cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סאקורה קינומוטו
אופייה
סאקורה היא ילדה נמרצת, חייכנית, חברתית ובנוסף אתלטית – היא חברה בקבוצת המעודדות של בית ספרה ומצטיינת בתחומי הספורט השונים. חיוכה הכובש והכריזמה המדבקת שלה מושכים אליה אנשים רבים, כאשר האופטימיות והיושרה שלה מאפשרים לה להתחבר לאנשים רבים.הסדרה עוקבת ברובה אחר החברויות אשר היא יוצרת עם דמויות נוספות, בין אם זרים, מכרים ואפילו יריבים ובמיוחד בקשרה העמוק עם חברתה הטובה ביותר טומויו.
אחד ממעלותיה המובחנות ביותר היא האופטימיות שלה, אשר מובאת במשפט השגור בפיה "הכל יהיה בסדר" ("Zettai daijōbu da yo", 「絶対大丈夫だよ」), אשר דחף אותה להתגבר בהצלחה על מבחנים ומחסומים רבים לאורך הסיפור, כאשר היא מחדדת את יכולות הקסם שלה. אף על פי שתכופות נדמת לנאיבית, מגושמת ו"עפיפונית", מה שמכניס אותה לצרות רבות במהלך הסיפור, כאשר הזמן קורא לכך היא הופכת חדת עין וחדורת מטרה. היא מגלה נבונות ורגישות רבה כלפי רגשותיהם של אחרים ואחריות כלפי אלה הקרובים אליה. המאכלים האהובים עליה הם חביתה עם אטריות ופירות ים (כנהוג ביפן), וגם חביתיות לפי המתכון האהוב עליה.
משפחה
סאקורה חיה עם אחיה הגדול, טוֹיה קּינוֹמוֹטוֹ, ואביה, פוּגִ'יטַאקה קִּינוֹמוֹטוֹ. השלושה עוזרים בעבודות הבית, אחזקתו ותורנויות מטבח וניקיון. אמה של סאקורה, נָאדַאשִיקוֹ קִּינוֹמוֹטוֹ, או בשמה הקודם נאדאשיקו אָמַאמִיָה, אשר נפטרה ממחלה קשה כשסאקורה הייתה בת 3.
כוחותיה
קלפי הקלאו הם קלפי קסם בדיוניים מן המנגה והאנימה [סאקורה לוכדת הקלפים]. הם משמשים ככלים בעלי יכולות הקסומות ייחודיות המשמשים את סאקורה למטרותיה השונות. במנגה קיימים תשעה עשר קלפים ובאנימה חמישים ושלושה. בעקבות הצלחתה של האנימה הודפסו כקלפי משחק וצעצוע אמיתיים ונמכרו גם בארץ.
בנוסף, לסאקורה יש שרביט קסום המאפשר לה ללכוד קלפים "שברחו" ולזמן את כוחם של אלה שלכדה, ומכאן שם המנגה. לאורך הסיפור כוחותיה של סאקורה מתעצמים ככל שהיא נלחמת ולוכדת יותר קלפים מה שמאפשר לה לדרוש מעצמה כוחות קסומים גדולים יותר על מנת ללחום קרבות קשים והפיכת קלפים מקלפי קלאו לקלפי סאקורה, מה שתחילה גרם לה להתשה וקריסה אך לבסוף אף הצליחה להפוך כמה קלפים בו זמנית. עם זאת מודעותה גברה לנוכחותו של הקוסם קלאו ריד ומצליחה לזכור יותר פרטים מחלומותיה הנבואיים.
בסוף העלילה אריאול, גלגול הנשמות של קלאו ריד, מעניק מחצית מכוחות הקסם שלו לסאקורה ומחציתם לאביה, מה שהופך אותה לקוסם החזק ביותר עלי אדמות.
יצירת הדמות
עיצוב דמותה של סאקורה עבור המאנגה נעשה במיוחד על ידי מוֹקוֹנה, חברת קבוצת כותבות המנגה קלאמפ. היא אמורה לדמות לאחייניתה של מוקונה, קאוואז'י, שלובשת קּוּקוּ בשיער בדומה לסאקורה בסדרה.
פירוש המילה "סאקורה" (さくら) מיפנית הוא פריחת עץ הדובדבן. פירוש שם משפחתה, קינומוטו (木之本), הוא מקור העץ.
שָאוֹרַן לִי
הקשר בין שָאורן לִי לסאקורה הוא הקשר הבולט ביותר בסדרה, בעיקר משום שהחלק השני של הסדרה מוקדש בעיקר להתפתחותו. הדבר הבולט ביותר בהתפתחות הקשר הוא שינוי דעותיו של שאורן על סאקורה, בעיקר בגלל ליבה ואופייה החם של סאקורה. בתחילת הסדרה, שאורן, מיד, רואה את סאקורה כיריבה לאחר שהוא מגלה שהיא לוכדת הקלפים וגם בגלל חוסר הבנתה של האחריות שבאסיפת קלפי הקלאו. בקרבת שאורן, בבית הספר וגם בזמן לכידת הקלפים, סאקורה מאוימת ממבטו הנוקב והתנהגותו הביקורתית של שאורן. למרות זאת, סאקורה לא החזירה שום התנהגות שלילית. רוב הזמן, למרות התנהגותו של שאורן, סאקורה מודה לו על עזרתו ועל המאמץ שהוא עושה על מנת לתפוס את הקלפים. עם הזמן דבר זה מבלבל מאוד את שאורן, שצידו הרגיש גורם לו להיות יותר צנוע מאשר גאותן יהיר.
תפנית חשובה בקשר זה קורת במאנגה כשהקלף אדמה חושף את עצמו בפרק שנקרא "The Power of the Elements"(הכוח של היסודות), כשסאקורה נופלת לבקע שנוצר על ידי הקלף. שארון, שמיהר להציל אותה, קורה לה בשמה הפרטי, סאקורה, דבר שמראה בתרבות היפנית על קשר קרוב בין שני אנשים. לאחר שקרברוס הציל אותה היא שואלת את שאורן אם היא יכולה לקרוא לו שאורן-קוּן (סיומת שם לבנים המראה, גם, על קשר קרוב בין אנשים או פניה למישהו קטן ממך).
במהלך הסדרה, שאורן נהיה יותר מסור לסאקורה מבחינה רומנטית, בעיקר לאחר שיואה גרם לו להתעמת עם רגשותיו בחלק השני של הסדרה. למרות זאת, סאקורה נשארה לא מודעת לרגשותיו של שאורן. הסמקותיו של שאורן נהיו יותר שכיחות במהלך הסדרה, וישנם כמה מקרים שהוא נעשה מגושם בנוכחותה. במצבים אלה סאקורה חייכה חיוך תמים או עשתה מבט מודאג כששאורן מעד.
לאחר שסאקורה התוודתה על רִגשותיה ליוּקִיטוֹ, בידיעה שידחה אותה, שאורן מנחם אותה בפארק הפינגווין. זהו חלק אמוציונאלי מאוד בסדרה, אבל סאקורה מרגישה טוב יותר לאחר מכן משום ששאורן היה שם כדי לעזור לה להוציא את רגשותיה. על מנת להודות לו, היא עובדת שבוע וסורגת לו צעיף. בדומה למאנגה, שבה סאקורה מחזירה לו טובה בכך שהיא משקיע שבוע ומכינה לו יוקטה. היא נותנת לו את היוקטה לאחר שהוא מסכים להיות בן הזוג שלה לפסטיבל. סאקורה נהיית מודעת לרגשותיו של שאורן לאחר שהוא חושף אותם בפניה לקראת הסוף של הסדרה, לאחר הקרב הסופי עם אריאול. רגשותיו של שאורן הפתיעו אותה מאוד, דבר זה נראה עליה לאורך הימים הבאים. לאחר שדיברה על חבריה על הסיבה להתנהגותה הדיכאונית שלא מתאימה לה ועל רגשותיה, היא מבינה ששאורן הוא האחד בשבילה, והיא אומרת לשאורן את הבנתה החדשה בנוגע לרגשותיה כששאורן עוזב באופן מפתיע להונג קונג. האנימה יוצר מתח בכך שסאקורה עדיין לא מתוודה בפני שאורן בפרק האחרון, במקום זאת, וידוי רגשותיה, הנראה בסוף הסרט השני, לאחר כמה ניסיונות כושלים לאורך הסרט.
ישנו מנהג בסדרה שאומר שאם שני אנשים יעשו דובונים וכל אחד יקרא לדובון שלו על שם השני ויביא לו אותו, שני האנשים יהיו ביחד לעד. במאנגה סאקורה ושאורן קוראים לדובונים שלהם על שם השני לאחר שסאקורה אומרת את רגשותיה כלפי שאורן, דבר זה שונה במעט באנימה, שבה, שאורן נותן לסאקורה את הדובון שלו (היא מבקשת אותו) בפרק 70, אבל סאקורה אף פעם לא נותנת לו אחד משום שכבר נתנה אותו ליוקיטו מוקדם יותר בסדרה. בסרט השני, שאורן חוזר ליפן עם בת דודתו, מֵיילִין לִי (דמות שקיימת רק באנימה) שקיימה שיחות טלפון סודיות עם טוֹמוֹיוֹ שעזרה לתכנן את חזרתם. טומויו ומיילין מנסות לארגן סיטואציה שבה סאקורה תוכל להגיד לשאורן את רגשותיה כלפיו, אבל מפריעים לה בכל ניסיון לאורך הסרט עד סופו שבו היא אומרת שהיא אוהבת אותו במחשבה ששאורן שכח את הרגש החשוב ביותר שלו. היא מתחילה לבכות אבל שאורן מחזיר בהפתעה "גם אני, סאקורה". השיר "אָשִיטַה אַ נוֹ מֵרוֹדִי" (בוא לפה) מתנגן בפסקול עם זריחת השמש, מה שמסמל שמחה וניצחון. סאקורה כל כך שמחה על כך שגילתה את רגשותיה, שהיא קופצת מעל חור גדול שנפער במדרגות על מנת להגיעה לשאורן. הסרט נגמר כשסאקורה באוויר, באמצע הקפיצה אל שאורן. עם יציאת הסרט יצאה גם תמונה שבה סאקורה מגיעה אל שאורן לאחר הקפיצה.
