cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סרט ניצול
צ'מברה
החל משנת 1962 ועד לסוף שנות ה-70 החל גל של סרטי סמוראים רוויזיוניסטיים, לא מסורתיים, להגיע מיפן, בעקבות הפופולריות של מנגת סמוראים מאת קזואו קוייקה. סרטים מסוג זה, ובמיוחד סדרת סרטי "צ'מברה" (הצליל האמור להישמע כאשר חרב נוקשת בחרב) שמנתה כ-26 סרטים, לא דמו לסרטי ה"ג'ידאי גקי" (סרטים תקופתיים), סרטי הסמוראים של אקירה קורוסאווה, שקדמו להם.
על אף ש"צ'מברה" משמש ביפן כשם לכל סרטי הסמוראים, לרבות סרטי הג'ידאי גקי, שימש הביטוי במערב לתיאור הסרטים החדשים שהחלו להגיע מאמצע שנות ה-60. סרטים אלו לא היו בעלי המבנה הסטואי והאמירה המהורהרת של סרטי קורוסאווה אלא הציגו בעיקר אנטי-גיבור הרודף נקמה, סצינות עירום נדיבות, סצינות מין נועזות, קרבות חרבות וירטואוזיים והרבה דם, המותז מהפצעים כמתוך צינור כיבוי-אש. תת-סוגה שהתפתחה בסוף שנות ה-60, בעקבות הצלחת הסרט "אוניבאבא" של קאנטו שינדו, כונתה "ארו-גרו", סרטי מין סאדיסטיים.
הסרטים הגיעו למערב זמן מה לאחר שסיימו את הצגתם ביפן, לעיתים בצורה שונה מעט כגון הסרט "מתנקש השוגון" (Shogun Assassin) שהיה למעשה עריכה ששילבה את שני הסרטים הראשונים בסדרת "הזאב הבודד והגור". סרטים פופולריים נוספים בסוג זה שהגיעו אל המערב כללו את "ליידי סנואובלאד" ו"הנזו התער". עשיית הסרטים הללו דעכה באמצע שנות ה-70, למעט חריגים כ"מלחמות הקסם השחור" של מיצומאסה סאטו (1983) או "זיפאנג" של קאיזו האיאשי (1991).
השפעתם של סרטים אלו ניכרת הן במערב והן במזרח. קוונטין טרנטינו הושפע מאוד מהסרטים, הן בסרט "ספרות זולה", שבו מצטט המתנקש המגולם על ידי סמואל ל. ג'קסון פסוקים, שאותם טוען המתנקש שלקח מספר יחזקאל, אך למעשה הם ציטוט מסרט ישן של צ'יבה, והן בסרטי "קיל ביל" המהווים מחווה תימטית ויזואלית לסוג זה של סרטים. במאים יפנים כטקאשי קיטאנו ממשיכים עד היום ליצור סרטים בהשפעת הצ'מברה. סרטו של קיטאנו "זטואיצ'י" מ-2004 מהווה מחווה, או אף המשך, לסדרת הסרטים בכיכובו של שינטרו קאצו, בה כיכבה דמותו של המעסה העיוור זטואיצ'י.
סרטי אמנויות לחימה מהונג קונג
במחצית השנייה של שנות ה-60 פרח בהונג קונג אולפן "האחים שאו" (Shaw Brothers), שהפיק סרטים על פי מסורת ספרותית מקומית, העוסקת באמנויות לחימה בשם "וושיה" (Wǔxiá), שהציגו אלימות חזקה ואקרובטית. הסרטים הללו הושפעו מסרטי הסמוראים והצ'מברה מיפן, ומיצירות "ווקסיה" של סופרים מקומיים, כמו גם מהצורך להחזיר את קהל הצופים בהונג קונג לאולמות, עם עלייתה של הטלוויזיה. על אף שסרטים אלו הסתמכו על מסורת מקומית, ונחשבו לקולנוע לגיטימי מהזרם המרכזי במקום בו נוצרו, הרי שכאשר הגיעו למערב, נחשבו לתת סוגה בסרטי הניצול.
הז'אנר זכה למספר כוכבים כג'ימי וונג יו, אלוף שחייה לשעבר, והבמאי צ'אנג צ'ה הידוע בסרטיו "האלוף בעל היד האחת" (1967) ו"סנונית הזהב" (1968), כשמתחרהו הגדול הוא לאו קאר ליונג, ששימש ככוריאוגרף לסצינות הקרב בכמה מסרטיו הידועים של צ'ה, ולאחר מכן פיתח קריירה עצמאית כבמאי. עם תחילת שנות ה-70 החלו אולפני הונג קונג להתמקד באמנות הקונג פו כשסרטו של וונג יו "המתאגרף הסיני" (1970) נחשב לחלוץ הסוגה.
ז'אנר הקונג פו זכה להתעניינות ברחבי העולם. סרטי קונג פו מדובבים, ולעיתים קרובות ערוכים מחדש ונושאים שמות שונים, הגיעו לאולמות הקולנוע שהציגו "סרטי ניצול" ולטלוויזיה. בשנות ה-80 הפכו סרטי הקונג פו לסרטי הנינג'ה, ושמרו על החיות של הז'אנר.
הפופולרי ביותר מבין כוכבי הז'אנר היה ברוס לי, יליד ארצות הברית שעשה קריירה בהונג-קונג. לי השלים עשיית ארבעה סרטים בלבד לפני מותו, ב-1973, אך הפופולריות שלהם הפכה את ז'אנר הפעולה מהונג קונג לידוע ואהוב בעולם. מותו הביא לתופעה הידועה כ"ברוספלויטיישן" – גל של סרטי קראטה מהמזרח הרחוק, בכיכובם של שרירנים אסיאתיים הנושאים את השם "ברוס לי" באיותים שונים, תוך ניצול גמישותה של השפה האנגלית באיות שם זה.
סרטי זומבים
סרטי ניצול העוסקים בזומבים כוללים בדרך כלל תיאורי אימה וזוועה גרפיים יותר מסרטי הזומבים "הממסדיים". העלילה בהם בדרך כלל פחות ליניארית, והם כוללים גם עירום. על אף שסוגת סרטי הזומבים הייתה קיימת משנות ה-30, סרטי ניצול העוסקים בזומבים החלו להיווצר רק בשנות ה-70 בעקבות הצלחת "שחר המתים" (1978), סרטו של ג'ורג' א. רומרו, הפקה אמריקנית / איטלקית, שתיאר מציאות בדיונית בה המתים קמים מקבריהם ומנסים לאכול את החיים. הסרט הופץ באירופה תחת הכותרת "זומבי" ומשך תשומת לבם של מפיקים איטלקיים, שהחלו ליצור לו המשכונים. "זומבי 2" הופק על ידי לוצ'יו פולצ'י במהירות, במקביל להפצת "שחר המתים" באירופה, על מנת לנצל את הצלחת "שחר המתים". שלא כ"שחר המתים" כלל "זומבי 2" כמויות ניכרות של עירום, וגם סצינות זוועה רבות יותר, והיה למעשה למוביל בגל סרטי הניצול שעסקו בזומבים. בעקבותיו באו "זומבי 3", "זומבי 4", וסרטים רבים נוספים כ"שואת הזומבים" (Zombie Holocaust) של מרינו ג'ירולמי ששילב את סוגת סרטי הניצול הקניבליים עם זו של הזומבים. גל הסרטים דעך בתחילת שנות ה-80.
סרטי מונדו
"סרטי מונדו", הנקראים אף "שוקיומנטרי" (Shockumentary - הלחם של "שוק" (הלם) ו"דוקומנטרי"), הם מעין סרטי תעודה המתמקדים בנושאים סנסציוניים, כגון מנהגים אקזוטיים בעולם הנוגעים למין ולמוות, או תיעוד של אסונות ואירועי טבע מזעזעים. בניגוד לסרט התעודה מן השורה, ובדומה לסוגת סרטי ההלם, מטרתו של סרט המונדו אינה להרחיב את דעתם של צופיו, אלא לגרום להם להלם, לזוועה ולזעזוע. מכיוון שכך, סרטים אלו עוסקים בנושאים המהווים בדרך כלל טאבו בחברות המערב, ומביאים את החומר באופן מוחשי, תוך הדגשה כי מה שקורה על המסך הוא אמיתי, אם כי לעיתים המדובר בסצינות מבוימות.
השם "מונדו" בא מהסרט האיטלקי המצליח "מונדו קאנה" (1962) (באיטלקית "עולם של כלבים", ומכאן כי העולם, כמוצג בסרט, הוא ברוטלי וחסר רחמים). "מונדו קאנה" זכה למספר רב של סרטי המשך, רבים מהם הופקו באיטליה. סרטי מונדו היו סוגה חשובה בתרבות סרטי הניצול בשנות ה-60 ושנות ה-70. הסרטים עברו שינוי הדרגתי, ומהצגת מנהגים אקזוטיים של שבטים נידחים, עברו, בעקבות הצגת הסרט המצליח "פני המוות" מ-1978, לתיעוד של מיתות משונות, התאבדויות, רציחות והוצאות להורג. על אף שסרטי המונדו הקלאסיים דעכו לקראת שנות ה-80, הפקת "סרטי המוות" נמשכה אל תוך שנות ה-2000.
סרטי ספלאטר
סרט "ספלאטר" (באנגלית "Splatter" - התזה), או זוועיתון, הוא סוג של סרט אימה המתמקד במכוון בתיאורים גרפיים של זוועה ואלימות. סרטים אלו השתמשו באפקטים מיוחדים כדי להביא למסכים כמויות מוגזמות של דם וקרביים, ומפגינים עניין מוגזם בפגיעות של הגוף האנושי.
