cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
72 השמות החרוטים על מגדל אייפל
התחריטים, הכוללים את שמות המשפחה של האישים, נמצאים על צידו של המגדל, מתחת למרפסת הראשונה. התחריטים כוסו על ידי צבע בתחילת המאה ה-20 ושוחזרו בשנים 1986–1987. הם נצבעו במקור בזהב וגובהם היה כ-60 סנטימטר. צביעה מחדש בשנים 2010–2011 החזירה אותם לצבע הזהב המקורי.
מיקום
הרשימה מתחלקת לארבעה חלקים, לכל צד של המגדל, הצדדים קיבלו את שמם על שם האזור של פריז אליו הצד פונה.
ביקורת
הרשימה איננה כוללת נשים. היא ספגה ביקורת כאשר לא הוכללה בה סופי ז'רמן, מתמטיקאית שעבודתה על תורת האלסטיות הייתה הכרחית לבניית המגדל עצמו.
הפאנל הצפון מזרחי
בפאנל זה מופיעים שמותיהם של:
יוט
יוּט (באנגלית: Ute) הם קבוצה אתנית של אינדיאנים בארצות הברית המתגוררים כיום בעיקר במדינות יוטה וקולורדו, ומשויכים לקבוצות הילידים של האגן הגדול. בני השבט מתגוררים בשלוש שמורות: יואינטה ויוראי (Uintah and Ouray Indian Reservation) בצפון-מזרח יוטה (3,500 תושבים), יוט דרומיים (Southern Ute Indian Reservation) בקולורדו (1,500 תושבים) והרי יוט (Ute Mountain Ute Tribe) המשתרעת בעיקר בקולורדו, אבל גם מתפשטת ליוטה וניו מקסיקו (2,000 תושבים). ההשערה היא שמרבית בני היוט מתגוררים באחת משמורות אלו. מדינת יוטה קרויה על שם קבוצה אתנית זו.
שפה ותרבות
השפה העיקרית של בני היוט כיום היא אנגלית. עם זאת, כמה מהאנשים עדיין מדברים בשפת אבותיהם, שפת יוט, הקשורה לשפת הפאיוט הדרומיים ומשתייכת לתת-חלוקה דרומית של שפות נומיות, ענף של משפחת השפות היוטו-אצטקיות. לשפה הוכן מילון וספר דקדוק, והביבליה תורגמה לשפת יוט. יש לשפה כמה מערכות אורתוגרפיה, אבל השפה נכתבת בעיקר באותיות לטיניות. שיטות שונות לאיות שמות גרמו לבלבול לגבי האיות הנכון, ולכן שמות רבים מאויתים בכמה דרכים שונות. לדוגמה שם השבט Timpanogos מאוית גם כ-Toompahnahwach, Tumpanuwac, Tumpanawach, Timpanog, Tumpipanogo או Timanogot.
משערים כי משפחת השפות היוטו-אצטקיות התפתחה לפני כמה אלפי שנים לאורך הגבול בין ארצות הברית ומקסיקו, ככל הנראה באזור שעליו משתרעות כיום מדינות אריזונה וניו מקסיקו, כמו גם בחלקים של מדינות מקסיקו הצפוניות צ'יוואווה וסונורה. מאזור זה התפזרו דוברי השפות היוטו-אצטקיות צפונה ודרומה. השבטים הדוברים שפות יוטו-אצטקיות כוללים אצטקים במרכז ודרום מקסיקו, הופי ופימה באריזונה ובניו מקסיקו; ושבטים כדוגמת היוט, הפאיוט הבאנוק השפה והקומאנצ'י בצפון ובמזרח.
היוט, הפאיוט, השושוני, הקומאנצ'י וכמה קבוצות נוספות שייכים לענף הקרוי שפות נומיות בתוך משפחת השפות היוטו-אצטקיות. משערים כי מקורה של קבוצת השפות הנומיות באזור הגבול בין נבדה וקליפורניה, והן התפשטו צפונה ומזרחה. קבוצת השפות הנומיות מתחלקת בעצמה לשלוש תת-חלוקות עיקריות - דרומית, מרכזית ומערבית – ולא כל דוברי השפות הנומיות יכולים להבין את כל דוברי השפות הנומיות האחרות, בייחוד דוברי תת-חלוקה אחת את דוברי תת-חלוקה אחרת. יוט ופאיוט דרומיים דוברים שפות נומיות דרומיות, בעוד ששושוני, גושוט וקומאנצ'י דוברים שפות נומיות מרכזיות, ופאיוט צפוניים ובאנוק דוברים שפות נומיות מערביות. מספר אתנולוגים העלו השערה, בהתבסס על השינויים בשפות, שדוברי השפות הנומיות הדרומיות היגרו ראשונים ממולדת השפות הנומיות, ושדוברים של השפות הנומיות המרכזיות ואז המערביות התפשטו כלפי מזרח וצפון מאוחר יותר.
השבטים דוברי שפות נומיות חולקים מאפיינים תרבותיים, גנטיים ולשוניים רבים, ורבים מהשבטים נפגשו והתמזגו או התפלגו במהלך השנים. דוגמה לכך הם הקומאנצ'י שהתפלגו מהשושוני בערך באמצע המאה ה-17. באמצע המאה ה-19 התמזגו חלק משבטי היוט עם קבוצות של פאיוט דרומיים והפכו לפאיוט, בעוד שחלק מהשבטים השושוניים, כדוגמת הטימפנוגוס (Timpanogos) התמזגו עם היוט. עם זאת, היו פעמים רבים רבות שהשבטים לא הסתדרו ביניהם. לדוגמה השם "קומאנצ'י" מקורו בכינוי שנתנו להם שבטי היוט "קימנצי" (kɨmantsi – "אויב").
היסטוריה
שלא כמו קבוצות שבטיות אחרות באזור זה אין ליוט מסורת או הוכחות להגירה היסטורית לאזורים שכיום הם קולורדו ויוטה, ונראה שאבותיהם הקדמונים של בני היוט שלטו באזור זה או באזורים הסמוכים במשך לפחות אלף שנים. ההגירה החלקית האחרונה של בני היוט בתוך אזור זה הייתה בשנת 1885, שעה שהשבטים רוכזו בשמורות.
אויבים ותרבות הלוחמים
כמו שבטי האינדיאנים האחרים של המישורים הגדולים היו היוט לוחמים מוכשרים שהתמחו בלוחמה על גבי סוסים. מלחמה עם השבטים השכנים התחוללה בעיקר על מנת לצבור יוקרה, לגנוב סוסים, ולשם נקם. בטרם ערכו פשיטה היו הלוחמים מארגנים חבורות לוחמים שכללו מלבד הלוחמים את השמאן ומפקד שהוביל את החבורה. על מנת להתכונן לקרב נהגו לוחמים בני יוט לצום לעיתים קרובות, להשתמש בטקסי בקתות הזעה, ולצבוע צורות סמליות על פניהם ועל סוסיהם. היוט היו פרשים מעולים והיו מסוגלים לבצע תמרונים מסוכנים על גב הסוס תוך כדי הלחימה. שלא כמו שבטי מישורים אחרים לא היו בקרב היוט חבורות לוחמים, למעט הפאיוט הדרומיים שהקימו אותן בתקופה מאוחרת והן התפרקו כאשר הפאיוט התרכזו בשמורות. הלוחמים היו גברים בלבד, אבל הנשים הצטרפו מאחורי חבורת הלוחמים לעיתים קרובות לעזור לאסוף ביזה ולשיר שירי עידוד. נשים גם נהגו לבצע את "ריקוד הצולע" (Lame Dance) המסמל את המשאות הכבדים של השלל שהיו צריכות לשאת או לגרור לעיתים קרובות אחרי פשיטה. היוט השתמשו במגוון כלי נשק כולל רומחים, קשתות, טומהוקים, אלות קרב וסכינים, כמו גם רובים ואקדחים אותם השיגו בפשיטות או במסחר.
מגע עם חוקרי ארצות ספרדיים
המגע הראשון של בני היוט עם אירופאים היה עם חוקרי הארצות הספרדיים הראשונים בשנות ה-30 של המאה ה-17. הם אימצו במהירות את הרכיבה על סוסים, כשרכשו אותם במסחר עם מתיישבים ספרדיים בניו מקסיקו או שגנבו אותם מיישוביהם. כתוצאה מיכולת ניידות חדשה זו, השתנתה תרבות היוט באופן דרמטי בדרכים שהקבילו לתרבויות של שבטי האינדיאנים של המישורים הגדולים. התהפוכות החברתיות גרמו להתגבשות של קבוצות חדשות, היערכות פוליטית מחדש ומתחים בדרגות שונות בין הקבוצות השונות של בני היוט. ברוב הזמן היו היוט אויבים של הספרדים ויישובי הפואבלו הכבושים בידי הספרדים. הם היו עסוקים בסדרה ארוכה של מלחמות, בחלק מהמקרים כנגד שני יריבים, עם הנאוואחו, שבטי אפאצ'י שונים אחרים, והקומנאצ'י, בייחוד במישורים של מזרח קולורדו וצפון-מזרח ניו מקסיקו.
מפגש עם מתיישבים אירופאים אחרים
הניסיון של היוט עם המתיישבים האמריקנים-אירופאים דומה לניסיונם של קבוצות ילידים אחרות רבות: תחרות, עימות ובסופו של דבר עקירה כפויה לשמורות. בין העימותים הבולטים: מלחמת ווקר (Walker War; 1854-1853) ומלחמת הנץ השחור (Black Hawk War; 1872-1865) ביוטה.
במשך השנים החיכוך בין המתיישבים הלבנים שזה עתה הגיעו ומחפשי זהב ביוטה ובקולורדו ובין קבוצות של בני היוט הסתיימו בכמה התכתשויות ותקריות. באותה תקופה היו היוט בני ברית של ארצות הברית במלחמתה בנאוואחו, לדוגמה ב-1863 ועם האפאצ'י.
