cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חגית גלזר
ביוגרפיה
ניגנה כצ'לנית ראשונה וסולנית במשך חמש שנים בתזמורת הקאמרית Jupiter Symphony בניו יורק בניצוחו של מר ג'נס נייגארד וגם כצ'לנית ראשונה בתזמורת ה-Lyric Theater בהובוקן, ניו ג'רזי. מוזמנת בקביעות לתת כיתות אמן וקונצרטים ב- Prince Edward's Island בקנדה. לפני שנים מספר הוציאה תקליטור בו ניגנה מוזיקה מאת המלחין העכשווי סטיבן פרילו (Centaur Records).
הייתה חברת סגל הוראה ב-Mannes College of Music בניו יורק והוזמנה להיות מורה ב-Juilliard Pre-College לצ'לו ולמוזיקה קאמרית. בהוראתה ובהדרכתה, צ'לנים צעירים התקבלו לאוניברסיטאות ידועות כגון ג'וליארד, מאנס ואוניברסיטת טקסס (עם לין הארל). הופיעה במחזות זמר על במות ברודוויי בניו יורק, ובישראל בתיאטרון הלאומי הבימה. לאחר 13 שנים בניו-יורק, חזרה לחיות בארץ, והיא ממשיכה כסולנית וכנגנית קאמרית בקונצרטים ובפסטיבלים שונים ברחבי הארץ (כגון פסטיבל גרגייב באילת, פסטיבל כפר בלום, כנס הצ'לנים במזרע, פסטיבל חג המוזיקה הישראלית בתיאטרון ירושלים ועוד). מנגנת לעיתים קרובות בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
היא מוזמנת בקביעות לשפוט בתחרויות מוזיקה חשובות כגון מוזיקאי מצטיין עבור צה"ל, תחרויות האביב, תחרות קרן התרבות אמריקה ישראל וכיום גם בבחינות באקדמיה למוסיקה על שם רובין בתל אביב שם היא מלמדת צ'לו ומוזיקה קאמרית.
הופיעה גם עם אומני מוזיקה קלה ישראלים רבים, ביניהם ארכדי דוכין, אחינועם ניני, זאב נחמה, דני בסן ודנה ברגר.
הרמן הסה
הֶרְמָן הֶסֶה (בגרמנית: Hermann Hesse; 2 ביולי 1877 – 9 באוגוסט 1962) היה סופר ומשורר מגדולי הסופרים של גרמניה, אשר היגר ממולדתו לשווייץ בגיל 42, וחי שם עד סוף חייו. הסה זכה בפרס נובל לספרות ובפרס גתה ב-1946, בעיטור פור לה מריט ב-1954 ובפרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית ב-1955.
ספריו של הרמן הסה מתאפיינים במאבקים מוסריים (פנימיים של דמות מסוימת או כקונפליקט בין שתי דמויות) ומציאת מיקומו של האדם בתוך החברה המנוכרת והתעשייתית הסובבת אותו. הוא הושפע עמוקות מפילוסופיה מערבית (ובעיקר של ההוגים ניטשה, שפינוזה ושופנהאואר) וגם מפילוסופיה הודית וסינית. הסה אינו נחשב אקזיסטנציאליסט אך הושפע מהוגים שזוהו עם האקזיסטנציאליזם ועסק בסוגיות המוסר האישיות בדומה להם.
ביוגרפיה
הרמן הסה נולד בשנת 1877 בעיר קאלף (Calw), באזור היער השחור שבגרמניה, לאב גרמני-בלטי מאסטוניה ולאם גרמניה שנולדה בהודו, והוא נכד למיסיונר שהגיע להודו במסגרת (מכאן ההכרה הראשונית של התרבות ההודית שבאה לידי ביטוי בספריו לאחר מכן). שני הוריו היו נוצרים פרוטסטנטים אדוקים מאוד וציפו ממנו לפתח קריירה ככומר. הסה התחיל ללמוד בסמינר פרוטסטנטי ב-1891, אך סולק ממנו. לאחר התנסות קצרה במספר בתי ספר נוספים, הפסיק את לימודיו והתחיל לעבוד כמוכר ספרים וכמכונאי. בתקופה זו התעמק בכתבי גתה ויוצרים גרמניים אחרים. בשנים 1898–1899 הוציא לאור שני ספרים ראשונים (אחד מהם ספר שירה. שניהם לא תורגמו לעברית). הצלחתו החלה בגיל 27 עם צאתו לאור של ספרו פטר קמנצינד ב-1904.
זמן קצר לאחר מכן התחתן הסה עם. לזוג נולדו שלושה ילדים. ב-1911 נסע לטיול בהודו ולמרות אכזבתו ממנה, היו רשמיו מהטיול (והיכרותו מילדות את התרבות ההודית) - השראה בעתיד לכתיבת ספרו סידהארתא.
בשנות העשרה של המאה ה-20 עבר הרמן הסה טיפול פסיכואנליטי אצל קארל יונג. ב-1914 הוציא לאור את ספרו האחוזה רוסהלדה, שבו חקר את השאלה האם על האמן להינשא. תשובתו השלילית בספר שיקפה את הבעיות בחייו הפרטיים - אשתו לא הייתה יציבה נפשית, ובנו היה חולה.
במהלך שנות מלחמת העולם הראשונה ביקר את הלאומנות והתוקפנות שהתפשטו באירופה ופעל למען אסירי מלחמה - פעולות שהצמידו לו את הכינוי "הבוגד" בקרב גרמנים רבים באותה תקופה.
ב-1919 הוציא לאור את רומן ההתבגרות דמיאן תחת שם העט אמיל סינקלייר (שהוא גם שמו של המספר בספר). הספר היווה פריצת דרך עבורו, ורבים היללוהו (לרבות תומאס מאן). באותה שנה עזב את משפחתו ועבר להתגורר בדרום שווייץ. באותה תקופה כתב גם את סידהרתא, שיצא לאור ב-1922. באותה שנה הוציא לאור גם ספר אגדות שעוד לא תורגם לעברית, שאותו הקדיש ל. הסה הכיר את ונגר ב-1919, עזב את משפחתו למענה והתחתן איתה ב-1924, אך התגרש ממנה לאחר חודשים ספורים בלבד. בזמן זה הוא כתב את אחד הספרים המוכרים ביותר שלו, זאב הערבה, שמו של הספר היה ההשראה ללהקה האמריקאית בעלת אותו השם (Steppenwolf), שהתפרסמה עם הלהיט Born to Be Wild וכן לשמו של פרוטגוניסט הסרט השיחה בבימויו של פרנסיס פורד קופולה ב-1972. ב-1931 התחתן הסה עם, יהודיה אשר עמה התכתב מאז 1909 (בגיל 14 בלבד), לאחר ששלחה לו מכתב.
הרמן הסה התנגד בחריפות לנאצים, כתב ודיבר רבות בגנותם. ב-1941, בהדפסה מחודשת של נרקיס וגולדמונד (שראה אור במקור ב-1930), סירב בתוקף לערוך מחדש קטעים העוסקים באנטישמיות וב-1943 הוחרם על ידי גרמניה הנאצית. ב-1943 הוציא לאור בשווייץ את יצירת המופת שלו, לאחר שהספר נפסל לפרסום על ידי הנאצים ב-1942. בתום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1946, בגיל 69, זכה הרמן הסה בפרס נובל לספרות. לאחר זכייה זו לא כתב עוד ספרים אלא רק שירים ומאמרים.
הרמן הסה נפטר בגיל 85, בשנת 1962, בתקופה שבה צעירים בארצות הברית החלו לגלות את יצירותיו ואימצו אותן בחום. עבור ילדי הפרחים בשנות השישים והשבעים הוא היה סופר נערץ. ספריו זכו להתעניינות גדולה מאוד בזכות ההומאניות והרגישות הרבה שבהם, גישתו החופשית והאנטי-בורגנית, והאלמנטים מהתרבות ההודית. "זאב הערבה" ו"סידהרתא" הפכו לספרי קאלט בתרבות הביטניקית וההיפית של שנים אלו.
כתביו
רשימה מלאה - גרמנית (אותיות גדולות)/אנגלית/עברית (לא כולם תורגמו): {|
וולנה ניז'ני נובגורוד
וולנה ניז'ני נובגורוד (ברוסית: Футбольный клуб «Волна» Нижний Новгород) היא קבוצת כדורגל רוסית מהכפר קוברנינו שבמחוז ניז'ני נובגורוד המתמודדת בליגה המקצוענית החל מעונת 2020/2021.
היסטוריה
מועדון הכדורגל וולנה הוקם ב-2016 כקבוצה חובבנית של הכפר קוברנינו במחוז ניז'ני נובגורוד ביוזמת איש עסקים מקומי בשם אלכסיי קוזירב שמשך משקיעים מקומיים כדוגמת רשת החנויות Nash Produkt, ששימשה כספונסר ראשי.
הקבוצה השתתפה באליפויות המחוז החל מעונת 2017 ועד 2020. ב-16 ביולי 2020 נודע שהקבוצה קיבלה רישוי כקבוצת כדורגל מקצוענית וכי תחל להשתתף בליגה המקצוענית מעונת 2020/2021.
אצטדיון הקבוצה
אצטדיון הקבוצה הוא אצטדיון לוקומוטיב בניז'ני נובגורוד המכיל 17,856 מושבים.
מתקן האימונים של הקבוצה מכונה "מירני" והוא ממוקם בכפר קוברנינו ונחנך בשנת 2017. יש בו מגרש כדורגל מודרני עם דשא סינתטי, חדרים נוחים למגורים, בית קפה, מרכז שיקום רפואי ואולם ספורט.
