cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המכרז האולימפי 2016
תהליך המכרז
המועד הסופי להגשת מועמדות למכרז לאירוח המשחקים האולימפיים לשנת 2016 היה ב-13 בספטמבר 2007. שבע הערים שהגישו מועמדות לפני תאריך זה נדרשו לאחר מכן לענות על שאלון מפורט בן 50 עמודים עד ל-14 בינואר 2008. הוועד האולימפי העניק דירוג לכל עיר ששוקלל על פי 11 קטגוריות כגון יכולת כלכלית ויכולת מימון, אבטחה וביטחון, מתקני ספורט מתאימים או תוכניות ריאליות לבנייתם, ניסיון קודם באירוח אירועי ספורט בסדר גודל בינלאומי, תחבורה, דיור ומגורים, דעת הקהל והתמיכה הציבורית, ועוד. ב-4 ביוני 2008 הציג הוועד האולימפי את הניקוד שקיבלו הערים המועמדות.
בשלב זה נפלו המועמדות דוחא, באקו ופראג, שהניקוד אותו צברו לא היה מספֵּק.
ארבע הערים שקיבלו את הניקוד הגבוה ביותר, ועברו לשלב הבא, היו שיקגו (ארצות הברית), מדריד (ספרד), ריו דה ז'ניירו (ברזיל), וטוקיו (יפן). עם המעבר לשלב השני היו המועמדות רשאיות להשתמש בסמלי הלפיד האולימפי והטבעות האולימפיות במסעות הפרסום שלהן לקידומן במכרז.
שיקגו
שיקגו נחשבה על ידי התקשורת כמועמדת בעלת סיכויים טובים לזכייה במכרז.
יתרונותיה התבטאו במערכת תחבורה ציבורית טובה, וכן בתשתית רחבה הקיימת כבר למתקני ספורט. יתרונות נוספים קשורים היו הן לאזור הזמן הנמצא "באמצע" בין קצוות העולם השונים, והן לקרבה של רשת NBC, חברת התקשורת בעלת הזכויות על שידורי המשחקים האולימפיים. חסרונותיה היו באיכות הירודה של מתקני הספורט המוצעים, בתמיכה הממשלתית הנמוכה יחסית מתוך ציפייה שהמגזר הפרטי ישלים את החסר, ובהיותה של שיקגו עיר בעלת שיעור אלימות גדול במיוחד.
במכרז הסופי זכתה שיקגו למספר הקולות הנמוך ביותר, והודחה ראשונה מתוך הארבע שהגיעו לגמר.
טוקיו
טוקיו זכתה בציון גבוה בזכות תוכניתה לבנות אצטדיון שיכיל 100 אלף מקומות, יכולתה הכלכלית הגבוהה ביותר, וההבטחה לאולימפיאדה "ירוקה" בה ייגרם הנזק המועט ביותר לסביבה.
חסרונה היה בתמיכה הציבורית המועטה לה זכה הרעיון בקרב תושביה ובקרב אזרחי יפן. בסקר שנערך בשנה שבה התקיים המכרז תמכו רק 56% מהתושבים ברעיון, דבר העלול להביא למיעוט מתנדבים ולאווירה לא אוהדת. במכרז הסופי זכתה טוקיו למספר הקולות הנמוך ביותר לאחר שיקגו, והודחה שנייה מתוך הארבע שהגיעו לגמר.
מדריד
מדריד זכתה לציון גבוה מבחינת תחבורה ציבורית ומתקנים, והעובדה שהייתה מועמדת ארבע שנים קודם, במכרז האולימפי 2012 והגיעה אף אז לגמר, היוותה גורם חיובי. מבין המועמדות הייתה מדריד המועמדת שזכתה לתמיכה ציבורית גבוהה ביותר מתושביה. על חברי הוועד האולימפי הבוחרים הופעל לחץ רב על ידי חואן אנטוניו סמראנש, נשיא הוועד האולימפי הבינלאומי לשעבר ותושב ספרד שעבר את גיל 80, והציג את הזכייה במכרז כמשאלתו האחרונה.
חסרונה של מדריד היה במיקומה ביבשת אירופה, ובבקשתה לקיים את המשחקים האולימפיים רק ארבע שנים לאחר אולימפיאדת לונדון (2012). למרות שהדבר אינו רשום כחוק מחייב, המקובל הוא שלא מקיימים את המשחקים האולימפיים ברציפות, בהפרש של ארבע שנים, באותה יבשת.
ריו דה ז'ניירו
זו הפעם הראשונה שהעיר ריו דה ז'ניירו עברה לשלב המועמדות במכרז האולימפי, לאחר ארבעה ניסיונות שלא עלו יפה בשנים 1936, 1940, 2004 ו-2012. לפי הצעתה של ריו דה ז'ניירו, היא מתכננת לקיים את כל המשחקים בתוך העיר עצמה ובכך לאפשר למשחקים להיות דינמיים יותר ולהקל על האינטראקציה בין הספורטאים.
חסרונותיה של ריו הן בהיותה עיר אלימה ביותר, בעלת פערים בלתי נתפסים בין עושר מופלג ומעמד ביניים אמיד מחד גיסא, לבין עוני קיצוני בפאבלות מאידך גיסא. בניסיונות הקודמים לא הצליחה ריו לזכות באירוח המשחקים, עקב חוסר בתשתיות, בעיות ביטחון והיעדר ניסיון מספיק בארגון אירועי ספורט בינלאומיים. אף שחלק מהמשחקים והגמר בגביע העולם בברזיל ב-1950 התקיימו בריו, חלה מאז הרעה מבנית במתקני הספורט, על אף מספר שיפוצים שבוצעו. עם זאת, לאחר שבשנת 2007 התקיימו בריו משחקי הכדורגל הפאן-אמריקניים, השתנתה התפיסה הרווחת בעולם לגבי יכולתה של העיר לארח אירועי ספורט בינלאומיים גדולים מעין אלו. קושי נוסף שנצפה היה היעדר כמות מספיקה של בתי מלון. לכן, בדרוג חברי הוועד שקדם למכרז הסופי, זכתה בציון הנמוך מתוך ארבע המדינות בגמר.
יתרונותיה של ריו דה ז'ניירו באו מכיוון אחר. טענתה הייתה כי מעולם עד אותו מועד לא התקיימו משחקים אולימפיים ביבשת אמריקה הדרומית, דבר מפלה שאינו משקף את היותה של האולימפיאדה אירוע בינלאומי על טהרת הייצוג השווה. יתרון נוסף הוא באירוח מונדיאל 2014, שהיא תחרות בינלאומית רבת משתתפים, דבר המהווה יתרון בהיערכות למשחקים האולימפיים לאחר שנתיים. בעניין המחסור בחדרי אירוח התחייבה ריו להביא ספינות תענוגות רבות, שיעגנו בחופיה וישמשו כחדרי מלון במהלך המשחקים האולימפיים.
בהצבעת חברי הוועד האולימפי זכתה ריו, והיא ארחה את אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
צרויה להב
צרויה להב (נולדה ב-16 ביולי 1951) היא סופרת, פזמונאית, משוררת, מוזיקאית, שחקנית וזמרת ישראלית.
ביוגרפיה
להב נולדה וגדלה בקיבוץ איילת השחר בשם צרויה חפרי. מצד אמה (משפחת הלוי-אפשטיין) היא דור חמישי בארץ.
להב שירתה בלהקה הצבאית צוות הווי חטיבת הצנחנים. בעת שירותה פגשה את לואי להב, לימים אחד המפיקים המוזיקליים הבולטים בישראל. לאחר השירות, בהיותה בת תשע עשרה וחצי, נישאה ללהב והשניים נסעו לארצות הברית, שם נולדה בתם היחידה טל, שנהרגה בתאונה בגיל שלוש וחצי.
בתחילת שנות השבעים שרה וניגנה (בכינור) ב-E Street Band, להקת הליווי של ברוס ספרינגסטין - בהופעות ובאלבומים The Wild, The Innocent and The E Street Shuffle ו-Born to Run (באנגלית נודעה בכינוי סוּקִי, Suki). בשנת 1975 חזרו צרויה ולואי להב לישראל. בשנת 1976 ניגנה באלבום היחיד של להקת תמוז, "סוף עונת התפוזים". בשנת 1977 התגרשה.
לאחר מכן למדה משחק במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע בלוס אנג'לס ועם שובה לישראל השתתפה בכמה הצגות תיאטרון, כמו טוב בהתיאטרון הקאמרי ובמחזמר "אלוף בצלות ואלוף שום" על פי סיפורו של חיים נחמן ביאליק. בתחילת שנות השמונים הייתה חברה בלהקת הברירה הטבעית. לאחר פרישתה מן הלהקה לא הופיעה עוד והקדישה את עיקר מרצה לכתיבת שירה ופרוזה.
שיריה הולחנו ובוצעו על ידי מיטב המוזיקאים והמבצעים בישראל. מוזיקאי שהרבה להלחין את שיריה של להב הוא רמי קלינשטיין, שהלחין משיריה הן עבור עצמו ("הים כבר לא", "על הגשר הישן", "תשארי עוד קצת") והן עבור ריטה ("חמצן", "ימי התום", "לאלף נמר", "שרה ברחובות"). גם יהודית רביץ הלחינה אחדים משיריה, כ"דרך המשי" ו"נעמיד פני יתומים". עוד ביצעו משיריה מאיר בנאי, דויד ברוזה, גידי גוב, ריקי גל, יהודה פוליקר ואחרים. בשנת 2003 הוציאה להב אלבום בשם "הים כבר לא", ובו 16 מן השירים שכתבה במרוצת השנים. בשנת 2006 השתתפה להב בכתיבת רוב שירי אלבומה של דנה ברגר "יום יום". באלבומו של יהודה פוליקר "כל דבר מזכיר לי", שיצא בשנת 2011, שימשה להב כעורכת טקסט, ויחד עם פוליקר כתבה חלק משירי האלבום.
