cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אין אישה מעזה פניה בפני בעלה
השלכה מעשית
נחלקו הראשונים ולא הוכרעה ההלכה, אם הסתמכו על חזקה זו בוודאות, גם לקולא ולהוצאת ממון, שיותר לה להינשא לאחר בעקבות טענתה ואף לגבות את דמי כתובתה מבעלה. או שאין סומכים לגמרי על חזקה זו, אלא שאם כבר נישאת לאחר אין כופים אותם להתגרש, ואם קידש אותה אחר מחמירים להצריך אותה לקבל גט מהשני.
האחרונים כתבו שבדורות האחרונים שוררות חוצפה ופריצות בעולם וניסיון העבר מלמד שאישה מעזה פניה ומשקרת גם בפני בעלה ולכן אין להסתמך הלכה למעשה על חזקה זו, אלא לחומרא. ואולם במקרה שישנה ראיה נסיבתית התומכת בעמדתה, נאמנת.
טיל בליסטי בין-יבשתי
טיל בליסטי בין-יבשתי או ICBM (ראשי תיבות של: Intercontinental Ballistic Missile) הוא טיל בעל טווח פגיעה גדול מאוד (5,500 ק"מ ויותר), לרוב מיועד לנשיאת ראש נפץ גרעיני אחד, או מטען של כמה ראשי נפץ גרעיניים.
בשל טווח הירי הגדול, הזמן הקצר מהירי ועד הפגיעה והקושי ליירטם, יש המעריכים כי במקרה של מלחמה גרעינית יהיו הטילים הבין-יבשתיים נדבך עיקרי במאמץ התקיפה, לצד מפציצים גרעיניים הנופלים מהם בפרמטרים אלו.
הטילים הבין-יבשתיים עולים ביכולותיהם על טיל הבליסטי לטווח בינוני וטיל הבליסטי קצר-הטווח, הן בטווחם והן במהירותם.
מנגד, הטילים הבין-יבשתיים מעלים מספר אתגרים טכניים וכספיים לא פשוטים בתכנון, יצור, אחזקה ובהפעלה שלהם ביחס לטילים בליסטיים בעלי טווח קצר יותר. לכן ישנן מעט מדינות שביכולתן לפתח ולהחזיק מערך טילים שכזה.
בין המדינות המחזיקות ברשותן כמה סוגים של טילים בין-יבשתיים, נמצאות ארצות הברית ורוסיה. מדינות אחרות כמו בריטניה וצרפת, מחזיקות אך ורק בטילים המיועדים לטווח בינוני. גם הודו ופקיסטן מחזיקות ברשותן טילים בליסטיים לטווח בינוני, אך עובדות על פיתוח טילים בין-יבשתיים משל עצמן, וכך עושה גם קוריאה הצפונית. גם לישראל יש טיל שכזה - יריחו 3.
היסטוריה
תוכניות לפיתוח טיל בעל טווח בין-יבשתי נבחנו כבר במהלך מלחמת העולם השנייה. המהנדס הגרמני ורנר פון בראון, שפיתח את הטיל הבליסטי המבצעי הראשון, V-2, עסק בתוכניות לטיל שיוכל לפגוע בארצות הברית, אולם טיל זה מעולם לא נבנה. לאחר מלחמת העולם השנייה עבר פון בראון, עם צוות גדול של מדענים וטכנאים, לארצות הברית, שם עבדו עבור הממשל האמריקני.
בברית המועצות, תחת ניהולו של המהנדס הסובייטי סרגיי קורולב פותח הטיל הבליסטי הבין-יבשתי הראשון - ה-R-7.
בארצות הברית התקיימה תחרות עזה בין הגורמים השונים אשר עסקו בנושא, כשכל אחד מהם ניסה לפתח טיל בין-יבשתי משל עצמו, ללא שיתוף פעולה, ובכך עוכב התהליך. הטיל הבליסטי הבין-יבשתי הראשון של ארצות הברית היה האטלס (על ידי צוות בראשות סימון רמו) שהפך מבצעי בשנת 1959. גם הR-7 וגם האטלס, נזקקו למשגר נייח וגדול מאוד, עובדה אשר הפכה טילים אלה לפגיעים יותר וקלים יחסית לאיתור, בהשוואה לדגמים מאוחרים יותר של טילים, ששוגרו ממשגרים ניידים. בריטניה פיתחה את הטיל היבשתי Blue-Streak, אך הוא לא נכנס לשירות עקב הסכמת ארצות הברית להעביר לאנגליה טילים בליסטיים לשיגור מצוללות.
בשנות השישים של המאה העשרים החל הפיתוח של מערכות נגד טילים בין-יבשתיים, על ידי ארצות הברית וברית המועצות, אך אלו הוגבלו על ידי האמנה עליה חתמו המעצמות בשנת 1972.
במהלך השנים החלו עוד ועוד מדינות בתוכניות שמטרתן פיתוח טילים בין-יבשתיים. בין היתר ניתן למנות את תוכניות פיתוח הטילים של קוריאה הצפונית, של הרפובליקה העממית של סין ושל הודו. בפרסומים זרים נטען כי גם לישראל ישנה תוכנית טילים, המבוססת על משפחת טילי יריחו. בשל אופיין הדומה של משימת הטיל הבין-יבשתי לבין משימת טיל שהוא משגר לוויינים, קיים מתאם מסוים בין יכולתן של מדינות לפתח בעצמן משגרי לוויין, לבין יכולתן לפתח בעצמן טילים בין-יבשתיים.
בימינו
בעקבות התפתחות הטכנולוגיה התאפשרה הקטנת ראשי הנפץ, מבלי לפגוע בעוצמתם. כך שהטילים הבין-יבשתיים שקיימים כיום נושאים לרוב כמה ראשי נפץ היכולים לפגוע במטרות שונות ומקשים על מערכות הגנה לירט אותם.
שיגור
טיל בין-יבשתי יכול להיות משוגר מכמה סוגי משגרים:
שלבי הטיסה
לטיל בליסטי בין-יבשתי שלושה שלבי טיסה עיקריים, והם:
טילים בליסטיים המשוגרים מן הים
לחיל הים של ארצות הברית יש כיום 14 צוללות מסוג אוהיו, הנושאות 24 טילי Trident II כל אחת, ובכל טיל יש 8 ראשי קרב מתפצלים. בסך הכול מחזיק חיל הים האמריקני 432 טילים הנושאים 3,456 ראשי נפץ גרעיניים. גם חיל הים הרוסי מחזיק ברשותו 13 צוללות הנושאות 181 טילים, ובסך הכול 639 ראשי נפץ גרעיניים.
היתרון בצוללת המסוגלת לשגר טילים בליסטיים הוא שרידותה שנובע מהקושי באיתורה, ולכן מהווה צוללת נושאת טילים בליסטיים בעלי ראשי נפץ גרעיניים חלק ממערך המכה השנייה. בעצם, הצוללות הופכת את הטיל לטיל שיכול להגיע לכל נקודה בעולם.
מערכות נגד
בעקבות פיתוח הטילים והתפוצה שלהם, הואץ פיתוח המערכות שנותנות מענה לטילים האלו - מערכות נגד טילים וטיל נגד טילים. מערכת האנטי-טילים הראשונה מוקמה בשנת 1970, במוצב אנטי-טילים בארצות הברית הנמצא בדקוטה הצפונית, והייתה פעילה בין השנים 1975-1976. ברית המועצות מיקמה את מערכת הטילים גאלוש מסביב למוסקבה בשנות ה-70'.
רוברט ויליאם בויל
רוברט ויליאם בויל (באנגלית: Robert William Boyle, 2 באוקטובר 1883, ניופאונדלנד – 18 באפריל 1955, אנגליה) היה פיזיקאי קנדי, ואחד מממציאי הסונאר.
ראשית חייו
בויל נולד בשנת 1883 בעיירה קארבוניר בניופאונדלנד שבקנדה. מניופאונדלנד עבר בויל למונטריאול (בקוויבק) ולמד שם באוניברסיטת מקגיל בהדרכתו של סר ארנסט רתרפורד (מגלה מבנה האטום). בויל למד את תחום הרדיואקטיביות, שהיה אז תחום מחקר חדש. הוא קיבל תואר דוקטור בשנת 1909, ועבר לאנגליה כדי להמשיך את עבודתו באוניברסיטת מנצ'סטר.
ב-1912 חזר לקנדה לבקשת הנרי מרשל טורי, כדי לכהן כראש המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת אלברטה. בזמן זה החל לחקור את תחום האולטרה סאונד (או אולטרסוניקה).
מלחמת העולם הראשונה
במלחמת העולם הראשונה נידב בויל את המומחיות שלו לצבא הבריטי יחד עם ארנסט רתרפורד. הוא הצטרף למחלקה להמצאות ולמחקרים ועבד עם הפיזיקאי הבריטי אלברט בומונט ווד, שהיה גם הוא תלמיד של רתרפורד.
לפני 1917 עבדו צוותים מדעיים מאמריקה בנפרד, אך לאחר מכן הם איחדו כוחות עם החוקרים הצרפתים. בשלב זה ייצר בויל אב טיפוס של הסונאר הראשון, שהבריטים כינו בשם "ASDIC".
סוף חיו
בשנת 1919 חזר בויל לאלברטה וזמן קצר אחר כך התמנה לדיקן הפקולטה למדע יישומי. הוא החזיק בתפקיד זה עד 1929. באותה שנה הוא הצטרף למועצה הלאומית למחקר של קנדה כמנהל תחום הפיזיקה, ופיקח על מחקר ששימש לפיתוח הרדאר במלחמת העולם השנייה.