מדליות באולימפיאדת בייג'ינג (2022)
אולימפיאדת בייג'ינג (2022) נערכה בין ה-4 בפברואר ל-20 בפברואר 2022 בבייג'ינג, ובמספר אתרים במחוזות ו ברפובליקה העממית של סין. באולימפיאדה התקיימו 109 תחרויות ב-7 ענפי ספורט, הכוללים 15 דיסציפלינות.
עיצוב המדליות
הוועדה המארגנת של המשחקים האולימפיים והפאראלימפיים בבייג'ינג 2022 חשפה את עיצוב המדליות ב-26 באוקטובר 2021. הצד הקדמי של המדליה מעוצב בצורה של חמש טבעות בהשראת תליוני עיגול קונצנטריים סינים עתיקים. חמשת הטבעות מייצגות משמעות לוואי תרבותית סינית של אחדות השמיים, הארץ ולבבות האנשים. במרכז המדליה חרוטות הטבעות האולימפיות. העיצוב גם שאב השראה מעיצוב המדליות של אולימפיאדת בייג'ינג (2008). בצד האחורי של המדליה חרוטות טבעות עם 24 נקודות בדומה למפות אסטרונומיות המסמלות את השמיים והכוכבים ואת ההרמוניה בין האדם לטבע והשאיפה של ספורטאי המשחקים להגיע להישגים הגבוהים ביותר. במרכז המדליות חרוט סמל המשחקים והשם המלא של המשחקים בסינית. בנוסף, שם התחרות יחרט על הטבעת החיצונית במדליה. הסרט המחובר למדליות נארג בשיטת מסורתית ועליו מופיע דפוס הקרח והשלג עם סמל המשחקים.
טבלת המדליות
הוועדה המארגנת של המשחקים לא קיימה רישום של טבלת מדליות רשמית. הדירוג בטבלה מתבסס על מידע כפי שנמסר על ידי הוועד האולימפי הבין-לאומי. הטבלה מסודרת לפי מספר הזכיות במדליית זהב של הספורטאים מכל מדינה, לאחר מכן נלקח בחשבון מספר הזכיות במדליית כסף ולאחר מכן מספר הזכיות במדליית ארד. במידה וקיים שוויון בדירוג המדינות, הן מופיעות בסדר אלפביתי בהתאם לאותיות הייצוג של המדינה בוועד האולימפי הבין-לאומי. באולימפיאדה הוענקו סך הכול 327 מדליות ב-109 תחרויות.
בוצ'לטו
בוצ'לטו (באנגלית: Buccellato) היא עוגה מעגלית סיציליאנית המכילה תאנים, שוקולד, פירות יבשים ואגוזים. באופן מסורתי העוגה קשור לחג המולד בסיציליה.
ישנה עוגה מסורתית דומה מלוקה בעלת שם זהה, אך אין להתבלבל ביניהן, אם כי שתיהן לחמים מתוקים בצורת טבעת המכילים קליפות פרי מסוכרות.
ניתן לשמר את העוגה הזאת במשך זמן רב מרגע הכנתה.
Mary's Song (Oh My My My)
(בעברית: השיר של מרי) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך אלבום הבכורה שלה, Taylor Swift. השיר יצא לאור ב-24 באוקטובר 2006, בסמוך לצאת האלבום עצמו, על ידי חברת התקליטים ביג משין רקורדס.
בנוסף לכך, נכלל השיר במהדורת  שהוציאה סוויפט ב-26 באוקטובר 2006.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי טיילור סוויפט וליז רוז שכתבה עימה שירים כמו "Teardrops on My Guitar" ו-"Picture to Burn", והופק על ידי נייתן צ'פמן. (בנוסף לכך, קיבל בריאן מאהר קרדיט בכתיבת השיר גם כן) הוא נכתב בהשראת שכניה של סוויפט; זוג ותיק שהיא ומשפחתה הכירו מאז שהיו רק ילדים. לאחר מפגש לילי אחד, החליטה לכתוב את השיר.
פרק זמן לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-14 מיליון השמעות.
ביקורת
ברולינג סטון הוא דורג במקום ה-206 ברשימת "כל 229 השירים של טיילור סוויפט, לפי דירוג".
Set Me Free
Set Me Free (בגרסתו העברית: חופשייה; בתרגום חופשי לעברית: "שחרר אותי") הוא השיר שיצג את ישראל באירוויזיון 2021 ובוצע על ידי עדן אלנה. את השיר כתבו נועם זלטין, עידו נצר, עמית מרדכי ורון כרמי. השיר יצא לאור כסינגל ב-26 בינואר 2021, על ידי חברת התקליטים "ארומה מיוזיק".
רקע
אלנה נבחרה לייצג את ישראל באירוויזיון 2020, לאחר שזכתה בעונה השביעית של תוכנית המציאות "הכוכב הבא לאירוויזיון". במרץ 2020, נערך משדר בשם "השיר הבא לאירוויזיון" בכאן 11, בו הוצגו ארבעה שירים, מביניהם נבחר "Feker Libi", שיצרו עידן רייכל ודורון מדלי, לייצג את ישראל באירוויזיון 2020 ברוטרדם, הולנד. אלנה הייתה אמורה לבצע את השיר בחצי-הגמר הראשון שהיה אמור להיערך ב-12 במאי 2020 ולנסות להעפיל לגמר התחרות. ב-18 במרץ 2020, הוכרז כי בעקבות מגפת הקורונה בוטלה התחרות וכלל הזמרים אשר היו אמורים להשתתף בו נבחרו אוטומטית לייצג את מדינתם בשנה הבאה, אך כלל השירים שנבחרו לשנה זו לא יוכלו להשתתף בתחרות ב-2021.
ב-2 בדצמבר 2020 נחשפו 9 שירים שנבחרו על ידי הוועדה להצבעה, שנמשכה עד 13 בדצמבר. ב-3 בינואר, פורסמו שלושת השירים שעלו לשלב הבא. ב-25 בינואר 2021 התקיים המשדר "השיר שלנו לאירוויזיון 2021", בו הוכרז כי השיר שנבחר לייצג את ישראל באירוויזיון 2021 הוא "Set Me Free".
אירוויזיון 2021
ב-26 במרץ 2021 נחשפה גרסת האירוויזיון לשיר, המלווה בקליפ חדש. ב-18 במאי 2021, אלנה הופיעה עם השיר בחצי הגמר הראשון של התחרות. בתום ההצבעה התברר כי העפילה לגמר מהמקום החמישי בין עשרת השירים העולים לגמר.
בתום הכרזת הנקודות, התברר שהשיר סיים את התחרות כשהוא מדורג במקום ה-17 בגמר התחרות, לאחר שקיבל 93 נקודות.
וידאו קליפ
ב-19 בינואר 2021 פרסם תאגיד השידור הישראלי את שלושת הקליפים של השירים המועמדים לייצג את ישראל באירוויזיון. הקליפ, בדומה לשני הקליפים הנוספים, בוים על ידי אלעד ויסמן.
ב-26 במרץ 2021 פורסמה גרסה חדשה.
ביקורות
דודי פטימר ממעריב אונליין ביקר באופן שלילי את השיר, תוך שתיאר את השיר כ"טראש פופ נוסחתי, שבלוני ברמת סקיצה וביצוע טכני מדי ובכלל לא מרגש, לא מלהיב ולא מעניין עם בריחות מבטא ישראלי של אלנה", על מילות השיר אמר כי "הטקסט מטומטם ('מעלה עוד סטורי כותב שם Don't worry?', נו באמת), הלחן מבולגן לי מדי ורק העיבוד מצוין". בן שלו מהארץ ביקר את השיר באופן דומה, באומרו כי "צריך להשקיע מאמץ קל כדי לחבב את Set Me Free" והוסיף כי "המנון לחופש זה לא, ונדמה שגם לא שיר יעיל לאירוויזיון".
הגרסה החדשה שפורסמה קיבלה ביקורות חיוביות, תוך התייחסות ליכולות הקוליות שעדן אלנה הפגינה בו.
שועל-מעופף מפוספס-פנים
שועל-מעופף מפוספס-פנים (שם מדעי: Styloctenium) הוא סוג של עטלף ססגוני דמוי שועל במשפחת עטלפי הפירות, בו 2 מינים שאנדמיים לאיים בדרום-מזרח אסיה. הסוג הוקם במקור בשנת 1899 על ידי הזואולוג הגרמני פאול מטשי לאחר שסווג קודם לכן בסוג שועל-מעופף, והוא נחשב במשך 100 השנים הבאות לטקסון מונוטיפי עד לגילויו של מין נוסף בתחילת המאה ה-21.
תיאור ואנטומיה
לשועל המעופף המפוספס גוף קומפקטי, ראש שועלי מוארך, ולוע צר ומחודד. אוזניו קצרות, קירחות ומשולשות, והעיניים גדולות במיוחד ובעלות אישונים אדמדמים. לסוג שני טפרים גדולים על האגודל והאצבע המורה. השועל המעופף המפוספס הוכר כסוג נפרד על בסיס מורפולוגיה שונה של החותכות והטוחנות הגדולות והמסיביות שלו; הטוחנות האחוריות אצל המינים בסוג בולטות בצבען האדמדם-כהה. הטפרים ארוכים, חזקים ומעוקלים.
אורך הראש והגוף של השועל המעופף המפוספס 14–20 ס״מ, אורך הזרוע 9–11 ס״מ ואורך האוזן 1–2 ס״מ. משקלו 149–218 גרם. הסוג נטול זנב וקרום התעופה האחורי שלו מפותח היטב. באופן חריג לשועלים מעופפים, הנקבות של סוג זה גדולות יותר מן הזכרים.
הפרווה של השועל המעופף קצרה וצפופה. הצביעה של הפרווה חריגה אצל עטלפים ומתחלקת בין הצד החזיתי (הפנים, החזה והגחון) הכהה והססגוני לצד האחורי (הראש, הגב והצלעות) הדהוי יותר. בצד החזיתי, הפרווה מתאפיינת בצבעים חזקים ורבגוניים שנעים בין כתום תפוז בוהק לכתום אפרסק, ערמון, חום אדמדם כהה, זהוב, אוכרה או קפה עמוק; בניגוד מובהק לצד החזיתי, הצד האחורי מתאפיין בצבע חיוור בהרבה שנע בין בז'-צהבהב לאפרפר או חום דהוי.