כסוגה בפני עצמה החלו סרטי ה"ספלאטר" ביצירתם של הרשל גורדון לואיס ודייוויד פ. פרידמן, שבתחילת שנות ה-60 יצרו סרטים כ"חגיגת הדמים" (Blood Feast; 1963) ו"אלפיים מטורפים!" (!Two Thousand Maniacs; 1964). לואיס, שהחל את דרכו בייצור "סקספלויטיישן", ראה כיצד בשנות ה-60 חודרות סצינות עירום לקולנוע הממסדי, והסרטים שייצר איבדו את ייחודם. הוא החליט לפנות לתחום נוסף שהיה בבחינת טאבו – אלימות, דם וקרביים.
במקביל לעליית סרטי ה"ספלאטר" הפך הקולנוע הממסדי אף הוא לאלים יותר וגרפי יותר בתיאורי זוועה ומוות, בסרטים כגון "בוני וקלייד" (1967) של הבמאי ארתור פן או "חבורת הפראים" (1969) של הבמאי סם פקינפה. בעוד שיצירתו של לואיס הוקרנה בעיקר בבתי קולנוע מסוג דרייב אין, ונחשבה לשוליים שבשוליים, הביאו סרטים ממסדיים אלו לניפוץ טאבו על דם ואלימות, שאיפשר גם את קבלת סרטי השוליים.
סרטי ה"ספלאטר" קיבלו תנופה עם "ליל המתים החיים" (1968) של ג'ורג' א. רומרו, והמשכו, "שחר המתים" (1978). על אף שסרטים אלו הם מסוג "סרטי הזומבים", סצינות הזוועה בהם משייכות אותם גם לסוגת ה"ספלאטר", ואכן הביטוי "ספלאטר" הומצא על ידי רומרו בהתייחס ל"שחר המתים" שיצר.
על אף קשיים עם הצנזורה בארצות הברית ובבריטניה, המשיכה סוגת ה"ספלאטר" לפרוח, וסרטים מסוג זה נעשים גם במאה ה-21. מספר במאי "ספלאטר" הפכו לאחר מכן לבמאים ממסדיים ויצרו להיטי ענק מסחריים. סם ריימי, במאי סדרת ספיידרמן, החל את דרכו בסוגת ה"ספלאטר" עם הסרט "מוות אכזרי" ("The Evil Dead"; 1981), ופיטר ג'קסון יוצר הטרילוגיה הקולנועית של "שר הטבעות" החל את דרכו בניו זילנד כבמאי ספלאטר עם סרטים כ"טעם רע" ("Bad Taste";  1987) ו"מת מוחית" ("Braindead"; 1992). סרטים אלו של ג'קסון הכילו כל כך הרבה זוועה, עד כדי כך שהדבר נחשב לאפקט קומי. יש המכנים אותם "ספלאטסטיק" על משקל סלפסטיק.
סוגה קרובה ברוחה ל"ספלאטר" היא סרטי ה"סלאשר", אך סרטים אלו, שהם תת-סוגה של סרטי האימה בהם רוצח פסיכופת, לעיתים קרובות חובש מסיכה, עוקב אחרי קורבנותיו והורג אותם בזה אחר זה, אינם מתמקדים רק בדם וקרביים, אלא באימה הפסיכולוגית שחשים הקורבנות - בדרך כלל צעירים ובני נוער - היודעים כי קצם קרב. בכל אופן, יש להבחין בין סרטי ספלאטר לבין סרטי אימה, שלעיתים מופקים בתקציב גבוה, בהשקעת זמן ותוך ניסיון לייצר סרט בעל ערך אמנותי.
סרטים אירופאים ו"ג'אלו"
עליית עלויות ההפקה בארצות הברית, גם של סרטים שנחשבו כ"סרט סוג ב'", והצלחת מערבוני הספגטי, הביאה את המפיצים האמריקנים לפנות לאירופה על מנת לנסות ולרכוש שם בזול סרטים שיצליחו בארצות הברית. דוגמה מוקדמת לכך היא הצלחתו של המפיץ ג'וזף אי. לווין שרכש בשנת 1958 את הסרט האיטלקי "הרקולס", סרט "חרבות וסנדלים" דובר אנגלית, בכיכובו של שחקן אמריקני בשם סטיב ריבס, עבור 35,000$. הסרט היה ללהיט בלתי צפוי, הכניס למפיציו פי כמה מההשקעה שהשקיעו בו, והביא לגל של סרטי "הרקולס" ו"מאצ'יסטה" דוברי אנגלית או מדובבים לאנגלית. מספר שנים לאחר מכן נרכש בעבור חופן דולרים בעבור אותו הסכום, ואף הוא הכניס למפיצים סכום נאה. בנוסף למערבונים וסרטי "חרבות וסנדלים" הופקו באירופה חיקויים מקומיים זולים לסרטי ריגול נוסח ג'יימס בונד או סרטי הבלש הקשוח נוסח הארי המזוהם, שדובבו לאנגלית, קיבלו שם אמריקני, ונרכשו, לרוב כסרט השני ב"סרט כפול".
זרם חשוב בסרטים האירופים שהגיעו בצורה זו אל המסך האמריקני הוא סרטי הג'אלו. ג'אלו (giallo) הוא סוג סרטים שהתפתח בשנות ה-60 באיטליה, כעיבודים למסך של סוג מותחנים איטלקי ייחודי שנקרא אף הוא ג'אלו. ג'אלו באיטלקית פירושו "צהוב", ומותחנים אלו היו ידועים בכריכתם הצהובה.
אך על אף שהג'אלו הקולנועי החל בעיבוד של ספרי הג'אלו, הוא פיתח עד מהרה שפה ייחודית ששילבה אימה ומתח פסיכולוגי, ואלמנטים רבים של זוועה מסוג סרטי ה"ספלאטר". בשנות ה-70 פרח הג'אלו ביצירתם של במאים כדאריו ארג'נטו, מריו באווה ולוצ'יו פולצ'י. סרטים אלו התאפיינו בסצינות רצח ארוכות, שכללו התזת דם מרובה, צילום אופראי כמעט, בצבעים עזים ומסוגננים ומוזיקת רקע יוצאת דופן (למשל, שיתוף הפעולה של ארג'נטו עם אניו מוריקונה). כן כללו הסרטים כמויות נדיבות של מין ועירום. בניגוד לשאר סרטי ה"ספלאטר" וה"סלאשר" שמרו סרטים אלו על אלמנט "מי עשה זאת" אותו שאבו מהמקור הספרותי, ולרוב עסקו בנושאים פסיכולוגיים של טירוף, ניכור ופרנויה. על אף שתקופת השיא של הג'אלו הייתה בשנות ה-70, המשיכו במאים כארג'נטו ליצור בסוגה זו אף בשנות ה-2000.
שונות
סרטי הניצול, באופן טבעי, אינם נכנסים לקטגוריות קשיחות. סרט ניצול יכול להיות סרט זומבים וגם סרט קניבלים, סרט הלם וגם סקספלויטיישן, וכיוצא בזה. במהלך השנים התפתחו סוגות שונות ומשונות, העוסקות, אם בנושא ספציפי מאוד, ואם בשילוב של מספר סוגות קיימות; סרטי "נאנספלויטיישן", העוסקים בנזירות הנקלעות למצבים מסוכנים וארוטיים, סרטי "דייקספלויטיישן" העוסקים בלסביות הנקלעות למצבים מסוכנים וארוטיים, וכיוצא בזה. כל עוד שמרו הסרטים על התמקדות בסנסציוני, ועל "רוח" סרטי הניצול מבחינת ערכי ההפקה, והוצגו בקולנועים המיועדים לכך במסגרת "הצגה כפולה", ניתן היה לכנותם "סרטי ניצול".
סרט הניצול בישראל
גם בישראל התפתחה תעשייה של סרטי ניצול בשנות ה-70 וה-80, רובם בסגנון סקספלויטיישן - פורנוגרפיה רכה, החל מהסרטים "מלכת הכביש" (1971), "מציצים", "ז'אקו והיצאניות" ו"הטרמפיסט" שהופקו כולם ב-1972 (עם זאת "הטרמפיסט" מעולם לא יצא להקרנות מסחריות, מאחר שמרכז הסרט הישראלי קבע כי: "הסרט אינו עולה בקנה אחד עם הסטנדרט האמנותי המצופה מסרט ישראלי"). אחר כך זכתה סדרת סרטי אסקימו לימון (9 סרטים שהופקו החל מ-1978) להצלחה בישראל ובעולם, לאחר שדובבו לגרמנית, ספרדית צרפתית, איטלקית ,אנגלית ושפות רבות נוספות. כאשר בשנות ה-80 הופקו כבר עשרות סרטים בסגנון זה, הצגת עירום נשי על גבול הפורנוגרפיה הרכה, בהם: "מסג'יסט הצמרת" (1981), "סיפור אינטימי" (1981), "בחינת בגרות" (1983), "עדות מאונס (1984), "גרין" (1984), "בנות" (1985), הדודה מארגנטינה (1985), "אלכס חולה אהבה" (1986), "מקום ליד הים" (1988), "ד.צ. חוף אילת" (1989) ועוד.
כן צולמו בישראל, לשוק הבינלאומי סרטים בשפות זרות החל מהסרט "אדם וחווה" (שבצרפתית נקרא: "7 fois... par jour"), סרט פורנוגרפיה רכה קנדי-צרפתי משנת 1971, "הגן" - סרט מ-1977 בו שיחקה לכל אורכו השחקנית מלאני גריפית בעירום, ואחר כך סרטים של חברת קנון גרופ, של מנחם גולן ויורם גלובוס, בהם "קשר האורניום" (1978) (שהופץ בעולם בשם "A chi tocca tocca...!" ו-"Kid Vengeance", מעין סרט אופנועים / אונס / נקמה שצולם על ידי קנון גרופ בשנת 1977), "גן עדן" (1982), "סהרה" (1983) , "אמריקה 3000" (1986), "הדרך לעין חרוד בכיכובה של אלסנדרה מוסוליני (1991) ו-Prison Heat סרט נשים בכלא משנת 1993 שצולם במבנה כלא עכו ההיסטורי.
