cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרי קוואנט
תרומתה לאופנה
ב-2019 ערך מוזיאון ויקטוריה ואלברט תערוכת יחיד לקוואנט, שכללה יותר מ-200 עיצובים שלה, בהם פריטים מהאוסף הפרטי שלה. על קיר התערוכה נכתב: "כל העניין באופנה הוא ליצור בגדים אופנתיים שיהיו נגישים לכולם".
אייר פראנס הופ
אייר פראנס הופ (באנגלית: Air France Hop; לשעבר ) היא חברת תעופה אזורית צרפתית השייכת לאייר פראנס. החברה נוסדה בשנת 2013 כתוצאה ממיזוגן של חברות התעופה רז'יונל (Régional Compagnie Aérienne Européenne), בריט אייר (Brit Air) וארלנאייר (Airlinair), והחלה לפעול ב-31 במרץ אותה שנה. החברה מפעילה טיסות ל-50 יעדים בצרפת ובאירופה. מטרת ייסודה של החברה הייתה להתמודד ביתר הצלחה בחברות התעופה הזולות אשר נגסו בשוק הטיסות האזוריות של אייר פראנס. החברה מעסיקה יותר מ-3,000 עובדים.
ב-1 בספטמבר 2019, עברה החברה מיתוג מחודש ושינתה את שמה מהופ! לאייר פראנס הופ. כל טיסות הופ! הועברו לאות הקריאה של אייר פראנס.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון למאי 2022:
אביגייל ספנברגר
אביגייל אן ספנברגר (באנגלית: Abigail Anne Spanberger; נולדה ב-7 באוגוסט 1979) היא פוליטיקאית אמריקאית, חברת המפלגה הדמוקרטית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השביעי של קהיליית וירג'יניה מאז 2019. היבחרה ל ב-2018 היווה את תומה של שליטה רפובליקנית בת 36 שנה במחוז הקונגרס השביעי של וירג'יניה. מחוז הבחירה שלה ממוקם במזרח התיכון של וירג'יניה, וחולש על רוב הפרברים הצפוניים של ריצ'מונד הבירה, וחלק מהטריטוריה הפרברית בקצה המטרופולין של ריצ'מונד, סביב פרדריקסבורג.
ביוגרפיה
אביגייל ספנברגר נולדה באוגוסט 1979 בשם אביגייל אן דייוויס בעיר רד בנק שבמזרח ניו ג'רזי. כשהייתה בת 13 עברה משפחתה לאזור שורט פאמפ במחוז הנריקו שבווירג'יניה. היא למדה בבית הספר התיכון טאקר שבמחוז. מאוחר יותר הייתה ספנברגר עוזרת אישית עבור צ'אק רוב שייצג את וירג'יניה בסנאט של ארצות הברית. ספנברגר בעלת תואר ראשון מאוניברסיטת וירג'יניה ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת פרדו. בשנים 2002 ו-2003 לימדה ספנברגר ספרות אנגלית כמורה מחליפה באקדמיה הסעודית-אסלאמית בצפון וירג'יניה, שנוסדה בידי שגרירות ערב הסעודית בוושינגטון הבירה. בראשית שנות האלפיים עבדה כמפקחת פדרלית בשירות הדואר של ארצות הברית בתיקי הלבנת הון, וכן עסקה ביירוט הברחת סמים לתוך ארצות הברית.
בשנת 2006 הצטרפה ספנברגר לסוכנות הביון המרכזית (CIA) כקצינת מבצעים. היא עבדה מעבר לים בנושאים מסווגים הנוגעים לביטחון לאומי, שהתבטאו בין היתר באיסוף מודיעין צבאי בנושאי טרור והתפשות כלי נשק גרעיניים. כשעזבה את ה-CIA, הצטרפה ספנברגר למגזר הפרטי והתקבלה לעבודה על ידי חברת "Royall & Company", שם עבדה בסיוע למוסדות אקדמיים לגיוון את התאחדות הסטודנטים שלהם. נוסף על כך, היא הייתה חברה במועצה לדיור בר-השגה של מושל וירג'יניה.
ספנברגר הושבעה לתפקידה ב-3 בינואר 2019. בבחירות לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית ביום התכנסות הקונגרס ה-116, ספנברגר מילאה אחת אחת מהבטחות הבחירות שלה והצביעה לשרי בוסטוס, חברת קונגרס דמוקרטית מאילינוי, ובכך הצטרפה ל-11 דמוקרטים שלא תמכו במועמדותה של מנהיגת הדמוקרטים ננסי פלוסי לתפקיד יושב הראש. במאי 2020 הצביעה נגד חבילת גירוי למשק האמריקאי בסך 3 טריליון דולר בתגובה למגפת הקורונה בארצות הברית, בנימוק כי הצעת החוק חורגת בהרבה מהאפשרות להקל את המגפה ושאין סיכוי שתעבור בסנאט הרפובליקני.
במהלך בחירות 2020 ניצבה בפני אתגר עיקש במסע הבחירות לתקופת כהונה שנייה בבית הנבחרים. היא התמודדה מול חבר בית הנבחרים המדינתי נייק פרייטס, וגברה עליו ברוב זעום של 51% מקולות הבוחרים. ב-5 בנובמבר, ימים אחדים לאחר ניצחונה הדחוק, מתחה ביקורת על המפלגה הדמוקרטית שאיבדה מושבים רבים בבית הנבחרים האמריקאי לטובת הרפובליקנים, ונימקה בשיחת טלפון שהודלפה את כישלון הדמוקרטים במחוזות המתנדנדים בתעמולה הרפובליקנית שציירה את הדמוקרטים כתומכים בסוציאליזם וברעיון "Defund the police". לעמיתיה מהמפלגה עמם שוחחה טלפונית אמרה: "יש לאסור את השימוש במלה סוציאליזם, אחרת יקרעו אותנו לגזרים ב–2022".
כף דייוויס (ארץ אלזוורת')
כף דייוויס או קייפ דייוויס (באנגלית: Cape Davies) היא לשון יבשה מכוסה קרח, הממוקמת בקצה הצפון-מזרחי של חצי האי יוז, בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
מיפוי חצי האי
חצי האי מופה לראשונה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית, במהלך מבצע קפיצה לגובה (מבצע היי ג'אמפ), בקיץ האנטארקטי - בדצמבר 1946.
מקור השם
שמו של חצי האי ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
חצי האי נקרא על שם פרנק דייוויס (Frank Davies), שהיה פיזיקאי, במסגרת משלחת בירד לחקר אנטארקטיקה (Byrd Antarctic Expedition) שחקרה את אנטארקטיקה, בפיקודו של ריצ'רד בירד בין השנים 1928–1930.
לקריאה נוספת
• National Imagery and Mapping Agency 2002, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 154
משהה נקביו
המשהה נקביו, כלומר, המתאפק מלעשות צרכיו כאשר הוא מרגיש צורך בכך - עובר בכך על האיסור ההלכתי 'בל תשקצו'.
מקור האיסור
את איסור משהה נקביו למד רב אחאי בתלמוד בבלי מן הפסוק בספר ויקרא:, מאחר שיש בהתאפקות משום מיאוס.
הפוסקים נחלקו אם איסור זה הוא דאורייתא או דרבנן והפסוק רק אסמכתא.
הרמב"ם כתב שהמשהה נקביו, מלבד מה שהוא עובר באיסור של 'בל תשקצו', הוא גם גורם לעצמו בעיות בריאותיות כתוצאה מכך.
על דרך הרמב"ם כתבו ראשונים אחרים שהמשהה נקביו לקטנים מסתכן בעקרות ומשום כך יש איסור נוסף בדבר על פי הפסוק בספר דברים . בתלמוד הבבלי אף מסופר על חכמים שונים שהפכו לעקרים, והתלמוד מייחס זאת לכך שהתאפקו מעשיית צרכים משום שהשתתפו בשיעור שנמשך זמן רב.
לדעת החזון אי"ש, כיום אין חשש עקרות, מאחר ש'השתנו הטבעים'.
הגבלות לאיסור
הראשונים סייגו את האיסור להשהות נקביו, וכתבו מספר מקרים בהם הדבר מותר:
תומאס אלסגארד
תומאס אלסגארד (בנורווגית: Thomas Alsgaard נולד ב-10 בינואר 1972) הוא גולש למרחקים נורווגי. אלסגארד היה מטובי הגולשים מאמצע שנות ה-90 עד פרישתו ב-2003, ונחשב על ידי רבים כגדול גולשי הקרוס-קאנטרי בסגנון חופשי, ורבים מטובי הגולשים היום למדו את הטכניקה שלו. במהלך הקריירה המגוונת שלו היה מסוגל לנצח בתחרויות בכל המרחקים, החל בספרינט וכלה ב-50 ק"מ, הן בטכניקה חופשית והן בטכניקה קלאסית. בסך-הכל, אלסגארד זכה ב-15 מדליות במשחקים האולימפיים ובאליפויות העולם בסקי נורדי, מה שהופך אותו לאחד מהגולשים המצליחים בהיסטוריה. בתחרויות הארציות, הוא ייצג את מועדון הסקי של איידסבולד (EVS).
קריירה אתלטית
פריצת הדרך הראשונה של אלסגארד חלה כשהוא זכה בשלוש מדליות זהב באליפות העולם לנוער ב-1991, ובמדליית כסף ב-1992. בתחרות הבינלאומית הראשונה שלו, באולריכן (שווייץ) ב-9 בינואר 1993 סיים במקום ה-16. במהלך העונה לא הגיע לאף תוצאת פודיום, אבל הגיע כמה פעמים לעשירייה הראשונה, מה שהוביל אותו למקום ה-20 בגביע העולם. במהלך העונות הבאות, סיים על הפודיום פעם אחת לפחות בכל עונה. לזכותו 13 ניצחונות ו-29 סיומים על הפודיום בגביע העולם בקרוס-קאנטרי. בנוסף, זכה בגביע העולם לשנת 98–1997, הגיע למקום השלישי ב-01–2000 והיווה את הסגן ב-02–2001.
