cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בובי איקס
ביוגרפיה
בשנת 1989 החלה להופיע באופרת הסבון "היפים והאמיצים" בתפקיד מייסי אלכסנדר, אהובתו של ת'ורן פורסטר, עקב תפקיד זה היא קיבלה את מירב פרסומה והייתה מועמדת עליו לפרס אופרת הסבון של מגזין דיגסט. איקס עזבה את הסדרה ב-2000, אך ב-2002 שבה לשחק בסדרה עד לפרישתה הסופית שנה לאחר מכן.
בשנות האלפיים היא הופיעה בתפקיד עצמה בקומדיית המצבים "הופ ופיית", והתארחה בסדרות "ג'אג", ו-"ימי חיינו".
בשנת 2003 החלה לשחק תפקיד קבוע בסדרה "כל ילדיי" כקריסטל קארי, עד אשר עזבה את הסדרה בשנת 2011.
מנחם מנדל פייטלסון
מנחם מנדל פייטלסון נולד בכפר מיכאילובקה חצי האי קרים, (ה' באלול ה'תר"ל - ה'תרע"ב) היה עיתונאי עברי וסופר עברי משכיל   שעסק בכתיבת מאמרים וסיפורת המחנכים את האדם להתנהגות נאותה. כתב ב"המליץ", ב"הצפירה", ובהמשך עסק בתיעוד ותיאור סופרים עבריים אחרים בני זמנו, בסדרת כתבות בעיתון "השילוח", חלקם ביקורתיים מאוד ומושחזים, דבר שלא תמיד התקבל בהבנה בעיני נשואי ביקורתו. הוגדר בכתבה בעל המשמר, כאחד מחשובי המבקרים העברים של ראשית המאה העשרים.
לאחר שאביו התאבד, מנחם מנדל כתב ספר על "הטורפים נפשם בכפם".
סיפור אנקדוטלי אודותיו נכתב במחברתו של שאול טשרניחובסקי אשר פורסמה רק בשנת 2019, יותר ממאה שנה אחרי מות פייטלסון, בעיתון "הארץ", ובו מביע טשרניחוסקי את הערכתו לתפישתו הספרותית החדה של פייטלסון.
פייטלסון היה הראשון לדון במקומן של נשים בספרות תנועת ההשכלה, אך במאמרו "האשה המשוחררת ומקומה בתנועת ההשכלה" (פורסם ב"הזמן") לא מצא עדות לפריצת דרך שלהן, וטען שזו אשמת הגברים, אשר למרות האמנסיפציה אינם משתדלים להבין את נפש האשה וכובלים אותה עדיין במניעות וגבולות מסורתיים.
Mother of Mine
"Mother of Mine" (בעברית: "אמא שלי") הוא שיר מאת ביל פרקינסון, שפורסם על ידי הזמר הילד ניל ריד. ריד שר את השיר בתוכנית כישרונות בשם "Opportunity Knocks", וזכה בתחרות שנערכה ב-13 בדצמבר 1971.
צד ב' של התקליטון שיצא בהפצה בינלאומית היה השיר "If I Could Write a Song", שאף הוא נכלל באלבום.
השיר נכלל באלבום של ניל ריד, שנשא את שמו. האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי, ובכך היה ריד הזמר הצעיר ביותר שהגיע לראש מצעד האלבומים, בגיל 12 ותשעה חודשים.
שלושה חודשים אחר כך הוציא ניל סינגל בשם "That's What I Want To Be", אבל השיר הגיע רק למקום ה-45 במצעד. הפופולריות של ניל דעכה עד מהרה, והוא המשיך להופיע במועדנים בצפון אנגליה.
שנתיים אחרי הזכייה של ניל בתחרות Opportunity Knocks, התחלף קולו והוא ויתר על קריירה מקצועית בזמרה.
פון נוימן פוקר
פון נוימן פוקר הוא גרסה מופשטת של משחק הפוקר שהוצגה לראשונה על ידי ג'ון פון נוימן בספרו Theory of Games and Economic Behavior שיצא בשנת 1944. המשחק הוא "משחק שני שחקנים סכום אפס". במשחק זה, כל שחקן מקבל באופן אקראי קלף אחד שנלקח מהתפלגות אחידה על הקטע [0,1] באופן בלתי תלוי אחד בשני. כל שחקן יודע את ערכו של הקלף שלו אך לא את ערכו של הקלף של השחקן השני.
ניתוח המשחק
(על מנת לפשט את הניתוח, נניח ש: P =a=1)
דוגמה לזוג אסטרטגיות אפשריות
נתבונן בזוג האסטרטגיות הבאות:
תוחלת הרווח של שחקן 1 היא:
מכאן שהאסטרטגיה המצוינת לשחקן 1 אינה אסטרטגיה אופטימלית עבורו, שכן היא אינה מבטיחה לו את ערך המינמקס, שהוא גדול או שווה ל-0.
פתרון של פון נוימן
ננסה למצוא שיווי משקל במשחק באמצעות עקרון האדישות. כלומר, נמצא שיווי משקל שבו הרווח של שחקן 1 זהה כאשר הוא מהמר וכאשר הוא קורא והרווח של שחקן 2 זהה כאשר הוא משווה וכאשר הוא יוצא:
עבור שחקן 1 צריך להתקיים: באופן דומה, עבור שחקן 2 צריך להתקיים:
פתרון עבור (P=a=1)
במילים אחרות, שחקן 1 מהמר כאשר הקלף שלו קטן מ-1/9 או גדול מ-7/9 הוא קורא אחרת, ושחקן 2 יוצא כאשר הקלף שלו קטן מ-5/9 ומשווה אחרת.
זוג אסטרטגיות זה הוא שווי משקל.
תוחלת התשלום של שחקן 1 היא 5/9 ולכן זהו גם ערך המשחק.
פון ניומן מסיק שעל מנת לצאת עם רווח מקסימלי, על השחקן לרמות (bluff) כאשר היד שלו גרועה במיוחד.
ספר (מיצב)
סְפָר הוא מיצב וידאו מעשה ידי האמנית הישראלית עפרי כנעני המוצג בספרייה הלאומית בירושלים.
המיצב הוצג בהשראת שיריה של המשוררת היהודיה - גרמניה אלזה לסקר-שילר.
תיאור היצירה
היצירה מוצגת על גבי חלונות בניין הספרייה הלאומית בגבעת רם. על גבי החלונות, שנצבעו לבן, מוקרן סרטון שבו רואים את האמנית כנעני כשהיא חורטת על החלונות שישה משיריה של לסקר-שילר.
כאשר מביטים ביצירה מצידו החיצוני של המבנה (מבט פנימה), רואים את דמותה של לסקר-שילר (המגולמת על ידי האמנית כנעני) כשהיא נמצאת בתוך המבנה, עומדת על שרפרף וחורטת את השירים על הזכוכית. כאשר מביטים ביצירה מתוך המבנה כלפי חוץ, נראית לסקר-שילר מבחוץ למבנה, והיא חורטת את השירים בכתב ראי.
העובדה שלסקר-שילר אינה נמצאת (נוכחת - נעדרת), ורק צלילתה נראית, מציגה את היותה קרועה בין שתי מולדות ושתי תרבויות.
שתי השפות המופיעות במיצב (כתב רגיל וכתב ראי) מדגימים את ההתמודדות של לסקר-שילר עם השפות עברית וגרמנית. והצגת השירים על חלונות הספרייה, נועדו, לדברי כנעני, להדגים את רצונה להיקרא על ידי קוראיה.
אורכה של היצירה כשעה, אולם ההקרנה היא מעגלית, ואין לה התחלה וסוף.
פרסי בחירת הנוער 2001
טקס פרסי בחירת הנוער לשנת 2001 התקיים ב-12 באוגוסט 2001 באמפיתיאטרון גיבסון שבקליפורניה, ושודר בערוץ פוקס. לטקס לא היו מנחים, אולם דייוויד ספייד הציג את הטקס לצד הופעות האומנים מולין יוג', האחים ארון קרטר וניק קרטר, אשר ואיב שהופיעה יחד עם גוון סטפאני. השחקנית שרה מישל גלר קיבלה בטקס זה את פרס הישג יוצא מגדר הרגיל.
פוקה-וולף Fw 200
הפוקה-וולף Fw 200 קונדור הוא מטוס תובלה, סיור ימי, הפצצה ונוסעים שיוצר על ידי חברת פוקה וולף ושירת בלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה. המטוס, שתוכנן על ידי מהנדס האווירונאוטיקה קורט טאנק, ניחן בטווח טיסה ארוך במיוחד ולכן הוא הצטיין בתפקיד הסיור הימי שבו הוא גם ביצע משימות תקיפה של ספינות האויב. בין יוני 1940 לפברואר 1941 נטען כי מטוסי הקונדור הטביעו כ-365,000 טונות של ציוד וספינות באוקיינוס האטלנטי. המטוסים היו מוצלחים בתפקיד זה עד לכינויים "אימת האטלנטי" על ידי וינסטון צ'רצ'יל. באמצע שנת 1942 המטוס כבר איבד את יתרון המהירות יחסית למיירטי האויב ולכן תקיפת הספינות הופסקו. משנת 1943 המטוס שימש להטסת נוסעים בלבד. ייצור המטוס נפסק בשנת 1944, לאחר שיוצרו 276 יחידות.
קנצלר גרמניה, אדולף היטלר קיבל מטוס מסוג זה ליום הולדתו ה-50.
