cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לודוויג בלדו
השפעה על משחק השחמט
בזמנו של בלדו היו מספר פרטים לגבי חוקי תנועת הכלים וחוקי ההתמודדות שטרם סוכמו סופית ועדיין לא היו מקובלים על הכל. חלקם עדיין נידונו בשנת 1851.
בלדו, שהושפע על ידי קארל שורן טען שלשחקן מותר להכתיר מספר מלכות (כתוצאה מקידום רגלי לשורה השמינית); טענתו התקבלה ושולבה לכללי המשחק. ייתכן גם שהוא המקור לחוק נגעת נסעת.
בלדו כתב מכתב לטאסילו פון דר לאסה והציע לו לארגן תחרות בינלאומית בעיר [טריר], המכתב הודפס בעיתון Deutsche Schachzeitung בשנת 1848, שנתיים לאחר מותו של בלדו. בלדו התכוון שמנצח התחרות יוכר כאלוף העולם: "אני מקווה שבשנה הבאה נתראה בטרייר, ושם הכתר יוענק לראשונה. עד אז מן הראוי שהמנצח בדו-קרב בפריז לא יתגאה יותר מדי בעמדתו המיוחדת". בדו-קרב בפריז התכוון בלדו לעימות בין הווארד סטאונטון לבין פייר סט. אמאנד שהתקיים בשנת 1843.
ייתכן שפרסומו של מכתב זה עורר את הווארד סטאונטון לארגן את תחרות לונדון 1851, שהייתה התחרות הבינלאומית הראשונה בעולם.
בשנת 1851 חברי הפליאדות של ברלין מינו את אדולף אנדרסן לייצג את גרמניה בתחרות לונדון. לאחר ניצחונו בתחרות הוכר אדולף אנדרסן כשחקן החזק ביותר בעולם. אחד ממשתתפי התחרות, יוז קנדי, כתב לפני שהתחרות החלה כי "התחרות היא על שרביטו של אלוף העולם לשחמט".
רמת משחקו
הערכות על עוצמת משחקו של בלדו נשענות בעיקר על הערות של בני זמנו, שכן בלדו לא נהג לרשום את מסעי המשחק. מקורות שונים, כולל הביטאון Schachzeitung der Berliner Schachgesellschaft and correspondence שערך טאסילו פון דר לאסה מציינים שבלדו:
מידע זה איננו מספיק כדי להצדיק טענה שבלדו היה השחקן החזק ביותר באמצע שנות ה-40' של המאה ה-19 אך הוא בוודאי מצדיק הערכה רצינית כמתמודד לתואר.
מאמר משנת 1860 מסווג את בלדו כשחקן של עמדות סגורות (בדומה לפרנסואה אנדרה פילידור, סטאונטון, דניאל הארוויץ, ברנרד הורביץ ויוז'ף סן ובניגוד לשחקנים ההתקפיים כגון לואי שארל דה לה בורדונה, פול מורפי, אדולף אנדרסן, קארל מאיה, מקס לנגה, טאסילו פון דר לאסה, סרפינו דובואה, פייר סט. אמאנד, אוגוסטוס מונגרדיין ואחרים.)
המשחקים של בלדו ששרדו תומכים בטענה זו. הוא העדיף את השימוש בפתיחה האיטלקית על פני גמביט המלך, ונקט בהגנה ההולנדית נגד 1. ד4.
הנה משחק תחרותי משנת 1837, בו מפיל בלדו אמן חזק למלכודת. השחקן הלבן ברנרד הורביץ היה מדורג בשלב מסוים שלישי בעולם.
1. ה4 ה5 2. פו3 פג6 3. רג4 רג5 4. ג3 רב6 5. ד4 מהה7 6. ד5 פד8 7. רה2 ד6 8. ח3 ו5 9. רז5 פו6 10. פבד2 0-0 11. פח4 ו:ה4 12. פ:ה4 פ:ה4 13. ר:ה7 ר:ו2+ 14. מו1 פז3 מט.
שחמט בהתכתבות
בלדו אסף ופרסם משחקי שח בכתב בשנת 1843. זה היה הספר הראשון בגרמנית בנושא זה. בשנת 1872 מקס לנגה עדכן את הספר ופרסם אותו מחדש ובשנת 1997 יצאה מהדורה מחודשת שלו. כמו כן פרסם בלדו ספר על 100 סיומים של פיליפ סטמה.
מוזיקה של גרינלנד
ההמנון הלאומי של גרינלנד הוא "Nunarput utoqqarsuanngoravit" שפירושו "ארצנו, שנהייתה כה עתיקה". שיר זה הפך רשמית להמנונה של גרינלנד מ-1916 והולחן בידי יונתן פטרסן למילים של הנריק לונד, שניהם גרינלנדים.
מוזיקה אינואיטית
מוזיקה מסורתית, ששרדה בצורה הטובה ביותר את המגע עם האירופים במזרח ובצפון מזרח האי, כוללת את ריקוד התוף המקודש והמנוגנת על תוף סגול העשוי ממסגרת עץ שעליה מתוח עור שלפוחית השתן של דוב. ריקודי התוף הם מוזיקת הילידים המקורית היחידה בגרינלנד והם חלק מהתופעה המודרנית של מוזיקה החוזרת לשורשים. לעיתים נוהגים לשיר את ריקוד התוף כדו־קרב בין שני יריבים ושבו זוכה המבצע שגרם לקהל לצחוק יותר.
פיסק היא צורה של שירה אישית המספרת על חיי היום-יום. שירים אלה מועברים מדור לדור. שירי עם אינואיטים גרינלנדיים מבוצעים על מנת לספר סיפורים, לשחק במשחקים, לגרות ולהקסים אחרים.
מוזיקה אירופית
עם בואם של הדנים הפכו לפופולריים כלי נגינה חדשים כדוגמת הכינור, האקורדיון וסגנונות מוזיקה שמקורם אירופי, כדוגמת מזמורים נוצריים, בעוד שהמיסיונרים מהכנסייה המוראבית הכניסו לאי לראשונה את הכינורות, כלי נשיפה ממתכת ומסורת של מוזיקה כלית טהורה. סגנון הפולקה האינואיטי הוותיק קרוי "קאלאטוט". בסגנון זה נוצרו שירים פופולריים ופועלים אמנים כדוגמת נגן האקורדיון לואיס אנדראסן. קיים גם סגנון מודרני, "ואיגאט", הדומה למוזיקת קאנטרי.
רוק
ההתחלה המשמעותית של הרוק הגרינלנדי הייתה ב-1973 כש-ULO הוציאה לאור את תקליטה של להקת סומה: "סומוט". על פי הערכות נרכש התקליט בידי חמישית מאוכלוסיית גרינלנד. גרינלנד כיום מארחת את פסטיבל הרוק "ניפיאה" המתרחש באסיאט, ומופיעים בו מבצעים כדוגמת "צ'ילי פריידי" זמרת הגרון סילביה וואט-קלוטייה וקרינה מולר.
בין להקות הרוק המודרניות המפורסמות: "קאלאט", "סיסיסוק", "אנגו" ו"זיקזה".
היפ הופ
מאז 1984 יש למוזיקת היפ הופ אמריקנית השפעה משמעותית וצוות ההיפ הופ "נוק פוסה" הוא אחת הקבוצות המצליחות ביותר בשנים האחרונות.
קייט וינסלט
קייט אליזבת וינסלט (באנגלית: Kate Elizabeth Winslet; נולדה ב-5 באוקטובר 1975) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אנגלייה. זוכת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ב-2008, שני פרסי אמי (ב-2011 וב-2021), ושלושה פרסי גלובוס הזהב (ב-2008, 2011 ו-2015). מוכרת ביותר בתפקידה כרוז דוויט-בוקייטר דוסון בסרט טיטניק. וינסלט היא השחקנית הצעירה ביותר אי פעם שצברה שש מועמדויות לאוסקר.
ביוגרפיה
וינסלט נולדה ברדינג, אנגליה שבממלכה המאוחדת, למשפחה נוצרית ממוצא בריטי ושוודי. בגיל 11 היא למדה דרמה בבית ספר לתיאטרון.
קריירת המשחק שלה החלה בטלוויזיה בתוכנית מדע בדיוני של ה-BBC בשנת 1991, והופעת אורח בסדרת הדרמה "Casualty". הופעתה החשובה הראשונה בקולנוע הייתה ב-1994 בתפקיד ראשי בסרט "יצורים שמימיים". ב-1995 עשתה מבחן-בד לסרטו של אנג לי "על תבונה ורגישות", היא הרשימה את כוכבת הסרט אמה תומפסון וגילמה את דמותה של מריאן דשווד. וינסלט זכתה על תפקידה זה בפרס האקדמיה הבריטית, ובמועמדות לפרס אוסקר כשחקנית משנה. בהמשך הופיעה בדרמות תקופתיות נוספות, בתפקיד סו בריידהד ב"ג'וד" (על פי הרומן "ג'וד האלמוני" מאת תומאס הרדי), ובתפקיד אופליה ב"המלט" בבימויו של קנת בראנה.
בשנת 1997 הופיעה לצדו של לאונרדו דיקפריו בסרט "טיטניק", תפקיד שקיבל בהמלצתה. הסרט הפך את שניהם לכוכבי קולנוע גדולים, והופעתה זו זיכתה אותה במועמדות נוספת לאוסקר בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר. 11 שנים לאחר מכן, בשנת 2008, חזרה להופיע לצדו של דקפריו, הפעם בסרט "חלון פנורמי". וינסלט הייתה מועמדת שש פעמים לפרס האוסקר ושבע פעמים לפרס גלובוס הזהב. ב-2001 הייתה מועמדת לאוסקר כשגילמה את דמותה של אייריס מרדוק הצעירה בסרט "אייריס וג'ון".
וינסלט הקליטה את השיר What If מתוך פסקול הסרט "מזמור לחג המולד".
