cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוק השתלת אברים
ההיסטוריה של החוק
המצב בישראל טרם חקיקת החוק התאפיין בהתקדמות רפואית וטכנולוגית ניכרת, עם זאת, היה מחסור קבוע בתורמי איברים ביחס למדינות אחרות בעולם בהן הייתה קיימת כבר חקיקה מסוג זה. כך למשל, בספרד, ברירת המחדל הוגדרה כהסכמה לתרומת איברים עם מותו של אדם, אלא אם הביע את התנגדותו לכך במהלך חייו (החל מגיל 18 ואם האדם בריא). בנוסף לכך ישנה חובת התייעצות עם משפחת הנפטר, על מנת לבדוק האם כאשר היה בחיים הביע התנגדות כלשהי לתרומת איבריו.
עיקרי החוק
מטרת החוק היא לעודד אנשים לחתום על כרטיס אדי ובכך לתת את הסכמתם לתרומת איברים. החוק קובע כי חתימתו של אדם על כרטיס אדי מעידה על רצונו לתרום מאיבריו לאחר מותו להצלת חייהם של חולים הממתינים להשתלה. עם זאת, ולצורך וידוא כוונותיו של הנפטר, קיימת בחוק חובת היוועצות עם משפחת הנפטר, על מנת לבדוק האם הביע התנגדות כלשהי לתרומת איבריו במהלך חייו. לשם כך קובע החוק כי אדם שתרם מאיבריו לצורך השתלה יקבל מעמד של חולה במחלה כרונית, יהיה זכאי להטבות כספיות ופטור מתשלומים מסוימים, וכן יהיה זכאי לפיצויים ולתעודת הוקרה מהמדינה. העובר על החוק עלול להיענש בקנס או במאסר עד שלוש שנים.
השלכות החוק והשוואה למדינות אחרות
מאז חקיקת החוק נראה כי היקף התרומות הן מן התורם החי הן מן התורם המת עלה. המצב המשפטי בישראל דומה לזה הקיים בספרד, באנגליה ובניו זילנד בעצם קיומו של איסור מוחלט על סחר באיברים וענישה דומה (קנסות, מאסרים). עם זאת, עדיין בכל אחת מארבע המדינות ישנו "שוק שחור" של סחר באיברים (מן החי ומן המת) ולרוב האיברים מגיעים לשוק ממדינות עולם שלישי (אשר לרוב נמצאות ביבשת אפריקה)
המנון קזחסטן
"קזחסטן שלי" (קזחית Менің Қазақстаным; רוסית Мой Казахстан) הוא ההמנון הלאומי של קזחסטן, המדינה התשיעית בגודלה בשטחה בעולם, הממוקמת במרכז אסיה. ההמנון התקבל ביום 7 בינואר 2006 והחליף את המנונה הקודם של המדינה אשר נקרא בפשטות "המנון הרפובליקה של קזחסטן".
ההמנון הקודם
המנונה הקודם של קזחסטן נקרא בפשטות "המנון הרפובליקה של קזחסטן" והתבסס על המנונה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של קזחסטן. ב-1992, שנה לאחר עצמאות קזחסטן שונו מילות ההמנון מהתקופה הסובייטית למילים מאת מוזפר אלימבייב, קדייר מירזלייב, טומנבי מונדגלייב וז'דיירה דריבייב, אך המנגינה המקורית מאת מוקן טולבייב ואחרים נותרה על כנה. בשנת 2006 הוחלף ההמנון בהמנונה החדש של קזחסטן - "קזחסטן שלי".
חומוס להמונים
חומוס להמונים (באנגלית כותרתו The Hummus Blog) הוא בלוג ישראלי שעוסק בחומוס ובמטבח הים-תיכוני.
הבלוג, המגדיר עצמו "בלוג החומוס הראשון בעולם", נוסד באוגוסט 2006 על ידי האחים שוקי וטל גלילי, בניו של העיתונאי זאב גלילי. נכון ל-2020 הוא כולל מעל 800 פוסטים הכוללים ביקורת מסעדות המגישות חומוס ("חומוסיות"), מתכונים ומאמרים.
האתר נושא נימה הומוריסטית-קלילה. עיקר הביקורות באתר הן על חומוסיות ישראליות, אך הוא כולל גם פוסטים העוסקים בחומוסיות מחוץ לישראל.
לדברי מייסדו שוקי גלילי, האתר נולד תחילה במקריות - כהתנסות ראשונה של אחיו טל בפלטפורמת WordPress. שוקי גלילי, הכותב באתר וממייסדיו, מכונה "אבו שוקי המקורי" - שם עט שתחתיו הוא כותב בבלוג, והיה גם מייסדו של נט מגזין. בעקבות פעילותו באתר, צוטט פעמים רבות בכתבות ואף במאמרים העוסקים בנושא חומוס.
כשנה לאחר פתיחתו, באוקטובר 2007, צוין באתר כי בשנה החולפת נכנסו אליו 150 אלף גולשים מ-156 מדינות.
ג'ון יאנג, ברון ליסגר
ג'ון יאנג, ברון ליסגר הראשון (באנגלית: John Young, 1st Baron Lisgar; 31 באוגוסט 1807 – 6 באוקטובר 1876) היה דיפלומט ופוליטיקאי בריטי. הוא כיהן כהמושל הכללי של קנדה, השני מאז איחוד קנדה, בין השנים 1869 – 1872, כמושל ניו סאות' ויילס ה-12 בין השנים 1861 – 1867 וכמזכיר הראשי של אירלנד בין השנים 1853 – 1855.
ביוגרפיה
יאנג נולד למשפחה אנגלו-אירית בעיר בומבי שבהודו הבריטית. הוא היה בנו הבכור של סר ויליאם יאנג שכיהן כמנהל חברת הודו המזרחית הבריטית. הוא התחנך באיטון קולג' ולמד בקורפוס קריסטי קולג' שבאוקספורד. הוא סיים את לימודיו ב-1829 והוסמך כעורך דין ב-1834. ב-1835 הוא נשא לאישה את אדלייד אנאבלה טוויט דלטון. ב-1831 הוא נבחר לפרלמנט הבריטי ובמשך 24 שנים הוא כיהן כחבר בית הנבחרים הבריטי כנציג מחוז הבחירה של קאוואן. ב-1841 מונה יאנג לתפקיד הלורד של האוצר בממשלתו של סר רוברט פיל, ב-1844 כמזכיר האוצר ובין השנים 1852 – 1855 שימש כמזכיר הראשי של אירלנד. ב-1855 הוא מונה להנציב העליון בארצות הברית של האיים היוניים. בעקבות הדלפת המזכרים הסודיים שלו שעל פיהם על האיים להפוך למושבה בריטית הוא הוחזר לבריטניה ב-1859.
ב-1860 מונה יאנג לתפקיד מושל ניו סאות' ויילס ומיד עם תחילת כהונתו הוא התמודד עם משבר שנבע מניסיונו של מזכיר הקרקעות של המושבה, ג'ון רוברטסון, להניע מהלך חקיקה רדיקלי בנושא הקרקעות. לחקיקה זו הובעה התנגדות חזקה של רוב חברי המועצה המחוקקת של ניו סאות' ויילס. יאנג נעתר לבקשתו של ראש ממשלת המושבה, צ'ארלס קאופר, למנות למועצה 21 חברים חדשים כדי שהחקיקה תעבור. אף על פי כן, התפטרו מהמועצה מספר חברים כדי שלא יתקיים קוורום, וכך נדחתה ההצבעה. בסופו של דבר עברה החקיקה. שאר תקופת כהונתו של יאנג כמושל המושבה לא התאפיין באירועים מיוחדים.
ב-1868 מונה יאנג לתפקיד המושל הכללי של קנדה וב-2 בפברואר 1869 הוא הושבע לתפקיד במקום המושל הכללי הראשון, צ'ארלס סטנלי מונק. עם סיום כהונתו ב-1872 הוא שב לאירלנד.
ג'ון יאנג מת ב-6 באוקטובר 1876 באחוזתו שליד בייליבורו שבמחוז קאוואן, שבאירלנד. אף על פי שרעייתו נישאה פעמיים לאחר מותו, הם קבורים יחדיו בכנסייה המקומית.
אהרון אתקין
ביוגרפיה
אהרון אתקין נולד ב-1898 בעיר הרדוק שבמחוז ויטבסק (בצפון מזרח בלארוס) לדוד שלמה ושרה אתקין והיה צעיר הילדים במשפחתו. בילדותו למד ב"חדר" ובבית ספר. עקב קשיים כלכליים עברה המשפחה מהרדוק ללודז'. ההורים גידלו את הילדים ברוח מסורת ישראל אך גם עם אהבת ארץ ישראל.
בהגיעו ארצה זייף את גילו והחל לעבוד בבניית גימנסיה הרצליה. עם סיום מלאכת הבנייה עבר לעבוד במערכת עיתון הפועל הצעיר. על אף שמצא עבודה בתל אביב שאף כל הזמן לעסוק בחקלאות לכן עבר לרחובות שם עבר בחקלאות כשכיר יום. בהמשך עבר לעבוד בחולדה. ב-1914, בתקופת מלחמת העולם הראשונה עזב את חולדה ועבר לעבוד בגדרה.
לאחר תקופת עבודה בגדרה עבר לבאר טוביה והתמודד, יחד עם שאר היושבים בארץ, בלחץ שהפעיל הצבא העות'מאני. במסגרת זו גויס אהרון לעבודות כפייה כעגלון. לאחר שחרור דרום הארץ על ידי הבריטים ב-1917, התגייס אהרון ב-1918 לגדודים העבריים ונשלח לאימונים במצרים שם קודם לדרגת סרג'נט (סמל). לצערם של אהרון והחיילים ביחידתו פתחו הבריטים במערכת מגידו וכבשו את הגליל בזמן שהם שהו עוד במצרים ולאחר זמן מה פוזר הגדוד ואהרון חזר לבאר טוביה.
