cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קנוט האמסון
היחס כלפיו
בשנות ה-40 הביעו רבים מחאה כלפי תמיכתו של האמסון בנאצים על ידי שליחת ספריו, שהיו ברשותם, חזרה אליו בדואר. גם בחלוף השנים נמנעה נורווגיה מלהפוך אותו לגיבור תרבות והתקיים דיון ער בשאלה, האם ניתן להפריד בין יצירתו של הסופר לבין דעותיו ומוסריותו. בשנת 2009 ציינה נורווגיה 150 שנה להולדתו והונפק גם בול לכבודו. עם זאת, הממשלה הנורווגית הבהירה, שהיא מודעת לבעייתיות של האירועים ומקיימת אותם תוך הפרדה גמורה בין יצירתו האמנותית של האמסון לבין עמדותיו הפוליטיות יוזמתה של ממשלת נורווגיה עוררה התנגדות וביקורת, בין השאר מצד ישראלים ויהודים, שביקרו את נורווגיה על שחגגה את יום הולדתו של מעריץ הנאצים. גם אחרים המשיכו להחרים את האמסון. בשנת 2015, אל פצ'ינו ביטל את השתתפותו בהצגה של "רעב" בגלל תמיכתו של האמסון בנאצים.
ביולי 1942, כאשר התפרסם בטעות שהאמסון נפטר, כתב עמנואל בן גריון: "בעטיו של ... החשבון האישי שיש לנו איתו אין השעה כשרה להספד, אך גם את ארונו לא נסקל".
במהלך השנים היו שהמעיטו מאחריותו של האמסון וקשריו עם הנאצים. נטען למשל שהוא הוסת בידי אשתו ושבמהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה מעל גיל 80, חירש וכמעט עיוור ומקור המידע העיקרי שלו היה העיתון השמרני "Aftenposten", שהיה אוהד כלפי איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית, ועל כן פעל כפי שפעל.
מספריו שתורגמו לעברית
כמה תרגומים יצאו לאור בסוף המאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה העשרים. בין התרגומים היותר מאוחרים נמנים:
אייפקס פרטנרס
אייפקס פרטנרס (באנגלית: Apax Partners) היא קרן השקעות פרטית וקרן הון סיכון, שמשרדיה הראשיים בלונדון ופועלת בכל רחבי העולם. מאז ייסודה ובמשך כ-30 שנה הייתה הקרן מעורבת בהנפקות שונות והשקעות במספר רחב של תחומים, ובהם: טכנולוגיה וטלקומוניקציה, רפואה, שירותים פיננסים ועסקיים, קמעונאות וצריכה. החל משנת 2005 חדרה לשוק הישראלי באופן מאסיבי ורכשה את השליטה בחברות בזק, תנובה ופסגות בית השקעות, וכן השקיעה בחברות הייטק.
תולדות הקרן
ב-1969 הקים אלן פטריקוף את קרן פטריקוף בארצות הברית, ב-1972 הקים איש העסקים היהודי הבריטי רונלד כהן יחד עם מוריס טכניו את קרן MMG בלונדון, שהפכה מאוחר יותר לאייפקס. ב-1977 החלו שתי הקרנות לשתף פעולה במסגרת אייפקס פרטנרס, וב-2002 התמזגו שתי הקרנות לגוף אחד, תחת ניהולו של היו"ר רונלד כהן.
הקרן פועלת בדרך המאפיינת קרנות הון פרטיות. היא מגבשת קבוצות של משקיעים פרטיים וגופים מוסדיים, ומשקיעה את כספיהם בחברות עם פוטנציאל גידול. מדיניות הקרן בדרך כלל לרכוש גרעיני שליטה המאפשרים לה להשתתף בניהול פעיל של החברות הנרכשות, ולהשביחן. לאחר פרק זמן מסוים מוכרת את חלקה בחברות תוך כדי מימוש רווח. בדרך זו הייתה מעורבת ב-10 השנים האחרונות בהשקעות והנפקות בהיקף של 35 מיליארד דולר. בין החברות בהן השקיעה: קלווין קליין, חברת האופנה טומי הילפיגר, travelex (מהגדולות בעולם בשוק המרת מטבע חוץ), france telecom, אזימוט אחזקות, inmarsat (חברת לוויין בריטית). אחת העסקאות הגדולות ביותר של הקרן, רכישת yell בית הוצאה לאור לונדוני של מדריכי טלפון, הניבה לקרן תשואה של 150 אחוז.
משרדי החברה ממוקמים ב-30 שלוחות במרכזי עסקים גדולים באירופה, אסיה וארצות הברית, והיקף פעילותה בכל רחבי העולם נאמד בכ-20 מיליארד דולר.
ב-2008 הודיע סר רונלד כהן על פרישתו, ובמקומו התמנה מנכ"ל הקרן מרטין האלוסה.
השקעות בישראל
נציגות מקומית של קרן אייפקס כקרן הון סיכון פעילה בישראל החל מ־1994, בהשקעה של כ־40 מיליון דולר. עד 1999 גדלה הקרן להשקעות בישראל ל־100 מיליון דולר, רובם בחברות טכנולוגיה. בשנת 2000 הודיעה הקרן הישראלית על מיזוגה עם הקרן האירופאית, ועל כוונה להגדיל באופן ניכר את ההשקעות בישראל, לסכום של כ־600 מיליון דולר, הצהרה שהגיעה לביצוע בשנת 2004, כאשר רוב ההשקעה מרוכז בחברות טכנולוגיה.
החל מ־2005 השתנתה האסטרטגיה של הקרן בהשקעותיה בארץ ומהשקעה בחברות טכנולוגיה בתחילת דרכן הפכה להיות האסטרטגיה השקעה בחברות ותיקות והשגת שליטה בחברות ענק או חברות להן מונופול בשוק הארצי, והעלאת מחירי המוצרים של החברה לאחר קנייתה על מנת להחזיר את ההשקעה. דוגמאות לאסטרטגיה זו הם ההשקעות בחברת בזק (2005), תנובה (2007) ובית ההשקעות פסגות (2010).
ב-2005 רכשה הקרן בשותפות עם גורמים עסקיים אחרים את גרעין השליטה של חברת בזק בסכום של 4.2 מיליארד ש"ח. במקביל המשיכה להשקיע ב-44 חברות סטארט-אפ מקומיות, ובהן: קומטאץ', לנאופטיקס, מודם ארט, ואחרות.
בחודש נובמבר 2007 רכשה החברה יחד עם מאיר שמיר את גרעין השליטה בחברת תנובה בהיקף של כמיליארד דולר. במהלך שלוש שנים מקניית גרעין השליטה הרוויחה הקרן יותר ממיליארד דולר בדיבידנדים שמשכה ובעליית ערך המניות שבבעלותה.
בסוף 2010 רכשה קרן אייפקס כ־76.8% מבית ההשקעות פסגות מקרן יורק במחיר של כ־2.71 מיליארד שקל.
ב-2 באוקטובר 2011 נאלצה זהבית כהן, מנכ"לית הקרן בישראל מאז 2006, להתפטר מתפקידה כיו"ר תנובה ופסגות עקב חקירת הרשות להגבלים עסקיים בחשד כי תנובה הסתירה, לכאורה, מידע מהרשות. כהן החליפה את חנוך ברקת, שכיהן בתפקיד זה לפניה.
ב-22 במאי 2014 מכרה אייפקס את תנובה לחברת ברייט פוד מסין לפי שווי של 8.6 מיליארד שקל חדש, אחת העסקאות הגדולות ביותר בישראל מאז ומעולם.
בשנת 2017 רכשה קרן אייפקס את טן חברה לדלק תמורת 166 מיליון ש"ח.
ביוני 2017 רכשה הקרן 55% מרשת החנויות "מקס סטוק", לפי שווי חברה של כ-300 מיליון ש"ח. בספטמבר 2020 הונפקה מקס סטוק בבורסה לניירות ערך בתל אביב לפי שווי של 1.7 מיליארד ש"ח.
במאי 2021 מכרה קרן אייפקס את "פסגות" תמורת 910 מיליון ש"ח לחברת "אלטשולר שחם גמל", שהיא חברה בת של "אלטשולר שחם. ההפסד של קרן אייפקס מהשקעתה ב"פסגות" הוא יותר מחצי מיליארד ש"ח.
כפר סירקין
כְּפַר סִירְקִין הוא מושב באזור השרון ליד פתח תקווה השייך למועצה אזורית דרום השרון.
היסטוריה
אדמותיו נקנו באוגוסט של שנת 1934 מבעלי הקרקע הערבים - עומר אל ביתר. בעלי קרקעות סמוכות בקשו לבטל את המכירה ולרכוש בעצמם את הקרקעות בהתאם לדין זכות קדימה, אולם תביעתם נדחתה לאחר שלא הצליחו להפקיד בקופת בית המשפט את הסכום הנדרש לרכישת הקרקע ולא הביאו הוכחות שביכולתם לרוכשו.
תושבי הכפר הראשונים עלו לקרקע בשנת 1936. בשנים 1936–1939 הכפר שימש כמאחז יהודי במשך המרד הערבי הגדול, והוא סבל מהתקפות מערביי הסביבה. ההגנה השתמשה בו במאבקה בערבים בסביבתו, ולהסלקת כלי נשק בלתי חוקיים. בשנים הראשונות טרם נסלל כביש גישה לכפר במלואו.
היישוב נקרא על שמו של נחמן סירקין שהיה מראשי תנועת העבודה הציונית.
