cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בסיס הצי הרוסי בטרטוס
מתקנים צבאיים
בסיס חיל הים הרוסי בטרטוס הוא המתקן הימי היחיד של רוסיה באזור הים התיכון ולמעשה מתקן צבאי יחיד שנותר מחוץ ברית המועצות לשעבר. מיקומו של המתקן הימי בטרטוס היווה גורם מניע לתמיכת רוסיה ביציבותו של ממשל אסד.
על פי הסכם משנת 1971 בין סוריה לברית המועצות הוחזק במקום בסיס מאויש על ידי אנשי חיל הים הרוסי. בשנים האחרונות נמצאת בבסיס אוניית הסדנה מדגם אמור PM-138. הסדנה מסוגלת לספק תחזוקה טכנית לאוניות מלחמה רוסיות הנמצאות בים התיכון.
המתקן בטרטוס יכול להכיל ארבעה כלי שיט בינוניים באורך פחות מ-100 מטר. מזח עגינה צף ממוקם בצד הפנימי של שובר הגלים הצפוני. מזח זה אינו מסוגל לקבל את כלי השיט העיקריים הנוכחי של חיל הים הרוסי. פריגטה מדגם ניאוסטרשימי באורך 129 מטר או משחתת מדגם אודלוי בארך 163 מטר. ודאי לא את הסיירות דגם סלבה באורך 186.4 מטר סיירת מדגם סיירות המערכה מסדרת קירוב באורך 252 מטר ולא את נושאת המטוסים אדמירל קוזנצוב באורך 305 מטר. כאשר אוניות אלה מגיעות הן מקבלות את האספקה במעגן מחוץ לנמל.
הרכב הבסיס – הציוד כולל שני מזחים צפים, סדנת תיקוני אוניות צפה דגם AMUR, מתקני אחסון, צריפים ומבנים אחרים.
תולדות הבסיס
המתקן הוקם במהלך המלחמה הקרה כדי לתמוך ביחידות הצי הסובייטי שנפרסו אל הים התיכון. במהלך שנות ה-70 נבנו נקודות הספקה ותמיכה טכנית גם במצרים, אתיופיה, וייטנאם ועוד.
בשנת 1977, שודרג מתקן התמיכה הימי בטרטוס והוגדר.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה – בידד חיל הים הישראלי את זירת הקרבות בלבנון מהתערבות של חיל הים הסורי. כוחות ימיים היו בכוננות לתקיפת נמל טרטוס לאחר תקיפת חיל האוויר הישראלי ב-9 ביוני 1982 שהשמידה את סוללות טילי הנ"מ והפילה מטוסים סוריים רבים פנו הסורים לברית המועצות בבקשת עזרה. כח שייטת הים התיכון שכלל את הסיירת זדנוב ואוניות נוספות. נמצא ברובו באזור מרסה מטרוח במערב מצרים הוזעק והתייצב להגנת הנמלים.
פירוק ברית המועצות
בשנת 1991, התמוטטה ברית המועצות. צי הים התיכון שלה, שהוגדר כשייטת מבצעית החמישית 5 חדל להתקיים. מאז, הגיעו משלחות מדי פעם כלי שיט של הצי הרוסי אוניות וצוללות לים התיכון. מתקן התמיכה הימי בסוריה הוא כיום חלק מצי הים השחור.
רוסיה ויתרה לסוריה על שלושה רבעים, או 9.6 מיליארד $, מתוך 13.4 מיליארד $ מהחוב שהצטבר בעידן הסובייטי. והיא ממשיכה להיות ספקית הנשק העיקרית של סוריה.
המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים
מלחמת האזרחים בסוריה יצרה חוסר ביטחון לגבי שהיית אנשים באופן קבוע ומשפחות יועצים פונו מסוריה. הבסיס בנמל טרטוס לא שימש לצורך המעורבות הרוסית במלחמה. עם זאת נמשכות ההשקעות ונקודת האספקה הטכנית מתרחבת.
מעבר לבסיס קבוע
באוקטובר 2016 הודיע משרד ההגנה הרוסי על כוונתו להקים בסיס קבע בטרטוס. הדיונים הבשילו ונחתמו בינואר 2017 כשנחתם הסכם על חכירת המקום למשך 49 שנה עם הארכה אוטומטית ל-25 שנה נוספות. רוסיה תבנה בנמל ותחזיק בו 11 כלי שיט, קיבלה אחריות על הגנת הבסיס מהאוויר ומהים. הגנת הבסיס מצד היבשה נשארה באחריות סוריה.
בסוף אוגוסט 2018 ערך הצי הרוסי תרגיל רחב היקף בגזרת החוף הסורי. כסימן לכך שנוכחותם באזור תתגבר.
אריך מיזאם
אריך מִיזאם (נכתב גם מיזם, מיהזם, מיהזאם; בגרמנית: Erich Mühsam; 6 באפריל 1878 – 10 ביולי 1934) היה אנרכיסט סוציאליסטי, מסאי, משורר ומחזאי יהודי-גרמני. נרצח על ידי הנאצים במחנה הריכוז אורניינבורג.
שנות חייו הראשונות
מיזאם נולד בברלין בירת הקיסרות הגרמנית, בנו השלישי של זיגפריד זליגמן מיזאם, רוקח יהודי ממעמד הביניים. זמן קצר לאחר לידתו עקרה משפחתו לליבק, שם התחנך בגימנסיה שנודעה במשמעת קשה וענישה גופנית ושימשה השראה לספרו של תומאס מאן, "בית בודנברוק".
כסטודנט היה בעל אופי מרדני והתנגד לתוכנית המאורגנת של בית הספר, לכן נענש תדיר בענישה גופנית. ברוח התנגדותו הגיש בחודש ינואר 1896 כתבה אנונימית לעיתון העירוני Lübecker Volksbote ("ליבקר פולקסבוטן"), שבה גינה את פעילותו של אחד המורים הקשוחים בבית הספר. הכתבה עוררה שערורייה, וכאשר התגלתה זהותו של מיזאם, הוא גורש מהגימנסיה בשל "אהדתו לפעילויות סוציאליסטיות והשתתפות בהן".
כבר בגיל צעיר התגלה כישרון הכתיבה שלו ורצונו להיות משורר – שאיפה קרייריסטית שאביו ניסה להוציא ממנו בכל מחיר. בילדותו כתב בעיקר אגדות על חיות, ובגיל 16 פרסם לראשונה שירים סאטיריים שכתב על סמך ידיעות מקומיות והתרחשויות פוליטיות, והרוויח עבורם סכום פעוט. יחד עם זאת, בשל לחציו של אביו, פנה מיזאם ללמוד רוקחות – מקצוע אותו נטש במהרה, וחזר אל שאיפותיו הפואטיות והספרותיות. כך עזב מיזאם את ליבק לברלין כדי לפתח קריירה ספרותית.
משורר, סופר, אנרכיסט
בשנת 1900 עבר מיזאם לברלין. שם היה לחלק מקבוצה בשם "Neue Gemeinschaft" ("נויֶה גמיינשפט", 'קהילה חדשה') בניהולם של יוליוס והיינריך הארט, אשר שילבו בין פילוסופיה סוציולוגית עם תאולוגיה וחיים קהילתיים. בתוך הקבוצה הכיר מיזאם את גוסטב לנדאואר, שעודד את צמיחתו כאמן ודחף אותו לפתח פעילות המבוססת על שילוב בין קומוניזם לפוליטיקה אנרכיסטית.
בשנת 1904 עזב מיזאם את הקבוצה ועבר באופן זמני לקומונת אמנים באסקונה (Ascona) שבשווייץ, שם עורבבו יחדיו צמחונות, קומוניזם וסוציאליזם. שם החל לכתוב מחזות. הראשון שבהם, Die Hochstapler ("די הוכשטאפלר", 'המתחזים'), הציב תאוריה פוליטית מודרנית חדשה בתוך צורות דרמטיות מסורתיות, מה שלימים הפך לסימן ההיכר של יצירותיו. בשנים אלו החל מיזאם לערוך ולכתוב במספר כתבי עת אנרכיסטיים. כתבים אלו הפכו את מיזאם ליעד קבוע למעקב משטרתי ומעצרים, היות שנחשב לאחד המסיתים האנרכיסטים המסוכנים בגרמניה. העיתונות ניצלה את ההזדמנות כדי להציגו כנבל המואשם במזימות אנרכיסטיות ופשעים שונים.
בשנת 1908 עבר דרומה לעיר מינכן, שם היה מעורב בקברט וכתב שירים שהיו ליצירותיו המפורסמות ביותר.
בשנת 1915 נישא לקרֶסצֶנטייה אלפינגר (Kreszentia Elfinger), בתו של חקלאי מבוואריה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הפך מיזאם ללאומני מאוד ותמך במיליטניות של גרמניה במלחמה. תמיכתו הציבורית במלחמה נתפסה על ידי העיתונות, שהייתה בשליטה ממשלתית, כמרכיב חיובי לתעמולתם, אולם אנרכיסטים אחרים, שהתנגדו להפעלת עוצמה מיליטנטית חדה, חשו נבגדים לנוכח דעותיו הפרו-ממשלתיות של מיזאם.
ואולם לקראת סוף שנת 1914 ויתר מיזאם על תמיכתו במאמץ המלחמתי בעקבות לחץ מצד מכריו האנרכיסטים, והודה כי ייאלץ לשאת את חטא הבגידה באידיאלים שלו עד סוף ימי חייו.
בהמשך המלחמה הביע מיזאם את התנגדותו לה באמצעות מעורבות מוגברת בפרויקטים של פעולה ישירה, בהם שביתות עובדים, בדרך כלל תוך שיתוף פעולה עם דמויות מובילות ממפלגות השמאל. כשהשביתות הפכו מוצלחות ואלימות יותר, החלה ממשלת בוואריה במעצרים המוניים של מסיתים נגד המלחמה. מיזאם היה בין אלה שנעצרו ונכלאו בחודש אפריל 1918; הוא נשאר במעצר עד לנובמבר של אותה השנה, זמן קצר לפני תום המלחמה.
