cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה
הגורם הנוסף במלחמה
האידאולוגיה יצרה לראשונה מושג של מלחמה טוטאלית, בה כל המדינה התגייסה לטובת המאמץ המלחמתי. זהו סגנון לוחמה אשר לא נראה כמותו באירופה והוא היווה גורם מכריע בניצחון צרפת במלחמה, כיוון שהאזרחים הצרפתים הסתפקו במועט וחירפו את נפשם כדי להגן על המהפכה, בעוד הצבאות האחרים היו צבאות מקצועיים שלא היו חדורי מוטיבציה כמו פשוטי העם הצרפתים. נוסף על כך, הרוחות הפטריוטיות שנשבו בקרב העם הצרפתי הביא את גודלו של הצבא הצרפתי לכדי למעלה מחצי מיליון, מספר שלא היה בר השוואה בקנה המידה המערב אירופאי דאז.
קיבעון פיקודי לעומת דור צעיר
במדינות אירופה המלוכניות הייתה אליטה צבאית שהתבססה לחלוטין על מקורות אריסטוקרטיים. דבר זה גרם לכך שגנרלים לא נבחרו על פי טיב פיקודם או על פי תכונות אחרות שחיוניות לכל מנהיג צבאי, אלא הם נבחרו על פי ירושה וייחוס. כיוון שכך, האיכות של חלק המפקדים הצבאיים של המעצמות החברות בקואליציה הייתה ירודה. מאפיין נוסף בקו המחשבה הצבאי של מדינות הקואליציה היה הקיבעון המחשבתי. לצבאות רבים הייתה בעיה של "victory disease". כלומר לאחר סדרה של ניצחונות הצבאות הללו האמינו שהם הגיעו לרמה צבאית מקסימלית, ולא היו מוכנים להסתגל לשינויים הצבאיים שהתחוללו בעולם, כיוון שהם חשבו שהם בלתי מנוצחים. לאחר מלחמת שבע השנים הפרוסים חלו ב"מחלה" זו, ובכלל כל צבאות אירופה אופיינו בקבעון בנוגע למחשבה צבאית, וליחס מזלזל כלפי רעיונות צבאיים חדשים.
לעומת זאת, אחת מתוצאות המהפכה הצרפתית הייתה ביטול האריסטוקרטיה והמלוכה בצרפת, וביסוס העובדה שכל אזרחי צרפת שווים בפני החוק, ולכולם שוויון הזדמנויות בהתקדמות בסולם הדרגות. בעקבות עריקת הקצונה הצרפתית הפרו-מלוכנית, היה צורך בפיקוד צבאי מחודש, והמפקדים הצבאיים החדשים צמחו מתוך המהפכה הצרפתית. הדבר גרם לכך שהגנרלים הצרפתיים לא היו בעלי ייחוס או סמכות אצילית, אבל הם היו אנשי מקצוע מוכשרים אשר קיבלו את התפקיד בשל האיכות הצבאית שלהם. כמו כן, הקצינים הצרפתיים לא חששו מרעיונות חדשניים בתורת לחימה, והם אף ייצרו רעיונות כאלו בעצמם.
כתוצאה מכך, במפגשים בשדה הקרב, היה לקצין הצרפתי יתרון רב על פני יריבו, מאחר שהוא היה בעל כושר פיקודי רב יותר וקיבל את תפקידו בעמל ולא בייחוס, ונוסף על כך הוא פיתח רעיונות חדשניים להתנהלות בשדה הקרב, בעוד מקבילו חשב בצורה ארכאית ומקובעת.
הקואליציה הראשונה בראייה היסטורית
בראייה היסטורית, הקואליציה הראשונה היוותה בורג נוסף בקו המדיני באירופה שמטרתו למנוע ממעצמה אחת ליצור הגמוניה על כל היבשת. קו מדיניות זה התפתח מסוף המאה ה-15 ונותר על כנו עד לסוף מלחמת העולם השנייה, כאשר בכל פעם שמדינה אחת התחזקה יותר משכנותיה, שאר המעצמות התאגדו יחד במטרה להחליש את המדינה הזו.
במקרה של הקואליציה הראשונה, היה מדובר בניסיון ראשון מבין שבעה ניסיונות, שהתפרשו על פני כמעט 30 שנה, למגר את ההתחזקות של צרפת ולמנוע ממנה ליצור הגמוניה במערב אירופה. במלחמה זו נכנס מרכיב נוסף להתנגדות לצרפת, והוא המהפכה הצרפתית וכינונו של משטר אשר היווה סכנה למונרכיות השליטות באירופה. דבר זה אף הוא היה גורם להתנגדות למהפכה.
כמו כן, ניתן לראות בקואליציה הראשונה המשך של הקו ההיסטורי של מאבקי כוחות בין צרפת ובריטניה. יש התוחמים את מלחמות הקואליציה ואירועים מוקדמים יותר, כגון מלחמת שבע השנים ומלחמת הירושה הספרדית, במלחמה גדולה אחת בין שתי המדינות הללו, שנקראת מלחמת מאה השנים השנייה.
ההישג החשוב ביותר של קץ מלחמת הקואליציה הראשונה היה שמדינות אירופה, ובראשן פרוסיה ואוסטריה, הכירו במדינה אשר לא נשלטה על ידי מושל או בית מלוכה, אלא על ידי העם. דבר זה הביא בסופו של דבר לידי התעוררות הלאומיות בכל רחבי אירופה, מה שהתבטא בהמשך במלחמת העצמאות היוונית, באביב העמים, ולבסוף באיחוד איטליה ובאיחוד גרמניה.
לאחר מעשה, ברור כי הקואליציה הראשונה לא הייתה צפויה להיות האחרונה. דבר זה נכון משום שבריטניה נותרה במלחמה עם צרפת, ומשום שהמהפכנים הקיצונים בצרפת המשיכו להטיף בעד הפצת רעיונות המהפכה לכל רחבי אירופה, גם אם הדבר כרוך בלחימה ובכיבושים. ואכן, כבר בשנה שלאחר מכן החל מסעו של נפוליאון למזרח התיכון בשאיפה להקטין את האחיזה הבריטית באזור. לאחר מכן, בתוך שנתיים בסך הכל מהסכם קמפו פורמיו, קמה הקואליציה השנייה, שוב במטרה מוצהרת לבטל את עקרונות המהפכה ולהשיב את בית בורבון לשלטון.
עדויות ראשונות לגאוניות הצבאית של נפוליאון
מלחמת הקואליציה הראשונה אפשרה למדינות אירופה להבחין בפעם הראשונה בגאוניותו הצבאית של נפוליאון, שרבים מעקרונותיו כקיסר וכמפקד הגרנד ארמה באו לידי ביטוי כבר במסעו הראשון לצפון איטליה.
ראשית, נפוליאון עבד בצפון איטליה על פי התפיסה שאסור לאפשר לצבאות האויב להתאגד יחד כדי ליצור צבא גדול ומאוחד, אלא יש להכות בכל צבא בנפרד. ואכן, נפוליאון לא אפשר לצבאות אוסטריה ופיימונטה לחבור לצבא אחד, אלא טיפל בכל צבא בנפרד, בצבא פיימונטה באפריל ובצבא האוסטרי במאי. את דפוס הלחימה הזה ניתן לראות שוב ושוב לכל אורך המלחמות הנפוליאוניות. דוגמה לסגנון פעולה זה הם קרבות אולם ואוסטרליץ במהלך מלחמת הקואליציה השלישית. כמו כן, ניתן לראות זאת בקרבות מלחמת הקואליציה הרביעית, שם נפוליאון נלחם בנפרד בפרוסיה בקרב ינה-אאורשטדט, וברוסיה בקרב אילאו ובקרב פרידלנד.
דפוס פעולה נוסף שנפוליאון אימץ כבר בשלב זה ונהפך לנוהל קבע לכל אורך שנות שלטונו הוא עצמאות הצבא ואי-תלותו בלוגיסטיקה. כבר במסע לאיטליה, הכוחות של נפוליאון הצטיידו במזון הבא ליד. לא הייתה תלות בקווי אספקה, אלא החיילים אכלו מה שמצאו, הצטיידו במה שהיה, וישנו איפה שהיה שאפשר, ביישובים סמוכים לזירת הקרב או תחת כיפת השמים. קו מחשבה זה הוא שהנחה את נפוליאון ביצירת יחידת הקורפוס, יחידה עצמאית בגודל שתיים-שלוש דיוויזיות אשר לא הייתה תלויה בקווי אספקה כלל, אלא ניזונה מהשטח.
הנסיך הקטן (שיר)
הנסיך הקטן (ידוע גם כ"הנסיך הקטן מפלוגה ב") הוא שיר עברי שנכתב על ידי יהונתן גפן, הולחן על ידי שם טוב לוי וגם בוצע לראשונה על ידו במסגרת אלבומה היחיד של להקת קצת אחרת ב-1975.
השיר נכתב על חייל, שכינויו היה "ציפציף" עקב מראהו הצנום וגובהו הנמוך, ששירת לצד יהונתן גפן, כותב השיר, ונהרג מאש כוחותינו באחד מאימוני הקיץ. השיר מתייחס לחייל כאל דמותו של "הנסיך הקטן" מספרו של אנטואן דה סנט-אכזופרי.
כרקע לשיר הופיע במסגרת טור הקבוע של יהונתן גפן בעיתון "מעריב" ב-21 באפריל 1972 סיפור קשה, ספק אמיתי ספק בדיוני, על החייל ציפציף. השיר עצמו התפרסם בטורו של גפן מעריב כשנתיים לאחר מכן, ושם טוב לוי קרא אותו ובחר להלחינו. מאז פרסום השיר סירב גפן למסור פרטים על זהותו האמיתית של מושא השיר.
