cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מופשט לירי
מופשט לירי אירופאי
בפריז התקיימו תערוכות רבות שהציגו את יצירותיהם של האמנים בזרם, בין היתר בגלריות ארנו (Arnaud), דרויין (Drouin), ז'אן בוקר (Jeanne Bucher), לואיס קארה (Louis Carré) וגלרי דה פראנס (Galerie de France). בנוסף, הוצגה תערוכה שנתית ב"סלון דה ריאליטה נובל (Salon des Réalités Nouvelles) ובסלון מאי, בו ניתן היה לצפות בציורי כל האמנים הללו. גלריה דרויין ניתן היה לראות את ציוריו של ז'אן לה מואל, גוסטב סינג'יר, אלפרד מנסיאר, רוג'ר ביסייר, וולס ואחרים. אירוע חשוב התרחש כאשר ז'ורז' מתיו החליט לקיים שתי תערוכות: L'Imaginaire בשנת 1947 בארמון לוקסמבורג (תערוכה שהוא העדיף לקרוא לה "מופשט לירי" על מנת לקבע את השם); ו-HWPSMTB בשנת 1948, בהשתתפות האמנים האנס הארטונג, וולס, פרנסיס פיקאביה, פרנסואה סטאהלי, ז'ורז' מתייה, מישל טאפיה וקמיל בריאן.
במרץ 1951 התקיימה התערוכה הגדולה יותר, Véhémences confrontees, בגלריה נינה דאוס (Nina Dausset), שם הוצגו לראשונה זה לצז זה אמני מופשט צרפתיים ואמריקאים. התערוכה אורגנה על ידי מבקר האמנות מישל טאפיה, שמילא תפקיד חשוב בעידוד התנועה. ביחס לאירוע זה הוא הצהיר כי "ההפשטה הלירית נולדת». עם זאת, התנועה שלטה בשדה האמנות לתקופה קצרה למדי (עד סוף 1957), והוחלפה במהירות על ידי הריאליזם החדש של פייר רסטני ואיב קליין. החל משנת 1970, התנועה קמה לתחייה על ידי דור חדש של אמנים שנולדו במהלך מלחמת העולם השנייה או מיד אחריה. כמה מאנשי המפתח של התנועה כוללים את פול קאלוס, ז'ורז' רומאתייה, מישל דסטרק ותיבוט דה ריימפרה.
מופשט לירי אמריקאי
מופשט לירי אמריקאי הוא מונח המתייחס לתנועת אמנות שהופיעה בערים ניו יורק, לוס אנג'לס, וושינגטון הבירה ולאחר מכן טורונטו ולונדון במהלך שנות השישים והשבעים. התנועה מתאפיינת בטיפול אינטואטיבי ומשוחרר בצבע, בביטוי ספונטאני, במרחבים אילוזיוניסטים, בהכתמה בצבעי אקריל, בתהליך יצירתי, בשימוש בדימויים לעיתים ובטכניקות ציוריות טכנולוגיות חדשות אחרות. ההפשטה לירית הובילה את האמנות המודרנית הרחק מהמינימליזם ולכיוון אקספרסיוניזם חדש יותר. הפשטה לירית אמריקאית קשורה ברוחה לאקספרסיוניזם המופשט, לציור שדות הצבע ולטאשיזם האירופי של שנות הארבעים והחמישים.
באוגוסט 1993 ערך מוזיאון שלדון לאמנות תערוכה בשם "הפשטה לירית: צבע ומצב רוח". בין המשתתפיםי ניתן למצוא את: דן כריסטנסן, וולטר דארבי באנארד, רונלד דייוויס, הלן פרנקנטלר, סם פרנסיס, קליב גריי, רוני לנדפילד, מוריס לואיס, ז'ול אוליצקי, רוברט נטקין, וויליאם פבט, מארק רותקו, לורנס סטאפורד, פיטר יאנג ועוד כמה ציירים. המוזיאון פרסם הצהרה ובה נכתב:
"כתנועה, ההפשטה הלירית הרחיבה את האסתטיקה המודרניסטית שלאחר המלחמה וסיפקה ממד חדש בתוך המסורת המופשטת, שבבירור חבה את חובה ל"ציור הטפטוף" של ג'קסון פולוק ולצורות הצבעוניות המוכתמות של מארק רותקו. תנועה זו נולדה מתוך רצון לייצר חוויה ישירה, פיזית וחושית, של ציור באמצעות מונומנטליות ודגש על צבע - מה שמאלץ את הצופה "לקרוא" ציורים".
במהלך שנת 2009 אירח מוזיאון בוקה רטון לאמנות בפלורידה תערוכה שכותרתה "הרחבת הגבולות: יצירות נבחרות מהמופשט הלירי ומתוך האוסף הקבוע". בהצהרה שפרסם המוזיאון נכתב: ההפשטה הלירית התעוררה בשנות השישים והשבעים, בעקבות האתגר של המינימליזם והאמנות הקונספטואלית. אמנים רבים החלו להתרחק מסגנונות גיאומטריים, קשיחים ומינימליים, לעבר הפשטות ליריות, חושיות ורומנטיות יותר. האמנים הללו ביקשו להרחיב את גבולות הציור המופשט, להחיות ולהמריץ מחדש "מסורת" ציורית באמנות האמריקאית. במקביל, אמנים אלה ביקשו להחזיר לקדמת הבמה את עדיפות הקו והצבע כאלמנטים פורמליים ביצירות המורכבות על פי עקרונות אסתטיים, ולא כיצוג חזותי של מציאות סוציו-פוליטית או של תיאוריות פילוסופיות.
היצירות המופשטות הכלולות בתערוכה זו שרות בצבע נוזלי עשיר ובאנרגיה שקטה. יופיעו בתערוכה יצירות של האמנים הבאים, הקשורים למופשט הלירי: נטבר בהבסאר, סטנלי בוקסר, למאר בריגס, דן כריסטנסן, דייוויד דיאו, פרידל דזובאס, סם פרנסיס, דורותי גילספי, קליב גריי, פול ג'נקינס, רוני לנדפילד, פט ליפסקי, ג'ואן מיטשל, רוברט נטקין, ז'ול אוליצקי, לארי פונס, גארי ריץ', ג'ון סיירי, ג'ף ויי ולארי זוקס.
ההיסטוריה של המונח באמריקה
"הפשטה לירית" הייתה כותרתה של תערוכה שנעה בין כמה מקומות בארצות הברית. היא הופיעה לראשונה במוזיאון אולדריך לאמנות עכשווית, בין אפריל ליוני 1970, והופעתה האחרונה נערכה במוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית בין מאי ליולי 1971. אולדריך, מעצב מצליח ואספן אמנות, הגדיר את מגמת ההפשטה הלירית והסביר כיצד הגיע לרכוש את היצירות. במסגרת התערוכה הוא כתב כך:
"בתחילת העונה שעברה התברר שבציור ישנה תנועה שמתמקמת הרחק מהגיאומטרי, ציור הקצה והמופשט המינימליסטי, לכיוון הפשטה יותר לירית, חושית ורומנטית, בצבעים רכים ומלאי חיים יותר... מגע האמן תמיד נראה לעין בציור מסוג זה, גם כאשר הציורים נעשים באמצעות ריסוס, ספוג או אובייקטים אחרים... כאשר חקרתי את המגמה הלירית הזו, מצאתי אמנים צעירים רבים שציוריהם משכו אותי כל כך עד שנאלצתי לרכוש רבים מהם. מרבית הציורים בתערוכת ההפשטה הלירית נוצרו בשנת 1969 וכולם הם חלק מהאוסף שלי כעת."
משתתפי התערוכה "הפשטה לירית"
האמנים הבאים השתתפו בתערוכה האמריקאית, "הפשטה לירית":
ציירי הזרם האמריקאים
להלן רשימת האמנים שיצירתם, תקופת הפעילות שלהם או היבטים משמעותיים ביצירתם נתפסים כקשורים במופשט הלירי; כולל אמנים שפעלו לפני טביעת המונח:
גלשן שלג
גלשן שלג או סנובורד (באנגלית: Snowboard,, נכתב גם סנובורד) הוא לוח קשיח המשמש כאמצעי להחלקה על שלג, המאפשר לעומד עליו לגלוש במורד מדרון מושלג. שלא כמו בסקי האלפיני הקלאסי, בו נעשה שימוש במגלשיים, בגלישה על סנובורד מופנה צד גופו של הגולש לכיוון ההתקדמות של הגלשן.
הסנובורד מחובר לנעלי הגולש בעזרת תופסנים (bindings). הטיפוס הראשון של הסנואובורד המודרני נבנה על ידי ג'יק ברטון.
קיימים שני סוגים של סנובורד, סנובורד רך וסנובורד קשה. צורת הסנובורד הרך מורכבת משני חצאי עיגול המחוברים ביניהם בשתי קשתות קעורות כלפי פנים.
10 (מספר)
10 (במילים בלשון זכר: עשרה; בלשון נקבה: עשר) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 9 והבא לפני 11. בתרבות הוא מספר טיפולוגי.
גלשן שלג
כענף ספורט, סנובורד נחשב כתת-ענף של הסקי, אבל בשנים האחרונות הענף התפתח להיות ענף ספורט עצמאי ואפילו נכנס למשחקי החורף של טורניר ה-X Games כענף ספורט עצמאי. סנובורד נכלל לראשונה בתוכנית של אולימפיאדת החורף במשחקי נאגנו שהתקיימו ב-1998.
ז'אן רסין
ז'אן רסין (בצרפתית: Jean Racine; 21 בדצמבר 1639 – 21 באפריל 1699) היה מחזאי צרפתי.