שנות ויימאר
לאחר ששוחרר מיזאם ממעצר ב-3 בנובמבר 1918, שב למינכן. בתוך ימים התפטר הקיסר וילהלם השני, וכמוהו המלך לודוויג השלישי, ששלט באופן אוטונומי למחצה בבוואריה, ומינכן נקלעה לעיצומו של מרד. במהלך המהפכה האדומה בבוואריה הכריז קורט אייזנר מהמפלגה הסוציאליסטית העצמאית על בוואריה כרפובליקה סוציאליסטית. אייזנר, במחווה שנועדה להביא את האנרכיסטים לממשלה החדשה, הציע למיזאם תפקיד במשרדו, אולם מיזאם סירב והעדיף להילחם לצד גוסטב לנדאואר, ארנסט טולר, ב. טראוון ואנרכיסטים נוספים במטרה ליצור מועצות עובדים (סובייטים) וקומונות.
אבן עזרא (מכתש)
אבן עזרא (Abenezra) הוא מכתש פגיעה הממוקם באזור הדרומי-מרכזי של הירח. המכתש נקרא על שמו של החכם היהודי הספרדי, המשורר, הפרשן המקראי, האסטרונום והאסטרולוג אברהם אבן עזרא. הוא מחובר לקצהו הדרומי-מזרחי של מכתש אצופי. מצפון מזרח לו שוכן מכתש גבר, ומדרום מזרח נמצא סקרובוסקו הגדול יותר.
אריך מיזאם
שנות ויימאר
לאחר חיסולו של אייזנר בשנת 1919, הוכרזה הרפובליקה הסובייטית הבווארית, בשליטת הסוציאליסט העצמאי והאנרכיסט גוסטב לנדאואר ואריך מיזאם; ממשלתם פעלה במשך שישה ימים, והודחה על ידי הקומוניסטים בראשות אויגן לֵוִינֵה (Leviné). במהלך תקופה זו הכריזה הרפובליקה הסובייטית הבווארית מלחמה על שווייץ, בעקבות סירובה להשאיל לממשלת הרפובליקה החדשה 60 מנועי קטר. כאשר הפרייקור של רפובליקת ויימאר, צבא הימין בפיקודו של גוסטב נוסקה (Noske), מחץ את המרד והשתלט על מינכן, נהרג גוסטב לנדאואר ומיזאם נעצר ונידון לחמש עשרה שנות מאסר. בזמן שהותו בכלא, הרבה מיזאם לכתוב, הוא סיים את המחזה Judas ('יהודה'; 1920), ומספר רב של שירים. בשנת 1924 שוחרר מהכלא, כשהרפובליקה העניקה חנינה כללית לאסירים פוליטיים. במסגרת אותה חנינה שוחרר גם אדולף היטלר, שריצה שמונה חודשי מאסר מתוך חמש שנים, על הובלת הפוטש במרתף הבירה.
אבן עזרא (מכתש)
למכתש יש צורה מצולעת ניכרת, עם קטעי קיר לא אחידים. הקירות הפנימיים מדורגים, והתחתית סלעית ומחורצת. רכסים אלה יוצרים דפוסים חריגים ומפותלים על רצפת המכתש.
אריך מיזאם
שנות ויימאר
העיר מינכן שאליה חזר מיזאם לאחר מעצרו הייתה שונה מאוד מזו שעזב. האנשים היו אדישים במידה רבה, בין השאר בשל קריסה כלכלית של גרמניה תחת לחץ הפיצויים שנקבעו בהסכם ורסאי והאינפלציה. מיזאם ניסה להפעיל מחדש את כתב העת "קין", אך כשל בשל מספר בעיות.
מיזאם התמקד בכתביו בסאטירה על התופעה ההולכת והגדלה של הנאציזם, מה שהעלה את חמתם של היטלר ויוזף גבלס. בין יצירותיו: Die Affenschande ('החֶרפָּה'; 1923), סיפור קצר ששם ללעג את תורות הגזע של המפלגה הנאצית; "Republikanische Nationalhymne" ('המנון הרפובליקה'; 1924), שיר שתקף את מערכת המשפט הגרמנית על ענישה בלתי מידתית של אנשי שמאל בעת שהמשתתפים הימניים בהפיכה בקושי נענשו.
בשנת 1928 הפיק ארווין פיסקטור את המחזה השלישי של מיזאם, Staatsräson ('טובת המדינה'), בהתבסס על הרשעתם השנויה במחלוקת של ניקולה סאקו וואנצטי ברתולומאו, שנידונו למוות בארצות הברית.
בשנת 1930 השלים מיזאם את מחזהו האחרון Alle Wetter ('בכל מזג אוויר'), אשר ביקש מהפכה המונית כדרך היחידה למנוע מהימין כוח קיצוני. המחזה, שמעולם לא הועלה בפומבי, התמקד בביקורת הנאצים, שהיו באותה עת במגמת עלייה מבחינה פוליטית בגרמניה.
מאסר ומוות
בשעות הבוקר המוקדמות של ה-28 בפברואר 1933, שעות ספורות לאחר שריפת הרייכסטאג בברלין, נעצר מיזאם באשמה לא ידועה. יוזף גבלס, שר התעמולה הנאצי, כינה אותו "אחד החתרנים היהודים". נטען כי מיזאם תכנן להימלט לשווייץ ביום שלמחרת. במשך שבעה עשר החודשים הבאים היה מיזאם כלוא במחנות הריכוז זוננבורג (Sonnenburg), ברנדנבורג, ולבסוף אורניינבורג.
הקומוניסט ההולנדי הצעיר מרינוס ואן דר לוּבֶּה נעצר והואשם בשריפת הרייכסטאג, וקשריו עם ארגונים קומוניסטים הוביל להכרזתו של אדולף היטלר על מצב חירום ועודדו את הנשיא פאול פון הינדנבורג לחתום על צו המבטל את מרבית זכויות האדם בהוראות החוקה של רפובליקת ויימאר (1919). היטלר ניצל את מצב החירום כדי להצדיק את מעצרם של מספר גדול של אינטלקטואלים גרמנים שסומנו כקומוניסטים, סוציאליסטים ואנרכיסטים, זאת כנקמה על התקיפה וכאמצעי להשתקת ההתנגדות לדיכוי והמאבק להרחבת חירויות האזרח.
פרסומים קומוניסטים, סוציאליסטים, ואנרכיסטים גינו את המעצרים של אנשי רוח אלה; כמה מהם הובילו מאמץ בינלאומי בדרישה לשחרורו של מיזאם, תוך תיאור ודיווח על העינויים שהוא עובר והמכות החוזרות והנשנות בידי סוהרים וקצינים.
ב-2 בפברואר 1934 הועבר מיזאם למחנה הריכוז אורניינבורג. המכות והעינויים המשיכו, עד שלבסוף, בליל 9 ביולי, עונה ונרצח על ידי השומרים, וגופתו המוכה נמצאה תלויה בבית השימוש למחרת בבוקר. דו"ח נאצי רשמי מ-11 ביולי 1934 ציין כי מיזאם התאבד ותלה את עצמו כשהיה ב"מעצר מגן" באורניינבורג. עם זאת, בדו"ח מפראג ב-20 ביולי 1934, שהתפרסם ב"ניו יורק טיימס", צוין כי אלמנתו של מיזאם, שהייתה הראשונה שראתה אותו, לא הצליחה לזהותו בשל פניו הנפוחות ממכות. הוא שובץ במשימת ניקוי השירותים וגרמי המדרגות ואנשי פלוגות הסער (אֶס-אַה) השתעשעו ביריקה בפניו. 8 ביולי היה היום האחרון שראתה אותו בחיים, ועל אף העינויים שעבר במשך עשרה חודשים, הוא היה עליז, ולכן ידעה כי הידיעה על התאבדותו, שלושה ימים לאחר מכן, אינה נכונה. עוד ציינה אלמנתו כי כאשר טענה בפני המשטרה כי רצחו אותו, הם משכו בכתפיהם וצחקו. הם סירבו לבצע נתיחה שלאחר המוות, אולם על הגופה היו סימנים ברורים של חניקה, ופציעה קשה בחלק האחורי של ראשו.
לאחר מותו האשימו פרסומים שונים את תאודור אייקה, לשעבר מפקד מחנה הריכוז בדכאו, ברצח, בסיוע שני קצינים מהאס אה שזוהו כאֶרַט וקונסטנטין ורנר. נטען כי הוא עונה והוכה עד שאיבד את הכרתו, ולאחר מכן ניתנה לו זריקה שהרגה אותו; גופתו נלקחה לשירותים בחלקו האחורי של הבניין ונתלתה על הקורה כדי ליצור את הרושם שהתאבד.
שאנגז'או
שָׁאנְגְזָ'אוֹ (בסינית מפושטת: 上饶; בסינית מסורתית: 上饒; בפין-יין: Shàngráo) היא נציבות עירונית במחוז ג'יאנגשי שבדרום-מזרח הרפובליקה העממית של סין. ע"פ מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה 6,491,088 תושבים, מתוכם 2,068,763 בשטח האורבני.
גאוגרפיה
שאנגז'או היא הנציבות העירונית המזרחית ביותר במחוז ג'יאנגשי והיא משתרעת על פני 22,731 קמ"ר. היא גובלת בנציבויות: ובמחוזות: מערב העיר מתרחב לתוך אגם פויאנג.
שאנגז'או עצמה היא בקצה המערבי של אזורים דוברי סינית, בעוד שרוב הנפות הקשורות אליה דוברי סינית.
