cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
להקת הנח"ל
1967–1973: שנות השיא
במאי 1972 עלתה תוכניתה ה-23 של הלהקה, "הפלנחניק" (צירוף המילים פלמ"ח ונח"ל), הפקה גרנדיוזית במונחי הימים ההם, שהוקדשה למלאת 30 שנה לפלמ"ח. קצין החינוך של הנח"ל, סא"ל זאב פלג, כתב בתכניה:
בני נגרי על ההדרכה המוזיקלית ודני ליטאי על הבימוי והכוריאוגרפיה היו אחראים על "הפלנ"חניק", שהורכבה למעשה משני חלקים. החלק הרציני, שהוקדש לימי הפלמ"ח, וכלל את השירים "בלדה על יצחק שדה" (חיים גורי/יאיר רוזנבלום), "הרעות" (חיים גורי/סשה ארגוב), "הפרוטה והירח" (חיים חפר/עממי), "נאום תשובה לרב חובלים איטלקי" (נתן אלתרמן/יאיר רוזנבלום) ומחרוזת משירי להקת הפלמ"ח -הצ'יזבטרון. החלק הקליל, שעסק באגדות ילדים בהומור וסאטירה, כלל את השיר "מי היה החולם" (עלי מוהר/יאיר רוזנבלום) וביצוע הומוריסטי לסיפור "שלושת הדובים" בסגנון הגשש החיוור. על חברי הלהקה נמנו שמעון ויצמן (מפקד הלהקה), אפרים שמיר, גידי גוב, ירדנה ארזי, יצחק בן-מלך, ענת מיבר (גוב), יהודה עדר, דורית פנדריך (שדה), ראובן גבירץ, נעמי כפרי, יובל דורי, מוטי מורל, דני פאר, ריבה שכטר, צבי בומס, יצחק (איקה) שדה וחיה פיק. "הפלנ"חניק" הייתה התוכנית הגדולה האחרונה של הלהקה, שחתמה את תקופת הזוהר שלה.
שנות ה-70 המאוחרות
מלחמת יום הכיפורים עצרה את הפעילות הסדירה של הלהקה. אל המחזור הטרי של הלהקה הצטרפו משוחררים טריים וותיקים שלה, ביניהם שלישית שוקולד מנטה מסטיק ולהקת כוורת שהרכיבו יחדיו דיוויזיית בידור שהופיעה לאורך המלחמה. בשנת 1974 הועלתה תוכניתה "הגדולה" האחרונה של להקת הנח"ל, "סיפורה של להקה" (תוכנית 24) שסיפרה את תולדותיה של הלהקה וחגגה חצי יובל להקמת הנח"ל. אסתר אלעד, מיכל (מיקי) קם, איציק גייר, גורי סגל, התזמורת: יהודה עדר (שלימים גם הפך לבעלה של מיקי קם), אריק רודיך, איתן גדרון, רון פיש, שגיא קרפ ואחרים עשו כמיטב יכולתם תחת הדרכתו של דני ליטאי, והעלו תוכנית שזכתה לשבחים רבים, אך נשכחה במשך השנים. השיר הזכור ביותר מהתוכנית הוא חידוש ללהיט הלהקה משנות החמישים, "ויויו גם", בביצוען של אסתר שמיר, מיקי קם, אפרת וייל ומלי מאיו, ולצד זה גם השירים "מה בעצם קרה", "סיפורה של להקה", וגידי שחם ששר סולו את "הבנות שעל שפת הנח"ל" ו"חיידק במה", אותו הוא גם כתב.
להקת הנח"ל המשיכה להופיע בהרכב מצומצם עד שנת 1978, ולהעלות תוכניות שהתבססו בעיקר על להיטי הלהקה משנות החמישים והשישים. בנוסף נכתבו שירים חדשים, שהוקלטו ע"ג סינגלים שלא זכו להצלחה רבה. בין חברי הלהקה באותן שנים ניתן היה למצוא את שלומית הגואל (טריגר), אפי בן ישראל, רחלי חיים, מילי מירן, ענת טופול וחני נחמיאס. שיר שהפך במפתיע ללהיט היה "נח"ל נח"ל" שבוצע בתוכנית "בצל ירוק" מ-1978 ושהוקלט ע"ג סינגל. תוכניות נוספות שהועלו בסמוך פירוק הלהקה היו: "שלושים שנות זמר" (1978), ו"חדש וגם ישן" (1977).
ההופעה האחרונה של להקת הנח"ל התקיימה ב-29 באוקטובר 1978 בבית הצנחן, במסגרת התוכנית "בן-גוריון".
שנות השמונים - התחדשות
תוכניתה הבאה של הלהקה שנקראה "תל אביב אינה מודאגת" מ-1987, הציגה את חבריה החדשים של הלהקה כמו יואב צפיר, אילה אשרוב, אביטל פסטרנק, שי זורניצר ומומי לוי והמשיכה לשחרר להיטים כמו: "שש עשרה שבע עשרה" (אהוד מנור/רמי קלינשטיין) ו"תל אביב אינה מודאגת" (אהוד מנור/מתי כספי). שירי התוכנית הזאת והתוכנית הקודמת, הועלו על גבי תקליטים וזכו להצלחה.
בין התוכניות הבאות שהעלתה הלהקה היו "התחלות" (88') ו"נח"ל 90" (90'). "התחלות" כללה שירים של המחזאי חנוך לוין והלהיט הזכור ממנה הוא השיר "דג מלוח ותה" שביצע יואב צפיר ללחן של קורין אלאל. שנה לאחר מכן, בתוכנית "נח"ל 90", ביצעה הלהקה את "בנייך מרחוק" (מן המקורות/נעמי שמר), שיר השירותרום של אותה שנה. השיר זכה להצלחה ואף הופק לו קליפ, שבחלקו צולם בשדה התעופה, עם העולים החדשים שהגיעו ארצה.
להקת הנח"ל הפיקה תוכנית נוספת ב-1993 שכללה שירים חדשים לצד קאוורים לשירי הלהקה ולשירים ידועים שונים.
בשנת 2003 הוקמה להקת הנח"ל מחדש על ידי מושיק אביב שהיה באותה העת ראש מדור נח"ל במפקדת קצין החינוך והנוער הראשי ולימים פיקד על הלהקות הצבאיות בצה"ל.
חברי הלהקה (נכון לשנת 2022): הודיה לוי, יובל קפלן, זוהר קרמן, אלמוג פדידה, נוי וקנין, אנדי לוי, גיא יחזקאל, יובל קראפט, איתי דן כרמלי.
חברי להקת הנח"ל
בין חברי הלהקה הידועים לאורך השנים נמנים:
יוסי בנאי, יונה עטרי, דובי זלצר, גאולה גיל, שמואל שי, דרורה חבקין, אסתר גרינברג, חיים טופול, גליה טופול, נחמה הנדל, שושיק שני, אורי זוהר, אברהם הפנר, עליזה קאשי, גבי עמרני, עדנה שביט, נירה עדי, יוסף אורג, איתמר כהן, יוסי פרוסט, אריק איינשטיין, יצחק שאולי, יהורם גאון, עליזה רוזן, גבי אלדור, עמירם ספקטור, עמי גלעד, תובל פטר, גברי בנאי, ישראל פוליאקוב, חנן גולדבלט, נתן דטנר, יורם ארבל, גאולה נוני, מרדכי ארנון, נאווה אדר, רות דר, אמנון ברנזון, אורה מורג, אהרלה קמינסקי, עליזה יצחקי, יהודה עדר, יאיר רוזנבלום, טוביה צפיר, אבי קורן, חנן יובל, ששי קשת, מוטי פליישר, אסתי כץ, אלי מגן, איציק בן מלך, מירי אלוני, איציק וייס, ירדנה ארזי, עמוס טלשיר, שלום חנוך, מנחם זילברמן, שולה חן, גידי גוב, יובל דורי, אופירה גלוסקא, רותי הולצמן, שמעון ויצמן, תמי עזריה, מאיר פניגשטיין, דני סנדרסון, אלון אולארצ'יק, אפרים שמיר, לאה לופטין, מיקי קם, אסתר שמיר, אריק רודיך, שלומית הגואל, ענת גוב, ראובן גבירץ, דורית שדה, רחלי חיים, אפי בן ישראל, חני נחמיאס, מילי מירן, ענת טופול, ברק גליל, דפנה דקל, שי זורניצר, רוית יוספי, אילן לייבוביץ', אביטל פסטרנק, ראובן לביא, מומי לוי, אילה אשרוב, אורי הוכמן, רינת עמנואל, יואב צפיר, שרון חזיז, שרון שחל, דנה ברגר, אורן שבו, תומר שרון, גיל ססובר, מיה דגן, מיקה צור, נעה שאואט, יפה ליויאן, נתי ליויאן, אופיר בהלול, יובל גבעון, גל שיינפלד ויניב בר.
PartyNextDoor
ג'הרון אנתוני ברתווייט (באנגלית: Jahron Anthony Brathwaite; נולד ב-3 ביולי 1993), ידוע בשם הבמה PartyNextDoor, הוא זמר, ראפר, פזמונאי ומפיק מוזיקלי קנדי.
קריירה
ב-1 ביולי 2013, בגיל 18, הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו הנושא את שמו. האלבום הגיע בשיאו למקום ה-34 במצעד שירי ה-R&B/היפ הופ.
ב-30 ביולי 2014 הוציא את אלבום הבכורה שלו, PartyNextDoor Two. האלבום כולל הופעת אירוח של דרייק, בשיר "Recognize", אשר הגיע למקום ה-28 במצעד שירי ה-R&B\היפ הופ.
ב-27 בינואר 2016, יצא השיר "Work" של ריהאנה ודרייק, שכתב והלחין לצד דרייק ובוי-1דה. השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100.
