cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קטעים ליריים
הקלטות
בין הפסנתרנים שהקליטו את מכלול הקטעים, ניתן לציין את אלכסנדר גולדנוויסר (ההקלטה הראשונה בהיסטוריה של מכלול הקטעים, בשנת 1950 בברית המועצות) ואת לייף אובה אנדסנס (שהקליט על פסנתר הסטיינווי המקורי של גריג בטרולדהגן).
עוד פסנתרנים אחרים שהקליטו או ביצעו את "קטעים ליריים": ולטר גיזקינג, סביאטוסלב ריכטר, אמיל גיללס, אבה קנרדל, אנדריי גברילוב , האקון אוסטבו , איינר שטין-נוקלברג , אירינה מז'ואבה, איזבל מואראו, גרהרד אופיץ , סטיבן האף וחאבייר פרינאס.
חברת הובר
חברת הובר (באנגלית: The Hoover Company) היא חברה לייצור ושיווק שואבי אבק אמריקנית שבסיסה באוהיו.
החברה פעלה גם באירופה ובמשך מרבית המחצית הראשונה של המאה ה-20 שלטה בתעשיית שואבי האבק החשמליים, עד שהמותג "הובר" נעשה שם גנרי לשואב אבק, וגם לפעולת שאיבת האבק.
משנת 1989 החברה פעלה בארצות הברית כחלק ממאיטג עד מכירתה ב-2006 ל-TTI שבסיסה בהונג קונג תמורת 107 מיליון דולר.
האגף האירופי של הובר התפצל כבר ב-1993 מהחברה האם ונרכש בידי חברת קנדי שבסיסה בברוגריו שבאיטליה, כיום נמצאת השליטה בחברה בידי חברת ביין קפיטל.
הובר נחשבת גם בראשית המאה ה-21 לשחקן מרכזי בשוק שואבי האבק, והאגף האירופי שלה מתמחה גם בייצור מוצרים לבנים נוספים: מכונות כביסה ומייבשי כביסה. המתחרה העיקרית שלה היא דייסון בשל טכנולוגיית הציקלון הכפול מבוססת ההפרדה הציקלונית שלה, שעליה רשמה פטנט.
היסטוריה
בראשית דרכה עסקה החברה בבעלות ויליאם הובר בשיווק רתמות עור לסוסים ולכרכרות. העסק נקלע לקשיים בראשית המאה ה-20 עם חדירתן ההולכת וגדלה של המכוניות. במקביל, ג'יימס מארי ספנגלר, עובד ניקיון מקנטון הצפונית שבמדינת אוהיו, רשם ב-2 ביוני 1908 פטנט (מספר 889,823) על מכונת שאיבה חשמלית ניידת שהקלה על פעולת ניקיון הבית. ספנגלר, שהיה חולה אסתמה, רצה לבנות שואב אבק קטן ממדים שיסייע לו לצמצם את כמות האבק בביתו. הוא המציא מכשיר שהתבסס על פעולת יניקה שיצרו להבי מאוורר שחובר אל מנוע. באותה שנה הוא מכר את הפטנט לוויליאם הובר, שהיה בעלה של בת דודתו והפך שותף במפעל Hoover’s Electric Suction Sweeper Company.
כששווקו שואבי האבק הראשונים, ב-1908, היו רק 10% ממשקי הבית בארצות הברית מחוברים לרשת החשמל. ב-1912 החלה החברה לייצא שואבי אבק לבריטניה והחלה להתבסס בשוק האירופי. טקטיקת שיווק חדשנית לשעתה שנקטה בה "הובר", הייתה שיווק שואבי האבק לעקרות בית לניסיון חינם למשך עשרה ימים, בסיומן ניתן היה להחזיר את המוצר או לרכוש אותו.
OKO
OKO הוא מתחם בניינים הנמצאים ב"מוסקבה סיטי", מרכז העסקים הבינלאומי של מוסקבה ברוסיה. בנייתו החלה ב-2011 והושלמה ב-2015.
