cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'יימס האטון
פילוסופיה ואמונה
אף שהואשם בכפירה, האטון לא היה אתאיסט. בכל כתביו הוא אישר את קיומו של אלוהים, אותו הגדיר כ"משגיח הנפש... ישות בעלת ידע מושלם חוכמה מוחלטת". הוא התייחס לטבע כמשועבד לאלוהים, וסבר כי שני המונחים לא היו נרדפים מאחר שאלוהים הוא אינסופי ויציב ואילו הטבע מוגבל ומשתנה. בעוד הוא כולל את מערכות הפאונה, הפלורה והמינרלים כחלק מהעיצוב הכללי של הטבע, הוא מגדיר את המונח "טבע" כמייצג ראוי של כל הפעולות מהן אנו למדים על קיומה של הישות המשגיחה.
עם זאת, יחסו של האטון לדת הנוצרית תועד בכתב-יד קצר שלא פורסם בשם "Memorial Justifying the Present Theory of the Earth From the Suspicion of Impiety", שנכתב כנראה בין השנים 1788 ו-1795 בתגובה לביקורת על התאוריה שלו. בכתב-יד זה לא עשה האטון כל ניסיון לפשרה עם הכנסייה – כפי שעשה ז'ורז'-לואי לקלרק דה בופון – ונותר בדעתו כי הכתבים היהודיים עליהם מתבססת הדת הנוצרית יכולים להתקבל רק אם הם מתארים את ההיסטוריה של האדם על-פני הארץ. זאת, בדחותו את סיפור הבריאה המקראי, שחשיבותו היחידה – לדעתו של האטון – הייתה בעדות כי האל ברא את כל הדברים בסדר מסוים. הוא סבר כי היה זה אבסורדי להניח כי המילה "יום", כפי שהיא מופיעה בסיפור התנ"כי, משמעותה שונה מ"פרק זמן בלתי מוגדר".
האטון טען כי לא היה זה מחובתה של הדת לספק את ההיסטוריה של פעולות טבעיות שהתרחשו על-פני כדור הארץ בעבר, אלא היה זה תפקידו של האדם להשתמש באינטלקט שלו וליישם את השיטות של הפילוסופיה הטבעית. הוא ראה את מטרות ה"התגלות" והפילוסופיה הטבעית כשונות לגמרי אלה מאלה, ולא מצא סיבה לכך שאחת תסכל את השנייה – ובלבד שמטרותיהן יופרדו.
מליסה לאו
מליסה צ'סינגטון לאו (באנגלית: Melissa Chessington Leo; נולדה ב-14 בספטמבר 1960) היא שחקנית קולנוע אמריקאית, זוכת פרס אוסקר, פרס גלובוס הזהב, פרס אמי ופרס גילדת שחקני המסך.
ביוגרפיה
לאו נולדה במנהטן שבניו יורק וגדלה בלואר איסט סייד. היא בתם של מרגרט, מורה ילידת קליפורניה, וארנולד לאו השלישי, עורך במגזין Grove Press, דייג, ודובר לשעבר של איגוד המפרץ המזרחי של המפטון. יש לה אח אחד, אריק. דודתה היא היסטוריונית האמנות כריסטין לאו ראסל. הוריה של לאו התגרשו, ואמה העבירה אותם לקומונת תלתן אדום בעיירת פוטני, ורמונט. לאו למדה משחק באוניברסיטת ניו יורק אך נשרה ולא סיימה את לימודיה, כדי לקדם את קריירת המשחק שלה.
קריירת משחק
לאו החלה את קריירת המשחק שלה באמצע שנות ה-80 כשהופיעה בסרטים דלי תקציב. ואת תפקידה הראשון קיבלה בדמותה של לינדה וורנר באופרת הסבון "כל ילדיי" עליו לאו קיבלה תשבחות ומועמדות לפרס אמי לבידור בשעות היום (פרס המוענק על הצטיינות בתוכניות המשודרות בטלוויזיה בשעות הבוקר).
בין 1993 ל-1997 שיחקה לאו (ב-5 עונות) בתפקיד "סרג'נט קיי הווארד" בסדרת הטלוויזיה "רצח מאדום לשחור". כן הופיעה בשנת 2000 בסרט הטלוויזיה שנעשה בהמשך לסדרה.
לאו חזרה לקדמת הבמה בשנת 2003 כשהשתתפה בדרמה הטרגית מועמדת 2 פרסי אוסקר של אלחנדרו גונסלס איניאריטו "21 גרם", בסרט גילמה לאו את אימו של ג'ק ג'ורדן (בניסיו דל טורו) שנהרג בתאונת דרכים טרגית. ב-2005 שיחקה לאו בדרמת המסתורין "משחקים נסתרים" ובמערבון "שלוש הלוויות של מלכיאדס אסטרדה".
בשנת 2008 כיכבה לאו בדרמת הפשע "אגם קפוא" בו גילמה את דמותה של ריי אדי, אם חד הורית לשני בנים השרויה בבעיות כלכליות, כדי להשלים הכנסות היא חוברת לאישה צעירה ממוצא אינדיאני בת שבט המוהוק במטרה להבריח מהגרים מתוך קנדה אל תוך טריטוריית ארצות הברית. על תפקידה בסרט קיבלה לאו מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר אותה הפסידה לקייט וינסלט.
בשנת 2010 שיחקה בתור אליס אקלמונד וורד בדרמת האגרוף "פייטר", בתור אימם של מארק וולברג וכריסטיאן בייל. על תפקידה בסרט זכתה לאו בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, וכן בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובפרס גילדת שחקני המסך. בשנת 2011 השתתפה במיני-סדרה של HBO, "מילדרד פירס" אשר מבוסס על ספר באותו שם משנת 1941. במיני-סדרה גילמה לאו את לוסי גסלר לצדם של קייט וינסלט, גאי פירס ואוון רייצ'ל ווד ועל תפקידה קיבלה מועמדות לפרס אמי לשחקנית משנה מצטיינת במיני-סדרה או סרט.
בשנת 2012 ביצעה הופעת אורח בסדרת הטלוויזיה הקומית של לואי סי. קיי. "לואי", וזכתה על תפקידה כלורי בפרס אמי לשחקנית אורחת בסדרה קומית.
בשנת 2016 שיחקה בדרמה הביוגרפית הטלוויזיונית "לאורך כל הדרך" של רשת HBO וקיבלה מועמדות נוספת לפרס אמי לשחקנית משנה מצטיינת במיני-סדרה או סרט, שם שיחקה לאו את הגברת הראשונה של ארצות הברית ליידי בירד ג'ונסון לצדו של בריאן קראנסטון שגילם את לינדון ג'ונסון. בשנה זו שיחקה גם בדרמה הביוגרפית של אוליבר סטון "המרגל - סנודן", בו גילמה את לאורה פויטרס.
חיים אישיים
בשנת 1987 נולד בנה ג'ון מת'יו "ג'ק" הרד מבן זוגה לשעבר, השחקן ג'ון הרד.
ארנסט גרינפלד
ארנסט גרינפלד בגרמנית: Ernst Franz Grünfeld ; 21 בנובמבר 1893, וינה – 3 באפריל 1962), שחמטאי אוסטרי וסופר שחמט שהתמחה בתיאורית הפתיחות. לאחר מלחמת העולם הראשונה היה בין טובי השחמטאים בעולם. זכה באליפות גרמניה בשנת 1923 ובדרגת רב-אמן בשנת 1950.
על ילדותו של גרינפלד, שאיבד רגל כילד, השפיע העוני בו חיה משפחתו. שינוי חל לאחר שגילה את השחמט, למדו בצורה נמרצת ובמהירות קנה מוניטין כשחקן מוכשר במועדון השחמט המקומי.
מלחמת העולם הראשונה מנעה מגרינפלד לשחק עם צמרת השחמט כיוון שמעט מאוד תחרויות התקיימו בתקופה סוערת זו. גרינפלד שיחק שחמט בהתכתבות והשקיע את מרבית זמנו הפנוי בניתוח הסתעפויות פתיחה. הוא הקים לעצמו ספריה של חומר שחמטאי אותה המשיך לבנות בדירתו הקטנה עד למותו בגיל 68.
בשנות ה-20' של המאה ה-20' נחשב גרינפלד כמומחה לפתיחות והצלחה בתחרויות לא אחרה לבוא. הוא חלק מקום הראשון בתחרות וינה בשנת 1920 עם סבלי גריגורייביץ' טרטקובר, ניצח בתחרות מרגייט בשנת 1923, ניצח בתחרות מרנו בשנת 1924, חלק מקום ראשון בתחרות בודפשט עם מריו מונטיצ'לי, ניצח בתחרות וינה בשנת 1927 וחלק מקום ראשון בתחרות וינה בשנת 1928 (עם שנדור טאקאץ' ובתחרות וינה בשנת 1933 עם הנס מולר. בתחרות אוסטרבה בשנת 1933 זכה במקום הראשון.
בשנת 1923 ניצח בתחרות ה-23 של הקונגרס הגרמני, שהתקיימה בפרנקפורט.
הגנת גרינפלד
במהלך תחרות באד פיסטיאן 1922 הציג גרינפלד את התרומה החשובה ביותר שלו לתיאורית הפתיחות - הגנת גרינפלד. הוא נקט בפתיחה זו מול פרידריך זמיש בסיבוב השביעי; המשחק הסתיים בתיקו לאחר 22 מסעים. מאוחר יותר באותה שנה השתמש בפתיחה בהצלחה מול אלכסנדר אלכין בתחרות וינה. עם זאת, גרינפלד לא השתמש בפתיחה לעיתים קרובות.