יוּקִיטוֹ טסוּקֶישֶירוֹ
בחצי הראשון של הסדרה, לפני שהיה כל רמז לקשר בין סאקורה לשאורן, המוקד הרומנטי העיקרי של סאקורה היה יוקיטו טסוקישירו המבוגר ממנה. בטיול כיתתי בכרך השלישי סאקורה מגלה לשאורן שהיא התאהבה ביוקיטו כשאחיה, טויה, הביא אותו לביתם ביום שהוא עבר לבית ספרו של טויה. נוכחותו של יוקיטו תמיד גרמה לשינוי משמעותי על רגשותיה של סאקורה, מה שגרם לה להגיד "האניאן~" (はにゃあん～) "בהתמוססות". לא כמו שאורן, שנקשר ליוקיטו בגלל כוחו, סאקורה באמת מאוהבת ביוקיטו.
סאקורה תמיד עושה מיטבה על מנת להרשים את יוקיטו, במקרים נדירים אפילו מתחרה עם שאורן במי יביא לו את המתנה או המחמאה היפה יותר. בדרך כלל היא מצפה ללכת עם יוקיטו לבית הספר בבוקר, והיא דואגת כשהוא לא שם. ברוב הפעמים שאחיה נוכח הוא מעצבן אותה וגורם לה להתנהג בצורה לא נשית שמיד גורמת לה להתבייש כשהיא מבינה שיוקיטו גם כן שם, צופה בה.
מאוחר יותר בסדרה, סאקורה מחליטה, סופית, להגיד ליוקיטו את רגשותיה כלפיו מאשר להתעלם מזה לעד. למרות זאת, יוקיטו לא מחזיר לה אהבה. הוא מודה שהוא אוהב אותה גם אבל רק בצורה אפלטונית. הוא מבקש ממנה להעריך מחדש את רגשותיה כלפיו ומעלה את ההשערה שהיא אוהבת אותו כמו שהיא אוהבת את אביה בגלל הדמיון בין שניהם. סאקורה מסכימה עם יוקיטו לאחר שחשבה על הדבר, והוא ממשיך להרגיע אותה בכך שהוא אומר ש"האחד" שמתאים לה נמצא אי שם, ושאסור לה לוותר על החיפושים אחריו.
לאחר אחר צהריים מלא רגשות בפארק, סאקורה מצליחה להתגבר על יוקיטו למות שהוא עדיין נשאר חבר קרוב שלה עד סוף הסדרה. היא גם כן מבינה שריגשתיו של יוקיטו תמיד היו אל אחיה, טויה. היא מקבלת את העובדה הזו ומאחלת להם בהצלחה.
טוֹמוֹיוֹ דּאידוֹגִ'י
על אף שהקשר אינו רומנטי, החברות הקרובה בין סאקורה לטומויו היא כנראה השנייה בחשיבותה בסדרה. סאקורה וטומויו הן החברות הטובות ביותר (ובנות דודות מדרגה שנייה), נפגשות לראשונה באקראי בכיתה ג' כשסאקורה מציעה לטומויו את אחד המחקים שלה. מאז, טומויו מודעת לכל דבר שסאקורה עושה, כולל צילומה בפעילויות היום יום שלה.
רגשותיה המיוחדים של טומויו אל סאקורה ניתנים לוויכוח ואליהם סאקורה לא מודעת. גם באנימה וגם במאנגה, טומויו מודה שהיא אוהבת את סאקורה, אבל סאקורה מחזירה התמימות שהיא אוהבת אותה גם, בצורה אפלטונית. דבר זה מודגש בכך שבמאנגה טומויו מחריזה על אהבתה על רקע פרחוני וסאקורה על רקע לבן. במאנגה ניתן ליראות זאת עוד יותר בכך שטומויו מעירה שאהבתה חזקה יותר ממה שסאקורה חושבת. סאקורה עושה מבט מבולבל, וטומויו עוזבת את הנושא, ומוסיפה, "אני אגלה כשתהיי מבוגרת יותר". לאורך הסדרה, סאקורה לא מבינה את הקשר העמוק של טומויו אליה, ונשארת בפשטות החברה הטובה ביותר של טומויו. טומויו, למרות זאת, ללא אנוכיות, לא מזכירה זאת כלל, ואפילו עוזרת לסאקורה ברוב הפעמים בסידור סיטואציות עם יוקיטו ושאורן, משום שהבינה שהם אלה שיהפכו את סאקורה למאושרת.
משום שלטומויו אין כוחות קסם, סאקורה לוקחת את האחריות להגן עליה כשהיא תופסת או משנה קלף. אם טומויו בסכנה או שהיא נעלמת, סאקורה היא זאת שדואגת לה הכי הרבה, ומשנה את מוקד ההתעניינות מהקלפים לביטחונה של טומויו. סאקורה תמיד מצליחה להגן עליה ומחבקת את טומויו בחום ברגע שהן "מתאחדות" שוב.
הופעה בסדרות אחרות
דמות המעוצבת על פי סאקורה קינומוטו מופיעה בסדרה אחרת של קלאמפ, צובאסה כרוניקל, בעולמות אלטרנטיביים שבהם מופיעות הרבה דמויות מסדרות אחרות של קלאמפ. הדמות של סאקורה צובאסה נקראת הנסיכה סאקורה. למרות הדמיון לדמות מסאקורה לוכדת הקלפים, הנסיכה סאקורה מבוגרת יותר מן המקורית, יש לה עבר, אישיות, יכולות וניסיון חיים משלה. אף על פי שהיא לא נראית בשני הכרכים הראשונים של xxxHOLIC, מזכירה הדמות יוּקוֹ הִיצִ'יהארַה את סאקורה ואומרת שהיא חיה גם במימד שלה עם החבר שלה, ושיש לחנות שלה העתק של השרביט הראשון של סאקורה. ליוקו יש גם שרביט קסמים שמזכיר את שרביט הכוכב של סאקורה. לא ברור אם סאקורה שיוקו מדברת עליה היא סאקורה מסאקורה לוכדת הקלפים או אלטרנטיבה שלה שחיה במימד של יוקו.
חוליאן קסטרו
חוליאן קסטרו (באנגלית: Julian Castro; נולד ב-16 בספטמבר 1974) הוא פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית שכיהן כמזכיר השיכון והפיתוח עירוני תחת הנשיא ברק אובמה בשנים 2014–2017. קודם לכן כיהן כראש עיריית סן אנטוניו שבטקסס בשנים 2009–2014.
ביוגרפיה
קסטרו נולד בסן אנטוניו למשפחה ממוצא מקסיקני. אביו היה פעיל חברתי ומורה למתמטיקה ואמו הייתה פעילה פוליטית שנמנתה עם מקימי מפלגת ראסה אונידה, ואף ניסתה ללא הצלחה להתמודד למועצת העיר. השניים לא נישאו, ונפרדו כשקסטרו היה בן 8. אחיו התאום חואקין אף הוא עוסק בפוליטיקה, ומאז 2013 הוא חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית. לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון התקבל קסטרו לאוניברסיטת סטנפורד, הודות למדיניות העדפה מתקנת, ולמד מדע המדינה ותקשורת. בהמשך, למד משפטים באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 2001 נבחר קסטרו לראשונה למועצת העיר סן אנטוניו, ובגיל 27 היה לחבר המועצה הצעיר ביותר בהיסטוריה של העיר. בשנת 2005 התמודד לראשונה על ראשות העיר, אך הפסיד בסיבוב השני לשופט פיל הרדברגר. הוא בחר שלא להתמודד מול הרדברגר ב-2007, ובבחירות שנערכו ב-2009, בהן לא התמודד הרדברגר, ניצח, לאחר שזכה בכ-56% מקולות הבוחרים. בשנת 2011 נבחר לכהונה נוספת, לאחר שזכה בכ-83% מקולות הבוחרים.
עוד באותה השנה, ביקר חוליאן קסטרו בישראל במסגרת שיתוף פעולה בנושא פרויקטים באנרגיה ירוקה בין עיריית סן אנטוניו לבין עיריית תל אביב. במסגרת הביקור, נפגש קסטרו עם ראש עיריית תל אביב רון חולדאי וחתם עמו על אמנת ידידות.
קסטרו נשא את הנאום המרכזי בוועידת המפלגה הדמוקרטית בשנת 2012. ביולי 2014 מונה למזכיר השיכון והפיתוח עירוני תחת הנשיא ברק אובמה, תפקיד אותו מילא עד ינואר 2017.
קסטרו מציע רפורמה כוללת בתחום ההגירה לארצות הברית, אותה פירט במאמר בשם "Putting people first" ("קודם כל אנשים"). בין השאר הוא מציע להפסיק לעצור מהגרים, למעט "מקרים חמורים". הצעות נוספות שלו כוללות הפיכת מעבר הגבול לארצות הברית לעבירה אזרחית בלבד (במקום עבירה פלילית כיום), סגירת רוב מתקני המעצר, הגדלת מכסות המהגרים המורשים לעבור ממקסיקו לארצות הברית, הבטחת עורך דין לכל קטין המצוי בהליכי הגירה, הבטחת מקלט למהגרים נפגעי אלימות במשפחה, תוכנית לאזרוח מזורז של כל המהגרים ללא מסמכים המתגוררים כיום בארצות הברית, ומסלול מואץ לאישור איחוד משפחות.
