cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גאולה (אלבום של חמי רודנר)
האלבום נמכר במעל לשלושים אלף עותקים וזכה בנוצת הזהב של אקו"ם בקטגוריית האלבום הטוב ביותר לשנת 2001, וכן זיכה את רודנר בפרס תמלילן השנה.
רשימת שירים
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי חמי רודנר, אלא אם כן מצוין אחרת.
זול
זוּל (בגרמנית: Suhl) היא עיר עצמאית במדינת תורינגיה שבגרמניה. העיר שוכנת במרחק של 50 ק"מ מדרום-מזרח לבירת המדינה ארפורט, 110 ק"מ מצפון-מזרח לווירצבורג ו-130 ק"מ מצפון לנירנברג. מבין שש הערים העצמאיות של תורינגיה, זול היא הקטנה מביניהן. יחד עם שכנתה מצפון, צלה-מליס (Zella-Mehlis), היא מהווה את האזור האורבני הגדול ביותר ביער תורינגיה (Thüringer Wald). האזור הסובב את העיר תחום ברכסי הרים בגובה של עד 1000 מטרים מעל פני הים, כולל הנקודה הגבוהה ביותר בתורינגיה, הר גורסר ברברג (Grosser Beerberg), המתנשא לגובה של 983 מטרים מעל פני הים והניצב במרחק של 5 ק"מ מצפון לזול.
זול מוזכרת לראשונה בשנת 1318. היא נותרה עיר קטנה שכלכלתה מושתתת על מכרות ועל תעשיית מתכות, עד למהפכה התעשייתית במאה ה-19, אז הפכה העיר מרכז לתעשיית הנשק הגרמנית, בעיקר ייצור רובים ותותחים, כשהחברה המובילה בתחום זה היא חברת זאור אונד זון (Sauer & Sohn). בנוסף, התבססה התעשייה בעיר על חברת זימסון (Simson), יצרנית מכוניות ואופנועים מפורסמת. ב-1952 הפכה זול לאחת מערי הבירה של 14 מחוזות גרמניה המזרחית, מה שגרם לפיתוח עירוני בהכוונה ממשלתית. את תוצאותיו של תהליך זה, בנייני מגורים ענקיים מבטון האופייניים לשנות השישים, ניתן לראות בעיר עד היום. עם אובדן תפקידה המנהלי ושקיעת ענפי התעשייה שלה, מתמודדת זול עם שקיעה במצבה העירוני מאז 1990.
זול ידועה בספורטאים שיצאו ממנה, בעיקר בענפי הקליעה, ספורט החורף והכדורעף.
ימי הביניים
זול מוזכרת לראשונה בשנת 1318. האזור השתייך לרוזני בית הנברג (Henneberg) מאז המאה ה-11 וזול שכנה על נתיב סחר חשוב שעבר מגותה, ארפורט וארנשטאדט, עבר את ההרים באוברהוף (Oberhof) והמשיך למקום מגוריהם של רוזני הנברג, שלוזינגן (Schleusingen).
ראשית העת החדשה
זול הייתה עיירת שוק קטנה (Flecken) מאז 1445 וקיבלה את זכויותיה המלאות כעיר ב-1527, מה שהפך אותה לאחת הערים הצעירות בתורינגיה. הרפורמציה הפרוטסטנטית הגיעה לעיר ב-1544 ואחרון רוזני הנברג מת ב-1583, כך שהעיר הפכה להיות חלק מממלכת סקסוניה עד לשנת 1815. שלא כמו שאר ערי תורינגיה, היא לא השתייכה לענף הארנסטיני של בית וטין אלא לענף האלברטיני שלו מאז שנת 1660, כך שהיא נשארה מובלעת סקסונית ובהמשך מובלעת פרוסית בתוככי תורינגיה במשך 300 שנה. במהלך המאה ה-16, כריית ברזל וייצור מתכות החלו לשגשג, אך תהליך זה הסתיים במלחמת שלושים השנים, כאשר העיר נשרפה ב-1634.
לאחר 1815
בעקבות קונגרס וינה ב-1815 איבדה סקסוניה את זול לטובת פרוסיה והעיר נותרה חלק ממנה עד לפירוקה ב-1945. סוף המאה ה-19 עמדה בסימן חיבורה של זול לרשת מסילות הברזל ב-1882 והתפתחות תעשיות המתכת. בשנת 1920 הייתה זול מרכז של קבוצות מהפכניות של חוגי השמאל, עד אשר הרייכסווהר כבש את העיר במהלך הפוטש של קאפ והביא לידי סיומה של התקוממות הפועלים. לאחר 1935 חלה עליה חדה בהיקף הפעילות של התעשייה הצבאית בעיר, כתוצאה מההתחמשות של גרמניה הנאצית. כ-10,000 עובדי כפייה אולצו לעבוד בתעשיית הנשק של העיר החל מ-1940.
צבא ארצות הברית נכנס לזול ב-3 באפריל 1945 ומסר את השליטה בעיר לידי הצבא האדום ב-1 ביולי 1945. באותה שנה זול הפכה להיות חלק מתורינגיה שפוצלה לשלושה מחוזות ב-1952 והיא הפכה להיות בירתו של מחוז הנושא את שמה. במהלך תקופת השלטון של גרמניה המזרחית חוות העיר תהליך צמיחה מואץ.
לאחר איחוד גרמניה חזרה זול להיות חלק ממדינת תורינגיה שהוקמה מחדש וכתוצאה מכך היא איבדה את תפקידיה המנהליים. בנוסף קרסה התעשייה. שני אלה גרמו למשבר שעד היום העיר לא התאוששה ממנו. אוכלוסיית העיר קטנה בכ-35% מאז 1988.
היסטוריה של תעשיית הנשק
תעשיית המתכות של זול התפתחה באופן טבעי במהלך תקופת הרנסאנס לתעשיות נוספות, כולל יציקת תותחים וייצור כלי נשק. זול הייתה יצרנית תותחים גדולה החל מהמאה ה-17 ואילך והתותחים שיוצרו בה היו בשימושם של רבים מצבאות אירופה. חברת זאור אונד זון (Sauer & Sohn), יצרנית כלי נשק חשובה, פעלה בזול במשך 200 שנים וייצרה רובי ציד ואקדחים כמו ה-Sauer 38H, עד שפעולותיה הועברו לעיר אקרנפרדה (Eckernförde) בסוף מלחמת העולם השנייה.
יצרני נשק עיקריים נוספים בזול הם: בשנות המלחמה הקרה היה ממוקם בזול מטווח הקליעה הלאומי של גרמניה המזרחית, שאירח תחרויות קליעה רבות, כולל את אליפות העולם של פדרציית הקליעה הספורטיבית הבינלאומית (ISSF) ב-1986. אף על פי שהמטווח איבד מגדולתו לאחר איחוד גרמניה עקב עמידתו בצלו של המטווח האולימפי במינכן, נותרה זול מרכז חשוב לספורט זה. בית הספר היחיד בגרמניה לנשקים פועל בזול וכן מוזיאון נשק מצויד היטב.
גאוגרפיה
זול שוכנת בשוליו הדרום-מערביים של יער תורינגיה (Thüringer Wald). פני השטח הם הרריים לכל הכיוונים וכמה מההרים החשובים הם: מרכז העיר עצמו נמצא בגובה של 450 מטרים.
כמה נהרות קטנים זורמים דרך העיר:
יצחק ריבקינד
יצחק רִיבְקִינְד (באנגלית: Isaac Rivkind; ז' באדר תרנ"ה, 3 במרץ 1895, לודז', רוסיה (פולין) – י"ט בשבט תשכ"ח, 18 בפברואר 1968, ניו יורק) היה חוקר פולקלור, היסטוריון וביבליוגרף, פעיל מטעם תנועת המזרחי וספרן ספריית בית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק.
חייו
יצחק ריבקינד, בן ברוך דניאל, נולד למשפחה של תלמידים חכמים, ולמד אצל הרב רפאל שפירא בישיבת וולוז'ין שברוסיה הלבנה (אז חלק מרוסיה, כיום בלארוס) וכן בישיבת פוניבז' שבליטא. בהשפעתן התקרב לרעיון הציוני ולתנועת "המזרחי".
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה ממנהיגי תנועת "המזרחי" בפולין, ובשנת 1918 ייסד את "צעירי המזרחי". כבר בתקופה זו החל להתפרסם ככותב מחונן, בקשר למאמרים שפרסם בעיתונות היהודית, בנושא הציונות והיהדות. באותו זמן (1918) הוציא לאור בוורשה את ספרו הראשון, המזרחי ותקופותיו, שעסק בחקר תולדות תנועת המזרחי והתפתחותה. שנה אחר כך הוציא לאור את ספרו על הרב נפתלי צבי יהודה ברלין (הנצי"ב), חייו ופעולותיו, ועל יחסו לתנועת חיבת ציון. את הספר הקדיש לדודו, רבי מרדכי זיסקינד, מחלוצי היישוב היהודי בארץ ישראל וממייסדי פתח תקווה.