ז'אנר נוסף של סרט ניצול שהיה פופולרי בישראל, היה טרנד סרטי מלחמה ואקשן על רקע הניצחון הישראלי במלחמת ששת הימים, שבעקבותיה הופקו שורה של סרטים בהם: "60 שעות לסואץ" (1967), "המטרה טיראן" (1968), "חמישה ימים בסיני " (1969) ו-"הפריצה הגדולה" (1970).
הערכה מחודשת של סרטי הניצול
סרטי הניצול, שנחשבו בעת עשייתם למוצר נחות, זוכים כיום לעיון מחודש, ולהערכה מחודשת. פסטיבלי קולנוע רבים בעולם מעלים רטרוספקטיבות של סרטי הניצול, כגון פסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה בשנת 2005 בכותרת "Midnight Madness", ויש הכרה בכך שסרטים אלו מייצגים פן חשוב של הקולנוע, שאין להתעלם ממנו.
יש חובבי קולנוע הנזכרים בסרטים אלו ובבתי הקולנוע שבהם הוצגו בערגה נוסטלגית. בשנת 2007 יצרו הבמאים קוונטין טרנטינו ורוברט רודריגז "סרט כפול" המורכב משני הסרטים "פלאנט טרור" ו"חסין מוות". הסרטים נוצרו במכוון באופן שהזכיר את האווירה ב"מטחנות" – תמונה היוצאת ממיקוד, קפיצות ושריטות בסרט, גליל שלם של סרט שנעלם, וטריילרים (קדימונים) לסרטים פיקטיביים המתאימים אף הם לסוגת הניצול – סרטי סקספלויטיישן או "סלאשר פילמס", סרטי אימה רוויי דם. שני הסרטים יחדיו שווקו בשם המשותף "גריינדהאוס".
הבמאי סייג' סטאלון (בנו של סילבסטר סטאלון) ושותפו בוב מוראוסקי הקימו חברה בשם "גריינדהאוס ריליסינג" העוסקת בשחזור והפצה של סרטי ניצול, והעברתם מסרט מגנטי למדיה דיגיטלית.
מכתש פראם
מכתש פראם הוא מכתש פגיעה השוכן במישור מרידיאני בחלק ה-Margaritifer Sinus quadrangle שבכוכב הלכת מאדים. המכתש התגלה ובוקר על ידי רכב המחקר אופורטוניטי בסול 84 ב-24 באפריל 2004. המכתש בקוטר של כ-8 מטר. האופורטוניטי עצר במכתש בשעה שנסע מאזור הנחיתה שלו לכיוון המכתש הגדול היותר אנדורנס. פראם ממוקם 450 מטר מזרחית למכתש איגל, וכ-250 מטר מערבית למכתש אנדורנס. קרוי על שם הספינה הנורווגית לחקר הקוטב פראם, אשר שימשה חוקרים נורווגיים רבים ובהם פרידטג'ופ נאנסאן אוטו סוורדראף, אוסקר וויסטינג, ורואלד אמונדסן.
גודלו של מכתש פראם הוא קטן יחסית מכדי שניתן לראות אותו מהחלל (נכון לזמן הגעת אופורטיוניטי) ולכן קשה לאתר בדיוק לאיזה מכתש מדובר כיום. ניתן לעקוב אחר מסלול הנסיעה של הרובר אולם קיימים אי דיוקים בהערכת כמות הפניות והצעדים שבוצעו, כך שמיקומו המדויק של מכתש זה אינו ידוע, אלא בהערכה יחסית למיקום הנחיתה של אופורטיוניטי.
קרחת יער
קרחת יער או מַעֲרֶה היא שטח פתוח בתוך יער, שלא צומחים בו עצים, אלא צמחייה עשבונית.
הדרך אל האושר
"הדרך אל האושר" הוא מדור סאטירה שפורסם בעיתון "מעריב" בין השנים 1994 ו-2001. את המדור ערכו וכתבו אבנר אברהמי ודודו גבע, שאף אייר ועיצב אותו.
בשנת 1994 המאייר וצייר הקומיקס דודו גבע והעיתונאי והמעצב אבנר אברהמי החלו לשתף פעולה ב"מעריב" ביצירת מדור סאטירי. גבע הגיע לאחר שעזב את העיתון "חדשות" ואברהמי עבד לפני כן בעריכת חלקים שונים ב"מעריב", ביניהם מוסף השבת ("סופשבוע") והמקומון "זמן תל אביב". באותה עת אייר גבע במקביל ב"מעריב" גם את משבצת הקומיקס "חדשות ומשמעותן" שהתפרסמה בשולי מדור הדעות היומי.
השניים יצרו כפולת עמודים, המעוצבת כמהדורת חדשות עם מדורים קבועים, שמתעסקת בענייני השעה בדרך מאוירת, לעיתים מוקצנת. המדור, שנפרש בשער האחורי של המוסף המדיני לשבת של העיתון, היה בנוי מכותרות עיתונאיות, קטעים כתובים ומספר רב של איורים וטורי קומיקס, תוך שילוב דמויות ידועות מהחיים הציבוריים. המדור הופיע במשך שמונה שנים, כאשר ב-4 האחרונות ערך אותו גבע לבד, עם מעברו של אברהמי לעריכת "מוסף הארץ" בספטמבר-97'.
ברונו מאדרנה
ברונו מאדרנה (באיטלקית: Bruno Maderna; 21 באפריל 1920 - 13 בנובמבר 1973) היה מלחין ומנצח איטלקי. שמו, מאדרנה, בא לו מצד אמו. אביו היה כנראה אומברטו גרוסאטו, אך הוא לא הכיר באבהותו באופן רשמי.
ילדות ונעורים
מאדרנה נולד בוונציה. בגיל ארבע החל ללמוד נגינה בכינור בקיוג'ה. סבו עמד על כישרונו של הילד, שהחל בקריירה של ילד פלא בבר ובאולם הריקודים של משפחת גרוסאטו והיה עד מהרה לנקודת המשיכה העיקרית בלהקה שהופיעה בבתי מלון ומופעי קאבארט כ"ברונטו" (ברונו הקטן, באיטלקית). כבר ב-1932 ניצח על קונצרט של רפרטואר אופראי מן המאה ה-19 עם תזמורת לה סקאלה. בין 1932 ל-1935 ניצח בהצלחה בערים שונות ברחבי איטליה ושמו הגיע לידיעת השלטון הפשיסטי. משנודע לאנשי השלטון, שגרוסאטו איננו אביו החוקי של ברונו, מסרו את הילד לחסותו של מוזיקאי מלה פניצ'ה והציגוהו כילד פלא לתפארת המשטר.
ילדותו הקשה והמסובכת של מאדרנה לא ניכרה בו לרעה בבגרותו. הרושם שטבע באנשים שפגשו בו היה של צעיר מאוזן המודע למגבלותיו ואיננו הולך שולל אחר הפרסום הרב שהקיפו.
קריירה
בשנות מלחמת העולם השנייה הצטרף למחתרת. אחרי המלחמה, בשנים 1947-50, הזמינו מאליפיירו ללמד הלחנה בקונסרבטוריון של ונציה. בשנים אלה היה בין תלמידיו לואיג'י נונו, שוויתר על לימודי משפטים ועבר ללימודי מוזיקה. בשנת 1948 פגש באמצעות מאליפיירו את המנצח הרמן שרכן. מאדרנה ונונו השתתפו יחד בקורס של שרכן בוונציה, וזה הנחה את מאדרנה אל שיטת שנים-עשר הטונים. ב-1951 הוזמן לנצח במסגרת סמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט, שם יזם את הקמתו של האנסמבל הקאמרי הבינלאומי (Internationales Kranichsteiner Kammer-Ensemble), קבוצה לנגינת מוזיקה קאמרית, שהתכנסה מחדש מדי שנה כהרכב אד-הוק. כאן פגש בין השאר את בולז, שטוקהאוזן, קייג' ופוסר ואת החשובים במבצעי המוזיקה החדשה, שנתנו לו השראה לחיבור יצירות חדשות. ב-1955 עזר ללוצ'אנו בריו להקים אולפן למוזיקה אלקטרונית במילאנו.
יצירותיו
יצירותיו כוללות קונצ'רטי שונים, שלושה מהם לאבוב ואחד לכינור, ויצירה אליאטורית לתיאטרון על פי פרידריך הלדרלין. יצירתו "מוזיקה בשני ממדים" לחליל, כלי הקשה וסרט הקלטה (1952) הייתה הראשונה שבה שילב מקורות חיים ואלקטרוניים. עוד הלחין אופרה בשם "היפריון" (ונציה 1964), בלט אלקטרוני בשם "המלך אדיפוס" (מונטה קרלו 1970), "סרנדת ג'וליארד" לתזמורת קטנה וסרט הקלטה (1969)"ביוגראמה" לתזמורת גדולה (1972) ו"לילה בעיר", מוזיקה אלקטרונית שחיבר עם בריו.
האופרה "סאטיריקון", שבוצעה לראשונה בסכוונינגן שבהולנד בשנת 1973 ביטאה את השקפותיו על הדרמה ועל עתיד המוזיקה, שנראה לו פסימי מעיקרו. מאדרנה הסתייג מן המודרניזם המופשט שהיה מקובל על חבריו המלחינים ועל אף עבודתו בדרמשטדט במשך 14 עונות (1954-1967) והשתתפותו בהקמת האולפן למוזיקה אלקטרונית במילאנו, שמר אמונים לגישה הנאו-בארוקית השמרנית של מאליפיירו. אם כי הלחין מוזיקה אטונאלית ודודקאפונית, לא התייחס אליה ברצינות רבה מדי והיא מצטיינת בקלילות ובלבביות, כפי שאפשר להיווכח ביצירתו "קוודריוויום" לארבעה נגני כלי הקשה וארבעה הרכבים תזמורתיים (1969). ליום השנה ה-80 לייסוד התזמורת הסימפונית של שיקגו הלחין את "אאורה", יצירה המזכירה בסגנונה משהו שבין ברג לדביסי. המוזיקה של מאדרנה, כמוה כזו של בריו, שמרה על סגנון משלה ולא נכנעה להפרזות ולחריגות של אמצע המאה ה-20. .