אליזבת סטיוארט, נסיכת אנגליה וסקוטלנד
אליזבת סטיוארט (באנגלית: Elizabeth Stuart; 19 באוגוסט 1596 – 13 בפברואר 1662) הייתה רעייתו של פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ ולזמן קצר הייתה מלכת בוהמיה. בשל העובדה שתקופת שלטונו של בעלה כמלך בוהמיה ארכה חורף אחד בלבד, כונתה אליזבת לעיתים בכינוי "מלכת החורף" (בצ'כית: zimní královna). אליזבת הייתה ילדתם השנייה ובתם הבכורה של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה ושל רעייתו, אן, נסיכת דנמרק. היא גם הייתה נכדתה של מרי, מלכת הסקוטים. אליזבת הייתה מבוגרת בארבע שנים מאחיה צ'ארלס, לימים צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה.
ראשית חייה
אליזבת נולדה בארמון פוקלנד שבמחוז פייף שבסקוטלנד. בעת לידתה היה אביה מלך סקוטלנד בלבד. היא נקראה על שמה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה והיא הוטבלה ב-28 בנובמבר 1596 בקפלה המלכותית בארמון הולירוד שבאדינבורו. בשנותיה הראשונות בסקוטלנד גדלה אליזבת בארמון לינלית'גו, שם היא הושמה תחת השגחתם של הלורד ליווינגסטון ושל רעייתו. כמה שנים מאוחר יותר הושמה תחת השגחתם גם בתו השנייה של המלך, מרגרט. אליזבת לא הקדישה תשומת לב רבה לאחותה הצעירה ובגיל זה הייתה חיבתה נתונה לאחיה הנרי.
המעבר לאנגליה
ב-1603 מתה אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה ואביה של אליזבת סטיוארט, ג'יימס, ירש את כתרי אנגליה ואירלנד. יחד עם אחיה הבכור הנרי, עשתה אליזבת את המסע דרומה לאנגליה עם אמה.
אליזבת נשארה כמה שבועות בחצר המלכות, אך לא קיימת עדות שהיא נכחה בטקס ההכתרה של הוריה ב-25 ביולי 1603. סביר יותר להניח שבאותה עת עברו ילדי המשפחה המלכותית כבר לאחוזת אוטלנדס, מעון ציד של בית טיודור ליד וייברידג' שבמחוז סארי. ב-19 באוקטובר 1603 הוצא צו מלכותי המפקיד את חינוכה וגידולה של אליזבת בידי הלורד הרינגטון ורעייתו. בתקופה זו התוודעה אליזבת לאן דדלי שאיתה היא קשרה קשרי ידידות שנמשכו כל חייה.
מזימת אבק השרפה
חלק מהכוונות שעמדו מאחורי מזימת אבק השרפה ב-1605 היו לרצוח את אביה של אליזבת ואת האצולה הפרוטסטנטית, לחטוף את אליזבת בת התשע ולהכתיר אותה כמלכת אנגליה, סקוטלנד ואירלנד, כמלכה קתולית. הקושרים בחרו באליזבת לאחר ששקלו את כל האפשרויות שעמדו בפניהם. הם שיערו שהנסיך הנרי ייהרג יחד עם אביו. צ'ארלס נראה להם חלוש (הוא רק למד ללכת) ומרי הייתה צעירה מדי. מאידך, אליזבת נכחה כבר במעמדים רשמיים והקושרים סברו שהיא תוכל למלא את התפקידים הטקסיים למרות גילה הצעיר יחסית.
הקושרים התכוונו לעורר מרד במידלנדס שיפרוץ בתאום עם הפיצוץ בלונדון ובה בעת להבטיח את עלייתה של אליזבת לשלטון כמלכה בובה. לאחר מכן היא הייתה אמורה להתחנך כמלכה קתולית ובבוא היום להינשא לקתולי. המזימה כשלה כאשר הקושרים נתפשו בעקבות מקרה הלשנה וגאי פוקס נלכד על ידי חיילי המלך לפני שהצליח להצית את מטען הנפץ.
חינוכה
אליזבת זכתה לקבל חינוך מקיף שהתאים לנסיכה בת זמנה. חינוכה כלל לימודי טבע, גאוגרפיה, תאולוגיה, שפות, כתיבה, היסטוריה, מוזיקה ומחול. היא לא למדה לימודים קלאסיים, שכן אביה האמין ש"ללטינית יש השפעה אומללה על נשים ההופכת אותן לערמומיות". בהיותה בת 12 שלטה אליזבת בכמה שפות, כולל צרפתית שלימים תשמש אותה לתקשורת עם בעלה. היא גם הצטיינה ברכיבה, הייתה לה הבנה עמוקה בדת הפרוטסטנטית והיה לה כישרון בכתיבת מכתבים. היא גם אהבה מאוד לעסוק בקריאה.
מחזרים
כבתו של מלך שולט הייתה אליזבת כלה מבוקשת מאוד. מחזרים מכל רחבי היבשת באו לבקש את ידה. ביניהם נכללו: כל אחד מהמחזרים היה בעל מעמד ועוצמה שיכלו להאדיר את גדולתה של אליזבת. כאשר ירש אביה של אליזבת את כתר אנגליה ב-1603, הפכה אנגליה לשחקנית ראשית בבמה האירופאית. שלא כמו אליזבת הראשונה שהייתה חשוכת ילדים, יכול היה ג'יימס הראשון, רק בזכות היותו אב לילדים, להיות שחקן מפתח בפוליטיקה השושלתית של אירופה. לפיכך, לבחירתו של חתנה המיועד של אליזבת לא היה קשר רב עם העדפותיה האישיות והשיקול העיקרי שעמד מול עיניו של ג'יימס הייתה התועלת שתצמח משידוך זה.
רוב המחזרים נדחו במהירות מסיבות שונות. כמה מהם פשוט לא היו ממעמד גבוה מספיק ולא היה להם הרבה מה להציע. גוסטב אדולף משוודיה, שמכל הבחינות נראה מתאים, נדחה על רקע היותה של ארצו במצב מלחמה מול ארצה של אן מדנמרק, אמה של אליזבת. יותר מכך, אנגליה לא הייתה יכולה להתמודד עם מהפכה דתית נוספת ולפיכך השיקול הדתי עמד מעל הכל.
החתן שנבחר בסופו של דבר לאליזבת היה פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ. פרידריך היה ללא ספק ממוצא שושלתי מכובד. בין אבות אבותיו נכללו מלכי אראגון וסיציליה, הנסיכים הבוחרים של הסן-קאסל, דוכסי בראבנט ודוכסי סקסוניה ורוזני בית נסאו. לזוג הצעיר היה גם אב קדמון משותף בדמותו של הנרי השני, מלך אנגליה. פרידריך היה מבכירי הנסיכים של האימפריה הרומית הקדושה ותומך נאמן של האמונה הפרוטסטנטית.
פרידריך החמישי
פרידריך הגיע לאנגליה ב-16 באוקטובר 1612 ונראה היה שרעיון הנישואין התאים לשני בני הזוג כבר מההתחלה. בני התקופה הבחינו בכך שפרידריך היה מוקסם מחברתה של אליזבת ומהשיחה עמה. הוא גם קשר קשרי ידידות עם אחיה הבכור של אליזבת, הנסיך הנרי, דבר שנתן לו נקודות זכות רבות אצל אליזבת. המלך ג'יימס לא לקח בחשבון את אושרם של בני הזוג, אלא ראה חשיבות רבה בהשגת הרמוניה באנגליה עצמה בפרט ובאירופה בכלל. היחידה שנראה היה שהיא לא מרוצה מהשידוך הייתה המלכה אן. כבתו של מלך, כאחותו של מלך וכרעייתו של מלך, היא שאפה להיות אמה של מלכה. נראה היה שהיא חיבבה את הליכותיו של פרידריך ואת אופיו הנדיב, אך היא פשוט חשה שהוא ממוצא נחות מדי.
ב-6 בנובמבר 1612 מת הנרי פרדריק, נסיך ויילס, אחיה של אליזבת. מותו גבה ממנה מחיר נפשי גבוה ומעמדה כשנייה בתור לכתר הפך אותה לשידוך מבוקש אף יותר. המלכה אן וכל אלו שהיו תמיד תמימי דעים אתה, שתמיד החשיבו את נסיכות פפאלץ כשידוך בלתי מתאים לאליזבת, התחזקו בהתנגדותם. אליזבת עמדה לצדו של פרידריך, שנשא חן בעיני אחיה המנוח ושהיא ראתה בו כג'נטלמן מושלם. מעל הכל, הוא נתפס כמי שיהיה המנהיג העתידי של המחנה הפרוטסטנטי בגרמניה.
הנישואין
חתונתם של פרידריך ואליזבת נערכה ב-14 בפברואר 1613 בקפלה המלכותית בארמון וייטהול והייתה אירוע רבתי בו נכחו אנשי מלוכה יותר מאי פעם בחצר המלכות האנגלית. הזיווג זכה לפופולריות יוצאת מן הכלל והחתונה הייתה הזדמנות להשתפכות של אהדה ציבורית.
הטקס נחגג באירועים מפוארים בלונדון ובהיידלברג, כולל חגיגות פאר שעלו כמעט 50,000 ליש"ט וכמעט גרמו למלך ג'יימס לפשיטת רגל. בין החוגגים שכתבו על האירוע היה ג'ון דאן שכתב שיר לכבוד נישואיהם של אליזבת ופרידריך. כותב בן התקופה ראה את הנישואין כאירוע יוקרתי שהעלה את מעמדה של אנגליה בגרמניה.
הנסיכה הבוחרת של פפאלץ
לאחר שהייה של כמעט חודשיים בלונדון להמשך החגיגות, החל הזוג הצעיר במסעם לחצר הנסיכות בהיידלברג. המסע היה רצוף בפגישות עם אנשים, סעודות ומופעי בידור במגוון רחב של מופיעים ובני לוויה. בכל מקום בו עצרו אליזבת ופרידריך, היה מצופה מהם להעניק מתנות. התקציב לכך לא היה כל כך מצוי בידיה, עד שהיא נאלצה לעשות שימוש באחד מתכשיטיה כערבון לקניית המתנות.