השתתפות באולימפיאדות
גרינפלד שיחק בנבחרתה האולימפית של אוסטריה בארבע אולימפיאדות רשמיות:
משחקי מופת
לבן: בוריסלב קוסטיץ'   שחור:   ארנסט גרינפלד 1922
בדוגמה זו לשחור שני רגלים באגף המלכה לעומת אחד ללבן. לאחר המסע ה-37 התמונה מתבהרת - ללבן שני רגלים מבודדים, ב-א2 וב-ה6. שניהם מצריכים תמיכה ובמוקדם או במאוחר אחד מהם יפול, והלבן יפסיד במשחק.
העיקרון המנחה את מקס אויבה שניתח את המשחק בהפיכת היתרון המספרי של הרגלים באגף המלכה ליתרון של ממש במשחק הוא עיתוי הקידום של הרגלים באגף המלכה, לאחר שביצענו בסבלנות את כל ההכנות הנדרשות, ורק לאחר שהשלמנו את כל ההכנות האפשריות יש להתחיל בקידום הרגלים.
אליסקסיס מציע ליריבו פרש, ולאחר מכן מקריב שני רגלים בשורה השביעית, ערוגה לפני הכתרתם. במסע ה-26 יש מצב בו הפרש השחור ב-ז7 מאוים רק על ידי הרץ ב-ח6, מוגן ארבע פעמים על ידי המלך, המלכה ושני הצריחים, ובכל אופן נראה שהוא בסכנה משמעותית.
מלחמת העולם השנייה ואחריה
בחודש מאי 1943 סיים גרינפלד במקום השני בתחרות פוזן (ניצח: פאול קרס), וניצח בתחרות וינה בדצמבר 1943.
לאחר המלחמה חלק את המקום 3–4 בתחרות וינה 1951 (תחרות לזכרו של קרל שלכטר, ניצח: משה צ'רניאק). גרינפלד קיבל דרגת רב אמן בשנת 1950. לקראת סוף שנות ה-50' מיעט לשחק והתרכז בספריית השחמט הענפה שמילאה את כל חדר המגורים בדירתו, בה חיו גם אשתו ובתו.
הוא מת מעודף משקל באפריל 1962.
סגנון משחקו
גרינפלד בנה את סגנונו על פי משחקיו של עקיבא רובינשטיין ופתח אך ורק ברגלי המלכה 1. ד4, בטענה שהוא לא עושה שגיאות במסעי הפתיחה. סגנונו שנמנע מהסתעפויות מסובכות ביחד עם נטייתו לסיים בתיקו את משחקיו לא היה מספיק טוב כדי להטריד את טובי השחמטאים בעולם. גרינפלד ייזכר בעיקר בשל יכולותיו ההגנתיות ויכולתו המעולה בשלב הפתיחה.
כתביו
גרינפלד כתב מאמרים רבים לבטאוני שחמט בכל רחבי אירופה. עוד לפני שמלאו לו 20 כתב מאמרים על הפתיחה הספרדית לביטאון המקומי בווינה, Wiener Schachzeitung, ובמהלך 40 השנים הבאות הוא כתב מאמרים רבים על תיאורית הפתיחות שהתפרסמו בעיקר בגרמניה, בבלגיה ובברית המועצות. גרינפלד התלוצץ כי הוא מעדיף לכתוב לשוק הבולגרי, משום ששם קיבל את התשלום במזון, ולא בכסף.
טמוקו
טמוקו (בספרדית: Temuco) היא עיר וקומונה בדרום צ'ילה, היא בירת פרובינציית קאוטין ובירת מחוז אראוקניה והעיר הגדולה ביותר בו. בעקבות הגישה הנוחה שלה הן לעמק האנדים והן לחוף משמשת טמוקו כמוקד הכלכלי התרבותי התיירותי וההיסטורי של אראוקניה. העיר ממוקמת כ־670 קילומטרים מדרום לבירה, סנטיאגו, היא משתרעת על פני שטח של 464 קמ"ר וע"פ מפקד האוכלוסין לשנת 2017 מתגוררים בה 282,415 תושבים.
מקור השם
מקור השם הוא בשפת בני המפוצ'ה ומשמעותו היא "מי טמו". "טמו" הוא שמם הנפוץ של שני מיני עצים המאופיינים בקליפה כתומה-אדומה ועל ידי פירות ועלים ארומטיים שמשמשים את בני המפוצ'ה בדרך כלל למטרות רפואיות. השילוב בין המילים "טמו" ו- "קו" (מים) משקף ככל הנראה את העובדה שעצים אלו צומחים לעיתים קרובות לצד מקורות מים.
דמוגרפיה
על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2017 העיר מונה 282,415 תושבים, ו-358,541 תושבים בגראן טמוקו. אחד המאפיינים הדמוגרפיים הייחודיים של טמוקו הוא הנוכחות הבולטת של בני המאפוצ'ה, המהווים כחמישית מהאוכלוסייה בעיר.
אחוז גדול של התושבים הם צאצאים של מתיישבים שהגיעו מאירופה אחרי הקמת העיר בשנים 1883–1901 בעיקר מגרמניה, שווייץ, ספרד, צרפת, איטליה ובריטניה. בנוסף במהלך מלחמות העולם הגיע גל שני של מהגרים ממדינות אחרות באירופה כמו הולנד, אוסטריה, קרואטיה, ארמניה, יוון ופורטוגל. כמו כן בשנות השלושים של המאה ה-20 במהלך מלחמת האזרחים בספרד הגיע גל נוסף של מהגרים מספרד, ובסוף שנות החמישים לאחר סיום מלחמת קוריאה ובעקבות תוכנית העתקה לצ'ילה של האו"ם הגיעה גל של פליטים קוריאנים, סינים ויפנים.
ישנן גם קהילות קטנות של יהודים (שהגיעו ממקדוניה, רוסיה, פולין, והונגריה) וערבים ( מלבנון, סוריה ופלסטין). התרחשות זו של הגירה מאירופה ואסיה, ובמידה פחותה, של יהודים וערבים, מסייעת להסביר את החלוקה למועדונים, בתי הספר ואזורים שונים בעיר טמוקו.
חינוך
בעיר נמצאות שתי אוניברסיטאות מרכזיות: אוניברסיטת החזית (בספרדית: Universidad de La Frontera) והאוניברסיטה הקתולית של טמוקו.
תחבורה
נמל התעופה מַקֵאוּאֵה נמצא במרחק של כ-5 קילומטרים דרום-מערבית לעיר והוא מציע טיסות למספר ערים בתוך צ'ילה.
דרורית
דרורית (שם מדעי: Gymnoris) הוא סוג של ציפורי שיר במשפחת הדרוריים. שלושה מינים נפוצים באפריקה והמין דרורית צהובת-גרון נפוץ בין טורקיה להודו ונחשב למזדמן נדיר בישראל.
טמוקו
הקהילה היהודית
בראשית המאה ה-20 החלה הגירת יהודים מקהילת ביטולה שבאזור מקדוניה לטמוקו. ב-1916 הוקם מרכז קהילתי ומועדון נוער. ב-1919 הצטרפה הקהילה לקונגרס הקהילות היהודיות בצ'ילה. ב-1929 נמנו בעיר 203 יהודים יוצאי ביטולה ובעיר הוקם בית כנסת לקהילה. הרב שבתאי ג'אין מונה לנשיא כבוד של הקהילה. ב-1930 הגיע לעיר גל מהגרים נוסף מביטולה והקהילה שהייתה במצב כלכלי קשה התקשתה לקלוט אותם. במועד זה מנתה הקהילה 300 משפחות. ב-12 בספטמבר 1935 החריבה שרפה את מבני הקהילה. בקרב בני הקהילה נרשמה פעילות ציונית ענפה. בראשית המאה ה-21 מנתה הקהילה בטמוקו 20 משפחות.
דרורית
הסוג הוגדר לראשונה על ידי הזואולוג האנגלי אדוארד בליית בשנת 1845 עם המין דרורית צהובת-גרון כמין המאפיין של הסוג. השם המדעי נגזר מיווניות עתיקה, gumnos - "חשוף" או "עירום" ו-rhinos שפירושו "נחיריים". ישנם ארבעה מינים המשתייכים לסוג זה: מינים אלה לעיתים מוגדרים בסוג בארית, עם זאת במרבית הסיווגים זהו טקסון מונוטיפי אליו משתייכת בארית ההרים.
וישנייווייץ
וישנייווייץ (באוקראינית: Вишнівець; בפולנית: Wiśniowiec) היא עיירה במחוז טרנופול שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
האזכור הראשון לעיירה הוא משנת 1395, עת התקיים במקום מבצר. בשנת 1512 הביסו הכוחות הפולנים את הטטרים שהשתלטו על האזור.
יהודי וישנייווייץ
יהודים ישבו בעיירה מהמחצית השנייה של המאה ה-16, ובשנת 1635 התקיימה במקום ישיבת גליל ווהלין של ועד ארבע הארצות. באמצע המאה ה-17 פרעו ביהודי העיירה הקוזקים של חמלניצקי, ולאחר מכן הטטרים.
במהלך המאה ה-19 גדלה האוכלוסייה היהודית בעיירה. בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה התארגנה בעיירה קבוצת הגנה עצמית יהודית, עקב הפוגרומים שנערכו בעיירות הסביבה. לאחר תום מלחמת העולם הראשונה עזבו את העיירה מאות מיהודיה.
בין מלחמות העולם התגברה בעיירה הפעילות הציונית, ופעלו בה תנועות נוער ציוניות ובית ספר עברי מרשת תרבות, לצד תלמוד תורה וישיבה. בשנים אלה חיו בעיירה כ-3,000 יהודים, רוב תושביה.
עם כיבוש העיירה בידי הסובייטים בספטמבר 1939, הגלו אלו לסיביר מספר יהודים אמידים ופעילים ציוניים מהעיירה.