הוא המשיך לעבוד בבית המועצה הלאומית למחקר עד לפרישתו בשנת 1948. לאחר פרישתו הוא חזר לאנגליה.
הוא נבחר לחברה המלכותית של קנדה בשנת 1921, ובשנת 1940 קיבל את מדליית פלאוול הניתנת מאת החברה המלכותית הבריטית על תרומה יוצאת דופן למחקר הביולוגי.
הוא מת בלונדון, אנגליה, בן 71.
יחסי אוסטרליה–יפן
מערכת היחסים בדרך כלל חמה ואף התחזקה עם השנים, כששתי המדינות קרובות יחסית גאוגרפית ומונעות על ידי אינטרסים הדדיים, כאשר שתי המדינות מקיימות קשרים הדוקים עם העולם המערבי. יפן היא אחת השותפות הכלכליות העיקריות של אוסטרליה: היא "שותפת הסחר הגדולה השנייה באוסטרליה ומקור חשוב יותר ויותר להשקעות הון". בתקופה האחרונה היחסים התרחבו מעבר לקשרים כלכליים ומסחריים חזקים לתחומים אחרים, כולל תרבות, תיירות, ביטחון ושיתוף פעולה מדעי.
היה מתח כלשהו בשלב המוקדם של מערכת היחסים, במהלך מלחמת העולם השנייה, ובשל השליטה הכלכלית הרחבה של יפן בשנות השמונים ובתחילת שנות התשעים. עם זאת, ממשלת אוסטרליה ומנהיגים עסקיים אוסטרלים רואים ביפן שוק יצוא חיוני וכרכיב חיוני בצמיחתה ושגשוגה של אוסטרליה בעתיד באזור אסיה-פסיפיק. יפן מצידה מתייחסת לאוסטרליה כשותפה חשובה, מקור אמין לאנרגיה, מינרלים ומוצרים ראשוניים אחרים, יעד תיירותי פופולרי, צינור שימושי למערב וכוח כלכלי מדרגה בינונית בדרום אסיה-פסיפיק. ראש ממשלת אוסטרליה לשעבר, טוני אבוט, כינה ב-2013 את יפן כחברתה הקרובה של אוסטרליה באסיה והמשיך ביצירת הסכם סחר חופשי בין שתי המדינות בשנה שלאחר מכן. אוסטרליה ויפן מכירות זו בזו כשותפות אסטרטגיות מרכזיות באסיה-פסיפיק. שתיהן דמוקרטיות ליברליות משגשגות ובעלות ברית מפתח של ארצות הברית. שרת הביטחון האוסטרלית לשעבר, מאריס פיין, תיארה את יפן כ"שותפה מרכזית" באזור, שר החוץ היפני לשעבר, פומיו קישידה, תיאר את היחסים כנושא הביטחון באסיה-פסיפיק.
יחסי המושבות האוסטרליות ואיחוד אוסטרליה–האימפריה של יפן
היבוא הראשון שנרשם של פחם אוסטרלי על ידי יפן התרחש בשנת 1865, והיבוא היפני הראשון של צמר אוסטרלי נרשם בשנת 1888. האדם היפני הראשון שנודע כי התיישב באוסטרליה היה סוחר שהיגר לקווינסלנד בשנת 1871. עם הקמת איחוד אוסטרליה בשנת 1901, העריכו כי באוסטרליה היו 4,000 מהגרים יפנים, רובם התבססו סביב טאונסוויל, שם הקימה ממשלת יפן את הקונסוליה הראשונה שלה בשנת 1896. המהגרים עבדו ברובם בענפי קנה הסוכר והתעשייה הימית כולל צבים, מלפפון ים וקצירת פנינים. הגירה יפנית נוספת לאוסטרליה הופסקה למעשה באמצעות חוק הגבלת ההגירה האוסטרלית משנת 1901, עם הטלת "מבחן הכתיבה" בשפה אירופית על מהגרים פוטנציאליים, ובשל מדיניות אוסטרליה הלבנה. בשל כך נסגרה הקונסוליה של טאונסוויל בשנת 1908.
מתוך הכרה בחשיבותם של הקשרים היפנים, טוקיו הייתה הבירה השנייה (אחרי וושינגטון הבירה בארצות הברית) שם הקימה אוסטרליה צירות שנפרדה מהשגרירות הבריטית.
מלחמת העולם השנייה וכיבוש יפן
השתתפותה של אוסטרליה בפלישה המתוכננת ליפן הייתה כוללת גורמים משלושת השירותים שלחמו כחלק מכוחות חבר העמים. אוסטרליה תכננה להקים דיוויזיה עשירית חדשה מאנשי הכוח האימפריאלי האוסטרלי השני קיימים אשר יהוו חלק מחיל חבר העמים עם יחידות בריטיות, קנדיות וניו זילנדיות. ארגון החיל היה אמור להיות זהה לזה של חיל הצבא האמריקני, והוא היה אמור להשתתף בפלישה לאי היפני הונשו, שתוכננה למרץ 1946. אוניות אוסטרליות היו אמורות לפעול עם הצי הבריטי וצי האוקיינוס השקט של ארצות הברית ושתי טייסות מפציצים כבדות של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי וטייסת תובלה היו אמורות לעבור מבריטניה לאוקינאווה כדי להצטרף להפצצה האסטרטגית של יפן כחלק מכוח הנמר.
הגנרל תומאס בליימי חתם על הסכם הכניעה היפני מטעם אוסטרליה במהלך הטקס שנערך על סיפונה של USS מיזורי ב-2 בספטמבר 1945. כמה אוניות מלחמה של הצי המלכותי האוסטרלי היו בין ספינות בעלות הברית שעגנו במפרץ טוקיו במהלך ההליכים. לאחר הטקס המרכזי על סיפונה של המיזורי, נכנעו מפקדי שדה יפניים לכוחות בעלות הברית ברחבי הזירה הפסיפית. הכוחות האוסטרלים קיבלו את כניעת מתנגדיהם היפנים בטקסים שנערכו במורוטאי, בכמה מוקדים בבורנאו, בטימור, בווייווק, רבאול, בבוגנוויל ובנאורו.
הפעם הראשונה בה כמות גדולה של אוסטרלים היו ביפן הייתה במהלך הכיבוש של יפן שלאחר המלחמה. האוסטרלים היו חלק מכוח הכיבוש של חבר העמים הבריטי. בסביבות 16,000 אוסטרלים שירתו בכוח. לאורך כל תולדותיו היה לכוח קצין אוסטרלי. התרומה האוסטרלית לכוח הייתה 4,700 חיל רגלים, 5,300 אנשי בסיס, 2,200 מחיל האוויר המלכותי האוסטרלי, ו-130 מבית החולים הכללי האוסטרלי. הצי המלכותי האוסטרלי נכח גם כחלק מצי האוקיינוס השקט הבריטי. במשך שני שלישים מתקופת הכיבוש, חבר העמים הבריטי היה מיוצג אך ורק על ידי אוסטרלים.
יחסים דיפלומטיים לאחר המלחמה
היחסים הדיפלומטיים בין אוסטרליה ליפן כוננו מחדש בשנת 1952, לאחר סיום הכיבוש של בעלות הברית, והרוהיקו נישי מונה לשגריר יפן באוסטרליה. בשנת 1957 ביקר ביפן ראש ממשלת אוסטרליה רוברט מנזיס במטרה לחזק את הקשרים הכלכליים והפוליטיים בין המדינות.
אוסטרליה ויפן חגגו את שנת השלושים לחוזה הידידות ושיתוף הפעולה של 1976 בשנת 2006. בהצהרה משותפת שפורסמה במרץ 2006, שר החוץ האוסטרלי אלכסנדר דאונר ושר החוץ היפני טארו אסו הכריזו על "השותפות" בין אוסטרליה ליפן, בהתבסס על "ערכים דמוקרטיים משותפים, כבוד הדדי, ידידות עמוקה ודעות אסטרטגיות משותפות", שתהיה "חזקה מתמיד".
מספר פוליטיקאים אוסטרלים זכו לעיטור מסדר השמש העולה, העיטור הלאומי הראשון שהוענק על ידי ממשלת יפן. בין המקבלים נמנים ראשי ממשלות אוסטרליה לשעבר כמו אדמונד ברטון, רוברט מנזיס, ג'ון מקיואן, מלקולם פרייזר, בוב הוק וג'ון הווארד.
אוסטרליה ויפן הסכימו לפעול יחד למען הרפורמה באו"ם, כולל מימוש חברותה הקבועה של יפן למועצת הביטחון, ולחיזוק הפורומים האזוריים השונים, כולל השיתוף הכלכלי באסיה-פסיפיק (APEC), הפורום האזורי של איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה (ARF) ופסגת מזרח אסיה (EAS).
במרץ 2007 חתמו אוסטרליה ויפן על חוזה ביטחון משותף. היקף שיתוף הפעולה הביטחוני כולל:
היחסים הדיפלומטיים נפגעו בגלל הבדלים אידאולוגיים ביחס לתוכנית ציד הלווייתנים המדעית של יפן. במאי 2010 אוסטרליה החלה בפעולה משפטית להפסקת ציד לווייתנים יפני, למרות שבכירים באוסטרליה הביעו את הדעה כי ככל הנראה הפעולה המשפטית תיכשל. בקשותיה החוזרות ונשנות של יפן כי אוסטרליה תפסיק את תמיכתה בהתקפות האלימות של ארגון השימור Sea Shepherd על צי הלווייתנים שלה נדחו. למרות שבשנת 2013, שרת החוץ ג'ולי בישופ הצהירה במהלך ביקור דיפלומטי ביפן כי ממשלת אוסטרליה אינה תומכת רשמית ב-Sea Shepherd ובפעילותם האלימה בהפסקת הלווייתנים.