בטור שכתב גפן כעבור כשלושה עשורים סיפר:
מאוחר יותר סיפר:
השיר זכה לחידושים רבים, בהם של הזמרים גידי גוב, זהבה בן, רוני דלומי, אביב גפן (בנו של יהונתן גפן שביצע את השיר בצוותא עם אביו), רונית אופיר ונינט טייב ואף לחידוש של להקת שפיות זמנית בתוכנית ששודרה בערוץ הראשון בערב יום הזיכרון ב-1992.
אזכורים בתרבות
בעונה השנייה של תוכנית הסאטירה "היהודים באים" (2016) הוצג הקטע "הנסיך הקטן בפעילות מבצעית בשטחים", ובו קצין צה"ל שהוא כביכול הנסיך הקטן מבקש מפלסטיני מבוגר לצייר לו כבשה, בהתאם לדמותו של הנסיך הקטן בספרות.
קישורים חיצוניים
ביצועים:
אלסון
אלסון פלקאו דה סילבה (בפורטוגזית: Élson Falcão da Silva; נולד ב-16 בנובמבר 1981 בריו קוארטו אראגואיה שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי.
בברזיל
הקשר ההתקפי התחיל את הקריירה שלו ב-1999 בפ.צ. איטואנו. בשנים 2000 ו-2002 הושאל לויטוריה סלבדור. ב-2003 אלסון עלה דרגה במעבר לפלמיירס.
שטוטגרט והשאלות לברזיל
בחורף עונת 2004/05 עבר לשטוטגרט הגרמנית. בבונדסליגה אלסון לא הצליח לקבל מקום בהרכב; עד 2005 הוא שיחק רק 3 פעמים במדי הקבוצה. בשל כך ב-31 באוגוסט לקראת סגירת חלון ההעברות הושאל השחקן לפונטה פרטה הברזילאית.
ב-10 באפריל האריך את החוזה שלו עם שטוטגרט עד ליוני 2011.
הנובר 96
ב-1 בפברואר 2010 הושאל להנובר 96 עד סוף עונת 2009/10. למרות הפציעות שבגללן שיחק רק 7 משחקים במדי הקבוצה, הוא עדיין תרם חלק משמעותי להנובר. במחזור ה-25 הבקיע אלסון בניצחון 0–1 על פרייבורג את אחד השערים הכי חשובים של קבוצתו. במחזור האחרון הנובר ניצחה 1–2 וסיימה בניצחון זה סדרה איומה של 9 הפסדים ו-13 משחקים ברציפות ללא ניצחון. היה זה גם הניצחון הראשון של הנובר מאז מותו של רוברט אנקה ב-10 בנובמבר 2009.
חזרה לשטוטגרט
בתום השאלתו סוכם בין שטוטגרט להנובר מעברו של הברזילאי להנובר. הוא היה אמור לחתום חוזה לשנתיים, אך בשל תוצאות לא מספקות של בדיקה גופנית לא בוצע המעבר. לפי דברי המועדון משטוטגרט, אלסון היה עוד בשיקום מהפציעה שקיבל בעונה הקודמת בהנובר.
ב-1 בדצמבר ערך את הקאמבק שלו בשטוטגרט במשחק הליגה האירופאית מול יאנג בויז.
רוסטוב
באוגוסט 2011, אחרי שנה של שיקום מפציעה קשה, חתם אלסון חוזה עם רוסטוב הרוסית לשנתיים וחצי. משחק הבכורה שלו ברוסטוב נערך ב-6 באוגוסט מול וולגה ניז'ני נובגורוד כאשר הוא נכנס כמחליף, המשחק הסתיים 0–1 לזכות רוסטוב.
מרכז חינוכי אנה פרנק (פרנקפורט)
מרכז חינוכי אנה פרנק  (בגרמנית: Jugendbegegnungsstätte Anne Frank) הוא מרכז לקידום הסובלנות ולחינוך על תוצאות הנאציזם, גזענות ואפליה. המרכז הוקם בשנת 1997 וממוקם בסמוך לבית שבו נולדה אנה פרנק בשכונת דורנבוש (Dornbusch) שבפרנקפורט, גרמניה. בתערוכה הקבועה שבמרכז משתמשים בביוגרפיה וביומניה של אנה פרנק בצורה אינטראקטיבית על-מנת לעורר שאלות אצל המבקר ובמיוחד את שאלת הזהות.
היסטוריה
אוטו פרנק, אביה של אנה פרנק, רצה להקים מרכז חינוכי על שמה כבר בשנת 1950. כעבור 44 שנים הוקמה אגודת נוער על שם אנה פרנק (גרמנית: Jugendbegegnungsstätte Anne Frank e.V) וב-15 ביוני 1997 נפתח המרכז החינוכי אנה פרנק בקרבת בית הולדתה של אנה. בשנת 2003 נפתחה במקום תערוכת המולטימדיה "אנה פרנק: נערה מגרמניה". תערוכה זו הופקה בעזרתם של בית אנה פרנק באמסטרדם, הולנד ומרכז אנה פרנק בברלין, גרמניה. התמיכה העיקרית של המרכז מגיעה מקרן אנה פרנק בבזל, שווייץ.
תערוכות
במקום מוצגות שתי תערוכות: אחת קבועה והשנייה מתחלפת. בתערוכה הקבועה "אנה פרנק: נערה מגרמניה" המבקר מסייר בעזרת מולטימדיה בדירת המסתור שבאמסטרדם ובין דמויות שונות מתקופת השואה. התערוכה המתחלפת מתרכזת בחינוך על נושאים של זכויות אדם וביצירת שיח בין אנשים מרקעים שונים כגון מוצא, רקע סוציאלי ואורך חיים.
פעילויות נוספות
המרכז מעביר סמינרים, הרצאות וקורסים בנושאי זהות וזכויות אדם.
רכישת אדמות ארץ ישראל בטרם הציונות
רכישת אדמות ארץ ישראל בטרם הציונות הייתה רכישת אדמות ארץ ישראל על ידי יהודים, מתחילת השלטון העות'מאני עד העלייה הציונית הראשונה לארץ ישראל בשנת 1881, שאז החלה גאולת הקרקע הציונית.
רקע
עד 1867 רק אזרחי האימפריה העות'מאנית היו יכולים לרכוש אדמות בארץ ישראל. אחרי סדרת הסכמים בילטרליים בין השער הנשגב לבין מעצמות אירופה בוטל האיסור על רכישת קרקעות ובניית בתים על ידי נתינים זרים ומאז התגברו הרכישות, הן על ידי יהודים והן על ידי ערבים.
רכישת אדמות לפני 1881
הרב חיים ישועה בג'איו ראש קהילת יוצאי ספרד ופורטוגל בחברון, רכש בשנת תקס"ז (1807), 4.5 דונם לימים 'השוק הסיטונאי בחברון'. זו נחשבת לאחת מרכישות הקרקעות הראשונות על ידי יהודים בעת החדשה המאוחרת בארץ ישראל. ב-1811 חכר הרב בג'איו 800 דונם קרקעות בעיר, בהן תל רומיידה וקבר רות וישי, ולאחר מכן השלים רכישתן המלאה והעבירן כתרומה לידי הקהילה.
ישראל ב"ק הקים בשנת תקצ"ד (1834) את חרבת ב"ק יישוב ומשק חקלאי על הר מירון ובו ישבו כחמש עשרה משפחות יהודיות. משפחת עבו בסיוע משה מונטיפיורי רכשה ב-1839 אדמות בעלמא ובקדש שבגליל העליון, אולם אדמות אלו לא יושבו על ידי יהודים.
בשנת 1842 רכשו רבי יהודה הלוי מרגוזה, חכם אברהם פנסו וחכם יחיאל בכר ובסיוע הקהילה הספרדית ביפו, חלקת אדמה בגודל של 103 דונם על גדות נחל איילון (ואדי מוסררה), צפונית-מזרחית ליפו. הרב נטע על השטח פרדס ובו 5,310 עצים, מהם 2,210 עצי הדר (בעיקר אתרוגי קורפו). היה זה הפרדס הראשון בארץ ישראל שניטע וטופל בידי יהודים. בשנת 1855 נרכש הפרדס על ידי משה מונטיפיורי ונקרא על שמו (פרדס מונטיפיורי). במקום נמצאת כיום שכונת מונטיפיורי בתל אביב.
הרב אליהו סלימן מני גייס כסף לרכישת אדמות בחברון, החל ב-1858 ועד פטירתו. בזכות כסף זה (תרומות מיהדות בוכרה, מהשר מונטיפיורי ואחרים) הורחב היישוב היהודי בחברון באופן משמעותי.
ב-1870 רכשה משפחת עבו כ-7,000 דונם אדמות חקלאיות של הכפר הערבי מירון, (לימים קם על אדמות הכפר המושב מירון). על האדמות התיישבו משפחות יהודיות מיוצאי כורדיסטן ומאוחר יותר בשנות ה-80 של המאה ה-19 אוכלוסייה יהודית מיוצאי צפון אפריקה.
ב-1872 רכש יעקב חי עבו, את אדמת השבט הבדואי "א זביד" על גדות אגם החולה, והקים עליה ביחד עם האחים שלמה ושאול מזרחי, את המושבה מי מרום, לימים יסוד המעלה.