בשואה
ב-2 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ועד מהרה ערכו האוקראינים המקומיים פוגרום ביהודיה, בו רצחו מאות מהם עד סוף חודש יולי. ב-4 בספטמבר 1941 נערכו פרעות חדשות בעיירה, בהן נרצחו 146 יהודים.
ב-16 במרץ 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו סגור, אליו הובאו גם יהודים מוישגרודק ומיישובי הסביבה, עד שמספר יושביו הגיע לכ-3,500 איש. בגטו שררו תנאי רעב כבדים, אשר הפילו חללים רבים.
טלי גוטליב
טלי (רויטל) גוטליב (נולדה ב-3 בנובמבר 1975, כ"ט בחשוון ה'תשל"ו) היא עורכת דין, וחברת הכנסת העשרים וחמש מטעם מפלגת הליכוד.
קריירה משפטית
גוטליב היא בעלת תואר ראשון ושני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן. התמחתה במחוז תל אביב (פלילי) של פרקליטות המדינה. מאז שנת 2000 היא עורכת דין בתחום הפלילי ומשרדה שוכן בבני ברק. גוטליב ידועה בדעותיה האנטי-פמיניסטיות ובתור מי שייצגה, כעורכת דין, מואשמים רבים באונס ונטען כי מספר פעמים העלתה את הקורבנות על דוכן העדים והאשימה אותן בעדות שקר או שאשמת האונס הייתה עליהן.
בשנת 2015 התמודדה לראשות לשכת עורכי הדין בישראל כנגד אפי נווה והייתה האישה הראשונה שהתמודדה לתפקיד זה. היא הגיעה למקום האחרון עם 4.8% מהקולות.
בשנת 2020 הגישה מועמדות לתפקיד פרקליטת המדינה, אך לא נבחרה לתפקיד.
קריירה פוליטית
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת שנערכו ב-2019 הייתה בין מקימות מפלגת "שווים", שהצהירה שעקרונותיה הם שוויון בזכויות הוריות ושוויון לאנשים עם מוגבלויות. היא הוצבה במקום השני ברשימה, אך המפלגה זכתה ל־401 קולות בלבד.
עד מאי 2022 השתתפה בפאנל התוכנית "שישי עם אילה חסון" של רשת 13. במהלך משפט נתניהו היא משתתפת בקביעות בצוות "האולפן הפתוח" של כנרת בראשי.
ב-21 במרץ 2023 גוטליב הוענשה על ידי ועדת האתיקה של הכנסת בעקבות ציוץ שלה בטוויטר לאחר פיגוע הדריסה בשכונת רמות בפברואר אותה שנה בו כתבה כי נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות אשמה בפיגוע ואף סירבה לחזור בה. ועדת האתיקה אסרה על גוטליב לדבר במליאה לשתי ישיבות ולדבר בוועדות הכנסת לשלוש ישיבות.
גוטליב הציגה את מועמדותה לוועדה למינוי שופטים של הכנסת העשרים וחמש, במקביל לקארין אלהרר. אלהרר נבחרה לוועדה, אך גוטליב לא נבחרה וזכתה לתמיכה של 15 חברי כנסת בלבד. בעקבות מהלך זה, שהיה מנוגד לדעתם של ראש הממשלה נתניהו וראשי הליכוד, הוטלו עליה סנקציות כבדות מצד אופיר כץ, יושב ראש הקואליציה, ונמנע ממנה להעלות הצעות חוק, לדבר בשם הסיעה במליאה ולכהן בוועדות עד להודעה חדשה.
בד רליג'ן
בד רליג'ן (אנגלית: Bad Religion) היא להקת פאנק רוק שצמחה מתוך סצנת ההארדקור פאנק של לוס אנג'לס של תחילת שנות ה-80, היוותה נדבך משמעותי בהתחדשות הפאנק רוק בסוף שנות ה-80 וזכתה להצלחה מסחרית באמצע שנות ה-90.
הלהקה ידועה במיוחד בשל המחאה החברתית המובעת לעיתים רבות בדרך מטפורית בשיריהם, העוסקים הן במישור האישי והן במישור החברתי-פוליטי. על אף שם הלהקה (בעברית - "דת רעה"), רוב השירים עוסקים בחירות פוליטית ופחות באתאיזם.
השנים הראשונות
הלהקה החלה את דרכה ב-1980, כשאז נכחו בה שלושה חברים מההרכב הנוכחי ומתופף נוסף. בשנת- 1981 הוציא ההרכב את אלבום ה-EP הראשון, ששמו היה כשם הלהקה. בעזרת הלוואה כספית מאביו, הקים גיטריסט הלהקה ברט גורוויץ את חברת התקליטים Epitaph (בעברית "כתובת על מצבה"), על מנת להוציא ולקדם את התקליט הראשון.
בשנת 1982 הוציאה הלהקה את האלבום המלא הראשון שלה, "How Could Hell Be Any Worse?". אלבום שהתאפיין בהארדקור פאנק, ומקצבים מהירים. באלבום הזה החלה הלהקה לחזק את קשריה עם הגיטריסט גרג הסטון, חבר בלהקת הארדקור פאנק נוספת מלוס אנג'לס באותה תקופה, ה-Circle Jerks, שאף השתתף באלבום וביצע סולו גיטרה בשיר "Part III". מאוחר יותר הצטרף הסטון כחבר רשמי בלהקה.
בשנת 1983 הוציאה הלהקה אלבום נוסף - "Into The Unknown" ("אל תוך הלא ידוע"), אשר כל השירים בו נכתבו על ידי סולן הלהקה גרג גראפין. האלבום החדש היה שונה לגמרי מאלבום ההארדקור פאנק שהוציאה הלהקה שנה לפני כן, שיריו היו בקצב איטי בסגנון רוק מתקדם, ולוו בנגינת הסינטיסייזר של גראפין. האלבום נחל כישלון, אכזב את חובבי הלהקה ואף הוביל לפרישתם של חברים מהלהקה. כיום זהו האלבום היחידי שלא מודפס ובשל כך הפך להיות פריט לאספנים.
בשנת 1984 ביוזמתו של גרג הסטון התאחדה הלהקה, יחד עם גרג גראפין וחברי להקת Wasted Youth. בהמשך לאיחודם, הקליטה הלהקה אלבום EP חדש, בשם "Back To The Known" ("בחזרה אל הידוע"). שם האלבום והמוזיקה בו, רמזו על שובה של הלהקה לפאנק-רוק, אך המקצבים היו איטיים יחסית לאלו שאפיינו את האלבום הראשון. זמן קצר לאחר הפצת האלבום התפרקה הלהקה בשנית.
איחוד מחדש
לאחר שנתיים, בשנת 1986, ניסה גראפין לאחד את הלהקה בשנית. ג'יי בנטלי, באסיסט הלהקה, הסכים לחזור ולנגן בהופעה אחת, ואחריה החליט להישאר. בנוסף חזר ללהקה גם ברט גורוויץ, הגיטריסט של הלהקה וכך בהרכב מלא חזרה להקליט. בשנת 1988 יצא לאוויר העולם אלבומם החדש - "Suffer", אלבום ראשון מתוך שלושה הנחשבים בעיני המעריצים ליצירות המופת של הלהקה (יחד עם "No Control" מ-1989 ו-"Against The Grain" מ-1990). באלבום זה ובשני הבאים אחריו באו לידי ביטוי האלמנטים המתבטאים בהארדקור-פאנק המלודי והמהיר שלה, שעם הזמן החל להיות מזוהה כמרכיב עיקרי בפאנק הדרום קליפורני.
בשנת 1991 הוציאה הלהקה אלבום אוסף, "80-85", שכלל את האלבומים הראשונים של הלהקה (ללא האלבום שלא צלח). בימים אלו אלבום האוסף לא משווק יותר ובמקומו פורסמה גרסה חדשה של אלבומה הראשון של הלהקה ועליו כל השירים שמופעים ב"80-85". לקראת הקלטת האלבום "Generator", בשנת 1992 עזב המתופף פיט פיינסטון את הלהקה ובמקומו הצטרף מתופף חדש - בובי שאייר, שליווה את הלהקה לאורך שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000.
הצלחה במיינסטרים
עם כניסתם של הרוק האלטרנטיבי והגראנג' לתודעת המאזינים ולמיינסטרים, עזבה הלהקה את חברת Ephitaph (השייכת לגיטריסט הלהקה) והצטרפה לחברת התקליטים הגדולה Atlantic Records. תחת הלייבל החדש הקליטה הלהקה את אלבומה הבא, "Recipe For Hate" בשנת 1993. באותה שנה הלהקה הקליטה שיר נוסף לפסקול הסרט מוכרים בלבד של הבמאי קווין סמית'. בשנת 1994 הקליטה הלהקה את האלבום "Stranger Than Fiction", שמספר להיטים ממנו שודרו ב-MTV. אחד מהם היה השיר "21st Century Digital Boy", שהופיע לראשונה בתקליטם מ-1990, "Against The Grain". זמן קצר לאחר הקלטת האלבום עזב ברט גורוויץ, הגיטריסט, את הלהקה לטענתו בגלל הזמן הרב שהשקיע בהפקת אלבום ללהקת אופספרינג שחתמה על חוזה עם חברת התקליטים שלו. גורוויץ ומעריצים של הלהקה האשימו אותה בהתמסחרות בשל מעברה לחברת התקליטים המצליחה יותר.
עקב הפרידה התפתחה יריבות בין הלהקה ובין גורוויץ ואף חילופי הקנטות, כאשר הלהקה הקניטה את גורוויץ על עברו כמכור להרואין וגורוויץ החזיר משלו כאשר חבר ללהקת The Derdevils והקליט עמם את השיר "Hate You" (שונא אותך). הלהקה המשיכה לנגן, גורוויץ הוחלף בבריאן בייקר (לשעבר חבר בלהקות הארדקור פאנק נוספות) ומאחר שגורוויץ היה אחד משני כותבי המילים של הלהקה, עתה גראפין, סולן הלהקה, כתב את מרבית המילים.
