cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פסקואל אורטיס רוביו
פסקואל אורטיס רוביו (בספרדית: Pascual Ortiz Rubio, נהגה: ; 10 במרץ 1877 - 4 בנובמבר 1963) היה פוליטיקאי מקסיקני, נשיא מקסיקו בשנים 1930–1932. נולד במורליה, בירת מדינת מיצ'ואקאן שבמקסיקו.
ב-5 בפברואר 1930, יום כניסתו לתפקיד נשיא מקסיקו, נורה אורטיס רוביו בניסיון התנקשות ונפצע בסנטרו. הוא נותח פעמיים ושבר עצם הוצא מלסתו. כהונתו שהתנהלה בהצלחה יחסית, הייתה לכל אורכה תחת הטראומה של ניסיון ההתנקשות ביומה הראשון, ולבסוף התפטר אורטיס רוביו מן הנשיאות ב-4 בספטמבר 1932 כשהוא מלין על התערבות יתר של הנשיא לשעבר קאייס בניהול המדינה. החליף אותו כנשיא ביניים עד הבחירות הבאות, אבלרדו רודריגס.
הוא נסע לארצות הברית וחזר למקסיקו ב-1935 לאחר שידידו הנשיא המכהן, לאסרו קארדנאס, תפס את מושכות השלטון וארגן מחדש את המפלגה המהפכנית. בשנת 1947 הוא הביע תמיכה בתוכנית החלוקה. אורטיס רוביו חיבר ספרים על חלקו במהפכה המקסיקנית מאז שחבר לכוחות מדרו, הוא נפטר במקסיקו סיטי ב-4 בנובמבר 1963, בגיל 86.
ביוגרפיה
פסקואל נולד ב-10 במרץ 1877 במורליה שבמיצ'ואקאן. הוא למד בקולג'יו דה סן ניקולאס במורליה ועבר למקסיקו סיטי כדי להמשיך בקריירה כסוקר ומהנדס. הוא חזר למיצ'ואקאן ובשנת 1910 הצטרף לתנועה רפורמית עם מיס חואקין ובמסגרת המהפכה המקסיקנית נעצר בידי משטרו הרודני של ויקטוריאנו ורטה. פסקואל תמך במחנה החוקתי בראשות ונוסטיאנו קאראנסה והועלה לדרגת קולונל בצבאו. הוא נסע לארצות הברית להשתלט על אינפלציה. בשנת 1916 כיהן בתפקיד סגן הקונגרס המכונן. בשנת 1917 מונה למושל מדינת מולדתו מיצ'ואקאן, תפקיד אותו מילא עד 1920 כשהצטרף לפמלייתו הפוליטית של פלוטארקו אליאס קאייס. הוא כיהן בתפקיד מזכיר התקשורת והתשתיות הציבוריות בממשלות אדולפו דה לה ורטה ואלווארו אוברגון. פסקואל התפטר עקב חיכוכים עם שר החוץ אלברטו ג'יי פני. פסקואל חי בספרד ללא עלות, עד שב-1925 ייצג את מקסיקו נגד רפובליקת ויימאר וב-1926 נגד ברזיל בתיקים משפטיים בין-לאומיים.
ב-4 במרץ 1929, במהלך הכינוס המארגן של מפלגת המהפכה הלאומית, קאייס הכריז על פסקואל כמועמד הראשון לנשיאות מטעם מפלגת ה-PNR החדשה. הוא התחיל את הקמפיין שלו ב-26 במאי 1929 במדינת אידיאלגו, המתחרים הפוליטיים של פסקואל היו חוסה וסקונלוס, הגנרל פדרו רודריגז טריאנה מהמפלגה הקומוניסטית, ועוד מספר מועמדים משניים. לאחר הפלת התקוממות מרכזית של התנועה הדתית 'כריסטרוס', חודשה מערכת הבחירות. ב-17 בנובמבר התקיימו הבחירות בהן אורטיס רוביו יצא בניצחון, עם 1,947,848 קולות (93.55%), ואחריו וסקונסלוס מהמפלגה הלאומית והמפלגה הדמוקרטית עם 5.32% מהקולות. מפלגות איכרים והמפלגה הקומוניסטית זכו ב-0.11% מכלל הקולות. וסקונלוס טען כי הבחירות נעשו בהונאה. מפלגת ה-PNR הצליחה להגיע לכל קצוות המדינה ולהתארגן בצורה מבוססת תחת מצע מתון לעומת יריבותיה, גורם שהיה רב השפעה על ניצחונה. גורם נוסף שהוביל לניצחונו הפוליטי של פסקואל היה המאבק הפוליטי הפנימי בתוך מקסיקו, התסיסה האזרחית עקב ההתנקשות בחייהם של מספר גנרלים והדיכוי של גורמים מטעם הכנסייה הקתולית הובילו רבים באוכלוסייה הכללית לתמוך במתינות היחסית של ה-PNR.
כנשיא הנבחר, שהוכרז בימים האחרונים של דצמבר, אורטיס רוביו התקבל בארצות הברית ונפגש עם הנשיא הרברט הובר ומנהל חברת בת של סטנדרט אויל (Standard Oil). פסקואל הציע להפסיק את ההתבודדות החקלאית של מקסיקו ולקדם השקעות פרטיות, שהתקבלו היטב על ידי ממשלת ארצות הברית והבנקים הבינלאומיים. הוא נכנס לתפקידו ב-5 בפברואר 1930 וקורא להקריב תשוקות ולחפש את עתיד המדינה: "התנועה החברתית היא עובדה מוגמרת והדרך היחידה האפשרית לשרת את המדינה היא לעשות מעתה עבודה בונה, מבוססת בגובה המראות... עלינו לבנות מדינה טובה יותר לכל המקסיקנים; בעבור השגת התיאום של כל המעמדות." כל אותה העת, היה מנהיג המפלגה בפועל, פלוטארקו אליאס קאייס, שמשך בחוטים וקבע את המדיניות הממשלתית ואת השפעותיה, ופעל כמעין מנהיג עליון.
בעת שנכנס למכוניתו בארמון הנשיאותי, אורטיס רוביו הותקף על ידי דניאל פלורס ונורה בלסת ללא השלכות חמורות. חששות רבות הועלו וכעבור כחודש התגלו בטמאוליפס יותר ממאה גוויות של תומכי וסקונלוס, בהם גם מספר גנרלים ואישים רבי חשיבות ציבורית. המהנדס ויקטוריו א. גונגורה, נשיא המפלגה הלאומית נגד הבחירה המחודשת, מחה כי כמה מחבריה שנמצאו הרוגים גורשו קודם לכן ממטה הרגימנט ה-51 בפיקודו של מקסימינו אווילה קמאצ'ו. ב-22 באפריל 1932, דניאל פלורס נמצא מת בתא המאסר שלו במחזו הבירה הפדרלי. אורטיס רוביו מרכיב את הממשלה שלו עם מספר תומכי 'כריסטרוס' כמו גם עם תומכי-אוברגון רבי מעמד פוליטי כגון פורטס חיל וארון סאנץ. במשך פחות משנתיים הוביל אורטיס ממשלה חקלאית חלשה, מתנדנדת, ריאקציונית ומדכאת. מצב משבר זה נצפה בקונגרס, בקבינט ובמפלגה הרשמית. מבחינת הפוליטיקאי לאסרו קארדנאס, מה שקרה הוא שקאייס לא הצליח למשמע את הקבוצה הרואה עצמה נשיאותית ומי הם אלה שגורמים לפוליטיקה להחליש את ממשלתו של אורטיז רוביו ולהפיח בקאלס פחד מפני בגידות לכאורה. לפיכך, ב־14 באוקטובר 1931 נאלץ הנשיא למסור את המנדט שלו בתור שר ההגנה לקאייס.
בהקשר נשיאותו הישגיו של אורטיס רוביו דלים. ב-26 בספטמבר 1930 הוא פרסם את דוקטרינה שתמכה בתזה של אי התערבות והגדרה עצמית של העמים. ב-1 במאי 1931 הוא יצר קשרים עם הרפובליקה הספרדית השנייה ומקסיקו הצטרפה רשמית לחבר הלאומים ב-12 בספטמבר אותה שנה. אורטיס רוביו אישר את חופש הפולחן, גזר חוק עבודה עבור השטחים הפדרליים, חילק את חצי האי באחה קליפורניה לשתי טריטוריות (באחה קליפורניה ובאחה קליפורניה הדרומית), שילב את שטחה של קווינטנה רו ביוקטן וקמפצ'ה, חנך את הכביש המהיר מקסיקו סיטי - לארדו והרחיב את רשת התקשורת הטלפונית. אולם ההשפעות השליליות של השפל הכלכלי הגדול, שגרם להתכווצות הכלכלית, פיחות המטבע ואבטלה עצומה במקסיקו, צמצמו עוד יותר את האפשרויות לפעולה ממשלתית. כך שבינואר 1932 נאלץ אורטיס רוביו לבקש מהקונגרס להשעות את התשלומים על החובות הזרים של מקסיקו למשך שנתיים.
לאחר שעמד על המועד האחרון לקונגרס למינוי נשיא מחליף, מבלי לערוך בחירות, ולאור הכפשת ממשלתו הכפופה לקאייס, הגיש אורטיס רוביו את התפטרותו מהנשיאות ב-2 בספטמבר 1932 "בעבור אחדות פעולה גדולה יותר בעתיד". מאוחר יותר רשם בזכרונותיו: "הייתי משוכנע שביכולתי להשתמש באלימות בכדי לכפות את סמכותי, או לפרוש; למרות התמיכה הצבאית שהייתה לי, החלטתי על האפשרות השנייה, מכיוון שבהתחשב באלמנטים שהיו לאויב, הוא יצטרך להציע התנגדות רצינית וניתן יהיה לעורר מלחמת אזרחים חדשה." הוא עזב על כרונה של רכבת אוליבו לגלות בארצות הברית. שם שהה עד 1935.
