cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ליגת העל הברזילאית
האליפויות של המדינות
בזכות התחרויות הללו התפתחו יריבויות מסורתיות בין קבוצות גדולות בתוך המדינות. משחקי הדרבי בין הקבוצות הגדולות מאותה המדינה נקראים בז'רגון הברזילאי "קלסיים" (Clássicos) והם מושכים קהל רב לאצטדיונים. בריו דה ז'ניירו, למשל, ה"קלסי סבא" (Clássico Vovô) בין פלומיננסה ובוטפוגו הוא הוותיק ביותר וה"קלסי של המיליונים" (Clássico dos Milhões) בין פלמנגו וואסקו דה גאמה הוא המושך את הכמות הגדולה ביותר של אוהדים. משחקי דרבי "קלסיים" נוספים הם ה"סאן-סאו" (San-São, שם שהוא גם התעתיק בפורטוגזית של שמשון) בסאו פאולו בין סנטוס וסאו פאולו, "גְרֶנַל" (Grenal) בריו גראנדה דו סול בין גרמיו ואינטרנסיונל, "אָתְלֶ-טיבָּה" (Atle-tiba) בפרנה בין אתלטיקו פרנאאנסה וקוריטיבה ואחרים.
טורניר ריו-סאו פאולו
בשנת 1933 נערכה תחרות בה השתתפו קבוצות ממדינות סאו פאולו וריו דה ז'ניירו, בה זכתה קבוצת פלסטרה איטליה מסאו פאולו. לטורניר זה, שנקרא "טורניר ריו-סאו פאולו", לא הייתה המשכיות בשאר שנות ה-30 והוא חזר רק בשנת 1940. אך עונה זאת בוטלה באמצע עם עזיבת קבוצות סאו פאולו מהתחרות בזמן שהובילו הקבוצות פלומיננסה ופלמנגו מריו דה ז'ניירו. העונה הבאה הייתה זאת של 1942, אך במתכון מצומצם, כאשר חמש קבוצות בלבד השתתפו בה. אלופת הטורניר ב-1942 הייתה קורינתיאנס.
בהיעדר אליפות ברמה לאומית, ובזמן שהכדורגל הברזילאי נשלט על ידי קבוצות שתי המדינות הללו, היווה טורניר ריו-סאו פאולו למעשה מין אליפות ברזילאית.
טורניר ריו-סאו פאולו חזר מאוחר יותר בשנת 1993 (בו זכתה פלמיירס), כבר בעידן האליפות הברזילאית הרשמית, כטורניר נוסף. הטורניר שוב הוסדר בשנת 1997 ושוחק עד 2002, עם זכיות של סנטוס, בוטפוגו, ואסקו דה גאמה, פלמיירס, סאו פאולו וקורינתיאנס, פעם אחת כל אחת.
טורניר רוברטו גומס פדרוזה
בשנת 1967 הוחלט להרחיב את טורניר ריו-סאו פאולו על מנת לכלול אף קבוצות ממדינות אחרות בברזיל. גרסה מחודשת זאת של טורניר ריו-סאו פאולו נקראה "טורניר רוברטו גומס פדרוזה", על שם השוער לשעבר של נבחרת ברזיל בגביע העולם 1934, אשר הלך לעולמו ב-1954 עת שכיהן כנשיא התאחדות סאו פאולו. בשנת 1968 הטורניר החל להקרא גם "גביע הכסף".
טורניר רוברטו גומס פדרוזה (או "רוברטאו" כפי שכונה) שוחק עד לשנת 1970 והיווה הגרעין לייסוד הליגה הלאומית. באותה התקופה היא הייתה התחרות החשובה בברזיל, לצד האליפויות של המדינות, וקבעה (יחד עם טאסה ברזיל בחלק מהשנים) את נציגות ברזיל בגביע ליברטדורס.
אלופות הטורניר היו פלמיירס (1967 ו-1969), סנטוס (1968) ופלומיננסה (1970).
מהקמת האליפות הברזילאית עד לשנת 1986
האליפות הברזילאית בכדורגל נוסדה על ידי קונפדרציית הכדורגל הברזילאית בשנת 1971 כהמשך טבעי לטורניר רוברטו גומס פדרוזה.
כל המועדונים הגדולים מסאו פאולו, למעט פלמיירס, פרשו מהאליפות בעונת 1979, כמחאה נגד הכללים שהרשו לגוארני ופלמיירס, אלופה וסגניתה בעונה הקודמת, להיכנס לאליפות בשלבים המאוחרים שלה.
ב-1983, סנטוס הוזמנה על ידי הקונפדרציית הכדורגל להשתתף בליגה, למרות שלא השיגה את התוצאות הנדרשות להשתתפות באליפות לפי הקריטריונים שהונהגו בשנים הקודמות.
ב-1984, ז'ובנטוס, מועדון קטן מפנים מדינת סאו פאולו, לא הועלתה לליגה הבכירה, למרות שהייתה אלופת סדרה ב' בשנה הקודמת. במקומה, הובאו לסדרה א' ואסקו דה גאמה וגרמיו שלא הצליחו באליפויות המקומיות (אחד מהתנאים דאז להשתתפות בליגה).
ב-1986, איחדה קונפדרציית הכדורגל את הסדרות א', ב' ו-ג' (שנקראו אז "גביע זהב", "גביע כסף" ו"גביע ארד") לליגה אחת שמנתה 80 קבוצות. בהתאם לכללים, 32 קבוצות היו אמורות להעפיל לשלב השני של התחרות. ואסקו דה גאמה שלא הצליחה להכלל בין ה-32, תבעה בבית משפט אזרחי את ביטול החלטת בית המשפט העליון לספורט (STJD) להעניק 2 נקודות נוספות לז'וינווילה במשחקה נגד סרז'יפה בגלל שימוש בסמים. עם ביטול ההחלטה, ואסקו הייתה נכללת בין המעפילות. על כן, גם ז'וינווילה הגישה תביעה לבית המשפט כנגד. כתוצאה, החליטה הקונפדרציה להעביר את שתי הקבוצות לשלב השני, על חשבון קבוצת פורטוגזה ממדינת סאו פאולו. בעקבות איום מצד מספר קבוצות מסאו פאולו לעזוב את התחרות כתמיכה בפורטוגזה, החליטה הקונפדרציה להעלות את מספר המעפילות ל-33 ובכך להכליל גם את פורטוגזה. בגלל הקושי בסידור טבלת המשחקים עם מספר אי זוגי של קבוצות, הכריזה הקונפדרציה בהמשך על העפלתן של 3 קבוצות נוספות, וכך התחיל השלב השני עם 4 בתים של 9 קבוצות, במקום 4 בתים של 8 קבוצות כפי שתוכנן בהתחלה.
"מועדון ה-13" ומשבר ה"קופה אוניאו"
בשנת 1987 הודיע נשיא קונפדרציית הכדורגל הברזילאית, אוטביו פינטו גימראאס, כי, בגלל קשיים כספיים, לא תוכל הקונפדרציה לארגן את ליגת העל באותה השנה. כתוצאה מכך, שלוש עשרה מבין הקבוצות הגדולות מברזיל התארגנו, תחת מנהיגותו של נשיא קבוצת סאו פאולו, קרלוס מיגל איידר, וייסדו את מועדון ה-13 (בפורטוגזית: Clube dos Treze), התאחדות שמטרתה העקרית הייתה לארגן את ליגת העל ב-1987. הקבוצות אשר הרכיבו את מועדון ה-13 היו סאו פאולו, קורינתיאנס, פלמיירס וסנטוס (ממדינת סאו פאולו); פלמנגו, פלומיננסה, ואסקו דה גאמה ובוטפוגו (ממדינת ריו דה ז'ניירו); אתלטיקו מיניירו וקרוזיירו (ממינאס ז'ראיס); גרמיו ואינטרנסיונל (מריו גראנדה דו סול) ובאהיה (ממדינת באהיה). קהל שלוש עשרה הקבוצות הללו ביחד היוו 95% מציבור אוהדי הכדורגל בברזיל. קונפדרציית הכדורגל נתנה את אישורה למהלך, בתנאי היחיד שליגת העל תכלול 3 קבוצות נוספות, ממדינות אחרות. כתוצאה, הקבוצות קוריטיבה (מפרנה), גויאס (מגויאס) וסנטה קרוז (מפרנמבוקו) צורפו למיזם.
מועדון ה-13 תכנן תחרות שתהיה כלכלית מצד אחד ואיכותית מבחינת רמת הכדורגל מצד שני. איכות הכדורגל הובטחה בכך שרק 16 קבוצות חזקות תשחקנה (לעומת 80 קבוצות משלל רמות בשנת 1986). הכדאיות הכלכלית הובטחה בזכות הסכמי חסות עם תאגידים גדולים, כגון קוקה-קולה, חברת התעופה ואריג (שהטיסה את השחקנים), ורשת הטלוויזיה גלובו (ששידרה את המשחקים). התחרות נקראה קופה אוניאו (בפורטוגזית: Copa União, שם שמשמעותו גביע איחוד בעברית).
זמן קצר לפני תחילת התחרות, שינתה הקונפדרציה את דעתה והחליטה להתערב בארגון ליגת העל. הסיבות לכך לא ברורות ויש הטוענים כי מדובר בלחץ מצד קבוצות שנשארו מחוץ למיזם, בראשן אמריקה פוטבול קלוב (ריו דה ז'ניירו) (מקום רביעי בליגה בשנת 1986) וגוארני מסאו פאולו (סגנית האלופה ב-1986). טענות נוספות הן שהקונפדרציה הבינה שניתן לתכנן תחרות כלכלית, או שהיא פחדה לאבד את שליטתה על ליגת העל גם לשנים הבאות.
העובדה היא שהקונפדרציה הכריזה על תחרות מקבילה לקופה אוניאו עם 16 קבוצות נוספות, לה היא קראה "המודול הצהוב" של אליפות ברזיל, בזמן שלקופה אוניאו היא קראה "המודול הירוק" של אליפות ברזיל. הקבוצות שנקבעו לשחק את המודול הצהוב היו: אמריקה פוטבול קלוב (ריו דה ז'ניירו) ובנגו (מריו דה ז'ניירו); גוארני, אינטרנסיונל ופורטוגזה דה דספורטוס (מסאו פאולו); אתלטיקו פרנאאנסה (מפרנה); ספורט ונאוטיקו (מפרנמבוקו); ז'ויינווילה וקריסיומה (מסנטה קטרינה); ויטוריה (מבאהיה); ריו בראנקו (מאספיריטו סאנטו); אתלטיקו גויאניאנסה (מגויאס); סיארה (מסיארה); טרזה (מפאראיבה) ו-CSA (מאלגואס).
החברות במועדון ה-13 דחו את הכללים החדשים והודיעו כי לא ישתתפו בטורניר ההצלבה, אך הקונפדרציה לא חזרה בה.
קופה אוניאו התנהלה כמתוכנן והייתה להצלחה ללא תקדים בכדורגל הברזילאי. מספר האוהדים הממוצע באצטדיונים למשחק היה גדול במיוחד (יותר מ-20 אלף צופים). במשחק הגמר גברה פלמנגו על אינטרנסיונל והייתה לאלופת קופה אוניאו/המודול הירוק.
המודול הצהוב, לעומת זאת, התקיים בצורה פחות חלקה. קבוצת אמריקה פוטבול קלוב (ריו דה ז'ניירו), שסברה שאין סיכוי שקבוצות המודול הירוק ישחקו בטורניר ההצלבה, החליטה להחרים את התחרות ולא הופיעה למשחקים. גמר התחרות בין הקבוצות ספורט וגוארני הסתיים ללא הכרעה, עם תוצאה 11:11 בדו-קרב בעיטות העונשין. שתי הקבוצות הוכרזו זוכות המודול הצהוב.
כמובטח על ידי מועדון ה-13, פלמנגו ואינטרנסיונל סירבו להשתתף בטורניר ההצלבה, וכתוצאה מכך, שיחקוהו ספורט וגוארני בלבד. לאחר שני משחקים גברה ספורט על גוארני והוכרזה אלופת ברזיל לשנת 1987 על ידי קונפדרציית הכדורגל. מועדון ה-13 ניגשה ל"מועצה הלאומי לספורט" (שהיה הגוף המשפטי העליון לענייני ספורט בברזיל, לפני ייסוד הוועד האולימפי הברזילאי), וזו קבעה כי פלמנגו היא אלופת ברזיל ל-1987, קביעה שהקונפדרציה לא קיבלה. הכרעה סופית לסוגיה באה רק בשנת 1997, כאשר המקרה הגיע למערכת המשפט הברזילאי, שקבעה באופן סופי כי ספורט היא אלופת ברזיל ב-1987.
ב-21 בפברואר 2011 שינתה הקונפדרציה את החלטתה והחליטה להכריז על פלמנגו וספורט כאלופות ברזיל בענת 1987.
פרשת "גביע הכדורים"
השלכותיה של משבר "קופה אוניאו" הורגשו גם לאורך שנות ה-90 ושנות ה-2000, בהקשר ל"גביע הכדורים". גביע הכדורים (בפורטוגזית: Taça das Bolinhas), או בשמו הרשמי גביע ברזיל (Copa Brasil), היה הגביע שהוענק לאלופת ליגת העל הברזילאית מדי שנה. עם ייסוד אליפות ברזיל, הכריזה קונפדרציית הכדורגל כי הגביע יועבר מאלופה לאלופה עד שקבוצה תזכה באליפות חמש פעמים או שלוש פעמים ברציפות, אז תזכה אותה הקבוצה בגביע לצמיתות.
בשנת 1992, זכתה פלמנגו בליגת העל, כאשר קודם לכן זכתה באליפות בשנים 1980, 1982 ו-1983 וכן בקופה אוניאו ב-1987. על כן, דרשה פלמנגו מהקונפדרציה את גביע הכדורים. אך נענתה הקונפדרציה בסירוב בטענה כי אלופת ברזיל ב-1987 הייתה קבוצת ספורט קלוב רסיפה ולא פלמנגו (ראו תיאור של משבר קופה אוניאו למעלה). כתוצאה, הייתה פלמנגו על פי הקונפדרציה אלופה ארבע פעמים ולא חמש.
במשך שנים הפעילה פלמנגו לחץ על הקונפדרציה לחזור בקביעה ולהעניק לה את הגביע, ללא הצלחה.
המשבר קיבל מימד נוסף בשנת 2007, כאשר קבוצת סאו פאולו זכתה בליגת העל בפעם החמישית שלה ודרשה אף היא את החזקת הגביע לצמיתות.
בין השנים 1988 ו-1999
בשנת 1988 חזרה קונפדרציית הכדורגל לארגן את ליגת העל באופן מלא ומועדון ה-13 נהיה ארגון ניהולי בלבד, המתעסק בזכויות שידור עבור חברי המועדון. עד לשנת 1993 לא נרשמו תקלות מיוחדות בליגת העל, במיוחד בשנים 1991 ו-1992 בהם מספר הקבוצות וכללי האליפות היו סבירים ומוצלחים.
אך בשנת 1993 חוסר היציבות שוב חזר. קונפדרציית הכדורגל העלתה את מספר המשתתפות בליגת העל מ-20 ל-32 והכריזה כי בתום העונה אף חברה במועדון ה-13 לא תרד לסדרה ב', ללא קשר למקומן בטבלה. ככל הנראה, המהלך נבע מלחץ מצד מועדון ה-13, ראשית כל על מנת לחלץ את גרמיו משהיה שנייה בסדרה ב' (היא ירדה בתום 1991 ולא הצליחה לעלות בכוחות עצמה בעונת 1992). והסיבה השנייה היא למנוע מ-16 הקבוצות הגדולות (חברות במועדון ה-13) לרדת מליגת העל. בתום העונה הייתה אתלטיקו מיניירו בתחתית הטבלה, וכפי שמובטח על ידי הכללים, נשארה בליגת העל.
ב-1999, שוב שונה קריטריון הירידה לסדרה ב'. הפעם, הממוצע המשוקלל של נקודות בעונות 1998 ו-1999 הוא שאמור היה לקבוע את היורדות בעונת 2000. בתום עונת 1999, בוטפוגו הייתה בין היורדות ואילו הקבוצה הקטנה גאמה מהמחוז הפדרלי הייתה בין הנשארות בליגת העל. אך, החלטת בית המשפט העליון לספורט (STJD) להעניש את סאו פאולו בגלל גיל בלתי חוקי של אחד משחקניה (ונקודות המשחקים בהם השתתף השחקן ניתנו ליריבותיה של סאו פאולו), המצב התהפך ובוטפוגו נצלה מירידת ליגה, על חשבון גאמה. בהמשך, גאמה הגישה תביעה לבית המשפט האזרחי נגד הירידה וזה הוביל למשבר של שנת 2000 - גביע ז'ואאו אבלנז'ה.
גביע ז'ואאו אבלנז'ה
התביעה המשפטית שהוגשה על ידי גאמה (בגין הירידה השנויה במחלוקת בעונה הקודמת) התארכה ועל כן לא יכלה קונפדרציית הכדורגל לפתוח את עונת 2000 של אליפות ברזיל. כפתרון למשבר, פנתה הקונפדרציה למועדון ה-13 ובקשה ממנו לארגן את הליגה באותה השנה. מועדון ה-13 נענה וקראה לתחרות בשם גביע ז'ואאו אבלנז'ה (בפורטוגזית: Copa João Havelange), על שם נשיא הקונפדרציה לעבר ז'ואאו האבלנז' (שכיהן אף כנשיא פיפ"א).
על מנת למנוע קשיים משפטיים נוספים, גביע ז'ואאו אבלנז'ה הכיל את כל הסדרות של אליפות ברזיל בתחרות אחת, ועל כן הייתה עונת 2000 הגדולה בתולדות האליפות מבחינת מספר קבוצות משתתפות. לא פחות מ-116 קבוצות השתתפות בגביע ז'ואאו אבלנז'ה. הקבוצות חולקו לארבעה מודולים: "המודול הכחול" היה שקול לליגת העל (25 קבוצות), "המודול הצהוב" היה שקול לסדרה ב' (36 קבוצות) והמודולים "ירוק" ו"לבן" (28 ו-27 קבוצות, בהתאמה) היו שקולים לסדרה ג'. נוכחותן של פלומיננסה ובאהיה במודול הכחול הייתה שנויה במחלוקת, מאחר ששתיהן היו אמורות לשחק בסדרה ב' על פי התוצאות של עונת 1999. על פי צו בית המשפט, צורפה גאמה לתחרות, כשהיא במודול הכחול, ובהמשך משכה גאמה את התביעה המשפטית, לפני שהיא הגיעה לסיומה.
השלב השני של גביע ז'ואאו אבלנז'ה היה טורניר סיום בשיטת גביע ששוחק בין 16 קבוצות: 12 מהן העפילו מהמודול הכחול, 3 מהמודול הצהוב ואחת מהמודולים הירוק והלבן ביחד.
ב-30 בדצמבר, במהלך משחק הגמר בין ואסקו דה גאמה וסאו קייטנו, גדר ההפרדה של אצטדיון סאו ז'נואריו (המגרש הביתי של ואסקו דה גאמה) התמוטטה ו-168 אוהדים נפצעו. שעתיים אחרי האירוע, עדיין לא פונו כל הפצועים והמשחק הופסק, לאחר התערבות מושל מדינת ריו דה ז'ניירו, אנטוני גרוטיניו. משחק חדש שוחק ב-18 בינואר 2001, בו זכתה ואסקו דה גאמה בתוצאה 3:1, וכך נהייתה ואסקו אלופת ברזיל לשנת 2000. זכית סאו קייטנו במקום השני היא משמעותית, מאחר שזאת קבוצה קטנה וצעירה (נוסדה ב-1989), אשר התחילה במודול הצהוב וגברה בדרכה לגמר על קבוצות גדולות ובעלות מסורת בכדורגל הברזילאי כגון פלומיננסה, פלמיירס וגרמיו.
לאחר 2003: חוק הגנת האוהד והשגת יציבות
ב-15 במאי 2003 חוקק הקונגרס הלאומי של ברזיל את "חוק הגנת האוהד" (Estatuto do Torcedor). מטרת החוק הוא להגן על זכויות אוהדי הספורט בברזיל, כשהוא כופה על ההתאחדויות האחראיות על קידום ענפי הספורט השונים לארגן תחרויות ואירועים ספורטיביים באופן מסודר, שקוף, נקי וצודק. החוק גם יוצר את דמות הנציב קבילות הציבור בכל ענף ספורט, אשר משמש כמקשר בין האוהדים וארגוני הספורט.
החוק בא בראש ובראשונה לסדר את הכדורגל בברזיל, לאחר עשרות שנים של אי-סדרים ואי-יציבות. למעשה, החוק השיג את המטרה הזאת.
החל משנת 2003, נקבע פורמט חדש לליגת העל (ראו למטה) והפורמט הזה נשמר מאז ללא כל שינוי (למעט כוונון הדרגתי של מספר הקבוצות המשתתפות). קריטריון הירידה לסדרה ב' לא השתנה, גם כאשר קבוצות הנחשבות גדולות נאלצו לרדת ליגה: שיחקו בסדרה ב' פלמיירס (2003), גרמיו (2005), אתלטיקו מיניירו (2006), קורינתיאנס (2008), וואסקו דה גאמה (2009). לא נרשמו כל תקלות מאז 2003 במישור הארגוני.
יחד עם זה, לא הייתה התחרות פטורה לחלוטין מפרשיות נוספות במישורים אחרים. בשנת 2005, אחד עשר משחקים בוטלו בשל שערוריית מכירת המשחקים על ידי אחד השופטים בהתאחדות ונאלצו להיות משוחקים בשנית.
איחוד התארים
ב-21 בדצמבר 2010 הודיעה התאחדות הכדורגל הברזילאית על איחוד התארים הברזילאים מאז שנת 1959. זוכות טאסה ברזיל (1959 - 1968) ואלופות טורניר רוברטו גומס פדרוזה (1967 - 1970) נחשבות באופן רשמי מאותו רגע אלופות ברזיל, בדיוק כמו זוכות ליגת העל מאז 1971.
פורמט
משתתפות בתחרות 20 קבוצות, אשר משחקות כל אחת נגד כל קבוצה אחרת פעמיים, פעם במגרשה הביתי ופעם במגרשה של היריבה. על כן, כל קבוצה משחקת 38 משחקים בעונה, עם סך כללי של 380 משחקים. בחצי הראשון של התחרות כל קבוצה משחקת נגד כל קבוצה פעם אחת ובחצי השני מתקיימים המשחקים החוזרים. אלופת ברזיל היא הקבוצה אשר משיגה את הניקוד הגבוה ביותר בסיום כל התחרות.
הפורמט הנוכחי תקף מאז שנת 2003. קודם לכן מספר רב של פורמטים הונהגו וברוב רובם היה שלב נוקאאוט, הכולל משחקי גמר בסיומו. מאז 2003 התחרות בצורת ליגה באופן טהור, ללא שלבי נוקאאוט או משחקי גמר. בשנות 2003 ו-2004 מספר המשתתפות היה 24. המספר ירד ל-22 בשנת 2005 ומאז שנת 2006 מספר המשתתפות התייצב ב-20 קבוצות.
סטטיסטיקה
המועדון היחיד שזכה באליפות ברזיל מבלי להפסיד ולו משחק אחד הוא אינטרנסיונל, ב-1979, עם 15 ניצחונות ו-7 תוצאות תיקו. בנוסף, במשחק בין גויאס לקרוזיירו, באותה העונה, 14 שחקנים הורחקו במהלך המשחק.
נכון ל-2017, רק קרוזיירו ופלמנגו השתתפו בכל הגרסאות השונות של הסרייה א'.
העונות בהן השתתפו המספר הרב ביותר של קבוצות הן: 2000 (116 קבוצות), 1979 (94 קבוצות) ו-1986 (80 קבוצות).
אליפויות לפי מדינות
1אליפות 1987 שנויה במחלוקת, לאחר ופלמנגו הייתה אלופת "קופה אוניאו", אך קונפדרציית הכדורגל הכירה עד פברואר 2011 בקבוצת ספורט כאלופה ברזיל באותה עונה, בעקבות המשבר עם "מועדון ה-13". בפברואר 2011 הכריזה הקונפדרציה על פלמנגו וספורט כאלופות ברזיל בעונת 1987 גם יחד.
פנינה קז
ביוגרפיה
קז חיברה ספרי ילדים ונוער, שהבולטת בהם היא סדרת "ברלה", העוסקת במעלליו של חילזון שזהו שמו, ודרך סיפוריו הסדרה מספקת מראה לחיי הילדים ודרכי התמודדות עם בעיות. את הרעיון לכתיבת הסדרה קיבלה מילדיה, שנהגו לצאת בימים גשומים החוצה ולאסוף "ברלך" (חלזונות ביידיש). לעיתים שכחו אותם במכנסיהם וקז שמעה את רעש הקונכיות במכונת הכביסה, מה שגרם לה לתהות איך החלזונות מרגישים, והדבר הוביל לכתיבת הסדרה.
קז כתבה סיפורים קצרים עבור הבי.בי.סי, מאמרים וביקורות עבור המגזין "מטרופוליטן אופרה", ושירים ותסריטים עבור הטלוויזיה החינוכית. ספרי הילדים הראשונים שפרסמה היו "Stevie´s Tricycle" (בתרגום חופשי: "תלת האופן של סטיבי") ו-"Tommy´s New Bed" (בתרגום חופשי: "המיטה החדשה של טומי") שנכתבו בשפה האנגלית.
קז זכתה בפרס ה-"International Reading Association" עבור סיפור קצר, אותו קיבלה על סיפורה "חמש מילים" (Five Words).
חיים אישיים
קז הייתה נשואה לישראל קז, בעלים של חברת מאיר חברה למכוניות ומשאיות. קז אם לשלושה בנים וסבתא לנכדים.
קז מתגוררת בהרצליה.
מיכאיל רולר
מיכאיל (מיכאי) רולר (ברומנית: Mihail Roller; 6 במאי 1908 - 21 ביוני 1958) היה היסטוריון קומוניסט יהודי-רומני ומהנדס.
קורות חיים
בשנת 1955, תוך כדי "ארגון מחדש" של המחלקה לתעמולה של הוועד המרכזי של המפלגה ששולבה בתוך המחלקה למדע ולתרבות, איבד רולר את תפקידו כסגן מנהל המחלקה והועבר לתפקיד סגן מנהל במכון לתולדות מפלגת הפועלים הרומנית השלטת, שבראשו עמד קונסטנטין פרבולסקו. בעקבות שינויים בקו המפלגה ב-1956 ערכו אנדריי אוצטיה, קונסטנטין דייקוביצ'ו ובארבו קמפינה דו"ח שמתח בקורת קטלנית על ספריו של רולר שהואשם ב"גישה אנטי-לאומית" ובכתיבת פלגיאט. הדו"ח נמסר למנהיג המפלגה, גאורגה גאורגיו-דז'. בקיץ 1957 סולקו יוסיף קישינבסקי ומירון קונסטנטינסקו מהנהגת המפלגה. בכינוס של מליאת ועד המרכזי של מפלגת הפועלים הרומנית, ב-9–13 ביוני 1958, הואשם רולר בגישה שגויה ואנטי-מפלגתית בהצגת מאבק הפועלים בסדנאות הרכבות גריביצה משנת 1933, שבהם מילא תפקיד מנהיג המפלגה גאורגה גאורגיו-דז'. רולר, שלא הוזמן לאותו כנס, נמצא מת בביתו ב-21 ביוני 1958. הוא היה ידוע כחולה סוכרת. היו שמועות כי התאבד, אולם הדבר אינו ודאי. הנתיחה אבחנה אירוע מוחי ובצקת ראות.
אחרי 1965 וכן בתקופה הפוסט-קומוניסטית ספריו בוקרו קשות, על עיוות האמת ההיסטורית, כדי להתאימה לקו המפלגה. על רולר וספריו נמתחה ביקורת קשה גם בדו"ח הסופי של ההיסטוריונים שחקרו את נושא השואה ברומניה. לדברי ההיסטוריונים, ספריו הציגו את הקורבנות המרכזיים של השואה בתור רומנים וקומוניסטים, ולא כיהודים. כתוצאה מכך האשימו אותו החוקרים בהכחשת השואה. מצד שני זה ייצג את "הקו האידאולוגי" הרשמי של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית ושל בני חסותה ברומניה.
רולר היה נשוי ואב לבת. בתו, סוניה, נהרגה בשנת 1957 עקב חבלה בראשה בנפילה לתוך בריכה בפרק אוטופן בבוקרשט, קרוב לבית ההבראה שבו טופל אביה. האסון השפיע לרעה על בריאותו של רולר.
רעידת האדמה באגאדיר (1960)
רעידת האדמה באגאדיר (בצרפתית: Tremblement de terre d'Agadir de 1960; בערבית: زلزال أكادير 1960) התרחשה ב-29 בפברואר 1960 בשעה 23:41. רעידת אגאדיר הייתה רעידת האדמה החזקה ביותר בתולדות מרוקו עד אותה שנה. עוצמתה הייתה 5.7 בסולם מגניטודה לפי מומנט, והיא גרמה לכ-12,000 עד 15,000 הרוגים ולכ-25,000 פצועים. מחקר חדש משנת 2020 מעריך מספר גדול יותר של הרוגים, בין 12,000 ל-20,000. לפחות 35 אלף אנשים נותרו ללא קורת גג. מספר ההרוגים היווה כשליש מאוכלוסיית העיר באותה עת. אגאדיר אכלסה קהילה יהודית גדולה וחשובה, ועל פי הערכות כ-1,500 יהודים נספו ברעידת האדמה.
מיקום רעידת האדמה ועומקה
מדענים התקשו בקביעת האפיצנטר של רעידת האדמה, מכיוון שכמעט לא היו תחנות סייסמוגרפיות בצפון אפריקה, הגם שבקזבלנקה הסמוכה הייתה תחנה כזו, שקבעה את גודל הרעידה ל-5.75 בסולם ריכטר. על פי איכון המשרד המרכזי הבינלאומי לסייסמולוגיה בשטרסבורג, האפיצנטר היה כ-8 קילומטר מצפון-צפון-מערב לקסבה של אגאדיר. על פי האיכון המאקרוסייסמי של המדענים הצרפתיים שחקרו את התפרושת המרחבית של העוצמה הסייסמית ברעידת האדמה, המוקד היה כקילומטר אחד מצפון לרובע יאשיש (Yachech) שעל גדות ואדי טילדי, או כ-2.5 קילומטרים מצפון-מזרח לקסבה. בשל מיעוט סייסמוגרפים בצפון אפריקה, התקשו מדענים גם בקביעת עומק המוקד. על פי חישובים מתחום המחקר המאקרוסייסמי עולה שעומק המוקד לא עלה על שלושה קילומטר.
העוצמות הסייסמיות ברעידת האדמה
העוצמה הסייסמית ברעידת אדמה מוערכת בנפרד עבור כל אתר ואתר, ועל פי חומרת האפקטים הסייסמיים שנצפו באתר. העוצמה הסייסמית המקסימלית הייתה בדרגה X (10) בסולם מרקאלי-קנקני-זיברג שמצביעה על הרס טוטלי של כ-75% מהמבנים באזור. האזור שסבל מדרגת עוצמה סייסמית זו כלל את כל אזור הקסבה של העיר ורובע טלבורג'ט (Talborjt) שממזרח לה, רובע יאשיש וכן אזור התעשייה ארהדייס (Arhesdis) שממערב לקסבה. המכון הגאולוגי של ארצות הברית מצא, שהעוצמה הסייסמית המקסימלית הייתה X ויותר, באשר בדרגות גבוהות אלה, קשה לקיים תבחינים שיבחינו בין דרגה X לדרגות XI ו-XII. ואכן, המכון האמריקאי לברזל ופלדה מדווח, תוך שהוא מסתמך בין השאר על החוקרים הצרפתיים שחקרו סוגיה זו, שברבעים הקסבה, פאונטי (Founti), יאשיש ובחלק מרובע טלבורג'ט, דרגת העוצמה הסייסמית הייתה בין X ל-XI. בהתאמה לכך, מחלקת העבודות הציבוריות המרוקנית העריכה, שבקסבה נהרסו 100% מהמבנים, וכך גם ברבעים פאונטי ויאשיש.
האזור שסבל מדרגת עוצמה סייסמית IX כלל את מרבית העיר החדשה. דרגת העוצמה הסייסמית IX בסולם האמור, משמעותה ש-50% מהמבנים באזור נהרסו, ואכן מחלקת העבודות הציבוריות המרוקנית העריכה שבעיר החדשה 50% עד 60% מהמבנים נהרסו.
הפינוי המהיר של אוכלוסיית העיר והריסותיה
הידיעה על התרחשות רעידת האדמה הגיעה בתוך שעות ספורות לעיר הבירה המרוקנית רבאט, כמו גם לפריז ולוושינגטון. זאת בזכות דיווח מבסיס צבאי צרפתי ששכן באחד מפרברי אגאדיר. לעיר חשו מיד חיילים צרפתיים מהבסיס הצבאי אשר בנמל אגאדיר והחלו לסייע במאמצי החילוץ. כאמור, מחקר חדש שהתפרסם בשנת 2020, חשף לא מעט עובדות שלא פורסמו עד כה. במשך שלושת הימים שלאחר הרעידה, ותחת פיקוחו של הנסיך חסן, יורש העצר, וכעבור שנה המלך חסן השני, נמשכו מאמצי החילוץ. חיילים מרוקניים לצד כוחות צבא זרים עסקו במלאכה. אלה הקימו במקביל עיר אוהלים בשטח הפתוח שמחוץ לאגאדיר עבור 14,000 חסרי בית מרוקניים לפחות. באשר לניצולים האירופאיים, הבסיס הצבאי הצרפתי הפך למחנה פליטים לכ-1,000 מהם, תוך שמבוצעים שם טיפולים רפואיים גם לפצועים מרוקניים. בינתיים, אלפי גופות היו עדיין מתחת להריסות, והמאמץ לחלצן התנהל בד בבד עם המאמץ לחילוץ נפגעים שעדיין בחיים. בתחילה התקיים מאמץ להפריד בין גופות הרוגים מוסלמים ללא מוסלמים אך ללא הצלחה עקב קשיים בזיהוי. כתוצאה מכך כמות גדולה בלתי ידועה של מוסלמים ואירופאיים, בעיקר צרפתים, נקברו יחד בכמה "קברי אחים". ההרוגים האירופאיים שכן זוהו ככאלה, פונו לבסיס הצבאי הצרפתי ורוכזו באוהל גדול, ולאחר מכן הובאו לקבורה משותפת במגרש האתלטיקה בעיר. מאות רבות של הרוגים מרוקניים הובאו לקבורה ברובע איחשש (Ihchach), שם נחתים צרפתיים חפרו קבר אחים גדול. כ-14,000 הרוגים מרוקנים מעולם לא חולצו מההריסות.
מהר מאוד הובן, שאלפי הגופות שנותרו מתחת להריסות מהוות סכנה חמורה לבריאות הציבור, והיה חשש ממשי אצל נסיך הכתר שיתפתחו בגינם מגפות של כולרה וטיפוס. החשש מהתפרצות מגפות העמיד את הטיפול בגופות שעדיין מתחת להריסות, באותו סדר עדיפות של חילוץ אלה שעדיין נותרו שם בחיים. ניתנה הוראה לחסום את כל אזור העיר ההרוסה, ואבקות סיד טריות פוזרו על פני ההריסות כשאלפי הרוגים מתחתם. לפי המחקר, נשקלה אפשרות של השלכת נפאלם על ההריסות, אך עקב הזדעקות גורמים שונים, הרעיון ירד מן הפרק. בסופו של דבר, המלך נתן הוראה לפנות את כל ההריסות עוד בטרם הסתיימו החיפושים וניסיונות ההצלה. ב-2 במרץ, הגיעו לנמל אגאדיר מספר אניות צרפתיות ואחת גרמנית שפרקו בנמל ציוד וחיילים לסיוע. ב-3 במרץ, שלושה ימים בלבד לאחר הרעידה, הגיעה לעיר ההרוסה, מאירופה "אנית ארצות הברית ניופורט ניוז" ועליה, בין השאר, גדוד הנדסה 79 של הצבא האמריקאי עם בולדוזרים וכלים מכניים הנדסיים אחרים, שסייעו בביצוע פקודתו של המלך. מקרב הקהילה היהודית במקום, נעדרים עד היום כ-200 איש. אין לדעת כמה נעדרים יש מהאוכלוסייה המרוקנית הכללית בעיר, כתוצאה מעבודת פינוי ההריסות שנעשתה כה מהר לאחר הרעידה, וכתוצאה מהימנעות מפרסומים בעניין זה בממלכה. העיר נבנתה מחדש שלושה קילומטר דרומית לאתר המקורי, זאת לאחר שהמלך מוחמד החמישי אמר:. לאחר שיקומה, הפכה העיר למרכז שוקק של תיירות ומסחר בממלכה המרוקנית.
חריגותה של רעידת האדמה של אגדיר מבחינת יחס מגניטודה - היקף נפגעים
רעידת האדמה של אגדיר הייתה חריגה במיוחד בכל הקשור להיקף הנפגעים מרעידת אדמה בגודל בינוני שכזה. מעטות רעידות האדמה במגניטודה שמתחת ל-6 שגורמות לנפגעים בכלל, ובוודאי לא לכל כך הרבה נפגעים. את "האַשָם" יש לראות באיכות הבנייה הלקויה, במיקום האפיצנטר והעומק הרדוד של המוקד, בשעת הרעידה (ראו להלן) ובקומבינציה המיוחדת של התשתית הגאולוגית בעיר שיצרה תגובת אתר סייסמית: 25 המטרים העליונים של התשתית הסלעית גאולוגית באגאדיר הם סלעים בעלי צפיפות נמוכה כמו חוואר וגיר רך המעורב בצדפות; מתחת לסלעים רכים אלה קיימת שכבה של סלע דולומיט צפוף מאד ; זוהי קומבינציה שיוצרת הגברה של תאוצת הקרקע, בעת רעידת אדמה, של פי 10 ויותר ביחס לצפוי על פי המרחק מהמוקד ; ככל שההפרש בין צפיפות הסלע העליון לצפיפות הסלע התחתון גדול יותר "לטובת" הסלע התחתון, כך גדולה תהיה ההגברה של תאוצות הקרקע באתר.
באשר לאיכות הבנייה: גידולה של העיר החל משנות השלושים, ובמיוחד לאחר מלחמת העולם השנייה, הגבירו את היקף ההרס והנפגעים. האוכלוסייה ברובעי הקסבה, טלבורג'ט פאונטי ויאשיש גדלה מאוד, ולמבנים מסורתיים בני קומה אחת נוספו קומות נוספות עם בטון רגיל שאינו מזוין. רבעים אלה נהרסו לחלוטין. לעומתם, כשליש מהמבנים ששימשו למגורי האזרחים האירופאים באגאדיר, שהיו באיכות טובה בהרבה, שרדו את רעידת האדמה. נוסף לכל אלה, שעת הרעידה הייתה קרובה לחצות, כשהרוב המכריע של התושבים ישנים במיטותיהם, לאחר ששבעו בארוחה השוברת את צום הרמאדן. אם הרעידה הייתה מתרחשת בצהרי היום, כאשר רוב האוכלוסייה מחוץ לבתים בעיסוקיהם השונים, וביכולת תגובה מהירה לרעד הראשון, היקף הנפגעים היה יכול להיות קטן הרבה יותר. "אוסף" זה של נסיבות: איכות בנייה, קומבינציה גאולוגית, מוקד רדוד קרוב לעיר ושעת הרעידה, גרמו להיקף הנפגעים היוצא דופן כל כך, ביחס למגניטודת רעידת אדמה בינונית ומטה.
רעידות מקדימות ועוקבות
יש ולרעידת אדמה גדולה קודמות רעידות משנה הקרויות "רעידות מקדימות", ותמיד לאחר רעידת אדמה כזו מתרחשות רעידות משנה הקרויות "רעידות עוקבות". שתי רעידות מקדימות הורגשו באגאדיר לפני הרעידה העיקרית. הראשונה התרחשה ב-23 בפברואר והורגשה קלות בלבד, עם הערכת עוצמה סייסמית מקסימלית שבין III ל-IV (מתוך 12 דרגות). השנייה התרחשה בצהרי יום הרעידה העיקרית והורגשה על ידי רוב האוכלוסייה בעיר, והוערכה לדרגת עוצמה סייסמית VI. במהלך פעולות החילוץ ופינוי ההריסות התרחשה סדרה של רעידות עוקבות ש-6 מהן היו חזקות מספיק כדי להיקלט בתחנה הסייסמוגרפית באוורוס (Averroes), ושתיים מהן: אלה שהתרחשו ב-22 במרץ וב-17 באפריל 1960, הגיעו לעוצמה סייסמית מקסימלית של V.
דיווחים על תופעות נוספות שהתרחשו לכאורה אחרי הרעידה כמו: גל צונאמי שהציף את היבשה באזור מפרץ אגאדיר עד לכדי מספר מאות מטרים, התפרצות לבה בחוף הים וכדורי אש התבררו כבלתי אמינים לחלוטין.
השפעתה של רעידת האדמה על הממלכה המרוקנית
לאחר רעידת האדמה, הייתה הסכמה רחבה בין המומחים בתחומים שהשונים, שאגאדיר חייבת להיבנות מחדש על בסיס בטון מזוין בפלדה באזור העיר החדשה (la Ville Nouvelle) ובאזור התעשייה המזרחי. המשמעות הייתה "לסתום את הגולל" על הבנייה המרוקנית המסורתית באגאדיר על רובעיה העתיקים: הקסבה, טאלבורג'ט ופאונטי, רבעים שבהם התגוררה רוב האוכלוסייה המרוקנית זה דורות. המלך מוחמד החמישי תמך בגישה זו ואישר תוכנית אורבנית שאפתנית להקמת עיר חדשה "שתהווה ביטוי נאמן למרוקו המודרנית". גם המפלגה האופוזיציונית למלוכה, אל-איסתיקלאל המרוקנית (Al-Istiqlal), ראתה בשיקום מודרני של העיר באתרה החדש מודל לעתיד האומה בכללה. רעידת האדמה החישה את "הגירת" רוב האירופאים מאגאדיר ומערים אחרות לארצות מוצאם באירופה. עובדה זו סיפקה למלוכה הזדמנות, לאחר ארבע שנות עצמאות בלבד, לבטא את סמכותה, ולהשתמש בסיוע האמריקאי שקיבלו כדי להפחית את תלותה בצרפת. המלך התעלם מדרישות של יזמים ואינטרסים פרטיים באגאדיר, כיוון שרצה להעצים את הסמכות המלוכנית שלו במרוקו. המחקר החדש מציין מקרים רבים בהיסטוריה שבהם אסונות ומאמצי השיקום בעקבותיהם, היו קשורים לשלטון סמכותי שראה בתנופת השיקום והפיתוח המודרני שייצור, הזדמנות להעצים את סמכותו, ולהפך. כך שיקומה של ליסבון לאחר רעידת האדמה (1755), היווה הזדמנות לז'וזה הראשון, מלך פורטוגל באמצעות עושה דברו ראש הממשלה סבשטיאאו קאראבלו דה מלו, לבסס את שלטונו באמצעות שיקום מהיר של העיר. אחרי מגפת הכולרה השנייה בצרפת בשנת 1830, הציבור המשכיל קרא ל"הפיכה" של טכנוקרטים שיקיימו שלטון הירארכי שיתאם את מאמצי השיקום, שיכלו להציל את צרפת, אך החשש של השלטון הרפובליקאי מהלאמת רכוש פרטי והחשש מעימותים עם האינטרסים של הבורגנים, האטו בצורה דרמטית את מאמצי השיקום. כך גם לאחר השרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666 ורעידת האדמה בסן פרנסיסקו (1906). חסן השני, מלך מרוקו שירש את הכתר רק שנה אחרי רעידת האדמה, לא יכול היה להרשות לעצמו שהמקרים של צרפת, לונדון וסן פרנסיסקו יחזרו גם במרוקו, ויזם תוכנית רחבה של הפקעה, הלאמה ורגולציה קשוחה לעניין הבנייה מחדש. עבור חסן השני, העיצוב האורבני של אגאדיר החדשה היווה ביטוי לשאיפות הלאומיות המרוקניות באמצעות הבנייה החדשה במרחב הזה. כמו אביו, מוחמד החמישי, שהציב את המונרכיה במרכז הסיוע ההומניטרי והתגובה המהירה לתוצאות רעידת האדמה, כך בְּנוֹ קשר את הבנייה המודרנית מחדש של אגאדיר לאחדות הלאומית של מרוקו, ואחדות זו התגלמה כולה במלך עצמו - כך המחקר החדש בעניין זה.
הנצחת האירוע והנפגעים
בביקור במקום בסוף מאי 2022 ניכרו עבודות בנייה מסיביות על הגבעה. שלטים במקום מעידים על קשר בין העבודות לבין אסון רעידת האדמה ב 1960. מעבר לכך אין כרגע מידע נוסף.
אולסטארז
אולסטארז הוא אלבום משותף של אמני משפחת תאקט אשר יצא דרך חברת התקליטים "תאקט" באוקטובר 2004.
תנובה
תנובה מרכז שיתופי לשיווק תוצרת חקלאית בישראל בע"מ המוכרת בשם המקוצר תנובה היא חברה ליצור ושיווק מזון. החברה מחזיקה בנתח שוק משמעותי בתחום ייצור חלב לשתייה, מוצרי חלב ושיווקם. ב-1988 הוכרזה כמונופול בתחומים אלה. תנובה בולטת גם בתחום מוצרי הבשר, הביצים והמזון הקפוא. בשבעים שנותיה הראשונות הייתה תנובה אגודה שיתופית חקלאית בבעלות 620 אגודות שיתופיות של קיבוצים ומושבים. בשנת 2008 נמכרה תנובה לקבוצת משקיעים בראשות קרן אייפקס הבריטית. במאי 2014 הוסכם שקרן אייפקס תמכור את חלקה בתנובה (56%) לחברת ברייט פוד, תאגיד סיני בבעלות ממשלתית, לפי שווי חברה של 8.6 מיליארד ש"ח, והעסקה הושלמה במרץ 2015.
היסטוריה
ראשיתה של תנובה בשנת 1926 בוועידת "המשביר", עת החליטו 13 משקים חקלאים עבריים בארץ ישראל (מושבים וקיבוצים) לרכז ולאגד את הטיפול בכל שלבי העיבוד, הייצור והשיווק של תוצרת חקלאית טרייה ולהקים לצורך זה אגודה שיתופית. אליעזר יפה היה למנהלה הראשון של החברה, וניהל את החברה עד שנת 1937. במקביל לארגון הארצי הוקמה בשנת 1924 בירושלים מחלבה מקומית על ידי חברי הקיבוצים השכנים, קריית ענבים, עטרות ורמת רחל, ששיווקה את החלב של הקיבוצים תחת השם תנובה. מחלבת ירושלים, אותה ניהל יוסף בן אברהם מקריית ענבים התמזגה עם הארגון הארצי בשנת 1927. תנובה איגדה את כל היישובים החברים בהסתדרות שהתחילו לשווק את תוצרתם דרך תנובה. בנוסף, בוועידת תנובה של שנת 1931 בנהלל נקבע שתנובה תסכים לשווק תוצרת של יישובים שאינם חברים בהסתדרות על בסיס זכויות וחובות שוות לחברי תנובה, ובלבד שהם מקפידים על עבודה עברית ומאורגנת. בנוסף, באותה ועידה נתקבלו לתנובה כחברים, באופן יוצא מן הכלל, מספר יישובים שאינם חברי ההסתדרות, בהם כפר חסידים, כפר גדעון ובתי ספר חקלאיים. תנובה פעלה להרחיב עד כמה שניתן את המשקים המשווקים את תוצרתם דרכה ושיווקה תוצרת של משקים שלא היו חברים בה, בהם יבנאל, בית גן, המושבה כנרת, נהריה וקריית חיים. בשנת 1938 ביקשה הנהלת תנובה לקבוע שלאחר חמש שנות התקשרות יוכלו יישובים אלו להצטרף לתנובה ובלבד שהם מקפידים על עבודה עברית ומאורגנת.
בתחילה שיווקה תנובה רק חלב טרי, ומאוחר יותר גם מוצרי חלב. עם התבססותה בתחילת שנות ה-30 החלה לשווק גם תוצרת טרייה נוספת של המשק החקלאי: ביצים, עופות, ירקות ופירות. בנובמבר 1966 החלה תנובה לשווק חלב בשקיות במקום בבקבוקים.
פרשת הסיליקון בחלב
בספטמבר 1995 נחשף בתחקיר של רונאל פישר במוסף "סופשבוע" בעיתון מעריב, כי חברת "תנובה" נהגה להוסיף לחלב עמיד דל-שומן שייצרה, כימיקל בשם פולי דימתיל סילוקסאן (שנחרט בתודעה הקולקטיבית כ"סיליקון"), על פי מידע פנימי ובדיקות כימיות שבוצעו במעבדת 'ספקטרולאב' ברחובות. הכימיקל שימש כחומר מונע קיצוף, ואיפשר לאטום ביתר קלות את אריזות החלב. חומר זה חשוד כחומר מסרטן והכנסתו למזון אסורה ברוב מדינות העולם, לרבות בישראל. תנובה הכחישה עובדות אלה, ואף יצאה בקמפיין נרחב לשם כך, אך עם הצטברות העדויות, לרבות תמונות שצולמו במצלמה נסתרת, נאלצה להודות כי אכן פעלה כך. היא הורשעה בבית משפט השלום ברחובות בהטעיה פלילית, ונקנסה בסכום של 28 אלף שקל. בפסק דין שניתן בתובענה ייצוגית נגד תנובה, חייב בית המשפט המחוזי בתל אביב ב-2008 את החברה לשלם 55 מיליון ש"ח לקבוצת התובעים. בערעור לבית המשפט העליון הופחת התשלום ל-38.5 מיליון ש"ח.
השינוי הארגוני
לאחר פרשת הסיליקון בחלב ב-1995, עברה תנובה שינוי ארגוני מקיף, וחולקה לחטיבות נפרדות בעלות הנהלות עצמאיות, כגון: תשלובת החלב, חטיבת הבשר, חטיבת הביצים, וכדומה. ובכך הפכה לחברת החזקות.
בשנת 2001 נפטרה תנובה מהחזקותיה בפירות וירקות, ורק הבעלות על חלק מהמבנים בחלק מהשווקים הסיטונאיים נותרה ברשותה. כמו כן הפסיקה תנובה את פעילותה בתחום הדגים הטריים, והקימה את חברת "דגי תנובה" באזור התעשייה הר-טוב שליד בית שמש. מפעל זה מייצר דגים מעושנים ומעדני דגים.
הפיכת האגודה לחברה ומכירתה לקרן אייפקס
לאחר שהחברים באגודה השיתופית תנובה קיבלו החלטה עקרונית על הסכמה להפיכת האגודה לחברה בע"מ ולמוכרה למשקיעים פרטיים, זכתה ב-20 בנובמבר 2006 קרן אייפקס פרטנרס במכרז לרכישת תנובה בשווי של 1.025 מיליארד דולר. מכרז זה נעשה בטרם מוצה תהליך ההתמחרות (קביעת שוויה) והמחיר נקבע בעיקר על סמך הנדל"ן שברשותה, וכמעט שלא תומחרה פעילותה היצרנית. העסקה הייתה מחויבת באישור בעלי תעודות ההשתתפות בתנובה – כ-1,000 קיבוצים ומשקים חקלאיים. חלק מבעלי תעודות ההשתתפות התנגדו להליך המכירה והעלו לוועידה, שהתקיימה במרץ 2007, הצעה אלטרנטיבית. האלטרנטיבה זכתה למיעוט קולות ונדחתה, ונסללה הדרך למימוש המשך העסקה עם אייפקס. בהמשך הדרך התנגד משרד האוצר לעסקה עקב סירובם של 16 קיבוצים למסור את חלקם במניות למדינה (בעת שתהפוך האגודה לחברה) בהתאם למתווה הסדר הקיבוצים. על אף המשברים הרבים, הגיעה העסקה לכלל ביצוע, והושלמה ב-7 בינואר 2008. לאחר מכירת גרעין השליטה בחברה, מצב ההחזקות באגודה (נכון ל-18 בינואר 2008) הוא: קרן אייפקס - 56.05%, מבטח שמיר - 20.67% ותאגיד החזקות המאגד את החזקות הקיבוצים שלא מכרו את כל תעודות ההשתתפות - 23.3%. העסקה מאפשרת לבעלי השליטה להפוך את האגודה לחברה בע"מ בכל עת שיחפצו בכך.
בתחילת חודש מרץ 2009 התפטרו מנכ"ל החברה ליעד כהן וסמנכ"ל הכספים אלי סנדרוביץ'.
פעילות בשליטת קרן אייפקס
במהלך שלוש שנים מקניית גרעין השליטה, הרוויחה קרן אייפקס יותר ממיליארד דולר רק באמצעות דיבידנדים שמשכה ועליית ערך המניות שבבעלותה. לפי ההערכות, 79% ממחזור ההכנסות של תנובה ב-2010 נבע מפעילותה בשוק החלב, ופעילותה בשוק הנדל"ן תרמה הכנסות של 300 מיליון דולר, כלומר 16% מההכנסות.
בפברואר 2012 חילקה תנובה דיבידנד בסך 280 מיליון ש"ח, וביולי 2012 חילקה שוב דיבידנד בסכום של 280 מיליון ש"ח לבעלי מניותיה. ברבעון הראשון של 2012 הרוויחה תנובה 114 מיליון ש"ח מתוך מחזור של 1.87 מיליארד ש"ח לעומת רווח של 89 מיליון ש"ח ומחזור של 1.85 מיליארד ש"ח ברבעון המקביל הקודם.
מחאות צרכנים והתפטרות בעלי תפקידים
נגד החברה הוגשה תובענה ייצוגית על העלאת מחיר הקוטג' בניגוד לחוק התחרות הכלכלית, ונפסק שעליה לשלם 20 מיליון ש"ח לקרן של משרד המשפטים. "תנובה" ערערה על פסק הדין, ולפי בקשתה עוכב ביצועו עד מתן הכרעה בערעור.
התעללות בבעלי-חיים במשחטת אדום אדום (2012)
ב-6 בדצמבר 2012 שודר ב"כלבוטק" תחקיר סמוי של פעילי עמותת אנימלס שחשף התעללות קשה ושיטתית בעגלים ובטלאים בידי עובדי משחטת "אדום אדום" של תנובה. בעקבות התחקיר, הורשעו ב-2018 בעבירות של התעללות בבעלי-חיים מנהל קו השחיטה במקום וממלא מקומו. ב-2020 נגזר עליהם עונש מאסר שיבוצע בעבודות שירות ותשלום קנס ופיצויים לטובת עמותת אנימלס.
פעילות בשליטת ברייט פוד
במאי 2014 הוסכם שקרן אייפקס תמכור את חלקה בתנובה (56%) לחברת ברייט פוד מסין לפי שווי חברה של 8.6 מיליארד ש"ח, והעסקה הושלמה במרץ 2015.
בחודש יוני 2021 התפרסמה פרשת שוחד, בה קיבלה תנובה הקלות בסימון מוצריה כחלק מהרפורמה של משרד הבריאות, בתמורה לתרומה לעמותות המקורבות למוטי בבצ'יק, עוזרו האישי של שר הבריאות יעקב ליצמן.
תשלובת החלב
מוצרי החלב מיוצרים בכמה מחלבות:
תנובה משווקת את תוצרתן של כ-600 רפתות בקר ושל כ-60 דירי עזים וכבשים.
תשלובת החלב משווקת כ-70% מתוצרת החלב ומוצריו בישראל והיקפי פעילותה העסקית, כ-4 מיליארד ש"ח בשנה, מהווים כמחצית ממחזור הקונצרן כולו.
תנובה היא בעלת זיכיונות לייצור מוצרים של חברות בינלאומיות שונות כמו יוגורט יופלה אותו היא משווקת. בעבר שיווקה את מותג היוגורט אמי, אך שיווק מותג זה פסק עם תחילת שיווק המותג יופלה.
חטיבת הביצים
חטיבת הביצים הוקמה ב-1997. תנובה היא ספקית הביצים הגדולה ביותר בישראל ובשנת 2010 החזיקה בנתח של כ-51% מהשוק המבורקד, מכירות של כ-311 מיליון ש"ח בשנה. ב-2009 ביקשה תנובה למכור את עסקי הביצים שלה, בשל רווחיות נמוכה, אך מנכ"ל החברה אריק שור החליט להפוך את ההחלטה ולנסות להפוך פעילות זו לרווחית יותר. במסגרת זו החליט שור לבטל את ההנחות שנתנה תנובה לרשתות השיווק על ביצים מפוקחות. בעקבות החלטה זו הפסיקה בסוף חודש ינואר 2011 רשת הריבוע הכחול, (מגה) הרשת השנייה בגודלה בארץ, את רכישת הביצים מתנובה.
חטיבת הבשר
תחום הבשר והדגים מנוהל על ידי חטיבת הבשר של תנובה, שהוקמה ב-1994. התחום כולל את החברות: חברת "דגי תנובה", חברת "טיב" שבטירת צבי העוסקת בייצור מוצרי בשר ונקניקים; בית המטבחיים "אדום אדום" שבבית שאן; משחטות העופות "עוף הנגב" "הוד חפר" ו-"כפר מנחם", אשר מפעילה בשותפות עם תשלובת א-ת; שיווק מוצרי חברת "עוף הגליל"; מפעל לייצור מוצרי עוף והודו "תנובה גליל".
החזקות נוספות
בנוסף מחזיקה תנובה בחברות הבאות: חברת "אוליביה" לייצור רטבים, חברת "מעדנות" לייצור מאפים ופיצות קפואות, חברת "סנפרוסט" שבמגדל העמק המשווקת ירקות קפואים, חברת "ענבי ציון" שבאשקלון המייצרת ריבות, מחיות פירות וקונפיטורות; חברת "ששון ושות'" המשווקת פירות יבשים, מפעל לקליית פיצוחים "קליית יוסי", חברת "תנובות שדה ומטע" - מפעל למיון קטניות וקילוף בוטנים ושקדים, חברת "סוי מג'יק" המייצרת מספר סוגים של חלב צמחי, מעדנים וטופו; ו"בעמק" - מפעל מי גבינה לניצול המים הנותרים לאחר ייצור הגבינה. תנובה החזיקה באתר תנובה מרקט בשיתוף שוקבוק אך אתר זה נסגר בשנת 2023.
כשרות
כל מגוון מוצרי החברה כשרים, וחלק מהמוצרים "כשרים למהדרין".
צוות הכשרות של תנובה מנוהל ומונחה על ידי רב תנובה, הרב זאב וייטמן, המתווה את מדיניות עבודת הצוות ואת הכללים ההלכתיים שעל פיהם המערכת עובדת, ואחראי לבניית אמינות תנובה בכל תחומי הכשרות. הרב וייטמן נכנס לתפקידו כרב תנובה בשנת תשנ"ד (1994). קדם לו הרב יחזקאל דאום.
בנוסף מפעילה החברה קווי מוצרים מיוחדים בעלי כשרויות למהדרין של הבד"ץ של העדה החרדית, בד"ץ חוג חתם סופר, בד"ץ מחזיקי הדת של חסידות בעלז וכן של "ועדת מהדרין תנובה" בראשות הרב מרדכי גרוס – ועדה הכוללת בנוסף ליו"ר שורה של רבנים ומומחים ממגוון העדות והחוגים שבציבור הדתי והחרדי, והיא האחראית על הנחיות הכשרות של תשלובת החלב בתנובה.
טבח כרנתינא
טבח כרנתינא (בערבית: مجزرة الكرنتينا, מג'זרת כרנתינא) הוא טבח שהתרחש במהלך מלחמת האזרחים הלבנונית ב-18 בינואר 1976.
כרנתינא הייתה שכונת עוני בביירות, הממוקמת מזרחית לנמל וחולשת על שני גשרים שחיברו בין מזרח הבירה הנוצרית לאזורים הנוצרים בהר הלבנון ובין מזרח ביירות לנמל ג'וניה, דרכו זרמה תחמושת לפלנגות. אש"ף הקים מחנה אימונים בשכונה, בה מרבית התושבים כלל לא היו פלסטינים - מרביתם היו עובדים זרים כורדים וארמנים שעבדו בנמל. ביולי 1975 התגוררו כ-3,000 איש בשכונה שהייתה אז חרבה, בגלל מלחמת האזרחים. בתחילת ינואר 1976 היו הכוחות המוסלמים במתקפה נגד הנוצרים ועלה חשש שחיבור בין הכוחות בכרנתינא ובנבעה יביא לכיתור הנוצרים בביירות.
במשך שלושה ימים נמשכו הקרבות, וגבו את חייהם של רבים. בסופו של דבר, השתלטו המיליציות הנוצריות על השכונה. הלחימה וההריגות גם התפשטו לרובע השכן מסלח', ומרבית בתי שתי השכונות שוטחו בדחפורים והועלו באש. לטענת הפלסטינים היו חלק מהפלנגיסטים מסוממים כשהם השליכו רימונים לתוך בתי מגורים, ירו בגברים שנקרו בדרכם, אנסו נערות ושדדו תכשיטים וזהב. בעקבות הפסקת אש פונו הכוחות הנוצרים מכרנתינא ב-1 בפברואר 1976.
מספר ההרוגים
החוקר ויליאם האריס, העריך כי מספר הקורבנות עמד על 1,500 פלסטינים ושיעים. הנוצרים טוענים שמרבית ההרוגים בקרבות היו לוחמי אש"ף, שלעיתים מנעו מהאזרחים המבוהלים לעזוב את השכונה במהלך הלחימה.
השלכות
רבים טוענים כי טבח זה היה המניע לטבח הפלסטיני בדאמור, שהתרחש יומיים לאחר מכן. שני האירועים, בסופו של דבר, גרמו לעזיבתם של לבנונים מוסלמים ונוצרים רבים את מקום מגוריהם בביירות, ולעבור לאזורים שנשלטו על ידי המיליציות העדתיות שלהם. עזיבה זו, גרמה לפילוגה של ביירות לחלק מזרחי, בו חיו הנוצרים ולחלק המערבי, בו חיו המוסלמים.
זמן מה לאחר הטבח הוקמה בכרנתינא מפקדת המיליציה הנוצרית המאחדת הכוחות הלבנוניים. במקום ערכו לוחמי הכוחות חקירות אכזריות. כ-2,000 עד 3,000 איש ששרדו את החקירות נורו והושלכו לבורות קבורה גדולים בפאתי כרנתינא. בשנות ה-80 הועברו העצמות לוואדי בקרבת הכפר סכינתא, המקום כונה מאז "עמק הגולגולות".
כבש קמרון
כבש קמרון הוא גזע מבוית של כבש הבית שמוצאו ממערב אפריקה, שהובא לאירופה. כבש הקמרון מאופיין בדו-צורתיות זוויגית, כאשר הזכר עם רעמה גדולה וקרניים, והנקבה חסרת רעמה וקרניים. לכבש הקמרון יש פרווה עבה אשר נושרת מדי שנה בזמן האביב, וצבעה חום, כשהראש, הבטן והרגליים הם שחורות. לקמרון נולדים לרוב שני טלאים בשנה.
קניון פולוס
קניון פולוס (באנגלית: Polus City Center) הוא קומפלקס הכולל מרכז קניות ומשרדים הממוקם בעיר ברטיסלאבה שבסלובקיה.
בין "רחובות" הקניות הנקראים על שם רחובות מפורסמים בעולם: וול סטריט, השדרה ה-5, ניתן למצוא: רשתות אופנה מקומיות ובינלאומיות, מסעדות ובתי קפה, אולם קולנוע ומרכז בידור משפחתי.
במתחם שני מגדלים גבוהים: מגדל "המילניום הראשון" בגובה של כ-80 מטרים ומגדל "המלניום השני" בגובה של כ-100 מטרים, בנייתו של מגדל שלישי "המליוניום השלישי" נמצאת בשלבי תכנון.
המבנה
מגדל "המילניום הראשון" משתרע על שטח של 440,019 מ"ר, מגדל "המילניום השני על שטח של 400,022 מ"ר ומכרז הקניות על שטח של 24,000 מ"ר מתוכם:
צחי הלוי
צחי הלוי (נולד ב-12 במרץ 1975) הוא זמר, שחקן ודוגמן ישראלי. זוכה פרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 2013 על משחקו בסרט "בית לחם".
ביוגרפיה
צחי הלוי נולד בפתח תקווה, אולם עד גיוסו לצבא, התגורר במדינות שונות בשל עבודתו של אביו במוסד. מכיוון שמשפחתו התגוררה אז בשליחות מחוץ לישראל, הוא התגייס כחייל בודד. את שירותו בצה"ל עשה כמפקד צוות ביחידת שמשון ומאוחר יותר כקצין בדובדבן.
מסוף שנות ה-90 מתגורר בתל אביב.
מוזיקה
משנת 1999 הלוי חבר בהרכב "מיומנה".
הוא התפרסם לראשונה בשנת 2012 כאשר השתתף בעונה הראשונה של תוכנית המציאות "The Voice ישראל", בנבחרת של שלומי שבת. הוא העפיל עד לגמר התוכנית, ונופה בסיבוב השני של הגמר.
לאחר ההשתתפות בתוכנית החל לעבוד על אלבום הבכורה "כיוונים", שראה אור בשנת 2012, וכלל את הסינגלים "האחת" ו"החיילים רצים".
בשנת 2013 השתתף בפרויקט 'מעמק עכור לפתח תקווה' לכבוד חגיגות 135 שנה לפתח תקווה שיזם אריה ימיני, במסגרתו הלחין ושר את השיר "מעמק עכור" של המשוררת פנינה אליאני שורוק.
בשנת 2014 כתב את המילים וביצע את השיר "Petit Roi" בצרפתית שהולחן על ידי עידן רייכל במסגרת שיתוף הפעולה שלו עם הרכב הפרויקט של עידן רייכל.
ב-21 ביוני 2015 הוציא סינגל - קאבר של השיר הערבי תַמַלִי מַעַאכּ (تملي معاك; ביצוע במקור - עמר דיאב, לחן - שריף), שביצע לפני כן גם במהלך צילומי הסדרה "פאודה".
באפריל 2016 הוציא את הסינגל "חיבוק אחד נוסף", מתוך הפרויקט "משא הגעגועים", המוקדש כולו לדור ניצולי השואה, ובאוגוסט 2016 הוציא את הסינגל "הי הי".
ב-22 ביוני 2022 הוציא את הסינגל "הכל תקוע".
משחק
במהלך השנים השתתף הלוי במספר סרטים, סדרות ומחזות. בשנת 2012 השתתף במופע "איש חסיד היה", מופע בשיתוף של תיאטרון חיפה הוא שיחק בתיאטרון הבימה במחזות "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" ו"טקסי".
בשנת 2013 שיחק בסרט הקולנוע "בית לחם", שזכה בפרס סרט הקולנוע הטוב ביותר בטקס פרס אופיר 2013. בסרט זה גילם את דמותו של רזי, וזכה על תפקיד זה בפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר. בשנת 2014 שודרה ב-HOT3 סדרת הדרמה "מתים לרגע", שבה הוא שיחק את דמותו של שלומי דדון, לצד אגם רודברג, יובל סגל ועוד. באותה שנה, החל לשחק גם בסדרת המתח של HOT3 "בתולות", בתפקיד "חיים טולדנו" לצידם של מגי אזרזר וששון גבאי.
בשנים 2015–2018 שיחק בתור נאור בסדרה "פאודה" של yes, בשתי עונותיה הראשונות. בנוסף ב-2015 השתתף בתפקיד "לירון חרירי", בסדרה "המדרשה" ובהמשך שיחק בסרט הקולנוע "המילים הטובות" של שמי זרחין ובמחזמר "הזמיר" פרי עטו של נועם חורב. בשנת 2016 שיחק בסדרת הטלוויזיה "בני ערובה" בערוץ 10. בשנת 2017 החל לשחק בטלנובלה "פולמון" בהוט בידור ישראלי.
ב-2018 השתתף בסרט "בית בגליל". ובסרט הבריטי-אמריקאי "מריה מגדלנה" בכיכובה של רוני מארה.
כיכב בסרט הסאטירה "המוסד" של אלון גור אריה, בתור הסוכן גיא מורן, שיצא לאקרנים בקיץ 2019.
ב-2019 שיחק גם בקומדיה "אול אין", בדרמה "הד", וכן בסרטם של חנן סביון וגיא עמיר "מחילה". שיחק גם בסרט המלחמה האמריקאי "ג'ארהד: חוק השבות", שצולם בחלקו בישראל לצדם של רוברט פטריק ואמורי נולסקו והישראלים יעל איתן, אורי פפר ולירון לבו. כמו כן שיחק בסרט "הסוסיתא של הרצל".
בשנת 2019 השתתף בסדרת הנוער "פוראבר" בתור ניקולא גלסאז' אשר שודרה בערוץ TeenNick, באותה שנה גילם את השוטר גבריאל בסדרה "ביום שהאדמה רעדה" יחד עם שלום מיכאלשווילי ונדב נייטס.
החל מיולי 2019 מככב בתפקיד ניק במחזמר "פלאשדאנס", המוצג בתיאטרון תל אביב.
בשנת 2020 גילם את תפקידו של שלומי אלון (בעלה של אתי אלון) במיני-סדרה "אתי אלון - האישה שגנבה 250 מיליון" שמשודרת בקשת 12.
באותה שנה השתתף בתוכנית "הזמר במסכה", בתור התרנגול, וסיים במקום הראשון.
נכון ל-2020, משמש גם כפרזנטור ודוגמן של רשת האופנה הישראלית "GOLF", לצד יעל גולדמן.
בשנים 2021–2023 שיחק בתפקיד אלון שנהב, קצין בילוש בסדרת הדרמה-מתח "השוטרים" שמבוססת על פרשת השוטרים הנוקמים. באותה שנה שיחק בתפקיד עמוס אבוקסיס בסדרה "מותק בול באמצע". באפריל החל לשחק בתפקיד קובי פליסיאן בסדרה "ישמח חתני". ביוני באותה השנה החל לשחק בעונה השנייה של הסדרה פמת"א.
הוא צפוי לככב בסרט "אמצע החיים".
חיים אישיים
הלוי היה נשוי לרקדנית והכוריאוגרפית הישראלית קנדית אונה הולברוק, ולהם בן. ב-10 באוקטובר 2018 נישא לאשת התקשורת הערבייה-ישראלית לוסי אהריש, לאחר ארבע שנות זוגיות שנשמרה בסוד מחשש להתנכלויות גזעניות משני הצדדים. לזוג יש בן.
הוא דובר חמש שפות: עברית, ערבית, איטלקית, צרפתית ואנגלית.
רות אריון
רות אַריוֹן (17 ביוני 1912 – 15 בנובמבר 1998) הייתה ציירת ישראלית ויוצרת באמייל, ממייסדי כפר האמנים עין הוד. עבודותיה משקפות את ההתרחשויות שחוותה בנדודיה בארץ ישראל משנות השלושים של המאה העשרים ועד סוף שנות התשעים.
ביוגרפיה
אריון נולדה כאוולינה גרינטל בברסלאו שבגרמניה (כיום בפולין), בשנת 1912. אביה, ליאו גרינטל, היה מעצב אופנה ובעליו של בית אופנה בעיר. ב-1931 למדה אמנות באוניברסיטה בעירה, במקביל ללימודי רפואה. בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עלתה לארץ ישראל, בגיל 22. תחילה התגוררה בחיפה, שם למדה אצל הקרמיקאית הדוויג גרוסמן והפסל רודי להמן. לאחר מכן הצטרפה לקיבוץ גשר, ומשם עברה לקיבוץ משמר העמק, ואחר-כך לחיפה ולירושלים. בשנים 1938–1948 השלימה את לימודי האמנות שלה באקדמיה לאמנות בצלאל בירושלים, שם למדה אצל לודוויג יונס, יעקב שטיינהרט ומרדכי ארדון. כמו כן למדה בירושלים אצל הצייר אדוארד מטושק. החל מסוף שנות הארבעים התגוררה ביפו. ב-1948 למדה רישום אצל מרסל ינקו. בהשראת תפיסתו, לפיה אמנות צריכה להיות משולבת גם במלאכת האמנות, החלה ללמוד עבודה באמייל והייתה הראשונה בארץ לצייר ציורים אבסטרקטיים באמייל. עבודות האמייל שלה עיטרו מוסדות חינוך ברחבי הארץ. אריון הייתה נשואה לעיתונאי והעורך חובב האמנות משה דגן (1909–1973) עד מותו. בשנת 1958 הצטרפה לקבוצת האמנים בראשות מרסל ינקו שהקימה את כפר האמנים עין הוד, שם גרה עד יום מותה. ב-1960 השתלמה בעבודה תעשייתית עם אמייל במפעל גוסטבסברג שבשוודיה. ב-1970 נבחרה על ידי משרד החינוך להתארח ב-Cite Internationale des arts בפריז, שם למדה קליגרפיה וציור בשיטת סומי אצל האמן הקוריאני אונג-נו-לי. אריון הציגה לאורך השנים בתערוכות יחיד רבות בישראל ומספר תערוכות ברחבי העולם. נפטרה בעין הוד ב-1998, בגיל 86.
זמן דיסני
זמן דיסני (באנגלית: The Disney Afternoon) הייתה רצועת שידור בערוץ 2 של הזכיינית טלעד וכללה את מיטב הסדרות המצוירות של דיסני. היא שודרה בשנים 1993–2002, בתחילה בשעות הצהריים ובהמשך גם בשבת בבוקר.
בתחילת 2003 נסגרה רצועת השידור "זמן דיסני", ובשנת 2005 שודרו הרצועה בערוץ יסבבה של Yes, וחלק מהתוכניות שודרו בערוץ דיסני ג'וניור.
קונוי
קונוי (בפרואזית: Kunoy) הוא אי בצפון-מזרח איי פארו, בין האיים קאלסוי ובורד'וי.
גאוגרפיה
אורך האי כ-13 קילומטר ורוחבו הממוצע כ-3 קילומטר. שטח האי הוא 35.5 קמ"ר.
קרינתיה
תושבי המדינה הם דוברי גרמנית בניב ייחודי, מלבד המיעוט הסלובני שמונה כ-14,000 נפש ומרוכז בדרום המדינה. עד שנהרג ב-11 באוקטובר 2008, שימש ירג היידר, כמושל קרינתיה. דמותו של היידר הייתה שנויה במחלוקת בעקבות כמה גילויי דעת קסנופוביים שהיו לו והשתייכותו לימין הקיצוני.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה הוכללה קרינתיה באזור הכיבוש הבריטי.
קונוי
גאוגרפיה
באי חמישה הרים: האונארטינדור (Havnartindur) (שגובהו 820 מטרים), מידאגספיול (Middagsfjall) (שגובהו 806 מטרים), קונויארנאקור (Kunoyarnakkur) (שגובהו 820 מטרים), ראנדלור (Ranndalur) (שגובהו 817 מטרים) ואורד'אפיול (Urðafjall) (שגובהו 817 מטרים).
קרינתיה
מקור שמה של קרינתיה בקרנים, עם קלטי שישב באזור החל במאה ה-5 לפנה"ס. דוכסות העבר של קרינתיה הייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה עד 1806, כשהתפרקה וקרינתיה הפכה למדינת כתר באימפריה האוסטרו-הונגרית. הגבול הנוכחי של אוסטריה עם סלובניה נקבע במשאל עם ב-10 באוקטובר, 1920.
התעשיות העיקריות בקרינתיה הן תיירות, אלקטרוניקה, הנדסה, ייעור וחקלאות. לתאגידים הרב-לאומיים פיליפס וסימנס AG פעילות רבה במדינה.
קונוי
גאוגרפיה
האי ידוע בצוק בגובה 820 מטר בקצהו הצפוני שנוצר כתוצאה מהגלים באוקיינוס האטלנטי.
יישובים
באי שני יישובים - קונוי במערב האי והאראלדסונד (Haraldssund) בחופו הדרום מזרחי של האי. יישוב נוסף - סקארד' (Skarð) ננטש בשנת 1913 לאחר שבתאונת דיג נהרגו כל שבעת הגברים ביישוב, למעט נער בן 14 וזקן בן שבעים.
קרינתיה
חלוקה מינהלית
קרינתיה מחולקת לשמונָה מחוזות ושתי ערי-מחוז:
סאגה
סאגה (בנורדית עתיקה: Saga - "סיפור", וברבים: sǫgur) היא סיפור או יצירה שירית אפית נראטיבית המגוללים את הרפתקאותיו של גיבור קדום, או קבוצה; במקור - סיפורן של המשפחות שיישבו את איסלנד וצאצאיהן. סַאגוֹת נכתבו בארצות הצפון, בעיקר בנורווגיה ובאיסלנד של המאות ה-12 עד ה-15; והתבססו במידה רבה על ספרות בעל פה ארוכת שנים.