cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות בלארוס
דמוגרפיה
במפקד האוכלוסין שנערך ב-1766 חיו בתחומי בלארוס של היום 62,800 יהודים, כאשר שתי הקהילות הגדולות היו מינסק ופינסק עם כ-1400 יהודים בכל אחת. מפקד האוכלוסין שערכה רוסיה הצארית ב-1897 גילה כי בתחומי בלארוס של היום חיו 910,000 יהודים (הקבוצה האתנית השנייה בגודלה - 13.6% מתושבי הארץ כולה, 21% מהיהודים בתחומי האימפריה הרוסית). הקהילה הגדולה ביותר הייתה במינסק (47,560 - 52% מתושבי העיר) ואחריה ויטבסק (34,420 - 52.4%), ברסט-ליטובסק (30,260 - 65%), מוהילב (21,539 - 50%), פינסק (21,065 - 74.2%), בוברויסק (20,759 - 60.5%) והומל (20,385 - 54.8%). בתקופה זו היו היהודים הקבוצה האתנית העירונית הגדולה ביותר בבלארוס (59.4%).
בין שתי מלחמות העולם
בין שתי מלחמות העולם הייתה בלארוס מחולקת בין ברית המועצות לפולין. ב-1926 חיו בבלארוס (הסובייטית) 407,000 יהודים ומספר דומה של יהודים חי בחלקה הפולני של בלארוס, שהועבר לברית המועצות עם סיום מלחמת העולם השנייה.
בחלק הסובייטי היוו היהודים את הקבוצה האתנית השנייה בגודלה (8%) ואחת השפות הרשמיות של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית הייתה היידיש. בתחילת שנות ה-20 התקיימו חיי קהילה ענפים, אך הללו גוועו עם הקולקטיביזציה והרדיפות של תקופת סטלין. ב-1939 סיפחה ברית המועצות את מערב בלארוס אחרי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. הקהילות בשני חצאי בלארוס היו שונות בתכלית האחת מהשנייה. יהודי מזרח בלארוס היו מעיקרם עירוניים, חילונים ודוברי רוסית - בעוד אלו מהמערב שימרו את תרבות השטעטל, היה בהם אחוז גבוה של דתיים והשפה העיקרית הייתה היידיש. כמו כן, אחרי 22 שנות שלטון קומוניסטי, לא היו במזרח תנועות פוליטיות יהודיות - בעוד במערב פעלו מספר תנועות יהודיות ציוניות ולא-ציוניות.
השואה ושלטון ברית המועצות
ערב השואה, בה נספתה רוב הקהילה (למעט יהודים שהיגרו החוצה בתקופות הרבות שלפני), הייתה יהדות בלארוס קהילה משגשגת שמנתה כ-750,000 יהודים, מרביתם בחלקה המערבי, שהיה עד 1939 בשלטון פולין והועבר לברית המועצות עם סיום המלחמה (עם זאת, בשטח בלארוס המודרני חיו כ-375,000 יהודים ערב המלחמה, שמעל 60% מהם נספו בשואה). עם כיבושה של בלארוס על ידי גרמניה הנאצית ב־1941 במסגרת מבצע ברברוסה הצליחו חלק מן היהודים להימלט מזרחה (בעיקר מהחלק המזרחי שהותקף מאוחר יותר), בעוד אלו שנשארו נכחדו ברובם (ראו למשל מעשי הטבח במלריטה ובז'טל). לפי נתונים היסטוריים שונים, בשואה נספו 86% מיהודי מערב בלארוס ו-36% מיהודי מזרח בלארוס. לאחר המלחמה חזרו חלק מן הניצולים לבלארוס, אך השתנה ללא היכר פיזור היהודים על פני המדינה. שיעור יהודי המערב היה כעת כ-12.4% מ-250,000 יהודי בלארוס. החיים היהודיים קמו לתחיה די מהר והתקיימו תקופה מסוימת ברמה די גבוהה ביחס לברית המועצות. במינסק התנהל תיאטרון יהודי בהנהלת שלמה מיכאלס, בקהילות רבות המשיכו להתקיים רבנים ובתי כנסת, אולם לאחר רצח מיכאלס ומשפט הרופאים ב־1953, רוב הפעילות חוסלה.
בשנת 1959 העניקו שלטונות פולין אזרחות פולנית ליהודים רבים מחלקה הפולני לשעבר של בלארוס, וכ-100,000 מהם עזבו את המדינה ועלו לישראל בעליית גומולקה. נוסף על כך, השלטונות הסובייטים עודדו יהודים רבים לעזוב את בלארוס ואוקראינה ולהתיישב בעומק רוסיה ומרכז אסיה כדי לפתח את האזורים הללו מבחינה כלכלית. מספר היהודים ירד בקצב קבוע מכ-150,000 ב-1959 לכ-110,000 ב-1990. בעיר מינסק ירד אחוז היהודים מ-10% ב-1945, ל-7.6% ב-1959, 5.1% ב-1970 ו-2.3% ב-1989.
רשימת גטאות
להלן רשימת הגטאות בתקופת השואה, מועד החיסול הסופי של אוכלוסיית היהודים בו, ומספר הקרבנות שנרצחו.
מהתפרקות ברית המועצות עד היום
בזמן התפרקות ברית המועצות חיו בבלארוס כ-112,000 יהודים, ובין השנים 1990–2004 עלו לארץ כ-70,000 מהם. כיום חיים בבלארוס כ-25,000 יהודים בלבד. ביולי 2000 נחנך בשטח גטו מינסק לשעבר אתר הנצחה לזכר יהדות בלארוס שנספתה בשואה, אתר הנצחה שנבנה במימון ארגונים יהודיים מבלארוס ומהעולם. כחלק ממדיניות האכלוס ופינוי בתי הקברות במדינה נהרסו בעבר בתי קברות יהודיים עתיקים. בשנת 2017 פנתה חברת הבנייה אשר רכשה שטח בעיר הומיל לקהילה היהודית, מאחר שבתקופת ברית המועצות נהרס בית עלמין יהודי באזור השטח המדובר, ובקשו לבדוק האם נותרו שאריות גופות כל שהן, ובאם כן להעבירם לקבורה מכובדת. לאחר הבדיקה שנערכה על ידי הקהילה היהודית בעיר ורב העיר הרב דוד קנטורוביץ', וכן השתתף בה שגריר ישראל דאז - אלון שוהם, התברר כי אין עצמות כל שהן באזור אתר הבנייה.
ישיבות
בלארוס הייתה ערשן של ישיבות רבות שנודעו לתהילה במזרח אירופה, מערבה, ואף בארץ ישראל וארה״ב. ויחד עם ליטא היא היוותה מקום משכן למה שנודע אחר כך כישיבות ליטאיות.
בכלל ישיבות אלו, יש למנות את ישיבת וולוז׳ין, ישיבת מיר, ישיבת ראדין, ישיבת סלוצק, ישיבת בריסק ועוד. מלבד ישיבות אלו, שהיו ׳״שיבות על קהילתיות״, היו גם בכל קהילה וקהילה בבלארוס ישיבות מקומיות לנערי המקום, ששכנו בבתי המדרש המקומיים.
הקהילות היהודיות במדינה
יהודי בלארוס מהווים כיום כאחוז אחד מתושבי המדינה, והם חיים במספר קהילות. העיקריות שבהן נמצאות בערים: מינסק, ברסט, הורדנה, פינסק, ויטבסק, בוברויסק, הומל וסלוצק.
רב מרדכי רייכינשטיין פעל מספר שנים כיושב ראש איגוד הקהילות.
דמוגרפיה יהודית בבלארוס - ייחודיות
השינויים הדמוגרפיים שעברו על יהודי בלארוס מתחילת המאה ה-20 עד היום, מהווים מקרה ייחודי של מחיקה כמעט טוטאלית של קהילה שהיוותה כשישית מאוכלוסיית המדינה. דמוגרפים שונים מצביעים על מספר נקודות מפתח בהתפחות זו:
מחשוף (גאולוגיה)
מחשוף (באנגלית: Outcrop) הוא חלקה החשוף והנראה לעין של יחידת סלע – חבורה, תצורה או יחידה קטנה יותר. ניתוח ודיגום של מחשופים חשובים להבנת ההיסטוריה של כדור הארץ. מחשופים נראים רק בחלק מפני הקרום, ובמרבית המקומות הם מכוסים בשכבת קרקע, צמחייה או מים, אינם נראים או שאינם נגישים למחקר. חשיפת הסלעים מתרחשת באמצעות סחיפה או בליה, בעיקר בגדות נהרות ובמדרונות אך גם באזורים פעילים מבחינה טקטונית. דרך נוספת ליצירת מחשופים היא חציבה לצורך כרייה, בנייה או סלילת כבישים.
מחקר וניתוח
תיאור מדויק, מיפוי וניתוח מעבדתי של סלעי המחשוף מתאפשרים באמצעות עקרונות היסוד של הגאולוגיה:
חשיבות ושימושים
שימוש בעקרונות אלה ומדידת ההשתרעות של יחידות הסלע הנחשפות מספקים מידע מדויק המאפשר ללמוד את ההיסטוריה הגאולוגית של האזור הנחקר. המחשופים מאפשרים בחינה ישירה ודגימה של שכבות הסלע אין סיטו (במקום היווצרות הסלעים) לצורך ניתוח ויצירת מפה גאולוגית. התמונה המתקבלת מניתוחים אלה מורכבת ממבנה ברור של האזור, קמטים המשפיעים על צורת השכבות והצירים לאורכם הם פועלים, שינויים בפאצייס ("פני הסלע", מראה חיצוני) המעידים על התהליכים הגאולוגיים שפעלו בעבר, פליאומגנטיזם – כיוון השדה המגנטי של כדור הארץ בעת היווצרות הסלעים, הכרת הפאונה והאקלים שהתקיימו בזמן הגאולוגי בו הורבדו ועוד. בנוסף לחשיבותם המדעית, למחשופים יש חשיבות מעשית בהנדסה ובכלכלה. ניתוחם מאפשר להבין את תנאי הקרקע באזור המיועד לבנייה ולחיפוש מחצבים. על כן, מחשופים נחשבים ליסוד מרכזי של מדע הגאולוגיה.
