cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמיליה בלומר
עבודה ופעילות חברתית
ב 1848 בלומר השתתפה בוועידת סנקה פולס. ב 1849, היא התחילה לפרסם את דעותיה נגד השתייה לשוכרה ועל נושאים חברתיים בכתב העת "ד'ה לילי". בהתחלה העיתון התמקד רק בנושא האלכוהול אבל מאמרים בנושאים רחבים יותר על זכויות נשים התחילו להופיע בו בהשפעתה של אליזבת קיידי סטנטון, שהייתה סופרג'יסטית ופעילה בתנועה נגד שכרות ובתנועה לזכויות הנשים. העיתון הכיל מכלול רחב של תכנים כמו מתכונים, ודיונים בחוקי נישואים והשכלה גבוהה לנשים.
בשנת 1853 עברה משפחת בלומר למאונט ורנון, אוהיו וגרה שם במשך שנתיים. באותו זמן, לעיתון הייתה כבר אוריינטציה ברורה בעד זכויות הנשים. בעיתונה, בלומר המשיכה במסעה העיקש לזכות ההצבעה של נשים, הזדמנויות שוות בחינוך ושינויים בחוקי הירושה. בכתב העת שלה, בלומר קידמה את השינוי באופנת לבוש הנשים כדי שתהיה פחות מגבילה לנשים בעת פעילות רגילה. לדעתה, לבוש הנשים צריך להתאים לצורכיהן וחשוב יותר שהבגד יתחשב בבריאות ונוחות האישה ולהיות שימושי מאשר להראות את הידור האישה, שזה דבר חשוב אך משני.
דרך כתב העת "ד'ה לילי", נשים רבות הגיעו להכרה שהן היו מופלות בחוק ובמנהגים. בלומר העניקה להן במה להביע את דעותיהן וזו הזדמנות שלא הציעו אותה שאר העיתונים. בלי כתב עת זה, שהיה במה לקולן, לא הייתה לתומכות הראשונות בזכויות הנשים דרך לפרסם ולנתח את הפילוסופיה המתגבשת שלהן ולהביע את דעותיהן.
בשנת 1855 עברה משפחת בלומר לקאונסיל בלאפס, איווה. בשל מחסור באמצעי דפוס ושרותי דואר, בלומר מכרה את העיתון. בשנת 1870 בלומר הפכה לנשיאת החברה לזכות ההצבעה לנשים באיווה.
בלומר בילתה את שאר חייה באיווה, והמשיכה להיות פעילה בכנסייה ובתנועה נגד שכרות. היא גם הייתה מעורבת בעבודת הצלה בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית דרך "חברת העזרה לחיילים של קאונסיל בלאפס" (The Soldier's Aid Society of Council Bluffs) שהיא הקימה. בלומר מתה באיווה מהתקף לב בשנת 1894 בגיל 76.
תלבושת בלומר
במאה ה-19, נושא הרפורמה בלבוש הנשים היה נושא חשוב מאוד אבל נלעג. האופנה הנשית הרווחת באמצע המאה ה-19 אופיינה במחוך הדוק, חצאית עם שובל ושכבות של שמלות תחתוניות. נשים רבות ראו בזה סמל לקלון ולנחיתות והדבר היווה סכנה בריאותית. אפילו התומכות הנלהבות ביותר בזכויות הנשים הודו שהיה טיפשי להתווכח על הזכות לעבוד בכל מקצוע שנשים רצו מאחר שהבגדים שהן לבשו מנעו מאיתן תנועה חופשית ונוחה בביצוע העבודות שחיפשו.
ב 1851, אליזבת סמית' מילר (Elizabeth Smith Miller), פעילה בתנועה נגד שכרות, אימצה תלבושת שהייתה לדעתה "יותר רציונלית". התלבושת הייתה מורכבת ממכנסיים רפויים המכווצים באזור הקרסול, כמו המכנסיים שלבשו הנשים במזרח התיכון ומרכז אסיה, ומעל, חצאית או טוניקה. מילר הציגה את התלבושת החדשה לבת דודה, אליזבת קיידי סטנטון, שבעיניה הייתה הגיונית והולמת וכן התרשמה מחופש התנועה של בת דודה. היא תיארה את התלבושת כ "משהו בסגנון הטורקי, שמלה קצרה, מכנסיים ארוכים מבד כותנה שחור יפה; גלימה ספרדית מאותו חומר שמגיע עד הברך. באוטוביוגרפיה של סטנטון היא אמרה שבת דודה יכלה ללכת בנוחיות אפילו שידיה היו מלאות לעומתה שלא יכלה לקום בקלות גם כשידיה היו ריקות. היא מיד אימצה את התלבושת והכינה תלבושת דומה לעצמה.
סטנטון ביקרה את בלומר בתלבושת זו. בלומר, שכבר הייתה מעורבת בנושא רפורמת הלבוש של הנשים דאז, ראתה אותה וחשבה שיהיה הולם שתלבש גם היא את התלבושת החדשה ששמה נקשר איתה בדיעבד. בלומר התחילה ללבוש ולקדם את התלבושת בהתלהבות בכתב העת שלה. היא פרסמה בעיתון שלה "ד'ה לילי" את תמונתה בתלבושת החדשה מבלי להתכוון ליצור תנועה לאומית. בעיתונים השונים במדינה כינו את התלבושת החדשה "התלבושת של בלומר" (The Bloomer Costume) או ה"בלומרס" (Bloomers). ההתעניינות שלהם בתלבושת לא הייתה פועל יוצא מתמיכתם ברפורמת הלבוש, אלא בשל רצונם להפוך את התלבושת החדשה למקור לעג. ברחבי המדינה התפרסמו מאות מאמרים וקריקטורות הלועגים לתלבושת, אבל נשים רבות במדינה התעניינו בכתב העת של בלומר ובשנת 1853 גדל מספר המנויים לעיתון מ-300 מנויים ל-4000 מנויים.
תלבושת בלומר שזכתה לגינוי בארה”ב הייתה תלבושתן של נשות המזרח. בעיתון הערבי ”כאוכב אמריקה“ שיצא לאור בארה”ב משנת 1892 נכתב שנשים אמריקאיות ראו במחוך כמזיק לבריאות הנשים והן תמכו בתלבושת יותר רפויה לנשים, תלבושת שדמתה מאוד לתלבושת הנשים המזרחיות.
במאמר מאוחר מאותו עיתון מדובר על סופרג'סטיות שלבשו את הבלומרס בציבור בטופיקה קנזס. עורך "ת'מרת אלפנון" (עיתון בבעלות מוסלמית שיצא לאור בביירות בין השנים 1875-1908) הגיב על הנושא ואמר שזו הוכחה לנשים הערביות שהלבוש המקורי שלהן היה הגיוני ונבון.
תנועת בלומר בשנות ה-50 של המאה ה-19 הייתה מקרית יותר מאשר אסטרטגיה מתוכננת מראש. הרבה מהתמיכה באה מנשים שרצו ללמוד יותר על התלבושת החדשה והתעניינו היכן יוכלו למצוא דגמים. למרות שהתנועה נשאה את שמה, בלומר עצמה לא הגתה את התלבושת. היא תמיד הודתה שאליזבת סמית מילר היא זו שהביאה את התלבושת לכפר בחורף 1850.
על הרצאותיה של בלומר נמתחה ביקורת ונטען שנוכחות האנשים בהרצאותיה נבעה מהמשיכה לבגדיה, נטען שהאנשים מגיעים להרצאותיה בעקבות השם הרע שיצא לה בגלל לבושה ולא כדי לשמוע את הנואמת כי אין לה את התכונות הדרושות לנואם. בלומר הגיבה לטענה הזו שאם בגדיה גרמו לאנשים להגיע לפגישות המתינות ולשמוע אישה מדברת, אז הבגדים שירתו מטרה חשובה.
באיווה, בלומר זנחה את השמלה הקצרה מאחר שהיא גרה במקום בו הרוח העיפה לה את השמלה עד מעל הראש, אך היא לא זנחה אותה עד המצאת הקרינולינה שהייתה יותר קלה ונוחה ללבישה מחצאיות פנימיות כבדות בנוסף לזה שבלומר מצאה שאחזקת שתי מלתחות הוא דבר יקר ולא נוח. בלומר ציינה שבאותו זמן, היו עוד נושאים יותר חשובים מאורך החצאית והיא הרגישה שהשפעתה תהיה יותר גדולה כשהיא לבושה בשמלה רגילה כמו שאר הנשים מאשר בשמלה שהיא לבשה.
הנצחתה של אמיליה בלומר
שמה של בלומר מונצח עם אליזבת קיידי סטנטון (Elizabeth Cady Stanton), סוג'ורנר טרות' והארייט טאבמן, בלוח השנה של הקדושים (calendar of saints) של הכנסייה האפיסקופלית בתאריך של 20 ביולי. בשנת 1980 הבית של בלומר בסנקה פולס בניו-יורק, הידוע בשם "הבית של אמיליה בלומר” (ِAmelia Bloomer House) נכלל במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places).
שחייה באולימפיאדת לונדון (2012)
אולימפיאדת לונדון (2012) נערכה בלונדון, בירת הממלכה המאוחדת. תחרויות השחייה במסגרת המשחקים האולימפיים בלונדון נערכו בין ה-28 ביולי 2012 לבין ה-4 באוגוסט 2012 במרכז ספורט המים, ותחרויות השחייה במים פתוחים נערכו ב-9 באוגוסט וב-10 באוגוסט 2012, באגם הסרפנטיין שבהייד פארק. מספר סוגי תחרויות השחייה באולימפיאדה זו הוא 34 (17 לנשים ו-17 לגברים).
