cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שלמה בן עמי
ביוגרפיה
בשנת 1962 התגייס לצה"ל ושובץ בחטיבת גולני. בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם, ולאחר מכן עבר קורס מ"כים חי"ר. בן עמי שימש כמפקד כיתה וכסמל. בשנת 1965 השתחרר מצה"ל ושינה את שם משפחתו.
את התואר הראשון שלו, כמו את התואר השני, עשה באוניברסיטת תל אביב בתחומים הקשורים להיסטוריה עתיקה. בהמשך, קיבל תואר דוקטור להיסטוריה מאוניברסיטת אוקספורד, תוך התמחות בתולדות ספרד במאה ה-20.
ב-1971 החל להורות באוניברסיטת תל אביב, ובשנים 1982–1986 כיהן בה כראש בית הספר להיסטוריה. שימש כשגריר ישראל בספרד בין השנים 1987 עד 1991, ובתוקף תפקידו היה חבר המשלחת הישראלית בוועידת מדריד.
בשנת 1996 נבחר לכנסת ה-14 מטעם מפלגת העבודה, וכיהן כיושב-ראש ועדת המשנה לשירות החוץ, במסגרת חברותו בוועדת החוץ והביטחון, בועדת החינוך, התרבות והספורט ובועדת החוקה, חוק ומשפט. בן עמי התמודד מול אהוד ברק על תפקיד יושב ראש מפלגת העבודה ומועמדה לראשות הממשלה אך הגיע רק למקום השלישי בבחירות המקדימות עם 14.2% מהקולות. בשנת 1999 נבחר בן עמי בשנית לכנסת ה-15, ברשימה המאוחדת ישראל אחת (העבודה, מימד וגשר) בה הוצב במקום הרביעי, ומונה לתפקיד השר לביטחון הפנים בממשלת ברק. החל ב-2 בנובמבר 2000 כיהן במקביל לתפקידו במשרד לביטחון הפנים גם כשר החוץ, לאחר שדוד לוי התפטר ופרש מממשלת ברק.
ביולי 2000 השתתף בוועידת קמפ דייוויד, משא-ומתן מרתוני בין ראש הממשלה, אהוד ברק, ליושב ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת, בחסות נשיא ארצות הברית ביל קלינטון. במהלך המשא ומתן הסכים ברק לכינון מדינה פלסטינית על שטח של יותר מ-90% משטחי עזה והגדה, ואף לבצע ויתורים בירושלים. המשא ומתן לא עלה יפה, ובן-עמי האשים את ערפאת בכישלון השיחות ובפרוץ האינתיפאדה השנייה חודשיים לאחר מכן. אף-על-פי-כן, בדיון עם האקדמאי נורמן פינקלשטיין בפברואר 2006, הודה בן-עמי שאילו הוא היה פלסטיני, גם הוא היה דוחה את ההצעה הישראלית שניתנה לפלסטינים בוועידה. לדבריו, הסרבנות הפלסטינית התבטאה בעיקר בדחיית ההצעה הישראלית בועידת טאבה שבאה אחרי ועידת קמפ דייוויד, ומהדחייה של עקרונות מתווה קלינטון על ידי הפלסטינים.
בעקבות כישלון ועידת קמפ-דייוויד הביע בן-עמי את דעתו, שרק מעורבות פעילה של הקהילה הבינלאומית תוכל לכפות הסדר בין ישראל והפלסטינים.
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה, בזמן כהונתו כשר ביטחון הפנים, התרחשו אירועי אוקטובר 2000, שבמהלכם נהרגו 13 אזרחים ערבים-ישראלים בעקבות עימותים עם משטרת ישראל. הוא חווה ביקורת ציבורית קשה על תפקודו כשר ביטחון הפנים במהלך אירועים אלה, במיוחד מן המגזר הערבי במדינת ישראל. בן עמי היה בין הגורמים שהחליטו על הקמת ועדת אור לבדיקת ההרג. הוועדה קבעה במסקנותיה כי הוא השקיע מאמץ ממשי לשיפור היחסים עם ערביי ישראל, אך מתחה ביקורת על תפקודו בעת האירועים ובאי הכנת המשטרה לקראתם. הוועדה המליצה למנוע ממנו לשמש שנית בתפקיד השר לביטחון-פנים.
לאחר בחירתו של אריאל שרון לראשות הממשלה, עסק במשך שנתיים במחקר אקדמי בלונדון.
לאחר מכן נסע לספרד והקים את מכון טולדו לשלום שהוא מכהן כנשיאו, במסגרת המכון הוא מארגן כנסים בינלאומיים ועורך מחקרים. הוא משמש כסגן הנשיא של "המכון לניהול סכסוכים" בטולדו, גוף בינלאומי חוץ פרלמנטרי המייעד עצמו לסייע בפתרון סכסוכים בינלאומיים. בן-עמי תומך ברעיון הקונפדרציה. בשנת 2017 קיבל בן-עמי אזרחות ספרדית. בן עמי נהג להשתתף בפורום ולדאי שהוקם על ידי הקרמלין.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-113 הסמלי ברשימת העבודה לכנסת.
תניית Take or Pay
תניית Take or Pay היא סעיף המופיע בחוזה בין לקוח לספק, לפיו הלקוח מתחייב לרכישה בהיקף מסוים מהספק, ואם ירכוש בפחות מהיקף זה, ישלם פיצוי בגין הרכישה החסרה. הפיצוי המוסכם הוא בגובה מחיר הרכישה או נמוך ממנו. הסכם מסוג זה מבטיח לספק תזרים מזומנים יציב, והוא נפוץ בתעשיית האנרגיה, ובפרט במכירה של גז טבעי.
ההסכם מקנה יתרון לספק, על חשבונו של הלקוח, שעלול לשלם גם תמורת סחורה שלא רכש. קיומו של מונופול מאפשר לספק להכתיב תנאי זה. התנאי פוגע בתחרות, משום שבתקופת קיומו של החוזה לא יוכל מתחרה לפתות את הלקוח בהצעה למחיר נמוך יותר.
תניית Take or Pay מופיעה גם בהסכמים שנחתמו בין השותפות במאגר הגז "תמר" ובין לקוחותיהם. הממונה על ההגבלים העסקיים התייחס לבעייתיות שבתנאי זה:
בטיוטת מתווה הגז נקבע שצרכן שבחוזה שלו נקבעה תניית Take or Pay והוא ניצל את מלוא הכמות שהתחייב לה, הוא יוכל למכור את העודף במכירה משנית, ובכך יוכל לצמצם את נזקיו.
יחסי יפן–קוריאה הדרומית
יחסי יפן–קוריאה הדרומית אלו היחסים הדיפלומטיים הדו צדדיים שבין הרפובליקה של קוריאה ויפן.
היסטוריה
יפן מקדישה תשומת לב רבה לבניית יחסים עם שתי הקוריאות, מכיוון שהיא מכירה בחשיבותה של מדיניות זו לביטחון והיציבות באסיה, כמו גם לביטחונה שלה. יפן היא אחת מארבע המדינות העיקריות (יחד עם ארצות הברית, רוסיה וסין) שיש להן אינטרסים בחצי האי הקוריאני. עם זאת, השתתפותה של יפן בפתרון סוגיות מדיניות וביטחון בחצי האי הקוריאני מוגבלת יותר מהשתתפותן של שלוש המדינות האחרות. בשנים 1910–1945 נשלטה קוריאה על ידי יפן, מה שמשפיע לרעה על היחסים הנוכחיים של יפן עם קוריאה הדרומית ועם קוריאה הצפונית. סקרים של האוכלוסייה שלאחר המלחמה ביפן ובדרום קוריאה הראו כי לאנשים במדינות אלה יש סלידה עמוקה זה מזה.
הסעיף התשיעי לחוקת יפן מנסח את עקרון הסירוב ליצור כוחות צבאיים ולנהל פעולות צבאיות ממלכתיות. כתוצאה מכך, ליפן לא היו שיתופי פעולה ביטחוניים וצבאיים משמעותיים עם קוריאה הדרומית. עם זאת, ממשלת יפן תמכה ברפובליקה הקפיטליסטית של קוריאה בשיטות אחרות. במקרה של התקפה של קוריאה הצפונית על קוריאה הדרומית, סיפקה יפן את שטחה לעקירת הכוחות המזוינים של ארצות הברית. יפן פעלה גם כמתווכת במגעים בין קוריאה הדרומית ובין סין, ובכך תרמה להרחבת היחסים בין השתיים בשנות ה-80.
יפן וקוריאה הדרומית הן שכנות גאוגרפיות, אך בהתחשב בהיסטוריה המשותפת המורכבת, התפתחו יחסים לא יציבים בין המדינות. בשנת 1965 נוצרו יחסים דיפלומטיים לאחר חתימת הסכם היסוד ליחסים בין יפן לקוריאה בתיווך ארצות הברית. על סדר היום ביחסים בין המדינות היו: כינון יחסי סחר, מעמדו של המיעוט הקוריאני ביפן, תוכן המקטעים על ההיסטוריה בספרי הלימוד, יחסים בין טוקיו לפיונגיאנג. מאז 1987 החלו קשרים קבועים בין שרי החוץ של שתי המדינות, הנושא העיקרי היה פיתוח יחסי סחר בין שתי המדינות. שר החוץ היפני אמר כי ארצו מוכנה לעזור לסיאול להתארגן ולארח את המשחקים האולימפיים. בשנות התשעים חתמו סיאול וטוקיו על הסכם דו צדדי על שיתוף פעולה בתחום הבטיחות והחירום הימי.
