cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גידי אביבי
קריירה בקולנוע וטלוויזיה
החל משנת 1994 יצר אביבי יחד עם יואב קוטנר, גבי ביבליוביץ, עמי אמיר ואריק ברנשטיין את "סוף עונת התפוזים - סיפורו של הרוק הישראלי", סדרה בת 12 חלקים שתיעדה את סיפורו של הרוק הישראלי. הסדרה, שאביבי היה הכותב הראשי שלה, שודרה בערוץ 1 בשנת 1998.
בשנים 2001 עד 2002 היה אביבי (יחד עם יצחק לבני) היועץ המקצועי של המועצה לשידורי כבלים ושידורי לוויין במכרז להקמתו של ערוץ המוזיקה הישראלי.
סרטיו של אביבי כמפיק כוללים את "בקומרניס" (במאי ומפיק שותף: אידו סלע), שהוצג לראשונה בשנת 2006 במסגרת התחרות הרשמית של פסטיבל דוקאביב והופק בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה ואת "האחיות כהנא" (מפיק שותף: אמיר הראל, במאי ומפיק שותף: גלעד מלצר) שהוקרן לראשונה באותה השנה במסגרת ערוץ יס דוקו.
בשנת 2008 הפיק אביבי, יחד עם יעל בירון ודרור נחום, את הסרט התיעודי "חייב לזוז", בבימויו של אבידע ליבני, שתיאר את תחילת דרכו של אהוד בנאי ואת סיפור שיתוף הפעולה החד פעמי שלו במסגרת להקת "הפליטים" עם יוסי אלפנט, ז'אן ז'ק גולדברג, נעם הלוי וגיל סמטנה. הסרט הוקרן לראשונה במסגרת תחרות וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים וזכה לביקורות נלהבות.
בשנת 2011 הפיק אביבי את "לאן נעלם משה גז", סרט תיעודי נוסף בבימויו של אבידע ליבני, שבו הוא יוצא לאתר סרט אימה בשם "המלאך היה שטן" שראה בילדותו ונעלם יחד עם יוצרו, הבמאי משה גז. הקרנת הבכורה של "לאן נעלם משה גז" נערכה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה. הסרט הופק בתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב – פרויקט קולנוע והוקרן בערוץ 8 ב-HOT.
בשנת 2012 אביבי הפיק את "מרק עוף עם סכינים" (שם עבודה: "זה לא סרט שואה"), בבימויה של ליאורה איזנשטיין, בתמיכת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו. הבכורה הבינלאומית של הסרט נערכה בשנת 2013 בפסטיבל סינימה דייוורס, בארצות הברית.
בשנת 2012 אביבי החל בהפקת מספר פרויקטים תיעודיים, ביניהם "לעולם בעקבות ספארקס" בבימויו של פיני שץ, בתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב – פרויקט קולנוע ו"East Jerusalem/West Jerusalem" בעקבות אלבום באותו שם של דויד ברוזה, בבימוים של הנריקה צימרמן וארז מילר, בתמיכת קרן מרק ריץ'.
בשנת 2012 החל אביבי, יחד עם ערן ריקליס, בפיתוח פרויקטים עלילתיים בבימויה של דינה צבי ריקליס: "אשת השגריר" (שם עבודה) ו״ג׳י-פי-אס״ (שם עבודה) על פי תסריטים וסיפורים של עלמה גניהר, ו"לפעמים מותר לחטוא" (שם עבודה, ״אללוף לא לוזר״), על פי תסריט של דיתה גרי, המבוסס על סיפור של מיכאל לב-טוב. "אשת השגריר" הושלם בשנת 2016 כסרט עלילתי קצר בתמיכת קרן מקור לסרטי קולנוע וטלוויזיה, עם אסתר רדא בתפקיד הראשי והוקרן בבכורה ישראלית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
בשנת 2013 אביבי החל בהפקת סרט תיעודי בבימויו של אבידע ליבני, שמתמקד ביצירתו של האמן והמעצב הנודע רון ארד. הסרט הושלם בשנת 2017 והקרנת הבכורה נערכה בחודש מאי 2017 בפסטיבל דוקאביב.
בשנת 2013 השלים אביבי את הפקתו של סרט תיעודי בבימויה של טל שפי, "לא החיים שלך", שמתמקד בשאלות של זהות וביחסיהן של אם ובת, שנפרשים במהלך ביקור חוזר שלהן בגואה. הסרט, שהופק בתמיכת יס דוקו, הוקרן במסגרת התחרות הרשמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה והתחרות הרשמית של הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים, רחובות.
בשנת 2014 אביבי השלים את הפקתם של שני סרטים תיעודיים על גיבורים מוזיקליים: "מזרח ירושלים / מערב ירושלים", שהוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הקולנוע של וודסטוק, ובמרכזו ההקלטות שערך דויד ברוזה עם מוזיקאים אמריקניים, ישראלים ופלסטינים באולפן הקלטות בשייח' ג'ראח במזרח ירושלים; ו"לעולם בעקבות ספארקס", שהוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, על מעריצי להקתם של צמד האחים המסתוריים מלוס אנג'לס. עם טוני ויסקונטי, יזהר אשדות, יאיר ניצני ויונתן בר גיורא, שהיה שותף בכתיבת התסריט.
בשנת 2014 אביבי החל את הפקתה של "ג'יהאד עכשיו", סדרה בת 4 שעות עבור רשות השידור ובמרכזה סיפורו של הג'יהאד הגלובלי, ממלחמת אפגניסטן-ברית המועצות והקמת אל קאעדה דרך פיגועי 11 בספטמבר והמרדף אחרי אוסאמה בן לאדן ועד למשבר ההגירה באירופה והמאבק בדאעש (מגיש: הנריקה צימרמן; בימוי: אנה סומרשף והנריקה צימרמן; תחקיר: אביב אורג). הסדרה שודרה לראשונה בערוץ 1 בחודש מרץ 2016.
בשנת 2018 הוקרן סרט תיעודי בבימויה של עירית שמגר, "אלוהים רוצה בית", שאביבי הפיק עבור HOT8 בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
בשנת 2019 הוקרנה בערוץ מכאן 33 סדרה תיעודית בארבעה פרקים בהגשתו של מכרם ח'ורי, בבימויו של עדי עדואן ובהפקתו של אביבי בשם "התנגשות הציביליזציות".
בשנת 2020 נערכה הקרנת הבכורה של סרט תיעודי בינלאומי (גרמניה-בלגיה-ישראל) בשם "התזמורת האדומה" בבימוי של קרל-לודוויג רטינגר ובהפקתו של אביבי. בשנת 2021 הסרט נרכש להקרנה על ידי סלקום טי.וי.
בשנת 2021 הוקרנה בערוץ רשת13 סדרה תיעודית בארבעה פרקים בהגשתו של גברי בנאי, בבימויו של יואב שמיר ובהפקתו של אביבי בשם "למי קראת זקן?!".
מפיק ויועץ לפסטיבלים ואירועים
משנת 2016 ועד שנת 2017 אביבי מייעץ לפסטיבל סולידריות לקולנוע, אקטיביזם וזכויות אדם. המהדורה הרביעית של הפסטיבל נערכה באפריל 2016 בסינמטק תל אביב וכללה סרטים ואירועים, ביניהם מחווה לאייבי נתן לציון 50 שנה לטיסתו ההיסטורית למצרים והקרנת בכורה ישראלית של "האיידול", סרטו של האני אבו אסעד.
המהדורה החמישית של הפסטיבל נערכה בסינמטק תל אביב בחודש מאי 2017 וכללה הקרנות של למעלה מ-20 סרטים ישראלים ובינלאומיים, ביניהם "ספיד סיסטרס" ו"ג'נקשן 48". סרט הפתיחה של הפסטיבל היה "הנערה האלמונית" של האחים דארדן.
בשנת 2018 מונה אביבי לתפקיד המנהל האמנותי של פסטיבל סולידריות. הפסטיבל נערך בסינמטק תל אביב בשנים 2018 ו- 2019, ובמהדורה מקוונת בשנת 2020 עקב מגפת הקורונה. המהדורה הבאה של הפסטיבל תיערך בחודש דצמבר, 2021.
פסטיבל אפוס לסרטי תרבות ואמנות
בשנת 2009 יזם אביבי, יחד עם מיקי לרון, את הקמתו של "אפוס", הפסטיבל הבינלאומי לסרטי תרבות ואמנות. זהו למעשה פסטיבל הסרטים הראשון בישראל שמוקדש כולו למפגשים בין האמנויות השונות לבין אמנות הקולנוע. הסרטים שמוצגים בפסטיבל, תיעודיים ועלילתיים, עוסקים ביוצרים ובתחומי אמנות מגוונים: שירה וספרות, מחול, מוזיקה לסוגיה, תיאטרון, אמנות פלסטית וקולנוע כאמנות. אביבי ניהל את הפסטיבל עד שנת 2015.
בשנת 2010 הורחב היקף הפסטיבל. "אפוס 2" נערך בסינמטק תל אביב וסרטים מתוכו הוקרנו בכל ברחבי ישראל. הפסטיבל כלל 43 סרטים, בהם צפו כ-10,000 איש.
"אפוס 3" נערך במוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 2012, וסרטים מתוכו הוקרנו בסינמטק חיפה, מוזיאון חיפה לאמנות, סינמטק ירושלים, סינמטק הרצליה ומרכז המחול עמק המעיינות. במסגרת הפסטיבל נערך מופע מחווה לדייב ברובק בהשתתפות בנו, דאריוס ברובק, אחרי סרט תיעודי על פסנתרן הג'אז הגדול בהשתתפות קלינט איסטווד. בין אורחי הפסטיבל: ארנצ'יה אגירה, ג'ון ברדיקט, קווין הוד, לך מאייבסקי, אגנס שוש, איוון שומאכר, פיליפ שטולצל וויקטוריה שימנסקה.