הלהקה המשיכה ללא גורוויץ והקליטה בשנת 1996 בחברת התקליטים Atlantic אלבום חדש בשם "The Gray Race". על אף שגרג גראפין כתב את כל השירים לבדו, כמו בתקליט הכושל מ-1983, האלבום זכה להצלחה רבה. שנה מאוחר יותר יצא תקליט ההופעה החיה - "Tested" ולאחריו שני אלבומים נוספים, שלא זכו להצלחה רבה. עם דעיכת ההצלחה, עזבה הלהקה את חברת התקליטים הגדולה Atlantic וחזרה לחברת הבית שלהם, Epitaph, וגם לשיתוף פעולה עם בעליה, הגיטריסט ברט גורוויץ.
בשנת 2002, כשהם מצוידים במתופף חדש, ברוקס ווייקרמן (לשעבר חבר בלהקת Suicidal Tendencies), אשר החליף את שאייר (שפרש בגלל בעיות בריאות), הוציאה הלהקה את "The Process Of Belief", שכלל מקצבי פאנק-רוק מהירים וב-2004 את "The Empire Strikes First". בשנת 2006 הוציאה הלהקה DVD המכיל הופעה חיה מסוף 2004, קטעי וידאו ושירים וכן ראיונות עם חברי הלהקה בהן גורוויץ אומר שאלבומה הבא של הלהקה יהיה כפול באורכו.
הלהקה ממשיכה להוציא לאור אלבומים ולהופיע.
פרויקטים נוספים של חברי הלהקה
בריאן בייקר, כאמור, היה חבר במספר להקות פאנק-רוק ומטאל, לאורך שנות ה-80 וה-90, ביניהן: Minor Threat, Meatmen, Government Issue, Junkyard, Doggie Style, Dag Nasty. השמועה אומרת אף שחברי R.E.M. הציעו לבייקר הזדמנות להצטרף אליהם, אך הוא בחר לנגן עם Bad Religion.
גרג הסטון ידוע גם כגיטריסט להקת ההארדקור-פאנק Circle Jerks, וניגן עם Red Cross בתחילת דרכם.
ג'יי בנטלי שימש מספר פעמים באסיסט מחליף ללהקת T.S.O.L., בתחילת שנות ה-80.
הטבלה הכלכלית
הטבלה הכלכלית (Tableau économique או Economic Table) - היא המודל הכלכלי הראשון בהיסטוריה. המודל תואר בשנת 1758 על ידי פרנסואה קניי, מי שהיה למנהיג האסכולה הפיזיוקרטית.
קניי שחיי בצרפת היה למתנגדי המערכת המרקנטליסטית שעודדה את הסקטור החרושתי בצרפת ופגעה בענף החקלאות. במודל הכלכלי שלו הוא מסביר כי החקלאות היא הגורם היחיד שיכול לייצור עושר חדש, בעוד הענף החרושתי רק מחלק מחדש עושר קיים.
הקדמה למודל
המודל מתאר מעגל זרמי הכנסות בין 3 מעמדות: בעלי הקרקעות, הסקטור החקלאי והסקטור החרושתי. המודל מתאר 2 סוגי סחורות: סחורה חקלאית וסחורה תעשייתית (כמו בגדים, כלי בית, חומרי גלם ועוד).
מסקנות והשלכות
קניי ניסה להוכיח במודל כי גורם הייצור היחידי שמייצר עושר הוא החקלאות. אותה חקלאות שהמערכת המרקנטליסטית בצרפת דחתה על-חשבון הסקטור התעשייתי. הטבלה הכלכלית היוותה אבן היסוד להקמת האסכולה הפיסיוקרטית שביקשה להחיות את החקלאות. בסופו של דבר, קניי והפיזיוקרטים לא הצליחו להביא לשינוי במדיניות הממשל כלפי החקלאות. בין האנשים שהושפעו מתורתו של קניי ניתן למנות את אדם סמית באנגליה, תומאס ג'פרסון בארצות הברית ויקטרינה הגדולה ברוסיה.
דיוקקיינוס
דוקיקיינוס (שם מדעי: Dukecynus) הוא סוג נכחד של יונק טורף מסדרת הספרסודונטה, הקרובה ליונקי הכיס. יונק זה חי באמריקה הדרומית במהלך אמצע המיוקן שלפני 13.8 עד 11.8 מיליון שנה מזמננו. הוא הוגדר ב-1997 בידי החוקר. משמעות שמו המדעי הוא: ה"כלב של אוניברסיטת דיוק". המאובנים התגלו בתצורות קבוצת הונדה שבוילה ובטולימה שבקולומביה וכללו שרידי גולגולת שבורה, לסתות וכן עצם הירך ועצם הזרוע והוא נחשב לסוג היונק הטורף הגדול באזור בו נמצא וכן לבן סדרת הספרסודונטה הגדול ביותר שנמצא באזור. סוג זה כולל מין יחיד - Dukecynus magnus שפירושו: "גדול".
יונק זה היה טורף גדול בעל ניבים ארוכים בקדמת פיו ובעל זרועות רחבות שדמו לזרועות דובים. הוא הילך על כפותיו כמו דוב ואומנם היה איטי אך חזק מאוד עם לסתות בעלות עוצמת נשיכה גדולה.
הוא נחשב לקרובם של המשפחות הבוריהאיניים והתיילוקוסמיים אך היה בעל קשר פרפילטי איתם והשתייך לקבוצה הגדולה Borhyaenoidea, כשהיה בעל מאפיינים של לסוגים קטנים יותר שהיו קרובים אליו כמו Prothylacinus ו-Lycopsis. סוגים אלה היו בעלי חוטם מוארך ולסתות צרות יחסית ורובם היו קטנים אך הדיוקקיינוס היה גדול מהם בהרבה והוא הגיע לאורך של 2 מטרים ולמשקל 50–70 ק"ג, כך שהוא היה יכול להוות איום גדול על הפרסתנים הקדומים של האזור כמו האסטרפותריום.
אירוויזיון 1986
אירוויזיון 1986, התחרות השלושים ואחת במספר, נערך ב-3 במאי 1986 בברגן, נורווגיה, לאחר ניצחון נורווגיה באירוויזיון 1985. המנחה של התחרות הייתה הזמרת אוסה קלבלנד (שייצגה את נורווגיה באירוויזיון 1966) והמנצחת הייתה הזמרת הבלגית סנדרה קים עם השיר "J'aime la vie" (אני אוהבת את החיים). זו הייתה הזכייה הראשונה של בלגיה בתחרות.
במקום השני זכתה שווייץ עם Pas pour moi ("לא בשבילי") של דניאלה סימונס (Daniela Simons) עם 140 נקודות ואילו במקום השלישי זכתה לוקסמבורג עם L'amour de ma vie (אהבת חיי) של שריס לורנס (Cherisse Laurence) עם 117 נקודות.
אירוויזיון 1986 היה האירוויזיון הראשון שבעת שידורו נכחה באולם משפחת מלוכה. האראלד החמישי, מלך נורווגיה, המלכה סוניה, מרתה לואיז, נסיכת נורווגיה, והוקון, נסיך נורווגיה ארבעתם הוזמנו לצפות בנורווגיה מארחת בפעם הראשונה את תחרות הזמר האירופאית.
סנדרה קים, שהייתה בת 13 בעת זכייתה בתחרות, היא הזוכה הצעירה ביותר אי פעם. אחרי אירוויזיון 1989 שנודע כ"אירוויזיון הילדים", נקבע כי הזמרים המשתתפים חייבים להיות בני 16 ומעלה, כך שנראה כי שיאה של קים לא יישבר. במילות השיר טוענת קים שהיא בעצם בת 15, אבל רק אחרי התחרות התגלה גילה האמיתי. שווייץ ערערה על הזכייה של קים ודרשה לבטל אותו, אך ערעורה נדחה.
את ישראל ייצגו שרי צוריאל ומוטי גלעדי עם השיר "יבוא יום". השיר הגיע למקום ה-19 (הלפני אחרון) בתחרות, עם 7 נקודות בלבד.
נוכחות ישראלית נוספת נרשמה כשהזמרת תמנה בראואר ייצגה את אוסטריה בשיר "Die Zeit ist einsam" ("הזמן בודד הוא") וזכתה במקום ה-18 מתוך 20 משתתפות ועם 12 נקודות בלבד.
בשנה זו הופיעה איסלנד בפעם הראשונה עם השיר "Gleðibankinn" של להקת ICY.
רקע
עד לשנת אירוויזיון 1985, נורווגיה זכתה בתואר המשפיל בהיותה "מדינת הנול פואה", כשסיימה לא פחות מ-3 פעמים עם 0 נקודות והגיעה למקום האחרון במשך 6 פעמים. כשסוף סוף ניצחה ב-1985, היה זה מקור גאווה למעריצים הנורווגיים, והשדרנית הנורווגית, NRK, ניצלה את מיטב משאביה להראות לעולם את הישגיה של נורווגיה אל מול 500 מיליון צופי טלוויזיה. עד סתיו 1985, NRK החליטה לארח את התחרות הקרבה בהיכל גריג בברגן, כשהיא דוחה את אוסלו, סטוונגר, סנדנס וטרונדהיים.