הגעתה של אליזבת להיידלברג נתפשה כגולת הכותרת של מדיניות ליצירת מקום מרכזי עבור נסיכות פפאלץ בבמה הפוליטית הבינלאומית ולפיכך ציפו לה שם בכיליון עיניים וקידמו אותה בברכה. בן זוגה הטרי של אליזבת העביר את מקום מושבו לטירת היידלברג ויצר שם "אגף אנגלי" עבור אליזבת, כולל גן חיות וגן איטלקי בסגנון הרנסאנס, סגנון שהיה פופולרי מאוד באנגליה באותה תקופה. הגן, שכונה Hortus Palatinus, תוכנן על ידי מורה לשעבר של אליזבת, סלומון דה קו וכונה על ידי בני התקופה "הפלא השמיני של העולם".
אף על פי שאליזבת ופרידריך נחשבו לזוג מאוהב ורומנטי לכל אורך חיי הנישואין שלהם, החלו לצוץ אז בעיות. לפני שהם עזבו את אנגליה, קיבל המלך ג'יימס מפרידריך הבטחה שלאליזבת תהיה עדיפות על פני אמו של פרידריך ושהוא יתייחס אליה תמיד כאל מלכה. למרות זאת באותה עת חשה אליזבת באי נוחות בחייה בפפלאץ, שכן אמו של פרידריך, לואיזה יוליאנה, לא הסכימה להיות בדרג נמוך יותר לטובת כלתה הצעירה ולפיכך, היחסים בית שתי הנשים מעולם לא היו יותר מידידותיים.
מלכת בוהמיה
ב-1619 היה פרידריך לאחד מאלה שהוצע להם כתר ממלכת בוהמיה.
בוהמיה הייתה מדינה שהאצילים שלה בחרו את מלכם. הייתה זו אחת המדינות הפלורליסטיות המוצלחות היחידות. בוהמיה זכתה לתקופה ארוכה של חרות דתית, אך במרץ 1619, עם מותו של המלך מתיאס, נראה היה שהמצב הולך להשתנות. היורש בכוח לבית הבסבורג, הארכידוכס פרדיננד, היה קתולי נלהב, שרדף באכזריות אחר הפרוטסטנטים במלכותו שבשטיריה. בפני אצילי בוהמיה עמדה אפשרות הבחירה בין קבלתו של פרדיננד כמלכם או לעשות את הצעד האולטימטיבי להדחתו. הם בחרו באפשרות השנייה וכאשר מועמדים אחרים לא היו מוכנים לקחת את הסיכון הכרוך בכך, הם פנו לפרידריך, בן זוגה של אליזבת.
אף על פי שהיסס בתחילה, קיבל פרידריך את ההצעה. אליזבת תמכה בו באופן מוחלט והמשפחה עבר להתגורר בפראג, שם התקבל המלך החדש בשמחה רבה. ב-4 בנובמבר 1619 הוכתר פרידריך באופן רשמי ושלושה ימים אחריו הוכתרה אליזבת כמלכת בוהמיה. חודש לאחר ההכתרה נולד בפראג בנם השלישי של אליזבת ופרידריך, הנסיך רופרכט, אירוע שעורר שמחה רבה בקרב תושבי הממלכה. תקופת מלוכתו של פרידריך בבוהמיה החלה ברגל ימין, אך היא ארכה שנה אחת בלבד. כתר בוהמיה היה תמיד עמוד התווך של הפוליטיקה ההבסבורגית, ויורש העצר פרדיננד, כעת קיסר האימפריה הרומית הקדושה, סירב להכיר במצב. מלכותו של פרידריך הסתיימה בתבוסה שהוא נחל מידי פרדיננד בקרב ההר הלבן, ב-8 בנובמבר 1620, אירוע שהצית את מלחמת שלושים השנים.
אליזבת תיזכר בכינוי "מלכת החורף" (בצ'כית: zimní královna) ופרידריך בתור "מלך החורף", בהתייחס למלכותם הקצרה ולעונה שבה התנהל קרב ההר הלבן.
גלות
מתוך חשש מהגרוע מכל, בעת התבוסה בקרב ההר הלבן, עזבה כבר אליזבת את פראג והמתינה ללידת ילדה החמישי בטירת קוסטרין, כ-80 ק"מ מברלין. שם, ב-6 בינואר 1621 היא ילדה את בנה, מוריץ.
אליזבת הגיעה להאג באביב 1621 כשאתה רק גרעין של חצר המלכות שלה והצפייה הייתה שהיא תישאר שם עד ליומה האחרון. עם זאת, הגלות בהאג, אף על פי שהייתה בטוחה ונוחה יחסית, לא הייתה נעימה במיוחד. אף על פי כן, משמעות תחושת האחריות של אליזבת לעמוד לצד בעלה בעת המהומה הפוליטית שהם נקלעו אליה, הייתה שהיא הפכה לשותפה שוות ערך, אם לא חזקה יותר, בחיי הנישואין שלהם.
בשנות הגלות בהאג ילדה אליזבת עוד שמונה ילדים, ארבעה בנים וארבע בנות. הצעיר מבניהם, גוסטב אדולף, נולד ב-2 בינואר 1632 והוטבל בכנסייה שבה נקברו שתיים מאחיותיו שמתו בצעירותן, לואיזה ושארלוטה. מאוחר יותר באותו חודש נפרד פרידריך מאליזבת והצטרף ללחימה לצדו של גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה. זה האחרון נחלץ ב-1630 לעזרת הפרוטסטנטים בגרמניה, ובקרב ברייטנפלד, שנערך ב-17 בספטמבר 1631, הביס את הצבא הקתולי. לאחר ניצחונו פנה אליו פרידריך בבקשת עזרה להחזרת שלטונו בפפאלץ, אולם גוסטב אדולף סירב לתמוך בו, ללא תמיכת אנגליה והולנד.
ב-17 במאי 1632 הסכים גוסטב אדולף לתמוך בפרידריך, בתנאי שיהיה כפוף לממלכת שוודיה, אולם פרידריך סירב. בסתיו 1632 החליטו האנגלים לשלוח חיל משלוח לטובת הפרוטסטנטים, אולם בשביל פרידריך זה היה מאוחר מעט, משום שבאוקטובר באותה שנה חלה פרידריך כתוצאה מזיהום, וב-29 בנובמבר 1632 הוא מת כשהוא בן 36.
כאשר קיבלה אליזבת את הבשורה על מותו של פרידריך היא שקעה ביגון ובמשך שלושה ימים היא לא הייתה מסוגלת לאכול, לשתות או לישון. כאשר שמע צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה על מצבה של אחותו, הוא הזמין אותה לשוב לאנגליה, אך אליזבת סירבה. היא הרגישה צורך להיאבק למען זכויותיו של בנה, קרל לודוויג כיורש הנסיכות. היא נשארה בהאג גם לאחר שבנה זכה בכתר נסיכות פפאלץ ב-1648.
אליזבת מילאה את זמנה בכתיבת שפע של מכתבים ובסידור שידוכים לילדיה. חייה לאחר מותו של פרידריך טמנו בחובם כאבי לב. ממותו של פרידריך ב-1632 ועד למותה של אליזבת 30 שנה לאחר מכן, היא חוותה את מותם של עוד ארבעה מילדיה. ב-1641 מת גוסטב, ב-1650 מת פיליפ, ב-1651 מתה הנרייטה מריה וב-1652 מת מוריץ. מכה נוספת נתכה עליה בראשית 1649 כאשר הוצא להורג אחיה, צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה ושארית בית סטיוארט יצאה לגלות. יחסיה עם ילדיה שנותרו בחיים היו מנוכרים משהו, אף על פי שהיא בילתה זמן רב עם נכדיה. היא החלה לשלם את המחיר עבור היותה אם מרוחקת לרוב ילדיה ורעיון השיבה לאנגליה החל לתפוס מקום במחשבותיה.
מותה
ב-1660 התחוללה הרסטורציה האנגלית ובית סטיוארט באמצעות אחיינה של אליזבת, צ'ארלס השני, מלך אנגליה הושב לכס המלכות באנגליה, סקוטלנד ואירלנד. אליזבת הייתה נחושה לבקר במולדתה וב-26 במאי 1661 היא הגיעה לאנגליה. ביולי כבר לא היו לה תוכניות לשוב להאג והיא ביקשה ששארית רכושה תועבר אליה. היא עברה להתגורר בבית דררי, שם היא יצרה לעצמה בית קטן אך מרשים. ב-29 בינואר 1662 היא עברה להתגורר בבית לסטר, אך באותה עת בריאותה כבר הייתה רופפת. היא סבלה מדלקת ריאות וב-10 בפברואר היא החלה לדמם מהריאות. אליזבת סטיוארט מתה בחצות ה-13 בפברואר 1662.
היא נקברה במנזר וסטמינסטר כאשר היחידי מבין ילדיה שהלך אחרי ארונה היה רופרכט. היא נטמנה בקפלה של הנרי השביעי, "כשריד אחרון לדור הקודם, מבודדת וללא ארץ שהיא הרגישה משויכת אליה", לצד אבותיה ולצד אחיה הבכור האהוב, הנסיך הנרי.
מורשתה
על פי חוק ההסדר 1701 נקבע שבתה הצעירה של אליזבת, סופיה מהנובר וצאצאיה ירשו את כתרי אנגליה וסקוטלנד (ומאוחר יותר את כתר בריטניה). באוגוסט 1714 ירש בנה של סופיה (נכדה של אליזבת) את הכתר ומלך כג'ורג' הראשון, מלך בריטניה וכל בני משפחת המלוכה הקיימת עד היום הם צאצאיו ולפיכך גם צאצאיה של אליזבת.
