cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mario & Sonic at the Olympic Games Tokyo 2020
ביקורות
המשחק זכה לשבחים על משחקי המיני שלו, שתוארו כמהנים למשחק. המשחק זכה גם לשבחים על מצב הסיפור על כך שיש לו מיני משחקים משלו, התייחסויות למשחקים שונים של מריו וסוניק, בהתאמה, הומור והיסטוריה אולימפית. כמו כן, המשחק זכה לשבחים על אירועי הדו-ממד על ערך מוסף לחובבי הסגנון מריו וסוניק הרטרו, כמו גם לחיקוי התחושה של משחקי ספורט מאותה תקופה, כמו Track & Field. עם זאת, המשחק ספג גם ביקורת על מצב הסיפור שלו שיש לו "התקדמות מייגעת" ודיאלוג איטי. המשחק קיבל גם תשומת לב שלילית כלפי חוסר התוכן שלו לשחקנים יחידים לאחר שסיימו את מצב הסיפור.
הקבלה למשחק רב משתתפים הייתה מעורבת. המחזה המקומי זכה לשבחים על כך שהאירועים היו מהנים יותר והוסיפו ערך חוזר, אך ספגו ביקורת על אפשרויותיה המוגבלות ו"חוסר המבנה הפורמלי". המצב המקוון ספג ביקורת בגלל באג, במיוחד כשמשחקים עם 8 שחקנים, אם כי 2 עד 4 שחקנים מקוונים דיווחו שהם חלקים יותר, עם פחות לאג.
ג'מאל טאסו
ג'מאל טאסו בושרה (באמהרית: ጀማል ጣሰው ቡሽራ; נולד ב-27 באפריל 1989 באווסה שבאתיופיה) הוא כדורגלן אתיופי המשחק בעמדת השוער בקבוצת וולקיטה סיטי מליגת העל האתיופית ובנבחרת אתיופיה.
קריירת מועדונים
טאסו שיחק בקבוצות האווסה סיטי, דדביט, אתיופיאן קופי, דיפנס פורס, ג'ימה אבו בונה, דירה דאווה סיטי ופאסיל קנמה מליגת העל האתיופית. ב-13 באוגוסט 2020 חתם בוולקיטה סיטי מליגת העל האתיופית.
קריירה בינלאומית
ב-2 בדצמבר 2010 ערך טאסו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אתיופיה, בניצחון 2-1 על נבחרת קניה במסגרת אליפות מזרח ומרכז אפריקה. הוא היה חלק מסגל נבחרת אתיופיה בטורניר גביע אפריקה לאומות 2013, וערך הופעה אחת בטורניר.
הוא נכלל בסגל נבחרת אתיופיה לקראת טורניר גביע אפריקה לאומות 2021.
Violently Delicate
Violently Delicate הוא אלבום האולפן הראשון של להקת איטליז. הוא הוקלט במהלך 2006, אך יצא לשוק רק כשנה מאוחר יותר. רוב השירים בו נכתבו במהלך הגלגול הראשון של הלהקה, ועל כן מאיה דוניץ חתומה יחד עם בן שטרית על מרבית התמלילים. יובל סמו, הקלידן המקורי של "אטליז", התארח בנגינה בחלק מהשירים, וכך גם הסקסופוניסט אייל תלמודי, נגן כלי ההקשה עידן קופרברג והצ'לנית תום קלנר. עטיפת האלבום צוירה על ידי האמנית גבי נתן.
הלחנים באלבום נזקפים ברובם לזכות בן שטרית, אם כי על פי רוב מדובר בעבודת צוות של כל חברי הלהקה על בסיס רעיונות שלו. כך למשל, הפתיחה של "Be Invisible" נכתבה על ידי הקלידן לשעבר יובל סמו, והציטוט מ"אינתא עומרי" של אום כולתום באותו שיר נהגה על ידי אדם שפלן.
מילות השיר המסיים את האלבום, "Mountain Top", נכתבו על ידי הזמרת לי טריפון.
הלהקה הוציאה קליפים לשירים Attractive ו- Hey, שניכרת בהם השקעה גדולה, ושימוש באנימציה מתקדמת. שני הקליפים זכו בפרסים שונים בארץ ובעולם.
קונסואלו ואנדרבילט
ביוגרפיה
היא נולדה בעיר ניו יורק, והייתה בתו של מיליונר הרכבות ניו יורקי ויליאם קיסאם ואנדרבילט, ואשתו הסופרג'יסטית אלווה ארסקין סמית' (1853–1933). שמה הספרדי נובע מהסנדקית שלה, מריה קונסואלו איסאנגה קלמנט (1858–1909), שהייתה סוציאליסטית קובנית למחצה שגרמה לעניין רב שנה קודם לכן כשנישאה לג'ורג' דרוגו מונטגיו, ויסקונט מנדוויל.
הדמות הדומיננטית בצעירותה הייתה אמה, אלווה, שהייתה נחושה כי בתה תמצא שידוך חשוב כמו האשה שעל שמה נקראה, למרות שלא היה לה אילן יוחסין טוב. באותה תקופה נערכו חתונות רבות בין אריסטוקרטים אירופיים ליורשות אמריקניות. נישואים כאלה נחשבו עבור חלק מאנשי העולם הישן כמקור בושה, אך הם היו שימושיים מבחינה כלכלית.
בביוגרפיה שלה היא תיארה כיצד נדרשה ללבוש מקל פלדה, שנמשך לאורך עמוד השדרה שלה והיה מהודק סביב בית החזה והכתפיים שלה, על מנת לשפר את התנוחה שלה. חינוכה העיקרי היה חינוך ביתי, ומלמדיה העיקרים היו אומנות ומדריכים שכבר בגיל צעיר הקנו לה ידע בשפות זרות. אמה דגלה במשמעת נוקשה, ונהגה להכות בה קלות אם התנהגה לא כראוי. היא סיפרה גם כי התנגדה לביגוד שאמה בחרה עבורה, ובתגובה נאמר לה "אני חושבת, ואת תעשי מה שאומרים לך".
בדומה לסנדקית שלה היא זכתה לתשומת לבם של מספר אצילים שהיו מוכנים להחליף את מעמדם החברתי במזומן. נטען גם כי אמה של קונסואלו קיבלה חמש הצעות נישואים עבור בתה. לקונסואלו ניתנה האפשרות לשקול רק את הצעתו של הנסיך הגרמני פרנסיס יוזף מבטנברג, אך היא דחתה אותה. כל המועמדים האחרים לא היו מספיק טובים עבור אלווה ואנדרבילט, שהייתה בעצמה בתו של סוחר. קונסואלו נחשבה ליפה מאוד ביחס ליורשות עשירות אחרות באותה תקופה, וסר ג'יימס ברי, היוצר של פיטר פן, כתב עליה "הייתי עומד כל היום ברחוב על מנת לראות את קונסואלו מרלבורו נכנסת למרכבה שלה".
אלווה הייתה נחושה להבטיח לבתה את השידוך הטוב ביותר, שהיה משדרג את מעמד המשפחה בחברה הניו יורקית, וארגנה פגישה בין קונסואלו ובעל האדמות העני צ'ארלס ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס התשיעי ממרלבורו, שהיה הבעלים של ארמון בלנהיים. קונסואלו לא הביעה עניין רומנטי כלשהו בדוכס, כיוון שהייתה מאורסת בסתר לאמריקני וינתרופ רתרפורד. אלווה זעמה כשגילתה על כך, ולבסוף פקדה על בתה להינשא למרלבורו. כשקונסואלו, שהתכונה הבולטת שלה כנערה הייתה הצייתנות המשפילה לאמה, ניסתה לברוח, היא ננעלה בחדר שלה כשאלווה מאיימה להרוג את רתרפורד. למרות כל זאת היא נותרה בסירובה, אך רק כשאלווה טענה כי בריאותה מתדרדרת בגלל מעשיה היא הסכימה להינשא לדוכס. אלווה החלימה במהירות רבה ממחלת השווא שלה.
קונסואלו נישאה לדוכס בכנסיית סנט תומאס האפיסקופלית שבניו יורק ב-6 בנובמבר 1895. לה ולדוכס נולדו שני ילדים: ג'ון אלברט ויליאם ספנסר-צ'רצ'יל, המרקיז מבלנדפורד (לימים הדוכס העשירי) ולורד איבור ספנסר-צ'רצ'יל. כשהחתונה נערכה נאמר כי קונסואלו עמדה ליד המזבח בכנסייה כשהיא בוכה מתחת להינומה שלה. הדוכס מצדו ויתר על נישואים לאשה באנגליה שאותה אהב, ודרך הסכם הנישואים קיבל סכום של 2.5 מיליון דולרים באמצעות מניות בחברת הרכבות המשפחתית.
הדוכסית החדשה זכתה להערכה רבה בקרב העובדים באחוזתו של בעלה. היא החלה להיות מעורבת במיזמים פילנתרופיים שונים, בעיקר בכאלה שהשפיעו על אמהות וילדים. היא זכתה גם להצלחה חברתית רבה עם האריסטוקרטיה הבריטית. אולם, כיוון שהשידוך בינה לבין הדוכס נעשה בכפייה, הייתה זו שאלה של זמן לפני שהנישואים יחלו להתדרדר. בסופו של דבר התאהב בה בן דודו של הדוכס, רג'ינלד פלוז (Fellowes), בעוד שהדוכס מתאהב באמריקנית גלדיס מארי דיקון, שהייתה ענייה אך חכמה ויפה כמו קונסואלו. היא נפרדה ממרלבורו ב-1906, התגרשה ב-1921. כעבור חמש שנים הוכרזו הנישואים כמבוטלים לבקשת מרלבורו ובהסכמתה של ואנדרבילט.
