cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת הפדרציה-דומיניון
עונה 6: מלחמה כוללת
הפרק "In the Pale Moonlight", שנחשב לפרק הטוב בסדרה, דן בדילמה מוסרית דומה, כאשר הדומיניון כובש במתקפת-פתע כוכב לכת החשוב לפדרציה - בטאזד. מבחינה עלילתית - השימוש בשעבוד כוכב המוכר לצופים נועד להעצים את תחושת הסכנה ואת הסיכונים עבור הדמויות. בפרק זה, קפטן סיסקו זומם מזימה שנועדה לשפר את המצב המלחמתי, אך בסופו של דבר תוצאתה: אילם גארק רוצח את סאנטור וורינאק. בהקשר של מלחמת הפדרציה-דומיניון, האמת מוסתרת לטובת הכלל. התסריטאי מייקל טיילור אמר ש"זה הראה איך חלל עמוק 9 יכולה באמת למתוח את נוסחת מסע בין כוכבים. זה דוחף את הגבולות באופן ריאליסטי, משום שההחלטות שסיסקו מקבל הם סוגים של החלטות שצריכים לקבל במלחמה. הן לטובת הכלל".
עונה 7: סוף המלחמה
העונה השביעית ממשיכה לעסוק בדילמות נוספות הנובעות מהעימות הצבאי. בעקבות העבודה שנעשתה בעונה השישית, הכותבים שקלו להשתמש ברצף פרקים על מנת לסיים בצורה מספקת את קווי העלילה השונים הקשורים במלחמת הדומינון, והגיעו למסקנה כי לא ניתן יהיה לסיים את "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" בפרק אחד או שניים. רצף של עשרה פרקים התווה את סיומה של העונה השביעית, מלחמת הפדרציה-דומיניון וכל "חלל עמוק 9", ועוד שינויים נעשו ככל שתהליך כתיבת התסריט התקדם.
בעונה זו, הדמויות ניצבות בפני נושאים של רצח עם: בפרק "Treachery, Faith, and the Great River", אודו מגלה כי נגיף מהונדס אשר הפדרציה הפיצה בקרב המייסדים מאיים להרוג אותם, ובפרק "When It Rains..." מתגלה כי מדור 31 הוא שהדביק אותו בכוונה, כדי שיפיץ את המחלה למייסדים. בעוד שד"ר באשיר תומך במתן התרופה למייסדים, אחרים הם לא השתכנעו.
יריב נוסף מתגלה בברין - מעצמה מרביע אלפא, אשר כורתת ברית עם הדומיניון (בפרק "Til' Death Do Us Part"). עבור הפרק "The Changing Face of Evil" התסריטאים איירה סטיבן בהר והאנס ביימלר כתבו תסריט הכולל מכה שנייה נגד הפדרציה באמצעות תקיפת כדור הארץ על ידי הברין, תקיפה שבמהלכה תיהרס הדיפאיינט. רונלד ד. מור הצהיר כי "רצינו להרוג את הדיפאיינט כהצהרה על כמה חזקים הם הברין. חשבנו שהדבר יזעזע את הדמויות ואת הקהל". בהר הסביר הספינה הפכה לדמות שנתפסה בלבבם ובתודעתם של אנשים... כאשר הדיפאיינט התרסקה - זה כאב".
ההתעוררות המחודשת בסכסוך סיפקה אפשרויות לתאר בעיות חדשות, כגון (כפי שמתואר בפרק "The Siege of AR-558") - "הלם קרב", או פציעה (בפרק "It's Only a Paper Moon"), כאשר נוג עובר קטיעת רגל. מור אמר כי הוסכם על העלילה של פרק זה רק לאחר "ויכוח ממושך" בין בהר וריק ברמן, וכי דיונים כאלה היו תופעה שכיחה, כאשר נושא פצועי והרוגי מלחמה עלו לדיון.
הרעיון של שילוב מרד בעלילה נפתח מחדש, בהקשר של קרדאסיה במקומה של באג'ור. לגאט דמאר הופך מתוסכל יותר ויותר מהמבוי הסתום שאליו נקלעה המלחמה ומצבו כ-"בובה" של הדומיניון. ככל שמצטברים הפסדיהם הצבאיים של הקרדאסים, וככל ששליטת הדומיניון על קרדאסיה מתחזקת, הוא הופך לאלכוהוליסט ומבקר את כוחו של הדומיניון. דמאר, בתחילה, תוכנן לשמש כסוכן כפול של הפדרציה, אבל אז מור הציע את מרד העבדים של ספרטקוס כמודל. בפרק "When It Rains...", דמאר מקים תנועת מחתרת, מוכרז כמורד ויורד למקום מסתור. קירה, גארק ואודו נשלחים אליו כ-"יועצים טכניים" מטעם הפדרציה, כדי לסייע לו.
הקשר בין הקרדאסים והבאג'ורנים, לשעבר אויבים אך כעת בעלי ברית, מתואר בפרק "Tacking Into the Wind". תא המחתרת של דמאר ושל קירה נוטש את הדעות הקדומות ומשתף פעולה כדי לתפוס את כלי הנשק של הברין. בפרק ההמשך, "The Dogs of War", דמאר נאלץ לבחור בין חבריו לנשק- הקרדאסים העיקשים באמונותיהם, לבין תמיכתם של קירה ושל אחרים אשר הוא החשיב אויבים בעבר. ככל שהמלחמה מתפתחת לרעתם של הדומיניון, המוצאים עצמם מנותקים מרביע גמא וללא יתרונות טכנולוגיים, הקרב האחרון מוכן. המשתנה הנקבה מצווה על השמדת מטרופולין על כוכב הבית של הקרדאסים, על מנת לכפות על הקרדאסים המורדים לחדול, אך במקום זאת - הצי הקרדאסי עורק, ומעניק את היתרון לבעלות הברית של רביע אלפא. כתוצאה מכך, הפגזות הדומיניון מביאות למותם של 800 מיליון קרדאסים.
בפרק "Extreme Measures", הדן ברצח עם, מתקיים דיון אתי בדבר "מחלת המייסדים" המהונדסת ובדבר תרופה אפשרית. ד"ר באשיר וצ'יף או'בריאן מאתרים טיפול, בתוך מוחו של סוכן "מדור 31"- לות'ר סלואן. ויכוח מוסרי מתנהל על מה מהווה רצח עם. בעוד שבאשיר תומך בהצעת התרופה למייסדים, קפטן סיסקו טוען שיש להמשיך ולהתיר למחלה לשתק את היריב החזק. עם זאת, בפרק "The Dogs of War", אודו מצהיר כי הדבר מהווה רצח עם של בני-עמו, וד"ר באשיר מעניק לו את התרופה. בתמורה לכניעה של הדומיניון, ומעצר המשתנה הנקבה בגין פשעי מלחמה, בנות הברית של רביע אלפא מאפשרות לאודו לרפא את יתר בני-עמו.
חוזה השלום הבאג'ורי נחתם על תחנת החלל "חלל עמוק 9", בפרק סיום העונה השביעית - "What You Leave Behind". הסיום לרצף הפרקים המתאר את מלחמת הפדרציה-דומיניון יצר את סיום הסדרה, והיה הזמן בו צוות ההפקה יישב את סוגיית הגורל של הדמויות הראשיות. ברמן ובהר סיכמו עם סרטי פרמאונט כי הפרק האחרון של הסדרה צריך להתמקד בדרמה אנושית, ולא במהלכים האחרונים של מלחמת הפדרציה-דומיניון. מור החווה את דעתו כי צוות ההפקה הצליח להבטיח כי מלחמת הפדרציה-דומיניון שימשה כאמצעי להעמקת האפיון של הדמויות. אף על פי שנכתבו תסריטים של עלילות נוספות הממשיכות לעונה השמינית של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", בהר קיבל את סיומה של מלחמת הפדרציה-דומיניון בסוף העונה השביעית.
יוצרים ושחקנים
בריאיון למגזין iF משנת 2007, אמר ג'ורג' טאקיי, ששיחק את היקארו סולו ב-"מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית" וסרטיה, כי "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" מייצגת את "ההפך הגמור" מהחזון והפילוסופיה של העתיד של ג'ין רודנברי. התסריטאית די.סי. פונטנה הצהירה בראיון כי רודנברי היה מעריץ את הסדרה בעונותיה המאוחרות יותר, העוסקות בנושאים קודרים יותר, נוכח שירותו הצבאי של רודנברי במהלך מלחמת העולם השנייה.