על שמה של אליזבת נקראו נהר אליזבת בווירג'יניה, אז מושבה אנגלית, וקייפ אליזבת  במדינת מיין. ג'ון סמית' חקר ומיפה את שטחי ניו אינגלנד ונתן שמות למקומות שהיו מבוססים בעיקר על שמות שהיו נהוגים על ידי האינדיאנים. כאשר הציג סמית' את המפה שיצר בפני צ'ארלס הראשון, הוא ציין בפניו שהוא חופשי לשנות את השמות ה"ברבריים" לשמות "אנגליים". המלך ביצע שינויים כאלה אך רק ארבעה מתוכם שרדו עד היום, אחד מהם הוא כף אליזבת.
צאצאיה
לאליזבת ולפרידריך נולדו 13 ילדים:
גאוגרפיה ישובית
בגלל השינויים הנעשים בעולם והפיתוח המהיר של הערים והתרחבותן על חשבון יישובים קטנים יותר, נוצר טשטוש בין גאוגרפיה עירונית לבין גאוגרפיה ישובי, במיוחד במדינות מתועשות ובמדינות שיש בהן פיתוח מואץ בשנים האחרונות. נקודת מבט זו נמצאת גם באסטרטגיות תכנון רבות כמו תכנון "היישוב המאוחד" מכאן שתחום זה של גאוגרפיה הרואה ביישובים העירוניים והיישובים הכפריים רצף אחיד מקבל מחדש את החשיבות שאבדה במהלך המאה ה-20.
הגדרה
ישנן שפות בהם נקרא תחום זה בשם: גאוגרפיה כפרית כדי להבדיל בינו לבין: גאוגרפיה עירונית.
בסי קולמן
אליזבת' (בסי) קולמן (באנגלית: Elizabeth (Bessie) Coleman; 26 בינואר 1892, טקסס – 30 באפריל 1926, ג'קסונוויל, פלורידה) הייתה טייסת אפרו-אמריקאית. קולמן הייתה האישה השחורה הראשונה בארצות הברית שהחזיקה ברישיון טיס, והאדם השחור הראשון שהחזיק ברישיון טיס בינלאומי. נהרגה בהתרסקות מטוס בגיל 34.
ביוגרפיה
קולמן נולדה באטלנטה, טקסס שבארצות הברית למשפחה ענייה. הבת העשירית מבין 13 ילדים לג'ורג' קולמן שהיה חצי צ'רוקי וחצי אפרו-אמריקאי ולסוזן קולמן שהייתה אפרו-אמריקאית. כשהייתה בת שנתיים עברה משפחתה לוואקסהאצ'י שבטקסס, שם התגוררה עד גיל 23. בתקופת שהותה בבית הוריה עבדה ככובסת וקטפה כותנה. את לימודיה החלה בגיל שש, ובכל יום נאלצה ללכת ברגל לבית הספר שנמצא במרחק 6.5 קילומטרים מביתה. בית הספר פעל לפי המדיניות של הפרדה גזעית והיה בו רק חדר לימוד אחד. קולמן למדה לקרוא והצטיינה בלימודי מתמטיקה. אמה סוזן דאגה שהם יכירו דמויות היסטוריות אפרו-אמריקאיות חשובות כמו הארייט טאבמן ובוקר טי. וושינגטון.
בשנת 1901, בהיותה בת תשע, עזב אביה את המשפחה, ואמה נותרה לגדל לבד את כל 13 הילדים. בגיל 12 התקבלה קולמן לכנסייה בפטיסטית מיסיונרית. קולמן עבדה ככובסת ובכסף שחסכה נרשמה בשנת 1910, בגיל 18, לאוניברסיטת לנגסטון שבזמנו הייתה מופרדת גזעית ונקראה Oklahoma Colored Agricultural and Normal University. היא הצליחה לסיים סמסטר אחד עד שכספה אזל ואז שבה לביתה ועבדה שוב ככובסת.
תחילת דרכה המקצועית
בשנת 1915, בגיל 23, עברה קולמן לשיקגו, בה התגוררה עם אחיה הגדולים וולטר וג'ון. היא עבדה כמניקוריסטית במספרה ובה שמעה סיפורים על טייסים שחזרו ממלחמת העולם הראשונה. בזמן מלחמת העולם הראשונה וולטר וג'ון שירתו בצבא הבריטי בצרפת. ג'ון התגרה באחותו בסי כשסיפר לה כי בצרפת מצבן של הנשים הרבה יותר טוב ממצבן של הנשים האפרו-אמריקאיות וכי בצרפת ישנן נשים טייסות. היא החליטה שהיא רוצה להיות טייסת והחלה לעבוד בעבודה נוספת כמלצרית כדי לחסוך כסף להגשמת מטרתה.
קולמן סבלה מיחס גזעני וסקסיסטי כאשר בתי ספר לטיסה בארצות הברית סירבו לקבל אל שורותיהם נשים או שחורים, ואף טייס אמריקאי שחור לא הסכים לאמן אותה. רוברט אבוט, המו"ל של העיתון "The Chicago Defender" , הוקסם מהרעיון של טייסת שחורה ועודד אותה ללמוד טיסה בחו"ל. בתמיכתם הכספית של אבוט ושל איש העסקים ג'סי בינגה החלה קולמן ללמוד צרפתית בברליץ בשיקגו, וב-20 בנובמבר 1920 הפליגה מניו יורק לפריז שבצרפת על מנת ללמוד תעופה. בית הספר לטיסה הראשון אליו פנתה סירב לקבל אותה משום ששתי טייסות מתלמדות נהרגו בתאונת מטוס. היא הצליחה להתקבל לבית הספר לטיסה 'École de pilotage Caudron du Crotoy' (בו למדה גם אדריאן בולאנד) והתאמנה על מטוס ניופורט מדגם 82 biplane. קולמן צעדה בכל יום 14.5 קילומטר ממקום מגוריה לבית הספר לטיסה, ודבקה בלימודיה על אף שראתה את חברה ללימודים נפצע קשה בתאונת אימונים (תחום התעופה היה רווי סכנות ואבדות בנפש באותה התקופה). ב-15 ביוני 1921 הפכה קולמן לאישה השחורה הראשונה ולאישה האינדיאנית הראשונה שהחזיקה ברישיון טיס, וכן לאדם האפרו-אמריקאי והאדם האינדיאני הראשון שהחזיק ברישיון טיס בינלאומי מטעם הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה.
השפעה חברתית
קולמן חזרה לארצות הברית בסתיו 1921, והפכה מיד לסנסציה תקשורתית. עבור כלי התקשורת שהיו בבעלות של לבנים והופנו לציבור הלבן - קולמן תוארה ונתפסה כאישה השחורה הראשונה שקיבלה רישיון טיס. עבור כלי התקשורת שהיו בבעלות של שחורים והופנו לציבור השחור - קולמן הייתה לא רק האישה השחורה הראשונה שקיבלה רישיון טיס, אלא גם היוותה ציון דרך פוליטי וחברתי וגרמה לחלק מהאפרו-אמריקאים לבחון מחדש את יחסם למטוסים: במאי 1921, מספר חודשים לפני שקולמן חזרה מצרפת לארצות הברית, נערך הטבח בטולסה, במסגרתו המון לבן טבח בכ-300 בני אדם שחורים. הרשויות השתמשו במטוסים על מנת לפקח ולדאוג שאף אזרח שחור לא יצא מגבולות המצור, ושחורים דיווחו כי המטוסים הפילו על אזורי המגורים שלהם מכלי דלק ופצצות. חלק מהקהילה השחורה ראו במטוסים כלי נשק מסוכן שעלול להביא להשמדתם. מרקוס גארבי, מייסד תנועת החזרה לאפריקה, טען כי השחורים לא יכולים להילחם בטכנולוגיה של הלבנים עם מקלות ואבנים, ולכן חייבים ללמוד ולאמץ את הטכנולוגיה הזו. גישה זו קיבלה בברכה את הישגה של קולמן, וראתה בו צעד נוסף לקראת הניצחון. כלי התקשורת הלבנים תארו תדיר את האפרו-אמריקאים כעצלנים, כטיפשים וכעבריינים, וקולמן היוותה תגובה נגדית חיה לסטריאוטיפים הגזעניים הללו, לפיהם לשחורים אין את האומץ והאינטליגנציה הדרושים על מנת להטיס מטוס. בראיונות עיתונאיים טענה קולמן כי ההישג שלה הוא מגדלור עבור הקהילה האפרו-אמריקאית כולה.
קריירת טיסה
בשנות העשרים של המאה ה-20 התגוררה קולמן באורלנדו אצל כומר ואשתו שלקחו אותה תחת חסותם והתייחסו אליה כבתם. היא החלה לעבוד בחנות יופי על מנת להרוויח כסף כדי לרכוש מטוס משלה. היא רצתה להיות טייסת אזרחית ולהשתלב בטיסות מסחריות, אולם הייתה צעירה מדי לשם כך, והבינה כי תחילה עליה להיות טייסת פעלולים בירידים. כדי להצליח בתחום זה, היה עליה להשלים קורסים נוספים ולצבור ניסיון. היא חזרה לשיקגו אך לא מצאה שם אף אחד שהסכים ללמד אותה, ולכן בשנת 1922 שבה לצרפת בה השלימה קורסים מתקדמים במשך חודשיים. לאחר מכן נסעה להולנד כדי לפגוש את אנתוני פוקר, ממעצבי המטוסים הבולטים של אותה התקופה, ולאחר מכן נסעה לגרמניה לאימונים נוספים בתאגיד פוקר. היא שבה לארצות הברית עם הניסיון והביטחון הדרושים על מנת לפצוח בקריירת אווירובטיקה.