ספרה הראשון, "כפכפי העץ של אנדרה" (2002), המבוסס על סיפורו האמיתי של אריה בן-פלאי, שילדותו עברה עליו בהולנד בתקופת השואה, זכה בעיטור אנדרסן הבינלאומי, בפרס לספר ביכורים של משרד התרבות והספורט ובפרס יד ושם למפעלים חינוכיים לשנת תשס"ב, על כתיבת ספר לילדים ולנוער בנושא השואה. ספרה השני, "מלכת הביצות רוקדת טנגו" (2004), זכה בפרס אקו"ם לשנת 2005.
בשנת 2011 הוענק לצרויה להב פרס אקו"ם על מפעל חיים בתחום הזמר העברי למחברת. להב מלמדת בבית הספר לאמנויות המילה בירושלים.
לאחר נישואים קצרים לשחקן שבתאי קונורטי בשלהי שנות השבעים פגשה את התפאורן איציק אלבלק, ומאז הם חיים יחד כידועים בציבור. השניים מתגוררים במושבה הגרמנית שבירושלים ולהם שלושה בנים. אחד הבנים הוא יונתן אלבלק שחיבר (ביחד עם אסף תלמודי) את המוזיקה לסרט אגדת חורבן.
בלי דם
בלי דם (באנגלית: No Blood) הוא סרט ביכוריו של הבמאי והתסריטאי הישראלי יוסף אל-דרור. הסרט הוקרן בבכורה ארצית בפסטיבל חיפה 2018.
עלילה
מאני (דני איסרליש), מורה לכתיבה עם עבר מסתורי, מוזמן לפגישה שמערערת ושולחת אותו למסלול חוצה גבולות. הוא נע באזור דמדומים נפשי ופוליטי וחושף במקרה ספקולציה על שתי מפלצות ישראליות - "ביטחון המדינה" ו"הטלוויזיה". רוני (אודי רוטשילד), בחורה שהוא יוצא בעקבותיה, וחוקר שיוצא בעקבותיו (ששי סמוכה), מייצרים חשדנות ותעתוע וצורך בפרשנות מתמדת.
הפקה
הסרט הופק על ידי לירן עצמור ויצא בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי, ברודקאסט, מפעל הפיס והמועצה הישראלית לתרבות ואמנות.
ויקסן (סדרת רשת)
ויקסן (באנגלית: Vixen - שועלה) היא סדרת רשת אנימציה אמריקאית שהופקה על ידי גרג ברלנטי, מארק גוגנהיים ואנדרו קרייסברג, ועלתה לשידור ב-25 באוגוסט 2015, באתר CW Seed.
הסדרה מבוססת על דמות הקומיקס מארי מק'קייב/ויקסן של חברת DC קומיקס, אשר לוחמת בפשע באמצעות כוחות העל שלה, המאפשרים לה לאמץ את היכולות של כל בעל חיים שאי-פעם התקיים על פני כדור הארץ. הסדרה מהווה חלק מיקום החץ, אותו חולקים סדרות הטלוויזיה החץ, הפלאש, אגדות המחר סופרגירל ובאטוומן.
בינואר 2016, הסדרה חודשה לעונה השנייה, שעלתה לשידור ב-13 באוקטובר 2016.
עלילת הסדרה
לאחר שהוריה נהרגו באפריקה על ידי גורמים מושחתים מקומיים, מארי מק'קייב מקבלת לידיה ירושה משפחתית, שרשרת המכילה את כוחותיה של ממלכת החי. היא פועלת בכינוי "ויקסן" ומשתמשת בכוחות אלו על מנת להילחם בפשע בעיר דטרויט ובאיומים כמו אלו שהובילו למות הוריה.
קונסוליית ארצות הברית בירושלים
הקונסוליה של ארצות הברית בירושלים הייתה משלחת דיפלומטית רשמית של ארצות הברית שפעלה בירושלים מ-1844 ועד 2019.
הקונסוליה הוקמה לראשונה בירושלים באמצע המאה ה-19, ומאז כיהנו למעלה מ-50 קונסולים בתפקיד החל מימי השלטון העות'מאני, דרך תקופת המנדט הבריטי ושנות ירושלים המחולקת, ושנות ירושלים המאוחדת עד מרץ 2019 אז היא נסגרה. תפקוד הקונסוליה השתנה לאורך הדורות בהתאם לרוח התקופה, שינויי השלטון בירושלים, והאינטרסים של ממשל ארצות הברית בתקופות השונות. עיקר פעילותה המדינית של הקונסוליה בתקופתה האחרונה היה נציגות דיפלומטית של ממשל ארצות הברית כלפי הרשות הפלסטינית. הקונסוליה ייצגה את האינטרסים של הממשל ארצות הברית בשטחי יהודה ושומרון וברצועת עזה, והעניקה שירותים קונסולריים מטעם ארצות הברית לתושבי אזורים אלה ולאזרחי ארצות הברית השוהים בהם.
באוקטובר 2018 הודיעה ארצות הברית כי תסגור את הקונסוליה ותאחד אותה עם שגרירות ארצות הברית בישראל בירושלים כמדור בתוך השגרירות, והחלטה זו מומשה במרץ 2019.
המבנים ששימשו את הקונסוליה משמשים כיום את שגרירות ארצות הברית בישראל.
במאי 2021 הודיע שר החוץ של ארצות הברית, אנתוני בלינקן, כי ארצו תקדם את פתיחתה מחדש של הקונסוליה. ראש הממשלה נפתלי בנט ושר החוץ יאיר לפיד התנגדו לצעד זה, והוא לא בוצע.
הגדרה ותפקיד
הקונסוליה בירושלים הייתה לאורך שנות קיומה משלחת דיפלומטית עצמאית, שגם לאחר הקמת מדינת ישראל לא הייתה כפופה לשגרירות ארצות הברית בישראל. בראשה עמד קונסול כללי, שדיווח ישירות למחלקת המדינה בוושינגטון ללא כפיפות לשגריר כלשהו וללא האמנה למדינה כלשהי. הקונסוליה לא פעלה מדינית אל מול ממשלת ישראל ומשרד החוץ הישראלי, אך היא קיימה פעילות מדינית ענפה מול גורמי הרשות הפלסטינית וסיפקה מטרייה למגעים בין גורמים ישראליים ופלסטיניים. אף שרשמית מעמדה היה כדרג נמוך יותר משגרירות, מבחינת גודלה ובהיבטים תפקודיים רבים פעלה הקונסוליה כדרג מקביל לשגרירות, ולאחר הקמת הרשות הפלסטינית יש שראו בה שגרירות דה פקטו של ארצות הברית ברשות.
בקונסוליה הועסקו ב-2006 כ-400 איש, מהם כ-150 דיפלומטים מארצות הברית וכ-250 עובדים מקומיים - ישראלים (כ-30%) ופלסטינים (כ-70%, בין תושבי מזרח ירושלים ובין תושבי הרשות הפלסטינית).
המחלקה הקונסולרית סיפקה שירותים לתושבי ירושלים ולתושבי הרשות הפלסטינית, בעיקר טיפול בבקשות אשרות כניסה לארצות הברית, וטיפול בענייניהם האזרחיים של למעלה מ-80,000 אזרחי ארצות הברית השוהים או מתגוררים בירושלים ובשטחי הרשות הפלסטינית. המחלקה הפוליטית בקונסוליה עקבה אחר התקדמות תהליך השלום, ועסקה בהכשרת התנאים להתקדמותו על פי מתווה ממשל ארצות הברית. יחידות נוספות בקונסוליה היוו שלוחות מקומיות של זרועות ארצות הברית וארגוניה הממשלתיים, ועוסקו בין היתר בקשרי תרבות והשכלה עם האוכלוסייה הפלסטינית, בסיוע כלכלי לרשות הפלסטינית ובסיוע לוגיסטי להקמת מנגנונים שלטוניים תוך חתירה לרפורמה מדינית ודמוקרטיזציה של הרשות הפלסטינית, כפי שהוגדר בתוכנית מפת הדרכים. ב-2005 התחילו לפעול תחת מטריית הקונסוליה כוחותיו של הגנרל קית' דייטון (USSC) באימון מנגנוני הביטחון והשיטור של הרשות הפלסטינית, ומפקדת ה-USSC ישבה בבניין הקונסוליה.
בשל הקושי של הקונסוליה לפעול בשטחי רצועת עזה שתחת שלטון החמאס, ואי-יכולתם של תושבי רצועת עזה להגיע לקונסוליה בירושלים, היא הפעילה "קונסוליה וירטואלית" באמצעות האינטרנט שמטרתה לאפשר לתושבי הרצועה גישה למידע ולשירותים קונסולריים. הקונסוליה גם הפעילה ערוץ יוטיוב ודפי פייסבוק וטוויטר לקשר עם האוכלוסייה הפלסטינית.