בשנת תר"פ נשלח כנציג מטעם יהודי פולין לקונגרס הציוני שנערך בלונדון. באותה השנה נסע מטעם "המזרחי" לגייס תומכים לתנועה בארצות הברית, אבל לנוכח ההבדל שמצא בין יהודי ארצות הברית ליהודי פולין (את הראשונים מצא פחות חדורי אידיאלים מהאחרונים), החליט לזנוח את פעילותו הפוליטית, להישאר בארצות הברית ולהתמסר למחקר. הוא ביקש לכתוב חיבורים על הישיבות שבהן למד ועל הפולקלור של יהודי פולין, והחל לבקר לשם כך בקביעות בספריית בית המדרש לרבנים באמריקה. בשנת תרפ"א פרסם בעיתון "העברי" בניו יורק את מאמרו "כורעים בשמחת תורה", שבו הפגין את יכולתו כחוקר. בשנת תרפ"ג התקבל לעבוד בספרייה, ובה למד לראשונה את מקצוע הביבליוגרפיה. הוא המשיך לעבוד בספרייה זו במשך 36 שנים, עד לפרישתו.
בארצות הברית נשא לאישה את יהודית, ונולדו להם שני ילדים: בן בשם ברוך דניאל ובת בשם ידידה.
ריבקינד נפטר בניו יורק בשנת תשכ"ח והובא למנוחות בתל אביב.
עבודתו ונושאים מרכזיים במחקריו
ריבקינד כתב עשרות ספרים ומאות חיבורים, בעיקר בשפות יידיש, עברית ואנגלית.
בתחום הביבליוגרפיה, ידועה הייתה סדרת מאמריו בשם: "דקדוקי ספרים", בה עסק בהשוואת טפסים של ספרים מודפסים וההבדלים ביניהם. כמו כן כתב רשימות ביבליוגרפיות לנושאים שונים (כגון, חיבורים על בר המצווה והנושאים הקשורים בה, הגדות של פסח, שאול גינזבורג ועוד).
ריבקינד עסק רבות גם במחקר הפולקלור היהודי ופרסם מאמרים על משחקים, בר המצווה, שירה יהודית, כסף יהודי, מנהגים וחיים יהודיים.
בנוסף פרסם ספרים על התנועה הציונית וחלק מאישיה וכן על מספר רבנים.
יוסי גרבר
יוסי גְרָבֶּר (2 בנובמבר 1933 – 19 בפברואר 2016) היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ומדבב ישראלי.
ביוגרפיה
גרבר נולד לציפה ולבן-ציון, וגדל בשכונת מחלול בתל אביב. כילד אהב לצפות בהצגות תיאטרון המטאטא. למד בבית הספר העממי "נס ציונה" (כיום גרץ), ובבית הספר תיכון חדש, לצד אילנה רובינא ואמנון מסקין. בילדותו למד גם בסטודיו למחול של מיה ארבטובה, ועסק בריקוד עד גיל 40.
בצה"ל שירת בחיל המודיעין. במהלך שירותו הצבאי למד תיאטרון אצל ניסן נתיב.
ב-1953, לאחר שחרורו מצה"ל, הצטרף לתיאטרון הקאמרי. לאחר מכן עבר לשחק בתיאטראות "הבימה", "האהל" ו"המטאטא", אך פוטר מכולם. בעקבות אי הצלחתו להשתלב בתיאטרון הישראלי נסע לאנגליה ללמוד משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון. במהלך לימודיו שם עבד כקריין במחלקה העברית של ה-BBC. לאחר שסיים את לימודיו בהצטיינות, חזר לארץ ושיחק במשך כשנה בקאמרי, עד שפוטר בעקבות מרד שחקנים נגד יוסף מילוא. בעקבות פיטוריו עבד במשך כארבע שנים כדייל אוויר בחברת התעופה "אל על". כשמנהל האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה שמע זאת, הוא הופתע מאוד שגרבר לא משחק, וסידר לו פגישה עם במאי תיאטרון אנגלי בדרום אפריקה. בעקבות כך, עזב גרבר את אל-על ושיחק בתיאטרון האנגלי של דרום אפריקה במשך שנתיים. ההצלחה הייתה גדולה, כתבו על כך בעיתונים בישראל, ויוסף מילוא קרא לו לחזור ארצה. במהלך שהותו בדרום אפריקה, הכיר את התפאורן והבובנאי אריק סמית, שהפך מאוחר יותר לבן זוגו והגיע איתו לישראל. גרבר נעזר ביוסף הרמלין, הבעל של אחותו וראש השב"כ אז, שהציע לסמית עבודה כמעצב תערוכת צה"ל.
בשנת 1964 חזר לישראל וקיבל תפקידים מרכזיים בתיאטרון חיפה. ב-1965 שיחק שוב במשך שנה בתיאטרון הקאמרי. משם עבר לתיאטרון גיורא גודיק, שם גילם את המלך בהצגה "המלך ואני" (התחיל לגלם תפקיד זה כמחליף של אריק לביא) וגילם את ד"ר קארסקו בהצגה "איש לאמנשה". ב-1967 שיחק במשך שנה בתיאטרון חיפה, ובשנת 1968 חזר לתיאטרון הקאמרי.
ב-1973 לקח חופשה מהתיאטרון הקאמרי, והקים יחד עם אריק סמית את תיאטרון הבובות "בובות העץ של אריק"; הם נסעו עם התיאטרון לדרום אפריקה למשך שנה.
מאז חזר לקאמרי ושם שיחק עד מותו ב-2016.
קריירה בתיאטרון
בתיאטרון האהל שיחק ב-1948 בהצגה "בפרברי ניו יורק" מאת אלמר רייס שביים משה הלוי; וב-1961 גילם את התפקיד הראשי בהצגה "טופז" מאת מרסל פניול שביים ניסן נתיב.
בתיאטרון הבימה שיחק ב-1955 בהצגה "המלך ליר" מאת שייקספיר שביים יוליוס גלנר.
בתיאטרון חיפה גילם ב-1964 את אוברון בהצגה "חלום ליל קיץ" מאת שייקספיר שביים יוסף מילוא; כן שיחק בהצגה "פרנק החמישי" מאת פרידריך דירנמאט.
ב-1965 גילם את דונלד מקלרן בהצגה "ערב מאושר בפארק אווניו" מאת יגאל מוסינזון ופיטר דאנוויר שביים דוד לוין. ב-1967 גילם את האל, התפקיד הראשי בהצגה "המצוד המלכותי של השמש" מאת פיטר שאפר שביים פירס האגארט; וגילם את התפקיד הראשי בהצגה "חכמים הזהרו בטפשותכם" מאת ניקולאי אוסטרובסקי שביים יוסי יזרעאלי.
בתיאטרון גיורא גודיק גילם ב-1966 את המלך בהצגה "המלך ואני" (התחיל לגלם תפקיד זה בתור מחליף של אריק לביא).
ב-1997 שיחק במחזמר "פינוקיו" שכתב פיני עדן (ע"פ קרלו קולודי) וביימה דניאלה מיכאלי, בהפקה פרטית בבית החייל בתל אביב.
ב-1998 גילם את ג'ק סמית במחזמר "חסמבה" שכתבו בן ואסף לוין (על פי סדרת ספרי חסמבה מאת יגאל מוסינזון) שגם ביים, שעלה בהיכל התרבות תל אביב בהפקת טבת סרטים, טורנר, וטדי הפקות.
בתיאטרון הקאמרי
גרבר הופיע בהצגות רבות בתיאטרון הקאמרי. ב-1953 שיחק בהצגה "תעלולי נאסר א-דין" מאת ליאוניד סולוביוב שביים יוסף מילוא. ב-1957 שיחק בהצגה "רומיאו ויוליה" מאת שייקספיר שביים יוסף מילוא. ב-1965 גילם את פרופסור טלר בהצגה "פרשת אופנהיימר" מאת היינר קיפהרט שביים לאונרד שך, וגילם את גולדברג בהצגה "מסיבת יום הולדת" מאת הרולד פינטר שביים לאונרד שך.
ב-1970 שיחק ברביו הסאטירי "מלכת אמבטיה" מאת חנוך לוין שביים דוד לוין. ב-1973 שיחק בהצגה "כטוב בעיניכם" מאת שייקספיר שביים פיטר ג'יימס. ב-1980 שיחק בהצגה "הסוחר מוונציה" מאת שייקספיר שביים בארי קייל. ב-1982 שיחק ב"טוב" מאת ססיל פיליפ טיילור שביים אילן רונן. ב-1984 שיחק בהצגה "שקרים" מאת יו וויטמור שביים אילן רונן. ב-1985 שיחק ב"קידוש" שכתב וביים שמואל הספרי.
ב-1990 שיחק בהצגה "הכיסאות" מאת אז'ן יונסקו שביימה רנה ירושלמי, ובהצגה "ראש משוגע" שעיבד וביים דן רונן. ב-1992 שיחק ב"מפעל חייו" שכתבה שולמית לפיד וביים אורי פסטר. ב-1993 שיחק בהצגה "מלאכים באמריקה" שכתב טוני קושנר וביים שמואל הספרי. ב-1993 שיחק ב"מבקר המדינה" שכתב אילן חצור (ע"פ רביזור מאת גוגול) שביים אילן רונן.
