cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יקום המראה
חלל עמוק 9
כאשר קציני חלל עמוק 9 ד"ר באשיר ומייג'ור קירה מבקרים ביקום המראה, הם מעוררים מרד בקרב הארצנים המשועבדים, בהנהגתם של סיסקו של יקום המראה ושל סמיילי (מיילס או'בריאן של יקום המראה). בחמש השנים שלאחר מכן מרד הארצנים נמשך, ועדיין לא מסתיים באופן סופי. עם זאת, העוצר וורף נלקח בסופו של דבר כשבוי מלחמה על ידי המרד.
לאימפריה הקלינגונית של יקום מסע בין כוכבים "הנורמלי" לא ממש היה קיסר ב-300 השנים האחרונות; אלה הוחלפו בקנצלר ובמועצה הגבוהה. עם זאת, באימפריה הקלינגונית של יקום המראה עדיין שולט קיסר, מבית משפחת דוראס (אשר הודחה וגורשה בבושת פנים ביקום "הנורמלי"). עם זאת, באחד מפרקי "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" נחשף כי הכוח האמיתי שמאחורי כס הקיסר הקלינגוני הוא העוצר האכזרי וורף.
דמויות אחרות ביקום המראה:
בסופו של דבר, הארצנים המורדים מצליחים לתפוס את טרוק נור ומשתמשים בו כבסיס לפעילות. הם בונים לעצמם גרסה משלהם של ספינת החלל דיפאיינט, על פי תרשימים שנגנבו מהיקום הרגיל.
פרקים
להלן רשימה של פרקים, שעלילותיהן מתרחשות ביקום המראה או שכוללות דמויות מיקום זה. סדר הפרקים הוא כרונולוגי ביחס ליקום/העלילה (ולא תאריך ההפקה / השידור המקורי).
יעקב שטרנברג
תחילת דרכו
שטרנברג נולד וגדל בעיירה ליפקאני (ביידיש: ליפקאַן,) שבצפון בסרביה, באימפריה הרוסית (כיום במולדובה), שממנה יצאו כמה דמויות חשובות בספרות יידיש כמו יהודה שטינברג ואליעזר שטיינברג. כילד למד שטרנברג בחדר מתוקן בקמניץ-פודולסקי וכן בגימנסיה, והתיידד עם משה אלטמן, שהתפרסם מאוחר יותר כסופר יידיש חשוב (דרכיהם נפרדו מאוחר יותר).
שטרנברג התחיל לפרסם ב-1908 עם סיפור מעשה בעיתון "אונזער לעבען" (׳חיֵינו׳) (אודסה). הוא פרסם שירה באסופה של אברהם רייזן "פרייע ערד" (1910), ב"דאס נייע לאנד" (1911) ובעיתון "גוט מאָרגן" (׳בוקר טוב׳) (אודסה). הוא עבר לצ'רנוביץ ואחרי כן לרומניה ב-1914. הוא היה קשור לכתב העת "ליכט" (׳אור') שלא החזיק מעמד זמן רב. פורסמו ארבעה גליונות ביאשי בין דצמבר 1914 וספטמבר 1915. כתב העת "ליכט" קרא לרפורמה בתיאטרון יידיש: תיאטרון יידיש צריך להיות אמצעי להשכלה, לעשות את הלבבות שבגולה ליהודים יותר... התיאטרון ביידיש הוא היום מוסד מסחרי. נגד מצב זה עלנו להילחם ולנסות להביא לתיאטרון יידיש חיים חדשים... אנחנו נניח את האבנים הראשונות לרנסאנס של תיאטרון יידיש ברומניה".
ישראל ברקוביץ' רואה בערבים המוזיקליים שמימן העיתון את תחילתו של תיאטרון יידיש המודרני ברומניה ורואה בשטרנברג כמי שהכין את הדרך לווילנער טרופע (׳הלהקה הווילנאית׳) – להקת התיאטרון שהביאה את רעיונותיו של קונסטנטין סטניסלבסקי לרומניה. שטרנברג אימץ לו את הסיסמה "חזרה לגולדפדן". הוא אמר שהוא הבין "שהדרך היחידה להגיע לקהל היהודי הרחב היא דרך תיאטרון מסורתי-תרבותי. אפילו לא תיאטרון ספרותי, שאליו הייתי שייך באותו זמן. לכן יצרתי תיאטרון פוליטי-חברתי, תיאטרון העוסק באירועים עכשוויים, שהיה, כך אני חושב, הראשון מסוגו ביידיש". ב-1910 פרסם שטרנברג שירים בכתבי העת הספרותיים "האַמער" (בבראילה), "פֿרייהייט" (׳חירות'), "ארבעטער צייטונג" (׳עיתון הפועל'), "דאָס נייע לעבן" (׳החיים החדשים׳) (כולם בצ'רנוביץ) וכן ב"ליטערארישע בלעטער" (׳דפים לספרות׳) (ורשה) ו"צייט" (׳זמן׳) (ניו יורק). ב-1917, בתגובה לאלימות אנטישמית שהייתה באותו זמן ברומניה ובמקומות אחרים במזרח אירופה, העלה שטרנברג על הבימה קטעים מתוך שירו של ביאליק "על השחיטה". ב-1920 היה שטרנברג לעורכו של "דער וועקער" (׳המעורר׳), הביטאון הרשמי של המחלקה היהודית של המפלגה הסוציאליסטית הרומנית – תפקיד שהיה בו סיכון, משום שהמשטרה הרומנית אסרה על הוצאת העיתון.
בתיאטרון ברומניה
ב-1930 הקים שטרנברג את הסטודיו התיאטרלי "ביטס" (ראשי תיבות: בוקארעשטער יידישע טעאטער־סטודיע – ׳הסטודיו התיאטרלי ביידיש של בוקרשט׳), ששכן ברובע היהודי של בוקרשט. הסטודיו זכה להצלחה רבה ומילא תפקיד חשוב בהתפתחות זרמים מודרניים בתיאטרון האירופי. היטס העלה את מחזות מאת אוסיפ דימוב ("יאַשקע מוזיקאַנט", ׳יושקה מוזיקנט׳), יעקב גורדין, י"ל פרץ ("ביי נאַכט אויפֿן אַלטן מאַרק" – ׳בלילה בשוק הישן׳), שלום עליכם ("אוצר", והמפורסם מכולם – "דער פֿאַרכּישופֿטער שניידער", ׳החייט המכושף׳), ניקולאי גוגול ("החתונה"). רוב ההצגות היו קומדיות מוזיקליות עם יסודות של גרוטסקה, אבל היו גם המחזה "יאָשקע קאַלב" (׳ישקֶה קַלב'), על פי ספרו של ישראל יהושע זינגר, והמחזה של שטרנברג עצמו "טעאַטער אין פֿלאַמען" (׳תיאטרון בלהבות׳), על מלחמת האזרחים בספרד. המחזות זכו להצלחה. כך, למשל, הוצג המחזה של פרץ "ביי נאכט אויפֿן אַלטן מאַרק" 150 פעמים. באותו זמן פרסם שטרנברג את הלקט הראשון של שירתו בבוקרשט (1938). מאחר שנטיות אנטישמיות ופרו-פשיסטיות צברו כוח באותה עת ברומניה, יצא התיאטרון למסע ארוך בערי אירופה המרכזיות. לבסוף עבר שטרנברג לצ'רנוביץ.
בברית המועצות
ב-1939 גנבו שטרנברג ואלטמן את הגבול על פני הדניסטר והיו לאזרחים סובייטים. שנה לאחר מכן, כשבסרביה מולדתו סופחה לברית המועצות, התיישבו הוא ורוב בלהקה בקישינב, שם נעשה שטרנברג המנהל האמנותי של תיאטרון הממלכתי היהודי המולדובני, וביים בין השאר את "מאָטל פייסי דעם חזנס" (׳מוֹטְל בן פייסי החזן׳) מאת שלום עליכם. עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביוני 1941 פונו הוא והתיאטרון לטשקנט שבאוזבקיסטן, שם הוא עבד עבור הוועד היהודי האנטי-פשיסטי. בשנת 1943 עבר למוסקבה.
אחרי המלחמה הוא חזר לקישינב וחידש את פעילותו התיאטרון הממלכתי היהודי המולדובני. שם הוא ביים את המחזה שלו "די באַלאַדע פֿון דער עסעסאָווקע ברונהילדע און איר הונט" (׳הבלדה על בּרוּנהילדֶה מהאס אס והכלב שלה׳). באביב 1949, בשיאו של מאבקו של סטלין באינטליגנציה היהודית, נאסר שטרנברג והועמד לדין באשמת פעילות טרוצקיסטית וציונית. הוא הורשע ונשלח למחנות עבודה למשך שבע שנים. כעבור חמש שנים טוהר שמו, והוא שב מהמחנות, התיישב במוסקבה ועבד כמתרגם של יצירות ספרות רומניות לרוסית. הוא החל לפרסם מאמרים על ספרות בכתב העת "סאוועטיש היימלאנד" (׳המולדת הסובייטית׳) שנוסד זה לא מכבר ונעשה חבר במערכת שלו למשך תקופה קצרה. אוספים מיצירתו פורסמו בבוקרשט ובפריז ובתרגום לעברית על ידי אברהם שלונסקי ואלכסנדר פן.
שטרנברג נפטר מהתקף לב ב-1973, ביום שבו קיבל אישור לעלות לישראל.
יצירתו הספרותית
שטרנברג לא פרסם הרבה שירה; ייתכן שהסיבה לכך היא פעילותו הרבה בתיאטרון. יצירתו הספרותית של שטרנברג עברה כמה שלבים. בתחילה סנטימנטלית-לירית כשהוא מתאר את נופיה של בסרביה. אחרי כן כתב יצירות סימבוליות. אחרי כן כתב סדרה של יצירות בעלות מוטיבים חברתיים ועירוניים עד הפואמה האקספרסיוניסטית-גרוטסקהית שלו "קאָליברי".