ימים ראשונים
הנציגות הקונסולרית של ארצות הברית נוסדה לראשונה בירושלים ב-1844, ומוקמה בכיכר עומר אבן אל ח'טאב ברובע הנוצרי בעיר העתיקה, בסמוך לשער יפו. באותה תקופה נפתחו בעיר בזו אחר זו נציגויות של מדינות ואימפריות שונות שהחלו לגלות עניין דתי, היסטורי ופוליטי בירושלים העות'מאנית וחפצו בדריסת רגל ובהרחבת השפעתן בה, ובין היתר נוסדו קונסוליה גרמנית, אוסטרית, צרפתית, רוסית, איטלקית ועוד. ראשוני הקונסולים היו אנשים בעלי אמונה דתית חזקה, שביקשו את התפקיד (שלא נחשב מרכזי בשירות החוץ של ארצות הברית) מתוך התעניינות דתית, היסטורית או ארכאולוגית בארץ הקודש. חלקם היו קשורים לארגונים מיסיונריים, ועל פי רוב קיבלו את התפקיד בזכות קשרים פוליטיים, יותר מאשר כישורים דיפלומטיים.
הקונסול הראשון וורדר קרסון היה נוצרי בעל רעיונות משיחיים, שהאמין שהגאולה תבוא בשיבת היהודים לציון. הוא התנדב לתפקיד ללא שכר, וזכה למינוי מידי נשיא ארצות הברית ג'ון טיילר. קרסון הגיע לירושלים בשנת 1844 והחל לפעול כקונסול, אף על פי שלא קיבל הכרה רשמית מן הממשל העות'מאני בקונסטנטינופול. גם מינויו מטעם ארצות הברית בוטל כעבור זמן קצר, משעלו פקפוקים בדבר כשירותו לתפקיד, אולם הוא המשיך לפעול כקונסול ולהציג עצמו ככזה. לימים חיסל את ענייניו בארצות הברית ואת קשריו עימה, התגייר, נישא ליהודיה והקדיש עצמו לפעילות לרווחת יהודי העיר.
קונסוליה קבועה בירושלים העות׳מאנית
ב-1881 החלה בעיר התיישבותה של קהילה נוצרית מארצות הברית שהורכבה מפורשי הכנסייה הפרוטסטנטית בשיקגו, ונודעה בשם המושבה האמריקאית בירושלים. גם קהילה זו הייתה לכאורה בחסותו של קונסול ארצות הברית, אולם לאורך שנים ארוכות שררו יחסי עוינות ואיבה בין אנשי המושבה לבין הקונסולים שפעלו בעיר, על רקע התנגדות דתית ואידאולוגית להשקפותיה ואורחות חייה. אנשי המושבה אף התלוננו על התנכלויות חוזרות ונשנות מצד הקונסולים ד"ר סלה מריל ואדווין וואלס בפניות לשגרירות ארצות הברית בקושטא ולמחלקת המדינה בוושינגטון הבירה.
עם תהליך היציאה מן החומות עברה הקונסוליה בסוף המאה ה-19 למשכן חדש ברחוב הנביאים 48, בצד קונסוליות נוספות שהתמקמו ברחוב שנודע באותה תקופה כ"רחוב הקונסולים". ב-1912 עברה שוב הקונסוליה למשכן חדש, בית שרכשה בסמוך לבית הקברות ממילא מידי המיסיונר הגרמני פרדיננד וסטר. הבית, שנבנה במקור ב-1868 כבית מגורים של משפחת וסטר, ממשיך עדיין לשמש את שגרירות ארצות הברית, וממוקם ברחוב אגרון 18 דהיום.
מלחמת העולם הראשונה
תפקיד הקונסוליה הפך למרכזי עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, ועם הצטרפות טורקיה למלחמה בנובמבר אותה שנה. בעקבות הצטרפות טורקיה למלחמה נאלצו הקונסולים של מדינות ההסכמה - בריטניה, צרפת ורוסיה לעזוב את ארץ ישראל, ואלו הפקידו בידיו של קונסול ארצות הברית ד"ר אוטיס אלן גלייזברוק את השמירה על האינטרסים שלהם. בסך הכל תפקדה הקונסוליה בתקופת המלחמה כשומרת על האינטרסים של שמונה מדינות בארץ ישראל ובכללן רוסיה, צרפת, אנגליה, איטליה, סרביה, מונטנגרו ויפן. בנוסף ניהלה הקונסוליה את חלוקת הסיוע מארצות הברית שהגיע לארץ ישראל במהלך המלחמה וסייעה לתושבים בהתמודדות עם השלטונות.
עם הצטרפות ארצות הברית למלחמה באפריל 1917 נסגרה גם הקונסוליה של ארצות הברית, והקונסול גלייזברוק הועבר זמנית לתפקיד מנהלתי במחלקת המדינה בוושינגטון. עם עזיבתו העביר גלייזברוק לידי הקונסול הספרדי דון אנטוניו דה ביובר את הטיפול בסיוע ליישוב היהודי ואת הפיקוח על האינטרסים של המעצמות האירופיות שהופקדו בידו.
תקופת המנדט הבריטי
לאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים, נשתנה מעמד הקונסולים הזרים בעיר. הסדרי הקפיטולציות בוטלו בידי הבריטים, וכוחם הפוליטי של מרבית הקונסולים פחת. אולם דווקא חשיבותו של קונסול ארצות הברית, כנציג בעלת בריתה הגדולה והחשובה ביותר של האימפריה הבריטית, עלתה. על פי חוקי המנדט הבריטי אזרחי ארצות הברית המשיכו ליהנות מן הזכות לבחור להישפט בעניינים פליליים בפני הקונסול של ארצם, זכות שבוטלה לנתיני כל הלאומים האחרים. הקונסול גלייזברוק היה הנציג הזר הראשון לחזור לירושלים בשוך הקרבות, עוד במהלך השלטון הצבאי הבריטי, והקונסוליה נפתחה מחדש במהלך 1918. הקונסוליה באותה עת זכתה לאמון רב מצד האוכלוסייה הערבית והיהודית כאחד, והיוותה כתובת לטענות כל צד כלפי השני וכלפי השלטון הבריטי. הקונסוליה באותה עת ייצגה את ארצות הברית בכל שטחי ארץ ישראל המנדטורית וכן בעבר הירדן.
בעת מאורעות תר"פ (1920) השתמשו נציגי המשלחות הציוניות מארצות הברית ששהו בארץ בערוץ הקונסוליה של ארצות הברית כדי לעקוף את מגבלות הצנזורה הבריטית ולהעביר דיווחים בהולים על המצב לעמיתיהם בארצות הברית. הקונסול גלייזברוק, שנחשב אוהד ליהודים, הזרים מברקים ודו״חות למחלקת המדינה אודות מאורעות האלימות הקשים. כך עשה גם הקונסול שהחליפו, אדיסון סאות׳רד, בעת מאורעות תרפ"א (1921), אם כי דיווחיו של סאות׳רד, דיפלומט מקצועי וערביסט מובהק ששירת במספר תפקידים ברחבי עולם הערבי בשירות החוץ של ארצות הברית, נראו כפחות אוהדים לצד היהודי במאורעות הדמים.
ב-1923 מונה לתפקיד הקונסול אוסקר הייזר, שהיה אוהד גדול של המפעל הציוני. כהונתו הייתה ארוכת שנים ובמהלכה, ב-1928, שדרגה מחלקת המדינה את מעמדה של הקונסוליה בירושלים ל"קונסוליה כללית" (Consulate General).
שלהי המנדט ומלחמת העצמאות
ב-1947, עם גבור המתיחות בירושלים על רקע תוכנית החלוקה ותמיכת ארצות הברית בה, הביע הקונסול רוברט מקאטי חששות הולכים וגוברים מפני התנכלות ערבית לקונסוליה של ארצות הברית ולאנשיה. באוקטובר 1947 התפוצץ מטען בקונסוליה, שלא גרם לנפגעים אך עורר בהלה. השלטונות הבריטיים העמידו אבטחה לטובת הקונסוליה, אך בה בעת החלו להתארגן לקראת עזיבתם את ארץ ישראל בתוך חודשים ספורים. הקונסול מקאטי דרש ממחלקת המדינה שתשלח כוח נחתים לאבטחת בניין הקונסוליה ולליווי אנשיה במשימותיהם ברחבי העיר, אך מחלקת המדינה דחתה את בקשתו ותחת זאת אישרה שליחת מספר מצומצם של מאבטחים אזרחיים, שהוכחו כבלתי יעילים. בפברואר 1948, שבועות אחדים לקראת עזיבת הבריטים, הורתה מחלקת המדינה לקונסוליה לצמצם את פעילותה בירושלים ולהעביר את מרבית הצוות, הציוד והמסמכים למשרדים בחיפה. בסמוך לעזיבת הבריטים ביקש מקאטי לסיים את תפקידו כקונסול, וכמחליפו מונה תומאס ואסון - דיפלומט ותיק ועתיר ניסיון שירות באזורי סיכון.
בעיצומה של המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות היה הקונסול תומאס ואסון חבר בוועדת הפסקת האש של מועצת הביטחון של האו"ם, ועסק בניסיונות דיפלומטיים לתווך הפסקת אש. במיוחד הוטרד ממצב הקמפוסים של האוניברסיטה העברית ובית החולים הדסה בהר הצופים, שהיו נתונים תחת הפגזה כבדה של הלגיון הערבי. ב-22 במאי 1948 השתתף בפגישה של ועדת הפסקת האש שהתקיימה בקונסוליה הצרפתית ברחוב פול-אמיל בוטה, ליד מלון המלך דוד, מרחק כמה מאות מטרים מן הקונסוליה האמריקאית שברחוב אגרון. בדרכו חזרה לקונסוליה של ארצות הברית, עת צעד ברחוב ווקופ (רחוב הס, כיום), נורה ואסון בידי צלף ומת למחרת היום. זהות המתנקש לא נודעה, וקיימים דיווחים סותרים לגבי היותו ערבי או יהודי. ואסון עצמו, לפי עדויות אחיות בית החולים שטיפלו בו על ערש דווי, מסר טרם מותו כי ערבים ירו בו. הוא הספיק לכהן בתפקידו שבעה שבועות בלבד.