מאיר אברהם מונק
אדולף מונק (במקור מאיר אברהם מונק, ניטרה, 24 באוגוסט 1830 – נאג'ווארד, 6 באוקטובר 1907). גם מקום הולדתו וגם מקום מותו היו אז חלק ממלכת הונגריה (כיום סלובקיה ורומניה בהתאמה). מונק היה סוחר יהודי-הונגרי, חוקר דת, סופר עברי, אביו של האתנוגרף ברנט מונקצ'י.
ילדותו
מונק היה השלישי מבין שמונה ילדיהם של דב (בר) מונק ושל חיה'לה פלסנבורג (רק שלושה מהם שרדו לבגרות). אביו של מונק היה רוכל חסר כל השכלה והמשפחה חיה בתנאים כלכליים קשים. למרות זאת, מסורות מדעיות משני צדי המשפחה הבטיחו שההורים לא חסכו בהוצאות על מתן חינוך לבנים ברמה גבוהה של חדר וישיבה. מונק למד בישיבת אברהם אולמן בקהילת בורגנלנד של לקנבך (לקומפק בהונגרית) ואחר כך אצל יצחק אהרן לנדרברג בגלגוץ (פרישטדטל). הוא שקל להיות רב, אך במקום זאת הפך לסוחר בנאג'ווארד. הוא השתתף במאבק נגד המחנה הניאולוגי בקהילתו. אולם לאור המרחב הנרחב שהקדיש לעולם הישיבה, אירוני שמונק האורתודוקסי חינך את ילדיו באופן שונה בתכלית מחינוכו וגידולו שלו ולא שלח את בניו לישיבה.
בגרותו
מאיר אברהם מונק היה חבר בחוג הצנוע, אך הנלהב בשם "משכילים" בנאג'ווארד, שבמחצית השנייה של המאה הקודמת גילה עניין רב בשפה ובספרות העברית המתחדשת וטיפח אותה בהצלחה. מצד אמו, הוא היה נכדו של משה פלסנבורג, הנוטריון-מזכיר המפורסם של הקהילה הדתית ניטרה (1772-1849), ונינו של הרב יוז'ף לרנר מליכטנשטט (Hroznětín) על גבול צ'כיה וגרמניה של היום. בלימודי הישיבה שלו, מוריו היו כאמור אברהם אולמן מלקומפק, יחזקאל בנט מניטרה ויצחק אהרון לנדרברג מגלגוץ. כשהאחרון הוזמן לתפקיד הרב על ידי הקהילה היהודית בנאג'ווארד ב-1853, גם מונק עבר עמו לשם כתלמידו האהוב, על אף שהיה מורה באותה תקופה כבר שנתיים וגם המנהל של בית הספר היהודי בנאג'סומבט. כבר באותה תקופה בלט מונק בקרב היהודים הדתיים ששאפו גם לחינוך והשכלה חילונית עם מכתביו הכתובים בסגנון עברי אקלקטי, אותם החליף בעיקר עם דודו, מנהל בית הספר היהודי בעיר סנטש, אדולף (אברהם) פלסנבורג. במקום מגוריו החדש נאג'ווארד, עסק מונק בתחילה בהוראה פרטית ובין תלמידיו היה גם ארמין נוימן, שלימים הפך לחבר פרלמנט ההונגרי ויועץ חצר המלוכה.
מודל מקסוול גרנט
מודל מקסוול גרנט הוא מודל פיזיקלי, המתאר את המקדם הדיאלקטרי של תערובת המורכבת משני חומרים, בעלי מקדם דיאלקטרי שונה, כל זמן שניתן להתייחס אל אחד החומרים כמארח ולשני כמתארח, אילוח או זיהום. מודל זה מכונה גם לעיתים "נוסחת מקסוול גרנט" או "כלל הערבוב של מקסוול גרנט". עיקר חשיבותו של מודל זה בפיזיקה בת ימינו, היא באפיון המקדם הדיאלקטרי של תרכובות ננומטריות (nano-composites). תרכובות אלו, הן למעשה חומר אשר בתוכו מפוזרים ננו-גבישים.
המודל הוצג בשנת 1904 על ידי ג'יימס קלרק מקסוול גרנט, פיזיקאי בריטי הנקרא על-שם הפיזיקאי הנודע ג'יימס קלרק מקסוול. אביו של מקסוול גרנט, ויליאם גרנט, היה פרופ' לפיזיקה ועבד יחד עם מקסוול במעבדות קוונדיש בהן עבד מקסוול בסוף ימיו. לאות התפעלות ממקסוול, קרא וויליאם לבנו על שמו.
המודל והנחותיו
המודל נכנס תחת הקטגוריה של effective medium approximation, מודלים המספקים קירוב של תכונה מאקרוסקופית אפקטיבית לתווך מורכב. מודל מקסוול גרנט דן במקרה ובו ישנו תווך הומוגני, אשר מפוזרים בו בצורה הומוגנית ואיזוטרופית, מזהמים כדוריים מחומר אחר. המודל מספק את המקדם הדיאלקטרי האפקטיבי של תערובת כזו, תחת מספר הנחות:
ע"פ המודל, תחת התנאים האלה המקדם הדיאלקטרי האפקטיבי יהיה:
כאשר הוא המקדם הדיאלקטרי האפקטיבי,  המקדם הדיאלקטרי של החומר ממנו עשויים המזהמים,  המקדם הדיאלקטרי של החומר המארח ו-\delta הוא השבר הנפחי.
הרחבות למודל
לקראת סוף המאה העשרים, החלה התפתחות רבה בייצור ננו-גבישים בצורה מבוקרת, מבחינת הגודל והצורה ועוד. התפתחות זו גרמה ל"תהילה מחודשת" של מודל מקסוול גרנט עקב הרלוונטיות המחודשת שלה. עקב כך פותחו מודלים מורחבים למקרים מורכבים יותר:
מאיר אברהם מונק
סוחר וסופר
למונק היה קשה להתפרנס, דבר שגם דחה את נישואיו, ולכן עבר לקריירה של סוחר, אך בנוסף למד כל הזמן עברית וכתב את יצירותיו. במורשתו הספרותית, שהועברה לבנו, ברנט מונקצ'י, מפקח הוראה של הקהילה היהודית של פשט, היו חמישה כרכים עבי כרס של שירים עבריים, סיפורים, הרהורים מפורטים על נושאים, תוך בחינתם מנקודות מבט רבות (במיוחד על נושאים חברתיים ואירועים יומיומיים חשובים), הספדים ומכתבים פרטיים בעלי עניין לציבור. השתמר גם אחד הרומנים שלו "מצבת רחל היתומה" (1895) שנכתב בעברית ועוסק בסיפורי עם (בשם העברי "סיפורים") שהיו נפוצים בקרב יהודי צ'כיה. סיפור גדול נוסף שלו, "מרדכי המלמד", לוקח את נושאו מעבר אבותיה של משפחת וֶרמן בפשט; סיפור אחר, שתורגם מהמקור העברי גם להונגרית, ראה אור על ידי דיולה שפיץ בספר השנתון ההונגרי-יהודי שלו (1905) בשם "ניצחון הצדק". האוטוביוגרפיה של מונק היא בעלת ערך ומלמד במיוחד, והיא מספקת תמונה נאמנה של חיי יהודי הונגריה באזור צפון הונגריה-דרום סלובקיה של היום, בעיקר בנושאי חינוך, במחצית הראשונה של המאה הקודמת.
אישיותו
ממקורות אחרים מלבד האוטוביוגרפיה של מונק, אנו יודעים שהוא היה מודע היטב לאירועי היום ונקט עמדות נחרצות. הוא כתב מאמרים על תנועת הקבלה והפוליטיקה הדתית של שנות ה-90 של המאה ה-19, על התנועה הסוציאליסטית ועל רצח פוליטי בצרפת. מאמר ביוגרפי שכתב על בנו הבכור, ברנט מונקצ'י (1860–1937), בלשן ואתנוגרף מובהק, מפגין גאווה על תרומתו להונגריה וגם מרירות על האנטישמיות המתפשטת במדינה ובחברה ההונגרית בעקבות העלילת הדם בטיסאסלאר. פרשה ששללה מבנו המוכשר קריירה באוניברסיטה. למרות שמונק היה חבר מסור בקהילה האורתודוקסית, לא נראה שהיה מוטרד ממינויו של ברנט למפקח הראשי של מערכת החינוך של הקהילה הניאולוגית של בודפשט.
משפחתו
בעוד שמונק זכה להצלחה צנועה בלבד כסוחר, ילדיו נהנו מתנועתיות מרהיבה כלפי מעלה. בן אחר, גאבור, היה סוחר משגשג שהתחתן עם בת משפחת לינדנבאום האורתודוקסית העשירה, והפך למפיץ סיטונאי ובעל נדל"ן ואחד האנשים העשירים ביותר בבודפשט. אילן היוחסין שהרכיב ברנט, שפורסם לאחר מותו, הוא מקור חשוב להתחקות אחר השינוי של משפחת מונק בהונגריה לאורך תקופה של יותר ממאתיים שנה.
לאחר מותו
עבודתו של מונק ציפתה, במידה מסוימת, את פריחת ספרות הזיכרונות היהודית שהתרחשה בין תחילת המאה ה-20 לבין פרוץ מלחמת העולם הראשונה. עבודתו לא פורסמה במהלך חייו, וכתב היד העברי המקורי נעלם מתישהו במהלך מלחמת העולם השנייה או אחריה. למרבה המזל, תרגום הונגרי משובח של הפרוזה העברית המורכבת של מונק הושלם בשנת 1942 ופורסם לבסוף בשנת 2002. עבודתו של מונק היא גם מסמך אוטוביוגרפי חושפני וגם מקור רב ערך על ההיסטוריה של יהדות הונגריה של המאה התשע-עשרה במהלך עשורים קריטיים של מעבר. התרבות והחברה היהודית המסורתית עדיין היו שלמות כשנולד ב-1830; דור לאחר מכן, כמעט מחצית מיהדות הונגריה נטשה את אורח החיים האורתודוקסי ועברה לאורח חיים נאולוגי.