היסטוריה
שאנגז'או היא עיר בת כמעט 2,000 שנה.
חלוקה מנהלית
הנציבות העירונית שאנגז'או כוללת 3 מועצות, נפה עירונית אחת ו-8 נפות.
תחבורה
תחנת הרכבת של שאנגז'או מכילה שלוש מסילות ברזל גדולות העוברות דרך העיר:, ו.
Open Sound Control
Open Sound Control (בקיצור: OSC) הוא אמצעי להעברת הודעות בין מחשבים, סינתיסייזרים ושאר התקני מולטימדיה. OSC מבטיח תקשורת אמינה, מהירה, גמישה, בעלת טווח רחוק והעברת מסרים באופן סימולטני בזמן אמת.
תכונות
קיימים עשרות יישומים ל-OSC, ביניהם עיבוד קול, תמונה וודיאו בזמן אמת, כלים אינטראקטיביים ברשת, תוכנות סינטיסייזר, מגוון רחב של שפות תכנות וההתקנים. OSC, השתלב בין היתר בסביבות כמו מוזיקה במחשבים, רובוטים, וידאו, תאורה ומייצגים חזותיים.
עיצוב
פקודות OSC כוללות תבנית כתובת, מחרוזת סוג, טיעונים ומשך.
השימוש בישראל
בארץ אין שימוש רחב לשיטה והיא כמעט ואיננה מוכרת. השימוש בבקר ארדואינו הולך וגדל בזכות הדרך הפשוטה והזולה בה הבקר עובד.
הומארה סאווה
הומארה סאווה (ביפנית: 澤 穂希; נולדה ב-6 בספטמבר 1978) היא כדורגלנית עבר יפנית ששיחקה בעמדת הקישור. סאווה, ששימשה כקפטנית הנבחרת בזכייה בגביע העולם 2011, נחשבת לכדורגלנית היפנית הטובה בכל הזמנים.
קריירה
הומארה סאווה נולדה בספטמבר 1978 בעיר פוצ'ו, המהווה פרוור של טוקיו. כבר בגיל 12 היא החלה את הקריירה המקצוענית שלה, כשחתמה בקבוצת "יומיורי בלזה" מליגת העל היפנית. ב-6 בדצמבר 1993, במסגרת אליפות אסיה, כשהיא בת 15 בלבד, ערכה סאווה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת. באותו משחק, נגד נבחרת הפיליפינים, היא כבשה רביעייה והובילה את נבחרתה לניצחון 0-15.
בשנת 2001, לאחר מספר שנים בליגה היפנית, עברה סאווה ל"אטלנטה ביט" מליגת ה-WUSA האמריקאית שנוסדה באותו הזמן. היא כבשה את השער הראשון בתולדות הקבוצה, ועזרה לה להעפיל לפלייאוף בכל אחת משלוש העונות בהן התקיימה הליגה. לאחר פירוק הליגה ב-2003, חזרה לליגה היפנית, ושנה לאחר מכן זכתה בתואר "כדורגלנית השנה באסיה" מטעם קונפדרציית הכדורגל של היבשת.
ב-24 בספטמבר 2008, הצטרפה סאווה לקבוצת "וושינגטון פרידום" מהליגה האמריקאית החדשה, ה-WPS. היא שיחקה בקבוצה שתי עונות, כבשה שישה שערים ולאחר מכן חזרה ליפן כדי להתכונן עם הנבחרת המקומית לגביע העולם 2011.
לפני מונדיאל 2011 נחשבו היפניות לנבחרת בינונית ובעלת סיכויים לא גבוהים לזכייה. למרות זאת, הוגרלה הנבחרת לבית קל, סיימה במקום השני והעפילה לרבע הגמר. ברבע הגמר פגשו היפניות את נבחרת גרמניה, שנחשבה למועמדת הבולטת לזכייה. לאחר משחק צמוד, ההכרעה עברה להארכה, בה ניצחה יפן 0-1. את חצי הגמר, צלחו היפניות בהצלחה כאשר ניצחו את שוודיה 1-3, במשחק בו סאווה כבשה את השער השני.
ב-17 ביולי, במשחק הגמר, פגשה יפן את הנבחרת הטובה בעולם על פי דירוג פיפ"א - ארצות הברית. שלוש דקות לסיום ההארכה, כשארצות הברית מובילה 1-2, כבשה סאווה את שער השוויון לאחר בעיטת קרן. בדו-קרב הפנדלים, גברו היפניות 1-3 על האמריקאיות וזכו בגביע ההיסטורי. סאווה הקפטנית, זכתה בתואר מלכת השערים ובתואר השחקנית המצטיינת של הטורניר.
מספר חודשים לאחר מכן, ב-9 בינואר 2012, זכתה סאווה בפרס כדור הזהב של פיפ"א, המוענק לכדורגלנית המצטיינת בעולם באותה שנה. היא קיבלה 28 אחוזים מקולות המצביעים, וגברה על מרטה הברזילאית (17.28% מהקולות) ועל אבי וומבאך האמריקאית (13.26%). באותה שנה, היא הייתה חלק מסגל הנבחרת שזכה במדליית הכסף באולימפיאדת לונדון, לאחר הפסד 2-1 בגמר נגד ארצות הברית. לאחר האולימפיאדה, הודיעה סאווה על פרישתה מכדורגל בינלאומי.
כמעט שנתיים לאחר הפרישה, חזרה סאווה לנבחרת, והובילה את יפן לזכייה ראשונה באליפות אסיה. שנה לאחר מכן, היא נכללה בסגל הנבחרת לגביע העולם 2015 שנערך בקנדה, ובכף הפכה לאדם הראשון שמשתתף בשישה גביעי עולם שונים (ביחד עם פורמיגה הברזילאית). בטורניר עצמו, שימשה סאווה בעיקר כשחקנית ספסל, ואילו נבחרתה זכתה להגיע לגמר שני ברציפות. בגמר עצמו, עלתה סאווה כמחליפה בדקה ה-33, אך היפניות הפסידו 5-2 לארצות הברית. ב-16 בדצמבר 2015, הודיעה סאווה על פרישה מכדורגל, בדיוק באותו יום בו פרשה יריבתה וחברתה - אבי וומבאך. ב-22 שנים בנבחרת יפן, היא שיחקה 205 משחקים וכבשה 83 שערים.
אישיים
}}
פיה מאריי
פיה מאריי (באנגלית: Pia Marais; נולדה בשנת 1971) היא תסריטאית ובמאית קולנוע דרום אפריקאית.
ביוגרפיה
פיה מאריי נולדה בשנת 1971 ביוהנסבורג שבדרום אפריקה, להורים שוודים ודרום אפריקאים. היא גדלה בדרום אפריקה, אחר כך בשוודיה ובספרד. היא למדה פיסול וצילום בלונדון, באמסטרדם ובדיסלדורף, וקולנוע באקדמיה בברלין, שם היא חיה בימים אלה.
בשנת 2007, לאחר מספר סרטים קצרים שהיא ביימה, ביימה מאריי את הסרט הראשון שלה "Die Unerzogenen" (בתרגום חופשי לעברית "ללא השכלה"). הסרט השני שלה "At Ellen's Age" (בתרגום חופשי לעברית "בגיל של אלן") הוצג לראשונה בשנת 2010 בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בלוקרנו ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
כדי לצלם את הסרט השלישי שלה, "ליילה פורי", היא חזרה לארץ הולדתה דרום אפריקה. הסרט היה מועמד בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין שהתקיים ב-11 בפברואר 2013, וזכה לשבח מהשופטים.
בשנת 2017, זכה סרט הטלוויזיה שלה "So auf Erden" (בתרגום חופשי לעברית "אז על פני האדמה"), בפסטיבל הסרטים של מינכן.
המנון (ספר)
המנון הוא נובלה בדיונית דיסטופית מאת הסופרת הרוסית-אמריקאית איין ראנד, שנכתבה ב-1937 ויצאה לאור ב-1938 בבריטניה. הסיפור מתרחש בתאריך עתידי לא מוגדר כאשר האנושות נכנסה לעידן אפל אחר. הקידמה הטכנולוגית מתוכננת כעת בקפידה והמושג של אינדיבידואליות בוטל.
ראנד הגתה את הסיפור במקור כמחזה, ואז החליטה לכתוב אותו לשם פרסום במגזין. לפי הצעת הסוכנת שלה, היא הגישה אותו להוצאות ספרים. הנובלה פורסמה לראשונה על ידי קאסל באנגליה, ולבסוף פורסמה בארצות הברית לאחר שהרומן הבא של ראנד, כמעיין המתגבר, הפך לרב מכר. ראנד תיקנה את הטקסט בשביל המהדורה האמריקאית שפורסמה ב-1946.
עלילה
שוויון 7-2521 מקבל את ההחלטה לעשותו למנקה רחובות בהבנה, והוא מתייחס אליה כעונש על כך שחלם להיות דבר אחר ממה שהוקצה לו, דבר שאסור בחברה שלו. הוא עובד עם התאחדות 3992–5 הנכה ועם בינלאומי 8818–4, עליו כותב שוויון כי הוא חברו הטוב ביותר, למרות שגם העדפת אחד על אחר אסורה בחברה השיוונית. שוויון ובינלאומי נתקלים בפתח למנהרה תת-קרקעית במהלך ניקונם את הרחוב, ולמרות מחאתו וחששו של בינלאומי, שוויון מחליט להסתכן ולהיכנס אליה. שוויון מאמין שהמנהרה היא מה"ימים הבלתי מוזכרים" של האנושות. הוא מתחיל להתגנב מבית המנקים בלילה ומשתמש במנהרה כמעבדה לניסויים מדעיים, תוך שימוש באשפה שהוא אוסף מבית המלומדים. הוא גם משתמש בנייר גנוב כדי לכתוב את יומנו ובנרות גנובים כדי להאיר את המנהרה.