טרוליבוס
היסטוריה
רעיון הנעתו של כלי רכב באמצעות מקור חשמלי חיצוני קבוע נוסה לראשונה בברלין בשנת 1882 עם הצגתו של ה"אלקטרומוטה" (Elektromote). בתחילת המאה ה-20 הופיעה רשת הטרוליבוס הראשונה בגרמניה, והרעיון יושם עד מהרה במדינות אחרות באירופה ובארצות הברית. בשנות ה-60 וה-70 פורקו רשתות טרוליבוס במספר מקומות בעולם, בעיקר בשל העדפת השימוש באוטובוסים רגילים, שניידותם טובה יותר. עם זאת, לקראת סוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 גברה ההתעניינות באמצעי תחבורה זה מחדש, בעיקר בשל שיקולים סביבתיים. כיום מופעלים טרוליבוסים במאות ערים בעשרות מדינות ברחבי העולם, בעיקר ברחבי אירופה ואמריקה, וכן בסין ובקוריאה הצפונית.
יתרונות
לטרוליבוס מספר יתרונות.
נדבת החזיר
נדבת החזיר (ברומנית: pomana porcului) היא ארוחה מסורתית, ברומניה, המוגשת על ידי בעליו של חזיר שזה עתה נשחט, בחג איגנאט, בתום העבודה הכרוכה בשחיטת החזיר, צריבת שיערו באש, פירוק הגופה ושימור המרכיבים בצורות שונות.
הארוחה מורכבת מנתחי בשר, שנלקחו מהחלקים השונים של גוף החזיר (בשריר, לב, טחול, כבד, ריאות, בשר מצלע ולחי) וטוגנו באש המדורה (המדורה ששימשה לחריכת שערות החזיר) בכלי בעל דפנות עבות שהכיל שומן חזיר. המנה מוגשת עם ממליגה וחמוצים לכל מי שעזר בעבודות השחיטה והפירוק. יחד עם האוכל מוגשת צויקה מורתחת או יין. הסועדים אוכלים בעמידה ובשתיקה.
אם נותרה עבודת שימור רבה (יש חזירים שחוטים במשקל עד 300 קילוגרמים) ובעלת הבית מזמינה קרובות או ידידות להמשך העבודה, נהוג להגיש ארוחת "נדבת החזיר" גם למחרת החג, אך המנה תהיה הפעם מורכבת מבשר טחון מעורב בקמח או בשר חי קצוץ עם הרבה בצל קצוץ.
קרל-הנס לונגרסהאוזן
קרל-הנס לונגרסהאוזן (בגרמנית: Carl Hans Lungershausen; 20 ביולי 1896 – 27 בדצמבר 1975) היה גנרל בצבא הגרמני שפיקד על כוחות שריון במלחמת העולם השנייה.
ראשית חייו
לונגרסהאוזן נולד ב-20 ביולי 1896 בדרמשטאדט, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-14, עמו לחם במלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות הוענק לו עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נותר לונגרסהאוזן ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1936 הוא מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הפרשים ה-8, וב-1 בפברואר 1939 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
מלחמת העולם השנייה
לונגרסהאוזן לחם עם גדודו במהלך הפלישה לפולין והמערכה על צרפת, וב-1 בנובמבר 1940 הוא הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 ביוני 1941 הוא מונה למפקד רגימנט הפאנצרגרנדיר ה-7, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-7, ולחם עמו במהלך מבצע ברברוסה. ב-1 באפריל 1942 הוא מונה למפקד חטיבת הפאנצרגרנדיר ה-7, וב-1 באוקטובר אותה שנה הועלה לדרגת אוברסט. ב-13 ביולי 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה הקלה ה-90, וב-10 באוגוסט הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-164. ב-1 באוקטובר הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ובסוף אותו חודש לחם עם הדיוויזיה בקרב אל עלמיין השני. לאחר מכן לחם עם הדיוויזיה במערך המערכה בתוניסיה, וב-23 במאי 1943 הוא מונה למפקד דיוויזיית סרדיניה, וב-6 ביולי 1943 שונה שמה לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-90. ביולי 1944 הוא מונה למפקח על היחידות האיטלקיות של הוורמאכט שפעלו ב"OB Südwest" תחת פיקודו של אלברט קסלרינג עד ה-1 במרץ 1945.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה הוא חזר להתגורר בדרמשטאדט, עד מותו ב-27 בדצמבר 1975.
סימו האוהא
סימו האוהא (בפינית: Simo Häyhä; 17 בדצמבר 1905 – 1 באפריל 2002) היה צלף פיני, שקיבל את הכינוי "המוות הלבן" (ברוסית: белая смерть) מידי חיילי הצבא הסובייטי ("הצבא האדום"), לאחר שהרג מעל ל-500 מתוכם. נחשב לאחד הצלפים המוצלחים ביותר בהיסטוריה, אם לא המוצלח שבהם.
ביוגרפיה
האוהא נולד בפינלנד ב-17 בדצמבר 1905, סמוך לגבול עם רוסיה, והתחיל את שירותו הצבאי ב-1925. לפני כן היה איכר. במהלך מלחמת החורף (1939-1940) בין פינלנד וברית המועצות שרת האוהא כצלף. בטמפרטורה הנעה בין מינוס 20 למינוס 40 מעלות צלזיוס כשהוא לבוש כולו בבגדי הסוואה לבנים הרג האוהא לפחות 505 חיילים סובייטים. לפי הערכה לא רשמית המספר המדויק הוא 542 הרוגים. הרובה שבו השתמש האוהא הוא רובה M28, וריאציה פינית של המוסין נגאן הסובייטי, אשר התאים במיוחד למבנה גופו הקטן (1.6 מטר). הוא העדיף להשתמש בכוונת מתכת פשוטה במקום בכוונת טלסקופית לשם הסוואה טובה יותר (על הצלף להרים גבוה יותר את ראשו בעת שימוש בכוונת טלסקופית, ואור שמש המוחזר מכוונת זו יכול לחשוף את מיקום הצלף). בנוסף להריגותיו כצלף, נטען שהאוהא הרג כ-200 חיילים סובייטים עם תת-מקלע. האוהא הגיע להישגים מרשימים אלו בפרק זמן קצר - 100 הימים שבין תחילת הלחימה ועד פציעתו מאש האויב.
לפני פציעתו ניסו הסובייטים מספר פעמים לחסל אותו, בין השאר תוך שימוש בצלפים משלהם ובאש מרגמות וארטילריה. לבסוף, ב-6 במרץ 1940, הם הצליחו לפצוע אותו בלסתו במהלך קרב. הוא פונה לבית חולים ושב להכרה רק ב-13 במרץ, יום חתימת הסכם שביתת הנשק בין פינלנד וברית המועצות. לאחר המלחמה קודם האוהא מדרגת רב-טוראי לסגן משנה.
לקח להאוהא מספר שנים להתאושש לחלוטין מפציעתו, ולאחר מלחמת העולם השנייה הוא הפך לצייד ומגדל כלבים מצליח. כאשר נשאל ב-1998 כיצד נעשה צלף כה טוב הוא השיב "באימון", ולשאלה האם הוא מתחרט שהרג אנשים כה רבים השיב שעשה מה שנאמר לו לעשות כמיטב יכולתו. הוא בילה את שנותיו האחרונות בכפר קטן בדרום-מזרח פינלנד, סמוך לגבול עם רוסיה.
וריד שער הכבד
וריד שער הכבד (TA: vena portae hepatis), או לעיתים בקיצור וריד השער, הוא וריד שער גדול בחלל הבטן, המוביל דם ממערכת העיכול, מהטחול ומאיברים נוספים בחלל הבטן - ישירות אל הכבד.
מערכות של ורידי שער שונות מיתר סוגי הוורידים, בכך שאינן מובילות דם ישירות אל הלב, אלא אל איבר אחר. בדמה למערכת ורידי שער הכבד ישנה מערכת שער המקשרת בין ההיפותלמוס לבין האדנוהיפופיזה.
אנטומיה
וריד השער הוא איחוד של שני ורידים ראשיים: בנוסף, מתנקזים אליו הוורידים המנקזים דם מהקיבה, מכיס המרה, מהחלק התחתון של הוושט.
קיימים מספר ורידים נוספים המגיעים מאיברים בחלל הבטן, ומתנקזים ישירות אל הכבד, במקביל לווריד שער הכבד, ובאופן מעשי יש לראותם כחלק ממערכת ורידי שער הכבד: ורידים סביב הטבור, ורידים המנקזים את הפדר הקטן, שלפוחית השתן ועוד.
לעיתים, וריד מתלה המעי התחתון איננו מתנקז אל וריד הטחול, אלא מתחבר ישירות אל וריד שער הכבד.
אצל העובר, וריד שער הכבד מחובר גם אל וריד חבל הטבור השמאלי.
לאחר שהוורידים הראשיים מתאחדים, ממשיך וריד שער הכבד כ-8 ס"מ אצל מבוגר, ואז מתפצל שוב בין אונות הכבד, ולפיצולי משנה עד לרמת הנימים. מבנה הנים בכבד (מכונה סינוסואיד הכבד Hepatic sinusoid) שונה מרקמה רגילה, כי הכבד מחובר לשלוש מערכות של כלי דם: כ-75% מהדם הנכנס אל הכבד מקורו מווריד השער, והיתר - מעורק הכבד.
השקות
למערכת הדם בווריד השער יש מספר השקות עם המערכת הוורידית הרגילה. השקות אלו באות לידי ביטוי במצב של יתר לחץ דם בווריד שער הכבד (כגון במחלת שחמת הכבד):
Zivko Edge 540
Zivko Edge 540 הוא מטוס אירובטיקה. המטוס מסוגל לבצע סיבובים של כ-420 מעלות לשנייה (גלגול חטף\snap rool). קצב הנסיקה המרבי שלו הוא כ-3,700 רגל לדקה.
