cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרפורמה ברשות השידור
הפסקת פעילות רשות השידור
לאחר שדיון ראשון בהצעת החוק נדחה לבקשת האופוזיציה, ב-7 במאי החלו לדון בתיקון נוסף לחוק השידור הציבורי, בוועדה בראשות דוד ביטן. ב-9 במאי 2017, לאחר שנקבע בדיוני הכנסת כי מועד הפעלת התאגיד, 15 במאי, לא יידחה פעם נוספת, הודיע כונס הנכסים הרשמי דוד האן על הפסקת שידורי האקטואליה ברשות השידור, שעתיים בלבד לפני מהדורת מבט, במטרה לאפשר לאנשי הרשות להצטרף להכנות לתחילת השידורים של התאגיד. למחרת הופסקו שידורי רשת ב' בשעה 19:00 ועברו למתכונת של שידורי מוזיקה ומבזקי חדשות מדי שעה. ב-15 במאי החלו שידורי התאגיד בטלוויזיה וברדיו.
תל אביב (אונייה)
"תל אביב" הייתה אונייה מעורבת להובלת נוסעים ומשא, שפעלה בארץ ישראל בשנים 1935–1936. הייתה זו אוניית הקיטור הראשונה שנרשמה במרשם האוניות בחיפה, ב-17 במאי 1935, ושהניפה את דגל צי הסוחר המנדטורי. מספר הרישום שלה היה א/ק 1.
היסטוריה
האונייה הושקה ב-1904 כאוניית משא בשם Hohenstein. בהמשך נקראה Colonia ו- Polynesia. היא נרכשה על ידי "חברת ספנות ארץ-ישראלית" (Palestine Shipping Co. Ltd), עברה שיפוץ ארוך והפכה לאוניית נוסעים מפוארת להובלת נוסעים בקו טריאסטה-חיפה. השיפוץ כלל סידור כמה סיפונים רחבים ונוחים, הוספת מערכת אוורור יעילה (אולי האונייה הראשונה בים התיכון עם מערכת אוורור), פתיחת מחלקת נוסעים אחת בלבד ל-400 נוסעים, עם אולם אוכל ותאים מרווחים ברמה אחידה, שכללו כל אחד חדר אמבט צמוד.
האונייה עגנה לראשונה בנמל חיפה ב-22 בפברואר 1935. הופעת אוניית הקיטור הגדולה והלבנה בחופי ארץ ישראל, כשעל חרטומה מתנוסס באותיות עבריות השם "תל אביב", גרמה להתרגשות רבה בקרב אנשי היישוב. האונייה הפליגה בצורה סדירה אחת לשבועיים בקו חיפה-טריאסטה-חיפה. בהפלגתה הראשונה שירתו בה אחד-עשר אנשי צוות יהודים מתוך 142 אנשי צוות תחת פיקודו של רב חובל גרמני. וכעבור שנתיים כבר עבדו בה 132 אנשי צוות יהודים. לקראת הקונגרס הציוני ה-19 שהתקיים באוגוסט 1935 יצאו צירים רבים לאירופה בנסיעה משותפת באונייה זו, וכבר על סיפונה ערכו ישיבה בה הצהירו כי יפעלו לטובת הספנות העברית. ואכן אחת ההחלטות החשובות שיצאו באותו קונגרס הייתה בדבר חיזוק הספנות העברית. ואכן בשנת 1936 ייסדה הסוכנות היהודית את המחלקה לים ודיג.
חברת הספנות האיטלקית "לויד טרייסטינו", שאוניותיה שטו באותו קו, ניהלה מלחמה עזה במתחרה החדשה, הורידה את מחירי הנסיעה וכך הפכה את פעילותה של א/ק "תל אביב" להפסדית. האונייה הוסיפה לשרת עוד כשנה וחצי, עד להתמוטטות החברה המפעילה אותה בנובמבר 1936 עקב התחרות החריפה.
באוקטובר 1937 נמכרה "תל אביב" לחברת ספנות יפנית ונמחקה ממרשם האוניות הארצישראלי. קיימת ידיעה בלתי מאומתת שהאונייה טובעה באוקיינוס ההודי ב-1944, במהלך מלחמת העולם השנייה.
אוניות נוספות תחת אותו שם
לאחר קום המדינה השיק צי הסוחר הישראלי מטעם חברת "אל-ים" בנובמבר 1949, אוניית משא בשם "תל אביב". האונייה הופעלה למשך כ-12 שנים כאוניית משא בקו ישראל-ארצות הברית. בעת שביתת הימאים הגדולה, ב-14 בדצמבר 1951, התפרסמה בכך שצוותה התנגד בכוח לניסיון המשטרה להשתלט עליה. בפברואר 1963 רשמה חברת "אל-ים" אוניית צובר תחת השם "תל אביב". אונייה זו הפליגה במשך כעשרים שנה.
סולאפור
סוֹלַאפּוּר (בהינדי: सोलापूर) היא העיר הגדולה בדרום מדינת מהאראשטרה בהודו ואחת הערים הגדולות במהאראשטרה כולה. היא סמוכה לגבול עם מדינת קרנאטקה. בעיר מתגוררים דוברי השפות מראטהי, קאנדה, טלוגו ואורדו, סולאפור ידועה בזכות תעשיית הטקסטיל, ומכונה בשל כך "המנצ'סטר של הודו".
חינוך
בעיר נמצאת אוניברסיטת סולאפור, וכן קמפוס של אוניברסיטת שיווג'י, שמרכזה בעיר קולהפור.
בנוסף, נמצאים בעיר עשר מכללות להנדסת חשמל, שתי מכללות לרפואה וארבעים מכללות נוספות.
כלכלה
סולאפור נמצאת בצומת חשוב של רכבות וכבישים, שמחברות את מהרשטרה עם מדינות טאמיל נאדו, אנדרה פרדש וקרנאטקה.
תיירות
מקדש סידשוור, שנבנה במאה ה-16 מושך תיירים רבים. כמו כן, נערך בעיר יריד שנתי.
תחבורה
סולאפור מקושרת בכבישים לערים מרכזיות במהאראשטרה ובמדינות הגובלות בה.
העיר מקושרת בקווי רכבת לערים מרכזיות בהודו, כמו ניו דלהי ומומבאי.
ערים תאומות
לסולאפור שלוש ערים תאומות:
מספר (ספרות)
מעורבות המספר בסיפור
המספרים נחלקים לסוגים שונים:
הבחנה על פי משלב
ההבחנה המקובלת ביותר היא בין מספר בגוף ראשון, מספר בגוף שני או שלישי. כלומר הבחנה על סמך המשלב הלשוני.
ביקורת על ההבחנה
הספרות הפוסט מודרנית חולקת על ההבחנה בטענה שהיא מיושנת ומגבילה, ושאין שום סיבה לא לשבור אותה, שהרי אין מגבלה של ממש שמחייבת את המאפיינים של המספרים.
ויין בות', בספרו The Rhetoric of Fiction, ערער על הבחנה זו. לטענתו, מדובר בהבחנה רדוקטיבית ומטעה. ראשית, אין הכרח שמספר הנמצא מחוץ לעולם המיוצג (מספר בגוף שלישי) לא ישתמש בגוף ראשון, וידבר על עצמו. כך, למשל, המספר ב"קורות טום ג'ונס" של פילדינג מתייחס לעצמו בגוף ראשון, מבלי שהוא יהיה חלק מהעולם המיוצג.
הבחנה זו מניחה שישנם שלושה סוגים כלליים של מספרים, ושלכל סוג תכונות משלו. כך, למשל, מספר בגוף ראשון אינו יכול להיות "כל יודע", והוא תמיד מוגבל בידיעתו. כמו כן, נטען רבות כי מספר בגוף ראשון הוא מספר בלתי מהימן. לדברי בות', זוהי טעות. ייתכנו ספרים בהם המספר הוא דמות בעולם, ועדיין זו תהיה כל יודעת ומהימנה לגמרי.
במקום הבחנה זו, מציע בות' הבחנה מורכבת יותר. המספר נמדד בהתאם לתכונותיו הספציפיות ביצירה, ובהתאם ל"מרחק" שלו מן המחבר המובלע (סך הנורמות והערכים העולים מהספר) ומן הקורא. כך, למשל, מספר יכול להיות שונה מן המחבר המובלע בנורמות המוסריות שלו, אולם קרוב אליו בנורמות ותכונות אחרות, כמו, למשל, ידיעה או נורמות סגנוניות (בדומה להומברט ב"לוליטה").
מספר בלתי מהימן
בעיני בות' וממשיכיו, מספר בלתי מהימן אינו בהכרח מספר שאינו כל יודע. מספר בלתי מהימן הוא מספר שמרוחק מהמחבר המובלע בנורמות שלו ובערכיו. כלומר, מספר המחזיק בנורמות וערכים שונים מאלה העולים מן הספר. כך, למשל, בסיפור "גימפל תם" של יצחק בשביס-זינגר המספר הוא גיבור הסיפור, המודה בטיפשותו בעצמו. אולם הסיפור כולו מקדם נורמות וערכים אחרים, שגימפל שותף להם.
עם זאת, לעיתים קרובות המספר והמחבר המובלע מחזיקים במספר נורמות וערכים דומים, אולם רחוקים זה מזה בנורמות וערכים אחרים. כאמור, "לוליטה" היא דוגמה טובה, אולם יש דוגמאות נוספות כאופרה הצפה של ג'ון בארת'.
שיפוט מהימנותו של המספר, אם כן, נעשה ביחס לעמדותיו של המחבר המובלע. מספר בלתי מהימן הוא מספר שבינו לבין המחבר המובלע יש יחס אירוני. מדובר במהלך מורכב, מאחר שעמדות המחבר המובלע מוסקות על ידי הקורא מקריאת הסיפור, שמסופר, כזכור, על ידי המספר. לעיתים נוצרות בשל כך טעויות פרשניות.