המתחם כולל שלושה בניינים:
בקומה ה-85 של מגדל "דרום" נמצאת מסעדת Ruski שהיא המסעדה הגבוהה באירופה, ועל הגג נמצאת מרפסת התצפית הגבוהה ביותר באירופה.
בקומה ה-84 של מגדל "דרום" נמצאת מסעדה, בר ומועדון לילה Birds.
גלריה
נופים מקומה 85 של מגדל דרום (מרפסת התצפית):
ג'ו ג'ורנו
אברהם "ג'ו" ג'ורנו (נולד בשנת 1933) הוא מתאבק ישראלי בעבר, בסגנון חופשי במשקל כבד. אלוף ישראל ואלוף המכביה השישית (1961).
ביוגרפיה
ג'ורנו נולד וגדל בתוניס. הוא עלה לישראל בשנת 1950, התגורר בבת ים והתאמן בקבוצת הפועל תל אביב. בצבא הוא שרת במשמר הגבול. בשנת 1954 זכה באליפות ישראל בסגנון יווני-רומי.
בכינוס הפועל השישי שנערך בשנת 1956 זכה ג'ורנו במדליית כסף בהיאבקות.
בתחרויות ההיאבקות בסגנון חופשי, של המכביה החמישית שנערכו ב-1957 זכה ג'ורנו במדליית ארד בתחרות במשקל חצי כבד.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1959 זכה ג'ורנו בתואר בתחרות במשקל כבד ובתחרות הקבוצתית.
אלוף המכביה
בתחרויות ההיאבקות בסגנון חופשי של המכביה השישית שנערכו בחיפה בספטמבר 1961 זכה ג'ורנו במדליית זהב בתחרות במשקל כבד לאחר שניצח את יריבו, ראובן גנדיאטי מארצות הברית תוך דקה אחת בלבד.
לאחר המכביה עבר ג'ו להשתתף בהיאבקות מקצוענית. הוא ניהל את "מכון ג'ו" לתרבות ופיתוח הגוף בבת ים.
סילביה נייט
אוגוסטה אווה אלנסדוטיר (, נולדה ב-28 ביולי 1982), ידועה גם בשם הבמה הקודם שלה - סילביה נייט (Silvía Night), היא זמרת, קומיקאית, שחקנית ומדבבת איסלנדית.
ראשית חייה
אוגוסטה אווה ארלנסדוטיר נולדה ב-28 ביולי 1982 בעיר רייקיאוויק, בירת איסלנד.
בשנת 2005 הצטרפה ללהקה האיסלנדית "Ske" ובמקביל פתחה בקריירת סולו. באותה השנה, יצרה ארלנסדוטיר את הדמות שמזוהה איתה בקרב כל האירופאים מחוץ לאיסלנד - סילביה נייט. סילביה נייט נוצרה בתוכנית טלוויזיה שנקראה "The Silvia Night Show" והיא האלטר אגו של ארלנדסדוטיר.
סילביה נייט
ארלנסדוטיר בחרה להביא לדמותה של סילביה נייט את התכונות הגרועות ביותר הקיימות בחברה האנושית המודרנית, נרקיסיזם ואגוצנטריות בלתי נדלים - סילביה נייט חושבת כי היא האדם המוכשר ביותר המתהלך על פני כדור הארץ. לפיה, סילביה נייט נולדה ב-20 בפברואר 1973 והשם האיסלנדי המלא שלה הוא סילביה נייט סמונסדוטיר. בן זוגה של הדמות הוא זכר אלפא ארגנטינאי ושמו רומאריו הוגו אסטבז. הוא מגולם על ידי השחקן האיסלנדי ביורן ת'ורס. האוכל האהוב על סילביה נייט הוא סושי וגבינת פטה, והיא משלבת בשפת הדיבור שלה (איסלנדית) המון סלנג ומונחים אנגליים-בינלאומיים.