אולימפיאדת לונדון החזירה את ענף השחייה לשימוש בבגדי ים מטקסטיל, לאחר שבמהלך אולימפיאדת בייג'ינג הותר שימוש בחליפות שחייה מתקדמות שתרמו לשבירתם של 25 שיאי עולם (14 לגברים 11 לנשים). עקב כך שלטה לפני תחילת המשחים דעה שלא ישופרו שיאי עולם במסגרת המשחקים בלונדון.
בתחרויות השחייה זכתה ארצות הברית עם 16 מדליות זהב (מחצית מדליות הזהב שחולקו) ו-30 מדליות בסך הכל, לפני סין  - 5 מדליות זהב ו-10 מדליות בסך הכל וצרפת  עם 4 מדליות זהב ו-7 מדליות בסך הכל. יפן זכתה במקום שני במספר הכללי של מדליות, אחרי ארצות הברית עם 11 מדליות בסך הכל ללא אף מדליית זהב אחת.
מייקל פלפס  זכה ב-6 מדליות, מהן 4 זהב ו-2 כסף והיה השחיין המעוטר ביותר במשחקים האולימפיים בפעם השלישית ברציפות ובכך היה לספורטאי האולימפי המעוטר ביותר בהיסטוריה, עם 22 מדליות אולימפיות, ובעל מספר מדליות הזהב הרב ביותר בתולדות המשחקים האולימפיים המודרניים מכל ענפי הספורט – 18 מדליות זהב. הוא השחיין הראשון והיחיד בהיסטוריה שזכה במדליית זהב ב-3 אולימפיאדות רצופות באותם שני משחים, 200 מטר מעורב אישי ו-100 מטר פרפר.
השחייניות הבולטות
מליסה פרנקלין עם 5 מדליות (4 זהב ו-1 ארד), אליסון שמיט  עם 5 מדליות (3 זהב, 1 כסף ו-1 ארד), דנה ולמר  עם 3 מדליות זהב, רבקה סוני  עם 3 מדליות (2 זהב ו-1 כסף), ראנומי קרומווידג'ויו  עם 3 מדליות (2 זהב ו-1 כסף) קמיל מופה  עם 3 מדליות (אחת מכל סוג), יה שיוון ( סין) עם 2 מדליות זהב ואלישיה קוטס  עם 5 מדליות (1 זהב, 3 כסף ו-1 ארד).
השחיינים הבולטים
מייקל פלפס פעם שלישית ברציפות, עם 6 מדליות, (4 זהב ו-2 כסף), ראיין לוכטה  עם 5 מדליות, (2 זהב, 2 כסף ו-1 ארד), סון יאנג ( סין) עם 4 מדליות (2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד), מאט גרוורס, נתן אדריאן  ויאניק אנייל  כל אחד מהם עם 3 מדליות (2 זהב ו-1 כסף).
השחיין המבוגר ביותר היה לארס פרולאנדר משוודיה (38 שנים ו-69 ימים), אשר יחד עם דריה בויוקונג'ו מטורקיה, היו לשחיינים הראשונים המשתתפים באולימפיאדה השישית ברציפות.
שיאי עולם
9 שיאי עולם חדשים נקבעו בתחרויות השחייה, 6 לנשים ו-3 לגברים. נוסף לכך, נקבעו 16 שיאים אולימפיים חדשים, 12 לנשים ו-4 לגברים.
נשים
(*) שחייניות ששחו רק בשלב המוקדמות וזכו אף הן במדליות
גברים
(*) שחיינים ששחו רק בשלב המוקדמות וזכו אף הם במדליות
השמרנים שוב באופנה
השמרנים שוב באופנה הוא אלבומו השישי של המוזיקאי אלון עדר, והשלישי במסגרת ההרכב "אלון עדר ולהקה", שיצא בשנת 2017.
משתתפים
אלון עדר ולהקה:
משתתפים נוספים:
כף בלו (אנטארקטיקה)
כף בלו או קייפ בלו (באנגלית: Cape Bellue) היא לשון יבשה, בחוף המערבי של חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
הכף מהווה את הצד הצפוני של הכניסה למפרץ דארבל, המהווה את הקצה המערבי של חצי האי סטרשר.
הכף מפרידה בין חוף גרהאם, שמצפון מזרח לכף, לבין חוף לובה, שמדרום מערב לכף.
גילוי ומיפוי הכף
הכף התגלתה על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1908 – 1910, בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו.
הכף מופתה לראשונה (באופן גס) על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם, אשר חקרה את האזור בחודשים אוגוסט - ספטמבר 1935 בפיקודו של ג'ון רידוך ריימיל. במהלך המיפוי נקראה הכף בטעות "כף אוונסן" (Cape Evensen).
הכף מופתה בייתר דיוק בהסמך על צילומי אוויר שצולמו על ידי הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד (FIDASE), וכן מופתה על הקרקע על ידי משלחת סוקרים מטעם סקר שטחי חסות איי פוקלנד (FIDS) במהלך עונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956 – 1957, אשר יצאה מ"האי דיטייל".
מקור השם
שארקו נתן לכף את שמה.
הכף נקראה על שמו של האדמירל ז'אן בלו (Jean Bellue), שהיה המפקח על המספנה בעיר שרבור שבצרפת.
לקריאה נוספת
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Includes Islands South of Latitude 60°, PP 168, 179, 184, 185
• National Imagery and Mapping Agency 2002, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, PP 146 - 147
• Defense Mapping Agency 1992, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, PP 362, 364
צביר פגסוס
היסטוריה
הצביר התגלה בשנת 1746 על ידי האסטרונום הצרפתי ממוצא איטלקי ג'ובאני דומניקו מראלדי (שגילה גם את הצביר M2) ותואר על ידו כ"כוכב מעורפל המורכב מהרבה כוכבים". בשנת 1764 כלל אותו שארל מסיה בקטלוג מסיה כערפילית חסרת כוכבים, אך ציין שמדובר באותו עצם שזוהה על ידי מראלדי. בשנת 1783 זיהה האסטרונום ויליאם הרשל שזהו צביר.
בשנת 1927 זוהתה ערפילית פלנטרית בתוך הצביר בצילום שבוצע במצפה הר וילסון. זוהי אחת הערפיליות הפלנטריות הבודדות שהתגלו עד היום בתוך צביר כדורי. בשנת 1984 זוהה מקור של קרינת X במרכז הצביר ובשנת 2001 גילה טלסקופ החלל צ'נדרה שלמעשה יש שני מקורות של קרינת X בליבת הצביר.
תצפית
בהירותו של הצביר היא מדרגה 6.2 וניתן להבחין ללא ציוד עזר רק בתנאי תצפית מיטביים. במשקפת הוא נראה ככתם מעורפל ורק באמצעות טלסקופ בינוני ניתן להבחין בכוכביו הבהירים ביותר של הצביר שבהירותם היא מדרגה 12.5. בשל דחיסותו הרבה במרכז, הצביר נראה בציוד חובבים קטן בהרבה מגודלו האמיתי - כשליש בתצפית ישירה וכשני שלישים בצילום ארוך חשיפה.
הצביר קל מאוד לזיהוי והוא נמצא כ-4 מעלות מצפון-מערב לכוכב ε בפגסוס (אניף) בהמשך הקו המחבר אותו עם הכוכב θ בפגסוס.
מאפייני הצביר
קוטרו של M15 הוא כ-175 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-33,600 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-18 דקות קשת - יותר ממחצית גודלו הזוויתי של הירח המלא. הצביר דחוס ביותר - מחצית ממסתו המוערכת בכ-450,000 מסות שמש מרוכזת ברדיוס של כ-10 שנות אור בלבד סביב מרכזו. לא ידוע האם במרכז הצביר נמצא חור שחור, אך הפליטה של קרינת X מליבתו עשויה להצביע על קיומו של חור שחור בינוני.
עד היום התגלו בצביר 112 כוכבים משתנים, רובם משתני RR בנבל. כמו כן התגלו בצביר 9 פולסארים, אחד מהם מקיף כוכב נייטרונים נוסף והזוג מציג תופעות של תורת היחסות הכללית כמו גלי כבידה.
עוצמת ההארה הכוללת של הצביר היא פי 300,000 מעוצמת ההארה של השמש והספקטרום הכולל של אור הצביר מתאים לסוג ספקטרלי F3.
המתקן לטיהור שפכים בבית לאהיא
המתקן לטיהור שפכים בבית לאהיא הוא מתקן לטיהור שפכים שנמצא בסמוך לבית לאהיא ומשמש את רוב תושבי צפון רצועת עזה.
היסטוריה
ביוני 2000 פורסם דו"ח בו עלה כי רק כפחות מ-3% מהמפעלים ברשות הפלסטינית מטהרים את השפכים שלהם וזאת על אף שברשות היו באותה תקופה כ-8 מכוני טיהור (5 מהם ביהודה ושומרון וה-3 האחרים ברצועת עזה), על פי הנתונים שפורסמו במתקן הטיהור בבית לאהיא מנוצלים כ-70% מיכולת היצור של המתקן אך במתקן אחר, כדוגמת מתקן טיהור השפכים בג'נין מנצלים רק כ-15% מיכולת הייצור של המכון.
כבר באפריל 2013 שלח יו"ר רשות האנרגיה של הרשות הפלסטינית, עומר קיטנה מכתב למנכ"ל חברת החשמל, אלי גליקמן וביקש ממנו להרחיב את אספקת החשמל בעוד כ-10 מגה-וואט שימשו להפעלת המתקן בלבד, אך המכתב נותר ללא מענה.