ילדי המושב לומדים בבית הספר היסודי בו, ובחטיבת הביניים והתיכון בבית חינוך ירקון.
סמוך למושב שוכן מחנה סירקין של צה"ל.
חילן
חילן בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית העוסקת במתן פתרונות לניהול ההון האנושי ושירותי טכנולוגיית המידע לארגונים.
היסטוריה
החברה הישראלית לעיבוד נתונים בע"מ נוסדה בשנת 1968. תחילה עסקה החברה בפיתוח תוכנה, ולאחר שנים מעטות עברה למתן שירותי עיבוד נתונים כלשכת שירות, בתחום הנהלת חשבונות, שכר ומערכות ייעודיות. מערכת השכר, הנוכחות וניהול משאבי אנוש של החברה החלה לפעול בשנת 1978. בשנת 1984, לקראת יציאתה הראשונה לבורסה לניירות ערך, שינתה החברה את שמה לח.י.ל.ן (ראשי תיבות של החברה הישראלית לעיבוד נתונים). בשנת 1989 פוצלה החברה: השלד הבורסאי שלה שינה שמו לקמור והחברה עברה לתחומי פעילות אחרים. פעילות המחשוב של החברה נמכרה בשלמותה לחברה פרטית בשם חילן (1989), שבבעלות מנהליה הקודמים של ח.י.ל.ן.
בנובמבר 1999 נמכרה כל פעילות המחשוב של חילן (1989) לחברת טלווב. טלווב הוקמה בספטמבר 1992 תחת השם "טלגרף תקשורת בע"מ", עסקה בהוצאה של העיתון היומי "טלגרף", ובמאי 1996 הפכה לשלד בורסאי. בינואר 1999 שינתה החברה את שמה ל"טלווב בע"מ". בנובמבר 1999 רכשה טלווב את פעילותה של "חילן (1989) בע"מ". בעקבות רכישה זו חזרה החברה לפעילות, אם כי בתחום שונה מתחום הפעילות המקורית שלה. בינואר 2000 שונה שמה של החברה ל"חילן טק בע"מ". מתחילת המאה ה-21 מחזיק אבי באום בשליטה בחברה. כיהן כמנכ"ל החברה עד סוף 2016, ובינואר 2017 החליף אותו אלי זיברט בתפקיד המנכ"ל, ובאום הפך ליו"ר דירקטוריון החברה. ב-30 באוגוסט 2012 שונה שמה של החברה לשמה הנוכחי: "חילן בע"מ".
בשנים 1996-1993
החל מחודש ספטמבר 1993 נסחרו מניות החברה (בעת שנקראה "טלגרף תקשורת" ועסקה בהוצאת העיתון "טלגרף") בבורסת "מעבר לדלפק" בארצות הברית הנקראת Nasdaq SmallCap Market.
בחודש יוני 1996, כחודש לאחר הפסקת פעילות החברה, הוצאה מניית החברה מבורסת Nasdaq SmallCap Market עקב אי-עמידה בתנאי הסף של בורסה זו, והמסחר במניות החברה נמשך דרך חברת Pink Sheets (הידועה כיום בשם OTC Markets Group), המפעילה גם היא שירותי מסחר "מעבר לדלפק". חלק קטן ממניות החברה (פחות מ-1%) עדיין נסחרות בבורסה זו, אם כי מסחר זה אינו מחייב את החברה בדיווח לבורסה בארצות הברית.
החל משנת 2000
במחצית שנת 2000 הנפיקה חילן לראשונה את מניותיה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
החברה צורפה למדד בלוטק 50 ולמדד טכנולוגיה בבורסה בתל אביב מיד עם השקתם ב-3 באפריל 2011, וכן צורפה למדד טק-עילית מיד עם השקתו ב-11 במאי 2014.
בדצמבר 2015 נכנסה החברה למדד תל אביב 100.
תחומי פעילות
החברה עוסקת, בעצמה ובאמצעות החברות שבשליטתה, בארבעה תחומי פעילות: מניות החברה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב ונכללות במדד תל אביב 125. יו"ר החברה ובעל השליטה בה הוא אבי באום, שהיה מנכ"ל החברה עד סוף 2016. מנכ"ל החברה החל מ-1 בינואר 2017 הוא אלי זיברט. קבוצת חילן מעסיקה כ-2,900 עובדים.
חברות בנות
במהלך השנים רכשה חילן חברות אחדות (ראו להלן), שממשיכות לפעול כחברות בנות שלה:
ספראג (נהר, אורגון)
הנהר ספראג (באנגלית: Sprague River) זורם בדרום-מערב אורגון בארצות הברית. הנהר, באורך 121 קילומטרים, הוא היובל הראשי של הנהר ויליאמסון. הוא מנקז כ-4,050 קילומטרים רבועים של אזור רמה געשית צחיחה יחסית מזרחית לרכס קסקייד באגן הניקוז של הנהר קלאמת.
הנהר נוצר על ידי מפגש של שני נהרות המזלג הצפוני והמזלג הדרומי של הספראג במזרח מחוז קלאמת, כ-56 קילומטרים מזרחית-צפון מזרחית לקלאמת פולס ב-42.43778°N, -121.10944°W. נהר המזלג הצפוני של הספראג (North Fork Sprague River) באורך קרוב ל-50 קילומטרים, נובע בדרום-מערב מחוז לייק ב ליד ב-42.52876°N, -120.81831°W וזורם לדרום-מערב. נהר המזלג הדרומי של הספראג (South Fork Sprague River) באורך קרוב ל-50 קילומטרים, נובע מצפון-מזרח למעבר ההרים קוורץ (Quartz Mountain Pass) ב-42.48154°N, -120.78692°W וזורם מערבה-צפון-מערבה. הנחל המאוחד זורם מערבה דרך עמק ספראג הרחב, על פני הקהילות הקטנות בליי (Bly), ביטי (Beatty) וספראג ריבר (Sprague River). הוא נשפך לוויליאמסון ממזרח ביישוב צ'ילוקווין, כ-16 קילומטרים צפונית לשפך של הוויליאמסון לאגם קלאמת העליון ב-42.57111°N, -121.87444°W.
הוא קולט את מימיו של הנהר סייקן מצפון בביטי. דיג טרוטה מעולה קיים בספראג וביובליו.
פיניגנז וייק
פיניגנז וייק (באנגלית: Finnegans Wake) היא יצירה ספרותית אוונגרדית שכתב הסופר האירי ג'יימס ג'ויס.
היצירה
היצירה קרויה על שם הבלדה העממית פיניגנ'ז וייק ("Finnegan's Wake") - "סעודת האשכבה של טים פיניגן". הבלדה נוצרה בשנות ה-50 של המאה ה-19 במסגרת מופעי בידור עממיים שכללו שירים קומיים. לפי מנהג אירי עתיק, לפני קבורת אדם מקיפים חבריו את מיטתו ועורכים ליל שימורים שבו הם מדברים על אודות חברם המת, סועדים ושותים ויסקי. בבלדה זו, לאחר שהוויסקי נשפך באקראי אל פיו של פיניגן המת, הוא מתעורר לחיים.
ג'ויס הסיר את גרש הסמיכות משמה של הבלדה, כך שמתקבלת צורת הריבוי פיניגנז (פיניגנים), והפך בכך את הדמות לסמל לכל בני האדם. ניתן לומר שהעלייה והנפילה, השינה והיקיצה, המוות והקימה לתחייה, החטא והכפרה, הקונפליקט והפיוס, ומעל הכול – הזמן עצמו, כל אלה עומדים בלבה של מסה זאת של ג'ויס על האדם.
היצירה מאופיינת בכתיבה אקספרימנטלית ייחודית, בסגנון זרם התודעה, והיא כמעט בלתי קריאה. השפה האנגלית בה מפורקת ומרוסקת; מילים רבות הן תחדישים, הלחמים והרמזים, ומשולבים בטקסט משחקי-מילים בין-לשוניים ומילים מושאלות משישים שפות אחרות. נזנחו כליל מוסכמות ספרותיות מקובלות, כגון בניית עלילה ודמויות. הביטויים הם רב-משמעיים, ומשמעויותיהם השונות סותרות לעיתים זו את זו. השפה אינה נדמית כאמצעי לתיאור עניינים בעולם, אלא כעניין המרכזי עצמו. השפה היא הדמות הראשית, ואילו העולם החיצוני הוא משני. בשל כל אלה לא נקראה היצירה על ידי הקהל הרחב, אך היא ממשיכה להעסיק חוקרי ספרות. ג'ויס עצמו ניבא שעבודתו תעסיק את החוקרים במשך מאות שנים, ובכך קנה לעצמו מעין חיי נצח.
היצירה כוללת 17 פרקים ללא כותרות, המחולקים לארבעה ספרים. הספר הראשון כולל שמונה פרקים, השני והשלישי כוללים כל אחד ארבעה פרקים, והספר האחרון כולל פרק אחד קצר. הספר השני נתפס כסתום ביותר, ומבקר אחד כינה אותו "הביצה הטובענית ביותר ביצירה". קוראים וחוקרים ניסו לחלץ מהטקסט עיסוק בקורותיה של משפחת אירוויקר, שבה האב קרוי HCE (Humphrey Chimpden Earwicker) ודמותו מבוססת על אביו של ג'ויס - ג'ון סטניסלאוס ג'ויס; האם ALP (Anna Livia Plurabelle) המייצגת את הנהר ליפי שעל גדותיו נבנתה דבלין, ושלושת ילדיהם: שֵם, שון ואיסי.