ארלנסדוטיר ייצגה את איסלנד כדמות סילביה נייט באירוויזיון לשנת 2006 שנערך באתונה שביוון עם השיר "Congratulations" שכל מטרתו היא האדרת נייט והאומה האיסלנדית. בלב הייצוג שלה עמדו התבטאויות מעוררות מחלוקת ולא תקינות רבות: "קרולה הגקוויסט העפילה לגמר רק מפני שקיימה יחסי מין עם ראש איגוד השידור האירופי במכונית", "ממזרים כפויי טובה! בחרתם אנשים מכוערים מפינלנד שאין להם אפילו מאפר נורמלי, ולא הצבעתם לי כיוון שאני לא זונה מהולנד ואני לא כלבה, מכוערת וזקנה משוודיה".
נייט התנכלה גם למארחי התחרות באותה השנה כאשר קראה להם "יוונים מזדיינים", בתגובה היא ספגה בחצי הגמר קריאות בוז רבות לפני ואחרי שירה. נייט לא עלתה לשלב הגמר של האירוויזיון וסיימה במקום ה-13 עם 62 נקודות בלבד.
ב-2007, כשנה לאחר האירוויזיון הוציאה סילביה נייט אלבום בשם "Goldmine" ותקופה קצרה לאחר מכן נעלמה מן העולם.
קריירה מאוחרת
בשנת 2007 נעלמה מן העולם סילביה נייט וארלנסדוטיר חזרה להופיע בשם עצמה, היא החלה להופיע כמדובבת ושחקנית בסרטים רבים. בשנת 2014 הוציאה את הסינגל "Þetta er nóg" שהוא הגרסה האיסלנדית לשיר Let It Go במסגרת השתתפותה בדיבוב הסרט לשבור את הקרח מאנגלית לאיסלנדית.
אזור תעשייה עד הלום
אזור התעשייה ממוקם מדרום מזרח לעיר אשדוד ומעברו המערבי של כביש 4 בקטע שבין מחלף עד הלום לצומת אמונים. מדרום גובל האזור בשטחים חקלאיים וממערב במסילת הרכבת.
אזור התעשייה מצוי במערב תחומה המוניציפלי של המועצה האזורית באר טוביה, אשר לשטח השיפוט שלה משתייכים אף אזורי התעשייה באר טוביה, פארק ראם (מבצע) וכנות. עיריית אשדוד דרשה להעביר את אזור התעשייה לתחומה, ועל כך נוצרה מחלוקת בין עיריית אשדוד למועצה האזורית באר טוביה.
השימושים באזור התעשייה כוללים בעיקר שימושי תעשייה כבדה ואחסנה פתוחה לצד כניסת שימושים מסחריים בסמיכות לכביש היציאה לכביש 4.
גיה באר גורביץ'
גיה באר גורביץ' (נולדה ב-2 בדצמבר 1990) היא שחקנית, קומיקאית, סטנדאפיסטית, תסריטאית, יוצרת, מדבבת ומנחת טלוויזיה ישראלית. זוכת פרס הטלוויזיה לילדים ונוער על תפקידה בסדרה "אבא מטפלת".
ביוגרפיה
באר גורביץ נולדה וגדלה בקיבוץ געתון. אביה, היה מנצח בתזמורת, שנפטר מסרטן העור כשהייתה בת 11. סבה היה אדריכל הקיבוצים מנחם באר ודודה הוא הרקדן והכוריאוגרף רמי באר.
למדה במגמות תיאטרון ומחול בבית ספר מנור-כברי שבקיבוץ כברי. ב-2014 סיימה את לימודיה בבית הספר למשחק "בית צבי". למדה גם ריקוד במרכז ביכורי העיתים.
הפריצה הגדולה שלה הייתה בשנת 2016 כאשר יצרה עם בן זוגה, יוגב יפת, את סדרת היוטיוב "בנהאל" שהציגה את דמותם של בנהאל (בגילומה) ואליקים (יפת), שני ילדים, המתגוררים בגבעה בהרי השומרון. הסדרה זכתה לפרסום רב. לפי באר גורביץ', אורח החיים והתנהגותו של בנהאל הושפעו מילדותה בקיבוץ והמשבר הנפשי שעברה לאחר פטירת אביה. באותה שנה הופיעה בתוכנית "לילה טוב עם אסף הראל". בשנת 2017 שיחקה בעונתה השנייה של תוכנית הסאטירה "אנחנו במפה", וגילמה בסדרה "ויקי ואני" את ליטל קדישביץ. בנוסף, גילמה את דמותה של קורל בסיטקום הנוער "אחותי קפצה כיתה", את דמותה של דריה ב"הכלום הגדול", ואת דמותה של בילי ב"המלון של פיני". באותה שנה החלה להשתתף בתוכנית המערכונים "טלוויזיה מהעתיד" ששודרה ברשת.
בשנת 2018 החלה להשתתף בסדרה "צומת מילר”, בתפקיד אנאלי שמיר, גיסתו הצרפתייה של אדיר. גורביץ' השתתפה גם בעונתה השנייה של הקומדיה "האחיות המוצלחות שלי" ב-yes בתפקיד הקצינה צילי שמפקדת על הקצין רוני ושאר חיילי המפקדה. כמו כן שיחקה בסדרה "להעיר את הדב".
ב-16 בינואר 2019 הצטרפה כשחקנית קבועה לצוות העונה ה-16 של התוכנית הוותיקה ארץ נהדרת. בתוכנית השלישית של העונה הייתה הופעתה הראשונה במסגרת התוכנית.
בפברואר 2019 דיבבה את כנרת בסדרת האנימציה הקומית "סוף הדרך" של תאגיד השידור "כאן".
בספטמבר 2022 הופק במסגרת התוכנית ארץ נהדרת קליפ פארודיה המורכב מחיקויים של הזמרות נונו, אנה זק ונועה קירל, כאשר גורביץ' בתפקיד קירל. הקליפ זכה לפופולריות רבה.
בשנת 2023 החלה להתמודד בתוכנית הריאליטי רוקדים עם כוכבים.
הוקו הררי
הוקו הררי (שם מדעי: Penelopina nigra) הוא המין היחיד בסוג Penelopina שבמשפחת ההוקיים, התרנגולים הדרום-אמריקאים. הוקו זה הוא מין החי בהרים של מרכז אמריקה: באל סלוודור, גואטמלה, הונדורס, ניקרגואה ודרום מקסיקו. ומצב השימור שלו מסווג כפגיע.
ההוקו דומה לתרנגול ובגודל דומה. אורכו 590–650 מילימטר, והוא בעל כסות נוצות שחורה על רוב גופו. פניו כחולות, מקורו אדום ודלדל אדום מתחתיו. לנקבות צבע חום-בהיר, תכונה המסייעת להן להתמזג בצמחייה.
ההוקויים חיים באדמות הרים מיוערים ויערות עננים לחים במרכז אמריקה. אוכלוסייה קטנה חיה גם במקסיקו. ההוקויים ניזונים בעיקר מפירות שנשרו ומתחבאים בפסולת העלים ביער. כתוצאה מציד-יתר ופגיעה מתמשכת ביערות בהם הם חיים, ההוקויים נמצאים בסכנת הכחדה בטבע.
עולה עולה
עולה עולה הוא השיר שייצג את ישראל באירוויזיון 1985 ובוצע על ידי יזהר כהן, בהופעתו השנייה באירוויזיון. את המילים לשיר כתבה חמוטל בן זאב והלחין קובי אשרת.
במקור נכתב השיר עבור הפסטיגל, תחת השם "הכלב ויסקי". אולם, כאשר האמרגן שלמה צח שמע את השיר, הוא החליט כי השיר "חזק מדי בשביל הפסטיגל", וכי הוא מתאים יותר לאירוויזיון. לשם כך שינתה חמוטל בן זאב את המילים, כדי להופכו משיר ילדים לשיר פופ.
השיר זכה במקום הראשון בקדם-אירוויזיון 1985, לאחר שזכה ב-69 נקודות, והקדים שירים שזכו מאוחר יותר להצלחה ("כמו צועני" ו"עוד נגיע"), ונחשב לאחד השירים הקליטים ביותר באותה שנה.
באירוויזיון הוגרל השיר להיות במקום 15 לפי סדר ההשמעה. בסיומה של ההצבעה, סיים השיר עם 93 נקודות, במקום החמישי מתוך 19 שירים בתחרות.