בדצמבר 2013 פורסם בתקשורת הישראלית כי בעקבות התקלות במתקנים לטיהור שפכים ברצועה (והמתקן בבית לאהיא ביניהם) נגרם זיהום למים בצפון רצועת עזה (דבר אשר מתווסף למשבר המים שקיים ברצועה), דבר אשר גם מגיע לחופי של העיר הישראלית אשקלון ומזהם את המים באזור וזאת לאחר שהמשרד להגנת הסביבה הזמין בודקים מהמכון לחקר ימים ואגמים שניתחו מספר צילומי לוויין של אזור הרצועה והזיהום ומצאו מספר שפכים אשר מזיקים למים שיש באזור.
ב-2017 הופסקה הפעילות של המתקן, וזמן רב נאלצו תושבי הרצועה להזרים את השפכים דרך נחל חנון שנמצא בסמוך למעבר ארז. על אף העובדה שהדבר מלווה בזיהום הקרקע נאלצת ישראל לקלוט את השפכים בעקבות חשש שהדבר יזהם את מי התהום של אקוויפר החוף, עם זאת הוחלט עד אשר ימצא פתרון קבע להקים מתקן שאיבה בסמוך לנחל שיישאב את השפכים ויוביל אותם בצינור אל קו הביוב שמשמש את קיבוץ ארז.
בינואר 2018 על אף ההסלמה בדרום והרעת היחסים בין ישראל לארגון הטרור החמאס, אשר שולט בעזה מאז ניצחונו בעימות חמאס-פת"ח ברצועת עזה נחתם הסכם בין חברת החשמל ברצועת עזה לרשות המים הישראלית. בהסכם הובטח כי ישראל תספק חשמל עבור הפעלת המתקן במספר שלבים ובמהלך עבודות ההקמה הוכנסו גם כתשעה גנרטורים שיקלו על פעילות המתקן. לאחר שיחזור לפעילות מלאה המתקן יוכל לטפל בכ-36 אלף קוב שפכים שנשפכים ברצועת עזה מדי יום ובכך לתת מענה לכ-300 אלף מתושבי צפון הרצועה. בעזרת המתקן תשופר איכות התבואה החקלאית ברצועה. עלות הפרויקט היא כ-75 מיליון דולר שמומנו על ידי הבנק העולמי וועידת המדינות התורמות.
ביוני 2019 נמצא פתרון לבעיית הזיהום שגורם המתקן. הוועדה המרחבית לתכנון ובנייה נגב מערב החליטה כי יוקם קו ביוב שיוכל לקלוט באופן ישיר את השפכים של בית לאהיא ובית חאנון במתקן טיהור השפכים של שדרות.
קוד שפה
קוד שפה הוא קוד המקצה אותיות או מספרים כמזהים או מסווגים לשפות. ניתן להשתמש בקודים אלה לארגון אוספי ספרייה או הצגת מצגות נתונים, לבחירת הקיטלוג והתרגומים הנכונים במחשב וכייעוד קצרצר לצורות ארוכות יותר של שמות שפה. תוכניות קוד שפה מנסות לסווג את העולם המורכב של שפות אנושיות, ניבים וריאציות. רוב התוכניות עושות פשרות בין היותן כלליות לבין היותן שלמות מספיק כדי לתמוך בניבים ספציפיים. לדוגמה: "רוב האנשים במרכז יבשת אמריקה ובדרום אמריקה דוברים ספרדית וספרדית המדוברת למשל במקסיקו תהיה שונה במקצת מהספרדית המדוברת בפרו או במדינה אחרת שהיא דוברת את אותה השפה וזה בנוסף אל אזורים שונים בתוך מקסיקו בהם ישנם ניבים שונים ומבטאים שונים של ספרדית. ערכת קוד שפה עשויה לקבץ את כל אלה כ"ספרדית "לבחירת פריסת מקלדת, לרוב כ"ספרדית" לשימוש כללי, או להפריד כל ניב כדי לאפשר ניבים ספציפיים לאזור.
משה ברמן
משה ברמן (נולד בחצי האי קרים ברוסיה בסוף המאה ה-19 - נפטר בחו"ל (לא ידוע מתי)), היה אגרונום ביישוב. המנהל הראשון של חוות כנרת.
היסטוריה מוקדמת
משה ברמן נולד בחצי האי קרים שבאימפריה הרוסית למשפחה ציונית שעסקה בחקלאות, והאמינה שאקלימה של ארץ ישראל דומה לאקלימה של קרים וכי הם מכשירים עצמם לעלייה ולעבודת האדמה בארץ הקודש. הוא למד אגרונומיה בברלין ושם הכיר בשנת 1900 את אוטו ורבורג, שבדק באותה העת אפשרויות של התיישבות יהודית ברחבי האימפריה העות'ומנית, ובין היתר גידול כותנה באסיה הקטנה והקמת מושבה יהודית, בשם "מסילה חדשה" ליד קושטא, שתהווה תחנת מעבר והכשרה של עולים לארץ ישראל. עם סיום לימודיו עבד ברמן במושבה זו כשנתיים, ולאחר מכן עלה לארץ ישראל בהשפעת גיסו, האגרונום ד"ר זליג סוסקין, שעלה לארץ ב-1896.
ברמן עלה לארץ בשנת 1905 ומונה כמומחה לחקלאות ב"וועדה לחקר פלשתינה-ארץ ישראל", שהקימה ההסתדרות הציונית. ברמן היה גבה קומה, אמיץ לב, בעל הופעה אישית מרשימה ובעל כישרון לכבוש נפשות, בעל כושר שכנוע רב וידע להטות אנשים לצידו, ולו לזמן קצר.
בשנת תרס"ח (1908) מינה רופין את ברמן כאחראי על הקמת משתלה בלוד לנטיעת יער הרצל על אדמות קק"ל בבן שמן והוא הזמין פועלים ערבים לנטוע שתילי זיתים. נטיעת יער על שמו של הרצל על ידי פועלים ערבים עוררה התמרמרות בקרב פועלים יהודים. ברמן טען שלא השיג פועלים יהודים. לאחר משא ומתן בין ברמן לפועלים סוכם על שילוב פועלים יהודים במשתלה, לצד פועלים ערבים. עם זאת, קבוצת פועלים מהמושבות באזור, שהגיעה לביקור במשתלה, התכנסה לאספה ובלהט ההתלהבות מספר פועלים עקרו כמחאה את השתילים שנטעו הערבים, וכדי לא לגרום נזק למשתלה נטעו אותם מחדש. אירוע זה של העסקת פועלים ערבים פגע בתדמיתו של ברמן בקרב הפועלים בארץ.
הרעיון של הקמת חוות כנרת
אדמות דלייקה ואום ג'וני נקנו בשנת 1905 על ידי הקרן הקיימת, בשיתוף עם יק"א בתיווכו של חיים מרגליות קלווריסקי ובנוכחות ברמן, שייצג בעסקה את בנק אנגלו-פלשתינה. ההסתדרות הציונית חיפשה במשך שנתיים חוכרים יהודים לאדמות שרכשה אך לא מצאה. כדי למנוע את העברת האדמות לשלטון הטורקי שקבע שאדמות שלא מעובדות במשך שלוש שנים עוברות לשלטון, היא החכירה את השטח לערבים - מהלך שעורר תרעומת בציבור היהודי.
ב-1908 הוקמה בהסתדרות הציונית חברת הכשרת הישוב, שתפקידה היה לקנות קרקעות ולבצע פעילות התיישבות. הגורם להקמתה הייתה רצון של ההסתדרות הציונית ליצור לראשונה את היכולת למכור את הקרקע שרכשה בארץ לאנשים פרטיים ולחכור את אדמות הקרן הקיימת ולעבדן, כדי שלא יעברו לידי השלטונות בשל שממונן. רופין הציע שחברת הכשרת היישוב תחכור את אדמות דלייקה אום ג'וני מהקרן הקיימת ותחכירן לפועלים.
בקונגרס הציוני השמיני (1907) שבו הוחלט על תחילת פעולה התיישבותית שיטתית בארץ ישראל ועל ייסוד המשרד הארץ ישראלי ביפו, דיבר דוד וולפסון לראשונה על ההצעה להקים חוות לימוד חקלאית באדמות דלייקה אום ג'וני. דוד ורבורג ניסח תוכנית מפורטת ראשונה לגבי מטרותיה המעשיות והחינוכיות של חוות הלימוד בדלייקה והיא הובאה לפני הוועד הפועל הציוני ולפני הקרן הקיימת בינואר 1908.
באותו הזמן הציע ברמן תוכנית כלכלית מפורטת לעיבוד חקלאי של קרקעות דלייקה בידי פועלים. על פי תוכניתו, יקבלו הפועלים שכר יומי קבוע בתוספת חלק כלשהו מרווחי החווה ויורשו גם לחכור דונמים אחדים ולשלם עבורם משכרם היומי. בראש החווה יעמוד אגרונום שיקבל שכר שנתי קבוע. לאחר שיוכיחו את עצמם בעבודה במשך כמה שנים, יתנו לפועלים הלוואה ויאפשרו להם לבנות את בתיהם. כך תהיה לחוכר הזדמנות ללמוד את העבודה ולהוכיח את עצמו לפני שהחלקה והבית יועברו לרשותו. באמצעות העבודה בחווה ילמדו הפועלים כיצד לנהל משק רציונלי, ירוויחו כסף ובעזרת הלוואות שיקבלו בעתיד יוכלו להתיישב כאיכרים. מטרת ההצעה של ברמן הייתה להוכיח, שהעבודה החקלאית בארץ היא רווחית וכי אף חברות אחרות תלכנה בעקבותיה. על פי חישובי ברמן, הרווח המובטח יהיה 11% מההשקעה. התוכנית שהציע ברמן עוררה ביקורת מצד גורמים רבים, שבהמשך התבררה כביקורת מוצדקת. זו התייחסה בעיקר לתכנון הכלכלי הלקוי וחוסר יכולת של החווה להיות רווחית, שיטת הניהול שצפויה לעורר ויכוחים בין המנהל לפועלים, וחוסר יכולתה של חברת הכשרת היישוב לעמוד בנטל ההפסדים של החווה.
