cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זינב בנת ג'חש
הדוגמה של זיינב ומעמדה של האישה הגרושה
הפרק השני בקוראן " סורת אלבקרה" פסוק 241 עוסק בעתידן של הנשים המגורשות (למגורשות יינתן סיפוק לצורכיהן כדת וכדין, וזו חובת היראים) אין להעניש אישה מגורשת בגלל שאין לה רצון להמשיך בחיי נישואים עם בעלה, דומה הדבר בפרק השישים וחמישה בקוראן, סורת "הגיטין" "סורת אלטלאק" פסוקים 1–7 שמדברים על מקרים דומים למקרה של זיינב בנת ג'חש והוא גירושים מיוזמה אישית, הזכויות שיש לתת לנשים המגורשות קרי המקרה של זיינב בנת ג'חש הן זכויות הלכתיות שרעיות שלמות, ובעצם זה מהווה דוגמה לנשים המוסלמיות המגורשות, והכרה בזכויותיהן לאחר הגירושים.
הנרי אורנשטיין
קורות חיים
הנריק (הנרי) אורנשטיין נולד בשנת 1923 בהרוביישוב שבפולין למשפחה יהודית.
לאחר כניסת הוורמאכט להרוביישוב בספטמבר 1939 אורנשטיין, יחד עם שלושת אחיו ואביו, ברחו בתחילה לאוליקה. הם התגוררו באוליקה במשך שנתיים לפני שחזרו לאמם ואחותם בהרובישוב. אורנשטיין הסביר בראיונות כי משפחתו בנתה מקומות מסתור סודיים בין קירות כפולים, שם התחמקו מהרשויות. לבסוף, לאחר שאזלה אספקת המזון והמים, הם הסגירו את עצמם.
הוריו הועמסו על משאיות עם יהודים אחרים והועברו לבית קברות שבו נורו למוות. הוא ואחיו הועברו למחנה הכלא בודז'ין בדרום-מזרח הגנרלגוברנמן, שבסופו של דבר שולב כמחנה משנה במחנה הריכוז מיידנק. אורנשטיין ואחיו הוחזקו גם בפלאשוב שבדרום-מערב הגנרלגוברנמן תחת אמון גת הידוע לשמצה. אורנשטיין ואחיו הועברו מאוחר יותר למחנה הריכוז ראוונסבריק בגרמניה.
בעודו בבודז'ין שמע אורנשטיין יום אחד הודעה ברמקול שעל כל מדען להירשם במשרד. בהנחה שבכך יהיה סיכוי להישרדות, אורנשטיין רשם את אחיו ואותו, אם כי לאף אחד מהם לא הייתה הכשרה מדעית. אורנשטיין אמר כי המפקדים הגרמנים הנאצים הבינו שחלק מהנרשמים אינם מדענים, אך יחד עם התחבולה לאפשר להם להישאר במה שמכונה "עמדות מחקר" במקום שיגויסו למלחמה.
אורנשטיין נפטר ב-14 בדצמבר 2021.
לאחר המלחמה
בתחילה מצא עבודה בחברת שימורי המזון ליבי. יום אחד הבחין בבובת כלה בתצוגה של חלון כלבו, שנמכרה במחיר של 29.95 דולר. הוא החליט שהוא יכול להכין אחת כזו במחיר טוב ומשתלם יותר, והפך ליצרן צעצועים. לאחר שזכה להצלחה ביצור בובותיו הראשונות, הרוויח את מיליון הדולרים הראשונים שלו והקים את Topper Toys. הוא ייצר צעצועים ידועים כמו קו הבובות "Suzy Cute" של בובות מיניאטורות וקו מכוניות מדגם Johnny Lightning.
מנכ"ל הסברו לשעבר, אלן האסנפלד, ציין כי אורנשטיין היה "הזרז לייצור הרובוטריקים הקיימים". אורנשטיין מחזיק ביותר ממאה פטנטים אחרים. מלבד רובוטריקים, הידועה ביותר מבין המצאותיו היא הפטנט האמריקני 5,451,054: מכשיר להצגת קלפי השחקנים במשחקי פוקר.
פוקר מקצועי
במטרה להפוך את אליפויות הפוקר בטלוויזיה למעניינות יותר עבור הקהל, אורינשטיין המציא דרך בה הקלפים של השחקנים יהיו גלויים לצופים: על ידי יצירת חלון זכוכית עם מצלמה מתחתיו בשולחנות ליד כל שחקן, הקהל יוכל להעריך טוב יותר את המשחק, תוך שהוא לא מפריע לשחקנים. נשיא התוכניות של רשת NBC, ג'ון מילר, אמר כי אורנשטיין הוא "האחראי היחיד להצלחת משחק הפוקר בימינו."
אורנשטיין הוא היוצר והמפיק הבכיר של טורניר פוקר סופרסטארס ברשת FSN. הוא גם הפיק את תוכנית הטלוויזיה הפופולרית "High Stakes Poker", ששודרה בין השנים 2006–2007 ובין 2009–2011; פרקים ישנים ניתן לראות בארצות הברית ב- GSN.
החל משנת 2009 הזכיות בטורניר הפוקר החי של אורנשטיין היו כ-200,000 דולר. הוא היה מועמד לשנת 2008 להיכל התהילה של פוקר. אורנשטיין הוכנס גם להיכל התהילה של הממציאים בניו ג'רזי.
הוא זכה בטורניר "Seven-card stud" בסך 5,000 דולר בטורניר הפוקר העולמי (WSOP) ב-1996, והרוויח 130 אלף דולר כשהביס את טי.ג'יי קלוטיאר, סינדי ויולט וסגנית האלופה הומברטו ברנז. אורנשטיין זכה בתחרויות נוספות.
הוא הגיע למקום השביעי באירוע של Seven Card Stud וזכה בסך 2,500 דולר באליפות ארצות הברית בפוקר 2005. למרות היותו המתחרה הוותיק ביותר (בגיל 80), הוא זכה בסיבוב הראשון שלו באליפות הפוקר של NBC נגד אחד משחקני משחק המזומנים הטובים בעולם, צ'יפ ריס. אורנשטיין הפסיד בסיבוב השני לג'ון הניגן.
פילנתרופיה
אורנשטיין היה נדבן ידוע. בשנת 1984 הקימה הממשלה האמריקאית בניין בן אחת עשרה קומות למשפחות בעלות הכנסה נמוכה. אורנשטיין עזר במימון בניין הדירות וכינה אותו לכבוד הוריו: בניין לייב וגולדה אורנשטיין. הוא תרם את מרבית העלויות לבניין לייב וגולדה אורנשטיין בקריית אונו, בו יחידות דיור ומתקני פנאי.
בשלושים השנים האחרונות סייע אורנשטיין לאלפי תושבי ניו יורק עניים בתשלום דמי השכירות והחשבונות הרפואיים שלהם.
פעילותו הפילנתרופית של אורנשטיין התרחבה גם לתחומי ישראל. לרגל יום השואה שצוין בשנת 2019 אורנשטיין, יחד עם אשתו סוזי, הרימו תרומה של מיליון ורבע דולר אמריקאי למחלקה לשיקום עמוד השדרה של המרכז הרפואי לשיקום לוינשטיין, שיועדו לשיפוץ המחלקה. המחלקה קרויה מאז המחלקה לשיקום שדרה ע״ש אורנשטיין.
אברהם זילברברג
אברהם זילברברג (15 בדצמבר 1915 - 19 ביוני 1980) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם המערך בכנסת השביעית והשמינית.
זילברברג נולד בפולין. בתקופת מלחמת העולם השנייה שהה בסיביר. בשנת 1948 עלה, לאחר הקמת מדינת ישראל.
עם עלייתו נמנה זילברברג בין מייסדי מושב בית אלעזרי. היה חבר סתריה. לאורך השנים פעל במסגרת תנועת המושבים. ליווה את מושבי הדרום מטעם תנועת המושבים ובספטמבר 1956 נבחר למזכירות תנועת המושבים. בסוף שנות ה-50 היה מנהל מחלקת משקי הביסוס שליוותה את משקי העולים ונחשב לנציג מושבי ההתיישבות החדשה שלאחר קום המדינה. במאי 1960 נבחר לסגן המזכיר של תנועת המושבים. בהמשך נבחר לכהן כמשנה למזכ"ל התנועה. במושב בית אלעזרי היה זילברברג מזכיר במשך מספר שנים, אך לאחר זמן הודח בבחירות.
בסוף 1965 צורף למזכירות מפא"י. כחבר מפלגת העבודה נבחר לשמש יו"ר מחוז המושבים של המפלגה וכיהן כחבר הכנסת (1969–1977).
זילברברג היה מאנשי הגוש של לוי אשכול ופנחס ספיר ובשנת 1974 תמך ביצחק רבין. אולם לקראת סוף 1976 העביר את תמיכתו לשמעון פרס.
מריקה
מריקה (שם מדעי: Mareca; מברזילאית-פורטוגזית: "Marréco" - "ברווז קטן") הוא סוג של ברווזים קטנים מתת-משפחת ברווזים מצויים שבמשפחת הברווזיים. חלק מהחוקרים לא מסכימים על קיומו של סוג זה ומסווגים את המינים שלו בסוג המקורי - ברווז (Anas). באנגלית מינים אלו מכונים בשם " wigeon".
טקסונומיה
סוג זה תואר כבר ב-1824 בידי החוקר האנגלי "ג'יימס פרנסיס סטיבנס" (James Francis Stephens) אותו הוא נתן למין ברווז צהוב-מצח. במשך שנים נחשבו מינים אלה לחלק מהסוג ברווז. אולם על פי בדיקות מולקולריות שנערכו ב-2009 סיווגו חלק מהחוקרים את מיני הסוג ברווז לקבוצות נפרדות, ובהמשך, כמה קבוצות כאלה סווגו כסוג נפרד.