כיוון שהייתה זו הפעם הראשונה שנורווגיה אירחה את האירוויזיון, NRK סיפקה תקציב עצום לאירוע הזה, והפכה את היכל גריג למן ספינת ויקינגים למופע החי, שהושלם בניאונים דמויי פסטל לבן. בנוסף, NRK הלבישה את המנחה, אוסה קלבלנד, בשמלת יהלומים מיוחדת לתחילת המופע. השמלה, ששקלה 15 פאונד (בערך 6.8 ק"ג), עדיין קיימת ונמצאת במרתף ההלבשה של NRK באוסלו. קלבלנד ונאמבר בפתיחה התלת-לשונית "Welcome to Music", שילבו בעיקר אנגלית וצרפתית, בנוסף לשאר השפות האירופאיות. במשך נאום הפתיחה שלה, ציינה קלבלנד: "לאלו מכם שעקבו אחר נורווגיה במשך ההיסטוריה של התחרות, תיווכחו לדעת שהיא מדינה די "קוצנית". אז, דמיינו את ההנאה שלנו כשזכינו לבסוף בשנה שעברה, והתענוג שאנו חשים היום, ביכולתנו לברך 700 מיליון צופים לצמרת האירופאית, לנורווגיה ולברגן".
סלה (נהר)
סֶלֶה (באיטלקית: Sele) הוא נהר הזורם בדרום-מערב איטליה. הנהר זורם דרך מחוז קמפניה, בנפת סלרנו ונפת אבלינו. השפך שלו הוא במפרץ סלרנו בים הטירני.
שמו הקודם של נהר סלה הוא סילרוס. הגלדיאטור ספרטקוס נהרג בקרב סילרוס.
בלונד רדהד
צליל הלהקה הושווה לרוב לזה של סוניק יות'. סטיב שלי, מתופף סוניק יות', הוא שגילה את בלונד רדהד בשנת 1993 והפיק את אלבומם הראשון, "בלונד רדהד". באותה עת מנה ההרכב גם בסיסט יפני בשם מַאקִי טַאקַאהָשִׁי, שעזב כעבור זמן קצר. ההרכב נודע בקולה הייחודי של מאקינו, הנישא על גבי מקצב תופים מודגש וניסור גיטרות. סגנונם הבועט נקלט בהדרגה בקרב ציבור מאזינים גדל והולך, עד שאלבומם "Misery Is a Butterfly" משנת 2004 זכה לשבחים מהדהדים. מאקינו כתבה אלבום זה בעודה מתאוששת מתאונת רכיבה בה נרמסה על ידי סוס.
ב-3 באוגוסט 2006 אמורה הייתה בלונד רדהד להופיע בפארק הירקון בתל אביב, כלהקת חימום לדפש מוד. לאחר לבטים הודיע ההרכב על ביטול הגעתו, בשל החשש להיפגע מהתקפות הטילים של חזבאללה במלחמת לבנון השנייה. הופעות חלופיות התקיימו בתל אביב בתאריכים 5-6 ביולי 2007. הלהקה שבה והופיעה בישראל ב-2011, ב-31 באוגוסט במועדון הבארבי, ויום למחרת כמופע החימום של ג'יינז אדיקשן בגני התערוכה. הלהקה הופיעה במועדון הבארבי שוב ב-7 במרץ 2015, במהלך סיבוב ההופעות המלווה את האלבום "Barragán"
שלום כהן (חבר הכנסת)
שלום כהן (1926 – 1 בינואר 1993) היה עיתונאי ופעיל פוליטי ישראלי, וחבר הכנסת השביעית.
בלונד רדהד
ב ינואר 2019 הופיעה הלהקה שוב בבארבי להופעה אחת.
שלום כהן (חבר הכנסת)
קורות חייו
שלום כהן נולד בבגדאד שבעיראק לפלורה (שושנה) בת הרב יחזקאל כהן ולאליהו כהן. בגיל 6 עבר עם משפחתו לאלכסנדריה שבמצרים. למד בקולג' האנגלי היוקרתי "ויקטוריה" באלכסנדריה, ונמנה עם מקימי תנועת השומר הצעיר בעיר. לכהן יש שני אחים ואחות (דוד, רחל ומשה).
ב-1946 עלה לארץ ישראל והצטרף לקיבוץ נחשונים. הצטרף למחלקה הערבית של הפלמ״ח. עם פרוץ מלחמת העצמאות הצטרף לחי"ש של "ההגנה", ושירת בסיירת (בלשון אותם ימים – פלוגת הקומנדו) של חטיבת גבעתי – שועלי שמשון, תחת פיקודו של אריה שפק, ובה הכיר את אורי אבנרי.
ב-1950 חבר כהן לאבנרי ברכישת שבועון דל תפוצה בשם "העולם הזה". ברכישה השתתף גם נחום איתן (אשר מכר את חלקו בעיתון בסוף שנות החמישים). אבנרי היה העורך הראשי ואילו כהן היה ראש המערכת וסגן העורך. "העולם הזה" בעריכת אבנרי וכהן הגיע לתפוצה רחבה והפך לשם דבר בעיתונות הישראלית, וסיסמתו הייתה "בלי מורא, בלי משוא פנים". בראשית שנות ה-50 היה "העולם הזה" בין הראשונים שהעלו לדיון את שאלת קיפוח עולי ארצות המזרח בישראל, בכתבת תחקיר ב-1950 תחת הכותרת "ישראל – מדינה אשכנזית?", ובשורת כתבות ב-1953 תחת הכותרת הבוטה "דופקים את השחורים" (ביטוי שהפך מאז למטבע לשון, גם שלא בהקשר העדתי) מפרי עטו של שלום כהן.
ב-1953 הותקפו באישון לילה עורכי "העולם הזה", כהן ואבנרי, על ידי ארבעה אלמונים ביציאתם ממערכת העיתון, פגעו בכהן בראשו, ושברו לאבנרי שתיים מאצבעות ידו הימנית, זאת כשנה לאחר הטלת פצצה במערכת העיתון, שיוחסה מאוחר יותר ל"מחתרת צריפין". אבנרי העריך אז שהיה קשר בין התקיפה ובין הביקורת שמתח העיתון על טבח קיביה, ובמכתב לפנחס לבון קבע כי מאחורי התקיפה עמד הש"ב. לפי ספרם של יוסי מלמן ודן רביב, "מרגלים לא מושלמים", הרקע להתנפלות היה קשור למשפחת דיין, וזאת בשל "קשרים מסוימים שנוצרו למורת רוחם של בני המשפחה בין יעל דיין לעורך הראשי".
ב-1955 ניהלו כהן, אבנרי, ו"העולם הזה" מערכה נגד ראש עיריית חיפה אבא חושי, שאותו האשים העיתון בהטלת אימה ובמעשי שחיתות, בסדרת כתבות בה כונתה חיפה בשבועון בשם "חושיסטאן", זמן קצר לאחר מכן הונחו לבנות חבלה במערכת העיתון, שהתגלו לפני שאירע דבר, ופוצץ בית הדפוס בו נדפס העיתון. אבנרי קשר בין פעילותו העיתונאית וחשיפותיו של "העולם הזה" לבין ניסיונות החבלה נגדו, והאשים את הש"ב ושלטון מפא"י באחריות למעשה.
"העולם הזה" צבר פופולריות רבה בישראל וזכה לתפוצה גבוהה באותה תקופה, על אף היותו כלי ביטוי אנטי ממסדי קיצוני. השבועון היה לצנינים בעיני הממסד של מפא"י באותם הימים, וכונה בפיהם "השבועון המסוים". ראש הש"ב, איסר הראל, שחשש כי השבועון מהווה מקור להסתה חתרנית, החליט לממן בשנת 1956 מתקציב שירותי הביטחון הוצאה לאור של שבועון מתחרה, בשם "רימון", הראל קיווה ששבועון זה יגרום לנטישת קוראים של "העולם הזה" ונדידתם ל"רימון", אך "רימון" לא שרד יותר משנתיים.
ב-1956, על רקע מלחמת סיני, היה שותף להקמת "הפעולה השמית" ביחד עם אבנרי, נתן ילין-מור, בועז עברון, עמוס קינן ואחרים (שבתחילה דבק בה השם "מחתרת קפה הרלינגר", על שם בית הקפה בו נפגשו חבריה), תנועה רעיונית שדגלה בהשתלבות מדינית של מדינת ישראל עם שכנותיה הערביות ב"מרחב השמי". ב-1957 פרסם אבנרי בעיתונו תוכנית שלום, ברוח התנועה, בשם "איחוד הירדן", בה קרא להקים מדינה פלסטינית בשטחי הגדה המערבית ורצועת עזה, שתקיים קשרי פדרציה עם מדינת ישראל. ב-1958 פרסמה התנועה מניפסט בן למעלה ממאה סעיפים, המסכם את תפיסת עולמה בשם "המנשר העברי – עקרונות הפעולה השמית". התנועה האמינה כי במרחב המזרח-תיכוני קיים לאום/גזע משותף, הוא הלאום/גזע השמי, תחתיו קיימות תתי-קבוצות כמו הלאומים העברי והערבי. מבחינתם על הלאום השמי להתאחד במסגרת קונפדרטיבית. התנועה שאפה לכך שישראל תצטרף ל"מדינות הבלתי-מזדהות", ותשתף פעולה עם ג'ווהרלל נהרו ויוסיפ ברוז טיטו הבלתי-מזדהים ("הנייטרלים"), בהם ראתה את עמודי התווך של העולם הנייטרלי, במאבק כנגד האימפריאליזם המערבי והסובייטי. התנועה הכירה עקרונית בזכות השיבה של הפליטים הפלסטינים, והאמינה שעל ישראל לנקוט מיד ביוזמה פעילה לפתרון חלקי של בעיית הפליטים, תוך התחשבות ב"שיקולים הביטחוניים" של ישראל. התנועה קראה לבטל את כל החוקים והמנהגים המפלים כלפי המיעוט הערבי במדינה (כולל הממשל הצבאי), לבטל את "חוק השבות", ולהקים מדינה פלסטינית ברצועת עזה והגדה המערבית, שתהיה קשורה בפדרציה עם מדינת ישראל, ובכך תהווה למעשה איחוד של ארץ ישראל הדו-לאומית בגבולותיה ההיסטוריים.