הספר נפתח במשפט קטוע שהוא, לפי עדותו של ג'ויס עצמו, המשכו של המשפט הקטוע החותם את היצירה, וכך נוצרת תנועה מעגלית, ללא התחלה או סוף. אם מחברים את המילים החותמות את היצירה לאלה הראשונות מתקבל המשפט הבא:
A way a lone a last a loved a long the / riverrun, past Eve and Adam's, from swerve of shore to bend of bay, brings us by a commodius vicus of recirculation back to Howth Castle and Environs.
כל התחבולות הלשוניות נועדו להמחיש מצב של שינה וחלום. ב-1926, במהלך הכתיבה, התייחס ג'ויס לאופן הכתיבה המיוחד של היצירה במילים אלה: "חלק גדול מאוד מהקיום של כל בן אנוש עובר עליו במצב שאין לתפסו באמצעות שימוש בשפה צלולה, בדקדוק מקובל ובעלילה שהולכת למישרין". ובמילים מפורשות יותר הסביר ג'ויס כי היצירה נועדה "לשחזר את חיי הלילה" ולנסות לפרש את "הלילה האפל של הנפש". ג'ויס אף טען שהיצירה אינה שרירותית וחסרת פשר, וצוטט כאומר: "אני יכול להצדיק כל שורה ושורה ביצירה הזאת". כמו כן עמד ג'ויס על כך שהאפיזודות מקיימות בתוכן רצף וקשרים הדדיים, אף שקשה לאתר זאת. התחזקות היסוד הצלילי ביצירה זו התרחשה במקביל לאובדן הראייה של ג'ויס.
היצירה עוררה מיד ביקורת שלילית ברובה, בעיקר בשל העיבוד הקיצוני של השפה האנגלית ובשל הפרת המוסכמות הספרותיות של הרומן. ג'ויס התייחס לכך במכתב לסיסלי הדלסטון:
כמו כן כתב:
במשך שנים רבות עמלים החוקרים לחלץ מתוך הטקסט הלא-קריא את העלילה ואת הקו הסיפורי שלו, אך יש חוקרים הסבורים שזו מלאכה חסרת סיכוי. החוקר דייוויד היימן טען: "לגבי כל הניסיונות המאומצים לבסס עלילה ביצירה, אין טעם לכפות תבנית עלילה על הפרוזה הזאת". והחוקר פריץ זן אמר: "בידינו כמה תקצירים מקובלים של היצירה, וכמה מהם אף הוכנסו למחזור על ידי ג'ויס עצמו, אבל אני מוצא שהם בלתי מספקים בעליל. הם מותירים בחוץ קטעים קשים נרחבים, ומפיצים מחדש את מה שכבר ידוע לנו. אני מסרב להאמין שהיצירה הזאת היא כה משעממת וסתמית כפי שעולה מהתקצירים האלה".
לקריאה נוספת
מדור ההתוודעות של כתב העת דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ה (2015), הוקדש ל'פיניגנז וייק'. תוכן המדור כדלקמן:
אליפות וימבלדון 1929
אליפות וימבלדון 1929 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-24 ביוני והסתיימה ב-6 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
הטניסאית האמריקאית הלן וילס זכתה באליפות זו בתואר אלופה בתחרות הנשים וזוגות המעורבים.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. רנה לקוסט, מנצח התחרות בשנה הקודמת, לא השתתף. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
בגמר התחרות נפגשו אלוף שנת 1927 אנרי קושה וז'אן בורוטרה (מנצח בשנים 1924 ו-1926) (שניהם מצרפת). אנרי קושה ניצח ב-4 מערכות ובכך זכה באליפות בפעם השנייה.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 96 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. כמו בתחרות הגברים, 8 טניסאיות זכו לדירוג:
במשחק הגמר הלן וילס ניצחה את הלן ג'ייקובס, גם היא מארצות הברית בשתי מערכות. בכך היא זכתה בפעם השלישית ברציפות.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. כמו בשנה שעברה 4 זוגות דורגו.
במשחק הגמר נפגשו הזוג הבריטי איאן קולינס וקולין גרגורי עם האמריקאים וילמר אליסון וג'ון ואן רין שלא היו מדורגים. האמריקאים ניצחו ב-5 מערכות וזכו בתואר.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 48 זוגות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר שיחקו הבריטיות פגי מישל (סאונדרס) ופיבי ווטסון נגד זוג בריטי נוסף פיליס קובל ודורותי ברון וניצחו אותן בשתי מערכות. זה היה הניצחון השני שלהן ברציפות.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. מנצחי תחרות 1928, פט ספנס (דרום אפריקה) ואליזבת ריין (ארצות הברית) לא השתתפו בתחרות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר האמריקאים פרנק הנטר והלן וילס שיחקו נגד הזוג הבריטי ג'ואן פריי ואיאן קולינס וניצחו אותם בשתי מערכות. להלן וילס זה היה התואר השני באליפות זו.
ארתור לנגלי
ארתור ברנרד לנגלי (באנגלית: Arthur Bernard Langlie; 25 ביולי 1900 – 24 ביולי 1966) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כראש עיריית סיאטל, וכמושל ה-12 וה-14 של מדינת וושינגטון שבארצות הברית בשנים 1941–1945 ו-1949–1957 מטעם המפלגה הרפובליקנית. נכון ל-2022 הוא היחיד שכיהן גם כראש עיריית סיאטל וגם כמושל וושינגטון.
ביוגרפיה
לנגלי נולד בלנסבורו שבמינסוטה. אביו היגר מנורווגיה ואמו ממוצא נורווגי והולנדי. הוא עבר עם משפחתו לחצי האי קיטסאפ בוושינגטון בגיל תשע. לנגלי למד בבתי הספר בברמרטון. לנגלי קיבל תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת וושינגטון ב-1925. לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת וושינגטון, לנגלי הפך לשותף בכיר במשרד עורכי הדין לנגלי, טוד וניקל.
בגיל 40, לנגלי היה המושל הצעיר ביותר בתולדות המדינה עד היבחרו של דניאל ג'. אוונס ב-1965. לנגלי הובס בבחירות ב-1944 על ידי הדמוקרט מונראד סי וולגרן, אך ניצח אותו ב-1948 וחזר לתפקיד. כך, לנגלי הוא המושל היחיד בתולדות המדינה שהפסיד וחזר לתפקיד. כמושל, לנגלי פיתח פרויקטים תחבורתיים רבים, ובהם את מעבורות מדינת וושינגטון.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1952 לנגלי כמעט והיה למועמד הרפובליקני לתפקיד סגן הנשיא. המועמד לנשיאות דווייט אייזנהאואר בחר במקום זאת בריצ'רד ניקסון. ב-1956 ניסה לנגלי ללא הצלחה לנצח את וורן מגנוסון בבחירות לסנאט של ארצות הברית. לאחר מכן החליט לנגלי לעזוב את הפוליטיקה.
ביוץ
ביוץ הוא תהליך יציאת ביצית בשלה מהשחלה. התהליך מתרחש אך ורק בנקבות של אורגניזמים המתרבים ברבייה מינית (זוויגית).
מבדילים בין ביוץ ספונטני וביוץ מותנה. ביוץ ספונטני מתרחש באופן אוטומטי אחת לתקופה מסוימת. לדוגמה, אצל נשים מתרחש הביוץ בממוצע אחת ל-28 ימים והוא חלק של תהליך הנקרא המחזור החודשי. ביוץ ספונטני גורם לכך שזכרים מסוגלים להפרות את הנקבות רק בתקופות מסוימות, בהן מתרחש הביוץ.
בביוץ מותנה, ההזדווגות היא הגורם הישיר ליציאת הביצית מהשחלה. התופעה ידועה אצל חרקים ויונקים מסוימים, דוגמת החתולה והנאקה וקיימת כנראה גם אצל עופות.
לאחר הביוץ נודדת הביצית מהשחלה אל החצוצרה שם, אם יש תאי זרע, היא עשויה להיות מופרית. קיים חלון הזדמנות של כ-24 שעות להפריית הביצית.
מהחצוצרה הביצית ממשיכה את תנועתה לעבר הרחם. אצל האישה, אם הופרתה הביצית, היא תיצמד לקיר האנדומטריום של הרחם. אם לא היא נפלטת יחד עם מעט רקמות ודם, בתהליך הנקרא וסת.
בעיות בתהליך הביוץ עלולות לגרום לאי-פוריות באישה.
ניבוי מועד הביוץ אצל נשים
ניבוי מועד הביוץ חשוב הן לאישה המבקשת להיכנס להריון והן לאישה המנסה להימנע מהריון ומשתמשת בשיטת "הימים הבטוחים". הבעיה העיקרית בניבוי מועד הביוץ, נובעת מכך שדמם ווסתי מתרחש כ-14 ימים לאחר הביוץ, אך כיוון שהמחזורים שונים באורכם זה מזה, ניתן לדעת רק בדיעבד מתי היה הביוץ. מכיוון שהמחזורים יכולים לנוע בין 21 ל-39 יום, מועד הביוץ יכול להשתרע על טווח נרחב של כשבועיים, החל מהיום השביעי במחזור של 21 יום וכלה ביום ה-25 במחזור של 39 יום.
רמזים לניבוי הביוץ באופן מקורב ניתן לעשות באמצעות:
חיזוי ביוץ באופן מדויק
זיהוי הביוץ אצל אישה המנסה להרות יכול להיעשות באמצעות בדיקת שתן ביתית המזהה את הזינוק בהורמון ה-LH המתרחש בין 12 ל-36 שעות לפני הביוץ.