מעבר לחלוקת הצבעים הייחודית, הסוג מפורסם בסימוני הפנים הבולטים שלו: גבות לבנות עבות מעל העיניים, פס לבן על החרטום וסינר לבן רחב סביב השפתיים והסנטר. צבעי פנים כגון אלו נדירים יחסית אצל עטלפי הפירות, ונמצאים מלבד סוג זה רק אצל שועל-מעופף קטן-שן, שועל-מעופף מסיכתי ושועל-מעופף ביסמרק. סימוני הפנים החריגים תפסו את תשומת ליבם של חוקרי הטבע הראשונים שנתקלו בו; כך למשל, הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי שקיבל את הדגימה הראשונה של המין מאלפרד וולאס, ציין שבגלל צבעי הפנים החריגים ברור לו שמדובר במין נפרד על אף שהדגימה הייתה של פרט צעיר עם שיניים לא מפותחות. הכנפיים של הסוג צבועות בתערובת של חום אדמדם ושחרחר, עם קצוות לבנות או ורודות. הטפרים וקצות האוזניים שחרחרים.
תפוצה וביולוגיה
מיני השועל המעופף מצויים בדרום-מזרח אסיה; מין אחד אנדמי לאי סולאווסי ואיי טוגיאן באינדונזיה, ומין שני אנדמי לאי מינדורו בפיליפינים כשבין תפוצת השניים מפריד מרחק של 1,200 קילומטרים ימיים. בית הגידול שלהם מורכב מיער גשם טרופי ראשוני בשפלות, ולעיתים גם יער משני מקוטע, שברי יערות, מטעי קקאו וקפה שטחי מרעה מנוקדים בכיסי יער ורכסים הרריים ברום 1,000 מטר מעל פני הים.
אין כמעט מידע על האקולוגיה של הסוג. השועלים המעופפים המפוספסים פעילים בשעות הלילה ומבלים את שעות היום תלויים על ענפים או בחללי עצים. הם חיים בדרך כלל בגפם או בקבוצות קטנות, ועשויים להיות מונגומיים. התזונה שלהם מורכבת מתאנים, בננות וגויאבות, והטוחנות הגדולות שלהן מאפשרות להן ללעוס את פירות הפנדן ופראיסינטיה הקשים ללעיסה. ההיריון נמשך מספר חודשים ולאחריהם נולד גור אחד או תאומים.
מינים
בסוג זה 2 מינים:
קרלו קריוולי
קַרְלוֹ קְרִיוֶלִי (באיטלקית: Carlo Crivelli; סביב 1430 בוונציה – סביב 1495 באסקולי פיצ'נו) היה צייר איטלקי מתקופת הרנסאנס בעל סגנון דקורטיבי גותי מאוחר שמרני, ששהה בשנותיו הראשונות בוונטו, שם ספג השפעות מ, ומנטניה. הוא עזב את חבל ונטו ב-1458 ובילה את רוב שארית הקריירה שלו ב, שם פיתח סגנון אישי ייחודי המנוגד לזה של בן זמנו הוונציאני ג'ובאני בליני.
תחילת חייו
קריוולי נולד בסביבות 1430–1435 בוונציה למשפחת ציירים וקיבל את גיבושו האמנותי שם ובפדובה. הפרטים הידועים לנו על הקריירה של קריוולי מעטים: אומרים שהוא למד אצל, שצייר עד 1436; באותה תקופה קריוולי היה כנראה רק ילד. הוא גם למד בבית הספר של בוונציה, אחר כך עזב את ונציה לפדובה, שם מאמינים שעבד בבית המלאכה של  ולאחר מכן, לאחר שנידון ב-1457 לשישה חודשי מאסר בגין רומן עם אישה נשואה, עזב בשנת 1459 לזאדאר בדלמטיה (כיום חלק מקרואטיה, אבל אז טריטוריה ונציאנית).
קריירה
הוא היה בעלים של בית מלאכה משלו כשנשלח לכלא בגין ניאוף בשנת 1457. התאריכים עליהם חתם על התמונות ששרדו משתרעים משנת 1468 על גבי מזבח בכנסיית סן סילבסטרו במאסה פרמנה (Massa Fermana) ליד פרמו ועד 1493 על ישו המת בין יוחנן הקדוש, הבתולה ומריה מגדלנה ב במילאנו.
אף על פי שהאמן פרסם את מקורותיו הוונציאניים בחתימתו, לעיתים קרובות וריאציה כלשהי על "קרולוס קריוולוס ונטוס" ("Carolus Crivellus Venetos" - "קרלו קריוולי מוונציה"), נראה שקריוולי עבד בעיקר ב, ובמיוחד באסקולי פיצ'נו ובקרבתה. רק שתי תמונות ניתן למצוא כיום בוונציה, שתיהן ב.
הוא צייר בטמפרה בלבד, למרות הפופולריות הגוברת של ציור בצבע שמן במהלך חייו, ועל לוחות, אם כי חלק מציוריו הועברו לקנבס. אהבתו לרקעים מוזהבים היא אחד מסימני הטעם השמרני הזה, שנכפה בחלקו על ידי פטרוניו. מבין ה המוקדמים שלו, רק אחד, קישוט המזבח מאסקולי פיצ'נו, משנת 1473, שרד בשלמותו במסגרתו המקורית, ועדיין במיקומו המקורי (הקתדרלה של העיר). כל השאר פורקו והפאנלים וסצנות ה שלהם מחולקות בין מספר מוזיאונים.
קבוצה אמורפית של בני זמנו, חקיינים וחסידים, המכונים קריוולשי (Crivelleschi), משקפת בדרגות שונות היבטים של סגנונו.
עבודותיו
בניגוד למגמות הנטורליסטיות שהתגברו בפירנצה במהלך חייו, סגנונו של קריוולי ממשיך לייצג את הרגישות של של חצרות המלוכה. ההגדרות האורבניות שלו דמויות תכשיט ומלאות פרטים אלגוריים מפורטים. הוא העדיף רקע נוף ירוק, וניתן לזהות את יצירותיו על פי השימוש האופייני שלו בפירות ופרחים כמוטיבים דקורטיביים, המתוארים לעיתים קרובות בתבליטי זרים תלויים, שהם גם סימן ההיכר של הסטודיו של פרנצ'סקו סקוורצ'ונה בפדובה, שבו ייתכן שקריוולי עבד.
לציוריו יש איכות ליניארית המזוהה עם בני דורו מאומבריה. קריוולי הוא צייר בעל אינדיבידואליות בולטת. בניגוד לג'ובאני בליני, בן זמנו, עבודותיו אינן "רכות", אלא ברורות ומוגדרות בקו המתאר עם תשומת לב ניכרת לפרטים. השימוש שלו בטרומפ-לויל, לעיתים קרובות בהשוואה לזה שנמצא בעבודותיהם של ציירי הרנסאנס הצפוני כמו רוחיר ואן דר ויידן, כולל חפצים מוגבהים, כגון תכשיטים ושריון על גבי צבע הג'סו על הלוח.
בהזמנת הפרנציסקנים והדומיניקנים מאסקולי, עבודתו של קריוולי היא דתית בלבד. ציוריו מורכבים ברובם מדימויים של המדונה והילד, פייטה, ופריטי קישוט המזבח הידועים כ שהפכו יותר ויותר לא אופנתיים. התמונות מלאות לעיתים קרובות בדימויים של סבל, כמו פצעים פעורים בידיו ובצדו של ישו ופיותם של אבלים מעוותים בייסורים, עבודתו של קריוולי סיפקה את הצרכים הרוחניים של פטרוניו. התכונות האולטרה-ריאליסטיות, לפעמים מטרידות, הובילו לעיתים קרובות את המבקרים לתייג את ציוריו של קריוולי כ"גרוטסקיים", בדומה לעמיתו הצייר הצפון-איטלקי,. עבודתו יצרה הזמנות יוקרתיות רבות ובוודאי קלעה לטעמם של פטרוניו.
מוניטין
לאחר מותו לא נטו חסד לעבודתו, והספר חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר של וזארי, שהוא פלורנטיני מאוד בהשקפתו, לא מזכיר אותו. הייתה לו תחייה מסוימת, במיוחד בבריטניה, בתקופתם של הציירים הפרה-רפאליטים, שכמה מהם, כולל, העריצו את עבודתו. המוניטין שלו דעך עם התנועה הזו, אבל ספרים שיצאו לאור בסוף המאה ה-20 על עבודתו ותלייה מחודשת של עבודותיו בגלריה הלאומית, בלונדון, גרמו להתעניינות מחודשת בו.
סוזן סונטג כתבה ב-"Notes on Camp" (1992): "קאמפ הוא הציורים של קרלו קריוולי, עם התכשיטים האמיתיים שלהם, החרקים הטרומפ-לויל והסדקים בבניינים".
אבדון פמיק
אבדון פמיק (באנגלית: Abdon Pamich; 3 באוקטובר 1933) אתלט עבר איטלקי, אלוף אולימפי (טוקיו 1964), זוכה מדליית הארד באולימפיאדת רומא 1960, אלוף עולם (1960) ופעמיים ברציפות אלוף אירופה (בלגרד 1962 ובודפשט 1966) בהליכה למרחק 50 ק"מ. השתתף ב-5 אולימפיאדות.
ביוגרפיה
פמיק נולד ב-1933 בפיומה שהייתה באותה תקופה תחת שלטון איטלקי (כיום בסרביה). מייד לאחר מלחמת העולם השנייה היגר אבי המשפחה לגנואה שבאיטליה וב-24 בספטמבר 1947 הצטרף אליו פמיק עם אחיו הבוגר ג'יובאני (יליד 1932).