רכיכות
רַכִּיכוֹת (שם מדעי: Mollusca) היא מערכה של חסרי חוליות מגוונות ומהנפוצות ביותר שבחסרי החוליות על פני כדור הארץ. המדענים מונים בה כ-100,000 מינים, חיים ומאובנים, הנחלקים לשבע מחלקות. זוהי קבוצה קדומה מאוד שראשיתה עוד מהקמבריון. היא כוללת את הגדולים שבחסרי החוליות כיום (ובעבר), כשהגדולים ביותר הם דיונון עצום ודיונון ענק, שאורך זרועותיהם עולה על 13 מטרים, ומשקלם – על 700 ק"ג.
מאפיינים
תפוצתן של הרכיכות גדולה והן מצויות בכל רחבי העולם; רובן בים ומיעוטן במקווי מים מתוקים וביבשה. גופן של הרכיכות רך והן חסרות שלד פנימי. גוף רך זה מוגן לרוב על ידי קונכייה, הבנויה סידן פחמתי וקונכיולין. הקונכייה מופרשת על ידי הגלימה (mantle), שתחתיה נמצא אזור המכונה מרחב גלימה. לרכיכות יש מבנה ייחודי נוסף הנמצא במערכת העיכול של רובן: המשננת (רדולה), העשויה כיטין ונראית כשיניים זעירות. המשננת שימשה במקור לגירוד חומר צמחי מהמצע, אולם תפקודה משתנה בהתאם לבעל החיים הספציפי. הרכיכות מתאפיינות במערכת דם פתוחה, בה מוזרם דם אל תוך חלל הגוף, בו נמצאים האיברים.
המדע העוסק בחקר הרכיכות נקרא מָלָקוֹלוֹגְיָה (malacology). המילונאי ראובן אלקלעי הציע במילונו את החידוש רַכִּיכַאי כשם למדען בתחום. ב-2003 חידשה האקדמיה ללשון העברית את השמות העבריים של רכיכות תחת המילון בעלי חיים: רכיכות (תשס"ד).
אספנות קונכיות
מאז העת העתיקה היה האדם מרותק ממגוון הצורות המורכבות של הקונכיות. אצילים וחוקרי טבע החלו לאסוף את הקונכיות באופן שיטתי ולהציג את היפות והמוזרות שבהן לרַאווה. מיון הקונכיות וארגונן - מדע הקונכיולוגיה - בישרו את הניסיונות המכוונים הראשונים למיין ולארגן את עולם הטבע על ידי הפילוסופים של יוון העתיקה.
חקר הרכיכות (מלקולוגיה) החל באיסוף, מיון וקטלוג של קונכיות – ענף הנקרא, כאמור, קונכיולוגיה. הפילוסוף אריסטו היה הראשון שפרסם מחקר על הרכיכות, ופרסום זה היה קנוני עד הרנסאנס ותחיית המדעים בתחילת העת החדשה. אז נעשו איסוף הקונכיות והצגתן לראווה בארונות תצוגה (שנקראו "קאבינט") פופולריים בקרב מעמד האצולה. משלחות חוקרים יצאו ללקט קונכיות אקזוטיות ברחבי העולם. בהמשך, עם התרחבות מדעי הטבע בסוף המאה ה-17, החל מחקר ביולוגי ושיטתי יותר של הרכיכות והחלזונות בפרט.
תכלת וארגמן
בעת העתיקה, ובמיוחד באגן הים התיכון וארץ ישראל, נהגו להפיק צבעי בדים מהחלזונות הימיים ארגמון חד קוצים וארגמון קהה קוצים. לצבע התכלת יש משמעות דתית ביהדות עקב מצוות הציצית ובה פתיל תכלת. צבע הארגמן היה יקר מאוד וסימל מלכות. רק האצולה הגבוהה ובית המלוכה יכלו להרשות לעצמם בגדי ארגמן.
מאכלי רכיכות
מאכְלי רכיכות נפוצים במטבחים רבים. בין השאר משמשים חלזונות במטבח הצרפתי להכנת אסקרגו, רכיכות מכל הסוגים משמשות במטבח הסיני והיפני, צ'אודר צדפות הוא מאכל מהמטבח האמריקאי, קלמארי הוא מאכל עשוי דיונונים שמקורו במטבח הים-תיכוני.
