cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוז לזלי
ביוגרפיה
בשנת 2012 הצטרפה לסדרה "משחקי הכס" של רשת HBO כייגריט הפראית שמנהלת רומן עם ג'ון שלג. במקביל לצילומי הסדרה ניהלה מערכת יחסים זוגית עם קיט הרינגטון, השחקן שמגלם את ג'ון שלג, אחרי שהשניים התאהבו על סט הצילומים של "משחקי הכס". הזוג התארס בספטמבר 2017 והתחתן ב-23 ביוני 2018. בנם הבכור של השניים נולד בפברואר 2021.
משנת 2017 מגלמת את עורכת הדין מיה רינדל בסדרה הטובות לקרב.
תהילים י"ג
תהילים י"ג הוא המזמור השלושה עשר בספר תהילים (על פי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים זהו המזמור השנים עשר). המזמור חתום בידי דוד, ומתאר את צרותיו, ואת ביטחונו בה' שיושיע אותו.
תוכן המזמור
באופן חריג בין מזמורי תהלים, המזמור מתחלק לא לשני חלקים אלא לשלושה חלקים המתקצרים והולכים: השליש הראשון הוא תלונה, השליש השני נושא אופי של תחינה, והשליש השלישי הוא תהילה.
פסוקים ב-ג: המשורר מביע את מצוקתו. המצוקה מוגשת באמצעות הביטוי החוזר "עַד אָנָה", עד מתי.
פסוקים ד-ה: תפילה לה' שיושיע אותו מצרותיו.
פסוק ו: חתימה בביטחונו של דוד שיושיע אותו, והוא ישיר לו שיר תודה.
סוגת המזמור
למרות סיום המזמור במילות הודיה לה', יש המסווגים את המזמור כקינת יחיד.
המזמור בתפילה
הפסוק האחרון של המזמור נאמר בפסוקי דזמרא.
המזמור בתרבות
יש הרואים סגולה מיוחדת באמירת מזמור זה 13 פעמים במשך שלושה עשר יום.
סנפורד בישופ
סנפורד דיקסון בישופ הבן (באנגלית: .Sanford Dixon Bishop Jr; נולד ב-4 בפברואר 1947) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מדינת ג'ורג'יה, ברציפות מאז 1993. לאחר מותו של ג'ון לואיס נהיה לחבר הוותיק ביותר במשלחת ג'ורג'יה לקונגרס. כחבר בקואליציית הכלבים הכחולים, בישופ משתייך לאגף השמרני במפלגה הדמוקרטית. המחוז שלו ממוקם בחלק הדרום-מערבי של ג'ורג'יה ובותוכו שוכנות הערים אולבני, תומאסוויל, קולומבוס ומייקון.
ביוגרפיה
בישופ נולד במוביל שבאלבמה, בנם של מיני ב. סלייד וסנפורד דיקסון בישופ, שהיה הנשיא הראשון של "המכללה הקהילתית המדינתית בישופ". בשנת 1968 השלים בישופ במכללת מורהאוס לימודי תואר ראשון במדע המדינה לצד תחום התמחות משני באנגלית, וב-1971 קיבל תואר שני במשפטים מבית הספר למשפט באוניברסיטת אמורי. בהיותו סטודנט במורהאוס היה עמיתו של הרמן קיין לספסל הלימודים. בשנים 1969–1971 שירת בצבא ארצות הברית. משהשתחרר משירות צבאי ניהל בישופ משרד עורכי דין בקולומבוס שבג'ורג'יה. בשנת 1977 נבחר לראשונה אל בית הנבחרים המדינתי של ג'ורג'יה, כנציג מחוז הבחירה ה-94. את מחוז זה ייצג עד אשר נבחר אל הסנאט של ג'ורג'יה בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20.
לאחר קדנציה אחת בלבד בסנאט המדינתי התמודד בישופ על ייצוג מחוז הקונגרס השני של ג'ורג'יה בבית הנבחרים של ארצות הברית, אותו ייצג חבר הקונגרס האמריקאי צ'ארלס האטצ'ר, דמוקרט לבן ומתון. מחוז הקונגרס השני הוגדר מחדש כמחוז בעל רוב לאוכלוסייה האפרו-אמריקאית בעקבות תוצאות מפקד האוכלוסין של ארצות הברית ב-1990. בבחירות מקדימות מרובות מתמודדים, שישה ליתר דיוק, העפיל בישופ למקום השני אחרי האטצ'ר. משכשל האטצ'ר לגרוף לפחות חמישים אחוזים מקולות הבוחרים, נכפה סיבוב מכריע בינו לבין בישופ. במהלך מערכת הבחירות תקף בישופ את האטצ'ר על הוציא 819 המחאות ללא כיסוי במסגרת שערוריית הבנקאות בבית הנבחרים. בישופ גבר על האטצ'ר ביחס של 53%–47%. ביום הבחירות הכלליות ניצח בישופ את ג'ים דאדלי, מועמד המפלגה הרפובליקנית, עם 64% מהקולות.
בישופ הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 1993. הוא חבר השדולה השחורה בקונגרס, כמו גם בקואליציית הכלבים הכחולים – קבוצה של דמוקרטים מתונים עד שמרנים בבית הנבחרים. בשל נכונותו לשתף פעולה עם הצד השני של מתרס, במהלך הקונגרס ה-114 של ארצות הברית הוגדר בישופ בידי מרכז לוגאר ובידי בית הספר מקורט למדיניות ציבורית של אוניברסיטת ג'ורג'טאון כחבר ה-16 הכי דו-מפלגתי בבית הנבחרים. בישופ, המייצג מחוז בחירה שבעיקרו מורכב מקהילות המתכלכלות מחקלאות, הוא תומך נלהב בפיקוח המחירים הפדרלי על בוטנים, היבול החשוב ביותר מבחינה כלכלית שמיוצר בדרום-מערב ג'ורג'יה.
ב-10 באוקטובר 2002 נמנה בישופ מבין ארבעת החברים בשדולה השחורה שהצביעו בעד ההחלטה המשותפת של הקונגרס המאשרת את היציאה למלחמת עיראק. ב-10 בספטמבר 2007, במסגרת הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית לקראת 2008, תמך בישופ במועמדותו של הסנאטור ברק אובמה והיה יו"ר-עמית של מטה הבחירות הנשיאותי של אובמה בג'ורג'יה; רעייתו של בישופ, ויויאן קריטון בישופ, פקידת בית המשפט העירוני בקולומבוס, הייתה יו"ר-עמיתה של ועדת הנשים בג'ורג'יה עבור הסנאטורית הילרי קלינטון שהתמודדה מול אובמה. בשנת 2010 הצביע בישופ נגד חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה בשל הנוסח בחקיקה שהתיר מימון פדרלי עבור הפלות.
בשנת 2020, משרד האתיקה של הקונגרס פרסם דו"ח לפיו בישופ השתמש לרעה בכספי הבחירות בשווי של למעלה מ-90 אלף דולר אמריקאי כדי לכסות הוצאות אישיות כגון דלק, גולף, ארוחות, נסיעות, שכר לימוד ופעילויות פנאי אחרות. לאחר מכן נפתחה חקירה מלאה של ועדת האתיקה של בית הנבחרים.
ספינת החלל טיטניק
ספינת החלל טיטניק הוא ספר שעלילתו מבוססת על משחק מחשב באותו השם. הספר והמשחק הם למעשה ספין אוף של סדרת הספרים מדריך הטרמפיסט לגלקסיה אשר נכתבה על ידי הסופר דאגלס אדמס. את הספר כתב טרי ג'ונס, מחבורת מונטי פייתון, שהיה בקשרי חברות עם אדמס.
רקע
בהחיים, היקום וכל השאר, הספר השלישי בסדרת הספרים, מתאר דאגלס אדמס את ספינת החלל טיטניק, הספינה המפוארת ביותר שנוצרה, שסבלה מכשל קיומי מסיבי עם תחילת מסע הבתולין שלה. 15 שנים לאחר מכן, החליט אדמס להפיק משחק מחשב שיהיה מבוסס על אותה פסקה. ג'ונס, חברו של אדמס, דיבב במשחק דמות של תוכי מופרע. במהלך העבודה על הפקת המשחק ביקש אדמס מג'ונס לכתוב את הספר, וזאת לאור לוח הזמנים הצפוף. ג'ונס הסכים מיד, אך התנה זאת בכך שאת הספר יכתוב בעירום, וכך היה.
עלילה
ספינת החלל טיטניק היא הספינה הגדולה ביותר, המדהימה ביותר, החדשנית ביותר והמפוארת ביותר שנבנתה אי פעם. הספינה נבנתה כך שדבר לא יכול להשתבש בה. שניות לאחר השקתה היא עוברת כשל קיומי ספונטני מאסיבי, ונעלמת מהקיום. באותו הערב חוזרים דן ולוסי גיבסון, המתגוררים על כדור הארץ, לביתם ומגלים שהספינה הופיעה לה במקום שבו היה ביתם.
מקור השם
שמה של הספינה מבוסס על הספינה טיטניק שירדה למצולות בשנת 1912 לאחר שפגעה בקרחון במהלך מסע הבכורה שלה. במסגרת הפרסומים לקראת השקת הספינה נכתב בעיתוני התקופה שטיטניק היא "ספינה שלא מסוגלת לטבוע".
נועם גלאי
נועם גלאי (נולד ב-9 בספטמבר 1984 בירושלים) הוא צלם תרבות ישראלי המתגורר בניו יורק. גלאי התפרסם בגלל תמונת הצעקה שאותה צילם, שהפכה במהלך השנים לדוגמה בתחום זכויות היוצרים מסביב לעולם.
בין רשימת המצולמים של גלאי אפשר למצוא את ביונסה, שון מנדס, טיילור סוויפט, ג'רי סיינפלד ולברון ג'יימס. כמו כן צילם גלאי רשימה של ידוענים ישראלים כגון עומרי כספי, עודד קטש, מיקי חיימוביץ' ופיני גרשון.
