cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שמואל מורה
שירה ערבית מודרנית
Strophic, Blank and Free Verse in Modern Arabic Literature (Nov., 1965) זהו שם ספר הדוקטורט של שמואל מורה, והוא ראה אור בהוצאת בריל בליידן בשנת 1975 תחת הכותרת Modern Arabic Poetry 1800-1970, The Development of its Forms and Themes under the Influence of Western Literature. תרגמו אותו לערבית שני מרצים מצרים מאוניברסיטת קהיר, והוא יצא לאור בקהיר בשנת 1986. מהדורה מתוקנת ומעודכנת על ידי גב' לובנא ספדי-עבאסי הופיעה בחיפה, על ידי הוצאת הספרים כל שיא, 2004. בספר הוא חוקר את התפתחותה של השירה הסטרופית שבה החריזה משתנה לפי סדר קבוע, ובעיקר של המרובעים ובחיקוי לשירי האזור הספרדיים מימי הביניים, שבהם החריזות מתחלפות בצורה קבועה ואחר כך כיצד הופיעה פתאום הסוגה הפיוטית של חרוז לבן (שירה עם משקל קונבנציונלי ללא חריזה בסוף הבתים), בעוד שהשירה הערבית היא דיבור במשקל וחריזה היא חלק אינטגרלי המביע משמעות, אבל המוסלמים מפאת קדושת הקוראן מוסיפים להגדירה זו עוד שהשימוש במשקל בשיר הוא בכוונת תחילה, וזאת כדי להוציא מגדר זה של שירה כמה מפסוקי הקוראן, הגולשים לפעמים למשקל קונבנציונלי, ללא כוונה. על-כן, לא ניתן להגדיר את הקוראן כשירה, כי חוקרי הפרוזודיה הערבים מגדירים אותו כפסוקים קוראניים שהורדו מהשמיים עם סיומות דומות (אאיאת מפצלאת), לכן לא קראו לסיומות הללו חריזה פרוזאית (סג'ע) ולא חריזה פיוטית (קאפיה).
מורה בודק כיצד התפתחה שירה בפרוזה בהשפעת ספרות המערב, בעוד שהערבים בדרך כלל מקפידים על הגדרות השירה כדיבור במשקל וחריזה. כמו כן הוא חוקר איך התפתחה השירה החופשית בערבית. בשביל המשכיל הערבי, שירה חופשית המחקה את השירה האירופית היא בתים בעלי מספר רגליים בלתי קבוע עם סדר חריזה בלתי קבוע.
עוד לפני פרסום ספר זה פרסם מורה שני מאמרים על שירה חופשית
והחרוז הלבן בספרות הערבית
בכתב העת המזרחני של אוניברסיטת לונדון
הדוקטור סעד מצלוח מאוניברסיטת קהיר הכליל אותם בספר בערבית שראה אור ב-1969, וציטט בהקדמה לספר אמרה מפי הנביא מוחמד כי מותר למוסלמי להשתמש בכל דברי חוכמה טובה של לא-מוסלמי. הוא הוסיף בהקדמה שהתעלם מאזהרתם של חבריו שלא יתרגם חוקר ישראלי, אולם הוא עמד על כך "כדי שיראה לערבים איך הישראלים יודעים על השירה הערבית יותר טוב מהם, וכשהערבים יכתבו באותה רמה, אז יהיו להם סיכויים לנצח אותם".
דברי הימים של אלג'ברתי בשבעת החודשים הראשונים לכיבוש הצרפתי של מצרים
ספר זה Al-Jabarti’s Chronicle of the First Seven Months of the French Ocuupation of Egypt ראה אור בהוצאת בריל שבליידן ב-1975. זהו טקסט ותרגום אנגלי של מורה המתאר את שבעת החודשים הראשונים של כיבוש נפוליון את מצרים. הספר פורסם במדורה שנייה עבור סמינר בינלאומי שנתן באוניברסיטאות של ארצות הברית וקנדה בעת ועונה אחת, בנושא: "כיצד תיארו הנתינים המקומיים את האימפריאליזם המערבי.
תיאטרון חי וספרות דרמטית בתרבות הערבית של ימי הביניים
ספר זה Live Theater and Dramatic Literature in the Medieval Arab World ראה אור באנגלית בשנת 1992 והוא תורגם על ידי האקדמיה לאמנות ותרגומים במצרים. הספר מראה שהיה מעין תיאטרון ערבי חי בימי הביניים ולא רק תיאטרון של צלליות ותיאטרון של בובות כפי שכל החוקרים הגרמניים ושאר החוקרים האירופאים שהערבים הלכו בעקבותיהם ללא בדיקה יסודית, סברו עד אז, כגון הגרמנים ג'ורג' יעקב, רייך, הורוביץ, פרוואר וכו'. מורה מראה בספרו כי החוקרים לא הבינו את המונחים השונים של התיאטרון, שבמקצועות אחרים יש להם משמעות אחרת לגמרי. הוא מתאר את התיאטרון שהיה משחק של ליצני חצר הח'ליפים שהיה להם פטרון ורצו לבדר את השליטים. מצד שני היה גם תיאטרון של העולם התחתון. הייתה להם בעיקר ספרות בעל פה ומדוברת היות שהיה אסור עליהם להעלות על הכתב דברים בתחום הדת ודברים רציניים, כי זוהי שפה קדושה.
מצד שני המשמעות של המונחים של התיאטרון השתנתה עם הזמן מאז עלייתו של מחמד נביא האסלאם. עם הזמן. המונח "חיכאיה" במשמעות "חיקוי" בערבית, קיבל משמעות של "סיפור". לכן השתמשו במקומו במונח "אח'יאל" במשמעות משחק ע" שחקן חי. בערבית המשמעות המקובלת של המילה תיאטרון היא "צל" או "דמות". אולם המשמעות הראשונית שלה הייתה משחק ולכן כשבא תיאטרון הצללים מהמזרח הרחוק, הוסיפו לו הערבים את המילה "צל". בצורה זו הפך המונח "ח'יאל" מונח המורה על משחק תיאטרון. ט'ל (צל) בערבית הוא צל של דמות. החוקרים לא הבינו, לדעת מורה, שהמונח "ח'יאל" היה בראשית באסלאם במשמעות של משחק, הם חשבו שמשמעותו זה צל. מורה הציג פתרון לבעיה זו בהביאו דוגמאות מהספרות הערבית הקלאסית ומכתבי-יד שלא הובאו לדפוס עד אז, והוכיח שהמונח "ח'יאל" מובא במשמעות של משחק. בדרך זו הוא הפריך את כל מה שאמרו המזרחנים והחוקרים הערבים החדשים לפני כן.
תרומתם של היהודים לתיאטרון הערבי של המאה ה-19
נוסף לכך הביאו בספר מחזות נוספים שנכתבו על ידי האחים אנטון ואליאס שחייבר מבית הספר תפארת ישראל בבירות, ביניהם עיבוד של מולייר ועיבוד של המחזה נתן החכם של לסינג. על העלילות של סופרים אירופים בנו שני האחים עלילה יהודית דידקטית לחנך את התלמידים היהודים של בית הספר.
בספר הם הביאו את העלילה המקראית של עקידת יצחק שהפכו את עקידת יצחק והלבישו אותה במגמה חילונית דידקטית. העקידה שביכול היא שההורים היהודיים מסכימים לשלוח את הבנים שלהם ללמוד בערים אחרות, הסבל והגעגועים הם נחשבו באותם הימים כהקרבה משני הצדדים בשביל הרצון להתקדם בלימודים, לעודד את ההורים לשלוח את ילדיהם לארצות או לערים אחרות ולרכוש השכלה גבוהה.
ההיסטוריה של מצרים
מורה עמד מאז ראשית שנות התשעים בראש מפעל מטעם האוניברסיטה העברית, העוסק בספר ההיסטוריה של מצרים מסוף המאה ה-17 ועד 1821 מאת ההיסטוריון המצרי עבד אל-רחמן אל-ג'ברתי (1753-1825). המהדורה המדעית של הספר ראתה ראה בשנת 2014 והיא כוללת חמישה כרכים: ארבעה כרכי טקסט וכרך אינדקס רחב היקף (האינדקס כולל מונחים מדעיים, צבאיים, גאוגרפיים, דתיים, ספרותיים, אישים ומקומות). מורה ערך את הספר על-פי כתב היד של המחבר אותו גילה לראשונה (את כל כתבי היד שנכתבו ביד המחבר). הספר הופיע כבר בשבע מהדורות לפחות אבל כולם מעתיקים מהמהדורה של 1879/80. זו הפעם הראשונה שמוציאים את חיבורו הגדול של אל-ג'ברתי לפי כתב היד של המחבר עצמו. אל-ג'ברתי העסיק מעתיקים והוא היה עובר על העותקים שלהם. מורה הוציא לאור מהדורה מתוקנת, אותה הוא משווה עם המהדורה המצרית המודפסת (הוצאת בולאק) ומצביע על טעויות שנפלו, על ההשמטות, התוספות שבשוליים, ועל הקריאה ועל טעויות התעתיק שלהם מכיוון שהמעתיקים לא ידעו לקרוא נכון את כתבי היד, ולא הבינו את המשמעויות של המונחים שנשכחו בינתיים. המעתיקים העדיפו להשתמש בתעתיק של גרסאות קלות על פני הגרסאות הכבדות. כדוגמה לכך המילה "תמרוקים" שהיא גרסה קשה, מוסבת ל"תפנוקים", שהיא גרסה קלה. המהדורה המדעית יצאה לאור בחסות הקרן על שם מקס שלזינגר שבמכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית בירושלים, תחת הכותרת: ''The Marvelous Chronicles: Biographies and Events. ''
אמון הדדי
אמון הדדי (באנגלית: Trust) הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 1990 בכיכובם של אדריאן שלי ומרטין דונובן. זהו סרטו העלילתי השני של התסריטאי והבמאי האל הרטלי.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-9 בספטמבר 1990, במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, אולם יצא לאקרנים רק ב-26 ביולי 1991.