ביוגרפיה
נולד בעיירה לה פרטה - מילו (שמצפון מזרח לפריז) לאב שהיה מפקח מטעם המלך על מכרות המלח שבסביבה. נתייתם מהוריו בהיותו תינוק וקיבל חינוך קלאסי אצל סבתו. למד במנזר פור רויאל דה שאמפ (שהיה ליד ורסאי) שבו התחנך ברוח התאולוג קורנליוס יאנסן. למד יוונית והושפע ממחזותיהם של אוריפידס ושל סופוקלס ותרגם חלק מהם לצרפתית. עבר להתגורר בפריז, שם למד פילוסופיה וספרות קלאסית. כתב מחזה והראה אותו למולייר, שעודד אותו להמשיך ולכתוב מחזות. רסין החליט להקדיש את עצמו לתיאטרון, אך ב-1659 קרוביו שלחו אותו ללמוד תאולוגיה בדרום צרפת כדי להופכו לכומר. רסין שלא חפץ בקריירה דתית חזר לפריז ב-1661.
מולייר הציע לרסין נושא למחזה, ורסין כתב את "התבאים" (או האחים האויבים), שלהקתו של מולייר העלתה על הבמה בפריז ב-1664. ב-1665 כתב רסין את הטרגדיה "אלכסנדר הגדול" שהוצגה על ידי להקת רויאל, שהייתה מתחרה של להקת מולייר בפריז. טרגדיה זו ביססה את מעמדו של רסין כיורשו של קורניי. המבקר הספרותי ניקולה בואלו לימד את רסין את כללי הכתיבה הקלאסית, ורסין כתב את הטרגדיה "אנדרומַכָה" (1667) שהוקדשה להנרייטה הדוכסית מאורליאן, שהייתה בת דודו של המלך לואי הארבעה עשר. טרגדיה זו זכתה להצלחה מיידית. ב-1668 כתב את הקומדיה "המתדיינים" ששעשעה מאוד את המלך. ב-1670 כתב את הטרגדיה "טיטוס וברניס" (על טיטוס וברניקי), שגם היא זכתה להצלחה רבה. רסין המשיך לכתוב טרגדיה חדשה מדי שנה וב-1673 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית. ב-1677 הועלתה על הבמה הטרגדיה "פדרה" הנחשבת ליצירת המופת של רסין.
המלך לואי הארבעה עשר מינה את רסין ואת בואלו להיסטוריונים של חצר המלכות. בתפקידו כהיסטוריון התלווה רסין למלך במסעותיו ובמלחמותיו. ב-1679 רסין היה מעורב בתביעה משפטית. הוא הואשם בכך שהרעיל את מאהבתו תרז דו פרק ונידון למאסר. אך היות שמאהבתו של המלך, מאדאם דה מונטספאן, הייתה מעורבת בעניין הורה המלך לבטל את התביעה. מאורע זה ותפקידו כהיסטוריון מלכותי גרמו לכך שרסין חדל לכתוב מחזות. כעבור עשר שנים, לבקשתה של מאדאם דה מנטנון, כתב את הדרמה "אסתר" שהוצגה בפני המלך ופמלייתו ב-1689. ב-5 בינואר 1691 הוצג המחזה האחרון של רסין "עתליה" על ידי להקת המנזר סנט סיר בפריז. רסין נפטר כתוצאה ממחלה ב-1699. המלך הורה להעניק קצבה שנתית לאשתו וילדיו של רסין.
The X Tour
The X Tour הוא סיבוב ההופעות השישי של הזמרת-יוצרת האמריקאית כריסטינה אגילרה אשר התקיים באירופה בלבד. סיבוב ההופעות כלל בתוכו כ-18 הופעות בסך הכול, והוא החל ב-4 ביולי 2019, והסתיים ב-7 בדצמבר 2019.
סיבוב הופעות זה נתמך על גבי אלבומה השמיני של אגילרה, Liberation.
רקע
ב-15 ביוני 2018, הוציאה אגילרה את אלבומה השמיני Liberation, על ידי חברת התקליטים תקליטי RCA. לאחר מכן, יצאה לסיבוב ההופעות "Liberation Tour", שהתקיים בצפון אמריקה בלבד. מיד לאחר מכן, יצאה לסיבוב ההופעות "The Xperience", שהתקיים בלאס וגאס בלבד. אגילרה מכרה 87,541 כרטיסים והרוויחה 5.4 מיליון דולר מ-11 מופעים.
דיסטוס
דיסטוס (ביוונית: Δύστος; בלטינית: Dystus) הוא שמו של אגם, כפר ועירייה לשעבר באי איווה, יוון. מאז רפורמת השלטון המקומי ב-2011 היא חלק מהעירייה קימי-אליברי, שהיא יחידה עירונית.
שטח היחידה העירונית של 162.431 קמ"ר.
מקום מושבה של העירייה היה בקריזה.
היסטוריה
העיירה העתיקה דיסטוס הוזכרה במאה ה-4 לפני הספירה על ידי ההיסטוריון תיאופומפוס. הוא טען שהעיירה נוסדה על ידי דריאופינס. אתר העיר העתיקה ממוקם ב-38.3553°N, 24.1453°W.
במהלך שנות ה-50 הוקמה באזור תחנת כוח קיטורית קרוב לאגם דיסטוס בעיר אליברי. תחנת כוח זו השתמשה במי אגם למערכת הקירור.
אל-בחירה
באל-בֻּחַירה מתגוררים מעל 6 מיליון תושבים, והוא מתפרס על כ-10,130 קמ"ר, מה שהופך אותו למחוז החמישי במצרים בגודל האוכלוסייה והעשירי בשטחו. המחוז נחשב לחשוב מאוד מבחינה תחבורתית. הייצור המקומי כולל כותנה, כימיקלים, שטיחים, חשמל ודיג.
פרידל דיקר ברנדייס
פרידל דיקר ברנדייס (גרמנית: Friedl Dicker-Brandeis; 30 ביולי 1898 - 9 באוקטובר 1944) הייתה אמנית ממוצא יהודי גרמני הידועה כציירת וכאמנית באוהאוס מחוננת, אשר בתקופת השואה, בגטו טרזין, עסקה בטיפול באמנות.
קורות חיים
דיקר ברנדייס נולדה בווינה למשפחה יהודית ענייה. אמה מתה בילדותה. מות האם היה אירוע משברי משמעותי בחייה.
דניס מנצ'וב
דניס מנצ'וב (ברוסית: Денис Николаевич Меньшов; נולד ב-25 בינואר 1978 באוריול) הוא רוכב אופני כביש רוסי שפרש מרכיבה מקצועית. מנצ'וב נחשב לרוכב שהתחרה בקביעות על הזכייה בדירוגים הכלליים במרוצי קטעים, וכן למטפס מצטיין. הוא ניצח שלו בוואלטה אספניה ב-2007 ובג'ירו ד'איטליה ב-2009, שניים משלושת הגרנד טורס.
קריירה
מנצ'וב החל את הקריירה המקצוענית שלו בשנת 2000, כאשר חתם בקבוצת בנסטו, שאימן חוסה מיגל אצ'ברי. הוא הגיע לראשונה להצלחה משמעותית ב-2001, כאשר זכה בטור דה ל'אווניר, מרוץ קטעים המיועד לרוכבים מקצועניים צעירים. בשנה שלאחר מכן הוא ניצח בקטע במרוץ דופינה ליברה, וסיים במקום הראשון בקטגוריית מלך ההרים. את התקדמותו הגדולה הוא עשה בשנת 2003, כאשר סיים במקום ה-11 הכללי בטור דה פראנס, וזכה בחולצה הלבנה של הרוכב הצעיר המוביל (מתחת לגיל 25). שנת 2004, שהייתה האחרונה שלו בבנסטו, הייתה מוצלחת מאוד עבורו. הוא זכה בטור של חבל הבסקים, ניצח בקטעים בוואלטה ארגון ובפריז - ניס, ואף ניצח בקטע החמישי של הוואלטה אספניה, שנמשך מסרגוסה למורלה.
פרידל דיקר ברנדייס
קורות חיים
ברנדייס ידועה כציירת וכאמנית באוהאוס מחוננת, אשר בתקופת השואה, בגטו טרזין, עסקה בתרפיה באמנות והפכה לדמות נשית משמעותית ביותר עבור הנערות בגטו. היא פיתחה את השיטות החינוכיות הטיפוליות באמצעות אמנות כמורה בגרמניה. בגטו, יזמה חוגי ציור, כאשר בד בבד עם לימוד תולדות האמנות עודדה את הנערות לתת ביטוי באמצעות ציורים לרגשותיהן וסייעה להן להתגבר על בעיות נפשיות שחוו בשואה. היא הסתייעה בעבודתה בגטו בפסיכולוגים על מנת לסייע לנערות שביטאו בציוריהן מצוקות שונות.
דיקר ברנדייס ובעלה הגיעו לגטו טרזין בדצמבר 1942. במהלך שהותה בגטו קיימה שיעורי אמנות והרצאות. היא סייעה בארגון כיתות לימוד בסתר לילדי הגטו. בין תלמידותיה הייתה ניצולת השואה דיטה קראוס, "הספרנית מאוושוויץ" שציוריה שרדו. ב-1944 נשלח בעלה לאושוויץ. היא הצטרפה אליו במשלוח הבא. ברנדייס מצאה את מותה במחנה בירקנאו ב-9 באוקטובר 1944. בעלה פבל שרד את השואה. לאחר מותה נמצאו מעל חמשת אלפים ציורים שצוירו בשיעורים שהעבירה. רובם נמצאים כיום במוזיאון היהודי בפראג.
דניס מנצ'וב
קריירה
חוזהו של מנצ'וב בקבוצת בנסטו הסתיים בספטמבר 2004, והוא עבר לקבוצה ההולנדית רבובנק, עם חוזה למשך שנתיים. הוא הפך לרוכב המוביל של הקבוצה לאחר עזיבתו של לוי ליפהיימר. הוא היה המועמד הראשי של רבובנק לזכייה בטור דה פראנס של 2005, אך סבל מקור וסיים במקום ה-85 בלבד, שעתיים ו-35 דקות מאחורי לאנס ארמסטרונג שזכה במרוץ. מרוץ הוואלטה אספניה באותה שנה היה מוצלח יותר עבורו. הוא ניצח בקטע הראשון ובקטע התשיעי, שהיו נגד השעון, ולבש את החולצה הזהובה של המוביל במרוץ למשך מספר קטעים. עם זאת, הוא איבד את ההובלה בקטע ה-15 לאחר שנכנע בטיפוס לרוברטו הראס, וסיים במקום השני הכללי. מאוחר יותר נמצא כי הראס השתמש בחומרים אסורים, ובעקבות כך קודם מנצ'וב בדירוג למקום הראשון והפך זמנית לזוכה בוואלטה אספניה, אולם ב-2011 בוטלה פסילת הראס והניצחון במרוץ הושב לו ולמנצ'וב הוענקה הסגנות.