בעקבות מותו של ואסון קיבל סגנו, ויליאם בורדט, מינוי זמני של קונסול בפועל ואת מושבו של ואסון בוועדת הפסקת האש. הוא המשיך במאמצי תיווך הפסקת אש בין הכוחות הלוחמים בירושלים, וביולי 1948 היה בין אדריכלי הסכם הפירוז של הר הצופים.
ירושלים המחולקת
תוצאות המלחמה יצרו מציאות חדשה בירושלים, שחייבו את שינוי היערכותה של הקונסוליה. בהסכמי שביתת הנשק חולקה ירושלים בין ישראל לירדן, מעמדה הבינלאומי נותר מעורפל, והיא לא זכתה להכרה דיפלומטית בינלאומית כבירת המדינה ואף לא כחלק ממדינת ישראל. שגרירות ארצות הברית נוסדה כנציגותה הדיפלומטית הרשמית של ארצות הברית בישראל, ומוקמה בתל אביב בדומה לשגרירויות של מדינות אחרות. גם בעמאן נפתחה שגרירות, שייצגה את האינטרסים של ארצות הברית בעבר הירדן המזרחי. מעמדה של הקונסוליה בירושלים היה שנוי במחלוקת במחלקת המדינה. השגריר בתל אביב, ג'יימס מקדונלד, רצה לראות את הקונסוליה כיחידה של משלחת ארצות הברית לישראל, אולם הקונסול בירושלים סירב לקבל את מרות השגריר ועמד על היותה של הקונסוליה בירושלים משלחת עצמאית הכפופה ישירות למחלקת המדינה בוושינגטון. מצב זה נותר על כנו לאורך כ-70 שנה, עד 2019, כאשר אוחדה הקונסוליה עם השגרירות שעברה מתל אביב לירושלים. בהגדרת תפקידה בתקופת ירושלים המחולקת, הייתה הקונסוליה אחראית על האינטרסים של ארצות הברית בירושלים, הן המערבית שבשליטת ישראל והן המזרחית שבשליטת ירדן, מבלי שהכירה ארצות הברית בריבונות של מי מן המדינות על העיר.
הקונסוליה המשיכה לפעול בבניינה ברחוב אגרון שבירושלים המערבית ששימש כמשרד לשירותים קונסולריים וכמעון הקונסול, ובמקביל נפתח בית קונסוליה נוסף במזרח ירושלים שתחת שלטון ירדן, במבנה בדרך שכם שנשכר ב-1952. עדיין הוצב קונסול כללי אחד לירושלים, שהתגורר במערב העיר ועבר מדי יום בין מערב העיר למזרחה דרך מעבר מנדלבאום.
בינואר 1956, במהלך הפגנה אלימה במזרח ירושלים במחאה נגד ברית בגדאד, ניסו מפגינים להסתער על מתחם הקונסוליה בדרך שכם ולפרוץ לבניין. בניסיון לפזרם, ירו חיילי הלגיון הירדני למוות בשישה מפגינים. גם סגן הקונסול, סלייטר בלאקיסטון, איש מארינס בעברו, ירה לתוך קבוצת מפגינים וגרם לפציעת נערה. מחלקת המדינה פעלה במהירות להחזיר את בלאקיסטון לוושינגטון ובכך למנוע משבר עם השלטון הירדני והאוכלוסייה הפלסטינית.
ירושלים המאוחדת
לאחר איחוד העיר בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, כדי להימנע ממראית עין של הכרה דה-פקטו באיחוד העיר, החליטה מחלקת המדינה ששני מבני הקונסוליה ימשיכו לפעול במקביל בשני חלקי העיר. מתחם הקונסוליה ברחוב אגרון שבמערב העיר שימש כבית הקונסול הכללי וכמשרדי הנהלת הקונסוליה ומרבית מחלקותיה, והמחלקה הקונסולרית פעלה עד 2010 במבנה הקונסוליה שבדרך שכם (ובהמשך במבנה חדש בשכונת ארנונה). בהדרגה, התרחב תפקוד הקונסוליה מעבר לאספקת שירותים קונסולריים שגרתיים והיא הפכה לזרוע של מחלקת המדינה העוסקת בדיווח על המצב הפוליטי והכלכלי בשטחי ירושלים ויהודה ושומרון. בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 נבנו קשרי עבודה בין הקונסולים הכלליים לבין גורמים בהנהגה הפלסטינית שהיו מעורבים בהשתתפות בוועידת מדריד ב-1991, ולאחר חתימת הסכמי אוסלו והקמת הרשות הפלסטינית מינתה מחלקת המדינה את הקונסול הכללי בירושלים כאחראי על קיום דיאלוג מתמשך עם ההנהגה הפלסטינית הרשמית. החל מ-2002, משאימץ הנשיא ג'ורג' ווקר בוש את פתרון שתי המדינות כמדיניות רשמית של הממשל האמריקני, קיבלה הקונסוליה אחריות נוספת בסיוע להקמת מוסדות השלטון ומנגנוני הביטחון של מדינה מתוכננת זו, וכן קיבלה אחריות גם על שטח רצועת עזה מטעם מחלקת המדינה.
בשנת 2002 הודיעה הקונסוליה כי החליטה להעביר חלק מפעילויות הקונסוליה שלה במזרח ירושלים למתקן חדש שייבנה במערב העיר, בגלל הקשיים באבטחת הקונסוליה. הקונסוליה הגיעה להסכם לרכישת מגרש ברחוב דוד פלוסר 14 בשכונת ארנונה, חלק ממתחם מלון דיפלומט הסמוך. במקום ביקשה הקונסוליה לבנות בניין משרדים חדש, אך התנגדות התושבים הביאה לעיכוב בהשלמת המבנה. בשנת 2006, משהיה המתחם ברחוב אגרון צר מלהכיל את כל משרדי הקונסוליה ומחלקותיה, שכרה הקונסוליה את מבנה מנזר הלזריסטים השכן ומיקמה בו חלק ממשרדיה.
העברת הקונסוליה למבנה החדש הושלמה באוקטובר 2010. מלון דיפלומט עצמו שימש כמעון לעולים קשישים מאז 1991, וחוזה השכירות שלו חודש גם לאחר הקמת הקונסוליה. עם השלמת הבניין, עברה אליו המחלקה הקונסולרית מהבניין בדרך שכם, ובו התקיימה קבלת הקהל בענייני ויזות ושירותים קונסולריים אחרים. לשכת הקונסול, מעונו, הנהלת הקונסוליה ורבות ממחלקותיה המשיכו לפעול מן המתחם הראשי ברחוב אגרון.
סגירת הקונסוליה
ב-6 בדצמבר 2017 הכריז נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על כך שארצות הברית מכירה רשמית בירושלים כעיר הבירה של מדינת ישראל, ועל כוונתו להתחיל בהכנות להעברת שגרירות ארצות הברית בישראל מתל אביב לירושלים. ב-14 במאי 2018 התקיים טקס רשמי לציון מעבר השגרירות מתל אביב לירושלים, למבנה המחלקה לשירותים קונסולריים של הקונסוליה ברחוב פלוסר.
ב-18 באוקטובר 2018 הודיע מזכיר המדינה מייק פומפאו על כוונת מחלקת המדינה להכפיף את הקונסוליה בירושלים לאחריות השגריר בישראל, ולמזג את פעילותה לתוך פעילות שגרירות ארצות הברית החדשה בירושלים. על פי הודעתו, הקשר עם האוכלוסייה הפלסטינית בירושלים, ביהודה ושומרון וברצועת עזה יימשך באמצעות "המדור לעניינים פלסטיניים", שיפעל כיחידה בתוך שגרירות ארצות הברית בישראל ולא עוד כמשלחת דיפלומטית עצמאית. החלטה זו מומשה במרץ 2019, והמבנים ששימשו את הקונסוליה בירושלים עברו לשימוש שגרירות ארצות הברית בישראל. בראיון לאתר "זמן ישראל" הסביר השגריר דייוויד פרידמן כי מי שביקשו להיות מוצבים בקונסוליה בירושלים נטו לגלות אהדה רבה יותר כלפי הפלסטינים, דבר שהוביל לדיווחים "חד-צדדיים" בנושאים הקשורים לזכויות אדם, להתנחלויות ולפלסטינים, לכן יזם את סגירתה.
ב-25 במאי 2021 הכריז מזכיר המדינה אנתוני בלינקן, במהלך ביקורו של בלינקן ברמאללה, כי "ארצות הברית תקדם את פתיחתה מחדש של הקונסוליה במזרח ירושלים. זאת במטרה לשרת את הפלסטינים בעיר ואת תושבי הגדה המערבית". אולם ביצוע ההחלטה התעכב. ב-28 באוקטובר 2021 אמר סגן מזכיר המדינה כי ארצות הברית תצטרך את הסכמת ישראל לפתיחת הקונסוליה שוב בירושלים. ב-6 בנובמבר 2021 אמר ראש הממשלה, נפתלי בנט, במסיבת עיתונאים כי "אין מקום לקונסוליה אמריקאית שמשרתת את הפלסטינים בירושלים". שר החוץ, יאיר לפיד, אמר כי "אם האמריקאים רוצים לפתוח קונסוליה ברמאללה, אין לנו בעיה עם זה אך לא בירושלים".