ויליאם פרימרוז
ויליאם פרימרוז (באנגלית: William Primrose; 3 באוגוסט 1903 - 1 במאי 1982) היה ויולן ומורה סקוטי, נחשב לוויולן המפורסם ביותר בזמנו.
חייו
פרימרוז נולד בגלאזגו, שם למד כינור. לאחר מכן המשיך למה שהיה אז בית ספר גילדהול למוזיקה בלונדון ומשם עבר לבלגיה ללמוד אצל אז'ן איזאיי, שעודד אותו להחליף את הכינור בוויולה. בשנת 1930 הצטרף אל וורוויק אוונס, ג'ון פנינגטון ותומס פטר כוויולן ברביעיית המיתרים של לונדון. הקבוצה התפרקה בשנת 1935. בשנת 1937 החל לנגן בתזמורת הסימפונית של NBC בניצוחו של ארטורו טוסקניני. כשיצאה השמועה שטוסקניני עומד לעזוב את התזמורת בשנת 1941, התפטר פרימרוז מעבודתו. הקריירה שלו כסולן החלה במסעות קונצרטים עם ריצ'רד קרוקס. אחר כך חתם חוזה עם ארתור ג'ודסון, אמרגן קונצרטים רב-השפעה. בשנת 1944 הזמין קונצ'רטו לוויולה אצל בלה בארטוק.
מאוחר יותר בחייו נעשה פרימרוז למורה בעל שם, שכתב ספרים אחדים על הנגינה בוויולה ונתן שיעורים ברחבי יפן וארצות הברית, מדי פעם בבית ספר ג'וליארד ובבית הספר איסטמן למוזיקה. בשנת 1972 הוציא לאור את זיכרונותיו ,"A Walk on the North Side".
ויליאם פרימרוז מת מסרטן בפרובו שביוטה.
אוסף שלו היה בסיס לארכיון הויולה הבינלאומי על שם פרימרוז.
המכון למחקר מתקדם
המכון למחקר מתקדם (באנגלית: Institute for Advanced Study) הוא מכון מחקר פרטי שנמצא בעיר פרינסטון, ניו ג'רזי שבארצות הברית. המכון נועד לקיים מחקר ברבים מענפי המדע, והחוקרים החברים בו זוכים לחופש מלא בבחירת נושאי המחקר שלהם ולא מוטלת עליהם חובת הוראה.
המכון כולל מחלקות להיסטוריה, מתמטיקה, מדעי הטבע ומדעי החברה, ותוכנית חדשה בביולוגיה תאורטית. סגל המכון כולל פחות משלושים חברים קבועים, שאליהם מצטרפים מדי שנה עשרות מדענים אורחים המשתתפים בתוכניות מחקריות עדכניות ורבות השפעה. במכון לא מתקיימים לימודים לתואר, ואין לו הכנסות משכר לימוד. זהו מוסד אקדמי עצמאי אך הוא מקיים שיתוף פעולה עם אוניברסיטת פרינסטון הסמוכה ואוניברסיטאות סמוכות נוספות.
המכון נוסד בשנת 1930 על ידי אברהם פלקסנר, בעזרת תרומתם של לואיס במברגר ואחותו קרולין במברגר פולד, ונפתח ב-2 באוקטובר 1933. בשנותיו הראשונות שכן המכון במבנה בתוך קמפוס אוניברסיטת פרינסטון אך משנות הארבעים הוא שוכן באתר המרוחק מספר קילומטרים מאוניברסיטה זו. החברים הראשונים בו היו אוסוולד ובלן, אלברט איינשטיין, הרמן וייל, ג'יימס אלכסנדר וג'ון פון נוימן. המכון התפרסם כביתם האקדמי של רבים מגדולי המדענים של המאה העשרים שנמנו עם חבריו, ובהם הפיזיקאים והמתמטיקאים ריצ'רד פיינמן, רוברט אופנהיימר, מארי גל-מאן, אדוארד ויטן וקורט גדל.
על פי עקרונות פעולתו של המכון למחקר מתקדם פועלים בעולם גופים נוספים הקרויים "המכון למחקר מתקדם" או "המכון ללימודים מתקדמים". עשרה מכונים כאלה, ובהם המכון למחקר מתקדם שבפרינסטון, מאוגדים בארגון מכונים אחדים למחקר מתקדם. גם "המכון ללימודים מתקדמים" שליד אוניברסיטה העברית בירושלים חבר בארגון זה.
שם המכון בעברית
פעמים רבות קרוי המכון בעברית בשם "המכון ללימודים מתקדמים". שם זה אינו משקף היטב את מהות המכון, שהרי במכון לא מתקיימים לימודים. את המילה study מקובל אמנם לתרגם למילה "לימוד", אך בהקשר זה ראוי לה התרגום "מחקר".
וולאס וגרומיט
ווֹלאס וגרומיט (באנגלית: Wallace & Gromit) הוא שמן של הדמויות הראשיות שכיכבו בסדרה של ארבעה סרטוני אנימציה קצרים, סדרת מעברונים קצרים, וסרט באורך מלא אשר בוימו על ידי ניק פארק עבור אולפני ארדמן אנימציות. כל הדמויות בסרטונים ובסרט של וולאס וגרומיט נעשו מדגמי פלסטלינה אשר נבנו על גבי שלדי מתכת, והוסרטו באמצעות טכניקת סטופ מושן.
עלילות הסרטים מתמקדת בממציא תמהוני בשם וולאס ובכלבו הנאמן והחכם גרומיט המתגוררים בעיירה וייגאן שבמחוז לנקשייר בבריטניה.
בשל ההצלחה הרבה לה זכו הסרטונים והסרט, הפכו הדמויות לאייקונים של התרבות הבריטית המודרנית ושל העם הבריטי. הסרטונים "המכנסיים הלא מתאימים" (The Wrong Trousers) ו-"הרפתקה מצמררת" (A Close Shave) והסרט "וולאס וגרומיט והארנב הקטלני" זיכו את אולפני ארדמן במספר פרסי אוסקר בקטגוריית "הסרט המונפש הטוב ביותר".
הסרטים בסדרה
את העבודה על הסרט הראשון בסדרת וולאס וגרומיט, "טיול לא מהעולם הזה", החל ניק פארק באופן עצמאי בעודו סטודנט, כחלק מפרויקט הגמר שלו. בשנת 1986 שכרו אולפני ארדמן את פארק ואפשרו לו להשלים את סרט האנימציה, בן חצי השעה, בו כיכבו לראשונה וולאס, ממציא בריטי מפוזר בעל חיבה עזה לקרקרים וגבינה, וכלבו המחונן גרומיט. בסרט מוצגות הרפתקאותיהם של הזוג הטסים לירח בשל מחסור בגבינה בסוף השבוע, כאשר החנויות סגורות. הסרט יצא לאקרנים ב-1989 וזכה להצלחה רבה ולמועמדות לאוסקר.
הצלחת הסרט הראשון הובילה להפקתם של סרטי ההמשך, "המכנסיים הלא מתאימים", בשנת 1993, שבו מסופר על פינגווין מרושע הגונב את המצאתו האחרונה של וולאס, ו"הרפתקה מצמררת" ב-1995, שבו מתוארים צמד הגיבורים כאשר הם מנסים לפתוח עסק לניקוי חלונות. שני הסרטים זכו בפרסי אוסקר ולפופולריות רבה. ה-BBC רכש את זכויות ההקרנה של שלושת הסרטים והסרטים הפכו במהרה לקלסיקה והוקרנו בשידורים חוזרים רבים במהלך חופשות חג המולד בבריטניה. בשנת 2005 יצא לאקרנים הסרט באורך המלא, "וולאס וגרומיט והארנב הקטלני" אשר הופק בשיתוף עם אולפני "דרימוורקס". הסרט נחל הצלחה ברחבי העולם וזכה באוסקר. כמו כן, בסמוך לבכורת הסרט התפרסמו באינטרנט עשרה סרטונים קצרים, בני שתיים וחצי דקות, בכיכובם של הצמד. בשנת 2008 יצא סרט קצר רביעי, "וולאס וגרומיט: עניין של חיים ומוות", שבו וולאס וגרומיט פותחים מאפייה, וולאס מתארס אבל הוא נקלע שלא מרצונו לפרשיית רצח מסתורית.
סדרת הסרטים מתאפיינת בהומור סלפסטיק קליל יחד עם הומור מתוחכם ועדין יותר ופונה לקהל צעיר ומבוגר כאחד.
וולאס
וולאס הוא ממציא מפוזר המתגורר בצפון אנגליה יחד עם כלבו, גרומיט. ביתו של וולאס עמוס בהמצאותיו - מתקנים מכניים מסובכים בסגנון מכונות רוב גולדברג, אשר אמורים להקל במלאכות הבית, אך לעיתים קרובות מתקלקלים וגורמים למהומה רבה. דמותו של וולאס מוצגת כאנכרוניסטית והוא לבוש בדרך כלל בסגנון שמרני וחסר טעם עם מכנסי צמר חומים וחולצה לבנה אשר מעליה סוודר ירוק ועניבה אדומה. וולאס מתאפיין בחיבה יתרה לגבינה, קרקרים ותה. הוא איננו אוהב כלל ירקות. וולאס הוא אדם נעים הליכות וחביב עד כדי נאיביות. גישתו התמימה יחד עם המצאותיו המוזרות גורמות תמיד להסתבכות הצמד בבעיות מפתיעות. דמותו מבוססת במידת מה על אביו של ניק פארק, אשר עסק גם הוא בבניית מתקנים שונים להקלה על מטלות היומיום.
במקור דובב וולאס על ידי השחקן הבריטי פיטר סאליס ובדיבוב העברי דובב על ידי אלי לולאי.