זיכרונותיו פורסמו בשנת 2002 תחת השם מאיר אברהם מונק: "סיפורי קורות חיי" (Élétem történetei) (תרגם להונגרית שימון ארדאי, מיקשה פביאן, עבר ועתיד, בודפשט, ירושלים, 2002, 354 עמודים, )
בן יוסיפוביץ'
ביוגרפיה
בן יוסיפוביץ' נולד ברחובות. הוא בנו של שחקן הכדוריד מישה יוסיפוביץ'.
למד בתיכון לאומנויות תלמה ילין. שירת בצה"ל כקצין במערך הפסיכוטכני. בוגר לימודי משחק בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים.
בשנת 2015 הצטרף לתיאטרון הבימה. הוא גילם את המלט במחזה בבימויו של מאור זגורי ושיחק בין היתר בהצגות "הילד חולם", "1984", "המלך ליר", קוריולנוס", "לבד בברלין" "גבעת חלפון אינה עונה" והרטיטי את ליבי. בנוסף משחק ב"עוד חוזר הניגון" בתיאטרון הבימה.
בשנת 2017 זכה בפרס השחקן המבטיח בפרס התיאטרון הישראלי.
תפקידו הראשון בטלוויזיה היה בשנת 2018, כששיחק בתפקיד ראשי בסדרה "על הספקטרום".
בשנת 2019 שיחק בהצגה החולה המדומה בתפקיד קלאנט.
בשנת 2020 שיחק בסדרה "חזרות" בתפקיד שראל, מנהל ההצגה. בנוסף שיחק בתפקיד משנה בסדרה "אבא מטפלת". בתיאטרון שיחק בהצגה "מצדה".
בשנת 2021 שיחק בעונה השנייה של "מצולמים". בשנה זו זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל תיאטרונטו, על משחקו בהצגה "מפלצת הזיכרון", ובציון לשבח בפסטיבל חיפה להצגות ילדים. בשנה זו גם שיחק בסדרת הרשת "לא משתפים", כמו כן הופיע בתפקיד אורח בעונה השלישית של הסדרה "קופה ראשית" בתפקיד גון, בן זוגו של אוצר (הבן של הקופאית כוכבה). באותה שנה החל להשתתף כאחד המנחים בעונה החדשה של "פרפר נחמד", בכאן חינוכית.
גילם את המלט בהצגה "המלט 2021" בתיאטרון הבימה, בבימוי מאור זגורי.
בשנת 2022 גילם שוטר בסדרת המתח "ילדים ביער" שיצרה דלית קהן, ובתיאטרון הבימה את תפקיד למקה בהצגה "הרטיטי את ליבי". הופיע בשתי סדרות בערוץ כאן 11: בסדרה שישו ושמחו גילם את תפקיד קלידן המקהלה, העוסק גם בטהרת מתים ובעונה השנייה של הסדרה "מנאייכ" גילם את ירושלמי מרשות המיסים. החל מ-31 באוגוסט מגלם גם את מפקד המוסד אקרמן בסדרה גולדה ומאיר. החל מ-17 בספטמבר מגלם גם את בן במחזמר "השנה היפה בחיי" לסירוגין עם אליעד סודאי, בתיאטרון הבימה ותיאטרון חיפה.
חיים אישיים
ב-19 במאי 2022 יוסיפוביץ' יצא מהארון בריאיון באתר מאקו וסיפר שהוא בזוגיות עם גבר.
דני קורן
דני (דן) קורן (נולד ב-12 בפברואר 1945) הוא חוקר מדע המדינה. כיהן למשך תקופה קצרה כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה בשלהי הכנסת ה-16.
ביוגרפיה
קורן שירת כקצין חי"ר ותותחנים, והשתתף בקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים.
לאחר שהשתחרר מצה"ל החל בלימודים לתואר ראשון בכלכלה ובמדע המדינה באוניברסיטה העברית. במוסד זה השלים גם את לימודיו לתואר שני במדע המדינה, וסיים אותם בהצטיינות. את הדוקטורט קיבל מבית הספר לכלכלה של לונדון. בשנת 2015 קיבל דני קורן תואר פרופסור של כבוד מהאוניברסיטה הלאומית ללימודי פוליטיקה ומנהל ציבורי בבוקרשט, רומניה. בנוסף, סיים בהצטיינות לימודי תעודה ברשות האמריקאית לניירות ערך.
במהלך השנים שימש קורן כמרצה בחוג למדיניות ציבורית ובחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, במכללת בית ברל, במרכז הבינתחומי ובחוג למדע המדינה באוניברסיטת חיפה. בשנים האחרונות מרצה פרופ' דני קורן באוניברסיטאות שונות באירופה כגון ה-LSE בלונדון, LMU במינכן, אוניברסיטת פוטסדאם ואוניברסיטת בוקרשט ללימודי פוליטיקה ומנהל ציבורי.
פעילות ציבורית ומסחרית
לאורך השנים מילא קורן שורה ארוכה של תפקידים ציבוריים. בין היתר, שימש כחבר מועצה במרכז יצחק רבין, כחבר הוועד המנהל של עמותת בית יגאל אלון, כיו"ר אגודת בוגרי בית הספר לכלכלה של לונדון בישראל, כחבר חבר הנאמנים של מכון וינגייט, כחבר עמותת "יידישפיל", כיושב ראש צוות ההיגוי של משרד התחבורה בנושא שדה דב, כחבר המועצה הארצית של האגודה למען החייל, כחבר הוועד האולימפי, כחבר נשיאות איגוד הכדורסל, כיו"ר מחלקת הכדורסל של הפועל תל אביב, ועוד.
בנוסף לפעילויותיו האקדמיות והציבוריות, מילא קורן מספר תפקידים בחברות מסחריות. קורן שימש כדירקטור במספר חברות, ובהן טסנת, כלל תעשיות, בנק כרמל, אמפל, מריו לזניק חברה לבניה ודיונון. כן שימש כיו"ר הדירקטוריונים של "סאן-דור", "אחוזות החוף" ובמספר חברות נפט ממשלתיות בישראל.
רגולוס
רגולוס או α באריה הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת הכוכבים אריה והוא אחד הכוכבים הבהירים בשמים. רגולוס הוא הכוכב הבהיר הקרוב ביותר למישור המלקה - כחצי מעלה בלבד, כך שהירח עובר על פניו לעיתים ומסתיר אותו. גם כוכבי הלכת כוכב חמה ונוגה עשויים להסתירו, אך זהו אירוע נדיר - האחרון היה ב-7 ביולי 1959 כאשר נוגה הסתיר אותו והפעם הבאה תהיה ב-1 באוקטובר 2044 כאשר הכוכב יוסתר שוב על ידי נוגה.
פרוש שמו של רגולוס הוא "מלך קטן" בלטינית.
תכונות
רגולוס הוא למעשה מערכת של מספר כוכבים. היחיד מביניהם שנראה לעין ללא ציוד עזר הוא רגולוס A.
תכונות רגולוס A
רגולוס A הוא כוכב הסדרה הראשית מסיווג ספקטרלי B7 V, בעל כ-3.5 מסות שמש ובמרחק של כ-77 שנות אור. הכוכב בהיר פי 140 מהשמש בתחום האור הנראה ופי 240 אם כוללים גם את הקרינה שנפלטת ממנו בתחום העל-סגול. רגולוס מסתובב על צירו במהירות גבוהה מאוד של כ-317 ק"מ בשנייה שגורמת לצורתו להיות פחוסה, כך שקוטרו בקו המשווה גדול בכ-30% מקוטרו בקטבים. כתוצאה מכך הטמפרטורה בקטבים גבוהה בכ-50% מהטמפרטורה בקו המשווה ועוצמת ההארה משתנה גם כן בהתאם. גילו של הכוכב מוערך בכ-50 מיליון שנים והוא נמצא ככל הנראה לקראת סיום שלב התכת המימן שבליבתו להליום, שבעקבותיו יתחיל להתנפח לקראת הפיכתו לענק אדום.
תכונות רגולוס B ורגולוס C
רגולוס B - הבהיר מבין השנים הוא כוכב הסדרה הראשית כתום מסיווג ספקטרלי K1-2, שמסתו כ-80% ממסת השמש ורגולוס C הוא ננס אדום שמסתו כ-20% ממסת השמש.
מדידות ספקטרוסקופיות מראות שקיים במערכת כוכב רביעי - ככל הנראה ננס לבן המקיף את רגולוס A במרחק של כשליש יחידה אסטרונומית ובזמן הקפה של 40 ימים. המסה המחושבת של הננס היא כשליש מסת שמש, בעוד שעל פי התאוריות של התפתחות כוכבים המסה המינימלית של ננס לבן צריכה להיות לפחות חצי מסת שמש (כוכב עם מסה קטנה יותר הוא בעל אורך חיים כה גדול שלא ייתכן שהספיק להפוך לננס לבן מאז המפץ הגדול). הסברה היא שהננס הלבן היה בעבר כוכב מסיבי יותר מרגולוס A וכשהפך לענק אדום היה רדיוסו גדול מהמרחק בינו ובין רגולוס A, כך שרגולוס A סיפח אליו חלק ניכר מהמסה של הענק והשארית הפכה לננס הלבן.
נבחרת איסלנד בכדורגל
נבחרת איסלנד בכדורגל (באיסלנדית: Íslenska karlalandsliðið í knattspyrnu) היא נבחרת הכדורגל הלאומית של איסלנד. הנבחרת העפילה לראשונה לטורניר גמר בינלאומי ביורו 2016, בו הגיעה לרבע הגמר. בקיץ 2017 העפילה איסלנד למונדיאל 2018 לראשונה בתולדותיה.
