cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'וזפה פאריני
קובץ השירים הראשון
ב-1752 סיים פאריני את לימודיו. כשביטחונו הכלכלי, אם כי צנוע, הובטח אחרי זכייה במשפט נגד המוציא לפועל של צוואת דודתו, אנטוניו ריגולה, פרסם פאריני בלוגאנו תחת שם העט "ריפאנו אאוּפּילינו"
קובץ קטו של שירים הקרוי "שירים אחדים של ריפאנו אאופילינו" (Alcune poesie) שהביאו לידי בחירתו ל"אקדמיה דיי טרספורמאטי" במילאנו וגם ל"האקדמיה של ארקדיה" ברומא. היה מדובר ב-94 שירים בעלי אופי דתי, חילוני, של אהבה, פאסטורלי וסאטירי בהשראת השכלתו הראשונית והשראתו הרוחנית של פרנצ'סקו ברני. מאוחר יותר הצטרף גם לאקדמיה דלה קרוּסקה. אלה היו שירים פשוטים בנימה של שבחים (אנקומיאזמים), נותנים רושם שהיוצר הצעיר היה עדיין מתבודד מבחינה חברתית ואינטלקטואלית, שלא התוודע עדיין לדיונים בסביבה התרבותית הלומברדית, והושפע על ידי האקדמיה של ארקדיה והקלאסיציזם של המאה ה-16.
חבר האקדמיה דיי טרספורמאטי ומורה בבית סרבלוני
אחרי שהשלים את לימודי התאולוגיה בעי לודי, ב 14 ביוני 175 הוסמך לכומר. קשייו הכלכליים אילצו אותו לפנות לעזרת ב"קאנוניק" אגודיו ואחר כך של ה"אבאטה" (abbate) סורזי. בהמלצתם נכנס לשירות הדוכס גבריו סרבלוני כמורה פרטי לבנו, ג'אן גליאצו. עבודתו בבית סרבלוני נמשכה בין השנים 1754–1762 ואף על פי שלא סיפקה לא את הביטחון הכלכלי המיוחל, העמיד אותו במגע עם בני המעמד הגבוה, ביניהם כאלה בעלי דעות פתוחות ורפורמיסטיות - כמו הדוכסית ויטוריה שקראה את ספרי רוסו ובופון, האב סורזי שתמך ברפורמה בחינוך, רופא הבית, ג'וזפה צ'יקוניני (לימים ראש הפקולטה לרפואה במילאנו) שהאמין בחובה המוסרית לתת טיפול נאות גם לפושעים. בבית סרבלוני הייתה הזדמנות לפאריני להכיר מקרוב את חיי האצילים על כל היבטיו ולספוג ולעבד רעיונות חדשים שהגיעו מצרפת מאנשי עידן האורות כמו וולטר, מונטסקייה, רוסו, קונדיאק והאנציקלופדיסטים שהשפיעו על כתביו "דו-שיח על האצולה" (1757), האודות "החיים בכפר", "טוהר האוויר" (1759) והאודה "ההתחזות" (1761).
באותה תקופה ניהל פאריני בשביל האקדמיה דיי טרספורמאטי, פולמוס ספרותי נגד ספרו של איש חינוך האב אלסנדרו בנדיירה "I pregiudizi delle umane lettere" (17561, זאת ב"שני מכתבים סביב הספר בעל הכותרת " I pregiudizi delle umane lettere ", וכמו כן פולמוס נוסף נגד ה "Dialoghi della lingua toscana" (דו-שיח על שפה הטוסקנית") של האב הברנביטי אונופריו בראנדה (1760) באוקטובר 1762, אחרי שניסה לסנגר על בתו של המלחין והמורה למוזיקה ג'ובאני בטיסטה סמרטיני שקיבלה סטירת לחי מהדוכסית, פוטר מהעבודה ועזב את בית סרבלוני. בהמשך מצא עבודה כמורה של קרלו, ילד בן למשפחת אימבונאטי, אליו הקדיש ב 1764 את האודה L'educazione ("החינוך")
השיר "Il Giorno " והחסות של הרוזן פירמיאן
במרץ 1763, בעידודם של חבריו מהאקדמיה ושל הרוזן פירמיאן, המושל האוסטרי של לומברדיה, פרסם פאריני ללא שם את השיר Il Mattino (הבוקר), חלק מהפואמה Il Giorno שכללה עצות אירוניות לאציל צעיר איך לבלות את בקריו. השיר, שהוצא לאור על ידי בית הדפוס אניילי במילאנו, התקבל באהדה על ידי הבקורת, ומעל לכל על ידי ג'וזפה בארטי, שכתב עליו רוויו חיובי בגיליון הראשון (מ 1 באוקטובר 1763) של כתב העת Frusta letteraria. בשנת 1765 הוציא פאריני, שוב ללא שם, שיר שני Il Mezzogiorno שהתקבל גם הוא היטב של ידי המבקרים, פרט לפייטרו ורי מכתב העת "קפה".
שני השירים שביקרו בצורה של סטירה את אצולה המושחתת והמנוונת, העלו את תשומת הלב ברחבי איטליה. בשנת 1766 השר דו טיו הציע לו את הקתדרה לתורת הנאום באוניברסיטת רומא. פאריני דחה את ההצעה מפני שקיווה שיקבל אותה משרה באוניברסיטת פארמה. בשנת 1768 המושל האוסטרי, הרוזן קרל יוזף פון פירמיאן, שהיה מצנאט של האמנויות, הביע רצון לקדם את המשורר המוכשר ומינה אותו למשורר רשמי של תיאטרון הדוכסי Regio Ducale Teatro וביקש שיעבד לאופרה את הטרגדיה "אלקסטה|אלצ'סטה" מאת ראניירי דה קלצביג'י. באותה שנה התמנה על ידי פירמיאן גם לעורך ה"גזטה די מילאנו" הביטאון הרשמי של שממשל האוסטרי בעיר. יתרה מזו, בשנת 1769, חרף התנגדות הישועים הוקמה בשבילו קתדרה מיוחדת לרטוריקה ולאמנויות יפות בבית הספר הפאלאטיני (Scuole Palatine). המשיך ללמד בו גם אחרי שהפך לגימנסיה של הרובע בררה והיה למנהלה.
מוצרט
בין השנים 1770–1771 כתב פאריני את המלים לאופרות Amorosa incostanza ו 'Iside salvata עבור כמה טקסי בחצר. בשנים 1770–1771 וולפגנג אמדאוס מוצרט בן ה14-15 ביקר פעמיים במילאנו בלוויית אביו. בעת שהותו בעיר נפגש עם פאריני, אך המפגש לא השאיר רשמים כתובים אצל השניים. לעומת זאת מוצרט הלחין ב-1770 את האופרה "מיתרידאטה רה די פונטו (K 87)" (באיטלקית Mitridate, re di Ponto) עם לברית מאת ויטוריו אמדאו צ'יניה-סאנטי (Cigna Santi) שעיבד את התרגום של פאריני למחזה "מיתרידאט" מאת ראסין. אופרה זו זכתה להצלחה רבה במילאנו בימי הקרנבל של סוף השנה ב-26 בדצמבר 1770.
ב-1771, לרגל החתונה המתוכננת של הארכידוכס פרדיננד של אוסטריה עם הנסיכה מריה ריצ'רדה ביאטריצ'ה ד'אסטה כתב פאריני עצמו את הלברית "אסקניו אין אלבה" (Ascanio in Alba), שלפי הלחין מוצרט עוד אופרה (K 111) שהתקבלה בהתלהבות בבכורה שלה ב-17 באוקטובר 1771 בתיאטרון הדוכסי במילאנו. דווקא האופרה "רוג'רו" מאת יוהאן אדולף האסה שהוצגה באותה הזדמנות נחשבה לכישלון. יש שהעירו כי ב"גזטה די מילאנו" המנוהלת על ידי פאריני, ב"כתבה" מהצגת האופרה "מיטרידטה" הזכירו את המלחין המוכשר והצעיר, אך מבלי לציין את שמו.
ב-1771 בשיתוף פעולה עם כמה מה"טראספורמאטי" ביניהם ורי, תרגם חלק מהפואמה "לה קולומביאד" מאת אן מארי דו בוקאז'. ב-1774 השתתף בוועדה שהוקמה על ידי הממשל האוסטרי לצורך גיבוש הצעה לרפורמה של בתי הספר היסודיים ושל ספרי הלימוד ובו זמנים עבד בכתיבת החלק הנוסף של Il Giorno ועל האודות שלו. כעבוד שנתיים, ב 1776 זכה לקצבה שנתית מהאפיפיור פיוס השישי והתמנה לחבר בחברה הפטריוטית שהוקמה על ידי הקיסרית מריה תרזה לצורך קידום החקלאות.
בעת הכיבוש הצרפתי של מילאנו, נפוליאון ואורליו סליצ'טי מינו את פאריני לשופט, אולם כמעט מיד אחר כך חזר הסופר לעיסוקיו הספרותיים והשלים את יצירתו הראשית "איל ג'ורנו" על ידי הוספת שני החלקים האחרונים - Il Vespro (הערב) ו La Notte ("הלילה", שפורסם אחרי מותו) בין יצירותיו האחרות בולטות ה"אודות" המלאכותיות למדי, שכתב בין השנים 1757–1795.