אלו ברווזים קטני גוף בעלי צוואר קצר, מצח גבוה ולעיתים קרובות בעל עיטור צבעוני ומקור קצר. הם ניזונים כמו מרבית הברווזים המצויים באמצעות סינון של צמחי מים ושל יצורי מים קטנים.
מינים
בסוג זה מסווגים 5 מינים:
מין נוסף הוא ברווז אמסטרדם (Mareca marecula) שנכחד מהאי אמסטרדם.
המלחמה הסורית השישית
רקע
את הרקע הכללי למלחמה הסורית השישית, בדומה למלחמות הסוריות הקודמות, אפשר למצוא במלחמה הסורית הראשונה. היא פרצה בעקבות טענות הסלאוקים על סוריה שהייתה אמורה ליפול לידיהם לפי הסכם שחתמו עם התלמים אחרי תבוסת אנטיגונוס מונופתלמוס במלחמות הדיאדוכים. אנטיגונוס אכן הפסיד, אך התלמיים לא כיבדו את ההסכם וקוילה סוריה נותרה תחת שליטתם. במהלך המאה ה-3 לפנה"ס נלחמו מצרים והממלכה הסלאוקית כמה מלחמות על הטריטוריה, עד שלבסוף כבש אותה אנטיוכוס השלישי בעת המלחמה הסורית החמישית.
הרקע המיידי לפרוץ המלחמה היה התבוסה המוחצת של הממלכה הסלאוקית במלחמה נגד הרומאים. הסכם אפאמיאה שנחתם בשנת 188 לפנה"ס בין רומא לממלכה הסלאוקית וסיים את מעשי האיבה הותיר את הממלכה הסלאוקית פגועה ומוכנה להתפרקות בגל מרידות פנימיות. בנוסף לכך, אנטיוכוס הרביעי, המלך הסלאוקי, עלה לשלטון רק כמה שנים מוקדם יותר ועדיין היה צעיר ולא מנוסה, כך לפחות בעיני המצרים שביקשו לנצל את התקופה לעימות עם הסלאוקים.
הסיעה האנטי-סלאוקית במצרים ביקשה להשיב את סוריה שאבדה אך לפני דור אחד בעת המלחמה הסורית החמישית. הכנות נמרצות נעשו באלכסנדריה להשבת הטריטוריה האבודה והשבת היוקרה המדינית שספגה מכה קשה בעת שלטונו של תלמי החמישי. אנטיוכוס חשש מההתפתחות העניינים במצרים וערך הכנות להדיפת הסכנה המצרית. חששותיו של אנטיוכוס התאמתו כשהמצרים הכריזו מלחמה על הסלאוקים בשנת 170 לפנה"ס והמלחמה הסורית השישית פתחה מחדש את המאבק בין היריבות הוותיקות.
אנטיוכוס ניסה לבסס את מעמדו בזירה הבינלאומית ושלח את מלאגר לשתי שליחויות דיפלומטיות רומא. אחת בשנת 170 והשנייה בשנת 169. מטרת השליחות הייתה לשכנע את הסנאט הרומי שהתוקפן האמיתי בסכסוך בסוריה הוא מצרים ולא אנטיוכוס. גם המצרים לא עמדו מהצד וגם הם שלחו משלחת דומה לסנאט. הרומאים היו עסוקים במלחמתם בפרסאוס, מלך מוקדון שדרשה כוחות נוספים ובשלב מסוים עשרות אלפי חיילים רומאים הועסקו בזירה המקדונית. המאבק שטרם הוכרע דרש זהירות מצד הרומאים כי ייתכן שהיו נזקקים לסיוע של מעצמות הלניסטיות במאבקם נגד מוקדון. בסופו של דבר החליטו הרומאים להעביר את העניין לטיפולו של קווינטוס מרקיוס פיליפוס, קונסול של שנת 169, שעמד לצאת ליוון.
הסלאוקים
ידיה של הממלכה הסלאוקית היו חופשיות ובגלל השקט הפנימי בתוך הממלכה יכול היה אנטיוכוס להפנות את מירב המשאבים המלחמתיים של מדינתו למאבק בתלמיים. סך כל הצבא שהשתתף במלחמה מנה כמה עשרות אלפי חיילים.
התלמיים
הצבא התלמיי בדומה לצבא הסלאוקי היה בנוי על יסודות הלוחמה היוונית. חיל הרגלים הכבד ששירת במערך הפלנקס יחד עם הפרשים היו גרעין הצבא המלכותי. בדומה לצבא הסלאוקי היו בצבא התלמיי שכירי חרב רבים וחילות עזר. בניגוד לסלאוקים, המתיישבים הצבאיים, אלה שהיו אחראים למילוי השורות בפלנקס ובחיל הפרשים איבדו את העניין בלחימה והתגייסו לצבא כלאחר יד. גם המצב הכלכלי-פוליטי הקשה בתוך מצרים, שכלל החלפת מלכים בתדירות גבוהה, מרידות של הילידים ותככי חצר שנמשכו לאורך כל המלחמה, היה בעוכרי הצבא המצרי.
טקטיקה ואסטרטגיה
הטקטיקה שאפיינה את המהלכים הקרביים העיקרים תאמה את המקובל בתקופה ההלניסטית. עיקרה היה הסתמכות על חיל רגלים כבד הערוך במערך פלנקס ופרשים באגפיו.
למרות שהמצרים הם אלה שיזמו את המלחמה והם אלה שפלשו לתחומי הממלכה הסלאוקית, היוזמה הייתה נתונה בידי הסלאוקים - שבתוך זמן קצר הצליחו להשמיד את הצבא התלמי בקרב פלוסיום ואחר כך הטילו מצור על כמה ערים, בהם על הבירה התלמית, אלכסנדריה. התגובה התלמית למהלכים ההתקפיים של הסלאוקים הייתה רפה מאוד והם דגלו במדינות של "שב ואל תעשה". רק בגלל ההתערבות הרומית ניצלה המדינה התלמיית מחורבן מוחלט.
מהלך המלחמה
המצרים לא המתינו לסיום תפקידה של המשלחת הדיפלומטית שלהם והצבא יצא לדרכו במטרה לפלוש לקוילה-סוריה. אלא שאנטיוכוס, שציפה את ההתפתחות, יצא לקראת המצרים בראש צבא גדול. הצבאות נפגשו ליד פלוסיום, עיר בדלתה של הנילוס על גבולה המזרחי של מצרים. קרב פלוסיום (169 לפנה"ס) הסתיים בתבוסה מוחצת לצבא המצרי. המבצר עמד עדיין בדרכו של אנטיוכוס, אך היה ברור שמצב זה לא יימשך זמן רב. בהלה אחזה את החצר המצרית והמלך הצעיר תלמי השישי הועלה על ספינה כדי לחמוק מהאויב הסלאוקי. למרות ניסיון הבריחה, לכד הצי הסלאוקי את הספינה ותלמי נפל בידיו של אנטיוכוס.
התבוסה הצבאית בשערי מצרים ובריחתו הביאו להתמרמרות אדירה באלכסנדריה. משראו שמלכם החוקי נטש אותם לחסדי הפולש הכתירו למלך את אחיו הצעיר, לימים המלך תלמי השמיני, שהיה בן 12 או 13 בעת האירוע. הם כינוהו אאוגרטס, על שמו של תלמי השלישי, שנחל הצלחות רבות במלחמה הסורית השלישית נגד הסלאוקים. האמצעים האלה לא עזרו למצרים כי אנטיוכוס הציג עצמו כמי שתומך בשליט החוקי על פני האוזורפטור.
המצודה החזקה של פלוסיום עדיין עמדה בדרכו של הצבא הסלאוקי הפולש. במקום להטיל עליה מצור או להסתער על חומותיה, בחר אנטיוכוס בדרך עקיפה לכבוש את העיר המבוצרת. הוא נהג ביד נדיבה בשבויים המצריים. חיילים מצרים רבים שמאסו בשלטון המושחת באלכסנדריה ואף יותר מכך מההתפתחויות המדאיגות סביב ההנהגה והאוזורפציה נטשו את עמדותיהם בהמוניהם. אנטיוכוס ניצל את המצב העדין הזה בעיר ונכנס אליה בעורמה.
עם נפילת פלוסיום נפתחה הדלת ללב הממלכה התלמית. עד מהרה כל מצרים התחתונה להוציא את אלכסנדריה, שעדיין החזיקה מעמד, הייתה תחת כיבוש סלאוקי. אנטיוכוס הקים את מחנהו בממפיס והכתיר עצמו לפרעה. יחד עם זאת, הציג עצמו כמי שמגן על תלמי השישי נגד המורדים. תלמי השישי נאלץ לספוג את הפגיעה בכבודו היות שהיה שבוי בידיו של אנטיוכוס.
תחבולות אלה לא עזרו לאנטיוכוס. אלכסנדריה, העיר הגדולה ביותר במצרים, לא התפתתה ללכת שבי אחריו. קומאנוס וקינאס, שעמדו מאחורי המלכתו של תלמי השמיני, הקימו ממשלה משל עצמם וקיבלו את תמיכת הצבא. הם שלחו, אמנם, משלחת דיפלומטית לאנטיוכוס, אך היא לא השיגה דבר. משראה אנטיוכוס שדיפלומטיה לבדה לא עוזרת, הטיל מצור על אלכסנדריה שפגע קשות בעניי העיר כי מחירי התבואה האמירו. בצר להם, שלחו המצרים משלחת לרומא בתקווה שזאת תתערב לטובתם בסכסוך.
למרות המצור והתנאים הקשים, העיר החזיקה מעמד ואנטיוכוס נאלץ לחזור כלעומת שבא כי לא היו לו האמצעים הנדרשים לקיום מצור מסודר וארוך. כמו כן, משלחת רומית בראשות של גאיוס פופיליוס לינאס, שהייתה באלכסנדריה ביקשה ממנו לא לכבוש את העיר. אנטיוכוס השאיר חיל מצב חזק בפלוסיום, השאיר את תלמי השישי כשליט-בובה, ויצא את גבולות מצרים עוד באותה השנה.