ב-1994 גילם את שיילוק בהצגה "הסוחר מוונציה" מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן. ב-1995 גילם את הרפגון בהצגה "הקמצן" מאת מולייר שביים גאבור ז'אמבקי, ושיחק בהצגה "פולארד" מאת מוטי לרנר שביים אילן רונן. ב-1996 שיחק ב"תיקון חצות" שכתבו אמנון לוי ורמי דנון שגם ביים. ב-1997 שיחק בהצגה "אדון וולף" שכתב הלל מיטלפונקט (על פי "וולפונה" מאת בן ג'ונסון וביים אילן רונן. ב-1999 שיחק בהצגה "המפקח" מאת ג'ון בוינטון פריסטלי שעיבד וביים שמואל הספרי.
ב-2003 שיחק בהצגה "האישה בשחור" שכתבו סטיבן מאלאטראט וסוזן היל וביים ארתור קוגן. ב-2004 שיחק בהצגה "הצמה של אבא" שכתבו אמנון לוי ורמי דנון שגם ביים. ב-2005 שיחק בהצגת היחיד "לנסקי" שכתבו ריצ'רד קרוולין וג'ון בולוניה וביים יואל זילברג. ב-2006 שיחק בהצגה "הבן הטוב" שכתבו יוסי מלמן ורמי דנון שגם ביים, ובהצגה "אנטיגונה" מאת סופוקלס שעיבד וביים חנן שניר בשיתוף עם תיאטרון הבימה.
ב-2007 שיחק בהצגה "היה או לא היה" מאת עדנה מזי"א שביים עמרי ניצן. ב-2009 גילם את מורי בהצגה "ימי שלישי עם מורי" מאת ג'פרי הטשר ומיטש אלבום שביים משה נאור, וגילם את אליק בהצגה "משפחה חמה" מאת ענת גוב שביימה עדנה מזי"א.
ב-2010 גילם את דב בר בהצגה "מכולת" שכתב וביים הלל מיטלפונקט בשיתוף תיאטרון בית ליסין. ב-2012 גילם שיחק ב"ריצ'רד השני" וב"ריצ'רד השלישי" - שתיהן מאת שייקספיר שביים ארתור קוגן. ב-2013 שיחק ב"איש קטן מה עכשיו?" מאת הנס פאלאדה שביים איתי טיראן.
ב-2014 שיחק בהצגה "כולם רוצים לחיות" מאת חנוך לוין שביים אודי בן-משה. ב-2015 שיחק בהצגה "אופרה בגרוש" מאת ברטולט ברכט שביים גלעד קמחי.
קריירה בטלוויזיה ובקולנוע
ב-1967 שיחק בסרט "הוא הלך בשדות" שכתב וביים יוסף מילוא (על-פי הספר "הוא הלך בשדות" של משה שמיר).
ב-1971 גילם את מנהל הבנק בסרט "חסמבה ונערי ההפקר" שכתב יגאל מוסינזון וביים יואל זילברג; גילם את האמרגן יוצא הקיבוץ מישקה חודורוב בסדרת הטלוויזיה "חדווה ושלומיק" שכתבו אונה ספקטור ויהונתן גפן (על-פי ספרו של אהרן מגד) וביים שמואל אימברמן וגילם מנהל בנק בסרט "בלומפילד" שכתב יוסף גרוס וביימו אורי זוהר וריצ'רד האריס.
ב-1973 גילם את יאנוש הסנדלר בסרט "קזבלן" שכתבו חיים חפר ומנחם גולן (על-פי המחזה "קזבלן" מאת יגאל מוסינזון (1954) ומחזמר מאת יגאל מוסינזון ויואל זילברג (1966)) שגם ביים.
ב-1974 גילם את תמרי בסדרת הטלוויזיה "הצריף של תמרי" שכתב אריק סמית וביים חגי מאוטנר.
ב-1975 שיחק בסרטו של מנחם גולן, "יהלומים.
ב-1977 גילם את יעקב רביב בסרט "מבצע יונתן" שכתב וביים מנחם גולן, ואת מר קלוצמן בסרט "בדרנית בחצות" שכתב וביים ג'ורג' עובדיה. ב-1980 גילם את אבא של סוזי (דליה שימקו) בסרט "פצעי בגרות 80" שכתב וביים זאב רווח.
ב-1987 גילם רופא בסרט "חימו מלך ירושלים" שכתבה עדנה מזי"א (ע"פ ספרו של יורם קניוק) וביים עמוס גוטמן. באותה שנה גילם את ראש העבריינים (לצד אשר צרפתי ואלברט אילוז) בסרט "בובה" שכתב וביים זאב רווח. בנוסף גילם את צדקיהו בסדרה "מאש"ה" שביים ניל וייסברוד, המספרת על משרד ממשלתי לשיפור תדמיתי (משרד איחוי שברי העם).
ב-1989 הופיע כנמתח בסרט המתיחות "על הפנים" שביימו הדסה דגני ודליה חוברס, וגילם את זינס בסרט "ברלין ירושלים" שכתב וביים עמוס גיתאי. ב-1990 גילם מנהל תיאטרון בתוכנית הטלוויזיה לילדים "מסיבת גן" שביים שוקי לרר. ב-1991 גילם את רפפורט בסרט "מעבר לים" שכתב חיים מרין וביים ינקול גולדווסר.
ב-1998 גילם את ענוגה זעפני, המורה המרושעת בסדרת הנוער "זבנג!" שכתבו יואש בן אליעזר וקובי מחט (ע"פ סדרת ספרי "זבנג!") וביימו יואב גורפינקל ושי כרמלי פולק. בין השנים 1996–1999 גילם עורך דין חלקלק בסדרת הטלוויזיה "כסף קטלני". ב-1998 גילם את הסבא בסדרה "ארבעה בעקבות החג" שכתב פיני עדן וביימה שירלי שטרן.
ב-1999 גילם את שפילמן בסדרה "מנדל וגורנשטיין חקירות בע"מ" שכתבו גיא מרוז ויוני להב וביים מיקי בהגן. ב-2000 גילם את "ד"ר שוץ" בסדרת הטלוויזיה "שמש", וגילם את אלי בסדרה "ארבעה בעקבות החג" שביימה שירלי שטרן. ב-2002 גילם את מנהל בית החולים בסדרה "טיפול נמרץ" שביימה רוני קיי.
ב-2005 גילם את מר אלוני בסרט "איזה מקום נפלא" שכתב וביים אייל חלפון.
ב-2013 גילם את ג'ק סמית - החיפושית האדומה בסדרת הטלוויזיה "חסמבה דור 3" שביים דני סירקין, ושיחק בסרט "החיים בינתיים" שכתבה אורית קימל וביים ענר פרמינגר ושיחק בסרט "הורה 79" שכתב וביים אלי כהן.
דיבב במספר סדרות טלוויזיה מצוירות כגון "נילס הולגרסון" (רוסט והננס-מכשף) ו"מסיפורי המלך בבר" (בזיל).
שימש גם כעורך ומגיש בתוכניות רדיו, כמו מגזין אינטרנט ומוזיקה ברדיו 88FM ומגזין תרבות ברדיו לב המדינה.
פרסים בהם זכה
גרבר זכה בפרסים רבים על מפעלו בתיאטרון. להלן כמה מהבולטים שבהם:
חייו האישיים
בשנות ה-60 גרבר היה בזוגיות עם אריק סמית.
משנת 1983 גרבר היה בזוגיות עם השחקן רפי ויינשטוק, הצעיר ממנו ב-33 שנים.
ב-16 בפברואר 2016 לקה בשבץ מוחי, וכעבור שלושה ימים נפטר והוא בן 82. לבקשתו, נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
הנצחה
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב הירקון 174.
קישורים חיצוניים
בעקבות מותו:
גן החיות בלוארטה
גן החיות בלוארטה (בספרדית: Baluarte, מבצר) הוא גן חיות הנמצא בוויגאן, אילוקוס סור, הפיליפינים. ומנוהל על ידי צ'אוויט סינגסון.
היסטוריה
גן החיות בלוארטה הוקם על ידי הפולטיקאי ואיש העסקים, צ'אוויט סינגסון. סינגסון, הביא את תחביב הציד שלו כמניע להקמת גן החיות, ופתח את גן החיות בגלל שאוסף הפוחלצים שלו גדל. הוא חשב שגן החיות ישמש כדי להבהיר למבקרים על קידום השימור וההגנה על מינים בסכנת הכחדה. גן החיות מתואר כהיכל חינוכי לחיות בר אינטראקטיבי, שתוכנן ופותח על ידי סינגסון בעצמו.
שנת צהריים
שנת צהריים היא נמנום קצר, לרוב לאחר ארוחת צהריים. ישנן תרבויות שבהן שנת הצהריים חלק בלתי נפרד מסדר היום הקבוע, ולפי מחקרים היא מוסיפה מאוד לבריאות.
כינויה: בעברית מודרנית נהוג לקצר את הביטוי בגרשיים כך שהוא נקרא בפי רוב שנ"צ. המילונאי ראובן אלקלעי הציע תחת "סיאסטה" (בספרדית) את חידושו שנת מִנְחָה.
שנת צוהריים בתרבויות שונות
שנת צוהריים היא מנהג נפוץ בארצות חמות, כדי להימלט מחום הצוהריים הכבד. המנהג התפשט מדרום פורטוגל וספרד אל אמריקה הלטינית והפיליפינים. היא נפוצה גם באיטליה, סין, הודו, יוון, המזרח התיכון וצפון אפריקה. כמו כן, שנת צוהריים נהוגה גם במספר אזורים בעלי אקלים קר יותר, כמו גרמניה, אוסטריה, בריטניה, דרום ארגנטינה וצ'ילה.