סדרה של הסכמים הקימו שמורת אינדיאנים קטנה ב-1864 בצפון-מזרח יוטה, ושמורה נוספת ב-1868, שכללה את השליש המערבי של קולורדו של ימינו. שבטים נוספים תבעו חזקה על שטח זה. שטחי השמורות של היוט קוצצו בהדרגה עד שרק השמורות של ימינו נותרו: בוויתור גדול על אדמה ב-1873 נלקח מהם אזור הרי סן חואן העשיר בזהב, והם איבדו את מרבית האדמה הנותרת לאחר טבח מיקר (Meeker Massacre).
הסכמים בין ארצות הברית לבני היוט
בעקבות ההשתלטות של ארצות הברית על הטריטוריה של בני היוט במסגרת הסכם גואדלופה אידלגו עם מקסיקו חתמה ארצות הברית סדרה של הסכמים עם בני היוט:
בסופו של דבר רוכזו הקבוצות השונות של היוט לשלוש שמורות. כמה מקבוצות אלו שמרו על זהויות נפרדות כחלק מהארגונים השבטיים של בני היוט. אף שבתחילה השמורות השתרעו על שטחים נרחבים שהמתיישבים הלבנים לא רצו בהם (חלקים מיוטה ומרבית מערב קולורדו) הם הלכו והצטמצמו עקב פעולות שונות של הממשל, ופלישה של מתיישבים לבנים וכורים. כמה החלטות של בית משפט פדרלי אמריקני במהלך המאה ה-20 השיבו חלקים מאדמות השמורות המקוריות לתחום השיפוט של שבטי היוט והורו על פיצויים כספיים בגין חלקים אחרים.
תרבות היוט הצפוניים
היוט הצפוניים, הכוללים את הקבוצות "נהר לבן", "אוינטה", ו"אנקומפגרה" הם אמנים מעולים ויצרו דגמים יוצאי דופן של עבודות בחרוזים למטרות פולחן ודת, ותכננו כלי נשק וקישטו אותם על פי התרבות המסורתית. היוט השיגו חרוזי זכוכית וחפצי מסחר אחרים ממגעי מסחר ראשונים עם האירופאים ובמהירות שילבו את השימוש בהם בחפצים דתיים, טקסיים וספרטניים.
כמו שכניהם הדרומיים, הדינה (נאוואחו), חלק גדול מהיוט הצפוניים חברים בכנסייה הילידית האמריקנית ומשתתפים בטקסים הקדושים שבהם נעשה שימוש בפיוטה, קקטוס קטן נטול קוצים, שממנו ניתן להפיק את הסם מסקלין. שמאנים של היוט משתמשים בפיוטה לטפל בזיהומים, כמו גם בצמחים נוספים דוגמת Echinacea angustifolia, Ligusticum porteri ו-Salvia dorii. היוט שילבו את דת הפיוטה לתוך תרבותם, ההשפעות שלו חדרו לאומנותם ולחפצי התרבות והדת שלהם. קיימות עדויות שהיוט השתמשו בפיוטה אותה קיבלו במסחר ובצמחים טקסיים עוצמתיים אחרים שבהם השתמשו כאנתאוגן מזמנים קדומים, כדוגמת העלים היבשים של מין של Arctostaphylos המכונה Larb, Salvia dorii שנאסף באזור אסקלנטה (הלוצינוגן מתון כאשר מעשנים אותו), ו-Nymphaea odorata, מין של נימפאה שהוא סם נרקוטי חזק. את ה-Salvia dorii נהגו לחלוט כתה יחד עם Echinacea angustifolia והשורש של Nymphaea mexicana, על מנת לטפל בגידולים סרטניים (אף שהשורש של ה-Nymphaea mexicana רעיל בכמויות גדולות, כמויות קטנות יכולות לחזק את שריר הלב אצל חולי לב). בשורשים ובפרחים של הצמח Abronia fragrans נהגו להשתמש לטיפול בבעיות במעיים ובקיבה.
האמונות הדתיות של היוט שאלו הרבה מהאינדיאנים של המישורים לאחר בוא הסוס. יוט צפוניים ויוט אנקומפגרה היו קבוצות האינדיאנים היחידות שידוע כי ייצרו מקטרות טקסיות מאלבסטר כמו מהאבן השחורה הנדירה המכונה באנגלית "אבן המקטרת" (pipestone), המצויה רק בערוצים הגובלים במדרונות הדרום-מזרחיים של הרי יואינטה ביוטה ובקולורדו. אף שסגנון המקטרת של היוט ייחודי, הוא דומה לסגנונות של שכניהם מהמזרח. מאבן המקטרת השחורה נהגו גם להכין אלות קרב קטלניות שהלוחמים השתמשו ביעילות רבה מעל גבי הסוסים. ליוט הייתה סלידה דתית מטיפול בעץ שהכה בו ברק והאמינו כי ישויות הברק ימיתו כל יוט שייגע או יטפל בעץ כזה. זו גם אמונה של בני הנאוואחו. יש עדויות נרחבות שהמגע בין שתי הקבוצות התקיים מזמנים קדומים.
בכל אביב עורכים היוט (הן צפוניים והן דרומיים) את ריקוד הדוב, ריקוד מסורתי בן כמה מאות שנים. כל שנה באמצע הקיץ נערך טקס צום הידוע כריקוד השמש, לטקס זה יש משמעות רוחנית חשובה לבני היוט. האינדיאנים בני קבוצת היוט אנקומפגרה ממרכז קולורדו היו בין הקבוצות הראשונות המתועדות בעולם להשתמש בתופעה של מכנולומינסנס באמצעות השימוש בגבישי קוורץ על מנת לייצר אור, קרוב לוודאי מאות שנים לפני שהעולם המודרני הכיר את התופעה. היוט הרכיבו רעשנים טקסיים מיוחדים עשויים מעור ביזון אמריקאי שאותו מלאו בגבישי קריסטל שקופים שנאספו מהרי קולורדו ויוטה. כאשר הרעישו ברעשנים בלילה במהלך הטקסים, החיכוך והלחץ המכני של גבישי הקוורץ המתנגשים האחד בשני יצרו הבזקי אור שהבהבו בחלקם דרך עור הביזון השקוף למחצה. היוט האמינו שרעשנים אלו מזעיקים את הרוחות בטקסי היוט, והתייחסו אליהם כאל חפצי דת רבי עוצמה.
קבוצות של בני היוט
בני היוט היו מחולקים בין כמה קבוצות, חלקן קטנות, חלקן גדולות. כיום הם מחולקים לשלוש קבוצות: שבט יוט הצפוני, שבט יוט הדרומי, ושבט יוט ההררי.
קבוצות היסטוריות
כמתואר לעיל אין תקן לכתיבת שמות משפת היוט באותיות לטיניות ולכן קיימים איותים שונים לאותה מילה. ברשימה להלן מוצגים בסוגריים כל האיותים המקובלים.
שבט יוט הצפוני
השבט הגדול ביותר הוא שבט היוט הצפוני, המתגוררים בשמורת יואינטה ויוראי בצפון-מזרח יוטה. זו הקבוצה הגדולה ביותר מכמה קבוצות של אינדיאנים בני היוט והשושוני שהעתיקו מגורים לשמורת האינדיאנים יוט צפוניים בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, כולל שושוני צפוניים, ויוט מקבוצות יואינטה, אנקומפגרה, וייט ריוור ויוט דרומיים.
יש הטוענים כי הם שללו את זכויותיהם של קבוצות היוט האחרות כשהם התארגנו מחדש באמצע המאה ה-20 והשתלטו על שמורת האינדיאנים יואינטה ויוראי עקב כך. התושבים של שמורה זו מודעים היטב למוצאם. תביעות ודיונים משפטיים הם דבר שבשגרה בין יוט בני תערובת שבטי היוט הצפוניים לזכויות הרישום וזכויות היתר השבטיות. כחלק מהמדיניות הפדרלית המכוונת להטמעת האינדיאנים בתרבות האמריקנית (Indian termination policy) חילק הממשל של ארצות הברית את השבט ב-1954 כשהוא מגדיר אוטומטית כל מי שמחצית מאבותיו הקדמוניים או פחות אינם אינדיאנים (blood quantum) כבני תערובת (mixed-blood). עם דחיית מדיניות ההטמעה בשנות ה-70 של המאה ה-20. קיוו בני התערובת לשובם לשבט. מאז 2002 הם מנסים באמצעות תביעה אזרחית לבטל את חוק חלוקת בני היוט. בני התערובת של היוט האשימו את השבט בשלילת זכויותיהם לאדמות השבט ולייחס משפטי שוויוני.
כמה תושבים נספחים, צאצאים של משפחות בני יוט צפוניים מסוימות שבשנים הראשונות סירבו להירשם ולקבל בכך הכרה פדרלית של מוצאם הילידי, חיים באדמות השמורה השייכות למשפחות אחרות מאז העקירה הכפויה של הממשל הפדרלי ב-1881. היוט הנספחים (Affiliate Utes) הגישו גם הם תביעה כנגד ממשל ארצות הברית ושבט יוט הצפוני להכרה פדרלית בהם. אין לטעות בין הנספחים לבין יוט בני תערובת, שמשפחותיהם לא סירבו במקור להירשם.
בני היוט הצפוניים התפזרו ברחבי העולם. הם למדו להיטמע בחברות שונות. יוט צפוניים מכונים גם "נוצ'ו" (Nuchu). לקבוצות שונות יש שמות מורכבים יותר ולכל שם יש משמעות. במהלך השנים השתנתה שפת היוט הצפוניים בצורה נרחבת תוך מיזוג הניבים השונים וההשפעות של השפה האנגלית.