ב-1924 עבר אהרון ובת זוגו, יחד עם עוד מספר חברים, מבאר טוביה לקבוצת גבע שם עסק בתחומי חקלאות שונים. לאחר שנפגע בידו נמנע ממנו לעסוק בעבודת כפיים והוא החל לפעול בתחום הביטחוני. במסגרת זו עסק בשמירה, מונה למוכתר של גבע, שימש כאיש הקשר לשלטון האנגלי ומול השכנים הערבים וסייע לקק"ל לרכוש אדמות בעמק יזרעאל. תקופה מסוימת אף התנדב לשמש כמדריך לצעירי תנועת גורדוניה בחולדה. ב-1935 ייצג את הסתדרות העובדים בוועידת החלוץ שנערכה בווינה. לאחר חזרתו המשיך בפעילותו הביטחונית. בתקופה זו הכיר את חיים שטורמן והיה השותף שלו בענייני הביטחון, רכישת האדמות וההתיישבות בעמק יזרעאל ועמק בית שאן.
ב-4 ביוני 1937 אירח את ארתור ווקופ, הנציב העליון, בסיור שערך בעמק חרוד מתוקף תפקידו ומעמדו כחבר וועד גוש חרוד.
ב-14 בספטמבר 1938 נסע עם חיים שטורמן ודוד מוסינזון לקבוע מקום להקמת היישובים נווה איתן וכפר רופין. בדרכם לטירת צבי עלתה מכוניתם על מוקש ושלושתם נהרגו במקום. הוא הובא למנוחות בבית העלמין של קבוצת גבע בה התגורר.
משפחה
אתקין היה נשוי ואב לשלושה בנים. בנו הצעיר של אתקין דוד איתיאל, (25 ביוני 1931 - 28 באוקטובר 1973) שרת במחזור הראשון של הנח"ל, ממייסדי הגבעתרון, כדורסלן בהפועל גבע בעונה הראשונה בליגה הלאומית בכדורסל (1953/1954) וממייסדי קיבוץ יטבתה, נפצע קשה לאחר שהזחל"ם שלו נפגע במלחמת יום הכיפורים בקרבות ממערב לתעלת סואץ ב-20 באוקטובר 1973. שבוע לאחר מכן, ב-28 באוקטובר נפטר מפצעיו בבית חולים איכילוב בתל אביב. הוא נקבר בבית העלמין בקיבוץ יטבתה.
בוב ארויו
רוברט (בוב) אָרוֹיוֹ (1942 – אוגוסט 2022) היה פרסומאי שנחשב לחלוץ ופורץ דרך בענף הפרסום בישראל. היה מוכר גם כאביהם של "ילדי ארויו" שנרצחו באחד הפיגועים המזעזעים שאירעו בשנות ה-70. זכה בפרס הוקרה מיוחד על מפעל חיים של תחרות "קקטוס הזהב".
ביוגרפיה
בוב ארויו נולד במלטה וגדל באנגליה שם למד שיווק ופרסום. בתחילת שנת 1969 עלה לישראל עם אשתו ושני ילדיו, והשתלב במשרד הפרסום הוותיק "ד"ר יעקובסון". תוך זמן קצר הקים את המשרד "ארויו פרסומאים", והתבלט בפרסום מודעות חדשניות ונועזות.
משפחת ארויו התפרסמה בציבור הישראלי בינואר 1971 כאשר שכלה את ילדיה בפיגוע ברצועת עזה - מחבלים השליכו רימון יד אל תוך מכונית המשפחה, הרגו את שני הילדים (אביגיל ומרק דניאל) שישבו במושב האחורי ופצעו קשה את האם פריטי. המשפחה שיקמה את עצמה, ולימים נולדו לבני הזוג ארויו עוד שלושה ילדים.
ב-1976, אבנר בראל, ששימש עד אז תקציבאי בכיר במשרד הפרסום "דחף", הצטרף למשרד "ארויו פרסומאים". המשרד שינה את שמו ל"ארויו בראל", והחל כובש נתחי פרסום של חברות גדולות. מסעות הפרסום שהפיק המשרד זכו לתשומת לב מיוחדת, ולקוחות כמו: שטיחי ראובן, תה ויסוצקי, לנצ'יה, הבנק הבינלאומי הראשון, פולגת, דורינא וחברות אחרות שמו לב לסגנון החדש והצטרפו למשרד שהתמקם בליגה הראשונה של משרדי הפרסום.
ב-1979 נפרדו ארויו ובראל. בראל הקים את משרד "קשר בראל" (שהפך ברבות הימים ל"מקאן"). ארויו הצטרף למשרד הפרסום הוותיק של אליהו טל והאיחוד הוליד את משרד "טל ארויו", שהיה בין המובילים בענף הפרסום.
בשלהי שנות ה-80 נסגר המשרד וארויו עבר לעסוק בייעוץ שיווקי.
חלוץ ופורץ דרך
בוב ארויו שינה, לדעתם של רבים, את כללי הפרסום שהיו מוכרים עד שנות ה-70. ענף הפרסום התבסס על שני צינורות פרסום עיקריים – עיתונות ורדיו. המודעות כמו תשדירי הרדיו, נערכו בסטנדרטים שמרניים שכללו בעיקר מלל פשוט ולא מתוחכם, ללא עיבוד מקצועי.
משרד ארויו היה בין הראשונים שהעזו לפרסם מודעות גדולות על פני עמוד או שניים, ובהן בלטו בעיקר הגרפיקה והמסר המרכזי במשפט אחד. הטקסט הנותר שימש כמקור מידע באותיות קטנות. הייתה זו מהפכה של ממש בפרסום המודעות שהתבססו עד אז על מבנה שמרני של כותרת, תמונה וטקסט פשוט בחלוקה זהה. לחברות כמו פולגת ודורינא הפיק עמודים כפולים שהכילו בעיקר מראה חזותי נקי הכולל תמונות או גרפיקה בליווי משפט אחד או שניים. בחברות אחרות עשה שימוש בעבודה של מאיירים מקצועיים שלא השתלבו עד אז במודעות פרסום.
המודעות של ארויו משכו תשומת לב גם בניסוח המתוחכם והבוטה שאיש לא העז לעשות לפניו - אף שלא דיבר עברית צחה של צברים ילידי הארץ, השכיל ארויו לשלב טקסטים וסיסמאות קולעות שהצליחו להעביר מסרים.
נפטר באוגוסט 2022.
מיג I-270
מיג I-270 (ברוסית: МиГ И-270) היה אב-טיפוס של חברת מיקויאן גורביץ', המטוס נועד לספק את דרישת חיל האוויר הסובייטי משנת 1945 למטוס יירוט בעל הנעה רקטית. רק שני מטוסים מהדגם יוצרו, שניהם התרסקו בטיסות ניסוי ועל כן הפרויקט בוטל.
טיסות ניסוי
בשיא מלחמת העולם השנייה (1942), מטוס מדגם BI-1 (כינויו היה "מטאטא השטן") ערך את טיסותיו המבצעיות הראשונות. המיג I-270 הראשון שיוצר התבסס על מאפייניו של מטוס זה: גוף אחיד ומוצק, חופה מעוגלת, תכנון הכנפיים ומנוע דלק נוזלי רקטי. מצד שני, הוא היה גדול יותר ממנו, בעל כנפיים קטנות ורובסטיות יותר ובעל זנב מוגבה שהוכח כעיצוב המקל על הנחיתה ועל השליטה הכללית במטוס. אף על פי שהמטוס נגזר מן המטוס BI-1, הוא דמה באופן בולט בהרבה למסרשמיט Me-263 עם שינויים קלים.
היכולת והידע לייצר מנועים רקטיים, יכולת שהחלה במדענים רוסים דוגמת קונסטנטין ציולקובסקי והמשיכה עד לסרגיי קורוליוב, אפשרה פיתוח מטוס יירוט בעל מנוע רקטי. מנוע המטוס שתוכנן על ידי ליאוניד דושקין התבסס על מנוע המטוס BI-1, וכן על מנועים רקטיים שתכנן סרגיי קורוליוב משנת 1936.
המטוסים הראשונים שתפקידים היה לשאת את המטוס לאוויר הוזמנו בדצמבר 1946, כאשר דגם הראשון של אב הטיפוס נמשך לאוויר מאחורי מטוס טופולוב Tu-2 והיה למעשה דאון חסר מנוע. אב הטיפוס השני כבר כלל מנוע וערך את טיסת הניסוי שלו בשנת 1947, אבל הוא ניזוק קשות לאחר נחיתה כושלת ואגרסיבית. זמן קצר לאחר מכן הסובייטים ייצרו אב טיפוס נוסף אבל גם הוא התרסק ונחבל בנחיתה בצורה שלא השאירה יכולת לתקנו. בשלב זה, החלו לפתח בעולם מטוסים בעלי מנוע טורבו-סילון וכן טילי אוויר-אוויר, כך שהטכנולוגיה הנדרשת עבור מטוס המיג ה"חדש" כבר נהייתה מיושנת. בעקבות התרסקות שני אבות הטיפוס והיותו של הדגם נחות טכנולוגית הוחלט לנטוש את הפרויקט.
ג'ון או'הרה
ג'ון הנרי או'הרה (באנגלית: John Henry O'Hara; 31 בינואר 1905 - 11 באפריל 1970) הוא סופר אמריקאי. הוא היה ידוע בתחילה כמחברם של סיפורים קצרים ובשלב מאוחר יותר נעשה סופר רבי-מכר, הידועים שבהם הם "פגישה בסאמארה" ו"באטרפילד 8". ידוע בדיאלוגים הבהירים והמדויקים שלו. או'הרה תיאר היטב את המעמד החברתי והבדלי המעמדות, והרבה לכתוב על שאיפות חברתיות. הרומן פרי עטו "באטרפילד 8" עובד לסרט בכיכובה של אליזבת טיילור וזכה באוסקר ב-1960.
