cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תרומות ומעשרות
ההלכה
לפיכך, הנוהג כיום הוא שהתרומה ותרומת המעשר, שאסורות באכילה ובעלות קדושה, מוצנעות בצורה מכובדת (בדרך כלל על ידי הנחתן בשתי שקיות בפח הזבל).
מעשר שני שאינו ניתן לאכילה "מחולל" על גבי מטבע. בשונה מ"פדיה" שנהגה בזמן המקדש, הערך של המטבע שעליו מחללים את התבואה יכול להיות קטן ביותר. לאחר החילול, הקדושה למעשה "עוברת" מהפירות אל המטבע, והפירות רשאיים באכילה, אך יש לנהוג במטבע בקדושה. מעשר עני הוא למעשה היחיד מבין המעשרות שנוהג גם היום, ללא שינוי.
נוסח האמירה והברכה
לנוסח המקובל כיום אין מקור מפורש בגמרא והוא נתהווה במשך הדורות, אם כי לכל פרט ופרט בו יש מקור בתלמוד ובפוסקים. לנוסח המלא ראה בהערה. יש חשיבות גדולה להבנת הנוסח, ראו בדברי הרב צבי פסח פרנק
במידה וחיוב הפרשת התרומות ומעשרות ודאי, נאמרת ברכה קודם לאמירת הנוסח (אשר קדשנו במצוותיו וציוונו להפריש תרומות ומעשרות). הברכה נאמרת רק בהפרשה ודאית, דהיינו:
נוסח האמירה טכני בעיקרו, וקודם לאמירתו יש להפריד מהטבל חלק בשיעור של 1% + תוספת קטנה. משמעות נוסח ההפרשה היא הגדרת התוספת הקטנה שצורפה ל-1% שהופרש בצד כתרומה גדולה, הגדרת 9% מהטבל (הגדרה זו מבוססת על כיווני רוחות השמיים, בדרך כלל חלק המזון בצד צפון, ומכונה 'קריאת שם') ביחד עם ה-1% שהופרש בצד כמעשר ראשון, ואז הגדרת ה-1% שהופרש בצד כתרומת מעשר. לאחר מכן מוגדר 10% מהטבל שנותר (בדרך כלל מוגדר גאוגרפית בצד דרום) כמעשר שני או כמעשר עני, בתלות בשנת המחזור לשמיטה שבה הגיע הטבל לבשלות. במידה והופרש מעשר שני, יש לחלל אותו על חלק מטבע מיוחד שיועד לכך קודם. כיום מספקים מכונים תורניים שונים שירות חילול מעשר שני על מטבע בבעלותם, בכפוף לרכישת מנוי שנתי.
החלק שהופרש כתרומה וכתרומת מעשר נעטף ומושלך, מאחר שלכהנים אסור לאוכלו כיום בזמן שהם טמאים. כיום מקובל שאת המעשר ראשון והמעשר עני שומרים הבעלים לעצמם, והם אינם ניתנים ללויים ולעניים, מסיבות שונות.
איוואן פאפאנין
איוואן דמיטרייביץ' פאפאנין (רוסית: Иван Дмитриевич Папанин) (26 בנובמבר 1894 - 30 בינואר 1986), חוקר קוטב סובייטי, אדמירל בצי הסובייטי, פעמיים גיבור ברית המועצות.
איוון פאפאנין נולד בעיר סבסטופול בשנת 1894. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצי האימפריה הרוסית. לאחר מהפכת אוקטובר הצטרף לצבא האדום ולקח חלק פעיל במלחמת האזרחים ברוסיה באוקראינה וקרים. במשך 15 שנים ניהל תחנות מחקר בארץ פרנץ יוזף וכף צ'ליוסקין.
במרץ 1937 יצאו ממוסקבה 4 מטוסים כבדים ומטוס קל אחד, תחת פיקודו של אוטו שמידט. ב-19 במאי, הגיע המטוס הראשון (של הטייס מיכאיל וודופיאנוב) שהמריא מהאי רודולף, בארץ פרנץ יוזף, אל הקוטב הצפוני ונחת שם על גוש קרח בעובי כ 3 מטר ובשטח 4 קמ"ר, הנחיתה הראשונה בקוטב הצפוני.
לאחר שבוע שבו המטוסים לבסיסם, בהותירם מאחור 4 חוקרים שהקימו את תחנת הקוטב הראשונה הקוטב הצפוני 1 "SP-1":
גוש הקרח נסחף במשך 247 יום על פני יותר מ-2600 ק"מ. המדענים חקרו דגימות רבות וביצעו מדידות חשובות, עד אשר ב-19 בפברואר 1938 נסחף גוש הקרח לים גרינלנד והחוקרים חולצו באמצעות שוברת קרח.
המשלחת הוכיחה כי אין שטח אדמה או איים קטנים תחת כיפת הקרח של הקוטב הצפוני. התברר כי השכבות התחתונות של אוקיינוס הקרח הצפוני מתחממות בהשפעת קרום כדור הארץ וזרמים מהאוקיינוס האטלנטי. מדידות מזג האוויר שביצעו אפשרו טיסות קבועות מעל אזור הקוטב.
עבור משימה זאת זכה יחד עם עמיתיו בתואר גיבור ברית המועצות ובתואר אקדמי. בתואר גיבור נוסף זכה עבור ניהול הצלת שוברת הקרח "גיורגי סדוב". מאוחר יותר בחייו היה אחראי למשלחות והחקר הביולוגי־ימי מטעם האקדמיה הסובייטית למדעים.
יאנגדונג
יאנגדונג (בקוריאנית: 양동) הוא כפר במחוז צפון גיונגסאנג שבמזרח קוריאה הדרומית, צפונית-מזרחית לקיונגג'ו. הוא משמר מסורות ואדריכלות מתקופת ממלכת ג'וסון, והוא הוכר בשל כך כאתר מורשת לאומית, ובשנת 2010 הוכרז גם כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו, יחד עם הכפר ההואה.
היסטוריה
ממצאים ארכאולוגיים, בעיקר שרידי קברים, מעידים על התיישבות באזור במאה הרביעית לפני הספירה וכן במאה הרביעית והחמישית. הכפר עצמו הוקם ב-1457 בידי סוֹן סוֹ, בן לשושלת ווֹלסוֹנג סוֹ, לאחר נישואיו ליִי בוֹן, בת לשושלת יוֹגאנג יִי, ולאורך השנים היה מקום משכנם של אצילים.
במהלך המאה ה-20 התפתח הכפר. הוא חובר לרשת מסילות הברזל, והוקמו בו בית ספר, מקדש בודהיסטי וכנסייה, וכן הוקם גשר מעל נהר אלאקצ'ון.
בשנת 1984 הכריזה ממשלת קוריאה הדרומית על הכפר כ"אתר תרבותי חשוב", וב-2010 הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית. אתר המורשת כולל גם את האקדמיות הקונפוציאניות אוֹקסאנסוֹווֹן ודוֹנגאנגסוֹווֹן, ואת בית דוֹנגנאקדאנג, המצויים מחוץ לתחומי הכפר.
מתאר
הכפר משמר גם את אחד מעקרונות הפנג שווי: מאחוריו הר (סולצ'אנגסאן) ומלפניו נחל (יאנגדונגצ'ון).
בתי הכפר
נכון לשנת 2010, כולל הכפר כ-160 בתים, בעלי גגות רעפים או קש, בסגנון המאפיין את שושלת ג'וסון, ששלטה בקוריאה עד סוף המאה ה-19. רוב הבתים בכפר מאוכלסים, ו-54 מהם בני למעלה מ-200 שנה. בדרך כלל כללו מתחמי המגורים, עם בנייתם, אגפים נפרדים לגברים ולנשים, וכן מבנה ששימש כמקדש. בחלק מהמתחמים הוקמו גם מבנים נוספים, ששימשו למטרות שונות: מגורי משרתים, אסמי תבואה, ספריות, ועוד.
עם הבתים הבולטים בכפר נמנים הבתים המפורטים להלן.
בתי מגורים:
אתרי לימוד קונפוציאניים:
אמנות עכשווית
אמנות עכשווית היא זרם תרבותי הרווח באמנות, באדריכלות, בעיצוב, בצילום ובמוזיקה. הזרם החל להתגבש ב-1945 - לאחר מלחמת העולם השנייה והתפתח בשנים המאוחרות של המאה ה-20 כתגובת נגד לאמנות המודרנית.
האמנות העכשווית מעניקה מקום מרכזי לסוגיות כמו אקולוגיה, זהות אישית, פוליטית ותרבותית, משפחה, קהילה וחברה. בשנת 2009 פרסם אנדראה בנטי את "המניפסט של אמנות המערות החדשה", שמקשר בין האמנות המודרנית לבין מקורות האמנות בתקופה הפרהיסטורית.
אמנים עכשוויים פועלים בעולם חסר גבולות, המתאפיין בכך שהוא רב תרבותי, טכנולוגי וחוצה עמים, יבשות ומגדרים.
היסטוריה
עכשווי הוא מושג היסטוריוגרפי, העומד כאן בניגוד למושג המודרניות. הוא מציין את התקופה מ-1945 עד ימינו. מקובל לכנות 'עכשווי' רק מה שנוצר בשנות האלפיים. עם זאת, ניתן לראות בזרם הרדי מייד משנת 1910 של מרסל דושאן את מבשר האמנות העכשווית. באותה שנה קמה בלונדון 'החברה לאמנות עכשווית'; ולאחריה קמו חברות ומכונים דומים ברחבי העולם.