קריירה
נועם גלאי הוא בנו של פרופסור דן גלאי. החל לצלם בעת שירותו הצבאי בצה"ל, ולקראת שחרורו החל לצלם עבור קבוצת מכבי תל אביב בכדורסל. בינואר 2006 היגר גלאי לניו יורק והחל לצלם עבור ליגת ה-NBA וליגת ה-WNBA במקביל לצילום משחקי יורוליג שאליהם טס מדי מספר חודשים. לאחר מספר שנים שבו התמקד בצילום ספורט, החל גלאי לצלם מוזיקאים ושחקני קולנוע עבור גטי אימג'ס ולקוחות כמו דיסני, אן-בי-סי וסרטי פרמאונט.
בשנת 2011 נבחרה תמונתו של גלאי של ניו יורק בערב ה-11 בספטמבר 2011 לאחת מתמונות השנה במגזין LIFE. במרץ 2016 נועם צילם את דונלד טראמפ לשער של מגזין טיים.
פליקס לופה
פליקס לוּפָּה (נולד ב-1972) הוא צלם ישראלי.
פליקס לופה נולד בשנת 1972 באוקראינה (אז חלק מברית המועצות). בגיל שש עלה לישראל והתגורר ברחובות, בשכונת קריית משה. לימים יספר לופה כי עבורו היוותה השכונה חלק חשוב בעיצוב אישיותו ומשהו שמשפיע עליו עד היום בכל מה שהוא עושה.
מאז 1995 עובד כצלם עצמאי, המתמקד בצילומי רחוב ובצילום דוקומנטרי. תמונותיו וכתבות מצולמות שלו מתפרסמות בעיתוני ישראל (בהם "מעריב", "הארץ", "טבע הדברים", "מסע אחר" ועוד), וכן מגזינים ועיתונים בחו"ל, ובהם PRIVATE - צרפת, Connessomagazine ולה רפובליקה - איטליה, כמו גם בתערוכות בישראל ומחוצה לה. הוא מצלם וכותב טור אישי במגזין הצילום: "קומפוזיציה".
לופה מתעד בצילום סטילס, וידאו וכתיבה פרויקטים חברתיים ארוכי טווח. עבודותיו אלה מוצגות בתערוכת צילום העיתונות "עדות מקומית":
כל תמונה מאתגרת את האינטלקט בהיבט אחר; יש מהן מאתגרות באספקט האינטלקטואלי, כחידת הגיון. יש מהן מאתגרות בהיבט האסתטי או האומנותי ויש מהן שמעוררות מחשבה. יש והצילום מעורר זיכרון.
בתצלומיו ניתן למצוא, בין השאר, תיעוד של אוכלוסייה ייחודית, בין אם מדובר באנשי דרום סודאן, אנשי קובה, או אנשים בשולי שוליה של החברה. התמונות המשמעותיות הן אלה המאתגרות את הצופה רגשית. אלו הם הצילומים, אשר מעבר לאמירה האמנותית הגלומה בהם, עולה מהם אמת פשוטה ועם זאת קשה לעיכול לעיתים.
לופה מצליח להגיע ללבם של המצולמים באמצעות עבודה של עקב בצד אגודל וירידה אינסופית לפרטים. כך גם עבודתו בנושא "מרד הזונות" העוסקת אף היא בתחנה המרכזית הישנה של תל אביב ובחייהן של הזונות העובדות שם, "הזולה" – תיעוד של חבורת חסרי בית שניהלו צורת חיים בבניין נטוש בן 3 קומות במרכז ת"א, במשך שישה חודשים; "נרקומניה" – תיעוד בן שישה חודשים של מפעל שנשרף, ננטש ונכבש על ידי עשרות נרקומנים וסוחרי סמים באזור התחנה המרכזית בת"א.
כצלם רחוב שואף לופה לתעד רגע מכריע אחד, בלי עזרים מייפים או מעוותים, תוך שימוש בתאורה הטבעית. הסביבה האנושית וכל מה הנוגע בה - חי, צומח ודומם - היא סביבת העבודה של לופה. היא ה"סטודיו" שלו.
מלמד צילום רחוב בקורס עצמאי עם הצלם אלכס ליבק. מלמד צילום רחוב ב"גליץ-בית ספר לצילום", בבית הספר לצילום "קמרה אובסקורה" וב"אלון קירה-בית ספר לצילום".
רוסלקה
רוסלקה (בצ'כית: Rusalka) היא אופרה מאת אנטונין דבוז'אק (אופוס 114) לפי ליברית שחיבר ירוסלב קוואפיל לפי מעשייה שפורסמה על ידי קרל ירומיר אֶרבּן (Karel Jaromír Erben) ובוז'נה נמקובה (Božena Němcová). רוסלקה היא דמות של נימפת מים במיתולוגיה הסלאבית המפתה, באמצעות יופייה הנדיר, גברים ההולכים לצד אגמים ונהרות, דייגים וספנים, ומושכת אותם אל מותם במעמקים. הדמות משלבת יופי ותמימות לצד סכנה ומצויה כולה בתחום העל טבעי. זו האופרה התשיעית שהלחין דבוז'ק (מתוך אחת-עשרה) והידועה ביותר שלו והאופרה הצ'כית המבוצעת ביותר, שהוכתרה כבר בבכורתה כאופרה צ'כית לאומית. האריה הידועה ביותר מהאופרה היא "שיר הירח" (Měsíčku na nebi hlubokém), המבוצעת על ידי רוסלקה במערכה הראשונה. לדברי מבקר האופרה חנוך רון, "'רוסלקה' מלאה במלודיות רומנטיות מופלאות. טבולה בפיוט נהדר. אבל יש לה חולשה: אין בה דרמה גדולה."
היסטוריה
ירוסלב קוואפיל חיבר את הליברית בטרם יצר קשר עם המלחין. העלילה, המבוססת בעיקר על המעשייה כפי שהיא מופיעה אצל ארבן ונמקובה, כוללת מרכיבים מן הפולקלור הסלאבי כמו גם מרכיבים הכלולים ב"בת הים הקטנה" מאת הנס כריסטיאן אנדרסן. כתיבת הליברית הסתיימה ב-1899. דבוז'ק, שביטא עניין בסיפורי המעשיות של קארל יארומיר ארבן (ההשראה לפואמה סימפונית בשם "וודניק" שחיבר ב-1896 (אופוס 107) נבעה גם היא מבלדה עממית של ארבן), שמח להלחין את הליברית וסיים את העבודה במהירות. הוא התחיל לעבוד על הטיוטה הראשונית ב-22 באפריל 1900 וסיים בנובמבר אותה שנה.
בכורת האופרה התקיימה בפראג, ב-31 במרץ 1901 וזכתה להצלחה גדולה הן בצ'כיה והן מחוצה לה. בשל המוטיבים העממיים הן בתוכן והן במוזיקה, זיקתה לרומנטיקה ושפת השירה (שאיננה גרמנית או איטלקית) הוכתרה האופרה בתואר "האופרה הצ'כית הלאומית". ב-1935 הוצגה בשטוטגרט בתרגום לגרמנית. הבכורה הבריטית של האופרה התקיימה רק ב-1953 והבכורה האמריקאית רק ב-1975 על ידי בית האופרה של סן דייגו. ההפקה הישראלית של האופרה עלתה ב-2004 ב-2014 הופקה האופרה על ידי המטרופוליטן אופרה עם רנה פלמינג כרוסלקה. החל מראשית המאה ה-21 צברה האופרה פופולריות רבה. בין עונת 2011/12 לעונת 2015/16 היא הועלתה ב-113 הפקות שונות ברחבי העולם.
מערכה ראשונה
מקום: אחו ליד אגם.
האופרה נפתחת בנימפות יער המתגרות בוודניק, גנום המים, שליט האגם ואביה של רוסלקה ואחיותיה, נימפות האגם. רוסלקה (הנקראת תמיד "רוסלקה החיוורת") מספרת לאביה כי התאהבה בנסיך בן-תמותה הנוהג לצוד ליד האגם, אף שהוא אינו יכול להבחין בה. היא מוסיפה כי הייתה מעוניינת להפוך לאנושית בת-תמותה כדי לחוות אהבה בזרועות הנסיך (וכדי שנשמתה תעלה לאחר מותה לגן העדן). לאחר שהאב אינו מצליח להניא אותה מהרעיון, אותו הוא מגדיר כהרסני, הוא מפנה אותה למכשפה יז'יבאבא (דמות פולקלוריסטית סלאבית מוכרת, המקבילה הצ'כית לבאבה יאגה). לפני שרוסלקה מזמנת את המכשפה היא שרה את האריה "שיר הירח", בה היא מבקשת מן הירח שיגרום לנסיך לראותה בחלומותיו ולהתאהב בה.
אצל יז'יבאבא
יז'יבאבא לועגת לרוסלקה על יומרתה לערבב את העולם העל-טבעי עם עולמם של בני האדם ומזהירה אותה שהיא תאבד את קולה (קולה לא יישמע באוזני בני תמותה, אך היא תהיה בעלת כושר ביטוי בעולם המים) ושאם הנסיך יבגוד בה, שניהם ידונו לחיות לנצח בממלכת המתים. רוסלקה מסכימה לתנאים ושותה שיקוי המצמיח לה רגלי-אנוש.
באחו
הנסיך מגיע לאחו במצוד אחר איילה לבנה. הוא מבולבל מהיעלמותה של האיילה ושוכב לנוח. רוסלקה מופיעה לראשונה כבת-אנוש. תפקידה מבוצע באופן כלי בלבד (אינסטרומנטלי, ללא שירה), משום שאינה מסוגלת לדבר. הנסיך נדהם מיופייה, עליו חלם, ונושא אותה מן הבמה על זרועותיו לקול קינתם של אביה של רוסלקה ואחיותיה.