למרות שלא כבש את אלכסנדריה, נהנה אנטיוכוס מיוקרה מדינית רבה היות שזו הייתה הפעם הראשונה מזה 150 שנה שהסלאוקים הצליחו להביס בצורה קשה כל כך את המצרים. בנוסף, לקח אנטיוכוס שלל רב מהמצרים. בה בעת הגיעה אליו משלחת מפרסאוס עם בקשת עזרה במלחמתו נגד הרומאים שנכנסה לשלב קריטי. למרות הצלחותיו של פרסאוס במלחמה עד כה, בחר אנטיוכוס לצדד ברומאים. בדיעבד הסתבר שהחלטתו הייתה נבונה כי שנה לאחר מכן הובס פרסאוס בקרב פידנה והפסיד במלחמה. אנטיוכוס לא רק שסירב לעזור לפרסאוס, אלא אף שלח לרומא מהשלל שגזל במצרים מנחה של 50 כיכרות והוסיף עליהם כתר מזהב. כדי להגדיל עוד יותר את יוקרתו המדינית בזבז עוד 100 כיכרות ברחבי יוון.
המצרים לא יצאו לקרב נגדו, אלא הסתפקו בשיחות דיפלומטיות. אנטיוכוס, שחש שידו על העליונה הציב אולטימטום ודרש לקבל את קפריסין ואת פלוסיום, שכבר היו תחת שלטון כוחות הכיבוש שלו. לדאבונו, דעת הקהל שהייתה אוהדת בשנה הקודמת, עת פלשה מצרים לתחומי ממלכתו, הפנתה לו עורף. התקפתו השנייה נראתה בלתי מוצדקת. משפקע זמן האולטימטום והמצרים לא נענו לדרישותיו, פקד אנטיוכוס על חייליו להתקדם לתוך מצרים.
הדלת של ויטגנשטיין
"הדלת של ויטגנשטיין" (1970) היא יצירת אמנות מאת יהושע נוישטיין.
תיאור
נושא הציור "הדלת של ויטגנשטיין" שאוב מצורת הדלת והחלונות של הבית ("Haus Wittgenstein") שתכנן הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין, בשיתוף עם פאול אנגלמן, לאחותו מרגרטה (גרטל) בווינה. נוישטיין יצר עוד כמה עבודות שהתייחסו להגותו של ויטגנשטיין.
העבודה מורכבת מארבע רצועות ארוכות של נייר המוצמדות למשטח שקוף. קצותיהן של שתי הרצועות השמאליות גזורות בזווית, כך שנדמה כאילו שתיים מכנפי הדלת פתוחות ויוצרות מרחב פרספרטיבי. בתוך הרצועות מופיע ציור מופשט, מעין הפשטה כללית של נוף, שצויר בפרפרזה על הציור של קבוצת "אופקים חדשים". ה"דלת" המצוירת, בהיותה סימן המנותק מכל חלל תיאורי, היא למעשה ישות שאיננה מוליכה אל מקום, כי אם סימן המצביע על סף; סף הציור וסף ההכרה האנושית. יגאל צלמונה תיאר מהלך זה שציור ההופך את "גמילתו מן המצע השטוח, מן הווירטואוזיות, מן האשליה ומן הדימוי - לנושא".
בטקסט משנת 1993 הסביר נוישטיין את הקשר שבין העבודה להגותו של ויטגינשטיין:
פולחן אישיות
פולחן אישיות הוא מצב בו השלטונות במדינה מגויסים לבניית תדמית ציבורית גדולה ומפוארת לאדם, המייחסת לו תכונות והישגים עילאיים באופן מופרז על מנת להביא להערצתו על ידי המון העם. בדרך כלל מדובר במנהיג פוליטי במשטר רודני והדבר נעשה מתוך מטרה לבצר את שלטונו, מתוך שיגעון גדלות או מתוך תאוות כבוד או כוח. המונח נטבע על ידי ניקיטה חרושצ'וב בעת שתיאר את שלטונו של סטלין, אך התופעה התקיימה שנים רבות קודם לכן במישורים שונים.
פולחן האישיות מתבטא בהאדרת שמו של המנהיג באמצעי התקשורת, פרסום נאומיו או ספרים שמתפרסמים בשמו שלעיתים הוא אף לא כתב אותם, תליית תמונותיו ובהצבת פסלים שלו ברחובות ובבניינים ציבוריים, כתיבת שירים על שמו, וכינויו בתארים מפליגים כגון "המנהיג הדגול". בנוסף, פעמים רבות מוענקים לו דרגה צבאית גבוהה, עיטורים ומדליות, על לא כלום.
חלק מפולחן אישיות עשוי להיות הצגת השליט כ"אבי האומה". כתוצאה מכך הוא עשוי להפוך למושא הערצה לילדי האומה, ולפיכך תלמידים מתבקשים לכתוב לו מכתבי הערצה, לעלות לרגל למשכנו ביום הולדתו, ולשיר לו שירי תהילה.
לעיתים גולש פולחן האישיות גם למדינות שאינן נתונות תחת השפעתו של השליט, והוא זוכה להערצת אלה המוקסמים מדרכו הפוליטית. דוגמה לכך היא פולחן האישיות של סטלין ברחבי העולם, שהתקיים גם בקרב חלק ממפלגות השמאל בישראל, כפי שהדבר בא לידי ביטוי בהצדקתם של משפטי פראג ובסיקור מות סטלין ב"על המשמר".
תופעת ה"גורואים" והכתות מדגימה פולחן אישיות על רקע רוחני. מכיוון שלמנהיגים אלו אין כוח פוליטי, הם נעשים מושא להערצה מכוח אישיותם והחוכמה היתרה המיוחסת להם.
מופעים בולטים של פולחן אישיות של מנהיגים פוליטיים: יוסיף סטלין, שליט ברית המועצות אדולף היטלר, פיהרר וקנצלר גרמניה הנאציתבניטו מוסוליני, דוצ'ה וראש ממשלת ממלכת איטליה (שליט איטליה הפשיסטית) מאו דזה-דונג, שליט הרפובליקה העממית של סיןקים איל-סונג, שליט קוריאה הצפונית וכמוהו גם בנו, קים ז'ונג איל, ונכדו, קים ג'ונג און (ובני ובנות משפחת קים נוספים)ניקולאה צ'אושסקו, שליט הרפובליקה הסוציאליסטית רומניה רוחאללה ח'ומייני, המנהיג העליון של איראן ובהמשך גם קאסם סולימאניסדאם חוסיין, נשיא עיראק חאפז אל-אסד נשיא סוריה, ובניו באסל ונשיא בשאר אל-אסד מועמר קדאפי, שליט לוב
ברלין
בֶּרְלִין (בגרמנית: Berlin; ) היא בירת הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, העיר הגדולה ביותר בגרמניה ואחת מ-16 המדינות המרכיבות אותה.
ברלין נמצאת בצפון-מזרח גרמניה. גובהה הממוצע 34 מטרים מעל פני הים. שטחה 891 קמ"ר, והיא אחת הערים הגדולות באירופה בשטחה.
אוכלוסיית ברלין מונה כ-3.7 מיליון תושבים, והיא המאוכלסת בערי גרמניה. בנוסף לכך, היא גם העיר הגדולה ביותר באיחוד האירופי. מטרופולין ברלין מכיל כ-6 מיליון תושבים שמוצאם מיותר מ-180 מדינות.
היסטוריה
השם "ברלין" נובע ככל הנראה מהשורש הסלבי brl (ביצה), אף כי הועלתה סברה שהשם נגזר מהמילה דוב (Bär).
ב-1411 מינה המלך זיגיסמונט את פרידריך השישי הוהנצולרן, למושל רוזנות הספר (מרקה) ברנדנבורג. ב-1415 הוכתר על ידי המלך כפרידריך הראשון, רוזן הספר (מארקגראף) של ברנדנבורג, ונסיך בוחר שלה (קורפירסט, אלקטור, חבר מטעם ברנדנבורג בקולגיום הבוחר את המלך הגרמני). פרידריך הראשון הניח את היסוד לגדולת משפחת הוהנצולרן. מאז שלטו צאצאיו על ברלין וברנדנבורג, גם הפכו מלכי פרוסיה וקיסרי גרמניה, עד נפילתם ב-1918.
תושבי ברלין לא תמיד בירכו על שינויים אלו. ב-1448 הם התמרדו נגד בניית הארמון המלכותי החדש על ידי האלקטור פרידריך השני. התנגדות זו לא הצליחה, וציבור האזרחים איבד רבות מן הפריבילגיות הפוליטיות והכלכליות שלו. מלבד זאת האלקטור הפריד את ברלין וקלן מחדש לשתי ערים (מדיניות של הפרד ומשול). קיימת סברה שהאלקטור עצמו שיסה מתחילה את האזרחים באצילים, ולאחר מכן דיכא בכוח את המרד שנגרם מתככיו.
ב-1451 (ובאופן רשמי ב-1486) הפכה לבית המגורים המלכותי של אלקטורי ברנדנבורג וברלין ויתרה על מעמדה כעיר הנזה חופשית. ב-1539 המיר האלקטור יואכים השני את דתו ללותרניות.
במלחמת שלושים השנים בין 1618 ל-1648 ברלין נכבשה ונבזזה מספר פעמים בידי כוחות האימפריה הרומית הקדושה ובידי הצבא השוודי של גוסטבוס אדולפוס, וניזוקה קשות. עם סיום המלחמה עמדו בברלין רק 845 בתי מגורים שלמים - שליש מן הבתים ניזוקו, והעיר איבדה מחצית מאוכלוסייתה. תושבי ברלין נחשפו תחת הכיבוש הזר לעינויים קשים כצלייה, בישול ברותחין והטלת לקות גופנית כדבר שבשגרה כדי לאלצם לגלות את מקומות מסתור הממון והמזון. בין השנים 1631 ל-1632 שרר רעב חמור בקרב האוכלוסייה האזרחית בברלין.