אחד המשחקים הידועים של הנבחרת הוא משחק ידידות שקיימה נגד אסטוניה ב-24 באפריל 1996 בטאלין, אסטוניה. במהלך המחצית השנייה של המשחק, איידור גודיונסון נכנס כמחליף לאביו ארנור. אירוע זה נחשב לפעם הראשונה שאבא ובנו שיחקו יחד באותו משחק בינלאומי.
שנים ראשונות
התאחדות הכדורגל האיסלנדית נוסדה בשנת 1912, אולם משחקה הבינלאומי הראשון נערך רק ב-29 ביולי, 1930 נגד במשחק חוץ ובו ניצחה איסלנד 0–1. עם זאת, באותה תקופה שתי הנבחרות לא היו שייכות לפיפ"א. המשחק הראשון של איסלנד כחברה בפיפ"א נערך ברייקיאוויק נגד דנמרק ב-27 ביולי 1946 ובו הובסה איסלנד 0–3. ניצחונה הראשון של איסלנד הושג מול פינלנד ב-1947. במשך שנותיה הראשונות לא השתתפה איסלנד במוקדמות הגביע העולמי או במוקדמות אליפות אירופה. איסלנד השתתפה לראשונה במוקדמות מונדיאל 1958, אך הובסה בכל משחקיה. איסלנד השתתפה לראשונה במוקדמות אליפות אירופה לקראת יורו 1964, אך הודחה בסיבוב הראשון על ידי אירלנד. איסלנד החלה להשתתף באופן סדיר במוקדמות גביע העולם משנת 1974 ובמוקדמות אליפות אירופה משנת 1976.
יורו 2016
במוקדמות מונדיאל 2014 הייתה איסלנד קרובה להעפיל לראשונה בתולדותיה לגביע העולם ולהפוך בכך למדינה הקטנה ביותר (מבחינת אוכלוסייה) המעפילה לטורניר גמר הגביע העולמי. היא סיימה במקום השני בבית המוקדם אחרי שווייץ ולפני סלובניה, נורווגיה, אלבניה וקפריסין ועלתה לצמד משחקי פלייאוף על ההעפלה מול קרואטיה. המשחק הראשון בין הנבחרות באיסלנד הסתיים בתיקו 0-0, אך במשחק הגומלין ניצחה קרואטיה 0–2.
במוקדמות יורו 2016 הפגינה איסלנד יכולת גבוהה כאשר גברה פעמיים על, שסיימה שלישית במונדיאל 2014, וכן גברה על צ'כיה וטורקיה. איסלנד העפילה לטורניר הגמר לאחר שסיימה שנייה בבית המוקדם אחרי צ'כיה ולפני טורקיה, הולנד, קזחסטן ולטביה. למעשה הייתה זו העפלתה הראשונה לשלב גמר של טורניר בינלאומי.
בטורניר הגמר שובצה איסלנד לבית עם פורטוגל, אוסטריה והונגריה. איסלנד סיימה בתיקו 1-1 עם פורטוגל ועם הונגריה. במשחק האחרון של שלב הבתים ניצחה איסלנד את אוסטריה בתוצאה 1–2 משער שהובקע 4 דקות בתוספת הזמן על ידי ארנור אינגווי טראוסטסון. היה זה ניצחונה הראשון בטורניר גדול, ובזכות הניצחון העפילה לשמינית הגמר מהמקום השני בבית. בשלב שמינית הגמר ניצחה איסלנד את, שנחשבה לעדיפה עליה, 1-2 לאחר שמחקה פיגור מוקדם משערים של קולביין סיגת'ורסון ורגנאר סיגורדסון, והעפילה לרבע הגמר. ברבע הגמר הפסידה ל 5-2 וסיימה את דרכה ביורו.
מונדיאל 2018
במוקדמות מונדיאל 2018 סיימה איסלנד ראשונה בבית המוקדם לפני קרואטיה, אוקראינה, טורקיה, פינלנד וקוסובו ובכך העפילה למונדיאל 2018. הייתה זו הפעם הראשונה בה איסלנד העפילה לגביע העולם בכדורגל. בטורניר הגמר, איסלנד הוגרלה לבית עם ארגנטינה, קרואטיה וניגריה. במשחקה הראשון מול ארגנטינה סיימה בתיקו 1-1 אך בהמשך הפסידה 0–2 לניגריה ו-1–2 לקרואטיה וסיימה במקום האחרון בבית.
סגל הנבחרת
להלן רשימת השחקנים שזומנו לקראת המשחקים נגד גרמניה, ארמניה וליכטנשטיין במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
הנתונים נכונים ל-28 במרץ 2021. (לאחר המשחק נגד גרמניה)
שיאי שחקנים
נכון ל-17 ביוני 2023.
בית הבק
בית הַבֶּק (נקרא גם חירבת אלערג') הוא קבוצת מבנים מאבן בזלת, הניצבים כ-500 מטרים ממזרח לשפך הירדן לכנרת בחורשת אקליפטוסים גבוהים. המקום שימש כמקום מגורים לקבוצת חלוצים מאוקראינה והיה לאחד מניסיונות ההתיישבות הראשונים סביב הכנרת. המבנים נקראים על שמו של 'עבד א-רחמן באשה אליוסף', בעל המקום, שנודע בכינויו הבק.
זיהוי כבית צידה
במקום נמצאו פריטים ארכאולוגיים, האופייניים לתקופה הרומית והביזנטית. על סמך אותם ממצאים יש שזיהו את המקום עם העיר בית צידה, שנודעה לה חשיבות רבה בתקופה הרומית, במיוחד לעולם הנוצרי. כיום מקובל לזהות את בית צידה עם תל א-תלויה הנמצא צפונית מן המקום.
היסטוריה
בסוף התקופה העותמאנית התגורר בבית הבק הכורדי עבד א-רחמן באשה אליוסף, בעל מרבית האדמות בבקעת בית צידה. לאחר מותו הועברו האדמות לבנו הצעיר פואד, ותושבי בקעת בית צידה היו האריסים שלו.
בעשור הראשון של המאה ה-20 עלתה לארץ קבוצה של חלוצים מחצי האי קרים שבאוקראניה, דעה נוספת סוברת שמקורם בעיירה הומל שבבלאורס. הם חיפשו מקום להתיישבות והוצע להם להתיישב על אדמת הבק בבטיחה. מכיוון שלא עלה בידם לקנות את האדמה הם החליטו להתיישב כאריסי הבק הכורדי. נחתם חוזה אריסות לתשע שנים, והבק הבטיח לספק למתיישבים צאן ובקר.
בסוכות 1904 התיישבו במקום שש עשרה משפחות. חלקן התגוררו בצריפים שבנו וחלקן בחדרים בחצר בית הבק. הן עסקו בחקלאות, ואף עסקו בדייג בים הכנרת ונטעו עצי אקליפטוס הקיימים כאן גם היום. לאחר מספר חודשים החלו להתעורר בעיות, שהקשה בהן הייתה מחלת המלריה. רבים נפלו למשכב וחלקם מתו מן המחלה. הדרך היחידה להשגת אספקה ותרופות הייתה בעזרת סירות, והערבים שהשיטו סירות אלו דרשו מחיר גבוה.
כשנה לאחר בואם של המתיישבים, הם נאלצו לעזוב את המקום.
מלחמת העצמאות ומבצע כנרת
לאחר נטישת המקום על ידי המתיישבים כבשו הסורים את השטח והפכו אותו למוצב סורי.
במלחמת העצמאות נעשה ניסיון של ההגנה לתקוף סירות סוריות אשר היה חשש שיתקפו את היישובים במהלך המלחמה, אך הניסיון נכשל.
בחורף 1955, במהלך מבצע עלי זית, מבצע שמטרתו הייתה להרתיע את הסורים ששלטו באזור וירו ממוצבים שממזרח לכנרת לעבר סירות דיג וסירות משמר של חיל הים ששטו בה. כבש כוח של צנחנים את בית הבק יחד עם שאר מוצבי צפון מזרח הכנרת. היה זה מבצע מורכב, שכלל נחיתה מן הים, חציית הירדן והליכה ממושכת. בלילה אחד נכבשו כל המוצבים הסוריים שבצפון מזרח הכנרת, ממוצב הגבול שליד עין גב ועד מוצב השפך בשפך הירדן.
הכוח שכבש את בית הבק ומוצב השפך ירד מגבעת קלע, היכן שנמצא היום מושב אלמגור, חצה את הירדן והתפצל לשניים: חלק אחד בפיקודו של אלישע שלם כבש את בית הבק, והחלק השני בפיקודו של רפאל איתן כבש את מוצב השפך. בעקבות מבצע זה השתררה באזור רגיעה לזמן מה. בשנים שלאחר מכן נתחדשו הפגיעות בדייגים ובחקלאי אלמגור, עד לכיבוש הגולן.
כיום
שטח האזור ובית הבק בתוכו שייך כיום למשפחת שניידר אשר מחזיקה במקום עדר בקר. העדר הובא בעידוד רשות שמורות הטבע במטרה לצמצם את אוכלוסיית צמח הקנה בשמורת בית צידה ולאפשר גידול של מגוון מיני צמחים נוספים.
ליאנדרו לו
ליאנדרו לו פריירה דו נסימנטו (בפורטוגזית: Leandro Lo Pereira do Nascimento; 11 במאי 1989 – 7 באוגוסט 2022) היה ספורטאי ברזילאי, אלוף העולם בג'ו ג'יטסו ברזילאי שמונה פעמים.
ביוגרפיה
ליאנדרו זכה ב-28 מדליות זהב בתחרויות מקומיות ובין-לאומיות שונות, כולל באליפוית העולם, בגביעי העולם, באליפויות אירופה, באליפות דרום אמריקה, באליפויות פאן-אמריקה ובאליפויות ברזיל. הוא החזיק ברצף ניצחונות ללא הפסד בגביע פודיו מ-2011 עד 2013.