המטוס נחשב למטוס מתקדם ומוצלח מסוגו ומתחרה באותה הקטגוריה מול מטוס האקסטרה 300, המטוס מיוחד לביצועים אווירובטיים ומבנהו ורכיביו עמידים בפני עומסים ולחצים כבדים.
המטוס נמצא בשירות משנות ה-90 של המאה ה-20, המטוס זכה בתחרויות רבות ובהן בתחרויות של "RedBull AIRACE".
למטוס קיימת גרסת טנדם (דו-מושבית). גרסה זו ניכרת בציון האות T במודל.
ריינהולד רריכט
קורות חייו ופועלו
ריינהולד רֵריכט יליד בּוּנצלאוּ, פרובינציית שלזיה, פרוסיה, למד במדרשה תאולוגית בברלין וקיבל ב-1866 את תעודת המוסמך. עיקר עיסוקו היה חקר מסעי הצלב וממלכות הצלבנים במזרח. הוא פִרסם מספר רב של עבודות על תולדות הצלבנים ועל הגאוגרפיה ההיסטורית של ארץ-ישראל, שבהן הונחו היסודות למחקר החדיש בתחום זה. למרות הישגיו המדעיים, רֵריכט לא הגיע לתפקיד אוניברסיטאי והתפרנס מהוראת היסטוריה, עברית, לטינית ויוונית בבתי-ספר תיכוניים בעיר ברלין. רֵריכט נודע בשני מפעלים ביבליוגרפיים המהווים כלי עזר בחקר ההיסטוריה של ארץ ישראל ובחקר ממלכת ירושלים הצלבנית. הראשון – Bibliotheca geographica Palaestinae – הוא קטלוג חסר תקדים בהיקפו, המרכז נתונים ביבליוגרפיים של כתבי נוסעים וצליינים שביקרו בארץ ישראל מאז שנת 333 לספירת הנוצרים ועד 1878 (השנה שבה חתם רֵריכט את מפעלו זה) על מהדורותיהם ותרגומיהם. הקטלוג ערוך בסדר כרונולוגי ומתייחס ל-3,515 נוסעים, רובם אנשי המערב הנוצרי. נוסף על כך יש בקטלוג של רֵריכט התייחסות ל-747 מפות שיש להן שייכות לארץ ישראל, ובמיוחד מפות מימי הביניים. הספר ראה אור בברלין ב-1890. דוד עמירן, איש האוניברסיטה העברית, פרסם ב-1963 את המהדורה המשופרת, הכוללת את התוספות שרֵריכט ואחרים הפיקו בשנים 1891–1893; מהדורה זו הודפסה שוב ב-1989.
מפעלו השני – Regesta Regni Hierosolymitani – הוא אוסף תקצירי תעודות רשמיות ומכתבים של ממלכת ירושלים הצלבנית מן השנים 1097 עד 1291, מהם שנכתבו בארץ ישראל ומהם שנשלחו מאירופה. עד שקובצו, תומצתו בלטינית ופורסמו על ידי רֵריכט, היו מסמכים אלה מפוזרים בעשרות ספרים שונים. אוסף התעודות הזה ראה אור באינסברוק, אוסטריה, בשנת 1893. ב-1904, שנה לפני מותו, פרסם רֵריכט ספר נלווה, 'אדיטמנטום', המכיל תקצירי מסמכים נוספים שהגיעו לידיעתו אחרי חתימת הפרסום מ-1893. מפעלו זה של רֵריכט זוכה למהדורה מעודכנת, מורחבת מאוד, ממוחשבת ומקוונת, שבה תמציות המסמכים נמסרות באנגלית. המיזם נערך בראשות ההיסטוריון הבריטי ג'ונתן ריילי-סמית' (מת ב-2016) ובהשתתפות חוקרים מובילים של התקופה הצלבנית, ובהם הישראלים ב"ז קדר, רוני אלנבלום ואיריס שגריר.
סיעת שמאל
סיעת שמאל הייתה סיעה בכנסת השנייה.
הקמת הסיעה
משפטי פראג הביאו לטלטלה במפ"ם, אשר רבים מאנשיה נקרעו בין הזדהות עם ברית המועצות לבין הזדהות עם היהודים ועם הציונות, שהוקעו במשפטים אלו על ידי ברית המועצות וגרורותיה. מפ"ם הייתה מורכבת אז משלוש סיעות עיקריות: אחדות העבודה, סיעה מרכזית בראשות מאיר יערי ויעקב חזן וסיעה שמאלית בראשות משה סנה ויעקב ריפתין. לאחר פרסום הודאתו של מרדכי אורן, שהיה חבר בכיר במפ"ם והועמד לדין בפראג כפעיל ציוני שחתר נגד הדמוקרטיות העממיות וריגל למען שירות הביטחון הבריטי, החליטה מועצת מפ"ם בדצמבר 1952 לגנות את משפטי פראג והכריזה על משמעת חטיבתית בנושא. למרות זאת, משה סנה ויעקב ריפתין המשיכו להצדיק את משפטי פראג ולגנות את מרדכי אורן. בעקבות זאת, בתחילת ינואר 1953 הודחו אנשי סיעת סנה וריפתין מכמעט כל עמדות המפתח במפ"ם.
ב-17 בינואר התכנסו אנשי משה סנה והכריזו על הקמת "חטיבת השמאל" במפ"ם ודרשו לערער על החלטת מועצת מפ"ם בפני ועידת המפלגה. ראשי מפ"ם הגיבו באולטימטום לסנה שעליו לפרק את החטיבה או שיוצא מהמפלגה ולאחר שסירב לדרישה הוצאו חברי החטיבה מהמפלגה ב-28 בינואר 1953 על ידי מועצת מפ"ם. סנה אמר שההחלטה אינה חוקית ושמדובר ב"צעד פלגני שהוכן על ידי סוכני מפא"י בהנהגת מפ"ם לטובתה ולהנאתה של הבורגנות". הוא אמר שהחטיבה שלו "עוד תוכיח כי היא תמלא תפקיד חלוצי בשחרורו הלאומי והסוציאלי של העם היהודי ובתפקיד הצלתה של מדינת ישראל אי תלותה, ביטחונה ועתידה" ושלל הצטרפות למק"י על רקע העמידה האיתנה של חטיבת השמאל על האידאולוגיה של קיום מדינה יהודית בארץ ישראל. ב-2 בפברואר 1953 הודיעו משה סנה, אברהם ברמן ורוסתם בסתוני לנשיאות הכנסת על הקמת "סיעת השמאל".
במקביל להקמת הסיעה הנפרדת בכנסת, החלו חברי סיעת שמאל בארגון מפלגה נפרדת. במאי 1953 קיימו חברי הסיעה בבית העם בתל אביב ועידת ייסוד למפלגה שלהם, "מפלגת השמאל הסוציאליסטי".
פעילות הסיעה
סיעת שמאל התמקמה בין מק"י למפ"ם. בעוד חברי מפ"ם נעדרו מההצבעה על חוק רכישת מקרקעין, אנשי סיעת שמאל הצביעו נגד, ביחד עם חברי מק"י.
התפרקות הסיעה
כבר במרץ 1953 הצליח יערי לשכנע את רוסתם בסתוני לשוב למפ"ם.
למרות שבתחילה טען סנה שלא יתאחד עם מק"י, כבר בנובמבר 1953 התפרסם במעריב שבקשה של סיעת שמאל להתאחד עם מק"י כחטיבה נפרדת נדחתה על ידי מק"י בטענה שעל פי תקנון המפלגה לא ניתן לקיים חטיבה נפרדת במפלגה ועל המעוניינים בכך להצטרף למפלגה כיחידים. במהלך שנת 1954 לחצו חלק מחברי המפלגה על משה סנה להתאחד עם מק"י, אולם סנה קיווה להצטרפות חברי מפ"ם נוספים למפלגתו. לאחר פרישת אנשי אחדות העבודה - פועלי ציון ממפ"ם הבין סנה שאין סיכוי להתחזקות מפלגתו והוא החל במשא ומתן על איחוד עם מק"י. לאחר משא ומתן של חודשים הוסכם שלסנה ישוריין מקום ריאלי ברשימת מק"י בבחירות לכנסת הרביעית, מקום בוועד המרכזי ותפקיד מזכיר הליגה לידידות עם רוסיה. בסוף אוקטובר התקיים כינוס של מפלגת השמאל בה הוחלט על חיסול המפלגה ואיחוד עם מק"י ולאחריה פנו החברים שהיו מעוניינים בכך באופן אישי בבקשת הצטרפות למק"י. ב-1 בנובמבר 1954 עברו חברי הכנסת ברמן וסנה למק"י.
ברנאול
ברנאול (ברוסית: Барнаул, מקור השם מקטית: בורואן-זאב, אול-נהר, דהיינו נהר הזאבים) היא עיר ברוסיה בדרום סיביר המערבית, בירת חבל אלטאי. נמצאת על נהר אוב.
היסטוריה
העיר נוסדה בשנת 1730 או 1739, על ידי אקינפי דמידוב, יזם רוסי שגילה באזור אלטאי מכרות נחושת. לאחר שהקים את בית החרושת של ברנאול הוא ניסה להשתמש בו להפקת וייצוא נחושת לאירופה, אך גילה שמחיר ההובלה אינו מחזיר את ההשקעות. לאחר מכן בבית החרושת התחילו להתיך כסף בצורה לא חוקית. ב-1745 נפטר דמידוב ואת בית החרושת רכשה המלכה יקטרינה השנייה. היא השקיעה רבות בפיתוח מכרות הכסף. כבר ב-1750 פעלו בבית החרושת 17 תנורים להתכה, בעוד שבתקופת דמידוב פעלו רק שניים. במאה ה-18 וה-19 הפכה ברנאול למרכז ענף זה ברוסיה, כש-90% מהכסף המותך הגיע מאלטאי. ב-1893 נסגר בית החרושת בגלל הידללות מכרות הכסף באזור וכלכלת העיר עברה להתבסס על חקלאות.