בפועל, הקרן הקיימת החכירה בינואר 1908 את אדמות דלייקה אום ג'וני לחברת הכשרת הישוב שהוקמה באותה העת. לאור המלצותיו של ברמן החליטו חברת הכשרת היישוב וארתור רופין להקים במקום חוות לימוד לפועלים. הקמת החווה הייתה עבודתו היישובית הראשונה של המשרד הארץ ישראלי שנוסד באביב תרס"ח. אם כן, מטרתה של החווה הייתה להדריך את הפועלים בשנים הראשונות לעבודתם: להרגיל אותם לאקלים ולאדמה וללמד אותם שיטות עבודה מודרניות, לשלם להם שכר כדי שירגישו שותפים ויוכלו בהמשך לרכוש בהמות וזרעים, לחכור או לקנות בתשלומים אדמה וכך יהפכו לאיכרים עצמאים. אחד השיקולים לקביעת מיקום החווה היה הימצאותו של ח'אן הרוס חלקית במקום, שמנע את הטורח להשיג רישיון בנייה מהשלטונות. השגת רישיון זה גרמה בדרך כלל לקשיים רבים להתיישבות היהודית ולא תמיד הוכתרה בהצלחה.
ברמן כמנהל העבודה בחווה בשנת 1908
בינואר 1908 ברמן מונה על ידי ארתור רופין, כנציג של חברת הכשרת הישוב, לתפקיד מנהל העבודה בחווה. ברמן החל לגייס עובדים לחווה ופנה לפועלים שעבדו במשתלה בלוד בנטיעות של יער הרצל, כי לדבריו עבודתם הוכיחה לו שיש פועלים יהודים שאפשר לסמוך עליהם. הפועלים קיבלו את הצעתו בהתלהבות. ברמן גייס שמונה פועלים לעבודה בדלייקה, שכונו ה"קומונה מרומני", על שם עיר מוצאם באוקראינה. כלומר, ברמן בחר את המובחרים שבפועלים שהוכיחו את ידיעותיהם וניסיונם בעבודה חקלאית ביהודה.
עם הגעת הפועלים למלחמיה, המושבה הקרובה ביותר לדלייקה, כינס ועד 'החורש' - ארגון של פועלי הגליל - אספה ביבנאל שבה השתתפו כ-40 פועלים. לאחר דיון סוער, החליטו הפועלים, כפשרה בין ההצעות שנדונו, על "בויקוט [חרם] פסיבי" נגד העלייה לאדמות דלייקה. הנימוקים שלהם, שהובאו במכתב ששלחו לרופין, היו אישיותו של האגרונום ברמן - על פי עבודתו בארץ במשך שלוש שנות ישיבתו בה, הם הסיקו שהוא התייחס לכסף ציבורי מתוך קלות דעת. יתר על כן, העובדה שהעסיק פועלים ערבים ביער הרצל, הצביעה, לדעתם, על היעדר הבנתו את השאיפות הלאומיות היהודיות בארץ. אופן עריכתו את תקציב החווה הצביע על אי ידיעתו את תנאי המקום. לדעתם, התנהגות ברמן כ'פקיד' תגרום לכך שאף הפועלים הטובים לא יתמידו בדרכיהם הטובות ואין לצפות שיעשו את מלאכתם נאמנה. הם טענו שהימצאות מנהל טוב ופועלים טובים - כרוכים זה בזה, ובלי האחד אין לצפות לשני. כמו כן הם העלו חשש שהתקציב של חברת הכשרת הישוב, שברמן הכין, שהבטיח רווחים נאים לבעלי המניות כבר בשנה הראשונה, מוגזם - מה שעלול להכשיל את המשרד הארץ ישראלי כבר בצעדיו הראשונים בארץ. בפועל, נראה ששיקול מרכזי בהחלטת אנשי 'החורש' על הטלת ה'בויקוט', היה התחרות בין פועלי הגליל לפועלי יהודה על מקומות עבודה מוגבלים ואולי גם הבעת מורת רוח על כך שהם לא נבחרו לעבוד בחווה. מנגד, הפועלים שברמן קיבל לעבודה טענו שבארץ יש תקופת שפל, כי לאחר הקונגרס הציוני השמיני ב-1907 נפסקה לחלוטין רכישת הקרקעות. כדי לצאת מאווירת היאוש, טענו, צריך לבצע עבודה מעשית ללא דיחוי, בעידודם של ד"ר רופין וד"ר טהון. לדבריהם, אין חשיבות לתקציב ומותר לברמן לתקן את טעותו ואין אגרונומים אחרים בארץ. בנוסף, התחלת העבודה בדלייקה עשויה להביא אחרים לפעול ומתוך העבודה יצמחו אנשים מנוסים יותר. נראה שהפועלים שנבחרו לעבוד בחווה ייחסו חשיבות רבה לעצם הפעולה הלאומית של הקמת התיישבות חדשה והם קיוו שהקמתה של החווה הראשונה תביא בעקבותיה עבודה נוספת.
ב-6 ביוני 1908 החל ברמן עם שמונה פועלים בעיבוד הקרקע של דלייקה. הם מצאו במקום חאן ערבי הרוס למחצה, מלא זבל, נחשים ועקרבים. הפועלים שיפצו את החאן והקימו במבנה מטבח, חדר אוכל ובית חולים. תנאי החיים במקום היו קשים ביותר: חדר השינה היה על הגג, בחום הלוהט ללא צל ומחסה. התזונה והתנאים הסניטריים הקשים גרמו לקדחת. ערבי דליקה קיבלו את הפועלים בפנים זועפות, שכן הפועלים פגעו בשלטונם הבלתי מוגבל באזור. ברמן שידע ערבית וטורקית ידע כיצד לנהוג בערבים ולשמור על קשרים טובים עם השלטונות וכך הפועלים יכלו להתבסס מעט ולהתקדם בעבודתם. ימים ספורים לאחר עלייתם לקרקע, בחרה הקבוצה לכנות את החווה בשם כנרת.
בתקופה הראשונה היחסים בין ברמן לפועלים בחווה היו תקינים. ברמן הביע את תקוותו בפני הפועלים, שהוא יצליח להכשיר בדלייקה פועלים טובים שיוכלו לאחר מכן לנהל משקים למופת. הפועלים עבדו מתוך תחושת סיפוק והרמוניה; הם הזדהו עם עבודתם וחשו שהם שותפים לעבודת היצירה הראשונה של ההסתדרות הציונית בארץ ולחידוש בתחום ההתיישבות בארץ. הם ראו עצמם שותפים למפעל העם והיו מוכנים ללא היסוס להקריב לכך מכוחם וממרצם. העבודה על קרקע הלאום נראתה בעיני רבים מהם כעבודת קודש. הפועלים נודעו בכל הארץ בשל מסירותם המיוחדת לעבודה. לאחר מספר שבועות חתם ברמן על חוזה עם כל פועל לגבי תנאי העסקתו. אף על פי שבתחילת עבודתו נטה לשתף את הפועלים בקבלת החלטות, ברמן שלל את הרעיון להקים ועד פועלים.
החוקרת מרגלית שילה סיכמה כך את התקופה הראשונה של פעילות החווה: "מעז יצא מתוק. דווקא הסבל הרב שליווה את תחילת העבודה בחווה, תנאי המגורים הקשים שהן הפועלים והן הפקיד היו שותפים להם, העבודה הקשה מבוקר עד לילה והרצון העז של ברמן להוכיח את יכולתו בעבודה זו ולסתור את דברי אנשי 'החורש', הביאו לשיתוף פעולה ולרגשי אחווה חד-פעמיים בין הפקיד לבין הפועלים. בתקופה קצרה זו היו הפועלים והפקיד בחזית אחת והם רצו לדחות במשותף את טענות מתקיפיהם. התקופה בין שבועות לסוכות כונתה "ירח הדבש" של חוות כנרת. במקום בו היו תנאי העבודה קשים ביותר שררה אחווה מיוחדת".
החרפת היחסים בין ברמן לפועלים בשנת 1909, השביתה הראשונה והקמת דגניה
ככל שהעבודה בחווה התרחבה ומספר הפועלים הלך וגדל עד לכ-40 פועלים, התגלה חוסר כישרונו הארגוני של ברמן בניהול החווה והחלו האשמות הדדית וחיכוכים שקילקלו את היחסים בינו לפועלים. בנוסף, גנבות של חלק מהיבול על ידי השכנים הערבים, גירעונות כספיים שנבעו מחוסר הכנסות, מחלות בהן חלו חלק מהפועלים ובעיקר הכבדת הוראותיו של ברמן המנהל, הגבירו את המתחים בין חברי הקבוצה וגרמו להתמרמרות בין עובדי החווה. בנוסף, ברמן כמנהל העבודה לא הצליח לבצע את תוכניות הפיתוח של החווה, ולקראת הזריעה של חורף 1909 לא הצליח להכשיר את כל השטח הנדרש לזריעה.