"אפוס 4" נערך במוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 2013, וסרטים מתוכו הוקרנו בסינמטקים ובמרכזי תרבות בכל רחבי הארץ. הפסטיבל נפתח בסרט "יוסי בנאי – אלבום פרידה", שהופק בתמיכת אפוס, ערוץ 8 בהוט וקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, וננעל במופע הבכורה של יונתן בר גיורא, "גרסת המלחין".
״אפוס 5״ נערך במוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 2014 במהדורה מורחבת בת 10 ימים. סרט הפתיחה של הפסטיבל היה ״מפריח היונים״, בבימויו של ניסים דיין על פי ספרו של אלי עמיר. סרטי הפסטיבל הוקרנו בסינמטקים של תל אביב, ירושלים וחיפה. הפסטיבל כלל אירועים מיוחדים שהוקדשו לאדריכלות וקולנוע, לסרטים תיעודיים על תרבות ערבית ולקולנוע ניסיוני.
חיים אישיים
אביבי, יליד רחובות, מתגורר בתל אביב, גרוש ואב לבת ובן.
תחנת הרכבת בת ים – קוממיות
תחנת הרכבת בת ים – קוממיות היא תחנת רכבת במסילת תל אביב – פלשת. אמנם התחנה נקראת בת ים - קוממיות, אך היא נמצאת בתחומה השיפוטי של חולון, על מחלף קוממיות אשר מקשר בין שתי הערים לנתיבי איילון. התחנה משרתת את תושבי האזור הדרומי של חולון, הכולל את שכונות קריית בן-גוריון, קריית רבין, ג'סי כהן, וקריית מיכה בחולון, וכן את תושבי האזור הדרום-מזרחי של בת ים בו נמצאת שכונת רמת הנשיא.
בסמוך לתחנה שנחנכה ב-25 בספטמבר 2011, הוקם חניון המשרת מכוניות נוסעים וכלי רכב דו-גלגליים.
בנובמבר 2021 הושלמה בתחנה התקנתה של מערכת הזנה חשמלית עילית על ידי חברת SEMI הספרדית. המערכת מספקת מתח חילופין של 25 אלף וולט בתדירות של 50 הרץ ומאפשרת לציוד נייד רכבתי בעל פנטוגרף לפעול בתחנה. כיום יש לרכבת ישראל קטרי בומברדייה טראקס הגוררים קרונות דאבל דק מאותו יצרן וקרונועים חשמליים מדגם Desiro HC תוצרת סימנס.
מבנה התחנה
אולם הנוסעים נבנה בתוואי הכביש העירוני. בתחנה ישנה מסילת רכבת כפולה בין נתיבי איילון, כאשר לכל מסילה יש רציף צד.
שירות הרכבות בתחנה
זוהי תחנה ביניים בקו אשקלון - הרצליה. קו זה משרת את התחנות:
אשקלון, אשדוד – עד הלום, יבנה – מערב, ראשון לציון – משה דיין, בת ים – קוממיות, בת ים – יוספטל, חולון – וולפסון, צומת חולון, תל אביב – ההגנה, תל אביב – השלום, תל אביב – סבידור מרכז, תל אביב – אוניברסיטה, בני ברק – רמת החייל, פתח תקווה – קריית אריה, פתח תקווה – סגולה, ראש העין – צפון, כפר סבא – נורדאו, הוד השרון – סוקולוב, רעננה – דרום, רעננה – מערב והרצליה.
בשעות השיא עוצרות בתחנה שלוש רכבות בשעה בכל כיוון, כאשר שתיים מגיעות עד לאשקלון ואחת לראשון לציון משה דיין. בשעות השפל עוצרות בתחנה שתי רכבות בשעה בכל כיוון.
קווי אוטובוס לתחנה
מקרא סימנים:
מקרקעין בישראל
מקרקעין קרויים גם נִכְסֵי דְלָא נָיְדֵי (ובראשי תיבות: נדל"ן), משום שמאפיין של נכסים אלה הוא חוסר היכולת להזיזם ממקומם (להבדיל ממיטלטלין - נכסים שניתן להעבירם ממקום למקום).
עסקאות במקרקעין
העברת הבעלות על המקרקעין נעשית באמצעות מכירתם. בנוסף לכך מקובלות עסקאות נוספות במקרקעין, המקנות זכות שימוש בנכס בלא העברה של הבעלות.
שכירות במקרקעין היא זכות שהוקנתה בתמורה להחזיק במקרקעין ולהשתמש בהם לתקופה מוגבלת, כאשר שכירות מעל לתקופה של חמש שנים נקראת חכירה, ושכירות לתקופה שמעל לעשרים וחמש שנים נקראת חכירה לדורות.
דמי מפתח היא עסקת נדל"ן המהווה מעין הכלאה בין רכישת הנכס לשכירתו. בעסקה זו הרוכש משלם מחיר נמוך (כמחצית משוויו המלא של הנכס), ובתמורה מקבל חזקה על הנכס וממשיך לשלם דמי שכירות נמוכים במיוחד. בתמורה לתשלומים אלו, מקבל הדייר הגנה לזכויות המגורים שלו בנכס עד סוף ימיו. הוא אף יכול להוריש זכות זו לקרוב משפחה מדרגה ראשונה אם התגורר עמו סמוך למועד פטירתו. השיטה מעוגנת בחקיקה מיוחדת שעברה גלגולים רבים עד שנחתמה ונושאת את הכותרת: "חוק הגנת הדייר".
השלמתה של עסקת מקרקעין, כגון עסקה למכירת בית הנמצא בבנייה, עשויה להימשך זמן רב. להגנת זכויותיו של הקונה בעסקה כזו משמשת הערת אזהרה, שהיא רישום במרשם המקרקעין בדבר התחייבות בכתב, של בעל המקרקעין או בעל הזכות במקרקעין, לעשות במקרקעין מסוימים עסקה או להימנע מלעשות בהם עסקה. לרישום הערת אזהרה שתי מטרות:
בהערכת שוויו נכס מקרקעין, כבסיס לעסקה בנכס זה או לשם ביטוחו עוסק שמאי מקרקעין.
לעסקה במקרקעין אין תוקף ללא חוזה בכתב.
היטל השבחה
היטל השבחה הוא תשלום הנדרש מבעל מקרקעין לוועדה המקומית אשר אישרה תוכנית והביאה בכך לעליית שווי המקרקעין שלו. היטל ההשבחה לוועדה המקומית מותנה בעליית ערך המקרקעין בעקבות מתן אחד מהאישורים הבאים על ידי אותה וועדה:
גובה ההיטל הוא מחצית מעליית השווי של המקרקעין, והוא משולם ביום מימוש הזכויות בקרקע. גובה ההיטל נקבע על ידי שמאי מטעם הרשות המקומית אך ניתן לערער עליו תוך 30 יום.
מס שבח מקרקעין
מס ייחודי בגין רווח הון שהופק ממכירת זכויות במקרקעין בישראל וזכויות באיגוד מקרקעין. מבחינה היסטורית מס שבח קיים בחוק נפרד - חוק מיסוי מקרקעין (שבח ורכישה), תשכ"ג-1963 - ולא בפקודת מס הכנסה, אך מבחינה מהותית אין שום הבדל. מס זה היה קיים עוד לפני שהיה קיים מס רווחי הון בפקודת מס הכנסה. המס מוטל גם על מכירות מקרקעין של ישראלים בשטחים. במסגרת מס זה קיימים אותם פטורים ממס על מכירות של דירות מגורים בישראל. החוק עבר מספר רפורמות משמעותיות כאשר ביום 7 בנובמבר 2001 נכנסה לתוקף רפורמה משמעותית בעקבות ועדת רבינוביץ במסגרת תיקון מס' 50 לחוק. בשנת 2013 אושרה רפורמה (תיקון 76 לחוק) אשר כללה שינוי משמעותית במודל המיסוי של דירות מגורים.
בארץ אי אפשר להעביר רישום בעלות על דירה בטאבו אם אין אישור ממס שבח ששולם המס או שיש פטור.
נוכח הדמיון בין השמות, קיימת בקרב הציבור נטייה להתבלבל בינו לבין היטל השבחה.
מס רכישה
על פי החוק חייב כל רוכש מקרקעין בתשלום מס רכישה על פי מדרגות המתעדכנות אחת לשנה, בתאריך 16 בינואר. את המס משלמים למס הכנסה תוך 50 יום ממועד החתימה על הסכם הרכישה.
מקרקעין, תכנון ובניה
על-פי חוק המקרקעין יש לקבל הסכמתם של 75% מהדיירים בבית משותף לצורך הרחבת דירה. במקום זאת, ניתן גם להשיג רוב של שני שלישים מבעלי הרכוש המשותף. בבניית תוספת ממ"ד ניתן להסתפק ב-60% מהדיירים. עם זאת, במידה וההתנגדות של השכנים אינה סבירה, ניתן להפעיל את תקנה 2ב לתקנות התכנון והבניה (בקשה להיתר, תנאיו ואגרות), התש"ל-1970, ולשלוח מכתבים רשומים למסרבים לחתום לשם שמיעת התנגדותם. במקרה שההתנגדות אינה סבירה ייתכן כי הוועדה המקומית לתכנון ובניה תאשר בנייה גם ללא רוב זה. המפקח על בתים משותפים במשרד המשפטים אחראי לבדיקת מצבים בהם יש ניגודי אינטרסים כאלה, והוא יושפע רבות מהעמדה התכנונית של הוועדה המקומית לגבי ההתנגדות.