בטור דה פראנס ב-2006, ניצח מנצ'וב בקטע ה-11, שהיה הקטע ההררי השני במרוץ. הוא השיג את הניצחון לאחר שגבר במאוץ בסיום על האמריקאים לוי ליפהיימר מקבוצת גרולשטיינר ופלויד לאנדיס מקבוצת פונאק. הוא ניצב חזק בתמונת הזכייה במרוץ לאחר ניצחונו בקטע זה, אך בשבוע האחרון של הטור הוא לא הצליח לשמור על יכולתו, וירד מהמקום השלישי למקום השישי באלפים.
בשנת 2007, בטור דה פראנס, פרש מנצ'וב מהמרוץ בקטע ה-17, יום לאחר שמייקל ראסמוסן הושעה מקבוצת רבובנק. מאוחר יותר באותה שנה הוא זכה בפעם השנייה בקריירה שלו בוואלטה אספניה. הוא לבש את החולצה הזהובה החל מהקטע התשיעי, ושמר על ההובלה לאורך כל שאר המרוץ, תוך שהוא לא נכנע להתקפות הרבות של יריביו בקטעים ההרריים. בנוסף לזכייה בדירוג הכללי הוא ניצח גם בקטע העשירי של המרוץ, מה שסייע לו לבסס את יתרונו, ואף סיים ראשון בקטגוריית מלך ההרים ובמקום הראשון בדירוג המשולב.
ב-2008 החליט מנצ'וב שלא לנסות ולהגן על תוארו בוואלטה אספניה, אך הציב את הטור דה פראנס כמטרתו באותה שנה. הוא סיים את המרוץ במקום הרביעי בדירוג הכללי, ללא שניצח בשום קטע. ברנרד קוהל שסיים במקום השלישי נתפס על שימוש בחומרים אסורים, אך תוצאותיו בטור דה פראנס לא בוטלו. הוא סיים באותה שנה גם במקום החמישי בג'ירו ד'איטליה. בקיץ 2008 השתתף מנצ'וב במדי הנבחרת הרוסית באולימפיאדת בייג'ינג, כאשר החליף את ולדימיר גוסב שהושעה מקבוצתו בשל חשד לשימוש בחומרים אסורים. מנצ'וב לא נחל הצלחה רבה באולימפיאדה, וסיים במקום ה-60 במרוץ הכביש ובמקום ה-20 במרוץ נגד השעון.
לוחיות ברכת כהנים
לוחיות ברכת כהנים הן שתי לוחיות כסף זעירות שנמצאו גלולות היטב שעליהן נמצא כיתוב בכתב עברי קדום שפוענח ככולל טקסט הדומה מאוד לברכת כהנים. הלוחיות נחשבות לממצא הארכאולוגי הקדום ביותר של טקסט מקראי, ומשערים שהן שימשו כקמע.
דניס מנצ'וב
קריירה
בשנת 2009 החליט מנצ'וב להשתתף פעם נוספת בג'ירו ד'איטליה, בתור הכנה לטור דה פראנס של אותה שנה. הוא גילה יכולת מצוינת במרוץ וניצח בקטע ה-12 שהיה מרוץ אישי נגד השעון. בעקבות ניצחונו זה עלה לראשות הדרוג הכללי על חשבונו של דנילו די-לוקה. למרות ניסיונות חוזרים ונשנים של די-לוקה, מתחרהו העיקרי במרוץ, לתקוף אותו בקטעי ההרים, ולמרות נפילה בקטע האחרון נגד השעון, הצליח מנצ'וב לשמור על יתרונו ועל חולצת המוביל הוורודה עד לסיום וניצח בג'ירו.
לוחיות ברכת כהנים
הלוחיות, שנמצאו בשנת 1979 בכתף הינום שמדרום-מערב לעיר העתיקה, הן הממצא המרשים ביותר שנתגלה במאספה בחפירות כתף הינום.
מציאת הלוחיות
בריאיון לעיתון ישראל היום תיאר הארכאולוג גבי ברקאי את סיפור חשיפת הלוחיות: פתיחת הלוחיות התעכבה במשך שלוש שנים עד שנמצאה טכנולוגיה מתאימה לפתיחת הלוחיות מבלי שייגרם להן נזק. עם פתיחתן נמצא כי הן מכילות שורות חרוטות בכתב האלפבית העברי העתיק. גבריאל ברקאי הצליח לקרוא רק מילים בודדות, בהן את שם הויה, ואלו פורסמו בקדמוניות. לקראת הצגת הלוחיות במוזיאון ישראל בתערוכה שנפתחה בסוף יוני 1986, ביקשה מיכל דייגי-מנדלס מפרופסור יוסף נוה לנסות לפענח את הכיתוב על הלוחיות. נוה הפנה אותה לעדה ירדני שהתמחתה בציור כיתובי כתב על קמיעות. ירדני ציירה במדויק את הכיתוב על הקמיעות וזיהתה שבסוף הקמיעות מופיע נוסח המהווה וריאציה מקוצרת של ברכת הכהנים. לאחר למעלה מעשור, הצליח צוות של מדענים להביא לפענוח חלקים נוספים מהכתובת, בעזרת שיטות מתקדמות של צילום. שתי לוחיות הכסף, בנוסף לכלים נוספים אשר נמצאו במאספות, מוצגות כיום במוזיאון ישראל.
דניס מנצ'וב
קריירה
ב-2011 רכב מנצ'וב בקבוצה הספרדית, Geox-TMC. הוא סיים את הג'ירו ד'איטליה במקום ה-8. קבוצתו לא הוזמנה לטור דה פראנס והוא זינק לוואלטה אספניה. הוא סיים במקום החמישי בדרוג הכללי והיה המסייע הראשי לבן קבוצתו, חואן חוסה קובו, שניצח במפתיע במרוץ.
לוחיות ברכת כהנים
נוסח הלוחיות
נוסח המסורה של ברכת כהנים (בספר במדבר) הוא, על לוחית הכסף הראשונה מופיע הפסוק הראשון ותחילתו של הפסוק השני, סיומו של פסוק זה אינו ברור. על לוחית הכסף מכתף הינום נכתב: שהוא שילוב של הפסוק השני והשלישי שבנוסח המסורה.
תיארוך הלוחיות
תיארוך הלוחיות נתון במחלוקת. יש מן החוקרים שתיארכו את הלוחיות למאה השביעית לפני הספירה על סמך שיקולים פלאוגרפיים ועל סמך ממצאים נוספים מהאתר, או לראשית המאה השישית לפנה"ס. חוקרים אחרים איחרו את זמן של הלוחיות, לתקופת שיבת ציון על סמך היעדר מגילות כסף מוכרות מתקופת הבית הראשון ובגלל הכתיב המלא יחסית של מספר מילים בכתובת.
דניס מנצ'וב
קריירה
בשנים 2012–2013 רכב מנצ'וב בקבוצה הרוסית קטיושה. ב-20 במאי 2013, בן 35, הודיע מנצ'וב על פרישה מרכיבה תחרותית.
ביולי 2014 נפסלו הישגיו בטור דה פראנס בשנים 2009, 2010 ו-2012 בעקבות אי סדירות בתוצאות הדרכון הביולוגי שלו.
לוחיות ברכת כהנים
השפעת הלוחיות על חקר המקרא
חוקרי המקרא חלוקים ביניהם ביחס לשאלת המועד בו נכתבו ספרי המקרא. על פי תורת התעודות, המקרא הוא אסופה ערוכה של כתבים שנוצרו בתקופות שונות על ידי כותבים שונים, כשתיארוכם נע בדרך כלל מזמנו של חזקיהו ואילך עד לחורבן בית שני. מציאת טקסטים מקראים המתוארכים לסוף המאה השביעית לפני הספירה על פי השיטות המקדימות, מספקים את המועד המוקדם ביותר, הידוע לחוקרים, לחיבורם. ממציאתן של שתי נוסחאות שונות בשתי הלוחיות, מסיק גבי ברקאי ששתיהן מבוססות על נוסח המסורה שבטקסט המקראי בספר במדבר ומקצרות אותו. לפי זה ניתן לקבוע שחיבור הטקסט המקראי של ברכת כהנים קדם למאה השישית שלפני הספירה.
בלוחיות מופיע גם בבירור שמו של אלוהי ישראל "יהוה" חמש פעמים. זהו הממצא הראשון של שם 'יהוה' בירושלים בתקופת בית ראשון.
אבדה
אֲבֵדָה היא חפץ שיצא מרשות בעליו, והבעלים אינו יודע את מקום הימצאו. כאשר אדם אחר מוצא את האבדה ונוטל אותה, היא הופכת למְצִיאָה.
סוגיות בתלמוד
סוגיית שניים אוחזין בטלית עוסקת במחלוקת בין שניים הטוענים לבעלות על אותה מציאה.
סוגיית ייאוש שלא מדעת עוסקת במעמדה של אבדה שנמצאה לפני שנודע לבעליה שאבדה.
לפי ההלכה האב מקבל את מציאת בתו (הכוונה לאבדה שלא ניתנת להחזרה. אם היא ניתנת להחזרה היא שייכת לבעלים המקוריים). והבעל זוכה במציאת אשתו. לדעת הרא"ש מציאת האשה לבעל גם כאשר אינו משלם לה דמי מזונות, ואילו לדעת הרמ"ה במקרה כזה אינו זוכה במציאתה.