במקביל לפעילותו הספורטיבית השלים תארים אקדמיים בפסיכולוגיה וסוציולוגיה בתחום הספורט. לאחר פרישתו מונה לפסיכולוג של נבחרת איטליה בכדוריד. כמו כן עבד כמאמן ריצה ומנהל אתלטיקה וכן סייע לטניסאים הבכירים של איטליה בתחום פסיכולוגיית הספורט
1955
במשחקי הים התיכון שנערכו בברצלונה, ספרד זכה במדליית זהב בהליכה למרחק 50 ק"מ בתוצאה של 5:03:33 שעות, לפני רוג'ר שיילאט (Roger Chaylat) מצרפת (5:20:04 שעות) ופרנסיסקו וילולדו (Francisco Villoldo) מספרד (5:36:07 שעות).
1956
באולימפיאדת מלבורן סיים במקום רביעי בהליכה למרחק 50 ק"מ בתוצאה של 4:39:00 דקות ובמקום 11 בהליכה למרחק 20 ק"מ בתוצאה של 1:6:06 שעות).
1958
באליפות אירופה שנערכה בסטוקהולם, שוודיה זכה במדליית כסף בתחרות הליכה למרחק 50 ק"מ בתוצאה של 4:18:00 שעות, אחרי יבגני מסקינסקוב מברית המועצות בשיא אליפות חדש שך 4:17:15.4 שעות ולפני מקס וובר  ממזרח גרמניה (4:19:58.6 שעות).
1960
באולימפיאדת רומא זכה במדלייית ארד בתחרות הליכה למרחק 50 ק"מ בתוצאה של 4:27:55.4 שעות, אחרי דון תומפסון מבריטניה (4:25:30.0 שעות) ויון לינגורן  משוודיה (4:25:46.0 שעות).
נחש הקשת
נחש הקשת (אנגלית: Rainbow Serpent), הוא שם שנתנו אתנוגרפים ואתנולוגים מודרניים לדמויות מיתיות במיתולוגיות של הילידים אבוריג'ינים באוסטרליה. לדמויות נחש קשת יש שמות מקוריים שונים ותפקידים שונים אצל עמי ילידים שונים, אך הן בדרך-כלל מתוארות כאל, לעיתים האל הבורא, בדמות נחש או דג, החי בבורות מים, וכאשר הוא עובר מבור אחד למשנהו הוא נראה בדמות הקשת בענן.
אבדון פמיק
שיאן עולם
בתחרות שנערכה בפונטה סן פייטרו, איטליה ב-16 באוקטובר קבע פמיק שיא עולם בהליכה למרחק 50 ק"מ בתוצאה של 4:03:02 שעות, שיפור לשיא בן השנה של אנטולי ודיאקוב מברית המועצות (4:03:53 שעות). שיא זה החזיק מעמד כשנה ונשבר על ידי גריגורי קלימוב  מברית המועצות (4:01:39 שעות).
נחש הקשת
נראה כי הראשון שהשתמש במונח באנגלית, וייתכן שטבע אותו, היה האנתרופולוג הבריטי אלפרד רדקליף-בראון.
מינים שונים של בעלי-חיים, בעיקר נחשים, באזורים שונים של אוסטרליה, הוצעו כהשראה לדמות המיתית, למשל פיתון אונפלי ופיתון מים חום. כמו כן הוצע מין של נחש נכחד, הוונאמבי.
אבדון פמיק
1961
באליפות העולם בהליכה שנערכה בלוגאנו, איטליה זכה במדליית זהב בתחרות הליכה למרחק 50 ק"מ (4:25:30 שעות) לפני דון תומפסון (4:30:35 שעות) ואקא סודרלונד משוודיה (4:36:48 שעות).
נחש הקשת
בארץ ארנהם בטריטוריה הצפונית, ציורי סלע של נחש הקשת מתוארכים לתקופה של 4,000 עד 6,000 שנה לפני זמננו ולפיכך תוארו כ"דת העתיקה בעולם". ארכאולוגים שיערו שראשית הופעתם קשורה להצפת אזורי החוף באוסטרליה בראשית ההולוקן.
אבדון פמיק
1962
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד יוגוסלביה (כיום סרביה) זכה במדליית זהב בתחרות הליכה למרחק 50 ק"מ בתוצאה של 4:19:46.6 שעות, לפני גרגורי פניצ'קין מברית המועצות (4:24:35.6 שעות) ודון תומפסון (4:29:00.2 שעות).
נחש הקשת
פסטיבל נחש הקשת הוא פסטיבל שנתי של מוזיקה, אמנויות ותרבות במדינת ויקטוריה בדרום-מזרח אוסטרליה.
אבדון פמיק
1963
במשחקי הים התיכון שנערכו בנאפולי איטליה, זכה במדליית זהב בתחרות הליכה למרחק 50 ק"מ בשיא משחקים חדש של 4:33:13 שעות, לפני אחמד נאסר בן מסעוד (Ahmed Naceur Ben Messaoud) מתוניסיה (4:39:47 שעות) וג'יאני קורסרו מאיטליה (4:44:38 שעות).
נחש הקשת
האחיות וואווילאק הן שתי דמויות בוראות במיתולוגיה של אנשי היונגור  בארץ ארנהם. מסופר כי דם הווסת (או בגרסה חלופית של הסיפור, דם הלידה) של אחת מהן זיהם בור מים שבו חי יורלונגור, שמו המקומי של נחש הקשת. יורלונגור זעם על כך והוריד מבול אשר שטף את הארץ ובלע את האחיות ואת בניהן התינוקות. לאחר מכן הפך יורלונגור לקשת בענן, ירד לאדמה והקיא את האחיות ואת בניהן כשהם בחיים. סיפור זה שימש כבסיס לטקסי בגרות אצל בני היונגור.
אבדון פמיק
אלוף אולימפי
באולימפיאדת טוקיו זכה במדלייית זהב בתחרות הליכה למרחק 50 ק"מ בשיא משחקים חדש של 4:11:12.4 שעות, לפני פאול ניהיל מבריטניה (4:11:31.2 שעות) ואינגבר פטרסון  משוודיה (4:14:17.4 שעות).
1965
באליפות העולם בהליכה שנערכה בפסקארה, איטליה זכה במדליית ארד בתחרות הליכה למרחק 50 ק"מ בתוצאה של 4:06:40 שעות, אחרי כריסטוף הונה (4:03:14 שעות) ובורקהארד לוישקה (4:06:02 שעות), שניהם ממזרח גרמניה.
1966
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה זכה במדליית זהב בתחרות הליכה למרחק 50 ק"מ בתוצאה של 4:18:42 שעות, לפני גנאדי אגאפוב (4:20:01.2 שעות) ואלכסנדר שרביינה  (4:20:47.2 שעות), שניהם מברית המועצות.
1968
באולימפיאדת מקסיקו סיטי השתתף בתחרות הליכה למרחק 50 ק"מ אך לא סיים את התחרות.
1971
במשחקי הים התיכון שנערכו באיזמיר, טורקיה זכה במדליית זהב בתחרות הליכה למרחק 50 ק"מ בשיא מחשקים חדש של 4:21:21 שעות, לפני ויטוריו ויסיני מאיטליה (4:29:19 שעות) וחסן אוז (Hasan Oz) מטורקיה (4:54:06 שעות).
1972
באולימפיאדת מינכן זכה לשאת את דגל ארצו בטקס פתיחת המשחקים. במשחקים עצמם הוא השתתף בתחרות הליכה למרחק 50 ק"מ אך לא סיים את התחרות.
בית הכנסת הגדול (עפולה)
בית הכנסת הגדול "בית שלום" בעפולה תוכנן על ידי זליג אקסלרוד, נבנה בשנים 1928–1932, והיה מהגדולים שבבתי הכנסת בארץ ישראל. הקמת בית הכנסת נתרמה ומומנה ברובה על-ידי שלום לואיס מארצות הברית, ועל כן הוא נקרא גם על שמו.
היסטוריה
בשנת 1927 שכנע הרב דב בער הכהן קוק, רבה של עפולה, יהודי בשם שלום לואיס מארצות הברית לתרום כסף לבניית בית כנסת בעפולה. על ביצוע הבנייה הופקדה תנועת המזרחי, שמסרה את תכנון בית הכנסת לידי משרד האדריכלים של זליג אקסלרוד, אשר מסר את תכנונו לאדריכל יעקב יהודה. מנהל העבודה היה יעקב פרבשטיין. העבודה התנהלה חליפות, לפי מצבה הכלכלי של המושבה. בשנת 1929 נגמר הכסף והבנייה הופסקה למשך כשנתיים. לואיס לא היה יכול לתרום עוד כספים לבניית בית הכנסת ואנשי עפולה התגייסו לאסוף כספים להשלמתו יחד עם תנועת המזרחי. הוא הושלם לפני הימים הנוראים בשנת 1933.
שימוש
בתחילת ימי עפולה היה מניין יחיד בעפולה, בהשפעת הרב שלא רצה לפצל את הקהילה. אולם בתחילת 1928 יזמו בעלי המלאכה, שהרגישו מקופחים במניין המרכזי, עיכוב קריאה, הוציאו את ספר התורה (שהיה שייך להם) וייסדו מניין עצמאי. באוקטובר 1933 הכניסו לבית הכנסת של בעלי המלאכה ספר תורה שהובא מקהילת מידוויל בפנסילבניה. באמצע שנות ה-30 הקימו בעלי המלאכה בית כנסת משלהם, צפונית לבית הכנסת הגדול. בית הכנסת נחנך לקראת הימים הנוראים בשנת 1938. בשנת 1937 היו בעפולה המתפתחת ארבעה מניינים: בבית הכנסת הגדול, לבעלי מלאכה, לחסידים ולבני עדות המזרח.