ב-1640 ירש פרידריך וילהלם הידוע כ"אלקטור הגדול" את אביו כמושל. הוא יזם מדיניות של קידום הגירה וסובלנות דתית. במשך העשורים שלאחר מכן ברלין התרחבה מאוד בשטח ובאוכלוסייה עם הקמת פרברים חדשים. ב-1671 חמישים משפחות יהודיות מאוסטריה קיבלו בתים בברלין. בעקבות ה"אדיקט של פונטנבלו" של לואי הארבעה עשר, שהוציא ב-1685 את הנצרות הפרוטסטנטית בצרפת אל מחוץ לחוק ודחק את רגלי ההוגנוטים, הוציא פרידריך וילהלם את צו פוטסדאם, שהזמין את ההוגנוטים הצרפתים לברנדנבורג. יותר מ-20,000 פליטים נענו לקריאתו ורבים מהם התיישבו בברלין. עם מותו של "האלקטור הגדול" בשנת 1687 היוו ההוגנוטים כ-20 אחוזים מתושבי ברלין, והשפעתם התרבותית הייתה רבה. מהגרים רבים נוספים באו מבוהמיה, מפולין ומזלצבורג. בכך נתקבע סגנונה של העיר כעיר של מהגרים, סגנון שהשתמר עד המאה ה-21.
עם הכתרת פרידריך הראשון ב-1701 כמלך פרוסיה הפכה ברלין לבירתה של פרוסיה. ב-1 בינואר 1710 הערים ברלין, קלן, דורותיאנשטאדט (Dorotheenstadt), פרידריכסוורדר (Friedrichswerder) ופרידריכשטאדט (Friedrichstadt) התאחדו כ"הבירה והמגורים המלכותיים של ברלין". קצב גידול האוכלוסייה הואץ וב-1713 נספרו בעיר 55,000 תושבים. המהפכה התעשייתית שינתה את ברלין במהלך המאה ה-19 - האוכלוסייה והכלכלה של העיר התרחבו במהירות והעיר הפכה למרכז הרכבות הראשי והמרכז הכלכלי של גרמניה. פרברים נוספים התפתחו תוך זמן קצר והגדילו את השטח של ברלין ואת אוכלוסייתה. ב-1861 פרברים מרוחקים כגון ודינג (Wedding) ומואביט (Moabit) כמו גם מספר פרברים אחרים אוחדו לברלין. ב-1871 ברלין הפכה לבירת האימפריה הגרמנית החדשה שהוקמה.
המאה ה-20
לאחר סוף מלחמת העולם הראשונה ב-1918 הוקמה בגרמניה רפובליקת ויימאר, וברלין הוכרה כבירת הרפובליקה החדשה. ב-1920 איחד "חוק ברלין הגדולה" ערים פרבריות, כפרים ואחוזות סביב ברלין לעיר גדולה ומורחבת. לאחר התרחבות זו נאמדה ב-1939 אוכלוסיית ברלין ביותר מ-4 מיליון נפש.
לאחר שהנאצים נבחרו ב-1933, הפכה ברלין לבירת הרייך השלישי. הנאצים השתמשו באולימפיאדה שנערכה ב-1936 בברלין לצורכי תעמולה. בנוסף לכך היו תוכניות לבנייה מחדש של ברלין כ"בירת העולם גרמאניה". תוכניות אלו נגנזו עקב מלחמת העולם השנייה.
השלטון הנאצי הרס את הקהילה היהודית של ברלין, שנאמדה ב-160 אלף בטרם עליית הנאצים לשלטון. לאחר הפוגרום של ליל הבדולח ב-1938, אלפים מיהודי העיר נכלאו במחנה הריכוז זקסנהאוזן בפרבר אורניינבורג. מתחילת 1943 ועד מרץ 1945 נשלחו יהודים מברלין מתחנת הרכבת גרונוולד ב-63 שילוחים למחנות מוות כדוגמת אושוויץ ו-117 שילוחים לגטו טרזיינשטט.
במהלך המלחמה נחרבו חלקים גדולים מן העיר כתוצאה מההפצצות והלחימה ברחובות. ב-1945, לאחר כיבוש העיר בידי הצבא האדום, נכנעו הנאצים. ברלין חולקה לארבעה חלקים, בדומה לאזורי הכיבוש שלפיהם חולקה גרמניה. החלקים של בעלות הברית המערביות (ארצות הברית, בריטניה וצרפת) אוחדו מאוחר יותר לברלין המערבית, בעוד שהחלק שבשליטת ברית המועצות זכה לשם "ברלין המזרחית" והיה לבירת גרמניה המזרחית.
מערב ברלין היה אזור מנותק משאר חלקי גרמניה המערבית, ולפיכך שימש באופן טבעי כנקודת המוקד של שני הגושים במלחמה הקרה. ההבדלים הגדולים בין הגישה הפוליטית של בעלות הברית המערביות לבין הגישה הסובייטית הובילו את ברית המועצות, ששלטה על האזור סביב ברלין, להכריז על הסגר על ברלין - סגר כלכלי שהוטל על ברלין המערבית בשנים 1948–1949. בעלות הברית המערביות התגברו על הסגר באמצעות רכבת אווירית.
ב-1949 הוקמה בגרמניה המערבית "הרפובליקה הפדרלית של גרמניה", בעוד שבגרמניה המזרחית הוכרזה "הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית-קומוניסטית". עקב היותה של ברלין שטח כבוש ולא שייך (באופן רשמי) לגרמניה, הקימה הרפובליקה הפדרלית, גרמניה המערבית, את בירתה בבון. מאותה סיבה זכו תושבי מערב גרמניה הגרים בעיר לפטור משירות צבאי והוענקו להם הקלות במסים, דבר שנועד לעודד הגירת תושבים לעיר. ברלין המזרחית, שכללה את רוב המרכז ההיסטורי, הייתה לבירתה של גרמניה המזרחית.
העיר המחולקת
אף על פי שגרמניה המזרחית הקימה ב-1952 גבול מבוצר ובלתי עביר בינה לבין שכנתה המערבית, המשיכו אזרחיה לנהור באין מפריע כמעט לברלין המערבית ודרכה למערב. תופעה זו, שהביאה להגירתם של קרוב ל-3 מיליון מזרח-גרמנים בשנים 1949–1961, הייתה לצנינים בעיני שלטונות המזרח במידה רבה של צדק, שכן איימה על יציבותה של מדינתם, וב-13 באוגוסט 1961 הם החלו בהקמתה של חומה שתחצוץ בין מזרח ומערב העיר - חומת ברלין.
שני חלקיה של ברלין הפכו לנפרדים לחלוטין. תושבי מערב גרמניה יכלו לעבור לצדה המזרחי רק דרך נקודות ביקורת שבוקרו בקפדנות. עבור רוב תושבי ברלין המזרחית נסיעה למערב ברלין ולמערב גרמניה לא הייתה אפשרית עוד, אלא במקרים נדירים מאוד.
נפילת חומת ברלין ב־9 בנובמבר 1989 הייתה לסמל לסיום המלחמה הקרה. ב־1990 התאחדו שני חלקי ברלין, והחל דיון האם בירת גרמניה המאוחדת תישאר בבון או שתעבור לברלין. ב-1991 הצביע הבונדסטאג להשיב את הבירה הגרמנית לברלין עד שנת 1999.
כיכרות
ברלין מפורסמת בעיקר בזכות החצרות המצויות ברחבי העיר המשמשות בתור רחבות קטנות עם בתי קפה וחנויות, חלקם אף עם גינות.
דמוגרפיה
לאחר תהפוכות היסטוריות, ברלין בתהליך חזרה להיות עיר מרכזית בעולם ומושכת אליה אמנים ויוצרים מרחבי העולם, העסקים חזרו, האוכלוסייה גדלה, והעיר הפכה לבירה אירופית מהראשונות במעלה.
בברלין כ-3.664 מיליון תושבים (נכון ל-2019) בשטח של 891.68 קמ"ר. כך, צפיפות האוכלוסייה של האזור מסתכמת ב-4,088 תושבים לקמ"ר. ב-2012, גילם הממוצע של תושבי העיר עמד על 42.2 ולפי נתוני הסטטיסטיקאי העירוני מ-2015, גילם של למעלה מ-40 אחוזים מתושבי העיר, צעיר מ-35.
457,806 (13.5%) מהתושבים הם זרים עם אזרחות מ-185 מדינות (2005). מתוכם 250,000 מטורקיה (הקהילה הטורקית הגדולה ביותר בעולם מחוץ לטורקיה) וכ-36,000 מהמדינה השכנה פולין.
חצי מתושבי העיר אינם מקומיים. חמישית מהתושבים הגיעו בכלל מארצות אחרות (2020).
בעיר מתגוררים גם ישראלים רבים, אשר מספרם מוערך בכ-10,000 וכן ספרדים, קוריאנים, וייטנאמים ועוד.
השפות הזרות המדוברות ביותר בברלין לצד גרמנית הן טורקית, אנגלית, ערבית, רוסית ופולנית.
דתות
כנגזרת מרישום כ-60% מהתושבים כחסרי דת, מוגדרת ברלין כבירת האתאיזם באירופה. 19.4% מהתושבים הם נוצרים פרוטסטנטים, 9.4% נוצרים קתולים, 2.7% נוצרים המשתייכים לכנסיות אחרות ו-8.8% מוסלמים. פחות מ-0.3% מתושבי ברלין רשומים כיהודים.
פוליטיקה
לברלין ייצוג של 4 קולות בבונדסראט, ומאז שנת 2001 המפלגה השלטת היא המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
מדינות גרמניה
ראש עיריית ברלין הנוכחי הוא קאי וגנר שנבחר לתפקידו באפריל 2023. קודמתו פרנציסקה גיפי, שנבחרה בדצמבר 2021, הייתה האישה הראשונה בתפקיד.
