cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ון באגוט גלאב
לאחר הקמת מדינת ישראל
כבר החל מאמצע שנות ה-30, תקף גלאב את מה שהגדיר כ"בעלות, שליטה והשפעה של יהודים על רוב העיתונים ועל רבות מחברות השידור בעולם". ב-1949 טען כי "שליטה זו בגורמי הפרסום העולמיים מאפשרת ליהודים לנהל מדיניות 'ג'קיל והייד'. בעיתונות העולמית הם הקורבנות הנרדפים", בזמן ש"בארץ ישראל הם כובשים צבאיים מתנשאים, המגרשים אזרחים מבתיהם". בספרו "שלום בארץ הקודש" כתב: "כבר מתחילה ראו הציונים לנגד עיניהם הקמת מדינה יהודית וחיסול אוכלוסיית פלשתינה". כדי לממש את תוכניתם, פעלו הציונים תמיד "בשיטת צעד צעד... הציונים נקטו מתחילה מדיניות של הצקה...בהפעילם לחץ מתמיד על מי שעליהם שביקשו להשפיע. התוצאה הייתה שהמהססים נענו לדרישותיהם, ולו רק למען יוכלו לחיות בשלווה, ואילו המתנגדים מילאו פיהם מים כדי להיפטר מתקיפה בלתי פוסקת".
בספרו הראשון של גלאב, "סיפורו של הלגיון הערבי" שנכתב לפני פרוץ המלחמה עם ישראל ויצא לאור ב-1948, אין רמז לאנטי ציונות או אנטישמיות. בתשע השנים העוקבות התמקד בקטגוריה על פעולות התגמול הישראליות. בהתייחסו לטיפול הישראלי במסתננים הפלסטינים, טען גלאב ב-1950 "שהערבים בישראל מטופלים באותה שיטה של מחנות העינויים, שממנה סבלו היהודים עצמם בגרמניה הנאצית". בשנים 1949–1956 הלין גלאב שוב ושוב על "שליטת" היהודים בתקשורת המערבית ועל חוסר יכולתם של הערבים בשל כך למצוא אוזן קשבת לגרסתם לגבי האירועים. ב-1951 העריך כי ביקורת בתקשורת על התנהגות ישראל תרסן את פעולותיה: "הישראלים רגישים למעשי זוועה ולחשיפת העובדות לעיני העולם". בהתייחסו לנושא ב-1952, החיל גלאב על היהודים אמרה ערבית האומרת כי "השליט האכזר ביותר הוא מי שהוא עצמו היה עבד" וטען כי "הם מתנקמים בעם של איכרים נבוכים וחפים מפשע, במקום בגרמנים, ברוסים ובפולנים". ב-1953 טען כי "המטרד שיוצרות ההסתננויות הוא המחיר שמשלמים יהודים על הברוטליות שבה חיסלו את התושבים הערבים בארצם", ושישראל מנצלת את ההסתננות של הפלסטינים "כדי ליצור אווירה נוחה להתפשטות נוספת", כאשר ברגע המתאים תוכל "לנוע פנימה בתירוץ ההיטלראי, שממשלת ירדן אינה מצליחה לשמור על הסדר...שיטה שאמורה להיות מוכרת לנו מהנאצים ומהסובייטים". גלאב טען כי זה אירוני, "שבעת שהאומות הגדולות ביותר במערב מכות על חטא...קמים היהודים הנרדפים להתחיל אימפריאליזם חדש באסיה". גלאב ייחס לפעולות התגמול הישראליות הסבר נוסף: "ליהודים יש דחף פסיכולוגי להשתמש בכוח. יחידים או אומות שנפגעו מרדיפות ...משתוקקים לגרום אותן מצוקות לזולתם. היהודים, שזמן כה רב דוכאו ונעשקו, אוהבים להוכיח לעצמם כי אינם נחותים מעמים אחרים וכי הם עצמם יכולים להרוג, לרמוס ולטחון לאבק...היהודים סובלים מדחף תת־מודע למעוך ולהרוג אנשים חסרי ישע, כפיצוי לכל אשר סבלו...לישראלים יש יצר בלתי כביש להיות 'עם אדונים'". בריאיון לעיתון הניו יורק טיימס ביוני 1953, השוה גלאב את הישראלים לנאצים וטען שתוקפנותם נובעת מתוך רצון "לתת פורקן פסיכולוגי לדחף להתעמר בזולתם, לאחר שהם סבלו מאותו דבר מאות בשנים". בראיון זה דיבר גם על כך שלישראל מגיעים "מהגרים עבריינים רבים מגטאות אירופה".
לאחר סילוקו של גלאב מירדן ב-1956, הפילו-ערביות שלו והאנטי-ציונות שהתלוותה אליה התחזקו ככל שחלף הזמן. בשנת 1957, התייחס גלאב בספרו האוטוביוגרפי "חייל עם הערבים" להאשמות כלפיו כאנטישמי: "כמה אנשים, יהודים ולא-יהודים, מגדירים על נקלה כל ביקורת על ישראל כ'אנטישמיות תוקפנית', האשמה המצביעה על פגם מוסרי. אני מבקש לסתור האשמה שכזאת... אני יכול לקבוע נחרצות ובמלוא הכנות, כי רגש זה זר לי...אין זה נראה בעיני מוצדק או ענייני...שביקורת הנמתחת על ממשלת ישראל תכתים את המשמיע אותה בכתם מוסרי [של]...אנטישמיות". לטענתו, מימיו לא חש שנאה כלשהי כלפי יהודים ובהזדמנויות שונות מצא לנכון לשבח את "היהדות הישנה, הנדיבה, התרבותית והליברלית" וטען כי יש לו "גם חברים יהודים רבים". האשמתו באנטישמיות לא הרתיעה אותו מלבטא את עמדותיו הפרו-ערביות ובאוטוביוגרפיה שלו כתב: "אני סבור כי ייסוד מדינת ישראל וקיומה בכוח צבאי היו שגיאה". אולם באנטי-ציונות שלו בכל זאת הסתמן גוון אנטישמי. פעמים רבות כתב על מלחמת הערבים ביישוב היהודי בארץ ישראל כעל מלחמה נגד "היהדות העולמית".
לאחר מלחמת ששת הימים, נעשה גלאב תועמלן פרו-ערבי קולני ונודע כדובר אנטי-ישראלי בולט. כתביו והרצאותיו ב-30 שנות חייו האחרונות היו כולם אנטי-ציוניים ולפעמים אף כללו טיעונים אנטישמיים. בנאום שנשא ב-1967, דיבר על "בעיית החוטם היהודי", שלטענתו היה שייך במקור לתושבי כנען שהוכנעו על ידם ועבר ליהודים בעקבות נישואי תערובת. ב-1971, בספרו "שלום בארץ הקודש", דיבר שוב על "החוטם היהודי", כאשר שלל את הגדרת היהודים כקבוצה אתנית: "היהודים בזמן החדש אינם צאצאי תושבי יהודה... ערביי ארץ ישראל קרובים יותר [גנטית] לתושבי יהודה מאשר יהודי רוסיה או גרמניה". גלאב מסביר בספרו שה"תוקפנות" היהודית הייתה קיימת גם בהיסטוריה הרחוקה שלהם: "כשם שהרדיפות הנאציות הולידו את מדינת ישראל הצבאית התוקפנית הנוכחית, כך גם המרידה, ההירואית בראשיתה, נגד אנטיוכוס אפיפנס, בהנהגת משפחת המכבים הפכה את יהודה לחבל צבאי תוקפני וקנאי... זו הייתה הרוח שפיעמה...ואנו עוד נחזור וניתקל בה". למרות טיעונו הפרו-פלסטיני, נוקט גלאב עמדה שוללנית לגבי מרידות היהודים ברומא, ובמקום לצדד באוכלוסייה הילידית המדוכאת, הוא מזדהה עם האימפריה (בהיותו סוכן האימפריה הבריטית) ולא עם נתיניה הנרדפים. בתיאורו את השתלשלות היחסים בין הנוצרים והיהודים, היהודים הנרדפים הם תמיד האשמים. ב-150 השנים שאחרי ישו, "נקטו היהודים מגמה זו של רדיפה, ובאופן זה חוללו תגובת שרשרת של רדיפות עד ימינו". גלאב טוען כי היחס האסלאמי השלילי כלפי היהודים נבע גם הוא ממעשיהם ומצדיק את מוחמד, שגירש שני שבטים יהודיים ממדינה וטבח בשלישי. גלאב מסכם את התהליך המחזורי: "שוב ושוב אנו רואים בהיסטוריה כיצד היהודים, שהשתחררו מדיכוי, מתעצמים במהירות רבה כמעט עד כדי השגת שליטה בארץ מגוריהם. העם, המתמרמר נוכח עוצמתם, פונה נגדם ואז חוזרת ומתחדשת תקופת רדיפות".
עם חלוף הזמן, אמינות זיכרונו של גלאב פחתה וזיכרונותיו מ-1948 נעשו אנטי-ציוניים יותר ויותר. ב-1957 כתב שכל בעיית הפליטים הפלסטינים "הייתה תוצאה של גירוש אכזרי של כל הערבים בידי הישראלים ב-1948", וב-1971 אף סילף את העובדות ההיסטוריות, כאשר כתב שאין זה נכון ש"הערבים פלשו לישראל" במלחמה, מאחר ש"בחינה מדוקדקת של התאריכים...מלמדת כי ישראל תקפה ראשונה". במכתב לעיתון שכתב מיד לאחר מבצע ליטני ב-1978, האשים את ישראל כי "גירשה ממקומם לבנונים ילידים והחריבה את עיירותיהם וכפריהם לבל יהיו להם בתים לחזור אליהם", האשמה שלא הייתה בה אמת.