שבט יוט הצפוני החל לרכוש מחדש אדמות שבטיות לשעבר בעקבות חוק הארגון מחדש של האינדיאנים (Indian Reorganization Act) של 1934. הם השיבו לעצמם את השטח בן 2,940 קילומטרים רבועים הקרויים "הרחבת היל קריק" (Hill Creek Extension) באמצעות הממשל הפדרלי ב-1948. החלטות בתי משפט נוספות בשנות ה-80 של המאה ה-20 העניקו ליוט הצפוניים "זכות שיפוט" על שטח בן 12,000 קילומטרים רבועים של אדמות השמורה השנויים במחלוקת. תגליות של נפט וגז טבעי באדמות יוט ביוטה נושאות בחובן הבטחה לשיפור ברמת החיים של חברי השבט.
שבט יוט הדרומי
שמורת האינדיאנים של היוט הדרומיים שוכנת בדרום-מערב קולורדו, כשבירתה באיגנסיו (Ignacio). האזור סביב שמורת האינדיאנים של היוט הדרומיים הם הגבעות של באיפילד (Bayfield) ואיגנסיו בקולורדו.
היוט הדרומיים הם השבט העשיר ביותר ואוחז בנכסים פיננסיים המתקרבים ל-2 מיליארד דולרים. הימורים, תיירות, נפט וגז והשכרת נכסי דלא ניידי, ובנוסף השקעות פיננסיות ובעסקים שמחוץ לשמורה, תרמו להצלחתם הכלכלית. השבט הוא בעלים של חברת "רד סידר גדרינג" (Red Cedar Gathering Company), שמפעילה צינורות גז טבעי בשמורה וסמוך אליה. השבט הוא גם הבעלים של חברת "רד וילו פרודקשן" (Red Willow Production Company), שהחלה כחברת הפקת גז טבעי בשמורה. החברה התרחבה ומבצעת חיפושים והפקת של נפט וגז בקולורדו, ניו מקסיקו וטקסס. לחברה משרדים באיגנסיו בקולורדו וביוסטון בטקסס. קזינו סקיי יוט (Sky Ute Casino) ומתקני השעשועים והתיירות הנלווים, יחד עם אגם קפוטה המנוהל על ידי השבט, מושכים אליהם תיירים. השמורה מארחת כל שנה את ראלי האופנועים של ארבע הפינות (Four Corners Motorcycle Rally). שבט היוט הדרומי מפעיל את KUST, תחנת רדיו ציבורית גדולה המשרתת את דרום-מערב קולורדו ואת אזור ארבע הפינות.
שבט יוט ההררי
שבט יוט ההררי הם צאצאים של קבוצת ומינוצ'ה, שעברה לקצה המערבי של שמורת היוט הדרומיים ב-1897 (הם הונהגו על ידי הצ'יף איגנסיו שעל שמו קרויה הבירה של השמורה). שמורת שבט יוט של הרי יוט שוכנת בסמוך לטאואוק (Towaoc). היא כוללת קטעים קטנים ביוטה ובניו מקסיקו. הפארק השבטי הר יוט (Ute Mountain Tribal Park) גובל בפארק הלאומי מסה ורדה וכולל חורבות רבות של אנשי הפואבלו הקדומים. קהילת וייט מסה של יוטה (White Mesa Community of Utah בסמוך לבלנדינג - Blanding) היא חלק משמורת שבט יוט של הרי יוט, אבל היא אוטונומית כמעט לחלוטין.
בתרבות
ב-1963 יצא לאור ספרו של האל בורלנד (Hal Borland) "כשהאגדות מתות" (When the Legends Die), המספר על ילד מבני היוט הגדל בשמורה אחרי מות הוריו והופך לכוכב במופעי רודיאו. סרט המבוסס על הספר, בכיכובם של פרדריק פורסט וריצ'רד ויידמרק, יצא לאקרנים ב-1972.
מדינת יוטה קרויה על שם השבט. קבוצות הספורט של אוניברסיטת יוטה קרויות "היוט של יוטה" (Utah Utes) וקיבלו אישור מפורש מהשבט להשתמש בשמו.
זכויות להט"ב בצ'אד
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בצ'אד כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית. פעילות הומוסקסואלית של גברים או נשים היא פלילית במדינה מאז אוגוסט 2017, אם כי לא הופללה מעולם לפני. עבירה על החוק עונשה עד 3 שנות מאסר וקנס של 100,000-500,000 פרנק.
מעמד בחוק
פרק ב' בנושא "עבירות אחרות נגד הגינות" של הסעיף השביעי (הנוגע לעבירות מין) לחוק העונשין, קובע כדלקמן:"'סעיף 354. כל המקיים יחסים עם בני אותו המין, דינו - מאסר שלושה חודשים עד שנתיים וקנס של בין 50,000 ל-500,000 פרנק'."כחלק מתמיכתו בחוק, טען ראש הממשלה לשעבר, דלווה קסירה קומקויה, מניע דתי באומרו: "הומוסקסואליות מוגנת על ידי כל הדתות. איננו צריכים לסלוח על משהו שאלוהים עצמו דוחה כי מערביים אמרו כך או כך". הערתו ספגה ביקורת שליליות על ידי מספר היסטוריונים הומוסקסואלים שטענו כי הומופוביה הובאה לצ'אד על ידי הקולוניאליזם הצרפתי-מערבי, למרות קיומו של החוק האסלאמי במדינה לפני השלטון האימפריאלי. היסטוריונים אלו מאמינים כי הומוסקסואליות הוגדרה כדי שגרתית ומקובלת לפני בואם של האירופים בצ'אד. ארגון זכויות האדם, "רוברט פ. קנדי זכויות אדם", שבסיסו בארצות הברת, קרא לנשיא דבי שלא לחוקק את השינויים בחוק, שהובילו לעלייה בהומופוביה באפריקה בתגובה להגברת הנראות של אורח החיים ומעמדם המשפטי של הומוסקסואלים באפריקה, ומעורבותם של נוצרים פונדמנטליסטים אשר כלל מימון של קמפיינים אנטי-הומוסקסואלים על ידי כנסיות אוונגליסטיות.
תנאי מחיה
דו"ח זכויות אדם מאת משרד החוץ האמריקאי לשנת 2010 מצא כי "לא היו ארגונים ידועים עבור זכויות להט"ב בצ'אד. בעוד היו מעט דיווחים על אלימות או אפליה נגד להט"ב, בעיקר בשל העובדה כי רוב מי שמוגדרים כחברי הקהילה הם דיסקרטיים לגבי נטייתם המינית או זהותם המגדרית עקב מגבלות חברתיות ותרבותיות נגד הומוסקסואליות".
התמכרות לעבודה
התמכרות לעבודה (או "וורקהוליזם") היא עבודה בכפייתיות, עבודה שאדם עשוי ליהנות ממנה אך גם לחוש דחף בלתי נשלט ומוגזם לבצעה. התמכרות זו וכן מצבים כגון דחק, הפרעת אישיות טורדנית-כפייתית, והפרעה טורדנית-כפייתית עשויים להיות קשורים לעבודה. התמכרות לעבודה אינה זהה לעבודה קשה. כמו להתמכרויות רבות, גם עבור התמכרות זו יש טיפול ואף תוכנית החלמה במסגרת תוכניות ה-12 צעדים (כגון "אלכוהוליטים אנונימיים" ועוד) בשם "מכורי עבודה אנונימיים".
מקור השם ומשמעויותיו בהקשרים שונים
המונח "וורקהוליזם" הוא הלחם של המילה האנגלית "Work" - עבודה, עם סיומת המילה "אלכוהוליזם" - התמכרות לאלכוהול. השימוש הראשון במונח נעשה בעיתון "Toronto Daily Star" ב-5 באפריל 1947. לאורך ההיסטוריה וגם כיום, התופעה לא מוגדרת כאבחנה פסיכיאטרית רשמית במדריכי האבחנות DSM ו-ICD.
יש המשתמשים במונח "וורקהוליק" כביטוי חיובי של מסירות לעבודה, אולם לרוב מונח זה מתאר דפוס התנהגות שלילי, הכולל השקעת זמן מוגזמת בעבודה, דחף בלתי נשלט לעבוד והזנחת המשפחה וחיי החברה. התמכרות לעבודה מיוחסת לרוב למשרה, אך עשויה להתייחס גם לעיסוק התמכרותי בתחומים שונים, כגון, ספורט, אמנות, מדע או מוזיקה.
הקשר בין עבודה מוגזמת ועבודה כפייתית
בעקבות ההתפתחות הטכנולוגית והאפשרויות הנרחבות לעבודה מרחוק, החלו להיטשטש בהדרגה הגבולות של עבודה וחיים. לאור זאת, יותר ויותר עובדים חווים קושי להתנתק מהעבודה והופכים למכורי עבודה. התמכרות לעבודה מאופיינת בדחף פנימי אובססיבי לעבוד. המושג משלב בתוכו שני ממדים: התנהגותי וקוגניטיבי. המימד הראשון הוא עבודה מוגזמת שמאופיינת במרכיב התנהגותי. מימד זה עוסק בכך שמכורים לעבודה מבלים זמן רב בפעילויות הקשורות לעבודה, על מנת לעמוד בדרישות הארגוניות. המימד השני הוא עבודה כפייתית שמאופיינת במרכיב קוגניטיבי. מימד זה מרמז על כך שמכורי עבודה אובססיביים לעבודתם וחושבים בהתמדה על העבודה.
מיקוד יתר כגורם סיכון להתמכרות לעבודה
מיקוד יתר, או היפר-פוקוס (באנגלית: Hyperfocus) הוא מצב של ריכוז אינטנסיבי, הממקד את התודעה בעיסוק או בקו המחשבה הנוכחי של האדם. במהלך מיקוד יתר מתרחשת שקיעה מוחלטת של האדם בפעילות הנוכחית, עד כדי התעלמות או ניתוק מכל דבר אחר. כתוצאה מכך מיקוד היתר יוצר בעיה הפוכה מזו של קשיי קשב. בעוד שקשיי קשב יפגעו ביכולת של האדם להתמקד בדבר אחד לאורך זמן, מיקוד היתר פוגע ביכולת להפסיק להתרכז בעיסוק הנוכחי.