ויקטור איברבו
סגונדו ויקטור איברבו גררו (בספרדית: Segundo Víctor Ibarbo Guerrero; נולד ב-19 במאי 1990) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בקבוצת וי-וארן נגסאקי, בהשאלה מקבוצת סגאן טוסו, ובנבחרת קולומביה בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים
ביולי 2011 השחקן עבר לאיטליה כשחתם בקליארי עבור 2.3 מיליון דולר. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-17 בספטמבר בניצחון על נובארה. ב-4 בדצמבר הוא כבש את שערו הראשון נגד קטניה. ב-10 במרץ 2013 כבש שלושער בניצחון על סמפדוריה. בכך היה לקולומביאני השני שמבקיע שלושה שערים במשחק אחד בליגה האיטלקית הבכירה, אחרי שפאוסטינו אספרייה עשה זאת בשנת כששיחק בפארמה. ב-11 במאי באותה שנה, איברבו כבש שער נגד האלופה יובנטוס כשהוא רץ על פני כמעט מגרש שלם, עקף את קלאודיו מרקיזיו ואת אנדראה ברצאלי והכניע את מרקו סטורארי.
ב-2 בפברואר 2015 הושאל איברבו מקליארי לרומא עד סוף העונה תמורת 2.5 מיליון אירו, עם אופציה לרכישת כרטיס השחקן תמורת 12.5 מיליון אירו.
ב-1 בספטמבר 2015 הושאל איברבו לווטפורד העולה החדשה לפרמייר ליג. ב-19 בינואר 2016 הושאל איברבו לאתלטיקו נסיונל עד לסוף העונה. ב-30 ביוני 2016 הושאל לפנאתינאיקוס.
קריירה בינלאומית
בשנים 2007–2010 איברבו צבר 8 הופעות בנבחרת קולומביה עד גיל 20 וכבש חמישה שערים. בנבחרת הבוגרת הוא משחק מאז 2010. על אף שלא שותף במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014, הוא כן זומן לסגל של הנבחרת במונדיאל 2014 ואף פתח בהרכב בשני המשחקים הראשונים בשלב הבתים נגד ו.
מחוז מונטגומרי
מונטגומרי (באנגלית: Montgomery) הוא שמם של 18 מחוזות בארצות הברית, הקרויים על שם ריצ'רד מונטגומרי, מגיבורי מלחמת העצמאות האמריקאית:
רפאל בלולו
רפאל בלולו (נולד ב-24 בינואר 1981) הוא במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע ישראלי.
ביוגרפיה
רפאל בלולו נולד וגדל בשכונת גבעת המורה, עפולה. הוריו ילידי מרוקו, אביו יליד רבאט ממשפחה בהשפעה מערבית, עלה לישראל ב-1956 ואמו ילידת סקורה בחבל תאפילאלת, יהודייה בֶּרְבּרִית, עלתה לישראל ב-1963. אחיו הוא הסטנדאפיסט קובי בלולו. רפאל אסייג, סבא רבא שלו מצד אביו, שעל שמו הוא קרוי, היה חייט ואמן יודאיקה ויצירות מעשה ידיו נמצאות בבתי כנסת ברבאט. סבתו ז'קלין בלולו הייתה חייטת. סבו מצד אמו, שמעון פרץ, היה רב, סופר סת"ם וצורף; סבתו מצד אמו, מרים פרץ, עסקה בטוויית חוטי זהב.
רפאל בלולו למד בעפולה בבית הספר "אורט אלון-בן-גוריון" לתחומי ההנדסה, מדעים ואומנויות במגמת תיאטרון. לפני שירותו הצבאי שהה במשך קרוב לשנתיים בקהילה היהודית בסראטוב, רוסיה, במסגרת הסוכנות היהודית. בלולו למד שנה בבית הספר קמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות (2005-2004), המשיך ללמוד וסיים את בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה (2010-2005). במהלך לימודיו זכה בפרס הקרן לירושלים בעבור סטודנט מצטיין 2007 ובפרס הקרן לירושלים בעבור הצטיינות בהפקה 2008.
סרט הגמר שלו, "עיניים כאלה", בכיכובם של עמוס לביא ואוולין הגואל, זכה בפרס ראשון בפסטיבל ניו-יורק לסרטים קצרים ובפרס ראשון UNISHORTS, בפסטיבל הסטודנטים אוקלנד. במהלך לימודיו התקבל ל-Berlinale Talents Campus, בו שהה שלוש פעמים: פעם ראשונה כקולנוען צעיר ומבטיח ובפעמיים הבאות בסדנאות לבמאים צעירים שבסופן קיבל 30 אלף יורו להפקת "באטמן במחסום".
"באטמן במחסום", הסרט הראשון שביים בתום הלימודים, זכה בפרסים ראשונים בפסטיבל ברלין ובפסטיבל DokuFest בקוסובו והוקרן בשישים פסטיבלים ברחבי תבל. בעקבות התהודה לה זכה "באטמן במחסום", יצרו עם בלולו קשר מפסטיבל טורונטו והוא הוזמן ביחד עם עוד עשרים קולנוענים מבטיחים מרחבי תבל ל-Tiff Lab, שם נבחר יחד עם עוד שלושה קולנוענים ויצר את הסרט הניסיוני "שמי הוא סולומון אגוס", עדות של מעבר מסיני לתל אביב של פליט מאריתריאה. אחר-כך ביים את "תעצמי עיניים", שהוקרן בבכורה בפסטיבל הקולנוע ירושלים. ב-2015 ביים את סרטו התיעודי באורך מלא לערוץ הראשון "שיר יְדִידוֹת – ר' דוד בוזגלו", על המשורר והפייטן ר' דוד בוזגלו, בהפקת יאיר קדר במסגרת מיזם העברים על גדולי התרבות העברית.
אמיר בוגן, ynet:
"אין קולנוענים רבים שיכולים להתיימר לייצג את הפריפריה כפי שעושה זאת רפאל בלולו. היוצר יליד עפולה מביא את נופי ילדותו, את התרבות המזרחית בהשראתה גדל והתחנך, אל אולמות הקולנוע במרכז וברחבי הארץ...
"יש יסוד משותף בעולמות הגאוגרפיים והתרבותיים שבהם כל הסרטים הללו מתקיימים, ואף בניסיון לפצח את האסתטיקה המזרחית-הספרדית, הפריפריאלית - ולהעביר אותה על כל סתירותיה לקולנוע", הוא אומר. "יש רגש שמניע את הסרטים ואת הגיבורים והגיבורות הצעירים שלהם - כולם ילדים או נערים הנאבקים ונאבקות בכוחות החברתיים ובהגדרות שמבקשות לצמצם את מקומם".
ב-2016 ביים את הפרק הראשון בסדרת הטלוויזיה התיעודית "אכלו לי שתו לי: הדור הבא" אותה יצר הבמאי רון כחלילי, שהוקרנה בערוץ שמונה, HOT. הסרט בוחן מה זו אשכנזיות ורואיינו בו אורי משגב, בני ציפר, פרופ' אורנה ששון-לוי והשף אסף גרניט. כעבור שנה ביים את הסרט תיעודי "תעשיית האשליות", ששודר בכאן 11, במסגרת תוכנית התחקירים "זמן אמת", בהנחייתו של אסף ליברמן. "תעשיית האשליות" עוסק באופן שבו הימורים חוקיים, הטוטו והווינר, מפעילים מניפולציה פרסומית ומשתמשים בשכבות החלשות מבחינה כלכלית. הסרט צולם בכפר גמילה מהימורים בירושלים.
בלולו היה חבר מערכת באתר התרבות "קפה גיברלטר", בעריכת אופיר טובול, שעסק בכתיבה תרבותית ופוליטית הקשורה בתרבויות הים התיכון והמזרח התיכון. הוא מהמייסדים של הוצאת הספרים "טנג'יר", בה ראו אור ספריהם של המשוררים רועי חסן, תהילה חכימי ושלומי חתוכה. הוא חבר הנהלת פורום היוצרים הדוקומנטריים. במקביל כותב בלולו טורי דעה בהארץ ובאתר העוקץ.
בלולו עבד חמש שנים עם בני נוער בשכונת התקווה. הוא מלמד ומעביר סדנאות קולנוע וחברה, ומלמד קולנוע בחוג לאדריכלות בטכניון. בלולו חבר האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה, ובפורום היוצרים הדוקומנטריים. משנת 2015 הוא שימש כלקטור בקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי ובפסטיבל הקולנוע ירושלים.
הוא מכהן כיו"ר ועדת הקולנוע והטלוויזיה של מועצת הפיס לתרבות ולאמנות.
רפאל בלולו נשוי לאוריה יקוט זיני; אשת חינוך, מרכזת פרויקטים לשוויון מגדרי במרכז אדוה. בני הזוג מתגוררים ביפו ולהם בן.
שלמה בן אלקנה
שלמה אריה בן אלקנה (9 בנובמבר 1921 – 11 באוגוסט 1993) היה איש משטרה ישראלי, חוקר תעלומות היסטוריות מתקופת היישוב, מומחה לאיתור נעדרים, יוזם ומקים יחידת אית"ן. בעל תואר דוקטור לפילוסופיה.
תולדות חייו
שלמה בן אלקנה נולד ב-1921 ברוסיה כשלמה וינטר לאלקנה ולרחל וינטר. המשפחה עסקה בחקלאות. בילדותו המוקדמת עבר עם משפחתו לווינה, שבה התחנך. בשנת 1938, בגיל 17, עלה לארץ ישראל והצטרף לקיבוץ בית זרע. בעת מלחמת העולם השנייה פעל בסוריה בשליחות ארגון "ההגנה" והמודיעין הבריטי, ועסק בפעילות חשאית נגד שלטונות וישי, ותוך כדי כך סייע בהברחת עולים ארצה. בעת פעילותו בסוריה הוא נעצר ונכלא.
לאחר הקמת מדינת ישראל הצטרף שלמה בן אלקנה למשטרת ישראל בדרגת פקד, ושם עסק בענייני ערבים ורכש ידע בתרבותם ובמנהגיהם.
בין היתר שימש קצין קישור של המשטרה ליחידת איסוף של אמ"ן בצפון ישראל, שתפקידה להפעיל סוכנים מעבר לגבול.