גאורגיוס המרטולוס
גאורגיוס המרטולוס (ביוונית: Γεώργιος Ἁμαρτωλός) היה נזיר בקונסטנטינופוליס בזמן שלטונו של הקיסר הביזנטי מיכאל השלישי (842–867) ומחבר כרוניקה בעלת חשיבות. "המרטולוס" (ביוונית: "חוטא") אינו שמו אלא הכינוי שהוא נותן לעצמו בכותרת יצירתו: "כרוניקה תמציתית מאת כרוניקנים ומפרשים שונים, שנאספו וסודרו על ידי גאורגיוס, חוטא" (ὐπὸ Γεωργίου ἁμαρτωλοῦ). זוהי צורה נפוצה בקרב נזירים ביזנטיים. החוקר הגרמני מהמאה ה-19 קרל קרומבאכר מחה נגד השימוש בכינוי זה כשם והציע (והשתמש) בצורה גאורגיוס מונכוס (Γεώργιος Μοναχός, "גאורגיוס הנזיר").
לא ידוע עליו דבר מלבד הידוע מתוך העדויות הפנימיות של יצירתו, המבססות את תקופתו (בהקדמה הוא מדבר על מיכאל השלישי כקיסר השולט) ועל ייעודו (הוא מתייחס לעצמו מספר פעמים כנזיר).
הכרוניקה
הכרוניקה מורכבת מארבעה ספרים. הראשון עוסק בהיסטוריה חילונית מאדם ועד אלכסנדר הגדול; השני עוסק בהיסטוריה המקראית; השלישי בהיסטוריה הרומית מיוליוס קיסר ועד קונסטנטינוס; והרביעי ממשיך עד זמנו של המחבר עצמו, עד למותו של הקיסר תיאופילוס (842), שאלמנתו תאודורה החזירה את פולחן האיקונות באותה שנה. הכרוניקה עשויה להיות הסמכות המקורית היחידה בת הזמן לשנים 813–842, כשהאחרת היא (תלוי לתארוך שלה) ה- Scriptor Incertus ("הכותב האנונימי על לאון הארמני"). בשל עובדה זו, היא חיונית. כמו בדרך כלל במקרה של כרוניקות מימי הביניים, החלק היחיד שיש לקחת ברצינות תיאור של אירועים בני זמנה של הכרוניקה פחות או יותר. השאר מעניין כדוגמה לרעיונות ביזנטיים על הנושאים והשאלות שהכי עניינו את הנזירים הביזנטים.
גאורגיוס מתאר את האידיאל והעקרונות שלו בהקדמה. הוא השתמש במקורות יוונים עתיקים ומודרניים, התייעץ במיוחד עם חיבורים מחנכים, והשתדל להתייחס לדברים שהיו שימושיים והכרחיים, תוך הקפדה על האמת, במקום לרצות את הקורא על ידי כתיבה אמנותית או יומרות לסגנון ספרותי. אבל מתוך מסה כה גדולה של חומר הוא בחר רק את מה שהכי שימושי והכרחי. למעשה, השאלות שנראו שימושיות והכרחיות ביותר לאנשי הדת בקונסטנטינופוליס במאה ה-9 הן השאלות שנידונות. יש הרבה הרהורים דתיים ותרחיבים תאולוגיים. הוא כותב על איך הומצאו האלילים, מוצאם של נזירים, דתם של הסרצנים, ובמיוחד על המחלוקת האיקונוקלאסטית שזה עתה הסתיימה. כמו כל הנזירים, הוא שנא איקונוקלאסטים. האלימות שבה הוא מדבר עליהם מלמדת עד כמה סמוכה הייתה הסערה וכיצד זיכרון הרדיפות האיקונוקלאסטיות היה עדיין טרי כשהוא שכתב. הוא כותב קטעי ציטוט ארוכים של אבות הכנסייה.
הספר הראשון עוסק באוסף מגוון של אנשים - אדם, נמרוד, הפרסים, כשדים, ברהמינים, אמזונות ועוד. גם בספר השני, למרות שהוא מתיימר לעסוק בהיסטוריה המקראית בלבד, יש לו הרבה מה לומר על אפלטון ועל פילוסופים בכלל. המרטולוס סיים את הכרוניקה שלו עם שנת 842, כפי שמעיד קולופון ברוב כתבי היד.
המשכים
אנשים שונים, ביניהם בולט "סימאון לוגותטס", שהוא כנראה סימאון מטפרסטס , הסופר המפורסם של חיי קדושים (המאה ה-10), המשיך את ההיסטוריה של גאורגיוס לתאריכים מאוחרים יותר – ההמשך הארוך ביותר מגיע עד שנת 948. בתוספות אלו, שאלות דתיות נדחקות לרקע, תשומת לב רבה יותר מוקדשת להיסטוריה פוליטית, והשפה פופולרית יותר. המשכים נוספים בעלי ערך מועט ממשיכים עד לשנת 1143.
למרות רעיונותיו הגסים והשנאה האלימה לאיקונוקלאסטים, שהופכת אותו תמיד ללא צודק כלפיהם, לחיבורו יש ערך רב לגבי ההיסטוריה של השנים האחרונות לפני הפילוג של פוטיוס. עד מהרה הוא תורגם לסלאבית כנסייתית וגם לגאורגית על ידי ארסן מאיקלטו. בגרסאות אלה הכרוניקה הפכה למעין מקור ראשון עבור כל ההיסטוריונים הסלאבים המוקדמים, החשוב שבהם הוא נסטור. בתור ספר פופולרי מאוד בתפוצה גדולה הוא שוב ושוב נערך, תוקן וסידור מחדש על ידי סופרים אנונימיים, כך שהשחזור של החיבור המקורי הוא אחת הבעיות הקשות ביותר של הפילולוגיה הביזנטית.
ליגת העל הרומנית בכדורסל
ליגה נציונלה, היא ליגת הכדורסל הבכירה ברומניה. הליגה נוסדה בשנת 1950.
עד לסוף העידן הקומוניסטי, שלטו שני מועדונים מעיר הבירה (דינמו וסטיאווה) בליגה ותואר האליפות התחלק בנייהם. מאז עונת 1991/92 החל עידן חדש והאליפות ראתה גם מחוזות אחרים מחוץ לעיר בוקרשט.
הליגה משחקת תחת חוקי הכדורסל של פיב"א. במהלך העונה הסדירה כל קבוצה משחקת פעמיים נגד כל קבוצה אחרת בשיטה של בית חוץ, הווה אומר שבעונה הסדירה יש 30 משחקים. 8 הקבוצות המסיימות ראשונות עולות לסדרות פלייאוף של הטוב מחמישה משחקים כאשר בסופן מוכתרת האלופה.
שמואל מאיר הולנדר
רבי שמואל מאיר הכהן הולנדר (כ"ח באדר ב תרמ"ט, 31 במרץ 1889 – ט"ז בטבת תשכ"ה, 21 בדצמבר 1964) היה רב ואב בית דין באמסנא שבגליציה, צ'רנוביץ ודארבאני שברומניה. לאחר עלותו לארץ ישראל שימש כרב שכונת נווה צדק ובית הכנסת "קהל חסידים" בתל אביב.
ביוגרפיה
נולד במשאנה דולנהשבגליציה, שם כיהן אביו הרב נתן דוד הולנדר כרב ואב בית דין. גם סבו רבי יוסף הולנדר היה מחשובי חסידי האדמו"ר בעל ה'דברי חיים' מצאנז ובנו בעל ה'דברי יחזקאל' משינאווא, כיהן כאב בית דין אמסנא. למד בישיבת עץ חיים אצל האדמו"ר רבי שלמה הלברשטאם מבאבוב.
לאחר נישואיו כיהן כרב באמסנא. בשנת 1913 התמנה כרב ואב"ד בצ'רנוביץ וכיהן בתפקידו כשלושים שנה. הִרבה להתכתב בהלכה ובחסידות עם גדולי דורו ועם רבני אירופה. ברשותו נשמרו עשרות מכתבים תורניים שנשלחו אליו על ידי חשובי הרבנים באירופה, ובהם רבי חיים מרדכי רולר אב"ד ניאמץ, רבי יוסף לייב סופר אב"ד פאקש, רבי דוד יהודה זילברשטיין אב"ד וויצן, רבי בצלאל זאב שפרן אב"ד באקו ואחרים.
בזמן מלחמת העולם השנייה המשיך לשמש כרב בצ'רנוביץ וניצל מגירוש לטרנסניסטריה. לאחר המלחמה שימש כאב"ד דארבאני. בשנת 1947 שימש כרב בית הכנסת "שלום על ישראל" בבוקרשט.
בתקופת מלחמת העולם השנייה רכש כתבי יד של רבי שמואל קעלין בעל מחצית השקל שכללו חידושים על מסכתות בבא בתרא ועבודה זרה. בשנת 1958 הוציאם לאור, בתוספת הקדמה.
בשנת 1948 עלה לישראל ושימש כרב שכונת נווה צדק בתל אביב ובית הכנסת "קהל חסידים" בשכונה. ב-1955 היה ממובילי ההתנגדות מקרב רבני תל אביב לבחירת גולדה מאיר לראשות העיר. הוא כתב מכתב לראש העיר חיים לבנון, ובו פירט את הנימוקים ההלכתיים כנגד בחירת אישה לתפקיד.
דברים רבים הובאו בשמו בסדרת ספרי "מגדולי התורה והחסידות".
נפטר בשנת 1964 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק, סמוך לחותנו בזיווג שני הרב שלום הגר.
משפחתו
הרב הולנדר היה כהן מיוחס מגזע משפחת רפופורט. האדמו"ר רבי אהרן מבעלזא אמר לחסידיו שייקחו אותו לפדיון הבן.