בתקופת המרד הערבי
בדו"ח מספטמבר 1936 הצביע גלאב על מה שמניע את המרד הערבי בארץ ישראל: "המשבר בפלשתינה העצים עד מאד את הרגשות הלאומיים והדתיים־המוסלמים... הטיעונים הנושנים בדבר התועלת הכספית או החומרית שמפיקים הערבים מן הנוכחות היהודית או הבריטית, חוזרים ומושמעים מחדש... טיעונים אלה מלמדים על בורות בסיסית לגבי טבע האדם, שמניעיו החזקים ביותר אינם חומריים אלא נפשיים". למרד של הפלסטינים הייתה השפעה על תפיסתו של גלאב באותה תקופה. בדו"ח מאפריל 1937 כתב: "המהפכה המנטלית המתרחשת בנפשו של כל ערבי החי בפלשתינה, ולו רק לתקופה קצרה, מדהימה. דומה, שאופיו מתעוות והוא נעשה שפל, עוין וחשדן... נעשה מורגל באי־סדר ואלימות". בדו"ח שכתב בנובמבר 1938 ניסה לאבחן את מאפייני המרד הערבי וטען שהוא "מורכב, כפשיזם וכנאציזם, מכנופיות של אנשים נחושים, ספוגי אמונה גזענית קנאית, הנתמכים פחות או יותר על ידי רוב האוכלוסייה, הנתפסת לתחושה של השפלה לאומית... אין זה סביר שאמצעים צבאיים עשויים להשכין רגיעת קבע בפלשתינה, שם הערבים מתחשלים במהירות לעם מלוכד על יסוד תורות הגזע האחרונות מבית מדרשה של אירופה". בדו"ח זה ניסח תובנה לגבי התמודדות עתידית עם הטרור: "המרד האירי, ועכשיו המרד הפלשתינאי... הוכיחו כי צבאות סדירים אינם כשירים להתמודד עם לוחמה כנופייתית, המתנהלת באמצעות הפחדתם של אזרחים בודדים. הדרך האחת שנמצאה עד כה להתמודד עם טרור היא יותר טרור". ב"תזכיר נוסף על הסדרי שלום במזרח התיכון" ממאי 1943 כתב שהפלסטינים "השיגו את 'הספר הלבן' כתוצאה מהמרד שלהם".
הנכבה
בספרו "שלום בארץ הקודש" כתב גלאב שהפלשתינאים היו "עם נעים הליכות ונבון", אך "מאחר שהללו לא התמצאו בעולם המערבי, נכשלו בטעויות שגבלו בהתאבדות. אחת מהן הייתה מנהגם להחרים ועדות חקירה". בספרו "חייל עם הערבים", תיאר את הניגוד שבין הציונות והדיפלומטיה הפלסטינית: "היהודים תמיד קיבלו בהסכמה כל הבטחה או יעד שהיו בהישג ידם...לאחר שמימשו הישג כלשהו...המשיכו לדרוש עוד ולהרחיב את משמעות ההבטחה שקיבלו. הערבים צעדו בעקביות בדרך הפוכה לחלוטין. הם דרשו מילוי תוכניתם במלואה ופסלו לחלוטין כל יעד שנגרע ממנו ולו קוצו של יוד מנוסח דרישותיהם המלאות. התוצאה הייתה הרת אסון. היהודים הלכו מחיל אל חיל בהשיגם יעדים חלקיים בזה אחר זה... הערבים תמיד דרשו הכל־או־לא־כלום - ולא השיגו דבר". גלאב ביקר את "עמידה עקשנית זו על הצדק...השפעתה על גורל הערבים הפלשתינאים הייתה הרסנית לחלוטין. הזדמנויות רבות לפשרה הוצעו להם, ואילו התקבלו, היו עשויות להצילם. אבל הם היו נוקשים לחלוטין, והתוצאה הייתה שהם הובסו".
לאחר כיבוש לוד ורמלה וגירוש תושביהם ביולי 1948, נשטפה הגדה המערבית בגל הפגנות נגד הלגיון, גלאב והבריטים. גלאב חשב שהפלסטינים נוהגים בכפיות טובה כלפי חיילי הלגיון, שנרגמו ברמאללה וכונו "בוגדים" ו"גרועים מיהודים" בזמן שבאותה שעה היו נתונים בלחימה. לדברי גלאב, הוא מעולם לא חזה שפעולותיו בלוד וברמלה "יוליכו לשואה אנושית בממדים שכאלה", וסיפר שבכפרים בהם עבר ירקו עליו וקראו לו בוגד, ומאז החל לנוע בלוויית שומרי ראש. גלאב חשב שהפלסטינים נוהגים בכפיות טובה גם כלפי בריטניה, אך למרות זאת רחש כלפיהם אהבה נוכח מאבקם בציונות והזדהה עם סבלם במהלך ה"נכבה". ביולי 1949 כתב: "עומק האסון אולי נסתר מעיני העולם הרחב בשל הסבלנות העצומה ואלם ההשלמה של הקורבנות". ב"תזכיר על עתיד ירושלים" שכתב ביולי 1949, השווה את הנכבה לשואה: "יש לזכור כי הפלשתינאים סבלו במשך 18 חודש באותה מידה שסבלו היהודים במלחמה האחרונה באירופה".
ב-1949 תיאר גלאב את תכונותיהם האופייניות של הפלסטינים: "חריפות שכל, הומור, התנהגות לבבית, התמסרות עמוקה לפוליטיקה ונטייה לשבת כל שעות היום בבתי קהווה וללהג בלי הרף... אך בנדיר מוליכים שטף המלל האדיר שלהם, והאופי השלילי של דעותיהם, לעשייה חיובית...[אומרים כי] בכל מקום שמצויים עשרה יהודים, תמצא אחת עשרה השקפות פוליטיות...[זה] חל באותה מידה על הפלשתינאים". באמצע 1949 כתב גלאב על יחס הפלסטינים לשלטון עבדאללה בגדה המערבית: "הפלשתינאים דומים לאירי הטיפוסי - תהיה ממשלה אשר תהיה, הוא יהיה נגדה". הוא העריך שהמופתי - שמשרת אותו "גרעין קשה של בריונים וטרוריסטים, המתפרנסים מאז 1936 מפשיעה" - עסוק ב"ארגון כנופיות" לביצוע מרידה בפלשתינה, "שתתבצע במתואם עם רציחת המלך עבדאללה".
רפק תקשורת ותשתיות
היסטוריה
רפק נוסדה בשנת 1964 בשם "רפק אלקטרוניקה" ועסקה בתחילת דרכה ביבוא ושיווק רכיבים אלקטרונים לישראל. בשנת 1978 הונפקו לראשונה מניות החברה בבורסת בתל אביב. בהמשך החברה החלה גם לייצר רכיבים אלקטרונים בישראל באמצעות חברת בת - "אורפק". באותן השנים הייתה החברה בבעלות חברת ההשקעות "פריון" שהייתה בבעלות איש העסקים שאול אייזנברג, אך בפועל נוהלה על ידי מיכאל אלבין. ב-1989 נרכשה השליטה בחברה על ידי חברת ההשקעות אינטרגאמא שהייתה אז בשליטת החברה לישראל. ב-1998 רכש מנכ"ל אינטרגאמא, תנחום אורן, את החברה תמורת 23 מיליון דולר, כולל השליטה ברפק. שאר המניות שהחזיקה החברה לישראל נמכרו למשפחת ספרא.
בשנת 1991 השיקה חברת הבת "אורפק" את "דלקן", מערכת המאפשרת תדלוק אוטומטי של מכוניות ותשלום מרוכז עבור הדלק בידי ארגונים. בשנת 1997 נמכרו 20% ממניות "אורפק" לחברות דלק וסונול. בנוסף החלה החברה לשווק את המוצר באירופה. עד שנת 2005 כבר מכרה כ-7,000 מערכות ברחבי העולם.
בדצמבר 1999 הקימה רפק במשותף עם חברת SCI מארצות הברית את חברת "SCI ישראל". החברה רכשה מחברת ECI Telecom את פעילות הייצור של מפעל שמר בפתח תקווה. מפעל הייצור לשעבר של חברת תדיראן תקשורת, אשר בעצמה נרכשה על ידי ECI בראשית 1999. המפעל ייצר לוחות מעגלים מודפסים ומוצרים נוספים. באוגוסט 2000 רכשה השותפות גם את מפעל הייצור של חברת טלרד במעלות תרשיחא. בשנת 2005 מכרה רפק את חלקה בחברת "SCI ישראל".
בשנת 2000 הקימה רפק חברה משותפת להפצת רכיבים לתעשייה האלקטרונית עם חברת ארו אלקטרוניקה (Arrow Electronics) מארצות הברית, החברה המובילה בעולם בתחום ההפצה של רכיבים אלקטרונים. בסוף שנת 2005 מכרה רפק אלקטרוניקה את החזקותיה בחברה המשותפת ויצאה מהפעילות בתחום הרכיבים האלקטרוניים.
פיצול החברה
באפריל 2001 פוצלה החברה לשתי חברות, ביחס של 1:1, כאשר הוקמה חברה חדשה בשם "רפק טכנולוגיות" שקלטה את פעילות החברה בתחום הטכנולוגיה, הכוללת את החברות "אורפק תעשיות" ו"אקספק הולדינג", וכן החברות שהיו המוחזקות על ידן, שעסקו בעיקר בייצור מונים למוניות, וייצור מערכות כרטוס אוטומטיות לתחבורה ציברית באמצעות חברת הבת "טרנסווי". במסגרת הפיצול כל מחזיק מניית רפק אלקטרוניקה קיבל מניה אחת של רפק טכנולוגיות. חברת הבת "טרנסווי"הוקמה ב-1994, ועוסקת בפיתוח מערכות תשלום אלקטרוניות, כרטיסים חכמים ומערכות ניהול ובקרה לתחבורה הציבורית. הלקוח העיקרי של החברה מאז הקמתה היא חברת אגד. המערכות שסיפקה החברה החלו לפעול בשנת 1999, ומאז חודש החוזה מספר פעמיים ופותחו גרסאות חדשות של המערכת.
