cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גופת כבול
תקופת הברזל
בדרך כלל נמצאו הגופות עירומות, ולפעמים כמה פריטי לבוש איתם, במיוחד כיסויי ראש. מאמינים כי הבגדים התפרקו במשך הזמן הרב ששהתה הגופה בביצה. במספר מקרים נמצאו זרדים, מקלות או אבנים על הגוף, לעיתים בצורה מצולבת, ופעמים אחרות נמצאו מקלות שמנעו מהגופה להיסחף במורד הביצה. בגופות מסוימות נמצאו סימנים של עינויים, כמו גופתו של האיש הזקן מקורגהן, בה נמצאו חתכים עמוקים מתחת לפטמות.
חלק מהגופות, כמו האיש מטולון מדנמרק, נמצאו עם החבל שחנק אותם עדיין על צווארם. חלקים, כמו הנערה מאידה מהולנד וגופות כבול מאירלנד, נמצאו עם שיער רק בצד אחד של ראשם, ובצד השני לא. ייתכן שפשוט הצד חסר השיער נחשף לחמצן זמן רב יותר מאשר הצד האחר. בחלק מגופות הכבול נמצאו מאפיינים שארכאולוגים מייחסים אותם כרמזים לכך שאותם אנשים היו שייכים לבני המעמד העליון: בעלי ציפורניים מטופחות וכן בדיקות חלבון השיער מראות על תזונה טובה. ברישומיו של סטראבון נכתב כי אוגורים היו מתאמנים בהגדת עתידות על קורבן אנושיים. ייתכן שזו הסיבה שבחלק מגופות הכבול, כמו אנשי ווירדינג שנמצאו בצפון הולנד, הקרביים נמשכו החוצה בחלקם דרך חתכים.
טכניקות מודרניות של ניתוח שלאחר המוות מצביעות על כך שחלק מהפציעות, כגון עצמות שבורות או גולגולות מרוסקות אינן תוצאה של עינויים אלא של משקל הביצה. לדוגמה, בעבר חשבו כי הגולגולת השבורה של האיש מגרובל היא כתוצאה ממכה על הראש. אלא שבדיקת טומוגרפיה ממוחשבת של הגופה על ידי מדענים דניים קבעה כי השבר בגולגולת נבע מהלחץ בביצה זמן רב לאחר מותו.
מימי הביניים ועד העידן המודרני
אחת הגופות מתקופה זו היא של האישה ממיניבראדן שנמצאה באירלנד ומתוארכת למאה ה-16. ראיות שונות מצביעות על כך שייתכן שהיא התאבדה ולכן לא נקברה בחצר הכנסייה, או שלא היה לה כסף להרשות לעצמה קבורה נאותה.
גופות כבול רבות מהעידן המודרני הן של חיילים רוסים וגרמנים שנהרגו במהלך הלחימה בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה, באגמים המזוריים בצפון-מזרח פולין.
צפון אמריקה
בפלורידה נמצאו מספר שלדים שנקברו בביצות כבול לפני בין 5,000 ל-8,000 שנה, בתקופה הארכאית הקדומה באמריקה התיכונה. הכבול בפלורידה לח יותר והדוק פחות מאשר בביצות האירופאיות. כתוצאה מכך, השלדים נשמרו היטב אבל האיברים הפנימיים והעור לא נשמרו. יוצא מן הכלל הוא המוח שהשתמר בכמעט 100 גולגולות באתר הארכאולוגי וינדובר, וכן בכמה קברים בליטל סאלט ספרינג.
גילוי ומחקר ארכאולוגי
עוד מאז תקופת הברזל השתמשו בני אדם בכבול כחומר הסקה. במהלך הזדמנויות שונות לאורך ההיסטוריה נתקלו חופרי כבול בגופות בביצות. רישומים של ממצאים כאלה קיימים מהמאה ה-17 - בשנת 1640 נמצאה גופת ביצה בהולשטיין שבגרמניה. ייתכן שזה הגילוי המתועד הראשון אי-פעם. רישום מוקדם נוסף באופן מלא יותר הוא של גילוי גופת כבול בביצת כבול בהר דרומקראג במחוז דאון, באירלנד. גילוי זה פורסם על ידי אליזבת ראודון, הרוזנת ממוירה, אשתו של בעל קרקע מקומי. רישומים כאלה ממשיכים אל תוך המאה ה-18: לדוגמה, דיווח על גופה שנמצאה באי הדני פין בשנת 1773, וגופה אחרת נמצאה בהולנד בשנת 1971. במהלך המאה השמונה עשרה והתשע עשרה, גופות שהתגלו נלקחו מהביצות ונקברו בקבורה נוצרית על קרקע הכנסייה, ולעיתים קרובות הניחו שמדובר בגופות של אנשים שמתו לאחרונה.
עם התפתחות האנטיקווריאט במאה ה-19 החלו אנשים שונים להעלות השערות שרבות מגופות הכבול אינן קרבנות רצח שננטשו שם לאחרונה, אלא גופות עתיקות. בשנת 1843, בפאלסטר שבדנמרק, נמצאה גופת ביצה שנקברה בצורה יוצאת דופן, עם קישוטים עליה (שבעה חרוזי זכוכית וסיכת ברונזה). לאחר שנמצאה נשלחה הגופה לקבורה נוצרית. על פי צו של פרידריך השביעי מלך דנמרק, שהיה אנטיקווריאטי, הוצאה הגופה ונשלחה למוזיאון הלאומי של דנמרק.
כשנמצאה בדנמרק האישה מהרלדסקר היא הוצגה כמלכה האגדית גנהילד מתקופת ימי הביניים המוקדמת. הארכאולוג ג'נס ג'קוב אסמוזן וורסיי טען כי מקור הגופה הוא מתקופת הברזל, כמו רוב גופות הכבול, ושגילה הוא לפחות 500 שנה. גופת הכבול הראשונה שצולמה הייתה של האיש מרנדסוורן שהתגלה בשנת 1871 בקיל שבגרמניה. הגופה עושנה מאוחר יותר בניסיון לשמר אותה והוצגה לראווה במוזיאון. עם התפתחות הארכאולוגיה המודרנית בתחילת המאה ה-20 החלו ארכאולוגים לחפור ולחקור גופות כבול בזהירות רבה יותר וביסודיות.
הפירמידות בבוסניה
הפירמידות בבוסניה הוא כינוי למקבץ של מבנים גאולוגיים הנמצא ליד העיר הבוסנית ויסוקו, צפונית-מערבית לסרייבו. הגבעה הקרויה ויסוצ'יצה משכה תשומת לב עולמית באוקטובר 2005, כאשר תוארה כפירמידה הגדולה ביותר מעשה ידי אדם. בחינת ההיסטוריה של האתר ו'הממצאים הארכאולוגיים' שהתגלו בו הובילו למסקנה שמדובר במבנים טבעיים, שלא נבנו בידי אדם. ארכאולוגים אירופיים בולטים פרסמו הצהרת גינוי לשלטונות בוסניה, על תמיכתם בפרויקט הפירמידות, שאותו תיארו כ"תרמית אכזרית של ציבור תמים, שאין לה מקום בעולם של מדע אמיתי".
הפירמידות 'התגלו' באוקטובר 2005 על ידי ד"ר סמיר אוסמנגיץ', שזכה לתמיכה כאילו התגלית מהימנה, לאחר שהתגלו "קירות יבשים" מעשי ידי אדם, במהלך חפירות ארכאולוגיות בתוך מבנה הפירמידה. לטענת התומכים, הסיבה להכחשת קיום הפירמידות בבוסניה, נעשה ממניעים כלכלים ובהשפעת מדענים מצרים, בעיקר על ידי זאהי חוואס.
הערות שוליים
Visočica
אחוזת בית
"אחוזת בית" הייתה שכונה יהודית שנוסדה מחוץ לחומות יפו בשנת 1909. מועד יסוד השכונה נחשב למועד יסוד העיר תל אביב.
תכנון השכונה
ביום י"ב בתמוז תרס"ו, 5 ביולי 1906 התאספו במועדון "ישורון" ביפו כמאה ועשרים איש מיהודי העיר ויסדו את אגודת "אחוזת בית". האגודה בחרה ועד. בראש הוועד עמד האדריכל עקיבא אריה ויס עליו הטילה האגודה את מלאכת תכנון השכונה. לחברי הוועד נבחרו דב ברגר, יצחק חיותמן, יחזקאל דנין (סוכובולסקי) ודוד סמילנסקי, וכך נוסדה.
השכונה נבנתה בצמוד לשכונות היהודיות הקיימות נווה צדק ונווה שלום. חזון השכונה כפי שהוצג בעלון התעמולה של האגודה: לאגודה הצטרפו 60 חברים שביחד הכניסו לקופתה 100,000 פרנק. 300,000 פרנק נוספים נתקבלו כהלוואה מהקרן הקיימת שספגה ביקורת על כך שהיא מלווה סכום כה גדול לבנייה עירונית.
בין חברי האגודה נתגלעו ויכוחים בקשר למיקום ולגודל המגרש שיש לקנות לבניית הבתים. היו חברים שחששו מסיבוכים כספיים והסתפקו בדאגה לעצמם, כלומר, בית נאה לשישים משפחות המייסדים בלבד. אלה העדיפו מגרש קטן שהוצע למכירה ביפו. לבסוף החליטו חברי האגודה לרכוש את אדמת כרם ג'יבלי – שטח גדול, מרוחק מיפו, שיאפשר התפשטות והתרחבות בעתיד. הרכישה נעשתה סיועם של אהרן מאיר מזי"א ודוד ילין שרכשו במקביל קרקעות לעצמם וסייעו בהתנדבות לאגודת אחוזת בית לרכוש את חלקה.