אבדה בחוק הישראלי
בחוקי מדינת ישראל מורה חוק השבת אבדה, תשל"ג-1973: "המוצא אבדה ונוטלה חייב להשיבה לבעלה או להודיע עליה בהקדם למשטרה, זולת אם בנסיבות העניין יש להניח שבעל האבדה התייאש ממנה מחמת מיעוט שוויה".
בביטוח מיטלטלין, שהוא חלק מביטוח רכוש, נכלל לעיתים פרק העוסק בפיצוי שיינתן למבוטח במקרה של אבדה של מיטלטלין שנהוג להוציאם אל מחוץ לבית, כגון תכשיט או מצלמה.
מוזיאון התנ"ך (וושינגטון)
היסטוריה
המוזיאון הוקם על ידי משפחת גרין שבבעלותה אוסף של למעלה מ-40,000 פריטי עתיקות הקשורים בתנ"ך ובברית החדשה. זהו האוסף הפרטי הגדול בעולם של פריטים עתיקים והוא כולל טקסטים נדירים וחפצים. המשפחה החלה להקים את האוסף בשנת 2009. הקמת המוזיאון הוכרזה בשנת 2012. משפחת גרין שקלה להקימו בערים וושינגטון, ניו יורק ודאלאס במדינת טקסס. בחודש יולי 2013 הודיעה המשפחה שהיא רכשה אתר מתאים במרכז וושינגטון הנמצא בקרבת המול שהיא השדרה המרכזית בעיר הכוללת שדירת מוזיאונים וכן בקרבת הקפיטול. המבנים והאתר נרכשו בסכום של 50 מיליון דולר. הם שימשו לפני כן כ"מרכז העיצוב וושינגטון". המבנים הם מבנים היסטוריים שמורים המעוצבים בסגנון נאו-רנסאנס. כדי להשלים את המוזיאון נדרש לשפץ את המבנים, להוסיף תוספות בנייה. לאחר השלמת בנייתו ישתרע המוזיאון על פני 48,000 מ"ר. העלות הנוספת של השיפוצים והקמת התצוגה מוערכת בסך של 400 מיליון דולר.
בחודש אוגוסט 2015 הודיעה רשות העתיקות על חתימת הסכם שיתוף פעולה בינה למוזיאון. במסגרתו תוקם גלריה מרכזית שתיוחד לפריטים שיגיעו מישראל שבה יוצגו מאות פריטים המשתייכים לתקופות המקראיות, בית שני ולברית החדשה ועוד. על פי רשות העתיקות זאת תהיה התערוכה הגדולה ביותר של מדינת ישראל שתוצג בחו"ל.
טקס לפתיחת המוזיאון התקיים בנובמבר 2017.
הכניסה למוזיאון הייתה חופשית וללא תשלום אך החל מסוף 2018 החלה מכירת כרטיסים. המוזיאון משתמש בטכניקות כגון הולוגרמות ומציאות מדומה שיאפשרו להמחיש את סיפורי התנ"ך למבקרים. על גג המבנה מתוכנן גן תנכ"י. בבית הקפה במוזיאון יגישו גם מזונות מקראיים כגון לחם דמוי פיתה ודבש תמרים. התצוגות במוזיאון יציעו גם נקודת מבט מחקרית על השפעת התנ"ך בהיסטוריה. במוזיאון מוצגים חדרים שמתארים התרחשויות המתוארות בתנ"ך כמו תיבת נח, וסיפורו של שמשון.
באוקטובר 2018, מספר מגילות שהוצגו במוזיאון כחלק ממגילות מדבר יהודה, התגלו כזיוף והוסרו מן התצוגה. במרץ 2020 דווח כי כל המגילות שהוצגו במוזיאון כמגילות מדבר יהודה היו מזויפות.
תערוכות
התערוכות מתכוונות להציע נקודת מבט מלומדת על השפעת המקרא בהיסטוריה. חוקר התנ"ך דייוויד טרוביש, לשעבר מנהל אוספי המוזיאון, נשכר לייעץ לרכישות חדשות, לאפיין את הקו הסיפורי של תערוכות המוזיאון ולפקח על צוות של שלושים חוקרים ואוצרים. כל אחת משש הקומות במוזיאון מכילה תערוכה שונה המדגישה היבטים שונים בתולדות המקרא או בהשפעתו. זה כולל שלוש קומות תצוגה קבועות, כל אחת בגודל 5,100 מ"ר. הקומה הראשונה משלבת חפצים עתיקים עם טכנולוגיה מודרנית שנועדה ליצור תחושה של ביקור בתקופת המקרא. הכניסה הקדמית ברחוב 4 SW כוללת 12 מטר גובה, 2.5 טונות (2,500 ק"ג) דלתות כניסה מברונזה עם אמנות ויטראז 'המכילה תבליט המתאר את היצירה בבראשית. יש גם לובי מפואר עם תקרת LED בגודל 60 מטר המאפשרת לשנות אפקטים ומסרים חזותיים.
הקומה השנייה מתמקדת בהשפעת המקרא על תרבות העולם, בתחומים כמו מדע, צדק וחופש. חלק אחר מוקדש להשפעת המקרא בהיסטוריה האמריקאית.
הקומה השלישית מציגה את הנרטיב הכללי של התנ"ך מאברהם דרך בריאת ישראל ועד ישו והכנסייה הקדומה. קומה זו מכילה גם חלק גדול מהתנ"ך היהודי.
הקומה הרביעית מציגה היסטוריה מקראית וארכאולוגיה. טרוביש הצהיר כי המוזיאון "לא יעסוק בקונפליקטים בהיסטוריה הנוצרית אלא יסביר את הטיעונים שהועלו באותה תקופה". הקומה החמישית מכילה תיאטרון אמנויות הבמה עם אמפיתיאטרון של 500 איש. המוזיאון מתכנן לתת חסות להרצאות מלומדות וכן להופעות מולטימדיה הקשורות לתנ"ך. הקומה החמישית מכילה גם חלל תצוגה נפרד לתערוכות שהוצגו על ידי רשות העתיקות.
הקומה השישית מורכבת מאזורי תצפית על הגג המשקיפים על הקניון הלאומי ועל קפיטול ארצות הברית, תערוכות ויטראז ואולם אירועים עם מושב ל -1,000 אורחים. מכון מחקר ממצאי המוזיאון וספריית העיון ממוקמים בתוספת חד קומתית לגג כולל מתחם משרדים סמוך.
קהילת יהודי רחיב
קהילת יהודי רחיב התקיימה בעיר רחיב (באוקראינית: Рáхів; ברוסינית: Рахово; ברוסית: Ра́хов; בהונגרית: Rahó; ברומנית: Rahău; בצ'כית וסלובקית: Rachov; בגרמנית: Rachiw; ביידיש: ראחוב) שבאוקראינה.
ניסיונות התיישבות
בתחילת המאה ה-18 ניסו יהודים בודדים להתיישב בעיר, אך ללא הצלחה. כך, ישנו תיעוד במפקד היהודים הראשון מהונגריה בשנת 1728 על שני יהודים רווקים שהתיישבו בעיר כאשר מוזכר כי אחד מהם חכר אחוזת משק בעיר, שניהם לא נשארו בכפר זמן רב. במפקד משנת 1735 מוזכר יהודי בעל משפחה שהתיישב בעיר, אך גם הוא לא נשאר בה שכן במפקד משנת 1746 נרשם שוב יהודי רווק שחי בעיר.
במפקדי היהודים מהשנים 1768–1830 לא חיו יהודים בעיר, בניגוד לערים סמוכות. ההשערה היא שהאדמות סביב רחיב היו אדמות מדינה שנוהלו על ידי פקידים ולכן לא היה צורך ביהודים שלרוב התיישבו בכפרים ושימשו כחוכרים ומשכירים של אדמות אצילים מקומיים.
באמצע המאה ה-19 התיישבו בעיר עשרות יהודים שהגיעו מגליציה החלו לייסד קהילה וביניהם מוזכרים ר' מרדכי דוב שו"ב ור' אהרון רוזנטל המופיעים כחותמים על ספר נזיר השם לעמבערג תרכ"ט. במסגרת ההתיישבות היהודית ישנו תיעוד להמצאות שוחט בקהילה שכנראה גם שימש את יהודי האזור. המשפחות היהודיות הגדולות המוזכרות בספרים בתחילת המאה ועשרים הן משפחות שיוביץ(9) ומשפחות רוזנטל(7).
מוסדות הקהילה
במהלך השנים פעלו בקהילה חמישה בתי כנסת פעילים: בסביבות שנת 1880 נבנה בעיר בית כנסת מעץ. לאחר זמן מה נבנה מבנה הקבע של בית הכנסת הגדול, אחריו נבנו מבנה בית מדרש של "חברת משניות", בית מדרש קטן ששכן בבית הרב, וקלויז של האדמו"ר מראחוב.
במסגרת הקהילה הוקמו מוסדות תמיכה בתושבים, חברה קדישא, שתי חברות ללימוד תורה, "חברה תהילים" שחבריה סיימו את ספר התהילים כל שבת אחר הצהריים. בשנת 1920 נוסדה חברת נשים בשם "ורד", שפעלה לרווחת בני הקהילה.
גם ארגונים ציוניים פעלו בקהילה ואחדים מצעירי הקהילה עלו לארץ ישראל לפני מלחמת העולם השנייה.
חיי הקהילה
בשנת 1880 חיו ברחיב 288 יהודים מתוך 4,716 תושבים (כ-6%) ובשנת 1910 ובשנת 1941 כבר חיו 1,607 יהודים מתוך 12,455 תושבים בעיר (12.9%).
אחוז ניכר מהיהודים המקומיים הועסקו ברמות שונות של סחר קמעונאי אצל חלק מהיהודים שהיו בעלי מלאכה, ביניהם היו חייטים, סנדלרים, נגרים, בורסקאים, שענים, אופים, צלמים, בעלי מוניות ואחרים שהועסקו בשכירות בבתי מלאכה או מפעלים בשליטה יהודית כגון שלוש מנסרות גדולות, שלוש טחנות קמח, חנויות מכולת, חנויות טקסטיל, שוקי אוכל סיטונאיים ותחנת כוח חשמלית. ברחיב, כמו במקומות רבים, שלטו היהודים בחיי המסחר.