משכנתא
כאשר נדרש מימון בנקאי על מנת להשלים את רכישת המקרקעין, הלווה יפנה לבנק לצורך קבלת משכנתא. מימון זה ניתן על ידי הבנק תוך מישכון הנכס ושיעבודו לבנק, תוך רישום הערת אזהרה במינהל מקרקעי ישראל/מרשם המקרקעין (המכונה טאבו).
מוזיקה ווקאלית
מוּזִיקָה ווֹקָאלִית היא סגנון מוזיקלי בו מרכז הכובד של המוזיקה נשען על קול אדם ולא על כלי נגינה. מוזיקה זו מתבצעת על ידי קול אדם בלבד או בשילוב ליווי אינסטרומנטלי, ותוגדר ווקאלית כל עוד קול האדם הוא הדומיננטי. מוזיקה ווקאלית בעלת קול אדם בלבד ללא ליווי של כלי נגינה נקראת א-קפלה.
רקע
כאחד הגורמים להתפתחות הז'אנר ניתן לראות את האיסור שהיה בימי הביניים על שימוש בכלי נגינה בכנסיות ולכן היצירה המוזיקלית בכנסיות הייתה אז ווקאלית.
על מנת להתגבר על מגבלות הקול האנושי מתמחים כותבי המוזיקה הווקלית בהצבת אנשים בעלי גובהי קול שונים במקהלה ובכתיבת מוזיקה מתאימה לזמרים סולנים בעלי סוגי קול שונים, כגון סופרן לירי או דרמטי, בס בופו (לתפקידים קומיים) או בס פרופונדו (לתפקידים דרמטיים) וכדומה.
אם בתחילה הכילה המוזיקה הווקאלית קול אדם בלבד, הרי שהיום, הודות להתפתחויות הטכנולוגיות בתחום הסאונד, ניתן להפיק חיקויים מוצלחים של כלי נגינה בעזרת קול האדם בלבד. התואר מוזיקה ווקאלית נגזר משם התואר האנגלי VOCAL - קולי.
לימודים אקדמיים
כיום אף ניתן להשיג תואר ראשון במוזיקה ווקלית. תוכנית הלימודים כוללת מקצועות כמו קולקוויום, סדנת אופרה, שיעורי איטלקית ועוד.
פסטיבל מוזיקה ווקאלית באבו גוש
פעמיים בשנה, בסוכות ובשבועות, מתקיים באבו גוש פסטיבל מוזיקה ווקאלית. אל הפסטיבל מגיעות מקהלות מהארץ ומחו"ל והוא נערך בכנסיות באזור.
יום הולדת שמח
לחן השיר נכתב על ידי האחיות האמריקאיות פאטי ומילדרד היל בשנת 1893. האחיות, שעבדו כמורות בבית ספר בלואיוויל שבמדינת קנטקי כתבו את השיר כשיר בוקר לילדי בית הספר ושמו היה "בוקר טוב לכולם" ("Good Morning to All").
חברת וורנר מיוזיק גרופ טענה שהיא מחזיקה בזכויות יוצרים על השיר החל משנת 1935 (הגנה שתפוג, לטענת החברה, רק בשנת 2030 בארצות הברית). המשפטן רוברט בראונס טען, לעומת זאת, שזכויות היוצרים של היצירה כבר פקעו. השיר מובא באופן תדיר כדוגמה בדיונים בנושא זכויות יוצרים, ועקב הטענות לזכויות יוצרים, ביצירות אמנות כגון סרטים והצגות בהן כחלק מהעלילה יש חגיגת יום הולדת נמנעים לעיתים המחברים מלהשתמש בשיר. בספטמבר 2015 קבע בית משפט פדרלי בארצות הברית כי אין לחברה זכויות על השיר, וכי הוא ברשות הציבור.
אחד הביצועים הנודעים של השיר הוא של מרילין מונרו ששרה אותו לנשיא ארצות הברית ג'ון קנדי ב-1962 (" Happy Birthday, Mr. President").
מילות השיר
מילות השיר המקוריות באנגלית (עם השם ג'ון כדוגמה):
נוסח עברי
בתקליט "שירי ילדים" של חנה אהרוני, משנת 1957, מופיע הנוסח הבא של השיר: יום הולדת עליז, יום נפלא ומיוחד, יום הולדת ל-xxxx, יום הולדת נחמד.
הנוסח הנפוץ היום הוא פחות מליצי ויותר פשוט, והוא הנוסח הבא: יום הולדת שמח, יום הולדת שמח, יום הולדת ל-xxxx, יום הולדת שמח.
השמדה הדדית מובטחת
השמדה הדדית מובטחת (MAD - Mutually Assured Destruction) היא דוקטרינה צבאית שבמסגרתה שימוש מלא בנשק גרעיני על ידי שני צדדים יריבים יביא לחורבנם הן של התוקף והן של המגן. הדבר מבוסס על הרתעה לפיה השימוש בנשק חזק חיוני כדי להרתיע את האויב מלהשתמש בנשק כזה בעצמו. השמדה הדדית מובטחת היא התגלמות של שיווי משקל נאש, בו שני הצדדים מנסים להימנע מהתוצאה הגרועה ביותר האפשרית מבחינתם.
תאוריה
הדוקטרינה מניחה שלכל צד בעימות יש מספיק נשק גרעיני על מנת להשמיד את הצד היריב. כל צד, אם יותקף בצורה מוגבלת, יגיב בכוח שווה או גדול יותר. התוצאה עשויה להיות הידרדרות שתגרור השמדה הדדית מובטחת של כל הצדדים לעימות. במקרה של תקיפה ראשונית בכוח מלא, קרי מכה ראשונה, במצב של השמדה הדדית מובטחת ההנחה היא שהצד המותקף יבצע מכה בהתרעה קצרה, או באמצעות כוחות שניוניים יבצע מכה שנייה שתוביל לחורבן התוקף, אף כאשר המותקף הראשוני הושמד. במצב של השמדה הדדית מובטחת, בהנחה של שחקנים רציונליים, אין לצד כלשהו אינטרס רציונלי לתקוף ועל כן התוצאה היא שלום מתוח אך יציב.
היישום העיקרי של הדוקטרינה החל במלחמה הקרה. בתקופה זו מנעה התאוריה עימותים מלאים בין ארצות הברית לבין ברית המועצות בעודן עסוקות במלחמות פרוקסי סביב העולם. הדוקטרינה גם הובילה למרוץ חימוש. אומנם המלחמה הקרה הסתיימה בשנות ה-90 המוקדמות של המאה ה-20, אך הדוקטרינה עדיין תקפה.
מצדדיה של הדוקטרינה האמינו שהשיטה הטובה ביותר למנוע מלחמה גרעינית היא לגרום לצד השני להבין שמדינתו תחדל להתקיים כישות מתפקדת. מאחר שהאיום חייב להיות אמין, על כל צד להשקיע הון רב בארסנלים הגרעיניים אפילו אם הם לא נועדו לשימוש. בנוסף, לא ניתן לצפות שאף צד יוכל להגן על עצמו היטב מפני הנשק הגרעיני של היריב. הדוקטרינה הובילה להקשחה וריבוי של מערכות השילוח הגרעיניות וכן לייסוד האמנה נגד טילים אנטי-בליסטיים.
התרחיש שתואר לעיל מוגדר לרוב כ"הרתעה גרעינית". המונח "הרתעה" קיבל את ההקשר הזה לראשונה לאחר מלחמת העולם השנייה.
יחד עם זאת, האמריקאי-יהודי בספרו על מלחמה תרמו-גרעינית מפרט את אסטרטגיית הלוחמה הגרעינית לגבי נשק יום הדין. קהאן פיתח את האסטרטגיה במסגרת עבודתו במכון ראנד. קהאן מראה בספר כיצד נשק יום הדין מגביל את עקרון השמדה הדדית מובטחת.
לפני 1945
ההתייחסות המוקדמת ביותר לרעיון היא של הסופר וילקי קולינס, אשר כתב בתקופת מלחמת צרפת–פרוסיה " אני מתחיל להאמין שקיים רק גורם מפייס אחד - הגילוי בעתיד של כוח הרסני כה איום שההשלכות של מלחמה יובילו בהכרח להיכחדות ואז האדם יהיה חייב לשמור על השלום".
הד לדוקטרינה קיים במסמך הראשון אשר תיעד כיצד פצצת אטום היא הצעה מעשית. בשנת 1940, תזכיר פריש פיירלס חזה כי ההרתעה תהיה האמצעי הראשי להתמודדות עם אויב המחזיק בנשק גרעיני.
השלבים המוקדמים של המלחמה הקרה
לאחר שבשנות ה-40 של המאה ה-20 הצליחו ארצות הברית וברית המועצות להפגין יכולות בתחום הנשק הגרעיני, החלו שני הצדדים לפתח יכולות משופרות לשיגור נשק גרעיני האחד כנגד האחר. המדיניות הגרעינית הרשמית של ארצות הברית הייתה "תגובה מוחצת". המדיניות דגלה בהתקפה נחרצת נגד ברית המועצות אם זו תפלוש לאירופה בין אם על ידי שימוש בגרעין ובין אם לאו.
במהלך משבר הטילים בקובה, פיתחה ברית המועצות הבנה אמיתית לגבי יעילות כוח הצוללות האמריקני לשיגור טילים בליסטיים. עד מהרה החלו גם הסובייטים לפתח צוללות דומות.