תקציר העלילה
עלילת הסרט מתמקדת בסיפורם של שני צעירים לא יוצלחים, המשוטטים ברחובותיה של אותה עיירה קטנה בלונג איילנד. כאשר מריה (אדריאן שלי), צעירה שנשרה מבית ספר תיכון, מודיעה למשפחתה על הריונה הלא מתוכנן - אביה מת מהתקף לב במקום, אימה מגרשת אותה מהבית ובן-זוגה (אבי התינוק) נפרד ממנה. בודדה, וללא שום מקום ללכת אליו, מריה משוטטת ברחובות העיירה בחיפוש אחר מקום ללון בו. בדרכה, היא פוגשת במת'יו (מרטין דונובן), טכנאי אלקטרוניקה צעיר בעלי מצב רוח קיצוניים, המתקן מכשירים אלקטרוניים למחייתו. מת'יו פוטר לאחרונה ממקום עבודה בחברת מחשבים, בשל מחאתו על האיכות הירודה של המוצרים שהחברה משווקת. בין שני הצעירים מתפתח רומן א-מיני יוצא דופן, המבוסס על אמון.
רות דורון
רות דורון (15 בנובמבר 1937 – 4 בפברואר 1995) הייתה שחקנית וכותבת ישראלית, מראשוני תיאטרוני השוליים והביטוי ה"רוחני".
ביוגרפיה
דורון נולדה כרות ליברך, להורים שהיו ממייסדי קיבוץ נגבה ובנעוריה נתפסה כמורדת ויוצאת דופן. בצה"ל שירתה כאישה הראשונה בתפקיד נהגת משאית ובמהלך שירותה גם עברה קורס צניחה. לאחר שחרורה עבדה בצי הסוחר הישראלי, טיילה בעולם ולמדה לימודי תיאטרון בלונדון ובניו יורק, בין היתר בלהקת "לה מאמא".
דורון זכתה בתחרות תסכיתים עם המחזה "טרמפ בלילה" שכתבה. פרסמה סיפורים פרי עטה ובשנת 1968 יצא לאור ספר שיריה "עידן ועידנים". הייתה מפיקה ב"תיאטרון הפתוח", שהיה מראשוני התיאטראות שהציגו ממחזותיו של חנוך לוין. כמפיקה וכבמאית העלתה את המחזה "השער ללא שער" בתיאטרון המרתף (בהשתתפות שמירה אימבר וויקטור עטר) .. בין המחזות הבולטים שהועלו בהשתתפותה, לאורך השנים, נמנים "בית ברנרדה אלבה" בתיאטרון החאן, בבימויו של מייקל אלפרדס, ו"הבכחאי", בעיבודו ובימויו של פרופ' אריה זקס (משורר). הבימוי של זקס הופיע גם בתיאטרון הקאמרי והיה להצגה הראשונה של עירום נשי מלא על בימת תיאטרון בישראל. דורון שיחקה בסרטים: "פישקה במילואים", "משה" (בכיכוב ברט לנקסטר), "קוראים לי שמיל", "מוישה ונטילטור", "נורית" ועוד. דורון נודעה גם כמדיום, ופעלה בין אנשי הבוהמה והתרבות כמתקשרת, ביניהם - פנחס שדה. (היא מוזכרת בספר שיחותיו של שדה עם יוסף מונדי)
318 (מספר)
במתמטיקה
318 הוא סכום המספרים הראשוניים שבין 7 ל-7 בריבוע (49):
318 = 7+11+13+17+19+23+29+31+33+37+41+43+47
בהיסטוריה
חוקר המקרא סטנלי גבירץ (Stanley Gevirtz) גילה, כי המספר 318 כמציין מספר של אנשים, מופיע בשלושה מקורות היסטוריים בלתי-תלויים:
לאור זאת, הציע גבירץ כי מדובר במספר טיפולוגי, כנראה בשל היותו סכום המספרים הראשוניים בין 7 ל-49 (שני מספרים טיפולוגיים ואף מקודשים בעולם העתיק).
הבחירות הפרלמנטריות באסטוניה 1995
הבחירות הפרלמנטריות באסטוניה 1995 התקיימו ב-5 במרץ 1995. תוצאות הבחירות ריסקו את מפלגות הקואליציה למעט מפלגת הרפורמה, ממשיכתה של המפלגה הליברלית הדמוקרטית האסטונית. הזוכה הגדולה של בחירות אלה הן מפלגת הקואליציה ואיחוד העם האסטוני שרצו יחדיו וזכו ב-41 מושבים, כמות המושבים הגבוהה ביותר שמפלגה זכתה בבחירות אי פעם באסטוניה. לעומת זאת, הריצה המשותפת של מפלגת העצמאות יחד עם מפלגת מולדת הייתה כישלון מוחלט ושתי המפלגות יחדיו זכו רק ב-8 מושבים.
תבוסת מפלגות הימין ששלטו לא הפתיעה, שכן מפלגות הקואליציה כבר הובסו בבחירות המקומיות ב-1993. מרבית הבוחרים לא התלהטו ממדיניות הטיפול וההלם של השערוריות בקואליציה, שכבר הביאו לפיטוריו של ראש הממשלה מארט לאר. ראשות הממשלה של לאאר התאפיינה גם בקטטות פנימיות בין שותפים לקואליציה כמו גם קבוצות שונות במפלגתו, מה שהביא לפרישת חלק מחברי מפלגתו.
אנדריאה פולק
אנדריאה פולק-פינסקה (בגרמנית: Andrea Pollack-Pinske; 8 במאי 1961 - 13 במרץ 2019) הייתה שחיינית מזרח גרמנייה. היא הייתה אלופה אולימפית בעלת 6 מדליות, מהן 3 זהב ו-3 כסף, סגנית אלופת עולם בעלת 3 מדליות מהן 2 כסף ו-1 ארד, אלופת אירופה בעלת 3 מדליות מהן 2 זהב ושיאנית עולם שהתמחתה בעיקר בסגנון פרפר. הייתה לשחיינית הראשונה בהיסטוריה ששחתה 100 מטר פרפר מתחת לדקה, ב"זינוק שליחות".
ביוגרפיה
פולק נולדה בשוורין, שבמקלנבורג-מערב פומרניה.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכתה פולק ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף. מדליות זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אולימפי חדש של 2:11.41 דקות, לפני חברותיה לנבחרת אולריקה טאובר (2:12.50 דקות) ושיאנית העולם רוזמרי גבריאל (2:12.86 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 4:07.95 דקות, לפני ארצות הברית (4:14.55 דקות) וקנדה (4:15.22 דקות). היא שחתה את סגנון הפרפר ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 59.53 שניות ובכך הייתה לשחיינית הראשונה בהיסטוריה ששחתה משחה זה מתחת לדקה. מדליות כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:00.98 דקות, אחרי בת ארצה כוכבת האולימפיאדה קורנליה אנדר שהוותה את שיא העולם 1:00.13 דקות ולפני ונדי בוגליולי מארצות הברית (1:01.17 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:45.50 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:44.82 דקות ולפני קנדה (3:48.81 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום 15 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:06.12 דקות.
אלופת אירופה
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בינקפינג, שוודיה בשנת 1977 זכתה פולק ב-3 מדליות, מהן 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:00.61 דקות, לפני כריסטיאנה קנקה (1:00.71 דקות) וינקה ראן מהולנד (1:03.40 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:14.35 דקות, לפני ברית המועצות (4:18.12 דקות) ומערב גרמניה (4:19.05 דקות). מדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:15.14 דקות, אחרי בת ארצה אנט פיביך (2:12.77 דקות) ולפני סוזן ג'נר מבריטניה (2:15.45 דקות).
שיאנית עולם וסגנית אלופת עולם
בתחרות שנערכה בלנינגרד, ברית המועצות ב-9 באפריל בשנת 1978 קבעה פולק במשחה ל-200 מטר פרפר שיא עולם חדש של 2:11.20 דקות, שיפור בשתי מאיות השנייה לשיא בן השנתיים של רוזמרי גבריאל (2:11.22 דקות). שלושה חודשים לאחר מכן, בתחרות שנערכה במזרח ברלין ב-3 ביולי היא קבעה במשחה ל-100 מטר פרפר שיא עולם חדש של 59.46 שניות, שיפור לשיא בן השנה של בת ארצה כריסטיאנה קנקה (59.78 שניות) ויממה לאחר מכן, היא שיפרה את שיאה העולמי במשחה ל-200 מטר פרפר והעמידה אותו על 2:09.87 דקות. באליפות העולם בשחייה שנערכה במערב ברלין, באוגוסט אותה שנה היא זכתה ב-3 מדליות, מהן 2 כסף ו-1 ארד. מדליות כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:00.26 דקות, אחרי ג'ואן פנינגטון מארצות הברית שקבעה שיא אליפות חדש של 1:00.20 דקות ולפני וונדי קווירק מקנדה (1:01.82 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:09.13 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אליפות חדש של 4:08.21 דקות ולפני ברית המועצות (4:14.91 דקות). מדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:12.63 דקות, אחרי טרייסי קולקינס שקבעה שיא עולם חדש של (2:09.87 דקות) וננסי הוגסהד (2:11.30 דקות) שתיהן מארצות הברית.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכתה פולק בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 4:06.67 דקות, לפני בריטניה (4:12.24 דקות) וברית המועצות (4:13.61 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:00.90 דקות, אחרי קארן מטשוק (1:00.42 דקות) ולפני כריסטיאנה קנקה (1:01.44 דקות) חברותיה לנבחרת. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:12.13 דקות.