בבית הכנסת התפללו בהברה אשכנזית, אולם כדי לקרב את הצעירים לבית הכנסת, הרב דרש בעברית וכן נשכר חזן.
פיליפ לסלי הייל
פיליפ לסלי הייל (באנגלית: Philip Leslie Hale; 1865 – 1931) היה אמן, סופר ומורה אמריקאי אימפרסיוניסטי.
ביוגרפיה
הייל נולד בבוסטון, בנו של הסופר והכומר אדוארד אוורט הייל, אחיה של האמנית אלן דיי הייל, והיה קשור לנייתן הייל והארייט ביצ'ר סטואו.
הוא למד בבית הספר במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון אצל אדמונד צ'ארלס טרבל, ועם ג'וליאן אלדן וייר בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק.
בשנת 1887 נסע ללמוד בפריז במשך חמש שנים ובמהלך תקופת הקיץ צייר בז'יברני, שם הושפע מהפלטה והעבודת המברשות של קלוד מונה.
הייל חזר לבוסטון בשנת 1893. בעבר התארס לאתל ריד, במקום זאת התחתן עם עמיתה האמנית ליליאן ווסטקוט הייל בשנת 1902, והם שכרו אולפנים סמוכים בבוסטון.
פיליפ הייל לימד בבית הספר במוזיאון בבוסטון, וכן במוזיאון המטרופוליטן ובאקדמיה לאמנות בפנסילבניה.
הוא כתב ביקורת אמנות ופרסם את יאן ורמיר מדלפט בשנת 1913, המונוגרפיה הראשונה על האמן שפורסמה בארצות הברית.
ננשיאונגוזאורוס
ננשיאונגוזאורוס (שם מדעי: Nanshiungosaurus) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת התריזינוזאוריים שהתקיים במשך תור הקרטיקון לפני 67 מיליון שנה בסין. המאובנים שלו התגלו בתצורות ננקסיונג שבמחוז גואנגדונג בדרום סין והוא תואר למדע בשנת 1979 בידי החוקר דונג שימינג. משמעות שמו היא: "הלטאה של ננקסיונג", האתר בו התגלה. בסוג נכללו 2 מינים: Nanshiungosaurus brevispinus ו-Nanshiungosaurus bohlini שהוגדר ב-1997 אך לא ברור האם הוא מין עצמאי או שכלול במין הראשון.
הממצאים של הדינוזאור היו חסרי גולגולת אך בעלי רוב החוליות של הזנב ועמוד השדרה. החוליות היו ישרות, עבות וקצרות ודמו מאוד לחוליות של זאורופודים, אליהם שויכו בתחילה. עם זאת מבנה הרגליים היה שונה עם התאמה לתנועה על שתי רגליים, כך שהוא סווג לקרובו של התריזינוזאורוס.
דינוזאור זה הגיע לאורך 44 עד 5 מטרים ולמשקל של 454 עד 907 ק"ג. המין N. bohlini היה גדול יותר ועל פי החוקר גרגורי ס. פאול הגיע לאורך 6 מטרים ולמשקל 1,300 ק"ג. הוא היה בעל טפרי ענק ששימשו אותו לתלישת ענפי עלים מהעצים וגם להגנה מטורפים כמו טרבוזאורוס.
דינוזאור זה נכחד לפני 67 מיליון שנה, מעט לפני הכחדת הקרטיקון שאירעה לפני 66 מיליון שנה.
אני האגדה (רומן)
אני האגדה (באנגלית: I Am Legend) הוא רומן אימה פוסט-אפוקליפטי משנת 1954 מאת הסופר האמריקני ריצ'רד מת'סון. הרומן היה להצלחה רבה ועובד לקולנוע בסרטים האדם האחרון על כדור הארץ (1964), איש האומגה (1971) וכן בסרט הנודע אני האגדה (2007), בכיכובו של ויל סמית'. הרומן היווה גם השראה לסרט ליל המתים החיים (1968).
הספר תורגם לעברית בהוצאת ינשוף, על ידי יעל ענבר ויצא לאור במקביל לצאתו לאקרנים של סרט הקולנוע בשנת 2007.
עלילה
הרומן, המתרחש באופן מרומז בלוס אנג'לס, מפרט את חייו של נוויל בחודשים ובסופו של דבר שנים לאחר ההתפרצות כשהוא מנסה להבין את המחלה, לחקור אותה ואולי לרפא אותה. נחילי ערפדים מקיפים את ביתו מדי לילה ומנסים למצוא דרכים להיכנס פנימה, הערפדים הם הנקבות החושפות את עצמן ושכנתו הערפדית שצועקת לו לצאת. נוויל שורד כשהוא מתבצר בתוך ביתו בכל לילה; הוא מוגן עוד יותר על ידי אמצעים מסורתיים לדחיית ערפדים כמו שום, מראות וצלבים. סופות אבק שבועיות חורשות את העיר ובמהלך היום, כשהערפדים אינם פעילים, נוויל נוהג להסתובב בהם כדי לחסל אותם בעזרת יתדות מעץ (מכיוון שהם נראים אטומים לכדורי התותחים שלו) ולחפש אחר אספקה. העבר של נוויל מתגלה לעיתים דרך פלשבקים; המחלה לקחה את בתו, שאת גופתה נאלץ לשרוף, כמו גם את אשתו, שגופתה נקברה בסתר, אך לאחר מכן נאלץ להרוג אותה לאחר שקמה מהמתים כערפד.
לאחר התקפי דיכאון ואלכוהוליזם, נוויל קובע לבסוף שיש כמה סיבות מדעיות מאחורי מוצאם, התנהגויות וסלידות אצל הערפדים ולכן הוא מתכוון לחקור אותם. הוא משיג ספרים וחומרי מחקר אחרים מספריה ובאמצעות מחקר הדרגתי מגלה ששורש המחלה הוא ככל הנראה זן Bacillus של חיידקים המסוגל להדביק גם מארחים שמתו וגם חיים. גם הניסויים שלו במיקרוסקופים מגלים שהחיידקים רגישים באופן קטלני לשום ואור שמש. יום אחד, כלב תועה ופצוע מוצא את דרכו לרחוב שלו, ממלא את נוויל בשמחה. נווילשמח לחברה ואט-אט מרוויח בדקדקנות את אמונו של הכלב העצבני במזון ומביא אותו לבית. למרות מאמציו, הכלב הפצוע מת שבוע לאחר מכן, ונוויל, שנשדד מכל תקווה, חוזר ללמוד יותר על הערפדים.
המשך הקריאה והניסויים של נוויל בערפדים חסרי כושר עוזרים לו ליצור תיאוריות חדשות. הוא מאמין שערפדים מושפעים ממראות וצלבים בגלל "עיוורון היסטרי", תוצאה של התניה פסיכולוגית קודמת של נגועים. כשהם מונעים מטירוף המחלה, גם אז, תגובתם מוגבלת לאמונותיו של האדם המסוים; לדוגמה, ערפד נוצרי יחשוש מהצלב, אך ערפד יהודי לא יחשוש כך. בנוסף, נוויל מגלה אמצעים יעילים יותר להרוג את הערפדים, מלבד סתם להכניס יתד לליבם. זה כולל חשיפת ערפדים לאור שמש ישיר או גרימת פצעים רחבים וחושפי חמצן בכל מקום בגופם, כך שהחיידקים עוברים מהיותם סימביוזים אנאירוביים לטפילים אירוביים, תוך שהם צורכים במהירות את מארחיהם כשהם נחשפים לאוויר, מה שהופך את מראה הערפדים לנוזלי. עם זאת, החיידקים מייצרים גם "דבק גוף" גמיש שאוטם באופן מיידי פצעים בוטים או צרים, מה שהופך את הערפדים לחסינים לקליעים שלו. עם הידע החדש שלו, נוויל הורג מספר גדול כל כך של ערפדים בפומבי שכמות המבקרים הליליים שלו פוחתת משמעותית. נוויל מאמין עוד שהמגפה התפשטה לא באמצעות עקיצות ערפד ישירות כמו של יתושים נושאי חיידקים וסופות אבק בערים בעקבות המלחמה אחרונה. חוסר העקביות של תוצאותיו של נוויל בטיפול בערפדים גורם לו גם להבין שבעצם ישנם שני סוגים המגיבים בצורה שונה - כאלה החיים עם זיהום מחמיר ואלה שמתו אך הושמדו מחדש על ידי החיידקים (כלומר כאלה שהפכו לאל-מתים).
עם זאת, בהנחה שהוא יטופל בצורה הוגנת על ידי החברה החדשה, נוויל נשאר בביתו עד שיגיעו אליו האנשים נגועים ושולחים באלימות את הערפדים הלא-מתים שמחוץ לביתו. הוא יורה עליהם ובתורו נורה ונלכד. פצוע אנוש, נוויל מוכנס לתא חסום בו מבקרת רות, שמודיעה לו שהיא חברה בכירה בחברה החדשה, אך בשונה מהאחרים, אינה מתרעמת עליו. לאחר שדנה בהשפעות של פעולות ההרג שביצע נוויל בערפדים של החברה החדשה, היא מכירה בצורך הציבורי בהוצאתו להורג של נוויל, אך נותנת לו חבילה של גלולות התאבדות הפועלות במהירות.
נוויל מקבל את גורלו ומבקש מרות שלא לאפשר לחברה הזו להיות חסרת לב יותר מדי. רות מבטיחה לנסות, מנשקת אותו ועוזבת. נוויל ניגש לחלון התא שלו ורואה את הנגועים בוהים בו באותה שנאה ופחד שפעם חש עבורם; הוא מבין שהוא, שריד של האנושיות הישנה, הוא עכשיו אגדה לגזע החדש שנולד מהזיהום. הוא מכיר בכך שהרצון שלהם להרוג אותו, לאחר שהרג כל כך הרבה מהיקרים להם, אינו דבר שהוא יכול לגנות. ככל שהגלולות מתחילות להשפיע, הוא משתעשע מהמחשבה שהוא יהפוך לאמונה טפלות ולאגדה החדשה שלהם, בדיוק כמו שערפדים היו פעם עבור בני אדם.