או'הרה היה דמות שנויה במחלוקת, יצא לו שם של אדם נוח להתרגז ושל אחד שמקטלג חברתית אנשים, תכונות שהאפילו על כישרונו הרב כמספר סיפורים. הסופר פראן לבוביץ' כינה אותו "פרנסיס סקוט פיצג'רלד האמיתי". לעומת זאת מבקר הספרות מיכאל קקוטני מהניו יורק טיימס כינה אותו בזלזול "שוטה מפורסם."
חייו
או'הרה נולד בפוטסוויל (Pottsville), פנסילבניה. אביו נפטר כשאו'הרה היה בסוף לימודיו התיכוניים, והשאיר אותו ללא יכולת לממן את לימודיו בקולג' אוניברסיטת ייל, כפי ששאף. ידוע כי אכזבה זו השפיעה על או'הרה לשארית חייו וחידדה את המודעות החברתית העמוקה שאפיינה את עבודתו. הוא עבד ככתב במספר עיתונים לפני שעבר לעיר ניו יורק, שם החל לכתוב סיפורים קצרים עבור מגזינים. בצעירותו היה גם מבקר ספרים, פרשן רדיו, וסוכן עיתונות; לימים, כששמו הלך לפניו, הוא נעשה לבעל טור בעיתון. כשעדיין התגורר בפוטסוויל, אוה'רה סיקר את משחקי ליגת הליגת הכדורגל הלאומית בעיר הולדתו פוטסוויל מרונס עבור עיתון מקומי. או'הרה זכה לתשבחות רבות על ספוריו הקצרים, למעלה מ-200, שהחל מ-1928 הופיעו בעיתון ניו יורקר. רבים מהסיפורים הקצרים הללו (והרומנים המאוחרים יותר שלו) מוקמו בגיבסוויל, פנסילבניה, המזכירה מאוד את פוטסוויל, עיר קטנה בלב מכרות הפחם של ארצות הברית.
ב-1934, או'הרה פרסם את הרומן הראשון שלו, "פגישה בסאמארה", שקצר שבחים עם יציאתו לאור. זהו הרומן של או'הרה שזכה לביקורות החיוביות ביותר. ארנסט המינגוויי כתב: "אם אתה רוצה לקרוא ספר של אדם שיודע בדיוק על מה הוא כותב וכותב זאת בצורה מופלאה, קרא את פגישה בסאמארה." מצד שני, בכתב העת The Atlantic במרץ 2000 כתבו בנג'מין שוורץ והסופרת כריסטינה שוורץ: "הלעג לעבודתו של או'הרה בעולם הספרותי הוא רווח כל-כך שהכללתו... של "פגישה בסאמארה" ברשימת 100 הרומנים הטובים ביותר שנכתבו (בשפה האנגלית) במאה העשרים הטילה באור מגוחך את הפרויקט כולו."
הרולד בלום כלל את "פגישה בסאמארה" כאחת מהיצירות של הקאנון המערבי. אחרי הצלחה זו באו רומנים נוספים שהוא כתב ונחלו הצלחה כמו "באטרפילד 8". במהלך מלחמת העולם השנייה או'הרה היה כתב במערכה באוקיינוס השקט. בתום המלחמה, הוא כתב תסריטים ורומנים נוספים בכללם "הבית ברחוב פרדריק", שעליו הוא זכה ב-1955 בפרס הספר הלאומי. אולם ספריו נעשו יותר ויותר מכבירי מילים, דבר שהביקורת לא ראתה בעין יפה, אף-על-פי שסיפוריו הקצרים עדיין זכו להערכה. נמתחה עליו גם ביקורת בשל תיאורי המין הגלויים שלו, שלא היו מקובלים באותה עת; "באטרפילד 8" נחשב לבוטה במיוחד והוחרם באוסטרליה עד 1963.
למרות מיומנות הכתיבה של או'הרה, רוב ספוריו הארוכים לא זכו להערכה רבה בקרב הממסד הספרותי. חלק מכך ניתן לזקוף לגורמים חוץ-ספרותיים, כמו עלייתו בסולם החברתי, הקידום העצמי האגרסיבי שלו, וטורי הדעה בעיתונים בהם הביע דעות פוליטיות שמרניות. מרטין קיץ' מאוניברסיטת מדינת רייט טען: "כל-כך מזלזלים בהישגיו של או'הרה עד שהוא נחשב לסופר מדרגה שנייה ואולי אפילו מדרגה שלישית."
רומן המכתבים פרי עטו משנת 1939, Pal Joey, הביא למחזמר נודע הנושא אותו שם, עם לברית של או'הרה ושירים של רוג'רס והארט. בסרט משנת 1940 כיכבו ג'ין קלי וויויאן סגל; הוא זכה להצלחה מחודשת ב-1952 וב-1957 בסרט הקולנוע בכיכובם של פרנק סינטרה וריטה הייוורת'.
ברנדון גיל, שעבד עמו בניו יורקר, דירג אותו כ"אחד מכותבי הסיפורים הקצרים הגדולים ביותר בשפה האנגלית" וזקף לזכותו את כך ש"הוא המציא את מה שהעולם כינה מאוחר יותר כסיפור הקצר של עיתון הניו יורקר."
"או," כותב גיל, "אבל ג'ון או'הרה היה אדם קשה! אכן, היו כאלה שתיארו אותו כבלתי נסבל, והיו להם את סיבותיהם לחשוב כך." גיל מצביע על-כך שאו'הרה היה חדור רגש עמוק של נחיתות חברתית משום שלא למד בקולג'. "אנשים נהגו להתלוצץ על כך שאו'הרה רצה כה נואשות ללמוג בייל, אבל זה אף פעם לא היה צחוק עבור או'הרה. זה היה נדמה כי.. לא היה דבר שהוא לא ידע בקשר לקולג'." המינגוויי, בעוקצנות, העיר פעם לגבי או'הרה, "מישהו צריך לקחת אוסף ספרים ולשלוח את ג'ון או'הרה לייל." או'הרה השתוקק לתואר דוקטור לשם כבוד מייל. לפי גיל, ייל לא היו מוכנים להעניק לו את התואר מפני שאו'הרה "ביקש את זה."
הביוגרף שלו פרנק מק'שיין מספר שאו'הרה חשב שמותו של המינגוויי יהפוך אותו (או'הרה) למועמד המוביל לפרס נובל לספרות. הוא כתב לבתו "אני באמת סבור שאני אזכה בו," ו"אני רוצה את פרס נובל... כל-כך שאני יכול לחוש בו." מק'שיין אמר שטי אס אליוט אמר לאו'הרה שהוא (או'הרה) היה מועמד לפרס פעמיים. כשג'ון סטיינבק זכה בפרס ב-1962, אמר אוה'רה, "מזל טוב, אני יכול לחשוב על אדם אחד בלבד, מלבדו, שהייתי מעדיף שיזכה בו."
ג'ון או'הרה הלך לעולמו ממחלת לב בפרינסטון, ניו ג'רזי ונקבר בבית הקברות של פרינסטון. הכתובת על מצבת קברו, אותה חיבר בעצמו, אומרת: "יותר טוב מכל אחד אחר, הוא סיפר את האמת על תקופתו. הוא היה מקצוען. הוא כתב בכנות והיטב." על כך העיר גיל: "אם לשפוט לפי הכתוב על המצבה, מצדו השני של הקבר, הוא נותר מתגונן ושתלטן. יותר טוב מכל אחד אחר? לא רק טוב יותר מכל סופר ספרות יפה אחר, אלא יותר טוב מכל מחזאי, כל משורר, כל ביוגרף, כל היסטוריון? זוהי טענה מעוררת תמיהה."
פובליציסטיקה
בראשית שנות החמישים כתב או'הרה טור שבועי על ספרים בעיתון Trenton Times-Advertiser בשם "מתוק וחמוץ" וטור דו-שבועי בשם "פגישות עם או'הרה" עבור המגזין Collier's Weekly. מק'שיין כינה אותם "גלויים ומאריכים בדיבור" ושאל אם "הם הוסיפו הרבה לחשיבותה של עבודתו של או'הרה." הביוגרף שלדן גרבשטיין כתב שבטוריו אלה, או'הרה היה "בעת ובעונה אחת מביך ומרתיח ביהירותו, נקמנותו, ונימתו הלוחמנית." וולף אומר שטורים מוקדמים אלה מטרימים את טורו הנוראי "תורי" בניוזדיי, שארך חמישים ושלושה שבועות... החל משלהי 1964... עד לפיטוריו לדאבונו."
מאמרו הראשון בניוזדיי נפתח בשורה, "הבה ונפתח בהתחלה גרועה." מאמרו השני התלונן ש"אותה היסטריה שאפיינה את התומכים בתקופת היובש מאפיינת כיום את המתנגדים לעישון." מאמרו השלישי תמך בבארי גולדווטר, מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, הוא נימק זאת בהשוותו אותו לאנשים שאוהבים את המוזיקה של האקורדיוניסט לורנס וולק, שנחשב לחסר תחכום ו"מרובע." "אני חושב שהגיע הזמן שאנשי לורנס וולק יאמרו את דברם," כתב או'הרה. "אנשי הלסטר לנין ודיזי גילספי עשו זאת יותר מדי זמן. כשהמדינה בצרה, למשל נתונה במלחמה, רבותיי, אלו הם אנשיו של לורנס וולק שניתן לסמוך עליהם." מאמרו החמישי טען שמרטין לותר קינג לא היה צריך לקבל את פרס נובל לשלום.
מאמריו הפובליציסטיים לא זכו להצלחה והם פורסמו בפחות ופחות עיתונים ולא חיבבו אותו על הממסד הספרותי הניו יורקי שהיה בעל דעות פוליטיות ליברליות.