הרכיכות אינן כשרות על-פי ההלכה היהודית, כי אין להן קשקשים.
אמצעי תשלום
קונכיות מסוג פי-הכושי האסימון שימשו מטבע בתרבויות עתיקות רבות, בעיקר באסיה ואפריקה.
אילנה אביאל
אילנה אביאל (נולדה ב-1925) היא משוררת ישראלית.
שיריה התפרסמו בכתבי–עת ובאנתולוגיות בעברית, אנגלית ופולנית. חברה באגודת הסופרות והסופרים העבריים.
קורות חיים
אילנה אביאל היא ילידת פולין. חיה עם משפחתה בגטו לודז' במשך 5 שנים. בשנת 1944 נשלחה לאושוויץ עם משפחתה. אילנה שתי אחיותיה ואחיה שעלה ארצה בנפרד מהן שרדו את המחנות. אילנה עלתה ארצה בעליה ב’ בשנת 1946. הצטרפה לקיבוץ חפציבה שם הדריכה נוער עולה ונישאה לאיש פלמ"ח.
אביאל שרה במקהלת רינת בעת שהמקהלה הופיעה בפאריס. היא שימשה כאסיסטנטית במאי בתיאטרון “הבימה”, בשתי הצגות. זכתה במלגת לימודים באוניברסיטת תל–אביב ולמדה בחוגים לתיאטרון וספרות. כמו כן, השתלמה בבימוי, בתנועה ובמחול.
בשנת 1972 השתתפה במחזה ספרותי באוניברסיטת חיפה. עסקה בבימוי טקסים והצגות בקיבוץ, בבימוי תסכיתי רדיו ובקריינות.
פרטים אישיים
אילנה אביאל מתגוררת בתל אביב, היא אם לשתי בנות וסבתא לשלושה נכדים.
הוצאת אוניברסיטת פרינסטון
הוצאת אוניברסיטת פרינסטון היא חברת הוצאה לאור הפועלת מטעם אוניברסיטת פרינסטון.
היסטוריה
החברה נוסדה ב-1905 ועבדה בראשיתה באמצעות מכונות דפוס. בניין ההוצאה לאור נוסד ב-1911 בעיר פרינסטון. הספר הראשון שפורסם מטעם החברה יצא לאור ב-1912.
האני לוי
האני לוי (בגרמנית: Hanni Lévy; 16 במרץ 1924, ברלין - 22 באוקטובר 2019, פריז) הייתה ניצולת שואה שהייתה בין כ-1,700 היהודים ששרדו באופן לא חוקי בברלין, במסתור או בזהות בדויה, בתקופת מלחמת העולם השנייה. סיפור הישרדותה בברלין הונצח בסרט "הבלתי נראים" משנת 2017.
חייה
נולדה בשם האני וייסנברג וגדלה בקייזרקורסו בברלין-טמפלהוף (כיום חלק מקליינווג) ומשנת 1931 גדלה בברלין-קרויצברג בסולמסשטראסה. אביה היה צלם ואמה הייתה עקרת בית. בית ההורים שלה היה ליברלי. אביה אמר: "אנחנו גרמנים. דת היא עניין פרטי." היא איבדה את שני הוריה בגיל צעיר. לאחר תחילת המלחמה ב-1939, גויס האב פליקס וייסנברג (1883–1940) לעבודות כפייה בחקלאות ועד מהרה מת מתשישות, האם אליס וייסנברג (1890–1942) לבית אוברלנדר שסבלה ממחלת לב, נפטרה באפריל 1942 בגלל חוסר עזרה רפואית. מאוחר יותר התוודתה חני ויסנברג כי היא שמחה שהוריה נפטרו מוקדם כל כך. מותם הציל אותם מתלאות רבות. סבתה ססיליה אוברלנדר (1943–1863) גורשה לגטו טרזין בסתיו 1942 ומתה שם ב-1943. אבן נגף הונחה לזכרה ברחוב אלזה לסקר-שילר בברלין-שנברג.
משנת 1931 למדה בבית הספר היסודי בגנייזנשטראסה. בשנת 1935 משרד החינוך הוציא הנחיה בדבר "הפרדה גזעית" בבתי ספר ממלכתיים. הוריה רשמו אותה לבית הספר יוסף להמן של הקהילה הרפורמית היהודית ברחוב יואכימשטאלר. באביב 1939 סיימה את לימודיה בבית הספר ועבדה שנה כמטפלת במשפחה יהודית. בתחילת 1940 החלה ללמוד כובענות (Putzmacherin), אך נאלצה להפסיק לאחר שלושה חודשים משום שבגיל שש עשרה נאלצה לעבוד בעבודת כפייה במפעל הטקסטיל צלנדורף, שיצר בין היתר משי מלאכותי ופריטי מצנחים עבור הוורמאכט. לאחר מות הוריה התגוררה עם מכרים יהודים ברחוב אוגסבורגר עד שאלה גורשו בדצמבר 1942. מכיוון שלא הייתה ברשימת המיועדים לגירוש", ניצלה אך נותרה לבדה. בפברואר 1943 לא הייתה מסוגלת לעבוד עקב פציעה קשה באצבע המורה הימנית שלה ובכך ניצלה מ"אקציית בתי החרושת" של הגסטפו. היא הייתה בבית כאשר תושבי הבית נאספו לגירוש, אך החליטה באופן ספונטני לנעול את דלתה, לא לענות לפעמון, ואז לברוח דרך דירה אחרת. היא לא יכלה לקחת איתה שום דבר מלבד מעיל וארנק. "יצאתי לרחוב בדם קר", היא נזכרה, "לא הייתה לי תוכנית, אבל ידעתי שאסור לי למשוך תשומת לב, זו ההגנה הטובה ביותר שלי. מכרים עזרו לה למצוא מספרה שהבהירה את שיערה בפגישות ממושכות. היא לבשה זהות חדשה ובעזרת מכר אחר הצליחה למצוא רופא שיטפל בפציעתה מבלי לבקש תעודה מזהה. היא הצליחה להרוויח קצת כסף במשלוח עיתוני יום א'. לעיתים קרובות נאלצה להחליף מקום מגורים עד שמשפחת מוסט קיבלה אותה בברלין שטראסה (היום סמטת אוטו-צור, Otto-Suhr-Allee) בשרלוטנבורג. היא גרה איתם עד נובמבר 1943.
וייסנברג הלכה רבות לקולנוע, שם הגן עליה החושך. כשבני משפחת מוסט נדרשו להתגייס, הייתה שוב חסרת בית. היא התוודתה בפני מוכרת הכרטיסים בקופת הקולנוע, ויקטוריה קולצר (1902–1976) שלקחה את הצעירה הביתה לנולנדורף-שטראסה (Nollendorfstraße) מס' 28, שם התגוררה עם בעלה ז'אן, ושיכנה אותה שם. וייסנברג הצליחה להישאר עם בני הזוג עד נפילת המשטר הנאצי. ויקטוריה קולצר שיתפה אותה בכרטיסי הקצבה שלה. בני הזוג קולצר הצילו את חייה של הצעירה. בנם היה בחזית; ז'אן קולצר חלה במחלה קשה ומת מגנגרנה בתחילת 1945. האני עזרה בטיפול. "גדלנו יחד כמו אמא ובת. כל כך התרגלתי לחיים החדשים האלה, שכמעט שכחתי את הסכנה שהייתי בה בעצם." יחד עם ויקטוריה קולצר, היא חוותה את לילות ההפצצה ולבסוף את נפילת המשטר הנאצי. גם הקשר עם משפחת מוסט לא התנתק.
לאחר שחרור ברלין על ידי הצבא האדום חששה וייסנברג מהתקפות של חיילים סובייטים. נודע לה שמשפחת מוסט שוכנה בברלין-צלנדורף, שם, לדבריה, המשטרה הצבאית של הצבא האדום שלטה בחיילים. היא הלכה לשם עם קולצר. מאוחר יותר חזרו שתי הנשים למעון ברחוב נולנדורף. וייסנברג מצאה עבודה בצבא ארצות הברית. בסוף 1946 הביא אותה לפריז אחיה של אמה, שהיגר לצרפת. הוא זיהה את שמה ברשימת שירות האיתור של הצלב האדום הגרמני.
בפריז הכירה את בעלה לעתיד, יהודי גרמני. הם הקימו יחד עסק לציור. האני לוי שמרה על קשר עם ברלין ומציליה. היא המשיכה לדבר גרמנית: "אי אפשר להחליף שירי ילדים ורוך בשפה זרה". היו לה שני ילדים וחמישה נכדים.
האני לוי מתה בפריז ב-23 באוקטובר 2019 בגיל 95.
הנצחה
לוי הופיעה בפומבי כאשת עדות בבתי ספר ובמקומות נוספים, כולל מוזיאון הסדנה לעיוורים באנדרטת ההתנגדות הגרמנית. היא הייתה מעורבת בהצבת לוח זיכרון לוויקטוריה וז'אן קולצר בחצר הבית בנולנדורף-שטראסה 28, והשתתפה באירוע גילוי הלוט ב-2010, ובהנחת ארבע אבני נגף לסבתה ולקרוביה ב-2011. הבמאי קלאוס ראפלה ראיין אותם בקשר לעבודה על סרטו הדוקומנטרי למחצה "הבלתי נראים - אנחנו רוצים לחיות", המתאר ארבעה יהודים ששרדו בברלין הנאצית. הסרט כולל ראיון עם לוי מ-2009. הבכורה שלו הייתה בשנת 2017, ואותה עת יצא לאור ספר מאת ראפלה בשם "הבלתי נראים - הולכים למחתרת כדי לשרוד". בתקופה זו העניקה לוי סדרת ראיונות לעיתונים, מגזינים ותחנות טלוויזיה והתארחה בתוכנית האירוח של מרקוס לאנץ ברשת ZDF ב-23 בנובמבר 2017.
לוח הנצחה נוסף לזכר משפחת קולצר הוצמד לשער הבית ברחוב נולנדורף 28 בשנת 2018.
ב-27 בינואר 2018, נאמה לוי בוועידת המפלגה הפדרלית של מפלגת הירוקים (גרמניה) בהנובר לרגל יום הזיכרון לקורבנות הנציונל-סוציאליזם. שם הזהירה מפני חזרה של חשיבה מפלה: "קודם לכן נאמר: היהודים אשמים. היום זה הפליטים."
מקורות
מסמכים מההיסטוריה האישית של לוי נמצאים ב, בהם שני מכתבי פרידה שהופנו להאני וייסנברג מאנשים שעבדו עמה במפעל הטקסטיל צלנדורף וגורשו בסוף 1941 או במהלך 1942.
ג'וליה נויברגר
ג'וליה באבט שרה נויברגר, הברונית נויברגר (באנגלית: Julia Babette Sarah Neuberger, Baroness Neuberger; נולדה ב-27 בפברואר 1950) היא רַבָּה רפורמית בריטית. היא כיהנה כמצליפה של המפלגה הליברל-דמוקרטית, ונכנסה לבית הלורדים ב-2004. אבירת מסדר האימפריה הבריטית.
נעוריה
נויברגר נולדה ב-27 בפברואר 1950 בהמפסטד, לונדון. בתם של וולטר וליזל שוואב (Schwab). אמה הגיעה לאנגליה כפליטה מגרמניה הנאצית ב-1937. אביה היה בן להורים שהגיעו מגרמניה לפני מלחמת העולם הראשונה. נויברגר למדה בתיכון ברובע מגוריה (South Hampstead High School).
פעילות כרבה
נויברגר הוסמכה לרבנות בקולג' לאו בק ב-1977. מ-1977 עד 1989 שימשה ברבנות בבית הכנסת הליברלי של דרום לונדון (South London Liberal Synagogue). בשנים 2011 עד 2020 שימשה כרבנית הבכירה בבית הכנסת הרפורמי של מערב לונדון (West London Synagogue). הייתה נשיאת היהדות הליברלית בבריטניה עד אביב 2011.