cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שעות מתות
סיפור העלילה
נועם מקבל צו קריאה לשירות מילואים, כשהוא מגלה כי הוא היחיד מהגדוד שזומן למילואים, וההוראה הגיעה ישירות מקצין רפואה ראשי, עמו היה לו עימות בהיותו חובש בשירותו הסדיר. נועם מתעמת עם הקרפ"ר ומשתחרר ממילואים. בהגיעו הביתה המתינה לו ניידת ומסתבר שמטופלת הגישה נגדו תלונה על הטרדה מינית. בדיון המעצר התגלה כי זו מתלוננת סדרתית והוא שוחרר מהמעצר.
נועם פונה לעזרת ד"ר הלפרין שהיה המרדים בניתוח של עידו מלול, ומבקש ממנו לברר על התרופה. ד"ר הלפרין, העובד בחברת "ישראפארם", שמפתחת גסטרוקסין, מצליח לגלות בעזרת מזכירתו, נאווה, כי התרופה נכשלה בבדיקה הראשונה שנערכה לה, אולם הצליחה בשלוש הבדיקות הבאות. הוא יוצר קשר עם יעל לוי, עובדת לשעבר של "ישראפארם" שביצעה את הבדיקות ומבקש ממנה לעזור לו בחקירה. מנהלי "ישראפארם", העוקבים אחר החקירה של נועם, שולחים את ד"ר הלפרין לכנס בארצות הברית ופורצים לדירתה של יעל בניסיון לאתר את טופס הבדיקה של התרופה. יעל מצליחה לסרוק את הטופס ומעבירה עותק לנועם וחשדו גובר.
על פי בקשת ראש הממשלה מתכנסים רוזן, קפלן ובקרמן. שם מסתבר כי בהוראת האמריקאים נסגרה חברת "ישראטק". כאשר החברה נסגרה לקחו אנשיה את כל הציוד והמכשירים אתם. נותרה במקום רק חבילה אחת של פרבן, חומר המשמש למלא נפח בתרופות. חבילה זו הגיעה לישראמד ושימש בייצור התרופה גסטרוקסין. החומר, למרות שהוא נייטרלי - עבר שינוי. ייתכן וכתוצאה מקרינה רדיואקטיבית שספג.
בינתיים, בת אחותה של יעל נחטפת ואנריקה בייליס נמצא ללא רוח חיים על חוף ימה של הרצליה. נועם נחקר כחשוד ברצח אך הוא מצליח לשכנע את החוקר בחפותו. קפלן מחליט לשתף פעולה ולהיות עד מדינה וכתוצאה מכך רוזן נעצר ונפטר במעצר. בסוף הסיפור, נפגש נועם עם הראל, עובד בכיר בחברה לאבטחת מתקנים. נועם מתחקר את הראל ללא תוצאות. בזמן החקירה, יעל מגיעה לביתו של נועם ותוך עינויים מצליחה להוציא מהראל הודאה שהוא זה שחטף ורצח את בת אחותה. היא הורגת אותו ולמרות הצעתו של נועם היא מחליטה לעמוד מאחורי המעשה. נועם מבין שרוזן, האיש העומד בראש החברה לאבטחת מתקנים הוא האיש שהיה אחראי לניסיונות ההתנקשות בו, שנעשו על מנת להגן על ישראטק, חברה בת לכאורה של "ישראפארם", אשר עסקה בפיתוח אמצעי לחימה כימיים וביולוגיים לשם הגנת המדינה.
יעל נשלחת לשנתיים בכלא ונועם עובר בהצלחה את בחינות ההסמכה והופך למנתח בכיר בבית החולים תל השומר.
שלמה שלם
הרב שלמה שלם בן חיים יחיאל כהן (בכתב לטיני: Solomon Salem; 1705, אדירנה, האימפריה העות'מאנית - 1781, אמסטרדם, הולנד) היה הרב הראשי של יהודי וידין, יהודי סופיה, יהודי בלגרד והקהילה הפורטוגזית של אמסטרדם.
קורות חייו
שלמה בן יחיאל שלם נולד באדירנה, שם למד אצל הרב אליעזר נחום ואצל הרב רפאל יעקב אברהם גירון. כיהן כרב הראשי של יהודי וידין וב-1740 נתמנה לרב הראשי של יהודי סופיה לאחר פטירתו של קודמו הרב דניאל דוד אשטרוג. ב-1752 הגיע הרב שלם לבלגרד לצורך מנוחת החלמה. בעת הגעתו הייתה הקהילה ללא רב ראשי לאחר עזיבתו של הרב נתן גינצבורג. פרנסי הקהילה ונכבדיה פנו אל הרב שלם בבקשה שיכהן כרב הראשי. הרב נאות בתנאי שיוכל לצאת מבלגרד לערים שונות לצורך הדפסה ופרסום חיבוריו. לאחר מינויו השיא את בתו לדוד בנו של ראש הקהל דוד רוּסוֹ.
הרב שלם נעדר מבלגרד לתקופות ממושכות ולא התפנה לטפל בענייני הקהילה. ב-1761 התיישב באמסטרדם ומונה לרב הקהילה הפורטוגזית. הרב שלם סירב לוותר על תואר הרב הראשי של בלגרד, והמשיך לקבל משכורת מהקהילה, אף על פי שלא שב לבלגרד. הרב דוד פארדו התמנה לממלא מקום הרב הראשי של בלגרד, אך עזב לסרייבו, מאחר שלא ניתן היה למנותו לרב הראשי כל עוד הרב שלמה שלם היה בחיים. במהלך תקופת כהונתו של הרב שלם באמסטרדם התפרסמו כתביו "שונה הלכות" ו"לב שלם".
בשנת תקל"ח החיד"א שהה בקהילת אמסטרדם, ובחיבורו מעגל טוב מתאר שיחות שניהל עם הרב שלם, וכותב תמצית של חמישה דרושים ששמע ממנו.
הרב שלמה בן יחיאל שלם הלך לעולמו באמסטרדם ב- 1781 והוא בן 76.
Travelocity
Travelocity היא סוכנות נסיעות מקוונת בבעלות מלאה של Sabre Holdings, חברה ציבורית לשעבר שנקנתה במרץ 2007 בידי Silver Lake Partners ו-Texas Pacific Group. מטה החברה נמצא בסאות'לייק שבטקסס עם משרדים בניו יורק, סן פרנסיסקו, סן אנטוניו ומחוץ לארצות הברית.
פעילות
Travelocity היא חברת הנסיעות השישית בגודלה בארצות הברית וחברת הנסיעות המקוונת השנייה בגודלה בעולם, המציעה מבצעים, קניות חד-פעמיות והזמנת טיסות ביותר מ-700 חברות תעופה, כ- 55,000 מלונות, למעלה מ-50 חברות השכרת רכב, 8 קווי שייט גדולים ויותר מ -6,500 חבילות נופש. בארצות הברית, בנוסף לאתר הבית שלה, החברה מפעילה גם שרותי נסיעות מלאים ללקוחות עסקיים. האתר מוצע באנגלית, גרמנית וצרפתית, ובנוסף לשרת את ארצות הברית, החברה מציעה גם אתרי אינטרנט המותאמים ללקוחות בקנדה, בריטניה, אסיה ואירופה. בלאס וגאס מפעילה החברה גם דוכן גדול למכירת כרטיסים למופעים ופעילויות אחרות באזור.
אצטדיון מטאליסט
מרכז הספורט המחוזי 'מטאליסט' (באוקראינית: ОСК Металлист), המוכר בכינויו אצטדיון מטאליסט, הוא אצטדיון כדורגל רב-תכליתי בחרקוב שבאוקראינה. האצטדיון משמש כמגרשן הביתי של קבוצות מטאליסט 1925 מהליגה האוקראינית השנייה. החל מתחילת 2017 נקבע כי האצטדיון יהיה (באופן זמני) גם את מגרשה הביתי של קבוצת שחטאר דונצק (אצטדיון הבית של שחטאר נהרס לחלוטין במהלך הקרבות של מלחמת האזרחים במזרח אוקראינה). האצטדיון אירח מספר משחקים במסגרת יורו 2012.
היסטוריה
בניית האצטדיון החלה בשנת 1925 בהוראתו של אנסטס מיקויאן. עם פתיחתו בשנת 1926 נקרא 'אצטדיון טרקטור', בשל המימון על ידי מפעל הטרקטורים המקומי. בשנת 1949 עבר האצטדיון שיפוץ ושמו שונה ל'אצטדיון פליקס דזרז'ינסקי'. בשנת 1967 שופץ היציע המערבי שהביא את תכולת האצטדיון ל-10,000 צופים, והאצטדיון קיבל את שמו הנוכחי.
בשנת 1970 החל שיפוץ נוסף שהסתיים כעבור ארבע שנים, במהלכו נבנו יציע צפוני ויציע דרומי, שהגדילו את תכולת האצטדיון לכדי 30,000 צופים. במהלך השיפוץ הותקנו גם מערכות ניקוז, תאורה ולוח תוצאות, נבנה מכון כושר והוקם בית הארחה לספורטאים מתחת ליציע הצפוני.
חברת וולט דיסני - חבר המדינות
חברת וולט דיסני - חבר המדינות (ברוסית: Уолт Дисней Компани СНГ, או The Walt Disney Company CIS, LLC באנגלית) היא חברה רוסית שנוסדה באפריל 2006 כחברת בת של חברת וולט דיסני, ועוסקת בהפקה והפצת סרטי קולנוע.
היסטוריה
החברה הוקמה על ידי חברת וולט דיסני בשנת 2006 ומאז אחראית באופן בלעדי על הפצת תוכני דיסני בחבר המדינות.