גרומיט
גרומיט הוא כלבו הנאמן והמבריק של וולאס. הוא אומץ על ידי וולאס לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת דוגוורטס - פרודיה על בית-הספר הוגוורטס, שבו לומד הארי פוטר. גרומיט אינו מדבר, אך דמותו ורגשותיו מוצגים באמצעות הבעות פנים רבות ומגוונות. גרומיט מוצג כמחונן, לעיתים קרובות אף יותר מוולאס, והוא דואג לשלומו ולרווחתו של אדונו, תוך הבעות יאוש מתמשכות. לגרומיט כישרונות רבים והוא נראה לעיתים קרובות סורג, קורא עיתונים וספרים, פותר פזלים, מאזין למוזיקה קלאסית ומתקן פגמים בהמצאותיו של וולאס. גרומיט, המוכשר שבצמד, נוהג לחלץ את וולאס מהתסבוכות אליהן האחרון נקלע. למרות כל זאת, גרומיט מפגין חיבה אמיתית ונאמנות ללא תנאי כלפי אדונו.
הספרים שאותם גרומיט קורא הם פרודיות על ספרים אמיתיים, למשל: "הרפובליקה" מאת פלוטו (משחק מילים על שמותיהם של אפלטון ושל דמות הכלב של דיסני), "החטא ועונשו" מאת פידו דוגסטויבסקי, "אנשים ממאדים, כלבים מוונוס" ועוד. אחד מאבות הטיפוס של נאס"א לרכב סיור למאדים נקרא על שם גרומיט.
סרוויליה קפיאוניס
סרוויליה קפיאוניס (בלטינית: Servilia Caepionis) הייתה אצילה רומאית שחייתה בשלהי תקופת הרפובליקה.
ביוגרפיה
קפיאוניס הייתה בתם של קווינטוס סרוויליוס קפיאו הצעיר וליוויה דרוסה, אחותו של מרקוס ליוויוס דרוסוס. הוריה התגרשו בילדותה, ואמה נישאה למרקוס פורקיוס קאטו, נכדו של קאטו הזקן (מנישואין אלה נולד אחיה-למחצה, קאטו הצעיר). מצד אביה הייתה צאצאית של גאיוס סרוויליוס אהלה, שהיה גיבור הרפובליקה שקטל את ספוריוס מאליוס בעל השאיפות למלוכה.
קפיאוניס תחילה נישאה למרקוס יוניוס ברוטוס שהיה איש הסיעה הפופולרית ותמך בגאיוס מריוס בזמן מלחמת האזרחים כנגד לוקיוס קורנליוס סולה. הוא הצטרף למרד של מרקוס אמיליוס לפידוס בשנת 77 לפנה"ס ונלחם כנגד פומפיוס והוצא להורג כשנכנע לו למרות הבטחה שלא יאונה לו כל רע, ילדם היחיד היה מרקוס יוניוס ברוטוס. לאחר מכן סרוויליה נישאה לדסימוס יוניוס סילנוס ששירת כקונסול של שנת 62 לפנה"ס, לזוג נולדו שתי בנות שנישאו למרקוס אמיליוס לפידוס וגאיוס קסיוס לונגינוס.
קפיאוניס הייתה מאהבתו של יוליוס קיסר, לא ידוע מתי הקשר ביניהם התחיל אולם כבר בשנת 63 לפנה"ס היא שימשה כמאהבתו, המקורות העתיקים מוסרים רכילות לפיה ברוטוס (מי שבקש להתנקש בחיי קיסר) ואחת מבנותיה היו ילדיו של קיסר אולם אין בכך ככל הנראה אמת. הקשר שלה עם קיסר, שנמשך עד מותו, נתן לה השפעה פוליטית ובמהלך מלחמת האזרחים היא התעשרה כשהתאפשר לה לקנות אחוזות מוחרמות של פומפיוס ותומכיו במחירים זולים.
לאחר אידו של מרס 44 לפנה"ס ורציחתו של קיסר על ידי בנה קפיאוניס ניסתה לנצל את ההשפעה שהייתה לה בסיעה הקיסרית כדי לסייע לבנה. בזמן שהטריומווירט השתלט על איטליה ורדף את תומכיהם של רוצחי קיסר היא לא נפגעה. בנה הובס ומת בקרב פיליפי ועל פי אחת הגרסאות שלח לה מרקוס אנטוניוס את אפרו.
קיריבטי
קיריבטי או קיריבס (בגילברטית: Ribaberiki Kiribati) היא מדינת איים באוקיינוס השקט, משני עברי קו המשווה. השוכנת במרכז האוקיינוס השקט הטרופי. 33 האטולים של המדינה מפוזרים על פני 3,500,000 קמ"ר. המדינה כוללת את איי גילברט, ליין, פניקס ובנבה.
מקור שמה של המדינה
בפי תושביה נקראת המדינה "קיריבס", מפני שעל פי כללי הכתיב המקומיים, הצירוף ti נהגה s. השם "קיריבס" הוא דרך ההגייה המקומית של השם "גילברט" (ר' להלן: היסטוריה).
היסטוריה
קיריבטי הייתה מיושבת על ידי קבוצה אתנית מיקרונזית אחת, שדיברה את אותה שפה אוקיאנית ב-2,000 השנים שקדמו למגע עם המתיישבים האירופים.
בשנת 1820 ניתן לאיים השם איי גילברט על ידי האדמירל הרוסי, אדם יוהאן וון קרוסנסטרן, ורב החובל הצרפתי לואי דופרי. האיים נקראו על שם רב החובל הבריטי תומאס גילברט אשר חצה את האיים בשנת 1788.
בשנת 1892 הפכו האיים לפרוטקטורט בריטי, ולמושבה בשנת 1916.
במהלך מלחמת העולם השנייה האיים נכבשו והוחזקו על ידי יפן בין השנים 1941–1943. בנובמבר 1943 כבשו האמריקאים את אטול טאראווה במה שנודע כקרב טאראווה. ניסויים גרעיניים נערכו באזור סביב אחד האטולים, קריטימטי (אי חג המולד), על ידי בריטניה בסוף שנות החמישים, ועל ידי ארצות הברית בשנת 1962.
בשנת 1971 קיבלו האיים אוטונומיה ובשנת 1979 הפכו למדינה עצמאית.
פוליטיקה
פרלמנט קיריבטי שנקרא "מאנבה ני מאונגאטאבו" נבחר אחת לארבע שנים ובו 42 נציגים. הנשיא משמש כראש המדינה וכראש הפרלמנט. למעט ישראל מ-1996 עד 2001, קיריבטי היא המדינה היחידה שבה ראש הרשות המבצעת נבחר בבחירות ישירות והרשות המבצעת תלויה בפרלמנט. הרשות השופטת, שהיא בלתי תלויה, כוללת בית משפט לערעורים ובית משפט גבוה וכן בית משפט השלום בכל אי מיושב. סמכות שיפוט בתי משפט השלום אינה מוגבלת בענייני מקרקעין אך מוגבלת בתיקים פליליים ואזרחיים.
לכל אחד מ-21 האיים המיושבים יש מועצה מקומית (לאי טאראווה יש שלוש מועצות מקומיות: בטיו, דרום טאראווה וצפון טאראווה).
כלכלה
פרט לאי בנבה, חקלאות ודיג הם מקורות קיומם של האיים. מגדלים בעיקר: דקלי קוקוס, עץ הלחם, בטטה, טרו, ירקות ופירות. קיריבטי ידועה כיצרנית קופרה.
תחבורה
665 ק"מ דרכים, מהן 483 ק"מ כבישי אספלט. שתי אוניות בנפח כולל של 3,250 טון, משמשות לתחבורה בין האיים.
אקלים
האקלים משווני, חם ולח בכל חודשי השנה. הטמפרטורות הממוצעות של החודש החם ביותר ושל החודש הקר ביותר: 28, 27. כמות המשקעים השנתית 1,250-1,900 מ"מ. סערות טייפון קשות פוגעות לעיתים באיים.
אזורי זמן
עד 1994 חצה קו התאריך הבינלאומי את המדינה. ב-1 בינואר 1995 הוזז קו התאריך באזור מזרחה, וכיום אזורי הזמן בקיריבטי הם 12+UTC עד 14+UTC.
דמוגרפיה
נכון לשנת 2010, גרו במדינה כ-103,000 תושבים. רוב האזרחים הם בני שבטים מיקרונזים. בחלק מן האיים יושבים פולינזים. אמנם רוב האוכלוסייה היא כפרית, אך בשנים האחרונות חל תהליך עיור.
הנצרות היא הדת המרכזית בקיריבטי, לאחר שהובאה על ידי מיסיונרים במאה ה-19. 53% מהתושבים קתולים, 40% פרוטסטנטים ו-6% מורמונים.
סשה גיטרי
סשה גיטרי, בשמו המלא אלכסנדר-פייר ז'ורז' גיטרי (בצרפתית: Sacha Guitry או Alexandre-Pierre Georges Guitry; 21 בפברואר 1885 – 24 ביולי 1957), שחקן תיאטרון וקולנוע ומחזאי צרפתי.
ביוגרפיה
גיטרי נולד בסנקט פטרבורג, בירת האימפריה הרוסית, לזוג שחקנים צרפתים: לוסיין גיטרי (1860–1925), שחקן תיאטרון מפורסם ששיחק תשע שנים בתיאטרון מיכאילובסקי שבבירת רוסיה דאז, ורנה דלמאס דה פון-ז'סט, שנודעה גם כ"רנה דה פונטרי". סאשה, שזכה להיות בן סנדקות של הצאר אלכסנדר השלישי היה השלישי מבין שלושה בנים. בהיותו בן חמש שנים בלבד הופיע עם אביו כשחקן, לרבות הופעה בפני המשפחה המלכותית הרוסית. אחרי גירושי הוריו בעקבות הפרשיות הרומנטיות המרובות של לוסיין, הילד עבר לזמן מה לחזקת אמו. אולם האב חטף אותו באוקטובר 1889 ולקח אותו איתו לרוסיה. עד גיל 17 הוא הספיק לכתוב כ־120 מחזות. החל משנת 1918 מחזותיו הוצגו בפריז וזכו להצלחה רבה. בין מחזותיו "נונו" (1905), "דבירו" (1918) ו"ז'אן דה לה פונטן" (1922).