פריצתו הבינלאומית חלה באולימפיאדת לילהאמר (1994), כשהוא זכה במרוץ ל-30 ק"מ בפער גדול, 47 שניות לפני ביורן דאהלי במקום השני. בעקבות כך אלסגארד, שרק היה לבן 22 חודש לפני כן, שובח על ידי התקשורת כיורש העתידי לכוכבים הנורווגים של אותה תקופה, דאהלי ווגארד אולבאנג. בנוסף לכך השתתף כשליח השלישי במרוץ השליחים, כשהשליח האחרון היה שמור לגיבור הלאומי דאהלי. הציפייה בנורווגיה הייתה לניצחון, והמלך היה נוכח גם בתחרות. בסופו של דבר, דאהלי הפסיד לסילביו פאונר האיטלקי בישורת האחרונה, מה שהוביל לזכייה במדליית הכסף ואכזבה מרה בנורווגיה, וביקורת בתקשורת על הבחירה בדאהלי, שלא היה ידוע ביכולות הספרינט שלו, דווקא כשליח האחרון. הוא השתתף באולימפיאדה גם במרוץ הקלאסי ל-10 ק"מ, אבל הגיע שם רק למקום 24.
החל מ-1995, הוא שימש באופן קבוע כשליח האחרון עבור נורווגיה במרוצי השליחים, בעקבות הכישלון בלילהאמר. הבחירה בו התגלת כמוצלחת, כשבמסגרת תפקידו, בין 1995 ל-2003, הוא הוביל את נורווגיה ל-6 מדליות זהב, והם הפסידו פעם אחת בלבד במרוץ שליחים באולימפיאדה או באליפות העולם - ברזמאו ב-1999, כשהוא הפסיד לכריסטיאן הופמן (אוסטריה) בספרינט לקו הסיום.
אליפות העולם הראשונה שלו, בת'אנדר ביי (1995) הייתה אכזבה לאלסגארד, כשתוצאתו הטובה ביותר הייתה מקום 8 בתחרות המרדף ל-15 ק"מ (סגנון חופשי). מלבד זאת, סיים במקום ה-21 בתחרות הקלאסית ל-10 ק"מ ובמקום ה-27 בתחרות החופשית ל-50 ק"מ. למרות זאת, הוביל בבטחה את נבחרת השליחים הנורווגית לניצחון.
אליפות העולם בטרונדהיים (1997) הייתה מוצלחת יותר עבורו, כשהוא זוכה במדליה הראשונה שלו באליפות העולם, מדליית הארד במרוץ בסגנון חופשי ל-30 ק"מ, בנוסף למקום רביעי במרוץ המרדף ל-15 ק"מ בסגנון חופשי ומקום 11 במרוץ הקלאסי ל-10 ק"מ. כמו כן, זכה בזהב עם נבחרת השליחים.
באולימפיאדת נאגנו (1998) הגיע למקום החמישי במרוץ הקלאסי ל-10 ק"מ, אבל זכה במרוץ המרדף העוקב ל-15 ק"מ בסגנון חופשי (בו הגולשים מוזנקים לפי התוצאות שקבעו במרוץ ל-10 ק"מ), כשבמסגרת המרדף הוא מדביק את דאהלי, המנצח במרוץ ל-10 ק"מ, ומביס אותו בישורת לקו הסיום. הוא סיים במקום ה-6 במרוץ בסגנון חופשי ל-50 ק"מ. בנוסף, הוא הוביל את נורווגיה לניצחון במרוץ השליחים. עונה זו הייתה מוצלחת במיוחד לאלסגארד ובה זכה גם בגביע העולם וגם בגביעים המיוחדים למרוצי מרחק ומרוצי ספרינט (שהוענקו החל מעונת 97–1996).
מאז נאגנו, מרוצי המרדף התגלו כמומחיות של אלסגארד, כשהוא זוכה בהם גם באליפות העולם ב-1999 וגם באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002). ברמזאו זכה גם במדליית כסף במרוץ ל-30 ק"מ בסגנון חופשי (שם הפסיד למיקה מילילה) והגיע למקום ה-14 בתחרות ל-10 ק"מ בסגנון קלאסי. בנוסף לכך, זכה במדליית הכסף במרוץ השליחים, במסגרת הפסדו המפורסם להופמן בישורת האחרונה.
באליפות העולם בלאהטי (2001), אכזב כשיצא ללא מדליה אישית, ותוצאתו הטובה ביותר הייתה מקום חמישי במרוץ המרדף הכפול ל-20 ק"מ. למרות זאת, הוביל את נבחרת השליחים לניצחון.
באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) המשיך את הצלחותיו במרוץ המרדף, כשזכה במדליית זהב במרדף הכפול ל-20 ק"מ (10 ק"מ קלאסי + 10 ק"מ חופשי), ביחד עם פרודה אסטיל שקבע זמן זהה, לאחר שהיה בפיגור של 36 שניות אחרי אסטיל בסוף החלק הקלאסי. בתחילה הוענקה מדליית הזהב ליוהאן מוהלג, גרמני שייצג את ספרד, שנפסל מאוחר יותר על שימוש בסמים. לאחר האישור המחודש של פסילתו, הוענקה מדליית הזהב לאלסגארד ולאסטיל. בנוסף, הוא הגן ביחד עם נבחרת השליחים הנורווגית על תוארם מנאגנו. בנוסף, סיים במקום ה-12 במרוץ ל-30 ק"מ בסגנון חופשי (זינוק המוני).
באליפות העולם האחרונה שלו, בואל די פיים (2003), זכה אלסגארד במדליית זהב במרוץ ל-30 ק"מ בסגנון קלאסי, המדליה האישית הראשונה שלו בתחרות קלאסית טהורה (הוא זכה לפני כן בתחרויות שחלק מהן נערכו בסגנון קלאסי, כמו מרוצי המרדף). למרות הצלחתו זו, קבע גם את התוצאה הגרועה בקריירה שלו בתחרות מרכזית שם, כשסיים במקום ה-41 בספרינט. בפעם האחרונה בקריירה, הוא הוביל את נבחרת השליחים הנורווגית לניצחון.
בשנת 2001 קיבל את מדליית הולמנקולן, ביחד עם אדם מאליש ובנט סקארי. לאחר עונת 03–2002, החליט לפרוש. בין הישגיו הוא זכייה במדליית זהב אחת לפחות בכל אליפות עולם או אולימפיאדה בה השתתף. בנוסף, הוא מחזיק בשבע מדליות זהב מאליפות נורווגיה.
במסגרת טכניקת הגלישה, אלסגארד פיתח את "צעד אלסגארד" (הידוע גם כ"ריקוד פשוט" בנורווגיה, החלקה-2 בקנדה או V-2 חלופי בארצות הברית) במסגרתו דוחף את עצמו הגולש בעזרת מקלות בכל צעד שני, והוא היום בשימוש רווח במישור ובעליות ובירידות מתונות. הטכניקה היוותה שילוב של טכניקת ה-V-1 וטכניקת ה-V-2.
לאחר הפרישה
לאחר פרישתו, אלסגארד היה ליועץ טכני לאלפינה ספורט, ועבד במחלקת המגפיים הנורדיים. אלסגארד נהג לגלוש עם ציוד סקי של מאדסהוס, שותפה של אלפינה, והיה מעורב בפיתוח מגפי סקי. לאחר מכן היה למאמן הקרוס-קאנטרי של נבחרת הביאתלון הנורווגית. לאחר מכן, היה עוזר מאמן לנבחרת הקרוס-קאנטרי השוודית, תחת המאמן הראשי אינגה בראטן, בין השאר באולימפיאדת טורינו (2006). בינואר 2007, השותפות הסתיימה.
אלסגארד השתתף באליפויות נורווגיה בשנים הבאות. ב-2010, הכריז שמטרתו היא להיות בין 25 הראשונים, אבל הרשים עם מקום 14. בשנת 2011, אלסגארד הגיע למקום שלישי במרוץ הקלאסי ל-15 ק"מ, כשהוא מביס רבים מחברי הנבחרת הלאומית, ומנוצח רק על ידי אלדר רונינג (זהב) ומרטין יונסרוד סונדבי (כסף), מה שיצר סנסציה בנורווגיה. הוא חזר על ההישג ב-2012 (הפעם בסגנון חופשי), כשבעקבות זאת הוא הביע תסכול מחוסר האגרסיביות והיוזמה של האתלטים הצעירים יותר ושל הנבחרת התומכת בהם.
פולינה (סרט)
פולינה, או בשמו המלא "פולינה וסוד אולפן הקולנוע" (באוקראינית: «Поліна і таємниця кіностудії») הוא סרט קולנוע אוקראיני; הפקה משותפת של אוקראינה ובלגיה והוא סרט פנטזיה משפחתי בבימויו של אוליאס בארקו. הסרט מגולל את סיפורה של ילדה בודדה בת 11 בשם פולינה, שנופלת לצד השני של מסך הקולנוע, שם חיים דמויות מהאגדות שמסתירות סודות איומים. בכורת הסרט באוקראינה התקיימה ב-22 באוגוסט 2019.
עלילה
פולינה לא יודעת דבר על עברה והוריה. היא גרה בבית עם דודתה ובן דודה הרשע. אלה מתכננים בחשאי להיפטר מהילדה ביום הולדתה כדי לקבל ירושה מסתורית: סטודיו לקולנוע. פולינה מצליחה לברוח והיא יוצאת למסע מסוכן בעולמות הסרטים האחרים. כאן הילדה מוצאת חברים חדשים איתם היא צריכה לפתור את כל הפאזלים ולהשיג את המטרה העיקרית של מסעה: ללמוד את האמת על משפחתה.