חברי הקבוצה נתקלו בקושי, שכן השלטון העות'מאני אסר על היהודים לרכוש אדמות. על כן, יעקובוס קאן (Jacobus Henricus Kann) שהיה נתין הולנדי, מעשירי אירופה והבנקאי הפרטי של בית המלוכה ההולנדי (Bankierskantoor van Lissa & Kann) ויזם ציוני נלהב, רכש על שמו כ־60 קרקעות עבור המתיישבים היהודים באחוזת בית. הקושאן על הקרקע נתקבל באוגוסט 1908, הודות להשבת החוקה של האימפריה העות'מאנית ביולי 1908.
תוכנית ראשונית לשכונה הוכנה על ידי יוסף טריידל. התוכנית כללה מים זורמים בבתים, דבר שנחשב לחידוש גדול בארץ ישראל של אותם ימים. בהמשך נתבקש גם וילהלם שטיאסני להשתתף בתכנון השכונה.
הוחלט גם שלרחובות יינתנו שמות של מנהיגים ציוניים. בחברה חפשו הצעות לשם השכונה. בהצבי, עיתונו של אליעזר בן־יהודה, התפרסמו טענות על כך שאישים שונים ניצלו את אגודת אחוזת בית כדי לגרוף לכיסם רווחים. בעיתון התקיים פולמוס סביב העניין שכלל הכחשות וטענות שכנגד.
עבודה עברית
לקראת תחילת העבודות באחוזת בית, היקף נרחב של עבודות לאותה תקופה, התפרסמו בעיתונות דרישות של פועלים יהודים שהבנייה תתבצע בעבודה עברית. הטוענים הזכירו שלבניית השכונה ניתנה הלוואה גדולה מהקרן הקיימת ולכן לטענתם היה על הבונים להשתמש בעבודה עברית. משבקשות אלו לא נענו במלואן, היו פועלים שאיימו או הכו קבלנים בגלל סירובם להעסיק פועלים יהודים. למרות זאת, רוב הבתים נבנו בידי פועלים ערבים.
ייסוד השכונה
ב־11 באפריל 1909 (כ' בניסן תרס"ט), לאחר כשלוש שנות עבודה רצופות במכשולים עברו בטרם התקבצו משפחות מייסדי השכונה על חולות האדמות הראשונות שנרכשו. נערכה הגרלת המגרשים בין החברים באמצעות צדפים שאסף על שפת הים. לימים, נקבע יום זה כיום הקמתה של העיר תל אביב. באותו מקום חפר אחר־כך את באר המים הראשונה. הנדבן יעקב מוזר תרם כספים לצורך בניית הגימנסיה באחוזת בית.
בידי האגודה נותרו שטחים נרחבים לבנייה אותם הציעה למכירה למי שהיה מוכן לשלם במזומן. במאי 1909 כבר הוחל ביישור הקרקע. רוב הבתים שנבנו בשכונה נבנו כמבני כורכר, כנהוג באותו זמן. הבנייה התקדמה במהירות, בתחילת ינואר 1910 כבר החלו ראשוני המתיישבים להיכנס לבתים ובחודש שבט תר"ע (1910) כבר עמדו כשישים בתים על החולות ומשפחות המייסדים חגגו את הכניסה אליהם. עם תום השלב הראשון, ב־21 במאי 1910, הוחלט לשנות את שמה של אחוזת בית ולקרוא לעיר "תל אביב", כפי שהציע מנחם שינקין, כשם ספרו של בנימין זאב הרצל, "אלטנוילנד", בתרגומו לעברית של נחום סוקולוב.
העיר תל אביב
העיר העברית של תל אביב נוסדה רשמית בשנת 1909 עם הקמתה של השכונה היהודית "אחוזת בית". יחד עם זאת, שכונותיה היהודיות של העיר תל אביב החלו להיבנות מחוץ לחומות יפו 22 שנה לפני כן, והתשתית הארגונית של העיר תל אביב החלה להתפתח אף מוקדם יותר, כבר במחצית הראשונה של המאה ה־19, במסגרת הקהילה היהודית של העיר יפו.
ב־19 ביולי 1920 ערך הנציב העליון הראשון, סיר הרברט סמואל, ביקור בשכונות היהודיות שמחוץ לחומות יפו. הנציב גילה הבנה לתביעות היהודים להיפרדות מיפו של שכונות היהודיות אלה. לכן, ב־11 במאי 1921 חתם סר הרברט סמואל על "פקודת מועצה מקומית תל אביב" (Tel Aviv Township Order). הפקודה איחדה את השכונות היהודיות שמחוץ לחומות יפו תחת השם "תל אביב".
ב־1934 הפכה המועצה המקומית תל אביב לעיר בהחלטת שלטונות המנדט הבריטי.
טיסבץ'
טיסבץ' (בהונגרית: Tiszabecs) הוא כפר קטן במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג על גדות נהר טיסה שבצפון מזרח הונגריה.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין כבר מהמאה ה-12.
יהודי טיסבץ'
יהודים חיו בטיסבץ' בתקופות זמן שונות. ליד בית העלמין המרכזי קיים בית קברות יהודי ישן.
בדף הקהילה שנכתב במסגרת מפקד קהילות הונגריה כתבו התושבים כי קיימים בכפר 62 יהודים ורב הקהילה הוא הרב של פהרגיארמט. בשנת 1944 נרצחו חלק מיהודי הכפר יחד עם שאר יהודי המחוז ושאר יהודי הונגריה.
קהילת יהודי קנדז'ז'ין-קוז'לה
יהודים החלו להתיישב בקוז'לה לפני שנת 1373.
במלחמת העולם השנייה הנאצים הקימו רשת של למעלה מ־40 מחנות עבודה בכפייה באזור קנדז'ז'ין. בשנת 1944 חיל האוויר האמריקני, שפעל מבסיסים באיטליה, ביצע הפצצת שטיח על מחנות העבודה ומפעלי התעשייה המקומיים.
ב־21 בינואר 1945 חיסלו הגרמנים את מחנות העבודה בכפייה ופינו כ־56 אלף אסירים מהם. כ־1,000 אסירים מתו במהלך "צעדת המוות". המחנות שוחררו על ידי הצבא הסובייטי ב־26 בינואר 1945.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הקהילה היהודית בקוז'לה לא הצליחה להיבנות מחדש. יהודי קנדז'ז'ין-קוז'לה מיוצגים על ידי רבנות קהילת יהודי ורוצלב, שבראשה נכון לשנת 2019 עומד הרב דוד בסוק.
המאות ה-14 ועד ה-18
האוכלוסייה היהודית החלה להתיישב בקוז'לה לפני שנת 1373. קיים מסמך המתאר אירוע מתחילת המחצית השנייה של המאה ה-14, שבמהלכו שדד הדוכס קונרד השני מאולשניצה כסף בכוח מאישה יהודייה מקוז'לה. בשנת 1356 התקיים משפטם של, הדוכס מקנדז'ז'ין, נגד הדוכס מ ו. מהחקירה עלה כי הכסף הגנוב שייך ליהודי מ, שהיה בסמכותו של הדוכס מצ'שין.
היהודי המפורסם ביותר בקוז'לה היה אברהם מקוז'לה, שבתחילת המאה ה-15 ניהל אינטרסים פיננסיים ב שמצפון לורוצלב.
ב־14 בספטמבר 1559 הוציא הקיסר פרדיננד הראשון צו קיסרי המגרש יהודים מארצות המורשה ההבסבורגית. מסמך זה חסם את המאמצים ליישב יהודים בקוז'לה לאחר המגפה בשנת 1559.
בשנת 1563, תושבי העיר קוז'לה ביקשו מהקיסר פרדיננד לקיים את צוו אי-הסובלנות כנגד היהודים. ב־16 בספטמבר 1563 נתן הקיסר את הסכמתו.
במאי 1713 הוציא הקיסר קרל השישי צו של סובלנות (Toleranzpatent) חיובי כלפי היהודים, שאפשר להם להתיישב בשלזיה לאחר ששילמו מס סובלנות מיוחד. מסמך זה העניק ליהודים את הזכות לעסוק במסחר מדלת לדלת בשלזיה, הוחרגו מצוו זה הערים פרודניק, גלוביצ'יץ, רטיבור, קוז'לה, אופולה וניסה. אם סוחר יהודי כלשהו, למרות האיסור, נסה לסחור בערים אלה, הוא אבד את כל סחורתו. אולם היהודים מצאו דרך לעקוף את הרגולציה והתיישבו בפרברי הערים האלה, שם הם פיתחו את המסחר.
בשנת 1750 התיישבו בקוז'לה שני הסוחרים היהודים הראשונים, סלומון ומרקוס ברוך. נוכחותם תרמה להתפתחות העיר שהייתה ממוקמת בסמוך לנתיב שיירות המלח. בשנת 1766 התגוררו בקוז'לה 30 יהודים. בשנת 1787 גרו בעיר 94 יהודים. מאמרים פרוסים כלליים משנת 1790 מתעדים את נוכחותם של 98 יהודים בעיר.
בשנת 1796 רכשו בני הקהילה היהודית מבנה מיורשי ברוך שטיינפידשן, ובו הוסדר בית תפילה (בית כנסת). באותה תקופה עמדו בראש יהודי קוז'לה: מאיר וולנטין פרידלנדר, יצחק איצינגר ושמעון יעקב קאופמן.