ביוני 2001 הונפקה "רפק טכנולוגיות" בבורסה לניירות ערך בתל אביב. באפריל 2006 שונה שם החברה ל"או.אר.טי. טכנולוגיות" (O.R.T. Technologies).
בדצמבר 2005, "אורפק" החברה הבת של רפק טכנולוגיות הנפיקה את מניותיה בבורסת AIM, בורסת משנה לחברות הזנק של הבורסה לניירות ערך בלונדון, וגייסה כ-25 מיליון דולר לפי שווי חברה של 80 מיליון דולר. באוגוסט 2017, השלימה או.אר.טי את מכירת מלוא החזקותיה באורפק בתמורה לסכום של כ-120 מיליון דולר, לפי שווי חברה של 225 מיליון דולר. לאחר השלמת העסקה, או.אר.טי נותרה כמעט ללא פעילות עסקית משמעותית, והפכה לחברת השקעות. באוגוסט 2018, השקיעה עם שותפים ברכישת חברת "גלידות פלדמן". באותה שנה חברת האם אינטרגאמא גם העבירה את חברת הבת "דלתה הנדסה" לשליטת רפק ובתמורה קבלה מניות רפק.
כניסה לתחום האנרגיה
בשנת 2010 נכנסה רפק לתחום ייצור החשמל כאשר חתמה על הסכמים להשתתפות בשני מיזמים בתחום ייצור החשמל, האחד בשיתוף קונצרן ויאוליה הצרפתי, להקמת תחנת כוח מונעת בטורבינות גז במרכז הארץ והסכם נוסף, עם קבוצת דוראל אנרגיה, לייזום פרויקטים בתחום ה אנרגיה סולארית. באותן השנים הרחיבה את פעילותה בתחום התקשורת שרכשה את חברת סולגוד תקשורת, יבואנית של מכשירים סלולריים ומוצרי תקשורת. והשתתפה במיזם " Unlimited" לפריסת סיבים אופטיים על גבי הרשת של חברת החשמל.
בספטמבר 2018, רכשה קרן ג'נריישן קפיטל 50% מחברת הבת "רפק אנרגיה" תמורת 70 מיליון שקל.
תחומי פעילות
נכון לשנת 2020 החברה מחזיקה בתחומי הפעילות הבאים:
בית הכנסת הגדול (לונדון)
בית הכנסת הגדול (באנגלית: The Great Synagogue) בלונדון היה בית כנסת אשכנזי אשר היווה במשך מאות שנים המרכז הרוחני של הקהילה היהודית-אשכנזית בלונדון, אחת הקהילות הוותיקות והגדולות של יהדות אנגליה. בית הכנסת נחרב במהלך הבליץ על לונדון במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
בית כנסת ראשון בלונדון לאחר שיבת היהודים לאנגליה ב-1655 מאז שגורשו ממנה ב-1290, נבנה ב Duke's Place סביבות שנת 1690 במימונו של בנימין לוי. בערך לאחר שש שנים ייסדו היהודים במקום גם בית קברות יהודי.
בראש השנה ה'תפ"ב, ספטמבר 1722, נחנך מבנה חדש לבית הכנסת, אשר בנייתו מומנה בעזרת 2,000£ שתרם איש העסקים משה ארט, אחיו של הרב הראשי לאנגליה דאז הרב אהרון הרט. בניין גדול יותר בעיצובו של ג'ורג' דאנס האב נחנך כעבור 44 שנים, באוגוסט 1766.
בין השנים 1788-1790 שוב נבנה בית הכנסת מחדש, ועמד על תילו למעלה ממאה וחמישים שנה. על ניהול התרומות להקמת בניין זה הייתה ממונה ג'ודית' הרט לוי, אחותם של הרב אהרון ומשה הרט. התקציב להקמת הבניין היה הפעם 4,000£. האדריכל, ג'יימס ספילר, עיצב את המבנה בסגנון קלאסי המזוהה עם ג'ון אדם.
בית הכנסת נחרב בהפצצות הגרמנים על לונדון במלחמת העולם השנייה ב-10 במאי 1941.
אריה גרבנוב
רב חובל אריה גְרֵבנוֹב (1 במאי 1912 – 1934) פיקד על האנייה העברית "עמנואל" והניף עליה דגל עברי לראשונה בימים בעת החדשה. היה מיזמי וחלוצי הספנות העברית בארץ ישראל. נעלם בים עם צוותו ואנייתם, בטרם הגיע לגיל 22.
ילדותו ונעוריו
ליובה גרבנוב נולד ב-1 במאי 1912 בעיירה איצ'נה (Ichnia) שבחבל צ'רניגוב בצפון אוקראינה לא רחוק מעיר המחוז קונוטופ (konotop). בן בכור לחיים גרבנוב וסוניה לבית אוזרוב ואח לניוסיה. בשנת 1922 בהיותו כבן 10, אביו סוחר הבדים לקח את משפחתו הציונית דתית לפלשתינה-א"י, והקים צריף בשכונת נורדיה המתהווה בתל אביב. עת הגיעו, ליובה החל להקרא בשמו העברי אריה. משלא התקבל לתנועת נוער עקב גילו הצעיר, הקים והפעיל בעצמו "תנועת ילדים" בנורדיה. לימים בנו בית עם חנות מכולת בפינתו, ברחוב בוגרשוב 79 פינת רחוב המליץ.
את לימודי התיכון עשה גרבנוב בגימנסיה העברית הרצליה. הצטיין במגמה הריאלית וסיים י"א. בער לו להקים צי עברי, וחתר לצאת לעולם הגדול ללמוד להסמכת קצונה ימית. עבר בהצלחה בחינות בגרות בעל-פה, במשרד החינוך בירושלים בהיותו כבן 17. כשנתיים קודם, כשהקים המהנדס (אינג') הד"ר מאיר גורביץ, מורו למתמטיקה בגימנסיה, 'קבוצת הדרכה' שעתידה להתפתח להיות "אגודת יורדי ים זבולון", סייע בידו כתלמידו.
גרבנוב בלט באומץ לבו, בכישרונו ובכישוריו כימאי. פעמיים אף הציל אנשים מטביעה. במקרה ראשון, מסופר היה כי הציל קצין צרפתי בכיר שנפל מאוניה לים באזור ביירות, ובמקרה שני, הציל שניים מטביעה בחוף תל אביב. אחד מהם, היה עובד קונסוליה או קונסול בלגי. גם בהמלצת אישים אלה, חשב להצליח להגשים את חלומו, ולהיות קצין ימי עברי.
הוא נהג לכתוב מאמרים בעיתון הארץ, תחת הכינוי "יורד ים", ואף השתמש בכתובת המערכת, כדי להחליף דעות עם הציבור בחילופי מכתבים.
עקב גילו הצעיר, התקשה לקבל ויזה. למעלה משנה לאחר שסיים את בחינות הבגרות, ובמאמצים רבים, ביום 29 ביולי 1929 כבר למד באקדמיה ימית באנטוורפן-בלגיה, נרשם כ"סטודנט חופשי". מתברר, כי מסר שם תאריך לידה מדויק (1 במאי), אך הקדים משום מה, את 'שנת הלידה' להיות "1910". כמו כן מתברר, כי אולי סילף שמו להיות "גרנוב" אריה (Grenov Arie) או בטעות סופר. הסיבות לא ברורות לנו כיום, אולי רצה לטשטש את היותו מפלשתינה, והעדיף להציג עצמו מברית המועצות, כי גם שם עיר הולדתו שובש להיות "קונסטופ" (konstop).
גרבנוב רשום באקדמיה הימית כ-"זר" [(aspirant (étranger], לא כנתין "ארץ ישראלי מנדטורי". זרים, לא הורשו להתאמן לצבירת ניסיון ימי על אניית אקדמיה בלגית, וגרבנוב, שממילא עבד לפרנסתו ולמימון לימודיו, עבד על אוניות סוחר, וצבר ניסיון עד שהוסמך, אך לא באקדמיה. (לא ברור האם הוסמך על ידי מנהל נמל כל שהוא, כפי ששנים מאוחר יותר, בשנת 1939 "רב חובל זאב הים (רב חובל)" הוסמך כ"רב חובל חופים" על ידי מר רוג'רס (לא ידוע שם משפחתו), מנהל נמל חיפה). על פי יומן האקדמיה הימית, סיים ללמוד בה בסוף אוקטובר 1931. להוציא רישום שלו, הקיים בשורת יומן אחת בלבד, אין תיק, או צילום, או כל מידע על לימודיו וציוניו כסטודנט חופשי באקדמיה. העובדה היא, כי היה בן 19 ו-5 חדשים כאשר חזר לא"י כלויטננט ימי (אולי על ספינת חופים).
כחלק ממאמציו לכיבוש העבודה בים, הקים רב חובל גרבנוב את חברת הספנות הארצישראלית חופיה בע"מ, וכחלק מתפישתו לבניית צי עברי הקים ארגון מקצועי בשם התאחדות הימאים בארץ ישראל, והחל מפרסם בעיתונות מודעות הזמנה לבעלי מקצוע ימיים, גם כדי להקים צוות עברי להפעלת סקונר כאנייה חופית. כתובת הגופים החלוציים הללו הייתה ברחוב בוגרשוב 79 פינת רחוב המליץ, בחנות המכולת של משפחתו שבפינת ביתם.