אפשרות נוספת לזהות את מועד הביוץ היא באמצעות בדיקת אולטרה סאונד אצל רופא. בדיקה זו נחשבת לאמינה מאוד.
משפטו של טד בנדי
משפטו של טד בנדי (באנגלית: Extremely Wicked, Shockingly Evil and Vile) הוא סרט פשע ביוגרפי אמריקאי, המסופר מנקודת המבט של חברתו לשעבר של הרוצח הסדרתי טד בנדי, אליזבת קנדל. הסרט, שביים ג'ו ברלינג'ר על פי תסריט מאת מייקל ורוויי, מבוסס על ספר הזיכרונות של קנדל, The Phantom Prince: My Life with Ted Bundy ("נסיך הפנטום: חיי עם טד בנדי"). בסרט מככבים זאק אפרון כבנדי, לילי קולינס כקנדל, קאיה סקודלריו כאשתו של בנדי, קארול אן בון, וג'ון מלקוביץ' כאדוארד קווארט, השופט הראשי במשפטו של בנדי. שמו של הסרט בשפת המקור היא התייחסות לדבריו של קווארט על רציחותיו של בנדי בעודו דן אותו למוות: לדבריו, היו אלו מעשים "רעים באופן קיצוני, מרושעים בצורה מחרידה ומתועבים".
עלילה
בסיאטל של שנת 1969 פוגש הסטודנט למשפטים טד בנדי (זאק אפרון) את ליז קנדל (לילי קולינס), מזכירה ואם חד-הורית. השניים מתחילים לצאת, וטד עוזר לליז לגדל את הבת הצעירה שלה, מולי.
אישה צעירה בשם קארול דה-רונץ' (DaRonch) בוחרת את טד במסדר הזיהוי המשטרתי, בטענה כי הוא חטף ואיים להרוג אותה לפני שהיא הצליחה לברוח. טד שוחרר בערבות, וחוזר הביתה לליז - שכועסת לאחר קריאת מאמר עליו בעיתון. טד מסביר כי לקארול הוצגה תמונה שלו לפני מסדר הזיהוי, ולכן הוא נראה לה מוכר, והוא מאמין כי מפלילים אותו. לאחר משפט של ארבעה ימים, טד נמצא אשם בחטיפה בנסיבות מחמירות ונידון לשבת בין שנה ל-15 שנים בכלא מדינת יוטה (Utah State Prison).
כמה שבועות לאחר מכן מאשימות הרשויות בקולורדו את בנדי ברצח קארין קמפבל, והוא מועבר, כאסיר, לאספן בשנת 1977. ליז מסרבת להאמין שטד אשם, אבל האירועים מתחילים לגבות ממנה מחיר נפשי, והיא מתחילה לשתות אלכוהול באופן קבוע. באותו זמן בוחר טד בבית המשפט במחוז פיטקין לשמש עורך הדין של עצמו, וככזה, הוא פטור מללבוש אזיקים על ידיו או על רגליו. במהלך הפסקה בדיון המשפטי בורח טד מבית המשפט בקפיצה מחלון בקומה השנייה ורץ אל ההרים, אבל הוא נתפס לאחר שישה ימים.
ליז מבקרת את בנדי ומסיימת את הקשר הזוגי ביניהם. בהמשך, הוא נמלט שוב מתאו, לאחר שניסר חלקים מתקרת התא שלו. שתי נשים בבית אחווה נרצחות באוניברסיטת המדינה של פלורידה, ואחריהן מותקפות שתי נשים נוספות. לאחר שטד נעצר, הוא מנסה ליצור קשר עם ליז אבל היא דוחה אותו. נוצרת קבוצה של נשים שתומכות בו ומקוסמות ממנו, וחלקן אף טוענות שהן מאוהבות בו. ידידה ותיקה, קארול אן בון (קאיה סקודלריו), מבקרת את טד; היא מאמינה כי הוא חף מפשע ועוברת לפלורידה כדי להיות קרובה אליו.
לפני המשפט נערך משא ומתן על עסקת טיעון, שבמסגרתה יודה בנדי בהריגת שתי חברות האחווה, ליסה לוי ומרגרט באומן, ובהריגת קימברלי ליץ' בת ה-12, בתמורה למאסר של 75 שנות מאסר במקום עונש מוות, אבל הוא מסרב. טד וקארול אן מתקרבים זה לזה, והיא מבקרת אותו בקביעות. השניים מתחילים מערכת יחסים, אבל טד ממשיך לנסות ליצור קשר עם ליז, שעוקבת אחר המשפט שלו דרך הטלוויזיה. היא מרגישה אשמה על היותה האדם שנתן את שמו של טד לשלטונות סיאטל ב-1975. טד מציע מאוחר יותר נישואין לקארול אן, והם מתחתנים.
בבית המשפט נכללות עדויות פיזיות מרשיעות, ובהן התאמה בין יציקת גבס של שיניו של טד ובין רשמיהן של פציעות נשיכה על אחוריה של ליסה לוי. בתוך פחות משבע שעות מרשיע חבר המושבעים את טד ברציחתן של לוי ושל באומן, בשלושה סעיפים של ניסיון לרצח מדרגה ראשונה, ובשני סעיפים של פריצה. השופט אדוארד קווארט (ג'ון מלקוביץ') מטיל על בנדי עונש מוות באמצעות כיסא חשמלי, אך העונש לא בוצע מיד.
עשר שנים לאחר מכן, ליז מקבלת מכתב מטד ומבקרת אותו. היא תובעת מטד את האמת, אך הוא ממשיך להכחיש כל קשר לרציחות. לאחר מכן היא מראה לטד תצלום שנתן לה שוטר — תמונה של זירת פשע של אחד הקורבנות שלו כשראשה ערוף — וטד מודה שהוא ניסר את ראשה. ליז עוזבת את הכלא בהלם, אבל פוגשת בחוץ את בעלה החדש ואת בתם בת-העשרה, והיא מצהירה כי היא בסדר.
בסיום הסרט, מספרים צילומים ארכיוניים וטקסט על המסך כי בנדי הוצא להורג בינואר 1989, והוא בן 42. הוא התוודה על יותר מ-30 מעשי רצח ימים בודדים לפני כן, והאפר שלו פוזר בהרי קסקייד, שם הותיר שרידי קורבנות רבים.
שחקנים
את מולי קנדל, בתה של ליז, משחקות בגילאים שונים מייסי כרמוזינו, אווה אינמן, מורגן פייל וגרייס בלבו. הבמאי ג'ו ברלינג'ר והצלם ברנדון טרוסט עורכים הופעות קמע כמנחה וצלם שמראיינים את טד בקולורדו.
הפקה
הפרויקט נחשף בפסטיבל הסרטים של קאן ב-2017, עם זאק אפרון ככוכב הסרט, הרוצח הסדרתי טד בנדי. היוצר הדוקומנטרי ג'ו ברלינג'ר חתם על הסכם לביום הסרט. באוקטובר 2017 לוהקה לילי קולינס לשחק את חברתו של בנדי, אליזבת קנדל.
בחודש ינואר 2018 לוהק ג'ון מלקוביץ' כאדוארד קווארט, השופט בתיק של בנדי. ההפקה החלה ב-18 בינואר 2018 בקובינגטון שבקנטקי. אנג'לה סרפיאן, ג'פרי דונובן, גרייס ויקטוריה קוקס, קאיה סקודלריו, ג'ים פרסונס, היילי ג'ואל אוסמנט, דילן בייקר וטרי קיני הצטרפו לצוות השחקנים במהלך חודש ינואר, וגיטריסט וזמר להקת מטאליקה ג'יימס הטפילד לוהק בחודש פברואר.
לצד הסרט העלילתי, יצר ברלינג'ר סדרה דוקומנטרית שמורכבת משיחות עם בנדי שהוקלטו זמן קצר לפני הוצאתו להורג. הסדרה, "שיחות עם רוצח: הקַלטות של טד באנדי", משודרת אף היא בנטפליקס.
תגובות לסרט
באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes אחוז הביקורות החיוביות הוא 56%, זאת על בסיס 176 ביקורות, והדירוג הממוצע שלו הוא 5.75 מתוך 10. בקונצנזוס הביקורתי של האתר נכתב: "'משפטו של טד בנדי' מתעלה לעיתים קרובות על מגבלותיו הנרטיביות באמצעות כוחה של הצפייה במשחקו של זאק אפרון". באתר Metacritic קיבל הסרט ציון ממוצע משוקלל של 52 מתוך 100, בהתבסס על 31 מבקרים, המרמז על "ביקורות מעורבות או ממוצעת".
אוון גלייברמן ממגזין "וראייטי" שיבח את הופעתו של אפרון על דיוקו בתיאור בנדי, וכתב כי הסרט "לא חושף אותנו בכוח לזוועה של טד בנדי. הוא מראה לנו מספיק, שומר את הזוועה במקום שאליו היא שייכת, בנבכי הדמיון שלנו, שם היא נשארת מה שהיא צריכה להיות: כהה כמו חצות הלילה, והרבה יותר מדי מכדי שנבין אותה". איש "הגרדיאן" בנג'מין לי נתן לסרט שלושה מתוך חמישה כוכבים, ציין לשבח את אפרון, אבל קרא לסרט עצמו "דרמה חסרת עניין וברק". הוא מתח ביקורת על משחקה של קולינס, ואמר שהיא צומצמה לדמות שטוחה וחסרת ייחוד. עבור "וולצ'ר" כתבה אמילי יושידה ביקורת דומה: היא שיבחה את אפרון, אבל שנאה את שאר הסרט, ואמרה: "הסרט העלילתי של הבמאי התיעודי הוותיק ג'ו ברלינג'ר נראה כאילו הוא ניסה להיות הסיפור של הרוצח הסדרתי טד בנדי מסופר דרך עיניה של חברתו... אבל הסרט של ברלינג'ר נשאב לתוך האירועים הסנסציוניים שכבר הוצגו לציבור, ומבלה זמן כה רב ביצירת אותם אירועים מחדש, עד כי הפרספקטיבה נחלשת".