בזמן ניקוי כביש בקצה העיר, שוויון פוגש את חירות 5-3000, איכרה בת 17 שעובדת בשדות. שוויון חושב על חירות המון, ומבצע פשע נוסף בכך שהוא חושב על אישה לא בזמן ההזדווגות השנתי, בו המועצה מזווגת גברים ונשים מבוגרים לשם התרבות בלבד. יש לה עיניים כהות ושיער זהוב, והוא מכנה אותה "הזהובה". כשהוא מדבר איתה הוא מגלה שגם היא חושבת עליו. שוויון מגלה לחירות כיצד הוא מכנה אותה בסתר, והיא מגלה לו כי היא מכנה אותו "הבלתי נכבש".
שוויון ממשיך את עבודתו המדעית, ומגלה מחדש את החשמל. בהריסות המנהרה הוא מוצא קופסת זכוכית עם חוטים המפיצה אור כשהוא מוליך דרכה חשמל. הוא מחליט לקחת את התגלית שלו למועצת החוקרים העולמית; הוא חושב שמתנה כה גדולה לאנושות תגבר על עבירותיו הרבות ותוביל לכך שהמועצה תמנה אותו למלומד. לילה אחד, מבחינים בהיעדרו מבית המנקים, והוא מוצלף ומוחזק בבית המעצר המתקן. בלילה לפני שמועצת החוקרים העולמית אמורה להיפגש, הוא נמלט מבית הסוהר בקלות, שכן אין שומרים כי אף אחד מעולם לא ניסה לברוח לפני כן. למחרת הוא מציג את עבודתו בפני מועצת החוקרים העולמית. אנשי המועצה נחרדים מכך שעשה מחקר לא מורשה, ומסבירים לו שלהמצאתו יכולה להיות השפעה הרסנית ביותר לעולם, שכן הוא ישאיר את המחלקה האחראית על יצירת נרות חסרת עבודה. הם מבקשים להרוס את המכשיר ולהעניש את שוויון. שוויון לוקח את הקופסה, מקלל את אנשי המועצה ובורח ליער שנמצא מבעד לעיר.
ביער, שוויון מצטער על שעזב את חבריו, אבל הוא נהנה מהחופש שלו ומכך שאף אחד לא ירדוף אחריו למקום האסור הזה. הוא רק מתגעגע לחירות. למחרת חירות מופיעה ומסבירה לשוויון כי היא שמעה על מה שקרה וברחה לבדה גם היא ליער. היא נשבעת להישאר איתו לעולם. השניים חיים יחד ביער ומנסים להביע את אהבתם זה לזה, אך חסרות להם המילים לדבר על אהבה כאינדיבידואלים.
הם מוצאים בית מהימים הבלתי נזכרים בהרים שמבעד ליער ומחליטים לגור בו. בזמן קריאת ספרים מספריית הבית, שוויון מגלה את המילה "אני" ומספר על כך לחירות. חירות לומדת את המילה ומגיבה לו באומרה, "אני אוהבת אותך." לאחר שגילו מחדש את האינדיבידואליות, הם נותנים לעצמם שמות חדשים מהספרים שקראו: שוויון הופך ל"פרומתאוס" וחירות הופך ל"גאיה". חודשים לאחר מכן, גאיה בהריון עם הילד של פרומתאוס. פרומתאוס תוהה כיצד האנשים בעבר יכלו לוותר על האינדיבידואליות שלהם; הוא מתכנן ללכת חזרה לעיר, להבריח את חבריו אל הבית החדש שלהם, ולהקים אנושות חדשה, בה האיניבידואליזם יחזור.
פיתוח
איין ראנד הגתה בתחילה את "המנון" כמחזה כשהייתה נערה שהתגוררה ברוסיה הסובייטית. לאחר הגירתה לארצות הברית, ראנד לא חשבה עוד לפתח ולכתוב את הספר, אבל שקלה זאת מחדש לאחר שקרא סיפור עתידני קצר בעיתון. בראותה שמגזינים כן מפרסמים ספרות ספקולטיבית, היא החליטה לנסות להגיש להם את "המנון". היא כתבה את הסיפור בקיץ 1937, בזמן שלקחה הפסקה ממחקר שעשתה עבור הרומן הבא שלה, כמעיין המתגבר.
ישנם קווי דמיון בין "המנון" לבין הרומן "אנחנו" משנת 1921 מאת יבגני זמיאטין, סופר נוסף שחי ברוסיה הקומוניסטית. אלו כוללים:
קווי הדמיון הובילו לספקולציות לגבי האם הסיפור של ראנד הושפע ישירות מזה של זמיאטין למרות שיש מעט עדויות לכך שראנד הושפעה או אפילו קראה את יצירתו של זמיאטין, והיא מעולם לא הזכירה זאת בדיונים על חייה ברוסיה.
ביקורת
המהדורה המקורית הבריטית זכתה לביקורות חיוביות בעיקר; כמה שיבחו את דמיונה של ראנד ואת תמיכתה באינדיבידואליזם. ב"סאנדיי טיימס", המבקר דיליס פאוול החמיא ל"פשטותו וכנותו" של הרומן. העיתונאי האנטי-קומוניסטי מלקולם מוגרידג' נתן ביקורת מעורבת ב"דיילי טלגרף", ואמר שיש לרומן משיכה, אבל הדיסטופיה שבו לא אמינה. מוריס ריצ'רדסון במגזין "האובזרבר" אמרה שהוא "מאוד לא משכנע, למרות שהוא כתוב בצורה רהוטה במיוחד".
פרסים ומועמדויות
חברת הליברטנים העתידנים העניקה ל"המנון" את פרס היכל התהילה שלה בשנת 1987. בשנת 2014, "המנון" היה מועמד לפרס הוגו רטורוספקטיבי עבור "הנובלה הטובה ביותר".
הירנפיין
היסטוריה
הירנפיין נוסדה ב-1551 על ידי שלושה אנשי אצולה כאתר לכריית כבול ששימש כחומר דלק. מכאן שם המקום: heer – לורד, veen – כבול. העיר לא הייתה אחת מ-"11 הערים של פריסלנד" (Friese elf steden) ולא הוענקו לה "זכויות עיר". כיום היא אחת הערים הגדולות במחוז.
טחנת הרוח Welgelegen היא היחידה ששרדה מבין 17 טחנות הרוח שניצבו בעבר בהירנפיין.
ספורט
הירנפיין מפורסמת בהישגיה הספורטיביים ובמתקני הספורט ברמה עולמית שבה. אלה כוללים את אצטדיון אבה לנסטרה ואת זירת ההחלקה המהירה על הקרח "טיאלף" (Thialf),שהיה מתקן ההחלקה הסגור הראשון בעולם באורך של 400 מטרים ומארח מדי שנה אירועים בינלאומיים המושכים קהל רב. טיאלף הוא גם אולם הבית של קבוצת ההוקי קרח המקומית, Friesland Flyers. קבוצת הכדורגל של העיר, הירנפיין, משחקת בליגת העל ההולנדית ויש לה נוכחות מתמדת בליגה האירופית במשך שנים רבות. ההישג הגדול ביותר שלה היה כאשר היא השתתפה בליגת האלופות בשנת 2000. ב-2006 הושלמה בנייתה של "עיר הספורט" (Sportstad), מיזם שכולל, אולם התעמלות, בריכת שחייה והרחבה של אצטדיון הכדורגל.
פאיה-לארגו
פאיה-לארגו (בצרפתית: Faya-Largeau; בערבית: فايا لارجو), המוכרת גם בשם פאיה (בצרפתית: Faya; בערבית: فايا) היא עיר במחוז בורקו, צ'אד. באזור פועל שדה התעופה פאיה-לארגו.
גאוגרפיה
העיר ממוקמת כ-777 ק"מ מבירת צ'אד, נג'מנה.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 28 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא יוני (34 מעלות צלזיוס), והחודש הקר ביותר הוא ינואר (18 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 83 מילימטרים בשנה. חודש אוגוסט הוא החודש הגשום ביותר (53 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש היבש ביותר (1 מ"מ גשם).
Black Magic (שיר של ג'ונאסו)
Black Magic הוא סינגל של הדי ג'יי והמפיק המוזיקלי הגרמני, ג'ונאסו, בשיתוף פעולה עם הזמרת ההולנדית ראני (ללא קרדיט). הסינגל יצא ב-18 בדצמבר 2020 בהוצאת חברת התקליטים 3 ביט רקורדס. השיר נכתב על ידי ג'ונאסו, רוקסן אמרי וראני והופק על ידי ג'ונאסו.
נכון ליולי 2023, השיר הושמע למעלה מ-118 מיליון פעמים בספוטיפיי, ולמעלה מ-25 מיליון פעמים ביוטיוב.
רמיקסים לשיר של SHOSH וטים קרופט יצאו ב-26 במרץ וב-11 ביוני 2021, בהתאמה.
אטד החוף
אֲטַד הַחוֹף (שם מדעי: Lycium schweinfurthii) הוא אחד מחמשת מיני האטד הגדלים בארץ ישראל. האטד הוא סוג שיח בר קוצני המשתייך למשפחת הסולניים.
האטד הוא שיח תרמופילי (אוהב חום) הגדל באזורים יבשים. בארץ ישראל נפוץ אטד החוף באזורי הגליל, מישור החוף והשומרון.
פרחי האטד דו מיניים, והוא פורח כל השנה. צבע עלי הכותרת לבן וסגול.
משה מילנר
משה מיכאל מילנר (ברוסית: Моше Михаэль (Михаил Арнольдович) Мильнер; 1886 – 1953, לנינגרד) היה מלחין ומנצח יהודי רוסי, המלחין והמנצח של האופרה הראשונה ביידיש בברית המועצות "די הימלן ברענען" (השמים בוערים).
קורות חיים
מילנר נולד ברקיטנויה שבפלך קייב והתייתם בגיל צעיר מאוד. מגיל 10 שר במקהלת חזן, ומאוחר יותר שר במקהלת בית הכנסת הכוראלי של ברודסקי. הוא החל ללמוד לנגן על פסנתר בסיוע הכספי של משפחת ברודסקי. היה חבר באגודה למוזיקה עממית יהודית שהוקמה ב-1908 ופעלה בבירה סנקט פטרבורג; בין היצירות הראשונות שפורסמו על ידי האגודה הייתה יצירתו של מילנר "ביים רבן נו מלווה מלכה". הוא ניצח על תזמורת האגודה (1911–1923) ועל המקהלה של בית הכנסת הגדול של סנקט פטרבורג (1912–1919). בין השנים 1924–1925 היה ראש המחלקה המוזיקלית של התיאטרון היהודי הממלכתי.
הוא הושפע רבות ממודסט מוסורגסקי וממוזיקה יהודית.
הפרדה מגדרית
הפרדה מגדרית היא הפרדה בין גברים לנשים המתקיימת בתרבויות שונות, מסיבות של צניעות, דת, קידום נשים ועוד. יש הרואים בחלק מצורותיה אפליה מינית פסולה.
בתי שימוש ומלתחות
הפרדה מגדרית בהיקף נרחב, חוצה תרבויות, מתקיימת במתקנים ציבוריים שבהם נחשפים חלקים מוצנעים של הגוף. הפרדה מסוג זה מקובלת בבתי שימוש ציבוריים, שבהם יש תאים נפרדים לנשים ולגברים, במלתחות, בסאונות וכדומה.
חופי רחצה
בחופי רחצה בבריטניה נהגה במאה ה-19 הפרדה מגדרית - גברים ונשים הופרדו לחופים נפרדים על מנת שלא יוכלו להסתכל אלה על אלה בעודם בחליפות הרחצה שלהם, אף על פי שבמושגים של ימינו היו החליפות נחשבות צנועות עד מאוד. להקפדה יתרה שמשו קרונות רחצה. החוקים שקבעו כי תהיה הפרדה מגדרית בחופים בוטלו בבריטניה בשנת 1901.
בישראל לא מתקיימת ברוב החופים הפרדה מגדרית למעט כאלו המשמשים את האוכלוסייה הדתית, שבהם יש שני מצבים אפשריים- או שבשעות/ימים מסוימים החוף פתוח לנשים בלבד, ובשעות/ימים אחרים לגברים בלבד, כמו בחוף שרתון, או שיש שני חופים צמודים, אחד לנשים והשני לגברים, כמו בחוף כינר. חופים אלו מכונים חופים נפרדים. מצב דומה לזה קיים בבריכות שחייה.
בחינוך
הפרדה בין בנים לבנות מקובלת במערכות חינוך רבות. ההפרדה מתבטאת לעיתים בבתי ספר נפרדים, כך שבתחומי בית הספר אין כל הזדמנות לפגוש את בן המין השני, ולעיתים היא מתבטאת בכיתות נפרדות, כך שבמהלך ההפסקות או בפעילות של כלל בית הספר נוצרים מפגשים בין שני המינים. גישה זו שלטה עד אמצע המאה העשרים, בפרט בבתי ספר תיכוניים ובמוסדות להשכלה גבוהה, ובתרבויות רבות היא מתקיימת גם כיום. כיום היא מתקיימת בעיקר בחברות דתיות, אך לא רק בהן; רבים מבתי-הספר היוקרתיים ביותר בבריטניה, דוגמת איטון קולג', הם מוסדות לבנים בלבד או לבנות בלבד.
בישראל הפרדה מגדרית בין בנים ובנות מתקיימת בהקפדה בחינוך החרדי, שבו מגילאי גן חובה ואילך חינוך מעורב כמעט ואינו קיים. בזרם החינוך הממלכתי הכללי והערבי מקובלת הפרדה בשיעורי ספורט, בעיקר בחט"ב ותיכון, ואף דווחו מקרים בודדים של הפרדה בשיעורי מתמטיקה, אך עירוב מלא בכיתות ובשאר המסגרות. בחינוך הממלכתי-דתי אין מדיניות אחידה וישנם מודלים שונים של הפרדה מגדרית, בעיקר בחינוך היסודי: בתי ספר נפרדים, בתי ספר מעורבים עם כיתות נפרדות ובתי ספר עם כיתות מעורבות. בנוסף, ישנם מוסדות שבהם נהוגה הפרדה מגדרית רק בכיתות העליונות, וישנם מוסדות שבהם ההפרדה היא אופציה, כשלצד כיתות נפרדות פועלות גם כיתות מעורבות.
במסגרת המאמץ לשילוב חרדים בשוק העבודה ובאקדמיה קידמה המועצה להשכלה גבוהה מסלולי לימוד ייעודיים למגזר החרדי במוסדות האקדמיים. היום קיימים מסלולי לימוד לתואר ראשון הייעודיים לאוכלוסייה החרדית, וההרשמה אליהם מתאפשרת לחרדים בלבד. מסלולים אלה מאפשרים הפרדה מגדרית בכיתות הלימוד בין גברים חרדים לנשים חרדיות, אך בהתאם לפסיקת בג"ץ ילמדו בהן מרצים וגם מרצות.
בספורט
בספורט תחרותי מתקיימת הפרדה מגדרית: פועלות בנפרד קבוצות נשים וקבוצות גברים, והתחרויות מתקיימות במסלולים נפרדים לנשים ולגברים. כך, למשל, פועלת ליגת כדורגל לגברים ובנפרד ממנה - ליגת כדורגל לנשים. גם אליפויות למיניהן, כגון אליפות העולם באתלטיקה, מקיימות מסלולים נפרדים לגברים ולנשים. ההבדל הפיזיולוגי בין גברים לנשים הוא המניע להפרדה זו. בענפי ספורט מעטים, ובהם קרוקט, מרוץ סוסים ומרוץ מכוניות מתחרים גברים לצד נשים.
יש המותחים ביקורת על ההפרזה, לטעמם, בהפרדה המגדרית בספורט, למשל בענף כמו ירי אולימפי.
לקראת המכביה העשרים נעשה ניסיון לכלול נערה בנבחרת הנוער בקריקט של ישראל, שיתר חבריה הם נערים. הנהלת המכביה לא אישרה זאת, בנימוק שהדבר מנוגד לתקנון הבינלאומי.
בתחבורה ציבורית
בישראל, בג"ץ פסק בשנת 2011 כי חל איסור על הפרדה מגדרית כפויה באוטובוסים (בג"ץ 746/07 נעמי רגן נ' משרד התחבורה). בתי המשפט גם קבעו שחל איסור להעביר אשה ממקומה במטוס בשל סרוב של גבר לשבת לידה (ת"א 14588-03-16 רבינוביץ נ' אל על).
ביהדות
בנבואת המספד בירושלים מתואר כיצד המספד ייערך בהפרדה בין משפחות ובהפרדה מגדרית:
במשנה במסכת סוכה מתוארת תקנה זו בתור שנעשה בבית המקדש שעניינו הפרדה בין המינים כדי למנוע "קלות ראש" ביניהם. בתלמוד הבבלי מבואר שהצורך בתיקון זה נלמד בקל וחומר מההפרדה המתוארת בספר זכריה: .
בציבור החרדי ובחלק מהציבור הדתי מקפידים על הפרדה מגדרית לא רק בבתי הכנסת, אלא גם באולמות אירועים, על ידי מחיצות המפרידות בין הגברים לנשים. בציבור החרדי קיימת הפרדה מלאה בין בנים לבנות בבתי הספר החל מגילאי הגן, ומסגרות החינוך במגזר הן נפרדות לחלוטין. החינוך הממלכתי-דתי בישראל מעורב בחלקו, אולם ישנה מגמה לכיוון הפרדה.
בתנועות נוער
בתנועות נוער חרדיות קיימת הפרדה מגדרית כדבר מובן מאליו, כמקובל בחברה החרדית. באחדות מתנועות הנוער הדתיות, ובראשן "בני עקיבא", מתקיים פולמוס בסוגיה זו מאז הקמתן.
מתנגדים בולטים לפעילות מעורבת הם הרבנים השייכים לציבור החרדי לאומי. בהם שלמה אבינר וזלמן מלמד. מצד שני אנשי הקיבוץ הדתי ורבנים נוספים כמו הרב אליקים אלינסון והרב צפניה דרורי, רבה של קריית שמונה, צידדו בפעילות מעורבת. באותה עת ד"ר אמנון שפירא שהיה מזכ"ל תנועת בני עקיבא הוציא חוברת ובה קיבץ דעות הלכתיות להתיר פעילות מעורבת. בהסכמתו לספר "קדושים תהיו" של הרב שמואל כץ כתב הרב משה צבי נריה, אחד ממקימי התנועה, שהתנועה קמה מעורבת אך פניה מועדות להפרדה מגדרית שתבוא כאשר הרמה הרוחנית תאפשר זאת. כיום ישנם ב"בני עקיבא" סניפים נפרדים לגמרי ליד סניפי מעורבים כאשר לכל סניף קיימת האוטונומיה להחליט איך תראה הפעילות בתחומו. גם במפעלים השונים יצרה "בני עקיבא" מסגרת לסניפים נפרדים לצד מסגרת לסניפים המעורבים.
בעקבות הפולמוס התפצלה ב-1980 מתוך "בני עקיבא" תנועת הנוער "אריאל", שאחד מעקרונותיה הוא פעילות נפרדת לבנים ובנות.
באסלאם
הקוראן אינו מצווה במפורש על הפרדה מגדרית אם כי סורת האור מצווה על האישה לשמור על כללי צניעות מחמירים חדית' מפי עבדאללה בן עומר בן אל-ח'טאב אף קוראת לגברים שלא למנוע מנשותיהן ללכת למסגד (בו מתפללים גם גברים). עם זאת, המסורת בחברות מוסלמיות רבות שוללת אינטראקציה חברתית בין גברים ונשים שאינם קרובי משפחה, ובמיוחד בין גברים ונשים לא נשואים. הפרדה מגדרית נאכפת בקפדנות בחלק מהמדינות האסלאמיות ומגובה בפתוות האוסרות על מגע חברתי בין נשים לגברים.
במספר מדינות אסלאמיות פועלים בנקים לנשים בלבד.
בנצרות
בקהילות רבות של הנצרות מזרחית קתולית וההנצרות האורתודוקסית, מקובלת הפרדה מגדרית. הפרדה זו, מקובלת יותר בעולם הישן ופחות במדינות העולם החדש.
אטד אירופי
האטד גדל באזורי ערבה ובאזורי חורש ים תיכוני. בארץ ישראל נפוץ האטד האירופי בכל חלקי הארץ.
פרחי האטד דו מיניים, והוא פורח בחודשי הקיץ. צבע עלי הכותרת צהבהב וורוד.
צב מלאי ענק
צב מלאי ענק (שם מדעי: Orlitia borneensis) הוא מין יחידי בסוגו של צב מהמשפחה צבי בריכה והמין הגדול ביותר בה.
מאפיינים
הוא נפוץ בנהרות וביצות ברחבי מלזיה ואינדונזיה, בקלימנטן ובסומטרה. הוא מצוי בסכנת הכחדה עקב פגיעה במקום חיותו.
עונת 1988/1989 בסרייה א'
עונת 1988/1989 בסרייה א' הייתה העונה ה-87 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית ונוהלה על ידי "ליגת הכדורגל" (Lega Calcio). המשחקים החלו ב-9 באוקטובר 1988 והסתיימו ב-25 ביוני 1989.
החל מעונה זו בליגה השתתפו 18 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
בולוניה, לצ'ה, לאציו ואטאלנטה היו הקבוצות שעלו מהליגה השנייה.
אינטר זכתה באליפות בפעם ה-13 בתולדות המועדון.
בסיום העונה, ב-29 בנובמבר 1989 נערך משחק של הסופר קאפ האיטלקי בו אינטר ניצחה את סמפדוריה 2:0 וזכה בגביע.
בסיום העונה לסרייה ב' ירדו טורינו, פסקארה, פיזה וקומו. במקום הקבוצות שירדו לסרייה א' העפילו גנואה, בארי, אודינזה וקרמונזה.
2step
רקע והוצאה
שירן אמר כי כתב את השיר מנקודת הביטחון הנמוכה ביותר שלו, "כל שיר שעשיתי, הייתי שולח ומקבל תגובה פושרת. נכנסתי לאולפן ופשוט כתבתי על כך שיש לי חוסר ביטחון עצמי".
ב-19 באוגוסט 2021 הכריז שירן על אלבום האולפן החמישי שלו, =, בו נכלל השיר כרצועה התשיעית. ב-29 באוקטובר 2021 יצא "2step" לאור ביחד עם שאר רצועות האלבום.
וידאו קליפ
קליפ המילים לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של שירן ב-29 באוקטובר 2021, יחד עם שאר הקליפים של השירים האחרים באלבום. הווידאו קליפ הרשמי לשיר צולם בקייב, אוקראינה, וכולל הופעת אורח של ליל בייבי.
בגמטי (נהר)
נהר הבגמטי (בנפאלית: बागमती खुसी, बागमती नदी) הוא נהר הזורם בעמק קטמנדו באורך של 597 ק"מ ומהווה קו הפרדה בין קטמנדו ללליטפור. בקרב בודהיסטים והינדואים הנהר נחשב קדוש ומימיו מהווים מי טהרה לאבלים שאת גופות מתיהם מטבילים בנהר 3 פעמים לפני שריפתן. לצידי הנהר מצויים מקדשים רבים. מוצאו של הנהר הוא בהרי ההימלאיה ונמשך עד למפגש נהר במדינת ביהר בצפון הודו. בשנים האחרונות עקב ריבוי האוכלוסייה בעיר ופינוי האשפה לתוך הנהר, הוא נעשה למזוהם במיוחד.
היסטוריה
הנהר נחשב מקור לציוויליזציה ולעיור בנפאל ומוזכר בכתבי וינאיה פיטקה כנהר "וואגומודה" (בנפאלית: वग्गुमुदा) ובעוד כמה כתבי יד בודהיסטים עתיקים.
גאוגרפיה
מימיו של נהר הבגמטי נובעים מגבעות בפארק הלאומי שיבאפורי בכפר בגדוואר הממוקם כ-15 ק"מ מעמק קטמנדו. הוא מתחיל ממפגש של 3 זרמי מים הנשפכים דרך גרגויל הבנוי בצורת פה של טיגריס. הנהר עובר בעמק, מפריד בין קטמנדו ללליטפור ונמשך דרומית מזרחית לאזורים המישורים בדרום נפאל. לאחר מכן חוצה בין נפאל להודו בסמוך לכפר בראהמפורי עד שבסופו של דבר מתחבר לנהר הגנגס בצפון הודו.
יחסי הממלכה המאוחדת–ונואטו
יחסי הממלכה המאוחדת–ונואטו הם יחסי החוץ בין הממלכה המאוחדת לבין ונואטו. שתי המדינות חברות באו"ם.
היסטוריה
האיים המרכיבים את ונואטו התגלו לראשונה על ידי הספרדים בשנת 1606 ואירופאיים חזרו לאיים בשנת 1778. השליטה באיים הייתה בידי האנגלים והצרפתים כקונדומיניום האיים ההברידיים החדשים, ושליטה קולוניאלית זו נמשכה עד שהאיים קיבלו עצמאות בשנת 1980. לאחר כניעת צרפת לגרמניה במלחמת העולם השנייה, הנציב התושב, אנרי סוטו, הוביל את ונואטו להצטרף אל שורות צרפת החופשית, ובאסיפה כללית ב-20 ביולי 1940 הוחלט על כך ברוב עם. אולם למרות פעולה זאת, שליטת גרמניה באיים התחזקה, ובריטניה הציבה ברחבי האיים כוחות מחבר העמים הבריטי על מנת להגן מפני פלישה יפנית.
לאחר שזכתה ונואטו בעצמאותה, כוננה עמה בריטניה יחסים דיפלומטיים, ובין שתי המדינות קיימים קשרים חמים וידידותיים.
יהושע פרלה
יהושע פֶּרְלֶה (בפולנית: Jehoszua Perle; בכתיב יידי: פערלע; 1888, ראדום – תחילת נובמבר 1943, בירקנאו) היה מתרגם וסופר יהודי פורה ביידיש.
ראשית דרכו
יהושע פרלה נולד בעיר ראדום שבפולין, בן יחיד להורים בעלי ילדים בוגרים מנישואים קודמים. אביו היה סוחר קטן בחציר. עד גיל 12 למד בחדר, ואחרי כן למד שנתיים שבמהלכן השלים לימודים של ארבע שנים בגימנסיה פולנית. ב-1905, כששמע שבוורשה פועלים י"ל פרץ ושלום אש, הוא עבר לשם והיה למנהל חשבונות בבנק.
באותה תקופה החל לכתוב, בהשפעתו של נח פרילוצקי, שניהל סלון ספרותי בוורשה. פרילוצקי גם עזר לו לפרסם את סיפורו הראשון. תחילה כתב ברוסית ותרגם מרוסית ליידיש; ב-1908 עבר לכתיבה רק ביידיש.
יצירתו הספרותית עד מלחמת העולם השנייה
פרלה היה סופר פורה ופרסם סיפורים, רומנים, מאמרי ביקורת ומאמרים כמעט בכל כתבי העת ביידיש בפולין. הוא פרסם במשך שנים רבות סיפורים בעיתון "מומנט" ("הרגע"); על סיפורים אלה לא חתם בשמו אלא באסטריזם (שלוש כוכביות), וזאת בשל ערכם הספרותי המועט – מה שנקרא אז "ספרות שוּנְד" ("זבלונים"; "ספרות זולה").
בתחילת דרכו הספרותית כתב בסגנונו הסנטימנטלי של שלום אש. בתקופה זו כתב את הסיפור "שבת", אותו ניסה לפרסם בעיתון היינט אך נדחה על ידי עורכו יצקן בטענה שהוא ספרותי מדי. את הרומן פרסם פרילוצקי במאסף שהוציא "דער יונגער גייסט" (1908). את הרומן "מירל" (1920) ואת הפואמה בפרוזה "אין לאנד פון דער ווייסל" (בארץ הוויסלה}" (1921). בתחילה כתב בסגנון לירי אך עם הזמן גיבש לו סגנון משלו, נטורליסטי, שבו הוא מתאר את החיים היומיומיים האפורים של הפרולטריון היהודי קשה-היום, שממנו בא. בנוסף, היות שעבד כמנהל חשבונות בבנק, הוא תיאר דמויות שלא תוארו עד אז בספרות יידיש, של פקידים במשרדים; למשל, בסיפור "חטא" (1923) ובסיפור "תשע בבוקר" (1930).
יצירתו החשובה ביותר היא רומן החניכה האוטוביוגרפי "יידן פון א גאנץ יאר" (1936) (מילולית: "יהודים של כל השנה"; תורגם: "יהודים סתם"). יחיאל ישעיהו טרונק מעיר עליו כי "זוהי אפופיאה של העיירה, אפופיאה של דור שנעלם, שעומד כבר לגמרי באפלוליות של העבר. עם זאת השורות שנכתבות על המוהיקנים האחרונים שלו עומדים עוד באור הבהיר הרך של ההווה". ביצירה זו הושפע מהמגמה הפרולטרית-בונדיסטית מבית מדרשו של יצחק מאיר וייסנברג.
תקופת המלחמה
בתחילת מלחמת העולם השנייה ברח פרלה עם בני משפחתו מוורשה, והגיע ללבוב. שם נתקל בקשיים מצד השלטונות הסובייטיים משום שיצירותיו "לא היו ראויות לאמון". כשפלשו הגרמנים לברית המועצות, שבו פרלה, בנו וכלתו לוורשה. שם הוא היה מעורב בפעילות התרבותית המחתרתית. הוא נטל חלק בפעילות הספרותית יחד עם יצחק שיפר, הלל זיידמן, הרב מנחם זמבה, יצחק קצנלסון ואחרים.
את התקופה בגטו הוא תיאר ביומן שנקרא "חורבן ווארשע". הוא החל לכתוב את היומן בסוף אוגוסט 1942, כשפלוגת הגירוש הגרמנית עזבה את ורשה באופן זמני. כשחזרה, הפסיק לכתוב, כי נאלץ להסתתר. כתב היד מחזיק 132 עמודים, ומכיל בין היתר עדויות ראייה שלו על הגירושים ועל המתחולל בגטו.
פרלה ובנו שרדו את הגירושים הגדולים של ינואר 1943, ובמרץ 1943 הסתתרו בחלק הארי בזהות בדויה. באפריל הם פותו לצאת מהמחבוא בטענת שווא שיקבלו סרטיפיקטים של אזרחים זרים שיאפשרו להם לצאת מן הארץ – פרשה המכונה "פרשת מלון פולסקי". הם נשלחו לבירקנאו ושם נרצחו.
רייזל פרידמן
רייזל פרידמן או בקיצור '''ר. פרידמן''', היא סופרת חרדית שעיקר יצירתה הוא סיפורים קצרים. עסקה גם בשכתוב מרבית ספריהם של מאיר להמן ושלמה כהן ובהתאמתם לילדים חרדים.
קורות חייה
בין השנים תש"ן-תשנ"ז תרגמה, עיבדה וכתבה מחדש את ספריהם של מאיר להמן ושלמה כהן, שנכתבו במקור בעיתון דער איזראעליט לקהל יהודי מרכז אירופה שהשתייכו לנאו-אורתודוקסיה. עלילת הספרים, להוציא את הספרים ההיסטוריים של ליהמן, הייתה לרוב מבוססת על רומן בין בחור לבחורה כעלילה מרכזית, כמו גם שיחות בין הגיבורים שנושאם ההשקפה היהודית. כיוון שהספרות החרדית אינה מקבלת בעין יפה סיפור אהבה בין בחור לבחורה ושיח מעמיק בנושאי אמונה אינם מקובלים בספרותה לנוער, צנזרה פרידמן את הסיפורים ועיבדה אותם לגיל הצעיר. הסיפורים המעובדים זכו לפופולריות רבה בקרב הציבור החרדי, ויצאו לאור בסדרה בת עשרים ושישה כרכים. הופעת הסדרה לוותה בתגובות בעד ונגד התרגום מחדש שפורסמו בעתונות החרדית. במסגרת העיבוד אף נוקדו הספרים ונוספו עליהם איורים, לרוב מאת א. גולדהבר.
מעת לעת, בעיקר לקראת החגים, כותבת פרידמן סיפורי צדיקים בעיתונים החרדיים. חלקם מקובץ לאחר מכן ויוצא לאור כספרים. בנוסף, פרידמן כתבה ספרים רבים המתארים כביוגרפיה את תולדות חייהם של רבנים ואדמו"רים רבים, וכתבה גם מספר ספרים העוסקים בחזרה בתשובה.
חיים לפיד
חיים לפיד (נולד ב-20 בדצמבר 1948) הוא סופר ישראלי.
ביוגרפיה
חיים לפיד נולד ברמת גן להורים יוצאי פולין וליטא. למד בתיכון "בליך" ברמת גן. את שירותו בצה"ל עשה בנח"ל ובנח"ל המוצנח. למד לתואר ראשון בסוציולוגיה ופסיכולוגיה ותואר שני בפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת תל אביב.
לפיד מלמד כתיבת פרוזה בסדנאות האמנים של הקיבוץ הארצי. הוא יועץ ארגוני, עוסק במחקר איכותני, מרצה במסגרת החוג למנהל עסקים במכללה למינהל. החל את כתיבת הדוקטורט שלו על דחף המוות אצל פרויד, במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן וזנח אותו לטובת הרומן הראשון שלו – 'רשימותיו הנסתרות של סגני', שיצא לאור בספריית פועלים ב-1983. ב-2003 זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
לפיד כתב תסריטים וקריינות לסרטי קולנוע, בעיקר עבור דוד פרלוב. העניין שלו בקולנוע תיעודי בא לידי ביטוי גם ביצירתו הספרותית בספרו התיעודי "אהבות ראשונות". הוא היה חבר מערכת כתב העת "תיאוריה וביקורת" בו כתב מאמרים בנושאי קולנוע וספרות. הרומנים שלו מאופיינים ברובם במרכיב עלילתי ולהם מידה של מסתורין קיומי.
חיים לפיד היה נשוי לעורכת הסרטים ערה לפיד עד למותה ב-2018, ולהם שני בנים: נדב לפיד, במאי סרטים וסופר, ואיתמר. בפברואר 2019 זכה סרטו של בנו, נדב, "מילים נרדפות" (לו כתב האב את התסריט) בפרס 'דב הזהב' בפסטיבל ברלין.
מסדה (פואמה)
מסדה היא פואמה שחיבר המשורר יצחק למדן בארץ ישראל בשנות העשרים של המאה ה-20. הפואמה עוסקת במבחר נושאי הקיום של העם היהודי לדורותיו, ובבעיות השעה הקשות שניצבו על סדר היום הציבורי מאז מלחמת העולם הראשונה בתפוצות ישראל וביישוב. למדן הקדיש את הפואמה, בפתח המהדורה הראשונה, לאחיו שנרצח באחד מהפוגרומים הרבים שהתחוללו במזרח אירופה מעיצומה של מלחמת העולם הראשונה ועד ראשית שנות העשרים, במילים: "נר זיכרון לנשמת אחי בר הלבב ויקר הנפש, אשר נפל על אדמת אוקראינה בימות הטבח בישראל, וציון על קברו אשר לא אדע את מקומו".
המהדורה הראשונה של "מסדה" ראתה אור בהוצאת הדים בתל אביב בכסלו תרפ"ז 1926. הכרך הודפס בדפוס "אחדות" בתל אביב ועטיפתו עוטרה באיוריו של הצייר ש' גרודזנסקי. "מסדה" הוכנסה לתוכנית הלימודים במערכת החינוך העברי של היישוב ושל מדינת ישראל. על כן, היא הודפסה במהדורות רבות תחת גגן של מספר הוצאות לאור, שכללו שינויי נוסח מעטים. המהדורה השנייה ראתה אור בשנת תרפ"ט (1929) גם כן בהדים. המהדורה השלישית ראתה אור בהוצאת שטיבל בתל אביב בשנת תרצ"ג (1933), והמהדורות הרביעית, בשנת ת"ש (1940) והחמישית בשנת תש"ג (1943), ראו אור בהוצאת דביר. מהדורות נוספות ראו אור בשנות החמישים והשישים.
פסוקים מ"מסדה" הולחנו על ידי ישראל פייבישס, דניאל סמבורסקי, וכן הוצמד לחן של מחבר לא ידוע לשיר "שלשלת המחולות", שפותח את הפרק השלישי של הפואמה.
התקבלות
לפואמה הגדושה, העמוקה והמרתקת הייתה השפעה רבה על עולם הדימויים בחברה היישובית ולאחר תקומת מדינת ישראל, וביטויים רבים, שאולי הידוע בהם: "שנית מצדה לא תיפול", נלקחו ממנה גם אל שיח שנוצר לאחר היווצרה ולכאורה בהקשר היסטורי חדש ואחר, על משמעות והשפעות השואה והקמת הריבונות היהודית החדשה בארץ, בדמותה של מדינת ישראל.
"מסדה" התקבלה בציבור באהדה רבה, בשל התחושה שהיא מבטאת בממדים שונים את החוויות והתודעה הציבורית בארץ ובתפוצות. הפואמה הוקראה באירועים חגיגיים בתנועות הנוער הציוניות ובאירועים ציבוריים רבים נוספים. על שמה נקראו קבוצות חלוציות שהוקמו באירופה, בהן גרעין המייסדים של קיבוץ מסדה, אשר נקרא על שמה.
פרקי הפואמה
שישה פרקים לפואמה: "פליט", "אל החומה", "מדורות לילה", "מחוץ למחנה", "בדעֹך המדורות" ו"טרם".
פליט
הפרק סוקר את מצבו של עם ישראל במשך מלחמת העולם הראשונה, מתוך תולדותיו של המשורר כמקרה פרטי, ובהקשר ההיסטורי היהודי הכולל, מאז העת העתיקה וימי הביניים, ובכלל זה רדיפות האינקוויזיציה (וה"אוטא-דא-פי"), בממלכת ספרד, וגם במובנה המטפורי האל-זמני. מסתיים בתת-פרק (מספר ו') בשם בַּמָּבוֹא, המתאר את עלייתו לארץ ישראל, כאשר הוא ניצב בשעריה המוחשיים וההיסטוריים-הרעיוניים. המחבר מתאר בו חולשה תשישות גופנית ונפשית, חרדה ואימה, התפזרות וכאוס פנימי, יחד עם צפייה לקבלת תיקון לכל אלה ואף למעלה מזה מהארץ:
מדורות-לילה
הפרק מתאר את תולדות עם ישראל ומראה על המשכיות מדור לדור במסירת המורשת היהודית ובנכונות להקרבה עליה, שכללה מלחמה חמושה או התאבדות מאורגנת, הן בעת העתיקה והן בימי הביניים. תת-פרק ג' נקרא שלשלת המחולות, משווה את התנהלות השמירה על המורשת והעברתה מדור לדור, מבלי להתחשב בקשיים הרבים שכרוכים בהעברה זו, למחול דורות קבוצתי שנעשה בעצימת עיניים; זו נדרשת, הן משום השאיפה לדבקות של המחוללים, והן בשל הקשיים שההתעלמות מהם מסייעת למחוללים להמשיך בפועלם. למדן ממליץ לבני דורו להתנהג בדומה למחול הדורות, ובכך ישנה המשכיות כפולה, עקרונית והתנהלותית, אשר מופנה הפעם לבניית המפעל הציוני בארץ ישראל:
אומיט דבאלה
אומיט איידין דבאלה (בטורקית: Ümit Aydın Davala, נולד ב-30 ביולי 1973 במנהיים שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר טורקי-גרמני ששיחק בעמדות המגן והקשר הימני, וכיום עוזר מאמן בגלאטסראיי.
ככדורגלן, אומיט זוהה בעיקר עם גלאטסראיי, עמה זכה בתארים רבים, והצליח גם במדי ורדר ברמן עמה זכה בדאבל. אומיט ערך 41 הופעות במדי נבחרת טורקיה, והשתתף עמה ביורו 2000 ומונדיאל 2002.
קריירת האימון של אומיט החלה עם פרישתו, כשאימן את נבחרת טורקיה בכדורגל עד גיל 21, ולאחר מכן בעיקר מילא תפקידים שונים בגלאטסראיי. כיום אומיט הוא חלק מצוות האימון של גלאטסראיי, כאשר המאמן הראשי הוא פתיח טרים, ואומיט משמש עוזר מאמן בצוותא עם חסן שאש.
קריירת מועדונים
אומיט נולד בגרמניה, ושיחק כנער במועדונים שונים באזור מנהיים. כשחקן בוגרים שיחק במועדון טורקספור מנהיים, המייצג את המהגרים הטורקים במנהיים, ולאחר מכן עבר לשחק בליגת המשנה הטורקית, תחילה באפיונקרהיסארספור, עמה פתח את עונת 1994/95 והציג יכולת טובה מאוד, ואחר כך באיסטנבולספור, שסיימה עמו את עונת 1994/95 במקום הראשון והעפילה לליגת העל הטורקית, כשהוא תורם חמישה שערי ליגה. את עונת 1995/96 אומיט פתח עם איסטנבולספור, אך ערך חמש הופעות בלבד, ובהמשך העונה ירד בחזרה לליגת המשנה הטורקית, שם שיחק בדיארבקירספור עד לתום עונת 1995/96, וסיים עם הקבוצה במקום הראשון, שזיכה אותה בהעפלה לליגת העל הטורקית, כשהוא מבקיע שלושה שערי ליגה.
בקיץ 1996, לאחר שעלה ליגה עם דיארבקירספור, חתם אומיט בגלאטסראיי, וזכה עמה להצלחות רבות. בעונת הבכורה שלו בקבוצה, 1996/97, זכה אומיט באליפות הראשונה שלו במועדון, כשהוא מבקיע שלושה שערים ב-28 הופעות. בעונת 1997/98 זכה באליפות שנייה ברציפות, אם כי היה פצוע בחלק מהעונה, והבקיע שלושה שערים ב-15 הופעות. גלאטסראיי ואומיט הודחו מליגת האלופות באותה עונה בשלב הבתים. בעונת 1998/99 זכה אומיט בדאבל, כשהשלים זכייה באליפות שלישית ברציפות, ובגמר הגביע הטורקי, הבקיע צמד בניצחון 2-0 על בשיקטש במשחק הגומלין, כשהמשחק הראשון הסתיים בתיקו 0-0, ובכך הקנה לגלאטסראיי זכייה בגביע. באותה עונה הבקיע אומיט את שערו הראשון במסגרת אירופית, בתיקו 2-2 מול יובנטוס במסגרת ליגת האלופות. גלאטסראיי סיימה את שלב הבתים עם מספר נקודות זהה ליובנטוס שסיימה ראשונה ורוזנבורג שסיימה שלישית, אך הודחה בגין מאזן פנימי נחות כשרק יובנטוס עלתה מבית זה. עונת 1999/00 הייתה העונה הטובה ביותר בהיסטוריה של גלאטסראיי. בעונה זו זכו אומיט וגלאטסראיי בטרבל משני, כששותפיו העיקריים של אומיט היו הקאן שוקור, חסן שאש, גאורגה חאג'י, אמרה בלוזוגלו ועריף ארדם. ראשון התארים בטרבל היה האליפות הרביעית ברציפות של גלאטסראיי. השני הוא זכייה שנייה ברציפות בגביע הטורקי, לאחר ניצחון בגמר על אנטליהספור בתוצאה 5-3 לאחר הארכה, כשאומיט הבקיע את השער הראשון לגלאטסראיי. התואר השלישי היה גביע אופ"א, בו זכו אומיט וגלאטסראיי לאחר תיקו 0-0 מול ארסנל בגמר, וניצחון 4-3 בפנדלים, כשאומיט מבקיע את הבעיטה שלו. יצוין כי גלאטסראיי ואומיט הודחו מליגת האלופות בשלב הבתים באותה עונה ומשם המשיכו לגביע אופ"א, כשאומיט הבקיע שער קריטי במחזור האחרון של שלב הבתים באותה עונה בניצחון 3-2 על מילאן בדקה ה-90. שער זה שלח את גלאטסראיי לגביע אופ"א והדיח את מילאן סופית מאירופה. באוגוסט 2000 ניצחו גלאטסראיי ואומיט את ריאל מדריד בתוצאה 2-1 במשחק הסופר קאפ האירופי, והוסיפו תואר נוסף. בעונת 2000/01 נעצר רצף האליפויות של גלאטסראיי ואומיט, שסיימו רק במקום השני בליגת העל הטורקית. בעונה זו הבקיע אומיט חמישה שערי ליגה. בליגת האלופות אומיט וגלאטסראיי רשמו הישג נאה בעונה זו כשהגיעו לרבע הגמר, כשלהתקפת הקבוצה הצטרף הברזילאי מריו ז'ארדל ששיתף פעולה עם אומיט. בשלב הבתים השני של המפעל, שהיה נהוג באותה תקופה, אומיט הבקיע את שער הניצחון ב-1-0 על פריז סן-ז'רמן. ברבע הגמר, הבקיע אומיט את השער הראשון לגלאטסראיי בניצחון 3-2 על ריאל מדריד במשחק הראשון, אך גלאטסראיי הובסה 3-0 במשחק הגומלין והודחה.
את עונת 2001/02 פתח אומיט בגלאטסראיי, אך מעט לאחר פתיחת העונה עזב את הקבוצה לאחר חמש עונות מוצלחות, וחתם במילאן מהסרייה א', שרכשה אותו תמורת חמישה מיליון אירו. אומיט עבר למילאן ביחד עם מאמנו מגלאטסראיי פתיח טרים. עם זאת, כשטרים פוטר והוחלף בקרלו אנצ'לוטי, אומיט איבד את מקומו בהרכב ולא זכה להזדמנויות, וסיים את עונת 2001/02 במקום הרביעי בליגה, עם עשר הופעות בלבד.
ביוני 2002, לאחר עונה אחת בלבד במילאן, עבר אומיט ליריבה העירונית אינטר מילאנו, בטרייד תמורת דריו שימיץ' שעשה את הדרך ההפוכה. אומיט לא שיחק כלל באינטר, ועבר מיד בהשאלה בחזרה לגלאטסראיי, שם שיחק עונה אחת, בה ערך 23 הופעות והבקיע שער אחד, וסיים עם הקבוצה במקום השני. בליגת האלופות אומיט וגלטאסראיי סיימו את שלב הבתים במקום האחרון והודחו. בקיץ 2003 חזר אומיט לאינטר, והושאל שוב, והפעם לורדר ברמן מהבונדסליגה. אומיט נטל חלק בעונה מוצלחת במיוחד של ורדר ברמן, 2003/04, בה זכתה הקבוצה בדאבל. אומיט ערך 22 הופעות ליגה בעונה זו, בה שיתף פעולה עם טים בורובסקי, פביאן ארנסט, יוהאן מיקו, אאילטון, מרקו בודה ואיבן קלאסניץ'. בגמר הגביע הגרמני, בו ניצחה ורדר ברמן 3-2 את אלמניה אאכן, אומיט לא שיחק. בקיץ 2004 חתם אומיט על חוזה קבוע בורדר ברמן, אך בעונת 2004/05 ערך עשר הופעות ליגה בלבד, בעונה שהופרעה רבות עקב פציעות. אומיט המשיך להשתייך לסגל הקבוצה גם בעונת 2005/06, אך שוחרר ממנה בפגרת החורף של העונה בגין ריבוי הפציעות, וכתוצאה מכך הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית
אומיט ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת טורקיה בשנת 1996, אך רק כעבור שלוש שנים ערך את הופעתו השנייה, וסייע לטורקיה לצלוח את מוקדמות יורו 2000 ולהעפיל ליורו 2000 עצמו. בטורניר היורו, אומיט פתח בהרכב בשני המשחקים הראשונים של טורקיה, בהם הפסידה 2-1 לאיטליה וסיימה בתיקו 0-0 מול שוודיה, אך נעדר מהמשחק בו טורקיה ניצחה את 2-0 את המארחת בלגיה והעפילה על חשבונה לרבע הגמר, וגם את משחק רבע הגמר בו הפסידה טורקיה 2-0 לפורטוגל.