זה התהפך בשנת 2013 כשממשלת אבוט החדשה כינתה את "הידידה הקרובה ביותר" של יפן אוסטרליה באסיה, כשראש ממשלת יפן שינזו אבה ביקר באוסטרליה כדי לסכם את הסכם השותפות הכלכלית בין יפן לאוסטרליה וכדי להתייחס לעתיד היחסים בין אוסטרליה ליפן, בהיותו ראש ממשלת יפן הראשון שנשא נאום בפני הפרלמנט האוסטרלי.
עם ממשלת טרנבול החדשה שהתחילה בשנת 2015, ראש הממשלה מלקולם טרנבול ביצע כמה שינויים ביחסים הדו-צדדיים בין אוסטרליה ליפן. זה כלל נסיגה קלה מבחינת ההצעה האחרונה לשדרוג צוללות הצי המלכותי האוסטרלי בשנת 2016, בכך שהממשלה החדשה החליטה בסופו של דבר על הצעה צרפתית, ולכן גרמה לזעקה קלה מצד ממשלת יפן; ראוי לציין שראש הממשלה האוסטרלי הקודם, טוני אבוט, רמז מקרוב לממשלתו לבחור את ההצעה היפנית לעומת ההצעות הצרפתיות והגרמניות כאחד.
עם זאת, טרנבול החליט לעורר ערכים מממשלת אבוט הקודמת לממשלתו על ידי שילוב נושאים כמו "החבר הכי קרוב" באסיה. זה נראה עם הגברת הקשרים הדו-צדדיים מבחינת שיתוף פעולה צבאי, סחר וידידות תרבותית. בסוף 2016 עצר טרנבול בטוקיו במהלך נסיעה שלו והחל לפתח מערכת יחסים קרובה עם ראש הממשלה שינזו אבה, בעקבות דוגמת קודמו. מאוחר יותר ביקר אבה בסידני בתחילת 2017 במהלך ביקור לדרום-מזרח אסיה, שם הגבירו שניהם קשרים צבאיים, מסחריים, תרבותיים וספורטיביים. שניהם דנו גם במשבר הים הדרומי בסין, קוריאה הצפונית, ובחרדתם לשתף פעולה עם בעל בריתם ההדדי, ממשל דונלד טראמפ החדש של ארצות הברית.
סחר
הסחר האוסטרלי התרחק ממדינות חבר העמים הבריטי האחרות לכיוון אסיה בסביבות שנות השישים והשבעים. יפן בפרט התגלתה כשותפת הסחר המובילה. בשנים 1966–1967 עלתה יפן על בריטניה "כדי להפוך לשוק הגדול ביותר לייצוא אוסטרלי". יפן היא כיום שוק הייצוא השני בגודלו של אוסטרליה (אחרי סין), אם כי יפן מדורגת רק במקום השלישי כמקור יבוא לאוסטרליה אחרי ארצות הברית וסין. בגלל זה, לאוסטרליה עודף סחר עם יפן.
פרויקטים לפיתוח משאבים באוסטרליה משכו הון יפני, כמו גם פרוטקציוניזם לסחר בכך שהצריכו ייצור מקומי לשוק האוסטרלי. ההשקעות באוסטרליה הסתכמו בשנת 1988 ב-8.1 מיליארד דולר והיוו כ-4.4% מההשקעה הישירה ביפן בחו"ל. אולם בגלל טווח ההרחבה של ההשקעות הזרות ביפן, נתח זה היה בירידה, לעומת 5.9 אחוזים ב-1980. במהלך שנות ה-80 גברו ההשקעות בנדל"ן ביפן באוסטרליה, במיוחד באזור הנופש באוקיינוס המכונה גולד קוסט, שם הנוכחות היפנית הייתה מספיק חזקה כדי ליצור טינה מסוימת.
כאשר יפן מגנה על החקלאות שלה, אוסטרליה עומדת בפני מכסות, מכסים גבוהים ומחסומי תקנים בייצוא מוצרים חקלאיים כולל בקר, חמאה ותפוחים ליפן. יפן היא "שוק יצוא הבקר הגדול באוסטרליה, ומהווה 35.8% מכל בשר הבקר שנשלח בשנת 2011".
המשא ומתן החל בשנת 2007 על הסכם סחר חופשי דו צדדי בין אוסטרליה ליפן.
שתי המדינות אשררו את הסכם השותפות הכלכלית האזורית המקיפה שצפוי להיכנס לתוקף בינואר 2022.
הגירה
על פי נתוני הלשכה האוסטרלית לסטטיסטיקה משנת 2006, 40,968 אנשים אוסטרלים טענו למוצא יפני. על פי משרד החוץ היפני, היו ביפן כ-9,900 אזרחים אוסטרלים שהתגוררו במדינה ב-30 ביוני 2017.
תיירות
שתי המדינות מושכות אליהן מספר לא מבוטל של תיירים מהארץ השנייה, כאשר אוסטרליה היא נקודת הצלילה והגלישה המועדפת עליה ויפן מפורסמת בתרבותה, במיוחד בקיוטו.
יפן מאפשרת גישה חופשית לוויזה לאוסטרלים, ואוסטרליה גומלת באופן הדדי: אוסטרליה מאפשרת ליפנים להגיש בקשה לרשות נסיעות אלקטרוניות (ETA) - גישה חופשית לוויזה עד 3 חודשים.
שיתוף פעולה חינוכי
בשנת 1980 הסכימו אוסטרליה ויפן על תוכנית אשרת עבודה וחופשה לצעירים משתי המדינות. תוכנית חופשת העבודה היא הראשונה ליפן.
נציגויות דיפלומטיות
אוסטרליה מחזיקה ביפן שגרירות בטוקיו ו-3 קונסוליות פוקואוקה, אוסקה וסאפורו. מאידך, יפן מחזיקה בקנברה ו-8 קונסוליות באדלייד, בריסביין, קיירנס, דרווין, הובארט, מלבורן, פרת' וסידני.
השפל הגדול: תקופת הובר
השפל הגדול היה משבר כלכלי שראשיתו הרשמית התחילה ב"יום חמישי השחור", ב-24 באוקטובר 1929, כאשר נפלה הבורסה הניו יורקית בארצות הברית. המשבר התפשט במהירות מארצות הברית למדינות אחרות בעולם ונמשך לאורך שנות השלושים בארצות הברית והשפיע על מרבית מדינות העולם.
הגישה המסורתית לשפל כלכלי
הגישה המסורתית בארצות הברית לטיפול במשברים כלכליים הייתה מדיניות לסה פר. כך אירע בזמן הבהלה של 1819, שעיצבה את הגישות הבסיסיות לבעיה, וכך שוב בזמן המשבר של 1837, בתקופת כהונתו של הנשיא מרטין ואן ביורן. בשני המקרים ננקטה מדיניות לסה פר, שרעיונה הוא לא להתערב במשבר, על בסיס ההנחה כי יש להותיר לשוק 'לנקות' עצמו מהשקעות שלא הצליחו. המשבר האחרון שבו נעשתה גישה זו, לכל הפחות ברעיונה הכללי, היה שפל 1920-1921 שבו הייתה התערבות ממשלתית רחבה יותר מבמשברים הקודמים, אך הממשל התמודד עם המשבר בשיטה המסורתית, הניח לשכר לצנוח ובמקביל קיצץ בהוצאות הממשלה והמסים. בכל מקרי השפל והמשבר הללו חלף שיא המשבר בתוך כשנה.
גישתו של הובר
גישתו של הנשיא הרברט הובר, שנכנס לתפקידו שישה חודשים לפני ההתמוטטות בוול סטריט ב-24 באוקטובר 1929, הייתה שונה. בניגוד לקודמיו, ובדומה ליורשו, פרנקלין דלאנו רוזוולט, הפגין הובר בטיפולו גישה שגרסה כי בעת משבר אין לעמוד מנגד ויש לנקוט מדיניות של התערבות נמרצת.
נקודה חשובה מאוד מבחינת הובר הייתה "שיתוף פעולה" בין כל הגורמים: בעלי מפעלים, עובדים וממשלה. במהלך כהונתו כשר המסחר, דחף בהצלחה לקיצוץ יום העבודה במפעלי הפלדה ולמשא ומתן קולקטיבי בין עובדי כל חברות הרכבות לבעליהן. הובר החזיק בתאוריה שלפיה שכר גבוה הוא אחת הסיבות העיקריות לשגשוג ולא תוצאה שלו. מתוך כך, גרס הובר כי העלאת השכר תגביר את השגשוג ואילו שימורו ברמות גבוהות ימנע שפל כלכלי. ובמהופך, הורדת שכר תביא להתארכות שפל, משום שתקצץ בכוח הקנייה של העובדים.
זו הייתה בעיני הובר תמצית ה"כלכלה החדשה" והמדעית: שיטה מובטחת ומדעית למניעת בעיות כלכליות באמצעים פשוטים וברורים. ה"וועדה לשינויים כלכליים עדכניים" שהקים הוציאה בשנת 1929, זמן קצר לפני המשבר, דו"ח שבו טענה כי "מחקר ולימוד, מיון שיטתי של ידע... יוכלו להפוך שליטה מלאה במערכת הכלכלית לאפשרית". כדי לשמר את שיווי המשקל "עלינו... לפתח טכניקה של איזון" באמצעות כלכלנים, סטטיסטיקאים ומהנדסים ש"יעבדו כולם ביחד באופן הרמוני".