משטרה
משטרת ברלין (Polizei Berlin) הוא כוח משטרה גרמני האחראי על אכיפת החוק ושמירת הסדר בעיר-מדינה של ברלין. תפקידי אכיפת החוק בגרמניה מחולקים בין הסוכנויות הפדרליות וסוכנויות המדינות.
בראש משטרת ברלין עומדת נציבת המשטרה, ברברה סלוביק (החל מ-2018). לצדה פועל משרד המטה של נציבות המשטרה ומפקדי שש החטיבות המקומיות, חטיבת המשימות המרכזיות, המחלקה לחקירות פליליות וחטיבת השירותים המרכזיים.
כלכלה
בין השנים 2009–2019 התוצר המקומי הגולמי עלה בממוצע שנתי של 4.5%, לעומת 3.5% בפריסה ארצית. בשנת 2019 התוצר לנפש במדינת ברלין עמד על 41,967 אירו והיה מעל הממוצע הגרמני לראשונה מאז 1990. מספר האנשים המועסקים בברלין עמד על 2.064 מיליון באותה שנה. זה היה 2.4% יותר מאשר בשנה הקודמת.
ענפי הכלכלה החשובים בברלין כוללים מדעי החיים, תחבורה, טכנולוגיות מידע ותקשורת, מדיה ומוזיקה, פרסום ועיצוב, ביוטכנולוגיה, שירותי איכות הסביבה, בנייה, מסחר אלקטרוני, קמעונאות, עסקים במלונאות והנדסה רפואית. תיירות מהווה מקור הכנסה משמעותי בברלין, ובשנת 2011 הגיעו לעיר כ-9.8 מיליון תיירים.
בניגוד לערי בירה אחרות באירופה, כמו לונדון, פריז ומדריד, נחשבת עלות המחיה בברלין לנמוכה בהשוואה ליתר חלקי גרמניה. שכר הדירה הממוצע בברלין שווה לכשני שלישים מזה שבקלן ולכמחצית מזה שבמינכן (2010). שיעור האבטלה ומקבלי קצבאות הסעד בה גבוה יחסית (כ-9,4% ב-2015) בין היתר בגלל הנסיבות הכלכליות והדמוגרפיות של איחוד העיר לאחר נפילת חומת ברלין.
בתי עסק
בברלין פועלים (נכון לשנת 2019) למעלה מ-160 אלף בתי עסק.
ברלין הפכה לבירת ההיי-טק של אירופה, גם בזכות עלויות המחיה הנמוכות ואיכות החיים הגבוהה, אבל גם בזכות העושר הגדול של ידע בתחום הטכנולוגי (2017).
על פי הערכות בשוק, בברלין יש 6,000 סטארט-אפים (המוגדרים כך אם מדובר במיזמים בעלי מודל עסקי ובני פחות משבע שנים). ההתמקדות היא על האי-קומרס וחצי מתעשיית הפינטק הגרמנית נמצאת בבירה ברלין.
חינוך
בברלין ארבע אוניברסיטאות (האוניברסיטה החופשית של ברלין, אוניברסיטת הומבולדט, האוניברסיטה הטכנית של ברלין והאוניברסיטה האמנותית) ו-35 מכללות, בהן לומדים כ-200 אלף סטודנטים (2020).
שָאריטֶה (Charité Universitätsmedizin Berlin) הוא בית חולים ובית ספר לרפואה בברלין שנוסד בשנת 1710 וקשור מבחינה אקדמית לאוניברסיטת הומבולדט ולאוניברסיטה החופשית של ברלין. בארבעת הקמפוסים שלו לומדים מעל 8,000 סטודנטים לרפואה, והצוות הרפואי והסיעודי בו מונה מעל 15,000 איש.
תחבורה
את העיר ברלין משרת נמל התעופה הבינלאומי ברלין ברנדנבורג שנפתח ב-31 באוקטובר 2020. עד לסגירתו ב-2020, פעל בסמוך לברנדנבורג, שנפלד שנמצא מדרום-מזרח לברלין בעיירה שנפלד שבמדינת ברנדנבורג ואשר שירת בעבר את מזרחהּ. בנוסף, עד ל-8 בנובמבר פעל בעיר נמל התעופה טגל שנמצא בצפון-מערב העיר ואשר שירת בעבר את מערב ברלין ואף שימש כנמל התעופה הראשי של העיר לאחר איחוד גרמניה. בשנת 2008 עברו דרך טגל ושנפלד למעלה מ-21 מיליון נוסעים. נמל התעופה השלישי של העיר, טמפלהוף, נסגר בשנת 2008 כחלק מהכוונה של רשות שדות התעופה של ברלין להעביר את כל התנועה האווירית של העיר לנמל התעופה ברנדנבורג, שעתיד היה להיפתח בשנת 2012.
בעיר פועלת מערכת האס-באן - מערכת רכבות המופעלת על ידי חברת אס-באן ברלין בע"מ (S-Bahn Berlin GmbH), שאורך מסילותיה 331.5 ק"מ ובה נוסעים מדי שנה כ-375.8 מיליון נוסעים (נכון לשנת 2006) ומערכת האוּ-באן, המופעלת על ידי חברת ברלינר פרקהרסבטריבה – Berliner Verkehrsbetriebe (BVG), שאורך מסילותיה 144.2 ק"מ ונוסעים בה 171.3 מיליון נוסעים מדי שנה.
כמו כן פועלות בעיר מערכת אוטובוסים שאורך קוויהם 1,626 ק"מ, המשרתת 407.1 מיליון נוסעים מדי שנה, ומערכת מעבורות המופעלות שתיהן על ידי חברת ברלינר פרקרסבטריבה (BVG). בעיקר במזרח ברלין פועלת מערכת חשמליות. כל מערכות התחבורה בעיר מקושרות, וכרטיסי הנסיעה משרתים את כולן ומאפשרים מעבר ממערכת אחת לשנייה. הכרטיסים מסווגים לפי אזור: אזור A (מרכז ברלין), אזור B (שאר ברלין) ואזור C (הפרברים, נמל התעופה ברלין שנפלד, העיר פוטסדאם ועוד). קיימים כרטיסי-נסיעה לאזורים AB, BC ו-ABC, בין לנסיעה אחת, לארבע נסיעות, ליום שלם או לשבוע. מערכת מסילות ברזל חוצה את מרכז ברלין ממערב למזרח ומצפון לדרום. מערכת זו משרתת הן את האס-באן והן את הרכבות הבינעירוניות העוברות דרך העיר. סביב מרכז העיר עוברות רכבות אס-באן מס' 41 ו-42 במסלול מעגלי. מסילה זו נקראת ה"רינגבאן" (רכבת הטבעת).
תרבות
ברלין היא אחת מבירות התרבות האירופיות, ובה 48 מוזיאונים ממלכתיים ועוד עשרות מוזיאונים פרטיים. בעיר פועלות בין השאר הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הסימפונית של ברלין, תזמורת הקונצרטהאוס של ברלין, התזמורת הסימפונית הגרמנית, והתזמורת הממלכתית של ברלין המשמשת כתזמורת האופרה של ברלין. כמו כן בברלין יש גם שלושה בתי אופרה. ב-1988 נבחרה העיר להיות "בירת התרבות של אירופה".
בעשור השני של המאה ה-21 נחשבת ברלין בעיני רבים לבירתה של קהילת הלהט"ב באירופה; במיוחד נכון הדבר לגבי רובע שנברג. המוטו של העיר (”ענייה אבל סקסית“) משקף היטב את הלך הרוח הליברלי של התושבים, ובא במיוחד לידי ביטוי בסצנת חיי הלילה התוססת. לעיתים מכונה העיר "בירת המין של אירופה".
מוזיאונים
להלן המוזיאונים הגדולים והמפורסמים ביותר בעיר:
לרשימת כל הערכים בוויקיפדיה העברית בנושא מוזיאונים בברלין, ראה ברלין: מוזיאונים
ספורט
ברלין צפויה לארח את הספיישל אולימפיקס 2023, כשזו תהיה הפעם הראשונה שגרמניה תארח את הטורניר.
מרתון ברלין, הנערך מדי שנה, הוא מהמרתונים הידועים בעולם.
מאז שנת 2015 מתקיים בשטח נמל התעופה ברלין-טמפלהוף מרוץ אי-פרי ברלין, כחלק מאליפות הפורמולה אי.
בעיר פועלים מספר מועדוני ספורט מקצועניים. מועדון הכדורגל הפופולרי והוותיק ביותר הוא מועדון הרטה ברלין ולו יריבות ידועה עם מועדון אוניון ברלין. מועדונים מקצועניים נוספים מברלין כוללים את:
בעבר ייצגה דינמו ברלין את העיר בליגת העל המזרח גרמנית וזכתה בה עשר פעמים, אך מאז נפילת חומת ברלין ירדה עד לליגה הרביעית.