ב-1915 נבנתה דרך העיר מסילת ברזל מסיביר לקזחסטן, דבר שהביא להתפתחותה המסחרית של העיר.
בתקופה הסובייטית החלה העיר להתפתח כמרכז תעשייתי וב -1932 הוקם בית החרושת הגדול הראשון לעיבוד כותנה וייצור בגדים. ב-1937 הפכה העיר למרכז של מחוז אלטאי. בזמן מלחמת העולם השנייה הועברו כ-100 בתי חרושת ממוסקבה, לנינגרד ואודסה לעיר והביאו לעליה משמעותית בחשיבותה כמרכז תעשייתי. בתקופה זו החל לפעול בעיר בית החרושת "טרנסמש" לייצור מנועים לטנקים ומטוסים וכן מתקנים לעיבוד מתכות.
פאלם ביץ'
פאלם ביץ' (באנגלית: Palm Beach) היא עיירה במחוז פאלם ביץ' במדינת פלורידה בארצות הברית, כ-150 ק"מ צפונית למיאמי.
היסטוריה
העיר נקראת לעיתים "האי פאלם ביץ'" (Palm Beach Island), על מנת להבחין בינה לבין המחוז בעל השם הזהה. גודל האוכלוסייה בעיר, שנחשבת לעיר קיט יוקרתית, נע בין 9,860 תושבים ל-30,000 בשיא עונת התיירות (על פי נתוני 2004 של המשרד למפקד אוכלוסין של ארצות הברית). נתיב המים התוך-חופי מפריד את פאלם ביץ' מן הערים הסמוכות, וסט פאלם ביץ' ולייק וורת'. שטח העיר הוא 27 קמ"ר, כאשר 62.45% מן השטח הוא שטחי מים.
פאלם ביץ' הוקמה כאתר קיט על ידי איש העסקים הנרי מוריסון פלאגלר בסוף המאה ה-19. פלאגלר היה ממייסדי חברת סטנדרד אויל ומקים מסילת הברזל של מזרח פלורידה שחיברה בין היבשה לאיים האטלנטיים בפלורידה. פלאגלר הקים במקום שני מלונות יוקרה - Royal Poinciana Hotel ו-Breakers Hotel (שקיים עד היום). באותו זמן הקים פלאגלר את ווסט פאלם ביץ', בתור עיר לאנשי השירותים העובדים באתר הקיט.
בשנת 2019, העיירה פאלם ביץ והעיר צפת שנמצאת בישראל, הוכרזו כערים תאומות וחתמו על שיתופי פעולה והסכמים.
וילן
במערכת הפיאודלית, וילן (באנגלית: villein) הוא צמית או חבר במעמד הצמיתים, המוצמת לאדמתו. הווילן אינו עבד אך הוא מוגבל על–פי חוק ואינו אדם חופשי. המילה צמחה מן המונח הלטיני "villanus", שמשמעותו "קשור/מועסק באחוזה" (וילה כפרית רומית). למונח הוצמדו גם משמעויות שליליות רבות, כפי שניתן לראות מהמילה הצרפתית שעברה לאנגלית "villain" המשמשת גם להגדרת נבל או אדם שלילי. מעמדו של הווילן הוא הווילנאז' (villenage).
איי מריאנה
איי מריאנה (באנגלית: Mariana Islands) ולעיתים המריאנה (עד תחילת המאה ה-20 כונו גם "איי הגנבים", בספרדית: Islas de los Ladrones) הם קבוצת האיים הצפוניים ביותר שבאיי מיקרונזיה במזרח האוקיינוס השקט, הנמצאים בשליטת ארצות הברית, מטעם האו"ם. שטח האיים הוא 1,007 קמ"ר, מגואם עד קרוב ליפן. מבחינה פוליטית נחלקים האיים לשתי יחידות נפרדות: גואם (האי הדרומי ביותר) ואיי מריאנה הצפוניים.
רוב התושבים הם בני תערובת (אינדונזים, ספרדים, פיליפינים ויפנים) שעוסקים בחקלאות, ומגדלים בעיקר קוקוס, אורז, טבק, סוכר וכותנה. מלבד אלו, במספר איים יש מחצבים שונים, כגון מנגן.
היסטוריה
האירופאי הראשון שהגיע לאזור היה פרדיננד מגלן, אשר בשנת 1521 הגיע לגואם והכריז עליה כשטח בשליטת ספרדית. הספרדים התקבלו בהכנסת אורחים על ידי הילידים בני הצ'אמורו, אולם הבדלי התרבויות הביאו להתפרצות אלימה כאשר נעשה שימוש על ידי הילידים בסירה ספרדית ללא קבלת רשותם, כמקובל אצלם, דבר שנתפס על ידי הספרדים כגנבה. במעשי האלימות נהרגו שישה ילידים, וכפר בן 40 בתים נשרף לחלוטין. שלושה ימים לאחר מכן נמלט מגלן מהאיים.
להיות אדם
להיות אדם הוא האלבום השביעי של הזמר זוהר ארגוב, אשר הוקלט ויצא לאור בספטמבר 1986. בזמן ההקלטות, עקב התמכרותו הקשה לסמים, ארגוב היה שר משפט או שניים, עוצר, ורק לאחר זמן מה היה ממשיך להקליט משפט נוסף. לבקשתו של ארגוב לא צולמה תמונה שלו על עטיפת האלבום, אלא צויר פורטרט שלו על ידי רשם הפורטרטים משה פאיאנס. השיר "אבי" נכתב והולחן על ידי אביהו מדינה לזכרו של אביו של חברם המשותף בצלאל מזרחי, שהיה בזמנו הבעלים של מלון "גני שולמית" באילת.
איי מריאנה
היסטוריה
בשנת 1667 התיישבו באיים מיסיונרים ספרדים, שנשלחו מטעם מריאנה, מלכת ספרד. ספרד דרשה רשמית את השליטה באיים וכי ייקראו על שם המלכה מריאנה, כפי שאכן קרה. האיים הוכרזו כשטח חסות ספרדי ונשלטו מן הפיליפינים כחלק מאיי הודו המזרחית הספרדיים. גואם נחשבה כתחנת עצירה חשובה בדרך ממקסיקו עבור ספינות הסוחר הספרדיות בדרכן אל הפיליפינים. בשנת 1668 נקבע שמם של האיים על שם המלכה מריאנה מאוסטריה, אלמנתו של המלך הספרדי פיליפה הרביעי.
רובה המוחלט של אוכלוסיית הילידים באיים מת או נישא בנישואי תערובת לכובשים האירופאים, בהתאם לחוק הספרדי. החוק דרש בין היתר שהייה בגואם לצורך חיזוק תהליך ההיטמעות בתרבות הספרדית על חשבון המקומית. הספרדים העבירו מתיישבים חדשים לאיים בעיקר מן הפיליפינים ומאיי קרוליין. על אף את נשמרה השפה הילידית של בני הצ'אמורו, ובנוסף להבדלים אתניים אחרים, מובחנים בני איי מאריאנה כקבוצה אתנית משלהם.
ביוני 1898, במסגרת מלחמת ארצות הברית–ספרד, כבשו כוחות של ארצות הברית את איי מריאנה. ביולי 1898 הציגה ארצות הברית לספרד, בין תנאיה לסיום המלחמה, את הדרישה להעברת השליטה באחד מאיי מריאנה לידי ארצות הברית, כדי שתוכל לשמש כתחנת אספקה לאוניות של ארצות הברית. ממשלת ארצות הברית בחרה באי גואם ואילו איי מריאנה הצפוניים ואתם איי מרשל ואיי קרוליין נשארו בידי ספרד. ביוני 1899 מכרה ספרד את איי מריאנה הצפוניים לגרמניה תוך שניתנה לספרד האפשרות להחזיק באיים תחנת אספקה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נלקחו שטחים אלו מגרמניה, וחבר הלאומים החליט להשאיר אותם בחזקת האימפריה היפנית, מלבד גואם, שנשאר בידי ארצות הברית.
לאחר מלחמת העולם השנייה ניתנה לארצות הברית מנדט גם על איי מריאנה הצפוניים ובשנות ה-70 הוכרזו איי מריאנה הצפוניים כחלק מארצות הברית. בימינו נכללים כל איי מריאנה בטריטוריות ארצות הברית.
מאיים אלו יצא במלחמת העולם השנייה המפציץ "אנולה גיי" להפיל על יפן את פצצת האטום הראשונה בהיסטוריה.
אתלטיקה באולימפיאדת רומא (1960)
אולימפיאדת רומא (1960) נערכה ברומא, איטליה. תחרויות האתלטיקה נערכו בין ה-31 באוגוסט לבין ה-8 בספטמבר 1960. נערכו 34 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו (10 לנשים ו-24 לגברים), בהשתתפות 1,016 משתתפים (204 נשים ו-812 גברים) מ-72 מדינות.
השירות הפדרלי לבקרה טכנית וייצוא
השירות הפדרלי לבקרה טכנית וייצוא (ברוסית: Федеральная служба по техническому и экспортному контролю, בראשי תיבות: ФСТЭК России) הוא סוכנות צבאית של הפדרציה הרוסית, תחת משרד ההגנה של רוסיה, האחראית לרישוי ייצוא של כלי נשק ופריטים טכנולוגיים דו-שימושיים ואחראי גם על אבטחת המידע הצבאי הרוסי.