מלחמת ששת הימים
עם תום מלחמת ששת הימים שלטה מדינת ישראל, באמצעות ממשל צבאי, על אוכלוסייה של מאות אלפי פלסטינים. בהנהגת המדינה רווחו דעות שונות, ולעיתים סותרות, כיצד לנהוג באוכלוסייה זאת, ולא קיבלה הכרעה חד-משמעית בשאלה זו. אחד הפתרונות היה פינוי מרצון תמורת תשלום סכומי כסף למפונים. פתרון זה הופעל למשך זמן קצר ברצועת עזה.
ביוזמתו של ראש הממשלה לוי אשכול הוקמה לשם כך יחידה חשאית במסגרת הממשל הצבאי ברצועה. שלמה בן אלקנה, שעבר לאחר סיום שירותו במשטרה לשרת במילואים בדרגת סגן-אלוף, בממשל הצבאי ברצועה, הועמד בראש היחידה. הוא נמצא מתאים לתפקיד לאור ניסיונו המשטרתי והמודיעיני והיכרותו את מנהגי הערבים ושפתם. היחידה פעלה זמן קצר בלבד והעבירה אל מחוץ לישראל ולשטחים הכבושים מספר לא רב של ערבים, שתמורת הסכמתם לעזוב שולמו להם סכומי כסף זעומים.
המבצע דעך משום ששר הביטחון משה דיין לא תמך בו. דיין הבין כי בהיעדר הסכמי שלום, שהסיכויים להשגתם התמעטו בעקבות ועידת חרטום באוגוסט 1967 (בה נתקבלו שלושת הלאווים הידועים "לא משא-ומתן עם ישראל, לא הכרה בה, ולא שלום עמה"), תישאר מדינת ישראל בשטחים למשך זמן רב. במצב כזה סבר דיין כי מוטלת עליה האחריות לדאוג לצורכי התושבים. דיין סבר גם כי שמירת השקט בשטחים היא אינטרס עליון של המדינה ולשם כך יש לאפשר לתושבים להתקיים בכבוד וללא אווירה של פחד העלולה להגרם כתוצאה מפעולות של הגירה יזומה.
מלחמת יום הכיפורים
במלחמת יום כיפור היה שלמה בן אלקנה מניח היסוד להקמת היחידה לאיתור נעדרים לכוחות האוויר, שאוחדה עם זו של כוחות הקרקע ליחידת אית"ן. לאחר שסיים את תפקידו ביחידה במלחמת יום הכיפורים, נאבק בן אלקנה בשלטונות הצבא על מנת שיכירו בצורך קיומה של היחידה גם בימי שיגרה, מאבק שצלח.
פטירתו
שלמה בן אלקנה פרסם מספר ספרים המתבססים על חקירותיו ועל הידע שלו בענייני ערבים. הוא נפטר בשנת 1993, והיה בן 72 במותו.
בעיר מגוריו, גבעת שמואל, נקרא פארק על שמו ובו טבלת הנצחה לפועלו.
פרשיות בהן טיפל
בעת שירותו במשטרה ולאחר שחרורו מן המשטרה עסק במספר חקירות הנוגעות לתעלומות מתולדות היישוב:
איתור עצמותיו של אבשלום פיינברג
גולת הכותרת של גילוייו של בן אלקנה הייתה גילוי הגופה של אבשלום פיינברג איש ניל"י, שהייתה טמונה חמישים שנה בחולות רפיח.
לאחר שאבשלום פיינברג נעלם בראשית שנת 1917 בבורחו מפני הטורקים לחולות סיני באזור רפיח, נעשו ניסיונות לא מעטים לחפש את גופתו. הניסיונות הראשונים נעשו בתקופה הסמוכה להירצחו של פיינברג, הן על ידי הבריטים והן על ידי אנשי ניל"י. בראשית שנות השלושים מצא המהנדס בנימין רן את מקום הקבר, אך הקבר לא זוהה בוודאות. רק לאחר מלחמת ששת הימים, משתפס צה"ל את השטח שבו נרצח פיינברג, פוענחה התעלומה באופן סופי על ידי שלמה בן אלקנה, שמצא בסוף שנת 1967 את השלד בחולות רפיח, והשלד זוהה כְּשלדו של אבשלום פיינברג, והועבר בטקס צבאי לבית הקברות הצבאי בהר הרצל, שם נטמן בחלקת עולי הגרדום. מציאת השלד והעברתו גרמו לטיהור שמו של יוסף לישנסקי מן האשמות השווא ברצח אבשלום. בעקבות זאת הועברו גם עצמותיהם של אנשי ניל"י נוספים להר הרצל בטקסים ממלכתיים ואנשי ניל"י זכו להנצחה רשמית של מדינת ישראל.
רוטב מורניי
רוטב מורניי (בצרפתית: Sauce Mornay) הוא רוטב בשאמל לו נוספה גבינה מגוררת, כמו פרמזן או גרוייר או שילוב של גבינות כמו גרוייר, אמנטל וצ'דר.
הרוטב משמש לתיבול מאכלי ים וירקות.
הרוטב קרוי על שם הדיפלומט הצרפתי פיליפ דה מורניי, מושל סומיר. כאשר רוטב זה הומצא הוא התבסס על הוספת גבינה לרוטב ולוטה (שכן באותה עת טרם הומצא רוטב הבשאמל).
אקדיה
אָקָדיה (בצרפתית: Acadie, באנגלית: Acadia) הוא חבל ארץ היסטורי ששכן במזרח קנדה ובצפון מזרח ארצות הברית של ימינו, אשר שמו ניתן לו על ידי המתיישבים הצרפתיים בתקופת ראשית ההתיישבות בקנדה. אקדיה כלל שטחים הכלולים כיום בשטחי הפרובינציות הקנדיות נובה סקוטיה, ניו ברנזוויק, אי הנסיך אדוארד, וכן חלקים מאזור ניו אינגלנד בארצות הברית.
כיום קרוי על שמו של החבל הפארק הלאומי אקדיה, במדינת מיין שבארצות הברית, השוכן באזור שהיה פעם חלק מהחבל ההיסטורי.
אטימולוגיה
שמו של החבל מיוחס למגלה הארצות ג'ובאני דה וראצאנו, אשר במסעו לחופי אמריקה במאה השש-עשרה כינה את אזור החוף האטלנטי שמצפון לווירג'יניה בשם "ארקאדיה" (חבל ארץ ביוון ששימש בהשאלה ככינוי לארץ של שפע ושלווה). השם הופיע במפות החל מ-1548. סמואל דה שמפלן, אביה-מייסדה של קנדה הצרפתית, השמיט את האות ר', וכך הפך השם ל"אקדיה". בחלוף השנים יוחד השם רק לאזור הצפוני ביותר של החוף.
היסטוריה
ההתיישבות הראשונה באקדיה נעשתה ב-1604, עת הקימו הצרפתים יישוב באי סן קרואה (כיום במדינת מיין שבארצות הברית). את ניסיון ההתיישבות הוביל פייר דוגואה דה-מון, שהגיע למקום בראש משלחת סחר בעידוד אנרי הרביעי מלך צרפת. המתיישבים סבלו מחורף קשה, וכמחציתם מתו. ב-1605 העבירו את היישוב ליבשת שלחופי מפרץ פאנדי, ליד אנאפוליס רויאל של ימינו, וקראו לו פור-רויאל. סמואל דה שמפלן היה אחד מחברי המשלחת ששרדו. אקדיה הפכה למחוז במושבה הצרפתית צרפת החדשה, שדה שמפלן היה ממייסדיה (הוא עצמו עבר ב-1608 לעמק הנהר סנט לורנס וייסד שם את קוויבק סיטי).
חבל הארץ נותר דליל יחסית. ב-1674 תבעו ההולנדים חזקה על השטח, אך ניסיונם לא צלח, אף על פי שמינו מושל לשטח. עם זאת, השליטה הצרפתית בחבל לא נמשכה זמן רב. במלחמת המלך ויליאם (1689–1697) הצליחו המתיישבים האנגלים לכבוש שטחים נרחבים מהשטח, אך נסוגו במסגרת הסכם שלום. לאחר מספר שנים, במסגרת מלחמת המלכה אן (1702–1713), תקפו הבריטים שוב, והפעם קיבלו לידיהם את החזקה על חלק מהחבל, מתוקף הסכם אוטרכט שנחתם ב-1713, למעט שטחים מסוימים בו, ובהם האי איל-רויאל (כיום האי קייפ ברטון) והאי איל סן-ז'אן (כיום אי הנסיך אדוארד), וכן שטחים ביבשת שנותרו בשלטון צרפתי תחת השם אקדיה (כיום חלק מניו ברנזוויק).
עם קבלת השליטה תבעו הבריטים מתושבי החבל להצהיר על נאמנות לבריטניה או לעזוב, אך בפועל לא נקטו אמצעים נגד הסרבנים.
ב-1719 הקימו הצרפתים את מצודת לואיסבורג, יישוב מבוצר באי איל-רויאל. ב-1740 מנו תושבי האי 4,000 נפש, מתוכם 1,500 בלואיסבורג. באקדיה הבריטית נותרו רוב האקדים, כ-8,000. החבל זכה לשם חדש – נובה סקוטיה. ב-1749 העבירו הבריטים את בירת המושבה מאנאפוליס רויאל להליפקס, בין היתר כדי להתרחק מהאוכלוסייה הצרפתית. הם דאגו גם להביא מתיישבים בריטים לאזור שבשליטתם. עם פרוץ מלחמת הצרפתים והאינדיאנים ב-1755 תקפו הבריטים מטרות צרפתיות בגבול שבינם לבין אקדיה שבשליטת הצרפתים, ולאחר שגילו כי חלק מהאקדים שתחת שלטונם סייעו לצרפתים בקרב, החלו הבריטים בגירוש האוכלוסייה האקדית מנובה סקוטיה, גירוש שכונה "הגירוש הגדול". תוך שלוש שנים הוגלו כ-6,000 נפש, וב-1763, עם תום המלחמה, הוגלו עוד כ-12,000 למושבות הבריטיות, לצרפת ולמקומות אחרים.