חייה האישיים
פולק נישאה לפינסקה רוכב אופניים מקצועי ושניהם היו הורים למייקל פינסקה שהוא ג'ודוקא אולימפי (בייג'ינג 2008).
נפטרה ב-13 במרץ 2019.
שימוש בסמים
לאחר איחוד גרמניה נחשפה תוכנית האימרוץ של גרמניה המזרחית, בה נתנו סטרואידים אנאבוליים באופן שיטתי לספורטאים רבים. בין היתר, השחיינית בריגיט מיינקה ספרה ששחייניות נבחרת מזרח גרמניה השתמשו באימרוץ נרחב.
קורט תומאס
קורט וינסנט תומאס (באנגלית: Kurt Vincent Thomas; נולד ב-4 באוקטובר 1972) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1995–2013, בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר. לאורך הקריירה רשם ממוצעים של 8.1 נקודות, 6.6 ריבאונדים ו-1.1 אסיסטים למשחק.
נעורים ומכללות
תומאס נולד בעיר דאלאס שבטקסס, ולמד ב"תיכון הילקרסט" המקומי. לאחר מכן עבר ללמוד באוניברסיטה הנוצרית של טקסס שבפורט וורת', ושיחק עבור קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה בין השנים 1990–1995. בעונתו האחרונה הוביל את כל ליגת המכללות בממוצעי נקודות וריבאונדים כשרשם 28.9 נקודות ו-14.6 ריבאונדים למשחק, ובסיום העונה נבחר לשחקן המצטיין של המחוז הדרום-מערבי (SWC).
השנים הראשונות במיאמי ודאלאס
תומאס נבחר על ידי מיאמי היט בבחירה העשירית של דראפט ה-NBA לשנת 1995. בעונת הרוקי שלו פתח בחמישייה ב-42 משחקים לצד הסנטר אלונזו מורנינג, וקלע 9.0 נקודות בממוצע למשחק עבור ההיט אשר הפסידו בסיבוב הפלייאוף הראשון מול שיקגו בולס. לאחר 18 משחקים בעונתו השנייה סבל משבר מאמץ בקרסולו הימני, ונאלץ לפספס את המשך העונה.
בעקבות הפציעה נשלח תומאס בטרייד לדאלאס מאבריקס, יחד עם סשה דנילוביץ' ומרטין מורספ, בתמורה לג'מאל משבורן. בעונתו היחידה בדאלאס השתתף בחמישה משחקים בלבד בטרם סבל משבר מאמץ חוזר באותו קרסול שפצע בעונה הקודמת. על אף גילו הצעיר, מונה תומאס לתפקיד עוזר מאמן הקבוצה עד סיום אותה עונה, כמחווה של מאמן וג'נרל מנג'ר הקבוצה דאז, דון נלסון.
שנות השיא בניו יורק ניקס
לקראת עונת המקוצרת חתם תומאס על חוזה בניו יורק ניקס, בה שיחק ב-7 העונות הבאות. תחת מאמן הקבוצה ג'ף ואן גנדי הפך תומאס לשחקן חמישייה קבוע, לצד פטריק יואינג, לארי ג'ונסון, אלן יוסטון וצ'ארלי וורד, ועזר לניקס להשתחל לפלייאוף ה-NBA מהמקום השמיני במזרח. בפלייאוף עצמו הפתיעו הניקס כשגברו על המדורגת ראשונה מיאמי היט, ולאחר מכן על אטלנטה הוקס ואינדיאנה פייסרס, אך הפסידו לסן אנטוניו ספרס בגמר ה-NBA, בתוצאה 1–4. בעונה העוקבת העפילה ניו יורק לשלב גמר המזרח, בו הודחה על ידי הפייסרס בתוצאה 2–4.
לאורך תקופתו עם הניקס הגיע תומאס לפלייאוף ה-NBA 4 פעמים בסך הכול, ורשם ממוצעים כוללים של 11.2 נקודות ו-7.9 ריבאונדים ב-530 משחקים. בעת פרישתו דורג במקום הרביעי בתולדות המועדון בחסימות עם 479, ותשיעי בריבאונדים עם 4,272.
הנדידה בשלהי הקריירה
ביוני 2005 נשלח תומאס בטרייד לפיניקס סאנס, יחד עם דיז'ון תומפסון, בתמורה לקוונטין ריצ'רדסון ונייט רובינסון. בעונות ו- עזר לסאנס להעפיל לגמר המערב וחצי גמר המערב, בהתאמה, לצידם של סטיב נאש, אמארה סטודמאייר ושון מריון.
לקראת עונת הועבר תומאס לסיאטל סופרסוניקס בניסיון של פיניקס לחסוך בתשלום "מס מותרות". במהלך אותה עונה נשלח על ידי סיאטל לסן אנטוניו ספרס בתמורה לברנט בארי ופרנסיסקו אלסון, ועלה עם הספרס לשלב גמר המערב, בו הפסידו ללוס אנג'לס לייקרס בתוצאה 1–4.
ב-4 עונותיו האחרונות בליגה שיחק עבור מילווקי באקס, שיקגו בולס (עמה העפיל לגמר המזרח), פורטלנד טרייל בלייזרס וניו יורק ניקס, בהתאמה. ב-12 באפריל 2013 נופה תומאס בן ה-39 מסגל הקבוצה של הניקס, בעת שהיה השחקן המבוגר ביותר בליגה.
אילן סביר
אילן סביר (נולד ב-1 באוגוסט 1963) הוא בובנאי ישראלי. פעיל בתיאטרון ובטלוויזיה, מנהלם האמנותי והכללי של מרכז תיאטרון בובות חולון ושל הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון ולסרטי בובות בחולון.
ביוגרפיה
בשנת 1985 הקים יחד עם אופירה ארכוני, את תיאטרון 'בבואה'. יחד עם ארכוני יצר את ההצגות 'הארנבת והצב', 'שלום גבירתי הנסיכה', 'נסיך-צפרדע', 'החיוך של המלכה' ועוד. הופיע עם ההצגות עד 2010.
הדריך את כוכבי הגרסה הישראלית של המחזמר זוכה פרס הטוני "אבניו קיו" בישראל. עוד הדריך שחקנים בהפעלת בובות בהצגה "נרניה" ובהצגות "שומבצל" ו"קרשינדו ואני" (תיאטרון המדיטק), "שמונה בעקבות אחד" (תיאטרון הקיבוץ) ו"הדולפין" (תיאטרון השעה) ועוד.
בשנים 1999–2003 כיהן כיו"ר ארגון אונימה ישראל.
בשנת 2004 התמנה למנהלו האמנותי של הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות בחולון והוא נושא בתפקיד עד היום.
בשנת 2006 התמנה למנהל האמנותי והכללי של המרכז לתיאטרון בובות בחולון והוא נושא בתפקיד עד היום. במסגרת המרכז:
ביים את ההצגה "תיבת הקסמים" ואת האופרה "תיאטרון הבובות של דון פדרו" (בשיתוף תזמורת הקאמרטה הישראלית י-ם"). בנוסף, ביים סדרת סרטי דיוקן על הבובנאים דוד בן שלום (הונזו), ברכה גילאי, זולה רדולסקו, יוסטין גראד, יהודית יחזקאלי, חסיד פעיל ופרל הדרי. סביר כתב, ביים והפעיל את הבובה 'ג'ינג'ה' בסרטים יומני ג'ינג'ה מחולון, הרפתקאות ג'ינג'ה במוזאון הבובות וג'ינג'ה רוצה בובת תיאטרון.
סביר כתב תוכניות חינוכיות, בין היתר כתב את מגילת רות - היצגים שונים, תוכניות ללמידת מגילת רות באמצעות בובנאות במסגרת תוכנית "העיר כמרחב למידה".
ב-2017 הנחה (באמצעות הבובה ג'ינג'ה) את טקס פרסי הבמה לילדים ולנוער של אסיטז' ישראל.
ב-2020 יזם, ערך והגיש את אמנות.יצירה.בובות.LIVE - סדרת מפגשי רשת שבועיים שכללה שיחות, ראיונות והדגמות עם אמנים ויוצרים מישראל ומהעולם.
סלץ
סלץ (בצרפתית: Seltz, בגרמנית: Selz) היא קומונה במחוז בא-רן בחבל גראנד אסט הצרפתי הנמצא במרחק של 5 ק"מ מהגבול בין צרפת לגרמניה מול העיר הגרמנית ראסטט (Rastatt). שמה של העיר הגיע מהמילה הלטינית Saletio שהעניקו לה הרומאים, שהקימו בה קסטרום במסגרת הלימס הגרמאני, בעקבות מיקומה האסטרטגי של העיר ליד נהר הריין בהגנה על האימפריה הרומית נגד התקפות מצד שבטי הונדלים.
