cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פאולוס מחלב
קישורים חיצוניים
Paul de Alep în "Călători străini despre Țările Române לפי Guy Picarda Minsk:Historical Guide Technalohija 1994, From: Paul, Archdeacon of Aleppo, The Travels of Macarius, Patriarch of Antioch, F. C. Belfour, trans., (Oxford: Oxford University Press, 1836), pp. 96-109, reprinted in Alfred J. Bannan & Achilles Edelenyi, eds., Documentary History of Eastern Europe, (New York: Twayne Publishers, 1970), pp. 104-111. באתר לתרבות אוקראינה של ניקולאי אי. ז'ארקיך - מאמרים מ- N.I.Zharkikh, 1978-2011
פריה (קבוצה)
פריה (שם מדעי: Ferae) הוא ענף של יונקים בעלי שליה מהקבוצה לאורסיאתריה, הכולל כיום את סדרת הפנגולינאים ואת סדרת הטורפים כשסדרות נוספות נכחדו.
קבוצה זו קיימת כבר מסוף הקרטיקון שלפני 78 מיליון שנה והיא החלה להתפצל משאר בני קבוצת הלאורסיאתריה, הכוללת גם את מיני הפרסתנים (למעט הפילאים וקרוביהם) וכן את אוכלי החרקים והעטלפים.
בעבר שייכו את הפנגולינאים לקרוביהם של הדלשינאים עקב מבנה הגוף הדומה לדובי נמלים כמו לשון ארוכה דביקה, טפרים חזקות בקצה הכפות והיעדר שיניים. עם זאת מחקרים על מבנה המוח הקטן כמו דמיון קטן במבנה שורש כף היד וכן חלבוני DNA משותפים, הוביל להפרדתם לסדרה עצמאית הקרובה לטורפים. עם זאת הם התרחקו מאוד מאבות הטורפים והתמחו באכילת נמלים ובהתגוננות משוריינת.
שאר בני הקבוצה כמו הטורפים, המיאקויים והקראודונטים הנכחדים הפכו ליונקים אוכלי בשר מובהקים יותר ויותר שהפכו לאיטם לכמה מהטורפים הגדולים והמאיימים ביותר. מבנה שיניהם הותאם פחות ופחות לאכילת צמחייה, אף שמספר מינים כמו הפנדה הענקית התבססו עליה בהמשך. כמה מהמינים כמו הלוטרות וטורפי הים התפתחו לחיים בים.
מיון
קבוצות נכחדות שאולי משויכות לקבוצה:
פרואלה הראשון, מלך אסטוריאס
פרואלה הראשון, מלך אסטוריאס (או פרוילה הראשון), (בערך 722 – 14 בינואר 768) המכונה האכזר, היה מלך אסטוריאס משנת 757 ועד מותו, אז נרצח.
ביוגרפיה
פרואלה היה בנו הבכור של אלפונסו הראשון והמשיך בעבודתו של אביו. פלאיו היה סבו מצד אמו.
הוא דיכא התקוממות של הבסקים, מהם לקח את האצילה מוניה (או מונינה), לה נישא מאוחר יותר. או לפי קשריהם המוכרים חודשה ברית נישואים רגילה בין משפחותיהם, שהתפרשה בחצר אסטוריאס כניצחון דיפלומטי על הדוכסות הבסקית העצמאית; או, שיתוף פעולה נחוץ מאוד בין שני הבתים כדי לצמצם פלג מתנתק של הבסקים אלאוסים המסכן בעריקתם לבאנו קאסי למטה בעמק אברו, עם ידה של בת דודתו מוניה כפרס. אם הנישואים כללו את אדמות אלאווה או באסקים אחרים כנדוניה, לא ברור, אבל בתי אסטוריאס ופמפלונה ייאבקו על השליטה באזור זה של מחוזות הגבול המשתנים שלהם במשך מאות שנים, בהיותם תרבותית יותר בסקית עד לימים מאוחרים יותר שבהם אצילי האזור היו בעלי ברית לכתר קסטיליה, לבסוף תחת שושלת חימנס. מוניה הייתה אמו של יורשו של פרואלה, אלפונסו. לפי האגדה, היא הייתה גם אמו של חימנה, אמו של גיבור הרומנטיקה האגדי ברנרדו דל קרפיו.
בתקופת שלטונו נוסדה העיר אוביידו, ב-25 בנובמבר 761, כאשר אב המנזר מאקסימו ודודו פרומסטנו הקימו שם כנסייה לכבוד סנט וינסנט. תחת פרואלה, היחסים הטובים בין הכנסייה והמלך נמשכו כמו בתקופת שלטונו של אביו - אלפונסו "הקתולי".
גופותיהם של פרואלה ואשתו מוניה קבורות בקתדרלה של אוביידו.
מריה יוזפה, נסיכת סקסוניה
מריה יוזפה קרולינה אלאונורה פרנצ'סקה (4 בנובמבר 1731 - 13 במרץ 1767) הייתה בתו של אוגוסט השלישי, מלך פולין, אשתו של לואי, דופן צרפת ואמם של לואי השישה עשר, לואי השמונה עשר ושארל העשירי מלכי צרפת.
ביוגרפיה
מריה יוזפה נולדה בטירת דרזדן ב-4 בנובמבר 1731. אביה היה אוגוסט השלישי, מלך פולין והנסיך הבוחר של סקסוניה. אמה הייתה מריה יוזפה מאוסטריה, בתו של יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-22 ביולי 1746, התאלמן לואי, יורש העצר של צרפת, בנם של לואי החמישה עשר, מלך צרפת והמלכה מריה לשצ'ינסקה, כאשר אשתו מריה תרזה רפאלה, נסיכת ספרד נפטרה בעת שילדה את בתם היחידה. אביה של מריה תרזה, פרננדו השישי, מלך ספרד הציע ללואי בת נוספת שלו, מריה אנטוניה כאשה. עם זאת, מלך צרפת בעצתה של פילגשו מאדאם דה פומפדור, דחה את ההצעה. היחסים בין ממלכת צרפת לממלכת ספרד היו יציבים מספיק באותה תקופה, והצרפתים היו מעוניינים לקדם יחסים עם מדינות אחרות. על כן, החליטו לואי ופומפדור להשיא את יורש העצר למריה יוזפה. ב-1743, במהלך מלחמת הירושה האוסטרית, עזבה סקסוניה את בריתה עם צרפת ועם פרוסיה, וחברה אל האימפריה הרומית הקדושה נגד צרפת. מלך צרפת היה להוט מאוד להחזיר את סקסוניה לברית עמו, אולם הייתה בעיה אחת עם הכלה המוצעת: סבה, אוגוסט השני, מלך פולין הדיח בזמנו מכס המלוכה הפולני את סטניסלאב לשצ'ינסקי, אביה של המלכה מריה לשצ'ינסקה. המלך חשש שנישואים אלו יעליבו את המלכה, אולם על אף שהגיעו הצעות נוספות, ב-9 בפברואר 1747 התארסו מריה יוזפה והנסיך לואי.
כצפוי, המלכה התנגדה למהלך. על פי המסורת, לפני הנישואין היה על הכלה ללבוש צמיד ובו דיוקן של אביה. המלכה דרשה במפגיע לראות את הצמיד, והופתעה לגלות בו תמונה של אביה. מריה יוזפה השנונה הסבירה לה שאבי המלכה הוא בעצם סבה לאחר הנישואין. המלכה התרשמה מאוד מהטקטיקה, והיא ומריה יוזפה הסתדרו היטב מכאן ואילך. יחסיה עם בעלה הטרי לעומת זאת, התקדמו בקצב אטי יותר כיוון שהוא עדיין היה אבל על מות אשתו הראשונה. עם זאת, בהדרגה היא הצליחה לכבוש את לבו. באפריל 1748 נפטרה הבת היחידה שילדה ללואי אשתו הקודמת. המוות השפיע קשה על לואי, ומריה יוזפה הזמינה ציור של הילדה והניחה אותו ליד מיטתה.
כמו בעלה וחמותה, מריה יוזפה הייתה קתולית אדוקה ותמכה במסדר הישועים. שלושתם יצרו מעין משקל נגד להתנהגות החריגה וההוללת של המלך וחצרו. מריה יוזפה ובעלה לא אהבו את הבידורים השונים שהתקיימו בארמון ורסאי מדי שבוע, ונהגו להישאר בבתיהם בזמן הזה. מריה יוזפה התערבה בפוליטיקה רק פעם אחת, בניסיון עקר למנוע את פירוק הסניף של מסדר הישועים בצרפת. ב-1750 נולדה להם הבת הראשונה, מארי זפירין. הוריה שמחו בה מאוד, אולם המלך התאכזב מכיוון שלא הייתה זכר. ב-1751 נולד להם בן בשם לואי. מריה יוזפה ובעלה ריכזו בו כל כך הרבה תשומת לב ואנרגיה עד שילדיהם הבאים סבלו מהזנחה.
לואי, בעלה של מריה יוזפה, נפטר ב-20 בדצמבר 1765. מריה יוזפה שקעה בדיכאון עמוק אשר ממנו לא התאוששה. בניסיון לנחם אותה, המלך הורה לה לעבור מהחדרים שבהם גרה עם בעלה לחדרים שבהם גרה בעבר מאדאם דה פומפדור (אשר נפטרה ב-1764). הוא ביקר אותה באופן קבוע והקדיש לה תשומת לב רבה. בריאותה של מריה יוזפה התדרדרה בהדרגה, והיא נפטרה ב-13 במרץ 1767 משחפת. היא הייתה בת 35 במותה.
משפחתה
מנישואיה ללואי, דופן צרפת, היא ילדה 13 ילדים, מתוכם 8 נשארו בחיים:
קדחת חוזרת אנדמית
קדחת חוזרת אנדמית (הידועה בארץ בשם קדחת המערות, ובארצות אחרות בשם קדחת הקרציות או קדחת הרעב), היא מחלת חום שנגרמת על ידי חיידקים בסוג Borrelia במערכת Spirochaete, המועברים על ידי קרציות רכות בסוג Ornithodoros (משפחת Argasidae) במיקומים הגאוגרפיים הבאים: צפון אמריקה (קנדה וחלקים מסוימים במערב ארצות הברית), דרום אמריקה, אפריקה, אסיה והמזרח התיכון (כולל ישראל), ואירופה. יש להבדיל בין מחלה זו למחלה דומה בשם קדחת חוזרת מגפתית, המועברת לאדם באמצעות כיני גוף, שמיקומה הגאוגרפי הוא באפריקה ובדרום אמריקה. בישראל מועברת המחלה על ידי הקרצית Ornithodoros tholozani ועיקר התחלואה נגרמת על ידי החיידקים מהמינים: Borrelia recurrentis ו-Borrelia persica.
תסמינים קליניים
התסמינים הראשונים הם כאבי ראש עזים, כאבי שרירים, צמרמורות, כאבי מפרקים, חום גבוה, פעימות לב מוגברות, בחילות, הקאות ולעיתים אף הזיות.
בהמשך עלולה להופיע פריחה אדומה בפלג הגוף העליון ובגפיים. עוד עלולים להתפתח תסמיני צהבת וכבד וטחול מוגדלים. התסמינים עלולים להמשך בין שלושה לחמישה ימים ולהיעלם בפתאומיות, ואז לחזור אחרי כשבוע עד עשרה ימים במחזוריות קבועה (בקדחת חוזרת מגפתית, המועברת על ידי כינת הגוף, מתרחשת חזרה אחת בלבד ואילו בקדחת מערות, המועברת על ידי קרציות, עלולות להתרחש עד 10 חזרות של המחלה. מכאן למעשה נובע שמה). לאחר מכן האדם מחלים והגוף מפתח חסינות למחלה. הסיבה להתקפים החוזרים של המחלה, היא יכולת החיידקים לבצע שינוי בחלבון המעטפת שלו במהלך תהליך התרבותו ואי זיהויו על ידי נוגדני הגוף, תהליך שמוביל להתרבות החיידקים עד הגעתם למסה שבה מתרחש התקף נוסף.
חלק מהחולים עלול לפתח סיבוכים, כמו דלקת עיניים, התקפי גנחת הסימפונות והופעת פריחה אדומה בכל הגוף. דלקת עלולה לפגוע אף במוח, חוט השדרה, קשתית העין, הכבד ושריר הלב. לחלק מהסיבוכים יכולה להיות השפעה קבועה, למשל הפרעה קבועה במערכת העצבים המרכזית שתופיע בצורת התכווצויות.
פרוגנוזה
זמן הדגירה של המחלה הוא כשבוע ימים.
לעיתים יש המבלבלים בין מחלה זו למחלות אחרות כמו מלריה ומחלת ליים. המפתח לאבחון המחלה הוא הדפוס של קדחת חוזרת. כמו כן, הימצאותם של חיידקי Borellia בדגימת דם, שנשאבה בזמן של חום גבוה בלבד. יש לציין כי בכ-30% מהמקרים לא ניתן לזהות חיידקים בדגימת הדם.
עד 5% מהלוקים במחלה זו מתים. בדרך כלל מדובר באנשים בעלי מערכת חיסונית חלשה כמו ילדים קטנים, קשישים ואנשים הסובלים מתת-תזונה.
טיפול ומניעה
הטיפול בזיהום זה נעשה במתן אנטיביוטיקה. תרופות מהסוג טטראציקלין, אריתרומיצין או דוקסיציקלין. בדרך כלל בצורת גלולות אבל במצבים חמורים נהוג להזריקן לוריד.
הטיפול במחלה צריך להעשות בבית חולים בשל חשש לתגובה של רגישות יתר לאנטיביוטיקה.
על פי עמוס וילמובסקי, אסתר מרוא ומרק עשוש ההמלצות הן לא להיכנס לתחום המערות ללא נעליים גבוהות ובגדים ארוכים. יש לרסס את שולי הבגדים והנעליים בחומר דוחה קרציות, יש לנוע במערה ולא לשבת או לשכב בה. כמו כן יש להימנע משהיה ארוכה במערה, הדרושה לקרציות על מנת לזהות פונדקאי זמין בשטח, וכמובן ששינה בתחומי המערות אסורה לחלוטין.
אפידמיולוגיה
על פי נתוני משרד הבריאות הישראלי, בשנים 1980–2004, נרשמו בקרב האוכלוסייה האזרחית בישראל 197 מקרים (8 חולים בממוצע לשנה). מספר גדול יותר של חולים נמצא בקרב חיילי צה"ל. על פי סקירת 606 חולים שנסקרו בין השנים 1973–2003, שכיחות המחלה באוכלוסייה האזרחית יורדת במהלך השנים וכיום עומדת על 0.11 חולים לכל 100,000 אנשים, לעומת האוכלוסייה הצבאית שבה שכיחות המחלה קבועה ועומדת על 6.6 חולים לכל 100,000 חיילים.
86% ממקרי ההידבקות בקרב האוכלוסייה האזרחית נרשמו במערות, רק 5% בחורבות, והשאר - במחילות ובגומחות של בעלי חיים. בקרב האוכלוסייה הצבאית רוב מקרי ההדבקות (63%) היו בדרום הארץ.
בישראל, 92% מהנדבקים במחלה הם מטיילים ובני נוער, הנכנסים לתחום מחייתה של הקרצית ואינם נוקטים את צעדי המניעה הנדרשים. רק כ-7.5% הם עובדים מקצועיים העובדים במערות, המודעים לסכנות ונוהגים בהתאם.
יעקב אלעזר כהנא שפירא
הרב יעקב אלעזר כהנא שפירא (נולד בי"ז בטבת ה'תשי"א, 26 בדצמבר 1950) הוא ראש ישיבת מרכז הרב בירושלים, פוסק, נשיא מכון הרצי"ה, חבר מועצת הרבנות הראשית מאז ה'תשס"ח ויו"ר ועדת החינוך שלה.
שנותיו הראשונות
נולד בירושלים לרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, לימים ראש ישיבת מרכז הרב והרב הראשי לישראל ולרבנית פנינה פרל, אחותו של הרב שלום נתן רענן, חתנו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק. נקרא על שם סבו, הרב יעקב אלעזר הירשוביץ. הסנדק בברית שלו היה הרצי"ה קוק. הוא אחיו התאום של הרב שמואל, כיום מנהל ישיבת מרכז הרב. ואחיהם הגדול הוא הרב בן ציון, המכהן כיום כראש מכון הרצי"ה, שהרב יעקב הוא נשיאו. הוא דור שביעי בירושלים.
שנות ילדותו היו בשכונת גאולה שהייתה מלאה ברבנים, אדמו"רים, ותלמידי חכמים. בלילות השבת של ילדותו היה הולך לשיחתו של הרב עובדיה יוסף בישיבת פורת יוסף, ולאחר מכן ל"טישים" של הבית ישראל מגור והחלקת יהושע מביאלה.
למד בתלמודי תורה 'יבנה' ו'שילה' בירושלים. לאחר מכן במחזור הראשון של ישיבת ירושלים לצעירים, בין היתר אצל הרב יעקב פילבר והרב יהושע רוזן. בשנת תשכ"ח החל ללמוד בישיבת מרכז הרב, שבה כיהן אביו כאחד ממגידי השיעור הכללי. למד שנים בחברותא עם הרב יהושע מגנס ובימי שישי עם הרב שאול ישראלי. היה מקורב אל הרצי"ה קוק וכן אל הרב הנזיר בשנותיו האחרונות. הוסמך לרבנות על ידי אביו ועל ידי הרב ישראלי.
תפקידים תורניים והרבצת תורה
בשנת תשמ"ג מינה אותו אביו כר"מ בישיבה, בשנת תשס"ד מינהו אביו למגיד שיעור כללי בנוסף לשיעורו שלו.
החל מתשמ"ג ועד שנת תשנ"ג היה יד ימינו של אביו בכהונתו כרב הראשי לישראל, ומתוקף כך עסק לצידו בשאלות הלכתיות רבות, הרב חיים שטיינר כתב כי כבר בתקופה זו נודע כגדול בתורה ורבנים ודיינים היו פונים אליו בשאלות הלכתיות. בבחירות שנערכו בכ"ג באלול תשס"ח (23 בספטמבר 2008) נבחר למועצת הרבנות הראשית, במקום הראשון מבין המועמדים האשכנזים, מאז הוא מכהן בה, ומשמש בה יו"ר ועדת חינוך. הרב יצחק יוסף נועץ בו בהכרעות רבות בענייני הרבנות.
חבר באיחוד הרבנים למען ארץ ישראל ובאיחוד רבני תורת הארץ הטובה. בעבר הגיש פינה שבועית על פרשת השבוע ברשת מורשת. כיום מגיש פינה זו בכאן מורשת. בשנת ה'תשפ"א לוקטו חלק מדברי התורה שמסר במסגרת פינה זו לספר פני שבת על פרשיות השבוע, בהוצאת מכון מים חיים.
משמש כחבר בוועדת השיפוט במיזם 'קנה לך חבר' - תחרות החיבורים התורניים לבני הציונות הדתית של מפעל הפיס.
בשנת 2013, פעל הרב שפירא להכשרת התמודדותו של הרב יעקב אריאל לתפקיד הרב הראשי לישראל, לאחר שיוזמה זו לא צלחה, התמודד הרב שפירא עצמו לתפקיד בין השאר בתמיכת הרב דוב ליאור והרב חיים שטיינר,. גם הרב עובדיה יוסף תמך במינויו לתפקיד, אך בשל אילוצי דילים פוליטיים נמנעה מפלגת ש"ס מלהעניק לו את תמיכתה. הוא לא נבחר לתפקיד, והרב עובדיה יוסף אמר כי לאחר שלמרות רצונו הדבר נמנע, הוא רואה ברב שפירא את המועמד הראוי לבחירות לקדנציה הבאה של הרבנות הראשית.
בראשות ישיבת מרכז הרב
לאחר פטירת אביו, בט"ו בתשרי ה'תשס"ח, התמנה לפי צוואתו כראש הישיבה, את דרכו בהנהגת בישיבה וברבנות ינק בעיקר מאביו שהדריכו בכך לאורך השנים, כאשר שימשו, ואף הותיר הוראות ואמירות לעתיד. בשנתו הראשונה כראש ישיבה אירע הפיגוע בישיבת מרכז הרב, שבו נרצחו שמונה תלמידים, רובם מהישיבה לצעירים.
במסגרת תפקידו כראש הישיבה הוא מעביר שיעור כללי בגמרא. במוצאי שבתות הוא מלמד בבית הוריו, כהמשך לשיעור שנוסד על ידי אביו, שיעור בספרי עיון כדוגמת קצות החושן ואבני מילואים בהתאם למסכת הנלמדת בישיבה. הוא מלמד בביתו שיעורים בספרי יסוד באמונה לתלמידי שנה ב' ושנה ג', ושיעור בפרשת השבוע בליל שבת המיועד בעיקר לשיעור ד'. מראשית כהונתו כראש הישיבה, שיעורו בפרשת שבוע לתלמידי שנה א' נערך ומחולק בערב שבת בבית המדרש ומופץ בדוא"ל.
בנוסף להיותו ראש הישיבה, הוא משמש כר"מ של שנה ד' בישיבה, ובמסגרת זו הוא מעביר מדי שבוע שני שיעורי עיון בגמרא. הוא מקפיד לעמוד בקשר עם כלל תלמידי הישיבה ולהעביר שיעורים שונים לכל קבוצות הגיל.
לימוד בישיבה
הרב שפירא התבטא שישנה "מחלה לדור" בכך שנערים צעירים אינם מאמינים ביכולותיהם לגדול בתורה. לדבריו - "אנשים לא מאמינים ביכולת שלהם ללמוד בישיבה", מה שגורם להם להימנע מלנסות זאת, בעוד שאצל מי שכן מחליט לנסות - "בשטח רואים לאחר מעשה שזה אחרת לגמרי. האדם מגלה שאחרי חצי שנה בישיבה הוא הרבה יותר ממה שיכול היה לדמיין את עצמו קודם"
הוא מעודד את תלמידיו ללמוד בישיבה במשך שנים רבות וכן מעודד כתיבת חידושים וסיכומים של שיעורים. מסיבה זו הוא היה ממייסדי "קנה לך חבר" - תחרות החיבורים התורניים של מפעל הפיס לבני הציונות הדתית ומשמש כחבר בוועדת השיפוט.
הנהגה
הרב שפירא סבור שיש לדבוק ברבנות הראשית לישראל שייסד הרב קוק גם שהיא מנוהלת בידי חרדים, ומבקר את מי שמאפשר את החלשתה או גורם להצגתה באור שלילי. הוא סבור שאת ניהול ענייני הדת במדינה יש להפקיד בידיה, ולכן לדעתו הרבנות הראשית דווקא, ולא רבני הערים, צריכה להכריע בנושאי גיור וכן הוא מתנגד להקמת תאגידי כשרות שיתחרו ברבנות הראשית. לדעתו, בהמשך לדעת הרבנות הראשית לדורותיה, אין להתיר כניסה להר הבית. הוא רואה בכך שאלה הלכתית, אך מבקש לא להפוך אותה לנקודת מחלוקת חריפה בין ציבורים ומבקר את התנהלות גופים מסוימים שהפכו זאת למלחמה "בסגנונות של בוז ומשטמה".
הוא פוסק שאסור לקבל תרומות מנוצרים ובפרט מהקרן לידידות, שמי שעומד מאחוריה לדבריו היא קבוצה נוצרית-מסיונרית. מסיבה זו סירב לתרומה אשר הוצעה לו לאחר הפיגוע שאירע בישיבה בשנת 2008.
הרב שפירא דוגל בשיתוף פעולה עם רבנים ואישים ממגזרים שונים. בשל כך הוא מזמין מדי פעם רבנים חרדים להעביר שיעור בישיבת מרכז הרב, כמו הרב עובדיה יוסף, הרב אביגדור נבנצאל, הרב בן ציון קוק והרב משה מרדכי פרבשטיין, ומהצד השני מזמין לישיבה גם דמויות מהציבור החילוני, כמו הנשיא יצחק הרצוג. ידוע בהיותו מחזיק בקשרים קרובים עם גדולי תורה מהציבור החרדי כמו הרב דוד כהן ראש ישיבת חברון כנסת ישראל, הרב יצחק יוסף - כיום הראשון לציון ובעבר ראש ישיבת חזון עובדיה, הרב חיים קניבסקי, האדמו"רים מגור ומבעלזא, המקובל הרב דוד אבוחצירא ועוד. היה מקורב במיוחד גם אל הרב עובדיה יוסף והרב מרדכי אליהו וכן אל הרב חיים קנייבסקי.
עולם התורה
הזדהה עם מאבקם של החרדים נגד יוזמות החקיקה להטלת סנקציות על תלמידי ישיבות שלא יתגייסו לצה"ל והקדיש לכך את נאומו בעצרת יום ירושלים המסורתית בישיבה בשנת ה'תשע"ג. לדבריו, על אף שהגיוס הוא מצווה - "אין לגעת בלומדי התורה". ביקר באופן חריף פעולות שנעשו כדי לקצץ בתקציבי הישיבות, ונימק - שלא מדובר במאבק על התקציב עצמו, אלא על המהות, על תפיסת משמעותם של לומדי התורה. לדבריו: "אנחנו מאמינים בני מאמינים, ולא משנה באיזו ישיבה אתה לומד. אין דבר יותר ערכי, אין דבר יותר גדול, מלימוד התורה".
מסירת התורה והדרכתה
בהמשך לעמדת אביו, מדגיש את החשיבות ביכולתם של רבנים להביע דעת תורה בכל נושא מבלי שיוכלו למנוע זאת מהם. כחלק מכך קרא בשנת ה'תשס"ט לכלל הרבנים וראשי הישיבות להתאחד סביב הרב אליעזר מלמד וישיבת הר ברכה בעקבות החלטתו של שר הביטחון אהוד ברק להוציא את ישיבת הר ברכה ממסלול ההסדר לאור קריאתו של הרב מלמד לסירוב פקודה בעת פינוי יישובים, כדי להגן על חרות וכבוד התורה.
מדגיש שמי ששקוע בתורה וגדול בה, נקודת המבט שלו טהורה ומדויקת אף בעניינים ציבוריים, ואף יש לו סיעתא דשמיא לכוון לאמת.
במשנתו בולטת ההערכה למסורת התורנית המועברת מגדול דור אחד למשנהו, ובפרט המסורת המועברת בין ראשי ישיבת מרכז הרב לדורותיה, מהרב קוק עד לרב אברהם שפירא. לאור זאת הוא מדגיש את חשיבות דרכה של ישיבת מרכז הרב, לעומת מגמות המחדשות דרכים שאינן מסתמכות על גדולי הדור ובניגוד להדרכתם.
חיים אישיים
נשוי לרעיה לבית ספיר, מורה בבית ספר נעם ירושלים ולהם שני בנים ושלוש בנות. מתגורר בירושלים, בסמוך לישיבה. בתו אביטל נשואה לרב אברהם ישראל סילבצקי, המשמש בישיבה כר"מ של שנה ב'. בתו חיה נשואה לרב אפרים ולץ המשמש כר"מ בישיבת ברכת משה במעלה אדומים. בנו מנחם, נמנה עם אנשי המשרד בישיבת מרכז הרב.
אדוארד אוניל
אדוארד אסבורי אוניל (באנגלית: Edward Asbury O'Neal ; ) היה קצין צבא אמריקאי מאלבמה, ששירת בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית, ופוליטיקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-26 בשנים 1882–1886.
ראשית חייו
אדוארד אוניל נולד במחוז מדיסון שבאלבמה כבנם של אדוארד ורבקה ויט אוניל. אביו היה יליד אירלנד, ואימו הייתה ילידת קרוליינה הדרומית, בת למשפחה ממוצא הוגנוטי צרפתי. אביו של אוניל נפטר כאשר הוא היה בן שלושה חודשים. לאחר שסיים את חוק לימודיו, כולל לימודי ספרות ולימודים קלאסיים, סיים אוניל ב-1836 את לימודיו בקולג לגרנג', קודמתה של אוניברסיטת צפון אלבמה, כמצטיין בכיתתו, וקיבל תואר בוגר אוניברסיטה. ב-1838 הוא נשא לאישה את אולביה מור, בתו של ד"ר אלפרד מור, ולשניים נולדו תשעה ילדים. אוניל למד משפטים בהדרכתו של ג'יימס ו. מקלנג, וב-1840 התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1841 נבחר אוניל כשופט בבית המשפט של אלבמה בסבב השיפוט הרביעי כדי לאייש כס שיפוט שהתפנה טרם זמנו, וכיהן בתפקיד ארבע שנים. הוא האמין אמונה עמוקה בזכות הפרישה של מדינות הדרום וטען בעד פרישתה של אלבמה מארצות הברית במהלך משבר הפרישה של 1860.
מלחמת האזרחים
ביוני 1861 קיבל אוניל מינוי כקפטן ואת הפיקוד על שלוש פלוגות של חיילים. עם הגיעו לריצ'מונד הוא הועלה לדרגת מייג'ור ברגימנט הפרשים התשיעי של אלבמה, ובסתיו אותה שנה קודם לדרגת לוטננט קולונל. במרץ 1862 הוא מונה לקולונל של רגימנט הרגלים ה-26 של אלבמה. על רגימנט זה הוא פיקד במהלך מערכת חצי האי. ב נהרג סוסו תוך כדי שהוא רכב עליו, והוא נפצע קשה מרסיס פגז. הוא זכה לתשבחות על תפקודו ב. ב-1863 הוא פיקד על בריגדה שהייתה כפופה לדיוויזיה של מייג'ור גנרל רוברט רודס, והוביל אותה בקרב גטיסברג, ב וב. בראשית 1864 נשלח הרגימנט שלו בחזרה לאלבמה כדי לגייס חיילים לטובת מילוי שורותיו המדולדלות, אך עד מהרה הם הצטוו להגיע לדלטון, ג'ורג'יה, שם קיבל אוניל את הפיקוד על הבריגדה של בריגדיר גנרל ג'יימס קנטי במסגרת. עד סוף פיקד אוניל על בריגדה זו. לאחר שניתן ללוטננט גנרל הפיקוד על ארמיית טנסי, מילא אוניל את מקומו עד לתום המלחמה. ב-6 ביוני 1863 הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל, אך מינוי זה עוכב על ידי גנרל רוברט אדוארד לי, ובוטל בסופו של דבר על ידי נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס.
מושל אלבמה
במסע בחירות מנוהל היטב במשך כמה חודשים, הוכנס שמו של אוניל לעיתונות כמועמד אפשרי בבחירות למשרת מושל אלבמה של 1882. הוא נבחר לתפקיד לאחר שהביס את הרפובליקנים ושם קץ לתקופת השיקום, והמצביעים מצפון המדינה עמדו על כך שהגיע הזמן שהמושל יגיע שוב מקרבם. חלקו של אוניל במלחמה משך תשומת לב, ובוועידת המפלגה הדמוקרטית שהתקיימה ביוני הוא זכה במועמדות המפלגה ובבחירות הכלליות ניצח בקלות.
האירוע היחידי שמשך תשומת לב ברמה הלאומית במהלך תקופת כהונתו של אוניל כמושל היה קשור לאייזק "אייק הישר" הארווי וינסנט, שב-1882 נבחר באופן חסר תקדים בפעם השלישית למשרת גזבר המדינה של אלבמה. בסוף ינואר 1883 קיבל וינסנט הודעה מאחד מפקידיו שמשרד מבקר המדינה של אלבמה יתחיל במהלכי ביקורת של משרדו ביום המחרת. באותו לילה יצא וינסנט ברכבת הראשונה אל מחוץ לעיר, לאחר שגנב 200,000 דולר מכספי המדינה. בתחילה לא הבין אוניל שיציאתו של וינסנט הייתה למעשה צעד הימלטות, אך כאשר נודע לו על יתרת משיכת יתר של 8,000 דולר בחשבון הבנק של המדינה, הוא שכר את שירותי משרד החקירות פינקרטון כדי לאתר את וינסנט. אף על פי שהמשרד כשל במשימתו למרות שעקבותיו נתגלו במקומות שונים מקנדה ועד מקסיקו, כמה שנים לאחר מכן הוא התגלה בטקסס ושב לאלבמה כדי לעמוד למשפט, שבו הוא הורשע במעילה. אוניל פתח בהליכים משפטיים כדי להשיב את הכספים האבודים, אך בשל רישומים שנוהלו באופן בלתי תקין או שאבדו, עלה בידה של המדינה לאתר רק חלק קטן מהכספים.
במהלך הפרשה נחשפו אי-סדרים נוספים במחלקות ממשל אחרות, שהובילו את בית המחוקקים של אלבמה להקים את משרד מבקר החשבונות. מבקר החשבונות הראשון של אלבמה, ג'יימס ו. לפסלי, גילה ותיקן מספר רב של שגיאות וחסך למדינה אלפי דולרים. אוניל המליץ שתידרש המצאת ערבות לכל גזברי המדינה בעתיד, אך המדינה לא אכפה כלל זה עד 1898.
תקופת כהונתו הראשונה של אוניל כמושל עמדה בסימן עלייה קלה בהוצאות והשימוש בכוחות המזוינים של אלבמה כדי לדכא אי-שקט תעשייתי בערים אופליקה וברמינגהאם, צעדים שגרמו להטחת ביקורת כלפיו. אף על פי שחוגי המפלגה בדרום אלבמה תמכו בג'ון מקלרוי, זכה אוניל במועמדות המפלגה בכהונה שנייה. על אף הביקורת כלפיו על רקע פרשת וינסנט, ניצח אוניל בקלות בבחירות הכלליות לתקופת כהונה שנייה ב-1884. המפלגה הרפובליקנית לא העמידה מועמד בבחירות ואוניל היה המועמד היחיד. בכמה ממחוזות המדינה, הורתה המפלגה הרפובליקנית לחבריה האפרו-אמריקאים שלא להצביע כלל.
אוניל גילה עניין רב בחינוך, אך באותה מידה הוא היה נחוש בדעתו להגביל את ההוצאה התקציבית של המדינה. במהלך שתי תקופות כהונתו, הרחיב הקולג' החקלאי והטכני (כיום אוניברסיטת אובורן) את מחלקותיו, ומוסדות ההכשרה למורים לבנים נפתחו בג'קסונוויל ובליווינגסטון. מספרם של בתי הספר היסודים והתיכוניים גדל, ולדבריו של אוניל, יותר ויותר מילדי אלבמה זכו לחינוך בהשוואה לכל תקופה מאז הקמתה של מערכת החינוך הציבורית. ועדיין, ב-1883 סך כל תקציב החינוך של אלבמה עמד על 130,000 דולר, וההוצאה על חינוך לתלמיד נותר אחת הנמוכות ביותר מבין כל מדינות ארצות הברית.
לאחר שקיבל דיווחים על שיעורי תמותה גבוהים במכרות של אסירים מבתי הכלא המדינתיים והמחוזיים שהועסקו בהם, הורה אוניל על עריכת ביקורות בריאות ב-1883. האסירים חיו בתנאים מחייה לא סניטריים, שגרמו לתפוצת מחלות, טופלו באכזריות ודרישות העבודה מהם היו בלתי הגיוניות, והמזון שסופק להם היה בלתי מספיק. היקף הביקורות הורחב, אך על החקיקה שקודמה על ידי חבר בית המחוקקים המדינתי, ג'ון הוליס בנקהד, נדרש שכל האסירים יועברו להעסקה בשלוש חברות כריה ודוחות הביקורת היו אופציונליים. כך למעשה תנאי האסירים הוחמרו.
ממשלו של אוניל גילה אהדה כלפי המגזר החקלאי, והוא הקים את מחלקת החקלאות של אלבמה, כשראש המחלקה הראשון היה השופט אדוארד סי. בטס. כדי לשפר את המצב באזורי הכפר, ניסתה המדינה להשיג שליטה על הקדחת הצהובה והנהיגה לימודים בתחומי בריאות הציבור בבתי הספר הכפריים.
במהלך החלק האחרון של תקופת כהונתו, עסק אוניל בבעיה של שליטת המדינה בממשל המקומי. הוא ציין את העובדה שהחקיקה בתחום זה גזלה זמן רב מסדר היום של המחוקקים עד שהם הזניחו את הטיפול בסוגיות כלל-מדינתיות. בנוסף, רבים מהחוקים המקומיים הועברו ללא שיקול דעת מעמיק, ואוניל טען שזה "אפשרי שאין שני אזורים במדינה שחיים על פי אותם חוקים". בית המחוקקים לא פעל על פי בקשותיו, והבעיה של שליטת המדינה בממשל המקומי החמירה בהמשך.
אוניל כיהן כמושל בתקופה בה במסגרת האידאולוגיה הפוליטית השלטת הובעה התנגדות למנהלים בכירים בעלי עוצמה, והוא לא היה מושל חדשני וגם לא מושל שנוי במחלוקת. המפלגה הדמוקרטית, וככל הנראה גם הציבור הכללי, שאפו שבראשם יעמדו מנהיגים מהסדר הישן ושהסטטוס קוו יישמר. אוניל התאים לדרישה זו. תקופת כהונתו כמושל ייצגה את תקופת המעבר בין הדומיננטיות של סיעת הבורבונים במפלגה אל התהפוכות החברתיות והפוליטיות של ראשית שנות ה-90 של המאה ה-19.
שנותיו האחרונות
לאחר תום כהונתו כמושל פרש אוניל לביתו בפלורנס. אוניל היה הראשון מבין מושלי אלבמה, ועד כה היחידי, שבנו, אמט אוניל, נבחר גם הוא כמושל וכיהן בתפקיד בשנים 1911–1915. ג'ים פולסום הבן כיהן במשך תקופה קצרה יחסית בתפקיד בו כיהן קודם לכן אביו ג'ים פולסום, אך הוא התמנה לתפקיד במקום קודמו בתפקיד שהתפטר מתוקף היותו סגן המושל ולא נבחר בזכות עצמו.
אדוארד אוניל נפטר בפלורנס ב-7 בנובמבר 1890. הוא נטמן בבית הקברות המקומי. על שמו נקרא גשר אוניל שחוצה את נהר טנסי ומחבר בין פלורנס לבין שפילד.
אמנון קראוס
ביוגרפיה
קראוס נולד בפתח תקווה. אביו, אליעזר, היה שחקן ומאמן טניס. הוא התאמן בקבוצת השחייה של ברית מכבים עתיד בהדרכתו של נחום בוך.
כשנה לפני המשחקים האולימפיים נסע קראוס לארצות הברית על מנת להתאמן בתנאים טובים בהרבה מאלו שהיו קיימים אז בארץ. הוא למד לימודי בתיכון דירפילד אקדמי מסצ'וסט. בשירותו הצבאי הגיע לדרגת סרן. למד לימודים אקדמאיים במכון וינגייט.
1968
באליפות תל אביב בשחייה שנערכה בבריכת השחייה "גלי גיל" ברמת גן ביוני 1968 קבע קראוס במשחה ל-100 מטר חופשי תוצאה איכותית של 57.8 שניות, בהקדימו את דן שטרן ומשה גרטל שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרות שחייה שנערכה בבריכה ברמת אביב (בריכה של 25 מטר) קבע קראוס במשחה ל-100 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 56.4 שניות, שיפור לשיאו של גרטל (56.7 שניות). בנוסף, הוא קבע שלושה שיאים ישראלים חדשים לנוער, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:01.4 דקות, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:05.5 דקות ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:26.7 דקות.
באליפות הפועל ה-25 שנערכה בבריכת "בת גלים" בחיפה, בתחילת ספטמבר אותה שנה שחה קראוס מחוץ לתחרות וקבע את המינימום האולימפי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא ישראלי לנוער חדש של 2:04.6 דקות בהקדימו את גרטל. שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת "בת גלים", כתחרות אחרונה לקביעת המינימום למשחקים האולימפיים היה קראוס "גיבור" התחרות כשזכה בשתי מדליות זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:05.5 דקות, לפני גרטל (2:05.7 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא ישראלי חדש לנוער של 5:12.5 דקות, לפני השיאן הישראלי גרשון שפע (5:14.7 דקות). בנוסף, הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש נוסף לנוער של 1:03.4 דקות, אחרי השיאן הישראלי אברהם מלמד (1:00.9 דקות) ובמדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:25.9 דקות.
אולימפיאדת מקסיקו 1968
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) בגיל 16 סיים קראוס במקום ה-46 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.2 שניות ובמקום ה-41 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:09.3 דקות.
1969
בתחרויות השחייה של המכביה השמינית שנערכו בבריכת השחייה "גלי גיל" לעיני אלפי צופים, בסוף יולי 1969 זכה קראוס ב-5 מדליות מהן 3 כסף ו-2 ארד. מדליות כסף, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 3:49.6 דקות, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 8:34.8 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא ישראלי חדש נוסף של 4:17.3 דקות. מדליות ארד, מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 56.4 שניות, שיפור לשיאו גרטל (56.7 שניות) שנקבע בבנגקוק שלוש שנים קודם לכן ובמשחה ל-200 מטר חופשי תוצאה של 2:06.0 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום החמישי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:27.5 דקות.
באליפות ישראל לנוער בשחייה שנערכה בכפר בלום בתחילת ספטמבר אותה שנה היה קראוס השחיין המצטיין בתחרות כשזכה ב-4 מדליות זהב אישיות, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש לנוער של 1:02.9 דקות, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.2 שניות, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:31.5 דקות ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:28.2 דקות.
המכביה התשיעית
בתחרויות השחייה של המכביה התשיעית שנערכו בבריכת "גלי גיל" ברמת גן ביולי 1973 זכה קראוס במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם עוזי לס יואל סמואל ודן ברנר בתוצאה של 3:49.3 דקות.
מאמן שחייה
קראוס אימן בקבוצת השחייה של הפועל הוד השרון בית ברל (ה.ה.ב.ב). בין השחייניות הבולטות שאימן נימנת אלופת ישראל מיכל אמין.
גלוריה סטיוארט
גלוריה פרנסס סטיוארט (באנגלית: Gloria Frances Stewart; 4 ביולי 1910 - 26 בספטמבר 2010) הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית, ידועה בעיקר בזכות תפקידה בסרט "טיטאניק", תפקיד שזיכה אותה במועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
ביוגרפיה
סטיוארט נולדה בסנטה מוניקה, קליפורניה לפרנק סטיוארט, עורך דין, ואליס דדריק סטיוארט, עקרת בית. אביה של סטיוארט נהרג ב-1919 כתוצאה מתאונת דרכים. לאחר מכן נישאה אמה של סטיוארט בשנית, לבנקאי בשם פרד פינץ'.
סטיוארט למדה ב"תיכון סנטה מוניקה" וסיימה בהצלחה בשנת 1927. לאחר מכן עברה ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אך לא הצליחה לסיים את לימודיה.
בעלה של סטיוארט נפטר בשנת 1978. זמן מה לאחר מכן חלקה סטיוארט את חייה עם המוציא לאור וורד ריצ'י, ידידו של בעלה הראשון בלייר גורדון. השניים חיו ביחד מ-1983 עד 1996.
קריירת משחק
סטיוארט גילתה את יכולות המשחק שלה ב"תיאטרון פסדינה" שבפסדינה, מחוז לוס אנג'לס, וחתמה על חוזה עם חברת הסרטים "סרטי יוניברסל". ב-1932 נבחרה לאחת מ-13 כוכבות הקולנוע המבטיחות ביותר של WAMPAS.
בתחילת דרכה שיחקה סטיוארט בסרטי האימה "הבית האפל והישן" ו"האיש הבלתי נראה". לאחר דעיכה בקריירה שלה עברה סטיוארט לחברת "פוקס המאה ה-20", שם הופיעה ב-40 סרטים בשנות ה-30, הבולט שבהם היה "כורי הזהב של 1935".
במהלך מלחמת העולם השנייה ניסתה לתרום למאמץ המלחמתי בלוס אנג'לס, וכן השתתפה במספר סרטים. עם זאת, הקריירה הקולנועית שלה דעכה, וב-1946 פרשה מתעשיית המשחק ועברה לעסוק בתחום האמנות והעיצוב. היא פתחה חנות בה מכרה רהיטים שעיצבה. ב-1954 התגוררה תקופה מסוימת באיטליה וציירה ציורי שמן.
לאחר 30 שנות הפסקה ממשחק, חזרה סטיוארט לשחק בשנת 1975 בסרט הטלוויזיה "האגדה על ליזי בורדן". לאחר מספר שנים של משחק בסדרות טלוויזיה, הופיעה סטיוארט בקומדיה "שנת חיי היפה ביותר" ב-1982, לראשונה מזה 40 שנה. בסרט הופיעה סטיוארט באחת הסצינות המפורסמות שלה, כשרקדה לצידו של פיטר או'טול.
ב-1999 פרסמה סטיוארט את האוטוביוגרפיה שלה, "I Just Kept Hoping". בנוסף הופיעה בסרט "מכתב אהבה". בשנת 2000 קיבלה כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד. ב-2004 שיחקה בסרט "ארץ האפשרויות".
גלוריה סטיוארט הלכה לעולמה ב-26 בספטמבר 2010 בגיל 100 לאחר שסבלה מספר שנים מסרטן הריאות.
רחל הרמתי
רחל הרמתי (נולדה ב-24 בפברואר 1938) היא עורכת ומפיקה לשעבר של תוכניות בידור וזמר עברי.
קורות חייה
רחל הרמתי נולדה בתל אביב ב-1938. בשנת 1962 החלה לעבוד אצל המפיק גיורא גודיק בהפקת המחזות "המלך ואני", "גברתי הנאוה", "איי לייק מייק", "כנר על הגג", "איש למנשה" ועוד. בשנת 1964 עבדה בשירותי פרסומת בשידור.
משנת 1964 עד 1994 עבדה ברשת ב' של קול ישראל ועסקה בעיקר בתחום הזמר העברי. בין השאר, הפיקה בשידור חי את התוכנית "ביקור בית" עם רבקה מיכאלי מדי בוקר. הפיקה את התוכניות "מועדון הזמר" עם מאיר הרניק וחנוך חסון, "שוב יוצא הזמר" עם גיל אלדמע ושלמה ניצן, "משיריו של..." (בכל פעם יוצר אחר) עם אמיתי נאמן, "בירה ומצב רוח" עם יעקב אגמון, ו"בית המשפט" עם יעקב בן-הרצל. עבדה עם עמוס אטינגר ב"חיים שכאלה" וב"עד חצות". עם חיים קינן עבדה על התוכניות "הכל פתוח" ו"מה הקשר". הפיקה לצד עודד פנחסי את התוכניות "דו רה ומי עוד", ביניהם: "ארץ טרופית יפה", "שירי הבלקן", "שירי הצ'יזבטרון", ו"שירים יפים לשבת" - תוכנית שזכתה בפרס מנהל הרדיו.
הרמתי עבדה עם חנוך חסון וגיל אלדמע בהפקת 12 "פסטיבלי זמר ופזמון". היא הפיקה מופע מיוחד בהיכל התרבות בשיתוף עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית לרגל מתן פרס ישראל לזמר העברי לנעמי שמר, משה וילנסקי וחיים חפר.
הרמתי המשיכה בהפקת תוכניות רדיו: הפיקה וערכה ביחד עם זאב ענר את התוכנית "מכירה פומבית" - איסוף כספים למען אגודות וולונטריות (האגודה למלחמה בסרטן, ארץ ישראל יפה, אלו"ט ועוד), כולל איסוף פרטי מכירה מגופים מסחריים ואישיים. הפיקה את "זכרונות ארץ ישראל" עם זאב ענר. לאורך השנים הפיקה את התוכניות "שלום לבוא שבת" בהגשת יהורם גאון, ערכה את המוזיקה ל"שי לשבת" בהגשת שמואל שי, והפיקה את "זוג משמיים" - שעשועון לזוגות עם שמואל שי. עסקה לאורך השנים בעריכת "בלוקים" שונים של מוזיקה ישראלית ברשת ב' וברשת ג'.
הרמתי ערכה ב-1991 תוכנית בשם "אבא איש מיוחד" במלאת 15 שנים למותו של השחקן והקריין אליהו גולדנברג (אביהם של דודו טופז ומיקי גולדנברג). ערכה והפיקה תוכנית לכבוד החידונאי שמואל רוזן לרגל צאתו לגמלאות; במסגרת התוכנית, בהנחיית יורם טהרלב, שוחזר החידון של רוזן "עשרים מי יודע" על ידי מיטב השדרנים, בוצעו שירים שכתב ועוד, ובסיומה עמד הקהל שגדש את בית המורה ולא הפסיק למחוא כפיים ולדרוש את המשך העסקתו של רוזן ברדיו - בעקבות זאת הכריז מנהל הרדיו, אמנון נדב, על המשך העסקתו.
מלבד העבודה ברדיו עבדה הרמתי עם חברת "ארגונית", שהפיקה אירועים וחגיגות יובל לגופים שונים, דוגמת מרכז ההסברה, יישובים שונים בישראל, יום השריון, יום הצנחן וכדומה.
בשנת 1984 הייתה מנהלת ההפקה של להקת כרמון בסיבוב הופעותיה בארצות הברית, במהלכו הופיעה בלינקולן סנטר בניו יורק בפני ראש העיר אד קוץ' וראש עיריית ירושלים טדי קולק. בשנת 1993 הפיקה והייתה שותפתו של המלחין יאיר רוזנבלום ללהקה בשם "שיר לשלום", בה נטלו חלק חמישה זמרים צעירים ששרו משיריו של רוזנבלום בעוד הוא סיפר את הסיפורים שמאחורי השירים. הלהקה הופיעה ברחבי ישראל וזכתה לשבחים, ואף עמדה לצאת למסע הופעות ברחבי ארצות הברית, אך נקטעה בשל מחלתו ומותו של יאיר רוזנבלום.
בשנת 1994, כשהתחילו המכרזים לתחנות הרדיו האזוריות, יצאה הרמתי לפנסיה מוקדמת וניגשה למכרז כמנהלת תוכניות עם קבוצה בראשות העיתונאי חזי כרמל. הקבוצה לא זכתה והרמתי נשארה בשוק החופשי.
הרמתי הייתה מנהלת אדמיניסטרטיבית ומשווקת של להקת "שירולי" - זמרים בוגרים ששרים לילדי הגן והכיתות הנמוכות שירה ווקאלית, כדי לקרב את הדור הצעיר אל המוזיקה הקלאסית. כן עבדה עם המעצבת אלקי ג'ייקובס באירועים פרטיים של האלפיון העליון.
הרמתי עוסקת בייעוץ ארגוני לדירות ומשרדים, לעיתים בשם "רוחל'ה תסדר".
הרמתי הופיעה בתפקיד קטן עם אילי גורליצקי בסרט טלוויזיה שהפיקה העיתונאית בלה ברעם, על חייו של הסופר פרנץ קפקא. כן צולמה למודעות פרסומת של חברת הסיגריות "אסקוט".
בהמשך, הועסקה רחל הרמתי כמזכירה רפואית במרפאת עיניים.
אונה הקדושה
אוּנה (צרפתית: Saint Hunna; מתה ב-679) היא קדושה נוצרייה מצרפת. אונה הייתה בתו של דוכס ונישאה לאונו מאונוייטייר. היא הקדישה את חייה למען עניי שטרסבורג. היא סיפקה להם מרחצאות, אשר זיכו אותה בשם "הכובסת הקדושה". בנה הוטבל על ידי דאודטוס מנבר ונקרא על שמו. הוא הפך אחר כך לקדוש בזכות עצמו.
האפיפיור לאו העשירי הכריז על אונה כקדושה ב-1520. יום חגה הוא ה-15 באפריל.
עיטים טרופיים
עיטים טרופיים היא קבוצה שאינה מוגדרת מבחינה סיסטמטית. כלומר, אינה מהווה שבט, משפחה או תת-משפחה במיון עולם הטבע, אך יש למינים אלו מכנה משותף אשר בגללו קושרים אותם לקבוצה. הם כלולים יחד עם שאר העיט במשפחת הנציים. ככלל אלו סוגים בהם מין בודד לבד מהסוג עיט מצויץ, בו יש את המינים עקב שחור מצויץ (Harpyhaliaetus coronatus) ועיט הררי מצויץ (Harpyhaliaetus solitarius).
מאפיינים
אלה הם דורסים גדולים וחזקים, בין העיטים גודלם בינוני עד כביר (ההרפיה הדרום אמריקנית היא העיט השני בגודלו לאחר העיטם הענק). טפריהם מאונקלים, חדים וחזקים. מקורם ארוך או קצר ורב עוצמה. רבים מהם צדים טרף גדול מהם. הם חיים, כפי ששמם מעיד, באזורים טרופים: אפריקה, גינאה החדשה ועוד.
סמינר הרב כהנא
סמינר בית יעקב לבנות ע"ש הרב וולף בהנהלת הרב כהנא (מכונה "סמינר הרב כהנא", או בקצרה "כהנא") הוא סמינר לבנות חרדיות, הכולל בית ספר תיכון וסמינר ללימודי הוראה ומקצועות נוספים בעיר בני ברק.
היסטוריה
בשנות החמישים הוקם בבני ברק סמינר על ידי הרב יוסף אברהם וולף, בעידודו של החזון איש, על מנת לתת מענה לבנות שרצו חינוך חרדי.
בשנות ה-90, בעקבות גידול האוכלוסייה החרדית בבני ברק, החל גידול במספר הנרשמות לסמינר - שהיה היחיד באותה העת - דבר שייצר עומס רב. בעקבות כך, ובעידודו של הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן, נפתחו שני סמינרים נוספים הנושאים גם הם את השם "סמינר בית יעקב לבנות ע"ש הרב וולף": סמינר הרב כהנא, וסמינר הרב מאיר. למרות שהם נושאים את שמו של סמינר הרב וולף הוותיק, הם מנוהלים עצמאית.
הסמינר כיום
מנהל הסמינר הוא הרב חנן אברהם כהנא, שעמד בראשו מיום היווסדו. הסמינר עבר מספר מקומות והיום כתובתו ברחוב אמרי ברוך בבני ברק.
בסמינר מתחנכות כ-1000 בנות המשתייכות בעיקר לזרם הליטאי או הספרדי תורני.
מבנה הסמינר
ארבעה השנתונים הראשונים בסמינר - כיתות א עד ד, מיועדים לתמידות בגילאי התיכון. שני השנתונים הבאים, ה' ו', מיועדים ללימודי הוראה, גננות, תכנות ולימודים נוספים.
התלבושת הנדרשת בסמינר היא תלבושת אחידה. בנוסף ישנו תקנון צניעות כשבעיקרו הוא מושתת על תקנון בית הדין 'משמר התורה'. התקנון כולל בין היתר את אורך החצאית והחלוצה, וכן את סוגי התכשיטים והאיפור המותרים. תקנון זה תקף למשך כל שעות היום, גם בעת שהתלמידות שוהות מחוץ לכותלי הסמינר.
בסיס ולדיווסטוק
בסיס הצי הרוסי בולדיווסטוק (ברוסית: Военно-морская база Владивосток) הוא בסיס של הצי המשמש כמטה צי האוקיינוס השקט של רוסיה. בבסיס ממוקם גדוד 165 של חיל הנחתים הרוסי.
מיקום גאוגרפי
הבסיס מאכלס את ספינות צי האוקיינוס השקט בוולדיווסטוק וממוקם על שטחו של מחוז פרימוריה בעיר וולדיווסטוק. הספינות עוגנות כיום בשני מפרצים — מפרץ קרן הזהב ומפרץ אוליס.
היסטוריה
הבסיס הוקם לראשונה בקיץ 1860 וסביבו התפתחה העיר ולדיווסטוק. לאורך השנים שימש כבסיס ימי עיקרי שיועד לשמור את האחיזה הרוסית על שטחי המזרח הרחוק.
הבסיס שימש למשך תקופות מסוימות כמטה לשייטת הסיבירית, חילות הצי של המזרח הרחוק וכל היחידות הצבאיות המסונפות לצי האוקיינוס השקט, לרבות כוחות אוויר, חילות יבשה וגופי נ"מ.
עד התפרקות ברית המועצות העיר ולדיווסטוק היוותה עיר סגורה, בעקבות מיקום הבסיס סמוך לה.
קישורים חיצוניים
ספינות צי האוקיינוס השקט של רוסיה
קליפורניה
קליפורניה היא מדינה בארצות הברית השוכנת בחופה המערבי, והיא המדינה המאוכלסת ביותר בארצות הברית והשלישית בשטחה, אחרי אלסקה וטקסס. קליפורניה גובלת באורגון בצפון, בנבדה בצפון-מזרח, באריזונה בדרום-מזרח, במקסיקו בדרום ובאוקיינוס השקט במערב. בקליפורניה גם שוכן המחוז המאוכלס ביותר בארצות הברית, מחוז לוס אנג'לס, וכן המחוז הגדול ביותר בשטחו, מחוז סן ברנרדינו. הערים הגדולות במדינה הן לוס אנג'לס, סן דייגו, סן חוזה וסן פרנסיסקו. בירתה היא סקרמנטו, השוכנת בצפון קליפורניה.
קליפורניה היא מדינה מגוונת מבחינה גאוגרפית, ומשתרעת מרכסי ההרים סיירה נבדה במזרח לאוקיינוס השקט במערב, מיערות סקוויה נאה-אשוח דאגלס שבצפון-מערב לאזורי מדבר מוהאבי בדרום-מזרח. המדינה כוללת את ההר הגבוה ביותר (הר ויטני) בשטחה היבשתי של ארצות הברית (ללא אלסקה) ואת העמק הנמוך ביותר (עמק המוות). מרכז המדינה מכיל בעיקר את הסנטרל ואלי, אחד האזורים החקלאיים הפוריים ביותר בעולם.
לקליפורניה השפעה מרכזית על התרבות הפופולרית הגלובלית נוכח היותה מקום לידת תעשיית הקולנוע, תרבות הנגד ההיפית, האינטרנט והמחשב האישי. חלקים מרכזיים מכלכלתה הם תעשיית התרבות בהוליווד וטכנולוגיה בעמק הסיליקון. לו הייתה מדינה עצמאית, הייתה קליפורניה הכלכלה השישית בגודלה בעולם והמדינה ה-35 מבחינת אוכלוסייתה. כ-9 מערי קליפורניה נמצאות בין 50 הערים הגדולות בארצות הברית, והיא המדינה עם הערים הרבות ביותר ברשימה.
הכינוי הרשמי של המדינה הוא "המדינה המוזהבת" ("The Golden State"), כינוי המזכיר את הבהלה לזהב של שנת 1849.
היסטוריה
קליפורניה יושבה כבר לפני 10,000 שנים, והייתה לאחד האזורים המגוונים תרבותית ומבחינה לשונית בתקופה הפרה-קולומביאנית. הערכות באשר לאוכלוסיית הילידים באזור באותה עת נעות בין 100,000 ל-300,000, אשר היוו כשליש מן אוכלוסיית הילידים בשטח שלימים יהפוך לארצות הברית המודרנית.
מגלה הארצות האירופי הראשון שחקר את אזור החוף של קליפורניה היה הפורטוגזי חואן רודריגס קבריו בשנת 1542. פרנסיס דרייק חקר את כל חוף המדינה ומיפה אותו בשנת 1579.
החל מראשית המאה ה-18 החלו הספרדים להתיישב לאורך החוף ובהמשך המאה הקימו את פרובינציית קליפורניה שהשתרעה על שטח נרחב שכלל את רוב דרום מערבה של ארצות הברית של ימינו ואת חצי האי באחה קליפורניה כחלק ממלכות המשנה של ספרד החדשה. בתחילת המאה ה-19 פוצלה הפרובינציה לאלטה קליפורניה (קליפורניה עילית) שכללה את המדינות קליפורניה, נבדה, ויוטה, וחלקים מהמדינות אריזונה, וויומינג, קולורדו וניו מקסיקו של היום, ובאחה קליפורניה (קליפורניה תחתית) בחצי האי באחה. לאחר קבלת עצמאותה של מקסיקו מספרד במחצית הראשונה של המאה ה-19 היה האזור, כולל המיסיונים בקליפורניה, בשליטת ממשלת מקסיקו.
בשנת 1846, ערב מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, נוסדה רפובליקת קליפורניה. רפובליקה זו נכבשה על ידי ארצות הברית, כאשר ג'ון סלואוט הפליג לתוך מפרץ סן פרנסיסקו והכריז על קליפורניה כעל שטח השייך לארצות הברית. בעקבות המלחמה חולקה קליפורניה בין מקסיקו (שקיבלה את באחה קליפורניה) לבין ארצות הברית.
בשנת 1848 מרבית האוכלוסייה, כ-4,000 תושבים, הייתה ספרדית-מקסיקנית. עם גילוי הזהב במדינה ותחילת הבהלה לזהב, החלה הגירה מאסיבית של אזרחים אמריקאים לבנים ממזרח ומרכז ארצות הברית לקליפורניה, וכן של סינים ומהגרים אחרים, וכך החלה התיישבות גדולה בה. עיקר המהגרים היו חקלאים המערב התיכון ומדרום ארצות הברית, וכן גם כורי פחם ואנשי עסקים.
באותה תקופה התרחש רצח העם של האוכלוסייה הילידית בקליפורניה. גודלה של אוכלוסייה זו ירד מכ-150,000 איש בראשית הבהלה לזהב ל-30,000 איש ב-1870 ועד ל-16,000 איש בראשית המאה ה-20. תהליך זה אירע עקב רעב, מחלות, שיעבוד ומעשי טבח שמספר הקורבנות המצטבר שלהם בכל התקופה נע בין 9,000 ל-16,000 איש.
השפעות הבהלה לזהב היו משמעותיות. סן פרנסיסקו גדלה מיישוב קטן של 200 תושבים ב-1846 לעיר מתפתחת במהירות בעלת 36,000 תושבים בשנת 1852. כבישים נסללו, כנסיות ובתי ספר נבנו, וערים רבות נוסדו ברחבי קליפורניה. בשנת 1849 נכתבה חוקה למדינה, מושל ובית מחוקקים נבחרו, וקליפורניה הצטרפה בשנת 1850 כמדינה של האיחוד כחלק מפשרת 1850, ובה העבדות נאסרה, כך שהיא מנעה את התפשטות העבדות לחוף המערבי. ב-1854 נקבעה סקרמנטו כבירת קליפורניה.
המפלגה הדמוקרטית שלטה בפוליטיקה של קליפורניה בראשית דרכה, ועל אף שדרומיים דמוקרטים, שתמכו בפרישתה של המדינה מן האיחוד, היו מיעוט – הם היוו רוב בדרום קליפורניה ובמחוזות אחדים במרכזה. ב-1861, כשהחלה מלחמת האזרחים האמריקנית, ניסו תומכי הקונפדרציה של מדינות אמריקה להוביל לפרישתן של קליפורניה ואורגון מן האיחוד, ללא הצלחה. דרום קליפורניה, יחד עם תושבים דוברי ספרדית שלא היו מרוצים, כבר הצביעו עבור הקמת ממשלה חלופית ועצמאית וכן הקימו יחידות צבא, אך נמנעו מלממש זאת לאחר תקרית פורט סאמטר ולאחר שנשלחו למדינה כוחות צבאים פדרליים. עם המשך המלחמה שלחה קליפורניה בעיקר חיילים לצבא האיחוד, שהגיעו ברובם מן המחוזות התומכים בהישארותה שבצפון. עם פיצולה של המפלגה הדמוקרטית בצל המלחמה, בין תומכי האיחוד לבין תומכי הקונפדרציה, ניצלו זאת הרפובליקנים ותומכי לינקולן והשתלטו על הקונגרס של קליפורניה, וכן נשלחו כוחות על מנת לכבוש את האזורים הדרומיים תומכי הפרישה, כך שהותירו אותם ללא סמכות מעשית. עם זאת, כמה מתושבי הדרום הצליחו לחמוק מסיורי השמירה של האיחוד, ויצאו מזרחה על מנת להילחם עם צבאות הקונפדרציה.
בשנת 1869 נבנתה מסילת הרכבת הבין-יבשתית הראשונה אשר קישרה את החוף המערבי עם החוף המזרחי והקלה על המעבר וההתיישבות בקליפורניה. החקלאות והחוואות התפשטו ברחבי המדינה כדי לספק את צורכי המתיישבים החדשים. המתיישבים גילו כי אקלים המדינה טוב במיוחד לחקלאות, והחלו לגדל מגוון רחב של פירות הדר (בעיקר תפוזים) וכרמי גפן. שיטות תחבורה חדשות פותחו כאשר ספינות קיטור החלו בשירות סדיר.
הגירה לקליפורניה הואצה עם תחילת המאה העשרים, עם השלמתם של כבישים יבשתיים מרכזיים רבים המקשרים בין המדינה לשאר ארצות הברית. משנת 1900 לשנת 1965 גדלה אוכלוסיית קליפורניה מקצת יותר ממיליון תושבים לכך שהפכה למדינה המאוכלסת ביותר בארצות הברית. לפי משאל האוכלוסין שנערך ב-1940, רובה המכריע של אוכלוסיית המדינה הייתה לבנה (89.5%) יחד עם מיעוט היספאני ואסייתי. לצד זאת, בשל המשיכה לאקלים ים-תיכוני המתון ששרר במדינה, לקרקע הזולה ולגאוגרפיה המגוונת שלה, יוצרי קולנוע הניחו את התשתיות לאולפני סרטים בהוליווד במהלך שנות העשרים.
לאחר קבלת החלטת Deportation Act בנוגע להגלייה מרצון של תושבים ואזרחים ממוצא מקסיקני בשנת 1929, הוגלו כ-400 אלף תושבי קליפורניה (מתוך סך של 500–700 אלף גולים בכל מדינות דרום ארצות הברית) בין השנים 1929–1944. בשנת 2006 הייתה למדינה הראשונה לפרסם התנצלות על הגירוש, ובשנת 2012 הוגדר יום זיכרון לגירוש התושבים בלוס אנג'לס.
אל העשור השני של המאה ה-21 נכנסה קליפורניה עם גירעון של כ-60 מיליארד דולר, אך לאחר שעשתה רפורמה מנהלית, שכללה שורה של קיצוצים בהוצאות המדינה, הצליחה להגיע נכון לשנת 2017 לעודף תקציבי של מיליארד דולר.
לאורך עשור זה, תחת כהונתו של ג'רי בראון, ניסתה למצב עצמה קליפורניה כאחת המדינות המובילות את החזית הליברלית והסביבתית בעולם בכלל ובארצות הברית בפרט, וכך בשנת 2014 קליפורניה הייתה המדינה הראשונה שאוסרת על חלוקה חינמית של שקיות פלסטיק במרכולים משיקולים סביבתיים. בשנת 2017 הפכה למדינה הראשונה בארצות הברית שמכירה במגדר שלישי, ובשנת 2018 למדינה הראשונה בארצות הברית שמחייבת תאגידים למנות נשים לדירקטורונים שלהם.
באוקטובר 2018 מדינת קליפורניה הציבה עצמה בעיצומה של סערה תקשורתית סביב ביטול נייטרליות הרשת של ארצות הברית, כאשר המדינה החליטה לא לכבד את ההחלטה הפדרלית ולחוקק חוק מדינה שימשיך בה את נייטרליות הרשת. בעקבות החקיקה נתבעה קליפורניה על ידי ממשלת ארצות הברית.
גאוגרפיה
קליפורניה גובלת במערב באוקיינוס השקט, בצפון במדינת אורגון, במזרח בנבדה ואריזונה, ובדרום במדינת באחה קליפורניה במקסיקו. המדינה היא השלישית בגודלה מבין מדינות ארצות הברית, ושטחה 410,000 קמ"ר.
במרכז המדינה נמצא עמק מרכזי גדול, הסנטרל ואלי, אחד האזורים הפוריים ביותר לחקלאות בעולם, שבו כמה מאזורים החקלאיים המניבים ביותר בקליפורניה, אשר מצטיינת בכמות תוצר החקלאי שלה. הוא מוקף במערב בהרי החוף הפאסיפי ובמזרח ברכסי ההרים סיירה נבאדה (מרחבים מושלגים בספרדית), ברכס קסקייד בצפון ובהרי טהצ'אפי בדרום. בסיירה נבדה נמצאת הנקודה הגבוהה בארצות הברית (למעט אלסקה) – הר ויטני שגובהו 4,421 מטר, ואזור זה כולל את עמק יוסמיטי ואת אגם המים המתוקים העמוק אגם טאהו, הגדול ביותר במדינה בנפחו, שגבול קליפורניה-נבדה עובר בו. ממזרח לסיירה נבדה שוכנים עמק אוונס ואגם מונו – אזור מרכזי לנדידת ציפורים. באזור הצפון-מערבי של המדינה שוכן, אגם המים המתוקים הגדול ביותר מבחינת שטח בקליפורניה. אף על פי שאגם טאהו גדול יותר, שטחו מחולק בין קליפורניה לנבדה.
בהרי סיירה נבדה נמצא הפארק הלאומי יוסמיטי, שבו שוכן הר הגרניט הגדול בעולם, ודרומית לו נמצא הפארק הלאומי סקוויה וכן העצים הגדולים בעולם, בהם העץ הכי גדול בעולם מבחינת נפח. דרומית לפארק זה נמצא הפארק הלאומי קינגס קניון. שלושת הפארקים מהווים רצועה אחת רצופה של רכסי סיירה נבאדה, אך כדי להגיע מיוסמיטי לסקוויה אין אפשרות לנסוע בתוך הפארקים, וכן ניתן למצוא חלק קטן מעצי הסקוויה ביוסמיטי ובאגם טאהו.
דרומית לעמק, בהרי טרנסוורס, נמצא האגם המלוח ימת סלטון ודרומית לו מדבר מוהאבי ובו הפארק הלאומי עמק המוות. בעמק המוות נמצאת הנקודה הנמוכה ביותר והחמה ביותר באמריקה הצפונית.
קליפורניה ידועה ברעידות האדמה התכופות הפוקדות אותה בשל שבר סן אנדראס. לפי מחקרים במדינה מדי שנה ישנן 37,000 רעידות אדמה אם כי רובן כלל אינן מורגשות. בקליפורניה מספר הרי געש פעילים ובהם הר מאמות' ופסגת לאסן אשר התפרץ בשנים 1914–1921.
במהלך המאה העשרים התרחשו בקליפורניה שני אסונות טבע גדולים, ב-1906 אירעה רעידת אדמה בסן פרנסיסקו בה מתו כ-3,000 אזרחים. ב-1928 אירעה סמוך ללוס אנג'לס תקלה בסכר שסיפק את מרבית תשתית המים לאזור, והשיטפון גבה את חייהם של כ-431 בני אדם.
אקלים
בקליפורניה ישנם אזורי אקלים שונים ביותר. ברוב שטחי המדינה ישנו אקלים ים תיכוני עם חורפים גשומים וקיצים יבשים, בשל השפעתו של האוקיינוס. ככל שמתרחקים מן החוף הופך האקלים לאקלים יבשתי, עם חורפים קרים וקיצים יבשים מאוד. בצפונה של המדינה יורדים יותר גשמים מאשר בדרומה.
בצפון-מערב המדינה ישנו אקלים ממוזג (380–1,020 מ"מ גשם בשנה). בעמק המרכזי של קליפורניה שורר אקלים ים תיכוני, ובהרי סיירה נבאדה אקלים הררי עם חורפים מושלגים וקיצים ממוזגים.
בשל גובהם של ההרים ישנה תופעת מדבר צל גשם, ממזרח להרים שורר אקלים מדברי. המדבריות ממזרח להרים הם מדבר סונורה ומדבר מוהאבי. חלקו הצפוני של מדבר מוהאבי הוא עמק המוות – המקום החם ביותר בחצי הכדור המערבי, בו נמדדו טמפרטורות של 56.7°C ב-10 ביולי 1913. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה במדינה הייתה ב-1937, -43 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
בתחילת 2013 החלה בצורת חריפה ברחבי קליפורניה. באוגוסט 2014 הוכרזו מעל 50% משטחה של קליפורניה כאזור תחת בצורת בדרגה החמורה ביותר. עקב הבצורת שהוכרזה בצפון אמריקה באוגוסט 2020, נרשמה בקליפורניה השנה היבשה ביותר מאז שנת 1924. ב-19 באוקטובר 2021 הכריז המושל ניוסם על מצב חירום בכל מחוזות המדינה, תוך החלת צו חיסכון והגבלת שימוש במי שתייה לצרכים שאינם חיוניים לבריאות הציבור וביטחונו. זאת, אחרי שב-12 באפריל, 10 במאי ו-8 ביולי 2021 הוכרזו הגבלות חלקיות במחוזות שונים.
תופעה חוזרת בקליפורניה היא שרפות ענק שהופכות נפוצות בתקופות מסוימות. אלו נגרמות גם בגלל רוחות סתיו חזקות שמביאות במהירות חום מבעד לרכסי ההרים של המדינה. ביולי 2018 התפרצה בקליפורניה השריפה המתועדת הגדולה ביותר, ובשנת 2020 במצטבר עלה באש השטח הגדול ביותר בסיכום כלל השריפות. מרכז וודוול לחקר האקלים קישר בין העלייה בשריפות הקיצוניות לבין משבר האקלים.
אקולוגיה
קליפורניה היא אחד האזורים המגוונים ביותר בעולם, היא חלק מהאזור הנארקטי ומתפרס על מספר אזורי אקולוגיה יבשתית. העושר האקולוגי בקליפורניה הוא רב ביותר.
חי וצומח
קליפורניה מתגאה בכמה סופרלטיבים באוסף שלה: סקוויה נאה ואורן האצטרובל הזיפני.
בקליפורניה מספר רב של מינים אנדמיים, המצויים בסכנת הכחדה בשל הכרייה, כריתת העצים והבנייה. ברחבי המדינה יש אזורים נרחבים של צ'פארל.
אזור המשולש האדום מתאפיין בסכנה לתקיפת כרישים.
ממשל מקומי
קליפורניה היא רפובליקה ובה שלוש רשויות שלטון: מבצעת – מושל קליפורניה, מחוקקת – המורכבת משני בתים: האספה המדינתית והסנאט של קליפורניה, ושופטת, שבראשה עומד בית המשפט העליון של קליפורניה. המדינה מאפשרת התערבות ישירה של האזרחים על ידי יוזמה אזרחית, משאל עם, Recall Election ואישור חוק.
הרשות המבצעת בקליפורניה מורכבת מהמושל, סגן המושל, התובע הראשי, מזכיר המדינה, שר האוצר (State treasurer), מבקר המדינה (State Controller), המפקח על הביטוח (Insurance Commissioner) ושר החינוך. כל בעלי התפקידים נבחרים בנפרד לתקופה של ארבע שנים ומוגבלים לשתי קדנציות בלבד. ייתכן מצב בו ברשות המבצעת יושבים נבחרים ממפלגות שונות. הבחירות לתפקידים מתקיימות באותו הזמן.
המושל הנוכחי הוא גווין ניוסם מהמפלגה הדמוקרטית.