המאה ה-19
במהלך המצור על הצבא הנפוליאני בשנת 1807 על מצודת קוז'לה, הורשו להישאר בתוך ביצורי קוז'לה רק חמש משפחות סוחרים (נתן ניקולאייר, איזאאש קאופמן, שמעון קאופמן, משה פרנקפורטר ופביאן שטייניץ). השאר נאלצו לעזוב את העיר.
באוקטובר 1813 עבר הרב שמואל מורגנשטרן מקהילת יהודי גליביצה לקוז'לה.
בשנת 1814 הוקם בית קברות יהודי בקוז'לה. בשנת 1820 הוקמה בעיר קהילה יהודית עצמאית. מקווה הוקם בביתו של יוזף מטולאש בכפר הסמוך דנבובה-Dębowa (הבית נשרף ונבנה מחדש בשנת 1837). משנת 1820 היה לקהילה בית ספר משלה.
בשנת 1872 הוקם איגוד קהילות בתי הכנסת בשלזיה העליונה (Oberschlesische Synagogen-Gemeinden), שכלל גם את קהילת יהודי קנדז'ז'ין-קוז'לה.
בספטמבר 1877 הקהילה היהודית בקוז'לה קנתה מגרש בכיכר רסיבורסקי-Raciborski ( השם המעודכן, כיכר רטיבורר-Ratiborer Platz, רחוב קווינטניה 24-Kwietnia). במקום זה, בשנת 1883, החלה בניית בית כנסת חדש. ליד בית הכנסת הייתה דירת הרב, ובית זקנים יהודי.
בשנת 1880 קהילת יהודי קנדז'ז'ין-קוז'לה הגיע לגודלה המקסימלי, 236 נפש.
המאה העשרים
ראשית המאה העשרים התאפיינה בהתגברות ההגירה היהודית השלילית מהעיר, למערב. על כן, מספר חברי קהילת יהודי קנדז'ז'ין-קוז'לה הצטמצם ל־119 בשנת 1910. ההגירה נבעה מכך שבתום מלחמת העולם הראשונה כוננה מחדש הרפובליקה הפולנית השנייה, בקונגרס וינה בשנת 1815 (המדינה הפולנית הוקמה מחדש בשנת 1918). בעקבות השינויים המדיניים הללו פרצו 3 התקוממויות בשלזיה, על כן, יהודים שלזיים רבים (שצדדו בעד הפרוסים) החליטו לעבור למערב, לרוב למרכזים עירוניים גדולים בגרמניה. תהליך זה השפיע גם על קוז'לה.
בפסק הדין ב־20 במרץ 1921, רוב הקהילה היהודית הצביעה שהעיר תישאר בגרמניה. בקוז'לה היו 74.9% מהקולות בעד שהעיר תישאר בגרמניה ו-25.1% מהקולות שהעיר תעבור לפולין. כתוצאה מההצבעה, העיר נותרה בגרמניה.
בשנת 1930 חיו בקוז'לה 84 יהודים. התקציב הכולל של הקהילה היהודית בקוז'לה בשנת 1930 היה 7,000 מארקים, בעוד שהתקציב לצרכים דתיים (Kultusetat) היה 1,200 מארקים. בשנת 1932 מנתה הקהילה היהודית בעיר 80 נפשות. ד"ר פיינברג היה רב הקהילה, ובוועד הקהילה היו: ס. בוס, ש. שלזינגר, ברונו וולף, ארנסט פולק, מקס ברויאר וברונו שטיינר. ארבעה יהודים מקנדז'ז'ין השכנה השתייכו גם לקהילה היהודית בקוז'לה.
ב־6 במאי 1932, קבוצה של ספורטאים יהודים מקוז'לה לקחה חלק בעצרת גדולה של קבוצות ספורטאים יהודים משלזיה עילית, שהתארגנה בטאצ'ישוב. באירוע השתתפו נציגים מגליביצה, סטרצלצה אופולסקי, ביטום, אופולה, קוז'לה, ז'אברז'ה ורסיבורץ, כ־250 איש השתתפו בסך הכל. רגע השיא של העצרת היה נאומו של הרב של קהילת יהודי גליביצה, ד"ר אוכס, שדן במצב ההידרדרות של הנוער היהודי בגרמניה. הוא קרא לצעירים שלא לוותר על שאיפותיהם ולנסות להתגבר על כל הקשיים. במהלך העצרת, לכבוד המולדת הגרמנית, קראו שלוש פעמים הקריאה "תחי!". העצרת הסתיימה בשירת ההמנון הלאומי הגרמני דויטשלנד, דויטשלנד מעל הכל.
עליית היטלר והשואה
החרם האנטי-יהודי בקוז'לה התקיים, כמו בכל גרמניה, ביום שבת, 1 באפריל 1933.
במהלך "ליל הבדולח" הגיעה יחידה מיוחדת של האס הא מהמפלגה הנאצית SA (Die Sturmabteilungen der NSDAP) לקוז'לה, כנראה מהעיר שצ'לצה אופולסקי. הנאצים השליכו רימונים לבית הכנסת. בניין בית הכנסת נשרף לחלוטין ונהרס. באותה תקופה חיו בקוז'לה 80 יהודים, שהונהגו על ידי הסוחר ליפמן.
על פי מפקד האוכלוסין מתאריך 17 במאי 1939, היו בקוז'לה 33 יהודים ו-21 הוכרו כתושבים יהודים (ממישלינגה-Mischlinge). הם נאלצו לעזוב את בתיהם בעיר ולגור בבית הלוויות שנמצא בבית העלמין היהודי בדנבובה-Dębowa.
במהלך מלחמת העולם השנייה, החיים הכלכליים באזור קנדז'ז'ין-קוז'לה השתנו במהירות. מרבית מפעלי התעשייה המקומיים שהיו, הוסבו לייצור חימוש. הרשויות בברלין הקדישו תשומת לב רבה לתעשייה הכימית, שהייתה רחוקה במזרח ובכך הייתה בטוחה מפני תקיפות אוויריות של בעלות הברית.
ביוני 1942 העבירו הנאצים כמעט את כל היהודים מקוז'לה לגליביצה הסמוכה, משם, ב"צעדת המוות" במשותף, עם יהודי גליביצה, הם הועברו לתאי הגזים במחנה הריכוז הגרמני אושוויץ-בירקנאו.
בשנת 1942 הקימו הגרמנים מחנה עבודות כפייה בבלכובניה סלנסקה-Blachownia Śląska (בתחומי קנדז'ז'ין-קוז'לה). בתחילה הובאו לשם עובדי כפייה מכלל גרמניה, ואחר כך הובאו אסירים מפרוטקטורט, בוהמיה ומורביה, צרפת ואיטליה. הוקמו גם מחנות שבויי מלחמה-POW, בהם הוחזקו כמעט 2,500 נפש, שבויי מלחמה בריטים וצרפתים. הם עבדו במסרת גדודי עבודה של שבויי מלחמה (Bau - und Arbeitsbataillonen ). בסך הכל היו במתחם מחנות העבודה בכפייה כ־40 מחנות עם כ־45,000 איש. בין האסירים היו גם יהודים. כולם עבדו בבניית מפעל לייצור וזיקוק בנזין סינתטי Oberschlesische Hydrierwerke AG.
בחורף 1942–1943, אזור התעשייה לאורך הריין היה תחת הפצצה אדירה של בעלות הברית, בשלב זה החלה התעשייה הכימית של קנדז'ז'ין-קוז'לה, למלא תפקיד חשוב במערכה הגרמנית. הרשויות דרשו להגדיל את ייצור החימוש למרות המחסור בצוות העובדים. מסיבה זו הוקמו מחנות עבודה בכפייה בתוך מפעלי התעשייה. כתוספת למחנות הקיימים.
ב־17 ביוני 1942 הוקם מחנה לעבודת כפייה ליהודים בבלכוניה סלנסקה (יודנלגר-Judenlager). ב־4 בדצמבר 1942 בטרנספורט מספר XVIII / 3 הועברה קבוצה של 50 יהודים לגטו בטרזינשטט. היהודים בטרנספורט זה הגיעו מקוז'לה, רסיבורץ וביטום. מקבוצה זו שרדו 7 יהודים.
בסוף 1943 ותחילת 1944 ביקשו מפעלי הבנזין הסינתטיים בבלכובניה סלוסקה להקים במפעל סניף של מחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו. ב־1 באפריל 1944 הפך המחנה למחנה משנה של אושוויץ-בירקנאו (Oświęcim). מחנה המשנה קבל את השם מחנה עבודה בלכהאמר-Arbeitslager Blechhammer, ומפקדו היה ה-SS-Hauptsturmfuhrer אוטו ברוסמן. המחנה הורכב משני מחנות משנה: מחנה נשים (200 נשים) ומחנה גברים (4,000 גברים). האסירים הועסקו בבניית המפעל הכימי IG Farben בבלכובניה. ההערכה היא כי לפחות 248 אסירים מתו במחנה.
בתאריכים 17–21 בינואר 1945 פונו האסירים למחנה הריכוז הנאצי אושוויץ-בירקנאו. בסך הכל פונו כ־56 אלף איש. אלפי אסירים עברו דרך קנדז'ז'ין-קוז'לה.
ב־21 בינואר 1945 חיסלו הגרמנים את מחנה ארבייט-לגר בלכהאמר ופינו את אסיריו. כ־1,000 אסירים מתו במהלך "צעדת המוות". המחנה בסלאבינצ'יצה שוחרר על ידי הצבא האדום הסובייטי ב־26 בינואר 1945.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הקהילה היהודית בקוז'לה לא הצליחה להיבנות מחדש.