המתח בין ברמן לפועלים הגיע לשיא בסוף קיץ תרס"ט, כאשר ערימות התבואה היו על הגורן והתעורר חשש שהגשם הצפוי ירטיב את התבואה. ברמן שיגר שליח לכפר הקרוב והביא קבוצת ערבים לעבודה. זו הייתה הסיבה המיידית להחלטת הפועלים בחווה להכריז בסוף אוקטובר 1909 על שביתה . על פי גרסה נוספת, השביתה פרצה על רקע רצונו של ברמן להחתים את הפועלים על חוזה חדש, שנועד לאפשר לברמן להעסיק ערבים בחווה, כאשר הפועלים מסכימים לכך מראש. בכל מקרה, רופין הוזמן על ידי ברמן לחווה, כדי לפתור את הסכסוך, אך הוא הגיע לחווה לאחר כשבועיים. בינתיים, השביתה הסתיימה לאחר ארבעה ימים בפיוס בין הצדדים, אבל שמונת הפועלים, אנשי קומונת רומני, שהיו ממייסדי החווה, עזבו ועברו לחדרה, כדי להמשיך את עבודתם השיתופית. ההיסטוריון יעקב גולדשטיין כתב ששביתה זו פרצה בגלל הסתירה בין תפיסתם של העולים בעלייה השנייה לבין תפיסתו של ברמן. הפועלים האידאולוגיים גיבשו תפיסה של "כיבוש העבודה" ויצירת מעמד פועלים יהודי בעל תחושת שליחות חברתית ולאומית. מנגד, ברמן גיבש תפיסה פרגמטית, שעיקרה הצלחת החווה מבחינה משקית ולכן העסיק פועלים ערבים בחווה - מהלך שהפועלים התנגדו לו בתוקף.
בישיבה שקיים רופין עם ברמן והפועלים בנובמבר 1909 הוא הציע להשאיר את ברמן בחווה לשנה נוספת, אך לחלק את החווה בין ברמן לפועלים שנשארו: לתת לקבוצת פועלים שטח מאדמת אום-ג'וני כדי שיעבדו אותו על אחריותם ללא פיקוח חיצוני. ההצעה התקבלה על ידי 'החורש', שהרכיב קבוצה של שישה פועלים שהצליחו בעבודתם. כך הם יצרו את הבסיס להקמתה של הקבוצה הראשונה - דגניה - בדצמבר 1909. הקמתה של דגניה, כצורת ההתיישבות שיתופית, נחשבת כתרומה החשובה ביותר של החווה להתיישבות החקלאית ולפועלים בארץ.
הסוגיות במחלוקת בין ברמן לפועלים
"תחילת התבססות החווה, גידול במספר הפועלים, הסרת החרם מצד אנשי 'החורש', המציאות של עבודה קשה שאינה מכניסה רווחים מיידיים, פגעי אדם וטבע, מחלות ומעל הכל - יחסו הקשה של ברמן לפועלים, כל אלה שינו במהרה את מצב הדברים בחווה וגרמו למשברים קשים".
בנוסף, הייתה מחלוקת בסיסית לגבי ניהול החווה - ברמן רצה בשלטון ריכוזי בחווה ודרש מהפועלים ציות מלא להוראותיו, ואילו הפועלים, אנשי העלייה השנייה, רצו בעבודה עצמאית ובקבלת אחריות לגבי העבודה, ללא תלות בהוראות הפקידות.
הנושא העיקרי שהעסיק את פועלי העלייה השנייה בכלל ואת פועלי החווה בפרט היה העבודה הערבית ביישובים יהודיים. חברת הכשרת היישוב שהקימה את החווה קבעה עם הקמתה את הכלל של "העסקת יהודים ככל האפשר", אך עיקרון זה היה נתון לפרשנות. המסקנה שהשתמעה הייתה שלא ניתן לבסס את העבודה בחווה על פועלים יהודים בלבד. ברמן תמך בהעסקת ערבים בחווה, שכן זו הייתה עבודה זולה ויעילה, והשיקול העיקרי שלו היה להציג את החווה כרווחית. לכן באוקטובר 1909 הודיעו הפועלים על שביתה. רופין תמך בעמדת הפועלים של עבודה עברית בלבד משיקולים לאומיים.
"השביתה הגדולה" בפברואר 1911 ופיטורי ברמן
כשנה ורבע לאחר השביתה הראשונה, בחורף 1911-1910, החל עימות נוסף בין ברמן לפועלים, שבעקבותיו פרצה בחווה שביתה נוספת, שנודעה בשם "השביתה הגדולה". בפרק הזמן שחלף מהשביתה ראשונה לא חל שינוי ביחסים בין ברמן לפועלים, מה שהוביל להצטברות מרירות. הגורמים שהעלו את המתח בחווה לשיא בראשית 1911 היו השלמת הבנייה של ביתו המפואר של ברמן בחווה, בעוד שחלק מההפועלים נאלצו ללון תחת כיפת השמים, עקב העדר תקציב לבניית חדרים. בנוסף, עצירת גשמים איימה על תבואות החורף, מה שעלול היה להחמיר את מצבה הכספי של החווה ובפברואר היה מזג אוויר קשה במיוחד והפועלים סבלו סבל פיזי רב. ב-29 בנובמבר פרצה שביתה למחצית יום, בהנהגתו של ברל כצנלסון, שמטרתה הייתה לשפר את תנאי המגורים של הפועלים. הם דרשו מברמן לתת להם שני חדרים, אחד לחולים ואחד לבריאים: להעמיד לרשותם 10 מיטות, 15 מזרנים, 10 כיסאות ו-5 שולחנות: לתקן את השמשות השבורות והגג הדולף בבניין שבו התגוררו: ולהשתתף בהוצאות התרופות והחובש עבור הפועלים החולים. למרות שדרישות הפועלים נראות קטנות עד כדי גיחוך, כצנלסון העריך אותן כמהפכה במחשבת הפועלים - בעצם העלאת דרישות לפקיד לשיפור בתנאי החיים שלהם. ברמן קיבל את דרישות הפועלים, אולם לא הוציאן לפועל. בתגובה, הכריזו הפועלים על שביתת אזהרה למשך חצי יום, שאחריה הכריז ברמן שיפעל לקיום דרישת הדיור ואילו את שאר הדרישות הפנה לרופין.
מנחם שמואלי (ממשי) כתב מאמר ארוך על השביתה ב"הפועל הצעיר" ב-31 במרס 1911. לדבריו, ברמן הוא האחראי לשביתה עקב יחסיו עם הפועלים במשך שלוש השנים של פעילות החווה. ברמן לא שינה את יחסו השלילי לגבי עבודה עברית, למרות שהפועלים בחווה עבדו במסירות יוצאת דופן, מאור הבוקר עד חשכת הלילה. ברמן השפיל את ערך העבודה של פועליו היהודים וגילה את נטייתו לקבל פועלים זרים. לאחר ש"קבוצת רומני" עזבה ועברה לחדרה, החמיר יחסו של ברמן לפועלים. ברמן השתדל תמיד להפיץ את הדעה, שיחסים בין פועל לפקיד צריכים להיות נורמליים, כלומר יחס של מנצל למנוצליו. ממשי טען שהיחס הנכון בן הפקיד לפועלים הוא מסירות של הפועלים לעבודתם בכל לבם וקבלת מרותו של הפקיד, אבל הפקיד צריך תמיד לזכור שפועל חרוץ ומסור דורש לקבל יחס של כבוד, ו"אם עולה ביד הפקיד להמית את רגש הכבוד בפועל, ממית הוא בהכרח גם את הפועל שבו. ברמן וכל פקיד ממין זה יכול בהנהגתו להשחית לאט לאט את הפועלים אם הם חלשים ולהביא על ידי כך את המוסר שתחת ידו לידי הריסה, או אם הפועלים חזקים במוסריותם, לרדת בעצמו מעל הבמה".
דוד בן-גוריון סיכם את השביתה במאמר בעיתון אחדות במרס 1911, כך:
רופין מינה למנהל החווה את האגרונום יואל גולדה, שאיתו הפועלים היו ביחסים טובים. גולדה היה מנהל החווה ממרס 1911 עד ספטמבר 1912, שהחווה נמסרה לידי קבוצת "האיכר הצעיר".
הערכת ברמן כמנהל חוות כנרת
מרגלית שילה כתבה במחקרה, שהקשיים העיקריים של ברמן בניהול החווה היו יחסו לפועלים ולעבודה עברית, מעמדו הרם כמנהל, אי הצלחתה של החווה מבחינה חקלאית ומשקית וכן היעדרויותיו הרבות מהחווה, כך:
יחסו לפועלים ולעבודה עברית - ברמן ייחס חשיבות עליונה לעבודה החקלאית ולהצלחתה הכלכלית של החווה, אבל הוא לא ראה את הקשר המתחייב בין הפיתוח החקלאי של הארץ לבין קידום הפועלים. תנאי החיים של הפועלים בחווה העידו על כך שברמן לא התעניין בקידומם ובטיפוחם וראה בהם אמצעי למימוש מטרתו של הצלחת החווה. כאשר העבודה עלתה יפה, היה ברמן שבע רצון אבל כאשר התגלו קשיים, הפועלים חלו והתפוקה ירדה, ברמן חיפש מכשיר יעיל יותר. תפיסתו הייתה שמטרתה הראשונית של החווה היא לא לחנך חקלאים יהודים, אלא להוכיח שיש אפשרות להקים בגליל התחתון משק חקלאי רווחי. לכן ברמן לא היסס להעסיק בחווה פועלים ערבים, כפי שאירע קודם לכן במשתלה בלוד, כי הם נחשבו בעיניו כיעילים וזולים יותר, והוא ניסה להערים על הפועלים בחווה כדי שלא יתנגדו להעסקתם. ככל שמצב החווה הידרדר, הירבה ברמן להעסיק פועלים ערבים ובמקביל הוא המעיט להתחשב בפועלים היהודים.
