיות צעירות כגון לאבינג ספונפול ואחרים לקחת את האתגר בכתיבת חומר מקורי שחייב המון לפול מקרטני וג'ון לנון.
שם האלבום (והסרט) נוצר בטעות על ידי מתופף הלהקה רינגו סטאר. לפי ריאיון עם ג'ון לנון משנת 1980 למגזין פלייבוי: "נסעתי הביתה במכונית ודיק לסטר(במאי הסרט) הציע את השם "לילה של יום מפרך" ממשהו שרינגו סטאר אמר. השתמשתי בזה ב-"In His Own Write" (ספר של ג'ון לנון משנת 1964) אבל זו הייתה הערה שרינגו סטאר זרק שנשמעה כמו שיבוש מילים ואז דיק לסטר אמר "אנחנו נשתמש בשם הזה".
בשנת 2000, המגזין Q הציב את האלבום במקום החמישי במצעד 100 האלבומים הבריטיים הטובים ביותר. בשנת 2003, האלבום דורג על ידי המגזין רולינג סטון במקום 307 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים.
תוכן וגרסאות
הצד הראשון של האלבום מכיל את השירים מפסקול הסרט. צד שני כולל שירים שנכתבו בשביל הסרט אבל לא נכללו בו, למרות שהוצאה מחודשת לאור של הסרט בשנות השמונים מכילה פרולוג לפני קרדיטי הפתיחה עם השיר "I'll Cry Instead" בפסקול הסרט.
פול מקרטני וג'ון לנון חילקו את כמות השירים ביניהם בכל אלבום אבל אלבום זה הוא אחד מהאלבומים שניכרת בו שליטת ג'ון לנון ככותב שירים על ידי כתיבת חלק גדול של 13 קטעי האלבום בעצמו. אלבום זה הוא גם אחד משני אלבומי הלהקה יחד עם האלבום Let It Be שרינגו סטאר לא מתפקד כזמר ראשי באף אחד מהשירים. רינגו סטאר שר את השיר "Matchbox" שהוא גרסת כיסוי לשיר של קארל פרקינס והוקלט באופן זמני עם שירי האלבום "A Hard Day's Night" ויצא לאור על גבי הסינגל "Long Tall Sally".
זהו האלבום הראשון של החיפושיות שהוקלט במלואו על ידי מכונת הקלטה של 4 ערוצים (Four Track Tape) שאפשרה לעשות מיקסים איכותיים בסטריאו. למרות זאת, עד שנת 2009, גרסת הקומפקט דיסק של האלבום הייתה בנמצא בגרסת מונו בלבד, למרות שרבים מהשירים נמצאים בגרסת סטריאו על גבי קומפקט דיסק לראשונה עם הוצאת האוסף "The Capitol Albums, Volume 1" בשנת 2004. שלוש רצועות מהאלבום הופיעו בגרסת סטריאו באוסף "1962-1966". בתאריך 9 בספטמבר 2009 יצאה לאור גרסה מחודשת של האלבום, לראשונה בגרסת סטריאו במלואו, כחלק מהאוסף "The Beatles Stereo Box Set".
בתאריך 26 בפברואר 1987, האלבום יצא לאור באופן רשמי על גבי קומפקט דיסק בגרסת מונו, כמו שלושה אלבומים אחרים של הלהקה "Please Please Me","With The Beatles" ו-"Beatles For Sale". הגרסה הבריטית של 13 שירי האלבום הייתה בנמצא בארצות הברית על גבי תקליטים וקלטות בתאריך 21 ביולי 1987, אבל רק על ידי יבוא אישי ולא באופן מסחרי. גרסאות סטריאו של השירים "A Hard Days Night","Can't Buy Me Love"ו-"And I Love Her" נמצאים בגרסת הקומפקט דיסק לאוסף "1962-1966"
רשימת רצועות
כל השירים נכתבו על ידי ג'ון לנון ופול מקרטני.