אחד האמצעים העיקריים בהם משתמשים מחברים כדי לסמן את המספר כבלתי מהימן היא על ידי יצירת מרחק בין הנורמות שלו לבין הנורמות של הקורא. ב"הצעה צנועה" של ג'ונתן סוויפט, מציע המספר לפתור את בעיית הרעב באירלנד על ידי מכירת ילדי העניים למאכל לעשירים. הקורא מבין שמדובר במספר בלתי מהימן מאחר שהצעתו מנוגדת לערכים המוסריים בהם הקורא מחזיק. מאחר שהקורא מניח שהמחבר מחזיק באותם ערכים, או ערכים דומים, הוא מניח שיש מרחק בין ערכי המספר לערכי המחבר המובלע.
יש הטוענים שפער כזה הוא פער בין ערכי המספר לבין ערכי "הקורא המובלע" (או: "האידיאלי" או "המשתמע"). בכך אפשר לחמוק מהבעיה שעלולה להיווצר כאשר המחבר הביוגרפי מודה בפירוש שכוונתו הייתה אמיתית. כך, למשל, נאמר על שיר שנכתב כמתנה למלכה ויקטוריה במאה ה-19, שהוא אירוני ובעצם מבקר את המלכה. המחבר הביוגרפי, עם זאת, טען שהוא התכוון לכל מילה. כאן היה מועיל לדבר על פער בין ערכי הקורא לערכי המספר, ולא על פער בין המחבר המובלע לערכי המספר.
במקרים מסוימים המחבר מבקש להעלות על נס נורמות וערכים השונים מערכי הקורא, ולכן עליהם לעמול כדי להציג את המספר כמהימן, לבנות מעין "מערכת פיצויים". אחת הדרכים העיקריות לעשות זאת, היא ליצור מספר החופף בחלק מערכיו לאלו של הקורא, ושונה בחלק מערכיו. הערכים אותם מבקש המחבר לקדם מוצגים כהכרחיים.
כך, לדוגמה, מאיר שטרנברג טוען שב"אודיסיאה" להומרוס, מוצג אודיסיאוס בחלק ניכר מהזמן כנוכל, דמות הרחוקה מאוד מזו של הגיבור ההומרי נוסח אכילס או הקטור. אולם הקורא מגלה במהרה שדווקא ערמומיותו של אודיסיאוס מותירה אותו בחיים. אותה ערמומיות היא גם זו שעזרה לאכאים לכבוש את טרויה. סיפורו של אודיסיאוס אנלוגי במידה רבה לזה של אגממנון. שניהם שבים לביתם לאחר מסע ארוך, ובשני המקרים נשותיהם מחוזרות. בעוד שאגממנון לא שורד את המסע לביתו ונרצח, אודיסאוס שורד.
במקרים מורכבים אף יותר, מבקש המחבר להעלות על נס נורמות וערכים השונים מאלה של הקורא באמצעות מספר בלתי מהימן, מספר שחולק את הנורמות והערכים של הקורא. במקרים אלה, המחבר מנסה להציג את העמדות המקובלות כבעייתיות. הסיפור "סונטת קרויצר" של לב טולסטוי הוא אחת הדוגמאות הנדירות למקרה מעין זה: אף על פי שטולסטוי צירף לסיפור הקדמה, בה הוא מסביר במפורש שהמספר מהימן, פרשנים רבים חלוקים בנוגע לפרשנות הסיפור. חלקם טוענים שטולסטוי ניסה ליצור מספר מהימן, אולם לא הצליח, והסיפור מקדם, למעשה, ערכים שונים מאלו שטולסטוי כיוון אליהם.
מבע משולב
המבע המשולב הוא טכניקה בה מתערבבים שני מספרים. לרוב, המספר בגוף שלישי מתערבב עם אחת מהדמויות. כך למשל ב"סיפור פשוט" של ש"י עגנון אנחנו לומדים על אופייה של צירל לפי הדיבור שלה שנכנס לדיבורו של המספר: כאשר המספר מתאר את הסוציאליסטים כ"נוראיים" כי הם לוקחים את המשרתות בשעה חמש, ברור שצירל היא זו שחושבת כך.
ההבדל בין מספר למחבר
אחד החוקים הבסיסיים בחקר הספרות הוא שאין לבלבל בין מספר לבין מחבר היצירה. ראשית, מחברים רבים משתמשים במספרים השונים מהם באופן מהותי. כך, למשל, המספר העיקרי בספר "לוליטה" של ולדימיר נבוקוב הוא הומברט הומברט, פדופיל מבוגר. אמנם, נבוקוב והומברט דומים במאפיינים מסוימים - לשניהם, למשל, חיבה למשחקי מילים ולשפה עשירה - אולם אין הכרח להניח שנבוקוב היה פדופיל בעצמו.
עם זאת, בז'אנרים שונים, כדוגמת אוטוביוגרפיה או רומן הווידוי, המספר ביצירה הוא המחבר. בתקופה הרומנטית ההבחנה בין מספר למחבר טושטשה, אם כי במיוחד בשירה, אך גם בפרוזה.
תכונות המספר
הנחה לגבי מספר, שלפיה הוא מספר בלתי מהימן, היא בראש ובראשונה היפותזה. קורא המניח מספר בלתי מהימן יצטרך להסביר מדוע בחר המחבר המובלע לשים את הדברים בפי מספר שנבדל ממנו בערכים, בנורמות ובאידאולוגיה.
לא ניתן ליצור רשימה ממצה של כל התכונות שניתן לייחס למספרים. רשימה מעין זו תהיה מוגבלת על ידי הדמיון בלבד. אולם ישנן מספר תכונות עיקריות, שבאמצעותן אנו שופטים מספרים ומתייחסים אליהם:
קיימות גם תכונות נוספות, יחסיות: השכלה, סגנון כתיבה, ערכים מוסריים וכדומה.
המספר כציטוט
ארבעת האוניברסלים של הציטוט (להרחבה, ע"ע: אינטרטקסטואליות)
לפי תאוריה זו, המחבר מצטט את המספר. כלומר, המחבר מייצג ייצוג, פעולת תקשורת שמייצגת פעולת תקשורת אחרת. השיח המצוטט (השביץ) משועבד למסגרת השיח המצטט, ולמטרותיו. פעולת הציטוט, כמו כל פעולת ציטוט אחרת, מייצרת "מונטאז' פרספקטיבי". כלומר, שתי פרספקטיבות שונות, גם אם דומות, המשולבות זו בזו.
תאוריה זו אינה שונה בהרבה מזו שמציג וויין בות', אולם היא ממקמת את התאוריה של המספר בתוך הקשר רחב יותר, ויש לכך יתרונות. לפי תאוריה זו, בתוך מרבית יצירות הספרות נוצרים יחסי ציטוט מורכבים להפליא. המחבר מצטט את המספר, שמצטט בעצמו את הדמויות. נוצרת שרשרת ציטוטים, כאשר בין כל מצטט למצוטט יש יחסים טלאולוגיים (יחסים תכליתיים – המחבר מצטט את המספר למטרותיו, והוא מצטט את הדמויות למטרותיו וכן הלאה). פירוש הדבר הוא שכל שיח בטקסט יכול לשמש לכמה מטרות שונות, בהתאם ליחסי הציטוט.
דוגמה טובה לכך היא הסיפור "המנליאדה" של ג'ון בארת'. בסיפור זה מנלאוס מספר לעצמו את הסיפור שסיפר לטלמכוס ופייסיסטראטוס, כאשר הם באו לשאול אותו לגורלו של אודיסיאוס. יחסי הציטוט כאן הם מורכבים: המחבר (בארת') מצטט את מנלאוס (שמספר לעצמו סיפור) שמצטט את מנלאוס (שמספר סיפור לטלמכוס ופייסיסטרטוס). אולם המצב מסתבך עוד יותר, שכן מנלאוס מספר לטלמכוס ופייסיטרטוס את הסיפור שהוא סיפר להלנה מטרויה, וכן הלאה.
השפעת המספר על הנרטיב
שטרנברג טוען כי תכונותיו של המספר הן בעלות השפעה מכרעת על הנרטיב. מספר כל יודע לא צריך להסביר מאין השיג את ידיעותיו. עם זאת, יש למספר מסוג זה חולשה חשובה אחת - הקורא שואל את עצמו מדוע המספר בוחר לא להיות כל מוסר. אם המספר יודע את עלילת הסיפור, הרי שעיכוב אינפורמציה לשם השגת אפקטים רטוריים יכול להזכיר לקורא את טבעה הבדיוני של היצירה.
מצד שני, מספר שאינו כל יודע צריך להסביר כיצד הוא השיג את הידע שלו. המספר יכול לדווח רק על אירועים שעליהם הוא שמע, או שבהם נכח, והדבר מגביל בהכרח את הדברים, שעליהם הוא יכול לדווח.
תכונה נוספת בעלת חשיבות היא מודעות לתקשורת. אינפורמנט, כלומר מספר שאינו מודע לתקשורת, אינו חייב להסביר דברים מסוימים. ביומן, למשל, שימוש באקספוזיציה יראה משונה, מאחר שכותב היומן אינו צריך להסביר לעצמו מדוע הוא כותב ומי הוא. כך, לדוגמה, ישנם ספרים רבים בהם היומן משולב בסיפור מסגרת, שמספק אינפורמציה חיונית להבנת הטקסט. בדרך כלל, בסיפור המסגרת המספר מודע לתקשורת, והוא טוען שמצא את היומן, ועתה הוא מפרסם אותו לרווחת הכלל.
טקסטים אחרים משתמשים בנקודת תצפית משולבת עם הדמות, כדי לנסות ולהנות מכל העולמות. המספר מגביל את מסירת האינפורמציה למה שהדמות יודעת, אולם לרוב הוא חורג מכך בתחילת הסיפור, כדי למסור את האקספוזיציה - חומר הרקע ההכרחי לסיפור. חלק מסיפוריו המוקדמים של הנרי ג'יימס עונים לדוגמה זו.
במקרים אחרים, המספר מגביל את נקודת התצפית שלו לזו של הגיבור לאורך כל הסיפור, והאקספוזיציה נמסרת בהדרגה, כחלק מהעלילה. טכניקה נפוצה במקרים כאלה היא השימוש בפלאשבק - הדמות נזכרת בעברה. כך המספר חופשי למסור את העבר כחלק ממחשבות הדמות בהווה.
הערות שוליים
Narrator ナレーター Нарратор
איזור (גאולוגיה)
בגאולוגיה, המונח אִיזוּר (zoning) משמש בכמה אופנים:
איזור במינרלוגיה
איזור במינרלים הוא היווצרות אזורי צבע המקבילים להתפתחות השכבות בגבישים. אזורי צבע אלה נובעים משינוי כימי בתמיסה ממנה נוצר הגביש, ומהווים תכליל סינגנטי: סוג של תכליל הנוצר במהלך שלבים שונים של התפתחות הגביש.
אזורי הצבע מסודרים בסימטריה המקבילה לסדר ההתגבשות, ומצביעים על היסטוריה דינמית ועל שלבי צמיחה נבדלים של אותו גביש. משטח החיבור בין האזורים השונים הבונים גבישים כאלה נקרא "שולי תגובה".
איזור מתפתח בכיוונים שונים: מלמטה למעלה – בכיוון צמיחת הגביש, או מבפנים החוצה – במעין מעטפות קונצנטריות המסודרות מסביב למרכזי ההתגבשות. במינרל אחד עשויים להתקיים כיווני איזור משני הסוגים: בטורמלין קיים איזור מהסוג הראשון בדמות מקטעי צבע רציפים האופייניים להפרעות בצמיחת הגביש, מאחר שגורמי הצבע (coloring elements) נעדרים מן התמיסה או שהרכבם משתנה. איזור מהסוג השני קיים ב"טורמלין אבטיח": שכבה חיצונית ירוקה, שכבת ביניים לבנה וחלק פנימי אדום בדרך כלל.
דוגמה נוספת היא קוורץ, אשר נוצר בו איזור בעת חדירת חומרים זרים לתמיסה. במקרים רבים מדובר בזיהומים ברזליים דוגמת המטיט, או בהשפעה הדדית של ברזל ואלומיניום, כפי שמתרחש באחלמה.
מינרל נוסף המפגין איזור מגוון הוא אגט. בסוגים רבים שלו קיים איזור: באגט עין, באוניקס, באגט בוטסואנה, בביצת רעם, באגט תחרה ובאחרים. אחת הסיבות הנפוצות לאיזור באגט היא שינויים תכופים בכיוון הצמיחה של המינרל.
איזור מופיע במינרלים רבים, לדוגמה: אודם, אורתופירוקסן, אחלמה, אפטיט, בריט, ברקת, גארנט, דולומיט, זירקון, פלואוריט, פלוגופיט, צרוסיט וקיאניט.
איזור בפטרולוגיה
איזור בפטרולוגיה הוא היווצרות של אזורים השונים בטבעם זה מזה בסלעים מותמרים, בסלעי משקע ובסלעי יסוד.
איזור בסלעים מותמרים
איזור נוצר בעיקר כתוצאה מהתמרת מגע בשולי מחדרים פלוטוניים. בשולי המחדרים – במקום בו מאגמה חמה "אופה" את סלעי הסביבה – נוצרת מעין הילה, ההולכת ודועכת ככל שמתרחקים מן המחדר.
באופן זה נוצר איזור בקוורציט – אבן חול שהותמרה כתוצאה מחימום ומספיגה של תמיסות צורניות. כמה רצועות של איזור עשויות להיראות בהורנפלס (Hornfels) – הנוצר בהתמרת מגע חוזרת ונשנית של סלעי משקע.
איזור בסלעי משקע
בסלעי משקע נוצר איזור באמצעות שני תהליכים:
סלע משקע המפגין איזור הנובע משני התהליכים הוא אבן חול. הצבעים נגרמים מחדירה של מינרלים דוגמת המטיט, לימוניט, גתיט וגלאוקוניט לתמיסה ממנה נוצר הסלע, או לתמיסה החודרת לסלע לאחר היווצרותו. איזור מהסוג הראשון מתרחש באבן חול באמצעות תגובת שיקוע במהלך היווצרות הסלע, והוא מתבטא בטבעות צבע קונצנטריות הנובעות מתופעה הנקראת טבעות ליסגאנג. איזור מהסוג השני נגרם כתוצאה מחדירה של תמיסות עשירות במינרלים "צובעים" לתוך הסלע, והיווצרות שכבות צבעוניות אופקיות, כפי שניתן לראות בפטרה, במכתשים בנגב וב"צוקים הצבועים" בחופי האי מריה, מזרחית לטסמניה.
איזור בסלעי יסוד
איזור בסלעי יסוד מתבטא בעיקר בשני אופנים:
פסי זרימה
פסי זרימה הם רצף של פסים ורצועות הנראים בסלעי יסוד פלוטוניים וגעשיים, בעיקר במחדרים שכבתיים ובזרמי לבה. פסי הזרימה נבדלים זה מזה בצבע, בצפיפות, במרקם הגבישי ובנקבוביות שלהם. ניתן לראות פסי זרימה בסוגים של זכוכית געשית דוגמת אובסידיאן וטקיליט, בריוליט ובסלעי הצטברות.
איזור בגיבוש מפריט
איזור במינרלים המרכיבים סלעי יסוד נוצר במהלך גיבוש מפריט, ונובע מתגובה כימית בין המאגמה לבין המינרלים שהתגבשו ממנה. היווצרות אזורי צבע מקבילים בגביש נובעת משינוי בתמיסה המגמטית. דוגמה לכך היא איזור בפלגיוקלז, כאשר בטמפרטורה גבוהה מתגבש אנורתיט – פלגיוקלז עתיר-סידן, ובטמפרטורה נמוכה יותר מתגבש סביבו אלביט – פלגיוקלז עתיר-נתרן. בין שניהם יתגבש פלגיוקלז בהרכב ביניים. דוגמה נוספת היא גבישי פירוקסן הנעטפים באמפיבול.
מפות איזור
אסונות טבע גאולוגיים התרחשו בעבר ויתרחשו בעתיד, והצורך להימנע מנפגעים בנפש או מנזק כלכלי כבד מכתיב היערכות מתאימה. הפגיעוּת האנושית לסיכונים געשיים וסייסמיים יכולה להיות מופחתת באמצעות מפות אִיזוּר (zoning) ותכנון השימוש בקרקעות באזור הנתון לפעילות גאולוגית ערה.
אחד המקומות המועדים לסיכון געשי הוא אזור נאפולי באיטליה, המצוי למרגלות וזוב. ניסיון העבר הבהיר את חשיבותן של מוכנות והערכת הסיכונים בסביבת הר הגעש – שתוצאתם מתבטאת במפות סיכון גאולוגי.
בדומה למיפוי סיכונים געשיים, נערך מיפוי סייסמי לאזורים המועדים לרעידות אדמה. מיפוי כזה משלב מידע המורכב מתאוצה מרבית של הקרקע (Peak Ground Acceleration – PGA) ברעידות אדמה מתועדות ואת עוצמתן באזורים המופיעים במפה. מפה כזו, המחלקת את ישראל לאזורים על פי המקדם הסייסמי, פותחה על ידי המכון הגיאופיסי לישראל.
מרק רוזנבאום
מרק רוזנבאום (נולד ב-19 במרץ 1952) הוא במאי ומפיק קולנוע ישראלי, פסיכולוג בהשכלתו. יושב ראש האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה בין השנים 2001–2011.
ביוגרפיה
רוזנבאום נולד בפולין ועלה ארצה בשנת 1968. בשנת 1972 החל ללמוד במחזור הראשון של החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב לצד לימודי עבודה סוציאלית. בשנת 1975 התגייס לצבא ושירת בתיאטרון צה"ל.
הוא אביו של המפיק מיכאל רוזנבאום. חמישה מהסרטים בהפקתו של רוזנבאום, חלקם עם מפיקים שותפים (כמו משה לוינסון ואורי סבג), זכו בפרס אופיר בקטגוריית הסרט הטוב ביותר: "מעבר לים" (1992), "קלרה הקדושה" (1996), "קרקס פלשתינה" (1998), "החברים של יאנה" (1999) ו"חתונה מאוחרת" (2001).
הסרט הישראלי הראשון אותו הפיק נקרא "גרין" (1984). סרטיו הנוספים: "אש צולבת" (1989), "אהבתה האחרונה של לורה אדלר" (1990), "אזרח אמריקאי" (1992), "הירושה" (1993), "סיפור שמתחיל בלוויה של נחש" (1994), "הגמל המעופף" (1994), "נקמה יהודית" (1997) ו"מתנה משמיים" (2003), "שרמן בחורף" (2001).
בשנים 1999-1995 שימש כיו"ר איגוד המפיקים והוביל את המאבק על הפקות מקור בכבלים ועל חקיקת חוק הקולנוע.
בשנת 2000 התנסה רוזנבאום גם בבימוי ("הבולשת חוקרת") שהניב לו שתי מועמדויות לפרס אופיר (כמפיק וכבמאי).
בשנת 2004 הפיק רוזנבאום 3 סרטים שזכו להצלחה אף מחוץ לישראל: "אור", "אבנים" ו"ולקחת לך אישה" וזכו במספר פרסים בינלאומיים.
בשנת 2005 הפיק את הסרט התיעודי "18 קילו של אהבה" שזכה בפרס אופיר, ואף התנסה במשחק, במיני סדרת דרמה הישראלית "בסימן ונוס" ובסרט "החשוד האחרון".
ביולי 2006 יצא לאקרנים סרטו השני כבמאי, קומדיית הפשע הרומנטית "לרקוד". ב-2014 השתתף בהפקת הסרט "פנסיון פראכט".
ב-2013 שיחק והשתתף בהפקת הסרט "מעל הגבעה" בבימויו של רפאל נג'ארי.
בשנת 2016 הפיק את אבינו של מני יעיש. בשנת 2018 הפיק את גאולה בבימוי יוסי מדמוני ובועז יהונתן יעקב. בשנת 2019 שיחק בסדרה "עיר מקלט" ששודרה ביס. בשנת 2020 שיחק בסדרה "אחד על אחד" בערוץ כאן 11.
בשנת 2020 שיחק בסרט "מותו של הקולנוע ושל אבא שלי גם". הסרט זכה בפרס הראשון בתחרות הקולנוע העלילתי בפסטיבל ירושלים. על תפקידו בסרט קיבל רוזנבאום מועמדות לפרס השחקן הראשי הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2021.
פרסים והוקרה
בשנת 2001 זכה בפרס הוקרה על מפעל חיים, בפסטיבל הקולנוע בירושלים.
חצר בנימין בירושלים
חצר בנימין בירושלים (אכסניית בנימין) הוא שמו של מתחם היסטורי בנוי ברחוב הנביאים מספר 43 בירושלים. בעבר היה מתחם זה שלוחה של מגרש הרוסים ושימש כאכסניה לצליינים, המתחם נקראה על שם בנימין (וניאמין) לוקיאנוב שרכש אותו ב-16 במרץ 1887. לאחר מכן שימש המתחם למשרדים של עמותת יד שרה עד למעבר העמותה למשרדיה בשדרות הרצל.
תקופת טרום המהפכה הרוסית
במחצית השנייה של המאה ה-19, עם שיפור התנאים כלפי יהודים ונוצרים מצד השלטון העות'מאני, הלכה וגברה הצליינות הנוצרית, כך שמדי שנה, בעיקר בחג המולד ובחג הפסחא הוצפה ירושלים במאות, ולעיתים באלפי צליינים, שנזקקו לשירותי הלנה, הגנה, הסעדה ושירותי דת. הקהילות הנוצריות בעיר הקימו אכסניות וחדרי אוכל גדולים, כדי לשרת את הצליינים הרבים, אך אלה לא תמיד הספיקו.
עליה רבה במיוחד נרשמה במספר הצליינים הרוסים שפקדו את ירושלים, כחלק מהתחזקות הדת ברוסיה, ובעקבות עידודו של הצאר ניקולאי השני. עובדה זו, וגורמים פוליטיים נוספים, שבעטיים ביקשה האימפריה העות'מאנית לחזק את קשריה עם רוסיה, הביאה את העות'מאנים למכור לרוסים בשנת 1857 שטח אדמה של כמעט 70 דונם בנקודה סמוכה מאוד לחומות העיר העתיקה ממערב, מה שייקרא מגרש הרוסים. בשנת 1892 הוקמה במגרש הרוסים אכסניה נוספת בשם 'חצר סרגיי', על שם הנסיך סרגיי. זרם הצליינים הלך והתגבר, עד כי אלפיים מקומות הלינה שבמגרש הרוסים לא הספיקו לכולם, וחלקם נאלצו להתגורר באוהלים ובצריפים שהוקמו בשטחים הריקים שבמרכז המתחם.
את החצר קנה בנימין (או וניאמין) לוקיאנוב, יליד קישינב, דמות בולטת בארץ ישראל הרוסית, ותיק מלחמת קרים שנודע כפעיל של הכנסייה מאז 1864.
הוא רכש על חשבונו בית בירושלים, שתועד רשמית שהיה אז בבעלותו של בנקאי יהודי ירושלמי בשם פרוטיגר.
בתחילה, המקום הוגדר כמקלט לנשים נוצריות מזרמים שונים: אורתודוקסים, קתולים ופרוטסטנטים. לשם כך התיישבו בחצר שלושה זרים: הנשים האנגליות מיס פול ומיס הן ומגדלנה הגרמנייה. קסניה חומוטובה, אזרחית האימפריה הרוסית, מונתה למטפלת בחווה, שעשתה מאמצים רבים להקים מקלט ולהסדיר את עבודתו. למרות מכירת הבית, הדיירים הנותרים לא רצו לפנות את המקום וניגוד העניינים ביניהן הגיע לפעמים לתקיפה של ממש.
בשנת 1891 חגג בנימין את יום הולדתו ה-80. מסיבות בריאותיות וכתוצאה מקשיים כלכליים, בנימין, שהיה חבר החברה האורתודוקסית הארצישראלית, מחליט לתרום את הבניין של מתחם בנימין בירושלים לידי החברה. לפיכך, המתחם נקרא חצר בנימין, והאב בנימין הופך בהמשך לחבר כבוד של החברה הארצישראלית האורתודוקסית הקיסרית.
הפתיחה המפוארת של מתחם בנימין התקיימה ב-5 ביולי 1892. השער החדש עם תבליט שלט "החברה הארץ-ישראלית הפרבוסלבית הקיסרית" עוצב על ידי האדריכל הירושלמי המפורסם גאורגי פראנגיה (אדריכל זה תכנן גם את בית החולים מאיר רוטשילד הסמוך), שמו של האדריכל מופיע על שער הבניין בסמוך לשנת הנחת אבן הפינה 1892. בעבר לוח שיש עם כתובת מוזהבת קישט את הכניסה אל המבנה.
בנימין מת ב-10 בספטמבר 1897 ונקבר בבית העלמין האורתודוקסי בהר ציון. את הלווייתו ניהל באופן אישי הפטריארך של ירושלים דמיאן. באותה שנה, 1897, שונה שם מתחם בנימין, על שמו של יו"ר החברה - הדוכס הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ'.
מתחם בנימין היה בית נדבה עבור נשים אדוקות רוסיות אורתודוקסיות שרצו לסיים את ימיהן הארציים בירושלים, שפשוט שכרו לעצמם חדרים במהלך שהותם בירושלים.
על פי המלאי מ-5 ביוני 1910, מתחם בנימין כלל:
גגות של כל הבניינים הן שטוחים, עשויים לוחות.! "
תיאור האכסניה
על גבי הסמל מופיעות האותיות היווניות כי X ורו P, שהן שתי האותיות הראשונות במילה "כריסטוס", ושתי האותיות היווניות אלפא ואומגה (האות הראשונה והאחרונה באלפבית היווני), ככתוב בברית החדשה:
ברבות הימים נהרסו שני בניינים ממבני האכסניה ורק מבנה אחרון נותר לעמוד. צורתו כצורת האות ר' ולו שתי כניסות. אחת הראשית הפונה לרחוב הנביאים וכניסה משנית הפונה לכוון מזרח.
פעילות המוסדות הרוסים בארץ ישראל הגיעו לכלל סיום עם פרוץ מהפכת אוקטובר שסגרו את גבולות רוסיה מחד והפסיקו פעילות דתית בכלל ועלייה לרגל בפרט.
בכתבה במקומון הירושלמי של העיתון ידיעות אחרונות כתב העיתונאי יהודה ליטני זיכרונות ילדות של נער ירושלמי בתקופת קום המדינה:
התקופה שלאחר המהפכה
בתקופת המנדט הבריטי (משנת 1917 עד 1948) התגוררו עובדי הכנסייה האורתודוקסית בירושלים במתחם בנימין; חלקם המשיכו להתגורר בה לאחר הקמת מדינת ישראל בשנת 1948 ולא רצו לעבור לירדן במזרח ירושלים. בשנת 1964, במסגרת הסכם בין ממשלתי שנחתם על ידי גולדה מאיר וניקיטה חרושצ'וב תחת מה שנקרא "עסקת התפוזים" החצר נמכרה על ידי הממשלה הסובייטית למדינת ישראל. חוקיות העסקה נותרה שנויה במחלוקת, מכיוון שלא ברור אם ברית המועצות הייתה הבעלים החוקיים של המתחם, בהתחשב בעובדה שמתחם בנימין (כמו מתחם סרגיי בירושלים) היו רשומים על שם יו"ר החברה הארצישראלית הקיסרית, הדוכס הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ'.
כתוצאה מעסקת התפוזים, המתחם הועבר לצדקה לידי עמותת יד שרה, שעזבה את המתחם בשנת 2006.
משרדי יד שרה
בשנת 1976 עברו לבנין האכסניה משרדי אגודת הגמ"ח יד שרה - אגודת מתנדבים גדולה הפועלת בישראל ומעניקה מגוון שירותים לטיפול בחולים והשאלת ציוד רפואי. האגודה זכתה בפרס ישראל (שנת תשנ"ד – 1994). משרדי האגודה שכנו קודם לכן בביתו של ראש העיר לשעבר אורי לופוליאנסקי בשכונת סנהדריה המורחבת.
בנוסף למשרדי האגודה פעלו במבנה גם מחסנים, בית מלאכה מוקד מצוקה ובית תמחוי. המבנה היה צר מלהכיל את הצפיפות וכך תרמה רכבת ישראל בשנת 1983 קרון רכבת שהגיע מגרמניה ולא התאים לרוחב הפסים בארץ. קרון זה הפך לאחד הסמלים של יד שרה. בשנת 1988 עברה האגודה למשכנה החדש בשדרות הרצל ובבניין אכסניית בנימין נותר סניף מקומי של האגודה על מנת לשרת את הקהל המטופל בבית החולים ביקור חולים הסמוך. סניף זה נסגר ביום 23 בספטמבר 2007.
המצב הנוכחי
מאז 2006 הועבר מתחם בנימין לעיריית ירושלים. בתחילה תכנן בית העירייה בירושלים להרוס את בניין החצר ההיסטורית במסגרת פרויקט הרחבת רחוב הנביאים בירושלים. אך כתוצאה מהתנגדות דעת הקהל, בוטלו תוכניות אלה. הוחלט כי הבניין לא ייהרס, אלא ישוחזר עם הצבת משרדים זמניים של חברות בנייה ישראליות, אשר מקימות מבני מגורים ממש בסמוך למתחם, באישור העירייה.
חצר בנימין ממשיך להיות בחזקת העירייה בירושלים. האגפים הצפוניים והדרומיים של מתחם בנימין נהרסו ומבין המבנים ההיסטוריים, נשתמרו האגף הראשי, שערי האבן עם שלטי תבליט הבסיס עם סמל החברה. לוח השיש עם הכתובת ברוסית ישנה "חצר בנימין" נגנב על ידי אלמונים.
גוש 50
בנין האכסניה מהווה חלק מגוש 50 הנקרא על שם מספר הגוש - 30050 גבולותיו הם רחוב רב קוק, הנביאים ורחוב יפו מדובר במתחם המיועד על פי תוכנית המתאר למלונאות ומסחר, אך בתוכו פזורים מבנים היסטוריים, ובהם בית טיכו, ובית החולים הגרמני (ירושלים). המתחם עורר עניין בקרב אנשי עסקים וחברות בניה שראו בקרבתו למרכז העיר ולעיר העתיקה מחד ולאישור לבניה לגובה שניתן בו הזדמנות עסקית.
עם פינוי משרדי יד שרה, פרסמה רשות הפיתוח של חברת עמידר מכרז לרכישת הקרקע ברחוב הנביאים 43 - הנכס כולל מגרש ששטחו 1.2 דונם ועליו המבנה ההיסטורי, הידוע גם בשם 'אכסניית בנימין' או אכסניית הצליינות הרוסית. על רקע מכרז זה ניצתה מחלוקת בין מינהל מקרקעי ישראל הטוען כי בפרטי המכרז הנכס אינו מסומן כמבנה לשימור ולמעשה הוא מיועד להריסה מצד אחד וגופי שימור ואיכות הסביבה הטוענים מנגד כי בכוונתן לפעול לשימור המבנה מאחר שלמתחם יש ערך היסטורי.
האדריכלית פני גולדשמיט הגישה מטעם החברה להגנת הטבע המרכזת פעילות של מספר גופים קטנים יותר ובהם ועד להצלת רחוב הנביאים סקירה ובה נאמר בין היתר :
מונית הכסף
מונית הכסף היא שעשועון טריוויה טלוויזיוני ישראלי, הנערך בתוך מונית. זוהי גרסה מקומית לתוכנית המקורית הבריטית "Cash Cab". שידור התוכנית החל במאי 2007, במסגרת שידורי "קשת", זכיינית שידור בערוץ 2. החל מ-2018 משודרת בקשת 12.
ב-13 ביולי 2010 זכתה הגרסה הישראלית של התוכנית בפרס האקדמיה לטלוויזיה בקטגוריית תוכנית הבידור-תיעודי הטובה ביותר.
שיטת המשחק
במסגרת כל תוכנית, המנחה עידו רוזנבלום אוסף נוסעים אקראיים למונית שלו. רוזנבלום מסיע את נוסעיו ליעדם, ובו-זמנית שואל אותם שאלות טריוויה. על כל תשובה נכונה נוסף סכום מסוים של כסף לסכום מצטבר (שלב ראשון – 4 שאלות על 250 ש"ח כל אחת, שלב שני – 4 שאלות על 500 ש"ח, שלב שלישי – שאלות על 1,000 ש"ח עד ההגעה ליעד), שאותו יקבלו הנוסעים אם יצליחו להישאר במונית עד ההגעה ליעד. כאשר הנוסעים טועים בתשובתם לשלוש שאלות, המנחה מוריד אותם מהמונית והם אינם זוכים בפרס, אם כי אין הם נדרשים לשלם עבור הנסיעה.
שני "גלגלי הצלה" חד-פעמיים נמצאים ברשות המשתתפים: האחד הוא "חבר טלפוני" – אדם אליו המשתתפים יכולים להתקשר ולשאול את השאלה עליה הם צריכים לענות. הגלגל השני הוא "עובר אורח" - המשתתפים יכולים להיעזר ולהתייעץ עם עוברי אורח ברחוב לגבי השאלה עליה הם יצטרכו לענות.
אם המשתתפים לא שגו במענה שלוש פעמים והגיעו ליעד, ניצבות בפניהם שתי אפשרויות: לקחת את סכום הכסף שהצטבר לרשותם, או לנסות להכפילו בשאלת "כפול או כלום" – שאלת "נכון או לא נכון" שתשובה נכונה עליה תכפיל את הסכום, אך אם יענו עליה תשובה שגויה, יצאו בידיים ריקות.
על התוכנית
השאלות מותאמות אישית לרמת הידע ותחומי העניין של הנוסעים, בעזרת אפיון הנוסעים על ידי הבמאי.
תופעה התנהגותית החוזרת בפרקי התוכנית היא שרוב מוחלט מהמשתתפים, אינו בוחר להסתכן בשאלת "כפול או כלום" ומעדיפים לקחת את סכום הזכייה ולא להכפילו. תופעה זו תואמת את הקביעה בתחום הכלכלה כי הפרט הוא שונא סיכון מטבעו וזאת אף על פי שמבחינה סטטיסטית ההסתברות התאורטית להכפיל את הסכום גבוהה מחצי (היא תהיה שווה לחצי רק עבור משתתף שאין לו ידע כלשהו).
שיא הזכייה בתוכנית עומד על 36,000 ש"ח בספיישל הילדים שהתקיים בעונה השלישית.
על התוכנית הושמעה ביקורת כי עם כיבוי המצלמות, הפרס הכספי נלקח מהזוכים ומוחלף בחוזה הקובע כי התשלום יינתן לאחר השידור ומותנה בשידור התוכנית בפועל. הדבר מקובל בתוכניות פרסים אחרות, אך בניגוד לתוכניות אחרות בהן התנאים ידועים מראש, במקרה של מונית הכסף, הדבר אינו אפשרי שכן מהווה הפרה לכאורה של חוזה בעל פה שנחתם עם הכניסה למונית.
תפוצת התוכנית
לתוכנית הבריטית "Cash Cab" הופקו מספר גרסאות במדינות נוספות מלבד בריטניה, כגון גרמניה, הולנד ורוסיה. בארצות הברית מונית הכסף משוטטת ברחובות מנהטן שבניו יורק. לאחר שאלו זכו להצלחה, הוחלט ליצור גם גרסה ישראלית לתוכנית. הפורמט נרכש על ידי העורך הראשי ומפיק התוכנית, יורם זק.
אמאנוהשידאטה
אמאנוהשידאטה (ביפנית: Amanohashidate 天橋立) הוא אחד משלושת הנופים היפים של יפן, השוכן במפרץ מיאזו שבצפון מחוז קיוטו.
אמאנוהשידאטה זהו שרטון צר המחבר את שני צדדיו של מפרץ מיאזו. אורכו של השרטון 3.3 קילומטר והוא מכוסה בכ-7,000 עצי אורן.
ניתן לראות את השרטון מההרים המתנשאים משני צדי המפרץ וניתן לטייל לאורכו ברגל.
על השרטון שוכן גם איסושימיזו, באר מים מתוקים הקיימת מתקופת הייאן, ושנבחרה לאחד ממאה המעיינות והנהרות היפים ביפן ב-1985.
Shot Me Down
Shot Me Down (בעברית: ירה בי ופגע) הוא שיר של הדי ג'יי הצרפתי דייוויד גטה בשיתוף הזמרת סקיילר גריי. השיר יצא לאור ב-3 בפברואר 2014 על ידי חברת פרלפון. הוא נכתב על ידי גטה עצמו, סוני בונו וג'ורג'יו טינפור והופק על ידי גטה טינפור וראלף וונגר. השיר זכה להצלחה רבה כאשר הגיע לעשרים העליונים ב-22 מדינות שונות, ב-17 מתוכם הגיע לעשירייה הפותחת, ב-10 מתוכם לחמישייה הפותחת וב-4 מהם למקום הראשון. השיר למעשה הוא עיבוד מחדש לשיר של הזמרת שר "Bang Bang (My Baby Shot Me Down)".
וידאו קליפ
הקליפ לשיר בוים על ידי אוליבייה בוסקוביץ' והוא נעשה בסגנון אנימציה וקומיקס והוא מתרחש במערב הפרוע. הקליפ נפתח בסצנה ובה נראית בוקרת בודדה מסתובבת במדבר. בוקרת מגיעה לעירייה ונקלעת לקרב יריות עם קאובוי אחר אך מנצחת אותו. לאחר מכן היא בורחת מהעירייה שהיא רכובה על הסוס שלה. בדרך היא נתקלת בבוקרים אחרים אך היא מפסידה מולם בקרב ונלכדת על ידי השריף. בזמן שהיא בכלא היא מרגישה מובסת אך לאחר מכן היא חושבת על להשתמש באקדח שלה בשביל לברוח. היא מצליחה לברוח ונקלעת לקרב עם השריף של העיירה אך היא מצליחה להביס אותו ובורחת מהעיירה. לאחר שהיא שהצליחה לברוח מהעיירה היא נתקלת בקאובוי אחר בלבוש שחור. שניהם שולפים אחד לכיוון השני את האקדחים שלהם אך הקאובוי מצליח לירות ראשון בבחורה. הוא הורג אותה והיא נופלת מסוסה.
החופש להינשא
החופש להינשא (באנגלית: Freedom to Marry) היה ארגון ללא כוונת רווח אמריקאי הפועל לקידום הכרה כלל-ארצית בנישואים חד-מיניים בארצות הברית. הארגון נוסד ב-2003 על ידי אוון וולפסון (Evan Wolfson) - שנחשב על ידי רבים כאבי התנועה לנישואים חד-מיניים - והוא גם מנכ"ל הארגון.
על פי הצהרת הארגון - שכותרתה "מפת הדרכים לניצחון" - הארגון פועל להשגת הכרה בנישואים חד-מיניים בכל מדינות ארצות הברית. על פי הצהרת הארגון הוא פועל גם להשגת תמיכת רוב הציבור בשוויון בנישואים ולשים סוף למה שהארגון רואה בו אפליה פדרלית של נישואים חד מיניים. הארגון פועל גם לביטול החוק להגנת הנישואים - חוק פדרלי שנחקק ב-1996 בארצות הברית, ושמונע מהרשויות הפדרליות במדינה להכיר בנישואים חד-מיניים, והחלפתו בחוק כבוד לנישואין שתואם לעמדת הארגון בנושא.
ב-2010 השיק הארגון קמפיין בשם "קיץ למען נישואים", קמפיין שנועד להיות מנוגד לסיור האוטובוס האנטי-להט"בי של הארגון למען נישואים, "גבר אחד, אישה אחת".
בתחילת 2015, 37 מדינות בארצות הברית הכירו בנישואים חד-מיניים וכן בוושינגטון די. סי., הוכרו נישואים חד-מיניים באמצעות חקיקה.
ב-26 ביוני 2015, הושגו למעשה מטרות הארגון, לאחר פסק דין אוברגפל נגד הודג'ס, שבעקבותיו נישואים חד-מיניים הפכו להיות חוקיים בכל מדינות ארצות הברית.
אברהם הכהן פימינטיל
רבי אברהם הכהן פימינטיל (נפטר בכ"ח באדר ה'תנ"ז 1697) היה רב בקהילה הספרדית באמסטרדם ובהמבורג, ידוע בשל ספרו מנחת כהן.
ביוגרפיה
למד בישיבת "עץ חיים" הספרדית באמסטרדם אצל ר' שאול הלוי מורטירה. לפרנסתו עסק במסחר, לצד קביעת עתים לתורה.
ספרו מנחת כהן
הספר מחולק לשלושה חלקים:
לספר מנחת כהן חשיבות רבה, והוא מצוטט פעמים רבות על ידי הפוסקים. על הספר נכתבו קונטרסים על ידי פוסקים מפורסמים כדוגמת ר' חזקיה די סילוה בעל 'פרי חדש' ור' יוסף תאומים בעל 'פרי מגדים'.
הספר פורסם לראשונה באמסטרדם בחיי המחבר בשנת ה'תכ"ח. בשנים ה'תר"א וה'תרל"ט הודפס בלמברג, לאחר מכן יצא לאור שוב בברוקלין בדפוס אברהם יצחק פרידמן, ובסוף המאה ה-20 בירושלים עם פירוש "שמן המשחה", וכן "ספר משמרת השבת" עם פירוש "משמרת למשמרתי" לרב אברהם שקלאר.
בנו ר' יצחק הדפיס את דרשותיו בספרדית, אך הן לא שרדו. כמו כן, הודפס ממנו ספר דרשות ופסקי הלכה בפורטוגזית.
אנרי שרייר
אנרי שרייר (בצרפתית: Henri Charrière; 16 בנובמבר 1906 – 29 ביולי 1973) היה אסיר צרפתי שנשפט למאסר עולם עם עבודת פרך במושבת העונשין בגיאנה הצרפתית. הוא ידוע בעיקר בשל ספרו האוטוביוגרפי פרפר שכתב ב-1968 ועוסק בקורותיו בין 1931, השנה בה נשפט, ועד 1944, אז יצא לחופשי. קורות חייו כמתואר בספרו הם מסכת מתמשכת של התמודדות עם תנאי הכליאה הקשים במושבת העונשין מוכת המלריה ומחלות אחרות, תוך הפגנת כושר עמידה יוצא דופן, יכולת הישרדות, תעוזה, אלתור וניסיונות בריחה בלתי פוסקים.
רימייק לסרט, גם בשם הפרפר יצא לאור ב-2017 בכיכובם של צ'ארלי האנם וראמי מאלק.
קורות חייו
כל המידע אודות חייו של שרייר נלקח מספרו האוטוביוגרפי, ואף על פי שהפרטים העיקריים בספרו נתמכים בעדויות נוספות, הרי שהסופר עצמו מודה שייתכן שפרטים מסוימים בסיפורו אינם מדויקים בשל הזמן הרב שחלף עד שהעלה אותם על הכתב.
שרייר נשפט בשנת 1931 למאסר עולם עם עבודת פרך על רצח של סרסור צרפתי, רצח שאותו לטענתו לא ביצע. הוא נשלח למחנה מעצר בקאן, ולאחר תקופה קצרה נשלח משם לגיאנה הצרפתית, שם התחזה לחולה ונכנס לבית החולים. שרייר ושלושה מחבריו הצליחו לברוח מבית החולים, ולאחר תקופה קצרה של נדודים הגיעו שלושה מהם לקולומביה, שם נתפסו בידי המשטרה המקומית ונאסרו. שרייר ואסיר נוסף הצליחו לברוח גם מכלא זה, ושרייר הגיע לגואחירה שם התקבל כחבר בקהילה אינדיאנית מקומית והקים משפחה עם שתי מקומיות.
לאחר סיום תקופת הבידוד הועבר שרייר לאי המלכותי, והתחיל לתכנן שם את בריחתו. בעקבות הלשנה סוכלה הבריחה, ושרייר חיסל את המלשין. על ניסיון הבריחה והרצח הוא קיבל עונש של שמונה שנים בבידוד בסן ז'וזף, עונש שהסיכויים לחזור ממנו בחיים קלושים. לאחר 19 חודשים שוחרר שרייר בשל "נסיבות רפואיות" כפרס על כך שחודש לפני כן ניסה להציל משיני הכרישים את בתו של מפקד האי שנפלה למים. הוא הוחזר לאי המלכותי, ועם פתיחת מלחמת העולם השנייה הוחזר לסן ז'וזף (אך לא בבידוד). שם התחזה למשוגע, הועבר לבית החולים למשוגעים בעל השמירה הרופפת, וניסה לברוח מהאי. בריחתו נכשלה והוא כמעט נהרג כאשר הרפסודה המאולתרת שבנה התרסקה על הסלעים, אך ניסיון הבריחה לא התגלה.
שרייר הועבר לבקשתו לאי השדים ויחד עם חבר ניסה בריחה נוספת. הבריחה הצליחה והוא הגיע ליבשה, לגיאנה הצרפתית, ללא חברו ששקע בביצה בדרך. מגיאנה הצרפתית הוא ברח עם שני סינים לג'ורג'טאון שבגיאנה הבריטית (כיום גיאנה) וחי שם תקופה קצרה כאיש חופשי, אולם החליט לשוב לוונצואלה שם נעצר באל דוראדו ונכלא עד יום שחרורו באוגוסט 1944.
שרייר קיבל אזרחות של ונצואלה ונישא. ב-1967 החל לכתוב את ספרו האוטוביוגרפי "פרפר" (בצרפתית: Papillon) בו גולל את מסכת מאסריו ובריחותיו, וסיים אותו בתחילת 1968. בספר מכונה שרייר "פרפר", על שם קעקוע בצורה זו על חזהו. בעברית יצא ספרו לראשונה בשם "פרפר" בתרגום לנה קנטי ובהוצאת בוסתן בשנת 1972. לאחר מכן הוציא שרייר את ספר ההמשך לספרו הקודם - "באנקו". הספר פרפר בעברית יצא שנית ב-2016 בתרגומו של רפי קינן, ובהוצאת ספרי עליית הגג.
אלן פרליס
'''אלן ג'. פרליס (בשם מלא באנגלית: Alan J. Perlis'''; 1 באפריל 1922 – 7 בפברואר 1990) היה מדען מחשב יהודי-אמריקאי. ידוע בשל עבודתו החלוצית בשפות תכנות והיותו הזוכה הראשון בפרס טיורינג.
קורות חיים
ב-1952 השתתף בפרויקט המחשב "Whirlwind I". הצטרף לאוניברסיטת פרדו ולאחר מכן עבר למכון קרנגי לטכנולוגיה בשנת 1956. היה ראש החוג למתמטיקה ולאחר מכן חנך את תפקיד ראש המחלקה למדעי המחשב. בשנים 1962–1964 כיהן כנשיא ה-ACM. בשנת 1966 התחיל ה-ACM להעניק את פרס טיורינג, ובחר בפרליס "על השפעתו בתחום טכניקות תכנות מתקדמות ומבנה מהדר". הכוונה, בין השאר, לעבודתו כחבר בצוות הפיתוח של שפת התכנות ALGOL.
בשנת 1971 עבר לאוניברסיטת ייל ושימש כראש המחלקה למדעי המחשב. ב-1977 נבחר לאקדמיה הלאומית להנדסה.
ב-1982 כתב מאמר בשם "מכתמים על תכנות" לכתב עת של ה-ACM, בו תיאר בתמצית תובנות מקריירת התכנות שלו. המכתמים צוטטו באופן נרחב. נשאר בייל עד מותו ב-1990.
פרסומים
לקט מפרסומיו:
קונרד בלק
קונרד מופט בלק, הברון בלק מקרוסהרבור (באנגלית: Conrad Moffat Black, Baron Black of Crossharbour; נולד ב-25 באוגוסט 1944) היה איל עיתונות קנדי, בריטי ששלט בחברת ההוצאה לאור "הולינג'ר אינטרנשיונל", שהייתה קבוצת העיתונות השלישית בגודלה בעולם. בשנת 2007 נשפט ל-6.5 שנות מאסר, לאחר שהורשע בארצות הברית בארבעה סעיפי מרמה ושיבוש הליכי חקירה, ובגניבת מיליוני דולרים מאימפריית התקשורת שלו ובעלי המניות מהציבור. בשנת 2018, כתב ספר ביוגרפי על דונלד טראמפ, במאי 2019 חנן אותו הנשיא, הרישום הפלילי שלו נמחק, ואיסור הכניסה שלו לארצות הברית בוטל.
סדר אלפביתי
סדר אלפביתי הוא שיטה נפוצה לארגון שמות ברשימה, לפי סדר האותיות בשפה שבה כתובה הרשימה. לשפות שונות קיימים חוקים שונים לאופן הסידור האלפביתי. השיטה מקלה על חיפוש שם או כותרת ברשימות ועל אופן ההתמצאות בזמן עיון בהן. השיטה קרויה גם סדר לקסיקוגרפי, משום שהיא מאפיינת את סדר הערכים בלקסיקון.
קונרד בלק
ביוגרפיה
בלק נולד במונטריאול שבקנדה, לג'ורג וג'יין בלק. הוריו היו מהמשפחות העשירות בקנדה, אביו היה מנכ"ל של "מבשלות השיכר הקנדיות" ובעל מניות בחברת האם של המבשלות, ארגוס. משפחת אמו הייתה בעלת חברת ביטוח. הוא למד וגר בפנימיית בית הספר היוקרתי, "אפר קנדה קולג'" ואת הוריו ראה רק בארוחות בסופי שבוע.
סדר אלפביתי
ברשימה של פריטים כגון: תפוח, אגס, ענבים ומנגו יסודרו הפריטים לפי האות הראשונה של שמם. בסדר אלפביתי של השפה העברית, האות א' במילה "אגס" באה לפני האות מ' במילה "מנגו", האות מ' במילה "מנגו" באה לפני האות ע' במילה "ענבים" והאות ע' במילה "ענבים" באה לפני האות ת' במילה "תפוח". לפיכך סדר המילים ברשימה אלפביתית יהיה מוצג כך: אם האות הראשונה במילים מסוימות ברשימה זהה, הפריטים יהיו מוצגים לפי האות השנייה בשמם, והרשימה תהיה מסודרת כך: כאשר האותיות הראשונה והשנייה במילים הנתונות ברשימה הן זהות, הפריטים יסודרו לפי האות השלישית, וכן הלאה, עד שכל הפריטים יהיו מסודרים לפי השיטה.
קונרד בלק
ביוגרפיה
בלק למד לתואר ראשון במשפטים אוניברסיטת לאוול ותואר שני בהיסטוריה באוניברסיטת מקגיל.
ב-1999 הגיש בקשה לאזרחות בריטית, בתוך יומיים, בעזרת קשריו, החזיק גם בדרכון בריטי מלבד הקנדי. באוקטובר 2001, קיבל תואר אצולה "לורד בלק של קרוסהרבור", על שם האזור בלונדון שבו שוכנים משרדי העיתון "דיילי טלגרף" שהיה בשליטתו. אך תקנה בת 80 שנה, "הצהרת ניקל", אוסרת על אזרחים קנדים לקבל תוארי אצולה בריטים והוא נאלץ לוותר על אזרחותו הקנדית. עם קבלת התואר נכנס לבית הלורדים, הבית העליון של הפרלמנט הבריטי.
אימפריית תקשורת
בלק נכנס לראשונה לעסקי העיתונות בגיל 22, כאשר עדיין היה סטודנט באוניברסיטה, כשרכש בשנת 1966 עיתון מקומי בקוויבק, עם תפוצה של 800 עותקים, שילם תמורתו 500 דולר, מיזג אותו עם עיתון אחר ומכר אותו כשעיתון התחיל להרוויח. החל משנת 1969 רכש מספר עיתונים מקומיים ואזוריים בפרובינציית קוויבק באמצעות חברת ההחזקות וההשקעות של אביו "רוולסטון". לאחר מותו של אביו בשנת 1976 ירש יחד עם אחיו את הבעלות על חברת ההחזקות המשפחתית. ל"רוולסטון" היו מניות בקונגלומרט הקנדי "ארגוס" שהחזיק במפעלים, במכרות וברשת חנויות. בשנת 1978 רכש את השליטה בחברה. בשנת 1984 הואשם שלקח את כספי הפנסיה של העובדים ורק אחרי מאבק משפטי החזיר את חלקם, מכר את רוב נכסי החברה ובכספים הקים את קבוצת "הולינג'ר אינטרנשיונל" שרכשה עיתונים בארצות הברית, בממלכה המאוחדת, בקנדה, באוסטרליה ובישראל.
סדר אלפביתי
כללי סדר מוסכמים בעברית
אחת המוסכמות הנפוצות היא שאותיות תחיליות במילה מסוימת אינן משפיעות על מיקומה ברשימה, ולכן עבור שתי המילים האיש וגמל, המילה האיש תופיע ראשונה. דוגמה לשימוש במוסכמה זו היא במיון המילים המופיעות במקרא בקונקורדנציה החדשה לתנ"ך.
במילונים עבריים מסוימים נהוג למקם את כל הפעלים הנגזרים מאותו שורש יחד, לפי סדר הבניינים, וכן למקם צורות שונות של שם עצם (כגון ריבוי) יחד עם הצורה הבסיסית. לפי סידור זה, המילה התכתב תופיע לאחר המילה כתב, והמילה ערים תופיע יחד עם המילה עיר (ולפני המילה עכשיו).
קונרד בלק
אימפריית תקשורת
בשנת 1985 נכנס בלק לראשונה לעסקי העיתונות הבריטיים, לאחר שרכש את קבוצת דיילי טלגרף, המוציא לאור של אחד העיתונים הנקראים בבריטניה, ומזוהה עם המפלגה השמרנית. בשנות ה-90 של המאה ה-20 כבר ניהלה הולינג'ר יותר מ-400 מותגי עיתונים ברחבי העולם, כולל העיתון הנפוץ "שיקגו סאן-טיימס" שנרכש ב-1994, והוציאה לאור יותר מ-60% ממותגי העיתונות הקנדיים. בשנת 1998 הקימה בקנדה את העיתון "נשיונל פוסט" כדי שייצג אלטרנטיבה שמרנית לעיתונות הליברלית של קנדה, ובשנת 2001 השקיעה בהקמת ה"ניו יורק סאן" בעיר ניו יורק, שוב עיתון חדש בעל נטיות שמרניות.
סדר אלפביתי
כללי סדר מוסכמים בעברית
שמות בני אדם נהוג לסדר לפי שם המשפחה ולא לפי השם הפרטי:
בגלל עובדה זו ייכתבו לעיתים השמות ברשימה כששם המשפחה מופיע לפני השם הפרטי:
קונרד בלק
הנפילה וההרשעה
במרץ 2005, הודיעה התביעה הפדרלית בארצות הברית שהיא עורכת חקירה פלילית נגד בלק, ובנובמבר 2005 הוגש נגדו כתב אישום, הכולל 11 סעיפי אישום בגין הונאה, בעקבות חתימת עסקת טיעון בין התביעה לבין יד ימינו לשעבר, דייוויד רדלר. רדלר הודה בסעיף אישום קל יחסית של הונאה והסכים לשתף פעולה עם החוקרים ולהעיד במשפט כנגד בלק. באוגוסט 2006 הוגש נגדו כתב אישום פדרלי נוסף בגין הונאת מס. בשנת 2007 נשפט ל-6.5 שנות מאסר, לאחר שהורשע בארבעה סעיפי מרמה ושיבוש הליכי חקירה.
פעילות בישראל
בשנת 1987 ביקר בישראל דייוויד רדלר, שותפו של קונרד בלק וסגן נשיא קבוצת "הולינג'ר", ופגש את אריה מקל, שהיה היועץ המדיני של ראש הממשלה יצחק שמיר. רדלר ביקש לפגוש ולסייע לראש הממשלה, והציג את עצמו כשמרן ימני. לשאלתו כיצד יוכל לסייע לראש הממשלה, השיב מקל כי יקנה את העיתון ג'רוזלם פוסט הליברלי ומאוד ביקורתי כלפי שמיר, אך העיתון לא עמד למכירה באותה עת. בתחילת שנת 1989, העמיד קונצרן כור תעשיות, בעל השליטה בעיתון, את ג'רוזלם פוסט למכירה. אריה מקל נזכר בביקור של רדלר וביקש מחבר הכנסת בנימין נתניהו, שהיה בניו-יורק בסיור הרצאות וגיוס כספים למען הליכוד, ליצור קשר עם רדלר כדי לעניין אותו בהזדמנות לרכוש את העיתון. כאשר נפתחו המעטפות עם הצעות הרכישת שנתקבלו במשרדי הנהלת "כור" באפריל 1989, חשבו המנכ"ל בני גאון ושמעון רביד, מנהל הכספים של הקונצרן, שבהצעה שהגישה חברת "הולינג'ר" הקנדית נפלה טעות דפוס. ההצעה בסך 20.7 מיליון דולר, הייתה גבוהה פי 4 ויותר מהההצעות האחרות שהגישו אנשי העסקים רוברט מקסוול יחד עם צ'ארלס ברונפמן, אריה גנגר ויעקב נמרודי. לאחר רכישת הג'רוזלם פוסט על ידי קבוצת "הולינג'ר", הקו המדיני של העיתון הפך מזוהה עם הימין הפוליטי הישראלי, בעקבות זאת עזבה את העיתון קבוצה גדולה של עיתונאים והקימה את השבועון המתחרה ג'רוזלם ריפורט. אך בשנת 1998 רכשה "הולינג'ר" גם הג'רוזלם ריפורט שנקלעה לקשיים כספיים.
קתרינה גרהאם
קתרינה אלכסנדרה הארטפורד "קאט" גרהאם (באנגלית: Katerina Alexandre Hartford "Kat" Graham; נולדה ב-5 בספטמבר 1989), היא שחקנית, זמרת, רקדנית ודוגמנית אמריקאית-יהודייה. אשר ידועה בעיקר בשל תפקידה בתור בוני בנט בסדרה "יומני הערפד". שיחקה גם בסרטים "אבא מתארס", "שוב בן 17", "השותפה", "שחקי אותה מותק 2", "מכורה" ו"טופאק: כל העיניים עליי".
בתחום המוזיקה, גרהאם הוחתמה בעבר בחברות התקליטים אוקטון רקורדס ואינטרסקופ רקורדס, והוציאה ארבעה EP' ושלושה אלבומי אולפן.
ביוגרפיה
גרהאם נולדה בז'נבה שבשווייץ, וגדלה בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית. אביה ג'וזף הוא ממשפחה אפרו-אמריקאית נוצרית ממוצא ליברי, ואמה, נטשה היא יהודייה ממוצא רוסי ופולני. הוריה התגרשו כשהייתה בת 5. גרהאם נולדה כשאביה עבד באירופה כעיתונאי עבור האומות המאוחדות. אביה היה מפיק מוזיקלי והסנדק של שניים מילדיו של קווינסי ג'ונס. סבה מצד אביה היה שגריר מטעם האו"ם, שכיהן במשך 40 שנה בהולנד, בשוודיה, ברומניה, ובקניה. סביה מצד אביה היו פליטים מליבריה, בעוד סביה מצד אמה היה ניצולי שואה.
לגרהאם יש משפחה בישראל, אחיה-למחצה יעקב נולד בתל אביב. גרהאם עורכת לעיתים ביקורים בישראל, ומבקרת את בני משפחתה שגרים בה. היא ביקרה בישראל ב-2016, בדצמבר 2018 ובמאי 2019.
ריקוד
כשהייתה בת 15 גילתה אותה הכוריאוגרפית פאטימה רובינסון, והיא החלה להופיע כרקדנית ליווי של מיסי אליוט, פארל וג'יימי פוקס. בנוסף עבדה עם כוריאוגרפים בכירים, והופיעה בקליפים של נלי, אקון, ג'סטין ביבר, 112 וג'ון לג'נד.
משחק
גרהאם הופיעה בתפקידי אורח בסדרות כמו "CSI", "ככה זה בחיים", "The O.C.", "מלקולם באמצע", "ליזי מקגוויר", "גריק" ו"האנה מונטנה", עד שבשנת 2009 התקבלה לתפקיד של בוני בנט, מכשפה צעירה בסדרת הדרמה העל-טבעית "יומני הערפד" של רשת הטלוויזיה The CW. בקולנוע הופיעה בסרט "שוב בן 17" (2009) עם זאק אפרון ומת'יו פרי ובסרט האימה "השותפה" (2011). באוגוסט 2011 יצא סרטה הראשון בו שיחקה תפקיד ראשי, "שחקי אותה מותק 2", המשך לסרט הראשון שבו כיכבה ג'סיקה אלבה.
בשנת 2014 השתתפה במותחן הארוטי "מכורה" של הבמאי בילי וודרוף, אודות אמרגנית שמנהלת רומן סוער מחוץ לנישואים עם צייר פרובוקטיבי ונגררת למעגל שקרים.
בשנת 2017 השתתפה בסרט "טופאק: כל העיניים עליי", המבוסס על חייו של הראפר טופאק שאקור; בסרט גילמה גרהאם את השחקנית ג'יידה פינקט סמית' שלמדה איתו בבית ספר לאמנויות. בשנת 2018 השתתפה בסרט הפעולה של נטפליקס "בדרך אליה" לצדם של תיאו ג'יימס ופורסט ויטאקר. בשנת 2019 שיחקה בסרט הפשע "הורד המורעל", בכיכובו של ג'ון טרבולטה.
בשנת 2020 שיחקה בקומדיה הרומנטית "מבצע חג המולד" של שירות הסטרימינג נטפליקס, ובדרמה ההיסטורית "הקיסר" של הבמאי האיראני-אמריקאי מארק אמין. שיחקה גם בשנת 2020 בסרטו של ריזה "עיר רצחנית".
מוזיקה
גרהאם הצטרפה לבלאק אייד פיז במסע ההופעות שלהם Black Blue & You Tour, והתארחה לצד סנופ דוג בשיר The Donque Song ועם ויליאם אדמס בשיר I Got It From My Mama. הוציאה שלושה סינגלים משלה, שזכו להצלחה במועדונים. בנוסף, הקליטה גרהאם גרסת כיסוי לשיר Only Happy When It Rains של Garbage שהושמע באחד הפרקים של הסדרה יומני הערפד. הסינגלים של גרהאם נקראים : Sassy שיצא ב-2010 I Want It All שיצא ב-2011 Put Your Graffiti On Me שיצא ב-2012.
ב-2012 גרהאם הוציאה מיני-אלבום (EP) בשם "Against the Wall" הכוללים את הסינגלים "Put Your Graffiti On Me" שהגיע למקום 5 במצעד הדאנס של הבילבורד ו- "Wanna Say" שהגיע למקום 25 במצעד זה.
ב-2015 גרהאם הוציאה את אלבום הבכורה שלה "Roxbury Drive".
חיים אישיים
מאז 2017 גרהאם מתגוררת באטלנטה, ג'ורג'יה, לאחר שהתגוררה בעבר בשכונת הוליווד הילס בלוס אנג'לס.
דוברת אנגלית, צרפתית, וספרדית, וכן מעט עברית ופורטוגזית. היא תומכת בזכויות להט"ב. מאז 2012 גרהאם היא טבעונית, כשלפני כן הייתה צמחונית.
בשנת 2008 החלה בזוגיות עם קוטרל גידרי, וב-2012 התארסו, אולם השניים נפרדו בדצמבר 2014.
יוהנס פפרקורן
יוהנס (יוסף) פפרקורן (1469 כנראה בנירנברג – בסביבות 1523 בקלן) היה תאולוג וכותב מאמרים קתולי גרמני, מומר, שפעל רבות כנגד היהודים. התפרסם בניסיונו להחרים ולהשמיד את ספרי התלמוד בקיסרות הגרמנית ובמלחמת העלונים (pamphlets) שלו עם ההומניסט וההבראיסט יוהנס רויכלין (Johann Reuchlin).
רדיפת התלמוד
פפרקורן חי בתחילה בבוטשוביץ, מוראביה, כיהודי וככל הנראה היה קצב בעיסוקו. ככל הנראה הוא נתפס בגנבה, נדון למאסר (כנראה ב-1504) וכדי להנצל ממאסר ארוך, התנצר יחד עם אשתו. אז, הוא חבר אל הנזירים הדומיניקנים בעיר קלן, והיה יד ימינם בכל ענייני רדיפת יהודים. באותה עת, בראש הדומיניקנים בקלן עמד הנזיר, שופט האינקוויזיציה הוכשטרטר (Hochstrater), שונא ורודף יהודים פנטי. בהנחייתו, מומר בשם ויקטור טרבנסקי כתב ופרסם עלון בו האשים את היהודים בפשעים שונים וסיים את דבריו במילים:.
עלון זה לא השאיר רושם על ציבור קוראיו ואז הוכסטרטר פנה אל פפרקורן ודרש ממנו לכתוב עלון חדש. למרות מיעוט השכלתו הכללית והיהודית, כתב פפרקורן עלון בשם "ראי ההזהרה" (Warnungspiegel). בפרסום זה, מציג פפרקורן את עצמו כאוהב יהודים ודואג להם ועל כן, לטובתם, הוא מציע להם להמיר את דתם לנצרות. על ידי כך, הם יוכיחו לנוצרים שידיהם נקיות מרצח ילדים נוצריים לצורכי פולחן ושהם יצורי אנוש כמו הנוצרים עצמם. מהנוצרים הוא דורש לקחת, אפילו בכוח הזרוע, את ספרי התלמוד מהיהודים.
פפרקורן מונה שלוש סיבות המונעות מהיהודים להתנצר - עיסוקם בהלוואות בריבית, האיסור שחל עליהם להיכנס לכנסיות ולהקשיב לדרשות הכמרים וספר התלמוד. הוא טוען שבשתי הסיבות הראשונות יוכל לטפל בעצמו אך מהשליטים הוא מבקש להחרים מהיהודים את ספרי התלמוד ולשרוף אותם. פרסום זה של פפרקורן לא זכה להצלחה, בין היתר, עקב אי נכונותם של הנזירים האינקוויזיטורים הדומיניקנים לוותר על מקור הכנסה - החרמת ספרי דת מהיהודים והחזרתם תמורת כופר גבוה. פפרקורן כתב עלון חדש ובו האשים את התלמוד בלבד כסיבה לפשעי היהודים.