יהודי ברלין
ב-21 במאי 1671 התיר פרידריך וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג ל-50 משפחות יהודיות אמידות, שנדדו לאחר גירוש וינה שנה קודם לכן, להתיישב בעיר. על העדה הוטלו מיסים כבדים והגבלות רבות. עבור הפיכתם ל"יהודי חסות" שלו (Schutzjuden), כל אחד מהם היה צריך לשלם 2,000 טאלר והמשפחות הבטיחו להקים תעשיות מסוימות והסכימו לא לבנות בית כנסת. נאסר עליהם במפורש לקנות בתים, לעסוק בחקלאות, לסחור בצמר, עץ, טבק, עורות ויין, ולעסוק במקצועות השמורים לגילדות (מלבד רפואה), שתקנותיהן פסלו יהודים. את מעמד ה"חסות" יכול היה לרשת רק הבן הבכור. כדי להישאר בעיר, היו הבנים האחרים צריכים להוכיח כי ברשותם הון עצמי בסך 10,000 טאלר. לפי כתב הסובלנות, הותר ליהודים לייבא לברלין את עובדי המשק של ביתם וכן מספר מורים, רבנים, קברנים ושוחטים. ב-1700 מנתה הקהילה היהודית כ-1,000 איש. החוק דרש מהיהודים לאפשר את זיהוים ממרחק, אך ב-1710 הסכים פרידריך לבטל את החובה לשאת טלאי צהוב, תמורת תשלום בסך 8,000 טאלר לאדם. תמורת תשלום מס מיוחד, הותר לעשירים ביותר לרכוש בתים. ב-1672 קודש בית הקברות היהודי הישן בברלין. ב-1714 נחנך בית-כנסת של קבע בסמטת היידרויטר. הרשות להקים בית כנסת גם היא נמכרה תמורת כסף, ומכיוון שאסור היה שיבלוט לגובה, הונחה רצפתו מספר מטרים מתחת למפלס הרחוב. ב-1737 ציווה המלך שרק 120 המשפחות היהודיות "העשירות והמובחרות ביותר" יוכלו להישאר בעיר וגירש את 140 המשפחות האחרות. על המגורשים נאסר גם להתיישב בכל מקום אחר בתחומי הממלכה. באמצע המאה ה-18 הותרה כניסת יהודים לעיר דרך שער רוזנטל בלבד. השער שימש לכניסת בקר ועבור שהייה זמנית בעיר, הוטל גם על יהודים מכס, כנהוג לגבי סחורות.
במהלך המאה ה-18 היו כמה מראשיה של הקהילה עשירים ומקורבים לשלטון, בראש ובראשונה דניאל איציג. יהודי החצר העשירים, בקהילה שחסרו בה יסודות מסורתיים חזקים, הפכו לערוץ חשוב שקלט את השפעות הסביבה הנוצרית והביא למפנה ערכים הדרגתי ביהדות גרמניה ובאקולטורציה גוברת שלהם. הם הפכו לפטרונים למשה מנדלסון ותלמידיו, והעיר למוקדה של תנועת ההשכלה היהודית. ב-1778 פתח דוד פרידלנדר את בית-הספר "חברת חינוך נערים" (בגרמנית: Jüdische Freyschule), מוסד החינוך הראשון ביהדות אשכנז בו נלמדו גם מקצועות חול. בברלין פעלו אף הסלונים הספרותיים של רחל ורנהגן והנרייטה הרץ. ב-1812 הוענקה אמנציפציה לכל יהודי פרוסיה. ההשכלה קצרת-הימים דעכה עוד קודם, ושכבת העילית בעדה פנתה לטמיעה מלאה, לרוב תוך משבר זהות והתפרקות ממורשתם שעוררו ייאוש בלב מחנכים כיום-טוב ליפמן צונץ. בשנות ה-30 התנצרו בברלין חמישים איש מדי שנה.
הציבור היהודי בעיר גדל במהירות: מכ-2,000 איש באמצע המאה ה-18 (מתוך אוכלוסייה כללית של 100 אלף) ל-3,292 ב-1812 ל-11,840 ב-1852 ול-28,000 בסוף העשור. ב-1886 מנתה האוכלוסייה היהודית יותר מ-50,000, שהיוו 5% מהאוכלוסייה הכללית, ועם זאת, 20% מכל תלמידי בתי הספר התיכוניים בעיר היו יהודים. הצפיפות הביאה לבניית בית הכנסת החדש ב-1859. הקהילה המרכזית כביתר גרמניה הורכבה מרוב ליברלי וממיעוט אורתודוקסי קטן שנותרו מאוחדים. הרב אברהם גייגר עצמו כיהן בה בין 1869 ל-1874. מאותה שנה ועד הועסקו בה 30 רבנים, 18 ליברלים (בדרך כלל רפורמים מתונים) ו-12 אורתודוקסים, והיא החזיקה תשעה ושבעה בתי-כנסת לכל זרם בהתאמה. לצד הקהילה המרכזית התקיימו שתי קהילות זעירות: הרפורמית הקיצונית שייסד הרב שמואל הולדהיים והאורתודוקסית הבדלנית שהקים הרב עזריאל הילדסהיימר. כמו כן, התקיימו בעיר שניים משלושת המוסדות להכשרת רבנים בגרמניה: בית-המדרש האורתודוקסי של הילדסהיימר ובית הספר הגבוה למדעי היהדות הרפורמי.
הקהילה הראשית הפעילה מגוון מוסדות רווחה, ובשנות ה-30 היו לה 70,000 חברים משלמי מיסים. בתחילת המאה ה-20 היוו היהודים 5% מאוכלוסיית העיר, אך שילמו יותר מ-30% ממסי העירייה. ב-5 וב-6 בנובמבר 1923, 30,000 איש תקפו יהודים בעיר ובזזו כמעט 1,000 חנויות בבעלות יהודית.
ב-1933 עם עליית הנאצים לשלטון התגוררו בבירה 160,000 יהודים, כשליש מכלל האוכלוסייה היהודית בגרמניה. הם קופחו ונרדפו על ידי המשטר. בשנים הבאות הצליחו 90,000 להגר, ועוד 55,000 נרצחו בשואה; גירוש ראשון לפולין נערך ב-18 באוקטובר 1941. 7,000 התאבדו. ב-16 ביוני 1943 הוכרזה ברלין "יודנריין", אם כי למעשה התגוררו בה לפני תום המלחמה 5,990 יהודים ברישיון, רובם נשואים לבני-זוג אריים, ועוד כמה אלפים במחתרת. הקהילה התאוששה לאחר 1945 בהנהגתו של משה פרנבך אשר פעל לחידוש ולתחייה של חיי הקהילה בעיר. אחרי המלחמה והתמוטטות ברית המועצות היגרו לעיר מהגרים יהודים רבים יוצאי ברית המועצות; החל משנות ה-90 לערך החלו להגר לעיר גם ישראלים רבים.
רבני הקהילה
הרב הברלינאי הראשון הידוע בשמו מן הרשומות, היה הרב "Cain", כנראה גרסה של השם העברי "חיים". הוא כיהן בעיר במחצית השנייה של המאה ה-17. אחריו כיהן הרב יצחק בנימין וולף המכונה ליבמן. אחריו הרב שמעיה המכונה סימון בֶּרֶנד. אחריו כיהן הרב אהרן בנימין וולף, בנו של הרב יצחק בנימין וולף. הרב הבא היה רבי מיכאל חסיד שנפטר בפברואר 1728. אחריו כיהן הרב משה אהרן מלבוב שכיהן עד אז כרבה של לייפניק. אחריו כיהן רבי דוד פרנקל מחבר "קרבן העדה", ואחריו רבי אהרן הירש המכונה "אהרן מגזע צבי", מחבר "מנחת אהרן", שכיהן בעיר עד שעבר לכהן ברבנות שוואבך. אחריו כיהן רבי צבי הירש לוין.
לאחר פטירת הרב לוין, נעשה מינוי רב חדש לקהילה המפולגת סביב שאלת הרפורמה ביהדות, לעניין סבוך עד בלתי אפשרי. מאז פטירת הרב לוין בשנת 1800 לא נבחר איש למשרה, בשנת 1842 הוצעה המשרה לרב זכריה פרנקל אך זה דחה את ההצעה ביודעו כי רוקנה משלל סמכויותיה. במשך שנים אלו מילא את תפקידיו הדתיים של הרב, עוזרו של הרב לוין, הרב מאיר וייל שקיבל את התואר סגן הרב הראשי. לאחר פטירתו (1825) נשא במשרת הרב, הרב יעקב יוסף אטינגר שכיהן עד אז כראש בית הדין של הקהילה, ולאחר פטירתו ב-1860, כיהן תחתיו סגנו הרב אלחנן רוזנשטיין. שני רבנים אלו שימשו כרבני העיר בעלי סמכויות מוגבלות ולצדם פעל הדרשן מיכאל זקש כעוזר הרב, ולאחר פטירת הרב אטינגר כרב לצדו של הרב רוזנשטיין. עם פטירת הרב זקש ב-1864 התחדשה המחלוקת והרב הרפורמי יוסף אווב התמנה כרב, חזן, ומנהיג הקהילה של בית הכנסת החדש בברלין. אחריו נבחר הרב אברהם גייגר והקהילה המקומית התפצלה, כאשר אנשי האורתודוקסיה והשמרנים פרשו מהקהילה הכללית והתארגנו כקהילה נפרדת בשם"עדת ישראל". לכהונת רב הקהילה האורתודוקסית הנפרדת הוזמן הרב עזריאל הילדסהיימר, שנחשב לאחד מראשי האורתודוקסיה בגרמניה. בין מלחמות העולם כיהן הרב ליאו בק כרב הראשי של הקהילה הכללית.
מלון מריגולד האקזוטי השני
מלון מריגולד האקזוטי השני (באנגלית: The Second Best Exotic Marigold Hotel) הוא סרט דרמה קומית משנת 2015 בבימויו של ג'ון מאדן לפי תסריט מאת אול פארקר. זהו סרט המשך ל"מלון מריגולד האקזוטי" משנת 2011, והוא מציג אנסמבל שחקנים הכולל את ג'ודי דנץ', ביל ניי, מגי סמית', סיליה אימרי, ראג'ש טאילנג, רונלד פיקאפ, דייוויד סטראתיירן, טמזין גרג, דב פאטל וריצ'רד גיר.
תקציר עלילה
מיוריאל דונלי וסוני קאפור נוסעים לסן דייגו שבקליפורניה, כדי להציג בפני איל ההון טאי בורלי את תוכניתם לרכוש מלון נוסף בהודו בנוסף ל"מלון מריגולד האקזוטי". נאמר להם שמפקח מטעם החברה יבקר בעילום שם בהודו כדי לבדוק ולהעריך את הפרויקט.
בחזרה בג'איפור, אוולין גרינסלייד מקבלת הצעת עבודה כקניינית בדים. היא חוששת שבגיל 79 תתקשה לקבל את האחריות והנסיעות הרבות שכרוכות במשרה החדשה. דאגלס איינסלי, שמאוהב באוולין, דואג שלא יוכל לבלות איתה מספיק זמן, והוא להוט להציג אותה בפני בתו.