הגרסה האמריקאית
הגרסה האמריקאית של האלבום יצא לאורה בתאריך 26 ביוני 1964 על ידי חברת United Artists' בגרסת מונו וסטריאו והכילה את שבעת השירים מהסרט:"A Hard Day's Night, "Tell Me Why, "I'm Happy Just To Dance With you", "I should have known better", "If I Fell", "And I Love Her" והשיר "Can't Buy Me Love". האלבום הכיל גם את השיר "I'll Cry Instead" שנחתך ברגע האחרון אף על פי שהוקלט בשביל הסרט.
הגרסה האמריקאית הכילה גם ארבעה ביצועים אינסטרומנטליים בסגנון איזי-ליסנינג לשירים של פול מקרטני וג'ון לנון שבוצעו על ידי ג'ורג' מרטין: "I Should Have Known Better","And I love her", "Ringo's Theme(This Boy) והשיר "A Hard Days Night". כל אחד מהקטעים הופיע יותר מאוחר באלבומו האינסטרומנטלי של ג'ורג' מרטין שיצא לאור על ידי החברות Capitol,United Artists ו-Parlophone. האלבום הגיע למקום הראשון ברשימת הבילבורד ונשאר שם במשך 14 שבועות, משך הזמן הארוך ביותר לאלבום כלשהו באותה תקופה.
בשנת 2014 הגרסה האמריקאית יצאה על גבי קומפקט דיסק באופן רשמי במסגרת חידוש האלבומים האמריקאיים של הלהקה לציון 50 שנה לביקורם הראשון בארצות הברית.
קרדיטים
הביטלס מוזיקאים נוספים והפקה
אי התעלומות (סרט)
הסרט אי התעלומות (Mysterious Island) או בשמו המלא: "Jules Verne's Mysterious Island" הופק בשנת 1959. הוא מבוסס על ספרו של ז'ול ורן אי התעלומות ומתאר את הסתגלותם של בני תרבות לחיים באי בודד בדרום האוקיינוס השקט. הם מגיעים לאי לאחר שהם עולים על כדור פורח השייך למפקדי העיר ריצ'מונד בווירג'יניה, בירת הקונפדרציה בעת מלחמת האזרחים האמריקנית. הכדור הפורח אמור להיות אמצעי תעבורה בין מפקדי הבירה של הקונפדרציה לבין המפקדה הצבאית בראשות הגנרל לי, שהייתה מחוץ לבירה. ביום סוער במיוחד, שבויי מלחמה מהאיחוד נמלטים מהכלא הצבאי, בו הם נמצאים, עולים בכדור הפורח, העומד הכן במרכז העיר, ויוצאים ליעד לא ידוע. הם נוחתים באי בודד באוקיינוס השקט. אל המתיישבים, מצטרפות בסרט שתי ניצולות אונייה ויחד הם מצליחים לשרוד באי שלוש שנים. הקבוצה עוברת הרפתקאות, בין השאר מפגשים עם חיות מתורבתות, אשר זכו לטיפוח מיוחד והפכו לבעלות ממדי ענק. בעיתוי המתאים מופיעה עזרה מאלמוני. המציל מתגלה בתור קפטן נמו אשר יחד עם הצוללת נאוטילוס הגיע לאי אחרי ששלושת ניצולי אוניית המלחמה האמריקאית ב-20,000 מיל מתחת למים ברחו מהצוללת. קפטן נמו מסייע לניצולים להיחלץ מהאי (שלא כמו בספר, שם אונייה מחלצת אותם).
היוזמה להפקה
חברת סרטי קולומביה החליטה על הפקת הסרט אחרי שהיא מצאה כי הספר של ז'ול ורן, אי התעלומות, זוכה לשעור השאלה גבוה בספריות הציבוריות. כן נוכחה בהצלחתו של הסרט משפחת רובינסון השווייצרית (Swiss Family Robinson (1960)) שהופק על ידי וולט דיסני, המתאר אף הוא הסתגלות של ילידי תרבות המערב להישרדות באי בודד, אליו הם נקלעים שלא ברצונם וללא הכנה מוקדמת.