השירות מטפל באבטחת מידע צבאי ובהגנה על סודות מדינה, תוך מניעת זליגתו בערוצים טכניים, הוא גם מנהל את מאגר איומי אבטחת הנתונים, מאגר הפגיעות הלאומי של רוסיה ומחייב חברות טכנולוגיה מערביות להגיש קוד מקור וסודות מסחריים אחרים לפני שיאושר להן לייבא את מוצריהן לרוסיה. השירות משתף פעולה עם שירות הביטחון הפדרלי, המנהל את תחום הקריפטוגרפיה ברוסיה.
בשנת 2019, השירות העניקה לאסטרה לינוקס מעמד מיוחד לגבי השימוש בה בעיבוד מידע מסווג רוסי.
סולטיאם
סולטיאם היא תרופה ממשפחת הסולפונאמידים ומעכבי אנזימים. משתמשים בה כתרופה אנטי-אפילפטית.
היסטוריה
סולטיאם סונתזה לראשונה במעבדות באייר (Bayer AG) באמצע שנות ה-50 ושווקה בשם אוספולוט (Ospolot) באירופה ובשווקים אחרים בתחילת שנות ה-20. היא לא נרשמה, מעולם, כתרופה מורשית בארצות הברית. המותג הועבר ב־1993 לחברת דסיטין (Desitin GmbH) והתרופה נמכרת בכמה מדינות אירופיות, בישראל, יפן ואוסטרליה.
התוויות
בתחילה השתמשו בסולטיאם לטיפול בפרכוסים חלקיים. באוסטרליה היא רשומה כתרופה לטיפול בהפרעות התנהגותיות השורות לאפילפסיה: הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות, אפילפסיה של האונה הרקתית, מיוקלונוס, פרכוס טוני-קלוני ובפרכוסים חלקיים. בניגוד לסולפונמידים אחרים אין לה פעילות אנטיביוטית.
תופעות לוואי
תופעות הלוואי השכיחות ביותר הן: אטקסיה (חוסר קואורדינציה של הגפיים), נמלול בפנים ובגפיים, יתר-נשימה (עלייה בקצב הנשימה או בעומקה). תופעות לוואי פחות שכיחות כוללות סחרחורת, פריחה, תסמונת סטיבנס-ג'ונסון, בחילה, אובדן משקל, לאוקופניה, כאב ראש, דיכאון, ריור, כאב מוגבר, נדודי שינה, סטטוס אפילפטיקוס. דווחו על הפרעות במטבוליזם של סידן וויטמין D אחרי שימוש ארוך טווח.
תגובות בין תרופתיות
סולטיאם הנלקחת יחד עם פרימידון עלולה לגרום לתופעות לוואי חמורות. בין השאר תגובות פסיכוטיות. הוכח שהוספה של סולטיאם לטיפול בפניטואין גרמה להגדלה של רמת הפניטואים בדם. סולטיאם יכולה גם להגדיל את רמת הפנוברביטל בדם. אין לצרוך אלכוהול בזמן הטיפול.
מינון יתר
מינון יתר עלול לגרום להקאה, תת-לחץ דם, ורטיגו, אטקסיה, חמצת (מצב של ריכוז גבוה של חומצה בדם).
Home for Christmas (אלבום של סוזן בויל)
Home for Christmas (בעברית: בית לחג המולד) הוא אלבום האולפן החמישי של הזמרת הסקוטית סוזן בויל. האלבום יצא לאור ב-25 באוקטובר 2013 על ידי חברות התקליטים סייקו וקולומביה רקורדס.
האלבום הגיע למקום הרביעי במצעד האלבומים שבסקוטלנד.
רגל האסורה במקומה אוסרת שלא במקומה
רגל האסורה במקומה – אוסרת שלא במקומה הוא כלל הלכתי בהלכות עירובין. לפי הכלל, אם יש רשות היחיד פנימית ורשות היחיד חיצונית בשבת, לדוגמה חצר משותפת פנימית לפנים מחצר משותפת חיצונית, ודיירי החצר הפנימית אסורים בטלטול חפצים מבתיהם לחצר הפנימית מסיבות שונות (כגון שלא עירבו עירוב חצרות) – הרי הם אוסרים את טלטול החפצים גם על דיירי החצר החיצונה, היינו שהם אוסרים על דיירי החצר החיצונה את טלטול החפצים מבתיהם לחצר החיצונה, אף שדיירי החצר החיצונה עירבו עירוב חצרות, וזאת מכוח זכות המעבר ("דריסת הרגל") שיש לדיירי החצר הפנימית בחצר החיצונה. הדרך היחידה להתיר את טלטול החפצים בחצר החיצונה במקרה כזה היא באמצעות ביטול רשות, היינו שבני החצר הפנימית יבטלו ויסתלקו מזכות המעבר שיש להם בחצר החיצונה.
כלל זה נאמר רק במקום שבו היציאה היחידה מרשות היחיד הפנימית למבוי או לרשות הרבים היא דרך רשות היחיד החיצונה. אם יש דרך יציאה נוספת – אין אומרים כלל זה.
עירבו החצר החיצונית והפנימית בפני עצמן
ניתן לערב עירוב חצרות נפרד לכל אחת מהחצרות, ובכל אחת מהחצרות תהיה מותרת הוצאת חפצים מבתי המגורים לחצר המשותפת שלה. אולם הוצאת חפצים מהבתים לחצר השנייה - תהיה אסורה, כל זמן שלא השתתפו שתי החצרות בעירוב אחד.
במקרה זה אין דיירי החצר הפנימית פוגמים בעירוב החצרות של החצר החיצונה, היות שאז אומרים את הכלל ההפוך: רגל המותרת במקומה – אינה אוסרת שלא במקומה, דהיינו: היות שדיירי החצר הפנימית מותרים בטלטול חפצים בחצרם הפנימית – אין הם אוסרים את הטלטול על החצר החיצונה, אף שיש להם זכות מעבר בחצר, ושתי החצרות לא נשתתפו בעירוב אחד לשתיהן.
בצורה דומה, אם בחצר הפנימית גר אדם בודד, או מספר אנשים שאינם צריכים לתקן עירוב חצרות מסיבות שונות (כגון שכולם אוכלים במקום אחד) – אין הם אוסרים את הטלטול על החצר החיצונה אף כשלא עירבו, היות שהם נחשבים "רגל המותרת במקומה", שאינה אוסרת מקומות אחרים בגלל זכות המעבר שיש לה בהם.
עירבה פנימית ולא חיצונית
אם החצר הפנימית עירבה לעצמה והחצר החיצונה לא עירבה כלל - אין בני החיצונה פוגמים בעירוב החצרות של החצר הפנימית, היות שאין להם זכות מעבר ודריסת רגל בחצר הפנימית.
חצרות עם כמה פתחים
חצרות שלכל אחת מהן פתח למבוי או לרשות הרבים ופתח נוסף לחצר אחרת - יכולות לערב אחת עם השנייה על מנת להתיר את טלטול החפצים ביניהם, ואינם אוסרות את הטלטול זו על זו אם לא עירבו, היות שלכל אחת מהם פתח חיצוני נפרד.
תת-עולם
תת עולם (באנגלית: Underworld) היא יצירתו הפוסטמודרנית של הסופר דון דלילו שהתפרסמה בשנת 1997. זו אחת מיצירותיו המפורסמות של הסופר שנבחרה בשנת 2006 על ידי הניו יורק טיימס כמועמדת לאחת מיצירות המופת האמריקאיות ב-25 השנים האחרונות.
עלילה
תת עולם כתובה בצורה לא ליניארית ודנה במספר נושאים ותתי-נושאים הקשורים ביניהם. המאורעות מתרחשים בין השנים 1950 ו-1990 ובהם אזכורים למאורעות מרכזיים בתקופה כמו משבר הטילים בקובה ועידן הנשק האטומי.
הסבר לשם הכותר
דון דלילו ציין שהשם תת-עולם מרמז על הפסולת הגרעינית הקבורה בעולמנו ועל פלוטו אל המוות.
נושאים מרכזיים
פסולת מהווה מטפורה לאורך כל הרומן. הרומן בוחן נושאים של זהות שבורה ואת הדרכים שבהן מובנה מובן למציאות האמריקאית בת זמננו. מטפורה נוספת היא הדת, המועברת דרך סיפורים על נזירות בעיר ניו יורק.
ערך ספרותי
מבקרים ראו בספר יצירת מופת. ככלל הביקורות הטובות היו גורפות והספר הפך לרב מכר. היו שביקרו את אורכו של הספר וטענו שנדרשה עריכה קפדנית יותר.
דרו לנהאם
ג'וזף דרו לנהאם (באנגלית: Joseph Drew Lanham) הוא סופר, משורר וביולוג אפריקני-אמריקני.
ביוגרפיה
בשנת 2013 כתב לנהאם קטע למגזין "אוריון" תחת הכותרת "תשעה כללים לצופה הציפורים השחור", תוך הפניית תשומת לב למיעוט הצפרים השחורים בקרב אנשי הטבע. היצירה הקצרה העניקה השראה למפיק ארי דניאל ויוצרת הווידאו אמנדה קובלסקי ליצירת סרט קצר הנושא אותה כותרת, סרט שהפך ויראלי במדיה החברתית. בשנת 2016 כתב את "להיות צפר שחור." (Birding While Black) בשנת 2017 פרסם ספר זיכרונות עטור פרסים תחת הכותרת "המקום הביתי: זיכרונות מפרשת אהבתו של שחור לטבע". לנהאם הופיע בפרק 7 בסדרת הטלוויזיה Birds of North America שהופקה בשנת 2019 והוגשה על ידי ג'ייסון וארד.
HSG וצלאר
HSG ווצלאר היא קבוצת כדוריד מהעיר וצלר שבגרמניה ומשחקת בליגה הגרמנית בכדוריד. הקבוצה הוקמה ב-1992 ומגרשה הביתי שלה הוא ריטאל ארנה ומדי הקבוצה הם בצבע ירוק ולבן.