ב-12 באוגוסט 2016 הוציא את אלבום האולפן השני שלו, PartyNextDoor 3. האלבום הגיע בשיאו למקום הראשון במצעד שירי ה-R&B\היפ הופ וקיבל תואר אלבום זהב מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
בדצמבר 2019, הוציא שני סינגלים, "The News" ו-"Loyal", אשר מהווים חלק מאלבומו השלישי Partymobile, שיצא לאור ב-27 במרץ 2020. באותו היום, הוציא את הסינגל "Believe It" מתוך האלבום, בשיתוף הזמרת ריהאנה.
יהודית וינקלר
יהודית (ג'ודי) וינקלר (17 במאי 1937 - 27 באוקטובר 2015) הייתה עיתונאית ישראלית. כתבה בעיתונים "הארץ", "מעריב", "חרות" ו"היום".
ביוגרפיה
יהודית וינקלר נולדה בבודפשט לאולגה לבית אשרוביץ וארנסט וינקלר. בשנת 1944, בהיותה בת שבע, נלקח האב למחנה כפייה באזור הגבול בין אוסטריה להונגריה, שהוקם על ידי הונגרים פרו־נאצים, ועקבותיו אבדו. יהודית ואמה נמלטו לבלגרד, שביוגוסלביה, שם הוסתרה במנזר. בשנת 1948 עלו שתיהן לארץ ישראל. היא למדה במוסד החינוכי של קיבוץ גן שמואל. את שירותה הצבאי עשתה בחיל האוויר. התגוררה בתל אביב ברחוב סירקין, ואחר כך ברמת גן.
בשנת 1959 הצטרפה לעיתון "חרות" ועבדה בו עד לסגירתו ב-1965. בעיתון כתבה בנושאים שונים: העיר תל אביב וכל מוסדותיה, לרבות העירייה, סעד, בריאות, תיירות ואירועים מיוחדים, מוסדות תרבות ציבוריים, מרכז השלטון המקומי, הדואר וארגונים והתאחדויות עולים. ערכה את המדורים "לאשה ולמשפחה" ו"פסיפס תל אביבי". במקביל, כתבה כפרילאנסר בעיתונים "הארץ", "מעריב" ו"לאישה".
ב-1970 החלה לעבוד בעיתון "הארץ" ככתבת לעניינים מוניציפליים. בנובמבר 1972 ייצגה את ישראל בכנס העיתונאים הבינלאומי השני, שהתקיים במקסיקו סיטי. לאחר מכן עברה לסקר את נושא העולים החדשים, ובנובמבר 1973 נשלחה להכין סדרת כתבות על יהדות ארצות הברית בתקופת מלחמת יום כיפור ולאחריה. לאחר מכן עסקו כתבותיה בהסתדרות הכללית, יחסי העבודה במשק הישראלי ונושאים כלכליים כלליים. . כמו כן, שימשה כיושבת ראש "תא הכתבים לענייני עבודה" באגודת העיתונאים בתל אביב, שהייתה פעילה נמרצת בה.
בשנים 1995-1992 שימשה כשליחת "הארץ" בבון, משם דיווחה על המתרחש בגרמניה ובאירופה.
וולארי
וולארי (בצ'כית: Volary. בגרמנית: Wallern) היא עיר ביער בוהמיה, במחוז בוהמיה הדרומית שבמערב צ'כיה, קרוב לגבול עם גרמניה. בשנת 2005 היו בעיירה כ-4,000 תושבים.
גאוגרפיה
וולארי שוכנת מדרום מזרח לבוביק (בגרמנית: שריינר, Schreiner, 1264 מטר מעל פני הים). בעיירה עובר אחד מיובליו של הנהר ולטאבה, יובל המתמזג עם הנהר שישה קילומטר מדרום לוולארי. מצפון לוולארי יש מספר רכזי הרים בגבהים שבין כ-850 לכ-1100 מטר. בוולארי עובר כביש I / 39 המקשר בין וימפרק  והורני פלאנה, וכן מסילת ברזל.
היסטוריה
עדויות ליישוב במקום קיימות מתקופת הברונזה. שם האזור נטבע במאה הרביעית לפני הספירה על ידי בני העם הבואי (Boii) ממוצא קלטי, שהתפשטו על פני אירופה בין המאה השמינית למאה הרביעית לפני הספירה. שמו של שבט זה הוא המקור לשם "בוהמיה". במאה הראשונה לספירה היה האזור מיושב על ידי גאלו-רומאים, וצפונו היה מיושב על ידי שבטים גרמאניים. הקלטים נדחקו מפני שבט גרמאני וכשזה עזב נותר האזור ריק מאדם והיערות שבו והתפתחו בו. במאה השישית הגיעו לאזור הסלאבים והחלו להתיישב באזור בצורה ספוראדית. התיישבות מאורגנת החלה במאה ה-12, תחת שלטונו של אוטוקאר הראשון, מלך בוהמיה והיערות נסוגו עקב הנוכחות האנושית. במאה ה-13 הותוו באזור גבולותיה של בוהמיה.
במהלך המאה ה-15, בין היתר במלחמות ההוסיטים, עברה וולארי בין שלטונם של מלכים ודוכסים בוהמיים וגרמאנים וכן הייתה בשטח האימפריה הרומית הקדושה. חלק מהקרבות ניטשו על אדמתה, והעיירה נפגעה בהם קשה. עם זאת, שליטיה העניקו ליושביה זכויות על כריתת עצים לייצור ולפחמים, וכן זכויות מרעה באזור. בעיירה פעלו מסבאות ואורוות. בסוף המאה ה-16 העניקו שליחים של האציל הבוהמי וילם מרוזנברג לוולארי רישיונות מסחר ומכס. פיתוחה של העיירה נמשך במאה ה-17 אך העיירה נפגעה במלחמת שלושים השנים וסחר המלח דרכה נעצר. עקב מלחמת מכסי גבול שהתקיימה בין ממלכות גרמניה, ובעיקר בוואריה השכנה, לבין בוהמיה, המשיך הקפאון המסחרי בעיירה.
בסוף המאה ה-17 נפגעה העיירה קשה בשרפה. לאחר מספר שנים הוקם בית חולים בוולארי. שורת שריפות שפקדו את וולארי במאה ה-18 (בהן שרפה בה נשרפה כנסיית העיירה) תרמו לדרדור המסחר בעיירה. ב-1807 נסגר מפעל הזכוכית שפעל בוולארי. דלדול היערות עקב רעיית יתר הביא לביטול זכויות הרעייה של העיירה על ידי יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
וולארי הייתה באזור גבול בין שטחים גרמנים לשטחים צ'כים, אזור שחלק מתושביו דיברו צ'כית וחלקם – גרמנית. בסוף המאה ה-19 היו בוולארי 224 בתים ובהם כ-2,000 תושבים דוברי גרמנית. הם תחזקו כנסייה (על שם קתרינה הקדושה) ובית ספר. בעיירה היו מוסדות ציבור נוספים. מקורות ההכנסה של התושבים היו חקלאות, רעיית בקר וצאן, ומוצרים נלווים למשק חי (צמר, טווייה, אריגה). עיקר תוצרתה של וולארי יוצאה לפראג. בעיירה פעלה כיכר שוק והתקיימו שני ירידים שנתיים. אופי פרנסתם של התושבים הכתיב בניית בתים בסגנון אלפיני מיוחד: בתי עץ בהם משולבות אבנים גדולות, גגות גמלונים ומרפסות. לאחר שריפות שפרצו באמצע המאה ה-19, נבנו חלק מהבתים השרופים מחדש, אך הושם דגש על בניה באבן.
ב-1871 העניק הקיסר פרנץ יוזף לוולארי מעמד של עיר. באותה עת חיו בעיר כ-2,700 תושבים. בתוך זמן קצר הוקמו בעיר בית ספר מקצועי לעבודות עץ, משלבת בירה, בית משפט מחוזי, מנסרות עץ ומפעלים נוספים. ב-1899 חוברה וולארי לרשת מסילות הברזל. ב-1910 היו בוולארי כ-3,500 תושבים. העיר הייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית והקמת הרפובליקה הצ'כוסלובקית באזורים שכללו את בוהמיה צורפה וולארי, שרוב תושביה היו גרמנים, למדינה החדשה, צ'כוסלובקיה. בשנת 1923 חוברה וולארי לרשת החשמל. חלקם של הצ'כים באוכלוסייתה גדל, והם פיתחו בה מוסדות חינוך בשפה הצ'כית.
מלחמת העולם השנייה
וולארי הייתה בשטח חבל הסודטים. במרס 1939, ערב מלחמת העולם השנייה, סופחה העיר לגרמניה הנאצית. במלחמת העולם השנייה פעל בעיר מפעל נשק גרמני. בסוף המלחמה, במאי 1945, הגיעו לעיר שרידות צעדת מוות שיצאה ממערב פולין.
לאחר המלחמה
לאחר מלחמת העולם השנייה הוחזרה וולארי לשטח צ'כוסלובקיה. במרס 1946 גורשו הגרמנים הסודטים מוולארי, במסגרת צווי בנש, וזאת כחלק מגירוש גרמנים בתום מלחמת העולם השנייה.
בוולארי הוקם בסיס צבאי, אך זה פורק לאחר נפילת ברית המועצות.
ספונים
סְפוּנִים (באנגלית: Sefunim) הוא שמו של בולטין המוזיאון הימי הלאומי חיפה, שראה אור בין השנים תשכ"ז-תשנ"ד ואחר כך פסק להופיע.
מטרת הביטאון הייתה לעורר עניין באוספי המוזיאון, והוא כלל סקירות מדעיות של מוצגים נבחרים של המוזיאון. המחקרים נכתבו על ידי היסטוריונים, ארכאולוגים ומומחים נוספים מן הארץ והעולם ופורסמו בעברית ובאנגלית. הוצאת הביטאון לא הייתה סדירה, בעיקר בשל קשיי מימון, ותפוצתו הייתה מוגבלת. בין השנים 1966–1994 ראו אור 8 ביטאונים בגודל קוורטו וכריכה רכה, בכל אחד מהם כ-100 עמודים והם כוללים לוחות נייר כרומו עם תצלומי המוצגים. יוזם הביטאון היה רס"ן (מיל') אריה בן-אלי, מנהלו הראשון של המוזיאון.