סרטים
הרומן עובד לסרט באורך עלילתי שלוש פעמים, כמו גם לסרט ווידאו בשם I Am Omega. בשונה מהספר, כל אחד מהם מציג את הדמות של נוויל כמדען מיומן. שלושת העיבודים מראים שהוא מוצא תרופה ומעביר אותה. עיבודים שונים מהרומן הציגו את האירועים שלוש שנים לאחר האסון, במקום להתרחש בפרק זמן של שלוש שנים, כמו ברומן. כמו כן העיבודים מתרחשים בעתיד הקרוב, שנים ספורות לאחר יציאת הסרט ואילו הרומן מתרחש 20 שנה מיום פרסומו.
הרומן גם עובד לסרט סטודנטים ספרדי קצר בשם Soy Leyenda.
האיש האחרון על כדור הארץ
בשנת 1964 כיכב וינסנט פרייס כד"ר רוברט מורגן (ולא "נוויל") בסרט "האיש האחרון על כדור הארץ" (השם המקורי של ההפקה האיטלקית הזו היה L'ultimo uomo della Terra). מת'סון כתב את התסריט המקורי לעיבוד זה, אך בשל שכתוב מאוחר יותר לא רצה ששמו יופיע בקרדיטים; כתוצאה מכך נזקף לזכות מת'יסון שם בדוי "לוגן סוונסון".
איש האומגה
בשנת 1971 הופקה גרסה שונה בהרבה, תחת הכותרת איש האומגה (The Omega Man) כיכב בה צ'רלטון הסטון (כרוברט נוויל) ואנתוני זרבה. למת'סון לא הייתה כל השפעה על התסריט לסרט זה ואף על פי שהעלילה נותרה דומה, היא סוטה מהרומן בכמה אופנים, תוך הסרת מאפייני הערפד של האנשים הנגועים, למעט הרגישות שלהם לאור. בגרסה זו, הנדבקים מוצגים כמוטציות ליליות, עטויי גלימות שחורות, לבקנים, המכונים "המשפחה". אף על פי שהם אינטליגנטים, הם מתנערים מהטכנולוגיה המודרנית, כשהם מאמינים שהיא (והאנשים המשתמשים בה, כמו נוויל) היא רעה וגורמת לנפילת האנושות.
אני האגדה
בשנת 2007 הופק עיבוד שלישי לרומן, הפעם בשם I Am Legend, בימויו של פרנסיס לורנס ובכיכובו של ויל סמית' כרוברט נוויל. עיבוד זה חורג גם הוא באופן משמעותי מהרומן. בגרסה זו הזיהום נגרם על ידי נגיף שנועד במקור לרפא סרטן. כמה יסודות ערפדים נשמרים, כמו רגישות לאור UV ומשיכה לדם. הנדבקים מוצגים כיצורים פראיים ליליים בעלי אינטליגנציה מוגבלת הצדים את הלא נגועים בזעם דמוי ברסקר. יצורים אחרים, כמו כלבים, נגועים גם הם בנגיף. גם סיום הסרט שונה כדי להציג את נוויל כמי שהקריב את חייו כדי להציל את האנושות, ולא הוצא להורג בשל פשעים נגד הערפדים ששרדו, אף כי סיום שנמחק לסרט היה קרוב יותר לרוחו של הספר ובו נוויל מתנצל על ניסויים שביצע ואינו מתאבד. הסרט מתרחש בעיר ניו יורק בשנים 2009 ו-2012 ולא בלוס אנג'לס של השנים 1975–1977 כמו ברומן.
תאו מורנסיס
תאו מורנסיס המכונה תאו המים האירופי (שם מדעי: Bubalus murrensis) הוא מין נכחד של בקר מהסוג תאו שהיה קרובם של תאו המים ההודי והתאו האסייתי החיים אך הוא חי באירופה, אליה כנראה היגר מאסיה. מאובניו של מין זה התגלו בריינלנד-פפאלץ שבגרמניה ותואר בשנת 1927. הוא חי בסוף הפליסטוקן עד לתחילת ההולוקן לפני 126,000-10,000 שנים, עד לסוף עידן הקרח האחרון.
ממין תאו זה נמצאה אך ורק גולגולת באורך 107 ס"מ שהייתה בעלת קרניים רחבות מצידי הראש המתעקלות רק בקצה ובעלות בסיס ישר, בדומה לתאואים חיים.
תפוצת התאו כנראה השתרעה בין הביצות והגדות של נהרות הריין, האלבה והמור (Murr) שבגרמניה והולנד. כמה מאובנים אפשריים נמצאו באוסטריה ובברית המועצות. למרות גודלו הוא כנראה סלד מהקור של עידן הקרח ואולי נדד לאזורים דרומיים יחסית במרכז אירופה החמימה יותר. לצידו נמצאו מינים גדולים אחרים כמו: פיל ישר-חט, היפופוטם אנתיקוס, הקרנף סטפנורינוס, סוסי בר, שור הבר ויחמורים וגם אוגרים ונמנמנים. בין הטורפים שלו ניתן למנות את אריה המערות, הדוב החום והזאב. לא ברור אם חי לצד האדם.
לחיים (אלבום)
לחיים (באנגלית: A Toast To Life) הוא אלבום הסולו ה-21 של הזמר יעקב שוואקי. שירי האלבום מבוצעים בסגנונות שונים, רובם בעברית ומקצתם ביידיש ואנגלית או בשילובים שונים בין שפות אלו. האלבום יצא בשנת 2021 וזכה בתואר אלבום השנה במצעד המוזיקה של רדיו קול חי.
קישורים חיצוניים
ביקורות:
גבול עיראק–ערב הסעודית
גבול עיראק–ערב הסעודית הוא הגבול הבין-לאומי המפריד בין עיראק לערב הסעודית. אורך הגבול הוא 811 ק"מ, והוא מתחיל ממשולש הגבולות עם ירדן במערב ומסתיים במשולש הגבולות עם כווית במזרח, ליד ואדי אל-באטין.
היסטוריה
מבחינה היסטורית, לא היה גבול מוגדר בבירור בחלק זה של חצי האי ערב. בתחילת המאה ה-20, שלטה האימפריה העות'מאנית בעיראק, והאזורים הדרומיים לאימפריה הורכבו מקבוצות ערביות מאורגנות, שהבולטת שבהן הייתה אמירות נג'ד וחסה, שנשלטה על ידי בית סעוד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הצליח המרד הערבי, שנתמך על ידי האימפריה הבריטית, לסלק את העות'מאנים מרוב המזרח התיכון. כתוצואה מהסכם סייקס–פיקו האנגלו-צרפתי הסודי מ-1916, השיגה בריטניה את השליטה בוילאייטים העות'מאניים מוסול, בגדאד ובצרה, שאוחדו לעיראק המנדטורית ב-1920. בזמן הזה, הצליח אבן סעוד להרחיב את תחומיו במידה ניכרת, ולבסוף הכריז על ערב הסעודית ב-1932.
בדצמבר 1922, נפגש הנציב העליון הבריטי של מסופוטמיה, פרסי קוקס, עם אבן סעוד וחתם על אמנת עוקייר, שסיכם את גבול ערב הסעודית עם כווית ועיראק. הגבול שנוצר כך, שהכיל גם את האזור הנייטרלי בין עיראק וערב הסעודית, היה שונה במקצת מהגבול המודרני. בנובמבר 1925, נחתם הסכם בהרה, שאשרר את הגבול שנוצר.
האזור הנייטרלי בין עיראק וערב הסעודית פוצל ב-1975, והסכם גבול סופי נחתם ב-1981. פרטי ההסכם לא נחשפו עד ל-1991, כאשר ערב הסעודית הפקידה את ההסכמים באו"ם בעקבות מלחמת המפרץ. אחר תום המלחמה, היחסים עם עיראק נהרסו כמעט לחלוטין.
אל-עאלם אל-יום
אל-עאלם אַלְ-יַוְם (בערבית: العالم اليوم – "העולם היום") הוא עיתון עסקים בערבית שמפורסם בקהיר, מצרים. זהו העיתון העצמאי הפרטי הראשון של המדינה.
היסטוריה
על-עאלם אל-יום, שבסיסו בקהיר, הושק בשנת 1991 כעיתון העסקי הראשון במצרים. בנוסף, זהו העיתון העצמאי הראשון בבעלות פרטית של המדינה. יאסר ת'אבת ועמאד אדיב הם מייסדי העיתון.
הבעלים של העיתון הם חברת Good New 4Me Holding אשר מחזיקה גם בעיתון נוסף ושמו Nahdet Misr. עמאד אדיב הוא גם היו"ר ולמיס אל-חדידי הוא מנכ"ל העיתון.
העיתון מתפרסם שש פעמים בשבוע ומתמקד בחדשות עסקיות ביחס למצרים, המזרח התיכון ושאר חלקי העולם. העיתון מציע גם ניתוחים פיננסיים. קהלי היעד שלה כוללים מובילי דעה, נשות עסקים וגברים ומקבלי החלטות בתאגידים רב לאומיים ופרטיים. לעיתון משרדים בפריז, לונדון, ז'נבה, בון, ערב הסעודית, כווית, קטר, בחריין, מרוקו וביירות. הוא מפרסם מהדורה מצרית ומהדורת אזור המפרץ.
בשנת 2003 מספר הקוראים המשוער היה 650,000 והמחזור היה 15,000 עותקים. תפוצת העיתון בשנת 2005 הייתה 35,000 עותקים.