למרות שהביטול נתפס כדרך להגשמת רצונו של הדוכס האנגליקני להמיר את דתו לקתוליות, הצעד זכה לברכתה של אלווה ואנדרבילט שהודתה כי הנישואים נעשו בכפייה: "אילצתי את בתי להינשא לדוכס... תמיד היה לי כח מוחלט על הבת שלי". בשנים שלאחר מכן השתפרה במקצת מערכת היחסים בין קונסואלו לאמה.
ב-4 ביולי 1921 נישאה ואנדרבילט ללוטננט קולונל ז'אק בלסאן, טייס צרפתי ששבר מספר שיאים בטיסה בכדור פורח ומטוס, ועבד עם האחים רייט. גם לאחר ביטול נישואיה וחתונתה עם בלסאן היא שמרה על קשר עם אישים אחדים ממשפחת צ'רצ'יל, בעיקר וינסטון צ'רצ'יל. בשנות ה-20 ושנות ה-30 הוא ביקר אותה רבות בחדריה שבסן ז'ורז' מוטל, קומונה קטנה במרחק כ-80 קילומטרים מפריז, בה השלים את ציורו האחרון לפני מלחמת העולם השנייה.
ב-1953 פרסמה קונסואלו את האוטוביוגרפיה שלה, שנקראה The Glitter and the Gold; היא השתמשה בסופר הצללים סטיוארט פרסטון, שהיה כתב אמריקני שבין השאר עבד עבור הניו יורק טיימס כמבקר אמנות. בביקורת בעיתון נכתב על הספר כי הוא "אפיטף אידיאלי לעידן האלגנטיות".
היא מתה בכפר סאות'המפטון שבלונג איילנד ב-6 בדצמבר 1964, ונקברה לצד בנה הצעיר לורד איבור ספנסר-צ'רצ'יל, בכנסיית סנט מרטין שבאנגליה, השוכנת במרחק קצר מארמון בלנהיים.
עדאלה
עמותת עדאלה (בערבית: عدالة – "צדק"), או בשמה המלא עדאלה - המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי בישראל, היא ארגון זכויות אדם המגדירה את מטרותיה ב"השגת זכויות אישיות וקולקטיביות למיעוט הערבי הפלסטיני בישראל" ובהגנה "על זכויות האדם של הפלסטינים החיים תחת הכיבוש, בהתבסס על המשפט הבינלאומי ההומניטרי והמשפט הבינלאומי לזכויות אדם".
הארגון נוסד בנובמבר 1996 כארגון משפטי בלתי-מפלגתי. עם זאת, רבים מאנשי עדאלה זוהו בעבר עם מפלגת בל"ד. מייסד "עדאלה" ומנכ"ל הארגון הוא עו"ד חסן ג'בארין, בוגר תוכנית המלגאים של הקרן החדשה לישראל, שאת ראשית דרכו המקצועית עשה במחלקה המשפטית של האגודה לזכויות האזרח בישראל.
דרכי פעולה
האמצעים שנוקט ארגון "עדאלה" כדי להשיג מטרות אלו:
קמפיינים, מאבקים ועתירות
בין פעולותיו של הארגון:
תקציב
מחזור הפעילות של העמותה לשנת 2007 היה 5.3 מיליון שקל, מתוכם 4.8 מיליון שקל מתרומות. הוצאות הנהלה וכלליות היו 692 אלף שקל שהם 13% מהמחזור.
עם התורמים לעמותה נמנים האיחוד האירופי, מדינות אירופאיות, וקרנות בינלאומיות. בין השנים 2006–2010 נהנתה העמותה מתמיכה של האיחוד האירופי (6,171,211 שקלים), שווייץ (388,820 שקלים) וכן הועברה תרומה דרך המרכז לפיתוח ארגונים לא ממשלתיים (NDC) של כ-94,194 שקלים.
בין השנים 2006–2008 קיבלה העמותה מענקים בסך 1,045,292 דולר מהקרן החדשה לישראל. בנוסף, משמשת הקרן להעברת תרומות פטורות ממס מחוץ לישראל עבור העמותה. גופים נוספים שתרמו לעמותה הם: קרן פורד, קרן נחמיה ונעמי כהן, מכון החברה הפתוחה בראשות ג'ורג' סורוס וקרנות אחרות.
וץ'
וץ' (בהונגרית: Vécs) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה גם בוץ' מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 850 ובשנת 2021 רק 634 תושבים.
האזור היה מיושב כבר מהמאה ה-13 והיה מיושב לסירוגין עד ימינו, היישוב עצמו הוזכר לראשונה בכתבים משנת 1275. הוא נהרס בשריפה בשנת 1596 והחל להתפתח שוב בסוף המאה ה-16.
יהודי וץ'
יהודים חיו בוץ' במאה ה-18 ובמאה ה-19. משנת 1885 היו יהודי הכפר כפופים לקהילת ורפלט, ובשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
יצחק יוסף כהן
ביוגרפיה
יצחק יוסף כהן נולד בעיר גרלה בטרנסילבניה להלל ומרים כהן. הוא היה נכדו של רב העיר הראשון - הרב יצחק יוסף כהן שעל שמו נקרא, ומצד אמו נכד של רב העיר השני הרב אברהם שלמה אליאש.
את חינוכו התורני קיבל בתחילה מהישיבה בעירו בראשות סבו. משם החל ללמוד בישיבות בהונגריה. למד בתרצ"ט כשנתיים בישיבה בסאטמר שהייתה באותו זמן תחת רבנותו של הרב יואל טייטלבוים האדמו"ר מסאטמר. משם עבר לישיבת ויז'ניץ בגרוסוורדיין שהייתה באותו הזמן תחת רבנותו של חיים מאיר הגר (שנה). בשנת תש"א חזר לעיר הולדתו ובהדרכתו ובמחיצתו של דודו הרב יעקב שמואל אליאש, השתלם לקראת סמיכה לרבנות. שאמנם הוענקה לו על ידי האדמור של דעש יעקב אלימלך פנט, והרבנים מטאשנאד - מרדכי בריסק וסעקעלהיד- יהודה סג"ל רוזנר. שניהם ניהלו גם ישיבות גדולות בטרנסילבניה. יחד עם הסמיכה לרבנות השלים גם את השכלתו התיכונית ובכך זכתה הסמכתו גם לאישור השלטונות.
בכל מקום שאליו הגיע היה סוקר את הספריות ומעיין בספרים המיוחדים אותם מצא.
בשנת 1944 עם גירוש יהודי הונגריה לאושוויץ נשלח כהן עם פלוגה של עובדי כפייה לעיר גרוסוורדיין, לעבוד במיון חפציהם של היהודים המגורשים. שם שהה עד שהצבא האדום התקרב לעיר.
בסיום המלחמה בה נספו רוב בני משפחתו, הוא חזר לעירו, ומשם נסע למחנה העקורים בפרנוואלד שבגרמניה. במחנה זה הצטרף לישיבת שארית הפליטה בראשותו של האדמו"ר ר' יקותיאל יהודה הלברשטאם, והוא מונה למזכיר הישיבה. משם עבר לאופנבך על המיין שם החל ללמוד את מלאכת ייצור מוצרי עור. בעיר זה נאספו ספרים רבים שהוחרמו בידי השלטון הנאצי. ביניהם הספרייה של בית המדרש לרבנים בברסלאו וספריות של קהילות שונות. הצבא האמריקאי שחיפש מביני דבר למיון הספרים העסיק את כהן, שהייתה זו תחילת עבודתו הספרנית המקצועית.
עם עלייתו לישראל בסוף שנת 1949 הוא עבד בספריה הלאומית בה ישב עד סוף ימיו. תחילת דרכו הייתה במחלקת "אוצרות הגולה" שהיה בה המשך לעבודתו באופנבך – מיון האוספים שהוחרמו בידי הנאצים. בהמשך מונה למנהל הקטלוג העברי. במסגרת עבודתו זו הוא נשלח למקומות שונים בעולם למטרות מחקר ואיסוף של אוצרות של ספרים עבריים.
עבודתו
כהן פרסם מאמרים רבים, בין השאר ב"קריית ספר", ב"ארשת", ב"עלי ספר" ועוד. חלק גדול ממחקריו עסק בחקר התפילה והפיוט. הבולט שבהם היה המבוא למחזור בני רומא שכתב. לימים פורסמו רוב מאמריו בספרו "מקורות וקורות" (תשמ"ב).
עיקר התמחותו היה בתולדות יהודי הונגריה, רומניה וטרנסילבניה, עם דגש על הדפוס העברי באזורים אלו. ספריו הגדולים "חכמי טרנסילבניה" ו"חכמי הונגריה" (שיצא אחרי מותו) מהווים ספרי יסוד בהיסטוריה התורנית של ארצות אלו. ספרו "ספר מארמארוש" (נכתב יחד עם שלמה יעקב גרוס) מהווה ספר יסוד לחבל ארץ חשוב זה. כן כתב ערכים לפנקס הקהילות בהוצאת יד ושם בכרך של רומניה.
ואנג (שם משפחה)
ואנג או וונג הוא שם משפחה.
סובסידיה
תמיכה כספית ממשלתית (בישראל נפוץ הכינוי סובסידיה מלטינית: Subsidium) היא תשלום המועבר על ידי הממשלה לצרכן הרוכש מוצר או שירות מסוים או ליצרן המייצר אותו. התמיכה מפחיתה את מחיר המוצר בעבור הצרכן וכך מגבירה את זמינותו ומעודדת את רכישתו. הממשלה מעניקה תמיכה כספית משום שהיא רואה עניין ציבורי בהגברת הייצור.
ניתן לראות בתמיכה מס עקיף שלילי המוטל על המוצר וכשם שמס עקיף על מוצר מעלה את מחירו ומקטין את הכמות המיוצרת כך התמיכה מפחיתה את המחיר לצרכן ומעלה את הכמות.