במהלך ביקור הנשיא ג'ו ביידן בישראל, ביולי 2022, נמסר כי ההחלטה על פתיחת הקונסוליה מחדש הוקפאה.
אוניברסיטת ג'ורג'יה
אוניברסיטת ג'ורג'יה (באנגלית: University of Georgia) היא אוניברסיטה ציבורית באת'נס שבמדינת ג'ורג'יה בארצות הברית. האוניברסיטה הוקמה ב-1785 ולומדים בה נכון ל-2017 כ-37,600 סטודנטים.
היסטוריה
הכרזה על הקמת האוניברסיטה כאוניברסיטה ציבורית של מדינת ג'ורג'יה התקיימה ב-27 בינואר 1785. בפברואר 1786 התכנס לראשונה חבר הנאמנים של האוניברסיטה ונבחר הנשיא הראשון אברהם בולדווין. ב-1801 נבחר אתר הפעילות והחלו הליכי הבנייה. המבנה הראשון נקרא פרנקלין קולג' על שם הנשיא בנג'מין פרנקלין וכיום ידוע בשם "הקולג' הישן" (Old College). ב-1804 סיימה הקבוצה הראשונה של בוגרים את לימודיה באוניברסיטה.
ארגון
האוניברסיטה כוללת 17 קולג'ים ובתי ספר:
סלעית אירופית
בישראל תת-המין הנפוץ O.o. oenanthe אשר מקנן ממערב אירופה עד מזרח אסיה וצפון סיביר והוא חולף מצוי בכל חלקי הארץ. חורפת נדירה בצפון הנגב. תת-המין הדרומי O.o. libanotica (מרכז אירופה, צפון המזרח התיכון, הלבנט עד מונגוליה) מקנן מקומי שכיח בחרמון ברום של מעל 1,400 מטר וחורף נדיר. האוכלוסייה הדוגרת מגיעה באפריל ונשארת עד אקטובר.
הסלעית האירופית היא מין אוכל חרקים נודד המתרבה בשטחים סלעיים פתוחים באירופה ובמזרח על פני האזור הפלארקטי, ובנוסף בצפון מזרח קנדה וגרינלנד וכן בצפון מערב קנדה ובאלסקה. היא מקננת בנקיקי סלע ומחילות. כל הציפורים מבלות את רוב החורף שלהן באפריקה.
טקסונומיה
הסלעית האירופית תוארה לראשונה על ידי חוקר הטבע השוודי קרל לינאוס בשנת 1758 במהדורה העשירית של Systema Naturae שלו בתור Motacilla oenanthe. המין מסווג כעת בסוג Oenanthe שהוגדר על ידי חוקר הצפרות הצרפתי לואי ז'אן פייר וייו בשנת 1816.
שם המין, Oenanthe, הוא גם שמו של סוג צמחים בעל שם זהה, והוא נגזר מ-"ainos" היווני "יין" ו-"anthos" "פרח", מהריח דמוי היין של הפרחים. במקרה של הסלעית, הכוונה היא לחזרת הציפורים ליוון באביב בזמן פריחת הגפנים.
לשמו האנגלי Wheatear אין שום קשר לחיטה או לאוזן, אלא הוא צורה שונה של לבן-עכוז, המתייחס לחלקו הלבן הבולט שלו.
ארבעת תת-המינים המקובלים בדרך כלל של הסלעית האירופית
בעלי תפוצה כדלקמן:
O.o. seebohmi נחשב למין מובחן על ידי רשימות מסוימות כמו של ה-IOU, ונקרא סלעית האטלס.
תיאור
אורכה של הסלעית האירופית הוא 14.5–16 ס"מ, מוטת כנפיה 26–32 ס"מ, ומשקלה 17–30 גרם.
קולות
לזכר שיר שורק ומתפצפץ. הקריאות נשמעות כרעש צ'אט אופייני.
נדידה
הסלעית האירופית עושה את אחד המסעות הארוכים ביותר מכל הציפורים הקטנות, חוצה אוקיינוס, קרח ומדבר. היא נודדת מאפריקה שמדרום לסהרה באביב על פני שטח עצום של חצי הכדור הצפוני הכולל את צפון ומרכז אסיה, אירופה, גרינלנד, אלסקה וחלקים מקנדה. בסתיו כלל האוכלוסייה חוזרת לאפריקה, שם חיו אבותיהם. ניתן לטעון שחלק מהציפורים המתרבות בצפון אסיה יכלו לקחת מסלול קצר יותר ולחורף בדרום אסיה; עם זאת, נטייתם המועברת להגירה מחזירה אותם לאפריקה, ומשלימה את אחת הנדידות הארוכות ביותר מבחינת גודל גוף בממלכת החיות.
ציפורים מתת-המין הגדול והבהיר של גרינלנד, leucorhoa, עושות את אחד מהמעברים הטרנס-אוקייניים הארוכים ביותר של כל ציפורי השיר. באביב רובם נודדים לאורך נתיב (בשימוש נפוץ על ידי חופמאים ועופות מים) מאפריקה דרך יבשת אירופה, האיים הבריטיים ואיסלנד לגרינלנד. עם זאת, תצפיות הסתיו מאוניות מצביעות על כך שכמה ציפורים חוצות את צפון האוקיינוס האטלנטי ישירות מקנדה וגרינלנד לדרום מערב אירופה, מרחק של עד 2500 ק"מ. ציפורים המקננות במזרח קנדה נודדות מהאי באפין ומניופאונדלנד דרך גרינלנד, אירלנד ופורטוגל אל האיים האזוריים, וחוצות 3500 ק"מ של צפון האוקיינוס האטלנטי) לפני המעוף הלאה לאפריקה. אוכלוסיות אחרות ממערב קנדה ואלסקה נודדות מעל חלק גדול מאירואסיה לאפריקה.
חיישן
חיישן (באנגלית: Sensor) הוא מתמר הממיר ערכים פיזיקליים לצורך בקרה, מדידה או העברת מידע למערכות אחרות. לעיתים מכונה גלאי או מד. בעבר רוב החיישנים היו מכניים. היום בדרך כלל הכוונה היא למכשיר שחש תכונה בעולם הפיזי-מוחשי וממיר אותה לאות חשמלי או אלקטרוני.
סלעית אירופית
נדידה
מכשירי מעקב מיניאטוריים הראו לאחרונה שלסלעית האירופית יש את אחת ממסעות הנדידה הארוכים ביותר הידועים - 30,000 ק"מ, מאפריקה שמדרום לסהרה לשטחי הגידול הארקטיים שלהם. "הציפורים של אלסקה נסעו כמעט 15,000 ק"מ לכל כיוון - חצו את סיביר ואת המדבר הערבי, ועברו, בממוצע, 290 ק"מ ביום. "זוהי הנדידה הארוכה ביותר שתועדה עבור ציפור שיר ככל הידוע לנו", אמר ד"ר שמלג'והן.
חיישן
חיישנים משמשים במערכות שונות ממגוון תחומים. יישומים נפוצים של חיישנים נמצאים בכלי רכב, במנועים, בלוויינים מלאכותיים, במכשירים רפואיים, בתעשייה וברובוטים.
סלעית אירופית
רבייה
סלעיות אירופיות מתרבות לראשונה כשהן בנות שנה. הקן נבנה כולו על ידי הנקבה בעוד הזכר יושב בקרבת מקום, שר ולעיתים מבצע מעופי ראווה. הקן ממוקם בחלל כגון מאורה של ארנבת, נקיעה בין סלעים או בחפץ מעשה ידי אדם כגון קיר או צינור. לקן יש בדרך כלל בסיס של חומר צמחי לא מסודר. גוף הקן בנוי מעשבים עדינים יותר, עלים, אזוב וחזזיות. הנקבה מטילה ביצים במרווחי זמן יומיומיים. התטולה היא 4–7 ביצים חלקות אך לא מבריקות שהן בסביבות ה-21.0 מ"מ × 15.8 מ"מ (0.83 ב × 0.62 in) בגודל עם משקל ממוצע של 2.83 גרם. צבען של הביצים כחול מאוד בהיר ולעיתים יש כמה סימנים חומים-אדומים בקצה הגדול יותר. כמעט כל הדגירה מתבצעת על ידי הנקבה שמתחילה דגירה לאחר הטלת הביצה הלפני אחרונה או האחרונה. הביצים בוקעות לאחר כ-13 ימים. הגוזלים מואכלים על ידי שני ההורים. הם פורחים לאחר 15 יום ונעשים עצמאיים מהוריהם כשהם בני 28 עד 32 ימים. בדרך כלל מגדלים רק מחזור בודד מדי שנה, אבל כאשר מחזור ביצים אובד, הנקבה תטיל מחזור שני.
חיישן
הטלפונים החכמים מצוידים בחיישנים רבים כגון חיישני אור, צבע, ברומטר, מדחום ומד לחות, חיישן לשדות מגנטיים, מד תאוצה, גירוסקופ, חיישן אינפרא-אדום ו-GPS. חיישנים אלה עוברים תהליך מואץ של מזעור, מחיריהם יורדים וצריכת האנרגיה שלהם פוחתת.
סלעית אירופית
סטטוס ושימור
לסלעית האירופית טווח נרחב, המוערך ב-2.3 מיליון קמ"ר, ואוכלוסייה גדולה המוערכת ב-2.9 מיליון פרטים בעולם הישן ובאמריקה גם יחד. המין לא מתקרב לספי הקריטריון של ירידה באוכלוסייה של הרשימה האדומה של IUCN (כלומר, ירידה של יותר מ-30% תוך עשר שנים או שלושה דורות), ולכן הוא מוערך כללא חשש.