הפרעת קשב ומיקוד יתר בעולם העבודה
רוב האנשים הסובלים מקשיי ריכוז כרוניים מסוגלים להתרכז היטב בפעילויות שמעניינות אותם. לכן, לצד קשיי הקשב, אנשים עם הפרעת קשב יכולים גם להיכנס למצב של מיקוד יתר. למעשה, בהשוואה לאוכלוסייה הכללית, לאנשים עם הפרעת קשב יש נטייה מוגברת להיכנס למצב של מיקוד יתר.
בהקשר הזה למיקוד היתר עלולות להיות סכנות גדולות יותר בעולם העבודה בהשוואה לפעילויות פנאי, שמתעוררות בעקבות הנטייה של מעסיקים לתגמל את עובדיהם על פי התפוקה שלהם במסגרת התפקיד. זאת משום שקבלת תמריצים על הישגים שהתאפשרו בעקבות כניסה למצב של מיקוד יתר, עלולה לגרום להתמכרות לעבודה בקרב אנשים עם הפרעת קשב בגילאי הבגרות. לכן, על המעסיקים לשים לב לנטייה זו ולסייע לעובדים עם הפרעת קשב לנצל את היתרונות של מיקוד היתר בצורה מאוזנת שלא תוביל לשחיקה.
השלכות של התמכרות לעבודה
ההתמכרות לעבודה ממשיכה לעיתים להתקיים גם לאחר שנפגעו חיי החברה של האדם המכור ובריאותו. הגורמים להתמכרות עשויים להיות חרדה, הערכה עצמית ירודה וקשיים ביצירת קשרים חברתיים. המכורים לעבודה נוטים להתקשות בביזור סמכויות העבודה לזולת, ומתאפיינים בציונים גבוהים בשאלונים הבוחנים תכונות אישיותיות כגון נוירוטיות, פרפקציוניזם ומצפוניות.
מכורים לעבודה חשים צורך להיות עסוקים ללא הרף, עד כדי כך שהם מבצעים גם מטלות שאינן נחוצות או הכרחיות להשלמת עבודתם. כיוון שהם מתמקדים בתעסוקה ולא בפריון עבודה, הם נוטים להיות עובדים לא יעילים. הם נוטים להתקשות בשיתוף פעולה בעבודת צוות, מתקשים לסמוך על עמיתיהם, ונוטלים על עצמם כמות עבודה מוגזמת שאינם יכולים לעמוד בה - התנהגויות בעייתיות לארגון. מכורים לעבודה סובלים לעיתים מחוסר שינה, גורם הפוגע בתפקודם הקוגניטיבי.
ביפן, ההתמכרות לעבודה היא בעיה חברתית חמורה, שבמצבים קיצוניים עלולה לגרום אף למוות בטרם עת כתוצאה מדום לב או מעקה, הנובעת מלחצים גבוהים במיוחד בשעת העבודה. לתופעה זו קיימת מילה ייחודית בשפה היפנית: "קארושי" (בתרגום חופשי לעברית: "מוות כתוצאה מעבודת יתר"). מותו של ראש ממשלת יפן, קייזו אובוצ'י, משבץ מוחי, יוחס לתופעה זו.
התופעה אינה ייחודית ליפן; ב-2013 נפטר מתמחה בבנק אוף אמריקה בלונדון, לאחר שעבד 72 שעות ברציפות.
מבחן הסיכון להתמכרות לעבודה - WART
מבחן זה הוא שאלון התייחסות להתמכרות לעבודה והוא פותח על-ידי מספר חוקרים. רובינסון ושותפיו פיתחו את השאלון תוך התבססות על ניסיונם של קלינאים המטפלים באנשים מכורים לעבודה. השאלון בנוי מ-25 הצהרות עליהן המשיבים עונים בסקלה מהספרה 1 המייצגת את התשובה "לעולם לא נכון", עד לספרה 4 המייצגת את התשובה "תמיד נכון". הציון הכולל הוא סכום התגובות בין 25-100 וככל שהציון המתקבל גבוה יותר, כך האדם נמצא בסיכון יותר גבוה להתמכרות לעבודה. באמצעות שימוש בגרסה הצרפתית למבחן זה, נמצא כי 22% מהעובדים היו בסיכון גבוה להתמכרות לעבודה, ובעיקר נשים. ליתר דיוק, בממצאי המחקר, נראה כי 27% מהמשיבים היו נשים ו-15% היו גברים.
אחריות המנהלים על עובדים מכורים לעבודה
לבעלי תפקידים ניהוליים ישנה אחריות העולה כחלק מתפקידם, שכן יש ביכולתם לתרום למניעת עובדים מכורי עבודה להכריח את עצמם להתייצב בעבודה, גם כאשר חולים. ישנם חוקרים המצביעים על החשיבות לבצע התערבות מוקדמת ולקדם התמקדות בהכשרת מנהלים, שתגרום להם לפתח מיומנויות מנהיגות תומכות.
עוד נאמר כי תמיכתו של המנהל בעובדיו עשויה להפחית את הלחץ שלו להגיע לעבודה גם כאשר חולה ועשויה להניע אותו להישאר בביתו ולנוח.
התמכרות לעבודה ואיזון חיים
איזון חיים משמעותו שמירה על איכות חיים משמעותית ומספקת. אולם, כאשר אנשים מכורים לעבודה, הם משקיעים יותר מידי אנרגיה במשימות ובכך ניתן פחות מענה לתחומים אחרים בחייהם התורמים לאיזון בין חייהם האישיים לעבודה. לחץ, חרדה והפרעות שינה הינם חלק מהסממנים להיותו של אדם מכור לעבודה והם מפחיתים מרמת האיזון בין עבודתו לחייו האישיים. בנוסף, חוקרים מצאו כי ישנם הבדלים בתחומים שונים של איזון חיים בין אנשים שקיבלו שירותי ייעוץ לעומת אלו שלא. תחומים אלו קשורים לשביעות רצונם מהקריירה, לחברויות, לשימוש בסמים ולתפיסה חיובית.
מעתוק
מעתוק הוא שם משפחה עיראקי ולובי.
תעשיית הלווחה בוויילס
תעשיית הלווחה בוויילס (באנגלית: Slate industry in Wales) קיימת עוד מהתקופה הרומית כאשר לווחה שימשה לקירוי הגגות במצודה בסגונטיום, כיום קרנארבון. תעשיית הלווחה גדלה לאט עד תחילת המאה ה-18, ואז התרחבה במהירות עד סוף המאה ה-19, אז אזורי ייצור הלווחה החשובים ביותר היו בצפון-מערב ויילס, כולל ליד,  ליד , מחצבות , ובליינה פסטיניוג, שם כורים את הלווחה ולא חוצבים. פנרין ודינורוויג היו שתי מחצבות הלווחה הגדולות בעולם, ומכרה אוקלי בבליינה פסטיניוג היה מכרה הלווחה הגדול ביותר בעולם. לווחה משמשת בעיקר לקירוי גגות, אך מיוצרת גם כלוח עבה יותר למגוון שימושים לרבות ריצוף, משטחי עבודה ומצבות.
עד סוף המאה ה-18 נחצבה הלווחה בקנה מידה קטן על ידי קבוצות חוצבים ששילמו תמלוגים לבעל הקרקע, העבירו לווחה לנמלים ולאחר מכן היא נשלחה לאנגליה, אירלנד ולפעמים לצרפת. לקראת סוף המאה החלו בעלי הקרקע להפעיל בעצמם את המחצבות, בהיקף גדול יותר. לאחר שהממשלה ביטלה את מס הלווחה בשנת 1831, התרחבות מהירה של התעשייה הונעה על ידי בניית מסילות רכבת להובלת לוחות הלווחה לנמלים.
תעשיית הלווחה שלטה בכלכלת צפון-מערב ויילס במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19, אך הייתה בקנה מידה קטן בהרבה במקומות אחרים. בשנת 1898 ייצר כוח עבודה של 17,000 איש חצי מיליון טון לווחה. סכסוך עבודה מתמשך במחצבת פנרין בין 1900 ל-1903 סימן את תחילת הידרדרותה, ובמלחמת העולם הראשונה נרשם צמצום גדול במספר העובדים בתעשייה. השפל הגדול ומלחמת העולם השנייה הביאו לסגירת מחצבות קטנות רבות, והתחרות מול חומרי קירוי אחרים, במיוחד רעפים מחרס ומבטון, הביאו לסגירת רוב המחצבות הגדולות יותר בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20. ייצור הלווחה עדיין נמשך, אבל בהיקף מופחת בהרבה.
אתרי תעשיית הלווחה בצפון-מערב ויילס הם אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, וכמו-כן מוגדרת הלווחה הוולשית על ידי האיגוד הבינלאומי למדעי הגאולוגיה (International Union of Geological Sciences או בקיצור ה-IUGS) כמשאב אבן מורשת עולמית.
התחלות
]] מרבצי הלווחה של ויילס שייכים לשלוש תקופות גאולוגיות: תור הקמבריון, תור האורדוביק ותור הסילור. המרבצים מהקמבריון משתרעים מדרום-מערב מקונווי (Conwy) עד ליד. מרבצים אלה נחצבו במחצבות פנרין ודינורוויג ובעמק ננטל'ה. יש מחשופים קטנים יותר במקומות אחרים, למשל על אנגלסי. המרבצים של האורדוביק משתרעים מדרום-מערב מבטווס-אי-קוייד לפורת'מדוג. אלה היו המרבצים שנכרו בבליינה פסטיניוג. יש עוד רצועה של לווחה אורדוביקית דרומה יותר, הנמשכת מל'אנגינוג (Llangynnog) ל, שנחצבת בעיקר באזור, עם כמה מחשופים בדרום-מערב ויילס, בעיקר פמברוקשייר. המרבצים הסילוריים נמצאים בעיקר מזרחה יותר בעמק די ובסביבות.