ב-7 באוגוסט 2022 נורה בראשו על ידי שוטר המשטרה הצבאית של ברזיל במהלך קטטה במסיבה בסאו פאולו, ומת בדרכו לבית החולים.
מישע
בתחילת המרד זכה מישע לניצחונות גדולים ואף הקים את מצבת מישע, מצבת זיכרון לאלוהיו, כמוש, בעיר הבירה דיבון, בה הנציח את ניצחונותיו. בכתובת מספר מישע על התקופה בה מואב הייתה משועבדת לישראל, על ההשתחררות ממנה, על כיבושים שעשה מישע בישראל ועל מפעלי בנייה (ביצור ומים) בארצו.
בסופו של דבר, תקף צבא ישראל, בראשותו של המלך יורם, ובסיועם של ממלכת יהודה ואדום, את מואב, מצידה הדרומי, הרס והחריב ערים רבות ושם מצור על עיר הבירה קיר מואב. על פי המסופר בתנ"ך, כשמישע ראה שהמצור עליו כבד מנשוא, יצא מהעיר הנצורה וניסה להבקיע עם יחידה קטנה מצבאו אל מלך אדום וכשלא הצליח לקח את בנו היורש (הפרשנים חלוקים בשאלה האם זה בנו שלו או בנו של מלך אדום) והקריב אותו כקורבן עולה על החומה. בעקבות המעשה היה "קצף גדול על ישראל" (מצד האל או מצד צבא אדום, תלוי בפירוש) והמלכים נסוגו ממואב ללא הכרעה. אירוע זה מכונה בפרשנות המקרא "עולת מישע".
ג'ורג' דיואי קלייד
ג'ורג' דיואי קלייד (באנגלית: George Dewey Clyde; 21 ביולי 1898 – 2 באפריל 1972) היה פוליטיקאי אמריקאי והמושל העשירי של יוטה, שכיהן בשנים 1957–1965 מטעם המפלגה הרפובליקנית.
קלייד קיבל את התואר הראשון שלו מאוניברסיטת יוטה ואת התואר שני מאוניברסיטת קליפורניה שבברקלי. ב-1953 מונה למנהל מועצת המים והאנרגיה של יוטה.
ב-1964 בחר שלא להתמודד לקדנציה שלישית. קלייד סבל משבץ זמן קצר לאחר הפרישה ומת מהשפעותיו ב-2 באפריל 1972.
חוות הצופים
חוות הצופים, מייסודה של תנועת הצופים העבריים, נמצאת בצמוד לקיבוץ רמת יוחנן.
החווה משמשת כיום כאכסניית נוער ומרכז ההדרכה הארצי של תנועת הצופים.
הקמת החווה
רעיון "חוות הצופים" נולד בשנת 1937, בעת שליחותה של מרים זימנבודה-אדלמן, נציגת הצופים העבריים בארצות הברית. תחילה דובר על הקמת "מרכז הדרכה בצופיות" על שם דוד נשרי (בנו של צבי נשרי, שנפל בהגנה על מוצא עילית). עד מהרה שולב מרכז ההדרכה ברעיון החווה הצופית, שתשמש גם מקום למחנות, כנסים וקורסים תנועתיים וגם חווה חקלאית שבה יעבדו הצופים בשנת-העבודה - על פי המגמה החלוצית שהחלה מתגבשת בתנועת הצופים. ראשי תנועת יהודה הצעיר ומנהלי קרן הנוער שלה גילו עניין ונכונות לתמוך במפעל כבר בשלב מוקדם זה.
הדחיפה להגשמת התוכנית ניתנה בביקורו של אריה כרוך בארצות הברית בשנת 1950. במסגרת המאמצים לחיזוק הקשר ושיתוף הפעולה המשמעותי בין התנועות האחיות: הצופים ויהודה הצעיר, הוחלט שלא רצוי שהיחסים ביניהן יישארו יחסים של תומך ונתמך. הוסכם כי "יהודה הצעיר" תפסיק את תמיכתה הכספית בהסתדרות הצופים ותחת זאת תרכז את תרומותיה במפעל קונקרטי בישראל - "חוות הצופים ע"ש יהודה הצעיר". שנים מספר נמשך המשא ומתן עם הקרן הקיימת לישראל על מיקומה של החווה. חיפשו מקום סמוך למשק מתאים, שבו יוכלו הצופים לעבוד ולקבל הכשרה חקלאית, בעודם מתגוררים בחווה ומפתחים אותה. בין ההצעות היו מקומות בסביבת נהלל, ליד מעלה החמישה וקריית ענבים, ביער חולדה ועוד. בשנת 1954 נבחרה גבעת שמיר ליד רמת יוחנן.
בהסכמת הקרן הקיימת וקיבוץ רמת יוחנן הועמד השטח, על המבנים הישנים שבו, לרשות הסתדרות הצופים. הוכנו תוכניות והוחל בשיפוץ ראשוני. "יהודה הצעיר" שלחה סכום ראשון שאספו החברים לקרן החווה. לשכת הנוער של משרד החינוך הקציבה הקצבה משלה, כהשתתפות בהקמת אכסניית נוער בחווה. בשלב זה יועדו לחווה שלוש מטרות עיקריות: מקום קבע למחנות הדרכה וכנסים של הצופים, משכן לחברי "יהודה הצעיר" המבקרים בארץ וכאשר היא פנויה משני אלה - אכסניית נוער, במסגרת הכללית של אגודת אכסניות הנוער בישראל.
גם משקי הצופים - חצרים, תל קציר, גונן, מגל, ושדה בוקר - הרימו את תרומתם למפעל והצטרף אליהם משק הסוללים, שמנה בין חבריו בוגרים של "יהודה הצעיר". כן נערכה מגבית בין הורי הצופים, בוגרי התנועה ואוהדיה. הוסכם, שהכספים שיתקבלו מ"יהודה הצעיר" בארצות הברית יהיו קודש לבניין החווה ולפיתוחה, ואילו הסתדרות הצופים בארץ תשא בהוצאות הפעלתה. כדי שתוכל לעמוד בנטל הכספי הזה, התקשרה התנועה עם אגודת אכסניות הנוער.
בחודש אב תשט"ז (15.7.1956) הופעלה החווה לראשונה ובמרוצת הקיץ היו בה מחנות-הדרכה לצופי הערים והמושבות, סמינריון תנועתי, קורס לראשי-גדודים ומועצת המדריכים. מבין תנועות-הנוער האחרות שהוזמנו להשתמש בחווה, נענתה התנועה המאוחדת, שקיימה בה סמינריון. כעבור שנה הוכשרו התנאים הבסיסיים והוחל הפעלה החווה כאכסניית נוער.
בתוך 12 שנה נתקבלו מארצות הברית כ- 60,000 דולר לבנין החווה, רובם מ"יהודה הצעיר" ומקצתם ממקורות אחרים. המבנים הקיימים שופצו, נוספו מבנים חדשים וסידורים סניטריים. לשם כיסוי הוצאות האחזקה נוצלה החווה כאכסניית נוער במידה רבה יותר משנתכוונו תחילה. מה גם שהצופים לא גילו נכונות יתרה להשתמש בחווה לצרכיהם. פרט לארגון צופי בתי הספר הערביים, שעשה שימוש רב בחווה למחנות-ההדרכה שלו ושאר פעולות, נמנעו השבטים, מטעמי נוחיות, מלכוון את פעולותיהם אליה. ואכן, הכשרת החווה כמרכז הדרכה צופי ראוי לשמו דרשה עוד שיפורים ושכלולים לרוב - חדרי עיון, ספריות, ציוד צופי, מגרשי ספורט, אולם מפגשים, חדר אוכל ושירותים.
מכיוון שהצופים לא הרבו להשתמש בחווה, לא מצאו גם חברי "יהודה הצעיר" טעם להתגורר בה בעת שהותם בארץ. כ- 15 שנה עסקו חברי "יהודה הצעיר" במגבית החווה, ומה שנועד להיות מפעלן וביתן המשותף של שתי התנועות-האחיות בישראל, הפך למעשה לעוד אכסניית נוער אחת מרבות. בוועידה המשותפת של "יהודה הצעיר" ותנועת הצופים בשנת 1966 הוחלט איפוא לסיים את מפעל החווה ולחפש בשביל התנועה האמריקנית אתגרים חדשים, שילהיבו את החברים וידרבנו אותם למעשים.
ואולם הנהגת הצופים לא ויתרה על התוכנית להכשיר את החווה למילוי יעודה המקורי והעיקרי כמרכז הדרכה צופי. הצורך המרכז כזה נעשה דוחק עוד יותר, ככל שגדלה הסתדרות הצופים והתרבו צרכיה בכוחות הדרכה מאומנים.
המרכז הארצי לצופיות
בשנת 1993, כמעט 40 שנה לאחר הקמת "חוות הצופים", החליטה תנועת הצופים לייסד את מרכז ההדרכה הארצי לצופיות, ביוזמתם של אמנון קלנר, ראש "חוות הצופים" ורמי ארקוסין, מנהל "חוות הצופים". מרכז ההדרכה נקרא בתחילה "בית הספר לצופיות" או בקיצור ביסל"צ ולאחר כשנה גרעין ב' שינה את שמו ל"מרכז הארצי לצופיות" - המרל"צ.
מטרתו של המרל"צ הייתה לפתח ולהפיץ את שיטת החינוך הצופית, על-פי דרכו של מייסד תנועת הצופים העולמית, הלורד רוברט באדן פאואל. לקידום מטרה זו, מגויסת בכל שנה קבוצה של כשישה מדריכים ומדריכות צעירים במסגרת שנת שירות. הקבוצה מתגוררת בחווה ומקדישה את כל זמנה לפיתוח כלים להדרכה, ארגון סמינרים וקורסים תנועתיים, הדרכת תנועות נוער שונות, עבודה בשיתוף הקרן הקיימת לישראל ועוד.