יצירתו שתורגמה לעברית:
הומניזם
מקורות ההומניזם
אנשי הרנסאנס העלו תרומה מכרעת לעיצוב לימודי ההיסטוריה כדיסציפלינה ביקורתית (לא כנסייתית-אנכרוניסטית) המכוונת לחשיפת הדרמה האנושית לרבות חולשות האדם. במסגרת זו נטענו טיעונים הגיוניים – עד כדי ניתוח כתבי הקודש אשר מעתה לא היו עוד נחלת נזירים וכמרים לבדם. הצלחת ההומניסטים של איטליה הביאה כמה מהם למשרות כמורה בעצמם.
בצד התעניינות בנושאי חולין החלו גם מושגים ורעיונות חדשים כמו "דת טבעית" וכבוד בין דתי להעסיק את ההומניסטים שאחד משיאם היה למשל הנאום המפורסם "על כבוד האדם" של ג'ובאני פיקו דה לה מירנדולה.
ההומניסטים קיבלו השראה בעיקר מכתבי אפלטון ואריסטו (בהם כתבים שכמעט לא היו ידועים עד אז באירופה המערבית, כגון הפוליטיאה של אפלטון), והעמידו מערכת ערכים, שבה האדם ויצירתו עומדים במרכז, ואילו הדת או יחסי האדם עם האל - בשוליים. המוסר על פי ההומניזם אינו נובע בהכרח מציוויי האל לאדם, אלא ממצפון אנושי קולקטיבי, המשותף לכל בני האדם. ההומניסטים טענו שכל אדם יכול להתחבר אל האל לבדו, מבלי תיווך של גורם כלשהו, ובמיוחד ללא עזרת הכנסייה או האנשים שעובדים בה.
האתוס ההומניסטי
האתוס ההומניסטי הוא גישה כוללת שבמרכזה ערכו של האדם כבעל תבונה ומכאן בעל כושר ביקורת.
ההומניסטים מאמינים שלכל בני האדם מצפון המאפשר להם להבחין בין טוב לרע, ושמצפון זה אינו תלוי באמונה דתית או במוצא תרבותי. בני האדם טובים מטבעם, ואם אין משבשים את מצפונם, הם בוחרים בטוב. ההומניזם אינו מקבל בדרך-כלל גישה של שכר ועונש ממקורות עליונים, ודאי לא שכר ועונש בעולם הבא. חיי האדם מתרכזים בעולם הזה, ביחסים שבינו לבין בני אדם אחרים, ואלה שבינו לבין הטבע, והוא חייב דין וחשבון רק למצפונו ולאנשים שסובבים אותו.
יש להבחין בין הגישה ה"קלאסית" להומניזם שהתפתחה בתקופת הרנסאנס והרפורמציה ולפיה האדם זוכה לאהבת האל (AGAPE) ומכאן ערכו ומרכזיותו, ובין גישת הנאורות להומניזם הנשענת על הכרה בתבוניות האדם כיסוד לביקורת ולכושר השיפוט המוסרי שלו.
יש הומניסטים המאמינים כי המצפון האנושי ומערכת הערכים שגלומה בו, ניתנים לניסוח לוגי. אין פירושו של דבר שהמצפון נלמד באופן לוגי - כי לדעת רוב ההומניסטים המצפון הוא אינטואיטיבי - אבל אפשר לנסח את מערכת הערכים שמרכיבה אותו, באמצעות כללים לוגיים. לימוד הניסוח הלוגי של מערכת הערכים האנושית מסייעת בפתרון דילמות, כלומר דרכי התנהגות ובחירת דרך הפעולה הנכונה, במצבים שבהם הבחירה בטוב קשה במיוחד, לאור הנסיבות או האפשרויות שקיימות.
אגנש הלר הציעה כי החל מהעת החדשה והנאורות בעיקר השתנה המוסר והפך ל "אתוס פתוח" - עקרון שבני אדם מקבלים בכל מקום מעצם היותם בני אדם והוא "דליל יותר" משום שאינו בהכרח כולל את העושר של הקהילה בה אדם חי: "האתוס הדליל, הפתוח, מורכב מנורמות ומעקרונות מוסריים המחייבים אנשים מוסריים מודרניים ומנחים אותם בהכרעותיהם המוסריות, ללא תלות בשאלה אם הם שייכים לקהילה זו או אחרת. ", ומעתה אי אפשר לתייג אנשים שיוצאים מקהילות סגורות כ"חסרי מוסר".
הומניזם מול הדת התאיסטית
ההומניזם בגרסאות שונות הפך בהדרגה לאידאולוגיה השלטת באירופה (בייחוד באירופה המערבית), בעיקר משום שהציע אלטרנטיבה לדת בתקופה של חילון הולך וגובר. הוא התבסס בעיקר במדינות שניתקו את עצמן מהדת באופן מוחלט כמו צרפת. בארצות הברית רואים רוב התושבים בדת (בעיקר בדתות מונותאיסטיות) את האמצעי להקניית מערכת ערכים, ובעניין זה יש פער גדול בין אירופה לארצות הברית. גם בארצות אפריקה ואסיה משמשות הדתות כמקור העיקרי להדרכה ערכית, ואילו ההומניזם נתפס בהן לעיתים קרובות כמערכת זרה ואף מאיימת.
הציוויים המוסריים הנובעים מההומניזם אינם סותרים בדרך כלל את הציוויים הדתיים. כך למשל, רצח נתפס ברוב הדתות כחטא נגד האל, בנוסף להיותו פשע פלילי, ולכן מהווה עבירה חמורה. במערכת ערכים המתבססת על דת, כגון הנצרות הקתולית, קיימת בעייתיות עקב המחילה שניתנת בזמן הוידוי, לכל מעשה פשע, בתנאי שהמאמין יתפלל או יתרום סכומי כסף, כפי שיקבע הכומר המוודה. זרמים רבים בדת הנוצרית רואים אלימות ומלחמה באור שלילי מאוד, ובכך הם שותפים לזרמים הומניסטיים רבים באירופה ובארצות הברית. לאור זאת, היו שניסו ליצור סינתזה בין הדת (בייחוד בין הנצרות או היהדות) לבין ההומניזם. יש אנשים הרואים עצמם הן כדתיים והן כהומניסטים, ובחיי המעשה אין בכך בדרך כלל סתירה; תפיסה זו נקראת הומניזם דתי. הפער בין הדת להומניזם, על-פי השקפה זו, עולה בנימוקים שכל צד נותן לציוויים המוסריים. הבדל אחר הוא בכך שהמושג "חטא נגד האל" או מושג העונש בעולם הבא, אינם מקובלים בהומניזם. לעיתים ניתן למצוא את הפער שבין הגישות במצבים של דילמות מוסריות מורכבות, שבהן הציווי ההומניסטי עשוי להיות שונה מאוד מהציווי הדתי.
לקריאה נוספת
* חנוך בן פזי, הומניות עברית - עכשיו, הוצאת אִדרא, 2023
חתירה (ספורט)
היסטוריה
ישנן עדויות מתוארכות - מהמאה ה-15 לפנה"ס, על חתירה במצרים הקדמונית ומאוחר יותר על יכולות החתירה של לוחמי המאיה.
ספורט החתירה המודרני, החל להתפתח באזור לונדון כבר בתחילת המאה ה-18, בתחרויות בין משיטי סירות מונית שהעבירו תושבים בין גדות הנהר.
מועדוני חתירה נפתחו באיטון ובוסטמינסטר במאה ה-18. ב-1829 התקיימה תחרות (רגאטה) סירות מרוץ ראשונה בין מועדוני אוניברסיטת קיימברידג' ואוניברסיטת אוקספורד בה ניצח מועדון אוקספורד. תחרות החתירה של דטרויט, נערכה לראשונה ב-1839 והחל מ-1852, מתקיימת תחרות מסורתית בין אוניברסיטאות הרווארד וייל. תחרות זו, השנייה בחשיבותה בעולם החתירה לאחר התחרות בין שתי האוניברסיטאות האנגליות.
אטימולוגיה
בתנ"ך מופיע הפועל ח.ת.ר. בהקשר של הנעת ספינה פעם אחת בלבד בספר יונה, אך לפי חלק מהפרשנים הכוונה לתאר מאמץ ויגיעה ולא דווקא חתירה במשמעותה הנוכחית.
סירות
סירות החתירה האקדמית הן ארוכות, צרות וחצי מעוגלות בתחתיתן, על מנת להקטין את החיכוך עם המים למינימום האפשרי. במקור הסירות נבנו מעץ (עד היום סירות עץ נחשבות לקלאסיות ביותר).
כיום, הסירות נבנות משילוב של פחמן וחלת דבש או לחלופין פיברגלס, בגלל יתרון המשקל והחוזק.
יש מגוון רב של סוגי סירות. אלו הם הקיימים בארץ:
משוטים
למשוט הגרזן ארבעה חלקים:
חלקי הסירה
לסירה מספר חלקים:
מושבים
המושבים ממסופרים כך שמי שיושב בירכתיים, הנקרא גם מכתיב הקצב, נקרא STROKE. החותרים האחרים חייבים לעקוב אחריו. בכל הסירות חוץ משמינייה, מי שיושב בחרטום אחראי לניווט הסירה, להגיד לחותרים האחרים לאן לפנות, ובאיזה משוטים לחתור. בשמינייה עושה זאת ההגאי, שלא חותר, ויושב מול ה STROKE.
מכונות חתירה
מכונות החתירה נועדו לאימוני חתירה כאשר אי אפשר לרדת למים עקב מזג האוויר וכדי לשפר את יכולת החותר "על יבש". כיום אפשר למצוא מכונות חתירה כמעט בכל חדר כושר.