סגולותיו של אבן הלווחה כחומר בניין וגגות הוכרו מאז התקופה הרומית. המבצר הרומי בסגונטיום (קרנארבון), היה מקורה במקור ברעפי לווחה, אך המפלסים המאוחרים יותר מכילים לוחות לווחה רבים, המשמשים הן לקירוי והן לריצוף. המרבצים הקרובים ביותר נמצאים במרחק של כ-8 קילומטרים באזור קילגווין (Cilgwyn), מה שמעיד כי לא נעשה שימוש בלוחות רק משום שהיו זמינים באתר. במהלך תקופת ימי הביניים התקיימה חציבה קטנה של לווחה בכמה אזורים. מחצבת קילגווין שבעמק ננטל'ה מתוארכת למאה ה-12 ונחשבת לעתיקה ביותר בוויילס. התיעוד הראשון של מחצבת לווחה בשכנות למחצבת פנרין המאוחרת יותר הוא משנת 1413, כשברשימת הנכסים בשכירות של בעל האדמות גוילים אפ גריפית' (Gwilym ap Griffith) נכתב שכמה משוכריו קיבלו 10 פני כל אחד עבור חציבה של 5,000 לוחות לווחה. מחצבת הלווחה של אברל'ווני (Aberllefenni) החלה אולי לפעול כמכרה לווחה כבר במאה ה-14. תאריך ההפעלה המאושר המוקדם ביותר הוא מתחילת המאה ה-16, כאשר בניין מקומי, פלאס אברל'ווני, היה מקורה בלוחות לווחה ממחצבה זו.
בעיות ההובלה גרמו לכך שבדרך כלל נעשה שימוש בלווחה קרוב למחצבות. הייתה מעט הובלה בים. שיר של גוטור גלין (Guto'r Glyn), משורר וולשי מהמאה ה-15, מבקש מכומר הבכיר של בנגור לשלוח לו מטען של לוחות לווחה מאברוגוון (Aberogwen), ליד בנגור, ל כדי לקרות גג בית בהנל'אן (Henllan), ליד. הריסות ספינת עץ הנושאת לוחות לווחה מוגמרים התגלתה במצר מנאי, והיא מתוארכת למאה ה-16. במחצית השנייה של המאה ה-16 התקיים סחר יצוא קטן של לווחה לאירלנד מנמלים כגון וקרנארבון. ייצוא לווחה מאחוזת פנרין תועד משנת 1713 כאשר 14 משלוחים של בסך הכל 415,000 לוחות לווחה נשלחו לדבלין. הלוחות הובלו לנמלים על גבי סוסי משא, ומאוחר יותר עגלות. לעיתים עשו זאת נשים, המעורבות הנשית היחידה בתעשייה שהייתה בכל מאפיין אחר גברית באופן בלעדי.
עד סוף המאה ה-18 נחצבה הלווחה מבורות קטנים רבים על ידי שותפויות קטנות של גברים מקומיים, שלא היה להם ההון הנדרש להרחבה נוספת. החוצבים נאלצו בדרך כלל לשלם שכר דירה או תמלוגים לבעל הקרקע, אם כי החוצבים בקילגווין לא עשו זאת. במכתב שכתב סוכן אחוזת פנרין, ג'ון פאיינטר, בשנת 1738 הוא מתלונן כי התחרות מצד קילגווין השפיעה על מכירת הלווחה של פנרין. ניתן לחצוב את הלווחה של קילגווין בזול יותר ולמכור אותם במחיר גבוה יותר. מחצבת פנרין הכניסה לשוק גדלים גדולים יותר של לווחה בשנים 1730–1740, ונתנה לגדלים אלה את הכינויים שהפכו לסטנדרטיים. אלה נעים בין "דוכסיות" (Duchesses), הגדולה ביותר בגודל 24 אינץ' (610 מילימטרים) על 12 אינץ' (300 מילימטרים), דרך "רוזנויות" (Countesses), "גבירות" (Ladies) ו"כפולים" (Doubles), ועד "בודדים" (Singles) הקטנים ביותר.
צמיחה (1760–1830)
מתושלם ג'ונס (Methusalem Jones), בעבר חוצב בקילגווין, החל לעבוד במחצבת דיפויס (Diffwys) בבליינה פסטיניוג בשנות ה-60 של המאה ה-19, שהפכה למחצבה הגדולה הראשונה באזור. בעלי הקרקע הגדולים הסתפקו בהתחלה בהנפקת "רשימות", המאפשרים לאנשים לחצוב לווחה על אדמותיהם תמורת שכירות שנתית של כמה שילינגים ותמלוגים על הלוחות המיוצרים. בעל הקרקע הראשון שהשתלט על עבודת הלווחה על אדמתו היה הבעלים של אחוזת פנרין, ריצ'רד פננט (Richard Pennant), לימים הברון פנרין. בשנת 1782, הגברים שעבדו במחצבות באחוזה הפכו שכירים או נפלטו, ופננט מינה את ג'יימס גרינפילד כסוכן. באותה שנה פתח הלורד פנרין מחצבה חדשה ב-Caebraichycafn שליד בת'סדה, שבשם מחצבת פנרין תהפוך למחצבת הלווחה הגדולה בעולם. בשנת 1792 העסיקה מחצבה זו 500 איש וייצרה 15,000 טון לווחה בשנה. בדינורוויג פעלה שותפות אחת גדולה בשנת 1787, ובשנת 1809 לקח בעל הקרקע, תומאס אסשטון סמית, את ניהול המחצבה לידיו. חברה השתלטה על מחצבות קילגווין בשנת 1800, והעבודה המפוזרת בכל שלושת המקומות אוחדה למחצבה אחת. מנוע הקיטור הראשון ששימש את תעשיית הלווחה היה משאבה שהותקנה במחצבת הבודלאס (Hafodlas) שבעמק ננטל'ה בשנת 1807, אך רוב המחצבות הסתמכו על אנרגיית מים להנעת מכונות.
ויילס ייצרה אז יותר ממחצית תפוקת הלווחה של בריטניה, 26,000 טון מכלל הייצור בבריטניה של 45,000 טון בשנת 1793. ביולי 1794 הטילה הממשלה מס של 20% על כל הלווחה ששונעה לאורך החוף, מה שהעמיד את היצרנים הוולשים בעמדת נחיתות בהשוואה ליצרנים היבשתיים שיכולים להשתמש ברשת התעלות כדי להפיץ את המוצר שלהם. לא היה מס על הלוחות שנשלחו מחוץ לבריטניה, והיצוא לארצות הברית גדל בהדרגה. מחצבת פנרין המשיכה לצמוח, ובשנת 1799 הכניס גרינפילד לשימוש את מערכת ה"גלריות", מרפסות ענקיות בעומק של 9 מטרים עד 21 מטרים. בשנת 1798 בנה הלורד פנריין את מסילת ל'אנדגאי (Llandegai) של קרוניות רתומות לסוסים כדי להעביר לווחה ממחצבת פנרין, ובשנת 1801 הוחלפה במסילת רכבת מחצבת פנרין, אחת מקווי הרכבת הקדומים ביותר. הלוחות הועברו לים בנמל פורט פנרין שנבנה בשנות ה-90 של המאה ה-18. מסילת פדרן נפתחה בשנת 1824 עבור קרוניות רתומות לסוסים למחצבת דינורוויג, והוסבה למסילת רכבת בשנת 1843. מסילת ננטל'ה נבנתה בשנת 1828 והופעלה באמצעות סוסים כדי להוביל לווחה מכמה מחצבות לווחה בעמק ננטל'ה לנמל בקרנארבון.
התרחבות בבליינה פסטיניוג
בשנת 1831 בוטל מס הלווחה, פעולה שסייעה ליצירת התרחבות מהירה בתעשייה, במיוחד מכיוון שהמכס על אריחים לא בוטל עד 1833. קו הרכבת פסטיניוג נבנה בשנים 1833–1836 כדי להעביר לווחה מבליינה פסטיניוג לעיירת החוף פורת'מאדוג, שם הועמסה על ספינות. מסילת הרכבת שודרגה כך שניתן היה להסיע עגלות לווחה עמוסות בכוח המשיכה במורד כל הדרך מבליינה פסטיניוג לנמל. העגלות הריקות הועלו בחזרה על ידי סוסים, שהוסעו למטה בקרונות מיוחדים. השיטה עזרה להתרחבות במחצבות בליינה פסטיניוג, שבעבר נאלצו לשנע את הלווחה לכפר מנטוורוג (Maentwrog) כדי להעמיס את לוחות הלווחה על סירות קטנות ולהושיט אותן במורד הנהר דאויריד (Dwyryd) לשפך, שם הם הועברו לכלי שיט גדולים יותר. הייתה התרחבות נוספת בבליינה כאשר ג'ון וייטהד גרייבס (John Whitehead Greaves), שניהל את מחצבת ווטי (Votty) מאז 1833, חכר את הקרקע שבין מחצבה זו לבין הכביש הראשי שבין פסטיניוג לבטווס-אי-קוייד. לאחר שנים של חפירות פגע בעורק הישן (Old Vein) המפורסם בשנת 1846 במה שהפך למחצבת ל'חאווד' (Llechwedd). שהרסה חלק גדול מהעיר המבורג בשנת 1842 גרמה לביקוש ללווחה לבנייה מחדש, וגרמניה הפכה לשוק חשוב, במיוחד ללווחה של פסטיניוג.