ברומא העתיקה
ברומא הייתה נהוגה מנוחה של שעה אחת, אחרי שעת העבודה השישית (sexta). עבור אלו שהתחילו את יום העבודה שלהם ב־8:30 בבוקר הייתה זו השעה 13:00–14:00.
בספרד
בספרד מתייחסים באדיקות רבה לשנת הצוהריים, ה"סייסטה" (Siesta), עד כי מונח זה הושאל לשפות רבות והוא אף מסמל, כמו המילה "מניאנה" (מחר), את התרבות הספרדית. מקור המילה סיאסטה בביטוי הלטיני "hora sexsta" – השעה השישית, כשהספירה היא מאז השחר, כלומר שעת הצוהריים.
בגרמניה
בגרמניה היה מקובל בעבר לישון "שלאפשטונדה" (Schlafstunde), שמשמעותו המילולית בגרמנית היא "שעת שינה", בין 14:00 ל־16:00 אך בעקבות המהפכה התעשייתית וצמצום הזמן הפנוי מנהג זה הפך פחות נפוץ.
בישראל
בישראל הייתה נהוגה בעבר הפסקת צוהריים גורפת בבתי העסק, בין 13:00 ל־16:00. במקביל, בהשפעת יהודי גרמניה, היה מקובל לנוח בין 14:00 ל־16:00 ולכן היה נחשב לא מנומס לבקר מכרים בשעות אלו או להתקשר טלפונית. כמו כן, נהוג היה לא לאפשר לילדים לשחק בחצרות הבתים המשותפים בין שעות אלו פן יפריעו את מנוחת השכנים והמבוגרים נהגו להימנע מעיסוקים מרעישים, כגון הקלדה במכונת כתיבה או נגינה. גם עבודות שיפוצים בבתים או עבודות גינון, שהיו כרוכות במכשירים מרעישים, כגון מקדחה, מכסחת דשא או מסור חשמלי, הופסקו בשעות המנוחה במידת האפשר. הפרת הנוהג גררה על פי רוב נזיפות מצד השכנים ולפעמים גם סכסוכים ארוכי ימים. לוחות מודעות בהנפקת האגודה לתרבות הדיור שנתלו בכניסות לבניינים נשאו אזהרות כי אין להקים רעש בשעות אלו.
כיום ישנם עדיין בתי עסק הסגורים להפסקת צוהריים, בהם מוסדות ציבוריים, כגון חלק מסניפי הבנקים וסניפי קופות החולים, וכן עסקים פרטיים. בכמה יישובים בארץ מרבית החנויות סגורות בשעות אלו. ישנן גם עיריות בהן קיים חוק עזר עירוני למניעת רעש בסביבת מגורים בשעות הצוהריים, דבר שמשפיע למשל על סגירת גינות כלבים ציבוריות בשעות הצוהריים ובסופי שבוע כדי להימנע מרעש המהווה מטרד.
בתרבויות אחרות
בספרד ובחלקים מארגנטינה שעות מנוחת הצוהריים (בין 13:00 ל־16:00 בקירוב) נשמרות בקפדנות. גם מי שאינו ישן ספון בביתו והרחובות נטושים. אפילו בתי עסק תיירותיים, כגון מסעדות, אינם פעילים בשעות אלו.
בדרום אסיה נמנום לאחר ארוחת הצוהריים הוא מנהג מקובל, ובתקופה הקדם־תעשייתית אף היה מקובל עיסוי עם שמן חרדל כדי להגביר את תחושת הנמנום.
בבנגלדש ובנגל שנת הצוהריים נקראת "שינת אורז", השינה שלאחר אכילת אורז. בסין וטאיוואן נהוגה שנת צוהריים בת שעתיים עד שלוש, והיא אף זכות חוקתית. ברוב בתי הספר במדינות אלו קיימת "הפסקת שינה" בת חצי שעה לאחר ארוחת הצוהריים, בה כבים כל האורות והתלמידים אינם מורשים לעשות דבר מלבד לישון.
בחלק מהחברות ביפן קיימים חדרי נמנום כדי לאפשר מנוחה לעובדים בהפסקת הצוהריים או לאחר שעות עבודה מרובות.
בסיס פיזיולוגי
אם מוותרים על השינה תחושת העייפות פגה לרוב, לפחות באופן חלקי, עד שתתעורר שוב בלילה בהתאם לשעון הביולוגי.
לקריאה נוספת
Denis Burdakov et al., Glucose-sensing neurons of the hypothalamus, Philosophical Transactions of the Royal Society B, (2005) 360, pp. 2235–2227
בודאי
בוּדאי, פּוּטאי או הוׂטֵיי (סינית: 布袋, פין-יין: Bùdài, קאנג'י: 布袋, רומאג'י: Hotei, וייטנאמית: Bố Đại מילולית מסינית: שק בד), הוא שמה של דמות בודהיסטווה ספק היסטורית של נזיר בודהיסטי הידוע גם בשם הבודהה הצוחק (笑佛). בודאי היה לפי המסורת נזיר צ'אן (המכונה גם זן בודהיזם) סיני, ולכן דמותו נפוצה בעיקר במדינות צפון מזרח אסיה, בפרט בסין, יפן ווייטנאם. הוא פעל לכאורה במאה ה-10 בממלכת ווּיוּ שבסין. משמעות שמו היא "שק בד" על שם שק הנוודים שהוא נושא עימו. מיוחס לו אופי עליז וחוש הומור מפותח, דבר שמבדיל אותו מרוב היצוגים של נזירים שהגיעו להארה.
חיו ומורשתו
הראיה ההיסטורית המוצקה ביותר לקיומו וחיו של בודאי היא אוסף ביוגרפיות של נזירי צ'אן בשם "רשומות ג'ינגְדֵה" מהמאה העשירית לספירה. שם הוא מתואר כנזיר שמן וקירח לבוש גלימות פשוטות.
הוא מוצג לרוב כנווד הנושא עימו את כל חפציו בשק בד, דבר שמרמז על היותו עני אך שמח בחלקו. בתרבות הסינית הדמות שלו מסמלת הן שפע והן הסתפקות במועט.
לפי אגדות מקומיות, הוא היה נודד ונוהג לשחק ולהופיע בפני ילדי הכפרים אליהם הגיע, לחזות את מזג האוויר ולקרוא עתידות. הוא היה לן במקום בו היה כשירדה השמש, בין אם בפנים או בחוץ, וכוחותיו המיסטיים היו מגנים עליו מאיתני הטבע. במכתב מוות המיוחס לנזיר שמתוארך לשנת 916 נכתב שהנזיר הוא גלגול של הבודהיסטווה מאיטְרֶיה, הבודהה שתוולד בעתיד לאחר שהבודהיזם ישכח מהעולם.
כותח
כותח הבבלי הוא שמו העברי של מאכל שהיה נפוץ בעיקר בבבל וסביבתה. בארמית בבלית היה נקרא כמכא. מרכיביו היו בעיקר חלב או מי חלב, פירורי לחם יבש או קמח שעורים מגובל במים ומיובש על גבי רמץ, מלח, ולפעמים גם מעט מים. טעמו היה חמוץ מאוד ולא היה אפשר לאוכלו כשלעצמו על פי רוב היה עשוי רך ונוזלי ושימש כמטבל.
הכותח מוזכר רבות בספרות חז"ל ונראה שחכמים הסתייגו מאכילתו ויחסו לו השפעות שליליות. במסכת פסחים כתוב שכותח הבבלי סותם את הלב ומחליש את הראיה ומכחיש את הגוף. במסכת כריתות המליץ רב משרשיא לבניו שעדיף לאכול דג כמעט מקולקל ולא כותח ששובר את האבן מרוב חריפותו. במקום אחר מובא שבני ארץ ישראל היו סולדים מהכותח הבבלי.
ביבליוגרפיה של יגאל מוסינזון
רשימה ביבליוגרפית מלאה של ספרי יגאל מוסינזון
ספרי חסמבה
רשימת ספרי סדרת "חסמבה" מאת יגאל מוסינזון, בהוצאות י. טברסקי, גדיש, שחף, ברונפמן, רמדור-שלגי, כנרת, זמורה-ביתן-מודן ידיעות ספרים. 1949–1994
סדרה ראשונה בהוצאת י. טברסקי
1. חסמבה או חבורת סוד מוחלט בהחלט. צייר שמואל כץ. 1950. חבורת חסמבה מוקמת על מנת לעזור להגנה במאבק כנגד הבריטים ששולטים בארץ ישראל. את הבריטים ה"רעים" מייצגים בספר הראשון בסדרת חסמבה, הסרג'נט (סמל במשטרה הבריטית) ג'ק סמית שמכונה ה"חיפושית האדומה" והשוטר שתחת פיקודו, טומפסון, שמוצג כטיפש. במהלך המאבק נהרג החסמבאי אליהו חרמון. הופיע במקור ב-1949 כסדרה בהמשכים בת 11 חלקים בכתב העת לילדים "משמר לילדים" כרך 4 חוברות 40 - 50 בין התאריכים 30 ביוני 1949 עד 8 בספטמבר 1949. ציוריו של שמואל כץ במשמר לילדים מופיעים גם בספר. קטע מהספר עובד תחת השם "חסמבה" בידי המרכז לתוכניות הלימודים כחוברת לבתי ספר ב-1977. הספר עובד ל"עברית קלה" בידי יגאל מולדבסקי עבור סדרת גשר לנוער, בגרסה של 94 עמודים ב-1990. עודכן בידי רימונה דינור במהדורה של הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, שנת 2001.יצא במהדורת ידיעות ספרים ב-2011.