אחדים מטוריו הציגו במפורש את ידיעותיו וכמיהתו לקחת חלק בקולג'ים מליגת הקיסוס, כפי שהוא ציין, "במהלך השנים רכשתי כמות רבה של ידע על קולג'ים ואוניברסיטאות." ב-8 במאי 1965 מאמרו מציג את הדעה שלפיה ייל היא בעלת מניות בתקשורת האמריקנית וש:
מאמרו מ-4 בספטמבר 1965 דן במלואו בכשלונו לקבל תואר דוקטור לשם כבוד, ומתאר בפירוט שלושה תוארי כבוד שהוצעו לו, אבל, מסיבות שונות, הוא לא קיבל. בטור הוא מונה רשימת פרסים בהם זכה:
הוא התלונן שקולג'ים שולחים לו מכתבים "חולקי שבחים" ומבקשים ממנו לבצע "עבודות" כמו לשמש כסופר אורח, לשפוט בתחרויות ספרותיות, לשאת הרצאות ולמרות זאת לא נותנים לו תוארי כבוד. "חמשת הפרסים העיקריים," הוא מציין, "נתנו לי סופרים אחרים, לא (האקדמיה)." המאמר מסתיים בהערה:
ספרו באטרפילד 8 עובד לסרט קולנוע בשנת 1960 עם אליזבת טיילור בתפקיד הראשי.
מחזות
(The Farmers Hotel, The Searching Sun, The Champagne Pool, Veronique, The Way It Was) (The Man Who Could Not Lose [screen treatement] and Far from Heaven [play])
PYD
PYD הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הקנדי ג'סטין ביבר, מתוך אלבום האוסף השני שלו, Journals. השיר יצא לאור ב-18 בנובמבר 2013, על ידי חברות התקליטים איילנד רקורדס, RBMG וסקולבוי רקורדס, כסינגל השביעי מתוך אלבום האוסף.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-54 במצעד הבילבורד הוט 100.
בירנדרה, מלך נפאל
בירנדרה ביר ביקראם שאה דוו (בנפאלית: वीरेन्द्र वीर विक्रम शाह देव), 28 בדצמבר 1945 – 1 ביוני 2001) היה מלך נפאל משנת 1972 ועד הירצחו ב-2001.
ביוגרפיה
בירנדרה התחנך במכללת סנט ג'וזף (דארג'יילינג, הודו), מכללת איטון (אנגליה), אוניברסיטת טוקיו (1967) ואוניברסיטת הרווארד (1967–1968) הוא נסע רבות בעולם לפני הצטרפותו לכס המלכות במותו של אביו ב-31 בינואר 1972. (הוא הוכתר ב24- בפברואר 1975.) בירנדרה המשיך את המסורת האוטוקרטית של אביו, אשר פיזר את הפרלמנט הנבחר בשנת 1960 ואסר על מפלגות פוליטיות בחוקת 1962. אכן, במשך זמן מה, בירנדרה היה אחד המלכים המוחלטים המועטים שנותרו בעולם. הוא הצליח לשמור על עצמאות נפאל למרות ההשפעות הגוברות של הודו, סין וברית המועצות. בתקופת שלטונו נפתחה נפאל לתיירות נרחבת. בירנדרה הוכתר למלך נפאל בשנת 1972 לאחר מות אביו המלך מהנדרה. במהלך שלטונו, הוביל בירנדרה לרפורמות במדינה. בשנת 1990 הוא הפך את נפאל ממונרכיה אבסולוטית למונרכיה חוקתית. הוא חתם על חוק שאיפשר הקמת מערכת רב-מפלגתית והגביל את סמכויות שלטון בית המלוכה. בשל כך המלך בירנדרה זכה להערכה רבה בממלכה ואף ראו בו התגלמות האל וישנו. הוא נישא לאייסוואריה בשנת 1970 ונולדו להם שלושה ילדים.
המלך בירנדרה נרצח ביוני 2001 ביחד עם המלכה אייסוואריה וילדיו הנסיכה שרוטי והנסיך ניראג'. בטבח שבוצע על ידי בנו הבכור הנסיך דיפנדרה. הטבח התבצע ככל הידוע בשל התנגדות המלך בירנדרה לנשואיו של בנו.
סולומון השני, מלך אימרתי
סולומון השני מלך אימרתי (בגאורגית: სოლომონ II; 7 בפברואר 1772 - 7 בדצמבר 1815) מבית בגרטיוני, היה המלך האחרון של ממלכת אימרתי, אשר מלך משנת 1789 ועד להדחתו בשנת 1810, על ידי האימפריה הרוסית, ולמעשה השליט הגאורגי האחרון לבית בגרטיוני.
סולומון נולד בשם דוד לנסיך ארצ'יל, אחיו של סולומון הראשון, מאשתו אֶלֶנה, בתו של ארקלה השני. סולומון הראשון, אשר נפטר בשנת 1784, לא הותיר אחריו יורש זכר, וציין את שמו של דוד, אחיינו כיורשו. אולם דודנו, דוד השני, מנע את המלכתו ותפס בעצמו, לאחר הפיכת חצר, את כס המלוכה. סולומון הגיע לכס המלוכה בהתערבותו של ארקלה השני, מלך כארתלי-קאחתי, שהביס את הנסיך העושק דוד השני בקרב מַתחוֹג'י ב-11 ביוני 1789. דוד, בנו של ארצ'יל, הוכתר לכס המלוכה כסולומון השני. למרות תבוסתו המשיך דוד השני במאמצים להחזיר אליו את כס המלכות עד לתבוסתו הסופית בשנת 1792. תקופת שלטונו של סולומון השני היו תחת הגנתו של ארקלה השני, סבו מצד אימו. באופן כללי הוא המשיך את מדיניות קודמו, סולומון הראשון, של התנגדות לכוחות האצולה הפיאודלית. בשנת 1795, תמך סולומון השני תמך בארקלה השני עם כוח קטן מאנשי אימרתי בקרב קרצניסי.
מותו של ארקלה השני בשנת 1798 וסיפוח כארתלי-קאחתי בשנת 1801 גרמו לחששות לעצם קיום הממלכה. הוואסלים המרדניים שלו, נסיכי נסיכות אודישי ונסיכות גוריה, שקיבלו את הגנת האימפריה הרוסית, העלו תביעות טריטוריאליות בשטחי הממלכה. סולומון ניסה מצדו לגייס את תמיכת העות'מאנים והאימפריה הפרסית כנגד הפלישה הרוסית הצפויה.
סולומון השני נפטר ב-7 בדצמבר 1815, וגופתו הועברה מטרבזון למנזר גלאתי שבגאורגיה בשנת 1990.
Final Fantasy VIII
Final Fantasy VIII (ביפנית: ファイナルファンタジーVIII, תעתיק: Fainaru Fantajī Eito) הוא משחק וידאו שהופץ בשנת 1999 לפלייסטיישן ובשנת 2000 עבור מחשבים תומכי Windows. המשחק פותח והופץ בידי חברת Square (כיום Square-Enix). המשחק הפך לזמין ב-PlayStation Network וב-PSone Classics ביפן ב-24 בספטמבר 2009, בארצות הברית ב-17 בדצמבר 2009, ובאירופה ב-4 בפברואר 2010.
באירוע E3 2019 הוכרז רימאסטר של המשחק, המכיל שיפורים בגרפיקה, לפלייסטיישן 4, ל-Xbox One, לנינטנדו סוויץ' ולמחשב. הרימאסטר יצא ב-3 בספטמבר באותה שנה
עלילת המשחק מתמקדת בקבוצת שכירי חרב צעירים הנמשכים לעימות בינלאומי, המבקשים להגן על העולם מפני מכשפה המפעילה את המלחמה למטרותיה. הגיבור הראשי במשחק הוא סקוואל לאונארט (Squall Leonhart), נער מתבודד בן שבע עשרה וסטודנט באקדמיה הצבאית "בלם גרדן" (Balamb Garden), אשר מוכשר להיות "SeeD", שכיר חרב הממון בידי האקדמיה.
פיתוח המשחק החל בשנת 1997, במהלך תהליך הלוקליזציה האנגלית של Final Fantasy VII. המוזיקה הולחנה בידי נובו אואמטסו (Nobuo Uematsu). מוזיקת הנושא היה השיר "Eyes on Me" בוצעה על ידי פיי וונג.
המשחק התקבל בצורה חיובית בידי המבקרים וזכה להצלחה מסחרית. שלושה עשר שבועות לאחר השקתו, גרף המשחק יותר מ-50 מיליון דולר במכירות, מה שהופך אותו למשחק ה-Final Fantasy שנמכר במהירות המהירה ביותר בכל הזמנים, עד ליצאת המשחק Final Fantasy XIII. עד 31 במרץ 2003 נמכרו ברחבי העולם כ-8,150,000 עותקים של המשחק. הוא נבחר למשחק ה-22 הטוב ביותר בכל הזמנים על ידי קוראי המגזין Famitsu.
זהו המשחק הראשון של Square Soft אשר הציג סצינות איכותיות מבחינה גרפית, על בסיס מנוע חדש שפותח על ידי שתי החברות. העלילה גם היא שונה, ומתרכזת בקונספירציות ממשלתיות ומתמקדת בשתי עלילות (עבר והווה) אשר נפרשות לאורך המשחק.
פיתוח
פיתוח הכותר Final Fantasy VIII החל בשנת 1997, במהלך תרגום הכותר Final Fantasy VII לאנגלית. כמו רוב הפיתוח של Final Fantasy VII, יוצר הסדרה הוותיק הירונובו סקגוג'י (Hironobu Sakaguchi) שימש כמפיק בפועל ועבד בעיקר על הפיתוח של Final Fantasy: The Spirits Within, והותיר את הובלת הפיתוח של Final Fantasy VIII ליושינורי קיטאסי. שינג'י השימוטו (Shinji Hashimoto) שובץ כמפיק במקום הירונובו סקגוג'י.