מיכון והגדלת הייצור
בשנת 1843 הפכה מסילת פדרן לרכבת המחצבה הראשונה שהשתמשה בקטרי קיטור, והובלת הלווחה ברכבת ולא בספינה הפכה לקלה יותר כשחברת הרכבות "רכבת לונדון וצפון מערב" (London and North Western Railway) סללה שלוחות לחיבור פורט פנרין ופורט דינורוויג לקו הראשי בשנת 1852.
המיכון הונהג בהדרגה כדי לייעל את רוב ההיבטים של התעשייה, במיוחד בבליינה פסטיניוג, שם הלווחה מתור האורדוביק הייתה שבירה פחות מהלווחה מהקמבריון צפונה יותר, ולכן קלה יותר לעיבוד במכונה. מפעלי הלווחה התפתחו בשנים 1840–1860, מונעים על ידי קו כוח אחד העובר לאורך הבניין ומאגד פעולות כגון ניסור, הקצעה וחיתוך לגודל הרצוי. בשנת 1859 המציא ג'ון וייטהד גרייבס את שולחן הניסור של גרייבס כדי לייצר בלוקים למפצל, ובשנת 1856 הציג מכונה עם סכין מסתובבת לחיתוך הלווחה המפוצלת. המיכון לא הצליח לפצל בלוקים לייצור לוחות קירוי לגגות, ופעולה זו המשיכה להיעשות בעזרת פטיש ואזמל. מקור הכנסה נוסף משנות ה -60 של המאה ה-19 היה ייצור של "לוח גוש", חלקים עבים יותר של לווחה אשר תוכננו ושימשו למטרות רבות, למשל ריצוף, מצבות ושולחנות ביליארד.
המחצבות הגדולות יותר עשויות היו להיות רווחיות ביותר. כתב העת "ז'ורנל הכרייה" (Mining Journal) העריך בשנת 1859 כי מחצבות פנרין הניבו רווח נקי שנתי של 100 אלף ליש"ט, ומחצבת דינורוויג 70 אלף ליש"ט בשנה. משנת 1860 ואילך מחירי הלווחה עלו בהתמדה. המחצבות התרחבו ואוכלוסיית מחוזות החציבה עלתה, למשל אוכלוסיית קהילת פסטיניוג גדלה מ-732 בשנת 1801 ל-11,274 בשנת 1881. סך הייצור הוולשי הגיע ל-350 אלף טון בשנה עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-19. מכלל זה יותר מ-100,000 טון הגיעו מאזור בת'סדה, בעיקר ממחצבת פנרין. בבליינה פסטיניוג ייצרו כמעט אותה כמות, ומחצבת דינורוויג לבדה ייצרה 80,000 טון בשנה. מחצבות עמק ננטל'ה ייצרו 40,000 טון, בעוד שאר ויילס מחוץ לאזורים אלה ייצרו כ-20,000 טון בשנה בלבד. בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19, ייצרה ויילס 450,000 טון לווחה בשנה, לעומת קצת יותר מ-50,000 טון בשאר בריטניה, שכללה אז את אירלנד. בשנת 1882, 92% מהייצור של בריטניה היה מוויילס כאשר המחצבות בפנרין ובדינורוויג לבדן ייצרו מחצית מזה. אלון ריצ'רדס (Alun Richards) מעיר על החשיבות של תעשיית הלווחה:
השגשוג בתעשיית הלווחה הוביל לצמיחתם של מספר תעשיות נלוות אחרות. בניית הספינות גדלה במספר אתרים בחוף, במיוחד בפורת'מאדוג, שם נבנו 201 ספינות בשנים 1836–1880. חברות הנדסה הוקמו לאספקה למחצבות, בעיקר דה ווינטון (De Winton) בקרנארבון. בשנת 1870, חברת דה וינטון בנתה וציידה בית מלאכה שלם למחצבת דינורוויג, עם מכונות המונעות על ידי גלגל המים הגדול ביותר בבריטניה, בקוטר של יותר מ-15 מטרים.
עובדים
במחצבות היו קטגוריות שונות של עובדים. החוצבים בפועל, שהיוו מעט יותר מ-50% מכוח העבודה, עיבדו את הלווחה בצוותים של שלושה, ארבעה, שישה או שמונה, המכונים "כנופיות המציאה" (bargain gangs). כנופיה של ארבעה כללה בדרך כלל שני "אנשי סלע" (rockmen) שפוצצו את הסלע כדי לייצר בלוקים, מפצל (splitter), שפיצל את הגושים בפטיש ואזמל, וחותך (dresser). רייבלור (rybelwr) היה בדרך כלל ילד שלמד את המקצוע, שהיה מסתובב בין הטרסות ומציע סיוע לכנופיות. לפעמים כנופיה הייתה נותנת לו גוש לווחה לפיצול. קבוצות אחרות היו "אנשי הסלע הרע" (bad rockmen) שעבדו בדרך כלל בצוותים של שלושה, הסירו סלע בלתי ניתן לעיבוד מהחזית ו"אנשי האשפה" (rubbish men) פינו את סלעי הפסולת מהטרסות ובנו את ערמות הפסולת שהקיפו את המחצבה. טון אחד של לווחה בר מכירה היה יכול לייצר עד 30 טון פסולת.
"אנשי הסלע הרע" ו"אנשי האשפה" קיבלו שכר בדרך כלל על פי כמות החומר שהוסרה, אך השכר לחוצבים נקבע על פי מערכת מסובכת יותר. חלק מהתשלום נקבע על פי מספר הלוחות שהחבורה הפיקה, אך זה יכול להשתנות מאוד בהתאם לאופי הסלע בקטע שהוקצה להם. לפיכך, קיבלו העובדים סכום נוסף של על פי שווי הפלט המופק. "מציאות" הוקצו על ידי המנהל, שקבע את המחיר לאזור מסוים של סלע. אם הסלע במציאה שהוקצתה לכנופיה היה גרוע, היו משלמים להם יותר, בעוד שסלע טוב פירושו שכר נמוך יותר. יום שני הראשון של כל חודש היה "יום חלוקת מציאה" בו נערכו הסכמים אלה בין העובדים להנהלה. העובדים נאלצו לשלם עבור החבלים והשרשראות שלהם, עבור כלים ועל שירותים כגון השחזה ותיקון. מקדמות שולמו מדי שבוע, והשכר הסופי נקבע ב"יום השכר הגדול". אם התנאים לא היו טובים, העובדים עלולים היו להיות חייבים כספים להנהלה. מערכת תשלומי שכר זו בוטלה רק אחרי מלחמת העולם השנייה.
בגלל הסדר זה, העובדים נטו לראות בעצמם קבלנים עצמאיים ולא כעובדים בשכר, ואיגודי העובדים התפתחו לאט. עם זאת היו תלונות, כולל חוסר הוגנות בקביעת מציאות ומחלוקות על ימי חופש. איגוד החוצבים של צפון ויילס (North Wales Quarrymen's Union NWQMU) נוסד בשנת 1874, ובאותה שנה היו סכסוכי עבודה בדינורוויג ולאחר מכן בפנרין. שני סכסוכי עבודה אלו הסתיימו בניצחון של העובדים, ועד מאי 1878 היו באיגוד 8,368 חברים. אחד ממייסדי האיגוד, מורגן ריצ'רדס (Morgan Richards), תיאר בשנת 1876 את התנאים שבהם החל לעבוד במחצבות ארבעים שנה לפני כן:
סכסוכי עבודה
בשנת 1879 הסתיימה תקופה של עשרים שנה של צמיחה כמעט ללא הפרעה, ותעשיית הלווחה נפגעה ממיתון שנמשך עד שנות ה-90 של המאה ה-19. ההנהלה הגיבה בהחמרת החוקים והקשתה על העובדים לצאת לחופשה. יחסי העבודה הוחמרו בשל הבדלים בשפה, בדת ובפוליטיקה בין שני הצדדים. הבעלים והמנהלים הבכירים ברוב המחצבות היו דוברי אנגלית, אנגליקנים ותומכי המפלגה השמרנית, בעוד שהחוצבים היו דוברי ולשית ובעיקר וליברלים. המשא ומתן בין שני הצדדים כלל בדרך כלל שימוש במתורגמנים. באוקטובר 1885 התעוררה מחלוקת בדינורוויג בנוגע לצמצום החגים שהובילה להשבתה שנמשכה עד פברואר 1886. בשנת 1885 ירש ג'ורג' שולטו גורדון דאגלס-פננט (George Sholto Gordon Douglas-Pennant) מאביו אדוארד גורדון דאגלס-פננט (Edward Gordon Douglas-Pennant) את מחצבת פנרין, ובשנת 1886 מינה את א. א. יאנג (E. A. Young) למנהל הראשי. הונהג משטר ניהול מחמיר יותר, והיחסים עם כוח העבודה הידרדרו. הדבר הגיע לשיאו בהשעיית 57 חברי ועד האיגוד ו-17 עובדים נוספים בספטמבר 1896, מה שהוביל לשביתה שנמשכה אחד עשר חודשים. העובדים נאלצו בסופו של דבר לחזור לעבודה, עקרונית על פי תנאי ההנהלה, באוגוסט 1897. שביתה זו נודעה בשם "השבתת פנרין" (The Penrhyn Lockout).
הייתה עלייה במסחר בשנת 1892, דבר המבשר על תקופה נוספת של צמיחה בענף. גידול זה היה בעיקר בבליינה פסטיניוג ובעמק ננטל'ה, שם גדל כוח העבודה במחצבת פנאייראורסד' (Pen-yr-Orsedd) עד ל-450 איש. ייצור הלווחה בוויילס הגיע לשיא של למעלה מחצי מיליון טון בשנת 1898, כאשר 17,000 איש הועסקו בתעשייה. השבתה שנייה במחצבת פנרין החלה ב-22 בנובמבר 1900 ונמשכה שלוש שנים. הסיבות לסכסוך היו מורכבות, אך כללו הרחבה של החכרת חלקים מהמחצבה. החוצבים, במקום לארגן מציאות בעצמם, מצאו את עצמם עובדים אצל קבלן. כספי האיגוד לא הספיקו לממן את שכר השובתים, והייתה מצוקה רבה בקרב 2,800 העובדים. הלורד פנרין פתח מחדש את המחצבה ביוני 1901, וכ-500 איש חזרו לעבודה, והוקעו כ"בוגדים" על ידי השאר. בסופו של דבר העובדים נאלצו לחזור לעבודה בנובמבר 1903 בתנאים שקבע הלורד פנרין. רבים מהעובדים שנחשבו לפעילים בולטים באיגוד לא הועסקו מחדש, ורבים מאלה שעזבו את האזור לחפש עבודה במקומות אחרים לא חזרו. המחלוקת הותירה מורשת מתמשכת של מרירות באזור בת'סדה.
הירידה בייצור
אובדן הייצור בפנרין הוביל למחסור זמני בלווחה ושמר על מחירים גבוהים, אך חלק מהמחסור נפתר על ידי יבוא. יצוא של לווחה מצרפת לבריטניה עלה מ-40,000 טון בשנת 1898 ל-105,000 טון בשנת 1902. לאחר 1903 חל שפל בתעשיית הלווחה שהוביל להפחתת שכר ואובדן מקומות עבודה. טכניקות חדשות בייצור רעפים הוזילו עלויות, מה שהופך את הרעפים לתחרותיים יותר. בנוסף, מספר מדינות הטילו מכסים על יבוא לווחה בריטית, ואילו שפל בשוק הבתים החדשים הפחית את הביקוש המקומי; לבסוף יצרניות הלווחה הצרפתיות הגדילו את ייצואן לבריטניה. כל זה הוביל לירידה ממושכת בביקוש ללווחה ולשית. שמונה מחצבות פסטיניוג נסגרו בשנים 1908–1913, ובמכרה אוקלי פיטרו 350 איש בשנת 1909. ר. מרווין ג'ונס העיר:
מלחמת העולם הראשונה פגעה קשות בתעשיית הלווחה, במיוחד בבליינה פסטיניוג שם הייצוא לגרמניה היה מקור הכנסה חשוב. קילגווין, המחצבה הוותיקה ביותר בוויילס, נסגרה בשנת 1914, אם כי מאוחר יותר נפתחה מחדש. בשנת 1917 הוכרזה חציבת לווחה כתעשייה לא הכרחית ומספר מחצבות נסגרו להמשך המלחמה. הביקוש לבתים חדשים לאחר תום המלחמה השיב סוג של שגשוג. הייצור במכרות הלווחה של בליינה פסטיניוג כמעט חזר לרמות של 1913 עד 1927, אך במחצבות התפוקה עדיין הייתה הרבה מתחת לרמה שלפני המלחמה. השפל הגדול בשנות ה-30 של המאה ה-20 הביא לקיצוץ בייצור, היצוא נפגע במיוחד.
סוף הייצור בקנה מידה גדול (1939–2005)
פריצת מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 הובילה לשפל עמוק במסחר. חלק ממחצבת מנוד (Manod quarry) בבליינה פסטיניוג שימש לאחסון אוצרות אמנות מהגלריה הלאומית וגלריית טייט. מספר הגברים המועסקים בענף הלווחה בצפון ויילס ירד מ-7,589 בשנת 1939 ל-3,520 עד סוף המלחמה. בשנת 1945 סך הייצור היה רק 70,000 טון בשנה, ופחות מ-20 מחצבות עדיין היו פעילות לעומת 40 לפני המלחמה. עמק ננטל'ה נפגע קשות במיוחד, כאשר רק 350 עובדים הועסקו בכל המחוז, לעומת 1,000 בשנת 1937. הביקוש ללווחה ירד מכיוון שרעפים שימשו יותר ויותר לגגות, והיבוא ממדינות כמו פורטוגל, צרפת ואיטליה גדל. הייתה מעט עלייה בביקוש ללוחות לווחה לתיקון בניינים שהופצצו לאחר תום המלחמה, אך השימוש בלווחה לבניינים חדשים נאסר, למעט הגדלים הקטנים ביותר. איסור זה בוטל בשנת 1949.
סך כל ייצור הלווחה בוויילס ירד מ-54,000 טון בשנת 1958 ל-22,000 טון בשנת 1970. מחצבת דיפוייס בבליינה פסטיניוג נסגרה בשנת 1955 לאחר כמעט מאתיים שנות פעילות. המחצבות ווטי ובואיד' הסמוכות נסגרו בשנת 1963. בשנת 1969 נסגרה מחצבת דינורוויג, ומעל 300 חוצבים איבדו את מקום עבודתם. בשנה שלאחר מכן הודיעו מחצבת דורותאה (Dorothea quarry) בעמק ננטל'ה ומחצבת בראייחגוך (Braichgoch quarry) ליד קוריס על סגירתם. מכרה אוקלי בבליינה פסטיניוג נסגר בשנת 1971, אך מאוחר יותר נפתח מחדש על ידי חברה אחרת. בשנת 1972 הועסקו פחות מ-1,000 עובדים בתעשיית הלווחה של צפון ויילס. הייתה מעט תעסוקה חלופית באזורים המייצרים לווחה, וסגירת המחצבות גרמה לאבטלה גבוהה ולצמצום באוכלוסייה ככל שאנשים צעירים יותר עקרו למקומות אחרים במטרה למצוא עבודה.
במשך שנים רבות הכחישו בעלי המחצבה שאבק לווחה הוא הגורם לרמות הסיליקוזיס הגבוהות מהם סבלו החוצבים. מ-1909 הם היו אחראים לכל התאונות והמחלות שנגרמו מהעבודה, אך הצליחו לשכנע ממשלות עוקבות כי אבק הלווחה אינו מזיק. בשנת 1979, לאחר מאבק ממושך, הכירה הממשלה בסיליקוזיס כמחלה תעשייתית הראויה לפיצוי. בשנות ה-80 של המאה ה-20 חלה עלייה בביקוש ללווחה, ואף על פי שזה הגיע מאוחר מדי עבור מחצבות רבות, עדיין היה ייצור מסוים באזור בליינה פסטיניוג במחצבות אוקלי, ל'חוויד' וקאוט-אי-בוגאיל (Cwt-y-Bugail), אם כי חלק הארי של הייצור של הלווחה לקירוי היה במחצבת פנרין. המחצבות הכניסו מיכון נוסף, כאשר קרן לייזר ממוחשבת משמשת לסייע בניסור קוביות הלווחה.
מחצבות לווחה שעדיין פעילות
חברת Greaves Welsh Slate מייצרת לוחות לווחה לקירוי גגות ומוצרי לווחה אחרים מל'חאווד' (Llechwedd), והעבודה נמשכת גם במחצבת ברווין (Berwyn) ליד ל'אנגול'ן. המכרה האחרון בקנה מידה גדול שנסגר, היה מנופרן (Maenofferen), הקשור למכרה התיירות ל'חאווד', בשנת 1999. מבנה המופעים בקארדיף משתמש בעיצובו בפסולת לווחה בצבעים רבים ושונים: לווחה סגולה מפנרין, כחולה מקאוט-אי-בוגאיל, ירוקה מעמק ננטל'ה, אפורה מל'חאווד' ושחורה מקוריס.
אטרקציות למבקרים
חלק ממחצבת הלווחה של דינורוויג נמצאת כעת בתוך פארק הכפרי פדאראן (Padarn Country Park), ובחלק השני נמצאת תחנת הכוח של דינורוויג במערות מתחת למחצבה הישנה. ממוקם בחלק מסדנאות המחצבה. במוזיאון יש תצוגות הכוללות בקתות ויקטוריאניות של עובדי לווחה שעמדו בעבר בטניגריסיאו ליד בליינה פסטיניוג. כמו גם מוצגים רבים, יש בו את תצוגת המולטימדיה "לגנוב הר" (To Steal a Mountain), המציגה את חייהם ועבודתם של הגברים שחצבו כאן לווחה. המוזיאון כולל את גלגל המים הפועל הגדול ביותר בבריטניה, הזמין לצפייה במספר שבילים, ומדרון משוחזר ששימש בעבר להובלת עגלות לווחה בעלייה וירידה.
מערות הלווחה של ל'חאווד' בבליינה פסטיניוג, הוסבו לאטרקציה לתיירים. המבקרים יכולים לנסוע בקרוניות של הכורים או לרדת למכרה העמוק (Deep Mine), באמצעות מסילת פוניקולר העושה שימוש במדרון ישן, כדי לחקור את מכרה הלווחה לשעבר וללמוד כיצד חצבו ועיבדו לווחה ועל חיי הכורים. המכרה העמוק, שנפתח בשנת 1979, נגיש באמצעות רכבת הנוסעים התלולה ביותר בבריטניה, עם שיפוע של 1:1.8 או 30°. בתאים, שנוצרו על ידי חציבת הלווחה, נעשה שימוש בקול ובאור כדי לספר את סיפור המכרה והכרייה. מכרות הלווחה של בראייחגוך בקוריס הוסבו לאטרקציה תיירותית בשם "המבוך של המלך ארתור", שם המבקרים נלקחים מתחת לאדמה בסירה לאורך נהר תת--קרקעי. לאחר מכן הם עוברים במערות ורואים מצגות אורקוליות של האגדות והסיפורים על המלך ארתור מהמבינוגיון ומסיפורי. מחצבת לאווינגוורן (Lwwyngwern) ליד מחינל'ת (Machynlleth) היא כיום אתר. מספר מסילות הרכבת שהובילו את הלוחות לנמלים שוחזרו כאטרקציות תיירותיות, למשל רכבת פסטיניוג ורכבת טאליל'ין.