תחרויות חשובות
החתירה הנה ענף אולימפי, השלישי בגדלו במספר המשתתפים. באולימפיאדה ישנם 14 מקצי חתירה שונים, 7 מקצי גברים ו 7 לנשים. כל שנה יש אליפות עולם בקטגוריות שונות וכן שלוש תחרויות גביע עולם. כמו כן מתקיימות אליפויות יבשות, ארציות ותחרויות אחרות כמו אליפות המסטרס, אליפות חתירת החופים ותחרויות HEAD OF THE RIVER אזוריות.
The Boat Race
תחרות חתירה עתיקה ומפוארת בין שתי האוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג'. התחרות החלה ביזמתם של שני חברים, צ'ארלס מריווייל (Charles Merivale), שלמד וחתר בקיימברידג' וצ'ארלס וורדסוורת' (Charles Wordsworth) שלמד באוקספורד. ב-12 במרץ 1829 הזמינה קיימברידג' את אוקספורד להתחרות וכך נולדה המסורת האגדית. התחרות הראשונה התקיימה ליד העיירה הנלי לאורך כמייל וחצי ובה אוקספורד ניצחה בקלות. התחרויות הבאות עברו ללונדון. התחרות נערכת כל שנה מגשר פטני עד גשר צ'יזוויק לאורך מסלול של 6.8 ק"מ מול קהל של מאות אלפים. התחרות נערכת בקטגוריית גברים, נשים וכן קלי וקלות משקל כאשר יש גם תחרות של צוותי עתודה. זו אחת מתחרויות הספורט הוותיקות בעולם ומתקיימת מ 1829 כאשר רק במלחמות העולם היא בוטלה והיא במידה רבה ההשראה לספורט החתירה.
הרגאטה השנתית בין הרווארד לייל
הרגטה (תחרות) בין הרווארד וייל היא תחרות שנתית בין שתי האוניברסיטאות. התחרות נערכה לראשונה בשנת 1852. זוהי התחרות העתיקה ביותר בין האוניברסיטאות בארצות הברית. החותרים חותרים למרחק 4 מייל. קהל הצופים בתחרות עומד על כ-250 אלף צופים.
Head of the Charles Regatta
תחרות החתירה (Head of the Charles Regatta) נוסדה על ידי חותרי אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1965, והיא תחרות חתירה בסגנון "Head of the river". בסגנון זה כל סירה מזנקת בהפרש מסירה אחרת והתוצאה נקבעת על פי מדידת זמנים. תחרות זו נערכת בנהר צ'ארלס (בבוסטון, מסצ'וסטס) זוהי תחרות החתירה הגדולה בעולם ומדי שנה מתחרים בה מעל ל-8000 ספורטאים וצופים בה מעל ל-300 אלף צופים. אורך התחרות הוא 3 מייל שהם כ-4.8 קילומטר (המרחק אותו חותרים באליפות העולם הוא 2 קילומטר). התחרות מתחילה ממועדון החתירה של אוניברסיטת בוסטון עד גשר אליוט (ממש לפני מועדון החתירה של אוניברסיטת נורת'איסטרן Northeastern University).
חתירת חופים
בחתירת החופים משתמשים גם כדי לחצות אוקיינוסים. האמריקנים סמולסן והרבו היו הראשונים לחצות אוקיינוס כשב-6 ביוני 1896 הם חתרו ממנהטן לצרפת (כ-5230 ק"מ). חתירה זו ארכה כ-55 ימים ו-13 שעות. בסקיף (סירה ליחיד) הראשון שיצא למסע כזה (19 ביולי 1969) חתר ג'ון פיירפקס, אשר יצא מקנדה והגיע לאירלנד.
חתירת חופים היא ספורט שמתאים מאוד למדינת ישראל. בישראל אין הרבה אגמים ונהרות, וזוהי מדינה שטופת שמש עם גלים ורוחות בעוצמה נמוכה.
איגוד החתירה הישראלי
איגוד החתירה הוא עמותה רשומה המוכרת על ידי ממשלת ישראל וע"י הוועד האולימפי כארגון בעל הסמכות בכל הנוגע לענף החתירה בישראל. האיגוד מייצג ארבעה מועדונים (ראו להלן): בתל אביב, בחיפה ובטבריה וכ-250 חותרים רשומים בכל הרמות: מתחילים, ילדים, נוער, בוגרים ומסטרס, החותרים לשם פעילות הפנאי, בריאות, שיפור הכשר הגופני ולהישגיות. האיגוד, חבר בוועד האולימפי ובארגון החתירה הבינלאומי - FISA . במקור, היה האיגוד חלק מהתאחדות הספורט בישראל שעם פירוקה עבר לפעול כעמותה עצמאית. הנהלת האיגוד מורכבת מנציגי המועדונים. מספר הנציגים בהנהלה מכל מועדון נקבע על פי מספר הספורטאים מכל מועדון המשתתפים בתחרויות ומהישגיהם באליפות הארץ. יו"ר האיגוד נבחר על ידי חברי ההנהלה.
מועדון השייטים תל אביב
מועדון השייטים תל אביב נוסד ב-1935 בגדה הדרומית של הירקון. מייסדי המועדון היו יהודים שברחו מגרמניה הנאצית. עם הזמן, המועדון התפתח ונהיה למועדון הדומיננטי והמצליח בארץ ומרבית חברי נבחרת ישראל באו ממועדון זה. רביעייה ממועדון זה (דני רוטנברג, דורון סרטנה, רם גולומביק ורזי פלד) העפילה לאולימפיאדת מוסקבה 1980, אך בעקבות החרם של מדינות המערב נבצר מרביעייה זו לייצג את ישראל באולימפיאדה. האווירה המשפחתית במועדון זה זיכתה אותו בכינוי "קיבוץ".
מועדון זה הוא המוביל בישראל, ולזכותו גביעים מתחרויות בישראל ומחוצה לה.
מועדון חתירה חיפה
מועדון חתירה חיפה נוסד ב-1935 כאשר קבוצה של עולים מגרמניה העבירו חלק מן הסירות שהיו ברשותם מברלין והקימו את המועדון בחיפה. מועדון החתירה חיפה פעל לראשונה בצריף על נחל קישון ולאחר מכן עבר לאזור הנמל. ב-1963 עבר המועדון למעגן הספורט שבנמל הקישון עם כל אגודות השיט בחיפה, שם הוא פועל עד היום. רביעית נוער של נבחרת ישראל שמבוססת בעיקר על חותרי מועדון זה, הגיעה למקום ה-15 באליפות העולם 1999 במקצוע הרביעייה הכפולה. במועדון פעילים כ 100 חברים בגילאים 13–90 (כשליש נשים).
מועדון השיט טבריה
מועדון השיט טבריה הוקם בשנות החמישים על ידי יענקלה ודוד דרמון והוא נמצא על שפת הכנרת. המועדון החל לקיים תחרויות בימי העצמאות עם טקסים ופרסים, את הפרס הראשון קיבל המועדון בשנת 1952.
הישגים ארציים ובינלאומיים בעשור האחרון: מדליית ארד בתחרויות זאגרב, סלובניה, 2006; מדליית ארד בתחרויות המבורג, גרמניה, 2005; 6 מדליות זהב ו-4 מדליות כסף בתחרויות המכבייה בכנרת 2005; 2 מדליות זהב ו-4 מדליות כסף בתחרויות גנט, בלגיה, 2004; 2 מדליות זהב אוסטריה 2003 ומדליית זהב פינלנד 2003; מקום רביעי באליפות ארצות-הברית הפתוחה 2004 US Rowing וייצוג ישראל באליפויות העולם לנוער ולבוגרים 1997 עד 2007.
מרכז דניאל לחתירה
מרכז דניאל לחתירה הוא מרכז ספורט ימי שהוקם בשנת 2003 על שם דניאל עמיחי מרכוס, חותר צעיר שנהרג בתאונת דרכים. המרכז ממוקם על הגדה הצפונית של הירקון, לא רחוק מנמל תל אביב.
המועדון מציע פעילות בתחומי החתירה האקדמית, קיאקים ימיים, קיאקי סרף-סקי וקיאקים אולימפיים. במקום גם מחדר כושר, חוגי ספורט וקייטנות שיט.
ענף ספורט עממי נוסף המתפתח במרכז דניאל הוא חתירה קבוצתית בסירות דרקון. החתירה בסירות הדרקון מפתחת ומחדדת מיומנויות עבודת צוות ומנהיגות.
מרכז דניאל לחתירה מספק תשתית לחתירה אולימפית ופראלימפית, מטפח ספורטאים מצטיינים, ובד בבד מעצים אוכלוסיות דלות הזדמנויות ובעלות צרכים מיוחדים באמצעות פעילות ימית.
המבנה מעוצב כסירה הפוכה, ומצטיין בנגישות לבעלי צרכים מיוחדים.
חתירת נכים
חתירת נכים היא חתירה לאנשים מוגבלים פיזית או מנטלית, כולל שיתוק חלק גוף תחתון, שיתוק הגפיים ועיוורון. חתירת הנכים חדשה יחסית והחלה להתפתח לפני כ-20 שנה בכל העולם. חתירת נכים אינה שונה מחתירה רגילה.
ארגון החתירה העולמי (פיז"ה), אחראי על חתירת הנכים. בארגון חתירת הנכים חברות כ-25 מדינות, כולל ישראל. ב-2002 נערכה בסביליה אליפות עולם ראשונה בחתירת נכים.
ב־2005 צורפה חתירת הנכים לארגון ספורט הנכים העולמי, ואולימפיאדת הנכים בבייג'ינג הייתה האולימפיאדה הראשונה שבה התקיימה תחרות חתירת נכים.