מערכה שנייה
מקום: בארמון הנסיך.
צייד ונער מטבח מדברים ביניהם ומשיחתם נודע כי הנסיך השתגע ומעוניין לשאת לאשה נערה אילמת ומוזרה אותה מצא באחו. הם מספרים כי אין לחשוש, נסיכה זרה אקזוטית ויפהפייה מעוניינת בנסיך ותשבה את ליבו. במסגרת השיחה, מספר הציד לנער המטבח את סיפורן של נימפות המים המפתות נערים תמימים באגם שביער.
הנסיך מאוכזב משום שרוסלקה, יפהפייה אמנם, אך קרה וחסרת תשוקה, אינה משיבה לו אהבה. במקביל מופיעה הנסיכה הזרה, המצהירה שהיא תכבוש את לב הנסיך וגורמת לו להתאהב בה. במערכה משולבת סצנת נשף ריקודים ארוכה, המבטאת את כישלונה של רוסלקה להשתלב בחיי החברה. גנום המים מופיע ולוקח את רוסלקה, הנדחית על ידי הנסיך ואינה מוצאת את מקומה, חזרה אל האגם.
באופן נדיר בעולם האופראי, הגיבורה הראשית נמצאת על הבמה לכל אורך המערכה כמעט ואינה מוציאה הגה מפיה.
מערכה שלישית
אצל יז'יבאבא; ליד האגם.
רוסלקה מבקשת מיז'יבאבא לתקן את המשגה שעשתה. יז'יבאבא מציעה לרוסלקה להרוג את הנסיך באמצעות פגיון, אך רוסלקה דוחה את ההצעה ומשליכה את הפגיון לאגם. רוסלקה הופרת לרוח-מוות (bludička). שומר היערות ונער המטבח מגיעים אל יז'יבאבא ומספרים לה שרוסלקה בגדה בנסיך שאיבד את שפיות דעתו ומנסים לקבל ממנה עצה מה לעשות בו. באותה עת מופיע וודניק ומסביר שהנסיך הוא זה שבגד ברוסלקה. הנסיך מגיע לאגם קרוע-בגדים וטרוף-דעת, בחיפושיו אחר רוסלקה. רוסלקה עולה לקראתו מן המים. הנסיך מבקש ממנה שתחבק ותנשק אותו. רוסלקה מבהירה לו שבכך תביא עליו את מותו. הנסיך אומר שחייו גם כך אינם חיים ומפציר בה שיתחבקו ויתנשקו (זהו הדואט היחיד של השניים; ה"דואט" הקודם היה בין הנסיך לבין תפקיד כלי בלבד שסימן את רוסלקה האילמת). השניים מתנשקים והנסיך מת. רוסלקה נושאת תפילה לעילוי נשמתו לגן העדן וחוזרת אל המעמקים האפלים והקרים.
המוזיקה
האופרה מולחנת ברצף, אך כוללת גם אריות מוגדרות. מבקרים מציינים כי היא מושפעת מן האופרות של ריכרד וגנר, אך אין לטעות בהיותה נטועה בעולמו המוזיקלי של דבוז'ק ("היער, החושך המסתורי, האגם הנוצץ לאור הירח הכסוף – כל אלה מתוארים בתזמור עשיר וצבעוני, בהרמוניות מורכבות על גבול האימפרסיוניזם ובמלודיות קסומות וליריות"). בפרט יוצר דבוז`ק הבחנה מוזיקלית בין עולמם הקסום של רוסלקה, אביה, המכשפה והנימפות, לבין עולמם של בני-האדם: הנסיך, הנסיכה הזרה, שומר היער ונער המטבח. הלייטמוטיב של רוסלקה בהופעתה כנימפה מנוגן בנבל, הנעדר מהופעתה כבת-אנוש.
אלכסיס הרמן
אלכסיס מרגרט הרמן (באנגלית: Alexis Margaret Herman; נולדה ב-16 ביולי 1947) היא פוליטיקאית אמריקאית, שכיהנה כמזכירת העבודה של ארצות הברית בקבינט של ארצות הברית במהלך כהונתו השנייה של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון.
ביוגרפיה
אלכסיס מרגרט הרמן נולדה ב-16 ביולי 1947 במוביל שבאלבמה. אביה, אלכס הרמן היה גם כן פוליטיקאי אזורי, ואמה, גלוריה לבית קפוניס הייתה מורה. הרמן גדלה בבית קתולי. בשנת 1965 היא סיימה את לימודיה בבית ספר תיכון וקיבלה תעודת בגרות. היא למדה בקולג' אדג'ווד במוביל. היא סיימה את לימודיה הגבוהים בשנת 1969, לאחר שהשלימה לימודי תואר ראשון בסוציולוגיה.
לאחר שסיימה את לימודיה בקולג', הרמן עבדה עבור צדקה קתולית. לאחר ניצחונו של ג'ימי קרטר בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1976, קרטר ביקש ממנה לכהן כמנהלת המדור לענייני נשים במחלקת העבודה של ארצות הברית. בגיל 29, היא הייתה האדם הצעיר אי פעם לכהן בתפקיד הזה.
במהלך כהונתו השנייה של ביל קלינטון, הרמן נקראה לכהן כמזכירת העבודה של ארצות הברית. היא הייתה האפרו-אמריקאית הראשונה לכהן בתפקיד זה, והאישה החמישית בתפקיד. הרמן נחקרה בחשד לקבלת שוחד בעת שעבדה בבית הלבן. בשנת 2000 החוקרים הגיעו למסקנה כי הרמן לא לקחה חלק בקבלת השוחד ושמה טוהר.
לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2000, איליין צ'או החליפה אותה בתפקיד.
דגה (כפר)
דגה (בהונגרית: Döge) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה, על גדות נהר טיסה.
יהודי דגה
יהודים חיו בדגה בתקופות שונות והקהילה היהודית הייתה כפופה לקהילת קישווארדה.
בבדגה היה בית קברות יהודי ומספר יהודים מהכפר נרצחו בשואה.
אברהם אריה לייב רוזן
אברהם אריה לייב רוזן (ביידיש: אברהם אריה לייב "לייבוש" ראזען; ברומנית: Avraham Arie Leib Rosen;) (ט"ז ניסן תר"ל - ב' תשרי תשי"ב, 10 באפריל 1870 – 2 באוקטובר 1951, בוקרשט) היה רב אורתודוקסי, יליד גליציה, שכיהן ברומניה כרב בבוחוש, כרב ואב"ד במוינשט (1903–1916) ובשנים 1916–1941 רב בעיר פלטיצ'ן. בימי המשטר יון אנטונסקו נמלט מחבל מולדובה לבוקרשט. בנו הצעיר ותלמידו, דוד משה רוזן כיהן בשנים 1948–1994 כרב הכולל או הרב הראשי של יהדות רומניה. אברהם אריה לייב רוזן כתב את הספרים "שאגת אריה - באר אברהם" שפורסמו בחייו לפני מלחמת העולם הראשונה. שאר כתביו, כולל ספר השו"ת "איתן אריה" הוצאו לאור במוסד הרב קוק בירושלים על ידי חתנו, הרב הראשי של סקוטלנד, זאב וולף גוטליב.
ביוגרפיה
אברהם אריה לייב רוזן נולד ביאגיילניצה (יהילניציה), על יד צ'ורטקוב, במחוז טרנופיל. אביו היה הרב נחמן צבי, המכונה "זיידע" ילינגר, חסיד של הרד"ם מצ'ורטקוב. אמו הייתה חנייה יוטע הינדה לבית אויירבך, בתו של הרב נחמן זאב אויירבך ממונסטריץ'. בילדותו הצטיין בלימודי תורה והתכתב עם רבנים ידועים.
בשנת 1901 נבחר לרב קהילת בוהוש וכעבור שנתיים הוזמן לעמוד בראש קהילת מוינשט. נגד רבנותו במקום התעוררה מחלוקת מסוימת, מצד קבוצה שכינתה עצמה 'קהל עדת ישורון' שטענה שהרבנות צריכה לעבור בירושה לבנו של הרב הקודם. הוא נשא בראשונה עם שרה, בת של הרב חיים יהושע, שהיה בנו של רבי שמריהו, האב"ד ממוסטי ויילקיה ונכד של הרב שמריהו מקמינקה. שרה ילדה לו את בנו הבכור, אליהו רוזן, ששימש לימים כרבה של קהילת אושפיצין (אושוויינצ'ים בפולין) ואת בתו חיה (קלרה) ליבשה, לימים חיה ליבשה בומבך שגרה בלבוב. אחרי מות אשתו, התחתן הרב אברהם אריה רוזן עם טויבה, הבת של הרב שמחה יואל לקסנר מפוטיק. מנישואים אלה נולדו בת – לאה, בן – דוד משה רוזן, לימים הרב הכולל של יהדות רומניה, ועוד בת – ברכה (בטי) שנישאה לרב הווינאי זאב וולף גוטליב, לימים אב"ד של ליברפול וגלאזגו והרב הראשי של סקוטלנד. אחרי שפעל במוינשט 13 שנה, בשנת 1916 נבחר רוזן לרב בעיר פלטיצ'ן, שם פעל למשך 25 שנה, בין היתר בבית הכנסת "חב"ד". כפי שנכתב באנציקלופדיה לחכמי גליציה: "הפליא את ההמונים בדרשותיו". בשנת תרפ"ט השתתף בכינוס השני של אגודת ישראל בווינה.