חיישן
חיישנים מתוכננים לזהות אנרגיות שונות ונגזרות שלהן כגון חום, אלקטרומגנטיות, שינויים מכניים, קרינה וקול. ישנם חיישנים המשמשים לזיהוי תנועה בסביבתם המנוטרת או לזיהוי מאפייני תנועת החיישן עצמו.
סלעית אירופית
מערכת יחסים עם בני אדם
במאות ה-18 וה-19 נחשבו סלעיות למעדן באנגליה, שנקראו "האורטולן האנגלי" ורועים מסאסקס השלימו את הכנסתם על ידי מכירת הציפורים שלכדו.
חיישן
חיישנים מתחלקים לשתי קבוצות עיקריות - חיישנים פסיביים (אשר מודדים אנרגיה קיימת, כגון חיישן טמפרטורה), וחיישנים אקטיביים, אשר פולטים אנרגיה ואז קולטים את ההחזר שלה (כגון מכ"ם).
טרזי תומא
קריירת מועדונים
תומא נולד בדיבו שבחוף השנהב. החל את הקריירה המקצוענית שלו ב-RC אביג'אן מליגת העל של חוף השנהב. בחודש ספטמבר 2020 חתם תומא בניס מליגת העל הצרפתית, והושאל ללוזאן מליגת העל השווייצרית. ב-6 בדצמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–4 לפ.צ. ציריך במסגרת המחזור העשירי בליגה לעונת. בסך הכל ערך 13 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, ובתום העונה חתם בלוזאן על חוזה קבוע. בעונת ערך 20 הופעות ליגה במדי המועדון, ולאחריהם שוחרר.
ב-7 בספטמבר 2022 חתם תומא בבית"ר ירושלים מליגת העל הישראלית לשנתיים בהם השתכר כ-200 אלף אירו בעונה.
קריירה בינלאומית
לזכותו ארבע הופעות במדי הנבחרת הצעירה עד גיל 20 של חוף השנהב, במהלך השתתפותה בטורניר טולון 2017.
ענבתא
עַנַ֫בְּתַא (בערבית: عنبتا) היא עיירה פלסטינית בהרי השומרון 9 ק"מ מזרחית לטולכרם.
גאוגרפיה
בענבתא התגלו חרסים מהתקופה ההלניסטית, הרומית המוקדמת והמאוחרת, ומהתקופה הביזנטית.
במהלך התקופה הרומית והביזנטית, ענבתא היה ישוב שומרוני. מסורת שומרונית מקשרת את הכפר עם דוסיתאוס, מנהיג דתי שומרוני שככל הנראה היה פעיל במאה הראשונה לספירה. ההיסטוריון השומרוני בן המאה ה-14 אבו אל-פתח כתב כי דוסיתיאוס מת מרעב לאחר שהתחבא במערה ליד ענתבא וצם במאמץ להשיג חוכמה.
העת החדשה
בשנת 1927 ידע הכפר סכסוכים עם כפרים שכנים, במסגרתם הושחתו 1,500 עצי זית של הכפר. לאור הסכסוכים הבלתי פוסקים שלחה משטרת המנדט לכפר באפריל 1928 כוח משטרה קבוע והטילה על הכפר תשלום של 70 לירות ארץ ישראליות לחודש עבור הוצאותיהם. בשנת 1934 פעל במקום מכונת קידוח בארות מים של ממשלת המנדט. בשיטפון שפקד את הכפר בפברואר 1935 נהרס גשר המוביל אל הכפר, נהרסו בתים בכפר ומספר תושבים נהרגו.
העיירה שוכנת על כביש הרוחב של השומרון, כביש 57, טולכרם–שכם ומספר תושביה 7,300 (2006). דרך זו שימשה גם כן כדרך מרכזית בתקופת המקרא ובתקופה הרומית–ביזנטית (דרך קיסריה–סבסטיה) בהיות קיסריה בירת הפרובינקיה. במלחמת ששת הימים כביש זה יחד עם כביש 55: קלקיליה–שכם היו צירי ההתקדמות לעבר כיבוש שכם – העיר המרכזית בשומרון. לאחר שענבתא נכנעה לצה"ל, מונה רענן לוריא, אז מפקד פלוגה בדרגת רב-סרן, למושל הצבאי שלה. כאשר הגיעה הוראה לגרש את תושבי העיירה אל מעבר לנהר הירדן, הוא סירב פקודה והגירוש נעשה בלעדיו. לאחר מספר ימים הוחזרו התושבים לבתיהם וצה"ל סייע לשקם בתים שנהרסו. על פי עדותו של רענן לוריא, עוזי נרקיס טען שהגירוש נעשה ביוזמה מקומית של זאב שחם מפקד חטיבה 5, שזכתה בגיבוי בשתיקה של עוזי נרקיס ומשה דיין. הגירוש בוטל לאחר מספר ימים לאחר שהתושבים ישבו על כביש קלקיליה–שכם ולא היה מה לעשות איתם.
כניסת ישראלים לעיירה, המצויה בשטח A, אסורה.
קציץ בשר
קְצִיץ בָּשָׂר (באנגלית: Meatloaf) הוא מאכל העשוי מבשר טחון (בדרך כלל בשר בקר, או שילוב של בשר בקר עם בשר כבש או בשר חזיר) מתובל, אשר מעוצב לצורת כיכר (בדומה לכיכר לחם) נאפה בתבנית אפייה - בין אם תבנית לחם או תבנית אחרת. המאכל מוגש לרוב כאשר הוא חם בתור המנה העיקרית, אך גם לעיתים מוגש בפרוסות כאשר הוא קר.
כיכרות של בשר טחון נאפו באירופה כבר במאה ה-5 והופיעו בספר הבישול הרומי "אפיקוס". המנה היא מנה מסורתית במטבח הגרמני, הבלגי וההולנדי, והיא קרובת משפחה של כדורי הבשר האיטלקיים. מקורו של קציץ הבשר האמריקאי הוא במנה בשם Scrapple - תערובת של בשר חזיר טחון וקמח תירס שהייתה נפוצה בקרב האמיש בפנסילבניה מאז המאה ה-18. הגרסה האמריקאית מוגשת עם קטשופ.
המנה
מתכוני קציץ בשר דומים למתכוני כדורי בשר, וההבדל העיקרי היא בעיצוב הבשר לפני בישולו. כדי להכין קציץ בשר, יש לערבב את הבשר הטחון עם חומר מאחד כמו ביצה ופירורי לחם, פיסות לחם רטובות או כל חומר אחר אשר יקנה לתערובת מרקם של בצק. אז אפשר להוסיף מלח, תבלינים וירקות קצוצים (בצל, פלפל, סלרי ואחרים). אפשר למלא את כיכר הבשר בביצים קשות, גבינה, ירקות, פטריות או כל שילוב שלהם.
ארצות הברית
קציץ בשר היא מנה פופולרית בארצות הברית. בזמן השפל הגדול בישלו קציץ בשר כדי לחסוך בהוצאות מזון והשתמשו בבשר זול ושאריות מזון כדי להכינו, ואף הוסיפו לו דגנים כדי להגדילו. את קציץ הבשר מגישים עם רוטב או ירקות מוחמצים. במתכונים רבים יש לשפוך רוטב פסטה או רוטב עגבניות על כיכר הבשר כדי שייווצר קרום במהלך האפייה. בגרסה אחרת מצפים את קציץ הבשר במחית תפוחי אדמה ומטפטפים מעט חמאה ואז אופים בתנור.
ישראל
מקור השם של מאכל הלוף הצה"לי הוא בשיבוש השם של מאכל זה.
במטבח היהודי
קציץ הבשר היהודי ידוע בכינוי "קְלוֹפְּס". הוא יכול להיאכל חם או קר, ולעיתים מבושלות בו ביצים שלמות, כך שניתן להבחין בהן בעת שהוא נחתך לפרוסות.
הערות שוליים
Polpetta
מחזור כישור הזמן - מקומות
מחזור כישור הזמן היא סדרת ספרי פנטזיה המתרחשת בעולם דמיוני (מכונה לעיתים בשם "Randland") ובו עשרות מדינות, ערים ואתרים אחרים.
הבהרה: בקטע קיימים מספרי ספרים. המספרים הם של הספרים באנגלית. בתרגום לעברית פוצל כל ספר לזוג ספרים כך שהספר השביעי באנגלית הוא ה-13–14 בעברית.
ארצות הגבול
ארצות הגבול הן הארצות שעל גבול 'המצרים', שטח האופל. מזה שלושת אלפי שנה מנהלות ארבע ארצות הגבול - שאינר, ארפל, קנדור וסלדיאה מאבק חסר פשרות באופל, המיוצג באמצעות טרולוקים ומירדראלים הפושטים לעיתים על כפרים וחוות בארצות הגבול, ולעיתים מנהלים גם פשיטות גדולות בסדר גודל של אלפים. בארצות שמדרום לארצות הגבול אנשים אינם מאמינים בקיומם של יצורי אופל לעיתים קרובות, או שמאמינים שכולם נשמדו במלחמות הטרולוקים.
לארצות הגבול מנהגים וכללים חברתיים שונים מאלה שמדרומן: הן בין הארצות הבודדות שאינן משחקות בדאיס ד'אימר, משחק הבתים (המאבק בין בתי האצולה והשליטים על כוח, יוקרה ושלטון). בארצות הגבול אין איש רשאי לכסות את פניו בין חומות עיר; זהו אמצעי הגנה כנגד הסתננותם של מירדראלים. ערך חשוב בארצות הגבול הוא שמירה על חייה וכבודה של אישה. בשאינר, למשל, אין גבר רשאי להיכנס למגורי הנשים ללא רשותה של אישה, אפילו המלך בעצמו.