ה-MIRV הייתה מערכת נשק נוספת שסייעה לנהל את דוקטרינת ההרתעה. באמצעות ה-MIRV יכול היה טיל בליסטי בין-יבשתי יחיד להכיל מספר ראשי קרב. טילי ה-MIRV היו הראשונים אשר נוצרו על ידי ארצות הברית כמענה למערכות נגד טילים הסובייטיות סביב מוסקבה. מאחר שכל טיל מגן יכול היה להשמיד רק טיל תוקף אחד, הסיקו שאם טיל תוקף יכיל מספר ראשי קרב יתקשו הטילים המגנים לבצע את תפקידם ביעילות. אחד ה-MIRV הגדולים ביותר של ארצות הברית הוא השומר שלום LGM-118A, אשר יכול היה להחזיק עד כ-10 ראשי קרב. כל ראש קרב סיפק בערך 300 קילוטון. מאחר שהגנה מפני ראשי קרב רבים הייתה לא מעשית באותה תקופה, ההגנה היעילה ביותר הייתה התקפת הנגד. נשק ה-MIRV נאסר לשימוש באמנת START II משום שהוא מוגדר כמערער יציבות ונותן יתרון מוחלט להתקפה ראשונה.
נאט"ו התכוונה להשתמש בנשק גרעיני טקטי אם הסובייטים יפלשו למערב אירופה. הסובייטים ענו לאיום על ידי מתן הצהרה שכל שימוש בנשק גרעיני נגד כוחותיהם יענה במהלומה סובייטית בהיקף מלא. ההנחה הרווחת הייתה שכל קרב, אם יתפתח, יסתיים באפוקליפסה.
יכולת "מכה שנייה"
על פי שר ההגנה האמריקאי בממשל קנדי רוברט מקנמארה, אשר תיאר את הדוקטרינה של השמדה הדדית מובטחת, המשמעות של הדוקטרינה הייתה שלמדינות יש יכולת התקפה ראשונה או יכולת התקפה שניונית. מדינה שתוקפת ראשונה עשויה להשמיד את הטילים הגרעיניים של יריבתה ובכך למנוע תגובת נגד גרעינית. יכולת התקפה שניונית מספקת למדינה שעשויה להיות מותקפת את היכולת להגיב למתקפה גרעינית בכוח מספיק כדי שאויב יחשוש מלתקוף מלכתחילה.
לפני הצוללות סופקה יכולת המכה השנייה על ידי סיורים מתמשכים של מפציצים המצוידים בנשק גרעיני. זה נעשה כאשר בכל זמן נתון היו מספר מטוסים באוויר שהיו מוגנים בפני ההתקפה הראשונה. הבעיה בטקטיקה זו הייתה הלוגיסטיקה המורכבת של שמירת המטוסים באוויר כל הזמן. לעומתם, היכולת של הצוללות לקיים פעילות במחיר זול יחסית, ובנוסף לשאת חימוש רב, וחזק יותר, הביאו לשדרוג ממשי ביכולת המכה השנייה של האמריקאים.
לאחר המלחמה הקרה
נפילת ברית המועצות הפחיתה את המתיחות בין רוסיה וארצות הברית וכן בין ארצות הברית וסין. הממשל בראשות ג'ורג' בוש הדיר עצמו ביוני 2002 מאמנת הטילים האנטי בליסטיים (ABM TREATY). הדבר נעשה בנימוק שמערכות ההגנה מיועדות להגן מפני מדינות גרעיניות "סוררות" כמו קוריאה הצפונית ולא מפני רוסיה. חשוב להבין גם כי יכולת טילי הקרקע-אוויר מוגבלת ביותר ולא יעילה גם כנגד טילים בין יבשתיים (ICBM) שטסים מהר וגבוה הרבה יותר מטילים שהם קצרי טווח באופן יחסי (עד 3000 ק"מ בקירוב).
בעוד יחסי שתי המדינות השתפרו והאפשרות לעימות גרעיני נראית רחוקה, הדעיכה ביכולת הגרעינית של רוסיה לאחר המלחמה הקרה השפיעה על התוקף של דוקטרינת "השמדה הדדית מובטחת". ב-2006 הועלו טענות שביכולתה של ארצות הברית לבצע התקפה גרעינית ראשונה כלפי רוסיה ולהשמיד כל בסיס מפציצים, צוללות וטילים. הדבר נבע מירידה ברמת האחזקה של מתקני הגרעין הרוסיים. עם זאת, לרוסיה מעל ל-10,000 ראשי קרב גרעיניים ולא צריך יותר מכמה מהם כדי להסב נזק כבד לכל מדינה שהיא כך שטענה שעידן דוקטרינת "השמדה הדדית מובטחת" בא אל קיצו ושארצות הברית נמצאת בתקופה של עליונות גרעינית, אינה בהכרח נכונה.
יוג'ין איסטומין
יוּגִ'ין ג'וֹרְג' איסְטוֹמִין (באנגלית: Eugene George Istomin; 26 בנובמבר 1925 – 10 באוקטובר 2003) היה פסנתרן יהודי-אמריקאי שהתפרסם בעבודתו בשלישיית הפסנתר שנודעה בשם " שלישיית איסטומין-שטרן-רוז".
קורות חיים
איסטומין נולד בניו יורק למהגרים מרוסיה, אם יהודייה ואב נוצרי אורתודוקסי. הוא התפרסם בעבודתו בשלישיית הפסנתר, עם אייזק שטרן וליאונרד רוז, שנודעה בשם "שלישיית איסטומין-שטרן-רוז". עם שלישייה זו הקליט תקליטים רבים, בעיקר מיצירות בטהובן, ברהמס ושוברט. הוא ניגן עמם גם מוזיקה תזמורתית, בין היתר תחת שרביטם של המנצחים יוג'ין אורמנדי וברונו ולטר, ואף כסולן.
בשנת 1943 זכה בפרס לבנטריט, וכן בפרס פילדלפיה לנוער. הוא הופיע לראשונה עם תזמורת פילדלפיה בניצוח יוג'ין אורמנדי, בנגינת קונצ'רטו של שופן ועם הפילהרמונית של ניו יורק בניצוחו של ארטור רודז'ינסקי בנגינת הקונצ'רטו לפסנתר מס' 2 של ברהמס, שני הקונצרטים באותו שבוע בשנת 1943.
הוא הזמין אצל המלחין רוג'ר סשנס קונצ'רטו לפסנתר וניגן אותו בביצוע בכורה בשנת 1956. עוד כמה מלחינים, ביניהם אנרי דיטייה ונד רורם, כתבו מוזיקה בשבילו.
בשנת 1970 זכה עם השלישייה בפרס גראמי על הקלטות בטהובן שלהם.
איסטומין נשא לאישה את מרטה מרטינז, אלמנתו של פבלו קזאלס, ב-15 בפברואר 1975. מרטינז היא נשיאת בית הספר למוזיקה של מנהטן ולשעבר מנהלת אמנותית של מרכז קנדי לאמנויות הבימה בוושינגטון הבירה. איסטומין עבר לוושינגטון בשנת 1980.
בשנות ה-80 וה-90 הוא ערך מסעות רסיטלים, שבהם סייר ב-30 ערים באמריקה עם הפסנתרים שלו ועם מכוון פסנתרים.
יוג'ין איסטומין מת מסרטן הכבד בשנת 2003, בביתו בוושינגטון.
חטיפת שמואל רוזנווסר
חטיפת שמואל רוזנווסר הייתה אירוע שהתרחש בליל 1 בינואר 1970 עת חדרה חוליית מחבלים מלבנון, השייכים לארגון הפת"ח ליישוב מטולה וחטפה שומר-לילה בן 58 בשם שמואל רוזנווסר, תושב קריית מוצקין, שהיה באותה עת על משמרתו. אירוע זה פתח תקופה של משא ומתן עקיף מול הפת"ח, שהסתיימה בהסכם בו הוחלף רוזנווסר במחמוד חיג'אזי ללא נוכחות רשמית של הפת"ח.
החטיפה
אירוע החטיפה בליל השנה החדשה בוצע לרגל ציון חמש שנים לפיגוע הראשון של פת"ח. חוליית המחבלים הסתננה דרך גדר הגבול במטרה להניח מטעני חבלה במטולה, אך בסופו של דבר שבה על עקבותיה כשבידיה רוזנווסר, שניסה להתנגד, אולם בסוף נכנע.
לאחר ארבעה ימי היעדרות, הודיע ארגון הפת"ח כי רוזווסר בידיו ודרש את שחרורם של חברי הארגון העצורים בישראל - כ-100 במספר. כמו כן שאף ארגון הפת"ח שישראל תקיים משא ומתן ישירות עמו, ובכך תכיר בקיומו ובאסירי הארגון כשבויי מלחמה.
מבצע "קונטרבס 10"
החוליה נסוגה לעבר כפר כילא, הנמצא כשני קילומטרים ממערב למטולה. כיוון שכך וכיוון שידוע היה שריכוז של כ-15 מחבלים מצוי בכפר ומסתייע בחלק מתושביו, הגיבה מדינת ישראל לחטיפה בפעולה שבוצעה בליל 2 בינואר נגד הכפר כילא בדרום לבנון. בפעולה שכוונה נגד שלטונות לבנון, שבהם ראו ראש הממשלה גולדה מאיר ושר הביטחון משה דיין אחראים לחטיפה שבוצעה על ידי מחבלים שיצאו משטחה הריבוני.
המשימה הוטלה על חטיבת גולני, והמבצע נקרא "קונטרבס 10". על פי התוכנית, כוח בעוצמה של גדוד תוכנן לתפוס את השכונה המזרחית של הכפר, לחסום כלפי מזרח, מערב ודרום ולפוצץ בתים של מחבלים ומסייעים למחבלים. כוח שני בעוצמה של מחלקה מוגברת תוכנן להשתלט על תחנת מכס לבנונית בסמוך לכפר, בה היו חיילים לבנוניים, לשבות אותם ולפוצץ את התחנה.
בפעולה השתתפו כוחות מגדוד 17 בפיקוד מרא אלעמי, גדוד 51 בפיקוד דוד כהן וכן לוחמי סיירת גולני. הכוחות יצאו לביצוע המשימה ב-2 בינואר 1970 בשעה 11 בלילה.
באזור הצפוני של הכפר היו תושבים אשר פונו מהבתים המיועדים להריסה ומספר גברים נלקחו בשבי. הכוח אשר נע לכיוון תחנת המכס קרא לחיילים להיכנע, הם נשבו ומבנה התחנה פוצץ.
תוצאות הפעולה: נלקחו בשבי 9 חיילים ו-12 אזרחים, וכן נתפסו כלי נשק וציוד רב. ופוצץ מקור הכוח של תחנת מכ"ם לבנונית. שלטונות לבנון לחצו על הפת"ח להעביר לידיהם את רוזנווסר, אך ללא הצלחה..
השחרור של רוזנווסר
במשך התקופה שלאחר חטיפתו הוחזק רוזנווסר בשבי לסירוגין בלבנון, בעיראק, בסוריה ובירדן ועבר עינויים קשים. במהלך התקופה הגיעו למשפחתו מכתבים אחדים ממנו, ופעם אחת הוא הופגש עם עיתונאים ברבת עמון. והצהיר כי הוא מעדיף לחזור להונגריה בה נולד משום "שהציונות הוליכה אותו שולל".
לבסוף הסתפק הפת"ח בשחרורו של מחבל אחד בלבד והוא מחמוד חיג'אזי, מחבל שנלכד כ-6 שנים קודם לכן ובשלב מסוים אף נידון למוות. ישראל התעקשה שלא להכיר בפלסטינים ודרשה כי אף נציג בעל זיקה לפת"ח לא יהיה נוכח בחילופי השבויים. העסקה יצאה לפועל ב-28 בפברואר 1971. שמואל רוזנווסר הוחזר לישראל ומחמוד חיג'אזי הוחזר ללבנון.
יאיר טרצ'יצקי
יאיר טרצ'יצקי (נולד ב-1 במרץ 1980) הוא עיתונאי ישראלי עצמאי, המתמקד בנושאים חברתיים ובפעילות ציבורית למען מעמד העיתונאי. כיהן כיו"ר ארגון העיתונאים בישראל. כתב וערך בין היתר עבור "הארץ", "מעריב", "ידיעות אחרונות", "גלובס" וגלי צה"ל, ועסק בהוראת תקשורת ועיתונות באוניברסיטת חיפה, במכללת נתניה ובמרכז האוניברסיטאי אריאל. טרצ'יצקי אף כיהן כחבר הנהלת אגודת העיתונאים בתל אביב, שממנה פרש בסוף שנת 2011 לטובת הקמת ארגון העיתונאים בישראל. הוא ניהל את ארגון העיתונאים בישראל מאז הקמתו, וביולי 2016 ניצח בבחירות הראשונות בתולדות הארגון וזכה לקדנציה נוספת בתפקיד היו"ר.
ביוגרפיה
טרצ'יצקי גדל בחולון לזוג הורים עולים מארגנטינה. את דרכו העיתונאית החל באתר האינטרנט של עיתון "הארץ". משם עבר לתפקיד כתב כלכלי במקומון הירושלמי "כל העיר", ולאחר מכן עבד כעורך חדשות ב"מעריב" וב"הארץ", כשבמקביל כתב פובליציסטיקה ומגזין. לאחר כשנתיים ב"הארץ", חזר טרצ'יצקי ל"מעריב" כדי להקים ערוץ חברתי באתר "nrg". לאחר שעזב את מעריב התמקד טרצ'יצקי בעבודה כעיתונאי עצמאי, שבמסגרתה ערך את התוכנית "יהיה בסדר" בגלי צה"ל, היה חבר מערכת בתוכנית התחקירים "360" בערוץ 2 וכתב פובליציסטיקה ומגזין ב"ידיעות אחרונות", ב"גלובס" ובמגזין התקשורת "העין השביעית".
השניים נמנו גם על מקימי ועד העיתונאים ב"הארץ". הקמת הוועד נחשבה מהלך היסטורי, מאחר שהמוציא לאור של העיתון, עמוס שוקן, מתנגד לעבודה מאורגנת, ואף הציג עצמו לא פעם כמי שפירק את ההסכמים הקיבוציים בענף העיתונות. כשנה לאחר הקמת הוועד ב"הארץ" ייסדו השניים גם את החטיבה הצעירה באגודת העיתונאים בתל אביב. מטרת המהלך הייתה להחיות את העבודה המאורגנת בעולם התקשורת ולחזק את מעמד העיתונאי, באמצעות פנייה לעיתונאים צעירים שעד אז לא היו חברים באגודת העיתונאים. לכנס הייסוד של החטיבה הצעירה הגיעו כ-400 עיתונאים, שרובם הצטרפו בעקבותיו לאגודה. התארגנותם של העיתונאים הצעירים הובילה מאוחר יותר גם להקמת ועד עיתונאים ב"מעריב".
הקמת ארגון העיתונאים והובלתו
בשנת 2012 עזב טרצ'יצקי את אגודת העיתונאים ופעל ביחד עם ריבק ועיתונאים אחרים – כגון דרור פויר ועינת פישביין – להקמת ארגון העיתונאים בישראל בשיתוף עם הסתדרות העובדים הכללית החדשה. טרצ'יצקי נבחר על ידי מקימי הארגון לעמוד בראשו ולנהל אותו. יותר מ-3,000 עיתונאים הצטרפו לשורותיו וביותר מ-25 כלי תקשורת הוקמו ועדים. ב-19 ביולי 2016 התקיימו הבחירות הראשונות בתולדות הארגון, ובהן טרצ'יצקי גבר על העיתונאי חיים הר-זהב בבחירות לתפקיד היו"ר. לצד תפקידו כיו"ר ארגון העיתונאים, טרצ'יצקי גם משמש כחבר בנשיאות ובמליאה של מועצת העיתונות בישראל.
ביוני 2021 סיים את תפקידו כיו"ר ארגון העיתונאים, והוחלף על ידי נורית קנטי.
פעילות פוליטית
לקראת הבחירות לכנסת ה-25, הודיע על התמודדותו בבחירות המקדימות במפלגת העבודה. טרצ'יצקי קיבל 2,684 קולות, מה שהציב אותו במקום ה-16 בין המועמדים. עם זאת, בשכלול שריונים שונים ברשימה (כגון שריון למחוז המושבים ושריון למחוז הקיבוצים), וכן בשכלול שיטת ה"ריץ'-רץ'" המשווה את כמות הנשים והגברים ברשימה, טרצ'יצקי צפוי להיות מוצב ברשימת המפלגה לכנסת במקום ה-23.
אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת
אדוארד השביעי (Edward VII, 9 בנובמבר 1841 – 6 במאי 1910) היה מלך הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, מלך מושבות חבר העמים הבריטי וקיסר הודו הבריטית מ-22 בינואר 1901 ועד מותו ב-6 במאי 1910. היה ידוע בכינויו הדוד של אירופה, שכן היה בעל קשרי דם עם כמעט כל שאר המונרכים באירופה.
אדוארד, ששמו המלא היה אלברט אדוארד, נולד למלכה ויקטוריה ולנסיך אלברט, והיה למלך הבריטי הראשון לבית סקסה-קובורג-גותה. כיורש העצר, החזיק אדוארד בתואר "נסיך ויילס", תואר אותו נשא במשך כמעט 60 שנה. לאורך תקופת שלטונה הארוכה של אמו לא היה לאדוארד כוח פוליטי, אך הוא נחשב להתגלמות מעמד האצולה האופנתי והנהנתני.
ילדות ונעורים
אלברט אדוארד (אשר כונה בקרב משפחתו בכינוי החיבה "ברטי"), נולד בבוקר 9 בנובמבר 1841 בארמון בקינגהאם. אמו, המלכה ויקטוריה, מלכה באותו זמן במשך כ-4 שנים, ואביו, אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה, היה דודנה ובעלה של ויקטוריה. כבן הראשון של המונרך הבריטי (הייתה לו אחות גדולה, ויקטוריה), הוא קיבל עם לידתו את התארים דוכס קורנוול, דוכס רות'סיי, רוזן קאריק, ברון רנפרו, אדון האיים ונסיך סקוטלנד. כבנו של הנסיך אלברט הוא קיבל גם את התואר "נסיך סקסה-קובורג-גותה" ו"דוכס סקסוניה". בגיל חצי שנה העניקה לו אמו את התארים "נסיך ויילס" ו"רוזן צ'סטר". בגיל מאוחר יותר הוא קיבל את התארים "רוזן דבלין", "אביר מסדר הבירית" ו"אביר מסדר הדרדר". בשנת 1863 ויתר על זכויות הירושה שלו לדוכסות סקסה-קובורג-גותה ואלה עברו אל אחיו הצעיר, אלפרד.
ויקטוריה ואלברט החליטו כי בנם הבכור צריך לקבל חינוך שיכין אותו להיות מונרך חוקתי למופת, ולכן בגיל 7 החל אדוארד את לימודיו אצל מספר מורים פרטיים, לפי תוכנית לימודים שהכין הנסיך אלברט. אולם, בניגוד לאחותו הגדולה ויקטוריה, אדוארד לא הצטיין בלימודיו. הוא לא היה תלמיד חרוץ וכישוריו האמיתיים היו קסם, חברותיות וטאקט. בקיץ 1859 למד באוניברסיטת אדינבורו, ולאחר מספר חודשים נרשם ללימודים באוקספורד. כתלמיד באוניברסיטה, משוחרר מתוכנית הלימודים של הוריו, הוא נהנה לראשונה מלימודיו והצטיין בהם.
בשנת 1860 היה ליורש העצר הבריטי הראשון שנסע לצפון אמריקה. מזגו הנעים ולבביותו הפכו את הנסיעה להצלחה גדולה. הוא חנך את גשר ויקטוריה במונטריאול, הניח את אבן היסוד של גבעת הפרלמנט באוטווה ובילה שלושה ימים בבית הלבן עם הנשיא האמריקאי ג'יימס ביוקנן.
בשנת 1861 עבר אדוארד ללמוד בקיימברידג', שם למד היסטוריה אצל צ'ארלס קינגסלי, אולם הוא לא סיים את לימודיו שם.
הוא קיווה לבנות לעצמו קריירה בצבא הבריטי, אולם לא יכול לעשות זאת משום היותו יורש העצר. לכן הסתפק בשירות מינימלי של כמה חודשים, בהם עלה מדרגת סגן לדרגת קולונל. בחודש ספטמבר של אותה שנה נשלח אדוארד לגרמניה, לכאורה על מנת לצפות בתמרונים צבאיים, אך למעשה מטרת הנסיעה הייתה לארגן פגישה בינו לבין אלכסנדרה, בתו הבכורה של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק. הוריו של אדוארד החליטו עוד לפני כן שאדוארד ישא לאישה את אלכסנדרה. הפגישה הראשונה בין בני הזוג התקיימה ב-24 בספטמבר בעיר שפייר, תחת השגחתה של ויקטוריה, אחותו של אדוארד, שהייתה נשואה אז לפרידריך, קיסר גרמניה לעתיד.
החל באותה התקופה החל אדוארד לקבל שם של רודף נשים. בדצמבר 1861 נפטר אביו ממחלת הטיפוס, שבועיים לאחר שביקר את אדוארד בקיימברידג'. הנסיך אלברט נסע לבקר את בנו כדי לנזוף בו על כך שהחביא שחקנית בשם נלי קליפדן באוהל הצבאי שלו במהלך אימונים באירלנד. ויקטוריה, שקיבלה את מות בעלה בצורה קשה ביותר ולבשה בגדי אבל עד יום מותה, האשימה את אדוארד במותו, וראתה בו בחור קל דעת וחסר אחריות.
נישואיו
לאחר מותו של אלברט פרשה ויקטוריה כמעט לגמרי מהחיים הציבוריים. בשנת 1862 היא שלחה את אדוארד למסע לימודים מקיף במזרח התיכון, שבמהלכו ביקר במצרים, ירושלים, דמשק, ביירות וקונסטנטינופול. הסיור תועד בצילומים שיצר הצלם שהתלווה לנסיך, פרנסיס בדפורד. מיד עם חזרתו לבריטניה נעשו סידורים לאירוסיו עם אלכסנדרה, וב-10 במרץ 1863 השניים נישאו בטירת וינדזור.
אדוארד ואלכסנדרה התמקמו בבית מרלבורו כמשכנם הקבוע בלונדון, והשתמשו בבית סאנדרינגהאם כבית הכפר שלהם. היו שהתנגדו לנישואיהם, משום שרוב קרוביה של המלכה ויקטוריה היו גרמנים, ודנמרק הייתה מסוכסכת עם גרמניה באותה התקופה בשל מחלוקת על מחוזות שלזוויג והולשטיין. כשאביה של אלכסנדרה ירש את כס המלוכה הדני בנובמבר 1863, הקונפדרציה הגרמנית ניצלה את ההזדמנות וסיפחה בכוח את שני המחוזות אליה. גם ויקטוריה עצמה התלבטה לגבי השידוך בהתחשב בנוף הפוליטי של התקופה. לאחר הנישואים היא התנגדה לאורח חייהם הנהנתני של הזוג וניסתה להתערב בחייהם, ואפילו החליטה על שמות ילדיהם.
במשך שנות הנישואין החזיק אדוארד פילגשים רבות, ביניהן ג'ני צ'רצ'יל האמריקאית, שהייתה אמו של וינסטון צ'רצ'יל, השחקנית הצרפתייה שרה ברנאר, ועוד רבות. לא ברור מה היה טיבם של קשרים אלו, משום שאדוארד תמיד ניסה להיות דיסקרטי, אולם ניסיונותיו לא מנעו את הרכילות בחברה הגבוהה. בשנת 1869 סר צ'ארלס מורדון, חבר הפרלמנט, איים להכליל את אדוארד בתביעת הגירושין שלו מאשתו. אדוארד היה צריך להעיד במשפט שהוא אכן ביקר את אשתו מספר פעמים בזמן שבעלה היה בפרלמנט. אמנם לא הוכח שום מעשה מעבר לכך, אך עדיין שמו של אדוארד נפגע. אלכסנדרה, ככל הנראה, הייתה מודעת לכל הרומנים של בעלה וקיבלה אותם, ואפילו התחברה עם חלק מפילגשיו.
הפילגש ה"רשמית" האחרונה של אדוארד הייתה אשת החברה היפהפייה אליס קפל, שהייתה אם-סבתה של קמילה פארקר בולס, המלכה-רעיה של המלך צ'ארלס השלישי. ישנן שמועות לא מבוססות, כי סבתה של קמילה, סוניה קפל, הייתה בתו הלא חוקית של אדוארד. אליס קפל הורשתה להיות לצד אדוארד בעת מותו, על אף שאלכסנדרה לא חיבבה אותה כלל.
יורש העצר
לאחר מותו של אביו ייצג אדוארד את המלכה ויקטוריה באירועים ציבוריים, כמו למשל השקת גשר טאוור בשנת 1894. אולם אמו, שכעסה עליו בשל תמיכתו בדנמרק בסכסוך על שלזוויג והולשטיין, לא הרשתה לו לעסוק בענייני ניהול המדינה עד 1898.
בשנת 1870 קיבלה התנועה הרפובליקנית בבריטניה תנופה עם תבוסתו של הקיסר הצרפתי נפוליאון השלישי במלחמת צרפת–פרוסיה והקמתה של הרפובליקה הצרפתית השלישית. אולם בחורף של שנת 1871 נדבק אדוארד במחלת הטיפוס, והדבר גרם לדאגה ציבורית כללית לשלומו. אדוארד ניצל מהמחלה, שגרמה לשיפור ביחסיו עם אמו וכן עם הציבור.
אדוארד חיבב מאוד הימורים ומשחקי שדה. הוא גם היה תומך גדול של האמנויות והמדעים ועזר להקים את הקולג' המלכותי למוזיקה בשנת 1883. הוא היה צייד מושבע, וציווה כי כל השעונים באחוזתו בסאנדרינגהאם יוזזו חצי שעה קדימה כדי לתת יותר זמן לציד. מסורת זו, הנקראת זמן סאנדרינגהאם, נמשכה עד שנת 1936, אז בוטלה על ידי אדוארד השמיני.
בשנת 1892, בנו הבכור של אדוארד, אלברט ויקטור, התארס למרי, נסיכת טק, אך נפטר מדלקת ריאות מספר שבועות לאחר מכן. אדוארד היה שבור לב ממות בנו והתאבל במשך זמן רב.
בשנת 1899 הקים אדוארד בירושלים את מתחם קתדרלת סנט ג'ורג' הכולל את מגדל הפעמונים הגבוה ביותר באזור. המתחם, הקיים עד היום, כולל את הקתדרלה, את מעון הבישוף האנגלי המקומי וכן אכסניית צליינים וקולג' אנגלי. המקום נחשב למרכז הפוליטי והרוחני של האנגליקנים בירושלים. בנו של אדוארד, המלך ג'ורג' החמישי, היה קשור אף הוא בבנייתה של ירושלים, כאשר בתקופת המנדט הבריטי במאה ה-20 תמך בפיתוחה, ועל שמו נקרא אחד מרחובותיה הראשיים של העיר.
בדרכו לדנמרק דרך בלגיה בשנת 1900 שרד אדוארד ניסיון התנקשות, כאשר סוציאליסט בלגי בשם ז'אן-בטיסט סיפידו ירה בו במחאה על מלחמת הבורים. המתנקש ברח לצרפת, והעיכוב הבלגי בבקשת ההסגרה גרם להרעה ביחסים בין בריטניה ליבשת. אולם במהלך עשר השנים הבאות, חביבותו של אדוארד ושימושו בקשרים המשפחתיים שלו עזרו לבריטניה לבסס בריתות אירופאיות חשובות.
מלך
כאשר המלכה ויקטוריה נפטרה ב-22 בינואר 1901, הנסיך אדוארד הפך למלך הממלכה המאוחדת, קיסר הודו, ובפעם הראשונה, מלך המושבות הבריטיות. אדוארד, שהיה אז בן 59, היה יורש העצר שהחזיק בתואר זה למשך הזמן הארוך ביותר עד אז בהיסטוריה הבריטית, שיא ששבר הנכד של נכדו, המלך צ'ארלס השלישי, שעלה לכס המלכות בגיל 73 לאחר 70 שנה שהיה יורש העצר. למרבה ההפתעה הוא בחר למלוך בשם אדוארד השביעי ולא בשם אלברט אדוארד, השם בו בחרה בשבילו ויקטוריה. המלך החדש הצהיר כי בחר בשם אדוארד בשל הכבוד הרב הטמון בו, כשמם של שישה מקודמיו, וכן כי רצה שהשם אלברט ימשיך להיות מקושר עם אביו. היו שחשבו כי ויתורו על השם אלברט נבע מרצונו לברוח סוף סוף מהצל של הוריו.
הוא תרם למדינה את בית הוריו שבאי וייט, בית אוסבורן, והמשיך לגור בבית סאנדרינגהאם. הוא היה יכול להרשות לעצמו להיות נדיב, שכן נטען כי הוא היה המונרך הבריטי הראשון שעלה לשלטון בלי חובות. ענייני הכספים של המלך נוהלו על ידי חבריו המומחים לכספים, כמו משפחת רוטשילד.
אדוארד השביעי והמלכה אלכסנדרה הוכתרו במנזר וסטמינסטר ב-9 באוגוסט 1902. ענייניו העיקריים של המלך היו קשורים ליחסים בינלאומיים ולצבא. אדוארד, שדיבר צרפתית וגרמנית שוטפות, ביקר בחו"ל פעמים רבות. אחת מנסיעותיו החשובות ביותר הייתה ביקור רשמי לצרפת בשנת 1903, כאורחו של הנשיא אמיל לובה. נסיעה זו הייתה צעד חשוב לכיוון ההסכמה הלבבית של 1904, הסכם בו הוגדרו הקולוניות הבריטיות והצרפתיות בצפון אפריקה במטרה למנוע מלחמות קולוניאליות באזור. ההסכם סימל את סופן של מאות שנות יריבות בין שתי המדינות הגדולות וכן את סופו של הבידוד הבריטי מענייני היבשת. הוא גם היה ניסיון ליצור איזון כנגד כוחן הגדל של האימפריה הגרמנית ובת בריתה, האימפריה האוסטרו-הונגרית. המלך אדוארד היה גם המלך הבריטי הראשון שביקר באימפריה הרוסית בשנת 1908.
אדוארד התערב בדיונים לגבי הרפורמה בצבא לאחר כישלון מלחמת הבורים. הוא תמך בארגון מחדש של הפיקוד הצבאי, ביצירתו של הצבא הטריטוריאלי ובהחלטה לתמוך בצרפת במקרה שתותקף על ידי גרמניה.
המלך אדוארד התעניין רק לעיתים רחוקות בפוליטיקה, אולם דעותיו בעניינים רבים היו מאוד ליברליות לזמנן. לדוגמה, במהלך שלטונו הוא טען כי השימוש במילה "ניגר" לתיאור אנשים שחורים היה מחפיר, זאת למרות היות המילה מקובלת בדיבור היומיומי. בעניינים אחרים הוא היה שמרן יותר. הוא התנגד, לדוגמה, לשלטון הבית באירלנד או למתן זכות בחירה לנשים.
"דודה של אירופה"
אדוארד השביעי, דרך אמו וחמיו, מלך דנמרק, היה קרוב משפחה של כמעט כל שאר המונרכים האירופים, ולכן קיבל את הכינוי "דודה של אירופה". בין אחייניו היו וילהלם השני, קיסר גרמניה וניקולאי השני, קיסר רוסיה, ובין אחייניותיו היו ויקטוריה, מלכת ספרד, מרגרט, נסיכת הכתר של שוודיה, מריה, מלכת רומניה ואלכסנדרה, קיסרית רוסיה. מלך נורווגיה הוקון השביעי היה אחיינו דרך נישואיו וכן חתנו, גאורגיוס הראשון, מלך יוון ופרדריק השמיני, מלך דנמרק היו גיסיו. בין דודניו היו קרלוש, מלך פורטוגל, מנואל השני, מלך פורטוגל, פרדיננד הראשון, מלך בולגריה, וילהלמינה, מלכת הולנד ואלברט הראשון, מלך הבלגים.
קרוב המשפחה היחיד של אדוארד איתו היו לו יחסים קשים בפומבי היה אחיינו, וילהלם השני. העוינות בין שני המונרכים הגבירה את המתח שבין בריטניה לגרמניה.
מותו
במרץ 1910 התמוטט אדוארד בעיר ביאריץ שבצרפת, בה נפש, כתוצאה מדלקת סימפונות. הוא נשאר כחודש בצרפת כדי להחלים, ומכיוון שדבר מחלתו לא היה ידוע בבריטניה, הוא ספג ביקורות רבות על שהייתו הארוכה בחו"ל בתקופת מתח פוליטי בבית. הוא חזר לארמון בקינגהאם באפריל, והמלכה אלכסנדרה חזרה לבריטניה שבוע לאחר מכן, באמצע ביקור אצל אחיה, גאורגיוס הראשון, מלך יוון.
ב-6 במאי, יום למחרת חזרת המלכה, המלך נתקף בלבו מספר פעמים, אבל סירב להפסיק לעבוד ולנוח במיטתו. בין איבודי ההכרה בנו, נסיך ויילס, שיהפוך במהרה למלך ג'ורג' החמישי, סיפר לאביו כי סוסו זכה במירוץ באותו יום. המלך ענה כי הוא שמח ביותר, ואלו היו מילותיו האחרונות. הוא איבד את הכרתו בפעם האחרונה ב-11 וחצי בלילה, ונפטר כרבע שעה מאוחר יותר, בן 68 במותו. המלך אדוארד מלך 9 שנים ו־14 שבועות. הוא נקבר בטירת וינדזור, והלווייתו הייתה בדיעבד ההתכנסות הגדולה האחרונה של בתי המלוכה של אירופה, שכן מספר שנים מאוחר יותר התחוללה מלחמת העולם הראשונה.
עדות לזיכרון הלאומי שהטביע הוא הנוהג על פיו באנגליה נהוג שלא לרכוס את הכפתור התחתון בווסט, מנהג המיוחס לראשונה לאדוארד עוד בעת שהיה נסיך ויילס, שעשה זאת מאילוצי גזרתו.
אדוארד הצליח בתפקידו כמלך יותר מאשר שיערו, אך הוא היה כבר איש זקן בזמן הכתרתו ולא היה לו זמן רב למלוך. במהלך שלטונו הוא דאג כי בנו השני, ג'ורג', יהיה יותר מוכן ממנו למלוכה. בני תקופתם תיארו את היחסים בין האב לבן כיחסים יותר של שני אחים קרובים. עם מותו של המלך, ג'ורג' כתב ביומנו כי הוא איבד את חברו הטוב ביותר ואת האב הטוב ביותר.
ילדיו
לאדוארד ולאלכסנדרה נולדו שישה ילדים:
לקריאה נוספת
ברברה טוכמן, המגדל הגאה, מאנגלית: The Proud Tower, תרגם עמי שמיר, הוצאת דביר, 1998.
סליפי הולו
עלילת הסרט
בשנת 1799 פועל השוטר-חוקר איכבוד קריין בעיר ניו יורק. הוא מנסה להפעיל שיטות חקירה מדעיות כדי לחקור מקרי פשע. אולם מערכת המשפט והשיטור סביבו מתנגדת לכך ומסתמכת על דעות קדומות ועל עינויים כדי להרשיע אנשים. הוא מתעמת עם שופט, ששולח אותו לבחון את שיטותיו בעיירה סליפי הולו, שם עליו לחקור סדרה של מקרי רצח מחרידים שבהם הרוצח לוקח תמיד רק את הראש. הרוצח, פרש חסר ראש, על פי תאוריהם של התושבים המקומיים, נוהג להגיע בדהרה פראית, לערוף את ראשיהם של קרבנותיו ולשוב בסערה יחד עם ראשי הקורבנות אל מעמקי היער האפל שבפאתי העיירה. הנרצחים הם אב ובנו, פיטר ודירק ואן-גארט, ואלמנה, אמילי וינשיפ.
איכבוד קריין, איש מדע, מסרב להאמין בתחילה לאמונות הטפלות של אנשי העיירה. הוא טוען כי אדם בשר ודם הוא הרוצח ולא הפרש. אט אט נפרשים בפני איכבוד קריין סודותיה של סליפי הולו. את הפרש חסר הראש הוא רואה במו עיניו, כמו גם שאר מראות ותופעות שאינן עולות בקנה אחד עם ההיגיון המדעי. קמעות הגנה, עין רעה, נבואות מבעיתות, מכשפות זקנות ונקרומנסיה מבלבלים עליו את עולמו. למעשה, סיפור הפרש חסר הראש של סליפי הולו הוא סיפור של מאבק המיתוס בהיגיון, הכשפים והמדע, הרגשות מול הרציונל.
בו בזמן הוא נשבה בקסמיה של קתרינה ואן טסל, נערה יפהפייה שלמדה את סודות הכשפים מאמה שהלכה לעולמה. איכבוד נזכר בחלומותיו ונזכר באמו, "ילדת טבע" כפי שהוא מתאר אותה. למעשה, גם אמו, כמו קתרינה ואן טסל ועוד נשים בסליפי הולו, הייתה מכשפה שהייתה מחוברות לטבע ולכוחות קסומים. אמו נהגה להציג לו "קסם" שבו מסובבים במהירות דיסקית שבצידה האחד יש ציפור ובצידה השני כלוב, וכאשר מסובבים אותה במהירות נוצרת אשליה אופטית של ציפור בתוך כלוב. הוא מראה דבר זה לקתרינה שפוגשת בו בבית ישן והרוס, שבו היא מציירת ציור בחול. הוא פוגשת את מסבת' הצעיר, נער יתום, שאביו שהיה משרת באחוזת ואן-גארט, נרצח בידי הפרש. איכבוד מאמץ בחוסר רצון את מסבת' הצעיר כמשרת ונושא כליו.
מאבקו של איכבוד הרציונלי נראה כמאבק אבוד, שכן השיטות שלימד את עצמו בניו יורק נראות בלתי מתאימות בעליל למאבק בפרש בלי ראש ושאר מעשי הקסמים בעיירה. לאחר שראה את הפרש רוצח מול עיניו את השופט פיליפס, הוא נכס להלם ובני העיירה מאבדים את אמונה בו.
איכבוד מתאושש וממשיך לנסות לפתור את הפרשה באמצעות שיטות מדעיות, הגיון ונחישות. הוא מקבל את קיומו של הפרש שאי אפשר להורגו, ואת קיומו של העל-טבעי, אבל לא נכנע. בעקבות מידע משופט העיירה הוא מבצע ניתוח לאחר המוות בגופת האלמנה, ומגלה כי הפרש ערף את ראשה של האלמנה אבל הרג בשיטה דומה גם את העובר שברחמה. איכבוד ומסבת' הצעיר, יוצאים ליער ממערב לעיירה לחפש את קברו של הפרש בלי הראש. כל שאר תושבי העיירה מפחדים מדי מכדי להתלוות אליהם. לאחר מפגש עם מכשפה ביער הם מוצאים את הקבר, בדרך מצטרפת אליהם קתרינה שמפגינה אומץ רב.
הפרש בלי הראש רוצח עוד אנשים, משפחתה של מיילדת בעירייה. ברום, ארוסה של קתרינה, מנסה לעצור אותו ונרצח גם הוא, ואילו איכבוד נפצע בידי הפרש. במהלך החלמתו הוא נזכר באמו שנרצחה באכזריות על ידי אביו כשהיה ילד קטן. דבר זה גרם לאיכבוד הצעיר לאבד את אמונתו ולפצעים מוזרים בידיו. הוא שוכח את הדבר הזה אבל נזכר בו כעת בעקבות ההלם ובעקבות הציור של קתרינה בעפר האח. הוא מגלה לקתרינה כי הוא מאמין רק בהגיון.
איכבוד מגלה כי הרציחות המסתוריות קשורות למזימה סביב ירושתו של פיטר ואן-גארט. זמן קצר לפני מותו הוא הוריש את הונו לאלמנה שאותה הכניס להריון ונישא איתה בסתר. הנרצחים היו שותפי סוד בנושא זה או שהיו מוטבים של הצוואה. איכבוד חושד כי אביה של קתרינה, באלטוס ואן טאסל, הוא השולט בפרש בלי הראש שכן במצב שנוצר הוא היורש של הונו של ואן-גארט. קתרינה מגלה זאת, שורפת את המסמכים המצביעים לכיוונו של אביה, ומתעמתת עם איכבוד. היא מגלה לו כי רצתה להציע לו את ליבה, אבל כעת היא מתעבת אותו. לא ייתכן שאביה הטוב הוא הרוצח.
תושבי העיירה נכנסים לבהלה המונית והפרש מתגלה לעיני כולם, שמתחבאים בכנסייה. הפרש אינו יכול להיכנס למקום הקדוש אבל גם הקדושה אינה מסייעת בפני הפרש. שני חברים בקנוניה נרצחים במהלך עימות ביניהם ואילו הפרש מצליח לרצוח את אמה החורגת של קתרינה ואת באלטוס אותו הוא "דג" מתוך הכנסייה באמצעות חבל וצלצל מאולתר.
איכבוד מסיק בשלב זה כי קתרינה אהובתו היא הרוצחת השולטת בפרש. היא הנהנית מן הירושה והיא גם עוסקת בכישוף אפל, ושלטה בפרש באמצעות סימני קמע מוזרים. מובס, הוא אינו מסוגל להוכיח את אשמתה או להתעמת איתה, הוא יוצא מן העיירה בחזרה לניו יורק. בדרך הוא רואה את גופתה של אמה החורגת של קתרינה, ליידי ואן טסל, ומזהה אותה לפי בסימן בידה שאותו הראתה לו ביום הקודם. בדרכו הוא מסתכל שוב במשחק מילדותו המסמן אשליה, וחשדו מתעורר. הוא מתבונן בספר שקתרינה העניקה לו ומגלה כי הקמעות המוזרים הם למעשה כישוף שנועד להגן על אהוביך מפני עין הרע. הוא מבין כי מישהו אחר שולט בפרש וכי קתרינה חפה מפשע. הוא חוזר לעיירה ומגלה כי אמה החורגת של קתרינה זייפה את מותה על ידי הרג המשרתת שרה. איכבוד מגלה כי החתך בידה של הגופה נעשה לאחר המוות ולכן לא היו בו סימני דימום. איכבוד ממהר לעבר ביתה של קתרינה.
ליידי ואן טסל שולטת בפרש חסר הראש, ומניעה אותו לערוף את ראשי קרבנותיו. ליידי ואן טסל מספרת לקתרינה, שהיא למעשה הילדה שגרמה למות הפרש. ואן טסל נחושה לנקום בתושבי הכפר, ולהנות מהון וקרקעות. פיטר ואן-גארט גרש את משפחתה מביתה, לגווע ברעב ביערות, את תושבי העיירה היא מתעבת שכן הם התנערו מאמה שנחשדה בכישוף, ואת משפחת ואן טסל היא שונאת בגלל שהם נכנסו לבקתה שבה גרה בילדותה וממנה גורשה משפחתה. ליידי ואן טסל מזמנת שוב את הפרש כדי להרוג את קתרינה, את איכבוד ואת מסבת' הצעיר כדי להסתיר את מעשיה. מותה של קתרינה יהפוך את ליידי ואן טסל ליורשת של הרכוש של שתי המשפחות.
איכבוד מצליח בסוף למצוא את הגולגולת של הפרש, ולאחר מאבק ממושך עם הפרש ועם ליידי ואן טסל, בסיועו של מסבת' הצעיר, הוא מחזיר אותה אל הפרש. כשהפרש מקבל בחזרה את ראשו, הוא חוזר אל קברו, ובדרכו הוא לוקח איתו את ליידי ואן טסל, שבתור ילדה גרמה למותו והציעה לשטן את נשמתה בתמורה לנקמה. הסרט נגמר כשאיכבוד וקתרינה יורדים לרחובה של ניו יורק בזמן המילניום החדש (1800), יחד עם מסבת' הצעיר.
הסיפור מתאר את ניצחון הרוח, התקווה, הנאמנות וההגיון על פני דעות קדומות, פחדים, שנאה ואמונות טפלות. אילו איכבוד היה נכנע לפחדים ואמונות טפלות הוא היה מתייאש במאבק אבוד מול דמות שאי אפשר להרגה, בדומה לחוסר האונים שפשט בתושבי העיירה. אילו לא צירף עוד ועוד עובדות לכדי תצרף כולל, היה מאמין לאשליה שהובילה לכך שקתרינה היא הרוצחת. גם האמונה בדת או בדעות קדומות, כמו קמעות, לא הועילו בפתרון התעלומה או בהגנה על הקורבנות. איכבוד נאלץ בעצמו לשנות את אמונותיו בעקבות העימות עם הפרש. למרות קיומם של דברים בלתי מובנים לו כמו כישוף, הוא לא נכנע ודבק בהיגיון ובתקווה. גם אהבתו לקתרינה ונאמנותו למסבת' הצעיר מסייעים לו: אהבתו אליה גורמת לו לעיין מחדש בספר הלחשים שנתנה לו, והספר בסופו של דבר גם עוצר יריית אקדח שכוונה אל ליבו, ונאמנתו למסבת' הצעיר משתלמת כאשר זה מסייע לו להשיג את הגולגולת. כל אלה עוזרים לגיבורים לפתור את תעלומת הרצח, ולאחד את זוג האוהבים.
מזרים מדיה
מזרים מדיה או סטרימר (על פי האקדמיה ללשון העברית: כּוֹנַן סֶרֶט שׁוֹטֵף, ובאנגלית נקרא Digital Media Player) הוא מכשיר אלקטרוני אשר מסוגל להתחבר לרשת המחשבים הביתית באמצעות כבל ביתי (Ethernet) או אלחוטי (Wi-Fi) על מנת לגשת לתכני מולטימדיה דיגיטליים (כמו מוזיקה, תמונות ווידאו). מזרימי מדיה יכולים לנגן קבצים ממחשב אישי, ממכשיר לאחסון מדיה המחובר לרשת הביתית, או משרת מדיה אחר המחובר לרשת הביתית. ברוב מזרימי המדיה הדיגיטליים יש לנווט בתפריטים השונים באמצעות שלט רחוק.
בחלק ממזרימי המדיה הדיגיטליים קיימות יכולות מתקדמות במידה שקיים חיבור לרשת האינטרנט, כגון צפייה בסרטים וסדרות טלוויזיה משירותים מקוונים שונים כמו YouTube, Vimeo, Netflix, Hulu, Spotify ו-Amazon.com, ניגון שידורי רדיו אינטרנטי, ניגון פודקאסטים וגלישה באינטרנט. מזרימי מדיה דיגיטליים רבים מאפשרים לנגן תוכן המאוחסן באופן מקומי על גבי דיסק קשיח המחובר ישירות אליהם.