בנוסף, יהודים השתלבו בחיי העיר וכיהנו בתפקידים ציבוריים. כך היה שופט אחד יהודי (בבית משפט השלום), שני רופאים, שלושה עורכי דין וארבעה רופאי שיניים. רוב הזמן כיהן יהודי בתפקיד מזכיר העיירה ויהודים עבדו גם כפקידים במשרדי הרשות המוניציפלית.
רבני הקהילה ואדמו"רים
ברחיב ישבו במהלך השנים שני אדמו"רים, בתחיל המאה ה-20 ישב בעיר האדמו"ר רבי יצחק רוזנבוים מנהיג חסידות ראחוב בן הרב מאיר מקרעטשניף שניהל בית מדרש בביתו ולאחר מלחמת העולם הראשונה עזב לפלשווישו. לאחר שעזב, בין שתי מלחמות העולם כיהן כמנהיגם של חסידי ראחוב אחיו האדמו"ר מרדכי רוזנבוים. שני האדמו"רים נרצחו בשואה.
התרבות ברחיב
בני הנוער ברחיב השתתפו בחוגים שונים ביניהם חוג לדרמה שפעל בעיירה, ובמסגרתו בימי חנוכה ופורים הוצגו הצגות ביידיש דוגמת הדיבוק ומכירת יוסף ברחיב וביישובי הסביבה. צעירים יהודים עסקו גם בספורט, ובשתי אגודות הספורט המקומיות, לכדורגל ולטניס, היו רוב החברים יהודים.
ברלבאש
לקהילה היהודית ברחיב היו משויכים גם כ-50 יהודים שהתגוררו בכפר הסמוך ברלאבש Barlebash. יהודי המקום שהיו בעלי עגלות וסוחרים קיימו מניין משלהם בביתו של אחד התושבים, אך את שאר שירותי הדת קיבלו מהקהילה היהודית ברחיב. כך, השתמשו במקווה של רחיב ונקברו בבית הקברות היהודי ברחיב.
מלחמת העולם השנייה (השואה)
בספטמבר 1938, כשנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, נחתם הסכם מינכן, ובעקבותיו, בנובמבר אותה השנה, הוענקה אוטונומיה רותנית לחלק מקארפאטורס, לרבות רחיב. במשטר הרותני הפרו-גרמני היו יהודים נתונים בסכנה מתמדת לחייהם ולרכושם.
ביולי 1941 גורשו מרחיב כמה עשרות יהודים שלא הייתה להם תעודות אזרח הונגרי. הם נרצחו בקמניץ-פודולסקי עם עוד עשרות אלפי יהודים שגורשו מהונגריה. שתי משפחות וביניהן משפחת לאוטמן ואדלרשטיין מרחיב ועשרה יהודים מברלבאש הצליחו להימלט משם ולחזור להונגריה. באותה שנה גויסו גברים צעירים לעבודות כפייה במסגרת פלוגות עבודה.
ב-19 במרץ 1944 נכנס הצבא הגרמני להונגריה. וב-16 באפריל 1944 רוכזו יהודי רחיב בבניין בית הספר הכללי והוחזקו שם במשך שמונה ימים. ביום התשיעי נלקחו לגטו מאטסלקה, שם הוחזקו עם עוד כ-17,000 יהודים תחת כיפת השמיים בתנאי רעב ובלי אמצעים סניטריים. כעבור חודש גורשו יושבי הגטו למחנה ההשמדה אושוויץ שבפולין. כ-1,200 מיהודי רחיב והסביבה ניספו באושוויץ ובמחנות אחרים.
גורל יהודי רחיב
בסתיו 1944, אחרי שחרור העיירה בידי הצבא האדום, חזרו לשם יהודים בני הקהילה שנמלטו ממחנות העבודה. הם שיקמו את חיי הקהילה ובשנת 1945, בתום המלחמה, הצטרפו אליהם שארית הפליטה ממחנות הריכוז בגרמניה. באחד מבתי היהודים אורגן מניין קבוע. הרב שלמה זלמן פרידמן אמנם נותר בחיים, אבל לא חזר עוד לרחיב. הוא עמד בראש בית דין בעיר סאטמאר, משם עבר בשנת 1947 ללוגאנו שבשווייץ, ובשנות חייו האחרונות חי בבני ברק. שוחט הקהילה ר' זאב גרייף ששרד וחזר לרחיב שימש גם כמוהל של כל הסביבה עד מותו בשנת 1975. אחרי סיפוח קארפאטורוס לאוקראינה הופקעו כל בתי התפילה מידי היהודים ומבניהם שימשו כמחסנים. במשך השנים עלו רוב היהודים מרחיב לישראל ובשנות השבעים כבר לא נותר שם מניין.
הקהילה היהודית בשנות ה-2000
לפי נתוני הארגונים היהודיים, נכון לשנת 2011 האוכלוסייה היהודית מנתה מספר אלמנות קשישות ומשפחה אחת. ובעיר קיימות עדיין מצבות יהודיות שנשמרו.
אלבטרוס עשון
אלבטרוס עשון (שם מדעי: Phoebetria fusca) הוא עוף ימי ממשפחת האלבטרוסיים. הוא נפוץ בדרום האוקיינוסים ההודי והאטלנטי, ומוצא את מזונו דרומית לקו הרוחב 30 מעלות דרום, בין דרום ניו סאות' ויילס לארגנטינה. הוא ניזון מדיונונים, מדגים, מסרטנים ומפגרי פינגווינים. משקלו כשני קילוגרמים וחצי.
צבע גופם חום - שחור. הגב מעט יותר בהיר מן הבטן. אלבטרוסים מבוגרים יותר עשויים להיות בעלי גב, צוואר ועורף בהירים יותר. הראש כהה מיתר הגוף. טבעות לבנות קטנות מקיפות את העיניים. כמו כן, בסיסי הכנפיים (אזור החיבור שלהן לגוף) לבנים גם כן. כנפיהם דקות ומחודדות בקצותיהן. הזנב הוא דמוי טריז. הפרטים פוגשים לראשונה בבן-זוג בגיל שלוש עד ארבע שנים, ומתרבים לראשונה בגיל תשע עד חמש-עשרה שנים. הבוגרים מקננים במושבות רופפות בנות 60 קנים בממוצע, או בקבוצות קטנות. במקרים נדירים יקננו האלבטרוסים ביחידות. ההזדווגות והקינון שאחריה מתרחשים אחת לשנתיים. הנקבה מטילה ביצה יחידה בסוף חודש ספטמבר, וזו נדגרת על ידי שני ההורים במשך 65 עד 75 ימים. הגוזל מואכל במשך חמישה חודשים לערך, ולאחר מכן הוא מתחיל לעוף.
השיר שלנו
השיר שלנו היא סדרה מסוג דרמה יומית מוזיקלית ישראלית ששודרה בערוץ "yes ישראלי" של yes החל מ-2004.
עונה ראשונה
נינט לוי (נינט טייב), נערה אלמונית בת 20 מקריית גת, מצטרפת לאקדמיה למוזיקה של ירדנה טמיר (עליזה רוזן). תחילה עובדת בקפיטריה עם בן דודה רוני, אך לאחר מכן דורון שדה (סער בדישי) מורה באקדמיה למוזיקה, מגלה את כישרונה ונינט מצטרפת לשנה א׳ ובמקביל עובדת עם מיקי אפלבוים (מיה דגן), הלומדת איתה באקדמיה, בבר של תומר. נינט יוצרת קשרים הדוקים עם שאר תלמידי האקדמיה ומתאהבת בזוהר להט (רן דנקר). לאחר שזוהר ונינט נהיו זוג, נועה (אפרת בוימולד) ודנה (אליענה בקייר) עושות הכל כדי להשיג את זוהר לנועה. כל זה קורה לאחר שנועה מגלה כי גבעון כספי (גיא זוארץ), בן זוגה והסוכן שלה בגד בה עם מורן אייזנשטיין. כמו כן, מתגלה כי גבעון הטריד מינית את נינט כשהייתה בת 15 ועוד כמה בנות צעירות. אל האקדמיה מצטרפים יחד איתם גם נחי (פיני טבגר), רועי (יובל אברמוביץ') ויריב (עמוס תמם). בגלל בעיות כספיות מצלמים את חייהם של תלמידי האקדמיה בתוכנית ריאליטי שנוצרה על ידי אודי שניר ורם שגב. בסיום העונה, גבעון מנסה לרצוח את נינט, נועה ונעמי (חנה לסלאו) אך קלאודיו עוזרה הנאמן של נעמי יורה בו ומציל אותן. נינט, נועה וזוהר מבצעים את השיר "האור בחיי" בקדם אירוויזיון. הדרך לאירוויזיון לא הייתה פשוטה, נעמי אמא של נועה גנבה את השיר "האור בחיי" שבמקור נינט כתבה לאהובה זוהר להט. לאחר דרך ארוכה, בית משפט והרבה שקרים, תחמונים והרבה התנצלויות האהבה מנצחת ולבסוף נועה, זוהר ונינט שרים באירוויזיון ביחד את השיר. בסיום הפרק האחרון לעונה זאת, רואים את אודי שניר ורם שגב מדברים על הסדרה שהם יצרו בשם ״השיר שלנו״.