פעולותיו הראשונות של הובר
הובר, ועמו רוב שריו, דחו את גישתו של מלון, שהובר ראה אותו כ"ראש סיעת תנו-להם-לפשוט-רגל". המשבר, סבר הובר, היה הזדמנות לבחינת רעיונות פרוגרסיביים ותבע פעולה נמרצת וחד-משמעית והרחבה תקציבית ניכרת. ב-19 וב-21 בנובמבר 1929 כינס הובר את התעשיינים המובילים במדינה והסביר להם את עקרי תפישתו הכלכלית. פיטורי עובדים והורדת שכר שייכים לכלכלה הישנה, הסביר. פעולה כזו תפגע באנשים, וגם מבחינה כלכלית אין בה היגיון, משום שהדבר יפחית את כוח הקנייה של העובדים המפוטרים ולכן גם יעמיק את השפל.
הובר טען כי הפעולה הנדרשת הראשונה היא קיצוץ ברווחים, ורק אחר-כך קיצוץ בהיקף העבודה או השכר. לפיכך, ביקש הובר מהתעשיינים לא להפחית שכר ולא לפטר עובדים, ובמקום זאת לקצר את שבוע העבודה ולהרחיב במידת האפשר את עבודות התשתית והבנייה. התעשיינים נענו לבקשה והובר היה משוכנע כי בכך נפתרה הבעיה. בנאום על מצב האומה שלו ב-3 בדצמבר 1929 תיאר את הדברים כך:
הבנק הפדרלי חש גם הוא בדחיפות שנוצרה ובהתאם למדיניותו מאז ראשית שנות העשרים (ראו: הרקע לשפל הגדול) החל מזרים לשוק כספים בקצב מהיר. בשבוע אחד בסוף חודש אוקטובר 1929 הוזרמו לשוק 1.8 מיליארד דולר, והריבית על כל שטרות הבנק הורדה באופן משמעותי.
הזרמת הכספים הניבה תוצאות חיוביות. שוק המניות הגיע לשיא השפל ב-13 בנובמבר 1929, אך עד סוף השנה כבר התאושש מעט. הובר היה מרוצה מהפעולות המהירות שהבנק הפדרלי נקט בהן, ובכינוס שערך לאנשי עסקים השתבח במערכת הבנק הפדרלי המוצלחת בארצות הברית. התחושה הכללית הייתה, כפי שביטא זאת ויליאם גרין מ"פדרציית העבודה האמריקאית", כי "בתוך כמה חודשים המצב ישוב לתקנו".
פעולה ראשונית חשובה נוספת של הובר הייתה כינון תשתית כספית לעבודות ציבוריות. 400 מיליון דולר הוקצו כמעט מיד לתוכנית בניית בניינים פדרלית ומשרד המסחר כונן "חטיבה לבנייה ציבורית", שתעודד תכנון בנייה ציבורית. הובר הוסיף לאלו סובסידיות מוגדלות לבניית אוניות, ועוד 175 מיליון דולר לעבודות ציבוריות שונות. הרחבות אלו ודומותיהן הביאו לכך שנתח הוצאות הממשלה קפץ משיעור של 15.7 אחוז מהתוצר הפרטי נטו בשנת 1929 לשיעור של 18.2 אחוז בשנת 1930, עליה של 16 אחוז בשנה אחת.
מהלך חשוב נוסף של הובר נגע לחקלאות. במהלך שנות העשרים נעשו מספר ניסיונות מצד איכרים וקואופרציות של איכרים לארגן קרטלים ומונופולים בתחומי הכותנה, התבואה, הבקר, החיטה ועוד. יצירת הקרטלים כוונה להעלות את מחיר המוצרים לצרכן, כדי להגדיל את הכנסותיהם של האיכרים. צעדים אלו של האיכרים נבעו מכך שהתייעלות הייצור החקלאי הובילה לצמצום מתמיד במספר האיכרים הנדרש לייצור כל התוצרת החקלאית. לתפישתם של האיכרים, היה צורך בקרטל יעיל, שיחסום את זרימת המוצרים החקלאיים לשוק, דבר שיוביל לביקוש גדול מן ההיצע ולהעלאת מחירם של המוצרים.
כשר המסחר תמך הובר בעניינם של האיכרים ובתביעותיהם. זמן קצר אחרי שהפך לנשיא דאג להעברת "חוק השיווק החקלאי", במסגרתו הוקם "ועד חוות פדרלי" (FFB) שלרשותו הועמדו 500 מיליון דולר למתן הלוואות לאיכרים בשיעורי ריבית נמוכים. נוסף על כך כונן הובר איגודי "ייצוב" לשליטה בעודף ייצור חקלאי ולהעלאת מחירי התוצרת החקלאית. "ועד החוות הפדרלי" אומץ מאוחר יותר, בשינוי שמו, במסגרת ה"ניו דיל".
יוזמת ועד החוות הייתה נגועה בשחיתות נרחבת, אך כישלונה נבע בעיקר מחתירתה להגדיל את התנובה החקלאית ולהקטין את כמות התנובה החקלאית המסופקת לשוק. הוועד העניק הלוואות נדיבות, שסייעו לאיכרים הפחות מצליחים להמשיך בעיבוד אדמתם, ולמצליחים יותר - לשכלל את ייצורם ולהרחיב את שטחי הגידול שלהם. במקביל ניסה ועד החוות להתארגן כקרטל להקטנת כמות התוצרת המסופקת לשוק. פעולה מקבילה זו גרמה ליצירת עודפי תוצרת ניכרים שלא היה להם דורש.
חוק המכסים סמוט-האולי
חוק המכסים סמוּט-האוּלי נועד להגדיל את הכנסות הממשל ולהגן על התוצרת התעשייתית ועל התוצרת החקלאית של ארצות הברית. התמיכה בחוקי מכסים הייתה מסורת ארוכת שנים של המפלגה הרפובליקנית, והובר לא חרג מנוהג זה. למרות מחאות ואזהרות רבות, בין השאר בעצומה שאלף כלכלנים חתמו עליה, הובילה שתדלנות נמרצת של חקלאים ותעשיינים בקונגרס ובסנאט לאישורו בשני הבתים וביוני 1930 אישר הובר את החוק.
חוק המכסים סמוט-האולי העלה את המכס על מוצרים חקלאיים ובנוסף להם על מגוון רחב של מוצרים נוספים, כמו עור ונעליים, מוצרי טקסטיל, כימיקלים, משי וקטיפה, חרסינה, מוצרי זכוכית ועוד. אחרי אישור החוק הגיעו שיעורי המכסים לרמה הגבוהה ביותר מאז ומעולם בארצות הברית.
העלאת המכסים הציתה מלחמת מכסי-תגמול בכל רחבי העולם. אלו פגעו במיוחד בחקלאות האמריקאית, שהתבססה על ייצוא, והעמידו אותה בעמדת נחיתות מובהקת מול מתחריה הזולים יותר ובראשם ברית המועצות. להעלאת המכסים העולמית הייתה השפעה משמעותית על היקף הסחר העולמי, מצב שהוביל להגברת החולשה הכלכלית והשפל בארצות הברית.
הגירה ועבודת צעירים
תחום נוסף שבו פעל הובר היה הניסיון לצמצם את התחרות בשוק העבודה באמצעות מניעת הגירה והוצאתם של הצעירים משוק העבודה. הובר חתם על צווים שמנעו הגירה לארצות הברית, לבד מלמהגרים עשירים מאוד, ופתח במסע תעמולה לצעירים "לחזור לבית הספר" (בתקופה שבה צעירים נהגו לצאת לעבודה בגיל 15, משמעות הקריאה הייתה שהם ימנעו מיציאה לשוק העבודה).
הובר הונחה כאן, כבפעולותיו האחרות, מתוקף תפישתו ששכר גבוה יוביל לשגשוג כלכלי. לשם כך, חשוב היה לו למנוע כניסתם של צעירים ומהגרים בשכר נמוך לשוק העבודה, שכן אלו יובילו ללחץ להורדת השכר. הובר הדגיש תפישותיו אלו בנאומו לאומה בדצמבר 1930. הוא הודה כי הכלכלה אמנם הצטמצמה ב-15 אחוז בהשוואה לשנת 1928, אך השתבח בהצלחתו למנוע ירידה גדולה יותר בתעסוקה, שמירה על ירידה סבירה בצריכה בחנויות ושימור גובה השכר. שבחים מיוחדים העניק הובר לוועד החוות, שהצליח לשמר את מחירי המוצרים החקלאיים ברמה גבוהה יותר מבמדינות אחרות.
מדיניותו של הובר לצמצום הגירה ועבודת צעירים לצד שמירה על גובה השכר הייתה כרוכה בהימור מסוים. את התעסוקה במיזמים ממשלתיים ואת שימור גובה השכר היה צורך לממן באמצעות מיסוי או באמצעות העלאת מכסים, פעולה עם השפעה שלילית על השוק. בעיה אחרת הייתה שהלחץ להימנע מהורדת שכר עלול היה ליצור חסם כניסה לשוק לעובדים בשכר נמוך, מהגרים וצעירים, חסם שהיה עלול להביא להיווצרות "כיסי אבטלה" ו"ערי אבטלה" באזורים המתועשים והחקלאיים של המדינה. הימורו של הובר היה תלוי, לפיכך, בהצלחה להיחלץ מהמשבר בתוך זמן קצר, לפני שההשפעות השליליות תהפוכנה מוחשיות.
