cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טריטוריית מקדונלד
הקמתה של טריטוריית מקדונלד
ב-11 באפריל 1961 החלו הפעולות הממשיות למימוש הריבונות של המדינה העצמאית החדשה. בית הדפוס המקומי הדפיס דרכונים, אשרות תיירות ובולי דואר, לתושבים חולקו "תעודות תושב", ומטבעות מיוחדים עשויים מעץ הונפקו לטובת המסחר התיירותי. מועדון הקליעה המקומי הוכרז כתחנת גבול וחברי המועדון, ששימשו כשומרי הגבול, עצרו את הנוסעים בכביש כשהם מבקשים להציג את אשרת הכניסה ומונעים את כניסתם של "אנשים בלתי רצויים" דוגמת גובי המס של מדינת מיזורי. שירות דואר מיוחד הוקם על מנת להוביל את דברי הדואר שנשלחו מן העיר נואל אל בית הדואר האמריקאי במחוז הסמוך.
משלחת של אנשי מחוז מקדונלד נסעה ב-12 באפריל 1961 לפגישה עם מושל מיזורי, אשר התנצל על הפגיעה ברגשותיהם והבטיח לתקן את הטעות כאשר יודפס מדריך הכבישים של שנת 1962. בניגוד לדברי המושל נציג מחלקת הכבישים של מדינת מיזורי סירב להתנצל בפני התושבים ואף החמיר את המצב בהצהירו שההשמטה הייתה מכוונת וכי אין באזור כל אטרקציות מיוחדות המצדיקות להפנות לשם מטיילים. ב-17 באפריל קיבל הסנאט של מדינת מיזורי החלטה אשר דחתה את בקשת הפרישה של המחוז הסורר והעבירה את הדיון בעיניינם להמשך מעקב בוועדה שהוקמה לצורך כן.
התגובה הפושרת של מוסדות מדינת מיזורי שכנעה את ה"מורדים" שלא להרפות ממאבקם. הם פנו למזכיר האומות המאוחדות בבקשה לקבל סיוע בסך ארבעה מיליארד דולר לביסוס ה"מדינה" החדשה, ובמקביל המשיכו בצעדי המחאה הפומביים. בשלב מסוים הורידו התושבים את דגל מדינת מיזורי מהתורן שעל בית המועצה בעיר נואל והניפו במקומו את דגל הקונפדרציה מימי מלחמת האזרחים האמריקנית. בתגובה לכך, תושבי העיר הסמוכה "הכריזו מלחמה" על טריטוריית מקלאוד ואיימו לפלוש לעיר ולהחרים את הדגל. בקרב הראווה שנערך נוצחו אנשי טריטוריית מקלאוד והמנצחים הניפו מחדש את דגל מדינת מיזורי.
תושבי העיר נואל, שביקשו להציל את עונת התיירות האבודה של שנת 1961 החליטו ליצור שיחזור של המירוץ אחר האדמות מתקופת המערב הפרוע. למעלה מאלף תיירים הגיעו לעיר ב-30 באפריל 1961, וארבעה מתוכם, אשר "התגברו" בסיוע המיליציה המקומית על מתקפות אנשי מחוז מקלאוד שהתחפשו לאינדיאנים, והצליחו למצוא את שטרי המכר שהוסתרו סביב העיר, זכו לרשום על שמם אקר של אדמה על שפת הנהר הסמוך לעיר.
ההד הציבורי להקמת טריטוריית מקדונלד
פרשת מאבקם הצבעוני של אנשי טריטוריית מקלאוד זכתה להתייחסות רחבה בעיתונות המקומית של מדינת מיזורי והמדינות השכנות, בעיקר בזכות התזמון המצוין של פעולות המחאה. בשנת 1961 ציינו בארצות הברית מלאת 100 שנים לפרישת מדינות הדרום במלחמת האזרחים, וסיפור חדש על "פרישה" זכה להד תקשורתי רחב. קוראי העיתונים, שמאסו בסיפורי הזוועות על הטבח בקונגו ועל הפעולה הכושלת במפרץ החזירים בקובה, מצאו בתיאורים המשעשעים של אירועי המחאה ממחוז מקדונלד, אתנחתה קומית מתלאות היום יום. אזרחי העיירה נואל היו רציניים, אך בעיני כל האחרים נתפש האירוע כבדיחה משעשעת.
סיום הפרשה
במהלך החודשים שלאחר ההכרזה על הפרישה ממדינת מיזורי והפעלת צעדי המחאה הפומביים דעך העניין הציבורי בסיפור של טריטוריית מקדונלד, אולם לאנשי המחוז לא הייתה כל סיבה להצטער על היוזמה שגילו. הפרסום הרחב לו זכתה הפרשה בכלי התקשורת האמריקאים והבינלאומיים עוררה סקרנות בלב רבים, וחודשים רבים לאחר תום הפרשה, המשיכה תעשיית התיירות של מחוז מקדונלד ליהנות מאלפי המטיילים, שעצרו במקום, ונהנו מהאווירה המרדנית ששררה באזור במשך תקופת הקיץ. מחוז מקדונלד חזר עם הזמן לשגרת היום יום, ובשלב מסוים הוכרז על "פיוס" עם מדינת מיזורי.
מפת התיירות החדשה שהודפסה על ידי מדינת מיזורי בשנת 1962 הכילה גם את אתרי התיירות של מחוז מקלאוד, אשר המשיך ליהנות מן הפרסום לו זכה בגין ההכרזה על עצמאותו. אנשי המשמר של המחוז המשיכו לסייר ברחבי המחוז ולהעניק לתיירים בהם נתקלו את "הדרכון" של המחוז. מסמך זה התקבל בשמחה על ידי התיירים שראו בו מזכרת מעניינת מטריטוריית מקלאוד.
ראו גם
הבולים של טריטוריית מקדונלד
עיזאת דראוזה
מוחמד עיזאת דראוזה (בערבית:  محمد عزت دَرْوَزَة, תעתיק מדויק: מחמד עזת דַרְוַזַה; 1888–1984; בעיתונות העברית של התקופה נכתב שמו לרוב "עזת דרווזה") היה איש חינוך, היסטוריון ופעיל פוליטי פלסטיני, יליד שכם. מראשוני תנועת הלאומיות הערבית ב"סוריה הגדולה", מראשי הוועד הערבי העליון ומזכירו. נמנה עם מייסדי התנועות הפאן-ערביות אל-פתאת ומפלגת אל-איסתקלאל (שימש נציגה לוועד הערבי העליון ומזכירו של הוועד ב-1936). הטיף בעד עצמאות ערבית, נגד שלטון המנדט ונגד הציונות. כמקורב למשפחת חוסייני, שימש פעמים רבות שליחו ועושה דברו של המופתי של ירושלים, חאג' אמין אל-חוסייני.
תולדות חייו
משפחתו של דראוזה הייתה משפחת סוחרי בדים, בעלת חנות בשוק של שכם וקשרי מסחר בדמשק וביירות. לאחר שהשלים לימודים תיכוניים התקבל ב-1906 לעבודה במשרד הדואר והטלגרף הממשלתי. זמן קצר לאחר מהפכת הטורקים הצעירים חש דראוזה אכזבה לאור תחושתו שהשלטון דוחק את רגלי הערבים המקומיים ובניגוד לתקוות שתלה לפיהן הערבית תהפוך לשפה רשמית בלבנט ושפקידים ערבים יכהנו במשרות בכירות. הדבר הובילו לפיתוח רעיונות של עצמאות ערבית לאומית, אותם ניסה לקדם באמצעות הצטרפות למועצת האיחוד והקידמה, ממנה פרש עד מהרה עקב הלאומיות הטורקית ששלטה בה. ב-1911 היה שותף להקמת מפלגת אל-פתאת והחל לפעול נגד מכירת אדמות ערבים לתנועה הציונית. ביוני 1913 השתתף כציר מטעם ג'מאעין בקונגרס הערבי הלאומי הראשון, הכינוס הראשון של התנועה הלאומית הפאן ערבית שהתקיים בפריז. ערב מלחמת העולם הראשונה ניסה להקים רשת בתי ספר ערביים, שיהוו תחליף למערכת החינוך הממשלתית הטורקית, אך פרוץ המלחמה סיכל את היוזמה.
בעת המלחמה, שירת דראוזה במשרד הדואר, אך עם פרוץ המרד הערבי ב-1916, ערק והצטרף לכוחות האמיר פייסל שלחמו לשחרור עבר הירדן ודמשק משלטון האימפריה העות'מאנית. לאחר המלחמה שהה דראוזה בדמשק ובין השנים 1919–1920 כיהן כמזכ"ל אל-פתאת וכציר בקונגרס הערבי-פלסטיני הראשון שנערך בירושלים ב-1919. דראוזה ייצג את הרעיון הפאן-ערבי (לא את רעיון העצמאות הפלסטינית הצרה) ופעל לשם הקמת חזית מאוחדת של רעיון "סוריה הגדולה" שיוצג לועדת קינג-קריין, לשם כך ארגן נציגות אזורית משכם ופנה אל כאמל אל-חוסייני, ואמין אל-חוסייני על מנת לנסח הצעת החלטה משותפת. דראוזה היה מזכיר "המועדון הערבי" ("א-נאדי אל-ערבי"), ארגון שהוקם ב-1918 בדמשק על ידי פלסטינים במטרה להתנגד לציונות ולאחד את פלסטין עם סוריה, והפך לארגון הלאומי הראשי בסוריה. ביולי 1919 נערכה במועדון הקונגרס הכללי הסורי הראשון ודראוזה היה מזכירו. כמו כן, היה המזכיר הכללי של אגודת "אל-פתאה". באביב 1920, לאחר שנודע יותר בציבור הפלסטיני על עמדתו הבלתי-מתנגדת של פייסל לציונות, אמר דרוזה בקונגרס הסורי השני: "עד היום שתקנו אך בעתיד לא נוכל לשתוק ולא נסכים להקריב את פלסטין על מזבח העצמאות... הפלסטינים שתקו עד עתה מפני כבוד המדינה הסורית, אולם פלסטין האומללה נחרבה".