ארגונים בקהילה
בקוז'לה היו כמה אגודות יהודיות, בעיקר בעלות אופי דתי וצדקה. אחת הוותיקות ביותר הייתה אגודת הנשים העבריות (Israelitischer Frauenverein) שהוקמה בשנת 1835, האגודה טיפלה בחולים ובעניים והציעה עזרה לנשים צעירות עניות. בשנת 1872 הצטרפה קהילת קוז'לה לאיגוד בתי הכנסת בשלזיה העליונה (Oberschlesische Synagogen-Gemeinden). בשנת 1882 הוקמה בעיר החברה קדישא; אדולף אפט ומקס קוסלובסקי ניהלו אותה. במהלך תקופה זו, קרן שהוקמה על ידי היזם היהודי, פדור רינג, מימנה את הקמת בית הכנסת בקוז'לה בשנת 1883. בקרבת מקום למקום בו עמד בית הכנסת שנהרס בליל הבדולח, ברחוב קווינטניה 24-Kwietnia, הוקמו מרפאת ילדים ובית אבות.
בתקופה שבין מלחמות העולם צעירי קוז'לה השתתפו, בחוגים והאירועי ספורט מטעם הקהילה היהודית. ב־6 במאי 1932, קבוצת ספורטאים יהודים מקוז'לה השתתפה בעצרת גדולה של קבוצות נוער יהודיות משלזיה עילית שהתארגנה בטאצ'ישוב Taciszów. בסך הכל השתתפו בעצרת כ־250 איש. הנאום שנשא הרב אוכס, רופא והרב של קהילת יהודי גליביצה, שניתח את המצב המידרדר של הנוער היהודי בגרמניה, היה נקודת השיא של העצרת. הוא קרא לבני הנוער שלא לוותר על יעדי חייהם ודחק בהם להתגבר על כל הקשיים. השתתפו באירוע גם נציגי קהילת יהודי גליביצה, סטרצלצה אופולסקי, קהילת יהודי ביטום, אופולה, ז'אברז'ה, רביבורז, ורוצלב ואפלו מווינה.
חינוך
בשנת 1799 פעל בקוז'לה בית הספר היהודי, בראשו עמד הרב אברהם, בן 53. לפני כן, התלמידים היהודים למדו בבית ספר נוצרי, בו למדו גם עברית ודת.
בהוראת השלטונות הפרוסיים, בשנת 1820 הקהילה הייתה מחויבת לארגן בית ספר יסודי. מורי בית הספר התחלפו לעיתים קרובות, כי הקהילה בקוז'לה הייתה קטנה. תלמידים רבים קבלו שיעורים פרטיים דבר שהיה נהוג ומקובל בעיר. על פי הנתונים הסטטיסטיים משנת 1834, 16 ילדים לא למדו באף בית ספר, 14 תלמידים למדו בבית הספר הצבאי של חיל המצב (הפרוסי), ושבעה תלמידים למדו בשיעורים פרטיים אצל היימן ברג.
בתקופה שבין המלחמות, מלבד ה"חדר", שפעל בחסות הקהילה היהודית בקוז'לה, למדו ילדים יהודים רבים בבית הספר התיכון בקוז'לה (בית הספר התיכון על שם הנריק סיינקייביץ' מס' 1). אחד התלמידים שלמדו בבית ספר התיכון מספר (תרגום מפולנית) :
כלכלה
אחד היהודים הראשונים מקוז'לה היה הסוחר אברהם מקוז'לה, ידוע שבתחילת המאה ה-15 הוא ניהל אינטרסים כספיים בטרז'בניצה שמצפון לורוצלב.
לאחר הפסקה, שנגרמה כתוצאה מחוקי אי-הסובלנות כנגד היהודים, משנת 1563. בשנת 1750 התהפך המצב לטובת היהודים לאחר ששלזיה שולבה בפרוסיה, התיישבו בקוז'לה שני סוחרים יהודים, סלומון ומרקוס ברוך. התיישבותם בעיר הייתה כתוצאה מהעמדה של קוז'לה כלפי היהודים כשהעיר עמדה בנקודה חשובה במרכז נתיבי המסחר המובילים מצפון אירופה למערב דרך מה שנקרא שער מורביה. אחד המוצרים החשובים היה מלח. בשנת 1807, חמשת הסוחרים המשפיעים ביותר על קהילת יהודי קוז'לה היו: נתן ניקולייר, ישעיה קאופמן, שמעון קאופמן, משה פרנקפורטר ופביאן שטייניץ. הם קיבלו אישור להישאר בתוך העיר המבוצרת במהלך המצור על העיר על ידי צבא נפוליאון; היו אחרים, שנאלצו לעזוב את העיר.
בסוף המאה ה-19 ובעשורים הראשונים של המאה ה-20, רוב היהודים בקוז'לה היו סוחרים. בשנת 1888 ייצגו את הקהילה היהודית, 5 סוחרים ושלושה בנקאים. בשנת 1930 הקים הסוחר היהודי היימן את חנות הכלבו הראשונה בקוז'לה. המתחם, שהקים כלל מספר חנויות, שנבנו ברחוב מטייקי-Matejki, מול קולנוע "מרזנה" לשעבר. כפי שמספר אלויזי קירשניאווי, תושב גלוגובק, לפני המלחמה :
בראשית שנות השלושים היהודים בקוז'לה, נהלו מספר חנויות כגון:
לפני 1933 היה הבעלים של טחנת הקמח בפוגורצל-Pogorzelec ממוצא יהודי.
בשנות השלושים של המאה העשרים התגברו בקוז'לה פעולות החרם האנטי-יהודיים. כמו בכל גרמניה, ב-1 באפריל 1933 יום שבת, בוצע חרם אנטי-יהודי בפריסה ארצית. שיאה של האנטישמיות היו אירועי ליל הבדולח בין 9–10 בנובמבר 1938. יחידה מיוחדת של האס הא, כנראה מ-Strzelce Opolskie, הגיעה לקוז'לה באותה העת. אירועים אלו תוארו על ידי יוזף גרוגר, תושב קנדז'ירין-קוז'לה והיסטוריון :
בתי הכנסת
ביוני 1796 קנו מנהיגי הקהילה: מאיר וולנטין פרידלנדר, יצחק איצינגר וסימון יעקב קאופמן מבנה, מיורשיו של ברוך שטיינפידשן, שהיה בית התפילה הראשון בקוז'לה. במאה ה-19 לאור התרחבות הקהילה, הנהלת הקהילה קבלה החלטה ב־20 באוגוסט 1820 למצא מקום מרווח יותר. ב־21 במרץ 1825, נרכש מבנה בן שתי קומות מהרוקח שליבה-Schliwa ברחוב סיינקייביצה-Sienkiewicza (בעבר רחוב סלודובה 28-Słodowa), במבנה זה הוקם בית כנסת השני של הקהילה, בקומת השנייה. הירש לובל סילברפלד היה הגבאי. בית כנסת זה שרת את הקהילה במשך יותר מ־50 שנה. בשל הגידול המהיר הנוסף של האוכלוסייה היהודית בקוז'לה, בית הכנסת החדש החל להיות קטן מכדי להכיל את כל המתפללים. לכן בספטמבר 1877 התקבלה החלטה נוספת לבנות בית כנסת חדש וגדול יותר.
בספטמבר 1877 נרכשה האדמה לבניית בית הכנסת החדש והגדול קוז'לה שברחוב קווינטניה 24-Kwietnia בכיכר רטיבורר ( השם המעודכן כיכר רסיבורסקי-Raciborski) בקוז'לה. עבודות ההכנה החלו ב־19 במאי 1882. ב־5 ביולי 1883 הונחה אבן הפינה. עבודות הבנייה הוזמנו מהבנאי שוורצר. בית הכנסת נבנה בשנים 1877–1886, הודות לתרומות נדיבות. עלות בניית בית כנסת ובית הרב הסמוך נאמדה בכ - 52,000 מארקים. מצידו הימני של בית הכנסת הייתה חלקת בית קברות קטנה שברוב הזמן הייתה סגורה. בית כנסת הגדול והחדש נחנך ב־10 בספטמבר 1886 על ידי האורח המכובד, הרב דוקטור פרדיננד רוזנטל הרב של קהילת יהודי ביטום והרב ארנולד קרוליק שהיה רבה של קהילת יהודי קנדז'ז'ין-קוז'לה. בית הכנסת היה שייך ליהודי הזרם הרפורמי.
אוגוסטין ולטזל תיאר את הטקס כך :
"חנוכת בית הכנסת החדש.
בבית הכנסת הישן, נפרד לשלום הרב והמורה קרוליק במילים חמות, התהלוכה עברה דרך כיכר השוק ובהמשך רחוב Raciborska לכיוון הבניין החדש. בראשם עמדו תלמידי בית הספר, אחריהם מכובדי הקהילה עם ספרי התורה ולהקת המוזיקה אליהם הצטרפו יתר חברי הקהילה ואורחי הכבוד. בטקס הועלה מופע של מקהלת יהודי גליביצה. את הדלת בית הכנסת החדש פתח ראש העיר והרב של ביטום, ד"ר פרדיננד רוזנטל, נשא נאום. את המטעמים הגישו בשעה חמש בבית הגרמני. הכיפות המעגליות של בית הכנסת גורמו לו להראות נהדר מבחוץ. הפנים של בית הכנסת היה מרשים באותה מידה, במיוחד בשעות הערב כאשר תאורת הגז הבהירה דלקה".