אזהרות ראשונות
למרות האופטימיות שהפגין הובר, החלו נשמעים בסוף שנת 1930 גם קולות אחרים, שהזהירו מפני המשך המדיניות הנוכחית. פארקר ויליס, מהמחלקה לבנקאות באוניברסיטת קולומביה, ועורך "Journal of Commerce", גרס בגיליון אוגוסט של המגזין כי מדיניות הכסף הזול של הבנק הפדרלי מגבירה את פשיטות הרגל של בנקים "בעיקר בגלל חוסר לרשום חובות מסופקים". ויליס גרס כי המערכת ה"מוקפאת" של הובר סובלת מהיעדר יכולת להיפטר מהשקעות רעות והתאוששות מהמיתון לא תיתכן בלי שאלו תחוסלנה. כלכלן נוסף, ג'וזף סטאג לורנס, סבר כי הירידה הצנועה ברכישת מוצרי צריכה מטעה, משום שהשקיעה העיקרית מתרחשת בתעשיות המייצרות טובין ליצרנים כמו חומרי בנייה, מתכת ותעבורת מטענים. טענות דומות היו גם לאלברט ויגינס מ"צ'ייס מנהטן", שהסתייע מן הסתם בבנג'מין אנדרסון. ויגינס הדגיש את הנזק החמור הנגרם מחוק המכסים סמוט-האולי. מדינות אחרות, שלא נהנו מהאפשרות להפיץ כסף קל בשוקי חוץ, נעדרו משאבים לרכוש את המוצרים האמריקניים היקרים. הוא סיכם:
קולות אלו היו של מיעוט קטן, כשרוב מכריע מבין הכלכלנים והמומחים גרס כי הדרך הנכונה לצאת מן המשבר המתמשך היא עדיין זו שבה נקט הובר.
התמוטטות תקן הזהב
שנת 1931 הייתה אמורה להיות שנת ההתאוששות מהמיתון עבור ארצות הברית, אך בסיומה הייתה המדינה, ולצידה חלק גדול ממדינות המערב, שקועה בשפל עמוק ללא תקדים.
סימן מבשר רעות ראשון היה התמוטטותו של בנק בודן-קרדיט-אנשטלט האוסטרי. בודן-קרדיט-אנשטלט, הבנק הגדול באוסטריה, ניצב בפני התמוטטות כבר ב-1929, אך ניצל בזכות התערבות של ממשלת אוסטריה ושל משקיעים זרים מאירופה, ומארצות הברית.
אחרי שאוסטריה הכריזה על כינון איחוד מכסים עם גרמניה, ב-21 במרץ 1931, תבעה ממשלת צרפת, שהתנגדה לצעד זה, פדיון של כל החובות לטווח קצר של גרמניה ואוסטריה. בודן-קרדיט-אנשטלט לא היה יכול לפרוע את חובותיו, גם לא אחרי סיוע נוסף, ואחרי התמוטטותו נטשה אוסטריה בסוף מאי את תקן הזהב, צעד שמשמעותו המעשית הייתה שמיטת חובות חד-צדדית, שכן כעת לא היה החוב צמוד לתקן כלשהו (כמו מחיר הזהב) וניתן היה להדפיס שטרות כדי לחסלו. במובנים רבים, הייתה זו הכרזה לא רשמית על פשיטת רגל של המדינה האוסטרית.
גרמניה, שלממשלתה היו חובות בגובה עצום של 2 מיליארד דולר לגורמים בארצות הברית, נאבקה אף היא בקשיים. בספטמבר 1931, אחרי ששכנעה את אירופה כולה לנטוש את תקן הזהב לטובת התקן המקביל של "חליפין זהב", הכריזה בריטניה על נטישת התקן בכללו, והובילה להתמוטטות כללית של התקן באירופה. מדינות רבות, שהחזיקו בשטרלינג כחלופת-זהב, מצאו עצמן עתה במצב שבו במקום עתודות מתכת הן מחזיקות בכספותיהן נייר שערכו יכול להימחק בן לילה, שכן השטרות לא ניתנו להמרה בכמות נקובה של זהב או כסף.
מען לא ידוע
מען לא ידוע (באנגלית: Address Unknown) הוא ספרה הראשון של הסופרת האמריקאית קתרין קרסמן טיילור, שנכתב תחת שם העט "קרסמן טיילור". הספר ראה אור לראשונה בגרסתו המלאה ב-"Story Magazine" בארצות הברית בשנת 1938, שנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
השפל הגדול: תקופת הובר
התמוטטות תקן הזהב
בשנת 1931 זינקה האבטלה בארצות הברית ל-16 אחוזים. מדד הייצור של מועצת הרזרבה הפדרלית (FRB) צנח מגובה של 110 ב-1929 ל-90 ב-1930 ול-75 ב-1931. המצב היה חמור במיוחד, כפי שצפה סטאג לורנס, לא בתחום מוצרי הצריכה, אלא בייצור חומרי גלם וייצור לתעשייה. ייצור הברזל נפל מ-131 אלף טון ליום ביוני 1929 ל-33 אלף טון בדצמבר 1931, נפילה של כמעט 80 אחוז, לעומת ירידה צנועה יותר של 25 אחוז במכירת מוצרי צריכה.
ההכרה בחומרת המצב החלה לחלחל גם לציבור האמריקני. סכום הכסף שבמחזור — הכסף שנמשך מן הבנקים והוחזק במזומן — טיפס במחצית הראשונה של השנה, תקופה שבאופן מסורתי מאופיינת בירידה, וזינק כלפי מעלה ברבעון האחרון של 1931, אחרי הכרזת בריטניה על נטישת בסיס הזהב. למרות מאמצי הבנק הפדרלי להמשיך להציף את השוק בכסף קל, הייתה צניחה חדשה ברזרבות שבידי הבנקים ובהיצע הכסף הכולל.
מען לא ידוע
הספר עובד לסרט קולנוע ב-1944, בבימויו של ויליאם קמרון מנזיס.
השפל הגדול: תקופת הובר
התמוטטות תקן הזהב
מול איבוד האימון מצד הציבור והצניחה החדה בתוצר, הגדילה הממשלה את הוצאותיה (הוצאות המדינות והוצאות פדרליות) לשיעור חסר תקדים בתקופה שאינה מלחמה: 24.2 אחוז מהתוצר הפרטי נטו.
עבודות יזומות
אחת הסיבות לגידול החד בהוצאות הייתה הגאות חסרת התקדים בבנייה ובעבודות יזומות ממשלתיות. בעידודם ובתמיכתם של כלכלנים רבים, הועלו תוכניות ליצור פרויקטים בהיקף כולל של 2 מיליארד דולר ואפילו 5 מיליארד דולר (כשמונה אחוזים מהתוצר הלאומי הכולל של ארצות הברית באותה עת). פעולה זו, טענו אותם כלכלנים, אם תלווה בשמירה על גובה השכר, תביא למהפך במצב הכלכלי. הפרופסור ליאו וולמן, מאוניברסיטת קולומביה ומן הכלכלנים הבולטים של התקופה, קבע:
מען לא ידוע
עלילת הספר
גרמניה, 1932. מרטין שולץ, אשתו, וגם הילדים שלהם גרמנים. מקס הוא יהודי אמריקאי. הם חברים, סוחרי אמנות. אחותו של מקס, שחקנית בשם גריזל, הייתה מאהבתו של מרטין. מרטין מתרגש מהקמת הרייך השלישי ומרגיש הערכה לאדולף היטלר. הוא כותב על כך לשותפו מקס. בתחילה מקס משתתף בריגשותיו - "עד כמה אני מקנא בך..." הוא כותב, "אתה הולך לגרמניה הדמוקרטית, ארץ עם תרבות עמוקה והתחלה של חירות פוליטית."
השפל הגדול: תקופת הובר
עבודות יזומות
שר האוצר מלון, שבתחילת המשבר ביקש להתמודד עמו בגישות של לסה-פר, כבר אימץ בשלב זה תפישות אחרות:
רק מעטים הביעו דעות אחרות. ג'ון אוקווד כתב במגזין "ברונס" ב-1931 כי התעשיינים ומנהיגי העובדים התומכים בשימור השכר אומרים, למעשה, "כי הם מתכוונים לשמור את רמות השכר בעינן, אפילו אם הדבר יביא לסגירת המפעל" ולפיטורי כל העובדים. אוקווד סבר כי בשוק מחירי המכירה קובעים את העלויות, ולא להפך. לכן, כאשר המחירים לצרכן צונחים, שימור השכר ברמתו הוא בפועל עלייה ריאלית בשכר.
מען לא ידוע
עלילת הספר
ככל שחליפת המכתבים נמשכת עולים במקס חששות באשר לשותפו לשעבר. מקס שומע מידידו שיהודים מוכים ברחובות ברלין, ועסקי יהודים מוחרמים. הוא כותב על כך למרטין, שמתקדם בחברה הגרמנית שתחת המשטר הנאצי, עד שבשנת 1933 הוא מתחיל להתכחש לידידותו עם מקס. במכתב הוא מודיע למקס שהוא לא יכול ולא רוצה יותר להתכתב איתו מפאת היותו יהודי, בין השאר בגלל הצנזורה הנאצית שעורכת ביקורות בדואר. מקס כותב למרטין מכתב שבו הוא מבקש בכל זאת להשגיח על אחותו גריזל שהיא שחקנית תיאטרון בברלין, שכן המכתב האחרון שהוא שלח אליה חזר אליו עם הכיתוב "מען לא ידוע", מה שמעלה חששות מצידו של מקס. בתשובה כותב לו מרטין שאחותו נהרגה, ומסביר לו שהיא הייתה "שוטה שבאה לברלין, להציג את גופה היהודי לפני צעירים גרמנים טהורים". כשצעקו לה בבוז שהיא יהודייה היא הודתה בכך בקול רם, והם רדפו אחריה. מרטין מוסיף ומספר שהיא ניסתה להימלט אל ביתו. אך הוא סירב להכניסה לביתו והציע לה לברוח דרך הפארק, אך החיילים הגרמנים השיגו אותה ורצחו אותה.
משהדבר נודע למקס, גומלת בליבו ההחלטה לנקום את מות אחותו ולהשיב למרטין גמול כאכזריותו. הוא מתחיל לכתוב למרטין סדרה של מכתבים שבה הוא בודה מליבו קשרים של מרטין עם יהודים, ומכתבים נוספים הכוללים הוראות עסקיות ואמירות על מזג האוויר, אך נראים לצנזורה הגרמנית כאילו יש בהם קודים סודיים. מרטין שולח למקס מכתב בו הוא מתחנן על חייו: "אלי הטוב, מקס, היודע אתה מה אתה עושה? מכתבים אלו ששלחת... מגיעים אלי על ידי שליחים... הם מבקשים שאפרש להם את הקוד... מקס, אני מתחנן בפניך, לא עוד, לא עוד! הפסק כל עוד אני יכול להינצל." לבסוף מכתב שכתב מקס למרטין מגיע אליו בחזרה כשעל המעטפה נכתב "מען לא ידוע". בכך נסגר המעגל ונחתמת נקמתו של מקס במי שהיה ידידו ובגד בו.
השפל הגדול: תקופת הובר
עבודות יזומות
לבסוף, גם אלו שדבקו ברעיון ששכר גבוה מביא לצמיחה ולא להפך, נאלצו לסגת בפועל מעמדותיהם בנקודה זו, נוכח המצב הכלכלי העגום. יו-אס-סטיל, למרות מחאות נשיאה, הכריזה על הורדת שכר העובדים בסוף שנת 1931, ואפילו הנרי פורד, שדבק באופן "פילוסופי" ברעיון השכר הגבוה, נאלץ להוריד את השכר במפעליו ב-1932.
מען לא ידוע
עלילת הספר
אחרית הדבר של הספר, שנכתבה על ידי בנה של טיילור, מספרת שהיא קיבלה את הרעיון לספר מידיעה שקראה בעיתון: סטודנטים אמריקנים בגרמניה כתבו מכתבים הביתה שכללו ידיעות על זוועות הנאציזם, זוועות שלא היו ידועות לרוב האמריקנים. חבריהם חשבו שזה יהיה משעשע אם ישיבו להם במכתבים הלועגים להיטלר, ובתגובה קיבלו הנמענים בארצות הברית מכתבים בהם נכתב "הפסיקו. אנו בסכנה. אנשים אלו אינם משתעשעים. אתם יכולים להביא למותו של אדם עם מכתבים אלו". כך עלה במוחה הרעיון של "מכתבים כנשק" או "רצח באמצעות הדואר".
עיבודים
בנוסף לעיבוד הקולנועי משנת 1944, הספר עובד לתיאטרון מספר פעמים על ידי במאים צרפתים. בפעם הראשונה ב-2001, אחר כך ב-2008, ב-2012, ב-2013 וב-2014.
השפל הגדול: תקופת הובר
גיבוש תוכניתו של הובר
הבנקים נסוגו מעמדתם וה-NCC הוקם והחל מחלק הלוואות — אך ההידרדרות במצב הכלכלי נמשכה והובר החל לפעול לכינון מערכת פדרלית למתן הלוואות. הוא כינס ב-7 באוקטובר 1931 את ראשי חברות הביטוח, המשכנתאות והלוואה וחסכון הגדולות והעלה בפניהם תוכנית מקיפה ליצירת מערכת בנקי משכנתאות פדרלית, עם בנק מרכזי אחד. הצעה זו של הובר הייתה בפועל הצעה להלאמה חלקית של מערכת ההלוואות והמשכנתאות. התוכנית נדחתה באופן נחרץ על ידי כל היושבים, לבד מראשי בנקי הלוואה וחסכון, והובר שינה את תוכניתו: במקום בנק משכנתאות פדרלי, הוקם "בנק הלוואה למעון" (Home Loan Bank), שהפך אחר-כך למערכת משכנתאות מרכזית (חובה) עבור אגודות הלוואה-וחסכון.
מען לא ידוע
עיבודים
באוקטובר 2017 הועלה המחזה בישראל במסגרת "פסטיבל התיאטרון הצרפתי בישראל", בכיכובם של השחקנים פרנסיס הוסטר וטיארי לרמיט. המחזה הוצג גם בארצות הברית, גרמניה, איטליה, טורקיה, ארגנטינה ודרום אפריקה.
השפל הגדול: תקופת הובר
גיבוש תוכניתו של הובר
בנקודה זו הפכו קווי המתאר של תוכניתו של הובר ברורים יותר: הקמת "חברה למימון בנייה מחדש" (RFC), שתחליף את הפתרון הזמני של ה-NCC לצורך מתן הלוואות לעסקים, הרחבת אפשרויות גלגול השטרות של הבנק הפדרלי, יצירת מערכת "הלוואה למעון" למשכנתאות מוזלות והרחבת מערכת ההלוואות לאיכרים באמצעות "בנק הלוואות לחוות הפדרלי".
דרוש "מוסוליני כלכלי"
התוכנית נשאה דמיון ניכר לתוכניות שיישם מוסוליני במשטר הפשיזם שכונן באיטליה. התוכנית זכתה לתמיכה רחבה בין תעשיינים, אנשי עסקים ואינטלקטואלים והוגים פרוגרסיביים, שרחשו הערכה רבה לשיטות שבהן נקט מוסוליני. תמיכה רחבה זו העידה, כפי שציין וירג'יל ג'ורדן, כלכלן עבור המועצה התעשייתית הלאומית, שאנשי העסקים מוכנים ל"מוסוליני כלכלי".
נשיא לשכת הסחר של ארצות הברית, הנרי ל. הארימן מחברת החשמל של ניו אינגלנד, קרא לכינון מועצה כלכלית עליונה שתתייחס לאנשי עסקים שלא יצייתו לה "כמו לכל סוס פרוע... יכבלו אותם, יצרבו בהם את סימן הזיהוי, ויכפו עליהם לרוץ עם העדר". צ'ארלס אבוט מהמוסד האמריקני לבניין בברזל סבר כי "לא נוכל לסבול עוד אינדיבידואליזם בלתי אחראי, פרוע ועיקש שאינו משתף פעולה". שופט בית המשפט העליון לואי ברנדייס סבר כי רצויה הלאמה של התעשייה מנימוקים משפטיים של נוחות הציבור והכרח.
לשונם של אחרים הייתה ברורה אפילו יותר. ההיסטוריון צ'ארלס א. בירד, מהדמויות הבולטות בתנועה הפרוגרסיבית בארצות הברית, קרא לכינון "תוכנית חומש" ברוח המשטר הקומוניסטי בברית המועצות, הפילוסוף הפופולרי ויל דורנט דיבר על מועצת תכנון לאומי, ברנרד מ. ברוך, איש הכספים מוול-סטריט ואחת הדמויות הבולטות מאחורי הקלעים בתקופת שלטונו של רוזוולט, העדיף לכנות את המועצה "בית דין גבוה לעסקים". וולס דונהם, דיקן בית הספר לעסקים של הארוורד, היה שותף לדעה רווחת, כאשר ראה בברית-המועצות דגם מוצלח, היכול לרמז על התועלת והערך שב"תוכנית כוללת לעסקים באמריקה".
במקביל, החלו כמה מדינות להתארגן ליישום של תוכנית הקרטליזציה. אוקלהומה וטקסס, ואחר כך מדינות נוספות, התקבצו תחת הדגל של "שימור הסביבה" ותבעו לקצץ בכמות הנפט המופק, כדי להעלות את מחירו. כנגד מפיקי נפט שלא צייתו לצו שימור הסביבה הופעל המשמר הלאומי. במסגרת פעולות אלו גם הועלו המכסים על ייבוא נפט (אף כי נפט מיובא הוא הדרך הטובה ביותר לשמר את הסביבה בטקסס). רעיונות אלו דמו מאוד לרעיונות שהעלו איגודי עובדים שונים, שתבעו לאסור עבודת צעירים או לשלוח נשים נשואות "הביתה".
ה"ניו דיל" של הובר
בנאום המסורתי לקונגרס על מצב האומה, ב-8 בדצמבר 1931, הכריז הנשיא הובר על תוכנית קיצונית לטיפול במצב הקשה. הנקודות העיקריות בתוכנית היו:
מיסוי שנוי במחלוקת
כדי לממן את ההוצאה התקציבית המוגברת העלה הובר את המיסים לכל רוחב החזית, ממס הכנסה, עבור במס רכוש וכלה במיסים על חשמל, על בנזין, על מכוניות, על תכשיטים, על מניות ועוד. העלאת המיסים הזו הביאה את המיסוי בארצות הברית לרמתו הגבוהה ביותר שלא בזמן מלחמה.
הגברת המיסוי לא הצליחה לשפר את מאזניה של הממשלה הפדרלית במידה הצפויה. למרות המיסוי המוגבר צנחו הכנסות הממשלה מטה, שכן התוצר הלאומי צנח בתלילות לגובה של 58.5 מיליארד, כמחצית משיעורו בשנת 1928. מצבן של ממשלות המדינות השונות ושל הרשויות המקומיות היה קשה אף יותר. המדינות לא יכלו "להדפיס" כסף כמו הממשלה הפדרלית ונאלצו לבטל כמעט לחלוטין את מפעלי הבנייה והפרויקטים הציבוריים שבהם החלו.
כלל נטל התקציב הממשלתי על התוצר הפרטי נטו עלה בשנת 1931 לשיא חדש של 28.9 אחוז, פי 2.5 משיעורו לפני תחילת השפל. עלייה תלולה זו עוררה קריאות לקצץ בהוצאות הממשלה. זעם מיוחד עוררה תוספת תגמול מיוחדת בגובה 2 מיליארד ללוחמים הוותיקים. עמותה בראשות האדמירל ריצ'רד א. בירד, חוקר הקוטב הנודע, גייסה 60 אלף חברים ברחבי המדינה בקריאה לבטל את תוספת התגמול.
הרחבת העבודות היזומות
מן העבר השני, נשמעו קולות רבים מאוד שביקשו להרחיב את הוצאות הממשלה עוד יותר, על בסיס ההנחה שביטא וירג'יל ג'ורדן, כלכלן ה"ביזנס ויק": "כפי שחסכנו את דרכנו למיתון, עלינו כעת לבזבז את דרכנו אל מחוצה לו". רוב הכלכלנים והמומחים, כמו גם רוב הציבור, סברו כי הדרך הטובה ביותר "לבזבז" בדרך החוצה ממיתון היא באמצעות הרחבה ניכרת של העבודות הציבוריות. התקציבים שתבעו התומכים במדיניות זו להקצות לנושא הלכו ותפחו, ובשלב מסוים אף הגיעו לתביעה להוציא 12 מיליארד דולר — כעשרים אחוז מכלל התמ"ג של ארצות הברית באותה עת. את הסכום הענק הזה רצו התומכים בתוכניות לממן באמצעות מלווה מן הציבור. כמה ספרים שיצאו בקיץ שנת 1932 תמכו ברעיונות מעין אלו. הבולטים מביניהם היו "הניו דיל" של סטיוארט צ'ייס, "עימות בלתי נמנע: עסקים מול כספים" של דייוויד קושמן, ו"חברה מתוכננת" של ג'ורג' סול — שלושתם דמויות בעלות השפעה ניכרת על עיצוב תוכניות ה"ניו דיל" שנוצרו בשנה שלאחר מכן.
הרעיון שביסוד כל התוכניות היה להערות סכום גדול של כסף לעורקי הכלכלה. ההנחה הייתה כי סכומי הכסף החדשים יאפשרו לאנשים רבים יותר לבצע רכישות, הביקוש המצטבר יגאה מחדש, והכלכלה תשוב ותשגשג. הבעיה הכלכלית העיקרית שעל התוכניות היה להתמודד עמה הייתה המיסוי, שכן עירוי כספים שיושג באמצעות גביית כספי ציבור ייגרע מסך כל הכסף העומד לרשות הציבור לבצע רכישות, ובכך תיחלש מאוד השפעתה של ההזרמה. כדי להימנע מכך, תמכו בעלי התוכניות במדיניות אינפלציונית והגדלת החוב הממשלתי באמצעות אגרות מלווה. לכל היה ברור — במיוחד על רקע ההיפר-אינפלציה במדינות אירופה במהלך שנות ה-20, כי צעד זה יעיל רק לטווח קצר, עד שהמשק מתאים את המחירים לכמות הכסף החדשה, אך על־פי תכנונם הייתה ההתאוששות הכלכלית אמורה להקדים את ההתאמה בשוק, כך שהממשלה תוכל לשלם את חובותיה מפירות השגשוג המחודש.
כלכלנים זהירים, כמו וילפורד קינג מאוניברסיטת ניו-יורק וויליאם בריג' מ"מטרופוליטן לייף אינשורנס", הזהירו מפני הבעיות הכרוכות בגישה זו. קינג סבר כי העמידה על שמירת רמת השכר בעינה מקפיאה וחוסמת כל אפשרות להתאוששות ובנייה מחדש של שוק העבודה, ואילו בריג' הצביע על כך שאגרות מלווה לעבודות ציבוריות ינקזו את ההון הדרוש ליוזמות כלכליות חדשות.
בתחילת 1932 הצטרף גם הובר למפקפקים במידת התועלת שבהזרמה פיסקלית באמצעות פרויקטים ממשלתיים. בכינוס שנערך בפברואר 1932 הודה הובר כי הפרויקטים עולים יותר מדי, כמעט 1,200 דולר למשפחה, ואינם מסייעים לאלו הזקוקים להם במיוחד: אנשים במקומות מרוחקים וכאלו המסוגלים לבצע רק עבודות כפיים פשוטות. במאי 1932 הכריז הובר על שינוי במדיניותו, והתנגד להרחבה נוספת של פרויקטים מתמשכים. כתוצאה, גדל התקציב הפדרלי לעבודות ציבוריות בשנה זו רק ב-60 מיליון דולר.
החברה למימון בנייה מחדש
בתחומים אחרים, המשיך ה"ניו דיל" של הובר לפעול על-פי התוכנית המקורית. ה"חברה למימון בנייה מחדש" (RFC) העניקה בחמשת החודשים הראשונים של השנה הלוואות בסך מיליארד דולר, כשמתוכן 600 מיליון הוזרמו לבנקים ועוד 264 מיליון הוזרמו לחברות הרכבת.
השחיתות בחלוקת ההלוואות הייתה נפוצה. הגנרל צ'ארלס דיוס, שהיה נשיא ה-RFC התפטר מתפקידו ביוני והתמנה לראשות בנק שקיבל, שלושה שבועות בלבד אחרי התפטרותו, הלוואה של 90 מיליון דולר מה-RFC (כשכל הפקדות הבנק היו בסך 95 מיליון). יורשו, אטלי פומרין, העניק הלוואה בסך 12.3 מיליון דולר לחברה בה היה דירקטור, החברה למימון העניקה 14 מיליון דולר ליוניון טרסט מקליבלנד, 7.4 מיליון לבולטימור טרסט, ו-13 מיליון ליוניון גרדיאן טרסט מדטרויט, כולן חברות בראשות בכירים במפלגה הרפובליקנית או שרים בממשלה.
ההלוואות לרכבות שימשו אף הן דרך לחלוקת כספים למקורבים לשלטון. כרבע מההלוואות נועדו לצורך תשלום חובות לבנקים, ובמיוחד אלו של ג'. פ. מורגן. חברת "מיסורי פסיפיק", למשל, קיבלה הלוואה בסך 5.7 מיליון דולר לצורך תשלום לג'. פ. מורגן. אחרי תשלום ההלוואה למורגן, הניח ה-RFC לחברה לפשוט את הרגל.
"חוק חירום לעזרה ובניין", שחוקק ביולי 1932, הסדיר את פעולת ה-RFC ואישר לארגון קרן הלוואות בגובה 3.8 מיליארד דולר (כ-6 אחוז מכלל התקציב), שמתוכם 2.3 מיליארד דולר ניתנו בהלוואות במשך השנה הראשונה (1.6 מיליארד דולר במזומן). מתוך סכום זה, 52 אחוז הועברו לבנקים, 17 אחוז לרכבות (מתוכן, מחצית לתשלום לבנקים) ו-9 אחוז לחקלאות. רק 16 מיליון הוקצו לפרויקטי בנייה קצרי-טווח.
במסגרת חוק זה גם יושמו לראשונה פעולות של עזרה ישירה, כלומר, תשלום ישיר לנזקקים. תוכניות אלו זכו בתחילה להתנגדות, במיוחד מצדן של אגודות עזרה כמו הצלב האדום, שהבינו כי מימון פדרלי משמעו גם קץ התמיכה הוולונטרית מצד אזרחים בתוכניות כאלו.
ניסיון להאצה אינפלציונית
פעולה חשובה אפילו יותר, במסגרת תוכניתו של הובר, יותר הייתה חוק גלאס-סטיגל (שהפך בתקופת הניו-דיל ל"חוק הבנקאות"). החוק הקל על נטילת הלוואות על ידי הבנקים, ובמקביל הגמיש את תקנות הפעולה של בנקים, ואפשר להם להלוות לציבור על חשבון עתודות הזהב של המדינה. אחת הסיבות לשינוי זה בתקנות, שבמהותו היה הפחתת הלימות ההון של הבנקים ופיחות באמון הציבור ביכולתה של הממשלה לדבוק בתקן הזהב, הייתה אי-רצונו של השלטון הפדרלי ללוות מהציבור כסף באיגרות חוב ארוכות טווח ולהשתמש, במקום זאת, בהלוואות קצרות-טווח מבנקים, כשהבנק הפדרלי מספק לאותם בנקים את הרזרבות המתאימות למתן הלוואות כאלו.
הצורך הדוחק בהלוואות כאלו נבע, בין השאר מכך שהכנסות הממשל הפדרלי ב-1932 קטנו בחמישים אחוז (כלל התקבולים בשנה זו עמד על 1.924 מיליארד), כשהגרעון התקציבי מגיע ל-2.735 מיליארד דולר — גבוה במידה ניכרת מכלל התקבולים שקיבל הממשל.
ניסיון זה של הובר להגדיל את ההון העומד לרשות הממשל נכשל, במידה רבה, בגלל צניחה של 3.1 מיליארד בהפקדות הבנקים. הבנקים, בניגוד לנוהגם בדרך כלל, נרתעו ממתן הלוואות והעדיפו להגדיל את שיעור הרזרבות שלהם. הסיבה העיקרית לרתיעה הייתה החשש שצעדיו האינפלציוניים של הממשל יביאו להורדה בשיעור הריבית (כלומר, מנקודת מבטם של הבנקים, יקטינו את הרווח הצפוי) שעה שהסיכון לחובות חדלי פירעון דווקא גדל במידה משמעותית. בשנה רגילה בשנות העשרים, היו 700 פשיטות רגל של בנקים עם הפקדות בהיקף של 170 מיליון. בשנים 1930 עד 1932 היו 5,096 התמוטטויות של בנקים, עם אובדן של 3.86 מיליארד דולר.
