cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנדרו האוויל
ביוגרפיה
על הופעתו של האוויל ב-"נשות וינדזור העליזות" כתבה לין גרדנר בהגרדיאן ש"התזמון הקומי של הארוויל הוא תענוג". ב-2010 גילם האוויל שוב את פרנק פורד באותו מחזה בסיבוב הופעות בארצות הברית. בן ברנטלי מהניו יורק טיימס שיבח אותו על הופעתו.
ב-2012 וב-2013 השתתף האוויל כחלק מהקאסט המקורי של המחזה "This House" בתיאטרון הלאומי בבימויו של ג'רמי הרין. עוד בתיאטרון שיחק במחזות "Farewell to the Theatre", "Farewell to the Theatre", ו-"Wonderland".
הופעותיו של האוויל בטלוויזיה כוללים את הסדרות "אריסטוקרטים", "רעיות ובנות", "האימפרסיוניסטים", וסדרות דוקו-דרמה כגון "אליזבת דייוויד", "דפנה", "שושלת טיודור" ו-"Messiah at the Foundling Hospital". האוויל שיחק בתפקיד דייל ראשי בפרק "מסע הארורים", ספיישל חג המולד של הסדרה "דוקטור הו", והופיע בעונה השמינית של סדרת הריגול "ספוקס". כמו כן השתתף בתפקיד אורח בסדרות "רציחות במידסומר" (The Night of the Stag), "שרלוק" (שערורייה בבלגרביה), "האב בראון", ו"חוקרת מקרי המוות".
בקולנוע שיחק האוויל בסרטים "סילביה", "לב חצוי", "נאום המלך", "ההתעוררות", "אשת הברזל", "השבורים", "הייד פארק על ההדסון", "ענן אטלס" ו"משחק החיקוי".
לאסלו טאבי
לאסלו טאבי (במקור טאוב, בהונגרית: Tabi László; בודפשט, 7 באוקטובר 1910 – בודפשט, 28 באפריל 1989), היה סופר, עיתונאי, עורך, פובליציסט, הומוריסט יהודי-הונגרי זוכה פרס אטילה יוז'ף פעמיים (1954, 1962). המוטו המפורסם שלו היה:
"אין בדיחות ישנות, רק אנשים זקנים. לילוד זה עתה כל בדיחה היא חדשה."
ביוגרפיה
בשנים 1932–1939 הוא היה ראש מדור הפאזלים של היומון "הספורט הלאומי" (Nemzeti Sport). לאחר פיטוריו בשל החוקים היהודיים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי), עבד עבור עיתון התשבצים (Rejtvény Újság) ההונגרי. הוא כתב רומנים קצרים, בחלקם בשמו וחלקם בשמות בדויים שונים. הוא נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) במלחמת העולם השנייה. הוא שרד את השואה והיה העורך של השבועון ההומוריסטי לודאש מתי (אחרי בלה גאדור) בין השנים 1957 עד 1976, ועורך ראשי עד לפרישתו. אחיינו יאנוש פלה הוא סופר והיסטוריון.
יצירתו
טאבי החל את הקריירה שלו בכתיבת רומנים וסיפורים קצרים ופרסם חלק משמעותי מהם בשם בדוי. הוא מצא את הז'אנרים האמיתי שלו אחרי 1945: בכתביו הקצרים וההומוריסטים הוא נתן הבזק על פיתולי החיים בבודפשט. המחזות ההומוריסטיים שלו והנחיות הרדיו היו פופולריים ביותר.
עבודותיו בתיאטרון
מספר הופעות הבכורה של יצירותיו שנרשמו במאגר התיאטרון: כמחזאי: 102 ; כסופר: 3 ; כמתרגם: 7
קסטלו לוקבה
קסטלו ז'וניור לוקבה (בצרפתית: Castello Junior Lukeba; נולד ב-17 בדצמבר 2002 בליון שבצרפת) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אולימפיק ליון מליגת העל הצרפתית.
קריירת מועדונים
לוקבה גדל במחלקת הנוער של אולימפיק ליון. בשנת 2020 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון. ב-7 באוגוסט 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בתיקו 1-1 נגד ברסט במסגרת המחזור הראשון בליגת העל הצרפתית לעונת 2021/2022. ב-22 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה במועדון, בתיקו 1-1 נגד מץ במסגרת המחזור ה-19 בליגה.
קריירה בינלאומית
לוקבה נכלל בסגל נבחרת צרפת עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2023.
קטיף
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הפארק הלאומי המלכה אליזבת
הפארק קרוי על שמה של המלכה אליזבת השנייה ונוסד ב-1954.
הפארק ידוע בחיות הבר שבו. אף על פי שבעלי חיים רבים נהרגו במלחמת טנזניה-אוגנדה, מינים רבים התאוששו, כולל: היפופוטמים, פילים, נמרים, אריות ושימפנזות; כיום חיים בפארק 95 מיני יונקים ולמעלה מ-500 מיני עופות.
טנדר
טנדר או מטענית הוא כלי רכב קל להובלת מטען, שלפי התקן האמריקאי משקלו אינו עולה על 6,300 קילוגרם. בארצות הברית וקנדה נחשב כלי רכב זה למשאית קלה (Light truck).
מקור השם
השימוש במילה "טנדר" לתיאור כלי רכב זה קיים רק בעברית. באנגלית משמשת המילה "tender" לסוגים שונים של כלי תחבורה המיועדים לצרכיהם של כלי תחבורה אחרים, ביניהם קרון מיוחד הרתום לקטר קיטור ונושא עבורו דלק ומים, ואונייה המשמשת למטרות אספקה לאוניות צי. בתקופת מלחמת העולם הראשונה יצרה חברת קרוסלי הבריטית רכב עזר למטוסים עבור ה-Royal Flying Corps (ולימים גם עבור חיל האוויר המלכותי). שמו של הרכב, בדומה לקרון ולאונייה, נקבע לפי תפקידו - "טנדר קרוסלי" (באנגלית Crossley Tender).
מאוחר יותר, בשנות ה-20 של המאה ה-20, השתמשה גם המשטרה הבריטית בטנדר קרוסלי, בין השאר בארץ ישראל. שם הדגם חדר אז לשפה העברית כשם עצם והפך לשמו הגנרי של סוג הרכב. באקדמיה ללשון החליטו על שם עברי לטנדר: מטענית.
ברוב הארצות דוברות האנגלית מכונה כלי רכב זה פיק-אפ (בארצות הברית ובקנדה: "Pickup Truck" או "Truck"; בבריטניה ובאירופה: "Pickup"). באוסטרליה ובניו זילנד מכונה כלי רכב זה "ute", קיצור של המילה "utility". בדרום אפריקה טנדר נקרא Bakkie, מקור המילה באפריקאנס.
שימושים
הטנדר משמש בעלי עסקים קטנים, טכנאים, שיפוצניקים וחקלאים. רוב הטנדרים הם גם רכב שטח, בעלי הנעה כפולה ומאפיינים נוספים של רכב שטח כמו נעילת דיפרנציאל, דבר שהופך אותם למתאימים לחקלאות (לצד הטרקטור הייעודי).
בישראל, טנדרים בעלי הנעה כפולה, שימשו בעשור הראשון של שנות ה-2000, כחלופה ל-SUV.
בארצות הברית וקנדה, טנדרים משמשים בעיקר לחקלאות, כמשאית וכסמל סטטוס (הסיבה השלישית מסבירה מדוע פלח השוק של הטנדרים בארצות הברית וקנדה בכלל ובפרט פורד סדרה F, גבוה מזה של מכוניות הנוסעים).
הטנדר במורשת העברית
ב-1936 הוקם המשמר הנע ככוח חמוש של משטרת היישובים העבריים, רכוב על טנדרים. ההילה הרומנטית סביב המשמר הנע והשיר שנכתב עליו ב-1939: "הטנדר נוסע" (מילים יעקב אורלנד, לחן משה וילנסקי, הושר במקור בפי אסתר גמליאלית. לאחר מכן ביצעו את השיר עוד זמרות כגון שושנה דמארי, יונה עטרי ועפרה חזה), עיגנו את הטנדר במודעות העברית:
מטרופולין (תחבורה ציבורית)
מטרופולין תחבורה ציבורית בע"מ היא חברת תחבורה ציבורית אשר נוסדה בשנת 2000. החברה מפעילה כ-200 קווי שירות באשכול הנגב, באשכול השרון ואשכול נתניה–תל אביב באמצעות כ-800 אוטובוסים. בחברה מועסקים כ-1,000 עובדים והמטה שלה ממוקם בכפר סבא. מטרופולין מוחזקת בבעלות מלאה (100%) של חברת "בון תור", שבתורה מוחזקת על ידי קרן ההשקעות "ג'נריישן קפיטל" הנסחרת בבורסה (73%) וקבוצה בראשות לאומי פרטנרס (27%).
היסטוריה
חברת מטרופולין תחבורה ציבורית בע"מ הוקמה בשנת 2000 על ידי חברת תור-בוס יחד עם קבוצת מכשירי תנועה וחברת אתגל אחזקות. החברה הוקמה במסגרת פתיחת ענף התחבורה הציבורית לתחרות, צעד ממשלתי שהחל בשנות ה-90 במטרה ליצור הוזלת מחירים ותחרות בענף התחבורה הציבורית בישראל.
בשנת 2002 זכתה מטרופולין במכרז משרד התחבורה להפעלת קווי התחבורה הציבורית ב"אשכול הנגב", להפעלת קווי תחבורה בינעירוניים בנגב ובין באר שבע לתל אביב. המכרז חודש בשנת 2012.