ב-1958 היה כהן שותף, לצד יעקב אגמון, שלמה בר-שביט אהרן מגד, בועז עברון ואחרים, לגילוי דעת של סופרים, עיתונאים, משוררים ואמנים שקראו לביטול הממשל הצבאי.
ב-1959, עם פרוץ "אירועי ואדי סאליב", הביעו כהן ו"הפעולה השמית" תמיכה בדוד בן הרוש, טענו שמעצרו לא היה מוצדק, ותבעו לשחררו. הם הבהירו כי אם יישאר במעצר והדרך היחידה לשחררו תהיה באמצעות היבחרותו לכנסת, יהיו מוכנים להעמידו בראשות רשימתם בבחירות לכנסת הרביעית. "העולם הזה" פרסם סדרת כתבות על מרד המרוקאים והזהיר מהשלכות של מרד עדתי. באספה הפומבית הראשונה של הפעולה השמית בחיפה, מנה כהן דוגמאות רבות של אפליית יוצאי עדות המזרח בכל תחומי החיים בארץ, והזכיר לעומת זאת את חלקם של צעירי העדות הצפון אפריקאיות במלחמת העצמאות. הוא טען כי עולי צפון אפריקה רומו בארצות מוצאם על ידי הנציגים מישראל, וקרא להפסיק את עבודות הדחק בקרב עולים אלה, "ההורסות כל מוסר עבודה".
"הפעולה השמית" שאפה לרוץ בבחירות לכנסת הרביעית במסגרת חזית משותפת עם תנועות נוספות, ולשם כך פנתה למספר תנועות, כגון "המשטר החדש" של שמואל תמיר וערי ז'בוטינסקי, המפלגה הלאומית הספרדית בראשות שלמה כהן-צידון, תנועת ליכוד יוצאי צפון אפריקה של דוד בן הרוש ותנועת הכוח השלישי של עו"ד מרדכי שטיין, אך כל ניסיונותיה לאיחוד עם תנועות נוספות עלו בתוהו, ולכן החליטו חבריה שלא לרוץ בבחירות.
ב-1960 נפגש כהן עם נציגי ממשלת "אלג'יריה החופשית", ובהם סגן ראש ממשלת "אלג'יריה החופשית" קרים בלקאסם, במטה האומות המאוחדות. חברי "הפעולה השמית" הקימו את "הועד הישראלי למען אלג'יריה חופשית" (בו היו חברים גם חברי הכנסת משה סנה ותופיק טובי, שלמה כהן-צידון ואחרים), שתמך באנשי החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה (FLN) בלחימתם בכיבוש הצרפתי של הארץ במסגרת מלחמת העצמאות של אלג'יריה, הביע התנגדות מוחלטת לקו הרשמי של ממשלת ישראל, שתמכה בצרפת והתנגדה לעצמאות אלג'יריה, וטען כי זהו אינטרס ישראלי כמו גם אינטרס יהודי-אלג'יראי לתמוך במאבק ה-FLN.
בתגובה לחקיקת חוק איסור לשון הרע הקימו אבנרי וכהן לקראת הבחירות לכנסת השישית בשנת 1965, רשימה שנקראה "העולם הזה - כוח חדש", שזכתה רק למנדט אחד ואורי אבנרי לבדו נבחר כח"כ. הרשימה התמודדה שוב בבחירות לכנסת השביעית בשנת 1969, והפעם זכתה לשני מנדטים ושלום כהן הצטרף לאורי אבנרי כחבר כנסת מטעמה. במהלך כהונת הכנסת השביעית נוצר קרע בין שני האישים; שלום כהן, שאבנרי ניסה תמיד להציג אותו כמספר שניים ב"העולם הזה" וכמי שוחסה בצילו, גילה יוזמה עצמאית כחבר כנסת רדיקלי (ב-3 בפברואר 1970 אף קרע את תעודת הזהות שלו מעל דוכן הכנסת כמחאה על סעיף הלאום, בעת דיון בהצעת אי אמון על תיקון חוק השבות). שלום כהן שם דגש על העניין העדתי ועל קיפוחם של עולי ארצות המזרח. הדבר הביא בשנת 1971 לפילוג ברשימה. שלום כהן הפך לחבר כנסת עצמאי, למזכ"ל תנועת "הפנתרים השחורים" ולחבר הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית.
בשנת 1974 פרש שלום כהן מתנועת "הפנתרים השחורים" וחזר לכתיבה עיתונאית וכתיבת ספרים. הוא נחשב למומחה בנושאים של יחסי ישראל-ערב והשאלה הפלסטינית וכן בעניינים חברתיים. בהמלצתו של פייר מנדס פראנס, מדינאי יהודי צרפתי בכיר וראש ממשלת צרפת בשנים 1954-55 החל לשמש כתב של העיתון הצרפתי "לה מאטן דה פארי". במקביל שידר ברדיו שווייץ (RSR) בשפה הצרפתית. בשנות ה-80 עבר לכתוב עבור העיתון הצרפתי ליברסיון ונחשב לאחד מהעיתונאים הבכירים בצרפת בתחום המזרח התיכון. הוא כיסה באופן קבוע את האירועים באזור.
עם תחילת תהליך השלום עם מצרים, שהביא לחתימת הסכם השלום בשנת 1979, היה שלום כהן אחד העיתונאים הישראלים הראשונים שהגיעו למצרים. בעקבות הביקורים התכופים בארץ אותה הכיר מנעוריו פרסם ב-1978 את הספר "מצרים - מדריך לישראלי לארץ הנילוס". זה היה מדריך הטיולים הראשון בעברית על מצרים.
שלום כהן נפטר בירושלים, במהלך סיקור עיתונאי, בינואר 1993. הוא נטמן בבית העלמין סגולה בפתח תקווה.
חיים אישיים
כהן נישא בשנת 1955 לאורה הלר ילידת איטליה, בתם של ד"ר ליאון הלר וד"ר לילי הלר. לשניים נולדו שלושה בנים.
הבנק הלאומי של אוקראינה
הבנק הלאומי של אוקראינה (באוקראינית: Національний банк України) הוא הסמכות המוניטרית העליונה והבנק המרכזי של אוקראינה.
הבנק הלאומי של אוקראינה פעל בשנות קיומה של ברית המועצות כסניף של הבנק המרכזי של ברית המועצות. המוסד פועל כבנק מרכזי משנת 1992, עת קיבלה אוקראינה את עצמאותה המדינית. הבנק ממוקם בקייב, בירת המדינה, משנת 1839 ומבנהו הנוכחי נבנה בשנת 1902. בעקבות ההצהרה על קייב כבירת המדינה והגידול בפעילות הבנק בעיר, בשנת 1934 נוספו לו שתי קומות.
הבנק כבנק מרכזי פועל מכח חוק שאישרה הראדה העליונה בשנת 1991, בו הקנה בית המחוקקים למדינת אוקראינה את הסמכות על הסניף של הבנק המרכזי של ברית המועצות ומערכת הבנקים שהתקיימה במדינה באותה עת. סמכויותיו הוקנו לו בחוקת אוקראינה ובחוקי מדינה שונים, על פיהם הבנק הוא ישות עצמאית בין מוסדות המדינה. בשנת 1996 הוגדר בחוקה תפקידו העיקרי כהבטחת יציבות הפעילות המוניטרית במדינה.
ענף הבנקאות באוקראינה
הבנק הלאומי של אוקראינה מפקח על יותר מ-180 בנקים. בין הבנקים הגדולים במדינה נמנים:
מישל דאנקן
מישל דאנקן (באנגלית: Michelle Duncan; נולדה ב-14 באפריל 1978) היא שחקנית סקוטית.
ביוגרפיה
דאנקן נולדה בפרת' שבסקוטלנד. הוא למדה באוניברסיטת קווין מרגרט באדינבורו, ואחר כך למדה אנגלית ולימודים קלאסיים באוניברסיטת סנט אנדרוז.
קריירה
בטלוויזיה שיחקה דאנקן בסדרות "שוגר אהובתי", "דוקטור הו", "Low Winter Sun", "אבודה בעולמה של ג'יין אוסטן" ובסרט הטלוויזיה "Whatever Love Means" בדמות הנסיכה דיאנה לצדם של אוליביה פולט בתפקיד קמילה, דוכסית קורנוול ולורנס פוקס שגילם את הנסיך צ'ארלס.
תפקידיה בקולנוע כוללים את הסרטים "כפרה", "The Broken", ומושא אהבתו של רופרט גרינט בסרט "שיעורי נהיגה" לצדה של ג'ולי וולטרס. הופעתה של דאנקן בסרט "כפרה" זכתה לשבחרים מאנתוני ליין, מבקר התיאטרון של הניו יורקר.
עוד בטלוויזיה שיחקה דאנקן בתפקידי אורח בסדרה "תחבולות חדשות" ובסדרת הדרמה "מיילדת".
ב-2006 דיבבה דאנקן עיבוד לספר "בת הים הקטנה" מאת האנס כריסטיאן אנדרסן בתיאטרון הבובות ליטל אנג'ל לצדם של ג'ודי דנץ', מייקל גמבון, רורי קיניר, קלאודי בלקלי, רוזמונד פייק, קלייר ראשברוק ופיטר וייט.
ב-2007 לוהקה דאנקן לתפקיד פורציה במחזה "הסוחר מוונציה" בתיאטרון שייקספיר גלוב, אבל לא היה באפשרותה להופיע והוחלפה על ידי קירסטי בסטרמן.
ב-2012 הופיעה דאנקן לצדה של אמנדה הייל בסרט "Scrubber" שכתבה וביימה רומולה גראי. ב-2013 הופיעה בעונה השלישית של סדרת הדרמה של ה-BBC "לות'ר", ובסדרה "Case Histories". ב-2014 שיחקה בדרמה של ITV "גרנטצ'סטר".