Ue La La
Ue La La (בעברית: או לה לה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית, עדן אלנה. את השיר כתבו ניב כהן ומיטל פטש-כהן מההרכב "נוב", נוי אייזן ואלין כהן. השיר הוצא לאור כסינגל ב-26 בינואר 2021 על ידי חברת התקליטים ארומה מיוזיק.
רקע
בשנת 2020, אלנה זכתה בעונה השביעית של תוכנית המציאות "הכוכב הבא לאירוויזיון" ונבחרה לייצג את ישראל באירוויזיון 2020. במרץ 2020, תאגיד השידור הציבורי כאן 11, ערך קדם בן ארבעה שירים, שבסופו נבחר השיר "Feker Libi", אותו אלנה תבצע על בימת התחרות ברוטרדם, הולנד. ב-18 במרץ 2020, איגוד השידור האירופי הכריז כי בעקבות מגפת הקורונה, תחרות האירוויזיון לשנת 2020 בוטלה. ב-22 במרץ 2020, איגוד השידור הציבורי כאן 11, הכריז כי אלנה נבחרה לייצג את ישראל באירוויזיון 2021.
וידאו קליפ
ב-19 בינואר 2021 פרסם תאגיד השידור הישראלי את שלושת הקליפים של השירים המועמדים לייצג את ישראל באירוויזיון. הקליפ, בדומה לשני הקליפים הנוספים, בוים על ידי אלעד ויסמן. בקליפ, אלנה עומדת לפני מכונית בצבע תכלת ומסביבה, מספר רקדנים. הקליפ מלווה באורות מתחלפים בצבעים הנעים בין כחול לורוד.
ביקורות
ויליאם לי אדמס, מהאתר "Wiwibloggs", אמר על השיר כי "זה לא עוד סתם שיר אירוויזיון, זה שיר שמחבר בין תרבויות. השפות אנגלית, עברית וצרפתית והסגנון המזרחי של השיר מביאים את ישראל השמחה לבמה". עם זאת, אדמס הוסיף כי הקליפ הוא הגרוע ביותר מבין השלושה. השיר סוקר ונכתבו עליו מספר ביקורות במסגרת סיקור מקיף של שירי הקדם הישראלי באתר וויוויבלוגס. הוא נבחר על פי רוב לפייבוריט לזכייה בקדם. על פי תוצאות סקר ציבורי שנערך על ידי אותו אתר, השיר "Ue La La" היה אמור לייצג את ישראל באירוויזיון 2021. השיר זכה לכ-45.01 אחוזי הצבעה. על פי סקר שנערך על ידי האתר "EurovisionWorld", "Ue La La" זכה במקום הראשון עם 36 אחוזי הצבעה כשיר האהוב ביותר מהקדם הישראלי לאירוויזיון. האתר הישראלי "EuroMix", כתב על השיר כי "על פניו השיר מעולה. אך בשל מנעדו הרחב, לא בטוח כי אלנה תצליח לבצע אותו בשידור חי". לעומת הסקרים האחרים, השיר זכה במקום השני בסקר ציבורי שנערך על ידי אותו אתר.
ריפוי חמותו של שמעון כיפא
ריפוי חמותו של שמעון כיפא (פטרוס) הוא אחד מהנסים של ישו המתואר בכל הבשורות הסינופטיות: במתי ח: 15-14, מרקוס א: 31-29 ולוקס ד: 39-38.
סיפור נס הריפוי
בבשורותיהם של מרקוס ולוקס, הנס מתרחש לאחר שישו הטיף בבית הכנסת בכפר נחום. ישו הולך לביתו של שמעון כיפא (פטרוס), שם הוא רואה את חמותו (אמה של אשתו) של שמעון כיפא חולה ושוכבת במיטה, קודחת מחום. ישו נוגע בידה והחום מרפה ממנה מיד ובתגובה היא קמה ומתחילה לשרת אותו. בבשורה על פי מתי, הנס מתועד כנס השלישי בסדרת נסי הריפוי של ישו שתועדו במתי פרק ח בעקבות הדרשה על ההר שנשא ישו.
פרשנות
סילס הנדרסון מציין שבבשורה על פי מרקוס, המילה במקור היווני שתורגמה כ"עזר לה לקום" זהה למילה שבהמשך מרקוס טז: 6 משמשת על ידי המלאך ליד קברו של ישו כשהוא אומר לנשים כי "הוּא (ישו) קָם". הנדרסון מסיק מכך שמרקוס יוצר קשר לתחיית המתים, ומציע בכך שהאישה שחלתה אנושות הוחזרה ל"חיים חדשים" בכך שהחלה לשרת אחרים.
במרבית הגרסאות של מתי ח: 15, היא החלה לשרת "אותו" (כלומר ישו) אך ב - Textus Receptus היא "החלה לשרתם". בבשורות מרקוס ולוקס שתיהם מתייחסות ל"לשרתם"; לכן טוען יוהאן בנגל כי בבשורתו של מתי, מצוי הנוסח היותר מדויק ושיש לקרוא "לשרתם" בעוד שהשימוש "לשרת אותו" בבשורות האחרות שגוי.
בעקבות אירוע זה, הבשורות מדווחות כי בערבו של אותו יום, עם שקיעת החמה, "הביאו לישו מהסביבה, את כל החולים שסבלו ממחלות שונותם או שהיו אחוזי שדים, ישו הניח את ידיו על כל אחד מהם, ריפא אותם וגרש מהם שדים" (מתי ח: 18-16).
הפרשן המקראי מתיו הנרי השתמש באירוע כדי לטעון (כנגד אנשי דת שטוענים כנגד נישואים) כי "ישו ... הוכיח בכך שריפא את חמותו של שמעון כיפא, שהוא מאשר את המצב של "הנישואים".
בעקבות גירוש שדים רבים באותו אירוע של, רבים מהשדים שיצאו מאחוזי השדים קראו לישו "אַתָּה הוּא (הַמָּשִׁיחַ) בֶּן־הָאֱלֹהִים" אך הוא "גְעַר־בָּם וְלֹא נְתָנָם לְדַבֵּר כִּי יָדְעוּ אֲשֶׁר הוּא הַמָּשִׁיחַ" (בשורת לוקס ד: 41).
סגנון כשר
סגנון כשר (באנגלית: Kosher Style; "כושר סטייל") מתייחס למאכלים המזוהים בדרך כלל עם המטבח היהודי, אך עשויים להיות כשרים או לא כשרים. זהו ייעוד סגנוני ולא כזה המבוסס על הלכות הכשרות. בדרך כלל, אוכל בסגנון כשר אינו כולל בשר מבעלי חיים אסורים, כגון חזירים ורכיכות, ואינו מכיל בשר וחלב באותו מאכל; אולם אם מאכל כלשהו מכיל בשר, הוא עלול להישחט באופן לא כשר. בחלק ממדינות ארצות הברית, השימוש במונח זה בפרסום מהווה עבירה על החוק כמונח מטעה על פי חוקי הגנת הצרכן.
יהודים שאינם מקפדים על כשרות אך מעוניינים להגביל את עצמם באכילת מאכלים "בסגנון מסורתי", בדרך כלל לא לאכול חיות אסורות או לערבב חלב ובשר, עלולים לראות עצמם כשומרים על "סגנון כשר" ולא על כשרות.
היסטוריה
המונח "סגנון כשר" הומצא על ידי ניית'ן הנדוורקר, מייסד שותף של "ניית'נ'ס פיימוס". מכיוון שלנתן היה חסר השגחה רבנית והבשר לא היה כשר, הנדוורקר פרסם את נקניקיות הבקר שלו כ"סגנון כשר", כי הן לא היו עשויות מבשר חזיר או סוס, הנחשבים לטרפה.
הלכות הכשרות
יהודים שמקפידים על הלכות הכשרות לא יאכלו בתעשיות אוכל בסגנון כשר. יתרה מכך, העובדה שתעשיות אלו נראות כשרות עלולה להטעות יהודים המבקרים בעיר לא מוכרת ומחפשים מזון כשר. חלק מהמקומות הללו פתוחים גם בשבת כאשר הדבר אסור על פי ההלכה. אחרים עשויים לבחור לאכול במסעדות כאלה אבל לא לצרוך בשר או גבינה.
מוסדות אוכל
כמה מסעדות בולטות במנהטן תחתית משתלבות בז'אנר בסגנון הכשר, ביניהן המעדנייה של כץ ורוס ובנותיו. גם המעדנייה של קאנטר בלוס אנג'לס, מעדניית מני בשיקגו ושוורצס במונטריאול נכנסות לקטגוריה זו.
ולדימיר מוחנקין
ולדימיר אנטוליביץ' מוחנקין (ברוסית: Владимир Анатольевич Муханкин; נולד ב-22 באפריל 1960) הוא רוצח סדרתי רוסי, שפעל במחוז רוסטוב, בעיקר בעיר שאחטי.
הרציחות
ב-1995 התחיל מוחנקין לפעול וביצע שמונה מקרי רצח בחודשיים וחצי, כולם במחוז רוסטוב. קורבנות הרוצח הסדרתי היו ארבע נשים, שלוש נערות וגבר אחד. הוא גם ביצע שלושה ניסיונות רצח: שתי תקיפות על נשים ותקיפת נערה. מוחנקין ביתר חלק מן הגופות, ולאחרות עשה מניפולציות עם גופות מתות ולפני המוות. הייתה לו תשוקה לא בריאה לאיברים פנימיים, ולא פעם ישן עם האיברים הפנימיים שהוציא מגופותיהם של הקורבנות שלו. לאחר אחד המקרים, רצח בבית קברות, השאיר מוחנקין סדין עם שירה שכתב. ביום שלפני לכידתו ביצע מוחנקין שני מקרי רצח וניסיון רצח.
משפט ועונש
במשפט, כשהבין כי הוא עומד לפני עונש מוות, חזר בו מוחנקין מכל עדויותיו. טרם משפטו הוחזק בכלא נובוצ'רקסק ולאחר שבית המשפט מצא אותו אשם ב-22 פשעים, כולל שמונה מקרי רצח, שלושה מהם של קטינים הועבר למתקן "הדולפין השחור". ב-11 בדצמבר 1996 נידון מוחנקין על ידי בית הדין המחוזי של רוסטוב לעונש מוות באמצעות כיתת יורים ולהחרמת רכושו. בהמשך, הוחלף עונש המוות במאסר עולם.
I'm Only Me When I'm with You
I'm Only Me When I'm with You (בעברית: אני עצמי רק כשאני איתך) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך מהדורת הדלוקס של אלבום הבכורה שלה, . השיר יצא לאור ב-6 בנובמבר 2007, על ידי חברת התקליטים ביג משין רקורדס.
השיר זכה להצלחה רבה, כאשר קיבל על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי את תואר הפלטינה, על מכירות של למעלה מ-1,000,000 עותקים במדינה.
רקע וכתיבה
בשנת 2008, יצא המיני-אלבום הרביעי של סוויפט Beautiful Eyes. הוא כלל גרסאות חדשות של שירים מ-Taylor Swift: גרסה חלופית של "Should've Said No", גרסה אקוסטית של "Teardrops on My Guitar", עריכת רדיו של "Picture to Burn", ו-"I'm Only Me when I'm with You" עצמו. הקליפ של השיר צבר למעלה מ-39 מיליון צפיות.
פרק זמן לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-17 מיליון השמעות.
ביקורת
ברולינג סטון הוא דורג במקום ה-225 ברשימת "כל 229 השירים של טיילור סוויפט, לפי דירוג".
הליכוד
הַלִּיכּוּד – תנועה לאומית ליברלית היא מפלגה ציונית התומכת בליברליזם כלכלי-וקפיטליזם ובעמדות ימניות מדיניות מבחינת המפה הפוליטית בישראל. היא קמה בשנת 1973 כברית מפלגות, שהתאחדו למפלגת ימין מרכזית, שרצה לראשונה כמפלגה מאוחדת בבחירות 1973. מאז שהוקמה ועד היום, למעט הכנסת השבע עשרה, היא אחת משתי המפלגות הגדולות בישראל ומאז הכנסת העשרים היא המפלגה הגדולה בישראל. התנועה מחזיקה כיום בשלטון במדינת ישראל, וכן החזיקה בשלטון ברוב השנים משנת 1977.
הקמתה
הליכוד הוקם ב-13 בספטמבר 1973, לקראת הבחירות לכנסת השמינית, כרשימה משותפת למספר מפלגות ותנועות: תנועות אלו שמרו על מוסדותיהן המפלגתיים. הרשימה לכנסת הורכבה, על פי מפתח מוסכם, מנציגי התנועות השונות. היוזם העיקרי של מהלך זה, שהוביל בסופו של דבר לאיחוד מלא, היה אריאל שרון, שפרש באותה שנה מצה"ל. בראש הליכוד נבחר לעמוד מנהיגה הוותיק של תנועת החרות ומפקד האצ"ל לשעבר, חבר הכנסת מנחם בגין. בגין, שעד הקמת הליכוד הוביל את מפלגת חרות כסמן הימני הנצי במפה הפוליטית הישראלית, בחר להנהיג את המפלגה החדשה בדרך ימנית מתונה.
הליכוד מראשיתו חרת על דגלו את ערכי השוויון החברתי, השוק החופשי והשמירה על המסורת והתרבות היהודית, ערכים שעוצבו ברובם על פי משנתו של זאב ז'בוטינסקי.
השקפה מדינית
מבחינה מדינית, תנועת החרות, שהייתה המרכיב העיקרי בליכוד, היא ממשיכתה הרעיונית של התנועה הרוויזיוניסטית, אשר תבעה בעלות על כלל שטחי ארץ ישראל, כולל על עבר הירדן המזרחי. תנועת הליכוד תמכה במפעל ההתנחלויות מראשיתו, והרחיבה אותו במידה ניכרת, החל מתחילת כהונתו של מנחם בגין כראש ממשלה ועד לחילופי השלטון לאחר הבחירות לכנסת השלוש עשרה ב-1992. תומך בולט בהתיישבות ביש"ע בהנהגת הליכוד היה אריאל שרון, אשר לאורך שנות ה-80 ניצח על הקמתן של מרבית ההתנחלויות, במסגרת תפקידו כשר המסחר והתעשייה ולאחר מכן כשר הבינוי והשיכון.
בשאלת יחסי ישראל–סוריה, הביע הליכוד תמיכה עקרונית בפיתוח ההתיישבות ברמת הגולן והתנגדות לנסיגה ממנה, ואף הוביל את החלת החוק הישראלי עליה. בפועל לא גדל מספר היישובים והתושבים בגולן באופן משמעותי בתקופת שלטונו.
ביטחון
מדיניותו הביטחונית של הליכוד גורסת תמיכה בצעדים תקיפים כנגד הטרור הפלסטיני, וכנגד מבצעיו בישראל ומחוצה לה. במסגרת מדיניות זו יזם שלטון הליכוד את מבצע שלום הגליל במטרה לפגוע בנוכחות אש"ף בלבנון. אף על פי שמשימה זו נחלה לבסוף הצלחה עם עזיבתם הכפויה של יאסר ערפאת ואנשיו את ביירות, תרמה המלחמה לצמיחתם של ארגונים פנים לבנונים עוינים לישראל כגון חזבאללה ואמל, וגררה נוכחות ישראל בלבנון (מוגבלת החל מיוני 1985 לרצועת הביטחון) שנמשכה כ-18 שנים. בנוסף תמך הליכוד, יחדיו עם שר הביטחון מטעם מפלגת העבודה יצחק רבין, ביד תקיפה לדיכוי האינתיפאדה הראשונה. מבחינה צבאית גרידא נחלה מדיניות זו הצלחה וההתקוממות הפלסטינית האלימה גוועה ברובה, אך ישראל לא הצליחה לדכא את שאיפותיהם הלאומיות של הפלסטינים, ותדמיתה הבינלאומית נפגעה.
בשנות אוסלו הנהיג הליכוד את הימין בהתנגדות להסכם, תוך שהוא מצביע על הסכנות הביטחוניות הטמונות בו. לאחר גל הפיגועים בפברואר-מרץ 1996, הובילה את קמפיין הבחירות של נתניהו הסיסמה "עושים שלום בטוח", הבאה להדגיש את נכונותו של הליכוד להמשיך בתהליך המדיני, אך תוך דרישה תקיפה מהרשות הפלסטינית לעמוד בהתחייבויותיה הביטחוניות. ממשלת הליכוד שקמה ב-1996 המשיכה בהסכמים מדיניים עם הפלסטינים כהסכם חברון והסכם ואי, אך תבעה את עקרון ההדדיות, ודרשה מהפלסטינים לנקוט בצעדים תקיפים כנגד ארגוני טרור כדוגמת חמאס והג'יהאד האסלאמי בתמורה לוויתורים מדיניים. בנוסף לא היססו ממשלות הליכוד להפעיל את צה"ל הרחק מעבר לגבולות מדינת ישראל כנגד מה שתפסו כאיומים על שלומה. כך נפגעה קשות (ולמעשה חוסלה) תוכניתה הגרעינית של עיראק במבצע אופרה, וננקטו צעדים כנגד אש"ף אף במהלך שהותו בתוניסיה לאחר גרושו מלבנון, כגון הפצצת מפקדותיו וחיסולו של אבו ג'יהאד.
כלכלה
חוקת הליכוד מגדירה את מטרת התנועה בתחום הכלכלי כחתירה למשק חופשי תוך צמצום ההתערבות הממשלתית, לצד "אחריות ממלכתית לרמה סבירה של ביטחון הפרט, חינוך, בריאות, תעסוקה, ואיכות הסביבה".
היסטורית, אחד הדגלים העיקריים של הליכוד היה המאבק נגד הסתדרות העובדים שנשלטה בידי מפא"י ובהמשך המערך. נושא זה איבד מחשיבותו עם הירידה בהשפעתה של ההסתדרות והיחלשות הקשר בינה לבין מפלגת העבודה. במשך השנים אף השתלבו בעמדות כוח בליכוד ראשי ועדי עובדים חזקים במשק, כחיים כץ מוועד התעשייה האווירית ופנחס עידן מוועד עובדי רשות שדות התעופה.
דת ומדינה
בשאלת יחסי דת ומדינה והמאבק על הסטטוס קוו נחשב הליכוד למקורב לפלג המסורתי בוויכוח. הליכוד תמך בחוקים שונים בנימוק של שמירת צביונה היהודי של המדינה כגון חוק חג המצות (איסורי חמץ), האוסר הצגת חמץ למכירה בפומבי בפסח, וחוק יסודות המשפט שקבע כי יש לפנות ל"עקרונות מורשת ישראל" במקרה של לאקונה בחוק. גם במאבקים על פתיחת מקומות בילוי ומסחר בשבת, שפרצו במלוא עוזם במהלך שנות ה-90, התייצב הליכוד בדרך כלל לצד הדתיים. הדבר היה מנוגד לעמדותיו של ז'בוטינסקי שהיה בעל השקפה חילונית. המפד"ל הייתה חברה בכל ממשלות הליכוד עד לתוכנית ההתנתקות, והחינוך הממלכתי דתי, כמו גם מפעל ישיבות ההסדר והמכינות קדם צבאיות זכו לתמיכה רבה בתקופה זו. עם התבססות חזון גוש אמונים בלב הקונצנזוס הציוני דתי, הלך והפך שידוך זה לברור מאליו, וימיה של תנועת המזרחי כבת ברית קבועה של שלטון מפא"י והמערך חלפו ללא שוב.