בשנת 2003 חברה קבוצת מטרופולין לחברת נהור נתיבי תחבורה, שהיא חברת בת של דן תחבורה ציבורית, וביחד הקימו את חברת מטרודן באר שבע בע"מ. באוקטובר 2003 זכתה מטרודן במכרז להפעלת קווי התחבורה העירוניים בעיר באר שבע. פעילות מטרודן הסתיימה בשנת 2016 עם תום תקופת המכרז.
בשנת 2010 זכתה מטרופולין במכרז השרון והיא מפעילה באשכול כ-100 קווים עירוניים ובינעירוניים באמצעות כ-320 אוטובוסים חדשים. קווי מטרופולין משרתים את הערים כפר סבא, רעננה, הוד השרון, הרצליה, רמת השרון ויישובי הסביבה לרבות קווים בינעירוניים מאזור השרון לתל אביב.
בשנת 2012 זכתה מטרופולין מחדש במכרז אשכול הנגב, והחל מינואר 2014, היא מפעילה במסגרתו כ-220 אוטובוסים חדישים ומבצעת מאות נסיעות יומיות בעשרות קווים המשרתים יישובים רבים באזור הנגב והשפלה, כגון: ראשון לציון, נס ציונה, יבנה, אשדוד, קריית גת, שדרות, נתיבות, מצפה רמון, באר שבע, ערד, אופקים, ירוחם, דימונה ועוד.
בשנת 2017, זכתה מטרופולין במכרז "שרון – חולון מורחב", הנחשב למכרז הגדול ביותר של משרד התחבורה ובמסגרתו החלה החברה בשנת 2019 בהפעלת קווי שירות נוספים, הכוללים: קווים בינעירוניים המשרתים את העיר נתניה, קווים עירוניים ובינעירוניים באזור גוש דן (חולון, ראשון לציון, תל אביב והסביבה) וכן קווים עירוניים ובינעירוניים בערי השרון. במסגרת הפעילות באזור זה מפעילה החברה 5 אוטובוסים חשמליים ו- 84 אוטובוסים המונעים בגז ובכך למעשה הופכת למפעילה המחזיקה בצי הגדול ביותר של רכבים המונעים בהנעה אלטרנטיבית.
בשנת 2022, זכתה מטרופולין במכרז אשכול "אונו - אלעד" ותחליף את חברת "קווים" באשכול זה אשר מפעילה אותו מאז 2003.
בדצמבר 2022, זכתה מטרופולין בפעם השנייה במכרז אשכול השרון.
ב-6 ביוני 2023 החלה מטרופולין להפעיל את אשכול "אונו - אלעד" במקום חברת "קווים", כאשר בשלב הראשון החברה מפעילה את הקווים העירוניים והבינעירוניים בעיר אלעד ואת קווי נתב"ג. בהמשך תפעיל מטרופולין קווים נוספים.
החברה כיום
נכון לשנת 2019 מפעילה חברת מטרופולין כ-800 אוטובוסים ב-200 קווי שירות בשרון והדרום, המשרתים למעלה מ-25 מיליון נוסעים בשנה. היא החברה השישית בגודלה בישראל בכמות הנסיעות המבוצעות. כמו כן, החברה עומדת בתווי תקן: ISO 9001:2008 ו-ISO 9301 בתחום הבטיחות והאיכות בתחבורה הציבורית ובנסיעות מיוחדות.
בוהמיה הדרומית (מחוז)
מחוז בוהמיה הדרומית או מחוז ייהוצ'סקי (בצ'כית: Jihočeský kraj) הוא אחד מ-13 מחוזות של הרפובליקה הצ'כית, המשתרע בעיקר על פני דרום בוהמיה ההיסטורית, ומקצתו בדרום-מערב מוראביה.
עד 2001 נקרא המחוז בודייוביצקי על שם בירתו צ'סקה בודייוביצה.
מחוזות משנה
מחוז בוהמיה הדרומית, מחולק לשבעה מחוזות משנה (אוקרס, Okres):
ברמה הנמוכה יותר של החלוקה המנהלית של הרפובליקה הצ'כית, מצויות הקהילות (obcí), מעין מועצות אזוריות. במחוז בוהמיה הדרומית ישנן (נכון ל-2011) 623 ישויות כאלו, 54 מהן בעלות מעמד עיר.
המחלקה לאיסוף המכס
המחלקה לאיסוף המכס (רוסית: Департамент таможенных сборов) הייתה הגוף לניהול המכס וענייני הסגר באימפריה הרוסית מ-26 באוקטובר 1864 ועד ל-29 ביוני 1918.
היסטוריה
הסוכנות הממשלתית הראשונה לסחר, לשכת המסחר, הוקמה על ידי פיוטר הגדול בשנת 1715 והייתה קיימת עד 1810. משרדים ממשלתיים הוקמו בשנת 1802 ולשכת המסחר הפכה למשרד המסחר. בשנת 1810 הוכפפה הלשכה לשר האוצר עם העברת ענייני משרד המסחר למשרד האוצר ומשרד הפנים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הופקדה המחלקה על פיתוח וניטור צעדים הקשורים לאיסור ייצוא סחורות בקשר למלחמה - הישיבה הבין-מחלקתית במחלקת המכס דנה בסוגיות הקשורות לאיסור ייצוא סחורות באוקטובר-דצמבר 1916. בשנת 1917 נוצרה מחלקה מיוחדת לייצוא סחורות שונות. בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה, אורגנה המחלקה מחדש כמנהל ראשי לבקרת מכס (Главное управление таможенного контроля) בסמכות הקומיסריון העממי לסחר ותעשייה.
פלימנרכוס
פלימנרכוס (שם מדעי: Pallimnarchus) הוא סוג של זוחל גדול מתת-משפחת המקוסוכיניים שבמשפחת התניניים, אשר חי באוסטרליה של תקופת הפליוקן והפליסטוקן. הוא תואר ב-1886 בידי החוקר צ'ארלס וולטר די ויס ופירוש שמו הוא הרכב של שלושה מילים: "Pan, "Limnos" ו-"Archon" שפירושם: "השליט של כל הביצות".
תנין זה התגלה בשטח המאובנים ריברסליי שבצפון קווינסלנד, באזור בו התגלו יצורים פרהיסטוריים שונים. סוג זה הכיל 2 מינים: Pallimnarchus pollens ו-Pallimnarchus gracilis.
תנין זה הגיע לאורך של מעל 5 מטרים כך שהיה טורף-על באוסטרליה בדומה לתנין הים (שהתקיים במשך הפליסטוקן) לצד טורפי-על כמו הקווינקנה והמגלניה ואריה הכיס. הוא היה בעל מבנה לסתות רחבות מאוד עם שיניים חרוטיות עבות שהותאמו לנגיסה חזקה. מאפיינים אלה התאימו למארב חרישי לטרף והריגה מהירה. מבנה זה היה יכול לעזור לו לטרוף אפילו דיפרוטודונים צעירים או חלשים.
יושיהיטו
יושיהיטו (ביפנית: 嘉仁; 31 באוגוסט 1879 – 25 בדצמבר 1926), המכונה ביפן הקיסר טָאישוֹ (大正天皇), היה הקיסר ה-123 במספר של יפן. יושיהיטו ירש את אביו, מוצוהיטו, עם מותו של זה בשנת 1912 ושלט עד מותו בשנת 1926, אם כי מאז שנת 1921 היה בנו ויורשו, הירוהיטו, עוצר (שליט) בתפקיד העוצר עקב בריאותו המעורערת של יושיהיטו.
תקופת טאישו כפי שנודעת תקופת שלטונו הייתה ביפן תקופה של מודרניזציה ודמוקרטיזציה לעבר העולם המערבי, דבר שהביא להתנגדות חריפה להמשך השלטון הדמוקרטי מצד פלגים קיצוניים בתוך הצבא היפני הקיסרי. לאורך שלטונו יפן השתתפה במלחמת העולם הראשונה והנהיגה את המערכה בסיביר במסגרת התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה. לקראת סוף שלטונו נחלה יפן את רעידת האדמה הגדולה בתולדותיה: רעידת האדמה והצונמי בקאנטו (1923).
שנותיו הראשונות
יושיהיטו היה בנו הזכר היחיד של אביו, הקיסר מוצוהיטו (מייג'י). הוא נולד לפילגשו של הקיסר, אולם באופן רשמי הוכר כבנה של הקיסרית שוקן (הארוקו). יושיהיטו היה הקיסר האחרון בהיסטוריה של יפן שהיה בן הפילגש ולא הרעייה הקיסרית של הקיסר שקדם לו. עם לידתו קיבל את השם הַארוּ נוֹ מיאַה ("הנסיך הארו") ומאוחר יותר קיבל את שמו יושיהיטו. כנהוג במסורת היפנית, יושיהיטו לא גדל עם הוריו אלא עם סבא רבא שלו, נקאייאמה טדאיסו - אביה של רעייתו הקיסרית של קומיי, קיסר יפן, אביו של הקיסר מוצוהיטו המכהן.
הוא הוכרז באופן רשמי כיורש העצר ב-31 באוגוסט 1887, והוכתר כנסיך יורש העצר ב-3 בנובמבר 1888. בשנת 1900 נשא לאישה את בתו של ראש משפחת פוג'יווארה המלכותית למחצה (לפי המסורת היפנית, על יורש העצר הקיסרי להתחתן עם בת למשפחת אצולה המקורבת בדרך מסוימת לשושלת הקיסרית), וביחד הם הולידו את 4 ילדיהם:
זמן מועט לאחר לידתו לקה יושיהיטו בדלקת קרום המוח, מה שערער את בריאותו הגופנית, הנפשית והשכלית. הוא הוסתר מהציבור היפני ככל שניתן, גם לאחר הכתרתו כקיסר בשנת 1912. בשונה מאביו ומבנו, יושיהיטו לא נהג להשתתף רבות בצפייה על מסדרים צבאיים של הצבא היפני הקיסרי והיה מעורב במידה מועטה יחסית בנושאי המדינה. על כן, ליועצי הגנרו, שומרי החותם הפרטי ויועצים אחרים בחצר הקיסרית הייתה השפעה רבה על קבלת ההחלטות שלו.
קיסר יפן
באחת ההופעות הפומביות הנדירות שלו, בעת פתיחת מושב הפרלמנט היפני של שנת 1913 הוא גלגל את הדף עליו נכתב נאומו למעין טלסקופ ובהה דרכו בקהל ההמום. עקב קלות ההשפעה עליו הוא אישר מתוך התמיכה של יועציו את השתתפותה של האימפריה היפנית בתוך מלחמת העולם הראשונה, זמן קצר לאחר תחילת המלחמה. עקב החשש מעליית הקומוניזם, האימפריה היפנית הפכה לכוח המרכזי במהלך המערכה בסיביר והמזרח הרחוק הרוסי לאורך מלחמת האזרחים ברוסיה. התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה הסתיימה בשנת 1920 בכישלון אך יפן מצידה המשיכה להיאבק נגד רוסיה הסובייטית ומאוחר יותר ברית המועצות עד שנת 1925.
לאורך מלחמת העולם הראשונה עלתה השפעתה של האימפריה היפנית על הרפובליקה הסינית שבאותה העת הייתה במאבק פנימי ממושך שנודע בתור תקופת המצביאים. הממשלה היפנית הציגה בשנת 1915 את עשרים ואחת התביעות בפני ממשלת בייאנג הסינית, לא כל התביעות של יפן נענו ויחסיה עם ארצות הברית והאימפריה הבריטית התקררו עקב התביעות מן הממשלה הסינית, שבבירור נועדו במטרה לחזק את ההשפעה היפנית בסין.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החל תהליך הדמוקרטיזציה היפנית להאיץ. המערכת הדו-מפלגתית הגיעה לשיא השפעתה, לראשונה מונו ראשי ממשלה שלא היו ממוצא סמוראי וניתנו זכויות הצבעה ליותר ויותר האנשים בחברה הכללית היפנית. הכלכלה היפנית פרחה גם היא. לאחר הוועידה הימית בוושינגטון ואמנת וושינגטון יחסי ארצות הברית–יפן החלו להיכנס למתיחות. בשנת 1923 התרחשה רעידת האדמה והצונמי בקאנטו, הגדולה ברעידות האדמה בהיסטוריה של יפן אשר הביאה להרס רוב הבירה טוקיו. למרות הרס העיר, הארמון הקיסרי בו שהה הקיסר יושיהיטו נותר יציב על עומדו.
מאז שנת 1919 הפסיק באופן רשמי למלא כל תפקיד ציבורי ובשנת 1921 הכריז על בנו הירוהיטו כעוצר של יפן במקומו. עם מותו של יושיהיטו ב-1926 ירש אותו בנו הירוהיטו כקיסר יפן.
רובין אטקין דאונס
רובין אטקין דאונס (באנגלית: Robin Atkin Downes; נולד ב-6 בספטמבר 1976) הוא שחקן, מדבב ואמן לכידת תנועה אנגלי, שידוע בזכות גילומו של ביירון בעונתה החמישית של סדרת המדע בדיוני "בבילון 5" וכן בזכות עבודות הדיבוב הרבות שלו לסרטי וסדרות הנפשה ומשחקי מחשב.
חיים אישיים
רובין אטקין דאונס נולד בלונדון, אנגליה, והוא בעל תואר באמנות יפה מאוניברסיטת טמפל, פילדלפיה. בעבודות הדיבוב שלו, הוא מתמחה בכ-60 דיאלקטים. בנובמבר 2004 הוא נישא לשחקנית האמריקאית מייקל אן יאנג ולהם בת בשם נטשה.
נצנצים
נצנצים הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית אודיה. השיר יצא לאור ב-20 ביוני 2021, על ידי חברת התקליטים ארומה מיוזיק, כסינגל השמיני מתוך אלבום הבכורה שלה, אור. את "נצנצים" הוציאה אודיה באותו היום בו יצא אלבום הבכורה שלה, על מנת לעזור בקידום שלו.
השיר זכה לביקורות חיוביות מטעם הגופים התקשורתיים ואתרי האינטרנט השונים.
כתיבה וביקורת
השיר נכתב על ידי אודיה אזולאי והופק על ידי גיא דאן, בשונה מהסינגלים הקודמים באלבום הבכורה שלה, אור. "נצנצים" קיבל ביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה. יוסי חרסונסקי כתב: "אודיה יוצרת בזכות עצמה, ובמקום טקסטים שדופים על משברי יחסים, היא מנסה משהו מעט הזוי על מערכת יחסים, כתוב קצת אחרת מה"ממוצע" – סיפור של זיכרונות בהבזקים, שמתחיל ב"אנשים בעירום" (מלא?) בחום יולי אוגוסט וב"היה לי אומץ למות", גם בתיאור מטפורי של העזר שכנגד שיש לו "תואר של החיים" (בי. איי-אם איי?), ו"חי בשביל קרדיט" (כסף, פרסום?) מה שהציע לה, מה שקרה בסוף ("אהבה של זרים") והשירים שכתבה בעקבות הבלגן".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-20 ביוני 2021 והוא צולם נערך ובויים ע"י אבי בן זקן, ביום צאתו של השיר כסינגל. בתחילתו, ניתן לראותה את אודיה יושבת על אבן עם גרפיטי עליה. בהמשך, היא נשענת על שער עשוי מרשת ברזל והסצנה מתחלפת לאחרת בה ניתן לראות את אודיה עם בחור (עדן גלאם). לאורכו של הקליפ, מבלים השניים.
ג'אקס
ג'קלין קול מיסקניק (באנגלית: Jaclyn Cole Miskanic; נולדה ב-5 במאי 1996), הידועה בשם הבמה ג'אקס, היא זמרת-יוצרת אמריקאית. היא הגיעה למקום השלישי בעונה ה-14 של תוכנית המציאות אמריקן איידול.
ביוגרפיה
באמצע שנת 2014 היא למדה במרכז האקדמי של אוניברסיטת ניו יורק בלונדון, שם זכתה במלגת ג'ון לנון לפזמונאות דרך קרן BMI.
ג'אקס נבחנה לעונה ה-14 של אמריקן איידול, עם השיר "I Want To Hold Your Hand" של הביטלס. ג'אקס סיימה במקום השלישי בתחרות, והסינגל הראשון שלה, "Forcefield", שוחרר לאחר הגמר. לאחר הגמר היא יצאה לסיבוב הופעות יחד עם ארבעת המתמודדים המובילים של העונה.
הסינגל הראשון של ג'אקס לאחר התוכנית, "La La Land", יצא לאור ב-6 בינואר 2016. הקליפ הראשון שלה יצא לאור מאוחר יותר באותו יום. באוגוסט 2016, ג'אקס חשפה שהיא חולה בסרטן בלוטת התריס, אך מאז החלימה.
ב-2017 היא הוציאה את המיני אלבום Funny שהגיע למקום ה-17 במצעד ה-Heatseekers של אלבומי הבילבורד.
בשנת 2018, ג'אקס הוזמנה להופיע בחגיגת יום העצמאות של הבית הלבן. הדבר גרם למחלוקת מסוימת, בשל המחלוקות סביב הנשיא דונלד טראמפ באותה תקופה. לאחר מכן הופיעה ג'אקס בספיישל בערוץ פוקס ניוז כדי להגן על החלטתה להופיע בבית הלבן, וכינתה את הביקורות "וולגריות" ו"בריונות" ולא פרשנות פוליטית. היא המשיכה להסביר "אני באה ממשפחה ממש פטריוטית" וכי היא התכוונה לכבד את החיילים במהלך החגיגה הזו מבלי להקשיב לאמרות ה"קטנוניות" שמגיעות מפורומים ציבוריים.
בינואר 2021, היא חתמה על חוזה הקלטות עם חברת אטלנטיק רקורדס. באוקטובר 2021, השיר שלה "Like My Father" הופיע לראשונה במקום ה-38 במצעד שירי הרדיו למבוגרים של בילבורד, השיר הראשון שלה במצעד של בילבורד.
בשנת 2022 היא הוציאה את "Victoria's Secret".
מרק ורשבסקי
מרק מרקוביץ ורשבסקי (בכתיב יידי: מאַרק וואַרשאַווסקי; ברוסית: Марк Маркович Варшавский; ) היה משורר, מלחין וזמר יידיש עממי רוסי-יהודי.
קורות חיים
ורשבסקי, יליד אודסה, קיבל חינוך מסורתי, למד בחדר והשלים את לימודיו בישיבה, ובמקביל החל ללמוד גם לימודים כלליים. משהצליח בבחינות האקסטרניות שלו, החל ללמוד משפטים באוניברסיטת קייב והתפרנס כעורך דין בעיר זו.
ורשבסקי היה אמן טבעי ומבורך, וכבר מגיל מאוד צעיר כתב, הלחין ושר שירי עם שחיבר, שזכו להצלחה בין קרובי משפחה וידידים. הוא לא ראה עצמו כיוצר שחי מיצירתו, אבל השמועות על כישרונו הגיעו אל שלום עליכם, ביאליק וחבורתם, שישבה באודסה ובסביבתה. שלום עליכם התלהב מאוד משיריו ופזמוניו, ופרסם אותו ואת יצירתו ברחבי העולם היהודי – קודם באוקראינה ובמזרח אירופה, ואחר כך ברחבי העולם. שיריו הגיעו כמובן גם לארץ ישראל, תורגמו לעברית, ונחשבים עם מחברם, בין אבני היסוד של הזמר העברי.
ורשבסקי החל להופיע בפומבי, בעצרות עם ציוניות, נשפים וכנסים, ושיריו זכו לתהודה עצומה. עד כדי כך התחבבו על קהל השומעים, שאחדים מהם נחשבו לשירי עם אמיתיים, שמחברם הוא אלמוני. שירו העברי הידוע ביותר הוא "אלף בית", תרגום של שירו היידי הנודע "אויפן פריפעטשיק ברענט א פייערל" (יידיש: "על האח בוערת אש קטנה").
שיריו של ורשבסקי, שינקו ממקורות עממיים, היו גם בעלי צביון עממי מובהק, לשון פשוטה ומתנגנת, ורוח של תקווה וניחומים, שהמתיקו את חייהם הקשים של ההמונים היהודיים במזרח אירופה.
שיריו נאספו ונדפסו ביידיש, קודם בוורשה, ואחר כך גם באודסה, ניו יורק ובואנוס איירס. בבית הספרים הלאומי מצויים כמה ממקבצי השירים שלו ביידיש. לשירי ורשבסקי יש גם הד בתולדות הזמר העברי.
נפטר בקייב ב-1907.
שחקן השבוע בליגת העל
שחקן השבוע בליגת העל הוא פרס כדורגל, המוענק מדי שבוע לשחקן המצטיין בליגת העל בכדורגל. הזוכה בפרס נקבע על ידי חלוקת קולות בין הצבעה הנערכת בעמוד האינסטגרם של מנהלת הליגות לכדורגל המהווה 50% מהתוצאה הסופית ו-50% נוספים נקבעים על ידי פאנל שחקני עבר בכירים בכדורגל הישראלי שנבחרים על ידי המנהלת. במחזורים המשוחקים בסוף החודש לא נערכת הצבעה לכדורגלן השבוע אלא לכדורגלן החודש.
הפרס חולק על ידי מנהלת הליגות לכדורגל וחברת וואווי החל מנובמבר 2015, והזוכה הראשון היה שלומי ארבייטמן אז כדורגלן הפועל באר שבע. שיאן הזכיות הוא עומר אצילי עם שש זכיות.
הילריוס מארל
הילריוס מארל (hilarius) (בערך 403-449) היה בישוף בעיר ארל. בנעוריו נכנס למנזר לרין (Lérins) שבראשו עמד באותה עת הונורטוס, ולאחר מכן ירש את מקומו כבישוף ארל בשנת 429. בעקבות אוגוסטינוס הקדוש ארגן את הכהונה בקתדרלת הבישופות שלו ל"קהילה" והקדיש חלק ניכר מזמנם לתרגול דת אסקטית. הוא החזיק בתואר המטרופוליטן של ויין ונרבונה וניסה להחל את סמכותו על פני כל הכנסיות בדרום גאליה.
הילריוס הדיח את בישוף בזאנסון כלידונוס בגלל שהתעלם מבכירותו, כביכול, ובגלל שהתיימר לתואר מטרופוליטן של בזאנסון. תלונה על כך הועלתה בפני האפיפיור לאו הראשון, שניצל את ההזדמנות כדי לחסל את הויקריה הגאלית בשנת 444. מצב זה הביא לנישולו של הילריוס מהזכות לקדש בישופים, לכנס ויעודים ולפקח על הכנסייה בפרובינציה, והאפיפיור זכה בצו מטעם ולנטיניאנוס השלישי שהקנה להוראותיו תוקף של צו מלכותי, שהפרתו תיענש על פי חוק.
הילריוס מת בשנת 449 ושמו הוכנס מאוחר יותר לרשימת המרטירים של הכנסייה ונקבע לו יום זיכרון ב-5 במאי. כמו כן מסופר שיהודי ארל שרו מזמורים בהלווייתו. במהלך חייו נודע הילריוס כלמדן וכותב רהוט וכן כאדם חנון וחסוד.
יחסי יוון–לאוס
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-15 ביוני 1989. הבידוד הבינלאומי ארוך הטווח של לאוס, המרחק הגאוגרפי העצום המפריד בין שתי המדינות והעדר קהילה יוונית מתמשכת בלאוס סיפקו מרחב מועט, בעבר, לפיתוח יחסים פוליטיים דו-צדדיים, אשר, עם זאת, מתקיימים בעיקר באופן רב צדדי.
מרגרטה שוטה-ליהוצקי
מרגרטה "גרטֵה" שוטה-ליהוצקי (בגרמנית: Margarete "Grete" Schütte-Lihotzky; 23 ינואר 1897 – 18 ינואר 2000) הייתה אדריכלית אוסטרית ופעילה קומוניסטית במחתרת האוסטרית שפעלה נגד הנאצים. היא זכורה היום בעיקר בזכות תכנון מטבח פרנקפורט.
ביוגרפיה
מרגרטה שוטה-ליהוצקי נולדה למשפחה ממעמד ביניים במרגרֵטֵן שמאז 1850 היא חלק מווינה. אביה, ארווין ליהוצקי, היה עובד ציבור בעל דעות ליברליות שתמך בסיום שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית ובהקמתה של הרפובליקה האוסטרית ב-1918. היא הייתה האישה הראשונה שלמדה בבית הספר לאומנות שימושית קוּנְסְטְגֶוֶורבֶּשוּלֵה (Kunstgewerbeschule), היום האוניברסיטה לאומנות שימושית בווינה, שבין מוריו נמנו אומנים ידועים כגון יוזף הופמן, אנטון האנאק ואוסקר קוקושקה. ליהוצקי התקבלה רק בזכות מכתב המלצה שאימה הצליחה להשיג מהאומן הנודע גוסטב קלימט. ב-1997, בחגיגות ה-100 להולדתה, נזכרה בהחלטתה ללמוד אדריכלות והעירה כי "ב-1916 איש לא היה מעלה על דעתו שאישה תוזמן לתכנן בית – אפילו לא אני."
ליהוצקי שהייתה תלמידתו של אוסקר שְטְרָנְט, זכתה בפרסים עוד לפני סיום לימודיה. שטרנט היה מחלוצי היוזמה למגורים מסובסדים עבור מעמד הפועלים בווינה ובהשראתו הבינה שחיבור בין עיצוב ופונקציונליות הוא מגמה חדשה שיהיה בה צורך בעתיד. בתום לימודיה עסקה, בין היתר, בתכנון מגורים עבור נכים ועבור ותיקי קרבות מלחמת העולם הראשונה. זיכרונותיה על עבודתה עם אדריכלים ואינטלקטואלים אוסטריים בני תקופתה מאוגדים בספרה "מדוע הפכתי לאדריכלית" (Warum ich Architektin wurde), שהתגלה בעיזבונה ופורסם לאחר מותה.
מטבח פרנקפורט
ב-1926 קיבלה ליהוצקי את הזמנתו של האדריכל ומתכנן הערים הגרמני ארנסט מאי והגיעה לפרנקפורט, שם לקחה חלק בפרויקט "פרנקפורט המתחדשת". במסגרת הפרויקט יצרה את "מטבח פרנקפורט" שהוא אב-טיפוס למטבח המודולארי שמוכר ונמצא כיום בשימוש ברחבי העולם המערבי. בתהליך יצירת המטבח השתמשה ליהוצקי בדגם חדר אוכל של קרון רכבת על מנת לתכנן "מעבדה לעקרת הבית" תוך שימוש מינימלי בחלל ונוחות וציוד מרביים וכן התבססה על מחקר מדעי שערך מומחה הניהול האמריקאי פרדריק וינסלאו טיילור בשילוב עם מחקר עצמאי שלה. מועצת העיר פרנקפורט התקינה 10,000 מהמטבחים המודולאריים, שיוצרו בייצור המוני, במבני מגורים חדשים אשר יועדו לפועלים. ב-1990 הוצב דגם בגודל אמיתי של מטבח פרנקפורט במוזיאון האוסטרי לאומנות שימושית שבווינה.
פעילות בתקופת מלחמת העולם השנייה
שוטה-ליהוצקי נשארה בברית המועצות עד 1937, אז הפכו הטיהורים הגדולים של סטלין את החיים שם לבלתי נסבלים ואף למסוכנים. ב-1938 הוזמנה ללמד באקדמיה לאומנויות יפות באיסטנבול, שם פגשה אדריכל עמית אוסטרי, אשר ארגן מחתרת קומוניסטית למאבק בשלטון הנאצי. שוטה-ליהוצקי הצטרפה למפלגה הקומוניסטית האוסטרית (KPÖ) בדצמבר 1940 וחזרה לווינה על מנת ליצור קשר עם המחתרת הקומוניסטית האוסטרית במטרה להקים ערוץ תקשורת לאיסטנבול. 25 ימים בלבד לאחר חזרתה, נעצרה בידי הגסטאפו בעקבות הלשנה, בזמן שנפגשה עם פעיל מחתרת בכיר. היא נשפטה ל-15 שנות מאסר ושוחררה ב-1945 בידי הכוחות האמריקאיים.
אחרי המלחמה
באוסטריה שאחרי המלחמה, נמנע משוטה-ליהוצקי – שנשארה קומוניסטית אדוקה – לקבל פרויקטים ציבוריים למרות ההרס הרב לאינספור בניינים שנדרשו לבנייה מחדש. היא עברה לעבוד בבולגריה ובהמשך בסין, בקובה ובגרמניה המזרחית. הישגיה קיבלו הכרה פומבית מאוחרת באוסטריה. ראשית הוכרה בזכות פעילותה הפוליטית: ב-1977 הוענקה לה מדליה על פועלה למען השלום וב-1978 עיטור כבוד על פעילותה במחתרת. ב-1980 הוענק לה פרס האדריכלות מטעם העיר ווינה. בשנת 1985 פרסמה את זיכרונותיה מתקופת המלחמה בספרה "זיכרונות מהמחתרת". ב-1988 סירבה לקבל את העיטור האוסטרי למדע ואומנות מידיו של נשיא אוסטריה קורט ולדהיים עקב המוניטין המפוקפקים שלו על מעשיו בזמן המלחמה. היא קיבלה את הפרס בסופו של דבר ב-1992 מידיו של יורשו תומאס קלסטיל. ב-1995 נמנתה עם קבוצת ניצולי מלחמה אוסטריים אשר תבעו את חבר הפרלמנט האוסטרי, ירג היידר, אחרי שבדיון שנערך בפרלמנט התייחס למחנות הריכוז הנאצים כ"מחנות מאסר".
מרגרטה שוטה-ליהוצקי הלכה לעולמה ב-18 בינואר 2000 בגיל 102, חמישה ימים לפני יום הולדתה ה-103. היא נקברה בבית הקברות המרכזי בווינה.
איחוד קנדה
איחוד קנדה (באנגלית: Canadian Confederation; בצרפתית: Confédération canadienne) הוא תהליך שבו המושבות הבריטיות של פרובינציית קנדה, נובה סקוטיה וניו ברנזוויק התאחדו לדומיניון של קנדה ב-1 ביולי 1867. עם איחוד קנדה, חולקה פרובינציית קנדה הישנה לאונטריו ולקוויבק ולפיכך, יחד עם נובה סקוטיה וניו ברנזוויק כללה הפדרציה החדשה ארבע פרובינציות. במשך השנים שחלפו מאז איחוד קנדה ועד לסוף המאה ה-20, בוצעו מספר רב של שינויים טריטוריאליים ותוספות של שטחים, כך שכיום מונה קנדה עשר פרובינציות ושלוש טריטוריות.
טרמינולוגיה
קנדה היא פדרציה ולא איחוד קונפדרטיבי של מדינות ריבוניות, שזו משמעות המילה קונפדרציה (Confederation) במדע המדינה בן זמננו. עם זאת, היא נחשבת לעיתים קרובות בין הפדרציות היותר מבוזרות בעולם. המונח קונפדרציה, קרי, רעיון האיחוד, התעורר בפרובינציית קנדה ביחס להצעות שהחלו לקרום עור וגידים בשנות החמישים של המאה ה-19 לאחד את כל המושבות הבריטיות בצפון אמריקה לעומת הרעיון של "קנדה המערבית" (אונטריו) בנפרד ו"קנדה המזרחית" (קוויבק) בנפרד. מבחינתם של בני התקופה התחילית "קון" רימזה על חיזוק הרעיון הריכוזי בהשוואה לפדרציה האמריקאית (ארצות הברית).
בהקשר קנדי זה, המונח קונפדרציה מתאר באופן כללי את התהליך הפוליטי שבו התאחדו המושבות בשנות השישים של המאה ה-19, בהקשר לאירועי הכללת המושבות והטריטוריות האחרות. כיום המונח משמש לתאר את קנדה באופן מופשט, כמו "אבות הקונפדרציה" (Fathers of Confederation). על הפרובינציות והטריטוריות שהיו לחלק מקנדה לאחר 1867 נאמר שהם "הצטרפו" או "נכנסו" לקונפדרציה, אך לא נעשה שימוש בפועל "to Confederate". במונח קונפדרציה נעשה גם שימוש לצורך חלוקת משנה של ההיסטוריה של קנדה ל"פרה-קונפדרציה" (עד 1867) ו"פוסט-קונפדרציה" (לאחר 1867).
המושבות
כל המושבות והטריטוריות לשעבר שהיו מעורבות באיחוד קנדה ב-1 ביולי 1867 היו בתחילה חלק מצרפת החדשה ונשלטו בעבר על ידי צרפת. נובה סקוטיה הוענקה ב-1621 לסר ויליאם אלכסנדר תחת צ'ארטר חוקי על ידי ג'יימס הראשון, מלך אנגליה. טענת בעלות זו חפפה לתביעתה של צרפת על אקדיה ואף על פי שהמושבה הסקוטית של נובה סקוטיה הייתה קצרת ימים, מסיבות פוליטיות, האינטרסים האימפריאליים הסותרים של צרפת ושל בריטניה של המאה ה-18 הובילו למאבק ארוך ומר על השליטה. הבריטים קיבלו את השליטה על חלקה היבשתי של ימינו של נובה סקוטיה במסגרת הסכם אוטרכט ב-1713 ואוכלוסיית אקדיה הוגלתה על ידי הבריטים ב-1755. הם שינו את שמה של אקדיה לנובה סקוטיה, שכלל את השטחים שמהווים כיום את ניו ברנזוויק. את שאר השטחים של צרפת החדשה קיבלה בריטניה במסגרת חוזה פריז מ-1763, שסיים את מלחמת הצרפתים והאינדיאנים. בין השנים 1763–1791, רוב שטחי צרפת החדשה הפכו לפרובינציית קוויבק. ב-1769 שונה שמו של האי שנקרא כיום אי הנסיך אדוארד, שהיה חלק מאקדיה, לשם "אי סנט ג'ון" והוא אורגן כמושבה נפרדת. ב-1798 שונה שמו לאי הנסיך אדוארד לכבודו של הנסיך אדוארד אוגוסטוס, דוכס קנט וסטרת'רן.
ניסיונה הראשון של אנגליה להתיישב בשטחי קנדה היה בניופאונדלנד. חברת הסוחרים השותפים של בריסטול החלה להתיישב בניופאונדלנד ולברדור במקום שנקרא "מפרץ קופר" (Cuper's Cove) כבר ב-1610 וניופאונדלנד הייתה גם חלק ממושבותיה של צרפת.
עם פרוץ המהפכה האמריקאית נמלטו כ-50,000 לויאליסטים אל צפון אמריקה הבריטית. ב-1784 הפכו הבריטים את ניו ברנזוויק למושבה נפרדת עבור הלויאליסטים שהתיישבו בחלקה המערבי של נובה סקוטיה. בעוד שנובה סקוטיה (כולל ניו ברנזוויק) קלטה בקושי מחצית מתנועת הגירה זו, רבים מהלויאליסטים התיישבו בפרובינציית קוויבק, שעל פי החוק שנחקק ב-1791 הופרדה לקנדה העליונה, שרוב תושביה היו אנגלים ולקנדה התחתונה, שרוב תושביה היו צרפתים. מלחמת 1812 והסכם 1818 קבעו את קו הרוחב 49 כגבול עם ארצות הברית מהימות הגדולות ועד להרי הרוקי במערב קנדה.
לאחר המרידות של 1837 המליץ הלורד דורהם בדוח שלו שקנדה העליונה וקנדה התחתונה יאוחדו ל"פרובינציית קנדה" ושלפרובינציה החדשה תהייה ממשלה מקומית. כתוצאה מדוח דורהם, העביר הפרלמנט של בריטניה את חוק האיחוד של 1840 ושנה לאחר מכן נוצרה פרובינציית קנדה. הפרובינציה חולקה לשני חלקים: "קנדה המערבית (לשעבר שטחי קנדה העליונה) וקנדה המזרחית (לשעבר שטחי קנדה התחתונה). ב-1848 העניק המושל הכללי, הלורד אלגין את האחריות הממשלתית לנובה סקוטיה ולאחר מכן לקנדה. בשנים הבאות הרחיבה בריטניה את האחריות הממשלתית המקומית לאי הנסיך אדוארד (1851), לניו ברנזוויק (1854) ולניופאונדלנד (1855).
השטח המהווה כיום את קולומביה הבריטית הוא השרידים של מחוזות "קולומביה" ו"ניו קלדוניה" של חברת מפרץ הדסון כפי שהוגדרו בהסכם אורגון משנת 1846. קודם לצירוף השטחים הללו לקנדה ב-1871 כללו שטח קולומביה הבריטית את "מושבת קולומביה הבריטית" שנוצרה ב-1858 באזור בו העניק הכתר לחברת מפרץ הדסון את מונופול הסחר, ואת "מושבת האי ונקובר", שנוצרה ב-1849 והייתה מושבת כתר נפרדת עד שהתאחדה עם קולומביה הבריטית ב-1866.
שאר השטחים של קנדה המודרנית כללו את "ארץ הנסיך רופרט" ואת "הטריטוריה הצפון-מערבית" (North-Western Territory), ששתיהן היו בשליטת חברת מפרץ הדסון ונמכרו לקנדה ב-1870 ובנוסף, את הארכיפלג הארקטי הקנדי שהיה בשליטה בריטית והיה לחלק מקנדה ב-1880.
ניסיונות איחוד ראשונים
רעיון האיחוד הוצג לראשונה ב-1839 בדוח דורהם, שכתוצאה ממנו אוחדו קנדה העליונה וקנדה התחתונה. החל מ-1857 הציע ז'וזף שארל טאש את רעיון האיחוד בסדרה של 33 מאמרים שפרסם בעיתון Courrier du Canada.
ב-1859 נסעו אלכסנדר טילוק גאלט, ז'ורז' אטיין קרטייה וג'ון רוס לבריטניה כדי להציג בפני הפרלמנט הבריטי את מיזם האיחוד של המושבות הבריטיות. ההצעה התקבלה ברשויות בלונדון בקרירות מנומסת. ב-1864 היה ברור שהמשך השליטה בפרובינציית קנדה על פי התנאים של חוק האיחוד של 1840 הפכה לבלתי מעשית. לפיכך הוקמה קואליציה רחבה של מפלגות ששמה לה למטרה לחולל שינוי במערכת הפוליטית.
ההשפעות שהובילו לאיחוד
לאיחוד קנדה היו כמה גורמים משפיעים, הן גורמי פנים והן גורמים חוץ.
הרקע האידאולוגי וההיבטים הפילוסופיים
קיים ויכוח נרחב בקרב החוקרים על הרקע הפוליטי-רעיוני של האיחוד. באופן מסורתי התייחסו ההיסטוריונים לאיחוד קנדה כמהלך פוליטי פרגמטי חסר רקע אידאולוגי. בשנות השישים של המאה ה-20 שם ההיסטוריון פיטר ואיט ללעג את המקורות שעליהם הסתמכו הפילוסופים הפוליטיים בנוגע לדיונים החוקתיים על האיחוד וכינה אותם "אוויר חם". בעיניו של ואיט, רעיון האיחוד הונע משיקולי תועלת פוליטיים ועל ידי קבוצות אינטרסים יריבות.
ב-1987 קרא מדען המדינה פיטר ג'. סמית' תיגר על הגישה על פיה איחוד קנדה לא הונע משיקולים אידאולוגיים. סמית' טען שהאיחוד הושפע מאידאולוגיות פוליטיות חדשות כמו המהפכה האמריקאית והמהפכה הצרפתית ושאיחוד קנדה הונע מהאידאולוגיה של מה שנקרא בבריטניה "מפלגת הארץ" (Country Party). סמית' התחקה אחר מקורותיה של אידאולוגיה זו עד למאות ה-18 וה-19 בבריטניה, שם החיים הפוליטיים היו מקוטבים בין מגיני ערכי הרפובליקניזם הקלאסי של מפלגת הארץ ותומכי האידאולוגיה הפרו-קפיטליסטית החדשה של המפלגה שהאמינו בריכוזיות העוצמה הפוליטית. בצפון אמריקה הבריטית של שנות השישים של המאה ה-19, מסורותיה של מפלגת הארץ יוצגו על ידי תומכי איחוד קנדה, בעוד שהמסורות האנטי-קפיטליסטיות והאגרריות גולמו בהתנגדות לאיחוד.
במאמר שיצא בשנת 2000, טען ההיסטוריון איאן מקקיי שאיחוד קנדה הונע על ידי האידאולוגיה הליברלית והאמונה בעליונות של זכויות הפרט. מקקיי תיאר את האיחוד כחלק מהמיזם הליברלי הקלאסי של יצירת "סדר ליברלי" בחלקה הצפוני של יבשת צפון אמריקה. היסטוריונים קנדים רבים אימצו את הסדר הליברלי של מקקיי כתבנית להבנת ההיסטוריה הקנדית.
ב-2008 קידם ההיסטוריון אנדרו סמית' השקפה שונה לחלוטין על מקורותיו האידאולוגיים של האיחוד. הוא טען שבארבע הפרובינציות הקנדיות המקוריות, מדיניות המיסוי הייתה סוגיה מרכזית בוויכוח אודות האיחוד. סוגיית המיסוי הייתה מרכזית גם בוויכוח שהתנהל בניופאונדלנד, שהייתה ידועה בהתנגדות למיסים. סמית טען שרעיון האיחוד קיבל תמיכה ממתיישבים רבים שאהדו את הגישה המתערבת האטטיסטית יחסית כלפי ההתפתחות הקפיטליסטית. רוב הליברלים הקלאסיים, שהאמינו בסחר חופשי ובהפחתת מיסים, התנגדו לרעיון האיחוד בשל חששם שהוא יגרום ליצירתה של ממשלה גדולה. המאבק על האיחוד היה כרוך במאבק בין פילוסופיה כלכלית אינדיבידואליסטית חזקה לבין השקפה קולקטיביסטית באופן יחסי על תפקידה הראוי של המדינה בכלכלה. על פי סמית', ניצחון תומכי הגישה האטטיסטית בנוגע לאיחוד על מתנגדיהם האנטי-אטטיסטים סללה את הדרך ליישום המדיניות הלאומית פרוטקציוניסטית של ממשלתו של ג'ון אלכסנדר מקדונלד ולסיבסוד מיזמיי תשתיות עיקריים כמו מסילות הברזל האינטר-קולוניאלית והפסיפית.
ב-2007 קישרה מדענית המדינה ז'אנט אג'נסטט בין איחוד קנדה לבין האידאולוגיה האינדיבידואליסטית של ג'ון לוק. היא טעה שאיחודן של מושבות בריטניה בצפון אמריקה הונע מהשאיפה להגן על זכויות הפרט, בעיקר הזכויות לחיים, לחירות ולקניין. היא גורסת שאבות האיחוד הונעו מהערכים של עידן הנאורות של המאות ה-17 וה-18. היא גם טוענת שמחויבויותיהם האינטלקטואליות ללוק ברורות מאוד כאשר בוחנים את הדיונים שנערכו ב-1865 באספת המחוקקים של קנדה על השאלה אם איחוד עם מושבות אחרות של בריטניה בצפון אמריקה היא מטרה רצויה.
ועידת שארלוטטאון
באביב 1864 דנו ראש ממשלת ניו ברנזוויק, סמואל לאונרד טילי; ראש ממשלת נובה סקוטיה צ'ארלס טאפר; וראש ממשלת אי הנסיך אדוארד, ג'ון המילטון גריי, ברעיון "האיחוד הימי" (Maritime Union) לאיחודן של שלוש המושבות הללו, השוכנות לחוף ימים.
ראש ממשלת הפרובינציה של קנדה, ג'ון אלכסנדר מקדונלד הפתיע את השלושה כאשר שאל אם קנדה תוכל להיכלל בדיוניהם. הבקשה הועברה באמצעות המושל הכללי, צ'ארלס סטנלי מונק, ללונדון והתקבלה על ידי משרד המושבות. לאחר כמה שנים של קיפאון תחיקתי בפרובינציית קנדה שנגרמה על ידי הצורך לשמור על רוב כפול (רוב הן של נציגי מזרח קנדה והן של נציגי מערב קנדה במועצה המחוקקת של הפרובינציה), הוביל מקדונלד את מפלגתו, המפלגה הליברלית-השמרנית, לקואליציה הגדולה עם "המפלגה הכחולה" בהנהגתו של ז'ורז' אטיין קרטייה ועם קבוצת הרפורמטורים Clear Grits, בהנהגתו של ג'ורג' בראון. מקדונלד, קרטייה ובראון חשו שהאיחוד עם מושבות בריטיות נוספות עשוי להיות הדרך לפתרון הבעיות הפוליטיות של הפרובינציה של קנדה.
ועידת שארלוטטאון החלה ב-1 בספטמבר 1864. מאחר שסדר היום של הדיונים כבר נקבע, לא הייתה בתחילה המשלחת מפרובינציית קנדה חלק רשמי שלה. רעיון האיחוד הימי ירד מעל הפרק ואז הורשו נציגי קנדה רשמית להצטרף ולהשתתף בוועידה.
אין בנמצא פרוטוקולים של ועידת שארלוטטאון, אך ידוע שקרטייה ומקדונלד הציגו טיעונים בעד האיחוד של שלוש המושבות. אלכסנדר טילוק גאלט הציג את הצעותיה של פרובינציית קנדה בנוגע להסדרים הפיננסיים במסגרת איחוד שכזה. ג'ורג' בראון הציג את ההצעה בנוגע לתצורת הממשל של האיחוד המוצע. הצעותיהם של נציגי פרובינציית קנדה היו: הצעות נוספות שנגעו יותר למושבות הימיות היו: ב-7 בספטמבר אותה שנה השיבו הנציגים מנובה סקוטיה, ניו ברנזוויק ואי הנסיך אדוארד בחיוב על הצעותיהם של נציגי הפרובינציה של קנדה, הביעו את דעתם שאיחוד של כל הפרובינציות הוא רצוי ושהם מוותרים על רעיון "האיחוד הימי".
לאחר הפסקה זמנית של הוועידה ב-9 בספטמבר, נערכו פגישות נוספות בין הנציגים בהליפקס, בסנט ג'ון ובפרדריקטון. פגישות אלו עוררו מספיק עניין כך שהוחלט לחדש את דיוני הוועידה.
תגובות הנציגים
אחת המטרות החשובות ביותר של ועידת שארלוטטאון הייתה יצירת היכרות בין נציגי פרובינציית לבין מנהיגי המושבות הימיות. בנקודת זמן זו לא הייתה מסילת ברזל שקישרה בין קוויבק סיטי לבין הליפקס ולא הייתה היכרות רחבה דיה בין תושבי שני האזורים. תומאס ד'ארסי מק'גי היה אחד מהבודדים מבין נציגי פרובינציית קנדה שביקר במושבות הימיות, כאשר הוא נסע לשם מוקדם יותר באותו קיץ עם משלחת מסחרית של אנשי עסקים, עיתונאים ופוליטיקאים מהפרובינציה.
ג'ורג' בראון העיר במכתב לרעייתו אן שבמסיבה שנערכה על ידי ראש ממשלת אי הנסיך אדוארד, ג'ון המילטון גריי, הוא פגש אישה שמימיה לא יצאה מתחומי האי. אף על פי כן, הוא מצא שתושבי האי "מתורבתים באופן מדהים".
תגובות העיתונות והציבור
התגובות לוועידת שארלוטטאון היו מגוונות כפי שהשתקף בפרסומים בעיתונים שונים. במושבות הימיות הייתה דאגה שהקנדים החלקלקים, עם השמפניה המבעבעת ונאומיהם מצודדי הלב יערימו על הנציגים מהפרובינציות הקטנות. "מכל הבחינות נראה שהאדונים האלו [הקנדים] ניהלו את הכול בדרכם שלהם, ... ובאמצעות טיעוניהם ומחמאותיהם הם הורידו את נציגי הפרובינציות הקטנות על ברכיהם".
ועידת קוויבק
לאחר שובו משארלוטטאון, ביקש מקדונלד את מונק, שהיה אז המושל הכללי של פרובינציית קנדה, להזמין נציגים משלוש הפרובינציות הימיות ומניופאונדלנד לוועידה בהשתתפות נציגים מקנדה. מונק נעתר והוועידה התקיימה בקוויבק סיטי באוקטובר 1864.
הוועידה החלה ב-10 באוקטובר במקום בו שוכן כיום פארק מונמורנסי. הוועידה בחרה באטיין-פאשל טאש כיושב הראש שלה, אך הדמות המרכזית בוועידה היה מקדונלד. על אף הבדלי הדעות בין כמה מהנציגים בסוגיות שונות, הייתה הוועידה, בעקבות הצלחת ועידת שארלוטטאון, חדורה בתחושת המעורבות והלאומיות. לתפיסתם, של הרפורמטורים ממערב קנדה, מעורבותם של הקנדים-צרפתים בעניינים המקומיים, באה לקיצה. מבחינתם של אנשי המושבות הימיות, כמו טרופר מנובה סקוטיה וטילי מניו ברנזוויק, נפתח לפתע האופק לקראת אפשרויות רחבות יותר של סחר וצמיחה.
בנוגע לסוגיית הסנאט, הפעילו הפרובינציות הימיות לחץ שיתקיים שוויון רב ככל האפשר. עם הצטרפותה של ניופאונדלנד לוועידה, לא רצו שלוש הפרובינציות הימיות האחרות לראות את כוחן בבית העליון מוחלש על ידי הוספת ניופאונדלנד לקטגוריה האטלנטית. הייתה זו סוגיית הסנאט שאיימה להכשיל את כל התהליך והיה זה מקדונלד שהעלה הצעה מתקבלת על הדעת לאפשר לניופאונדלנד להיות מיוצגת על ידי ארבעה סנאטורים כאשר היא תצטרף לאיחוד.
נציגי הפרובינציות הימיות העלו גם את שאלת הסמכות הממשלתית – פדרלית או פרובינציאלית – שתופעל במקרים בלתי מוגדרים. מקדונלד, ששאף לקיום ממשלת מרכזית חזקה ככל האפשר, עמד על כך שתהיה זו הממשלה המרכזית ולגישתו זו הוא קיבל תמיכה מאחרים, בין השאר מטרופר.
בסיום הוועידה, אומץ מסמך החלטות בן 72 סעיפים שיהווה את הבסיס לוועידה שתתכנס בעתיד. ב-27 באוקטובר התפזרה הוועידה.
תגובת הציבור והעיתונות
"מעולם לא הייתה הזדמנות שכזו כמו עכשיו ללידתה של אומה", הוכרז בעלון שנכתב על ידי ס. א. דאוסון בעיתון בקוויבק סיטי במהלך הוועידה. שוב, הדעות על וועידת קוויבק היו מגוונות בתלות בדעותיו הפוליטיות של מי שהביע אותן.
ועידת לונדון
לאחר וועידת קוויבק, העבירה המועצה המחוקקת של פרובינציית קנדה חוק שמאשר את האיחוד. בפרובינציות הימיות היה רעיון האיחוד שנוי יותר במחלוקת ורק ב-1866 העבירו ניו ברנזוויק ונובה סקוטיה את חוקי האיחוד שלהן, בעוד שאי הנסיך אדוארד וניו פאונדלנד המשיכו להתנגד להצטרפות לאיחוד.
בדצמבר 1866 נסעו 16 נציגים מפרובינציית קנדה, ניו ברנזוויק ונובה סקוטיה ללונדון, שם קיבלה המלכה ויקטוריה את כל אחד מהם לשיחה אישית וכן קיבלה בחצר המלכות את נשותיהן ובנותיהן. בפגישות נוספות שהתקיימו במלון ארמון וסטמינסטר, אישרו הנציגים את מסמך 72 ההחלטות, אף על פי שבקשות לשינויים שהציע טרופר מנובה סקוטיה, נדחו. סיכום הוועידה שנודע בשם "החלטות לונדון", הוגש למשרד המושבות.
עם תום פגרת חג המולד, חידשה הוועידה את דיוניה בינואר 1867 והחלה לנסח את טיוטת "חוק צפון אמריקה הבריטית. הם הגיעו להסכמה שהמדינה החדשה תקרא "קנדה", שמזרח קנדה תקרא "קוויבק" ושמערב קנדה תקרא "אונטריו". עם זאת, ניטש ויכוח ער על הגדרת המדינה החדשה. בסופו של דבר הצביעו הנציגים לקרוא למדינה החדשה "הדומיניון של קנדה", לאחר שההצעות "ממלכה" ו"קונפדרציה", בנוסף להצעות נוספות, ירדו מעל הפרק מסיבות שונות. המונח "דומיניון" הוצע ככל הנראה על ידי סר סמואל לאונרד טילי.
ניסוח טיוטת החוק הושלם בפברואר 1867. הצעת חוק האיחוד הוגשה למלכה ב-11 בפברואר ולמחרת היום הוגשה הצעת החוק לבית הלורדים, שאישר אותו בהליך מהיר וגם בית הנבחרים אישר אותו במהירות. ב-29 במרץ קיבל החוק את ההסכמה המלכותית ו-1 ביולי נקבע כיום האיחוד.
חוקי צפון אמריקה הבריטית
כאמור, הושלם תהליך האיחוד עם מתן ההסכמה המלכותית ל"חוק צפון אמריקה הבריטית" (British North America Act), שבעקבותיו ניתנה הצהרה מלכותית שאמרה: "אנו מכריזים ומצווים בזאת, שמיום 1 ביולי 1867, הפרובינציות של קנדה, נובה סקוטיה וניו ברנזוויק, יהפכו לדומיניון אחד, בשם קנדה". חוק זה שאיחד את פרובינציית קנדה עם המושבות של ניו ברנזוויק ונובה סקוטיה, נכנס לתוקף ב-1 ביולי אותה שנה. חוק זה החליף את חוק האיחוד של 1840, שאיחד את קנדה העליונה וקנדה התחתונה לפרובינציית קנדה. שתי פרובינציות נפרדות הוקמו מחדש תחת השמות אונטריו וקוויבק. 1 ביולי נקבע כחגה הלאומי של קנדה, יום קנדה.
מבנה הממשלה המרכזית של קנדה הושפע מזה של שכנתה מדרום, ארצות הברית. מתוך ראיית הפגמים שבמערכת הפוליטית האמריקאית, בחרו אבות האיחוד לשמור על שיטת הממשלה של מונרכיה חוקתית. מקדונלד, בדברים שנשא ב-1865 בנוגע להצעות לקראת איחוד קנדה, אמר:
צורת הממשל שנבחרה יצרה פדרציה שהיא ממלכה בזכות עצמה. מקדונלד דיבר על "הקמת מונרכיה בריטית גדולה" ורצה שהיא תיקרא "ממלכת קנדה". אף על פי שהמונרך שלה ישב בלונדון, משרד המושבות התנגד למושג "ממלכה" בהקשר של קנדה בטענה שהוא "מקדים את זמנו" ו"יומרני", שכן הם חשו שהוא עלול לעורר את התנגדותה של ארצות הברית. המושג דומיניון נבחר כדי להגדיר את מעמדה של קנדה כישות בעלת ממשל עצמי של האימפריה הבריטית והייתה זו הפעם הראשונה שמונח זה שימש להגדרתה של ארץ מסוימת.
תוצאות
באוגוסט ובספטמבר 1867 נערכו בדומיניון החדש הבחירות לפרלמנט הראשון של קנדה וממשלות ארבע הפרובינציות החדשות המליצו על 72 אנשים (24 מקוויבק, 24 מאונטריו, 12 מניו ברנזוויק ו-12 מנובה סקוטיה) לכהן כחברים בסנאט הקנדי.
בבחירות שנערכו בנובה סקוטיה בספטמבר, זכתה מפלגת האנטי-איחוד ב-18 מתוך 19 נציגי הפרובינציה לבית הנבחרים של קנדה ובבחירות הפנימיות בפרובינציה, שנערכו ב-1868, זכתה מפלגה זו ב-36 מתוך 38 המושבים במועצה המחוקקת של נובה סקוטיה. במשך שבע שנים הובילו ויליאם אננד וג'וזף האו מאבק בלתי מוצלח לשכנע את ממשלת בריטניה להוציא את נובה סקוטיה מהאיחוד הקנדי. ממשלת הפרובינציה הביעה באופן נחרץ את התנגדותה לאיחוד וטענה שהוא לא היה יותר מסיפוח של נובה סקוטיה לפרובינציית קנדה.
קודם לכניסת חוק האיחוד לתוקף היו דאגות בנוגע לאפשרות של "ואקום חקיקתי" שיתרחש במהלך התקופה של 15 החודשים בין דחיית פיזורו של הפרלמנט של פרובינציית קנדה באוגוסט 1866, לבין פתיחת הפרלמנט החדש של הדומיניון בנובמבר 1867. כדי למנוע זאת, הורה חוק החוקה על "המשכיות החוקים הקיימים" של שלוש המושבות של קנדה, נובה סקוטיה וניו ברנזוויק, עד לחקיקת החוקים החדשים על ידי הפרלמנט של הדומיניון החדש. כך, "המערכות הפיננסיות של הדומיניון, המרקם שלו ובעלי התפקידים שלו, יכלו לפעול על פי החוקים הישנים של פרובינציית קנדה" לאחר האיחוד, ומוסדות וארגונים רבים המשיכו לפעול ולהיות "אחראים באותו אופן כלפי הממשל הפדרלי החדש ממש כפי שעשו כלפי ממשלות הפרובינציות".
אבות האיחוד
קבוצת אבות האיחוד המקורית מונה 36 אישים. "האבות" המאוחרים יותר, שהובילו את הצטרפותן של הפרובינציות הנוספות לאחר 1867, מכונים גם הם "אבות האיחוד". באופן זה, אמור דה קוסמוס, שהיה פעיל להנהגת הממשל הדמוקרטי בקולומביה הבריטית ולצירופה לקנדה, נחשב גם הוא על ידי רבים אחד מאבות האיחוד. באופן דומה, ג'ואי סמולווד, ראה עצמו כ"אחרון אבות האיחוד", בשל העובדה שהוא הוביל את הצטרפות ניופאונדלנד לקנדה ב-1949.
הצטרפות פרובינציות נוספות
ב-1869 רכש הכתר את "ארץ הנסיך רופרט" ואת "הטריטוריה הצפון-מערבית" מחברת מפרץ הדסון (אם כי התשלום הסופי הועבר לחברה רק ב-1870). לאחר הרכישה הועבר השיפוט על השטחים הללו ב-15 ביולי 1870 והם אוחדו לטריטוריות הצפון-מערביות. ב-1880 העבירה בריטניה את כל האיים הארקטיים שבצפון אמריקה שהיו בשליטתה לידיה של קנדה, כשהצפוני מבין האיים הוא האי אלסמיר. משטחים רחבי ידיים אלו נוצרו שלוש פרובינציות, מניטובה, ססקצ'ואן ואלברטה ושתי טריטוריות, יוקון והטריטוריות הצפון-מערביות, בנוסף לשטחים שצורפו לקוויבק, אונטריו ומניטובה. ב-1 באפריל 1999 הופרדה טריטוריה שלישית מתוך שטחי הטריטוריות הצפון-מערביות, נונאווט.
זיר"ה
זיר"ה (זכויות יוצרים ברשת האינטרנט) בע"מ היא חברה ישראלית שהוקמה באפריל 2011 בבעלות גופי מדיה במטרה להיאבק בהפרת זכויות יוצרים ברשת האינטרנט. החברה נמצאת בבעלותם של תאגידי התוכן "yes", "HOT", ומפיצת הסרטים "יונייטד קינג", ומתוקצבת על ידיהם. רוכשים ממנה שירותי אכיפה כמעט כל גופי השידור בארץ לרבות מפיקים ויוצרים ובהם ADD, RGE, סלוצקי הפקות, דורי מדיה, "אימג'ין מדיה" ועוד. החברה ממלאת את תפקידו של ארגון אלי"ס, שפעל בתחילת המאה ה-21.
פעילות החברה
באפריל 2011 קבעה הרשות להגבלים עסקיים בהחלטה מקדמית שלא תפסול התאגדות שכזאת במסגרת חוק ההגבלים העסקיים, ובעקבות זאת ב-28 בדצמבר 2011 הוקמה החברה. החברה הביאה להורדה לסירוגין של אתרי אינטרנט רבים, ובכללם אתרים גדולים כגון "Wnet" ,"Idown" ו"הורדות.נט", שבהם גלשו כ-100 אלף משתמשים ביום. החברה פועלת נגד הפרות זכויות יוצרים ברשת האינטרנט ובכלל זה הפרות זכויות יוצרים באתרים מפרים, פלטפורמות שיתוף וידאו, בלוגים וכן בשירותי מסרים מיידיים (כגון סדרות) נגד הפרות זכויות יוצרים ברשת האינטרנט, לרבות הסעדים של צווי חסימה, חשיפת פרטי משתמש וכן ענישה פלילית נגד הפרות זכויות יוצרים על דרך עיסוק, בהיקף מסחרי ולמטרות הפרת רווח כספי ברשת האינטרנט.
תגובות ופעילות נגד הארגון
חלק מן האתרים הפירטיים בחרו למחות כנגד הארגון, חלק בגלוי או בהטרלה. כך אתר הורדות.נט, לאחר עלייה מחודשת אחרי סגירה, בחר להקים אתר בשם Izira.info כמנוע החיפוש לשמות שחרור. אתר "סדרות" עושה שימוש בתמונתו של עורך הדין של זיר"ה, ערן פרזנטי, באתר ופעל במשך תקופה תחת הדומיין Zira.Online וגם תחת הדומיין sdarot.zira. כמו כן הוקם אתר בשם 'האמת מאחורי ארגון זיר"ה' תחת הדומיין stop-zira.org ובהמשך עבר לכתובת zira.law.blog, שגם פתח בעצומה נגד הארגון באתר atzuma. בעקבות קמפיין זיר"ה, אתר "סדרות" יצר סרטון נגדי פארודי שקורא להתנתק מ-yes ומ-HOT.
הפלטפורמות השונות החלו בהוספת שקופית המלווה את תחילת תוכניות המקור הבלעדיות שלהן, במטרה להעלות את המודעות נגד צפייה פיראטית וההשלכות שלה על התעשייה.
מסר (חברה)
'''מסר ב.א.ב. בע"מ''' היא חברת בת של דפוס בארי, בשותפות עם בר שיווק והפצה ואביב שיגור, העוסקת בהפצה של דואר כמותי.
"מסר" הוקמה בשנת 2002 במטרה להתחרות בחברת דואר ישראל בשוק הדואר הכמותי (דואר הנשלח בכמויות גדולות על ידי בנקים, חברות אשראי, חברות תקשורת וכדומה). דפוס בארי הוא גורם מרכזי בתחום ההדפסה והעיטוף של דואר כמותי, וחברת "מסר" משלימה את פעילותו בתחום זה.
חוק הביטחון הלאומי בהונג קונג
חוק הביטחון הלאומי בהונג קונג או בשמו המלא החוק של הרפובליקה העממית של סין להגנת הביטחון הלאומי של האזור האדמיניסטרטיבי המיוחד של הונג קונג היא חקיקה ביטחונית שהועברה ביוני 2020 על ידי הוועדה הקבועה של הקונגרס העממי הלאומי במקום המועצה המחוקקת של הונג קונג. חוק כזה נדרש בסעיף 23 של חוק היסוד של הונג קונג אך ניסיונות עבר להעבירו כשלו בשל התגובות הציבוריות שהיו שליליות במיוחד.
החוק הנוכחי שהועבר על ידי המפלגה הקומוניסטית עוקף את סמכות המועצה המחוקקת של הונג קונג ומקנה משמעות פליליות לפעולות של "בדלנות, חתרנות, טרור והשפעה חיצונית בהונג קונג". החוק מקנה סמכויות נרחבות לשירותי ביטחון לאומי של הרפובליקה העממית להקים נציגויות בהונג קונג; לעצור, לחקור ולהעמיד לדין אנשים החשודים בפעולות שנמנו להלן הן בהונג קונג, הן על ידי שופטים שיבחרו במיוחד על ידי ראש הרשות המבצעת של הונג קונג, והן על ידי בית משפט של הרפובליקה העממית, כאשר החוק מתיר להעביר מואשמים דרך מעברי הגבול ליבשת ללא הליך הסגרה. סעיף 38 של החוק מגדיר שהחוק חל על כל אדם, גם כזה שלא נמצא או מתגורר בהונג קונג.
נמתחה ביקורת חריפה על החוק בטענה שהגדרותיו הן מעורפלות בכוונה בשביל להוות תירוץ לשירותי הביטחון ולאפשר להם לעצור כמעט כל אחד אף על עברות מינוריות דוגמת הקראה של סיסמאות מחאה, הדפסה והצגת שלטים, גרפיטי וכדומה, מה שרומס את חופש הביטוי של תושבי העיר. ביקורת נמתחה גם על אי הקניית אפשרות הוגנת להגנה בבית משפט – שכן השופטים בהונג קונג ייבחרו במיוחד, ואלה בסין רבתי מתגאים באחוזי הרשעה של למעלה מ-99 אחוז. כמו כן ביקורת הוטחה בממשלה הסינית שהפרה את עקרון מדינה אחת, שתי שיטות שבוסס במסגרת ההצהרה המשותפת בריטניה-סין (1997) בה סין התחייבה לאפשר להונג קונג ותושביה ליהנות מזכויות נוספות למשך 50 שנים.
בריטניה, טאיוואן ואוסטרליה הבטיחו לאפשר למליונים מתושבי הונג קונג להוציא דרכונים שלהן ואף להגר אליהן. עם זאת ארצות הברית הצהירה שלאור החוק אין היא יכולה להתייחס להונג קונג כאזור ממשל מיוחד והסירה את זכויות הסחר המיוחד של הונג קונג במסגרתו הונג קונג לא נכללה בהרבה מהגבלות הסחר עם סין אשר הושמו לאור מלחמת הסחר בין המדינות. בנוסף, השעו בריטניה, אוסטרליה וקנדה את הסכמי ההסגרה עם הונג קונג בשל החוק.
לאחר חקיקת החוק אחד המלונות בהונג קונג הוסב למשכן של משרדי הביטחון הלאומי של הממשלה הסינית.
כמו כן, בעקבות חקיקת החוק הרשת החברתית טיקטוק הודיעה כי היא תפסיק לפעול בהונג קונג כחלק ממגבלות הצנזורה בסין.
בושטינה
העיירה בושטינה (באוקראינית: Буштино, ברוסית: Буштына, בגרמנית: Buschtyno; במקורות היהודיים בושטינא או בישטינע) היא יישוב עירוני במערב אוקראינה במחוז זקרפטיה. באזור טייצ'יב. כ-10 ק"מ צפונית לעיר טייצ'יב. בעיירה מתגוררים כ-8500 תושבים.
היסטוריה
המקום נזכר לראשונה בשנת 1389. בושטינה שוכנת באזור ההיסטורי של רוזנות מרמורש שהייתה תחת השלטון האוסטרו הונגרי עד סוף מלחמת העולם הראשונה. אז עבר האזור לשליטת הרפובליקה של צ'כוסלובקיה. בשנת 1940 השלטון עבר לידי הונגריה ששלטה בו עד סוף מלחמת העולם השנייה. מאז עבר האזור לשליטת ברית המועצות ומאז עצמאותה השטח בשליטת אוקראינה.
רוב תושבי העיירה הם רוסינים עם מיעוט הונגרי. במפקד משנת 1930 נמנו בעיירה 3,496 תושבים, מתוכם 1,042 יהודים. בשנת 1957 הוכרז המקום כישוב עירוני.