מעמדו הרם כמנהל - גם בתקופה שבה שררה רוח טובה בחווה, כתב ברמן לרופין שהוא חושש שהפועלים עלולים להתגאות יתר על המידה ולבוא בתביעות אל מעסיקיהם. ברמן לא הירבה לכתוב למשרד הארץ ישראלי על פועליו, אולם במקרים שכן עשה זאת, הוא בדרך כלל העביר עליהם ביקורת. ברמן ציפה שיתקיים פער מעמדי בינו לבין הפועלים והוא טען שהיחסים בין הפועל ובין נותן העבודה צריכים להיות נורמליים, כלומר יחס בין מנהל לכפופים לו. כך, בעוד שהפועלים קיבלו שכר יומי בהתאם לעבודתם, ברמן קיבל שכר שנתי קבוע שהיה גבוה פי 10 משכרם של הפועלים בחווה. אפילו רופין תהה, אם ראוי שיהיה פער כה גדול בין מעמד הפועלים למעמדו של ברמן. האחרון רצה לעצב את הפועלים כראות עיניו, ואילו הפועלים האידאולוגים בעלייה השנייה סירבו לממש את עקרונותיו של ברמן לגבי ניהול החווה שכללו חובת ציות וקבלת מרותו ללא עוררין. לברמן הייתה נטייה לרכז בידיו את האחריות על העבודה ולא להעבירה לפועלים וכך להבטיח את שליטתו על כל הנעשה בחווה. לכן הוא התנגד להקמת ועד פועלים והתערב בחייהם של הפועלים. המתח ביחסיו עם הפועלים, מצא את ביטויו בהתבטאויות גסות של ברמן כלפי הפועלים. "ברמן היה חסר טקט ולא הבין לנפש הנתונים למרותו".
"הגורם המעכיר ביותר את חיי החווה היה חוסר כל שיתוף והבנה בין ברמן המנהל לבין הפועלים. ברמן לא דאג להקלת הסבל הפיזי ולשיפור תנאי חייהם של הפועלים והתגלה במשך הזמן כפקיד מתנשא וגאה... למעשה לא היה שיתוף פעולה אידיאי בין הפקיד לפועליו. חוסר הבנה זה היה בעוכרי כל היחסים ומנע מלכתחילה את תיקונם... חוסר הערכתו של ברמן את הפועלים ואת העבודה העברית והעלבונות שהטיח בהם, הביאו לדמורליזציה של הפועלים, להכנעתם ולבסוף למרידתם".
אי הצלחתה של החווה מבחינה חקלאית ומשקית - הרעיון להקמתה של חוות כנרת הייתה שהיא תהפוך לרווחית אבל בפועל היא סבלה הפסדים. זאת בגלל גורמים אובייקטיביים וצפויים מראש - אדמות לא פוריות וקשות לעיבוד, בצורת, נזקים בגלל הגנבות והשריפות של הערבים והוצאות לשמירה, תברואה לקויה, פועלים ללא ניסיון ותחלופה רבה של פועלים בחווה. מעבר לכך היו גורמים לא צפויים - ליקויים בתכנון המשק ודרך ניהולו על ידי ברמן, העבודות לא בוצעו תמיד בזמן וניהול ספרי החשבונות היה מרושל. ארגון החורש ועיתון "אחדות" מתחו ביקורת נוקבת על יכולתו המקצועית של ברמן ועל ניהול רשלני ובזבזני של המשק החקלאי. גם ברמן עצמו היווה מעמסה כספית על החווה בגלל משכורתו הגבוהה.
היעדרויות מהחווה - ברמן הירבה להיעדר מהחווה, כדי לבצע רכישת רבות עבור החווה וגם כדי לבקר את משפחתו שנשארה בחיפה. נסיעותיו המרובות מנעו ממנו לסייע במקרים קשים שאירעו בחווה, כמו שרפה והתנפלות בדווים. עקב נסיעותיו שכר ברמן פקיד נוסף במעמד של משגיח על העבודה - תפקיד שהיה שייך לתחום עבודתו של ברמן - מה שהגדיל את הוצאות החווה. למרות הידע הרב של ברמן בחקלאות, חוסר התמסרותו של ברמן לעבודה, פגע בהתפתחותה.
גם ברל כצנלסון, ראש ועד הפועלים בחווה, הדגיש בדברי הסיכום שלו על השביתה הגדולה את העימות הבלתי נמנע בין הפועלים לפקיד כך: "...התחילה מלחמה ישירה בין הפועלים ובין האדמיניסטרציה על עצם הפרנציפ של הנהלת העבודה.... וכאן נתגלה, שקשה לעבוד עם הפועל העברי וקשה לפועל העברי לעבוד עם אדמיניסטרטור. לא הייתה אף חווה אחת בארץ, שהייתה לה תקופת עבודה שקטה, אם כי רבים מבין הפקידים התחילו את עבודתם מתוך רצון להרמוניה ביניהם ובין הפועלים...."
אריה לייב בקשט
הרב אריה לייב בקשט (תרע"ח – י"ד בטבת תשס"ד) היה ראש ישיבת "עטרת מרדכי" בדטרויט שבארצות הברית והעמיד אלפי תלמידים.
נולד בדולטיש בליטא לרב יעקב יהושע שנספה בשואה. למד בישיבת מיר במיר ואחר כך בגלותה בווילנה ובשאנגחאי בזמן מלחמת העולם השנייה. היה מקורב לראש הישיבה הרב אליעזר יהודה פינקל. המשגיח בשנתו הראשונה בישיבה היה הרב ירוחם לייבוביץ. בווילנה בזמן מלחמת העולם השנייה גלו אליה מישיבות שונות ובהן מישיבת מיר וגם מכנסת בית יצחק שבראשות הרב ברוך דב לייבוביץ שגם ממנו שמעו תלמידי מיר שיעורים, וכן שמעו שיעורים מפי הגרי"ז מבריסק.
בתש"ו נשא לאישה את בת הרב מרדכי רוגוב, ראב"ד טייני בליטא ומחבר "עטרת מרדכי" שלמד בישיבות מיר ווולוז'ין.
לאחר השואה הגיע לארצות הברית ובה כיהן כראש ישיבת "עטרת מרדכי" בדטרויט במשך כ-55 שנים. בין תלמידיו הרבים, תלמידי חכמים גדולים.
נפטר בדטרויט, ונקבר בירושלים.
חוק שחקני בית
הגדרה והיסטוריה
לפי חוק זה חולקו השחקנים המקומיים לשתי קבוצות:
החוק קובע שכל מועדון הנרשם לטורניר המנוהל על ידי אופ"א נדרש לרשום 8 שחקנים מקומיים כאשר מתוכם לפחות 4 הם שחקני מועדון, כך שלא ניתן לרשום יותר מ-4 שחקני התאחדות.
לפי חוק זה אין הבדל בין שחקן בעל אזרחות מקומית להתאחדות בה הוא משחק ולשחקן זר.
חוק שחקני בית בליגה האנגלית
במטרה לפתח שחקני כדורגל מקומיים באנגליה, החליטה התאחדות הכדורגל האנגלית להחיל גרסה משלהם של חוק שחקני הבית במסגרת הפרמייר ליג. לפי גרסה זו, החל מעונת 2010/2011 על כל קבוצה המשתתפת בפריימר ליג לרשום 8 שחקנים אשר היו רשומים כחלק ממועדון אנגלי או ויילסי במשך 3 עונות לפחות לפני גיל 21.
ב-2015 הציע יו"ר התאחדות הכדורגל האנגלית גרג דייק להחמיר עם החוק ולשנות אותו כך שמספר השחקנים המקומיים יגדל מ-8 ל-12, ומתוכם לפחות 2 שחקנים אשר גדלו במחלקת הנוער של המועדון עצמו ואף להוריד את הגיל המחושב מ-21 ל-18, אך הצעה זו נדחתה לאחר שדייק עזב את תפקידו ב-2016.
M68
M68 (מ-Messier 68, נקרא גם NGC 4590) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים נחש מים הנמצא במרחק של כ-33,300 שנות אור ממערכת השמש.
היסטוריה
הצביר התגלה על ידי שארל מסיה ב-9 באפריל 1780 והוכנס לקטלוג מסיה, שם תואר כערפילית ללא כוכבים מתחת לעורב ולנחש מים, עמומה וקשה לצפייה. בשנת 1814 גילה האסטרונום ויליאם הרשל שזהו צביר כוכבים ותיאר אותו כעשיר ודחוס במיוחד עד שהכוכבים מתערבבים זה בזה. הוא ציין שהצביר מעט פחוס, שאורכו כ-4 דקות קשת ורוחבו כ-3 דקות קשת.
בהירות נראיתו של הצביר היא מדרגה 7.8 כך שהוא עמום יחסית. ניתן להבחין בו רק באמצעות משקפת איכותית או טלסקופ ועל מנת לצפות בכוכבי הצביר, שהבהירים שבהם הם מדרגת בהירות 12.5, יש צורך בטלסקופ בינוני. בשל עמימותו ומיעוט הכוכבים הבהירים בסביבתו קשה לאתר אותו, הוא נמצא מעט מעל הקו הדמיוני המחבר את הכוכבים β בנחש מים ו-γ בנחש מים, כ-3.5 מעלות מדרום-מזרח לכוכב β בעורב.
מאפייני הצביר
צורתו של M68 מעט סגלגלה, קוטרו כ-106 שנות אור ומסתו מוערכת בכ-223,000 מסות שמש. מרחקו ממערכת השמש הוא כ-33,300 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-11 דקות קשת - כשליש קוטרו של הירח המלא. בצביר התגלו כ-40 כוכבים משתנים, מספר נמוך יחסית לצבירים מסוג זה, רובם מסוג משתני RR בנבל. עוצמת ההארה הכוללת של הצביר היא פי 65,000 מעוצמת ההארה של השמש והספקטרום הכולל של אור הצביר מתאים לסוג ספקטרלי A6.