בשנת 2008 זכתה בפרסים רבים ובראשם זכייתה הראשונה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט "נער קריאה". על תפקידה בסרט זה זכתה וינסלט גם בפרס גלובוס הזהב (אם כי בפרס זה זכתה על תפקיד משני) ובפרס באפט"א. בנוסף לכך, זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט "חלון פנורמי".
בשנת 2011 כיכבה במיני-סדרה "מילדרד פירס", המבוססת על רומן ועל סרט משנת 1945, וזכתה על משחקה בפרס אמי, בפרס גלובוס הזהב ובפרס גילדת שחקני המסך. ב-2014 שיחקה בסרט המדע הבדיוני "מפוצלים" בתפקיד האנטגוניסטית הראשית ג'נין מתיוס.
בשנת 2016 השתתפה בסרט המותחן והפשע "999" לצד גל גדות. בהמשך השנה כיכבה וינסלט בסרט הדרמה "יופי נסתר", לצד ויל סמית', נעמי האריס והלן מירן.
בשנת 2021 שיחקה בתפקיד הראשי במיני-סדרה "הסודות של איסטאון" מבית HBO, בתור מר שיהאן, בלשית משטרה שמנסה להתמודד עם חייה המתפוררים, וזכתה על תפקידה זה בפרס אמי לשחקנית הראשית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט.
חיים אישיים
לווינסלט יש בת בשם מיה, שנולדה ב-12 באוקטובר 2000 מנישואיה הראשונים לבמאי האנגלי ג'ים טריפלטון, לו נישאה ב-1998 והתגרשה ממנו ב-2001, ובן בשם ג'ו, שנולד ב-22 בדצמבר 2003 מנישואיה לבמאי הבריטי-יהודי סם מנדס, שלו נישאה ב-24 במאי 2003 והתגרשה ממנו במרץ 2010. בשנת 2011 וינסלט נקלעה לשריפה שקרתה באי הנופש של איש העסקים ריצ'רד ברנסון, שם שהתה עם שני ילדיה מיה וג'ו, ואף עזרה לחלץ את אימו של ריצ'רד ברנסון מן השריפה, תקרית שהפכה אותה לגיבורה. בעת שהותה בחופשה, היא הכירה את אחיינו של ריצ'רד ברנסון, נד רוקנרול (שנולד נד אייבל סמית' ולאחר מכן שינה חוקית את שמו). השניים החלו לצאת והתארסו בקיץ 2012. בדצמבר 2012, הזוג נישא בטקס אינטימי בניו-יורק. לזוג נולד ילד, בר בלייז וינסלט, ב-7 בדצמבר 2013 בסאסקס, אנגליה.
בשנת 2012 קיבלה תואר מפקד מסדר האימפריה הבריטית מטעם מלכת בריטניה אליזבת השנייה.
פרנסואז סאגאן
פרנסואז סאגאן (בצרפתית: Françoise Sagan; 21 ביוני 1935 – 24 בספטמבר 2004) הייתה סופרת, מחזאית ותסריטאית צרפתייה.
קורות חייה
פרנסואז סאגאן נולדה בשם פרנסואז קוארה (Françoise Quoirez) בקאז'ארק, במחוז לוט, והייתה הצעירה מבין שלושה ילדים במשפחה בורגנית. שם עברו עליה שנות חייה הראשונות עד שמשפחתה עברה לליון עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. לאחר מכן גדלה בפריז. בשנת 1953 נכשלה בבחינות הכניסה לסורבון, אך לאחר זמן למדה שם, בלי לסיים את לימודיה באופן רשמי.
הרומן הראשון שלה, "שלום לך, עצבות" (Bonjour Tristesse), יצא לאור ב-1954, כשהייתה בת 18, וזכה להצלחה בינלאומית מיידית. הוא מספר על חייה של ססיל, בת 17 רודפת תענוגות, על יחסיה עם חברהּ ועל קשריה עם אביה האלמן, המרבה להחליף בנות זוג. את שם העט שלה לקחה מדמות בספרו של מרסל פרוסט, "בעקבות הזמן האבוד". במאי 1954, זמן קצר לאחר צאתו לאור, זכה "שלום לך, עצבות" בפרס המבקרים (Prix des Critiques) לשנת 1954. בתגובה לזכייה פרסם חתן פרס נובל לספרות, פרנסואה מוריאק, מאמר בעמוד הראשון של העיתון הצרפתי "לה פיגארו". מוריאק שיבח את הרומן מבחינה ספרותית, והישווה אותו ליצירתו של שודרלו דה לאקלו, "יחסים מסוכנים". עם זאת, הסתייג מוריאק מסאגאן וכינה אותה "מפלצת מקסימה בת 18".
בהמשך 1954 נשלחה על ידי העורכת של המגזין Elle למסע באיטליה, מדרום לצפון, שהניב סדרה של כתבות "שלום לך נאפולי", "שלום לך קאפרי", "שלום לך ונציה" וכו'. בשנת 1955 יצאה לניו יורק לשם קידום מכירות לספרה, ושם פגשה את גי שלר, עורך בהוצאת האשט, לו נישאה בשנת 1958, וכעבור כשנתיים התגרשה.
ספרה השני, "חיוך מסוים", יצא לאור בשנת 1956, וזכה אף הוא להצלחה. את הכנסותיה הגדולות ניצלה לחיי תענוגות: בילוי במועדוני לילה ובקזינו ורכישת מכוניות ספורט. היא הפכה לסמל לדור צעיר ונטול דאגות.
ב-14 באפריל 1957 נפצעה קשה בתאונת דרכים, ושקעה בתרדמת למשך זמן מה. בעקבות התאונה התמכרה למשככי כאבים, למשקאות חריפים ולסמים.
בתחילת 1962 נישאה לרוברט וסטהוף, והתגרשה ממנו בשנת 1963. מנישואים אלה נולד בנה היחיד, דֶני.
בשנות ה-60 התמסרה בעיקר לכתיבת מחזות. המחזה הראשון שלה, "טירה בשוודיה" (Un château en Suède), שבו שיחק פיליפ נוארה, זכה להצלחה רבה. המחזה השני שלה "הכינורות לפעמים" (Les violons parfois) נחל כישלון. המחזה הבא שלה La robe mauve de Valentine, שנכתב עבור דניאל דארייה, זכה לאהדת הקהל. הדיאלוגים המעולים שבמחזותיה זכו אמנם לשבחים, אך הצלחת המחזות עצמם הייתה בינונית. סאגאן העידה על מחזותיה: " זכיתי להצלחה, כישלון, הצלחה, כישלון" ("Généralement, je faisais un succès, un flop, un succès, un flop"). לאחר תקופה זו, חזרה לכתוב רומנים.
הדמויות של סאגאן היו למעין מודל הערצה לבני נעורים שהתפכחו מאשליותיהם, כמו, מכמה בחינות, אלה של ג'רום דייוויד סלינג'ר. היא פרסמה תריסרי יצירות במהלך קריירת כתיבה, שנמשכה עד 1996. רבים מספריה היו לסרטי קולנוע. סאגאן שמרה אמונים לסגנון המחמיר של הרומן הצרפתי הפסיכולוגי, גם כשהרומן החדש (nouveau roman) נעשה פופולרי בקרב הקוראים. הדבר ניכר בשיחות בין הדמויות בספריה, שתוארו לא פעם כצופנות נימות של אקזיסטנציאליזם. נוסף לרומנים, מחזות ואוטוביוגרפיה, כתבה פרנסואז סאגאן גם סיפורים קצרים, מילים לשירים ותסריטים.
בשנות ה-80 התיידדה עם נשיא צרפת, פרנסואה מיטראן. היא נלוותה אל מיטראן באחדים ממסעותיו הנשיאותיים. באוקטובר 1985, במסע עם הנשיא לבוגוטה, איבדה את ההכרה והוחזרה בבהילות לצרפת. בשנת 1988 הורשעה בצריכה והובלה של סמים.
בספטמבר 1991 נפטרה בטרם עת חברתה הקרובה והתומכת פגי רוש. לאחר מכן נפטרו הוריה וכן בעלה לשעבר, רוברט וסטהוף. לצער על אירועים אלה נלוו בעיות בריאות.
בשנות ה-90 הורשעה באשמת שימוש בקוקאין.
בשנת 2002 עמדה לדין בגין הונאת מס שפרנסואה מיטראן היה מעורב בה. היא נידונה לשנה מאסר על תנאי ולקנס כבד. שלטונות המס שמו ידיהם על התמלוגים של סאגאן ועל רכושה, ובכך דנו אותה לקיום קשה ומיוסר בארבע השנים האחרונות לחייה. רק הודות לנדיבותם של כמה ידידים נמצאה לה קורת גג.
פרנסואז סאגאן מתה מקריש דם בריאה באונפלר, קלוואדוס, ב-24 בספטמבר 2004, בגיל 69.
נשיא צרפת ז'אק שיראק אמר, בדברים שנשא לזכרה, "במותה, צרפת מאבדת אחת מן המבריקות והרגישות שבסופריה - דמות חשובה בחיי הספרות שלנו."
דמותה של מרגו טננבאום מהסרט משפחת טננבאום של במאי הקולנוע וס אנדרסון, התבססה בחלקה, על פי השמועה, על פרנסואז סאגאן.
חייה האישיים
קיימה קשר לסבי ממושך עם מעצבת האופנה פגי רוש ועם העורכת של "פלייבוי" הצרפתי, אניק גאלה.
על יצירתה
ספריה של סאגאן קצרים יחסית. נושאים שעלו בספרה הראשון, "שלום לך, עצבות", חוזרים ועולים גם בספרים נוספים שלה:
אהבה
נושא מרכזי בספריה של סאגאן הוא האהבה, המלווה במאבק על לבו של האהוב ובלבטים האם זה האהוב הנכון. האהבה נבחנת מהיבטים אחדים:
טבעו של מעשה האהבה
מעשה האהבה עצמו מתואר בקיצור נמרץ, אך מקום רב מוקדש למחשבות הקודמות לו ולמחשבות הבאות לאחריו.