אתר ההפקה
הסרט צולם במקומות אלה:
עלילת הסרט
הסרט מתחיל במהומה בעיר הבירה של הקונפדרציה ריצ'מונד: העיר מופגזת מתותחי צבא האיחוד הסוגר על העיר ובמקביל מזג אוויר סוער במיוחד עובר על העיר. השבויים מהצפון (בתסריט המקורי, ממתינים להוצאה להורג) מטמינים מלכודת לסוהריהם מהקונפדרציה, נוטלים מהם את מדיהם ועולים על הכדור הפורח, המוכן להמראה. ביניהם נמצא גם חייל מצבא הדרום הוא הימאי פּנקרוף מהספר. הם עושים ביניהם הסכם ג'נטלמני המבטיח את האינטרסים של הצדדים. הכדור הפורח, מנווט על ידי פנקרוף. הקבוצה נוחתת באי בודד ומתחילה במאבק ההישרדות.
הניצולות
למחרת הקבוצה מסיירת לאורך החוף ומבחינה כי במרום הצוק לחוף הים יש מערה, אליה מוביל סולם חבלים. הם נכנסים למערה ומוצאים כי היא הייתה מיושבת ומוצאים בה את השלד של "איירטון הפושע", שבספר הוא ננטש על אי בודד שכן. העיתונאי מביא את סיפורו של התלוי, כפי שמופיע בספר המקורי ומקווה כי יבוא היום ויוכל לפרסם את הסיפור המעניין בעיתונו. המערה מכונה בשם "בית הגרניט", נמצאת מתאימה למגורים והצוות עובר לגור בה. כמו בספר, הם בונים מעלית לבית וזוכים למצוא בים תיבה צפה מאלמוני ובה כל הציוד הדרוש להם. תוספת אחת הם מוצאים בה: אביזרי איפור לנשים. האדם שהכין את הציוד יודע על נוכחות נשים בצוות. על אחד הרובים שהיו בתיבה הם מוצאים חריטה של השם "נאוטילוס". המבוגרים שבחבורה מספרים להם את סיפורה של הצוללת, כפי שסופר על ידי הניצול הצרפתי ומובא בספרו של ז'ול ורן 20,000 מיל מתחת למים. שתי הנשים מבשלות, חולבות את העזים ומיצרות גבינות. הן עושות תספורת להן ולגברים ומטפחות את הופעתן. האחיינית, הלנה פיירצילד, מפתחת רומן עם הצעיר שבחבורה, הרברט בראון והם מצפים כי הקפטן יחתן אותם. הנשים נתקלות בתרנגול ענק, אשר ישמש להם לסעודה חגיגית. זוג הנאהבים מגיעים לפתח כוורת דבורים. הם נכנסים לכוורת ומגלים תאי שעווה בגודל של בני אדם, חלקם מלאים דבש ואחדים עדיין ריקים. כאשר דבורה ענקית חוזרת לקן הם מתחבאים בתוך אחד מתאי הדבש (שניהם בתא דבש אחד). הדבורה חותמת את התא בשעווה והם יוצאים בדרך אחורית ומגיעים לאגם תת-ימי ובו "נאוטילוס".
המושיע
כמו בספר, שודדי ים מגיעים לאי. הם יורים בתותחים על בית הגרניט. באופן פתאומי הירי נפסק, לאחר שנשמע פיצוץ מהאונייה, היא טובעת לאיטה במים, יחד עם שודדיה. מהים מגיח אמודאי ומציג את עצמו בפני החבורה בתור קפטן נמו. הוא כבר מוכר להם מסיפורו של העיתונאי. הם תוקפים אותו על הפגיעות של הצוללת באוניות נוסעים אזרחיות ברחבי האוקיינוס. בתגובה, הוא מטיף להם מוסר על מעשי השליטים. קפטן נמו מזמין אותם לצוללת. הוא מספר להם שאת החיות שהם פגשו: הסרטן, התרנגול והדבורה, הוא זה שטיפח אותן לממדים הגדולים במטרה שיהיה לאנושות יותר מזון מהן. לדעתו בעזרת טיפוח זה אפשר לשפר את זמינות המזון לאנושות. הוא מודיע להם כי אמורה להתחולל התפרצות הר געש שתסכן אותם. הוא מציע לסתום את החור שנפער באוניית שודדי הים, להזרים אוויר לבטן האונייה ואז היא שוב תצוף על פני המים והצוות כולו יוכל להפליג מהאי. הר הגעש מתחיל להתפרץ, ארבעה מהם לובשים בגדי צוללנים שקפטן נמו נותן להם. הם מושכים צינור אוויר מהצוללת, אבן ענקית וכלי עבודה. השאר מצטרפים אליהם מעל המים ונוסעים ברפסודה שבנו. כולם הולכים לעבר אוניית השודדים שטבעה. הצוללנים סותמים את החור שנפער בתחתית האונייה. קפטן נמו מפעיל את מנועי הצוללת ובטן האונייה מתמלא אוויר. האונייה צפה. הניצולים עולים עליה ומפליגים חזרה למשכן בני אדם מתורבתים. קפטן נמו מנסה להחלץ מהנאוטילוס, אך התפרצות הר הגעש אינה מאפשרת לו להינצל.