לעיתים גם תשלום מעין זה המועבר, לא על ידי הממשלה, אלא על ידי גוף ציבורי אחר נקרא סובסידיה.
ניתוח כלכלי של סובסידיה
כדי להבין את ההשלכות הכלכליות של מתן סובסידיה נבחן שוק של מוצר מסוים לפני ואחרי הסבסוד. בהנחה שהביקוש וההיצע של המוצר נורמלים כפי שמיוצג בתרשים על ידי עקומת הביקוש \ D1 ועקומת ההיצע \ S1, השוק מגיע לשווי משקל בו הכמות המיוצרת היא \ Q1 ומחיר המוצר הוא \ P1.
הממשלה מכריזה על סובסידיה של המוצר בסכום קבוע ליחידה. כתוצאה מזה את אותה כמות שרצו הצרכנים לרכוש בכל מחיר נתון הם ירצו לרכוש באותו מחיר בתוספת הסובסידיה (משום שאותה אינה משלמים) וכדי לייצג שינוי זה עקומת הביקוש זזה במקביל למעלה בגודל הסובסידיה ל- \ D2.
בשיווי המשקל החדש הכמות המיוצרת היא \ Q2 ומחיר המוצר הוא \ P2, שניהם גבוהים יותר מהערכים שלפני הסובסידיה. הצרכנים מצידם משלמים מחיר נמוך \ P3 וקונים יותר יחידות מהמוצר.
השינויים שאירעו בשוק המוצר משליכים גם על שווקים אחרים: הביקוש למוצרים אחרים עשוי לעלות או לרדת (תלוי בגודל הסובסידיה ובגמישות העקומות). בשוק העבודה הספציפי (של פועלים המועסקים בייצור המוצר) יעלה הביקוש לעובדים, משום שהחברות המייצרות את המוצר מייצרות יותר יחידות במחיר גבוה יותר ליחידה. הוצאות הממשלה עולות והדרך שבה היא מממנת עלייה זו גם היא משפיעה על הכלכלה.
ההשפעות השליליות של סובסידיות
כלכלנים התומכים בתיאוריות השוק החופשי מתנגדים למתן סובסידיות משום שלשיטתם התערבות ממשלתית בשוק תמיד מזיקה יותר משהיא מועילה בחשבון כולל.
מתן הסובסידיה יוצר עיוות במשק משום שהכמות המיוצרת מהמוצר המסובסד גדולה יותר מהכמות האופטימלית שהייתה נקבעת על ידי כוחות השוק ללא התערבות ומשום שכדי לממן את הסובסידיה הממשלה מטילה מיסים ומקטינה את ההכנסה הפנויה של הפרטים ואת יכולתם לרכוש את שאר המוצרים.
מעבר להתנגדות העקרונית לסובסידיה באשר היא, סובסידיות מסוימות נחשבות כמזיקות במיוחד מאחר שהן מחזיקות בחיים תעשיות שאין הצדקה כלכלית לקיומן. כאשר תעשייה מקומית אינה מסוגלת להתחרות בשוק הגלובלי כנגד יבוא מבחוץ, הדבר הנכון לעשות לפי השקפת העולם הקפיטליסטית היא לתת לה לגווע ולהפנות את ההון והעבודה שעסקו בה לתחומים אחרים בהם יש למשק יתרון יחסי. מה שקורה בפועל במקרים רבים הוא שהממשלה מתערבת על ידי סובסידיות או מכסים לטובת התעשייה הלא יעילה, אם בגלל לחצים פוליטיים של התעשיינים (שדלנות) או בשל הרצון להימנע מאובדן מקומות עבודה בטווח המיידי.
סובסידיות מסוימות עשויות לגרום לשחיתות או הונאה, למשל כאשר הסובסידיה ניתנת לסקטור מסוים בלבד ובכך מאפשרת לו לסחור במוצר ולמוכרו לאחרים.
בישראל בשנות ה-80 של המאה ה-20 חקלאים האכילו תרנגולות בלחם, שעקב סבסודו היה זול יותר מתערובת מזון.
תשלומי העברה כאלטרנטיבה לסובסידיות
הדעה הכלכלית הרווחת היא שהדרך היעילה ביותר להעניק סיוע כלכלי לפרטים אינה מתן סובסידיות אלא העברת כספים ישירות לנזקקים. כלל זה, המתומצת באמירה "סובסידיה לנצרך ולא למצרך" נובע מצד אחד מכך שסבסוד מחירי מוצרים מיטיב גם עם בעלי יכולת שצורכים אותם ומצד שני מכך שהעברת הכנסה נוספת לנזקקים מאפשרת להם להחליט לבד איך להוציא את כספי הסיוע לתועלתם המרבית.
כמובן שהאלטרנטיבה האמורה אינה תקפה כאשר העניין הציבורי הוא במוצר עצמו, כמו למשל בסובסידיה למקורות אנרגיה חלופיים או למחקר מדעי.
כשל טכני
כשל טכני הוא מצב עבודה אבנורמלי, חוסר תקינות פיזית או תצורתית של רכיב במערכת או תת-מערכת שמונעת מהמערכת לבצע את עבודתה. המשך עבודה של המערכת במצב זה תגרום ליציאה מספי העבודה המותרים ולכישלון כללי שלה.
בשל משמעות כשלים טכניים הם מקבלים ייחוס מיוחד ובהנדסה ובתקני איכות.
סוגי כשלים ניתן לסווג בכמה קטגוריות:
כשל טכני בתוכנה קרוי באג.
רון לאודר
רונאלד (רון) סטיבן לאודר (בשם מלא באנגלית: Ronald Steven Lauder; נולד ב-26 בפברואר 1944) הוא נשיא הקונגרס היהודי העולמי, איש עסקים, פוליטיקאי, אספן אמנות ונדבן מפורסם, מבעלי ערוץ 10 וחברות תקשורת אחרות בעולם, יהודי-אמריקאי. בנה של אסתי לאודר, אחיו של לאונרד לאודר וחבר בדירקטוריון של קונצרן הקוסמטיקה "אסתי לאודר" ושל חברות הבת שלה. על פי המגזין פורבס לאודר הוא מעשירי תבל (מקום 617 בעולם) וסך כל הונו נטו נכון ל-2023 הוא כ-4.6 מיליארד דולר.
קורות חיים
ב-1967 נשא לאשה את ג'ו קרול קנופף והוא אביהן של אארין וג'יין. בעלה של בתו ג'יין, קווין וורש, היה יועץ בכיר לנגיד הבנק הפדרלי האמריקאי במשך כחמש שנים (מפברואר 2006 עד 31 במרץ 2011).
באפריל 1985 יצא לאור ספרו על המלחמה בפשיעה האלימה בארצות הברית.
קריירה פוליטית
ב-1984 עזב לאודר את חברת אמו לטובת תפקידים פוליטיים, כשמונה לסגן עוזר שר ההגנה האמריקאי לענייני מדיניות בנושאי אירופה ונאט"ו. ב-1986 מונה על ידי רונלד רייגן לשגריר ארצות הברית בווינה, תפקיד בו שימש עד 1987.
בספטמבר 1989 התמודד מול רודי ג'וליאני במרוץ למועמדות המפלגה הרפובליקנית לראשות עיריית ניו יורק והפסיד, אך בניגוד למקובל המשיך במירוץ, הפעם כמועמד המפלגה השמרנית וזכה בבחירות עצמן בפחות מ-0.5% מהקולות (ג'וליאני הפסיד בבחירות אלה לדייוויד דינקינס, מועמד המפלגה הדמוקרטית). הדעות שהשמיע במהלך מסע הבחירות הזה היו בדרך כלל ימינה מג'וליאני, כאשר בנוגע לישראל היו אלה בדרך כלל דעות המקבילות לדעות הליכוד.
בשנת 1993 ושוב ב-1996 היה לאודר מראשי התומכים בהגבלת משך הכהונה של חברי מועצת עיריית ניו יורק, בשני משאלי העם המוצלחים מבחינתו, שנערכו בעניין זה שם.
לאודר היה ועודנו תורם ופעיל פוליטית וציבורית בענייני איכות הסביבה.
בשנת 2003, הקים לאודר את בית הספר למנהל עסקים ע"ש לאודר בווינה, אוסטריה, במטרה להכשיר אנשי מקצוע ומנהיגים מובילים לתחומי העסקים והכלכלה, שיתמחו בשיווק וניהול ברמה הבינלאומית.
בראשית חודש פברואר 2013 העניק לו נשיא צרפת, פרנסואה הולנד, את אות קצין לגיון הכבוד.
שותפות בערוץ 10
לאודר השתתף במספר עסקאות גדולות בתחום התקשורת בישראל, ובין השאר קנה חלק מערוץ 10. בספטמבר 2011 נטען כנגד לאודר כי הוא הפעיל לחצים כבדים על ראשי הערוץ לשדר התנצלות אישית כלפי איש העסקים שלדון אדלסון. מדובר בהתנצלות לאחר כתבת פרופיל על אדלסון, ששודרה בערוץ בינואר 2011. לפי נוסח ההתנצלות, "לאחר שידור הכתבה בדקנו את ההאשמות. בדיקותינו גילו שהאשמות אלה היו - והינן - כוזבות לחלוטין". "אנו מצטערים מאוד שלא בדקנו את ההאשמות האלה לפני ששידרנו אותן". כפיית צורת ההתנצלות הובילה להתפטרותם של מנכ"ל חברת החדשות ראודור בנזימן, עורכת התוכנית רותי יובל ומגישה גיא זהר (אשר ממשיך בתפקידים אחרים בערוץ 10), תוך התקפות על רון לאודר בשל לחצים אלה. בשל התקפות שדרני ערוץ 10 על לאודר בפרשה זאת, החליט רון לאודר, שהיה עד אותה עת המממן האחרון שנותר לערוץ, לשקול מחדש את המשך הזרמת הכספים למימון הערוץ. נטען אז, שאם אמנם לאודר יממש אפשרות זו, יתקשה הערוץ להמשיך לפעול במתכונתו הנוכחית אחרי אוקטובר 2011.