בזיווג ראשון נשא אישה ממשפחת פרנקל תאומים, ממנה נולדה בתם רייזל (יכט). האם נפטרה זמן קצר לאחר לידתה. רייזל יכט נישאה לרב יצחק משולם לייפר אב בית דין (אב"ד) דארבאני שברומניה.
מטוס שליטה ובקרה
מטוס שליטה ובקרה (באנגלית: Airborne Warning And Control System או AWACS או AEW&C) הוא מטוס אשר מותקן בו מכ"ם ייעודי ותפקידו הוא לזהות איומים ולתאם פעולות אוויריות (ומכאן שמו האנגלי שאומר: מערכת אזהרה ובקרה מוטסת).
שמואל מאיר הולנדר
משפחתו
בזיווג שלישי נשא את רינא (רינה) בת ר' ישכר דב כהנא מפעסט, ממנה נולדו שני בנים: זאב יהודה ונתן דוד.
מטוס שליטה ובקרה
היסטוריה
הבריטים היו הראשונים שהרכיבו אנטנת מכ"ם סובבת על מטוס (הוויקרס ולינגטון) על מנת שהוא יהווה "מרכז יירוט אווירי". בפברואר 1944 החל צי ארצות הברית בתוכנית פיתוח של מטוס בקרה שהיה דגם מוסב של מפציץ צלילה מדגם TBM, ניסויי הטיסה המוצלחים הראו שהמכ"ם הצליח לאתר מבנים מנמיכי טוס במרחק של למעלה מ-161 ק"מ. סך הכול נבנו ושירתו 40 יחידות מדגם TBM-3W.
שמואל מאיר הולנדר
משפחתו
אחותו של הרב הולנדר הייתה אשת האדמו"ר רבי יצחק אייזיק רוזנבוים מזוטשקא.
מטוס שליטה ובקרה
היסטוריה
בשנות החמישים והשישים שולבו מערכות מכ"ם ובקרה במטוסים גדולים יותר (לרוב מטוסי נוסעים מוסבים) שאפשרו למערכות לטוס גבוה יותר ולהישאר באוויר ליותר זמן.
מלחמת פוקלנד שהתרחשה בשנת 1982 המחישה לראשונה את החיוניות של מטוסים אלו לשדה הקרב, כאשר סייעו לצי הבריטי להתגונן בפני התקפות אוויריות של חיל האוויר הארגנטינאי.
מאפיינים
מטוסי שליטה ובקרה מסוגלים לכסות יותר שטח אווירי מאשר מכ"מים ומרכזי בקרה קרקעיים, שלושה מטוסי בקרה המשייטים בגובה 9,000 מטר מסוגלים לכסות את כל מרכז אירופה (כאשר כל מטוס מכסה 311,990 קילומטרים רבועים). צוות המטוס מסוגל לזהות מטוסי אויב ולתאם את היירוט שלהם, בעצם מטוסי הבקרה מסוגלים לחסוך ממטוסי הקרב את הצורך בהפעיל את המכ"ם שלהם בשביל לזהות ולקבל כיוון למטרה, מה שמגדיל את החמקנות שלהם שכן המכ"ם שלהם לא נקלט אצל האויב (RWR). בנוסף מסוגלות מערכות המטוס לאסוף מודיעין אלקטרוני, ועל ידי כך לעזור ליצור תמונת מצב מושלמת של גזרת השליטה של המטוס.
צוות המטוס
בדרך כלל כולל צוות המטוס את הטייסים, הנווטים, מהנדסי הטיסה והמכונאים המוטסים שיש בכל מטוס תובלה. יחודו של מטוס הבקרה הוא צוות בקרים היושב מול צגי מכ"ם ושולט על גזרה מוגדרת משטח הכיסוי של מכ"ם המטוס.
מכ"מ המטוס
לצורך כיסוי מתאים במטוסי השליטה והבקרה הורכבו צלחות מכ"ם מסתובבות אשר שימשו את מטוסי הבקרה עד להופעתו של מכ"ם AESA (מכ"מ המסובב את האלומה שלו אלקטרונית ולא מכנית על ידי סיבוב האנטנה), יתרונו של מכ"ם זה הוא ביכולתו לסרוק את שטח הכיסוי שלו במהירות רבה, בהשוואה למכ"מים רגילים, ויכולות השידור והקליטה שלו עדיפות.
התעשייה האווירית יצרה את מערכת המכ"ם AESA הראשונה המותאמת למטוסי בקרה הפלקון.
השמר לך פן תשכח את ה'
הִשָּׁמֶר לְךָ פֶּן תִּשְׁכַּח אֶת ה' היא מצוות לא תעשה. לפי דברי התלמוד מצווה זו אוסרת את הגאווה. האיסור לשכוח את ה' כלול בעשר זכירות, ובעל ספר חרדים מציין אותו בין המצוות שהאדם חייב בהם תמיד.
מקור המצווה
נאמר בתורה:
ב מובאים דברי רב נחמן בר יצחק לפיהם מפסוקים אלה נלמדת מצוות לא תעשה לאסור את הגאווה:
מחלוקת הראשונים האם למנותה במניין המצוות
בעקבות התגלות שמיימית בחלום, מנה הסמ"ג את איסור הגאווה כאחת מתרי"ג מצוות:
בעל מגילת אסתר מסביר שהרמב"ם לא מנה מצווה זו משום שהיא מצווה כללית. רבי שלמה הכהן מסביר שלדעת הרמב"ן היות שהגאווה נגרמת על ידי שכחת ה', לכן איסור הגאווה כלול באיסור לשכוח את ה', ודרשת הגמרא היא אסמכתא בלבד.
החפץ חיים מונה מצווה זו כלאו הששי בין הלאוים שעליהם עובר מי שמספר לשון הרע.
משרד האו"ם לענייני החלל החיצון
משרד האו"ם לענייני החלל החיצון ( באנגלית: The United Nations Office for Outer Space Affairs, בראשי תיבות: UNOOSA) הוא הגוף המרכז את פעילויות האומות המאוחדות לקידום חקר החלל למטרות שלום, שיתוף פעולה בינלאומי בנושאי חלל, ומרכז את פעילותה של הוועדה לשימוש בחלל למטרות שלום (COPUOS).
פעילויות עיקריות
משרד האו"ם לענייני החלל החיצון הוא הגוף המרכזי של האו"ם העוסק במגוון נושאי החלל החיצון, ובהם יישומי חלל לפתרון בעיות סביבתיות על כדור הארץ, סיוע למדינות מתפתחות, הגדלת המודעות לשימושי חלל למטרות שלום והשתדלות להקים משטרי ביטחון למניעת יישומי חלל צבאיים בעלי אופי התקפי. משרד האו"ם לענייני החלל החיצון יזם את הליך רישומם של לוויינים המקיפים את כדור הארץ, וכל המדינות המשגרות לוויינים מתבקשות להודיע על שיגורם מראש ולספק נתונים אודותיהם. מרבית המדינות נוהגות כך. בראש המשרד עומדת האסטרופיזיקאית המלזית מזלן עותמן.
הוועדה לשימוש בחלל למטרות שלום
ועדה זו הוקמה על פי החלטת העצרת הכללית של האו"ם בשנת 1959. כיום משולבת ועדה זו בפעילויות משרד האו"ם לענייני החלל החיצון. 67 מדינות חברות בוועדה זו כיום. ועדה זו עוסקת בהיבטים שונים של הפעילות האנושית בחלל למטרות שלום, ולה שתי ועדות משנה: מדי שנה בפברואר מתכנסות הוועדות לשם קבלת דו"חות על פעילות השנה הקודמת ולשם דיון על הצעות החלטה ופעילויות לשנה העוקבת.
כנסים של האו"ם בנושאי חלל
מעת לעת מקיים המשרד אירועים בינלאומיים במקומות שונים, הכוללים התכנסות של אנשי מדע וחברה, לשם דיון בסוגיות העומדות על הפרק, כגון שיפור איכות החיים של תושבי כדור הארץ באמצעות חקר החלל, סיוע למדינות מתפתחות, ניסיון להגיע להסכמות בדבר שימושים צבאיים של החלל ונושאים נוספים. הכנס הגדול ביותר שמאורגן על ידי האו"ם בתחום החלל קרוי UNISPACE, והוא נערך בווינה. עד כה התקיימו שלושה כינוסים במסגרת זו, ובהם נטלו חלק נציגי סוכנויות החלל מרוב המדינות החברות באו"ם.
דו"חות של האו"ם בנושאי חלל
משרד האו"ם לענייני החלל החיצון מפרסם מאמרים, מחקרים, דו"חות ומסמכי מדיניות בתחומים שונים הקשורים לחקר החלל. ניתן להוריד את פרסומי המשרד מאתר האינטרנט שלו. בין היתר ניתן למצוא את אמנות האו"ם הקשורות לתחום החלל, ובראשם אמנת היסוד המסדירה את פעילות האדם בחלל - אמנת החלל החיצון משנת 1967.
משחק מכור (סרט)
משחק מכור (באנגלית: The Longest Yard) הוא סרט קומדיה משנת 2005 בבימויו של פטר סגל על פי תסריט של שלדון טורנר ובכיכובם של אדם סנדלר, כריס רוק וברט ריינולדס.
עלילת הסרט
פול קרו (אדם סנדלר) הושעה מלשחק פוטבול לפני 5 שנים, בגלל שהיה חשוד במכירת משחק. בתחילת הסרט רואים אותו גונב את האוטו של חברה שלו. לאחר מכן מתחיל מרדף משטרתי וקרו גורם לתאונה במכוון. הוא נשלח לכלא. כשהוא מגיע לכלא הוא חוטף מכות מאחד הסוהרים שמאיים עליו ואומר לו לא להסכים למה שמנהל הכלא יציע לו. מנהל הכלא (ג'יימס קרומוול) מציע לו שיפור בתנאי הכלא, בתמורה לכך שיעזור באימון קבוצת הפוטבול החצי מקצוענית של הסוהרים. בתחילה קרו אינו מסכים אך לאחר שכנועים ומבט על התנאים הגרועים של הכלא הוא מסכים. קרו אומר למנהל הכלא שהדרך הכי טובה לאימון הקבוצה היא לקיים משחק אימון נגד קבוצה גרועה ולנצח אותה. מנהל הכלא מטיל עליו להקים קבוצה של אסירים.