מתחילת הפיתוח, ידע יושינורי קיטאסי שהוא רוצה נוֹשְׂאִי שילוב של פנטזיה וריאליזם. לשם כך, הוא שאף לכלול צוות של דמויות הנראות כמו בני אדם רגילים. מעצב הדמויות וחזיתות ההקרבות, טטסויה נומורה ומנהל האומנות, יושוקי נאורה (Yusuke Naora) שאפו להשיג את הרושם באמצעות הכללה של דמויות פרופורציונליות, שימוש בפיתוח עיצוב super deformed SD, המשמש בכותרים קודמים. בנוסף, ניסה נאורה לחזק את הפן הריאליסטי של העולם באמצעות אפקטים של תאורה בהירה, בעיקר עם צללים המסופקים לפי הצורך. אמצעים אחרים שנלקחו כללו הטמעה של מכוניות להשכרה עבור נסיעות במשחק, והשימוש בטכנולוגית "לכידת תנועה" כדי להעניק לדמויות, תנועה כמו בחיים האמיתיים.
תסריט הסופר, קזושיגי נוג'ימה (Kazushige Nojima) הביע כי הדינמיקה של שחקנים, הגיבורים חשובה לו. בשני הכותרים, Final Fantasy VII ו-Final Fantasy VIII, מאופיינות דמויות אלו, קלאוד סטרייף (Cloud Strife) וסקוואל לאונארט, כדמויות מאופקות ושקטות.
בניגוד ל-Final Fantasy VII, שם השחקן יכול רק לשער את מחשבות הדמות, במשחק זה יש לשחקן גישה למחשבות. זאת באמצעות דיאלוגים תכופים, אשר מתקיימים אך ורק בתוך מוחו של Squall, המאפשר לשחקן לקרוא את מחשבותיו ולהבין מה הוא חושב או מרגיש, גם כאשר הוא שומר את המחשבות האלה לעצמו.
בשנת 1999, סצנת רחבת הריקודים של Final Fantasy VIII, הוצגה כדמו טכני (Tech demo) עבור פלייסטיישן. בשנת 2000, גרסת מחשב שוחררה עבור ווינדוס. יציאה זו כללה גרפיקה חלקה, שמע משופרת, וכן הכללת עולם Chocobo, מיני משחק, בכיכובו של בוקו, צ'וקובו (Chocobo) שמאפיין כאחד ממשימות הצד של Final Fantasy VIII.
מצבי המשחק
כמו כל משחקי Final Fantsy, Final Fantasy VIII מורכב משלושה מצבי משחק: מפת העולם, מפת שדה ומסך הקרב.
רמות ניסיון
רמת ניסיון מתקבלת בסוף כל קרב. כדי לעלות אותה יש לזכות ב-1,000 נקודות. ככל שהרמה של הקבוצה עולה, כך, רמת האויב עולה שבין היתר, מעניקה לו קסמים חזקים וחדשים. בתום כל קרב מרוויחים גם AP ("נקודות יכולת") שעוזרות ללמד את ה-GF יכולות.
בקר
מערכת הבקר מאפשרת להוסיף לדמויות יכולות נוספות, כגון, GF ("שומרי הגן" - מפלצות), קסמים, פרטים ועוד. כל קסם ופריט מצוידים על הדמות (עד 100 פריטים/קסמים) שנצרכים אחד אחד, כתלות במספר הפעמים שבהם משתמשים בהם, במהלך הקרב. קיימות אפשריות נוספות : שאיפת קסמים, שאיפת קלפים, העלאת/הורדת רמה של מפלצות ועוד אשר באמצעות מערכת הבקר אפשר להתאים את האפשרות המתאימה לדמות. מערכת הבקר היא חידוש עבור משחקי Final Fantasy, בשאר המשחקים היה צורך לצייד את השחקן בנשק ועליו להרכיב את היכולות הרצויות, כמו מטריות (ב-Final Fantasy VII).
דמויות
העלילה מחולקת לתקופות וקבוצות שונות של דמויות. העלילה הראשית מספרת על מספר דמויות.
הדמויות בסיפור הרקע "עולם החלומות"
העלילה מלוות במכשפות: אולטימיסה , מכשפה מעתיד שמנסה להשתלט על העולם. כוחה של אולטימסיה תלוי בכוחות מכשפים, עליהם היא משלטת. בתחילה היא משתלט על אדיאה,, אשתו של סיד, אולם בעקבות קרב, בו מובסת אדי, מחליטה אולטימסיה לברוח מאדי והיא נכנסת לרינואה. את רינואה נוטשת מהר לטובת עדאל, מכשף/ה אותו היא משחררת ונכנסת לתוכו.
ד"ר אודין, מדען משוגע.
עיצוב דמויות
במהלך טרום ייצור של המשחק, מעצב הדמויות טטסויה נומורה הציע לתת למשחק אווירה של "ימי בית הספר". כותב התסריט קזושאיג'י נוג'ימה (Kazushige Nojima) כבר תכנן כי הדמויות תהיינה בנות אותו גיל. רעיונותיהם התגבשו והם עוצבו בהתאם לאקדמיה הצבאית. נוג'ימה תכנן כי שתי קבוצות המשחק, לגונה (בעבר) וסקוואל (בהווה), תהיינה מנוגדות זו מזו. רעיון זה הועבר באמצעות גיל וניסיון החיים של קבוצת הלגונה, ביחס לקבוצת סקוואל, שייצגה בני נוער נאיבים.
מוזיקה
מלחין הסדרות הקבוע נובו אואמאטסו (Nobuo Uematsu) כתב גם את הפסקול של Final Fantasy VIII.
דיסק ראשון
המשחק נפתח בקרב בין שני יריבים תמידיים - סקוואל ליאונארט וסייפר אלמאסי. שניהם, סטודנטים ב-Balamb Garden, אקדמיה צבאית לאימון לוחמי SeeD. SeeDs הם קבוצת לוחמי שכירי חרב עילית שמתקווצים יחד לעזור לאנשים ברחבי העולם. הקרב מסתיים בתיקו, כאשר השנים חוטפים צלקת על פניהם. סקוואל מתעורר מספר ימים מאוחר יותר, ביום בחינת השדה שלו, אליו מגיע יחד עם מדריכתו קוויסטיס.
המבחן הסופי שעל סקוואל לעבור כדי להיות SeeD, הוא להגיע לעיר הכובשה Dollet, יחד עם חברי החוליה: זל דינצט' וסייפר. העיר נמצאת תחת ההתקפה של האימפריה הקטנטנה Galbadia שנמצאת בפיקוד הנשיא העיר Delling והמכשפה. מהר מאוד הם מגלים את הסיבה לשמה הגיע צבא Galbadia לאזור; הפעלת מגדל רדיו ישן.
סיפר עוזב את החוליה ובהמשך יפר צווים של Balamb Garden, מה שיוביל לסילוקו מהתפקיד. סלפי טילמיט, תצטרף לקבוצה בזמן זה. לאחר ניצחון של מפלצת בחלקו העליון של המגדל, שהופעל מחדש, הם נרדפי בידי מכונת מלחמה דמוי עכביש עד לחוף.
סקוואל, זל וסלפי עוברים את מבחני SeeD. עורכים עבורם מסיבה. במהלך מסיבת הסיום, נגשת אל סקוואל נערה ומבקשת לרקוד עמו. בדיעבד, הנערה היא חברה במחתרת הנקראת Forest Owls (ינשופי יער), היא מחפשת את סיד (Cid) כדי לבקש עזרה. סיפר, אותו הכירה בגיל 16, עוזר לה ובאותו לילה, מפגיש אותה עם סיד.
שלושת חברי סיד, סקוואל, סלפי וזל, נשלחים לעזור למחתרת, כך, שוב, נפגש סקוואל עם רינואה ברכבת. ברכבת החבורה וסקוואל מגיעים לראשונה ל"עולם החלום" - הסיפור של לגונה. המחתרת רוצה לשמור על עצמותה של עיר קטנה בשם טימבר הנמצאת תחת שליטתו של הנשיא Galbadian. התוכנית היא לחטוף את הנשיא ולהכריח אותו להוציא את החיילים מהעיר. התוכנית מצליחה, אולם, ברגע שהם מגיעים אל הנשיא, הם מגלים שהוא מתחזה.
לאחר שהקבוצה מחסלת את המתחזה, הם מגלים כי הנשיא האמיתי של Dalling רוצה לשדר משהו בתחנת הטלוויזיה - הכרזת אדי כשגרירה החדשה של האומה. בין סקוואל לרינואה מתפתח עימות על אופן ניהולה כאחראית המשימה. העסקה בין השנים מתבטלת ורינואה נעלמת מהמקום. מיד בתום העימות, נראה על המרקיע הנשיא, מאוים על ידי סייפר. סייפר יוזם לעזור לרינואה לאחר ששמע כי רק שלושה סידים נשלחו למשימה. מדריכתם קוויסטיס, קוראת לקבוצה להגיע למקום מיד. לאחר התכתשות, בין סייפר לסקוואל, סייפר נעלם יחד עם המכשפה אדיאה. הקבוצה חושבת שהוא נהרג.
בעקבות התקרית, Balamb Garden נמצא תחת סיכון ולכן, על כל אנשי Balamb Garden צריכים להגיע לגן הקרוב (Galbadia Garden). רינואה חושפת את הקשר שהיה לה עם סייפר, כבר אז, מתחילה רינואה לחשוף את פחדיה לקרבות ומצטערת על מותו של סייפר.
הקבוצה מתגייסת להתנקש בחייה של הקוסמת על ידי גנרל הממשל Galbadia. ההתנקשות מתוכננת ביום השבעת של אדיאה בעיר Delling, אליהם מצטרף צלף, אירוויין קינאס.
גנרל הממשל הוא אביה של רינואה (שנמצאת במחתרת נגד הממשל), הוא ביקש עזרה כיוון שהממשל רצה לעזר באדי כגוף מאיים. החבורה מבינה שבין האב לבתו יש עימות מתמיד מאז תאונת הדרכים של אמה במהלכה נפטרה. קוויסטיט, שנשארת עם חלק מהקבוצה, מתעמת עם רינואה לגבי שאיפתה להביס את אדי באמצעות חפץ מכושף ומנסה להסביר לרינואה על חומרת המצב.
הקבוצה משאיר את רינואה בביתה והולכים לבצע את משימת ההתנקשות. הזמן עובר וקוויסטיט חוזרת להתנצל על התנהגותה הנוקשה. היא מגיעה לחדרה יחד עם הקבוצה והם ננעלים בחדר בידי אביה של רינואה (שרצה למנוע מרינואה לצאת). רינואה, לעומת זאת, הולכת אל אדי להביא לה את החפץ שאמור להחליש אותה. התוכנית לא עובדת.
השעה 20:00 בדיוק ואירווין חוטף רגלים קרות, סקוואל מצליח לשכנע אותו לירות, אולם, אדיאה חוסמת את המתקפה עם לחש וסקוואל נאלץ להתמודד עם הבעיה בעצמו. הוא רץ בין ההמוני הישר אל אדיאה. סייפר שהפך להיות "אביר המכשפה", חוסם אותו ובין השנים נפתח דו-קרב. לאחר שהוא מביס את סייפר, מגיעים עוד שנים מחברי הקבוצה, יחד הם נלחמים מול אדי. בתום הקרב, אדי נעזרת בהתקפת הקרח של Limit Break שלה הפוגעת בחזהו של סקוואל.
דיסק שני
סקוואל מתעורר בכלא המחוזי D, בו גם מוחזקים החברים שלו. הוא עובר עינויים בידי סייפר, הדורש לדעת את מטרתו האמיתי של SeeD. סקוואל מתעלף עקב הכאב. מומבס (דמות בצורת אריה), שחושב שהוא אדם בשם לגונה, משתחרר אותו. שאר חברי קבוצתו שנכלאו גם, מצליחים להשתחרר. הם נפגשים ומגלים כי Galbadians שיגרו טילים נגד Trabia Garden במסגרת התוכניות של אדי להשמיד את הגן. הגן שעומד להיות מושמד בזמן הקרוב הוא Balamb.
לכפיכך, הקבוצה מתחלקת לשתי קבוצת. קבוצה אחת בפיקודו של סקוואל, שתזהיר את הגן, וקבוצה שנייה בפיקודה של סלפי שינסו למנוע את שיגור הטילים. קבוצת של סלפי הצליחו רק למנוע פגיע ישיר על בית הספר ובקושי שורדים לאחר ההשמדה העצמית של המקום. סקוואל מגיע אל Balamb Garden ומגלה מהומה. סטודנטים נלחמים זה נגד זה. מתוך המרקחה מבין סקוואל כי חלק מהסטודנטים נמנים בצדו של סיד המנהל וחלק אחר עם נורג, מאסטר הגן. סיד, מנהל הגן, הוא היזם להקמת האקדמיה שמטרתה להביס קוסמת מהעתיק. סיד מחליט להקים את האקדמיה בעקבות אשתו, אדי, שמספרת לו על מכשפה מהעתיד שמנסה להשתלט עליה במטרה לשנות את העבר. כיוון שלסיד אין כסף, הוא נעזר בחברו, כשותף לעסק, נורג. נורג עזר לסיד לממן את הקמתו של הגן, הוא ראה בגן כיוזמה רווחית על אף, שמטרתה האמיתית של הגן היה להביס את הקוסמת. ניגוד העניינים הצית את המאבק הפנימי. לאחר תבוסות נורג, סקוואל מגלה כי ה"גן" יכול להתנייד, מה שמונע את הפגיעה בגן. הגן יוצא מכלל שליטה ופוגע בעיר הדיגים. בעיר הדיגים, נפגשים חברי החוליה עם קבוצתה של סלפי.
סקוואל נסער מהאירועים, אולם הוא שומר על קור רוח. לאחר התנצלות בפני ראש עיר הדייגים, הוא ממונה בידי סיד להיות מפקד הגן, הוא מקבל את התפקיד בהסתייגות. בעיר הדייגים, מתכננים חבריו של סקוואל קונצרט, לכבוד מינויו לתפקיד. אירווין מנסה לשדך בין רינואה לסקוואל.
סקוואל מחליט לחוזר אל גן אחר, Balamb Garden. שם, הוא מוצא כי Galbadians, תחת פיקוח חברי סיפר : פוג'ין וראיג'ין, כבשו את במקום בעקבות חיפוש אחר אישה בשם, אלון. סקוואל והחבורה משחררים את העיר ומשם עוברים אל גן אחר, Trabia Garden, גן הבית של סלפי. Trabia Garden הוחרב בעקבות הפיצוץ, סלפי מתאבלת על חורבן ונפגשת עם ידידים. הקבוצה מטיילת בעיר והם נעצרים במפגרש כדורסל, שם סלפי, סקוואל, זל, אירווין וקוויסטיס, מתחילים בהדרגה להזכר שהם כולם חיו יחדיו בבית יתומים וטופלו על ידי אישה בשם מטרון, אדיאה. הם מסקים שהם שכחו את עברם כיוון שהם השתמשו ב-GF. איוורגין היחיד שלא השתמש ב-GF ולכן, לא שכח מעולם את הזיכרונות. לכן, כולם מחליטים לחזור לבית היתומים, רק כדי לגלות כי צבא Galbadia Garden הגיע לשם, ראשונה. הצבא התכונן לתקוף את האקדמיה ונפתח קרב. באמצע הקרב, סקוואל מציל את רינואה שנפלה בין מפולת אבנים. הם נעצרים ליד ספינת Galbadia. שם רינואה מחזירה לסקוואל את הטבעת שלו, אותה קיבלה מזל, לאחר נפילתה. לאחר השיחה השניים נכנסים לספינה ויחד עם שאר החברים נלחמים באדיאה. בתום הקרבות, אדיאה חוזרת למצבה הנורמלי, מנגד, רינואה נכנסת לתרדמת.
דיסק שלישי
סקוואל הולך ל־estar למצוא את אלון בשביל להעיר את רינואה, על הדרך הוא מלווה את אדי לאריסטר אל ד"ר הודין, שמכין חפצים למכשפות כדי למנוע מאולטימיסיה להשתלט עליה שוב. כאשר הם מגיעים אל אסטר, הם שוב מגיעים ל"עולם החלום". כשהם מתעוררים, הם מדברים עם ד"ר אודין שמסכים לקחת אותם לחלל, בתנאי שעד שיגיעו ללונה גריט, שבחלל, הוא רוצה לבחון את רינואה. הם מתפצלים לשתי קבוצת, קבוצה אחת שומרת על אדיאה, קבוצה שנייה נמצאת בחלל.
באותו זמן, סיפר מחפש את לונטיפנדורה (תיבת שיכולה למשוך מפלצות מהירח לכדור הארץ) שהוחבא בים ומביא אותה לעיר טירזפוינט. בחלל הקבוצה רואה את " בכי הירח" (מפלצות מגיעות לכדור הארץ). הם פוגשים מדען בשם פייט ונפגשים עם אלון. לבינתיים, הלונה קרי, סוחפת את ספינת החלל ולכן, כולם מתבקשים להגיע לתא המילוט. סקוואל הולך לקחת את רינואה, אולם, אולטימיסיה השתלטה עליה (גם, רינואה היא מכשפה) כדי לשחרר את המכשף/ה עדאל. היא נוטשת אותה רינואה בחלל בתום שחרורו של עאדל. רינואה מתעוררת בחלל.
סקוואל אינו מבין מה קורה לרינואה שהחלה להלך בעצמה ולא מאפשרת מגע פיזי אליה. בתא המילוט, הוא מבקש מאלון לחזור בזמן בשביל שיוכל לראות מה קרה לרינואה. אלון עושה כדבריו, הוא מגלה שאולטימיסה היא זו שהשתלטה על רינואה. לכן, הוא מחליט לקפוץ לחלל ולרדוף אחרי רינואה. הוא תופס אותה ושם, הם רואים את ספינת החלל Ragnarok, שנסחפה בחלל.
בחללית, סקוואל ורינואה מתקשרים עם estar שרוצים לחתום את רינואה, מפני שהיא מכשפה. לראשונה, נוצר בין סקוואל לרינואה קשר עמוק מעבר לקשר ידידות. הבדידות ששניהם מרגישים מקשרת בניהם ומנחמת אותם.
סקוואל ורינואה מגיעים לכדור הארץ, שם איסטר לוקחים אותה אל ה"sorcerer's memorial". עם יסורי מצפון, סקוואל חוזר לספינת החלל, שם פוגש את שאר החבורה. החבורה משכנעת אותו להשיב את רינואה חזרה. אכן, הוא חוזר אל ה-sorcerer's memorial ומשחרר את רינואה. לבקשת רינואה, הם נוסעים לביתה של אדי.
בביתה של אדיאה, סקוואל ורינואה מדברים בשדי הפרחים. רינואה מספרת לו על סיוט שחלמה. בחלום היא אמורה להפגש עם סקוואל, אולם, היא לא מוצאת אותו, למרות כל מאמציה. היא מתעוררת בבכי ומוצאת את עצמה במיטה. כפתרון מציע סקוואל, באותן מילים המופיעות, בשיר הפתיחה, שהוא יחכה לה בשדה הפרחים.
הקבוצה נוסעת לדבר עם לגונה, ב-estar. מתברר שלגונה הוא נשיא העיר. לגונה מסביר להם איך להביס את אולטימיסיה. באותו זמן, הם גם מגלים שאלון נחטפה מתא המילוט על ידי צבא גלבדיה. הם טסים אל לוניטיפנדורה שם הם נלחמים בסיפר כדי להציל את אלון. לאחר שהם מביסים את סיפר, הוא בורח וחוטף את רינואה ונותן אותה לאעדל שמתאחד עם רינואה חלקית.