בספר "שלום לך עצבות" מספרת ססיל: נוסף על העינוג הגופני הממשי מאוד שהעניקה לי האהבה, ידעתי גם מחן עונג רוחני צרוף כשהירהרתי בכל זה. צירוף המילים "לעשות אהבה" הילך עלי קסם משלו, קסם מילולי בתכלית, שהרי הוא מעקר כל אחת משתי המילים ממשמעותה הרגילה: מושג ה"עשייה" – מושג גשמי מאוד, ענייני מאוד – הקסים אותי בהתמזגו עם הפיוט המופשט הטמון במילה "אהבה".
בספר "אחרי ככלות הכל" מתוארת אהבתה של אליס: "רק דבר אחד עשתה בטבעיות עד כה: היא שכבה עם שארל מתוך תשוקה גופנית, מפני שהוא מצא חן בעיניה והתשוקה שלו הייתה מידבקת". כן מוצגות בספר מחשבותיו של שארל בעקבות הפעם הראשונה שבה שכב עם אליס. אלה עוסקות לא רק במעשה האהבה עצמו, אלא גם בדיבורים אודותיו: "מעולם לא עלה בדעתו שיוכל לספק את אליס, או כל אשה אחרת מעט מעודנת, כבר בפעם הראשונה. בעיקר חשש שיהיה עליו לאהוב את אליס בלי שיוכל להתחלק אִתה ב"זה" ובלי שיוכל לדבר אתה על זה. התקופה שלפני המלחמה שחררה מאוד את המנהגים; אמנם, עכשיו היה פחות שערורייתי לאשה להתמסר לגבר כפי שאליס התמסרה לו, אבל אסור היה לדון בתענוג "אחרי", אלא בהדגשה או בגסות. שני סגנונות שהוא שנא באותה מידה."
הכמיהה לאושר והחרדה מחסרונו
בתחילתו של "שלום לך, עצבות", מספרת ססיל על עצמה "הייתי מאושרת בתכלית", ובסיומו היא מספרת, על עצמה ועל אביה, "אבל אנחנו מאושרים", אך העצבות היא מסגרת המקיפה את הספר, בהופעתה בפסקת הפתיחה ובפסקת הסיום שלו.
ב"אחרי ככלות הכול" סבלה אליס מהתמוטטות עצבים ודיכאון. ז'יל, גיבור הספר "מעט שמש במים הקרים", סובל בתחילת הסיפור מדיכאון עז, ויוצא למנוחה אצל אחותו, שם אהבתה של נטלי גואלת אותו מדיכאונו. ז'יל אינו מסתיר זאת מנטלי, ואומר לה: "היית מעלה על דעתך שלפני חודשיים הייתי יצור הרוס ועכשיו אני גבר מאושר...".
ב"חיוך מסוים" מספרת דומיניק: "פניתי אל ברטראן. הוא לא גרע עיניו ממני, ובראותו אותי מחייכת קם ממקומו. הוא לא אבה להניח לי להיות מאושרת בלעדיו: רגעי האושר שידעתי חייבים היו להיות משותפים לשנינו". בהמשך הספר מספרת דומיניק: "אמי ניעורה לחיים ברגע שעמדתי לנסוע מן הבית ושאלתני אם אני מאושרת. הבטחתיה שאני מאושרת".
ב"את אוהבת בראמס?..." מתקיים דו-שיח בין האוהבים שבמרכז הסיפור, פול ורוז'ה:
שנג'ואו 6
החללית שוגרה ב-12 באוקטובר 2005 כשעל סיפונה שני טייקונאוטים (פיי ג'ונלונג וניי האישנג). בעוד שבשיגור המאויש הראשון שהה הטייקונאוט בחלל 21 וחצי שעות, בשיגור הזה שהה צוות כחמישה ימים בחלל.
פרנסואז סאגאן
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
שנג'ואו 6
ההמראה של החללית שודרה לראשונה בשידור חי יחד עם תמונות מתוך החללית עצמה.
ב-16 באוקטובר, בשעה 20:32 שעון גריניץ' נחתה החללית בשלום בערבות מונגוליה הפנימית שבסין.
גויוצפל
גויוצפל (שם מדעי: Goyocephale; "goyo" במונגולית: "מעוטר", "kephale" ביוונית עתיקה: "ראש", כלומר "ראש מעוטר") הוא סוג של דינוזאור צמחוני ממשפחת פכיצפלוזאוריים אשר נמצא במונגוליה ב-1982 בידי החוקרים אלטנגרל פירל (Altangerel Perle), טרזה מריאנסקה (Teresa Maryańska) ועמיתיהם. השלד שנמצא כלל גולגולת רחבה, עצמות גפיים, אגן ומספר חוליות. מבנה הגולגולת מרמז שהיה קרובו של ההומלוצפל בעל המבנה המחודד.
מאפיינים
לדינוזאור היו גולגולת קטנה שפנתה אחורה והייתה בעלת זיזים רבים לאורכה ולצדדיה, ששימשו כבולמי זעזועים. הוא היה בעל לסת עם מקור קרני שבו מספר ניבים ארוכים מוזרים ומאחוריהם שיניים טוחנות קטנות יותר. הגוף היה קליל באורך 2 מטרים והיה בעל רגליים ארוכות בנות 3 אצבעות. הוא היה מותאם יותר לריצה מקרוביו כמו הפכיצפלוזאורוס.
בתרבות
דינוזאור זה הופיע במשחק פארק היורה 3: בניית פארק.
אלי הורביץ
אליהו (אלי) הורביץ (20 באפריל 1932 – 21 בנובמבר 2011) היה תעשיין ישראלי. שימש מנכ"ל חברת "טבע" בין השנים 1976–2002 ויו"ר חבר המנהלים שלה בין השנים 2002–2010. הורביץ הפך את "טבע" לחברה הגדולה בישראל ולחברת התרופות הגנריות המובילה בעולם. כיהן כנשיא התאחדות התעשיינים וכיו"ר בנק לאומי.
ביוגרפיה
נולד לצבי וציפורה הורביץ בשנת 1932 בירושלים. בשנת 1934 עבר עם משפחתו לתל אביב, שבה למד בבית ספר כרמל ולאחר מכן בעירוני א'. במהלך מלחמת העצמאות הפסיק לזמן מה, עם בני מחזורו, את לימודיו, ולאחר מכן השלימם.
קריירה צבאית
במהלך שירות המילואים עבר בשנת 1956 קורס קצינים וקורס קציני תותחנים. במלחמת סיני היה קצין בגדוד מרגמות כבדות 340 בחטיבת יפתח, במלחמת ששת הימים היה קצין ניהול אש בגדוד, במלחמת ההתשה שירת כסמג"ד ומפקד הגדוד. במלחמת יום הכיפורים פיקד על כוח אלי בחזית המצרית, כוח לא אורגני שהורכב בזמן המלחמה מיחידות מרגמות כבדות מתנייעות. הורביץ המשיך להתקדם במילואים בסולם הדרגות והתפקידים, עבר קורס מפקדי גדודים ובתפקידו האחרון בשירות שימש סגן מפקד אגד ארטילרי בדרגת סגן-אלוף.
חברת "טבע"
בשנת 1953 נשא לאישה את דליה סלומון, בת לבעלי מפעל אסיא לתרופות, אחותה של רות חשין, מנהלת הקרן לירושלים ואשת שופט בית המשפט העליון מישאל חשין. כסטודנט לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים החל לעבוד כלבורנט בחברת "אסיא", ובמהרה עבר לתחום הניהול, התמחור והחשבונות. הוא התקדם במהירות בסולם הדרגות, התקדמות שלצד כישרונו תרמה לה גם היותו חלק ממשפחת סלומון, ממייסדות "אסיא", בהיותו נשוי לבת המשפחה, דליה סלומון. בשנת 1963 הוא הצליח לנהל במהירות ויעילות את המשא ומתן עם עובדי מפעל "צרי" שנרכש באותה עת, כאשר לרובם העניק פיצויים והשאר שולבו במפעלי אסיא. בעקבות זאת מונה הורביץ למנהל אסיא. בשנת 1968, רכשה אסיא את טבע, והורביץ ניהל את ההתנהלות מול העובדים שבקשו בתחילה למנוע את הרכישה. בשנת 1976 הושלם המיזוג של אסיא וטבע, והורביץ היה למנכ"ל קבוצת "טבע". באותה שנה זכה בפרס התעשייה בקטגוריית הכימיה.
בהגיעו לגיל 70 פרש מניהול חברת "טבע" והותיר את ההובלה לישראל מקוב, כשהוא עצמו מתמנה ליו"ר הדירקטוריון.
פעילות ציבורית
באמצע שנות השבעים כיהן כמנכ"ל מכון הייצוא ומסוף שנות ה-70 כיהן במועצת המנהלים של בנק לאומי לישראל.
בשנת 1981 מונה לנשיא התאחדות התעשיינים. במאי 1986 מונה ליו"ר דירקטוריון בנק לאומי בשעתו הקשה ביותר של הבנק, אחרי משבר מניות הבנקים. המינוי עבר במועצת המנהלים ברוב מוחץ אך בהימנעות של ארנסט וודק ויחזקאל הרמלך שטענו שהורביץ נושא באחריות לוויסות מניות הבנקים כחבר מועצת המנהלים בתקופת הוויסות, למרות שהוא הביע את דעתו נגד הוויסות, ולכן לא ראוי שיתמנה לתפקיד. הורביץ הודיע עם מינויו שיכבד את כל הסכמי הפרישה עם ארנסט יפת והתעקש להמשיך לאפשר את כהונתו של יפת בתפקיד בכיר בשלוחה של בנק לאומי בחוץ לארץ. הורביץ חילק את זמנו בין בנק לאומי לניהול טבע. באוקטובר 1986, בעקבות ביקורת ציבורית, החליט הדירקטוריון בראשותו על קיצוץ חלק משכר הבכירים בבנק. בינואר 1987, עם התעצמות הלחץ הציבורי שכלל גם שביתה של עובדי הבנק, הורה מיכאל ברונו להורביץ לחקור את פרשת פיצויי הפרישה של יפת מהבנק. אולם הורביץ החליט מיידית להתפטר, למרות שטען שהטעות של מתן פיצויים מוגזמים ליפת, שהוא היה מעורב בה, אינה כשל ולא ראוי היה לדרוש את התפטרותו.