התפילות נערכו בדרך כלל ביום שישי בשעה 16:00 בערב ובשבת בשעה 9:30 בבוקר.
מבנה בית הכנסת
בית הכנסת נבנה מלבנים בתוכנית מלבנית בסגנון אדריכלי נאו-רומנסקי. הוא נחשב לאחד הבניינים המיוחדים והמקוריים ביותר בעיר. הרכיב המיוחד של הבניין הוא המגדל המתומן שמעליו כיפת נחושת גדולה שהסתיימה במגן דוד זהוב. על כל אחד משמונת קירותיו היו חלונות מסוגננים וחצי עגולים. בכניסה לבית הכנסת, שער משולש שבקוקודו העליון שני לוחות הברית עם כתובת מוזהבת בעברית :
ב־9 בנובמבר 1938 במהלך ליל הבדולח, הרסו מיליציות האס הא-Sturmabteilung את בית הכנסת באמצעות השלכת רימונים לתוך האולם, דבר שגרם לשריפה ולהריסת המבנה.
בתום מלחמת העולם השנייה, בשנות השישים של המאה העשרים הוקמו באתר בו עמד בית הכנסת מרפאה אזורית (בית חולים) לילדים ובית אבות.
הנצחת בית הכנסת והקהילה היהודית
בסוף ינואר 2007 הצטרפה קבוצת בתי הספר של אמנסטי אינטרנשיונל, לפרויקט בשם "בואו נחזיר את הזיכרון", שבוצע בחסות הקרן לשימור המורשת היהודית בפולין. המטרה העיקרית של הפרויקט הייתה לחפש עקבות של הקהילה היהודית בסביבת קנדז'ז'ין-קוז'לה וללמוד על התרבות היהודית ולהציג אותה לתלמידים ולקהל הרחב.
במהלך הפרויקט קבוצת הצעירים שהשתתפה בו ביקרה במוזיאון של אגודת הקרקעות "צומת" בקוז'לה, באתר בו עמד בית הכנסת של קוז'לה, והשתתפה בסדנאות מחול יהודיות ברובע קז'ימייז' שבקרקוב וכו'.
ב-4 באפריל 2007 נפתחה באולם הכינוסים של בית הספר התיכון הראשון 'סיינקייביץ' בקנדז'ז'ין-קוז'לה תערוכה המוקדשת להיסטוריה והתרבות היהודים. התערוכה נמשכה עד 19 באפריל, ואז הועמדה לרשות הציבור במטה אגודת הקרקעות בקוז'לה. במקביל הופקו בורשורים ותיקית מאמרים שכותרתם "בואו נחזיר את הזיכרון".
ב-12 בנובמבר 2019, הודות למאמציהם של עמותת בלכהמר-1944 (Blechhammer-1944) ובני הנוער ממועדון בית הספר "אמנסטי אינטרנשיונל" שבבית הספר התיכון המקומי מספר 1, באתר בו עמד בית הכנסת, הוסר הלוט מלוח זיכרון מזכוכית, הכתוב בארבע שפות. הלוח מציין שבמקום עמד בית הכנסת של יהודי העיר. בטקס הסרת הלוט מלוח הזיכרון אדוארד הדוך מאגודת בלכהמר-1944 תיאר את הטרגדיה של קהילת יהודי קנדז'ז'ין-קוז'לה ובית הכנסת. הוא הוסיף שלאחר קבלת האישורים המתאימים לוח הזיכרון יוחלף באנדרטה מבטון.
הכיתוב בעברית הרשום על גבי לוח הזיכרון הוא:
אדוארד הדוך מאגודת בלכהמר - 1944, הודיע בטקס שלאחר קבלת האישורים הדרושים, תוקם אנדרטה מבטון במקום לוח הזיכרון הזמני העשוי מזכוכית.
בטקס חשיפת לוח הזיכרון השתתפות: מושל המחוז מלגורצאטה טודאג', סגן ראש עיריית קנדז'ז'ין-קוז'לה וויצ'יץ יג'ילו, נשיא מועצת העיר אירניאוש ווישניבסקי, מנהלת הספרייה הציבורית העירונית איזבלה מיגוץ, רב הקהילה היהודית מוורוצלב דייוויד בסוק, נוער מבית הספר התיכון מספר 1 ותושבים מן השורה בקנדז'ז'ין-קוז'לה.
בית הקברות
בית הקברות היהודי בקנדז'ז'ין-קוז'לה הוקם בנובמבר 1814 בכפר הסמוך בשם דנבובה-Dębowa (השם המעודכן, רחוב ריביבורסקה-Raciborska). מוקדם יותר קברו יהודי קנדז'ז'ין-קוז'לה את מתיהם, בבית העלמין של קהילת יהודי צילץ שבצילץ.
בשנת 1822 הוקם בית לוויות בבית העלמין ובשנת 1864 הוגדל שטח בית העלמין. בשנת 1875 נבנתה הבאר.
בשנת 1933 סגרו הנאצים את בית העלמין, שהפך בשנת 1939 לנחלת האגודה היהודית בגרמניה (Reichsvereinigung der Juden ), ובמהלך מלחמת העולם השנייה בשנת 1943 בית הקברות נשלט על ידי הגסטפו (Geheime Staatspolizei, המשטרה החשאית במדינה), שאנשיו הרסו את בית העלמין.
בשנת 1980, רשויות העיר ניסו לסדר את בית העלמין שהיה מגודר. עם זאת, המיקום המבודד הקל על גניבת אלמנטים של הגדר ועל הרס נוסף של בית העלמין.
על שטח של 2.8 דונם השתמרו שברי 5 מצבות עם כיתובים בעברית ובגרמנית. נמצאו גם בסיסי מצוות פגומות. נראה שהמצבות נגנבו באופן שיטתי. אין מידע על קברי אחים בבית הקברות.
Team Win Recovery Project
Team Win Recovery Project (ראשי תיבות: TWRP, תרגום מילולי: קבוצה מנצחת - פרויקט שחזור), הוא פרויקט קוד פתוח להתקנת אימג' שחזור עבור מכשירים מבוססי אנדרואיד.
האפליקציה מספקת ממשק משתמש להתקנת קושחה של צד שלישי ולגיבוי המערכת הנוכחית, פונקציות שאינן נתמכות על ידי אימג' שחזור מסחרי. לפיכך, היא מותקנת לעיתים קרובות כאשר מבצעים רוט למכשירי אנדרואיד, אך אין צורך ברוט לפני ההתקנה. לאחר הורדת אימג' שחזור שתואם את הדגם הספציפי של המכשיר וטעינתו באמצעות האפליקציה, ניתן להיכנס למצב שחזור באמצעות שילוב כפתורים ספציפי למכשיר ולטעון מערכת הפעלה חלופית מקובץ במחשב. לשם המחשה, ניתן להתקין ב-LG G2 בגרסת אנדרואיד 4.4 את מערכת ההפעלה LineageOS 18.1 המבוססת על אנדרואיד 11.
פונקציות
השיטה העיקרית להתקנת רום (flashing) במכשיר אנדרואיד היא על ידי הורדה של גרסה שהוכנה ספציפית לדגם המכשיר, ואז שימוש בכלי כגון fastboot או Odin. חלק מהרומים המותאמים באים עם TWRP כאימג' שחזור ברירת מחדל.
TWRP מעניק למשתמשים אפשרות לגבות את המכשיר שלהם באופן מלא (כולל מנהל אתחול, נתוני מערכת, אפליקציות פרטיות וכולי) לחזור אליו בכל עת ומנהל קבצים מובנה למחיקת קבצים שעלולים לגרום לבעיות במכשיר או להוספת קבצים כדי לתקן בעיות.
נכון ל-2019, TWRP תמכה בהתקנה של רומים מותאמים (גרסאות מותאמות של מערכות הפעלה כגון LineageOS או גרסת אנדרואיד עדכנית), קרנלים, תוספים ומגוון מודים נוספים.
נתמכים גם איפוס, גיבוי, שחזור והתקנה של מחיצות שונות, כגון מחיצות מערכת, אתחול, נתוני משתמש, מטמון וזיכרון פנימי. TWRP כולל העברת קבצים באמצעות MTP, כמו גם מנהל קבצים בסיסי, ואמולטור מסוף.
קיימות הפצות נוספות הבנויות על בסיס הקוד הפתוח של TWRP.
קן הנשרים (משחק וידאו)
קן הנשרים (באנגלית: Into the Eagle's Nest) הוא משחק וידאו שפותח על ידי חברת "Pandora Software" ושוחרר במקור בשנת 1986 עבור המערכת אפל II ובשנת 1987 יוצרה גרסה מקבילה שלו למערכות מחשב אחרות, בהם גרסאות למחשב האישי, לקומודור 64 ולספקטרום סינקלייר.
עלילה
עלילת המשחק מתרחשת במהלך תקופת מלחמת העולם השנייה. השחקן משחק בחייל קומנדו של בעלות הברית, אשר צריך לחדור למבצר הנאצי הסודי "קן הנשרים" (אשר מורכב מארבע טירות), להילחם בכמות גדולה של חיילי אויב, להציל שלושה מרגלים שבויים מטעם בעלות הברית המוחזקים שם, להציל את אוצרות האמנות שהנאצים גנבו במהלך המלחמה, ולאחר מכן להרוס את המבצר באמצעות חומרי נפץ.
פיליפין איירליינס
פיליפין איירליינס (באנגלית: Philippine Airlines; מכונה גם PAL) היא חברת התעופה הלאומית של הפיליפינים. החברה מפעילה טיסות ליותר מ-60 יעדים בדרום-מזרח אסיה, מזרח אסיה, צפון אמריקה, אוקיאניה, והמזרח התיכון.