מסלולו של M68 סביב מרכז הגלקסיה הוא אליפטי מאוד כך שמרחקו ממרכז הגלקסיה נע בין 33,000 שנות אור ל-100,000 שנות אור והוא חוצה את מישור הגלקסיה פעמיים בכל הקפה שנמשכת כחצי מיליארד שנים. גילו של הצביר מוערך בכ-10 מיליארד שנים.
ביל הנזליק
ויליאם הנרי "ביל" הנזליק (באנגלית: William Henry "Bill" Hanzlik; נולד ב-6 בדצמבר 1957) הוא כדורסלן ומאמן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1980–1990. ממוצעיו הכוללים לאורך 10 עונותיו בליגה הם 7.2 נקודות, 2.8 ריבאונדים ו-2.8 אסיסטים למשחק.
בעונת שימש כמאמן הראשי של קבוצת דנוור נאגטס.
קריירת מכללות
הנזליק נולד בעיר מידלטאון שבאוהיו, ובין השנים 1976–1980 למד באוניברסיטת נוטרדאם אשר בצפון אינדיאנה. ב-4 עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע 5.9 נקודות בממוצע למשחק, לצדם של כוכבי ליגת ה-NBA לעתיד ביל ליימביר, קלי טריפיוקה ואורלנדו וולרידג'. בעונת 1977/1978 העפילה נוטרדאם לראשונה בתולדותיה לפיינל פור טורניר אליפות המכללות, בטרם הפסידה במשחק חצי הגמר מול אוניברסיטת דיוק, אותה הוביל מייק ג'מינסקי. בעונה העוקבת הודחה הקבוצה בשלב רבע הגמר, על ידי מישיגן סטייט של מג'יק ג'ונסון, על אף משחק מצוין של הנזליק אשר קלע 19 נקודות.
קריירת משחק
בדראפט ה-NBA 1980 נבחר הנזליק על ידי סיאטל סופרסוניקס, בבחירה ה-20. בשתי עונותיו בסיאטל קלע 5.6 נקודות בממוצע למשחק, תחת המאמן לני וילקינס.
לקראת עונת הועבר בטרייד לדנוור נאגטס, בתמורה לדייוויד תומפסון. בעונת סייע לנאגטס להעפיל לגמר האזור המערבי, בו הפסידה מול האלופה שבדרך, לוס אנג'לס לייקרס. בעונת העמיד ממוצעים של 12.5 נקודות, 4.0 אסיסטים ו-3.3 ריבאונדים למשחק, ונבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה. בכל 8 עונותיו עם הנאגטס העפיל עמה לשלב הפלייאוף, ולאורך התקופה קלע 7.7 נקודות בממוצע למשחק כמחליפו מהספסל של אלכס אינגליש. בקיץ 1990 פרש הנזליק ממשחק, בגיל 32.
קריירת אימון
בין השנים 1991–1996 שימש הנזליק כעוזרו של אלן בריסטאו, מאמן שארלוט הורנטס, ובעונת היה עוזרו של לני וילקינס באטלנטה הוקס.
לקראת עונת מונה למאמן הראשי של דנוור נאגטס, במקומו של דיק מוטה. בעונתו היחידה בתפקיד רשמו הנאגטס את מאזן הניצחונות הגרוע ביותר בליגה, והגרוע ביותר בתולדות המועדון; 11–71. בסיום העונה פוטר הנזליק והוחלף על ידי עוזרו מייק ד'אנטוני. אחוז הניצחונות בו מחזיק הנזליק – 13.4% – הוא הנמוך ביותר בתולדות ה-NBA עבור מאמן אשר אימן לפחות לאורך עונה אחת שלמה.
בשדמות בית לחם
בשדמות בית לחם הוא שירו של המשורר והאמן אבא קונסטנטין שפירא אשר התחבר במאה ה-19. השיר מבטא געגועים לארץ ישראל בתקופת המקרא ואת הרצון הציבורי הכלל ישראלי, לחזור ולעלות אל הארץ. בשיר מתוארת דמותה הנאה של רחל אמנו- למרות ששמה אינו מוזכר בשיר במפורש - אשר לפי האמור בספר בראשית נטמנה לאחר פטירתה ב"דרך אפרתה": "וַתָּמָת רָחֵל וַתִּקָּבֵר בְּדֶרֶךְ אֶפְרָתָה הִוא בֵּית לָחֶם. וַיַּצֵּב יַעֲקֹב מַצֵּבָה עַל-קְבֻרָתָהּ הִוא מַצֶּבֶת קְבֻרַת-רָחֵל עַד-הַיּוֹם". מילות השיר מתארות את תחייתה כביכול מקברה, שעל פי מסורות נמצא באתר קבר רחל ליד בית לחם המקראית, ואת צעידתה-מסעה העל-זמני מזרחה, אל נהר הירדן. הדמעות נגרות מעיניה של רחל, בשירו של שפירא, כתוצאה מבִכְיה המתמשך על בניה החסרים והנעדרים, המתואר בספר ירמיהו: "כֹּה אָמַר ה' קוֹל בְּרָמָה נִשְׁמָע נְהִי בְּכִי תַמְרוּרִים רָחֵל מְבַכָּה עַל בָּנֶיהָ מֵאֲנָה לְהִנָּחֵם עַל בָּנֶיהָ כִּי אֵינֶנּוּ". אולם בשונה מ"קול ברמה" בפסוק התנ"כי, בשירו של שפירא שוררת "דומיה", "אֵין בְּכִי וַאֲנָחוֹת, אַךְ דְּמָעוֹת נִגָּרוּ", והן גולשות מעיניה של רחל אל הנהר וכביכול נמזגות בו. משלהי המאה ה-19 השיר התפרסם ונעשה אהוד. הוא שויך ליצירה העברית הציונית, ובמיוחד לאחר שהולחן על ידי חנינא קרצ'בסקי. וצורף למסכתות ההקראה והשירה במוסדות החינוך העבריים ביישוב החדש בארץ ישראל. במשך המאה ה-20 וה-21, זכה השיר לביצועים רבים בלחן זה.
השיר מושר בהגייה אשכנזית - מלעילית.
ג'ואן מעכו
ג'ואן מעכו (אפריל 1272 - 23 באפריל 1307) הייתה נסיכה אנגלייה, בתם של אדוארד הראשון, מלך אנגליה ואלינור מקסטיליה. השם "עכו" ניתן לה על שם מקום הולדתה, בזמן שהוריה היו במסע הצלב. ג'ואן נישאה פעמיים; בעלה הראשון היה גילברט דה קלייר, הרוזן השביעי מגלוסטר, אחד האצילים החזקים ביותר בממלכתו של אביה; בעלה השני היה ראלף דה מונת'רמר, נושא כלים של משפחתה, והשניים נישאו בסתר. ג'ואן ידועה בעיקר בשל טענות לניסים שהתרחשו ליד קברה, וכן באזכורים רבים שלה בספרות.
ביוגרפיה
ג'ואן (או ג'ואנה, כפי שהיא מופיעה לפעמים) מעכו נולדה באביב של שנת 1272 בממלכת ירושלים, אחת המדינות הצלבניות בארץ ישראל. בזמן לידתה סבה, הנרי השלישי עדיין היה בחיים ואביה טרם עלה לכס המלוכה. זמן קצר לאחר שנולדה עזבו הוריה את עכו, נסעו לסיציליה ולספרד, ולאחר מכן השאירו את ג'ואן עם אמה של אלינור, ג'ואן, רוזנת פונטייה, בצרפת. ג'ואן גדלה בצרפת ולמדה אצל בישוף, וגם לאחר שהתאחדה עם הוריה כעבור כמה שנים, מערכת היחסים ביניהם הייתה מרוחקת במשך כל חייה.
לאחר שאדוארד אביה חזר לאנגליה הוא החל לארגן נישואים לג'ואן וקיווה באמצעותם להשיג כוח פוליטי והון פיננסי. כבר כשהייתה ג'ואן בת 5 הוחלט כי תינשא להרטמן, בנו של מלך רודולף הראשון, מלך גרמניה, אך הוא מת בטביעה עוד בטרם פגש את אשתו המיועדת בפעם הראשונה. אדוארד מצא בעל מיועד נוסף לג'ואן, גילברט דה קלייר, רוזן גלוסטר, שהיה כבר גרוש ומבוגר מג'ואן בת ה-12 בכמעט 30 שנה. הרוזן העניק לאדוארד את אדמותיו תמורת הבטחה לקבל אותן בחזרה לאחר הנישואים לג'ואן, וכן תשלום של 2,000 מארק. השניים נישאו ב-30 באפריל 1290 במנזר וסטמינסטר, ונולדו להם ארבעה ילדים משותפים:
גילברט דה קלייר, מת ב-7 בדצמבר 1295, וג'ואן נישאה בשנית כעבור קצת יותר משנה לראלף דה מונת'רמר, נושא כלים בחצרו של אדוארד. ג'ואן התאהבה בו ושכנעה את אביה להעניק לו תואר אבירות. באותה עת אשת אצולה לא הורשתה אפילו לשוחח עם אדם שלא במעמדה, אך השניים התחתנו בסתר בינואר 1297, וג'ואן אמרה על כך "אין זה נחשב מבזה או מביש עבור רוזן לקחת אישה ענייה ומרושעת לאישה; באותו אופן אין סיבה להקשות או להטיל אשמה ברוזנת שרוצה לקדם את מעמדו או להעניק תואר כבוד לצעיר אמיץ". בזמן שנישאה, המלך אדוארד כבר תכנן כי ג'ואן תינשא לאמדאוס החמישי, רוזן סבויה ולאחר ששמע על נישואי הסתר הוא כלא את מונת'רמר בטירת בריסטול. ג'ואן הייתה בהריון עם ילדה המשותף הראשון עם מונת'רמר, ולאדוארד לא נותרה ברירה אלא לשחרר את מונת'רמר מהכלא באוגוסט 1297, ומייד עם שחרורו גם העניק לו את תוארי הרוזן מגלוסטר ורוזן הרטפורד.