בגלל הרדיפות בשנת 1941 עזב רוזן את פלטיצ'ן כדי לעבור לבוקרשט, בירת רומניה, בה התגורר ועבד בנו משה. בבוקרשט שימש אברהם אריה רוזן כרב בבתי הכנסת מלבי"ם ו"א.ל. זיסו" וכמו כן בבית הכנסת ברחוב מירצ'ה וודה והבית הכנסת שלו - ברחוב נגרו וודה. בנו הבכור, אליהו רוזן, רב של קהילת אושפיצין, נספה בשואה עם כל משפחתו ובני קהילתו. גם בתו מנישואיו הראשונים, חיה (קלרה) ליבשה בומבך נרצחה על ידי הנאצים בלבוב, יחד עם כל משפחתה.
הרב אברהם אריה לייב רוזן נפטר בבוקרשט בשנת 1951. מאוחר יותר סידר בנו משה רוזן את העברת גופתו לקבורה לישראל.
Samba
Samba ("סמבה"), היא תוכנה חופשית המממשת מחדש את פרוטוקול התקשורת SMB/CIFS. התוכנה פותחה במקור על ידי אנדרו טרידג'ל. נכון לגרסה 3 ומעלה, Samba מספקת שירותי קבצים ומדפסות עבור קליינטים שונים של Microsoft Windows, ועובדת עם דומיין וינדוסי, כחבר בדומיין, או כ-Domain Controller. Samba פועלת על רוב מערכות הUnix ודמויות היוניקס, כגון לינוקס, סולאריס, AIX וBSD, כולל שרתי Mac OS X. סמבה היא סטנדרטית כמעט בככל ההפצות של לינוקס, וברוב המקרים נכלל בשירותי מערכת במערכות הפעלה מבוססת יוניקס. Samba פועלת תחת התנאים של הרישיון הציבורי הכללי של גנו. שם התוכנה מגיע מ-SMB, שמו של הפרוטוקול הסטנדרטי המשמש את מערכת הפעלת Microsoft Windows לשיתוף קבצים ברשת.
היסטוריה
אנדרו טרידג'ל פיתח את הגרסה הראשונה של סמבה ליוניקס בדצמבר 1991 ובינואר 1992, כדוקטורנט באוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה. בעזרת רחרחן הוא ניתח את פרוטוקול הרשת שהיה בשימוש תוכנת שרת Pathworks של חברת DEC. בגרסאות הראשונות, בינואר 1992, לא נמצא שם הולם לתוכנה, וטרידג'ל פשוט קרא לזה "שרת קבצים יוניקסי עבור Pathworks דוס". בגרסה 1.0, הבין טרידג'ל שהוא למעשה יישם את פרוטוקול NetBIOS, וכי תוכנה זו יכולה לשמש קליינטים במחשבים אחרים.
עם דגש על יכולת פעולה הדדית עם Microsoft LAN Manager, טרידג'ל שחרר "NetBIOS ליוניקס", nbserver, בגרסה 1.5 בחודש דצמבר 1993. גרסה זו הייתה הראשונה שכוללת תוכנת לקוח וגם שרת. כמו כן, בשלב זה נבחר הרישיון הציבורי הכללי של גנו כרישיון לתוכנה.
במהלך גרסה 1.5, השם שונה ל smbserver. עם זאת, טרידג'ל קיבל הודעה מחברה שבבעלותה היה כבר השם. השם Samba "סמבה" נגזר על ידי הפעלת פקודת grep (פקודה נפוצה במערכות יוניקס לחיפוש) במילון המערכת, וחיפוש מילים שהכילו את האותיות S, M, ו-B, בסדר הזה. הגרסאות הבאות שוחררו במהירות יחסית, וגרסה 1.9 ראתה אור בינואר 1995. גרסה 2.0.0 שוחררה בינואר 1999, וגרסת 2.2.0 בחודש אפריל 2001.
בית העם (באר שבע)
בית העם בבאר שבע הוא מבנה ציבורי שהוקם בסוף שנות החמישים בזכות תרומתם של האחים שייבר, עיריית באר שבע וקרן נוימן. הוא הוקם באזור "המרכז האזרחי" בבאר שבע, בסמוך לקולנוע קרן רחב הממדים. כעשור לאחר הקמתו הוקם בסמוך לו בניין עיריית באר שבע. ביניהם השתרע לו גן משה. הוא שימש כמרכז התרבות העירוני המרכזי וכמשכנו של תיאטרון באר שבע מיום הקמתו ועד לשנת 2008 שבו החל לשמש כבית ספר למשחק.
היסטוריה
בטקס הנחת אבל היסוד לבית העם בבאר שבע שנערך ביולי 1956 נכחו ראש העיר דוד טוביהו, התורמים האחים דוד ונתן שייבר מסנט לואיס, ארצות הברית וקהל רב של מוזמנים. העלות של הבנייה נעמדה על סך של 450,000 ל"י. מתוכם נתרמו 100,000 דולר על ידי האחים שייבר, כ-100,000 ל"י הוסיפה עיריית באר שבע מתקציבה ויתר המימון ניתן על ידי קרן נוימן ומוסדות אחרים.
הבניין כלל אולם גדול עם כ-350 מקומות ישיבה ואולם קטן של עד 100 מקומות ישיבה. קומת קרקע כללה מסעדה וחצר פטיו ובקומת השנייה חדרים רחבים.
באפריל 1959 נערכה פתיחה חגיגית בבית העם לרגל ועידת היובל, הוועידה הארצית התשיעית של הסתדרות העובדים הלאומית.
בשנת 1964 נפתח בבית העם "המכון להשכלה ואמנות", בהנהלת זכריה לירז שכלל כ-40 חוגים והרצאות מגוונות לקהל הרחב.
בשנת 1973 הוקם תיאטרון באר שבע ובית העם היה למשכנו הקבוע עד לסיום בניית המשכן לאמנויות הבמה בשנת 2008.
הוגו בקר (שחקן)
הוגו בקר (בצרפתית: Hugo Becker; נולד ב-13 במאי 1987) הוא שחקן טלוויזיה וקולנוע ובמאי צרפתי. בקר ידוע כלואי גרימלדי שגילם בסדרה אחת שיודעת.
קריירה
הוגו בקר למד בקונסרבטוריון אמנות הדרמה שבצרפת, בחצר פלורנט, ומאוחר יותר גם באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה שבלונדון.
בקר היה אחד מהכישרונות הצעירים בפסטיבל קאן בשנת 2010, שבה גם הופיע לראשונה בטלוויזיה במגוון תפקידים. הוא שיחק דמות של פוליטיקאי צעיר ב"התקיפה" שביים. כמו כן, בשנת 2010 עשה בקר את הופעת הבכורה שלו בהוליווד, כשגילם את לואי גרימלדי בסדרה אחת שיודעת, ששודרה בערוץ The CW.
בשנת 2011 שיחק בקר את חוויאר בסרט האמריקאי עלמות במצוקה. הסרט חתם את פסטיבל הסרטים של ונציה ובהמשך ניצח בפסטיבל טורונטו.
בשנת 2012 כיכב בדמות אנטואן לווסיאר בסרט המוקומנטרי מסתורין העניין. בשנת 2013 גילם את איזק דרייפוס, כוכב פוטבול שמעורב בפרשת טרור, בשני פרקים בסדרה ששודרה בערוץ BBC3.
בשנת 2014 שיחק הוגו בקר בדמות רומן ב-6 פרקים של הסדרה שפים, ואשר על משחקו זה זכה בפרס אדמי בקטגוריית השחקן המבטיח הטוב ביותר. ב-2015 שיחק בסדרה שירות חשאי מאוד בדמות הראשית של אנדרה מרלו, צעיר המגויס לשירות החשאי של צרפת, ומשרת בו במהלך שנות ה-60.
ב-2016 החל לגלם את תפקידו של סיריל בלסן בדרמה הפוליטית ברון נואר. כמו כן, באותה שנה הוא כיכב בתפקיד הראשי בסדרת הפשע הספרדית חשדנות, שם הוא ביצע דמות של שוטר שמסתנן לבית חולים כדי למצוא נעדר.
ב-2019 שיחק בקר בסדרה אוסמוסיס המשודרת בנטפליקס.
מאז שנת 2014 הוגו בקר הוא אחד המפיקים ב"נובל דון הפקות".
יהדות אריתריאה
ההיסטוריה של היהודים באריתריאה משתרעת על פני מאות רבות. פעם הייתה באריתריאה קהילה יהודית משמעותית, שמקורה בעיקר במהגרים שהגיעו מסיבות כלכליות וכדי לברוח מרדיפות. הקהילה שגשגה במשך כמה עשורים, לפני שהגירה המונית מאריתריאה החלה במהלך מלחמת העצמאות של אריתריאה והמאבק נגד אתיופיה.
היסטוריה
היהודים הראשונים הגיעו לאריתריאה בסוף המאה ה-19, לאחר כיבוש אתיופיה על ידי האימפריה האיטלקית והקמת אריתריאה האיטלקית. רוב היהודים הגיעו מהקהילה היהודית בעדן.
במפקד שנערך באריתריאה ב-1 בינואר 1905, התגוררו 120 יהודים באריתריאה. 83 מתוכם במחוז שבירתו אסמרה, 27 במאסאווה, 7 התגוררו בעיר קרן ו-2 בעיר אסאב, בשנים שלאחר מכן סבלו היהודים שם מהתנכלויות ועלילות דם.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, קיבלה הקהילה היהודית חיזוק, כאשר יהודים אירופאים רבים היגרו לאריתריאה, כדי להימלט מרדיפות הנאצים באירופה.
במלחמת העולם השנייה בשנת 1941 כבשו הבריטים את אריתריאה. בתקופת הממשל הבריטי באריתריאה, שימשה אריתריאה לעיתים קרובות כמקום מעצר של אנשי האצ"ל והלח"י שנלחמו למען עצמאות היהודים וכנגד שלטונות המנדט הבריטי. בין הכלואים היו ראש ממשלת ישראל לעתיד, יצחק שמיר וחיים קורפו, לימים חבר הכנסת ושר בממשלת ישראל.