בשונה ממרכזי הדרכה שונים המופעלים על ידי מתנדבי שנת שירות, תפקידם של המדריכים במרל"צ חורגים מההדרכה הישירה וכוללים גם את שיווקו של מרכז ההדרכה, ניהול פרויקטים, ארגון משלחות נוער לחו"ל וגם התנדבות ותרומה לקהילה הקרובה ל"חוות הצופים".
משנת 2014 החל גרעין המרל"צ בפעילות משותפת עם עמותת "אור ירוק" בהעברת פעילות צופית בנושא בטיחות בדרכים.
רעיון ההקמה של המרכז הארצי לצופיות
לרעיון הקמת המרכז הארצי לצופיות ולביצועו בשלבים הראשונים יש כמה וכמה אבות. ראשיתו בשנת 1992. הרעיון במקורו היה להעמיד את הצופיות המעשית במרכז הפעילות החינוכית של תנועת הצופים גם בשעה שעל זמנם הפנוי של חניכיה ומדריכיה מסתערים האינטרנט והמחשב, שטענת המבקרים הייתה שיגברו על החבל והסנדות. מימוש הרעיון נועד להיעשות על ידי קבוצה שאנשיה יחיו בקומונה בחוות הצופים במסגרת שנת שרות. היעד: "העלאת רמת השימוש וההכרה בצופיות המעשית ככלי חינוכי רב עצמה להשגת יעדים גם בחברה המודרנית". המטרה המרכזית הייתה להחדיר את הצופיות בין חניכי השכבה הבוגרת בתנועת הצופים 'בכמות המקסימלית' מתוך רצון לקרב את הצופים לטבע ויופיו כתרבות חברתית אל מול תרבות הצריכה המודרנית.
מימוש הרעיון נועד להיות באמצעות קומונת מדריכים בת 6-8 בוגרי תנועה בשנת שירות שלפני הגיוס לצה"ל שיחיו בחוות הצופים במהלך השנה. בנוסף ציפו מהמדריכים להדריך שכבות בוגרות באזור החווה כמו גם להתנדב במקומות שונים בסביבה. המסגרת של צוות הדרכה נועדה להיות כשל בית-ספר שדה בתחומי המקצועות הצופיים מניווט ועד 'סמינרים נודדים'.
בעל הרעיון הראשוני היה עודד נוריאל, מרכז הנהגת צפון, יחד עם ירון ליף (פומיקי) אשר היה מי שניסה לראשונה להוביל צוות מדריכים בשנת שירות בחווה. בשנת 1993 החלו את שנת השירות שלושה מתנדבים שכבר בסוף הכשרתם נטשו את שנת השירות. גודל הקבוצה המגויסת 3 לעומת 6-8 כמתוכנן, המשימה הראשונית והמרכזית שהוצבה בפניהם: להחדיר את הצופיות ככלי לחניכי השכבה הבוגרת הייתה למעלה מכוחותיהם. בין יעדי הפעולה של בית הספר לצופיות לתשנ"ד היו: פיתוח תוכניות ספארי ניווט לחניכי השכבה הבוגרת, תוכניות הדרכה לנוער מחוץ לתנועה כמו קבוצות ממתנ"סים, תנועות נוער אחרות, של"ח ונוער חו"ל. רעיון נוסף היה לבנות תוכנית צופית למסיימי י"ב בתנועה שתזכה את המשתתף ל'סמל סיום בצופיות'.
סמל ייחודי עוצב למרכז בדמות צופה נושא תרמיל טיולים עמוס על רקע סמל התנועה. סביבו מסגרת של חבל המסתיים בקשר שטוח והמילים: "המרכז הארצי לצופיות- חוות הצופים".
עודד הוביל את המרל"צ עד 1994. דני לוי, שהיה בעבר רכז הנהגת דרום  והיה שותף לרעיון המרל"צ מראשיתו, שימש כמלווה חברתי של התכנית לאורך שנותיה הראשונות. אלא שהדרך למיסוד פעילות קבוצת המתנדבים במרל"צ על קשייה המובנים ארכה לא מעט שנים. בשנת 1994 נכנס לנהל את החווה במקום רמי ארקוסין שסיים את תפקידו, נצח גולי, שהגיע ממחלקת הכשרות של התנועה, המשימה הראשונה הייתה לחזק את הגרעין ולבנות מסורת, לטובת הנושא גייס נצח את יחזקאל אבנרי מקיבוץ החותרים, פנסיונר, בוגר הפלמ״ח שכתב את ספר המחנאות, יחזקאל אבנרי נפגש עם ארבעת חברי גרעין ב׳ מדי שבוע והעמיק את ידיעותיהם, במקביל הוכשר הצוות בניווט, בהדרכה, ואף צויד במיטב הציוד המקצועי. לאחר שהתקבלה ההודעה שהמרכז ישנה את שמו מ״בית ספר״, עקב התנגדות משרד החינוך, התקיים מפגש חווייתי בו הוצעו הצעות שונות לסמל המרל״צ, סמל שצויר במקרה על ידי נצח גולי, היה הסמל שהתקבל בבחירתם של בני הגרעין. אירוע מכונן נוסף, היה כאשר אילן זילקה הפנה את מחברי ״ההפעלופדיה״ להיעזר במרל״צ ואכן כך היה, בהמשך השנה נכנס זאביק לתפקיד המנהל החווה ונצח התמקד בהדרכה.
זאביק פרבר (מקיבוץ אפק) שהיה מרכז הנהגת חיפה עמד בראש המרל"צ בין השנים 1994-1997. למשימה זו גויס בידי אמנון קלנר. בני הגרעין הרחיקו עד לכפר הנוער בניצנה כדי להתרשם מהפעילות החינוכית שם ומהניתן להעביר גם לפעילות החווה. לאחר ארבעה גרעינים ראשונים נאספו חברי הגרעינים למפגש סיכום. בשיח ותיקי מדריכי המרל"צ הוצע כרעיון למחשבה לחזור לאחר השרות הצבאי לפעילות בחווה כהמשך לפעילות בשנת השרות.
בהנהגה הארצית הוקמה ועדת היגוי לעניין המרכז לצופיות בראשה עמד יצחק יניב, מזכיר התנועה בעבר. בשנת 1996 התנסתה הנהגת חיפה לראשונה ב'ספארי צופיות'. מרכזי ההנהגה שהיו מרוצים מאוד מהתוכנית, התרשמו מרמת המקצועיות, הידע והאכפתיות של צוות המרל"צ.  באותה שנה נכתב במזכירות הארצית פרופיל של 'גרעין המרכז הארצי לצופיות'. בין מטרות הביניים כלל המסמך 'להיות חלק משמעותי  מהצוות החינוכי הבוגר של תנועת הצופים' או להיות חלק מהשיח התנועתי בגיבוש המושג 'צופיות 2000' ועוד. הדברים נכתבו מרחוק ונראים מנותקים מהמציאות בחוות הצופים. מטרות העל ביקשו להכין את המדריך המתנדב לחיי שיתוף כמו גם הוא מצופה לעדכן את הצופיות בישראל ולפתח מיומנויות הנחיה. משימות כלל הגרעין תבעו שיווק התוכנית, גיוס הגרעין הבא לשנת שירות, השתתפות 'חינוכית משמעותית' בטיולי התנועה בחנוכה ובקורסי הקיץ ובפרויקטים תנועתיים אחרים. עוד היה עליהם להדריך חוג צופיות באחד השבטים, להשתתף בפרויקט קהילתי חברתי באזור הקרוב לחווה וכן תפקיד הנהגתי כמו הדרכת שכבה בוגרת או תפקיד אחר בהנהגה.
פנחס קופל
פנחס קופל (15 בינואר 1918 - 5 בנובמבר 1997) היה המפקד הראשון של משמר הגבול, והמפכ"ל ה-3 של משטרת ישראל, בין השנים 1964–1972.
ביוגרפיה
סיים את קורס מ"מים הראשון של ההגנה ב-1939, ולאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, בשנת 1941 התנדב לצבא הבריטי ושירת בחזיתות שונות. בשנת 1946 השתחרר בדרגת רב-סמל והצטרף לקואופרטיב התחבורה "דן". הוא המשיך להיות חבר ב"הגנה" ובשנת 1947 הצטרף למנגנון הקבע של "ההגנה" ושימש כמדריך.
במלחמת העצמאות היה מפקד שיירה במבצע נחשון. הוא שירת בחטיבה 7 כסגן מפקד גדוד וכמפקד גדוד ולקח חלק בקרבות לטרון.
קופל השתחרר מצה"ל בשנת 1950, בדרגת רב-סרן ועבר לשירות הביטחון הכללי. הוא שירת כמפקד מטה 10, מחלקת המבצעים המיוחדים. בשנת 1953, עם הקמת משמר הגבול, מונה קופל למפקדו הראשון.
במאי 1964 קיבל את הפיקוד על משטרת ישראל ושימש בתפקיד המפקח הכללי של משטרת ישראל עד שנת 1972. לאחר סיום שירותו במשטרה, התיישב בכפר בן נון. לאחר פרישתו מן המשטרה הוא שימש כיושב ראש ועדת החקירה שהוקמה לבירור נסיבות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן. כמו כן שימש כנשיא ההתאחדות לכדורגל.
קופל נישא להדסה לבית פליקס ולזוג נולדו שתי בנות - מיכל וענת.
פנחס קופל נפטר בה' בחשוון ה'תשנ"ח ונקבר בחלקת המשטרה בהר הרצל בירושלים.
על שמו נקרא מרכז המורשת וההנצחה של משמר הגבול, בסמוך לקיבוץ ברקאי, ומטה משמר הגבול בלוד.