בשנת 2010 טסו בחברה יותר מ-9 מיליון נוסעים, באותה השנה דירגה חברת הייעוץ הבריטית Skytrax את פיליפין איירליינס בשלושה כוכבים.
תולדות החברה
החברה נוסדה ב-26 בפברואר 1941 על ידי מספר אנשי עסקים מקומיים, והחלה את פעילותה במרץ אותה השנה. בתחילת דרכה הפעילה טיסות בין מנילה לבאגיו סיטי, באמצעות מטוס ביצ'קראפט מודל 18.
בפברואר 1946 רכשה החברה חמישה מטוסי דאגלס DC-3, והפעילה באמצעותם טיסות ל-15 יעדים. באותה השנה חכרה מטוס דאגלס DC-4 והפעילה באמצעותו טיסות לקליפורניה, ובכך הפכה לחברת התעופה האסייתית הראשונה שהפעילה טיסות מעבר לאוקיינוס השקט. במאי 1966 רכשה PAL מטוסי BAC 1-11, ובשנת 1969 רכשה מטוסי דאגלס DC-8 באמצעותם הפעילה טיסות לרומא פרנקפורט ואמסטרדם.
בשנת 1972 הכריז הנשיא פרדיננד מרקוס על משטר צבאי במדינה, כחלק ממדיניותו החליט על הקמת חברת תעופה אחת במדינה. בשנת 1974 השתלטה PAL על חברות התעופה "אייר מנילה" ו"פיליפינס אוריינט איירוויז", ובשנת 1977 הלאימה ממשלת הפיליפינים את החברה. בשנת 1979 הוסיפה החברה לצי המטוסים שלה מטוסי בואינג 727, בואינג 747-200, ואיירבוס A300.
לאחר שנבחרה קורסון אקינו בבחירות של שנת 1986, החליטה על שדרוג מסיבי של צי החברה. בין השנים 1987–1989 נרכשו מטוסי שורט 360 (Short 360), פוקר 50, ובואינג 737-300.
במאי 1996 נרכשו מטוסי איירבוס A340, ותוכנן ארגון הצי מחדש. אולם המשבר הפיננסי באסיה פגע בחברה קשות, סכסוכים בין הנהלת החברה לוועד העובדים, גרמו לשביתה מוחלטת של החברה, ועד סוף מרץ 1999 סגרה את בסיסה בסבו סיטי.
לאחר שש שנים של הפסדים, בשנת 2000 דיווחה החברה לראשונה על רווח של כ-44,200,000 ₱. באותה השנה מכרה ללופטהנזה את תחזוקת כלי הטיס שלה. בשנת 2001 חידשה את טיסות בעסקים שלה לאוסטרליה וקנדה, כמו כן השיקה את מועדון הנוסע המתמיד שלה "Mabuhay Miles". בשנת 2003 רכשה מטוס בואינג 747-400, החמישי בצי מדגם זה, בהמשך רכשה שני מטוסי איירבוס A320.
במרץ 2008 הזמינה PAL מיצרנית המטוסים בומברדייה שמונה מטוסי דאש 8, לקראת הקמת חברת הבת שלה; PAL אקספרס, החברה הפעילה טיסות פנימיות במדינה עד שנת 2010 אז העבירה את פעילותה לחברת בת אחרת של פיליפין איירליינס; איירפיל אקספרס.
שותפות קוד
לפיליפין איירליינס הסכמי שותפות קוד עם החברות הבאות:
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2019:
פעילות החברה בישראל
בינואר 2019 פורסם כי החברה פנתה לשלטונות ערב הסעודית בבקשה להפעלת טיסה לנמל התעופה בן-גוריון מעל לשטחה האווירי.
במאי 2021, דווח כי החל מאוקטובר צפויה החברה להפעיל שתי טיסות שבועיות מנמל התעופה בן-גוריון לנמל התעופה הבינלאומי נינוי אקינו. בהמשך נדחתה השקת הקו לאפריל 2022.
פיודור השלישי, צאר רוסיה
חייו
פיודור התחנך על ידי כומר ממערב רוסיה וכתוצאה מכך היה קרוב לתרבות הפולנית. הוא היה בן אדם משכיל, דיבר באופן חופשי פולנית ולטינית, אהב שירה ומוזיקה. לאחר פטירת אחיו הבכור אלכסיי, הוכרז כיורש העצר. כמו כל אחיו היה חולני מילדות.
במהלך כהונתו הקצרה הצליח להעביר מספר החלטות חשובות ולבצע מספר רפורמות:
פטירתו בגיל צעיר השאירה את המדינה במצב לא ברור בהיבט העברת השלטון. אחיו איוואן החמישי אומנם היה בן 16, אך חולני והבויארים חששו שלא יאריך ימים. אחיו הנוסף פיוטר היה בן 10 בלבד. על רקע זה החל מרד צבאי במוסקבה. עם סיומו שני האחים החלו בכהונה משותפת ואחותם סופיה התמנתה לעוצר לידם.
המשפחה
פיודור התחתן עם אצילה ממוצא פולני, אגפיה גרושצקיה. כתוצאה מכך חל שינוי מהותי בחצר הצאר. בפעם הראשונה האצילים החלו להופיע בבגדים מערביים.
בקיץ 1681 אשתו נפטרה במהלך הלידה, וזמן קצר לאחר מכן נפטר גם בנם. בפברואר 1682 התחתן פעם שנייה עם מרפה אפרקסינה, אך אשתו הייתה צארינה רק במשך 71 ימים.
ברוז'
ברוז' (בהולנדית: Brugge - "בּריחֶה", בניב המקומי "בּרֶהֶה", בצרפתית: Bruges, בגרמנית: Brügge - "בּרִיגֶה") היא עיר במערב אזור פלנדריה שבבלגיה, בירת מחוז פלנדריה המערבית.
היסטוריה
שמה של ברוז' נזכר לראשונה על מטבעות מן המאה התשיעית, שם הוא נכתב כ-Bruggas או Bruccia. למרות ההנחה הפופולרית כי פירוש השם "גשרים" (בהולנדית - Bruggen), מקור השם כנראה במילה הנורדית bryggja שפירושה מעגן או נמל. החל בשנת 800 היו קשרי מסחר מקומיים עם הנורמנים, מה שמסביר את מקורו הנורדי של השם.
בתקופתם של הגאלים הייתה מערב-פלנדריה אזור ביצות מיושב בדלילות, שסבל מהצפות רבות. לאחר שניצחו הרומאים את שבט המֶנָפּיים בשנת 53 לפני הספירה, הם כבשו דרכים במחוז ובנו מחנות מבוצרים לשם הגנה מפני התקפות הפיראטים מן הים הצפוני. ייתכן שמחנה כזה על החוף, בשפך הנהר רַיֶיה, היווה את גרעינה של העיר ברוז'.
ימי הביניים
החל מהמאה השביעית החל הים לסגת ורצועת החוף הפכה מתאימה יותר למגורים. האזור נשלט בידי האימפריה הפרנקית, ונקרא Pagus Flanderensis. במאה התשיעית פשטו הוויקינגים על האזור פעמים רבות. תחת בלדווין הראשון, רוזן פלנדריה (המכונה "זרוע הברזל") נבנה ליד ברוז' מבצר, כנראה על שרידי ביצורים רומאיים - כפי שניתן להסיק על-פי צורתו המרובעת.
בתחילת המאה העשירית התמעטו התקפות הוויקינגים, ובמקומן התחיל לשגשג מסחר עם סקנדינביה ואנגליה. המבצר גדל והפך ליישוב גדול, בזכות הקרבה לים הצפוני (אם כי הנמל היה נגיש רק בזמן הגאות).
לאחר רצח הרוזן קרל הטוב ב-1127 קיבלה ברוז' את כתב הזכויות שהפך אותה לעיר. בעקבות זאת הוקפה העיר חומה (שנשארה על עומדה עד סוף המאה ה-15) ונחפרו בה לראשונה תעלות שניקזו את מי הביצות.
במאה ה-12, בזכות סדרה של שיטפונות, נפרץ מוצא ישיר לים (ה"זווין", Zwin), ולראשונה יכלו ספינות גדולות להגיע ממש אל תוך העיר. עם השנים נטה הזווין להיסתם בסחף, ונמלים חדשים נבנו והועמקו לאורכו. במאה ה-13 כבר הייתה ברוז' מרכז מסחרי משגשג, ואחת הערים הגדולות והחשובות באירופה, בה נפגשו סוחרים מצפון אירופה עם עמיתיהם מן הדרום. היא הייתה הנמל העיקרי דרכו עברו סחורות מאנגליה אל היבשת, ודרכים ראשיות הובילו ממנה לגנט וקלן. ברוז' הייתה אחת מערי ההנזה המערביות ביותר. ב-1240 נבנה מגדל התצפית (Belfort) של העיר, ולאחר שעלה באש נבנה מחדש מאבן, ב-1280, ומאז היה לסמלה של העיר, המייצג את עוצמתה ועצמאותה הכלכלית.
לצד המסחר בטקסטיל התפתחו תעשיות נוספות בעיר; מהגרים מוונציה וג'נובה הקימו בעיר תעשיית בנקאות, שתרמה לפיתוח המסחר בעיר (והוזנה על ידו). כמו כן התפתח בעיר מסחר בניירות ערך. במאה ה-14 עברה העיר לשלטון האימפריה הבורגונדית. כתוצאה מכך הפכה העיר למרכז סחר בחפצי אומנות ומותרות, וירדה חשיבותו של הטקסטיל. ב-1376 נבנה בית עירייה גותי מפואר. המאה ה-14 נחשבת כתור הזהב של העיר.