עונה שנייה
שלוש שנים אחרי האירוויזיון נינט וזוהר הפכו לזוג מפורסם, נחי בן חגי ומיקי אפלבוים הפכו להורים לילדה בשם אליה, דנה ורועי התפרסמו בכך שהחלו להנחות תוכנית טלוויזיה שנקראת "מלחמת הכוכבים" ואילו נועה שחר חזרה בתשובה ונישאה לאיש העסקים הדתי נפתלי אטיאס (גולן אזולאי), שאינו מודע לעברה החילוני של אשתו, שרון סילבר (יעל שרוני) ואריאל סילבר (אושרי כהן) אחיהם של גבעון כספי מתכננים לרצוח את נינט, נועה ונעמי כנקמה על מות גבעון, אך הכל מסתבך כשאריאל מתאהב בנינט. העלילה ממשיכה להסתבך בניסיונות להפריד בין נינט לזוהר ולבסוף זה מצליח. נינט בהריון אך לא יודעת האם הילד שייך לזוהר או אריאל (שמסתבר שנינט שכבה עם שניהם באותו שבוע), אריאל וגבעון מחליפים את בדיקת האבהות של זוהר בשל נפתלי אטיאס (נפתלי מגלה בהמשך שהוא עקר) וכך זוהר ימצא כביכול עקר מה שאומר שבטוח לא יוכל להיות כאבא של התינוק (אך הוא כן). בסיום העונה נינט ואריאל אמורים להינשא, גבעון יורה באריאל (בטעות) אף שכיוון לנינט, ונעמי רוצחת את גבעון מאוחר יותר בעזרת אקדח שנתנו לה השומרים של רוה״מ. לאחר שאריאל נפגע שרון נאבקת בבריכה בנינט וזוהר ולבסוף זוהר מטביע אותה, אך שרון קמה ומאיימת שוב לרצוח את נינט והפעם גם את זוהר. סבא של נינט מצליח לצאת מבית החולים ויורה בשרון, זוהר ונינט מתחתנים על הים והתפנית לקראת הסיום היא שאריאל מסתכל עליהם מספינה מהצד דרך משקפת.
עונה שלישית
בעונה זו מתגלה כי שתי העונות הקודמות היו סדרה בתוך סדרה, והיא עוסקת בסיפורם של כוכבי הסדרה הפנימית לאחר שהסתיימו צילומיה. הסדרה הפנימית כונתה מעונה זו ואילך "השיר שלה". בתחילת העונה מראים את סיום צילומי הסדרה "השיר שלה" שבה מככבים נינט טייב (נינט לוי), רני אביב (זוהר להט) ויונתן ברק (אריאל סילבר). רני ויונתן מתגייסים, רני לצנחנים ואילו יונתן ללהקה צבאית בבימויו של שוקי סטאר (עמיקם לוי) ובפיקוד קרין קורן (נינה קוטלר). אל הלהקה מצטרפים גם שירי גולד (רונה לי-שמעון) - בת זוגו של רני, תמרה וייס (אניה בוקשטיין), שמש פרוסט (דנה עדיני), חלי בנאי (ענת מגן-שבו) טל ששון/ששי טל (עידו מוסרי), הראל נבון (רן בכור), ציון מימון (אלי אלנטוניו) ואלינור שילון (מלי לוי). העונה מתחילה בכך שרני מתגייס לצנחנים, אך הסוכנת שלו (לילי גולד) חולקת על דעתו ומנסה מספר דרכים לגרום לו להצטרף ללהקה, כגון- לדבר איתו שוב ושוב, לגרום לו לדרוך במלכודת עכברים (אך במקום זאת יונתן דרך במלכודת), וכו… לבסוף גרמה לו לאכול מנגו בטעות ובגלל תגובתו למנגו עקב אלרגיה, החליטו להעיף אותו מהצנחנים, רני החליט להתגייס ללהקה. שירי בזוגיות עם רני אביב והיא במקביל עם יונתן  (חברו הטוב ביותר של רני). באמצא העונה החליט רני להציעה נישואין לשירי ולקראת ההצעה התלבט רני אם לבטל את ההצעה מכיוון שהחל להרגיש משהו לתמרה, אך לבסוף החליט להציעה לשירי נישואין. באותו הערב אשר עמד להציע לשירי נישואין, קרין (מפקדת הלהקה) החליפה בין קלטת ההצעה של רני לבין קלטת אשר מראה כי שירי בגדה ברני עם יונתן, רני ושירי נפרדו. לאחר כמה שבועות חזר רני אל שירי לאחר שניסתה להתאבד, אך לאחר זמן קצר מאוד גילה רני ששירי היא זו שגרמה לו לאכול את המנגו ונפרד ממנה. זמן קצר אחרי, רני ותמרה נהיו זוג מכיוון שהבינו שהתאהבו. בסוף העונה החליטה תמרה להציע נישואין לרני. במהלך העונה נוצר רומן בין יונתן לשמש אך הם מחליטים לשמור זאת בסוד, לאחר זמן קצר מתאהבים השניים ומחליטים לספר לחבריהם על זוגיותם לאחר מופע יום העצמאות. אך בזמנם החופשי במאחורי הקלעים תפסה שמש את יונתן ושירי מתנשקים. נינט מגויסת בצו בית משפט ללהקה בגלל ארוסה (לשעבר) (חורף דיין) שהאשים אותה בדריסת כלבתה של חנה לסלאו. היא והרמטכ״ל יותם (יו-יו) ברקת (ליאור אשכנזי)מתאהבים לאחר היכרות לא ידידותית בין השניים. בדקות האחרונות של פרק סיום העונה נורות קרין ותמרה על ידי מתנקש מסתורי.
עונה רביעית
העונה נפתחת חצי שנה לאחר אירועי הירי. נינט ויותם מנהלים יותר מחצי שנה חיים משותפים וטובים. תמרה וקרין נמצאות בקומה. הלהקה מתגייסת מחדש. תמרה מתעוררת מחדש על ידי תרופה נסיונית, ומאבדת את זיכרונה ונעשית קלת דעת לעומת מה שהייתה לפני וכל חברי הלהקה ובמיוחד רני וחברותיה (חלי ושמש) לא רואים ומקבלים את זה בעין יפה. לאחר זמן מה גם קרין מנסה את התרופה הזאת ומתעוררת לחיים כרגיל (ללא איבוד הזיכרון). יותם מנהל במקביל מערכת יחסים עם גרושתו רונית (גלית גוטמן), ועם מפקדת הלהקה קרין ובוגד בנינט. יותם רוצה לחתוך את הקשר מקרין כי לא טוב לו איתה וכדי שיותם יישאר עם נינט קרין היא סוחטת אותו אחרי שהתגלה לה כי הוא המתנקש האלמוני. בעוד תמרה משלימה עם אופייה החדש רני מנסה להחזיר אותה אליו אך כשהוא לא מצליח הוא מנהל רומנים עם שי ונינט. אחרי הרפתקאות ארגז הנופל על ראשה של תמרה והופך אותה שוב צנועה וכשרה (חזר לה זכרונה), ורני אביב שב אל חיקה. בסיום הסדרה יותם כמעט יורה בנינט אך לא מסוגל ורוצה להרוג את קרין, קרין יורה בתמרה, יותם יורה בקרין ומציל את נינט. לאחר חילופי מבטיהם של יותם ונינט, חיילי צה"ל יורים ביותם. תמרה נשארת בחיים וקרין ויותם מתו, בכך מסתיימת הסדרה.
שידור הסדרה
העונה הראשונה שודרה בערוץ 3 של הלווין ושאר העונות שודרו בערוץ yes ישראלי, ניתן לצפות בסדרה בשירות yesVOD.במהלך העונה הראשונה חקרה המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין תלונות על פרסום הסמוי בסדרה.
פסקול
את שיר הפתיחה של הסדרה, "עוד מעט", כתב ברק פלדמן, הלחין יוני בלוך וביצעו שני שחקניה הראשיים של הסדרה, נינט טייב ורן דנקר (בעונות 3–4 ביצעו את השיר רן דנקר ואניה בוקשטיין). במהלך הסדרה ביצעו הדמויות מספר שירים מקוריים שנכתבו עבורה, חלקם על ידי שחקני הסדרה. סער בדישי כתב והלחין עבור הסדרה את השירים "הבלדה שלי עלייך" ו"האור בחיי", ונינט טייב ורן דנקר כתבו והלחינו במשותף את השיר "בינתיים". בספטמבר 2005 הוציאה חברת הליקון אלבום כפול ובו מבחר משירי הסדרה. כמו כן, יצא גם דיסק פסקול לשירי העונה השלישית.
קישורים חיצוניים
ביקורות
השיטפונות בערי חוף בישראל (2020)
בחורף בישראל במהלך החודשים דצמבר 2019 וינואר 2020 נרשמו אירועים חריגים ובהם שיטפונות. בעוד בדרום נמדדו דווקא כמויות משקעים נמוכות מן הממוצע החודשי, בצפון ובמרכז נרשמו כמויות גבוהות במיוחד וחריגות. מזג האוויר התבטא בעיקר ברוחות חזקות וגשמים רבים, ותשתיות עירוניות לקויות וחוסר מוכנות של מוקדי החירום וההצלה גרמו לנזק רב בערי ישראל.
רקע
אירועי הגשם קרו בין 25 בדצמבר ל-10 בינואר. והם ברום התחלקו בין 3 פרקי גשם. בעוד באזור גוש דן והשרון ירד הגשם לפרקים קצרים יחסית, וכלל הפוגות משמעותיות ודי ארוכות, בגליל ירד גשם מתמשך וכמעט ללא הפוגות. תנודתיות זו, פגעה בשני המחוזות - הגשם במרכז ירד אמנם לפרקים אך היה מסיבי וקשה, והגשם בצפון כמעט ולא פסק לרדת במשך שעות רבות לאורך ימים. מערכות הביוב והניקוז הוצפו ורחובות רבים הוצפו במים, וכתוצאה מכך הפכו בתים ללא ראויים למגורים ומכוניות רבות הושבתו. על אף ההתייחסות התקשורתית והציבורית לחודש ינואר כאילו בו פקדה המערכת החורפית את ישראל, למעשה החלה המערכת כבר בחודש דצמבר, אז נמדדו כמויות משקעים גבוהות ומאפיינים חורפיים קשים.