קרו פוגש את קרטייקר (כריס רוק), אחד האסירים בכלא, מתחבר איתו וביחד הם מנסים להקים קבוצת פוטבול. בדרך הוא פוגש גם אסיר זקן בשם נייט סקרבורו (ברט ריינולדס) - שחקן פוטבול מעולה בעבר שמציע לו לאמן את הקבוצה ואסיר נוסף שנאסר כמעט לכל חייו בגלל שנתן אגרוף למנהל הכלא. הם מתקשים מאוד להקים קבוצה. הם פורצים למחשב של הסוהרים ומחפשים את האסירים הכי קשוחים והכי אלימים. הם מצליחים להקים קבוצה מאוד קשוחה והסוהרים מתחילים להילחץ. הם מורים לאחד האסירים, שפוט שלהם, לטפל בקרו. הוא משאיר לקרו חומר נפץ בחדר אבל בטעות גורם למותו של קרטייקר.
לבסוף הם מגיעים למשחק (שמשודר בתקשורת) ולובשים את המדים שקרטייקר סידר להם. בתחילת המשחק את האסירים רק מעניין להרביץ לסוהרים שלהם והסוהרים מובילים בנקודות. אבל במחצית להפתעת כולם הם מגיעים למצב של שוויון. מנהל הכלא ניגש לקרו ואומר לו שאם הוא לא גורם לאסירים להפסיד במשחק הוא ישב עוד 20 שנה בכלא על שיתוף פעולה ברציחת קרטייקר. קרו מתחיל לשחק בכוונה גרוע בסוף יוצא מהמשחק והאסירים בדרך הבטוחה להפסד. לאחר כמה זמן קרו קם ניגש לאסיר שנתן אגרוף למנהל הכלא ושאל אותו אם היה שווה להיות כל החיים בכלא בשביל אותו אגרוף. האסיר עונה שכן וקרו חוזר למשחק. בתחילה כל האסירים לא משתפים איתו פעולה. כדי להוכיח להם את נאמנותו לקבוצה, הוא לוקח את הכדור ורץ כמעט חצי מגרש לאחר שאחד הסוהרים הוריד לו את הקסדה. הוא קורא לאספה ומודה בפני כולם שהוא אכן מכר את המשחק לפני 5 שנים, שיחק בכוונה גרוע עכשיו ושהוא לא רוצה למכור עוד משחק. הוא מבקש מכולם למחול לו. כולם מסכימים ובסוף האסירים חוזרים למשחק ומנצחים בזכות קרו. בסוף הסרט אותו סוהר שהרביץ לקרו בהתחלה ניגש אליו ואומר לו שהוא יעיד על זה שקרו לא היה מעורב ברצח קרטייקר. לאחר המשחק, במהלך שיחה של מנהל בית הכלא והסוהר שהרביץ לקרו בהתחלה, שמים לב השניים שקרו הולך לכיוון שער האצטדיון כדי לברוח משם. מנהל בית הכלא מורה על הסוהר לירות עליו. בהתחלה הסוהר צעק אל קרו אך קרו לא הגיב. האצבע של הסוהר כבר הייתה על ההדק ורגע לפני שירה התכופף לרגע קרו והרים את הכדור של המשחק, חזר ונתן אותו למנהל בית הכלא.
קאמי (שינטו)
קאמי (בקאנג'י: 神) הוא שמם של מגוון ישויות על טבעיות המופיעות במיתולוגיה היפנית המהוות את מושא הפולחן השינטואיסטי. מילה מתורגמת לרוב כאל או אלוהות, אך מלומדים יפנים טוענים כי תרגום זה עלול ליצור אי־הבנה בקשר למהות המונח. במקרים מסוימים, כגון "איזאנאגי ואיזאנאמי" ("הזכר והנקבה") הקאמי הן ישויות בעלות גוף וצורה אנושיות הדומות במידת מה לאלים במיתולוגיה היוונית והרומית, אך במקרים אחרים הרוחות עצמן הן כוחות טבע או האנשה של תופעות טבע, בעוד במקרים אחרים הם נשמותיהם של המתים סביבם נהוג פולחן המתים היפני. בנוסף, אין היא המילה היפנית לאלוהים המונותאיסטי.
מכיוון שביפנית לא נהוג להבדיל בין צורת יחיד לצורת רבים לעיתים לא ברור האם המילה קאמי מתייחסת לאל יחיד או למספר. כשנחוצה ללא ספק צורת רבים, לרוב משתמשים במילה "קאמיגאמי". לעיתים נאמר שישנם "שמונה מיליון קאמי" אך בשפה היפנית לרוב המספר שמונה מיליון מרמז על אין סוף. באותה מידה, מגדר גם הוא אינו מיוחס למילה קאמי, שיכולה להתייחס גם לזכר, גם לנקבה וגם לקאמי חסרי מגדר. המילה "מֶגאמי" ("女神") שהיא המקבילה הנשית של המילה קאמי היא תוספת מאוחרת לשפה היפנית ולעולם לא תיראה בטקסטים המסורתיים.
הקאמי נחשבים כקשורים באופן אימננטי לעולם הטבע, אך כמתגוררים בשכבה לא נגישה לבני האדם של העולם המכונה "שינקאי" (קאנג'י: 神界, מילולית: "עולם הקאמי"). ההגדרה הרגילה של קאמי ניתנה בידי מוטורי נורינאגה "קאמי הוא כל תופעה שמייצרת רגשות של יראה, ללא הבחנה בין טוב ורע" לפיכך קאמי יכול להיות גם ישות טובה וגם ישות רעה ללא הבחנה בהיותו קאמי. לפיכך גם האופן המרכזי לתקשר ולהתקרב לקאמי היא לבוא במפגש מודע עם תופעות טבע המעוררות יראה, למשל פסגות הרים, מפלים וכו'. סגנון זה של תרגול דתי נקראת "דרך הקאמי" (יפנית: 随神の道, רומאג'י: kannagara no michi).
מבחינה בלשנית, סימנית הקאנג'י 神 המשמשת למילה קאמי משמשת גם לתיאור ה"שֵן" (פין-יין: shén), ישויות דומות המהוות את מושא הפולחן בדת הסינית העממית.
אמונה דתית
הקאמי הם מושאי הפולחן המרכזיים בדת השינטו. השינטו נוצר ממספר דתות אנמיסטיות ביפן העתיקה שנעשתה לדת אחת על מנת לדחות השפעות חיצוניות על איי יפן (כדוגמת דתות אחרות). כתוצאה מכך, טבעם של הקאמי לפי האמונה היפנית הוא רחב וכולל מגוון של תופעות.
ישנן גם ישויות נוספות הנחשבות קאמי. לדוגמה, רוחות השומרות על ארץ או אזור (כגון רוח היער, או רוח ההר), ואף המקצועות השונים ומיומנויות שנות. גם רוחות של גיבורים יפנים, ממציאים דגולים ואנשים שתרמו מבחינה תרבותית ולעיתים גם אנשים שמתו למען המדינה, או מתו מוות בטרם עת מסיבות אכזריות. לא רק רוחות עליונות לאדם נחשבות לקאמי, אלא גם רוחות חלשות או מעוררות חמלה נחשבות לקאמי בשינטו. מאז ימי קדם לא השתנתה ההגדרה של הקאמי בצורה רבה, אלא רק עידנו את המושג.
חלק מהקאמי ניתנות להגדרה כ"ישויות אלוהיות", כגון אמטראסו, אלת השמש, אך אף על פי שישויות אלו יכולות להיחשב אלוהיות, הן אינן כל-יכולות או כל-יודעות, ובדומה לאלי יוון, הן מוצגות כבעלי פגמי אישיות אנושיים והן היו מסוגלות למעשים מבישים.
בדתות האנימיסטיות העתיקות של יפן וסין הקאמי נתפסו פשוט ככוחות ששולטים בטבע. לכל דבר יפה ומיוחד היה קאמי: למפלי המים, ההרים, הסלעים, בעלי החיים, העצים, הדשא ואפילו שדות האורז. לכל אלו ועוד דברים רבים אחרים היו קאמי.
בצורה מסורתית לכל קאמי היו שתי פנים: אחת עדינה ורכה והשנייה אסרטיבית ועוצמתית. הקאמי התנהגו בצורה שונה בכל זמן, בהתאם לנשמה ששלטה עליהן באותו זמן נתון. זהו היה ההסבר של היפנים לשינויים פתאומיים בטבע.
בשינטו מתקיים גם פולחן מתים לפיו בני המשפחה המתים ממשיכים את קיומם כקאמי, ונהוג לבנות להם מזבח קטן בבית המשפחה, בו מקדישים להם מזון פשוט (לרוב אורז לבן), וקטורת. בנוסף מציינים את מותם בפסטיבל שינטו-בודהיסטי המכונה אובון. לאחר מותם של גדולי האומה, למשל קיסרי יפן, הם מקבלים "שם קאמי" ונבנים עבורם מקדשים ציבוריים בהם ניתן להשאיר מנחות למת. דמויות רבות בהיסטוריה של יפן מוכרות יותר בשם שקיבלו לאחר מותם מזה שנקראו בעודם בחיים, לדוגמה הקיסר מוצוהיטו המוכר היום ביפן בשם "מייג'י". טאנג'ין האמין שמהות החיים קדושה משום שבשביל להיות קאמי יש קודם להיות אדם חי. טאנג'ין האמין שבשביל להפוך לקאמי לאחר החיים יש למלא אחרי ארבע ההצהרות:
בנוסף השינטואיסתים מאמנים כי הקאמי הם אלו אשר יכולים להעניק ברכות או להטיל קללות על בני אנוש. מסיבה זאת המאמינים של השינטו רוצים לפייס כול הזמן את השינטו ולהישאר איתם ביחסים הכי טובים שאפשר. דת השינטו רוכשת הערכה רבה לקאמי. הסיבה לכך היא כי מטרתם של מאמיני השינטו היא להשיג מאגוקורו, לב כן וטהור לגמרי דבר הניתן להשיג רק באמצעות הקאמי. כתוצאה מכך הבני אנוש צריכם להוקיר את החיים ואת הדמם, כי בשניהם ישנם קאמי.
טקסים ופסטיבלים
כדי לעודד את רוחות הקאמי לשכון במשכן קדוש (כגון מקדשי שינטו אך גם מקומות משכן אחרים) נדרשו טקסים ארוכים ומורכבים. במקדשים מסוימים, לכהנים לוקח 10 שנים ללמוד את כל הטקסים. הכהונה הועברה בירושה. מקדש אחד היה מכשיר את כהניו מתוך אותן ארבע משפחות על פני מאות שנים. ברבות המקרים, הכהנים גם נעזרו ב"מיקו", נערה לא נשואה לבושה בקימונו לבנים. בנוסף למיקו נפוצות היו גם כוהנות ממין נקבה. הכהן או הכהנת לא חיו חיים סגפניים והיה נפוץ שהיו נשואים. בנוסף, לא צפו מהם לעסוק במדיטציה על פי המסורת כמו הנזירים היפנים. עיסוקם העיקרי היה שימור הקשר בין עולם הרוחות לעולם החיים. דוגמאות לטקסים בדת השינטו הם: חגיגות השנה החדשה ופסטיבל הסתיו. בחגיגות השנה החדשה נהוג לנקות את הבית ושראש המשפחה יברך את שאר האנשים. במקדשים גם צילצלו בגונג 108 פעמים על מנת להסיט את האדם מ-108 סוגים של תשוקה. בשינטו ישנם גם טקסים אישיים כמו החגיגות של גיל 3 אצל בנות וגיל 5 אצל בנים. טקסים רבים אחרים הם טקסים הנועדים לפייס את הקאמי.
העמותה הישראלית להיסטוריה צבאית
העמותה הישראלית להיסטוריה צבאית מקיימת פעילות ענפה להרחבת הידע על ההתרחשויות הביטחוניות הרלוונטיות לעם ישראל. העמותה חברה בעמותה הבינלאומית להיסטוריה צבאית ומשמשת כשלוחתה בישראל.
מטרה ותחומי פעולה
המטרה המרכזית של העמותה היא קיום פעילות בתחום ההיסטורי הצבאי אשר תגביר את המודעות בתחום ואת העיסוק בקרב הציבור הרחב, כל זאת לתועלת ביטחון מדינת ישראל בכלל וצה"ל בפרט. חקר ההיסטוריה הצבאית והפצתה לציבור בכתב ובעל פה, תוך כדי קשר עם כל הנוגעים בדבר בישראל ומחוצה לה. תחומי הפעולה של העמותה הוגדרו בשלושה מעגלים: עם ישראל וארץ ישראל, הזירה המזרח תיכונית והזירה הגלובלית.
הכיסוי ההיסטורי לתחומים הכרונולוגיים כדלהלן: העת העתיקה, ימי הביניים, הזמן החדש, הזמן החדש עד לימי מלחמת העולם השנייה. המאבק לקיום מדינת ישראל ומלחמות ישראל מאז תש"ח.
תחומי פעילות
פעילות העמותה מקיפה: תמיכה במחקרים הרצאות, סמינריונים, ימי עיון, סיורים בישראל ומחוצה לה, פרסומים וקשרים עם מוסדות ואיגודים בתחומי ההיסטוריה הצבאית בעולם.
תקופת החברה להיסטוריה צבאית
לאחר 12 שנות פעילות, בשנת 1974, ראתה אגודת אסף שימחוני את תפקידה המנציח כמושלם והיא מוסדה כחברה המבוססת על אוניברסיטת ת"א, פועלת בתוכה ומתוכה. הזיקה לאוניברסיטה הופיעה בשם החברה . במעמדה זה פעלה החברה הישראלית להיסטוריה צבאית עשרים שנים.
מחברה לעמותה
בשנת 1993 הפכה החברה, ביוזמת נשיא האוניברסיטה, פרופ' יורם דינשטיין, לעמותה. אולם שמרה על זיקתה לאוניברסיטה ונקראה. פרופ' דינשטיין היה ליו"ר העמותה הראשון, ואילו פרופ' יהודה ואלך, יו"ר החברה הקודם נעשה מנהלה.
בשנת 2000, פרש פרופ' יורם דינשטיין ובמקומו מונה כיו"ר פרופ' יהודה ואלך, אשר כיהן בתפקיד כשלוש שנים. בשנת 2003 נבחר כיו"ר העמותה פרופ' גדעון ביגר ובשנת 2004 פרופ' אריה שמואלביץ ועם פטירתו של האחרון, שוב פרופ' מרדכי גיחון שכיהן בשנים 2005–2010.
בפברואר 2010, הודיע פרופ' גיחון שאינו יכול להמשיך לכהן בתפקידו מפאת גילו (87) ואל"ם (מיל) ד"ר בני מיכלסון נבחר ליו"ר במקומו. באותה עת, הודיעה אוניברסיטת תל אביב כי "איבדה עניין" בעמותה להיסטוריה צבאית. זאת על אף שהיא הייתה המקימה והתומכת העיקרית מאז הקמתה. העמותה חיפשה אוניברסיטה אחרת בישראל שתתמוך בפעילותה ומצאה תמיכה מאוניברסיטת אריאל בשומרון.
יושבי ראש ועד העמותה
יושבי ראש ועד העמותה היו בעלי דרגות בכירות בצה"ל ומעמד מכובד באקדמיה כלהלן:
זירה (אדריכלות)
זירה (בלטינית, "ארנה" - Arena) היא שטח מתוחם בצורת עיגול, אליפסה או מרובע שמטרתו הצגת מופעי בידור וספורט בפני קהל רב. הזירה כוללת שטח פתוח גדול המוקף במושבים מדורגים לצופים בכל (או מרבית) עבריו. המאפיין העיקרי של הזירה הוא שהאירוע מתרחש בנקודה הנמוכה ביותר בו, ובכך מתאפשרת לצופים תצפית טובה על המופע.
העמותה הישראלית להיסטוריה צבאית
פרסומים
XLIV congress, The Creation of New States and the Collapse of Old Empires In the XX Century Jerusalem 2-7 September 2018 ACTA Brigadier General (Res) Dr. Dani Asher – Editor, Colonel (Res) DR Benny Michelson – President of the Israel Commission
מפגשי האגודה להנצחת אסף שמחוני
מפגשים בתקופה זאת נעשו בדרך כלל בתחומי אוניברסיטת תל אביב.
זירה (אדריכלות)
היסטוריה
מקורה של המילה ארנה במילה הלטינית harena שמקורה באטרוסקית ומשמעותה "חול". בתקופת האימפריה הרומית שימש המונח לתאר מבנה ארכיטקטוני אשר שימש כזירת קרבות לגלדיאטורים. המבנה נקרא כך על שם החול שכיסה את רצפתו במטרה לספוג את דם הלוחמים ובעלי החיים הלוחמים.
המונח "ארנה" כינה הן מתחם אשר שימש לאימוני קרבות, והן את המבנה בו נערכו הקרבות לעיני הצופים, כאשר לעיתים מבנה אשר שילב בין זירת קרבות לבימת תיאטרון נקרא "ארנה" ולא אמפיתיאטרון (לדוגמה הארנה של לוטטיה שהיה ממוקם בלוטטיה- פריז של ימינו).
העמותה הישראלית להיסטוריה צבאית
ימי עיון
ימי עיון לנושאי סוגיות בביטחון ישראל בפירוט:
סיורים בישראל
בישראל ממבצעת העמותה סיורים באזורי הקרבות וההתיישבות ביטחונית נערכים בקצב ממוצע של פעמיים בחודש. מתכונת הסיור היא ליום אחד באוטובוס יציאה וחזרה מתל אביב. סיורים ארוכים יותר הם הסיורים לאילת שבוצעו כבר שמונה פעמים, כל שנה בחודש ינואר. במסגרת הסיור, הנמשך ארבעה ימים, מבקרים גם ביחידות צה"ל ובגבולות המדינה הדרומיים. בשנת 2019 נערך סיור בן שלושה ימים לאורך גבולות ירדן, סוריה ולבנון. להלן רשימה חלקית של הסיורים שנערכו בישראל:
סיורים מחוץ לישראל
סיורים מחוץ לישראל התבצעו בסיוע העמותות המקומיות להיסטוריה צבאית והממסדים הביטחוניים במדינות היעד, כך מתקיים גם מפגש להרחבת אופקים. הסיורים נערכו בליווי והדרכת אל"ם (מיל) ד"ר בני מיכלסון לאור הביקוש הרב בוצע הסיור פעמיים בארבע מדינות: כרתים, סיציליה, מלטה ורוסיה. ברוסיה בוצע סיור מיוחד נוסף ללימוד מערכת סטלינגרד. בצרפת בוצע הסיור כבר שש פעמים, לאור הביקוש הרב.
הרצאות ודיונים דיגיטליים
בתקופת הסגר שנכפתה על ישראל עקב מגפת הקורונה העולמית ביצעה העמותה מפגשים והרצאות במחשב בהשתתפות מהבית.
ארמון הקרמלין הממלכתי
היסטוריה
בשנת 1960 ובשנות ה-80 נערכו בין קירותיו כנסי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. בנוסף לפורומים חברתיים ופוליטיים שונים, ארמון הקרמלין הממלכתי שימש (ומשמש) כבמה לקונצרטים והפקות תיאטרון. במשך זמן מה הוא היה ברשות תיאטרון הבולשוי.
כיום בשטח הארמון, יושב תיאטרון הבלט של הקרמלין. מדי חורף, מוצב בין כתליו עץ חג המולד המרכזי. ארמון הקרמלין הממלכתי, שנבנה בשנות ה-60 של המאה העשרים, כמו בניין 14 בקרמלין אינו נחשב לחלק של מורשת אדריכלית של הקרמלין ולא נכלל ברשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
בניית הארמון
הארמון נבנה באתר של מצבור הנשק הישן, שנבנה בשנת 1807-1810, על ידי איוואן ייגוטוב בסגנון אמפירי. לפני כן במקום הזה נבנו בית הצאר בוריס, כלומר, מעונו לשעבר של הצאר בוריס גודונוב. במהלך הריסת מצבור הנשקייה הישן, עמדו לאורך שרשרת הבניין תותח הצאר ותותחים נוספים, הועברו לארסנל הקרמלין ולצד תותחים צרפתיים שנלקחו שלל במהלך מלחמת 1812.
הבניין היה במקורו ארמון קונגרסים המיועד ל-4,000 מושבים בשלב התכנון והיה מחולק בשלוש חזיתות ללובי, אולם ועידה, כאשר כל אחד מן החדרים תוכנן על ידי קבוצה נפרדת של אדריכלים, שרבים מהם זכו לאחר מכן בפרס לנין על הפרויקט הזה. אבל עד מהרה, בשל בניית ארמון הקונגרסים החדש בבייג'ינג, הוחלט להרחיב את הארמון עד ל-6,000 מושבים ועוצב כאולם אירועים, שבסופו של דבר מוקם ישירות מעל האולם. נוסף לזה, נבנו כמה קומות מתחת לקרקע.
הבנייה נמשכה 16 חודשים, וב-17 באוקטובר 1961 הבניין נפתח. חזית הבניין עשויה משיש לבן ואלומיניום זהב מאוראל. מעל הכניסה הראשית נתלה סמל מוזהב של ברית המועצות, אשר הוחלף לאחר מכן בסמל של הפדרציה הרוסית. בעיצוב הפנים השתמשו בגרניט אדום, שיש ופסיפס עם סוגים שונים של עץ.
בשנים 2006-2009 בארמון הקרמלין הממלכתי נערכו שיפוצים שונים; הוחלפה מערכות התקשורת, נערך שחזור מקיף למזנון והאולם הגדול שופץ.
מתמטיקה שימושית
הביטוי מתמטיקה שימושית או מתמטיקה יישומית מהווה מסגרת לענפי המתמטיקה, שיש להם שימוש נרחב בתחומי מדע אחרים. משמעותו של הביטוי השתנתה במשך השנים, עם חדירתה של המתמטיקה לתחומי מדע רבים. לא קיימת הגדרה מדויקת מי מענפי המתמטיקה נחשבים ל"מתמטיקה שימושית" ומי ל"מתמטיקה עיונית". כיוון שעד לאמצע המאה ה-19 לא הייתה קיימת הבחנה חדה בין מתמטיקאים לפיזיקאים, קיימים גם נושאים הקשורים לפיזיקה, הנלמדים באופן מסורתי בחוגים למתמטיקה שימושית. עם זאת, ההבחנה בין מתמטיקה עיונית למתמטיקה שימושית היא סמנטית, ואין לה משמעות מחוץ לאקדמיה.
ענפי המתמטיקה השימושית
במחצית הראשונה של המאה ה-20, שימש ביטוי זה לתיאורם של ענפי המתמטיקה המשמשים את תחומי הפיזיקה וההנדסה, ובפרט: חשבון אינפיניטסימלי, משוואות דיפרנציאליות, אנליזה נומרית ונושאים נוספים מתחום האנליזה המתמטית.
כעת, יש הכוללים במסגרת זו גם ענפי מתמטיקה נוספים, כגון: תורת ההסתברות, תכנון ליניארי, אופטימיזציה, חקר ביצועים, מתמטיקה ביולוגית וביואינפורמטיקה, תורת המידע, תורת המשחקים, כלכלה מתמטית, קריפטוגרפיה ועוד.
יישומים
עם ההתקדמות הטכנולוגית, גם תחומים הנחשבים כחלק מהמתמטיקה העיונית הפכו שימושיים – לתורת המספרים יש שימושים בקריפטוגרפיה ולגאומטריה יש יישומים בגרפיקה.
השימוש במתמטיקה הוביל לפיתוח מדעי המחשב (תורת החישוביות, תורת הסיבוכיות, אלגוריתמיקה ועוד) כתחום נפרד. ענפים אלו מסייעים למתמטיקה בחישובים מסובכים ומאפשרים מציאת פתרונות לבעיות שבעבר לא היו ניתנות לחישוב. כפי שנאמר, הקו המדויק התוחם את גבולות המתמטיקה השימושית אינו ברור. מוסדות אקדמיים מחייבים סטודנטים ללמוד קורסים במתמטיקה גם מחוץ לפקולטה למתמטיקה (למשל: במדעי המחשב, כלכלה, סוציולוגיה, רפואה ועוד). יתר על כן, קורסים בסטטיסטיקה נדרשים כמעט בכל תחום אקדמי שבו נעשים מחקרים גם אם הומניים, דוגמת תקשורת, חינוך ועוד.
בין מתמטיקה שימושית לשימושי המתמטיקה
ענפי המתמטיקה השימושית עוסקים בהגדרות מתמטיות לבעיות מעשיות, על מנת לנסח שפה, שתאפשר טיפול בבעיות הקשורות אליהן. המתמטיקה העיונית עוסקת בנושאים תאורטיים, מתוך כוונה אקדמית. לעיתים, כמו במקרה של תורת המספרים, מתגלים שימושים מאוחרים לתורה המתמטית. כמו כן, מתמטיקאים מבחינים בין מחקר של מתמטיקה שימושית לשימוש בה – סוציולוג, שיפעיל מודל הסתברותי על אוכלוסייה משתמש במתמטיקה שימושית, בעוד שסטטיסטיקאי, המפתח שיטה לבחירה נכונה של מדגם חוקר אותה. מתמטיקאי, המנסח אלגוריתם יעיל לפתרון בעיה אלגוריתמית, נחשב חוקר, בעוד מתכנת, הכותב תוכנית מחשב המפעילה את האלגוריתם, נחשב משתמש.
מתמטיקה שימושית בישראל
סטודנטים ישראלים נדרשים ללמוד מתמטיקה שימושית ברמה בסיסית במסגרת לימוד תחומי דעת שבהם היא רלוונטית כמו מדעים מדויקים, מדעי החיים, כלכלה והנדסה. בנוסף, ברבים ממוסדות ההשכלה הגבוהה בישראל קיימת יחידה אקדמית ייעודית העוסקת במחקר והוראה של מתמטיקה שימושית, בנפרד מהעיסוק במתמטיקה עיונית מחד גיסא ומן המקצועות היישומיים מאידך גיסא; או תוכניות לימודים ייעודיות במתמטיקה שימושית. ביניהם ניתן למנות את אוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת בר-אילן, הטכניון, מכון ויצמן למדע, המכון הטכנולוגי חולון ומכללת אורט בראודה.
האלכסון של קנטור
האלכסון של קנטור היא הוכחתו של גאורג קנטור משנת 1891 שהמספרים הממשיים אינם בני מנייה. כלומר, לא קיימת פונקציה חד-חד-ערכית בינם לבין המספרים הטבעיים.
פול דו בואה ריימון הוא זה שהתחיל את המחקר בתחום זה. קנטור הוכיח את הטענה עוד ב-1874 עם הוכחה מוכרת פחות. עם זאת לאלכסון של קנטור ערך מוסף שכן הרעיון שבבסיסה, שנקרא "לכסון", שימש בעוד הוכחות רבות נוספות.
הוכחה
ההוכחה כאן מתבססת על ההצגה העשרונית של המספרים הממשיים, אך היא עובדת עם כל בסיס ספירה שאינו בסיס אונרי. כל מספר ממשי ניתן להציג כסדרה אינסופית של ספרות (לעיתים כולן 0 החל ממקום מסוים). ניתן להוכיח שהקטע הפתוח (0,1), המכיל את כל המספרים בין 0 ל-1, שווה בעוצמתו לכל הישר הממשי (כלומר קיימת התאמה חד-חד-ערכית ועל בינו לבין כל המספרים הממשיים). בקטע זה, ההצגה של כל מספר מתחילה בספרה 0, אחריה נקודה עשרונית ואחריה סדרה אינסופית של ספרות. נשמיט את כל המספרים שמסתיימים בסדרה אינסופית של 9, שכן סדרות אלו מייצגות מספר ממשי שניתן לייצגו בדרך אחרת. כעת יש לנו התאמה חד-חד-ערכית ועל בין הסדרות האינסופיות של הספרות לבין המספרים הממשיים בקטע (0,1), שכן כל מספר ממשי בקטע מיוצג על ידי סדרת ספרות אחת בדיוק.
כעת נוכיח בדרך השלילה שהמספרים הממשיים בקטע (0,1) אינם בני מנייה; כלומר, נניח שלכל מספר ממשי בקטע ניתן להתאים מספר טבעי כלשהו. עתה יש לנו רשימה אינסופית של מספרים בקטע שאת הפריטים שלה נסמן כך:. כעת נראה שיש מספר שאינו נמצא ברשימה.
נבנה את המספר הזה כך: נבחן את הרשימה. אם הספרה במקום ה-n בפיתוח העשרוני של המספר \!\, r_n היא 0, במספר שלנו הספרה ה-n תהיה 1. אחרת, היא תהיה 0.
בצורה פורמלית, אם הוא הפיתוח העשרוני של המספר \!\, r_n, (הספרות העליונות הן אינדקסים שמציינים את מיקום הספרה בפיתוח של המספר) הרי שהמספר שלנו יוגדר בתור  כאשר
דוגמה: נניח שסדרת המספרים שלנו היא כזו:
הספרות הבולטות הן הספרות שמעניינות אותנו. בדוגמה הנוכחית, המספר שאנו בונים ייראה כך:
הוכחה זו מראה שיש לפחות שתי עוצמות אינסופיות שונות, כלומר שני גדלים שונים של אינסוף: העוצמה של המספרים הטבעיים, שאותה סימן קנטור באות העברית (קרי: אָלֶף אֶפֶס), ועוצמת הממשיים, שאותה סימן באות \!\ \aleph (זה הסימון המקובל בקרב המתמטיקאים עד היום). משפט קנטור מראה שקיימים אינסוף גדלים שונים של אינסוף, שכן לכל קבוצה אינסופית, קבוצת החזקה שלה היא בעלת עוצמה גדולה יותר.
פרידריך דירנמאט
פרידריך ריינהולד דירנמאט (בגרמנית: Friedrich Reinhold Dürrenmatt; 5 בינואר 1921 – 14 בדצמבר 1990) היה מחזאי וסופר שווייצרי.
דירנמאט נולד בקונולפינגן, ליד ברן שבשווייץ. למד תאולוגיה ופילוסופיה, עבר לגרפיקה ולבסוף קנה את עולמו כמחזאי, סופר ותסריטאי.
דירנמאט ידוע בעיקר בשל הדרמות האוונגרדיות שלו המצטיינות באווירה ביזארית ובתפניות עלילה, ובשל ספרי המתח הפילוסופיים המעמיקים שכתב והסאטירה המקאברית שיצר.
קורות חייו
פרידריך דירנמאט נולד בשנת 1921 בעיירה קטנה בקנטון ברן בשווייץ. היה בנו של כומר פרוטסטנטי. סבו היה פוליטיקאי שמרני. בשנת 1935 עברה לברן. בשנת 1941 החל דירנמאט את הלימודים בפילוסופיה ובשפה והספרות הגרמנית באוניברסיטת ציריך אך עבר לאוניברסיטת ברן לאחר סמסטר אחד. בשנת 1943 החליט דירנמאט להיות סופר ומחזאי וזנח את לימודיו בשנים 1945 – 1946 הוא כתב את מחזהו הראשון ומאז פרסם מחזות וספרים שזכו להוקרה עולמית.
דירנמאט עסק גם בציור ויצירותיו הוצגו במספר תערוכות. אשתו הראשונה שנפטרה לאחר 37 שנות נישואין, הייתה שחקנית תיאטרון ולאחר פטירתה נשא לאשה שחקנית אחרת.
דירנמאט הושפע רבות מיצירותיו של ברטולט ברכט ואף הייתה קרבה אידאולוגית בין שניהם, אך מעולם לא הגדיר עצמו פוליטית. כאשר התחוללו תמורות בגוש הסובייטי נשא דירנמאט, בשנת 1990, זמן לא רב לפני מותו, שני נאומים שעוררו הד רב. האחד היה בזכותו של ואצלב האוול האיש שהנהיג את "מהפכת הקטיפה" בצ'כוסלובקיה והשני בזכותו של מיכאיל גורבצ'וב שהנהיג את הפרסטרויקה והגלאסנוסט בברית המועצות. דירנמאט נפטר זמן לא רב לאחר מכן.
שמות גיבוריו ואמרותיו
דירנמאט נהג לתת לגיבוריו שמות יוצאי דופן: פלורסטאן מיסיסיפי, קליר זאכנאסיאן, פרויילין דוקטור מטילדה פון-צאנד, הרוזן בודו לבית איבלוהא, ושאר שמות שעוררו אצל המבקרים את השאלה מנין מוצא דירנמאט את השמות שלו?
הוא נודע גם באמרותיו השנונות, כגון: "מדינה מזדרזת לקרוא לעצמה מולדת בעת שהיא מכשירה עצמה לשפוך דם", "סיפור אינו מגיע למיטבו אלא כאשר הוא עושה את התפנית הגרועה ביותר".
דירנמאט וישראל
פרידריך דירנמאט היה מאוהדי מדינת ישראל. מיד לאחר מלחמת ששת הימים, ב-17 ביוני 1967 השתתף דירנמאט בעצרת של אנשי רוח לתמיכה בישראל שנערכה בציריך בה נטלו חלק גם לאופולד לינדטברג וגרשום שלום. בשנת 1974 ביקר בארץ ובשנת 1990 ביקר באושוויץ.
יקיר ירושלים
אות יקיר ירושלים הוא עיטור הוקרה יקיר העיר המוענק על ידי ראש עיריית ירושלים לנבחרים מבין ותיקי ירושלים, שעסקו בפעילות ציבורית למען העיר ותושביה במהלך חייהם. האות מוענק מאז שנת 1967, אחת לשנה.
כל תושב, ארגון או חבר מועצת העיר רשאי להציג המלצה למועמדות. מועמדים זכאים הם אישים מעל לגיל שישים וחמש שעיקר פעילותם הציבורית הייתה בירושלים או למענה. עליהם להיות "בעלי תכונות ייחודיות, אשר תרומתם לירושלים היא ממושכת וסגולית והקרינו מאישיותם על העיר".
קטגוריות הפרס
קיימות שמונה קטגוריות לפרס:
(בכל שנה יינתן הפרס בלפחות שש מתוך שמונה הקטגוריות הקיימות. בכל שנתיים עוקבות, יינתן הפרס בכל שמונה הקטגוריות הקיימות)
לאחר המלצת הוועדה המקצועית הממונה על ידי מועצת עיריית ירושלים, מתכנסת הוועדה הציבורית שמאשרת ובוחנת את ההמלצות ומגישה אותן לראש העירייה. בשנת 2017 עמדה בראש הוועדה הציבורית השופטת בדימוס שולמית דותן.
טקס הענקת האות מתקיים ביום ירושלים או בסמוך לו. בנוסף לתעודת כבוד, מוענקת לכל יקיר ויקירת העיר סיכת זהב בצורת סמל העירייה.
יקירי ירושלים זכאים להטמן בחלקת יקירי ירושלים שבהר המנוחות.
תשכ"ז (1967)
מנחם אורשן, יהודה בורלא, יעקב בן דב, מרדכי בן-יחזקאל, שמואל הוגו ברגמן, אברהם יעקב בראוור, אריה דוסטרובסקי, בן-ציון דינור, הרב עובדיה הדאיה, שרה הרצוג, יוסף וויץ, נחום זאב ויליאמס, הרב שלמה יוסף זוין, אהרון יוסף זסלנסקי, נפתלי הרץ טור-סיני, אהרן חיות, זלמה מאיר, מזל (מתילדה) מוצרי, חנינא מזרחי, אריה פייגנבאום, חסיה סוקניק, יוסף פפרמן, שלמה צמח, יעקב שטיינהרט.
תשכ"ח (1968)
רפאל חיים אבולעפיה, שאול אבן דנאן, לודויג בלום, יצחק בער, ישראל בר-זכאי, יעקב ברמן, ישראל גוט, שלמה כהן, רחל כצנלסון-שזר, מרדכי לבנון, ברל לוקר, בנימין מזר, יעקב מימון, יצחק רפאל מולכו, משה מתתיהו, אריה סדובסקי, אנדור פודור, שלום נתן רענן קוק, מרים ילן-שטקליס, שלמה שרייבר.
תשכ"ט (1969)
יצחק אולשן, שבתי בורנשטיין, דוד בנבנישתי, שמואל ברוך, שמואל בריסקר-אזרחי, אהרון הלטובסקי, צבי לבנון, צבי ליבוביץ, משה מרגליות, גרשום שלום, אולגה שץ, ויליאם פוקסוול אולברייט.
תש"ל (1970)
משה אטיאש, יהודה לייב ביאלר, עזרא בראשי, שמעון הלקין, אברהם חסידוף, אנה טיכו, אפרים כץ, יעקב לוי, דניה לוין, פנחס ליטוינובסקי, נחום ליפשיץ, צבי מיתר, נתן סלים, יצחק רפאל עציון, אליהו פרדס, סימה קפלן-ניסן, משה רחמילביץ', מרדכי אשר טננבלאט.
תשל"ב (1971)
עלואן שמעון אבידני, אריה אלטמן, מנשה אלישר, ציפורה בלוך, יצחק די-אבילא, מאיר דסה, ישראל משה וולף, משה ישראלית, חיים כהן, ראובן כצנלסון, אברהם דוד ליכטמן, יוסף שמואל ברנדויין-מוריה, אליהו נחמיה, מנחם ניימן, שמואל סמבורסקי, מלכה פרנקל, פנחס דוד קליין, משה קלכהיים, אפרים ראט, צבי שוורץ.
תשל"ג (1973)
ונה בנדלר, קליר ברנס, אלכסנדר דושקין, יחיאל ורקר, שמואל בכר ישעיה, פיבל מלצר, ראובן מס, אליהו סוכצ'ובר, סלמן חוגי עבודי, יצחק צבע, אברהם קובלנוב.
תשל"ד (1974)
ולטר אבלס, בן-ציון אבני, מרדכי ארדון, נחום קורקידי (בר-נס), רוזה גנוסר, זאב וילנאי, אהרון קרל מאיר, הרב משה צבי סגל, בנימין עדין (אידלמן), משה קהתי, נחום קוק, שמואל אהרון שזורי.
תשל"ה (1975)
אליעזר אלינר, מרים גרנות, חנוך זונדל גרוסברג, עזרא ציון מלמד, שמואל כהנא, גרידנר סקוט, פני עליאש, ישראל קלוזנר, לאה קלינמן, יונה משה שפיצר, מיילס שרובר, יעקב ששון.
תשל"ח (1978)
ציפורה אביצדק, הלני ברט, משה חיים ויילר, אהרון וייס, דוגלס יאנג, יעקב יהושע, ברוך ישר, שמואל שמעיה לוריא, שאול אנג'ל מלאכי, חיים מרינוב, יוסף נוישטין, עמוס ברנהרד פריימן.