בשנת 1997 שברה שיא כשהעפילה לגמר גביע המדינה הגרמני, שם הפסידה 28:23 ללמגו. ארבע שנים אחר כך שחזרה את ההישג. הפעם בגמר הפסידה 26:22 לשווארטאו.
בעונת 2008/09 הצטרף לקבוצה גם הישראלי חן פומרנץ שבא מקבוצתו בשווייץ. פומרנץ עזב לאחר עונה בלבד.
Somewhere Only We Know
Somewhere Only We Know הוא שיר שבוצע על ידי להקת הרוק האלטרנטיבי קין. השיר יצא לאור בשנת 2004.
רקע
השיר נכלל באלבום הבכורה של הלהקה Hopes and Fears שיצא בשנת 2004. הוא יצא כסינגל הראשון ממנו ונחשב לאחד מהמצליחים ביותר בעולם לשנה זו, וזכה בתוארי זהב ופלטינה במספר מדינות.
השיר דורג במקום השלישי במצעד הסינגלים הבריטי. הוא נחשב לנמכר ביותר של הלהקה, עד ליציאתו של הסינגל Is It Any Wonder? בשנת 2006.
הדמו הראשון הולחן על ידי טיים רייס-אוקסלי חבר הלהקה בערך בשנת 2001. הוא אמר "חשבתי על משהו כמו השיר של דייוויד בואי "Heroes". זה היה מהחומרים הראשונים שהקלטנו עבור האלבום". לאחר עזיבתו של הגיטריסט דומיניק סקוט את הלהקה הוקלטה גרסת דמו עם פסנתר "יאמהה CP70" במקום ליווי גיטרה. קין הקליטה את השיר בגרסה סופית לאלבום בשנת 2003 באולפני הליאוסנטריק. שנתיים לאחר מכן ביצעה קין את השיר, לצד שיר נוסף שלה בקונצרט הרוק לייב 8.
גרסת דמו לשיר דלפה לרשת האינטרנט בשנת 2004. הגרסה מכילה אורך שונה (4:24) וברידג' נוסף.
לשיר נוצרו שלוש גרסאות:גרסה בריטית, גרסה אמריקאית וגרסה המיועדת לארצות הברית ולשאר העולם.
גרסתה של לילי אלן
בשנת 2013 פרסמה הזמרת הבריטית לילי אלן גרסת כיסוי לשיר. גרסתה של אלן יצאה לאור ב-10 בנובמבר 2013 בבריטניה דרך חברות התקליטים Regal ופרלופון בפורמט של הורדה דיגיטלית. השיר היה לפסקול לפרסומת חג המולד של חברת John Lewis & Partners לשנה זו, ונכלל גם באלבומה השלישי של אלן, Sheezus. גרסה זו של השיר הגיעה לפסגת מצעד הסינגלים הבריטי, והיה לשיר השלישי של אלן שמגיע להישג זה.
ויסנטה פוקס
ויסנטה פוקס קסדה (בספרדית: Vicente Fox Quesada; נולד ב-2 ביולי 1942) היה נשיא מקסיקו בין השנים 2000 ל-2006 מטעם מפלגת הפעולה הלאומית (PAN). הוא נבחר לתפקיד נשיא מקסיקו ב-2 ביולי 2000 ועלה לכס הנשיאות ב-1 בדצמבר של אותה שנה, בכך חתם תקופת שלטון בת כ-70 שנה של המפלגה המהפכנית הממוסדת (PRI). בדצמבר 2006 הוחלף על ידי פליפה קלדרון.
קסדה היא נשיא קוקה קולה מקסיקו בטרם כניסתו לפוליטיקה.
1990 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1990.
נצרות פרוטסטנטית
הנצרות הפרוטסטנטית היא שם כולל למספר גדול של כנסיות, המהוות ביחד את אחד הזרמים העיקריים בנצרות, והשני בגודלו לאחר הנצרות הקתולית. הן חולקות שורה של עקרונות יסוד רופפים, ושורשיהן בתפיסות שהתפתחו ברפורמציה הפרוטסטנטית של המאה ה-16, שמנהיגיה המרכזיים, מרטין לותר וז'אן קלווין, יצאו נגד הכנסייה הקתולית והאפיפיור.
המשותף לכל הפרוטסטנטים הוא ביסוס הנוהג הדתי על כתבי הקודש לבדם ולא על מסורת הכנסייה, הקביעה כי המקרא ניתן לפרשנות עצמאית, שלילת האפשרות לגאולה באמצעות מעשים טובים, הדגשת האמונה כאמצעי היחיד לקבל את חסד האל, וסירוב להכיר בייחוד של מעמד הכמורה על פני יתר המאמינים. הפרוטסטנטים דוחים גם את פולחן הקדושים ומרים, אם ישו, ושוללים את האמונה בטרנסובסטנציאציה של הלחם והיין בסעודת האדון, כפי שהיא מקובלת בקתוליות.
מלבד זאת, וכתוצאה ישירה מהחופש הפרשני והיעדר היררכיה כנסייתית מוסדרת, קיים מגוון גדול של תפישות ואמונות בקרב הפלגים הפרוטסטנטיים השונים, החלוקים ביניהם לגבי המובן המדויק של יסודות אלה והיבטים רבים נוספים. הם נעדרי כל מסגרת ארגונית אחידה, וקיימות רבבות כנסיות פרוטסטנטיות שונות, כשחדשות נפתחות בהתמדה. הגדולות והמשפיעות כוללות את הלותרנים, הקלוויניסטים, המתודיסטים, הבפטיסטים, הפנטקוסטלים, האדוונטיסטים ועוד, וכן כנסיות רבות המתרחקות מכל זרם ועצמאיות לגמרי. בנוסף קיימת הכנסייה האנגליקנית הגדולה, שאינה כפופה לאפיפיור אך קרובה בעקרונותיה לקתוליות. מספרם של כלל הנטבלים בנצרות הפרוטסטנטית נאמד בבין 800 ל-900 מיליון נפש, החברים ביותר מ-30,000 זרמים מובחנים. לפרוטסטנטיות הייתה השפעה עמוקה על התרבות המערבית, בייחוד בעולם דובר האנגלית והגרמנית, והיא מקושרת עם התפתחויות כמו עליית הקפיטליזם, האינדיבידואליזם והסובייקטיביות.
מינוח
המושג "פרוטסטנט", "מוֹחֶה", הופיע לראשונה ב-1529, בהתייחסות לאיגרת המחאה של ארבע-עשרה ערים חופשיות ושישה נסיכים באימפריה הרומית הקדושה נגד החלטתו של הקיסר קרל החמישי לכפות מחדש את ההחלטה שאין לתת מקלט או תמיכה למרטין לותר, אבי הרפורמציה. התואר הוחל במהרה לא רק על החותמים המקוריים, אלא על כל אלה שתמכו בתנועה המתעוררת לתיקון הכנסייה, גם ללא קשר ללותר. בארצות דוברות-הגרמנית העדיפו המצדדים במטרה את התואר "אוונגליים" ('מבשרים') המשמש שם עד היום. בשווייץ, בהולנד, באנגליה ובסקוטלנד ביכרו ממשיכיה של מורשת הקלוויניזם, פרי הגותם של ז'אן קלווין והולדרייך צוינגלי, את התואר "רפורמיים" (מתוקנים). בצרפת, הקלווינסטים נשאו את השם הוגנוטים. במהומה הדתית של אנגליה במאה ה-17, כינו הרשויות בתואר "פרוטסטנטי" כל אלו שלא קיבלו את הכנסייה האנגליקנית ולא היו קתולים, אך נחשבו עדיין אורתודוקסים דיים (בניגוד לבפטיסטים ולאוניטרים) בעיניה כדי שדעתם לא תישלל. לבסוף, הכריע האופן בו אומץ המושג "פרוטסטנטי" על ידי הקתולים. הוא התקבל כתואר הנפוץ לכל אלו שהשתייכו למורשת הנצרות המערבית, אך פרשו מכפיפות לכנסיית רומא במהלך הרפורמציה ולאחריה, ובהמשך לכל התנועות שנוצרו מתוכם.
יסודות
מצע משותף זה ממוצה לעיתים בסיסמאות שנלקטו מכתבי הוגי הרפורמציה ונחשבות כמסמלות את משנתם. רשימה מוכרת היא שלושת ה"בלבדים", solae, המזוהים עם לותר: "כתבי הקודש לבדם" (sola scriptura) – החשבת הברית החדשה והתנ"ך כדבר האל האותנטי מעל לכל פרשנות או מסורת; "האמונה לבדה" (sola fide) – הדגש על כך שרק באמצעות האמונה ניתן לקבל את חסד האל ולהיוושע; ו"החסד לבדו" (sola gratia) – דחיית כל אפשרות להיצדק בפני האל בעזרת הישגים או טוב הנובע מתוך האדם וקביעה כי רק חסדו לבדו הוא המקנה ישועה. שני האחרונים קשורים זה בזה הדוקות, ומהווים יחד את המצע עליו בנויה תפישת הצידוק הפרוטסטנטית. בלבדיות החסד מקובלת עקרונית על הכנסייה הקתולית, נגדה יצאו הרפורמטורים בחריפות, וביטויים כמו "האמונה לבדה" מופיעים בכתבי הכנסייה בימי הביניים אך במובנים אחרים. קו משותף שחוקרים רבים ציינו והמשולב בכל מחשבת הרפורמציה הוא מרכזיותו של ישו והקשר הישיר אליו, שלותר סיכם פעם בסיסמה "ישו לבדו" (Christus solus, שאף היא מוקדמת בהרבה לזמנו). הכריסטוצנטריות הרדיקלית של לותר, קלווין והאחרים שימשה מסד למרבית התפישות המזוהות עמם. מרכזיותו כדבר האל במובן הלוגוס חופפת למרכזיות דבר האל המובא בברית החדשה ובמקרא, לבדם. חסדו של ישו לבדו ולא מעשים טובים מאפשרים את ישועת האדם, והאיסור על כל תיווך או מחיצה בינו למאמינים עומדים במרכז הרעיון הפרוטסטנטי של "כהונת כל המאמינים" ודחיית הממסד הכנסייתי או פולחן הקדושים.