גילדה (סרט)
גילדה (באנגלית: Gilda) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1946 בסגנון הסרט האפל.
ג'ון מרשל
ג'ון מרשל (באנגלית: John Marshall; 24 בספטמבר 1755 – 6 ביולי 1835) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כנשיאו הרביעי של בית המשפט העליון של ארצות הברית משנת 1801 ועד מותו. קודם לכן כיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית בשנים 1800–1801 תחת הנשיא ג'ון אדמס.
גילדה (סרט)
הסרט, בכיכובם של ריטה הייוורת', גלן פורד וג'ורג' מקרידי ובבימויו של צ'ארלס וידור היה אחד משיאי "הסרט האפל", אף שבניגוד למקובל בסוגה זה, התרחש מחוץ לארצות הברית.
ג'ון מרשל
מרשל נולד במחוז ספַר בצפון-מערב וירג'יניה, והיה הבכור מבין חמישה עשר ילדיהם של הוריו, שהיו בעלי קרקעות רחבות. השכלתו הפורמלית הייתה מזערית והוא למד בעיקר מקריאה ומהדרכת הוריו. ב-1775 הצטרף יחד עם אביו לחטיבת מתנדבים מקומית שלחמה נגד הבריטים בווירג'יניה. שנה אחר כך התגייס לצבא הקונטיננטלי והשתתף במערכות הקשות ביותר בפיקודו של ג'ורג' וושינגטון עד לשובו הביתה ב-1779. ב-1780 החל בקריירה המשפטית שלו: השכלתו המשפטית הפורמלית של האיש שהיה עתיד להיות מייסד המשפט החוקתי האמריקני ומגדולי השופטים בארצות הברית התמצתה בסדרת הרצאות קצרה ששמע בקולג' על שם ויליאם ומרי באביב 1780, ובראשית הקיץ באותה שנה קיבל את רישיון הפרקליט שלו.
תוך שהוא עוסק במקצועו, תחילה במחוז הולדתו ואחר כך בבירה ריצ'מונד, שלח ידו גם בפוליטיקה. בשנים 1782–1791 ושוב בשנים 1795–1797, היה חבר באספה המחוקקת של וירג'יניה וכמו כן נבחר לוועידה המדינתית שדנה באשרור החוקה הפדרלית והייתה לו יד בהשגת הרוב הזעום בעד אשרור החוקה. הוא העדיף להמשיך בקריירה המזהירה שלו כפרקליט בריצ'מונד ועל כן דחה את הצעותיו של הנשיא וושינגטון למנותו לשר המשפטים (1795) וציר בפריז (1796). עם זאת, בשנים 1797 - 1798 היה חבר במשלחת דיפלומטית בצרפת, בשנים 1799–1800 כיהן בבית הנבחרים הפדרלי (הוא השתייך למפלגה הפדרליסטית) וב-1800 התמנה למזכיר המדינה של ארצות הברית. בתפקיד זה שימש פחות משנה, שכן במרץ 1801, במסגרת המינויים של הפדרליסטים לקראת החלפת השלטון, החל בכהונתו כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית.
גילדה (סרט)
עלילה
לאחר מותו לכאורה של מאנדסון, ג'וני פותח את הכספת ומגלה שהוא השאיר את כל הונו לגילדה ולג'וני הוא השאיר את ניהול עסקיו. ג'וני מסביר לכל בעלי החברות בנות של עסקיו של מאנדסון על הסדר החדש ואלו לא מרוצים מג'וני ורוצים לראות את הבעלים האמתיים, גילדה. ג'וני מודיע להם שגילדה אבלה על מות בעלה ובנוסף, גילדה והוא מתחתנים עוד באותו היום. באותו ערב מגיע הגרמני השני אל ג'וני ומספר לו איך מאנדסון השיג את נכסיו. מסתבר שהגרמני מכר לו את נכסיו בזול כי הוא חשב שתהיה מלחמה בין ארגנטינה לגרמניה והם הסכימו שכאשר יעבור זעם, יחזיר לו מאנדסון את נכסיו. אך לאחר שנגמרה המלחמה לא הסכים מאנדסון להחזיר לגרמני את נכסיו.
ג'ון מרשל
בשלושים וארבע שנות כהונתו היה מרשל המנהיג הלא מעורער של בית המשפט העליון. יותר מאלף פסיקות התקבלו בשנים האלה ו-519 מהן נוסחו בידיו של מרשל עצמו. מרשל הפדרליסט - שנתמנה בידי הנשיא הפדרליסט ג'ון אדמס ומינויו אושר בידי הסנאט הפדרליסטי, רגע לפני שהשלטון בקונגרס ובנשיאות הועבר לידי תומאס ג'פרסון והרפובליקנים שלו - יצר קורפוס של החלטות משפטיות ושל דוקטרינות חוקתיות אשר עיצב במידה רבה את צורת השלטון, הגדיר את יעילות הממשל הפדרלי והניח את הבסיס לעקרון הריבונות השיפוטית (באמצעות פסק הדין במשפט מרבורי נגד מדיסון בשנת 1803, שקבע את סמכות הביקורת השיפוטית). מרשל דגל בריכוז סמכויות בידיו של הממשל הפדרלי בעוד שג'פרסון העדיף הענקת אוטונומיה רחבה למדינות באיחוד. לפיכך, למרות היותם קרובי משפחה — ג'פרסון ומרשל היו בני דודים — הם היו באותה עת יריבים פוליטיים מובהקים בעלי עמדות קוטביות בקשר לצורת הממשל בארצות הברית. כיום ניתן לומר כי במשך השנים כף המאזניים נטתה יותר לגישתו של מרשל מאשר לזו של ג'פרסון בקשר לעיצובה של מערכת המשטר בארצות הברית.
גילדה (סרט)
עלילה
ג'וני מאשים את גילדה בכך שאינה נאמנה לו ולכן הוא מתעלם ממנה באופן מופגן למרות שהיא מנסה להסביר לו שהיא תמיד אהבה אך ורק אותו. גילדה מתחילה לצאת לבדה ולפלרטט עם גברים, עקב תסכולה מיחסו של בעלה אליה, אך עושי דברו של ג'וני אורבים לה ומסכלים את כל ניסיונותיה להתחיל עם גברים אחרים.
ג'ון מרשל
פסיקותיו של מרשל נוסחו בלשון שהייתה מרשימה בתבוניותה ובסמכותניותה, ודומה שהודות לאישיותו ופועלו נוצר והתבסס מעמדו הנשגב של בית המשפט העליון ומעמדה של מערכת המשפט הפדרלית כולה. על אף עבודתו השיפוטית המונומנטלית, ישיבות בית המשפט העסיקו את מרשל רק חודשים אחדים בכל שנה, על כן היו עיתותיו פנויות לעיסוקים אינטלקטואליים, חברתיים ומשפחתיים: הוא כתב ביוגרפיה רבת כרכים על ג'ורג' וושינגטון, הוליד עשרה ילדים, טיפל במסירות באשתו החולה והיה מן הדמויות המרכזיות בחוג של אנשי הגות בריצ'מונד. הוא מת בפילדלפיה, בעקבות ניתוח לסילוק אבנים מכליותיו.
שנותיו הראשונות ושנים ראשונות
ג'ון מרשל נולד בבית משפחתו בג'רמנטאון, מושבת וירג'יניה, האימפריה הבריטית. בית משפחת מרשל היה בקתת עץ וג'ון היה המבוגר ביותר מ-14 אחיו ואחיותיו. ג'ון מרשל נולד ב-24 בספטמבר 1755, אביו היה תומאס מרשל, שריף מקומי, שופט שלום ומפקח קרקעות שהיו בבעלותו לערך 200,000 דונם של קרקעות בוירג'יניה (כולל שטחי קנטקי המודרנית). תומאס מרשל היה אישיות ציבורית משפיעה במחוז הנסיך ויליאם (בשנת 1759 שונה שם המחוז לפאוקוויר). אמו של ג'ון הייתה מארי קיט מרשל, בתו של עובד כנסייה אשר הייתה מקושרת מבחינה משפחתית למשפחת לי ומשפחת רנדולף, שתיים מהמשפחות החזקות והמשפיעות ביותר בוירג'יניה (דוגמה לבני המשפחות: פייטון רנדולף ורוברט אדוארד לי).
גילדה (סרט)
עלילה
בסופו של דבר גילדה נשברת ובורחת למונטווידאו, שם היא מכירה גבר חדש ומבקשת מג'וני גט. לאחר שיחה עם בן זוגה החדש, שהוא גם עורך דין מוצלח, גילדה מבינה שהדרך הכי טובה להשיג מג'וני גט, היא לחזור לבואנוס איירס ולקבל את אישורו. גילדה חוזרת עם בן זוגה לארגנטינה, אך כאשר הם נכנסים לחדר המלון שלהם הם רואים את ג'וני מחכה להם בפנים ומסתבר שבן זוגה הוא בעצם עובד של ג'וני שנשלח על ידו להביא אותה מאורוגוואי.
במקביל, מפקח המשטרה מספר לג'וני שהגרמני נתן להם עדות ושהם רק צריכים את הקוד לכספת של מאנדסון. אך ג'וני נראה מתוסכל עקב חוסר היכולת שלו לבנות מערכת יחסים תקינה עם גילדה ולא נעתר לדרישותיו של המפקח. עקב חוסר שיתוף הפעולה של ג'וני, המפקח סוגר את הקזינו ומשאיר את ג'וני במעצר בית. לאחר זמן מה ג'וני נותן למשטרה את הקוד לכספת.