היחידה מבין ארצות הגבול שתוארה בסדרה הישר מעייניהן של הדמויות היא שאינר.
שאינר
שאינר היא המזרחית מבין ארצות הגבול. נהר הארינין מהווה את גבולה הדרומי של שאינר. בעבר גבלה בממלכת הדנאן מדרום, אך הדנאן נכחדה וננטשה, וכעת רואים עצמם הכפרים הבודדים באזור כשייכים לשאינר ומבקשים את הגנתו של מלך שאינר. ממזרח, גובלת שאינר ברכס שדרת העולם, ובשל כך עמדה מספר פעמים בפני התקפות איאלים. מצפון שוכנים המצרים, וממערב ממלכת ארפל. בירתה של שאינר היא פאל מוראן, עיר חדשה יחסית שנבנתה לאחר מלחמות הטרולוקים (לפני כ-2000 שנה; זמן קצר רק ביחס לערים אחרות).
ארפל
לא הרבה ידוע לנו על ארפל. מדרום היא גובלת בנהר הארינין, ממזרח בשאינר, מצפון במצרים, וממערב בקנדור. בירתה היא שול ארבלה, ומלכה נכון לזמן העלילה הוא פאיטר נאכימן.
קנדור
קנדור היא הקטנה שבאומות הגבול. ממזרח היא גובלת בארפל וממערב בסלדיאה, ובירתה היא צ'צין. מלכת קנדור בעת העלילה היא את'נייל, וכס מלכותה נקרא בשם כס העננים. מפקד צבאות קנדור מכונה בשם נושא החרב; נכון לזמן העלילה, נושא החרב הוא לורד באלדהיר. בין השאר, קנדור מייצאת שיש משובח; חדרה של האמירלין במגדל הלבן מצופה בשיש מקנדור.
סלדיאה
סלדיאה היא הגדולה והמערבית שבארצות הגבול, וכנראה גם החשובה והעשירה שבהן. ממזרח גובלת בקנדור וממערב באוקיינוס האריתי, ובירתה היא מרדון. תושביה ידועים בעיניהם המלוכסנות, במזגם החם ובכך שהנשים יוצאות עם הגברים לקרב. מלכת סלדיאה היא טנוביה; מפקד הצבא הוא דבראם מבית באשר, לורד באשר, טיר וסידונה, מגן גבול המצרים, מגן לב המולדת, המפקד העליון של צבאות המלכה טנוביה מסלדיאה ודודה של המלכה, המשמש דמות משנית בעלילה. בתו של באשר, זארין (ידועה יותר בשם שבחרה לעצמה, פייל) נשואה לפרין אייברה.
ארד דומן
ארד דומן כמעט ולא מתוארת מבעד לעיני הדמויות בסיפור. היא שוכנת בין האוקיינוס האריתי להרי הערפל. לאורך המדינה זורם הנהר דגון, הנשפך לאוקיינוס האריתי, ובשפכו שוכנת בירת ארד דומן, בנדר אבאן. ארד דומן וטרבון נלחמות זו בזו ללא הכרעה כבר מאות שנים על מישור אלמות'. בארד דומן המלך או המלכה, הבאים ממעמד האצילים, נבחרים בידי מועצת הסוחרים (מועצה המורכבת מראשי גילדות הסוחרים) לכל ימי חייהם. סמכותם במדינה מוחלטת, אלא אם כן מחליטה מועצת הסוחרים להדיחם ברוב של שלושה רבעים. המלך האחרון בארד דומן לפני שזו שקעה בתוהו ובוהו עקב מרידות של תומכי הדרקון והמלחמה עם טרבון, היה המלך אלסלם, וכיום מקומו אינו ידוע. ארד דומן נכבשה בסוף הספר ה-11 על ידי רנד אל'תור.
נשות ארד דומן ידועות בקסמן המושך, שגרם לגברים רבים מכל העולם להניח את לבם והונם לרגליהן; בספר החמישי מתואר כיצד הקסימה ליאן שריף הדומנית, שומרת הרשומות לשעבר שהושתקה, חבורה של גברים בפונדק בלוגרד, למרות שלא התאמנה בפיתוי זה עשרות שנים.
מישור אלמות' וכף תומאן
מישור אלמות וכף תומאן ניצבות בין ארד דומן לטרבון, על חוף האוקיינוס האריתי. מאז ששקעה וננטשה אומת אלמות', כשלוש מאות שנים לפני תחילת העלילה, נלחמו טרבון וארד דומן זו בזו על השליטה במישור אלמות. כף תומאן הוא חצי אי היוצא ממישור אלמות' אל האוקיינוס האריתי. העיר הראשית בו (ולמעשה עיירה גדולה) היא פאלם, בה מתרחש חלק נכבד מן העלילה בספר השני, והיא המקום הראשון אליו פלשו הסינצ'נים שהגיעו מעבר לאוקיינוס האריתי, ובסיסם הראשי.
טרבון
טרבון היא מדינה גדולה, שבעבר הייתה אומת סחר ומקור לצבעים, שטיחים וזיקוקים, בשל בית אגודת המאירים (עושי זיקוקים) שהיה קבוע בבירתה, אחד משניים בכל העולם. טרבון שוכנת בין האוקיינוס האריתי להרי הערפל, מצפונה מישור אלמות', מדרום חוף הצללים (שטח חסר שלטון) ומדרום מזרח מדינת אמדיצ'יה. לאורך המדינה זורם נהר אנדהר, הנשפך לאוקיינוס סמוך לטנצ'יקו, בירת טרבון, המצויה על שלושה חצאי איים בשפכו של הנהר. בטרבון שולטת מערכת שלטון ייחודית: הסמכויות מתחלקות בין המלך, הפנארך ומועצת העם. נכון לעכשיו שולטים בטרבון הסינצ'נים, והפנארך הקודמת היא אמטרה אשר הפכה לדא'קובל (שפחה) של הגבירה הגבוהה סורוט ושוחררה בסוף הספר התשיעי.
אמדיצ'יה
אמדיצ'יה גובלת בטרבון ממערב. מדרום, מהווה נהר שאקיה את גבולה הדרומי, ומדרום לו חוף הצללים. ממזרח היא גובלת באלטרה, ובגהלדן ובהרי הערפל מצפון. בירתה של אמדיצ'יה היא אמדור. רשמית, שולט באמדיצ'יה המלך אלרון; למעשה, המדינה נתונה לשליטתו של מסדר ילדי האור.
חוף הצללים
חוף הצללים הוא שטח שומם והררי בפינה הדרום מערבית של היבשת, שכמעט ולא מוזכר בכלל. מלבד שני סטדינג של אוגייר המוזכרים כבדרך אגב - שאדון ומרדון, הוא ככל הנראה אינו מיושב.
טרמלקינג
טרמלקינג הוא אי גדול מעבר לחוף הצללים, שכמעט אינו מוזכר בסדרה. טרמלקינג הוא האי הגדול ביותר של אנשי הים, המאוכלס בעמי האמיאר. ובפסגת גבעה במרכז האי עומד פסל עצום של אישה האוחזת כדור בדולח בידה. הפסל קבור ברובו תחת האדמה, והוא למעשה הס'אנגריל החזק ביותר שנוצר אי פעם לאישה בעידן האגדות - אחד מן הצ'ואדן קאל הכבירים. לאנשי האי מערכת של אמונות ונבואות הקשורות לפסל ולדרקון שנולד שוב, הקורמור.
גהלדן
גהלדן היא אומה קטנה, הגובלת באמדיצ'יה מדרום, באלטרה ממזרח, באנדור מצפון ובהרי הערפל ממערב. בירתה היא ג'הנה, ומלכתה הנוכחית אליאנדרה מרתה קיגארין. זמן קצר לאחר תחילת העלילה נקרעת גהלדן על ידי הנביא, חיל שאינרי מטורף בשם מסאמה דגאר, המטיף לאמונה בדרקון שנולד שוב ורואה בו התגלמות הבורא בבשר. תוך זמן קצר מבואו לגהלדן התקבצו סביבו המונים המאזינים לדרשותיו, שורפים כפרים וחוות של כל אדם המסרב להישבע אמונים לדרקון, תחילה בגהלדן ואז בארצות הסובבות אותה. ארבעה ממלכי גהלדן מתו כשניסו להילחם בנביא, והאחרונה, אליאנדרה, נכנעה לרצונו וכך שרדה. לאחרונה נשבעה אמונים לפרין אייברה, שליחו של הלורד הדרקון, במטרה להגן על מה שנשאר מארצה מפני הנביא או כל אחד אחר.
אלטרה
אלטרה היא מדינה על חוף ים הסופות הגובלת באמדיצ'יה וגהלדן ממערב, באנדור מצפון ובמורנדי ואיליאן ממזרח. בירתה היא אבו דאר, השוכנת בקצהו של חצי אי גדול ובשפך הנהר אלדר. למרות השטח העצום הזה, שלטונה הממשי של מלכת אלטרה, טילין קווינטרה, מגיע רק למרחק מאה מיל מאבו דאר, ולמעשה היא אינה שולטת באופן מלא אף על חלקים מהעיר.