ברוז' מאבדת מחשיבותה
במהלך המאה ה-15 נחלש כוחה הכלכלי של ברוז' ביחס לאנטוורפן. הזווין שסייע לעיר לשגשג הלך ונסתם בסחף. נוסף לכך, קרסה תעשיית הטקסטיל הפלמית. לאחר מותה ב-1482 של מארי, דוכסית בורגונדיה, וההתקוממות של פלנדריה כנגד מקסימיליאן הראשון מאוסטריה, לא נטו יותר השליטים חסד לעיר: היא נאלצה לפרק את חומותיה, וכל הפונקציות החשובות (כולל חצר השלטון) עברו לגנט, וכך גם חלק נכבד מן המסחר.
מכת המוות באה ב-1584, במשך מלחמת שמונים השנה. פתח הכניסה לזווין נפל בידיה של הולנד ובכך נותק מוצאה של ברוז' לים. העיר הפכה ממרכז בינלאומי חשוב למרכז אזורי. עם זאת היא המשיכה ליטול חלק במסחר ובאומנות - יאן ואן אייק והאנס ממלינג עבדו בה.
במאה ה-17 התפתחה בעיר תעשייה זעירה של תחרה, מלאכת-יד בה עסקו (ועוסקות עד היום) בעיקר נשים. ב-1618 נפתחו לראשונה בעיר בתי-ספר לבנות, בהם לימדו גם רקמת תחרה. ב-1689 כבר היו בעיר הרבה יותר בתי-ספר לבנות מאשר לבנים, והתחרה הפכה למקור הכנסה חשוב של העיר. ב-1802 התפרנסו כ-6,000 נשים (מתוך 40,000 תושבי העיר) מעשיית תחרה.
מאחר שהייתה עיר קטנה ופרובינציאלית, כמעט לא הורגשו בברוז' השינויים העצומים שקרו בפלנדריה. המהפכה הצרפתית כמעט לא נתנה אותותיה בעיר, וכך גם המהפכה הבלגית של 1830, שבעקבותיה הפכה העיר לחלק מן הממלכה הבלגית החדשה. ב-1850 הייתה ברוז' העיר הענייה ביותר בפלנדריה.
המאה התשע-עשרה: "ברוז'-עיר-מתה"
העיר שכוחת האל והמנומנמת, שעברה המפואר ניכר בכל מקום, קסמה לנפש האמן הרומנטי, ועוד יותר מכך לאמני הדקדנס. ויקטור הוגו תיאר ביומנו (1837) את העיר שעשבים גדלים ברחובותיה. אבל היצירה המפורסמת ביותר שעסקה בעיר היא הרומן הסימבוליסטי ברוז'-עיר-מתה (Bruges-la-morte) שכתב ב-1892 המשורר ז'ורז' רודנבאך. ספר זה התפרסם בכל אירופה, והביא לברוז', לראשונה מזה שנים, תיירים סקרנים. (הספר תורגם לעברית על ידי אמוץ גלעדי ויצא לאור ב 2007 בהוצאת נהר ספרים) ב-1877 החליט המלך לאופולד השני לדאוג לשיפוץ הבניינים ההיסטוריים בעיר, כדי להפוך אותה למוזיאון ענק. על משימה זו הופקד האדריכל העירוני לואי דה לה סנזרי. באמצעות שיפוצים ושחזורים מרובים הוא העניק לעיר את הצביון הנאו גותי שבו היא מפורסמת כיום. עד מלחמת העולם הראשונה שמרו גם מבנים חדשים על צביון נאו-גותי. הגם שרבים (ובהם רודנבאך) קבלו על הבנייה החדשה וקראו לה ברבריזם המאיים לשנות את אופייה של העיר, בפעם הראשונה מזה שנים היו תושבי העיר גאים בעירם ומרוצים בשל תשומת הלב המתגברת ומספר התיירים הגואה.
המאה העשרים
ב-1895 תכננה ממשלת בלגיה בניית עיר נמל חדשה על הים הצפוני, אשר תשמש כנמל עבור ברוז'; כך נוצרה העיר זֶבּרִיחֶה ("ברוז' של הים" - Zeebrugge). הנמל נבנה בין 1896 ל-1907, במשולב עם נמל פנימי חדש בברוז' עצמה. במלחמת העולם הראשונה הפכה זבריחה לנמל צוללות חשוב עבור הצבא הגרמני, משום מיקומה האסטרטגי מול חופי בריטניה. בסוף המלחמה הופצץ הנמל ונהרס, וחזר לשימוש רק ב-1920.
ב-2002 נבחרה העיר להיות בירת התרבות של אירופה, יחד עם העיר הספרדית סלמנקה.
תיירות
ברוז' כיום היא אחת הערים המתוירות ביותר באירופה, ולצד הנמל, התיירות היא מקור ההכנסה העיקרי של העיר. הודות לעובדה שהמהפכה התעשייתית פסחה על העיר במידה רבה, נשאר כל מרכז העיר כמעט ללא שינוי. הבניינים העתיקים, הסמטאות המתפתלות והתעלות החוצות את העיר וסובבות אותה, מהוות אבן שואבת לתיירים מכל העולם. בשנת 2000 הוכרזה העיר העתיקה אתר מורשת עולמית של אונסק"ו. חלקים גדולים במרכז בעיר סגורים לתנועת מכוניות, או שהתנועה בהם מוגבלת מאוד באמצעות פסי הרעדה והצרות כבישים. התחבורה הציבורית מתנהלת באוטובוסים חשמליים שאינם מזהמים. בעיר ברוז' ישנו גם פסטיבל פיסול בחול בחוף הים של העיר שמתקיים בין יולי לספטמבר.
כמה מן האטרקציות התיירותיות של העיר:
ספורט
קבוצת הכדורגל המפורסמת של העיר היא קלאב ברוז' בעלת 13 אליפויות, הקבוצה השנייה היא סרקל ברוז' עם 3 אליפויות. שתי הקבוצות משחקות בליגת העל הבלגית. בעיר נולד גם כוכב הכדורסל הצרפתי טוני פארקר המשחק בקבוצת סן אנטוניו ספרס מליגת ה-NBA.
קריבה אוזרו
יהודי קריבה אוזרו
בשנת 1897 נמנו בעיירה 5,478 יהודים. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה סבלו יהודי העיירה ממספר פוגרומים, כשהגדול והקטלני שבהם בוצע ביום 24 בדצמבר 1919, אז נרצחו בעיירה כ-600 יהודים וכ-1,000 נפצעו. בעקבות הטבח עזבו את העיירה יהודים רבים, עד שבשנות השלושים של המאה ה-20 נותרו בה כ-1,500 יהודים בלבד. בתקופה הסובייטית פעלו בעיירה קולחוז יהודי ובית ספר יידי.
ב-2 באוגוסט 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, וב-5 בספטמבר רצחו אלו 52 מיהודיה. עם סיפוח העיירה לחבל טרנסניסטריה הרומני באותו החודש, החלו הרומנים לרכז במחנות שהוקמו סביב העיירה יהודים שגורשו מבסרביה, וכן את יהודי העיירה - בסך הכל למעלה מ-4,000 איש. בשל תנאי המחיה הקשים במחנות אלו, מתו בהם עשרות יהודים מדי יום. עד נובמבר 1941 הוצעדו ממחנות אלו לגטו ביישוב גולטה (פרבומייסק המודרנית) כ-1,800 יהודים, כאשר כ-700 מתוכם נספו או נרצחו בדרך.
מעט היהודים שהושארו בשלב זה במחנה שליד קריבה אוזרו, הוכנסו בסוף 1941 לגטו שהוקם בעיירה, ובינואר 1942 נרצחו בשטח בית העלמין המקומי 186 יהודים מהגטו. יתר היהודים הועסקו בעבודות כפייה, ועד ספטמבר 1943 נותרו בגטו שבעיירה כ-40 יהודים בלבד. לאחר מכן, הובאו לגטו 131 יהודים נוספים. קריבה אוזרו שוחררה בידי הצבא האדום ב-29 במרץ 1944.
עמנואל יעקובוביץ
הלורד הרב ד"ר ישראל "עמנואל" יעקובוביץ, ברון יעקובוביץ (אנגלית: Lord Jakobovits; 8 בפברואר 1921 - 31 באוקטובר 1999) היה הרב הראשי של איחוד הקהילות היהודיות של חבר העמים הבריטי, ומחשובי ההוגים בתחום הרפואה והיהדות במאה העשרים. דודו (אחי אביו) היה ההיסטוריון הצ'כי הרב דר' טוביאס יעקובוביץ, המנהל המקצועי של המוזיאון היהודי בפראג תחת הכיבוש הנאצי, שנרצח באושוויץ. אחד מבני דודיו (בנו הצעיר של טוביאס יעקובוביץ) היה משה יעקובוביץ מפקד משואות יצחק (גוש עציון) והמפקד האחרון של גוש עציון.
ביוגרפיה
נולד בקניגסברג, שבפרוסיה המזרחית, גרמניה (כיום קלינינגרד, רוסיה), לרב יואל יוליוס, שהיה רב הקהילה. המשפחה עברה לברלין בשנות העשרים, שם שימש אביו כדיין. עם תחילת רדיפות הנאצים עזבה המשפחה לאנגליה. באנגליה השלים יעקובוביץ' את ההשכלה הגבוהה שלו, שכללה תקופה בישיבת עץ חיים בלונדון, שם למד וקיבל סמיכה לרבנות מהרבנים אליהו לאפיאן, לייב גורביץ' ונחמן שלמה גרינשפן. בשנת 1955 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מן האוניברסיטה של לונדון על מחקר בתחום אתיקה רפואית יהודית.