"כתבי הקודש לבדם"
עיקרון חשוב ביותר במחשבה הפרוטסטנטית לגווניה שנשאב מלותר וקלווין, מכונה "כתבי הקודש לבדם" (sola scriptura). לפי עקרון זה המקרא והברית החדשה הם הבסיס היחיד ממנו ניתן לשאוב סמכות דתית. הרעיון הושפע מהדגש ששמו הוגי הרנסאנס על "שיבה למקורות" וחזרה לפשט הכתובים לאחר יותר מאלף שנים בהן פרשנות אלגורית מרחיקת-לכת הייתה הנורמה בנצרות, בדמות תפישת ה"קוואדריגה" שהוסיפה שכבות מוסריות, נבואיות וטיפולוגיות על המובן המילולי של הכתוב (בדומה לפרד"ס היהודי). התוספות והפלפולים המרובים נראו כהשחתה וסילוף. לותר אימץ את העקרון ב-1518 במענה להתקפות הראשונות עליו מרומא, צווינגלי  ב-1523 וקלווין מאוחר יותר. מעבר לרקע הרעיוני, השיבה לפשט הועלתה אפשרה את הסרת התוקף המחייב של מסננת הפרשנות המקובלת שהוסיפה ההיררכיה הרשמית במשך מאות שנים ושעליה נשענו נוהגים ועקרונות רבים ערב הרפורמציה. דחיית המסורת בעל-פה של הכנסייה שברה את הכוח שהעניקה לממסד שבראשו האפיפיור, והניחה את הביסוס לביטול ולדחייה גורפים של אמונות וטקסים שלא נמצא להם מקור מספק בכתובים. בטווח המיידי, אפשר העקרון פעולה עצמאית בלי הסכמה רשמית של המוסדות הממונים. הדבר לא חייב שלילה קטגורית של כל העבר, אלא קבע את כתבי הקודש כאמת המידה היחידה לפיה ניתן היה לשפוט את ערכו של מנהג, ולאפשר להחליט אם הוא אכן הכרחי או שניתן לראותו כנתון לשיקול דעת עצמאי.
לותר, קלווין והאחרים ראו במקרא לבדו מקור חזק דיו, "דברו המהדהד של אלוהים", שההשראה והקדושה שבו היו כה עוצמתיות עד שדי היה בהן כדי לאפשר לכל אחד להבינו מתוך עצמו ללא הזדקקות לתיווך המסורת – בתנאי שאכן האמין בהיות התנ"ך דבר האל וציפה לקבל את אמיתותיו. לותר קבע ב-1520 ש"המקרא הוא המבאר שלו עצמו" (scriptura sui ipsius interpres), ובכך שלל כל סמכות חיצונית לו כנקודת משען לפרשנות. מאז ועד ימינו, פיתחו הפרוטסטנטים, יותר מכל הזרמים האחרים, שיטות הרמנויטיות שונות להבנת פשט המקרא והברית החדשה. גישה זו השתלבה עם הנטייה הגוברת לתרגום התנ"ך משפות קלאסיות (בעיקר לטינית) ללשונות העמים כדי שיבינוהו; הכנסייה הקתולית, שלא התנגדה לכך טרם הרפורמציה, קבעה תרגום תקני משלה בוועידת טרנטו בעקבותיה כדי למנוע גרסאות בעייתיות.
ההשלכות המעשיות שאפשרה גישת "כתבי הקודש לבדם" היו נרחבות. מתוך שבעת הסקרמנטים המקובלים, מצאו הרפורמטורים ביסוס מלא בכתובים רק לשניים, הטבילה לנצרות וסעודת האדון. יתר החמישה איבדו את מעמדם כסקרמנטים ובוטלו כמעט על ידי כולם – באגפי הקצה, האנגליקנים והלותרנים השמרנים הותירו על כנם רבים מהטקסים (כמו וידוי) מבלי לתארם כסקרמנטים, בעוד שהקווייקרים הקיצונים לא מכירים אף בטבילה ובסעודה ודוחים את המחוות החיצוניות כסמליות עקרה שאינה באה מן הרוח. האיסור על נישואי כמרים, לו התנגדו גם מסיבות אחרות, הוחשב כנעדר יסוד במקרא והופקע גם הוא. פולחן הקדושים ומרים הבתולה גונה באותו הקשר, והצלמים והקישוטים בכנסיות נאסרו בנימוק שכתבי הקודש שללו אותם במפורש. היסטוריונים אחדים הצביעו על הסמליות העמוקה שבמאבק הפרוטסטנטי נגד צלמים ותמונות ובעד התנ"ך בשפה המדוברת, כקרב בין התקשורת החזותית בה הועברו יסודות האמונה בדורות עברו לאמצעי התקשורת של מהפכת הדפוס שאפשרה הפצת רעיונות מופשטים היישר לכל קורא. מאותם שיקולים, למן "המיסה הגרמנית" של לותר מ-1526 נכתבו גם התפילות בשפת המתפללים, ועד מועצת הוותיקן השנייה ב-1962 הייתה התפילה בשפה המקומית אחד ההבדלים הברורים והבולטים בין הקתולים לפרוטסטנטים.
לצד דחיית המסורת המחייבת, לעיקר "כתבי הקודש לבדם" הייתה השפעה חשובה נוספת על הפרוטסטנטיות: הסמכת כל אדם לפרש הובילה מיד לריבוי עצום של כיתות ופילוגים ומנעה הקמת ממסד מרכזי מוסכם בכנסיות החדשות שקמו. בפועל, היה ברור שכל טקסט זקוק לשכבת פרשנות מוסכמת כלשהי כדי להבינו ושתקדימים מסוימים היו הכרח. כך אימצו הרפורמטורים, למעט הרדיקלים ביותר, למשל, את רוב החלטות הוועידות האקומניות בראשית הנצרות, הגם שלא ייחסו להן אותו מעמד שהיה להן בעבר. הצהרות האמונה של ועידת ניקאה וממשיכותיה והכריסטולוגיה שנקבעה בהן נותרו יסודות מרכזיים במשנת הזרם החדש. יתרה מכך, הפרוטסטנטים החלו מיד ביצירת מסורת מחייבת משלהם בדמות הצהרות אמונה, למן הצהרת אוגסבורג הלותרנית ב-1530, עבור ב"הסכמת ציריך" הקלוויניסטית-צווינגליאנית ב-1549 וב"תשעים-ושלושה הסעיפים" האנגליקניים מ-1571 ועד ימינו. יריביהם הקתולים הרבו ללעוג להם על חוסר עקביותם, ולהצביע על כך שכתות קיצוניות חזרו לשמור את השבת במקום יום ראשון ואסרו להישבע, כפי שאכן ניתן היה להבין מקריאה בלתי-מתווכת.
כפועל יוצא האיצה הרפורמציה את עריכת הקאנון של הברית הישנה והחדשה וטיהורו מספרים שהוכרו מזה זמן רב כאפוקריפיים. לותר עצמו שפט את הקאנון לפי מידת התאימות שלו למה שראה כיסודות הנצרות, כמו הישועה באמצעות חסד בלבד ורעיונותיו של פאולוס. הוא ניסה לשווא לשכנע את עמיתיו לפסול את איגרת יעקב, מגילת אסתר וכתבים נוספים בנימוק שאינם משקפים את רוח האמונה האמיתית. רוב הזרמים הפרוטסטנטיים היו זהירים הרבה יותר ואמת המידה שלהם הייתה הוודאות בכך שהחיבורים שהוכללו אכן היו מקוריים (אפילו הכנסייה הקתולית קיבלה ביקורת זו במידה מועטה וקבעה סופית קאנון סגור בטרנטו). מרבית הספרים החיצוניים הוצאו מהנוסחים הפרוטסטנטיים בנימוק שהתקבלו בטעות ועל סמך החלטות כנסייתיות מאוחרות יחסית.
צידוק מן החסד באמונה לבדה
היבט מהפכני ויסודי אחר של התפישה הפרוטסטנטית, היה ראייתה את תהליך הצידוק של האדם החוטא בפני האל כפועל יוצא של "חסד אלוהים לבדו" (sola gratia), ובאמצעות "האמונה לבדה" (sola fide ) מצד האדם. הרעיון פותח על ידי לותר ונמשך אצל כל הרפומטורים המרכזיים. הגישה הקלאסית בכנסייה הקתולית, שיוצגה על ידי הסכולסטים מאז תומאס אקווינס, הייתה שלמעשים טובים יש חשיבות ניכרת בצידוק. הפרוטסטנטים, לעומת זאת, קבעו כי מעשים טובים אמנם ראויים ובעלי-ערך כשלעצמם, אך אין להם שום משקל בתהליך זה, המתקבל אך ורק מכוח חסד האל ובאמצעות טהרת האמונה בכך – propter Christum per fidem, "על ידי המשיח, בעזרת האמונה". הצעד היחיד שהאדם השפל והחוטא יכול לעשות לקראת האל הוא לקבל כי הבורא הוא זה שמושיע אותו, וכל היתר נבע מכך. נושא זה היה עניין לדקויות פרשניות מופלגות: הממסד הקתולי הדגיש בוועידת טרנטו שוב את עמדתו, כי הצידוק אכן נובע אך ורק מחסד האל אך מעשים טובים מתחייבים לשם כך, וכי מי שטוען שהוא יכול להיוושע על ידי האמונה לבדה, או לחלופין רק באמצעות מעשים וללא אמונה, הוא כופר. גם הפרוטסטנטים נאלצו להבהיר כי יש חשיבות למעשים טובים ולמוסר (אם כי לא מבחינת תהליך הצידוק), ולגנות את אלו שסברו שדי באמונה בחסד המושיע כדי להיחשב נוצרים טובים.