ב-2015 כיכבה דאנקן לצדם של רות נגה, דאגלס הנשל וטום ברוק בסרטו של סקוט גרהם "Iona". הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים של אדינבורו.
פרסים
דאנקן הייתה מועמדת לפרס באפט"א סקוטלנד על הופעתה בסדרת הדרמה "Sea of Souls".
אתר גיבוי
אתר גיבוי הוא מקום שאליו ארגון יכול לעבור בעקבות אסון, כגון שריפה, שיטפון, איום טרור או אירוע משבש אחר. זהו חלק בלתי נפרד מתוכנית ההתאוששות מאסון ותכנון המשכיות עסקית רחב יותר של ארגון.
אתר גיבוי, או חלופי, יכול להיות מיקום אחר של מרכז הנתונים המופעל על ידי הארגון, או הסכם למיקום כזה באמצעות חברה המתמחה בשירותי התאוששות מאסון. במקרים מסוימים, לארגון אחד יהיה הסכם עם ארגון שני להפעלת אתר גיבוי משותף. בנוסף, לארגון עשוי להיות הסכם הדדי עם ארגון אחר להקמת אתר בכל אחד ממרכזי הנתונים שלו.
אתר קר
אתר קר הוא חלל תפעולי ריק עם מתקנים בסיסיים כמו רצפות מוגבהות, מיזוג אוויר, קווי חשמל ותקשורת וכו'. רק בהתרחש אירוע מובא ומוקם ציוד לחידוש פעילות הארגון. הדבר לא כולל עותקים מגובים של נתונים ומידע מהמיקום המקורי של הארגון, וכן ללא חומרה שכבר הוגדרה. היעדר חומרה מסודרת תורם לעלויות ההפעלה המינימליות של האתר הקר, אך דורש זמן נוסף להתארגנות והפעלה בעקבות האסון על מנת שהמתקן יפעל בקיבולת קרובה לזו שקדמה לאסון. במקרים מסוימים, באתר קר עשוי להיות ציוד זמין, אך הוא אינו פעיל.
אתר חמים
אתר חמים הוא מצב ביניים בין אתר חם לקר. לאתרים אלו חומרה וקישוריות שכבר הוקמו, אם כי בקנה מידה קטן יותר. באתרים חמימים עשויים להיות גיבויים בהישג יד, אך ייתכן שהם לא יהיו מלאים ועשויים להיות בני מספר ימים עד שבוע. השחזור יתעכב בזמן מסירת קלטות גיבוי לאתר החמים, או שנוצרת קישוריות רשת ושחזור הנתונים מבוצע מאתר גיבוי מרוחק.
אתר חם
אתר חם הוא כמעט שכפול של האתר המקורי של הארגון, עם מערכות מחשוב מלאות כמו גם גיבויים מלאים של נתוני המשתמש. ניתן להשתמש בסנכרון בזמן אמת בין שני האתרים כדי לשקף לחלוטין את סביבת הנתונים של האתר המקורי באמצעות הרשת ותוכנות מיוחדות. האתר החם קיים על מנת שהארגון יוכל לעבור במקרה של הפרעה באתר המקורי, במינימום הפסדים לפעילות רגילה ובזמן ההתאוששות הקצר ביותר. באופן אידיאלי, אתר חם יתחיל לפעול תוך מספר שעות. ייתכן שיהיה צורך להעביר כוח אדם לאתר החם, אך ייתכן שהאתר החם עשוי להיות תפעולי מנקודת מבט של עיבוד נתונים לפני העברת הצוות. קיבולת האתר החם עשויה להתאים לקיבולת האתר המקורי בהתאם לדרישות הארגון. אתר גיבוי מסוג זה הוא היקר ביותר לתפעול. אתרים חמים פופולריים בקרב ארגונים המפעילים תהליכים בזמן אמת כמו מוסדות פיננסיים, סוכנויות ממשלתיות וספקי מסחר אלקטרוני.
התכונה החשובה ביותר הקיימת באתר חם היא שסביבת הייצור פועלת במקביל למרכז הנתונים הראשי. סנכרון זה מאפשר השפעה מינימלית וזמני השבתה נמוכים לפעילות העסקית. במקרה של אירוע הפסקה משמעותי, האתר החם יכול לתפוס את מקומו של האתר המושפע באופן מיידי. עם זאת, רמה זו של יתירות אינה זולה, ועסקים יצטרכו לשקול את ניתוח העלות-תועלת (CBA) של ניצול אתרים חמים.
כיום אם אתר הגיבוי מושבת ייתכן שהוא לא ייחשב כאתר חם בהתאם לרמת הבשלות של הארגון לגבי גישת ISO 22301 (תקן בינלאומי לניהול המשכיות עסקית).
אתרים חלופיים
בדרך כלל, אתר חלופי מתייחס לאתר שבו אנשים והציוד שהם צריכים לעבודה מועברים לתקופת זמן עד שהאתר הרגיל, בין אם הוקם מחדש או מוחלף, יהיה זמין.
קרול דווק
קרול דווק (באנגלית: Carol Dweck; נולדה ב-17 באוקטובר 1946) היא פרופסור לפסיכולוגיה מאוניברסיטת סטנפורד, שמחקריה בתחום המוטיבציה והאישיות השפיעו באופן ישיר על עולם החינוך. דווק התפרסמה בעקבות ספרה "כוחה של נחישות", בו היא מבחינה בין אנשים הנוטים לחשוב בצורה מקובעת ביחס ליכולותיהם לבין אנשים שנוטים להאמין שניתן לפתח יכולות בסיסיות, למשל אינטליגנציה באמצעות מאמץ ולמידה.
ביוגרפיה
דווק נולדה בניו יורק, האמצעית מבין שלושה ילדים, והבת היחידה. אביה עסק בייבוא וייצור ואמה בתחום הפרסום.
אחת המורות בכיתה ו' הושיבה את תלמידיה בהתאם לרמת המשכל שלהם. רק התלמידים בעלי רמת משכל גבוהה הורשו לבצע פעולות כגון מחיקת הלוח או העברת מסר למשרד המנהל. דווק טענה כי התלמידים בעלי רמת המשכל הגבוהה תמיד חששו מהמבחן הבא, שעלול להוריד אותם בדירוג הכיתתי. בראיון שנתנה ב-2015 אמרה דווק: "מצד אחד, לא האמנתי שתוצאה במבדק הייתה כה חשובה, מצד שני כל תלמיד רוצה להצליח במסגרת שנוצרה. אז במבט אחורה, אני חושבת שהאדרת המשכל הייתה נקודת מפנה בהתפתחות שלי".
קריירה
בעודם מתמודדים עם הבעיה, הילדים הגיבו לכישלון באחד מדפוסי ההתנהגות הבאים: חלקם הרימו יידים וויתרו, ואחרים המשיכו לעבוד במרץ במטרה להצליח לפתור את הבעיה. לאחר מכן, ביקשה דווק מאותם הילדים לדבר אל עצמם בקול רם בעודם מתמודדים עם בעיה מתמטית דומה. היא הבחינה שבעוד שהילדים שוויתרו אמרו לעצמם דברים כמו: "זה משעמם", "אין לי ראש מתמטי", "אני שונא את זה, זה קשה מדי". ילדים שהתמידו אמרו לעצמם דברים כמו: "זה אתגר מעניין, אנסה זאת כך…" או "אני צריך לחשוב על אסטרטגיה אחרת", או "אפשר לקחת את התרגיל הביתה ולנסות לפתור אותו?" דווק גילתה שהאופן שבו הילדים הסבירו לעצמם את הכישלון, ניבא את ההצלחה בתרגיל הבא.
לאחר מכן, בעשרות שנות מחקר מצאה דווק, כי במהלך התפתחותנו כבני אדם, אנו מפתחים תאוריות שונות בנוגע ליכולתנו הבסיסיות ביותר. היא טבעה את המושגים תבנית חשיבה מקובעת ותבנית חשיבה מתפתחת בשביל לתאר את האמונות שאנו מחזיקים בנוגע לאינטליגנציה, כישרון ולמידה. אמונות אלו מנחות את הפרשנות שלנו לאירועים ומשפיעות על מידת החוסן והנחישות שלנו כאשר אנו מתמודדים עם אתגרים.
תבניות חשיבה
תבנית חשיבה מתפתחת (Growth Mindset) היא המרחב, בו אמונותיו של האדם מרוכזות סביב הרעיון, כי באמצעות מאמץ ולמידה, ניתן לפתח ולטפח יכולות בסיסיות, כגון אינטליגנציה וכישרון.
כיצד מפתחים Growth Mindset
"ככל שתלמידים יאמינו שידע וחכמה הם תוצאה של מאמץ מתמשך ועבודה קשה ולא תוצאה של יכולת מולדת ובלתי משתנה, כך סביר יותר שהם יתמידו במטלות לאורך זמן, ויעמדו בהצלחה באתגרים הצפויים להם".
קרול דווק גילתה שכשמלמדים ילדים על המוח, וכיצד הוא גדל בעקבות למידה ומאמץ, הם נמצאים בסבירות גבוה יותר להתמיד ולהשקיע, וזאת מכיוון שהם אינם רואים בכישלון דבר קבוע.
עבודות נוספות
בנוסף לעבודתה על אמונות סמויות (Mindset) בשנים האחרונות בונה דווק מודל אישיותי-התפתחותי-מוטיבציוני שבו היא מתארת את ההתפתחות כנשענת על צרכים ראשוניים המחולקים לשלושה צרכים בסיסיים: צורך בקבלה (Acceptance) צורך ביציבות ברת ניבוי (Predictability) וצורך בתחושת מסוגלות (Competence) שעל גביהם נבנים שלושה צרכים נוספים: צורך באמון (Trust) צורך בשליטה (Control) וצורך בהערכה עצמית (self-esteem/status) למעשה, כל שני צרכים בסיסיים יוצרים צורך מתקדם יותר וכל הצרכים יחד מאפשרים את בניית הצורך בעצמי אחיד (self-coherence) - בעל זהות ומשמעות. על גבי צרכים אלה נבנים ייצוגים מנטליים של אמונות, רגשות וכוונות מעשיות ואלה מביאות לניסיונות להשגת מטרות ומעשים באופן שמעצב את האישיות.