גיטרי נודע בחוגים החברתיים של פריז. הוא נישא לזמרת איבון פרנטאן, והם הופיעו יחד במסע הצגות בצפון אמריקה (ניו יורק, בוסטון, מונטריאול) והציגו בין היתר את מחזהו "מוצרט". גיטרי כתב תסריטים לקולנוע, והיה במאי ושחקן קולנוע. הוא ביים כ־30 סרטים ובהם: "מזל טוב" (1935) "סיפורו של נוכל" (1937), "פניני הכתר" (1938) ו"אירוע ממלכתי בורסאיי" (1953).
ב־1931 העניקה לו ממשלת צרפת את התואר "אביר לגיון הכבוד". בשנות כיבוש צרפת על ידי הנאצים המשיך גיטרי להיות פעיל בתיאטרון, תחת חסותם, ואף פרסם מעין שיר הלל למארשאל פטן. עם שחרור צרפת נעצר והואשם בשיתוף-פעולה. גיטרי הצליח להחלץ בעור שיניו, אך שמו הוכתם.
גיטרי נפטר ב־1957 ונקבר בבית הקברות של מונמארטר, במונמארטר שבצפון פריז.
קוהרנטיות (בלשנות)
קוֹהֶרֶנְטִיוּת או לכידות (באנגלית: Coherence), כמונח מתחום הבלשנות, היא תכונה של שיח המתקבל כבעל משמעות וכבעל מבנה תקין בעיני דוברים ילידיים של השפה שבה הוא מנוסח. המונח קוהרנטיות מתייחס בבלשנות למבנה לשוני שכולל יותר ממשפט אחד, ותת-התחום שעוסק בהגדרת התנאים לקוהרנטיות מכונה חקר השיח.
בבלשנות הכיתוב וחקר השיח נהוג לאפיין את תקינותו של מבע או שיח בשבעה מאפיינים שהשניים הראשונים קשורים ללכידות: המאפיינים האחרים הם: ייעוד (או: מכוונות, אינטנציונליות), התקבלות (אקספטביליות), מסירת מידע (אינפורמטיביות), ממוצב (סיטואציונלי), מבע מרובה קישור פנימי (אינטרטקסטואלי).
ישנן כמה תאוריות שמנסות להגדיר את התנאים האוניברסליים בכלל השפות שבעולם, אשר לפיהם טקסט ייחשב כלכיד וקוהרנטי. התאוריות האלה מגדירות תנאים המתאימים לכל שפה טבעית, וחלקן שאולות מתחום הפסיכולוגיה או מתחום הפילוסופיה של הלשון.
הגדרות אלו הן בהמשך לעמדה בדבר תסריט שכלי הנבנה במוח האדם בעת שמירת הזיכרון והפקתו שוב, עמדה שהציג לראשונה הפסיכולוג הבריטי, חוקר הזיכרון ואופני השפעות התרבות פרדריק ברטלט (מת בשנת 1969 בגיל 83).
מרכיבי הלכידות הלשונית של השיח
העדר של אחד מאלו יוצר דיבור בלתי-לכיד (א-קוהרנטי). הימצאותם יוצרת שיח אחיד ומלוכד.
מילות קישור
לדוגמה בכיתוב הבא:
לעיתים יש מילות קישור שמתאימים אך ורק למשפט הפשוט או המאוחה, בעוד מילים אחרות משמשות למשפטים מורכבים. לדוגמה: הביטוי "כמו כן", והביטוי "בניגוד ל" משמשים במשפט הפשוט והמאוחה, בעוד המילית המשעבדת "ש" משמשת במשפט המורכב.
סוגי מילות הקישור
מילות הקישור מתחלקות לפי נושאים: להלן נושאי מילות הקישור, ודוגמה אחת מכל נושא. ישנן מילות קישור רבות אחרות.
לכידות מתפקיד רקע תימטי במבנה התחבירי
ראו בהרחבה: מבנים תחביריים, יחס תימטי (בלשנות) וכן תפקידי תיטה
לדעת זליג הריס, אותה פיתח בהמשך תלמידו נעם חומסקי ופרסם בשנת 1957, השיח הלכיד הקיים בכלל השפות שבעולם בנוי ממשפטים שנוסחו בראשו של המשוחח על פי תבניות תחביריות קבועות. במרכזו של כל משפט יש את הפעולה, וסביבה נמצאים משלימי הפעולה. לכל אחת מהפעולות בשפה יש מספר נתון של משלימים, ההכרחיים לאותה הפעולה. החסרת משלימים אלו או הוספת משלימים מיותרים הם הגורמים למשפט לאבד את משמעותו מבחינה תחבירית.
למשל לפועל "נתן" דרושים שלושה משלימים: מי נתן, מה ניתן, ולמי נתנו את הניתן. בלעדי משלימים אלו המשפט יהיה משפט "חסר" ולא תקני באוזני המאזין או בעיני הקורא. והנה דוגמה אחרת. לפעולת הטביעה יש רק משלים אחד: מי או מה טבע, ואין מושא לפעולה (בדקדוק המסורתי, פועַל מסוג זה נקרא "פועל עומד"). "מישהו טבע" הוא משפט מקובל, אבל "מישהו טבע מישהו" אינו תקני.
אבל מניתוח מבנה הצירופים התחביריים של הפקות המבע במציאות, כלומר מניתוח "מבנה השטח" וזיהוי תפקידי הרכיבים המשלימים סביב הפעולה, ניתן לזהות מה היו הכללים התחביריים וסדר הצירופים לפיהם תוכנן המבע, כלומר ניתן לזהות את "מבנה הבסיס". לאור ניתוח זה ניתן לזהות את תפקידי הרקע (התפקיד התימטי) של אותם משלימים ההכרחיים להשלמת הבעת הפעולה, תפקידים משמעיים שמחברים את הפעולה עצמה למבנה אחיד לכיד ומובן עם המשלימים שלה. תפקידים תימטיים אלו הם:
עיקרון ההיטל התימטי והתבחינים לקיומו
עיקרון ההיטל התימטי - עיקרון תפקיד תימטי לכל צירוף לשוני קובע: ובלשון המקצועית:
הפרת עיקרון זה תגרום לכך שלא ייווצר "תסריט" הגיוני לכיד של הפעולה, והמשפט יהיה חסר משמעות.
הערה: העיקרון נקרא כך על שם ההיטל (הפרוייקציה), כי במינוח שבאנגלית כל חלק דיבר (שם עצם, פועל, תואר השם, תואר הפועל ומילת יחס) "מטיל" על המשפט את הצירוף הלשוני שלו. הקריטריון התימטי: המדד לבחינת עמידתו של מבע שיחה בעיקרון ההיטל, בנוי על שתי דרישות וקריטריונים:
בלעדי המשלימים המשמעותיים הללו המשפט הופך ללא קוהרנטי.
המשלים המתאר את הזמן אינו דרוש להשלמת פעולת הנתינה, ולכן אינו משפיע על הבנת המשפט.
חומצה גלוטמית
חומצה גלוטמית (מכונה גם גלוטמט) היא אחת מ-20 חומצות האמינו הנפוצות בטבע.
מבנה
החומצה הגלוטמית דומה בהרכבה לחומצה אספרטית, חומצת אמינו אחרת, אלא שבשייר שלה קיימות שתי קבוצות מתילן (CH2) ולא אחת. השייר של חומצה גלוטמית מורכב, אם כן, משתי קבוצות מתילן ומקבוצת קרבוקסיל (COOH). החומצות גלוטמית ואספרטית הן חומצות האמינו היחידות בעלות שייר חומצי. קבוצת הקרבוקסיל נוטה לאבד את אטום המימן שלה, ומכאן חומציותה. כשהדבר מתרחש, הוא הופך ליון קרבוקסילט (-COO), ואז נהוג לקרוא לתרכובת "גלוטמט" (Glutamate). כך קורה ב-pH נייטרלי (7).
המטען החשמלי של גלוטמט הוא 1-, עקב יון הקרבוקסילט השלילי. צפיפות החומר 1.46 גרם לסמ"ק, המסיסות במים - 7.5 גרם לליטר.
חומצת האמינו גלוטמין היא נגזרת של החומצה הגלוטמית. השייר שלה מורכב מקבוצת אמיד (CONH) במקום קבוצת קרבוקסיל. היא נוצרת כשהחומצה הגלוטמית מגיבה עם אמוניה. עקב הקרבה בין שתי החומצות קיים סימול ארוך המציין גלוטמין או חומצה גלוטמית - Glu - וכן סימול קצר - E.
היסטוריה ושימושים
הראשון שבודד את החומצה הגלוטמית היה הכימאי הגרמני קרל ריטהאוזן (Karl Ritthausen) בשנת 1866, מחלבון גלוטן שבחיטה, ומכאן שמה. היא סונתזה לראשונה במעבדה בשנת 1890.
החומצה הגלוטמית מקנה למזונות טעם נוסף על ארבעת הטעמים הבסיסיים. כשגלוטמט מתרכב עם יון נתרן מתקבל מונוסודיום גלוטמט (Monosodium Glutamate, בראשי תיבות: MSG). הכימאי היפני איקוני קיקאדה מאוניברסיטת טוקיו גילה את מונוסודיום גלוטמט בשנת 1906 וכינה אותו "אוּמאמי" (בתרגום חופשי מיפנית: "טעים"). מונוסודיום גלוטמט הוא תוסף המזון הנפוץ ביותר בעולם.
פיזיולוגיה
בנוסף לתפקיד המבני של חומצה גלוטמית כמרכיב בחלבון, משמשת החומצה גם כמוליך עצבי במוח וכחומר מוצא ליצירת GABA, מוליך עצבי נוסף. החומצה הגלוטמית מפעילה הן קולטנים יונוטרופיים (NMDA, AMPA ו- Kainate) והן קולטנים מטבוטרופיים. החומצה הגלוטמית אינה יכולה לעבור בקלות מהמוח אל זרם הדם, ולכן תאי המוח הופכים אותה לגלוטמין ומנצלים אותה ליצירת אנרגיה.