אלימות נגד נשים
אלימות נגד נשים ידועה גם בתור אלימות מגדרית מוגדרת כפגיעה אלימה או פוטנציאל לפגיעה, המבוצעת על בסיס נורמות מגדריות ודינמיקת כוח לא שוויונית כנגד רצונו של האדם. אלימות נגד נשים היא תופעה אוניברסלית, השכיחה בלא הבדל דת, מעמד חברתי, תרבותי, גאוגרפי, גילי, או רמת השכלה. אלימות זו נתפסת לעיתים כפשע שנאה וכמנגנון להכנעה של נשים, בחברה או בכלל או ביחסים בין-אישיים בפרט. היא עשויה לנבוע מתפיסה של זכאות, עליונות, ושנאת נשים.
הצהרת האו"ם בדבר אלימות נגד נשים קובעת, "אלימות נגד נשים היא ביטוי ליחסי כוח בלתי שוויוניים היסטוריים בין גברים ונשים. אלימות נגד נשים היא אחד המנגנונים החברתיים שבאמצעותם נשים נאלצות לשאת תפקיד כפוך בהשוואה לגברים". תיאוריות שונות מנסות להסביר את המניעים לאלימות המופנית כלפי אישה וביניהם השוויון המגדרי ובמעמדן הנחות של נשים לאורך ההיסטוריה. על אף התקדמות מסוימת במעמדן של נשים וחקיקת חוקים מגנים, הרי שהיקפה ממשיך להיות רחב ברחבי העולם.
יש הטוענים כי מקור בעיית האלימות נגד נשים הוא המשטר הפטריארכלי שמהותו הוא הכפפת נשים לשלטון הגברים, שליטה ופיקוח ממוסדים ויצירת "תודעה כוזבת". משנות ה-60 של המאה ה-20, הקולות הפמיניסטיים טענו שכל סוגי האלימות כלפי נשים - אלימות פיזית, אונס, הטרדה מינית, פורנוגרפיה, רצח על רקע חילול כבוד המשפחה, זנות, סחר בנשים ועוד, הם חלק מבנה של הדיכוי הפטריארכלי בתקופות שונות ובתרבויות שונות, המאפשר לדיכוי לשעתק את עצמו באמצעות משמוע נשים. הסוף של תופעת האלימות נגד נשים מותנית בסוף הפטריארכיה ובכינון חברה שבה מכבדים את זכויות האדם של כל אחת ואחד כיצורים רציונליים אוטונומיים, שהשליטה על גופם, מיניותם וחייהם היא בידיהם.
במדינות רבות בעולם, כמו במדינת ישראל, המסר חלחל וההתייחסות לאלימות כלפי נשים הפכה לסוגיה פוליטית שמוסדות הקהילה, המדינה והחברה העולמית אמורים לתת עליה את הדעת. ואכן אלימות מגדרית מוגדרת כיום במקומות רבים בעולם כהפרה של החוק ושל הקוד התרבותי הדמוקרטי.
היסטוריה
בתרבויות שונות ובחברות פטריארכליות נחשבה האישה לרכוש של הגבר. אלימות נגד נשים הייתה דרך לשליטה בהן ולהגבלת צעדיהן ומעמדן בחברה, ותרמו לכך חוקים שונים ומדיניות ממשלתית בחלק מהתרבויות, אשר קיימים גם כיום. לאלימות נגד נשים ולאלימות במשפחה יש היסטוריה ארוכה, אולם היה זה הגל השני של הפמיניזם שהעלה לראשונה את הנושא כבעיה חברתית שיש לדון בה ולהכניסה לשיח הציבורי.
סוגי אלימות
קיימים ביטויים שונים לאלימות, בהם: אלימות מילולית, הטרדה מינית, הטרדה מאיימת, אלימות פיזית, תקיפה מינית ואונס, סחיטה, אלימות כלכלית, הדחה לזנות, סחר בנשים, מילת נשים, גיהוץ החזה, הפלה בכפייה, נישואין כפויים, ורצח על כבוד המשפחה.
אלימות פיזית
פגיעה בגוף או בבריאות או איום בפגיעה בהם. האלימות כוללת מכות, דחיפות, בעיטות, משיכה בשיער, וכל צורה אחרת של גרימת כאב ונזק פיזי, או איום בהם. המקרים הקיצוניים של אלימות זו מסתיימים באשפוז בבית חולים ואף ברצח.
אלימות נפשית
בחוק העונשין הישראלי, אלימות נפשית מוכרת כעבירה פלילית בהקשר מוגבל של "התעללות בקטין או בחסר ישע." אך בניגוד למדינות אחרות בעולם, אין בחוק הישראלי הכרה בהתעללות נפשית כעבירה פלילית העומדת בפני עצמה בהקשרים רחבים יותר של מעשי אלימות במערכות יחסים. אולם, על פי חוק למניעת אלימות במשפחה, יכול להינתן צו הרחקה כאשר אדם "התעלל התעללות נפשית מתמשכת, או התנהג באופן שאינו מאפשר לבן משפחתו ניהול סביר ותקין של חייו".
אלימות כלכלית
התעללות כלכלית היא חלק מדפוס התנהגויות המשמשות לפוגעים לשמר את כוחם ושליטתם בנפגעות, מדובר בדפוס אלימות שקורה בתוך המשפחה, בדרך כלל בין בני זוג, ומבוצע לרוב על ידי הגבר כלפי האישה. מדובר בפרקטיקות שונות המונעות מהאישה לשלוט בנכסים ומשאבים כלכליים, ואף מונעות ממנה להחזיק בעבודה ולשפר את יכולות התעסוקה שלה. אלו מונעים עצמאות מהנפגעת, וכל יכולת שלה לתמוך ולכלכל את עצמה. על כן, היא נאלצת להיתמך בפוגע, ובכך תלותה בו ויכולת השליטה שלו עליה מתגברת. הפרקטיקות השכיחות לאלימות כלכלית הן מניעה מהפנגעת למצוא עבודה או לשמור עלייה לטווח ארוך, הגבלת הנפגעת כאשר רוצה לשפר עצמה מבחינה תעסוקתית, מניעת מידע על המצב הפיננסי של בני הזוג, ניצול כלכלי של הנפגעת על ידי שימוש בשכר שמרוויחה בלבד, דרישה לדיווח על הוצאות, מניעת גישה לחשבונות פיננסים, הסתרת ממון במאגרים פיננסים נפרדים, קבלת החלטות כלכליות לבד ללא ייעוץ כלל, ויצירת חובות כספיים על שם בן הזוג ללא ידיעתו. דווח שב-94-99% ממקרי ממקרי הפניה לעזרה בנוגע לאלימות פיזית בארצות הברית, מתברר שהן מתמודדות גם עם אלימות כלכלית. על כן, אלימות כלכלית מופיעה בהמשך לשליטה ולנקמה אחרי שהמדינה מפעילה סנקציות נגד אלימות פיזית.
רק 75.9% מתוך 141 מדינות שנבדקו ישנה חקיקה נגד אלימות במשפחה, ורק במחצית מהן מוזכרת אלימות כלכלית. עם זאת, לרוב האזכור לא כולל הליכי בדיקה אכיפה או תמיכה וחילוץ. בישראל, החוק למניעת אלימות במשפחה, המסדיר הגנה הוא מסגרת הטיפול היחידה האפשרית כיום לנפגעות אלימות. בישראל החוק מכיר באלימות כלכלית, רק כאשר נעשה כמקרה פרטי של אלימות בן זוג לצד אלימות פיזית, רגשית-נפשית, מינית ודיגיטלית. לכן, החלקיות של החוק מונע מיצוי עונש וסיוע לנפגעות במקרים רבים.
אלימות מינית
אלימות מינית היא פעולה מינית כאשר הסכמה לא מתקבלת או לא ניתנת באופן חופשי. מבצע האלימות הוא בדרך כלל מישהו שמוכר לקורבן, כגון חבר, בן זוג בהווה או לשעבר, עמית לעבודה, שכן או בן משפחה. ההשלכות של אלימות מינית עלולות להיות פיזיות, פסיכולוגיות, ואף כרוניות. דוגמאות לגורמי סיכון מרכזיים לביצוע אלימות מינית כוללים היסטוריה של התעללות פיזית בילדות, חשיפה לאלימות הורית, מעורבות בהתנהגות אנטי-חברתית, עיוותי חשיבה, נאמנות לנורמות מסורתיות לתפקידי מגדר, ושימוש לרעה בסמים.
מילת נשים
מילת נשים הוא מנהג הנבמדינות אפריקניות למניעת אורגזמה, הנערך לרוב על ידי כריתת הדגדגן, או באמצעות תפירת השפתיים של איבר המין והשארת פתח קטן ליציאת השתן. מרבית מדינות המערב, רואות במילת נשים כאלימות פיזית מינית ונפשית בנשים הכרוכה בסיכונים גבוהים של זיהומים.
אלימות רוחנית
זהו סוג אלימות האופייני לחברות דתיות, ומאופיין בניסיון לפגוע בחיים הרוחניים של האישה: למנוע או להגביל את עשייתה הרוחנית ואף לגרום לה לעבור על איסורים רוחניים. אלימות כזאת יכולה לכלול למשל לזלזל בתפילותיה, למנוע ממנה להתפלל, או לכפות עליה יחסי אישות בהיותה נידה.
אלימות במשפחה
לפי ג'ונסון, קיימים ארבע תבניות של אלימות זוגית ואלימות במשפחה: הראשונה הנקראת בספרות "טרוריזם אינטימי", מתייחסת לאלימות כפייתית המשמשת מנגנון שליטה על בת הזוג. השנייה, "התנגדות לאלימות", מתייחסת לעובדה שלעיתים האישה משתמשת באלימות להגנה עצמית אל מול בן זוג אלים. התבנית השלישית נקראת "אלימות ושליטה הדדית" והיא מתייחסת לאלימות זוגית הדדית שמפעילים שני בני הזוג זה כלפי זה. התבנית הרביעית והאחרונה נקראת "אלימות מצבית", והיא התבנית הנפוצה ביותר: אלימות הנוצרת מתוך מצבים וקונפליקטים זוגיים שמובילים לתוקפנות ויכולים לנבוע ממחסור בכלים לפתור את הקונפליקטים האלה בדרכים יעילות.