אתר מורשת עולמית
ביולי 2021, לאחר פיתוח הצעה במשך למעלה מ-10 שנים, נרשם "נוף הלווחה של צפון-מערב ויילס" כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו. אתר המורשת העולמית כולל שישה אזורים בצפון-מערב ויילס:
השפעות תרבותיות
תעשיית הלווחה הוולשית הייתה למעשה תעשייה דוברת וולשית. רוב כוח העבודה באזורים המייצרים לווחה בצפון ויילס נשאב מהאזורים המקומיים, עם מעט מהגרים מחוץ לוויילס. לתעשייה הייתה השפעה ניכרת על התרבות של האזור ועל התרבות של ויילס כולה. הקאבן (caban), החדר שבו התכנסו החוצבים להפסקת הצהריים שלהם, היה לעיתים קרובות זירת דיונים נרחבים, שלעיתים קרובות תועדו רשמית. מקבץ פרוטוקולים ששרד מהקאבן במכרה ל'חאווד' בבליינה פסטיניוג לשנים 1908–10 מתעד דיונים על ביטול מעמד הכנסייה האנגליקנית ככנסייה הרשמית של הממלכה המאוחדת (Disestablishmentarianism), רפורמה במכס ונושאים פוליטיים אחרים. התקיימו פסטיבלי, שירים הולחנו ונבחנו ולרוב המחצבות הגדולות הייתה להקה משלהן, כאשר להקת אוקלי הייתה מפורסמת במיוחד. ברן (Burn) חישב כי ישנם כחמישים גברים שקיבלו ערך במילון הביוגרפיה הוולשית שהתחילו את חיי עבודתם כחוצבי לווחה, בהשוואה לארבעה בעלי מחצבות בלבד, אם כי מן הסתם היה גם הפרש מובהק בכמות האנשים בשתי הקבוצות.
חייהם של החוצבים שימשו רקע ליצירותיהם של כמה סופרים וולשים, למשל הרומנים של טי רולנד יוז (T. Rowland Hughes). הרקע לרומן חוואלווה (Chwalfa), שתורגם לאנגלית כ"יוצאים מחשכתם" (Out of their night, 1954), הוא סכסוך העבודה במחצבת פנרין, בעוד "אי קיחווין" (Y cychwyn), שתורגם לאנגלית כ"ההתחלה" (The beginning, 1969), עוקב אחר חניכותו של חוצב צעיר. כמה רומנים מאת קייט רוברטס, בתו של חוצב לווחה, מציירים תמונה של האזור שסביב רוסגדבן, שבו נולדה רוברטס, שם הייתה תעשיית הלווחה בקנה מידה קטן יותר ורבים מהחוצבים היו גם חקלאים קטנים. הרומן שלה "טראד מאי קיפיון" (Traed mey cyffion, 1936), שתורגם כ"כפות־רגליים בשלשלאות" (Feet in chains, 2002), מצייר תמונה חיה של מאבקיה של משפחת חוצבים בתקופה שבין 1880 ל-1914. "אי חוורלור" (Y Chwarelwr) ("החוצב") שהופק בשנת 1935 היה הסרט הראשון בשפה הוולשית. הוא הראה היבטים שונים בחייו של חוצב לווחה בבליינה פסטיניוג.
קונטרס
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אומן השיר
אומן השיר (באנגלית: Songmaster) הוא ספר מדע בדיוני מאת אורסון סקוט קארד. הספר מתרחש בעולם בדיוני עתידני שבו קיסרות שולטת בעולם, ועוקבת אחרי אָנְסֶט, ילד צעיר ויפהפה ששירתו המושלמת מגבירה את רגשות האנשים, והופכת אותו לבעל פוטנציאל הרסני אך גם מרפא. הוא אוּמן במלאכת השירה בצורה כה יפה ששיריו מבטאים רגשות ורעיונות, בפשטות ובבהירות יותר מאשר מילים. הספר מבוסס על סיפור קצר שחיבר קארד, "ציפור השיר של מיקאל" (Mikal's Songbird), שלפי עדותו לא התכוון להרחיב לספר. לפי עדותו, במעבר בין הסיפור הקצר לספר השתנתה העלילה לחלוטין.
האימפריה שבה מתרחש הסיפור היא מקום של בגידות ותככנות, הדומה לאימפריה הרומית ולאימפריה הגלקטית מספריו של אייזק אסימוב. הספר מציג עמדה אמביוולנטית מבחינה מוסרית – אהבת אמת, הן הטרוסקסואלית והן הומוסקסואלית, הם נושאים מרכזיים בספר, לצד נושאים כמו נאמנות וכבוד. הונאה, חטיפה, רצח והתנקשות גם הם נושאים מרכזיים ונפוצים בספר, וכל אחד מהם מואר ומוצג ביותר מאור אחד. כמו ברבים מספריו של קארד, נושא הסיפור הוא יותר יחסי גומלין בין אנשים, וסוגיות מוסריות המעסיקות אותם, והוא כמעט לא מתמקד בטכנולוגיה, אף על פי שלאימפריה המוצגת יש בבירור טכנולוגיה מתקדמת.
תרגומו של הספר לעברית יצא בשנת 2005 בהוצאת אופוס. את הספר תרגמה יעל אכמון.
עלילה
ליבת הסיפור היא הרעיון המוצג, שלפיו נערות ונערים נבחרים נרכשים על ידי מקום בשם "בית השיר" בגיל צעיר בגלל יכולות השירה שלהם. הילדים נלקחים מתוך המציאות הרגילה כדי שילמדו לשיר, ובסופו של דבר מוענקים למשך תקופה לאנשים כזמרים. הם מקבלים תרופות המעכבות את תהליך ההתפתחות וההתבגרות שלהם, ועושות אותם למעוקרים.
המוכשרים שבנערים נקראים "ציפורי שיר", והם "ניתנים רק לאלה היכולים להעריכם באמת". ציפורי שיר ניתנים לאנשים עשירים, וכשהם מגיעים לגיל 15 הם חוזרים לבית השיר. זמרים שאינם מצליחים להגיע למדרגת "ציפור שיר" אינם חיים את חיי שאר האנשים, אלא נשארים בבית השיר והוא דואג לכל צורכיהם.
אנסט מזוהה כבעל כישרון מיוחד ומטופל באופן אישי על ידי אֶסְטֶה, אומנית שיר בכירה. בגלל כישרונו הוא נשלח אל הקיסר מיקאל, שליט הקיסרות. בביתו של מיקאל הוא נחטף, רוצח וצופה במספר מקרי רצח וניסיונות התנקשות, ופוגש באנשים מעברו. בסופו של דבר הוא חוזר לבית השיר כזקן לא מוכר שכישרונו אבד ממנו.
ביקורת
קארד מעיד שקוראים רבים תהו לאחר קריאת הספר על פרסומם של עמודים רבים בסופו, שלדעתם מיותרים, כיוון שהעלילה למעשה כבר נגמרה. הוא כתב כי הסיפור הוא "אחד האמוציונליים ביותר שאי פעם כתבתי".
לדברי ג'יימס קמפבל, בספריו המוקדמים של קארד מופיעה מיניות – הדחקתה וחשיבותה, בשילוב אלמנט הנער שנועד לגדולה – כמרכיב תמטי מרכזי פעמים רבות, ואכן, מין הטרוסקסואלי והומוסקסואלי כאחד מופיעים ב"אומן השיר" במפורש ובמרומז. בספר נכללים יחסים הומוסקסואליים בין שתיים מהדמויות – הגיבור אנסט וידידו ג'וזיף. קארד, מורמוני ושמרן חברתי, שכתב מספר מאמרים בגנות הומוסקסואליות, הגיב לביקורת השמרנית על ספרו במאמר. על מהות היחסים בין אנסט וג'וזיף הוא כותב במאמרו "The Hypocrites of Homosexuality" (הצביעות של ההומוסקסואליות):
על הספר כתבה סופרת הפנטזיה אלמה אלכסנדר שהוא "ככל הנראה העבודה הטובה ביותר שפרסם קארד, אי-פעם."
אלברטו ספקטורובסקי
אלברטו ספקטורובסקי (נולד ב-30 בינואר 1952) הוא חוקר ישראלי בתחום מדע המדינה, כיהן כפרופסור חבר בבית הספר למדע המדינה, ממשל ויחסים בין-לאומיים באוניברסיטת תל אביב, ומכהן גם כפרופסור חבר באוניברסיטת רייכמן. כמו כן, שהה במעמד של פרופ' אורח, באוניברסיטת נוטרדאם ובאוניברסיטת קולומביה בארצות הברית.
ביוגרפיה
בשנת 1973 הגיע פעם שנייה לישראל כעולה חדש. בשנים 1974–1995 למד לתארים ראשון, שני ושלישי באוניברסיטה העברית והתגורר בירושלים.
בשנים 1974–1978 למד לתואר ראשון במדע המדינה ויחסים בין-לאומיים. בשנים 1978–1983 למד לתואר שני במדע המדינה. את עבודת המ.א. שעסקה בפילוסופיה ובהגות הפוליטית של גיאורג לוקאץ', כתב בהדרכתו של פרופ' ירון אזרחי.
בשנים 1990–1995 למד לתואר שלישי. את עבודת הדוקטור שלו שעסקה במקורות של התרבות הפוליטית הלאומנית קיצונית בארגנטינה בין השנים 1925–1943 כתב בהדרכת פרופ' זאב שטרנהל.
כשחזר לישראל ב-1996, החל לעבוד כמרצה למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, ובהמשך התמנה למרצה בכיר ולפרופ' חבר.
לאחר פרישתו לגמלאות הוא ממשיך לעבוד כמרצה באוניברסיטת רייכמן.
מחקרו
ספקטורובסקי מתמקד במחקריו בפוליטיקה השוואתית ובמחשבה מדינית.