הספינה "עמנואל"
במימונם של ארץ ישראלים ובהשקעתו העיקרית של יוסף בלומנפלד עשיר יהודי ממרחביה, רכש גרבנוב בנמל אולבורג שבצפון מזרח דנמרק, אניית מפרש דו תרנית ישנה עם מנוע עזר, סקונר במעמס 200 טון. האנייה הייתה אמורה להירשם בנמל יפו כנמל רישום בפלשתינה-א"י, בחברת הספנות העברית שהקים בשם "חופיה" בע"מ בתל אביב, ובשם העברי "עמנואל". צוותה היה עברי יהודי, ומנה בהפלגתה הראשונה שבעה: רב החובל גרבנוב וחבריו מהאגודה הימית זבולון, החובל בנימין לוין והמכונאי אליהו רוזין, וארבעה ימאים יהודים. בכך, הייתה עמנואל לאנייה ראשונה בשם עברי ובפיקוד וצוות עברי ויהודי, ובחברת ספנות עברית, שייחודה העולמי היה בעובדה, כי הייתה הראשונה להניף דגל ציוני, דגל עברי בימים. (בשנת 1932 שייטו שתי אניות תאומות במימי פלשתינה א"י דורה וקרולה תחת דגל נאצי כי היו רשומות כנמל בית בגרמניה הנאצית. בתחום פלשתינה הניפו דגל חברה משלהן. דגל לבן עם מגן דוד, ואות ראשונה של שם החברה במרכזו). העמנואל לא הניפה את הנס האדום, דגל שכלי שיט פלשתינאים ארץ ישראלים חויבו להניפו על פי תקנות מנדטוריות משנת 1927 שטרם נאכפו אז (ועד שנת 1935). למעשה, היה הדגל הימי המנדטורי החוקי בפלשתינה-א"י.
להגשמת חלומו ומתוך אמונה בדרכו, הפעיל גרבנוב את קשריו באמצעות נציגי בית"ר הימית וזבולון, לפניה למשרד הימייה בלונדון, והציע להיות ״צי עברי נספח לצי הסוחר הבריטי״ בדומה להקמת הגדודים העבריים בשנת 1915, כאשר יוזמי הגדודים, זאב ז'בוטינסקי ויוסף טרומפלדור, שאפו ״כי בבוא היום״ יהוו הגדודים את הכוח הצבאי העצמאי של היישוב היהודי בארץ ישראל. חזונם אמנם לא התגשם, שכן הגדודים פורקו זמן קצר לאחר המלחמה (1918) אך פעולותיהם תרמו רבות להקמת ארגון ההגנה. גם חזונו של גרבנוב לא הוגשם, ותשובה מהם לא קיבל עד היעלמו.
צוות ראשון של "עמנואל" מנה שבעה: אריה גרבנוב (21, תל אביבי) רב חובל; בנימיו לוין (21, חיפאי) סגן; אליהו רוזין (25, ירושלמי) מכונאי; והימאים: רנה רנר, יהודי יליד גרמניה; פאול קריגל, יהודי יליד פולין; הרמן זיילר, יהודי יליד אוסטריה; ג׳וני פן קובורדן, יהודי יליד הולנד טבח/ימאי. רנר וקריגל ירדו בנמל דלפזיל שבהולנד. זיילר, קובורדן ויורדן (שעלה בהולנד) ירדו בנמל סאוטהמפטון-לונדון ובמקומם נשכרו (כנראה רק בנמל פול) ועלו שני ימאים, צרפתי ויווני, שניהם לא יהודים. על פי מקורות אחרים, עת האנייה שוקמה בעת מעצרה בהולנד, הצטרף ועלה רנה רנר שפוטר מאונייה גרמנית עקב יהדותו והורד בנמל רוטרדם, הולנד. מפי יהודי שפגש נודע לו על "רכישת אנייה עברית ראשונה", רצה לקחת חלק באירוע ההיסטורי, וביקש והצטרף לצוות. יששכר יורדן ירד באנטוורפן, בלגיה על פי תוכנית ידועה מראש, ללמודים.
העמנואל הפליגה תחת דגל עברי לראשונה בעת החדשה. באין רוח, שייטה בכוח מנועה הקטן. בחצותה את תעלת קיל הצרה, עלה קצין ביקורת גרמני, שאל לפשר דגלה, וחקר על נמל הבית והרגיז בכך את הצוות העברי בית"רי. חודש לפני-כן, באוגוסט 1933, עבר גרבנוב בנמל המבורג בחפשו אנייה, ונחשף לאווירת תפיסת השלטון על ידי המפלגה הנאצית. הוא ראה את ספרי הכיס האנטישמים על הפרוטוקולים של זקני ציון בהוצאה הגרמנית. גם ראה את עיצוב שער הספר עם דגל ציוני כחול לבן (היה מקובל אז כדגל ציוני). בעיניו, הפך להיות לדגל עברי של אנייתו). החל ויכוח ובשיאו, הורד הקצין מעמנואל שהמשיכה ליעדה לאנטוורפן. ההרפתקה של הפיקוד הצעיר והנועז החלה עם חוסר ניסיון, עת פגעה עמנואל ברציף נמל אורהוס בתמרון היציאה לראשונה כשהיא עמוסה במטענה. בהמשך פגעה באונייה גרמנית בתעלת קיל הצרה, ולאחר חילופי דברים והבנת רב החובל הגרמני כי לא יקבל פיצוי, המשיכו שתי האניות בדרכן.
ה"עמנואל" יצאה אל הים הצפוני בסערה מתגברת ומנוע העזר הקטן לא נשאה בנתיבה. עמוסה 180 טון מטען פולי סויה, החלה האנייה נסחפת לכיוון החוף. במאמץ גדול הצליח הצוות להטיל עוגן ולהיקשר אליו. למעשה, הוטלו שני העוגנים ונקרעו מחבלם. רק הרזרבי נתפס ואליו נקשרו בעומק 10 מטרים. בתוך סערה ובמשך יומיים, עבדו הימאים על תיקון פגעי הסערה. שניים תפרו מפרשים כדי להיחלץ בכוח הרוח ולהמשיך. רב חובל אוניית קיטור הולנדית שחלפה לידם, הציע לגרור אותם לנמל הולנדי. בנמל, נעצרה העמנואל לחמישה שבועות, כי לא היה ביכולתם לשלם כופר דמי חילוץ כמקובל לדרישת המחלץ (האנייה לא בוטחה). גייסו כסף מהקהילה היהודית ונחלצו. (על פי זכרונו של רנה רנר הזקן, או אולי ליקוי בזיכרון הסופר שרשם מפיו בחיפה: "...לא היה להם כסף וההולנדי התייאש ועזב אותם אחרי עשרה ימים"). שוב העמיסו מטען לנמלי לונדון, ועגנו בנמל סאות'המפטון לצורכי שתדלנות להקמת צי עברי נספח לצי הבריטי. עברו לנמל הדרומי פול, להעמיס מטען לפיראוס -יוון בדרכם לארץ ישראל.
ההפלגה האחרונה
אחרי הפלגות מטען ספורות, "יצאה עמנואל בבקר יום 30 בינואר 1934 וככל הידוע גם 'מצוידת היטב ובאישור שלטון הנמל'"... על פי הודעת הבריטי שפיקד על מחוז צפון פלשתינה א"י למשפחות הנעדרים. על פי מקורות שונים, סופר כי הפליגו בהסתר 'בניגוד להוראה מפורשת של שלטונות נמל' פול שבדרום אנגליה. עמוסה הייתה ב-140 טון מטען חימר המיועד לנמל פיראוס ביוון בדרכה לפלשתינה-א"י.
ייתכן כי עקב חילוקי דעות על כשירותה להפלגה, במהלך מסעה הוחלפו הימאים היהודים במאים זרים מיוון וצרפת. ייתכן כי מחוסר שביעות רצון, או חוסר סבלנות ("חמישה שבועות מעצר העמנואל" בהולנד, ו-38 יום "עגינה" בלונדון), או אי התאמת אנשי הצוות ביניהם, או בינם לצוות הפיקוד, או למי מהם. התפטרו או פוטרו. לעולם לא נדע. שנים רבות אחרי היעלמות העמנואל וחמשת אנשי צוותה, יספר אחד 'המוחלפים' בשם יורדן, סיפורים צבעוניים על מרפסת הקיוסק/קפה שלו בחיפה. מוחלף אחר בשם רנר, יגיע למדינת ישראל עשרות שנים אחרי כן, ירואיין על ידי רב-חובל זאב הים ויספר את זכרונותיו שנכתבו בספריו של הזאב. מוחלף אחר, יגיע לקצונה ימית, יעבוד בצי הסוחר הישראלי ולמר גורלו יטבע עם האנייה תקווה.
גרבנוב וחמשת אנשי הצוות נעלמו בים. על פי מפות מזג האוויר באותם ימים, וטווח ימי ההפלגה הנוחה מאז יצאו את הנמל, הסבירות הגבוהה היא, כי טבעו בסערה חזקה מאוד שפרצה באזור ידוע לשמצה במפרץ ביסקאיה, כבר בימי פברואר הראשונים. היו אז הערכות שונות לגורלם. חלקן נגע באווירה האנטישמית באירופה ובנאצים, חלקן בהתנהלות שלטון המנדט הבריטי ביחס ליישוב בארץ ישראל ולהגירה אליה. הוריו ואחותו המתינו לו שנים, כפי שמשפחותיהם של לוין ורוזין כאבו את היעדרות יקירהם הצעירים שנים רבות.
סברה הגיונית תהיה, להניח כי אמנם טבעה בסערה הגדולה עוד באוקיינוס, ליד ספרד. זאת, על פי המפה הסינופטית, ומשלא הייתה כל עדות מעבר במצר גיברלטר אל הים התיכון.
מורשת והנצחה
באפריל 1950 הוגשה בקשה לוועדת השמות של עיריית תל אביב לקרוא רחוב בעיר על שמו של אריה גרבנוב. הבקשה נתמכה בהמלצה של החבל הימי לישראל, שהגדיר את גרבנוב "חלוץ הימאות העברית, שחלם ופעל למען יסודו של צי מסחרי עברי, שנים רבות לפני הקמתו". להמלצה הצטרף גם ד"ר חיים בוגרשוב, מנהל גימנסיה הרצליה שגרבנוב היה מתלמידיו. עיתון הבוקר, עיתונם של הציונים הכלליים בעריכתו של יוסף הפטמן כתב על כך "פרשת חייו, גבורתו ופעולתו, יוצרת דמות נפלאה היכולה לשמש סמל ודוגמה לנוער העברי בכלל ולימאים הצעירים בפרט".
אולם, שני אסונות אירעו טרם התאספה ועדת השמות בעירייה: מוקירי זכרו שביקשו לקרוא רחוב על שמו הלכו לעולמם בפתאומיות. מורו וראשון מייסדי זבולון הד"ר מאיר גורביץ, נפטר מהתקף לב ביום 3 בפברואר 1950. חודש אחריו, ביום 1 במרץ 1950 נהרג בתאונת דרכים המהנדס עמנואל טובים, מי שהיה מנכ"ל ויו"ר 'זבולון' וחבר הוועד הפועל של 'החבל הימי לישראל'. עד היום, לא זכה גרבנוב שייקרא על שמו רחוב בעירו.
שאול נמרי
שאול נמרי (27 ביוני 1942 – 12 באפריל 2023) היה צייר ופסל ישראלי.
ביוגרפיה
נולד ב-27 ביוני 1942 בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד, בנם של דוד נמרי, ממייסדי קיבוץ אשדות יעקב וסגן מפקד הפלמ"ח, ודבורה, ד"ר לבלשנות אנגלית, ואח תאום לנגה. בקיבוץ, אהב נמרי את החינוך המשותף ואת בית הילדים בהרגישו כציפור חופשיה והחל לגלות כישורי אמנות. בחגיגת בר המצווה של נגה ושאול באשדות יעקב מאוחד רקדו התאומים את ריקוד הזוגות "אל גינת אגוז" בביצוע בלתי נשכח. בשנת 1960 התגייס לצה"ל ושירת בגדוד 51 כקצין בגולני. בתפקידו זה השתתף ב-25 באוגוסט 1963 בקרב עם הירדנים סמוך לנוטרדם והשער החדש בירושלים, תקרית בה נהרג סמל משה פור. לחם במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום כיפור.
היה רקדן בלהקת הסטודנטים בירושלים ובלהקת ג'אז פלוס, בלהקת בת שבע ובאיי לייק מייק של גיורא גודיק. למד אמנות בבצלאל. בתפקידו כיושב ראש מועצת התלמידים בבצלאל, הצליח לשכנע את שר החינוך והתרבות זלמן ארן להעניק תעודות סיום לאמנים שורדי שואה וביניהם יוסי שטרן ופרידל שטרן.
בשנות ה-60 וה-70 נודע נמרי כאחת מהדמויות הבולטות בבוהמה התל אביבית.
בשנת 1994 ייסד בתל אביב את הסטודיו הפתוח, שפעל עשר שנים, עד לסגירתו, בשנת 2004. ב-2014 נפתח מחדש. בשנות האלפיים יצר עבודות נגרות ייחודיות ואת חנוכיית הפלמ"ח.
אחיו הוא הזמר יוני נמרי. בתו היא אגדה נמרי.
הלך לעולמו לאחר מאבק במחלת הסרטן באפריל 2023.
בארו (פירושונים)
{{פירושונים| אישים: אחרים:
ראו גם
}}
יוניברסיטי קולג' לונדון
יוניברסיטי קולג' לונדון (באנגלית: University College London, בראשי תיבות: UCL) הוא מוסד אוניברסיטאי בריטי המסונף לאוניברסיטת לונדון. האוניברסיטה נמצאת בשכונת בלומסברי שברובע קמדן בלונדון.
האוניברסיטה חברה במספר ארגונים בין־לאומיים: חברה באיגוד של אוניברסיטאות חבר העמים הבריטי (ACU), בליגה האירופית לאוניברסיטאות מחקר (LERU), באיגוד אוניברסיטאות המחקר (URA), ברשת האירופית להכשרה במחקר כלכלי (ENTER) ובאיגוד האוניברסיטאות האירופאיות (EUA). בנוסף האוניברסיטה חברה במספר ארגונים בבריטניה: חברה באוניברסיטת לונדון, בקבוצת ראסל, בקבוצת G5, בקונסורציום SES, באוניברסיטאות בריטניה (UUK), במרכז תומאס יאנג (TYC), ב־UCLPartners, בקרן הנאמנות של בתי החולים NOS ביוניברסיטי קולג' לונדון (UCLH), במכון פרנסיס קריק, חברה מייסדת של מכון אלן טיורינג בלונדון וחברה בקבוצת האוניברסיטאות הלא רשמית, "משולש הזהב".
היסטוריה
האוניברסיטה נוסדה בשנת 1826 בשם אוניברסיטת לונדון, והייתה המוסד האוניברסיטאי הראשון שנוסד בלונדון. היה זה גם המוסד האוניברסיטאי הראשון שקיבל סטודנטים ללא כל קשר לדתם, וקיבל נשים סטודנטיות באותם תנאי קבלה כמו גברים. האוניברסיטה נוסדה במטרה לספק חלופה לאוניברסיטאות הדתיות של קיימברידג' ואוקספורד. אוניברסיטה זו וקינגס קולג' לונדון היו בשנת 1836 המוסדות המייסדים של אוניברסיטת לונדון. בעקבות כך שונה שמה ליוניברסיטי קולג' לונדון. העקרונות על בסיסם נוסד המוסד היו ליברליזם ופתיחות. האוניברסיטה מעודדת חידושים וגיוון.
בשנת 1907 קיבלה אוניברסיטת לונדון צ'רטר מלכותי חדש מהמלך, בעקבותיו כל המוסדות שנכללו באוניברסיטת לונדון ויתרו על קיומם הנפרד. בעקבות כך התארים שהאוניברסיטה מעניקה לבוגריו ניתנו תחת שמה של אוניברסיטת לונדון. מצב זה נמשך עד שנת 1977. בשנה זו יוניברסיטי קולג' קיבל צ'רטר מלכותי חדש אשר חידש את עצמאותו ובשנת 2005 קיבל גם את הזכות להעניק תארים.
האוניברסיטה מפעילה מספר מוזיאונים ואוספים, בטווח רחב ממדע ועד אומנות:
מבנה ארגוני
המחקר וההוראה ביוניברסיטי קולג' מאורגנים ב־11 פקולטות ומחלקות אקדמיות:
דירוג אקדמי
האוניברסיטה נחשבת לאחת הטובות בעולם, ומדורגת בעקביות בין המוסדות המובילים בבריטניה ובעולם. דירוג אקדמי לאומי ובין־לאומי לשנת 2022:
הר חוזק
הר חוזק (ידוע גם כ"תל חזקה") הוא תל געשי במזרח רמת הגולן, הגבוה מבין הפסגות של רכס בשנית. גובהו 1,158 מטר מעל פני הים, והוא חלק מקו התלים הישראלי. על פסגת ההר מוצב של צה"ל.
הר חוזק, כמו הרכס כולו, נמצאים בתוך שמורת הטבע "רכס בשנית", יחד עם הר בני רסן (1,072 מטרים), תל א-שעף אל כביר (1,118 מטרים), הר קורטם (1,108 מטרים) ותל א-סמקת (1,018 מטרים). הרכס משתרע לאורך כ-12 קילומטרים, בין עין זיוון בצפון עד תל שעף א-סינדיאן בדרום.
Prey For Nothing
Prey For Nothing (בתרגום חופשי לעברית: "טרף לשום דבר"), היא להקת דת' מטאל מלודי ופרוגרסיב מטאל ישראלית.
התחלה
הלהקה הוקמה ב-2005 על ידי שני חברים, יניב עבודי ואמיר סלומון, אשר ביקשו להמשיך ליצור יחד בעקבות פירוק להקתם הקודמת, "Damnnation".
השניים צירפו אליהם את יפתח לוי שלקח חלק בלהקתם הקודמת גם כן, אך עזב לשנת לימודים באקדמיה למוזיקה בלוס אנג'לס, מה שהביא לדעיכתה של הלהקה הקודמת.
כשחזר, החלו שלושת חברי הלהקה לעמול על חומר מוזיקלי חדש שיהיה אפל יותר וכבד יותר מהחומר הקודם.
לאחר ההחלטה לפנות אל סולן שמתעסק במטאל קיצוני ולא בשירה מלודית, חברו השלושה אל יותם "Defiler" אבני, שהיה בזמנו חבר בלהקת "Abed" ועבד עם סלומון ועבודי באותה השנה על הרכב מחווה ללהקת המטאל דת'.
אלבום הבכורה Violence Divine
הארבעה החלו לעבוד על אלבום בכורה, שהוקלט באולפני האנסן בדנמרק בסוף אפריל 2007, אולפן הנחשב ליוקרתי. האלבום Violence Divine יצא לאור בחברת התקליטים Rusty Cage Recods ההולנדית ב-2008.
האלבום זכה להצלחה בישראל ובעולם ואף נבחר גם כאחד מעשרת אלבומי השנה של מגזין המטאל הישראלי "מטאליסט" לשנת 2008
במהלך שנת 2008 הצטרף ללהקה גיטריסט וסולן להקת "Eternal Gray" לשעבר אייל גלוטמן. גלוטמן שירת בתפקיד גיטריסט הלהקה עד שנת 2009, והוחלף על ידי גיטריסט להקת "Vipress" טל בכר, אשר נגן גם בלהקת "Betrayer" ובסיבובי ההופעות של להקת המטאל המצליחה בישראל "Orphaned Land".
המוזיקה נכתבה ברובה על ידי גיטריסט הלהקה היחיד דאז, יניב עבודי, ומילות השירים נכתבו על ידי יותם "Defiler" אבני. האלבום יצא בהולנד בתאריך האוגוסט 2008, ובשאר העולם בספטמבר של אותה השנה. האלבום מכיל 12 שירים, מתוכם 2 קטעים אינסטרומנטליים.
האלבום הופץ על ידי חברת התקליטים Rusty Cage Records במרבית מדינות אירופה ובארצות הברית.
עטיפת האלבום עוצבה על ידי המעצב הגרפי הישראלי אלירן קנטור אשר עיצב מגוון עטיפות של הרכבי מטאל ורוק כבד בארץ ובעולם. העטיפה, המתארת את דמותה של מריה הקדושה המחזיקה במקום דמות התינוק של ישו - פגז M21 ("קטיושה"), מסמלת את רוח האלבום - המכיל שירים העוסקים במתחים הישראליים כמו זהות ישראלית תחת משברי המלחמה, האובדן והזירה ההסברתית בישראל שלאחר מלחמת לבנון השנייה.
האלבום Against All Good And Evil
ב-14 באוקטובר 2010 הודיעה הלהקה שתכנס להקלטות אלבומה השני באולפני הרץ בפולין.
הלהקה טסה במהלך נובמבר 2010 לצורך הקלטת האלבום, ההקלטה נמשכה כשבועיים. האלבום, אשר נקרא "Against All Good & Evil" (כנגד כל הטוב והרע) מכיל 13 רצועות ארוך בהרבה מאלבום הבכורה של ההרכב.
לדברי אבני בתוכנית הרדיו "מת על מטאל", הלהקה לא חיפשה ליצור אלבום המשך ל-Violence Divine אלא להתעלות עליו ולהוכיח שהם מסוגלים ליותר מבחינה מוזיקלית.
הלהקה הוציאה לאחר הקלטות האלבום תקליטור סינגל בעל 4 שירים, ביניהם גם גרסת ביצוע לשירם של להקת הפופ Alphaville משנות ה-80, Big In Japan.
לאחר תחלופה בהרכב הגיטריסט השני, התקבע ההרכב עם צירופו של הגיטריסט טל בכר אשר גם תרם בכתיבת חלק מהשירים באלבום.
החומר המוזיקלי נאסף משנת 2008 עד שנת 2010, ואת המילים כתב יותם "Defiler" אבני, כששני שירים נכתבו בעזרתם של דוידאבי דולב, סולן להקת הרוק האוונט-גארדית "Of Marble's Black" ועזרתה של רוני שפנדורף.
האלבום יצא בדצמבר 2011 בכל העולם והוא הופק והופץ על ידי חברת התקליטים הגרמנית "Massacre Records". את עטיפת האלבום עיצב פול ג'רארד, מעצב אנגלי מתחום הקולנוע.
לפי אבני, האלבום איננו פוליטי במהותו אלא יותר פילוסופי וחברתי במובן הרחב של המילה. שם האלבום, וכמו כן שירי הנושא בו, הם עיוות מכוון של כתביו של הפילוסוף פרידריך ניטשה אשר כתב את הספר מעבר לטוב ולרוע.
הלהקה הוציאה לאור מתוך אלבום זה שני וידאו-קליפים, לשירים My Final Relapse ולשיר Chekhov's Gun אשר עוסק בסיפור המתוקשר מאחורי רצח רוז פיזם.
האלבום The Reasoning
באפריל 2013 הוציאה הלהקה אלבום קצר-נגן בשם "Sacred Evolution" בהפצה עצמית. תקליטור זה הכיל שיר מקורי חדש בשם "Sacred Evolution" שלימים ייכלל בגרסה שתוקלט מחדש גם באלבומם השלישי של ההרכב. כמו כן התקליטור הכיל גרסאות כיסוי ללהקות U2 ו-Metallica, שיר בהופעה חיה מהאלבום הקודם וגרסה מוקדמת של היצירה האינסטרומנטלית Sumonning Sickness מאלבום הבכורה.
הלהקה שחררה וידאו-קליפ לגרסת הכיסוי שלהם לשיר Hold Me, Thrill Me, Kiss Me, Kill Me של U2 מיד לאחר צאת התקליטור.
במהלך שנת 2013 לאחר צאת "Sacred Evolution" נפרדו דרכם של הגיטריסט טל בכר והלהקה. הלהקה צירפה לשורותיה את הגיטריסט חן פוגל, בוגר בית הספר רימון, אך לאחר שנה בהרכב ומספר בודד של הופעות, החליט פוגל לעזוב את הלהקה ולהתמקד בלימודיו האקדמאים. במהלך שנת 2014 הלהקה הקליטה את אלבום האולפן השלישי שלה, אשר נקרא "The Reasoning" (ההנמקה). אלבום זה מכיל 11 רצועות והוא הוקלט באולפני הלהקה הפרטיים ברשות יניב עבודי.
בראיון שאמר אבני בתוכנית הרדיו "התוכנית הסודית" עם רונן צומר, הלהקה שאפה ליצור נישה משלה עם אלבומה השלישי. לצורך כך האלבום יצא להורדה מאתר הלהקה ב-21 בדצמבר 2014 ללא עלות וללא אמצעי לשלם עליו.
שירי האלבום נכתבו כולם על ידי יניב עבודי למעט מספר חלקים בשירים אשר נכתבו על ידי חן יפתח לוי וחן פוגל, אשר עזב את הלהקה בסיום תהליך העבודה על האלבום.
מילות האלבום נכתבו על ידי יותם "Defiler" אבני בעזרתה של רוני שפנדורף, באותה העת בת זוגו.
לאלבום הוסף גרסת כיסוי ללהקה Death, מההרכבים המוזיקליים המשפיעים ביותר על הלהקה עצמה, לשיר Mentally Blind.
את עטיפת האלבום עיצב אמיר סלומון, בסיסט הלהקה.
באלבום משתתף זמר המטאל האיטלקי פאביו ליונה, סולנה של להקת המטאל הסימפונית Rhapsody, בשיר יוצא הדופן Shrouded Haven. שיר זה הנו חורג בתכלית מסגנונה המוזיקלי אשר לרוב נע בתחום המטאל הכבד והמתקדם.
האלבום נחשב לאלבום הנעלם של ההרכב, משום שלא הופץ על ידי חברת תקליטים או חברה ניהולית אחרת.
במהלך שנת 2015 הוציאה הלהקה ליריקס-וידאו (וידאו אנימציה הכולל את מילות השיר) לשירם The Devil's Words From The Angel's Mouth.
חברי הלהקה
יניב עבודי, יפתח לוי ואמיר סלומון ניגנו במספר הרכבי מטאל בעבר ובהווה, ביניהם "Metal Scent" (בעבר "ריח מטאל"), להקת הדת' מטאל "Spawn Of Evil", להקת הרוק "מיתרים", ואף בתור להקת הליווי של סולנה המקורי של "Iron Maiden" פול דיאנו.
יותם "Defiler" אבני, מעבר להיותו סולן בעברו במספר להקות מטאל מקומיות, גם השתתף בתפקיד אורח באלבומיהם של "Amaseffer", "Salem" וכתב טקסטים עבור מגוון להקות מטאל בישראל כמו "Acropolis", "עם הספר" ואף "Orphaned Land". בנוסף, אבני השתתף כזמר אורח באלבומה של אינפי סנואו ובהופעות חיות שלה. אבני הוא גם כתב מטאל במגזין המטאל הישראלי "מטאליסט". במרץ 2011 התפרסם ראיון מקיף עם אבני אודות פועלו וגישתו במוזיקה ובחיים ככללם בפורטל החדשות של ynet במדור התרבות. לדבריו של אבני, אשר היה בעברו אחראי משמרת בחדר המתים בנהריה גם בתקופת מלחמת לבנון השנייה, המשרה העניקה לו פרספקטיבה ופרופורציה על החיים והמוות, ובין היתר גם היוותה השראה לשיריו.
בשנת 2015 עזב יניב עבודי ממייסדי ההרכב את הלהקה מסיבות אישיות. את מקומו ואת מקומו של חן פוגל אשר עזב בשנה הקודמת החליפו דימה קוגן, אשר ניגן עם להקת הרוק Hunch ומיכאיל רוטן, גיטריסט להקת המטאל ההולנדית Fuelblooded אשר העתיק את מקום מגוריו לישראל.
פוני ג'אווה
פוני ג'אווה (שם מדעי: Equus caballus, באנגלית: Java Pony) - הוא זן של סוס הבית, מגזע סוסי הפוני, שפותח על האי של ג'אווה באינדונזיה.
גזע ה"פוני ג'אווה" מתאים היטב לאקלים הטרופי של אינדונזיה. ה"פוני ג'אווה" בעל סיבולת חזקה, משמש בעיקר לעבודה.
הגזע משמש בעיקר לחקלאות באזורים הכפריים, להובלת נוסעים וסחורות בערים
שם נוסף ל"פוני ג'אווה": "Kumingan Pony".
היסטוריה
מקורו של ה"פוני ג'אווה" כנראה במהלך המאה השבע עשרה כאשר חברת הודו המזרחית ההולנדית הציגה סוסים מזרחיים לפיתוח של גזעים אינדונזיים.
חברת הודו המזרחית ההולנדית הקימה את המפעל הראשון שלהם על האי ג'אווה במאה ה-16.
הם כללו סוסים ערביים וסוסים בארבים (Barb horse) במלאי הרבייה המקומי כדי לייצר זן חסון שיסייע להם לשאת ולהוביל סחורות.
קלמנס השלישי
האפיפיור קלמנס השלישי (בלטינית: Clemens III; 1130 – 20 במרץ 1191), נולד בשם פאולינו (או פאולו) סקולארי, שלט מ-19 בדצמבר 1187 עד מותו.
ביוגרפיה
סקולארי נולד בשנת 1130 למשפחה רומאית, האפיפיור אלכסנדר השלישי מינה אותו לראש בזיליקת סנטה מריה מג'ורה, הקרדינל-דיקון של סרג'י באקו, ולבסוף לקרדינל בישוף של פלסטרינה בדצמבר 1180. הוא מופיע כחתום על הבולות האפיפיוריות שהונפקו בין 15 באוקטובר 1179 ו-11 בדצמבר 1187.
זמן קצר לאחר מינויו כאפיפיור לאחר הבחירות בדצמבר 1187, קלמנס הצליח לפתור את הסכסוך אשר היה קיים במשך חצי מאה בין האפיפיורים ובין האזרחים של רומא, עם הסכם שבו האזרחים היו רשאים לבחור את שופטי השלום, ואילו המינוי של מושל העיר נותר בידי האפיפיור. ב-31 במאי 1188, הוא חתם על ברית עם הרומאים, אשר הסירה קשיים ממושכים, ובכך החזיר את האפיפיורות לרומא.
קלמנס ירש גם מועצת חשמנים מדודלדת, בהיקף של לא יותר מעשרים חשמנים. הוא ארגן שלוש סדרות של מינויים (מרץ 1188, מאי 1189 ואוקטובר 1190) שהביא למינויים של מעל שלושים קרדינלים חדשים.
הוא דחף את הנרי השני, מלך אנגליה, ואת פיליפ השני, מלך צרפת לצאת למסע הצלב השלישי. באפריל 1189, קלמנס עשה שלום עם הקיסר פרידריך ברברוסה.
הוא יישב את המחלוקת עם המלך ויליאם הראשון, מלך סקוטלנד לגבי הבחירה של הארכיבישוף של סנט אנדרוס, וב-13 במרץ 1188 הסיר את הכנסייה הסקוטית מתחום השיפוט של הארכיבישוף מיורק, ובכך הפך אותה לעצמאית כלפי רומא.
אף על פי שהסכים להכתיר את היינריך השישי לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, קלמנס הכעיס אותו על ידי הענקת סיציליה לטנקרד, מלך סיציליה, בנו של רוג'ר השלישי, דוכס אפוליה. המשבר היה חריף, והיה בעיצומו כאשר האפיפיור מת ב-20 במרץ 1191.
אנריקה פניה נייטו
אנריקה פניה נייטו (בספרדית: Enrique Peña Nieto; נולד ב-20 ביולי 1966) הוא מדינאי מקסיקני, חבר המפלגה המהפכנית-המוסדית (PRI). הוא כיהן כנשיא מקסיקו ה-57 בין השנים 2012 ל-2018 וכמושל מדינת מקסיקו, המאוכלסת שבמדינות מקסיקו, בין 2005 ל-2011.
ראשית חייו
פניה נייטו נולד בעיר אטלקומולקו שבמדינת מקסיקו למשפחה מהמעמד הבינוני. אביו היה מהנדס חשמל ואמו מורה, והוא היה הבכור מבין ארבעה אחים. כשהיה בן 11, עברה המשפחה להתגורר בטולוקה. פניה נייטו נחשף לפוליטיקה בגיל צעיר, שכן מושל מדינת מקסיקו בין 1975 ל-1981, חורחה חימנס קנטו, היה מיודד עם אביו, והוא לקח אותו עמו לעצרות הבחירות שלו. המושל הבא, אלפרדו דל מאסו גונסאלס, היה בן דודו של אביו.
ב-1984 הצטרף פניה נייטו למפלגה המהפכנית-המוסדית (PRI), המפלגה ששלטה במקסיקו מאז 1929. באותה שנה החל ללמוד משפטים באוניברסיטה הפאנאמריקאית במקסיקו סיטי, ובהמשך השלים לימודי תואר שני במינהל עסקים במכון מונטריי לטכנולוגיה והשכלה גבוהה. עם סיום לימודיו עסק בעבודות שונות: הוא שימש כנוטריון, עבד בחברה לייצור חלקי חילוף לכלי רכב ובמשרד עורכי דין.
במהלך שנות ה-90 הגביר את פעילותו הפוליטית ב-PRI, ובין 1993 ל-1998 מונה לראש הסגל של השר לפיתוח כלכלי בממשלת מדינת מקסיקו, מונטיאל רוחאס. בשנת 2001 מונה לסגן שר הפנים של מדינת מקסיקו, ולאחר מכן מילא תפקידים נוספים במדינת מקסיקו: נשיא מועצת המנהלים של הביטוח הלאומי, נשיא המועצה לבריאות וסגן נשיא המערכת הלאומית לפיתוח המשפחה.
מושל מדינת מקסיקו
בשנת 2005 נבחר פניה נייטו למושל מדינת מקסיקו, המאוכלסת שבמדינות המרכיבות את מקסיקו. במהלך קמפיין הבחירות שלו חתם פניה נייטו אצל נוטריון על מסמך בשם "608 ההתחייבויות", שכלל 608 תוכניות אותן התחייב ליישם במהלך כהונתו. בין היתר, התחייב לסלול כבישים מהירים חדשים, להקים בתי חולים ולהקים מערכות חדשות להובלת מי שתייה. עם סיום כהונתו, ועל רקע התמודדותו בבחירות לנשיאות מקסיקו בשנת 2012, הפכה שאלת מידת עמידתו בהתחייבויותיו אלו לסוגיה מרכזית בבחירות. מפלגת PRI טענה כי פניה נייטו עמד בכל התחייבויותיו, ופרסמה נתונים על כך. יריבתה הפוליטית, מפלגת הפעולה הלאומית (PAN) טענה כי הנתונים הוצגו באופן מגמתי וחלקי.
בין אם מילא אחר כל התחייבויותיו ובין אם לא, בתקופת כהונתו של פניה נייטו ניכרה השקעה רבה בתשתיות במדינת מקסיקו. לצד הקמת כבישים מהירים חדשים, נחנכו גם מערכת אוטובוסים מהירה ורכבת פרוורית המקשרות בין ערי המדינה לבין מקסיקו סיטי, ומשרתות כ-300,000 נוסעים מדי יום. 196 בתי חולים ומרכזים רפואיים הוקמו ברחבי המדינה בתקופת כהונתו, ומספר הרופאים במדינה הגיע לראשונה לשיעור העונה על דרישות ארגון הבריאות העולמי - רופא ל-1,000 תושבים. שיעורי התמותה במדינה ירדו משמעותית: מספר מקרי המוות כתוצאה ממחלות במערכת הנשימה ירד ב-55%, מקרי המוות מדיזנטריה ירדו ב-68% ושיעור התמותה כתוצאה מסרטן צוואר הרחם ירד ב-25%.
ב-2006 פרצו מהומות בעיירה סן סלוודור אטנקו, על רקע כוונת הממשלה הפדרלית לפנות תושבים מבתיהם לשם הקמת נמל תעופה. המהומות דוכאו ביד קשה. שניים מהמפגינים נהרגו, חלק מהמפגינים ספגו אלימות קשה, וכמה מהעצורות אף הותקפו מינית בידי שוטרים. ארגונים חברתיים וארגוני זכויות אדם מתחו ביקורת על פניה נייטו ועל השימוש המופרז בכוח נגד המפגינים. פניה נייטו אמר כי אינו מצדיק את התנהגות השוטרים שחרגו מסמכותם, וכי כל התלונות יחקרו בשקיפות מלאה, אך גיבה את המשטרה, וציין כי לא התקבלה בפרחים כי אם בבקבוקי תבערה, ופעולותיה נדרשו לשם השבת הסדר על כנו.
הבחירות לנשיאות מקסיקו (2012)
במהלך מערכת הבחירות פעלה נגד מועמדותו של פניה נייטו תנועת המחאה יו סוי 132 (Yo Soy 132). חברי התנועה הביעו את התנגדותם למועמדותו בשל אירועי סן סלבדור אטנקו ב-2006. כן טענו חברי התנועה כי הסיקור התקשורתי במדינה במהלך הבחירות מוטה לטובתו של פניה נייטו.
לופס אוברדור טען לאי סדרים במהלך הבחירות, ודרש לספור מחדש את הקולות. ועדת הבחירות הורתה על ספירה מחדש של למעלה ממחצית מהקלפיות, ואף שנמצאו אי התאמות מסוימות, לא היה בכך כדי לשנות את התוצאה הסופית, וב-6 ביולי הוכרז פניה נייטו כמנצח. ב-12 ביולי עתר לופס אוברדור לטריבונל הבחירות הפדרלי, בטענה כי הופר סעיף 41 לחוקה המקסיקנית, הקובע כי הבחירות צריכות להיות חופשיות ושוויוניות. לופס אוברדור טען כי התקשורת לא סיקרה את המועמדים השונים באופן הוגן, כי מפלגת PRI קנתה קולות והעבירה למצביעים פתקי הצבעה מסומנים מראש, וכן כי חרגה ב-1000% מתקציב הבחירות המותר. כן האשים לופס אוברדור את פניה נייטו בהלבנת הון באמצעות קרנות שונות כדי לממן את קמפיין הבחירות שלו. ב-30 באוגוסט דחה הטריבונל את העתירה, מחוסר ראיות מספיקות. לופס אוברדור הודיע כי לא יכיר בניצחונו של פניה נייטו.