הציר סביבו ניבעו ההבדלים היה בשאלת היכולת האנושית להגיע לצדקות פנימית, ועל טבעו של החסד. ההשקפה הקתולית הבסיסית הייתה שבעזרת החסד האלוהי, האדם ספוג החטא משתנה בפנימיותו ונעשה טוב יותר, אך לותר והפרוטסטנטים דחו זאת. לשיטתם, החטא הקדמון השחית את הטבע האנושי עד כדי כך שכל מעשיו האדם היו בחזקת חטא, והמקור היחיד לטוב הוא האל. הצדקות שבאדם יכלה לנבוע אך ורק מהבורא, והייתה זרה וחיצונית (iustitia aliena) במהותה; החסד היה שייך כל כולו לשמים ולא יצר שום טוב פנימי בתוך הנבראים. רעיון זה השתלב עם דחיית כל ההבנה הקתולית לגבי טבע הצידוק בחיים ובמוות. הכנסייה ראתה את האדם כצובר נקודות זכות במעשים טובים ובציות לאורך שנותיו ומתמרק בהדרגה מחטאיו, המולדים והנרכשים, ואם לא התנקה מהם בחייו, גם מתענה לזמן קצוב בפורגטוריום לאחר מותו, עד שהיטהר מספיק להיות ראוי לגן העדן. לותר וממשיכיו ראו את בן האנוש כבעל מהות דואליסטית: ספוג לבלי כפרה בחטא מטבע היותו, וללא יכולת להשתחרר מכך בשום מעשה מצדו, ומאידך יכול ונצרך להיצדק מלכתחילה מתוקף חסדו המיטיב של ישו, אם האמין בו. עבור הפרוטסטנטים, הצידוק לא התרחש בסוף החיים או לאחריהם אלא היה תנאי מוקדם ומתת אל שניתנה מראש. מעשים טובים לא היו תנאי או אמצעי להשיגו, אלא פועל יוצא שהתאפשר רק כי האל חמל על מאמיניו, ומתוך חסדו שבא עדיהם יכלו בכלל להיטיב.
הסתכלות זו, על אף המוניטין הקודרים שנקשרו לה, הייתה גם מלאת תקווה: בניתוח הפרוטסטנטי של תהליך הישועה, מסורת הכנסייה קבעה שטוב אלוהי חודר אל הנשמה ומתערבב בה. לכן, לפחות בראיית הרפורמטורים, נותר ספק באפשרות להיצדק, שכן רוע האדם ושפלותו לא אפשרו לו להשיג את הכרת האל ויראתו בשלמות. דווקא ההפרדה בין הטבע האנושי הפסול ללא תקנה והחסד האלוהי המתקן והזר לו, אפשרו להבטיח כי גם החוטא הנקלה ביותר (ובעיניהם, כל אדם היה כזה במעמקי ישותו) יוכל להיוושע אם יפנה אל האל. לותר עצמו גיבש השקפה זו מתוך מצוקתו האישית, כשהגיע למסקנה שלעולם לא יוכל לכפר על כל חטאיו המרובים במעשים טובים, בתפילות ובסיגופים, וכי אף בן-אנוש לא היה מסוגל לכך.
לרעיון הצידוק באמצעות האמונה לבדה היו השלכות מעשיות ורוחניות נרחבות. כבר בתחילת הרפורמציה, הקביעה שמעשים טובים ופעולות גשמיות למיניהם אינם אלא מחווה אנושית ריקה מתוכן, אפשרה לקרוא לפירוק המנזרים, ששוכניהם היו נתונים באורח חיים מחמיר שהוקדש לעשייה כזו, ולביטול רבים מהליכי הכפרה שהיו שגורים עד אז, כמו וידויים וצומות. לדוקטרינה הייתה השפעה עמוקה ומתמשכת על הפילוסופיה האירופית, והיא תרמה תרומה עצומה לדגש המתחזק על היחיד הסובייקטיבי, שאמונתו כלפי פנים ולא מעשיו המדידים כלפי חוץ הושמו במרכז. מהלך זה הוביל בעקיפין גם לנאורות עצמה ולתפישות מודרניות שצמחו אתה ואחריה. ז'אן קלווין ותלמידיו הקצינו עוד יותר מלותר, וקבעו שאף האמונה עצמה היא מתת אלוה, ולא יכולה לנבוע מתוך בחירה חופשית והטבע האנושי. מכך, ובניגוד מסוים ללותרניזם, נבע עקרון הגזרה הקדומה והבחירה מראש החמור במשנת הקלוויניזם, לפיו האדם אמנם אחראי ומחויב להאמין, אך אלוהים בחר ממילא את אלה שיושיע בטרם היות העולם, ורק בהם תתעורר האמונה הראויה.
רצח אלמוג שילוני
רצח סמל אלמוג עשהאל שילוני הוא פיגוע דקירה שבו נרצח חייל צה"ל אלמוג עשהאל שילוני בידי מחבל פלסטיני לאחר שנדקר פעמים רבות באזור תחנת הרכבת תל אביב – ההגנה ב-10 בנובמבר 2014. שילוני נפטר מפצעיו בבית החולים. שילוני היה בחופשה בעת שנרצח, אך הוא היה במדים וחמוש באותה העת.
נצרות פרוטסטנטית
כהונת כל המאמינים
ההדגשה על הישועה באמצעות החסד, המגע הישיר עם ישו עצמו וסמכות הכתבים לבדם, כולם היוו הצדקה לאחד מהעקרונות המארגנים המרכזיים של הפרוטסטנטיות – שלילת ההבחנה בין הכמרים שנסמכו להמון המאמינים, והקביעה כי לפחות ברמה האידיאלית, כל נוצרי היה יכול וראוי להיות שווה לכל היתר ומעין איש דת לעצמו. ללא מסורת ותקדימים מחייבים, ועם ההצהרה שניתן היה לפרש את המקרא מתוכו, לא היה צורך במבנה כנסייתי מוסדר שיספק ביאור מוסמך לכתבים; מאחר שהצידוק בפני האל נקנה בזכות החסד ומעשים טובים לא הועילו בעדו, אורח החיים של הנזירים ואנשי הכמורה היה חסר תועלת ומיותר; בברית החדשה מתוארים היחסים בין ישו לשליחיו ותלמידיו כחופשיים למדי, ולא מוזכרים נדרים, מסדרים והיררכיה. לבסוף, לותר, קלווין והאחרים לא הכירו בטרנסובסטנציאציה ובכך שהלחם והיין בסעודת האדון הופכים באמת לבשרו ודמו של ישו, והשתתפות הכומר בטקס מרכזי כל כך המגלם את הקרבן הפכה לסמלית יותר מאשר לחיונית. בהשראת ציטוטים מן הברית החדשה כמו (הראשונה לפטרוס, ב' ט') קבעו הרפורמטורים כי מכל הנוצרים מצופה להשתתף באופן מלא בחיי הדת, וליטול אחריות על עצמם וחבריהם. אי-לכך הכנסייה הקיימת הייתה סילוף מושחת.
רצח אלמוג שילוני
הפיגוע
חייל צה"ל אלמוג שילוני נדקר בתחנת הרכבת תל אביב-ההגנה אשר בדרום תל אביב לאחר מאבק עם פלסטיני שניסה לקחת ממנו את רובהו. עובר האורח גלעד גולדמן התערב, והצליח למנוע מהמפגע לגנוב את נשקו של שילוני. שילוני שוחח בטלפון עם חברתו כאשר הותקף ונדקר בבטנו ובחזהו מספר פעמים. שילוני איבד דם רב בפציעה ולבסוף מת מפצעיו בבית החולים תל השומר ברמת גן. לאחר הפיגוע המפגע נרדף על ידי כוחות משטרת ישראל אשר הצליחו לבסוף לעצור אותו.
נצרות פרוטסטנטית
כהונת כל המאמינים
לרעיונות אלה היו השלכות מרחיקות לכת באופן פוטנציאלי, ונגנזה בהם האפשרות להעביר לידי האדם הפרטי את ההכרעה בחיי הדת בפועל. אך הן ראשוני הרפורמציה והן ממשיכיהם בדורות הבאים הוסיפו לעמוד על הצורך בהנהגה רוחנית ובהיררכיה מסוימת. גם הכיתות הפרוטסטנטיות הקיצוניות ביותר, בהן בוטל כל שריד לטקס סמיכה לכמרים ובידול כלשהו בינם למאמינים, נדרשו למשמעת וסדר כדי לקיים חיי קהילה, והעבירו את ממשלתם לידי מועצות זקנים קרואים. ברבות מהכנסיות הממסדיות יחסית, בייחוד הלותרניות, נותרה על כנה אף דרגת הבישוף כערכאה שהסכמתה נדרשה למינוי ואשרור אנשי דת (במסורת הקלוויניסטית נשללה הבישופות עקרונית באופן נחרץ) – אם כי לעיתים קרובות הופקע הצורך בשימור שלשלת הסמיכה מן השליחים, עליה מתבססת הלגיטימציה של ההיררכיה הקתולית, לפעמים מטעמים אידאולוגיים, אך תכופות בשל הדחת הכמרים הסמוכים שכיהנו טרם הרפורמציה.
רצח אלמוג שילוני
המפגע
המפגע היה נור אל-דין אבו ח'שייה בן ה-18, תושב מחנה הפליטים עסכר אשר ביהודה ושומרון אשר שהה באופן בלתי חוקי בישראל. ח'שיה עבד במשך חודשים במיזם בנייה בתל אביב, בסמוך למקום הפיגוע. ח'שיה נלכד לאחר שעוברי אורח הפנו שוטרים לבניין דירות סמוך בו הוא הסתתר. הוא הועבר לחקירה בשב"כ.