cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המושבה הסוציאליסטית לאנו
רקע
גׁ'וב הארימן, עורך דין בהכשרתו ופוליטיקאי, היה מייסד ההתיישבות הקואופרטיבית הסוציאליסטית. הארימן התמודד לתפקיד מושל מדינת קליפורניה מטעם מפלגת הלייבור הסוציאליסטית והיה גם המועמד לתפקיד סגן הנשיא ארצות הברית בבחירות 1900 מטעם המפלגה הדמוקרטית, תחת המועמד יוג'ין ו. דבס. היה פעיל נחוש לקידום הסוציאליזם בארצות הברית. לאחר שנכשל בהתמודדותו לתפקיד ראש העיר לוס אנג'לס ב-1911 החליט הרימן לשנות את פעולתו מהכיוון הפוליטי, לניסיון הגשמה של הרעיונות בהם האמין, ובהם הייתרונות הגלומים בכלכלה שיתופית. כמו רבים לפניו, סבר הרימן כי הקמת מושבה סוציאליסטית מתפקדת בתוך החברה הקפיטליסטית תביא בסופו של דבר לאימוץ רעיונות הסוציאליזם על ידי ההמונים.
"התבהר לי שאנשים לא ינטשו את דרכי חייהם, טובים או רעים, קפיטליסטיים או אחרים, עד שיתפתחו צורות חלופיות שיוכלו להציג חלופות, שיהיו טובות לפחות באותה המידה כמו חייהם הקודמים" הסביר לאחר מכן.
כמה חברים אמידים מקליפורניה נרתמו לרעיות ונרכש האתר בן 9,000 האקר, כ-72 ק"מ מצפון ללוס אנג'לס בעמק אנטלופ. האדמה הייתה בבעלות קבוצה קודמת של סביבתנים שניסו ליישב את השטח והכשירו את חלקו, אולם ההתיישבות שלהם כשלה והם ביקשו למכור את הקרקע לצד זכויות המים, שהיו מאוגדים בחברה בשם 'מסקל מים וקרקעות' במחיר נמוך מערכו המקורי כדי לכסות חלק מהוצאותיהם - 150 אלף דולר.
קבוצה בת 9 חברים נתמנתה כדירקטוריון בסתיו 1913, במטרה לתכנן את תקצוב ההתיישבות הסוציאליסטית החדשה. שם החברה שונה לחברת 'לאנו דל ריו' ב-1914.
הקמה
העיתון ווסטרן קאמרד (The Western Comrade) נרכש על ידי הרימן ב-1914 והפיץ ידיעות ופרטים על ההתיישבות החדשה בפני הציבור הרחב. כדי להצטרף כחבר, נדרשה רכישת 2000 ממניות החברה במחיר דולר למניה, והתיישבות בשטח. המתיישבים הורשו לרכוש עד שלושת רבעי המניות באשראי שאותו החזירו בניכוי חלק משכר עבודתם במושבה. המועמדים נדרשו להיות אנשים אידיאליסטיים, חרוצים ומיושבים בדעתם. כדי להבטיח את העמידה בתנאים אלו נדרשו המועמדים להציג לפחות שלוש המלצות שנכתבו על ידי מזכיר או נשיא איגוד מקומי, וכן לעמוד בראיון קבלה. בתחילה, התקבלו לקבוצה רק אנשים ממוצא קווקזי. מאמר שפורסם בעיתון 'ווסטרן קומראד' ניזה להסביר אפליה זו בכר ש"דחיית הבקשות איננה נובעת מדיעה קדומה, אלה כיוון שעירוב גזעי אינה נראית רצויה בכאלו קהילות".
למתיישבים הובטח תחילה שכר יומי של 4$, ממנו ינוכו הוצאות מחייתם וכן דולר ביום לכיסוי עלויות הרכישה של השטח והציוד שנקנו באשראי. הובטחה גם חופשה שנתית בת שבועיים, והמתיישבים הורשו לשמור על רכושם האישי ובכללו על מכוניות. בפועל, הבטחות אלו התבררו כאשליות שכן השכר הוחזק במושבה בחשבון נאמנות, והמושבה נדרשה לשלם במזומן רק אם הגיעה לרווחיות, מצב שמעולם לא התממש. בהמשך ננטש הסדר זה, ונקבע שהמושבה תמלא את צורכי המתיישבים בתמורה לעבודתם. העיתון ווסטרן קאמרד צייר את המצב במושבה החדשה באור חיובי, שעורר בקרב המועמדים והמצטרפים דימוי לא מציאותי של מצבה האמיתי - מה שבהמשך עורר חוסר שביעות רצון ומרירות.
האגודה פתחה שעריה למצטרפים באחד במאי 1914. באותה עת התגוררו בשטח רק חמישה חברים, לצד מספר סוסים, פרה וחמישה חזירים. בתחילת 1915 התגוררו במושבה כבר 150 חברים, והיו בה מאה פרות ו-110 חזירים. הוקם גם בית עם שאירח הרקדות ואסיפות. גברים רווקים התגוררו במגורים משותפים בעוד זוגות נשואים התגוררו באוהלי בד בימיה הראשונים של המושבה. תוך זמן קצר נבנו במושבה גם משרד דואר, מחלבה ומכבסה.
בשנה השלישית מנתה המושבה כבר כ-800 נפש, אך החברה התקשתה להגדיל את ההון העצמאי שלה למעל מאה אלף דולרים. לפיכך, הורדה מכסת המניות המינימלית לחבר מצטרף ל-500.
תכנון המושבה נעשה על ידי האדריכלית ומתכננת הערים הפמיניסטית אליס קונסטנס אוסטין, והיא נחשבת לפרויקט המוכר ביותר שתוכנן על ידיה. המושבה תוכננה כ'עיר מעגלית' שתכלול בניינים אדמיניסטרטיביים, מסעדות, כנסיות, בתי ספר ושווקים. הבתים אמורים היו להיות מעוצבים מתוך מחשבה פמיניסטית - בתים נטולי מטבח פרטי, אזורי מעונות יום משותפים, ריהוט מובנה, רצפות מחוממות - דברים שאמורים היו לצמצם את עבודות הבית הנעשות על ידי נשים. ב-1917 נחשפה תוכנית נועזת אף יותר לבניית שורות-בתים, פארק מרכזי וגני שעשועים. תוכניות אלו עמדו בדיסוננס למול המציאות של המתיישבים אשר התגוררו באוהלים ובבקתות בנות שני חדרים.
מרבית המתיישבים הגיעו ממערב ארצות הברית, והיו רגילים לסביבה שיש בה הרבה חקלאים ואנשי עסקים ומעט עובדים שכירים. המושבה התאפיינה בריבוי מחלוקות אישיות ופוליטיות קטנות כבר מימיה הראשונים, והתוצאה הייתה עזיבות מתמידות. רבים מהמתיישבים הגיעו בעקבות דמותו הכריזמטית של הארימן, אך אחרים הגיעו מתוך מניעים חומריים גרידא.
המושבה הגיעה לשיא גודלה בקיץ 1917 כשלמעלה מ-1100 מתיישבים התגוררו בה. באותו הזמן הוקמו כבר בתים ארעיים בשטחה, וכן הוקמו מספר מבני קבע דוגמת חדר אוכל משותף, מלון, ומספר מבנים תעשייתיים - ובכללם מכלאת הארנבים הגדולה ביותר בארצות הברית ובית דפוס בו הודפסו גיליונות הווסטרן קאמרד. ניטע גם פרדס, וכן נזרעו שטחי אספסת בני 2000 אקר.
חיי המושבה לאנו דל ריו
בלאנו הוקם חדר אוכל משותף, אך כל אחד היה רשאי גם לבשל במטבחו הפרטי.
כלכלה
על אף שלאנו כמעט ולא מכרה לשוק החיצוני, הכלכלה המקומית שלה הייתה ברת קיימא כמעט לגמרי. היא כללה חקלאות, פרדסים, ארנבייה, חצר עופות, בריכות דגים, בית דפוס ומפעל צבע. על אף האזור הצחיח והקרקע החולית, החקלאות של לאנו פרחה. באמצעות המים שרכשה החברה, הצליחו להפוך את האדמה היבשה לפורה. מזג האוויר החם של דרום קליפורניה הוכיח עצמו דווקא כאידיאלי לגידולים מסוימים - אספסת, תירס וחיטה היו הגידולים המרכזיים של המושבה. ב-1916 לאנו גידלה כ-90% מהמזון שצרכה. אחת הסיבות לקושי של לאנו לייצא את מוצריה הייתה המרחק שלה מתחנת הרכבת הקרובה, אולם על אף שכלכלת הייצוא של המושבה מעולם לא מאוד התפתחה, בכל זאת הצליחה למכור טובין מסוימים לשוק הכללי - שטיחים, בגדים תחתונים וסמרטוטים.
בשלב מסוים הבינו אנשי הקומונה כי ההתחייבות לשכר קבוע של 4 דולרים ליום עבודה לחברים, הייתה בלתי מעשית שכן לחברה לא היו כל סיכויים לצבור רווחים מהעבודה בשנותיה הראשונות - והיא הפכה עצמה לחשופה לתביעות מצד חברים לא מרוצים שהצטרפו אליה משיקולים כלכליים. בשלב מסוים הוחלט כי כל חבר יקבל שכר במזומן רק בהתאם להכנסות הממשיות של המשק.
חינוך
מערכת החינוך של לאנו נחשבה לטובה, והתבססה על שיטת מונטסורי ועל עקרונות החינוך התעשייתי - שיטות שדגלו בעיתות למידה התנסותית ולמידה אקטיבית, שיטות לימוד שתאמו לערכים הסוציאליסטיים של המתיישבים. בבית הספר גידלו הילדים פינת חי, בנו בעצמם את מתקני הלימוד, קבעו בעצמם את חוקי בית הספר וערכו 'שימועים' משמעתיים. בהתאם לתפיסת חלוקת העבודה המגדרית של לאנו, נערות למדו ב'מחלקת מדעי אחזקת הבית'.