שנים מאוחרות
הורביץ הועמד לדין בעבירות מס עקב אי דיווח על הכנסות בסך מיליוני דולרים בקשר לפעילותו כיושב-ראש דירקטוריון פרומדיקו והורשע בבית המשפט המחוזי על ידי השופטת אילה פרוקצ'יה. על החלטה זו ערער לבית המשפט העליון. ערעורו התקבל והוא זוכה פה אחד בפסק דין פרומדיקו.
בשנת 2002 (ה'תשס"ב) זכה בפרס ישראל על מפעל חיים.
מאז פרישתו מניהול "טבע", היה פעיל במיזמים רפואיים חדשנים והיה אחד ממשקיעי ומקימי בית הספר לרפואה בצפת.
בשנת 2010 קיבל תואר ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן. ובשנת 2011 קיבל את אות עמית כבוד של המרכז האוניברסיטאי אריאל. הורוביץ קיבל את הפרס על תרומתו רבת השנים לקידום התעשייה עתירת הידע, הכלכלה והחברה בישראל.
בנובמבר 2009 אובחן כלוקה בלימפומה. הוא עבר טיפולים והחלים מהמחלה.
בהספד שנשאה בתו של הורביץ, היא העבירה ביקורת קשה ביותר על התנהלות הצוות בבית החולים שיבא אשר טיפל בו. נציב קבילות הציבור במשרד הבריאות, פרופ' חיים הרשקו חקר את הפרשה וקבע ביולי 2012, כי היו כשלים חמורים מצד צוות בית החולים שטיפל בהורביץ: (1) הצוות במחלקה פנימית ו' לא העריך נכון את חומרת מצבו של הורביץ; (2) הצוות לא היה מודע לתוצאות חמורות של בדיקות דם שהתקבלו עשר שעות לפני קריסת המערכות בגופו; (3) הרופאה התורנית לא נענתה לבקשות המשפחה והצוות הסיעודי לבדוק את הורביץ במשך ארבע שעות רצופות, מתחילת ההידרדרות במצבו ועד ל"קריסת המערכות הברורה"; (4) במהלך שעות אלה לא עודכן מנהל המחלקה בהידרדרות זו, למרות נוכחותו במחלקה; (5) חובת המנהל בתור כונן "הייתה להתעדכן בנעשה במחלקה ביוזמתו ולא להשאיר זאת להחלטת התורן בלבד".
פוליטיקה
הורביץ היה מזוהה עם מפלגת העבודה, אך היה מקורב מאוד גם לאהוד אולמרט.
באוגוסט 2006, בעקבות מלחמת לבנון השנייה, היה הורביץ חבר בוועדת שחק, אותה הקים שר הביטחון עמיר פרץ. הוועדה, בראשות הרמטכ"ל לשעבר אמנון ליפקין-שחק, בה היו חברים גם האלופים (במיל') הרצל בודינגר ואילן בירן, פורקה עוד בטרם הספיקה לפעול, לאחר שבודינגר הודיע על פרישתו ממנה מ"סיבות אישיות", וזמן קצר אחר כך הוקמה ועדת וינוגרד.
הנצחה לאחר מותו
החל משנת 2012 שונה השם של כנס קיסריה של המכון הישראלי לדמוקרטיה, ונקרא כנס אלי הורביץ לכלכלה וחברה. בשנת 2013 הוקמה קרן דליה ואלי הורביץ. הקרן תומכת בפעילויות בתחומי הבריאות, חינוך, אמנות והגיל השלישי.
עיריית כפר סבא הנציחה את זכרו בקריאת רחוב על שמו.
המיתוס של אנשי פאנפילוב
המיתוס של אנשי פאנפילוב הוא סיפור גבורה שהתרחש, כביכול, במהלך קרב מוסקבה באמצע נובמבר 1941. לפי הסיפור, שפורסם לראשונה בעיתון הסובייטי "הכוכב האדום", 28 לוחמים מדיוויזיית חיל הרגלים ה-316 בפיקוד איוואן פאנפילוב, גרמו אבדות כבדות לכוח שריון גרמני שתקף את עמדותיהם, במהלך קרב עיקש שארך 4 שעות באזור תחנת הרכבת דובסקובו, במבואות מוסקבה. כל הלוחמים הסובייטיים שהשתתפו בקרב נהרגו במהלכו, אך עמידת הגבורה שלהם בלמה את ההתקדמות הגרמנית בגזרה שהוחזקה על ידם. כלי התקשורת הסובייטיים ניפחו את הסיפור, והשתמשו בו כמופת לגבורת לוחמי הצבא האדום בלחימה נגד הצבא הנאצי. במיוחד זכתה לפרסום אמירה, שיוחסה לפוליטרוק קלוצ'קוב, שפיקד על היחידה הסובייטית שהשתתפה בקרב: "רוסיה גדולה, אך אין לאן לסגת. מוסקבה מאחורינו". החיילים שנטלו חלק בקרב, זכו לעיטורי גיבור ברית המועצות לאחר מותם, ולהנצחה בכל רחבי ברית המועצות. המעשה ושאר מעלליה של הדיוויזיה היוו רקע לספר 'אנשי פאנפילוב', שתורגם לעברית ושימש כהשראה ללוחמי הפלמ"ח ולסרט 28 אנשי פאנפילוב שפורסם בשנת 2016. מיתוס הגבורה של "אנשי פאנפילוב" המשיך להתקיים בברית המועצות עד שנות ה-90 של המאה ה-20, אף על פי שכבר בשנת 1948 קבעה חקירה חשאית של הפרקליטות הצבאית הסובייטית, שמרבית הפרטים שפורסמו לגבי הקרב בדובסקובו, כולל שמות הלוחמים שהשתתפו בו, היו המצאה עיתונאית חסרת בסיס עובדתי. שישה מהם נותרו בחיים; אחד נמלט ושירת כמשתף-פעולה במשטרת העזר הגרמנית.
ב-8 ביולי 2015, שנים לאחר שהסיפור נחשף על ידי תחקירנים, הותר לבסוף לפרסום הדו"ח המסווג בו קבע אנדריי ז'דאנוב כי "מדובר בבדיה עיתונאית". ב-2016 מנהל הארכיון הלאומי של רוסיה פוטר מכוון שהוא זה שפרסם את הדו"ח המוכיח כי ברית המועצות ידעה כי הסיפור מפוברק.
המיתוס
ב-27 בנובמבר 1941 התפרסם בעיתון "הכוכב האדום" על ידי כתב בשם קורוטייב, סיפור על 28 לוחמי חיל רגלים מאלמטי, אשר ניהלו קרב גבורה נגד הגרמנים ב-16 בנובמבר 1941, בסביבות מוסקבה. על פי המסופר, הצליחו 28 הלוחמים להשמיד 18 טנקים גרמנים ולמנוע את התקדמות האויב, אך הם נהרגו כולם. 28 החיילים היו על פי הכתבה מהפלוגה החמישית של הגדוד השני של הרגימנט ה-1075 של דיוויזיית החי"ר ה-316 בפיקודו של איוואן פאנפילוב, ועל כן הם כונו "אנשי פאנפילוב".
למחרת פורסמה כתבה גדולה תחת הכותרת "צוואתם של 28 הגיבורים". בכתבה זו נכתב ש-29 לוחמים תחת הנהגתו של הפוליטרוק קלוצ'קוב-דייב הגנו על תחנת רכבת באזור דובוסקובו כ-7 קילומטר דרומית מזרחית לכביש וולוקמסק כנגד יותר מ-50 טנקים גרמניים. על פי המסופר, אחד החיילים נרתע והרים את ידיו אך חבריו ירו בו למוות והמשיכו להילחם עד שנהרגו כולם, תוך כדי שהם משמידים 18 מטנקי האויב ומונעים מהאויב לעבור את קוויהם. הכתבה נכתבה על ידי אחד הכתבים הראשיים של העיתון, העונה לשם קריביצקי. שמות הגיבורים לא פורסמו.
ב-22 בינואר 1942 פרסם קריביצקי בעיתון "הכוכב האדום" כתבת תחקיר גדולה שבה תיאר את מעשה הגבורה. קריביצקי כתב כאחד שהיה עד לאירועים, או לכל הפחות ראיין אישית את משתתפיו. כאן נמסרו לראשונה שמותיהם של הגיבורים. בהמשך הופיעו כתבות נוספות, שירים ואזכורים שונים בעיתונות ובספרות על קרב הגבורה, בעיקרם הם נכתבו על ידי קריביצקי או בהשתתפותו והתבססו על כתבה זו.
באפריל 1942, לאחר שהסיפור התפרסם בצבא האדום, מפקד החזית המערבית (המונח הסובייטי לקבוצת ארמיות) הגיש בקשה רשמית למשרד הביטחון להעניק לכל הלוחמים את אות גיבור ברית המועצות ובקשתו כובדה.
סיפור זה הפך להיות אחד מסיפורי הגבורה הראשיים בברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה הועלתה לדרגת דיוויזיית משמר וקיבלה את שמה של מפקדה המנוח, פאנפילוב, שנהרג בקרבות ב-18 בנובמבר 1941.