חלקם שינו את הגדרתם בהמשך מעכשווי למודרני, כי הם לא הדביקו את קצב השינויים שעוברת האמנות העכשווית. הביקורת שמוטחת כלפי האמנות העכשווית מזכירה את הביקורת שעלתה בשעתה כלפי האמנות המודרנית. לאור זאת, מוזיאונים נוהגים להגדיר את עצמם כ"מוזיאון לאמנות מודרנית ועכשווית".
המושג עכשוויות גם טומן בחובו משמעות של 'בו-זמניות' (סימולטניות). הוא מעורר פולמוס, כי מטבע הדברים לכאורה לא קיים מרחק הזמן הנדרש בכדי לשפוט יצירה. חשוב גם לציין שלא כל מה שנוצר היום שייך לאמנות עכשווית, ישנם אמנים שבוחרים ליצור בסגנונות אמנות אחרים.
מאפיינים
אחד התוצרים של הביטול הכמעט אוניברסלי של האמנות המודרנית על ידי אמנים עכשוויים הוא פיתוח של היסטוריציזם חדש, אירוני ומנותק, על ידי הביטול שאמנות זו עושה לתהליך הדיאלקטי של ההיסטוריה, ובדרך זו פונה לכל התקופות ולכל הסגנונות באותה מידה של עניין.
אמנים עכשוויים דוחים את הרעיון של האמן כגיבור, ומעדיפים אפשרות של שכפול והפצת עבודות לכל העולם באופן מכני. כמו כן, אמנים רבים עסקו בציטוט של עבודות קודמות של אמנים ידועים, לדוגמה שימוש בציורים של פבלו פיקאסו בשינוי קל ושינויים אירוניים בתמונת המונה ליזה. האמנות העכשווית לא מתעניינת בסוגיות אמנותיות גרידא (צורות, נושאים וחומרים), אלא מדגישה סוגיות פילוסופיות, פוליטיות וחברתיות. כאמנות המבקשת להשפיע, היא מעלה לסדר היום נושאים שנויים במחלקת, כגון מיעוטים, הומוסקסואליות, איידס, מלחמות, כיבוש, סביבתיות, הגירה, כלכלה גלובאלית, פמיניזם ועוד.
אמנות עכשווית מותירה בפני צופיה בלבול מסוים, כיוון שלא מצורפות "הוראות הפעלה" למופעיה השונים. אמנות זו מורכבת מאוד, ומאופיינת בהיעדר תקשורת ישירה עם נמעניה. אי ההבנה נועדה לעורר טלטלה, לחדש ולהעשיר תבניות מחשבה ואופני ראייה שונים. האמנות העכשווית היא למעשה שפה, וכמו כל שפה צריך ללמוד אותה בכדי להבין את מה שהיא מנסה לשדר.
אפיון נוסף של האמנות בת זמננו הוא שבמקביל לאירועים מרכזיים בבירות העולם המערבי, היא פועלת בפיזור גאוגרפי גלובלי.
טרנדים באמנות עכשווית
בנוסף לכלים וחומרים הנהוגים באמנות המודרנית, האמנות העכשווית עושה שימוש בחומרים חדשים בהם מראות (Mirror' 'Piece), נוזלי גוף (דם ושתן), הפרשות (Piero Manzoni: Merde d'artiste), פלסטיק (פוליסטירן, פוליאוריתן, סיליקון - ב-Expansions de Cesar); וכן בטכנולוגיות עכשוויות, bio-art (גנים מהחי), מערכות מכניות (Stelarc). האמנות העכשווית משתדלת לשקף גם היבטים תפיסתיים כמו 'הכאן ועכשיו', 'מיזמים בעבודה' (Roman Oplaka), 'land art' (James Turrell)', ניסויים עיתונאיים (Space Media Fred Forest). אמנות הלם, וכן נוקטת לעיתים בצעדים שנתפסים כלא-מוסריים או כטאבו. אמנים עכשוויים משתמשים גם בכלים שמעניקה הטכנולוגיה המודרנית, בהם יצירת אמנות מדיה חדשה, אמנות דיגיטלית ואמנות אינטרנט.
במוזיקה, מלחינים ומוזיקאים משתמשים במוזיקה אלקטרונית ובמוזיקת מחשב. אמנים רבים עדיין יוצרים בטכניקות המסורתיות של ציור ופיסול, ובמקביל מספר הולך וגדל של אמנים מעדיפים יצירות אמנות שכוללות מיצב, מיצג, מיצב וידאו, וידאו ארט, אמנות מבוססות מדיה ופרויקטים מחקריים. אמנות עכשווית פעמים רבות ממוקדת במופשט. עקב כך מבקרים אותה על היותה "חסרת משמעות" או שהיא "אינה אמנות". בין הטרנדים של האלף הנוכחי נמנים הזרמים הבאים, אשר שמם מצביע על רעיונם המרכזי: {| class="wikitable"
ביקורת על האמנות העכשווית
האמנות העכשווית היא רבת השפעה היום, והיא משפיעה ומושפעת מהעולם הסובב אותה. משום שהיא לא תמיד מובנת, האמנות העכשווית מעוררת ביקורת וחשדנות. נטען כלפיה שהיא ריקה מתוכן, ושהיא גורמת להתבהמות ההמונים ולניוונם. בעקבות כוחה הכלכלי של התרבות העכשווית, גם מרבים לטעון כלפיה כי משלם המיסים משתתף במימונה, באשמת פקידים חסרי אחריות. לפיכך, לעיתים אף עולות תביעות משפטיות כנגד מוסדות המדינה.
סיטרואן C4 WRC
סיטרואן C4 WRC היא מכונית מרוצי ראלי, שנבנתה על ידי סיטרואן להתמודדות באליפות העולם בראלי. המכונית מבוססת על דגם הסיטרואן C4 והיא החליפה את דגם הקסארה WRC. המכונית הוצגה לראשונה בעונת 2007. סבסטיאן לב זכה עם המכונית ארבע פעמים רצופות באליפות הנהגים. המכונית הייתה שותפה לשלוש זכיות באליפות היצרנים.
סך הכל זכתה סיטרואן עם המכונית ב-36 מרוצים. בעונת 2011 הוחלפה המכונית בסיטרואן DS3 WRC. .
2008
לב וסורדו המשיכו בקבוצה עונה נוספת. לב ניצח 11 מתוך 15 מרוצים בעונה וזכה באליפות. סורדו סיים שלישי, הישג שהבטיח לסיטרואן זכייה באליפות היצרנים.
מלבד הקבוצה הרשמית, דגם ה-C4 WRC שימש בעונה גם את הקבוצה הפרטית PH-sport, בה התחרה קונרד ראוטנבך. בנוסף, שימשה המכונית את הזוכה באליפות העולם בראלי לנוער (JWRC) סבסטיאן אוז'ייה, בראלי בריטניה, המרוץ הראשון בו התחרה ברכב מהקטגוריה הבכירה.
2009
לב ניצח את חמשת המרוצים הראשונים של העונה ואת שני המרוצים האחרונים וניצח את מיקו הירבונן בקרב על התואר בהפרש של נקודה אחת בלבד. סורדו סיים שוב במקום השלישי וסטירואן זכתה שוב באליפות היצרנים.
PH-sport התחרו כקבוצה פרטית בשם "סיטרואן ג'וניור". ראוטנבך, אוז'ייה (11 מרוצים), יבגני נוקינוב (8 מרוצים) וכריס אטקינסון וארון בורקארט (מרוץ אחד כ"א) התחרו עבור הקבוצה. פטר סולברג שהתחרה במרבית העונה בדגם הקסארה WRC, התחרה בשני המרוצים האחרונים עבור קבוצת ג'וניור עם הדגם הנוכחי.
2010
לב וסורדו התחרו עבור קבוצת היצרן בעוד אוז'ייה וקימי רייקונן התחרו עבור קבוצת ג'וניור. אוז'ייה ניצח את ראלי פורטוגל כנהג קבוצת המשנה. במהלך העונה החליף אוז'ייה את סורדו בקבוצה הבכירה בשלושה מרוצים וניצח את ראלי יפן, הניצחון הראשון שהשיג לקבוצת יצרן.
פטר סולברג התחרה בקבוצה פרטית הנושאת את שמו עם ה-C4 WRC. הוא צבר שמונה פודיומים וסיים את העונה במקום השלישי.
וסטורלנד
וסטורלנד (באיסלנדית: Vesturland) הוא אחד ממחוזות איסלנד, הממוקם במערב המדינה. במחוז מתגוררים כ-16,000 תושבים.
העיר הגדולה במחוז היא אקרנס, שלמרות גודלה היחסי, היא אינה בירת המחוז.
ויסנטה איבורה
ויסנטה איבורה דה לה פואנטה (בספרדית: Vicente Iborra de la Fuente; נולד ב-16 בינואר 1988 במונקדה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת לבאנטה.
לבאנטה
איבורה נולד במונקדה שבספרד וגדל במחלקת הנוער של לבאנטה. בתחילת עונת ערך 17 הופעות בלבאנטה ב', קבוצת המילואים של לבאנטה. עזיבתם של מספר שחקנים בשל מצב כלכלי קשה של לבאנטה הביאה להעלתו לקבוצה הראשונה. ב-9 בינואר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, במשחק בגביע המלך נגד חטאפה, וב-13 בינואר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הספרדית, כשהחליף את פדרו לאון בדקה ה-69 במשחק נגד ריאל מדריד במסגרת המחזור ה-19. ב-30 במרץ 2008 הבקיע איבורה את שער הבכורה שלו בליגה, שער בדקה ה-90 בהפסד 1–2 לאלמריה במסגרת המחזור ה-30.
סביליה
ב-16 באוגוסט 2013 חתם איבורה על חוזה ל-5 שנים בסביליה. ב-25 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק במחצית הראשונה בתיקו 0-0 נגד קבוצתו לשעבר, לבאנטה, במסגרת המחזור השני בליגה. ב-24 בנובמבר 2013 הבקיע את שער הליגה הראשון שלו בסביליה, שער בדקה ה-88 בניצחון 0–4 על ריאל בטיס במסגרת המחזור ה-14. ב-18 במאי 2014 הבקיע צמד שערים בניצחון הליגה 3-1 על אלצ'ה במסגרת המחזור ה-38 והאחרון. בעונת הוסט על ידי המאמן אונאי אמרי לתפקיד מעט יותר התקפי בקישור, והבקיע 9 שערים בכל המסגרות, 7 מהם בליגה. איבורה זכה יחד עם סביליה בליגה האירופית לעונת, אך לא שיחק במשחק הגמר נגד בנפיקה ליסבון, ובהליגה האירופית לעונת , בו עלה כמחליף במשחק הגמר נגד דניפרו דניפרופטרובסק בדקה ה-89. עונה לאחר מכן שוב עלה מהספסל דקה לסיום גמר הליגה האירופית 2016, בו גברה סביליה 1–3 על ליברפול.
לסטר סיטי
ב-6 ביולי 2017 חתם איבורה בלסטר סיטי. ב-19 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 0–2 על ליברפול בגביע הליגה, בו בישל שער. ב-30 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בליגה בתיקו 0-0 נגד בורנמות'. ב-4 בנובמבר 2017 הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בתיקו 2-2 נגד סטוק סיטי. בעונתו הראשונה בקבוצה כבש 3 שערים ב-26 הופעות בכל המסגרות.
ויאריאל
ב-7 בינואר 2019 חתם איבורה בויאריאל.
חזרה ללבאנטה
ב-29 ביולי 2022 הושאל לקבוצת נעוריו לבאנטה.
סנט לואיס בלוז
סנט לואיס בלוז (באנגלית: St. Louis Blues) היא קבוצת הוקי קרח מקצוענית מסנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NHL בה היא חברה בבית המרכזי שבחטיבה המערבית.
הקבוצה נוסדה ב-1967 כחלק מההתרחבות הגדולה של ה-NHL שהכפילה את גודל הליגה מ-6 ל-12 קבוצות.
הבלוז זכו בגביע סטנלי פעם אחת, ב-2019, לאחר 52 שנות בצורת מאז היווסדה של הקבוצה.
תחילת הדרך
סנט לואיס בלוז קמה כחלק מההתרחבות שהכפילה את גודל ה-NHL וסיימה את תקופת "שש המקוריות" ב-NHL, התקופה בת 25 השנים בה שיחקו בליגה שש קבוצות קבועות. הזיכיון ניתן לסנט לואיס לא מעט בשל לחץ של משפחת וירץ, בעלי שיקגו בלאקהוקס, שהיו גם הבעלים של אולם בסנט לואיס, "סנט לואיס ארנה"; האולם היה במצב ירוד מאוד, בעיקר לאחר שניזוק מטורנדו ב-1959, ומשפחת וירץ רצתה למכור אותו לבעלי הזיכיון החדש.
הרוכש, סיד סולומון, השקיע כסף רב בשיפוץ האולם הישן והגדלת תכולתו מ-12000 ל-15000 צופים. השם שנבחר לקבוצה, "סנט לואיס בלוז", נלקח משמו של שיר מפורסם של מלחין הבלוז הנודע ויליאם כריסטופר הנדי, שזכה לעשרות ביצועים.
המאמן הראשון של הקבוצה היה שחקן העבר לין פטריק, שהביא איתו עוזר צעיר, סקוטי באומן. לאחר שהבלוז החלו בצורה לא טובה את עונתם הראשונה, התפטר פטריק, ובאומן נכנס לתפקיד המאמן.
למזלם של הבלוז, הליגה שלאחר ההרחבה חולקה לשני בתים לא שווים בחוזקם - הבית המזרחי, שכלל את "שש המקוריות" המנוסות והחזקות, והבית המערבי שכלל את כל קבוצות ההתרחבות ובהן הבלוז. הבלוז התגלו כקבוצה החזקה ביותר מבין קבוצות ההתרחבות בשנים הראשונות, והגיעו לסדרת גמר גביע סטנלי בשלוש העונות הראשונות להשתתפותם בליגה - 1968, 1969 ו-1970. בסדרות הגמר, מול נציגת הבית המזרחי, הובהרו הבדלי הרמות בין הבתים כאשר הבלוז נוצחו בכל הסדרות - פעמיים על ידי מונטריאול קנדיאנס ופעם אחת על ידי בוסטון ברואינס - בלא שניצחו ולו משחק אחד.
עיקר כוחה של הקבוצה באותן שנים היה ההגנה שלה, בראשות שני שוערים וותיקים שנחשבו לשם דבר ב-NHL - ז'ק פלאנט, שעשה את מיטב שנותיו במונטריאול קנדיאנס, וגלן הול שכיכב בשיקגו בלאקהוקס עד התרחבות הליגה. כוכב ההתקפה שלה היה רד ברנסון, חלוץ מרכזי שהגיע מניו יורק ריינג'רס.
שנות ה-70
ההצלחות הראשונות לא חזרו על עצמן בשנות ה-70, בין השאר עקב שינוי מבנה הליגה והעברתה של שיקגו בלאקהוקס לבית המערבי. המאמן המצליח סקוטי באומן עבר למונטריאול, בדרך לקריירת אימון מפוארת ב-NHL. השחקנים הוותיקים, כולל הכוכבים פלאנט, הול וברנסון, הועברו לקבוצות אחרות או פרשו. ב-1974 החמיצה הקבוצה את הפלייאוף בפעם הראשונה, והעלייה שלה לפלייאוף ב-1977 הייתה האחרונה באותו עשור.
העשור התאפיין גם בבעיות כלכליות לקבוצה שהביאו אותה אל סף התמוטטות. לקראת סוף העשור כלל צוות הקבוצה כולו שלושה עובדים בלבד, כאשר נשיא הקבוצה, אמיל פרנסיס, שימש גם כמנכ"ל וכמאמן. מעבר הקבוצה לעיר אחרת נראה כאפשרות בלתי נמנעת, אולם ב-1977 מצא סיד סולומון רוכש לקבוצה - רלסטון פורינה, הבעלים של חברת המזון לחיות מחמד "פורינה". פורינה, שהיה תושב סנט לואיס, החליט להשאיר את הקבוצה בעיר.
שנות ה-80
לאחר עונת 1979 הקשה, בה ניצחו רק 18 משחקים וקבעו שיא שלילי של הקבוצה המחזיק מעמד עד היום, השתפרו הבלוז בעונת 1980 ועלו לפלייאוף, אולם נוצחו בסיבוב הראשון על ידי שיקגו בלאקהוקס.
ב-1981, עם כוכב העבר רד ברנסון כמאמן, הציגה הקבוצה שלושה חלוצים מצוינים - וויין באביץ' שכבש 54 שערים, בראיין סאטר עם 35 שערים, ומעל כולם ברני פדרקו שצבר 106 נקודות. לבלוז היה גם שוער מצוין, מייק ליוט, שזכה באותה עונה בפרס לסטר פירסון - ה-MVP של העונה מטעם איגוד השחקנים. בעזרת כל אלה סיימו הבלוז במאזן השני בטיבו בליגה והדיחו בסיבוב הראשון בפלייאוף את פיטסבורג פינגווינס - סדרת הפלייאוף הראשונה שניצחה הקבוצה מאז 1972; בסיבוב השני נחלו הבלוז אכזבה כשהודחו על ידי ניו יורק ריינג'רס.
ב-1983 הציגו הבלוז את נבחר הדראפט שהפך לכוכב הבא של הקבוצה, דאג גילמור, והצליחו שוב להגיע לפלייאוף, אולם צרותיה הגיעו מכוון שינוי בהנהלת חברת "פורינה". ההנהלה הישנה התייחסה לפרויקט הבלוז כתרומה לקהילה, ואילו החדשה ראתה בבלוז חטיבה עסקית שמפסידה כסף לחברה, והחליטה להיפטר ממנה. הקבוצה נמכרה לביל הנטר, ממייסדי ה-WHA - ליגה מתחרה ל-NHL שפעלה בשנות ה-70 - אולם ה-NHL הטיל וטו על העסקה בשל רצונו של הנטר להעביר את הקבוצה לססקטון, העיר הגדולה בפרובינציה הקנדית ססקצ'ואן. "פורינה" הגיבה באטימת ה"סנט לואיס ארנה" והחזירה את הזיכיון על הקבוצה ל-NHL, והקבוצה עמדה בסכנת קיום לפני שנמכרה לאיש העסקים ביל אורנסט, גם הוא תושב סנט לואיס שרצה לשמר את הקבוצה בעיר.
אורנסט הפעיל את הקבוצה בתקציב קטן יחסית, אך למרות זאת הצליחה הקבוצה להעפיל לפלייאוף מדי שנה, כאשר הישג השיא שלה היה העלייה לגמר חטיבת קמפבל (היום החטיבה המערבית) ב-1986, שם הפסידה בשבעה משחקים לקלגרי פליימס. לאחר אותה עונה מכר גם אורנסט את הקבוצה, שוב לאיש עסקים מקומי, מייקל שאנהן.
שנות ה-90: עידן ברט האל
האל, בנו של בובי האל שכיכב ב-NHL בשנות ה-60 ובליגה המתחרה WHA בשנות ה-70, התגלה כאחד המבקיעים המחוננים בכל הזמנים. עונת השיא שלו הייתה 1991, כאשר כבש 86 שערים - התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים עד היום, כאשר רק וויין גרצקי הבקיע פעמיים יותר שערים בעונה אחת. ההצטיינות של האל עם שותפיו להתקפה, אדם אוטס וברנדן שנהאן, ועם קרטיס ג'וזף בשער, הביאה את הבלוז שוב למאזן השני בטיבו בליגה - אך שוב נכשלה הקבוצה בפלייאוף כשהודחה בסיבוב השני על ידי מינסוטה נורת'סטארס.
המחצית השנייה של שנות ה-90, באולם החדש "קיל סנטר" (כיום אנטרפרייז סנטר) שהחליף את ה"סנט לואיס ארנה" הישן, הייתה דומה לראשונה. האל המשיך להצטיין, והמאמן מייק קינן שהגיע ב-1995 ניסה לגרום לשינוי ביכולת של הקבוצה בפלייאוף. עסקאות שונות שחררו מהקבוצה את ג'וזף ושנהאן, והביאו אליה את וויין גרצקי - מבוגר ומעבר לשיאו - ב-1996, ואת השוער גרנט פיור, שניהם מלוס אנג'לס קינגס. המגינים אל מקיניס שהגיע ב-1994 וכריס פרונגר שהגיע ב-1995 היו האנשים המרכזיים בהגנה. גרצקי עזב כבר בסוף אותה עונה, והבלוז, למרות שהמשיכו להגיע בקביעות לפלייאוף, המשיכו להיכשל בסיבובים הראשונים. קינן פוטר באמצע עונת 1997, אולם הבלוז המשיכו בשלהם - הגיעו בקביעות לפלייאוף רק על מנת להיכשל בסיבובים הראשונים. ב-1998 עזב את הקבוצה כוכבה הגדול, ברט האל, לדאלאס סטארס, אותה הוביל לזכייה בגביע סטנלי עונה לאחר מכן.
2000 - 2018
למחצית הראשונה של העשור הראשון של שנות ה-2000 הגיעו הבלוז עם ההגנה שיוצבה בשנות ה-90 כשבקו הראשון שלה כריס פרונגר ואל מקיניס, ובשער מאחוריהם עמד השוער הצ'כי רומן טורק. בהתקפה כיכב הסלובקי פאבול דמיטרה. באותה עונה סיימו הבלוז את העונה הרגילה עם 114 נקודות בטבלה, ובפעם הראשונה בתולדות המועדון סיימו את העונה הרגילה עם המאזן הטוב ביותר בליגה וזכו בגביע הנשיאים. אולם כישלונות הפלייאוף של הקבוצה נמשכו, והיא הודחה כבר בסיבוב הראשון על ידי המדורגת שמינית במערב, סן חוזה שארקס. בעונת 2001 הצליחו הבלוז באופן נדיר לעבור שני סיבובי פלייאוף, אולם כשלו בגמר החטיבה המערבית מול קולורדו אוולאנש.
עד עונת 2005 שבוטלה בשל סכסוך עבודה בליגה, הגיעו הבלוז לפלייאוף מדי עונה, וכמו כמעט בכל עונה, נכשלו בסיבוב הראשון או השני. עם זאת, הם קבעו רצף של 25 עונות בהן הגיעו לפלייאוף עד 2004 - הרצף השלישי בטיבו אי פעם בארבע הליגות העיקריות של הספורט המקצועני בצפון אמריקה.
העונות שאחרי העונה המבוטלת של 2005 לא היטיבו עם הבלוז. כבר בעונת 2006 נשבר רצף ההגעות לפלייאוף, ועד עונת 2011 הגיעו הבלוז לפלייאוף רק פעם אחת - בעונת 2009, שם הובסו בסיבוב הראשון על ידי ונקובר קנאקס בלי לנצח ולו משחק אחד.
עונת 2012 נראתה כנקודת מפנה בבלוז. המאמן הוותיק קן היצ'קוק מונה לאמן את הקבוצה, שהחתימה גם מספר שחקנים וותיקים ומנוסים שסיימו חוזים בקבוצותיהם הקודמות. הבלוז שהו בצמרת הליגה לאורך העונה כולה, ולבסוף סיימו אותה כאלופי הבית המרכזי ועלו לפלייאוף מהמקום השני בחטיבה המערבית. לאחר ניצחון בסיבוב הראשון על סן חוזה שארקס - סדרת הפלייאוף הראשונה שהבלוז ניצחו מאז 2002 - אכזבו הבלוז בסיבוב השני כשהובסו על ידי לוס אנג'לס קינגס בארבעה משחקים בלבד.
גם בעונת 2012/13 פגשו הבלוז את הקינגס בפלייאוף, הפעם בסיבוב הראשון, וגם הפעם ירדו מנוצחים, הפעם בשישה משחקים למרות שפתחו את הסדרה בשני ניצחונות. גם בעונות 2013/14 ו-2014/15 הסתיים הפלייאוף עבור הבלוז בהפסד בסיבוב הראשון לשיקגו בלאקהוקס ולמינסוטה ויילד בהתאמה.
עונת 2015/16 הייתה מוצלחת בהרבה. לאחר שסיימה במקום השני בבית המרכזי, עברה הקבוצה שני סיבובי פלייאוף ועלתה לגמר החטיבה המערבית לראשונה מאז 2001, כשבדרך היא מדיחה את יריבתה המושבעת והאלופה היוצאת, שיקגו בלאקהוקס. לגמר החטיבתי, מול סן חוזה שארקס, הגיעו הבלוז עם יתרון ביתיות שהביא להם הזדמנות לעלייה ראשונה לסדרת הגמר על גביע סטנלי מאז 1970 - אך הבלוז נוצחו בשישה משחקים בתוצאה 2–4 והודחו.
גם בעונת 2016/17 הראו הבלוז את כוחם, כשעלו לפלייאוף מהמקום השלישי בבית המרכזי והדיחו את מינסוטה ויילד כנגד יתרון ביתיות. בסיבוב השני, דווקא עם יתרון ביתיות, לא עמד להם כוחם מול נאשוויל פרדטורס. הבלוז התחרו על מקום בפלייאוף גם עונה אחת לאחר מכן, אך בהפסד מכריע במשחק האחרון של העונה החמיצו אותו לבסוף.
ריצת הפלייאוף של 2019: אליפות היסטורית
לקראת עונת 2018/19 רכשו הבלוז את ראיין אוריילי, חלוץ שהגיע מבאפלו סייברס במדיה לא זכה להצלחות. את העונה פתחו הבלוז בצורה חלשה ובמאזן שלילי, וכבר בנובמבר פוטר המאמן מייק יאו. עוזרו, שחקן העבר קרייג ברובי, מונה למאמן זמני במקומו. ברובי הגיע לתפקידו עם ניסיון של עונה וחצי בלבד כמאמן ראשי ב-NHL, כשאימן מספר עונות קודם לכן את פילדלפיה פליירס. למרות השינוי בעמדת המאמן המשיכו הבלוז ביכולתם החלשה, ובאמצע העונה - ינואר 2019 - דורגו אחרונים בליגה כולה.
ברובי המשיך לתת אמון בשוער בינינגטון למרות חוסר ניסיונו, וזכה ממנו ליכולת גבוהה. הסדרה התפתחה לחמישה משחקים בהם ניצחה דווקא הקבוצה האורחת, עד שהבלוז ניצחו בביתם במשחק השישי ועלו לסיבוב השני.
למזלם של הבלוז, היריבה שעלתה מולם - דאלאס סטארס - דורגה נמוך מהם בעונה הרגילה, והבלוז זכו ביתרון ביתיות. הסדרה הייתה צמודה והבלוז נקלעו לפיגור 3:2, התעלו וניצחו בדאלאס במשחק השישי וכפו משחק שביעי ומכריע בסנט לואיס. המשחק השביעי הוכרע רק משער של פאט מארון, שחקן הבלוז שנולד וגדל בסנט לואיס, בהארכה השנייה, והבלוז עלו לגמר החטיבה המערבית.
בגמר החטיבתי ציפה לבלוז מפגש מול סן חוזה שארקס, שהדיחה אותם באותו שלב שלוש עונות קודם לכן. לאחר שחזרו פעמיים מפיגור ל-2:2 בסדרה, הלמו הבלוז בשארקס עם שני ניצחונות גבוהים - 5:0 ו-5:1 - על מנת להכריע את הסדרה. בכך זכו הבלוז באליפות החטיבה המערבית, ועלו לגמר גביע סטנלי בפעם הראשונה מאז 1970, מול אותה קבוצה איתה נפגשו באותו גמר - בוסטון ברואינס.
לאחר הפסד במשחק הראשון בבוסטון, ניצחו הבלוז במשחק השני ורשמו היסטוריה - ניצחון ראשון אי פעם לקבוצה בסדרת הגמר על גביע סטנלי. בשלושת הגמרים הקודמים של הקבוצה, בשלוש העונות הראשונות שלה כקבוצת התרחבות בליגה, לא הצליחו הבלוז לנצח ולו משחק אחד.
הסדרה ההפכפכה התקדמה כאשר אף קבוצה לא מצליחה לפתוח יתרון. הבלוז הגיעו למשחק השישי ביתרון 3:2 כשהם לפני משחק בית, אך הברואינס התעלו והביסו את הבלוז 5:1 כדי לכפות משחק שביעי בבוסטון. במשחק השביעי היו אלה הבלוז שהתעלו, ניצחו 4:1 באופן משכנע וזכו בגביע סטנלי, בפעם הראשונה בתולדות המועדון, 52 שנה מאז הצטרפה לליגה.
עד אותה זכייה הבלוז נותרו הקבוצה הוותיקה ביותר ב-NHL שלא זכתה בגביע, והקבוצה האחרונה מחמש הקבוצות שנותרו פעילות מההתרחבות הגדולה של 1967 שטרם זכתה בגביע.
חלוץ הרכש ראיין אוריילי, שצבר בפלייאוף 22 נקודות, נבחר ל-MVP של הפלייאוף וזכה בגביע קון סמיית'. המאמן הזמני קרייג ברובי, שהוביל את הקבוצה להישג ההיסטורי, נשאר בתפקידו כמאמן קבוע.
2019 - ההווה
עונת 2019/20 המשיכה את התנופה של הבלוז, שהפגינו יכולת גבוהה ודורגו ראשונים בחטיבה המערבית כשהעונה הופסקה בשל מגפת הקורונה. מהפגרה שנכפתה על הליגה בין הפסקתה לבין חידושה בפלייאוף בפורמט מיוחד, חזרה הקבוצה בכושר ירוד והפגינה תיאום לקוי בין שחקניה, בעיקר בהגנה. גם השוער ג'ורדן בינינגטון, שהיה אחד הגורמים המרכזיים בתואר האליפות, ומחליפו ג'ייק אלן, הפגינו יכולת בינונית והירבו לספוג. בבית המוקדם מול הקבוצות האחרות שדורגו בצמרת הליגה נוצחו הבלוז בכל משחקיהם, ולכן הגיעו לפלייאוף מהמקום הרביעי בלבד. בסיבוב הראשון נוצחו הבלוז בשישה משחקים מול ונקובר קנאקס ואיבדו את תואר האליפות.
האפרוריות בקבוצה נמשכה בעונת 2020/21 שקוצרה בשל מגפת הקורונה, כשהבלוז עלו בקושי לפלייאוף והובסו בסיבוב הראשון על ידי קולורדו אוולאנש. שיפור מסוים בעונה הבאה הביא לבלוז את המקום השלישי בבית המרכזי עם 109 נקודות, ובפלייאוף ניצחו את מינסוטה ויילד בסיבוב הראשון לפני שנוצחו בסיבוב השני, שוב, על ידי קולורדו אוולאנש.
מסורת
השיר "סנט לואיס בלוז", על שמו נקראת הקבוצה מאז היווסדה, הוא חלק ממסורת הקבוצה, ומנוגן על ידי נגן האורגן ב"אנטרפרייז סנטר" לפני פתיחת כל שליש במשחק ביתי של הבלוז.
מסורת מאוחרת יותר היא מבצע מזון מהיר מוזל לאוהדים שנכחו במשחק של הבלוז יום לאחר המשחק, במידה והבלוז הבקיעו בו חמישה שערים ויותר. המסורת החלה בשיתוף פעולה עם רשת טאקו בל, וגרם להיווצרות שיר אוהדים מיוחד למבצע לאחר השער הרביעי של הבלוז, בציפייה לשער החמישי ולמימוש המבצע. נכון ל-2010 ממשיך המבצע עם רשת מקדונלד'ס.
בעת ריצת הפלייאוף של 2019, שהסתיימה בזכייה היסטורית בגביע סטנלי, הפך להיט הפופ "גלוריה" בביצועה של לורה בראניגן להמנון בלתי רשמי של הקבוצה, ונוגן דרך קבע באנטרפרייז סנטר.
פסלים של הכוכבים הגדולים של הקבוצה לאורך השנים - ברני פדרקו, אל מקיניס וברט האל - מוצבים מחוץ ל"אנטרפרייז סנטר".
לבלוז יש יריבות מסורתית קשה ביותר עם שיקגו בלאקהוקס מאז 1970, השנה בה שתיהן שובצו יחד לבית המרכזי. זו היריבות הקשה ביותר ב-NHL מבחינת כמות הקטטות המתפתחות במשחקים בין הקבוצות.
סגל שחקנים
נכון ל-30 במרץ 2023
גביע המדינה בכדורגל נשים 2009/2010
גביע המדינה בכדורגל נשים לעונת 2009/2010 היא התחרות ה-12 מאז היווסדו. משחקי התחרות החלו ב-8 בפברואר 2010 ומשחק הגמר נערך ב-24 במאי 2010 והסתיים בניצחון של מכבי חולון על מכבי באר שבע בדרך לזכייה שמינית ברציפות בתואר.
בעונה זו התקיימה ליגת נשים אחת ובה 12 קבוצות. מתוכן נרשמו 10 קבוצות להשתתף בתחרות.
שמינית הגמר
הסיבוב הראשון בתחרות היה למעשה שמינית הגמר. בסיבוב זה השתתפו 4 קבוצות.
חצי הגמר
משחקי חצי הגמר התקיימו בהצגה כפולה ב-26 באפריל באצטדיון נס ציונה.
הבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה
הבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה התקיימו ב-29 במאי 1996, י"א בסיוון ה'תשנ"ו, ותוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות בכנסת הארבע עשרה, ואת זהות ראש הממשלה בממשלה העשרים ושבע. בחירות אלו היו הבחירות הראשונות שבהן השתמש הבוחר בשני פתקים - האחד לבחירת רשימה לכנסת, והשני לראשות הממשלה. הבחירות הוקדמו ממועדן המקורי שהיה ב-29 באוקטובר 1996, ט"ז בחשוון, ה'תשנ"ז.
בחירות אלו אירעו מספר חודשים לאחר רצח יצחק רבין, ובהן התמודד ראש הממשלה המכהן שמעון פרס מטעם מפלגת העבודה אל מול המועמד בנימין נתניהו מטעם הליכוד שהיה באופוזיציה. על אף הטראומה הלאומית שגרם הרצח והאשמות שנשמעו מצד השמאל כי ראשי מחנה הימין היו אחראים להסתה שקדמה לרצח, הביאה שורה של פיגועי התאבדות, כמו גם מבצע צבאי בלבנון שבמהלכו נהרגו לא בכוונה אזרחים לבנוניים, לשינוי בעמדות הבוחרים; 55 אחוזים מהציבור היהודי תמכו בנתניהו ביום הבחירות, ומנגד חלק ניכר מהציבור הערבי נמנע מתמיכה בפרס. מסע בחירות אינטנסיבי שניהל נתניהו, אל מול מסע בחירות שאנן של פרס, כמו גם התגייסות של חלק מתנועת חב"ד ברגע האחרון לטובת המועמד נתניהו, הובילו לניצחון של נתניהו, בהפרש זעום, בבחירות הישירות לראשות הממשלה בקרב האוכלוסייה הכללית; דבר שהוביל להקמת קואליציה בראשותו.
ההיערכות לאחר התבוסה בבחירות
לאחר תבוסת הליכוד בבחירות לכנסת השלוש עשרה, הייתה המפלגה מובסת ועייפה. עוד בליל הבחירות הכריז יצחק שמיר על התפטרותו מהנהגת המפלגה וכי הוא "בסוף דרכי האישית והפוליטית". נראה היה כי הנהגתו הוותיקה של הליכוד אינה מסוגלת לגלות יוזמה ולנסות לקבל לידיה את השלטון שאבד. משה ארנס, יורשו המובהק של שמיר, פרש מן המפלגה; דוד לוי, לאחר התבוסה בפריימריז ו"נאום הקופים" (שבו האשים את מנהיגי המפלגה כי בעיניהם היה "כקוף שזה עתה ירד מן העצים"), היה בתחילת מסלול שיוביל אותו אל מחוץ למפלגה; אריאל שרון, שעדיין לא התגבר על ספיחיה של מלחמת לבנון הראשונה, לא עמד בראש מחנה שיש בידו כדי לקבל את ההנהגה; יצחק מודעי פרש מן המפלגה, רץ במפלגת יחיד לבחירות, ולא עבר את אחוז החסימה.
עוד בליל הבחירות הודיע בנימין נתניהו על מועמדותו, כמו כן נראו כמנהיגים עתידיים מאיר שטרית ובנימין זאב בגין. טרגדיה אישית שפקדה את מאיר שטרית גרמה לו לא להציג את מועמדותו. בנימין זאב בגין נראה כמי שעתיד להתמודד אך נראה כי הקו המדיני שייצג, כמו גם תכונות אופיו - יושרה קיצונית שגבלה בתמימות פוליטית, ימנעו ממנו את הניצחון. בין היתר היה בגין מעורב בפרשה בה האשים את עורך העיתון ידיעות אחרונות כי הלה "סחט" אותו כאשר ביקש ממנו לכתוב מאמר לזכרו של אביו, מנחם בגין, שאם לא כן "יוחרם". פרשה זו עוררה את הרושם שבגין אינו בקיא דיו במערכת התקשורתית והפוליטית על מנת להוביל מפלגה גדולה בבחירות. גם התעקשותו של בגין על חשיפת נאומיו העוינים של יאסר ערפאת לא הוסיפה לו נקודות בתקופה שלאחר רצח רבין. בנימין נתניהו החל, עוד בתקופה שמיד לאחר הבחירות, לפעול במלוא המרץ לקידום מועמדותו לראשות הליכוד. במטה שהקים, שבו השתתפו אביגדור ליברמן (לימים מנכ"ל משרד ראש הממשלה, ומאוחר יותר מנהיג תנועת ישראל ביתנו) והפרסומאי והאסטרטג הפוליטי אייל ארד, החלה פעילות נמרצת, אשר זכתה אף למימון ותמיכה נרחבים, תוך ניצול לקונה בחוק מימון מפלגות. אל מול המצב במפלגה, אשר סבלה מקשיי מימון ומקשיים ארגוניים, בלט מטהו האישי של נתניהו שהיה מאורגן היטב, והראה על נחישות ועל כושר ארגון פוליטי.
לקראת תחילת שנת 1993 התגבשה החזית הפנימית בליכוד. מועמדותו של נתניהו נראתה כאפשרות ריאלית, והוא נראה כמועמד המבטיח ביותר. אל מולו התייצב בגין, אשר זכה לאהדה רבה, אך לתמיכה מועטה יחסית; משה קצב, אשר על אף גילו הצעיר היה חבר הכנסת משנת 1977 וחבר הממשלה משנת 1981, נתפס כבן הדור הוותיק של המפלגה, וככזה לא עורר את ההתלהבות והחידוש שעורר נתניהו; ודוד לוי אשר קיבץ שוב את מחנהו הוותיק לקראת ההתמודדות. היחסים בין לוי ובין נתניהו לא היו כתקנם מאז שנתניהו שירת כסגן שר החוץ תחת השר לוי, ובעקבות המתח הועבר נתניהו לתפקיד סגן שר במשרד ראש הממשלה.
פרשת הקלטת הלוהטת
ב־14 בינואר 1993 הכריז נתניהו בהופעה דרמטית בטלוויזיה, בשעת צפיית שיא במהדורת מבט כי קיבל איומים מ"אחד הבכירים בליכוד, המוקף חבורת פושעים", לפיהם אם לא יסיר את מועמדותו יחשפו אלו קלטת שבה צולם נתניהו כשהוא מקיים יחסים עם אישה שאינה אשתו. הוא התוודה כי אכן ניהל מערכת יחסים מחוץ לנישואין, וכי עניין זה הוא עניינו ועניינה של אשתו שאת סליחתה הוא מבקש. כשלושה ימים לאחר מכן הגיש נתניהו תלונה במשטרה.
ברור היה לכל כי ה"בכיר המוקף חבורת פושעים" עליו דיבר נתניהו הוא דוד לוי, וזה, מצידו, הכחיש כל קשר למעשה. חקירת המשטרה לא העלתה דבר, ולא נמצאו כל ממצאים לפיהם אכן נסחט נתניהו, או כי קלטת כזו הייתה קיימת במציאות.
היה זה שפל במערכת היחסים הפנימיים בין מנהיגי הליכוד, מהחמורים אליהם הידרדרה מערכת יחסים אישית. לוי דרש התנצלות אולם נתניהו סירב להתנצל. בדיעבד נתברר כי הקלטת אינה קיימת כלל.
הבחירות הפנימיות בשנת 1993
אל הבחירות הפנימיות בשנת 1993 - שהיו הבחירות הראשונות בליכוד שהיו פתוחות לכל חברי המפלגה, התייצבו ארבעה - נתניהו, לוי, בגין וקצב. מלכתחילה היה העימות החריף ביותר בין נתניהו ולוי. בהופעה טלוויזיונית מספר ימים לפני הבחירות באולפן תוכנית הטלוויזיה "מוקד" בערוץ הראשון, שהייתה אז פורום פוליטי יוקרתי, החליפו השניים האשמות וכינויים. לוי כינה את נתניהו "נפוליאון" ו"צלופח", והמציא את מטבע הלשון "אנטיביביוטיקה", והעימות בין השניים דמה לתיגרה אישית יותר מאשר לעימות פוליטי לגופו של עניין.
נראה כי נתניהו התגבר על ספיחי פרשת הקלטת, הן מבחינה פוליטית והן מבחינה אישית. רעייתו שרה התראיינה לעיתונות ומסרה כי ברור לה שהמדובר ב"תקלה רגעית וחסרת משמעות", ואף הופיעה לצידו של נתניהו במסעותיו בסניפי הליכוד לקראת הבחירות וזכתה לתשואות רמות מצד הפעילים.
בבחירות שנערכו ב־24 במרץ 1993 זכה נתניהו ברוב של יותר מ־52%, הוכתר למנהיג המפלגה ולמועמדה לראשות הממשלה. לוי נראה כמי שבדרכו החוצה מן המפלגה, שכן נראה כי שיתוף פעולה בינו ובין נתניהו אינו אפשרי עוד.
בין בחירת נתניהו לרצח רבין
בתוך חודשים ספורים מיום בחירתו הצליח נתניהו לשקם את הליכוד, להביא להסדר חובותיו ולהזרים דם חדש אל שורות התנועה. באותה תקופה החלה הממשלה בראשות יצחק רבין את המהלכים שהובילו לחתימת הסכמי אוסלו. נתניהו הוביל את המסע התקשורתי והפוליטי נגדם, נגד ממשלת השמאל, ונגד העומד בראשה, יצחק רבין. ב־13 בספטמבר 1993 נערכה פגישתם ההיסטורית של רבין וערפאת בוושינגטון. נתניהו עמד בראש המתנגדים למהלכים שנחשפו עתה לציבור.
התקופה שלאחר מכן הייתה תקופה קשה למדינה. המדינה שוסעה במחלוקת פנימית עזה, שאליה נוסף גל של פיגועי טרור. החמורים שבהם היו הפיגוע בעפולה והפיגוע בחדרה באפריל 1994 והפיגוע בצומת בית ליד בינואר 1995, עליהם נוספו פיגועים רבים נוספים, בהם נהרגו עשרות אנשים. במהלך השנתיים שבין ספטמבר 1993 לספטמבר 1995 (אוסלו ב') נרצחו בפיגועי טרור 164 איש ומאות נוספים נפצעו. במקביל נחשפו הפרות ההסכמים מצד הרשות הפלסטינית כמו הסתה בבתי הספר, ניצול כניסתו של יאסר ערפאת להחדרת מבוקשים על ידי השב"כ ובעיקר הגדלת המשטרה הפלסטינית בשיעור ניכר יחסית למוסכם. התפתחויות אלו עוררו ספק רב בציבור באשר לכוונות הצד הפלסטיני עמו עומדת הממשלה במשא ומתן, וערערו את בסיס התמיכה הציבורי במהלכי הממשלה.
בשלב מסוים פורסם סקר בו נתניהו מוביל על ראש הממשלה רבין במירוץ לראשות הממשלה. בעוד שרבין ניהל את המשא ומתן עם הפלסטינים והסורים, כאשר הוא סובל מקשיים קואליציוניים (עזיבתה של ש"ס את הממשלה, ופרישתם ממפלגת העבודה של חברי הכנסת אביגדור קהלני ועמנואל זיסמן אשר הקימו את תנועת הדרך השלישית), נוהל כנגד ההסכמים מסע ציבורי נרחב.
בשולי המסע הציבורי היו התבטאויות קיצוניות, שבעיני רבים נחשבו כחציית קו אדום. בתהלוכה בצומת רעננה בהשתתפותו של נתניהו נישא ארון מתים שעליו נכתב "רבין ממית את הציונות". בהפגנות ימין שרפו תמונות של ראש הממשלה, נשמעו קריאות "מוות לרבין" ונישאו תמונותיו בכאפיה כאשר עיניו מחוררות.
בהפגנת ענק בכיכר ציון, שהתקיימה ערב אשרור הסכמי אוסלו ב' בכנסת, ב־5 באוקטובר 1995, בה נשאו דברים רבים ממנהיגי הימין, הוצגו תמונות של ראש הממשלה רבין בכאפיה, בעוד נשמעות קריאות "רבין בוגד" ו"בדם ואש את רבין נגרש". שני קטינים הביאו להפגנה תמונות של רבין במדי SS שהוכנו במדפסת ביתית. בערוץ הראשון נטען בזמן ההפגנה שאנשי כך חילקו את תמונת רבין במדי SS, אך בדיעבד התברר שסוכן השב"כ אבישי רביב הוא זה שהציג את התמונות לכתב הטלוויזיה. מנהיגי הימין הכחישו כל מעורבות במעשים אלו ואף קראו לחקירות משטרה בנושא, בעוד אחרים התקיפו את השמאל וטענו שהוא מנסה לסתום פיות בטענות להסתה.
רצח רבין
ב־4 בנובמבר 1995 נרצח יצחק רבין על ידי מתנקש יהודי, איש הימין הרדיקלי, יגאל עמיר. ההתנקשות הביאה לתופעות של אבל המוני והכאה על חטא, הן בקרב מחנה הימין והן בקרב מחנה השמאל, והתגבשות תנועה עממית שכונתה "נוער הנרות" - בני נוער מחוגי המרכז, השמאל והקיבוצים שהדליקו נרות נשמה, שרו שירי אבל, וחשו אובדן גדול.
האשמות רבות הוטחו כלפי הימין ומנהיגיו, וביניהם נתניהו. נתניהו הואשם בהסתה שקדמה לרצח. התמונות מן הנאום בכיכר ציון, ומן ההפגנה ברעננה שבה צעד כשמאחוריו נישא ארון מתים, שימשו ככלי תעמולה נגדו. סקרי דעת קהל שנעשו באותה תקופה הראו על פער של כשלושים אחוזים לטובת פרס, אשר נהיה למועמד של מחנה השמאל בבחירות אלו, מול נתניהו. זאת לעומת יתרון משמעותי שהיה לנתניהו בסקרים לפני הרצח.
ב־22 בנובמבר 1995 הושבע פרס כראש הממשלה החדשה שהקים לאחר הרצח. הבחירות היו אמורות להיערך כשנה לאחר מכן. כשלושה חודשים לאחר הרצח, ב־3 בפברואר 1996, הודיע פרס על הקדמת הבחירות ל־29 במאי 1996. בשלב זה נראה כי פרס הוא הזוכה הוודאי בבחירות. התמיכה בנתניהו הייתה בשפל, וסקרים הראו כי הוא זוכה לתמיכתם של פחות מרבע מהמצביעים. פרס נראה כמועמד השקול והרציני. הופעתו בחברתם של מנהיגי העולם, כנשיא ארצות הברית ביל קלינטון, אשר הגיעו להלווית רבין, כמו גם עשרות שנות ניסיונו והאווירה הציבורית לאחר הרצח, נתנו לו הדרת כבוד של מדינאי בכיר וכ'ממשיכו של יצחק רבין'. נראה היה כי הציבור חפץ בהמשך תהליך אוסלו, וכי הימין אינו מסוגל למנוע את המשך התהליך. שלבי הביצוע של ההסכמים, שבהם נסוג צה"ל מן הערים הפלסטיניות, התבצעו בשקט וללא כל מחאה מצד הימין המשותק. ב־10 בדצמבר פינה צה"ל את טולכרם וב־11 בדצמבר את שכם. צעדים אלו, שבזמנים כתיקונם היו נתקלים בביקורת חריפה ומחאות, עברו ללא כל תגובה מצד הימין.
באותה עת נראה היה כי אם אכן תתקיימנה הבחירות זמן כה קצר (כחצי שנה) לאחר הרצח, לא יספיק מחנה הימין להתארגן מחדש ולשנות את פני הדברים, כך שינצח בהן.
פיגועי ההתאבדות בפברואר ובמרץ 1996
ב־5 בינואר 1996 חוסל "המהנדס" יחיא עיאש, איש החמאס, אשר היה אחראי למותם של עשרות ישראלים, באמצעות טלפון סלולרי ממולכד. התנועות האיסלאמיות הקיצוניות בשטחים כגון החמאס, הג'יהאד האיסלאמי וכן החזבאללה הודיעו כי בכוונתם לנקום את מותו של עיאש.
ב־25 בפברואר 1996 החל גל פיגועים אשר בו נרצחו עשרות אנשים, ונפצעו מאות. באותו היום נרצחו 27 בני אדם בשני פיגועי התאבדות בירושלים ובאשקלון. כשבוע לאחר מכן, ב־3 במרץ, התפוצץ מחבל נוסף בירושלים ורצח 19 בני אדם. למחרת, בערב חג הפורים, פוצץ עצמו מחבל מתאבד בלב תל אביב, רצח 13 בני אדם, חלקם הגדול ילדים ובני נוער, ופגע ברבים נוספים.
בניסיון לנסות ולשפר את מצבו האלקטורלי, יזם פרס ועידת פסגה של מנהיגי העולם בשארם א-שייח' ב־13 במרץ 1996. אל הוועידה הגיעו מנהיגים רבים, ביניהם נשיא ארצות הברית דאז ביל קלינטון אשר אף ביקר בארץ, על מנת לעודד את העם בישראל. ראשי אמ"ן טענו כי הפיגועים הם יוזמה של איראן המנסה אף היא להתערב בבחירות בארץ ואינם קשורים כלל לחיסולו של המהנדס. לרבים נראה כי התערבות מנהיגי העולם והסברי ראשי אמ"ן הם התערבות לא הולמת במערכת הבחירות, וכתוצאה מכך התמיכה בנתניהו רק גברה.
מבצע ענבי זעם
ב־11 באפריל 1996 הורה פרס על מבצע מקיף לטיהור קיני מחבלים בלבנון, אשר כונה מבצע ענבי זעם. לאחר מותו של רבין שמר פרס בידיו את תיק הביטחון, ולא העביר אותו, כפי שדרשו רבים, לאהוד ברק. פרס ניהל את המבצע באופן אישי ומקרוב, דבר שהביא להאשמות מצד הימין כי המבצע נועד בעיקרו לצורכי תעמולת בחירות. המבצע הסתבך כאשר ב־18 באפריל פגע צה"ל, לטענתו שלא בכוונה, בבניין בכפר קנא שבו הסתתרו אזרחים לבנונים. כמאה אזרחים נהרגו בתקרית.
לחץ בינלאומי, שנוצר בעקבות תקרית זו, החיש את סיום המבצע, וב־27 באפריל הוא הסתיים, טרם זמנו. תמונותיהם של ההרוגים בכפר קנא גרמו לניכור בין אוכלוסיית ערביי ישראל ובין פרס. במסע בחירות אישי וצמוד זקוק היה פרס לא רק לקולות ערביי ישראל, כי אם גם לתמיכתם הנלהבת. נראה היה כי בעקבות התקרית שהתרחשה בכפר קנא איבד פרס את קולותיהם של רבים מהם.
מערכת הבחירות
העימות הראשי היה בבחירות לראשות הממשלה, ונראה כי האפשרות המוקנית לבוחר להצביע בשני פתקים נותנת אפשרות לאנשים להביע את דעתם במגוון של מפלגות. מפלגות כגון "ישראל בעליה" (אשר רצה בבחירות אלו בפעם הראשונה) או "הדרך השלישית" קראו לבוחר להצביע בעד המועמד הנראה לו לראשות הממשלה, ולהצביע עבורן ועבור המסר הייחודי שלהן בבחירות לכנסת, בפועל זכו שתי מפלגות אלו להישגים, כמו גם מפלגות כש"ס אשר הייתה אחת הנהנות העיקריות מן האפשרות להצביע בשני פתקים, והחלה בחיזוק משמעותי של כוחה. במקביל, קראו חלק מהמפלגות הערביות להטיל פתק ריק (למעשה קול פסול) בבחירות לראשות הממשלה כמחאה על האירועים בכפר קנא.
הקרב העיקרי התנהל בתשדירי התעמולה בטלוויזיה. נתניהו נעזר ביועץ היהודי-אמריקני ארתור פינקלשטיין, אשר יעץ לו לחזור שוב ושוב על מסרים פשוטים וברורים. הסיסמה "פרס יחלק את ירושלים" חזרה שוב ושוב מדי ערב. תשדירים נוספים הראו זגוגית נשברת, אשר המחישה את חוסר האמון שיש לחוש כלפי הבטחותיו של ערפאת, וכן תמונה של ערפאת ופרס הולכים שלובי יד שצולמה בוועידה כלכלית בדאבוס. הסיסמה הראשית שליוותה את התשדירים, וחזרה שוב ושוב, הייתה - "אין שלום, אין ביטחון, אין סיבה להצביע פרס". אל מול תעמולה זו ניהלה מפלגת העבודה תעמולה נמוכת טונים, עם הסיסמה "ישראל חזקה עם פרס" שנבנתה במקצב המדויק של "ישראל מחכה לרבין". רצח רבין כמעט ולא אוזכר, ואף לא פרשת הקלטת או אירועים מביכים אחרים מעברו של נתניהו. מדיניות זו הוכתרה על ידי התקשורת כניסיון להביא ל"הרדמת" הבחירות, מתוך הנחה כי מערכת בחירות שקטה תועיל למפלגת העבודה.
ההתרחשויות האמיתיות אירעו מאחורי הקלעים. כוחות הימין התאחדו מאחורי נתניהו. דוד לוי הצטרף לרשימה מאוחדת בראשות הליכוד והביע תמיכה בנתניהו, דבר שנראה בלתי אפשרי אך חודשים אחדים לפני כן. כמו כן הצטרף רפאל איתן ותנועתו צומת אל הרשימה המאוחדת. אריאל שרון תיווך בין נתניהו ובין הדתיים וקנה את לבם של האדמו"רים. כתוצאה מכך, הציבור הדתי ואף החרדי עמד מאחורי נתניהו. שיעורי ההצבעה הגבוהים בציבור זה, כמו גם הנכונות וההתלהבות שמפגין הציבור החרדי למען מטרותיו, היוו סיוע ממשי. "שחקן חיזוק" נוסף היה "אלוף שלושת הפיקודים" יצחק מרדכי, אשר לאחר שחרורו מצה"ל הצטרף אל תנועת הליכוד והפך לפעיל למען בחירתו של נתניהו.
בחלוף השנים התגלה כי נשיא ארצות הברית ביל קלינטון פעל מאחורי הקלעים בניסיון לסייע לפרס לנצח את נתניהו.
בשמאל נראה היה כי הפעילים לוקים באדישות ובשאננות. אל מול הפעילות הנמרצת בימין, אשר חש כנתון במצור, לא הפגינו אנשי העבודה ומרצ נמרצות וחיוניות. שניים ממנהיגיה הבולטים של מרצ לא התמודדו בבחירות - שולמית אלוני (לאחר החלפתה על ידי יוסי שריד) ויאיר צבן.
אירוע חשוב היה העימות הטלוויזיוני בין נתניהו ופרס שנערך ב־26 במאי 1996, שלושה ימים לפני הבחירות. אל מול נתניהו שנראה תקיף, נמרץ ואף תוקפני, נראה פרס עייף ומנותק. רבים סברו כי נתניהו ניצח בעימות, אם כי רבים אחרים בתקשורת הישראלית סברו כי העימות הסתיים בתיקו. בידיעות אחרונות פורסמה הכותרת "נתניהו ניצח" בהבלטה על השער, ולימים העריך נוני מוזס בשיחה פרטית עם נתניהו כי הכותרת נתנה לאחרון 0.3-0.5 אחוזים שהיו דרושים לו לניצחון מול פרס.
קהל היעד של נתניהו היה מגוון. מצד אחד פנה אל הימין והדתיים, שרצו להשאיר מאחור את תקופת שלטון השמאל. אך לשם הניצחון היה עליו לפנות אף אל הציבור בעל דעות הביניים, המתלבט בין הימין והשמאל, אשר באותם הימים ראה בהסכמי אוסלו משום הכרח מדיני וחפץ במימושם. לאלו הבטיח נתניהו כי עם עלייתו לשלטון לא יבטל את ההסכמים, ויעמוד בהתחייבויותיה המדיניות של ישראל, אך המשא ומתן בניהולו יהיה תקיף יותר, יתבסס על עקרון ההדדיות וישיג תוצאות טובות יותר מאשר יכול להשיג פרס, העלול, כך חזר נתניהו שוב ושוב, לחלק את ירושלים.
ביום הבחירות פתחה תנועת חב"ד במסע תעמולה אינטנסיבי. בכל רחבי הארץ נתלו שלטי ענק בהם נכתב "נתניהו. זה טוב ליהודים".
על אף צמצום הפער בין שני המתמודדים לקראת יום הבחירות, סקרי דעת הקהל של העיתונים מעריב וידיעות אחרונות ערב הבחירות הצביעו על רוב קטן לטובת פרס.
הסכמי עודפים
הסכמי העודפים על פי חוק בדר-עופר שנחתמו:
ראש הממשלה
בבחירות הישירות לראשות הממשלה התקבלו התוצאות הבאות:
הכנסת
בבחירות לכנסת הארבע עשרה נמנו 3,119,832 מצביעים מתוך 3,933,250 בעלי זכות הצבעה, אחוז הצבעה של כ-79.32%. אחוז החסימה עמד על אחוז וחצי מכלל הקולות הכשרים, דהיינו 45,782 קולות.
נתונים סטטיסטיים
11 מפלגות עברו את אחוז החסימה וקיבלו מושבים בכנסת:
לאחר הבחירות
בליל הבחירות הצביעו מדגמי ערוצי הטלוויזיה בתחילה על ניצחונו של פרס. אך עם ספירת הקולות התברר כי הזוכה, בהפרש זעיר, הוא נתניהו, כאשר בקרב הציבור היהודי זכה נתניהו לתמיכה של 55% מהמצביעים ובקרב הלא-יהודים יותר מ-90% מהמצביעים תמכו בפרס. בנתניהו תמכו ציבורים רחבים שזוהו עם מגזרים מקופחים בחברה הישראלית, כגון העולים החדשים, החרדים, המזרחים ותושבי עיירות הפיתוח. מנגד, התמיכה בפרס הייתה רחבה בקרב השכבות המבוססות בחברה הישראלית, המזוהות ברובן עם אוכלוסייה אשכנזית וחילונית יותר, בנוסף לזה של המגזר הערבי. במשך כמה ימים המתינו ל"קולות החיילים" ו"קולות הימאים" הנספרים מאוחר יותר, אשר יכלו להטות את הכף, דבר שלא קרה בסופו של דבר. נתניהו נבחר לראשות ממשלת ישראל בהפרש של כשלושים אלף קולות. בסוף משא ומתן קואליציוני הקים נתניהו את ממשלת ישראל העשרים ושבע.
תוצאות הבחירות לכנסת היו דרמטיות ביותר. שתי המפלגות הגדולות איבדו מכוחן, לא מעט בשל שיטת ההצבעה בשני פתקים שעודדה מצביעים לבחור במפלגות מגזריות, כמפלגות הערביות, ש"ס וישראל בעליה. הליכוד קיבל את מספר המנדטים הנמוך ביותר מאז הבחירות לכנסת השביעית, והעבודה קיבלה את מספר המנדטים הנמוך ביותר מאז הבחירות לכנסת התשיעית. הדבר גרם להתערערות מעמדו של ראש הממשלה. עד אותה העת, היה ראש הממשלה מנהיג המפלגה הגדולה. על כן, לשם הרכבת הקואליציה, היה צורך בשותפה אחת או שתיים. אולם, שיטת הבחירות הישירה הובילה לכך שרה"מ הנבחר, נתניהו, עמד בראשות מפלגה בינונית, התלויה בקואליציה של מספר מפלגות. בניגוד למערכות הבחירות של שנות השמונים ותחילת שנות התשעים, בהן השינויים בהרכב הכנסת היו קטנים יחסית, במערכת הבחירות של 1996 היו שינויים דרמטיים: מרצ איבדה רבע מכוחה; בציבור הדתי, המפד"ל עלתה ב-50 אחוזים, וש"ס עלתה ב-66 אחוזים. לאחר שבכנסת הקודמת כמעט כל המפלגות השתייכו באופן ברור לאחד משני הגושים הגדולים, במערכת-הבחירות הנוכחית נכנסו שתי מפלגות מרכז: ישראל בעלייה אשר פרצה בשעטה גדולה לזירה הפוליטית עם שבעה מנדטים (המפלגה קיבלה לימים צביון ימני מובהק, אבל אז היו חברים בה גם אישים בעלי דעות שמאליות יותר, כדוגמת רומן ברונפמן) ; וגם הדרך השלישית, מפלגת מרכז שכללה בעיקר יוצאי מפלגת העבודה, אשר נכנסה לכנסת עם ארבעה מנדטים.
כל הקדנציה של נתניהו בראשות הממשלה עמדה בסימן אי היציבות וחוסר האיזון שגרמה השיטה החדשה. מלכתחילה, התקשה נתניהו להרכיב את ממשלתו, ובתחילה הודיעו אישים מרכזיים כדוד לוי כי לא יכהנו בה. לאחר שפייס את כל הגורמים, עלה בידו של נתניהו להקים ממשלה. אך הייתה זו ממשלה רעועה הנתונה לסחטנות פוליטית, בדומה לממשלות שקדמו לה. רבים טענו כי שיטת הבחירות הישירות לא הביאה לתועלת רבה, וכי הקלקלה במערכת הפוליטית הישראלית עמוקה מכדי ששינוי בשיטת הבחירות יביא לתיקונה. ח"כ יוסי ביילין החל במסע לחזרה לשיטה הישנה, מסע שהניב פרי עם ביטול חוק הבחירה הישירה בשנת 2001.
נתניהו שימש כראש ממשלה במשך כשלוש שנים, רוויות משברים וזעזועים, כמו גם בפרשיות, שהידועה מביניהן היא פרשת בר-און חברון. למעט אירועי מנהרת הכותל ומספר פיגועים בודדים, תקופת שלטונו של נתניהו הייתה שקטה יחסית מבחינת טרור. בשנת 1999 נאלץ להקדים את הבחירות, ולהתמודד בשנית על ראשות הממשלה, הפעם מול אהוד ברק.
פרחים בעליית הגג
פרחים בעליית הגג הוא ספרה הראשון של הסופרת ו. ס. אנדרוז אשר נכתב בשנת 1979. תחילה הגישה אנדרוז להוצאה לאור רומן שכתבה בשם "אחוזי הדיבוק". נאמר לה שהיה לסיפור פוטנציאל, אך צריך "לתבל" אותו מעט. בין לילה היא הוסיפה כמה פרטים ושינתה את השם. תוך שבועיים מיום יציאתו, הגיע הספר לראש רשימת רבי המכר.
עלילה
הסיפור מתרחש בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 ומסופר מנקודת מבטה של קאת'י, הבת האמצעית בת השתים עשרה. חייהם של משפחת דולנגיינג'ר, ההורים כריסטופר וקורין, וילדיהם, כריס (ארבע עשרה), קאת'י (שתים עשרה), והתאומים קארי וקורי (ארבע), היו חיים רגילים לחלוטין, עד אשר ביום הולדתו השלושים ושישה, נהרג אבי המשפחה בתאונת דרכים.
האם נכנסת לחובות קשים ובצעד נואש יוצרת קשר עם הוריה, שעמם לא דברה במשך שנים לאחר מעשה שבעקבותיו נושלה מצוואת אביה. היא מספרת לילדיה על בית ילדותה ומשפחתה העשירה, ועל סבם הגוסס, ומבטיחה להם שתצליח לשכנע אותו להחזיר אותה לצוואה. כעבור זמן קצר, אורזים החמישה את כל חייהם לארבע מזוודות, ונוסעים אל בית הוריה של קורין, הזוג פוקסוורת', החיים באחוזתם המפוארת.
בהמשך, התנאים נהיים קשים יותר ויותר, כשלבסוף אסור לילדים לצאת מן החדר עד אשר הסבא ימות, ובזמן הזה, עוברים הארבעה מסכת ייסורים אכזרית מצד הסבתא, שכוללת חוקים נוקשים בנוגע למהלך יומם, ובין השאר גם הרעבה, אלימות פיזית ומילולית מתמידה, בעוד האם מתחילה להפוך את עורה עד אשר נעלמת כמעט כליל מחיי הילדים, ועוברת אל חיי ההנאה והעושר, כולל נישואין בשנית בעוד הם כלואים בחדר הקטן, נמנעים מאור שמש מעבר לוילונות המוגפים.
במהלך מספר שנים בחדר הקטן כריס וקאת'י מחנכים את אחיהם הקטנים, ומשמשים להם תחליף לאמם, אבל במקביל גם חווים את התבגרותם המינית בחדר הקטן, ובעקבות המתח המיני המתמשך ביניהם, התוצאה הסופית היא גילוי עריות, אשר משפיעה על כל מהלך חייהם העתידיים.