אנשי הספרות הצעירים העריכו ביצירותיו במיוחד את חופש המחשבה ואת גישתו המוסרית. אוגו פוסקולו, שפגש את פאריני במילאנו, תיאר אותו ב"מכתביו האחרונים של יאקופו אורטיס", כאדם נשוא פנים ומעורר כבוד וב"דאי ספולקרי" (מקדשי האל) גינה את העיר העשירה והמושחתת על ששכחה אותו. פאריני נפטר במילאנו באוגוסט 1769.
הנצחה
עדיין במילאנו חיים צאצאים של משפחת המשורר.
אלרוב נדל"ן ומלונאות
אלרוב נדל"ן ומלונאות בע"מ היא חברת נדל"ן ישראלית, העוסקת ברכישה, פיתוח וייזום של נכסים מניבים, ובפרט מרכזי מסחר, משרדים ובתי מלון בישראל ומחוץ לישראל. אלרוב נסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב, נכללת במדד נדל"ן 15.
היסטוריה
אלרוב נוסדה בשנת 1978 על ידי איש העסקים אלפרד אקירוב. בינואר 1983 דחתה הבורסה בקשת הנפקה של החברה, אך לאחר שאקירוב העביר לידי החברה מבנה משרדים נוסף שהוא בנה, הבקשה אושרה, ובאפריל 1983 הפכה החברה לחברה ציבורית שניירות הערך שלה נסחרים בבורסה לניירות ערך בתל אביב. בשנות ה-90 של המאה ה-20 החזיק המשקיע ג'ורג' סורוס כ-25% ממניות החברה.
ביוני 2015, מוזגה חברת אלרוב (ישראל), שניירות הערך שלה גם כן היו רשומים למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב, לתוך חברת אלרוב נדל"ן ומלונאות, שעד אותה עת הייתה חברה בת שלה, שהחזיקה בכ-77.3% ממניותיה. מיזוג החברה־האם לתוך חברה־הבת נועד לחסוך הוצאות ועלויות רגולציה.
במרץ 2021, דווח כי קבוצת הנדל"ן הישראלית ישראל קנדה רכשה כ-13 אחוזים מחברת אלרוב וכיום היא בעלת עניין השנייה בגודלה בחברה.
בכנס שוק הון אשר התקיים בשנת 2021 ברק רוזן מנכ"ל ובעלי קבוצת ישראל קנדה טען כי הוא מעריך שבאלרוב יתרחשו חילופי דורות, בדומה לאלו שהתרחשו במנרב. עד לא מזמן מנרב נשלטה בידי אברהם קוזניצקי (58.3%), מייסד החברה. קוזניצקי החליט לא להעביר אותה לילדיו ולהנזיל את נכסיו ולמכור אותם לקבוצת ישראל קנדה.
נדל"ן
החברה יזמה מספר פרויקטים גדולים למגורים, משרדים ומסחר, בהם:
אל-רוב הייתה הבעלים של חברת "תעשיות צמר אוסטרליות בע"מ" - מפעל לעיבוד צמר כבשים, אותה רכשה בזכות המקרקעין שמחזיקה החברה. המפעל נסגר ועליו הוקם "אלרוב סנטר" באשדוד, שנמכר ב-2016 להכשרה חברה לביטוח.
במהלך השנים ביצעה החברה גם מספר השקעות בנדל"ן מניב מחוץ לישראל (בעיקר בנייני משרדים), ב, בצרפת ובשווייץ. חלק מנכסים אלו נמכרו אחר כך, אך החברה ממשיכה להחזיק (נכון לשנת 2022) בפעילות משמעותית בשווייץ.
פרויקט ממילא
בשנת 1995 רכשה אלרוב מידי חברת לאדברוק, תחילה 50 אחוז ובהמשך את מלוא הזכויות בפרויקט ממילא, במרכז ירושלים. חברת אלרוב השלימה את בניית פרויקט המגורים "כפר דוד", ואת המלון שנקרא בתחילה "הילטון ירושלים" ולימים מלון מצודת דוד. המלון נפתח בשנת 1998.
עבודות הפיתוח והבנייה של האזור המסחרי התעכבו, בתחילה עקב חפירות ארכאולגיות שנערכו במרכז רחוב ממילא וכן עקב עבודות לפירוק מבנים המיועדים לשימור (שבהמשך נבנו מחדש). ואחר כך עוכבו והופסקו עקב הליכי בוררות שהתנהלו בין חברת אלרוב לחברת קרתא (חברה ממשלתית שהוקמה למטרות חידוש, שיקום ופיתוח אזור ממילא וסביבתו) בשל תביעות הדדיות להפרת הסכמים. בספטמבר 1999 ניתן פסק בורר ראשוני, לפיו התקבלה תביעת אלרוב, ולאחר שני פסקי בורר נוספים חויבה קרתא בשנת 2005 לשלם לאלרוב סך כולל של כ-102,000,000 ₪ בתוספת הוצאות משפט ושכר-טרחת עורך הדין. פסקים אלו אושרו בפסק דינו של בית המשפט המחוזי בירושלים מיום 31.6.2006 (ה"פ 4070/05, 5043/06, 5018/06).
הסכסוך נסוב סביב בקשת אלרוב להוסיף כ-2000 מ"ר בפרויקט ולהקמת בתי קולנוע. דירקטוריון קרתא, שהיה בחלקו הגדול דתי, סירב עקב התנגדותם של רבנים להקמת מרכז מסחרי עם בתי קולנוע כה קרוב לחומות העיר העתיקה. הבורר פסק כי חברת קרתא הייתה אחראית על העיכובים בבניית הפרויקט וכי עלייה לפצות את חברת אלרוב בשל כך.
רק בשנת 2006 נתחדשו העבודות באזור המסחרי ובמלון הנוסף שתוכנן לצידו (מלון ממילא). עם חידוש העבודות במתחם החל הפרויקט להתקדם בקצב מהיר. ב-28 במאי 2007 נפתח חלק מקניון ממילא בחלקה המזרחי של "שדרת אלרוב" (רחוב ממילא ההיסטורי, ששוחזר כמדרחוב). במהלך שנת 2008 נפתח, בהדרגה, חלקה המערבי של השדרה כהמשך הקניון, ובמחצית 2009 נפתח מלון ממילא. הפרויקט הושלם סופית רק בשנת 2010.
תחום מלונאות היוקרה
בתחילת המאה ה-21 החלה אלרוב לפתח את תחום מלונאות היוקרה. בנוסף לשני מלונות בירושלים, "מצודת דוד" ו"מלון ממילא", רכשה ושיפצה מספר מלונות באירופה, באמצעות חברת בת - "לוקה" - אותה מנהל ג'ורג'י אקירוב (בנו של אלפרד אקירוב), ובה הוא מחזיק ישירות 15% מהמניות.
כלל החזקות עסקי ביטוח
במהלך 2019 רכשה אלרוב כ-4.9% ממניות חברת כלל החזקות עסקי ביטוח. בתחילת 2020 קיבלה החברה היתר מהמפקח על הביטוח ברשות שוק ההון ביטוח וחיסכון, להגדיל החזקותיו בחברה לכדי 15% מהמניות. ב-5 בדצמבר 2021 הגיש בקשה לקבלת היתר שליטה בחברה, לאחר שביקש לרכוש 15% נוספים מהמניות, כך שהחזקתה תהיה 30% והיא תוגדר "בעל שליטה", אך בקשתו לא אושרה.
השקעות נוספות
אלרוב מחזיקה תיק ניירות ערך שחלקו הגדול הוא החזקה במניות בנק לאומי. אלרוב החזיקה עד כ-4% ממניות הבנק, אך מכרה במהלך השנים חלק ניכר מהם ברווח.
בעבר השקיעה קבוצת אלרוב בחברות העוסקות בתחומים נוספים.
בשנת 1992 השקיעה אלרוב בחברת "אדש"ה פיתוח השקעות ויזמות בע"מ". החברה הוקמה בשותפות עם אהרן דוברת יצחק שרם וחיים הייטנר (אדש"ה היא ראשי תיבות של שמות המשפחה של המשקיעים אקירוב-דוברת-שרם-הייטנר). החברה השקיעה במספר חברות, בהן: חברת "גילתק" המבצעת עבודות תשתית לתקשורת, ביצרנית הנרות מאגמה, ב"גל חברה לדלק", ובחברת "אפטל" למערכות תקשורת אלחוטית. ביוני 1994 הונפקה החברה בבורסה, וביולי 1995 רכשה אלרוב את מניות דוברת ושרם באדש"ה והפכה לבעלת השליטה. בינואר 1998 רכשה חברת הכשרת היישוב את השליטה בחברה, כשלד בורסאי ללא הפעילות שלה שעברה לאלרוב. אחר כך פעלה בשם "הכשרת היישוב קניונים ומרכזי מסחר בע"מ".
אלרוב, החל משנת 1993, בצעה פעילות השקעה ישירה בחברות טכנולוגיה שונות בשלבים המוקדמים, באמצעות חברת הבת "טכנורוב אחזקות". 20% ממניות טכנורוב אחזקות היו מוחזקות על ידי לאומי ושות' חברה בבעלות מלאה של בנק לאומי לישראל בע"מ. כמו כן השקיעה הקבוצה באופן ישיר בקרנות הון סיכון שונות, בין השאר קרן פיטנגו וBRM.
אלרוב פעלה בעבר גם בתחום תשתיות ושירותי תקשורת. בשנת 2000 רכשה 30% מ-"ITN תקשורת", שהשתתפה במכרז הערוץ השלישי בישראל (ערוץ 10). עם הזכייה במכרז החזיקה 10% מהבעלות על ערוץ 10 עד שנת 2003.
סר פטריק ספנס
סר פטריק ספנס (אנגלית: Sir Patrick Spens) היא בלדה עממית סקוטית, שפורסמה לראשונה בשנת 1765.
עלילה
לסיפור הבלדה מספר גרסאות, שכולן בנויות סביב אותן התרחשויות בסיסיות.
מלך סקוטלנד קורא לאמיץ שבחובלים להוציא את ספינתו אל הים. השם "סר פטריק ספנס" מוזכר לראשונה על ידי אחד מיושבי ימינו של המלך, ונשלח מכתב אל סר פטריק הדורש ממנו לצאת אל הים. זהו אמצע החורף, ועוזריו של סר פטריק מזהירים אותו כי מסוכן לצאת לים בסערה שכזו. אך החובל הנועז נשאר נאמן למצוות המלך, ובידיעה שהוא ואנשיו הולכים למות, הוא מחליט לצאת אל הים. ספינתו של סר פטריק טובעת, אנשיה אתה. הסצנה הבאה המתוארת בבלדה, היא מחזה כובעיהם הצפים של אנשיו של סר פטריק, והגבירות על היבשה המחכות לחובלים שישובו - לחינם.
תרגום לעברית
הבית הראשון מתרגומו של נתן אלתרמן:
מאפיינים
הבלדה מתאפיינת במאפיינים רבים הנפוצים בבלדות עממיות אחרות, כגון:
מהטלק
מֵהְטֶלֵק (בהונגרית: Méhtelek) הוא כפר קטן במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית מהטלק קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-766 תושבים בשנת 1990 עד 687 תושבים בשנת 2020.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין כבר מתקופת האבן.
יהודי מהטלק
יהודים חיו במהטלק בתקופות זמן שונות. בכפר היה בית קברות יהודי, אשר איננו קיים עוד. בשנת 1944 נרצחו חלק מיהודי הכפר יחד עם שאר יהודי המחוז ושאר יהודי הונגריה.
קידמה ועבודה
קידמה ועבודה הייתה מפלגת מיעוטים ששימשה, בדומה לשאר המפלגות הערביות בזמנה, מפלגת לווין של מפא"י.
המפלגה זכתה למנדט אחד בבחירות לכנסת השנייה, והייתה חברה בקואליציה. בבחירות לכנסת השלישית הגדילה המפלגה את כוחה לשני מנדטים, והייתה שוב חברה בקואליציה.
לקראת הבחירות לכנסת הרביעית פרש סאלח-חסן ח'ניפס מהמפלגה והקים את מפלגה "סיעה עצמאית לערביי ישראל", שקיבלה 3,818 קולות ולא עברה את אחוז החסימה. מפלגת קידמה ועבודה אף היא התמודדה לכנסת ה-4 וקיבלה 4,651 קולות, וגם היא לא עברה את אחוז החסימה.
נציגי המפלגה בכנסת
הכנסת השנייה (1951) מנדט אחד: סאלח-חסן ח'ניפס לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן
'''הכנסת השלישית (1955) 2 מנדטים: סאלח-חסן ח'ניפס, צאלח סלימאן לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן
מדינת חסות
במדע המדינה, מדינת חסות (או פרוטקטורט) היא מדינה או ישות אזורית ופוליטית בעלת זהות עצמית, המקבלת על עצמה כניסה למערכת יחסים לא שוויונית עם מעצמה גדולה וחזקה ממנה. מדינת החסות מקבלת, בהסכם פורמלי, המוכר במשפט הבינלאומי, את "חסותה" הצבאית, ולעיתים גם התרבותית, של המדינה החזקה ממנה, ובמקביל את ההגנה עליה.
שטח חסות אינו שטח כבוש. בעוד כיבוש קולוניאליסטי הוא מהלך חד צדדי וכוחני, מצד המעצמה הכובשת, הרואה עצמה כעליונה מבחינה תרבותית ומוסרית; הרי שהסכם על מדינת חסות הוא הסכם מדיני הדדי. בהסכם זה יש לשני הצדדים אינטרס, לעיתים קרובות צבאי הגנתי, כנגד צד שלישי. עם זאת ישנם גם מקרים בהם מדינה כובשת כופה על המדינה הנכבשת הסכם חסות על מנת להסיר לחץ מעליה, למשל מתן עצמאות חלקית למצרים על ידי בריטניה ב־1922.
דוגמה לכך היא פנייתו של סולטאן שארג'ה לבריטניה, בשנת 1829, בבקשה להפוך למדינת חסות בריטית, על מנת להגן על עצמו מפני כיבוש השלטון העות'מאני. דוגמה אחרת היא פנייתו של מלך לסוטו למלכה ויקטוריה בשנת 1868 בהצעה לקבלתה של לסוטו כמדינת חסות בריטית. ואכן, ההכרזה על לסוטו כעל מדינת חסות מנעה את כיבושה בידי דרום אפריקה, המקיפה אותה מכל צדדיה, ושמרה על קיומה. דוגמאות נוספות להסכם חסות הן הקמת הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה בידי גרמניה הנאצית במרץ 1938 וכן הקמת הרפובליקה הסלובקית הראשונה כמדינת חסות בשטח מזרח הפרוטקטורט בשנת 1939. בהסכמת הנאצים זכתה סלובקיה באופן זמני בעצמאות מדינית מוגבלת מאוד.
פירוק הסכם החסות
אף על פי שמדובר בהסכם הדדי, הרי ששני הצדדים בהסכם אינם שווים בעוצמתם הצבאית, דבר שעלול להביא לקושי כאשר הצד החלש יותר מעוניין לסיים את ההסכם, בניגוד לעמדת הצד החזק. לכן, ישנם מקרים בהם פירוק הסכם החסות הוא קשה, ונעשה לאחר מאבק פוליטי ומזוין ארוך ומתיש.
דוגמה למקרה כזה ניתן למצוא במקרה של מדינת החסות מרוקו. בהסכם פס, בשנת 1912, הוחלט על הפיכתה של מרוקו למדינת חסות של צרפת. בכך קיבלה מרוקו את הגנתה הצבאית של המעצמה הצרפתית כנגד האיום הגרמני, ומנעה את כיבושה האפשרי בידי גרמניה. הסכם זה, שהתאים לתחילת המאה העשרים, לא התאים לשאיפותיה הבדלניות של מרוקו לאחר תום מלחמת העולם השנייה, כאשר גרמניה פסקה מלהוות איום צבאי. אולם פירוק הסכם החסות לא היה מקובל על ממשלת צרפת. במסגרת התנגדותה לפירוק ההסכם, כפתה צרפת על סולטאן מרוקו מוחמד החמישי לצאת מתחומי ארצו לגלות, מאחר שסברה כי הצהרותיו היוו איום מדיני על ההסכם. רק בשנת 1956, לאחר מאבק מר, קיבלה מרוקו את עצמאותה המדינית והשתחררה מהסכם פס.
C4H10
עבור הנוסחה הכימית C4H10 (מסה מולרית: 58.12 גרם/מול)
אות'לו האנטר
טגבה אות'לו האנטר (באנגלית: Tegba Othello Hunter; נולד ב-28 במאי 1986) הוא כדורסלן אמריקאי-ליברי, בגובה 2.03 מטר, המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר, בקבוצת באיירן מינכן.
ביוגרפיה
האנטר נולד בוינסטון סיילם, קרוליינה הצפונית. למד בתיכון ע"ש ריצ'רד ריינהולדס, בווינסטון סיילם.
אחרי שסיים את התיכון הצטרף האנטר להילסברו קומיוניטי קולג' בטמפה למשך שנתיים. בשנת 2006 הצטרף יחד עם גרג אודן לאוניברסיטת המדינה של אוהיו, שם שיחק שנתיים ובמהלכן השיג את אחוזי הקליעה לסלי שדה השביעי בהיסטוריה של האוניברסיטה לעונה. הקבוצה הגיעה לגמר ה-NCAA אך הפסידה את התואר. בשנת 2008 האנטר העמיד את עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA אך לא נבחר.
האנטר שיחק בליגת הקיץ של ה-NBA במדי אטלנטה הוקס. באוגוסט 2008 הוא חתם במדי אטלנטה. לאחר שבמהלך שתי עונות כמעט ולא שותף והושאל לגרנד ראפידס דרייב, בינואר 2010 הוא שוחרר מהקבוצה.
בשנת 2012, אחרי ששיחק 3 חודשים באזובמאש מאריופול מהסופרליגה האוקראינית בכדורסל, הוא חתם בליגת העל הספרדית בוואיאדוליד. באוגוסט 2013 חתם האנטר במונטפסקי סיינה מליגת העל האיטלקית.
ביולי 2014 הצטרף האנטר לאולימפיאקוס מליגת העל היוונית תחת המאמן יאניס ספרופולוס. בעונתו הראשונה בקבוצה, עונת 2014/2015, זכתה הקבוצה באליפות הליגה היוונית והעפילה לפיינל פור היורוליג והפסידה בגמר לריאל מדריד. גם בעונה הבאה היה שותף האנטר לזכייתה של הקבוצה באליפות יוון.
ביולי 2019 חתם האנטר במכבי תל אביב לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת. באפריל 2020 האריך את חוזהו במכבי לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת.
ביוני 2021, עזב האנטר את מכבי תל אביב, וב-21 ביולי 2021 חתם בקבוצת הכדורסל של באיירן מינכן.
דניאל יצחק לוי
דניאל יצחק לוי (30 בספטמבר 1917 - 13 בפברואר 1995) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם המפד"ל.
ביוגרפיה
לוי נולד בסאוטה שבמרוקו הספרדית. הוא למד בבית ספר תיכון וכשנתיים בבית ספר גבוה לפדגוגיה בספרד. הוא נמנה עם ראשי יהדות טטואן. לאחר מכן, היה חבר הוועד הארצי של הפדרציה הציונית במרוקו, חבר ועד ארגוני הנוער היהודי במרוקו ופעיל בעלייה ב'. בשנת 1957 עלה לישראל.
לאחר עלייתו לישראל, נבחר לראש סניף הפועל המזרחי באשקלון. לוי אף שימש כסגן מנהל בבנק המזרחי ברמלה והיה חבר הוועד הפועל הציוני וחבר הנהלת המפד"ל. בנוסף, היה פעיל בתחום החינוך הדתי.
ב-1965 נבחר מטעם המפד"ל כחבר הכנסת השישית. הוא כיהן אף בכנסת השביעית, עד פיזורה בדצמבר 1973. במהלך כהונתה של הכנסת השישית, כיהן כחבר ועדת הכספים וועדת הפנים. במהלך כהונתה של הכנסת השביעית, כיהן כחבר בוועדת הכספים. נפטר בי"ג באדר א' תשנ"ה.
בניו הם: השר והח"כ לשעבר הרב יצחק לוי; הרב שלמה לוי, ראש הכולל בישיבת הר עציון; ופרופ' יהודה לוי, שכיהן כראש המחלקה למדעי החיים באוניברסיטת בר-אילן.
מלחמת סחר
מלחמת סחר היא סכסוך כלכלי, במסגרתו מדינות מעלות או יוצרות מכסים או מחסומי סחר אחרים זו מול זו. גורמים נפוצים לסכסוך סחר הם פרוטקציוניזם (רצון להגן על תוצרת מקומית) והצורך להפחית תלות כלכלית במדינה אחרת. פעמים רבות, ההגנה המוגברת של מדינות על התוצרת המקומית באמצעות הטלת המכסים מביאה לכך שהצדדים למלחמת הסחר נעים ממדיניות של משק פתוח לכיוון משק אוטרקי.
במקרים מסוימים, מלחמת סחר עלולה להסלים לסכסוך מלא בין מדינות. כך למשל, המלחמה האנגלו-הולנדית הראשונה (1652–1654) נגרמה בשל מחלוקות סחר, והמלחמה נפתחה בהתקפות אנגליות על ספנות סוחר הולנדית והתרחבה לפעולות צי עצומות. דוגמה נוספת היא מלחמת שימונוסקי – סכסוך פנים יפני שהחל בשל שינוי מדיניות הדלת הפתוחה של השוגון (השליט היפני) בכל הנוגע לסחר חוץ, בשלהי המאה ה-19. דוגמה בולטת נוספת היא מלחמת האופיום הראשונה שהחלה לאחר שממשלת צ'ינג הסינית חסמה את נמליה, החרימה אופיום וסחורות שנכנסו לסין מהמערב והגבילה סוחרים בריטים, וזאת בין היתר בשל תפוצת האופיום והשפעתו, כסם, על אזרחים בסין. בתגובה, פתחה בריטניה במלחמה נגד סין (וכיבוש הונג קונג על ידי בריטניה). מלחמת האופיום השנייה נבעה ממלחמת סחר נוספת בין סין לבריטניה.
דוגמה למלחמת מכסים מהמאה האחרונה התרחשה בשנות ה-20 וה-30 בין רפובליקת ויימאר לפולין, במלחמת המכס הגרמנית-פולנית. רפובליקת ויימאר, בראשות גוסטב שטרזמן, ביקשה לאלץ את פולין לוותר על שטחים, וזאת באמצעות הגדלת האגרה על מוצרי פחם ופלדה שמקורם בפולין, במטרה להביא למשבר כלכלי בפולין. כתגמול, הפולנים העלו את שיעורי האגרה עבור מוצרים גרמניים רבים. סכסוך זה הוליד בסופו של דבר את נמל גדיניה, שהיווה דרך חדשה לייצוא סחורות מפולין למערב אירופה, מבלי לעבור דרך גרמניה.
מלחמת הסחר בין סין לארצות הברית
סין וארצות הברית חברות בארגון הסחר העולמי, ועל כן מוגבלות מלהטיל מכסים באופן חד צדדי אחת על תוצרת השנייה. זאת, מכח אמנות שונות עליהן מחייב הארגון לחתום, ובאותו אופן מוגבלות גם יתר המדינות החברות בארגון. במהלך העשורים האחרונים של המאה ה-20, הפכה סין למעצמת ייצור עולמית, כאשר היא נהנית מהקשיים שארגון המכס העולמי מערים על הטלת מכסים.
במהלך קמפיין הבחירות של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית במהלך שנת 2016, טען טראמפ, בהקשר של הייבוא המאסיבי של תוצרת סינית לארצות הברית, כי יש לתקן את "הניצול ארוך השנים של המערכת הבינלאומית הבלתי-מתפקדת והנהגים הבלתי הוגנים". יצוין, כי חילוקי דעות כלכליים החלו לפני כניסתה של סין לארגון הסחר העולמי, אולם נשיאי ארצות הברית הקודמים ג'ורג' ה.וו. בוש, ביל קלינטון, ג'ורג' וו. בוש וברק אובמה כשלו בניסיון לפתור מחלוקות אלו. באפריל 2018 הגישה ארצות הברית תלונה לארגון הסחר העולמי, ובה הביעה את מורת רוחה מכך שסין מפרה זכויות של קניין רוחני.
בשנת 2018, במהלך כהונתו של הנשיא טראמפ, החלה ארצות הברית להטיל מכסים על מוצרים המיוצרים בסין, באקט שהביא למלחמת הסחר בין ארצות הברית לסין. מעבר לניצול לו טען טראמפ, מאחורי מלחמת הסחר בה פתחה ארצות הברית עמד הצורך להקטין את הגרעון של ממשלת ארצות הברית, והצורך הגאופוליטי להחליש את כוחה של סין כמעצמה, עקב צמיחתה המאסיבית שהחלה לאיים על מעמדה של ארצות הברית כמעצמה החזקה בעולם.
מלחמת התעמולה של מדינת קונגו החופשית
מלחמת התעמולה של מדינת קונגו החופשית (Congo Free State propaganda war) הייתה מאבק תעמולה תקשורתי עולמי בין המלך ליאופולד השני מבלגיה לבין מבקרי מדיניותו בקונגו. ליאופולד היה מאוד פיקח בשימוש בתקשורת כדי לשמר את שליטתו הפרטית בקונגו. אדמונד ד. מורל ניהל קמפיין בהצלחה נגד ליאופולד ומיקד את תשומת הלב הציבורית העולמית באלימות שלטונו של המלך. מורל השתמש בכלי תקשורת שונים: עיתונים, חוברות ובספרים כדי לפרסם עדויות ודיווחים. עדויות ותמונות של מיסיונרים ואחרים שהיו מעורבים ישירות בקונגו. מורל זכה לתומכים ותהודה עולמית בפרופיל גבוה. הפרסום שנוצר בקמפיין שלו אילץ בסופו של דבר את ליאופולד לוותר על השליטה בקונגו לטובת ממשלת בלגיה.
רקע כללי
מלחמת התעמולה של מדינת קונגו החופשית (1884 - 1912) התרחשה בשיאו של האימפריאליזם האירופי. הביקוש לסחורות הניע את האימפריאליזם האירופי. חלקם של האירופיים באסיה הוגבל ברובו לתחנות מסחר ומאחזים אסטרטגיים הנחוצים להגנה על הסחר. התיעוש, עם זאת, הגביר באופן דרמטי את הביקוש האירופי לחומרי גלם נדירים. השפל הארוך והקשה בשנות ה -70 של המאה ה -19 עורר צורך לפיתוח שווקים חדשים למוצרים תעשייתיים ושירותים פיננסיים אירופיים. מדינות אירופה היו נחושות לנצל את משאבי הטבע של אפריקה ולפתח בהן שווקים חדשים.
הרכישה של לאופולד
ליאופולד חשב כי מושבות מעבר לים חשובות באופן קריטי להפיכתה של בלגיה למעצמה גדולה, ופעל להשיג נכסים קולוניאליים. הפרלמנט הבלגי לא תמך במפעל הקולוניאלי, ובסופו של דבר ליאופולד רכש לעצמו את המושבה בקונגו בכסף שהושאל על ידי ממשלת בלגיה למטרה זו.
לאחר מספר תוכניות לא מוצלחות למושבות באפריקה ובאסיה, הוא ארגן חברת החזקות פרטית בשנת 1876, כשהוא מסתתר מאחורי הכוונה לאגודה מדעית ופילנתרופית בינלאומית, המכונה "האגודה האפריקאית הבינלאומית" (IAA). היה לה דגל ומועצה מבצעת בה הוא שלט. ליאופולד ניסח את היעדים הבאים של האגודה והשתמש בהם כדי להצדיק את שאיפותיו בקונגו:
לאחד את שבטי הילידים,
להביא קידמה לעמי נהר קונגו,
להביא מוסר נוצרי והבנה של חטא לילידים,
ולקדם את כלכלת האזור. בשנת 1878 שכרה חברת ההחזקות של ליאופולד את החוקר הבריטי הנרי מורטון סטנלי כדי להקים מושבה באזור קונגו. לפני שסטנלי עזב לאפריקה, הקים לאופולד ועדת לחקירת משאבי האזור עם הון של מיליון פרנק בזהב, בראשה עמד סטנלי היא הבטיחה לעמוד ביעדים שקבע ליאופולד.
באביב 1884 פתח לאופולד במערכה לשכנע את המעצמות הגדולות כי מדינת קונגו החופשית צריכה להיות מדינה ריבונית והוא יהיה ראש המדינה שלה. תמרון דיפלומטי מורכב, הביא לכינוס וועידת ברלין בין השנים 1884–1885, בה נציגים של ארבע עשרה מדינות אירופה וארצות הברית הכירו בליאופולד כריבון ברוב האזור שהוא וסטנלי תבעו עליו.
שימוש בדיפלומטיה
ליאופולד "הגה את הרעיון של מדינה קונגו החופשית עם עצמו כשליט ריבון" השם שנבחר הציע חירויות אינדיבידואליות, כלכליות ודתיות. ליאופולד החל בקמפיין פרסום בבריטניה, והסב את תשומת הלב למאזן העבדות של פורטוגל כדי להסיח את דעתם של המבקרים. הוא הציע לסלק סוחרי עבדים מאגן הקונגו. הוא גם אמר בסתר לסוחרים בריטים כי אם הייתה לו שליטה רשמית בקונגו, הוא היה נותן לבריטניה את אותו מעמד של אומה מועדפת שפורטוגל הציעה לה. במקביל, ליאופולד הבטיח לאוטו פון ביסמרק שהוא לא יעניק לאף אחד מעמד מיוחד, וכי סוחרים גרמנים יתקבלו בברכה כמו כל סוחרי מדינה אחרת.
ליאופולד שלח אל נשיא ארצות הברית, צ'סטר א. ארתור, עותקים של הסכמים שהושגו על ידי סטנלי עם מנהיגים בקונגו. הוא הציע כי כגוף הומניטרי נייטרלי לא פוליטי, האגודה תנהל את קונגו לטובת כולם, ותעביר את השלטון לתושבים המקומיים ברגע שהם יהיו מוכנים לאחריות זו. הוא פעל לשכנע את ארצות הברית, בעוצמתה הכלכלית והצבאית ההולכת וגוברת, להכיר בהסכמים שנחתמו ובמדינת קונגו החופשית. אנשיו של ליאופולד אמרו לחברי הקונגרס בדרום, כי קונגו יכולה להיות בית חדש לשחורים מהדרום העמוק של ארצות הברית. הפוליטיקאים אהבו את הרעיון. הוא הבטיח לנשיא סחר פתוח וחופשי.
באפריל החליט הקונגרס האמריקני כי להסכמים שהשיג סטנלי יש מעמד חוקי וכי קונגו היא מדינה ריבונית תחת בעלותו של מלך בלגיה. הכרה מצרפת באה במהרה, ואז הכירה גם גרמניה, ולאחר מכן גם כל שאר מדינות אירופה. מאחר שהאגודה נתפסה כממשלה לגיטימית של מדינה ריבונית מוכרת, הזמין ביסמרק את המלך ליאופולד לדון בענייני אפריקה עם המעצמות הגדולות של אירופה.
ב־15 בנובמבר 1884 התכנסה הוועידה הבינלאומית כדי לפתור את "השאלה האפריקאית" הנוגעת לגורל השטחים האפריקאים בעיני מעצמות אירופה. לאחר דיון ממושך ועשר ישיבות, המעצמות הגדולות הסכימו על גבולות למושבותיהן, ללא חוות דעת של אף מנהיג אפריקני או מחשבה על פוליטיקה האתנית והשבטית המושרשת עמוק. מדינת קונגו החופשית הקיפה שטח של כמעט 2,600,000 קמ"ר, השטח הגדול ביותר במרכז אפריקה.
"גומי אדום"
ליאופולד הרוויח מהשנהב של קונגו העשירה במשאבים ויותר מכך מהגומי שלה, תוצר מרכזי של קונגו. גפני הגומי צמחו ברחבי מרכז אפריקה. אבל קציר הגומי מהגפן היה קשה יותר מזה של גומי המופק מעצים. המחירים של הגומי האפריקאי עלו, ובינתיים יצרנים אסייתיים של גומי פחות יקר צברו נתח בשוק שהתפתח במהירות.
כתוצאה מכך, דרש ליאופולד להגביר את התפוקה של העובדים ומערכת הפקת הגומי במינימום הוצאות. סוכניו של ליאופולד השתמשו בעבודות כפייה או בעבודות עבדים כדי להשיג גומי ושנהב, הפרה ברורה של חוק ועידת ברלין. כדי לשמור על ייצור גבוה, ליאופולד הקים יחידות משטרה וצבא בשנת 1885. שנה לאחר מכן, הוא שלח לטריטוריה מספר קצינים בלגיים וקצינים אחרים, שכירי חרב, על מנת ליצור את הכוח הצבאי הזה.
אסון הומניטרי
יחידות הצבא של קונגו החופשית הפכו ל"נהגי עבדים", ואילצו אנשים לעבוד ללא תמורה. הם גם אכפו את החוק של ליאופולד נגד מכירת גומי ושנהב למדינות אחרות. השיטות שנקט הצבא כללו הטלת מום באנשים, הרס כפרים, הרוגים ורצח המוני כדי להניע את העבדים והתושבים המקומיים להגיע לתפוקות גבוהות יותר. כריתת ידיים ימניות והצלפות עבדים יומיות היו הנפוצות ביותר.
ברוטליות זו תיקרא לימים "גומי אדום", בהתייחס לדמם של אפריקאים. הצבא של ליאופולד גרם למיליוני מקרי מוות, בנוסף למיליוני בעלי מומים שלרב נכרתו ידיהם.
ליאופולד הכחיש כי ידע או הכיר את הפרטים האלה. יש שמעריכים שליאופולד הרוויח בין 1-1.25 מיליארד אירו של ימינו מניצול התושבים הקונגולזים, בעיקר מגומי.
גומי הניב רווחים עצומים למדינה ולחברות כמו "חברת הגומי האנגלו-בלגית הודו" (ABIR). שווי המניות של ABIR עבר מ־500 פרנק (1892 פרנק זהב) ל־15,000 פרנק זהב בשנת 1903. הדיבידנד בשנת 1892 היה 1 פרנק. בשנת 1903 הדיבידנד היה 1,200 פרנק, יותר מכפול מהמחיר המקורי של המניה.
המיסיונרים וקונגו
המלך ליאופולד אפשר לכמה מאות מיסיונרים פרוטסטנטים זרים מאנגליה, ארצות הברית ושוודיה לנסוע לקונגו. בהתחשב ביעדי מדיניותו המוצהרת, הוא בקושי יכול היה לסרב להצעותיהם "לתרבת" את האפריקאים. המיסיונרים נסעו לקונגו כדי לבצע אוונגליזציה, להילחם בפוליגמיה וליצור פחד מחטא אצל האפריקאים. אבל הקונגולזים פחדו מהלבנים והיו מתחבאים למראם.
מיסיונר בריטי אחד כתב כי קהילתו באפריקה שאלה, "האם אתה המושיע ואומר לנו איזה כוח יציל אותנו מצרות הגומי?" מיסיונרים אחרים התוודעו לאירועים העקובים מדם סביב תפקידם. מיסיונר שוודי אחד ציין שיר עצוב על מוות ורודנות שרבים שרו בקהילתו. חלק מהמיסיונרים החלו למחות על האלימות באמצעות מכתבים אישיים לליאופולד, כמו גם באמצעות מכתבים לעיתונים וירחונים. מאמציהם לא השפיעו על תשומת הלב הציבורית למצב בקונגו.
המיסיונר ויליאם שפרד
בסוף שנות השמונים של המאה ה-19 החל ויליאם שפרד, מיסיונר פרוטסטנטי אפרו-אמריקני, לכתוב לעיתונים ומגזינים אמריקאים על המומים והרצח שהיה עד להם. באיומי קנסות וגירוש, ליאופולד עצר את כתיבתו של שפרד. לאחר מכן דרש ליאופולד מהמיסיונרים להפנות את כל טענותיהם אליו ולא לעיתונות.
המסיונר א.ו. שובלום
מיסיונר הבפטיסט השוודי שובלום ( EV Sjöblom) סיפר על הזוועות לכל מי שרצה לשמע. בשנת 1896 פרסם בעיתונות השוודית מאמר מפורט על ענף הגומי בקונגו, והמאמר נדפס מחדש במקום אחר. פקידי מדינת קונגו החופשית יצאו בהתקפה נגדו - במאמרים, במכתבים ובהערות בעיתונות הבלגית והבריטית, והשתיקו במהירות את שובלום. המיסיונר לא דיבר שוב.
ג'ורג' וושינגטון ויליאמס
הקולונל ג'ורג' וושינגטון ויליאמס שירת בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים. ויליאמס נכנס לסמינר והפך לכומר. לאחר שעבר לוושינגטון הבירה, הקים עיתון אפרו-אמריקאי לאומי, "הקומונר". הוא הפך להיסטוריון מכובד באמצעות כתביו והרצאותיו.
לאחר מכן הוא כתב דו"ח על מדינת קונגו החופשית לנשיא האמריקאי בו הוא מתאר כיצד ליאופולד עשה מניפולציות על ארצות הברית. עד שהנשיא בנג'מין הריסון קיבל את העתק שלו, המכתב הפתוח הופיע בעיתונים אירופיים ואמריקאים. ב־14 באפריל 1891 "הניו יורק טיימס" פרסם אותו בעמוד הראשון עם רשימת האשמות המלאה.
ליאופולד מול ויליאמס
שר התעמולה של לאופולד העסיק עורכי עיתונים כדי להפיץ מאמרים על מעשיו הטובים של ליאופולד. ליאופולד עצמו נתן ראיונות על חלומותיו ושאיפותיו לקונגו ולעתידה.
יום לאחר פרסום הכתבה ב"ניו יורק טיימס ", תומכי ליאופולד באמריקה פרסמו מאמר השמצה באותו עיתון, שהאשים את ויליאמס כי שיקר וביצע מעשי ניאוף. כותרת המאמר הייתה: "הוא שגשג לזמן מה, אך זאת האמת עליו" במהלך סוף הקיץ של 1891, הפרלמנט הבלגי הגן על ליאופולד ופרסם דו"ח בן 45 עמודים לציבור העיתונאים, ודחה למעשה את ההאשמות של ויליאמס. ויליאמס נפטר ב -2 באוגוסט משברון לב, וכשהמוניטין שלו נעלם.
א.ד מורל
בשנת 1891 הפך מורל לפקיד בחברת ספנות בליברפול. בשנת 1893, כדי להגדיל את הכנסותיו ולפרנס את משפחתו, החל מורל לכתוב מאמרים נגד פרוטקציוניזם צרפתי, מה שפגע בעסקיו של בעל החברה. בהשפעתו של מרי קינגסלי, מטיילת וסופרת אנגלית שהפגינה אהדה לעמים אפריקאים וכבוד לתרבויות שונות, הוא הפך ביקורתי כלפי משרד החוץ על כך שאינו תומך בתנועות לדה-קולוניזציה של אפריקה.
חברת הספנות שעבד בה, הייתה קשורה בחוזה משלוחים עם מדינת קונגו החופשית להעברת מטענים בין אנטוורפן לבומה - נמל בשפך הקונגו. קבוצות שונות כמו "אגודת ההגנה של האבוריג'ינים" כבר החלו במערכה נגד זוועות בקונגו. משום שליטתו בשפה הצרפתית, נשלח מורל לעיתים קרובות לבלגיה, שם הוא ראה חשבונות פנימיים של הסחר עם מדינת קונגו החופשית, שנערכו על ידי החברה. הוא ראה שספינות מבלגיה לקונגו נשאו רק נשק, שרשראות, כלי חבלה וחומרי נפץ, אך לא היו שם סחורות מסחריות, בעוד שאוניות שהגיעו מקונגו חזרו מלאות במוצרים חשובים כמו גומי גולמי ושנהב. גילויים אלה גרמו לו לחשוב שמדיניות בלגיה בקונגו היא נצלני.
עיתונים
העיתון "הדואר המערב אפריקני", אמצעי התקשורת העיקרי של מורל, התחיל כעיתון קטן המורכב ממאמרי מורל, מכתבי מיסיונרים, מפות, קריקטורות ותמונות. הכל "כדי לענות על ההתעניינות הגוברת בשאלות מערב אפריקה ומרכז אפריקה". ג'ון הולט, איש עסקים וחברו הטוב של מורל, עזר לממן את הקמת העיתון. מאוחר יותר הגיעו גם תומכים ומשקיעים אחרים. מורל כתב סדרה בת חמישה חלקים תחת הכותרת "מסחר המונופולים במערב אפריקה". תחילה כתב סיפורים הנוגעים לסחר חופשי וזכויות ילידים. בהמשך הוא התחיל לכתוב על עבדות, תוך שימוש בשמות תואר כמו רע, עקוב מדם, מרושע, מחריד ואלים, אלה פורסמו בעיתונים בבלגיה ובריטניה:
"הגומי שנשלח הביתה על ידי חברות קונגו ... מוכתם בדם של מאות כושים. "
"הדם נמרח בכל רחבי מדינת קונגו, ההיסטוריה שלה מוכתמת בדם, מעשיה הם עקובים מדם..הדם של כושים חסרי עתיד, שנשפך בחופשיות עקב המוטיבציה הגדולה מכל - רווח כספי. "
ספר שכותרתו "הציוויליזציה במדינות קונגו", מאת פוקס בורן, מזכיר "האגודה להגנת הילידים", שפורסם בינואר 1903, חיזק את טיעוניו של מורל. ארגונים שונים קיבלו החלטות בדרישה לפעולה ממשלתית. סר צ'ארלס דילק לקח נושאים רבים מפרסומים אלה לדיונים בפרלמנט האנגלי.
עלונים
בשנת 1903 כתב מורל את העלון הראשון שלו, "אימת הקונגו", שהגיע לקהל כללי גדול מבעבר. הוא הדגיש את ההשלכות הדתיות, התעללות שנגרמת בגלל הסחר והאשים את ליאופולד. העלון תפס את עיניהם של פקידים בריטים בכירים כמו סר צ'ארלס דילקה ורוג'ר קייסמנט.
מורל המשיך לכתוב קטעים כמו שערוריית קונגו, הטיפול בנשים וילדי קונגו (שפורסמה באמריקה בכתב העת ללימודים אפריקאיים) ו"עבדות אפריקה החדשה "(פורסמה באיגוד הבינלאומי של לונדון). הם הכילו מידע ועדויות של מיסיונרים על האכזריות. הציבור החל ללחוץ על הפרלמנט לעשות משהו בקשר לזוועות.
מאוחר יותר בשנת 1903, הוציא מורל חוברת של 112 עמודים בכותרת "מדינת העבדים של קונגו", אולי כתב האישום החזק ביותר שפורסם. הוא כלל תיאור מלא ומפורט של המערכת שיצר ליאופולד בכל האזורים של קונגו. היו בו גם מפות, דוחות מהפרלמנט ותיאורים של מעשי זוועה. סר צ'ארלס דילקה העביר לפרלמנט הבריטי עותקים של העלון. הדבר גרם לזעזוע ניכר והתקבלו החלטות נגד העבדות בקונגו.
ספרים
כתב האישום של מר מורל הוא אחד הדברים הנוראיים ביותר שנכתבו אי פעם, אם הם נכונים.
עתון "הטיימס" כתב סקירה טובה על הספר:
"הציבור יקבל בברכה את התרומה לידע הכללי שלנו בנושא ... הסבל שתואר בספר "אוהל הדוד תום" הוא כלום לעומת אלה שמורל מתאר כאירועים רגילים של איסוף גומי ושנהב על ידי החברות הבלגיות."
ביקורות חיוביות כאלה עזרו ליצור קהל קוראים לכתביו. סקירה גרועה של "מורנינג פוסט" התייחסה להשוואה בין קונגו הצרפתית למדינת קונגו החופשית של ליאופולד. מורל הגיב בספר נוסף, "המקרה הבריטי בקונגו הצרפתית", שהתפרסם כעבור שלושה חודשים. בספר הזה הוא אמר כי הוא מעריץ את המאמצים של הצרפתים, ושוב האשים את מדינת קונגו החופשית ברוע שנוצר במערב אפריקה. אפילו "המורנינג פוסט" שיבח את הספר השני. הציבור דרש פעולה ממשלתית. וכך, ב־20 במאי 1903, קיבל הפרלמנט החלטה שתאפשר לממשלת בריטניה לנהל משא ומתן עם המעצמות בנושא. הפרלמנט ציין כי "הכרת תודה רבה הייתה" למורל על יצירת מודעות ציבורית.
בספרו השלישי, "שלטונו של המלך ליאופולד באפריקה", היו צילומים של נשים וילדים בעלי מומים. הוא בעיקר נתן לתמונות לדבר בעד עצמן [23] מורל טען כי על העולם להתאחד כדי להילחם לסיום ההתעללויות.
דבריו הישירים והעובדות שתיאר בספר הופיעו בביקורות ספרים בכל רחבי אירופה ובארצות הברית. המבקרים הספרותיים תיארו בפירוט את התמונות והסיפורים המחרידים שהוא כתב עליהם..
האיגוד לרפורמות בקונגו
בעוד כתבי מורל עוררו את רגשות הציבור כלפי "שאלת קונגו" בתוך בריטניה הגדולה, הקים הפרלמנט ועדה בינלאומית לחקירה. רוג'ר קייסמנט, קונסול בריטי באפריקה ומכירו של מורל, נסע לקונגו וכתב דוח לממשלת בריטניה. קייסמנט ראיין מיסיונרים, ילידים, קברניטי סירות נהר ועובדי רכבת וחזר עם דיווח על האירועים המחרידים ביותר שתוארו אי פעם. רבים ראו בדו"ח שלו את החשיפה הקשה ביותר של ניצול באפריקה. קונסול בריטי מכובד, שנבחר על ידי משרד החוץ הבריטי, כתב את שלושים ותשעה עמודי העדות ואינדקס של עובדות בן 23 העמודים. הדו"ח הביא בבריטניה לתחושה עמוקה כי יש לשנות את המערכת המנהלית של מדינת קונגו. ממשלת בריטניה שיבחה את קייסמנט על עבודתו ונתנה לו תואר אבירות. מורל פרסם את הדו"ח בעיתונו, ומשם הוא נפוץ לשאר העולם.
קייסמנט ומורל נפגשו בדבלין כדי לדון במצב. קייסמנט שכנע את מורל להקים ארגון למאבק בהתעללויות של ליאופולד בקונגו. בנובמבר 1903 הוקם האיגוד לרפורמות בקונגו (CRA). קייסמנט השיג 100 ליש"ט כקרן ראשונית. מורל חזר לליברפול כדי להתחיל להפעיל את הארגון החדש. הוא שאב השראה מהספר "לב המאפליה", וכינה אותו "הדבר החזק ביותר שנכתב אי פעם בנושא". [25] קייסמנט נעדר במכוון מההשקה של האגודה לרפורמות בקונגו באולם הפילהרמונית בליברפול ב־23 במרץ 1904 מכיוון שהוא לא רצה שמעמדו הנכבד תהיה הסיבה היחידה שאנשים הצטרפו אליו.
המניפסט המייסד כלל רשימת שמות מרשימה הכוללת את איש העסקים והיזם האפריקני ג'ון הולט, ההיסטוריון ג'ון מורלי, השר הפרסביטריאני הכומר ר. ג.' קמפבל והנדבן הקוואקר קדבורי מחברת השוקולד קאדברי. אחרים כללו ארבעה בישופים ותריסר בעלי השפעה.
המניפסט קרא להשיג "יחס צודק ואנושי לתושבי מדינת קונגו, והשבת זכויותיהם על ארצם ולהבטיח להם את חופש הפרט". שבוע לאחר מכן, "ועדת הצדק הבינלאומי של מסצ'וסטס" ארגנה את הסניף האמריקני של "האיגוד הרפורמי בקונגו" עם חברים ובהם מארק טוויין, בוקר ט. וושינגטון ואחרים.
בספטמבר 1904 הגיע מורל לניו יורק לקמפיין האמריקני שלו, עם עצומה שכונתה "מאמורייל". המאמורייל הכיל חתימות של כל חברי האגודה לרפורמות. ניתן להסביר את מטרת נסיעתו בדבריו של מורל עצמו במהלך ריאיון ל"ניו יורק הראלד" בשנת 1903. כשנשאל על ידי המראיין" מדוע הגעת לאמריקה? " מורל ענה:
לאמריקה יש אחריות מיוחדת וברורה מאוד בעניין, שכן הממשלה האמריקאית הייתה הראשונה שהכירה במעמדה של מדינת קונגו החופשית, ובכך סללה את הדרך לפעולה דומה מצד המעצמות האירופיות. ... יש לקוות כי הנשיא רוזוולט והעם האמריקני עשויים לעזור לבטל את ההחלטות האלה, שהשפיעו ללא ידיעתם על חיי התושבים הילידים בשטחי קונגו.
לפני שמורל נסע לאמריקה הוא הגיש העתק של המסמך לניו יורק טיימס, לניו יורק פוסט, לוושינגטון פוסט, להבוסטון גלוב ולסינדיקטים נוספים לעיתונות. האגודה לרפורמה ומורל קיוו שלפני הגעתו תהיה תמיכה ציבורית חזקה מצד האזרחים האמריקאים. כל העיתונים כיסו את הגעתו והציגו קטעים מהמסמך. נאומיו המפורשים ברחבי ניו אינגלנד זיכו את מורל בפגישה עם הנשיא תאודור רוזוולט. ה"ניו יורק פוסט "כיסה את הביקור בכתבה מלאה על שני עמודים. דרך הסיקור העיתונאי הרציף, האמריקאים התקרבו למורל ולבעית קונגו. ב־7 באוקטובר דיבר מורל בבוסטון על קונגרס השלום הבינלאומי. נאומו היה משכנע ומניע, ועזר למקד את תשומת הלב הציבורית של אמריקה בקונגו.
ייקח לנשיא רוזוולט ולקונגרס עוד כשנתיים נוספות. בהשפעת הלחץ הציבורי, בשנת 1906 הקונגרס האמריקאי החליט נגד ליאופולד ודרש את ביטול מדינת קונגו החופשית.
תגובת הנגד של ליאופולד
ליאופולד הורה על התקפות נגד כל הטענות שמורל הביא. אנשי התעמולה שלו כתבו מאמרים לעיתונים גדולים, כולל הניו יורק טיימס, כמו גם מכתבים רבים לעורכי העיתונים.
ליאופולד הזמין חקירה פנימית על קונגו כדי להוכיח לציבור כי אכפת לו. ועדה של פקידים מקונגו פרסמה דוחות שהכחישו את מעשי הזוועה. במקביל מורל אסף מכתבים, תמונות ועדויות מתושבי קונגו. את המידע הזה הוא הפך לבליץ תקשורתי נרחב של עלונים, מאמרים בעיתונים, מכתבים וספרים.
תגובתו של ליאופולד כללה מאמרים שנוגדים את הטענות, אך הוא גם שלח סוכנים לרגל אחרי מורל במהלך ביקורו האמריקני. במקביל פרסם מארק טוויין את ספרו על הקונגו והמלך לאופולד, שעסק בהתעללויות ובהכחשתו של לאופולד. טוויין כתב את זה מנקודת המבט של ליאופולד: "הם התפרצו וקוראים לי המלך שנושא על נפשו עשרה מיליון מקרי רצח." לאורך הספר, טוויין הציג את ליאופולד כאשם ורשע. "טוב ... לא משנה, אני בכל זאת ניצחתי את היאנקיז! יש בזה נחמה. [קורא בחיוך לעג, צו הכרת הנשיא מ-22 באפריל 1884]." הדו"ח של טוויין הציג את דימויו של ליאופולד כמתעלם במיוחד ומתכנן למנוע את גילוי האמת.
סוכניו של לאופולד עמדו בקשרי מכתבים עם עורך הספר, ופרסמו ספר נגדי שכותרתו הייתה "תשובה למארק טוויין". בספר הם מכנים את טווין ומורל שקרנים ומניפולטיביים. "כל מה שטוויין ומורל אמרו הם שקרים!" [30] אחד הלוביסטים השכירים של ליאופולד, עורך דין מפורסם מסן פרנסיסקו, הנרי ו. קובלסקי, עורר סנסציה בדצמבר 1906 כשפרסם את כל התכתובת בינו לבין ליאופולד ומדינת קונגו.
ליאופולד מינה לבסוף ועדת חקירה, לחקור אישומים ספציפיים בגין הזוועות ודיווח על שימוש לרעה. הוועדה כללה חברי פרלמנט בלגי ופקידים נמוכים בממשלה.
הנפילה
ליאופולד שחרר הצהרות לעיתונות בתקווה להרגיע את המהומה הציבורית. עם זאת, ליאופולד רצה לקבל דו"ח פרטי ולא לפרסום. הוועדה חזרה עם העדויות המרובות ביותר להתעללות - ראיונות עם יותר ממאה ילידים ורבים מהמיסיונרים, מסמכים מהצבא שפעל במושבה. אלה פירטו את מקרי המוות והטלת המומים, וכן מסמכי מדינת קונגו שמוכיחים כי ליאופולד הרוויח יותר ממה שדיווח.
האגודה לרפורמות השיגה את הדו"ח שהוגש למלך, ופרסמה אותו בעיתונות, כולל הניו יורק טיימס, בסוכנות הידיעות אי-פי וסוכנויות העיתונות האירופיות. הדו"ח, ההוכחות שהונחו בפני ועדת החקירה של קונגו, הפך אף הוא לחוברת שהפיצה האגודה ברחבי אירופה ובארצות הברית. הוועדה, שמונתה על ידי ליאופולד עצמו, דיווחה על עדויות מחרידות, עובדות על מקרי מוות ומומים, ומכתבים שהושגו מקונגו המתעדים את ההתעללויות. ליאופולד לא יכול היה להפריך את ממצאי הוועדה שלו.
לבסוף הלחץ הציבורי, ומסע התעמולה הפעילו את הגורמים הפוליטיים, שמצדם לחצו על ליאופולד. ליאופולד נכנע, העביר את מדינת קונגו החופשית לבלגיה בתמורה להסדר כספי בשנת 1908. הוא נפטר, בן 74, בשנה שלאחר מכן ומעולם לא נשפט.
זרימת גנים
זרימת גנים מוגדרת כמעבר של אללים מהמאגר הגנטי של אוכלוסייה אחת לאחרת. זרימת גנים יכולה להתרחש במספר מנגנונים, כמו נדידת בעלי חיים בוגרים בחיפוש אחר משאבים לא מנוצלים, הפצת צאצאים או רביית צמחים שמתרחשת על ידי הסעת תאי המין למרחקים ארוכים (ראו גם האבקה). לזרימת גנים יש שלוש השפעות אבולוציוניות עיקריות:
ישנן בנות
"ישנן בנות" הוא שיר שכתב יורם טהרלב ללחן של יאיר רוזנבלום, לתוכנית העשרים של להקת הנח"ל "הנחלאים באים, הנחלאים באים" בשנת 1967. השיר בוצע על ידי בנות להקה, כשהסולנית הייתה שולה חן.
השיר מתאר בצורה הומוריסטית את עולמן של בנות קלות דעת, צרות אופקים והמוניות; והוא כתוב כמו לא מעט שירים אחרים של טהרלב - בגוף ראשון נקבה, כאשר הדוברת מתיימרת לא להיות כמו אותן בנות ומתנהגת בסוף בדיוק כמותן ("אני קוראת זאת עד הסוף אבל יודעת שזה בלוף"):
גרסתה של דנה אינטרנשיונל
"ישנן בנות" הוקלט בשנת 1994 על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל. את השיר הקליטה במסגרת האלבום אומפטמפה, והוא יצא לאור כסינגל השלישי מתוכו לאחר יציאתו של "נוסעת לפטרה" כסינגל השני. השיר יצא לאור באוקטובר 1994 ובמרוצת השנים נכלל באלבום האוסף, דיווה – האוסף.
השיר זכה להצלחה ארצית רבה כאשר הגיע למקום הראשון במצעד של רשת ג'.
רקע
"ישנן בנות" הוא חידוש קצבי לשיר של להקת הנח"ל משנת 1967. הוא מתאר בצורה הומוריסטית בנות קלות דעת שמושכות את כל הגברים לכאורה. מבצעת השיר, מסבירה שהיא לעומת אותן הבנות אינה כזו ("אבל אני – איני כזאת"). החידוש (בעיבודו של עופר ניסים) כולל קטע ממארש צה"ל, כאשר מהגרסה המקורית הושמטו חלק מהבתים וסדרם השתנה.
בריאיון לפנאי פלוס שאירע בינואר 1995 הצהירה אינטרנשיונל: "אני ועופר ניסים חיפשנו שירים לאלבום החדש שלי, ושמענו את האלבומים של להקת הנח"ל. מכל השירים, 'ישנן בנות' היה הטוב ביותר. זה שיר כל כך יפה, התאהבתי בו מיד. לא רק כיוון שיש לו מנגינה גדולה, אלא גם בגלל המילים הנפלאות המבטאות את הסיפור שלי בדיוק".
ביקורת והצלחה
"ישנן בנות" הפך ללהיט ארצי והגיע למקום הרביעי במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשנ"ה. בכתבה שהתפרסמה בראש אחד באוגוסט 1994 נכתב: "דנה שינתה מעט את המלים והוסיפה כמה גניחות לשיר. עופר נסים, המנהל המוזיקלי והאישי של דנה, ומי שהוציא את הגרסה החדשה, הוסיף אקורדיון והמנון של מצעד צבאי. כשהיא שרה 'אבל אני איני כזאת' אנחנו בהחלט יכולים להאמין לה, אבל כשהיא שרה 'אני צנועה בדרך כלל ואיש אליי אינו נטפל' אנחנו יכולים בהחלט לא להאמין לה".
בינואר 2014 עלתה בערוץ 24 סדרה בכיכובה של אינטרנשיונל, "ישנן בנות"; שמה של הסדרה נגזר משמו של השיר.
הופעה
במופע "ארץ ישראל המתחדשת" (1996), ביצעה אינטרנשיונל את השיר עם שולה חן, הסולנית בגרסה המקורית. בנוסף, נכלל באלבום "יש מסיבה ישראלית" (2005).
קיקינדה
היסטוריה
בתקופת שלטונה של הקיסרית מריה תרזה ועד שנת 1774 הוקם מחוז קיקינדה. תושביה באותה תקופה נהנו מפריבילגיות כלכליות ופוליטיות בתוך האימפריה האוסטרית. בסוף המאה ה -18 הייתה קיקינדה אחת היישובים המאוכלסים ביותר במחוז טורונטאל, ובשנת 1857 נבנתה מסילת הרכבת בין סגד, קיקינדה וטימישוארה. העיר נוסדה באמצע המאה ה-18 עת נשלט האזור על ידי האימפריה האוסטרית ובהמשך עברה לחזקת האימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה סופח האזור ובכלל זה העיר קיקינדה לממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה את הממלכה תוך ימים אחדים. אזור קיקינדה זכה למעמד מינהלי מיוחד ונוהל על ידי נציגי המיעוט הגרמני במקום. ב-1944 שוחררה העיר ונכללה בהמשך בשטחי יוגוסלביה. לאחר פירוק יוגוסלביה נותרה קיקינדה בחזקת סרביה.
הקהילה היהודית
לקהילת קיקינדה השתייכו מספר משפחות מכפרי הסביבה. בכפר מוֹקְרִין נוסדה קהילה יהודית באמצע המאה ה-19. הוקם בית עלמין יהודי וב-1876 הוקם בית כנסת. ב-1940 נמנו בכפר 38 יהודים. יהודי הכפר נרצחו כולם בשואה. ב-1948 נהרס מבנה בית הכנסת. עד 1935 קהילת נובי קנז'באץ נסמכה על קהילת קיקינדה. כמו כן יהודי טוֹרְדָה ובָּאשֶייד. בטורדה נמנו בפרוץ מלחמת העולם השנייה 10 יהודים ובבאשייד מספר דומה. בבָּאנָאטְסְקוֹ אָרָאנְגֶ'לוֹבוֹ, נוסדה קהילה באמצע המאה ה-19. בית כנסת הוקם ב-1880. הקהילה חרבה בשואה. ב-1948 נהרס מבנה בית הכנסת. גם יהודי הכפר פָּאדֶיי השתייכו לקהילת קיקינדה. קהילה שם נוסדה במאה ה-19. בית הכנסת הוקם ב-1880. בפרוץ מלחמת העולם השנייה, נמנו שם 28 יהודים. הקהילה חרבה בשואה. ב-1947 נהרס מבנה בית הכנסת. יהודי צ'וֹקָה השתייכו לקהילת קיקינדה. בצ'וקה הוקם בית כנסת ב-1900. יהודי הכפר נרצחו בשואה. ב-1941 נהרס מבנה בית הכנסת.
ב-1941, לאחר כיבוש יוגוסלביה בידי גרמניה הנאצית, התגוררו בקיקינדה 299 יהודים. בהמשך, גורשו בני הקהילה, רובם למחנה הריכוז סיימישטה, ורק 16 מהם ניצלו. ב-1947 הוקם בעיר גלעד לזכר יהודי העיר שנרצחו בשואה. בראשית שנות ה-50 הרסו הרשויות את מבנה בית הכנסת. ב-2003 חודשה הפעילות הקהילתית, עת התגוררו בעיר כ-20 יהודים ונערכו פעילויות תרבותיות שחלקן עסקו בהנצחת הנספים בשואה.
נפוחיתיים
נַּפּוּחִיתִיִּים (שם מדעי: Tetraodontidae) היא משפחה של דגים מקריני סנפיר המשתייכים לסדרת הנפוחיתאים. דגים אלו נפוצים בעיקר באזורים הטרופיים, ובישראל בעיקר במפרץ אילת. בישראל מיני המשפחה מכונים בסלנג "אבו נפחא", שם שמקורו בערבית.
מאפיינים
לנפוחיתיים ארבע שיניים, וזהו מקור שמם המדעי (מיוונית: tetras - ארבע; odontos - שיניים). השיניים משמשות אותם לפיצוח רכיכות וחסרי חוליות אחרים.
אחד מהמאפיינים הבולטים של הדגים החברים במשפחה זו - וזהו גם מקור שמה בעברית, היא היכולת להתנפח לגודל כפול ויותר בעת סכנה. מאפיין אחר, שאף הוא מגן עליהם מטורפים, הוא עורם הקוצני.
הגנה נוספת מפני טורפים הקיימת אצל חלק מהמינים היא רעלן עצבי קטלני הנקרא טטרודוטוקסין (Tetrodotoxin), המצוי בעורם ובחלק מאיבריהם הפנימיים. מיני דגים מהמשפחה, בעיקר מהסוג טאקיפוגו, המכונים פוגו, נחשבים למעדן ביפן ובארצות סמוכות, למרות הסיכון באכילתם, כיוון שהם מטופלים על ידי מומחים, תחת רגולציה קפדנית. בחופי מפרץ אילת אנשים מודעים לרעל ודגים את בני משפחה זו רק לעיתים נדירות. לעומת זאת, בים התיכון ניצוד לעיתים הדג לגינון נודד, דג מהסוג Lagocephalus, על ידי דייגים חובבים, שבגלל חוסר מודעות נחשפים להרעלה כתוצאה מאכילתו.
מיון
במשפחה זו לפחות 191 מינים ב-29 סוגים:
מינים בחופי ישראל
בחופי ישראל מצויים המינים הבאים, מרביתם חיים במפרץ אילת אך המין לגינון נודד חי גם בים התיכון:
שיתוף ופיתוח
שיתוף ופיתוח הייתה סיעה קצרת ימים שכיהנה בכנסת השישית.
הסיעה נוצרה ביולי 1966 כאיחוד בין המפלגות הערביות שיתוף ואחווה וקידמה ופיתוח. שתי המפלגות היו חברות בקואליציה ללא ייצוג בממשלה בטרם האיחוד, ומצב זה נשאר על כנו גם לאחריו. בינואר 1967 חזרו ונפרדו המפלגות לשתי סיעות נפרדות.
ישראל גלעדי
ישראל ("ישראליק") גלעדי, (קלראשי, בסרביה, 1886 – 2 באוקטובר 1918) היה חלוץ מאנשי העלייה השנייה, ממייסדי ארגון בר גיורא, ממנהיגי השומר וממקימי כפר בר גיורא. לאחר מותו בגיל 32, שונה שם היישוב ונקרא על שמו "כפר גלעדי".