בשנת 1966, שינתה עיריית מוסקבה את שמו של אחד מרחובות הבירה ל"רחוב הגיבורים של פאנפילוב" על שם הלוחמים שנפלו בקרב. באזור הקרב שבדובוסקובו נבנתה אנדרטה בשנת 1975. פסלים ואזכורים נוספים של הקרב היו מפוזרים בכל רחבי ברית המועצות. מעשה הגבורה הונצח בשיר "בירתי האהובה" שמשמש כיום כהמנונה של מוסקבה. על שמם של הלוחמים הגיבורים נקראה מודל של אוניית משא.
חקירת הפרקליטות הצבאית
במאי 1942 נאסר לוחם של הפלוגה הרביעית בשם דניאיל קוז'ברגנוב. בתשאולו התברר שהוא אחד הגיבורים ש"מתו" בקרב הגבורה של אנשי פאנפילוב. הלוחם העיד שהוא כלל לא לקח חלק בקרבות ליד דובוסקובו, אך למד את פרטי הקרב מהעיתונות והשתמש במידע זה כדי להתרברב בפני חבריו על חלקו בקרב הגבורה. כתוצאה מכך, מפקד רגימנט 1075, קולונל קארפוב, ביקש לתקן את רשימת המעוטרים ולעניק את העיטור לאסקר קוז'ברגנוב במקום לדניאיל. בקשתו כובדה, חרף העובדה שאסקר קוז'ברגנוב לא הופיע לא במצבת הפלוגה הרביעית ולא במצבת הפלוגה החמישית ביום הקרב.
בנובמבר 1947 האשימה הפרקליטות הצבאית של חיל המצב בחרקוב את איוואן דוברובאבין בבגידה. בחקירה התגלה, שאף שהנ"ל נכלל ברשימת הגיבורים שלקחו חלק בקרב הגבורה של אנשי פאנפילוב, הוא עצמו לא נלחם בקרב, אלא ערק לגרמנים. בתקופת שירותו אצל הגרמנים, שיתף עמם פעולה וביצע פשעים נגד האוכלוסייה האזרחית.
בעקבות הגילוי ערכה הפרקליטות הצבאית הראשית של ברית המועצות חקירה מקיפה אודות הקרב, וקבעה שבקרב באזור דובוסקובו נלחמו יותר מ-100 לוחמים ולא 28, ושהגרמנים נצחו בקרב. חלק מהלוחמים נהרגו, חלק נכנעו והיתר נסוגו. מספר הטנקים הגרמנים שהושמדו בקרב איננו ידוע במדויק, אך הוא קטן בוודאות מ-18. בעקבות זאת קבעו החוקרים שסיפור הגבורה היא בדיה ספרותית. בסוף החקירה בשנת 1948 הוגש על ידי גנרל-לייטננט מחיל המשפטים דו"ח לפרקליט הראשי של ברית המועצות. הדו"ח הועבר גם לסטלין ולז'דנוב. על פרטי החקירה ועל עצם קיומה הוטל חיסיון מלא.
לפי ממצאי החקירה, מפקד הרגימנט מספר 1075 שהיה אחראי על הגזרה טען שלא התקיים שום קרב של 28 חיילים נגד טנקים גרמנים באזור דובוסקובו ב-16 בנובמבר. לפי מפקד הרגימנט, הפלוגה הרביעית של הגדוד השני מהרגימנט שלו אכן נלחמה נגד השריון הגרמני, אך נפלו בקרב זה יותר מ-100 חיילים ולא 28, כפי שפורסם בזמנו בעיתונות. לטענתו, אף עיתונאי לא ביקש ממנו לאשר את הסיפור שפורסם בעיתון ולא היה לו מושג על בסיס מה פורסמה הכתבה בעיתון "הכוכב האדום". לדבריו, בסוף דצמבר 1941 הדיוויזיה הועברה לעתודה והכתב קריביצקי ביקר אותה במיקומה החדש. לטענתו, בביקור זה של הכתב שמע לראשונה אודות קרב הגבורה ונתבקש על ידי הכתב קריביצקי לספק רשימה של 28 שמות שיוכל להגיש לעורך העיתון. מפקד הרגימנט סיפר שסירב לספק רשימה חלקית של 28 חיילים, שכן כל הרגימנט לקח חלק בקרב. הכתב קריביצקי הצליח בכל זאת לקבל רשימת שמות מסרן בשם גונדילביץ שמסר לו מזכרונו מספר שמות. בסוף אפריל הגיעו תעודות הוקרה ועיטורים ממטה הדיוויזיה. מפקד הרגימנט חתם על התעודות, אך לא היה לו מושג מי יזם את הענקת העיטורים לחייליו.
בחקירתו של הכתב קריביצקי הוא הודה שהכתבה הייתה בדיה עיתונאית. הוא אמר שהפוליטרוק קלוצ'קוב הוא דמות בדיונית, שהוא לא ראיין איש מהלוחמים שלקחו כביכול חלק בקרב ושכתבתו מבוססת בעיקר על דמיונו.
כמו יום ולילה
כמו יום ולילה (השם המקורי באנגלית: Knight and Day) הוא סרט פעולה וקומדיה אמריקאי משנת 2010, אותו ביים ג'יימס מנגולד, בכיכובם של טום קרוז וקמרון דיאז.
המיתוס של אנשי פאנפילוב
חקירת הפרקליטות הצבאית
בחקירתו של קורוטייב על ידי הפרקליטות הצבאית, הוא סיפר שביקר במטה הארמייה ה-16 שהדיוויזיה המדוברת הייתה חלק ממנה, ב-23 או ב-24 בנובמבר. שם הוא פגש את יגורוב, הקומיסר של הדיוויזיה, והוא סיפר לו על הקרבות הקשים שניהלה הדיוויזיה נגד הגרמנים. בתור דוגמה סיפר הקומיסר על קרב הגבורה של פלוגה אחת נגד 54 טנקים גרמניים. לדבריו של הקומיסר, הפלוגה בלמה את התקדמות השריון הגרמני והשמידה חלק מהטנקים. הקומיסר לא נכח בקרב, אלא מסר את פרטי הסיפור כפי ששמע אותו מפיו של קומיסר אחר שגם הוא לא לקח חלק בקרב. יגורוב הציע לקורוטייב לספר את סיפור הגבורה של הפלוגה בעיתונו בכפוף לאישור המחלקה הפוליטית של הרגימנט. מהמחלקה הפוליטית נמסר שהפלוגה החמישית נלחמה מלחמת גבורה שבמהלכה כל חייליה נהרגו, למעט שניים שהרימו את ידיהם וביקשו להיכנע.
כמו יום ולילה
עלילה
סצנת הפתיחה מתרחשת בשדה התעופה בוויצ'יטה, קנזס. הסרט מתחיל כשרוי מילר (טום קרוז), סוכן FBI עריק, עוקב אחרי ג'ון הייבנס (קמרון דיאז) ובכוונה נתקל בה כמה פעמים. כאשר ג'ון ניגשת לעלות למטוס הדיילת מודיעה לה שהמטוס מלא. רוי שנמצא לידה אומר לה שאולי זה קרה לטובה. בינתיים, סוכן ה-FBI פיצג'רלד (פיטר סארסגארד) המכונה פיץ, עוקב אחרי רוי ורואה את התקרבותו לג'ון. הוא חושד שהם משתפים פעולה ולכן פועל מאחורי הקלעים להכניס את ג'ון לטיסה.
המיתוס של אנשי פאנפילוב
חקירת הפרקליטות הצבאית
קורוטייב עשה כעצתו של יגורוב והעביר את הסיפור לעורך העיתון "הכוכב האדום". העורך שאל כמה אנשים היו בפלוגה. קורוטייב לא ידע את המספר המדויק והניח שהמצבה הייתה חסרה. הוא אמר שהיו בה 30-40 חיילים. העורך לחץ לדעת את המספר המדויק וקורוטייב החליט לדבוק ב-30. היות ש-2 הרימו את ידיהם יצא שהשתתפו בקרב הגבורה 28 לוחמים. העורך אמר שלא ניתן לכתוב שהיו 2 בוגדים שהרימו ידיים והסתפק בבוגד אחד.
ניפוץ פומבי של המיתוס
חקירת הפרקליטות הצבאית נשארה חסויה עד קריסת ברית המועצות, וממצאיה לא הגיעו לידיעת הציבור עד פרסום הפרוטוקולים שלה בשנות ה-90 של המאה ה-20. אולם מספר עיתונאים והיסטוריונים התחילו לפקפק בגרסה הרשמית של סיפור הגבורה, עוד קודם לכן.
כמו יום ולילה
עלילה
על המטוס, מלבד ג'ון ורוי, נוכחים רק מעט אנשים, שלמעשה כולם סוכנים הרודפים אחרי רוי. בזמן שג'ון הולכת לשירותים רוי נלחם בסוכנים והורג את כל הנוסעים, כולל את שני הטייסים. כאשר ג'ון יוצאת מהשירותים היא נדהמת לגלות את אשר התרחש. רוי משתלט על הקוקפיט ומנחית את המטוס בשדה חקלאי. השניים מתרחקים מהמטוס. רוי מזהיר את ג'ון מפני סוכנים שיבואו אליה וישאלו אותה לגביו. הוא נותן לה משקה מרדים שמעלף אותה והיא מתעוררת בביתה.
המיתוס של אנשי פאנפילוב
ניפוץ פומבי של המיתוס
כבר בשנת 1966 פרסם אדם בשם קרדין מאמר במגזין "נובי מיר" תחת הכותרת "אגדות ועובדות" בו פקפק באמיתות סיפור הגבורה של אנשי פאנפילוב. מאמר זה היה סנונית ראשונה לסדרת מאמרים על הנושא שפורסמו בסוף שנות ה-80.