קולמן החלה להופיע כטייסת פעלולים ונודעה בשם 'המלכה בס'. את טיסת הראווה הראשונה שלה ביצעה ב-3 בספטמבר 1922, במסגרת טקס הוקרה לחיילי גדוד חי"ר 369 (גדוד שהורכב בעיקר מחיילים אפרו-אמריקאים) על שירותם במלחמת העולם הראשונה. הטקס נערך בשדה תעופה שבלונג איילנד בחסות אבוט. טקס זה ביסס את מעמדה של קולמן כאחת הטייסות הטובות בעולם. לאחר מספר שבועות הוזמנה לשיקגו לטיסת ראווה נוספת בה הציגה פעלולים הכוללים תמרונים נועזים (לופים, שמיניות וצלילות עמוקות אל עבר הקרקע) – כל זאת מול קהל נרגש, ובכך צברה מוניטין כטייסת מנוסה ורבת כישורים שלא נרתעת מפעלול מסובך. במשך חמש שנים היא הוזמנה לאירועים חשובים, כלי התקשורת ראיינו אותה באופן תדיר והיא זכתה להערצה מצד שחורים ולבנים כאחד. ב-22 בפברואר 1923 שברה רגל ושלוש צלעות כאשר המטוס שלה התרסק בלוס אנג'לס. למרות ההצלחה הרבה לה זכתה, טיסות הראווה  והערצת הקהל היוו רק חלק מחלומה והיא רצתה לפתוח בית ספר לתעופה לצעירים ולצעירות שחורים.
התקופה הגזענית בה קולמן פעלה השפיעה על ההזדמנויות שלה. בעוד טייסות לבנות כמו אמיליה ארהארט קיבלו קמפיינים פרסומיים ונהנו מחסויות, קולמן לא זכתה להצעות כאלו. בנוסף, טייסות לבנות היו מקורבות לקהילת התעופה והצליחו באמצעותם הקשרים הללו לזכות בעבודות ובהזדמנויות עסקיות שונות. לא פעם נאלצה קולמן לבטל את השתתפותה במופע רק משום שלא הצליחה לשאול או לשכור מטוס מבעליו.
בהמשך דרכה קיבלה קולמן הצעה לשחק בסרט באורך מלא שנקרא 'Shadow and Sunshine'. היא הסכימה להצעה בתקווה שהחשיפה הפומבית תעזור לה לקדם את הקריירה שלה ולפתוח בית ספר לתעופה, אולם לאחר שקראה את התסריט וגילתה כי באחת הסצנות היא אמורה להופיע בבגדים מרופטים, עם מקל הליכה ועם תיק על גבה – היא סירבה להשתתף בסרט. דוריס ריץ' כתבה כי לקולמן לא הייתה שום כוונה לגלם את התפקיד הסטריאוטיפי של האדם השחור כפי שהוא נראה לאדם הלבן.
מותה
ב-30 באפריל 1926, בהיותה בת 34, שהתה קולמן בג'קסונוויל, פלורידה, ארצות הברית. היא רכשה מטוס Curtiss JN-4 בדאלאס. ויליאם וילס, המכונאי ואיש יחסי הציבור שלה, הטיס את המטוס מדאלאס לג'קסונוויל, אולם נאלץ בדרך לבצע שתי נחיתות חירום עקב תקלות במטוס. חבריה ובני משפחתה של קולמן חששו שהמטוס אינו בטיחותי והפצירו בקולמן להימנע מלטוס בו. חרף הפצרותיהם, יצאה קולמן לטיסת תרגול, בה ישב וילס מאחורי ההגה. מטרת הטיסה הייתה לבחון פעלול צניחה, שקולמן רצתה לבצע בטיסות ראווה. במהלך הטיסה לא הייתה חגורה קולמן בחגורת בטיחות, על מנת שתוכל לאתר מקום מתאים לצניחה. כ-10 דקות לאחר תחילת הטיסה, החל המטוס לצלול. קולמן הבלתי-חגורה נפלה מהמטוס מגובה של 610 מטר, ונהרגה מיד עם פגיעתה בקרקע. וילס איבד את השליטה במטוס, ונהרג גם הוא לכשהתרסק. אלפי בני אדם הגיעו לטקס האשכבה של קולמן, ועמדו בתור כדי לחלוף מול ארונה שבכנסייה.
עקב מותה בטרם עת, לא הגשימה קולמן את חלומה לפתוח בית ספר לתעופה, אולם הישגיה החלוציים היוו מקור השראה וגאווה לדורות של גברים ונשים אפרו-אמריקאים. ויליאם פוואל כתב עליה בשנת 1934: "בזכות בסי קולמן, התגברנו על חסמים גרועים יותר מחסמים גזעיים – התגברנו על החסמים בתוכנו, והעזנו לחלום".
ג'יימס בנינג, הטייס האפרו-אמריקאי הראשון שקיבל רישיון טיס ממחלקת המסחר של ארצות הברית, ציין את קולמן כמקור השראה עבורו.
פיטר גרינפלד
פיטר גרינפלד (14 באפריל 1940 - 12 במרץ 2017) היה ניצול שואה שנמנה עם תאומי מנגלה, הצעיר בניצולי מחנה ההשמדה אושוויץ. התפרסם לאחר שקורות חייו שימשו בסיס לספרו של יוסי שריד "פפיצ'ק - הוא לא ידע את שמו".
קורות חיים
גרינפלד נולד בפראג, כיוזף ("פפיצ'ק") קליינמן. הייתה לו אחות תאומה, מרתה, ואחות גדולה, עמליה.
בראשית שנת 1944, בהיותו בן 4, נלקחו חמשת בני המשפחה על ידי הנאצים למחנה טרזין בצ'כיה. משם הועברו למחנה אושוויץ-בירקנאו בפולין. בכניסה לאושוויץ הופרד גרינפלד מהוריו, מאחותו הגדולה ומתאומתו ונלקח לבלוק 10, בלוק התאומים של ד"ר מנגלה, שם שהה עד לשחרור המחנה. הוא לא ראה עוד בחיים איש ממשפחתו.
בבלוק התאומים נעשו בגרינפלד ניסויי מנגלה בתאומים, על ידי זריקות לגבו ולעיניו ועקירת כל שיניו. "ניסויים" אלה הובילו לקשיים תפקודיים שלו, עד יומו האחרון. במהלך שהותו במחנה קועקע על זרועו המספר A2459, שהפך במצוות הנאצים לשמו.
גרינפלד שהה במחנה אושוויץ-בירקנאו כ-8 חודשים, מ-19 במאי 1944 עד 27 בינואר 1945, כאשר הצבא האדום שחרר את המחנה. ביום השחרור, כשיצא לחופשי, הוא היה בן 5 שנים, הניצול הצעיר ביותר שיצא בחיים מאושוויץ. בשלב זה הוא לא זכר את שמו, את מולדתו ואת בית אביו, למעט הכינוי שנתנה לו אמו, "פפיצ'ק", ואת תמונתה האחרונה, יחד עם אחותו התאומה מרתה, כשהנאצים הפרידו בין בני המשפחה בכניסה לאושוויץ: האב — להשמדה, האם והתאומה — לביתן התאומות, וגרינפלד — לביתן התאומים.
לאחר השואה
עם השחרור מיהרו כל שרידי מחנה ההשמדה לצאת ממנו, וגם גרינפלד ביניהם. אלא שהם המשיכו כולם, איש איש לדרכו, בעוד הוא הקטן נרדם על השלג, ביציאה מהמחנה. בנקודה זו מצא אותו איש בשם שמואל גרינפלד, שלקח אותו לביתו, ונתן לו את שמו הנוכחי — פיטר גרינפלד. לאחר מות שמואל גרינפלד, בתו של שמואל אימצה את פיטר רשמית, והם חיו בהונגריה, שם הוא הכיר את אולגה אשתו, ונולדו להם שלושה ילדים, אוה, זיוה ואליעזר. ב-1979 עלה לישראל עם משפחתו.
יוסי שריד, "פפיצ'ק - הוא לא ידע את שמו"
גרינפלד הרגיש מחויבות עמוקה להנציח את השואה ולהנחילה לדור הצעיר. את מחויבותו זו ביטא בכך שבמשך שנים היה מלווה מסעות, בעיקר מסעות תלמידים, לפולין, כאיש העדות. ב-1989, באחד ממסעותיו לפולין, התוודע אליו לראשונה חבר הכנסת דאז, יוסי שריד.
בינואר 2005, כאשר הכנסת ציינה 60 שנה לשחרור מחנה המוות, הוזמן גרינפלד כאורחו של שריד למליאת הכנסת. שריד תיאר בפני חברי הכנסת את תלאותיו של הילד הקטן מפראג, שבגיל 4 מצא עצמו בבלוק התאומים הזוועתי, נתון לחסדיו של ד"ר מנגלה, שביצע בגופו הקטן ניסויים. שריד סיפר בשנת 2007 כי גרינפלד ממשיך לסבול מכאבים בעקבות התופת שעבר, אך אין ידו משגת כדי לקנות תרופות, ואינו מקבל די עזרה מהמדינה.
בהמשך כתב שריד גם ספר אודות גרינפלד: "פפיצ'ק - הוא לא ידע את שמו". הספר כיכב כ"ספר החודש" של ynet והוצאת סטימצקי במאי 2008 על פי המלצתם של גיא מרוז ואורלי וילנאי.