אלבום סולו
במוזיקה פופולרית, אלבום סולו הוא אלבום המיוחס באופן רשמי למוזיקאי יחיד ולא להרכב מוזיקלי. לעיתים אלבום סולו עשוי להיות "סולו" במובן הקלאסי (יצירה המנוגנת ומושרת על ידי מבצע בודד), אך בדרך כלל הכוונה לאמן שהיה חלק מלהקה והחליט להקליט אלבום מחוץ למסגרת הלהקה, כשהוא נעזר בנגנים נוספים בתהליך ההפקה של האלבום.
הסגנון של אלבום סולו עשוי להיות שונה מהסגנון המזוהה עם להקתו של האמן. כמו כן, בדרך כלל אמנים המקליטים אלבומי סולו נעזרים בנגנים שלא היו בלהקתם, אם כי מקובל לשלב מדי פעם גם את חברי הלהקה האחרים בהקלטות, בין אם כגימיק ובין כמחווה חברית.
לדוגמה, דני בסן שהתפרסם כסולנה של להקת "תיסלם," הוציא לאחר פירוק הלהקה את אלבומי הסולו "דני בסן" (1985), "הילד שבי" (1989) ו"חלום שכחה" (1992). באלבומים אלה ניגנו בעיקר נגני אולפן שלא היו מזוהים עם "תיסלם."
בנוסף לחופש היצירה האמנותי, נהנים אמני סולו מהסמכות לקבל החלטות בנוגע להפקה ולצליל, ויכולים להחליף נגנים כראות עיניהם. בנוסף לכך, הם זוכים בדרך כלל במרבית ההכנסות ממכירת האלבום.
סיבות עיקריות הגורמות לחבר להקה להקליט אלבום סולו
דוגמאות בולטות: מייקל ג'קסון, רובי ויליאמס, ביונסה וג'סטין טימברלייק. דוגמאות בולטות: הסרט "מה שאת עושה לי" (1996) עוסק בנושא זה. דוגמאות בולטות: חברי להקת הביטלס, ספייס גירלז, דסטיניז צ'יילד.
ישנם סולנים של להקות שהוציאו אלבומי סולו כשלהקתם עדיין פעילה, ולמרות זאת הלהקה לא התפרקה (דוגמאות בולטות: מייקל ג'קסון וחמישיית הג'קסונים וג'ון בון ג'ובי ובון ג'ובי). לעומת זאת ישנם להקות שהכריזו על הפסקת פעילות, כשבזמן זה יצאו חברי הלהקה לקריירות סולו כושלות, דבר שהביא לבסוף לאיחוד מחודש של הלהקה (דוגמאות בולטות: בקסטריט בויז וטייק ד'את).
טאקוונדו באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018)
טורנירי הטאקוונדו באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018) התקיימו ביריד האולימפי. התחרויות היו מורכבות מחמישה טורנירים לנערים וחמישה טורנירים לנערות, שבכל אחת מהן השתתפו 10 לוחמי טאקוונדו, ובסך הכל 100 לוחמי טאקוונדו.
העפלה
ההעפלה לטורנירים היא אישית והמכסה ניתנת לוועד האולימפי המקומי ולא לספורטאים עצמם. הספורטאים המשתתפים בתחרויות נדרשים לציית להוראות האמנה האולימפית במלואם, כולל חוק 41 המחייב את הספורטאים להיות בעלי אזרחות של המדינה אותה הם מייצגים. בנוסף, הלוחמים נדרשים להיות בני 16 עד 18, בזמן המשחקים (תאריך הלידה בין ה-1 בינואר 2001 ל-31 בדצמבר 2002) ובעלי חגורה שחורה.
הוועד האולימפי הבינלאומי והפדרציה העולמית לטאקוונדו סיכמו כי כל מדינה תוכל לשלוח עד שישה נציגים להתחרות בענף, שלושה נציגים מכל מגדר ונציג אחד לתחרות. המדינה המארחת, ארגנטינה, קיבלה שישה מכסות. כאשר 2 מכסות העפלה לכל קטגוריית משקל מחולקות באמצעות הקצאה עולמית. יתר מכסות העפלה נקבעו בהתאם לתוצאות של אליפות העולם לנוער 2018 שנערכה בתוניסיה. בכל קטגורית משקל, שמונת הלוחמים שדורגו במקומות הראשונים זיכו את מדינתם במכסת השתתפות בקטגוריית המשקל. אם המדינה המארחת בחרה להשתמש במכסה שלה אזי רק שבעת הלוחמים שדרוגו במקומות הראשונים יזכו את מדינתם במכסת השתתפות. אם מדינה בוחרת שלא לממש את זכאותה, המכסה עוברת למדינה המדורגת כבאה בתור באותה קטגוריית משקל.
פור לה מריט
פּוּר לה מֵריט (בצרפתית: Pour le Mérite, "בעבור ההצטיינות") היה העיטור הצבאי הגבוה ביותר בפרוסיה עד סוף מלחמת העולם הראשונה. ידוע גם בשמו הלא-רשמי "מקס הכחול".
היסטוריה
בשנת 1866 נוצרה רמה צבאית מיוחדת של העיטור, "הצלב הגדול". עיטור ברמה גבוהה זו ניתן לאלה אשר במעשיהם הביאו לנסיגתו או להשמדתו של צבא שלם. בשל תנאי זה לא הוענק העיטור ברמה זו ל"ברון האדום" מנפרד פון ריכטהופן, אף על פי שרבים בממסד הצבאי ביקשו להעניק לו אותו. משום כך בחרו שלטונות פרוסיה להעניק לריכטהופן עיטור ברמה פחותה במעט, עיטור העיט האדום, שהוענק לעיתים רחוקות בלבד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה זכה העיטור לתהילה עולמית. אף על פי שניתן היה להעניקו לכל קצין צבא, הפרסום הגדול ביותר ליווה את הענקת העיטור לטייסי זרוע האוויר הגרמנית, שאותם היללה התעמולה של ימי המלחמה. תחילה הוענק העיטור לטייס שהפיל שמונה מטוסי אויב. אלוף ההפלות מקס אימלמן היה הראשון שזכה בעיטור, ועיטור זה זכה לאחר מכן, בזכות צבעו ושמו של מקבלו המפורסם, לשם "מקס הכחול".
סף ההפלות הדרוש לקבלת העיטור הלך ועלה במהלך המלחמה, עד שבסופה נדרשו שש-עשרה הפלות כדי לזכות בעיטור.
עם הידועים שבין מקבלי העיטור נמנים הפלדמרשל לאונרד פון בלומנטל, מנפרד פון ריכטהופן ("הברון האדום"), הרמן גרינג, חברו הטייס של "הברון" שהיה אחר כך לאחד מבכירי הרייך השלישי, ארווין רומל, "שועל המדבר" הנודע ממלחמת העולם השנייה, וכן קצינים גרמנים שהובילו את המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם הראשונה. אחרון הזוכים בעיטור ששרד בחיים היה הסופר ארנסט יונגר, שמת בשנת 1998, ואשר בגיל 23 היה גם צעיר מקבלי העיטור.
כשליש מן העיטורים הוענקו לקצינים גבוהים בדרגת גנרל ואדמירל. קצינים זוטרים בדרגות לוטננט וקפטן זכו רק בכרבע מן העיטורים.
הענקת העיטור הופסקה ביחד עם התפטרותו של הקייזר וילהלם השני ב-9 בנובמבר 1918 וסופה של הקיסרות הגרמנית.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, היטלר בחר שלא לחדש את העיטור מפאת טיבו האריסטוקרטי וכיוון שהוא יכול להינתן רק לקצינים. העיטור המקביל ביוקרתו לפור לה מריט בזמן מלחמת העולם השנייה היה צלב האבירים של צלב הברזל, שהיה דרגה גבוהה של צלב הברזל.
עיצוב
מקבלי העיטור נדרשו לענוד אותו על המדים בכל עת. העיטור הורכב מצלב מלטזי עם עיטים בין זרועותיו, כתר המלוכה, האות F, שסימלה את מייסד העיטור פרידריך הגדול, והמילים "Pour le Mérite" על הצלב.
העיטור נתלה על סרט בצבע לבן-שחור-לבן, שהם צבעי הדגל הפרוסי. הוא נענד מסביב לצוואר.
פולוניה ורשה
פולוניה ורשה (בפולנית: Polonia Warszawa) היא קבוצת כדורגל פולנית מעיר הבירה ורשה שנוסדה בשנת 1911, ומשחקת כיום בליגה הרביעית בפולין.
היסטוריה
פולוניה ורשה נוסדה על ידי תדיאוש גבטנר בשנת 1911 באיחוד של שתי קבוצות בית ספר. גבטנר היה הקפטן הראשון של הקבוצה, ושיחק בתור מגן וקשר ביותר מ-150 משחקים. שם הקבוצה, פולוניה, פירושו פולין בלטינית. הקבוצה הפכה למקצוענית בשנת 1915.
בשנת 1946, פולוניה זכתה באליפות בפעם הראשונה. האליפות התקיימה בתנאים מוגבלים כיוון שורשה הייתה הרוסה ברובה לאחר מלחמת העולם השנייה. בשנת 1952, הקבוצה זכתה בגביע הפולני. לאחר שנות הצלחתה, ירדה הקבוצות לליגות נמוכות בפולין.
הדרבי הרשמי הראשון בין פולוניה ורשה ללגיה ורשה היה ב-29 באפריל בשנת 1977. המשחק נגמר בתוצאה 1-1, חודש אחרי כן נפגשו הקבוצות שוב והתוצאה הייתה שוב תיקו 1-1. הדרבי בין שתי הקבוצות נחשב לאחד ממשחקי הדרבי החשובים בפולין.
בעונת 1992/1993 חזרה הקבוצה לקדמת הבמה הפולנית כאשר עלתה בחזרה לליגת העל הפולנית לאחר כ-40 שנות היעדרות. בעונת 1999/2000 הקבוצה זכתה באליפות השנייה שלה, למרות שבתחילת העונה לא נחשבה כמועמדת לכך. בעונת 2000/2001 זכתה בגביע ובסופר קאפ הפולניים.