ביוני 1921 כתב בעיתון אל-כרמל: "פלסטין היא ארץ ערבית טהורה... אין נמצאים בארצות ערב אלא הערבים הטהורים או המסתערבים, אשר אינם יודעים לאומיות אלא הערבית וכולם מדברים בלשון אחת... אין אפשרות לאומה אחרת, בעלת לשון עצמאית, מנהגים ומסורת מיוחדים ושאיפה מדינית מנוגדת, לחיות עמם.... אנו חיים עתה בעידן הלאומיות... אין קבוצות לאומיות נפרדות יכולות לדור בכפיפה אחת". באוגוסט 1922 הציע לוועד הפועל הערבי להדגיש במאבקו כי אסור להאמין ליהודים, שכן "הם נוכלים והרי הקוראן עצמו מלא בסיפורים על מעשי המרמה של היהודים" וכי פסוקיו וסיפורי החדית' "מספרים על רמאותם, עורמתם, אהבת עצמם ושחיתותם".
לאחר שהתאכזב ממנהיגותו של פייסל (בו ראה תומך של הציונות) ומהתפוררותה המהירה של האחדות הערבית לאחר כינון המנדט הבריטי על ארץ ישראל והצרפתי על סוריה עקב ועידת סן רמו וגירושו של פייסל מדמשק; שב דראוזה לעסוק בנושאי חינוך בשכם. הוא הקים את בית הספר א-נג'אח נבלוסי (לימים אוניברסיטת א-נג'אח), לימד בו, חיבר ספרי לימוד וכיהן כמנהלו בין השנים 1922–1927. תוכנית הלימודים כללה תכנים של לאומנות ערבית. בין היתר חיבר דראוזה באותה עת את הספר "שעורים בהיסטוריה ערבית: מימי קדם ועד התקופה המודרנית", הפורס את הנרטיב ההיסטורי הערבי, שהיה לספר לימוד פופולרי בכל רחבי העולם הערבי. ממשלת המנדט אסרה את הלימוד מספר זה. בראשית שנות ה-20 הוצג בתיאטרון "אל-מנשיה" בשכם מחזה פרי עטו של דראוזה ושמו "המתווך ובעל הקרקע", בו מפתה בתו של המתווך את בנו של בעל הקרקע למכור אותה ליהודים.
בשנת 1930 התמנה לוועד הפועל הערבי של המועצה המוסלמית העליונה והחל לערוך את העיתון אל-ג'מאעיה אל-ערביה ("הכלל הערבי") המזוהה עם החוסיינים, שפנה אל המעמד הבינוני-הנמוך, תקף את הערבים העשירים המשתפים פעולה עם פקידי המנדט והציונים וקרא לערבים להתאחד ולהילחם נגד המנדט הבריטי. בשנות ה-30 מונה על ידי אמין אל-חוסייני ל"מנהל הכללי של ההקדשות". ב-1932 ייסד יחד עם עווני עבד אל-האדי ואחרים את מפלגת אל-איסתקלאל ובתחילת המרד הערבי הגדול ב-1936 התמנה למזכיר הוועד הערבי העליון, לאחר שב-7 ביוני עצרה הממשלה את עבד אל-האדי, קודמו בתפקיד. כעבור שבועיים נעצר גם הוא. דראוזה נאסר עקב השפעתו הפוליטית ונכלא במחנה צריפין. בהמשך גורש לדמשק, שם יסד את הוועד המרכזי לג'יהאד לאומי בפלסטין ברוחו של עז א-דין אל-קסאם כארגון התנגדות אלימה שפעל לרצח של יהודים ובריטים ובין ראשיו נמנה יוסוף אבו דורה. ב-1939 הואשם על ידי שלטונות המנדט הצרפתי בעידוד מרד ונכלא בדמשק למשך חמש שנים בהן עסק בלימודי קוראן. הוא שוחרר בנובמבר 1944, אך המנדט הבריטי מנע ממנו מלחזור לשכם, כך שדראוזה עבר לבורסה שבטורקיה ושהה שם עד סוף 1945. באוקטובר אותה שנה שב לדמשק ועסק עם עווני עבד אל-האדי בארגון סיוע סורי לערביי ארץ ישראל.
בשלהי 1946 חידש המופתי חאג' אמין אל-חוסייני את פעילות הוועד הערבי העליון ובחר בדראוזה לכהן כאחד מחברי המועצה העליונה שכללה עשרה חברים. ב-1947 ייצג את הוועד הערבי בוועידת הליגה הערבית שהתכנסה בלבנון אולם זמן קצר לאחר מכן התפטר עקב חילוקי דעות עם המופתי.
במהלך שארית חייו חי בסוריה, כאשר הוא מתרכז בכתיבה ומתנזר מפוליטיקה. כתיבתו עסקה בהיסטוריה ערבית וטורקית, ספרי זכרונות על ילדותו ועל המאבק הלאומי הערבי וספרי פרשנות לקוראן ("תפסיר מודרני").
ההיסטוריון יהושע פורת מציין בספרו על התנועה הלאומית הפלסטינית, כי דראוזה "בולט בהיסטוריוגרפיה הערבית בכנוּתו לגבי תופעות אלה ואחרות, שאינן כה נוחות למיתולוגיה הלאומית הערבית".
ילדה קטנה מתבוננת באוהבים ברכבת
ילדה קטנה מתבוננת באוהבים ברכבת, הידועה גם בשמות חווית הנסיעה (Travel Experience חווית הנסיעה) או (מציצנות Voyeur), הוא ציור של מעשה ידי המאייר האמריקאי נורמן רוקוול. הוא נוצר במקור עבור השער של הסאטרדיי איבנינג פוסט ב-12 באוגוסט 1944.
רקע כללי
רוקוול הגה את הרעיון לציור כאשר נסע ברכבת עם אנשי שירות ומשפחותיהם. את הדוגמנים צייר רוקוול בקרון רכבת לא בשימוש על ציפוי של רכבת רוטלנד הנוסעת מורמונט לניו יורק. רוקוול לא היה מרוצה מהאזור סביב ראשיהם של בני הזוג המאוהבים בסקיצה הראשונית שלו, שהובילה לציור הסופי וכיסה את האזור בדף נייר נוסף כדי להתאים את הפוזה של הזוג.
תיאור הציור
הציור "ילדה קטנה מתבוננת באוהבים ברכבת" מתאר קרון רכבת צפוף. ניתן לראות זוג צעיר חסר פנים מתכרבל באחד המושבים; ראשיהם ביחד והרגליים שלובות זו בזו על גבי כמה מזוודות במושב הפונה ישירות מולם. מעיל חילות האוויר של צבא ארצות הברית של האיש תלוי מעל בני הזוג. נקודת המיקוד של הציור היא ילדה בת שש במושב מול בני הזוג שליד אמה. מבלי שהזוג הבחין בה, היא כורעת על מושבה ומתבוננת בהם. נראה שהיא לא מעוניינת ברגע האינטימי. ברקע ניתן לראות את זרועו של הפקח, עם כרטיס ביד. כובע "דיקסי גביע" של מלח בצי ארצות הברית ושיער של בת זוגו ניתן לראות במושב מאחורי הזוג.
היסטוריון האמנות הפופולרית כריסטופר פינץ' מצא שהציור הוא דוגמה טובה לסגנון הבשל של רוקוול והשווה את הציור לתמונה של אנרי קרטייה ברסון. סקיצת העיפרון לציור זה נמצאת באוסף האמנות האישי של ג'ורג' לוקאס ונכללה בתערוכת אוסף האמנות של סטיבן ספילברג בהמוזיאון לאמנות אמריקאית שהוצגה בשנת 2010.
מרק סופר
מרק סופר (נולד ב-1954) הוא דיפלומט ישראלי ששימש כשגריר ישראל באוסטרליה (2017-2020), באירלנד ובהודו.
חיים אברהם שפירא
ביוגרפיה
נולד באיליה לרב אריה לייב שפירא, תלמידו של רבי מנשה מאיליה ומגדולי תלמידי רבי חיים מוולוז'ין, שכיהן באותה תקופה כרבה של העיירה. חיים אברהם היה הבן השלישי בין שישה בנים שכולם היו רבנים מפורסמים בליטא. בצעירותו עברה המשפחה לסמרגון והוא למד תורה מפי אביו, חברו ללימודים אצל אביו היה ראובן (ראוב'לה) לוין, שנעשה לימים רבה של דווינסק. כשעזב אביו את רבנות סמרגון לטובת רבנות קובנה הגדולה, מינו אותו בני הקהילה המקומית כרב, אך הוא סירב לשבת על כיסא אביו בחייו ולקבל את תואר הרבנות. הוא ענה לשאלות הלכתיות והתמקד בשיעוריו בישיבה, ה"קיבוץ" אותו הקים אביו בעיר, שמשך אליו את טובי הלמדנים בתקופתו. מעמדו בקרב אחיו הרבנים היה נכבד, ואחיו רבי רפאל שפירא כיבד אותו להוביל את בתו ליפשא לחופתה עם רבי חיים הלוי סולובייצ'יק.
פטרי
{{פירושונים| אישים: אחר:
מרק סופר
ביוגרפיה
סופר נולד בלונדון. הוא מחזיק בתואר ראשון בכלכלה ויחסים בין-לאומיים מבית הספר לכלכלה של לונדון ובתואר שני ביחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1981 הצטרף סופר למשרד החוץ. הוא מילא תפקידים דיפלומטיים בפרו, נורווגיה וניו יורק. בתחילת שנות ה-90 היה יועץ מדיני של שר החוץ שמעון פרס. בין השנים 1999–2002 שירת כשגריר ישראל באירלנד.
בשנת 2008 מונה לשגריר ישראל בהודו ושגריר לא תושב בסרי לנקה. בשנת 2011 יצא לחופשה משירות החוץ ומונה לנשיא הקרן לירושלים.