אבו דאר עצמה היא עיר גדולה השוכנת משני צידיו של שפך הנהר, לחוף מפרץ גדול. היא מוקפת בחומות עצומות, ובתיה כולם לבנים. בני אבו דאר ידועים לשמצה בעולם כולו ביצר הקרב שלהם, ולעיתים הנשים מסוכנות מהגברים. כל אדם באבו דאר נושא איתו סכין מעוקלת גדולה כעניין שבשגרה: סכין התלויה על חוט סביב לצווארה של כל אישה מעידה על מצבה המשפחתי, מספר בניה ובנותיה והאם הם חיים או מתים, לפי מערכת מסובכת של חוטים ואבני חן הכרוכים על הסכין. הרובע שבצדו המזרחי של הנהר נקרא רובע ראהד, ונודע לשמצה אף יותר כרובע מטונף ומסוכן.
איליאן
איליאן היא מן האומות החזקות בעולם. ממערב גובלת באלטרה, מצפון במורנדי, ממזרח במישורי מארדו הכמעט שוממים ובדרום בים הסופות. בירתה נקראת באותו השם, והיא שוכנת בקצהו של חצי אי גדול ובביצות שפך הנהר מנטהרדרל. לאיליאן העיר אין חומות; הביצות הסובבות אותה מגינות עליה ביעילות רבה יותר מכל חומה. באיליאן שולטת מערכת זוגית שבצידה האחד המלך, ובצידה השני מועצת התשעה, מועצה של תשעה לורדים רמי מעלה. שני הגורמים נאבקים זה בזה כבר מאות שנים: אנקדוטה מפורסמת מספרת כי אחד ממלכי איליאן שבנה את ארמונו המפואר והגבוה התיר למועצה לבנות לעצמה כל ארמון שהוא, ובלבד שלא יעלה בגובהו על ארמונו שלו. המועצה העתיקה את ארמון המלך במדויק, פרט לפרט, מלבד זאת שהיה נמוך מארמון המלך במטרים ספורים. מלך איליאן נכון לעכשיו הוא רנד אל'תור, אשר כבשה בספר השביעי. המלך הקודם היה מרטין סטפנוס, אך בשנים האחרונות למלכותו שלט באיליאן למעשה הארור סמאל, שכינה עצמו בשם לורד ברנד וכיהן במועצת התשעה.
מורנדי
מורנדי היא אומה קטנה ומישורית, הגובלת באנדור מצפון, מישורי מארדו ממזרח, אלטרה ממערב ואיליאן מדרום. בירתה היא לוגרד, והמלך נכון לזמן התרחשות העלילה, רודרן, שולט רק על הבירה וסביבותיה.
מישורי מארדו ופאר מאדינג
בעיר שולטת מועצה של יועצות, הנקראות כך משום שהיו יועצותיהן של מלכי מארדו בעבר הרחוק. מקום מושבה של המועצה הוא בהיכל היועצות, ארמון גדול הנמצא בכיכר היועצות, במרכז פאר מאדינג.
לעיר שלושה שערים, המובילים לשלושה גשרים החוצים את האגם הקטן. שלושה שווקים בהם מותר לזרים לסחור נמצאים בשלוש שדרות ראשיות המובילות אל השערים:
על אף היותה של העיר סביבה ייחודית ובלתי נעימה בדרך כלל למתעלים, יצאו ממנה שלושה אשר התפרסמו מאוד בעולם: ראולין דרקסביין ויוריאן קשת אבן היו שניים מהדרקונים הכוזבים שזעזעו את העולם לפני מאות שנים, וקדסואן מליידרין היא אאס סדאי מהאג'ה הירוקה אשר יצרה לעצמה מעמד של אגדה חיה בקרב האאס סדאי.
פאר מאדינג נקראה בעבר בכמה שמות שונים מזה המוכר כיום, ביניהם ארן מאדור (בתקופתו של ראולין דרקסביין) ופל מוריינה (בתקופתו של יוריאן קשת אבן).
טיר
טיר היא אומה עתיקה אשר ככל הנראה קיימת מאז שבירת העולם. היא שוכנת בין מישורי מארדו לרכס שדרת העולם, ובין האדון מירק לים הסופות. תחרות עזה ורווית דם מתקיימת זה מאות שנים בינה לבין שכנתה ממערב, איליאן. בירתה, הנקראת באותו השם, שוכנת על נהר הארינין מצפון לדלתא של שפך הנהר, הנקראת גם אצבעות הדרקון.
בטיר הבדלי מעמד חדים וברורים בין האצילים לפשוטי העם. עד לכיבושה של טיר בידי הדרקון שנולד שוב, היה אסור לאחד מפשוטי העם לתבוע לדין אציל, והלורדים של טיר יכלו לעשות כרצונם בפשוטי העם. במעמד הגבוה ביותר נמצאים "הלורדים הגבוהים", השולטים בטיר חסרת מוסד המלוכה.
טיר העיר היא עיר גדולה, עמוסה ומלוכלכת למדי, והתוואי הבולט בה הוא האבן של טיר, מצודה עצומה בגודלה אשר נבנתה לאחר שבירת העולם על ידי הכוח האחד. נובא עליה שהיא לא תיפול עד שהדרקון שנולד שוב יאחז בקלנדור, החרב הנמצאת באולם הקרוי לב האבן במרכזה של המצודה. זהו פרדוקס שעליו תמהו רבים, מכיוון שאל לב האבן מגיעים רק פעם אחת בשנה הלורדים הגבוהים של טיר, ולא סביר שהדרקון שנולד שוב הוא אחד מהם, או אחד המשרתים המנקים את האולם.
האבן של טיר אכן לא נפלה לעולם, עד לבואו של הדרקון רנד אל'תור. אל'תור פשוט התגנב אל לב האבן בזמן שהאיאלים, "עמו של הדרקון" המצוין בנבואה, תקפו את האבן במפתיע. הוא אחז בקלנדור בעת שהקרב סער סביבו, ובכך הוכיח לעולם כולו שהוא אכן הדרקון שנולד שוב, על ידי הגשמת הנבואה המפורסמת ביותר על בואו.
האדון מירק
האדון מירק הוא יער גדול, סבוך וביצתי המצוי מצפון לטיר. ביער בלתי עביר זה מוקמו מחנות המורדים ברנד אל'תור.
מאיין
מאיין היא אומה זעירה, כמעין נסיכות לחופי ים הסופות. מקור עושרה של מאיין הוא שוניות דגי השמן, אותם מכירים ספני מאיין בלבד. זה זמן רב מנסה טיר, שכנתה הגדולה של מאיין, להשתלט עליה ללא הצלחה. כבר זמן רב מצליחים שליטי מאיין לתמרן את שליטי טיר ולמנוע מהם את ההשתלטות על ארצם.
שליטת האומה נקראת "הראשונה למאיין". הנוכחית ניסתה לעגוב על רנד (ולאחר מכן על פרין אייברה) ללא הצלחה.
אנדור
ניתן לומר בביטחון כי אנדור היא הארץ הנצפית והמתועדת ביותר בסדרת הספרים, וזו שיש לנו עליה את הידע הרב ביותר. רוב הגיבורים הראשיים בסדרה מוצאם מאנדור (למרות שחלקם לא ידעו זאת משך רוב שנותיהם). אנדור היא בין הארצות הגדולות והחזקות, ומיקומה במרכז העולם הידוע. בירתה היא קאמלין, אחת הערים הגדולות והמפוארות בעולם (ככל הנראה, שנייה רק לטאר וולון). באנדור שולטת מאז ומתמיד מלכה. אנדור גובלת במורנדי, אלטרה וגהלדן מדרום, הרי הערפל ממערב ומישורי קרליין מצפון. ממערב מהווה נהר ארינין את הגבול בינה לבין קאירהיין.
היסטוריה של אנדור
אנדור הוקמה לאחר מלחמת מאה השנים בידי המלכה אישארה. בכאוס הרב ששרר לאחר מותו של ארתור הוקינג, ניסו כל אציל ולורד בעלי השפעה להשתלט על הארצות שכבש המנהיג הדגול ולרשת את מקומו. אישארה, המלכה הראשונה של אנדור, ויתרה מראש על הניסיון לשלוט בכל הממלכה וביססה את אחיזתה בעיר קאמלין ובסביבותיה. השיטה הבטוחה הוכיחה את עצמה, ותוך מספר דורות התפשט שלטונה של אנדור אל נהר הארינין במזרח ואל מחוזות המערב. כיום, רוב בתי האצולה באנדור מייחסים את מוצאם למלכה אישארה. למעשה, הוכחת קווי הקשר אל המלכה המייסדת של אנדור היא תנאי מוקדם להמלכתה של מלכה.
דבר לא ידוע לנו על ההיסטוריה של אנדור החל מתקופה זו ועד לתקופה של התרחשות העלילה. שנים מספר לפני הולדתו של הגיבור הראשי חיתנה מלכת אנדור מודרליין את בתה, טיגריין, לטרינגייל דמודרד, לורד קאירהייני רב חשיבות ממשפחת המלוכה. כמובן שהנישואים היו נישואים פוליטיים, שנועדו להבטיח את השלום בין אנדור לקאירהיין לאחר מאות שנים של מלחמות ואיבה הדדית. לטיגריין וטרינגייל נולד בן, גאלאדריד (הידוע בשם גאלאד). כשגאלאד עדיין היה ילד הייתה גיטארה מורזו שומרת הרשומות בטאר וולון, וניחנה בכישרון מיוחד לחזות את העתיד. גיטארה סדאי הזהירה את טיגריין כי אם לא תטוש את בנה ואת ארצה ותלך לשממת איאל להפוך לעלמת חנית, אסון יומט על העולם כולו. טיגריין עשתה כמצוותה של גיטארה וברחה מאנדור בלי להודיע דבר לאיש, מעשה שהוביל בעקבות שנים להולדתו של רנד אל'תור על מורדות הר הדרקון.