הפקה
הפקת הסרט תוכננה כהפקה משותפת בין אוקראינה, בלגיה וצרפת. בתחילה תוכנן שתקציב הסרט בסך של 2 מיליון יורו יחולק באופן שווה בין האוקראינים והבלגים-צרפתים וכי הסרט יצולם באנגלית. בגרסה הסופית, מרבית העותקים המשוחזרים במקור צולמו בצרפתית, עם חלק קטן באנגלית וברוסית.
מימון
עלות הסרט הייתה 54 מיליון הריבניה (~€2 מיליון יורו) הסרט גם נתמך על ידי הסוכנות הממשלתית לקולנוע באוקראינה, שהקצתה כ-10,800,000 מיליון הריבניה, שהם 20% מעלות ההפקה המשוערת.
צילומים
צילומי הסרט והפקתו החלו ב-1 בנובמבר 2015 בקייב והתרחשו בביתניה ובאולפן הקולנוע Film.ua. בנובמבר 2017 הודיעה סוכנות הקולנוע הממלכתית כי מומחי הסוכנות סקרו את הסרט העלילתי ואישרו להפיצו.
שפת הסרט
הסרט צולם בצרפתית (עם מספר שורות מועט ברוסית ובאנגלית). בעת הקרנתו באוקראינה, הסרט דובב כולו לאוקראינית.
הוצאה לאור
חברת ההפצה UFD תכננה לשחרר את הסרט באוקראינה ב-25 במאי 2017, אך בהמשך נדחה שחרורו של הסרט ל-27 ביוני 2019. מאוחר יותר נדחה שחרורו של הסרט שוב, הפעם ל-22 באוגוסט 2019; והשתנה שם המפיץ, במקום UFD נרתמה חברת MMD UA להפיץ את הסרט.
ביקורת
הסרט קיבל ביקורות שליליות בעיקר ממבקרי הקולנוע האוקראינים; מבקר הקולנוע, אנטולי הובזדצקי, דירג את הסרט 1 מתוך 10 כוכבים, ובסיכום ביקורתו לא היה לו אף דבר חיובי לומר על הסרט     מרבית הסוקרים אמרו שלסרט אין מה להציע לקהל בוגר ורק ילדים בגילאי 0–10 יוכלו ליהנות מצפייה בסרט.
וילאייט חלב
וילאייט חלב (בטורקית עות'מאנית: ولايت حلب; בערבית: ولاية حلب) היה מחוז מנהלי ברמה הראשונה (וילאייט) של האימפריה העות'מאנית, שבמרכזו העיר חלב.
היסטוריה
הווילאייט הוקם במרץ 1866. הגבולות החדשים של חלב נמתחו צפונה וכללו את הערים דוברות הטורקית קהרמאנמרש, עינתאב ואורפה, והעניקו למחוז מספר שווה של דוברי ערבית וטורקית, כמו גם מיעוט גדול דובר ארמנית.
הודות למיקומה הגאוגרפי האסטרטגי בנתיב הסחר בין אנטוליה למזרח, חלב עלתה לגדולה בעידן העות'מאני, בשלב מסוים הייתה השנייה רק לקונסטנטינופול באימפריה. עם זאת, כלכלת חלב נפגעה קשות מפתיחת תעלת סואץ בשנת 1869, ומאז עלתה דמשק כמתחרה רצינית מול חלב על תואר בירת סוריה.
מבחינה היסטורית, חלב הייתה מאוחדת יותר בכלכלה ובתרבות עם הערים האנטוליות מאשר עם דמשק. עובדה זו מופיעה עד היום עם ההבדלים התרבותיים הייחודיים בין חלב לדמשק.
בתום מלחמת העולם הראשונה, הסכם סוור הפך את רוב וילאייט חלב לחלק מהאומה הסורית שהוקמה באותה העת, בעוד שקיליקיה הובטחה על ידי צרפת להפוך למדינה ארמנית. עם זאת, מוסטפא כמאל אטאטורק סיפח את רוב מחוז חלב כמו גם את קיליקיה לטורקיה במלחמת העצמאות הטורקית. התושבים הערבים במחוז (כמו גם הכורדים) תמכו בטורקים במלחמה זו נגד הצרפתים, דוגמה בולטת לכך היא איברהים חאננו שתיאם ישירות עם אטאטורק וקיבל ממנו נשק. התוצאה, לעומת זאת, הייתה הרת אסון עבור חלב, מכיוון שעל פי הסכם לוזאן, רוב מחוז חלב היה חלק מטורקיה למעט חלב ואלכסנדרטה; לפיכך, חלב נותקה מהלוויינים הצפוניים שלה ומהערים האנטוליות שבהן הייתה תלויה חלב במידה רבה במסחר. יתר על כן, הסכם סייקס–פיקו במזרח הקרוב הפריד בין חלב לרוב מסופוטמיה, מה שפגע גם בכלכלת חלב. המצב החמיר עוד יותר בשנת 1939 כאשר אלכסנדרטה סופחה לטורקיה, ובכך שללה מחלב את הנמל הראשי שלה איסכנדרון והותירה אותה בבידוד מוחלט בתוך סוריה.
דמוגרפיה
בתחילת המאה ה-20 היה שטח המחוז על פי הדיווחים, בעוד שהתוצאות הראשוניות של המפקד העות'מאני הראשון של 1885 (שפורסם בשנת 1908) נתנו לאוכלוסייה 1,500,000 נפש. דיוק נתוני האוכלוסייה נע בין "משוער" ל"סתם השערה" בהתאם לאזור שממנו נאספו.
חטיבות מנהליות
הסנג'קים של הווילאייט, בערך 1876
End Game
End Game הוא שיר של הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, בהשתתפות הזמר-יוצר הבריטי אד שירן והראפר האמריקאי פיוצ'ר, מתוך אלבום האולפן השישי שלה, Reputation. השיר יצא לאור ב-14 בנובמבר 2017, על ידי חברת התקליטים ביג משין רקורדס, כסינגל השלישי מתוך האלבום. הוא נכתב על ידי סוויפט, מקס מרטין, שלבאק, שירן ופיוצ'ר והופק על ידי מרטין ושלבאק גם כן. מבחינה מוזיקלית, "End Game" הוא שיר היפ-הופ, פופ-ראפ ו-R&B. מבחינה לירית, בשיר סוויפט מדברת על הרצון שלה להישאר עם בן זוגה עד סוף חייהם. הקליפ לשיר בוים על ידי ג'וזף קאהן והוא פורסם ב-12 בינואר 2018. בקליפ נראית טיילור שהיא חוגגת עם שירן ופיוצ'ר עצמם ועם אנשים נוספים במקומות שונים בעולם.
השיר ספג ביקורות מעורבות מטעם מבקרי המוזיקה. חלק מהמבקרים שיבחו את השימוש של סוויפט במוזיקת היפ-הופ, את השילוב של פיוצ'ר בשיר ואת המילים הקליטות בעוד חלק מהם מתחו ביקורת על הופעתו של שירן בשיר, ועל ההפקה שלו. השיר הגיע ל-40 הגדולים באוסטרליה, קנדה ויוון. בארצות הברית השיר הגיע למקום ה-18 ובכך הפך לשיר ה-55 של הזמרת להיכנס ל-40 הגדולים במצעד. בנוסף, השיר הגיע למעמד פלטינה במדינה. גם באוסטרליה הצליח להגיע למעמד פלטינה ובנורווגיה הצליח להגיע למעמד פלטינה כפולה. בבריטניה השיר זכה להצלחה פחותה כאשר הגיע למקום ה-49 בלבד במדינה. על מנת לקדם את השיר, סוויפט הופיעה עמו בפסטיבל ג'ינגל בול ובסיבוב ההופעות שלה לקידום האלבום.
קידום והוצאה
השיר יצא לאור כסינגל ב-14 בנובמבר 2017, כאשר נשלח לתחנות הרדיו בצרפת. ב-3 בדצמבר הוא נשלח גם לתחנות הרדיו האמריקאיות, ובתאריכים 12 ו-26 בינואר הוא נשלח גם לתחנות הרדיו באוסטרליה ובריטניה בהתאמה. ב-11 בינואר 2018 יצא הקליפ הרשמי לשיר.
כתיבה והלחנה
השיר נכתב על ידי סוויפט, שירן ופיוצ'ר עצמם ביחד עם שלבאק ומקס מרטין ואת השיר הפיקו השניים האחרונים. מבחינה מוזיקלית, השיר הוא שיר היפ-הופ, R&B, פופ-ראפ, ופאוור פופ. אורך השיר הוא 4 דקות ו-4 שניות והוא מנוגן בקצב של 80 פעימות בדקה. סוויפט כתב את השיר בסולם לה מינור כאשר קולה משתרע מ-D3 ל-E5. מבחינה לירית, השיר עוסק ברצון של סוויפט להישאר עם בן זוגה עד סוף חייה.
וידאו קליפ
בתחילת דצמבר 2017 פרסם שירן כי יופץ וידאו קליפ רשמי עבור השיר.
יומיים לפני יציאת הקליפ, חשפה סוויפט את תאריך יציאתו דרך האפליקציה שלה ואמרה כי בתוכנית "בוקר טוב אמריקה" תפורסם הצצה לקליפ. בנוסף לכך, היא חשפה מספר תמונות מתוך הקליפ. ביום למחרת, ההצצה נחשפה בתוכנית ולאחר מכן פורסמה גם ברשתות החברתיות.
ב-12 בינואר הועלה הקליפ לערוץ היוטיוב הרשמי של הזמרת. הקליפ בוים על ידי ג'וזף קאהן שביים עבורה שישה קליפים נוספים, כמו "Look What You Made Me Do" ו-"". הקליפ מציג את סוויפט מבלה עם פיוצ'ר, שירן וחברים נוספים במקומות שונים בעולם. במהלך הסצנה בה משתתף פיוצ'ר נראה הראפר שהוא נוהג בלמבורגיני אוונטאדור בשווי חצי מיליון דולרים, מה שהופך את הקליפ לאחד מהווידאו קליפים היקרים ביותר בכל הזמנים. בנוסף, בקליפ ישנם אזכורים לנחשים, סימן ההיכר של האלבום. כאשר סוויפט הסתכסכה עם קניה וסט וקים קרדשיאן, קרדשיאן כינתה אותה כ"נחש" וביום הנחש הבינלאומי מעריציה פרסמו סמליל של נחש בחשבונות של סוויפט ברשתות החברתיות ובכך הנחש הפך לסימן ההיכר של האלבום. הנחש מופיע כקשית שתייה ממנה שותה טיילור את המשקה שלה וסצנה בה היא משחקת סנייק בקונסולת משחקי מחשב כף יד. בנוסף לכך, היא לובשת באחת מהסצנות חליפה העשויה מעור נחש. נכון ל-29 בינואר 2021, הקליפ עומד על 240 מיליון צפיות.
עלילה
הקליפ נפתח בסצנה בה רואים את טיילור משקיפה על נוף מבעד לחלון של בניין גבוה. בהמשך, נראית סוויפט בערים שונות כמו טוקיו, מיאמי ולונדון חוגגת עם שירן ופיוצ'ר ועם אנשים נוספים. בכל פעם שהיא מחליפה עיר היא נצפית או עם שירן או עם פיוצ'ר בנפרד. הקליפ מסתיים בכך ששירן וסוויפט רוקדים ביחד תחת שמי לונדון.
ביקורת
השיר קיבל בעיקר ביקורות חיוביות, אשר שיבחו את הופעתו של פיוצ'ר בשיר ואת הפקת השיר.
בפיצ'פורק נכתב כי השיר "קליט" וכי הוא "מחדש את השילוב שבין R&B לראפ בשנת 2017", אך מצד שני ציינו כי השיר היה "חסר השראה" ו"תפל" וכי מקס מרטין היה יכול להוציא יותר מהשיר. במגזין Vulture ציינו כי השיר צפוי להיות אחד מהשירים המצליחים של האלבום בגלל הקצב הקליט שלו והקטעים של פיוצ'ר. במגזין רולינג סטון הוא דורג במקום ה-171 ברשימת "כל 206 השירים של טיילור סוויפט, לפי דירוג". במגזין טיים נכתבה גם ביקורת חיובית על השיר, אך במגזין Spin נכתב כי השיר היה "בסדר" בלבד ופיוצ'ר היה זה שבעיקר החזיק את השיר.
הצלחה מסחרית
השיר הגיע למקום ה-18 במצעד הבילבורד הוט 100 ובכך היה לשיר השלישי מאלבומה Reputation, שנכנס לעשרים הגדולים במצעד. בנוסף הוא גם היה השיר ה-55 שלה להיכנס ל-40 הגדולים במצעד. אך בשבוע שלאחר מכן הוא ירד למקום ה-30. במצעד 40 שירי המיינסטרים השיר הגיע למקום העשירי ולמקום ה-16 במצעד 40 השירים למבוגרים. במצעד השירים הקצביים השיר הגיע למקום ה-25 בלבד.
בקנדה הוט 100 השיר הגיע בשיאו למקום ה-11 ולמקום ה-17 במצעד במצעד ה-CHR/Top 40.
במצעד הסינגלים האוסטרלי השיר לא זכה להצלחה כאשר הגיע בשיאו למקום ה-36 בלבד. גם בבריטניה השיר לא זכה להצלחה כאשר הגיע למקום ה-49 בלבד.
הופעה
סוויפט ושירן הופיעו עם השיר לראשונה במהלך פסטיבל ג'ינגל בול מטעם iHeartRadio. בהמשך הופיעה הזמרת עם השיר בסיבוב ההופעות לקידום האלבום ללא הקטעים של שירן ופיוצ'ר בשיר.
שטיל אנדרה אומודט
שטיל אנדרה אומודט (נולד ב-2 בספטמבר 1971), גולש אלפיני נורווגי, אלוף אולימפי, עולמי, ושל גביע העולם. הוא גולש הסקי האלפיני המעוטר ביותר.
ביוגרפיה
אומודט נולד באוסלו. באליפות העולם לנוער, 1990, זכה אומודט ב-3 מדליות זהב ו-2 מדליות כסף, והיה לראשון בהיסטוריה שזוכה בחמש מדליות באותה אליפות העולם לנוער. בין 1991 ל-2006, זכה ב-8 מדליות אולימפיות, יותר מכל גולש אלפיני אחר, וזכה בחמש מדליות זהב באליפויות העולם, כמו גם ב-21 תחרויות במסגרת גביע העולם. אומודט נחשב כגולש השולט בכל סוגי התחרויות, הטכניים והמהירים כאחד. הוא השתתף בכל הענפים השונים של הסקי האלפיני, והוא אחד מחמשת הגולשים האלפינים הגברים שזכו בתחרות בכל אחד מהם.
עשרים המדליות בהן זכה אומודט במשחקים האולימפיים ובאליפויות העולם מהוות שיא. הוא הגולש הצעיר ביותר והמבוגר ביותר שזכה במדליית זהב במשחקים האולימפיים. העקביות הרבה שלו בתחרויות הובילה אותו לשיאים נוספים. במשך 6 שנים, אומודט הוביל את דירוג גביע העולם של כל הזמנים, כשהוא זכה ב-13,252 נק' בין 1989 ל-2006, עד ש-2012 נעקף על ידי בנג'מין רייך. שלישי בדירוג הוא הרמן מאייר. תוצאת שיא אחרת של אומודט היא 231 תוצאות בעשרת המקומות הראשונים בתחרויות בגביע העולם, 19 יותר מ-212 התוצאות שקבע מארק ג'ירארדלי.
אומודט זכה בגביע העולם לשנת 1993-94, וסיים 5 פעמים נוספות במקום השני ופעם נוספת במקום השלישי. מלבד זאת, אומודט זכה פעם אחת בגביע העולם בסלאלום, פעם אחת בגביע העולם בסלאלום ענק, פעם אחת בגביע העולם בסופר-ג'י, וחמש פעמים בגביע העולם בסקי אלפיני משולב.
באוגוסט 2003, 19 מדליות נגנבו מאומודט, כשפורצים פרצו לביתו של אביו. מאוחר יותר אומודט הודיע כי מצא אותן בעזרת אנונימי באינטרנט. היום מוצגות המדליות של אומודט במוזיאון האולימפי הנורווגי בלילהאמר.
תומאס סטות'ארד
תומאס סטות'ארד (באנגלית: Thomas Stothard; 17 באוגוסט 1755 – 27 באפריל 1834) היה צייר, מאייר וחרט אנגלי.
ביוגרפיה
סטות'רד נולד בלונדון, בנו של פונדקאי אמיד. הוא נשלח בגיל חמש לקרוב משפחה ביורקשייר, ולמד בבית הספר באקומב, ולאחר מכן בטדקסטר ובאילפורד, אסקס.
שטיל אנדרה אומודט
ביוגרפיה
ב-6 בינואר 2007, אומודט הכריז בשידור חי על פרישתו, לצד מאות אתלטים אחרים, בחגיגת הספורט הנורווגי לשנת 2006, שם הוא הוכרז כספורטאי השנה בנורווגיה לשנת 2006.
תומאס סטות'ארד
ביוגרפיה
כשהוא הראה כישרון לציור, הפך לחניך לציור על אריגי משי בספיטלפילדס. בזמנו הפנוי ניסה לצייר איורים ליצירותיהם של משוררים שהיו האהובים עליו. חלק מהציורים הללו זכו לשבחים על ידי ג'יימס הריסון, עורך מגזין. לאחר שהמעסיק שלו נפטר, הוא החליט להתמסר לאמנות.
חיים אישיים
סטות'ארד התחתן עם רבקה ווטקינס בשנת 1783. נולדו להם 11 ילדים, מתוכם שישה - חמישה בנים ובת אחת - שרדו מינקות. הם התגוררו בקובנט גארדן עד לשנת 1794, אז עברו לבית בפיצרוביה, שסטות'רד קנה עליו את החזקה.
אשתו נפטרה בשנת 1825. סטות'ארד נפטר ב-27 באפריל 1834, ונקבר בשטח הקבורה של בונהיל פילדס.
שטיל אנדרה אומודט
ביוגרפיה
אומודט נשוי לשטינה אוסטבולד, ולהם בן ובת. אביו, פין אומודט, הוא מאמן סקי אלפיני.
תומאס סטות'ארד
קריירה
בשנת 1778 הפך סטות'ארד לתלמיד האקדמיה המלכותית לאמנויות, בה נבחר לעמית בשנת 1792 ולאקדמאי מלא בשנת 1794. בשנת 1812 מונה לספרן באקדמיה לאחר ששימש כעוזר במשך שנתיים.
בשנת 1780 הוא הפך לתורם קבוע ל"נובליסט מגזין", עבורו הפיק 148 איורים, כולל אחד עשר האיורים שלו לספר הרפתקאות מאת טוביאס סמולט, ולשני ספרים של סמואל ריצ'רדסון.
משנת 1786 ייצר תומאס פילדינג, ידידו של סטות'רד, תחריטים בעזרת עיצובים של סטות'ארד, אנג'ליקה קאופמן ושל עצמו. סצינות ארקדיות זכו להערכה מיוחדת. פילדינג הכין את אלה בצבע, באמצעות חריטת נחושת, והשיג איכות מעולה. העיצובים של סטות'ארד היו בעלי אסתטיקה יוצאת דופן.
היסטוריון האמנות ראלף ניקולסון וורנום העריך כי עיצובים של סטות'ארד מונים חמשת אלפים ומתוכם כשלושת אלפים נחקקו. תמונות השמן שלו בדרך כלל קטנות. הצביעה שלו עשירה לרוב וזוהרת בנוסח רובנס, שסטות'ארד העריץ.
הציור "וינטאג'," אולי ציור השמן החשוב ביותר שלו, נמצא בגלריה הלאומית. הוא תרם לגלריית שייקספיר של ג'ון בוידל, אך ציורו הידוע ביותר הוא "תהלוכת עולי הרגל לקנטרברי", בגלריית טייט, והתחריט ממנו היה פופולרי מאוד. העמלה לתמונה זו הוענקה לסטות'רד על ידי רוברט הארטלי קרומק, שהפך לסיבה למריבה עם חברו ויליאם בלייק.
בנוסף לתמונות הציור שלו, עיטר סטות'ארד את גרם המדרגות הגדול של בית ברגהלי, ליד סטמפורד בלינקולנשייר, עם נושאי מלחמה, וירידת אורפאוס לגיהנום (1799–1803); והכיפה של האולם העליון של ספריית עורכי הדין באדינבורו (שלימים הפכה לספריית סיגנט), עם אפולו והמוזות, ודמויות משוררים, נואמים וכו' (1822). הוא הכין קישוטים פיסוליים ואחרים לארמון בקינגהאם, שלא בוצעו בגלל מותו של המלך ג'ורג' הרביעי. הוא גם תכנן מגן שהוצג בפני הדוכס מוולינגטון על ידי סוחרי לונדון, ופרסם סדרה של שמונה תחריטים מהנושאים השונים שעיטרו אותו.
הישיבה הגדולה יסודות
הישיבה הגדולה יסודות (קרויה גם: ישיבת משכן ידידיה) היא ישיבה גדולה חרדית-ספרדית, השוכנת במושב יסודות.
היסטוריה
הישיבה נוסדה בא' אלול ה'תשס"ח (2008), בהוראתו של רבי אהרן יהודה ליב שטינמן, בקמפוס השוכן בכניסה למושב החרדי יסודות.
יוזם ומקים הישיבה היה הרב יהודה זיאת, ראש מוסדות שתילי זיתים וישיבת משכנות הרועים, ועמו בניו שמעון ואברהם.
לראשות הישיבה התמנה הרב ברוך צבי לב, וכבר בתחילת דרכה הישיבה הצליחה להפוך לאחת הישיבות היוקרתיות והמבוקשות בעולם הישיבות הספרדי.
לאחר פיצול הישיבה מינה הרב יהודה זיאת כראש קיבוץ בישיבה את הרב שמעון שרייבר, והנהגת הישיבה התפצלה בין רבני הישיבה.
שיעור כללי שבועי נמסר על ידי הרב שרייבר והרב כהנים, ובהנהגת הישיבה מכריע בעיקר הרב ויזמן.
בנובמבר 2017 פורסם כי הישיבה עומדת להיסגר בשל סכסוכים פנימיים בין מנהלי ובעלי הישיבה. כעבור פחות מיממה הודיע נשיא ומייסד הישיבה הרב יהודה זיאת כי הישיבה אינה עומדת להיסגר, וכי ההודעה שפורסמה אינה נכונה.
נכון לשנת 2023 לומדים בישיבה כ-400 תלמידים.
צביון הישיבה
צביון הישיבה דומה לצביון הישיבות הליטאיות, והמשטר בישיבה נחשב לממוצע ביחס לכלל הישיבות.
קהילת יהודי נים
קהילת יהודי נים החלה, כמו עיירות רבות אחרות בדרום צרפת, עוד בימי הביניים המוקדמים. למרות העוינות מהאוכלוסייה הנוצרית, הקהילה היהודית הייתה פעילה מאוד בנים עד לגירושה מממלכת צרפת ב-1394. במהלך המאה ה-18 היא פרחה שוב ומילאה תפקיד משמעותי בהיסטוריה של יהדות צרפת. הקהילה כולה הושמדה במהלך מלחמת העולם השנייה, אך במהלך שנות ה-60 חוותה תחייה עם הגעתם של מהגרים מאלג'יריה.
היהודים עד גירושם ב-1306
אין תיעוד לתאריך המדויק של הגעת ראשוני היהודים שהתיישבו בנים, אך ידוע שחלקם גורשו מספרד בשנת 672 על ידי וואמבה, מלך הוויזיגותים, והתקבלו בברכה על ידי הילדריק, רוזן נים. הקהילה היהודית בנים שגשגה וחוותה יחסים טובים עם שכניה הנוצרים, היא הפכה למרכז ללימודי דת והפכה לאחת הקהילות היהודיות הפעילות ביותר בלנגדוק.
לקראת סוף המאה ה-13 מנתה הקהילה כמאה משפחות. מתוכם היו מנהיגים ורופאים בולטים. וברוח הסובלנות של תושבי נים, אחד מחברי הקהילה, בשם דוראנט, כיהן בתפקיד מנהלי בבית המשפט. אולם במהלך המאה ה-13 מצבם של היהודים התדרדר בעקבות מספר החלטות שהתקבלו במועצות אזוריות. בולטת במיוחד החלטה שהתקבלה בנים בשנת 1284 ובה מוזכרים האמצעים בהם נקטה הכנסייה כדי להשפיל את היהודים ולהפרידם מהחברה הנוצרית. אמצעים אלה בוצעו על ידי הבישוף ברטרנד השני מלנגויסל, הבישוף של נים מ-1280 עד 1324. בין היתר, הוא הורה ש. וכן, הגזרות המגבילות האחרות שהתקיימו בכל מקום בצרפת, יושמו בנים בקפדנות יתרה.
בשנת 1295 הורה המלך פיליפ הרביעי לעצור את היהודים העשירים ביותר במדינה ולהחרים את סחורתם. לערוך רשימת מלאי של ממונם ולהודיע לו מהו ערכם, וכן לבצע חיפושים בכל הבתים, היהודים והנוצרים, כיוון שייתכן והיהודים החביאו בהם כסף וחפצים. הבישוף של נים, שהוביל את ההגבלות נגד יהודי נים, התחייב לקחת את היהודים תחת חסותו כדי להגן על האינטרסים שלו מול המלך פיליפ הרביעי, ומחה כנגד הפעולות שננקטו ובעקבות דבריו המלך הורה על החזרת הרכוש ושחרור יהודי העיר העצורים.
בשנת 1306 הורה המלך פיליפ לגרש את כל היהודים מממלכת צרפת, כדי לנכס לו את רכושם. ב-23 ביולי 1306, הוגש ליהודים צו הגלייה ובו נמסר כי יש להם חודש לעזוב את אדמת צרפת. יהודים רבים מנים ברחו לפרובנס שהייתה שייכת לאימפריה, רוסיון שהשתייכה לממלכת מיורקה, סבויה, איטליה או ספרד. מעטים התיישבו בארץ ישראל. כל רכושם הוחרם באופן מיידי והחל מה -16 באוגוסט, צו הורה למפקחים בעניינם של היהודים להעמיד את המבנים שנתפסו למכירה. מ-20 בנובמבר של אותה השנה הם החלו במכירת הרכוש היהודי.
היהודים משובם לנים ב-1315 ועד גירושם ב-1394
בשנת 1315 קרא המלך לואי העשירי להחזיר את היהודים לממלכתו, זאת בשל סיבות כלכליות, אולם רכושם לא הוחזר להם, לא הייתה להם אדמה או גפנים ועם חזרתם הדבר הראשון יהיה לנסות לגבות את חובותיהם. אולם בשנת 1317 המלך המלך פיליפ החמישי שלח מכתב בו הוא מצווה לא לאפשר ליהודים לדרוש ריבית, והמליץ לחייבם ללבוש את אמצעי הזיהוי שלהם כיהודים על בגדיהם זאת בהמשך המלך שארל הרביעי, יורשו של פיליפ החמישי, גם כפה על היהודים קנס גבוה.
פעם נוספת גורשו יהודי נים הפעם על ידי המלך פיליפ השישי שלאחר תבוסתו בקרב קרסי שבעקבותיו דרש את עיקול חובותיהם. אך בשנת 1359 קראו להם לשוב כדי לשלם בעזרתם את הכופר עבור המלך ז'אן השני שהיה אסיר של האנגלים. היהודים היו מעודדים מהתנאים שהוצעו להם, וחזרו במספרים גדולים לנים ולכל ערי הדרום.
ב-9 בדצמבר 1360 פורסם צו מלכותי המבטל את התנאים הטובים שהעניק ז'אן השני ובכך מוחק כמעט את כל הפריבילגיות וההטבות שניתנו בעבר. בשנת 1364 שארל החמישי הגדיל את ההיטלים על היהודים.
ב-7 בספטמבר 1394 שארל השישי חתם על צו מלכותי המורה לכל היהודים לעזוב את הממלכה לאלתר. ב-17 באותו חודש מנהל מחוז נים קיבל את הפקודה להעביר את היהודים שבאזורו למקום מבטחים מחוץ לממלכה. הוא העניק להם דחייה של מספר ימים אך החל מה- 3 בנובמבר צווים מלכותיים נוספים הורו לאסוף את רכושם של היהודים. יהודי נים מצאו מקלט בעיקר בקונטה ונסן (חלק ממדינת האפיפיור) הקרובה, בתקווה שאולי יוכלו לחזור שוב לביתם.
היהודים בנים בתקופת המהפכה והאימפריה
במהלך המאה ה-18 השתפר מצבם הכלכלי של יהודי קונטה ונסן. רבים מהם עברו ברחבי דרום צרפת, חלקם התיישבו באופן קבוע למחצה בנים ובמונפלייה. בשנת 1791 הצביעה האספה המכוננת הלאומית בעד סיפוח אביניון והאיחוד המחודש של קונטה ונסן לממלכת צרפת. מעתה ואילך, יהודים רבים מהקונטט, שניצלו את מעמדם החדש כאזרחים בעלי זכויות מלאות, התיישבו לצמיתות בנים. במהלך שלטון הטרור מרדכי מיררג'ס, חזנה של נים אולץ להשתטח בפני מזבח התבונה. דוד קרמיאו נכלא בנים לפני שהועבר לניס והוצא להורג ב-18 ביולי 1794. ב-1802 נקבע על ידי נפוליאון, אז הקונסול הראשון, מפקד האוכלוסין של היהודים לפיו מנתה הקהילה היהודית של נים 371 אנשים, חמישה מתוכם היו חברי סנהדרין. כ-359 מקונטט ונסין, כשחלקם מל'איל-סור-לה-סורג. הערכה היא שמספרם הוכפל בין 1789–1792, עקב המלחמה בין אביניון לקרפנטרס.
ב-31 במאי 1806, נפוליאון קיים אספה בה קיבץ יהודים בולטים. ובה החליט להחיות את הסנהדרין כדי לאכוף את ההחלטות שהתקבלו על ידי האספה. מתוך 71 הצירים שנבחרו על ידי השלטונות הקיסריים לסנהדרין הגדולה, חמישה היו רבנים מנים (מתוך שמונת הרבנים המתגוררים בה), וזה היה ייחודי בהתחשב בעובדה שמרבית הקהילות המחוזיות האחרות יוצגו על ידי רב אחד.
הקהילה היהודית במאות ה-19 וה-20
בשנת 1840 מפקד האוכלוסין של יהודי נים צוין כי הקהילה מנתה 414 נפשות או 113 משקי בית לעיר שב-1844 הסתכמה ב-54,245 תושבים, מתוכם 26% פרוטסטנטים והשאר קתולים. האוכלוסייה היהודית הייתה אפוא מיעוט קטן מאוד. לפי לוסיין סימון ניתן לחלק את חברי הקהילה היהודית לשלוש קבוצות גדולות, לפי מקצועו של ראש המשפחה: "שליש בבורגנות האמצעית: בעלי בתים, סוחרים, מקצועות חופשיים. שליש בבורגנות הקטנה, סוחרי נציבות, חייטים. השאר הם פשוטי העם, בעלי מלאכה קטנים, פקידים, רוכלים". יש להוסיף להם נשים צעירות שעובדות ברקמה או בכביסה. בשנת 1872 היו בקהילה היהודית 380 חברים.
עד 1842 למדו הילדים היהודים של נים שיעורים בבתי הספר השונים של העיר. מתאריך זה הקימה הקהילה בית ספר לבנים ועוד אחד לבנות בהנחייתה של העלמה ברונשוויג. שני בתי הספר אושרו על ידי מועצת העיר.
בשנת 1858 פנתה הקהילה היהודית של נים אל יוסף שמעון, יליד מוטרשולץ שבריין התחתון והוכשר בבית הספר הרבני של מץ, בבקשה להוביל את בית הספר שלה לבנים, שבו היו אז עשרים וחמישה תלמידים. בית הספר הפך ל"בית ספר קהילתי לילדים יהודים" ובשנת 1881 עם החילון של בתי הספר הפך לבית ספר קהילתי. תהילתו של יוסף סיימון כמגן נלהב של הרפובליקה ויהודי אדוק, משכה סטודנטים פרוטסטנטים וקתולים. ב-1886 פרסם את תולדות יהודי נים בימי הביניים. ופרסם מספר ספרים על הוראת ילדים בקרב העברים בעת העתיקה ובקרב היהודים בימי הביניים. היה מעורב בחיי החברה ודאג להכשרה מקצועית של פועלים ואומנים בעיר נים.
עם היהודים המפורסמים במאות ה-19 וה-20 נמנים אדולף כרמיה מדינאי צרפתי-יהודי שכיהן כשר המשפטים של צרפת והיה מחבר צו כרמיה ב-1870 שהעניק אזרחות צרפתית ל-35,000 יהודי אלג'יריה וייסד את ארגון כל ישראל חברים. הפובליציסט והפילוסוף ברנאר לזר שהיה מחויב להגנתו של אלפרד דרייפוס והמשיך במאבק למען היהודים שהיו בסכנה ברוסיה וברומניה.
הקהילה היהודית במלחמת העולם השנייה
ב-11 בנובמבר 1942 פלשו הגרמנים והאיטלקים לאזור החופשי. כוחות גרמנים התבססו בנים ובפוג'וט, ואחריהם הגיעו כוחות נוספים לרוב הערים האחרות. הגסטפו עבר לנים בשדרות גמבטה 13.
היהודים נרדפו, נעצרו ונכלאו במחנות לפני שגורשו באופן מאסיבי למחנות השמדה במזרח. מעטים מאוד שרדו. ב-25 וב-26 באוגוסט 1942, סריקה כללית בנים על ידי משטרת וישי הביאה למעצרם של 59 גברים, נשים וילדים שהועברו לידי הגרמנים ולאחר מכן גורשו. העמותה אנונימית, צדיקים ונרדפים בתקופה הנאצית בקומונות של צרפת (AJPN) מפרטת 19 משפחות יהודיות שנעצרו בנים, תוך ציון תאריך גירושן, שיירתן ויעדן הסופי.
היהודים בעת הנוכחית
לאחר מלחמת העולם השנייה, הצליחה הקהילה היהודית להשתקם עם חזרתם, בשנות ה-60, של רבים מיהודי אלג'יריה. בנוסף לבית הכנסת יש לקהילה מרכז קהילתי עם תלמוד תורה המעביר שיעורי דת לילדים בקהילה. בתחילת שנות ה-70, ראש עיריית נים, אמיל ז'ורדן, העניק לקהילה, שביקשה זאת, זיכיון תמידי לבית הקברות Pont de Justice, בצפון מזרח העיר.
בית הכנסת בנים
ב-1793 החליטו כמה סוחרים יהודים מהקונטה ונסן, שהתיישבו בנים, לבנות בית כנסת. בית הכנסת מוקם בקומה הראשונה ובקומת הקרקע היו מגורי הרב, תנור המצות או המקווה.
בית הכנסת שוחזר בשנת 1893 וחזית הרחוב הנוכחית מתוארכת לתקופה זו. מאז, הוא לא עבר שום שינוי ניכר. בית הכנסת ממוקם ברחוב רוסי 40, ברחוב שקט, ליד מרכז העיר נים. זהו בניין בעל שני מפלסים עם חזית בהשראת האדריכלות הרומנסקית. בקומת הקרקע שתי דלתות עץ כפולות, מעליהן טימפנון עם קשת חצי עגולה, עם קשתות מעוטרות.
הקומה הראשונה, מופרדת מהקומה התחתונה באפריז ומעליו לוחות הברית משיש, עם עשרת הדיברות הכתובות בעברית, מעליהם, אוקולוס (פתח), ומשני צדדיו, שני חלונות עם קשתות חצי עגולים המוקפים בעמודים קטנים. חדר התפילה המחופה בקומה הראשונה מציג את השפעתם של בתי הכנסת מקונטה ונסן.
בית הכנסת העתיק
בית כנסת, היה קיים עוד לפני גירוש היהודים ב-1306. ב-1886 יוסף שמעון מיקם אותו ב rue du Chapitre, באתר הנוכחי של Hôtel de la Prévôté. לפי גרמר דוראנד, הרחוב הסמוך נקרא בזמנו rue de la synagogue (רחוב בית הכנסת) והוא הוחרם על ידי המעצמה המלכותית ב-16 באוגוסט וב-1306 נמכר יחד עם שאר נכסי היהודים. כאשר חזרו היהודים ב-1359, באופן זמני, בית הכנסת הזה, אם עדיין היה קיים, היה אז מחוץ לרובע היהודי החדש שהוקצה להם, בין רחוב דה ל'אטואל לרחוב פרסק, ולכן לא יכול היה לשמש מקום תפילה עבורם.
שוקי ודורית
שוקי ודורית היה צמד זמרים ישראלי שפעל בשנים 1978–1990 בתל אביב. חברי הצמד היו דורית פרקש ושוקי שוקי, שגם הלחין את כל שיריהם המשותפים.
קריירה
תחילת דרכם הייתה בשנת 1978 כששוקי, בן להורים מוזיקאים שעלו איתו מלבנון וחניך בקיבוץ, שהיה אז סטודנט באוניברסיטה, הכיר את דורית, גם היא סטודנטית באותה תקופה, אותה שמע שרה קודם לכן, והציע לה להקליט איתו את השיר "גן נעול", שהלחין למילים של רחל המשוררת. השיר הוקלט לראשונה בשנת 1979 וזכה להצלחה גדולה. בעקבות הצלחת השיר הוציא לאור הצמד את אלבומם הראשון בשנת 1980, "גן נעול", בהפקתו של דודו אלהרר. בין שירי האלבום שהתפרסמו ניתן למנות את ״גן נעול״, "רוח בהרים" (שהלחין שוקי למילותיה של לאה גולדברג) ו"על נהרות בבל" (בלחנו של המלחין האנגלי בן המאה ה-18 פיליפ הייז, שהתפרסם בביצועו של דון מקליין, והושר באלבום עם המילים המקוריות מ). האלבום לא זכה להצלחה מסחרית.
ב-1982 השתתף הצמד בפסטיבל הזמר המזרחי (דרור - למנצח שיר מזמור) עם השיר "תני לי את ידך". באותה שנה הקליטו את השיר "יום חדש" שזכה להצלחה. ב-1983 הופיע הצמד במופע המשותף ״שיישאר בינינו״ בצוותא עם יורם טהרלב. הצמד הקפיא את עבודתו המשותפת ב-1984.
דורית החלה לעבוד על שירים עם הנרי ברטר (המפורסם שבהם הוא השיר "סרפד" שכתבה רחל שפירא). בשנת 1988 נישאו שוקי ודורית זה לזה וחזרו לשתף פעולה באופן מקצועי, כאשר הקליטו את השיר "תותים" למילותיו של יורם טהרלב. השיר זכה להצלחה יחסית ובעקבות זאת הוציאו בשנת 1990 את אלבומם השני והאחרון "תותים". לאחר יציאת האלבום הפסיקו לעבוד יחד על שירים חדשים. שוקי עבד כטכנאי הקלטות, ודורית החלה קריירת סולו. בשנים האחרונות מופיע הצמד ברחבי הארץ.
בראשית עבודתם המשותפת של הצמד לא היה ביניהם קשר רומנטי. במהלך שנות ה-80, התגרשה דורית מבעלה וב-1988 נישאה לשוקי, והם נשואים עד היום. לשניים בת משותפת בשם תמר שוקי (שאוקי), זמרת.
בעונה השנייה של ארץ נהדרת, הופיעה סדרת מערכונים על זוג ישראלי ממוצע: שוקי (דב נבון) ודורית (עלמה זק) על שמם של הצמד.
Starstrukk
Starstrukk הוא סינגל שהוקלט על ידי הלהקה 3OH!3 בשיתוף עם הזמרת האמריקאית קייטי פרי. השיר יצא לאור ב-9 ביולי 2009, על ידי חברות התקליטים פוטו פיניש וקפיטול רקורדס, כסינגל השני מתוך אלבום השני, Want.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-3 במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
במקור יצא השיר ללא קייטי פרי, אך ב-8 בספטמבר 2009, יצאה גרסת רמיקס עם פרי. השיר נכתב על ידי שון פורמן ונת'ניאל מוטה והופק על ידי מאט סקוואייר.
הקליפ של השיר זכה להצלחה נאה וצבר 128 מיליון צפיות נכון לספטמבר 2018.
הצלחה מסחרית
באוסטרליה זכה השיר למעמד של פלטינה כפולה על סך מכירות של 140,000 עותקים בסך הכל. בממלכה המאוחדת זכה השיר למעמד פלטינה על מכירות של 600,000 עותקים. בניו זילנד קיבל את תואר הזהב על מכירות של 15,000 עותקים.
בארצות הברית נמכר השיר בסדר גודל של 1,000,000 עותקים בסך הכל, ועל כך קיבל את תואר הפלטינה.
קורנליה קינה
קורנליה קינה (בלטינית: Cornelia Cinna; 94 לפנה"ס – 69 לפנה"ס) הייתה אשתו של יוליוס קיסר ואם בתו היחידה מנישואים, יוליה. קורנליה הייתה בתו של לוקיוס קורנליוס קינה.
משפחתה
קורנליה הייתה בתם של אניה ושל לוקיוס קורנליוס קינה, מנהיג רומי שהיה קונסול בשנת 87 לפנה"ס. קינה, בן למשפחת פטריקים מכובדת, הוא היה בן בריתו של גאיוס מריוס בעת מלחמת האזרחים. אחיה של קורנליה היה טריבון בשנת 44 לפנה"ס, ואחותה נישאה לדומיטיוס אהנובארוס (קונסול 96 לפנה"ס) שהיה אחד מתומכי סיעת אביה ונהרג בצפון אפריקה בשנת 81 לפנה"ס.
נישואיה לקיסר
בשנת 84 לפנה"ס נישאה קורנליה ליוליוס קיסר. לפי חלק מהמקורות הייתה קורנליה אשתו הראשונה ולפי מקורות אחרים היה קיסר נשוי או לפחות מאורס לאחרת אותה עזב כדי להינשא לקורנליה. קורנליה ילדה לקיסר את בתו יוליה, בתו החוקית הביולוגית היחידה. במשך 16 שנים ניהלה קורנליה את ביתו של קיסר בסוּבּוּרה (Suburra).
לאחר עלייתו של לוקיוס קורנליוס סולה, השתלטותו על רומא והפיכתו לדיקטטור, הוא ציווה על קיסר להתגרש מאשתו, בשל היותה בתו של קינה, ולגרשה. סולה וגאיוס מריוס, שקינה היה בן בריתו, ניצבו משני עברי המתרס בעת מלחמת האזרחים וסולה ניקה את רומא מתנגדיו לאחר השתלטותו על העיר. קיסר סירב לכך, הוא עזב את תפקיד הפלאמן דיאליס, תפקיד דתי ככהן יופיטר, אותו מילא באותו הזמן, אך סירב לגרש את אשתו, אף על פי שצעד כזה היה מתקבל יפה בעיני הרשויות ומונע את רדיפתו של קיסר על ידי אנשי סולה.
מותה ומורשתה
קורנליה נפטרה בשנת 69 לפנה"ס, שנת בחירתו של קיסר לקוואיסטור. לאחר מותה של קורנליה נשא יוליוס קיסר הספד לה והספד נוסף לדודתו, אלמנתו של מריוס, שמתה גם היא באותה השנה. נראה שנאום ההספד לדודתו, המבוגרת יותר, ניתן במטרה לחזק את הקשר בין מריוס וקיסר. עם זאת, עצם נשיאת ההספד לקורנליה מפתיעה, שכן ברומא העתיקה לא היה נהוג להספיד נשים צעירות לאחר מותן.
עטרה פולונסקי
עטרה פולונסקי-שרמן (נולדה בשנת 1933) היא ספורטאית ישראלית בעבר, אלופת ישראל, שיאנית ישראל ואלופת המכביה הרביעית בזריקת דיסקוס ואלופת ישראל בהדיפת כדור ברזל. האישה הראשונה שכיהנה במועצה העליונה לספורט בישראל והאישה הראשונה שהייתה חברה במועצת ההתאחדות לספורט בישראל.
ביוגרפיה
עטרה פולונסקי נולדה בכפר תבור וגדלה בכפר חיים. בתם של משה ושרה פולונסקי שעלו מאוקראינה. הוריה היו מדור המייסדים שהקים את כפר חיים, בעמק חפר. אחיה הבכור, פנחס, היה לילד הראשון בכפר. בגיל צעיר התייתמה מאביה. שני אחיה היו אתלטים מצטיינים. פנחס, היה אלוף ישראל ואלוף המכביה ביידוי פטיש. אחיה הצעיר, אחיקם, השתתף אף הוא בתחרויות האתלטיקה של המכביה.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השלישית שנערכו בתל אביב באוקטובר 1950 זכתה פולונסקי ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות כסף, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 32.68 מטר, אחרי פרידה ליכטבלאו (33.28 מטר) ומרים גולדפיין (28.52 מטר), שתיהן מישראל ובהטלת כידון בתוצאה של 27.48 מטר, אחרי רעיה ברונשטיין (28.25 מטר) ולפני הדרה (26.99 מטר). מדליית ארד, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 9.86 מטר, אחרי רעיה ברונשטיין (10.27 מטר) ואולגה וינטנברג (10.15 מטר).
אלופת המכביה
בתחרויות האתלטיקה של המכביה הרביעית שנערכו בשנת 1953 זכתה פולונסקי במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 35.28 מטר, לפני אולגה וינטנברג (34.35 מטר) ומרים גולדפיין (29.92 מטר).
בתחרות שנערכה בחיפה בפברואר 1954 קבעה פולונסקי שיא ישראלי חדש בזריקת דיסקוס בתוצאה של 38.15 מטר.
פולונסקי בעלת תואר ד"ר בחינוך גופני מארצות הברית. עבדה תחילה בהוראה במכללה בארצות הברית ואחר כך במכון וינגייט ולאחר מכן במשך כ־30 שנים הייתה סגנית מנהל המכללה לחינוך גופני ולספורט ע"ש זינמן במכון וינגייט ומרכזת המגמה לחינוך מיוחד במכללה. היא ארגנה ולימדה את המסלול הראשון בארץ לחינוך גופני לאוכלוסיות בעלות צרכים מיוחדים. פרסמה את ספר הלימוד הראשון בתחום, ופעלה לארגון תחרויות הספיישל אולימפיקס בישראל. היא יזמה את הקמת המרכז לאבחון מוטורי במכללה לחינוך גופני בווינגייט המטפל בהערכה, באבחון ובאימון מוטורי וניהלה אותו במשך שנים.
אווז ורוד-רגל
אווז וְרוֹד-רגל (שם מדעי: Anser brachyrhynchus) הוא מין של אווז ממשפחת הברווזיים הנפוץ בעיקר בצפון ומערב אירופה.
אורכו של האווז 60–75 ס"מ, מוטת כנפיו 135–170 ס"מ ומשקלו 1.8-3.4 ק"ג. הוא בעל נוצות אפורות, מקור ורוד ורגליים ורודות עם קרומי שחייה. הבטן לבנה והכנפיים מפוספסות בלבן. הזנב קצר. זו אחד מהקטנים שבאווזים.
האווז מצוי בעיקר בצפון אירופה באיסלנד, גרינלנד וסבאלברד. בחורף האווז נודד דרומה לבריטניה, הולנד ומערב דנמרק שם חמים יותר. האווז מצוי בערבות עשבים וכרי מרעה וניזון בעיקר מעשבים וצמחי טונדרה הגדלים ביבשה ובמים. הוא ניזון גם מגידולים כמו לפתית, סלק סוכר או תפוח אדמה. האווזים נודדים יחדיו בלהקות וקוראים אחד לשני בקול.
צוואתו של אדולף היטלר
צוואתו של אדולף היטלר היא הצוואה של מנהיג גרמניה הנאצית, אדולף היטלר. הצוואה נחתמה ב-29 באפריל 1945, יום לפני שהיטלר התאבד יחד עם אשתו הטרייה, אווה בראון, בפיהררבונקר.
בצוואה כתב היטלר כי הוא בחר במוות על פני אפשרות הכניעה. הוא ייעד את מרטין בורמן למוציא לפועל של הצוואה. הצוואה למעשה מחולקת לשני חלקים: בחלק הראשון הוא הודה לאזרחים הנאמנים לו, וביקש מהם להמשיך במאבק; בחלק השני הוא הכריז על היינריך הימלר והרמן גרינג כבוגדים (את הימלר בעקבות ניהול משא ומתן עם בעלות הברית ואת גרינג בעקבות כתיבת מברק גרינג), וקבע תוכנית לממשלה חדשה בהנהגתו של קרל דניץ.
על פי עדותה של מזכירתו של היטלר, טראודל יונגה, בכתיבת הצוואה נעזר היטלר ביוזף גבלס, שאף הוא התאבד יחד עם אשתו בפיהררבונקר זמן קצר לאחר היטלר.
הצוואה האישית
הצוואה הייתה מסמך קצר שנחתם ב-29 באפריל, בשעה 04:00. בצוואה הצהיר היטלר כי הוא בוחר למות על פני להיכנע, והורה לשרוף את גופתו ואת גופת אשתו, אווה בראון.
מרטין בורמן יועד להיות המוציא לפועל של הירושה.
הצוואה הפוליטית
את צוואתו הפוליטית חתם היטלר בצמוד לצוואתו האישית ב-29 באפריל, גם הפעם באזור השעה 04:00.
בחלק הראשון מפרט היטלר את מניעיו בשלושת העשורים האחרונים לחייו מאז שהתנדב במלחמת העולם הראשונה. היטלר חזר על טענתו (אותה טען מספר פעמים עוד בחייו) כי לא הוא ולא אף אחד אחר בגרמניה רצו את המלחמה של שנת 1939 (והתייחס בכך למלחמת העולם השנייה) וטען כי "ניזומה באופן בלעדי על ידי אותם מדינאים בינלאומיים ממוצא יהודי או העמלים למען האינטרסים היהודיים" ואף הוסיף כי "הוא עצמו עשה כל מאמץ למנוע את המלחמה, אך כוחה של היהדות הבינלאומית גבר". אולם הוא הציג את חזונו לעתיד: "יחלפו מאות בשנים, אך מן החורבות של ערינו ושל נכסי־אָמנוּתנוּ תעלה ותתחדש תמיד השנאה נגד העם, שהוא בסופו של דבר האחראי לכך, ואשר לו לבדו עלינו להודות על כל זה: היהדות הבינלאומית ועוזריה!". היטלר הוסיף, "לא הותרתי ספק שלא ארשה שמיליוני ילדים אירופאים ממוצא ארי ימותו מרעב... בלי שהאשמים האמיתיים יכפרו על אשמתם, אף כי תוך שימוש באמצעים הומניים יותר", לאחר מכן שיבח והביע הוקרה לעם הגרמני על "תמיכתם והישגיהם". היטלר חזר ואמר כי ברצונו למות ולא "ליפול בידי האויבים ואת ההמונים הזקוקים למחזה שאורגן על ידי היהודים". את הצוואה חתם בקריאה להמשך "המאבק וההקרבה" ואף הביע תקווה כי יתרחש "רנסאנס המפלגה הנאצית".
בחלק השני של צוואתו מפרט היטלר את כוונתו לעתידה של המפלגה הנאצית ופירט מי אמור לרשת אותו ומי יהיו חברי ממשלת גרמניה הנאצית לאחר מותו. הוא הורה לגרש את הרייכסמרשל, הרמן גרינג מהמפלגה ופיטר אותו מכל תפקיד שהיה בו, כמו כן היטלר ביטל את צוואתו הראשונה שנחתמה ב-1941 ובה קבע כי במקרה והיטלר ימצא את מותו גרינג יהיה יורשו. במקומו הוא הורה למנות את גרוס-אדמירל, קרל דניץ להיות נשיא גרמניה והמפקד העליון של הכוחות המזוינים. מלבד גרינג היטלר הורה לגרש גם את שר הפנים ורייכספיהרר אס אס, היינריך הימלר מהמפלגה ולהדיחו מכל תפקיד בו נשא וזאת לאור ניסיונו של האחרון לנהל משא ומתן עם בעלות הברית ללא ידיעתו ורשותו של היטלר.
הקבינט
היטלר הורה למנות את האישים הבאים לחברי הקבינט החדש: אלברט שפר, שהיה שר החימוש והאדריכל הראשי של הרייך לא הוזכר כלל בצוואה.
בקטעים הבאים, היטלר גם דחק באלה שנשארו בפיהררבונקר לא למות יחד איתו, אלא להמשיך להילחם במקום אחר. את הצוואה הפוליטית סיים במשפט: "מעל הכול אני מחייב את הנהגת האומה וההולכים אחריה בשמירה מדוקדקת על חוקי הגזע, ובהתנגדות חסרת־רחמים למרעילי כל העמים – היהדות הבינלאומית".
בערך יום וחצי לאחר שחתם על הצוואה התאבד היטלר יחד עם אשתו אווה. חרף בקשתו האחרונה של היטלר, ב-30 באפריל 1945, התאבדו גבלס ואשתו מגדה, וילהלם בורגדורף, הנס קרבס ואחריהם גם מרטין בורמן.
היסטורית מסמכי הצוואה
כשלושה שליחים הוקצו על מנת להוציא את הצוואה מהפיהררבונקר. השליח הראשון, היינץ לורנץ, נעצר על ידי הבריטים וחשף בפניהם את קיומם של שני עותקים שהיו לשני שליחים אחרים מלבדו. השליח הנוסף, ששמו היה וילי יוהנמאייר, גם הוא נתפס באזורי הכיבוש האמריקאי יחד עם השליח השלישי, וילהלם זנדר. לפיכך 2 מהעותקים של הצוואה נמסרו לידיים אמריקאיות וה-3 נמסר לידיים בריטיות. הטקסטים של הצוואה פורסמו באופן נרחב בתקשורת הבריטית והאמריקאית עד ינואר 1946, אז שר החוץ הבריטי, ארנסט בווין שקל האם להטיל הגבלות על הגישה למסמכים לאור חששו שהמסמך יהפוך לחפץ פולחן על ידי אוהדיו של היטלר. עם זאת האמריקאים לא חששו לאור העובדה שכבר נחשפו לעיני הציבור במספר הזדמנויות אך הם בכל זאת הסכימו למנוע ככל הניתן מלפרסם אותם פעם נוספת. תעודת הנישואין של היטלר הוצגה בפניו של נשיא ארצות הברית, הארי טרומן.
נביאי הקווינטה
נביאי הקווינטה (איטלקית Profeti della Quinta) הוא הרכב המתמחה במוזיקה קולית מתקופת הרנסאנס והבארוק. ההרכב נוסד בישראל על ידי עילם רותם, במהלך לימודיו בתיכון לאמניות בקיבוץ כברי. ההרכב מבוסס כיום בבזל שבשווייץ, שם השתלמו חבריו בבית הספר למוזיקה עתיקה "סקולה קנטורום בזיליינסיס". גרעין ההרכב כולל חמישה זמרים גברים, שני קונטרה טנורים, שני טנורים וזמר בס, המבצעים מוזיקה א-קאפלה או בלווית כלים היסטוריים כגון תיאורבו וצ'מבלו.
בשנת 2009 יצא לאור התקליטור הראשון של ההרכב, המוקדש למוזיקה מאת המלחין היהודי איטלקי סלומונה רוסי. בקיץ 2011 זכה ההרכב בתחרות הבינלאומית לאמנים צעירים בעיר יורק שבאנגליה. באותה שנה הופיע ההרכב לראשונה בפסטיבל למוזיקה עתיקה באוטרכט וכן השתתף בסרט Hebreo: The Search for Salomone Rossi, סרט תיעודי בבימוי יוסף רוכליץ על אודות סלומונה רוסי אשר צולם במנטובה, העיר בה חי ופעל המלחין. בשנים האחרונות הופיע ההרכב בפסטיבלים ובאולמות קונצרטים חשובים בכל רחבי אירופה, כגון הפסטיבל למוזיקה עתיקה באמברונה, פסטיבל הנדל הבינלאומי בגטינגן, אולם הפילהרמונית של ורשה, הקונצרטהאוס בברלין ועוד. ב-2013 נסע ההרכב לראשונה לקונצרטים בקנדה, ושנה לאחר מכן הופיע לראשונה באולם של מוזיאון המטרופוליטן בניו-יורק וכן בסיור קונצרטים ביפן. הופעותיו של ההרכב משודרות באופן קבוע על ידי תחנות רדיו אירופאיות כגון פראנס מוזיק ו-BBC3. ההרכב שיתף פעולה עם אמנים והרכבים חשובים בתחום המוזיקה העתיקה, כגון אנדראס שול, סקיפ סמפה, תזמורת הבארוק ירושלים, אקדמיה דניאל, לאוטן קומפני ברלין ועוד.