cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Las que no iban a salir
Las que no iban a salir (באנגלית: The Ones That Were Not Coming Out) הוא אלבום אוסף הראשון של הזמר והראפר הפורטוריקני באד באני. האלבום יצא לאור ב-10 במאי 2020, על ידי חברת התקליטים Rimas. מתוך האלבום יצאו שני סינגלים.
רקע והכרזה
במהלך חודש מאי החל באד באני לעלות טיזרים של שירים מתוך האלבום בעמוד האינסטגרם שלו, שבוע לפני צאתו הרשמית. כמה שירים הוצגו על ידו כשירים שלא פורסמו ולא הגיעו לאלבומי האולפן האחרונים שלו X 100pre ו-YHLQMDLG. חלק משירים מן האלבום הוקלטו במהלך הסגר שהיה עקב התפרצות מגפת הקורונה. ב-4 באפריל 2020, יצא לאור הסינגל הראשון "En Casita", בהשתתפות חברתו של באד באני גבריאלה, הסינגל יצא באופן בלעדי ב-SoundCloud. ב-10 במאי 2020, יצא לאור הסינגל השני "Cómo Se Siente (Remix)", לצד האלבום עצמו.
אבי אנגל
אָבִי (אלאן) אֶנְגֶל (נולד ב-1935) הוא היושב ראש הראשון של האגודה לשמירת זכויות הפרט, וההומוסקסואל הישראלי הראשון שהתראיין בגלוי בטלוויזיה בישראל.
ראשית חייו
אבי אנגל נולד בניו יורק, שם התגורר עד גיל 17. את לימודיו האקדמיים בהנדסת חשמל השלים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
בשנת 1968, לאחר שהסוכנות היהודית סירבה להביאו ארצה כעולה חדש בשל היותו הומוסקסואל, עלה אנגל לישראל והתאזרח מאוחר יותר. בישראל למד הוראת אנגלית באוניברסיטת תל אביב, אך לא עסק במקצוע.
חייו כפעיל ציבור
אנגל ואחרים השתתפו בתוכנית הטלוויזיה הראשונה בישראל שעסקה בהומוסקסואליות. התוכנית, "השעה השלישית", בהנחיית פרופ' ירמיהו יובל, התקיימה ב-2 בפברואר 1976. אנגל, ששירת באותו זמן במילואים בח'אן יונס, קיבל חופשה לצורך ההשתתפות בתוכנית בעקבות פניית המפיק, צבי דורנר, לדובר צה"ל. עם שובו של אנגל למילואים הוא התקבל שם בתשואות.
השידור התקיים מחדר שכור באולם "בית ציוני אמריקה", בעוד הנחיית התוכנית התבצעה מהאולפן בירושלים. אבי אנגל ומשתתף נוסף היו היחידים שהצטלמו בחשיפה מלאה. שאר המשתתפים חבשו פאות, קולם עוות וצולמה צלליתם בלבד. הראיון סבב באופן כללי על חיי הקהילה ההומוסקסואלית, על מידת השכיחות של התופעה ומקומות המפגש המקובלים. בעקבות שידור התוכנית פנו הומוסקסואלים רבים לאגודה, ובהם יורם חטואל, שהיה לבן-זוגו הראשון של אנגל, ולימים נפטר מאיידס.
אבי אנגל האמין כי: "אי אפשר להקים אגודה ולהישאר בארון" ותבע מכל חבריו לוועד, שהיו רובם ככולם בארון, להיחשף. אנגל האמין בכל לבו שהחברה בישראל לא תתייחס ברצינות לקבוצה של אנשים שאינם מוכנים להיחשף, וכי הישארות בארון יוצרת רושם שהומוסקסואליות היא דבר שיש להסתיר או להתבייש בו. גישתו המהפכנית של אנגל הקדימה את זמנה והובילה לחילוקי דעות וחיכוכים רבים באגודה.
אבי אנגל כיהן בתפקידו כיושב ראש האגודה עד לאספה הכללית הראשונה של הארגון שנערכה ב-29 בפברואר 1976 במועדון "צוותא" בתל אביב, בה נבחר תחתיו סיוון מלכיאור. אנגל המשיך לכהן בוועד האגודה עד לפרישתו מהחיים הציבוריים.
אנגל עבד בחברת בזק משנת 1976 ועד פרישתו לגמלאות. בשנת 1980 הכיר את בן זוגו לחיים ניסים צ'יפרוט. השניים נישאו בסן דייגו בקליפורניה בשנת 2008.
טיינג'ין ג'ינמן טייגר
מועדון הכדורגל טיינג'ין ג'ינמן טייגר (בסינית: 天津津门虎; בסינית מסורתית: 天津泰達; בפין-יין: Tiānjīn Tàidá) הוא מועדון כדורגל סיני לשעבר מהעיר טיינג'ין. האצטדיון הביתי של המועדון היה אצטדיון מרכז הספורט האולימפי טיינג'ין המכיל 54,696 מקומות. הבעלים האחרונים של המועדון היה חברת הנדל"ן הסינית "TEDA Holding".
על פי "פורבס", טיינג'ין היה מועדון הכדורגל יקר הערך השמיני בסין, עם 84 מיליון דולר ורווח של 15 מיליון דולר בשנת 2015.
היסטוריה
המועדון הוקם ב-1951 כשהגוף הממשלתי לספורט החליט על התמזגות השחקנים הטובים ביותר מבייג'ינג וטיינג'ין אשר יצרו את קבוצת "צפון סין" וישתתפו בפעם הראשונה בליגה הסינית. שם הקבוצה נלקח מאירוע המשחקים הלאומי של סין בשנת 1910. בעונת הבכורה שלה בליגה סיימה הקבוצה במקום הרביעי. ככל שהליגה התרחבה בהדרגה הקבוצה אושרה להפריד את עצמה מבייג'ינג והגוף הממשלתי לספורט אישר לקבוצה להיות מוכרת בתור "מועדון הכדורגל טיינג'ין" ולקחת חלק בליגה הסינית המורחבת בשנת 1957, שבה סיימה כסגנית. בשנת 1959 המועדון שכר את שירותיו של קפטן הקבוצה לשעבר, זנג קסולין, כמאמן הקבוצה. מעשה זה נשא פרי כאשר המועדון זכה באליפות הליגה ובגביע ה-FA הסיני שנה לאחר מכן. בעונות שבאו לאחר מכן טיינג'ין הפכה למועמדת תמידית לתואר, עם זאת המהפכה התרבותית עצרה את אפשרות קיום הכדורגל בתוך סין וכשהמפכה נפסקה המאמן קסולין כבר עזב את המועדון כדי להצטרף לקבוצת בייג'ינג גואואן.
המועדון הביא את סן צ'יאפנג שיאמן את הקבוצה והוא הבטיח שטיינג'ין תישאר בתמונת האליפות בכך שבעונת 1974 סיים איתה במקום השני, כאשר הפסיד את האליפות הודות להפרש שערים. ההתפטרות שלו הובילה למינויו של המאמן יאן דז'ון בעונת 1977 ובעונותיו הראשונות לא נחל הצלחה ביחד עם המועדון עד שביסס את יסודות הקבוצה על סמך שחקני הנוער. שחקנים אלה יצרו תלכיד בהתבגרות שלהם יחדיו וההצלחה הגיעה בעונת 1980 כשטיינג'ין זכתה באליפות הליגה לאחר 20 שנה ללא תואר. ניתנה האפשרות לטיינג'ין להרכיב קבוצת בת אשר תשחק בליגה השנייה ומעתה ואילך המועדון ייצב את אספקת שחקני הנוער שלו לקבוצה הבוגרת, מה שגרם למועדון להוכיח שהאליפות של 1980 לא הייתה אליפות חד פעמית לתקופה הקרובה ושלוש שנים לאחר מכן זכתה שוב באליפות. המאמן עזב את הקבוצה בשנת 1987 לאחר עשור במועדון שבה רשם שתי זכיות באליפות הליגה. טיינג'ין נכנסה לתקופה שההתאחדות הסינית לכדורגל דרשה יותר מקצוענות מכלל קבוצות הליגה ובעונת 1991 נשרה לליגה השנייה. באופן מוזר הרבה קבוצות החליטו להחמיץ את עונת 1992 ולשהות בהולנד עם הסגל כדי להתכונן לעונת 1993 ובו זמנית להפוך למועדון מקצועני לכל דבר.
המועדון הוכר כמועדון כדורגל מקצועני בשנת 1994 וטיינג'ין שכרה את שירותיו של לין צ'ינג'יאנג לאימון הקבוצה ותחת הדרכתו הוביל את הקבוצה לסיים כסגנית אלופה והעפלה לליגה הבכירה בחזרה. בשנת 1995 השיגה טיינג'ין את חוזה החסות הראשון שלה עם חברת סמסונג, אך לאחר עזיבתו של המאמן שנתיים לאחר מכן נשרה שוב הקבוצה לליגה השנייה. ב-16 בפברואר 1998 חברת הנדל"ן הסינית "TEDA Holding" קנתה את המועדון בעבור 50 מיליון יואן ביחד עם היריבה העירונית, טיינג'ין ואנקה, כדי ליצור את קבוצת טיינג'ין טדה לעונת 1998. המועדון הביא בפעם הראשונה מאמן זר וזמן קצר לאחר מכן זכה באליפות הליגה השנייה ובהעפלה חזרה לליגה הבכירה. המועדון התקשה להישאר בליגה הראשונה ולעיתים מצא את עצמו בתחתית הטבלה, בו זמנית ההתאחדות החליטה לשנות את שיטת הורדת הליגה בעונת 2002. המועדון אכן ינשור שוב לליגה השנייה אלא אם כן הוא ינצח את המקום הראשון בליגה הבכירה במשחק האחרון של העונה, באותה תקופה האלופה המסתמנת הייתה שנחאי אינטרנשיונל, והמועדון ניצח אותה בתוצאה 1–2. זמן קצר לאחר מכן התגלה כי התוצאה הייתה טובה מדי כדי להיות נכונה ונמצא כי המאמן יאנג ייפנג שיחד מספר שחקנים משנחאי אינטרנשיונל כדי לא לשחק. ההתאחדות ניסתה לנקות את התדמית של הליגה בעקבות הטיית משחק זה וכמעשה תגובה נקטה ב-18 בפברואר 2013 בהענשת הקבוצה על ידי קנס של מיליון יואן והורדת שש נקודות ממאזנה בטבלה בעונת 2013.
טיינג'ין נשארה בליגה הבכירה בזמן שמיתגה את עצמה מחדש בליגה וקישרה עצמה לקבוצת הליגה האוסטרלית, מלבורן ויקטורי. זו ששונג היה המאמן שהחיה מחדש את הקבוצה בעונת 2008 והדריך את חניכיו עד לכדי העפלה בפעם הראשונה לליגת האלופות האסיאתית. בעונת 2010 המועדון שכר את שירותיו של מאמן הנבחרת לשעבר, ארי האן, ותחת הדרכתו סיים עם הקבוצה כסגנית האלופה של אותה עונה. לאחר מכן הגיע עם הקבוצה לשלב 16 הקבוצות האחרונות במפעל ליגת האלופות האסיאתית ובעונת 2011 זכה עימה בגביע FA הסיני.
בעונות 2018 ואילך המועדון נאבק על הירידה לליגה הראשונה. לאחר קאמבק קצר למקום השביעי בעונת 2019, מצבם המשיך להחמיר. למרות המאמצים לפטר את המאמן אולי שטיליקה הגרמני ולהחליף אותו באחר כדי לנסות ולבצע שינויים חיוביים באמצע העונה, הקבוצה סיימה אחרונה בעונת 2020, עם עונה ללא ניצחון שלועם 3 תוצאות תיקו בלבד. הקהוצה הפכה גם לקבוצה הראשונה בהיסטוריה של הליגה הסינית שספגה עונה חסרת ניצחון (לא כולל פלייאוף מיוחד בשנת 2020 בגלל מגפת COVID-19). בנוסף, העונה הייתה העונה הגרועה ביותר מבחינת נקודות הן עבור הקהוצה והן עבור כל קבוצה בהיסטוריה של הליגה. כתוצאה מכך, הקבוצה עוררה כעס ציבורי של רבים מהמעריצים. רבים מהם יצאו לרשתות החברתיות כמו וייבו כדי לבקר את הקבוצה ולהביע את חוסר שביעות רצונם העמוק כלפי השחקנים, המאמן, כמו גם אנשי המועדון. אף על פי כן, הם ניצחו בשני משחקים מתוך שישה בפלייאוף ליגה, שבסופו של דבר זיכו אותם במקום העשירי המפתיע. אך זה לא מנע את פירוק הקבוצה בפברואר 2021.
ב-28 בפברואר 2021 שונה שם המועדון ל"טיינג'ין ג'ינמן טייגר".
הצי הצהוב
"הצי הצהוב" הוא כינוי שניתן לקבוצה של 14 אוניות אשר נלכדו בתעלת סואץ (בקטע העובר באגם המר הגדול) מ־1967 ועד 1975 עקב מלחמת ששת הימים וסגירת התעלה לאחריה, בשל היותה גבול בין ישראל למצרים. כינוין של האוניות מקורו בשכבת אבק המדבר הצהוב שכיסה אותן לאחר שנים של עגינה ללא תזוזה.
עגינת האוניות
ב־5 ביוני 1967, בעת שפרצו קרבות מלחמת ששת הימים בין ישראל למצרים, היו 14 האוניות בשיירה צפונה דרך תעלת סואץ. עם פרוץ הקרבות נחסמו לתנועה שני הפתחים של התעלה. לאחר שלושה ימי לחימה התברר כי התעלה תהיה חסומה למשך זמן ארוך, היות שהוטבעו אוניות בקצותיה, כדי לחסום כל אפשרות של תנועת אוניות. 14 האוניות נאלצו לעגון בחלקה הרחב ביותר של תעלת סואץ, באגם המר הגדול.
שמונה שנים של עגינה
בחודש אוקטובר 1967 נפגשו רבי החובלים והצוותים של כל 14 הספינות על סיפונה של הספינה "Melampus" וייסדו את "התאחדות האגם המר הגדול" (באנגלית: Great Bitter Lake Association, בראשי תיבות GBLA). מטרת ההתאחדות הייתה לארגן את התמיכה באוניות הלכודות. במהלך השנים נפגשו צוותי האוניות באופן קבוע על סיפונה של אחת מהן לצורך אירועים חברתיים שונים. למשל ימי שיט מפרשיות או "אולימפיאדה" שארגנו, בעת שנערכו משחקי אולימפיאדת מקסיקו סיטי בשנת 1968.
במהלך השנים ארגנו צוותי האוניות שירות דואר, ובו בולים שעיצבו בעצמם וחותמות, אשר הפכו במרוצת השנים לפריטי אספנות מבוקשים בעולם.
באביב 1975 נפתחה תעלת סואץ לתנועת ספינות מחדש. ב־24 במאי אותה שנה הגיעו הספינות Münsterland ו־Nordwind לנמל המבורג, שם התקבלו בתשואות על ידי קהל שמנה כשלושים אלף איש. על פי דיווחים מאותה עת, היו אלה הספינות היחידות מתוך הקבוצה שעזבו את תעלת סואץ בכוח מנועיהן. Münsterland השלימה, בכניסתה לנמל המבורג, הפלגה מאוסטרליה שנמשכה שמונה שנים, שלושה חודשים וחמישה ימים.
האוניות
אונייה נוספת, ה־15 במספר, נלכדה באגם תמסח. שמה היה Observer, והיא הניפה את דגל ארצות הברית.
דייוויד פטראוס
דייוויד האוול פטראוס (באנגלית: David Howell Petraeus; נולד ב-7 בנובמבר 1952) הוא איש צבא אמריקאי בדרגת גנרל. כיהן כראש ה-CIA מ-6 בספטמבר 2011 ועד 9 בנובמבר 2012. קודם לכן היה מפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית, מפקד הכוח הרב-לאומי בעיראק ומפקד כוחות נאט"ו והכוחות האמריקאים באפגניסטן.
ביוגרפיה
פטראוס נולד במדינת ניו יורק בכפר קורנוול שעל ההדסון. אביו, סיקסטוס, היה רב חובל הולנדי אשר היגר לארצות הברית עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. אמו, מרים לבית האוול, הייתה ספרנית. ב-1970 התקבל ללימודים באקדמיה הצבאית של וסט פוינט. עם סיום לימודיו שם הוסמך כקצין חי"ר בדרגת סג"ם. לאחר מכן סיים בהצטיינות את קורס הסיירים בבית הספר לחי"ר של הצבא האמריקני בפורט בנינג, ג'ורג'יה. בתפקידו הראשון היה מפקד מחלקה בצוות הקרב הגדודי המוצנח ה-509 באיטליה. משם, המשיך פטראוס לתפקידי פיקוד בחטיבת החי"ר ממוכנת ה-24 בפורט סטיוארט, ג'ורג'יה. ב-1979, היה למפקד פלוגה בחטיבה ושימש גם כקצין מבצעים גדודי. בתפקידו הבא כיהן כשלישו של מפקד החטיבה ב-1981. משם המשיך פטראוס ללימודים במכללה לפיקוד ומטה בפורט לוונוורת, קנזס. בין השנים 1987-1983 למד בבית הספר ליחסים בינלאומיים וחברתיים ע"ש וודרו ווילסון, של אוניברסיטת פרינסטון. עבודת הדוקטורט שלו ביחסים בינלאומיים עוסקת בנושא "הצבא האמריקני ולקחי מלחמת וייטנאם: מחקר על ההשפעה הצבאית ושימוש בכוח בעידן שלאחר מלחמת וייטנאם". בין השנים 1990-1988 היה לעוזרו של ג'ון גלווין, ששירת באותה העת כמפקד העליון של כוחות בעלות הברית באירופה. הוא היה עוזרו של מפקד מטה צבא ארצות הברית, קארל ווּאוֹנוֹ.
בשנים 1991–1993 היה מפקד הגדוד ה-3 בחטיבה 187 ("רקסאנס") השייכת לדיוויזיה המוטסת ה-101 בפורט קמפבל, קנטקי. הוא נפצע קשה במהלך אימון מצרור שנורה בשגגה ופגע בחזהו. פטראוס נותח בביה"ח הסמוך והצליח להתאושש לגמרי. בתפקידו הבא היה סגנו של קצין האג"ם של דיוויזיית ה-101. בשנים 1997-1995 הוא פיקד על חטיבת הצנחנים ה-504, השייכת לדיוויזיה המוטסת ה-82. הסופר טום קלנסי ערך עמו באותה עת ראיון ארוך לצורך כתיבת ספרו "צנחנים: סיור בכוח משימה מוצנח (1997)". לאחר מכן שירת בפנטגון כעוזר בכיר ליושב ראש המטות המשולבים, הגנרל הנרי שלטון, בין השנים 1999-1997.
בעת שירותו בצנחנים, החל מתחילת שנות ה-90, הוא פיקד על צוותי קרב בתעסוקות מבצעיות - האחת בהאיטי (ב-1995) והשנייה בכווית (ב-1999). בשנים 2001–2002, השתתף במבצעי שמירת שלום בבוסניה והרצגובינה. בתחילת הלחימה במלחמת עיראק, פטראוס פיקד על הדיוויזיה המוטסת ה-101. הוא הוביל את האוגדה בלחימה בבגדאד ובכרבלא. לאחר מכן פיקד על המתקפה המוסקת על מחוז נינוה בצפון עיראק.
ב-2004, לאחר המלחמה מונה למפקד הפיקוד הזמני של הכוחות הרב-לאומיים בעיראק (Multi-National Security Transition Command Iraq), אשר היה אחראי על אימון, ההצטיידות, אימון הצבא החדש של עיראק, המשטרה וכוחות הביטחון האחרים, כמו גם פיתוח תשתיות אבטחה, כגון בסיסי אימונים, תחנות משטרה ומוצבי הגבול. בשנים 2007-2005 היה מפקד בסיס פורט לוונוורת' בקנזס, לאחר מכן חזר לעיראק ושימש כמפקד הכוח הרב-לאומי במדינה בין השנים 2008-2007.
לאחר שהגנרל סטנלי מק'קריסטל, מפקד כוחות ארצות הברית באפגניסטן נאלץ להתפטר בעקבות ריאיון לכתב העת רולינג סטון שבו מתח ביקורת נוקבת על הנשיא אובמה וסגנו ג'ו ביידן, ביקש הנשיא מפטראוס להשתלט על המאמץ המלחמתי באפגניסטן במקומו של המפקד מק'קריסטל.
בספטמבר 2011 מונה לראש ה-CIA, במקומו של ראש ה-CIA היוצא ליאון פאנטה שמונה למזכיר ההגנה. בנובמבר 2012, התפטר ממשרה זו על רקע רומן מחוץ לנישואים עם פאולה ברודוול, מחברת הביוגרפיה שלו שנתגלה בחקירת ה-FBI. מאוחר יותר התגלה כי עשה שימוש לא-מאושר במידע מסווג, האשמה שאותה פטראוס הכחיש תחילה. ב-2015 העמידה מחלקת המשפטים של ארצות הברית את פטראוס לדין באשמת שימוש לא מאושר שעשה במסמכים מסווגים ומסירתם ביודעין לברודוול, שלא החזיקה בסיווג ביטחוני. עם זאת, התובע הכללי אריק הולדר הפחית את עונשו מפשע לעבירה בדרגת חומרה בינונית, בניגוד להמלצת ה-FBI, ועל כן הוא נידון לשנתיים מאסר על תנאי וקנס בגובה 100,000 דולר. בינואר 2016 החליט מזכיר ההגנה אשטון קרטר כי פטראוס לא ייענש בשל הפרשה, ועל כן לא יורד בדרגתו ויקבל את מלוא ההטבות של פרישתו.
כיום (2023) פטראוס הוא יועץ בכיר, יו"ר מכון המחקר ושותף בחברת ההשקעות Kohlberg Kravis Roberts, אליה הצטרף ב-2013.
פטראוס נשוי להוליסטר נולטון, בתו של מפקד ווסט פוינט בעת לימודיו שם. לזוג בן ובת. בנו סטיבן שירת באפגניסטן בעת שפטראוס פיקד על הכוחות שם.
תחנת החלל הבין-לאומית
תחנת החלל הבין־לאומית (International Space Station, הידועה גם בראשי התיבות "ISS") היא לוויין מלאכותי מאויש, המקיף את כדור הארץ במסלול לווייני נמוך ומשמש כתחנת מחקר. תחנת החלל נמצאת בגובה ממוצע של 400 קילומטר וממומנת על ידי חמש סוכנויות חלל שונות: נאס"א, רוסקוסמוס, הסוכנות היפנית לחקר החלל, סוכנות החלל הקנדית וסוכנות החלל האירופית.
בניית תחנת החלל החלה בנובמבר 1998 עם הצבת היחידה הראשונה, זאריה (Zarya). התחנה תוכננה לפעול לכל הפחות עד שנת 2020 ולכל היותר עד 2028. ניתן לראות את התחנה מכדור הארץ בעין בלתי מזוינת כנקודת אור הנעה על פני השמיים בזמנים מסוימים.
התחנה
תחנת החלל הבין־לאומית היא איחוד של מספר תחנות חלל שתוכננו כמיזמים נפרדים בידי מספר סוכנויות חלל שונות, ובהן: "פרידום" האמריקאית, "מיר־2" הרוסית, "קולומבוס" האירופאית ו"קיבו" היפנית. שורשי המיזם נעוצים בתוכנית מיר ומעבורות החלל בשנת 1994, והמיזם עצמו החל עם שיגור היחידה הראשונה ב־1998 על גבי הטיל הרוסי "פרוטון", ונמשך עם שיגור והרכבת חלקים נוספים כמו: יחידות מדוחסות אוויר ותומכות חיצוניות כחלק ממטען מעבורות החלל, טילי פרוטון ומשגרי סויוז רוסיים. נכון לפברואר 2011, התחנה מורכבת מ־15 יחידות מדוחסות אוויר, אספקת הכוח לתחנה מתבצעת על ידי 16 לוחות סולריים המותקנים על התומכות החיצוניות ועוד 4 לוחות קטנים יותר המותקנים על היחידות הרוסיות. התחנה נמצאת במסלול שבין 278 ק"מ עד 460 ק"מ, במהירות ממוצעת של 27,743.8 קמ"ש ומשלימה 15.7 הקפות סביב כדור הארץ ביממה.
תפעול תחנת החלל הבין־לאומית נעשה על ידי חמש סוכנויות החלל בו־זמנית באמצעות מרכזי שליטה ובקרה הנמצאים בכדור הארץ. הבעלות וזכויות השימוש בתחנה נקבעו בשורה של הסכמים וחוזים הנותנים לתאגיד החלל הפדרלי של רוסיה בעלות מלאה על היחידות שלה, בעוד שאר התחנה נמצאת בבעלות משותפת של ארבע הסוכנויות האחרות. עלות התחנה כולה מוערכת בכ־100 מיליארד אירו והיא נחשבת למבנה היקר ביותר שנוצר אי פעם. לתחנה נשלחת בקביעות אספקה באמצעות חלליות מספר פעמים בשנה, בעבר על ידי מעבורות החלל האמריקאיות, וחלליות ATV האירופאיות, וכיום (2017) באמצעות חלליות סויוז ופרוגרס הרוסיות, חללית קואונוטורי (HTV) היפנית, וכן החלליות הפרטיות דרגון וסיגנוס. לאורך השנים ביקרו בה אסטרונאוטים וקוסמונאוטים מ־15 אומות שונות.
נכון לעשור השני של המאה ה־21, התחנה מאוישת בצוותים ומשלחות של אסטרונאוטים וקוסמונאוטים המונים בסביבות 6 אנשים ומחזיקה בשיא הנוכחות האנושית הרציפה הארוכה ביותר בחלל, עם פעילות אנושית רציפה מה־31 באוקטובר 2000.
נכון לנובמבר 2022, מניין כלל האסטרונאוטים שביקרו בתחנת החלל הבין־לאומית, מכל הלאומים, צוות ומבקרים, עומד על 263 מ-20 מדינות.
משימות התחנה
תחנת החלל הבין־לאומית ראויה למגורי אדם. התחנה מציעה תנאים טובים יותר לשהייה ממושכת בחלל יחסית למעבורות החלל, ולכן מאפשרת את ניהולם של ניסויים מדעיים ממושכים ומשמשת כמעבדת מחקר. צוותי התחנה מנהלים מחקרים בתחומי המדע השונים כגון: ביולוגיה, כימיה, רפואה, פיזיולוגיה ופיזיקה, כמו כן מתקיימות בה תצפיות אסטרונומיות ומטאורולוגיות. בנוסף, התחנה מספקת סביבה ייחודית לניסויים במערכות חלל הנדרשות לטיסות לירח ולמסעות ארוכים כמו מסע למאדים. הנוכחות הקבועה של הצוות בתחנה משפרת את היכולת לנטר, לתקן ולהחליף ניסויים ומרכיבים בניסויים בתחנה. למדענים על כדור הארץ יש גישה מהירה למידע שנצבר בידי צוותי התחנה והם יכולים לשנות, להתאים מחדש ולשלוח ניסויים חדשים. איוש התחנה מאפשר יתרון משמעותי בביצוע ניסויים ביחס לניסויים הנערכים בחלליות לא מאוישות.
הצוותים נשלחים למספר חודשי שהות בתחנה במהלכם הם עורכים ניסויים מדעיים מדי יום (כ־160 שעות אדם שבועיות מוקדשות לניסויים אלו). כך לדוגמה, בסיכום המשלחת ה־15 ששהתה בתחנה, בוצעו 138 ניסויים מדעיים שונים. ממצאים ותגליות מדעיות של התחנה מפורסמים מדי חודש.
כמו כן התחנה מאפשרת ביצוע ניסויים במערכות קיום חיים במערכות תחזוקה – מערכות הנדרשות למסעות ממושכים בחלל. ניסויים אלה מאפשרים שיפור והגדלת היכולות של חלליות העתיד.
חלק ממשימות הצוותים מיועדות למטרות חינוך ושיתוף פעולה בין־לאומי. הצוות נותן הזדמנויות לסטודנטים בכדור הארץ לבנות ניסויים ולבצעם בתחנת החלל, ובכך התחנה מעודדת שיתוף פעולה בחלל בקרב אומות שונות.
מחקר מדעי
תחנת החלל הבין־לאומית תומכת בצורך לעריכת ניסויים שבהם נדרש אחד או יותר מהתנאים הקיצוניים השרויים בה. התחומים המדעיים העיקריים הם השפעות חוסר המשקל בטווח הארוך, רפואה בחלל, מדעי החיים, מדעים פיזיקליים, אסטרונומיה ומטאורולוגיה. חוק ההרשאה של נאס"א 2005, יעד את החלקים האמריקאים בתחנה למעבדה רב לאומית במטרה להרחיב את השימוש בתחנת החלל לסוכנויות חלל נוספות ולמגזר הפרטי.
תחומי מחקר ועניין נוספים הם השפעות המיקרו־כבידה על תהליכי בעירה, הגדלת יעילות השריפה ושליטה בכמות הפליטות והמזהמים. ממצאים אלו משפרים את המידע על הפקת אנרגיה, ומגדילים את התועלת הסביבתית והכלכלית. תוכניות עתידיות של החוקרים הן לחקור אירוסילים, את שכבת האוזון, אדי מים ותחמוצות הנמצאות באטמוספירת כדור הארץ וכמו כן, מחקרים בקרינה קוסמית, אבק קוסמי, אנטי חומר והחומר האפל ביקום.
היסטוריה
ברית המועצות הייתה הראשונה לשגר לחלל תחנה מאוישת – סאליוט 1 בשנת 1971. תחנות נוספות מסדרת סאליוט היו גדולות ומתוחכמות יותר, והשיא היה בשנת 1986, כששוגרה לחלל "תחנת החלל מיר". תחנה זו הייתה התחנה הקבועה הראשונה בחלל, וכללה שבע יחידות נפרדות שמשקלן הכולל למעלה מ־90 טונות. לעומתה התחנה הבין־לאומית גדולה פי חמישה.
תחנת החלל האמריקאית הראשונה, סקיילאב, שוגרה בשנת 1973. התחנה הייתה בשימוש רק תשעה חודשים, שבמהלכם שהו בה צוותים לתקופות שונות, של עד 84 ימים. בשנת 1984 העלה הנשיא ארצות הברית רונלד רייגן, לראשונה, את ההצעה לבנות תחנה בין־לאומית שארצות הברית תעמוד בראשה. שם התחנה היה אמור להיות "פרידום" (Freedom, "חירות").
תכנון התחנה נבע מהצורך של האמריקאים לתת מענה לתחנת החלל סאליוט ותחנת החלל מיר הסובייטיות.
תוכנית תחנת החלל פרידום בוטלה עם נפילת ברית המועצות וסיום המלחמה הקרה. סיום המרוץ לחלל עודד את ארצות הברית לחבור עם סוכנויות חלל אחרות בעולם בתחילת שנות ה־90, ולהוציא את הפרויקט לפועל.
הפרויקט לראשונה בשנת 1993 ונקרא "תחנת החלל אלפא" (Space Station Alpha). התחנה תוכננה כדי לענות על שלל הדרישות של כל סוכנויות החלל המשתתפות בפרויקט.
בניית התחנה סבלה מעיכובים רבים, טכניים ותקציביים כאחד. התקציב עודכן מספר פעמים באופן משמעותי וגרר אחריו שינויים רבים בתכנון התחנה כולה. עלות בניית התחנה עלתה באופן משמעותי על התחזיות המוקדמות. סוכנות החלל האירופאית העריכה שהפרויקט, מתחילת התכנון בשנות השמונים עד סיום הבנייה בשנת 2011 יעלה כ־100 מיליארד אירו.
בניית תחנת החלל
הרכבת תחנת החלל הבין־לאומית החלה ב־20 בנובמבר 1998. הרכבת מרבית חלקי התחנה בוצעה על ידי אסטרונאוטים במשך יותר מ־973 שעות של פעילות חוץ רכבית (כ־155 הליכות חלל). 127 מהליכות חלל אלו יצאו מתוך תחנת החלל עצמה ושאר 28 הליכות חלל יצאו מסיפונן של מעבורות החלל.
הרכיב הראשון של התחנה, זאריה, שוגר ב־20 בנובמבר 1998 על גבי טיל פרוטון רוסי ושבועיים לאחר מכן חובר לזאריה הרכיב יוניטי, שהגיע בתא המטען של מעבורת החלל אנדוור במסגרת משימת STS-88. שני רכיבים אלו היוו את ליבת התחנה. זו נשארה לא מאוישת במשך השנה וחצי שלאחר חיבורן. ביולי 2000 שוגרה היחידה הרוסית "זבזדה", ואיפשרה לראשונה לאייש את התחנה בצוות שמנה לכל היותר 3 אסטרונאוטים וקוסמונאוטים. המשלחת המאוישת הראשונה הגיעה רק בנובמבר 2000 בחללית סויוז TM-31, בין שתי טיסות המעבורת STS-92 ו־STS-97. שתי משימות אלו הביאו עימן את התומכות, שאיפשרו התקנה של רכיבים שסיפקו באופן ראשוני את היכולת לתקשר עם כדור הארץ ולקבל הנחיות ממנו, הארקה חשמלית (ב־Z1) ואספקת כוח לתחנה באמצעות מערך לוחות סולריים (על תומכות P6).
במהלך השנתיים הבאות, המשיכה תחנת החלל להתרחב – כשמשגר סויוז מעלה אליה את Pirs – חלק המאפשר עגינה לחלליות סויוז ופרוגרס הרוסיות, ומעבורות החלל דיסקברי, אטלנטיס, ואנדוור מביאות עימן את יחידת המעבדה "דסטיני", ואת מנעל האוויר קווסט – המאפשר לבצע הליכות חלל באמצעות שני סוגי חליפות החלל שבשימוש על גבי תחנת החלל הבין־לאומית (לפני הוספת התא לתחנה ניתן היה לבצע בה הליכות חלל רק בשימוש חליפת החלל הרוסית אורלן מהיחידה הרוסית זבזדה, כאשר השימוש בחליפת החלל האמריקאית EMU היה אפשרי רק כאשר עגנה בתחנה מעבורת חלל), הזרוע הרובוטית של התחנה קנדארם 2 ומספר תומכות נוספות.
הגדלת התחנה והבאת הרכיבים אליה התנהלה לפי לוחות הזמנים שנקבעו, אולם הופסקה בשנת 2003 בעקבות אסון מעבורת החלל קולומביה במשימת STS-107. עם ממצאי החקירה, הוחלט על הפסקת טיסות מעבורות החלל לאלתר, ובכך נפגעה בניית התחנה עד שיגור הדיסקברי למשימת STS-114 בשנת 2005.
חידוש ההרכבה החל רק במשימת STS-115 על ידי מעבורת החלל אטלנטיס שהביאה עימה את המערך הסולרי השני לתחנה. תומכות נוספות ומערך הלוחות הסולאריים השלישי הורכבו במשימות STS-117, STS-116 ו־STS-118. הגדלת המערך הסולארי, הגדילה את אספקת הכוח לתחנה, ואיפשרה את הרכבת והפעלת יחידת "הרמוני", יחידת המחקר האירופאית "קולומבוס", ואת היחידה היפנית הראשונה – "קיבו".
במרץ 2009, במשימת STS-119 הושלמה בניית התומכות והתקנת מערך הלוחות הסולרים האחרון (הרביעי במספר). ביולי 2009, במשימת STS-127, הותקנה היחידה היפנית השנייה ולאחריה היחידה הרוסית "פויסיק".
בפברואר 2010, במשימת STS-130, הגיעה "טרנקוויליטי" לצד הקופולה במטען מעבורת החלל אנדוור. במאי 2010 הגיע החלק הרוסי, רסבה, עם מעבורת החלל אטלנטיס במשימת STS-132. בפברואר 2011, במשימת STS-133, משימתה האחרונה של מעבורת החלל דיסקברי, הותקנה היחידה הלוגיסטית הרב תכליתית – "לאונרדו".
נכון למרץ 2022, התחנה מורכבת מ־15 יחידות מדוחסות ומערך תומכות מושלם.
נכון למרץ 2022, יחידת המעבדה הרב תכליתית הרוסית – "נאוקה" (Nauka, ברוסית Нау́ка), ומספר חלקים נוספים וביניהם "הזרוע הרובוטית האירופית" (European Robotic Arm - ERA) לתחזוק החלקים הרוסיים, הם הרכיב החדש ביותר בתחנה לאחר שהמודול נאוקה שוגר ביולי 2021, אז הסתיימה סופית בניית התחנה. מסת התחנה לאחר השלמתה הוא 400 טון.
יחידות מדוחסות אוויר
כשתושלם, תכיל תחנת החלל הבין־לאומית שש עשרה יחידות מדוחסות אוויר ותהיה בעלת נפח כולל של כאלף מטרים מעוקבים. יחידות אלו משמשות למעבדות מחקר, מנעלי אוויר, חלקי עגינה לחלליות השונות שמגיעות לתחנה, יחידות אחסון ויחידות מגורים לצוות. חמש עשרה יחידות כאלו כבר נמצאות במסלול.
יחידות שאינן מדוחסות אוויר
חוץ מיחידות מדוחסות האוויר, תחנת החלל מורכבת ממספר רכיבים נוספים. הרכיב הגדול ביותר הוא מערך התומכות המהווה למעשה את שלד התחנה ועליו מותקנים כל המערכים של הלוחות הסולאריים והרדיאטורים. מערך תומכות זה מורכב מ־10 חלקים נפרדים המקנים לו אורך כולל של 108.5 מטר.
ה־Alpha Magnetic Spectrometer, ניסוי בפיזיקת חלקיקים, שהגיע לתחנה במשימת STS-134 במאי 2011, הותקן על מערך התומכות ומודד קרניים קוסמיות במטרה למצוא ראיות לחומר האפל ולאנטי חומר.
בנוסף, על מערך התומכות מותקנת הזרוע הרובוטית הראשית של תחנה, היכולה להגיע לכל רכיב אמריקאי בה.
אספקת הכוח
מקור הכוח של התחנה הוא מאנרגיה סולרית, ואנרגיה זו מומרת לחשמל באמצעות הלוחות הסולריים. לפני משימת הרכבה 4A (משימת STS-97 ב־30 בנובמבר 2000) הגיעה האנרגיה החשמלית בתחנה מלוחות סולאריים שעל היחידות זרייה וזבזדה. החלק הרוסי בתחנה משתמש ב־28 וולט של זרם ישר. המערך הסולרי מייצר בין 130 ל־180 וולט של זרם ישר. האסטרונאוטים משתמשים בו לאחר המרתו לזרם ישר יציב של 124 וולט.
הכוח יכול להתחלק בין חלקי התחנה, לאחר שהוא עובר המרה בדרך. המרה זו נחוצה לאחר ביטול פלטפורמת ייצור הכוח מתוצרת רוסיה, ולפיכך הרכיב הרוסי יהיה תלוי בלוחות הסולאריים האמריקניים לצורך אספקת החשמל. שימוש בקווי מתח גבוה בחלק האמריקני של התחנה הוביל להפחתה בשימוש בקווי מתח חשמלי ובכך גם לחסכון במשקל. חום עודף משוחרר עם לוחות קירור. מכיוון שלא ניתן להוליך את החום מעבר לצירים של הלוחות המסתובבים, ללוחות אלה יש מקרנים נפרדים. ההארקה של כל המתקנים מחוברת לשלדת התחנה, המוארקת לחלל בעזרת מתקן היורה אטומי קסנון מיוננים לחלל כדי להיפטר מעודפי מטען חשמלי. בנוסף, קיים מערך מצברים המשמש כאשר השמש מוסתרת על ידי כדור הארץ.
שמירה על מסלול התחנה
תחנת החלל הבין־לאומית, חגה סביב כדור הארץ במסלול מעגלי בגובה שבין 278 ק"מ לבין 460 ק"מ. היא נעה במהירות ממוצעת של 27,743.8 קמ"ש ומשלימה 15.7 הקפות סביב כדור הארץ ביממה. התחנה מאבדת באופן תמידי מגובה מסלולה עקב כוח גרר המופעל עליה, דבר שמצריך להעלותה באופן תמידי למסלולה המקורי מספר פעמים בשנה. העלאה כזו דורשת אנרגיה שבאה משני מנועיה של יחידת השירות "זבזדה" הרוסית או ממעבורות החלל כשאלו עוגנות בה או על ידי חלליות פרוגרס שמגיעות באופן שוטף לתחנה כדי לחדש בה את המלאי. העלאה למסלול הרצוי אורכת בדרך כלל 2 הקפות שלמות (כ־3 שעות).
בדצמבר 2008, חתמה נאס"א על הסכם עם חברת "אד אסטרה" על אספקת רקטת מגנטו־פלזמה בעלת מתקף סגולי משתנה, שתותקן על התחנה כחלק מניסוי שאמור לשמור על גובה מסלולה של התחנה בצורה יעילה יותר מהשיטה הנוכחית.
מערכות תקשורת
בתחנת החלל הבין־לאומית קיימות מערכות תקשורת פנימיות וחיצוניות שמעבירות מידע מדעי וטלמטריה למרכזי השליטה בכדור הארץ ומשמשות למספר מטרות, בהן העברת קובצי אודיו ווידאו, תקשורת בין צוותי התחנה לטייסי המעבורת ותקשורת בין צוותי התחנה לבני משפחותיהם.
מערכת קיום החיים
העדיפות העליונה בתחנת החלל הבין־לאומית שמורה למערכת התמיכה בחיים. המערכת גם אוספת, מחשבת ואוגרת מים ומחשבת את "בזבוז" האמצעים החיוניים על ידי הצוות. לדוגמה: המערכת ממחזרת נוזלים מכיורים, מקלחות, שתן ועיבוי.
מעברים
מכיוון שתחנת החלל סובבת את כדור הארץ בגובה רב מעל לפני השטח, היא נותרת באור השמש גם לאחר השקיעה בכדור הארץ. שטח הפנים הגדול שלה המורכב מלוחות סולריים ושמיכות בידוד טרמיות מחזירים את אור השמש בצורה יעילה, דבר הגורם לכך שבהירותה של תחנת החלל עולה על זו של כוכב הלכת נגה. לעין הבלתי מצוידת תחנת החלל נראית כנקודת אור הנעה בשמיים מעט לפני הזריחה או בערב מעט לאחר השקיעה שכן רק בזמנים אלו היא מוארת בעוד שפני הקרקע חשוכים.
לוחות זמנים
לוחות הזמנים בתחנת החלל הבין־לאומית נמדדים ונקבעים לפי זמן אוניברסלי מתואם המוכר גם כשעון גריניץ'. במהלך ביקור של מעבורת חלל כלשהי עוברים אנשי הצוות בתחנה לעבוד לפי שעון המעבורת המכונה Mission Elapsed Time או בקיצור MET (שנספר מהרגע שבו המריאה המעבורת (לדוגמה: MET 2/03:45:18 מייצג יומיים, 3 שעות, 45 דקות ו־18 שניות) ולא לפי זמן אוניברסלי מתואם או כל שעון ארצי אחר). מאחר שזמני השינה נבדלים בדרך כלל בין MET לזמן אוניברסלי מתואם אנשי הצוות בתחנה מסתנכרנים עם שעון המעבורת לפני שזו עגנה בה ואחרי שהמעבורת עוזבת עוברים חזרה לשעון גריניץ'. נוהל זה מוגדר ומוכר כהסטת זמני שינה.
יום טיפוסי בתחנת החלל הבין־לאומית מתחיל בהשכמה ב־6:00 בבוקר וכולל ריטואל של "פעולות לאחר שינה" כמו צחצוח שיניים וממשיך בסריקה ובדיקת בוקר של התחנה. לאחר מכן יושב הצוות לאכול ולוקח חלק בתכנון היום יחד עם מרכזי השליטה שבכדור הארץ. יום העבודה לאחר סדר הפעולות הקבוע הנ"ל מתחיל בסביבות 8:10. היום נפתח באימון בוקר ועבודה שוטפת של ניסויים ותחזוקה. בשעה 13:05 מקבל הצוות הפסקה בת שעה הכוללת ארוחת הצהריים ואימון נוסף. לאחר מכן העבודה נמשכת עד 19:30, ואז נכנס נוהל "פעולות טרום שינה" הכולל: ארוחת ערב ואספה של הצוות. זמן השינה מוגדר באופן רשמי החל מ־21:30 (כאמור, התחנה מקיפה את כדור הארץ כ־16 פעמים ביממה ולכן מספר הזריחות והשקיעות שחווים אנשי הצוות בתחנה זהה, ולכן מכסים את חלונות התחנה כדי לתת תחושה של "לילה"). באופן כללי הצוות עובד כ־10 שעות ביום וכ־5 שעות בשבת. שאר הזמן מנוצל למנוחה או השלמת פערים בעבודה.
שינה
התחנה מספקת בית מגורים קבוע לכל איש צוות ששוהה בה. בתחנה קיימים שני תאי שינה בחלקים הרוסיים ועוד ששה בשאר התחנה. תאי השינה האמריקאיים הם אישיים ומותאמים בגודל לאדם אחד ובעלי אקוסטיקה טובה. האסטרונאוט יכול לישון בתא כשהוא במצב אנכי קשור למיטה, להאזין למוזיקה, להשתמש במחשב נייד, ולאחסן חפצים אישיים במגירה גדולה או לתלותם על רשת המוצמדת לקיר. בתא ישנה גם מנורת קריאה, מדף ושולחן עבודה. לצוותים המבקרים בתחנה אין מקומות מסודרים לשינה כמו אנשי הצוות הקבועים בה, ולכן הם נאלצים לישון גם כן במצב אנכי בצמוד לקירות פנויים בתחנה. באופן מעשי, ישנה אפשרות לישון בחלל באופן חופשי ללא קשירה אך נאסר על אנשי התחנה והמבקרים בה לעשות כן בשל הסכנה לפגיעה בציוד רגיש. בנוסף, ישנה חשיבות רבה לאוורור תאי השינה בשל הסכנה הגלומה בהתעוררות אסטרונאוט המשתנק לחמצן לאחר שנוצרה סביב ראשו "בועה" של פחמן דו־חמצני.
עלויות
התחנה היא אחד המיזמים הבין־לאומיים הגדולים והיקרים בהיסטוריה. עם תחילת בנייתה העריכו שעלות בנייתה תגיע לסכום של כ־40 מיליארד דולר. על פי ההשערות, עלות בנייתה תגיע ל־100 מיליארד דולר, מחציתם במימון אמריקאי. עלות תפעול התחנה לתקופה של 10 שנים מוערכת בסכום דומה.
ההערכה היא שידרשו לפחות 43 טיסות לחלל כדי להביא לתחנה כ־408 טונות של חומרי בניין ואספקה. בין השאר, כולל הציוד מווסתי לחץ אוויר, קורות מתכת, לוחות סולאריים, קילומטרים של כבלים חשמליים ועוד.
האסטרונאוטים האמריקנים והקוסמונאוטים הרוסים שירכיבו את הציוד מתוכננים לבצע כ־144 גיחות רגליות שיסתכמו ב־1,800 שעות "הליכת חלל" לפחות, כפול מהזמן הכולל שבילו אסטרונאוטים אמריקאים ב"הליכת חלל" מאז תחילת טיסות החלל המאוישות לפני למעלה מחמישה עשורים.
סוכנות החלל האירופאית
סוכנות החלל האירופאית מעריכה שעד היום השקיעה 8 מיליארד אירו בפרויקט, שמתוכם מיליארד אירו הופנו למימון יחידת המעבדה, קולומבוס.
סוכנות החלל היפנית
עד היום השקיעה סוכנות החלל היפנית כ־3 מיליארד דולר למעבדת קיבו שתהיה חלק מתחנת החלל הבין־לאומית.
תאגיד החלל הרוסי
משנת 1998 שלחה רוסיה שני תריסרים של חלליות סויוז לתחנת החלל. בנוסף, תשגר על טיל "פרוטון" שתי יחידות שהרכיבה בעצמה, ובעבר שלחה עוד שני טילים כאלו שנשאו חלקים להרכבת התחנה.
סוכנות החלל הקנדית
סוכנות החלל הקנדית הרכיבה את הזרוע הרובוטית של התחנה (Canadarm2), והיא מעריכה שב־20 שנה האחרונות היא השקיעה 1.4 מיליארד דולר קנדי.
משלחות
התחנה מתוכננת לאכלס, בו זמנית, עד ארבע עשר אסטרונאוטים מהמדינות המשתתפות במיזם. שלושה אסטרונאוטים החלו לאייש את התחנה ב־2 בנובמבר 2000. לאחר אסון מעבורת החלל קולומביה, במאי 2003 ובשל הקיבולת המצומצמת של צי החלליות של רוסיה צומצם גודל הצוות לשניים כדי לחסוך במזון ובחמצן. לאחר שהמעבורות חזרו לפעילות מלאה חזר ועלה מספר אנשי הצוות לשלושה, אלא שבניגוד למצב שלפני אסון קולומביה, אז מרבית אנשי הצוות היו מגיעים לתחנה במעבורות ואילו בסויוז היו מגיעים לעיתים אורחים לתקופות קצרות, לאחר אסון קולומביה שניים מתוך שלושת אנשי הצוות מגיעים בסויוז והשלישי, לעיתים כמה אסטרונאוטים מגיעים במעבורות, ולא תמיד בסינכרון ביניהם. המקום השלישי בסויוז שמור בדרך כלל לתיירי חלל או לנציגים של מדינות שחתמו על חוזה שיגור עם רוסיה (כדוגמת קוריאה הדרומית). נציגים אלה חוזרים לכדור הארץ כשבוע לאחר מכן ביחד עם אנשי הצוות היוצא.
מ-2010 ועד ל-2020 כל האנשי הצוות שהגיעו לתחנה הגיעו דרך חלליות סויוז, והצוות כלל תמיד אמריקני, רוסי ואיש נוסף שהיה יפני, אירופי, רוסי או קנדי לסירוגין.
חלליות לחידוש אספקה
את תחנת החלל הבין־לאומית מתספקות חלליות שונות שפותחו על ידי סוכנויות החלל השונות. עד 2011 חלליות שהחליפו את הצוותים היו מעבורות החלל האמריקאיות וחלליות סויוז הרוסיות, בין השנים 2011 ועד 2020 החלליות היחידות שהחליפו צוותים היו סויוז הרוסיות, ומאז 2020 חלליות דרגון 2 של spacex מתחילות גם לשגר להחליף צוותים, עם זאת הסויוז נותרה לחללית הדומיננטית במשימות לתחנה והסויוז משמשת גם כחללית חילוץ. ישנן ארבע חלליות מטען לא מאוישות פעילות: פרוגרס (רוסית), HTV (יפנית), ATV (אירופאית) ודרגון (אמריקאית־פרטית).
להלן רשימה של החלליות המאוישות והלא מאוישות ששימשו, משמשות וישמשו את התחנה. החלליות הפעילות מודגשות:
חלליות מאוישות:
פסולת חלל
ב־26 בנובמבר 2003 פגע רסיס של פסולת חלל בחלק החיצוני של הרכיב הרוסי הכולל את חדרי המגורים, האוכל והשירותים, אך לא נגרם נזק. מאז התחנה ביצעה מספר תמרוני התחמקות מפסולת חלל
דליפה
בסוף דצמבר 2003 הורגשה בתחנה ירידת לחץ האוויר. לאחר בדיקות שנמשכו למעלה משבועיים נמצא שסתום דולף באגף האמריקני של התחנה.
בפברואר 2023 החללית סויוז MS-22 שהייתה מחוברת לתחנה החלה לדלוף.
בריאות
הטכנולוגיה של היום מאפשרת לצייד את כל האסטרונאוטים בציוד אישי - מערכת חיישנים ומערכות הדמיה, הבודקים נתונים שונים בגופם: לחץ דם, דופק, רמת חמצן בדם, קצב לב, מצב הריאות, רמת הסידן בעצמות, פעילות המוח ועוד. חיישנים אלה מעבירים את נתוניהם אל כדור-הארץ באמצעות מערכת התקשורת של תחנת החלל הבין לאומית, וכאן עוברים על הנתונים ברציפות. אם מגלים בעיה, האסטרונאוטים מקבלים הנחיות ברורות מן הקרקע מה עליהם לעשות. התחנה מצוידת בתרופות מגוונות, באמצעי חבישה וטיפול במקרי פציעה ובעזרים רפואיים אחרים.
רמון Space Lab של קרן רמון
קרן רמון מפעילה את תוכנית רמון Space Lab בה נוטלים חלק תלמידי חט"ב בכיתות ח' ו־ט'. במסגרת התוכנית מתחרים בני נוער על האפשרות לשלוח ניסוי לתחנת החלל הבין־לאומית. בתוכנית משתתפות מדי שנה עשרות כיתות, המלוות על ידי עשרות מעבדות מחקר מאוניברסיאטות ישראליות, וכ־13 חברות חלל ישראליות. כלל הפדגוגיה בתוכנית מושתת על מתודת ניהול המשימות של נאס"א. לוח הזמנים של התכנית מורכב משמונה משימות (כל אחת על שם אחד מחללי אסון הקולומביה, ומשימה מסכמת). התוכנית היא יוזמה של מהנדסי החלל ד"ר רז תמיר־יצחקי ודניאל רוכברגר וקרן רמון. כיום היא מופעלת על ידי קרן רמון. נכון ל־2020 שלחה קרן רמון 21 ניסויים מדעיים של ילדי התכנית לתחנת החלל הבין־לאומית.
מבצע מרלין
היסטוריה
ג'יימס רייזן, סופר ופרשן המודיעין של "הניו יורק טיימס" מתאר בספרו State of War כי ה-CIA השתמש במהנדס גרעין רוסי שערק כדי לספק מודיעין טכנולוגי מוטה שכלל שרטוטי ראש נפץ גרעיניים פגומים במכוון לבכירים איראניים בפברואר 2000. לפי מסמכי ה-CIA, החיפוש אחר מהגר רוסי עם רקע הנדסי מתאים בפיזיקה גרעינית החל בספטמבר 1996. נוצר קשר ראשוני של ה-CIA עם המהגר שנבחר כבר באוגוסט 1994, הוא החל לקבל משכורת חודשית בסך 5,000 דולר על ידי ה-CIA בשנים 1997 ו-1998, החל מפברואר 1999 המשכורת עלתה ל-6,000 דולר. כינוי המהנדס הרוסי ב-CIA היה "מרלין". מרכיב הנשק שנבחר התבסס על רכיב "מנגנון הפיצוץ" (TBA-480) של פצצת אטום רוסית, אשר שונה בניסיון להפוך אותו לפגום באופן חמור. ה-CIA העריך כי הרכיב שפותח בארזאמאס-16, היה מתקדם ב-20 שנים ממה שבאמת נדרש להשגת נשק גרעיני מהדור הראשון. לאחר העברת התכנונים לאיראנים ב-3 במרץ 2000, ה-CIA האריך את העסקתו של המדען הרוסי עד מרץ 2003 לפחות, מתוך כוונה להעביר את התכנונים למדינה נוספת שנחשדה ברצון לפתח נשק גרעיני.
כישלון המבצע
המהנדס הרוסי יצר קשר עם מדענים בתוכנית הגרעין האיראנית שהתעניינו במידע שהיה ברשותו, וה-CIA תדרך את המהנדס לטוס לווינה על מנת למסור את המסמכים בשגרירות איראן הפועלת בעיר. על מנת לשמור על חשאיות מרבית, ה-CIA לא עדכן את השלוחה שלו בווינה לגבי המבצע, לא עדכן את המהנדס ואפילו את מפעילו כי הוא יעביר מסמכים אשר מכילים מידע שגוי. בנוסף, כנראה במטרה למנוע מעקבים אחר המהנדס, הוא צויד בכתובת שגויה של שגרירות איראן בווינה, לאחר יומיים הצליח להגיע לשגרירות והניח בתיבת הדואר את מעטפת המסמכים, אך לא לפני שהבחין כי המסמכים שגויים ולכן צירף מכתב למעטפה ובו הסבר כי המסמכים לא מדויקים. לטענת רייזן המבצע לא רק שלא האט את תוכנית הגרעין אלא אף האיץ אותה מכיוון שעכשיו לאיראנים היו שרטוטים, גם אם לא מדויקים (אך הם ידעו מה לא נכון הודות למכתב שצורף למעטפה), של רכיב קריטי בנשק גרעיני, אשר הושוו לשרטוטים אחרים ממקורות אחרים כפי שמשערים שסופק לאיראניים על ידי עבד אלקדיר חאן.
כתב אישום נגד מדליף המבצע
בשנת 2010, הוגש כתב אישום נגד ג'פרי אלכסנדר סטרלינג, קצין לשעבר ב-CIA, בטענה כי הוא המקור לחלק מהמידע בספרו של רייזן. הוא הורשע בריגול בינואר 2015 ונגזרו עליו 3.5 שנות מאסר. לאחר פרסום הספר בשנת 2006, רייזן הואשם בפגיעה בביטחון המדינה וה-FBI פתח בחקירה נגדו בהוראת משרד המשפטים, לאחר מספר שנים הוחלט שלא להגיש נגדו כתב אישום.
מסמר
מסמר הוא אביזר חיבור קטן, באופן יחסי, המשמש לחיבור של רכיבים העשויים מחומרים רכים יותר, המאפשרים את החדרת המסמר לתוכם בכוח, לרוב על ידי מכות חוזרות על קצהו הבולט של המסמר בעזרת פטיש. המסמר הוא שיפוד עם קצה חד - החלק שחודר אל החומר. וקצהו השני, החלק הבולט, יהיה, בדרך כלל, חלק רחב הנקרא "ראש המסמר". אורך המסמר יכול להיות ממילימטרים בודדים ועד לאורך של עשרות סנטימטרים.
היסטוריה
המסמרים היו בשימוש האדם עוד בתקופה הרומית. עד המאה ה-18 הם יוצרו בעבודת יד. עד תחילת המאה ה-17 היו בעלי מקצוע שתפקידם היה לחתוך מטילי ברזל לגודל המתאים, והיו בעלי מקצוע שתפקידם היה להכין למסמרים את הקצה החד ואת "ראש המסמר". בשנת 1590 נכנסו לשימוש באנגליה טחנות מים ששימשו לעיבוד ברזל. טחנות מים אלו עיבדו את מטילי הברזל לגודל המתאים, כך שצריך היה עבודה ידנית רק בשלב הכנת "ראש המסמר" והכנת הקצה החד.
במאה ה-19, כחלק מהמהפכה התעשייתית, החל ייצור מסמרים על ידי מכונות. במקביל המשיכו בייצור ידני של מסמרים שדעך בהדרגה עד שפסק בסוף אותה מאה.
המסמרים שיוצרו על ידי מכונה נחתכו מתוך לוח מתכת ונקראו: Cut nails (מסמרים חתוכים). מסמרים אלו כונו גם מסמר ריבוע בשל צורת החתך הגאומטרי שלהם. כיום מסמרים אלו אינם נפוצים כבעבר, והם משמשים לשיחזורים היסטוריים ולעבודות הדורשות עמידות גבוהה.
סוגי מסמרים
אפשר למיין מסמרים לפי החומר שממנו הם עשויים:
מיון המסמרים נעשה על ידי אפיונם וכן בציון אורכם וקוטרם. לדוגמה, מסמר 5X32 הוא מסמר בקוטר 5 מילימטרים ובאורך 32 מילימטרים.
אקדח מסמרים
כאמור, הדרך הנפוצה ביותר להשתמש במסמר היא בעזרת פטיש. אך במקומות שצריכים להשתמש בהרבה מסמרים, כמו נגריות, קל יותר לעשות זאת באמצעות אקדח מסמרים. אקדח מסמרים פועל בעזרת מנוע חשמלי, סולנואיד, לחץ אוויר או דלק (בדומה למנוע המכונית).
מועדון ספורט 25 באפריל
מועדון ספורט 25 באפריל הוא מועדון ספורט בצפון קוריאה מהעיר פיונגיאנג, הידוע בעיקר בקבוצות הכדורגל שלו לגברים ולנשים. המועדון שייך לצבא העם; כל חברי המועדון (נשים וגברים) נחשבים לקצינים של הצבא. בדומה למה שהיה נהוג במועדון צסק"א בתקופת ברית המועצות.
היסטוריה
המועדון הוקם ביולי 1949, כמועדון ספורט ובית ספר מרכזי לאימון (중앙체육강습소체육단),. ב-26 ביוני 1972, שונה השם שוב, בפקודת קים ג'ונג-איל, לשם הנוכחי; זאת על שם תאריך הקמת קבוצת הגרילה שלחמה ביפנים וקים איל-סונג פיקד עליה, קבוצה שנחשבה לקודמתו של צבא קוריאה הצפונית הנוכחי - והוקמה ב-25 באפריל 1932. באופן רשמי, מועדון זה נקרא בשם הרשמי המלא: קבוצת הספורט 25 באפריל "מועדון הספורט של ההגנה הלאומית" (4.25 '국방체육단'), כאחד מתוך מספר מועדוני ספורט במגוון ענפים השייכים לצבא ולקבוצת הספורט 25 באפריל.
קבוצת הכדורגל לגברים משחקת בליגת הכדורגל המובילה בצפון קוריאה, והיא המוצלחת ביותר במדינה, עם זכייה ב-19 אליפויות לאומיות. אצטדיון הבית הוא אצטדיון יאנגאקדו ואצטדיון 1 במאי לאירוח תחרויות בינלאומיות. בשנת 2015, קבוצת ה-25 באפריל השיגה הישג נדיר, כשגם קבוצת הגברים וגם קבוצת הנשים זכו באליפויות הלאומיות במקביל באותה העונה וביום הסמלי.
יריבויות
היריבה העיקרית של מועדון ה-25 באפריל היא קבוצת אמנוקגאנג ששייך למשרד לביטחון העם, כך היריבות המקצועית בין הצבא למשרד ביטחון העם (שקיימת ללא קשר לכדורגל) עוברת גם למגרשי הספורט. ישנה יריבות גם עם קבוצת פיונגיאנג סיטי (או "מועדון ספורט פיונגיאנג"), כחלק מ"הדרבי של פיונגיאנג".
לאונטין פרייס
מרי ויולט לאונטין פרייס (באנגלית: Mary Violet Leontyne Price; נולדה ב-10 בפברואר 1927) היא זמרת אופרה (סופרן) אמריקאית. היא נודעת בעיקר בתפקידי ורדי שלה, בעיקר כאאידה, שהיה, כפי שנאמר, "התפקיד שלה" במשך קרוב לשלושים שנה. המוניטין שצברה בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 הוצגו לראווה כניצחון, שהיה אף סמל לרבים, על הגזענות הממסדית.
פרייס הצטיינה בפרשנות לתפקידים ליריים של ורדי ופוצ'יני, לצד אחדות מהאופרות של מוצרט. היא ניחנה בקול עשיר, מבריק בצלילים הגבוהים ובעל מנעד רחב, שהיקפו כולל גם את המצו-סופרן (מן ה-לה שמתחת ל-דו האמצעי עד מי שמעל ה-דו הגבוה).
אחרי פרישתה מבימת האופרה בשנת 1985, הגישה רסיטלים במשך עוד שתים-עשרה שנים. פרייס זכתה בפרסים ואותות כבוד רבים, ביניהם מדליית החירות הנשיאותית (1965), אות הכבוד של מרכז קנדי (1980), מדליית האמנויות הלאומית (1985), תוארי כבוד רבים מספור ותשעה-עשר פרסי גראמי, כולל פרס מיוחד למפעל חיים בשנת 1989, יותר מכל זמר קלאסי אחר.
חיים וקריירה
לאונטין פרייס נולדה בלורל שבמיסיסיפי לאב פועל מנסרה ולאם מיילדת ששרה להנאתה. היא החלה ללמוד פסנתר בגיל חמש. בנעוריה ליוותה את "המקהלה השנייה" של הכנסייה המתודיסטית וכן שרה וניגנה עם מקהלת בית הספר התיכון השחור בעירה.
פרייס ייעדה עצמה לקריירה של הוראה ובמחשבה זו נרשמה ללימודי חינוך מוזיקלי באוניברסיטת וילברפורס שבאוהיו. הצלחתה במועדון הזמר של הסטודנטים הובילה להופעות סולו ולאונטין השלימה את לימודיה בפיתוח קול. בעזרת זמר הבס הנודע פול רובסון נרשמה כסטודנטית במלגה בבית הספר למוזיקה ג'וליארד בניו יורק, שם למדה אצל פלורנס פייג' קימבל.
הופעותיה הראשונות על הבימה היו בתפקיד מיסטרס פורד בשנת 1952, בהפקת סטודנטים של "פלסטף" מאת ורדי. זמן קצר אחר כך שכר אותה וירג'יל תומסון להפקה מחודשת של האופרה השחורה שלו, "ארבעה קדושים בשלוש מערכות". אחרי שבועיים של הצגות בברודוויי, יצאה ההצגה לפריז. פרייס נבחרה בינתיים לתפקיד בס בהפקה מחודשת של "פורגי ובס" של גרשווין וחזרה מפריז לפתיחת סיור הופעות לאומי בדאלאס שבטקסס ב-9 ביוני 1952. הסיור כלל את שיקגו, פיטסבורג ווושינגטון, ומשם המשיך לאירופה במימון משרד החוץ של ארצות הברית, שראה ב"פורגי ובס" כלי מועיל ליחסי הציבור במלחמה הקרה. אחרי ביקורים בווינה ובברלין, נשארה ההפקה למשך חודשיים בלונדון ומשם עברה לפריז. השלב הסופי הזה נקטע לפני סיומו המתוכנן כשתיאטרון זיגפלד בברודוויי התפנה לסיבוב "הפתעה" של 305 הצגות.
ממש לפני היציאה למסע ההופעות באירופה, נישאה פרייס לזמר הבס-בריטון שמילא את תפקיד פורגי, ויליאם וורפילד. הקריירות של שניהם אילצו אותם להיפרד לתקופות זמן ממושכות, כפי שוורפילד מתאר בזיכרונותיו, "המוזיקה שלי וחיי". הם נפרדו באופן רשמי ב-1967 והתגרשו בשנת 1973, ללא ילדים.
פרייס כיוונה את צעדיה לקריירה של רסיטלים, כדוגמת זמרת הקונטראלט מריאן אנדרסון, הטנור רולנד הייס, וורפילג וזמרים שחורים ידועי-שם נוספים שבתי האופרה באמריקה היו סגורים בפניהם. מדי פעם, בחופשות שקיבלה מהפקות "פורגי", הקדישה פרייס את זמנה לקדם יצירות חדשות של מלחינים אמריקאים, בהם לו הריסון, ג'ון לה מונטיין וסמיואל בארבר.
לאופרה, מסתבר, היה כוח משיכה גדול יותר. מטרופוליטן אופרה עצמה הכירה במקום הראוי לה על הבימה כשהזמינה אותה לשיר את Summertime בקונצרט התרמה ב-6 באפריל 1953 בתיאטרון ריץ בברודוויי. כך קרה, שפרייס הייתה האפרו-אמריקאית הראשונה ששרה עם ה"מט" ובשמה, אם לא על בימת ה"מט" עצמה. הייחוד הזה נשמר למריאן אנדרסון, ששרה ב-7 בינואר 1955 את אולריקה ב"נשף המסכות" של ורדי. האירוע היה חשוב (ופרייס הייתה בקהל המאזינים), אבל התפקיד היה משני, הליהוק טיפוסי (אולריקה מוגדרת בליברית ככושית), והגיע במועד מאוחר בקריירה של אנדרסון. האתגר היה בשאלה האם תוכל זמרת שחורה צעירה להופיע ולהחזיק בתפקידים ראשיים.
גיחה
בשנת 1955 הזמינה אותה רשת הטלוויזיה של NBC לשיר בהפקה בשפה האנגלית של "טוסקה" מאת פוצ'יני, בפיקוח המנהל המוזיקלי של להקת NBC, פיטר הרמן אדלר. פרייס הייתה הזמרת השחורה הראשונה ששרה בשידור אופרה בטלוויזיה, עובדה שלא נודעה מראש (NBC אסרה על המפרסמים להודיע על גזעה), אלא לאחר שכמה מן הרשתות המסונפות ל-NBC בדרום ארצות הברית ביטלו את השידור.
כעבור שבועות ספורים התייצבה פרייס למבחן קול בקרנגי הול לפני המנצח האוסטרי הרברט פון קאראיין, שהגיע לניו יורק במסע הקונצרטים הראשון שלו עם הפילהרמונית של ברלין. קאראיין הכתיר אותה בתואר "אמנית העתיד, והזמינה לשיר את סאלומה בלה סקאלה, הזמנה שפרייס דחתה. ב-1956 ו-1957 ערכה מסעות רסיטלים להודו ולאוסטרליה במימון משרד החוץ של ארצות הברית.
הופעתה הראשונה בבית אופרה הייתה בסן פרנסיסקו ב-20 בספטמבר 1957, בתפקיד מאדאם לידואן בבכורה האמריקאית של "הדיאלוגים של הכרמליטים" מאת פרנסיס פולנק. כמה שבועות אחר כך שרה לראשונה את אאידה בהפקה בימתית. קאראיין, שהיה בינתיים למנהל האופרה של וינה, הזמין אותה להופעת הבכורה שלה באירופה כ"אאידה" ב-24 במאי 1958, בניצוחו. כעבור שנה חזרה לווינה כאאידה וכפאמינה בחליל הקסם.
במשך העשור הבא הנהיג קאראיין את פרייס בכמה מהופעותיה הגדולות ביותר, בבית האופרה (בדון ג'ובאני של מוצרט, "איל טרובאטורה" של ורדי ו"טוסקה, של פוצ'יני), באולם הקונצרטים מיסה סולמניס של בטהובן, "טה דאום" של ברוקנר וההרקוויאם של ורדי, ובאולפן ההקלטות, שם הפיקו תקליטים מפורסמים של "טוסקה" ו"כרמן" ואלבום של מוזיקה לחגים שעודנו פופולרי בשם "מנחה לחג המולד". כל אלה קיימים בתקליטורים.
פרייס המשיכה בסדרת הופעות מצליחה על בימות לונדון, עם "אאידה" בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ואחר ב"ארנה די ורונה", שתיהן ב-1958, וב-21 במאי 1960 בלה סקאלה, שוב כאאידה. מטיווילדה דובס הייתה האפרו-אמריקאית הראשונה ששרה שם, בשנת 1953, בתפקיד אלווירה ב"איטלקייה באלג'יר" של רוסיני.
קריירה במטרופוליטן אופרה
ב-27 בינואר 1961 הגיעה פרייס ל"מט", בהופעת בכורה שרישומה התעצם הודות לזמר פרנקו קורלי, שהופיע לצדה, גם הוא בפעם הראשונה ב"מט". בינג שמע את שני הזמרים ב"טרובאטורה" בוורונה בקיץ 1960, והציע להם חוזים באותה אופרה. התשואות בסיום האופרה נמשכו הרבה מעבר למקובל. למחרת כתב מבקר המוזיקה של ה"ניו יורק טיימס", הרולד שונברג: "קולה של פרייס, חם ומלא, חזק דיו למלא את האולם ללא קושי ויש לה טכניקה טובה לתמוך בקול עצמו. היא ביצעה את הקישוטים והסלסולים לפי ההוראות ולא נתקלה בשום קושי בביצוע התפקיד כפי שוורדי כתב אותו. היא מתנועעת היטב על הבימה והיא שחקנית מוכשרת ומנוסה. אבל לא המשחק הוא שבונה קריירה של סופרן. הקול הוא החשוב, והקול הוא הנכס של מיס פרייס." שונברג תיאר את קורלי כטנור מלהיב אך חסר ליטוש.
קורלי לא הבין, כנראה, שלבכורה המטרופוליטנית של פרייס היו כוונות נסתרות בתחום הפוליטי. ההתלהבות בתנועה לזכויות האזרח גברה והלכה וחברים ואוהדים נסעו מן הדרום לניו יורק כדי להריע לפרייס.
מאז הופעתה הראשונה של מריאן אנדרסון ב-1955 שרו עוד ארבעה זמרים שחורים תפקידים ראשיים ב"מט": רוברט מקפרין, בריטון ואביו של הזמר הפופולרי בובי מקפרין, שר את אמונאסטרו ב"אאידה" בשנת 1956 ואת ריגולטו בעונה הבאה; הסופרן מאטיווילדה דובס שרה את ג'ילדה (עם ליאונרד וארן) ב-1956; ב-1958 שרה הסופרן גלוריה דייוי את אאידה, את פאמינה בחליל הקסם ובעונה הבאה, את נדה ב"ליצנים" של רוג'רו לאונקוואלו; עוד ב-1959, הסופרן מרטינה ארויו שרה את "הקול השמיימי" מאחורי הקלעים ב"דון קרלו".
ב-21 שנותיה במטרופוליטן אופרה, שרה פרייס ב-201 הופעות ב-16 תפקידים שונים, הן בבית האופרה עצמו והן בסיורי הופעות. בעונה הראשונה שלה שרה את לאונורה ב"איל טרובאטורה", אאידה, ליו ב"טוראנדוט", דונה אנה בדון ג'ובאני וצ'ו-צ'ו סאן ב"מאדאם באטרפליי". בעונה השנייה הוסיפה עוד שני תפקידים, מיני ב"נערה מן המערב" וטוסקה של פוצ'יני. היא נבחרה לפתוח את עונת 62–1961, אות למעמדה כפרימדונה, בהפקה חדשה של "הנערה מן המערב". כששביתת נגנים איימה לדחות את פתיחת העונה, פנתה פרייס אל הנשיא קנדי בבקשה לשלוח את שר העבודה ארתור גולדברג כמתווך. השביתה באה על פתרונה, והעונה נפתחה במועדה.
באמצע ההצגה השנייה פקד אותה משבר: היא איבדה את קולה ובמקום לשיר, התאמצה לצעוק את שורותיה עד סוף התמונה, מול הטנור ריצ'רד טאקר, שניסה להרגיע אותה. במערכה הבאה נקראה הסופרן דורותי קירסטן להחליפה. גורמי הכשל היו כנראה נגיף ומאמץ יתר. היו שאמרו, כי תפקיד מיני היה כבד מדי לקולה של פרייס, הלירי במהותו.
בשנים 67–1963 הוסיפה פרייס עוד שישה תפקידים לרפרטואר שלה ב"מט": אלווירה ב"ארנאני" של ורדי, פאמינה, פיורדיליג'י בכך עושות כולן של מוצרט, טטיאנה ביבגני אונייגין של צ'ייקובסקי, אמליה בנשף המסיכות ולאונורה בכוחו של גורל.
בשנות ה-70 צמצמה פרייס את הופעותיה באופרה לטובת רסיטלים וקונצרטים. בשנים אלה גם הוסיפה עוד שלושה תפקידים לרפרטואר שלה: ג'ורג'טה ב"איל טאבארו" ומאנון לסקו, שתיהן של פוצ'יני, ואריאדנה ב"אריאדנה בנאקסוס" של ריכרד שטראוס. בשנים אלה הופיעה פעמים אחדות בתפקידיה המוכרים, אאידה ודונה אנה, ואף זכתה לתשואות ממושכות, ובשנת 1977 שרה ברקוויאם גרמני של ברהמס עם הפילהרמונית של ברלין ובניצוח מיודעה משכבר הימים, הרברט פון קאראיין בקרנגי הול בניו יורק, ואחר הופיעה תחת שרביטו ב"איל טרובאטורה" בזלצבורג ובווינה.
בשנת 1977 שרה פרייס את תפקידה החדש האחרון - אריאדנה של שטראוס - בסן פרנסיסקו. הופעתה זו זיכתה אותה בביקורות טובות, אך כששרה באותו תפקיד במטרופליטן, כעבור שנתיים, גרם מצב בריאותה לביטול חלק מן ההופעות המתוכננות וגם זו שבה הופיעה לא הלהיבה את המבקרים.
ב-3 בינואר 1985 הופיעה לאונטין פרייס בפעם האחרונה בתפקיד אופראי, כאאידה במטרופוליטן. ההופעה שודרה בטלוויזיה ברחבי אמריקה. הייתה זו הופעתה ה-41 בתפקיד אאידה עם להקת המטרופוליטן. בביקורתו כתב מבקר המוזיקה של הטיימס, שאחרי מערכה או שתיים שנדרשו לה לחימום, הגישה הופעה ש"רחוק מפנינים מכרה" (Pearls beyond price, השתעשע המבקר במילים). בעיקר התפעל מן האריה במערכה השלישית, "או פטריה מיה", שזכתה לתשואות של שלוש דקות, והדואט "לה טרה לה פורסטה ורג'ינה".