היסטוריה
תחילת ההתיישבות בעיר הייתה בתקופת תרבות לה טאן על ידי שבטים גאלים בהתיישבות בשם Saliso. לאחר הכיבוש הרומי הקימו הרומאים במקום קסטרום בשם Saletio כפי שמוזכר בנוטיטיה דיגניטטום. העיר הוחרבה ב-355 על ידי בני השבט האלמאני ונבנתה מחדש על ידי הפרנקים ב-496. כחלק מרוזנות אלזס, העיר סופחה לדוקסות שוואביה בתחילת המאה העשירית ואוטו הראשון העניק את העיר לאשתו אדלאיד מאיטליה ב-968. אדלאיד הקימה את מנזר סלץ ב-991 בו היא מתה בשנת 999.
ב-1357 העניק הקיסר קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לעיר מעמד של עיר קיסרית חופשית והיא הצטרפה לדקאפול האלזסי. סלץ נאלצה לעזוב את הדקאפול בשנת 1414 לאחר שלודוויג השלישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ, סיפח את העיר לרוזנות פאלץ שעל הריין. העיר סופחה מחדש לצרפת ב-1680 בעקבות הסכמי ניימכן שסיים את מלחמת הולנד.
בעת החדשה עברה העיר את התהפוכות שעברו על אלזס כולה, היא נכבשה על ידי הגרמנים במלחמת צרפת–פרוסיה וסופחה לגרמניה ב-1871 עד שבשנת 1919 נחתם חוזה ורסאי לפיו כל השטחים שנכבשו על ידי הקיסרות הגרמנית הוחזרו לצרפת (סעיף 51). בשנת 1940 נכבשה אלזס שוב על ידי גרמניה הנאצית וסופחה לרייך השלישי. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה סופחה אלזס שוב לצרפת.
רחוב יגאל אלון
רחוב יגאל אלון (נקרא עד לשנות ה-80 רחוב גיבורי ישראל) הוא רחוב מרכזי בתל אביב הנמשך לאורך שלושה קילומטרים, מדרך ההגנה סמוך לשוק התקווה בדרום, ועד לרחוב ערבי נחל בצפונו, סמוך לגבול של תל אביב וגבעתיים. הרחוב נחשב לאחד הרחובות המרכזיים במע"ר של תל אביב, ולאורכו נבנים החל משנות התשעים ותחילת המאה ה-21 בנייני משרדים רבים וגורדי שחקים.
מהלך הרחוב
הרחוב מתחיל בדרך ההגנה, סמוך לשוק התקווה. מקצהו הדרומי של הרחוב ועד לרחוב וינגייט, הרחוב הוא חלק משכונת יד אליהו, ומשמש למגורים בלבד וכולל נתיב נסיעה לכל כיוון.
לאחר רחוב וינגייט, אופי הרחוב משתנה, בצדו המערבי נמצא היכל מנורה מבטחים, שנחנך בשנת 1963, המשמש כאולם הבית של מכבי תל אביב בכדורסל. מצפון להיכל נמצאים בנייני משרדים שנבנו החל משנות התשעים וסניף של רשת המרכולים יוחחנוף.
בסמוך לצומת עם יצחק שדה, בקצה הצפון מערבי של שכונת יד אליהו נמצא גן לנדס הנקרא על שמו של ד"ר סטפן לנדס שנפל במלחמת שלום הגליל.
לאחר כשהרחוב חוצה את רחוב יצחק שדה, הוא יוצא מתחומה של שכונת יד אליהו, ולאורכו עד לדרך השלום נמצאים כמה מבנים בולטים. עד לשנת 2016, עמד בקצהו הצפון מערבי של הצומת אולם הסינרמה, אשר שימש כבית קולנוע, אולם מופעים, מרכז כנסים, ואולפן טלוויזיה. כיום (2023) נמצא במקומו חניון של אחוזת חוף ומתכונן לקום עליו בניין מגורים בין 40 קומות.
מצפון לסינרמה נמצא מגדל טויוטה שנחנך ב-2001. בהמשך נמצאים מספר בנייני משרדים, שהבולטים ביניהם הם מגדלי אלון שנבנו על חורבות מפעל הארגז, בית החולים אסותא השלום, ומגדל אלקטרה. במקטע זה נבנה גשר יהודית המקשר בין מגדלי אלון לשכונת מונטיפיורי מצדו המערבי של נתיבי איילון.
הרחוב חוצה את דרך השלום צמוד מאוד למחלף השלום, ובצומת בין שני הרחובות נמצא מגדל תוצרת הארץ, כאשר מגדל נוסף גבוה יותר נבנה בסמוך. מדרך השלום, ועד הרחוב ערבי נחל, הרחוב משמש כגבולה המערבי של שכונת נחלת יצחק, כאשר בצדו המערבי ובחלקים מסוימים גם בצד המזרחי נמצאים מבני משרדים.
לאור מבני המשרדים רבים הממוקמים ברחוב ומתוכננים לקם בו, מתוכנן לעבור לאורכו קו המטרו M1, כאשר לאורך הרחוב תהיינה שתי תחנות כשאחת מהן תהייה משותפת יחד עם קו המטרו M2.
קישורים חיצוניים
גיא נרדי, איילון מזרח: האזור התעשייתי הוותיק בתל אביב מתמלא מגדלי משרדים ומגורים, גלובס, 4 בדצמבר 2019
אוריאל הד
אוריאל הד (הייד; Uriel Heyd; 26 ביולי 1913 – 13 במאי 1968) היה מזרחן, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, נודע במחקריו על טורקיה.
תולדות חייו
הד נולד בקלן שבקיסרות הגרמנית בשנת 1913, בן לברתי (לבית לוי) ומקס הייט (Heydt). בין השנים 1931–1933 למד באוניברסיטאות קלן, מינכן, היידלברג וברלין. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל כדי ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים. קיבל תואר מוסמך בשנת 1939 ותואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בשנת 1947. במסגרת לימודיו למד טורקית בהנחייתו של פרופ' גוטהולד אליקים וייל. הד עבד מספר שנים במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, ואחר כך היה מזכיר ראשון של שגרירות ישראל בארצות הברית, ומסוף דצמבר 1949 יועץ בצירות ישראל באנקרה. באוקטובר 1951 הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית, ומאז ועד מותו לימד בחוג ללימודי ההיסטוריה של המזרח התיכון בעת החדשה ועסק בחקר האימפריה העות'מאנית, תוך סריקה שיטתית של ארכיונים עות'מאניים. בשנת 1957 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה. בין השנים 1956–1963 עמד בראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית. בין תלמידיו היו המזרחנים אריה שמואלביץ, אמנון כהן, משה מעוז ושמעון שמיר. הנחה את אלכס כרמל במהלך כתיבת ספרו "תולדות חיפה בימי הטורקים" אשר פורסם בשנת 1969.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
קתדרלת בורגוס
קתדרלת בורגוס (בספרדית: Catedral de Burgos) היא קתדרלה גותית בעיר בורגוס שבספרד. הקתדרלה מוקדשת למריה, אם ישו וידועה בגלל סגנונה הייחודי הנאמן לגותיקה הצרפתית ובתחרת האבן העדינה שלה. הקתדרלה נבנתה בשנים 1221–1568.
היסטוריה
על בניית הקתדרלה הגותית הורו המלך פרננדו השלישי מקסטיליה והבישוף מוריציו (Mauricio). הבנייה החלה באתר בו שכנה קתדרלה רומנסקית והאבן הראשונה הונחה ב-20 ביולי 1221. העבודות החלו על ה-Chevet: אפסיס מזרחי שמוקף בקפלות הקורנות ממנו כמו עלי כותרת של פרח, ונמשכו תשע שנים. עד 1250 הושלם החלק המזרחי, שתי זרועות הטרנספט (בית הרוחב) והחלק המרכזי של הספינה הראשית.
המזבח הראשי נחנך ב-20 ביולי 1260 והעבודות נמשכו עד 1277 אז התרחשה הפסקה של כמעט 200 שנים, לפני שהעבודה הומשכה. ב-1539 קרס המגדל הראשי ונעשו עבודות לבנותו מחדש. הקתדרלה הושלמה ב-1568, עם השלמתו של המגדל המרכזי מעל מקום המצלב (crossing), שמתנשא מעל עבודה עדינה של קמרונות בצורת כוכב.
במאה ה-14 נוספו לקתדרלה מספר קפלות, ומאה ה-15 נוספו לצד עוד קפלות גם עיטורים לטריפוריום, שער לקלויסטר העליון וקפלת קונדסטייבל המתומנת, הנחשבת ליפה ולגדולה שבין קפלות הקתדרלה. במאה ה-16 נוספו עוד קפלות, מדרגות הזהב, בית מועצת הקתדרלה ומגדל המצלב המתומן. אחרי הוספת הצריחים המחודדים ותיקון מגדל המצלב המתומן שקרס, בניית הקתדרלה הושלמה למעשה, ובמאות שלאחר מכן נעשו בה רק מעט שינויים, בהם הוספת 2 קפלות ועיטור המבנה במזבחים ויצירות אמנות.