מאפייני הקורבן
לפי תאוריית מעגל-האלימות של ווקר, האישה המוכה שרויה במצב פסיכולוגי שמונע ממנה לצאת מהמסגרת הפוגענית על-אף התוקפנות שהיא חווה. תהליך מחזורי זה מונה שלושה שלבים: שלב הבניית המתח, המאופיין בעלבונות והשפלות מילוליות; שלב ההתפרצות האלימה, המתבטא בחבלות קשות כלפי האישה אשר פעמים מגיעות עד לסיכון ממשי של חייה; שלב ההתפייסות, המאופיין ברגשות חרטה והתנצלות של המכה, עליהם תולה הקורבן תקוות לגבי סיומה הסופי של האלימות, ועל-כן, סולחת לו. לאחר מכן חוזר השלב הראשון, מעגל האלימות נוצר, ועוצמתו מתגברת ומחריפה עם חזרותיו. הקורבן מפתח פחד וחרדה קבועים מהאלימות הצפויה, גם בשלב "הרגוע".
יתר על כן, נמצאו הסברים נוספים להישארותה במציאות האלימה: החל מפיתוח תלות בתוקף, הן כלכלית והן אישית, המשך בדאגה לטובת הילדים ורצון לשמור על שלמות התא המשפחתי כלפי פנים וכלפי חוץ, וכלה בתחושת חוסר אונים נרכש ואמונה כי אין טעם בבריחה, שכן לא תצליח לחמוק.
יום המאבק הבינלאומי למניעת אלימות נגד נשים
ב-17 בדצמבר 1999, הוכרז על ידי האו"ם, ה-25 בנובמבר כיום המאבק הבינלאומי למניעת אלימות נגד נשים.
אמנת איסטנבול
אמנת אסטנבול, או בשמה המלא: האמנה למניעה ומאבק באלימות כלפי נשים ואלימות במשפחה. היא אמנה בינלאומית של מועצת אירופה בנושא אלימות נגד נשים. האמנה נכנסה לתוקף ב-2014, ומאז מהווה את הסטנדרט הבינלאומי המקובל ביחס להתמודדות עם אלימות נגד נשים. היום חתומות על האמנה מעלה 40 מדינות, ומעלה 30 כבר אשררו אותה. למרות שהאמנה של מועצת אירופה, היא פתוחה להצטרפות לכלל המדינות. בהקדמה קובעת האמנה כי שוויון דה-יורה ושוויון דה-פקטו בין נשים וגברים הוא מרכיב מרכזי במניעת אלימות כלפי נשים. האמנה מספקת מענה אפקטיבי לאלימות נגד נשים ואלימות במשפחה, היא מחייבת פעולה מתואמת במספר זירות באמצעות שיתוף פעולה בין המדינה, המגזר הפרטי, מערכות החינוך, רשויות האכיפה וארגוני החברה האזרחית. היא מציבה ארבעה עמודי תיווך למיגור האלימות: מניעה, הגנה, העמדה לדין, וניטור. האמנה מבוססת על ההנחה שאין שחקן או מוסד שיכול להתמודד לבד עם תופעת האלימות נגד נשים והאלימות במשפחה, שכן מדובר על בעיה בינלאומית רחבה. לכן יש לתת לה מענה אפקטיבי והיא דורשת פעולה מתואמת על ידי שחקנים רבים ושונים.
הביקורת בישראל
בישראל אמנת אסטנבול זכתה לביקורת רבה לרבות בדבר אובדן עצמאות המדינה. במידה וישראל תחתום על האמנה היא לא תוכל להחליט בנושא הגירה והתאזרחות, שכן האמנה קובעת כי במקרה של אלימות במשפחה הנפגעת מוגדרת כפליטה, לכן לפי החוק הבינלאומי מדינות החתומות מתחייבות לקלוט אותה. פורום קהלת פרסמו ביקורת על כך שהאמנה פוגעת באינטרס הלאומי של מדינת ישראל, לדידם היא תגרום לשינויים מרחיקי לכת במדיניות ההגירה, ותסכל את יכולת מדינת ישראל לפקח על התאזרחות. הם מוסיפים כי האמנה איננה הולמת את דעתם של רוב הציבור הישראלי בענייני תפיסות חינוך, משפחה, יחסי דת מדינה.
גם ארגון תורת המדינה הוסיף לביקורת זו. יתרה מכן, ח"כ בצלאל סמוטריץ' הוסיף על הטענות הנ"ל שאימוץ האמנה תגרום למגמה דמוגרפית של אובדן הרוב היהודי במדינה. ב-2018 על רקע הביקורות הצהירה מועצת אירופה כי האמנה לא שואפת לכפות אורח חיים מסוים אלא למנוע ולמגר את תופעת האלימות כלפי נשים ואלימות במשפחה, בנוסף האמנה אינה מבקשת למחוק הבדלים מיניים בין נשים לגברים, ואיננה מכחישה אותם. יתרה מכן, הוסיפה ההצהרה, שהאמנה לא מבקשת להגדיר מחדש את המונח משפחה.
על אף שהמדינה נתפסת כנושאת המרכזית למניעת אלימות ולשמירת הביטחון האישי, המדינה נוקטת באסטרטגיה מוגבלת ובעייתית. המדינה משקפת עוצמה קפיטליסטית ופטריארכלית ואינטרסים של בורגנות גברית ולכן לא בטוח שהפתרון יגיע מכיוון זה.
בתנ"ך ובמסורת היהודית
עדויות לאלימות נגד נשים ניתן לראות בין השאר בתנ"ך. סיפור דינה שהחל באלימות כלפי אישה אחת הביא לנקמה אלימה בקנה מידה של הכרזת מלחמה.
בספר שופטים בסיפור פילגש בגבעה. בסיפור זה מארח תושב הגבעה שחשש לחייו של אורחו, הציע להמון את פילגשו של האורח כקורבן חלופי. אנשים משבט בנימין אנסו פילגש של בן שבט לוי עד מוות. בתגובה למעשה יצאו יתר השבטים למלחמת אחים והשמידו את שבט בנימין, מהם נותרו 600 ניצולים.
פרשת אשת יפת תואר מראה שבתקופת המקרא היו מקובלות תופעות של שבי ואונס של נשות האויב בעת מלחמה. בתקופה בה חלו דיני עבד עברי, לאדם חסר-כל הייתה רשות למכור את בתו הקטנה לאמה עברייה, מעמד שנותר בתוקפו עד הגיעה לגיל בת מצווה והתיר לקונה לשאתה לאישה (בת חורין) או להשיאה לבנו (במידה והיא אינה רוצה בחתונה היא משוחררת לחופשי).
לפי ההלכה, החובל באדם אחר, חייב לפצותו. דין זה חל גם על פגיעה בנשים. בספרות הרבנית יש גילויי סלידה מבעלים אלימים ובתקופות שונות תוקנו תקנות מיוחדות למניעת אלימות זו, הן בדיני משפחה, הן במישור המשפט הפלילי והן במישור האזרחי.
אלימות נגד נשים בישראל
אלימות נגד נשים בישראל היא חלק מתופעה נפוצה בעולם. ההכרה בנושא התחילה ב-1976, ביוזמתה של חברת הכנסת מרשה פרידמן והובילה להקמת מקלטים לנשים מוכות ברחבי המדינה.
ההכרה בהיקף התופעה אינה אחידה בכל החברה הישראלית, והיא איטית יותר בחברות מסורתיות וסגורות יותר ובפרט החברה הערבית, עולי קווקז, החברה הבדואית, החברה החרדית והקהילה האתיופית. בחברות אלה יש יחס מיוחד כלפי נשים ומעמדן במשפחה, עמדות כלפי נשים מוכות ובעלים אלימים.
הענישה בעבירות אלימות כלפי נשים נובעת מתפיסת מעמדן של נשים במשפחה ובחברה. קיימות הצעות לצעדים העשויים להשפיע על רמת הענישה ולהחמירה, דוגמת קביעת עונשי מינימום מרתיעים והחלתם על מגוון עבירות רחב יותר, לרבות עבירות של אלימות במשפחה. צעד נוסף, מתמקד בפעולות חינוך והסברה המיועדות לגורמי האכיפה שוטרים, חוקרים, שופטים העוסקים בעבירות של אלימות במשפחה ועבירות מין על מנת לעורר בקרב אותם גורמים מודעות שתמנע יחס מקל.
צעדים נוספים שהוצעו הם: פיקוח ובקרה הדוקים יותר של בתי המשפט על הסדרי טיעון  מקלים הנחתמים עם הנאשמים בעבירות של אלימות נגד נשים; הגדלת מספר הערעורים לערכאות שיפוט גבוהות דוגמת בית המשפט העליון, הן על קולת הענישה והן ככלי להרתעה שמטרתו ליצור רף ענישה גבוה יותר; שינויים בניהול ההליך הפלילי, בכל הנוגע ללקיחת הצהרות מקורבנות האלימות והגשתן לבית המשפט וליווי קורבן העבירה בהליך הפלילי כולו, ובתוך כך, הסבר התהליכים המתנהלים בו ומשמעותם.
צפון
צפון הוא אחד מארבע רוחות השמים. הוא הפוך לדרום ונמצא בזווית ישרה למזרח ולמערב. בתרבות המערבית הצפון נחשב לכיוון הראשי ומשמש כדי להגדיר את שאר הכיוונים. הצפון נמצא באזימוט 0 מעלות.