נהריה
הנזקים המשמעותיים ביותר ניכרו בנהריה, בה עלה נחל געתון על גדותיו והציף רחובות רבים באזור מרכז העיר. ב-8 בינואר, בשיא השיטפונות, ביקש ראש העיר רונן מרלי מהתושבים שלא לצאת מבתיהם. כתוצאה מהשיטפונות, נלכדו מאה תלמידי בית ספר בעיר בתוך בית ספרם, וחולצו מספר שעות לאחר תום הלימודים בסיוע לוחמי צה"ל.. ביום למחרת, ה-9 בינואר, בוטלו הלימודים בעיר, מחשש לשיטפונות נוספים. מרלי העריך את עלות הנזקים בין 200 ל-300 מיליון שקלים.
הנגב
באחד מבסיסי חיל האוויר בנגב, על אף קרבת הבסיס לנהר והחשש להצפתו, לא פונו מטוסי הקרב מההאנגרים בהם אוחסנו ואלו התמלאו מים והשביתו את המטוסים. הצנזורה הצבאית מנעה את פרסום הידיעה לעיתונות ולכלי התקשורת, אך זו פורסמה לבסוף ועוררה דיון ציבורי נרחב בדבר המחדל.
השפעות חיוביות
על אף נזקיה ברכוש ובחיי אדם, היו למערכת היו גם תוצאות מועילות - הגירעונות שנוצרו בכמויות הגשם בעקבות חודשי אוקטובר ונובמבר השחונים ב-2019 הצטמצמו לחלוטין ואף עלו על הממוצע, וכמעט כל מאגרי המים בצפון ישראל ובבקעות השונות התמלאו לחלוטין. כמו כן, עלה מפלס הכנרת, והתקרב לקו האדום העליון: מתחילת המערכת החורפית באמצע דצמבר, עלה המפלס ב-2.37 מטרים, מהם 1.27 מטרים בחודש ינואר לבדו, כשב-8 בינואר עלה ב-23 ס"מ תוך יממה אחת בלבד. בסך הכל עלה מפלס האגם לגובה הרב ביותר מזה 15 שנים. בחודש מאי היה מפלס הכנרת 10 סנטימטרים בלבד מהקו האדום העליון לאחר שתי שנים עתירות גשמים (2018/19, 2019/20), שבאו לאחר 5 שנות בצורת קשות. נוסף על כך, שלג רב ירד בחרמון, רמת הגולן ובכמה מהרי המרכז והצפון.
גם בנחלים נרשמו ספיקות גבוהות. למשל, נחל השופט זרם בספיקה של 19 מ"ק לשנייה. דבר דומה קרה גם בנחל הקישון ונחל תנינים. הזרימה החריגה חידשה את ימיהן של ביצות ואגמים באזור.
למרות מיעוט הגשמים בנגב, עלו הכמויות על הממוצע הרב שנתי בעקבות אירועי גשם נוספים בפברואר ומרץ. עונת הגשם 2019/20 הסתיימה כעונה עתירת גשמים עם כמויות של 130% במרחב ארצי.
פאראצלסוס
פיליפוס אאורליוס פאראצלסוס (Paracelsus, Philippus Aurelius) (1493 - 24 בספטמבר 1541) היה אלכימאי ידוע שם, רופא ואסטרולוג שווייצרי.
נולד בשם פיליפ פון הוהנהיים (Phillip von Hohenheim), ואימץ בבגרותו מספר שמות נוספים. כך למשל הוסיף לשמו את השם "תיאופרסטוס", על שמו של הרופא היווני, תלמידו של אריסטו, ואת השם פאראצלסוס: הלחם של התחילית "פארא" (לצד או מעל) והשם צלסוס (שמו של רופא רומאי בן המאה הראשונה לפנה"ס). שמו המלא הפך לפראצלסוס תיאופרסטוס פיליפוס אאורליוס בומבסטוס פון הוהנהיים (Paracelsus Theophrastus Philippus Aureolus Bombastus von Hohenheim).
פאראצלסוס נחשב לאחד ממייסדי הרפואה המודרנית בכך שדחה מסורות רפואיות עתיקות שלא היו מבוססות על גישה ניסויית.
קורותיו
פאראצלסוס נולד בעיירה איינזידלן (Einsiedeln) שבשווייץ לאב שוואבי ואם שווייצרית. הוא גדל באוסטריה, ובצעירותו עבד כמנתח-חומרים במכרה סמוך למקום מגוריו. בגיל 17 סיים את לימודיו לתואר ראשון ברפואה באוניברסיטת וינה. ישנה השערה לפיה המשיך את לימודיו באוניברסיטת פרארה, וקיבל שם את התואר דוקטור.
פאראצלסוס נסע למצרים, חצי האי ערב, ארץ ישראל וקונסטנטינופול בחיפוש אחר אלכימאים שמהם יוכל ללמוד. עם חזרתו לאירופה, התפרסם כמומחה בטיפולים אלכימיים. הוא נטש את דרך הטיפול המסורתית בפצעים, שהייתה צריבתם בשמן רותח, או - במקרה של פציעה בגפה - המתנה להופעת נמק וכריתתה של הגפה. למרות שרעיון זה היה נחשב אז למגוחך, הוא האמין שהפצעים יוכלו להרפא מעצמם אם ייבשו אותם ויגנו עליהם מזיהום. פאראצלסוס היה גם בין הראשונים שדחו את הקזת הדם, שנחשבה מאז ימי היפוקרטס לדרך יעילה לריפוי מחלות.
פאראצלסוס עסק רבות גם בתורת הנסתר, בקבלו את המסורות ההרמטיות, הנאופלטוניות והפיתגוראיות. פאראצלסוס דחה את הרעיונות הגנוסטים, ועם זאת, המרכיב החזק של התאוריה האריסטוטלית בגישה ההרמטית, עיקר דחייה זו במידה רבה מתוכנה. פאראצלסוס דחה במפורש את תאוריות הכישוף של בני זמנו היינריך קורנליוס אגריפה וניקולס פלמל.
השפעתו על הרפואה
פאראצלסוס הנהיג חידושים רבים ברפואה, כשהוא דוחה רבות מן השיטות שהיו נהוגות מאז ימי היפוקרטס וגלנוס. הוא גינה את ההסתמכות המוחלטת על חכמי העבר, ופסל את לימודי הרפואה שאינם מתבססים על ניסיון וניסוי. הוא היה מחלוצי השימוש בכימיה ומינרלים ברפואה. בין השאר, טבע את המלה Zink לאבץ (באנגלית המודרנית, Zinc), בהצביעו על המבנה החדודי של גבישי האבץ כשצורפים אותם (בגרמנית עתיקה, Zinke הוא 'מחודד').
פאראצלסוס ערך ניסויים כדי ללמוד על גוף האדם. השקפתו הייתה שבריאות וחולי תלויים בהרמוניה של האדם, ה'מיקרוקוסמוס', והטבע, ה'מקרוקוסמוס'. בניגוד לקודמיו, הוא לא פירש את האנלוגיה הזו כמחייבת הטהרות רוחנית, וקרא לשמירה על איזון של החומרים בגוף. יתרה מזו, הוא לא קיבל את הרעיון הנפוץ, לפיו מחלות נגרמות מחוסר איזון בין ארבעת נוזלי הגוף (דם, ריר, מרה צהובה ומרה שחורה). תחת זאת, הוא טען כי מחלות נגרמות מגורמים ייחודיים (רעלים) שמקורם בדרך כלל מחוץ לגוף, ושחלקם קטנים כל-כך שלא ניתן לראותם (באופן שמזכיר קצת את גילוי החידקים, כמאתיים וחמישים שנה מאוחר יותר). מכיוון שכך, אפשר היה לרפא מחלות מסוימות באמצעים כימיים, שישיבו את האיזון לגוף. במילותיו שלו, "רבים אמרו שמטרת האלכימיה לייצר זהב וכסף. עבורי, לא זו המטרה, כי אם חקירת התועלת והכח שיש בתרופות".
פאראצלסוס טבע את הכלל: "רק המינון עושה את הרעל" (לטינית: sola dosis facit venenum) - רוצה לומר, לא רק החומר חשוב, אלא גם המינון. עקב זאת הוא נחשב לאבי הטוקסיקולוגיה. יש המייחסים לאמרה זו גם השפעה על הגישה ההומיאופתית.
לפאראצלסוס יצאו מוניטין של שחצן, והוא הכעיס רבים מהרופאים האחרים באירופה בנהגו היהיר. בשנתו הראשונה כפרופסור הראשי לרפואה באוניברסיטת בזל, ב-1526, הוא שרף בפומבי ספרי רפואה שכתבו אחרים, מעשה שהעלה עליו את חמת עמיתיו. לאחר סכסוך משפטי על שכרו כרופא, הוא נאלץ לעזוב את בזל. לאחר מכן נדד, כקבצן, ברחבי אירופה. הוא שכתב ספרי רפואה עתיקים וכתב חדשים, אבל התקשה למצוא מי שיוציא לאור את כתביו. ב-1536 פורסם לבסוף ספרו Die grosse Wundartzney ("ספר הכירורגיה הגדול"), ופאראצלסוס חזר להיות מקובל.
לאחר מותו, ממשיכי דרכו הרבים הביאו לכך ששיטותיו התקבלו באופן נרחב.
אלכימיה
פאראצלסוס הוסיף לגפרית ולכספית, שני היסודות שהרכיבו לדעת האלכימאים את החומרים, יסוד שלישי: המלח. אלו הם "שלושת הראשוניים" (Tria Prima) בתפיסת החומר שלו. לפי פאראצלסוס הכספית, הגפרית והמלח הבונים את החומר אינם זהים לחומרים הפיזיים אלא הם מייצגים איכויות יסודיות שהאלכימאי יכול לשנות ובכך להפוך מתכת נחותה לזהב. דוגמה: בעץ בוער תוצרי השריפה מיצגים את שלושת האכויות: העשן הוא ה"כספית", הלהבה היא הגפרית והאפר הוא המלח. בעקבות מסורות אלכימיות קדומות שמקורן באלכימיה ה"מטאפיזית" הערבית ייחס פאראצלסוס לחומר איכויות פנימיות נסתרות (זרע) ואיכויות גופניות גלויות (קליפה). . האלכימאי חושף ומקנה "גופניות" לאיכויות הרוחניות הנסתרות או הופך את הקליפה הגופנית החיצונית ל"רוחנית כדי ליצור את השינוי המבוקש בחומר. פאראצלסוס ניסה לייצר את הממס האוניברסלי: נוזל שיוכל להמיס כל חומר. המתכון שלו כלל סיד חי, אלכוהול ואשלגן פחמתי. הממס הזה אמור היה לפרק את החומרים המורכבים ליסודותיהם ולכן לאפשר את הטרנסמוטציה (הפיכת מתכות נחותות לזהב). ממס זה שפאראצלסוס כינה Alkahest היה מטרת עבודתם של כימאים רבים שהלכו בעקבותיו בדורות הבאים.