ב-1988 נערכה בטוקיו ישיבת שרי החוץ של שתי המדינות. יפן וקוריאה הדרומית הסכימו להרחיב את חילופי התלמידים והמורים, להקים ועדה של המאה ה-21 ולקבוע שיתופי פעולה ביטחוניים באולימפיאדת סיאול. מדיניותו הצפונית של נשיא קוריאה הדרומית, נו טה-וו, ריככה מעט את יחסו השלילי של סיאול למגעים בין יפן וקוריאה הצפונית. המפלגה הסוציאליסטית של יפן, במיוחד, חיזקה את היחסים לא רק עם קוריאה הצפונית, אלא גם עם סיאול. באוקטובר 1988 המנהיג לשעבר של המפלגה הסוציאליסטית של יפן, ישיבאשי מסאשי, הוזמן על ידי פוליטיקאים דרום קוריאנים לסיאול. ביקורו של ישיבאשי מסאשי היה יצרני באופן יוצא דופן: דמותה של המפלגה הסוציאליסטית של יפן בסיאול שופרה, והוא הודיע על נכונותו להפוך למתווך בין סיאול לפיונגיאנג. יפן תפסה באופן חיובי את השיפור ביחסים בין קוריאה הדרומית ובין ועדת מוסקבה לבין קוריאה הצפונית, אך לא בירכה על יחסי ההתחממות בין סאול למוסקבה.
אולם בשנים האחרונות, היחסים נטו להתדרדר בגלל סכסוכים רבים, ביניהם: תביעות טריטוריאליות עבור סלעי ליאנקור, ביקורים של ראשי ממשלה יפניים במקדש יסוקוני, השקפות שונות על מדיניותה של יפן הקיסרית ביחס לקוריאה הקולוניאלית, כמו גם סירוב יפן להתנצל ולפצות על התעללות בנשים קוריאניות במלחמת העולם השנייה. סתירות אלה בין מדינות סיבכו את משימתם של האמריקאים ליצור חזית משותפת באזור זה כנגד הרפובליקה העממית של סין.
יחסי מסחר
בשנת 1991 ייצאה יפן סחורות 29.1 מיליארד דולר לקוריאה הדרומית, תוך שהיא מייבאת סחורות דרום קוריאניות כמעט 5.8 מיליארד דולר. בשנת 1990 ההשקעה הישירה של יפן בכלכלה הדרום קוריאנית הסתכמה ב-4.4 מיליארד דולר. חברות יפניות ודרום קוריאניות יצרו קשרים מועילים הדדית, מה שהעניק ליפן יתרון בשוק הצומח של מדינה זו. מוצרים רבים מקוריאה הדרומי התבססו על עיצוב וטכנולוגיה יפניים. בשנת 1990 חלה עלייה חדה בייבוא המוצרים הדרום קוריאניים ליפן, הנובעת בחלקה כתוצאה מפעילותם של המשקיעים היפנים בקוריאה הדרומית. בשנת 2016 ייצאה קוריאה הדרומית סחורות ליפן בסכום של 24.4 מיליארד דולר, והיצוא היפני לקוריאה הדרומית הסתכם ב-46.2 מיליארד דולר.
הסלמת היחסים ב-2019
מ-1 ביולי 2019 הטילה טוקיו מגבלות ייצוא על חומרים אסטרטגיים (חומרים לתעשיית המוליכים למחצה) לקוריאה הדרומית, שנגרמת מהחלטת בית המשפט העליון של סיאול לחייב חברות יפניות לשלם פיצויים לצאצאי עובדים קוריאנים שגויסו בכוח לעבודה בדאגה למפעלים במהלך הכיבוש היפני בשנים 1910–1945. המצב הוביל לסיבוך של מכלול היחסים בין סיאול לטוקיו, המפלגות פנו להאשמות זו כלפי זו בנושאים פוליטיים, בקוריאה הדרומית החל קמפיין להחרמת מוצרים יפניים. ב-12 באוגוסט, קוריאה הדרומית מחקה את יפן מרשימת המדינות הזכאות ליבוא מואץ של מוצריה (סיאול הבטיחה לעשות זאת בתחילת אוגוסט, כאשר טוקיו הטילה סנקציות דומות, אך ביקשה לא לנקום) - מספטמבר, לחברות יפניות העובדות עם קוריאה הדרומית צריכות להמתין 15 יום להשלמת כל ההליכים.
פירות מסוכרים
פירות מסוכרים הם פירות או קליפות פרי, בדרך כלל חתוכים לפיסות קטנות, המושרים בסירופ סוכר חם אשר בסופו של דבר הופך למעטה השומר את הלחות וגם כמשמר. הפירות המסוכרים נפוצים בעיקר כחטיף בפני עצמו בתעשיית ממתקי הגומי, אך משמשים גם כתוספת לעוגות, מאפים וממתקים שונים. תהליך השימור יכול להתמשך על פני מספר ימים ועד חודשים, תלוי בסוג וגודל הפרי.
התהליך הממושך של השריית הפירות בסירופ הוא סוג של שימור מזון מכיוון שהסוכר הופך את הפרי להיות רווי בסוכר ומונע צמיחה של מיקרואורגניזמים הודות ללחץ האוסמוטי השלילי שהוא יוצר.
סוגי פירות מסוכרים נפוצים הם דובדבנים, אננס וג'ינג'ר. קליפות מסוכרות נפוצות הם אתרוג ותפוז. ערמונים מסוכרים (Marron glacé) הוא מסוגי הפירות המסוכרים היקרים ביותר.
המתכונים ליצירת הפירות המסוכרים משתנים מאזור לאזור, אך העיקרון הכללי נשמר: הרתחת הפירות, השריה רצופה של כמה שבועות בתוך סירופ סוכר ולאחר מכן ייבוש כל הנוזלים.
היסטוריה
שימור מזון באמצעות שימוש בסוכרים (כמו סירופ תמרים או דבש) ידועים עוד בתרבויות העתיקות של סין ומסופוטמיה. לעיתים זו הייתה צורת השימור היחידה שידעו: הרומאים הקדמוניים שימרו אפילו דגים בדבש. אפיסיוס שחיבר את ספר הבישול הרומאי הדגים כיצד לשמר פירות בתירוש ענבים מרוכז.
צורת השימור בסוכר של ימינו החלה אצל הערבים, אשר הגישו באירועים פירות הדר וורדים מסוכרים. עם ההשתלטות הערבית על חלקים של דרום אירופה עשה השימור בסוכר את דרכו על המערב. התיעודים הראשונים של שימוש בפירות מסוכרים מתוארכים אל המאה ה-16. באותה תקופה התייחסו אל הפירות המסוכרים כאל תבלינים. באיטליה הם הפכו למרכיבי מפתח של כמה מהממתקים היותר מפורסמים של המסורת הקולינרית שלה: ביניהם כיכר הלחם של מילאנו וקסאטה סיצ'יליאנה.
כריסטיאן בראר
כריסטיאן בראר (צרפתית: Christian Bérard: 20 באוגוסט 1902 - 11 בפברואר 1949), הידוע גם בשם בבה, היה אמן, מאייר אופנה צרפתי.
בראר ואהובו בוריס קוצ'נו, היו ממייסדי" בלט דה שאנז אליזה", ואחד מהזוגות ההומוסקסואליים הבולטים בגלוי בתיאטרון הצרפתי במהלך שנות השלושים והארבעים.
ביוגרפיה
בראר נולד בפריז בשנת 1902, ולמד בילדותו בבית הספר ג'נסון דה סאלי. בשנת 1920 הוא נכנס לאקדמיה רנסון, שם הושפע מסגנונם של אדוארד וויארד ומוריס דניס.
בראר הציג את התערוכה הראשונה שלו בשנת 1925, בגלריה פייר. מתחילת הקריירה שלו היה לו עניין בתפאורות תיאטרון ובעיצובי תלבושות, ומילא תפקיד חשוב בהתפתחות העיצוב התיאטרלי בשנות השלושים והארבעים.
בראר נפטר בפתאומיות מהתקף לב ב-11 בפברואר 1949, על במת תיאטרון מריני. סטבאט מאטר (1950) של פרנסיס פולנץ הולחן לזכרו, וז'אן קוקטו הקדיש לו את סרטו אורפה (1950).
פול מוני (שחקן)
פול מוני (באנגלית: Paul Muni; 22 בספטמבר 1895 – 25 באוגוסט 1967) היה שחקן במה וקולנוע אמריקני ממוצא יהודי. נמנה בשנות ה-30 על הכוכבים הבולטים והמצליחים ביותר של אולפני וורנר.
נולד בשם משולם מאיר וייזנפרוינד בלבוב שבמזרח גליציה, וב-1902 היגרה משפחתו עמו לארצות הברית. בעודו ילד החל להופיע בתיאטרון הומוריסטי יחד עם הוריו (1908–1913), אחר כך עם להקות נודדות בארצות הברית (1914–1917) ובתיאטרון האומנותי היידי בניו יורק (1918-1925). בשנת 1921 נישא לבלה לבית פינקל, שהייתה גם היא שחקנית בתיאטרון היידי. ב-1926 הופיע לראשונה באנגלית בהצגה בברודוויי. בשנת 1929 חתם על חוזה באולפני פוקס והחל קריירה מצליחה בקולנוע. על משחקו בסרטו הראשון בשנת 1929 היה מועמד לפרס האוסקר. מסרטיו החשובים:
בשנת 1946 הופיע במחזהו הפרו-ציוני "דגל נולד" של בן הכט.
מוני היה מועמד לאוסקר 6 פעמים וזכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר בשנת 1936. לאחר פרישתו ממשחק עבר עם רעייתו לקליפורניה.
שמו מונצח בשדרת הכוכבים של הוליווד.
פיתון אנגולה
פיתון אנגולה (שם מדעי: Python anchietae) הא מין של פיתון גדול החי רק בדרומה של אפריקה. לנחש אין תת-מינים ידועים.