ישנם שלושה סוגי צפון עיקריים:
תפקיד הצפון ככיוון הראשי
סיבוב שמי הלילה סביב הקוטב השמימי מאפשר לחוות באופן בלתי אמצעי את הכיוון "מעלה". לכן, בחירת הצפון כמתאים לכיוון "מעלה" בחצי הכדור הצפוני, או דרום באותו תפקיד בחצי הכדור הדרומי, הוא, בטרם קיום תקשורת כלל-עולמית, שרירותי למדי. הסינים, למשל, בחרו דווקא את הדרום ככיוון "מעלה" של מפותיהם, אף על פי שסין היא בחציו הצפוני של כדור הארץ. וגם למזרח היה תפקיד ככיוון ראשי (צפון בערבית - "שמאל"; הצפנת מפה - אורינטציה; בתנ"ך מזרח-קדמה, צפון=שמאלה; מפת מדבא המזרח כלפי מעלה; ועוד.).
הצפון בתרבות המערבית
בתרבות המערבית המודרנית:
מפות העולם הנפוצות עד שנות השבעים של המאה הקודמת נערכו ברובן על פי היטל מרקטור. במפות אלה שטחן של מדינות אירופה ואמריקה הרחוקות מקו המשווה גדול ביחס - פי כמה מאשר במציאות - משטח המדינות הקרובות אליו כמו רבות ממדינות אפריקה, אסיה ודרום ומרכז אמריקה. השימוש בהיטל גל-פטרס מבטל את העיוות בגדלים, אך במתכונתו המקורית הותיר יתרון למדינות האקלים הממוזג בכך שצורתן על המפה נותרה ללא שינוי ניכר בניגוד למדינות האזור הטרופי שצורתן במפה שונתה.
הצפון בתנ"ך
הצפון בתנ"ך מכונה גם "שמאל", מנקודת מבט בה האדם עומד ופניו למזרח (לדוגמה: "אֲשֶׁר מִשְּׂמֹאל לְדַמָּשֶׂק" ). הצפון מתואר לעיתים בתנ"ך ככיוון מאיים, נקודת התורפה של ירושלים הייתה תמיד גבולה הצפוני, שכן בחלק זה נפתח מישור רחב, המאפשר הצבת כוחות צבא ללא קושי. לא כדי הקבילו יושבי ירושלים את נבואת ירמיהו: "מִצָּפוֹן תִּפָּתַח הָרָעָה עַל כָּל יֹשְׁבֵי הָאָרֶץ" (ירמיהו פרק א', יד) על עירם, שכן לאורך כל ההיסטוריה נכבשה העיר תמיד מצפון. וכך גם תושבי ארץ ישראל היו תחת איום מתמיד מצפון אשר אכן ממנו הגיעו האשורים והבבלים בעת שכבשו את הארץ בתקופת הבית הראשון.
אחד ההסברים לכינוי רוח השמים של הצפון בשם זה היא מפני שהוא צפוּן מן האור שבו לא עוברת החמה והאור שמגיע ממנו הוא אור חוזר.
עוד אומרים חז"ל: "אמר רבי יצחק: הרוצה שיחכים - ידרים, ושיעשיר - יצפין, וסימנך: שולחן בצפון ומנורה בדרום. (בבא בתרא, כ"ה ע"ב). הגמרא בברכות שונה "מניין ששכינה מצפון? שנאמר עורי צפון ובואי תימן".
הצפון בפוליטיקה ובדיפלומטיה
המונח הצפון משמש כדי לציין את המדינות העשירות והמתקדמות מבחינה טכנולוגית, בניגוד לדרום, שהן המדינות העניות והמפותחות-פחות. חלוקה זו אינה מתאימה בהכרח למצב בשטח שכן אוסטרליה למשל נמצאת בדרום (מדרום לקו המשווה) אך נחשבת, במובן זה, מדינה צפונית. הצפון מחליף לאחרונה את המונח המערב בחקר פוליטיקה ויחסים בינלאומיים.
הצפון משמש גם לעיתים כדי לציין את החלק הצפוני של מדינה או אזור גאוגרפי. לדוגמה, בישראל הצפון מציין את האזור שנמצא מצפון לקו דמיוני הנמתח מצפון לעיר חדרה.
דוגמאות נוספות:
הצפון במילון
המונחים להלן הם על פי "מילון מונחים צבאיים", הוצאת צה"ל אג"ם מה"ד, 1980:
מוזיאון חברון
מוזיאון חברון הוא מוזיאון הממוקם בבית הדסה ביישוב היהודי בחברון, ומטרתו להנציח את תולדות ההתיישבות העברית בעיר חברון. המקום מספר את סיפורה ההיסטורי של "עיר האבות והאימהות" כמקום שורשי עם ישראל. המוזיאון מציג נקודות היסטוריות לאורך 4000 שנים בחברון. במיצג "לגעת בנצח" המבקרים מצטרפים למשפחה ישראלית העוברת משבר משפחתי שבעקבותיו היא יוצאת למסע שורשים היסטורי. יחד עם המשפחה הם חווים את מעמד רכישת מערת המכפלה בידי אברהם אבינו, ממשיכים במפגש יעקב ובניו, ועוברים את דרכו ההיסטורית של עם ישראל מימי התנ"ך, דרך היישוב הישן ופרעות תרפ"ט עד ימינו.
מבנה המוזיאון
המוזיאון כולל אולם אירועים, מרכז מבקרים וחנות מזכרות.
אולם ההרצאות
אולם ההרצאות משמש את המדריכים כהרצאת מבוא קודם הביקור באולמות התצוגה. במקום מוקרן החיזיון האור קולי "לגעת בנצח".
מרכז המבקרים
במוזיאון יש חמישה אולמות תצוגה, אשר מעוטרים בציורי קיר של שמואל מושניק. הציורים יוצרים אווירה היסטורית תואמת לכל אחד מהאולמות. המבקר עובר מתקופה לתקופה על פי סדר כרונולוגי באמצעים טכנולוגיים.
פרדריק אורסנס
פרדריק אורסנס (בנורווגית: Fredrik Aursnes; נולד ב-10 בדצמבר 1995 בהרייד שבנורווגיה) הוא כדורגלן נורווגי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת בנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
קריירת מועדונים
אורסנס גדל במחלקת הנוער של הרייד. בשנת 2012 הצטרף להוד מליגת המשנה הנורווגית, עמה זכה בגביע הנורווגי לעונת.
ב-1 בדצמבר 2015 חתם אורסנס במולדה מליגת העל הנורווגית. הוא ערך 151 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 18 שערים. כמו-כן, זכה עם המועדון באליפות נורווגיה בעונת.
ב-10 באוגוסט 2021 חתם אורסנס על חוזה לשלוש עונות בפיינורד מליגת העל ההולנדית. ב-15 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–4 על וילם II במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2021/2022. ב-24 באוקטובר הבקיע את שערו היחיד במדי המועדון, בניצחון 2–3 על קמבור במסגרת המחזור העשירי בליגה. בסך הכל ערך אורסנס 35 הופעות ליגה במדי המועדון. הוא הגיע עם המועדון לגמר הליגה האירופית בעונת עונת 2021/2022 בליגה האירופית, בו הפסידה פיינורד לאיינטרכט פרנקפורט.
ב-24 באוגוסט 2022 חתם אורסנס על חוזה לחמש עונות בבנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
קריירה בינלאומית
ב-6 ביוני 2021 ערך אורסנס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נורווגיה, בהפסד 1–2 לנבחרת יוון במשחק ידידות.
בית הכנסת האשכנזי ברוסה
בית הכנסת האשכנזי ברוסה היה בית כנסת אשר פעל בעיר רוסה בבולגריה מ-1927 ועד 1950 ומראשית המאה ה-21 משמש כמועדון נוער לקהילה היהודית ובו חדר תפילה.
היסטוריה
קהילה יהודית ספרדית מתועדת ברוסה החל מהמחצית השנייה של המאה ה-18. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812) מתועדת לראשונה קהילה אשכנזית קטנה. בעוד שהיהודים הספרדים התגוררו ברובם בשכונת חצר במרכז העיר, האשכנזים התגוררו בחלקים שונים של רוסה. בראשית המאה ה-20 נכללה קהילת רוסה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בממלכת בולגריה, מנתה 4,300 נפשות וכ-15% מהם היו אשכנזים. רוסה וסופיה היו שתי הערים היחידות בממלכת בולגריה בהן הכירו השלטונות רשמית בקיום קהילה אשכנזית נפרדת. בתקופת בין המלחמות היו ראשי הקהל האשכנזי אלברט איצקוביץ, מוריס אייזנברג וישראל בן יעקב. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו ברוסה 3,000 יהודים. מרבית יהודי רוסה עלו לישראל לאחר הקמתה. ב-1949 נמנו ברוסה 452 יהודים וב-2004 מנתה הקהילה 200 נפשות.
המבנה
בית הכנסת האשכנזי הוקם ב-1927 באזור שכונה "השוק האמריקאי" והיה בן שתי קומות. במקום פעל גם תא של התנועה הציונית בבולגריה. בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 לאחר העלייה ההמונית לישראל פסקה הפעילות בבית הכנסת, והמבנה שימש לאולם ספורט של הרשות המקומית. בראשית המאה ה-21 שוקם המבנה בסיוע "ארגון שלום" שהוא ארגון הגג של יהודי בולגריה ושימש כמועדון נוער קהילתי ובו גם חדר תפילה קטן.
טרונדהיים
טרונדהיים (בנורווגית: Trondheim) (או: טרונהם) היא עיר במרכז נורווגיה, השלישית בגודלה במדינה. העיר, השוכנת על גדות נהר נידלבה ופיורד טרונדהיים, שוכנת במחוז טרנדלג (והייתה בירתו של המחוז הישן סר טרנדלג עד 2018) ומהווה מרכז אזורי של מסחר, תעשייה, חינוך, תחבורה ודת. בשנת 2018 חיו בעיר 183,378 תושבים.