השחייניות
השחייניות הוא סרט דרמה ביוגרפי משנת 2022 בבימויה של סאלי אל חוסייני מתסריט שכתבה יחד עם ג'ק תורן. בסרט מככבים נטלי עיסא, מנאל עיסא, אחמד מאלק, מתיאס שוויגהופר, עלי סולימאן, קינדה אלוש, ג'יימס קרישנה פלויד ואלמי ראשיד אלמי.
אקדיה
היסטוריה
במלחמה עצמה הושם קץ לשלטון הצרפתי באקדיה, עת נכבש מבצר לואיסבורג ב-1758. לאחר מכן השתלטה בריטניה על יתר שטחי החבל. לאחר המלחמה התיישבו חלק מהגולים בלואיזיאנה הצרפתית שעברה לשלטון ספרד. גולים אלה הם אבותיהם של הקאג'ונים, המהווים חלק נכבד מתושבי לואיזיאנה של ימינו ושתרבותם ייחודית לאזור.
השחייניות
הסרט הוצג בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו ב-8 בספטמבר 2022, ויצא לאקרנים בבתי קולנוע נבחרים ב-11 בנובמבר 2022, לפני יציאתו לאקרנים בשירות הזרמת המדיה נטפליקס ב-23 בנובמבר 2022.
אקדיה
תחת שלטון בריטניה
החל מ-1763 קיבלה בריטניה לידיה רשמית את השליטה בכל חבל אקדיה. לחלקי החבל הגיעו בזמן המהפכה האמריקאית לויאליסטים (מתיישבים מצדדי הממלכה המאוחדת), שנמלטו מארצות הברית, וחלקם התיישבו על אדמות שהיו בעבר נחלתם של האקדים. ב-1784 תבעו המתיישבים באקדיה היבשתית להפרידם מנובה סקוטיה, והמחוז החדש קיבל את השם ניו ברנזוויק.
חלק מהגולים האקדים הורשו לחזור לאקדיה, אך הם התיישבו באי קייפ ברטון ובחופיה הצפוניים והמזרחיים של ניו ברנזוויק, ולא חזרו לנובה סקוטיה עצמה, שאדמותיהם בה נתפסו על ידי המתיישבים הבריטים. האדמות החדשות היו פוריות פחות, והאקדים עברו לעסוק בדיג ובחטיבת עצים. רק החל מ-1789 הם זכו לזכויות הצבעה בנובה סקוטיה, ומאוחר יותר גם ביתר חלקי החבל. בסוף המאה התשע עשרה הגיע מספרם לכ-140,000.
אקדיה והאקדים כיום
צאצאי האקדים בקנדה מונים כ-96,000 נפש, רובם המכריע מתרכזים כיום בעיקר בחופים הצפוניים והמזרחיים של ניו ברנזוויק, ומיעוטם חיים בנובה סקוטיה ובאי הנסיך אדוארד. האקדים שעברו ללואיזיאנה הם אבותיה של תרבות הקאג'ון, וחלקים מסוימים בדרומה של המדינה קרויים רשמית אקאדיאנה. לאקדים דגל משלהם, המבטא יותר את לאומיותם ועברם, והמנון ("Ave Maris Stella"), וחלקם מדברים בניב מעורב של אנגלית וצרפתית-אקדית.
קרן גרירה
קרן גרירה היא מתקן המשמש בספרי ובסרטי מדע בדיוני למשיכת אובייקט אחד על ידי אובייקט אחר מבלי מגע פיזי ביניהם, וכן לדחות אובייקט אחד על ידי אובייקט אחר (מצב המכונה גם "קרן דחיפה" או "קרן דחייה").
קרניים מסוג זה קיימות במציאות ברמה המיקרוסקופית בלבד (מלקחיים אופטיים) מאז שנות השבעים.
בסרטי וספרי מדע בדיוני רבים נעשה שימוש בקרן גרירה על ידי חלליות לצורך הובלת מטענים, גרירת חלליות ומניעת בריחתם ואף הרמתם של אנשים מעל הקרקע אל תוך החללית.
השימוש בקרניים מעין אלה נפוץ בסרטי הקולנוע מסדרת מלחמת הכוכבים ובסדרות הטלוויזיה, ספרי וסרטי מסע בין כוכבים.
השחייניות
עלילה
סיפורה של הפליטה האולימפית המתבגרת, יוסרה מרדיני, אשר, יחד עם אחותה שרה, גררה סירה של פליטים למקום מבטחים מעבר לים האגאי. האחיות ברחו ממלחמת האזרחים בסוריה והגיעו לגרמניה דרך טורקיה ויוון.
הפקה
באפריל 2021, הוכרז שמנאל עיסא ונטלי עיסא לוהקו לגלם את האחיות יוסרה ושרה מרדיני.
הצילומים הושעו חמישה ימים לפני תחילתה של מגפת הקורונה בשנת 2020. ההפקה החלה באפריל 2021 וצילומים התקיימו בבריטניה, בלגיה וטורקיה.
רהיט
הגדרת המושג רהיט אינה הגדרה מדויקת. על פי רוב, רהיט הוא עצם המצוי בתוך בניין, או במקום פתוח ומעוצב (גינה, רחוב) המשמש להישענות (מושבים ומיטות), אחסון (למשל, ארונות, כונניות, שידה, כיסא) או החזקת עצמים ומשטחי עבודה בגובה הרצוי מעל פני השטח (שולחן, אצטבה). מרבית הרהיטים הם ניידים ועמידים במשך שנים רבות.
יוצאים מן הכלל:
הרהיט יכול להיבנות בעיצוב אמנותי, והרהיטים נחשבים כחלק מתחום האמנות הדקורטיבית. בנוסף לשימושם המעשי של הרהיטים, הם יכולים לשמש למטרות סימבוליות או דתיות. רהיטים ביתיים, יחד עם אבזרים כשעונים ואבזרי תאורה, משמשים ליצירת אווירה נעימה ונוחה בחלל הפנימי. ניתן לייצר ריהוט מחומרי גלם רבים, כגון עץ, מתכת, פלסטיק, ואפילו קרטון.
רהיטים בתקופה הנאוליתית
ריהוט היה חלק מהסביבה המעוצבת בידי האנושית בתרבויות שלא נדדו. ניתן לראות ראיות לשרידי רהיטים מהתקופה הנאוליתית ומאוחר יותר בעת העתיקה בצורה של ציורים, כמו ציורי הקיר שהתגלו בפומפיי;
מגוון רהיטי אבן ייחודיים נחשפו בכפר הנאוליתי שממוקם באורקני. האתר מתוארך ל-2500-3100 לפנה"ס ובשל המחסור בעץ שהיה באורקני, אנשי סקארה נאלצו לבנות באמצעות אבן, חומר זמין שניתן לעבד אותו בקלות ולהפוך אותו לפריטים שימושיים בתוך הבית. כל בית הראה רמה גבוהה של תחכום והיה מצויד במגוון נרחב של רהיטי אבן, החל מארונות, שידות ומיטות למדפים, מושבי אבן ועוד. שידת אבן נחשבה כחשובה ביותר כפי שבאופן סמלי פנתה לעבר הכניסה בכל בית, ולכן זה היה הפריט הראשון שאתה רואה כאשר אתה נכנס, מספר יצירות אמנות דקורטיביות כגון מספר כדורים חצובים באבן נאוליתית נמצאו גם באתר.
העולם הקלאסי
ריהוט עתיק נמצא כבר בטומולוס מה-8 לפנה"ס, טורקיה. פריטים שנמצאו במקום כוללים שולחנות אוכל משובצים. ישנם גם יצירות ששרדו מהארמון האשורי מהמאה ה-8 או ה-9 לפנה"ס. השטיח העתיק ביותר ששרד, הוא שטיח פאזיריק מהמאה ה-3 לפנה"ס שהתגלה בקבר קפוא בסיביר. רהיטים עתיקים ששוחזרו ממצרים כוללים מיטות מוזהבות, כיסאות מקבר קווין, ודוגמאות רבות כגון תיבות, מיטות וכיסאות מ-2550 לפני הספירה.
לוקסמבורג באירוויזיון
לוקסמבורג נטלה חלק באירוויזיון בין השנים 1956–1993 ובין אותן שנים היא נעדרה רק מהתחרות ב-1959. היא נמנית בין שבע מייסדות התחרות והיא המדינה המייסדת היחידה שפרשה לאחר שאיטליה שבה לתחרות ב-2011 לאחר היעדרות בין השנים 1998–2010. לוקסמבורג מדורגת במקום השלישי בטבלת הניצחונות של התחרות עם חמישה ניצחונות, יחד עם בריטניה, צרפת והולנד, והיא בין המדינות היחידות שניצחו בתחרות פעמיים ברציפות, יחד עם ספרד, אירלנד וישראל. לוקסמבורג היא בין המדינות היחידות שניצחו בתחרות, אך מעולם לא הגיעו למקום השני בגמר התחרות, יחד עם פורטוגל, סרביה, יוון, אסטוניה, לטביה, יוגוסלביה ואוסטריה.