סמוך לאחר הקמת מדינת ישראל, עלו יהודים אריתראים רבים לישראל, בעיקר במסגרת מבצע על כנפי נשרים. בשנות החמישים עדיין חיו 500 יהודים במדינה. החתונה היהודית האחרונה בבית הכנסת אסמרה נחגגה במהלך אותו עשור. בית הכנסת שימש גם יהודים שהגיעו מכל רחבי אפריקה כדי לקיים שם את הימים הנוראים.
בשנת 1961 החלה מלחמת העצמאות של אריתריאה לאחר שאריתריאה סופחה על ידי אתיופיה, ואריתריאים החלו להילחם למען העצמאות. היהודים החלו לעזוב את אריתריאה.
בתחילת שנות ה-70 גברה ההגירה היהודית בגלל התגברות האלימות בין אריתריאה לאתיופיה, ומשום שההחונטה הצבאית האתיופית ששלטה גם באריתריאה, הנהיגה את מדיניות הסוציאליזם האתיופי שמטרתה הייתה להלאים את הרכוש הפרטי ולהנהיג משטר סוציאליסטי. בשנת 1975 פונו הרב הראשי וחלק גדול מהקהילה. יהודים אריתראים רבים על לישראל, ואילו אחרים נסעו לאירופה או לצפון אמריקה. עד אז נותרו רק 150 יהודים במדינה.
אריתריאה רשמית קיבלה את עצמאותה בשנת 1993. באותה שנה הקימו אריתריאה וישראל יחסים דיפלומטיים מלאים. באותה תקופה נותרו רק קומץ יהודים באריתריאה. כולם, למעט אחד, נפטרו או היגרו.
כיום נותר באריתריאה רק יהודי יליד אחרון, סמי כהן, שמנהל עסק ייבוא וייצוא, ומבקר בקביעות בבית הכנסת אסמרה. ישנם גם כמה יהודים שאינם ילידי אריתריאה המתגוררים באסמרה, חלקם ישראלים הקשורים לשגרירות ישראל באריתריאה.
היהדות אינה אחת מארבע הדתות המוכרות על ידי הממשלה האריתראית.
אשליות
אשליות הוא פזמון שכתב דוד חלפון, והלחין וביצע ניסים סרוסי. השיר יצא לאור בשנת 1973.
השיר נכלל באלבום הבכורה של סרוסי "מצעד הפזמונים של ניסים סרוסי". מאלבום זה בלטו השירים "אשליות" ו"איני יכול". השיר נמנה עם ז'אנר הרוק המזרחי.
רקע
הדובר בשיר מדבר על אשליות, בהתייחס להצלחה כלכלית וחופש לא מושג. הדובר מזכיר אשליות הקשורות להישגים חומריים כגון דירת פאר ומכונית אדומה לעומת הישגים גשמיים כגון שליטה ("להכריז אני ראש העיר"), עצמאות וחופש ("להתעורר אחר הצהריים, לא לעבוד לעולם").
הדובר חולם על מגורים בדירת פאר, לעומת השיכונים שהיו צורת המגורים הנפוצה במדינת ישראל באותה התקופה. הוא חולם להגיע למצב בו לא יצטרך לקום בכל בוקר כדי להגיע לעבודה. המכונית שתהיה בבעלותו תהיה בצבע אדום, צבע בולט ומושך תשומת לב לעומת המכוניות הלבנות שהיו בישראל בהתאם למזג האוויר החם.
בתקופה המתוארת בשיר (שנות ה-70 של המאה ה-20), נסיעות לחו"ל לא היו דבר שבשגרה בעקבות מחירן הגבוה. הדובר שואף לטייל בעולם ובמיוחד בערי האומנות והאופנה, פריז ורומא ולחיות כמו קזנובה האיטלקי.
בבית הרביעי והאחרון מתפכח הדובר ומבין שכל שאיפותיו הן רק אשליות שלא יתגשמו לעולם.
כתיבה מוזיקלית ועיבוד
למרות ששאר השירים שביצע ניסים סרוסי ועיבד ירון גרשובסקי באותה התקופה, נכתבו והולחנו בסגנון פסטיבל סן רמו, השיר "אשליות" מאופיין בצלילי רוק כבד המנוגן בגיטרות חשמליות וכלי נשיפה. עיבוד השיר כולל קטע מעבר בין הבתים המנוגן בסינתיסייזר מוג ומרמז לרוק הפסיכדלי בארצות הברית (מוזיקה שעיקר מאזיניה היו היפים ששרו על אהבה ושלום). המוג היה חדשני לתקופה בה יצא השיר לעומת השירה הנקייה (אקפלה) שהובילה את מצעד פזמונים בשנים האלו.
גרסאות
בשנת 1998 רמי פורטיס ושלומי ברכה ביצעו חידוש לשיר במסגרת פרויקט עבודה עברית.
איתי לנדסברג
איתי לנדסברג-נבו (נולד בשנת 1957) הוא עיתונאי שעבד ברשות השידור ופובליציסט ישראלי, זוכה פרס סוקולוב. שימש כעורך תוכניות וכמנהל מחלקת התעודה בערוץ הראשון.
קורות חיים
לנדסברג נולד וגדל בקיבוץ תל יוסף. בשנת 1975 התגייס לצה"ל ובחר לשרת בחטיבת גולני. בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ובהמשך יצא לקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה כמפקד מחלקה בגדוד 17 (אריות הגולן) ולאחר מכן כמפקד פלוגה בגדוד 13 (גדעון). עם סיום תפקיד זה השתחרר לנדסברג מצה"ל.
לאחר שסיים לימודים לתואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, ב-1988 הפיק את הסרט "מסע הבחירות של מאיר אריאל". בשנת החל 1989 לעבוד בטלוויזיה החינוכית, ומשנת 1991 שימש ככתב בתוכנית כלבוטק במשך ארבע שנים. בתפקידו הבא שימש ככתב במבט שני וביומן בערוץ הראשון. בהמשך שימש כעורך של התוכנית פוליטיקה. בשנת 2002 מונה לנדסברג לעורך והמפיק של התוכנית מבט שני, ובשנת 2003 מונה במקביל לתפקיד מנהל מחלקת התעודה בערוץ הראשון. בשנת 2006 הוענק לו פרס סוקולוב על פועלו בתחום התקשורת אלקטרונית והתחקיר העיתונאי. שימש גם כמגיש מבט שני לתקופה קצרה.
בשנת 1996 היה לנדסברג ממקימי פורום מג"דים, מח"טים וטייסים במילואים ואף עמד בראשו. לנדסברג היה ממובילי מאבק אנשי המילואים לקבלת תנאי ביטוח חיים טובים יותר בשנת 2001. בשנת 2002 הגיש לנדסברג תביעת דיבה כנגד מנכ"ל הערוץ הראשון, יוסף בראל, אשר כינה אותו במהלך ריאיון שנערך עמו סרבן מצפוני המסרב לשרת במילואים בשטחי איו"ש ואוגדת עזה, זאת בעוד שלנדסברג משרת באותה עת במילואים בתעסוקה מבצעית ברמאללה. בהמשך התפייסו השניים ולנדסברג משך את התביעה.
לאחר סגירת רשות השידור ובדומה לעובדים רבים אחרים בה הוא לא המשיך לתפקיד דומה בתאגיד השידור הישראלי. כתב באתר "המקום הכי חם בגיהנום", ומאז 2019 בעל טור באתר זמן ישראל.
בשנת 2020 היה שותף לכתיבה ועריכת סדרת התעודה לבנון.
חיים אישיים
לנדסברג מתגורר ביישוב [מודיעין-מכבים-רעות].
קישורים חיצוניים
מכתביו
הרפובליקה הספרדית הראשונה
הרפובליקה הספרדית הראשונה הייתה רפובליקה קצרת ימים, שהוקמה ב-11 בפברואר 1873 בעקבות התפטרותו של אמדאו הראשון, מלך ספרד, ופורקה כעבור תקופה קצרה, ב-29 בדצמבר 1874, בהפיכה צבאית, שהעלתה לשלטון את אלפונסו השנים עשר מבית בורבון.
רקע
בשנת 1866 הפרוגרסיסטים והדמוקרטים חתמו על "ברית אוסטנדה" נגד איזבלה השנייה, מלכת ספרד. הצטרפו אליהם הדמוקרטים, ובשנת 1867 גם האוניוניסטים תחת הנהגתו של פרנסיסקו סראנו שירש את מקומו של הגנרל לאופולדו או'דונל. באביב 1868 נפטר מנהיג מפלגת "המתונים", ראש הממשלה הסמכותי, הגנרל נרוואאז, שמשל עד אז ביד רמה.
בנסיבות הנ"ל פרצה בספטמבר מהפכת 1868, הקרויה גם "המהוללת" (La Gloriosa). תחת הנהגתם של האדמירל טופטה, של הגנרלים חואן פרים (פרוגרסיסטי) ושל סראנו (אוניוניסטי) ב-19 בספטמבר התחולל מרד צבאי נגד המלכה. בערים נתפס השלטון המקומי על ידי חונטות מהפכניות מורכבות מ"פרוגרסיסטים" ו"דמוקרטים". המרד התפשט במהירות. הכוחות הצבאיים החלשים של איזבלה נוצחו בקרב בגשר אלקולאה על ידי "הצבא מאנדולסיה" בראשות פריס וסראנו. בעקבות זאת הממשלה התפטרה והמלכה יצאה לגלות ב-29 בספטמבר 1868.
הניצחון המהיר היה מפתיע מאוד. המורדים שהתחלקו לליברלים, מתונים, ורפובליקנים, התפלגו עד מהרה ונאלצו כעת להרכיב ממשלה שתתאים לכולם. סראנו מונה כראש הממשלה באופן זמני, ופרים מונה כשר הצבא. פרים וסראנו מיהרו לפזר את המיליציות והחונטות המהפכניות, והנהיגו חוקה ובחירות. פרים דחה את הרעיון להפוך את ספרד לרפובליקה, והעדיף לחפש עבור ספרד מלך חדש.