מבקרים
ג'ון ג'יי אוקונור, שכתב לעיתון הניו יורק טיימס בינואר 1993, ציין כי טרם עלייתה לשידור, הפרסומות של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" רמזו כי הסדרה מהווה "עידן חדש של מסע בין כוכבים", והוסיף: "ברוכים הבאים לצד האפל. האופטימיסט הנחוש מר רודנברי היה שותף לעלילות מוסריות שגרמו להתרוממות רוח. היוצרים והמפיקים החדשים, ריק ברמן ומייקל פילר, מכוונים, כביכול, למשהו יותר אמביוולנטי, פחות מושלם ". בחודש ספטמבר 1996, בטרם תחילתה של העונה הרביעית, או'קונור לא היה בטוח שהסדרה מתמודדת עם נושאים עכשוויים במידה מספקת. הוא כתב: "באופן בלתי נמנע, יש אלמנט של תשישות שחלחלה. עם תום המלחמה הקרה, אולי האופטימיות הרודנברית נראיתה רק תמימה, בעוד כותרות העיתונים דיווחו על פלגנות רצחנית, בין הסרבים למוסלמים, הכורדים והטורקים, הישראלים והפלסטינים, האירים-קתולים והפרוטסטנטים, וכן הלאה, באופן מדכא יותר ויותר, על פני הגלובוס כולו. "מסע בין כוכבים" הציע חזון המזנק 300 שנים אל העתיד. ליותר מדי אנשים, שלוש שנים נראות יותר מדי".
סינתיה ליטלטון, אשר כתבה עבור וראייטי בשנת 1998, ניתחה את המדרוג (רייטינג) שהסדרה קיבלה בסוף עונתה השישית: "חלל עמוק 9 אולי תגיע למקום גבוה במדד נילסן כמו שהגיעה ה-"הדור הבא", שהסתייה בהצלחה עצומה בשנת 1994, אבל חלל עמוק 9 איננה מפרפרת. הסדרה, אשר יצאה לדרך בינואר 1993, מדורגת בעקביות בין שלוש הסדרות המובילות (מבין הסדרות המשודרות לראשונה בסינדיקציה)".
במהדורת 1999 של מגזין המדע בדיוני האוסטרלי Frontier, אנתוני לאונג הציע ש-"חלל עמוק 9" לא תוכנן מלכתחילה שיכלול בתוכו רצף עלילתי ארוך של מלחמה. הוא הפגין העדפה לאופן שבו העלילה של "בבילון 5" תוכננה כבר מההתחלה, תוך הכרה באופן שבו כותבי "חלל עמוק 9" פיתחו עלילה ממשיכה: "... זה נדיר ליוצר סדרה לדמיין איך הסדרה תתפתח לאורך זמן. יתר על כן, תהליך היצירה בכתיבת טלוויזיה דרמטית נוטה להיות אורגני, אירועים בסדרה מתפתחים ומבוססים על האירועים שקדמו להם. לדוגמה, האם המלחמות עם הקלינגונים והדומיניון בחלל עמוק 9 תוכננו על ידי יוצריה כבר בעונה הראשונה? כמובן שלא... אירועים כאלו מתפתחים לאורך זמן באמצעות תגובות והצעות של צוות הכותבים".
אוון ויליאמס, הכותב למגזין אמפייר, החווה את דעתו כי "מסע בין כוכבים" בכללותו היה איטי בהסתגלותו למגמות חדשות ולהתפתחותו בהתאם, בעוד את "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" יש לציין באופן נפרד ומיוחד: "... ניתן לטעון כי אפילו חלל עמוק 9 רק הפכה לטובה יותר, בתגובה לבבילון 5...". אדם סמית, כתב בכיר עבור "אמפייר ", במאמרו משנת 2009, כתב כי: "זה קשה לבחור את הפרקים הטובים ביותר של חלל עמוק 9 מבלי להזכיר את הסיפורים הקשורים למלחמת דומיניון". הוא ציין את "The Search", "In the Pale Moonlight" ו-"Far Beyond the Stars" כפרקים האהובים ביותר על צוות הכותבים של העיתון, בשל האופן שבו הם מתארים נושאים אפלים יותר, ויוצרים שינוי כיוון.
"מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" הייתה מועמדת האקדמיה לסרטי מדע בדיוני, פנטזיה ואימה לפרס סאטורן, בשנים 1997–2000, בקטגוריית סדרת-ז'אנר הטובה ביותר בכבלים או בסינדיקציה. כמו כן, הסדרה הייתה מועמדת לפרס אמי בקטגוריות טכניות ואמנותיות בכל עונה. אנדרו הרשברגר, בעל הטור "Cinescape", העיר ב-2003 על חוסר ההצלחה של המדע הבדיוני הטלוויזיוני בקרב המבקרים: "אף אחד מגניב לא יעיז להצביע עבור סדרת מדע בדיוני [כסדרת הדרמה הטובה ביותר] ששמותיהם של קובריק או כריס קרטר לא קשורים אליה... אם חלל עמוק 9 הייתה מעורבת, היית שומע כמה תלונות אמיתיות על כך".
נקודת מבט אקדמית
אנשי אקדמיה ציינו כיצד את חוט קווי העליל אודות מלחמת הפדרציה-דומיניון חקרו את הנפש האנושית, באותה מידה שחקרו את החלל החיצון. לינקולן ג'ראטי שיבח את הסיום של קו העלילה ושל הסדרה, וסבר כי הדבר מעיד על האופן שבו הסדרה מתפעלת את האתוס של "מסע בין כוכבים", זיהוי נושא עמום כחלק מהנרטיב המתמשך שלה. קארין בלייר כתבה בשנת 1997, במהלך שידורה של העונה החמישית, שהרגישה כי הסדרה משקפת מגמות בתרבות האמריקאית, השוקלת מחדש את מקומה בקהילה הבינלאומית. בספרם - "Star Trek: The Human Frontier" - מישל דאנקן בארט כתבו על "הירידה באמונה ברציונליזם רודף את חלל עמוק 9".
בניגוד לכך, רוברט ג'ווט וג'ון שלטון לורנס, מחברי "The Myth of the American Superhero", טוענים כי את קו העלילה אודות הדומיניון ב-"מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" ממשיך את הייצוג המסע בין כוכבי של ה-"מיליטריזם ההומניסטי", כי עימות הוא דבר מוצדק למען האנושות. ביקורת אשר נמתחה על אסטרטגיית השיווק של סרטי פרמאונט, בפרט - הסלוגן שליווה את משחק המחשב "חלל עמוק 9: מלחמות הדומיניון", אשר נחשב כמעצים את האלמנט המלחמתי על חשבונם של נושאים אחרים.
בעוד פרשני טלוויזיה ומעריצים ציינו אסוציאציות עם מלחמות יוגוסלביה בשנת 1990, כמה אנשי אקדמיה ציינו הקבלות בין התיאור של מלחמת הפדרציה-דומיניון לבין סכסוכים היסטוריים אחרים. מישל ודאנקן בארט הצביעו על מספר נושאים הקשורים למלחמת העולם הראשונה ב-"מסע בין כוכבים", ובמיוחד "בבריתות העגומות והיקרות, רשימות הפצועים וההרוגים האינסופיות, אשר מאפיינים את המלחמה המתמשכת בדומיניון, שב-"מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9".
אליעזר ז'ורבין
אליעזר ז'ורבין (1924 - 1 ביוני 2013) היה פרסומאי ישראלי, ממייסדי וחלוצי ענף הפרסום בישראל, בעל משרד הפרסום ומכון הסקרים "דחף". בין השאר הביא לישראל ופרסם את קוקה-קולה וג'ינס ליוויס, טבע את הסיסמאות "קוקה-קולה טעם החיים", "הגידו כן לזקן" ו"המחנה הלאומי" ועמד מאחורי מסע תעמולת הבחירות של הליכוד ב-1977 שהוביל למהפך השלטוני. היה יועצם, ידידם ואיש אמונם של רבים בצמרת השלטון והכלכלה של מדינת ישראל. בנעוריו היה חבר מחתרת לח"י.
טארקי
טארקי (ברוסית: Тарки́; בקומיקית : Таргъу ) הוא יישוב בסגנון עירוני ברוסיה ברפובליקת דאגסטן הממוקמת קרוב לעיר מחצ'קלה.
אליעזר ז'ורבין
שנים ראשונות והחברות בלח"י
נולד למשפחה מסורתית ברוסיה ובגיל שנה עלה יחד עם משפחתו לשכונת מאה שערים בירושלים, המשפחה מנתה שמונה אחים ואחיות. למד בסמינר "המזרחי" והיה חבר תנועת בני עקיבא ו"ברית הנוער הלאומי (בית"ר)" שלחמה בתקופת היישוב נגד חברי המפלגה הקומוניסטית הישראלית ו"ברית שלום". באפריל 1938 השליך אחיו, שלום ז'ורבין, יחד עם שלמה בן-יוסף ואברהם שיין רימון יד על אוטובוס ערבי ליד ראש פינה כנקמה על מעשי רצח של יהודים על ידי ערבים במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט. השלושה נתפסו על ידי משטרת המנדט, ז'ורבין הוכרז כבלתי שפוי, עונשו של שיין נקבע למוות, אך הומתק בשל גילו הצעיר ובן-יוסף הוצא להורג.
טארקי
העיר ממוקמת על ההר טארקי טאו, המהווה חלק מהרי הקווקז. לעיר היסטוריה עשירה כעיר בירה בהיסטוריה במאה ה-12 הייתה שייכת לאווריסטן בירה של האווארים לאחר מכן הייתה שייכת לקומיקים. יש הטוענים כי זוהי למעשה העיר סמנדר אחת מן הבירות ההיסטוריות של ממלכת הכוזרים, העובדה כי הקומיקים דוברי ניב טורקי מחזק את הטענה כי הם בעברם היו כוזרים. בעיר גרים כיום אך ורק קומיקים, אך בעבר התגוררו גם יהודים בעיר (ישנו בית קברות יהודי).
אליעזר ז'ורבין
שנים ראשונות והחברות בלח"י
ב-1940 הצטרף ז'ורבין ללח"י ירושלים, בשל גילו הצעיר הועסק בהדבקת כרוזים ותצפיות-אזהרה. בשנת 1942 נעצר על ידי המשטרה בגבעת שאול עקב החזקת נשק לא חוקי ונכלא במחנה המעצר בלטרון. ב-19 באוקטובר 1944 היה בין 251 אסירי המחתרות שגורשו למזרח אפריקה, תחילה לאריתראה ולאחר מכן לסודאן ולקניה. ב-29 ביוני 1946 נמלט יחד עם 54 גולים מהמחנה בקניה, הבורחים נתפסו כעבור שלושה חודשים ונכלאו שנית. מיד לאחר קום המדינה הוחזרו הגולים לישראל.
ב-12 ביולי 1948 נטל חלק, עדיין במסגרת הלח"י, במבצע קדם, ניסיון הפריצה הכושל לעיר העתיקה בירושלים. לאחר רצח ברנדוט (17 בספטמבר 1948) ופירוק לח"י נעצר על ידי המשטרה הצבאית והוחזק במעצר בשייח' מוניס, ממנו נמלט. לאחר סיכום עם שלטונות הצבא גויס לצה"ל ושירת כקצין ניהול בבה"ד 4.
ב-1951 התחתן עם שולמית הלוי, חברת לח"י לשעבר אף היא. בני הזוג עברו להתגורר בתל אביב, לאחר מכן עברו לסביון ונולדו להם שלושה ילדים, בועז ליאורה ואורנה, שנפטרה ממחלה בגיל חמש, לאחר מותה נולד אורן, שנקרא על שמה.
איש הפרסום
בשנת 1953 הקים את משרד הפרסום "דחף1", מראשוני משרדי הפרסום בישראל והגדול שבהם לאורך שנים רבות. המשרד טיפל במשך שנים רבות בתקציבי הפרסום של החברה המרכזית לייצור משקאות קלים (קוקה-קולה ישראל), ג'ינס ליוויס, קרייזלר, סוזוקי ועוד. בנוסף שימש "דחף" כמשרד הגדול ביותר לפרסום מודעות-לוח לבודדים, פרס רשת סניפים ארצית לפרסום מקומי ושלט בתחום סקרי דעת קהל באמצעות מכון המחקר "דחף". בסוף שנות השישים הקים ז'ורבין את "הלוח הכפול", שבו פורסמו מודעות (יד שנייה, "דרושים" וכדומה) במקביל בעיתונים "הארץ" ו"ידיעות אחרונות".
בשנת 1976 ניסה, יחד עם מוזי ורטהיים, לייסד עיתון ערב מתחרה ל"מעריב" ו"ידיעות אחרונות", בשם "היום הזה" עם משה דיין כעורך ראשי. העיתון התרסק לאחר שלושה חודשים.
ז'ורבין עבד תקופה ממושכת במערכות הבחירות עם אנשי מפא"י כלוי אשכול ויוסף אלמוגי ורפ"י (עבורה הגה את הסיסמה "הגידו כן לזקן"). ב-1977 עבר לעבוד עם עזר ויצמן ויצחק שמיר, ידידו מימי הלח"י, בשירות הליכוד. ז'ורבין ניהל את מסע התעמולה של הליכוד בבחירות לכנסת התשיעית וטבע את הסיסמה "הליכוד – כוח 1". בבחירות אלה עלה הליכוד לשלטון לראשונה לאחר 29 שנות המדינה. עם זאת, ארבע שנים מאוחר יותר עבר לעבוד דווקא עם שמעון פרס והמערך. בבחירות לכנסת האחת עשרה, בהן שב לעבוד עבור הליכוד, טבע את הסלוגן "המחנה הלאומי". לאחר שהליכוד ניצח בדוחק, ניצל ז'ורבין את חברותו והאמון שרחשו לו הן שמעון פרס והן יצחק שמיר ודחף לממשלת אחדות לאומית.
ז'ורבין הפך עקב כך ליועץ אישי לענייני מיתוג ותדמית לרבים מראשי המדינה ולידיד אישי קרוב של רבים מהם, בהם משה דיין, עזר ויצמן, יצחק שמיר, שמעון פרס, יצחק מודעי, יצחק ולאה רבין ועוד. ז'ורבין קידם ותמך בפעילים פוליטיים צעירים, בהם אהוד אולמרט, בנימין נתניהו, רוני מילוא, ראובן ריבלין, יוסי שריד ודן מרידור. כן היה מקורב לעיתונאים אורי פורת, רפי גינת, יואל מרקוס ואיתן הבר ולאנשי כלכלה בכירים כדב לאוטמן ובייגה שוחט.
לאחר מות רעייתו ב-1981 היה לבן-זוגה של מינה צמח, אותה העסיק ב"דחף". אולם השניים מעולם לא נישאו והחזיקו שני משקי בית נפרדים. לאחר מכן, היה בן זוגה של רחל טימור.
בשנת 2009 זכה ז'ורבין בפרס "קקטוס הזהב", פרס מפעל חיים מאיגוד חברות הפרסום, שהוענק לו על החדרת מותגים רבים לישראל והובלת מסעות פרסום בולטים.
דוס
שימוש וקונוטציה
הכינוי "דוס" הוא כינוי שמובא מהשפה יידיש ומשמעות המילה היא דת, והוא מיוחס בעיקר לחרדים ולעיתים לדתיים-לאומיים.
לפעמים משמשת המילה לאופי נייטרלי או חיובי, דוגמה לכך ניתן למצוא בקיומם של מספר גופים ואתרי אינטרנט חרדים או דתיים המשתמשים במילה דוס כחלק אינטגרלי משמם. לדוגמה: אתר שידוכים "דוסידייט" (הלחם של דוס ודייט), אתר אירועים לדתיים "דוסילנד" (על משקל דיסנילנד), "דוסיבות" (מסיבות לציבור הדתי, הלחם של "דוסים" ו"מסיבות"), ההרכב הקומי אנדרדוס (על משקל אנדרדוג), אתר פרויקט ההסברה החרדי "דוסים", ודף הפייסבוק "דוסים מצייצים".
"דוס מחמד"
בעבר טבע אורי אורבך את הביטוי "דוס מחמד", המוכר גם כ"דתי מחמד". לדברי אורבך (בריאיון ל-nrg) דוס מחמד "נוצר ככינוי גנאי לחילונים שמתגאים בחבר הדתי היחיד שלהם ומרגישים בכך שהם פתוחים וסובלניים. אבל הביטוי קם על יוצרו, שזה אני, וכיום משמש ככינוי לדתיים עצמם, תחליף ל"עלה תאנה". תרומתי הדלה לשיח הישראלי".
חיל הטילים האסטרטגיים של רוסיה
חיל הטילים האסטרטגיים של רוסיה (ברוסית: Ракетные войска стратегического назначения России) הוא זרוע בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית שהוקמה ב-17 בדצמבר 1959 כחיל הטילים האסטרטגיים של ברית המועצות. החיל מחזיק בכל הטילים הבין-יבשתיים והטילים הבליסטיים של רוסיה, כולל ראשי קרב גרעיניים. החיל נחשב לחלק מכוחות היבשה, אך הוא חיל עצמאי כמעט הנמצא תמיד במוכנות קרב, בשל רגישות תפקידו: אחזקת הטילים הגרעיניים של רוסיה.
המטה הכללי של החיל נמצא בעיירה ולאסיחה במחוז מוסקבה, ידוע גם בשם אודינוצובו-10 ונושא את השם הרשמי העיר הצבאית הסגורה מס' 22/1.
הטילים לטווח ארוך והטילים הבליסטיים הראשונים ברוסיה פותחו ונכנסו לשירות מבצעי ב-15 באוגוסט 1946, כאשר הוקמה בריגדת ההנדסה המיוחדת מס' 72, בשיתוף עם מדענים גרמנים שנחטפו מגרמניה הנאצית, בשלבי סיום הלחימה. הבריגדה שתחילה הוקמה בשטח גרמניה הועברה כעבור שנה לבסיס סגור בקפוסטין יאר. במהלך השנים הוקמו יחידות נוספות. עד לשנת 1955 היחידות היו מצוידות בטילים מסוג R-1 ו-R-2 היו חלק של חיל התותחנים הרוסי. במרץ 1955 הוגדר תפקיד חדש - סגן שר הביטחון להנדסת טילים וחימוש מיוחד. לתפקיד זה מונה מיטרופן נדלין. במהלך מחצית השנייה של שנות ה-50 יחידות צוידו בטילים חדשים. ב-17 בדצמבר 1959 הוכרז על הקמת חיל חדש ומפקדו הראשון היה מיטרופן נדלין.
בשנת 1962 העברת טילים של החיל לקובה הייתה סיבה למשבר הטילים. בשנים 1965–1972 החיל צויד בטילים מהדור השני שמסוגלים לשאת מספר יחידות חימוש. בשנים 1973–1985 החיל צויד בטילים מהדור השלישי המסוגלים לעבור מערכות נגד טילים מתקדמות. כו כן פותחו מערכות ניידות. בשנים 1985–1992 החיל צויד במערכות מהדור הרביעי. כמו כן בוצע פינוי המערכות משטח אוקראינה, קזחסטן ובלארוס.
החל משנת 1996 החל שימוש מבצעי של מערכות טילים מהדור החמישי. בהתאם להסכם פירוק נשק גרעיני לטווח בינוני בנחתם בשנת 1987 החלק מהטילים לטווח בינוני שהיו ברשות החייל פורקו. הסכמי על הגבלת הנשק שנחתמו עם ארצות הברית בשנים 1991 ו-1993 צמצמו באופן משמעותי את מספר הטילים לטווח ארוך שברשות בחיל.
בשנת 2001 חלק מיחידות החיל הועברו לחיל החלל הרוסי החדש שהוקם.
הרכב החיל
החיל כולל את היחידות הבאות:
עד לאחרונה ברשות החיל היו כ-80 מטוסים ומסוקים. בהתאם לרפורמה הצבאית הם הועברו לחיל האוויר הרוסי.
בחיל משרתים כ-120 אלף אנשים מהם כשני שלישים חיילים וקצינים.
נכון ל-18 בינואר 2012 ברשות החיל היו 391 טילים שמסוגלים להביא למטרות 1299 יחידות חימוש (זאת לעומת 3700 יחידות חימוש בשנת 1997 ו-6612 בשנת 1990).
להלן מערכות טילים בשימוש החיל:
בשנים האחרונות מבוצעת תוכנית החלפת חימוש ישן בטילים מדור חדש.
מצב החיל ותוכניות לעתיד
מספר היבטים מגבילים את יכולות החיל:
יוצאים קבוע
יוצאים קבוע הוא הסרט השני בסדרת סרטי אסקימו לימון. הסרט עוקב אחר בנצי, מומו ויהודה'לה שטופי הזימה בתל אביב של סוף שנות החמישים.
הסרט הופץ על ידי סרטי נח. המועצה לביקורת סרטים ומחזות הגבילה את הצגת הסרט למבוגרים מגיל 16.
עלילה
במהלך מעשה קונדס במכולת השכונתית, בנצי מתאהב בבחורה שקטה ותמימה ממשפחה טובה בשם תמי (איבון מיקלוש), שתחילה לא נענית לחיזוריו אך לאחר זמן קצר השניים יוצאים למסיבה, מתנשקים נשיקת אוהבים ויוצאים קבוע. תמי מעוררת את תשומת ליבו של מומו, שלוטש אליה עיניים בעודו יוצא עם שלי (דפנה ארמוני) בעוד יהודה'לה יוצא עם ברכה (רחל שטייניר), הממשוקפת והגמלונית, אשר מאוהבת בבנצי, ומקנאת בתמי. במסיבה שערך יהודה'לה מנסה בנצי לשכב עם תמי, אך השניים רבים והיא עוזבת את המסיבה. ברכה מנסה לשכב עם בנצי במסיבה כאשר הוא שיכור כלוט וחושב שהיא תמי, אך כאשר הוא מבין שהיא חברתו של יהודהל'ה הוא דוחה אותה, נגעל מהמחשבה שהיא תעשה דבר שכזה לחברו יהודה'לה. מומו צופה מבלי שהם יודעים, מלשין על בנצי וגונב לו את תמי. בנצי המאוהב קשות בתמי לא מרפה עד שהוא משיג אותה בחזרה.
אליפות וימבלדון 1967
אליפות וימבלדון 1967 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-26 ביוני והסתיימה ב-7 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
באליפות זו בילי ג'ין קינג זכתה ב-3 תחרויות.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
במשחק הגמר, ג'ון ניוקומב מאוסטרליה נפגש עם וילהלם בונגר ממערב גרמניה שלא היה מדורג וניצח אותו ב-3 מערכות. באותה שנה הוא ניצח גם באליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 96 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. 8 טניסאיות זכו לדירוג:
במשחק הגמר בילי ג'ין קינג מארצות הברית נפגשה עם אן היידון ג'ונס מבריטניה וניצחה בשתי מערכות. באותה שנה היא ניצחה גם באליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות זוגות גברים
במשחק הגמר בוב יואיט ופריי מקמילן מדרום אפריקה שיחקו נגד רוי אמרסון וקן פלטצ'ר מאוסטרליה וניצחו אותם ב-3 מערכות.
תחרות זוגות נשים
במשחק הגמר רוזמרי קזאלס ובילי ג'ין קינג מארצות הברית ניצחו בשתי מערכות את מריה בואנו מברזיל וננסי ריצ'י מארצות הברית. באותה שנה הזוג ניצח גם באליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 80 זוגות. מזוג מנצח תחרות 1966 רק קן פלטצ'ר השתתף בתחרות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר אוון דבידסון מאוסטרליה ובילי ג'ין קינג מארצות הברית נפגשו עם קן פלטצ'ר מאוסטרליה ומריה בואנו מברזיל וניצחו אותם בשתי מערכות. באותה שנה הזוג ניצח גם באליפות צרפת הפתוחה ובאליפות ארצות הברית הפתוחה.
מדיסון דאבנפורט
מדיסון דניאל דאבנפורט (באנגלית: Madison Danielle Davenport; נולדה ב-22 בנובמבר 1996) היא שחקנית קולנוע וזמרת אמריקאית, מוכרת מתפקידה בסרט "קיט קיטרדג': נערה אמריקאית" רותי סמית'נס, ובסדרות הטלוויזיה "חסרי בושה", "מצאת החמה עד צאת הנשמה: הסדרה" ובמיני-סדרה "חפצים חדים".
חיים אישיים וקריירה
דאבנפורט נולדה בסן אנטוניו, טקסס ארצות הברית.
החלה את קריירת המשחק שלה בשנת 2005, כשביצעה תפקיד מזערי בסרט "שיחות עם אישה אחרת". כמו כן, הופיעה בסדרות "מספ7ים", "קרוב לבית", "CSI: ניו יורק" ו"נכסים חמים".
בשנת 2006 דיבבה דמותה של קילו בסרט מעבר ליער, וביצעה הופעת אורח בסדרה בונז, בה גילמה דמותה של מייגן, ילדה קטנה שמסייעת לטמפרנס ברנן ולסילי בות'.
בשנת 2007 הופיעה בלגיון גיבורי-העל ובהבייביסיטר. בשנת 2008 הופיעה בER, וכן דיבבה דמויותן של סטייסי ופיונה בסדרה Special Agent Oso. באותה שנה הופיעה במספר רב של סרטים, בין היתר במחוז המבולט, בקיט קיטרדג': נערה אמריקאית, בThe Attic Door ובחג המולד שוב כאן.
בשנת 2010 כיכבה בסרט הטלוויזיה של רשת Lifetime, "אמיש גרייס", בו גילמה דמותה של מרי בת' גרייבר, ילדה קטנה הנרצחת בירי שמתרחש בבית ספרה. גילמה דמותה של דסטיני בג'ק ושיח האפונים, וכן כיכבה בתפקיד הראשי בסרט הטלוויזיה Dad's Home, בו גילמה דמותה של לינדזי וטסמן.
בשנת 2011 ביצעה הופעת אורח בסדרה "CSI", בה גילמה דמותה של קיימרין פוז, וכן החלה לשחק בתפקיד חוזר בסדרה הקומית "חסרי בושה" של רשת שואוטיים. בשנת 2012 גילמה דמותה של האנה בסרט "הדיבוק". בשנת 2014 שיחקה בסרט ההיסטורי "המבול" בהשראת הסיפור התנ"כי בבימויו של דארן ארונופסקי. בשנת 2018 שיחקה במיני-סדרה הפסיכולוגית של רשת HBO "חפצים חדים" המבוססת על ספרה של גיליאן פלין באותו השם, את דמותה של אשלי וילר.
בשנת 2019 כיכב בסדרת המתח והדרמה "פעולת תגמול" של רשת הולו, והתארחה בסדרה "מראה שחורה" בפרק "רייצ'ל, ג'ק ואשלי טו" שהוא גם הפרק האחרון של הסדרה.
Ed Hunter
Ed Hunter (אד האנטר) הוא אלבום אוסף אשר מחולק לשני דיסקים מתוך משחק מחשב באותו השם של להקת ההבי מטאל הבריטית איירון מיידן שמכיל שירים מאחד עשר האלבומים הקודמים של הלהקה. האלבום יצא סמוך לתחילתו של סיבוב ההופעות "The Ed Hunter Tour". לכן השירים שמופיעים באלבום זה זהים לשירים אותם איירון מיידן ניגנו במהלך סיבוב הופעות זה.
השתתפו באלבום
בנוסף:
צ'פאייב (סרט)
"צַ'פַּאיֶב" (ברוסית: Чапаев) הוא סרט פולחן, תוצרת ברית המועצות, 1934, בבימוי סרגיי וגאורגי וסילייב (שכונו לעיתים "האחים וסילייב", למרות שחלקו שם משפחה זהה, אבל היו בנים להורים שונים) ואחד הסרטים הרוסיים הידועים ביותר מן התקופה שבין שתי מלחמות העולם.
הסרט מבוסס על זכרונות בני הזוג דמיטרי ואנה פוּרְמַנוֹב על וסילי צ'פאייב (1887–1919), גיבור מלחמת האזרחים ברוסיה.
יוצריו זכו לפרס ראשון בפסטיבל הבינלאומי הראשון במוסקבה (1935).
יוסיף סטלין ראה בו הסרט הטוב מבין סרטי הקולנוע הסובייטים.
דיניאר ביליאלטדינוב
דיניאר רינאטוביץ' ביליאלטדינוב (ברוסית: Динияр Ринатович Билялетди́нов; נולד ב-27 בפברואר 1985) הוא כדורגלן רוסי ממוצא טטרי המשחק בעמדת הקשר.
קריירה
ביליאלטדינוב נולד במוסקבה לאב כדורגלן. אביו, רינאט, שיחק גם כדורגל בעברו. כילד טופח דיניאר ביליאלטדינוב בידי אביו, אשר הכיר לו את הכדור. ב-2004 החל ביליאלטדינוב את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת לוקומוטיב מוסקבה מליגת העל הרוסית, ושיחק בה במשך כחמש עונות. הוא שימש כקפטן הקבוצה למרות גילו הצעיר, ושותף במדי לוקומוטיב במעל ל-140 משחקים. בקיץ 2009 עבר ביליאלטדינוב לאברטון מהפרמייר ליג שם שיחק עד לינואר 2012 עת עבר לספרטק מוסקבה. בשנת 2014 הושאל לאנז'י מחצ'קלה ולאחר כחצי שנה בקבוצה הושאל לטורפדו מוסקבה. ביולי 2015 עבר לקבוצת רובין קאזאן אותה אימן אביו רינאט. בספטמבר 2017 עבר לקבוצת הכדורגל טרקי הליטאית.
את משחק הבכורה שלו בנבחרת שיחק מול לטביה ב-17 באוגוסט 2005. את שערו הראשון כבש ביליאלטדינוב מול נבחרת ישראל ב-17 בנובמבר 2007 בהפסד 2-1. ביליאלטדינוב זומן לסגל הנבחרת ליורו 2008, והיה שותף להצלחתה ולהעפלתה לחצי הגמר.
רפובליקה עממית
דמוקרטיה עממית או רפובליקה עממית היא צורת משטר חד-מפלגתית סוצאליסטית-קומוניסטית. המונח משמש גם מדינות שאינן קומוניסטיות, ולא כל המדינות הקומוניסטיות נקראו כך.
משמעות המונח
דמוקרטיה עממית הוא מינוח מכובס, שאומץ על ידי משטרים קומוניסטים תחת שלטון או הכיבוש של ברית המועצות או של מפלגות קומוניסטיות.
היסטוריה
לאחר מלחמת העולם השנייה החלה ברית המועצות בהשתלטות הדרגתית על מדינות רבות במזרח אירופה. באמצעות הצבא האדום, ומנהיגים קומוניסטים מקומיים, הפעילה ברית המועצות לחץ על העמים במדינות אלה, וארגנה תוך זיופי קולות את ניצחון הקומוניסטים בבחירות תחת כיבוש צבאי סובייטי. לאחר הבחירות, הוציאו הקומוניסטים שורת חוקים, ששינו את סדרי המשטר של המדינה הנידונה. משטרים של "דמוקרטיה עממית" הוקמו בהנהגת מפלגות קומוניסטיות או מרקסיסטיות גם במדינות כמו יוגוסלביה, סין, צפון וייטנאם, צפון קוריאה, מאוחר יותר קובה, לאוס. אתיופיה, אנגולה. תהליך הקמתם של משטרים אלה יצר גוש מדינות תחת משטרים דיקטטוריים,  בחסות ברית המועצות, סין העממית או עצמאיות, והחשש מהתפשטותם של גושים אלה  ושל סוג משטר זה במדינות המערב בכלל ובארצות הברית בפרט, היה אחת הסיבות העיקריות לפתיחת המלחמה הקרה. חלק ממדינות אלה לא נקראו "עממיות" - למשל צ'כסלובקיה ששמרה בהתחלה את שמה המקורי, הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם. גם רפובליקת קובה שמרה את שמה המקורי. המשטר הדיקטטורה של החמר רוז' בקמבודיה העדיפה את השם "קמפוצ'ה הדמוקרטית". בשנות ה-1960 בדומה לברית המועצות שנקראה "סוציאליסטית", התחילו מספר "רפובליקות עממיות" כמו צ'כוסלובקיה, רומניה, יוגוסלביה ואלבניה - לאמץ את השם "רפובליקה סוציאליסטית" כסימון "התקדמות" אל עבר חברה "סוציאליסטית" קרובה יותר לאידיאלים הפוליטיים המוצהרים. בשנים 1989-1991, המדינות הקומוניסטיות של מזרח אירופה (פולין, הונגריה, בולגריה, רומניה, יוגוסלביה, אלבניה, בהדרגה גם מדינות יוגוסלביה שרובן נקלעו למלחמה עקומה מדם על עצמאותן) וגם מונגוליה שינו את שמן ועברו למשטר דמוקרטי ליברלי.
בנוסף למדינות הגוש המזרחי המזוהה עם האידיאולוגיה המרקסיסטית-לניניסטית היו גם מדינות לא קומוניסטיות שאימצו בשמם הרשמי את שם התואר "עממי": למשל, אלג'יריה ולוב שאימצו מדיניות בדרך כלל עוינת למערב, ובנגלדש.
רפובליקות עממיות
דוגמאות של "רפובליקות עממיות" קומוניסטיות היסטוריות או קרובות לקומוניזם, כוללות, בין השאר, את:
כיום
כיום קיימות שלוש רפובליקות עממיות השומרות זיקה לאידיאולוגיה המרקסיטית-לניניסטית: שהוסיפה צביון לאומי מקומי ופולחן אישיות מרחיק לכת למשפחת המנהיגים השלטת. השתיים האחרונות, ביצעו רפורמות מקיפות בתחום הכלכלה וחוקי המדינה.
שתי המדינות התקיימו עד לסיפוחן לפדרציה הרוסית ב-2022.
סנטה מריה דה מונטסראט
סנטה מריה דה מונטסראט (בספרדית: Santa Maria de Montserrat) היא מנזר בנדיקטיני הממוקם על הר מונטסראט בקטלוניה, ספרד.
המנזר נחשב לאתר הדתי החשוב ביותר בקטלוניה. קבוצות של נערים מברצלונה ומכל רחבי קטלוניה מגיעים אליו לפחות פעם אחת בחייהם במטרה לערוך שם טיולי לילה ולראות את הזריחה מפסגת ההר. הבתולה ממונטסראט (הבתולה השחורה) נחשבת לקדושה האהובה ביותר בקטלוניה, ופסלה מוצב בעומק הכנסייה של המנזר, מעל למזבח ומאחוריו. אלפי עולי הרגל עולים במדרגות לנשק את הפסל.
במנזר מקהלה של נערים, ל'אסקולניה, מן העתיקות במקהלות הנערים של אירופה, המתחנכים במקום ומופיעים מדי יום בפני תיירים ועולי רגל. לפני ההופעה נושא אב המנזר תפילה לשלום העולם בשפות רבות.
בתוך הבזיליקה נמצאות יצירות של כמה מגדולי הציירים והפסלים בספרד, בהם פבלו פיקאסו, סלבדור דאלי ואל גרקו. כן מצויים בו פרסומים של בית הדפוס המקומי, בית הדפוס העתיק בעולם שעדיין פעיל ושספרו הראשון הודפס בשנת 1499.
תחבורה
הר המונטסראט הוא הנקודה הגבוהה ביותר מעל שפלת קטלוניה, 1236 מטרים מעל העמק, והוא ניצב במרכז האזור המאוכלס ביותר שלה. מבנה ההר ומיקומו האידיאלי ממלאים תפקיד חשוב בחייה הדתיים והתרבותיים של קטלוניה. ההר, שפירוש שמו הוא "ההר המשונן" בשל צורתו, נמצא במרחק 48 ק"מ מערבית לעיר ברצלונה, וניתן להגיע אליו ברכב או רכבת.
מהמנזר מוביל פוניקולר לראש ההר, בו מצויים מנזרים קטנים נוספים.
פול דיני
פול דיני (באנגלית: Paul Dini; נולד ב-7 באוגוסט 1957) הוא כותב ומפיק אמריקני שעובד בתעשיית הטלוויזיה והקומיקס וידוע בעיקר כמפיק וכותב של סדרות אנימציה מבית האחים וורנר/DC קומיקס.
התחלת דרכו
פול דיני נולד בעיר ניו יורק. הוא למד בבית הספר ע"ש רוברט לואיס סטיבנסון בחוף פבל, קליפורניה במלגה לאמנות. מאוחר יותר הוא למד במכללת אמרסון בבוסטון, שם הוא קיבל תואר בכתיבה אמנותית.
קריירה מקצועית
בשנים 1985-1986, כתב דיני מספר פרקים לסדרה "הי-מן ושליטי היקום", שנהפכו לאהובים ביותר בקרב מעריצי הסדרה באינטרנט, וזאת למרות שבראיונות לקידום מכירות הודה על סלידתו מפילמיישן והקונספט של הי-מן. הוא גם כתב פרק לסדרה הרובוטריקים (The Dweller in the Depths) ופרק בסדרת האנימציה כח המחץ (Jungle Trap). בנוסף, דיני תרם מספר פרקים לסדרה "מלחמת הכוכבים: איווקים", בהם היו הופעות נדירות מצד האימפריה הגלקטית.
ב-1989 הוא נשכר על ידי חטיבת האנימציה של האחים וורנר לעבוד על "הרפתקאות טייני טון". בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוא עבד במשותף עם המפיק ברוס טים על "באטמן - הסדרה המצוירת" כתסריטאי, מפיק ועורך, שם יצר בין היתר את דמותה הפופולרית של הארלי קווין, העוזרת הליצנית החטובה של הג'וקר שמאוהבת בו נואשות. מיזמים פנימיים נוספים כללו כתיבת תסריטים ל"באטמן: מסכת התעתועים", "באטמן: הדור הבא", "ההרפתקאות החדשות של באטמן", "אנימניאקס", "פריקזויד", "סופרמן: הבן האחרון של קריפטון" ו"סופרמן: סדרת האנימציה". בשנות ה-2000, דיני כתב עבור סדרות כ"דאק דודג'רס", "ליגת הצדק", "ליגת הצדק ללא גבולות", "קריפטו הסופר-כלב", ו"הבאטמן" (Two of a Kind). בין לבין, דיני כתב פרק לסדרת הטלוויזיה אבודים בשנת 2004.
דיני נודע בתסריטים העמוקים והמתוחכמים שכתב, עליהם זכה לשבחים רבים וחמישה פרסי אמי. אוסף התסריטים שלו בסדרות על גיבורי DC ידוע בפי מעריצים כ-"Diniverse" מאחר שהוא כולל המשכיות ועקביות בין הפרקים ובין הסדרות השונות, עליהן עבד ביחד עם ברוס טים.
דיני גם כתב מספר סיפורים עבור חברת DC קומיקס, כולל רומן גרפי באיורו של המאייר אלכס רוס, שפורסמה ב-2005 בכריכה קשה תחת הכותרת The World's Greatest Superheroes. ספרי קומיקס אחרים שכתב ל-DC כללו את יצירתו, הארלי קווין, באטמן, סופרמן (Superman: Peace on Earth), קפטן מארוול וזטאנה. עוד יצירות ידועות של דיני הן הדמות ג'ינגל בל, בתו בת-העשרה המרדנית של סנטה קלאוס, ושריף אידה רד, בוקרת בעלת כוחות-על המככבת בספרים המתרחשים בעיר מוטאנט (מוטציה), טקסס.
דיני שיתף פעולה עם קווין סמית' ב"קלרקס: סדרת האנימציה". בשנת 2001 הוא הופיע בהופעת אורח בסרטו "ג'יי ובוב השקט מכים שנית".
ב-2006 החל דיני לעבוד ככותב קבוע עבור כותר Detective Comics של חברת DC קומיקס. באותה שנה הוא הודיע על כוונתו לכתוב רומן גרפי בכיכובן של זטאנה והקנרית השחורה. שנה לאחר מכן, הוא עמד בראש צוות הכותבים בספירה לאחור לאירועי המשבר האחרון ביקום DC. בשנת 2009, דיני כתב שתי סדרות קומיקס של באטמן - Batman: Streets of Gotham ו-Gotham City Sirens. דיני חזר לכתוב לסדרות האנימציה של באטמן עם תסריטו ל"באטמן: האמיצים והנועזים" (Legends of the Dark Mite), בו דמותו האנימטיבית הופיעה בקטע פרודי לצד ברוס טים בתחפושות הג'וקר והארלי קווין. באוגוסט 2009, דיני כתב את העלילה למשחק המחשב "באטמן ארקהם אסיילום".
לאחרונה, דיני הצטרף לחברת מארוול קומיקס כדי לפקח על הפקתה של סדרת האנימציה החדשה "אולטימייט ספיידרמן".
חייו האישיים
דיני הוא קריפטוזאולוג, צייד וצלם טבע פעיל. הוא מחפש אחר חיות שקיומן מוטל בספק ודורש הוכחה. היה ברשותו זאב ערבות שהוא גידל כחיית מחמד.
דיני הוא קוסם חובב וחבר פעיל של האקדמיה לאמנויות הקסם. אחת הדמויות האהובות עליו היא הקוסמת זטאנה. דיני מתגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה ונשוי לקוסמת מיסטי לי.
פרסים
דיני זכה בחמישה פרסי אמי על כתיבתו ל"הרפתקאות טייני טון", "באטמן - הסדרה המצוירת" ו"באטמן: הדור הבא".
ב-2000 זכה בפרס גילדת הכותבים על כתיבת אנימציה ובפרס נוסף ב-2006 על כתיבתו לסדרת הטלוויזיה אבודים.
דיני זכה גם בשלושה פרסי אני של תעשיית האנימציה, בשבעה פרסי אייזנר ובשלושה פרסים ע"ש הארווי קורצמן מטעם תעשיית הקומיקס.
יהושע פלק כץ
רבי יהושע פלק (ולק) בן אלכסנדר הכהן כץ (מכונה לעיתים מהרו"ך; ה'שט"ו, 1555 בערך – י"ט בניסן ה'שע"ד, 29 במרץ 1614) היה מראשוני נושאי הכלים של הטור והשולחן ערוך ומגדולי האחרונים. ידוע בעיקר בשל חיבורו על הטור דרישה ופרישה, ובשל חיבורו על שולחן ערוך חושן משפט ספר מאירת עיניים (סמ"ע).
חייו
נולד בקראקא שבפולין. היה תלמידם של המהרש"ל והרמ"א, והוא מביא מדבריהם בחיבוריו. התעניין גם בתורת הקבלה, בפילוסופיה ובאסטרונומיה, וחיבר חיבורים בעניינים אלו, שלא הודפסו.
עמד בראשות ישיבה עם תלמידים רבים. רבים מתלמידיו כיהנו לאחר מכן כראשי ישיבות, אב"ד, דיינים ומנהיגי קהילות, עד שבנו מעיד שכמעט שלא נמצאה קהילה ברחבי פולין שלא שימש בה אחד מתלמידיו. חותנו, ישראל איידלס, היה עשיר ובנה עבורו בית, בו התגוררו הוא ותלמידיו ושם חיבר את ספריו. ספריו העיקריים נקראו בשם הכולל "בית ישראל" לכבוד חותנו.
בשנת 1611 סידר את הגט מווינה יחד עם רבי מנוח הנדל, רבה של וינה. בהמשך עורר גט זה מחלוקת הלכתית עזה, שהסתיימה בקבלת עמדתו של בעל הסמ"ע.
נפטר בלבוב. הניח אחריו שלושה בנים, אלכסנדר סנדר, יוסף יוזפא ומשה. אשתו ביילא שהתפרסמה כצדיקה וכמלומדת עלתה לארץ ישראל לאחר פטירתו.
בית ישראל
החלק השלישי של החיבור הוא "הגהות דרישה ופרישה" על הטור, הכולל חידושי דינים שנערכו כהערות על ה"דרכי משה". המדפיס במהדורת דירנפורט 1796-1790 כותב כי "הגהות דרישה ופרישה" על טור חושן משפט העתיק "מכתיבת ידו" של המחבר. ונעלם ממנו שהספר בשלימותו נדפס בטורים בהוצאת פרנקפורט דמיין תע"ב-תע"ו. החיבורים הללו נדפסו אחר כך ברוב ההוצאות הבאות של הטור. בשער לספר לקט שמואל לנכדו של הסמ"ע, הרב שמואל פייווש, נכתב שההגהות בתוך הפרישה ודרישה "כתונת פסים" נכתבו על ידי בנו של הסמ"ע - הרב יוסף יוזפא (דפוס וויניציאה שנת תנ"ד-תנ"ה).
סמ"ע
החלק הרביעי מסדרת "בית ישראל" הוא החיבור "ספר מאירת עינים" על שולחן ערוך חלק חושן משפט, המכונה בקיצור "סמ"ע". מטרת החיבור היא לפרש את דברי השולחן ערוך והרמ"א, למצוא את המקורות להלכותיהם, ולהוסיף דינים חדשים. רבי יהושע מסר את חיבורו להדפסה בבית הדפוס של ר' משה כ"ץ בפראג (Prague), ולפני שהמדפיסים החלו בעבודתם נפטר המחבר, ובצוואתו ביקש שיתמידו בלימוד חיבוריו וידפיסו אותם. הספר נדפס לראשונה בפראג בשנת ה'שע"ד - ה'שע"ה (1614), ומאז חזר ונדפס ברוב המהדורות של השולחן ערוך. בכוונתו של רבי יהושע היה לכתוב פירוש על כל ארבעת חלקי השולחן ערוך, אך הוא הספיק לכתוב רק על חלק חושן משפט.
חיבורים נוספים
כמו כן חיבר קונטרס על כללי תפיסה בספקות (סוגיית תקפו כהן). כמו כן חיבר קונטרס ובו ביאר ענייני איסורים שונים שהמון העם היו רגילים להיכשל בהם, מתוקף תפקידו כמפקח בבית הדין של ועד ארבע הארצות, ובפרט איסור ריבית. הקונטרס יצא לאור בזולצבך (Sulzbach) בשנת ה'תנ"ב (1692). הקונטרס חזר ונדפס לאחר מכן פעמים נוספות.
חיבר גם חידושים על ארבע עשרה מסכתות מתוך התלמוד, שנשרפו בלבוב בחייו. כמו כן חיבר ספר דרשות וספר ביאורים על רש"י על התורה, וספר גדול של שו"ת, ואלו נשרפו שנתיים אחרי פטירתו, יחד עם הגהות רבות שרשם בשולי כל הספרים שלמד בהם.
תלמידיו
בין תלמידיו הידועים נמנים:
אליעזר יפה
אליעזר לִיפָּא יָפֶה ("יפֶה"; י"ט בטבת תרמ"ב 10 בינואר 1882 – כ"ח באלול תש"ב 10 בספטמבר 1942) היה פעיל ציוני, מראשי ההתיישבות החקלאית בארץ ישראל, חבר בקבוצות הראשונים בדגניה, מתכנן מושב העובדים, ממייסדי נהלל, ויזם ומנהל ראשון של "תנובה".
ראשית חייו
אליעזר ליפא יפה נולד בכפר ינואיצי (ינובקה, איוואנובקה) שבמחוז חוטין, בפלך בסרביה של האימפריה הרוסית. משפחתו הייתה בעלת ייחוס רבני; עם אבותיו נמנה רבי מרדכי יפה, מגדולי מורי ההלכה, אשר חי בפראג במאה ה-17. אביו של יפה, ראובן, היה תלמיד חכם מופלג, שהתפרנס מראיית חשבון. אמו של יפה חיה שרה נודעה כאשת מידות, טובת לב וחכמה. יפה התחנך על ברכי המסורת ובגיל צעיר החל להגות בתלמוד. הוריו חפצו כי יקבל סמיכה לרבנות בדומה לשני אחיו הבוגרים. הוא הצטייר כנער בעל אומץ לב, אהבה, דאגה לזולת, כוח המצאה ותשומת לב לחידושים, כגון עט נובע, סל מכמורת לצורכי דיג, תנור לבישול ועוד.
שנות בגרותו של יפה לוו בציוני דרך משמעותיים בתנועה הציונית, בהם הקונגרסים הראשונים, משפט דרייפוס וההתעוררות של הנוער הציוני. יפה העמיק את ידיעותיו דרך העיתונות העברית וקריאת הספרים. עם זאת, מחשבתו ושפתו הושפעו באופן ניכר מן התנ"ך, יותר מן המלל של התורות החברתיות בנות זמנו. בגיל 16 הקים יפה את אגודת "דורשי ציון", שאביו ראובן יפה כיהן בה כנשיא הכבוד. חברי האגודה נהגו להתכנס בבית הכנסת. יפה האמין כי הציונות מגלמת בתוכה חובה אישית לעלות לארץ ישראל. באחת הפגישות של האגודה אמר:.
בגיל 20 פרסם יפה בעיתון "המליץ" גילוי דעת שבו קרא לצעירים לפנות אל המפעל הציוני בארץ ישראל. במקביל החל להעמיק את ידיעותיו בחקלאות, התעוררות זו לעלייה מצד הצעירים נתקלה באדישותם של נציגי חובבי ציון באודסה, אשר ייעצו להם להמתין.
לימודיו ופעילותו בארצות הברית
ב-1904 היגר יפה מבסרביה לארצות הברית, ללמוד חקלאות. במקביל פעל להקמת אגודות המשלבות את ערכי הציונות עם עבודת החקלאות. יפה חש זרות גם בסביבה היהודית הציונית בארצות הברית; לפי הרגשתו, היהודים אמריקאים העניקו לציונות משמעות רוחנית בעיקר, וראו בה עניין של צדקה וסיוע ליהודים מארצות מצוקה.
בחורף 1908 עברו יפה וחלק מחבריו לקולוניה היהודית וודביין שבדרום ניו ג'רזי, שם החלו בלימודיהם בבית ספר חקלאי על שם הברון הירש. הוועד המנהל של בית הספר לא נלהב מרעיונות הציונות; דבר אשר הקשה על יפה וחבריו להפיץ את רעיונותיהם. אולם מצב זה לא ארך תקופה ארוכה, משום שלאור הישגיהם בלימודים, התיר להם הוועד המנהל לקיים פעילות ציונית ולחוג את מועדיהם. יתרה מכך, במרוצת הזמן אף המליץ הוועד המנהל בפני הנהלת יק"א לקבל את התלמידים כמועמדים להתיישבות בארץ ישראל.
בין השנים 1905–1906, בזמן שהותו באמריקה, נטל יפה חלק בפולמוס הטריטוריאליסטי הגדול, ופעל לחיזוק התודעה בדבר היותה של ארץ ישראל שייכת ליהודים; בין השאר טען יפה: " 'עם בריא' אינו מקבל את ארצו, אלא מוצא דרכים לקחתה".