בשנת 2015 חזר למשרד החוץ לכהן בתפקיד סמנכ"ל אסיה והפאסיפיק.
בנובמבר 2017 החל לשמש כשגריר ישראל באוסטרליה.
חיים אברהם שפירא
ביוגרפיה
לאחר פטירת אביו בראשית 1853 התמנה רשמית כרבה של סמרגון, תפקיד בו כיהן עד פטירתו בד' באייר תרמ"ו, 9 במאי 1886. הוא התפרנס ממסחר, ואת משכורתו על עבודת הרבנות תרם בקביעות לצדקה, בעיקר לתמיכה בלומדי ה"קיבוץ". הוא הנהיג תמיכה מסודרת ומכובדת ללומדי ה"קיבוץ" כדי שלא יצטרכו להתארח בבתי תושבים מקומיים כמנהג אותם ימים.
כתביו אבדו ככתבי אביו, אך חידושים מתורתו שבעל פה מצוטטים בכתבי בני דורו. בתשס"ד (2004) נעשה ניסיון ראשון ללקטם.
בעת שהותו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק בסמרגון למד אצל הרב שפירא תורה, וזה אף נהג בו כבן.
פטרי
ראו גם
}}
רודזיה תחת שלטון חברת דרום אפריקה הבריטית
חבל רודזיה תחת שלטונה של חברת דרום אפריקה הבריטית ידע החל משלהי המאה ה-19 פיתוח מואץ לצד התיישבות אירופאית מוגברת. בשנת 1889, העניקה ממשלת בריטניה לחברת דרום אפריקה הבריטית בראשותו של ססיל רודס צ'ארטר מלכותי לשליטתה ברודזיה. כשנה לאחר מכן, בשנת 1890, החברה כבר קבעה בשטח סממנים ראשונים של שלטון ריבוני.
זמן לא רב לאחר מלחמת העולם הראשונה, בשנים 1923 ו-1924, פורק שלטון חברת דרום אפריקה הבריטית ברודזיה. על בסיסה הוקמו בשנים אלו המושבה רודזיה הדרומית והפרוטקטורט רודזיה הצפונית.
יחסי הרשות הפלסטינית–פקיסטן
סקירה כללית
לרשות הפלסטינית יש שגרירות באסלאמאבאד שנחנכה ב-31 בינואר 2017. פקיסטן תומכת באופן מלא בהצעה להקמת מדינה פלסטינית עצמאית. בשל עמדתה הפרו-פלסטינית של פקיסטן, היחסים הדו-צדדיים בין פקיסטן לישראל התנדנדו לאורך השנים האחרונות. הנשיא לשעבר פרבז מושארף הצהיר כי פקיסטן תכיר בישראל ברגע שמדינה פלסטינית תקבל הכרה בינלאומית. פקיסטן מעניקה לעיתים קרובות סיוע אכיל ולא אכיל לרשות הפלסטינית.
נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס ביקר 3 פעמים בפקיסטן ופקיסטן תומכת בהקמת מדינת פלסטין בגבולות 1967.
פרשת דניאל פינטו
פרשת דניאל פינטו התרחשה בשנת 1979 בישראל, ובמסגרתה הואשם קצין הצנחנים, סגן דניאל פינטו, ברצח ארבעה אזרחים בכפר הלבנוני עין-בעל במהלך מבצע ליטני והורשע ברצח אחד מהם. פינטו נידון לשמונה שנות מאסר על רצח, אולם הרמטכ"ל, רפאל איתן, המתיק את עונשו לשנתיים והוא שוחרר כעבור מספר שבועות.
הפרשה
ראשית הפרשה באירוע שהתרחש במבצע ליטני בלבנון. במהלך המבצע השתלט גדוד הצנחנים 202 על הכפר עין-בעל. מפקד מחלקה בגדוד, דניאל פינטו, ושניים מחייליו חקרו במכות וחנקו למוות ארבעה כפריים לבנוניים שאותם זיהו כמחבלים והשליכו את גופותיהם לבאר מים. לאחר המבצע סיפר פינטו למפקד פלוגתו, יואב הירש, אודות האירוע. לאחר מספר ימים, כשנודע לו כי אחד משותפיו של פינטו אמור לקבל אות הצטיינות, דיווח הירש על האירוע למפקדיו בחטיבה. במקביל, במהלך סריקות שביצע גדוד 51 בכפר עין-בעל, גילו לוחמי הגדוד בבור המים שבלב הכפר, שתי גופות כפותות באזיקים. מפקד הגדוד, ציון זיו, שלח מכתב אודות הממצאים למפקדת חטיבת הצנחנים משום שידע כי גדוד 202 שהה בכפר בטרם פעלו בו חייליו.
לנוכח ממצאי החקירה הועמד פינטו לדין. שופטי בית הדין הצבאי הרשיעו אותו ברצח של אחד הלבנונים בשנת 1979 וגזרו עליו הורדה לדרגת טוראי ו-12 שנות מאסר שהופחתו לשמונה על ידי הרכב בית הדין הצבאי לערעורים בראשות מאיר שמגר. הפרשה עוררה סערה ציבורית. בין אלו שטענו בזכות פינטו היו חברת הכנסת גאולה כהן, שבנה צחי הנגבי שירת עם פינטו, והאלוף דני מט, שפינטו היה חתנו. הרמטכ"ל, רפאל איתן, ניצל את סמכותו, כמפקד העליון של הצבא, להעניק חנינה לחיילים, השיב לו את דרגתו והמתיק את עונשו לשנתיים, ובעקבות הפחתת שליש הוא שוחרר לאחר מספר שבועות.
חבר הכנסת אורי אבנרי גינה בחריפות את המתקת עונשו של פינטו. אבנרי וסיעתו טענו כי מעשה זה גורם לערעור קיומו של עקרון "טוהר הנשק" בצה"ל ובקרב כוחות הביטחון האחרים, וכי במעשה זה יצר הרמטכ"ל סטנדרטים חדשים של מסמוס העונש המרתיע על פשעי מלחמה הכרוכים ברצח. בנוסף הגישו הצעת אי-אמון בממשלה על מעשה זה, כיוון שאף אחד מהממונים עליו בדרג האזרחי, חברי הממשלה, לא הגיב על המעשה. כמו כן, תבע אבנרי את פיטורי הרמטכ"ל, הן בשל המעשה עצמו, הן בשל הגרסה השקרית שנתן בריאיון לעיתונות בנוגע למעשיו האמיתיים של פינטו, והן משום שהפעיל את הצנזורה הצבאית כדי למנוע את פרסום מעשיו האמיתיים של פינטו לציבור. אבנרי אף הדליף את פרטי הפרשה לכתב של הלוס אנג'לס טיימס.
הפרשה היוותה השראה לסרט אחד משלנו.
נאסף תשרי, אוסף מס. 3
'''נאסף תשרי, אוסף מס. 3''' הוא אלבום האוסף השמיני של הזמרת הישראלית אילנית. את האלבום הוציאה בשנת 1995 לאור חברת התקליטים פונוקול על גבי תקליטור. דווקא באוסף זה החליטה אילנית לראשונה להתמקד גם בשירים שלא זכו להצלחה, ולא רק בלהיטיה, דוגמת "שיר של יום חולין", "אי שם" ו"לאורך השדרה שאין בה איש".
טראמפ שאטל
היסטוריה
ההשקה הרשמית של החברה התקיימה במרץ 1988, כאשר טראמפ רכש שלושה מסוקים מסוג Sikorsky S-61 שהיו שייכים ל-Resorts International Airlines (RIA) שנהגו להעביר ציוד למלון באטלנטיק סיטי. לאחר שטראמפ החליט לרכושם הוא צבע את המסוקים בשחור ואדום והטביע עליהם את הלוגו "טראמפ אייר". טראמפ טען שמסוקים אלו "היו מודל זהה לאלו ששימשו את נשיא ארצות הברית".
בסוף שנות השמונים של המאה ה-20 הפעילו חברות התעופה איסטרן איירליינס ופאן אמריקן וורלד איירווייז שירותי טיסה בצפון מזרח ארצות הברית והיו רווחיים מאוד, עם זאת כאשר החלו תחזיות כלכליות פסימיות קרסו החברות ולבסוף פשטו את הרגל.
נשיא חברת איסטרן איירליינס, פרנק לורנצו פגש במסיבה את איש העסקים דונלד טראמפ. לאחר פגישתם הראשונה החליטו לנהל משא ומתן על מכירת חברת התעופה וציוד המטוסים שלה וזאת תמורת כ-365 מיליון דולרים, דבר אשר הייתה נחשב יקר בהרבה מהעלות להקמת חברת תעופה דומה אך עדיין מספיק מוצדקת במקרה והחברה תשיג נתח שוק מספק וגבוה. באותו מחיר טראמפ קיבל צי של כ-17 מטוסי בואינג 727 וכן את הזכות לשים את שמו על החברה וצי מטוסיה. החברה פעלה בעבר גם עבור נוסעים עסקיים אך לאחר ביקורת רבה הודיע טראמפ כי יהפוך אותו לחברה שתספק טיסות יוקרה.
לאחר שהשניים הגיעו להסכם סופי באוקטובר 1988, הגישה איסטרן איירליינס בקשת לפשיטת רגל. עם זאת לאחר הבקשה לקוחות רבים עברו לחברת התעופה המתחרה, פאן אם ובעקבות כך איסטרן איירליינס שהייתה בעבר חברת מצליחה החלה להפסיד כמויות גדולות של כסף. טראמפ ניסה לנצל מצב זה כדי לנהל משא ומתן על מחיר זול יותר ולרכוש עוד מטוסים לחברתו מספק חיצוני. חברת התעופה אמריקה ווסט איירליינס הגישה הצעה אטרקטיבית יותר מהצעתו של טראמפ אך לבסוף ההצעה לא עלתה על הפרק מכיוון שמימון ההצעה לא סופק בזמן. הצעתו של טראמפ אושרה על ידי בית המשפט במאי 1989 וחודש לאחר מכן הושלמה העסקה בעזרת מימון הלוואה.