2. חסמבה בבית האסורים. צייר שמואל כץ. יוני 1950. חסמבה ממשיכה במאבקה כנגד הבריטים גם מבית הסוהר ואף כולאת ושופטת את הבלשים הבריטים. החסמבאים פוגשים לראשונה אך בהחלט לא לאחרונה בבית הסוהר את הפושע אלימלך זורקין. הופיע במקור כסדרה בת 15 חלקים בכרך 5 של "משמר לילדים" חוברות 9 - 23 בין 10 בינואר 1949 עד 16 בפברואר 1950. ציוריו של שמואל כץ במשמר לילדים מופיעים גם במהדורת הספר. עודכן בידי רימונה דינור, במהדורת כנרת בשנת 2001.יצא במהדורת ידיעות ספרים ב-2011
מחזה "חסמבה" (חבורת סוד מוחלט בהחלט) הוצג בתיאטרון "אוהל" ב-1952 בעיבודו של יוסף אוקסנברג. נראה שגם "חסמבה בבית האסורים" הוצג כמחזה לילדים בידי "אוהל". שני הספרים עובדו למחזות "חסמבה חסמבה חסמבה" של מוסינזון ו"חסמבה" של עודד בארי ב-1985 והמחזמר "חסמבה" ב-1998 בידי אסף לוין עם מוזיקה של ירון כפכפי עם אקי אבני בתור ירון זהבי וסנדי בר בתור תמר. גם הופיע כקלטת.
3. חסמבה ושודדי הסוסים, נובמבר 1950. מהדורה ראשונה צייר שמואל כץ. מהדורה שנייה מופיע כצייר מ. אריה אך זאת טעות. חסמבה נאבקת בפושע אלימלך זורקין ואחיו ירוחם וזרח ובשודדי סוסים ערבים ששמותיהם: סעיד דנגור, אברהים פלאפל ומוסטפא ג'מאלי. עודכן בידי רימונה דינור, במהדורה של הוצאת כנרת בשנת 2001.יצא במהדורת ידיעות ספרים ב-2011.הומחז להצגה בידי יוסף אוקסנברג עם שירים של רות בן דוד עבור תיאטרון "דו רה מי".נראה שהייתה גם הצגה של תיאטרון "טילון". נעשה לסרט.
4. חסמבה ואוצר הזהב של המלך הורדוס. אפריל 1951. צייר שמואל כץ, מהדורה שנייה מופיע כצייר מ. אריה אך זאת טעות. חסמבה נאבקת בכנופיית פושעים בינלאומיים, בראשותו של "המיליונר היווני דמוקליטוס", כנופיה בעלת המצאות מתוחכמות, שמתנכלים לאוצרות הארכאולוגיים של המדינה. עודכן בידי רימונה דינור, במהדורה של הוצאת כנרת בשנת 2001. יצא במהדורת ידיעות ספרים ב-2011. הוצג כמחזה לילדים בידי "אוהל".
5. חסמבה וילדי ההפקר. ספטמבר 1951. מהדורה ראשונה: צייר שמואל כץ. מהדורה שנייה מופיע כצייר מ. אריה, אך זאת טעות. החסמבאים מצילים חבורת ילדים עזובים מציפורני הפשע, ומידיו של הארכי פושע אלימלך זורקין. עודכן בידי רימונה דינור במהדורה של הוצאת כנרת בשנת 2001.יצא במהדורת ידיעות ספרים ב-2011. הומחז בידי יוסף אוקסנברג עבור תיאטרון בימתנו שליד "אוהל" ב-1955. הפך לסרט בשם "חסמבה ונערי ההפקר" עם שלמה ארצי בתור ירון זהבי וזאב רווח בתור זורקין.
6. חסמבה והסוד הגדול.1952? צייר שמואל כץ. לחסמבה מצטרף הילד אנריקו ממרוקו שסיפור גבורתו מסופר בספר (והופיע לראשונה כסיפור נפרד תחת השם "הנער ממרוקו" ב"דבר לילדים" בשנת תש"י כרך כ' 1950 חוברות 33-42.) יצא במהדורת ידיעות ספרים ב-2011.
7. חסמבה באזור המסוכן. צייר שמואל כץ. 1952? חסמבה פועלת בנגב כנגד כנופיה בינלאומית שמנסה לגזול מישראל את אוצרותיה הטבעיים. במהלך המאבק נהרג החסמבאי רפאל כדורי. החסמבאי השני והאחרון שנהרג תוך כדי ביצוע משימה. יצא במהדורת ידיעות ספרים ב-2011.
8.חסמבה בשבי הלגיון הערבי. 1953. צייר שמואל כץ. החסמבאים יוצאים לעבר הירדן בחיפוש אחרי בנו של "נשר המדבר" ונופלים בשבי הלגיון הירדני. במהלך הסיפור מחליט החסמבאי דני הקטן לעזוב את החבורה בגלל חששם של הוריו לחייו. יצא במהדורת ידיעות ספרים ב-2011.
9. חסמבה במערות טורקלין. צייר מ. אריה. יוני 1953. המשך הסיפור, חסמבה נמלטת משבי הלגיון בעזרת דני הקטן שחזר בו, מחלצת את בן "נשר המדבר" ואת אהובתו עזיזה, בתו של השייך זכי חלטורה איבן מפלוס, ראש שבט ערב טורקלין, וחוזרים בשלום לישראל. יצא במהדורת ידיעות ספרים ב-2011.
10. חסמבה והמרגלים בחיל האוויר. צייר מ. אריה. נובמבר 1953. חסמבה נאבקת בכנופיית חבלנים שזוממת להרוס את חיל האוויר. יצא במהדורת ידיעות ספרים ב-2011.
12. חסמבה והאלמוני במסכה השחורה. צייר מ. אריה, אוקטובר 1954. המשך הסיפור. אהוד השמן וחסמבה נאבקים באלמוני במסיכה השחורה, אך למעשה הוא נאצי לשעבר ושמו: "פון בילוב" (כשמו של המנצח האגדי - הנס פון בילוף - של התזמורת הפילהרמונית של ברלין בסוף המאה ה-19), שעומד בראש הכנופיה. בסוף המהדורה הראשונה של ספר זה (שהוא האחרון שיצא בהוצאת טברסקי) ישנו נספח קצר של המחבר מוסינזון שבו הוא מודיע על סדרת חסמבה החדשה מכיוון "שהחסמבאים התבגרו בינתיים" והם כעת הפכו לתיכוניסטים וגדנעים. סוף דבר זה כולל גם תמונה של מוסינזון במדים, כנראה של המשטרה שהוא היה דוברה אז.
סדרה שנייה בהוצאת גדיש
13. חסמבה במארבי הגבול. צייר שמואל כץ. נובמבר 1955. הוצאת גדיש. מפקד חסמבה נתפס בידי מרגלים ערביים זמן מה לאחר שיחה עם הרמטכ"ל משה דיין. ספר ראשון בסדרה ב'. המהדורה הראשונה של הספר כוללת נספח של שפת מרגלים ונספח נוסף שלא נשאר במהדורות באות שבו מובא מכתב של ילדים קוראים נרגזים (ששמותיהם ניתנים) המתלוננים על העיכוב בהופעת הספר, עם תשובת המחבר.
15. חסמבה במסתרי ניו יורק. צייר יצחק ישראלי. ספטמבר 1958. הוצאת גדיש. חסמבה יוצאת בניו יורק אחר מרגלים המאיימים על סודות האטום של ארצות הברית ועוזרת שם למדען שהמציא קרן המסוגלת להעביר אנשים וחפצים ממקום למקום ולהשמידם.
16. חסמבה והתעלומה בגבול הצפוני. צייר מ. אריה אוגוסט 1959. הוצאת גדיש. חסמבה מתחקה אחרי נזירים שנעלמו, ונלחמת בשודדים בינלאומיים שמנסים לגנוב את אוצרות המנזר. ההרפתקה האחרונה של החסמבאים הראשונים. הספר הבא בסדרה אמור היה להיות "חסמבה בשירות הריגול הנגדי" אך זה יצא רק כעבור שבע שנים.
(הייתה סדרה של חמישה כרכים בכריכה קשה בשם "כל סיפורי חסמבה" בהוצאת שחף שכללה כמה ספרים בכרך. כרך א' כלל את ספרים 1 - 4, כרך ב' 5 - 7, כרך ג' 8 - 10, כרך ד' 11 - 13, כרך ה' 14 - 16).
סדרה שלישית "חבורת חסמבה השנייה" בהוצאות ברונפמן ורמדור-שלגי.
17. חסמבה בשרות הריגול הנגדי. ספטמבר 1966. הוצאת ברונפמן. מהדורה ראשונה. צייר מ. אריה מהדורות נוספות מופיע כצייר שמואל כץ אך זאת טעות. <BR> החסמבאים מתבגרים, ומוקמת חבורת חסמבה חדשה שיוצאת כנגד מרגלים הפועלים בכור האטומי של ישראל, ונעזרת לשם כך במדען ישראלי שהפך לרואה ואינו נראה. הספר הבא אמור היה להיות: "חסמבה בהרפתקאות דם ואש" אך לא זה היה שם הספר הבא.<BR> מכאן ואילך כל הספרים הם בהוצאת רמדור-שלגי.