אצטדיון מטאליסט
היסטוריה
בשנים 2008–2009 בוצע שיפוץ נוסף של האצטדיון לקראת יורו 2012. בשיפוץ נבנה יציע מזרחי חדש ותכולת האצטדיון גדלה ל-40,000 צופים.
במהלך יורו 2012 נערכו באצטדיון 3 משחקים של בית ב'
חברת וולט דיסני - חבר המדינות
היסטוריה
בשנת 2011 החברה רכשה את מרבית מניות חברת UTH רוסיה שמחזיקה בבעלות על חברת ההחזקות CTC Media. חברת וולט דיסני הפיקה את סרט הקולנוע הרוסי ספר האמנים ב-2009. החברה תכננה להפיק שני סרטים חדשים בקיץ 2011, אבל בסופו של דבר הפיקה את סרטה השני הבוגאטיר האחרון ב-2017.
אצטדיון מטאליסט
האקדמיה לכדורגל
בשנת 2008 החלה בניית אקדמיה לכדורגל במרכז הספורט, לצדו של אצטדיון מטאליסט. האקדמיה כוללת מבנה מרכזי המאכלס כ-90 דיירים, 5 מגרשי קטרגל, מגרש כדורגל בינוני, מגרש כדורגל מלא במידות תקניות, 2 מגרשי כדורסל ו-2 מגרשי טניס.
כיום לומדים באקדמיה כ-200 תלמידים ומתקניה משמשים, מלבד את הלומדים בה, גם עבור תחרויות נוער וילדים ארציות ומשחקי ליגות חובבים מקומיות. במהלך יורו 2012 שימש מבנה האקדמיה למגורי עיתונאים זרים וצוותים טכניים.
מים מתוקים
מים מתוקים הם מים שיש בהם כמות נמוכה של מלחים מומסים, בעיקר מלח בישול, ובכך הם שונים ממי ים, שבהם כמות ניכרת של מלחים. למרות שמם, אין מתיקות במים אלו והכוונה היא שהם ערבים לשתייה. מקורם של כל המים המתוקים במשקעים מאדי המים שבאטמוספירה, שמגיעים לאגמים, נהרות ומאגרי מים אחרים ביבשה באופן ישיר או לאחר המסה של שלג או קרח (ראו מחזור המים בטבע). מים מתוקים חיוניים לקיומם של מינים רבים של בעלי חיים, בעיקר באזורים מדבריים.
מים מתוקים אינם בהכרח ראויים לשתייה בידי אדם - פעמים רבות נדרש טיהור שלהם ממזהמים כימיים או ביולוגיים לשם הפיכתם למי שתייה. הביקוש למים המתוקים חורג מעבר לשימוש השוטף של האדם ולצורך בהם בחקלאות. מערכות קירור רבות דורשות מים מתוקים לפעולתן התקינה, בין היתר קירור ליבותיהם של כורים גרעיניים ותחנות כוח המונעות בשרפה כגון תחנות גז טבעי ופחם. תהליכי ייצור מגוונים דורשים שימוש בכמויות משמעותיות של מים מתוקים כגון תהליכי ייצור של שבבי סיליקון, וגם תהליכים אחרים כגון כרייה.
המחסור במים מתוקים
מקורות המים המתוקים בעולם מתרוקנים מסיבות רבות, בהן הגידול באוכלוסייה האנושית, ההתחממות הגלובלית, בצורת, ניצול יתר של מאגרים קיימים ועוד. ככל שאוכלוסיית העולם תגדל, והיא צפויה לגדול ב-50% עד אמצע המאה ה-21, הביקוש למים מתוקים יגבר והמחסור יורגש בחלקים נרחבים יותר של העולם. כדי להתמודד עם הביקוש ההולך וגדל למים מתוקים מושקעים מאמצי פיתוח רבים שמטרתם לייעל את השימוש הקיים במים המתוקים מצד אחד ומנגד - להגדיל את היצע המים המתוקים באמצעים טכנולוגיים המאפשרים התפלה, מיחזור ושימוש חוזר במים המתוקים.
דגים
דגים מושפעים משיעור מלח הבישול המומס במים בהם הם חיים. רוב זני הדגים לא יכולים לחיות גם במים מתוקים וגם במים מלוחים, אף על פי שיש מספר מינים, כגון סלמון, שמסוגלים לכך. לדגי מים מלוחים יש גישה לכמויות לא מוגבלות של מלח, לכן המטבוליזם שלהם מנסה להוציא מגופם כמה שיותר מלח ולהשאיר בגופם כמה שיותר מים, בעוד דגי מים מתוקים עושים את ההפך - יש להם יותר מדי מים ופחות מדי מלח.
4 דגי מים מתוקים:
מוסקבה סיטי
מוסקבה סיטי (ברוסית: Московский международный деловой центр «Москва-Сити», מרכז העסקים המוסקבאי הבינלאומי "מוסקבה סיטי") הוא רובע עסקים מתפתח במוסקבה, שבנייתו החלה בשלהי המאה ה-20 וצפויה להסתיים ב-2024. מוסקבה סיטי הוא מרכז עסקים ראשי ראשון מסוגו ברוסיה ובכל מזרח אירופה המתוכנן להיות בעל אופי בינלאומי ולמשוך אליו בעלי עסקים מכל העולם. מוסקבה סיטי מרכז בתחומו מבני עסקים, מגורים ומקומות בילוי והוא ממוקם ברובע פרסננסקי.
הפרויקט תוכנן ב-1992 על ידי עיריית מוסקבה ונבנה בסגנון אדריכלי עתידני. השם "מוסקבה סיטי" בא משמה של חברת ההשקעות שבנתה את המרכז, חברת "סיטי" (ПАО «Сити»), שהוקמה על ידי עיריית מוסקבה. רוב מניות החברה נמצאות בבעלות אולג מאליס. נכון לשנת 2014 היקף ההשקעות נאמד בכ-12 מיליארד דולר.
מוסקבה סיטי כולל 12 גורדי שחקים בגובה 300 מטר ומעלה (לשם השוואה, בעיר דובאי יש 20, לשנג'ן יש 7, לשאנגחאי יש 5, בניו יורק יש 7, בהונג קונג יש 6 ובשיקגו יש 6). מגדל הפדרציה הנמצא במוסקבה סיטי, היה הבניין הגבוה ביותר באירופה בשנים 2014–2017, וברוב השנים מאז 2007, עת נחנך מגדל על הגדה, החזיקו בניינים במתחם בתואר זה. נכון לשנת 2019, נבנו במתחם שנים עשר מתוך עשרים ושלושה מבנים מתוכננים. שבעה בניינים נוספים נמצאו בשלב הבנייה וארבעה בשלב התכנון.
אחד המאפיינים המיוחדים של מוסקבה סיטי הם מעברים תת-קרקעיים חמים (גלריות תת-קרקעיות) שמאפשרים מעבר כמעט בין כל הבניינים של מרכז העסקים.
בולשוי סיטי
בניית מוסקבה סיטי היא השלב הראשון ביצירת רובע "בולשוי סיטי" או "סיטי הגדול". "מוסקבה - בולשוי סיטי" (לעיתים קרובות פחות "מוסקבה - נובי צנטר" או "מוסקבה-סיטי-2") הוא רובע חדש בתכנון במוסקבה. ההנחה היא כי הוא ימוקם באתר של אזורי תעשייה לשעבר בין מוסקבה סיטי הנמצא בבנייה לבין כביש חורושיובסקי (השטח הכולל הוא כ-1000 דונם). בשטח זה צפויים להיבנות 21 מיליון מ"ר של נדל"ן; ההשקעות יסתכמו במעל 100 מיליארד דולר.
מבנים בולטים בשטח בולשוי סיטי:
הפמיניסטיות
הפמיניסטיות (באנגלית: The Feminists) המכונה גם "הפמיניסטיות - ארגון פוליטי להשמדת תפקידי המין", הייתה קבוצה פמיניסטית רדיקלית מהגל השני, שפעלה בעיר ניו יורק בין השנים 1968–1973.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1968 כאשר התפצלה מהסניף הניו יורקי של הארגון הלאומי לנשים (NOW), החברות שהתפצלו מהקבוצה, הרגישו כי NOW לא היו מספיק פמיניסטיות. במקור היא נקראה "תנועת ה-17 באוקטובר" שזו היא תאריך הקמתה, אך מהר מאוד שינתה את שמה לפמיניסטיות. טי-גרייס אטקינסון הייתה הדמות המרכזית והמנהיגה הלא רשמית של הקבוצה, אך עזבה אותה ב-1971. חברות בולטות נוספות כללו את אן קודט (שעזבה בשנת 1969 ועזרה בהקמת קבוצה הנקרא הפמיניסטיות הרדיקליות בניו יורק), שילה מייקלס, ברברה מהרוף, פמלה קירון ושילה קרונן.
השקפות
על פי ג'רמיין גריר בספרה The Female Eunuch, הפמיניסטיות זעקו עקב אי קיומן של מנהיגות בחברה, "אפיינו גברים כאויב", תיארו "אהבה" כ-"תגובת הקורבן לאנס" ועוד.
הפמיניסטיות האמינו כי נשים חוות דיכוי על ידי ההפנמה כי קיימים תפקידי מגדר פטריארכליים, ולכן סבלו ממעין תודעה כוזבת. כדי לשחרר את עצמן מתפקידים מעיקים אלה, הפמיניסטיות קבעו כי התנועה הפמיניסטית חייבת להיות אוטונומית לחלוטין מגברים ובסופו של דבר החליטו כי נשים צריכות להתקיים בנפרד לגברים גם בחייהן האישיים. הקבוצה התנגדה בתוקף למהפכה המינית וטענה כי מהפכה זו היא דרך פשוטה לגברים לקבל גישה לגופן של נשים. טי-גרייס אטקינסון הייתה אחת הפמיניסטיות הרדיקליות הראשונות שמתחו ביקורת ספציפית על פורנוגרפיה.
תחילה, הן דגלו בנשים לנהוג באורח חיים צליבטי, ובהמשך גם באו לתמוך בלסביות פוליטית. הרעיונות הבדלניים של הפמיניסטיות השפיעו גם על חברי הקבוצה, והגבילו את הנשים שחיו עם גברים, והוציאו נשים נשואות לחלוטין מהקבוצה בשנת 1971. לאחר עזיבתה של אטקינסון, הפמיניסטיות נעו לכיוון מטריארכיה ופיתחו "דת אישה", רעיונות שבאו על ידי ביטוי לאחר מכן בשם פמיניזם תרבותי.
אף על פי שהפמיניסטיות התפרקו בשנת 1973, הן מילאו תפקיד חשוב בהתפתחות הפמיניזם התרבותי, הפמיניזם הבדלני ובהתנגדות לפורנוגרפיה (ברברה מהרהוף הפכה מאוחר יותר למארגנת הקבוצה "נשים נגד פורנוגרפיה"), האידאולוגיות הללו היו פופולריות בקרב הפמיניזם הרדיקלי יותר מאוחר, בשנות השבעים.
עקיבא פיינשטיין
ביוגרפיה
פיינשטיין נולד בראש פינה ב-1923 למשה ומלכה פיינשטיין. ב-1941 גויס לפלמ"ח על ידי יגאל אלון והוצב במחלקה הסורית. הקבוצה עברה קורס בסיסי בבית אורן וקורס ימי בתל אביב. מימון האימונים נעשה על ידי הבריטים. בסיום הקורס ב-1942 קיבלו המשתתפים זהות ערבית ונשלחו ללבנון וסוריה על מנת להשתלב במדינות אלו, לאסוף מודיעין ולחבל במתקנים חיוניים במקרה הצורך. בנוסף עסקה הקבוצה ברכישת נשק והברחתו.
ב-1943 החליטו הבריטים, שתמכו בקבוצה, להפסיק את פעילותה. רוב חברי הקבוצה חזרו לארץ אך חלקם, ופיינשטיין ביניהם, בחר לסייע בהבאת עולים במסגרת המוסד לעלייה ב'. כינוס המועמדים לעליה נעשה על ידי ארגון החלוץ ותפקידו של עקיבא פיינשטיין היה אז לקלוט את קבוצות העולים ולהעבירם את גבול לבנון וסוריה לארץ ישראל. לרוב עברו מסלולי העלייה דרך קוניטרה לחולתה או מלבנון לכפר גלעדי. בתקופה זו עבד עם מנשה הראל ויאני אבידוב. בין חברי הפלמ"ח שקלטו את העולים לאחר חציית הגבול היה חיים חפר.
עבודתו של פיינשטיין בלבנון הסתיימה ב-26 במאי 1946 כשנתפס על ידי משטרת לבנון (ייתכן שעקב הלשנה). לאחר שנחקר בעינויים בכלא בביירות הועבר ב-1947 להמשך חקירות בכלא בדמשק. למרות העינויים הקשים לא נשבר ולא הסגיר את חבריו. נעשו ניסיונות לשחררו בעזרת שיחוד הסוהרים הסורים. בסופו של דבר שוחרר לאחר מלחמת העצמאות בשנת 1950, במסגרת חילופי שבויים.
לאחר קום המדינה מונה פיינשטיין לתפקיד מושל נצרת ולאחר מלחמת ששת הימים מונה למושל הצבאי הראשון של קוניטרה ורמת הגולן.
בשנות ה-70 מינה אותו שר השיכון אברהם עופר לתפקיד האחראי לטיפול בבעיית הדיור של הבדואים.
פיינשטיין התחתן עם לינדה זאגה (שגם היא הייתה מעורבת בהעלאת היהודים מארצות ערב) ולהם ארבעה ילדים. עם תחילת עבודתו הממשלתית עברה המשפחה לירושלים.
עקיבא פיינשטיין נפטר בירושלים ב-1975 ונקבר בהר הזיתים, על מצבתו נחקק המשפט "פעלו בסתר גולה ומעשיו לעמו גאולה". רעייתו נפטרה ב-1995.
בובאן גרנצ'ארוב
בובאן גרנצ'ארוב (במקדונית: Бобан Грнчаров; נולד ב-12 באוגוסט 1982) הוא כדורגלן עבר מקדוני ששיחק בעמדת הבלם. כיום מאמן את וארדאר סקופיה.
קריירה
גרנצ'ארוב התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של וארדאר סקופיה, ובעונת הצטרף לקבוצת הבוגרים של המועדון. בשנת עבר ל-OFK בלגרד מליגת העל הסרבית. בתקופתו בבלגרד, המועדון העפיל למשחקי מוקדמות גביע אופ"א אחרי 30 שנה של היעדרות מהמפעלים האירופאים. בקיץ חתם במטאלורג דונייצק מליגת העל האוקראינית. בשלוש שנים הראשונות שלו במועדון התקשה גרנצ'ארוב לקבל דקות משחק, ובקיץ  הושאל לסטאל אלצ'בסק עד לינואר של אותה עונה. בינואר  הצטרף לגנט מליגת העל הבלגית. בקיץ  הצטרף בהשאלה למכבי פתח תקווה. ביוני  חתם באפואל ניקוסיה לשנתיים. משחקו הראשון במועדון היה הסופר קאפ הקפריסאי בו ניצחה אפואל וכך זכה גרנצ'ארוב בתואר הראשון שלו בקריירה ואף ערך את הופעות הבכורה שלו במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות. בקיץ  עזב לאחר שסיים את חוזהו בקבוצה. ב-5 ביוני 2011 חתם בליירסה עד לסיום העונה עם אופציה לעונה נוספת. בתום העונה חתם ל-3 שנים בבוטב פלובדיב הבולגרית. ב-9 במרץ 2013 הבקיע במשחק הליגה נגד לבסקי סופיה שהיה השער הראשון במשחק בו ניצחה פלובדיב את לבסקי לראשונה מזה 16 שנה. בסוף שנת הסתכסך עם המנהל המקצועי של המועדון אלכסנדר אלכסנדרוב ולכן עזב את המועדון. בינואר חתם בטאבריה סימפרופול האוקראינית. בקיץ הופסקה פעילותו של המועדון וגרנצ'ארוב חזר למועדון נעוריו וארדאר סקופיה.
קמח תירס
קמח תירס הוא קמח אשר נטחן מתירס מיובש.
קמח התירס הוא אחד המרכיבים העיקריים של המטבח המקסיקני, וכן תחליף לקמח חיטה לחולי צליאק.
ניקסטמליצזיה – Nixtamalization
תירס למאכל מעובד במקסיקו בעזרת טכנולוגיה מיוחדת הנקראת ניקסטמליזציה (nixtamalization). המילה מגיעה מדיאלקט הנואטל ומורכבת משתי מילים – nextli שפירושה סיד ו-tamalli שפירושה קמח (masa).
תהליך הניקסמליזציה פותח על ידי תרבות המאיה והתרבות האצטקית במטרה לטחון תירס לקמח תירס על ידי הפרדה של גרגירי התירס מקליפתם. התהליך כולל בישול חם בסביבת p.h בסיסי בעזרת סיד (0.6-1.2%) לזמן של 50–70 דקות, השריה של 12–14 שעות, סילוק הנוזלים וטחינת התירס לקמח.
סוגי קמח תירס
קמח תירס נמכר היום במבחר רחב. מוצרים מסווגים לפי מינים, שכן המגדלים יוצרים כל הזמן זנים חדשים על מנת לקבל בסופו של דבר את הטעם והאיכות הטובים ביותר של הקמח. ישנם כמה קריטריונים שלפיהם מחלקים קמח לסוגים מסוימים.
מיכאל דמיטרייב
מיכאל דמיטרייב (נולד ב-7 בפברואר 1986), הוא אלוף ישראל בשחייה למרחקים ארוכים. בעל מדליית ארד מאליפות אירופה בשחייה במים פתוחים (אילת 2011) ובכך היה לשחיין הישראלי הראשון שזכה במדליה אירופית בענף זה. בעל מדליית ארד מהמכביה השבע עשרה (2005).
ביוגרפיה
דמיטרייב נולד בזפוריז'יה שבאוקראינה הסובייטית. הוא החל לשחות כבר בגיל 3 שנים וחצי. כעבור חצי שנה עלה עם אמו וסבתו לארץ. בגיל 10 חזר להתאמן בחולון ולאחר מכן בבת ים. בגיל 12 עבר עם משפחתו לאשדוד ושם התאמן בקבוצת השחייה של מכבי אשדוד. בגיל 14 עבר להתאמן בפנימיית המחוננים בשחייה שבמכון וינגייט בהדרכתו של לאוניד קאופמן. בגיל 19 עבר לדאלאס, ארצות הברית שם למד הנדסת אלקטרוניקה והתאמן במכללת סאות'רן מת'ודיסט (SMU). כעבור שנתיים, לאחר שלא קבע את הקריטריון לאליפות אירופה בשחייה לנוער הוא נאלץ לשוב לישראל להתגייס לצה"ל. כיום הוא שחיין הפועל בית שמש.
2005
בתחרויות השחייה של המכביה ה-17 שנערכו בווינגייט ביולי 2005 זכה דמיטרייב במדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:53.75 דקות, אחרי מקס ג'ייבן מארצות הברית (15:43.06 דקות) ושילו איילון מישראל (15:45.44 דקות) וסיים במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי במקום חמישי בתוצאה של 4:07.56 דקות.
2008
באליפות אירופה בשחייה במים פתוחים שנערכה בדוברובניק, קרואטיה, סיים דמיטרייב במקום 5 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:52.53 שעות. הקרב על מקומות 3-5 היה מאוד צמוד ורק פוטו פיניש קבע כי את הארד ייקח טוני פרנץ הגרמני, שהגיע רק חצי שנייה לפני דמיטרייב.
באליפות העולם בשחייה במים פתוחים שנערכה בסביליה, ספרד במאי 2008 סיים דמיטרייב במקום 26 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:54:48.4 שעות.
באליפות ישראל זכה במקום הראשון במשחה ל-400 מטר סגנון חופשי, במקום הראשון במשחה ל-800 מטר סגנון חופשי ובמקום הראשון במשחה ל-1500 מטר סגנון חופשי.
2009
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה ביולי 2009 סיים דמיטרייב במקום 28 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:54:50.8 שעות.
2010
באליפות העולם בשחייה במים פתוחים שנערכה ברוברואל, קוויבק קנדה ביולי 2010 סיים דמיטרייב במקום 23 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 2:05:45.1 שעות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 2010 סיים דמיטרייב במקום 20 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:55:16.8 שעות.
2011
בתחרות "גביע העולם" שנערכה בסנטוס, ברזיל, באפריל 2011 סיים דמיטרייב במקום 13 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 2:06:37.17 שעות.
בתחרות "גביע העולם" שנערכה בפורטוגל ביוני 2011 סיים דמיטרייב במקום 12 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:41.43 שעות.
בשנה זו גם הוכתר כאלוף ישראל במשחה ל-15 ק"מ בתוצאה של 3:13:08.60 שעות ובמשחה ל-5 ק"מ.
מדליה אירופית
באליפות אירופה בשחייה במים פתוחים שנערכה באילת בספטמבר 2011 זכה דמיטרייב במדליית ארד במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 54:03.5 דקות, אחרי סימונה ארקולי מאיטליה (53:34.9 דקות) וליאן וולפגארטן מגרמניה (53:39.0 דקות) ובמקום העשירי במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:55:31.7 שעות.
2012
בתחרות המיון האולימפית במשחה 10 ק"מ לאולימפיאדת לונדון (2012) סיים דמיטרייב במקום ה-16 ולא הצליח להעפיל לאולימפיאדה.
באליפות ישראל זכה במקום הראשון במשחה ל-800 מטר סגנון חופשי.
2016
מיכאל עוסק כיום כמאמן שחייה בשיטת Ti
שעה טובה
שעה טובה הוא שבועון חרדי שיצא בעבר בין 1987 ל-2018, וזוהה עם הימין, העיתון נסגר עקב קשיים כלכליים.
היסטוריה
בשנת 1987 נוסד שבועון חרדי בשם "השבוע". עורכו הראשון של העיתון, שמאוחר יותר עבר לערוך את "שעה טובה", היה אשר צוקרמן. במקור העיתון היה במתכונת של דו-ירחון, היוצא אחת לחודשיים או לקראת החגים, אולם בתקופה מאוחרת יותר הפך העיתון לשבועון ונקרא בשעתו "השבוע של משפחה". בשבועות הראשונים החל העיתון לצאת במתכונת שבועית, ואנשי צוותו התפצלו לשני שבועונים מתחרים: "משפחה" ו"השבוע".
מ. ארבל, שכתב רבי המכר "קשר גורדי" ו"בלתי הפיך", פרסם את ספריו בהמשכים בעיתון, ומאז שנת 2000 ועד 2009 התפרסמו בו סיפורי מתח בהמשכים מאת הסופר נחמן גרשונוביץ.
ב-2003 נאלץ עורך העיתון להתפטר, וזאת לאחר שפרסם כתבות בגנות חסידות גור. בעקבות התפטרותו חדל העיתון לצאת לאור, ולאחר זמן הופיע בשם החדש "שעה טובה". למרות השם החדש, נותרה צורתו החיצונית כשהייתה. סגנון העיתון כמו גם כותביו ובעלי הטורים נותרו אף הם כבגלגולו הקודם.
ב-2007 נרכש העיתון על ידי אשר דויטש, איש עסקים חסידי צעיר, ואשר צוקרמן, המשמש גם כעורך-עמית וככותב טור בו. זמן קצר לאחר מכן מינו את אהרן קליגר כסמנכ"ל, ולאחר מספר חודשים הצטרף העיתונאי דוד זאב רוטנברג כיועץ תוכן וכאחראי על השבועון, אך כעבור זמן קצר פרש.
ב-2008 העיתון נקלע לקשיים כלכליים, ואיש העסקים יואל ערבליך קנה את חלקו של אשר דויטש בעיתון, והצליח לשקם אותו מבחינה כלכלית.
בתחילת מאי 2018, העיתון חדל להופיע לחלוטין לאחר ש"נעקץ", לטענת עורכו, אשר צוקרמן, על ידי אחת מהחברות שעבדה עם העיתון. חודש וחצי לאחר מכן, פורסם כי העיתון אמור לצאת מחדש לאור, לאחר שמספר אנשי עסקים חרדים קנו אותו וערכו בו שיפורים שונים.
באמצע יולי 2018, העיתון חזר להופיע בחנויות - תחת הנהלה חדשה כשמחיר העיתון יורד מ-17.90 ל-9.90, כמו כן ארבעת המוספים (שעה טובה, שעה טובה בבית, שעה טובה לילדים ושעה טובה במטבח) מתמזגים לגיליון אחד, השינוי לא צלח והעיתון נסגר.
מחוזות הרפובליקה הדומיניקנית
מבחינה מנהלית הרפובליקה הדומיניקנית מחולקת ל-31 מחוזות ( provincia) ואזור הבירה (Distrito Nacional). המחוזות מחולקים לנפות.
מצעד חג ההודיה של מייסיס
מצעד חג ההודיה של מייסיס בניו יורק הוא אחד המצעדים הגדולים ביותר בעולם ומאורגן על ידי רשת חנויות הכלבו מייסיס. תהלוכה זו, יחד עם תהלוכת חג ההודיה בדטרויט הן תהלוכות חג ההודיה הוותיקות ביותר בארצות הברית, ומתקיימות מאז 1924. התהלוכה מתקיימת בחג ההודיה במנהטן במשך שלוש שעות מ-9 בבוקר ועד 12 בצהריים לפי אזור הזמן המזרחי, והיא משודרת בטלוויזיה ב-NBC מאז 1952.
מצעד חג ההודיה השנתי התחיל בניוארק בניו ג'רזי על ידי לואיס במברגר בחנות במברגרס, והועתק לניו יורק על ידי רשת מייסיס. בניו יורק עובדי מייסיס צעדו בבגדים ססגוניים לחנות הדגל של מייסיס ברחוב 34. במצעד נערכו הופעות של להקות, והוצגו חיות שנשאלו מגן החיות בסנטרל פארק. בסיום המצעד, במה שהפך למסורת, מקבלים את סנטה קלאוס בכיכר הראלד. המצעד הראשון זכה להצלחה, וצפו בו קהל של למעלה מ-250 אלף איש. בעקבות הצלחתו החליטה מייסיס לקיים את המצעד מדי שנה. במהלך שנות ה-30 גבר העניין במצעד, כשבשנת 1933 השתתף בו קהל של למעלה ממיליון איש.
בין שנות ה-70 של המאה ה-19 לשנות ה-20 של המאה ה-20 ילדים בניו יורק לקחו חלק במצעד רגמפין שבו ערכו משחקים דמויי "תעלול או ממתק". עם הזמן דחק מצעד חג ההודיה של מייסיס את המנהג, כשמצעד רגמפין האחרון התקיים ב-1956.
במהלך מלחמת העולם השנייה בין השנים 1942 ל-1944 לא התקיים המצעד, וב-1945 חזר לפעול. המצעד זכה לתהודה לאומית לאחר שהופיע בסרט נס ברחוב 34.
קלפי
תיבת קַלְפּי (מיוונית: κάλπη) היא קופסה המשמשת בבחירות, לאחסון זמני של מעטפות המכילות פתקי הצבעה, שהוכנסו לתוכן על ידי הבוחרים. התיבה סמוכה לחברי ועדת הקלפי, והמשקיפים הנוכחים באולם. בדרך זו ניתן למנוע החדרה של מעטפת בחירה לתיבה שלא בהתאם לחוק. במדינות מסוימות, כגון אירלנד ורוסיה נוהגים להביא את תיבת הקלפי אל בית הבוחר במקרה שהבוחר אינו מסוגל להגיע לחדר ועדת הקלפי.
קלפי בישראל
בתיבות הקלפי בישראל פתח צר בחלקן העליון. גודלו של הפתח נקבע כך שניתן יהיה לשלשל בו את המעטפה, שבה ימצא פתק ההצבעה שבחר בו הבוחר. לעיתים יש מכסה נייד על הפתח, כך שניתן להכניס מעטפה לתיבה רק באישורו של הממונה על התיבה: יושב ראש ועדת הקלפי. התיבה נפתחת במלואה רק בחלקה התחתון.
לפני פתיחת תהליך הבחירות, יושב ראש ועדת הקלפי נוהג לפתוח את התיבה מלמטה, להפוך אותה על פניה ולהראות לכל חברי ועדת הקלפי שהיא ריקה. לאחר מכן נוהגים לנעול את התיבה במנעול מיוחד.
בסיום הבחירות פותחים את התיבה. סופרים את מספר המעטפות שנמצאו בקלפי. מספר המעטפות מושווה עם מספר המצביעים כפי שנרשמו ביומן ההצבעות. אם קיים הפרש בין שתי הספירות, מבוצעת ספירה נוספת. אם גם אז נותר ההפרש, מבצעים את מיון הפתקים ורושמים את תוצאות ההצבעה. בדין וחשבון לוועדת הקלפי האזורית מדווחים על ההפרש שהתגלה וממציאים לוועדה את יומן ההצבעה ואת הפתקים. לוועדה המרכזית יש שיקול דעת להחליט מה לעשות. במידה ואחד הבוחרים אינו מרוצה מהחלטת ועדת הבחירות הוא רשאי לפנות אל מוסדות שיפוטיים. כמובן, השאלה היא קריטית, כאשר ההפרש במספר הקולות, בין המספר הרשום ביומן לבין מספר המעטפות בקלפי, עשוי לקבוע איזה מן המועמדים ייבחר.
הקלפי ביהדות
בתלמוד מוזכרת הקלפי כאמצעי להגרלות שונות, כגון בבחירת השעיר לעזאזל ובמחלוקות על נחלות.
איחוד בני שפרעם
איחוד בני שפרעם היא קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר שפרעם, אשר נוסדה ב-2019 (כתחליף לקבוצת הכדורגל מכבי שפרעם שהתפרקה בשנת 2009) וכיום משחקת בליגה הלאומית.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה בשנת 2019 בחודש אוגוסט ונרשמה לליגה ג'. בסוף העונה הראשונה שלה העפילה לליגה ב'.
הקבוצה שהתה שתי עונות בליגה ב' והעפילה בסוף העונה השנייה לליגה א' צפון. בסיום עונת 2022/2023 העפילה הקבוצה לליגה הלאומית.
דיאן פיינסטיין
דיאן גולדמן ברמן-פיינסטיין (באנגלית: Dianne Goldman Berman-Feinstein; נולדה ב-22 ביוני 1933) היא פוליטיקאית אמריקאית ממוצא יהודי חברת המפלגה הדמוקרטית, המכהנת כסנאטורית מטעם מדינת קליפורניה, מאז 1992. כיהנה כראשת עיריית סן פרנסיסקו בשנים 1978–1988.
ראשית חייה
נולדה בשם דיאן אמיאל גולדמן (Dianne Emiel Goldman) בסן פרנסיסקו שבארצות הברית, הבכורה משלוש בנותיהם של בטי (לבית רוזנבורג), דוגמנית עבר, וליאון גולדמן, רופא מנתח ידוע, פרופסור לרפואה באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו. סבה וסבתה מצד אביה היו מהגרים יהודים מפולין. סבה וסבתה מצד אמה היו נוצרים-אורתודוקסים שהיגרו מסנקט פטרבורג (דת החובה ליהודים שהתגוררו בתחום המושב באימפריה הרוסית באותה עת), בירת רוסיה, לאחר המהפכה הבולשביקית ב-1917 כשהם היו ממוצא יהודי-גרמני.
פיינסטיין למדה בבית ספר "מנזר הלב הקדוש" וקיבלה חינוך קתולי אדוק, אבל למדה גם בבית ספר יהודי והוכרה כיהודייה בגיל 13, וכפי שהיא ניסחה זאת, "תמיד ראיתי בעצמי יהודייה". בוגרת תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת סטנפורד בשנת 1955.
בשנת 1956 התחתנה עם ג'ק ברמן, שעבד במשרד התובע המחוזי של סן פרנסיסקו. לאחר שלוש שנים הם התגרשו. בתם, קתרין פיינסטיין מריאנו, היא שופטת בבית המשפט המחוזי של סן פרנסיסקו. מיד לאחר שהחלה בקריירה הפוליטית שלה, התחתנה ב-1962 עם הנוירוכירורג ברטרם פיינסטיין, אשר נפטר ב-1978. לאחר מכן התחתנה ב-1980 עם ריצ'רד סי. בלום, בנקאי השקעות אמיד, אשר נפטר ב-27 בפברואר 2022 ממחלת הסרטן בביתו בסן פרנצ'יסקו, כשהוא בן 86.
תחילת דרכה הפוליטית
תפקידה הציבורי הראשון היה מינויה על ידי מושל קליפורניה פט בראון למועצת החנינה לנשים של קליפורניה. ב-1969 נבחרה למועצת עיריית סן פרנסיסקו ("San Francisco Board of Supervisors"). היא כיהנה במועצה במשך תשע שנים והייתה לאישה הראשונה שכיהנה כנשיאת המועצה.
בעת כהונתה במועצת העירייה היא התמודדה פעמיים, ללא הצלחה, על תפקיד ראש עיריית סן פרנסיסקו: ב-1971 מול ראש העיר ג'וזף אליטיו, וב-1975, אז הפסידה במאבק לעלייה לסיבוב השני (מול ג'ורג' מוסקונה) באחוז אחד בלבד לחבר המועצה ג'ון ברבג'לטה.
ראש עיריית סן פרנסיסקו
ב-27 בנובמבר 1978, דן וייט, יריבם הפוליטי של ראש עיריית סן פרנסיסקו ג'ורג' מוסקונה ושל חבר המועצה הארווי מילק, התנקש בהם ורצח אותם בבניין העירייה. פיינסטיין, ששהתה בבניין ושמעה את היריות, הייתה מי שמצאה את גופתו של מילק וזיהתה את גופתו של מוסקונה, ואחר כך הודיעה לציבור על הרצח.
מתוקף היותה נשיאת מועצת העירייה מונתה אוטומטית לראש העירייה ב-4 בדצמבר. היא כיהנה את שארית הכהונה ונבחרה בזכות עצמה ב-1979. לאחר מכן התמודדה שוב בשנת 1983 וזכתה מחדש באמון הבוחר.
אחד האתגרים הראשונים של פיינסטיין כראש עירייה היה מצב מערכת קרונות הכבל, אחד מסמליה של סן פרנסיסקו. בסוף 1979 המערכת הושבתה כליל בשל צורך בשיפוץ דחוף. הערכת המהנדסים הייתה שצריך לבנות את קרון הכבל מחדש בעלות של כ-60 מיליון דולר. פיינסטיין עזרה בקבלת מימון פדרלי למרבית עבודות הבנייה מחדש. השיפוצים הסתיימו בשנת 1984.
לקראת ועידת המפלגה הדמוקרטית ב-1984 עלו השערות שהמועמד הדמוקרטי לנשיאות, וולטר מונדייל, יבחר בפיינסטיין כמועמדת לסגנית הנשיא. אולם הוא בחר בסופו של דבר בג'רלדין פררו. כמו כן ב-1984, פיינסטיין העלתה הצעה לאסור על החזקת אקדחים בסן פרנסיסקו. הצעה זו הייתה העילה המרכזית להצעת מפלגת הפנתר הלבן להדיחה בבחירות מיוחדות, אך היא זכתה שוב וסיימה את מלוא הקדנציה.
המירוץ למשרת המושלת
ב-1990 התמודדה פיינסטיין למשרת מושלת קליפורניה, אך הפסידה לסנאטור הרפובליקני פיט וילסון, שפינה את כסאו בסנאט כדי להיכנס לתפקיד המושל. ב-1992, היא נקנסה בסכום של 190,000 דולר על כך שלא דיווחה כראוי על תרומות לקמפיין והוצאות הקשורות לקמפיין זה.
הקריירה בסנאט
ב-3 בנובמבר 1992 פיינסטיין ניצחה בבחירות המיוחדות למושב בסנאט שהתפנה ב-1990 כשפט וילסון נבחר למושל (וילסון מינה אז את ג'ון פ. סיימור למלא את המושב). הסנאטורית היהודיה ברברה בוקסר נבחרה באותן בחירות למושב השני של קליפורניה. פיינסטיין נבחרה מחדש ב-1994, 2000, 2006, 2012 ו-2018. בפברואר 2023 הודיעה פיינסטיין כי לא תתמודד על המושב שלה בסנאט פעם נוספת.
בשנים 2007–2009 עמדה בראש ועדת הכללים של הסנאט, ובשנים 2009–2015 בראש ועדת המודיעין של הסנאט של ארצות הברית. החל מ-2017 היא הדמוקרטית הבכירה ביותר בוועדת המשפט.
הגבלות על נשק
נושא ההגבלות על בעלות ונשיאה של כלי נשק בידי אזרחים הוא אחד הנושאים השנויים ביותר במחלוקת בפוליטיקה האמריקאית. פיינסטיין היא מהבולטות בהובלת המאבק למען ההגבלות, כנגד הלחץ של איגוד הרובאים הלאומי (NRA).
ב-1993, יחד עם צ'אק שומר שהיה אז בבית הנבחרים, הובילה את המאבק לאיסור מכירה ואחזקה של כלי נשק חצי אוטומטיים והגבלה על מחסניות לכלי נשק היכולים להפוך לאוטומטיים. האיסור עבר בחוק כחלק מ"החוק לפיקוח על פשעים אלימים ואכיפת החוק 1994", אולם נקבע שהוא יפוג אוטומטית כעבור עשור. ב-2004, כשתוקפו של האיסור עמד לפוג, פיינסטיין יזמה תקנה להארכתו ב-10 שנים נוספות, אולם כשלה בכך.
ב-2013, לאחר שהטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק העלה שוב את הדרישה הציבורית להטלת מגבלות כאלהף העלתה עם חברת הקונגרס קארולין מקארתי הצעה לאיסור קבוע על מכירת ואחזקת כלי נשק חצי אוטומטיים.
המזרח התיכון
בניגוד לעמדת ממשל בוש, פיינסטיין תמכה בקיום דיאלוג ישיר עם המשטר האיראני.
באפריל 2019 הייתה חתומה על הצעת חוק שהגישו קבוצה של סנאטורים דמוקרטים שמטרתה להשיב את הסיוע האמריקני לפלסטינים, לאחר שנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ עצר את הסיוע. פיינסטיין טענה כי עצירת הסיוע מחזקת ארגונים קיצוניים כמו חמאס ומרחיקה את השלום.
תוכנית הציתותים
באוגוסט 2007 הצטרפה לרפובליקנים בסנאט בהצבעה על ההצעה לתיקון "חוק ציתות מודיעין החוץ" (FISA) (Foreign Intelligence Surveillance Act), על ידי צמצום ההגבלות החוקיות על יכולת הממשל לפקח על שיחות טלפון ומסרי דואר אלקטרוני של אזרחים אמריקנים. פיינסטיין הצביעה בעד הענקת סמכויות לתובע הכללי ולמנהל המודיעין הלאומי לאשר ציתותים פנימיים של תקשורת פנים אמריקאית בהחלטה מנהלית, ללא הצורך באישור של בית משפט מיוחד למודיעין שמבוסס על ידי FISA.
חוק הפטריוט
פיינסטיין נמנתה עם יוזמי החוק להרחבת "חוק הפטריוט". בהצהרה בדצמבר 2005, אמרה "אני מאמינה שחוק הפטריוט הוא חיוני להגנה על העם האמריקני".
איכות הסביבה
פיינסטיין וקודמה בתפקיד, אלן קרנסטון, עבדו במשך 10 שנים כדי להעביר את "החוק להגנת מדבר קליפורניה". החקיקה אושרה בידי הנשיא ביל קלינטון ב-1994. החוק הגן על 31,000 קמ"ר של אדמות מדבר קליפורניה, והיה חוק הסביבתי עם ההשלכות הגדולות ביותר בהיסטוריה של קליפורניה.
הסנאטוריות פיינסטיין וברברה בוקסר היו מיוזמות ומקדמות "החוק לשמירת הטבע של חוף צפון קליפורניה", שאושר ב-17 באוקטובר 2006 על ידי הנשיא בוש. החוק הגן על 34 ק"מ של נחלים ונהרות, כולל אזורים פופולריים כמו "רכס קינג" ו-"נקיק קש".
חופש הביטוי
הייתה אחת מהנציגים הדמוקרטים המרכזיים שתמכו ב"תקנת חילול הדגל", תיקון לחוקה האמריקאית האוסר על שריפתו של דגל ארצות הברית כביטויי פוליטי (במהלך הפגנה וכדומה). התיקון לא השיג את שני השלישים הדרושים, ונפל על חודו של קול בסנאט. כמו כן תמכה ב"חקיקת מקיין-פיינגולד" הידוע גם בשם "חוק רפורמת הבחירות הדו-מפלגתי", בנוגע לתיקון בפיקוח על תרומות בכספי בחירות.
בזיליקת הבית הקדוש
בזיליקת הבית הקדוש (באיטלקית Basilica della Santa Casa) או היכל לורטו (Santuario di Loreto) היא בזיליקה קתולית בעיר לורטו בנפת אנקונה שבאיטליה, הידועה בשל בית מגורים השמור בה, והנחשב לפי המסורת לביתם של הבתולה ויוסף הקדוש בנצרת, אשר בו נתנה הבשורה למרים. הבזיליקה שוכנת בצפונה של העיר לורטו שחבה לה את קיומה. היא ניצבת על גבעה בגובה של כ-120 מטרים מעל פני הים, וצופה מזרחה אל הים האדריאטי המרוחק ממנה כ-3.5 ק"מ. המקום הוא יעד פופולרי לעלייה לרגל מאז המאה ה-14.
הכיכר
חזיתה המערבית של הבזיליקה פונה אל כיכר מוקפת מבנים, המכונה כיכר המדונה (Piazza della Madonna). הכיכר גובלת בארמון האפוסטולי שבנייתו החל ב-1498 בצידה הצפוני ובצידה המערבי, ובארמון האילירי בצידה הדרומי. בארמון האפוסטולי שוכן, בין היתר, "מוזיאון אוצרות בזיליקת הבית הקדוש" (Museo pinacoteca della Santa Casa); ואילו הארמון האילירי נבנה החל בשנת 1580, הוא שימש כמנזר ישועי וכיום הוא משמש כאכסניה לעולי רגל. במרכזה של הכיכר ניצבת מזרקה (1604-1614) ולידה ניצב פסלו של האפיפיור סיקסטוס החמישי מ-1587 שבימיו הושלמה בניית הבזיליקה. מגדל הפעמונים של הבזיליקה שוכן בפינה הצפון-מזרחית של הכיכר, ובו תשעה פעמונים. המגדל תוכנן על ידי לואיג'י ונוויטלי (Luigi Vanvitelli) ונבנה בין השנים 1750-1755.
הבזיליקה
החזית מחולקת לשלושה אגפים שבכל אחד מהם דלת בקומה הראשונה וחלון בקומה השנייה ומעליהם קרניז. בחלון האמצעי ניצב פסל בגודל טבעי של המדונה והילד. ארבעת העמודים התוחמים את שלושת האגפים ממשיכים מעלה מעל הקרניז. שני הקיצוניים מסתיימים בשעונים ובפעמון קטן, בעוד ששני האמצעיים, משני צדדיו של האגף המרכזי, תוחמים את הקומה השלישית שבה חלון גדול, ונושאים אנטבלטורה. שלוש דלתות הארד המעוטרות הקבועות בחזית, נוצרו בסוף המאה ה-16 לכבוד שנת היובל 1600.
בפנים הבזיליקה שלוש ספינות ולאורך שתי הספינות הצדדיות, שש קפלות בכל צד. חלקים שונים בחלל הבזיליקה מעוטרים בפרסקאות ורצפתה עשויה מפסיפס. הכיפה המרכזית מעוטרת בפרסקאות שצוירו בין 1890 ל-1907, ובשני צדדיו של הטרנספט שוכנים שני חדרי מלבושים שתקרותיהם מעוטרות בפרסקאות עשירים. בחדר המלבושים של מרקוס הקדוש נראים פרסקאות מהמאה ה-15 של שמונה מלאכים הנושאים סמלים של הפסיון ומתחתיהם שמונה נביאים. על תקרת חדר המלבושים של יוחנן הקדוש נראים שמונה מלאכים מנגנים, ולידם דמויות של ארבעת המבשרים ושל אבות הכנסייה. מתחת לאלה נראים פאולוס הקדוש בדרכו לדמשק וישו עם השליחים.
הבית הקדוש
לפי המסורת הפופולרית, הבית הקדוש הוא הבית בנצרת בו נולדה וגדלה מריה, אם ישו, בו ניתנה לה הבשורה, ובו חייתה לאחר לידתו של ישו ולאחר שנצלב וקם לתחייה. עוד ממשיכה המסורת כי בית זה הפך לכנסייה על ידי השליחים, ובהוראת פלוויה יוליה הלנה הוקמה במקום כנסיית הבשורה.
בשנת 1291 כאשר הממלוכים השלימו את כיבוש ארץ ישראל ובא הקץ על ממלכת ירושלים, נשקפה לבית סכנת הריסה. לכן, ב-10 במאי 1291, הוא הועבר על ידי מלאכים מנצרת לגבעת טרסט ברייקה שבקרואטיה, ונותר שם משך שלוש וחצי שנים. בלילה שבין ה-9 ל-10 בדצמבר 1294 המשיך הבית בדרכו והגיע לגבעה שעצי דפנה נטועים עליה (בלטינית Laurus). במקום זה קמה לימים העיר לורטו. תושבי טרסט לא התנחמו מהאובדן, והאפיפיור אורבנוס החמישי שלח להם בשל כך איקונין עושה נפלאות של הבתולה ב-1397 שמקורו בלורטו, וזה ניצב בכנסיית גבירתנו מטרסט (Crkva Gospe Trsatske) עד היום. בנוסף שתי הערים, לורטו ורייקה, הן ערים תאומות בשל כך. העובדות ההיסטוריות מייחסות את האגדה לניסיונם של צלבנים ששבו מארץ הקודש להעניק לרליקים שהביאו עימם מימד של קדושה עילאית, והחניה ברייקה נוספה מסיבות פוליטיות גרידא, ונועדה לבסס קשרים בינה לבין ערי איטליה. הסבר נוסף שהוצע למסורת הוא שבני משפחת אנג'לי (Angeli), שמשמעות שמם באיטלקית הוא "מלאכים", היו אלה שהעבירו את אבני הבית מארץ ישראל לאירופה, ועם השנים אומצה המשמעות המדויקת של השם. כך או כך, החל ב-1507 בולות אפיפיוריות רבות אישרו את המסורת, והעובדה שלבית הקדוש אין יסודות, שימשה כראיה נוספת לאמיתות המסורת, שכן היסודות נותרו בנצרת.
טענות כנגד אמיתות המסורת החלו נשמעות בתחילת המאה ה-20. חלקן שללו שלילה מוחלטת של מעמדה של נצרת כמקום התרחשות הבשורה, אחרות שללו את קיומו של הבית בנצרת וציינו כי עד המאה ה-16, איש לא הזכיר כי דבר מה ייחודי התרחש בעיר ב-1291. עוד נטען כי הבזיליקה בלורטו הייתה קיימת כבר במאה ה-12 או ה-13, דהיינו לפני הגעת הבית הקדוש למקום, וכי הבולות האפיפיוריות הופיעו בשלב מאוחר יחסית, והיו בתחילה זהירות ביותר בנוסחן.
הגרסה הרשמית בעניין היא כי מחקרים אכן הוכיחו שמדובר במבנה שרוב אבניו הובאו מארץ ישראל. מקוריותו ומשמעותו של הבית הקדוש לפי צירוף הטקסטים בעניינו באיטלקית ובאנגלית הן:
הבית הקדוש הוא בית אבן פשוט ובו שלושה קירות בלבד. אורכו של המבנה הוא 8.5 מטר ורוחבו 3.8 מטר. הקירות עשויים מאבני חול שמקורן בארץ ישראל ואלה מגיעות עד לגובה של שלושה מטרים. הטכניקה ששמשה לגימור הקירות היא טכניקה אופיינית לנבטים בתקופה הרומית. באבנים אלה נמצאו כשישים כתובות גרפיטי המתאימות למקובל בארץ ישראל בתקופה הרומית. מעל לשכבה זו, נמצאת שכבה של אבנים מקומיות שגובהה 1.1 מטר ואשר הוספו למבנה מאוחר יותר. בצידו הצפוני של המבנה קבועה דלת ובצידו המערבי חלון. בצד בו אין קיר, ניצבים מזבח ומעליו פסל "המדונה השחורה" (ראו להלן).
הבית שוכן בהיכל עשוי שיש לבן, שעוצב על ידי דונטו ברמנטה. ההיכל ניצב על בימה ונתמך בסדרה של עמודים קורינתים התומכים בקרניז. ארבעת צדדיו של ההיכל מעוטרים בעושר ומייצגים בפסלים את הבשורה למרים, לידת ישו, הגעת הבית הקדוש ללורטו ואת הולדת הבתולה.
המדונה השחורה
"המדונה השחורה" (La Madonna Nera) המכונה גם "המדונה מלורטו" (La Madonna di Loreto) או "הבתולה הלורטית" (Vergine Lauretana), הוא פסל הבתולה בתוך הבית הקדוש. שמה נובע מצבעו השחור של הפסל שנגרם כתוצאה מעשן מנורות השמן והנרות. הפסל המקורי מהמאה ה-14 עלה באש בשריפה בשנת 1921, והפסל הקיים מ-1922 עשוי מעץ ארז הלבנון שנלקח מגני קריית הוותיקן. פסל המדונה השחורה מלורטו מופיע בכנסיות רבות נוספות ברחבי איטליה ומחוצה לה.
ZMapp
ZMapp היא תרופה ניסיונית המבוססת על של שלושה נוגדנים חד-שבטיים מואנשים לטיפול אימונולוגי כנגד וירוס האבולה, המופק מצמח הניקוטיאנה (Nicotiana benthamiana).
כימיה
התרופה מורכבת משלושה נוגדנים חד-שבטיים שנלקחו בתחילה מעברים שנחשפו לחלבוני נגיף האבולה ושעובדו עם נוגדנים אנושיים. התרופה מיוצרת מצמח הטבק מזן Nicotiana benthamiana.
שימוש במהלך התפרצות האבולה במערב אפריקה (2014–2015)
התרופה נוסתה לראשונה במהלך התפרצות האבולה במערב אפריקה ב-2014 על 7 חולים מתוכם 2 נפטרו. למרות שלא עברה ניסויים קליניים בבני אדם, אישר הFDA את השימוש בה לטיפול בחולים באבולה.
המקהלה הפילהרמונית תל אביב
שנות ה-40' עד שנות ה-80'
בראשיתה נקראה "המקהלה הקאמרית תל אביב". היא מנתה אז כ-60 חברים, כולם, או רובם הגדול, עולים מארצות דוברות גרמנית, שעלו ארצה באמצע שנות ה-30' עם עליית היטלר לשלטון בגרמניה. איתן לוסטיג, שעלה ארצה מצ'כוסלובקיה, ניצח על הקונצרט הראשון שנערך בפברואר שנת 1941 בתל אביב.
באמצע שנות ה-60' החליף את איתן לוסטיג המנצח הצעיר יוסף פרידלנד, יליד דרום אפריקה. עד סוף שנות ה-60' התקיימו חזרות המקהלה באולם ההתעמלות של בית הספר לבנים "ביל"ו" בשדרות רוטשילד בתל אביב. בשנים אלה גדלה המקהלה לכ-100 חברים, שמה שונה לשם הנוכחי ואתר החזרות עבר תחילה לבניין מרכז הקואופרציה ברחוב הארבעה וכעבור כשנתיים לבית ההארחה של התזמורת הפילהרמונית מעבר לירקון, מול תחנת הכוח רדינג, שהיה למעונה הקבוע.
המקהלה הפילהרמונית הופיעה בקביעות עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, בסדרות הקונצרטים למנויים בהיכל התרבות בתל אביב, בבנייני האומה בירושלים ובקולנוע ארמון בחיפה (עד אמצע שנות ה-70', אז עברו הקונצרטים לאודיטוריום במרכז הכרמל). בשנים אלה הופיעה המקהלה ביצירות כנסייתיות גדולות כמו הרקוויאם של מוצרט וורדי, מיסה סולמניס של בטהובן, מגניפיקט של באך, מיסת נלסון של היידן ואחרות, והשתתפה בביצועי אופרות עם התזמורת הפילהרמונית, חלקן בביצוע קונצרטנטי חלקי או מלא, כמו כרמן של ביזה, לה טרוויאטה של ורדי, אדיפוס רקס של סטרווינסקי (הגברים בלבד) והעטלף (אופרטה) של יוהאן שטראוס ואחרות, כמו אותלו של ורדי ושמשון ודלילה של קאמי סן-סנס בביצוע בימתי מלא.
ב-11 ביולי 1967, חודש אחרי מלחמת ששת הימים, הופיעה המקהלה בקונצרט חגיגי באמפיתיאטרון של הר הצופים, בשירת סימפוניית "התחייה" של גוסטב מאהלר בניצוח ליאונרד ברנשטיין. כעבור שנה בדיוק הופיעה המקהלה, עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה ברקוויאם של ורדי, שביצועו נקבע תחילה ליוני 1967, אך המנצח ג'ון ברבירולי, שהיה אמור לנצח, נרתע ממצב הכוננות שקדם למלחמת ששת הימים וביטל את בואו. הרקוויאם שנדחה לשנה הוקלט וצולם על ידי רשת הטלוויזיה האיטלקית בחזית כנסיית המולד בבית לחם, והמקהלה רעדה מקור בתלבושת קיצית קלה בלילה קיצי צונן של הרי ירושלים.
המקהלה הופיעה באופן קבוע בפסטיבל ישראל, אם בירושלים ואם בקיסריה. במסגרת זו שרה את סימפוניית תהילים של סטרווינסקי בניצוח המלחין הישיש, שנים אחדות לפני מותו ב-1971. באותה מסגרת שרה המקהלה את שירי גורה של ארנולד שנברג, עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח זובין מהטה, ביולי 1974. היה זה הביצוע הראשון של "שירי גורה" בישראל.
בשנת 1972 החליף את יוסף (ג'ו) פרידלנד המנצח הצעיר, יליד ארצות הברית, סטנלי ספרבר. באפריל 1973 פקד את המקהלה אירוע טרגי, כאשר המנצח ההונגרי אישטוון קרטס, שבא לנצח על מיסת נלסון של היידן בסדרת קונצרטים, יצא לשחות וטבע בים סוער מול חוף הרצליה, ב-16 באפריל 1973, לאחר הקונצרט הראשון בסדרה. הקונצרט השני, שנועד לאותו ערב, נדחה ועל הקונצרטים הבאים ניצח סטנלי ספרבר, בהופעתו הראשונה כמנצח תזמורת בישראל.
באמצע שנות ה-70' החליף אהרון חרל"פ, עולה מקנדה, את סטנלי ספרבר כמנצח המקהלה ובראשית שנות ה-80' תפס מיכאל שני את מקומו. בין השנים 1988 - 1990 היה סטיבן סלואן מנצח המקהלה.
אדריכלות ימי הביניים
אדריכלות ימי הביניים היא פרק מרכזי בהיסטוריה של אדריכלות המערב הכולל מספר סגנונות אדריכליים ועקרונות של תכנון ערים שאפיינו את הבנייה באירופה מנפילת האימפריה הרומית ועד ניצני הרנסאנס. משהתמוטטה האימפריה הרומית ותרבות אירופה וכלכלתה הלכו והידרדרו אל "חשכת ימי הביניים", גם האדריכלות המפוארת שאפיינה את התקופה הקלאסית ירדה מקרנה. מקצועות אוּמנות שהיו קשורים בתחום הבנייה נשכחו, וכך גם הלכו ונשתכחו מלאכת העיטורים הקלאסיים ושיטות הבנייה, בהן השתמשו היוונים והרומאים. חמש מאות השנים הראשונות של ימי הביניים במרכז אירופה התאפיינו בבנייה מועטה יחסית שכללה, מלבד הבנייה העממית, בעיקר בנייה של טירות ומבצרים. מבני ציבור שונים, כגון כנסיות, נבנו כמבצרים והתאפיינו במסות אבן נטולות עיטורים ובמיעוט פתחים, אשר נתנו מענה לצורך בהגנה. החל מהמאה ה-11 לערך החלה התעוררות באדריכלות, עם התפתחות סגנון הרומנסק ואחריו הסגנון הגותי, שהגיע לשיאו במאה ה-13. בדרום מזרח אירופה ובמזרח הים התיכון התפתחה האדריכלות הביזנטית, בעיקר בימי הביניים המוקדמים. הסגנון הביזנטי היה המשך ישיר של הסגנון הרומי, אך סגנון זה התנוון יחד עם האימפריה הביזנטית במהלך ימי הביניים.
מבחינה אורבאנית, התאפיינה הבנייה בערי ימי הביניים בדפוסים קבועים שנבעו ממבנה החברה הפיאודלית והשלטון ומרוח התקופה, שהשפעת הכנסייה עליה הייתה מכרעת.
סגנונות אדריכליים בימי הביניים
סגנונות הבנייה בימי הביניים התבססו על האדריכלות הקלאסית אך היו שונים ממנה במידה רבה. כהמשך לאדריכלות הרומית התפתחה האדריכלות הביזנטית באזור מזרח הים התיכון, ובמקביל התפתח סגנון הרומנסק בצרפת ובצפון ומערב אירופה החל מראשית המאה ה-11. סוף ימי הביניים במרכז ובמערב אירופה התאפיינו בסגנון הגותי. שלושת סגנונות אלו היו הסגנונות העיקריים באירופה בתקופה זו, אך היו כמה סגנונות בנייה וזרמים משניים ומקומיים נוספים במסגרת סגנונות עיקריים אלו.
אדריכלות ביזנטית
האדריכלות הביזנטית התפתחה מתוך האדריכלות הרומית ואפיינה את הבנייה של האימפריה הביזנטית באזור מזרח הים התיכון מן המאה ה-4 ועד שלהי ימי הביניים. חלק נכבד מהאדריכלות הביזנטית נמצא בעיר איסטנבול אשר נקראה בעבר קונסטנטינופול והייתה בירת האימפריה. סגנון זה הוא למעשה הסגנון הראשון, שבו התפתחה תפישה חדשה לאדריכלות הדת הנוצרית; עד אותה תקופה, הכנסיות הנוצריות המוקדמות שנבנו היו וריאנטים של מבנים רומיים ללא חידוש משמעותי. רוב הכנסיות הביזנטיות מאופיינות בצורה של "תוכנית צלב יווני" שמעל מרכז הכנסייה בנויה כיפה על פנדנטיבה.
הדוגמה הטובה ביותר לסגנון זה היא כנסיית אגיה סופיה שבקונסטנטינופול וקיימות דוגמאות רבות נוספות בכל רחבי טורקיה, יוון והלבנט.
חוק הפיקוח על יצוא ביטחוני
חוק הפיקוח על יצוא ביטחוני, התשס״ז–2007 אושר בכנסת השבע עשרה ב-17 ביולי 2007. מטרת החוק מוצגת בסעיף הראשון שלו: "מטרתו של חוק זה היא להסדיר את הפיקוח של המדינה על יצוא של ציוד ביטחוני, על העברת ידע ביטחוני ועל מתן שירות ביטחוני, וזאת מטעמים של ביטחון לאומי, יחסי החוץ של המדינה והתחייבויותיה הבין־לאומיות ולשם שמירה על אינטרסים חיוניים אחרים של המדינה."
אדריכלות ימי הביניים
רומנסק
סגנון הרומנסק התקיים במאה ה-11 והמאה ה-12 וניסה להחיות את סגנון הבנייה הרומי, אשר נשתכח במאות השנים שעברו מאז נפילת האימפריה הרומית. הסגנון התאפיין בבנייה מאסיבית מאוד ובקישוטיות מעטה יחסית לסגנונות עתיקים אחרים. בנייה בסגנון הרומנסק מצויה בעיקר באזור צרפת ובמסלול העלייה לרגל לסנטיאגו דה קומפוסטלה שבצפון ספרד.
אדריכלות נורמנית
האדריכלות הנורמנית הייתה המשך של הרומנסק והכילה אלמנטים אדריכליים שמאוחר יותר יובאו לכדי בשלות באדריכלות הגותית. אדריכלות זו כללה קמרון צלעות ושימוש חלקי בקשת מחודדת. החזיתות הנורמניות השפיעו על חזית בזיליקת סן-דני. האדריכלות הנורמנית התבטאה לצד מבני דת גם בטירות וביצורי אבן.
חוק הפיקוח על יצוא ביטחוני
היסטוריה חקיקתית
קודם לחקיקת חוק זה הוסדר הפיקוח על יצוא ביטחוני בצו הפיקוח על מצרכים ושירותים (יצוא ציוד ביטחוני וידע ביטחוני), התשנ"ב-1991, שהוצא מכוח חוק הפיקוח על מצרכים ושירותים, התשי"ח-1957, ובאכרזות אחדות מכוח צו זה: האזרחית הפלסטינית), התשס"ד-2004.
בנוסף, צווים שהוציא שר התעשייה המסחר והתעסוקה מכוח פקודת היבוא והיצוא [נוסח חדש], התשל"ט-1979, כללו הסדרים לעניין פיקוח על יצוא של ציוד, ידע ושירותים שנועדו מעיקרם לשימוש אזרחי אך מתאימים גם לשימוש ביטחוני (פריטים דו–שימושיים).
אדריכלות ימי הביניים
גותיקה
האדריכלות הגותית היא סגנון האדריכלות הנפוץ באירופה בשלהי ימי הביניים (החל מסוף המאה ה-12). הגותיקה, יותר מכל סגנון, ייצגה את רוח ימי הביניים - עליונות הכנסייה והדת וחוסר החשיבות של האדם ושל החיים הגשמיים. סגנון הבנייה התאפיין במבנים מפוארים ותמירים, בבנייה אוורירית וקלה לגובה, בחלל פנימי מלא באור מיסטי שניכנס דרך חלונות מזכוכית צבעונית, בריבוי קישוטים, בפרופורציות גבוהות מאוד של בנייה והדגשת הקו האנכי.
חוק הפיקוח על יצוא ביטחוני
היסטוריה חקיקתית
הצעת החוק מנתה שלוש סיבות להחלפת הסדרים אלה בחוק ייעודי:
אדריכלות ימי הביניים
גותיקה
הסגנון הגותי החל להתפתח בפריז והתפתח גם לשאר חלקי צרפת, לאנגליה ולמרכז ולמערב אירופה. הסגנון נקרא תחילה "הסגנון הצרפתי" על שם מקורו וכונה "גותי" על ידי איש הרנסאנס ג'ורג'ו וזארי ככינוי מעליב שניסה לתאר את הברבריות של אדריכלות זו. דוגמאות בולטות לקתדרלות גותיות הן קתדרלת נוטרדאם דה פארי, קתדרלת שארטר, קתדרלת ריימס וקתדרלת אמיין בצרפת; קתדרלת קנטרברי, קתדרלת לינקולן, קתדרלת יורק ומנזר וסטמינסטר באנגליה; קתדרלת פרייבורג, בית המקהלה של קתדרלת קלן וקתדרלת אולם בגרמניה; קתדרלת בורגוס וקתדרלת סביליה בספרד.
חוק הפיקוח על יצוא ביטחוני
היסטוריה חקיקתית
מניע נוסף לחקיקת החוק הוא משבר ביחסי ארצות הברית–ישראל, שנוצר בעקבות שתי עסקאות יצוא ביטחוני שחתמה ישראל עם סין לאספקת מטוסי ביון עם מערכת התרעה "פלקון" וחימוש משוטט מדגם "הארפי".
אדריכלות ימי הביניים
אדריכלות איסלאמית
תרבות האסלאם פרחה מאוד בתקופת ימי הביניים האירופיים, ועמה גם האדריכלות האסלאמית. במקביל לאדריכלות באירופה התפתחה בימי הביניים האדריכלות האסלאמית בכל אזור המזרח התיכון, צפון אפריקה, אנדלוסיה (דרום ספרד) ומרכז אסיה. בין המאה ה-7 ועד המאה ה-15 נבנו מיטב המסגדים, המדרסות והארמונות האסלאמיים בין הודו וספרד. לסגנון זה הייתה השפעה מסוימת על האדריכלות באירופה, בעיקר בחוליות המקשרות בין שתי התרבויות - בספרד (אשר נשלטה בחלקה על ידי המורים עד סוף ימי הביניים), וכן בטורקיה ובלבנט.
חוק הפיקוח על יצוא ביטחוני
היסטוריה חקיקתית
החוק אושר בכנסת ב-17 ביולי 2007, ונקבע בו שייכנס לתוקף ב-31 בדצמבר 2007, למעט סעיפים מסוימים שייכנסו לתוקף במועד מאוחר יותר.
גיל
גיל (ברבים: גילים) הוא פרק הזמן שחלף מאז היווצרותו של דבר-מה. השימוש הנפוץ ביותר במונח הוא לציון משך חייו של יצור חי.
אדריכלות ימי הביניים
טירות בימי הביניים
מבצרים וארמונות מבוצרים החלו להיבנות עוד בעת העתיקה, אך בימי הביניים התפתחה הטירה כמקום מגורים מבוצר עבור האציל הפיאודלי ובתקופה זו נבנו בכל רחבי אירופה אלפי טירות בעלות ביצורים רבים. למעשה, עיקר העיסוק של האדריכלים בימי הביניים, למעט בנייה לצורכי הדת, היה בניית טירות ומבצרים. הטירות נבנו בדרך כלל מחוץ לעיר או בלבו של האזור הכפרי ושימשו את משפחת האצולה, ששלטה באזור בתקופה הפיאודלית. הטירה כללה בתוכה משק שלם ומגורים גם למשרתים שחיו בתחומה ושימשה במידה רבה גם כמבנה השלטון המקומי. כמו הכנסיות, התאפיינו הטירות במספר סגנונות בולטים אך רובן, מטבע הדברים, היו דומות בצורתן בגלל הביצורים. בהשוואה לטירות שנבנו בתקופת הרנסאנס, לדוגמה, טירות ימי הביניים היו גבוהות ותמירות מאוד לעומת הטירות המאוחרות, שהיו אופקיות יותר בצורתן.
חוק הפיקוח על יצוא ביטחוני
הוראות החוק
החוק עוסק בשלוש קטגוריות של יצוא ביטחוני:
גיל
חישוב גיל האדם
צורת חישוב גיל האדם הנפוצה בתרבות המערבית היא ספירת כמות הזמן שעברה מיום לידתו של האדם ועד לנקודת הזמן הנוכחית, כאשר השנה מעוגלת כלפי מטה. בתנ"ך ובדברי חז"ל בדרך כלל עגלו כלפי מעלה. עם זאת, בתרבויות שונות במזרח אסיה מצויה צורת חישוב נוספת, כאשר גילו של האדם בעת היוולדו הוא אחת (ולא אפס), ועם כל תחילת שנה חדשה בלוח השנה (בין אם זה הלוח הגריגוריאני או לוח מסורתי או מקומי) גילו של האדם עולה בשנה. צורת מנין זו יכולה להביא להפרש של עד 2 שנות ספירה מול צורת המנין הנפוצה במערב.