ניצחונות
לוקסמבורג נמצאת במקום השלישי בטבלת הניצחונות של התחרות עם חמישה ניצחונות כאשר יחד איתה נמצאות בריטניה, צרפת והולנד, מעליהן שוודיה ואירלנד, שיאניות הניצחונות, שתיהן עם שבעה ניצחונות בתחרות. שניים מתוך חמשת ניצחונותיה של לוקסמבורג התרחשו בשנות ה-60, שניים נוספים היו בתחילת שנות ה-70 וניצחון אחד בתחילת שנות ה-80. בניגוד לשכנתה צרפת שניצחה פעם אחת בשלהי שנות ה-50, שניצחה שלוש פעמים בשנות ה-60 וניצחה פעם נוספת בשלהי שנות ה-70, רוב שיריה המנצחים של לוקסמבורג מוכרים עד היום. כמו כן, לוקסמבורג היא בין שתי המדינות היחידות, יחד עם מונקו, שכל ניצחונותיה ולמעשה, רוב נציגיה בתחרות, נעשו על ידי אמנים שאינם לוקסמבורגים. ז'אן-קלוד פסקל, פראנס גל, אן-מארי דוד וקורין הרמס, המנצחים עבור לוקסמבורג בתחרות, הם צרפתים כולם, רק ויקי לאנדרוס, אשר נשלחה כנציגתה של לוקסמבורג פעמיים, היא יווניה.
ב-2005 נערכה בקופנהגן, דנמרק, תחרות שיר היובל באירוויזיון, במסגרת חגיגות חמישים שנים לקיום התחרות. אולם, השיר הלוקסמבורגי שנטל חלק בתחרות היובל, "Poupée de cire, poupée de son" אותו ביצעה פראנס גל, הגיע רק למקום ה-14 עם שלושים ושבע נקודות בסיבוב חצי-הגמר בהצבעה של השיר האהוב ביותר בתולדות תחרות האירוויזיון. לוקסמבורג לא הצביעה ולא שידרה את התחרות במדינתה.
המקום השני
לוקסמבורג היא המדינה בעלת הכי הרבה ניצחונות שלא התמקמה מעולם במקום השני בתחרות. יתר המדינות שניצחו בתחרות אך לא הגיעו מעולם למקום השני בגמר התחרות הן פורטוגל, סרביה, יוון, אסטוניה, לטביה, יוגוסלביה ואוסטריה. לוקסמבורג התמקמה במקום השלישי פעמיים ב-1962 ו-1986 ובמקום האחרון שלוש פעמים ב-1958, 1960 ו-1970. לוקסמבורג התברגה כ-13 פעמים לאחד מחמשת המקומות הראשונים בגמר התחרות וכ-21 פעמים היא התברגה לאחד מעשרת המקומות הראשונים בתחרות.
אירוח התחרות
ב-1974, בחרה לוקסמבורג שלא לארח את התחרות בשטחה על אף ניצחונה אשתקד. לוקסמבורג, בדומה להולנד וישראל ב-1960 ו-1980 (בהתאמה), לא הייתה יכולה לעמוד בנטל הכלכלי של אירוח התחרות בשטחה לאחר שאירחה את התחרות בשנה הקודמת. לבסוף, על פי בקשת איגוד השידור האירופי, נערכה התחרות בשטחה של בריטניה.
נציגי לוקסמבורג בתחרות
לוקסמבורג נטלה חלק בתחרויות האירוויזיון כשלושים ושבע פעמים כאשר רק שמונה נציגים היו לוקסמבורגים: קמילו פלגן ב-1960 ו-1962, כריס בלדן ב-1968, מוניק מלסן ב-1971, סופי קארלה ב-1984, להקת "פארק קפה" ב-1989, שרה בראיי ב-1991, מריון ולטר ב-1992 ולהקת "מודרן טיימס" ב-1993. רוב נציגיה של לוקסמבורג בתחרות הגיעו מצרפת, אולם סולנז' ברי, להקת "פלסטיק ברטרנד" ולארה פביאן היו בלגים, ננה מושקורי וויקי לאנדרוס היו יווניות, דוד אלכסנדר וינטר ומארגו היו הולנדים, אירין שר ומאלקולם רוברטס היו בריטים, יורגן מרקוס וכריס רוברטס היו גרמנים, צמד באקארה היו ספרדיות, ג'ין מנסון ודיאן סולומון היו אמריקאיות ושריס לורנס הייתה קנדית. חמשת האמנים המנצחים מטעם לוקסמבורג לא היו לוקסמבורגים; ארבעה מתוכם היו צרפתים ואחת מתוכם הייתה יווניה.
אפשרות חזרה לאירוויזיון בעתיד
לוקסמבורג לא שבה להתחרות בתחרות מ-1993 מסיבות כספיות. התחרות גדלה מאוד משנות ה-90, הן מבחינת מספר המדינות הנוטלות חלק בתחרות והן מבחינת התקציב הדרוש שכל מדינה בתחרות תשלם כדי ליטול בה חלק. רשות השידור הלוקסמבורגית היא רשות שידור קטנה, חרף היותה של לוקסמבורג אחת המדינות העשירות באירופה, ובמקרה בו לוקסמבורג מחליטה ליטול חלק בתחרות היא צריכה למצוא מימון כספי. העלויות הכספיות מחושבות לפי התל"ג, מדובר בהוצאה כבדה עבור דוכסות קטנה כמו לוקסמבורג ובנוסף, במקרה של ניצחון בתחרות, היא לא תוכל לארח את התחרות בשל בעיות כלכליות.
נראה שהסיכויים כי לוקסמבורג תחזור להתחרות בתחרות קלושים, אך רשות השידור הלוקסמבורגית שעדיין חברה באיגוד השידור האירופי, הייתה אמורה לשוב להתחרות בתחרות ב-2004 לאחר היעדרות של כאחת עשרה שנה. אולם, לאחר שנוצרו בעיות כספיות, לוקסמבורג החליטה לסוג מהחלטתה ולא לשוב להתחרות. שמועות מסוימות הצביעו על כך שלוקסמבורג תחזור להתחרות בתחרות ב-2005, עם זאת, רשות השידור הלוקסמבורגית הודיעה כי היא "לא תחזור לעולם לתחרות". ב-2008 רשות השידור חזרה שוב על חוסר העניין שלה לחזור לתחרות.
בספטמבר 2009, רשות השידור הלוקסמבורגית הודיעה כי הם נמצאים בעיצומם של שיקולים לגבי חזרה לתחרות אירוויזיון 2010. עם זאת, רשות השידור הלוקסמבורגית אמרה כי היא נאלצת לבטח עמלות לגבי הוצאותיו של האמן אותו תשלח לתחרות. אולם, הדבר לא התרחש, ולוקסמבורג לא חזרה להתחרות בתחרות. מאוחר יותר, היו שמועות שאמרו כי לוקסמבורג תחזור להתחרות בתחרות אירוויזיון 2012, אך רשות השידור הלוקסמבורגית הודיעה כי "אין בכוונתה לשוב להתחרות בתחרות בהווה".
ב-31 ביולי 2014, רשות השידור הלוקסמבורגית אישרה כי אין בכוונתה להתחרות בתחרות אירוויזיון 2015. כמה חודשים לאחר מכן, ב-26 באוקטובר 2014, דווח כי שרת התרבות של המדינה, מאגי נאגל, הביעה את רצונה שלוקסמבורג תחזור להתחרות בתחרות. מאוחר יותר, שרת התרבות של המדינה, מאגי נאגל, אישרה כי התרחשה "אי הבנה" וכי "לוקסמבורג לא תחזור להתחרות בתחרות". עם זאת, שיתוף פעולה עם רשות השידור הסן מרינית כבר הוצע על ידי רשות השידור הסן מרינית והזמר תיירי מרש, אך מאוחר יותר הובהר על ידי רשות השידור הסן מרינית כי התנהלו רק שיחות בין שתי המדינות וכי רשות השידור בוחנת אופציות אחרות. ב-24 בנובמבר 2014, דווח כי הזמר תיירי מרש לא הצליח לגייס את הכספים הדרושים כדי לקדם את הפרויקט.
ב-21 ביוני 2016, קיבלה ועדת העצומות של לוקסמבורג חמש עתירות בעניינים שונים. אחת מהעתירות הייתה בקשה שלוקסמבורג תחזור לתחרות בתחרות האירוויזיון. הוחלט כי דוכסות לוקסמבורג, אם כן, אכן תקיים דיון בשיבתה האפשרית של המדינה לתחרות. אף על פי כן, רשות השידור הלוקסמבורגית הודיעה ב-22 באוגוסט של אותה שנה כי "לוקסמבורג לא תשוב להתחרות בתחרות".
ב-12 במאי 2023, דווח כי לוקסמבורג תחדש את השתתפותה באירוויזיון 2024, כך לפי האתר הרשמי של תחרות האירוויזיון.
מחוז מונרו
מונרו (באנגלית: Monroe) הוא שמם של 17 מחוזות בארצות הברית:
פו אורטז
אלן בארנה פו אורטז (בצרפתית: Élan Béarnais Pau Orthez) היא קבוצת כדורסל צרפתית מהערים פו ואורטז השוכנות במחוז הפירנאים האטלנטיים. הקבוצה מתמודדת בליגת העל הצרפתית בכדורסל.
Sober (שיר של דמי לובאטו)
Sober (בעברית: פיקחת) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית דמי לובאטו. השיר יצא לאור ב-21 ביוני 2018, על ידי חברת התקליטים איילנד רקורדס והוליווד רקורדס, כסינגל שלא מתוך אלבום.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-47 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והוקלט במהלך שנת 2018. לובאטו אף חשפה בראיון כיצד פעלה בעת כתיבת השיר, תוך ששיתפה כיצד השיר נכתב ובאיזו צורה הוא נכתב. היא אף אמרה "אני מרגישה שיצרנו מקום בטוח בשביל שהשיר הזה יקרה וייצא לאור".
הופעות
לובאטו ביצעה לראשונה את השיר במהלך המופע שלה ברוק בריו בליסבון, ב-24 ביוני 2018. היא פרסמה קטעים מההופעה החיה, תוך שפרסמה בטוויטר שלה כי: "הלילה עליתי על הבמה כאדם חדש עם חיים חדשים".
לאחר מכן, ביצעה את השיר במהלך סיבוב ההופעות "Tell Me You Love Me World Tour", שהתקיים בסמוך לצאת אלבום האולפן השישי שלה, Tell Me You Love Me. גרסה בליווי תזמורת של השיר עובדה ונעשתה על ידי המלחין אלפרדו סיריקה.
פו אורטז
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1931 בעיירה אורטז, ונקרא אלן בארנה אורטז. והשתייך לאגודת ספורט אזורית אורטז. המועדון היה אחד ממייסדי הליגה הצרפתית החובבנית. בשנת 1970, הצטרף אל הליגה המקצועית הראשונה שהוקמה - ליגת ה-LNB. לאחר עשור וחצי, בעונת 1985/86, זכה המועדון בתואר צרפתי הראשון שלו - אליפות צרפת. לפני כן, המועדון זכה בתואר האירופי הראשון שלו - גביע קוראץ' של עונת 1983/84, לאחר ניצחון בגמר מול הכוכב האדום בלגרד.
במשך שלושה עשורים, העפיל המועדון בכל עונה לתחרויות אירופיות, (1978-2009, רצף ההשתתפויות האירופיות הגדול ביותר).
עם המעבר לכדורסל המקצועני, בשנות ה-80 המאוחרות, המועדון היה צריך לעבור לעיר מאוכלסת ולכן התאחד עם העיר פו ושינה את שמו לאלן בארנה פו-אורטז. בשנת 1989, החל לשחק באולמה הביתי של העיר, ארמון הספורט של פו, שנבנה עבור המועדון המאוחד. איחוד זה הניב למועדון המאוחד בכעשרים שנה: 7 אליפויות ו-6 גביעים; בנוסף, להופעות מכובדות במפעלי אירופה השונים, שהפך את המועדון לטוב ביותר בצרפת.
בעונת 2008/09 נשרה הקבוצה לליגה השנייה, אך חזרה לאחר עונה אחת לליגה הבכירה. בסיום עונת 2011/12 ירדה לליגה השנייה, ושוב חזרה לליגה הבכירה לאחר עונה אחת.
אולם הבית של המועדון הוא ארמון הספורט של פו המכיל כ-7,900 מקומות ישיבה.
קומודור (דרגה)
קומודור (באנגלית: commodore) היא דרגת קצונה בציי מלחמה, שמקומה בסולם הדרגות בין קפטן לסגן אדמירל. בכמה ציים הדרגה המקבילה לה היא "אדמירל שייטת" (Flotilleadmiral בדנמרק, Lippueamiraali בפינלנד, Flottillenadmiral בגרמניה ו-Flottiljamiral בשוודיה) או "אדמירל משנה" (Contre-amiral בצרפת). דרגת קומודור מקבילה ל- OF-6 בקוד הדרגות הצבאיות של נאט"ו. ישנם ציים, בהם קומודור נחשב לקצין דגל.
היסטוריה
דרגת קומודור נגזרת מהתואר הצרפתי "קומנדור" (commandeur), שהיה אחד מתוארי האבירות הגבוהים שניתנו בצרפת; במסדרי אבירות צבאיים נשא את התואר מי שהיה אחראי על "קומנדה" (commenda), כלומר על אחת מנחלותיו של המסדר.
הצי המלכותי ההולנדי החל להשתמש בתואר commandeur מסוף המאה ה-16 למגוון תפקידים זמניים, עד שהתואר נקבע כדרגה קבועה בשנת 1955. חיל האוויר המלכותי ההולנדי אימץ את התואר commodore כדרגה מקבילה.
דרגת קומודור נוצרה בתחילה כתואר זמני שניתן לקפטנים, שניתן להם פיקוד על כמה אוניות. בציים אחדים קומודור הוא קפטן בכיר; בציים אחרים, לעומת זאת, קומודור נחשב לקצין דגל, כלומר רשאי להניף על אונייתו דגל המסמן את דרגתו, כמו אדמירל (להבדיל מקפטן רגיל, שאינו זכאי לכך). בצי המלכותי הבריטי הוכנסה דרגה זו כדי לחסוך במספר האדמירלים – עניין יקר, בהתחשב בגודלו של הצי הבריטי בזמן המלחמות הנפוליוניות.
הצי הבריטי
דרגת קומודור הונהגה בצי הבריטי מאמצע המאה ה-17, החל מימיו של מלך אנגליה, ויליאם השלישי. כאמור, היה צורך במפקדים בכירים, שיפקדו על שייטות, לא היה רצון למנות אדמירלים חדשים. קפטנים שמונו לפיקוד על שייטות נקראו קומודור, אך לא הייתה זו דרגה ממשית בסולם הדרגות. קפטנים שהחזיקו בתואר קומודור נחשבו עדיין בדרגת קפטן, וקידומם המשיך ככל קפטן אחר (קידום שהיה מבוסס בעיקר על ותק). ב-1748 נקבע, שקפטן בתפקיד קומודור יהיה שווה ערך לדרגת בריגדיר גנרל בצבא היבשה. ואולם, עם סיום תפקידו היה הקומודור חוזר לדרגת קפטן, ומאידך היו קפטנים שקודמו לדרגת אדמירל משנה (rear admiral) ללא ששימשו בתפקיד קומודור.
תפקיד הקומודור חולק לשתי רמות. קומודור במעמד הנמוך היה קפטן האוניה שלו, ובנוסף פיקד על שייטת של אוניות; לקומודור במעמד הגבוה היה קפטן שפיקד על האונייה שבה הפליג, והוא יכול היה להתרכז בענייני השייטת (מה שאיפשר, כמובן, שייטת גדולה יותר) – בדומה לאדמירל. ב-1783 הותר לקומודורים מן המעמד הגבוה ללבוש מדים של אדמירל משנה, הבחנה שנותרה עד איחוד שני סוגי הקומודורים בצי הבריטי בשנת 1958.
עם הזמן הפך תפקיד הקומודור לתפקיד שאינו קשור דווקא לפיקוד על אוניות בים; קומודורים פיקדו גם על נמלים ועל בסיסים ימיים. בשנת 1996 הפכה דרגת קומודור לדרגה עצמאית בצי הבריטי.
צי ארצות הברית
בצי ארצות הברית לא הייתה קיימת דרגת אדמירל עד 1862, בשל אי רצונו של הקונגרס לאשר קיום דרגה זו, כחלק מהמדיניות האנטי-מיליטריסטית ששררה בו. בשל כך, קיבל תפקיד הקומודור חשיבות רבה. כמו בצי הבריטי, תואר קומודור לא היה דרגה, אלא תפקיד זמני שניתן לקפיטנים. בתחילת ימיה של ארצות הברית, ניתן התפקיד גם לקצינים זוטרים יחסית; רק בשלב מאוחר יותר, לקראת אמצע המאה ה-18, נקבעו מסגרות ברורות להענקת התואר, אם כי הכללים לא היו ברורים עדיין לגמרי, והיו קצינים שנשאו את התואר לכל אורך הקריירה שלהם (ולא רק למשך מילוי התפקיד שעבורו זכו בתואר), דבר שהוסיף לחוסר הבהירות.
במלחמת האזרחים גדל הצי והיה צורך במינוי קצינים בכירים רבים. בשל כך שונה הנוהג הקיים, ותפקיד הקומודור הפך לדרגה קבועה. ב-16 ביולי 1862, מונו שמונה עשר קצינים לתפקיד קומודור בצי הצפון. התפקיד ניתן גם לקציני מטה שהיו אחראים על תפקידים המכונים כיום תומכי לחימה, כמו רפואה, אפסנאות, הנדסה, ועוד.
הצי הגרמני
בצי הגרמני של מלחמת העולם הראשונה הייתה נהוגה דרגת קומודור (באיות הגרמני: Kommodore). היה זה תואר שניתן לקצינים שפיקדו על יותר מכלי שיט אחד. התואר ניתן לא רק לקפטנים, אלא למעשה לכל קצין מדרגת סגן (Lieutenant) עד קפטן; הדבר היה אופייני בעיקר למפקדי צוללות, שפיקדו על כוחות משימה של צוללות. בצי הגרמני של מלחמת העולם השנייה כבר הייתה דרגת קומודור דרגה רשמית בצי הגרמני, שניתנה לקפטנים בכירים. מחד, הם נחשבו כקפטנים, ומאידך כבר לבשו מדים של אדמירל.
בצי הגרמני היום לא קיימת דרגת קומודור; התואר ניתן, כבצי ארצות הברית, לקפטן בכיר המפקד על יחידות כלי שיט.
דרגת קומודור בחילות אוויר
בחיל האוויר של ארגנטינה נהוגה דרגת קומודור (בספרדית: Comodoro), כדרגה מקבילה לדרגת קולונל; הדרגה שלפני קומודור היא תת-קומודור (vice commodore, או Vicecomodoro), המקבילה לדרגת סגן-אלוף. בחילות אוויר רבים נהוגה דרגת קומודור אוויר (Air Commodore). דרגה זו נהוגה בבריטניה, הודו, אוסטרליה, ניו זילנד, יוון, תאילנד, זימבבואה, פקיסטן וניגריה, והיא מקבילה לדרגת בריגדיר גנרל.
אין מחיר לחופש
אין מחיר לחופש הוא אלבום הבכורה של להקת בלוז ראש פינה, לאחר עשר שנות פעילות. האלבום יצא בחברת נענע דיסק.
ארז כץ
כץ גדל במחלקת הנוער של הפועל ירושלים, והחל משנת 1999 החל לשחק גם בקבוצה הבוגרת. בהיותו שחקן בית, הפך לאחד השחקנים המזוהים עם הקבוצה בראשית שנות האלפיים, וגם היה קפטן הקבוצה. בשנת 2004 זכה, כקפטן, להניף את גביע יול"ב. עם זאת, בסוף אותה שנה, החליט המאמן שרון דרוקר להתבסס על שחקני הקבוצה גיא קנטור ורביב לימונד, וכץ מצא את עצמו מחוץ לקבוצה. הוא חתם באליצור אשקלון, כעבור שנה עבר להפועל תל אביב, וכעבור שנה נוספת לבני השרון. בפברואר 2007 הדיחו כץ ובני השרון את מכבי תל אביב מגביע המדינה בשלב חצי הגמר, אך בהמשך הפסידו בגמר להפועל ירושלים.
כץ היה חבר בנבחרות ישראל השונות. הוא זכה במקום השישי עם נבחרת הנוער באליפות אירופה בשנת 1998, ובמקום השני עם נבחרת העתודה בשנת 2000. בשנת 2003 זומן לראשונה לנבחרת ישראל הבוגרת, ושימש כקפטן שלה במהלך מוקדמות אליפות אירופה, בשנת 2006.
כץ היה רכז בעל אוריינטציה הגנתית. הוא נחשב לשחקן שנלחם על כל כדור, ועל כן במאזניו הסטטיסטיים בלטו חטיפות וריבאונדים רבים בכל משחק, לצד עבירות.
ארנסט רנן
ז'וזף ארנסט רֶנָן (בצרפתית: Joseph Ernest Renan; 28 בפברואר 1823 – 2 באוקטובר 1892) היה פילוסוף, היסטוריון, פילולוג וארכאולוג צרפתי.
ביוגרפיה
רנן נולד בטרגייה שבברטאן למשפחה של דייגים. אביו היה רפובליקני מושבע ואילו אמו מלוכנית. רנן נקרע כל חייו בין תפישות העולם המנוגדות של הוריו. כשהיה בן חמש מת אביו ואחותו הנרייט בת השבע עשרה הייתה לסמכות המוסרית בבית המשפחה.
בקיץ 1838 זכה רנן בכל הפרסים של בית הספר המקומי. בעזרת הנרייט, שלימדה בפריז, קיבל רנן בן ה-15 הזמנה מהכומר רב ההשפעה פליקס דופנלו ללמוד במכללה שייס הכומר, סנט ניקולס דו שרדונה, אליו נהרו תלמידי הסמינרים הקתוליים המבריקים ביותר מרחבי צרפת ובני האצולה. העיר פריז היממה את הנער, שלא יצא קודם לכן מברטאן, ופתחה את עיניו. הוא למד כי "ידע אינו פריבילגיה של הכנסייה" והחל להתבונן בדת באור ביקורתי יותר.
ב־1840 עזב רנן את סנט ניקולס והחל ללמוד פילוסופיה בסמינר שבאיסי־לה־מולינו מתוך דבקות בסכולסטיקה. מותש מהרטוריקה בסנט ניקולס, ביקש הנער המבריק להעמיק יותר בלימודי התאולוגיה הקתולית. הפילוסופים אליהם נמשך בתחילה היו ניקולא מלבראנש ותומאס ריד ואחריהם המשיך להגל, קאנט והרדר. הוא החל לראות סתירה בין התורה הדתית למדע. הוא אף לא הסתפק בפילוסופיה: להנרייט כתב כי הפילוסופיה מרגשת אותו אך מספקת רק מחצית מתאבונו לאמת, וכי הוא "משתוקק למתמטיקה". מהתכתבותם של רנן עם הנרייט משתקפת אשה השווה לו ביכולתה האינטלקטואלית ואף עולה עליו באופיה ובטבעה. השפעתה של הנרייט על רנן הייתה רבה ולאחר מותה ב־1861 הוא הקדיש ל"נשמתה הטהורה" את ספרו החשוב על חייו של ישו.
ב-1864 נחשף רנן בקרוזה למדעי הטבע דרך תלמידו, הכימאי מרסלין ברתלו, שנותר ידידו הקרוב עד יום מותו של רנן. במקביל התקדם בחקר הפילולוגיה השמית: ב־1847 קיבל מהאקדמיה הצרפתית את פרס וולני היוקרתי, על החיבור Histoire générale et systèmes comparés des langues sémitiques שכתב על השפות השמיות. באותה שנה הצטרף כחבר מן המניין לסגל האקדמי של אוניברסיטת ונדום.
בעקבות מסעו לסוריה ב־1861 הוא החל לכתוב את Vie de Jésus ("חיי ישו"), אשר פורסם ב־1863. ספר זה הוא אחד מהספרים המוקדמים ביותר שנכתבו על חיי ישו מנקודת מבט היסטורית־מדעית טהורה. בימי חייו רנן נודע יותר מכל כמחברו של רומן היסטורי פופולרי זה. המחלוקת העיקרית סביב הספר הייתה הנחת היסוד לפיה ניתן לכתוב "ביוגרפיה" על חייו של ישו כמו על כל אדם. הנחת יסוד שנייה שהיתה כרוכה בכתיבת הספר היא שניתן להתייחס אל כתבי הקודש כאל מסמכים היסטוריים או עדויות ספרותיות, ושניתן אף להטיל בספק באמיתות תוכנם. הנחות אלה עוררו גל של דיונים ואת זעמה של הכנסייה הקתולית. על חיבורו זה שילם רנן בהשעיה מכהונתו היוקרתית כפרופסור לעברית ב־Collège de France, השעיה זו בוטלה עם עלייתה מחדש של הרפובליקה ב־1870.
רנן לא הסתגר כל ימיו במגדל השן האקדמי. מכתביו עולות דאגתו לחברה בה חי והשקפת העולם הליברלית שלו. ב־1869 הציג את מועמדותו מטעם הליברלים בבחירות הפרלמנטריות. הליברליות שלו התמתנה עם השנים עד שהיה מוכן להשלים עם קיומה של הקיסרות השנייה ולפעול במסגרתה. אולם זאת לא האריכה ימים: מלחמת צרפת–פרוסיה שפרצה ב־1870 שמה קץ לשלטונו של נפוליאון השלישי.
המלחמה הייתה נקודת מפנה בחיי רנן. הוא נאלץ לראות את גרמניה שהעריץ על תרומתה לחשיבה המדעית, כובשת את מולדתו. בכל זאת לא חדל להיות מושפע מהגרמנים: ב־1871 הוא פרסם את La Réforme intellectuelle et morale, חיבור בו הציע לארצו שיטה פוליטית חברתית שבבסיסה הייתה מונרכיה פאודלית לפי המודל הגרמני המנצח. כישלונה של הקומונה הפריזאית שכנע אותו עוד יותר שהדרך שהציע היא הנכונה. משבחרה האומה ללכת בדרך אחרת, הוא שקע לזמן מה במרירות הניכרת בחיבוריו גדושי האירוניה מהתקופה. אולם רנן לא היה חסיד שוטה ועקשן של רעיונותיו. משהוכחה הרפובליקה הצרפתית השלישית כהצלחה הוא שינה את דעתו על הדמוקרטיה ונתן ביטוי בכתביו לרעיונות אופטימיים יותר. ראיית השחורות התחלפה באמונה בקידמה ואף בראייה מפויסת וחיובית יותר, אם לא של האמונה הקתולית עצמה, לפחות של היופי הגלום בתרבות הכנסייתית, באורח החיים ובזכרונות הטובים מילדותו הדתית.
רנן עבד בשקידה והיה כותב פורה ביותר. בגיל שישים, לאחר השלמתו של פרויקט מונומנטלי אחד (היסטוריה של הנצרות בשמונה כרכים), הוא המשיך למשימה כבדה לא פחות – כתיבת ההיסטוריה של עם ישראל. חמישה כרכים של חיבור זה ראו אור, השניים האחרונים מביניהם לאחר מותו של רנן. חיבור היסטורי זה אינו נקי מטעויות אולם חשיבותו העיקרית היא בעיסוקו בהתפתחות של הרעיון הדתי היהודי. רנן התחיל גם בפרויקט כתיבת קורפוס הכתובות השמיות שהמשיך לפרסם כרכים חדשים 70 שנה לאחר מותו, והספיק לפרסם בו שני כרכים.
בשנותיו האחרונות זכה רנן לכיבודים רבים, כולל אות לגיון הכבוד. ב־1892 נפטר לאחר מחלה ממנה סבל מספר שנים. הוא נקבר בבית הקברות של מונמארטר. לאחר מותו ראו אור, פרט לשני הכרכים האחרונים בהיסטוריה של עם ישראל, גם אסופת מכתביו לאחותו הנרייט, מכתביו לחברו ברתלו וספר על מדיניותו של פיליפ היפה בענייני דת.
הגדרת הלאומיות
בהרצאה שנשא בסורבון ב־11 במרץ 1882 הציג רנן תשובה משלו לשאלה מהי אומה. לפי רנן, אומה היא "תוצאה של עבר ארוך, עתיר מאמצים, הקרבות ומסירות", היוצר אצל ילידי אותה תרבות רצון "להוסיף ולקיים את הירושה שקיבלנו בשלמותה". הגדרה זאת מנוגדת לזאת הגרמנית של פיכטה, שמתיימרת להגדיר אומה במונחים אובייקטיביים של גזע או קבוצה אתנית, והיא נותנת משקל רב להיבט הרגשי המתפתח אצל בני האומה לאורך השנים. עם זאת, אין לקבל את הניסיון לזהות את רנן עם תאוריות אמנה חברתית המתעלמות מן ההיבט ההיסטורי של האומה. לדעת רנן, הלאום והאדם "אינו פרי אלתור" אלא תוצר של ההיסטוריה. "שיתוף האינטרסים יוצר את חוזי המסחר" ואילו בלאום קיים "משהו מן הרגש". "צולפריין איננו מולדת".