סדרת המאמרים העלו סימני שאלה רבים ובהם:
כמו יום ולילה
עלילה
במהלך היום היא הולכת למדוד שמלה לחתונה של אחותה, אפריל (מגי גרייס). כשהיא יוצאת מהחנות ניגשים אליה סוכנים וחוקרים אותה לגבי רוי. במהלך החקירה רוי מחלץ את ג'ון. מתנהל קרב יריות בין רוי לסוכנים. ג'ון בורחת לתחנת כיבוי אש בה עובד בן זוגה לשעבר, רודני.
המיתוס של אנשי פאנפילוב
הקרב
בראשית אוקטובר 1941, החל השלב הראשון של המתקפה הגרמנית על מוסקבה, מבצע "טייפון". הגרמנים הביסו את היחידות של שלוש חזיתות סובייטיות שהגנו על דרכי הגישה למוסקבה, והגיעו עד למרחק כמה עשרות ק"מ מהבירה הסובייטית. לאחר עצירה זמנית לצורך התארגנות מחדש והשלמת אבדות במחצית הראשונה של נובמבר, חידשו הגרמנים את המתקפה על המבואות המערביים של מוסקבה ב-16 בנובמבר.
דיוויזיית החי"ר מספר 316 (לימים דיוויזיית המשמר ה-8 על שם פאנפילוב) נפרסה מזרחית לכביש וולוקמסק והגנה על קטע חזית ברוחב 18-20 קילומטרים, גיזרה רחבה מאוד עבור דיוויזיה, שכבר שספגה אבדות רבות בקרבות הקודמים. באגפה הימני הוצבה דיוויזיית החי"ר מס' 126 ובאגפה השמאלי דיוויזיית הפרשים מס' 50 מהקורפוס של דובטור. ב-16 בנובמבר הותקפה הדיוויזיה על ידי שתי דיוויזיות פאנצר גרמניות. דיוויזיית הפאנצר ה-2 תקפה את מרכז מערך ההגנה של הדיוויזיה, בעוד דיוויזיית הפאנצר ה-11 תקפה את התפר בין עמדותיה לעמדות שתפסה דיוויזיית הפרשים ה-50, אזור שהוחזק על ידי הגדוד השני של רגימנט 1075 מהדיוויזיה של פאנפילוב.
כמו יום ולילה
עלילה
הם מגיעים לחניון שם רוי מחליף מכונית והם נוסעים למצוא את סיימון פק, ממציא של סוללה עם אנרגיה שלא נגמרת אף פעם ויש בה כוח לספק אנרגיה צוללת. רוי גילה שסוכן ה-FBI פיץ מתכנן לגנוב את הסוללה ולהרוג את סיימון. הוא לקח את סיימון ואת הסוללה וברח איתם. בעזרת נעמי (גל גדות) מעביר מסר לפושע שמעוניין בסוללה. פיץ גרם לכולם לחשוב שרוי בוגד ולכן FBI רודפים אחריו. מיקומי של רוי נחשף ובסיום מרדף מול הסוכנים הוא נופל לים ונחשב כמת.
המיתוס של אנשי פאנפילוב
הקרב
הרגימנט ספג אבדות כבדות בכח אדם ובציוד בעימותים קודמים, אך קיבל תגבורות ניכרות לפני הקרב. לפי עדותו של מפקד הרגימנט היו בפלוגה הרביעית 120-140 חיילים (לפי המצבה הרשמית היו צריכים להיות בפלוגה 162 חיילים).מצבו של הציוד היה רע יותר. לפי המצבה הרגימנט היה צריך לקבל סוללה של 4 תותחי שדה בקוטר של 76 מ"מ וסוללה של 6 תותחי נ"ט בקוטר של 45 מ"מ. בפועל היו רק 2 תותחי שדה בקוטר 76 מ"מ, כמה תותחי הרים בקוטר 76 מ"מ ותותחי שדה צרפתים בקוטר 75 מ"מ מסוף המאה ה-19. הנתונים הבליסטיים של התותחי השדה האלה היו לא מספקים. הם היו יכולים לחדור פלדה בעובי של 30 מ"מ במרחק של 500 מטר בלבד. תותחי ההרים כלל לא ירו פגזי נ"ט ואין כל מידע לגבי קיום פגזי נ"ט לתותחים הצרפתים המיושנים. לשכניה של הדיוויזיה (החי"ר מימין והפרשים משמאל) היו תותחים טובים יותר, אך לא ידוע על השימוש בכלים אלה בקרב, מה עוד ששימוש זה איננו סביר.
כמו יום ולילה
עלילה
ג'ון נוסעת לבית, שרוי עקב אחריו מרחוק ומגלה שזה בית הוריו, ושהם חושבים שהוא נהרג בעת מילוי תפקידו בתאונת מסוק. הם גם מאמינים שהמזל מאיר להם פנים עם כספים מזכיות חוזרות ונשנות בלוטו, כשבפועל נראה שרוי או המדינה דואגים להעביר להם את הכסף.
פיץ והפושע קובעים מפגש בבית הפושע. רוי מגיע למפגש ומוצא את ג'ון במקום. הוא מחלץ אותה והשניים עוקבים אחרי המכונית של פיץ והפושע. לאחר מרדף רכוב וקרב יריות פיץ גונב את הסוללה, יורה בסימון וברוי ובורח במטוס. כשהמטוס באוויר הוא מתפוצץ וסימון מודה כי הסוללה לא יציבה.
רוי מובהל לבית חולים ולאחר שהוא מחלים אנשי ה-FBI מבינים כי לא היה עריק אך דורשים ממנו להמשיך לשרת בחשאיות. ג'ון נכנסת מחופשת לאחות, מרדימה אותו ומבריחה אותו מבית החולים למקום מרוחק. בסצנה הבאה השניים נמצאים על חוף הים ג'ון מציעה לרוי להמשיך לבלות יחד ורוי נענה להצעה בחיוב.
המיתוס של אנשי פאנפילוב
הקרב
מפקד הרגימנט מסר בחקירתו את הפרטים הבאים:
"בפלוגה היו ב-16 בנובמבר בערך 120 - 140 חיילים. החפ"ק שלי נמצא מאחורי תחנת דובוסקובו במרחק של קילומטר וחצי מעמדות הפלוגה הרביעית (מהגדוד השני). אני לא זוכר אם היו רובים אנטי טנקיים ברשות הפלוגה, אך בכל הגדוד השני היו רק 4 רובים כאלה. סך הכל תקפו בגזרתו של הגדוד השני 10 או 12 טנקים גרמניים. כמה מהם תקפו את הפלוגה הרביעית אינני יודע, או נכון יותר, לא מסוגל להכריע בסוגיה".
לפי דיווחים שנמצאו בארכיון משרד הביטחון הסובייטי, רגימנט החי"ר ה-1075 השמיד 15 טנקים גרמנים ו-800 חיילי אויב ב-16 בנובמבר. אבדות הרגימנט, כפי שנמסרו על ידי מפקדו היו 400 הרוגים, 600 נעדרים (שרובם נפלו בשבי) ו-100 פצועים.
עדותו של מזכיר המועצה המקומית נלידובו, סמירנובוי, בסוגיה:
"הקרב של הדיוויזיה ליד הכפר שלנו, נלידובו ותחנת דובסוסקובו התרחש ב-16 בנובמבר 1941. בעת הקרב כל התושבים, ואני ביניהם הסתתרנו במקלטים. הגרמנים נכנסו לכפר ב-16 בנובמבר ונהדפו ממנו על ידי יחידות הצבא האדום ב-20 בדצמבר 1941. החורף היה מושלג במיוחד וערמות השלג מנעו מאיתנו לקבור את המתים. בתחילת פברואר מצאנו רק שלוש גופות שקברנו בפאתי הכפר. במרץ התחילו להפשיר השלגים ומצאנו עוד שלוש גופות, כולל גופתו של הפוליטרוק קלוצ'קוב, שאותו זיהו הלוחמים. כך שסך הכל קבורים בפאתי הקרב 6 גופות מלוחמי הדיוויזיה. לא מצאנו גופות נוספות באזור המועצה המקומית."
כמו יום ולילה
עלילה
שחקנים
הפקה
בתחילת הפקתו של הסרט התמודדו מספר רב של שחקנים על התפקידים הראשיים. על גילום דמותו של רוי מילר התמודדו כריס טאקר, ג'רארד באטלר ואדם סנדלר. אווה מנדז הייתה אמורה בהתחלה לגלם את ג'ון הייבנס. לבסוף נבחרו טום קרוז וקמרון דיאז לתפקידים הראשיים. זהו שיתוף הפעולה השני שלהם, בנוסף לסרט "ונילה סקיי" (2001). הסרט צולם במסצ'וסטס, ספרד ואוסטריה.
הכנסות
הסרט לא נחל הצלחה בארצות הברית עם הכנסות של כ-115.4 מיליון דולר בלבד. לעומת זאת, תקציב הסרט עמד על 117 מיליון דולר. מחוץ לארצות הברית הסרט הכניס כ-146.5 מיליון דולר, מה שמסכם את הכנסותיו בכ-262 מיליון דולר.
ג'וזפו צארלינו
ג'וזפו צארלינו (באיטלקית: Gioseffo Zarlino; 31 בינואר או ב-22 במרץ 1517 - 4 בפברואר 1590) היה תאורטיקן מוזיקה ומלחין איטלקי בן תקופת הרנסאנס. אפשר שהיה תאורטיקן המוזיקה המפורסם ביותר בין אריסטוקסנוס לראמו, שתרם רבות לתאוריה של הקונטרפונקט ולכוונון מוזיקלי.
חייו
צארלינו נולד בקיוג'ה, סמוך לוונציה. את ראשית השכלתו קיבל אצל הנזירים הפרנציסקנים ובהמשך הצטרף בעצמו למסדר. בשנת 1536 היה זמר בקתדרלה של קיוג'ה ועד שנת 1539 לא זו בלבד שהתמנה לדיאקון, אלא שהיה גם לנגן עוגב ראשי. בשנת 1540 הוסמך לכמורה וב-1541 יצא לוונציה ללמוד אצל הקונטרפונקטיסט המפורסם ומאסטרו די קאפלה של כנסיית סן מרקו, אדריאן וילארט.