בטרונדהיים קהילה יהודית קטנה, ולה בית כנסת אחד, שהוא בית הכנסת השני הצפוני ביותר בעולם. חיי התרבות של העיר שוקקים, ונערכים בה מספר פסטיבלים, הזוכים להד רב. בעיר מצויים האוניברסיטה הנורווגית למדעים וטכנולוגיה (NTNU) ועוד 11 בתי ספר גבוהים, ובסך הכול לומדים בה כ־20,000 סטודנטים.
העיר הוקמה בשנת 997 על ידי המלך הוויקינגי אולף הראשון, שבחר במקום זה הודות למזג האוויר הממוזג. מתקופות קדומות, ועוד לפני הקמתה, היא שימשה כמקום הכתרתם של מלכי נורווגיה, ועד היום נערך בה הטקס הסמלי של הכתרת המלכים החדשים.
גאוגרפיה ואקלים
טרונדהיים שוכנת בקצה חצי אי קטן במפגש של נהר הנידלבה ופיורד טרונדהיים (Trondheimsfjorden), על קו הרוחב 63.44°. העיר מוקפת באזור של גבעות מיוערות, שהנקודה הגבוהה ביותר בו היא גבעת סטורהיה (Storheia), המתנשאת לגובה 565 מ' מעל פני הים. קרבתה (כ 350 קילומטר) לחוג הארקטי (קו הרוחב 66.5° צפון) מביאה לדמדומים מאוחרים בקיץ, כמעט עד כדי שמש חצות. במועד היפוך הקיץ, היום הארוך ביותר בשנה, זורחת השמש בסביבות השעה 3:00 ושוקעת בסביבות 23:40. בין 20 במאי ל-20 ביולי שוקעת השמש אך מעט תחת האופק, ועל כן ניתן גם בלילה להבחין באור דמדומים תמידי. לעומת זאת במועד היפוך החורף, היום הקצר ביותר בשנה, השמש זורחת רק לקראת השעה 10:00 ושוקעת כבר לקראת 14:30.
האקלים בטרונדהיים הוא אקלים ימי באופן ניכר, אך הוא מוגן יחסית מפני מזגי אוויר סוערים. הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה בעיר היא 35 מעלות צלזיוס, ב-22 ביולי 1901, והנמוכה ביותר היא 26.1- צלזיוס, בפברואר 1890. על אף קרבתה לחוג הקוטב הצפוני, שורר בעיר אקלים חמים ונוח יותר מכפי שאופייני לקו הרוחב שלה, הודות לזרם הגולף.
היסטוריה
עוד לפני שהוקם היישוב בטרונדהיים, הייתה הנקודה שבה נמצאת העיר מקום הכתרתם של מלכי נורווגיה. מסורת זו החלה בשנת 872, עת הוכתר האראלד הראשון ("בהיר-השיער") למלך נורווגיה לאחר שאיחד את הממלכה, ועד היום מתקיים בטרונדהיים הטקס הסמלי של הכתרת מלכי נורווגיה. על פי המסורת, אף נקברו כל המלכים הנורווגים בעיר, גם אם נפטרו מחוצה לה. מלך נורווגיה הנוכחי הוא האראלד החמישי, אשר הוכתר בעיר בשנת 1991.
העיר העתיקה
העיר העתיקה בירושלים (בערבית: البلدة القديمة في القدس, אל-בִּלִדַת אל-קָדִימָה פִי אל-קוּדְס; בארמנית: Երուսաղեմի հին քաղաք, יֶרוּסָאגֵֿמִי הִין קָאגָֿאק), היא האזור העירוני העתיק של ירושלים. שטחה המוקף על ידי חומות ירושלים, הוא כ-850 דונם. כמו-כן, נכללים בעיר העתיקה הר ציון ועיר דוד, הנמצאים מחוץ לחומות, בסמוך לעיר העתיקה ומצד דרום.
טרונדהיים
היסטוריה
בשנת 1030 נקבר בעיר אולף השני הרלדסון "אולף הקדוש", אשר השליט את הנצרות במדינה. על הקבר הוקמה קתדרלת נידארוס, ובמשך שנים רבות הוא הווה אתר עלייה לרגל בקרב נוצרים מצפון אירופה.
העיר העתיקה
העיר העתיקה מחולקת ל-4 רבעים: הרובע המוסלמי, הרובע היהודי, הרובע הנוצרי והרובע הארמני. כיום, מתגוררים בה כ-39,000 בני אדם. בחומה המקיפה את העיר העתיקה שמונה שערים: שער יפו, שער שכם, שער ציון, שער הרחמים (אטום), שער האריות, שער הפרחים, השער החדש ושער האשפות.
טרונדהיים
היסטוריה
בשנת 1152 הפכה העיר למקום מושבו של הארכיבישוף הקתולי הראשי בנורווגיה, אשר קבע את מושבו בארמון שמהווה עד היום מקום תיירות בולט. מעמד זה הגיע לקצו בשנת 1577 עם הימלטותו של הארכיבישוף האחרון מהעיר, אולף אנגלברקטסון, בעקבות התפשטות בשורת הנצרות הפרוטסטנטית.
העיר העתיקה
העיר העתיקה מהווה מוקד משיכה מרכזי לתיירים בני דתות ואומות שונות, הבאים מרחבי העולם לבקר באתרים הקדושים להם הנמצאים בה, ביניהם: הר הבית, הכותל המערבי וכנסיית הקבר. העיר העתיקה במתכונת ובגבולות המוכרים לנו כיום, נבנתה בתקופה העות'מאנית. ברם, "צורת העיר העתיקה, מערך השטח הבנוי שלה, החומה בצורתה הנוכחית, שעריה, רחובותיה, שווקיה ורבעיה, נוצרו בתקופות חשובות שקדמו לה בהרבה". רבים מהאתרים המצויים בתחומה במפלס החיים כיום ומתחת לו, מקורם מן העת העתיקה. העיר העתיקה בנויה על חורבות בתים, קמרונות ושפכי הריסות שנבנו ונהרסו לסירוגין במשך כאלפיים שנה. תחת רבים מהבתים יש בורות מים ומעברי ניקוז קדומים. מפלס החיים בעיר העתיקה בימינו הוא כ-4–8 מטר מעל מפלס הרחוב בעיר בתקופת בית ראשון, וכ-2–4 מטר מעל מפלס העיר בתקופה הרומית, מהמאה ה-1 עד המאה ה-3 לספירה.
טרונדהיים
היסטוריה
תחת שלטונו של האראלד השלישי (בין השנים 1047-1066) הסתיים איחודה של נורווגיה, וטרונדהיים זכתה בתואר עיר הבירה; עד היום מתגאים תושביה בהיותה "עיר הבירה הראשונה של נורווגיה". בתואר עיר הבירה החזיקה טרונדהיים עד שנת 1070, עת הוקמה העיר ברגן שירשה אותה. מאז שנת 1204 מוכתרים מלכי נורווגיה סמוך למקום קבורתו של אולף הקדוש, ולא על שפת הנידלבה.
העיר העתיקה
ב־1981 הוכרז מתחם העיר העתיקה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
טרונדהיים
היסטוריה
במהלך ההיסטוריה פקדו את טרונדהיים שריפות רציניות רבות, היות שהייתה בנויה ברובה מבנייני עץ. שריפות חמורות במיוחד התחוללו בעיר בשנים 1598, 1651, 1681, 1708, 1717 (שתי שריפות באותה שנה), 1742, 1788, 1841 ו-1842. השרפה שהתחוללה בשנת 1681 השמידה כ-90% מבנייני העיר, ובעקבותיה בוצע שחזור כמעט מלא של העיר בסגנון הבארוק בפיקוחו של יוהאן קספר פון סיסיניון (Johan Caspar von Cicignon) שהובא מלוקסמבורג. במסגרת השחזור נבנו בעיר שדרות רחבות, על מנת למנוע פריצת שרפה נוספת. כיום ניתן לראות בעיר את הניגוד בין מספר הסמטאות הצרות שישנן בה, שאפיינו אותה לפני השרפה, לבין אותן שדרות רחבות ו"מודרניות".
העיר העתיקה
התקופה הכנענית
בתקופת הברונזה, בשנים 3500 - 2200 לפנה"ס, הייתה ירושלים עיר פרזות (שאינה מוקפת בחומה). בתקופת הברזל התקיים בה ישוב תחת שלטונו של מלך. והעיר מוזכרת במכתבי אל-עמארנה (בשנים 1350-1400 לפנה"ס). במקרא מוזכרת העיר בשמות אחדים, בין השאר בשם: יבוס. העיר נכללת באזור ההיאחזות הישראלית במאה ה-12 לפנה"ס.
תקופת בית ראשון
בתנ"ך מתואר כיבוש ירושלים בידי דוד (סביב שנת 1000 לפנה"ס) והפיכתה לבירת הממלכה בשליטתו. בשנים 967-928 לפנה"ס, שלט בירושלים שלמה וטיפח בעיר ובכל רחבי ארץ ישראל, מפעלי בנייה גדולים. "גולת הכותרת של מפעליו הייתה בניית בית המקדש", שנקרא לימים בית המקדש הראשון. המקדש נועד לאחד את שנים עשר שבטי ישראל באתר פולחן משותף אחד בירושלים. אולם עם עלייתו של רחבעם, בנו של שלמה, למלכות, אירע פילוג הממלכה המאוחדת בשנת 925 לפנה"ס; ירושלים הייתה מאז לבירתה של ממלכת יהודה, ואילו ממלכת ישראל קבעה את בירתה בשכם ומרכזי פולחן בבית אל ובדן, שהיוו תחרות למקדש הירושלמי.