ב-16 בנובמבר 1870 נערכה הצבעה בקורטס בשאלת המשטר הבא בספרד, ו-191 מתוך 301 הצביעו בעד אמדאו. משלחת פרלמנטרית הפליגה לפירנצה כדי להביא את הבשורה לנסיך, שאישר את הסכמתו למהלך ב-4 בדצמבר. ב-30 בדצמבר 1870 נחת אמדאו בקרטחנה וב-2 בינואר הגיע למדריד.
ב-2 בינואר 1871 הושבע הדוכס אמדאו כמלך במדריד תוך התחייבות לשמור על החוקה. עוד לא הספיק אמדאו להגיע למדריד וכבר ב-27 בדצמבר 1870 התרחש אירוע מבשר רעות: בן בריתו העיקרי, הגנרל חואן פרים נרצח.
בין ההחלטות השנויות במחלוקת שערערו את התמיכה במלך מצד הימני של המפה הפוליטית היה ביטול העבדות בפוארטו ריקו והקיצוצים בתקציב המיועד לכנסייה. החוגים הכנסייתיים סלדו מהמלך גם מפני שזיהו אותו עם המדיניות נגד האפיפיור שניהל בהצלחה ויטוריו אמנואלה השני. חלק מהצבא נמנע מלהישבע אמונים למלך החדש, וחלק גדול מהמלוכנים ראו עצמם "מונרכיסטים ללא מלך".
מקור עיקרי לתמיכה הפיק המלך מהמפלגה הפרוגרסיבית שמנהיגיה הרכיבו ממשלות הודות לרוב בפרלמנט לזיופים בבחירות ולקשר שלה לחוגים הצבאיים. התפצלות הפרוגרסיבים לרדיקלים בהנהגתו של מנואל רואיס סורייה ול"קונסטיטוציונליסטים" ובראשם פראחדס מטאו סגסאטה, החמיר את המצב ובשנת 1872 התחילו הסכסוכים בין המחנות השונים במדינה להתדרדר אף להתנגשויות אלימות. המלך סירב לאשר הצעתו של הגנרל פרנסיסקו סראנו, אשר מול העלייה באלימות הפוליטית ברחובות ביקש לבטל את הערבויות החוקתיות ולאמץ סמכויות דיקטטוריות. בסופו של דבר השמרנים בהנהגתו של סראנו הסירו את תמיכתם מחצר המלך.
בקטלוניה ובארץ הבסקים פרצו מרידות קרליסטיות ולאחר מכן בכל הערים במדינה פרצו מהומות של חסידי הרפובליקה והאנרכיסטים. המלך אמדאו ויועציו שאפו להשכנת משטר המבוסס בעיקרו על שתי מפלגות גדולות - ליברלית ושמרנית, אך תהליך התפרקות הגוש הליברלי מהפכני מנע זאת.
היסטוריה
הרפובליקה נולדה ללא משענת אמיתית חברתית או פוליטית. למפלגות הרפובליקניות היו אוהדים ותומכים משלהם. המעמדות העממיים התחילו לפנות יותר אל תנועות הפועלים. הכוחות הפוליטיים ששלטו למעשה בכיפה במדינה - (הכנסייה, הצבא, הבנקאים ובעלי המפעלים הגדולים) התנגדו לרפובליקה ולרעיונות החברתיים המתקדמים שהיא ייצגה.
הנשיא הראשון היה אסטנסילאו פיגראס. אחרי הניצחון הרפובליקני בבחירות, הרוב הפדרליסטי העניק את רסני השלטון לפרנסיסקו פי אי מרגל, ההוגה הראשי של הפדרליזם הרפובליקני, שעקרונותיו מצאו ביטוי בהצעה לחוקה הפדרלית משנת 1873. הצעת החוקה קבעה הפרדת הכנסייה מהמדינה וכן מודל של פדרציה של 15 (יחד עם קובה ופוארטו ריקו - 17) מדינות אוטונומיות: אנדלוסיה העליונה, אנדלוסיה התחתונה, אראגון, אסטוריאס, האיים הבלאריים, האיים הקנריים, קסטיליה החדשה, קסטיליה הישנה, קטלוניה, אקסטרמדורה, גליסיה, מורסיה, נווארה, ולנסיה וארץ הבסקים.
אחרי נפילתו של פי אי מרגל, שהוחלף בראש הרפובליקה על ידי ניקולס סלמרון, המשטר נטה לגישה שמרנית יותר. ערים רבות הכריזו עצמן רפובליקות או קנטונים עצמאיים באזורים ולנסיה, מורסיה ואנדלוסיה: קסטיון, ולנסיה, אלקוי, אליקנטה, טורבייחה, אלמנסה, קרטחנה, גרנדה, מאלגה, באילן, אנדוחר, חאאן, סביליה, קדיס, אלחסירס וסלמנקה, כשהבולטות בהן היו אלקוי וקרטחנה. הרבה מהן הכריזו מלחמה נגד המדינה המרכזית ובמקרים מסוימים אפילו על מלחמה ביניהן. קרטחנה המשיכה בהתנגדות עד 12 בינואר 1874 מפני שהייתה מבצר צבאי ובסיס ימי וצוותי הספינות הטובות ביותר של הצי הצבאי הצטרפו למרד.
סלמרון התפטר אחרי שסירב לחתום על גזר דין המוות שנפסקו נגד שני נאשמים במרד הקנטונלי. הקורטס החליפו אותו בקסטלאר והעניקו לו סמכויות חריגות על מנת שימצא פתרון למשברים הפוליטיים והצבאיים החמורים שאיימו על ספרד. הוא השהה את הערבויות החוקתיות והחליט למשול באמצעות צווים.
הקראולים של קובה עברו בינתיים מדרישות לאוטונומיה למאבק למען עצמאות פוליטית מלאה. בעלי האחוזות הגדולים מקובה, בתמיכת ארצות הברית, לא היו מוכנים לקבל לא את המשטר הפוליטי שהוקם בספרד עקב מהפכת 1868, ולא את ביטול העבדות. בחיק התנועה לעצמאות פרץ ריב בין בעלי המטעים העשירים ובין שאר הקובנים שהיו בעד סוף משטר העבדות.
המלחמה הקרליסטית השלישית פרצה כמה חדשים אחרי הכרזת הרפובליקה הראשונה והתפשטה במהירות. הטוען לכתר קרלוס השביעי גייס 45,000 אנשים חמושים. ב-16 ביוני 1872 הקים מחדש את הפורומים הקטלנים, הארגונים ונלנסיאנים שבוטלו על ידי המלך פליפה החמישי וייסד ממשלה באסטליה, גרעין של מדינה קרליסטית עם מוניקפיומים ומשלחות מאורגנות לפי כללי המשטר הפורלי, המגנים על השפות המקומיות ועל המוסדות המסורתיים שהיו קיימים לפני 1700. המרד צלח בקטלוניה, בנווארה ובארץ הבסקים וכן בכמה נקודות בודדות בשאר המדינה. הכוחות הקרליסטיים קנו שליטה באזורים הכפריים אך לא בערים, והקמת מדינה קרליסטית הצריכה כיבושה של לפחות עיר חשובה אחת. אז הצבא הקרליסטי הטיל מצור על בילבאו, אולם העיר הצליחה לעמוד מולו עד להגעת הכוחות של אלפונסו. תבוסת הקרליסטים התרחשה ב-1876, כאשר הספרדים התגברו כבר על רבים מקשיי התקופה המהפכנית והתחוללה רסטורציה של מונרכיה ליברלית בהנהגת אלפונסו השנים עשר.
המשטר המלוכני החדש שלח צבא של 150,000 חיילים נגד 33,000 המתנדבים הקרליסטים שנשקם היה מצומצם ושהיו בלתי מאורגנים. אלפונסו הלך מניצחון לניצחון עד לקרב המכריע במונטחורה ולכיבוש אסטייה ב-16 בפברואר 1876 על ידי צבאו של הגנרל פרננדו פרימו דה ריברה. הטוען לכתר קרלוס השביעי נמלט לצרפת וכך המלחמה הקרליסטית הגיעה לסיומה. השלכות מלחמה זו היו בעיקר ביטול הפורומים הבסקים ב-1876, מה שדחף להיווצרות האקלים המתאים ללידתה כעבור זמן קצר של הלאומנות הבסקית.
הנשיא החדש לקח אמצעים להחזרת הסדר במדינה: ביטל את החוקה משנת 1869, הוציא מחוץ לחוק את סניפי האינטרנציונל של הפועלים, הטיל הגבלות על הזכות להתאגד, סגר מספר "מועדונים" (שהיו למעשה מקומות לאסיפות פוליטיות) וסגר את העיתונים הרפבוליבקנים.
בנסיבות אלה קנובס דל קסטיליו הכין את החזרת המונרכיה הבורבונית. הוא השיג את התפטרותה הרשמית של איזבלה השנייה לטובת בנה, אלפונסו ופרסם בפומבי את "ההודעה בסנדהרסט" שבו הנסיך היורש הבטיח משטר חוקתי.
ב-29 בדצמבר 1874 הפיכה צבאית נוספת (pronunciamento) בהנהגת הגנרל ארסניו מרטינס-קמפוס אנטון בסגונטה, הכריזה על אלפונסו השנים עשר כמלך ספרד.
Yes Drama
יס דרמה הוא ערוץ טלוויזיה ישראלי הנושא את ספקית הטלוויזיה הלוויינית הישראלית yes ,המשדרת תוכניות טלוויזיה אמריקאיות, בריטיות, קנדיות וישראליות של דרמות, סגנון חיים וריאליטי. הערוץ שודר ב-14 בדצמבר 2008 בערוץ 12 - כחלק מערוצי תוכניות הטלוויזיה האחרונות של yes. הערוץ הוא פיצול של כוכבי yes לשעבר 1 ל-yes דרמה הנוכחית וכן קומדיה. הערוץ משדר את הפרקים החדשים של הסדרה בלילות השבוע (ראשון עד חמישי), וימי חול ובסופי שבוע (שישי - שבת).