ב-3 בנובמבר 2011 קיבלה מועצת הרשות השנייה החלטה בעניין זה ובה נקבע שההתנצלות ששידר ערוץ 10 בפני איש העסקים שלדון אדלסון הייתה במקומה וכי "לא הוצגו ראיות כי הייתה התערבות של בעלי המניות של ערוץ 10 בתוכני החדשות, או אפילו בנוסח ההתנצלות שהוסכם עליו בין חברת החדשות לבין הנפגע מהשידור".
באוקטובר 2012 מכרה נטוויז'ן את חלקה באתר האינטרנט "נענע10" לחברת התקשורת JCS, תמורת כ-10 מיליון ש"ח. JCS, הנמצאת בבעלותו של לאודר, אוחזת כעת ב-50% מהשליטה באתר כשבמחצית השנייה אוחז ערוץ 10, אשר לאודר מחזיק גם בחלק ממניותיו.
יהדות וישראל
לאודר היה נשיא קונגרס ראשי הקהילות היהודיות, וראש מינהל הכספים של הקונגרס היהודי העולמי.
ב-10 ביוני 2007 נבחר לאודר לשמש כנשיא הקונגרס היהודי העולמי, כשהוא מנצח בהפרש ניכר את שני מתחריו, עינת וילף מישראל ומנדל קפלן מדרום אפריקה.
בתוקף תפקידו כנשיא הקונגרס היהודי העולמי השמיע לאודר את דעותיו ברבים, בנושאים שונים שהיו שנויים במחלוקת. הוא ביקר בחריפות ביצוע עסקאות בין גופי אנרגיה אירופאים שונים לבין איראן, קרא לסנקציות רציניות יותר של האו"ם כנגד מדינה זו בשל איומיה על ישראל ובשל תוכניתה הגרעינית, התנגד להפיכתו של האפיפיור פיוס ה-12 לקדוש נוצרי, עד לחשיפת ארכיוני הותיקן שיראו מה הייתה התנהגותו האמיתית בנוגע ליהודים בתקופת השואה, תמך בבנימין נתניהו בעימות מול ברק אובמה ועוד.
בעבר היה נחשב לאודר לידיד אישי של בנימין נתניהו. ב-1998, בתקופתו הראשונה של נתניהו כראש ממשלה, דווח כי לאודר נשלח מטעמו לגבש הסכם שלום עם סוריה, שיכלול הסכם לגבי רמת הגולן. התיווך של לאודר בין ישראל לסוריה נמשך גם כשהחליף אהוד ברק את בנימין נתניהו בראשות ממשלת ישראל ועד ועידת שפרדסטאון שהתקיימה ב-3 עד 10 בינואר 2000 בין שתי המדינות, אך בסופו של דבר מאמצים אלו לא נשאו פרי. עם זאת, מאז נראה כי היחסים בין לאודר לנתניהו הצטננו. במאי 2017 רון לאודר תדרך ואירח בביתו את נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס לפני פגישתו של עבאס עם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ. בלשכת נתניהו הביעו מורת רוח על מעשה זה.
קרבתו לבנימין נתניהו הביאו להתעניינות ואף הזרמת כספים ב-1998 לקבוצת הכדורגל של תנועת החירות בית״ר ירושלים. מסמכי מכירת הקבוצה כבר נחתמו ואפילו גורמים מטעמו נכנסו להנהלת המועדון. בסופו של דבר הרכישה לא צלחה עקב חובות רבים של המועדון. על פי דיווחים שונים ב-2009 שוב נכנס לאודר למו״מ עם ארקדי גאידמק, אך המהלך שוב לא צלח.
במרץ 2018, במאמר שפורסם בניו יורק טיימס הזהיר כי "ישראל מסתכנת בכך שתהפוך ממדינה מודרנית וליברלית לסמי-תאוקרטיה" ומפני "מותו של פתרון שתי המדינות, כניעתה של ישראל לדתיים קיצוניים והניכור ההולך וגדל של יהודי התפוצות". לדבריו "אם המגמות הנוכחיות יימשכו ישראל תעמוד בפני בחירה קשה: להעניק לפלסטינים זכויות מלאות ולהפסיק להיות מדינה יהודית או לפגוע בזכויותיהם ולהפסיק להיות דמוקרטית. כדי להימנע מתוצאות אלה, הדרך היחידה קדימה היא פתרון שתי המדינות".
אמנות
לאודר הוא התורם העיקרי של נויה גאלרי ניו יורק (Neue Galerie New York; פירוש השם בגרמנית הוא "הגלריה החדשה"), וכן בבעלותו אוספי אמנות פרטיים שונים. האוסף שלו של כלי מלחמה מימי הביניים והרנסאנס, נחשב לאוסף הפרטי הגדול מסוגו בעולם. לאודר היה הגורם המסייע המכריע, במספר מקרים בהם הושבו לבעליהם, בדרך כלל יהודים, אוצרות אמנות שהנאצים בזזו בתקופת השואה.
ביוני 2006, קנה לאודר את ציורו של גוסטב קלימט, "דיוקנה של אדלה בלוך-באואר", תמורת 135 מיליון דולר; זהו המחיר הגבוה ביותר ששולם עבור ציור עד אז.
מוזיאון תל אביב לאמנות בחר בלאודר בנובמבר 2009 לעמית כבוד.
אפקט סיבק
אפקט סיבק הוא אפקט פיזיקלי המשמש למדידה מדויקת ורגישה מאוד של טמפרטורה וליצירת כוח חשמלי (חוק קולון) על ידי הפרש טמפרטורות בין שני צמתים. זו תופעה בה מתח נוצר בפרופורציה להפעלת גרדיאנט טמפרטורה. האפקט התגלה על ידי הפיזיקאי תומאס יוהאן סיבק (1831-1770) בשנת 1822. ניתן להשתמש באפקט על ידי יצירת מעגל חשמלי משני צמתים המורכבים ממתכות שונות בעלות טמפרטורה שונה. במעגל ייווצר פוטנציאל חשמלי לאורך גרדיאנט הטמפרטורה.
את הטמפרטורות ניתן למדוד בעזרת צמד תרמי אשר מודד את הפרש הפוטנציאל בין שני הצמתים, הפרופורציונלי להפרשי הטמפרטורה.
תופעה זו נכללת באפקט התרמו-אלקטרי.
אפקט סיבק הוא דוגמה קלאסית לכוח אלקטרו-מניע (EMF) המייצר מתחים וזרמים חשמליים שניתן למדוד.
גילוי האפקט
סיבק שם לב לסטיית מחט מצפן כאשר היא נמצאת בלולאה סגורה בין שתי מתכות שונות או מוליכים למחצה המחוברים בשני צמתים בעלי הפרש טמפרטורה. בעקבות תצפית זו, בשנת 1822 סיבק הכריז שהפרש טמפרטורות יכול ליצור מגנטיזציה.
לאחר מכן גילה ארסטד את האינטראקציה בין הזרם החשמלי והמחט המגנטית. בעקבותו חוקרים רבים אחרים חקרו את הקשר בין זרמים חשמליים ושדות מגנטיים ביניהם אנדרה מרי אמפר, ז'אן-בטיסט ביו, פליקס סבר, פייר-סימון לפלסס ולבסוף הוצע שהתצפית של סיבק לא נגרמה כתוצאה מהמגנטיזציה אלא כתוצאה מזרם תרמו-אלקטרי הזורם במעגל סגור.
לאחר גילוי האלקטרון ומטענו הבסיסי, הבינו שאפקט סיבק הוא זרם חשמלי מושרה שלפי חוק אמפר יוצר את השדה המגנטי ומטה את מחט המצפן.
הסבר פיזיקלי
במתכות אלקטרונים יכולים לנוע בחופשיות לאורך המתכת כולה, מבלי להיות קשורים לגרעיני האטום. הימצאותם של האלקטרונים החופשיים מאפשרת מוליכות חשמלית טובה והולכת חום.
האלקטרונים החופשיים נמצאים בצפיפות שונה במתכות שונות, כאשר מצמידים שתי מתכות שונות אחת לשנייה, אלקטרונים מהמתכת בעלת הצפיפות הגבוהה יעברו למתכת בעלת הצפיפות הנמוכה. מעבר האלקטרונים הזה יוצר מתח חשמלי, המתכת שהייתה יותר צפופה בהתחלה איבדה אלקטרונים ולכן תהיה טעונה חיובית והמתכת שאליה עברו האלקטרונים תטען במטען שלילי.
צפיפות האלקטרונים יכולה להשתנות גם בעקבות חימום המתכת. במתכת רגילה (לא טעונה) צפיפות האלקטרונים תהיה אחידה לאורך כל המתכת, אם נחמם צד אחד של המתכת האלקטרונים ינועו לצד ה"קר" יותר, צפיפות האלקטרונים כבר לא תהיה אחידה וזה יצור הפרש מתחים בין קצוות המתכת.
אפקט סיבק מדגים שילוב של שתי תכונות אלו, כאשר הצמתים מוחזקים בטמפרטורות שונות נגרם שינוי בצפיפות האלקטרונים וכתוצאה מכך נוצר זרם בחוט, ובנקודת המגע האלקטרונים זורמים מהצפיפות הגבוהה לנמוכה ונוצר מתח מגע.
צפיפות הזרם נתונה על ידי:
כאשר V הוא המתח המקומי, \sigma היא המוליכות המקומית.
E_{emf} הוא השדה האלקטרו-מניע המבוטא גם על ידי:
כאשר S הוא מקדם סיבק ו \nabla T הוא גרדיאנט הטמפרטורה.
מקדם סיבק
מקדם סיבק (thermopower) הוא מאפיין של החומר. המקדם משתנה כפונקציה של הטמפרטורה ותלוי בהרכב המוליך.
כאשר J = 0 אפשר לכתוב את גרדיאנט המתח כך:
קשר זה משמש למדידת הפרשי הטמפרטורה בעזרת צמד תרמי.
יישומים של אפקט סיבק
האפקט מייצר אפשרות למחקר עתידי ליצירת כוח חשמלי ללא תחזוקה ולניצול אנרגיה מ'פסולת' של חום.
יחסי גינאה ביסאו–רוסיה
יחסי גינאה ביסאו–רוסיה הם יחסי החוץ הדו צדדיים בין שתי המדינות, גינאה ביסאו ורוסיה.
היחסים בעידן הסובייטי
היחסים בין ברית המועצות לבין מפלגת PAIGC, בראשות אמילקר קברל, החלו בשנה ה-50 להקמת ברית המועצות והתעצמו בשנת 1961, כאשר הכשרה והתחמשות של המפלגה החלה. בשנת 1965 החלה הקבוצה הראשונה של 75 מנהיגי PAIGC להתאמן בבית ספר צבאי סובייטי בפרבלנה, שם לימדו אותם מיומנויות בייצור ושימוש בחומרי נפץ ובטקטיקות גרילה.
ברית המועצות וגינאה ביסאו כוננו יחסים דיפלומטיים ב-6 באוקטובר 1973. בשנת 1973 החלו הסובייטים לספק ל-PAIGC טילי קרקע-אוויר מסוג 9K32 סטרלה-2 לשימוש במלחמתו עם הפורטוגזים. ב-21 בפברואר 1975 נחתמו מספר הסכמים על ידי שתי המדינות, שעסקו בשיתוף פעולה כלכלי, טכני, תרבותי ומדעי, הסכם סחר והסכם שירותי אוויר.
לאחר ביקורו של אמילקר קברל במוסקבה בשנת 1961, הקימו הסובייטים רשמית קשרים עם הקבוצה המהפכנית מפלגת PAIGC. הסובייטים העניקו נשק לגרילה של ה-PAIGC, כולל בזוקות, רקטות נגד טנקים, רובי AK-47, ובסופו של דבר (זמן קצר לאחר רצח אמילקר קברל) טילי סטרלה-2. הסובייטים סיפקו גם הכשרת גרילה ללוחמי ה-PAIGC בפרבלנה, אוקראינה, וכן הכשרה לאחיות. ב-21 בפברואר 1975 חתמו הסובייטים וגינאה ביסאו על הסכם דו-צדדי המספק קשרים הדוקים; כחלק מההסכם, אירופלוט הטיסה סטודנטים מגינאה ביסאו לברית המועצות לצורך הכשרה והשכלה. בין השנים 1973–1992 למדו כ-3,000 צעירים מגינאה ביסאו על מלגות בברית המועצות; 3,000 מלגות נוספות הגיעו מקובה ו-61 מגרמניה המזרחית. חוזים תרבותיים, כלכליים וטכניים רבים אחרים נחתמו בין שתי המדינות. קשרי ברית המועצות–גינאה ביסאו נחלשו לאחר קריסת ברית המועצות בשנת 1991. המאגר הענק של הנשק והתחמושת מתוצרת ברית המועצות נפל לידי מורדים שהובלו על ידי אנסומנה מאנה במהלך מלחמת האזרחים של גינאה ביסאו (1998–1999).
יחסים דיפלומטיים
ב-31 בדצמבר 1991 הכירה גינאה ביסאו בפדרציה הרוסית כמדינה היורשת של ברית המועצות, לאחר פירוקה של זו. אזרחים רוסים וצוות השגרירות פונו מגינאה ביסאו בשנת 1998 עקב לחימה בין כוחות הממשלה והמורדים.
יחסים פוליטיים
באוגוסט 2001, רוסיה ויתרה על 80% מהחוב של גינאה ביסאו, אשר הסתכם בשווי 178 מיליון דולר.
ב-1 במרץ 2009 חוסל ז'ואאו ברנארדו ויאיירה, נשיא גינאה ביסאו על ידי קבוצת חיילים מגינאה ביסאו. רוסיה גינתה את ההתנקשות, וכשהיא מציינת את סולידריותה עם עמדות האיחוד האפריקאי, משרד החוץ הרוסי הצהיר כי הוא "נגד שינוי כוח כוחני".
אליהו בילס
אליהו בֶּיְלֶס (נכתב גם: בייליס, ביליס, ביילס; בלועזית: Beiles; 6 ביוני 1903, קובנה – 28 באוקטובר 1966, תל אביב) היה מחנך עברי ומורה לציור בליטא ובישראל. מנהל בית החינוך לילדי עובדים צפון (1945–1966), מייסד ומנהל המדרשה למורים לציור (1946–1966), ממעצבי הוראת הציור בישראל.
ביוגרפיה
אליהו בן גֶצֶל בילס נולד בקיץ 1903 בעיר קובנה שבצפון-מערב רוסיה (אחרי מלחמת העולם הראשונה בירתה של הרפובליקה הליטאית הראשונה). למד בגימנסיה העברית שוואבה בעירו. היה ממייסדי תנועת "הצופים העברים", שהייתה אחר-כך לתנועת "השומר הצעיר" בליטא, וחבר הנהגת התנועה בפולין הרוסית. בשנות ה-20 נסע ללמוד הנדסת חשמל בבית הספר הגבוה לטכנולוגיה בעיר מנהיים שבגרמניה. בעת לימודיו במנהיים הדריך בתנועת הנוער היהודית הציונית "בלאו-וייס" ('כחול לבן'), ושם הכיר את אלזה ליכטנשטיין (1903–1975) (בארץ עִברתה את שמה ל'עליזה'), נישא לה והיה אב לשני בנים.
כששב לקובנה ב-1926 מוכשר כמהנדס חשמל ולא מצא עבודה במקצועו, החל להורות שרטוט בגימנסיה הריאלית העברית ע"ש קרליבך שבהנהלת ד"ר צמח פלדשטיין. הוא פוטר ממשרתו בגימנסיה הריאלית ב-1929, מאחר שהיה חסר אישור ממשרד החינוך להורות שרטוט, ושב אליה ב-1936 לאחר קבלת האישור.
זמן קצר לאחר תחילת עבודתו בגימנסיה הריאלית בשנות ה-20, הצטרף במקביל גם לסגל האלמה מאטר שלו, הגימנסיה ע"ש שוואבה שבהנהלת ד"ר אהרן ברמן וד"ר יואל ברוצקוס, ושם לימד מתמטיקה ופיזיקה לצד חינוך גופני, מלאכת יד וציור (ב"שוואבה" לימד ברציפות, שכן לעומת הוראת שרטוט, הוראת ציור לא הצריכה אישור רשמי). כשנפתחה באוניברסיטת קובנה תוכנית להכשרת מורים לציור הוא נרשם אליה, וכעבור שנתיים סיים. הוא למד קורסים בחינוך אצל גיאורג קרשנשטיינר, מאבות החינוך העמלני, וכן קורסים בפסיכולוגיה התפתחותית מפי אנשי האסכולה הווינאית. בהדרגה הפסיק ללמד את המקצועות האחרים, והתרכז בהוראת ציור וכתיבה תמה. ליד הגימנסיה פעל סטודיו לציור בהנהלתו, שבו למדו תלמידים מוכשרים שרצו להשתלם באמנות. התקבלו אליה תלמידים מהכיתות השישית והשביעית (תלמידי הכיתה השמינית והאחרונה היו עסוקים בהכנות לבחינות הגמר), ומדי שנה למדו בה כרבע מתלמידי הכיתות הגבוהות. היה חבר "תרבות" וחבר מרכז הסתדרות המורים העבריים "המורה" בליטא.
שנים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה נרשם לעלייה לארץ ישראל. קיבל סרטיפיקט, וב-14 באוקטובר 1939, בחג סוכות, זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה, קיבל רישיון מעבר דרך גרמניה, ועלה לארץ ישראל עם משפחתו (דרך פולין הכבושה לברלין, וינה, בודפשט ועד אתונה, שם הפליגו לנמל חיפה על סיפון אונייה רומנית). עמו לקח את ציורי כל חניכיו מהגימנסיה ע"ש שוואבה. כעבור מספר שבועות הוזמנה המשפחה להתארח בית זרע, ובילס היה מורה למדעים וציור בית החינוך המשותף בעמק הירדן שבדגניה מ-1940 ועד 1944.
בראשית שנת 1943 הגיעו קבוצה של כ-60 מ"ילדי טהראן" (ילדים פליטים שהגיעו מאירופה דרך טהראן) למשק הפועלות בצפון תל אביב בהנהלת חנה צ'יזיק, ושהו שם במשך שישה שבועות. בילס נסע ללמד אותם חשבון וציור, ופגש שם בגרשון זק, מנהל בית החינוך לילדי עובדים בצפון תל אביב (בית ספר יסודי), שהתנדב לעזור. כעבור שנתיים וחצי, ב-1945, נצטווה זק, איש מפא"י, על ידי ראשי מפלגתו, לעבור לנהל במשך שנה את מחלקת התרבות של מועצת פועלי תל אביב בבית ברנר, והוא מינה את בילס לממלא מקומו, ובילס עבר לתל אביב. המשרה הזמנית הפכה לקבועה, ובילס היה מנהל בית החינוך ע"ש א"ד גורדון במשך עשרים שנה, עד מותו ב-1966. לימים סיפר זק בזיכרונותיו כי בילס היה "איש לרוחי. נעים הליכות ונבון דבר.... בין המורים היו שטענו לכתר זה [תפקיד המנהל הזמני] לעצמם. ברבות הימים הודו בפני כי בחירתי הייתה במקומה... הוא בנה ויצר ופעל ברוח הירושה שירש... ויתר מעשי אליהו ביליס וכל אשר עשה, הלא הם חרוטים על לוח לבם של עשרים המחזורים שזכה לחנך".
במקביל לניהול בית החינוך, בשנת 1946 ייסד וניהל עם הצייר אהרן אבני את המדרשה למורים לציור ולמלאכה של זרם העובדים, שפעלה כסמינר ערב בתוך מבנה של בית ספר יסודי בתל אביב. כעבור זמן-מה הופרדה הוראת המלאכה מהוראת הציור, שם המוסד שוּנה ל"מדרשה למורים לציור" והוא עמד בפיקוחה של מחלקת החינוך בכנסת. ב-1964 עברה המדרשה לבעלות משרד החינוך והתרבות. ב-1966, עם פטירתו של בילס, התמנה רן שחורי למנהלה (וניהל אותה עד 1980). המדרשה עברה ללימודי יום, שהתקיימו בבית הסתדרות המורים בתל אביב. בהמשך פעלה המדרשה ברמת השרון, וכיום היא פועלת במסגרת המכללה האקדמית בית ברל, בשם "בית הספר לאמנות – המדרשה".
בילס, שהושפע מרעיונות בית הספר העמלני של מורו קרשנשטיינר, יישם אותם כמנהל בית החינוך בבוקר וכמנהל המדרשה למורים לציור בערב. בשני המוסדות, שבהם גם הוסיף ללמד ציור, ביטא את עמדת המחנך התומך (בניגוד למורה הסמכותי), המכבד את התלמיד כישות עצמאית: התלמיד מקבל את מה שעונה לצרכיו, ולא נכפים עליו תכנים מבחוץ. תלמידו רן שחורי (שלימים היה למנהל המדרשה במקומו) העיד כי בילס נהג להתיישב בהפסקה על הרצפה כדי להיות עם תלמידיו הצעירים בגובה העיניים ולא לפנות אליהם מלמעלה. בילס לימד במדרשה מקצוע חדש, ברוח קרשנשטיינר: פסיכולוגיה של ציור הילד. לדבריו, "ציור ילדים הוא משחק. הציור בכיתות א–ב הוא צורך חיוני להתפתחותו הרוחנית הכללית של הילד... יום יום צריכים הילדים האלה לצייר, כי יום יום יש להם מה להביע... אין לצייר לפני הילדים דוגמאות על הלוח או במחברת... כי סמליו של הילד הם אינדיבידואליים, לפי הבנתו הסובייקטיבית".
פרט להשפעתו על מאות הסטודנטים להוראה שהכשיר, היה בילס בשנת תש"י-1950 חבר הוועדה שחיברה את תוכנית הלימודים הרשמית הראשונה להוראת הציור בישראל, מטעם משרד החינוך הצעיר. לתוכנית לימודים מפורטת זו נחשפו מורים רבים, בהם גם מורים כלליים. לדברי מירי שטיינהרדט, חוקרת הוראת האמנות העברית בישראל,
נוסף על תוכנית הלימודים הרשמית, בילס פרסם הנחיות להוראת האמנות בספרי "סידרת מדריכים": ספרי עזר והדרכה למורים בכיתות בית הספר היסודי בעריכת יעקב לוי, אורי בלום ומשה אביגל, שהופיעו ב-8 כרכים (ל-8 הכיתות בית הספר היסודי, א–ח) מטעם המרכז לחינוך (מל"ח) של ההסתדרות בשנים תשי"ג–תשכ"ב.
בילס כתב את הערך "הוראת הציור" ב"אנציקלופדיה חינוכית" שראתה אור בשנות ה-60, ובו סקר בהרחבה יחסית את תולדות הוראת הציור, מטרותיה, גורמים פסיכולוגיים ודרכי ההוראה. הוצגו בו "מגמות חדשות בהוראת הציור" (שאף כי לא נכחו ככלל באופן מובחן בתוכנית הלימודים הרשמית, היו להן אוהדים בין מורי הציור אז) וביקורתו עליהן: "'מגמת הטכניקות', המחדשות, מתמרצות ומעוררות דמיון חזותי, אבל הן תחליף חלקי בלבד; 'מגמת הציור המופשט', המנטרל את יצר הציור הנטורליסטי ואת האכזבה מן התוצאות ומשחרר מציור מסובך בתיאורי אור-צל ועומק ומובן לכול, אבל הציור המופשט מרחיק מהמציאות ועלול להיות שטחי ומשחקי; 'מגמת הבעיות', המותאמת לכל גיל ועניין ומאפשרת לכל נושא, דמיוני כמופשט, בכל טכניקה. מגמה זו עונה על תביעות החינוך". לדברי שטיינהרדט, בערך "הוראת האמנות", שהיה קצר יותר (פחות מ-3 עמודים), בילס "סקר את המעבר מהוראת ידע בתולדות האמנות ומהדגשת הטכניקה והעלילה בהתבוננות ביצירה להוראת ערכי היצירה וללימוד שפת האמנות, וזאת בהתחשב בגיל הלומד והתאמת החומר לדרגת התפתחותו. דרכי ההוראה התגוונו אף הן: מהרצאה עד ביקור בתערוכה, שיחה עם אמן, ניתוח יצירה והבעת דעות ורגשות של המורה והתלמידים כאחד". גם בהוראת האמנות יש לדעתו כדי לטפח את ההזדהות הלאומית עם המולדת באמצעות השרידי האמנות העתיקה בארץ והאמנות היהודית בתפוצות. לדבריו, "אל יסיח המורה דעתו גם מן היעוד הלאומי של הוראת האמנות. כדי לחזק את הכמיהה לאמנות עממית עברית, יקוים בכל הגילים מגע תדיר עם שרידי האמנות העתיקה בארצנו, עם שרידי אמנות הגולה, עם יצירות יהודים בעולם כולו ועם הגילויים הראשונים של האמנות העממית בארצנו... לאחר כל ביקור יקיימו שיחות סיכום בכיתה, עבודת שחזור של עתיקות לפי הזיכרון, יצירה חופשית ברוח המוצגים וכתיבת חיבורים".
בשנת תשכ"א פרסם עם יעקב ניב את הספר "מדריך לחינוך חברתי". באותה שנה התפרסם ספרו "אמנות" – כרך ב של "אנציקלופדיה נעורים" של מסדה. בספר, שנועד להפגיש את הנוער עם עולם האמנות הפלסטית, מסודר בסדר כרונולוגי אך ערוך באופן אנציקלופדי בגישה מונוגרפית, כך שכל ערך ופרק מהווים יחידה עצמאית. בספר לא התכוון בילס למצות את תולדות האמנות, אלא בחר יצירות מופת וניתח אותן. הטקסט מלווה ב-300 תצלומים בשחור-לבן ועשרים תצלומים צבעוניים של יצירות אמנות. לדברי מיכאל הנדל בביקורתו על הספר,
אליהו בילס נפטר באופן פתאומי בבוקרו של יום ו, 28 באוקטובר 1966, בביתו, בגיל 63. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
בנקרולוג נכתב עליו כי "טיפח בחניכיו את הערכים של תנועת העבודה גם אחרי ביטול הזרמים בחינוך. היה אהוב על תלמידיו... היה מעורב בחיי האמנות בישראל".
הניח את אשתו, שני בנים: אביגדור ועמירם, ונכדים. אלמנתו עליזה נישאה לאחר מותו לשצקי. נפטרה ב-1975.
בנו הבכור, ד"ר אביגדור בילס (יליד 1929), הוא מרצה בכיר אמריטוס לאבולוציה, גנטיקה של אוכלוסיות וביוסטטיסטיקה באוניברסיטת חיפה.
יריד רנסאנס
יריד רנסאנס או פסטיבל רנסאנס הוא יריד אשר נערך בחוץ בחודשי הקיץ בסופי השבוע, בעיקר בארצות הברית. היריד מכיל אטרקציות שונות, בדרנים מחופשים, מתקני שעשועים, הצגות תיאטרון, אומנות ומלאכות יד למכירה, דוכני מזון – כולם באווירת תקופת ימי הביניים. כל הבדרנים ביריד לבושים בבגדי תקופת ימי הביניים. ירידי הרנסאנס מעודדים גם את המבקרים להגיע ליריד מחופשים בבגדי ימי הביניים או בתחפושות מעולם הפנטזיה.
חלק מהירידים אף מציעים מתחם למחנאות לטובת המבקרים אשר מעוניינים להישאר יותר מיום אחד.
לעיתים רבות ירידים מסוימים בוחרים להתמקד בתקופה היסטורית מסוימת, לרוב תקופת המלכות של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה. ירידים אחרים בוחרים להתמקד בתקופה מוקדמת מעט יותר כגון תקופת המלכות של הנרי השמיני, מלך אנגליה או בתקופת ימי הביניים במדינות אחרות כגון צרפת. חלק מהירידים אף מתמקדים בתקופות מוקדמות יותר – כגון תקופת הויקינגים או תקופות מאוחרות יותר כגון שודדי הים של המאה ה-18.
טרואה
טרואה (בצרפתית: Troyes) מכונה בספרות הרבנית גם בשם טרוייש היא עיר הבירה של מחוז אוב שבחבל גראנד אסט בצרפת. העיר שוכנת על הנהר סן וממוקמת כ-160 ק"מ מזרחית דרומית לפריז.
העת העתיקה
העיר טרואה התקיימה כבר בתקופת הקיסרות הרומית. שמה היה אוגוסטובונה טריקאסיום (Augustobona Tricassium) על שם השבט הגאלי טריקאסס (Tricasses), שהורחק על ידי אוגוסטוס קיסר מהשבט סנונס (Senones) והושב על ידו בעיר זו. מתחילתה של תקופה זו בקורות העיר נמצאו שרידים מועטים, ביניהם חלקים קטנים של אקוודוקט. מיקומה של העיר היה במרכזן של דרכים ראשיות אחדות, ביניהן ויא אגריפה שהתמשכה צפונה לעבר ריימס ודרומה לעבר לאנגר ועד מילאנו שבאיטליה. דרכים רומאיות אחרות הובילו אל פואטייה, אורליאן ואוטן.