נשא לאישה את אמילי, בת הרב אליהו מונק מפריז. לזוג נולדו שישה ילדים. מקום כהונתו הראשון היה כרב של בית הכנסת בברנדזברי בלונדון. בשנת 1949, בגיל 27, מונה להיות הרב הראשי של הקהילה היהודית באירלנד. ב-1958 הוא קיבל את משרת הרבנות של בית הכנסת בשדרה החמישית במנהטן, ניו יורק, תפקיד שמילא עד 1966. בשנת 1965 הוצע תפקיד הרב הראשי לבריטניה ליעקב הרצוג שנתן בתחילה את הסכמתו אך לבסוף חזר בו מטעמי בריאות. במקומו הוצע לרב יעקובוביץ למלא את תפקיד הרב הראשי של הקהילות היהודיות של חבר העמים הבריטי. הוא החזיק בתפקיד זה עד פרישתו ב-1991. החליף אותו הרב יונתן זקס.
במהלך כהונתו זכה להערכה מצד גורמים יהודיים ולא יהודיים. זכה בתואר אבירות בשנת 1981, ומאוחר יותר בתואר "ברון" (היה הרב הראשון באנגליה שקיבל תואר זה וכן מושב בבית הלורדים). ב-1982 פגש בבריטניה את האפיפיור יוחנן פאולוס השני. בשנת 1987 הוא חנך בניין חדש של בית הכנסת בריצ'מונד.
קיבל תואר דוקטור בתאולוגיה (DD), מהארכיבישוף מקנטרברי, היהודי הראשון שקיבל תואר זה. בשנת 1991 זכה בפרס טמפלטון הניתן על ידי קרן טמפלטון לאדם שתרם תרומה יוצאת דופן המאשרת את המימד הרוחני של החיים.
נפטר ב-31 באוקטובר 1999 ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
פעולותיו והשקפותיו
הרב יעקובוביץ עסק בתחומים הנוגעים ליחסי היהדות עם העולם ובתחומי אתיקה בעיקר בתחום הרפואה. הוא עסק בנושאי הפלות, המתת חסד, טיפול לשיכוך כאבים, השתלת איברים וחובותיהם המקצועיות של הרופאים. במענה לטענה שלהומוסקסואליות מקור גנטי אמר שהוא לא רואה פסול מוסרי במניעת הומוסקסואליות באמצעות הנדסה גנטית.
כנשיא ועידת הרבנים האירופית פעל לקביעת סטנדרטים אחידים לביצוע גיור ליהדות.
בעמדותיו הפוליטיות בבריטניה הוא היה שמרני, והיה קרוב במיוחד למרגרט תאצ'ר. בשאלות המדיניות של מדינת ישראל הוא החזיק בעמדות יוניות וטען שעל ישראל לשאת ולתת עם אש"ף.
על שמו המרכז לאתיקה רפואית ביהדות ע"ש הרב לורד יעקובוביץ באוניברסיטת בן-גוריון.
על שמו בניין ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן.
עמדותיו בנושאים חברתיים
עמדתו החברתית-פוליטית של הרב יעקובוביץ קיבלה ביטוי במסה שכתב בשנת 1985 בתשובה לארכיבישוף מקנטרברי.
לדבריו, "אנשי דת וארגונים דתיים צריכים לעסוק בבעיות החמורות המציקות כעת לחברה". לפי תפיסתו ניתן ללמוד מהניסיון היהודי של יציאה מהגטו והפיכה ממיעוט נרדף לגורם שווה זכויות ומעמד, כדי לסייע לקבוצות מיעוטים נוספות, כגון השחורים, שסובלים מניכור והפליה להיחלץ ממצבם. השתלבות היהודים בחברה לא נתמכה בהתפרעויות ובהפגנות, אלא נבעה מהענקת חינוך איכותי לילדים שכלל חינוך למצוינות, קידוש חיי המשפחה, שלילת מוחלטת של פשיעה, אי-מתן לגיטימציה לבטלנות, סיוע הדדי, וגם בכך שיהודי חש בושה כאשר יהודי אחר התנהג שלא כראוי. אימוץ נורמות אלו יסייע בצורה היעילה ביותר להשתלבותן בחברה של קבוצות מיעוט, גם אם דרוש זמן ניכר לשינוי מסוג זה.
מבחינה כלכלית, הרב יעקובוביץ התנגד להשבתות הפוגעות במשק וכתוצאה מכך עלולות לגרום לעליית האבטלה והעוני. ביחס לשביתת הכורים בבריטניה כתב כי:.
ספריו
חיבר מאמרים רבים בעיקר בשפה האנגלית. ערך ותרגם לאנגלית סידור תפילה. בעברית יצאו שני ספרים שנכתבו על ידו:
קישורים חיצוניים
מאמריו מאתר דעת:
ז'ורז' וילסון
ז'ורז' וילסון (בצרפתית: Georges Wilson, בשמו האמיתי Georges Willson; 6 באוקטובר 1921 שמפיני -סור-מארן (מחוז ואל-דה-מארן – 3 בפברואר 2010 רמבוייה, איוולין) היה שחקן ובמאי צרפתי. היה מרשים בקומתו, בקולו ובתשוקותיו. עבד עם ז'אן וילאר ובשנים 1963–1972 ניהל את התיאטרון הלאומי העממי TNP מיסודו של וילאר בפריז. בשנים 1978–1999 היה מנהל אמנותי של התיאטרון דה ל'אוור בפריז.
ילדות וצעירות
ז'ורז' וילסון נולד בשנת 1921 לאמו, בת לכימאי אנגלי בשם וילסון ממחוז לסטר שהגיע לצרפת כדי לעבוד במפעלי הסוכר שבחבל פיקרדיה ולפסנתרן צרפתי נשוי שניהל רומן עם אמו, ונודע כ"אדון אנרי". וילסון גדל בשמפיני-סור-מארן בבית שבו גרו אמו, דודתו ובת דודה. מאוחר יותר התברר לו שבת דודתו היא אחותו למחצה, מצד אביו. בגיל 11 אמו נפטרה ובגיל 13 אביו. בילדותו ניגן בסקסופון במסגרת תזמורת קטנה.
בקולנוע
בקולנוע קיבל וילסון את תפקידו הגדול הראשון בשנת 1954 - בינה (Binet) בסרט של קלוד אוטאן-לארה "Le rouge et le noir" ("האדום והשחור") לפי הרומן של סטנדאל. הוא הופיע אז לצד ז'ראר פיליפ ודניאל דארייה. פיליפ דה ברוקה בחר בו בשנת 1960 לשחק לצד ז'אן-פייר קאסל בסרט "Le Farceur". בהמשך ב-1960 הופיע יחד עם ז'אן מורו ב"דיאלוגים של הכרמליטיות" וב-1961 כצד שכנגד פרננדל בסרט "Le Caïd". תפקידו החשוב ביותר היה ב-1961 הקלושאר בסרטו של אנרי קולפי "היעדרות כה ארוכה" ("Une très longue absence"), לפי תסריט מאת מרגריט דוראס, לצידה של אלידה ואלי. הסרט זכה לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן לצד וירידיאנה של לואיס בוניואל. הופיע לעיתים גם בהפקות מסחריות כמו בתפקיד אלכסנדר רנו ב"יום הארוך ביותר", בסרט "איזבלה היפה" עם סופיה לורן ובסרט "ביאטריצ'ה צ'נצ'י" של לוצ'ו פולצ'י. הצטיין גם במשחקו ב"טנטן וגיזת הזהב". בשנות ה-1970 נראה מגלם את הבוס של מישל פיקולי בסרט של קלוד סוטה "מקס וסוחרי הגרוטאות", את אדון דה טרוויל ב"שלושת המוסקטרים" בבימוי ריצ'רד לסטר, וכלורסיי ב"כבש הפרא". אחד מתפקידיו המרשימים היה זה של ראש לשכת עורכי הדין בדרמה המשפטית "כבודו של קפטן" שבה סינגר אחרי המוות על קצין (משוחק על ידי ז'אק פרן), שנפל במלחמת אלג'יריה והואשם בדיעבד בעינויים, כשלצידו אלמנתו (ניקול גרסיה) ועורכת דין (קלוד ז'אד) מול משפטן צבאי (המגולם על ידי שארל דנר). סרטו הגדול האחרון היה ב-1985 "טנגוס, הגלות של גרדל" בבימוי פרננדו א. סולאנס, שבו שיחק בתפקיד ז'אן-מארי. ב-2005 שיחק את האבא של פטריק שנה "אינני נמצא כאן כדי שיאהבו אותי". הסרט האחרון שבו השתתף היה "מסרין 2: אויב הציבור מספר אחד" בתפקיד איש עסקים שנחטף.
חייו האישיים
ז'ורז' וילסון היה נשוי לניקול מילון (Mulon), (נפטרה ב-2009) אם שני בניו, נגן הסקסופון והמלחין ז'אן-מארי וילסון ושחקן התיאטרון והקולנוע והזמר לאמבר וילסון. וילסון התנגד בחריפות בהתחלה לקריירה התיאטרונית של בנו.
בתיאטרון הלאומי עממי ו בפסטיבל אביניון
בפסטיבל אביניון והתיאטרון שאיו
הצגות תיאטרון בהפקתו
בפסטיבל אביניון ותיאטרון שאיו