האדריכלים העיקריים שנטלו חלק בבנייה היו צרפתי במאה ה-13 (יש מחלוקת האם מדובר במאסטר רישאר Richard, או במאסטר John משמפיין), ספרדי בשם אנריקה בסוף המאה ה-13, וגרמני במאה ה-15. אדריכלים נוספים שעבדו על הקתדרלה הם חואן פרץ, פדרו סנצ'ז וחואן דה ואלחו. ב-1417, הבישוף של בורגוס נכח במועצת קוטאנס וחזר עם האדריכל (בנאי ראשי, ליתר דיוק) יוהאן מקלן (חואן מקולוניה Juan de Colonia), שבנה את הצריחים שמעל המגדלים והוסיף פיתוחי אבן ותחרת חלונות. את יוהאן מקלן ירשו בנו סימון מקלן, שבנה את קפלת קונדסטייבל המפורסמת, ונכדו פרנציסקוס מקלן.
בין הבישופים המפורסמים ביותר של בורגוס היה אלפונסוס א סנקטה מריה, מלומד והיסטוריון בן המאה ה-15. ב-1919 הובאו לקבורה בקתדרלה שרידיו של אל סיד (רודריגז דיאז דה ויוור) ואשתו דונה חימנה.
ב-31 באוקטובר 1984 הוכרזה הקתדרלה כאתר מורשת עולמית בידי אונסק"ו.
כיום הקתדרלה היא אתר תיירותי מפותח. הכניסה מהחזית המערבית נועדה למתפללים ומוגבלת עד הנרתקס. בכניסה זו יש מעבר ל-2 קפלות שנועדו לתפילה. שאר הקתדרלה פתוחה לתיירים בדרך כלל בשעות 9:00 עד 18:00, והכניסה בתשלום. הכניסה היא מהשער הדרומי. בקלויסטר של הקתדרלה ישנו מוזיאון המוקדש לתולדות הקתדרלה ולתיעוד שיפוצה.
אדריכלות
הקתדרלה נבנתה בסגנון גותי בשל ואחר כך בסגנון גותי מאוחר לוהב האופייניים לצפון צרפת והושפעה אך מעט מהסגנון הספרדי. הקתדרלה יחסית קטנה ביחס לקתדרלות הגותיות הצרפתיות: אורך הקתדרלה הוא 106 מטר ורוחבה בטרנספט הוא 59 מטר. גובהה בשיא הוא 80 מטר (262 רגל) בלבד.
מגדל המצלב, המתנשא לגובה 54 מטר, מתחיל בבסיס מרובע ונהפך בחלקו העליון למתומן ממנו זקורים שמונה צריחים ובהם עבודות פיתוח באבן וקישוטי תחרת אבן. מגדל המצלב משלב בין סגנון גותי מאוחר לפלטרסק.
החזית המערבית, Santa María la Mayor, בעלת שלוש הקומות, היא בעלת שלושה שערי כניסה המוקפים בקשתות: מעל שני השערים הצידיים יש חלון ויטראז' עגול ומעליו טימפנון, ואילו מעל השער המרכזי יש גמלון קלאסי ומעליו תחריטים. מעל השערים מעקה וממנו מזדקרים צריחונים. מעל המעקה חלון רוזטה עדין ובו מגן דוד (ללא קשר ליהדות). בקומה השלישית והאחרונה צמד חלונות מחודדים המורכבים כל אחד מ-4 חלונות קטנים המאוחדים בשלושה קישוטי קוורטרפויל תלתניים. בכל חלון קטן נמצא פסל ומעליהם נמצא פסל של מריה הקדושה. בצדדים סביבם ישנן פסלים מתחת לחופות. בולט במיוחד חסרונו של פיסול בחזית המערבית ביחס לקתדרלות הצרפתיות, ובפרט בקומה המרכזית שם ישנן מגרעות ריקות ללא פסלים. כמו כן חסרים הארכיוולטים ופסלי העמוד סביב השערים עצמם. ניתן לראות בחזית גם גרגוילים. על הגלריה העליונה ביותר חקוקה באבן הכתובת PULCHRA ES ET DECORA ("יפה את, ומלאת חן"). גם על המגדלים עצמם יש מעקים. כל מגדל, המסתיים בצריח מחודד בסגנון תחרה גרמני מוקף ב-8 צריחונים הנמצאים ב-4 פינותיו. צמד הצריחים המערביים מתנשא לגובה 80 מטר (262 רגל).
תוכנית הקתדרלה, הכוללת ספינה ראשית, ספינות משניות ובית רוחב, איננה מזכירה כל כך צלב מאחר שאגפיה עם 15 הקפלות הצמודות אליהם הם ברוחב הטרנספט (בית הרוחב). בחלק הדרום-מזרחי של הקתדרלה נמצא קלויסטר (חצר מרובעת המוקפות בארקדות) דו-קומתי ומדרום ארמון הבישוף. הרבה מהמזבחים והקפלות בפנים הם בעלי חשיבות אמנותית והיסטורית. בקצה המזרחי מסתיימת הקתדרלה בקפלה המתומנת של קונדסטייבל (Chapel of the Condestable) הבנויה בסגנון גותי לוהב Flamboyant, ומלאה בקישוטי תחרת חלונות ופסלים של אבירים ומלאכים ושלטי גיבורים. קפלה זו מעוטרת בצריחונים מבחוץ, והיא דומה במראהּ למגדל המתומן שמעל מקום המצלב.
השער של בית הרוחב הצפוני, הידוע כ-Portada de la Coronería ("שער ההכתרה") מעוטר בפסלי שנים עשר השליחים. מאחוריו חלון קשתי ושני צריחים. כיום שער זה סגור.
מבנה הקיר מחולק ל-3 אזורים: קומת קשתות, גלריה (יציע) וקומת תאורה. קומת הגלריה כנראה מושפעת במקצת מהסגנון המוסלמי שכן היא כוללת מערכת קשתות מקושטות על עמודים מקושטים, המתאחדות בטימפנון ובו חלון קוורטרפויל (4-עלים). קומת התאורה בנויה מחלונות פשוטים בספינה הראשית, וכוללת חלונות ויטראז' בבית המקהלה. ספסלי המקהלה מוקפים בגדר סורגים גבוהה ומשתרעים מהנרתקס ועד לאפסיס, כאשר במרכז עובר בית הרוחב, ושם נמצאות הכניסות לספסלים. במרכז הקתדרלה, מתחת למגדל המתומן נמצא הקבר של אל סיד.
הערכה וחשיבות
הקתדרלה הגותית של בורגוס נחשבת לאחת הקתדרלות היפות ביותר בספרד, וכיום היא מהווה את האטרקציה התיירותית המרכזית של העיר בורגוס.
הקתדרלה הופיע בציורים של אמנים רבים (החל מהמאה ה-16 וכלה בימינו אנו), בהם דייוויד רוברטס, גוסטבו דורה וח' מסטרס קבנס (מת ב-1990).
הערות שוליים
הציון NLM מתייחס לספרו של ניקולאס לופס מרטינס, "Burgos Cathedral", המופיע בפרק "לקריאה נוספת".
אלכסנדר קרלין
אלכסנדר אלכסנדרוביץ' קרלין (ברוסית: Александр Александрович Карелин; נולד ב-19 בספטמבר 1967 בנובוסיבירסק, ברית המועצות – כיום ברוסיה) הוא מתאבק עבר רוסי בסגנון יווני-רומי במשקל על-כבד, הנחשב לגדול המתאבקים בכל הזמנים.
קרלין החזיק ברצף ניצחונות של 13 שנה בין 1987 ו-2000, כאשר בשש השנים האחרונות ברצף לא איפשר ליריביו לזכות אפילו בנקודה. זכה ב-3 מדליות זהב אולימפיות רצופות (ובעוד מדליית כסף), ב-9 אליפויות עולם רצופות, וב-12 אליפויות אירופה.
כיום קרלין הוא פוליטיקאי, והיה חבר הדומה של רוסיה מטעם מפלגת רוסיה המאוחדת בין 1999 ו-2020.
מחזיק בתואר Ph.D בחינוך גופני. זוכה עיטור גיבור הפדרציה הרוסית – העיטור הגבוה ביותר ברוסיה.
מאפיינים וטכניקה
קרלין היה מתאבק חזק באופן מיוחד, וזריז מאוד ביחס לגודלו (משקלו היה כ-130 ק"ג).
הישגים
במשך 13 שנה, בין השנים 1987 ו-2000, שלט קרלין ללא עוררין בענף ההיאבקות בסגנון יווני-רומי במשקל על-כבד - המשקל הגבוה ביותר הקיים בענף, כאשר הוא לא מפסיד ולו בקרב אחד. במהלך הרצף הזה, מאז שנת 1994, לא זכה אף יריב שלו ולו בנקודה אחת נגדו.
במהלך אותן 13 שנה זכה קרלין ב-3 מדליות זהב אולימפיות רצופות, ב-9 אליפויות עולם רצופות (בשנה אולימפית לא נערכת אליפות עולם), וב-12 אליפויות אירופה – כל האליפויות בהן השתתף.
באותה שנה פרש קרלין מהיאבקות תחרותית, במאזן יוצא דופן של 887 ניצחונות מול שני הפסדים בלבד.
קרלין היה נושא הדגל של מדינתו בשלוש אולימפיאדות רצופות - עבור ברית המועצות באולימפיאדת סיאול (1988), עבור חבר המדינות באולימפיאדת ברצלונה (1992) ועבור רוסיה באולימפיאדת אטלנטה (1996).
קריירה ציבורית ופוליטית
ב-1996 הוענק לקרלין עיטור גיבור הפדרציה הרוסית – העיטור הגבוה ביותר ברוסיה.