בסוף תקופת האימפריה הרומית הצטמצם גודלה של העיר, אך למרות זאת נודעה לה חשיבות מסחרית רבה, עקב מיקומה המרכזי. באותו זמן היא נקראה טריקאסיום (Tricassium) או טריקאסאה (Tricassae). שם זה, ששורשו הוא המספר שלוש בלטינית, הפך במרוצת הזמן לשם טרואה (Troyes), שנגזר מהמילה "Trois" - שלוש בצרפתית.
ימי הביניים
במאה החמישית נכבשה העיר על ידי אטילה ההוני, אך חזרה ונכבשה מידו על ידי הבישוף לופוס, שקבע את הבישופות בטרואה. חשיבותה הדתית של העיר הוכרה ב-878, כאשר הכתיר בה האפיפיור יוחנן השמיני את לואי השני, מלך צרפת לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בסוף המאה התשיעית נכבשה טרואה על ידי הנורמנים, שבזזו אותה כליל. במאה העשירית הוקמה רוזנות שמפאן, וטרואה נבחרה להיות עיר הבירה של הרוזנות. (עד המהפכה הצרפתית נשארה טרואה בירת הפרובינציה של שמפאן). נזירי מנזר סנט לופ ייסדו בה ספרייה וסקריפטוריום (חדר הגות וכתיבה כנסייתי, בעיקר להעתקת כתבי יד).
טרואה המשיכה לשגשג במשך ימי הביניים. לעיר היה מעמד כלכלי חשוב. בטרואה פותחה שיטת "משקל טרוי", ששימשה לשקילת מתכות יקרות, אבק שרפה ואבני חן. (אונקיית טרוי (Try ounce) היא עדיין המידה השלטת בסחר הזהב והכסף). במאות השתים עשרה והשלוש עשרה התקיימו בעיר ירידי שמפאן פעמיים בשנה, בהם נמכרו סחורות מכל רחבי אירופה, בעיקר אריגים מפלנדריה ואף תבלינים מאסיה, הוקמה בה מטבעה, וסוחריה זכו לאשראי נרחב.
ב-1208 החלה בניית קתדרלת טרואה בסגנון גותי. מאוחר יותר נבנתה בעיר כנסיית סנט אירבן בסגנון גותי קורן מאוחר. שתי הכנסיות נחשבות למונומנטים גותים חשובים באזור ואף בצרפת.
ב-1417 תכנן ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה, שהיה בן בריתם של האנגלים ונלחם בבית אורליאן, להפוך את טרואה לבירת צרפת. הוא הגיע להסכם עם המלכה איזבו מבוואריה, אשתו של שארל השישי, מלך צרפת, להעתקת מוסדות השלטון לטרואה, אך התוכנית לא יצאה אל הפועל. ב-1420 נחתם בעיר "הסכם טרואה" (או "חוזה טרואה"), שהעניק לאנגלים את השליטה על רוב שטחה של צרפת.
ב-1524 נשרפו רוב בתי טרואה העתיקים, אף שבעיר זרמו תעלות מים רבות. בשריפה זו נשרף גם בית מדרשו העתיק של רש"י, שהיה תושב העיר.
הרנסאנס והעת החדשה
בתקופת הרנסאנס התפתחה בטרואה אסכולה של אמנות יפה. ציירי העיר ואמני הוויטראז'ים שבה, פיארו את קתדרלת סן פייר וסן פול, שהחלה להבנות במאה השלוש עשרה והסתיימה במאה השמונה עשרה. בעיר קיים מוזיאון היסטורי, המציג אוסף מרשים של ציורים ופסלים של אסכולת טרואה.
במאה השש עשרה ובמאה השבע עשרה נבנו בעיר מאות בתים יפים, בעלי חזיתות עץ צבועים ומהוקצעים. רוב הבתים קיימים עד היום, והם עוברים תחזוקה מתמדת למטרות שימור ותיירות.
במחצית המאה השמונה עשרה התפתחה בטרואה תעשייה ענפה של טקסטיל. בעיר נבנו בתי חרושת גדולים, שייצרו וגרביים עבור המעמד הפשוט. מפעלים אלו פעלו עד מחצית המאה התשע עשרה. בטרואה פועלים כיום מספר מוזיאונים, המתעדים את תעשיית הטקסטיל לדורותיה.
יהדות טרואה (טרוייש)
סיפורה של יהדות טרואה, שנקראה בלשון היהודים טרוייש, הוא במידה רבה סיפורה של יהדות צפון צרפת. לפי המסורת, קהילות יהודיות היו קיימות בה כבר מעת שהרומאים כבשו את גאליה. מהמאה החמישית ישנן עדויות ברורות לקהילות יהודיות במץ, פואטייה, אביניון, סן-ברטראן-דה-קומנז' (Saint-Bertrand-de-Comminges), קלרמון-פראן, נרבון ואורליאן.
על ראשית הקהילה היהודית בטרואה אין פרטים מדויקים. עם זאת, במאה האחת עשרה כבר הייתה בה קהילה יהודית גדולה. ב-1040 נולד בה אחד מהאישים היהודים המפורסמים מימי הביניים - רש"י. הוא ומשפחתו המשיכו והתגוררו בטרואה, וככל הנראה אף עסקו לפרנסתם בייצור יין, האופייני לחבל שמפן המבורך בכרמים (לדעת ההיסטוריון חיים סולובייצ'יק לא עסקו רש"י ומשפחתו בייננות). העיר טרואה הכירה בכבוד שנפל בחלקה, והקימה אנדרטה לזכרו ולציון פעלו של רש"י. האנדרטה ניצבת ב"אוניברסיטת רש"י" וחקוקות עליה האותיות ר' ש' י' בעברית. בעיר קיים גם רחוב על שם רש"י.
מלבד רש"י ומשפחתו, חיו בטרואה חכמים יהודים נוספים, שהתפרסמו בפירושיהם למקרא ולתלמוד. אחד מהם היה רבי יוסף קרא, שחיבר פירוש על התנ"ך. חכם אחר היה רבי מנחם בן יוסף חזן, שחי בעיר בסוף המאה השלוש עשרה ובמאה הארבע עשרה. הוא ליקט וערך את "סדר טרוייש", חיבור המתאר את סדר התפילה ומנהגי קהילת טרואה.
ככל יהודי צרפת, סבלו גם יהודי טרואה מנגישות והצקות מצדם של שכניהם הנוצרים. אחד המאורעות הבולטים ברדיפות אלו, הייתה עלילת הדם בשנת 1288. כתוצאה ממנה הועלו שלושה עשר יהודים על המוקד, ביניהם כמה מחשובי הקהילה ועשיריה.
כלכלה
כהמשך לעברה ההיסטורי, משמשת טרואה עד היום מרכז טקסטיל, הלבשה והנעלה. לצד מאות חנויות אופנה מהודרות הנמצאות במרכז העיר, קיימות בטרואה וסביבתה הקרובה חנויות מפעל רבות, בהן נמכרים פריטי לבוש מוזלים. בסמוך למרכז טרואה נמצאים שני מרכזי קניות גדולים, שבהם כ-250 חנויות, בהן מוכרים הלבשה אופנתית במחירי מציאה. כמיליון וחצי קונים פוקדים את החנויות הללו מדי שנה בשנה. גם בכפרים סן ז'וליין לה וילה (Saint Julien les Villas) ופון סן מארי (Pont Saint Marie) הנמצאים ק"מ ספורים מטרואה, קיימים מספר קניונים גדולים המתמקדים בעיקר בתחום ההלבשה.
כלכלת העיר מתחלקת לענפים הבאים (נכון ל-1999):
תיירות
כרוב עריה העתיקות של צפון צרפת, נהנית גם טרואה מתיירות מפותחת. הנהר סן חוצה את העיר העתיקה. אזור עתיק זה מתאפיין בסמטאות צרות ומתעקלות, המעוטרות משני צדיהן בחזיתות בתי עץ צבעוניות, מהמאות השש עשרה והשבע עשרה. בניינים עתיקים מדגם אחר, מתאפיינים בשילוב של אבנים לבנות וכהות, המעניק לחזיתותיהם דוגמת לוח שחמט.
בעיר מספר מוזיאונים המציגים אוספים מגוונים בתחומים שונים. מוזיאון הגרביים מציג את התפתחות הטקסטיל משחר ההיסטוריה ועד ימינו. מוזיאון אחר הוא "בית כלי העבודה ומחשבת מעמד הפועלים", המציג אף הוא תצוגות העוסקות בטקסטיל, בעיקר מתעשיית העיר במאות השמונה עשרה והתשע עשרה. בנוסף מציג המוזיאון תצוגה של 10,000 כלי עבודה שונים מתקופות קדומות. מוזיאונים אחרים עוסקים בארכאולוגיה, תרבות מקומית וקריקטורות פוליטיות.
אחד המוזיאונים הבולטים בעיר הוא המוזיאון לאמנות מודרנית, הממוקם בארמון הבישוף הישן, מן המאה השבע עשרה. במקום מוצגות, בין השאר, יצירות משנותיו האחרונות של אמן הפוביזם אנדרה דרן.
ערים תאומות
לטרואה יש כיום (2008) חמש ערים תאומות באירופה:
Being Human in Public
Being Human in Public (בעברית: להיות אנושי ברבים) הוא המיני-אלבום השני של הזמרת-יוצרת והפזמונאית הקנדית ג'סי רייז. המיני-אלבום יצא לאור ב-19 באוקטובר 2018 על ידי חברות התקליטים איילנד רקורדס ו-FMLY.
צב רך אסייתי
מאפיינים
אורכו של הצב 70-80 ס"מ, משקלו הממוצע 15-25 ק"ג אך ישנם תיאורים של צבים במשקל 105 ק"ג. הצבים הצעירים בעלי שריון קשה ומחוספס בצבע ירוק-כתום ועם נקודות צהובות לאורך הגוף. הבוגרים בעלי גוף שחור כמעט לגמרי אך בעל נקודות צהובות לאורך הצוואר והפנים. הגפיים שטוחים ובעלי קרומי שחייה והחוטם ארוך ודמוי חוטם חזיר.
צב זה מצוי הצב מצוי מהודו עד אינדונזיה (בג'אווה וקלימנטן) לאורך יערות הגשם, הביצות הטרופיות, שפלי נהרות, אגמים ובריכות במדינות חיותו. הוא אוכל כל הניזון מהחי ומהצומח ולעיתים ניזון גם מנבלות.
הצב נמצא בסיכון בטבע עקב פגיעה בביצות ונהרות בהם הוא חי וכן עקב ציד בשביל בשרו ובשביל שימוש בשריונו.
מרקו בלינלי
מרקו סטפאנו בלינלי (באיטלקית: Marco Stefano Belinelli; נולד ב-25 במרץ 1986) הוא כדורסלן איטלקי, המשחק בעמדת הקלע בקבוצת וירטוס בולוניה מליגת העל האיטלקית. בין השנים 2007–2020 שיחק עבור תשע קבוצות שונות בליגת ה-NBA. כמו כן, הוא שחקנה של נבחרת איטליה בכדורסל.
יחסי אוקראינה–קוריאה הדרומית
יחסי אוקראינה–קוריאה הדרומית הם יחסי החוץ בין קוריאה הדרומית לאוקראינה. יחסים דיפלומטיים בין המדינות כוננו ב-10 בפברואר 1992. קוריאה הדרומית מחזיקה באוקראינה שגרירות בקייב. אוקראינה מחזיקה בקוריאה הדרומית שגרירות בסיאול.
מרקו בלינלי
איטליה
כבר בעונתו הראשונה בפורטיטודו בולוניה, עונת, העפיל בלינלי עם קבוצתו עד לגמר היורוליג, לאחר ניצחון בחצי גמר הפיינל פור על מונטפסקי סיינה. בגמר הפסידה הקבוצה למכבי תל אביב. בעונת זכה בלינלי עם קבוצתו באליפות איטליה הראשונה שלו, לאחר ניצחון בסדרת הגמר בתוצאה 1-3 על אולימפיה מילאנו. בעונה שלאחר מכן הגיע בלינלי עם פורטיטודו בולוניה בפעם השלישית ברציפות לסדרת הגמר, אך הפסיד עמה לבנטון טרוויזו.
יחסי אוקראינה–קוריאה הדרומית
סקירה כללית
קוריאה הדרומית הכירה בעצמאות אוקראינה ב-30 בדצמבר 1991 וכוננה יחסים דיפלומטיים ב-10 בפברואר 1992. בדצמבר 1992 נפתחה שגרירות דרום קוריאה באוקראינה.
מרקו בלינלי
איטליה
עונת הייתה הטובה ביותר של בלינלי, כשהיה  של קבוצתו בעונה זו עם 16 נקודות בממוצע למשחק. אף על פי כן, הוא לא נחל עם הצלחה קבוצתית עם פורטיטודו, שסיימה במקום ה-13 בלבד בליגה האיטלקית והודחה כבר בסיבוב הראשון של היורוליג.
יחסי אוקראינה–קוריאה הדרומית
סקירה כללית
באוקראינה חיים כ-12,000 קוריאנים. קיימת אגודה קוריאנית בחרקוב, ואילו בדרום קוריאה גרים כ-3,000 אוקראינים.
מרקו בלינלי
ליגת ה-NBA
בשנת 2007 נרשם בלינלי לדראפט ה-NBA. הוא נבחר במקום ה-18 על ידי גולדן סטייט ווריורס והצטרף אליה. בעונת הרוקי שלו בליגת ה-NBA, עונת, מיעט לקבל דקות משחק, וקלע 2.9 נקודות בממוצע בלבד ב-33 משחקים. בעונה הבאה,, השתפר בלינלי בצורה ניכרת וקלע 8.9 נקודות ב-21 דקות בממוצע למשחק, אך לא הצליח להעפיל עם קבוצתו למשחקי הפלייאוף.
יחסי אוקראינה–קוריאה הדרומית
סקירה כללית
בשנת 2017, צוינו 25 שנה להקמת היחסים הדיפלומטיים בין אוקראינה לרפובליקה של קוריאה וכן צוינו 80 שנה לגירוש הקוריאנים לברית המועצות במרכז החינוך הקוריאני ה-18 בקייב.
מרקו בלינלי
ליגת ה-NBA
באוגוסט 2010, עבר בלינלי בטרייד לניו אורלינס הורנטס בתמורה לג'וליין רייט.
יחסי אוקראינה–קוריאה הדרומית
סקירה כללית
בשנת 2022, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, הייתה קוריאה הדרומית אחת מהמדינות היחידות ביבשת אסיה שסיפקו סיוע צבאי והומניטרי, והטילו סנקציות כבדות על רוסיה.
מרקו בלינלי
ליגת ה-NBA
ב-24 ביולי 2012 בלינלי חתם בשיקגו בולס.
לאחר עונה אחת בשיקגו חתם בסן אנטוניו, עמה זכה באליפות עונת. באותה עונה זכה בלינלי גם בתחרות השלשות במסגרת סוף-שבוע האולסטאר.
ב-13 ביולי 2015 חתם בלינלי על חוזה בסקרמנטו קינגס.
ביוני 2017 הועבר בטרייד לאטלנטה הוקס, יחד עם מיילס פלאמלי, בתמורה לדווייט הווארד. לאחר 52 במדי ההוקס שוחרר בלינלי מהקבוצה.
בפברואר 2018 חתם בלינלי על חוזה בפילדלפיה 76' עד סיום עונת.
לקראת עונת חתם על חוזה לשנתיים בסן אנטוניו ספרס, בה שיחק בעבר בין השנים 2013–2016.
החזרה לאיטליה
לקראת עונת 2020/2021 עזב את ליגת ה-NBA, לאחר 13 עונות רצופות, וחתם על חוזה בקבוצת וירטוס בולוניה, בה החל את קריירת המשחק בשנת 2001.
נבחרת לאומית
בלינלי שיחק לראשונה עבור נבחרת איטליה בגיל 20, בטורניר בינלאומי באליפות העולם 2006 שהתקיימה ביפן. הוא היה מהשחקנים החשובים בנבחרתו בטורניר וקלע 13.7 נקודות בממוצע למשחק, אך הודח עמה בשמינית הגמר לאחר הפסד לנבחרת ליטא.
בלינלי שיחק עם נבחרת איטליה גם באליפות אירופה 2007. הוא היה מהשחקנים המצטיינים בטורניר, כאשר קלע 15.5 נקודות בממוצע למשחק והיה מלך הסלים של איטליה. עם זאת, הוא הודח עם נבחרתו בסיבוב השני של אליפות אירופה ולא הצליח להעפיל עמה לאולימפיאדת בייג'ינג.
יונת שליו ויולאוס
מאפיינים
יונה זו בעלת גוונים סגולים- בהירים עם חזה וראש אפורים ומקור קצר בצבע ורוד. היא מגיעה לאורך של 30 סנטימטרים, למשקל 100 עד 280 גרם, כששני הזוויגים דומים. היונה מצויה לרוב לבד או בקבוצות קטנות.
תפוצת היונה רחבה בטבע ואינה מצויה בסכנת הכחדה, אם כי היא עלולה להיפגע מכריתת יערות באזורים בהם היא חיה.
צ'ארלס ספנסר, הדוכס השלישי ממרלבורו
צ'ארלס ספנסר, הדוכס השלישי ממרלבורו (אנגלית: Charles Spencer, 3rd Duke of Marlborough; 22 בנובמבר 1706 - 20 באוקטובר 1758), שנודע כרוזן מסנדרלנד בין 1729 ל-1733, היה פוליטיקאי בריטי במאה ה-18.
ביוגרפיה
הוא נולד לצ'ארלס ספנסר, הרוזן השלישי מסנדרלנד, וללידי אן צ'רצ'יל, בתו השנייה של ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו ואשתו שרה צ'רצ'יל, הדוכסית ממרלבורו. הוא ירש את רוזנות סנדרלנד מאחיו הבכור ב-1729, הפך לרוזן החמישי מסנדרלנד, וב-1733 ירש את דוכסות מרלבורו מדודתו הנרייטה.
בקריירה הפוליטית שלו מילא מספר תפקידים ובהם חבר המועצה המלכותית, לורד סטיוארד (1749–1755) והלורד שומר החותם (1755). הוא זכה גם למספר תארים וכיבודים הכוללים את לורד לוטננט של בקינגהמשייר (1739) ואוקספורדשייר (1739), וכן הוכתר כאביר במסדר הבירית.
מלבד עיסוקו כפוליטיקאי הוא היה גם איש צבא. בין 1740 ל-1742 הוא כיהן כקפטן וקולונל של חיל משמר הפרשים של המלכה (The Queen's Troop of Horse Guards), לאחר מכן כקולונל במשמר קולדסטרים עד 1744, וכגנרל כללי של הארטילריה מ-1755 עד מותו. ספנסר הוביל את חיל המשלוח הבריטי באירופה בחלקה הראשון של מלחמת שבע השנים, אך מת ב-1758 והותיר את הפיקוד לג'ון מאנרס, המרקיז מגראנבי.