ג'ון מרשל
שנותיו הראשונות ושנים ראשונות
את רוב צעירותו בילה מרשל במגורים באזור הספר של וירג'יניה אשר שימש בעיקר לגידול חקלאות והיה מדולל באוכלוסין, מצב שחיזק את ההגירה מערבה. בהמשך עבר מרשל להתגורר באזור הרי בלו רידג' ("הרכס הכחול"), איפה שאביו קנה קרקעות וג'ון נדרש כדי לפקח ולתמוך בגידול החקלאי. את רוב חינוכו קיבל ג'ון הצעיר מהוריו אך במשך שנה ומספר חודשים התגורר עובד כנסייה בבית המשפחה ותרם לחינוכו. בהמשך התחנך ג'ון מרשל מספר חודשים באקדמיה המחוזית של וסטמורלנד, איפה שניתן לו חינוך סדיר יותר מאשר בבית הוריו.
גילדה (סרט)
עלילה
ג'וני בא אל גילדה בזמן שהיא יושבת בקזינו הריק עם דוד פיו, הברמן הנאמן, ושניהם מתנצלים על מעשיהם. לפתע מופיע מאנדסון, להפתעתם של ג'וני וגילדה, ואומר להם שהוא הולך להתנקם בהם על בגידתם בו. אך לפני שמאנדסון מספיק להוציא לפועל את נקמתו, דוד פיו הורג אותו. מפקח המשטרה מוצא את מאנדסון מת אבל אומר לג'וני גילדה ודוד פיו שהכל בסדר ומאנדסון מת כבר לפני שלושה חודשים ושהוא מאמין להם שהם הרגו אותו מתוך הגנה עצמית.
ג'ון מרשל
מלחמת העצמאות
כאשר סכסוך בין האמריקאים תושבי המושבות הקולוניאליות לבין הממשל הבריטי בלונדון הסלים לכדי אלימות, ג'ון מרשל, בהיותו לוטננט, התגייס לרגימנט המתנדבים של וירג'יניה בהנהגת אביו. מרשל היה מעורב בלקיחת מוצבי השלטון הבריטי בוירג'יניה עם פריצתה של מלחמת העצמאות האמריקאית. עם הסדר הממשל האמריקאי בוירג'יניה התגייס מרשל לצבא הקונטיננטלי בהנהגתו של ג'ורג' וושינגטון במהלך 1776. מרשל שירת תחת פיקודו של וושינגטון במשך שלוש שנים בניו יורק, ניו ג'רזי ופנסילבניה. שירותו כלל את החורף הקשה בעמק פורג' בין השנים 1777 ל-1778. מרשל הועלה לדרגת קפטן ובמהלך 1779 שב עם יחידתו לוירג'יניה וראה פעילות מועטה קודם להוצאתו משירות פעיל בשנת 1781 עם הפסקת אש במלחמת העצמאות.
גילדה (סרט)
עלילה
בסרט ישנם כל סממני הסרט האפל; צילום בשחור-לבן, צילומים בין כותלי האולפן ללא צילומי חוץ, סיפור אהבה בלתי אפשרית, סקס - במגבלות התקופה - ריטה הייוורת' בריקוד חושני, אם כי לא פשטה מעל גופה יותר מאשר כפפה שחורה ארוכה, עלילה מותחת וסוף מפתיע.
ג'ון מרשל
תחילת הקריירה הפוליטית
לימודיו המשפטיים היחידיים של מרשל באותה העת כללו רק סדרת הרצאות של ג'ורג' וייט להן האזין בשנת 1780 בקולג' ויליאם ומארי. וייט היה מהתומכים המוקדמים של לימודי עריכת דין לפי ביקורת שיפוטית. באוגוסט 1780 מרשל קיבל רישיון פעילות משפטית רשמית ושב למחוז פאוקוויר. בשנת 1782 נבחר מרשל למועצת הצירים של וירג'יניה ובשנת 1784 נבחר לכהן לקדנציה שנייה. הוא הופיע בפני ועידות חוקתיות בבירה המדינית בריצ'מונד. בהמשך מרשל הקים מוסד לימודי משפטים בעיר והתיישב בה לאחר שהתחתן עם מרי ויליס אמבלר מרשל בינואר 1783. במשך 15 השנים הבאות הקריירה של מרשל סומנה בעליית המוניטין והחשיבות של משרדי עורכי הדין ברחבי וירג'יניה.
אף על פי שנכון לשנת 1787 לא השיג מרשל עמדה פוליטית רמה שהביאה אותו למושב הקונגרס הקונטיננטלי בפילדלפיה, מרשל היה תומך נלהב של חוקת ארצות הברית שנכתבה בידי ג'יימס מדיסון. עוד באותה השנה מונה למועצת החקיקה שהוטל עליה להביא לאשרור החוקה המוצעת מטעם קולה של וירג'יניה ובכך תחליף את הכרזת העצמאות. עיקר התמיכה של מרשל באשרור החוקה רוכזה ברישומיו הרשמיים לגופים מדיניים שהגנה שניתנה לפי החוקה על הרשות השופטת. בהמשך השתמש מרשל באהדה הציבורית האזורית שלו כדי להביא לאשרור החוקה בידי וירג'יניה.
זמן קצר לאחר שהחוקה החדשה נכנסה לפעילות, נשיא ארצות הברית הראשון, ג'ורג' וושינגטון, הציע למרשל את תפקיד התובע הכללי של וירג'יניה. מרשל סירב לקבל את התפקיד למרות ההצעה הנשיאותית. עם זאת, בשנת 1789 השיג מרשל השפעה רבה יותר על הפוליטיקה המדינית בורג'יניה כאשר הביע את תמיכתו בחיזוק סמכויות הממשל הפדרלי בוועידת הצירים של המדינה. כאשר במהלך שנות התשעים של המאה ה-18 החלו להתהוות המפלגות המוקדמות בארצות הברית תחת נשיאותו של וושינגטון, מרשל הזדהה עם המפלגה הפדרליסטית החדשה בראשותו של סגן הנשיא, ג'ון אדמס. בשנת 1795 הציע וושינגטון למרשל את תפקיד התובע הכללי אך מרשל סירב גם להצעה זאת. אף על פי כן, מרשל שב לחקיקה המדינית בוירג'יניה בתור מנהיג המפלגה הפדרליסטית.
תחת הנשיא אדמס
בשנת 1797 מונה מרשל בעצת הנשיא ג'ון אדמס למשלחת דיפלומטית שניסתה ללא הצלחה לשפר את יחסיה של ארצות הברית עם צרפת המהפכנית. הוועדה כללה בתוכה גם את אלברידג' גרי וצ'ארלס קוטוורת' פינקני. בתמורה לפתיחת המשא ומתן דרש שר החוץ הצרפתי טליראן דמי שוחד לעצמו והלוואה גדולה לצרפת. חברי המשלחת ראו בכך עלבון להם ולארצות הברית, מה גם שהוראותיהם כללו במפורש איסור על מתן הלוואה לצרפת. הם סירבו ומשנודעה הפרשה, המכונה פרשת XYZ, בארצות הברית, היא עוררה סערה גדולה, שהייתה בין הגורמים לפרוץ המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת. מרשל הגיע חזרה לפילדלפיה בעיצומה של הסערה והתקבל בכבוד גדול.
בשובו מהרפובליקה הצרפתית הראשונה ללא הסדרים, מרשל סירב לקבל את משרת שופט בית המשפט העליון במקום ג'יימס וילסון. אף על פי כן, הנשיא לשעבר וושינגטון קרא לו לטפח קריירה פוליטית ותמך בו בבחירתו לקונגרס של ארצות הברית בשנת 1799 כחבר המפלגה הפדרליסטית. שירותו של מרשל בבית הנבחרים האמריקאי (הבית התחתון בקונגרס) היה קצר מועד. הצלחה מרכזית שנזקפה עבורו הייתה כאשר הגן על הנשיא אדמס מפני האשמותיו של חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. ההאשמות התרכזו בעיקר בעובדה שאדמס הסכים לדרישה הבריטית להסגיר תושבים אמריקאים שהואשמו בהרג בריטים בעודם שטים באוקיינוס האטלנטי.
במאי 1800 דרש הנשיא אדמס את התפטרותו של מזכיר המלחמה המכהן והציע את התפקיד למרשל, אשר סירב לקבלו. בהמשך הציע אדמס למרשל את משרת מזכיר המדינה במקומו של טימות'י פיקרינג. מרשל קיבל את ההצעה והתמנה למזכיר המדינה הרביעי של ארצות הברית. אדמס חשש מגורלו של הממשל הפדרליסטי המעורער לקראת הבחירות הנשיאותיות של 1800 ועל כן מינויו של מרשל התרכז בעיקר בהכרה ובנאמנות של האחרון לממשל הקיים.
בסתיו 1800 התפטר נשיא בית המשפט העליון אוליבר אלזוורת' מתפקידו עקב בריאות רופפת. אדמס, לאחר שהפסיד לתומאס ג'פרסון והאנטי-פדרליסטים בבחירות בנובמבר 1800, התכוון תחילה למנות מחדש את ג'ון ג'יי לתפקיד. ג'ון ג'יי, לשעבר הנשיא הראשון של בית המשפט העליון, סירב לקחת על עצמו את התפקיד מחדש. במקום זאת החליט אדמס לפנות למרשל ובינואר 1801 הציג בפני הסנאט (הבית העליון בקונגרס) את מינויו של מרשל לנשיא בית המשפט העליון. מרשל מונה לנשיא בית המשפט העליון ב-27 בינואר והושבע לתפקיד ב-4 בפברואר, חודש בלבד לפני השבעתו של תומאס ג'פרסון לנשיא ארצות הברית. למרות קבלת המשרה החדשה, מרשל נענה לבקשה של אדמס להישאר בתפקיד מזכיר המדינה עד לסיום כהונתו ובהמשך הוחלף בידי ג'יימס מדיסון.
נשיא בית המשפט העליון
ב-34 השנים שבהן כיהן מרשל כנשיא בית המשפט העליון – הכהונה הארוכה ביותר של כל נשיא בהיסטוריה האמריקאית – הצליח להרחיב את סמכויותיה של הרשות השופטת באופן נרחב ופעל לשמר את מקומה וחשיבותה של הרשות ביחס לרשות המחוקקת ולרשות המבצעת. תחילה, היה על מרשל לעבוד על פתרון הפרש הפרשונים של החוקה האמריקאית שנעו בין אם החוקה הקימה מדינה מאוחדת או פדרציה של ארצות. שופטי בית המשפט העליון לא יכלו פשוט לקבוע את דעותיהם האישיות בעניין והיה עליהם למנות ועדה המבוססת על דוקטרינה ללא ייחוס פוליטי ולא סמכות ויכולת להסדיר את השפעת החלטותיה על שתי רשויות השלטון האחרות.
למשימה ליצור גוף שכזה אשר יוכל להגיע להסכמות בנוגע למעמדה של החוקה ביחס למדינה היה מרשל בעל תכונות שהותאמו להפליא לצורך הקיים. בהבנתו שלו הייתה למרשל תפיסה ברורה ומאורגנת של מהות הממשלה היעילה שלדעתו נחוצה והיא סופקה על ידי החוקה. הוא כתב בצלילות, בשכנוע ובמרץ שהעניק לדעותיו השיפוטיות איכות שממנה לא יכלו מדינאים להימנע. בעיקר נודע מרשל באופי הניסוח הקולח שלו בפסקי דין. כהונתו העניקה הזדמנות לפיתוח גוף מאוחד של דוקטרינה חוקתית בבית המשפט העליון. היה זה ההיבט הראשון בהישגיו של מרשל שהוא ובית המשפט העליון שבראשו עמד עליו ולא הסכים לכל פשרות; היחס האחיד של הרשות השופטת כלפי מעמדה של החוקה ביחס למדינה.
מרבורי נגד מדיסון
ביומו האחרון בנשיאות (3 במרץ 1801), הנשיא אדמס מינה 23 שופטי שלום פדרליסטים במטרה להקשות על ההשפעה של ממשל ג'פרסון החדש על הרשות השופטת. מרשל לא הספיק להעביר את כל האישורים של השופטים לפני שהוחלף למחרת בג'יימס מדיסון בתפקיד מזכיר המדינה. מדיסון, בהנחיית הנשיא ג'פרסון, אישר את מינוי השופטים בצורה סלקטיבית וסירב לאשר את המינוי של מתנגדים חריפים לממשל הדמוקרטי-רפובליקני החדש. בין השופטים שמשרתם החדשה לא אושרה היה מתנגד ג'פרסון ויליאם מרבורי אשר בתגובה תבע את מדיסון על כך שלא העביר לו את התפקיד. העדויות אל מול בית המשפט העליון התקיימו ב-11 בפברואר 1803, כאשר מרשל כבר מונה לנשיא בית המשפט העליון.
לצד מרשל היו מעורבים בתיק חמישה שופטי עליון נוספים: בושרוד וושינגטון, אלפרד מור, ויליאם פטרסון, סמואל צ'ייס וויליאם קושינג. במהלך הדיונים בין השופטים על קביעת התיק נסובו שלוש שאלות מרכזיות: 1. האם מרבורי ושאר שופטי השלום המיועדים צריכים לקבל את המשרות שהובטחו להם? 2. האם בזכותם של מרבורי ושאר שופטי השלום המובטחים להגיש תביעה למען קבלת העבודה? 3. האם לבית המשפט העליון ישנה הסמכות לקבוע את גורל המשרות של שופטי השלום המיועדים?
מרשל השיג במסגרת החקיקה את תמיכת הממשל הדמוקרטי-רפובליקני הקיים של ג'פרסון אך יתרה מזאת העניק לרשות השופטת בארצות הברית סמכויות רבות שתרמו למעמדה ולמעשה הפכו אותה למגנת החוקה. לפי קביעת בית המשפט העליון מדיסון יצא זכאי בסוף המשפט. לעיתים, פסק דין מרבורי נגד מדיסון נחשב להיות פסק הדין החשוב ביותר בהיסטוריה האמריקאית עקב החשיבות הרבה שהייתה לו על הסדר סמכויות הרשות השופטת.
משפטיהם של צ'ייס ובר
מאז שנת 1796 שירת סמואל צ'ייס בתור שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. צ'ייס היה תומך פדרליסטי חריף ביריבות עם הנשיא ג'פרסון. כבר בשנת 1801 הכין ג'ון רנדולף, חבר בית הנבחרים, הליכי הדחה מקדימים לצ'ייס בתמיכתו של ג'פרסון. ב-12 במרץ 1804 בית הנבחרים הכריע את הליך הדחתו של צ'ייס והאשים אותו בקביעת תיקים ומינויים לפי צרכים פוליטיים ואישיים למיניהם. עבור ההדחה של צ'ייס נדרשה הצבעת רוב בסנאט ולא רק בבית הנבחרים. כאשר נדרשה הצבעת הסנאט בעניין, זה חולק בין 25 חברי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לעומת תשעה חברי המפלגה הפדרליסטית. כאשר הופיע בפני הסנאט בינואר 1805, צ'ייס טען כי ההאשמות נגדו התבססו על רקע פוליטי ולא על עבירות שחיתות שלטונית שכביכול ביצע. צ'ייס דרש חודש להכין הגנה למשפט ההדחה. מרשל, שצפה בהליך המשפטי, טען כי צ'ייס היה חף מפשע ותרם לשנות את דעתם של חלק מהסנאטורים הדמוקרטים-רפובליקנים אשר לבסוף הצביעו בעדו של צ'ייס שנישאר בתפקידו והמשיך לכהן כשופט עליון עד לפטירתו ב-1811.
בהמשך היה על בית המשפט העליון לנהל תיק שנגע לסגן הנשיא הראשון תחת ג'פרסון, ארון בֶּר. סגן הנשיא לשעבר בֶּר נחשד בכך שפעל כדי להקים מדינה ריבונית בגבול בין ארצות הברית ומלכות המשנה של ספרד החדשה. הטענות נגד סגן הנשיא התבססו בעיקר על קשרים כספיים שאחז בהם עם הרשויות הספרדיות במקסיקו סיטי ועם גורמים פוליטיים וחקלאים ברחבי ארצות הברית. לפי ההגנה, בֶּר קנה קרקעות בגודל 160 קילומטרים רבועים באזור טחאס הספרדית (טקסס המודרנית) עבור צרכים כלכליים. בפברואר 1807 הורה הנשיא ג'פרסון על מעצרו של בֶּר על אף המחסור בעדויות מספקות. לפי החוקה האמריקאית הייתה הגדרה ברורה ומחמירה לבגידה בארצות הברית. מרשל התעקש להקפיד על הגדרה מחמירה זו במהלך המשפט. פעולותיו של בֶּר לא תאמו את ההגדרות המחמירות ובכך הוא זוכה מאשמה.
פלצ'ר נגד פאק
בשנת 1795 הרשות המחוקקת בג'ורג'יה העניקה 35,000,000 דונמים של קרקעות במערב לגורמים פרטיים עבור יישוב ופיתוח של המערב. אף על פי כן, שנה מאוחר יותר התגלה שההצבעה הייתה נטויה עקב הונאות כספיות ועקב זאת הרשות המחוקקת הטילה ביטול על החקיקה הקודמת שהעניקה את הקרקעות. לאחר מספר שנים רכש ג'ון פאק את חלק מהקרקעות מחברה שלה הובטחו הקרקעות קודם לביטול החקיקה של 1795. בסופו של דבר פאק מכר את הקרקעות לרוברט פלצ'ר. פלצ'ר טבע את פאק בעוון מכירת קרקעות בצורה לא חוקית שכן קניית הקרקעות של פאק עצמו נעשה בצורה לא חוקית. כאשר הגיע התיק המשפטי לבית המשפט העליון, זה האחרון קבע בשנת 1810 כי לרשות המחוקקת בג'ורג'יה לא הייתה הרשות לבטל את חוזה מכירת הקרקעות משנת 1795. הקביעה המשפטית התבססה על סעיף בחוקה שלפיו אין בסמכות הרשויות הארציות לבטל דרך חקיקה חוזי מכירות קודמים. מרשל הרכיב את דעת הרוב במשפט.
מקקלוץ' נגד מרילנד
בשנת 1816 הקונגרס האמריקאי קבע בעד הקמתו של הבנק הפדרלי הלאומי ארצות הברית (היה זה הבנק הפדרלי השני בתולדות ארצות הברית). בסמכות הבנק היה להעביר את כל העסקיות הכספיות של גורמים בממשל הפדרלי. רוב הקולות שתמכו בהקמת הבנק טענו כי הוא נדרש עבור היציבות הכלכלית של ארצות הברית אך אף על פי כן היו הרבה גורמים אנטי-פדרליסטים שהתנגדו להקמתו. באותה השנה נפתח סניף של הבנק בפילדלפיה ובשנה הבאה עמד להיפתח סניף נוסף בבולטימור, מרילנד. רשויות החקיקה במרילנד קבעו שכל הבנקים במדינה שלא פעלו על סמך צ'ארטר חוקי מהרשויות במרילנד עצמה יצטרכו לשלם מס עבור ממשלת מרילנד. מנהל הסניף הפדרלי בבולטימור, ג'יימס מקקלוץ', התנגד בתוקף לשלם על המס ובתגובה מדינת מרילנד תבעה אותו.
בבית המשפט העליון של מרילנד הגישו מייצגי מרילנד את הטענה כי החוקה לא קבעה דבר בנוגע להקמת בנק ריכוזי בידי הממשל הפדרלי. לפיכך טענת מרילנד הייתה שהחקיקה בקונגרס להקמת הבנק הפדרלי הייתה לא-חוקתית. מרילנד ניצחה בתיק המשפטי ובתגובה מקקלוץ' הגיש ערעור לבית המשפט העליון של ארצות הברית. ב-22 בפברואר 1819 הושמעו הטיעונים מפי שני הצדדים בפני שופטי העליון ומרשל בראשם. החלטת בית המשפט העליון הייתה אחידה לגמרי (מלבד שופט אחד שנמנע) – נקבע כי לממשל הפדרלי ניתנה הסמכות להקים בנק לאומי.
מרשל טען כי הייתה חשיבות כלכלית להקמת הבנק הפדרלי. יתרה על כן, מרשל טען שהעובדה שהחוקה לא טוענת ישירות כי ברשות הממשל הפדרלי להקים בנק ריכוזי לא בהכרח גורמת לכך שאין זה בסמכות הממשל הפדרלי. לחיזוק הקביעה המשפטית הדגיש מרשל את סעיף 1 בחלק השמיני של הפרק הראשון בחוקת ארצות הברית: "לקונגרס תהיה הסמכות; להשית ולגבות מיסים, לשלם חובות ולדאוג לביטחון המשותף ולרווחה המשותפת של ארצות הברית; כל המיסים יוטלו בשווה בכל מדינות ארצות הברית." לפיכך, מרשל קבע שלממשל הפדרלי ישנן סמכויות שלא נרשמו בצורה ישירה בחוקה ולמרות זאת הן תקפות מבחינת החוקה. בהמשך קבע בית המשפט העליון שאין בסמכות מרילנד להטיל מס על הבנק הפדרלי מכיוון שלפי החוקה חקיקות פדרליות בעלות סמכות רבה מחקיקות של הארצות בתוך ארצות הברית.
הנחה (לוגיקה)
הנחה בתורת ההגיון היא שם כולל לכל הטענות והאקסיומות בהיסק שאינן מסקנתו. בהיסק תקף המסקנה מקיימת יחס של נביעה מן ההנחות: כלומר המסקנה נגזרת מן ההנחות. בהיסק מבוסס המסקנה היא אמיתית משום שההנחות אמיתיות. מנגד, אין כל הכרח שההנחות תהיינה אמיתיות על מנת שההיסק יהיה תקף. בפרט, כל היסק שבין הנחותיו יש סתירה, הוא היסק תקף. עובדה זו מנוצלת היטב בהוכחות בדרך השלילה המבוססות במכוון ובמודע על קיומה של סתירה בהנחות, כלומר על אי אמיתותן. למשל, ההוכחה שאין מספר ראשוני גדול ביותר מבוססת על ההנחה (המתגלית בסוף ההוכחה כשקרית) שיש מספר ראשוני גדול ביותר, ההוכחה שאין לשתיים שורש רציונלי מבוססת על ההנחה (המתגלית בסוף ההוכחה כשקרית) שיש לשתיים שורש רציונלי וכדומה.
ג'ון מרשל
גיבונס נגד אוגדן
בשנת 1808 הוענקו לרוברט ליווינגסטון ורוברט פולטון זכויות מיוחדות לשיט בנהרות של מדינת ניו יורק. הזכויות הוענקו מידי הרשות המחוקקת של ניו יורק וכללו למעשה מונופול על שיט בכל גופי המים של מדינת ניו יורק. תומאס גיבונס וארון אוגדן קנו זיכיון מידי ליווינגסטון ופולטון כך שיכלו להשיט ספינות קיטור במי מדינת ניו יורק. שלוש שנים מאוחר יותר התפרקה השותפות של גיבונס ואוגדן אך גיבונס המשיך להשיט ספינות קיטור בבעלותו דרך ניו ג'רזי לניו יורק אף על פי שהזיכיון בוטל עם סיום השותפות. גיבונס טען כי בזכותו להשיט את הספינות מכיוון שהיה בעל רישיון שניתן לו מטעם הקונגרס לכך הודות לחוק רגולציה של מסחר לאורך החוף. אוגדן – שהיה לשעבר מושל ניו ג'רזי – זעם על כך ששותפו לשעבר הרוויח דרך העסק למרות ביטול השותפות.
אוגדן הגיש תביעה בבית המשפט לעניינים משרדיים בניו יורק איפו שתבע את גיבונס ודרש שיפסיק את תפעול הספינות במי ניו יורק. אוגדן טען כי אין בזכותו של גיבונס להשיט את הספינות עקב ביטול הזיכיון עם פירוק השותפות. גיבונס העסיק את עורך הדין ולימים גם הפוליטיקאי דניאל ובסטר להגנתו במשפט. ובסטר טען כי לקונגרס הייתה המילה האחרונה בנוגע לקניין בין מדינות הודות ל"סעיף המסחר" של החוקה (פרק 1, חלק 8, סעיף 3). שני בתי משפט בניו יורק צידדו עם אוגדן ובתגובה גיבונס הגיש עתירה לבית המשפט העליון. שימוע שני האגפים במשפט בפני שופטי העליון התקיים בפברואר 1824. השאלה המרכזית שעמדה במשפט הייתה האם לניו יורק ישנה הסמכות להטיל רגולציה על מסחר בתוך גבולותיה שנשען על מדינות אחרות? ב-2 במרץ 1824 התקבלה החלטה אחידה בין כל השופטים שאין סמכות זאת בידיה של ניו יורק.
הנחה (לוגיקה)
הנחה וקדם-הנחה
בפילוסופיה נהוגה לעיתים ההבחנה בין הנחות וקדם-הנחות. הבחנה זו מקורה בלוגיקה של השאלות. קדם-הנחה לפסוק הוא טענה שאלמלא היא אמיתית, הפסוק עצמו מלכתחילה חסר מובן. לדוגמה, קדם-ההנחות של פסוק השאלה "האם הפסקת להביא פרחים לאשתך?" הן א. אתה גבר. ב. אתה נשוי. ג. נהגת להביא פרחים לאשתך.
ג'ון מרשל
גיבונס נגד אוגדן
בית המשפט העליון צידד בטענתו של ובסטר שהציג את "סעיף המסחר" אשר לפיו החלטת הקונגרס עומדת מעל החלטותיהן של המדינות. במהלך המשפט מרשל העניק פרשון למילה "מסחר" כפי שהופיעה בחוקה וקבע שהיא כוללת גם העברת סחורות במים טריטוריאליים. הקביעה המשפטית למעשה העניקה סמכות עליונה להתערבות הקונגרס הפדרלי בעת מאבק בין שתי מדינות או יותר. התיק המשפטי גיבונס נגד אוגדן היה הראשון מבין סדרת מקרים משפטיים שהועברו להחלטת בית המשפט העליון שהובילו לחיזוק סמכותה של הרשות המחוקקת הפדרלית; הקונגרס, על גבי המדינות בתוך ארצות הברית.
הנחה (לוגיקה)
הנחה מובלעת
הנחה מובלעת (או הנחה חבויה) משמעה הנחה שעומדת בבסיס של טיעון לוגי, דרך פעולה, החלטה או שיפוט שלא הושמעה במפורש והשפעתה לא זוקקה על ידי בעל הטיעון, מקבל ההחלטות או השופט. הנחות מסוג זה עשויות להתבסס על חוויות חיים אישיות או מידע מוטה, ואינן נראות במודע בסביבת קבלת ההחלטות. הנחות אלו יכולות להיות מקור לפרדוקסים לכאורה, אי הבנות והתנגדות לרפורמות ושינויים כלל-אנושיים.
ג'ון מרשל
ווסטר נגד ג'ורג'יה
במהלך שנות העשרים של המאה ה-19 עמדה אומת הצ'רוקי בפני סכנה גוברת מפני מתיישבים אמריקאים לבנים. האומה האינדיאנית הייתה בתוך גבולות דרום קרוליינה, טנסי, ג'ורג'יה, אלבמה וצפון קרוליינה. עם הזמן יותר ויותר מתיישבים אמריקאים אנטי-אינדיאנים היגרו לתוך שטחה של האומה. מושל ג'ורג'יה, ג'ורג' גילמר, לצד רוב חברי הקונגרס המחוקק של ג'ורג'יה, נקטו במדיניות אנטי-אינדיאנית שקראה להעברת אוכלוסין עבור יישוב של אזרחים אמריקאים לבנים בשטחים. בשנת 1827 נרשמה חוקה והוקמה ממשלה עצמאית של אומת הצ'רוקי, שבכך הפכה לריבונית מבחינה חוקתית מארצות הברית. גילמר והרשות המחוקקת של ג'ורג'יה סיפחו את שטחי הצ'רוקי בתוך גבולות ג'ורג'יה, פיזרו את ממשלת הצ'רוקי וגירשו את כל האינדיאנים המקומיים מערבה.
השטחים שסופחו שומשו בעיקר עבור יישוב של בעלי עבדים אמריקאים תושבי ג'ורג'יה. שלוש שנים מאוחר יותר, הקונגרס הפדרלי, בתמיכת הנשיא אנדרו ג'קסון, העביר חקיקה שגירשה את התושבים האינדיאנים מ"חמשת האומות המתורבתות" בדרום ארצות הברית מערבה. האינדיאנים גורשו לעבר אוקלהומה המודרנית, איפה שהובטח להם שיישארו חופשיים מהתערבות אמריקאית. במקביל, מיסיונרים אמריקאים פעלו לצד הצ'רוקי בשביל לשמור על ריבונותה של אומת האינדיאנים מפני חקיקת הקונגרס הפדרלי וחקיקת הקונגרס המדיני של ג'ורג'יה. בתגובה העבירה ג'ורג'יה חקיקה לפיה נאסר על תושבים לבנים לגור לצד אינדיאנים ללא קבלת הרשאה ממשרד המושל.
רבים מאותם מיסיונרים התנגדו לקבל את החקיקה החדשה של ג'ורג'יה ושניים מבין אלו שהתנגדו לעזוב את אומת הצ'רוקי היו אליזור באטלר וסמואל ווסטר. בתגובה, ווסטר ובאטלר נעצרו, הורשעו ונשלחו לארבע שנים של עבודות פרך. דרך תמיכה כספית מאומת הצ'רוקי, ווסטר ובאטלר העסיקו עורכי דין שעתרו לבית המשפט העליון. בפברואר 1832 הושמעו הטיעונים בפני שופטי העליון כאשר עורכי דינם של ווסטר ובאטלר טענו בעיקר כי רק לקונגרס הסמכות להגיע להסכמים עם שבטים ואומות אינדיאנים, כך שהחקיקה של ג'ורג'יה הייתה למעשה לא-חוקתית. ב-3 במרץ קבעו שופטי העליון בהצבעה של 5 ל-1 שהונהגה בידי הנשיא מרשל כי ווסטר ובאטלר זכאים.
לאחר קביעת העליון נוצר משבר משפטי חריף. הרשויות בג'ורג'יה סירבו לקבל את הקביעה של העליון ובכך ווסטר ובאטלר נשארו במאסר. כמו כן, הנשיא אנדרו ג'קסון, שתמך בהעברת האינדיאנים, לא אכף את הקביעה של בית המשפט העליון וצידד עם ג'ורג'יה. ווסטר ובאטלר שוחררו ממאסר רק לאחר שנשבעו שיפסיקו לתמוך בצ'רוקי בפעילותם נגד החקיקות של ג'ורג'יה. הגירוש בסופו של דבר התרחש בדרכי צבא שהונהגו בידי הנשיא ג'קסון אשר פעל באופן ישיר נגד הרשות השופטת. הקביעה המשפטית קיבלה משמעות מאוחר יותר ובזכותה הוסדר ששמורות אינדיאנים, אף על פי שנכללו בגבולות ארצות הברית, היו בעלי ממשל עצמאי וריבוני מארצות הברית.
שנים אחרונות ומורשת
בשנותיו האחרונות מרשל עבר שני ניתוחים להסרת אבנים מהכליות והוא נפטר במהלך הניתוח השני בשנת 1835, בגיל 80. באותה העת היה השופט הפדרליסטי היחיד של בית המשפט העליון ובפטירתו מינה הנשיא ג'קסון את רוג'ר טוני להחליף אותו בתפקיד נשיא בית המשפט העליון. מרשל נפטר מבלי להבין את מלוא ההשפעה של הקריירה הארוכה שלו כנשיא העליון. הוא חשש שבסופו של דבר החוקה תאבד את השפעתה לנוכח ההתנגדות של המדינות. אך התשתית המשפטית הונחה על בסיס חזק בתקופת כהונתו בתפקיד, ולמרות מצוקת הפרדת הרשויות ומלחמת האזרחים, הדורות הבאים הצליחו להוביל את משימתו קדימה. דעות הרוב שרשם בתיקים מרכזיים נלמדות עד היום בבתי ספר למשפטים בארצות הברית. מרשל הדגים את האידיאל של המנטור שלו ג'ורג וייט "עורך הדין האזרחי" שמקדיש את הידע והמיומנויות המקצועיים שלו לשירות הציבורי.
מרשל ביטל את ההליך המשפטי של כתיבת דעה משפטית בידי כל שופט עליון והסדיר את דעת הרוב, שפעל כמה שיכל להיות זה שכתב אותה במהלך כהונתו בתפקיד. ההשפעות רחבות ההיקף הגדולות ביותר שלו נוגעות להעשרת הסמכות הפדרלית לעומת סמכותן של המדינות, שימור וחיזוק השפעתה של החוקה על קביעות ממשלתיות וחיזוק הסמכות של הרשות השופטת לעומת הרשות המחוקקת והרשות המבצעת.
צ'ינגהאי
צִ'ינְגְהָאי (בסינית: 青海, בפין-יין: Qīnghăi) הוא מחוז במערב סין. שטחו כ-720,000 קמ"ר, הרביעי בסין. אוכלוסייתו, המונה כ-5.9 מיליון נפש, היא מהקטנות בסין - רק המחוז האוטונומי הטיבטי מאוכלס פחות ודליל יותר ממנו. בירתו היא העיר שׂינִינג (西宁/Xīníng). זוהי העיר הגדולה היחידה בצ'ינגהאי.
במחוז נמצאת ימת צ'ינגהאי (או קוֹקוֹ נוֹר בטיבטית). זוהי הימה הגדולה בסין ושטחה 5,694 קמ"ר. היא מוקפת בערבות והאוכלוסייה באזור היא טיבטית. במערב הימה חצי אי המכונה "אי הציפורים". זהו אתר גידול לאלפי עופות פרא כגון אווזים, קורמורנים, שחפים, עגורים וציפורים רבות אחרות. שלושת הנהרות החשובים המקונג, היאנגצה והנהר הצהוב נובעים מהמחוז.
למעלה ממחצית מהתושבים הם בני האן, כ-23% טיבטים, 16% בני חווי, 4% טו, 1.8% סאלאר ו-1.8% הם מונגולים.
במחוז מרבצי נפט וגז טבעי המהווים חלק משמעותי מכלכלת המחוז. באזור הבירה נמצאת תעשיית ברזל ופלדה, אך ככלל המחוז עני למדי, וחלקו בכלכלת סין נאמד בכ-0.3% בלבד.
רעידת אדמה
ב-14 באפריל 2010 פקדה את דרום המחוז רעידת אדמה בעוצמה של 7.1 בסולם ריכטר וגרמה למעל 2,000 נספים ולנזקים ברכוש במחוז צ'ינגהאי ובמחוז האוטונומי הטיבטי הסמוך. מוקד הרעש היה ברשות האוטונומית הטיבטית יושו, כ-30 קילומטר מבירת הרשות, ג'ייגו.
כוכבים בחוץ
כּוֹכָבִים בַּחוּץ הוא קובץ השירים הראשון שפרסם המשורר העברי נתן אלתרמן (1910–1970). הקובץ, אשר ראה אור בארץ ישראל המנדטורית בשנת 1938, הוא ספרו הידוע והמוערך ביותר של אלתרמן ונחשב לאחת מפסגות יצירתו. כיום את הספר ניתן להשיג דרך הוצאת הקיבוץ המאוחד.
בקובץ מתבונן המשורר בבריאה מלא התפעלות. הספר בנוי מארבעה חלקים. בשירים מתוארים מפגשים רבי-היבטים עם אובייקטים שונים בעולם. רוח הדברים נעה בין התפעמות גדולה מהעולם לבין תחושת חידלון בפני המוות. השיר הראשון בספר, שיר ללא שם הפותח בשורה "עוד חוזר הניגון", הוא אחד משיריו הידועים ביותר (וזכה לביצועים שונים, בהם של נירה גל, חוה אלברשטיין וברי סחרוף).
אלתרמן מושפע משם ספרו בשיר "פגישה לאין קץ", שבו מופיעות השורות "אל תניחי לו שיאפיל כחדר / בלי הכוכבים שנשארו בחוץ". נעמי שמר, בשירה "בהיאחזות הנח"ל בסיני", כותבת בערגה כי ראתה בהיאחזות "ספרי שירה קטנים על מדפים: / שירי רחל ו'כוכבים בחוץ' / כמו לפני שנות אלף בקיבוץ". גם הזמר אביתר בנאי שילב שורה בהשראת המשפט "תְפִלָּתִי דָּבָר אֵינֶנָּה מְבַקֶּשֶת, תְפִלָּתִי אַחַת וְהִיא אומֶרֶת – הֵא לָךְ!" מהשיר "פגישה לאין קץ" בשירו יפה כלבנה: "לא אבקש דבר. את לא צריכה להוכיח לי כלום".
לקריאה נוספת
מאמרים
בית הקול
בֵּית הַקוֹל (או תֵּבַת קוֹל. בלועזית: Larynx, לָרִינְקְס) הוא איבר בגרונם של יונקים ובעלי חוליות רבים אחרים, הממוקם בקדמת הצוואר מעל קנה הנשימה באזור בו מתפצל הגרון לקנה הנשימה והוושט. בית הקול עשוי תשעה חלקי סחוס, ביניהם מכסה הגרון, סחוס התריס, וסחוס טבעתי, שקשורים יחד על ידי רצועות של שרירים ומרופדים בקרום רירי.
באנטומיה של הלרינקס ניתן לראות 9 סחוסים: 3 גדולים [thyroid, cricoid, epiglottic] ו-3 זוגות קטנים [arytenoid, corniculate, cuneiform].
בית הקול משמש למעבר אוויר מן הלוע אל הריאות ובו מאוחסנים מיתרי הקול המרפדים את שני צדיו. בית הקול אחראי גם על יצירת הצלילים האנושיים, על גובה הקול ועוצמתו. מידת הקִרבה בין מיתרי הקול השונים משתנה בהתאם למרחב של בית הקול והיא שקובעת אם נוצר בסיס החיתוך עבור העיצורים הסדקיים או שמופקות הקוליות והמנושפות של העיצורים הנחתכים בבסיסי חיתוך אחרים.
פושקש אקדמיה
פושקש אקדמיה (בהונגרית: Puskás Akadémia FC) היא קבוצת בת של קבוצת פהרוואר. הקבוצה נקראת על שמו של הכדורגלן ההונגרי פרנץ פושקש.
קאש קאש
קאש קאש (באנגלית: Cash Cash) היא להקת מוזיקה אלקטרונית אמריקאית, המורכבת משלושה תקליטנים: ז'אן פול מכלוף, אלכס מכלוף וסמואל פריש.
פושקש אקדמיה
היסטוריה
הקבוצה הוקמה במטרה לשמש אקדמיית שחקנים עבור קבוצת פהרוואר, וכן להנציח את זכרו של פרנץ פושקאש גדול שחקני הונגריה בכל הזמנים.
קאש קאש
קריירה
הלהקה הוקמה ב-2002, תחת השם The Consequence. תחת שם זה, הלהקה הוציאה שלושה אלבומים בהוצאה עצמית, Your Own Place, The Consequence ו-By The Bedside.
פושקש אקדמיה
היסטוריה
בשנת 2014 נחתם חוזה שיתוף פעולה עם איגוד הכדורגל של מונגוליה. כתוצאה מכך מספר כדורגלנים צעירים מונוגלים הגיעו לאימוני המועדון. גנבאיאר גנבולד שהתאמן במסגרת זו בהמשך היה כדורגלן מונגולי הראשון שנחתם במועדון כדורגל אירופי.
קאש קאש
קריירה
ב-2007, הגיטריסט מייק דור והמתופף אנתוני וילאצ'רי הצטרפו ללהקה, שפרשו מאוחר יותר מהלהקה ב-2009 וב-2011, בהתאמה.
פושקש אקדמיה
היסטוריה
ב-22 בדצמבר 2016, מונה אטילה פינטר למאמן הראשי של המועדון. ב-21 במאי 2017, זכה המועדון באליפות הליגה השנייה לעונת 17–2016 וחזר לליגה הראשונה.
עונת 2020/21 המועדון סיים במקום השני ולכן קיבל זכות לשחק בעונת 2021/2022 בליגה האזורית. הוו סיים את השתתפותו בשלב המוקדמות השני.
קאש קאש
קריירה
ב-23 בדצמבר 2008, הלהקה הוציאה את אלבום האולפן הראשון של הלהקה תחת שם זה, Take It to the Floor. האלבום הגיע, בשיאו, למקום ה-31 במצעד ה-Heatseekers.
פושקש אקדמיה
גביע פושקאש-סוזוקי
גביע פושקאש-סוזוקי הוא טורניר כדורגל בינלאומי שנוסד על ידי המועדון וחברת סוזוקי בשנת 2008. במטרה להנציח את זכרו של פושקאש. הטורניר מיועד לקבוצות עד גיל 17. קבוצת בודפשט הונבד זכתה בגביע 5 פעמים. בכל שנה משתתפים בתחרות עד 6 קבוצות. בשנת 2021 קבוצת "פושקש אקדמיה" זכתה בתחרות בפעם ראשונה.
קאש קאש
קריירה
ב-7 בספטמבר 2012, הלהקה הוציאה את אלבום האולפן השלישי של הלהקה, The Beat Goes On.
ב-25 ביולי 2013, הלהקה הוציאה, בשיתוף פעולה עם ביבי רקסה, את הסינגל "Take Me Home".
ב-29 באוקטובר 2013, הלהקה הוציאה את המיני-אלבום השני של הלהקה, Overtime.
ב-24 במרץ 2014, הלהקה הוציאה את המיני-אלבום השלישי של הלהקה, Lightning.
ב-16 בספטמבר 2014, הלהקה הוציאה את הסינגל "Surrender".
ב-29 בינואר 2016, הלהקה הוציאה, בשיתוף פעולה עם ג'קי לי, את הסינגל "Aftershock".
ב-3 ביוני 2016, הלהקה הוציאה, בשיתוף פעולה עם דיגיטל פארם אנימלס ונלי, את הסינגל "Millionaire".
ב-24 ביוני 2016, הלהקה הוציאה את אלבום האולפן הרביעי של הלהקה, Blood, Sweat & 3 Years.
ב-7 ביולי 2017, הלהקה הוציאה, בשיתוף פעולה עם קונור מיינרד, את הסינגל "All My Love".
ב-12 באפריל 2018, הלהקה הוציאה, בשיתוף פעולה עם אביר, את הסינגל "Finest Hour".
ב-22 באפריל 2019, הלהקה השתתפתה בסינגל "Can We Pretend" של פינק.
ב-14 במאי 2021, הלהקה הוציאה את אלבום האולפן החמישי של הלהקה, Say It Like You Feel It.
ב-19 באוקטובר 2021, הלהקה הוציאה את אלבום האוסף הראשון של הלהקה, Acoustic Collection (Vol. 1).
אלכסנדר גיירימסקי
איגנצי אלכסנדר גיירימסקי (פולנית: Ignacy Aleksander Gierymski, 30 בינואר 1850 – בין  6 ו-8 במרץ 1901) היה צייר פולני.
ביוגרפיה
הצייר מקסימיליאן גיירימסקי היה אחיו למחצה. בצעירותו למד ציור בעיר הולדתו ורשה. ב-1868 המשיך את לימודיו באקדמיה של מינכן וסיים בהצטיינות. בין השנים 1873–1874 התגורר באיטליה, בעיקר ברומא, בה צבר ניסיון ושיפר את יכולותיו. ב-1875 חזר לפולין, והציב את ציוריו בגלריה של זאכנט שטוק בוורשה.
באותה שנה חזר גיירימסקי לאיטליה ובילה שם את 4 השנים הבאות. בתקופה הזו הוא ניסה לפתור את בעיית השילוב הנכון של הצבע והאור על בד הציור, ולעבודותיו מהתקופה יש דמיון רב לעבודותיהם של הציירים הצרפתים מזרם האימפרסיוניזם.
בין השנים 1879–1888 גיירימסקי התגורר בוורשה. אותן שנים נחשבות לפורות במיוחד עבורו. הוא צייר את נופי ורשה וסצינות מחיי תושביה, אך עבודותיו לא זכו לתגובה ראויה מהסביבה, וב-1888 החליט לעקור לגרמניה ולצרפת. מראה הנוף הפך לנושא הראשי בציוריו. ב-1893 גיירימסקי שב לפולין, והתיישב בקרקוב, בה קיווה לקבל משרת פרופסור באקדמיה המקומית. בשנת 1895 עזב את פולין ושב לאיטליה.
את שנותיו האחרונות חי ברומא, במוסד לחולי נפש, שם נפטר. נטמן בבית העלמין קמפו ורנו (Campo verano) בעיר.
ציוריו
ציוריו של גיירימסקי שמורים במוזיאונים הלאומיים בוורשה וקרקוב, ובמוזיאון בקטוביץ.
Lightweight Directory Access Protocol
Lightweight Directory Access Protocol (בראשי תיבות: LDAP) הוא פרוטוקול תקשורת פתוח בשכבת היישום, המאפשר גישה וניהול של Directory service מעל רשתות IP. שירותים אלו חיוניים בבנייה וניהול של רשתות פנימיות ואינטרנטיות, והם מאפשרים שיתוף מידע לגבי משתמשים, מערכות, רשתות ושירותים ברשת. המידע נשמר לעיתים קרובות בצורה היררכית, המאפשרת ניהול פשוט, גמישות, והתאמה למבנה הארגוני.
LDAP מוגדר בסדרה של מסמכים הנקראים Request for Comments (RFCs), אשר נכתבו על ידי ארגון ה-Internet Engineering Task Force, שהוא הגוף הממליץ על תקנים לרשת האינטרנט. המסמך העדכני פורסם בגרסה 3 כ-.
שימוש נפוץ ב-LDAP הוא ליצירת התחברות אחידה בין מספר שירותים (SSO), לדוגמה, בהתחברות לדפי אינטרנט מוגנים בסיסמה או למחשבים בארגון. LDAP מבוסס על פרוטוקול אשר כלול בסטנדרט X.500, אך הוא פשוט יותר. לכן, לעיתים הוא נקרא בשם "X.500-Lite".
היסטוריה
חברות התקשורת יסדו את הרעיון של Directory service לאחר שנים של ניהול ספריות טלפוניה, והם תרמו במידה ניכרת להתפתחות טכנולוגיית המידע. צורך זה בא לידי מימוש בתקן ה-X.500, שהיווה איגוד של פרוטוקולים שנכתבו על ידי איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי בשנות ה-80.
הפרוטוקול נוצר לראשונה על ידי טים הוז, סטיב קייל, קולין רובינס, וונגיק יונג בשנת 1993. בשנת 1996 החלו לעבוד על הגרסה החדשה של הפרוטוקול, LDAPv3, תחת חסות ארגון Internet Engineering Task Force, המוביל את התקינה ברשת האינטרנט. LDAPv3 יצא בשנת 1997 הוסיף תמיכה בSimple Authentication and Security Layer (SASL), ויישר קו עם הגרסה החדשה יותר של X.500. המשך הפיתוח ותכונות נוספות ב-LDAPv3 נוספו על ידי ה-IETF.
מבנה הפרוטוקול
הלקוח פותח חיבור LDAP על ידי התחברות לשרת (נקרא DSA; ר"ת Directory System Agent), בברירת המחדל בפורט 389, ב-TCP או UDP. הלקוח לאחר מכן יכול לשלוח בקשות פעולה לשרת, ביניהן הפעלת חיבור מאובטח (TLS), ביצוע אימות משתמש, חיפוש, השוואה, והוספה, שינוי, או מחיקת רשומה.
Active Directory
מערכת ה-Active Directory מבוססת על מספר שירותים, ביניהם שירות LDAP והיא (נכון ל-2021) כנראה היישום הפופולרי ביותר של שרת LDAP. המערכת המאפשרת לכל משתמש ב-Domain  לקבל תמונה מלאה של העץ הארגוני ופועל יישום תקין של Active Directory מחייב גישה של מערכות הפעלה בדומיין להיות מסוגלות ליצור קשר בפרוטורול LDAP עם שרתי ה-Domain Controller (DC) הן בפורט 389 (תקשורת רגילה) והן בפורט 636 (תקשורת חתומה ומוצפנת).
בישום המיקרוסופטי של שרת LDAP מוגדרת הגבלה של מתן 1000 רשומות בלבד כתשובה לשאילתה, כלומר במידה ולא יצוין מספר הרשומות הנדרש יתקבל מספר הרשומות בענף, עד 1000 רשומות. ניתן לעקוף מגבלה זו בצד הלקוח על ידי רישום מספר הרשומות הנדרשות.
יער ונסן
יער ונסן (בצרפתית: Bois de Vincennes; "בואה דה ונסן") הוא פארק בסגנון אנגלי הנמצא במזרח העיר פריז שבצרפת. הפארק קרוי על שם העיר ונסן ונמצא דרומית לה.
שטחו של הפארק 9.95 קמ"ר (פי שלושה מגודלו של הסנטרל פארק בניו יורק ופי ארבעה מגודלו של הייד פארק בלונדון).