באוקטובר 2012 זכה גרינפלד ב"פרס יקיר הנוער" מטעם עיריית אשקלון. הפרס ניתן לנבחרי הנוער מכל גוני האוכלוסייה בעיר, על פעילותם למען הקהילה באשקלון בכלל ובני הנוער בפרט.
גרינפלד היה תושב אשקלון שחי לבד בביתו, עבד כפקיד למחייתו ובנוסף לליווי המסעות, הוא גם היה שחקן בתיאטרון "עדות" בעיר.
נפטר ב-12 במרץ 2017.
רצח העם האשורי
רצח העם האשורי (בסורית: ܣܝܦܐ, סַיְפֹא) הוא הכינוי למעשי הטבח ההמוניים באוכלוסייה האשורית בתחומי האימפריה העות'מאנית ובפרס, על ידי חיילים עות'מאניים במהלך מלחמת העולם הראשונה, במקביל לרצח העם הארמני ורצח העם היווני. המשלחת האשורית להסכמי לוזאן דיווחה על כ-275,000 מקרי מוות, ושהמספרים עלולים להגיע עד 300,000 בשל האזורים האשורים המיושבים שלא נספרו. חוקרים אחרים מעריכים את המספרים בכ-150,000.
בדומה לרצח העם הארמני ולרצח העם היווני, טורקיה של ימינו מכחישה גם את רצח העם האשורי.
אירועים מקדימים
האוכלוסייה האשורית מנתה כמיליון בני אדם בתחילת המאה העשרים, והייתה מרוכזת בעיקר באזורי איראן, עיראק וטורקיה של היום. כמו אוכלוסיות נוצריות אחרות, גם לאשורים התייחסו כאזרחים מסוג ב' ומנעו מהם לעבוד במשרות ציבוריות חשובות.
עוד לפני מלחמת העולם הראשונה הופעלה כלפי אשורים רבים אלימות על ידי שבטים מקומיים, בעיקר כורדים, שבמקרים מסוימים אף הכריחו אותם להתאסלם, כדוגמת טבח באדר חאן ב-1840 וטבח דיארבקיר ב-1895. כוחות ההאמידיה (הכפופים לצבא העות'מאני) קיבלו אישור מהסולטאן להרוג אשורים וארמנים בחופשיות, ואלו היו פעילים בעיקר באורפה ודיארבקיר.
הטבח
האימפריה העות'מאנית החלה לטבוח באשורים בסוף המאה ה-19, תקופה בה הייתה במערכת יחסים טובה עם הבריטים, שהגנו עליה מפני מאמצי האימפריה הרוסית להעביר לחסותה קהילות אורתודוקסיות עות'מאניות. ב-1914 האימפריה העות'מאנית החלה בגירוש וטבח של אוכלוסיות ארמניות ואשוריות, ולאחר שהתקיפה את רוסיה והכריזה מלחמה על בריטניה וצרפת, האימפריה גם הכריזה על "מלחמת קודש" נגד הנצרות. גרמניה, בעלת בריתה של האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה, תמכה במלחמת הקודש, ומימנה את המלחמה באימפריה הרוסית.
האוכלוסייה האשורית של צפון מסופוטמיה גורשה בכוח ונטבחה בין השנים 1914–1920 בידי הצבא המוסלמי עות'מאני יחד עם קבוצות חמושות מוסלמיות אחרות, כולל קבוצות כורדיות, צ'צ'ניות, וצ'רקסיות, וקבוצות ערביות מקומיות לא חמושות. בניגוד לרצח העם הארמני, לרצח העם האשורי היה אופי פחות מתוכנן ויותר ספונטני, מבלי שהייתה פקודה מיוחדת לביצועו. בערים מסוימות כל הגברים נשחטו והאחרים נשלחו לגלות, ובמסעותיהם מבתיהם רבים נהרגו מרעב, מחלות, והתנכלויות של שבטים מקומיים. באזורים מסוימים נשים סבלו מניצול מיני המוני.
מעשי ההרג בוצעו בדקירות, עריפות ראשים, הטבעות, יריות וסקילות. עדי ראייה טוענים כי קצינים מקומיים החזיקו "אוסף" של חלקי גוף כמו אוזניים, אפים, ו"חלקי גוף נשיים". באזורים מסוימים רק הגברים נטבחו והנשים נאנסו או נמכרו. כ-65,000 אשורים מתו מרעב ומחלות בדרכם הרגלית לפרס.
התנגדות אשורית
איליא פטרוס היה בין המנהיגים של התנגדות הצבאית ולאחר סיום מלחמת העולם הראשונה פעל להכרזת אוטונומיה לאשורים, אך ללא הצלחה.
לוקאס נמצ'ה
לוקאס נמצ'ה (באנגלית: Lukas Nmecha; נולד ב-14 בדצמבר 1998) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת החלוץ בוולפסבורג ובנבחרת גרמניה.
מנצ'סטר סיטי
במהלך טורניר כדורגל בקבוצת בית הספר היסודי שלו בוית'נשו, נבחן נמצ'ה על ידי מנצ'סטר סיטי, שם שיחק במחלקות הנוער של המועדון במשך למעלה מעשור, בטרם ערך את הופעת הבכורה שלו ב-19 בדצמבר 2017 בגביע הפוטבול ליג בקבוצת הבוגרים. בהופעת הבכורה שלו הוא כבש את הפנדל השלישי עבור מנצ'סטר סיטי בניצחון שלה בדו-קרב הפנדלים על לסטר סיטי.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג ב-29 באפריל 2018 נגד וסטהאם יונייטד, משחק אותו ניצחה קבוצתו 1–4.
יציאה להשאלות
בתחילת עונת 2018/2019 הושאל לפרסטון נורת' אנד לעונה אחת. ב-11 באוגוסט 2021 ערך הופעת בכורה בהפסד 0–1 לסוונסי סיטי. ב-29 בדצמבר הוא כבש שער בכורה בתיקו 1-1 נגד אסטון וילה.
ב-3 באוגוסט 2019 הושאל נמצ'ה לוולפסבורג לחצי עונה. ב-17 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה בניצחון 1–2 על פ.צ. קלן.
ב-3 בינואר 2020 הושאל לחצי עונה למידלסברו. ב-11 בינואר ערך הופעת בכורה בתיקו 2-2 נגד דרבי קאונטי.
ב-21 באוגוסט 2020 הושאל לאנדרלכט. ב-28 באוגוסט ערך הופעת בכורה בתיקו 2-2 נגד אוסטנדה. הוא כבש את שערו הראשון בניצחון 0–2 על סרקל ברוז' ב-19 בספטמבר.
הוא סיים את עונת ההשאלה עם 18 שערי ליגה ב-37 הופעות.
וולפסבורג
ב-16 ביולי 2021 חתם בוולפסבורג. הוא כבש את שער הניצחון בהופעת הבכורה שלו בבונדסליגה בניצחון 1–2 על הרטה ברלין ב-21 באוגוסט.
קריירת נבחרות
נמצ'ה, שנולד בהמבורג לאם גרמנייה ואב ניגרי, גדל באנגליה, וזכאי היה לשחק בנבחרות ניגריה, גרמניה ואנגליה.
אנגליה
ב-9 ביוני 2018 ערך נמצ'ה את הופעת הבכורה בנבחרת אנגליה עד גיל 21 נגד מקסיקו.
חיים אישיים
נמצ'ה, יליד גרמניה שגדל באנגליה, הוא אחיו הגדול של הכדורגלן פליקס נמצ'ה, המשחק גם הוא במדי וולפסבורג.
תארים
נבחרת אנגליה עד גיל 19
נבחרת גרמניה עד גיל 21
זרימה דחיסה חד-ממדית
זרימה חד־ממדית (באנגלית: One-dimensional flow או 1-D Compressible flow) היא זרימה דחיסה המתייחסת לזרימת גז דרך תעלה או צינור שבה ההנחה היא שפרמטרי הזרימה משתנים משמעותית רק לאורך ציר תנועה אחד, ציר אורך הצינור.
בניתוח זרימה חד־ממדית נלקחות כמה הנחות בחשבון:
נחירי לאבאל – נחירים עם מבנה מתכנס\מתרחב
כאשר מהירות הזורם מאיצה מהתחום התת־קולי לתחום העל־קולי, הפיזיקה של התנהגות זורם בדיפיוזר ונחיר משתנה. בשימוש בחוקי הזרימה ותרמו דינמיקה, הקשר הבא פותח לטובת ניתוח זרימה בצינור (שילוב של משוואת שימור המסה עם משוואת שימור המומנטום): כאשר dP הוא השינוי הדיפרנציאלי בלחץ, M הוא מספר מאך, ρ היא צפיפות הגז, V היא מהירות הזורם, A הוא שטח הצינור ו-dA הוא השינוי בשטח הצינור. המשוואה מראה שבעבור זרימה תת־קולית, צינור עם שטח חתך מתכנס (dA<0) מעלה את מהירות הזורם ואילו צינור עם שטח חתך מתרחב (dA>0) מוריד את מהירות הזורם. עבור זרימה על־קולית, התוצאה ההפוכה מתרחשת בגלל שינוי הסימן (1-M^2). כעת, צינור עם שטח חתך מתכנס (dA<0) מוריד את מהירות הזורם וצינור בעל שטח חתך מתרחב (dA>0) מעלה את מהירות הזורם. כאשר מספר מאך שווה ל־1, תרחשת תופעה מיוחדת הדורשת ששטח החתך יהיה מקסימלי או מינימלי. לטובת יישומים מעשיים, רק שטח חתך מינימלי יכול להאיץ זרימה לערך מאך שווה ל־1 ומעבר. מצורפת טבלה של נחירים ודיפיוזרים תת־קוליים שמשמשים למטרה זו.