נישואיהם הקרבים של סוני וסונינה מסבכים את חייו, כשמופיע יריב אפשרי שמתחרה איתו על עסקיו ועל אהבתה של סונינה. הוא גם נואש להרשים את התייר האמריקאי גאי צ'יימברס, שאותו הוא מזהה כמפקח האלמוני שנשלח מטעם רשת המלונות האמריקאית. הוא שם לב שגאי מגלה עניין רומנטי באמו של סוני, והוא מעודד את הקשר הרומנטי ביניהם. בהמשך הוא מתרעם על הרומן המתפתח כשהוא מגלה שאחרי הכל גאי איננו המפקח.
מיוריאל שקיבלה חדשות רעות מבדיקות רפואיות, מנסה למנוע מסוני להרוס את החתונה, העסק והעתיד שלו. הסרט מסתיים בחתונתם הצבעונית של סוני וסונינה.
הפקה
ב-29 באוקטובר 2012 פורסם ב-Vulture שהתסריטאי אול פארקר הוזמן לכתוב סרט המשך בשם "The Best Exotic Marigold Hotel 2". רוב שחקני הסרט הראשון הסכימו להופיע גם בסרט ההמשך. ב-28 באוקטובר 2013 גילה מגזין Radio Times שהשחקנים יטוסו להודו לצלם את הסרט בינואר 2014.
ב-2 בדצמבר 2012 פורסם באתר Showbiz411 שייתכן שקולין פירת' והלן מירן יצטרפו לאנסמבל השחקנים של הסרט (בסופו של דבר הם לא שיחקו בסרט). ב-28 באוקטובר 2013 צוין ב-Radio Times שפנלופי וילטון אישרה שבסרט משתתפים ג'ודי דנץ', ביל ניי, מגי סמית', רונלד פיקאפ וסיליה אימרי. ב-30 באוקטובר פורסם במגזין Deadline.com שריצ'רד גיר יצטרף לצוות שחקני סרט ההמשך. ב-10 בינואר 2014 אישר גיר את קבלת התפקיד. שחקנים נוספים שהצטרפו לסרט ההמשך הם טמזין גרג ודייוויד סטראתיירן.
צילומי הסרט החלו ב-10 בינואר 2014 בג'איפור שבהודו.
יציאה לאקרנים
הקדימון הראשון לסרט פורסם ב-7 באוגוסט 2014, אז גם הוכרז על שם הסרט "Second Best Exotic Marigold Hotel".
הסרט יצא לאקרנים בממלכה המאוחדת, אוסטרליה, ניו זילנד ואירלנד ב-26 בפברואר 2015. בארצות הברית הוקרן החל מ-6 במרץ 2015.
מוזיקה
אחרי הצלחת הסרט הראשון חזר תומאס ניומן להלחין את המוזיקה לסרט ההמשך. אלבום הסרט כולל 28 רצועות והוא יצא לאור ב-20 בפברואר 2015. הפסקול כולל שירים בביצוע אמנים הודים בהם פריטם הימש רשאמיה ושנקר-אהסאן-לוי.
אליקים
היסטוריה
היישוב הוקם בשנת 1949 כמושב עובדים על ידי עולים מתימן, על אדמות הכפר הערבי אום א-זינאת שתושביו נמלטו ממנו במלחמת העצמאות. עד תחילת 1952 נרשמה עזיבה רבה. המושב נמצא בסמוך למחלף אליקים על כביש 6 ובסמוך לבא"פ אליקים.
בסמוך למושב השוכן על קו פרשת המים של רמות מנשה מתחיל אפיק הזרימה של נחל תות הזורם לכיוון דרום-מערב, ונחל יקנעם הזורם לכיוון צפון-מזרח.
Regime Fechado
Regime Fechado (באנגלית: Closed Regime, ובעברית: משטר סגור) הוא סינגל שהוקלט על ידי הצמד הברזילאי סימונה & סימריה. הסינגל יצא לאור ב-17 ביולי 2017, תחת חסותה של חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ, כסינגל השלישי מתוך אלבום ההופעה השלישי שלהן Live.
השיר זכה להצלחה ויראלית גדולה, וביומו הראשון ביוטיוב צבר הווידאו קליפ למעלה מ-3 מיליון צפיות.
אנאליזה
אנאליזה סקארונה (באיטלקית: Annalisa Scarrone; נולדה ב-5 באוגוסט 1985 ), הידועה יותר בשמה הפרטי אנאליזה או נאלי, היא זמרת-יוצרת, מפיקת תקליטים ואשת טלוויזיה איטלקית. בעבר הייתה חלק משתי להקות, Elaphe Guttata ו- leNoire (Ex Malvasia). היא התפרסמה לאחר שהשתתפה בעונה העשירית של תוכנית הכישרונות "אמיצ'י די מריה דה פיליפי" בשנים 2010–2011, שם סיימה במקום השני. לאחר מכן, אנאליזה השתתפה בפסטיבל סן רמו 2013 עם השיר " Scintille " וסיימה במקום התשיעי.
Regime Fechado
בשיאו הצליח השיר להגיע אל המקום ה-1 במצעד הסינגלים הרשמי של ברזיל, ובכך עקף הצמד את שירן הקודם "Loka", שהגיע אל המקום ה-6. בשל הצלחתו הרבה של השיר בברזיל, בספטמבר 2017, הוענק לו תואר של פלטינה כפולה.
רקע וכתיבה
את השיר כתבו סימונה וסימריה. הצמד הודיע כי השיר עתיד לצאת כסינגל השלישי והאחרון מתוך אלבום ההופעה השלישי שלהן, Live. מילות השיר מדברות על בגידה, וקבלת החלטות.
אנאליזה
אנאליזה השתתפה בפסטיבל המוזיקה בסן רמו 2015 עם השיר " Una finestra tra le stelle " וסיימה במקום הרביעי. בשנת 2016 היא חזרה לפסטיבל המוזיקה בסן רמו עם הסינגל " Il diluvio universale " שסיים במקום האחד עשר, ושוב במהדורת 2018 עם " Il mondo prima di te ", סיימה שלישית, ובשנת 2021 סיימה במקום השביעי עם " Dieci " ב Sanremo 2021 . היא קיבלה מספר פרסים, כולל פרס MTV Europe Music Award, פרס מוזיקת רוח ופרס Lutezia עבור עבודות כתיבת השירים שלה, ומועמדויות לפרס Kid's Choice ולפרסי המוזיקה העולמית.
Regime Fechado
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר הועלה לערוץ ה-Vevo שלהן רק לאחר חודש מצאתו המקורית, ב-9 באוגוסט 2017. הסגנון שעליו מדבר הקליפ הוא על המערב הפרוע.
אנאליזה
היא הקליטה 6 אלבומים ו-25 סינגלים, קיבלה 8 דיסקי פלטינה ו-10 דיסקי זהב, ומכרה למעלה ממיליון עותקים. היא גם כתבה שירים לאמנים אחרים ובהם ג'אנה נאניני, פדץ, בנג'י ופדה, ושיתפה פעולה עם אנטונלו ונדיטי, ג'אנלוקה גריניאני, מרצ'לה בלה, ונומאדי.
Regime Fechado
וידאו קליפ
הקליפ צולם בתוך מסבאה אשר מציגה את הצמד כשהן שרות לקהל הרחב שנוכח שם באותו הזמן. לאחר ההתחלה הרגועה השוררת במסבאה, נוצרות אי הבנות שגורמות לבוקר ולשריפים לירות אחד בשני וללכת מכות. לבסוף, סימונה וסימריה מחזיקות בשני אקדחים ומתחילות לירות לעבר בוקר שבורח בריצה מחוץ למסבאה.
אנאליזה
בשנים 2015–2019 היא הנחתה את תוכנית הטלוויזיה המדעית באיטליה "הכל באשמתו של איינשטיין".
Regime Fechado
וידאו קליפ
לאור תשומת הלב שהופנתה אל הצמד לאחר להיטן הראשון "Loka", הקליפ נצפה ביומו הראשון ביוטיוב בכלמעלה מ-3 מיליון צפיות, ונכון למרץ 2020, מונה הצפיות שלו עומד על כ-170 מיליון צפיות, ובנוסף לכך, מונה הצפיות של הופעת השיר אשר הועלתה ליוטיוב גם כן, עומד על כ-125 מיליון צפיות.
מיקומי שיא
השיר הצליח להיכנס למצעד הברזילאי הרשמי בלבד, שם הצליח להגיע למקום ה-1.
אנאליזה
ביוגרפיה
נולדה בכפר קטן בשם קארקר במחוז סאבונה שבחבל ליגוריה שבאיטליה, לאלוויו ומאורה, עוד מגיל קטן עסקה במוזיקה, בנעוריה עבדה כברמנית וגם עסקה במוזיקה, בשנת 2009 סיימה את לימודיה בתחום הפיזיקה מאוניברסיטת טורינו. סקארונה היא צמחונית. כיום מתגוררת בסאבונה שבאיטליה.
ב12 במאי 2023, נישאה לבן זוגה משנת 2020 פרנצ׳סקו מוגילה , איש עסקים איטלקי
אלכסנדר דספלה
קורות חיים
דספלה נולד בפריז לאב צרפתי ולאם יווניה, אשר נפגשו באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה. בגיל חמש החל לנגן על הפסנתר, וכן למד לנגן על חצוצרה וחליל. הוא למד מוזיקה בצרפת ובארצות הברית, בין השאר עם המלחין הנודע יאניס קסנאקיס.
בין הסרטים שלהם הלחין מוזיקה: המלכה, ג'ולי וג'וליה, הסיפור המופלא של בנג'מין באטן, דמדומים 2: ירח חדש, סופר הצללים, נאום המלך, הארי פוטר ואוצרות המוות, כוננות עם שחר, ארגו, שומרי האגדות, משחק החיקוי, מלון גרנד בודפשט ואחרים.