18. חסמבה בפשיטה בתעלת סואץ. צייר אשר דיקשטיין. 1970. החסמבאים יוצאים אל מעבר לתעלת סואץ כדי לחלץ משם טייס ישראלי. מבוסס על פרשת הניסיון לחטיפת הנאצי לאון דגרל שבו היה מוסינזון מעורב.
19. חסמבה במלחמה נגד כנופיית חשב"ז. צייר מ. אריה. 1971. חסמבה נאבקת בחבורת נערים פושעים.
20. חסמבה בהרפתקאות מסוכנות בירושלים. צייר אשר דיקשטיין. 1972. החסמבאים החדשים והישנים נאבקים בכנופיית "העכביש הארסי" שמאיימת על ביטחון המדינה.
21. חסמבה בהרפתקאות מופלאות בחופש הגדול. בכמה מהדורות מופיע שם צייר שמואל כץ. אך נראה שזאת טעות. . הופיע במקור במגזין לכדורגל "פנדל" ב-15 ביוני 1972 עד 15 בדצמבר 1972 בחוברות 10 - 22 ולאחר מכן כספר ב-1973. החסמבאים עוזרים לכדורגלן צעיר שצעירים עברייניים מנסים להפלילו על לא עוול בכפו, כדי לסלקו מהכדורגל.
22. במלחמה נגד סוכן הריגול המסוכן 008. צייר גיורא רוטמן. 1974. בשבוע הראשון של מלחמת יום הכיפורים החסמבאים יוצאים ללכוד מרגל מסוכן ונעזרים באישה השמנה והאמיצה מנוחה צרנובסקי.
24. חסמבה במלחמות נגד המרגלים המסוכנים. צייר מ. אריה. 1976. חסמבה נלחמת בכנופיית מרגלים שמרעילים כלבים וחתולים בהכנה להרעלת מימי ישראל.
25. חסמבה מול החוטפים או פרשי הלילה הולמים שוב! צייר רוטמן. 1977. החסמבאים מתמודדים עם כנופיית פושעים מסוכנים שחטפו את אורי, בנם של ירון זהבי ותמר ומסתתרים בעיר תת-קרקעית טכנולוגית מתחת לעכו. על ידי החטיפה הם מנסים להשיג את רובה קרני הלייזר של ישראל "המתושמל". אורי נהפך מכאן ואילך לחסמבאי בעצמו.
26. חסמבה בהרפתקאות מסוכנות מול הסוכן X-107. צייר גיורא רוטמן. 1978. חסמבה נאבקת בסוכן אויב וברובוט האינטילגינטי שלו זגלובה. לבסוף זגלובה מצטרף לחבורה ועוזר לה בהרפתקאותיה בעתיד.
27. חסמבה וזגלובה בהרפתקאות טאג' מאהל. צייר גיורא רוטמן. 1979. הרובוט זגלובה עוזר לחסמבאים במיגור כנופיית פושעים שמטמינה מטעני נפץ בביוב של כלבו שלום במטרה להרוס את תל אביב, שאחד מהם הוא פוטשניק שעימו יתמודדו החסמבאים גם בעתיד.
28. חסמבה מול כנופיית פוטשניק המסוכנת מאוד. צייר גיורא רוטמן. 1980. פוטשניק ואחיו הפושעים (שכולם עברו ניתוחים פלסטיים ששינו את הופעתם) מנסים להשתלט על המערה החשמלית של החסמבאים כדי להפוך אותה למפקדתם. הם חוטפים את יואב צור.
29. חסמבה בהרפתקאות מסוכנות בהגנה על התאומים הבורחים. צייר רוטמן. 1980. החסמבאים מחפשים אחר צמד תאומים בניו של יהלומן עשיר שברחו מביתם, אך מסתבר שגם כנופייתו של פוטשניק מחפשת אחריהם כדי לחטוף אותם.
30. חסמבה בהרפתקאות מסתוריות בחירבת לונה ואלרו!!! צייר רוטמן. 1981. המשך הספר הקודם. תוך כדי מאבק בכנופייתו של פוטשניק, ובכנופית היד השחורה בניסיון להציל את התאומים החטופים, החסמבאים נתקלים במדען שהופך את עצמו ואותם לבלתי נראים.
31. חסמבה בהרפתקאות מסתורי כתר הזהב המסתורי של דוד המלך. צייר רוטמן. 1982. חסמבה נאבקת בכנופיית פושעים ובמנהיגם המטורף שמנסה לשים את ידו על כתר הזהב הקדום של המלך דוד.
32. חסמבה בפחדים ובסכנות נוראות !!!. צייר רוטמן. 1983. הרובוט זגלובה מופעל מחדש לאחר תקופה ארוכה של אי פעילות ועוזר שוב לחסמבאים במאבקם בכנופיית מתנקשים שהיגיעו לארץ כדי לרצוח את הרמטכ"ל, שר הביטחון וראש הממשלה. במהלך העלילה נפגשים החסמבאים בבנו של אלימלך זורקין ובדודנו שניהם פושעים מועדים כמו שאר בני המשפחה. במהלך הסיפור הורג שרגא השמן אדם עם זריקת "אנטי חומר" שגורמת להתנפחותו של אדם ול"התפוצצותו".
33. חסמבה בהרפתקאות מסוכנות בארמון המכושף. צייר רוטמן. 1984. תוך מאבק בכנופיה המנסה לגרום לים התיכון לחדור לתוך שטח ישראל בשיטפון ענק שיחלק את ישראל לשניים החסמבאים נעזרים באדם שהפך לבלתי נראה על ידי קוסם בהודו. הרובוט זגלובה מופיע שוב.
34. חסמבה במסתרי הודו הרחוקה. 1984. המשך הסיפור. החסמבאים מחפשים בהודו מחופשים למקהלת נערות הולנדיות אחר רואה ואינו נראה ואת הקוסם שהפך אותו לכך ונאבקים בפושעים ובסוכנים זרים שמנסים להשתלט על הסוד. לבסוף הקוסם הופך את עצמו לקוף ונלקח בידי החסמבאים חזרה לישראל.
36. חסמבה בהרפתקאות מסתרי פרשת טרנטלה!!! 1985. חסמבה נאבקת בכנופיית פושעים איטלקיים.
37. חסמבה במסתרי תעלומת הבתים הנופלים (על העטיפה: חסמבה בהרפתקאות מסתרי הבתים הנופלים). צייר רוטמן. 1986. החסמבאים נאבקים בכנופיית מרגלים מסוכנת שמתכננת למחוק ערים שלמות בישראל ובמדען שלה שיצר קוף מעופף מפלצתי בשם "כימרה"". שרגא השמן הורג את הקוף במהלך קרב אווירי עמו.
38. חסמבה בעלילות גבורה ביפו העתיקה!!! 1987. חסמבה משתפת פעלה עם חבורת ילדי "החץ השחור" כנגד כנופיית פושעים מסוכנת ביפו.
39. חסמבה במלחמה מול שודדי הים האכזריים ! 1988. החסמבאים מגיעים לאי היווני גרימוס, ונאבקים שם בין השאר בשודדי ים כמו גם בשבטי אטרוסקים שכמסתבר עדיין חיים באי ומשתמשים בחצים מורעלים כדי להחזיר את האי לשלטון אטרוסקי כפי שהיה בימי קדם.
40. חסמבה בהרפתקאות מסעירות מול סוחרי הסמים המסוכנים. צייר רוטמן. 1988. החסמבאים נאבקים בכנופיית סוחרי סמים לובית שנשלחה בידי קדאפי כדי להרוס את ישראל מבפנים על ידי הספקת סמים לאלפי בני נוער. הספר מוקדש למונה זילברשטין ולזוהר ארגוב שמתו כתוצאה משימוש בסמים.
41. חסמבה בהרפתקאות מסעירות במלחמות סודיות ביותר. צייר רוטמן. 1989. החסמבאים נאבקים בכנופיית צרברוס המסוכנת ששואפת להתנקש באישים ישראליים.
42. חסמבה מול כנופיית "צרברוס" המסוכנת מאוד. צייר רוטמן. 1990 המשך הסיפור. חסמבה יוצאת שוב לאי גרימוס (שהוא שונה מאוד מהאי המתואר בספר מספר 39 כאילו היה זה ביקום אחר) כדי להיאבק בכנופיה המסוכנת. הרובוט זגלובה מופיע בפעם האחרונה.
הספר הבא אמור היה להיות "חסמבה בסכנות ומעללי גבורה אמיצים". אך במקום זה יצא:
43. חסמבה בעלילות מלחמת המפרץ. צייר רוטמן. 1992. חסמבה נאבקת בסדאם חוסיין בתקופת מלחמת המפרץ. החסמבאים נשלחים במטוס "החמקן" המתקדם בידי הגנרל שוורצקופף להרוג את סאדאם חוסיין בבונקר שלו. אך בדרך נשבים בידי כנופיה עיראקית. הם מצליחים להשתחרר ולחזור לישראל ושם הם לוכדים כנופיית מרגלים עיראקית.