בתאי צמחים וחיידקים פוטוסינתטיים מהווה החומצה הגלוטמית חומר מוצא לסנתוז הפיגמנט כלורופיל.
קארל פומרנץ
קארל פומרנץ (באנגלית: Carl Pomerance; נולד ב-1944) הוא מתמטיקאי אמריקאי מתחום תורת המספרים.
את תואר הדוקטור קיבל פומרנץ ב-1972 מאוניברסיטת הרווארד, על עבודה בה הראה שכל מספר משוכלל אי-זוגי מתחלק לפחות בשבעה מספרים ראשוניים שונים. אחר כך עבר ללמד באוניברסיטת ג'ורג'יה. הוא אף עבד מספר שנים בחברת לוסנט טכנולוגיות. ומשם עבר לקולג' דרטמות שם קיבל גם תואר פרופסור כבוד.
פומרנץ זכה בפרסים רבים על מחקר. הוא פיתח את הנפה הריבועית, אלגוריתם לפירוק לגורמים שעל פיו בשנת 1994 הצליחו לפרוץ RSA עם 129 ביטים. הוא אף השתתף בפיתוח האלגוריתם APR לבדיקת ראשוניות (APR - ראשי תיבות של שמות המפתחים לאונרד אדלמן, קארל פומרנץ ורוברט רומלי).
אווסטה
האווסטה (בפרסית: اوستا) הוא ספר המכיל כתבי קודש לדת הזורואסטרית שנכתבו בשפה האווסטית. לשפה זו אין תיעוד נוסף.
אטימולוגיה
האטימולוגיה של המונח "אווסטה" אינה ברורה; ככל הנראה פירוש המילה "לשבח" או "להלל" ולפיכך בתרגום מדויק של האווסטה יהיה "השבח".
זמנם של הטקטסים
כתבי האווסטה, נאספו לאורך מאות שנים עד שקובצו לספר אחד. מבין כתבי האווסטה, בולט במיוחד החלק העוסק במזמורים, שהאמונה הזורואסטרית מייחסת את כתיבתם לנביאה ומייסדה - זרתוסטרא. אותם מזמורים נקראים בשפה האווסטית - גאת'ות, ולפי שיקולים לשוניים כתיבתם מתוארכת למאה ה-10 לפנה"ס בקירוב. הכתבים הפולחנים של ה-יסנה, שמכילים בין השאר את הגאת'ות, כתובים בחלקם באווסטית קדומה ובחלקם באווסטית מאוחרת.
העברה מדור לדור
הדעה הרווחת היא כי כתבי האווסטה הועברו בעל פה מדור לדור לפני שהועלו על כתב. קיימת טענה בספר של ארדא ויראף, מהמאה ה-3 או ה-4 לספירה, שנכתב תחת שלטון האימפריה הסאסנידית, שהגאת'ות וכמה כתובים שאוגדו לתוך האווסטה, נשמרו בספריית הארמון של מלכי האימפריה האח'מינידית (559 לפנה"ס – 330 לפנה"ס). ארמון זה נשרף על ידי חיילי אלכסנדר מוקדון ונראה כי המסמכים המאשרים את הטענה אבדו.
רסמוס ראסק טען שכתבים אלו חייבים להיות שרידיו של מקור ספרותי גדול, זאת בדומה להצעת פליניוס הזקן בספרו "תולדות הטבע" בו הוא מתאר את הרמיפוס מסמירנה כאדם שפירש "שני מיליוני מזמורים ופסוקים של זרתוסטרא" במאה ה-3 לפנה"ס. גם פיטר קלארק בספרו על הדת הזורואסטרית גרס כי הגאת'ות וכתבי ה-יסנה הקדומים יותר לא יכלו לשמור על איכותם הלשונית אם העברתם התבצעה בעל פה ולא בכתב.
עיבוד מאוחר
לפי הדינכרד, יצירה דתית למחצה שנכתבה בסביבות המאה ה-9 לספירה, המלך וולגאש (כנראה הכוונה למלך הפרתי וולוגסס הרביעי 191-147~ לספירה) ניסה לקבץ ולאגד את הכתבים הקדושים, אבל תוצאותיה של משימה זו, אם אכן התרחשה, לא שרדה את מהמורות הזמן.
במאה ה-3 לספירה, השליט הסאסאני, ארדשיר (מלך בין 226–241 לספירה) ציווה על הכהן הגדול טנסר (או טונסאר) לאסוף ולאגד את הכתבים הקדושים לספר. הדינכרד מספר לנו כי ניסיונו של הכהן הגדול טנסר הניב העתק הכולל עשרים ואחד ספרים, שנקראים נאסקים (nasks); ספרים אלו מחולקים אף הם ל-348 פרקים ומונים כ-3.5 מיליוני מילים. עיבוד נוסף ואחרון נעשה תחת חסותו של השליט שָאפּוּר השני (מלך בין 309–379 לספירה).
האווסטה, המוכרת לנו כיום, כוללת בעיקר טקסטים שנעזרים בהם לטקסי הפולחן; טקסטים אלו שרדו ונשתמרו בזכות זיכרונם של הכוהנים, וכעת כשהאווסטה מכילה את כל התכנים הפולחניים, היא עשויה להכיל תכנים שלא נערכו בעשרים ואחד ספרי הנאסקס כלל. האווסטה הנוכחית היא אפוא ספר תפילה יותר מאשר תורה, כי שארית עשרים ואחד ספרי הנאסקס אבדו ונעלמו עם נפילתה של האימפריה הסאסנידית והכיבוש המוסלמי בפרס, שהביא לאזור את האמונה המוסלמית ודחק את האמונה הזורואסטרית לשוליים. אבל, ישנן מספר יצירות משניות בלשון הפלהבית המתיימרות לכלול בתוכן קטעים או רשימות תכנים של הספרים האבודים (שכאמור אבדו ונעלמו קודם לניסוחה של האווסטה).
האסכולה האירופאית
הכתבים הללו נעשו נגישים למלומדים האירופאים בתקופה די מאוחרת. אברהם הייניקן אנקטיל דופן, יצא למסע בהודו ב-1775, וגילה את הכתבים בקהילות פרסיות. הוא פרסם את התרגום הצרפתי לכתובים ב-1771, בהתבססו על התרגום הפרסי המודרני שסיפק לו אחד מכוהני הקהילות הפרסיות.
מספר כתבי יד של האווסטה נאספו על ידי ראסמוס כריסטיאן ראסק בביקורו בבומביי (מומביי של היום) ב-1820, וזו הייתה ההבחנה שלו, שהראתה כי השפה האווסטית נשתמרה דרך כתבים שמקורם ככל הנראה ממקור ספרותי גדול ששימר בתוכו כתבי קודש. אוסף כתבי היד שאסף ראסק שמורים כעת בספריה של אוניברסיטת קופנהגן. אוספים אחרים שמורים בבית מזרח הודו המוזיאון הבריטי בלונדון, הספרייה הבודליינית באוקספורד וכן במספר ספריות של אוניברסיטאות שונות בפריס.
הזנד
המילה זֶנד או זָנד פירושה המילולי הוא "ביאור, פירוש, תרגום", והיא מתייחסת לפירושים (פרפרזה) בשפה הפרסית התיכונה (ראה פאזנד ופהלבית) של הספרים בשפה האווסטית. פירושים אלו דומים במידת מה באופיים לתרגומי התנ"ך (כמו תרגום אונקלוס לתורה), שכן הפירושים לאווסטה, שמתוארכים מן המאה ה-3 למאה ה-10 לספירה, לא היו מיועדים לשמש ככתבים תאולוגים בעצמם אלא כהדרכה דתית לציבור, שאינו דובר את השפה האווסטית. ויש להדגיש כי עקב קדושתם הרבה כתבי האווסטה נכתבו וסופרו אך ורק בשפה האווסטית, הנחשבת שפה קדושה (בדומה לעברית בקרב היהודים והערבית בקרב המוסלמים).
לכתבי היד של האווסטה יש שתי מתכונות. האחת היא ה"אווסטה-או-זָנד" (או "זָנד-אי-אווסטה"), ובה כתבי האווסטה הקדושים כתובים יחד עם הזָנד, והשנייה היא ה"וֶנדידאד סאדֶה", בה נכללות גם היַסנה, ה-ויספֶראד והוֶנדידאד.
השימוש במונח "זֶנד-אווסטה" בהתייחסות לאווסטה נובע מאי הבנה של הביטוי "זָנד-אי-אווסטה". טעות נפוצה ונוספת הקשורה בשימוש במילה זֶנד היא שקוראים לכלל השפה האווסטית או הכתובים האווסטית על שמה. ב-1759, דיווח אברהם הייניקן אנקטיל דופן כי סופר לו שהמילה זֶנד הייתה שם של השפה של הכתובים הקדומים של האווסטה. בדיונו השלישי, שפורסם ב-1798, מציין סר ויליאם ג'ונס שיחה עם כהן הודי, שסיפר לו כי הכתובים נקראים זֶנד, והשפה נקראת אווסטה, גם זו שגיאה שנובעת מתוצאות של אי הבנת המונח "פאזנד", שלמעשה מתייחס לשימוש של האלפבית האווסטי בכתיבת הזנד וכתובים שונים השפה הפרסית התיכונה, כביטוי פירושו "בתוך הזנד".
הבלבול בין המונחים השונים הפך למקיף באסכולה האירופאית וכמעט לא ניתן לשנותו, והזנד-אווסטה, על אף היותה שם מוטעה ושגוי, נמצאת עדיין לפעמים בשימוש כדי לציין את הכתובים הקדומים.
מבנה ותוכן
בצורתה הנוכחית, האווסטה היא אוסף של מקורות שונים, המתוארכים לתקופות שונות המתחלפות בהיקף רחב וטבעי, רק טקסטים הכתובים בשפה האווסטית נחשבים חלק מן האווסטה.