רוקוול
{{פירושונים| אישים:
סיטרואן C4 (1928)
סיטרואן C4 (1928) (בצרפתית: Citroën C4 (1928)) היא מכונית שיוצרה במספר תצורות גוף מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית סיטרואן, אשר יוצרו בין השנים 1928–1932 בצרפת.
גימנסיה ביאליק
היסטוריה
בית הספר הוקם ב-1925 על ידי המהנדס יוסף מנדלסון כבית ספר לטכניקה ומסחר, ולאחר נדודים שכן ברחוב יונה 5, בשכונת הטכניקום שבהדר הכרמל.
כעבור כ-5 שנים נבנה סניף נוסף לבית הספר ברחוב מונטיפיורי בחיפה ובית הספר הפך לבית ספר 12 שנתי. כיתות התיכון עברו לסניף החדש וכיתות היסוד נשארו בהדר, בית הספר נוהל כקואופרטיב בו היו חברים כל המורים הוותיקים וחלק מהמורים שהצטרפו לסגל בית הספר.
לאחר פטירתו של חיים נחמן ביאליק הוחלט לקרוא את בית הספר על שמו.
בשנים שלפני מלחמת השחרור, הטילה ההגנה בחיפה על מפקדים לפעול במסגרת בתי הספר. התלמידים הצעירים פעלו במסגרת שנקראה חג"ם - חינוך גופני מורחב" שכללה הכשרה טרום צבאית, והייתה הפעילות הגלויה. התלמידים הבוגרים יותר גויסו לפעילות במסגרת גדודי הנוער של ההגנה שפעלו במחתרת וכללו גם אימון בנשק. הפעילות אורגנה בתוך מבנה בית הספר, לא תמיד בידיעת הנהלת הגימנסיה. בוגרי החג"ם והגדנ"ע גויסו במלחמת השחרור בחלקם הגדול לחי"ש וחטיבת כרמלי. שלושה מתלמידי בית הספר נפלו בקרבות משמר הירדן.
בשנת 1955, עם ביטול הזרמים בחינוך, נעשה חילוף בין המבנים, בית הספר היסודי הועבר למבנה ברחוב מונטיפיורי, בניהולו של נפתלי סנסני (שגם אשתו, אטקה, הייתה מורה בבית הספר) וכיתות התיכון עברו למבנה בהדר בניהולו של מר זאב גולדשטיין, המנהל הבא היה ד"ר אריה מנצר, אחריו ניהלה את בית הספר המורה לחקלאות ולביולוגיה, הגב' חנה זמל (אחותו של המנהל צבי זמל), אחריה ניהל את בית הספר ד"ר נחום זימנא ולקראת סגירת בית הספר נבחר אברהם צ'רני (טשרני) כמנהל.
מבנה בית הספר היסודי היה קטן ויכלו ללמוד בו תשע כיתות בלבד, אזור הרישום של בית הספר התפתח ונבנו סביבו מבנים רבים חדשים, ולכן נוספו לבית הספר תלמידים רבים, עובדה שהכתיבה ממחצית שנות ה-50 למשך כ-3 שנים, לימודים בשתי משמרות, משמרת בוקר ומשמרת צהריים.
בית הספר התיכון בהדר נהנה גם הוא מביקוש רב ולכן שכר בית הספר מבנה נוסף ברחוב יונה וגם בו התקיימו לימודים של כיתות התיכון.
במחצית שנות ה-60 נהרס בית הספר היסודי ועל מיקומו נבנה האגף החדש של בית חולים רוטשילד בחיפה (המרכז הרפואי בני ציון).
בית הספר התיכון גבה שכר לימוד נמוך יחסית לבתי ספר אחרים בחיפה ונחשב כבית ספר טוב בו יש יחס אישי לכל תלמיד ולכן במשך שנים רבות נהנה מביקוש רב, אולם התיישנות המבנה, מיקומו הלא-אטרקטיבי בהדר והחלת חוק חינוך חינם לכיתות ט' ובהדרגה עד י"ב הביאו להקטנת מספר הנרשמים לבית הספר עד שהוחלט לסגור אותו ב-1983.
לחברי קואופרטיב בית הספר התיכון ביאליק היה חלום לבנות בית ספר מודרני וגדול על הכרמל והקואפרטיב אף רכש שטח מתאים לשם כך. אולם למרות מגביות שערכו, לא היה להם תקציב מספיק לבניית מבנה בית הספר. השטח שרכש הקואופרטיב נמסר לרשת אליאנס, לצורך העתקת בית ספר אליאנס מהדר הכרמל למיקומו הנוכחי. בי"ס אליאנס קיבל על עצמו להמשיך את מורשת תלמידי בית הספר ביאליק שנפלו.
בין מורי בית הספר היו פעילי ציבור רבים ומורים רבים בעלי תואר שלישי. בין המורים היו אברהם כלפון שהיה חבר הכנסת (סבה של העיתונאית נרי ליבנה) והכדורגלן לשעבר ד"ר אהרון גרשגורן, מרצה בכיר וראש יחידת הספורט בטכניון. מסגל המורים של בית הספר מונו שני מפקחים במשרד החינוך, ד"ר אריה מנצר כמפקח תיכונים במחוז הצפון ומר גרשון מנגל, שהיה המפקח הארצי להוראת הספרות וההבעה במשרד החינוך.
ראו גם
רשימת בוגרי הגימנסיה
חמד בן ח'ליפה אאל נהיאן
השייח' חמד בִּן ח'ליפה אאל נהיאן (בערבית: حمد بن خليفة آل نهيان), היה ידוע גם כעאדל אל-עתיבה, הוא איש עסקים מאיחוד האמירויות הערביות, ובן למשפחת המלוכה השולטת (בית נהיאן) באבו דאבי. ידוע בניסיונו הכושל לרכוש מחצית מקבוצת הכדורגל הישראלית בית"ר ירושלים זמן קצר לאחר הנורמליזציה בין ישראל לאיחוד האמירויות.
ביוגרפיה
אביו של חמד בן ח'ליפה הוא השייח' ח'ליפה בן מוחמד בן ח'ליפה אל נהיאן ואמו היא מוזה אל-עותייבה. אביו התגרש מאמו והוא השתמש בשם עאדל אל-עותבייה. באפריל 2019 קיבל אישור לשנות את שמו לשייח' חמד בן ח'ליפה אל נהאין. הוא קרוב רחוק של משפחתו של נשיא איחוד האמירויות הערביות, ח'ליפה בן זאיד אאל נהיאן. נשוי עם ארבעה ילדים, שלושה בנים ובת.
על פי דבריו ב-1993 קיבל תואר שני במנהל עסקים ויחסים בינלאומיים מאוניברסיטת קליפורניה באירוויין. על פי אתר האינטרנט שלו את הוא צבר את הונו בעסקי המטבעות הדיגיטליים.
על פי האתר של חמד בִּן ח'ליפה הוא "מאמין בשיתוף פעולה עולמי באמצעות פרלמנט בינלאומי". בנוסף, הוא תומך בפרויקטים בתחום הבריאות, ושותף לפרויקטים הומניטריים רבים, עם דגש על פרויקטים באנרגיה וחינוך. כמו כן, תורם גם לצדקה. כתומך נלהב בנורמליזציה עם ישראל הזמין בשמחת תורה שלאחר הסכם הנורמליזציה בין ישראל לאיחוד האמירויות את הזמר עומר אדם לבקר ולחגוג עם הקהילה היהודית בדובאי. המוצר הראשון ששווק במשותף על ידי איחוד האמירויות הערביות וחברות ישראליות הוכרז על ידי מחלקת הפרויקטים של HBK, בשותפות עם Sure Universal, שבסיסה בישראל.
העסקה עם בית"ר ירושלים
בדצמבר 2020 הסכים לרכוש ממשה חוגג 50% מהבעלות על קבוצת הכדורגל הישראלית בית"ר ירושלים. העסקה נעשתה בתיווכו של נאום כהן, איש עסקים יהודי-אוקראיני הפועל באיחוד האמירויות ונמצאת בתהליכי אישור של הוועדה להעברת זכויות. בתצהיר שהגיש להתאחדות לכדורגל בישראל כדי שיאשרו את רכישת בית"ר ירושלים כתב כי הונו הוא כ-1.6 מיליארד דולר, אולם בדיקה של ההתאחדות גילתה שהנכס המרכזי בהצהרה הוא אג"ח של ונצואלה שנרכש בשווי 1.5 מיליארד דולר, אך הוא אינו סחיר וערכו אפסי. כמו כן נמצא כי בבעלותו עשרות חברות לא פעילות, וכי בן חליפה קשור לאנשים ששמם נקשר, בין היתר, בהונאות ובהלבנת הון. בפברואר 2021 משכה בית"ר ירושלים את הבקשה לאישור.
המהפכה המהוללת (ספרד)
המהפכה המהוללת (בספרדית: la Gloriosa או la Septembrina) הייתה מהפכה שבה הודחה איזבלה השנייה, מלכת ספרד משלטונה, והחלה את שש השנים הדמוקרטיות בספרד, אשר כללו את שלטונו של אמדאו הראשון, מלך ספרד ואת הרפובליקה הספרדית הראשונה, והסתיימו בשנת 1874 על ידי הרסטורציה הספרדית.