לכן, על מנת להאיץ זורם שערך מאך שלו יהיה שווה ל־1, יש לתכנן נחיר ששטחו יתכנס לשטח מינימלי מסוים ואז יתפשט. נחיר ספציפי זה, בעל שטח חתך מתכנס ואז מתפשט, נקרא על שם "גוסטף דה לאבאל" הממציא שלו, ועל כן נקרא זרימת דה לאוואל. כאשר זרימה תת־קולית נכנסת לחלק בצינור שבו שטח החתך מתכנס, הזורם מאיץ. לאחר מכן, עם הגעת הזורם לשטח החתך המינימלי של הצינור (החלק הידוע בשם "צוואר הצינור") הזורם יכול להגיע לערך מאך שווה 1. אם כן, אם מהירות הזורם תמשיך לעלות, הצפיפות שלו צריכה לרדת על מנת להיות עקביים עם חוק שימור המסה. כדי להשיג ירידה זו בצפיפות הזורם, הוא חייב להתפשט. על מנת להיות מסוגל לעשות כך, הזורם חייב לעבור בחלק הצינור שבו שטח החתך מתרחב. להלן תמונה של זרימה ב"נחיר דה לאבאל".
מהירות מקסימלית אפשרית של גז
בסופו של דבר, בגלל חוק שימור האנרגיה, גז תמיד מוגבל למהירות מקסימלית סופית המתבססת על תכולת האנרגיה שבו. המהירות המקסימלית V_(max) שגז יכול לנוע בה היא כאשר C_p הוא קבוע החום הסגולי בלחץ קבוע ו-T_t היא "טמפרטורת הסטגנציה" של הזורם.
הגעה למהירות על־קולית
כמו שהוסבר מקודם, על מנת שזורם יגיע למהירות על־קולית, הוא חייב לעבור תחילה בשטח החתך המתכנס בצינור או "צוואר הצינור". בנוסף, יחס לחצים כולל, שמורכב מהיחס בין הלחץ לפני הצוואר לעומת הלחץ אחרי הצוואר, שערכו צריך להיות 2 הוא תנאי הכרחי על מנת שהזורם יגיע למאך שווה 1. עם ההגעה למאך שווה 1, ניתן לכנות את הזרימה בצוואר הצינור כזרימה "חנוקה". הסיבה לכך היא ששינויים במורד הזרם יכולים לנוע רק לכיוון מעלה הזרם במהירות קולית ואילו כאן כאשר אנו במצב על־קולי, המסה שעוברת בנחיר לא יכולה להיות מושפעת משינויים במורד הזרם לאחר הגעה למצב זרימה "חנוקה". זרימה חנוקה היא מצב מגביל שמשמעותו שיש "רף עליון" עבור הספיקה המסית, ואפילו אם נמשיך ונגדיל את היחס בין הלחץ לפני הנחיר לעומת הלחץ מחוץ לנחיר, עדיין הספיקה המסית לא תשתנה.
זרימה חד־ממדית לא איזנטרופית של גז – גלי הלם נורמליים
גלי הלם נורמליים הם גלי הלם שניצבים לכיוון הזרימה המקומי. גלים אלו מתרחשים כאשר גלי הלם נאספים ומצטופפים ואז קורסים לגל הלם יחיד ודק במיוחד שממיר את אנרגיית הגלים לחום. גלים אלו מתגברים אחד על השני ובו בזמן מחזקים אחד את השני, פעולה היוצרת גל הלם סופי ממספר אין סופי של גלי קול. בגלל איבוד האנרגיה שמתרחש על גל ההלם הדק, הגל נחשב לא איזנטרופי והאנתלפיה עולה לאורך הגל. כאשר מנתחים גל הלם נורמלי, הנע בזרימה חד־ממדית, במצב מתמיד (לאחר זמן ארוך) ואדיאבטי (טמפרטורת סטגנציה לא משתנה לאורכו) ניתן להגיע להנחת גז אידיאלי.
[משוואות רנקין-הוגנוייט מקשרות בין התנאים לפני ואחרי גלי הלם נורמליים] גלי הלם נורמליים יתקיימו בשני תנאים:
משוואות רנקין-הוגנוייט משמשות לפתרון הזרימה בתנאים אלו.
זרימה חד־ממדית עם הכנסת חום או חיכוך למערכת
כאשר אנו מוסיפים חום לזורם הנע בתעלה, התופעה משפיעה על מהירות המאך: כאשר לזורם יש מאך מעל 1 (זרימה על־קולית) הוספת החום גורמת לירידה במספר מאך, עלייה בלחץ ועלייה בטמפרטורה ולגבי נתוני סטגנציה אנו מקבלים שלחץ הסטגנציה (נקודה שבה מהירות הזורם היא אפס) יורד ואילו טמפרטורת הסטגנציה עולה ולבסוף, מהירות הזורם יורדת. לעומת זאת, אם הזורם נמצא מתחת למאך שווה 1 (זרימה קולית) עם הוספת החום מספר המאך עולה, הלחץ יורד והטמפרטורה מתנהגת שונה עבור אזורים כאשר היחס בין החומים הסגוליים מעל ומתחת לערך מסוים. ובנוסף, המהירות עולה. ניתן לראות את השוני בתגובות כאשר מדברים על זורם שנמצא באזורים שונים של מספר מאך (1). ובצורה מקבילה רק הפוכה, ניתן להבין איך מתנהגת המערכת כאשר מוציאים חום מהמערכת. התנהגות הזורם בתנאים אלו הנה לשאוף ל־M=1 ועל כן ככל שנוסיף חום הזורם ישאף להתקרב למאך שווה 1 מ־2 הצדדים או ממאך גדול מ־1 או ממספר מאך קטן מ־1. בצורה דומה, ניתן לעשות את אותם שיקולים כאשר מתווספת לזרימה גם תוספת חיכוך. (2)
QSFP
Quad Small Form-factor Pluggable (ראשי תיבות: QSFP) הוא משדר/מקלט קומפקטי הניתן להחלפה חמה המשמש לתקשורת נתונים. QSFP משמש לממשק חומרה לסיבים אופטיים ולכבלי נחושת של אתרנט. QSFP מיוצר בצורת תקן התומכת בהעברת קצבים מ-4x10 גיגה בייט/שנייה ואילך. מפרט החומרה מתפתח עם הזמן, ונכון למאי 2013, המהירות המקסימלית האפשרית עומדת על 4X20 גיגה בייט בשנייה. ה-QSFP תומך באתרנט, ערוץ סיב אופטי, InfiniBand ו-Synchronous optical networking תוך יכולת למגוון מהירויות. משדרי-מקלט מסוג +QSFP מתוכננים לסטנדרטים של Serial Attached SCSI, אתרנט במהירויות של 40 גיגה בייט/שנייה, Quad data rate (40 גיגה/שנייה), Fourteen data rate (56 גיגה/שנייה) ועוד.
QSFP28
טכנולוגיית QSFP28 מאפשרת מהירות של 4X28 גיגה ביט בשנייה.
טריפ הופ
טריפ הופ הוא מונח המשמש לתיאור סגנון מוזיקלי שהתפתח בבריטניה לקראת אמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 וצמח מתוך סצנת ההיפ הופ וההאוס הבריטית.
הטריפ הופ מאופיין בבסים גסים, צלילים עכורים ומלנכוליים ולעיתים קרובות דיבורים טונאליים במקום שירה של ממש. להבדיל ממוזיקת ההיפ הופ האנרגטית והמעוררת, הטריפ הופ הוא מוזיקה אלקטרונית רכה ואפלה.
המונח "טריפ הופ" נטבע על ידי מגזין הדאנס הבריטי מיקסמאג (MIxmag) והחליף את המינוח "הצליל של בריסטול". השם משלב שני מקורות: "טריפ" הוא מונח המתאר מצב של התודעה בהשפעת שימוש בסמים, "הופ" מצביע על הקשר למוזיקת ההיפ הופ ממנה הושפע הז'אנר.
הסגנון המוזיקלי התפתח בקולקטיב האמנות מבריסטול "The Wild Bunch" שכלל אמנים שונים, ביניהם מי שהפכו לאחר מכן לחברי להקת מאסיב אטאק וכן טריקי. הז'אנר פרח בעיקר בשנות התשעים של המאה ה-20, וממשיך להתפתח באופן משמעותי עד היום.
חלוצי הז'אנר היו מאסיב אטאק, טריקי (Tricky), פורטיסהד ודיג'יי שאדו. אמנים נוספים אשר מזוהים או הושפעו מהז'אנר בתחום הם לם (Lamb), גאס גאס (Gus Gus), מולוקו (Moloko), אייר, ורבים אחרים.
הוגו אוסטרמן
הוגו ויקטור אוסטרמן (בפינית: Hugo Viktor Österman; 5 בספטמבר 1892 – 17 בפברואר 1975) היה גנרל פיני שלחם בצבא פינלנד במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
אוסטרמן נולד בהלסינקי שבמחוז הדוכסות הגדולה של פינלנד (אז האימפריה הרוסית היום פינלנד). אביו היה קצין משטרה. הוא למד באוניברסיטת הלסינקי, וערך מספר טיולים ברחבי אירופה. כמו צעירים פינים רבים הצטרף לצבא הקיסרות הגרמנית, ולחם לצד הקיסרות הגרמנית בתקווה לשחרר את ארצו מהכובש הרוסי השנוא. כאשר זכתה פינלנד בעצמאות חזר אליה והצטרף לתנועת "המשמרות הלבנים". הוא לחם בהצטיינות במלחמת האזרחים הפינית. לאחר המלחמה המשיך לסייע בפיתוח הצבא הפיני הצעיר, ואף מונה בשנת 1933 לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל), אולם הוחלף ב-1939 בידי קארל גוסטף אמיל מנרהיים. עם פרוץ מלחמת החורף מונה אוסטרמן למפקד חזית מפרץ קרליה. בתחילה החזית שתחת פיקודו לא הותקפה רבות, אולם לקראת סוף המלחמה ריכזו הרוסים בחזית זו לא פחות מארבעים דיוויזיות. בריאיון לכתבים זרים הוא הצהיר כי "אנו נמשיך עד האיש האחרון ועד הכדור האחרון להגן על ארצנו וביחד עמה על תרבות המערב". אולם בשל הלחץ הכבד הוא נאלץ לבסוף לבקש אישור לסגת, אולם מנרהיים לא נתן לו והחליף אותו בגנרל אריק היינריקס. אולם בסופו של דבר נאלצה פינלנד לבקש שלום בכל מקרה.