ג'ון פיטר ראסל
ג'ון פיטר ראסל (באנגלית: John Peter Russell; 16 ביוני 1858 – 30 באפריל 1930) היה צייר אימפרסיוניסטי אוסטרלי.
נולד וגדל בסידני, ראסל עבר לאירופה בשנות העשרה המאוחרות שלו כדי ללמוד בבית ספר לאמנות. שם התיידד עם התלמיד עמית וינסנט ואן גוך ובשנת 1886 צייר את דיוקן השמן הראשון של האמן, הנמצא במוזיאון ואן גוך. באותה שנה צייר ראסל עם קלוד מונה ב.
הוא חזר לסידני בגיל מבוגר שם נפטר בשכחה יחסית. בת דודתו, האמנית האוסטרלית תיאה פרוקטור, עשתה רבות לפרסום אמנותו של ראסל לאחר מותו, ובסוף המאה ה־20, מספר ביוגרפיות ותערוכות סייעו להחזיר לו את המוניטין כאמן משמעותי.
שנים מוקדמות
ראסל נולד ב־16 ביוני 1858 בפרוור דרלינגהרסט בסידני, הבכור מבין ארבעה ילדים של המהנדס יליד סקוטלנד ג'ון ראסל ורעייתו שרלוט, לבית ניקול, מלונדון. ראסל היה גם אחיינו של סר.
הכשרה באירופה
בגיל שמונה-עשרה נסע לאנגליה ללמוד הנדסה. בינואר 1881, לאחר מות אביו, הוא השתמש בירושה הניכרת שקיבל כדי להירשם ל ביוניברסיטי קולג' בלונדון, שם למד אצל אלפונס לגרוס במשך שלוש שנים. ראסל נסע משם לפריז ללמוד ציור אצל פרננד קורמה. חבריו ללימודים כללו את אנרי דה טולוז-לוטרק, אמיל ברנאר, וינסנט ואן גוך ההולנדי, איתם יצר קשר ידידות לכל החיים. שני האמנים נקשרו במיוחד בהיותם זרים בעולם האוונגרד הפריזאי. הם שמרו על התכתבות, וכמה ממכתביו הפרטיים של ואן גוך חושפים את חיבתו העמוקה לראסל ולאמנותו.
בל איל
ראסל התחתן עם היפהפייה הנודעת מריאנה אנטוניאטה מאטיוקו, איטלקית ודוגמנית של אוגוסט רודן. הם התיישבו בבל איל מול חופי ברטאן, שם תכנן את ביתו והקים מושבת אמנים. היו לו 11 ילדים עם מריאנה, מהם שרדו שישה, חמישה בנים ובת.
קלוד מונה עבד לעיתים קרובות עם ראסל בבל איל והשפיע על סגנונו. בשנת 1890 עזב ראסל את בל איל ונסע לאנטיב שם שכר בית לחורף והפיק כמה מעבודותיו המוערכות ביותר. בשל הכנסתו הפרטית הגדולה, ראסל לא ניסה לפרסם את תמונותיו. בשנות ה־80 וה־90 של המאה ה־19, ראסל אימץ את סגנון האימפרסיוניזם הצרפתי הטהור.