רקע
בשנת 1866 הפרוגרסיסטים והדמוקרטים חתמו על "ברית אוסטנדה" נגד המלכה איזבלה השנייה. הצטרפו אליהם הדמוקרטים, ובשנת 1867 גם האוניוניסטים תחת הנהגתו של פרנסיסקו סראנו שירש את מקומו של הגנרל לאופולדו או'דונל. באביב 1868 נפטר מנהיג מפלגת "המתונים", ראש הממשלה הסמכותי, הגנרל נרוואאז, שמשל עד אז ביד רמה. באותה העת, עם שובו לספרד, הצטרף הגנרל חואן פרים לאופוזיציה שהתנגדה לשלטון העריץ של המלכה איזבלה.
המהפכה
מותו של הגנרל לאופולדו א'ודונל, בשנת 1867 היה הקש ששבר את גב הגמל מבחינת מתנגדי המלכה. תנועת ההתנגדות חצתה קווים מפלגתיים, ושמה לה למטרה להפיל את שלטון בית בורבון לטובת משטר יעיל יותר. בספטמבר 1868 כוחותיו של האדמירל חואן באוטיסטה טופטה התמרדו בקאדיז. פרים וגנרל נוסף בשם פרנסיסקו סראנו הצטרפו למרד בהתלהבות, ובעקבות כך ערק מרבית הצבא הספרדי לצד המורדים. המלכה איזבלה חצתה את הגבול לצרפת מותירה את השלטון במדינה בידי המורדים.
הניצחון המהיר היה מפתיע מאוד. המורדים שהתחלקו לליברלים, מתונים, ורפובליקנים, התפלגו עד מהרה ונאלצו כעת להרכיב ממשלה שתתאים לכולם. סראנו מונה כראש הממשלה באופן זמני, ופרים מונה כשר הצבא. פרים וסראנו מיהרו לפזר את המיליציות והחונטות המהפכניות, והנהיגו חוקה ובחירות. פרים דחה את הרעיון להפוך את ספרד לרפובליקה, והעדיף לחפש עבור ספרד מלך חדש.
לאחר מכן
בשל מעמדה האסטרטגי של ספרד, הביקוש לכתר היה גדול. בתחילה הוצע להמליך את בנה של איזבלה אלפונסו, אולם פרים דחה את ההצעה בנימוק שייתכן כי אלפונסו ירש את מידותיה של אמו, וייתכן שהוא יהפוך למעשה לשפוט שלה. לאחר מכן הציע פרים את הכתר לפרננדו השני, מלך פורטוגל, אולם פרננדו דחה את ההצעה בנימוס, והצביע על חתנו, הנסיך הגרמני לאופולד פון הוהנצולרן כמועמד פוטנציאלי. עם זאת, פליטת פה מאוחרת יותר של פרים מלמדת על כך שהיוזם האמיתי של הצעת הכתר ללאופולד היה הקנצלר הפרוסי אוטו פון ביסמרק. לאופולד לא נטה לקבל את ההצעה, אולם בלחצו של ביסמרק הסכים. הסכמתו של לאופולד עוררה סערה בצרפת, שחששה שאם הן פרוסיה והן ספרד יישלטו בידי שושלות גרמניות היא תמצא את עצמה מוקפת במדינות עוינות. הקיסר הצרפתי נפוליאון השלישי איים על פרים, והוא נאלץ לבקש מלאופולד שיוותר על הכתר. לאופולד וויתר בשמחה, אולם הפרשה התגלגלה לאירוע שזכה לכינוי "מברק אמס" ובעקבותיו פרצה מלחמת צרפת–פרוסיה והוקם הרייך השני.
באותו זמן שלט באיטליה ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה. ויטוריו אמנואלה היה בעיני פרים מופת למונרכיה מסוג חדש, מתונה בהרבה, שתתאים לצרכים של ספרד. פרים הציע את הכתר לבנו של ויטוריו אמנואלה, אמדאו, והמלך קידם יוזמה זו בשמחה אף שהנסיך הצעיר לא מצא בה עניין רב. פרים יצא בראש משלחת לאיטליה, וחברי המשלחת התרשמו מאוד מאמדאו, התנהגותו הייתה מכובדת ופשוטה, ידע להקשיב לבן שיחו, הביע עניין במצב בספרד ודיבורו היה מאופק. ב-16 בנובמבר 1870 נערכה הצבעה בקורטס בשאלת המשטר הבא בספרד, ו-191 מתוך 301 הצביעו בעד אמדאו. משלחת פרלמנטרית הפליגה לפירנצה כדי להביא את הבשורה לנסיך, שאישר את הסכמתו למהלך ב-4 בדצמבר. ב-30 בדצמבר 1870 נחת אמדאו בקרטחנה וב-2 בינואר הגיע למדריד.
חלבג'ה
חלבג'ה (בכורדית: هه‌ڵه‌بجه) היא עיר כורדית בצפון עיראק, הממוקמת כ-240 קילומטרים צפונית-מזרחית לבגדאד, בסמוך לגבול עם איראן. בזמן מלחמת איראן–עיראק הופצצה העיר על ידי הצבא העיראקי מהאוויר בנשק כימי ולאחר מכן נהרסה כליל. בראשית 2012 נאמדת אוכלוסיית העיר ב-95,175 נפשות.
טבח חלבג'ה
ההתקפה כללה את גזי העצבים טבון, סארין, ו-VX. בנוסף נעשה שימוש בגז חרדל, וייתכן שגם באפלטוקסין. ההתקפה על חלבג'ה הייתה ההרסנית ביותר במהלך מערכה שמטרתה חיסול המיעוטים בצפון-עיראק. קודם לכן, באפריל 1987, עשה סדאם חוסיין שימוש בנשק כימי גם בהתקפה על 24 כפרים באזורים הכורדיים. לאחר ההתקפה הרסו כוחות קרקעיים עיראקיים את העיר לחלוטין.
במרץ 2010, לאחר נפילת משטרו של סדאם חוסיין, קבע בית המשפט הפלילי העליון בעיראק כי טבח חלבג'ה הוא רצח עם. עלי חסן אל-מג'יד, שר ההגנה העיראקי, נדון למוות על פשעיו בחלבג'ה ובמקומות נוספים, והוצא להורג.
Metacity
Metacity הוא מנהל החלונות כברירת מחדל, בסביבת שולחן העבודה של GNOME מגרסה 2.2, עד גרסה 3, אז הוחלף ב-Mutter. לפני תחילת השימוש ב-Metacity, השתמשה GNOME ב-Enlightenment וב-Sawfish לניהול החלונות. פיתוח התוכנה החל על ידי האווק פנינגטון, והיא משוחררת תחת הרישיון הציבורי הכללי של גנו.
אף על פי ש-Metacity היא חלק רשמי מ-GNOME ומיועדת לעבוד איתה, במצב שהיא תוסר הדבר לא ימנע מ-GNOME לפעול אם יותקן בה מנהל חלונות אחר, כל עוד זה האחרון יתאים לתקן ICCCM הנוגע ל-GNOME.
Metacity משתמש בערכת הכלים GTK+ להגדרת רכיבי הממשק, דבר המתבטא בין היתר בתאימות לתוכנות אחרות מבוססות GTK+.
פאלאצו מדיצ'י-ריקארדי
פאלאצו מדיצ'י-ריקארדי (באיטלקית: Palazzo Medici Riccardi) הוא ארמון בפירנצה שהוקם בין 1445 ו-1460 לפי הזמנת קוזימו דה מדיצ'י ("הזקן") עבור משפחתו. הארמון נרכש ב-1659 על ידי משפחת הבנקאים ריקארדי ונושא מאז את שמם. במאה ה-19 ורוב המאה ה-20 שימש הארמון בעיקר כבניין משרדים ומאז 1992 הוא מוזיאון פתוח לציבור.
משקיע מוסדי
גוף מוסדי או משקיע מוסדי (באנגלית: Institutional Investor) הוא גוף המנהל כספים של הציבור, כגון כספי פנסיה וקרנות נאמנות. הגופים המוסדיים המרכזיים בישראל הם חברות הביטוח ובתי השקעות. גופים אלה מנהלים כספים בקרנות נאמנות, קרנות פנסיה וקופות גמל תמורת דמי ניהול שהם גובים.
פאלאצו מדיצ'י-ריקארדי
החזית
המבנה, שתוכנן על ידי מיקלוצו, מציג כלפי הרחוב חזית מרשימה אך מאופקת ואלגנטית ולא ראוותנית. המבנה בן שלוש קומות המופרדות זו מזו על ידי כרכובים. בחיבור הגג נמצא אפריז מגולף, שהוא הסממן הרשמי היחיד במבנה, שכן סימל באדריכלות הרנסאנס מבנה שלטוני.
משקיע מוסדי
היות שהגופים המוסדיים מנהלים כספי ציבור בהיקפים גדולים, הם כפופים לחוקים ורגולציה ממשלתית.
פאלאצו מדיצ'י-ריקארדי
החצר הפנימית
בלב המבנה נמצאת חצר פנימית אלגנטית ומפוארת בעלת עיטורים קלאסיים. החצר מוקפת באכסדרה הנשענת על עמודים קוריניתיים. במרכז החצר הציב קוזימו את פסלו של דונטלו "דוד". לאחר גירושו של פיירו די לורנזו דה מדיצ'י ב-1494 הפסל הוחרם והוצג בפאלאצו דה לה סיניוריה. כיום הפסל נמצא במוזיאון הלאומי ברג'לו.
קפלת האמגושים
קפלת האמגושים (Cappella dei Magi) היא קפלה פרטית בתוך הארמון, ב"פיאנו נובילה", קומת המגורים. היא עוטרה בין השנים 1459–1461 על ידי אמן הפרסקו בנוצו גוצולי (Benozzo Gozzoli), תלמידו של פרה אנג'ליקו. העיטורים עשירים בצבע ובפרטים.
משני צידי האפסיס צוירו שתי מקהלות מלאכים בסגנון פרא אנג'ליקו.
במאה ה-17 הותקן גרם מדרגות בקיר הקפלה, שגרם להרס חלק מהפרסקו. הקפלה עברה רסטורציה בשנות ה-90.