זהו נחש גדול שעשוי להגיע לאורך 183 ס"מ. צבעו חום אדמדם עד שחור, הוא בעל רצועות לבנות-שחורות לאורך הגוף והבטן צהבהבה. לנחש ראש מעוגל ובעל סימוני פסים דקים על השפתיים. הלשון עוזרת לחוש את הסביבה אך יש לנחש גם אור אינפרא אדום לאורך השפה העליונה. הוא קרוב מאוד למין פיתון מלכותי המצוי יותר צפונה.
הנחש חי בטבע בדרום אפריקה בדרום אנגולה וצפון נמיביה. הוא מצוי בסוואנות ובערבות החמימות והלחות וכן באזורים סלעיים. הם שוכנים במערות במשך היום ויוצאים לצוד בלילה. הטרף כולל יונקים קטנים וציפורים שמומתים בחניקה ממושכת באמצעות השרירים הגדולים. לאחר שתפס טרף הוא יכול לנוח במשך כמה חודשים ולעכל את טרפו.
הנקבות מטילות 4–5 ביצים ומחממות אותם עד לבקיעה. הצעירים בוקעים אורך של 40–46 ס"מ.
פיתונים אלה לא נפוצים מאוד בטבע ומוכרים בעיקר מהשבי. עם זאת לא נראה שהמין בסכנה.
המעתק הכנעני
בבלשנות ההיסטורית, המעתק הכנעני הוא כינוי למעתק הגאים שחל בניבים הכנעניים המשתייכים לענף הצפון-מערבי של משפחת השפות השמיות, ובהם בשפה העברית, אשר כתוצאה ממנו הפכה תנועת ā פרוטו-שמית צפון-מערבית ל-ō פרוטו-כנענית. כך מוסבר למשל ההבדל בין שָׁלוֹם העברית למקבילתה הערבית سلام (סַלָאם): הצורה הקדומה הייתה כנראה šalāmu*, ובעוד הערבית שמרה על תנועת ה-ā המקורית, בעברית נעתקה זו ל-ō. תנועה זו משתקפת לעיתים קרובות בכתיב המקראי, וכמעט תמיד בכתיב הדקדוקי התקני, כחולם מלא.
מעתק ā > ō* נחשב לאחד מהמאפיינים המובהקים של השפות הכנעניות והוא מתועד היטב בעברית ובפיניקית, אך פרטים רבים הנוגעים לטבעו ולמועד תחולתו אינם מחוורים. המחלוקת העיקרית נָסַבָּה על שתי שאלות: האם המעתק היה בלתי מותנה או שחל רק בהברה מוטעמת; והאם המעתק חל בפרוטו-כנענית או שכלל לא הייתה בנמצא שפה כזו, והמעתק התפשט בין חלק מהניבים הצפון-מערביים בדרך של השפעה הדדית (תאוריית הגלים), יחד עם מאפיינים דקדוקיים ולקסיקולוגיים אחרים, וכך נוצר בדיעבד דפוס משותף המאפיין את השפות הכנעניות.
על פני השטח משתקף ברוב המקרים מעתק ā > ō* בלתי מותנה, אולם יש סימנים המרמזים שמצב זה הוא סופו של תהליך ואיננו משקף את המעתק עצמו. ההנחה המקובלת היא, שהמעתק היה מותנה וחל רק בהברה מוטעמת (כלומר, הברה שהייתה מוטעמת בעת תחולת המעתק). מאוחר יותר התרחש תהליך מתמשך של אנלוגיה, אשר טשטש את טבעו הראשוני של המעתק. בתהליך זה הושוו צורות רבות, שלא חל בהן המעתק, לצורות אחרות באותה נטייה, שבהן התרחש המעתק המקורי. צורות כגון שְׂמָאלִי או רָאשִׁי, שבהן לא חל המעתק (לעומת שְׂמֹאל ורֹאשׁ שבהן הוא חל, בערבית שִׁמַאל, רַאְס) הן ראיה לכך שהמעתק חל רק בהברה מוטעמת, ואילו צורה כגון מְקוֹמוֹת היא ראיה שהוא חל גם בהברה שאינה מוטעמת - ההברה "קוֹ" (בערבית מַקַאמַאת).
המעתק הכנעני, כפי ששמו מעיד, החל לפעול זמן מה לאחר התפצלות הענף הכנעני מהפרוטו-שמית הצפונית-מערבית. הוא מתועד לראשונה עוד במאה ה-14 לפנה"ס, במילים הכתובות בניב כנעני עתיק אשר מופיעות בתעודות אל עמרנה. המעתק לא חל באוגריתית, שמתועדת מאותה תקופה בערך. עובדה זו מציבה קושי בפני אלה הרואים באוגריתית ניב כנעני.
המעתק הוסיף לפעול למשך זמן בלתי ידוע, אולם ידוע כי בעברית הוא חדל לפעול בשלב מוקדם יחסית. במילים שנשאלו לעברית לאחר תחולת המעתק משתקפת תנועת a ארוכה כקמץ (ארוך מבחינה היסטורית, ולעיתים קרובות מתקיים בנטיות) ולא כחולם. לדוגמה: המילים כְּתָב ודְרָשׁ שנשאלו מארמית אל העברית בתקופת בית שני.
מעתק ā > ō בהברה מוטעמת חל גם היום בארמית מערבית חדשה. ארמית אמנם איננה שפה כנענית, אך הדיאלקט הזה של הארמית מדובר באותו אזור שבו דוברו בעבר ניבים כנעניים.
דוגמאות נוספות לתחולת המעתק:
זולטאן שומיו
זולטאן שומיו (במקור שוורץ, בהונגרית: Somlyó Zoltán; דוניה דוברבה, 22 ביוני 1882 – בודפשט, 7 בינואר 1937) היה משורר, עיתונאי, מתרגם ספרותי. הונגרי-יהודי. אביו של ג'רג' שומיו (1920–2006) משורר, מתרגם ספרותי, וסבו של באלינט שומיו (1957–) פילוסוף, אסתטיקאי.
ביוגרפיה
שומיו נולד במשפחה יהודית להורים שמעון שוורץ ואילקה פיק. לאחר סיום לימודיו בתיכון בעיר נג'קניז'ה, משנת 1901 קיבל משרה ככותב כתובות מינויים בעיתון היומי, ואחר כך כעיתונאי ברייקה. בין 1903–1906 היה חייל בגיוס חובה. כשחזר לבודפשט הפך לעיתונאי ב"מאדיאר נמזט" (Magyar Nemzet שפירושו: "אומה הונגרית"). בשנת 1908 עבד במערכת "העיתון של הערב והחירות" אוראדיה. בין 1909 ל -1913 עבד במערכות העיתונות של סגד, פץ' וסובוטיצה. משנת 1913 התגורר שוב בבודפשט ומשנת 1922 עבד ב"פשטי הירלאפ" (Pesti Hirlap כלומר "יומן של פשט", משנת 1926 עד 1928 עבד במגזין "ליטרטורה", ומשנת 1928 בפשטי נפלו. משנת 1928 התפרנס מכתביו שפורסמו גם על ידי הירחון "עתיד יהודי" של טרנסילבניה.(עתיד יהודי היה ירחון ספרותי וחברתי שיצא לאור בסאטו מארה בין 1930 ל 1940, בעריכת בני משפחת פרישמן). בשנת 1920 התחתן עם מרגיט בולגר. בנם נולד באותה השנה, (לימים המשורר ג'רג' שומיו). אשתו השנייה הייתה שטפניה הַרניש.
פעילותו
חייו המוטרדים והבלתי מסודרים השפיעו על נושאי, רמה, סדירות ופרסום שירתו. שיריו הראשונים הושמעו בקולם העממי-הארט נובו של סוף המאה, בהשפעת משוררי המאה ה-19. כמה משיריו פורסמו בכתב העת הספרותי החשוב ניוגט. בבדידותו הרוחנית כתב על הבדידות של להיות לבד ועל האהבה השזורה בארוטיקה. שיריו הושפעו מהאנרכיזם הבוהמי ומ- l'art pour l'art (משמעותו שהאמנות היא רק למען יופייה ואינה צריכה לשרת שום נושא אחר: חברתי, פוליטי, כלכלי וכו') לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית שומיו השמיע את קולו בעיקר כמתרגם. הוא תרגם את יצירותיהם של שארל בודלר, גי דה מופאסנאן, וולטר, ז'אן-ז'אק רוסו וגרהרט האופטמן. הטון הבסיסי בשירתו היה תחושת הבדידות וחוסר התקווה.
EPUB
EPUB (איפאב, קיצור של Electronic Publication - הפקה אלקטרונית, נכתב גם ePub, EPub, epub) הוא תקן חופשי ופתוח של ספר אלקטרוני שנתמך על ידי הפורום הבינלאומי להפקה דיגיטלית (IDPF). לקבצים שתומכים בתקן יש את הסיומת .epub. ePub תוכנן לתוכן גמיש ומשתנה כשהכוונה שהכתב והעימוד מתאימים עצמם בצורה מיטבית לגודל המסך של קורא ספרים אלקטרוני ולגודל הגופן שנבחר על ידי המשתמש.
יעודו להיות תקן יחיד שישמש מפיקי ספרים, מוציאים לאור ומפיצים של ספרים אלקטרוניים.
הגרסה הנפוצה של התקן היא גרסה 2. גרסה 3 ששוחררה בסוף 2011 כוללת תמיכה ב-HTML5 ובתכונות רבות נוספות ביניהן תמיכה מובנית בשפות שונות.
קוראים אלקטרוניים רבים כמו גם טלפונים חכמים ותוכנות רבות תומכים בתקן שצובר פופולריות רבה ונכון ל-2011 הוא התקן הלא תלוי ומבוסס XML הנפוץ בעולם.