44. החסמבאים הגיבורים הולמים שוב ! צייר רוטמן 1994. הספר האחרון שבו החסמבאים מקבלים את משימתם האחרונה לפני גיוס לצבא האמורה להיות החשובה ביותר, מאבק בכנופיית מחבלים העקרב הצהוב שמתכוננת להתנקש בחיי ראש הממשלה וחברי הכנסת שמטמינים פצצות אטום קטנות בערי ישראל ובכנסת.<BR> הספר כולל נספח על הפצצה האטומית הלקוח מהאנציקלופדיה העברית, רשימה של קרבות חשובים במלחמת העצמאות וסוף דבר של מוסינזון על בנו שנהרג במלחמה וכולל זכרונות מתקופת המאבק והמחתרת ובמידה רבה הוא הביטוי של "התזה" העומדת במרכז הסדרה, הצורך להילחם למען החרות היהודים במדינת ישראל.
אמור היה להיות ספר נוסף מס' 45: חסמבה במלחמה נגד הפושעים המסוכנים !!! מוסינזון נתן לו לבסוף את השם החסמבאים במלחמות נגד כוחות הרשע והזדון !! אך הוא לא נכתב.
(45) בנוסף מוסינזון כתב פרקים מספר בשם חסמבה בעלילה המסוכנת המופלאה והמסתורית שכנראה לא הושלם על חיפושי החסמבאים מהחבורה השנייה אחר מגילה גנוזה "מגילת בואו של המשיח" שנעלמה ומליונר מציע מיליון דולר למי שימצא אותה. בספר יש התייחסויות למספר 18 בסדרה חסמבה בפשיטה בתעלת סואץ ונראה שהיה אמור להיות מספר 19 בסדרה.
סיפורי חסמבה הופיעו בספרדית ואיטלקית ותורגמו (אם כי לא ברור אם הופיעו) לאנגלית.
משחק
חסמבה לילדים מגיל 8 ואילך. יצא בהוצאת עמרנה בשנות ה-50 או השישים ובמהדורות חדשות בשנות ה-70 וה-80 בידי חברות אחרות. במשחק זה יש ללכוד אויבים של חסמבה כמו ג'ק סמית, האלמוני במסכה השחורה, אלימלך זורקין ואחרים.
מחזות מהווי זמננו
בארכיון התיאטרון באוניברסיטת תל אביב נמצאים כתבי יד של מחזות אלה:
סיפורים קצרים לילדים
כתב סדרת תסכיתים: מגילת סן מיקלה על פי מונטה עבור קול ישראל ב-10 פרקים.
כתב מחזה תנכי על אברהם אבינו שלא הוצג.
דיסקוס (דג)
דִּיסְקוּס (שם מדעי: Symphysodon) הוא שם של סוג ממשפחת האמנוניים הכולל שלושה מיני דגים, שמוצאם ממקווי מים מתוקים באגן האמזונאס. דגי הדיסקוס נפוצים מאוד כדגי נוי ונחשבים ליפים ויוקרתיים ביותר. הם מגודלים במספר מדינות ביבשת אסיה.
טקסונומיה
הדיסקוס שייך לסוג Symphysodon וכולל שלושה מינים:
דג מסוג דיסקוס נצפה לראשונה באמזונאס בשנת 1840 על ידי ד"ר האקל ולכן אותו זן גם נקרא על שמו. בשנת 1921 הוצג לראשונה, בהמבורג דג דיסקוס בתערוכה של דגי נוי.
גידול הדיסקוס
דיסקוסים הם דגים רגועים יחסית. הם רגישים ביותר ללחץ ומחסור בהגנה, לכן מומלץ לגדלם במקומות שקטים כגון בית או משרד, ולספק להם צמחייה ואבנים להסתתר מאחוריהם. יש להקפיד על טמפרטורת מים בין 26 ל-30 מעלות צלזיוס. טמפרטורה של 29 מעלות היא מיטבית לגידול דגים בוגרים, ואילו לדגים צעירים מומלצת טמפרטורה של כ-31 מעלות. מי האקווריום צריכים להיות מעט חומציים. חומציות (pH) של 5.5-6.5 מעולה עבור דיסקוס מהטבע. עבור דיסקוס שגדל בשבי חומציות בטווח 6.4-6.8 נחשבת טובה מאוד.
בעקבות התערבות של מגדלים רבים נוצרו הכלאות רבות.
Exciter
Exciter (בתרגום לעברית: מעורר או מרגש) הוא אלבום של להקת הסינת'פופ הבריטית, דפש מוד. Exciter מהווה את אלבום האולפן באורך מלא העשירי של הלהקה, וה-17 במניין הכולל, אשר יצא במאי 2001.
האלבום הגיע למקומות 9 ו-8 במצעדי האלבומים בבריטניה ובארצות הברית (בהתאמה).
בעקבות האלבום, יצאה הלהקה לסיבוב ההופעות The Exciter Tour, בו הופיעה 84 פעמים בצפון אמריקה ובאירופה. הסיבוב החל ב-4 ביוני 2001 בלוס אנג'לס והסתיים ב-5 בנובמבר 2001 בגרמניה.
בולה אפיפיורית
סוג שונה של מכתב הוא הדקרטל, שלא היה חתום בחותם האפיפיור.
מבנה
הבולות, כמו האנציקליקות, קרויות על שם מילותיהן הראשונות, שמכונות ה"אינקיפיט" (incipit, "מתחיל"), ואשר נכתבות פעמיים - פעם בכותרת המסמך (באותיות גדולות) ופעם בגופו. כן מכילה הכותרת את שם האפיפיור המוציא ואת התואר episcopus servus servorum Dei, שפירושו "בישוף, משרת משרתי האלוהים".
החותם, אשר בעבר היה עשוי עופרת או זהב, חובר לגוף המגילה בשני חוטים, האחד אדום והשני צהוב. על החותם עצמו נחקקו ראשי התיבות SPSP (פטרוס הקדוש ופאולוס הקדוש), ומצדו השני שמו של האפיפיור השולח. מהמאה ה-18 הוחלף חותם המתכת בחותמת אדומה פשוטה המופיעה בסוף המגילה, אך במקרים מיוחדים עדיין נעשה שימוש בחותם המתכתי.
בסוף הבולה מצוינים התאריך, מקום החתימה, חתימת ידו של האפיפיור או של המזכיר שלו, והחותמת עצמה.
במקור נכתבו הבולות על גבי פפירוס, אשר הוחלף החל במאה ה-11 בקלף, שהוא עמיד יותר. הבולה העתיקה ביותר שנמצאה בשלמותה פורסמה בשנת 819.
תוכן הבולה
הבולה שימשה ומשמשת לצרכים שונים ומגוונים - צווים, מינויים, הודעה על הענקת מעמד של קדוש לאדם זה או אחר וכיוצא באלה. הבולה הייתה הצורה היחידה של הודעה מהאפיפיור עד להופעת האנציקליקות במאה ה-14. אלה החליפו בהדרגה את הבולה ומשמשות כיום כצורת המסמך הנפוצה ביותר למכתבים אפיפיוריים.
מגאניסופטרה
מֶגָאניסוֹפּטֶרָה (שם מדעי: Meganisoptera) היא סדרת חרקים נכחדת מהקרבון פנסילבני עד הפרם שחיה כ-251–320 מיליון שנה לפני זמננו בביצות העתיקות של אירופה, רוסיה, סין ושתי האמריקות.
חרקים אלו ידועים בעיקר בגלל שהם היו החרקים הגדולים בעולם. הם חיו בתקופה בה היה שפע חמצן באטמוספירה והאקלים היה לח בהרבה מאשר כיום. הגדולה בחרקי הסדרה הייתה המגאנוירה שמוטת כנפיה הגיעו ל-75 ס"מ.
בצורתם דמו לשפיריות הקיימות והשתייכו לקבוצה אודונטופטרה, שבה מצויות גם השפיריות. ככל הנראה הם חיו בדומה לשפיריות ועפו בעזרת ארבע כנפיים, אך הם יכלו לצוד יצורים גדולים יותר מהשפיריות החיות. למעשה ייתכן שהיו להם מעט מאוד אויבים טבעיים.
מיון
הסדרה כללה שתי משפחות:
בובי מקפרין
בובי מקפרין (באנגלית: Bobby McFerrin; נולד ב-11 במרץ 1950) הוא מוזיקאי אמריקני יליד ניו יורק, הפעיל בתחום הא-קפלה, והושפע רבות מן הג'אז. הוא מוכר בעיקר בשל סגנון השירה הייחודי והווירטואוזי שלו, שכולל קפיצות בין צלילים גבוהים ונמוכים, יצירת אפקטים קוליים בקולו, והמנעד הגדול של שירתו - ארבע אוקטבות. עם המוזיקאים הרבים שאיתם שיתף פעולה נמנים פסנתרני הג'אז צ'יק קוריאה והרבי הנקוק, הזמרת והפסנתרנית עזיזה מוסטפא, הבסיסט ריצ'רד בונה, נגן האקורדיון רישאר גליאנו והצ'לן יו יו מה.
בשנת 1987 שר את שיר הפתיחה של קומדיית המצבים האמריקנית "משפחת קוסבי". בשנת 1993 שר עיבוד א-קפלה לנעימת "הפנתר הוורוד" מאת הנרי מנסיני, בפסקול הסרט "The Son of the Pink Panther". בשנת 1994 מונה למנהל האמנותי של תזמורת סיינט פול, וניצח גם על תזמורות נוספות ברחבי העולם.