טרונדהיים
היסטוריה
לאחר חוזה רוסקילדה, שנחתם ב-26 בפברואר 1658 בין שוודיה לדנמרק, הפכה טרונדהיים לטריטוריה שוודית. ההסכם לא נותר בעינו זמן רב, ולאחר עשרה חודשים היא נכבשה מחדש על ידי דנמרק. העימות יושב באופן סופי בהסכם השלום של קופנהגן ב־27 במאי 1660.
העיר העתיקה
תקופת בית ראשון
בשנת 701 לפנה"ס בא סנחריב מלך אשור בראש צבאותיו לארץ ישראל, ותבע את כניעתה של ממלכת יהודה. כדי להגן על העיר, הקים המלך חזקיהו חומה שהרחיבה את גבולות העיר וכללה בה את "העיר העליונה" - הגבעה המערבית בין גיא בן הינום לבין הגיא המרכזי. חזקיהו דאג גם לאספקת מים ויזם חפירת ניקבה שהעבירה את מי נחל הגיחון שמחוץ לחומת העיר אל בריכת השילוח שבתוך חומות העיר. גייסות סנחריב עלו על ארץ ישראל וכבשו 46 ערים ביהודה; הם הטילו מצור על ירושלים, שתושביה זכו לעידודו של ישעיהו הנביא. אולם לפתע נסוג הצבא האשורי וחזר על עקבותיו.
טרונדהיים
היסטוריה
במהלך המאה ה-18 עברה העיר התפתחות כלכלית מואצת. לכך היו אחראים סוחרים עשירים, רבים מהם מהגרים מדנמרק, הולנד וגרמניה, אשר הגיעו בעקבות קריאתו של המלך כריסטיאן הרביעי; המלך הצהיר כי סוחרים שיבואו להתיישב בטרונדהיים יזכו לפריבילגיות מיוחדות. את הסחורה ייבאו הסוחרים לרוב בעזרת ספינותיהם הפרטיות, והרציפים הייחודיים שהקימו על חוף נהר הנידלבה מהווים עד היום פרט בולט בעיר. הסוחרים העשירים הקימו אף אחוזות עץ גדולות בדגם של טירות וארמונות, סגנון אשר יובא מבחוץ על ידי אנשי צבא וקבלנים. שתי האחוזות שעודן קיימות כיום (חלק מן הטירות נהרסו וחלקן הועברו למקומות אחרים), סבאנפוטקט (Svaneapoteket) והורנמן (Hornemann), מהוות אף הן פרט בולט בעיר.
העיר העתיקה
תקופת בית ראשון
בשנת 587 לפנה"ס יצאו גייסות נבוכדנצר השני לארץ ישראל, ושנה לאחר כך נפלה ממלכת יהודה בידי האימפריה הנאו-בבלית. הבבלים הרסו את בית המקדש והוציאו לגלות חלק מהאוכלוסייה היהודית.
טרונדהיים
היסטוריה
במאה ה-19 עברה העיר תהליך תיעוש, אשר הוביל לגדילה נוספת. הוקמו בה מספר חנויות עבודה ומפעלים, והיא אף חוברה לדרום באמצעות מסילת רכבת. בסוף המאה ידעה טרונדהיים אף התפתחות אקדמאית, והפכה למרכז חינוכי.
בשנים 1940–1945 הייתה העיר תחת שלטון נאצי, יחד עם שאר נורווגיה. הנאצים הקימו בעיר בסיס ימי לצוללות בשם דורה 1, ואף תכננו לבנות עיר חדשה נורדשטרן בעלת כ-250,000 תושבים, אשר תשכון במרחק כ-15 ק"מ דרומית מזרחית לטרונדהיים. העיר החדשה, אשר תוכננה להיות בירתה החדשה של סקנדינביה הכבושה בידי גרמניה, תוכננה להיות הבסיס הראשי של חיל הים העתידי של האזור. לעניין הייחודי הזה בהיסטוריה של מלחמת העולם השנייה נותר שריד בודד מהתוכנית העצומה: מוטות פלדה חלודים אחדים התקועים בתוך הים, סמוך לכביש הראשי.
העיר העתיקה
תקופת בית שני
ממלכת בבל נכבשה על ידי האימפריה הפרסית, והעומד בראשה כורש הודיע בשנת 538 לפנה"ס על החזרת הגולים לארץ ישראל. בתקופת שיבת ציון, בהנהגתם של עזרא ונחמיה, נבנתה מחדש העיר היהודית והוקם בית מקדש, בשנים 520-515 לפנה"ס, במתכונת צנועה, שנקרא לימים בית המקדש השני, ואחר כך נבנתה חומת העיר בשנת 444 לפנה"ס.
טרונדהיים
היסטוריה
ב-1 בינואר 1964 אוחדו לתוך טרונדהיים הרשויות הכפריות בינסט (Byneset), ליינסטראנד (Leinstrand), סטרינדה (Strinda) וטילר (Tiller).
העיר העתיקה
תקופת בית שני
בשנת 332 לפנה"ס נכבשה ארץ ישראל על ידי גייסות אלכסנדר מוקדון. משנת 301 לפנה"ס נשלטה על ידי בית תלמי שמרכזו במצרים, ואחר כך, משנת 198 לפנה"ס נשלטה על ידי בית סלאוקוס בסוריה. השלטונות היוונים השפיעו וגם כפו את תרבותם, והעבודה בבית המקדש בירושלים הייתה למוקד התנגשויות בין התרבות והנוהג היווני הפגני לבין המסורת והאמונה היהודית המונותיאסטית. הכנסת התרבות היוונית האלילית לבית המקדש על ידי אנטיוכוס הרביעי, הייתה הזרז למרידה יהודית בהנהגת בית חשמונאי, מתתיהו ובניו. בתום שלוש שנות מרידה, בשנת 164 לפנה"ס כבשו גייסות יהודה המכבי את ירושלים וחנכו את בית המקדש מחדש. מצודת החקרא נכבשה מידי הגייסות היוונים בשנת 141 לפנה"ס בידי חייליו של שמעון, אחיו של יהודה. בתקופת ממלכת החשמונאים ירושלים הייתה למרכז התרבותי והלאומי של יהדות ארץ ישראל והתפוצות. הם שלטו בארץ ישראל הרחיבו בהדרגה את גבולות העיר בצד מערב. אחרי שמעון מלך בנו יוחנן הורקנוס הראשון, נכדו אלכסנדר ינאי ורעייתו שלומציון.
טרונדהיים
שם העיר
במהלך ההיסטוריה שונה שמה של העיר פעמים רבות. העיר הוקמה בשנת 997 בשם "קאופאנגן" (Kaupangen), אשר פירושו "מקום שוק". במהרה שונה השם ל"נידארוס" (Nidaros; נורדית עתיקה: Niðaróss), שפירושו "שפת הנהר ניד (לבה)", ונקראה כך עד תקופת ימי הביניים המאוחרים, אז שונה שמה ל"טרונדהיים" (Trondheim; נורדית עתיקה: Þróndheimr). בתקופת דנמרק-נורווגיה (1536- 1814) נכתב שם העיר "Trondhjem". פירוש המילים "heim" "hejm" ו "heimr" הוא "בית", ו"Trønder" הוא שם של שבט, ומכאן - פירוש השם "טרונדהיים" הוא "בית הטרונדרים".
בין התאריכים 1 בינואר 1930–6 במרץ 1931 היה שם העיר "נידארוס", בעקבות החלטה שעניינה היה לקשר את העיר לעברה המפואר, על אף שתוצאות משאל העם בנושא הראו יתרון גבוה למעדיפי השם "טרונדהיים": 17,163 לעומת 1,508. לאחר מהומות שהתחוללו בעקבות החלפת השם, הוחזר שם העיר ל"טרונדהיים".
העיר העתיקה
תקופת בית שני
השפעתה של האימפריה הרומית בארץ ישראל ובירושלים החלה במאה ה-1 לפנה"ס. המצביא הרומאי פומפיוס נקרא להתערב בסכסוך בין בניו של אלכסנדר ינאי: הורקנוס השני ויהודה אריסטובולוס השני; הוא הגיע לירושלים וכבש אותה; ומאז התגברה דריסת הרגל הרומית בעיר.
המלך הורדוס אשר שלט בארץ ישראל ובירושלים בשנים 4-37 לפנה"ס, ניהל מיזמי בנייה גדולים וחסרי תקדים בירושלים וברחבי הארץ, וזאת לצד התקיימותה של ממלכתו בחסות רומא ותחת ההגמוניה הפוליטית והצבאית שלה. הורדוס יזם מפעלי בנייה ברחבי ארץ ישראל ובירושלים; סביב להר הבית הקים קירות תמך רחבים אשר הועילו להרחבת בית המקדש והחצר שסביבו, וכך היה לאחד המקדשים המפוארים בתקופתו. בעיר התגוררו, לפי אומדני היסטוריונים, כ-60,000-40,000 בני אדם; מאות אלפים עלו לרגל אל המקדש בירושלים, בעיקר בשלושת המועדים: פסח, שבועות וסוכות. וכדי לאכסן אותם בנוחות, הורחב מערך אספקת המים אל העיר והמקוואות בה, והאדריכלות הייתה חפה מציורים וסמלים אסורים על פי ההלכה. בנוסף, בנה הורדוס בעיר העליונה ארמון לשבתו שהוקף במגדלים, היפודרום ותיאטרון ברוח התרבות הרומית. הוא הרחיב את גבולות העיר צפונה (עד לשער שכם כיום).
טרונדהיים
שם העיר
בין השנים 1940–1945, תקופת הכיבוש הנאצי, נקראה העיר "Drontheim", כשמה הגרמני של העיר. כיום, הוגים רוב תושבי טרונדהיים את שמה של עירם "טרוֹניָאם" (Tronnyam), על פי הטרנדרסק (Trøndersk), הניב המקומי שלהם.