פעמים אחדות בשבוע נערך במושבה גם בית ספר ערב למבוגרים.
תרבות ופנאי
אחד במאי, חג הפועלים ומועד הקמת ההתיישבות היה חג קהילתי בלאנו, שכלל מצעד ופיקניק קהילתי. בערבי חמישי ושבת נהגו לערוך ריקודים. אחד המתיישבים תיאר את הריקודים כך: "גם אם לאנו לא הייתה נותנת לי יותר מהתענוג של לקחת חלק בריקודים, הייתי מרגיל שקיבלתי את גמולי עבור כל המאמצים שעשיתי כדי להיות חבר בקהילה זו". במקום הוקם גם בית ספר לאומנות, ספריה עם אלפי כרכים.
קריסת המושבה בקליפורניה
היציבות הפוליטית בלאנו הופרה בשל מאבקים פנימיים בחבר המנהלים שהיה מורכב תחילה מ-7 ולאחר מכן מ-9 חברים, וכן בקרב האספה הכללית שהורכבה מכלל חברי ההתיישבות שהיו בעלי המניות של הקואופרטיב. על אף שהוועד המנהל היה יעיל למדי, הצהרת העקרונות של הקהילה הבטיחה "בעלות שווה, שכר שווה ואפשרויות חברתיות שוות" אך בפועל לאנו נוהלה באופן ריכוזי יחסית על ידי הוועד המנהל. התפתחו קבוצות אופוזיציוניות לוועד המנהל, ולניהול הריכוזי. חלק מהחברים פקפקו בעקרונותיו הסוציאליסטיים של לארימן.
גם החלטות האספה הכללית הושפעו מסכסוכים אישיים, שיצרו סביבה פוליטית לא יעילה. דיונים וויכוחים נמשכו שעות, ולבסוף נדחתה ההחלטה לכינוס הבא. אחד מתומכיו של הרימן, ר.ק. ויליאמס כתב: "החדשים שהגיעו לכאן מלאים באידיאלים ורעיונות בדבר סוג משונה של דמוקרטיה שאינה במקומה בגוף העוסק ב... עבודה מעשית. יש להתעקש, אם ההתיישבות הזו דינה להתקיים, לפעול על פי נוסחאות מנוסות של תאגידים וארגונים תחת הקפיטליזם. אנחנו לא מנסים להעלות כאן תיאטרון רפאים אוטופי". התומכים חשו כי ביטול חבר המנהלים יביא לאנרכיה ולכאוס וכי השליטה המרכזית חיונית להיווצרות מושבה סוציאליסטית פורחת.
גורם נוסף להתפרקות הקומונה היה משבר המים. הרימן הבטיח כמויות גדולות של מים למושבה הגדלה. על אף שתאורטית היה ללנו די מים כדי לקיים עצמה ולצמוח, את חלקם ניתן היה לאגור רק באמצעות בניית סכר. המושבה הגישה בקשה להיתר להקמתו, אך נציב התאגידים בקליפורניה דחה את הבקשה בטענה כי לאנשי המקום אין את הניסיון הדרוש לכך, ואף לא את ההון הנדרש לצורך ביצוע הפרויקט. על אף שמתכנני המושבה היו מודעים לבעיה זו, המשיכו להכחיש את מצוקת המים של ההתיישבות בפני קונים פוטנציאליים עד מאי 1917.
מלחמת העולם הראשונה תרמה אף היא לדעיכת הקומונה. על אף שבאופן רשמי תמכה לאנו ברעיונות פציפיסטיים, וביקשה להבטיח שחבריה יהיו מתנגדים מצפוניים לגיוס, איבדה המושבה צעירים רבים לחובת הגיוס. המלחמה הפעילה גם לחץ כלכלי על הקומונה, שכן היא יצרה מקומות עבודה רבים יותר בשכר גבוה יותר, אשר משכו את חברי המושבה שחשו פחות מחויבים לרעיון ההתיישבות.
ניו לאנו, לואיזיאנה
המתיישבים הנותרים בקהילת לאנו דל ריו בקליפורניה הגישו בשנת 1918 בקשה לפשיטת רגל, לאחר שורה של הליכים משפטיים כושלים. שרידי המבנים עדיין נראים באתר. כיום האתר בו פעלה המושבה רשום כעת כנקודת ציון היסטורית מס '933 בקליפורניה.
רק בשנת 1921 חל שיפור במצבה הכלכלי של ניו לאנו, תחת הנהגתו של ג'ורג' פיקט, סוכן ביטוח ומראשוני המייסדים, אשר ניהל אותה עד פירוקה ערב מלחמת העולם השנייה. הארימן שנזדקן נאלץ לעזוב את לואיזיאנה, שתנאי אקלימה הלח היו רעים לבריאותו ושב לחיות בלוס אנג'לס בה נפטר בשנת 1928. בתחילת 1921 שנה הייתה שרויה הקומונה במחסור חומרי קשה ביותר - כשהיא נאלצת לפרק חלק מביקתות המגורים כדי לקנות תמורתם מזון. אך פיקט הצליח לגייס תרומות גדולות, וכן לגייס חברים חדשים לחברה הקואופרטיבית שרכשו מניות באלפיים דולר בכסף מזומן או בנכסים. עם זאת, הכסף שהושג הושקע בעיקר בפיתוח מבני המגורים ובניית בתים חדשים, ולא בהשקעות הון מניבות ועיבוד השטחים החקלאיים. חלק מהכסף הושקע בהקמת ענפי תעשייה שסיכויי ההצלחה שלהם לא היו גדולים. שיטות עיבוד הקרקע היו מיושנות והחקלאים לא שמרו על טיוב הקרקע ועל מחזור זרעים רציונלי. לפיכך למרות התרומות וההצטרפות של חברים חדשים, הקומונה צברה חובות הולכים וגדלים.
במקביל רכש פיקט שלוש חוות חקלאיות נוספות על לאנו במרחק רב מהמושבה - חווה לגידול אורז ושתי חוות עם פרדסים ובקר, שבכל אחת מהן יושבו כ-15 מחברי הקומונה. בשנת 1920 נאמדו חובותיה של הקומונה על כ-600 אלף דולר, אל פיקט החל להשקיע את כספיה בהשקעות בתחום קידוח הנפט והגז. לאחר חמישה ניסיונות קידוח לעומק 3000–4000 רגל הופסקה עבודה זו מחוסר אמצעים להמשיכה.
בתחילת שנות ה-30 עמד מספר חברי ניו לאנו על כ-400. המשבר הכלכלי פגע במצבה הכלכלי עוד יותר עם ירידת מחירי התוצאת החקלאית וצמצום הביקושים. גם הרכבה החברתי השתנה, כשהצטרפו אליה נפגעים רבים של האבטלה ההמונית, אשר שוחררו מהחובה לרכוש מניות חבר. מצב דברים זה יצר גם חיכוכים בין החברים הוותיקים בעלי המניות לחברים החדשים מחוסרי המניה אשר תבעו אף הם שוויון זכויות בהתאם לעקרונות המושבה. בין המצטרפים החדשים נתברר כי ישנם גם בעלי עבר פלילי, ורבים מהם עזבו תוך שהם נוטלים עימם מרכוש הקומונה.
פיקט קיבל כחברים בקומונה מספר פנסיונרים, אשר רכשו מניות ב-2000 דולרים במזומן והלוו לה עוד אלפי דולרים בריבית של שישה אחוזים. על פנסיונרים אלו לא הוטלה חובת העבודה בקומונה. הסכמי הלוואה אלו הסתבכו כשהקומונה לא הצליחה לעמוד בפרעון, ושניים מהלווים פנו לבתי הדין בדרישה לעיקול חלק מציוד המושבה. המושבה נאלצה להוציא סכומי כסף הולכים וגדלים גם להתמודדות עם המאבקים המשפטיים מול חבריה לשעבר. המושבה הרדיקלית שתמכה בביטול הפרדה הגזעית התקשתה גם להשתלב במרקם החברתי של סביבתה הדרומית.
ב-1934 הפסידה המושבה חלק גדול מרכושה לטובת הבנקים, וב-1935 הגישו נושיה תביעה לפירוק נכסים. בית המשפט דחה את יישום פסק הדין לאביב 1936. בין 1936 ל-1939 מונו למושבה על ידי בית הדין שלושה אפוטופרוסים, שלפחות אחד מהם הצליח להעביר לרשות עצמו חלק מרכושה. ב-1939 דחה בית הדין את ערעור חברי הקואופרטיב וציווה לעקל את כל רכוש המושבה לנושים. בתקופת המאבקים המשפטיים, הושחתו רבים מהמבנים והציוד במושבה. עד שנת 1947 עוד ניסו חלק מחבריה לתבוע בבתי הדין בגין הפסדים שנגרמו להם.
המשרד לקידום מעמד האישה
המשרד לקידום מעמד האישה הוא משרד ממשלתי, שממשלת ישראל השלושים ושבע החליטה על הקמתו ועל מינוי השרה מאי גולן לעומדת בראשו. הקמת המשרד אושרה על ידי הכנסת ב-1 במאי 2023.
הקמת המשרד ותפקידו
הרשות לקידום מעמד האישה היא רשות ממשלתית, העוסקת בקידום מדיניות בנושא מעמד האישה בישראל; בתיאום בין הגופים המטפלים במעמד האישה בישראל; בגיבוש פעילות למניעת אלימות נגד נשים ומיגור תופעת הזנות בישראל.
מרד קנטון
מרד קנטון (באנגלית: The Canton Coup), שפרץ ב-20 במרץ 1926, הידוע גם בשם "תקרית ג'ונג-שאן" או "תקרית ה-20 במרץ", היה טיהור של גורמים קומוניסטיים של הצבא הלאומני בגואנגג'ואו ("קנטון") שביצע צ'יאנג קאי-שק. המקרה חיזק את כוחו של צ'יאנג עוד לפני שיצא למבצע "המשלחת הצפונית" שהפך בעקבותיו למנהיג העליון של המדינה.
רקע
בעת ניסיון המרד, פעלו המפלגות הלאומניות והקומוניסטיות של סין במסגרת החזית המאוחדת הראשונה, שהשתלטה על השליטים מצביאי הצבא המקומיים שפיצלו את המדינה ליחידות נפרדות. ברית המועצות עזרה לשתי הקבוצות. במיוחד עזרה האקדמיה הצבאית של וומפואה. הדבר סייע לסון יאט-סן לחזור לשלוט על גואנגדונג. לאחר מותו מסרטן ב־1925, החלו הלאומנים במאבק מנהיגותי ממושך שכלל מלחמה בין-אזורית. ההתנקשות בחייו של ליאו ז'ונגקאי הובילה להדחתו של הו חנמין ולקידומו של צ'יאנג קאי-שק, אז מפקד האקדמיה הצבאית, כמפקד הצבא המהפכני הלאומי. הכינו תוכניות למתקפה צפונית נגד השליטים המצביאים האזוריים, אבל המנהיגות נותרה מחולקת - בעיקר בין צ'יאנג מימין לבין השמאל בראשות וואנג ג'ינגוויי. בתמיכת הסובייטים והקומוניסטים התחזק האגף השמאלי. אמנם המטרה הסופית של הלאומנים הייתה סוציאליזם, אבל וועידת המפלגה בינואר 1926 העמידה את הקומוניסטים במשרות אסטרטגיות, ונראה כי המפלגה כמעט כולה הייתה בשליטה שמאלנית.
ניסיון למרד
ספינת המלחמה ס.ס. יונגפנג שונתה לשם Zhongshan לכבוד סון יאט-סן בעקבות מותו. זאת הייתה הספינה החזקה ביותר בחיל הים הלאומני. רב החובל שלה, לי ז'ילונג, היה קומוניסט, שעבד עם יועץ חיל הים הסובייטי. הם העבירו את ספינת המלחמה לגואנגג'ואו כדי לתמוך במרידות באזור, ובכך הדאיגו את הלאומנים. בליל 18/19 במרץ היא הועברה פתאום מגואנגג'ואו למעגן ליד צ'אנגג'ואו ("האי של דאין"). למחרת הפליגה בחזרה.
בדו"חות שלאחר מכן, צ'יאנג הצהיר כי הוא נבהל כאשר מפקד האונייה טען שהוא פועל על פי פקודות ממנו, שמעולם לא נתן. חשדותיו גברו עוד יותר עקב שיחות טלפון מוזרות רבות, שהגיעו מאנשים שונים וגורמים שהתעניינו בלוח הזמנים שלו. בתגובה, צ'יאנג רכש כרטיס נסיעה בספינת קיטור יפנית לשאנטו, אך בסופו של דבר החליט להילחם במקום לברוח. אנדריי בובנוב, ראש המשלחת הסובייטית בגואנגג'ואו, ציין בדו"חותיו כי התקרית נגרמה כתוצאה מ"מרד נפל" של כמה מהמפקדים הקומוניסטים בצבא הלאומני.
ב-20 במרץ 1926 הכריז צ'יאנג על משטר צבאי וחתך את רשת הטלפון של גואנגזו. הוא השתמש בצבא הלאומני ובצוערים של האקדמיה הצבאית של וומפואה (שם הוא היה המפקד) כדי לעצור את הקומיסרים הפוליטיים הקומוניסטים שלו. גם קפטן אוניית הקרב, לי ז'ילונג, נעצר בחדרו עם שחר וכוחות אחרים אבטחו את ספינת המלחמה, כאשר ג'יאנג דינגוון תפס את מקומו של לי בפיקוד הצי. המגורים של המנהיגים הקומוניסטיים ושל יועציהם הסובייטים, הוקפו בחיילים והם היו למעשה במעצר בית. כמו כן נעצרו קומוניסטים שהיו בדיוויזיה השנייה וגם אלה שהיו באקדמיה הצבאית וואמפואה - כולל ג'ואו אנלאי. לאחר מכן הם גורשו בעקבות צווים אחרים. אנשיו של צ'יאנג פרקו גם את משמרות הפועלים של הקומוניסטים. גנרל ויקטור רוגצ'ף, ראש המשלחת הצבאית הסובייטית בגואנגג'ואו, נמלט לבייג'ינג, אך וסילי בליוכר, היועץ הצבאי של הלאומנים, ומיכאיל בורודין, היועץ המדיני שעזר לקומוניסטים נעצר, ועוזרו גורש.
לאחר האירוע
טרוצקי ברוסיה והוועדות המרכזיות של המפלגות הקומוניסטיות בשאנגחאי וגואנגדונג התנגדו להסדר עם צ'יאנג, אך סטלין תמך בו. ב-15 במאי דרשו הלאומנים מן הקומוניסטים "לא לבטא שום ספק או לבקר את ד"ר סון או את עקרונותיו"; כמו כן נדרשו הקומוניסטים, לספק רשימות של חבריהם בתוך המפלגה, לדאוג שלא יעלה על שליש מספר חבריהם בכל ועדה עירונית, מחוזית או מרכזית. שלא ישמשו כראשי מחלקה או מפלגה ממשלתיים. באותה ישיבה אושרה הנהגתו של צ'יאנג במפלגה ובצבא, והסתיים הפיקוח האזרחי על הצבא הלאומני. "צווי חירום" הרחיבו עד מהרה את כוחו של צ'יאנג למשך זמן מבצע המשלחת הצפונית, אם כי שליטתו הישירה בצבא נותרה חלקית בשל הרכבו האזורי ונאמנותו המחולקת.
ב-7 באפריל התפטר וואנג ג'ינג-וויי מתפקידו והודיע שהוא ייסע לחו"ל; הוא יצא לצרפת בחשאי ב-11 במאי. בובנוב חזר לרוסיה באותו חודש. ואנג חזר באפריל של השנה הבאה, כשהוזמן על ידי בורודין להתמודד עם הצלחתו של צ'יאנג. ג'ואו אנלאי, שהוסר מתפקידיו בגואנגג'ואו, נסע לשאנגחאי, שם ארגן שביתות של מאות אלפי פועלי מפעלים בחודשים פברואר ומרץ 1927.
מחלוקת
הקומוניסטים הכחישו כי הייתה מזימה נגד צ'יאנג וכי מעשיו נועדו רק להסיר את השפעת השמאל בראשות וואנג ג'ינגוויי מהשפעה על הצבא ועל האקדמיה הצבאית החשובה של גואנגזו. ההיסטוריונים אינם מסכימים בשאלה אם האירוע היה אירוע מזויף על ידי צ'יאנג קאי-שק, או באמת הייתה מזימה קומוניסטית לחטוף אותו ולהגלות אותו לוולדיווסטוק, או שמא כל העניין היה רק רצף של "אי הבנות, חיבורי טלפון לקויים ויריבויות אישיות בין העובדים הזוטרים".
ואדים מלר
ואדים מלר (ברוסית: Вадим Георгиевич Меллер; 1884 – 1962) היה אמן אוקראיני-רוסי, צייר אקספרסוניסטי, צייר-קונסטרוקיסט. ב-1925 הוענקה לו מדליית זהב בתערוכה הבינלאומית של אמנויות דקורטיביות ותעשייה מודרנית (אר דקו) בפריז.
ביוגרפיה
ואדים מלר נולד בסנט פטרסבורג. הוא היה בנו השני של פקיד בכיר במשרד המשפטים באימפריה הרוסית. אביו, ג'ורג' מלר, היה שוודי בן אצילים; אמו, הלנה קרסו, הייתה חצי איטלקייה וחצי יוונית, וגם ממשפחת אצולה הוא התחתן עם נינה גנקה. ואדים מלר נפטר בקייב.
חינוך
בשנים 1903–1908 למד מלר באוניברסיטת קייב. בשנת 1905, הוא ביקר בז'נבה, שווייץ, שם לקח שיעורי אמנות בבית הספר הפרטי של פרנץ רובוד. ב-1908, המשיך את לימודיו בבית הספר הפרטי לאמנות לרישום וציור של היינריך קניר במינכן, גרמניה. שם פגש מלר את חברו הסטודנט, פול קלי, שהכיר לו את קבוצת הפרש הכחול.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת קייב עם תואר במשפטים, הוא רכש השכלה אמנותית באקדמיה לאמנויות יפות במינכן בשנים 1908–1912. מלר נשאר בקשר הדוק עם קבוצת הפרש הכחול. במהלך תקופה זו, הוא גם פגש את וסילי קנדינסקי, איתו התיידד.
יצירה
מלר החל להציג את עבודותיו לאחר שעבר לפריז, שם הצטרף לאגודת הציירים העצמאיים. באותו זמן ודים מלר היה תלמידו של אנטואן בורדל. בשנים 1912–1914, יחד עם קזימיר מלביץ', סוניה דלונה, אלכסנדר ארצ'פנקו ואלכסנדרה אקסטר, הוא השתתף במספר תערוכות לצד פבלו פיקאסו וז'ורז' בראק.
לאחר שחזר לקייב ב-1915, הוא עבד בציור מונומנטלי, עיצוב גרפי ועיצוב תלבושות. המעבר שלו לעיצוב במה כתחום פעילותו האמנותית העיקרי התרחש בשנים שלאחר המהפכה. בין השנים 1918–1921, הוא עבד עם המעצבת והרקדנית ברוניסלבה ניז'ינסקה בסטודיו לבלט שלה. בסוף תקופה זו הוא הפך לפרופסור באקדמיה הלאומית לאמנויות ואדריכלות.
בשנת 1925 מלר, יחד עם סוניה דלונה, אלכסנדרה אקסטר ונתן אלטמן, השתתפו בתערוכה הבינלאומית המודרנית (ארט דקו) בפריז שם זכה מלר במדליית זהב על עיצוב הבמה של ברזיל. באותה שנה מלר השתתף בתערוכת התיאטרון הבינלאומית בניו יורק.
מלר הפך למנהיג תנועת הקונסטרוקטיביזם בעיצוב התיאטרון האוקראיני. הוא עבד בתיאטרון הלאומי כאמן ראשי עד 1945. מ-1925 ואילך לימד גם במכון לאמנות קייב יחד עם ולדימיר טטלין ואלכסנדר בוגומזוב. כמו כן, בשנת 1925, מלר הפך לחבר באיגוד האמנים אגודת המאסטרים המהפכניים של אוקראינה יחד עם דייוויד בורליוק (מייסד-שותף), אלכסנדר בוגומזוב (מייסד-שותף), וסילי ירמילוב, ויקטור פלמוב.
מלר עבד כמנהל בפועל של המכון המונומנטלי לציור ופיסול של האקדמיה לארכיטקטורה של ה-SSR האוקראינית (1946–1948), אמן ראשי של התיאטרון הקומדיה של קייב (1948–1953), ואמן ראשי של התיאטרון האקדמי בקייב (1953–1959).
השנה האפיגרפית
השנה האפיגרפית (בצרפתית: L'Année épigraphique, או בקיצור: AE) הוא פרסום צרפתי אפיגרפי. הפרסום התחיל בשנת 1888 על ידי רנה קוגנט שעמד בראש המחלקה ל"אפיגרפיה ועתיקות רומא" בקולז' דה פראנס, וז'אן-גיום פיניון, סגן אפיגרף. האוסף כולל את כל הכתובות המתגלות באותה שנה השייכות לעולם הרומאית, בלטינית או ביוונית, תוך חלוקה לתקופות.
אריה מליניאק
אריה מליניאק (נולד ב-25 באוקטובר 1949) הוא פרשן כדורסל ישראלי שהיה בעברו כדורסלן ומאמן כדורסל בולט.
קריירת משחק ואימון
הוא החל את דרכו כשחקן כדורסל בהפועל תל אביב ובהפועל רמת גן. היה חבר נבחרת הנוער, נבחרת העתודה, נבחרת ישראל למכביה ונבחרת אס"א בכדורסל. בגיל 21 סיים קורס מאמנים, ובגיל 26 החל בקריירת אימון כמאמן-שחקן. אימן בהפועל רמת גן, הפועל גבעתיים, הפועל חולון, הפועל עפולה והפועל גליל עליון עמה העפיל לגמר גביע המדינה.
בעבר אימן גם את נבחרת הנוער של ישראל, היה עוזר מאמן של רלף קליין בנבחרת ישראל בכדורסל, ובשנת 1983, לאחר עזיבתו של קליין לגרמניה, קודם לעמדת המאמן הראשי, כשלתפקיד עוזר המאמן מונה פיני גרשון. הנבחרת בניהולו כשלה בניסיונה להעפיל לאולימפיאדת לוס אנג'לס (ישראל מעולם לא הצליחה לעלות לטורניר האולימפי בכדורסל).
בעונת 1985/1986 מונה למאמן הפועל גליל עליון, ובעונת 1986/1987 הביא לקבוצה את הכישרון הצעיר נדב הנפלד, וביחד הם העפילו לגמר גביע המדינה מול מכבי תל אביב. על אף שגליל עליון הובילה ב-20 הפרש במחצית המשחק, מכבי תל אביב הייתה זו שזכתה בגביע. ב-1989 אימן את א.ס. רמת השרון מהליגה הארצית, שם חבר אליו שוב הנפלד. בתום העונה העפילה א.ס. רמת השרון לליגה הלאומית. לאחר מספר מחזורים התפטר מליניאק מאימון הקבוצה, ולתפקיד המאמן מונה עוזרו ישראל לב.
בשנות ה-80 ניהל מליניאק את בית הספר למאמני כדורסל במכון וינגייט, והקים וניהל את ליגת הקיץ בכדורסל, לשחקנים כחול-לבן, שפעלה במשך עשר שנים. ב-1976 הקים ברמת השרון את בית הספר הראשון בישראל לקט-סל (כדורסל עם סלים נמוכים לילדים בני 8–12), ומאוחר יותר את ליגת הקט-סל הראשונה באזור תל אביב, שהפכה לליגת קט-סל ארצית, עם שמונה מאות קבוצות ואלפי שחקנים צעירים.
קריירה תקשורתית
במקביל לעבודתו כמאמן החל לשמש כפרשן במעריב וכן בערוץ 1 בסיקור מכבי תל אביב במשחקיה בגביע אירופה, אך הודח מתפקידו. לאחר מכן חזר בשנת 1993 לעמדת הפרשן בערוץ 2 במשחקי מכבי תל אביב בגביע קוראץ'. שנה לאחר מכן חזר לערוץ 1 וסיקר את מכבי תל אביב בגביע אירופה עד 1996. שנה אחר כך הגיש בערוץ 2 את תוכנית סיכום המחזור בכדורגל, "הדקה ה-91", לצידו של יורם ארבל. בהמשך שימש פרשן כדורסל במדורי הספורט היומיים במעריב ובידיעות אחרונות, תפקיד שמילא עד פברואר 2021. בנוסף משמש מליניאק כפרשן וחבר פאנל בתוכניות שונות בערוץ הספורט.
מליניאק הגיש עד תחילת 2009 פעם בשבוע את התוכנית "יש עם מי לדבר" בגלי צה"ל. כמו כן הגיש במשך 20 שנה פינת ספורט בתוכנית התרבות "בילוי נעים" עם מולי שפירא, ו"ציפורי לילה מאמנות", תוכנית שעסקה באימון (קואצ'ינג) על היבטיו השונים.
מליניאק הוא אחד הקואוצ'רים הוותיקים והמובילים בישראל (מאז 1993). המציא גישת אימון שמבוססת על ניהול ארגוני באמצעות אבחנות מתחום אימון ספורט, בשיטה שעובדת בהצלחה בחברות וארגונים. הרעיון המרכזי הוא שכל סיטואציה בחיים היא משחק, יש לה כללים, שחקנים, "מגרש" ו"יציע" - בני אדם הם צופים ופרשנים, או שחקנים פעילים.
חיים אישיים
בילדותו לקה בשיתוק ילדים (פוליו) והיה משותק בחצי מגופו עד שהחלים.
ביולי 2023 הודיע בתקשורת שחלה בסרטן הדם.
מליניאק ידוע באהדתו הרבה לקבוצת הכדורגל הפועל רמת-גן. הוא מתגורר ברמת אפעל.
מרקו מקאקו
מרקו מקאקו (בדנית: Marco Macaco) הוא סרט הנפשה ממוחשבת דני בבימויו של יאן רחבק, שהופץ לראשונה בשנת 2012.
תקציר העלילה
מרקו מקאקו הוא קוף שעובד כמציל באי טרופי, בעוד הוא חולם להיות שוטר שמטפל באירועים חשובים. יום אחד מגיע לאי קרלו אשר מחליט להקים בו קזינו. מרקו מקאקו חושד בקרלו, ומנצל את ההזדמנות לממש את חלומו. במהרה מרקו מקאקו מגלה שקרלו רוצה לשלוט על האי במשטר דיקטטורי, ויוצא להציל את המצב.
מדבבים בעברית
הדיבוב העברי בוים על ידי דן שצברג, והופק על ידי יעל אללוף, אמי בכר וגילי בכר.
מלקולם היל
מלקולם היל (באנגלית: Malcolm Hill; נולד ב-26 באוקטובר 1995; בסנט לואיס, מיזורי) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הסמול פורוורד בקבוצת שיקגו בולס מה-NBA.
קריירה
היל החל את הקריירה בשנת 2013 באוניברסיטת אילינוי.
בחודש יולי 2017, חתם בקבוצת סטאר הוטשוטס מליגת הכדורסל הפיליפינית.
בחודש ספטמבר 2017, חתם בקבוצת טלקום בון מהבונדסליגה הגרמנית.
בקיץ 2018, שיחק במדיה של קבוצת יוטה ג'אז במסגרת ליגת הקיץ של ה-NBA.
בעונת 2018/2019, חתם בקבוצת ריסן לודוויגסבורג מהבונדסליגה הגרמנית.
בעונת 2019/2020, חתם בקבוצת אסטנה המשחקת בליגת העל הקזחית ובליגה המאוחדת של VTB.
בעונת 2020/2021, חתם בקבוצת הפועל ירושלים מליגת העל הישראלית.
טרישה או'קלי
טרישה או'קלי (באנגלית: Tricia O'Kelley; נולדה ב-26 בספטמבר 1968) היא שחקנית אמריקאית. ידועה בתפקידה כמרלי בקומדיית המצבים "כריסטין הישנה".
ביוגרפיה
או'קלי נולדה מסצ'וסטס וגדלה באילינוי, היא בוגרת אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון והחלה את קריירת המשחק שלה בפרסומות בטלוויזיה.
בשנות התשעים שיחקה בתפקידי אורח בסדרות כמו "פרייז'ר", "כולם אוהבים את ריימונד" ו"מלקולם באמצע".
ב-2006 החלה לשחק בסדרה "כריסטין הישנה" כמרלי, אמא עשירה ומתנשאת שבתה לומדת בבית הספר בו לומד בנה של כריסטין (ג'וליה לואי-דרייפוס). יוצרת הסדרה ביססה את דמותה על אימהות שפגשה כששלחה את ילדיה לבתי ספר פרטיים בלוס אנג'לס.
ב-2009 הפיקה את הסרט "נערת מזג האוויר" בו שיחקה בתפקיד הראשי וב-2011 החלה לשחק בסדרה "סודות ההתבגרות" שם שיחקה את האמא החורגת של אחת הדמויות הראשיות.
בשנת 2017 גילמה את דמותה של פודל פמברטון בסדרת הטלוויזיה "המיק" ברשת FOX.
בשנת 2019 שיחקה בסדרה "ילדות טובות" ובשנת 2020 שיחקה בסדרה "הצלצול הגואל", חידוש לסדרה באותו שם משנות ה-90.
בנוסף לתחום המשחק היא מעצבת ובעלת עסק לכרטיסי ברכה.
או'קלי נשואה ואם לשתי בנות.
ARIA (צופן)
בקריפטוגרפיה, ARIA הוא צופן בלוקים סימטרי שפותח ב-2004 על ידי קבוצת חוקרים ב-NSRI עבור המשרד לתקנים וטכנולוגיה של דרום קוריאה (KATS), החבר בגופי התקינה הבינלאומיים ISO ו-IEC.
האלגוריתם בנוי מרשת החלפה-תמורה אינוולוציונית ולמעשה המפרט והממשק שלו דומים במידה רבה ל-AES. הוא מקבל בלוק טקסט קריא באורך 128 סיביות ומפתח הצפנה בשלושה אורכים אפשריים: 128, 192 או 256 סיביות ומפיק מהטקסט הקריא בלוק מוצפן באורך 128 סיביות. הוא עושה שימוש בתיבות החלפה (Sbox) בגודל 8\times 8 סיביות המבוססות על תיבות ההחלפה של ריינדל והוא פועל ב-12, 14, או 16 סבבים בהתאם לאורך המפתח. תהליך הכנת מפתח ההצפנה מרחיב את המפתח המסופק על ידי המשתמש באמצעות רשת פייסטל משולשת בתוספת קבועים שהם הייצוג הבינארי של \pi^{-1} (זאת במטרה להוכיח שאינו מכיל דלתות סתר).
האלגוריתם הפך לתקן רשמי של KATS וכן IETF, הוצע בטיוטה וכן הוצע כתוסף לפרוטוקול SSL/TLS בטיוטה. ביטחונו נחקר היטב על ידי מומחי הצפנה, ביניהם ניתן למנות כמה מחקרים שמראים שהצופן בטוח לשימוש בגרסה העדכנית שלו ולא נמצאו בו פגמים רציניים.
גרסאות והיבטי יישום
ARIA 0.8 הוצע לראשונה ב-2003 בוועידה השנתית לאבטחת מידע של דרום קוריאה. בתחילה הצופן הכיל רק 10, 12, או 14 סבבים בהתאם לאורך המפתח 128/192/256 והכיל רק שתי תיבות החלפה בהן נעשה שימוש לסירוגין. בגרסה 0.9 שהוצעה ב-ICIS 2003 נוספו שתי תיבות החלפה. גרסה 1.0 הנוכחית הוכרזה והופצה על ידי NSRI ב-2004. מספר הסבבים עלה ל-12/14/16 בהתאמה וכן בוצעו שינויים בתהליך הרחבת המפתח. בדצמבר 2004 הכניס מכון התקנים של דרום קוריאה את הצופן לתקן KS X 1213.
ARIA מתאים ליישום בחומרת 8 ביט וכן ב-32 ביט הן בתוכנה והן בחומרה. רוב הפעולות בצופן הן פעולות החלפה פשוטות אותן אפשר לבצע ביעילות עם טבלאות חיפוש (lookup table). אם הזיכרון זמין ניתן להמיר את שכבת הפיזור להכפלה בארבע מטריצות וכן אפשר לשלב את שכבת ההחלפה יחד עם שכבת הפיזור באופן יעיל ולהשיג בכך שיפור משמעותי בתפוקת הצופן. באופן כללי תפוקת ARIA דומה לזו של AES וטובה מקמליה.
תיאור כללי
הצופן בנוי מרשת החלפה תמורה המבצעת סדרה של פעולות הפיכות על בלוק קלט באורך 128 סיביות הנקרא "מצב" (state) באופן אחיד. הפעולות הן ברמה של בתים והמצב הפנימי מיוצג כמערך המכיל 16 בתים. הצופן מבצע את פעולות המצב באופן חוזר ונשנה 12, 14 או 16 פעמים בהתאם לאורך המפתח. עבור מפתח 128 סיביות מבוצעים בסך הכול 12 סבבים, עבור מפתח באורך 192 סיביות מבוצעים בסך הכול 14 סבבים ואילו עבור מפתח באורך 256 סיביות מבוצעים 16 סבבים. המצב הפנימי מאותחל בתחילה עם סיביות הקלט, בכל סבב הצופן מעדכן את המצב והפלט הסופי הוא המצב האחרון לאחר כל הסבבים. פעולות הצופן מחולקות לשלושה מרכיבים: כמו כן פעולת הרחבת המפתח מקבלת את המפתח הסודי המסופק על ידי המשתמש ומרחיבה אותו בסך הכול ל-13, 15 או 17 מקטעים באורך 16 בתים כל אחד, בהתאם לאורך המפתח. כלומר 13 מקטעים עבור מפתח באורך 128 סיביות, 15 מקטעים עבור מפתח באורך 192 סיביות ו-17 מקטעים עבור מפתח באורך 256. הסיבה היא משום שבסבב האחרון במקום שכבת הפיזור מבוצעת שכבת הוספת המפתח פעם נוספת, ראו תרשים.
פירוט פעולות הצופן
הפעולות הבאות מבוצעות על כל בתי המצב באופן אחיד.
שכבת החלפה
בשכבת ההחלפה (substitution layer) משתמש ARIA בשתי תיבות החלפה S_1 ו-S_2 וכן התיבות ההופכיות שלהן S_1^{-1} ו-S_2^{-1}. תיבות ההחלפה נתונות בארבע הטבלאות להלן. הטבלאות בנויות מ-16 שורות ו-16 עמודות, בסך הכול 256 כניסות, כל כניסה מכילה מספר באורך 8 סיביות בטווח בין 0 ל-256 (או שתי ספרות הקסדצימליות בין \text{0x00} ל-\text{0xff}). הקלט לפונקציית ההחלפה הוא בית אחד המשמש כאינדקס לשורה והעמודה בטבלה, הניבל הראשון (ספרה הקסדצימלית ראשונה בטווח בין 0 ל-15) מציין עמודה ואילו הניבל השני מציין שורה. למשל אם הקלט הוא \text{0x00} הטבלה S_1 תחזיר \text{0x63} (בבסיס הקסדצימלי) ואילו הטבלה S_2 תחזיר \text{0xe2} וכן או :
הצופן עושה שימוש בתיבות ההחלפה בשני אופנים (כמתואר בתרשים לעיל). באופן הראשון הנקרא type 1 הבית הראשון מוחלף לפי התיבה הראשונה S_1 הבית השני לפי התיבה S_2, השלישי והרביעי לפי ההופכיות שלהן S_1^{-1} ו-S_2^{-1} בהתאמה, החמישי והשישי שוב בתיבה הראשונה והשנייה וחוזר חלילה עד שמחליפים את כל בתי המצב. באופן השני הנקרא type 2 מבצעים את ההחלפה בסדר הפוך תחילה בתיבות ההופכיות S_1^{-1} ו-S_2^{-1} ולאחר מכן S_1 ו-S_2 לסירוגין, כמתואר בתרשים להלן. הפסאודו קוד הבא מתאר את פונקציות ההחלפה SL_1 ו-SL_2 לפי type 1 ו-type 2 בהתאמה, הקלט הוא המצב הנוכחי והפלט הוא המצב החדש :
שכבת פיזור
שכבת הפיזור היא פונקציה המסומנת באות A הממפה קלט באורך 16 בתים לפלט באורך דומה  והיא מוגדרת כדלהלן:
פונקציות סבב
בכל סבב של צופן ARIA מופעלת אחת משתי הפונקציות F_e ו-F_o שהן פונקציות סבב זוגית ואי זוגית בהתאמה המבצעות את שלוש הפעולות המתוארות לפי הסדר: הוספת מפתח, החלפה ופיזור, או בניסוח רשמי: כאשר P_i הוא הבלוק הקלט של סבב i ו-A היא פונקציית הפיזור, SL_i מתייחס לשכבת ההחלפה והערכים ek_i הם מפתחות הסבב אותם מכינים לפי תיאור תהליך הכנת המפתחות להלן. ההבדל בין שתי הפונקציות הוא סדר ההחלפה, ב-F_o ההחלפה מבוצעת לפי type 1 ואילו F_e היא לפי type 2.
הכנת מפתח
תהליך ההכנה של מפתחות ההצפנה עבור כל הסבבים כולל שני שלבים: בשלב הראשון מכינים ארבעה ערכים באורך 128 סיביות כל אחד המסומנים בהם מציבים את המפתח הסודי MK (מפתח מאסטר) שהוא המפתח הסודי שסופק על ידי המשתמש, תוך שימוש ברשת פייסטל בשלושה סבבים לפי השיטה הבאה. תחילה מחלקים את המפתח הסודי לשני חצאים ימין ושמאל, כלומר מציבים את 128 הסיביות הראשונות של MK במשתנה זמני KL ומה שנותר מהמפתח מציבים במשתנה זמני נוסף KR. יתר סיביות המשתנה הזמני KR מאופסות. כך שמתקבל:
הסימן \| מייצג שרשור. בשלב השני מיישמים את רשת פייסטל בשלושה סבבים כך: הפונקציות F_e ו-F_o הן פונקציות הסבב המתוארות לעיל כאשר הקבועים CK_i משמשים כמפתחות הצפנה. כדי להכין את הקבועים CK_i תחילה מחשבים את 128\times 3 הסיביות הראשונות של חלק השבר של \pi^{-1} כשהן מחולקות לשלושה המשתנים. הערכים הם:
ואז הקבועים CK_i מוגדרים בהתאם לאורך המפתח, לדוגמה עבור מפתח 128 סיביות משתמשים בקבועים לפי הסדר הזה ואילו עבור מפתחות אחרים משנים את סדר הקבועים לפי הטבלה הבאה: את מפתחות כל הסבבים מכינים על ידי שילוב של ערכי W_i ומהם מייצרים את 17 מפתחות ההצפנה והפענוח עבור כל הסבבים:
הביטוי \lll^{n} פירושו הזזה מעגלית ברמה של סיביות n צעדים לשמאל בגבולות משתנה באורך 32 סיביות.
יש לשים לב שקיים מפתח סבב נוסף מעבר למספר הסבבים. מפתח זה נועד לשימוש בסבב האחרון שבו הטרנספורמציה A מוחלפת בשכבת הוספת מפתח נוספת. בסיכומו של דבר מספר המפתחות הדרוש הוא 13, 15 או 17 בהתאם לאורך המפתח. מפתחות הפענוח נגזרים ממפתחות ההצפנה כדלהלן:
הצפנה ופענוח
להצפנת בלוק טקסט קריא P באורך 16 בתים עם מפתח באורך 128 סיביות, משתמשים ב-13 מפתחות הסבבים מתהליך הכנת המפתחות לעיל ומבצעים:
C הוא הטקסט המוצפן. הפונקציות F_e ו-F_o הן פונקציות הסבב המתוארות לעיל. בסבב האחרון הושמטה פונקציית הפיזור A ובמקומה מבוצע חיבור עם המפתח ה-13. במקרה של מפתחות אחרים המבנה נותר זהה ורק מספר הסבבים משתנה. פונקציית הפענוח של ARIA זהה לחלוטין לפונקציית ההצפנה למעט מפתחות הסבבים המוחלפים ב- אותם מכינים ממפתחות ההצפנה כמתואר לעיל.
וקטור בדיקה
להלן וקטור בדיקה של הצפנה עם מפתח באורך 256 סיביות:
איתן קטקוסקי
אית'ן פרנסיס קטקוסקי (באנגלית: Ethan Francis Cutkosky; נולד ב-19 באוגוסט 1999) הוא שחקן אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות תפקידיו כבארטו בסרט "התאום" וכקארל גלאגר בסדרה של שואוטיים "חסרי בושה".
ביוגרפיה
איתן פרנסיס קטקוסקי נולד ב-19 באוגוסט 1999 בסנט צ'ארלס, אילינוי שבארצות הברית. בנם היחיד של איבון קבררה קטקוסקי, מורה, ודייוויד קטקוסקי, מהנדס תוכנת מחשבים. אמו של קטקוסקי היא ממוצא מקסיקני.
קטקוסקי למד בבית הספר היסודי בל גרהם ובחטיבת הביניים תומפסון, שניהם בעיר הולדתו באילינוי. בתיכון למד בבית הספר התיכון סנט צ'ארלס איסט בסנט צ'ארלס, אילינוי.
חיים אישיים
ב־6 בנובמבר 2017, נעצר קוטקוסקי בגין נהיגה תחת השפעת אלכוהול בלוס אנג'לס.
תינובדיסטס
עצלן זה היה קרוב בגודלו לגלוסותריום, וכמותו היה בעל זרועות ארוכות ורחבות שהתאימו לתלישת עלי עצים. בעזרת זנבו העבה הוא היה יכול להזדקף ולתמוך במשקלו.
התינובדיסטס היה עצלן גדול שהשתייך למשפחת המילודוניים. לצידו התקיים קרובו הפליומטנסטס (Pliometanastes), ושניהם היו מבין העצלנים שעברו את גשר פנמה מאמריקה הדרומית לעבר אמריקה המרכזית וצפונה. עם זאת הם עשו זאת לפני ההחלפה האמריקאית הגדולה שחלה לפני 2.5 מיליון שנה, אז הם כבר נכחדו. ככל הנראה הם חצו על גשרי איים דרך מיצר פנמה ועברו בהדרגה צפונה. ייתכן שהם גם היו יכולים לשחות זמן רב בדומה לעצלנים ימיים כמו התאלסוקנוס. דבר זה הקל את חיי עצלנים אחרים כמו המגלוניקס שהספיקו להסתגל לפאונה של אמריקה הצפונית, ולא נכחדו כמו מינים אחרים.
ג'נט (זמרת)
ג'נט אן דימך (באנגלית: Janette Anne Dimech; נולדה ב-10 באוקטובר 1951) הידועה בשם ג'נט, היא זמרת פופ בריטית-ספרדייה, הידועה בזכות שירה "Soy Rebelde" שנחשב לאחד מהשירים הלטיניים המשפיעים ביותר בכל הזמנים.
מעבר להצלחתו חסרת התקדים של השיר, הוא הפך לאחד מהשירים הלטיניים המשפיעים והמדוברים ביותר בשנות ה-70, היות שמילותיו מדברת על מרד. במרוצת השנים, הקליטו מאות אמנים שונים את השיר, בשלל סגנונות שונים כמו רוק, פאנק, פולק, פופ ופופ לטיני.
בשנת 2010,  תיארו את ג'נט כ-"אגדה של המוזיקה הספרדית והמוזה של הפופ העצמאי".
ביוגרפיה
ג'נט אן דימך נולד ב-10 באוקטובר 1951, בלונדון שבממלכה המאוחדת, למשפחה שהיא במקור מברצלונה, קטלוניה, ספרד. בראשית הקריירה שלה, לקחה ג'נט חלק פעיל בבית ספר לנזירות בברצלונה. זאת, לאחר שהוריה התגרשו והיא נאלצה לעבור לשם מלוס אנג'לס.
ג'נט אמרה כי: "מעולם לא ראיתי אותם מתווכחים, אבל יום אחד אבי ואני אכלנו ארוחת בוקר והוא לפתע אמר 'אמא שלך ואני הולכים להתגרש'. זו הייתה מכה של ממש. מעולם לא חשבתי שההורים שלי יתגרשו. אני חייבת לציין שזה השאיר אותי עם טראומה וזאת, אף על פי שאני אדם שמבין את הדברים בחיים. עם זאת, הייתי צריכה להתגבר ולקבל את זה".
קריירה מוזיקלית
ג'נט התחילה את דרכה כאשר הצטרפה ללהקה, שנקראה 'Brenner's Folk' על מנת לפתח את הקריירה המוזיקלית שלה. ג'נט, שעדיין לא דיברה ספרדית, הקליטה איתם ארבעה שירים בקטלאנית, תוך שההצלחה הגדולה ביותר הגיעה עם השיר 'Cállate niña', שהלחינה בעצמה. השיר שהה שבעה שבועות במצעדי המוזיקה ברחבי ספרד והיה ללהיט. בנוסף לכך, באותה התקופה הלהקה שינתה את שמה לפיק-ניק, והיא זכתה להצלחה והכרה רבה.
עם ההצלחה, הגיעו גם המחלוקות. הראשונה קרתה מכיוון שחברת התקליטים Hispavox הזמינה את פיק-ניק להקליט את השירים הבאים שלה במדריד, אך זו סירבה בתגובה. אחת הסיבות הייתה בעקבות כך שאמה של ג'נט הבחינה בחוסר ההשקעה שלה בלימודים, אל מול ההשקעה שלה בעולם המוזיקה וכתוצאה מכך, האיצה בה לזנוח את הקריירה המוזיקלית שלה. בעקבות התערבות אמה של ג'נט, הקריירה המוזיקלית שלה נמוגה כלא הייתה.
בשנים שלאחר מכן, התגוררה עם בעלה באוסטרליה, עבדה במשק בית וגידלה את הבת שלה. זאת, בנוסף לכך שנמנעה מלחשוב על עולם המוזיקה לאור כל מה שקרה. עם זאת, בשנת 1971 פנה לחברת התקליטים Hispavox בחור בשם מנואל אלחנדרו, שרצה לפתח את הקריירה שלו. הוא ביקש ממנה שתאתר את ג'נט (שנעלמה מעולם המוזיקה באותם הזמנים), על מנת לתת לה להקליט את השיר "Soy Rebelde". הוא האמין כי השניים יוכלו לעשות פלאים יחד וכי היא זו שצריכה לשיר את השיר שכתב והלחין. למנהליה של Hispavox לקח חודשים למצוא אותה וכשמצאו אותה, הם סיפרו לה על ההצעה ולימדו אותה את מילותיו של השיר. בתגובה, אמרה כי: "הם הכירו לי את השיר והוא כלל לא מצא חן בעיניי. אמרתי שאני לא מתכוונת להקליט אותו. התווכחנו במשך לא מעט שבועות עד שהתעייפתי והסכמתי לשיר אותו. לאחר שהקלטתי אותו, התחלתי לחבב אותו ולבסוף אפילו לאהוב אותו". במהלך הקריירה שלה, הודתה ג'נט כי השיר "לא היה קשור אליה בשום צורה". היא, שגדלה בשכונה טובה בלוס אנג'לס ולמדה בבית ספר לנזירות, הפכה לפתע לאלילה של היפים של שנות ה-70 המוקדמות. ההצלחה של 'Soy Rebelde' הייתה בינלאומית וכתוצאה מכך הוקלט מחדש בשפות שונות כמו צרפתית, אנגלית ויפנית.
בשנת 1974, הוציאה את הלהיט הבינלאומי "Porque te vas", אשר נבחר להיות "שיר השנה" של צרפת בשנת 1976. השיר שחזר את הצלחת "Soy Rebelde", תוך שהיה ללהיט בגרמניה, ולוניה, פלנדריה, ועוד.
מברגה
מברגה היא כלי עבודה חשמלי או נטען שמשמש להברגת ברגים ולעיתים גם לעבודות קידוח קלות.
סוגי מברגות
ישנם סוגים שונים של מברגות, ישנן מברגות חשמליות שהפעלתן מחייבת חיבור קבוע לחשמל וישנן מברגות נטענות שבעזרתן ניתן לבצע עבודות ללא חיבור לחשמל. סוג נוסף של מברגות, הוא מברגות המונעות באמצעות מדחס היוצר לחץ אוויר, שימוש במברגות אלו נעשה בעיקר במוסכים ובייחוד בפנצ'ריות.
למברגות ישנן תכונות שונות המותאמות לייעוד העבודה הרצוי.
תפסנית (אֶחֶז המקדח, פוּטר)
התפסנית היא ראש המברגה, החלק אליו מתחברים המקדחים השונים.
ישנן מספר תכונות עיקריות:
מתגים
לכל מברגה ישנם מספר מתגים השולטים על פעולת המברגה, ביניהם נפוצים:
מנוע
בכל מברגה ישנו מנוע חשמלי היוצר את הסיבוב של ראש המברגה. עצמת המנוע משתנה ממברגה למברגה בהתאם לאפיון וייעוד העבודה.
סוללה
מברגות המבוססות על עבודה ללא חיבור חשמל קבוע פועלות על באמצעות אנרגיה האגורה בסוללות. מרבית המברגות כיום משתמשות בסוללות ליתיום בנות 8-16 וואט והמספקות זמן עבודה המשתנה בהתאם לאינטסיביות העבודה בכלי.
מקדחים - Bit
למברגה ניתן לחבר סוגים שונים של מברגים ומקדחים. השימוש הנפוץ ביותר הוא במקדחים בעלי צורה של מברג המשמשים להברגה ומכונים "ביטים" במגוון צורות בהתאם לחריטה השקועה שבראש הבורג. בנוסף לזאת ישנם מקדחים המשמשים לקידוח בסוגי חומר שונים וישנם ראשים המשמשים לשיוף.
Tidal (אלבום)
Tidal הוא אלבום הבכורה של הזמרת האמריקאית פיונה אפל. האלבום יצא לאור ב-23 ביולי 1996 דרך חברת התקליטים Work Group.
מהאלבום יצאו שישה סינגלים, כאשר הפופולרי מביניהם היה השיר Criminal, שזכה בפרס גראמי לביצוע הרוק הטוב ביותר של זמרת בשנת 1998. בשנת 2010 דורג האלבום במקום ה-83 ברשימת האלבומים הטובים ביותר של שנות ה-90 של המגזין רולינג סטון, והופיע בספר "1001 Albums You Must Hear Before You Die".
עד יולי 2016, 20 שנה לאחר הוצאתו, מכר האלבום מעל ל-2.9 מיליון עותקים בארצות הברית.
כוכב רומניה
המסדר הלאומי "כוכב רומניה" (ברומנית: "Ordinul național „Steaua României) הוא מסדר לאומי רומני, העיטור הגבוה ביותר המוענק על ידי ממשלת רומניה.
המסדר נוסד על ידי אלכסנדרו יואן קוזה ב-1864 והוענק בתקופתו בצמצום רב. לאחר הכרזת העצמאות של רומניה, ב-1877, אישר קרול הראשון, מלך רומניה את המסדר בחוק מיום 10 במאי 1977. המסדר בוטל ב-1948, כשעבר השלטון לידי הקומוניסטים וחודש ב-1998.
דרגות
לפי חוק 29/2000, לגבי מערכת העיטורים הלאומית של רומניה, קיימות כיום שש דרגות:
עונת 1935/1936 בסרייה א'
עונת 1935/1936 בסרייה א' הייתה העונה ה-36 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית. המשחקים החלו ב-22 בספטמבר 1935 והסתיימו ב-10 במאי 1936.
בליגה השתתפו 16 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
גנואה ובארי היו הקבוצות שהעפילו מליגת משנה.
בולוניה זכתה באליפות בפעם השלישית בתולדות המועדון. בסיום העונה לליגת משנה ירדו פלרמו וברשה. במקום הקבוצות שירדו לסרייה א' העפילו לוקזה ונובארה.
כדורגלנים מצטיינים
ג'וזפה מאצה שחנה של אמברוזיאנה כבש 25 שערים וזכה בתואר מלך השערים. זאת בפעם השנייה בקריירה.
המכללה הממלכתית לכלכלה ומדעי הרוח של שירוואן
המכללה הממלכתית לכלכלה ומדעי הרוח של שירוואן (שם קודם: המכללה הפדגוגית עלי ביירמלי) היא מוסד לחינוך מיוחד באזרבייג'ן, הכפופה למשרד החינוך של אזרבייג'ן.
היסטוריה
המכללה הוקמה ב-28 ביוני 1999 בעיר שירוואן על פי החלטת קבינט השרים של אזרבייג'ן והיא נקראה "המכללה הפדגוגית עלי בריימלי".
ב-9 במרץ 2006 החליט משרד החינוך בהצעת הקבינט לשנות את שמה של המכללה, וב-10 ביוני 2008 שונה שמה של המכללה ומאז היא נקראת "הממלכה הממלכתית לכלכלה ומדעי הרוח של שירוואן".
התמחויות
המכללה מכינה מומחים להתמחויות הבאות:
הכפר (סרט)
עלילה
במאה ה-19, תושבי הכפר "קווינגטון" בפנסילבניה חיים בפחד מפני "אלו שאסור להזכיר את שמן", מפלצות דמויות אנוש החיות ביערות המקיפים את הכפר, איתן לתושבים יש הסכם הפסקת אש. התושבים הקימו מחסומים העשויים פנסי שמן ומגדלי שמירה מאוישים תמידית במטרה להזהיר את תושבי הכפר פן אחת המפלצות תיכנס. כמו כן, הצבע האדום נחשב לצבע "האסור" בכפר מכיוון שזהו צבע הגלימות אותן המפלצות עוטות ולכן כל חפץ בצבע אדום (גרגירי יער, פרחים) נטמן באדמה או מושמד. לאחר שאחד הילדים בכפר מת, זקני הכפר מסרבים לבקשתו של לושיוס האנט, אחד הגברים לצאת לעיר במטרה לחדש את אספקת התרופות. אמו של לושיוס, אליס כועסת על רצונו לבקר בעיר, אותה זקני הכפר מכנים "מעוותת". לזקני הכפר עצמם יש סודות משלהם וחפצים אותם הם מחביאים באדיקות בתוך קופסאות שחורות נעולות, ככל הנראה בתור תזכורת לחיים הרעים מהעיר אותם הם השאירו מאחור במעברם אל הכפר.
לאחר שלושיוס חודר בחשאיות ליער, המפלצות חודרות אל הכפר ומשאירות אזהרות לתושבים וביניהן צביעת דלתות הבתים בצבע אדום והשארת פגרי בעלי חיים סמוך לבתים.
אייבי אליזבת' ווקר, בתו העיוורת של מנהיג הכפר אדוארד ווקר, מתוודה בפני לושיוס על רגשותיה כלפיו והוא מצדו מחזיר לה אהבה והשניים מתארסים. במהלך תכנון החתונה, נוח פרסי, אחד מהתושבים הלוקה במוגבלות שכלית התפתחותית, דוקר את לושיוס מכיוון שהוא עצמו מאוהב באייבי. בעקבות המעשה, נוח ננעל בחדר כעונש עד שזקני הכפר יחליטו על גורלו.
ברצונו לרפא את לושיוס, אדוארד הולך מאחורי גבם של זקני הכפר האחרים ומסכים לאייבי לחצות את היער במטרה להגיע לעיר ולהביא תרופות ללושיוס. לפני שהיא עוזבת את הכפר, אדוארד מספר לה שהמפלצות ביער הן פרי המצאתם שלו ושל זקני הכפר ושהם נעזרים בתחפושות במטרה להפחיד את התושבים ולמנוע מהם לעזוב. שני גברים מתבקשים ללוות את אייבי במסעה, אך הם עוזבים אותה מהפחד מהמפלצות ומשאירים אותה לבדה. באמצע המסע, אייבי מותקפת על ידי אחת המפלצות, אך מצליחה להערים אליה ולגרום לה ליפול למותה לתהום. המפלצת מתבררת להיות נוח, שמצא את אחת התחפושות של זקני הכפר מתחת לרצפה בחדר בו היה נעול כעונש. אייבי ממשיכה במסעה ובזמן הזה, הוריה של אייבי פותחים את הקופסה השחורה שברשותם וחושפים בתוכה תמונה של חבורת אנשים מבוגרים (זקני הכפר עצמם) עומדים מחוץ למרכז ייעוץ עירוני. לצופים מתברר שעלילת הסרט מתרחשת בתחילת המאה ה-21 ולא במאה ה-19 כפי שחשבו בתחילה.
לאחר שהיא מטפסת מעל חומה בקצה היער, אייבי פוגשת בשומר יערות שנוהג ברכב סיור. אייבי פונה אליו בבקשה לעזרה במציאת התרופות והשומר המום מכך שאייבי לטענתה הגיעה מהיער.
שומר היערות מדבר עם המנהל שלו (מ. נייט שאמלאן בהופעת קמע), אך לא מספר לו על אייבי ולוקח בחשאי תרופות עבורה.
סיפור הקמתו של הכפר מתברר לצופים בנקודה זו: בשנת 1976 נרצח אביו העשיר של אדוארד ווקר. הוא פנה לקבוצת תמיכה ופגש שם אנשים רבים שאיבדו את יקיריהם. מתוך ידע מוקדם על היער, שנבע מעבודתו כפרופסור באוניברסיטה, ווקר הציע למטופלים לעזוב את החברה האלימה שמסביבם ולעבור לגור בכפר בתוך שמורת טבע המנותקת מהציוויליזציה. הכפר הוקם בתוך יער המוקף גדרות; חברת שמירה פרטית, נשכרה במטרה למנוע כניסה אל היער עצמו. כל זאת מומן מתוך עיזבונו של אביו של ווקר. ווקר אף שיחד חברי ממשלה כדי למנוע טיסת מטוסים מעל השמורה. על מנת למנוע מתושבי הכפר - ילדיהם של מקימי הכפר שנולדו בתוך הכפר ואינם מודעים לעולם החיצון - מלעזוב את הכפר, סופר להם על קיומו של הסכם עם יצורים אימתניים ביער - אותם החלו לגלם זקני הכפר מחופשים למפלצות.
שומר היערות מביא לאייבי את התרופות שביקשה מתחנת השמירה ואייבי חוזרת אל הכפר, מבלי שהיא מודעת לאמת.
זקני הכפר עומדים כולם ליד מיטתו של לושיוס ושומעים מאחד התושבים שאייבי חזרה ושהיא הרגה את אחת המפלצות. מבינים כולם שהמפלצת היא נוח, אדוארד מנחם את אמו המתאבלת של נוח ומסביר לה שבמותו, נוח סייע להם להמשיך להשלות את תושבי הכפר וחיזק את קיומן של "המפלצות" ביער.
אייבי נכנסת לחדר ורוכנת למול מיטתו של לושיוס, אומרת לו בחיוך שהיא חזרה והסרט מסתיים.
ישראל צליוק
ישראל נחום צליוק (12 בדצמבר 1912 – 11 בספטמבר 1984) היה עורך דין, כנר, יו״ר התזמורת הסימפונית חיפה ומייסד ומנכ"ל רשת "כלי זמר".
שנים ראשונות
ישראל (סויה) צליוק נולד באודסה שבאוקראינה לנחום ורבקה (לבית דינוביץ). לאביו הייתה חנות לממכר בדים מיובאים בעיקר מאיטליה. החנות הייתה בפסאז' אודסה, פסאז' ידוע בעיר, ודירתם הייתה מעל לחנות. השם צליוק (צאליק) מקורו בשם בצלאל, האומן הראשון בתנ"ך. ישראל התגלה כמחונן למוזיקה עם שמיעה אבסולוטית ובעודו ילד התקבל לכיתת הכינור בבית הספר למוזיקה על שם סטולרסקי, בו למדו גדולי הכנרים כגון דוד אויסטראך, נתן מילשטיין, ליאוניד כוגן והפסנתרן אמיל גיללס.
בית צליוק באודסה היה מרכז ציוני ומקום התכנסות לאנשי רוח יהודים וציונים כגון יוסף קלאוזנר ומנחם אוסישקין, שלימים מונה לאפוטרופוס של ישראל הנער, כשעלה ארצה בשנת 1925 עם אימו לאחר מות אביו נחום בטרם עת.
אחיו הגדול אברהם צליוק עלה ארצה לפניו באניית המעפילים רוסלאן והיה לרופא אף אוזן גרון ומדען בחיפה. אחיו השני, דוד, עורך עיתון טרוצקיסטי, ואחותו מינה, כימאית, נשארו ברוסיה. דוד הוצא להורג על ידי סטלין.
ישראל נסע לפריז להשתלם בלימודי המוזיקה ועם שובו הכיר את אהודה (הבת של הבנקאי שלמה זלמן נתנזון ושל דינה פרידמן נתנזון, בתו של שמעון פרידמן, בעלי יקב פרידמן) שגם היא שבה ארצה מפריז לאחר שהשלימה שם את לימודי הפסנתר, הם הכירו כשחברו בחזרה לקראת רסיטל.
ככנר
הבית שישראל ואהודה הקימו במעלה הכרמל היה בית של מוזיקה, אמנויות וחברה, בו נערכו מפגשים רבים של אמנים, נגנים, סופרים וציירים. התקיימו בו קונצרטים לעידוד כישרונות צעירים מקרן התרבות אמריקה-ישראל.
ישראל צליוק היה מורה לכינור בחיפה. הופיע בהרכבים קאמריים כנגן עם רביעיית בור בתל אביב וברסיטלים עם אשתו אהודה. בהרכב הקאמרי שהקים בחיפה, הפסנתרן היה שופט בית המשפט העליון משה לנדוי, לפני שעבר מחיפה לירושלים.
בין הבאים הקבועים לבית צליוק היו הפסנתרן מינדרו כץ, המנצח סרג'יו קומיסיונה והצייר מאנה כץ, שעו"ד צליוק טיפל בענייניו ועזר להפוך את ביתו הפרטי למוזיאון מאנה כץ. גם הצייר השווייצרי הוברט מונטריה היה דייר קבוע בבית צליוק כששהה בישראל. צליוק נהג לומר: "אני הכנר הטוב ביותר בין עורכי הדין ועורך הדין הטוב ביותר בין הכנרים."
קריירה עסקית
בעודו ממשיך ללמד כינור, למד צליוק משפטים ופתח משרד עורכי דין, צליוק, וולפסון, שאנן ושות'.
בין החברות הגדולות והחשובות שהיו לקוחותיו היו קבוצת בוני ערים וחברת אשדוד בע"מ מיסודו של עובד בן עמי שעסקה בפיתוח ובניית אשדוד וחברת הספנות בורכרד בע"מ. לקוח חשוב נוסף היה מלון ציון בחיפה.
כיזם מוזיקלי
בשנת 1967 ייסד את רשת כלי זמר למכירת כלי נגינה מתוצרת ימאהה היפנית. שתי חנויות הרשת הראשונות היו בחיפה ובתל אביב. החזון היה שהחנויות תהוונה גם מרכז פעילות להוראת מוזיקה לילדים בקבוצות כשהם מוקפים בכלי הנגינה. בשנת 1972 מכר את הרשת ליואל ברנד.
משפחתו
לישראל ואהודה צליוק נולדו שלשה ילדים, המנצח יובל צליוק, רות ועידית.
מחשוב ערפל
מחשוב ערפל (באנגלית: Fog computing) הוא מונח המתאר ארכיטקטורת מחשוב המשתמשת במכשירי קצה כדי לבצע כמות ניכרת של חישוב, אחסון ותקשורת ובכך להגביר את אפקטיביות ומהירות ניתוח הנתונים ולצמצם את העומס על רוחב הפס במחשוב הענן. הרעיון מאחורי השם 'ערפל' הוא מטאפורה לעובדה שערפל הוא הענן הקרוב ביותר לקרקע.
רקע כללי
עיקר השימוש במחשוב ערפל הוא במערכות ענן גדולות המספקות מבני נתונים גדולים, בהם ישנו קושי הולך וגדל בגישה ספציפית למידע, בשל הכמויות העצומות של המידע שנשלחות בכל פעם. בעזרת מחשוב ערפל, ניתן לעבד את הנתונים באופן מקומי ובכך לקבל מחד זמינות גבוהה יותר בזמן אמת ולחסוך את זמן הגעת הנתונים לענן ועיבודן בו ומאידך לחסוך גם ברוחב הפס, שלולא 'מחשוב ערפל', ספק אם היה מצליח לעמוד בקצב של הגידול בכמות המידע מדי שנה.
רשת ערפל מורכבת ממישור בקרה ומישור נתונים. לדוגמה, במישור הנתונים, מחשוב ערפל מאפשר לשירותי המחשוב להתגורר בקצה הרשת. בהשוואה למחשוב ענן, מחשוב ערפל מדגיש את הקרבה למשתמשי קצה ויעדי לקוח (ומתבטא למשל בעלויות תפעול, מדיניות אבטחה, ניצול משאבים), תפוצה גאוגרפית צפופה ומודעות הקשר (לכל מה שקשור למשאבי חישוב ו- IoT), הפחתת השהיה ורוחב הפס, חיסכון להשגת איכות שירות טובה יותר (QoS) וניתוח קצה / כריית זרמים.
לרשת ערפל חשיבות רבה במימוש החזון המוביל את עולם האינטרנט של הדברים, לפיו רוב המכשירים המשמשים את בני האדם על בסיס יומיומי יחוברו זה לזה.
Openfog
ב-19 בנובמבר 2015 הקימו סיסקו מערכות, ARN, דל, אינטל, מיקרוסופט ואוניברסיטת פרינסטון את עמותת Openfog, לקידום מחשוב ערפל. מנכ"ל סיסקו מערכות הלדר אנטונס נבחר לנשיא הראשון שלה וג'ף פידר, נשיא IoT Internet, הפך למנכ"ל הראשון שלה.
מחשוב ערפל בישראל
ב-16 בינואר 2020 הודיע מפקד יחידת ממר"ם, אל"ם ע', על הטעמת מחשוב ערפל לראשונה בצה"ל, מחשוב ערפל שיכונה 'עננון'. מחשוב זה יצטרף ויסייע לענן הפרטי שצה"ל העלה לאוויר ב-2018, מבוסס תשתיות Red Hat.
חיים קורן (רב)
הרב חיים קורן (תרי"ג, 1853 - כ"ח אדר ה'תש"א, 5 במרץ 1941) היה רבן של ירמלינץ ווערבאוויץ שבאימפריה הרוסית, ראש ישיבה ומחבר שו"ת תו חיים.
ביוגרפיה
נולד בשנת תרי"ג לאביו רבי יעקב קורן, שהיה רב בעיר בגריידינג. בשנת תרמ"ג נתמנה לרבה של יארמלינץ, ועמד בראשות הישיבה המקומית.
בשנת תרפ"ב, היגר בעקבות חתנו וביתו לארצות הברית, התיישב בבורקלין בקהילת אגודת אנשי מעמד שבניו יורק ועמד בראשות ישיבה בעיר.
ספרו, שו"ת תו חיים יצא לאור בשנת תרפ"ח, בניו יורק, עם הסכמות מהרב אברהם בנימין קלוגר, בנו של הרב שלמה קלוגר. בספרו כתב רשימה ארוכה של כללי פסיקה שברר על פי הש"ס והפוסקים. הרב מנחם מנדל שניאורסון שהתרשם מהכללים, הדפיס אותם כהקדמה לכרך י' של מהדורה חדשה של שדי חמד "לשלמות הדבר ולתועלת המעיינים".