תש"מ (1979)
אברהם חיים אלחנני, יצחק אמיר, מרדכי בן-חיים הכהן, יוסף בנטואיץ, מאיר דהאן, אברהם דסקל, עמליה וינטר, ורנר ניסל, דוד סיטון, מוסטפא איברהים ח'ליל עליאן, מניה פיצניק לוי, דוד שלם.
תשמ"א (1980)
חיים ברסל, יצחק גליק, סנדר דוידסון, אברהם זקן, כתריאל טחורש, חוה יערי, יעקב מלמד כהן, ג'והאן מקוורויטר, יהודה ליאו פיקרד, חנה קלמוס, אלכסנדר רפאלי, אהרון ששון, ניסים נוריאל, אליהו אלמאליח, אסתר אלפייה, זכריה בראשי, משה גבירצמן, יצחק צבי כהן הלפרין, מרים מנדילוב, שמריהו הכהן מרגלית, נטים גוריאל, וולפגנג פאקס, שמעון צמח, לוי יצחק רבינוניץ, מלכה שפיגל
תשמ"ב (1981)
יצחק צבי אטינגר, דוד אמיד, זלמן בראשי, עמנואל ברוך, מרים דיבון, חיים שלום הלוי, מריה (ברטה) זסלי, יונה כהן, יעקב מזרחי, חיים נפחא, אמיל מיכאל פיקובסקי, הלן רוסי.
תשמ"ג (1982)
מרים איצקוביץ, יעקב אלעזר, מרטה במברג, זאב בנזימן, חנה דסקל, חיים הלברשטט, שלמה לוריא, ניסים דוד, עזרן חביב, עלואן ולטר, פרנקל יוסף, שלום צדוק, מאיר שפירא.
תשמ"ד (1984)
נחמן אביגד, הרמן הלרן, שרה בבלי, יוסף (גו') בוקסנבאום, שמעון ביין, מאיר גרשון, נתן זלץ, דוד סלמן, אפרים פרי, בכור שויקי, רחל בק-שפירא, ראובן שרי.
תשמ"ה (1985)
יצחק אדוני, זמירה בקר, יעקב גולדהמר, מרקוס גוללדפיין, ברט גולדשטיין, משה גרוסמן, מרי מדלן יונג, יעקוב חסין נוסיבה, אלחנן סורוצקין, שלמה זלמן סולומון, דוד עובדיה, לולה קובלנוב, יוסף אליהו שמאע.
תשמ"ו (1986)
יוחנן בוהם, רבקה בוקסבוים, אהרון בלר, משה מרדכי בן-דב, יהושע ברוכי, ברוך ברקאי, שלמה גבאי, אורד דובי, בן ציון מימרן, דב סתת, יוכבד קופרניק דוסטרובסקי, אברהם שמעוני.
תשמ"ז (1987)
יוסף אבידור, חיים אריכא, אברהם בריק, סלאח ג'ראללה (صلاح جارالله), שושנה הולצברג, קטה וינר, פאול יעקובי, אליהו לנקין, חמדי בכר נובאני, שולמית נרדי שוורץ, יוסף סוריאנו, משה אריה קורץ, שמעון לייב קירשנבוים, קלמן רביב, ראובן רביע, אהרן שולוב, יעקב שנון, יוסף שני, יחיה שניאור, חיים תורן.
תשמ"ח (1988)
יצחק אברהמי, אליעזר אנסקי, אליהו בכבוד, יוסף בנזימן, משה חיים בן-מלכא, ג'יל בראונשוויג, בן - ציון גבורין, אלישבע כהן, יונה ז'אק כרפס, אשר יששכר פליקס לנדא, גרשון מרינוב, תאה נתן, דוד פדרמן, אליהו קורן.
תשמ"ט (1989)
שושנה אבישר, שבתאי אלפייה, דניאל אנג'ל, חיה (וידה) בוטון, מרסל ז'אק דיבואה, זינה הרמן, ישראל ויינר, זהרה (זהר) וילבוש, זרח ורהפטיג, יהושע פראוור, בנימין צביאלי, חיים עמנואל קוליץ, ברכה רוזנטל, משה שלף (שלייפר).
תש"ן (1990)
ישראל אלדד, תמר אשל, פאיק מוסא אליאס, אורה גויטיין, דוד בן רפאל חיים הכהן, מאיר הלר, מזל ויגרט, רחל כהן, ישעיהו ליבוביץ, יחזקאל סופר, שבתאי פירו, שלמה זלמן שרגאי.
תשנ"א (1991)
מרדכי אבהמי, אהרון אייזן, יעקב ארנון, אסתר הלוי, מנשה הראל (בבאיוף), דינה ורט, אורה מיכאלסון, קלמן יעקב מן, ראובן פוירשטיין, חיה צין, גודפרי קלוצלי שלום, שכנא רותם.
תשנ"ב (1992)
ימימה אבידר-טשרנוביץ, ניקולאס איגנדר, יהודה אליצור, יחזקאל בר-נחום, דוד זלצר חיים, הרמן הכהן, אליזבט פודקמינר-רדי, יוסף פלרמן, ברכה קאפח, יצחק בנימין ריבלין, שמעון ששון, זהרה שץ.
תשנ"ג (1993)
אריה זאב אביאור, ראובן אגמון, דב אשבל, מינה ברין, טובה ברלינסי, יוסף הדני, דניאל הוריטיאקיס, אליהו חוג'ה, מנחם לוין, ג'ויס מילר, אבנר פרץ, חוה צביאלי.
תשנ"ד (1994)
רוברטו בקי, מיכאל בראון, רחל דובדבני, רבקה וינגרטן, נחמה מיוחס, שלמה מן ההר, אסתר רזיאל-נאור, משה פיאמנטה, יעקב פינס, אהרון מ. רבינוביץ, אליעזר שילוני.
תשנ"ה (1995)
גרשון זיסקינד-אברמוביץ, אלפרד אנגל, יצחק גוטמן, מאיר יהודה גץ, דב וירצברג, בתיה ושיץ-אלדד, יוסף טל, קולט אבולקר-מוסקט, חנה מילגרום, זהבה מלכיאל-אורנשטיין, יהודה עמיחי, חיים קוברסקי.
תשנ"ו (1996)
אברהם בירן, אלישע בירנבוים, דוד אריה, גרוס אברהם, ישעיהו דולגין, ברנדר הוכשטיין, חנה-חניני, זאוי חיים, יצחק חמיאל, חסיה לוי-אגרון, מרים מיוחס, אוסקר מרני, ראובן פינק, זאב פלק, טרודה פרנקל, תמר קולק, יוסף קולר, חיים קורפו, שולמית קטן, צבי רוזן (רוזנברג), נתן אנדריי, שווארקי דוד שפורר.
תשנ"ז (1997)
חיים אלון, גבריאל בך, ולריה גליצי, אליעזר גליק, שלמה חביליו, שלמה טל, יונה לבקוביץ, יעקב סלמן, מאיר עזרי, מרים פוזן, שבתי אריה פטרושקה, אליעזר פינצ'ובר, מנחם פרוש, מרטין קיזלשטיין, אלה רביב-הנדלר, אליס שלוי, יעקב שסקין, גיטה שרובר.
תשנ"ח (1998)
מרסל אליקים, מרדכי אנסבכר, שלום פ' דורון, יהודית האוזנר, אברהם ורדיגר, מיכל זמורה-כהן, רחמים כהן, קלרה לנדאו-בונדי, משה לנדוי, רפאל מולכו, חליל סילוואני, יצחק סלמן, הילדא פיליפ, עזרא צוריאלי, שושנה רזיאל, משה ריבלין, יצחק רפאל, הלל שובל, אליעזר שייקביץ, ויקטור שם טוב, גדליה שרייבר, ישראל תור.
תשנ"ט (1999)
חנה אבישר, אפרים אלה, יהושע אריאלי, יצחק בורג, יוסף ברנרד בורמן, רבי אברהם בן הרוש, איתן בן משה, מרדכי בר און, אליעזר הכסטר, חיה (קלרה) המר, ריצ'רד (דיק) הרווי, יחיאל וולץ, עובדיה כורך, חנה כץ, זאב לבנדל, לידיה מנסור, רות סקלן, יעקב יהודה, פולק קטה, קול פנחס, רויטמן נורית, רפאל אשר, רשף אליהו שם טוב.
תש"ס (2000)
פוריה אבנון, חדוה רוזנברג איש-שלום, חנה אלישעזאב בירגר, רחמים גבאי, דליה גרוסמן, פיליפ גילון, יהודית היבנר, יוסף ולק, משה (מוריס) זילקה, אברהם זלקין, אדם יובל, רחל כהן, יצחק ננר, שמחה סופר, יצחק עמדי, יוסף קולק, אליעזר שמואלי, אהרון מ. שמחה, יוסף שער, גרשון שקד.
תשס"א (2001)
מנחם אלון, רימה אקסלר, דוד הרטמן, דוד ארד, דוד אשכנזי, רוז בלבול, יהודה בר גיורא, אריה בר-ציון, שלמה הלל, רוזי ורון, חנה טל, יהודה לוירר, שלמה פסח, מנשה דבורה, נחושתן איבון סיטון, ברכה עדן, אלי פרץ, מצליח קול, אהרון קמארה, שמשון קרופניק, מנחם קריסטל, מאיר שוורץ, יואל שיפטן, אלכסנדר תמיר.
תשס"ב (2002)
איידה הופמן, יהודה ישראל, ניסים זיתוני, ניסן הרפז, שרה הלפרין, ראובן דפני, אליעזר מזרחי,אלס (רבקה) בנדהיים, אריה קליין, בנימין (בן) פלר, חיים גורי, חיים צלינקר, יהודה דומיניץ, יוסף מיוחס, יחיאל גרבלסקי, יעקב מרש, לילי תל, מרדכי קופ, משה מן, נחמה אדלשטיין אבן-חן, צבי כספי, רגינה מנסדורף.