לג'ואן ולמונת'רמר היו ארבעה ילדים:
יחסיה עם משפחתה
ג'ואן הייתה השביעית מבין ארבעה עשר ילדיהם של אדוארד הראשון ואלינור. רוב אחיה מתו בילדותם ומלבדה שרדו לבגרות רק אחיה הצעיר, אדוארד מקרנארבון (לימים המלך אדוארד השני), וארבע מאחיותיה: אלינור, מרגרט, מרי ואליזבת. כמו שאר אחיה, ג'ואן לא גדלה עם הוריה. במשך ארבע שנים היא התגוררה עם סבתה בפונטייה, ולאחר מכן גדלה עם המשרתים שדאגו גם לחינוכם של אחיה ואחיותיה. למרות זאת, כשבחרה לאחר נישואיה הראשונים לעזוב את חצר המלוכה, הדבר הביא לעימות עם אביה. ג'ואן שמרה על קשר הדוק למדי עם אחיה ואחיותיה. היא ומונת'רמר התכתבו עם אדוארד אחיה, גם לאחר שהתנכר מאביהם.
מוות
ג'ואן מתה ב-23 באפריל 1307, באחוזת קלייר בסאפוק. סיבת מותה נותרה לא ברורה, אך ייתכן כי מתה במהלך לידה, סיבת מוות שכיחה באותה תקופה. ג'ואן נקברה במנזר האוגוסטיני בקלייר, לצד רבים ממשפחתו של בעלה הראשון. במאה ה-15 נטען כי בשנת 1357 בתה של ג'ואן, אליזבת דה בורג כי "בדקה את גופת אמה ומצאה אותה שלמה", תופעה שבכנסייה הקתולית נחשבת כסימן לקדושה, אך בשל הזמן הרב שעבר מזמן התרחשות האירוע לכאורה ועד לתיעוד הראשון שלו, מהימנות הדיווח מוטלת בספק. לאורך השנים צצו שמועות נוספות על ניסים שהתרחשו בקברה של ג'ואן, אך מעולם לא הוצגה סיבה אמיתית שיצדיקו את הפיכתה למבורכת או קדושה.
אזכורים בספרות
ג'ואן מעכו מופיעה ברומן ההיסטורי Infamous של וירג'יניה הנלי, שם היא מתוארת כנסיכה צעירה, מתירנית, יהירה, רדודה ומפונקת. אין שום ראיה לכך שזה אכן היה אופיה של ג'ואן, בעיקר לאור אי ההיצמדות לעובדות היסטוריות אחרות ברומן. כך למשל, על אף שלג'ואן היו שמונה צאצאים, ברומן יש לה בת אחת בלבד.
ברומן The Love Knot משנת 2000 מאת ונסה אלכסנדר, ג'ואן מעכו היא אחת הדמויות המרכזיות, ודמותה מוצגת שם באופן שונה לחלוטין מאשר בספרה של הנלי. הרומן מגולל את סיפור אהבתם של ג'ואן ומונת'רמר באמצעות סדרת מכתבים שהשניים כתבו זה לזו.
בספרה של ההיסטוריונית הבריטית מרי אן אוורט גרין, שחקרה במאה ה-19 את חייהן של נסיכות אנגליה, ג'ואן מתוארת כ"נסיכה קלת ראש" ואם מזניחה. היסטוריונים רבים תומכים בתיאור זה, אך ישנם גם מחברים אחרים שיצאו כנגד השקפה זו.
תיבת מרקה
תיבת מרקֶה (או מימר מרקה) הוא שמו של קובץ דרשות וביאורים על התורה השומרונית שנתחבר במאה הרביעית לספירה בידי החכם השומרוני מרקה בן עמרם בן סרד, בן זמנו של בבא רבה. הקובץ, הכתוב ברובו בארמית שומרונית ובחלקו בעברית שומרונית, מורכב למעשה משישה חיבורים שונים, שחוברו בידי מעתיקים מאוחרים לאוסף אחד. סימוכין לדעה זו ניתן למצוא בשם שניתן לו בידי המעתיקים המאוחרים: "תיבת מרקה", דבר המצביע כי מקור האוסף הוא ב'תיבה' (ארגז, למעשה) שהכילה את מבחר כתביו של מרקה שנמצאה בדמשק.
חשיבותו של הספר בדת השומרונית גדולה ביותר, ומייחסים לה מקום של כבוד מיד לאחר כתבי הקודש של התורה והתרגום השומרוני־הארמי. בחיבור מובאים רבים מעמודי התווך של הדת השומרונית. ההערצה לספר ומחברו באה לידי ביטוי באמרה שנמצאה בגיליון אחד מכתבי היד (משה נביא תקופת הרצון ומרקה נביא תקופת הסתר הפנים) ומעמידה אותו בשורה אחת עם משה.
היסטוריה
כתבי היד המקוריים לא שרדו עד ימינו. כתבי היד היחידים הם העתקות סופרים מאוחרות מהמאה ה-14 שנמצאו אצל זקני העדה בשכם. בין החשובים שבהם הם כתב יד קאהלי (MS H 1 באוניברסיטת טורינו), וכתב יד שכם שנשמר בידי משפחת הכהן הגדול עמרם בן יצחק. אף אחד מכתבי היד אינו שלם, והקטעים החסרים בכתב יד שכם נתגלו בשנת 1995 באוסף פירקוביץ'.
על המחבר
המסורת השומרונית מייחסת את החיבור למרקה, גדול פייטניה, ומפרשת את שמו כמשה רבנו בגימטריה (כאשר האות ש' פוצלה לר' וק' בגלל קדושת השם משה). על פי המחקר המודרני שמו נגזר מהשם הרומי מרקוס. הוא מכונה על ידי העדה השומרונית "בדואה דחכמתה" (מייסד החכמה) כנראה בגלל תיבת מרקה שחיבר ולא בזכות פיוטיו הרבים.
תוכן
ששת הספרים המרכיבים את תיבת מרקה הם:
בתיבת מרקה יש רבדים לשוניים מתקופות שונות, דבר המצביע על הוספות מאוחרות יותר בגוף הטקסט, בין השאר בנושאים מהותיים בתפיסת הדת השומרונית, תחיית המתים והתהב, נושאים שלא הייתה לגביהם הסכמה כללית בתקופתו של מרקה עצמו.
משתלבים בנוף
משתלבים בנוף הוא אלבומו השביעי של המוזיקאי אלון עדר, והרביעי במסגרת ההרכב "אלון עדר ולהקה", שיצא בשנת 2018.
משתתפים
אלון עדר ולהקה:
משתתפים נוספים:
בית הכנסת הגדול (חדרה)
בית הכנסת הגדול של חדרה הוקם בשנות ה-30 של המאה ה-20 ונמצא במבנה החאן ההיסטורי של העיר.
היסטוריה
עם רכישת אדמות חדרה בשנת 1891 נרכש גם מבנה החאן, ובין השנים 1891–1896 הוא שימש את ראשוני תושבי המושבה כמקום מגורים ולמטרות ציבוריות. לאחר שהמתיישבים עברו להתגורר בבתיהם, המשיך החאן ושימש לצרכים ציבוריים, כדוגמת בית בד, מחסנים, בית מרקחת ובית מלון. בשנת 1912 שוב שימש המקום למגורים זמניים, עת יושבו בו משפחות מקרב עולי תימן, בטרם יושבו בשכונת נחליאל. בשנים 1925–1948 שכנה במבנה תחנה של משטרת המנדט.
ב-1933 הוחלט על הקמת בית כנסת גדול בעיר במרכזה של חצר החאן, ולפי התוכנית הראשונית, נדון כל מבנה החאן להריסה. לאחר מאבק של תושבים אשר קראו לשמר את הבניין ההיסטורי, נפסקו עבודות ההרס, ובניין בית הכנסת שולב בתוך חצר החאן, לצד עשרה מחדרי החאן אשר נותרו על תילם והמשיכו לשמש את המושבה, בין היתר, כבית מדרש וכדירות מגורים לאברכים.
בתחרות אדריכלית שפורסמה לקראת הקמת בית הכנסת זכתה הצעתה של האדריכלית יהודית סגל שטולצר, ולשם מימון הבנייה נאספו תרומות והוטל מס מיוחד על תושבי היישוב. בית הכנסת נבנה בין השנים 1936–1940 ונחנך בשנת 1941, שנת היובל לייסוד חדרה. המבנה נבנה כולו מבטון והוא משלב צורות ומאפיינים של הסגנון הבינלאומי עם מוטיבים אוריינטליים-מקומיים. בשנת תשי"ג תכנן אדריכל מאיר בן אורי את קיר המזרח, ארון הקדש והבמה, תוך שילוב מוטיבים חדשניים ועיצובים ייחודיים מבחינת האותיות והטקסטים, וכתב דברי הסבר מפורטים ליצירתו.
ג'נבאי האקסינג X30
ג'נבאי האקסינג X30 (באנגלית: Jinbei Haixing X30) הוא מיניוואן מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Jinbei (בסינית: 華頌), אשר יוצרה בין השנים 2013–2017 בסין.
Jinbei הוקמה בשותפות מיזם משותף בין Brilliance Auto (51%) ויצרנית הרכב הצרפתית רנו (49%) בדצמבר 2017. עד 2017 Jinbei נשלטה על ידי Shenyang Brilliance Jinbei Automotive שהייתה חברת בת של Brilliance.