עוד כשהיה מתאבק פעיל נבחר קרלין לדומה בבחירות בשנת 1999 מטעם מפלגת רוסיה המאוחדת. הוא שב ונבחר לדומה ב-2003, ב-2007, ב-2011 וב-2016. הוא התפטר מחברותו בדומה ב-15 בספטמבר 2020.
קרלין מפעיל מאז 1993 את "קרן קרלין", ששמה לה למטרה לקדם את החינוך הגופני ובפרט את ההיאבקות היוונית-רומית במחוז הולדתו, נובוסיבירסק. הקרן מקימה מתקנים, מממנת נסיעות של ספורטאים בני כל הגילים לתחרויות, ומנהלת בית ספר להיאבקות יוונית-רומית.
מלחמת ארצות הברית–מקסיקו
מלחמת ארצות הברית–מקסיקו התחוללה בין השנים 1846–1848. בארצות הברית היא נקראת גם "מלחמת מקסיקו", ובמקסיקו - "ההתערבות האמריקנית", "הפלישה האמריקנית למקסיקו" או "מלחמת התוקפנות הצפונית". המלחמה הסתיימה בניצחון אמריקני מכריע, שבעקבותיו סופחו לארצות הברית הטריטוריות (לפי הגבולות של היום) של קליפורניה, נבדה, יוטה, אריזונה, וחלקים מוויומינג, קולורדו, וניו מקסיקו.
השאיפה האמריקנית להתפשטות מערבה
לאחר רכישת לואיזיאנה בשנת 1803, החל גל הגירה של אלפי אמריקנים ממזרח ארצות הברית לשטחים המערביים החדשים, וגם לשטחים שעדיין לא נשלטו בידי ארצות הברית. השטחים שמדרום מערב לשטחי "רכישת לואיזיאנה", נשלטו תחילה בידי ספרד, והחל מ-1821 נשלטו בידי מקסיקו, לאחר שזו השיגה את עצמאותה.
בארצות הברית השתררה תחושה שכונתה "הייעוד הגלוי", שלפיה יש לארצות הברית זכות בסיסית, שמקורה אלוהי, להנחיל את האידיאלים האמריקנים של דמוקרטיה, שוק חופשי, חופש ושגשוג כלכלי, על כל השטחים עד האוקיינוס השקט במערב. הסנאטור ה.ו. ג'ונסון אמר באותם ימים: "אני מאמין שתהיה זו בגידה במשימתנו הנאצלת אם נסרב לשרת את מטרותיה הנשגבות של החוכמה האלוהית. המלחמה היא תמיד יצירתו של המפיק בחוכמתו את כל האירועים, ולכן היא אמצעי בהשגת המטרה הגדולה קידום האדם וקידום אושרו... בהתאם לכך, אני מקבל את דוקטרינת הייעוד הגלוי."
סכסוכי גבולות
הגורם המיידי לפרוץ המלחמה היה סכסוכי הגבולות בין מקסיקו לבין ארצות הברית.
ב-1835 מרדה טקסס כנגד השליטה המקסיקנית, ולאחר קרבות קשים נאלץ נשיא מקסיקו, אנטוניו לופס דה סנטה אנה, לחתום ב-1836 על הסכם ולסקו, שהביא להקמתה של רפובליקת טקסס העצמאית. אלא שההסכם לא פתר את חילוקי הדעות בדבר הגדרת הגבול שבין מקסיקו לרפובליקת טקסס, וסכסוכי גבול מזוינים פרצו בין שתי המדינות.
בהימשך סכסוך הגבולות, החליטה לבסוף רפובליקת טקסס, לשמחתם ובעידודם של האמריקנים, להסתפח בשנת 1845 לארצות הברית, וב-4 ביולי אושר בקונגרס האמריקני צירופה של טקסס כמדינה פדרלית.
מקסיקו ראתה בעין רעה את סיפוחה המהיר של טקסס לארצות הברית, ועניין הגבול שבין ארצות הברית למקסיקו הפך לנושא מרכזי שעל סדר היום של שתי המדינות. ארצות הברית טענה שהגבול הדרומי של טקסס הוא נהר הריו גראנדה. מקסיקו טענה לעומתה, שהגבול עובר בנהר הנואסס (בספרדית: Nueces) שמצפון לריו גראנדה.
הכרזת המלחמה
לאחר שנכנס לתפקידו כנשיא, הורה ג'יימס פולק לגנרל זאכרי טיילור, להציב כוחות בין נהר ריו גראנדה ונהר נואסס. טיילור חצה את הנואסס, התעלם מדרישת מקסיקו לסגת, והמשיך דרומה אל מעבר לריו גראנדה, שם החל בבניית פורט בראון.
הקרבות החלו ב-24 באפריל 1846, כשפרשים מקסיקנים שבו פלוגה אמריקנית ליד הריו גראנדה. לאחר תקריות גבול בפאלו אלטו (ליד העיר בראונסוויל שבטקסס) וברסקה דה לה פלמה, ביקש פולק הכרזת מלחמה פורמלית, כשהוא מסביר בקונגרס שהמקסיקנים "פולשים לטריטוריות שלנו ושופכים דם אמריקני על אדמה אמריקנית". הקונגרס אישר הכרזת מלחמה ב-13 במאי 1846 ברוב של 174 קולות בעד לעומת 14 קולות נגד. באופן כללי, מרבית מדינות הצפון והוויגים התנגדו למלחמה, והדרום והדמוקרטים תמכו בה ברובם. מקסיקו, מצידה, הכריזה מלחמה מיד אחר כך, ב-23 במאי.
מהלכים ראשונים
מיד לאחר הכרזת המלחמה פלשו כוחות ארצות הברית למקסיקו במספר חזיתות.
בחזית האוקיינוס השקט נשלח הצי בפיקודו של ג'ון סלואוט לכבוש את קליפורניה, וזאת בשל החשש שבריטניה תרצה אף היא לכבוש שטח זה. סלואוט חבר לבדלנים בצפון קליפורניה, שהכריזו עוד קודם לכן על עצמאות בכמה שטחים ואף כבשו מספר ערי מפתח.
בחזית שנייה, כבשו כוחות יבשתיים בפיקודו של סטיבן קירני את סנטה פה שבניו מקסיקו, ופנו מערבה לכיוון קליפורניה. כאן נעזר קירני בתגבורת מחיל הים בפיקודו של רוברט סטוקטון, וכבש את מונטריי, לוס אנג'לס וסן דייגו שבקליפורניה.
הלחימה בקליפורניה הוכרעה, וב-13 בינואר 1847 נחתם הסכם קאוונגה (Cahuenga), שעל פיו תושבי קליפורניה המקסיקנים הורשו לשוב לארצם, ושוחררו שבויים משני הצדדים.
הכוח המרכזי בפיקודו של זאכרי טיילור, המשיך להתקדם מעבר לריו גראנדה ולתוך מקסיקו, ובספטמבר 1846 הביס את הכוחות המקסיקנים בקרב מונטריי שארך שלושה ימים וגבה קורבנות רבים משני הצדדים.
המשך המלחמה
הנשיא המקסיקני, אנטוניו לופס דה סנטה אנה, פיקד בעצמו על כוחות שנעו צפונה כדי להילחם בטיילור, אך הובס ב-22 בפברואר 1847 בקרב בואנה ויסטה.
במקום לחזק את טיילור בהתקדמותו, החליט הנשיא פולק לפתוח במרץ 1847 חזית נוספת על ידי כוחות בפיקודו של הגנרל וינפילד סקוט, שהונחתו מהים וחדרו לליבה של מקסיקו. סקוט צר על העיר וראקרוס, כבש אותה, ולאחר קרבות קשים שנמשכו כשבעה חודשים בסרו גורדו ובצ'פולטפק, התקדם לעבר הבירה המקסיקנית מקסיקו סיטי וכבש אותה באוקטובר 1847.
אחד הגדודים שהשתתפו במלחמה היה גדוד סנט פטריק, שכלל כמה מאות מהגרים קתולים (רובם אירים שהיגרו לאמריקה לאחר הרעב הגדול באירלנד), שעזבו את הצבא האמריקני וחברו ללוחמים המקסיקנים. על פי גרסה אחת, ערק הגדוד בעקבות אפליה קשה מצד האמריקנים, והצטרף לפיכך למקסיקנים הקתולים. מספר היסטוריונים גורסים, שהיו אלה שבויים אמריקנים שהוחזקו בידי מקסיקו ואולצו להילחם עבורה, ובגרסאות אחרות מדובר בעריקים אמריקנים שבגדו במדינתם.
מרבית חיילי הגדוד נהרגו בקרב צ'ורובוסקו, ואחרים, שנשבו בידי האמריקנים, נחנקו או נתלו באכזריות כאקט של נקמה, לאחר שנצרבה בעורם האות "D" (עריק - Deserter) בברזל מלובן.
עד היום נחשבים חיילים אלה במקסיקו כגיבורים, ובמספר מקומות במקסיקו מוצבות אנדרטאות לזכרם.
סיום המלחמה
ב-2 בפברואר 1848 נחתם הסכם גואדלופה אידלגו שסיים את המלחמה בין שתי המדינות.
על פי ההסכם קיבלה ארצות הברית שליטה מלאה בכל שטחי קליפורניה, נבדה, יוטה, אריזונה, ובחלקים מויומינג, קולורדו, וניו מקסיקו. למקסיקו הוחזרו שטחים שנכבשו מדרום לנהר ריו גראנדה, והועבר לה סכום של 18,250,000 דולרים (שווי ערך לכ-630 מיליון דולר של היום) - תמורת השטחים שעברו לארצות הברית.