שמוליק דובדבני התייחס ב-ynet לסרט בחיוב, וכתב כי הוא חושף את "צדה הפרוורטי והרצחני של הגבריות הלבנה המבוססת". לסיכום כתב כי זהו "סרט שעוקבים אחריו בסקרנות". ב"הארץ" שיבח אורי קליין את משחקו של אפרון, וכתב כי אף שהסרט "אינו מבוים במיומנות יתרה", הוא מציג שאלות ואמירות מעניינות ביחס למעשיו של בנדי. תומר קמרלינג העניק לסרט ב-"Mako" שני כוכבים מתוך חמישה, וטען כי בעייתו של הסרט היא הניסיון להעלות את השאלה "אם האיש עשה את הדברים המיוחסים לו או שהוא קורבן תמים של מערכת החוק", אף שהוא הורשע ואשמתו מעולם לא הועמדה בספק.
אלכס אלירז
אלכס אלירז (14 באוקטובר 1914 – 16 בינואר 2004) היה אבי תורת הקליעה בישראל. מניח יסודות הקליעה והצליפה בצה"ל, היה אלוף ישראל ואלוף צה"ל בקליעה, ממציא "מכשיר אלירז" לתיאום כוונות.
ילדות ועלייה
אלכס אלירז נולד בשנת 1914 בשם אלכסנדר ילישביץ' ליעקב ולחיה, בכפר אוספנובקה שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). בגיל ארבע ניצל מפוגרום בעיירה לוגנסק. לאחר המהפכה, רכש אביו של אלכס (במסגרת "התוכנית הכלכלית החדשה", נא"פ, שהנהיג לנין) מכרה פחם, אותו ניהל בעיירה גורלובקה.
פעילות ביטחונית לפני קום המדינה
פעילותו הביטחונית החלה בהיותו בן 14 כאשר התגייס להגנה ושימש בתפקיד קשר. פעילות זו לא נפסקה עד פטירתו, בשנת 2004. בתקופת המאורעות, התגייס כנוטר למשטרה הבריטית ושימש כסמל גושי. הוא שירת כמפקד גוש גבעת חיים, עין החורש, כפר הרואה, אלישיב ומושב חוגלה. במקביל, שימש מפקד החבל מטעם ההגנה.
בשנת 1942 התגייס לצבא הבריטי במסגרת הגדודים העבריים (באפס), ועם הקמת הבריגדה היהודית, בשנת 1944, עבר לשרת בגדוד הראשון של הבריגדה, שם היה סמל הצלפים. לפני הכניסה לחזית באיטליה, מילא גם תפקיד של עוזר לסמג"ד בארגון ההדרכה. לאחר סיום המלחמה באירופה עסק, נוסף לתפקידי אבטחה אותם מילא הגדוד, בהדרכת טירונים שהגיעו לגדוד, ובעיקר בהברחת נשק של הצבא הבריטי לידי ההגנה. בשנת 1946, השתחרר מן הצבא הבריטי, והיה פעיל בהגנה במקום מגוריו בחולון. בשנת 1947 ארגן שם קורס קטן לאימון צלפים בהגנה. הוא השתתף אף בהגנה על חולון מפני הערבים, ונאסר על ידי אנשי צבא בריטים שבאו לעזור לערבים.
בסוף שנת 1947 נקרא, יחד עם עוד צלפים יוצאי הבריגדה, למפקדת מחלקת ההדרכה של ההגנה, שמוקמה בגבעת השלושה, להכין את התשתית לבית ספר לצלפים, והיה בין מייסדי בית הספר הראשון לצלפים שהוקם בכפר שמריהו. הקורס הראשון לצלפים בבית ספר זה נפתח ב-11 בינואר 1948. מפקד הקורס, שמונה על ידי ראש מחלקת ההדרכה, חיים לסקוב, היה יצחק בראון (שהיה מפקד כיתת הצלפים של הגדוד השני של הבריגדה) והמדריך הראשי היה אלכס אלירז.
שירותו במערכת הביטחון
בשל לחץ הקרבות ומחסור בלוחמים, הוחלט על השבתת בתי הספר המקצועיים, כדי להקים שתי חטיבות נוספות. אלירז מונה למפקד פלוגה בגדוד 91 בחטיבה 9 אולם, באותה עת, החליט ראש מחלקת ההדרכה דאז, האלוף אליהו בן חור, להקים מחדש את בתי הספר ובהם בית הספר לצלפים, ואלירז נדרש לחזור לכפר שמריהו. ראש מה"ד לא נעתר לבקשת אלירז להישאר עם פלוגתו, ואלירז הקים מחדש את בית הספר, לאחר שליקט את המדריכים מיחידות צה"ל השונות.
לאחר תום מלחמת העצמאות, בשנים 1950–1952, היה לנהג אוטובוס (וחבר קואפרטיב דרום יהודה ואחר כך אגד), כאשר שירת כמפקד גדוד חי"ר 106 במילואים. באותה שנה (1952) התגייס לשירות קבע בצה"ל, ושירת במחלקת פיקוח אימונים תחת פיקודו של דוד אלעזר. הוא למד לתעודת בגרות במסגרת הצבא, ולאחר שעמד בבחינות מונה לסגן מפקד חטיבה, תפקיד בו שירת בשנים 1954–1956.
בשנת 1956 גויס על ידי איסר הראל, ועבר לזמן מה מהצבא לשרת במוסד. לאחר מספר חודשי הכנה, נשלח לארגנטינה למשך שנה. בסוף 1957 חזר לישראל, נשלח ל"קורס מודיעין ממלכתי", ועסק בהקמת מחלקת הדרכה במוסד, בה שירת עד שנת 1963. שירת מטעם המוסד באיראן במשך שנה אחת, וסיים את שירותו בשנת 1964.
באזרחות ובמלחמת ששת הימים
עם סיום שירותו מילא תפקיד מנהל סניף ירושלים של חברת אבן וסיד (שהייתה חברה בת של סולל בונה), ושנה נוספת בפרויקט של פיתוח העיר טבריה בחברת רסקו. לאחר מכן התקרב שוב לתחום הביטחון, ניהל את מוזיאון בית הגדודים באביחיל, והשתתף בארגון כנס "יובל הגדודים העבריים".
לפני מלחמת ששת הימים התנדב אלירז, למרות גילו, 53 שנה, לשירות צבאי. הוא הועמד בראש יחידת הצלפים בירושלים ועסק גם באיפוס הרובים. הוא השתתף במלחמה עם הצלפים בירושלים, ונפצע פצעים קלים. מצב האיפוס הגרוע של הרובים שהוצאו במלחמה ממחסני החירום, הוביל את אלירז לרעיון של יצירת מכשיר שיאפשר תיאום מהיר של כוונות הרובים במחסני החירום (או בעת הוצאתם ממחסנים אלה).
לאחר מלחמת ששת הימים, פעל להעברת מוזיאון "בית הגדודים" למחלקת המוזיאונים של משרד הביטחון, במטרה להבטיח את המשכיות פעילותו. בשנת 1968, ניסה עם חברים, ללא הצלחה, עסקים פרטיים באתיופיה, הקים עמם מפעל מתכת בשתולה ומכר את חלקו לסוכנות.
פיתוח מכשיר "אלירז" וחזרה לביטחון
מיד לאחר מלחמת ששת הימים, פנה אלכס אלירז לחברת "אל-אופ", והציע לפתח מכשיר לתיאום כוונות של נשק קל על פי תכנונו. הצעתו נענתה בחיוב ופיתוח המכשיר, שארך כשש שנים, הסתיים סמוך למלחמת יום כיפור. המכשיר לתיאום כוונות (המכונה בטעות גם "איפוס יבש") של נשק קל נקרא בשם "אלירז". המכשיר מאפשר לתאם את כוונותיו של כלי הנשק לקנה, ובכך לצמצם את משך זמן האיפוס הנדרש, ואת כמות התחמושת הנצרכת בתהליך. אם לא מתבצע איפוס לכלי הנשק, כגון במקרה חירום של יציאה לפעילות מיד לאחר קבלת הנשק ממחסן החירום, מגביר תיאום הכוונות את מידת דיוקו של הנשק הבלתי מאופס.
לקראת המלחמה נמצאו כבר שלושה דגמים פועלים של מכשיר האיפוס, וסדרת מכשירים נמצאה על קו הייצור במפעל אל-אופ. עוד לפני מלחמת יום כיפור, הציע לראש מחלקת ההדרכה דאז, האלוף יקותיאל אדם, לשנות את שיטת הירי בצה"ל משיטת "אש קרב" המחייבת שינוי כיוון הירי בטווחים שונים לשיטת "אש סער" על פיה מכוון החייל את האש למרכז הדמות שהוא רואה (מטווח 0 לטווח 350 מטר, שהם הטווחים המעשיים בהם נתקלים בקרב). הוא פעל להטמעת שיטה זו בצה"ל לאחר המלחמה, והיא נכללה בשנת 1975 גם בספרו "חזור ולמד לקלוע".
בשנת 1973, עם פרוץ מלחמת יום כיפור, התייצב לשירות בצה"ל ועסק בתיאום כוונות של כלי נשק בגולן ובחזית הדרום. לאחר שירות קבע של 5 חודשים, התקבל כאזרח עובד צה"ל בחוזה מיוחד במחלקת ההדרכה, לשם כתיבת ספרי הדרכה בתורת הקליעה באקדח ולנשקים החדשים שהתקבלו, רובה הגליל ורובה M16.
בשנת 1975 עם גמר פעילותו במחלקת ההדרכה של צה"ל, התגייס למשטרת ישראל כ"קצין קליעה ארצי", שם שירת שנתיים ימים והקים את "ענף הקליעה" במחלקת ההדרכה של המטה הארצי. לאחר מכן חזר לשרת במחלקת ההדרכה של צה"ל למשך שנה, במהלכה השתתף במבצע ליטני בנגמ"ש של יורם יאיר.
לאחר מכן, בשנת 1978, פעל לחיפוש טלסקופ כיוון לצלפים, ועבר לשמש כיועץ לחברת כור-סחר, תפקיד בו החזיק בהמשך חייו. אלירז הציע לכור-סחר, לפתח ביפן טלסקופ צלפים, המותאם במיוחד לצה"ל, במסגרת מפעל המתמחה בייצור טלסקופים. הוא נשלח ליפן לתכנון הטלסקופ (שכונה לאחר מכן "נמרוד"), אשר שירת את צה"ל בשנים 1980–1996.
פעילות לקידום ענפי הקליעה בישראל
מאחר שהקליעה הספורטיבית עשויה לסייע בשיפור רמת הקליעה גם בצבא, הגיש אלכס אלירז לראש מחלקת הדרכה (מה"ד) של צה"ל דאז, חיים לסקוב, עוד בספטמבר 1949, מסמך בנושא זה. לאחר מכן, נשלח מטעם מה"ד לשווייץ ללמוד את מערך הקליעה במילואים שם, וללמוד במקביל גם את נושא הקליעה הספורטיבית. במסגרת שליחותו, נפגש עם אישים מרכזיים בתחומי הקליעה הצבאית והספורטיבית ולמד, בין השאר, בקורס אישי מרוכז אצל קרל צימרמן, אלוף העולם בקליעה לשעבר. לפני נסיעה זו, עברת את שמו מילישביץ לאלירז, וכאשר חזר לישראל הביא עמו, נוסף לידע שרכש, גם ציוד קליעה חדיש.
בישראל הוא ארגן את "ועדת הקליעה" ועמד בראשה בשנים 1949–1956. בתקופת שירותו בארגנטינה, קשר קשרים עם התאחדות הקליעה שם וארגן, לראשונה, תחרות דואר בקליעה בין נבחרות ארגנטינה וישראל (גברים ונשים). על התחרויות פיקחו מטעם הצדדים קונסול ארגנטינה (בישראל) ואלכס אלירז (בארגנטינה). אלירז אף השתתף כקלע מטעם ישראל באולימפיאדת הלסינקי (1952), ובאליפות העולם בקליעה במוסקבה (1958). במכביה הרביעית (1953) זכה במקום ראשון בקליעה ברובה חופשי (300 מטר שכיבה ו-300 מטר כריעה) ובתחרות ארצית של צה"ל זכה במקום ראשון בקליעה ברובה שירות.
בית הספר לקציני ים עכו
בית ספר הימי לפיקוד ומנהיגות קציני ים עכו ע"ש כ"ג יורדי הסירה הוא כפר נוער במסגרת המנהל לחינוך התיישבותי, הכולל בית ספר ימי תיכוני, מכללה טכנית ופנימייה, המלמד, מחנך ומכשיר את הנוער בנים ובנות לתפקידי מנהיגות מקצועית בים ובחוף.
מידע
בשנת הלימודים תשע"ט לומדים בו כ-450 תלמידים ותלמידות הנקראים קדטים. כתה א' המקבילה ל-ט' בתיכון. בכתה ב' המקבילה לי' בתיכון נחלקים לפי בחירתם לחמש מגמות לימוד: מערכות הנדסה ימיות, אלקטרוניקה, שייט, ספורט ימי ומדעי הים. ומסיימים בכתה ד' המקבילה לי"ב תיכון. הקדטים יכולים לבחור בלימודי המשך י"ג - י"ד במכללה הטכנית לתואר הנדסאי.
ההכשרה למנהיגות נעשית בדרך של ניהול עצמי. התלמידים נקראים 'קדטים' מנהלים את שגרת החיים בבית הספר בפיקוח מרוחק של הסגל. נתוני ההרשמה לבית הספר עולים על יכולת האכלוס.
מותג איכות
בית הספר מציג נתוני הצלחה של הבוגרים בשנים האחרונות: 90% בעלי הסמכה להשטת כלי שיט. 87% משרתים בתפקידי פיקוד בצה"ל. 86% זכאות לתעודת בגרות. 50% ממשיכים במכללה הטכנית ורוכשים הסמכה כטכנאי במקצועות מכונה ואלקטרוניקה.
כמו בעבר קיימת שאיפה שהמושג "קציני ים" ימשיך להיות "מותג איכות". הבוגרים יהיו אנשים נבונים יעילים ואמינים שאפשר לסמוך עליהם.
הרשמה ומיון
הרשמת תלמידים חדשים נעשית במהלך השנה. נתוני ההרשמה לבית הספר עולים בהרבה על יכולת האכלוס של הפנימייה ומתקיים מיון. הדרישה היא לבוגרי 8 או 9 כיתות לימוד עם ציונים חיוביים בכל המקצועות. נתוני בריאות טובים. המועמד נדרש להציג אישור לימודים מבית ספרו, תעודת גמר של שנה קודמת ותעודת שליש/מחצית של השנה הנוכחית. סיפור קורות חיים והסבר לבחירה בבית הספר קציני ים.
המועמד יוזמן למבדקי מיון במתמטיקה, אנגלית ומבדקים פסיכוטכניים. מועמד שעבר בהצלחה את מבדקי המיון יידרשו לעבור בדיקות רפואיות להתאמה לבית הספר ולחיים בפנימייה. המועמדים מתקבלים לכיתה ט' ונקראים "אליפים".
מועמדים שסיימו 9 שנות לימוד מתקבלים לכיתה י' נקראים "באליפים" בהגדרת בית הספר, עוברים בחופשת הקיץ שלפני תחילת הלימודים, סדרת השתלבות שנמשכת כשבוע ימים.
תקציב ושכר לימוד
תקציב בית הספר לשנת 2018 עמד על כ 40 מיליון ש"ח. עיקר המימון מגיע מממשלת ישראל. איזון בין הצרכים והאמצעים מהווה עיסוק מתמשך למנהל בית הספר.
הסכום השנתי לקדט יכול להגיע ל-30 אלף ש"ח. אך רק כ-10% מההורים משלמים מחיר מלא. למרבית המשפחות מחושב התשלום בהנחה לפי קריטריון היישוב ויכולת המשפחה.
פרויקט יזמים צעירים
יזמים צעירים ישראל הוקמה כעמותה בשנת 1998 בבית הספר על ידי המדריך יעקב דיכטנברג.
מסע ישראלי
כל שנה מקיימת מחלקה ג' מסע ישראלי. מטרות המסע הן: חיזוק הקשר למורשת/עם/מדינה/ארץ ישראל מתוך חשיפת שורשים בארץ תוך כדי מעורבות אישית. חיבור לארץ ישראל כבית וכמולדת וכגורם מאחד לכל יהודי באשר הוא. חיבור לתנ"ך, כספר המהווה תשתית רוחנית, מוסרית וערכית של עם ישראל מהעבר ועד היום; הבנת משמעות להיות חוליה ברצף הדורות והתייחסות למקומם על רצף זה.
במסע שאורך שבוע ימים בתנאים משתנים, עוברים הקדטים תהליך למידה עצמית תוך התנסות חווייתית בשיח מעגלי: אני, הקבוצה, הקהילה, העם, המולדת והיהדות. המסלול כולל בין היתר: טקס פתיחה בחניון נקרות במצפה רמון, הליכה בנחל גוונים, יום ניווט והתנדבות בקהילה בערד, סיור בהר הרצל ופעילות ברובע היהודי בירושלים.
בית הספר הימי בחיפה
בשנת 1936 יזם מנהל בסמ"ת ד"ר שלמה ברדין, פתיחה של מגמה ימית בהסתמך על המבנה הקיים של בסמ"ת, אשר הוא היה מנהלו. בוועידת הליגה הימית העברית שהתקיימה ביוני 1937 הציג ברדין את הצורך בבית הספר. כחלק מהתעוררות היישוב לכיבוש הים והעבודה העברית. ב-18 באוקטובר 1938 הוקם על פי חזונו של ד"ר ברדין, בית ספר חדש בתוך מתחם בית הספר המקצועי, בהדר הכרמל. בית הספר פעל תחת אותה הנהלה, ונקרא "בית הספר הימי על יד הטכניון העברי בחיפה" ובאנגלית Haifa Nautical School. בעת הפתיחה חולקה לכל הנאספים סיכות עם סמל החבל הימי.
סיסמת בית הספר בעת פתיחתו הייתה.
סגל בית הספר
מנהלו הראשון של בית הספר הימי היה ד"ר שלמה ברדין וכעבור כשנה החליפו ד"ר גרשון אהרוני. מנהל מגמת השיט שתפקד גם כאחראי למשמעת, היה קפטן רוברט סטיבנסון מילר קצין בריטי בדרגת לפטננט ממילואי הצי המלכותי הבריטי שנשא דרגת רב חובל בצי המסחרי הבריטי. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חזר לצי, סגנו הרברט נתן גרינבלט מילא את מקומו עד שנכנס זאב הים (רב חובל). את השיט המעשי הדריכו שמואל טנקוס, מילה ברנר ויעקב אגייב. כמנהל ההוראה שימש אברהם דוד. כמזכיר בית הספר שימש סול אדלר.
פעילות
בהקמת בית הספר נטלו חלק שלושה גופים: המחלקה הימית של הסוכנות היהודית, הטכניון והחבל הימי לישראל. הוגיו ומייסדיו ביקשו להקים "בית אולפנא לחינוך קציני-ים עבריים, בעלי רמה מקצועית והשכלה כללית מקיפה, חדורי רצון ולהט חלוצי להקדיש את עמלם ומרצם למען תחיית הימאות העברית, קידומה וביסוסה". בית הספר שכן בחצר הטכניון בהדר הכרמל, ואת שיעורי השיט ערכו התלמידים בנמל חיפה.
במחזור הראשון היו ארבע מגמות: שייט, מכונה, בנין סירות ומפעילי רדיו. מגמת בניית סירות ירדה כבר במחזור השני. מגמת מפעילי רדיו התקיימה בשלושת המחזורים הראשונים ונסגרה. באותה תקופה, נקבע שהשירות בצי הסוחר פוטר משירות חובה בצה"ל. הקדטים במגמת השייט למדו שלוש שנים, עלו לים ולאחר תקופה קצרה הוסמכו לקצין משמרת גשר - קצין שלישי. הקדטים במגמת מכונה למדו 4 שנים ועברו לצי הסוחר ולאחר תקופה קצרה הוסמכו כקציני משמרת מכונה.
כלי שיט
כבית ספר ימי היה חשוב לתרגל את הקדטים בהפלגה בים ותפעול כלי שיט. מנהלי בית הספר ראו צורך בהפלגות בים ככלי חינוכי מדרגה ראשונה. בתחילה השתמשו בסירות האגודות הימיות בנמל חיפה.
מיד לאחר הקמת בית הספר, תרם לו ד"ר זליגמן, נדבן יהודי מבריטניה, אוניית מפרשים תלת-תרנית שנשאה את השם "קאפ פילאר". האונייה בגודל 395 טון השלימה מסע סביב העולם ונמצאה בבריטניה. ד"ר ברדין יצא לאנגליה לפקח על ההכנות. נבחרו 8 קדטים שיצטרפו לצוות. ב-1 בספטמבר 1939 פרצה מלחמת העולם השנייה והכנות להשטה בוטלו והאנייה נשארה בהמתנה בבריטניה. כאשר נגמרה מלחמת העולם נבדקה האונייה ונמצא כי בשנות המלחמה העלתה זקן וגידולים ימיים והכשרתה להפלגות תהיה יקרה.
כלי שיט גדולים של בית הספר היו "ארלוזורוב", ספינת האימונים של הפועל חיפה, ו"פיניצה" ממועדון שייטים כרמל.
הכשרת אנשי הפלי"ם
אוניות המעפילים היו מאוישות בצוות מקצועי שהיה צוות זר. הוברר שיש צורך שבין מלווי האוניות יהיה בעל מקצוע הבקיא באמצעי ההנעה ומערכות ההשטה של הספינות. לצורך הכשרת בעלי מקצוע כאלה נפתח בבית הספר המקצועי טיץ בקיבוץ יגור קורס למכונאות ימית, והנושאים העיוניים נלמדו בבית הספר בסמ"ת בחיפה.
בתחילת שנת 1945 התקיים קורס חובלים ראשון של הפלי"ם בבית הספר הימי בחיפה בקורס שארך שישה חודשים הוקנה ידע תאורטי ומעשי בהשטת אוניות ברמה של חובל שני בצי הסוחר. כן הוחדרו נושאי ההעפלה והיחס למעפילים. המדריך הראשי בקורס היה שמואל טנקוס. אחד החניכים בו היה אברהם זכאי שנעשה מפקד ראשון של הפלי"ם. נערכו 5 קורסים ברצף בהם הוכשרו כ-80 חניכים. בוגרי קורס חובלים של הפלי"ם היו נכונים ליציאה מחוץ לארץ ישראל, למפגש עם העולים פליטי השואה, להכנת אוניות לקליטתם, להפלגה ים והורדת העולים בחוף.
הקדטים במגמת מפעילי רדיו משלושת המחזורים הראשונים הצטרפו לגדעונים ותרמו רבות להצלחת מפעלי ההעפלה. ביניהם יואש צידון.
ועד הנאמנים
קבוצת מקימי בית הספר הימי בחרה את עצמה כ"ועד הנאמנים" - גוף שפעל להנחית בית הספר וחשוב מכל למצוא לו מימון. חברי הוועד הראשונים היו: ד"ר סולובייטשיק יו"ר, בן נחום ואבא חושי מטעם החבל הימי לישראל. ד"ר שלמה קפלנסקי וד"ר שלמה ברדין מטעם הטכניון. מנהל הטכניון, מטעם הסוכנות היהודית: יצחק גרינבאום, בר-כוכבא מאירוביץ ו ד"ר נפתלי וידרא.
תקופת אנריקו לוי
ב-4 בספטמבר 1951 קיבל רב חובל אנריקו לוי את ניהול בית הספר הימי. לוי בוגר אקדמיה ימית בוונציה ניתב את בית הספר לעצמאות. תוך חודש מתחילת כהונתו הגיש הצעה לשדרוג בית הספר לבית ספר עצמאי שיתנהל באניית אימונים ומגורים שתעגון דרך קבע בנמל חיפה. התוכנית לא התקבלה מחשש שתחזוקת האנייה תיעשה על חשבון ההכשרה והלימודים.
הייתה זו תקופת הרחבה לצי הסוחר הישראלי במסגרת הסכם השילומים התקבלו אניות מגרמניה ונוצר צורך בקציני ים וצוותים לאיושן. גם בחיל הים הישראלי נעשתה הערכת הצרכים בקציני ים. והמסקנה הראשונית הייתה לקיים הכשרה משותפת לשירות בים לצי הסוחר ולחיל הים. בחודש אפריל 1952, מונתה ועדה משותפת לחיל הים בראשות קצין ההדרכה, סא"ל שלמה אראל, והנהלת בית הספר. שהגישה את תוכניתה ביוני 1952 לשלב הכשרה הצבאית בפעילות בית הספר. הוועדה ביקשה לבדוק את מוכנות בית הספר ליצור את טיפוס הקצין הימי הישראלי אשר יהיה, בין היתר,.
הוועדה הגישה הצעה לתוכנית לימוד בת חמש שנים, כשהשנה האחרונה נלמדת במסגרת שירות החובה. ההשכלה משלבת לימודי בגרות במגמה ריאלית, עם מקצועות ימיים ברמה של קצין שני בסיפון, וקצין מכונה שני. הציעה כי כל החניכים יעברו קורס קצינים בסיסי במסגרת בית הספר ויוכלו להשתמש במתקני חיל הים לצורכי אימונים. ההצעה התקבלה.
אנריקו לוי וסגל בית הספר חיפשו מקום והגיעו למפרץ עכו. כאן גילו רצועת חוף ארוכה יחסית ממזרח למערב שאינה מושפעת מגלי חוף בכל כיווני הרוחות. ראש העיר עכו יוסף גדיש תמך ותרם את גן העיר ובניני תחנת הרכבת שעמדו ללא שימוש. בשנת 1954 נפרד בית הספר מהטכניון ועבר למשכנו הנוכחי בחוף עכו. בית הספר קיבל מעמד ממלכתי תחת משרד החינוך, משרד הביטחון ומשרד התחבורה. שמו החדש "בית הספר לקציני ים עכו". השם בנוסח הלועזי השתנה מ ל. המחזור שהחל את לימודיו בשנת הלימודים תשי"ג בחיפה הוגדר כמחזור א' של בית הספר המשודרג. למד שנתיים בעכו והצטרף לקורס חובלים ה' בחיל הים. הסמכתו ב-7 בדצמבר 1957 ציינה את התפוקה הראשונה מבית הספר המשודרג.
עיצוב המנהיגות הימית
הנהלת בית הספר סגל ההוראה ומדריכי הפנימיה עבדו במתואם ושאפו ליצור קצין ים שיהיה: בעל ידע מקצועי, יפגין דוגמה אישית ויתפקד ביחסי אנוש בריאים בצוות ובהיררכיה פיקודית. לשם כך נקבעה תוכנית לימודים ותקנון מפורט להתנהלות נכונה. המורים והמדריכים השקיעו תשומת לב רבה והקפדה על פרטים וכך הנחילו צורת חשיבה לקדטים.
הקנית הידע המקצועי
תוכן הלימודים הלימודים נערכו התוכנית הנדרשת לבגרות מגמה ריאלית. לימודי השפה האנגלית לפי ספר Tha Sea Around Us שנכתב על ידי Rachel Carson וכלל מידע רב על המתרחש בעולם המים. בניגוד לבתי ספר תיכון רגילים לא נלמדה שפה שלישית.
מיקוד - בלימודי השפה העברית נדרשו הקדטים למיקוד ובהירות לסכם נושא בחיבור בגודל דף אחד.
ציוני מבחנים פורסמו דרך קבע בלוח המודעות. לעידוד התלמידים המתקדמים ודרבון האחרים.
'בלימודים המעשיים בבית המלאכה תורגלו הקדטים בשנה הראשונה בעבודת שיוף ידני של ריבוע מתכת. השיוף נמשך משיעור לשיעור והריבוע הולך וקטן. בדיעבד הוברר כי נרכש הרגל של סידור הכלים הנחוצים לפני העבודה והחזרתם למקומם הקבוע לאחריה. נרכש הרגל של התחלה וסיום בשולחן נקי.
שיט בסירות צריף הסירות נבנה בפינה המערבית של חוף בית הספר. האזור מוגן מהרוח המערבית השלטת. מספר סירות פח שהורדו מאניות ונרכשו שלוש סירות מדגם 'לווייתנית'. לא היה מזח עגינה ושיעור השיט כלל הורדה והרמה מהמים בדחיפה על צינורות. כך נרטבים עד המותניים לפני השיעור. לימים קבעו בגדים מיוחדים לשיט אשר לא מנעות את ההרטבה.
שחייה בים – כושר השחיה מקנה ביטחון בסיסי לשיט בים. חוף הים של בית הספר אפשר מגע רב ובלתי אמצעי עם הים. אימוני שחייה היו חלק חשוב בהכשרת הקדטים. כל הזדמנות יורדים לחוף ושוחים עד ל'אי הזבובים' בפתח נמל עכו. פעם בשנה נעשה משחה חומות עכו ירידה למים מול משטרת עכו ושחייה רגילה ללא טלפיים או חגורת הצלה עד חוף בית הספר.
בניית הדוגמה האישית
החדרת הדרך הנכונה לביצוע נעשתה בשילוב של פעולות ובעיקרן תשומת לב והקפדה על הצורה שבה מתבצעות הפעולות. הדוגמה אישית שולבה בטיפוח גאווה של קדט על עצמו ועל בית הספר. פניה מכבדת הקדמת המילה 'קדט' ושם המשפחה. מרבית התלמידים המונח קדט היה חדש. עד מהרה התברר כי הזכויות בו הן בעיקר עתידיות כאשר יוסמך לקצונה. החובות לעומת זה החובות קיבלו ביטוי מיידי מול הקדט ניצבו דרישות רבות.
כובע הקצינים - האביזר החשוב ביותר לבנית תדמית התלמידים, כצוערים השואפים למנהיגות ימית. מנהג חבישת כובע קצינים לצוערים מקובל במרבית מוסדות הכשרת הקצונה בעולם. חבישת כובע הקצינים החלה עם פתיחת בית הספר הימי בחיפה.
כובע ציפה לבנה מעל מצחיה שחורה ובמרכז הסמל היווה חלק עיקרי במדי בית הספר, נחבש משנת הלימודים השנייה שימש את הקדטים במשך שלוש שנים עד טקס הסיום. הכובע נחבש כל היום למעט בזמן השיעורים והארוחות. לחופשות שהיו פעמים בשבוע ולחופשה חודשית. חבישת הכובע בנתה לנערים הצעירים שפת גוף אסרטיבית מעוררת כבוד. המצחיה מחייבת להרים את הראש לזקוף את הגב. כך להביט בעיניים מול אחרים ולהקרין חשיבות עצמית. בתחילת שנות התשעים בתקופת זאב אלמוג (אברוצקי) נדחתה חבישת כובע הקצינים רק במהלך השנה הרביעית. קדטים בשלוש השנים הראשונות קיבלו כומתה המשדרת משמעת בעת חבישתה אך בדרך כלל אינה נחבשת.
חבישת כובע הקצינים כיום נעשית בתחומי בית הספר במסדר בוקר ואירועים מיוחדים ואינה נדרשת בחופשות. הופעת הקדטים נפגמת, אין השפעה על יציבת הגוף והתדמית העצמית נמוכה.
מדים לבנים הקדטים בבית הספר לבשו מדים לבנים כל שבת ואף יצאו כך לחופשות. המדים הלבנים משכו תשומת לב והקדט ידע שהוא מייצג את בית הספר. כדי לשמור על המדים נמנעו מלהתחכך בעמודים ועצים והתיישבו רק במקומות נקיים. המדים הלבנים חייבו התנהגות ראויה, יצרו מודעות עצמית גבוהה והוו פרסום יעיל להרשמת תלמידים חדשים. בשנות ה-2000 צומצם המנהג של לבישת מדים לבנים, ונשמר רק בטקסים ואירועים מיוחדים. ההשפעה הטבה על התדמית העצמית והחיצונית נפגמה.
עמידה בזמנים - הקפדה שכל ביצוע יתחיל בדיוק בזמן הנקוב לו. חזרה מחופשה חודשית יום א' עד שעה 12:00. חזרה מחופשה שבועית עד 22:00. סדר יום מחייב 05:50 השכמה 6:00 התעמלות בוקר המסתיימת ברחיצה בים. 7:00 ארוחת בוקר. מסדר בוקר - 07:30, תחילת לימודים - 08:00, ו-21:30 כיבוי אורות למחלקות א וב 22:00 למחלקות ג' וד'.
כל ארוחה טקס – נימוסי שולחן: מהיום הראשון בכיתה א' אכילה בסכין ומזלג, יושבים במקומות קבועים ומתחילים יחד. שקט מלא אין דיבורים והזזת הכיסאות בהרמה ולא בגרירה רועשת.
נקודות שליליות – המשמעת נתפסה ככלי עיקרי לבניית הדוגמה האישית. בתקנון נקבעה טבלת עבירות וכמות הנקודות השליליות שיחויב מי שעובר אותן. שיטת הנקודות השליליות הייתה מקובלת בבתי הספר לקצינים בצי ארצות הברית. רשימת הקדטים עם הנקודות שנצברו פורסמה כל חודש על לוח המודעות הראשי. איום מפורש שמי שיעבור 100 נקודות יאלץ לעזוב את בית הספר. קדט שצבר לחובתו 50 נקודות יוזמנו הוריו לשיחת התרעה עם המנהל על מנת להעמיד אותם על חומרת המצב.
יחסי צוות
מגורים משותפים המגורים בבית הספר היו צפופים ביותר 10 בחדר בבניין הישן ואולם שינה כללי בבניין המגורים החדש. מיטות קומתיים שדרשו סידור אחיד ומתיחה ועברו ביקורת יומית. ארונות אישיים ללא דלתות רוחב 60 ס"מ בסידור אחיד. אמון מוחלט שקדט לא יגע בדברים של קדט אחר. חדרי השירותים עם כיסא ודלת נפרדת. אך המקלחות באולם משותף עם מחיצות חלקיות. עם הזמן שודרגו המגורים ל-4 בחדר ושירותים ומקלחת צמודים לחדר.
קדטים בתפקיד תרגול ומבחן ניהול עצמי מהמחלקה העליונה קדט בכיר 'משיט' בכיתה ג' 'שליש' כשהמדריך בפיקוח רחוק. מכיתה ב' קדט תורן כיתתי, מכיתה ג' קדט מחלקתי לכיתה א' קדט משמרת יומי.
תרגילי סדר תרגילי סדר כשלעצמם אינם נחוצים לתפקודו צוות כלי שיט מודרני. עם זאת הם מהווים חלון ראווה בהרבה בתי ספר ימיים בעולם. התרגילים נותנים הזדמנות לביצוע משותף והצגה מתואמת. תרגילי הסדר היוו חלק מתוכנית הלימודים. הביצוע הקבוצתי שהחל על ידי מדריך מתרגל ועבר קדט היווה פעילות צוותית שהרימה את המורל ויצרה גאוות יחידה. השולחן כצוות שולחן בחדר האוכל כלל 10 מקומות קבועים ותיפקד כצוות היררכי. עם קדט מהמחלקה העליונה כאחראי שולחן ושנים שלושה מכל מחזור במקומות קבועים. בשבוע הראשון למדו החניכים לאכול בנימוסי שולחן אירופים. הארוחה נעשתה כטקס שכל בית הספר היה מתחיל יחד.
אלימות מוסדרת
רב חובל אנריקו לוי ידע מניסיונו שהחיים בקרב הימאים אינם גן שושנים. לעיתים מתפתחות קטטות והקצין הימי אינו יכול להתחמק ואסור לו להפגין פחד. על כן מריבות תלמידים, גם סתם הוצאת עודף מרץ, הוסדרו בקרב הוגן. היו קרבות אגרוף בידיים חשופות אחד על אחד בדרך כלל על חוף הים. עם השתלטות משרד החינוך נעלם המנהג כליל.
פעילות קיץ
בחופש הקיץ הייתה פעילות רבה לקדטים. מסיימי שנה א' עברו סדרת שדאות צבאית כעין טירונות שהכשירה אותם לשאת נשק רובה צ'כי. מסיימי כיתות ב' וג' הפליגו במזרח הים התיכון על פריגטות ומשחתות חיל הים. תרגלו משמרות גשר ומכונה ועסקו בעבודות כאנשי צוות. מסיימי שנה ד' הפליגו באנית סוחר וביקרו בנמלי צפון אירופה.
ביקורת והערכה
תשומת לב המדריכים קיבלה את ביטויה לא רק בנקודות השליליות. הביצוע הנכון בסגנון הראוי הוחדרו למנטליות של בני המחזור. הידיעה כי אין ויתורים מצד המדריכים הופנמה אצל הקדטים. העצלות הטבעית הומרה ליעילות. כאשר כל פעולה נדרשת מבוצעת כמה שיותר מהר עם כמה שפחות תנועות.