הגנת זכויות (DRM)
ספרים בפורמט EPUB אינם מוגנים מפני העתקה או העברה כחלק מהפורמט. הגנה זו אינה הכרחית אך נדרשת על ידי מוציאים לאור רבים. שכבת ההגנה המוכרת ביותר היא של חברת ADOBE המספקת שירותי קידוד לספרים המופצים במערכותיה, אך בשל נפוצות השיטה בעולם - הגנה זו נפרצה זה מכבר. בישראל רוב הספרים מוגנים על פי דרישות ההוצאות לאור, ולכן הספרים ניתנים לקריאה רק באפליקציות הקריאה הייעודיות, כגון "עברית" ו-"ספריאפ". על פי החלטת בעלי הזכויות בספר - ניתן לקרוא ספרים ללא הגנה "מלאה" באמצעות הדפדפן, בהתאם ליכולות המערכות התומכות בכך. הדבר מתאפשר לרוב תוך כדי הוספת "הגנה חברתית" לקוד הספר, בו פרטי המשתמש מוצגים בתוך טקסט הספר עצמו.
תמיכה בעברית
כיוון שהתקן מבוסס על xhtml ותומך ב-CSS, התמיכה בעברית קיימת בו בצורה מובנית. מצד שני, לא כל התוכנות והמכשירים שקוראים את התקן וטוענים לתמיכה בו, מכבדים את התקן ומציגים עברית כיאות. הבעיות העיקריות קשורות לכיוון שפת הכתיבה (RTL - מימין לשמאל) ששונה מרוב השפות הלועזיות וכן לתמיכה בניקוד. בנוסף לכך, גם כאשר השפה העברית או שפה RTL אחרת מוצגות כראוי, יש צורך בתמיכה מלאה של אפליקציית הקריאה בספרים שהוגדרו כ-RTL בכדי לאפשר העברת עמודים משמאל לימין לשם התקדמות בספר. תמיכה שכזו הוצגה לראשונה באופן מלא באפליקציית "ספריאפ" עוד בשנת 2012.
ספרים אלקטרוניים בעברית בפורמט EPUB הוצעו לראשונה באתר מנדלי בראשית 2010. גם אתרים כגון "עברית" ו "ספריאפ" מציעים ספרים אלקטרוניים בפורמט EPUB אך הם מוגנים ב DRM וניתן לקוראם רק על האפליקציה הייעודית.
קוראי ספרים אלקטרוניים התומכים בספרים בתקן EPUB בעברית הם Onyx Boox ,PAGEone ,PocketBook.
טלפונים חכמים ומכשירים מבוססי iOS כמו אייפון ,אייפוד ,אייפד עליהם מותקנת אפליקציית קריאה כגון iBooks או סטאנזה SifriApp תומכים בספרים בתקן EPUB בעברית.
באופן דומה, טלפונים חכמים וטאבלטים מבוססי מערכת הפעלה אנדרואיד כמו סמסונג גלקסי אס, סמסונג גלקסי טאב, HTC Flyer ואחרים תומכים בקריאת ספרים בתקן EPUB בעברית כאשר מותקנת עליהם אפליקציית קריאה מתאימה כמו ספריאפ (SifriApp), Ovedrive Media Console או Moon+ Reader.
גם על המחשב האישי ניתן לקרוא ספרים בתקן EPUB בעברית בעזרת אפליקציית קריאה מתאימה כמו AZARDI או Calibre. במחשבים עליהם מותקן דפדפן פיירפוקס ניתן להשתמש בתוסף EPUBReader, או להשתמש באפשרות לקריאה אוןליין במערכות המאפשרות זאת לספרים ללא הגנה מלאה, כגון מערכת "ספריאפ".
ינה
ינה (בגרמנית: Jena ) היא עיר אוניברסיטאית במדינת תורינגיה שבמרכז גרמניה, העיר השנייה בגודלה אחרי עיר הבירה ארפורט. אוכלוסייתה מונה מעל 100,000 תושבים. העיר מוכרת בעיקר בשל היותה עיירת סטודנטים ובה אוניברסיטת פרידריך שילר ובגלל קשריה העמוקים לתעשייית האופטיקה והזכוכית.
היסטוריה
תאריך הקמתה הרשמי של ינה אינו ידוע. בשנת 1182 הוזכרה העיר ינה במסמך, ובשנת 1286 הוצג מסמך ובו כתוב שהעיר הוקמה.
בשנת 1558 הוקמה האוניברסיטה המפורסמת של ינה, אוניברסיטת יוהאן פרידריך הגדול, שבמאה ה-18 כבר הפכה לאחת האוניברסיטאות הגדולות והמפורסמות ברחבי מחוזות גרמניה, ובכך התבססה ינה באופייה כעיר ספרותית ופילוסופית. בין אנשי הרוח שקורות חייהם נשזרו בתולדותיה היו פרידריך שילר, יוהאן וולפגנג פון גתה וגאורג וילהלם פרידריך הגל.
במאה ה-19 התבססה העיר גם במישור הכלכלי עם הקמתה של חברת העדשות המפורסמת צייס, אשר הכניסה את ינה גם לתחרות הכלכלית במרכז אירופה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הופצצה העיר על ידי בעלות הברית. 153 בני אדם שילמו בחייהם, ומרכז העיר נחרב והוקם מחדש לאחר המלחמה.
במהלך המלחמה הקרה ועד איחוד גרמניה הייתה ינה, כחלק ממזרח גרמניה, תחת שליטה קומוניסטית בחסות ברית המועצות.
כלכלה
ינה היא עיר תעשייתית, המתמחה בייצור מכשירים מדויקים, תרופות וכן מוצרי אופטיקה וצילום.
במהלך השנים האחרונות מנסה העיר למצב עצמה כ"עיר המדעים" ולהתפתח לתחומי הביואינפורמטיקה, ביוטכנולוגיה ותוכנה.
בעיר נמצא מרכז הייצור והפיתוח המרכזי של חברת קרל צייס, המתמחה בייצור ציוד אופטיקה מתקדם. בנוסף, חברות Jenoptik, Schott וחברת התרופות Jenapharm.
ספורט בינה
בינה מספר רב של מועדוני ספורט חובבניים, הבולט ביניהם הוא מועדון הספורט האוניברסיטאי (USV) המציע חוגי ספורט רבים לכל הרמות לסטודנטים.
כדורגל
קבוצת הכדורגל הגדולה ביותר בינה היא קרל צייס ינה, אשר משחקת בליגה הרביעית (Regionalliga Nord Ost) נכון לשנת 2021. המועדון שקיים משנת 1903, היה בשיאו בשנות ה-80 של המאה ה-20, אז היה חבר קבע בצמרת ליגת העל המזרח גרמנית, ואף הגיע לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1981. הקבוצה משחקת באצטדיון Ernst Abbe Sportfeld, אשר מסוגל להכיל מעל ל-10,000 צופים. האצטדיון מתוכנן לעבור שיפוץ משמעותי בין 2020-2023 ובסופו יכיל האצטדיון החדיש מעל 15,000 צופים.
ברחבי העיר ניתן למצוא כתובות גרפיטי של מספר מועדוני האוהדים של קרל צייס ינה.
מעבר לכך, ישנן עוד מספר קבוצות כדורגל קטנות ברחבי העיר, כגון Jena Zwätzen, Lobeda 77, Schott Jena ועוד.
יהדות ינה
היהודים מוזכרים בהיסטוריה של העיר כבר בתקופת המגפה השחורה (1347 – 1353) וב-1379 מוזכר יהודי המתגורר קבע בעיר לראשונה. באותן שנים התגוררה בעיר קהילה יהודית שבבעלותה בית כנסת. הקהילה היהודית התגוררה במרכז העיר, ואף הוזכר בעבר רחוב Jüdengasse ("רחוב היהודים") בסמוך לאחד הרחובות הראשיים בעיר.
היהודים גורשו מהעיר ולא הורשו להתגורר בה קבע בין 1431 ל-1452 או ב-1543.
בשנת 1785 הדוכס מסקסוניה, שהיה גם פטרון האוניברסיטה, אישר ליהודים להרשם ללימודים ואלו החלו לחזור אל העיר. רק בשנת 1825 הורשו יהודים שוב לגור באופן קבוע בינה, והקהילה החדשה שקמה לא הקימה לה בית כנסת. הטקסים הדתיים הועברו בבתים פרטיים. הקהילה מנתה 30 איש בשנת 1880 ובשיאה בשנת 1924 מנתה 168 תושבי קבע ועוד מספר עשרות תושבים ארעיים.
בתחילת המאה ה-20 רבים מיהודי העיר עבדו כסוחרים, כמהנדסים בתעשייה המקומית (צייס, שוט ) ובאוניברסיטת ינה ואף השתתפו במלחמת העולם הראשונה.
החל משנת 1933 החל מצבם של היהודים בעיר להדרדר. חרמות כלכליים כנגד יהודי העיר גרמו לרבים מהם לעזוב, ועם עליית הנאצים בחר הפיזיקאי פרופ' פליקס אוירבאך להתאבד. הפוגרום הגדול ביותר בעיר התרחש בנובמבר 1938 ובסופו נסגרו כל עסקי היהודים בעיר, ו-18 מהם נשלחו למחנה הריכוז בוכנוואלד. עד סוף שנת 1939 נותרו רק 50 יהודים בעיר. היהודים האחרונים גורשו עד 1945, לגטו בלזץ או לגטו טרזין. היהודים האחרונים שגורשו היו אלה שהיו חלק מנישואין מעורבים (כמו ד"ר קלרה גריפאהן).
בעיר ישנן (נכון ל-אפריל 2020) 41 אבני נגף. סיפורו של כל אחד מהנספים קיים באתר אינטרנט של העיר.
גם כיום לא קיים בית כנסת ביינה ולא מתקיימים אירועים דתיים גדולים בעיר. מרכז הקהילה היהודית הקרוב ביותר נמצא בעיר ארפורט.
פיתול החגורה הקדמי העליון
פיתול החגורה הקדמי העליון (dACC - dorsal Anterior cingulate cortex) הוא חלק מפיתול החגורה הקדמי (ACC) שנמצא בפיתול החגורה הממוקם בקליפת המוח הלימבית.
אזור זה מקושר לקליפת המוח הקדם-מצחית והוא אחראי על הפן הקוגניטיבי של תהליכי עיבוד המידע במוח ועל תהליכי קשב.
פיתול החגורה הקדמי העליון עוסק באינטגרציה של מידע אודות הרווח והעלות הצפויים ממשימה המצריכה שליטה קוגניטיבית גבוהה, כלומר - עבור מצבים המצריכים הפעלה של מערכת שלמה של מנגנונים כדי להשיג מטרה ובמיוחד בנוכחות מסיחים עוצמתיים או תגובות מתחרות חזקות שיש לדכא, כדי לחשב את הערך הצפוי של השליטה EVC - expected value of control. חישוב הערך הצפוי של השליטה יכול לשמש כדי לקבוע האם משימה מסוימת מצדיקה את ההשקעה הקוגניטיבית שהיא דורשת, איזו רמה של שליטה קוגניטיבית כדאי להשקיע במשימה מסוימת ולצורך בחירת האפשרות המשלמת ביותר, במקרים שבהם קיימות מספר משימות מתחרות. כלומר, פיתול החגורה הקדמי העליון מעורב בתהליכי קבלת החלטות בנוגע לאופן השקעת השליטה הקוגניטיבית.
פיתול החגורה הקדמי העליון מופעל בשעת נדידת מחשבות.
דניס קולודין
דניס אלכסייביץ' קולודין (ברוסית: Денис Алексеевич Колодин; נולד ב-1 בינואר 1982) הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת הבלם. שיחק בעבר בנבחרת הלאומית של רוסיה והשתתף עימה ביורו 2008. לאחר פרישתו ממשחק פעיל עבר לאימון. נכון להיום (2021) קולודין הוא עוזר מאמן של קבוצת קיזילז'אר מליגת העל הקזחית
קריירת המועדונים
במהלך הקריירה שלו, קולודין שיחק עבור מספר מועדונים רוסים. הוא התחיל את הקריירה שלו במועדון הכדורגל אולימפיה וולגוגרד, ושיחק בו במשך שנתיים, שבהן הרשים רבות עם 14 שערים ב-66 משחקים. הוא עבר לאוראלאן אליסטה בשנת 2002. הוא ערך 44 הופעות עבור הקבוצה, וכבש שלושה שערים. ב-2004 הוא עזב לקריליה סובטוב סמארה, במדיה ערך 39 הופעות וכבש שני שערים עד תחילת שנת 2005.
קולודין עבר לאחד מהמועדונים החשובים ביותר בכדורגל הרוסי, דינמו מוסקבה, ב-2005. בדינמו הוא הגיע לתקופה המוצלחת ביותר בקריירה שלו. הוא כבש 12 שערים עבור הקבוצה, נכון למרץ 2009. הוא ביסס את מעמדו כאחד משחקני ההגנה הטובים ביותר בליגת העל הרוסית: הוא זכה פעם אחת ברשימת הכדורגלנים הטובים של העונה של התאחדות הכדורגל הרוסית כבלם השמאלי הטוב ביותר ברוסיה ב-2006, זכה ברשימת הכדורגלנים הטובים של העונה של התאחדות הכדורגל הרוסית כבלם הימני הטוב ביותר ברוסיה ב-2008, וסיים במקום השני בתואר זה ב-2007. אחרי היורו ועד 2012 רדפו אחריו לא מעט פציעות אשר הפריעו לו להיכנס להרכב הקבוצה. בינואר 2012 הושאל לרוסטוב עד סוף העונה. ערך את הופעת הבכורה שלו ב-5 במרץ 2012 במשחק חוץ מול קרסנודאר שנגמר 0:1 לזכות הקבוצה היריבה.
בקיץ 2013 חתם בוולגה ניז'ני נובגורוד מהליגה הרוסית השנייה.
באוקטובר 2017 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
נבחרת לאומית
קולודין זומן לראשונה לסגל הנבחרת הלאומית של רוסיה בשנת 2004. מאז הוא שיחק 19 פעמים במדי הנבחרת הלאומית. בשנותיו הראשונות בנבחרת הוא לא הצליח להגיע עם נבחרתו לאף טורניר גדול (גביע העולם ואליפות אירופה).
קולודין זומן על ידי חוס הידינק להשתתף עם נבחרת רוסיה ביורו 2008. הוא היה אחד מהשחקנים הבולטים בנבחרתו, שהעפילה לחצי גמר הטורניר לראשונה בתולדותיה. הוא שיחק בכל שלושת המשחקים של רוסיה בשלב הבתים, נגד, ו. במשחק רבע הגמר נגד הוא קיבל כרטיס אדום, אך מיד לאחר מכן השופט ביטל את הרחקתו. אף על פי כן, הוא נעדר ממשחק חצי הגמר עקב צבירת כרטיסים צהובים.
סגנון משחק ותרומה
קולודין הוא בלם התקפי, הידוע בשל יכולתו לבעוט בעיטות חזקות ממרחק. הוא גם נחשב למצטיין בבעיטות עונשין, והוא הבועט הקבוע של מצבים אלו בדינמו מוסקבה. למרות הצטיינותו, הוא לא היה מוכר מספיק לאוהדי הכדורגל מחוץ לרוסיה, בשל העובדה שעד ל-2009 הוא מעולם לא שיחק עם דינמו מוסקבה בטורניר אירופי גדול למועדונים, כדוגמת ליגת האלופות וגביע אופ"א. קולודין החל את הקריירה שלו בעמדת החלוץ, אך הוסט לעמדת הקשר, ולאחר מכן הועבר לשחק בעמדת ההגנה והתקבע בה.
סוון המקריב
סוון המקריב (מת ב-1087 לערך) היה מלך שוודיה בין השנים 1084 ועד מותו. הוא החליף את גיסו הנוצרי, אינגה הזקן, כאשר זה האחרון סירב לנהל את טקסי הבלוט, טקסי הקרבת הקורבנות הפגניים במקדש שבאופסלה. בקובץ "החוק של וסטרייטלנד" (Västgötalagen) אין אזכור לשמו ברשימות המלכותיות, ולפיכך ניתן להסיק ששלטונו לא כלל את וסטרייטלנד. לדעתו של ההיסטוריון השוודי, אדולף שוק, הוא למעשה האקאן האדום והוא כונה "הצעיר המקריב" (Blót Swain).
עלייתו למלוכה
המקור המוקדם ביותר העוסק בעלייתו למלוכה של סוון הוא הסאגה האיסלנדית, סאגת האראוור (Hervarar saga ):
האגדה על אסקיל הקדוש
האגדה המאוחרת יותר על אסקיל הקדוש מספרת שאינגה הונס אל מחוץ לממלכה. השוודים בחרו עובד אלילים למלך בשם סוון. הוא זכה לכינוי סוון המקריב בשל העובדה שהוא גרם לבני אמו לשתות את דמם של הפרים שהוקרבו לאלים והוא אכל את בשר הקורבנות. האנשים התכנסו סביב למלכם בסטרנגנס, שם הם טבחו פרים וכבשים והקריבו מנחות לאלים. הם ערכו משתה גדול לכבוד המלך והאלים. הבישוף האנגלי אסקיל הופיע אז וניסה להמיר את דתם של הפגנים לנצרות. הם לא שעו לדבריו. אסקיל התפלל והאל שיגר ברק, ברד, שלג וגשם, החריב את מזבח הקורבנות והשמיד את הבהמות להקרבה. אף לא טיפה של גשם לא פגעה בבישוף. הפגנים לא התרשמו ותקפו בזעם את אסקיל. מגלה עתידות בשם ספובודה הכה אותו בראשו עם אבן, בעוד שאדם אחר רוצץ את גולגולתו בגרזן. כמה מראשי השבטים גררו את המרטיר הגוסס אל המלך באומרם שאסקיל עשה שימוש בכשפים כדי לשלוט במזג האוויר. מרגע שהמלך הלא חוקי דן את אסקיל למוות, הוא נלקח לעמק במקום בו נוסד מאוחר יותר המנזר והוא נסקל למוות.
אגדה זו נחשבת בכל אופן להמצאה מאוחרת יותר של הכנסייה, שכן מקורות מהימנים יותר מתארכים את שנת מותו של אסקיל ל-1016 לערך, כמה דורות לפני סוון המקריב.
מותו
סיפור דומה מופיע גם בסאגה על אורקני, אך על פי הדווח שם נשאר סוון בתוך הבית ונשרף למוות:
ירושתו
ייתכן מאוד שאינגה לא התקבל באופן מיידי על ידי הפגנים השוודים העיקשים של אופלנד. הכרוניקן בן המאה ה-13, סנורי סטורלוסון, כתב ביצירתו מחזור העולם שלסוון המקריב היה יורש פגני שהמשיך את הקרבת הקורבנות:
מיכאל בר-אלי
ביוגרפיה
בתחום הארגוני: בשנות ה-80 של המאה ה-20 שירת בצבא הקבע בדרגת רב-סרן, בתפקידים בכירים במערך הפסיכולוגיה של צה"ל: פיקד על הקמת מערכת מיון כח-האדם במפקדת חילות השדה (מפח"ש) ושימש כפסיכולוג ראשי של חיל התותחנים, שם עסק במיון והשמת משאבי אנוש, כמו גם בפיתוח וייעוץ ארגוני עסק בתחומים אלה במשך שנים רבות במסגרת שירות המילואים בצה"ל, כיועץ הארגוני-הדרכתי של המרכז לכושר קרבי. יועץ כיום לגופים שונים בנושאי פיתוח וניהול משאבי אנוש. משמש כעמית מחקר באיגוד הישראלי לפיתוח ארגוני (איפ"א).
בתחום הספורט: עסק בייעוץ פסיכולוגי-ארגוני בעיקר בענפי כדור קבוצתיים. שימש, בין היתר, כפסיכולוג של קבוצות כדורסל, כמו למשל מכבי תל אביב, וכן של נבחרות ישראל בכדורסל ובכדור-מים וקבוצות כדורגל בליגת-העל. העביר סדנאות והרצאות רבות בנושאים הקשורים לספורט ופעילות גופנית. עמד מ-2018 עד 2022 בראש צוות פסיכולוגי הספורט העובדים באיגוד הכדורסל עם נבחרות ישראל השונות והיה שותף בתוקף תפקידו לזכייתה של נבחרת העתודה (U20) באליפות אירופה ושל נבחרת הנוער (U18) באליפות אירופה דרג ב' (העפלה לדרג א') כמו כן עמד משנת 2019 עד 2021 בראש המערך והפיתוח בנושא פסיכולוגיה של הספורט בהתאחדות לכדורגל.
פעילות ציבורית
כיהן מ-1989 ועד 1997 כנשיא האיגוד הישראלי לפסיכולוגיה וסוציולוגיה של הספורט והחינוך הגופני.
נמנה ב-1989 על מייסדי האיגוד האסיאני-אוקיאני לפסיכולוגית ספורט (ASPASP), בו כיהן כסגן ומ"מ הנשיא עד 2011.
תחומי עיסוק ותרומה
בר-אלי החל לפרסם באינטנסיביות ב-1988, בעיקר בנושא הדוקטורט שלו – אבחון משברי ביצוע פסיכולוגיים בתחרויות ספורט. במסגרת זו נבדקה מזווית רבות השפעתם של גורמים שונים ומגוונים על סיכויי היווצרות משבר, אל מול סיכויי הימצאותו של הספורטאי במצב פסיכולוגי מיטבי (אופטימלי) המאפשר ביצוע מרבי (מקסימלי). לצורך זה היה בר-אלי הראשון שהשתמש בגישה הבייזיאנית בספורט, וזאת לצורך אבחון מתמשך של סיכויי היווצרות המשבר בתחרות. מהיבט זה היוו מחקרים אלה גם את הבסיס לעיסוקו המאוחר יותר בשיפוט וקבלת החלטות (ראו להלן).
בתחילת שנות ה-90 של המאה הקודמת פנה בר-אלי לעסוק בהצבת מטרות כדרך לשיפור הביצוע, נושא שהתפתח באותה תקופה באופן מואץ בפסיכולוגית ספורט. במהלך שנות ה-90 החל לעסוק גם בהיבטים פסיכופיזיולוגיים של הביצוע האנושי בספורט, והיה שותף לחקר ופיתוח "גישת חמשת הצעדים של וינגייט להכנה מנטלית", המבוססת בין היתר על עיקרון המשוב הביולוגי (ביופידבק).
את כל הנ"ל ניתן לסכם תחת הכותרת "הכנה מנטלית לביצוע" במובן הרחב ביותר של המילה. בשוליה עסק בר-אלי במגוון נושאים, כמו למשל אינטליגנציה, חשיבה, תפיסת העצמי, מוטיבציה, שחיקה, ופציעות ספורט. בנוסף לכך עסק בסוגיות שונות הקשורות לחונכות ולספורטאים צעירים, וזאת מהזווית הפסיכולוגית, הבין-תרבותית, הסוציו-היסטורית והחינוכית. כמו כן השתתף במספר מחקרים בתחומי הסוציולוגיה והניהול ברמת ה"מאקרו", כתב על מערכות מורכבות, תרם לספרות העוסקת בהיסטוריה ובפילוסופיה של הספורט, ושלח ידו גם בכתיבה בנושאים מתודולוגיים וסטטיסטיים.
פרסומיו של בר-אלי רלוונטיים ביותר לנושאים ניהוליים קלאסיים, כמו למשל כלכלה, קבלת החלטות, מוטיבציה וההשפעות המורכבות שיש ללחץ על ביצוע. בכך היה בר-אלי לחלוץ לא רק בשדה פסיכולוגית הספורט, כי אם לא פחות מכך, ביישומי הידע שנרכש בשדה זה להבנת הביצוע האנושי בארגונים בכלל. דוגמה מצוינת לכך מהוות עבודותיו על מומנטום ו"היד החמה", ועוד יותר מכך, מחקריו על בעיטות 11 בכדורגל, שבמהלכם התגלתה "הטיית העשייה" (ACTION BIAS) אשר יושמה בהקשרים רבים ומגוונים ונחשבת כיום לאחת מההטיות החשובות המאפיינות את תהליכי החשיבה האנושית.
סיסי ספייסק
מרי אליזבת "סיסי" ספייסק (באנגלית: Mary Elizabeth "Sissy" Spacek; נולדה ב- 25 בדצמבר 1949) היא זמרת ושחקנית קולנוע זוכת פרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב. ידועה בעיקר בשל גילומה של הדמות הראשית בסרט "קארי".
קורות חיים
ספייסק נולדה במזרח מדינת טקסס לאב ממוצא צ'כי ולאם ילידת טקסס. לאחר סיום לימודיה התיכוניים' עברה לניו יורק במטרה לפתח קריירת משחק.
קריירה
ספייסק החלה את דרכה כזמרת קאנטרי. היא הקליטה סינגל אחד, בשם "ריינבו". בעזרתו של בן דודה, השחקן ריפ טורן, נרשמה למכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע. תפקידה הראשון בקולנוע היה בסרט "Prime Cut" משנת 1972, בו הופיע גם ג'ין הקמן. סרט שעסק בסחר בנשים ובמכירתם לעבדות. תפקידה המשמעותי הראשון היה בסרט המסע\פשע של טרנס מאליק, "שביל הזעם" (1973), בו כיכבה לצד מרטין שין. על סט הסרט פגשה את הבמאי ג'ק פיסק והם התחתנו באפריל 1974.
תפקיד הפריצה שלה היה בסרטו של בריאן דה פלמה, "קארי" (1976), עיבוד לספרו של סטיבן קינג. בסרט היא גילמה את הדמות הנושאת את שם הסרט, קארי, באופן סנטימנטלי נערה בעייתית עם כוחות טלקינזיס. תפקיד זה הביא לה מועמדות ראשונה לפרס האוסקר. ארבע שנים אחר כך היא גם זכתה באוסקר על תפקידה ב"בתו של כורה פחם" (1980), סרטו של מייקל אפטד שהיא דרמת ביוגרפיה מוזיקלית, בה ספייסק גילמה את זמרת הקאנטרי לורטה לין. בנוסף היא הייתה מועמדת לפרס גראמי על שירתה בפסקול הסרט. עוד במהלך שנות השמונים הייתה ספייסק מועמדת לפרס האוסקר שלוש פעמים נוספות. על הסרטים: "נעדר" (1982), לצד ג'ק למון, "הנהר" (1984), לצד מל גיבסון ו"פשעים שבלב" (1986). ב-1981 הופיעה בסרט "איש מחוספס" לצד אריק רוברטס, ובשנת 1985 הופיעה בסרט "מארי". ספייסק מרבה להופיע גם בסרטי טלוויזיה כמו "עניין פרטי" (1992) של HBO, "מקום לאנני" (1994), "אם הקירות האלה היו יכולים לדבר" של HBO, "מעבר לנדרש" (1996), "מיילדת" (2001) ו"קריאה אחרונה" (2002). בנוסף הופיעה בסרטים כגון "JFK תיק פתוח" (1991), של אוליבר סטון, "נבל העשב" (1995), עיבוד לספרו של טרומן קפוטה, "פגיעה", עם ג'יימס קובורן, הקומדיה "פגז מן העבר" (1999), עם ברנדן פרייז'ר, "סיפור פשוט" (1999), של דייוויד לינץ', "מעיין הנצח" (2002), "בית בקצה העולם" (2004), סרט האימה "הצלצול 2" (2005), "אחי, אני והיא" (2006) ו"ארץ קרה" (2006).
עשתה קמבק בשנת 2001 כשגילמה את רות' פאולר בדרמה "בחדר המיטות". בסרט גילמה אישה שבנה נרצח והופכת בשל כך לאישה מרירה. הופעתה העוצמתית בסרט הביאה לה מועמדות חמישית לפרס האוסקר, ואת פרס גלובוס הזהב כשחקנית בסרט דרמה.
ב-2002 שיחקה בדרמת הטלוויזיה "שיחה אחרונה" לצד ג'רמי איירונס. בשנת 2011 היא ככבה בסדרת טלוויזיה שצולמה על בסיס ספרו של כריס בוג'אליאן "מיילדות". בשנת 2012 שיחקה בסרט "המלכודת", לצדו של קריס קריסטופרסון. בשנת 2018 שיחקה בסרט "הג'נטלמן והאקדח", לצדו של רוברט רדפורד.
בשנת 2022 שיחקה בתפקיד הראשי לצד ג'יי קיי סימונס בסדרת הדרמה והמד"ב "שמי לילה" ברשת אמזון פריים וידאו; אודות הסדרה על זוג מבוגר שמגלה שער בחצר האחורית שלהם שמוביל לכוכב לכת נטוש.
המעבדה האירופית לביולוגיה מולקולרית
המעבדה האירופית לביולוגיה מולקולרית (European Molecular Biology Laboratory-EMBL) היא ארגון בין-לאומי המוקדש לחקר ביולוגיה מולקולרית ונתמך על ידי 27 מדינות חברות, שתי מדינות פרוספקט ומדינה חברה אחת. EMBL נוצר בשנת 1974 וממומן מכספי מחקר ציבוריים מהמדינות החברות בה. המחקר ב-EMBL מבוצע על ידי כ-110 קבוצות מחקר ושירות עצמאיות וצוותים המכסים מגוון תחומים בביולוגיה מולקולרית וביואינפורמטיקה. ניתן למצוא את רשימת הקבוצות והצוותים ב-EMBL בכתובת https://www.embl.org. המעבדה פועלת משישה אתרים: המעבדה הראשית בהיידלברג, ואתרים בהינקסטון (המכון האירופי לביואינפורמטיקה (European Bioinformatics Institute-EBI), באנגליה), גרנובל (צרפת), המבורג (גרמניה), רומא (איטליה) וברצלונה (ספרד). קבוצות ומעבדות EMBL מבצעות מחקר בסיסי בביולוגיה מולקולרית ורפואה מולקולרית וכן מעבירות הכשרה למדענים, סטודנטים ומבקרים. הארגון מסייע בפיתוח שירותים, מכשירים ושיטות חדשות וטכנולוגיה במדינות החברות בו. ישראל היא המדינה החברה המלאה היחידה שנמצאת מחוץ לאירופה.
הקמת EMBL הייתה רעיון של ליאו סילארד, ג'יימס ווטסון וג'ון קנדרו. מטרתם הייתה ליצור מרכז מחקר בינלאומי, בדומה ל-CERN, כדי להתחרות בתחום הביולוגיה המולקולרית הנשלטת מאוד על ידי אמריקאים. קנדרו שימש כמנהל הכללי הראשון של EMBL עד 1982, והחליף אותו לנרט פיליפסון. מ-1993 עד 2005 כיהן פוטיס קפאטוס כדירקטור וירש אותו איאן מאטאג ', המנהל הרביעי של EMBL, מ-2005 עד 2018. בינואר 2019 הפכה אדית הרד למנהלת החמישית של EMBL ולאישה הראשונה שמחזיקה בתפקיד זה.
מחקר
לכל אתר EMBL יש תחום מחקר ספציפי. ה-EMBL-EBI הוא מרכז למחקר ושירותי ביואינפורמטיקה, פיתוח ותחזוקה של מספר רב של מאגרי מידע מדעיים ללא תשלום. בגרנובל ובהמבורג, המחקר מתמקד בביולוגיה מבנית. אתר EMBL רומא מוקדש לחקר האפיגנטיקה והנוירוביולוגיה. מדענים ב-EMBL ברצלונה חוקרים כיצד רקמות ואיברים מתפקדים ומתפתחים, בבריאות ובמחלה. במטה בהיידלברג פועלות יחידות בביולוגיה וביופיזיקה של התא, ביולוגיה התפתחותית, ביולוגיה של גנום וביולוגיה מבנית וחישובית, כמו גם קבוצות שירות המשלימות את תחומי המחקר הנ"ל.
פריצות דרך מדעיות רבות נעשו ב-EMBL. הניתוח הגנטי השיטתי הראשון של ההתפתחות העוברית בזבוב הפירות נערך ב-EMBL על ידי כריסטיאן נוסליין-וולהרד ואריק ווישאוס, שעליו הוענק להם פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה ב-1995. בתחילת שנות ה-80, ז'אק דובושה וצוותו ב-EMBL פיתחו מיקרוסקופיה אלקטרונית קריוגנית עבור מבנים ביולוגיים. הם זכו בפרס נובל לכימיה לשנת 2017.
שירותים מדעיים
EMBL זיהתה כמשימת ליבה אספקת שירותי ניסויים ונתונים מתקדמים לחוקרים חיצוניים, כולל ביולוגיה מבנית, מתקני הדמיה וריצוף בחמשת האתרים האירופיים שלה. בשנת 2021 השלימה EMBL מרכז חדש למיקרוסקופיית אור ואלקטרונים ברזולוציה גבוהה במטה היידלברג שלה - מרכז ההדמיה של EMBL. המרכז פתוח למדענים מבקרים ברחבי העולם ומספק מתקן שירות ייחודי למדעי החיים באמצעות שילוב של טכנולוגיות ההדמיה העדכניות ביותר עם ייעוץ על ידי מומחים ופיתוחים מובילים בתעשייה שטרם זמינים באופן אחר.
הַדְרָכָה
הכשרה מתקדמת היא אחת מחמש משימות הליבה של EMBL. במהלך השנים הקימה המעבדה מספר פעילויות הכשרה. תוכנית הדגל הבינלאומית של EMBL (EIPP) היא ספינת הדגל - יש לה קהל סטודנטים של כ-200, ומאז 1997 יש לה זכות להעניק תואר משלה, על אף שבימינו מקבלים התלמידים את התארים שלהם מאוניברסיטאות שותפות. פעילויות אחרות כוללות את תוכנית הפוסט-דוקטורט, כולל תוכנית הפוסט-דוקטורט הבין-תחומי EMBL (EIPOD) ותוכנית המבקרים.
מרכז הדרכה מתקדם EMBL
במרץ 2010 נחנך מרכז ההדרכה המתקדם של EMBL (ATC) בקמפוס הראשי בהיידלברג. מעוצב בצורת סליל כפול, הוא מארח כנסים מדעיים, סמינרים וקורסי הכשרה, ומספק גישה למעבדות הדרכה ואולמות הרצאות.
ה-ATC מארח גם את מעבדת הלמידה האירופית למדעי החיים (ELLS) של EMBL המספקת הכשרה למורים בבתי ספר תיכוניים על ההתפתחויות האחרונות בביולוגיה מולקולרית, ומפעילה תוכנית הסברה לתלמידים.
מדע וחברה
EMBL גם מפעילה תוכנית מדע וחברה פעילה המציעה פעילויות ואירועים על שאלות עדכניות במחקר מדעי החיים עבור הציבור הרחב והקהילה המדעית.
אחשוורוש והמן במשתה אסתר
אחשוורוש והמן במשתה אסתר (בהולנדית: Ahasveros en Haman aan het feestmaal van Esther) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר רמברנדט ואן ריין משנת 1660. היצירה נחשבת לאחת היצירות מוכרות ביותר מתקופתו המאוחרת של רמברנדט.
תיאור היצירה
ביצירה מתוארים המלך אחשוורוש והמן במהלך המשתה השני שהכינה עבורם אסתר המלכה, כמסופר במגילת אסתר: .
ביצירתו מתאר רמברנדט את רגע בקשת אסתר, ואת תגובתם של אחשוורוש והמן להכרזה. הדמויות מסודרת בקומפוזיציה בצורת פרמידה, כאשר אסתר בימין התמונה מצביעה באצבעה לעבר המן, נתמכת על ידי אחשוורוש המחזיק בימינו את שרביט הזהב, הממוקם בסמוך לה במרכז התמונה. המן מרוחק מהזוג. מבטו של המלך מעיד על כעסו, ואילו המן מבועת מההכרזה. רמברנדט מציג את רשעותו של המן באמצעות הצגתו כאדם חשוך ואפל, בעוד שאסתר ואחשוורוש מוארים.
היסטוריה
ההשראה ליצירה מבוססת על המחזה "אסתר" (Hester) מאת יוהנס סרווטרס (Johannes Serwouters), המבוסס על סיפור המגילה. המחזה הוצג לראשונה בשנת 1659. היצירה הושלמה בשנת 1660 ונמכרה ליאן הינלופן (Jan J. Hinlopen) והיא מוזכרת בספר שירים שפורסם בשנת 1662 על ידי יאן ווס. הינלופן הוריש את רכושו לשתי בנותיו, והיצירה עברה לביתו סרה הינלופן, אשר נפטרה בגיל 89 בלא ילדים. היצירה לא מוזכרת בצוואתה (ככל הנראה מטעמי מס ירושה) ומשערים שעברה לניקולאס גילווינק (Nicolaes Geelvinck). בשנת 1760 היצירה נמכרה במכירה פומבית כיצירה מעזבונו של גילווינק. בשנת 1764 נרכשה היצירה על ידי יקטרינה הגדולה, ככל הנראה באמצעות היזם הגרמני יוהאן ארנסט גוצקווסקי, אשר נקלע לקשיים בעקבות מלחמת שבע השנים ונאלץ למכור את אוספיו ליקטרינה. יקטרינה רכשה מגוצקווסקי 320 יצירות שהפכו לבסיסו של אוסף מוזיאון הארמיטאז'. בשנת 1862 עברה היצירה למוזיאון רומינאצב במוסקבה. מאז 1924 היצירה מוצגת במוזיאון פושקין שבמוסקבה.
אן-סופי פיק
אן-סופי פיק (בצרפתית: Anne-Sophie Pic; נולדה ב-12 ביולי 1969) היא שפית ובעלת מסעדה משפחתית בואלאנס בדרום.
מאז שנת 1934 המסעדה החזיקה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום, הראשון שזכה בהם היה סבה, אנדרה פיק, אחריו אביה, ז'אק (3 כוכבים מאז 1973) ואן-סופי עצמה זכתה בשלושה בשנת 2007, בהם היא מחזיקה עד היום (2011).
סופי פיק
ב-1891 פתחה סופי פיק פונדק בארדש ליד ואלאנס בשם ל'אוברז' דו פן (L'Auberge du Pin).
אנדרה פיק
בנה של סופי, אנדרה פיק, למד אצלה והשתלם במסעדות שונות ונטל את הפיקוד על העסק המשפחתי ב-1924, הוא זכה בשלושה כוכבים במדריך מישלן ב-1934.