במהלך המלחמה מתו כ-13,000 חיילים אמריקנים, אך רק כ-195 מהם נהרגו בלחימה עצמה (כ-1.5% בלבד). השאר נספו ממחלות שנגרמו מתנאי סניטציה ירודים. מספר המתים האמריקנים לאחר המלחמה, וכתוצאה ממנה, מוערך באלפים רבים נוספים (יש הנוקבים בסה"כ של כ-20,000 מתים, כשליש מהכוחות הלוחמים). אבדות מקסיקו אינן ידועות, ומוערכות בכ-25,000 אנשים.
השפעות מיידיות במקסיקו ובארצות הברית
מקסיקו איבדה במלחמה חלק גדול משטחה, ומאז היא נוטרת טינה ארוכת שנים לארצות הברית. נשיאה, אנטוניו לופס דה סנטה אנה, נמלט לגלות בוונצואלה. נשיא מקסיקו בין השנים 1877–1911, הגנרל פורפיריו דיאס, התבטא כמה שנים לאחר המלחמה ואמר: "מקסיקו המסכנה! כל כך קרובה לארצות הברית, וכה רחוקה מאלוהים".
בארצות הברית הביא הניצחון לגל של פטריוטיזם ולאמונה גוברת בייעודה ובכוחה של המדינה, בעקבות ההתפשטות הטריטוריאלית הגדולה מערבה עד לאוקיינוס השקט (ב-1846 נרכשו שטחים נוספים לטריטוריה של אורגון, כך שההתפשטות במערב התגברה גם צפונה). המלחמה הפכה את זאכרי טיילור לגיבור לאומי, ובבחירות 1848 היה מועמד הוויגים לנשיאות ונבחר.
ארצות הברית: חידוש הוויכוח בשאלת העבדות
האופוריה הלאומית בארצות הברית לא נמשכה זמן רב. המלחמה הבליטה שוב את הקיטוב בין הדרום (שתמך במלחמה) לבין הצפון (שהתנגד לה), וההתפשטות הטריטוריאלית העלתה שוב את שאלת העבדות בשטחים החדשים. באותם ימים התירה טקסס את העבדות, אך מקסיקו אסרה אותה. רבים ממתנגדי העבדות בצפון ראו במלחמה ניסיון של תומכי העבדות להביא להתפשטותה גם לטריטוריות החדשות שייכבשו, ולהגדיל בכך את השפעתם בממשל הפדרלי.
פשרת מיזורי מ-1820 אסרה עבדות מצפון לגבולה הדרומי של מיזורי בקו הרוחב '30 36° (למעט במדינת מיזורי עצמה), ומאז גם נשמר האיזון בין מספר המדינות המתירות עבדות לבין אלו האוסרות אותה. איסור העבדות בכל השטחים הצפוניים, כפי שקבעה פשרת מיזורי, יצר יתרון לשוללי העבדות. מסיבה זו נתמכה מלחמת מקסיקו בעיקר במדינות הדרום, שראו בה הזדמנות להגברת כוחם.
במהלך השנה הראשונה למלחמה, הציע חבר הקונגרס דייוויד וילמוט, חוק שיאסור עבדות בשטחים החדשים שייכבשו ממקסיקו. החוק קומם את נציגי הדרום, הוצג על ידם כניסיון להפר את האיזון בסנאט בשאלה זו, והצית במלוא עוזו את הוויכוח בעניין זה. החוק עבר בקונגרס אך נדחה בסנאט.
יוליסס גראנט, ששירת במלחמה תחת פיקודו של וינפילד סקוט, אמר שהמלחמה הייתה אחד הגורמים החשובים למלחמת האזרחים האמריקנית: "הכיבוש, החלוקה והסיפוח [של טקסס] היו ... קשר להשגת טריטוריה, כך שמדינות עבדות חדשות יצטרפו לאיחוד".
ואכן, מספר שנים לאחר מלחמת מקסיקו, פרץ העימות המכריע בשאלת העבדות - מלחמת האזרחים (1861–1865). רבים מהמפקדים האמריקנים במלחמת מקסיקו מילאו תפקידי מפתח במלחמת האזרחים, כמו יוליסס גראנט, רוברט לי ואף ג'פרסון דייוויס, שהיה נשיא הקונפדרציה של מדינות הדרום במהלך מלחמת האזרחים.
השפעות מאוחרות
אף על פי שמקסיקו השלימה עם אובדן השטח, ניסתה גרמניה לשדלה להצטרף למלחמת העולם הראשונה על ידי הכרזת מלחמה על ארצות הברית, כשבתמורה תפעל גרמניה להחזיר לה את השטחים שכבשו ממנה. ההצעה הסודית שהועברה למקסיקו נקראה מברק צימרמן, על שמו של שר החוץ של גרמניה, והייתה גורם מרכזי להצטרפותה של ארצות הברית למלחמה נגד גרמניה ולניצחון מדינות ההסכמה.
שלמה רז
ביוגרפיה
רז נולד בשם שלמה רוזנברג בתל אביב. בגיל 6 עבר לרמת גן ולמד בבית הספר היסודי החשמונאים. בן לניצולי שואה, סטפה (לבית מנלה) ומשה רוזנברג. אמו שרדה את אושוויץ וצעדות המוות, אביו היה ברשימת שינדלר. הוא למד בתיכון קלעי בגבעתיים, ובאוגוסט 1971 התגייס לצה"ל, שובץ בחטיבת גולני והתקבל לסיירת. הוא עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בהמשך לחם במלחמת יום הכיפורים כמפקד מחלקה בבא"ח גולני, והשתתף בקרבות לכיבוש החרמון.
רז הוא בוגר האוניברסיטה העברית (B.A) במדעי המדינה ויחסים בינלאומיים, ולאחר לימודיו המשיך ללימודי מוסמך (M.A) במדעי המדינה.
קריירה
החל את דרכו בתקשורת כנער, בצוות המראיינים בתוכנית "פנים אל פנים" ששודרה בטלוויזיה החינוכית. ב-1977, במהלך לימודיו באוניברסיטה, התקבל כאזרח לגלי צה"ל ככתב ביומני החדשות. ב-1979 החל לעבוד ב"קול ישראל" כעורך תוכניות דוקומנטריות, ובמהלך עבודתו העיתונאית גם עסק רבות בנושאים הקשורים בשואה.
ב-1982 עבר לחטיבת החדשות והתמנה ככתב לענייני משטרה. סיקר ושידר על בסיס יומיומי, יחד עם אברהם בנמלך, את משפט דמיאניוק (לצורך סיקור המשפט עזב את תפקיד הכתב לענייני משטרה והוחלף על ידי משה נוסבאום עד לחזרתו עם פרסום גזר הדין בבית השמפט המחוזי). בין השנים 1988–1992 שימש ככתב לענייני מפלגות וכן ראש מערכת החדשות בת"א.
ב-1992 התמנה לכתב המדיני של הרדיו, סיקר את כל המהלכים המדיניים הגלויים והסמויים שהובילו להסכמי אוסלו.
בתום חמש שנים ככתב מדיני, יצא ב־15 ביולי 1997 לוושינגטון ושימש במשך כ-4 שנים וחצי (עד ספטמבר 2001) כשליח חדשות ערוץ 2 בארצות הברית. קיים יחד עם יעקב אילון ראיון בלעדי עם הנשיא ביל קלינטון.
בהיותו כתב בכנסת, במשך כ-4 שנים, חשף את פרשת ההצבעות הכפולות, בהצבעה בכנסת במאי 2003, שבעטייה הורשע בדין חבר הכנסת יחיאל חזן.
ביולי 2007 בעקבות מכרז, החל לכהן כדובר משרד מבקר המדינה ונציב תלונות הציבור. שימש בתפקיד תקופה ממושכת, יותר מ-12 שנים, עד יציאתו לגמלאות ב-31 באוקטובר 2019, רובן תחת המבקרים מיכה לינדנשטראוס ויוסף שפירא. בתוקף תפקידו היה מופקד על קידום ופרסום כ­-150 פרקי דוח שמשרד מבקר המדינה ונציב תלונות הציבור עורך מדי שנה. בהם דוחות ביקורת שזכו לתהודה ציבורית רבה: העורף במלחמת לבנון השנייה; דוח המעונות; פרשת הרפז ; מבצע צוק איתן; "ריבוי זיהומים במוסדות האשפוז ובקהילה"; השריפה בכרמל; "היבטים בפעולות משרד התקשורת" (פרשת 4000); משבר התחבורה הציבורית.
ב-2020 הצטרף שלמה לצוות רשת 'עושים היסטוריה': הוא מגיש את הפודקאסט "שעת מלחמה" ומפיק תוכניות אודיו דוקומנטריות במסגרת "סיפור משפחתי".
חיים אישיים
רז נשוי לפרופ' תניר אלוייס, רופאה כירורגית ומנהלת מערך השד במרכז הרפואי הדסה, ואב לבת ולבן. מתגורר במבשרת ציון.
נבחרת איי שלמה בכדורגל
נבחרת איי שלמה בכדורגל לגברים היא נבחרת הכדורגל הלאומית של איי שלמה. הנבחרת מנוהלת על ידי פדרציית הכדורגל של איי שלמה (FTF).
הנבחרת שייכת לקונפדרציית הכדורגל של אוקיאניה (OFC) ונחשבת לאחת הנבחרות החזקות ביבשת.