Enjoy the Silence
Enjoy the Silence הוא שירה של הלהקה הבריטית דפש מוד, מתוך אלבום האולפן השביעי של הלהקה Violator. השיר, שיצא ב-5 בפברואר 1990 כסינגל השני מהאלבום, הוא אחד משיריה המפורסמים ביותר של הלהקה. ב-1991 זיכה השיר את הלהקה בפרס הבריט בקטגוריית הסינגל הבריטי הטוב ביותר.
הפקה
השיר נכתב על ידי מרטין גור בתור בלדה שקטה בה גור ישיר לליווי אורגן בלבד. לבסוף החליט חבר הלהקה אלן ויילדר להפיק גרסה קצבית לשיר. חברי ההרכב אהבו את הגרסה של ויילדר וגור אף הוסיף חלקים אינסטרומנטליים לגרסה הסופית. בשל הפופולריות הרבה לה זכה השיר, הוא עובד לאין ספור רמיקסים. אחת מגרסאות הרמיקס המוכרות יותר של השיר היא הגרסה שיצאה בשנת 2004 באוסף הרימיקסים של הלהקה "Remixes 81-04". גרסת הרמיקס של השיר הופקה על ידי מייק שינודה, הגיטריסט והמפיק המוזיקלי של להקת הנו מטאל האמריקאית לינקין פארק.
לאורך השנים אמנים נודעים רבים הקליטו גרסאות כיסוי לשיר; בהם – ברייקינג בנג'מין, קין, טורי איימוס, לקונה קויל, דה אקדמי איז..., HIM, סוזן בויל ו-Apoptygma Berzerk.
אפרים שמואלי
אפרים שמואלי (שמואלֶביץ) (28 בנובמבר 1908 – 9 ביוני 1988) היה מחנך, סופר, היסטוריון, מסאי ומתרגם ישראלי. הורה בחיפה ובקליבלנד, ארצות הברית. מייסדו ומנהלו של בית המדרש למורים וגננות בחיפה. חקר סוגיות בהיסטוריה ובתרבות היהודית, ועסק בבעיות הגותיות וחברתיות. חתן פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת לשנת 1948.
ביוגרפיה
שמואלי נולד בעיר לודז' שבפולין הרוסית, בנם של מרדכי דוד, בן למשפחת רבנים באזור לודז', ופרִידה בת פישל לייב סְטְריקוֹבסקי. בילדותו קיבל חינוך מסורתי, ולמד אצל רב בעיירה בוז'נין שבסמוך לשיראדז. כשהיה בן שלוש עשרה החל ללמוד בגימנסיה העברית בלודז', ולאחר מכן המשיך בלימודי גמרא באוניברסיטאות ברסלאו ופרנקפורט. בנוסף ללימודיו האוניברסיטאיים למד בבית המדרש לרבנים בברסלאו (מיסודו של ר' זכריה פרנקל). בקיץ 1932 סיים את לימודיו באוניברסיטה, ובחורף 1933 את לימודיו בבית המדרש. את הדיסרטציה שלו בגרמנית כתב על "תורת המוסר והחברה של הגל".
ב-10 באפריל 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל. שנה לאחר מכן נישא לקטיה בת שמעון פרלה. בארץ עסק בהוראה וביצירה ספרותית ומדעית. בין היתר, לימד בסמינרים ובבתי ספר תיכוניים, והעביר הרצאות. במשך שנה לימד בבית המדרש למורים של זרם העובדים בגבעת השלושה.
בשנת 1940 ייסד וניהל את בית המדרש למורים וגננות בחיפה. המקצועות שבהם התמחה היו ספרות, היסטוריה, סוציולוגיה יהודית וכללית. במהלך מלחמת העצמאות היה פעיל בארגון "ההגנה" בחיפה, ובתחנת השידור של קול ישראל.
המאמר המקיף הראשון שפרסם שמואלי היה "לביסוסה של הפדגוגיה (שיטות הפילוסופיה בימינו ואידיאל החנוך)", שראה אור ב-1932 בירחון הפדגוגי "אפקים" שערך צבי זהר בהוצאת הסתדרות "תרבות" בוורשה. לאחר מכן פרסם מסות, מאמרים ומחקרים רבים בארץ ישראל ובארצות הברית, וכן תרגם מאיטלקית ומלטינית כתבים פוליטיים.
שמואלי הרבה לכתוב על התרבות היהודית מהתקופה שלאחר גירוש ספרד ועד לימי מדינת ישראל. בתיאוריו ההיסטוריים התמקד במאבק הבלתי פוסק בין נטיית לבו של הפרט אל מול הרצון באחדות כלל-אנושית. בספרו "שבע תרבויות ישראל" הוא מבדיל בין התרבות היהודית לדת היהודית. לדבריו, כוונתו בספרו היא במילותיו שלו הוא מתייחס לרצונו לסייע ליהודים שאינם דתיים כאנשי אגודת ישראל, להתערות בעושרה של תרבות ישראל ולחזק בהם את יהדותם. הוא מתייחס לתנועה הציונית כמי שאחראית הן על מורשת תרבותית ישראלית והן על מדינה עבור היהודים.
שמואלי היה נציג חיפה בוועד אגודת הסופרים, ונבחר להיות שופט בוועדה למתן פרס ביאליק בחכמת ישראל במשך שלוש פעמים, ופעמיים בפרס רופין לסוציולוגיה ולספרות. עבור תרגומו לספר "אוטופיה" לתומאס מור זכה בשנת 1948 פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת. בשנת 1979 זכה בפרס חיפה עבור מחקרו "מורשה ומאבק בשירה ובהגות".
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
הערות שוליים
‬ ‫
דהיישה
מחנה דהיישה (בערבית: مخيم الدهيشة – תעתיק מדויק: מח'ים אלדהישה) הוא מחנה פליטים פלסטינים מדרום-מערב לעיר בית לחם, בשטח הרשות הפלסטינית. אוכלוסיית המחנה מונה כ-9,400 נפש (2006), ושטחו כ-1.5 קמ"ר.
היסטוריה
המחנה נמצא בטיפולה של עיריית בית לחם ונודע בהיותו מקומם של פעילים של האחים המוסלמים והחזית העממית לשחרור פלסטין.
המחנה גובל בכביש ירושלים-חברון (בעבר כביש 60), בקטעו העובר בסמוך לבית לחם. בעבר שימש כביש זה את התנועה בין ירושלים ליישובי גוש עציון, ומכוניות ישראליות בקטע זה היו תדיר מטרה ליידוי אבנים ובקבוקי תבערה מצד תושבי המחנה. צה"ל השתדל להתמודד עם יידויי האבנים אך לא הצליח למנוע את התופעה והמתנחלים באזור הפגינו נגד אזלת ידו של צה"ל. הרב משה לוינגר אף קיים שביתת שבת מול המחנה, אשר הסתיים לאחר שצה"ל השיג הסכמות עם נכבדי המחנה שהם ידאגו לשקט בגזרה וצה"ל יקל על התושבים. ההסכמה נשמרה לזמן מה, אולם עם הזמן ההבנות התרופפו ושוב אירעו ידויי אבנים מהמחנה. בעקבות זאת הקים צה"ל גדר מתכת בגובה 6 מטר שנועדה לחצוץ בין המחנה לבין הכביש.
לאחר שאשה הרה נפצעה ביום שישי אחר הצהריים ליד המחנה, ארגנו אנשי תנועת כך הפגנה מול המחנה במוצאי שבת, 6 ביוני 1987. במהלך ההפגנה התפתחו יידויי אבנים הדדיים, זגוגיות של בתים ורכבים של תושבי המחנה נופצו, נורו יריות ונפגע דוד מים על אחד הגגות. איש מתושבי המחנה לא נפגע. המפגינים התעמתו עם חיילי צה"ל שביקשו לפנות אותם מהמקום. אלוף הפיקוד עמרם מצנע כינה את האירוע "מעשה נבלה", והסופר חנוך ברטוב כינה אותו פוגרום. המפגינים לעומת זאת טענו שההפגנה התדרדרה למהומה בגלל אזלת ידם של חיילי צה"ל שלא טיפלו בידויי אבנים של הערבים. המנהל האזרחי תיקן נזקים לרכוש בדהיישה בהיקף של כמה אלפי שקלים. המשטרה עצרה 13 חשודים ולבסוף שישה מהם הועמדו לדין. בציבור הישראלי התעורר ויכוח סביב דבריו של מצנע. מספר ימים לאחר האירוע התארגנו תושבים של המחנה לפגוע שוב בתחבורה היהודית. צה"ל הגיב ביד קשה, הרחיב את הגדר של המחנה, חסם כניסות למחנה וביצע בו מעצרים. כן הטיל צה"ל עוצר על המחנה. בסוף אוקטובר 1987 נכנס צה"ל לדהיישה, ריכז את כל הצעירים בגילאי 16–30 וביצע מעצרים.
בעיית יידויי האבנים החריפה בעת האינתיפאדה הראשונה. ב-17 באפריל 1989 נורתה למוות ילדה בת 13 תושבת המחנה בעורפה מקליע פלסטיק, בשעה שהתרחקה ממוקד עימות בין חיילים למקומיים. לאחר משא ומתן שילמה מדינת ישראל 40 אלף ש"ח פיצויים להוריה.
ועד תושבי המחנה פועל מאז הקמתו ב-1995 בשיתוף פעולה עם אונר"א לשיפור תנאי המחיה של תושבי המחנה. כמו כן מהווה המחנה את מרכז פעילותם של ארגון כראמה העושה לרווחת ילדים ונשים, ומרכז התרבות איבדאע הפועל למען ילדי המחנה.
בלומנטל
בלומנטל (Blumenthal) הוא שם משפחה יהודי שמקורו בגרמנית ומשמעותו עמק הפרחים.