ב-1936 הוא ייסד את "מזון פיק" בואלאנס בסמוך לכביש הארצי 7 שלאורכו נמצאו גם מסעדת לה פיראמיד של פרנאן פואן ומסעדת לה קוט ד'אור של אלכסנדר דימן בסולייה בבורגון. בין שתי מלחמות העולם הם היו שלושת השפים המובילים במטבח הצרפתי. רומן גארי מזכירם בשמותיהם בספרו "עפיפונים", העוסק בשמירת הגחלת של המטבח העילי הצרפתי ובתנועת ההתנגדות הצרפתית בזמן הכיבוש הגרמני של צרפת במלחמת העולם השנייה.
ז'אק פיק
ז'אק פיק (נולד ב-1932) התלמד במסעדה המשפחתית, תפס את המושכות של "מזון פיק" בואלאנס ושמר על שני הכוכבים של אביו אותם קיבל ב-1973. לו שני ילדים, אלן, ואן-סופי והם הדור הרביעי במשפחת המסעדנים.
אלן פיק
אלן פיק נולד בפברואר 1959, ב-1976 התלמד אלן אצל אביו ז'אק פיק ולסירוגין השתלם גם אצל פול ומארק אברלין ב"לאוברז' דה ל'לאיל" באילהאוזן, אלזס. במסעדת לה ויווארואה (Le Vivarois) של קלוד פרו (Claude Peyrot) בפריז. בבית הספר לשוקולד לנוטר בפריז ואצל דברו ופייר, אמני השוקולד מואלאנס.
ב-1995 "מזון פיק" אותו ניהל אלן פיק איבד כוכב וירד לשני כוכבים במישלן. הוא ניסה לשמור על תהילתו באמצעות מתכונים שקיבל מקודמיו (פילה של דג זאב וקוויאר, קסרול זנבות של סרטני נהרות).
ב-1998 עזב אלן פיק את המסעדה המשפחתית וביחד עם אשתו מארי-אלן תפס את המושכות על מסעדת פיק "לה מזאנז'" במונבונו-סן-מרטן, 7 ק"מ צפון-מזרח לגרנובל הניבטת על רכס הרי שן דה בלדון באלפים. בנם, גיום פיק, הוא הדור החמישי בשושלת הבשלנים המשפחתית. הוא שב לצרפת אחרי שהות בברזיל.
אנה-סופי פיק
אן-סופי פיק נולדה ב-1969, אביה רצה שבתו תלמד בבית הספר למלונאות בלוזאן. אולם אן-סופי בחרה ללמוד לימודים גבוהים בניהול בפריז ואחר-כך בפריז ופתחה בקריירה של יועצת לחברות כמו מואה א שאנדון וקרטייה.
ב-1991 אן-סופי פיק נסעה לחופשה עם משפחתית עם הוריה בוילרוויל, קלבדוס, נורמנדי, שם הראה לה אביה את המסעדה מאאו (Mahu), כיום בית מגורים, שם שירת כשוליה. אן-סופי החליטה להיות טבחית ולהמשיך את המסורת המשפחתית והיא החלה להתלמד אצל אביה ואחיה.
ערב אחד בספטמבר 1992, אחרי יום עבודה במסעדה, אביה שמסעדתו החזיקה בשלושה כוכבים לקה לפתע, בגיל 59, במפרצת. אן-סופי, שאז מלאו לה 23 שנה, המשיכה להתלמד עם אחיה אלן (אז בן 33) וצוות המטבח של המסעדה. היא הושפעה מאוד מהיעלמותו של אביה והייתה חדורת דאגה מלעגו של הצוות בשל מעמדה כך שהיא הייתה בוסית אך גם מתלמדת מתחילה והיא החליטה להגיב במרץ כדי שבית פיק לא יתמוטט.
ב-1993 נישאה אן-סופי לדייוויד סינאפיאן שנעשה מנהל כללי של מזון פיק ודאג לכל יוזמות הפיתוח ולניהול כל הקבוצה. אן-סופי יכלה להקדיש עצמה באופן בלעדי לשאיפתה ולהשיב לעצמה את שלושת הכוכבים המיוחלים שקודמיה החזיקו בהם. החל מ-1999 ניהל אן-סופי את המטבח. היא הייתה לדור הרביעי במטבח המסעדה, שכעת תחת פיקודה החזיקה בשני כוכבים במישלן. היא החליפה את כל העיצוב הפרובאנסלי מסורתי והעדיפה על פניו דקורציה מודרנית יותר.
ב-2001 ייסדה אן-סופי ביחד עם הלן דארוז (שהיו לה שני כוכבי מישלן) את מועדון "הטבחיות האמהות החדשות" על מנת לאתר, להכשיר ולקדם נשים שיהיו כדוגמת אז'ני בראזייה, מר בלאן ואמא פולאר.
ב-2005 היא הולידה את נתן סינאפיאן-פיק.
ב-2006 היא פתחה ביחד עם בעלה את בית הקפה "7 אנה-סופי פיק" כאות הוקרה לקודמיה, בית הקפה ממוקם בדרך הארצית 7.
שלושה כוכבי מישלן
ב-2007, בהיותה בת 37, אן-סופי פיק הצליחה להשיב למסעדה את הכוכב השלישי במישלן, אותה איבדה ב-1995 בעקבות מותו של אביה. היא האישה העשירית שהשיגה זאת. הנשים הראשונות היו אז'ני בראזייה ומארי בורז'ואה ב-1933 ואחריהן מרגריט ביז ב-1951. מסעדתה נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
ביבליוגרפיה
על משפחת פיק
על אנדרה פיק
Fake Love (שיר של BTS)
Fake Love (בעברית: אהבה מזויפת) הוא סינגל של להקת הבנים הדרום קוריאנית BTS, שיצא לאור ב-18 במאי 2018 על ידי חברת התקליטים ביג היט אנטרטיינמנט. ב-16 באוקטובר 2018 פורסמה גרסה נוספת של הסינגל, ביפנית.
רקע ופרסום
ב-16 באפריל 2018 הודיעה הלהקה על האלבום החדש שלה, Love Yourself: Tear. ב-14 במאי הוכרז Fake Love כסינגל הראשון שיפורסם מתוך האלבום.
הסינגל נכתב על ידי חבר הלהקה RM והופק על ידי המוזיקאי הקוריאני פידוג. הסינגל הוקלט באולפני ביג היט אנטרטיינמנט בסיאול שבקוריאה הדרומית. מאוחר יותר סיפר RM שהשיר הזה היה הקשה ביותר לפיתוח מבין כל שאר השירים באלבום, משום שהיה קשה להתאים אותו לקולות חברי הלהקה.
מילים וליווי
השיר מבטא את רגשותיו של אדם שאהבתו מתבררת כמזויפת, וכן אדם שהשקיע באהבה הרבה כל כך עד שאיבד את זהותו העצמית. מסר זה מתכתב עם המסר הכללי של האלבום - שכל אהבה כלפי הזולת אינה אהבה אמיתית לפני שהאדם אוהב את עצמו.
השיר משלב מוזיקת פופ, היפ הופ, רוק אלטרנטיבי, מוזיקה עכשווית למבוגרים וגראנג', בליווי גיטרה חשמלית, תופים וסינתיסייזרים.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של הסיגנל בוים על ידי אמן המידול. ב-14 וב-16 במאי 2018 פורסמו שני טייזרים לקליפ, לפני הפרסום המלא ב-18 במאי.
הקליפ קודר יחסית לקליפים הקודמים של הלהקה. חברי הלהקה לובשים בגדים כהים ושערם כהה ולא צבוע, הרקעים מלנכוליים ומתארים הרס, ריקבון וחורבן. הכוריאוגרפיה המהירה והחדה של הקליפ משקפת את המסר הנואש של השיר. הקליפ נע בין סצנות שונות: חברי הלהקה הרוקדים על במה חשוכה או בקניון נטוש, ג'ונגקוק המחפש את חבריו בבית חשוך דמוי מבוך, ג'ין המנסה להגן על פרח כשסביבו רעידת אדמה, שוגה וג'ימין שאדישים לאסונות שונים המתרחשים סביבם, V העומד מול קיר שעליו הכיתוב "Save me", וסצנות נוספות המבטאות מצוקה, חיפוש עצמי וחוסר אונים. הקליפ מסתיים בג'ונגקוק המתקרב אל אדם מסתורי שפניו מכוסות בברדס, וזהותו נשארת עלומה.
זהו הקליפ השלישי הנצפה ביותר ביוטיוב תוך 24 שעות לשנת 2018, עם 35.9 מיליון צפיות ביממה הראשונה לפרסומו.
הערות שוליים
undefined
מטרו 2034
מטרו 2034 (ברוסית: Метро 2034) הוא רומן מדע בדיוני פוסט-אפוקליפטי משנת 2009 בסדרת "מטרו", שנכתב על ידי הסופר הרוסי דמיטרי גלוכובסקי כספר המשך למטרו 2033 הקודם.
עלילה
בדרום המטרו, תחנת סבסטופול מסתמכת על אספקה שוטפת של תחמושת וסחורות אחרות מהתחנות המרכזיות כדי לשרוד. ללא הסבר, התקשורת הולכת לאיבוד והמניות מתחילות לרדת. כמה סיעות עוזבות לחקור, אך אינן חוזרות.
האנטר, שנעלם במהלך אירועי מטרו 2033 וכעת הוא עבר טראומה קשה, עבד כשומר גבול בתחנת סבסטופול. הוא מתנדב להוביל ניסיון אחרון ליצור קשר עם תחנות המטרו המרכזיות לפני שהתחנה מגייסת את צבאה ויוצאת צפונה. מלווה אותו הומרוס, זקן שמחפש השראה לספר. האנטר יוצר קשר עם השומרים בתחנת טולה, אך לאחר ויכוח הדלתות ההרמטיות נאטמות. האנטר מספר להומר כי התחנה נכבשה על ידי שודדים שמבקשים להשמיד אותה, אך הומר משחזר יומן שהשאירה אחת המשלחות הקודמות, מה שמעיד שהתחנה נדבקה במחלה קטלנית.