בשנת 1565, עם פרישתו של צ'יפריאנו דה רורה, קיבל עליו צארלינו את משרת המאסטרו די קאפלה של סן מארקו, אחת המשרות המוזיקליות היוקרתיות ביותר באיטליה, בה החזיק עד מותו. בעת כהונתו כמאסטרו די קאפלה לימד כמה מן הדמויות העיקריות של האסכולה הוונציאנית, ביניהן קלאודיו מרולו, ג'ירולאמו דירוטה וג'ובאני קרוצ'ה וכן את וינצ'נצו גליליי, אביו של האסטרונום גלילאו גליליי ואת הפולמוסן הריאקציונר ג'ובאני ארטוזי.
המצופים הידידותיים
המצופים הידידותיים הם צעצועי אמבטיה (ביניהם ברווזי גומי) שיוצרו בסין ונשטפו באוקיינוס השקט ב-1992. הם הפכו למפורסמים בעקבות עבודתו של קרטיס אבסמייר, אוקיינוגרף אמריקאי שתיעד את הזרמים באוקיינוס באמצעות מעקב אחריהם. חלק מהצעצועים אכן נשטפו לחופי האוקיינוס השקט, דוגמת הוואי. אחרים עברו מסע של יותר מ-27 אלף קילומטרים, צפו מעל הטיטאניק, הגיעו לקרחונים הארקטיים וזאת לפני שסיימו בחוף המזרחי של ארצות הברית ובחופי בריטניה ואירלנד, 15 שנים מאוחר יותר ב-2007.
ג'וזפו צארלינו
חייו
אמנם פייטרו ארון היה התאורטיקאי הראשון שתיאר גרסה כלשהי של כוונון מזוטוני (באנגלית meantone), אך נראה כי צארלינו היה הראשון לעשות זאת בצורה מדויקת, כאשר תיאר כוונון מזוטוני עם תיקון של 2/7 קומה ב-Le istitutioni harmoniche שלו ב-1558. צארלינו תיאר גם כוונון מזוטוני בו התיקון הוא של 1/4 ו-1/3 קומה, והחשיב את כל שלושת הכוונונים לשימושיים.
המצופים הידידותיים
תיאור התקרית
משלוח של צעצועי אמבטיה שיוצר בסין יצא באמצעות אוניית מכולות מהונג קונג בדרך לוושינגטון. ב-10 בינואר 1992, במהלך סערה בצפון האוקיינוס השקט בסמוך לקו התאריך, נשטפו 12 מכולות. אחת מהן הכילה 28,800 צעצועים צפים, ביניהם ברווזים צהובים, בונים אדומים, צפרדעים ירוקות וצבים כחולים. בשלב מסוים המכולה נפתחה (ייתכן עקב התנגשות במכולות אחרות או באונייה עצמה) והצעצועים שוחררו לאוקיינוס.
ג'וזפו צארלינו
חייו
צארלינו היה הראשון להכיר בעליונות האקורד המשולש על פני המרווח כאמצעי לחשיבה הרמונית. הפיתוח שלו לאינטונציה מדויקת נבע מהכרה בפגמי המרווחים בשיטה הפיתגוראית ומרצונו להגיע לטוהר רב ככל האפשר בשימוש במספר טונים מוגבל. הוא גם היה הראשון שניסה להסביר את האיסור הישן על שימוש בקווינטות ואוקטבות מקבילות כחוק קונטרפונקטי, והראשון לחקור את ההשפעה וההשלכות ההרמוניות של False Relation ("יחס מזויף").
המצופים הידידותיים
תיאור התקרית
למרות שכל צעצוע נארז בתוך אריזה מקרטון, בדיקות הראו שהקרטון התפרק בקלות במי האוקיינוס. בנוסף, שלא כמו צעצועי אמבטיה רבים, באלה לא היו חורים כך שהם לא קלטו לתוכם מים, וכך הצעצועים השונים מצאו את עצמם צפים עם זרמי האוקיינוס.
ג'וזפו צארלינו
חייו
כתבי צארלינו, שפרנצ'סקו פרנצ'סקי היה הראשון להוציאם לאור, נפוצו ברחבי אירופה בסוף המאה ה-16. תרגומים וגרסאות מבוארות היו שכיחים בצרפת, גרמניה וכן בהולנד, בקרב תלמידיו של סוולינק, והשפעתם ניכרה בדור הבא של מוזיקאים, שייצגו את סגנון ראשית הבארוק.
המצופים הידידותיים
המעקב אחר הברווזים
צמד אוקיינוגרפים מסיאטל, קרטיס אבסמאייר וג'יימס אינגרהאם החלו לעקוב אחרי התקדמות הצעצועים. הכמות הגדולה ששוחררה הייתה אפקטיבית הרבה יותר לעומת פיזור כמה מאות בקבוקי סחף. החוקרים עקבו בעבר אחר מוצרים אחרים שנשטפו לים, דוגמת 61 אלף נעלי ריצה של נייק שטבעו ב-1990.
ג'וזפו צארלינו
חייו
יצירותיו המוזיקליות של צארלינו שמרניות יותר בניבן מאלה של רבים מבני דורו. המדריגלים שלו נמנעים ממרקמים הומופוניים שהיו מקובלים בשימוש על מלחינים אחרים ושומרים אמונים לפוליפוניה לכל אורכם, כמו המוטטים שלו. יצירותיו יצאו לאור בין השנים 1549 ו-1567 והן כוללות 41 מוטטים, רובם לחמישה ושישה קולות, ו-13 יצירות חילוניות, בעיקר מדריגלים, לארבעה וחמישה קולות.
המצופים הידידותיים
המעקב אחר הברווזים
עשרה חודשים אחרי התקרית, ב-16 בנובמבר 1992, החלו הצעצועים הראשונים להישטף לחופי סיטקה שבאלסקה, מרחק 3,200 ק"מ מנקודת ההתחלה שלהם. החוקרים יצרו קשר עם עובדי החוף והתושבים כדי לאתר את מה שנפלט לחוף, ועד אוגוסט 1993 נמצאו 400 צעצועים, כ-1.4% מהכמות ההתחלתית.
ג'וזפו צארלינו
הקלטות
Gioseffo Zarlino, Canticum Canticorum Salomonis. Michael Noone, Ensemble Plus Ultra. GCD921406
המצופים הידידותיים
המעקב אחר הברווזים
באמצעות המודלים שפיתחו שני האוקיינוגרפים, הם חזו נכונה את פליטת הצעצועים לחופי מדינת וושינגטון ב-1996 והאמינו שרבים אחרים ימשיכו לשוט לכיוון אלסקה, לאחר מכן ליפן ושוב לאלסקה, ובסופו של דבר יגיעו לקרח הארקטי. הם חזו שיעברו 5–6 שנים עד שהצעצועים יגיעו לצפון האוקיינוס האטלנטי, שם הקרח יקפיא ויפשיר אותם.
בשנת 2004 נמצאו יותר צעצועים מאשר בשלוש השנים שקדמו לה. עם זאת, עדיין התחזית הייתה שצעצועים רבים נוספים עברו את גרינלנד ויגיעו לחופי בריטניה ב-2007. הברווזים והבונים איבדו את צבעם במהלך השנים, אולם הצבים והצפרדעים שמרו על צבעם.
בתרבות
לפחות שני ספרי ילדים נכתבו אודות הפרשה, הראשון בשם "Ducky" שיצא לאור ב-1997. השני נקרא "Ten Little Rubber Ducks". ב-2003 נכתב גם שיר "Yellow Rubber Ducks", המציג את מסעם של הברווזים.
הצעצועים עצמם הפכו לפריטי אספנות, ומחירם מגיע אף ל-1,000 דולר.
קורט אפשטיין
קורט אפשטיין (באנגלית: Kurt Epstein; 29 בינואר 1904 – 1 בפברואר 1975) היה שחקן כדורמים צ'כוסלובקי-יהודי וניצול שואה. הוא ייצג את ארצו בכדורמים בשתי אולימפיאדות (אמסטרדם 1928 וברלין 1936).
ביוגרפיה
קורט אפשטיין גדל ברודניצה נד לבם, שבחבל בוהמיה על גדת נהר האלבה, 22 ק"מ צפונית לפראג למשפחה יהודית, בנם של מקסימיליאן והלנה אפשטיין, אחד משלושה בנים. בתיכון הוא התאמן בשחייה, בכדורמים ובחתירה ובהמשך עבד כמאמן שחייה. בשנת 1924 התגייס לצבא צ'כוסלובקיה והגיע לדרגת סגן משנה.
שחקן כדורמים אולימפי
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) סיים אפשטיין עם נבחרת צ'כוסלובקיה בכדורמים במקום תשיעי. הוא שיחק משחק אחד שבו הנבחרת שלו הפסידה לנבחרת בריטניה 4-2. לצידו בנבחרת שיחקו 6 שחקנים, שלושה מהם יהודים: פבל שטיינר, פרנטישק גטרויר ופרנטישק שולץ.
במלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה, נכלא אפשטיין במספר מחנות ריכוז. בתחילה הוא נכלא בטרזיינשטט, אחר כך באושוויץ ובהמשך עבד במחנה עבודה קטן בצפון צ'כיה, פרידלנט (Frydlant). בתקופת השואה נרצחו כל בני משפחתו.
אחרי המלחמה
בתום מלחמת העולם השנייה, חזר אפשטיין לפראג. הוא נבחר לוועד האולימפי של צ'כוסלובקיה. הוא נישא לפרנסי, מעצבת שמלות, אף היא שרדה את המחנות בהם היה כלוא (טרזיינשטט ואושוויץ) וכן בברגן-בלזן וגם כל בני משפחתה נרצחו בשואה. בשנת 1947 נולדה לזוג בת, הלן אפשטיין, פרופסור לעיתונאות באוניברסיטת ניו יורק. עם עלייתה לשלטון של המפלגה הקומוניסטית בצ'כוסלובקיה, הוא ובני משפחתו היגרו לארצות הברית. לזוג נולדו עוד שני בנים. לאחר כעשר שנים שבהם לא מצא עבודה קבועה ויציבה, בסופו של דבר עבד כחותך במפעל של בגדי ילדים, ברובע הטקסטיל.
ליגת העל הקרואטית
הליגה הקרואטית הראשונה (בקרואטית: Prva hrvatska nogometna liga) היא ליגת הכדורגל הבכירה בקרואטיה, אשר נשלטת על ידי התאחדות הכדורגל של קרואטיה.
הקבוצות הקרואטיות בליגה של הממלכה היוגוסלבית (1923 - 1940)
הקבוצות הקרואטיות בתחילת דרכן היו חלק מהליגה של הממלכה היוגוסלבית שהתקיימה בין השנים 1923 ל 1940, והיו מוצלחות מאוד, בעיקר גראג'אנסקי זאגרב (5 אליפויות), היידוק ספליט (2), קונקורדיה זאגרב (2) ו-HAŠK זאגרב (1).
בטבלה האלופות הקרואטיות מהליגה היוגוסלבית שהייתה בין השנים 1923 - 1940 תחת ממלכת יוגוסלביה.
הליגה הקרואטית בזמן מלחמת העולם השנייה (1940 - 1944)
ליגה קרואטית למדינה הוקמה כבר בשנת 1939, כשקרואטיה הייתה חלק מממלכת יוגוסלביה ונערכו עונות 1940–1941 ולאחר מכן נערכה הליגה בין השנים 1941 ו-1944 כאשר קרואטיה שימשה כמשטר בובות של גרמניה הנאצית. זוכות האליפות בעונות אלו היו היידוק ספליט (1941), קונקורדיה זאגרב (1942) וגרדנסקי זאגרב (1943). בסוף עונת 1944 לא נערך משחק הגמר בין HAŠK זאגרב לSAŠK סראייבו בגלל לחץ המלחמה ולכן לא הייתה אלופה בשנה זו.
הקבוצות הקרואטיות בליגה היוגוסלבית הראשונה (1946 - 1992)
לאחר תום מלחמת העולם השנייה שנים רבות שיחקו הקבוצות הקרואטיות בליגת העל היוגוסלבית.
הקרואטיות יחסית הצליחו בליגה זו עם 11 תוארי אליפות כאשר 7 של היידוק ספליט ו-4 של דינמו זאגרב, והן במקום השלישי והרביעי בהתאמה מבחינת אחוזי ההצלחה שלהן בליגה זו עד התפרקות הליגה (אחרי הכוכב האדום בלגרד, ופרטיזן בלגרד הסרביות שהיו היחידות שהצליחו יותר מהן). הישג השיא של הקרואטיות באירופה בתקופה זו היה חצי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע אליו הגיעה דינמו זאגרב בעונת 1960/1961 והיידוק ספליט בעונת 1972/1973, חצי גמר גביע אופא אליו הגיעה היידוק ספליט ב-1983/1984, וזכייתה של דינמו זאגרב בגביע ערי הירידים של עונת 1966/1967.
עוד מועדונים קרואטים בולטים ששיחקו בליגת המשנה של הליגה היוגוסלבית (מחוז קרואטיה) היו: רייקה, נ.ק. זאגרב, גראג'אנסקי זאגרב, אוסייק, קונקורדיה זאגרב ו-נ.ק. HAŠK.
בטבלה האלופות מקרואטיה בלבד בליגת העל היוגוסלבית
לאחר התפרקות יוגוסלביה (1992 ואילך)
הליגה הקרואטית הוקמה מחדש באופן רשמי רק בשנת 1992, עם התפרקות יוגוסלביה, אז פרשו סלובניה וקרואטיה מהליגה היוגוסלבית (בה נשארו רק סרביה ומונטנגרו), והמשחקים הראשונים בליגה החדשה "ליגת העל הקרואטית", נערכו רק בפברואר 1992 בעקבות מלחמה שנמשכה באזור.
בכל עונה המשחקים מתחילים ביולי או בתחילת אוגוסט וממשיכים עד למרץ, אז מחולקת הליגה לשתי קבוצות המוכרות כ"הפרמיירשיפ הקרואטי" כאש בסוף העונה, הקבוצה הפחות טובה יורדת אוטומטית לליגה הקרואטית השנייה והקבוצה הטובה בטבלת הליגה השנייה עולה במקומה. כמו כן, הקבוצה השנייה בתחתית הטבלה של הליגה הראשונה וכן הקבוצה השנייה בטבלת הליגה השנייה משחקות שני משחקי גומלין והמנצחת משחקת בעונה לאחר מכן בליגה הראשונה והמפסידה משחקת בליגה השנייה.
הקבוצה שמסיימת ראשונה בטבלה עולה בעונה שלאחר מכן למוקדמות ליגת האלופות. הקבוצה שמסיימת שנייה, וכן זוכת הגביע, עולות לליגה האירופית.
פטרישה ארקט
פטרישה טי ארקט (באנגלית: Patricia T. Arquette; נולדה ב-8 באפריל 1968) היא שחקנית קולנוע ובמאית טלוויזיה יהודייה-אמריקאית, זוכת פרס אוסקר, פרס אמי, פרס גלובוס הזהב, פרס באפט"א לקולנוע ופרס גילדת שחקני המסך. היא מוכרת בזכות הופעותיה בסרטים "סטיגמטה", "רומן על אמת" ו "אד ווד" ובשל תפקידה הראשי בסדרת הטלוויזיה "מדיום", אשר שני פרקים בה, היא אף ביימה.
ביוגרפיה
ארקט נולדה בשיקגו לשחקן הקולנוע לואיס ארקט ולשחקנית ברנדה אוליבייה. אמה של ארקט היא יהודייה ממשפחת ניצולי שואה מפולין, ואביה הקתולי המיר את דתו לאסלאם. לארקט, שגדלה בווירג'יניה, ארבעה אחים ואחיות: רוזאנה, אלקסיס, ריצ'מונד ודייוויד, כולם שחקני קולנוע.
ארקט פרצה לתודעה בהיותה בת 19 כשהופיעה בתפקיד ראשי בחלק השלישי בסדרת סרטי האימה "סיוט ברחוב אלם". בסרט גילמה ארקט את קירסטן פארקר, נערה מתבגרת אשר הרוצח הסדרתי פרדי קרוגר מופיע שוב ושוב בחלומותיה. לאחר שפרדי חותך את ורידיה של קירסטן, אימה חושדת בה שניסתה להתאבד ושולחת אותה למחלקת נוער בבית חולים פסיכיאטרי. במחלקה מאושפזת קירסטן יחד עם קבוצה של בני-נוער אשר סובלת גם היא מהפרעות שינה.
ב-1993 הופיעה ארקט במותחן הפשע של טוני סקוט וקוונטין טרנטינו "רומן על אמת". בסרט הופיעה ארקט כאלבמה ווית'מן, זונה שמתאהבת בלקוח בשם קלרנס וורלי (כריסטיאן סלייטר). קלרנס, שמתאהב בה, מחליט להתחתן איתה ולהוציא אותה מעסקי הזנות. תפקיד זה קידם מאוד את מעמדה של ארקט בהוליווד. לבד מזאת קיבלה ארקט מועמדות לפרס ה-MTV בקטגוריית הנשיקה הכי טובה עם כריסטיאן סלייטר.
תפקידה הבא של ארקט היה בדרמה הקומית-ביוגרפית זוכת 2 פרסי אוסקר של טים ברטון "אד ווד". בסרט גילמה ארקט את דמותה של קת'י או'הרה, חברתו ולאחר מכן אשתו של במאי הקולנוע המפורסם אדוארד ווד (ג'וני דפ).
בסוף שנות ה-90 הופיעה ארקט בדרמת המתח של מרטין סקורסזה "לגעת במוות" ובמותחן האימה של דייוויד לינץ' "כביש אבוד", בו גילמה את רנה מדיסון, אשתו של פרד שמקבלת לביתה באופן מסתורי קלטות וידאו שצולמו בביתם מבחוץ ומבפנים.
את המילניום סגרה ארקט כששיחקה בתפקיד ראשי במותחן האימה "סטיגמטה" שם גילמה את דמותה של פרנקי פייג', מעצבת שיער אתאיסטית שחיה בפיטסבורג. לפרנקי יש חבר וחייה נראים רגילים ונורמליים לחלוטין, עד שיום אחד תוקפים אותה סימפטומים של סטיגמטה, תופעה בלתי מוסברת המתועדת בקרב מאמינים קתולים, שגורמת לדימומים פתאומיים בראש ובכפות הידיים והרגליים, במקומות שבהם מוסמר ישו לצלב. רופאים ופסיכולוגים, שאליהם פונה פרנקי, לא מסוגלים לסייע לה, והתופעה רק הולכת ומחריפה. לאחר שכומר מקומי עד למצבה הקשה של פרנקי, הוא מדווח על כך לממונים עליו. בוותיקן מחליטים לשלוח חוקר מיוחד, אנדרו קירנן (גבריאל ביירן), המתמחה בטיפול בתופעות מיסטיות ובסילוק שדים, שינסה לפענח את המסתורין סביב התופעה וימצא תרופה לסבלה של פרנקי.
בשנת 2000 שיחקה ארקט בקומדיית האימה "שטן על הזמן". בסרט גילמה את ואלרי וראן שמנסה ללמד את ניקי (אדם סנדלר) בנו של השטן מספר דברים על אנושיות.
בשנת 2003 השתתפה ארקט בדרמת ההרפתקאות המסתורית "בורות". בסרט שיחקה ארקט רוצחת בשם קייט בארלו.