המבצע של טראמפ שאטל הושק ביוני 1989 וכבר חודשיים לאחר תחילת המבצע חזרה החברה לנתח שוק של כ-50% וטראמפ כמו שהבטיח הרחיב את שירותי החברה לטיסות יוקרה. המטוסים נצבעו בצבע לבן וכללו מספר עיצובים חדשניים גוף המטוס היה מעוצב בעזרת גילופים של עצי מייפל ואף שירותים בצבע זהוב. החברה הייתה מובילה באימוץ טכנולוגיות מתקדמות, טראמפ שאטל סיפקה יחד עם חברת LapStop מחשבים ניידים לנוסעים, מלבד דברים אלו החברה גם סיפקה ארוחות חינם שכללו עוף וסטייקים ואף לעיתים גם שמפניה ויין. גם טראמפ שאטל וגם פאן אם הוציאו מיליונים דולרים על קמפיינים לפרסום החברות על מנת לשמור על מעמד חזק בתחום התעופה.
התרסקות החברה
באוגוסט 1989 אחת מטיסות החברה שנחתה בבוסטון נפגעה באף המטוס לאחר שבעת הנתיחה אירעו תקלות שהיו קיימות עוד לפני רכישת החברה אך לא טופלו. בעקבות כך החליט טראמפ לטוס בעצמו באחת מהטיסות באותו קו כדי לנהל את התגובה מטעם החברה אם יקרה אירוע דומה נוסף.
על אף הצפי והתחזיות, החברה מעולם לא הייתה רווחית ותנועת הנוסעים בחברה החלה לרדת בהדרגה החל מנובמבר 1989 עד שבסוף אותה שנה כל אזור צפון-מזרח ארצות הברית נכנס למיתון כלכלי שצמצם את הביקוש לטיסות, דבר אשר התחזק לאחר הפלישה האמריקאית לעיראק באוגוסט 1990. הפלישה גרמה להכפלת מחירי הדלק ורבים מלקוחות החברה השתמשו בה על מנת לקצץ את עלות הטיסות בהם הם השתמשו. בעקבות המיתון גם בתי הקזינו של טראמפ נקלעו לקשיים חמורים וטראמפ נאלץ לוותר על מספר מעסקיו על מנת למנוע את פשיטת רגל. בספטמבר 1990 אזל לחברה הכסף והיא החלה לצבור חובות.
מכירת החברה
טראמפ הבטיח כי ישלם 135 מיליון דולר של חוב החברה. תאגיד הבנק האמריקאי, סיטיבנק (מקבוצת סיטיגרופ) סידר כך שנורת'ווסט איירליינס תשתלט על חלק מהחברה תמורת הקלה על חובותיו של טראמפ. מספר דיווחים העידו כי הצדדים היו קרובים להסכם באפריל 1991.
ב-7 באפריל 1992 טראמפ שאטל חדלה מלהתקיים לאחר שמוזגה לתאגיד חדש שהחל לפעול באפריל 1992.
שירותי החברה
החברה הפעילה קווי תעופה במטוסי בואינג 727 ממספר יעדים ובהם טיסה מנמל התעופה לה גוארדיה שבניו יורק לנמל התעופה הבינלאומי לוגן שבבוסטון, וטיסה מנמל התעופה לה גוארדיה לנמל התעופה רונלד רייגן וושינגטון נשיונל שבוושינגטון די. סי. מלבד יעדים אלו סיפקה החברה גם שירותי שכר ליעדים נוספים.
גאטנו טאנטלו
פעילותו בתקופת השואה
טאנטלו הוא כומר איטלקי, אשר החביא משפחות יהודיות במהלך הכיבוש הגרמני באיטליה וסייע להם לשמור על אורח חיים יהודי בתקופת השואה.
הוא פגש במשפחות היהודיות לראשונה באוגוסט 1940, בשעה שהמשפחות היו בחופשת קיץ. קשרי ידידות נרקמו עם המקומיים כולל העם כומר המקומי. לאחר מכן נפגשו שנית גם בקיץ 41 ו-42. הכומר טאנטלו התיידד עם אנריקו אורבייטו. הכל השתנה לאחר כניעת איטליה בספטמבר 1943. משפחות אוריבייטו ופאסיפיצ'י נמלטו לאזור הנופש כי הם חשו לא בטוחים בבתיהם. עם הכיבוש הנאצי החליט אנריקו לפנות לידידו הכומר לעזרה, אך בהיעדרו פנה לאחותו דומניקה ולבעלה אדולפו דאנג'לו שהציעו לו מקלט ללילה. למחרת חזר טאנטלו והציע מקלט למשפחות אלו ולילדיהם למרות הסכנה הכרוכה בכך. הוא הציג אותם בפני אנשי הכפר כבני משפחתו והם שהו בשם חסות הכנסייה במשך 9 חודשים. כקתולי מאמין הוא גילה רגישות לצורכיהם הדתיים. הוא סיפק להם ספרי תנ"ך, נהג לברך אותם בשבת שלום בימי שישי בערב וכך עזר להם לזכור את תאריכי לוח השנה היהודיים במיוחד פסח. לצורך עריכת סדר פסח הוא סיפק להם כלים חדשים ומעט מצרכים, כך הוא הסתיר אותם עד שביולי 1944 הם עזבו וחזרו לרומא.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה המשיכו המשפחות לשמור עמו על קשר. כאשר לקה במחלת ריאות המשפחות עזרו לו לקבל טיפול רפואי מיטבי. ב-1947 טאנטלו נפטר.
בשנת 1969 פורסמה הביוגרפיה הראשונה אודותיו באיטלקית על ידי גיטניו מיולו (Gaetano Maelo).
ב-31 במאי 1978 הוכר כחסיד אומות העולם על ידי מוסד יד ושם.
בשנת 1995 פורסמה ביוגרפיה נוספת אודותיו באיטלקית על ידי הסופר האיטלקי ניקולינו סאראלה (nicolino sarale).
קבוצת יסודות 4
קבוצת יסודות 4 היא קבוצה של יסודות כימיים בטבלה המחזורית. הקבוצה מכילה בתוכה את היסודות טיטניום (Ti), זירקוניום (Zr), הפניום (Hf) ורתרפורדיום (Rf). היסודות שבקבוצה הם בעלי עמידות גבוהה לחימצון ומוליכות חשמלית גבוהה. כל היסודות שבקבוצה הן מתכת מעבר.
הגאומטריה (ספר)
הגאומטריה, ידוע יותר בשם המקורי בצרפתית, La Géométrie, הוא ספר שפורסם בשנת 1637 ונכתב על ידי רנה דקארט. הספר במקור היה החלק הרביעי והאחרון בספר המקורי של דקארט הכולל את מאמר על המתודה, מטאורולוגיה ואופטיקה. הספר הוא מהידועים מבין ספריו של דקארט ועוסק בפתרון בעיות בגאומטריה על ידי כלים אלגברים, ובכך דקארט בעצם המציא את התחום הידוע כגאומטריה אנליטית, תת-תחום של גאומטריה אלגברית, ובכך בעצם איחד את שני התחומים המרכזיים במתמטיקה באותה תקופה אלגברה וגאומטריה כנושא אחד. עבודתו של דקארט בספר שימשה כבסיס לעבודותיהם של לייבניץ וניוטון בפיתוח החשבון אינפיניטסימלי.
לרוב מיוחסת לדקארט המצאת מערכת הצירים הקרטזית, אך בספר אין תיאור מדיוק לזוג הצירים x ו-y כצירים, אלה בספר דקארט עוסק ב"בעיות פפוס", העוסקת במציאת מקום גאומטרי עבור נקודות בעלות תכונות מיוחדות ביחס לאוסף קווים ידועים. בשביל לפתור את הבעיה, דקארט סימן זוג קווים מאונכים לא ידועים בתור x ו-y, וקווים ידועים סימן ב-a,b,c וכך הלאה. מרעיון זה נולדה המערכת הצירים הקרטזית, כלי המחקר המרכזי בתחום של גאומטריה אנליטית.
צ'אד האייס
צ'אד האייס (באנגלית: Chad Hayes; נולד ב-21 באפריל 1961) הוא מפיק קולנוע ותסריטאי אמריקאי, אשר יצר ביחד עם אחיו קרי האייס, את היקום הקולנועי של לזמן את הרוע, שהפך לזיכיון סרטי האימה הרווחי ביותר בכל הזמנים.
בין היתר, לקח חלק בכתיבת תסריטי הסרטים "בית השעווה", "לזמן את הרוע", ו-"לזמן את הרוע 2".
קורות חיים
צ'אד האייס נולד ב-21 באפריל 1961, בפורטלנד, אורגון, ביחד עם אחיו התאום קרי האייס. שניהם גדלו כבפטיסטים.
קריירה
בשנת 1986, שיחק צ'אד האייס את רקס ריינולדס בסרט "רד". בשנת 2005, כתב עם אחיו את תסריט הסרט "בית השעווה", אשר זכה להצלחה רבה. מאוחר יותר, בשנת 2013, כתבו השניים את תסריט סרט האימה שובר הקופות "לזמן את הרוע", עליו התבסס היקום הקולנועי של לזמן את הרוע אשר יצרו לאחר מכן.
ב-2014, היה למפיק המשני של הסרט "אנאבל". בשנת 2016, לקח חלק בכתיבת תסריט וסיפור הסרט "לזמן את הרוע 2", שהפך לאחד מסרטי האימה הרווחים ביותר בכל הזמנים, כאשר גרף סכום של כ-320 מיליון דולר בסך הכל. באותה השנה היה לכותב תסריט הסרט "הצליבה".
ורוולף
ורוולף (שמו המלא בגרמנית: Führerhauptquartier Werwolf) היה שמו של מחנה מפקדה ליד העיר ויניצה שבאוקראינה, אשר שימש את שליט גרמניה הנאצית אדולף היטלר במהלך המלחמה בחזית המזרח במלחמת העולם השנייה. היה זה אחד ממספר מחנות ואתרי מפקדה שהוקמו עבור היטלר לפני המלחמה ובמהלכה, והמזרחי ביותר מביניהם ששימש את היטלר בפועל.
המחנה
שם המחנה נקבע בהשראת המלה Werwolf – הביטוי הגרמני לאדם זאב. היטלר ציווה לכתוב אותו כ-Wehrwolf (בדומה לכתיב המלה Wehrmacht - שמו של צבא גרמניה הנאצית).
המחנה הוקם בתוך יער אורנים, כ-12 קילומטרים מצפון לוויניצה. אפשר שבחירת המיקום למחנה הייתה קשורה לתוכנית הנאצית לבנות כביש מהיר ממערב אירופה לחצי האי קרים, אשר היה אמור לעבור ליד האתר. בוויניצה שכנה המפקדה האזורית של הצבא הגרמני, ושדה תעופה גדול של הלופטוואפה שכן בקאלינובקה, כ-20 קילומטרים משם.
משכנו של היטלר במחנה היה צריף עץ שנבנה סביב חצר פרטית, ובצמוד אליו בונקר בטון. במחנה היו כעשרים צריפי עץ ושלושה בונקרים נוספים. האתר הוקף על ידי גדר תיל ועל ידי עמדות הגנה, שהיו מקושרות ביניהן במנהרות. שתי עמדות תצפית מוגבהות נבנו ביער המקיף את המחנה. המחנה כלל גם מתקני שירותים שונים – בית תה, מספרה, בית מרחץ וסאונה, בית קולנוע ואפילו בריכת שחייה קטנה. כן היה בו גן ירק גדול שנועד לספק מזון להיטלר (שתזונתו הייתה צמחונית רוב הזמן). שתי בארות ארטזיות סיפקו מים למחנה והיו לו מתקני ייצור חשמל משלו.
מדי יום יצאה אל המחנה מברלין טיסה (בת 3 שעות), שנחתה בשדה התעופה הצבאי בקאלינובקה. גם שירות רכבת יצא באופן סדיר מתחנת ברלין-שרלוטנבורג אל תחנה בקרבת המחנה (נסיעתה נמשכה 34 שעות).
במהלך המערכה במזרח שהה היטלר בעיקר במאורת הזאב, מטהו שבפרוסיה (כיום בפולין). הוא שהה במחנה ורוולף שלוש פעמים, בתקופות אלו:
כאשר עזב היטלר את המחנה, במרץ 1943, הטמינו קצינים גרמנים שקשרו קשר נגדו פצצה במטוס שבו טס, אך היא לא התפוצצה.
פינוי המחנה
הצבא הגרמני נסוג מן המחנה במרץ 1944 מפני הצבא האדום המתקרב. לפני עזיבת המחנה הרסו אותו הגרמנים ומיקשו את הכניסות למתקנים התת-קרקעיים שבו.
אתר המחנה נסרק על ידי הכוחות הסובייטיים לפי פקודתו של סטלין, אך לא נמצאו בו מסמכים. הרוסים חתמו את הכניסות לחלקיו התת-קרקעיים.
כיום האתר הוא קרחת יער, שבה נותרו שברי בטון ושרידי בריכת השחייה של המחנה. האתר איננו מגודר ומשמש את האוכלוסייה המקומית לטיולים ונופש.
בית פריי
בית פריי (באנגלית: House Frey) הוא אחד מבתי משפחות האצולה בסדרת הפנטזיה שיר של אש ושל קרח מאת ג'ורג' ר. ר. מרטין. מושבו של בית פריי הוא בתאומים, שתי טירות זהות שביניהן גשר המחבר את שתי גדות המזלג הירוק של נהר הקלשון. בית פריי הוא בית חדש יחסית, ועם זאת הוא אחד הבתים החזקים ביותר בנחלות הנהר אחרי בית טאלי, לו נשבע אמונים, כי המעבר בתאומים הוא הדרך הטובה ביותר לעבור בין צפון וסטרוז לדרומה והבית התעשר מהאגרה שגבה על מעבר שם. סמלם הוא שתי טירות זהות כחולות על רקע אפור. מימרתם לא מוזכרת. ממזרים שנולדים בתאומים נקראים "נהריים". בני פריי נודעים בבוגדנותם ובכך שאינם תורמים חיילים למלחמות אחרים, אם כי הם עזרו לחסל את בית סטארק ב למען בית לאניסטר.
עד כיבושו של אאיגון הראשון
התאומים היו בהתחלה מחסני עץ, הוחלפו במחסני אבן שגדלו לטירות מהחזקות והגדולות בווסטרוז. כשהגיע אאיגון "הכובש" טארגאריין לנחלות הנהר מרד בית פריי במלכו הארן השחור מהארנהל ופעל יחד עם בית טארגאריין. לאחר ניצחון הכובשים, נשבע בית פריי אמונים לבית טאלי, הלורד העליון החדש של הקלשון, יחד עם כל הלורדים מהאזור.
לפני אירועי "משחקי הכס"
בזכות האגרות שגבה על המעבר בשטחו, גדל בית פריי להיות בית עשיר וגדול, נושא הדגל החזק ביותר של בית טאלי מנהרן. ללורד וולדר פריי בן ה-91, העומד בראש הבית, היו 8 נשים, כש-7 הראשונות מתו, ויש לו אין ספור בנים חוקיים, ממזרים, נכדים ונינים. לורד וולדר ניסה לשדך את בנותיו, נכדותיו ונינותיו וגם את בניו ללורדים או גבירות מבתים גדולים, אך רוב המהלכים הללו לא צלחו, כההצלחה הגדולה ביותר הייתה נישואיו של בנו אמון לאחותו של טיווין לאניסטר, ג'נה. במהלך המרד של רוברט והקרב על הקלשון, בו נלחם בית טאלי לצד רוברט באראתיאון, הגיעו לורד וולדר פריי וצבאו רק אחרי תום הקרב, מה שגרם ללורד הוסטר טאלי להדביק לו את הכינוי "לורד פריי הנעדר".
בזמן מלחמת חמשת המלכים
כמו בית טאלי ונושאי דגלו מנחלות הנהר, גם בית פריי תמך ברוב סטארק ובביתו במלחמתם נגד בית לאניסטר. חיילים רבים של בית פריי, וביניהם כמה בנים ישירים של הבית, נהרגו בקרבות או נשבו במהלכם. אחד התנאים של בית פריי להצטרפותו למלחמה היא חתונה בין המלך רוב לאחת מבנותיו או נכדותיו של לורד וולדר. החוזה הזה הופר כשרוב התחתן עם ג'יין וסטרלינג. לורד וולדר כעס, וקייטלין סטארק, אמו של רוב, הציעה במקום זאת, כפשרה, לחתן את אחיה, אדמור טאלי, לורד נהרן הבא, עם אחת מצאצאיותיו של וולדר, שהסכים לעסקה. עם זאת, בית פריי החליט לבגוד בבית סטארק ורצח את המלך רוב, אמו קייטלין ורוב תומכיהם שבאו לחתונתו של אדמור בתאומים, מה שזכה לכינוי "החתונה האדומה". אדמור נשאר בן ערובה של בית פריי והבית כרת ברית עם בית לאניסטר ובית בולטון, שבעצמו בגד בבית סטארק. בתמורה לכך הבטיח המלך טומן באראתיאון לאמון פריי, בנו של לורד וולדר הנשוי לג'נה, אחותו של טיווין לאניסטר, את טירת נהרן, כשתיכבש באופן סופי מידי בית טאלי.
וולדר פריי
לורד וולדר פריי הוא לורד התאומים. פריי בן כ-90 שנים, היו לו 8 נשים, מהן 7 מתו, ואינספור ילדים, נכדים ונינים. נאמר עליו שהוא הלורד היחיד בשבע הממלכות שיכול להקים צבא רק מיוצאי חלציו. לורד וולדר ידוע כתככן.
דני דאוברסן
באירוויזיון
לאחר התחרות, דאוברסן המשיכה את קריירתה כשחקנית, ושיחקה במספר סרטים בצרפתית.
מותה
באפריל 1967, כשנסעה לכיוון העיר דורנוויל, מכוניתה החליקה מהכביש המהיר והתרסקה בעץ. דאוברסן, ובת זוגה, השחקנית, ניקול ברגר, שישבה לצידה ברכב, הובהלו לבית החלום שם התגלה כי ברגר נפגעה קשות בגולגולת הראש ובצלעות. ברגר נפטרה מפצעיה בבית החולים ודאוברסן שקעה בקומה. דאוברסון נפטרה בשנת 1979, בגיל 54.
חיים אישיים
דאוברסן היא לסבית. לפני מותה היא הייתה בזוגיות עם השחקנית ניקול ברגר.
סאם ריידר
סאם ריידר (נולד ב-25 ביוני 1989 ) הוא זמר בריטי. התפרסם בעיקר בפלטפורמת הטיקטוק בתקופת הסגר הראשון עקב מגפת הקורונה. ב-10 במרץ 2022 הכריזה רשות השידור הבריטית, BBC, כי הוא נבחר לייצג את הממלכה המאוחדת באירוויזיון 2022, שתקיים בטורינו. הוא הגיע למקום השני עם השיר "Space Man".
שנותיו הראשונות
ריידר נולד במחוז אסקס, שמוקם במזרח אנגליה, בשנת 1989. בין השנים 2000–2007 למד בבית הספר הקתולי סנט ג'ון פיין בעיר צ'למספורד. הוא החל לשיר כשהיה ילד, וקיבל השראה להמשיך בקריירת המוזיקה לאחר שראה הופעה חיה של להקת הרוק הקנדית סם 41.
ריידר הוא מעריץ של תחרות הזמר של האירוויזיון. כנער נהג לראות מדי שנה את אירועי התחרות יחד עם משפחתו בפרוורי אסקס. עבודתו הראשונה הייתה מסירת טפסים ומסמכים עבור The Essex Chronicle.
יש לו אחות שמתגוררת בסידני שבאוסטרליה, והוא מבקר אותה בקביעות. ריידר הצהיר כי לאחר שראה את להקת לורדי זוכה באירוויזיון 2006, הוא החל לנגן בגיטרה.
קריירה
בשנת 2009 החל לעבוד כגיטריסט וכזמר בתעשיית המוזיקה. בגיל 19 הקים את להקת The Morning After, שאיתה הוציא לאור שני אלבומי אולפן. לאחר פירוק הלהקה ב-2010 יצא ריידר לסיבוב ההופעות כגיטריסט של הלהקה הקנדית Blessed by a Broken Heart. בשנת 2012 הוא החל לעבוד כסולן הראשי החדש של הלהקה, והוציא איתה את האלבום Feel the Power. הוא עזב אותה ב-2013, והחל לעבוד כסולן של להקת הרוק האמריקאית Close Your Eyes. ריידר הוציא איתה אלבום אחד בשם Line in the Sand, ופרש ב-2014.
לאחר סיום עבודתו עם הלהקות ריידר המשיך בקריירה שלו כאמן סולו. ב-2016 נסע לנאשוויל שבטנסי כדי להקליט את אלבום הבכורה שלו. על-אף שסיים את כל תהליכי ההקלטה, האלבום לא יצא לאור מעולם. במשך תקופה עבד ריידר כזמר בחתונות ובמועדונים.
ריידר התפרסם באמצעות פלטפורמת הטיקטוק, שם החל לפרסם סרטונים שלו שר במהלך הסגר הראשון של מגפת הקורונה במרץ 2020. הוא נחשף למאות אלפי משתמשים באפליקציה, ביניהם סיה, ג'סטין ביבר, אלישיה קיז ואלטון ג'ון. עד סוף שנת 2020 הפך ריידר לאמן הבריטי הפופולרי ביותר בפלטפורמה. מאוחר יותר חתם חוזה הקלטות עם חברת התקליטים פרלופון ועם המפיק המוזיקלי דייוויד מיי. בשנת 2021 יצא לאור המיני-אלבום הראשון שלו, The Sun's Gonna Rise, שזכה ל-100 מיליון השמעות ברחבי העולם.
ריידר כתב את "Space Man" במהלך מגפת הקורונה, לפני שנבחר לייצג את הממלכה המאוחדת באירוויזיון 2022. בינואר 2022 שלח את השיר ל-TaP Music ול-BBC, ובאותו החודש נענה להצעתם לייצג את המדינה באירוויזיון. ב-10 במרץ 2022 הכריזה רשות השידור הבריטית באופן רשמי, BBC, כי ריידר נבחר לייצג את הממלכה המאוחדת באירוויזיון 2022, שהתקיים בטורינו שבאיטליה, עם השיר "Space Man". בין החודשים מרץ–מאי הופיע ברחבי היבשת על מנת לקדם את שירו.
ב-12 במאי 2022 שידרה רשות השידור הבריטית סרט תיעודי בשם Sam Ryder: Road to Eurovision, שהיה זמין ב-BBC iPlayer וביוטיוב. בסרט הוצג המסע של ריידר עד לאירוויזיון. ב-14 במאי ביצע את "Space Man" בגמר התחרות. הוא הגיע למקום השני עם 466 נקודות (283 מהשופטים ו-183 מהקהל). הוא הפך לנציג הבריטי שצבר את מספר הנקודות הגבוה ביותר אי פעם בהיסטוריית המדינה בתחרות האירוויזיון. ריידר השיג את התוצאה הגבוהה ביותר של הממלכה המאוחדת מאז אירוויזיון 2002, שם הגיעה למקום השלישי. הוא אף זכה בפרס התקשורת של פרסי מרסל בזנסון.
ביוני 2022 ביצע ריידר את "Space Man" בקונצרט יובל הפלטינה למלכות אליזבת השנייה. באותו החודש הופיע בתוכנית הריאליטי הבריטית Celebrity Gogglebox ובתוכנית האירוח ההולנדית Hit It. ריידר היה מופע החימום של פאלומה פיית', לואיס קפלדי וראג-אנ'-בון מאן. הוא בעצמו יצא לסיבוב הופעות ראשון בין אוקטובר לנובמבר 2022.
ביולי ביצע את המנון הממלכה המאוחדת בגרנד פרי בריטניה. בין החודשים יולי–אוגוסט הופיע במספר פסטיבלי מוזיקה שונים ברחבי ארצות הברית וקוריאה הדרומית. It will be followed up with a UK and Ireland tour for 2023. ב-19 באוגוסט הוציא את הסינגל "Somebody", שהגיע למקום ה-77 במצעד הסינגלים הבריטי. אלבום הבכורה שלו,  יצא לאור ב-18 בנובמבר.
ב-2 בספטמבר 2022 הוציא את "Living Without You", שיתוף פעולה עם סיגלה ודייוויד גטה. ב-3 בספטמבר ביצע את "Somebody to Love" של קווין לצד בריאן מיי ורוג'ר טיילור בקונצרט מחווה לטיילור הוקינס באצטדיון וומבלי בלונדון.
חיים אישיים
ריידר הוא טבעוני מוצהר. הוא נמצא במערכת יחסים עם בת-זוגו לויס גאסקין-ברבר. השניים פתחו בר מיצים טבעוני בשנת 2017 בשם "Lone Wolves". הם סגרו אותו ב-2019 והפכו אותו לבית קפה טבעוני בשם "Café Bijou". הוא הצהיר כי השראותיו המוזיקליות הן אלטון ג'ון, דייוויד בואי וקווין. ריידר מאמין בקיומם של חייזרים, ואף שקל להיות אסטרונאוט. הוא טוען כי בעברו ראה עב"ם כשהיה בהוואי.
אל תגנבו לי את התור
"אל תגנבו לי התור" הוא ספר ילדים מאת הסופר והעיתונאי עודה בשאראת, אשר מלווה באיוריה של בתיה קולטון. הסיפור יצא לאור על ידי כתר הוצאה לאור, בנובמבר 2018. הספר מתאים לבני שבע עד עשר, מכיל 45 עמודים והוא מנוקד.
"אל תגנבו לי את התור" מדבר על חלא, תלמידה בכיתה ב, שמחליטה יום אחד להיות עצמאית יותר ולהכין בעצמה את הכריך לבית הספר.
תקציר העלילה
חלא, תלמידה בכיתה ב, מחליטה יום אחד להיות עצמאית יותר ולהכין בעצמה את הכריך לבית הספר. אמהּ של חלא מעודדת את הבת להתחייב לתפקיד אחראי יותר: לקנות בכל בוקר במכולת לחמניות טריות, גבינה ונקניק, וכל מה שצריך כדי להכין כריך בריא וטעים.
ההתנסות הראשונה של חלא הייתה מתסכלת, התברר לה שנוח למבוגרים להתעלם מילדה העומדת בסבלנות בתור ולקבל את מבוקשם. גם הניסיון השני לא עלה יפה, כשהגיע תורה של חלא לקבל את המצרכים נכנס למכולת שכן שהכיר אותה, החמיא לה על יופייה ומיד קיבל את מבוקשו מהמוכר כאילו חלא בכלל לא קיימת.
המחמאה - כביכול שלוותה בזלזול מתנשא הכעיסה את חלא ועוררה בה מחשבות, חלא לא מוכנה לשתוק יותר…
בסיפור, חלא מייצגת את בני גילה ומנסה להשמיע את קולם כדי שהמבוגרים יפסיקו להתעלם מהם.
על מחבר
עוֹדֶה בִּשַׁארַאת הוא סופר ופובליציסט. מתגורר עם משפחתו בכפר יפיע. אל תגנבו לי את התור הוא ספרו הראשון לילדים.
פרשנות של הספר
הסיפור שכתב עודה בשאראת מתרחש ביישוב ערבי. חלא ואימה ממלאות תפקיד מגדרי וחברתי חשוב, הן מסמנות עצמאות נשית, חופש דעה וחופש ביטוי כערכי חיים. עם זאת, הבעיה שחלא אינה מוכנה להשלים איתה ופועלת לפתור אינה מקומית ואינה קשורה לזהות לאומית זו או אחרת. היא מעסיקה את בני גילה של חלא באשר הם, בהיותם קבוצה מוחלשת בידי מבוגרים ותלויה בהם. הסיפור רלוונטי לחברה הישראלית הרחבה, ועשוי לעורר קוראים צעירים להשוואת ניסיונם האישי לזה של חלא והצפת סימני שאלה.
בשאראת מתמקד בתופעה הזאת כפי שילדים חווים אותה לעיתים קרובות מצד מבוגרים. לגיבורה שלו הוא ארגן מאבק פוליטי בין־דורי. זה כמעט אינו נמצא בספרות ילדים ישראלית עכשווית, שבה הקונפליקטים עם המבוגרים הם בדרך כלל פסיכולוגיים־ אישיים בתוך המשפחה. בשאראת מדגים לקוראים שיעור בסיסי ביחסי כוחות, אבל גם מספר על התקדמות והתבגרות, שפירושן לעיתים קרובות מרד בדור המבוגרים.
קרן דואר
קרן דואר (באנגלית: Post horn) הוא כלי נשיפה ממתכת, עשוי פליז או נחושת, נטול שסתומים ובעל פייה דמוית גביע, ששימש לציון הגעתם או יציאתם של דוור רכוב או קרון דואר. עד ראשית המאה ה-17 נעשה שימוש בצרפת, אנגליה וגרמניה בקרנות קשתיות. בסביבות מועד זה החלו להיבנות כלים בפיתול אחד קטן מאוד, כ-7 סנטימטר לרוחב, בצליל יסודי קרוב ל-סי ♭. בהמשך יוצרו בגרמניה כלים בצורת צינור מעגלי או מעוקל בשלושה פיתולים, אף כי לפעמים היה ישר. מסיבה זו, קרן הדואר היא דוגמה לקרן טבעית. קרן היער פותחה מקרן הדואר על ידי הוספת שסתומים סיבוביים. קרן הדואר בצורתה זו שימשה בעיקר את הפוסטיליונים (Postilion), או מובילי הדואר, במאות ה-18 וה-19.
מוצרט, מאהלר ואחרים שילבו את הכלי בהרכב של כמה יצירות תזמורתיות. במקרים כאלה מנגן קרנן התזמורת בקרן הדואר. דוגמה לשימוש בקרן דואר במוזיקה קלאסית מודרנית מופיעה בסולו המפורסם מאחורי הקלעים בסימפוניה השלישית של מאהלר. עם זאת, מחמת נדירותו של הכלי, התפקיד שנכתב לו מבוצע על פי רוב בחצוצרה או בפלוגלהורן
בשנת 1844 כתב הקרנן הגרמני הרמן קניג "גאלופ קרן דואר" כסולו לקרן דואר בליווי תזמורת. במאה ה-20 היה מקובל לנגן יצירה זו בתזמורת כלי נשיפה ממתכת. בעת מלחמת העולם הראשונה שימשו קרנות דואר עשויות עץ כאמצעי לאיסוף תרומות מלחמה בשיטה שכונתה "אנשי המסמרים". כל תורם קיבל בתמורה רשות לתקוע מסמר בקרן, עד שהתכסתה כליל.
מחלף גינות סחרוב
מחלף גינות סחרוֹב (נקרא בעבר "צומת גינות סחרוב") הוא מחלף בכניסה המערבית לירושלים, שבו נפגשים רחוב מגיני ירושלים וכביש 333 (שדרות בן-גוריון).
המחלף הוא אחת מדרכי הכניסה המרכזיות של העיר ומוביל לשכונת גבעת שאול והר המנוחות. בעבר היה הצומת חלק מכביש 1, בטרם הוסט תוואי הכביש לעמק הארזים.
יחסי מונגוליה–סין
יחסי מונגוליה–סין הם היחסים הדיפלומטיים והדו-צדדיים בין מונגוליה לבין הרפובליקה העממית של סין. אורך הגבול המדיני בין המדינות הוא 4,677 ק"מ.
היסטוריה
במהלך המאות האחרונות מונגוליה וסין נלחמו זו בזו לעיתים תדירות. החומה הגדולה של סין נבנתה כדי להגן על סין מפני פלישת מונגולים. הכיבוש המונגולי של סין החל בתקופת שלטונו של ג'ינגיס חאן בשנת 1211. בשנת 1271 נכבשה חלק מסין על ידי שושלת יואן המונגולית. בשנת 1279 כבשו המונגולים, בשליטת נכדו של קובלאי חאן, בהצלחה את שאר סין. בשנת 1616, שושלת צ'ינג כבשה את סין, מונגוליה הכירה בווזלדה כעצמאית משושלת צ'ינג. עם קריסת שושלת צ'ינג לאחר 1911 הכריזה מונגוליה על עצמאותה. אף על פי שהאוכלוסייה המונגולית במונגוליה הפנימית הייתה להוטה להצטרף למדינה החדשה, סין תפסה את השליטה בשטח זה, ובשנת 1919 התרחש הכיבוש הסיני במונגוליה. מונגוליה ביולי 1921 שוחררה מהכיבוש הסיני על ידי המפלגה המהפכנית העממית של מונגוליה בראשות דמדין סוחבאטאר בתמיכת רומן פיודורוביץ' פון אונגרן-שטרנברג, אז הרפובליקה העממית המונגולית, נתמכה על ידי ברית המועצות והצליחה לשמור על עצמאותה. בשנת 1924 הוכרזה עצמאותה של הרפובליקה העממית של מונגוליה והחוקה הראשונה במדינה אומצה.
תקופת בניית הסוציאליזם
הרפובליקה העממית של סין כיננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה העממית של מונגוליה ב-16 באוקטובר 1949. בשנת 1962 חתמו הצדדים על הסכם להקמת הגבול המדיני. עם תחילת הפיצול הסיני-סובייטי, מונגוליה תמכה בברית המועצות ואפשרה את הצבת הכוחות הסובייטים בשטחה, מה שהוביל לתגובת נגד מסין. היחסים הדו צדדיים בין המדינות נותרו מתוחים עד שנת 1984, אז משלחת סינית ביקרה במונגוליה ברמה גבוהה ושתי המדינות החלו בהליך תיחום הגבולות. בשנת 1986 נחתמו מספר הסכמים נוספים בתחום המסחר ויצירת תחבורה ותקשורת אווירית. בשנת 1988 שתי המדינות חתמו על הסכם בקרת גבולות. ממשלת מונגוליה החלה לנקוט במדיניות עצמאית יותר מהשפעת ברית המועצות, אך חששה מסין מכיוון שהבינה כי הסינים תובעים את שטחה של מונגוליה.
היחסים כיום
לאחר תום המלחמה הקרה, נקטה סין בצעדים חשובים לנורמליזציה של היחסים עם מונגוליה והצהירה כי היא מכבדת את ריבונותה ועצמאותה של מונגוליה. בשנת 1994 הגיע ראש ממשלת המועצה המדינית של סין לי פנג לביקור רשמי במונגוליה, במהלכו חתם על אמנת ידידות ושיתוף פעולה עם מונגוליה. סין הפכה לשותפה המסחרית הגדולה ביותר של מונגוליה ולמקור מרכזי להשקעות זרות. היקף הסחר הדו צדדי הגיע ל-1.13 מיליארד דולר בתשעה החודשים הראשונים של 2007, ורשם צמיחה של 90% מאז 2006. סין הודיעה על נכונותה לאפשר את השימוש בנמל טיינג'ין כדי לאפשר למונגוליה וסחורותיה לקבל גישה לסחר עם מדינות באזור אסיה והאוקיינוס השקט. מונגוליה וסין החלו גם לשתף פעולה למלחמה בטרור ולחיזוק הביטחון האזורי. כעת מונגוליה וארצות הברית מפתחות שותפות אסטרטגית כוללת, עליה הוכרז במהלך ביקורו הממלכתי של נשיא סין שי ג'ינפינג במונגוליה באוגוסט 2014.
מאיר פיימר
רבי מאיר פיימר (ה'ת"ר, 1840 - כ' באייר תרע"א, 18 במאי 1911) היה רב ליטאי, רבן של ברזין, קרליץ, לכוביץ' וסלוצק.
ביוגרפיה
נולד בסלוצק לרבה של העיר, רבי יוסף פיימר. בין השנים תרכ"ט-תרל"ה (1869-1875) כיהן כרבה של ברזין.
בתקופת כהונתו של רבי יוסף דב הלוי סולובייצ'יק בסלוצק, עיר רבנותו של אביו המנוח ר' יוסף פיימר, עמד רבי מאיר לימינו, במספר מקרים בהם ערערו גורמים בקהילה על מנהיגותו, לפעמים בטענה כי רבי מאיר הוא האמור לרשת את אביו ולא הרב סולובייצ'יק. בקיץ תרל"ה, 1875, לאחר התפטרותו של הרב סולובייצ'יק מרבנות העיר, מינו אנשי הקהילה לבקשתו את רבי מאיר פיימר, על כסאו של אביו המנוח. בתחילה סירב לשבת על כסאם של אביו ושל ה"בית הלוי", אך לאחר התערבות חותנו (מנישואין שניים) רבי נח חיים אברהם שפירא קיבל על עצמו את המשרה, אך לפי דרישתו הוגדר כממלא-מקום בלבד, כל עוד לא נבחר ה"בית הלוי" לכהן ברבנות עיר אחרת. הוא נכנס לתפקידו בחודש סיוון תרל"ה. בשנת תרמ"ח עזב את סלוצק ועבר להתגורר כאדם פרטי במינסק.
הוא היה מראשוני המתנגדים לתנועת המוסר ופרסם מאמר בשם "התורה והמוסר" נגד התנועה, בתגובה למאמרו פרסם הרב נחום גרינהויז, רבה של טרוקי, מאמר תגובה חריף, תחת הכותרת "שבקיה רבי מאיר לחסידותיה" [=עזב רבי מאיר את חסידותו].
בין השנים ה'תר"ן-תרנ"ה (1890-1895) כיהן כרבן של העיירות קרליץ ולכוביץ'. ובשנת תרנ"ה חזר לסלוצק והתיישב בה כחבר קהילה מן המניין. הוא נפטר בסלוצק בכ' באייר תרע"א, 18 במאי 1911.
בנו, רבי יוסף פיימר, נולד י"ט באדר ב' תרל"ה בברזין, סירב לכהן ברבנות סלוצק ולכן שימש רב אזורי של קהילת ה"בעלי-בתים" בסלוצק, בין השנים תר"ס-תרפ"ב. בשנת ה'תר"ף (1920) נשרף ביתו בסלוצק שבו היו כל כתביו של אביו. הוא היגר לארצות הברית ונפטר בברוקלין בראש חודש כסלו תרצ"ט.
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-55
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-55 שמעניקה האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, נערך ב-24 בפברואר 2002 הוענקו לסרטים הטובים ביותר של שנת 2001.
הסרט "שר הטבעות: אחוות הטבעת" זכה בפרס הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר לפיטר ג'קסון, פרס האיפור ועיצוב השיער, ופרס האפקטים החזותיים. ראסל קרואו זכה בפרס השחקן הטוב ביותר על הסרט "נפלאות התבונה", שזיכה את ג'ניפר קונלי בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר. ג'ודי דנץ' זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר על הופעתה בסרט "איריס וג'ון", וג'ים ברודבנט זכה בפרס שחקן המשנה על תפקידו בסרט "מולין רוז'". הסרט "פארק גוספורד" בבימויו של רוברט אלטמן נבחר לסרט הבריטי המצטיין של שנת 2001.
סרטים עם מועמדויות וזכיות מרובות
width="20px"|
מוצב ציפורן
מוצב ציפורן הוא מוצב של צה"ל בגבול ישראל-לבנון. המוצב ממוקם מצפון למנרה וממערב למרגליות. המוצב חולש ממערב על העיירה חולא שבדרום לבנון. סמוך למוצב נמצא קבר המיוחס לרב אשי.
בעקבות מלחמת לבנון הראשונה הוקם המוצב על פסגת הר שנאן. המוצב הוקם ברובו מעבר לקו הגבול הבינלאומי בשטח לבנון. עם השנים הפך למוצב הגדול ביותר של צה"ל על רכס רמים, תחת אחריות עוצבת חירם. המוצב אויש על ידי פלוגות מחטיבת הצנחנים וגולני לסירוגין, בדרך כלל פלוגות מסלול, צוות מיחידת הגששים, כוח טנקים, צוות של מכ"ם מסוג רמית של מערך הנ"מ, צוות של חיילות, שהפעיל מכ"ם קשת, שישב בו באופן קבוע וצוות קשת נוסף, מדלג, שהיה יוצא מהמוצב למארב גדר בנקודה סמוכה, שכן ממנה היה תמיד חשש לחדירות לתוך ישראל.
בעת הנסיגה מרצועת הביטחון הופגז המוצב על ידי החזבאללה. ב-29 במאי 2000, פוצץ צה"ל את המוצב משום שהיה ברובו ממוקם בצד הלבנוני של הגבול. המוצב נבנה מחדש, כך שכולו בשטח ישראל, כמבצר בטון בן שש קומות (שלוש מהם קומות תת-קרקעיות). בצידו הלבנוני התמקם כוח יוניפי"ל של האו"ם במטרה לשמור על השלום באזור.
זבורטורול
זבורטורול (ברומנית לפי כתיב ארכאי Sburătorul) היה מגזין ספרותי רומני והחוג הספרותי שהתגבש סביבו, שדגל בקידום מגמות וסגנונות מודרניים בספרות הרומנית. מנהיגו היה מבקר הספרות אאוג'ן לובינסקו. עם הזרמים הספרותיים שמצאו בו כר פורח ניתן למנות את הסימבוליזם, הריאליזם בעל שורשים עירוניים והאוונגרד. המגזין הוקם באפריל 1919 ונשא כתת-כותרת את המלים Revista literară artistică şi culturală "כתב עת ספרותי, אמנותי ותרבותי". "זבורטורול" יצא לאור בתקופות אפריל 1919 - מאי 1921 ומרץ 1926 - יוני 1927. בתקופה ספטמבר 1921 -דצמבר 1922 הופיע שבועון בשם "זבורטורול ליטראר" (Sburătorul literar) בתקופה האחרונה להופעתו התגייס "זבורטורול" בפולמוס עם חסידי הסגנון השמרני-מסורתי יותר, שהתקבצו בעיקר סביב המגזין "סמנטורול" שבניהולו של ניקולאיה יורגה. לובינסקו עצמו חלק, בין היתר, על השקפתו האתנוצנטרית של יורגה בנוגע להיסטוריה הרומנית בימי הביניים.
עם העורכים והכותבים ב"זבורטורול" נמנו אנשי ספרות ידועים ברומניה, כמו ג'ורג'ה קלינסקו, ולדימיר סטראינו, פרספסיצ'וס, יון מינולסקו, ליביו רבריאנו, קמיל פטרסקו, הורטנסיה פפדאט-בנג'סקו, אנטון הולבן, יון בארבו ואחרים. לחלקם כדוגמת יון בארבו, קמיל פטרסקו, אילריה וורונקה, אנטון הולבאן, ג'ורג'ה קלינסקו, פומפיליו קונסטנטינסקו, ולדימיר סטראינו, היה "זבורטורול" ביתם הספרותי הראשון. כמה מהם, כמו ליביו רבריאנו והורטנסיה פאפאדט- בנג'סקו זכו בו לעידוד הסגנון המודרני יותר שאפיין את כתיבתם. גויסו בו גם סופרים בעלי ותק כמו ויקטור יפטימיו ויון מינולסקו. כתב העת אירח בדפיו כישרונות לא מעטים מקרב בני המיעוט היהודי, כגון טודור ויאנו, פליקס אדרקה,אילריה וורונקה,בנימין פונדויאנו, ניקולאיה שטיינהרדט, אאוג'ן רלג'יס.
השם
המגזין נקרא לפי "זבורטורול" (בתרגום מלולי: "המעופף"), יצור מיתי רומני, גילום של התשוקה, המופיע בדמות צעיר יפה-תואר מסתורי בעל תכונות דמוניות, והפוקד את הנערות המתבגרות ומטריף את חלומותיהן.
מקורות
Dicționar enciclopedic român'', Editura Politică, București, 1962-1964 (לקסיקון אנציקלופדי רומני 1964-1962)
רוביו רובין
רוביו יובאני מנדז רובין (באנגלית: Rubio Yovani Mendez Rubin; נולד ב-1 במרץ 1996 בביברטון שבאורגון, ארצות הברית) הוא כדורגלן אמריקאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ריאל סולט לייק ובנבחרת גואטמלה.
קריירה בינלאומית
ב-14 בנובמבר 2014 ערך רובין את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארצות הברית, כששיחק 67 דקות בהפסד 2-1 לנבחרת קולומביה במשחק ידידות.
במהלך שנת החליט לייצג את נבחרת גואטמלה. המעבר התאפשר בזכות העובדה כי במדי נבחרת ארצות הברית, הוא שיחק רק במשחקי ידידות. ב-2 ביוני 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 2-0 ל.
אלישע שלם
אלישע שלם (1934 – 23 במאי 2023) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, שכיהן כמפקד חטיבה 226, חטיבת צנחנים במילואים.
ביוגרפיה
שלם נולד בקיבוץ בית אלפא ועבר לקיבוץ רמת יוחנן. אביו הוא מתתיהו שלם, מלחין ומשורר ישראלי שיצר סגנון מוזיקלי מקומי וייחודי.
במרץ 1952 התגייס לצה"ל, עבר קורס מ"כים של הנח"ל בבסיס בית דראס ולאחר מכן קורס סיירים בבה"ד 15 ושימש מדריך בקורס. בהמשך התנדב לצנחנים, השלים קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקה ופלוגה בגדוד הצנחנים 890. שלם לחם בפעולות התגמול ובהן פעולת כיסופים בשנת 1954 כנגד מוצב מצרי ברצועת עזה, פעולת א-צבח'ה כנגד מוצבים מצריים ופעולת כנרת כנגד מוצבים סורים. בשנת 1956 שימש שלם כמפקד פלוגה ג' בגדוד 890 ולחם בראש בפעולת התגמול כנגד המשטרה הירדנית בע'רנדל. לאחר מכן השתחרר מצה"ל, שב לקיבוצו ועסק בחקלאות.
בשירות המילואים שימש שלם, החל משנת 1958, כמפקד גדוד 567 (ובשמו הנוסף גדוד 98), גדוד צנחני מילואים. במלחמת ששת הימים פיקד שלם על גדודו בקרבות בקרבת רמאללה ולאחר מכן בדרום רמת הגולן. ב-1969 היה בשליחות להכשרת כוחות הגרילה הכורדיים לחידוש המרד נגד עיראק.
במלחמת יום הכיפורים הוביל שלם את גדודו בקרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן וכן בקרב ההבקעה לסוריה. בין היתר פיקד שלם על כיבוש אום בוטנה ועל כיבוש תל א-שמס בקרב לילה. במהלך מבצע קינוח, לאחר שהוטס במסוקים לחרמון הסורי במבצע איגוף אנכי, נע שלם בראש גדודו למשימה העיקרית- כיבוש מוצב החרמון הסורי. כשהגיע כוח החוד הגדודי למנחת המסוקים הסורי, נראה המוצב במרחק ארבע מאות מטרים מדרום למנחת. פלוגות הגדוד נערכו לכיבוש היעד בעוד המג"ד הורה לקש"א, (קצין קישור ארטילרי) סרן צבי בן-אברהם, להנחית אש חזקה על המוצב. המג"ד, שלם, הבחין כי לא היה ירי מן המוצב הסורי והעריך שהמוצב נטוש. המוצב נסרק בזהירות ונמצא ריק מאויב. סא"ל שלם פקד על אנשיו להיערך להגנה בעמדות הריקות שבמוצב. זמן קצר לאחר השעה 03:00 דיווח למח"ט שהיעד בידו. לאחר המלחמה שירת במשך כחמש שנים כמפקד חטיבת החרמון, כמו כן שימש שלם כמפקד חטיבה 226, חטיבת צנחנים במילואים, בדרגת אלוף-משנה.
בשנת 1996 נתמנה ליושב ראש דירקטוריון חברת פלטוב.
יוסיף רפופורט
יוסף אברמוביץ' רפופורט (ברוסית: Иосиф Абрамович Рапопорт; 14 במרץ 1912, צ'רניגוב, האימפריה הרוסית – 31 בדצמבר 1990, מוסקבה, ברית המועצות) היה גנטיקאי סובייטי ממוצא יהודי שגילה מוטגנסיס כימי. חבר בהתכתבות של אקדמיה למדעים של ברית המועצות החל משנת 1979.
שירותו הצבאי
עם פלישת גרמניה הנאצית לתוך ברית המועצות התנדב לחזית. התקדם בפיקוד ממפקד מחלקה עד למפקד מטה של רגימנט מס' 184 בגדס"ר מס' 62, נפצע פעמיים, איבד את עינו השמאלית. במהלך שיקום מאחד הפצעים הסמיך הדוקטורט שלו ב-5 במאי 1943. הדוקטורט עצמו נכתב עוד טרם המלחמה והיה צריך להיות מוסמך כבר ב-1941 ונדחה עקב הגיוס.