הלהיט הגדול
בשנת 1988 פרץ לצמרת מצעדי הפזמונים בארצות הברית הלהיט שלו "Don't Worry, Be Happy", שהופיע גם בפסקול הסרט "Cocktail" בכיכובו של טום קרוז.
על אף הצלחת השיר, מקפרין עצמו נותר מאוכזב: בתודעתם של רבים הוא נותר "זמר של להיט אחד", על אף שיצירתו המוזיקלית מגוונת ומרובה עד עצם היום הזה – גם אם מתמקדת בז'אנר הנישה הא-קפלה. על אף שהלהיט עצמו גם הוא ללא כל ליווי אינסטרומנטלי, ומקפרין שר בו את כל הקולות, הוא מעיד באתר האינטרנט הרשמי שלו, כי מדובר בשיר פשוט ביותר שהוקלט לאחר אלתור של כמה דקות:
תוכנו האופטימי של השיר, כמו גם העובדה שמבחינת מאזיני מצעדי הפזמונים מקפרין "נעלם" לאחר אותו להיט, הם כנראה שעומדים מאחורי האגדה האורבנית שמקפרין שם קץ לחייו. השמועה הייתה כה עקשנית, עד שהביאה לפרסום הכחשה באתר הרשמי של האמן.
אריה דוד אריאלי
אריה דוד אריאלי (לעיתים א. ד. אריאלי, ולרוב רק אריאלי, 1910–1978) היה צלם ישראלי שפעל בצרפת.
קורות חיים
אריאלי נולד בשנת 1910 בעיר סופיה שבבולגריה. בנעוריו הצטרף לתנועת "השומר הצעיר". סיים לימודי תיאטרון וספרות בבית ספר לאמנות התיאטרון בסופיה. ב-1932 עלה לארץ ישראל כחלוץ עם חברי התנועה ובהשפעת מדריכו בתנועה, יעקב חזן, הצטרף לקיבוץ מעברות. ב-1934, כעבור כשנתיים, עזב את הקיבוץ על רקע רצונו לעסוק באמנות. הוא הגיע עם אשתו ובנו לתל אביב, עבד בעבודות שונות: בניין, מסגרות ונגרות, ולבסוף היה למורה לציור, ועבד במקצוע זה במשך יותר מעשר שנים. בנוסף היה עיתונאי ב"דבר לילדים" וב"במעלה", ובקומדיה הארץ ישראלית של מרים ברנשטיין-כהן ומיכאל גור. כשלוש שנים לפני מלחמת העצמאות הצטרף לתיאטרון "הקאמרי", ובו גילם מספר תפקידי משנה. עם פרוץ המלחמה עזב את הקאמרי וייסד להקה צבאית בת שלושה חברים, שנקראה על שמו, והופיע איתה במשלטים וביחידות "ההגנה". עם תום המלחמה ירד הביקוש לבידור, ואריאלי הקדיש מספר חודשים לכתיבת ספר על תולדות התיאטרון ביוון העתיקה ("התיאטרון היוני העתיק", ירושלים תש"ז). הואיל וביקש לעסוק באמנות בפועל, נסע ללונדון ללמוד צילום צבע וקולנוע (הסרטה). פרנס בדוחק את גרושתו ובנו ממכירת תצלומים לעיתונות. ב-1952 התקבל לגלריה בפריז, ולאחר ששהה בישראל לשם הכנת תצלומים להצגה באירופה, השתקע בפריז ב-1954. תערוכתו הראשונה, שהוצגה בגלריה "רפלה די מונד" בפריז ב-1955, נקראה "דמותה של ישראל", והוצגה לאחר מכן בערים נוספות, בהן ברלין וז'נבה. תערוכה זו הייתה לאלבום תצלומים, שראה אור עם מבוא שכתב הסופר הצרפתי פרנסואה מוריאק, והופיע בתרגומים לשש שפות. בהמשך פרסם אריאלי שלושה ספרים נוספים בנושא ישראל. כיהן כמנהל ההוצאה לספרי אמנות "אדיסיון די קולומביה" (Éditions du Colombier) בפריז, שהוציאה אלבומים אמנותיים, מהם אלבומים של תצלומיו שלו.
אריאלי פרסם יותר מ-20 אלבומי תצלומים על ארצות שונות ונושאים שונים בארצות רבות באירופה, מהם הוקדשו 6 לספרד, והציג יותר מ-100 תערוכות ברחבי העולם, בהן כ-15 תערוכות במוזיאונים ידועים. בין תצלומיו המפורסמיו: תצלום הפסל גברתנו של התקווה מאקארנה (Esperanza Macarena; דמותה של מרים, אם ישו) בסוויליה שבאנדלוסיה (ספרד); גני אלהמברה שבעיר גרנדה (באנדלוסיה). ב-1968 נערכה תערוכה של תצלומיו, ובה תצלומים מרחבי העולם של נוף, חי, צומח ודומם, בספרייה הלאומית של צרפת – כבוד יוצא דופן, שכן ממנהגה של הספרייה היה להציג תערוכות של אמנים ידועים שנפטרו, ורק אמן חי אחד זכה בכבוד לפניו: מארק שאגאל. עם תום התערוכה החליט משרד התרבות של צרפת להפיצה בבירות העולם. התערוכה הוצגה בין השאר במוסקבה ובבייג'ינג, ובחודש אוגוסט 1969 הוצגה במוזיאון ישראל. בישראל הציג עוד תערוכה על אלהמברה במוזיאון רוקפלר שבירושלים ובבית לייוויק שבתל אביב.
ב-1968 ייסד אריאלי מחלקה לצילום אמנותי-דוקומנטרי ליד הספרייה הלאומית בפריז. החל באותה שנה חילק את חייו בין צרפת, שבה קיבל מהממשלה בית קטן בכפר האמנים לנוויל, לישראל, שבה התגורר בשכירות בדירה בבת ים שקיבל ממשרד הקליטה, והתקשה למצוא את מקומו, חרף (או בגלל) מעמדו הבינלאומי.
אריאלי זכה ב-6 פרסים בינלאומיים, בהם מדליית הזהב לתיירות ספרד ופרס דקארט ההולנדי ופרס לדיוקן. כן זכה באזרחות כבוד של קורדובה ושל מאיורקה.
דמויי תנינאים
דמויי תנינאים (שם מדעי: Crocodylomorpha) היא קבוצת זוחלים עתיקה מקבוצת הארכוזאוריה, ממנה נכחדו רוב המינים למעט בני סדרת התנינאים המודרניים. דמויי התנינאים החלו להתפתח בתקופת הטריאס ושגשגו בעיקר בעידן המזוזואיקון אך גם היום הם טורפי-על והטורפים הגדולים ביותר ביבשה.
בני קבוצה זו היו מגוונים מאוד וכללו מינים רחוקים מאוד מהתנינים המודרניים. חלקם היו חיות יבשה מובהקות, חלקם שחו בים (כמו הת'לאטוסוכים) ואחרים דמו באורח חייהם לתנינים המודרניים. הגדולים שבהם היו הסרקוסוכוס, הדיינוסוכוס והפורוסזאורוס שהגיעו לאורך ושקלו 5–8.5 טונות. המכימוזאורוס הימי הגיעו לאורך 9 מטר.
רוב בני הקבוצה היו טורפים, אך חלקם ניזונו רק מדגים ואף מצמחים כמו ה-Chimaerasuchus. אחרים היו טורפים יבשתיים קטלניים כמו הקפרוסוכוס. הגדולים שבדמויי התנינאים טרפו אף דינוזאורים.
מערכת ליניארית
מערכת ליניארית היא מערכת הניתנת לתיאור על ידי אופרטור ליניארי. פונקציה אחת, הנקראת מוצא המערכת, שווה להעתקה ליניארית של פונקציה אחרת, הנקראת הכניסה למערכת. פעמים רבות המשתנה התלוי של הפונקציה הוא הזמן. במקרה כזה מערכות ליניאריות בזמן רציף מתוארות על ידי משוואות דיפרנציאליות ליניאריות ומערכות בזמן בדיד על ידי משוואות הפרשים ליניאריות.
הליניאריות של מערכת מתבטאת בעקרון הסופרפוזיציה. אם המערכת מתוארת על ידי: כאשר O אופרטור ליניארי, אזי לכל שתי כניסות \ x_1(t) ו-\ x_2(t) ולכל שני סקלרים c1 ו-c2 מתקיים:
מערכות ליניאריות בלתי משתנות בזמן
מערכת ליניארית בלתי משתנה בזמן (באנגלית: Linear Time-Invariant, ובקיצור: מערכת LTI) היא מערכת ליניארית שבה גם מתקיים: לכל \tau. האופרטור O בהכרח בלתי תלוי מפורשות בזמן (כלומר, אינו תלוי במשתנה t אלא דרך \ x(t)). מערכת כזו יכולה להיות המתוארת על ידי משוואה דיפרנציאלית ליניארית מהצורה: כאשר המקדמים הם קבועים שאינם תלויים בזמן, בניגוד למערכת ליניארית כללית המתוארת על ידי משוואה שיכולה להשתנות בזמן.