מימוסיים
מִִימוֹסִיִּים או שִּׁטִּיִּים (שם מדעי: Mimosoideae) היא תת-משפחה בתוך משפחת הקטניות. המימוסיים כוללת עשרות ספורות של סוגים; זאת לעומת מאות הסוגים בפרפרניים, תת-משפחה נוספת בקטניות.
סוגי תת-המשפחה מאופיינים בפריחה בעלת עלי כותרת קטנים ואבקנים בולטים ומרובים. מחולקת על פי רוב לחמישה שבטים: Acacieae, Ingeae, Mimoseae, Mimozygantheae, Parkieae.
בארץ צומחים מספר סוגים של מימוסיים, חלקם יובאו וחלקם צומחים בר. הסוג הבולט מביניהם הוא השיטה.
באצ'אן
באצ'אן (בהולנדית: Batjan, בעבר נקרא גם Bachian או Bachan) הוא האי הראשי בקבוצת איי באצ'אן שבאינדונזיה. האי הוא חלק מאיי מאלוקו ומופרד מחצי האי הדרום מערבי של הלמהרה באמצעות מושבת פאטינטי. מצפון לאי נמצאים האיים קאיואה, טרנאטה וטידורה.
היסטוריה
בעבר שלט באי סולטאן מקומי ומבנה השלטון היה דומה לזה שבסולטאנויות החזקות שהתקיימו בטרנאטה וטידורה.
ההשפעה האירופאית המשמעותית הראשונה על באצ'אן הייתה פורטוגלית, בעיקר כתוצאה מהקמת מבצר על האי ב-1588. אולם, ב-1609 המבצר נכבש על ידי חברת הודו המזרחית ההולנדית, מהלך שסימן את תחילת השלטון ההולנדי בבאצ'אן. לאחר 1889 הוחלפה המונרכיה של האי בוועדת צ'יפים שבראשה עמד קצין הולנדי ממונה.
החשיבות הקולוניאלית של באצ'אן נגזרה בעיקר מסחר התבלינים ששגשג בטרנאטה, טידורה והאלמאהרה. האי לא היווה מוקד משיכה עקב משאביו הטבעיים, אלא כנקודת שליטה בסיוע לשמירה על האיים הסמוכים. בסוף המאה ה-19 נעשו ניסיונות לכריית מחצבים באי, אולם הם נכשלו.
אוכלוסייה
החלק הפנימי של האי כמעט ואינו מיושב ורוב תושבי החופים אינם ילידי האי. הקבוצות העיקריות בקרב תושבי החופים הן הסיראני (צאצאים נוצרים של הפורטוגלים), מאלאים, פפואנים ומהגרים מהאיים השכנים. מספר התושבים הכולל הוא 13,000. העיר החשובה ביותר באי היא לאבוהה, הנמצאת בצד המערבי של האי. בסמוך לה נמצאת העיר אמאסינג (או אמאסינגקוטה) שבעברה הייתה נקודת התיישבות חשובה על האי.
שפה
בבאצ'אן מדוברות מספר שפות אוסטרונזיות ולא-אוסטרונזיות, כולל טובלו, גאללה, טרנאטה, באג'או וטוקאנג בסי. אולם, שפת הילידים של באצ'אן היא באקאנזית, הידועה גם כבאצ'אן מאלאית (קוד ISO 693-3). ישנה מחלוקת בקרב בלשנים האם מדובר בניב מאלאי או בשפה שמתבססת על המאלאית.
גאוגרפיה ומשאבים טבעיים
פני השטח של האי אינם אחידים והם מורכבים משני חלקים הרריים המחוברים באמצעות רצועת יבשה. שטח האי הכולל הוא כ-1900 קמ"ר. התצורה של האי היא געשית, והמעיינות החמים מרמזים על קיומה של פעילות געשית. אולם, בחלק הדרומי של האי ניתן למצוא סלעים לא-געשיים. הנקודה הגבוהה ביותר על פני האי היא פסגת הר לאבואה בגובה של 2,118 מטרים. באי התגלו מחצבי פחם ומינרלים אחרים. חלק גדול מהאי מכוסה בעצים, וביניהם ניתן למצוא סאגו, אגוזי קוקוס וציפורן בשפע.
חיי הטבע
באצ'אן זוכה להתעניינות רבה של הזואולוגים כיוון שהוא הנקודה המזרחית ביותר בכדור הארץ שבה ניתן למצוא את הקוואדרומאנה (סוג של קוף). כמו כן, האי עשיר בציפורים ובחרקים. באצ'אן (ביחד עם האלמאהרה) הוא בית הגידול של הדבורה הגדולה ביותר בעולם, דבורת הבנאי (Chalicodoma Pluto).
אוריינטליזם
אוריינטליזם (בעברית: מזרחתנוּת) היא הדרך שבה מתוארת תרבות המזרח בעיניים מערביות. בחקר תולדות האמנות התייחס המושג ליצירות של אמנים צרפתיים שתיארו את ארצות המזרח התיכון וצפון אפריקה. פרסום ספרו של אדוארד סעיד, "אוריינטליזם" העניק למושג זה גוון חדש, ביקורתי בעיקרו, המדגיש את יחסו המתנשא לכאורה של העולם המערבי לתרבות המזרח, כפי שעוצב על ידי האימפריאליזם האירופי.
אוריינטליזם קלאסי
האוריינטליזם תפס תאוצה בצרפת של המאה ה-19, לאחר שאלכסנדר-גבריאל דקאן, שטייל בטורקיה ובצפון אפריקה והצית את הדמיון של אומני פריז כאשר בשנת 1831 הציג בסלוני פריז סקיצות מחיי היומיום של המזרח.
סגנונו הייחודי של דקאן, שנחשב למייסד האוריינטליזם, השפיע על אומנים נוספים, כך למשל, בעבודותיו של דלקרואה כמו "הנשים של אלג'יר" (1834), ו"הפנאטים של טנג'יר" (1838), ניתן למצוא השפעות של סגנון האוריינטליזם העולם.
ההשפעה המשיכה גם לעולם הספרות, היצירה "קונסטנטינופול" של הסופר תאופיל גוטייה (1853) הושפעה רבות מעבודותיו של דקאן.
עם תחילת צמיחת זרם אומנות זה, הוקם בפריז בית הספר האוריינטלי הראשון, ודקאן התמנה למנהל בית הספר.
ביקורת האוריינטליזם
אסמכתות דומות לרקע ההיסטורי של הטענות נגד האורינטליסטים מובאות גם על ידי מייקל קוק.
ביקורתו של אדוארד סעיד
ספרו של אדוארד סעיד "אוריינטליזם" נועד לענות על השאלה "איך אירופה מדמיינת את המזרח?" ושעיקרו על כך שאירופה בנתה את כוחה על ידי שלילת המזרח, נכתב ב-1978.
בעיני סעיד אוריינטליסט הוא כל מי שלומד או חוקר את המזרח. קיימת הבחנה בין ערכים- מזרח- אוריינט, מערב- אוקסידנט. נוצר שיח של שפה, משמעויות ודימויים לכל מי שדן בנושא האוריינטליזם. סעיד מאמין שהאוריינט הוא יציר האדם ואינו עובדה של הטבע, הידע איננו טהור לדעתו אלא פוליטי.
סעיד ביקר את גישת המערב כלפי המזרח. לדבריו, מסורת ארוכה של דימויים שגויים ורומנטיים של אסיה והמזרח התיכון בתרבות המערב שימשה כהצדקה לשאיפות הקולוניאליות של ארצות הברית ואירופה.
בספר טוען סעיד שהמערב נגוע בגזענות ודעות קדומות כלפי המזרח ושהוא מונע משאיפות אימפריאליסטיות ומתפיסה אירוצנטרית. הפרשנות המערבית, שמבוססת על התפיסות הללו, תורמת לקיבוע המזרח כנחות, פרמיטיבי ופסיבי בתודעה הקולקטיבית המערבית, וכתוצאה מכך המזרח נתפס כחלש מבחינה צבאית ונתון להשפעתו של המערב. סעיד כינה את הפרשנות הזאת "אוריינטליזם" וטען שהיא באה לידי ביטוי בכל אינטראקציה של העולם המערבי עם המזרח, למשל במחקר, בספרות ובאומנות. מטיעוניו המרכזיים עולה שלדעתו אוריינטליזם היא תודעה של המערב ללא ההבנה שכש"אנחנו"חושבים על המזרח אין לנו יכולת אובייקטיבית, אלא מטען גדול של פרשנות מערבית. המערב שולט במזרח, בכוחו של המערב לעזור לו ולטפל בו דרך משקפיים אירופאיות. המערב הופך את המזרח לפסיבי. האורינטליסטים חוקרים את המזרח בצורה מהותנית- על בסיס גורם אחד וזה האסלאם. המערב איננו תופס שהאסלאם הוא דינמי אלא רואה אותו כקפוא ובלתי ניתן לשינוי. המערב העמיד את המזרח כניגוד שלו על ידי שיח וכוח, השליטה של המערב בידע חילקה את העולם לקטגוריות האלו, מערב ומזרח. ספרו של סעיד הקנה לו פרסום עולמי, והעמיד אותו במרכז מחלוקת בינלאומית בנושא.