חלקו של אוסטרמן במלחמת ההמשך היה זעיר. הוא היה מקורב לרבים מקרב המפלגה הנאצית והאס אס, ונשלח לא פעם לייצג את פינלנד בשיחות עם גרמניה הנאצית. הוא פרש מהצבא בשנת 1946 ונפטר בהלסינקי בשנת 1975.
שומר
ארץ שוּמֵר השתרעה על רובו של אזור הנמצא בדרום מסופוטמיה אשר בדרום עיראק המודרנית. לדעת החוקרים, התרבות השומרית היא התרבות הראשונה הידועה בתולדות האנושות. לפי ההנחה המקובלת, ראשיתה של תרבות זו בסביבות שנת 3500 לפנה"ס. שומר הייתה מחולקת בין ערי-מדינה שנלחמו באופן תדיר זו עם זו.
רקע
ראיות ארכאולוגיות מראות רציפות ההתיישבות בדרום מסופוטמיה החל מ"תקופת עובייד" (5900–4300 לפנה"ס). התרבות נקראת על שם המקום בו זוהו לראשונה שרידיה בדרום מזרח מסופוטמיה (שמו העתיק ארידו). מדובר בתרבות פרה-היסטורית שקדמה לשומרים. התרבות מאופיינת בקרמיקה מיוחדת ובישובים גדולים. בכפרים נתגלו סימנים של חקלאות המבוססת על גידול שעורה וחיטה בעזרת טכניקות פשוטות של השקיה. נמצאו מבנים גדולים ובהם מקדשים. שרידי התרבות התגלו באזור נרחב בהרי הזגרוס, צפון סוריה (של היום) וחופי המפרץ הפרסי. הפיזור הרב של הממצאים ייתכן ומרמז על פעילות מסחרית ומושבות של סוחרים.
בתחילת האלף הרביעי לפנה"ס הופיעה תרבות חדשה המאופיינת בקרמיקה פשוטה ושימושית המיוצרת בכמויות גדולות, ביישובים עירוניים גדולים עם מבנים מונומנטליים ובמערכות השקיה מורכבות. שרידי התרבות התגלו ראשונה בוורכה (warka) היא אורוכ העתיקה (ארך בתנ"ך).
המונח "שומרי" שניתן למתיישבים החדשים הוא כינוי המופיע לראשונה אצל האכדים. יש חוקרים הטוענים שהשומרים כינו את עצמם "שחורי הראש" (בשומרית: סא-גי-גא) ואת ארצם "ארץ האדונים-האזרחים" (בשומרית: ki-en-gir). במצרים כונתה הארץ "סינגר", ומכאן שמה בעברית "שנער".
השומרים היו עם לא-שמי. השפה השומרית היא מיוחדת ואינה דומה לשפות אחרות. יש מספר השערות לגבי מוצאם. השערה אחת היא שהם עם של דייגים ששכן לחופי המפרץ הפרסי (מכאן החשיבות הדתית שהם מייחסים לדילמון (כנראה האי בחריין)). הם הגיעו לדרום מסופוטמיה כמתיישבים בתקופה של עליית מי המפרץ באלף הרביעי לפנה"ס. באותה תקופה הייתה עלייה של פני הים של למעלה משלושה מטר וקו החוף של המפרץ הפרסי היה כ-200 ק"מ צפונית מערבית מקו החוף היום. השערה שנייה היא שהשומרים הגיעו למסופוטמיה מאסיה התיכונה דרך אזור איראן של היום.
היסטוריה
בין השנים 3200 - 2900 לפנה"ס, מופיע שינוי בקרמיקה ומופיעים לוחות כתובים של תרבות חדשה. התרבות נקראת ג'מדט נאסר על שם המקום בו נתגלו הממצאים הארכאולוגיים (נקראת גם אורוכ III). התרבות הייתה המשך של תרבות אורוכ. הלוחות כללו דינים וחשבונות על הייצור והחלוקה של התוצרת לעובדים בארגונים הכלכליים. באזור נוסדו מרכזים נוספים של התרבות השומרית. העיר כיש שעל פי המיתולוגיה השומרית הייתה העיר השומרית הראשונה בה נוסדה המלוכה ולאחר מכן הערים (מצפון מערב לדרום מזרח) ניפור, איסין, שוּרפַֹכ, אומָה, לַגַש, לַרסָה, אור, ארידו. לאחר תקופת ג'מדת נאסר מתחילה תקופה ארוכה של ערים-ממלכות סביב הערים המרכזיות בשומר. התקופה נמשכת עד שנת 2330 לפנה"ס בה מוקמת האימפריה האכדית של סרגון מאכד. התקופה נקראת "תקופת השושלות הקדומות" (Early Dynastic Period - ED). נהוג להתייחס לתקופה כתקופה אחת מבחינה פוליטית וחברתית ולחלק אותה לתקופות משנה לפי היחידות הפוליטיות הבולטות בכל תקופה. שלטונן של ערי הממלכה השתרע על האזורים הסמוכים. ויש עדויות בכתב על סכסוכים בין הערים, ולעיתים הגיע מלך אחת הערים לשליטה והגמוניה על כל ארץ שומר.
ב-2330 לפנה"ס בקירוב השתלט סרגון על ממלכת כיש. הוא היה ממוצא שמי ולא שומרי אתני. הוא בנה עיר בירה חדשה בשם אכד (ליד בגדד של היום). הקים צבא חזק וכבש אזורים נרחבים במזרח התיכון מהרי הלבנון של היום עד דרום מערב איראן של היום. הוא בנה מערכת שלטונית חדשה שכללה שליטים מקומיים כמושלי אזורים. הוא השתלט על המערכות הדתיות על ידי מינוי של קרובי משפחה ככוהנים ראשיים. כאמור הוא היה ממוצא שמי והפך את השפה האכדית (שפה שמית) לשפת הממלכה. השפה השומרית שימשה כשפה טקסית דתית ושפה ספרותית. סרגון קרא לעצמו "מלך שומר ואכד". האימפריה שלו התמוטטה לאחר מאתיים שנה.
בסביבות 2100 לפנה"ס יסד אור-נמו את השושלת השלישית של אור. מלכי השושלת שלטו על אזור נרחב, והקימו אימפריה שכללה את האזור מדרום סוריה של היום עד דרום איראן של היום. הם המשיכו לקרוא לעצמם "מלכי שומר ואכד", בדומה לסרגון. הוקמה מערכת שלטונית מרכזית מורכבת שכללה מערכת מיסוי מקיפה על כל האזורים. הם חידשו את השימוש בשפה השומרית כשפת הממלכה. לאחר חורבן אור, המשיכה השליטה השומרית באזור להתקיים בערים איסין ולרסה. שליטה זו הסתיימה עם כיבוש הערים במאה ה-18 לפנה"ס על ידי חמורבי מלך בבל. חמורבי המשיך לקיים את התואר מלך שומר ואכד. התרבות השומרית נטמעה בתרבויות של אכד ובבל ונעלמה.
חלוקה כרונולוגית
(כלל התאריכים הם בקירוב)
תרבות עובייד
התרבות נקראת על שם אתר תל אל-עובייד שבו לראשונה התגלתה התרבות. התרבות נחשבת לפרהיסטורית בתולדות מסופוטמיה. התרבות נכנסת לסוף הנאולית וגם לכלקולית (5600–4000 לפנה"ס). התקופה מחולקת לשלוש תת-תקופות: תקופת עובייד הקדומה, תקופת עובייד הביניימית, תקופת עובייד המאוחרת. התרבות התאפיינה בהתיישבות בכפרים גדולים, במבנים מלבניים מרובי חדרים העשויים מלבני בוץ. בתקופה זו לראשונה הופיעו המקדשים במסופוטמיה. החברה של התרבות הייתה מבוססת על ריבוד וקיטוב חברתי, רואים שהיו אנשים ממעמד גבוה. יש המזהים את בני תרבות עובייד כעם לא-שומרי. שרידי התרבות מופיעים ביישובים רבים בדרכים המובילות למקורות הנחושת במזרח טורקיה של ימינו.
תרבות אורוכ
תרבות אורוכ התקיימה מכלקולית עד תקופת הברונזה הקדומה, היא באה אחרי תרבות עובייד ולפני תקופת ג'מדט נאסר (3100–2900 לפנה"ס). אתר המפתח של התקופה מזוהה עם וורכה בדרום מסופוטמיה - אורוכ. בני התקופה מזוהים (לפי אחת מההשערות) עם השומרים שהגיעו לדרום מסופוטמיה מאזור המפרץ הפרסי של היום. בתקופה זו צמח סגנון החיים העירוני במסופוטמיה. בתקופת אורוכ המאוחרת התפתח בהדרגתיות כתב יתדות. התושבים התארגנו בארגונים גדולים סביב המקדש והארמון.
תקופה זו מחולקת לכמה תת-תקופות, לפי השכבות הארכאולוגיות: