cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הדת השומרונית
חתונה וגירושין
הליך החתונה בדת השומרונית מתחלק לשלושה שלבים:
בשלב הקידושין מגיעים הורי החתן לבית הורי הכלה, ומבקשים את ידה של בתם עבור בנם. באם כל הצדדים הסכימו והיו להסכמה שני עדים, הליך החתונה יימשך כנוהג. זהו השלב היחיד בהליך החתונה שניתן לבטל ללא הליך גירושין רשמי, אף לאחר השלמתו.
בשלב האירוסין מוכרז הזוג כנשוי באופן רשמי. הטקס מתבצע במעמד הזוג, משפחתם, כהן העדה שמארס את הזוג ועוד שני עדים המוודאים שההליך מתבצע בהסכמתה של הכלה. לאחר השלמת האירוסין, לא ניתן לבטל את המשך הליך החתונה ללא גירושין רשמיים, ולכן בדרך כלל נוהגים לבצע את שלב האירוסין זמן קצר לפני שלב הנישואין.
מנהג נוסף, שאינו חלק רשמי מהליך החתונה, ומתבצע לאחר שלב האירוסין הוא "חינה" (מעין מסיבת רווקות עבור הכלה) ו"משכרה" (מלשון שיכר, מעין מסיבת רווקים עבור החתן), שבו נוהגים הזוג לחגוג את סיום רווקותם עם חבריהם, בשילוב של מנהגים ייחודיים המתקיימים בדת השומרונית.
השבת שלפני טקס הנישואין נקראת "שבת פותחת", שבו נוהגים להתארח הגברים של הקהילה בבית הורי החתן לקריאת פרשת השבוע. לאחר הקריאה מוגש כיבוד עבור האורחים. בצאת השבת מגישה המשפחה כיבוד עבור האורחים שאינם גרים בעיר.
שלב הנישואין מתבצע בדרך כלל כאירוע מושקע באולם אירועים. בשלב זה מתבצע טקס הקראת הכתובה במעמד כל מוזמני האירוע יחד עם שיירת כהנים. המנהג הוא שהחתן והכלה יושבים על במה מוגבהת אל מול כל המוזמנים כאשר ראשם מכוסה - ראשו של החתן בכובע וראשה של הכלה בהינומה. על הכתובה חותמים הכהן, שני העדים משלב האירוסין, החתן ואבי הכלה. בתום הקראתה, עוברת הכתובה למשמרת בידי אבי הכלה. המנהג השומרוני הוא שלא פותחים וקוראים בכתובה לאחר החתונה כלל, אלא אם כן הוחלט על גירושין. לאחר טקס הכתובה מתחיל אירוע שמחת החתונה, הכולל סעודה וריקודים.
הליך הגירושין הוא הליך נדיר יחסית בקהילה השומרונית. ההליך מתבצע על ידי הוצאת הכתובה ורישום ב"ספר כריתות". על פי הדת השומרונית, רק הכהן הגדול רשאי לבצע את ההליך, וזאת על מנת שתהיה לו הזדמנות לפשר בין הצדדים, ולקדם שלום בית.
נידה
על פי הדת השומרונית, החל מהיום שראתה את דם הווסת, מחויבת האישה לשמור נידה שבעת ימים. בימי נידתה נאסר על האישה לגעת בחפצים או באנשים אחרים, וכן עליה להודיע לציבור שהיא כרגע בטומאת נידה על מנת שגם הם יזהרו מלבוא עמה במגע. בזמן הנידה מוקצים עבור האישה כלים מיוחדים לשימושה, שהוכנו במיוחד לימים אלו. מנהג השומרונים שבימי נידה של אחת הנשים, הנשים האחרות עוזרות לה ומבשלות עבורה, וזאת כדי להקל עליה לשמור על ימי טומאתה ביתר קלות. לאחר שבעת ימי הנידה, טובלת האישה במים ובכך מסיימת את ימי טומאתה.
גם לאחר לידה הנשים מחויבות לשמור טומאת נידה עם כללים מורחבים, בהסתמך על הכתוב בספר ויקרא. כאשר האישה יולדת בן עליה לשמור 40 ימי טומאה - 7 ימי נידה ועוד 33 ימי טומאה בדרגה מופחתת יותר, וכאשר יולדת בת, עליה לשמור 80 ימי טומאה - 14 ימי נידה ועוד 66 ימי טומאה בדרגה מופחתת יותר.
מנהגי קבורה ואבלות על המת
השומרונים כיום נוהגים לקבור את מתיהם בשני בתי עלמין: בית העלמין המסורתי בהר גריזים, ובית העלמין קריית שאול בתל אביב, בחלקה ייעודית לבני העדה.
בדומה ליהדות, גם הדת השומרונית מורה לקרוביו של המת לשבת עליו שבעה, וזאת כהסתמכות על הפסוקים המתארים את יוסף מתאבל על אביו שבעת ימים. בעת השבעה, נוהגים כלל השומרונים לפקוד את בית המת שבו יושבים האבלים. במשך שבעת ימי האבלות, מנהג השומרונים לערוך תפילות בבוקר ובערב, לעילוי נשמתו של המת.
"אורח והלכות הדת הישראלית"
זו הכותרת של ספר, המצוי בבית הספר הרם בעיר סינסינטי בארצות הברית, אשר התקבל מהאספן דוד מילר - ידיד השומרונים, אשר עסק בהוראת הלשון העברית לבני השומרונים בשכם בהתאם להמלצת יצחק בן-צבי.
במחקר
במחקר האקדמי אודות הדת השומרונית קיימות שתי דעות באשר להתפתחותה. לפי דעה אחת, הדת השומרונית התפתחה מתוך היהדות כזרם נוסף. לפי דעה אחרת, הדת השומרונית התפתחה מתוך הדת שהייתה נהוגה בממלכת ישראל לפני חורבנה, והתפתחה במקביל להתפתחות היהדות. החוקר לסטר גראב כינה את הדעות הללו "העמדה הפולמוסית" ו"העמדה האפולוגטית" בהתאמה. בשנים האחרונות, העמדה האפולוגטית נעשתה רווחת יותר, והדעה המקובלת היא שהיהדות והדת השומרונית התפתחו במקביל זו לזו, כאשר כל אחת הייתה המשך רציף לפולחן הנהוג בממלכות יהודה וישראל, בהתאמה.
מגדל עוז (פירושונים)
מגדל עוז הוא מונח שמקורו במקרא ומורה על סוג של מבצר.
קרב גומבינן
קרב גומבינן (התרחש ב-20 באוגוסט 1914 ליד גומבינן שבשטחי פרוסיה המזרחית) היה המתקפה הראשונה של צבא הקיסרות הגרמנית על כוחות האימפריה הרוסית בחזית המזרחית של מלחמת העולם הראשונה. ההססנות הגרמנית בפתיחת המתקפה גרמו לכישלונה ולנסיגה גרמנית אחורה אל עבר קווי נהר הוויסלה.
הרקע לקרב
ב-4 באוגוסט 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה עם פלישת גרמניה לשטחי בלגיה. בפתיחת המלחמה ניצבו מצד אחד צרפת, בריטניה ורוסיה (שכונו מדינות ההסכמה) ומהצד השני גרמניה ואוסטרו-הונגריה (שכונו מעצמות המרכז). מבחינה גאוגרפית, גרמניה גבלה בצרפת במערב וברוסיה במזרח. מצב זה בו גרמניה נאלצת להילחם בשתי חזיתות עשוי היה להחליש משמעותית את כוחה הצבאי שכן היה צריך להתפצל לשתי החזיתות במקום לרכז את הצבא בחזית אחת. על מנת להימנע מהמצב הנ"ל, הגה המטה הכללי הגרמני תוכנית מלחמה שנקראה תוכנית שליפן. לפי תוכנית זו, גרמניה צריכה להביס את צרפת במהירות (כפי שהיה במלחמת צרפת–פרוסיה) לפני שהרוסים יספיקו לארגן את צבאם ולצאת למתקפה מאסיבית על שטחי פרוסיה המזרחית (שם עבר הגבול בין רוסיה לגרמניה). בעוד עיקר הצבא הגרמני מרוכז בחזית המערבית שם ציפו להכרעה מהירה כנגד צרפת, הושארה הארמייה הגרמנית השמינית להגן על שטחי פרוסיה המזרחית כנגד התקפות רוסיות.
ההוראות שקיבלה הארמייה הגרמנית השמינית, עליה פיקד הגנרל מקסימיליאן פון פריטוויץ, הייתה שלא לצאת למתקפה כנגד הרוסים. בנוסף הארמייה נדרשה להגן על שטחי פרוסיה המזרחית ככל שניתן, ורק במידה קיימת סכנה ממשית שהארמייה תובס בקרב מול הצבא הרוסי אז הארמייה צריכה לסגת אל עבר קווי נהר הוויסלה ובכך להשאיר את אזור פרוסיה המזרחית לידי הרוסים. לאחר שנפתחה מלחמת העולם הראשונה, הרוסים החליטו שלא לחכות עד שכל צבאם יתארגן וייצא למלחמה אלא לשלוח את הארמיות שכבר היו מאורגנות, הארמייה הרוסית הראשונה (בפיקודו של פאול פון רננקמפף) והארמייה הרוסית השנייה (בפיקודו של אלכסנדר סמסונוב), למתקפה על פרוסיה המזרחית. התוכנית הייתה שהארמייה הראשונה תפלוש מצפון-מערב והארמייה השנייה מדרום ובכך תאגף את הארמייה הגרמנית השמינית. הכוחות הרוסים נכנסו לשטחי פרוסיה המזרחית בליל 13 באוגוסט ובכך החלה הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית.
הארמייה הגרמנית השמינית הייתה בגומבינן (32 קילומטר מערבית לגבול עם רוסיה) ולא יצאה להתקיף את הכוחות הרוסים עם פלישתם ולכן הארמיות הרוסיות לא נתקלו בהתנגדות כאשר החלו לצעוד בשטחי פרוסיה המזרחית. ב-16 באוגוסט הגיעה הארמייה הרוסית הראשונה אל העיר שטלופנן (כיום נסטרוב) ושם נעצרה, כנראה במטרה לחכות לארמייה הרוסית השנייה שתדביק את הקצב וביחד יוכלו לפתוח במתקפה משולבת על הארמייה הגרמנית השמינית. מפקד הגיס הראשון בארמייה השמינית, גנרל הרמן פון פרנסואה, החליט שעל הגרמנים לקחת את היוזמה ולתקוף את הארמייה הרוסית הראשונה ולא לחכות עד שהכוחות הרוסים יאגפו את הארמייה הגרמנית. פרנסואה לקח את הגיס הראשון ובניגוד להוראות מפקדיו יצא למתקפה על הארמייה הרוסית הראשונה ב-17 באוגוסט. הקרב, שזכה לשם קרב שטלופנן, הסתיים בערב אותו יום. כוחותיו של פרנסואה הצליחו לגרום לארמייה הראשונה לסגת כמה קילומטרים לאחור ולשבות כ-3,000 חיילים רוסים.
מהלך הקרב
לאחר ניצחונו בקרב שטלופנן, דחק גנרל פון פרנסואה במפקדו פריטוויץ לקחת את היוזמה ולצאת למתקפה על הארמייה הרוסית הראשונה. כוחות הארמייה השמינית הצליחו ליירט תשדורות שנשלחו מהכוחות הרוסים אל המפקדה. פריטוויץ ידע, על פי תשדורות אלה, שהארמייה הרוסית הראשונה נעצרה במטרה לחכות לארמייה הרוסית השנייה שצפויה להשלים את הפער שנוצר תוך יום. כמו כן ידע פריטוויץ שהאספקה והתחמושת של הארמייה הראשונה נמוכה מאוד והיא לא תוכל להחזיק קרב במשך זמן רב. פריטוויץ החליט לצאת למתקפה על הארמייה הרוסית הראשונה למרות שההוראות שקיבל מהפיקוד היו שלא ליזום התקפה כנגד האויב הרוסי. ב-20 באוגוסט עם שחר החלה המתקפה של הארמייה הגרמנית השמינית על הארמייה הרוסית הראשונה.
הארמייה הגרמנית השמינית הייתה מורכבת מ-4 קורפוסים - הקורפוס ה-1 (מפקדו היה הרמן פון פרנסואה), הקורפוס ה-17 (בפיקודו של אוגוסט פון מקנזן), קורפוס המילואים ה-1 (בפיקודו של אוטו פון בלוב) והקורפוס ה-20 (בפיקודו של פרידריך פון שולץ). בנוסף הייתה מסופחת לארמייה דיוויזיית פרשים.
ב-4:00 לפנות בוקר תקף הגיס הראשון של הארמייה הגרמנית השמינית את הדיוויזיה ה-28 של הרוסים. כשהחל הקרב הארטילריה הרוסית פעלה במרץ אך מהר מאוד יצאה מכלל שימוש לאחר שנגמרה התחמושת לארטילריה. הדיוויזיות הרוסיות נותרו בחסדי הארטילריה הגרמנית ונאלצו לסגת כ-8 קילומטר בשעות הצהריים אותו יום. דרומה יותר, הקורפוס ה-17 של מקנזן וקורפוס המילואים של בלוב לא היו מאורגנים לצאת להתקפה בעת שניתנה ההוראה. הקורפוס ה-17 בפיקודו של מקנזן יצא לקרב מול הקורפוס הרוסי ה-3 בשעה 8:00 בבוקר, אך קורפוס המילואים בפיקודו של בלוב לא יכל להצטרף לקרב עד לשעות הצהריים המוקדמות. הדיוויזיות הרוסיות הדרומיות שמעו את הפגזות הארטילריה הגרמנית של כוחותיו של פרנסואה צפונית מהם ולכן ידעו הרוסים שבקרוב תפתח גם עליהם מתקפה. בזמן זה נכנסו הרוסים למגננה תוך העברת הארטילריה קדימה. כשהגיס של מקנזן תקף, הדיוויזיות הרוסיות שציפו לכך זרעו הרס בקרב השורות הגרמניות. ברברה טוכמן בספרה "אוגוסט 1914" מתארת זאת כך: "באחד מהמקרים הנדירים של שנת 1914, היו הגרמנים בצד שמתגונן מהארטילריה הכבדה. חיל הרגלים היה מרותק לקרקע, עם פנים כלפי מטה ולא העז להרים את הראש. קרונות תחמושת התפוצצו, סוסים דהרו ללא רוכבים". לאחר שעות ספורות של קרב נאלץ מקנזן (ואיתו גם בלוב) להורות על נסיגה אל עבר קווי אינסטרבורג-אנגרבורג (ראו מפה) תוך השארת 6,000 שבויים לידי הרוסים. צפונית משם, פרנסואה נאלץ גם הוא להורות לכוחותיו לסגת מפני שכעת עמד בסכנה ששאר הארמייה הרוסית הראשונה תאגף את הקורפוס שלו. בכך הסתיימה המתקפה הכושלת של הגרמנים על כוחות הארמייה הרוסית הראשונה.
לאחר הקרב
למזלם של הינדנבורג ולודנדורף, הארמייה הגרמנית השמינית לא הספיקה להשלים את נסיגתה. הארמייה התבצרה ליד כפר בשם טננברג. ב-26 באוגוסט תקפו הגרמנים את הארמייה הרוסית השנייה של סמסונוב במה שנודע כקרב טננברג. בקרב זה הגרמנים זכו לניצחון מוחץ שהשמיד את הניסיונות הרוסיים לכבוש את פרוסיה המזרחית. השפעתו העיקרית של קרב גומבינן על המשך המלחמה הייתה אם כן שבגללו הוחלט להחליף את הפיקוד הגרמני בחזית המזרחית בפיקוד מנוסה יותר.
סרטן השחלה
סרטן השחלות (באנגלית: Ovarian cancer) הוא שם למספר סוגי סרטן המתפתחים ברקמת השחלה אצל האישה, אותם נהוג לחלק לשלוש קבוצות. הגדולה ביותר בין הקבוצות, מעל ל-90% מהמקרים מוגדרת כסרטן מסוג אפיתליאלי (שמקורו בשכבת האפיתל המצפה את השחלה), וסוגים נוספים של סרטן שחלות מקורם בתאי הביצית (הנקראים germ cell tumor) או מתאים התומכים בזקיקים המכילים ביציות (סרטן מסוג sex cord, stromal cancer).
הסיכון לסרטן עולה עם הגיל. הסיכון לחלות בסרטן השחלות עומד על כ-1.6%, אולם לנשים להן קרובת משפחה החולה בסרטן שחלות יש 5% סיכון לחלות בסרטן זה. לנשים עם מוטציה בגן BRCA1 או BRCA2 יש סיכון שנע בין 25% ל-60% ללקות בסרטן השחלות, כשהדבר תלוי בסוג המוטציה.
בסך מקרי המוות של נשים מסרטן, סרטן השחלות מדורג במקום החמישי כסיבת הפטירה.
לסרטן השחלות יש תסמינים קליניים לא ספציפיים ומכאן הקושי בגילוי מוקדם שלו. אבחנה של סרטן שחלות מתחילה באמצעות בדיקה גופנית, לקיחת בדיקות מעבדה הכוללות מרקרים לסרטן השחלות (כגון CA 125) וביצוע אולטראסאונד. הדיאגנוזה הסופית ניתנת רק לאחר ביצוע ניתוח, סקירת כל חלל הבטן, הוצאת הגידול ולקיחת ביופסיות.
במרבית המקרים, הגורם לסרטן השחלות נשאר בלתי ידוע. נשים מבוגרות יותר, או נשים בעלות קרובת משפחה מדרגה ראשונה שחלתה במחלה, או מוטציות גנטיות כפי שפורטו לעיל, הן בעלות סיכון גבוה יותר לחלות במחלה. נשים שאינן פוריות, נשים שחלו באנדומטריוזיס ונשים הנוטלות טיפול הורמונלי תחליפי לאחר גיל המעבר נמצאות בסיכון מוגבר אף הן.
סיווג
סרטן השחלות מסווג לפי ההיסטולוגיה של הגידול, המתקבלת על ידי עריכת ביופסיה. יש מספר סוגי סרטן שחלות על פי סוג הרקמות המעורבות:
בשחלות יכולות להימצא גרורות מגידול באיבר אחר בגוף, אז הסרטן בשחלות ייקרא סרטן שניוני. גרורות בשחלות מהוות כ-7% מסך סרטני השחלה (שאר המקרים הם סרטנים ראשוניים ממקור שחלתי). סוגי סרטן עיקריים השולחים גרורות לשחלות הם, בין השאר, סרטן השד וסרטן במערכת העיכול (לדוגמה Krukenberg cancer).
דירוג שלבי המחלה
דירוג השלבים של סרטן השחלות מתבצע רק לאחר ניתוח, אשר יכול לכלול בחלק מן המקרים גם כריתת רחם, הסרת שתי השחלות והחצוצרות, הסרת האומנטום ושטיפה פריטונאלית.
הדירוג מתבצע על פי המידה בה הגידול התפשט, הימצאות גרורות והתפשטות לבלוטות לימפה. שלושת השלבים הראשונים נעים על רצף של שלושה תתי-שלבים: A, B ו-C.
שלב I (Stage I) - בשלב זה הגידול מוגבל רק לשחלות.
שלב II (Stage II) - השלב בו הגידול התפשט לאיברי אגן נוספים.
שלב III (Stage III) - השלב בו הגידול התפשט אל מחוץ לאגן ואל חלל הבטן (הפריטונאום). תתי-שלב זה נעים בין IIIA - תת-שלב בו יש התפשטות מיקרוסקופית של הגידול לחלל הפריטונאלי. לבין תת-שלב IIIC - גרורות בגודל של מעל 2 ס"מ בפריטונאום.
גרורות בבלוטות לימפה שהן פרה-אאורטליות נחשבות לתת-שלב IIIC, משם הסרטן עלול להתפשט במהירות לריאות ולהפוך לשלב IV.
שלב V (Stage V) - שלב בו נמצא גידול עם גרורות מרוחקות (למשל, גרורות בכבד או גרורות מחוץ לחלל הפריטונאלי).
תסמינים
קיים קושי לאבחן את המחלה בשלביה הראשונים. התסמינים הקליניים אינם ממוקדים ואינם מכוונים את הרופאים לאבחנה מדויקת. כך גם החולות בסרטן השחלה אינן מודעות לכך שחלו כיוון שאינן מרגישות בתסמינים אלו. לכן, לעיתים מתארים את סרטן השחלות כ"רוצח שקט" היות שהסימפטומים מתפתחים עד לשלב בו המחלה נחשבת מתקדמת מאוד, והסיכוי להירפא ממנה קטן מאשר אם היה מתגלה מוקדם יותר.
בשלבים המוקדמים של המחלה יש הרחבה של הבטן כתוצאה מכך שלגידול יש מקום להתרחב ונוצרת מסה באגן. תסמינים נוספים יכולים לכלול:
דיאגנוזה
מאחר שהתסמינים של סרטן השחלה בשלבים המוקדמים, שלב I ושלב II, אינם ספציפיים, קשה לאבחן סוג סרטן זה. בבדיקה הגופנית על הרופאים לבדוק האם ישנה התרחבות של הבטן ואת קיומה של מיימת, אותה ניתן למצוא לרוב בשלבים מתקדמים. בבדיקה וגינלית בימנואלית - מישוש של שחלה מוגדלת ואיברי אגן מוגדלים.
עוד הליכים המבוצעים כדי לאבחן סרטן זה הם בדיקות הדמיה שונות כמו אולטראסאונד, MRI, ו-CT.
האבחנה הסופית נערכת על ידי ניתוח: הניתוח יכול להיעשות בגישה פתוחה (לפרוטומיה - חתך דרך קיר הבטן) או באמצעות לפרוסקופיה. במהלך הניתוח, מוסר הגידול וכן נעשית סריקה בחלל הבטן אחר גרורות. הווה אומר, התהליך הניתוחי הוא גם תרפויטי וגם דיאגנוסטי. משמע, הליך שיש בו כדי להעניק טיפול לחולה כמו גם לאבחנה.
טיפול
הטיפול בסרטן השחלות הוא טיפול כירורגי (ניתוחי) אשר לרוב משולב עם כימותרפיה, במיוחד כאשר הגידול מאובחן כשהחולה בשלבים המתקדמים של המחלה.
היקף הניתוח תלוי במידת התפשטות הגידול. המנתחים יכולים להסיר שחלה אחת או שתיים (אופורקטומי), את החצוצרות ואת הרחם וכן לכרות את הפריטונאום והאומנטום במידה והגידול התפשט לחלל הבטן. טיפול כימותרפי יכול להינתן לפני או אחרי הניתוח, ובמקרים של מעורבות פריטונאלית ניתן להשתמש בכימותרפיה אינטראפריטונאלית.
אצל חולות בשלב IA טיפול כמותרפי אינו משנה את ההישרדות הכללית לאחר הניתוח. לכן, מטופלות אלו אינן מקבלות טיפול כימותרפי. שאר המטופלות יטופלו בכימותרפיה סיסטמית, כאשר בסרטן אפיתליאלי התרופות הכימותרפיות שהראו עליה בהישרדות הן ציספלטין, קרבופלטין, ציקלופוספמיד ופקליטקסל. השילוב היעיל ביותר כיום הוא טיפול בקרבופלטין ובפקליטקסל (carboplatin & paclitaxel). הטיפול המקובל במישלב זה הוא מתן 6 מחזורים של טיפול כימותרפי. תופעות הלוואי כוללות בחילה, הקאות, שלשולים, נשירת שיער, פגיעה בכליות ודיכוי מח העצם.
פרוגנוזה
הקושי לאבחן את סרטן השחלה בשלבים מוקדמים, מגביל את יכולות הרופאים לטפל במחלה. מעל ל-60% מן החולות, יאובחנו כשהן בשלבים מתקדמים. ההישרדות הממוצעת לאחר חמש שנים עומדת על כ-45%, כאשר בשלבים מוקדמים יותר שיעור ההישרדות גבוה יותר. לעומת זאת, אצל חולות בשלבים מתקדמים, סיכויי ההישרדות פוחתים וכך למשל השרידות ל-10 שנים אצל חולות סרטן נעה בין 84.1% אצל נשים בשלב 1A (גילוי מוקדם של המחלה) ועד 10.4% נשים בשלב IIIC. לגידולים מסוג germ cell יש פרוגנוזה טובה בהרבה היות שהם נוטים לגדול במהירות ולכן מאובחנים יחסית מוקדם.
דורותאה הקדושה
דורותאה (נולדה בין 279 ל-290 - מתה ב-6 בפברואר, בין 305 ל-311) היא קדושה בנצרות הקתולית אשר מתה על דתה.
קיים מעט מאוד מידע היסטורי המבסס את הכתוב עליה בסיפורי הקדושים. דורותאה נולדה וחיה בקייסרי (כיום בטורקיה). פירוש שמה הוא "מתת האל". בזמן רדיפות הנוצרים על ידי הקיסר דיוקלטיאנוס, נעצרה אף היא. לדורותאה ניתנה, על פי האגדה, הבחירה בין נישואין ומוות. דורותאה סירבה להתחתן, וטענה כי היא כבר "נשואה לישו". היא נכלאה עם שתי נוצריות לשעבר אשר נטשו את הדת; אך תחת זאת שהן ישכנעו אותה לנטוש את הנצרות, שכנעה היא אותן להתנצר מחדש. דורותאה נידונה למוות בעריפת ראש לאחר עינויים קשים. בצועדה לגרדום, הקניט אותה שופטה, תאופילוס, כי תשלח לו פרחים ופירות מן הגינה של ישו. דורותאה, שראתה ילדה עם פרחים ופירות בצד הדרך, ביקשה ממנה לתת אותם לתאופילוס. הילדה הייתה למעשה מלאך, ולאחר שתאופילוס ראה את הפרחים והפירות, הוא התנצר בעצמו ומת כמרטיר.
סימנס דזירו
סימנס דזירו (Siemens Desiro) היא סדרת מערכי קרונועים חשמלים (EMU) או בעלי מנוע דיזל (DMU), שפותחה על ידי חטיבת התחבורה של חברת סימנס. הסדרה כוללת מספר דגמים עיקרים: Desiro Classic ,Desiro ML ,Desiro UK ,Desiro City והחדשים יותר Desiro HC ו-Desiro RUS. הרכבות מהדגמים האלה פועלות בעיקר כרכבת פרוורית. רכבות מסדרת סימנס דזירו הן בעלות יכולת האצה המהירה, מה שהופך אותן למתאימות לפעילות בקוים עם מרחקים קצרים בין תחנות. תכנון מודולרי של הסדרה מאפשר לסימנס לספק מערכים בהתאם לדרישות לקוחות במדינות שונות, לכן הדגמים של סימנס דזירו הפכו לנפוצים במדינות רבות באירופה.
השם של הסדרה Desiro נוצר מהמילה האנגלית desire שמשמעותו חֵשֶׁק.
רוב מערכי הסדרה מיוצרים במפעלי סימנס בעיר קרפלד, גרמניה. נסיעות מבחן ונסיעות קבלה מתבצעות במתחם ניסוי רכבתי וגברג-וילדנראת של החברה.
Desiro Classic
הדגם המקורי והראשוני של דזירו. המערכים מהדגם הזה נבנו בין השנים 1998–2008. קיים בגרסה עם מנוע חשמל או מנוע דיזל.
Desiro ML
דגם Desiro MainLine הוא גרסת דזירו עם הנעה חשמלית המיועדת לקוים אזורים וקווי S-Bahn במדינות של מרכז אירופה. ביוני 2016 סימנס הציגה את Siemens Mireo כיורשת של Desiro ML.
Desiro HC
Desiro HC (HC במשמעות: High Capacity – קיבולת גבוהה) הוצג לראשונה על ידי סימנס בתערוכה Innotrans, בשנת 2014. רכבת מהדגם הזה מורכבת ממערך אחד או יותר, כאשר בכל מערך מספר קרונות. הקרונות הראשון והאחרון בכל מערך הם קרונות ניהוג ממונעים חד קומתיים (קרונועים) וקרונות הביניים הם דו-קומתיים ואינם ממונעים.
דלתא B
הדלתא B או תור-דלתא B היה משגר לוויינים אמריקאי ששימש לשיגור תשעה לוויינים בין 1962 ל-1964. הטיל היה נגזרת של התור-דלתא והיה בן למשפחת טילי הדלתא.
שלבו הראשון של המשגר היה טיל תור. שלבו השני היה שלב בשם דלתא D (שהיה שיפור של שלב הדלתא המקורי) והשלב השלישי היה שלב בשם אלטאיר 1.
כל השיגורים בוצעו ב-LC-17B מנמל החלל קייפ קנוורל והושלמו בהצלחה למעט השיגור האחרון. שיגורו המפורסם ביותר הוא שיגור הלוויין סיינקום-2 שהיה ללוויין הראשון שהושם במסלול גאוסטציונרי (סיינקום-1 היה אמור להיות הראשון וגם הוא שוגר על משגר דלתא B אך כשל חלקי גרם ללוויין להגיע למסלול הלא נכון).
מבפנים
מבפנים הוא ביטאון תנועת הקיבוץ המאוחד משנת 1927 עד 1982, אשר יצא לאור במתכונת של רבעון. לפני כן, משנת 1923, היה זה ביטאון משק עין חרוד ובהמשך ביטאון תנועת הקיבוצים קיבוץ עין חרוד. לאחר מכן, משנת 1982 ועד 1993 היה "מבפנים" לביטאון התק"ם, בשנה זו התמזג עם יעד והמשיך לצאת תחת השם "מפנה".
תולדותיו
"מבפנים" החל את דרכו באוקטובר 1923 כדף משוכפל שהופץ באופן בלתי סדיר בין חברי משק עין חרוד. בין החודשים אוגוסט לאוקטובר 1927 הופץ במסגרת קיבוצי התנועה שנקראה "קיבוץ עין חרוד", שקדמה לתנועת הקיבוץ המאוחד. עם הקמת תנועת הקיבוץ המאוחד באוקטובר 1927 הפך לביטאונה של התנועה ולשופרו של מנהיגה, יצחק טבנקין. עד 1931 המשיך הביטאון לצאת במתכונת דפים משוכפלים ומאז יצא בדפוס. מנובמבר אותה שנה החל לצאת באופן סדיר כרבעון. בשל דרישות פקודת העיתונות המנדטורית והצנזורה יצא גם לעיתים בשמות משתנים כגון "דבר מבפנים", "עלים מבפנים", "איגרת מבפנים", "קונטרס מבפנים" ועוד. עם עורכי "מבפנים" נמנו משה ברסלבסקי, נחום בנארי, מנחם דורמן, זאב יוסיפון, משה בסוק, שלמה אבן-שושן, אביטל דפנא, זרובבל גלעד, אליעזר ליבנה, אברהם תרשיש ואחרים.
בשנת 1971 הוציאה לאור הוצאת הביבליוגרפיה הקיבוצית מפתח מוער לכל הגיליונות שפורסמו בין השנים 1923–1967 בעריכת מאיר בוכסווילר ודניאל קארפי.
מכבים-רעות
מַכַּבִּים-רֵעוּת הוא רובע במעמד מוניציפלי של ועד רובע עירוני, בעיר מודיעין-מכבים-רעות. הרובע נמצא בפינה הדרום-מזרחית של שטח השיפוט של העיר מודיעין מכבים-רעות, ומתאפיין בבנייה נמוכה צמודת-קרקע ונפרד משאר העיר.
הרובע מורכב משני יישובים, "מכבים" ו"רעות", שהוקמו בשנת 1985 ובשנת 1988 (בהתאמה). היישובים אוחדו למועצה מקומית בשנת 1990. ראש המועצה הראשון היה משה ספקטור. בשנת 2003 אוחדה המועצה המקומית מכבים-רעות תחת המועצה המקומית מודיעין-מכבים-רעות.
מעמד מוניציפלי
היישוב מורכב משני יישובים עצמאיים לשעבר, מכבים ורעות, אשר אוחדו למועצה מקומית בשנת 1990 והפכו בכך ליישוב קהילתי אחד. בשנת 2003 אוחדה המועצה המקומית מכבים-רעות עם המועצה המקומית מודיעין והוקמה העיר מודיעין מכבים-רעות. ב-2006 הוחלט להעתיק אל היישוב את הדגם המוניציפלי הנהוג בנוה מונוסון מאז 2003 במסגרת הקמת עיריית-גג ליישוב קהילתי זה ולעיר יהוד, ושר הפנים הכריז על מכבים-רעות כעל רובע עירוני בעל מנהלה מקומית. בחודש נובמבר 2008 קיים משרד הפנים, לראשונה בתולדות המדינה, בחירות לוועדי הרובע העירוני של מכבים-רעות ושל נוה מונוסון, כחלק מהבחירות המוניציפליות ביישובים אלה, ותושביהם הצביעו בשלושה פתקי בחירות.
אודות היישוב
ב-1985 החלה תנועת מכבי העולמית, בראשות ד"ר ישראל פלד, שהיה אזרח כבוד ותושב המקום, בהקמה בפועל של יישוב של בתים צמודי-קרקע בשם מכבים בשטח שיפוט מועצה אזורית גזר. ב-1988 החלה הקמתו של היישוב רעות, המתאפין אף הוא בבתים צמודי קרקע, בשטח המצוי ממערב ליישוב מכבים. יוזמת ההקמה של רעות הייתה של צה"ל. היישוב הוקם על ידי ובמימון אנשי מערכת הביטחון אנשי צבא ברובם, בשם "נאות עידן ב'" ששינתה שמה פעמיים תחילה ל "נאות מודיעין" ובהמשך " נאות רעות " שזהו שמה עד היום. העמותה הפעילה מנהלת הקמה שנוהלה בידי אנשי חיל האוויר בראשותו של אל"ם עמיקם אורן. ב-1990 הוקמה מועצה מקומית מאוחדת לשני היישובים בשם מכבים-רעות והם הפכו, הלכה למעשה, ליישוב קהילתי אחד. מאז קיבלו היישובים מעמד של מועצה מקומית, הופעלו המערכות בהם תוך שילוב פעילות קהילתית-חברתית וחינוכית, והכל תוך הקפדה על איכות חיים גבוהה.
כיום מונה מכבים 735 משקי בית ורעות 1,600 משקי בית, ובסך הכול כ-11,500 תושבים.
היישוב מכבים ממוקם ממזרח לעיר מודיעין, ומופרד ממנה בשדה חקלאי. במכבים ממוקמים מרכז מסחרי, מרכז ספורט (בריכת שחייה, מגרשי טניס, כדורסל וכדורגל ומכון כושר), בוסתן, בית ספר יסודי וסניף של תנועת הנוער "המכבי הצעיר". הגבול המזרחי של מכבים משקיף אל הכפר הפלסטיני בית סירא המצוי בצידו השני של הקו הירוק וגדר ההפרדה. מכבים מחולקת ל־3 אזורים: מכבים א - ממוקם בצפון מכבים, עם רחובות של צמחים וכביש המחבר בין כל הרחובות הנקרא "דרך המייסדים". מכבים ב - רחובות על שם ציפורים, ומכבים ג - בדרום מכבים, כאשר רחובות ג'1 קרויים ע"ש הרים ו-ג'2 ע"ש נחלים. כל הרחובות מסודרים בסדר אלפביתי, ומספור הבתים מחובר בין כל הרחובות.
היישוב רעות ממוקם מדרום-מזרח לעיר מודיעין, שעם הזמן החלה להקיף את היישוב. ניתן לחלקו לשני אזורים סביב לשדרות האורנים ושדרות העומרים. בין שני אזורים אלו, ממוקמים מרכז מסחרי ומרכז ספורט ונופש (הכולל בריכת שחייה, מגרשים ומכון כושר). ברעות שני בתי ספר יסודיים ובית ספר תיכון שש שנתי. רעות מחולקת ל-2 אזורים - רעות א: מצפון לשדרות אורנים ומבוא רעות. הרחובות קרויים ע"ש הרים, פירות ועצים. רעות ב: ע"ש פרחים, הרים בישראל, אבני חן וכלי נגינה תנ"כיים.
לפי נתוני הלמ"ס נכון לדצמבר 2001, היישוב דורג בדרוג חברתי-כלכלי גבוה (9 מתוך 10). אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת 2000 היה 82.1 אחוז. השכר הממוצע של השכירים בשנת 2000 היה 9,683 ש"ח (ממוצע ארצי: 6,835 ש"ח). היחס בין נשים לגברים הוא 945 נשים לכל 1,000 גברים.
איחוד מוניציפלי עם מודיעין והקמת מנהלה מקומית
חלק מתושבי היישוב התנגדו נמרצות לאיחוד הרשויות עם העיר מודיעין בשנת 2003 והמשיכו להתנגד לו גם לאחר שתהליכי האיחוד הושלמו בשנת 2004. בשנת 2006 נעתר משרד הפנים לדרישת תושבי היישוב להקמת מבנה משפטי אשר יבטיח את הצביון הכפרי והקהילתי של היישוב, והוקמה בו מנהלה מקומית במעמד סטטוטורי של ועד רובע עירוני.
ג'ון אדמס (מיני-סדרה)
ג'ון אדמס (באנגלית: John Adams) היא מיני-סדרה ביוגרפית בת שבעה פרקים, המתארת את רוב חייו הפוליטיים של נשיא ארצות הברית ג'ון אדמס והתפקיד שמילא בהקמת ארצות הברית. הסדרה נוצרה ובוימה על ידי טום הופר, ומככב בה פול ג'יאמטי בתפקיד הראשי. התסריט נכתב על ידי קירק אליס, בהסתמך על הביוגרפיה עטורת השבחים של דייוויד מקולו משנת 2001. הסדרה שודרה לראשונה בארצות הברית על ידי HBO בשבעה חלקים, בין 16 במרץ ועד 20 באפריל 2008. הביוגרפיה של ג'ון אדמס וסיפור 50 שנותיה הראשונות של ארצות הברית, זכה לשבחי המבקרים ועוטר בפרסים יוקרתיים. הסדרה קטפה ארבעה פרסי גלובוס הזהב ושלושה עשר פרסי אמי, יותר מכל מיני סדרה אחרת בהיסטוריה.
חלק I: הצטרף או מות (1770–1774)
פרק 1 נפתח בבוסטון של 1770, בלילה החורפי הקר בו אירע טבח בוסטון. הפרק מתאר את אדמס מגיע לזירה בעקבות היריות, מסייע לפצועים ואף מחזיק את ראשו של, אדם שחור שנחשב באופן מסורתי להרוג הראשון של המהפכה האמריקאית. אדמס, עורך דין מכובד באמצע שנות ה־30 לחייו, מוכר בציבור בזכות השכלתו הרחבה ומסירותו לחוק ולצדק. אף עורך דין בבוסטון אינו מוכן לייצג את המעילים האדומים במשפט, ומתוך אמונה עמוקה כי כל אדם זכאי לייצוג משפטי הוגן, נעתר אדמס לבקשתו של מפקד החיילים, קפטן, ולוקח על עצמו את ייצוגם. אדמס מתואר כחושש מתגובתם של מכריו, והוא אכן נקלע לעימות עם בן דודו, סמואל אדמס, מראשי תנועת בני החירות המתנגדים לפעולות הממשלה הבריטית. בסדרה מוצגים גם הכבוד וההערכה שרחש אדמס לאשתו אביגייל, והיא מתוארת כמי שמגיהה את נאום הסיכום שלו בבית המשפט. לאחר ישיבות רבות, מגיע חבר המושבעים למסקנה כי כל החיילים ומפקדם חפים מפשע. בנוסף, הפרק מציג את המתח הגובר סביב חוקי הכפייה, מזכיר באקראי את מאורעות מסיבת התה של בוסטון, ומתאר את בחירתו של אדמס לקונגרס הקונטיננטלי הראשון כנציגה החמישי של מסצ'וסטס. הפרק מסתיים ביציאתו לפילדלפיה שם נערך הקונגרס, יחד עם בן דודו סאם אדמס, ג'ון הנקוק, רוברט פיין ואלברידג' גרי.
חלק II: עצמאות (1774–1776)
הפרק השני נפתח בקרבות לקסינגטון וקונקורד. אדמס הנסער חוזר למושבו השני של הקונגרס הקונטיננטלי והופך לנציג הבולט של הסיעה התומכת בעצמאות והיפרדות מוחלטת מבריטניה. נאומיו הקוראים לפעולה מיידית הקנו לו אויבים רבים בקונגרס, והוא הרחיק לכת עד כדי העלבת ג'ון דיקינסון, מי שעמד בראש התומכים בפיוס עם בריטניה, המוצג כמי שפחדיו העמוקים מעצמאות נובעים ממניעים דתיים. בנג'מין פרנקלין, חברו של דיקינסון למשלחת נציגי פנסילבניה ותומך בעצמאות, מוכיח בסתר את אדמס ומלמד אותו את רזי העשייה הפוליטית. פרשה זו מציגה את הפגם העיקרי באישיותו של אדמס: הבוטות כלפי יריביו הפוליטיים, דבר שיקנה לו אויבים רבים גם בעתיד ויפגע בקריירה הפוליטית שלו.
אדמס מצליח להעביר בקונגרס את ההחלטה על הקמתו של הצבא הקונטיננטלי ובחירתו של ג'ורג' וושינגטון מוירג'יניה למפקדה. וושינגטון מסייע למגיני בוסטון במערכה על העיר ואף מנצח אותה. האירועים מחלישים את כוחה של הסיעה המתנגדת לעצמאות, ובעת הצבעה על הצעתו של הקוראת לעצמאות שלוש עשרה המושבות, ביקשו נציגי קרוליינה הדרומית דחייה בדיון עד ה־1 ביולי 1776. למרות שלהצעה יש רוב, אדמס פועל במרץ על מנת להביא לאישור פה אחד של ההצעה, הוא מסכם עם נציגי ניו יורק על הימנעות, עם קרוליינה הדרומית על תמיכה, ועם ג'ון דיקינסון הוא מגיע להסכם במסגרתו הוא מתגייס לצבא הקונטננטלי ונעדר מהקונגרס. בינתיים, אדמס מטיל על תומאס ג'פרסון את מלאכת כתיבת הכרזת העצמאות, ולאחר מכן מבצעים בה אדמס ופרנקלין שינויים קלים בלבד. ב־2 ביולי מתקבלת הצעתו של לי בתמיכה של 12 מושבות (רק ניו יורק נמנעה), והכרזת העצמאות של ג'פרסון מוקראת אל הקהל בפילדלפיה. במקביל, מתאר את הפרק את קשייה של אביגייל אדמס בהיעדרו של ג'ון. אביגייל מחסנת את עצמה ואת ילדיה מפני מגפת אבעבועות שחורות שפרצה בתקופה זו, בחיסון שנלקח היישר מגופו של חולה במחלה.
חלק III: אל תרמוס אותי (1777–1781)
אדמס מקבל את שליחות הקונגרס, להצטרף למשלחת הדיפלומטית האמריקנית בצרפת בראשותו של בנג'מין פרנקלין. הוא לוקח עמו את בנו הגדול ג'ון קווינסי, וחוצה את האוקיינוס האטלנטי במסע מפרך שכולל השתלטות על פריגטה בריטית. האצולה הבריטית, שנמצאת בעשור האחרון לקיומה לפני המהפכה הצרפתית, מוצגת כמנוונת ודקדנטית. פרנקלין הדיפלומט החלקלק משכיל לנצל את הרומנטיקה הצרפתית לצרכיו, אך אדמס הישר והכנה, שאינו דובר צרפתית, מתקשה לנווט באליטה הצרפתית העסוקה בבידור ומין ברוב שעות היממה. אדמס מוצא את עצמו בסכסוך קשה עם פרנקלין, ומנהל משא ומתן קשוח שמחבל בדיפלומטיה העדינה שבאמצעותה מקווה פרנקלין לפתות את הצרפתים. בסופו של דבר מצליח פרנקלין לגרום לפיטוריו של אדמס. גישתו של פרנקלין הצליחה בסופו של דבר, והביאה לניצחון ביורקטאון.
אדמס המאוכזב נוסע לרפובליקה ההולנדית על מנת לגייס תמיכה בארצות הברית, אך למרות ההזדהות עם מטרותיה ההולנדים אינם בוטחים ביכולת ההחזר של הדמוקרטיה הצעירה. בינתיים, ג'ון קווינסי נוסע לסנקט פטרבורג כמזכירו של פרנסיס דיינה, נציגה הדיפלומטי של ארצות הברית ברוסיה, בעוד אדמס נותר בהולנד כשהוא על ערש דווי כתוצאה ממחלה מתקדמת. במקביל בפילדלפיה, אביגייל, מתמודדת בצורה קשה עם העדרו של בעלה, והפרק מסתיים בעודה מקריאה לילדיה על כניעתו של לורד קורנווליס לכוח האמריקני־צרפתי ביורקטאון.
חלק IV: איחוד (1781–1789)
הפרק הרביעי נפתח כאשר ג'ון אדמס מתבשר בהולנד על הניצחון האמריקני במלחמה, ונשלח לפריז על מנת להשתתף בניסוחו של חוזה פריז ב־1783. תוך כדי שהוא שוהה בפריז יחד עם תומאס ג'פרסון ובנג'מין פרנקלין, מגיעה אביגייל לצרפת ב־1784. תקופה זו היא ראשיתם של חילוקי הדעות בין אדמס וג'פרסון. פרנקלין מודיע לאדמס כי הוא מונה לשגריר ארצות הברית בבריטניה, והוא נוסע ללונדון יחד עם אביגייל, שם הוא מתקבל בעוינות, כנציגה של מדינה עוינת. הפגישה עם ג'ורג' השלישי אמנם הייתה מוצלחת למדי, אך עיתוני לונדון קוטלים את אדמס. ב־1788 הוא חוזר לארצות הברית לקראת הבחירות לנשיאות שהתקיימו לאחר קבלת החוקה ב־1788, ומתאחד עם ילדיו שגדלו ללא הכר. בבחירות עצמן הוא מקבל את מספר הקולות השני בגובהו (34, לאחר 69 הקולות שקיבל ג'ורג' וושינגטון), ובכך למעשה נבחר לסגן נשיא ארצות הברית. הפרק מסתיים בהשבעתו של וושינגטון לנשיאות בהיכל הפדרלי בניו יורק, כאשר ג'ון אדמס ניצב לצידו.
חלק V: התאחד או מות (1789–1797)
הפרק החמישי נפתח בג'ון אדמס, העומד בראש הסנאט בתפקידו כסגן הנשיא, המציע הצעות כיצד יש לפנות לנשיא, הצעות הדומות לפנייה למונרך במדינות אירופה. הצעותיו לא מתקבלות, הוא מכונה מאחורי גבו "הוד מיותרותו", וג'ורג' וושינגטון עצמו מכריע בעד הפנייה "אדוני הנשיא". אדמס מתואר כמתוסכל מחוסר המעש שבתפקידו הטקסי, הוא אינו משתתף בישיבות הקבינט וכוחו היחיד הוא הכרעה בהצבעות הסנאט במקרה של תיקו. במקביל, המהפכה הצרפתית מפלגת את ממשלו של וושינגטון, כאשר אלכסנדר המילטון (מזכיר האוצר) תומך בנייטרליות ושמירה על היחסים עם בריטניה, בעוד תומאס ג'פרסון (מזכיר המדינה) קורא לתמיכה פעילה בצרפת המהפכנית. בתקופה זו, וושינגטון מעדיף את חברתו של אדמס, על פני שני אלו, ומעריך את ייעוצו בנושא. בתקופה זו הולכים ומתחדדים חילוקי הדעות הפוליטיים, כאשר המילטון ואדמס נחשבים לראשי המפלגה הפדרליסטית, בעוד ג'פרסון נחשב לפוליטיקאי הדומיננטי במפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. למרות זאת, אדמס מתעב את המילטון לאחר שגילה כי תמרן את האלקטורים בבחירות 1789, ובעקבות כך קיבל אדמס מספר כה נמוך של קולות. לאחר שג'פרסון עזב את תפקידו, נשלח ג'ון ג'יי ללונדון על מנת לנסח הסכם שימנע מארצות הברית מעורבות במלחמה באירופה. הסכם ג'יי מגיע ב־1795 לאשרור בסנאט, ואדמס נאלץ להכריע בעדו לאחר תיקו 15–15. ההסכם גורם לזעם בקרב הציבור, הרואה בצרפת המהפכנית שותפה אידאולוגית. בבחירות 1796, לאחר שוושינגטון מסרב לרוץ בפעם השלישית, מקבל אדמס 71 קולות ונבחר לנשיא ארצות הברית. תומאס ג'פרסון, שנחשב ליריבו המפלגתי, מקבל 68 קולות ונבחר לסגנו של אדמס. תומאס פינקני, המועמד השני של הפדרליסטים, קיבל 59 קולות. אדמס נושא את נאום ההשבעה בסנאט, משבח את וושינגטון ומכריז על עיקרי מדיניותו. הפרק מסתיים בהגעתם של ג'ון ואביגייל לאחוזה הנשיאותית בפילדלפיה, שנבזזה כליל בידי אנשיו של וושינגטון.
במקביל, נאבי, בתו של אדמס, נישאת לקולונל ויליאם סטיבנס סמית', מזכירו של אדמס. בנו הגדול ג'ון קווינסי אדמס, נשלח כשגריר להולנד על ידי וושינגטון.
חלק VI: מלחמה מיותרת (1797–1801)
הפרק השישי נפתח כאשר הנשיא ג'ון אדמס, מבקש מסגנו תומאס ג'פרסון לנסוע לצרפת על מנת לנהל את המשא ומתן להשבת היחסים הדיפלומטיים על כנם. ג'פרסון מסרב משום שיקוליו המפלגתיים, לאכזבתו הניכרת של אדמס. באותה תקופה הקרע המפלגתי בין הרפובליקנים של ג'פרסון ובין הפדרליסטים של המילטון הופך לעימות של ממש. שני שריו של אדמס, מזכיר המדינה טימות'י פיקרינג ומזכיר המלחמה ג'יימס מקהנרי, הם עושי דברו של המילטון, התומך בהקמת צבא אמריקני לקראת המלחמה הצפויה עם צרפת. לאחר ששליחו של אדמס לצרפת, ג'ון מרשל, מביא עמו מכתב סחיטה משר החוץ הצרפתי טליראן, אדמס מסרב לתנאים והמלחמה הבלתי רשמית פורצת בים. אדמס זוכה לתמיכה ציבורית, הקונגרס מצביע על חוקי הזרים וההמרדה שמגיעים לאישורו של אדמס, אך נתקלים בהתנגדותו העזה של ג'פרסון. לאחר התלבטויות רבות, ולאחר שהרפובליקנים פרסמו נגדו השמצות אישיות, חותם אדמס על הצווים. אדמס מעוניין כי ג'ורג' וושינגטון יעמוד בראשות הצבא, אך וושינגטון, שנשלט בידי המילטון, דורש את מינויו של זה האחרון לסגנו, דבר שאדמס נאלץ להסכים לו. בינתיים, ג'ון קווינסי, המשמש כשגריר בהולנד, מודיע כי נפוליאון בונפרטה, השליט החדש בצרפת, מוכן למשא ומתן דיפלומטי. המילטון פורס בפני אדמס את תוכניותיו ההתקפיות, והוא מוכיח אותו כי הוא חושק באימפריה. המילטון מזכיר לאדמס כי הוא נעשה נשיא בהפרש של שלושה קולות בלבד, ואדמס כתגובה מפטר את פיקרינג ומקהנרי.
אי דיוקים היסטוריים
הסדרה חורגת לעיתים מספרו של דייוויד מקולו, תוך שימוש בחופש יצירתי.
חבורת A4
"חבורת A4" הייתה קבוצה ישראלית של אמני קומיקס, בראשם דודו גבע, שיזמו, יצרו ומכרו יחד עבודותיהם בין 2003 ל-2004.
היסטוריה
"חבורת A4" הוקמה בשנת 2003 על ידי דודו גבע, יובל כספי, ניר מטרסו, רפאל פוגל, פאולינה פוגל, אורן ג'קמן וגלנדון ואיזבלה. רעיון היוזמים היה יצירת קבוצה פתוחה שתדפיס במסגרת עצמאית יצירות קומיקס אינדיבידואליות של מגוון אמנים, ותמכור אותן, בצורה משותפת ובפורמטים שונים, לקהל הרחב. הקבוצה, שהוקמה ביוזמתו הראשית של גבע, קמה כאלטרנטיבה לאמנים, מחוץ למסגרות ממסדיות כמו מערכות עיתונים והוצאות ספרים.
רעיון אנטי-ממסדי זה הפתיע אמנים ומעריצים רבים של גבע, שראו בו, למרות החתרנות והעוקצנות הרבה של עבודותיו, אמן ממוסד, וזאת עקב עשרים שנות עבודותיו האחרונות, שכללו מדורי עיתונות בעיתונים כמו "הארץ" ו"מעריב" וספרים שיצר במשך השנים לבדו ועם קובי ניב. החלטה משונה זו של גבע הייתה חלק מהשינוי האידיאולגי שעבר, בו החליט ללכת נגד העיתונים וההוצאות הגדולות. בריאיון לעיתון "ידיעות אחרונות" אמר גבע: "העיתונות לדעתי לא מעניינת ולא תשרוד עוד הרבה זמן ולכן כדאי לברוח כבר עכשיו. כל החוברת שאני מוציא עכשיו התחילו מקומיקס שהעורכים והמו"לים סירבו להוציא".
גבע חבר לחבריו האמנים, ביניהם יובל כספי ומשפחת פוגל, במטרה להוציא קומיקס עצמאי חסר גבולות ופשרות, במטרה לתת לאמנים, מוכרים ולא מוכרים, במה עצמאית ופתוחה: "דודו חש שיש יוצרים רבים וטובים שלא מקבלים במה בגלל לחץ של עורכים ושל הממסד" אמר יובל כספי: "וכך הוחלט להוציא את סדרת חוברות 'A4'". לאחר יצירת הרעיון הכללי והמטרות, הוחלט על פורמט; "חוברות" קומיקס נפרדות על נייר פשוט בגודל A4 מקופל לשניים, כך שנוצרים שער, שני עמודים פנימיים ושער אחורי. הוחלט שכל אמן המשתתף במיזם ייצור עמוד A4 מאויר משל עצמו באותו הפורמט, ועמוד זה יימכר בשקל חדש אחד בלבד.
במהרה הצליחו היוזמים ליצור קשר עם רוב אמני הקומיקס האלטרנטיביים, ששמחו להיות חלק מהחבורה החדשנית, עד שכעבור זמן נוצרו 100 חוברות A4. בין האמנים שהשתתפו בפרויקט: זאב אנגלמאיר, אורי פינק, אמיתי סנדי, שז, בועז קדמן וגיל לביא, דדי ונגר, אריאל ויסמן, אמיר דורי, נדב יהל, מושיק גולסט, רחלי רוטנר, חבורת "כלום בפיתה" וכמובן גבע, כספי, גלנדון, איזבלה, מטרסו וג'קמן עצמם. החבורה הצליחה להמריא ולגבש קהל קוראים, רובם מסצנת הקומיקס והאמנות התל אביבית. רוב החוברות נמכרו באירועים עצמאיים של החבורה וחלקם באירועי קומיקס שונים ברחבי הארץ. החבורה הוציאה שש חוברות אוספים, שבכל אחת מהן התפרסמו שש-עשרה עבודות.
בשנת 2004 התפרקה החבורה מסיבות שונות. אך יוזמיה, חבריה ומשתתפיה המשיכו לפרויקטים שונים בתחום הקומיקס והאיור; חלקם מפרסמים חומריהם במסגרות אישיות (לרוב אתרי אינטרנט) וחלקם פונים למסגרות ולחבורות קומיקס שונות: למשל לפרויקט החדשני שדודו גבע יזם בשנת 2005- פרויקט ספרות זולה: "כמעט כל המשתתפים ב'ספרות זולה' הם אנשים שהכירו בחבורת 'A4'" אמר כספי בראיון. בפברואר 2005 נפטר גבע מהתקף לב, רוב חברי הקבוצה, אותם גילה גבע, השתתפו במחוות שונות לכבודו; ביניהן הפרויקט שיצרו ילדיו של גבע יחד עם עפרה רודנר, ומחוות עיתונאיות שונות.
Swing Easy!
Swing Easy!‎ הוא אלבום משנת 1954 אותו הוציא הזמר פרנק סינטרה, היה זה אלבומו השני בחברת ההקלטות קפיטול. הוא יצא לאור כאריך נגן בקוטר 25 ס"מ ומופיעים בו 8 שירים.
חבורת A4
היסטוריה
בשנת 2019 שבה החבורה לפעילות. הרכב המשתתפים השתנה והתעדכן. כשישים קומיקסים חדשים, שנוצרו בהתאם לפורמט המוכר וסביב הנושא "מחאה חברתית", הוצגו ונמכרו באירוע שנערך באוזן בר בתל אביב, וכלל הופעות חיות של להקות אינדי. בהמשך קובצו הקומיקסים לאסופה שיצאה לאור בחודש יוני 2020, בספר "חבורת A4: עידן המחאה". עורכי הספר, גלנדון ואיזבלה, כתבו בהקדמה כי "הקומיקסים בספר הזה נוצרו רגע לפני הבחירות הראשונות ב-2019. יש כיום הוכחות ברורות שאותו אירוע אי 4, גרם באופן ישיר לקריסת המדינה אל תוך לופ כיפי של מערכות בחירות חוזרות...".
Swing Easy!
הפקה
באלבום זה שיתף סינטרה פעולה לראשונה עם האמרגן נלסון רידל, ובו השתמשו במערך כלים של להקת סווינג. הצליל באלבום התמקד במקצב הקליל של הסווינג. בבחירת השירים לא היה כל חדש לעומת אלבומיו המוקדמים של סינטרה, השירים רובם רומנטיים קלילים עסקו שוב סביב נושא אחד. כמובן גם לקולו של סינטרה שהפך יותר ויותר שובבני ומגוון היה חלק ניכר בהצלחתו של אלבום זה.
אלבום זה יצא בהוצאה מחדשת בשנת 1960, ביחד עם האלבום "Songs For Young Lovers" באריך נגן בקוטר 30.5 ס"מ והכיל ארבעה שירים נוספים כבונוס.
לילה מוראד
לילה מוראד (בערבית: ليلى مراد, תעתיק מדויק: לילא מראד) (17 בפברואר 1918 – 21 בנובמבר 1995) הייתה שחקנית וזמרת מצרייה ממוצא יהודי.
ביוגרפיה
מוראד נולדה בשם ליליאן מרדכי ברובע עבאסיה בקהיר למשפחה יהודית דתית אדוקה, משפחה של רבנים מפורסמים ודיינים. אביה, איברהים זאכי מרדכי (כונה מאוחר יותר זאכי מוראד), הגיע למצרים מעיראק, היה מוזיקאי וזמר מפורסם בשנות העשרים ונחשב לאחד הזמרים האחרונים אשר שר לפי אסכולת המוזיקה הערבית הישנה. אמה, ג'מילה, הייתה ממשפחת סלומון שמוצאה בפולין. למוראד היו עוד שלושה אחים ואחות. אחד מאחיה, מוניר מוראד, התפרסם בפעילות בימתית והיה שחקן.
דאוד חוסני עזר לה להתחיל צעדיה הראשונים בקריירה כאשר הלחין עבורה את שירה הראשון. עם זאת, פריצתה הראשונה התרחשה כאשר מוחמד עבד אל-והאב, אחד המלחינים החשובים במצרים, שמע את שירתה ונתן לה תפקיד בסרטו "יַחיא אל-חֻבּ" (يحيا الحب - "תחי האהבה") בשנת 1938. בשנות ה-40 היא התחילה להצטלם בסרטים של טוגו מזרחי.
שמועה על ביקור של מוראד בישראל ומתן תרומה למדינה הציבה אותה כחשודה בריגול ואף גרמה למספר תחנות רדיו ערביות להחרימה. היא הכחישה בתוקף את ההאשמות הללו, ואף קיבלה תעודה מכוחות הביטחון של מצרים המזכה אותה מן ההאשמות.
היא נישאה לאנוור וג'די בשנת 1947, ובעקבות זאת גם המירה את דתה לאסלאם. לאחר שהתאסלמה לילה, הושפעה אחותה ואף היא המירה את דתה והתאסלמה. וג'די ומוראד התגרשו ב-1954 השמועות אמרו שוג'די בגד בה ואומרים שהיה עקר. לאחר מכן נישאה למוחמד ואג'י אבאזה, קצין ממשפחת אבאזה המפורסמת, וילדה את בנה הבכור אשרף. לאחר מספר שנים התגרשו בני הזוג. אחר כך התחתנה בשלישית עם במאי הסרטים פאטין עבד אל-והאב, ממנו התגרשה ב-1969. לשניים נולד בן, זאכי פאטין עבד אל-והאב.
מעט מאוד ידוע על חייה של מוראד, מכיוון שסיפורה של לילה נשמר כסוד בין בני המשפחה, ביניהם קרובי משפחה בישראל, אשר מיעטו לדבר בעניין מהסיבה שהתביישו בעובדה שבחורה יהודיה התאסלמה. הבושה והמבוכה היו כה עזות עד שלא העלו את שמה על דל שפתם, ואף כאשר מישהו אחר שאל אודותיה חתמו את שפתיהם והכחישו כל קשר אליה. בישראל היא הייתה ידועה מתפקידיה הרבים ב"סרטים הערבים" ששודרו בימי שישי ב.
ליילה מוראד מתה בבית חולים בקהיר ב-1995.
לקריאה נוספת
Hanan Hammad, Unknown Past: Layla Murad, the Jewish-Muslim Star of Egypt, Stanford University Press 2022
לוסרו
לוסרו אוגזה לאון (ספרדית: Lucero Hogaza León; נולדה ב-29 באוגוסט 1969 במקסיקו סיטי, מקסיקו) היא זמרת ושחקנית טלנובלות מקסיקנית ידועה, מוכרת בשמות לוסרו, "לוסריטו" ו"הכלה של אמריקה" (La novia de América).
ביוגרפיה
לוסרו נולדה במקסיקו סיטי, מקסיקו, ללוז מריה לאון סובינט ואנטוניו אוגזה לופז, בת הזקונים במשפחה ולה אח אחד בוגר. היא החלה את הקריירה האמנותית שלה כלוסריטו בגיל 10, בתוכניות הטלוויזיה "Alegrías De Mediodía" ו"Chiquilladas" של רשת "טלוויסה" המקסיקנית.
בשנת 1982, כשהייתה בת 12, הקליטה לוסרו את אלבומה הראשון, "Te prometo" והשתתפה בטלנובלה הראשונה שלה, "Chispita" בתפקיד ראשי. בשנת 1984, כשהייתה בת חמש עשרה, הקליטה את אלבומה השני, "Con tan pocos años" ששימש כפסקול לסרט "Coqueta" בו שיחקה בתפקיד רוסיו. באותה השנה השתתפה בסרט נוסף, "Delincuente". בשנת 1985 חברה לזמר לואיס מיגל ושיחקה ושרה לצידו בסרט "Fiebre de amor" ובאלבום הנושא שהופק על פיו. בשנים 1985–1990 היא הוציאה ארבעה אלבומים נוספים, שיחקה בשלושה סרטים, בהצגת תיאטרון ובטלנובלה בתפקיד אורח.
בשנת 1990 קיבלה לוסרו את התפקיד הראשי הראשון שלה בטלנובלה כשחקנית בוגרת, איזבל ב-"Cuando llega el amor", היא אף שרה את שיר הנושא של הטלנובלה. על תפקיד זה זכתה בפרס ה-Premios TVyNovelas לשחקנית הטובה של שנה זו.
במקביל לקריירת המשחק שלה המשיכה לוסרו גם את קריירת הזמרה שלה. היא הוציאה עד כה 18 אלבומי אולפן, שני אלבומי הופעה, השתתפה בתשעה אלבומים משותפים ובשישה פסקולים.
בשנת 1997 התחתנה עם הזמר מנואל מיחארס בחתונה דתית ששודרה במקסיקו ברשת טלויסה ובארצות הברית ברשת יוניויזיון. לשניים שני ילדים, חוזה מנואל מיחארס אוזגה ולוסרו מיחארס אוזגה. השניים הודיעו על פרידה רשמית ב-4 במרץ 2011.
בארץ היא מוכרת בתפקיד היפוליטה בטלנובלה התקופתית "הזר" (Alborada), בתפקיד ברברה גרקו בטלנובלה "מחר ולתמיד" (Mañana es para siempre) ובתפקיד ולנטינה ויאלבה בטלנובלה "אשת הברזל" (soy tu duena) לצד פרננדו קולונגה (Fernando Colunga).
זקרוצ'ים
זקרוצ'ים (בפולנית: Zakroczym) היא עיירה במחוז נובידבור מזובייצקי שבפרובינציית מזוביה בפולין, על גדת נהר ויסלה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
בחלוקת פולין בשנת 1795 סופחה העיירה לפרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בשטחי פולין הקונגרסאית.
יהודי זקרוצ'ים
יישוב יהודי בזקרוצ'ים מתועד מהמאה ה-15, ובמהלך המאה ה-18 גדל באופן משמעותי. בתחילת המאה ה-19 נבנה בעיירה בית כנסת, וקודש בה בית עלמין. מסוף המאה ה-19 התקיימה בעיירה פעילות ציונית. במהלך מלחמת העולם הראשונה נהרסו כמה בתים של יהודים בעיירה כתוצאה מהפגזת הצבא הגרמני, ומספר יהודים בה הותקפו בידי החיילים שעברו במקום.
בין מלחמות העולם התגברה הפעילות הציונית בעיירה, לצד פעילות של הבונד ושל אגודת ישראל, ופעלו בה בתי ספר מרשת תרבות ומרשת בית יעקב. בשנים אלה נמנו בעיירה 1,865 יהודים, כ-40% מתושביה. בשנים 1934 ו-1936 נערכו ביהודי העיירה פרעות מצד האוכלוסייה הפולנית המקומית.
באמצע נובמבר 1941 גורשו כל יהודי העיירה לגטו נובידבור מזובייצקי, וגורלם שם היה כגורל יתר יהודי המקום. בד בבד, הרסו הגרמנים עד הייסוד את בית הכנסת ואת בית העלמין היהודי בעיירה.
פוסט-רוק
פוסט-רוק (באנגלית: Post-Rock) הוא סגנון מוזיקלי שנחשב לתת זרם ברוק, המתאפיין בשימוש לא-מסורתי בכלי נגינה כגון גיטרה, בס, תופים, וכלים נוספים, ועומס מוזיקלי רב. תחושת ה"עומס" מתקבלת מכך שפעמים רבות המוזיקה נעשית בשכבות-על-שכבות רבות של כלים, מה שמקנה עושר מוזיקלי גדול ליצירות. סגנון זה התפתח בקרב קהילת האינדי רוק, בלייבלים קטנים ועצמאיים, לרוב. המונח "פוסט-רוק" עצמו נטבע על ידי המבקר סיימון ריינולדס, בגיליון 123 של עיתון המוזיקה האקספרימנטלית הבריטי, Wire. לפי ריינולדס, פוסט רוק הוא "סגנון המשתמש בכלי נגינה 'רוקיסטיים' עבור מוזיקה לא רוקיסטית, למשל: שימוש בגיטרות לא ליצירת ריפים ואקורדים, אלא לטקסטורות וגוונים מוזיקליים". בין מפתחי הז'אנר ניתן למנות אומנים מאמצע שנות השמונים כגון קוקטו טווינס, ו-Talk Talk, שיצרו מוזיקה אינסטרומנטלית ומורכבת, שהושפעה רבות ממוזיקה קלאסית, מוזיקה אלקטרונית, וג'אז. בישראל, להקת "לבנון" ניגנה בסגנון דומה.
הגדרתו הרחבה והכללית של הפוסט רוק הניחה תחתיה מגוון רחב של זרמים מוזיקליים עד כדי כך שלעיתים קשה להבין מהו המכנה המשותף בין ההרכבים השונים הרואים עצמם, או במקרים מסוימים אשר עיתונאים וחובבי מוזיקה רואים אותם, כהרכבי פוסט רוק. מצד אחד ניתן לראות הרכבים שיוצרים מוזיקת גיטרות איטית מעגלית ובעלת גוונים פסיכדליים כגון Slint ו-Mogwai. אלו מתאפיינות בנגינת גיטרה מלנכולית, בדרך כלל בעלת גוון מעגלי. להקת לבנון הישראלית משתייכת לנישה הזו.
מאפיין נוסף של זרם הפוסט רוק הוא השילוב של כלי תזמורת קלאסיים ובעיקר של כלי מיתר יחד עם הכלים המסורתיים של להקת רוק ליצירה של קטעים ארוכים, איטיים ומלאי רגש. מבין הלהקות שעשו שימוש רב בכלי מיתר במוזיקה שלהם ניתן למנות את MONO, Godspeed You! Black Emperor, Sigur Ros והלהקה הישראלית אבלון.
אולימפיה ליובליאנה (כדורגל, 1945)
מועדון הכדורגל אולימפיה ליובליאנה (סלובנית: Športno društvo Nogometni klub Olimpija Ljubljana) היה מועדון כדורגל סלובני מליובליאנה ונחשב לאחד ממועדוני הפאר במדינה לאחר שגם שיחק מספר עונות בליגה היוגוסלבית הבכירה כשסלובניה הייתה חלק מיוגוסלביה.
היסטוריה
אולימפיה ליובליאנה שיחקה 20 עונות בליגה היוגוסלבית הבכירה, מתוכן 19 ברצף בין השנים 1966-1984 ועוד עונה אחת ב-1989 לאחר שירדה לליגת המשנה בעונת 1984 ועלתה חזרה ב-1988.
אולימפיה העפילה לגמר הגביע היוגוסלבי בעונת 1970 אך הפסידה להכוכב האדום בלגרד בתוצאה 1-0 לאחר שהמשחק הראשון בין השתיים נגמר בתיקו 2-2. כמו כן, הקבוצה הגיעה פעמיים נוספות לחצי-גמר הגביע, בעונות 1972 ו-1982. הקבוצה העפילה פעמיים לגביע ערי הירידים, בעונת 1966/67, אז הפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת פרנצווארוש ההונגרית ובעונת 1968/69, אז הפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת היברניאן הסקוטית.
בליגה הסלובנית הבכירה, אולימפיה זכתה באליפות ארבע פעמים, בעונות 1992, 1993, 1994 ו-1995 והופיעה בגביע אופ"א בעונת 1994/95, אז עברה בסיבוב המוקדם את קבוצת לבסקי סופיה מבולגריה אך הפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת איינטרכט פרנקפורט הגרמנית.
בשנת 2005 הורדה הקבוצה לליגה השלישית בסלובניה-מערב בשל קשיים כלכליים אליהם נקלעה הקבוצה ואי-יכולת להשיג רישיון מתאים מאופ"א להשתתפות בליגה הבכירה. בשל כך, פורקה הקבוצה ובמקומה הוקמה קבוצת NK בז'יגרד. השם בז'יגרד הוא על שם שכונת המגורים ממנה קמה אולימפיה ליובליאנה. בשנת 2008 קיבלה הקבוצה החדשה אישור להיקרא אולימפיה לובליאנה (2005) אך ההיסטוריות של שני המועדונים נשמרות בנפרד.
תותח אלקטרונים
תותח אלקטרונים או יורה אלקטרונים (Electron Gun) הוא רכיב שמייצר "אלומת אלקטרונים" (Electron Beam) בעלת אנרגיה קינטית מדויקת, נמצא בשימוש בכל סוגי הטלוויזיות והמסכים שפועלים באמצעות שפופרת קתודית (CRT), ובמכשירים נוספים כמיקרוסקופ אלקטרוני ובתחילת מאיץ חלקיקים ליניארי.
ה"תותח" מורכב ממספר חלקים: אלקטרודה שלילית חמה (Hot Cathode) שמחוממת על מנת שתייצר זרם אלקטרונים באמצעות "פליטה תרמויונית" (Thermionic Emission), אלקטרודות המחוללות שדה חשמלי שממקד את האלומה (לדוגמה "צילינדר והנלט" (Wehnelt cylinder)) ואלקטרודה חיובית אחת או יותר שמאיצה ומוסיפה למקד את האלקטרונים. לאחר ההאצה האלקטרונים נעים במהירות גבוהה מאוד.
רוב השפופרות הקתודיות הצבעוניות (כמו זו שנמצאת בטלוויזיה צבעונית) מורכבות משלושה תותחי אלקטרונים, אשר כל אחד מהם מייצר אלומה שונה של אלקטרונים. האלקטרונים שנורו מהתותח עוברים דרך מסיכת צל (מסך מתכת בצג שפופרת קתודית), שם הם מתנגשים בזרחן מאחד הצבעים אדום, ירוק או כחול. האנרגיה הקינטית הגבוהה של האלקטרונים מומרת לפוטונים שמדליקים נקודת פיקסל אחת בצג, הצבע הסופי הוא שילוב של שלושת צבעי היסוד האלו. בטלוויזיות בשחור לבן, יש רק תותח אלקטרונים אחד.
מבצר מרגט
מבצר מרגט הידוע גם בשם הערבי קלעת מרקב (قلعة المرقب), הוא מבצר צלבני גדול שנבנה על ידי מסדר ההוספיטלרים והשתמר במצב טוב יחסית. כיום נמצא המבצר בתחומי סוריה ומצבו הלך והדרדר עד לשנת 2007 בה החלו עבודות שימור מוגבלות.
מבנה
המבצר שוכן על גבעה געשית המתנשאת לגובה של 360 מטרים וצופה ממרחק של שני קילומטרים על הים התיכון ועל העיר הסורית בניאס, על הדרך בין טריפולי שבלבנון ועיר הנמל הסורית לטקיה. ההיסטוריה המוקדמת של האתר איננה ידועה, ועל הגבעה עצמה זוהו מבנים שמקורם בביצורים מוסלמיים שנבנו בסמוך למסע הצלב הראשון על ידי אמירים מוסלמיים. המוסלמים כנראה המשיכו להחזיק במבצר גם לאחר הקמת רוזנות טריפולי. במהלך שנות השבעים של המאה ה-12 נתפס המבצר על ידי השליט של רוזנות טריפולי, ובשנת 1186 נמכר לאבירי המסדר הצבאי ההוספיטלרי. ההוספיטלרים בנו את המבצר מחדש והפכו אותו למפקדת המסדר בסוריה. מבחנו הראשון של המבצר הגיע בשנת 1188 - לאחר קרב קרני חיטין צרו עליו צבאות מוסלמיים אך לא הצליחו לכבשו. לאחר מסע הצלב השלישי נכלא בו השליט הביזנטי המורד של קפריסין איסאק קומננוס שהעז לעמוד בדרכו של ריצ'רד לב הארי. המבצר הורחב וחוזק עד שהפך לשני בגודלו ובתפארתו רק לקראק דה שבלייה.
במהלך אפריל 1285 הטיל הסולטאן הממלוכי קלאון מצור על מבצר מרגט ולאחר חודש הצליחו חפריו למוטט את החומה החיצונית הצפונית, וחיל המצב נכנע בתמורה לרשות לצאת מהמבצר עם רכושו. המבצר לא נהרס אלא שוקם והוצב בו חיל מצב ממלוכי.
מרגט הוא מבצר ענק השייך למבצרי ההרים הצלבניים ונבנה כ"מצודה קונצנטרית", כלומר מבצר פנימי עצמאי בעל מערכת חומות ומגדלים החולשים על מערכת ביצורים חיצונית המקיפה אותו. האלמנט המרשים ביותר במבצר מרגט הוא מגדל עגול גדול מידות ששימש כמגדל העוז של הטירה. בשיפולי המבצר התפתחה עיר שנהנתה מההגנה והביטחון שהעניקו הביצורים.
אן-לואי ז'ירודה דה רוסי-טריוזון
ביוגרפיה
ז'ירודה דה רוסי-טריוזון נולד ב-9 בדצמבר 1974, למשפחה עשירה במונטרז'י, שממוקמת דרומית לפריז.
בשנת 1785 לאחר מות אביו (אנטואן פלורו ז'ירודה) עבר לרשות האפוטרופוס שלו, ד"ר בנואה פרנסואה טריוזון, גניקולוג שעבד בפריז, שדאג לחינוכו. בפריז למד ז'ירודה אדריכלות, לימודים קדם צבאיים וציור אצל ליקאן (Luquin).
ב-1785, בגיל 18 עבר ז'ירודה לסדנה לציור של ז'אק-לואי דויד שפתחה את שעריה חמש שנים קודם לכן. ז'אק-לואי דויד הוגדר כצייר מוביל בצרפת, הוא היה מבין הציירים המוערכים ביותר ולאחד מהאמנים הבולטים בזרם הניא-הקלסי. לז'ירודה נפתחה הזדמנות בשנת 1785 כשנכנס לסדנה זו אנטואן-ז'אן גרו שהתפתח והיה לצייר גדול שאתגר את כישוריו. אנגר למד אצל דויד במשך ארבע שנים והיה לתלמיד שהביא את הנאו-קלסיקה אל שיאה. ז'ירודה-טריוזון היה תלמיד מצטיין וסטודנט אהוב על דויד. הוא הושפע מהסגנון של מורו ורכש מיומנות בטכניקה הניאו קלאסית שסייעה לו רבות בהמשך דרכו.
במהלך לימודיו שם, בשנת 1787, מתה אמו אן אנג'ליק קורניי. שנתיים לאחר מכן, כשהיה בן 22, טריוזון אימץ אותו לבן. ז'ירודה צירף את שמו של טריוזון לשמו.
הזרם הנאו-קלאסי
מקורות הציור של ז'ירודה טריוזון יונקים מזרם מחשבה אמנותי ותרבותי ששלט בצרפת משנות ה-60 של המאה ה-18 ועד לתחילת המאה ה-19 הוא הזרם הניאו קלאסי. הנאו-קלאסיציזם מאופיין עם תולדות הציור בצרפת וצמח בעקבות המהפכה הצרפתית וחשיפתם של שרידי העיר פומפיי בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בשנת 1748. הפיסול והארכיטקטורה שנתגלו בהן ובחפירות נוספות ביוון ובאיטליה באותה תקופה, הפכו לאופנתיים. הניקיון והסדר המופתי של יצירות אילו שימשו לאמנים השראה והחזירו את האידיאל הקלאסי שכלל ויתור על שאיפות הפרט למימוש עצמיותו למען הכלל אל מרכז העשייה האמנותית והיו בצרפת לנאו-קלאסיקה.