בשנת 1907 נפטרה בפריז מסרטן. מוכה בצער, ראסל לקח את גופתה לבל איל בסירת משוטים וקבר אותה ליד ביתו. לאחר מכן הוא השמיד כ־400 מציורי השמן וצבעי מים שלו. אוגוסט רודן התייאש מהשמדת "אותם פלאים", ובאחד ממכתביו האחרונים לראסל אמר: "עבודותיך יחיו, אני בטוח. יום אחד תהיה מוכר באותה רמה כמו חברינו מונה, רנואר וואן גוך."
שנים מאוחרות יותר
ראסל התחתן עם רעייתו השנייה בשנת 1912, הזמרת האמריקאית קרוליין דה וויט מריל, שהייתה חברה של בתו של ראסל ועבדה בשם הבמה פליז מדורי. ראסל ורעייתו החדשה עברו בין איטליה, שווייץ ואנגליה, שם שירתו חמשת בניו של ראסל בכוחות בעלות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1922 התגורר ראסל לזמן קצר בניו זילנד, שם עזר לאחד מבניו להקים חוות הדרים.
בשנת 1921 חזר ראסל לאזור סידני, שם התגורר בבית דייגים בפרוור ווטסונס ביי והיה לו סטודיו עץ קטן בנמל סידני.
הוא לקה בהתקף לב קטלני בשנת 1930 בזמן שהרים סלעים לבניית קיר מחוץ לקוטג' שלו.
מורשת
בעודו באירופה, ראסל ניהל התכתבויות עם הצייר האימפרסיוניסטי האוסטרלי טום רוברטס, ועדכן אותו בהתפתחויות באימפרסיוניזם הצרפתי. מאחר שנשאר באירופה חלק ניכר מהקריירה שלו ונשכח לאחר מותו, נודע ראסל כ"אימפרסיוניסט האבוד "של אוסטרליה.
בתו של ראסל, הצהירה שהוא בנה אוסף של יצירות אימפרסיוניסטיות - ואן גוך, גוגן, ברנאר - שאותן התכוון להעניק לאוסטרליה, אך ידוע שאף אחת לא שרדה. אחרי מותו.
האמנית מסידני תיאה פרוקטור, בת דודה של ראסל, עשתה רבות לקידום עבודתו בשנותיה המאוחרות יותר.
הוא היה גם חבר לכל החיים של טום רוברטס, אחת הדמויות המרכזיות של אסכולת היידלברג. ראסל לא היה מעורב ישירות בתנועה זו, אך העניקו לו את התואר "האימפרסיוניסט האבוד של אוסטרליה".
סגנון ועבודות
ראסל התעניין לראשונה באימפרסיוניזם בפריז, שם התנסה במגוון טכניקות שונות. בשנת 1885, הוא עשה טיול לקורנוול וביקר במושבות הציירים שם. ב־1897 וב־1898 אנרי מאטיס ביקר בבל איל. ראסל הכיר לו את האימפרסיוניזם ואת עבודתו של ואן גוך (שהיה יחסית לא ידוע אז). הסגנון של מאטיס השתנה באופן קיצוני, ומאוחר יותר הוא אמר "ראסל היה המורה שלי, וראסל הסביר לי את תורת הצבעים." ראסל היה ידוע במיוחד בזכות מיומנותו בצבע - במהלך שהותו בבל איל הוא טחן וערבב את כל הפיגמנטים שלו.
בסוף שנות השמונים של המאה ה־19 הוא פגש את קלוד מונה. ראסל התייחס למונה כ"נסיך האימפרסיוניסטים". הם היו חברים קרובים ולעיתים קרובות התראו. מאוחר יותר קנה ראסל אדמות באי בו נפגשו השניים והתגוררו שם בעשרים השנים הבאות.
גרהרד ריכטר
גרהרד ריכטר (בגרמנית: Gerhard Richter; נולד ב-9 בפברואר 1932) הוא צייר גרמני, מחשובי האמנים בעשורים האחרונים של המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21. זוכה "פרס וולף" לשנת 1995. בשנת 2018 יצא סרט הקולנוע "יצירה ללא מחבר" של פלוריאן הנקל וון דונרסמרק שמבוסס על חייו של ריכטר.