בסקרי דעת קהל שנערכו זמן קצר אחרי תחילת כהונתו נרשמה חוסר שביעות רצון כללית מהתנהלותו של נייטו, והחלה מחאה נגד המדיניות הכלכלית של הממשלה. המחאות התגברו לאחר חטיפת הסטודנטים באיגואלה ב-2014.
חייו האישיים
פניה נייטו נישא ב-1993 למוניקה פרטליני, ולזוג נולדו שלושה ילדים. פרטליני מתה בשנת 2007 מהתקף אפילפטי. ב-2008 החל פניה נייטו במערכת יחסים עם השחקנית אנחליקה ריוורה. השניים נישאו ב-2011. במהלך נישואיו הראשונים ניהל פניה נייטו מערכות יחסים עם לפחות שתי נשים. כתוצאה ממערכות יחסים אלה נולדו לו שני ילדים נוספים. אחד הילדים מת, וזהות אמו אינה ידועה. פניה נייטו תומך כלכלית בילד השני, שנולד בשנת 2005, אך אינו בקשר עמו.
בזיליקת הלב הקדוש (פריז)
בזיליקת הלב הקדוש, הידועה גם בשמה הצרפתי "סַקְרֵה קר" (בצרפתית: La basilique du Sacré-Cœur), היא מבנה דתי בולט בפריז, השוכן על גבעת מונמארטר.
בבזיליקה מבקרים למעלה מעשרה מיליון מבקרים מדי שנה (נכון ל-2006), עובדה המציבה אותה ככנסייה השנייה במספר המבקרים בה, אחרי קתדרלת נוטרדאם שבפריז.
מקור הבנייה
מאז ומתמיד היה מונמארטר מקום של סגידה: הדרואידים הגאלים ראו בו אתר קדוש; הרומאים הקדישו בו מקדשים למרס ולמרקוריוס; כנסיית פייר הקדוש (מונמארטר), הכנסייה העתיקה ביותר בפריז, נבנתה למנזר המלכותי של מונמארטר במאה ה-12 על ידי המלך לואי השישי ואשתו אדל דו סבוואה; ולבסוף הסקרה קֹר, שנבנתה בסוף המאה ה-19.
בזיליקת הלב הקדוש, המכונה גם "הנדר הלאומי" (בצרפתית: le Vœu national), שוכנת בפסגת הגבעה של מונמארטר בעמדה דומיננטית ונישאת מעל העיר פריז. בנייתה הייתה מעוגנת בחוק שנקבע על ידי האספה הלאומית ב-23 ביולי 1873 לאחר התבוסה של 1871 למען "תיקון פשעי הקומונרדים (אנשי תנועת ההתקוממות של קומונת פריז; מבנה המילה: קומונה+סיומת גנאי)", וכן בשביל לפאר את זיכרון האזרחים הצרפתיים הרבים שאיבדו את חייהם במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה (פרנקו-פרוסית). האדריכל פול אבדי (מת ב-1884) שזכה בתחרות לבנייתהּ.
אבן הפינה הוצבה ב-16 ביוני 1875, והכנסייה נבנתה בשיתוף ישיר עם הממשלה של הרפובליקה השלישית לחגיגת תחילת המשטר החדש, שחוקי היסוד שלו נקבעו באותה השנה. הבזיליקה מומנה על ידי מספר רב של צרפתים במסגרת מגבית לאומית.
אך בנייתה לא הסתיימה עד 1914, והיא הוקדשה רק ב-1919, לאחר תום מלחמת העולם הראשונה.
אדריכלות
הבזיליקה בנויה בצורת צלב יווני, מקושטת בארבע כיפות. הכיפה המרכזית, בגובה של 83 מטרים, עולה מעבר לכיפת צריח (cupola), העומדת על סדרה של עמודים. ההשראה לסגנון האקלקטי של הבזיליקה (Éclectisme) שאובה מן האדריכלות הרומית, האדריכלות הביזנטית, ובייחוד מקתדרלת סן-פרון דו פריגו (Saint-Front de Périgueux), והשפיעה על האדריכליות הדתית של המאה ה-20 כבזיליקה סן-תרז דוֹ ליזיוֹ, לדוגמה.
מגדל ענק מרובע הכולא בתוכו את הפעמון הגדול ביותר בצרפת. קודש בשם הסבוירד הוא הוקם באונוסי ב-1895 על ידי האחים פקרד. מידותיו: שלושה מטרים קוטרו ומשקלו 188,835 ק"ג. באשר לתמיכה שלו, היא שוקלת 7,380 ק"ג. ענבלו שוקל 1,200 ק"ג. הפעמון הוצע לבזיליקה מטעם ארבעה נאמנים מן העיר סבוואה, והגיע לגבעה ב-16 באוקטובר 1895, מה שנהיה אירוע פריזאי.
המערה התת-קרקעית, הקריפטה, החולקת את מיקום הכנסייה, היא אחת ממוקדי העניין של הבזיליקה.
ליירה פחין
ליירה פחין (בספרדית: Leire Pajín Iraóla; נולדה ב-16 בספטמבר 1976 בסאן סבסטיאן) הייתה השרת הבריאות בממשלת ספרד.
חייה
בשנת 1983 עברה משפחתה לבנידורם, בה הוריה עסקו בפוליטיקה מקומית. ליירה פחין למדה סוציולוגיה באוניברסיטת אליקנטה. במקביל היא הייתה פעילה במפלגה הסוציאליסטית.
בהתאם לתוצאות הבחירות של שנת 2000 היא נבחרה לפרלמנט. בוועידת המפלגה היא מונתה למזכיר המפלגה ואחראית על הקשר עם הארגונים הלא ממשלתיים.
פחין המשיכה להתקדם במנגנון המפלגתי. בשנת 2011 היא מונתה לשרת הבריאות תוך שילוב במשרד שלה של משרד השוויון בראשות ביביאנה אאידו. כעבור שנה וחצי, בקיץ 2012 היא סיימה את כהונתה.
עם סיום כהונת שרה, ליירה פחין לא המשיכה בפוליטיקה הספרדית. היא פועלת כיועצת במספר ארגונים בינלאומיים.
אנטישמיות מוסלמית
אנטישמיות מוסלמית היא כינוי לתפיסות ופעילויות אנטישמיות של מוסלמים, שלעיתים אף נובעת מפרשנותם את האסלאם.
תקופת מוחמד
מוחמד, מייסד דת האסלאם, ניסה בראשית דרכו להתקרב אל היהודים, בעיקר בעת ההג'רה, הגירתו-בריחתו ממכה לאל-מדינה בשנת 622 לספירה. לאחר שחווה לעג ודחייה מצד יהודי המקום, הפכה בריתו הראשונית עם שלושת השבטים היהודים שגרו בעיר מדינה, לקרב לחיים ולמוות, בו הוא ניצח באופן מוחלט. הוא גירש בעקבות זאת שניים מהשבטים היהודים הללו ובשנת 626 הרג את כל הגברים של השבט השלישי, בנו קורייזה, תוך שהוא מוכר את נשות השבט וילדיו, לעבדות. מאותו רגע ועד למותו ב-632, היהודים הפכו עבור מוחמד לאויבי האסלאם. ב-627 נטבחו יהודי הכפר ח'יבר, ב-629 נרצחו כל הגברים היהודים בני נדיר ונשותיהם חולקו למנצחים וגם מכל שאר אזורי כיבושיו, היהודים גורשו. כשעלה לשלטון יורשו החליף עומר בן אל-ח'טאב, הוא האמין כי מוחמד ביקש בצוואתו לגרש את כל היהודים מחצי האי ערב וכך פעל בין השנים 635–636 גירש עומר בן אל-ח'טאב את כל היהודים (וכן הנוצרים) מחצי האי ערב, בטיעון כי "לא תישארנה שתי דתות בארץ ערב". מאז אותו גירוש, כמעט ואין עדויות על קיום יהודים בערב הסעודית והקהילה נעלמה כמעט כליל.
היות שמדובר בתקופה המכוננת של הדת המוסלמית, הרי לכל מילה ולכל אירוע, מיוחסת כיום משמעות גורלית. פרקי הקוראן, שניתנו בעיר מדינה, גדושים בהתקפות כנגד היהודים, לרבות ייחוס תכונות מסוימות, ליהודים כקהילה, סממן אנטישמי מובהק. ידועה בהקשר זה אמרה המיוחסת למוחמד: "כל היהודים דומים בהכרח לאחיהם מחצי-האי ערב"; ואם בין התכונות שהקוראן מייחס ליהודי חצי האי ערב בפרקים אלה, בולטות למשל הבוגדנות הפלגנות נוסח פרשת קורח (המסופרת אף בקוראן), הרי מכאן שתכונות אלה מאפיינות גם את כל היהודים האחרים, בכל מקום אחר בעולם. מנגד, הקוראן קובע במפורש כי היהדות היא בת ויכוח ראויה וגם חשובה, בהיותה דת מונותיאיסטית, שקדמה לאסלאם ותרמה לו; הסתירה הזאת מיושבת על ידי הטענה, כי היו אלה הרבנים, אשר סילפו את תורת משה.