היסטוריה של האינטרנט
היסטוריה
ההיסטוריה של האינטרנט היא תקופת זמן – שתחילתה בפיתוחים הטכנולוגיים בתחומי המחשוב והתקשורת שהביאו להמצאת האינטרנט – והמשכה בתמורות החברתיות ובחידושים הטכנולוגיים שנמשכים מאז כל העת. צורת התקשורת שקדמה לאינטרנט, הייתה על ידי רשתות המחשבים שרובן היו מוגבלות באופיין ואפשרו תקשורת רק בין תחנות ברשת המקומית. השיטה ליצירת תקשורת בין מחשבים התבססה על מודל של מחשב מיינפריים מרכזי. מספר פרויקטי מחקר החלו לבדוק ולתאר עקרונות של תקשורת בין רשתות מופרדות פיזית. מאמצי המחקר נוהלו במקביל במספר מעבדות ב- על ידי דונלד דייביס, בתאגיד ראנד על ידי פול ברן, ב-MIT על ידי ליאונרד קליינרוק וב-UCLA. המחקרים הובילו לפיתוח מודל רשתות ספרתיות מבוססות מיתוג מנות. בסוף שנות השישים והשבעים של המאה ה-20 פותחו מספר פתרונות מבוססי מיתוג מנות, בהם ARPANET ופרוטוקולי X.25. במקביל החלו לצבור פופולריות רשתות מחשבים של חובבים, בהן UUCP (עותק של UNIX ל-UNIX) וכן FidoNet. רשתות אלו היו עדיין רשתות נפרדות ומנותקות שקיבלו שירותים על ידי gateways מוגבלים. בשל מגבלה זו יושמה שיטת מיתוג מנות לצורך פיתוח פרוטוקול לתקשורת רשתית, שבמסגרתו יוכלו מספר רשתות לחבור יחד לרשת-על אחודה. על ידי הגדרת מערכת רשתית משותפת ופשוטה בדמות ה-TCP/IP, ניתן היה להפריד את השכבה הפיזית של הרשת מהשכבה של הפרוטוקול. התפוצה המתרחבת של הקישוריות הבין-רשתית הובילה להתפתחות רשת עולמית שכונתה "האינטרנט" והתבססה על פרוטוקולים סטנדרטיים שיושמו באופן רשמי בשנת 1982. ההתחברות לרשת העולמית הייתה מהירה בעולם המערבי וחלחלה מאוחר יותר לשאר העולם. ברם, ההבדל הגובר בין מדינות מפותחות למדינות עולם שלישי הרחיב את הפער הדיגיטלי.
בשנות ה-80 החלו להופיע ספקי אינטרנט, ובשנות ה-90 התרחב השימוש באינטרנט בקרב צרכנים פרטיים. השימוש הגובר באינטרנט השפיע מהותית על התרבות והמסחר. בין השלכות האינטרנט היו תקשורת מיידית שסופקה על ידי שירותי דואר אלקטרוני, פורומים ו-WWW. ספקולציות של משקיעים בנוגע להמצאות הקשורות באינטרנט הובילו בהמשך להתנפחות בועת הדוט-קום, שלבסוף התפוצצה. ברם, האינטרנט ממשיך כל הזמן להתרחב.
התקופה שלפני האינטרנט
בשנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, לפני הקישוריות הנפוצה שהובילה לאינטרנט, היו רוב רשתות התקשורת מוגבלות בכך שהן איפשרו תקשורת בין תחנות המשויכות לרשת עצמה. לחלק מהרשתות היו גשרים ביניהן אך אלו היו מוגבלים. צורת רישות נפוצה עבור מחשבים התבססה על שיטת מחשב מרכזי שחובר באמצעות קווים שכורים. השיטה שימשה בשנות ה-50 בתאגיד ראנד על מנת לתמוך בחוקרים כמו הרברט סיימון באוניברסיטת קרנגי מלון בפיטסבורג שבפנסילבניה ששיתף פעולה עם חוקרים באילינוי בנושאי הוכחת משפטים ממוכנת ובינה מלאכותית.
Telnet
פרוטוקול Telnet פותח בשנת 1969 עבור משתמשים המעוניינים להתחבר באמצעות שורת הפקודה בין מחשבים המחוברים לאותה הרשת מחשבים, החידוש בפרוטוקול היה היכולת לשוחח עם מחשבים אחרים באמצעות פקודות טקסט ישירות, ללא תיווך תוכנות.
BBS
מערכת לוח מודעות - BBS היא תוכנה המאפשרת למשתמשים להתחבר למחשב עליו מותקנת התוכנה. חיבור זה בוצע בעבר בעזרת קו טלפון אנלוגי, מטרת ההתחברות הייתה ביצוע פעילויות חברתיות ובידוריות שונות, בעזרת תוכנה מתאימה. המשתמשים יכולים להוריד ולהעלות קבצים שונים, לשחק משחקים, לקרוא חדשות, ולהחליף מסרים עם משתמשים אחרים.
שלושה מסופים וחזון הרשת הגלובלית
אחד החלוצים בקריאה לרשת גלובלית היה J.C.R. Licklider שפרסם את רעיונותיו במאמר שלו משנת 1960 בנושא סימביוזת אדם מכונה
באוקטובר 1962, מונה ליקלידר לראש חטיבת המחקר המתקדם של מחלקת ההגנה של ארצות הברית. אז הייתה החטיבה חלק ממשרד עיבוד הנתונים של מחלקת ההגנה אך מאוחר יותר היא כונתה DARPA. ליקלידר יצר קבוצה שתרחיב את המחקר במחשוב. כחלק מתפקידו של משרד עיבוד הנתונים הותקנו שלושה מסופים רשתיים. מסוף אחד עבור חברת פיתוח המערכות בסנטה מוניקה, מסוף שני עבור פרויקט ג'יני באוניברסיטת ברקלי ומסוף שלישי עבור פרויקט מערכת שיתוף זמן ב-MIT.
מיתוג מנות
מהותה של בעיית החיבור הבין רשתי היא בחיבור רשתות פיזיות נפרדות לרשת לוגית אחת אחודה. במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20, חקר פול ברן מתאגיד ראנד, יצירת רשתות בעלות יכולת שרידות עבור צבא ארצות הברית. ברשת של ברן, המידע המשודר מחולק למנות של הודעות. דונלד דיביס מ-NPL הציע ויצר רשת דומה המבוססת על מה שהוא כינה כמיתוג מנות. לאונרד קליינרוק מ-MIT פיתח את התאוריה המתמטית מאחורי הטכנולוגיה החדשה. שיטת מיתוג מנות מאפשרת ניצול טוב יותר של רוחב סרט ומשפרת את זמני התגובה בהשוואה לטכנולוגיה מסורתית מבוססת מיתוג מעגלים המשמשת בטלפוניה. בפרט כאשר החיבורים הבין רשתיים הם בעלי משאבים מוגבלים.
שיטת מיתוג מנות היא בעלת תכן רשתי המאפשר אחסון ושליחה מהירים. הודעות מחולקות למנות שרירותיות. החלטות הניתוב מבוצעות על בסיס חבילה ולא על בסיס הודעה שלמה. רשתות ישנות יותר השתמשו בשיטת מיתוג הודעות אשר הצריכה תבניות ניתוב נוקשות אשר היו רגישות לנקודת כשל בודדת ברשת.
ARPANET
לאחר שקודם לראש משרד עיבוד המידע ב-DARPA, התכוון רוברט טיילור לממש את חזונו של ליקלידר בנוגע למערכת בעלת חיבורים בין רשתיים. בהביאו את לורנס רוברטס מ-MIT הוא החל בפרויקט שמטרתו לבנות רשת כזו. חיבור ה ARPANET הראשון הוקם בין אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס לבין אוניברסיטת סטנפורד בשעה 22:30 ב-29 באוקטובר 1969. עד ה-5 בדצמבר 1969, חוברה רשת בעלת 4 צמתים על ידי הוספת אוניברסיטת יוטה ואוניברסיטת קליפורניה, סנטה ברברה. בהתבסס על רעיונות מפרוטוקול ALOHA התפתחה ARPANET במהירות. עד 1981, גדל מספר השרתים ל-213. שרת חדש התווסף בערך כל 20 ימים.
ARPANET הפכה לגרעין הטכני של מה שיהיה לימים האינטרנט. כמו כן הייתה ARPANET כלי מרכזי בפיתוח הטכנולוגיות של האינטרנט. הפיתוח של ARPANET סבב סביב מושג ה-Request for Comments שעדיין נמצא בשימוש להפצתם של פרוטוקולי אינטרנט ומערכות. , נכתב על ידי סטיב קרוקר מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ופורסם באפריל 1969.
שיתוף פעולה בינלאומי בנושא ARPANET היה נדיר. בשל סיבות פוליטיות שונות, התמקדו מפתחים אירופאים בפיתוח רשתות X.25.
X.25 ומושג הגישה הציבורית
בהתבסס על המחקר של ARPA, פיתח ה-ITU (איגוד הטלקום הבינלאומי) תקנים לרשתות מבוססות מיתוג מנות. התקנים היו X.25 ונגזרותיו. בעת ביצוע של מיתוג מנות מאפשר תקן X.25 למעגלים וירטואליים לעשות אמולציה לקישורי טלפון מסורתיים. בשנת 1974, היה X.25 הבסיס לרשת SERCnet בין האקדמיה הבריטית לבין אתרי מחקר. תקן X.25 קיבל אישור במרץ 1976.