cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוליבר ונדל הולמס הבן
לימודי משפטים
בין השנים 1870–1873 היה הולמס עורך בכתב העת האמריקאי למשפטים. הוא ערך את המהדורה ה-12 של הסקר הקלאסי על פרשנויות למשפט האמריקאי (1873), מאת הפרופסור ג'יימס קנט (1763–1847). הוא גם הרצה בהרווארד מספר פעמים בנושא משפטים. בתקופה עמוסה זו עסק גם בחיזורים. מאז ומעולם היה רודף שמלות, הוא ניהל ידידות ארוכה עם פאני באדיץ' דיקסוול, בתו של מנהל בית הספר שלו. היא חיכתה בסבלנות לשובו מהשירות במהלך המלחמה, לסיום לימודי המשפטים שלו, לשיבתו ממסעותיו מעבר לים ולהסדר עבודתו ומשכורתו היציבה. הולמס ודיקסוול התחתנו לבסוף ב-17 ביוני 1872. הנישואים היו מאושרים וארוכים, אך לזוג לא היו ילדים.
שופט העליון של מסצ'וסטס
בשנת 1882 מונה הולמס לפרופסור בבית הספר למשפטים בהרווארד ולאחר מכן נטש את העיסוק הפעיל במשפטים. עם זאת, הוא קיבל את תפקיד הפרופסורה שלו מתוך הבנה מפורשת כי עליו להיות חופשי לקבל מינוי לספסל בית המשפט העליון של מסצ'וסטס אם תעלה ההזדמנות, וב-15 בדצמבר 1882 אכן מונה לשופט עמית בבית משפט זה על ידי המושל ג'ון לונג במקום השופט אוטיס לורד, אשר פרש מתפקידו. במשך כמעט עשרים שנה שימש הולמס כשופט בית משפט זה, והפך לנשיא בית המשפט העליון של מסצ'וסטס ב-2 באוגוסט 1899, עם מותו של הנשיא וולברידג' פילד בעת כהונתו. שירותו בבית משפט זה הסתיים רק עם מינויו בשנת 1902 לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
הולמס הביא לעבודתו השיפוטית את תורת הבנת החוק שלו, אשר יושמה בתהליכים מדויקים שייצגו את דרכו השיפוטית הדייקנית. הוא הכיר היטב את מקורות החוק, הוא זיהה כי התוצאה של ללכת באופן עיוור אחר תקדימים עשויה להוביל לכישלון ולכדי בלבול, אפילו מהבחינה ההגיונית, כאשר הסיבה מאחורי התקדים המקורי כבר אינה תקפה לזמנו. תפיסתו של החוק הייתה כמו דבר חי וצומח, - חי, כי בתוכו של החוק ; צומחים, על ידי צעדים דקים וקטנים, מונחים על ידי הכוחות החברתיים של הקהילה. אחת האמירות האהובות עליו הייתה שכל הבחנה היא עניין של מידה ושמחלוקות ראויות להיות חריפות יותר ביחס לגישה שבה הן נשאלו.
בחורף 1883–1884 עברו הזוג מרחוב ביקון 10 בבוסטון לרבעים מפוארים יותר, בית ברחוב הערמונים 10. בהמשך שנת 1884 מת אחיו אדוארד ג'קסון הולמס. אמו נפטרה בשנת 1888, ובשנת 1889 שבו לרחוב ביקון להתגורר ביחד עם אביו הקשיש בכדי לטפל בו. השופט הפך לבעל הבית עם מות אביו בשנת 1894 והזוג התגוררו בו עד שעברו לוושינגטון די. סי.. חופשת הקיץ במטאפואזט הגיעה לסיומה הפתאומי בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 כאשר אש מחצרו של השכן התפשטה ושרפה את בית הקיץ של הזוג הולמס עד היסוד. הולמס העביר אז את משכנו הקיצי לבוורלי פארמס, שם הייתה אחוזה משפחתית אשר הוקמה כבר בידי אביו. באחוזה זאת בילה הזוג את חופשות הקיץ. הוא הלך על החוף ונסע לאורך החוף. במרווחי זמן הקיצים שלו היו מגוונים בנסיעות לאירופה.
המינוי
ב-11 באוגוסט 1902, לאחר ששופט העליון הוראס גריי פרש מתפקידו עקב קשייו הבריאותיים, מינה נשיא ארצות הברית, תאודור רוזוולט, את הולמס להחליף אותו בבית המשפט העליון, אשר הונהג באותה העת בידי הנשיא מלוויל פולר. מינויו של הולמס נעשה לאחר שרוזוולט קיבל הצעה למנות אותו מהסנאטור הנרי קבוט לודג' אשר ממסצ'וסטס. מינויו של הולמס פגש בהתנגדות מצידו של הסנאטור השני ממסצ'וסטס, ג'ורג' פריסבי הואר. פסק הדין בעניין סיפוח פוארטו ריקו הגיע בדיוק באותה העת לבית המשפט העליון דרך ערעור. הואר, מתנגד נחרץ לאימפריאליזם, עמד מול לודג' ורוזוולט, שתמכו באימפריאליזם וציפו שהולמס יתמוך בכך גם כן בבית המשפט העליון. ב-2 בדצמבר הגיש רוזוולט את הצעת המינוי בפני הסנאט האמריקאי וב-4 בדצמבר אישר הסנאט את המינוי והולמס הושבע לתפקיד ב-8 בדצמבר.
פסק הדין הראשון שבו היה הולמס מעורב נגע למנהל האמריקאי בפוארטו ריקו והולמס אכן תמך בהסדר הממשל האמריקאי על מושבות האימפריה הספרדית שסופחו מידיה לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד. בהמשך הולמס יצא בפסק דין אחד נגד מדיניותו של רוזוולט, כאשר בפסק דין חברת המשמורת הצפונית נגד ארצות הברית (Northern Securities Co. v. United States) היה חלק מדעת המיעוט שהתנגדה להגבלים עסקיים.
כהונתו
הולמס לא התפטר מבית המשפט העליון של מסצ'וסטס עד שהסנאט קיבל את המינוי שלו ואישר אותו רשמית בתחילת דצמבר. בגיל שישים ואחת הולמס ורעייתו עברו לוושינגטון כדי להתחיל חיים חדשים. בפסק דין לוכנר נגד ניו יורק, במהלכו בית המשפט העליון ביטל חוק של מדינת ניו יורק שקבע שעות עבודה מקסימליות לאופים. לפי דעת הרוב נגד החוק את חוקת ארצות הברית. הולמס הסתייג מהחלטה זו ובדעת המיעוט כתב כי:
פרישתו ושנותיו האחרונות
הולמס פרש מבית המשפט העליון ב-1932, בגיל 90, השופט המבוגר ביותר בבית משפט זה מעולם. את מקומו בספסל השופטים החליף בנג'מין קרדוזו. בתקופת כהונתו של הולמס בבית המשפט העליון פעל תחת נשיאי העליון מלוויל פולר, אדוארד דאגלס וייט, ויליאם הווארד טאפט וצ'ארלס אוונס יוז. הולמס, אדם שכל חייו התמסר לעבודה, נהנה בנוסף מעיסוקו המשפטי גם מחקר פילוסופי ומספרות, והושפע מכתביו של פרנסואה רבלה. זמן קצר לאחר שנבחר לנשיאות, נסע פרנקלין דלאנו רוזוולט לביתו של הולמס לבקרו. בהגעתו מצא רוזוולט את הולמס קורא בכתביו של אפלטון. "מדוע אתה קורא את אפלטון, אדוני השופט?" שאל רוזוולט. "כדי לשפר את דעתי, אדוני הנשיא," השיב הולמס בן ה-92. הולמס זכה באהבה ובהערצה של דורות רבים של עורכי דין ושופטים בקריירה הארוכה שלו. כאשר התפטר מבית המשפט העליון, "אחיו", כפי שפנה תמיד לחבריו השופטים, כתבו לו מכתב שנחתם על ידי כולם, ואמר בחלקו:
גישתו המשפטית
פסיקתו של הולמס התבלטה לא רק בלשונה הברורה ובהגיונה הסדור, אלא גם באופיה המודרני. הולמס פיתח גישה, שכיום נחשבת למקובלת, המגבילה הן את זכות הקניין והן את חופש החוזים למול זכות המדינה לחוקק כרצונה. במיוחד זכורה בהקשר זה תמיכתו בחוקים המסייעים למימושה של זכות ההתאגדות של עובדים, ובזכות המדינות לחוקק חקיקה בתחום דיני העבודה, דבר שהותירו פעמים הרבה בדעת מיעוט. מבין מקרים אלו נודע במיוחד פסק-הדין בפרשת לוכנר, בו נפסק כי אסור למדינת ניו-יורק להגביל את שעות העבודה של אופים, שכן הדבר פוגע בזכות החוקתית של חופש החוזים. פסק דין זה נתפס כיום לאחת מנקודות השפל של המשפט האמריקאי, בעוד שדעת המיעוט שכתב הולמס באותו מקרה, שבעיקרה מאשימה את שופטי הרוב בכך שכפו את אמונתם הפרטית הכלכלית על מדינת ניו-יורק, הפכה עם השנים למפורסמת ומצוטטת במיוחד.
בתחום האקדמי, מקובל לראות את ראשית פיתוח הגישה הריאליסטית והפרגמאטית, שהולמס נחשב כאמור לאביה. הולמס ידוע במיוחד בעבור שתי סדרות הרצאות אשר נהפכו לאחר מכן למאמרים.
בראשונה מביניהן, "המשפט המקובל", הולמס תקף את הפורמליזם במשפט, וטען כי: "חייו של המשפט אינם היגיון אלא ניסיון": הולמס ראה את החוק כאמצעי של מדיניות, כלי אשר החברה מווסתת באמצעותו את שמתרחש בה. בהרצאה שנתן הולמס באוניברסיטת הרווארד בשנת 1897, שפורסמה בהמשך תחת הכותרת The Path of The Law (דרכו של המשפט), שם האדם מוגדר כיצור מתנסה ופותר בעיות. את המשפטנים הגדיר הולמס ככאלו שיודעים לצפות את הסנקציה המשפטית ותו לא. ההנחות של נורמות, זכויות וכיוצא בזה לא היו חשובות במיוחד בעיני הולמס, שכן בעיניו יש לכוון את המשפט לאדם הרע. האדם הרע, כך טען הולמס, אינו מתעניין בנורמות חברתיות או מוסריות אלא במה שיקרה לו אם יעשה פעולה מסוימת. שאלתו היחידה היא מה תעשה לו מערכת המשפט אם ירצח את חברו, או יפר חוזה, או יהיה מעורב בתאונת דרכים. עורך-הדין, המשיך הולמס, הוא אדם שיודע לצפות, בצורה טובה, מה תעשה מערכת המשפט לאדם זה.
הולמס תקף את ההסתמכות, המוגזמת לטעמו, של המערכת המשפטית על שיקולים היסטוריים וביקש לפתח את המשפט כמדע שמתמודד עם התנסות ולא כמשפט שמתמודד עם שאלות. הולמס ניבא שהמשפט האמריקאי ינסה לשאוב את המדעיות שלו בעיקר מהכלכלה. "האדם של ההווה הוא האדם של המילה הכתובה אך האדם של העתיד יהיה כלכלן – איש מדעי החברה". המשפטן יִדע כלכלה כך שיוכל לבדוק באופן אמפירי את האופן בו המשפט יתקיים בפועל. במקביל קרא הולמס לפתח את כישורי המשפטן האמריקאי גם בתחום תורת המשפט וזאת כחלק מניסיונו להעביר את הדיון המשפטי לפסים מדעיים יותר.
מאמרו זה של הולמס נחשב מהמשפיעים שנכתבו בעולם המשפטי האמריקאי והעולמי, והוא צוטט מאות פעמים בהמשך. בפועל, לקח לעולם המשפטי האמריקאי יותר מ-60 שנה עד שהוא החל להתפתח באמצעות שימוש בכלים כלכליים, כפי שניבא הולמס, עת החלה עלייתה של האסכולה הכלכלית של המשפט.
שירות הביטחון של קוויבק
ביטחון קוויבק (בצרפתית: Sûreté du Québec, באנגלית: Québec Safety), הוא כוח משטרה לאומי בקוויבק, קנדה.
רגינה ברזילי
רגינה בָּרזִילָי (באנגלית: Regina Barzilay; נולדה ב-1971) היא מדענית מחשב ישראלית-אמריקנית, פרופסורית ב-MIT, העוסקת בבלשנות חישובית וביישומים של למידת מכונה בביוכימיה וברפואה.
ביוגרפיה
ברזילי קיבלה תואר ראשון (1993) ושני (1998) מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ודוקטורט מאוניברסיטת קולומביה (2003), בהנחיית קת'לין מקיואן (McKeown). החל מ-2003 היא חברת סגל ב-MIT וכיום פרופסורית בבית הספר להנדסה ולמדעי המחשב.
שירות הביטחון של קוויבק
הכוח מעסיק כ-5,100 שוטרים ומטהו ממוקם ברחוב פארטנאייס במונטריאול. מפקד המשטרה הוא רישאר דשן, הכפוף לשר לביטחון הציבור של קוויבק, ז'אק דיוּפּיוּאי.
רגינה ברזילי
ביוגרפיה
במסגרת מחקרה בבלשנות חישובית היא מפתחת שיטות למידת מכונה לעיבוד שפה טבעית. מחקריה עוסקים גם ביישומים של בינה מלאכותית בעולם הרפואה. הייתה שותפה מובילה לצד ג'יימס קולינס בפרויקט שבו פותחה אנטיביוטיקה חזקה באמצעות למידה עמוקה.
בשנת 2020 פורסמה עבודה של שני דוקטורנטים בהנחייתה, שפיתחו מערכת לעדכון אוטומטי של ערכים בוויקיפדיה.
שירות הביטחון של קוויבק
המשטרה אחראית לתפקידי שיטור ואכיפת חוק בקוויבק מאז הקמתה ב-1 במאי 1870, כשהוקמה בשם "משטרת הפרובינציה של קוויבק", על ידי הנציב הכללי השופט פייר אנטואן דוקֶה. בחלוף השנים הלך הכוח והתרחב והפך למשטרה העיקרית בחבל קוויבק.
במהלך שנות ה-70 וה-80 נאבק הכוח בין השאר בארגון "החזית לשחרור קוויבק" ומאבקו להתבדלות קוויבק מקנדה.
השוטרים עבורים הכשרה מקצועית באקדמיה הלאומית לשוטרים.
הרברט קליין
הרברט קליין (בגרמנית: Herbert Klein, 25 במרץ 1923 – 25 בספטמבר 2001) היה שחיין גרמני-יהודי, שיאן עולם, בעל מדליית ארד אולימפית (הלסינקי 1952) ואלוף אירופה (וינה 1950) במשחה ל-200 מטר חזה.
קליין החזיק בשיאי העולם האחרונים במשחים בסגנון החזה עד שסגנון זה הופרד לשני סגנונות (כיום), סגנון חזה ופרפר.
קורות חיים
קליין נולד בברסלאו שברפובליקת ויימאר (כיום ורוצלב שבפולין). בשנת 1941 זכה באליפות גרמניה לנוער במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:13.1 דקות. במלחמת העולם השנייה הוא התגייס לצי הגרמני בקיל ובשנת 1943 נפל בשבי הבריטי, ממנו חזר למינכן גרמניה במרץ 1948.
אלוף אירופה
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1950 זכה קליין במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:38.6 דקות, לפני מוריס לוסיין מצרפת (2:40.9 דקות) ובנט רסק משוודיה (2:43.8 דקות).
שיאן עולם
בתחרות שנערכה במינכן ב-9 ביוני 1951 קבע קליין שיא עולם חדש במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:27.3 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנה של ג'ו ורדור מארצות הברית (2:28.3 דקות).
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה קליין במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:35.9 דקות, אחרי ג'ון דייוויס מאוסטרליה בשיא אולימפי חדש של 2:34.4 דקות ובואן סטספורת' מארצות הברית (2:34.7 דקות).
באולימפיאדת מלבורן (1956) השתתף קליין במשחה ל-200 מטר חזה, אך נפסל כבר בשלב המוקדמות.
קליין נפטר במינכן ב-24 בספטמבר 2001 בהיותו בן 78.
זה היה בחנוכה
זה היה בחנוכה או: נס גדול היה פה היא יצירה ספרותית מאת המשורר נתן אלתרמן שראתה אור במוסף "דבר לילדים" בחנוכה 1933. במקורה, נועדה היצירה להיות מסכת לחג.
מבנה
ליצירה מבנה שירי. השיר מכיל 28 בתים בני 4–8 שורות כל אחד. השורות מתחרזות זו עם זו בחלקן בחריזה צמודה ובחלקן בחריזה מסורגת.
תוכן
תוכן היצירה, ברובד הגלוי, עוסק בארגון של "משחק חנוכה" - אירוע שבתחילה טיבו לא ברור אך מתברר בהמשך העלילה. ליצירה שלושה חלקים ניכרים: הרקע למשחק, חלוקת התפקידים ומשחק החנוכה.
הרקע למשחק
הרקע למשחק מתרחש כמשתמע בכיתה בבית הילדים או בבית ספר בקיבוץ, בו נהוגה לינה משותפת. החפצים הדוממים שבכיתה - כלי מטבח, כלי ניקוי, עציצים וכדומה, מוצאים עצמם באווירה מפחידה ולאחר ריב מילולי מחליטים על קיום "משחק חנוכה".
חלוקת התפקידים
בשלב זה מתברר כי משמעות המשחק תהיה מכבים נגד יוונים. המטאטא לוקח על עצמו את תפקיד מנהל המשחק ומתתיהו החשמונאי ומחלק את התפקידים לשאר הנוכחים בחדר. לתפקיד יהודה המכבי הוא בוחר את הפרימוס, העציצים ללוחמיו, והמשפך לתפקיד "בכיין". מאידך, חלוקת התפקידים לצד שמנגד נתקלת בקשיים, אך לבסוף מתגייסים הכיסאות לתפקיד היוונים והקומקומים לתפקיד הפילים, בעוד שהכלבלב נבחר בניגוד לרצונו לתפקיד אנטיוכוס.
משחק החנוכה
לאחר חלוקת התפקידים מתחיל קרב דרמטי - שראשיתו בנאום מתלהם של יהודה המכבי ובהמשכו קרב "לחיים ולמוות" בין הפרימוס והעציצים ובין הכיסאות והקומקומים. הקרב מתואר כמבולבל, אך בסיומו חל מפנה שסיבתו אינה ברורה והמחנה היווני נמלט. המילה האחרונה היא של הסביבון, המכריז על ניצחון המכבים.
אמצעים פרוזאיים
היצירה עושה שימוש במגוון רחב של אמצעים פרוזאיים. מלבד החריזה המוקפדת, משתמש אלתרמן בשפה גבוהה ואף גולש לעברית מקראית. הטקסט רומז לפסוקים ידועים מהתנ"ך (למשל בנאומו של יהודה). אמצעי נוסף הוא השימוש בהאנשה, ודילוג בין שימוש בשם הכלי המואנש לבין הדמות ההיסטורית אותה הוא מייצג המגביר את ההקשר ההיסטורי של היצירה.
פרשנות
ברובד הגלוי, היצירה היא כאמור מסכת לחנוכה שמותאמת להעלאה על ידי ילדים. אך לקוראים בוגרים זוהי אלגוריה הנפרשת על תחומים רבים, מהם היסטוריים ומהם אקטואליים.
רעיונות ומסרים מרכזיים
ברובד הגלוי, כאמור, היצירה בנויה כאפוס המספר סיפור גבורה אודות המאבק האקטואלי לעצמאות ישראל תוך שימוש בסיפור ההיסטורי של חנוכה, אותו מחיה המשורר באמצעות מגוון כלי בית, על רקע של כיתה ריקה. המסר הגלוי לילדים הוא מסר של גבורה, של מאבק לעצמאות.
אולם היצירה בנויה בצורה פארודית - ה"גיבורים" כלל אינם גיבורים, התנהגותם מגוחכת, וגם ה"ניצחון" מושג ללא כל פעולה מצדם וכנגד כל הגיון. מדובר במסכת שהיא פרודיה הן על תרבות המָסַכות, והן על גבורה ומלחמות. היצירה עמוסה בפרדוקסים ואוקסימורונים: מחנה הטובים, הם "בני האור", מצוי בחשיכה ובפחד. את יהודה המכבי מייצג הפרימוס - בעל השם היווני המובהק (פרימוס=ראשון), המטאטא נעלב מכך שהוא מכונה "כלים כבודים" (והרי המטאטא מכבד את הרצפה) וכשהוא מטיח בשעון את המשפט המפורסם הרי שהוא בבירור פוסל במומו.
משמעויות מפורשות וסמויות
המשורר מקשר את הכלים לתפקידיהם בצורה מובנת לילדים: שילוב של זקן וצליל דומה הופך את המטאטא למתתיהו, הפרימוס בעל בלורית הלהבה אשר אישו מציתה את הקרב הוא יהודה המכבי, עציצי הצבר הדוקרניים, שמזוהים בתרבות הישראלית עם ילידי ישראל, הם צבא המכבים, הקומקומים השמנים ובעלי האפים המתעקלים הם פילי המלחמה.
הרקע לכתיבת היצירה
את היצירה פרסם אלתרמן לראשונה לאחר שובו מארבע שנות לימודים בצרפת. באותה התקופה, ניסה אלתרמן להשתלב באווירה הקלה והתוססת של "תל אביב הקטנה". אלתרמן עסק הן בתרגום ספרי ילדים, והן בכתיבה לקהל התל אביבי הנהנתן (למשל, פזמונים לתיאטרון הסאטירי המטאטא), כתיבה שברבות הימים הפכה לאחד מסימני ההיכר שלו - שילוב של תמימות מחד, וניוון ונלעגות מאידך. הייתה זו גם תקופה שוחרת שלום בכתיבתו של אלתרמן, בהשפעתו של אברהם שלונסקי, ומכאן הלעג לכל הקשור במלחמה המשתקף ביצירה.
מעמד בתרבות הישראלית
מעבר להעלאת היצירה כמסכת, או כחלק ממסכת חנוכה, היצירה הפכה לנכס צאן ברזל בקרב ישראלים רבים שהתחנכו עליה. משפטים כמו "שתוק טיפש אמרת שטות/ בעצמך אתה סמרטוט" שגורים על פיהם של בני הדורות השונים.
בשנת 2001 הוציאה הוצאת הקיבוץ המאוחד את היצירה כספר, מלווה באיוריו של דני קרמן שצוירו בהשראת ציוריו של יוסל ברגנר.
השיר נלמד בבתי ספר בישראל לקראת חג החנוכה.
1,2-דיכלוראתאן
1,2 דוכלורואתאן (Dichloroethane) בשמו הישן, אתילן די כלוריד (Ethylenedichloride, EDC) או בשמותיו האחרים אתאן די כלוריד וגם שמן הולנדי ופריאון 150, הוא פחמימן כלורידי שנוסאתו הכימית היא C2H4Cl2 ומסתו המולרית היא 99 גרם למול.
הדוכלורואתאן הוא נוזל חסר צבע ובעל ריח הדומה לריחו של הכלורופורם. שימושו העיקרי הוא יצירת מונומר ויניל כלוריד (VCM) שהוא חומר גלם עיקרי ליצירת PVC. הדוכלורואתאן משמש גם ליצירת תרכובות אורגניות אחרות וכממס.
היסטוריה
בשנת 1794, קבוצה של מדענים הולנדיים, חברים בארגון המדענים ההולנדיים היו הראשונים למצוא את הדוכלורואתאן. בגלל גילויו על ידי כימאים הולנדיים, נקרא הדוכלורואתאן - שמן הולנדי או נוזל הולנדי.
הפקה
הדוכלורואתאן נוצר בעיקר על ידי זרז של ברזל תלת-כלורי, FeCl3 בתגובה עם אתילן וכלור Cl2:
בדרך אחרת, ניתן להפיק את הדוכלורואתאן על ידי תגובה של אתילן וחומצה כלורית בתוספת חמצן וCuCl2 כזרז:
הפקת מונומר ויניל כלוריד (VCM)
בערך 80% מהדוכלורואתאן המיוצר בעולם משמש כחומר גלם לויניל כלוריד בתגובה הבאה:
Cash Shit
Cash Shit הוא שיר שהוקלט על ידי הראפרית האמריקאית מייגן די סטליון, ביחד עם הראפר דה-בייבי, מתוך המיקסטייפ הראשון שלה, Fever. השיר יצא לאור ב-17 במאי 2019, על ידי חברות התקליטים 1501 סירטיפייד ו-300 אנטרטיינמנט, ביחד עם שאר שירי המיקסטייפ.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-36 במצעד הבילבורד הוט 100.
1,2-דיכלוראתאן
בטיחות
הדוכלורואתאן הוא חומר רעיל, גורם לשיתוך ודליק ביותר וגם נחשב למסרטן.
Cash Shit
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מייגן די סטליון ביחד עם דה-בייבי והופק על ידי ליל-ג'ו-מייד-דה-ביט, שהפיק עבורה את הלהיט "Big Ole Freak". ב-22 באוקטובר 2019, העניק איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי לשיר את תואר הפלטינה לשיר על מכירות של למעלה מ-1,000,000 עותקים במדינה.
עם יציאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בדומה לשאר שירי המיקסטייפ.
וידאו קליפ
במקור, פורסם כי צולמו עבור השיר שני וידאו קליפים, אך בהמשך, הקליפים נגנזו ולא פורסמה הסיבה. ב-14 ביולי 2019, פרסמה די סטליון ברשתות החברתיות טריילר מתוך סרט קצר, תוך שנתנה רמז שייתכן ומדובר בקליפ של השיר. נכון לשנת 2020, טרם יצא הקליפ של השיר.
נכון למרץ 2020, מונה הצפיות של האודיו של השיר עומד על למעלה מ-72 מיליון צפיות.
הר חברון
הר חברון (בערבית: جبل الخليل, ג'בל אל-ח'ליל) הוא החלק המרכזי של רצועת הרי יהודה הנמשך מירושלים עד ערד ויוצר במת הר ששיאה, 1,026 מטר, בעיירה חלחול.
גאוגרפיה
אזור הר חברון האזור הגבוה בחבל יהודה. זהו רמה גבוהה המובדלת בבירור מהרי ירושלים, בעיקר מדרום לנחל רפאים, בהתרוממות הר גילה. הרמה כוללת את הרי גוש עציון ובית לחם, גוש חלחול וחברון, ורכסי דרום הר חברון. שיא הגובה הוא בהר חלחול (1020 מ'), אך בניגוד לשיאי הגובה בשאר האזורים הוא בולט רק מעט מעל סביבתו, שנעה ברובה סביב גובה של 950 מ'. מדרום לחברון משתפלים ההרים במתינות לעבר בקעת באר שבע, דרומה מערבה. רק בדרום מזרח ההר נשמר גובה של כתשע מאות מטר, לאורך "הציר המזרחי" המוביל מחברון לערד וממשית. מהר עמשא (859), הפסגה הדרומית של הרכס, צונחים הרי חברון לבקעת ערד.
דרום הר חברון הוא החלק הדרומי של הרי יהודה ולמעשה היחידה הגאוגרפית הדרומית ביותר בחבלי ההר המרכזי. הקמר הגאולוגי הראשי - קמר חברון הנמשך מירושלים עד חברון ויוצר במת הר גבוהה ואחידה (בתוכה גוש עציון) המתפצל מדרום לחברון לשלושה קמרים, קמר מעון במזרח, קמר דהרייה במערב וביניהם קמר קטן יותר - קמר יאטה. קמר מעון אף הוא מחולק לשלושה קמרים קטנים יותר: יתיר, ענים ועירא. בין הקמרים נמצא קער סמוע עם המסלע הקירטוני וכיסוי הנארי שבו. אדמת האזור היא רנדזינה חומה-אפורה, הירודה באיכותה מאדמת הטרה רוסה שנמצאת בשאר חבלי ההר.
דרום הר חברון מוקף משני עבריו במדבריות, בדרומו הנגב ובמזרחו מדבר יהודה - מדבר בצל גשם. הקרבה לשני המדבריות משפיעה מאוד על אקלים האזור ומתוך כך על הצומח, החי והאדם באזור. בנוסף למיעוט הגשמים (כ-300 מ"מ בממוצע בשנים האחרונות) גם מקורות מים יציבים כמעיינות ובארות נדירים בו, מספר מעיינות זעירים נמצאים בזיף ובכרמל. תושבי האזור לאורך כל התקופות התקיימו על מי גשמים שנאגרו בבורות אותם חצבו בסלע הקירטוני.
התנאים הייחודיים של המסלע, הקרקע, המשקעים ומיעוט מקורות מים יציבים עיצבו את אזור דרום הר חברון כאזור מובהק של ספר המדבר.
אקלים
אזור ספר המדבר נתון לשינויים ותנודות בהתאם לשנות ברכה ובצורת, לעיתים רצועת הספר "משתלטת" על המדבר עקב ריבוי גשמים ולעיתים, בעיקר בשנות בצורת, הספר הופך למדבר. על פי המקרא אזור הספר נקרא "הכרמל", תופעת התרחבות והצטמקות הספר מוכרת גם בדברי הנביאים "והיה מדבר לכרמל והכרמל ליער יחשב ושכן במדבר משפט וצדקה בכרמל תשב" הנביא מדבר בפסוקים אלה על זמני שלום וגאולה, בעת חורבן התהליך הוא הפוך "והיה השרון כערבה ונוער בשן וכרמל..." (ישעיהו לג).
הקרבה למדבריות השפיעה על תנאי הביטחון באזור לאורך כל העת העתיקה, כחבל ספר שבו מתרחש המאבק המתמיד בין "המזרע לישימון" היה האזור זירה למאבק אנושי בין החקלאים תושבי הקבע לבין נוודי המדבר אשר פשטו בשנות בצורת ובעתות מצוקה על יישובי הקבע.
ההתיישבות היהודית בתקופת התנ"ך
ביהושע פרק ט"ו (פרק נחלת שבט יהודה) מוזכרים היישובים כרמל, מעון, זיף, יוטה ועוד. שמות חלק מהיישובים הערביים באזור משמרים את שמות היישובים מתקופת התנ"ך.
בסוף ימי בית ראשון, עם חורבנה של ירושלים על ידי נבוכדנאצר, נחרבו גם הכפרים בדרום הר חברון ותושביהם הוגלו לבבל יחד עם גולי ירושלים. את האזור תפסו האדומים שאף סייעו לבבלים בחורבן חבל הארץ הדרומי. על כך ניתן ללמוד מאוסטרקונים שנמצאו בתל ערד ומספר עובדיה.
ההתיישבות האדומית בתקופת בית שני
בתקופה ההלניסטית הפכו האדומים לאוכלוסייה השלטת בדרום הר חברון. תחת שלטון בית תלמי, האזור הפך ליחידה מנהלית נפרדת שנודעה בשם אידומיאה, על שם תושביה. מרשה הפכה למרכז המנהלי של יחידה זו, והערים זיף ואדורים זכו לחשיבות משנית. השלטון ההלניסטי הביא את התרבות ההלניסטית והפיניקית לאידומיאה, בעוד שעדויות לקיום מנהג ברית המילה באזור מראה על זיקה הולכת וגוברת של תושבי האזור ליהדות.
בשנים 113-112 לפנה"ס, אידומיאה נכבשה על ידי יוחנן הורקנוס. תחת הנהגתו, גוירו האדומים והאזור סופח לממלכת החשמונאים.
האזור השתתף במרד בר כוכבא נגד השלטון הרומי (132 עד 136 לספירה). המרד הותיר יישובים רבים באזור הרוסים או נטושים, וחלק מתושביו עברו לגליל. האסטרונום והגאוגרף היווני קלאודיוס תלמי תיאר בכתביו את אדומיאה כאזור שומם, בהשוואה לצפיפות היחסית באזורים הצפוניים יותר של הארץ. עם זאת, במשך השנים התגלו עדויות לכך שהישוב היהודי באזור שרד גם לאחר המרד.
פריחה יהודית בתקופת המשנה והתלמוד
פריחה של דרום הר חברון התרחשה בתקופת המשנה ובתקופת התלמוד (התקופה הרומית המאוחרת והתקופה הביזנטית). הן מהממצאים הארכאולוגיים הרבים שנמצאו באזור והן מכתבים בני אותה תקופה אנו לומדים על קהילות יהודיות גדולות שחיו ופעלו באזור. באותה התקופה, האזור הכולל את רכס ההרים והגבעות מדרום לחברון נודע בשם דרומא או דרומה. שם זה מוזכר בדברי חז"ל. גם אוסביוס השתמש במונח זה באונומסטיקון "ויש בדרומא כפר אחד גדול מאוד של יהודים נקרא עניה ט' מילין מחברון דרומה".
בספרו האונומסטיקון, זיהה אוסביוס את האתרים המוזכרים בתנ"ך ובברית החדשה עם יישובים בשטח כפי שהתקיימו בתקופתו, במאה הרביעית לספירה. בדרום הר חברון מזכיר אוסביוס שבעה יישובים יהודיים - כרמל, יוטה, ענים התחתונה, אשתמוע, רימון, תלה ועין גדי. הוא מזכיר גם שני כפרים נוצריים - יתיר וענים העליונה. אל האונומסטיקון מתוספים סקרי השטח והחפירות הארכאולוגיות בעשרות השנים האחרונות המלמדים על קהילות רבות באזור שלא הוזכרו בחיבורו של אוסביוס, לדוגמה העיירה הגדולה סוסיא עם בית הכנסת והפסיפסים המפוארים שבה, דבר אשר לא מאפשר ספק ביהדותה של סוסיא.
במאה ה-9 מסתיים פרק זה בחיי היהודים באזור דרום הר חברון. כל הקהילות הגדולות של תקופת המשנה והתלמוד נעלמות, ואת מקומם של בתי הכנסת תופסים מסגדים ועמם אוכלוסייה חדשה - המוסלמים, ייתכן שיהודי הדרום ברחו מפני כיבושי האסלאם, וייתכן שהתאסלמו כמו אוכלוסיות אחרות שנכבשו על ידו.
לאחר הכיבוש המוסלמי
מאז הכיבוש המוסלמי נחלשה ההתיישבות היהודית באזור דרום הר חברון, ואת מקומה תפסה ההתיישבות המוסלמית. שבטים ערביים-בדואים שחיו במדבר והתפרנסו ממנו, מצאו שקל ביותר לשבת על ספר המדבר ולהשתמש במשאביו. העיר היהודית הגדולה ביותר באזור, סוסיא, ננטשה ונחרבה, לא במהלך של מלחמה וגירוש אלא בתהליך דמוגרפי טבעי. רבים מהיהודים התאסלמו, והגדילו בכך את ההתיישבות הערבית-אסלאמית. עד היום תופסים את עצמם רבים מערביי העיר יטא, בפרט בני חמולת מח'אמרה, כיהודים שהתאסלמו.
יישובים פלסטיניים
נפת חברון היא הגדולה ביותר מבין נפות הרשות הפלסטינית ביהודה ושומרון ומספר תושביה עמד בשנת 2017 על כ-707 אלף.
היישובים הגדולים הם חברון (ערבית: אלח'ליל, העיר השנייה בגודלה בשטחי הרשות הפלסטינית), דאהרייה, חלחול, יטא, דורא, א-סמוע, בית-אומר, בני נעים, וח'רבת אל-ערוב, נמצאים בו גם מספר מחנות פליטים כאל-ערוב ואל-פוואר. באזור שמדרום לחברון ישנה אוכלוסייה בדואית גדולה יחסית. נפה נוספת החולשת על צפון הר חברון ומזרחו היא נפת בית לחם. היישובים הגדולים בנפה זו הם בית לחם, בית ג'אלא, בית פג'אר, בית סאחור ואל-ח'דר. בנפה זו קיימים מספר מחנות פליטים, כדוגמת עאידה ודהיישה. בדואים גרים בעיקר במזרח הנפה, באזור מדבר יהודה.
התנחלויות
מעט אחרי מלחמת ששת הימים וכיבוש הר חברון בידי ישראל, חודשה ההתיישבות היהודית בגוש עציון, שחוסלה במלחמת העצמאות. ב-27 בספטמבר 1967 הוקם מחדש כפר עציון, ההתנחלות הראשונה שהוקמה ביהודה ושומרון. בהמשך הוקמו היישובים הר גילה, ראש צורים, אלון שבות, אלעזר, מגדל עוז, תקוע ועוד. בד בבד, חודשה ההתיישבות היהודית בחברון והוקמה קריית ארבע.
בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הוקמו גרעיני התיישבות בירושלים ובקריית ארבע אשר כיוון עלייתם הוא דרום הר חברון. היישוב הראשון שהוקם הוא בית יתיר. ראשית העלייה הייתה אל מחנה יתיר בתוך יער יתיר ומשם עברו למקומם הקבוע על יד חורבת לוציפר ומשטרת לציפר.
שטח אש 918
בדרום הר חברון הוכרז בשנת 1981 שטח אש של צה"ל הקרוי "שטח אש 918" ומשתרע על כ-30 קמ"ר. בשנת 2020 פורסמו פרוטוקולים של ועדת השרים להתיישבות מהם עולה כי המדינה הכריזה על אזור זה כשטח אש ללא כל סיבה מבצעית, רק על מנת לפנות ממנו את תושביו הערבים. לפי פרשנות אחרת, ביולי 1981, יזם שר החקלאות אריאל שרון מהלך, בו הורחב שטח האש באופן משמעותי לכ-30,000 דונם, כך שיעצור את התפרסות היישובים הערביים באזור. הנושא עלה לדיון בוועדת השרים להתיישבות והוא הסביר כי הוא מעדיף שהצבא ישתמש בשטחים הללו בשל "התפשטות ערביי ההר הכפריים".
באוגוסט 1999 נמסרו לתושבי השטח צווי פינוי בשל מגורים בלתי חוקיים בשטח אש. ב-16 בנובמבר 1999 פינו כוחות הביטחון בכוח כ-700 תושבים. חלקם קיבל סיוע בבניית בתים חדשים מחוץ לשטח האש. ב–2012 הודיעה המדינה לבג"ץ כי שטח האש נחוץ לה, ולא תתאפשר שהיית קבע במקום. שבעה מבתי המאחז אביגיל שוכנים בשטח אש זה וכן כאלף בדווים, בשמונה כפרים בלתי מוכרים המיועדים לפינוי. אחת מהמחלוקת סביב שטח האש היא האם הייתה התיישבות קבע בחלק מהשטח לפני ההכרזה על שטח האש.
לצד סוגיית המבנים הקבועים בשטח האש, נוהלו מגעים בין הגורמים המקומיים לבין שלטונות הצבא בכל הנוגע לשהייה במקום לצורכי מרעה וחקלאות אך לא למגורי קבע. לבסוף, גובש מתווה פשרה עם חלק מהשוהים בתחומי השטח, שבמסגרתו הותרה אליו כניסת חקלאים ורועי צאן בזמנים שבהם לא מתקיימים אימונים.
קישורים חיצוניים
אדריכלות
הסכסוך הישראלי-פלסטיני
יחסי אוסטריה–פולין
היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של אוסטריה לבין רפובליקת פולין הם יחסים היסטוריים שתחילתם במהלך ימי הביניים, ובמהלך השנים ידעו עליות ומורדות.
בית הבסבורג
בין בית הבסבורג לבית יגלו התקיימו קשרים ידידותיים, ואף קשרי נישואין, ובעקבות כך לאחר מותו של זיגמונט השני אוגוסט, מלך פולין בשנת 1572 ללא יורשים, ניסה מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לדרוש את כתר מלך פולין, אך הדבר לא עלה בידו וסטפאן באטורי נבחר למלך.
במהלך המאה ה-17 בעקבות מלחמת שלושים השנים והקונטרה-רפורמציה, הפכה פולין למעוז קתולי מובהק, ובשנת 1683 סייעו כוחות פולנים בפיקודו של יאן סובייסקי לכוחות האימפריה הרומית הקדושה, בהסרת המצור בקרב וינה, ובכך הביאו לתחילת שקיעתה של האימפריה העות'מאנית.
גליציה האוסטרית
במחצית השנייה של המאה ה-18 נחלש כוחה של פולין, ובעקבות כך חילקו אוסטריה, פרוסיה ורוסיה את פולין ביניהן. גליציה אשר נמסרה לשליטה אוסטרית, זכתה לאוטונומיה מוגבלת עם זכות ייצוג בפרלמנט של אוסטריה. בקונגרס וינה הוחלט על הקמת העיר החופשית קרקוב, אולם לאחר מרד קרקוב בשנת 1846 סופחה העיר לאוסטריה, והפכה לדוכסות הגדולה של קרקוב.
מלחמת העולם הראשונה ולאחריה
במהלך מלחמת העולם הראשונה נערכו קרבות רבים בין הצבא האוסטרו-הונגרי וצבא האימפריה הגרמנית לבין צבא האימפריה הרוסית, והפולנים סבלו משני הצדדים כאחד. בשנת 1916 הכריזו הגרמנים והאוסטרים על הקמת ממלכת פולין מחדש, ומועצת העוצרים הפולנית אף הציעה את הכתר לקרל שטפן, ארכידוכס אוסטריה, אולם בשל רצונו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה לזכות בעצמו בכתר, והצורך של קרל שטפן כחבר בבית הבסבורג לקבל את אישורו של הקיסר, לא נבחר בסוף מלך לפולין, והשליט בה בפועל היה הגנרל הגרמני הנס פון בזלר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקמה פולין מחדש, וצורפו אליה שטחי גליציה, אולם בעקבות כך פרצה מלחמת פולין-אוקראינה, על השליטה במזרח גליציה.
מלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה פולין על ידי גרמניה הנאצית, אשר אוסטריה הייתה חלק ממנה לאחר שסופחה במרץ 1938.
המלחמה הקרה
לאחר המלחמה הוקמה הרפובליקה העממית הפולנית, אשר קיימה יחסים טובים עם אוסטריה, אשר שמרה על נייטרליות מוחלטת בין הגושים במהלך המלחמה הקרה, כפי שנקבע באמנת המדינה האוסטרית.
המאה ה-21
כיום שתי המדינות חברות באיחוד האירופי, ומקיימות ביניהן קשרים כלכליים, חברתיים ותרבותיים בשלל תחומים.
יחסים דיפלומטיים
אוסטריה מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה, ו-4 קונסוליות בקרקוב, לודז', פוזנן וורוצלב. מאידך, פולין מחזיקה באוסטריה שגרירות בווינה ו-5 קונסוליות בגראץ, אינסברוק, קלגנפורט, לינץ וזלצבורג.
הסכם אנטי-קומינטרן
לשון ההסכם פתחה במילים: "בהכירנו שמטרת האינטרנציונל הקומוניסטי, המכונה קומינטרן, היא לפרק ולהכניע מדינות קיימות בכל האמצעים העומדים לרשותו; ובהיותנו משוכנעים כי סובלנות כלפי התערבות מסוג זה בענייניהן הפנימיים של האומות לא רק שהיא מסכנת את השלום הפנימי והרווחה של המדינות, אלא היא מהווה סיכון לשלום העולמי, וברצוננו לשתף פעולה כנגד הפעילות החתרנית הקומוניסטית"
לאחר מבצע ברברוסה, מתקפת הפתע הגרמנית על ברית המועצות, ב-1941, חודש בנובמבר 1941 הסכם האנטי-קומינטרן, ונקבע כי הוא תקף לחמש שנים נוספות. הפעם הצטרפו אליו פרט ליפן, איטליה וגרמניה גם בולגריה, ממשלת הבובות היפנית המכונה ממשלת ואנג ג'ינג-ויי מטעם סין, קרואטיה, דנמרק שהייתה תחת שלטון כיבוש נאצי, פינלנד, הונגריה, מנצ'וקוו, רומניה, סלובקיה וספרד.
אנתוני דואר
אנתוני דוֹאֶר (באנגלית: Anthony Doerr; נולד ב-1973) הוא סופר אמריקני זוכה פרס פוליצר.
ביוגרפיה
דואר נולד בקליבלנד, אוהיו וגדל בעיירה נובלטי שבמדינה. הוא בוגר בודין קולג' שבמיין ואוניברסיטת בולינג גרין סטייט שבמדינת הולדתו. הוא סיים את לימודיו בתואר שני באמנויות יפות (MFA) מאוניברסיטת באולינג גרין.
דואר חיבר שני קובצי סיפורים, ממואר, ושני רומנים. סיפורו הקצר הראשון שפורסם לראשונה הופיע במגזין אטלנטיק בשנת 2001. לדבריו, ההשפעות הגדולות ביותר שלו הן הסופרות אן קרסון וקורמאק מקארתי. אוסף הסיפורים הקצרים שפורסם לראשונה היה ספר בשם "אספן הקליפות" (2003), והרומן הראשון שלו, אודות חסד, ראה אור בשנת 2004. ספר הזיכרונות שלו, כשנה בילה ברומא עם משפחתו, ראה אור בשנת 2007.
הרומן השני שלו, כל האור שאיננו רואים (All the Light We Cannot See) פורסם בשנת 2014 וזיכה אותו בפרס פוליצר ובמדליית קרנגי לשנת 2015. הספר תורגם לעברית על ידי שאול לוין ויצא לאור בהוצאת מודן.
מלבד כתיבת ספרים והוצאתם לאור, דואר עבד כפרופסור בתוכנית MFA של אוניברסיטת בויס סטייט בכתיבה יוצרת, והוא כותב טור בספרי מדע עבור הבוסטון גלוב. הוא גם כותב לפרסום מקוון בשם "חדשות הבוקר".
במרץ 2019 פורסם כי נטפליקס תפיק את סדרת הטלוויזיה כל האור שאיננו רואים המבוססת על ספרו זוכה פרס הפוליצר, בבימויו של שון לוי.
חיים אישיים
דואר מתגורר עם אשתו ושני בניו התאומים בבויזי, איידהו.
שבר עצם הסירה
מבנה העצם ומנגנון פציעה
עצם הסירה היא אחת מהעצמות בשורה המקורבת של שורש כף היד. היא מהווה גשר בין שתי השורות של העצמות וביניהן לעצם החישור. חלקים גדולים מהעצם מכוסים בסחוס ומותירים מעט גישה לכלי דם אל תוך העצם. כלי דם נכנסים לחלק הגבי של העצם, באזור הגבשושית שלה ובאזור המותן שלה, לכן שבר לרוחבה עשוי לקטוע את אספקת הדם לחלקה המקורב (הקרוב לחישור).
נפילה על יד מושטת, בשילוב של מנח שורש כף היד ביישור יתר והטיה חישורית (הטיה במישור החזיתי; radial deviation) הוא מנגנון הפגיעה הסביר של עצם הסירה. במנח זה של שורש כף היד, סופגת עצם הסירה את עוצמת הנפילה מבלי שמתאפשרת לה כל תנועה.
אבחון וסיווג
אנשים הסובלים משבר בעצם הסירה מתארים כאב או רגישות באזור תיבת ההרחה (החלק הגבי של בסיס האגודל, מרוחק קמעא מהקצה המרוחק של עצם החישור).
בדיקה קלינית עשויה להפיק כאב בעת דחיסה של האגודל ובעת סיבוב כף היד כלפי מעלה נגד התנגדות. צילום רנטגן נחשב לבדיקה הטובה ביותר לזיהוי שבר של עצם הסירה, אולם כ-30 אחוזים מהשברים אינם נראים בצילום שנערך זמן קצר לאחר השבר. לכן בכל מקרה של חשד לשבר מגובס שורש כף היד או מושם בסד ומבוצע צילום נוסף לאחר שבוע עד שבועיים שלרוב מזהה נכון קיומו של שבר. דימות תהודה מגנטית, מיפוי עצמות או טומוגרפיה ממוחשבת יכולים להדגים שבר כבר בשלב מוקדם.
שבר של עצם הסירה יכול להיות חלקי (כתשיעית מהמקרים) או מלא. שברים מלאים עשויים להיות שבר של גבשושית עצם הסירה, שבר רוחבי של מותן העצם (transverse waist), שבר של החלק המקורב של העצם (proximal pole) או שבר של המענית הגבית (dorsal sulcus). השברים יכולים להיות עם תזוזה (בין שברי העצם) או בלי תזוזה, וחלקם מלווה בחוסר יציבות של מפרקי העצם.
טיפול
טיפול הבחירה בשבר ללא תזוזה של יותר ממילימטר הוא גיבוס של שורש כף היד והאגודל, כאשר לעיתים כולל הגבס גם את המרפק. הגבס מורד לאחר תקופה המותאמת למיקום השבר, ככל שהשבר מקורב יותר, עולה הסבירות לפגיעה באספקת הדם לאזור השבר וההחלמה מצריכה זמן קיבוע ממושך יותר. שברים של השליש המרוחק של העצם מקובעים לשישה עד שמונה שבועות, שברים של השליש האמצעי מקובעים לשמונה עד שנים עשר שבועות ושברים של השליש המקורב מקובעים לשנים עשר ועד עשרים ושלושה שבועות.
טיפול הבחירה בשברים עם תזוזה גדולה ממילימטר, שברים עם חוסר יציבות או שברים שכוללים הזחה משמעותית של העצם ביחס לשכנותיה הוא ניתוח הכולל קיבוע פנימי של השבר. לפעמים כולל הניתוח השתלת עצם עם אספקת דם כדי למנוע סיבוכים של חוסר איחוי או נמק עצם.
סיבוכים
סיבוכים נפוצים של שבר עצם הסירה הם חוסר איחוי, נמק עצם וחוסר יציבות וניוון של מפרקי עצם הסירה.
חוסר איחוי של שבר עצם הסירה נובע בדרך כלל מחוסר אבחון של שבר ללא תזוזה. לעיתים קרובות, למרות אבחון מאוחר של השבר, ניתן לטפל בו בהצלחה. חוסר איחוי נמצא גם בקרוב לעשירית מהשברים שכן מאובחנים ומטופלים בקיבוע או בניתוח.
הסבירות להופעת נמק עצם בעקבות שבר של עצם הסירה עולה ככל שהשבר מקורב יותר. ניתוח הכולל השתלת עצם עם אספקת דם עשוי להצליח במקרי נמק עצם.
לעיתים מתדרדר שבר עם סיבוך של חוסר איחוי או נמק עצם לכדי ניוון וחוסר יציבות של מפרקי עצם הסירה עם העצמות השכנות לה. במקרים אלו נהוגים ניתוחים להסרת העצם או מספר עצמות משורש כף היד או ניתוחים לקיבוע מפרקי שורש כף היד. לניתוחים אלו השפעה משמעותית על טווחי התנועה של שורש כף היד.
אנדרטת אלכסנדר זייד
אנדרטת אלכסנדר זייד היא פסל להנצחת מורשתו של אלכסנדר זייד. זייד היה ממקימי הארגונים "בר גיורא", "השומר" ו"אגודת השומרים", ונרצח ב-1938. האנדרטה נמצאת ליד הגן הלאומי בית שערים ובקרבת בית זייד. האנדרטה מוצבת בראש גבעה, וכוללת את דמותו של זייד רכוב על סוסתו, ומשקיף על העמקים וההרים שמסביב. היא מעשה ידיו של האמן דוד פולוס.
תיאור הפסל
האנדרטה, שנבנתה בגודל טבעי, מציגה את זייד על סוסתו האצילה דומיה, בדמות "השומר". היא מוצבת על במה מוגבהת עשוית אבני המקום. זייד מסתכל מזרחה וידו מצילה את עיניו כדי להימנע מסינוור השמש. הוא לבוש בבגדי עבודה ונשקו שוכב על ברכיו. בפסל מתואר רגע המתח בו זייד וסוסתו נראים עומדים על המשמר וצופים אל עמק יזרעאל, וכן סורקים את המקום מפני אויבים ופולשים.
בצדי האנדרטה שני תבליטי ברונזה:
בתבליט הראשון: נראה אדם חסון חשוף חזה חורש את השדות, בעזרת בהמה כאשר ברקע דקלים ועצים.
בתבליט השני: הדמות ממוקמת במרכז, היא חשופת חזה ומוקפת צאן. ברקע נראה נוף הררי. יכול להיות שהפסל דוד פולוס ניסה לתאר את גבעות שייח' אבריק (הנוף המקומי).
תפקיד התבליטים הוא הרחבת הנרטיב, כלומר עוד צדדים של המשמעות של להיות "שומר" שהיא לעבוד את האדמה לבנות את הארץ ולהגן עליה כפי שהרועה מגן על העדר שלו.
בחזית הבמה מופיעה הכותרת: "אלכסנדר זייד שומר בישראל".
היסטוריה
בשנת 1940 החליטו חבריו של זייד, בשיתוף פעולה עם אלמנתו ציפורה זייד, להנציח אותו ואת פועלו ליד המקום שהיה ביתו, בגן הלאומי בית שערים שבגליל התחתון. הפסל דוד פולוס עיצב את האנדרטה ובנה אותה ממלט ומרשתות ברזל. מרכיבים אלה גרמו לאנדרטה להתפורר עם השנים, ובשנת 1979 יצר הפסל דן זריצקי העתק מדויק של הפסל, מברונזה.
הפסל שבהקמתו השתתף "הועד הפועל של ההסתדרות" נחנך ב-6 ביולי 1941. טקס גילוי הפסל, נערך בנוכחות בני-נוער רבים ותלמידי בית הספר בנהלל על מוריהם. ליד הקבר נשאו דברים ש. קפלנסקי, זלמן שזר ואחרים. בסיום האירוע בקרו המשתתפים בחדרו של זייד וראו שם פסל נוסף מעשה ידי בתיה לישנסקי.
לכבוד טקס הסרת הלוט מהפסל כתב המשורר אלכסנדר פן, לבקשתה של ציפורה זייד, אשתו של אלכסנדר זייד, את השיר "על גבעות שייח' אבריק", שהלחין מרדכי זעירא.
ב-4 באוקטובר 2007 ניסו גנבי מתכת לגנוב את האנדרטה. הגנבים חיברו את בסיס האנדרטה לחבל ואת החבל לרכב, ועקרו את הפסל ממקומו. הגנבים לא לקחו את הפסל, ככל הנראה בגלל משקלו העצום. כחודשיים לאחר המעשה, ב-30 בדצמבר 2007, הושלם תיקון הפסל והוא הושב אל כנו.
ביולי 2010 נגנב זנב הסוסה. בספטמבר 2010, כחודשיים לאחר שנעקר ונגנב, חובר זנב חדש לסוסה.
בעקבות סיפור גנבת האנדרטה הופק סרט קומי ישראלי "חצי טון ברונזה" (2010) בבימויו של יפתח חוצב בהשתתפותם של מיכאל הנגבי ומאור כהן. בסרט כיכב שלמה בראבא כנכדו של זייד, היוצא לאתר את הפסל שנגנב.
השגרירות הנוצרית הבין-לאומית ירושלים
הארגון אינו שגרירות רשמית במובן הדיפלומטי של המילה, ובחר את שמו כביטוי הצהרתי של תמיכה נוצרית חובקת עולם בישראל ובירושלים כבירתה. הארגון מונה בין מטרותיו הסברה פרו-ציונית בקרב קהילות נוצריות בעולם, רתימת מנהיגים רוחניים וארגונים נוצריים להשפעה על מדיניות ממשלותיהם כלפי ישראל, סיוע לעליית יהודים מקצות תבל לישראל, תמיכה בפרויקטים של רווחה למען תושבי ישראל, ובניית גשרים לפיוס בין ערבים ויהודים. מרבית פעילי הארגון הם נוצרים בני זרמים פרוטסטנטיים, ועיקר השפעתו במדינות שבהן קהילות נרחבות המשתייכות לזרמים האוונגליסטים והפונדמנטליסטים של הנצרות הפרוטסטנטית.
מפעלה הבולט של השגרירות הנוצרית הוא ארגונה של עצרת חג הסוכות הנוצרי (Feast of Tabernacles), הנערכת מדי שנה בירושלים במהלך ימי הסוכות. בעצרת זו מתכנסים אלפי צליינים נוצרים מרחבי העולם למפגן תמיכה גדול בישראל, לתפילות לשלומה ולשיעורים על הקשר בין זכותו של עם ישראל למולדתו לבין הגאולה הנוצרית ושיבתו של ישו. עצרת זו מתקיימת ברציפות מדי שנה מאז 1980.
מטה הארגון בשכונת קטמון בירושלים, ובו פועלים כ-50 מתנדבים בני לאומים שונים בפרויקטים הציוניים שבהם מעורבת השגרירות. המוטו תחתיו פועלים אנשי השגרירות הנוצרית הוא הפסוק, שאותו הם מפרשים כהנחיה אלוהית לשמש מקור תמיכה וסיוע לעם ישראל.
היסטוריה
ההתכנסות בירושלים בחג הסוכות הפכה לעצרת שנתית מסורתית המאורגנת על ידי השגרירות הנוצרית. בשנת 1988 הגיעו 6,000 נוצרים לעצרת לכבוד חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל. במקביל פעלה לאורך השנים השגרירות הנוצרית למען מגוון מטרות ציוניות וישראליות, החל בהפגנות מחאה ברחבי העולם נגד השלטונות הסובייטיים להתרת עלייתם של יהודי ברית המועצות, דרך סיוע חומרי לתושבי ישראל שנאלצו לעזוב את בתיהם בעת מלחמת המפרץ, תמיכה בעולים מברית המועצות לשעבר ובמבצע שלמה להעלאת יהדות אתיופיה, ועוד. כן נרתמה השגרירות לסיוע בקליטת פליטי צד"ל הנוצרים בישראל בעקבות נסיגת צה"ל מלבנון בשנת 2000. בשנת 1991 הוענק לשגרירות הנוצרית הבין-לאומית פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים. את כספי הפרס תרמה השגרירות למען דיור לעולים מברית המועצות לשעבר. בשנים 1997 עד 2019 שכנה השגרירות בוילה ברחוב רחל אמנו 20 בשכונת קטמון בירושלים, בוילה שהוקמה על ידי אחת המשפחות הערביות העשירות בירושלים. מבנה זה שימש בעברו את הקונסוליה של צ'כוסלובקיה ומאוחר יותר את שגרירות חוף השנהב. ב-2019 השגרירות עברה לרח' פייר קניג 38.
בשנות ה-2000 החל הארגון להיות מעורב בפעילות פוליטית והתנדבותית בישראל. בין השאר ארגן עצרת נגד תוכנית ההתנתקות. ארגן טיסות להחזרת מבקשי מקלט מישראל לדרום סודאן, ופעלה נגד מצעד הגאווה והסובלנות בירושלים
בשנת 2004 פתחה התחילה השגרירות הנוצרית לפעול כשדולה גם ב.
בשנת 2014, כתגובה לתנועת ה-BDS, השיקה קמפיין תמיכה במוצרים ישראלים.
בשנת 2015 חלק מפעילי השגרירות הנוצרית, בעקבות נבואה, טענו שהימצאותם בארץ הקודש בסוכות תסייע לבני האור לנצח את בני החושך ותביא לאחרית הימים בקרוב מאוד.
פולמוס סביב פעילות הארגון
השגרירות הנוצרית הבין-לאומית סופגת ביקורת מצד גופים יהודיים דתיים, הרואים בפועלה פעילות מיסיונרית. הרב מאיר כהנא הזהיר ב-1982 מפני המיסיונרים העוטים "עור כבש", כהגדרתו, בבואם בדרכי נועם להעביר יהודים על דתם, והביע את זעזועו מהעובדה שממשלת ישראל בראשות מנחם בגין מאמצת אל חיקה באהבה אנשים אלה.
הרב שלמה אבינר, ראש ישיבת עטרת כהנים התריע נגד הסכנה המיסיונרית שנשקפת לדבריו מפעילות השגרירות הנוצרית, וכך גם הארגונים "יד לאחים" ו"לב לאחים". ועדת מועצת הרבנות הראשית לישראל למניעת התפשטות המיסיון בארה"ק הזהירה בסוכות 2007 מפני השתתפות יהודים בצעדת ירושלים, משום שלדבריהם השתתפותם בצעדה של צליינים נוצריים תחת מטריית השגרירות הנוצרית עלול לחשוף אותם להשפעות מיסיונריות.
ב-2014 יצאו הרבנים הראשיים לישראל בהודעת גינוי לתפילה נוצרית־יהודית ליד הר הבית שאורגנה על ידי השגרירות הנוצרית. ב-2015 יצאו הרבנים הראשיים במכתב התנגדות לעצרת הארגון בחג סוכות אותה כינו "סכנה רוחנית".
עם זאת, פעילות השגרירות הנוצרית זוכה לברכתם ולשיתוף פעולתם של משרד החוץ ומשרד התיירות של ישראל. גורמי השגרירות מכחישים כל עיסוק בניסיונות להעברת יהודים על דתם. הם טוענים כי אהבתם לישראל היא חסרת תנאים ומהווה ניסיון "לתקן את העוול ההיסטורי שעשו דורות של נוצרים ליהודים", וכי השגרירות מנחה את הפעילים והצליינים המגיעים לישראל במסגרתה להימנע מלעסוק בפעילות מיסיונרית בביקורם.
ארגון מולד - המרכז להתחדשות הדמוקרטיה מתנגד להשפעתו של הארגון ושל ארגונים אוונגליסטים נוספים בישראל בשל קשריהם עם הימין הישראלי וקידום סדר יום שמרני על ידם.
הארגון סופג ביקורת גם מפלסטינים נוצרים (שברובם אינם משתייכים לזרמים הפרוטסטנטיים) וכן נוצרים פרו-פלסטינים ברחבי העולם. זאת בשל עמדותיו הפוליטיות-תאולוגיות של הארגון, נוצרים אלו טוענים כי הארגון תומך בצד הימין של המפה הפוליטית בישראל ואף מביעה תמיכה במפעל ההתנחלויות ולא מתנגד להתעלמות מזכויות הפלסטינים או מאיבה לערבים ולאסלאם.
תיאטרון הקומדיה המוזיקלית של גאורגיה
תיאטרון הקומדיה המוזיקלית של גאורגיה על שם ואסו אבאשידזה (בגאורגית: თბილისის ვასო აბაშიძის სახელობის მუსიკალური კომედიის თეატრი) הוא תיאטרון ותיק בטביליסי גאורגיה, שנוסד בשנת 1934 על ידי מיכאיל צ'יארולי (1894-1974), על בסיס תיאטרון דרמה מוזיקלי נייד בשם "קופתיאטר" (Кооптеатр) שהיה קיים משנת 1926. ייסוד התיאטרון קידם במידה רבה את פרסומם של מלחינים גאורגים בעולם.
בשנת 1938, עלתה לבימה האופרטה הגאורגית הראשונה (הקומדיה המוזיקלית הראשונה על הבימה בגאורגיה), "חאג'אראתי" ("ხაჯარათი") של וו. קוּרטידי (ვ. კურტიდი). כמו כן הופיעו על בימת התיאטרון: "שלושת הציפורים" של קֶרֶסֶלידזֶה (კერესელიძე); "האחיינית המועדפת" של מילוראווי (1956) 1956; "צ'ריצ'ינה" (ჭრიჭინა,"שפירית") של רוואז גאבּיצ'ווַדזֶה (რევაზ გაბიჩვაძე) (1955); "ארשין מאל אלאן" של אוזייר האג'בייב (Üzeyir Hacıbəyov) (1943); "סילבה", "מאריצה", "לה באיאדרה" של אמריך קלמן (1942, 1946, 1948); "טרמביטה" (Трембіта) של יורי מליטון (Юрий Милютин) (1952);
אוטוביוגרפיה (אלבום)
אוטוביוגרפיה הוא אלבומם השישי של כנסיית השכל, אשר יצא בשנת 2007. האלבום כולל 26 שירים ישנים של הלהקה בעיבודים חדשים עם ביצועים חיים וכלי מיתר. פחות מחצי שנה לאחר צאתו, זכה האלבום למעמד של אלבום זהב, על מכירת מעל 20,000 עותקים. עמי רייס זכה בפרס הישג השנה על שם מרדכי זעירא למעבד מטעם אקו"ם לשנת תשס"ז, בזכות עבודתו על האלבום.
פאלי (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
רוסלנה קורשונובה
רוסלנה קורשונובה (ברוסית: Руслана Ќоршунова; 2 ביולי 1987 - 28 ביוני 2008) הייתה דוגמנית-על ילידת קזחסטן ממוצא רוסי.
ביוגרפיה
קורשונובה נולדה באלמטי שבקזחסטן להורים רוסים. התגלתה בשנת 2003 כאשר המגזין All Asia פרסם כתבה על מועדון דוברי הגרמנית של אלמטי. תמונותיה של קורשונובה, שהייתה חברה במועדון, עיטרו את הכתבה. דבי ג'ונס מסוכנות הדוגמנות הבינלאומית Models 1 ראתה את הכתבה, איתרה את קורשונובה והחתימה אותה על חוזה. בהמשך יוצגה קורשונובה על ידי הסוכנויות IMG (בניו יורק, פריז, לונדון ומילאנו), ביאטריס (מילאנו), טראפיק (ברצלונה), מרילין ו-iCasting (מוסקבה).
קורשונובה הצטלמה לשערי מגזינים כמו "Elle" (בצרפת) ו"ווג" (ברוסיה ופולין). הצטלמה למודעות פרסום של Blumarine, Clarins, Ghost, Girbaud, Kenzo Accessories, Marithé & François, Max Studio, Moschino, Old England, Pantene Always Smooth, Paul Smith ו-Vera Wang. כמו כן השתתפה בתצוגות אופנה של גדולי המעצבים בעולם.
קורשונובה קפצה אל מותה מחלון דירתה ברחוב ווטר שבאזור העסקים של מנהטן בשעה 14:30 ב-28 ביוני 2008. גורמי משטרה ציינו שלא נראו סימני אלימות בדירתה וכי כל הראיות, לרבות עדויות ראייה, הצביעו על התאבדות. ב-30 ביוני הכריזה המשטרה רשמית כי המוות נגרם מחמת התאבדות, אף שבתקשורת נשמעו ספקולציות על סיבות אפשריות אחרות למוות, לרבות רצח בידי המאפיה הרוסית. ההערכה הרווחת היא שקורשונובה התאבדה בעקבות דיכאון שמקורו באהבה נכזבת לגבר נשוי ממוסקבה, אשר הצטרפה לתחושת בדידות מתמשכת.
ואנג'יקו
וואנג'יקו (בבנטו; תעתיק אנגלי: Wanjiku) הוא שם נשי לאישה משבט הקיקויו. מבחינה היסטורית, ואנג'יקו הייתה אחת מתשע בנותיהם של הזוג אשר ייסד את שבט אגיקויו, גיקויו ומומבי. כתוצאה מכך, צאצאי השושלת שלה מהווים את שבט אגאצ'יקו משבט אגיקויו בקניה. במסורות קיקויו, השם גתיגיה (Gathigia) הוא זהה גם כן לשם ואנג'יקו. לדוגמה; מבחינת מסורת הבנטו, זה אפשרי שאם הנקראת ואנג'יקו, תלד את בתה ותקרא לה ואנג'יקו, גם כן. אך אם הבת תרצה לקרוא לבתה ואנג'יקו על שם אמה, היא לא תוכל זאת לעשות זאת כיוון שהמסורת לא מאפשרת ששלושה דורות ייקראו באותו השם. לכן כדי בכל זאת לשמר את הכבוד, ובמקביל לא לפגוע במסורת, תקרא הבת השלישית גתיגיה. השם גתיגיה ישמש כשם מחפה על ואנג'יקו. השם גם יבדיל אותה מאמה ומסבתה, גם יישמור על כבוד המסורת וגם יאפשר שמירה על כבוד המשפחה. במקרה זה, מהלך זה מחויב להיעשות כל דור שלישי לשם המקורי, אך אם גתיגיה תלד בנות ותרצה לקרוא לבנותיה לעתיד גם כן על שם אמה, תוכל עכשיו להשתמש בשם ואנג'יקו בחופשיות. אך נכדי גתיגיה, הדור השלישי לה, יצטרכו גם כן להיקרא גתיגיה (ואנג'יקו).
עם זאת, מגמה זו השתנתה עם הזמן וגתיגיה כבר אינו שם נפוץ. השם קיקו (Ciku) נהפך לקיצור נפוץ של השם ואנג'יקו.
כשם לאומי
כיום, בקניה, ואנג'יקו הוא שם המשמש לסימול האזרח הפשוט בהקשר של הפוליטיקה הלאומית. השם בא לייצג את האדם הרגיל, לאחר שהנשיא לשעבר דניאל אראפ מוי דחה את הקריאות לחוקה חדשה. הוא העיר:"האם אתה חושב שוואנג'יקו מבין מהי חוקה?", כלומר, "האם אתה חושב שהאזרח הקנייתי הפשוט מבין מהי חוקה?". בעקבות הערה זו, התקבע הכינוי 'וואנג'יקו' שפירושו הוא ה"ציבור הרחב".
קפה
קפה הוא שם כולל למספר משקאות חמים וקרים, המופקים מפולי צמח הקפה. התמציות מופקות מן הפולים על ידי קלייתם וטחינתם של הפולים, וחליטה או בישול של האבקה המתקבלת במים. משקאות הקפה ידועים כמעוררים, בעיקר בגלל הקפאין המצוי בפולים.
מקור צמח הקפה הוא במחוז קפה שבמערב אתיופיה, והוא הופץ בשאר העולם במהלך המאה החמש עשרה והלאה על ידי הערבים, שהמשקה אצלם מהווה מסורת תרבותית וחברתית משמעותית.
אטימולוגיה
סברה אחרת היא כי מקורו של השם בממלכת קאפה שבאתיופיה שהיא כנראה מקורו של צמח הקפה. בקאפה ובאתיופיה עצמה מכנים את הקפה "בון" או "בונה". המיסיונר הישועי פדרו פאיש הוא ככל הנראה האירופאי הראשון שדיווח על "המשקה המוזר" שהגיש לו קיסר אתיופיה זה דנגל בשנת 1603.
היסטוריה
קפה ערביקה (Coffea arabica), המין הנפוץ ביותר של צמח הקפה, הוא שיח ירוק עד שמקורו באתיופיה. מינים אחרים של הצמח, קפה ליבריקה (Coffea liberica) וקפה רובוסטה (Coffea robusta), התגלו בטבע באזורים שונים של אפריקה. עם הפצת השמועה ממזרח, היא הגיעה דרך תימן לחצי האי ערב ומשם לערים הגדולות של העולם המוסלמי - קהיר, דמשק, בגדאד וקונסטנטינופול משם לאירופה ולבסוף ליבשת אמריקה.
אגדות
אגדה אחת מספרת כי רועה עיזים אתיופי (או ערבי) בשם חאלדי (Kaldi) היה הראשון לגלות את פולי הקפה כאשר הבחין שכאשר העיזים שלו אכלו מגרגרי יער אדומים בוהקים של שיח מסוים, הן הפכו לאנרגטיות, חאלדי לעס את הפרי וחש את ההשפעה בעצמו. הוא הביא את הגרגרים למקום התפילה הקרוב ביותר בכפר והסביר לנזיר הראשי את שהתרחש, הנזיר קבע שהגרגירים הם "עבודת השטן" והשליך אותם לאש הסמוכה. זמן קצר לאחר מכן ארומה עוצמתית עלתה מן האש ומלאה את החדר, הנזיר הראשי הורה להוציא את הגרגירים מן האש ולהשליך עליהם מים על מנת לשמור על הארומה מה שיצר את כוס הקפה הראשונה בעולם. עם שתיית התערובת הם חוו את התחושה השלווה, המחממת והמרגיעה שהעניקה להם כוס הקפה הראשונה. אגדה אחרת דומה לשימוש בצמח הקפה מספרת על המיסטיקן הסופי התימני שייח א-שאדילי, שראה עיזים מתנהגות באופן חיוני במיוחד בעת שסייר באתיופיה.
המזרח התיכון
הסופים בתימן השתמשו במשקה כסיוע לריכוז וכסוג של שכרון חושים רוחני כאשר קראו את שם האל.
החשוב מבין הכותבים הראשונים על קפה הוא עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי, שפרסם בשנת 1587 חיבור על ההיסטוריה והמחלוקות החוקיות סביב הקפה שנקרא "אומדת אל ספווא פי היל אל קהווה". לדבריו, המופתי של עדן, ג'מאל א-דין א-דהבאני, היה הראשון שהחל להשתמש בקפה באופן המקובל היום סביב שנת 1454. אל-ג'זאירי מתאר את ההתפשטות של הקפה צפונה, מתימן למכה ולאל-מדינה, ומשם לערים הגדולות של העולם המוסלמי - קהיר, דמשק, בגדאד וקונסטנטינופול.
עד 1414 הצמח היה כבר ידוע בעיר מכה ובתחילת המאה ה-16 התפשט לסולטנות הממלוכית של מצרים וצפון אפריקה מנמל מוחא' בתימן.
תקנות הקפה באתיופיה
בשנת 1511 נאסרה שתיית הקפה במכה, ובשנת 1532 הצטרפה קהיר לאיסור, אך לאור הפופולריות העצומה של המשקה, בוטל האיסור במהרה. בשנת 1554 נפתח בית הקפה הראשון בקונסטנטינופול על ידי שני סוחרים סורים. מסופר כי סוחרים אלו הצליחו כל כך עד שאחד מהם צבר אחרי שלוש שנים סכום של חמשת אלפים מטבעות זהב. בשנת 1633 אסר הסולטאן מורט הרביעי את הקפה ואת הטבק ואף הטיל עונשי מוות על שותי קפה, אך בשנת 1634 הוציא המופתי הגדול של האימפריה העות'מאנית מוחמד בהאי אפנדי פתווה המתירה עישון ושתיית קפה על סמך העיקרון שכל מה שאינו אסור במפורש במסורת האסלאמית - מותר.
אירופה
המסחר הער בין ונציה לבין ארצות צפון אפריקה, והיבוא של מגוון סחורות אפריקאיות אליה, הביא לחדירת הקפה לוונציה, המקום הראשון בו שתו קפה באירופה. כבר במאה ה-17 הביאו חברת הודו המזרחית הבריטית וחברת הודו המזרחית ההולנדית קפה לאנגליה, ובית הקפה הראשון בה נפתח בשנת 1650 באוקספורד על ידי יהודי טורקי בשם ג'ייקוב או ג'ייקובס. הפופולריות של המשקה נסקה במהרה, ובשנת 1675 כבר היו באנגליה כ-3,000 בתי קפה. לצרפת הגיע הקפה בשנת 1669, בעקבות ביקור של השגריר הטורקי שהביא עמו כמות נכבדה של אבקת קפה ואף מספר פולי קפה לחצר המלכותית, ובכך ביסס את שתיית הקפה בפריס. לווינה הגיע הקפה כשלל בעקבות הניצחון מול הטורקים בקרב וינה (1683), ושם אף השתרש המנהג של שתייתו בליווי חלב וסוכר (ראו גם בית קפה וינאי).