אחרי שהם מביסים את אעדל, אלון מחזירה את אולטימיסיה שבראש אעדל, כדי ליצור "איחוד זמן", לאחד את העבר, ההווה והעתיד יחד. הדרך היחיד שהחבורה תוכל להישאר יחד, כאשר הם חוזרים לזמנם הוא קשר החברות בניהם. הם מגיעים לזמן המאוחד, נכנסים לבית של אדי ומגיעים לטירה של אולטימיסיה ומביסים אותה.
הסיפור של לגונה
במהלך כל העלילה, סקוואל ומספר מחבריו חולמים ומגיעים ל"עולם החלומות". בעולם החלומות סקוואל מגולם בדמותו של לגונה, חייל בחיל Balamb Garden. הוא חולם לעשות כסף ולאחר מכן, לפרוש ולהיות עיתונאי שמסקר מקומות בעולם.
במהלך שירותו בצבא, הוא פוגש את ג'ולי, זמרת ופסנתרית בעיר דלינג. הם מתאהבים אולם לא זוכים להיות יחד כיוון שבאחד מהקרבות נפצע לגונה וחבריו, הם קופצים מהצוק והשאר חושבים שהוא מת.
בזמן שלגונה מבריאי מפצעיו, ג'ולי מתנחמת בזרועותיו של מפקדו של לגונה, אביה של רינואה לעתיד. לגונה שומע על ההודעה מקרוס, חברו. הוא מפתח קשר עם רי, מי שטיפלה בו במהלך חצי השנה האחרונה. לרי יש ילדה, אלון. הם מתארסים.
במהלך המשחק אלון נחטפת בידי חיילי estar. לגונה שולח את אלון חזרה לאמה ומצטרף למחתרת. באותה תקופה, רי יולדת בן מלגונה, עם זאת, היא לא מספרת לו על כך. לאחר הלידה, רי נפטרת ושני הילדים נשלחים לבית היתומים של מתרון (אדי).
לגונה הולך לבית היתומים כדי להחזיר את אלון, אך, היא לא שם. היא, סקוואל ומספר ילדים נוספים מבית היתומים מאומצים על ידי האקדמיה הצבאית. הם שוכחים את הזיכרון שלהם בעקבות שימוש ב-GF. בהמשך, החבורה נזכרת בילדותם. פרטים במשחק מצביעים כי סקוואל הוא בנו של לגונה ורי.
מורנו טוריצ'לי
מורנו טוריצ'לי (נולד ב-23 בינואר 1970) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק כמגן ימני.
טוריצ'לי זכה להצלחה במדיה של יובנטוס, עמה זכה בין היתר בליגת האלופות, בגביע אופ"א, בשלוש אליפויות איטליה ובקופה איטליה. בהמשך הקריירה שיחק בין היתר בפיורנטינה, עמה זכה בגביע, ובאספניול הספרדית.
לזכותו של טוריצ'לי עשר הופעות במדי, את כולן צבר בתקופתו ביובנטוס. טוריצ'לי נכלל בסגל נבחרתו לטורנירי יורו 1996 ומונדיאל 1998.
קריירת משחק
פריצתו של טוריצ'לי הגיעה בגיל מאוחר יחסית. הוא החל את הקריירה באוגיונו מהליגות האזוריות, וקבוצתו המקצוענית הראשונה הייתה קראטזה מהליגה החמישית, אליה עבר בשנת 1990, כשהיה בן עשרים. טוריצ'לי שיחק בקבוצה במשך שתי עונות, במהלכן עבד במפעל לריהוט במקביל לקריירת המשחק.
הקריירה של טוריצ'לי תפסה תפנית ביולי 1992. טוריצ'לי בן ה-22 שיחק במדיה של קראטזה במשחק ידידות מול יובנטוס, במסגרת ההכנה לעונת. יכולתו של טוריצ'לי במשחק צדה את עינו של מאמן יובנטוס, ג'ובאני טרפטוני, שזימן אותו למבחנים במועדון. טוריצ'לי הפגין יכולת גבוהה והוחתם במועדון הפאר על ידי טרפטוני.
במהלך שנותיו של טוריצ'לי ביובנטוס, התבסס המועדון כאחד המובילים באירופה. בעונת זכתה הקבוצה בדאבל המקומי, לאחר שהקדימה בעשר נקודות את סגניתה לאציו, וניצחה במפגש הכפול של גמר הקופה איטליה את פארמה 3-0 במצטבר. כמו כן העפילה לגמר גביע אופ"א באותה העונה, שוב מול פארמה, אך נוצחה 2-1 בסיכום שני המפגשים. טוריצ'לי שותף ל-26 הופעות ליגה באותה העונה, ופתח בהרכב בצמד משחקי גמר הגביע. עונה אחר כך זכתה יובנטוס בפעם השנייה בתולדותיה בליגת האלופות. טוריצ'לי כבש שער אחד בשלב הבתים של המפעל, בניצחון 4-0 על גלאזגו ריינג'רס. יובנטוס התקדמה עד למשחק הגמר, בו פגשה את אייאקס אמסטרדם. טוריצ'לי פתח בהרכב ושיחק לכל אורך המשחק וההארכה, שהסתיימה בשוויון 1-1. יובנטוס זכתה בתואר לאחר שניצחה 4-2 בדו-קרב בעיטות עונשין. יובנטוס העפילה לגמר ליגת האלופות גם בשתי העונות הבאות, אך לא הצליחה לזכות בתואר. טוריצ'לי לא שותף בהפסד 3-1 לבורוסיה דורטמונד בגמר ליגת האלופות 1997, ושיחק לכל אורך ההפסד 1-0 לריאל מדריד בגמר ליגת האלופות 1998.
טוריצ'לי שיחק ביובנטוס במשך שש עונות, עד לסיום עונת. במהלך תקופה ערך 153 הופעות ליגה, בהן כבש שער אחד וזכה עם הקבוצה בעשרה תארים - אליפות אירופה, גביע אופ"א, שלוש אליפויות איטליה, קופה איטליה, הסופר קאפ האירופי, הגביע הביניבשתי ופעמיים בסופר קאפ האיטלקי.
לקראת עונת, עם הצטרפותו של טרפטוני לפיורנטינה, חתם טוריצ'לי בקבוצה ושב לשתף פעולה עם מאמנו לשעבר. בעונה זו היה לשחקן מפתח עם שני שערי ליגה ב-31 הופעות, שסייעו לקבוצתו לסיים במקום השלישי. בעונת זכה טוריצ'לי עם פיורנטינה בגביע האיטלקי, תחת המאמן רוברטו מאנצ'יני, על אף שלא שותף בצמד משחקי הגמר מול פארמה. טוריצ'לי שיחק בפיורנטינה ארבע עונות, בהן כבש שני שערי ליגה ב-99 הופעות. בסיום עונת סבלה פיורנטינה ממשבר כלכלי שהוביל לפשיטת רגל ושחרור שחקנים, בהם טוריצ'לי.
לאחר חצי עונה ללא קבוצה, הצטרף טוריצ'לי בינואר 2003 לאספניול מליגת העל הספרדית ולמאמנה החדש חבייר קלמנטה. בעונה וחצי במועדון רשם טוריצ'לי 33 הופעות ליגה, וסייע לקבוצתו לשרוד במאבקי התחתית.
נבחרת איטליה
טוריצ'לי ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת איטליה תחת המאמן אריגו סאקי ב-24 בינואר 1996, יום לאחר יום הולדתו ה-26. באותו שמחק, גברה איטליה במשחק ידידות על בתוצאה 3-0.
חודשים ספורים אחר כך, זומן טוריצ'לי על ידי סאקי לסגל איטליה לקראת יורו 1996 באנגליה. איטליה רשמה אכזבה בטורניר והודחה כבר בתום שלב הבתים. טוריצ'לי ערך הופעה אחת בטורניר, כשעלה כמחליף לרבע שעה בשוויון 0-0 מול, במשחק האחרון של שלב הבתים.
סאקי פוטר מאימון איטליה לאחר הפסד 2-1 ל במשחק ידידות בנובמבר 1996, בו שותף טוריצ'לי. מאז, הוא לא שותף על ידי מחליפו של סאקי, צ'זרה מלדיני, במשך למעלה משנה. על אף שזומן לסגל איטליה למונדיאל 1998, הוא לא שותף כלל במהלכו. מלדיני סיים את דרכו בתום הטורניר, ובכל תקופתו כמאמן הנבחרת שיחק טוריצ'לי רק פעם אחת.
קריירת אימון
בפברואר 2009, לאחר תקופה קצרה בצוות המקצועי של פיורנטינה, התמנה לתפקידו הראשון כמאמן, בקבוצת פיסטוייזה מהליגה השלישית. טוריצ'לי התמנה לתפקיד כשהקבוצה במקום האחרון והצליח להעלות אותה עד למקום ה-16, שהוביל לפלייאוף הישרדות. בפלייאוף הפסידה פיסטוייזה של טוריצ'לי לפוליניו, מה שהוביל אותה לירידת ליגה ולסיום דרכו של המאמן.
עם סיום דרכו בפיסטוייזה, ולקראת עונת בליגה השלישית, התמנה טוריצ'לי לתפקיד מאמן פיגלין. הוא אימן את הקבוצה במשך עונה אחת והוביל אותה למקום השביעי, אך בסיום העונה הורדה הקבוצה לליגות החובבניות בעקבות קשיים כלכליים, וטוריצ'לי סיים את דרכו בקבוצה.
סרטנאים
סרטנאים (שם מדעי: Crustacea) הם תת-מערכה במערכת פרוקי-רגליים (בממלכה הטקסונומית בעלי חיים). הם מאופיינים בגוף המחולק לפרקים, שני זוגות מחושים וגפיים דו-סעיפיות שעברו התמחויות שונות (אכילה, תפיסה, הליכה, שחייה, רבייה וחישה). הגוף מכוסה בשלד חיצוני קשיח המורכב מקוטיקולה וכיטין. יש יותר מ-52,000 מינים של סרטנאים, המחולקים לשש מחלקות. גודלם נע מ-0.25 מילימטר ועד לכמה מטרים (סרטן עכביש יפני). הסרטנים נפוצים בכל רחבי העולם בכל הימים, במים מתוקים ומיעוטם ביבשה. לסרטנאים חשיבות אקולוגית ומסחרית רבה, בהיותם מזון לבעלי חיים רבים, בהם לווייתני מזיפות והאדם.
סרטן החולות
סרטן החולות מבלה את רוב זמנו בתוך הים וניזון בעיקר מאצות, פלנקטון ושיירי דגים קטנים המצויים בקרקעית הים. גופו מכוסה שריון קשה אשר מגן עליו מפני דגים גדולים, סרטנים אחרים ומהתמוטטות המחילות בהן הוא מתגורר. נשקו של הסרטן הוא זוג גפי הפה שלו - צבתות בעלות כח לפיתה רב. בעת התגוננות עומד הסרטן על רגליו האחוריות ופותח את צבתותיו כדי לשוות לעצמו ממדים גדולים יותר. עיני הסרטן ממוקמות בקצותיהם של זוג מחושים. מבנה זה מקנה לסרטן ראייה מרחבית / אופקית משופרת החיונית לציד כמו גם להתגוננות. הסרטן אינו מסוגל ללכת קדימה או אחורה אלא רק ימינה ושמאלה.
הסרטן מתרבה על ידי הטלת ביצים על חוף הים. מכיוון שהסרטן יכול לשהות זמן מוגבל מחוץ למים, לאחר ההטלה נלכדים סרטנים רבים בבריכות מים הנוצרות בעת השפל. שם הם מנסים לשרוד עד לתקופת הגאות הבאה אשר בחסותה ימשיכו בדרכם אל קרקעית הים. רק מעטות מהביצים שורדות והופכות לסרטן בוגר, משום שהסרטנים שרק בקעו צריכים לעשות את המסע מן החוף אל נקבי הסלע שבתוך הים, תוך התחמקות מטורפים ימיים.
את הסרטנים הנפוצים אפשר למצוא על הסלעים או בתוך החורים שבסלעים שבתוך הים בדרך כלל קרוב לחוף.
טחבית
הטחבית היא סרטן יבשתי בסדרה שווה-רגלאים. היא חיה בקרקעות לחות וניזונה מרקב.
יוסי עדן
יוסי עדן (נולד ב-9 במרץ 1976) הוא זמר ישראלי ששר בסגנון מזרחי וטורקי.
ביוגרפיה
עדן גדל בפרדס כץ במשפחה חד הורית וכיום מתגורר ברמת גן. עדן כותב שירים ושר מגיל צעיר ולאחר הצבא החל להקליט אלבומים. בתחילה הוא פנה לזמרים במטרה שישירו את שיריו, ואלה סירבו מכיוון שלא היה מוכר. לכן החליט להפיק את האלבומים בעצמו. חברת "רותם הפקות" היו אלה שהפיקו לו את האלבום "היא לא אוהבת" שיצא לאור בשנת 1997 שזכה להצלחה רבה מתוכו בלט הלהיט ״רק אותך אני אהבתי״.
שנה לאחר מכן בשנת 1998 הוציא את אלבומו השני ״סוגד לאהבה״ שהיה למעשה אלבום שהורכב רובו ממחרוזות, באותו שנה יצא אלבומו השלישי ״סולח״ שזכה להצלחה מסחררת מתוך האלבום בלטו השירים שיר הנושא ״סולח״, ״אבא לא מבקר״, ״המכתב״ שיר בהמשך לשירו - רק אותך אני אהבתי.
בשנת 1999 הוציא את אלבומו הרביעי ״בהופעה חיה״, באותה שנה יצא גם אלבומו החמישי ״חסרה לי אהבה״. מתוכו בלטו השירים - ״הקשב לי ילד״, ״נשימות של אהבה״, ״ממשיך את החיים״.
בשנת 2000 הוציא עדן שלושה אלבומים בשנה אחת ״חבקי אותי״, ״נכנע לאהבה״, ו״חוזר למציאות״.
בשנת 2001 יצא אלבום התשיעי ״בשבילך״.
כעבור שנה ב-2002 יצאו האלבומים ״הגורל והמזל״ ו-״דמעה אחרונה״.
בשנת 2003 הוציא עדן את האלבומים - ״אל תשכחי״ ו-״סיפור שנגמר״.
ב-2004 יצא אלבום אוסף בשם - ״אהבה שלי״ - שכלל את כל הלהיטים במהלך השנים.
בשנות ה-90 עדן נחשב לאחד הזמרים המצליחים בז'אנר "שירי הדיכאון". הוא הופיע במועדונים רבים בתפוסה מלאה, עם נושאי שירה בולטים הנוגעים בקשר בין גבר לאישה. מרבית שיריו עוסקים באהבה בכלל ובנושאי משפחה בפרט.
עדן היה שדר ברדיו הפיראטי "גלי הים התיכון". והוציא במהלך הקריירה כ-15 אלבומים. בשנת 2009 סיפר בראיון כי פרש מעסקי המוזיקה וכיום הוא מנהל משרד השקעות. מאז הוא מוציא מדי פעם סינגלים, אך שירים אלו אינם יוצאים על גבי תקליטורים.
עדן נשוי ואב לשניים.
דודה
הקמת הלהקה
"דודה" הייתה הלהקה השלישית שבה שיתפו סנדרסון וגוב פעולה, אחרי "כוורת" ו"גזוז". את הרעיון להקים להקת רוק העלו סנדרסון וגוב ב-1979, עוד בתקופת פעילותם ב"גזוז" (לאחר שביצעו באחת ההופעות את השיר "רוני" בעיבוד רוקיסטי יותר וקיבלו ביקורות טובות מהקהל). סנדרסון וגוב היו שותפים כלכלית להפקת הלהקה. הם צירפו אליהם את הגיטריסט יהודה עדר, שהיה מחליפו של סנדרסון בלהקת הנח"ל והתפרסם מאוחר יותר גם כחבר בלהקת "תמוז". עדר חזר אז מלימודי מוזיקה במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון שבארצות הברית, ותכנן לעסוק בהלחנה קלאסית. בעידודו של סנדרסון הוא הצטרף להרכב. את ההרכב השלימו שניים מנגני המופע "קוראים לזה אושר" של יהונתן גפן ואסתר שמיר: הבסיסט אלון נדל והמתופף דובי קיזלשטיין.
הופעות הלהקה ופירוקה
בסוף 1980 הוציאה הלהקה אלבום אולפן הנושא את שם הלהקה. לקראת סיבוב ההופעות שליווה את האלבום הקליטה הלהקה את השיר "אלף כבאים", שכתבו סנדרסון וגוב במשותף. זהו אחד השירים הבודדים שבהם השתתף גוב בכתיבה. את קטע הגיטרה המפורסם באמצע השיר עיבד יהודה עדר. השיר הפך ללהיטה הגדול ביותר של הלהקה.
בהופעות שרו חברי הלהקה, לצד השירים מאלבומה, מעט שירים של "כוורת" ושל "גזוז", וכן מספר שירים חדשים שלא נכללו באלבום. הופעות אלו לא זכו להצלחה, וקהל הצופים, שהיה רגיל לפופ הקליל יותר של להקותיהם הקודמות של סנדרסון וגוב, לא הצליח להתרגל לרוק שהציעה "דודה". במהלך אחת ההופעות אף ביקש אחד מהצופים מגידי גוב להנמיך את הווליום. במקרה אחר, ביקשו שניים מהצופים את כספם בחזרה, לאחר שהבינו איזה סגנון מוזיקה מנגנת הלהקה. סנדרסון ניסה להגדיל בהופעות את כמות השירים של "כוורת" ו"גזוז" ולהוסיף קטעי הומור בין השירים, אך צעד זה הביא לחילוקי דעות בינו לבין גוב, ששאף להתרכז במוזיקה בלבד.
בשנת 1981, לאחר מספר חודשי הופעות עזב גוב את הלהקה, כדי להצטרף למחזה "התשה". עזיבתו הביאה לפירוק הלהקה, שלא המשיכה להופיע בלעדיו. הלהקה הקליטה שירים לאלבום שני, אך אלו נגנזו. אחד מהם, "בשדה ירוק", הוקלט כעבור עשר שנים על ידי גוב עצמו לאלבומו "אין עוד יום".
האלבום
הקלטת האלבום נמשכה כחצי שנה, ונעשתה באולפני "טריטון". באוגוסט 1980 יצא תקליט שדרים ראשון של הלהקה, "נשר", שכתב והלחין סנדרסון. השיר היה בן כמעט שבע דקות, ובסגנון כבד יותר משיריו של סנדרסון עד אז. על התקליט המקורי נכתב ששם הלהקה הוא "קשר חם", אך לאחר שכבר הודפס הודבקה עליו מדבקה ועליו שמה החדש של הלהקה, "דודה", שנבחר על ידי סנדרסון.
ב-20 בדצמבר 1980 יצא האלבום. סנדרסון כתב והלחין את כל שיריו, והעיבודים היו פרי עבודה משותפת של חברי הלהקה. בין שיריו המצליחים של האלבום היו: "לידיה הלוהטת", "ערב אבוד", "שקט שקט", "גרעינים" ו"אלף כבאים"(שצורף למהדורות מאוחרות יותר של האלבום). נכללו בו גם שלושה קטעים אינסטרומנטליים: "אושקה", "קופלה" ו"נערות בבל". ב"נערות בבל" ניגן כל אחד מחברי הלהקה בכלי נגינה שונה מהמקובל, לרבות גוב, שניגן בגיטרה בס.