כלבם של בני בסקרוויל (סרט, 1972)
כלבם של בני בסקרוויל (באנגלית: The Hound of the Baskervilles) הוא סרט טלוויזיה אמריקאי משנת 1972 בבימויו של בארי קריין ובכיכובם של סטיוארט גריינג'ר בתפקיד שרלוק הולמס וברנרד פוקס בתפקיד דוקטור ווטסון. הסרט מבוסס על הרומן "כלבם של בני בסקרוויל" מאת ארתור קונאן דויל.
הפקה
נתוני הצפייה היו נמוכים והביקורות היו גרועות, מה שגרם להורדת סדרת הסרטים המתוכננת.
בעיתון לוס אנג'לס טיימס נכתב על הסרט שהוא "מייגע, פטפטני, מבוים באופן גרוע", אם כי על השחקנים גריינג'ר ופוקס נכתב שהם "מתקבלים על הדעת".
נטייה מינית הפוכה
נטייה מינית הפוכה (באנגלית: Sexual inversion) או נטיות הפוכות הוא מונח נרדף להומוסקסואליות, הרואה בה את הפך הנטייה המינית הרגילה (הטרוסקסואליות). המונח שימש סקסולוגים במהלך השנים המאוחרות של המאה ה-19 והשנים המוקדמות של המאה ה-20. כיום נתפס כפוגעני בחלקים שונים בציבור הכללי ובקהילה הגאה, אך נמצא בשימוש חלק מהציבור המסורתי, רבנים, אנשי החינוך במגזר הדתי, וההומוסקסואלים הדתיים.
התפתחות המונח ומשמעותו
המונח "הומוסקסואליות" נטבע בשנת 1869 על ידי העיתונאי האוסטרו-הונגרי קרל מריה קרטבני, במסגרת פמפלט שיצא כנגד סעיף 143 בחוק הפרוסי האוסר על מעשי סדום (שבהמשך התגלגל לסעיף 175 בחוק העונשין הגרמני). הסקסולוג הבלוק אליס (1859–1939) התנגד למונח, היות שהוא הרכב כלאיים של יוונית ולטינית; הגדרתו המדויקת להומוסקסואליות הייתה (בתרגום חופשי): "אינסטינקט סקסואלי, אשר התהפך על ידי אנומליה מולדת מובנית כלפי אדם מהמין הזהה". הסקסולוג ריכרד פון קראפט-אבינג (1840–1902) תיאר נטייה הפוכה בנשים כ"נשמה גברית, מוסתרת בחיק נשי".
נטייה מינית נחשבה באותה התקופה לתכונה מגדרית, ועל כן גברים בעלי "נטייה הפוכה" נתפסו כנוטים ללבוש בגדי נשים ולעסוק במקצועות נשיים. התאוריה של המאה ה-19 בנושא נטיות מיניות הפוכות התמקדה לרוב בשינויים בתפקידי מגדר, ועל כן דמתה למה שהיום מכונה טרנסג'נדריות (ולא הומוסקסואליות), אף שרעיון זה לא היה קיים כתחום נפרד באותה התקופה.
בתחילה, היה המונח "נטיות מיניות הפוכות" מוגבל לטקסטים רפואיים בלבד, אך עם צאתו בשנת 1928 של הרומן הלסבי "תהום הבדידות" מאת מרגריט אנטוניה רדקליף הול, הוא הפך למונח שגור. אחת מהמטרות העיקריות שהביאו את הול לכתוב את הספר הייתה להביא לקהל הרחב את דעות הסקסולוגים בנושא; ואמנם, עם צאתו זכה הספר להתעניינות עצומה. הבלוק אליס כתב את ההקדמה לספר, והוא השתמש באופן עקבי בביטוי "בעלת נטייה הפוכה" (invert) בהתייחסו לגיבורת הספר, שהיה דמיון רב בינהּ לבין אחת מהמטופלות שלו.
השימוש במונח בישראל
בישראל נעשה גם היום שימוש במונח "נטיות מיניות הפוכות" או "נטייה הפוכה", בעיקר על ידי רבנים (לדוגמה: הרבנים אליהו מאלי, שלמה אבינר ויוסף וייצן), שרואים בהטרוסקסואליות את הנטייה המינית הנורמטיבית היחידה. קיימים גם הומוסקסואלים ולסביות דתיים המשתמשים במונח זה, כפי שניתן לראות בפניותיהם בעניין הנטייה המינית לאתרים כדוגמת "עצת נפש", "כיפה", ו"מורשת".
ארגונים דתיים גאים, כגון "חברותא" ו"בת קול", התומכים בהשלמה עם הנטייה המינית, וכן ארגון "הו"ד", נמנעים משימוש במונח "נטיות הפוכות", ומעדיפים את השימוש במילה "הומו" לגבר ו"לסבית" לאישה.
נסיכות גוריה
נסיכות גוריה (בגאורגית: გურიის სამთავრო, גוּרייס סאמתאוורוֹ) הייתה נסיכות היסטורית בגאורגיה באזור המחוז גוריה שבדרום מערב גאורגיה. בין הים השחור להרי הקווקז הקטן. הנסיכות נשלטה ברצף על ידי שושלת שכללה 22 דורות של נסיכים מבית גוריאלי, משנות השישים של המאה ה-15 ועד שנת 1829. הנסיכות התפתחה במהלך תהליך התפוררותה של ממלכת גאורגיה המאוחדת לממלכות שונות. בתקופת שלטונה היו גבולותיה השתנו תדיר כתוצאה מהמאבקים המתמידים כנגד הנסיכויות הגאורגיות האחרות ומאבקים כנגד האימפריה העות'מאנית. הנסיכות נהנתה ממידה רבה של אוטונומיה עד לכיבושה על ידי האימפריה הרוסית בשנת 1829.
היסטוריה מוקדמת
בשנות ה-60 של המאה ה-15, כאשר כוחו של בית בגרטיוני מגאורגיה היה בירידה, בית גוריאלי-ורדניסדזה הצטרף למרד אצילים ממערב גאורגיה, שהונהג בידי בן משפחה של השושלת המלכותית של גאורגיה, בגרט השישי, שמאן לקבל את סמכותו של המלך גאורגי השמיני. בשנת 1463 התעמתו בגרט החמישי ובעלי בריתו מול המלך והביסו אותו בקרב צ'יחורי. כתוצאה מכך איבד גיאורגי השמיני את כל המחוזות המערביים של גאורגיה, ובגרט השישי הוכתר למלך ממלכת אימרתי, שבמערב גאורגיה. יחד עם זאת, בתמורה לסיועם, התחייבה הממלכה החדשה ליצור נסיכויות וסאליות (סאמאתוורו) לכל אחת מבעלות בריתה העיקריות, ובכללם משפחת גוריאלי. הם הפכו לשליטים עצמאים למחצה של גוריה, ומקום מושבם היה באוזורגתי. בשנת 1491, גאורגי הראשון גוריאלי (1483-1512) הוכר כנסיך ריבוני. מאותו הזמן ואילך, גוריאלי הסמיך בישופים מקומיים בשמוקמדי, ג'וּמאתי וחינוֹצמינדָה  תחת ההשגחה הרוחנית של הקתוליקוס של אבחזיה ואימרתי. שליטי מערב גאורגיה נלחמו אחד בשני על העליונות, במיוחד גוריאלי מגוריה ודאדיאני מסמגרלו. בינואר 1533, הם נטשו באופן זמני את העוינות ביניהם ויצרו ברית זמנית, ויצאו במשלחת צבאית, כנגד שבט זיגי, שבצפון אבחזיה. המשלחת המיטה עליהם אסון בסופו של דבר, והתבוסה אפשרה למלך ממלכת אימרתי להחזיר את ההגמוניה על גוריה, אבל רק לזמן קצר.
תחת האימפריה העות'מאנית
בתחילת המאה ה-18 עמדה גוריה בפני משבר כלכלי ופוליטי הולך ומעמיק. בתקופה זו התרבו הסגות גבול עות'מאניות, ואירועים של סכסוכים אזרחיים חוזרים ונשנים. ניסיונותיהם של נסיכי גוריה להיכנס לבריתות עם השליטים הגאורגיים האחרים ורוסיה הביאו לשורה של פשיטות עונשין עות'מאניות. עד שנת 1723 הפסיד גוריאלי את בתומי ואת צַ'אכּווִי לעות'מאנים ובקו החוף הגורי הוצב חיל מצב עות'מאני. תמיכתה של גוריה באימפריה הרוסית במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774), הביאה לתגובה חריפה של הממשל העות'מאני. היר כובולתי והאזור סביבה הופרדו מגוריה והוכפפו לאסלאמיזציה. כפירה הייתה הדרך הבטוחה להתחמק מהעבדות, יתר האוכלוסייה הנוצרית נאלצה לעבור למחוזות בטוחים יותר של גאורגיה. מצב זה היה משולב בסחר עבדים נרחב וחדירות עות'מאניות, שהביאו למעשה לצמצום האוכלוסייה הגאורגית במספר אזורים של גוריה בסוף המאה ה-18. אוכלוסיית גוריה הוערכה, בשנות השבעים של המאה השמונה-עשרה, על ידי גולדנסטאד לכדי 5,000 משפחות. ועל ידי ריינגס לכ־6,000 משפחות.