אל הבנקים שלא היו מוכנים לקחת סיכון נוסף הצטרף גם הציבור, שהגדיל את עתודות הכסף שבידו, ומשקיעים זרים, שהעדיפו להתרחק מהדולר ולצאת עם הזהב שלהם מארצות הברית. המדיניות האינפלציונית של הובר לא צלחה ובפועל, במקום אינפלציה, התחוללה במחצית השנייה של שנת 1932 דפלציה.
הובר עמד חסר אונים מול צעדי המשקיעים הזרים, ושפך חמתו על אזרחי ארצות הברית והבנקים שלה. מסע נאומים ויחסי ציבור שלו גינה את האזרחים שפדו את כספם מן הבנקים בכנותו אותם "צברנים בוגדניים". הקולונל פרנק קוקס משיקגו הועמד בראש "ארגון האזרחים לשיקום", שגינה מעל כל בימה את היעדר הפטריוטיות של אזרחי המדינה, שהעדיפו לפדות את כספם ולהחזיקו בידם עד יעבור זעם. "חזית הקרב היום", אמר הובר במרץ 1932, "היא במאבק נגד צבירת מטבע... איש לא יכחיש שאם הסכומים הגדולים של כסף שנצברו יחזרו למחזור הם יתרמו לגאות משמעותית בתהליך הקדמה הכלכלית שלנו". דעתם של הובר ואנשיו על הבנקים לא הייתה טובה יותר. אטלי פומרין, יו"ר ה-RFC, אמר: "אני אומר זאת בשיקול דעת מלא: בנק שיש לו נזילות של 75 אחוז ומעלה ומסרב לתת הלוואות כאשר יש ביטחונות מתאימים הוא במצב הנוכחי טפיל על גופה של הקהילה".
תחושת התסכול והייאוש של ממשל הובר לוותה בהעלאת הצעות קיצוניות יותר. בסנאט הועלתה הצעה לעבור מבסיס זהב לבסיס דו-מטבעי. כלומר, הינתקות מבסיס הזהב, שתאפשר לממשל להדפיס כספים בקנה מידה רחב יותר. הצעה קיצונית אף יותר הייתה ליצור מערכת סחר-חליפין (ברטר) בין המובטלים. בין מעלי ההצעה ותומכיה היו כמה מראשי "ועדת החירום לתעסוקה" של הובר ויועצים בכירים למדינות בנושא אבטלה. תוכניות ברטר כאלו יושמו מאוחר יותר במקומות שונים, אך כשלו ונעלמו תוך זמן קצר.
תורת הייצוב הכלכלי
התפישה הכלכלית המובילה בתחילת שנות ה-30 — תפישה שיש לה מהלכים רחבים בקרב כלכלנים עד היום — הייתה התאוריה שהגה אירווינג פישר, ואומצה אחר-כך גם על ידי אסכולת שיקגו והמוניטריסטים. העיקרון המרכזי בשיטה זו הוא הניסיון לשמור על רמת מחירים יציבה וקבועה. על-פי פישר ומילטון פרידמן, רמת המחירים נקבעת על ידי כוחות מוניטריים ושליטתה של הממשלה במישור זה מקנה לה שליטה ברמת המחירים, כך שהיא יכולה לנקוט פעילות "אנטי-מחזורית" ולצמצם מאוד את בעיית מחזור העסקים והגאות והשפל הנובעים ממנה.
פרידמן, בספרו על ההיסטוריה המוניטרית של ארצות הברית, שיבח את המדיניות השקולה של הבנק הפדרלי לאורך שנות העשרים בשמירה על רמת מחירים קבועה, וסבר כי האשמה בשפל הכלכלי הגדול והתמשכותו ניצבה לפתחו של הבנק הפדרלי, שנהג ריסון מוניטרי מופרז ולא פעל להעלאת המחירים בעוד מועד לרמתם לפני השפל הכלכלי. אירווינג פישר, בדומה לפרידמן אחריו, התייצב בראש קבוצת הכלכלנים, שקראה לממשלה לנפח את המחירים לרמתם לפני השפל ואז לייצבם. לקבוצת כלכלנים זו הייתה השפעה מרכזית בתקופת ה"ניו דיל". תחת השם "הוועדה למען האומה" היה הגוף מן הדוחפים העיקריים להתנתקות של ארצות הברית מבסיס הזהב ב-1933. עצות דומות הועלו גם על ידי ועידה של הכלכלנים המובילים בארצות הברית, שהתכנסה באוניברסיטת שיקגו בינואר 1932, וקראה להובר להגביר את האינפלציה והסיוע לבנקים על ידי ה-RFC, להרחיב את היקף העבודות הציבוריות, להגיש סיוע אבטלה פדרלי ולהפחית מכסים. הצעד האחרון היה מנוגד למדיניות שנקט הובר בפועל.
הפעולה הבולטת ביותר על־בסיס תורת ה"ייצוב" הייתה חוק גולדסבורו, שעבר בקונגרס ברוב גדול במאי 1932, אך נעצר בסנאט. חוק זה הציע להעביר לידי הקונגרס (מעשית, הממשל) את השליטה באספקת הכסף. בפועל, היה החוק ניתוק מתקן הזהב, שהיה מאפשר לממשל לנקוט מדיניות אינפלציונית לא מוגבלת.
רק בודדים העזו להעלות רעיונות שונים, וגם זאת, בדרך כלל, בלשון מהוססת. גוטפריד פון הברלר גרס כי הדגש על יציבות המחירים והמתקפה נגד ירידת מחירים שגויים, שכן הרחבת אשראי לצורך שמירת יציבות המחירים, כפי שהתרחשה בשנות העשרים, מתעלמת מהשפעת האשראי על מבנה הייצור ואינה מבחינה בין ירידת מחירים בגלל התכווצות של כמות הכסף ובין קיטון בעלויות בגלל עלייה בפריון העבודה. בשנים שלפני השפל, טען הברלר, הייתה עלייה בייצור, אך מחירי המוצרים נותרו יציבים ולא ירדו בגלל הצעדים האינפלציוניים של הבנק הפדרלי. אינפלציה זו חוללה את השפל משום שהאריכה את תקופת הייצור, בגלל שגובה הריבית היה נמוך באופן מלאכותי. "רופאי אליל המטיפים לצעדים אינפלציוניים", טען הברלר, יביאו להחמרת המצב וגרועה מכל תהיה פעולה "חד צדדית לחיזוק כוח הרכישה של הצרכן, משום שגידול לא פרופורציוני זה בביקוש למוצרי צריכה הוא בדיוק הסיבה להתמשכות המשבר".
הובר יוצא, רוזוולט נכנס
בחודשים שבין בחירתו של רוזוולט (בתחילת נובמבר) לכניסתו לתפקיד, במרץ 1933, החל המצב הכלכלי עובר משפל לצניחה חופשית. שמועות אודות יועציו הרדיקליים של רוזוולט עוררו דאגה אצל רבים, והובילו לגידול נוסף בסכומי הכסף והזהב שהחזיק הציבור בידו. בשלב זה כבר החזיק הציבור במזומן בסכום של 6.3 מיליארד דולר, יותר מכפול משיעור הכסף במחזור לפני המשבר.
סכומים כאלו היו סכנה ממשית לקיומם של הבנקים (בשנת 1933 התמוטטו 4,000 מהם). מושלי מדינות רבות הגיבו בבהלה והכריזו על "חופשות בנקים" כדי למנוע "ריצה" שתביא לפשיטת רגל של הבנקים המקומיים. פעולות אלו לא הרגיעו את המשקיעים, אלא דווקא העצימו את חששותיהם של המשקיעים והחריפו את תהליך ההתמוטטות. עם כניסתו של רוזוולט לתפקידו הכריז הנשיא החדש — הכרזה שלא היה לה תוקף חוקתי — על השבתת כל הבנקים למשך שבוע, כשהוא מבסס את סמכותו לעשות כן על החוק האוסר "סחר עם האויב" ממלחמת העולם הראשונה. לאחר מכן איים הממשל החדש לפרסם בפומבי רשימה של "צברני זהב", כדי לכפות על המחזיקים כסף במזומן להפקידו שוב בבנקים. נוכח פעולות אלו היה ברור כי ימיו של תקן הזהב ספורים.
סיכום כהונתו של הובר
כהונתו של הובר ואופן התמודדותו עם השפל הגדול סימנו נקודת מפנה חשובה בתולדותיה של ארצות הברית, גם מבחינה כלכלית וגם מבחינה חברתית. הובר ואמריקה הגיעו למשבר הגדול ערוכים ומוכנים להתמודד עמו באמצעות חשיבה וכלים חדשים. גישת הלסה פר, הריסון התקציבי והאי-התערבות — הכלים המרכזיים ששימשו את הממשלים הקודמים — נדחו ככלים שזמנם עבר או "ריאקציוניים". במקומם, ניסה הובר ליישם גישה חדשה, לפיה ההיחלצות מן המשבר צריכה לבוא מריסון הפעולה של השוק החופשי, מדיניות אינפלציונית המכוונת לייצוב המחירים והתעסוקה, והגברה של המעורבות של הממשל בחיי החברה והכלכלה.
תוצאות פעולתו של הובר לא הצביעו על הצלחה של הגישה החדשה. עם סיום כהונתו במרץ 1933 הייתה ארצות הברית נתונה בשיאו של השפל הקשה בתולדותיה. הייצור צנח ביותר ממחצית (ממדד תעשייתי של 114 ל-54), התוצר הלאומי הגולמי צנח בכמעט מחצית, האבטלה ניצבה על 25 אחוז מכוח העבודה, ואילו ההשקעות בבניין עסקים חדשים צנחו מ-8.7 מיליארד דולר ב-1929 ל-1.4 מיליארד דולר ב-1933.