יש דמיון לשוני ותרבותי בין כתבי האווסטה לבין כתבי הריג ודה. לפי ההנחה המקובלת דמיון זה משקף את האמונות העממיות המשותפות של התקופה הפרוטו-הינדו-איראנית. ההבדלים בין שני כתבים אלו מתפרשים כשיקוף של התפתחות עצמאית שהתרחשה לאחר ההתפצלות הפרה-היסטורית בין שתי התרבויות (אחת נדדה לאזור אירופה והשנייה לאזור הודו-פרס).
לפי הדנקארד, עשרים ואחד ספרי הנאסק משקפים את המבנה של תפילת "אהונה ואיריה" בעלת עשרים ואחת מילים: כל אחת משלוש שורות התפילה מכילה שבע מילים, ובהתאמה גם הנאסק מחולקים לשלוש קבוצות, של שבעה כרכים כל אחד. במקור, לכל אחד מספרי הנאסק הייתה מילה אחת מתוך התפילה ששימשה כשמו של הספר, ובכך בעצם סומן מקומו של הספר ביחס לשאר ספרי הנאסק. רק כרבע מתוך תמליל הנאסק שרד עד היום. התכנים באווסטה מחולקים באופן מקומי (אף על פי שסדרם של ספרי הנאסק אינו כזה) אבל אלו אינם קבועים או קאנוניים. כמה מלומדים מעדיפים לסווג את התכנים בשתי קבוצות, האחת פולחנית והשנייה כוללת. הסיווג הבא מתואר על ידי ג'אן קלנס:
היסנה
היסנה (מן המונח "יאזישן" שפירושו המילולי: "סגידה, קורבן"), היא האוסף הראשי של הפולחן. היא כוללת שבעים ושניים קטעים הקרויים "הא – יטי" או פשוט "הא". שבעים ושניים חוטי צמר טלאים בקושטי, הפתיל הקדוש שכרוך סביב מותני המאמין הזורואסטרי, מסמלים את אותם שבעים ושניים קטעי היסנה. החלק המרכזי ביותר של היסנה הוא הגאת'ות. הוא נחשב כחלק הקדום והקדוש ביותר מבין חלקי האווסטה וחיבורו מיוחס לזרתוסטרא עצמו. מבחינה מבנית הגאת'ות קטועות על ידי היסנה הפטאנגאטי ("שבע פרקי יסנה"), שמשלימים את הפרקים 35–42 ביסנה; גילם כגיל הגאת'ות והם כוללים תפילות ומזמורים לכבוד האל הנעלה, אהורה מאזדה, המלאכים, אש, מים ואדמה. היסנה כתובה כסיפורת, אבל אולי הייתה בעברה בעלת אותו משקל פואטי כמו הגאת'ות. בקרב כמה המלומדים רווחת השערה כי היסנה מייצגת את הנאסק העשרים ואחד (כלומר השביעי והכרך האחרון בקבוצה השלישית והאחרונה). שישה מספרי הנאסק מהקבוצה הראשונה של הנאסק, שהם פירוש לגאת'ות, עשויים אף הם להיות משיוכים ליסנה. היסנה, או היֶזשן, הוא בראש ובראשונה שם, לא של ספר, אלא אם כי של טקס בו כל הספר מוקרא ומתבצע טקס פולחני הולם, על פי מסגרתו הרגילה; טקס זה מתרחש אך ורק בבוקר.
ויספראד
ויספראד (פהלווי: Visperad; אווסטה: vīspe ratawō; פרסית: ویسپرد) הוא חיבור ארוך שנועד להוסיף לטקס היסנה ולקשטו.
ישת
היַשְת (פהלווי: yašt; אווסטה: yasna; פרסית: یشت) הוא חיבור המוקדש לישות אלוהית מסוימת בדת הזורואסטרית. כיום כל מאמין זורואסטרי יכול לומר את הישת בכל עת, להבדיל מן היסנה, המקדשת את כלל הישויות ויכולה להיאמר רק מפי כוהן זורואסטרי מוסמך. יש 21 ישתים שונים:
סי-רוזאג
סי-רוזאג (בפהלווי: Sīh-rōzag; בפרסית: سی‌روزه) הוא חיבור המורכב משני חלקים המוקדש לישויות האלוהיות של הדת הזורואסטרית. הוא משמש גם היום בטקסים זורואסטריים.
ח'ורדה אווסטה
הקובץ ח'ורדה אווסטה (בפרסית: خرده‌اوستا), "האווסטה הקטנה", כולל תפילות בעיקר תפילות הנאמרות על ידי המאמין בעצמו, בניגוד לתפילות הנאמרות מפי הכוהן המוסמך. בקובץ נכללים החיבורים הבאים:
דתיים לאומיים
דתיים־לאומיים הוא שם כולל לקבוצה חברתית ודתית בישראל הדוגלים באידאולוגיית הציונות הדתית ובכלל זה ניהול אורח חיים שומר מצוות לצד השתלבות פעילה בחברה הישראלית. בעגה הישראלית קרויים לעיתים הדתיים־לאומיים בשם "סרוגים" או "בני הכיפות הסרוגות", בשל סוג הכיפה שחובשים רוב הגברים בקבוצה.
לפני הקמת מדינת ישראל, הדתיים הלאומיים היו מבין אלו שתמכו במופגן בציונות, ואף ראו בהקמת מדינה ליהודים כחובה הנובעת מתורת ישראל, ואוגדו תחת השם הציונות הדתית, שגם היוותה סיעה וזרם אידאולוגי בתנועה הציונית. כיום, המונחים "ציונים דתיים" (או "בני הציונות הדתית") ודתיים לאומיים מחליפים זה את זה.
החלק השמרני יותר בציבור הדתי לאומי, מכונה "חרד"לים" - חרדים לאומיים (או "תורניים"). תת-מגזר זה מאופיין בהקפדה יתרה על ההלכה ולימוד תורה, ביחס מסויג כלפי תרבות חילונית ולעיתים בתפיסת עולם לאומית וימנית יותר. החלקים הליברליים יותר תומכים בגישה מודרניסטית וחיובית יותר כלפי התרבות המודרנית, השתלבות בחברה הכללית ומתינות דתית.
דמוגרפיה
ב-2014 הוערך שאוכלוסיית הליבה של הציבור הדתי-לאומי מנתה כ-10% מהאוכלוסייה היהודית בישראל, וחפפה במידה רבה לאלו שהצהירו על עצמם כ"דתיים" – הקטגוריה הממוקמת בין החרדים לבין המסורתיים והחילונים, במדד העצימות הדתית הרווח – בסקרי הלמ"ס. 12% נוספים, בעיקר מסורתיים, הזדהו אף הם כדתיים-לאומיים למרות שאינם נמנים במובהק על הקבוצה.
המחנה הדתי לאומי בישראל מחולק לזרמים רבים, הן דתית והן פוליטית. מחקר שהתבצע באוניברסיטת בר-אילן בשנת 2008, מתוך הדתיים לאומיים, המונים כ־700,000 עד מיליון איש (כ־13%-18% מהיהודים בישראל, כ־10% מכלל האוכלוסייה), 28% מזהים עצמם כ'חרדים לאומיים' ותורניים־לאומיים, 45% כדתיים לאומיים, וכ־27% כדתיים לאומיים־ליברלים או דתיים מודרניים. כ־80% מהדתיים לאומיים מגדירים עצמם מבחינה פוליטית כאנשי ימין, בעוד כ־15-20% מזהים עצמם כאנשי מרכז ושמאל.
מסיבות של גודל האוכלוסייה, שאינו גדול במיוחד, והקשר בין החלקים השונים בציבור הדתי נוצרה תיאוריה ידועה בציבור בשם חוק הדתיים השלובים, הגורסת כי בין כל שני אנשים דתיים זרים קיים מכר אחד משותף לפחות. במרוצת השנים, ובעקבות ריבוי טבעי, עלו טענות שחוק הדתיים תקף רק מ"דרגה שלישית" (כל שני דתיים מכירים כל אחד איש אחד, אשר מכירים ביניהם) ואפילו מעבר לכך.
מגורים
בשנותיה הראשונות של המדינה, התגוררו רוב הדתיים לאומיים בשכונות מעורבות עם חילונים. עם זאת הוקמו גם שכונות ייעודיות למגזר, בהן: כפר אברהם בפתח תקווה, שיכון המזרחי בבני ברק וקריית שמואל בחיפה. בנוסף, התגוררו חלקים של הציונות הדתית במושבים המשתייכים לאיגוד המושבים של הפועל המזרחי וקיבוצי הקיבוץ הדתי, בעיקר באזור עמק בית שאן, אשקלון וירושלים.
החל מסוף שנות ה־70 של המאה ה-20 החלה להתגבר המגמה של בניית שכונות ייחודיות לבני הציונות הדתית בעיקר על ידי חברת משה"ב. בנוסף, עברו רבים להתנחלויות החדשות ביש"ע. כך הפכו אזורים שלמים למעוזים של הציונות הדתית, תופעה שגרמה לדלדול האוכלוסייה הדתית לאומית בחלקים גדולים בגוש דן ובחיפה. ב־2005 ביצעה ישראל את תוכנית ההתנתקות בה פונו כל יישובי מועצה אזורית חוף עזה ובפרט כל היישובים הקהילתיים בגוש קטיף, ומספר התנחלויות בצפון השומרון. אזורים אלה היו דתיים ברובם. שיקום המפונים היה מורכב וארך זמן רב. מאז ההתנתקות התפתחה מגמה של גרעינים תורניים בערים שאין בהן רוב דתי.
בשלהי שנות ה־90 של המאה ה-20 החלה בנייה מסיבית של מתחמי מגורים לדתיים לאומיים בגבעת שמואל וברעננה לצד המשך הבנייה בפתח תקווה ובירושלים. במקביל החלה מגמה מסוימת של מעבר דתיים לאומיים לערים שבהן רוב חילוני ולעיירות הפיתוח.