ביוגרפיה
גרהרד ריכטר נולד בשנת 1932 בעיר דרזדן שבגרמניה. את ילדותו עבר ריכטר ברייכנאו ובוולאטרסדורף.
בעוד כמה מקרובי משפחתו הקרובה היו תומכים של המפלגה הנאצית, הרי דודתו, שהייתה חולת נפש, נכלאה במחנה ריכוז.
בעידודה של אימו החל להתעניין באמנות. לאחר עשר שנות לימוד בבית ספר מזרח גרמני, פרש מלימודיו ובשנת 1948 החל לעבוד כמתמחה בציור תפאורות ובציור שלטי פרסומת. בשנת 1952, בניסיונו השני, התקבל ריכטר לאקדמיה לאמנות בדרזדן (Hochschule für Bildende Künste Dresden), שם למד טכניקות ציור וציור קיר. בין היצירות שיצר אז היו ציור קיר בשם "טקס אכילת לחם הקודש עם פיקאסו" (1955; "Communion with Picasso") או "חדוות החיים" (1957; Lebensfreude) ציור עבור המוזיאון להגיינה בעיר, אשר שימש גם כעבודת הסיום שלו לקבלת הדיפלומה. בשנת 1957 נשא לאישה את מארינה אופינגר (Marianne Eufinger), ממנה נולדה בתו הראשונה בטי. יצירותיו בשנים אלו כללו ציור קיר בשם "קרב פועלים" ("Arbeiterkampf"), וכן פורטרטים בשמן של השחקנית המזרח גרמניה אנג'ליקה דומרזה (Angelica Domroese) ואת ציור הנוף "נוף עירוני" (Stadtbild; 1956).
בתחילת שנות השישים זמן קצר לפני בניית חומת ברלין, עבר לחיות במערב-גרמניה ופגש אמנים גרמנים צעירים כגון זיגמר פולקה (Sigmar Polke), ג'ורג בזליץ (Georg Baselitz) ואחרים. . בשנת 1963 ערך ריכטר את תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריה בעיר דיסלדורף. יצירותיו ספגו את השפעת האמנות של הפופ ארט האירופי והאמריקאי. ציוריו, שהתבססו על דימויים שנלקחו מתוך תצלומים, הציגו דימויים מן העולם התרבותי הפופולרי של התקופה כגון "הנשיא ג'ונסון מנסה לנחם את גברת קנדי" (Präsident Johnson versucht Mrs. Kennedy zu trösten, 1963), דימויים של מטוסי קרב לצד תצלומים משפחתיים. לצד דימויים פיגורטיביים אלו החלו להופיע במחצית שנות השישים גם ציורים מופשטים. ציורים אלו, בגווני מונוכרום או בגווני אפור, דמו לאמנות המושגית, לאמנות האופ ארט ולאמנות המינימליסטית של אותה עת. בשנות השבעים הפך ריכטר לאמן מוכר באירופה ובארצות הברית והוא החל להציג שם בקביעות מיצירותיו.
סמרטוט
סמרטוט (נקרא גם סחבה או מטלית) הוא פיסת בד סופג או גוש של סיבים, לעיתים מחובר למוט או לידית. השימוש העיקרי בו הוא לספיגת נוזל בעת ניקוי. מלבד זאת, סחבה מיועדת גם לניגוב אבק ולמטרות ניקוי נוספות. על אף שנעשה שימוש במילה האנגלית mop לפחות משנת 1496, במהלך השנים נוספו שכלולים. למשל, הממציא האמריקאי יעקב האו הוציא בשנת 1837 פטנט (מספר #241) עבור מחזיק סחבה.
הביטוי סמרטוט מתכוון גם לבד גס ובלוי המשמש לשטיפת רצפה וכדומה ,חתיכת בד שנקרעה מבגד ישן, סמרטוט גם נאמר לעיתים על בגד ישן ובלוי, בגדי עניים או קבצנים. בהשאלה אדם חסר אופי מכונה סמרטוט, כי הוא עושה כל מה שאומרים לו. כמו כן זה כינוי גנאי לאדם בזוי.
ביידיש סמרטוט נקרא שמאטע, שקרבא ולאפענע. עשרות אלפי יהודים שהגרו לאמריקה, במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 מצאו את פרנסתם הראשונה ב'רובע הביגוד' בניו יורק, כחייטים, תופרות ומפעילי מכונות שונות. הם עמלו בבתי המלאכה הנצלניים [Sweat Shops] וגם עסקו בטיפול בבגדים ישנים ובלתי רצויים. ביידיש קראו לכל המקצועות הללו 'עסקי השמאטעס'. רבים מהם עמדו בראשי הנאבקים להטבת תנאי העבודה של הפועלים והפועלות. חלק משיפור תנאי העבודה הגיע רק אחרי אסון שריפת מפעל החולצות טריאנגל ב-1911 שבו נספו 146 מעובדי המפעל רובן נשים.
גרהרד ריכטר
ביוגרפיה
בשנת 1988 נוצרה העבודה הידועה ביותר של ריכטר, "18 באוקטובר 1977", המכילה 15 ציורים שנושאיהם לקוחים מצילומי עיתונות המתארים את האירועים הקשורים ל"סיעת הצבא האדום", ארגון טרור שפעל בגרמניה וידוע גם בשם "כנופיית באדר-מיינהוף". התאריך, המציין את היום בו נמצאו שלושה מחברי הארגון מתים בתאם שבכלא הגרמני. רק חלקם של הציורים מתארים את המוות ואילו אחרים מתארים דימויים הקשורים להם.
סמרטוט
סמרטוט יבש, סמרטוט אבק
סמרטוט יבש או סמרטוט אבק, נועד על-מנת להרים לכלוך יבש, כגון אבק או חול מהרצפה. מגבים יבשים מורכבים מגליל שטוח של מיקרו סיבי טקסטיל או יריעות עם משטח צמר. סמרטוט יבש בא במקרים רבים להחליף את השימוש במטאטא, בשל היכולת שלו לספוג כמות גדולה יותר של חול ואבק. כאשר הסמרטוט רווי באבק, נהוג לכבס או לעבור עליו עם שואב אבק.
גרהרד ריכטר
ביוגרפיה
בשנת 1995 נשא את אשתו השלישית סבינה מוריץ (Sabine Moritz), ממנה נולדו ילדיו מוריץ ואלה מריה.
סמרטוט
סמרטוט לח
הסמרטוט הלח, משמש כשלב השני של ניקוי משטחים (לאחר השימוש הראשון בסמרטוטים לעיל). עיקר השימוש בו הוא לספוג כתמי שומן ובוץ. הסמרטוט הלח, מורכב מגיליון שטוח של טקסטיל, בדרך-כלל 15 ס"מ רוחב ובין 30–100 ס"מ אורך.
סמרטוט חם
סמרטוט חם (נקרא גם 'סמרטוט קיטור') פועל בצורה דומה לקיטור אדים. לאחר הוספת המים, מפרישים את המים המחוממים על הרצפה ומנקים בלי להשתמש בממיס ניקוי. השימוש הכי מועיל בסמרטוט חם הוא כאשר משתמשים בו על גבי משטחים, שסמרטוט רגיל יכול לנקות עליו, כמו רצפות, קמינים פורמייקה ועוד.
גרהרד ריכטר
ביוגרפיה
בשנת 2003 חשף ריכטר את "אטלס", 783 דפים ובהם גזרי עיתונים, תצלומים ותמונות שונות, אשר שימשו את ריכטר כמקור לציורים רבים במהלך שנות עבודתו. חלק מן הדפים הוצגו לראשונה בתערוכה בגלריה וייטצ'פאל בלונדון (Whitechapel Art Gallery). קטלוג התערוכה זכה למהדורות נוספות ומורחבות באנגלית ובגרמנית בשנת 2006.
סמרטוט
ידיות סחבה להרכבה
ידית של סמרטוט מורכבת מחתיכה ארוכה של צינורות עץ או אלומיניום, המותאמות במיוחד לחיבור עם הסמרטוט. החיבור בין הידית לגוף הסמרטוט יכול להיות בכמה אופנים: