cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב
היסטוריה
בשנת 2016, החליטה שרת התרבות מירי רגב לבטל את התמיכה ליוצרי תיאטרון עצמאיים באמצעות הקרן ולא להעביר לה תקציב ממשרדה.
ב-28 במרץ 2017 הודיעה הקרן כי היא החלה להגן על עצמה מפני השלכות חוק הנכבה, באמצעות הכנסת סעיף מתאים לחוזיה עם מפיקים.
פעילות
בתחום הקולנוע הקרן תומכת בהפקת סרטים ישראליים עלילתיים באורך מלא, בהפקת סרטי תעודה, בהפקת סרטי גמר של סטודנטים לקולנוע, בהשלמות לסרטים בכל התחומים ובהיבטים שונים אחרים של היצירה הקולנועית. ב-2013 הסתכמו התמיכות בקולנוע בכ-30 מיליון ש"ח.
הורסט
הורסט (מגרמנית Horst, שפירושו קן נשרים) הוא מונח בגאולוגיה מבנית המתאר גוש סלע מורם בין שני העתקים נורמליים מקבילים. הגוש המורם הוא חלק מקרום כדור הארץ שנשאר יציב בשעה שגושי הסלע משני צדיו שקעו.
קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב
פעילות
בתחום הספרות הקרן תומכת בהוצאה לאור של ספרים בתחום הסיפורת והשירה וכן קרן לתרגום ספרות עברית.
הורסט
הורסט נוצר לעיתים קרובות לצד גראבן. הורסט וגראבן הם מבני שברים המעידים על כוחות מתיחה ועל התפשטות קרום כדור הארץ.
קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב
פעילות
בתחום המוזיקה תומכת הקרן בהפקות של מוזיקה ישראלית מקורית.
בתחום האמנות הפלסטית תומכת הקרן בסיוע והפקת קטלוגים לתערוכות בתחום האמנות הפלסטית.
הורסט
הורסט הוא תוצאה של העתקים נורמליים מקבילים, שבהם הגוש התלוי יורד וגוש הבסיס עולה. מישורי השבירה של ההעתקים משני צדי ההורסט נוטים ממרכז ההורסט והחוצה. בעוד שמישורי השבירה משני צדי הגראבן נוטים כלפי מרכז הגראבן. הורסטים הם גושי סלעים מקבילים שנותרים בין גראבנים.
קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב
פעילות
בתחום התיאטרון מספקת הקרן מפעל תמיכה לתיאטרון ניסויי המכונה מת"ן, במסגרתו ניתנת תמיכה להפקות בתחום התיאטרון הניסיוני של יוצרים עצמאיים.
בתחום המחול תומכת הקרן בפרויקטים.
הורסט
דוגמאות לתופעת הורסט בישראל הם הגוש ההררי הכולל את סרטבה, בדרום-מזרח השומרון, צוק מצדה בדרום-מזרח מדבר יהודה והר תבור שבגליל התחתון. בעולם ידועים ההורסטים של הרי הווז' והיער השחור. לפעמים גם הרי שולחן הם סוג של הורסט.
קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב
פעילות
הקרן מפעילה קרנות סיוע לאמנים במצוקה, קרן ע"ש צ'ארלס קלור והחל מ-2001 קרן על שם דודו דותן בשיתוף משרד התרבות והספורט ומפעל הפיס. ב-2013 הוציאה הקרן כ-1.2 מיליון ש"ח לתמיכה באמנים במצוקה.
במסגרת הקרן פועלות חמש קרנות בת להנצחה, לתמיכה בפרויקטים אומנותיים בתחום פעולתה: קרן על שם האדריכל אריה אלחנני, קרן על שם שחקן התיאטרון יעקב טימן, קרן על שם הסופר איציק מאנגר, קרן על שם המשורר אברהם שלונסקי וקרן על שם יוסף רוזנזפט המעניקה תמיכות להוצאה לאור של ספרים או פרויקטים אחרים בנושא השואה ולאמנים עולים חדשים.
הורסט
הורסט הוא תולדה של כוחות פנימיים טקטוניים הגורמים לשבירה ולסידוק, ולכן בנוף "צעיר" הורסט יהיה תמיד הר, אבל כשהנוף "מתבגר" ומופעלים עליו כוחות חיצוניים של סחיפה עשוי תבליט הנוף להשתנות ואפילו להתהפך, כך שהורסט יהיה דווקא שקע. השקע של מטולה הוא הורסט. לעיתים נובע תהליך כזה מהיפוך תנועת הגושים כך למשל גראבן יהודה שבתקופת הקרטיקון חל בו היפוך וכיום הוא הורסט.
דיאז (פירושונים)
דיאז (בספרדית: Diaz) הוא שם משפחה ספרדי ואיטלקי נפוץ שמשמעותו "בנו של דייגו". השם נפוץ בדרום איטליה כתוצאה מכיבוש איטליה על ידי ספרד במהלך המאה ה-17.
אופרה-קומיק
האופרה-קומיק (בצרפתית: Opéra-Comique) הוא שמם של להקת אופרה ובית אופרה בפריז. הבניין נמצא בכיכר בואלדייה, ברובע השני של פריז, סמוך לבורסה הפריזאית ולא רחוק מן האופרה גרנייה, בית האקדמיה המלכותית למוזיקה.
להקת האופרה-קומיק נוסדה בשנת 1714 לאפשר חלופה של אופרה צרפתית לאופרה האיטלקית ששלטה אותו זמן באירופה. ההפקות באופרה-קומיק נבדלו מאלה של האקדמיה המלכותית למוזיקה בהיותן רשמיות פחות בדרישות שהציבו. האופרה הקומית הצרפתית, לפחות במאה ה-19, לא הייתה קומית בהכרח; המונח חל על קטגוריה רחבה הרבה יותר.
המלחינים החשובים בתולדות האופרה-קומיק הם אובר, הלוי, ברליוז וביזה. יש מקום להזכיר גם את ניקולא-שארל בוקסה הנבלן האקסצנטרי המפורסם, שחיבר גם הוא שבע אופרות ללהקת האופרה-קומיק. האופרה קומיק הייתה הראשונה להעלות את "כרמן" של ז'ורז' ביזה.
עמודי התווך של רפרטואר האופרה-קומיק במהלך שנותיה היו היצירות הבאות, שהלהקה ביצעה כל אחת מהן יותר מ-1,000 פעמים: אבירות כפרית של פייטרו מסקאני, "בית הכפר" של אדולף אדם, "הגברת הלבנה" של פרנסואה-אנטואן בואלדייה, "הדומינו השחור" של דניאל אובר, "בת הגדוד" של גאטנו דוניצטי, "לאקמה" של ליאו דליב, "מאנון" ו"ורתר" של ז'יל מאסנה, "מיניון" של אמברואז תומא, "כלולות ז'אנט" של ויקטור מאסה, "אחו הפקידים" של פרדיננד ארול, טוסקה ולה בוהם של ג'אקומו פוצ'יני, וכרמן של ז'ורז' ביזה, שבוצעה למעלה מ-2,500 פעמים.
הצגת הבכורה האומללה של "קללת פאוסט" מאת ברליוז נערכה ב-6 בדצמבר 1846 באופרה-קומיק. הייתה זו אחת המכשלות הקשות ביותר בקריירה שלו, שהותירה אותו בחובות כבדים והשפיעה במידה רבה על גישתו לביצוע המוזיקה שלו בפריז.
עוד הצגת בכורה מרשימה בתולדות האופרה-קומיק הייתה לאופרה היחידה של דביסי, "פליאס ומליסנד", ב-30 באפריל 1902.
סאל פאוואר
אף כי הבניין הנוכחי, הידוע בשם "סאל פאוואר" (salle Favart) נבנה בשנת 1898, בית האופרה כשלעצמו הוא הוותיק ביותר בפריז. שני בניינים קודמים נשרפו כליל בשנים 1838 ו-1887, התרחשות שלא הייתה יוצאת דופן כשמדובר בתיאטראות במאה ה-19.
מקורות
כששחקני הקומדיה האיטלקית במלון דה בורגון גורשו מפריז כעונש על הצגת הקומדיה "הצדקנית המזויפת", ששמה ללעג את פילגשו של המלך, מאדאם דה מאנטנון, הזדרזו להקות היריד לאמץ להם חלק גדול מן הרפרטואר האיטלקי, שכלל פרודיות על אופרות וטרגדיות. תיאטראות היריד נתפסו עד מהרה כמתחרים לאופרה ולקומדי פרנסז והמגבלות הוטלו עליהם שוב ונאכפו ביתר חומרה. הלהקות ביריד סן-ז'רמן וביריד סן-לורן קיבלו התראות מן המשטרה בשנים 1699 ו-1706. אומנם בשנת 1708 הצליחו יזמי הירידים שארל אלאר ומוריס לרכוש ממנהל האופרה פייר גינה את הזכות להשתמש בזמרים, רקדנים, נגנים ותפאורות, אך ההסכם לא האריך ימים, משום שגינה מת ב-1712 והותיר אחריו את האופרה עם חוב בסביבות 400,00 ליוורות. אלאר הסתפק בהצגת מופעים דוממים, כשדברי השחקנים מוצגים לקהל על לוחות קרטון גדולים. לאחר זאת ניסו השחקנים לכלול שירי וודוויל בכך ששיתפו את הקהל: הנגנים היו משמיעים נעימה פופולרית והצופים היו שרים, בעוד השחקנים מחרישים. לחיזוק התחבולה הזאת החלו להציג לקהל את מילות השירים על גבי כרזה גדולה.
הקמה והיסטוריה
בשנים 1713 ו-1714 הצליחו תיאטראות הירידים להביא לידי סיום שורה חדשה של הסכמים עם הנושים של גינה המנוח, שהיו בשלב זה למנהליה של האופרה היקרה למדי. בתמורה לשכר שנתי נשמרה ללהקות היריד הזכות לבצע קומדיות קלות, משובצות שירים ומחולות ולהשתמש בתפאורות ובמכונות תיאטרון. כמו כן ניתנה להם הזכות להשתמש בשם "אופרה קומיק". היצירה הראשונה שהוכתרה בתואר זה באופן רשמי הייתה "טלמאכוס" (פרודיה על אופרה מאת אנדרה קרדינל דטושה), שבוצעה לראשונה בתיאטרון דה לה פואר סן ז'רמן ב-1715. את המילים כתב אלאן-רנה לסאז', מעבד המוזיקה היה ז'אן-קלוד גילייה, והתזמורת כללה 15 נגנים. לסאז' כתב מילים לרבות מן האופרות הקומיות המוקדמות, ומלחינים כמו גילייה עבדו בעיקר כמעבדים למוזיקה קיימת. ב-1716 רכשה אחת מכוכבות הלהקה, קתרין ונדרברג, זכויות נוספות והחלה להציג יצירות מקוריות יותר מאת כותבים כגון ז'אק-פיליפ ד'אורנבאל, אלקסיס פירון ולואי פוזלייה. באותם ימים היה תפקיד הלבריתן לתיאטרון חשוב יותר מזה של המלחין; הבולט ביותר בקרב הלבריתנים, במשך יותר מארבעים שנה, היה שארל-סימון פאוואר, שתרומתו הראשונה לתיאטרון הייתה בשנת 1734 ואת הצלחתו הראשונה החשובה השיג ב"La chercheuse d'esprit" ב-1741.
בשנת 1743 שחלם האמרגן ז'אן מונה לאופרה 12,000 ליברות תמורת הזכות לנהל את האופרה-קומיק. הוא שיפץ אטת התיאטרון וגייס קבוצה של אמנים יוצרים עתירי כישרון, שכללו, לצד פאוואר, שעבד גם כבמאי, את הקומיקאי פרוויל, את מעצב התפאורות פרנסואה בושה ואת מנהל הבלט דיפרה ותלמידו ז'אן-ז'ורז' נובר. ייתכן גם שז'אן-פיליפ ראמו ניצח על התזמורת. הבעיה הייתה, שהלהקה הצליחה יותר מדי והאופרה סירבה לחדש את זכות היתר של מונה בשנת 1745. אחרי שעבד לזמן קצר בליון והעלה הפקות כושלות בדיז'ון (1746) ובלונדון (1749), עלה בידו לרכוש מחדש את ה"פריבילגיה" של האופרה-קומיק בדצמבר 1751 והוא נשאר מנהלה עד 1757.
דן שילון
דן שילון (נולד ב-24 באוקטובר 1940) הוא שדרן רדיו, עיתונאי, מנחה, איש טלוויזיה וסופר ישראלי.
ביוגרפיה
שילון נולד בתל אביב כדן שולקיס לפניה ושלמה שולקיס, בני מעמד הפועלים שעלו לארץ ממזרח אירופה. אחיו הצעיר הוא יגאל שילון.
לאחר שירותו הצבאי בחיל האוויר, למד בחוג למדע המדינה ולסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1961 החל שילון לשמש ככתב חדשות בקול ישראל, וב-1964 פרש לטובת תפקיד דובר עיריית חיפה. בשנת 1967, במהלך מלחמת ששת הימים, שימש שילון ככתב צבאי, בין היתר בקרב תל פאחר, ואף זכה בפרס ראשון מטעם האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל על כתבה ששידר משדה הקרב. בשנת 1968 פנה אל עולם הטלוויזיה הישראלי, הצטרף לצוות ההקמה של הערוץ הראשון ושימש לאורך השנים כעורך ומגיש "מבט" ו"מבט ספורט", מנהל מחלקת החדשות של הערוץ הראשון וכתב רשות השידור בארצות הברית. במהלך שנותיו בערוץ הראשון, סיקר שילון אירועים מרכזיים בישראל ומחוצה לה, והפיק וערך כתבות וסרטים תיעודיים. אחד הסיקורים הזכורים שלו היה בטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
את שיא הקריירה הטלוויזיונית החל דן שילון בשנת 1991, כשהחל להגיש את תוכנית האירוח "בשידור חי עם דן שילון" במסגרת שידורי ערוץ 2 הנסיוני, והמשיך להגיש את התוכנית לאחר שינוי אופיו של הערוץ למסחרי במסגרת הזכיינית "רשת". התוכנית, שהפכה במהרה לתוכנית האירוח המרכזית של הערוץ, הובילה לאורך השנים את טבלאות המדרוג, וזכתה ב-1995 בפרס הטלוויזיה של פסטיבל ניו-יורק. ב-3 בנובמבר 1995 אירח את אביב גפן, את ראש הממשלה יצחק רבין ואת ראש האופוזיציה בנימין נתניהו. לקראת עצרת השלום בכיכר מלכי ישראל, תוכנית זו מוכרת בגלל שיום לאחר מכן, נרצח רבין בידי מתנקש יהודי.
ב-1996, לקראת מערכת הבחירות באותה שנה, הגיש שילון את התוכנית "קו העימות", בה ראיין פוליטיקאים משני המחנות ועימת ביניהם. ב-1998, לרגל שנת ה-50 לישראל, הגיש את "הנאשם" - תוכנית בה בכל פרק נערך מעין משפט ציבורי לאחד מראשי ממשלת ישראל, אישי ציבור טוענים בעדו ונגדו, ולבסוף הקהל בבית נדרש להצביע האם הוא "אשם". ב-1998 פרש מניהול "רשת" והקים חברת הפקות פרטית בשם "שידורי שילון", שהתעסקה בעיקר סביב תוכניתו. ב-1998 הוציא ספר אוטוביוגרפי בשם "בשידור חי", המסכם את חייו המקצועיים. בספר התוודה שילון כי ספק אם הוא עצמו היה צופה בתוכניתו, אף על פי שהוא מכבד את קהליו, שמח לשרתם ושלם עם מקצועו. הצהרה זו עוררה נגדו גלי ביקורת רבים.
בשנת 2000 החליט להפסיק את שידור תוכניתו ופנה לשדר תוכניות אקטואליה המיועדות לקהלים ממוקדים, ביניהן: "שבע בערב" במסגרת שידורי זכיינית ערוץ 2 "קשת", "אולפן שישי" בחדשות ערוץ 2 (מסוף 2000) ו"המטבחון" ב"טלעד" (מקיץ 2001). בשנת 2001 הצטרף כפרשן וכמראיין בעיתון "מעריב". מאוחר יותר, הנחה לתקופה את "יומן" בערוץ הראשון, ותוכנית משותפת בשם "זוג בכותרות" עם אשתו, מירי שילון, בישראל 10, אולם שידורה של האחרונה הסתיים תוך זמן קצר. לאחר ירידת התוכנית מלוח המשדרים, יצא הזוג, יחד עם שתי בנותיהם, לתקופת מנוחה בת שישה חודשים בארצות-הברית. לאחר שובו לישראל, פנה ב-2006 להוראת תקשורת באוניברסיטת חיפה. בנוסף, הנחה סבב הופעות בשם "המעגל החדש", הדומה לתוכניתו "בשידור חי", אך בסגנון בימתי.
בשנת 2006 פרסם את ספרו השני - רומן מתח אקטואלי על יחסי תקשורת, הון ושלטון. בשנת 2007 זכה דן שילון בפרס על מפעל חיים מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה. בשנת 2008 הצטרף לרדיו תל אביב (102FM) כמנחה תוכנית אקטואליה יומית.
בינואר 2010 החל להגיש בערוץ 2 תוכנית בוקר עם טלי מורנו, במסגרת שידורי קשת.
במרץ 2013 פרסם את ספרו השלישי "כלב שמירה", רומן מתח אקטואלי (סיפור המשך - אך עצמאי - ל"תגובה רועמת") על יחסי תקשורת, הון ושלטון.
ביולי 2013 שודרה עונה נוספת של תוכנית האירוח "המעגל" בהנחיית שילון במסגרת שידורי "רשת".
משפחתו
שילון היה נשוי בשנית למירי, אותה הכיר בהיותו נשוי במהלך שליחותו בשנות השבעים ככתב בארצות הברית. הם היו בקשר שבע שנים עד שעזב את אשתו הראשונה. שילון ומירי היו נשואים כשלושים שנה והתגוררו בקיסריה ובזכרון יעקב, עד שהתגרשו בדצמבר 2012.
לשילון בת ובן מנישואיו הראשונים, ושתי בנות מנישואיו השניים. אחת מהן היא עדי שילון, שהקשר המורכב בינה ובין שילון עמד במרכז חלקה בעונה השישית של סדרת הדוקו-ריאליטי "מחוברים". ב, שילון מתגורר בזכרון יעקב.
ג'אנלוקה באזילה
ג'אנלוקה באזילה (באיטלקית: Gianluca Basile; נולד ב-24 בינואר 1975) הוא כדורסלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקלעי.
באזילה בעבר היה קפטן נבחרת איטליה, עימה זכה במדליית כסף באולימפיאדת אתונה ב-2004.
קריירה
באזילה החל לשחק בפלקנסטרו רג'אנה בגיל 16 ואחרי כשנתיים החל את הקריירה המקצוענית שלו כשעלה לקבוצת הבוגרים של המועדון. לאחר מכן עבר לשחק בפורטיטודו בולוניה וכבר בעונתו הראשונה זכה עם הקבוצה באליפות איטליה. ב-2004 הגיע עם בולוניה לגמר הפיינל פור של היורוליג שנערך אז בתל אביב, משחק בו הפסידה בולוניה 118-74 למכבי תל אביב. בעונה שלאחר מכן, השביעית שלו במדי בולוניה, זכה עם קבוצתו באליפות שנייה אך בסיום העונה עזב באזילה לברצלונה. גם בעת ששיחק בברצלונה הוא הצליח לסייע לקבוצתו להעפיל לפיינל פור האירופי, ב-2006 וב-2009, כאשר בשתי הפעמים הפסידה ברצלונה לצסק"א מוסקבה בחצי הגמר. בעונת 2006/07 זכה עם ברצלונה בגביע הספרדי וב-2008/09 באליפות ספרד. עונה לאחר מכן, 2009/10, זכתה ברצלונה בגביע נוסף וכן הוכתרה כאלופת אירופה לאחר שגברה בגמר היורוליג על אולימפיאקוס 86:68. בעונת 2010/11 זכתה ברצלונה בדאבל, אך באזילה לא שיחק משום שהיה פצוע לאורך העונה. בסוף עונה זו שוחרר מברצלונה וחתם בקאנטו מארץ מולדתו. בקיץ 2012 עבר לשחק בשורות אולימפיה מילאנו ובתום עונת 2012/13 חתם באורלנדיה בסקט.
באזילה ידוע גם בשל סגנון הזריקות המיוחד שסיגל לעצמו וכינה בשם "איגנורנט שוט" - זריקות ממצבים קשים כאשר היריב לא מצפה להן.
ג'וסיה סטמפ
ג'וסיה סטמפ (באנגלית: Josiah Stamp; 21 ביוני 1880 – 16 באפריל 1941) היה כלכלן, עובד מדינה, סטטיסטיקאי, סופר ובנקאי אנגלי. הוא היה מנהל "בנק אוף אנגלנד" ויו"ר "חברת הרכבת של לונדון, מידלנד וסקוטלנד".
חיים וקריירה
סטמפ נולד ב-21 ביוני 1880, בהמפסטד, שבלונדון, השלישי משבעה ילדים; אחיו הצעיר דאדלי סטמפ הפך לגאוגרף בעל שם בינלאומי. בזמן לידתו אביו ניהל כלבו למוצרי יבוא בלונדון.
התחנך בבית ספר פרטי בפטיסטי, בקנט, ג'וסיה עזב את בית הספר בגיל 16 והצטרף לשירות המדינה כפקיד במחלקת המיסים. תוך פרק זמן קצר נכנס למועצת המסחר, והפך לעוזר מפקח המיסים בהרפורד בשנת 1903, מפקח מיסים בלונדון בשנת 1909.
בינתיים הוא למד כלכלה כסטודנט חוץ, וקיבל תואר ראשון (1911) באוניברסיטת לונדון, ודוקטורט (1916) בבית הספר לכלכלה של לונדון. התזה, שפורסמה כ"הכנסות ורכוש בריטי", הפכה ליצירה ידועה בתחום וביססה את המוניטין האקדמי שלו.
בשנת 1919 שינה סטמפ את הקריירה, ועבר משירות המדינה לעסקים בשוק הפרטי, והצטרף כמזכיר ומנהל חברת נובל תעשיות בע"מ, שממנה התפתחה חברת "אימפריאל תעשיות כימיות". בשנת 1926 הוא התמנה ליו"ר חברת הרכבות של לונדון, מידלנד וסקוטלנד. הוא שיחק תפקיד מרכזי בהשגתו של ויליאם סטנייר בשנת 1932 כמהנדס הראשי של החברה, כדי לפתור את בעיות הקטרים של חברת הרכבות. בשנת 1928 מונה למנהל "בנק אוף אינגלנד".
סטמפ נקרא לעיתים קרובות לכהן בתפקידים בוועדות ציבוריות כגון: חבר בוועדה המלכותית למס הכנסה, 1919, בוועדת הבוררות לפיננסים בצפון אירלנד, 1923-24, ועדת מיסוי וחובות לאומיים, 1924 ועוד. משנת 1927 עד מותו היה אחראי על רשות הרכבות והתובלות המלכותיות והפך לקולונל כבוד של יחידות תובלה באגודת המהנדסים המלכותיים בשנת 1938.
סטמפ נחשב על ידי רבים כמומחה הבריטי החשוב בענייני מיסוי, ולקח חלק פעיל בעבודתה של החברה המלכותית הסטטיסטית, וכיהן כנשיאה בשנים 1930-1932. סטמפ קיבל תוארי כבוד ואבירות רבים במהלך שנות העשרים והשלושים. הוא היה ראש העיר הראשון של רובע בקכנהם, קנט, לאחר שהתיישב שם בשנת 1935. בשנת 1936 שימש כנשיא האגודה הגאוגרפית, גם אחיו דאדלי סטמפ, היה נשיא האגודה הגאוגרפית בשנת 1950 - האחים היחידים שזכו בכבוד זה.
מוות
סטמפ סירב לעבור מביתו בזמן הבליץ על לונדון. הוא, בן שישים, ואשתו בת שישים ושלוש, נהרגו מפגיעה ישירה של פצצה בביתם ב־16 באפריל 1941.
הם נקברו בבית העלמין בקכנהאם. למרבה האירוניה, בשנת 1935, הוא היה חבר מייסד של העמותה לידידות האנגלו-גרמנית וביקר בנירנברג בשנת 1936. שם פגש את אדולף היטלר, עליו אמר- כי הוא "מדינאי ודמגוג ​​משולבים" - וכן פגש גם את פרנץ פון פאפן. בשנת 1937, הוא נכח בקונגרס המפלגה הנאצית, כתמיכה בשר החוץ הבריטי לורד הליפקס.
בנו של סטמפ, וילפדר, נהרג באותה הפצצה. בחוק האנגלי ישנה תקנה משפטית שבמקרה שלא ניתן לקבוע את סדר המוות, נקבע כי האדם המבוגר נפטר תחילה. מבחינה משפטית אפוא ירש וילפרד לרגע את אביו, כתוצאה מכך מכך נאלצה המשפחה לשלם פעמיים מיסי ירושה. הירושה עברה לבנו השני טרבור.
רב הונא קמא
רב הונא, שמוזכר גם כרב הונא קמא (=הראשון; להבדילו מן האמורא הבבלי המפורסם רב הונא, בן הדור השני) היה ראש הגולה בבבל בתקופה שבה פעל רבי יהודה הנשיא בארץ ישראל, בדור החמישי לתנאים. מצאצאי משפחת המלוכה של דוד המלך.
ראש הגולה בבבל
התואר "ראש הגולה" מתייחס לראש ההנהגה המדינית של היהודים בבבל והסמכות העליונה לעניינים פנים-יהודיים. משרה זו הוחזקה בידי משפחה המיוחסת לדוד המלך, ליהויכין מלך יהודה ולזרבבל בן שאלתיאל. לרוב הוכר ראש הגולה על ידי השלטון כנציג היהודים. משרת ראש הגולה בבבל מקבילה למשרת נשיא הסנהדרין בארץ ישראל, ולפעמים התואר "נשיא" בתלמוד מכוון לראש הגולה.
במקביל לרב הונא קמא ראש הגולה, היה רבי יהודה הנשיא ("רבי") נשיא הסנהדרין בארץ ישראל, שמקום מושבה בתקופה זו היה בגליל. בתלמוד מסופר על שאלה ששאל רבי את רבי חייא, תוך כדי דיון בדיני שעיר נשיא, קרבן שעל המלך להביא במקרה שחטא חטאים מסוימים: בנוסח המובא באיגרת רב שרירא גאון, שמצטט את דברי התלמוד הללו, בסוף תשובתו של רבי חייא נוספו המילים "ומנו - רב הונא", שפירושן: ומיהו (ראש הגולה שהוא כ"צרה" לגביך) - רב הונא.
בעיני נשיא הסנהדרין בארץ ישראל
בתלמוד הירושלמי מסופר:
זיהוי
רב הונא ראש הגולה מוזכר מספר פעמים בתלמוד, בשם הסתמי "רב הונא". לרוב, שם זה מתייחס לאמורא הידוע רב הונא, בן הדור השני לאמוראי בבל ותלמידו המובהק של רב. השם הזהה יוצר בלבול בזיהוי, ולכן כינה רב שרירא גאון, ובעקבותיו ראשונים ואחרונים נוספים, את רב הונא ראש הגולה בשם רב הונא קמא (קמא=הראשון, בארמית).
מספר פעמים בתלמוד הבבלי מופיע המשפט "בעא מיניה שמואל מרב הונא", שמשמעותו: שאל ממנו שמואל מרב הונא. ביטוי זה, "שאל ממנו", מבטא יחסי רב ותלמיד, בדרך כלל השואל הוא תלמידו של הנשאל. כיוון שהאמורא שמואל (השואל, התלמיד) חי בדור הראשון, ורב הונא (האמורא) חי בדור השני, התקשו בעלי התוספות בביטוי זה, שכן לא ייתכן ששמואל היה תלמידו של רב הונא שהיה צעיר ממנו באופן משמעותי. מסקנתם של בעלי התוספות היא ששני חכמים הוזכרו בשם הסתמי "רב הונא". בעקבות דבריהם, יש מי ששיער שרב הונא ששמואל שאל ממנו היה רב הונא קמא - ראש הגולה.
פטירתו
רב הונא נפטר בחייו של רבי יהודה הנשיא. מן המסופר בירושלמי משמע שלאחר פטירתו של רב הונא הובא ארונו לקבורה בארץ ישראל. ע"פ עולי רגל קדומים נקבר בעלמא במערת עלמה.
על כיסא ראש הגולה ישב אחריו מר עוקבא.
השנים (רומן מאת אנני ארנו)
השנים (בצרפתית: Les Années) הוא רומן מאת אנני ארנו, כלת פרס נובל לספרות לשנת 2022, אשר יצא לאור בשנת 2008 בהוצאת גלימאר. הרומן מתאר בצורה חיה את החברה הצרפתית משנות מלחמת העולם השנייה ועד תחילת המאה ה-21, ונחשב על ידי רבים לפיסגת יצירתה של הסופרת. הספר טרם תורגם לעברית.
תקציר
הרומן נע בין תיאורי צילומים המתארים את המחברת ואשר צולמו בין השנים 1941 ל-2006, לבין ציור התקופה בה צולמו צילומים אלו דרך הזיכרונות החקוקים ברוחה של המחברת, ואשר נבחרו בשל הרלוונטיות הסוציולוגית שלהם. הרומן מחבר מעל 60 שנות היסטוריה עם סיפור קיומה הייחודי של המחברת, אשר יוצרת מרחק ממי שהייתה על ידי שימוש בגוף שלישי, זו פעם ראשונה בכתיבתה; ארנו תמיד השתמשה בגוף ראשון בספריה, עד לספר זה. הסיפור הוא בו זמנית אישי, בלתי-אישי (אימפרסונלי) וקולקטיבי. אנני ארנו מחדשת אפוא את סוגת האוטוביוגרפיה והאוטופיקשן גם יחד.
ביקורות
"השנים" זכה לשבחי הביקורת עם הופעתו. העיתון "לה מונד" מתאר אותו כ"צלילה מופתית לזמן ולזיכרון של אישה לאורך יותר מ-60 שנים" ובתור "הישג מזהיר של עבודה וגישה תובענית", מה שעושה אותו לאחד מתוך "100 רומנים שריגשו את העיתון מאז 1944. "לה פיגארו", שלעיתים קרובות היה ביקורתי עם המחברת, מתאר את "השנים" בתור "הספר היפה ביותר שלה. ואילו באתר הצרפתי "Télérama", קיבל הספר את הדירוג המרבי, ותואר בתור "תוצאה מדהימה" וכן "ספר גדול ויפה, מסנוור באומנותו".
חסן אל בוחיירי
חסן אל בוחיירי (1921, חיפה – 1998, דמשק) היה משורר ערבי.
קורות חייו
חסן אל בוחיירי נולד בחיפה הערבית בשכונת ואדי ניסנס בראשית ימי המנדט הבריטי. הוא התייתם מאביו בילדותו אבל למד והשכיל בעצמו. כמשורר צעיר פרסם שלושה ספרי שירה בערבית בחיפה, בטרם מלחמת העצמאות.
חסן אל בוחיירי פרסם בחייו 13 ספרי שירה. לעברית תורגמו כמה שירים בודדים משלו. בתרגומה של חנה עמית-כוכבי.
הפצצה של היטלר
הפצצה של היטלר הוא ספר עיון מאת ההיסטוריון הגרמני ריינר קרלש ויצא לאור במרץ 2005. בספר מועלית הטענה שגרמניה הנאצית ניסתה לפתח נשק רדיולוגי כגון פצצה מלוכלכת.
תקציר
על פי הספר, תחת פיקוחו של האס אס, בשנים 1944–1945, מדענים גרמנים תורינגיה ניסו לפתח פצצה מלוכלכת וגרמו למוות של מאות שבויי מלחמה.
ביקורת
קרלש ספג ביקורת על הצגת "חוסר הבנה קטסטרופלי של הפיזיקה" על ידי הפיזיקאי מייקל שאף, שחיבר בעצמו ספר עיון שעוסק במחקר אטומי שנעשה בידי הנאצים, בעוד שקרלש עצמו הכיר בכך שאין לו הוכחה לטענותיו.
Endlessly
Endlessly (בעברית: בלי סוף) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת הבריטית דאפי. האלבום יצא לאור ב-26 בנובמבר 2010 על ידי חברות התקליטים איי אנד אם רקורדס ומרקורי רקורדס. מתוך האלבום יצא הסינגל היחיד "Well, Well, Well".
האלבום הגיע למקום התשיעי במצעד האלבומים הבריטי.
פול פרודהום
פול פרודהום (באנגלית: Paul Prudhomme, 13 ביולי 1940 - 8 באוקטובר 2015) היה שף אמריקאי שהיה ידוע בהתמחותו במטבח הקייג'וני.
ביוגרפיה
פרודהום היה הצעיר מבין 13 ילדי המשפחה. פרודהום גדל בחווה בסמוך לאופלואסאס שבמדינת לואיזיאנה שבארצות הברית.
בשנת 1979 הקים פרודהום, יחד עם אשתו קיי היינריך פרודהום (Kay Hinrichs Prudhomme) את מסעדת "מטבח לואיזיאנה של קיי-פול" (K-Paul's Louisiana Kitchen) שברובע הצרפתי בניו אורלינס.
מנת "הדג המושחר", העושה שימוש רב בתבליני מטבח הקייג'ן הביאה פרסום רב למסעדה בשנות ה-80, ובישולו של פרודהום הפך את מטבח הקייג'ן המקומי למטבח שנודע ברחבי העולם. בשנות ה-90 החל לשווק תערובות תבלינים של מטבח זה באופן מסחרי.
נפטר ב-8 באוקטובר 2015, בניו אורלינס, לאחר מחלה קצרה.
אפינה-סור-סן
אפינֵה-סור-סן (בצרפתית: Épinay-sur-Seine) היא קומונה בפרווריה הצפוניים של העיר פריז בצרפת. הקומונה שוכנת במרחק של 11.3 קילומטר ממרכז פריז.
היסטוריה
ב-7 באוגוסט 1850 איבדה אפינה חלק משטחה כאשר אזור מסוים פרש מהעיר ויחד עם חלקים שפרשו מהערים דיי-לה-בר (Deuil-la-Barre) סן-גרטיאן (Saint-Gratien) וסואזי-סו-מונמורנסי (Soisy-sous-Montmorency) הקימו את העיר אנגאן-לה-באן (Enghien-les-Bains).
פרנסיסקו מאסיס מבורבון (Francisco de Asís de Borbón) לקח חדרים בטירה בעיר משנת 1881 ועד מותו בשנת 1902. כיום משמשת הטירה כבית העירייה.
תחבורה
באפינה יש תחנה של רכבת הפרוורים RER בקו C. בנוסף ישנה בעיר תחנה של רכבת פרוורים לא RER בקו H (Transilien H).
יהדות
בעיר קהילה יהודית גדולה וכמה בתי כנסת פעילים.
בעיר קיימים גם מוסדות חינוך יהודיים, בית ספר וישיבה גדולה, "מקור ישראל", בראשות הרב אהרן דניאל היימן, הנחשבת כיום לאחת הישיבות החשובות בצרפת.
אלבטרוס שטלר
אלבטרוס שטלר (שם מדעי: Phoebastria albatrus) הוא עוף ימי גדול ונדיר החי בצפון האוקיינוס השקט. אלבטרוסים נוספים בני אותו סוג טקסונומי מצויים באותו אזור, ועם זאת, אלבטרוס שטלר מציג מאפיינים מורפולוגיים והתנהגותיים דומים לאלה שמציגים אלבטרוסים שחיים באוקיינוס הדרומי. הוא תואר על ידי חוקר הטבע הגרמני פטר סימון פאלאס, שהתבסס על עורות שנאספו על ידי גאורג שטלר (ומכאן שמו של המין). בעבר הייתה אוכלוסייה גדולה של אלבטרוסי שטלר, אולם בעת החדשה האוכלוסייה הגיעה לידי סף הכחדה בשל פעילותם של סוחרי נוצות. צעדים שננקטו באחרונה על-מנת להגן עליו משיגים הצלחה חלקית.
מאפיינים
אלבטרוס שטלר הוא עוף גדול. מוטת כנפיו היא 2.37 מטרים, אורכו כ-90 ס"מ ומשקלו כ-4.3 ק"ג. הוא נבדל משני מיני האלבטרוס האחרים החיים בתחום מחייתו (האלבטרוס הנצחי והאלבטרוס שחור-הרגל) בגודלו הרב ובמקורו הוורוד (בעל קצה כחלחל). גם ניצויו שונה במעט מניצויים של שני המינים האחרים. זנבו אינו קצר יותר מזנבם של שני המינים האחרים, והוא אף ארוך יותר מזנבו של המין הרביעי בסוג, הלא הוא אלבטרוס גלאפגוס (בניגוד לנרמז משמו האנגלי, "Short-tailed Albatross"). נוצותיו בבגרות לבנות, כנפיו שחורות וראשו בצבע צהוב-דהוי. ניצוי הפרטים הצעירים - חום.
אלבטרוסי שטלר מקננים כיום באי אחד בלבד, הוא האי היפני טורישימה. הם נוהגים לצוד את טרפם בים ברחבי צפון האוקיינוס השקט, ובמיוחד בים ברינג, שם מספריהם הם הרבים ביותר. עם זאת, ניתן יהיה לצפות בהם גם בקליפורניה, למשל. בעבר, האי טורישימה שימש כאתר ההזדווגות החשוב ביותר לאלבטרוסים, אולם הם הזדווגו גם באיים צפוניים לטאיוואן. באשר לעבר הרחוק יותר - מאובני אלבטרוסים שנמצאו בברמודה ובצפון קרוליינה ושתוארכו לתקופת אמצע הפליסטוקן קרובים יותר לאלבטרוסי שטלר מאשר לכל אלבטרוס אחר.
בעבר עמדו אלבטרוסי שטלר על סף סכנת הכחדה ממשית. במחצית השנייה של המאה ה-19 הם ניצודו בקנה מידה כמעט-תעשייתי בשל נוצותיהם. לפי הערכות ניצודו בתקופה זו למעלה מ-10 מיליון פרטים. עד לשנות ה-30 של המאה ה-20 נשארה רק אוכלוסייה יחידה, זו שחיה באי טורישימה. ב-1933 הכריזה הממשלה היפנית על איסור מוחלט על ציד אלבטרוסי שטלר על מנת להציל את המין. בשלב זה נראה היה כי האלבטרוסים הללו נכחדו כליל, והמחקר הפך לבלתי-אפשרי עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. לאחר מכן, בשנת 1949 הגיע לאי חוקר אמריקאי, שהכריז כי המין נכחד. עם זאת, אוכלוסייה שגודלה נאמד בכ-50 פרטים, רובם צעירים כפי הנראה, שרדה באותו זמן בים. ההשערה היא, שאלבטרוסים אלה - כמו כל מיני האלבטרוסים - זקוקים לזמן רב, יחסית, עד ההגעה לבגרות מינית, והם אינם חוזרים למושבת בקיעתם במשך כמה שנים. אחרי חזרת הקבוצה הזו לאי, ננקטה זהירות רבה יותר בהגנה עליהם, וכך הביצה הראשונה הוטלה על ידי העופות השבים ב-1954. לאחר שהתגלה כי שהייה בקבוצה מעודדת אלבטרוסים אחרים להתרבות, נוסה הדבר גם על מין זה בעזרת מיקום מושכל של פיתיונות ברחבי האי. מאז, ובעזרת מאמצי ההגנה והשימור על המין, אוכלוסייתו גדלה בהדרגה. ב-2003 נאמדה אוכלוסייתו בכ-1840 פרטים. מצב השימור שלו עדין מוגדר כפגיע.
אוצרו של רקהם האדום
ייחודו של הסיפור הוא במפגש הראשון בין טינטין לדמות מרכזית בסדרת הספרים - פרופסור קלקוּלוּס.
עלילת הספר
בהרפתקה הקודמת, תעלומת ה"חד-קרן", טינטין וידידו קפטן האדוק גילו 3 פיסות קלף עתיקות, החושפות את מיקום טביעתה של ספינת ה"חד-קרן", ספינת מלחמה מהמאה ה-17, בפיקוד אביו הקדמון של קפטן האדוק, סר פראנסיס חמור-הים. במגילות כתוב "צלב הנשר", אך טינטין והקפטן אינם מצליחים להבין את משמעות המילים הללו.
למחרת בבוקר סיריוס מפליגה. בתחילת השייט מצטרפים אל הספינה צמד הבלשים תומסון ותומפסון. במהלך השיט, מגלים טינטין והאדוק כי קלקולוס עלה על הספינה ביחד עם הצוללת, כשהיא מפורקת. טינטין משנה את דעתו וחושב כי הצוללת תוכל להועיל להם.
ניתוח
בגלל מחסור בנייר בתקופת המלחמה נאלץ ארז'ה לפרסם את הקומיקס בחלקים קטנים יותר, מה שגרם לו להיות תמציתי יותר. זהו גם הסיפור הראשון שחולק לשני ספרים (ספר זה הוא המשך ישיר לתעלומת החד-קרן). בעמוד האחרון של תעלומת החד-קרן שובר טינטין את הקיר הרביעי בפנייה ישירה לקורא: "האוצר של רקהם האדום יהיה שלנו!... אך לא קל יהיה להגיע אליו, וללא ספק תהיינה לנו הרפתקאות רבות בדרך... תוכלו לקרוא עליהן באוצרו של רקהם האדום!" בצורה זו הדגיש ארז'ה את הקשר בין הספרים.
מקורות והשראה
אפשר לזהות בספר מספר רמזים וקווי דמיון ליצירות שונות:
מטוס בריסל איירליינס
בשנת 2015, חברת התעופה הבלגית "בריסל איירליינס" הציגה מטוס A320 בשם "רקהם", שעל גופו מצוירת צוללת-כריש שחורה באורך 37 מטר, בהשראת צוללת הכריש של פרופסור קלקולוס, כשבתוכה יושבים טינטין ושלגי. המטוס עוצב על ידי המעצב אנדרה אייזל ויוצר באוסטרבה, צ'כיה. העיצוב נועד לקדם את התרבות הבלגית ברחבי העולם. על גוף המטוס נכתב: "בריסל איירליינס - אנו מטיסים אותך אל ביתו של טינטין".
מונוטרופה אוניפלורה
מונוטרופה אוניפלורה (שם מדעי: Monotropa uniflora) הוא מין של צמח ספרופיטי במשפחת האברשיים. מראהו דומה למקטרת שלום אינדיאנית, ומכאן אחד מכינוייו של הצמח. מין זה הוא טפיל: אין בו כלורופיל והוא יונק את מזונו מריקבון, מפטריות או מעצים קרובים, בדומה לפטריות. הוא יכול לחיות במרחבים חשוכים מאוד הודות לעובדה שקיומו אינו תלוי באור.
אורכו הממוצע נע בין 10 ל-30 סנטימטר. צבעי הצמח אינם אחידים: לעיתים לבן לגמרי, או לבן עם אזורים שחורים, ואף ורוד.
הצמח חי באסיה, בצפון אמריקה ובדרום אמריקה.
צו השעה
צו השעה הוא מיזם מוזיקלי, שבמסגרתו מבצעים אמנים ישראלים גרסאות כיסוי לשירים שונים. הפרויקט יצא בשלושה חלקים דמויי צווים על ידי חברת התקליטים "נענע דיסק".
רקע והפקה
האלבום הופק על ידי "קרן נכט" של ענבר ומריוס נכט, בעקבות משבר הקורונה בישראל, שפגע בפרנסתם של מוזיקאים ישראלים.
ב-9 בספטמבר 2020 יצא החלק הראשון של הפרויקט. ב-27 באוקטובר 2020, יצא החלק השני, ובו כ-20 שירים. וב-22 בדצמבר 2020,יצא החלק השלישי של הפרויקט.
בספטמבר 2021 נבחר הפרויקט לאלבום השנה לשנת תשפ"א במצעד של גלגלצ ווואלה!.
צו ראשון
החלק הראשון מתוך הפרויקט יצא לאור ב-9 בספטמבר 2020, בשם "צו השעה – צו ראשון".
צו שני
החלק השני מתוך הפרויקט יצא לאור ב-27 באוקטובר 2020, בשם "צו השעה – צו שני".
צו שלישי
החלק השלישי מתוך הפרויקט יצא לאור ב-22 בדצמבר 2020, בשם "'צו השעה – צו שלישי". בשונה מהחלקים הקודמים, חלק זה מורכב מדיסק אחד בלבד.
קישורים חיצוניים
צו שני צו שלישי
רכס סואובק
רכס סואובק (באנגלית: Sawback Range) הוא רכס הרים בהרי הרוקי הקנדיים, בפרוביציית אלברטה שבקנדה.
הרי ופסגות הרכס
הפסגות וההרים העיקריים ברכס:
פרנץ נאג'
פרנץ נאג' (בהונגרית: Nagy Ferenc; 8 באוקטובר 1903 – 12 ביוני 1979) היה פוליטיקאי הונגרי ממפלגת האיכרים הזעירים שכיהן בראש ממשלת הונגריה אחרי מלחמת העולם השנייה עד שהודח במהלך השתלטות הקומוניסטים על המדינה.
ביוגרפיה
נאג' הגיע ממשפחת איכרים. הוא הצטרף למפלגת בעלי הרכוש הזעיר בשנת 1924 ובשנת 1928 היה ליושב ראש סניף המפלגה בבאראניה. ביולי 1930 הוא פרש מהמפלגה והיה בין מקימי מפלגת בעלי הרכוש הזעיר העצמאית. במפלגה זאת הוא היה מזכיר המפלגה מאוקטובר 1930 עד שנת 1945. במאי 1939 הוא נבחר לפרלמנט ההונגרי. בשנים 1941–1943 הוא היה יושב ראש החזית החקלאית ההונגרית והיה ידוע כמתנגד לנאצים. לאחר שהנאצים כבשו את גרמניה בשנת 1944 הסגיר נאג' את עצמו לנאצים לאחר שאלו איימו שיהרגו את בני משפחתו אם לא יסגיר את עצמו. בהמשך הוא הצליח להימלט מהמעצר ונותר במחבוא עד שהונגריה נכבשה על ידי הצבא האדום.
בינואר 1945 הקים מחדש, יחד עם זולטאן טילדי, את מפלגת האיכרים הזעירים השמרנית. במאי 1945 הוא התמנה לשר השיקום בממשלה הזמנית שהוקמה לאחר מלחמת העולם השנייה. בעקבות ניצחון המפלגה בבחירות בנובמבר 1945, היה ליושב ראש בית הנבחרים של הונגריה מ-29 בנובמבר 1945 וחבר המועצה הלאומית העליונה מ-7 בדצמבר 1945 עד 2 בפברואר 1946. ב-4 בפברואר 1946, לאחר שהונגריה הייתה לרפובליקה וראש המפלגה, זולטן טילדה, נבחר לנשיא הרפובליקה, התמנה נאג' לראש ממשלת הונגריה.
ב-14 במאי 1946 יצא לחופשה בשווייץ. במהלך חופשתו העבירו שלטונות הכיבוש הסובייטיים לידי הממשלה את עדותו של בלה קובאץ', איש מפלגתו שנאסר על ידי הסובייטים בפברואר 1947, על פיה נאג' היה שותף לקשר ריאקציוני נגד ממשלתו והתכוון להחזיר להונגריה את השלטון הפשיסטי. הממשלה דרשה מנאג' לשוב להונגריה לבירור ההאשמות, אך הוא סירב לאחר שקיבל אזהרה משגריר הונגריה בשווייץ שהקומוניסטים מתכוונים לחסלו, ובהונגריה פורסם שהוא התפטר. היו שטענו שנאג' תכנן מראש לברוח מהונגריה בעת שיצא לשווייץ. בריטניה וארצות הברית הודיעו שהן רואות במהלך מזימה של הקומוניסטים להשתלט על הונגריה, אך הקומוניסטים מצידם טענו שהממשלה מוסיפה להיות ממשלת קואליציה דמוקרטית וכי חברי מפלגתו של נאג' הסכימו להחלפתו. ב-2 ביוני 1947 קיבל נאג' את בנו בן ה-5 שנותר בבודפשט, על הגבול עם הונגריה, ובמקביל הגיש באופן רשמי את התפטרותו. נאג' טען שהודיעו על התפטרותו 24 שעות לפני שהגיש אותה ובעיתונות פורסם שנאג' התפטר לאחר שאיימו עליו שאם לא יתפטר יהרגו את בנו. נאג' דרש חקירה של ההאשמות נגדו באנגליה או בארצות הברית, שכן לטענתו מטרת הקומוניסטים הייתה להשתלט על המדינה בשיטת הסלמי, כאשר מחסלים אט אט את כל מנהיגי המפלגות האחרות. לעומת זאת, הקומוניסטים בהונגריה טענו שסירובו לשוב להונגריה מעיד על אשמתו. בקרב גורמים שמאליים בארצות הברית, דוגמת הניו ריפבליק, הוצג נאג' כמי שלא עשה דבר למנוע השתלטות פאשיסטית על הונגריה, ועל כן הוא הודח. ב-14 ביוני 1946 הגיע נאג' לדבלין בדרכו לארצות הברית, בה קיבל מקלט מדיני.
נאג' השתקע בארצות הברית ובשנת 1948 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "המאבק מאחורי מסך הברזל". תמלוגי הספר אפשרו לו לרכוש בית בווירג'יניה בפרבר של וושינגטון די. סי. הוא היה פעיל בפוליטיקה של הגולים ההונגרים בארצות הברית והטיף עד סוף חייו לשחרור ההונגרים מהדיקטוטרה הקומוניסטית ולמתן רשות להונגרים להגר לארצות הברית. בנוסף היה נאג' פעיל בחזית של מנהיגים פולטיים גולים ממזרח אירופה.
במהלך המרד ההונגרי באוקטובר 1956, הגיע נאג' לאירופה. הוא העריך שבעקבות המרד יתקיימו בהונגריה בחירות חופשיות. הוא טען שהמשטרים הקומוניסטיים במזרח אירופה נשענו על כידוני הסטליניזם ולאחר שהרפו מהדיכוי לא יוכלו להמשיך לשלוט על עמי מזרח אירופה השונאים את הצבא האדום ואת ברית המועצות.
לב איגורב
לב איגורב (ברוסית: Лев Игорев;  10 בפברואר 1821 - 29 בדצמבר 1893) היה צייר דיוקנאות רוסי בסגנון אקדמי.
ביוגרפיה
אביו היה משרת בכנסייה קטנה. הוא למד בבית ספר דתי בפטרובסק, ב-1838, הוא ואחיו סרגיי נכנסו לסמינר התאולוגי של סרטוב, שם סיים את לימודיו ב-1844. במהלך שהותו, הוא צייר כמה מעובדי הכנסייה, ביניהם הבישוף, שהפך לפטרונו.
הוא הוצב בתחילה בכפר רודנו שבמחוז קמישינסקי, אך הדיוקנאות שעשה בסמינר גרמו לו לשאוף ללימודים רשמיים באמנות, והוא פנה לאקדמיה התאולוגית של סנט פטרבורג כדי לקבל שיעורים שיאפשרו לו להיות מורה לאמנות בבית ספר דתי.
בזמן שהיה שם, הוא גם השתתף בשיעורים באקדמיה הקיסרית לאמנויות ועבודתו זכתה לשבחים מפיודור טולסטוי. ב-1850 הוענק לו התואר "אמן" וב-1853 זכה בתואר אקדמאי על דיוקנו של מקריוס בולגקוב. בשנת 1855 הפך למורה באקדמיה התאולוגית. באותה תקופה, הוא יצר אייקונים עבור כנסיות רבות במחוזות כפריים, כמו גם בסנט פטרסבורג. הוא גם יצר מדליון עם דמותה של הקיסרית להצגה בפניה.
שליחות לסין
לאחר כשנתיים שעבד כמורה, הוא התנדב למשלחת הרוסית הארבע עשרה לבייג'ינג וב-1857 הפך לאמן הרשמי של המשלחת. המשלחת התעכבה בגלל אירועים הקשורים למרד טייפינג, והוא שהה שנה באירקוטסק. בהיותו שם, הוא צייר דיוקנאות של מדינאים סיביריים בולטים כמו ניקולאי מוראביוב-אמורסקי וקארל-בורגרדט ונזל.
בהיותו בבייג'ינג, המשימה העיקרית שלו הייתה החלפת האייקונים שנהרסו ב-1685 על ידי צבא צ'ינג (והושמדו שוב במהלך מהפכת התרבות). עם שובו לסנט פטרסבורג ב-1864, הוא הציג תערוכה גדולה באקדמיה, עם סצנות ז'אנר ודיוקנאות של פקידים סינים ומשפחותיהם. הוא זכה גם במסדר סטניסלאוס הקדוש.
לאחר מכן, הוא עבד בעיקר כצייר אייקונים, ועבד בקוסטרומה, נובגורוד, וולוגדה וארזמאס. ב-1885 הוא עשה את רוב העבודות הדקורטיביות עבור הכנסייה שנבנתה בסראטוב. בשנת 1890, הוא הלך לגור שם עם אחיותיו האלמנות וכתב את זיכרונותיו. הוא מת משיתוק לאחר מספר נסיעות לכפר סלפטסובקה כדי לערוך את סידורי הלווית אחותו.
רוב יצירות הכנסייה שלו נהרסו במהלך התקופה הסובייטית. המיקומים הנוכחיים של כל העבודות שצייר בסין מלבד שתיים אינן ידועות. בשנת 1950 זוהה דיוקן לא גמור של אלכסנדר גריבויידוב.
המופע של דרו קארי
המופע של דרו קארי (באנגלית: The Drew Carey Show) הייתה קומדיית מצבים אמריקנית, ששודרה בין ה-13 בספטמבר 1995 ל-8 בספטמבר 2004, ברשת ABC האמריקנית. בישראל הסדרה שודרה תחילה בערוץ 3 ובסטאר וורלד, מאוחר יותר בערוץ ביפ ולאחר מכן בהוט קומדי סנטרל. עלילת הסדרה התרחשה בעיר קליבלנד שבאוהיו, ובמרכזה עמדה דמותו של דרו קארי, שגילם עוזר למנהל כוח-אדם בחנות כלבו מקומית בשם וינפרד-לאודר. סימן הזיהוי הייחודי של הסדרה היה ההומור הלא-שגרתי שלה, שכלל, לדוגמה, שיר פתיחה שבו תושבי העיר קליבלנד שרים בשבחה של העיר, פרקים שבהם אותגרו הצופים למצוא טעויות שנשתלו בכוונה תחילה, פרקים שכללו אלתור עם צוות הסדרה של מי השורה הזאת בכלל? וכיוצא בזה. בתוכנית צחק קארי על חסרי בית, סמים, זנות, אלכוהול, וגם על נהגי אוטובוס. התוכנית שודרה במשך 9 עונות וזכתה להצלחה רבה בהתחלה, אך התוכנית ירדה אחרי העונה התשיעית בגלל רייטינג נמוך וביקורות קשות. ב-2006 יצא די-וי-די שכלל שישה פרקים נבחרים של הסדרה וב-2007 יצאה העונה הראשונה של הסדרה במארז די-וי-די.
BlackBerry OS
BlackBerry OS הייתה מערכת הפעלה לסמארטפונים שפותחה על ידי חברת הטלפונים החכמים בלקברי מערכת ההפעלה משמשת את קו מכשירי בלקברי של החברה. המערכת תומכת בגלגלת מגע, לחצן מגע ומסך מגע. הגרסה האחרונה של המערכת היא גרסה 7.1.0.2931 שמותאמת בעיקר למסכי מגע מלאים.
מערכת ההפעלה יצאה לראשונה בשנת 1999 בגרסה 1.0 כמערכת ההפעלה של המכשיר BlackBerry 580. במכשירי ה-PlayBook החלה החברה להשתמש במערכת הפעלה חדשה, המבוססת על מערכת ההפעלה QNX.
מערכת ההפעלה החדשה ביותר היא blackberry 10 המותאמת למסכי מגע וגם למסכי מגע עם מקלדות, הגרסה החדשה ביותר היא blackberry OS 10.3.3.3216 שהוכרזה בשנת 2018. המכשירים הראשונים עם blackberry 10 הוכרזו ב-2013 (בלקברי Z10 ו-Q10).
עקרב השני (פרעה)
אלת האבן
בתבליט על גבי האלה מופיע עקרב השני כשלראשו כתר לבן המיוחס לפרעוני מצרים עילית, כמו כן הוא מחזיק בידו מכוש מעץ שמסמל באופן טקסי את קצירתו של הקציר הראשון וחפירת תעלות השקיה לחקלאות. האלה נתגלתה בהיירקונפוליס, נחן המצרית שבמצריים עילית - עיר בעלת חשיבות דתית ופוליטית רבה באותה תקופה ששימשה ככל הנראה כבירתו של עקרב השני.
ממצאים נוספים
ממצאים רבים שנתגלו, המעוטרים בתבליטים וכלי חרס מצוירים בדיו שחור, מצביעים על מסחר וכלכלה משגשגת בתקופתו של עקרב השני. מערכות ההשקיה המפותחות שנוסדו תחת שלטונו אפשרו גידול אינטנסיבי של ירקות ורעיית בקר סביב התעלות ולצמיחתם של יישובים רבים סמוך אליהן.
יש חוקרים הסבורים כי פרעה זה הוא אביו של נערמר (מנס) מאחד מצריים.
קברו
מקום קבורתו המדויק של עקרב השני אינו ידוע בוודאות. ישנם שני מבני קבר משוערים - האחד נתגלה באום אל-געאב (סמוך לאבידוס), מדובר במבנה מרובע המחולק ל-4 חדרים המופרדים על ידי קירות בוץ פשוטים. במקום נמצאו מספר פריטי שנהב עם דמויות של עקרבים.
המבנה השני ממוקם בהיירקונפוליס. זהו חדר מלבני שמידותיו הם 3.5-6.5 מטר, עומקו 2.5 מטר והוא מחוזק על ידי לבני בוץ. גם באתר זה נמצאו מספר פריטי שנהב עם דמויות של עקרבים.
עוואלי
עוואלי (בערבית: عوالي; תעתיק מדויק: עואלי) היא עיירה קטנה במרכז ממלכת בחריין שבמפרץ הפרסי.
העיירה נוסדה ב-1932 על ידי חברת הנפט של בחריין, והיא מאוכלסת בעיקר על ידי מהגרים מרחבי העולם שכישוריהם נדרשו בהקמה והפעלה של בית הזיקוק בסיתרה. מצפון לעיר נמצאים בתי הזיקוק של בחריין, ומדרום לה נמצאים בארות הנפט והאזור המדברי של סאח'יר.
בעיירה שוכן בית חולים קטן שנקרא בית החולים עוואלי, בבית החולים 25 מיטות, שני חדרי לידה, שני פיזיותרפיסטים, דיאטנית ובית מרקחת. בית החולים נמצא בבעלות חברת השמן והנפט הבחריינית "בפקו".
בעיירה שוכן פארק גדול ממדים "פארק הנסיכה סאביקה", אליו נוהרים המונים ביום הלאומי של בחריין. בעוואלי קיים גם מועדון הגולף הוותיק ביותר בבחריין שפועל מה-1 בינואר 1937.
בעיירה קהילה גדולה של מאמינים נוצרים, אך ישנם גם מאמינים מוסלמים, לכן קיימות בעוואלי שתי כנסיות בשם "קתדרלת סנט כריסטופר" ו"כנסיית עוואלי האנגליקנית" וקיים גם מסגד בשם "מסגד עוואלי" שפועל משנת 1963.
גופנה
מקובל לזהות את גופנה עם הכפר הפלסטיני נוצרי בן זמננו ג'יפנה. על שם העיר הקדומה מכונה כיום רכס ההרים שמצפון מערב לפסגות בשם "הרי גופנה" (גם: "הרי גופנא").
מופיעה במפת מידבא.
היסטוריה
יער לא ברוא בתקופה הכנענית - כמתואר בתשובת יהושע בן נון לתלונת בני יוסף על הנחלה הקטנה לה זכו:, היה תחת עבודת אדמה יהודית החל בתקופת בית ראשון, ימי נחלת שבט אפרים, לבירת חבל יהודי גדול ופורה בשומרון שהתקיים כל תקופת בית שני. נודעה בגפניה ועצי הזית, משבעת המינים בהם נתברכה ארץ ישראל ובתעשיית היין בהובלת משפחות כהנים ידועות. בתוספתא מכונה העיר בשם "בית גופנין".
בספר חשמונאים א' ב' ט"ו-כ"ז ; נמסר אודות הימלטותו בשנת 167 לפנה"ס של מתתיהו החשמונאי ובניו להרים לאחר שהתקומם כנגד גזרות אנטיוכוס אפיפנס, פרופ' מיכאל אבי-יונה זיהה את מיקום אותם הרים אליהם נמלט מתיתיהו כהרי גופנה.
גופנה נזכרת רבות בכתביו של יוסף בן מתתיהו. תחילה, נזכרת העיר בתיאור קרבותיו של יהודה המכבי. לאחר מכן נזכרת העיר בהקשר למכירתה בידי הרומאים לעבדים, ופדיונה לאחר שלא עמדה בעול המיסים שהוטל עליה על ידי קסיוס, טרם תקופתו של הורדוס.
בתיאור פרובינקיה יהודה מציין יוספוס את גופנה כמחוז השני בסדר המחוזות (טופארכיות) לאחר ירושלים, וכן מתאר כיצד נפלו העיר והמחוז שלה בידי גייסותיו של אספסיאנוס. לאחר מכן, מתאר יוספוס כי טיטוס עבר בגופנה הכבושה בדרכו לכיבוש ירושלים.
בזמן המרד הגדול נזכר יוחנן בן חנניה כמי שהתמנה למפקד המורדים במחוז גופנה ובמחוז עקרבת. נראה שגם לאחר כישלון המרד המשיכה העיר להתקיים כיישוב יהודי. בתלמוד הירושלמי נזכר בית כנסת שבנו בני גופנה בציפורי, המכונה "כנישתא דגופנא דציפורין", ויש המשערים שהיו אלו בני גופנה שהוגלו לגליל לאחר דיכוי מרד בר כוכבא.
העיר עדיין שגשגה תחת השלטון הביזנטי והערבי בשל מיקומה על נתיב סחר.
במאה ה-20 הוצע לזהות את הכפר הערבי נוצרי ג'יפנה - ממשיכה של גופנה - עם העיר המקראית עפני. אולם זיהוי זה הוא אינו ודאי.
כיום
ביום רביעי כ"א בתמוז ה'תשפ"ב כחלק ממבצע נרחב של תנועת נחלה לבניית יישובים חדשים עלה גרעין התיישבות בנקודה שבין היישוב נחליאל שבגוש טלמונים לכפר הערבי הסמוך ביתילו. הגרעין נקרא בשם גופנה על שם גופנא העתיקה. ביום העלייה עלו אלפי אנשים ובניהם משפחות רבות ובני נוער הגרעין פונה למחרת על ידי כוחות מג"ב. כיום בגרעין ישנן הפעלות מדי פעם וכן תפילות קבועות במטרה לחזק את ההתיישבות במקום. בכ"א בשבט ה'תשפ"ג בעקבות פיגוע הדריסה בשכונת רמות תנועת נחלה עלו למקום בשנית ובנו שלושה מבני קבע, ביום המחרת נהרסו שלושת המבנים תוך פינוי אלים.
לך לישון
לך לישון הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אנה זק. את הסינגל הוציאו לאור ב-2 בינואר 2022 חברת התקליטים D-Music, כסינגל שלא מתוך האלבום. זהו היה לשיר הראשון של זק שנכנס לפלייליסט של גלגלצ, והוא אף הגיע למקום הראשון במצעד השבועי של התחנה, בפעם הראשונה בקריירה שלה.
רקע
הסינגל נכתב על ידי רון ביטון, איתי שמעוני וג'ורדי, שגם הפיק אותו. הווידאו קליפ של "לך לישון" פורסם בערוץ היוטיוב הרשמי של זק ביום צאת הסינגל. הוא בוים על ידי איתמר לידר שירי. בקליפ, זק מתעמלת בחדר כושר קטן. בכמה סצנות היא אוכלת המבורגר.
ביקורות
דור מאיר מועלם מאתר "Mako" טען כי קולות הרקע הגבריים שהתלוו לקולה של זק לא הסתנכרנו בצורה טובה. הוא הוסיף כי צלילי הקלידים בשיר דומים לצלילים בשיר "Fade to Grey".
חוג קרייזאו
חוג קרייזאו (בגרמנית: Kreisauer Kreis) הוא כינויה של קבוצת אינטלקטואלים שפעלה בגרמניה הנאצית, בראשות הרוזן הלמוט ג'יימס פון מולטקה, צאצא לבית האצולה הצבאי מולטקה, שהקבוצה התכנסה באחוזתו הקרויה "קרייזאו".
מולטקה פעל בשיתוף פעולה עם הרוזן פטר יורק פון וארטנבורג. השניים אספו סביבם קבוצה מגוונת, שכללה את המשפטן הנס ברנד פון האפטן, אחיו של ורנר פון האפטן שהיה בעל תפקיד מפתח בקשר, את ד"ר יוליוס לבר, את ד"ר אדם פון טרוט צו זולץ, עורך דין ודיפלומט, ואת ד"ר אויגן גרסטנמייר, איש כמורה ופילוסוף. כל אחד מחבורה זו תרם את חלקו בניסיון ליצור דמות של גרמניה הרצויה לאחר המלחמה ולתת לקשר רקע אידאולוגי. נראה כי הם גיבשו צורה מרוככת של סוציאל-דמוקרטיה, הנשענת על יסודות נוצריים.
קבוצת קרייזאו הייתה בקשר עם קבוצת הקושרים במטה הכללי, אנשי קשר העשרים ביולי, דרך הגנרל בדימוס לודוויג בק, ועם גורמים נוספים, וראש עיריית לייפציג, קרל פרידריך גרדלר. כן קיימה הקבוצה קשר עם אלן דאלס, מהמודיעין האמריקני, קשר שאותו קיים הדיפלומט אדם פון טרוט צו זולץ.
עם זאת, קבוצת קרייזאו לא הייתה מעולם קבוצת קושרים פעילה, כי אם מועדון ויכוחים בעל אופי אידאולוגי, אשר עסק יותר בשאלות הנוגעות לטיבו של המשטר הרצוי, מאשר בשאלות הנוגעות להפלת המשטר הקיים. למרות כל אלו, שילמו חברי החוג בחייהם על פעילות זו - בעקבות קשר העשרים ביולי נאסרו והוצאו להורג רבים מאנשי החוג, ובהם הלמוט ג'יימס פון מולטקה, פטר יורק פון וארטנבורג ואדם פון טרוט צו זולץ.
הפיתול הקדם-מרכזי
הפיתול הקדם-מרכזי (TA: gyrus precentralis) הוא קפל בקליפת המוח, הממוקם בחלק האחורי של האונה המצחית במוח. על קפל זה ממוקם הקורטקס המוטורי הראשוני, אשר מוגדר אצל בני אדם כאזור ברודמן 4.
מבנה
האזור מכיל בשכבה החמישית ריכוז גבוה של תאים פירמידיים גדולים במיוחד בשם תאי בץ, תאי עצב רב-קוטביים הנפוצים בקליפת המוח ואשר גוף התא שלהם דומה למשולש. תאי עצב אלו שולחים אקסונים לגרעינים מוטוריים של עצבי הגולגולת, וכן לתאי עצב מוטוריים הממוקמים בקרן הגחונית של חוט השדרה. אקסונים אלו מהווים את המסלול הקורטיקו-ספינלי, נתיב עצבי האחראי על השליטה הרצונית בשרירים באמצעות האזורים הממוקמים בקליפת המוח. תאי בץ, ביחד עם האקסונים שלהם, נקראים תאי עצב מוטוריים עליונים (UMN).
הפיתול עצמו מאורגן בצורה סומטוטופית, כך שכמות האקסונים המעצבבים חלקים בגוף מִשְׁתָנָה בהתאם למורכבות ההפעלה של החלק המעוצבב ולא רק לפי גודלו. אך מנגד, על הפיתול נשאר הסדר האנטומי של אזורים קרובים בגוף. לדוגמה התאים השולטים ברגליים ממוקמים על החלק התיכון (מדיאלי) של הפיתול, קרוב לחריץ האורכי ( longitudinal fissure) המחלק את המוח להמיספרות, התאים השולטים על הפנים נמצאים על החלק הצידי (לטרלי) של הפיתול, והתאים השולטים בזרוע ממוקמים בין הרגליים לפנים. התאים השולטים בזרוע תופסים את רוב השטח של הפיתול, ואכן האזור בעל היכולות המוטוריות המורכבות ביותר הניתנות לביצוע הוא הזרועות וכף היד.
הקידוד העצבי
הנוירונים הפועלים בפיתול הקדם-מרכזי הם נוירונים המעורבים בעיקר בתנועות רצוניות, לכן כאשר פעולה מסוימת נובעת ממקור רגשי או אוטומטי, לרוב התנועה לא תיוצג על ידי ירייה של פוטנציאלי פעולה של הנוירונים באזור הפיתול.
מרישומי אותות חשמליים הנשלחים מנוירונים בודדים נמצא כי הדחפים העצביים הנשלחים הם לעיתים מנוגדים אחד לשני, ונורים בקצב שונה. התנועה הנצפית היא בכיוון ובגודל הוקטורי של סך הנוירונים המשדרים בזמן הפעולה, כאשר ככל שתדר הירי גדול יותר כך הכוח שמפעיל השריר יהיה גדול יותר. באמצעות מנגנון זה מתאפשר ויסות הכוח הנדרש לפעולות בעלות התנגדות שונה, כמו הרמת חפץ קל לעומת משקולת כבדה.
מלבד לארגון הסומטוטופי, בין התאים הנמצאים על הפיתול ישנן רשתות סינפטיות חזקות המייצגות פעולות ספציפיות המערבות מספר שרירים. לדוגמה, כאשר לאדם יש צורך רצוני לכופף את הרגל, מעורבים בפעולה שרירים רבים כמו שרירי הבטן, האגן, הירך והשוק. הפעולה תתווך על הפיתול באמצעות קשרים חזקים בין נוירונים המפעילים את השרירים הללו המייצרים רשת עצבית לכיפוף הירך המסנכרנת את הנוירונים המעורבים באמצעות ריבוי סינפסות ביניהן.
אספקת דם
רוב אספקת הדם לפיתול הקדם-מרכזי מסופקת באמצעות עורק המוח האמצעי (MCA). האזורים המרכזיים של הפיתול אשר מהווים את הקורטקס המוטורי הראשוני של הרגל, מקבלים אספקת דם מעורק המוח הקדמי (ACA).
חשיבות קלינית
פגיעה בפיתול הקדם-מרכזי תגרום לשיתוק תנועות רצוניות בצד הנגדי להמיספירה הפגועה, כאשר האזור בו יתבטא השיתוק הוא מותאם לארגון הסומטוטופי על הפיתול.
אלדאר פרקש
אלדאר פרקש (בהונגרית: Farkas Aladár; אויפשט, 27 במרץ 1909 – בודפשט, 11 בדצמבר 1981) היה פסל, זוכה פרס מיהאי מונקאצ'י (1950, 1953), זוכה פרס SZOT (1972), ופרס האמן המצטיין (1971).
ביוגרפיה
אלדאר פרקש נולד באויפשט כילד שביעי במשפחה יהודית בת תשע נפשות. הוריו היו וילמוש פרקש, סנדלר והלנה ויטריול (אילונה). הוא החל את לימודי האמנות בבית הספר לעיצוב תעשייתי. משנת 1930 יצר באופן קבוע. בין 1937 לבין 1939 שהה בפריז, שם למד בבית הספר לאמנויות יפות, הצטרף לתנועת פועלי צרפת, והיה חבר במפלגה הקומוניסטית של צרפת. הוא חזר להונגריה בשנת 1939 והצטרף ל"קבוצת האמנים הסוציאליסטים". בשל יהדותו לא היה יכול להציג, אלא במסגרת אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך ורק בפני קהל יהודי. לאחר מכן נלקח לשרות העבודה בזמן מלחמת העולם השנייה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). הוא הצליח לשרוד ובתום המלחמה עבר למוסקבה. משנת 1946 עד 1948 הוא היה ראש מחלקת התרבות של מכרות הפחם הממלכתיות ההונגריות ומארגן התערוכות הנודדות באזורי הכרייה. בשנת 1947 אורגנה תערוכה משותפת שלו עם הצייר אישטוואן פאל נוליפה. בשנת 1948 השתתף באגודה לאמנויות, ובשנת 1949–1950 בהקמת התאחדות האמנים היוצרים. משנת 1952 עד 1953 יצר סדרת פסלים שמתארת את המאבקים של העם הקוריאני. משנת 1956 יצר כמה פסלים ולוחות על "משמר הפועלים". הוא ארגן את תערוכת האוסף שלו בשנת 1960 במוזיאון ארנסט עם הצייר קארוי היי. בשנת 1965 יצר קומפוזיציות פלסטיק קטנות על מלחמת וייטנאם. ובאותה השנה הוצגו עבודותיו על ידי הגלריה הלאומית של הונגריה. בשנת 1966 הוא היה בסיור לימודים בפריז. בשנת 1967 נסע לווייטנאם בהזמנת הו צ'י מין.
עבודתו
עבודתו התאפיינה בשילוב מוזר של פעילות תנועת העבודה ויצירה אמנותית. הגישה האמנותית שלו והנושא נקבעו על פי מוצאו הפועלי, יחסו הפוליטי, והזדהותו עם המדוכאים בכל עת. פסליו משמרים את הרומנטיקה המהפכנית של שנות השלושים, אולי הידוע שבהם הוא הפסל הקטן והנמרץ של האם הספרדייה (1937), שמסמל את הנקמה של מלחמת האזרחים בספרד. הוא זכה לתהילה בינלאומית עם סדרת הפסלים שלו (1964–1965) לזכר זוועות מלחמת וייטנאם.
Box Office Mojo
בוקס אופיס מוג'ו (באנגלית: Box Office Mojo, בתרגום חופשי: "קסם שוברי הקופות") הוא אתר אינטרנט העוקב אחרי ההכנסות לסרטי קולנוע שוברי קופות חדשים וישנים בצורה רציפה. האתר הוקם על ידי ברנדון גריי ב-7 באוגוסט 1998 ונכנסים אליו יותר מחצי מיליון גולשים מדי חודש. האתר מעודכן על בסיס יומי.
מלבד עדכונים שוטפים, האתר מציע גם ביקורות לסרטים חדשים ולסרטי השכרות. כמו כן קיימים באתר פורומים בנושאים שונים, בהם התפרסמו "משחקים" שונים הנסובים סביב שוברי הקופות.
האתר מקבץ מדי שבוע סכומי הכנסות מ-50 מדינות ברחבי העולם, בנוסף לארצות הברית ולקנדה. בין המדינות שהאתר מציג מידע הכנסות מהן: אוסטרליה, צ'כיה, צרפת, גרמניה, יפן, ליטא, הולנד, נורווגיה, רוסיה, חבר המדינות, קוריאה הדרומית, הרפובליקה הסינית והממלכה המאוחדת.
מאז 1999, מנוהל האתר על ידי ברנדון גריי. בתחילה היה האתר עצמאי, אולם ביולי 2008 נרכש האתר על ידי חברת אמאזון דרך חברת הבת שלה IMDb.
עשרת שוברי הקופות העיקריים (ברחבי העולם)
לפי האתר, עשרת שוברי הקופות העיקריים ברחבי העולם הם:
עשרת זיכיונות הסרטים שוברי הקופות העיקריים
לפי האתר, עשרת הזיכיונות שוברי הקופות העיקריים ברחבי העולם:
יחסי ספרד–קולומביה
יחסי ספרד–קולומביה הם היחסים הדו-צדדיים בין ממלכת ספרד לבין הרפובליקה של קולומביה, אשר כוננו רשמית בשנת 1881, כמה עשורים לאחר עצמאותה של קולומביה מהאימפריה הספרדית. שתי המדינות חברות בארגון המדינות האיברו-אמריקניות ובאו"ם.
התקופה הקולוניאלית
השטח שהפך לקולומביה תויר לראשונה על ידי אירופאים כאשר המסע הראשון של אלונסו דה אוחדה הספרדי הגיע לקאבו דה לה ולה בשנת 1499. הספרדים עשו כמה ניסיונות להתיישב לאורך החוף הצפוני של קולומביה של ימינו בתחילת המאה ה-16, אך יישוב הקבע הראשון שלהם, בסנטה מרתה, לא הוקם עד 1525. קרטחנה הוקמה ב-1 ביוני 1533 על ידי המפקד הספרדי פדרו דה ארדיה, וצמחה במהירות, מונעת תחילה על ידי הזהב בקברי תרבות סינו, ואחר כך על ידי סחר.
ההתקדמות הספרדית לתוך היבשה מהחוף הקריבי החלה באופן עצמאי משלושה כיוונים שונים, תחת גונסלו חימנס דה קסאדה, סבסטיאן דה בללקאסר וניקולאוס פדרמן. אף על פי שכל השלושה נמשכו על ידי האוצרות של הילידים, אף אחד מהם לא התכוון להגיע לשטח של אנשי המואיסקה, שם הם נפגשו לבסוף. באוגוסט 1538 הקים קסאדה את סנטה פה דה בוגוטה באתר הכפר המואיסקני בקטה (Bacatá).