ארגון "החלוץ"
ביוזמתו של אליעזר יפה הוקם ארגון החלוץ בשנת 1905 בניו יורק; וחבריו הראשונים היו כמה מחברי ארגון התחייה. עיקר פועלו של החלוץ היה תעמולה לעלייה לארץ ישראל. הקמת הארגון הייתה בשנה שלאחר פטירתו של הרצל, והוויכוח אודות התיישבות באוגנדה בהסתדרות ציונית היה בעיצומו. בהתכנסות הראשונה של חברי החלוץ דנו בשאלות ארגון ותכנון. במתווה אשר הציגו, נקבע כי ארץ ישראל תיכבש על ידי עבודת כפיים, וקראו לקבוצות החלוצים לנהוג כך. חברי ארגון החלוץ דגלו בצורת התיישבות על בסיס קולקטיבי. הם הגדירו את עצמם כתנועת מתיישבים של הציונות שלא כמפלגת ההסתדרות הציונית הכללית. אך במרוצת הזמן דעכה פעולת החלוץ וחלק מחבריו עברו אל פועלי ציון, שם הקימו גוף בשם: חלוצי פועלי ציון.
"האיכר הצעיר"
בחודש אוקטובר 1908 הקימו יפה וחבריו את ארגון האיכר הצעיר. עיקר פועלה של הארגון הייתה הכשרת החברים בה לעבודת אדמה כאשר יעלו ביום מן הימים לארץ ישראל ויתיישבו בה. מטרה נוספת הייתה הפצת רעיונותיהם בקרב הציונים באמריקה. תקוותם הייתה כי חברי הקבוצה כי יובילו לשינוי בקרב נציגי הפדרציה הציונית, באמצעות פעילותם הענפה בקרב בתי ספר חקלאיים נוספים. חברי הקבוצה התוו לעצמם מספר קווים מנחים שלפיהם פעלו:
בארץ ישראל
בשלהי 1910 עלה יפה לארץ ישראל עם כמה מחברי קבוצת "האיכר הצעיר". בראשית דרכו עבד במושב עין גנים בסמוך לפתח תקווה שם התגורר באותה עת הוגה הדעות אהרון דוד גורדון. במהרה נוצרו בין השניים יחסי ידידות קרובים וקרבה רעיונית; שניהם ראו מצב היהודים בגולה ובנתק מהעבודה היצרנית שורש הרע. בעין גנים עסק יפה בגידולים ניסיוניים של תבואות וירקות. בשנת 1911 עבר יפה לחווה של 'הכשרת היישוב' בכנרת. והמשיך בניסוייו, בעיקר בזנים של תירס וקטניות (יפה הביא לראשונה את התירס לישראל). במקביל נבחר יפה לוועד 'הסתדרות פועלי הגליל' וייצג את הפועלים מול המעסיקים. יפה מצא את החווה בכנרת נשקפה בעיניו כמקום אידיאלי להגשמת חזון הקבוצה. הוא וחברו (ולימים גיסו) אלימלך לוין ביקשו לעבוד בחווה לטובת לתקופת שנה. הם ניהלו משא ומתן על כך עם ראש המשרד הארץ ישראלי ארתור רופין, וחתמו עמו חוזה עבודה. אך לבסוף הגיעו לכנרת רק ארבעה חברים; שלושה חברי 'האיכר הצעיר' ואחת מארגון 'החלוץ'. לחבורה הצטרפו פועלים ותיקים בעלי ניסיון בחיים ארץ ובעבודת אדמה.
הקבוצה "האמריקאית", הכינוי לו זכו חברי 'האיכר הצעיר' בפי אנשי היישוב היהודי החדש, הביאה והשתמשה באמצעי מיכון בעבודת השדה אשר לא נראו לפני כן בארץ. חבריה פיתחו גידולים וענפים חדשים; והקימו משק מעורב, בשונה ממשק הפלחה המקובל עד אז. יפה רצה כי בנוסף לעבודות החקלאיות, יעשו גם עבודות מסגרות ונפחות בידי חברי הקבוצה. עקרון נוסף לפיו פעלה הקבוצה, היה שוויון מלא בין גברים ונשים בקבוצה אשר בא לידי ביטוי בין היתר במתן שכר שווה. חברי הקבוצה החליטו לחכור את החווה לשנה נוספת. וכל זאת, למרות הגירעון בסיום שנת העבודה הראשונה ובעיות הביטחון מהם סבלו מצד הבדואים והדרוזים בסביבתם. הם התנו את ההמשך בכך שכל אחד יעבד את חלקה משלו בעצמו ועל אחריותו בשילוב יסודות של שיתוף חלקי. תנאי זה היווה את היסוד הרעיוני ל'מושב העובדים'. אך ארתור רופין מנהל 'המשרד הארץ ישראלי' סירב להיענות לבקשתם להישאר באתר, וחברי 'האיכר הצעיר' נאלצו לעזוב את החווה. לאחר כישלון המשא ומתן בדבר המשך העבודה בכנרת, הקבוצה התפרקה. יפה נסע לעבוד כפועל במושבה סג'רה.
בשנת 1913 בעודו בסג'רה ארגן יפה את השביתה הגדולה שמטרתה הייתה הכנסת עבודה עברית באגודת נטעים. בשנת 1914 בראשית מלחמת העולם הראשונה דאג יפה להעסקת פועלים יהודים בעבודות ציבוריות של השלטונות העות'מאניים. לאחר מכן יפה עובר לחוות בן שמן, ושם עסק בפיתוח גידול הירקות; חמש חוברות בנושא מטעמו יצאו לאור בשנה זו. בסוף שנת 1915 עזב את תל אביב וייסד את קבוצת הפועלות במקווה ישראל, בנוסף לעבודתו בהוראת חקלאית בבית הספר. בנוסף שימש יפה כדובר 'הפועל הצעיר'. בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה בעקבות הכיבוש הבריטי של ארץ ישראל ב-1917, עקר יפה לתל אביב. בשל שליטתו בשפה האנגלית הוא שימש כמתרגם ומקשר בין נציגי היישוב היהודי לבין שלטונות הממשל הצבאי הבריטי, תפקיד שידע בו סבל. בשנת 1919 נסע יפה לפראג לוועידת ההתאחדות של 'צעירי ציון', שם הוא נתן ההרצאה בשם 'לעבודתנו בארץ ישראל'. באותה שנה, הוא ייסד והחל את דרכו כעורך הירחון החקלאי השדה.
נהלל
לאחר מלחמת העולם הראשונה חיבר יפה את החוברת "ליסוד מושבי עובדים". החוברת פירטה את עקרונות היסוד שבהם האמין: קרקע לאומית, עבודה עצמית, עזרה הדדית ושיווק משותף. בפגישה שהתקיימה בשנת 1919 במועצה החקלאית של מפלגת 'הפועל הצעיר' הוחלט פה אחד כי יש לגשת לצעדים מעשיים ליסוד מושב העובדים.
בשנת 1920 נסע יפה כנציג 'הפועל הצעיר' לקונגרס הציוני ה-12, על מנת להציג את תוכנית מושב העובדים וכדי לגייס משאבים כלכליים לייסוד שני מושבי עובדים. והקונגרס הציוני אישר והקציב אמצעים לייסודם באותה שנה של שני מושבי עובדים. האחד, בגוש מעלול בשם נהלל אשר חבריו היו חברי מפלגת "הפועל הצעיר"; והשני, בגוש נוריס, שחבריו היו חברי מפלגת "אחדות העבודה" שנקרא היום כפר יחזקאל. חברי שני המושבים שיתפו פעולה בעניינים רבים: רעיוניים והתיישבותיים.
בין השנים 1921 – 1925 יפה התרחק מעסקנותו הציבורית והקדיש את רוב מרצו וזמנו לפיתוח נהלל. ידו הייתה בכל; בייבוש הביצות, בניסוח חוקי מושב עובדים; היה חבר ועד ויושב ראש האסיפות, והתערב בחיי השגרה במשק המעורב ופיתוחו. יפה התווה למעשה את דרכה של נהלל מכפר למושב עובדים בהתאם לרעיונותיו. הוא נסע לקונגרס הציוני ה-14 בווינה ב -1925 כדי להגן על רעיונתיו.
בחורף 1925, בשמעו לתביעות הציבור חזר לעסוק בענייני הציבור כחבר המרכז החקלאי, שם תבע "חוק ומשטר שווים בהחלט לכל חבר".
מייסד "תנובה"
בשלהי שנת 1926, יזם יפה את "תנובה", אגודה שיתופית לשיווק תוצרת חקלאית, ועמד בראשה. הקמת "תנובה" לוותה בסערה ציבורית. היישובים החקלאיים החדשים של "ההנהלה הציונית" התלבטו כיצד לשווק את תוצרתם בסדר ובארגון ולצד היצרנים הקימים מן המגזר היהודי ומן המגזר הערבי. שיווק התוצרת החקלאית לווה בהקניית ערכי צרכנות חדשים, ונשען על ממצאים חדשים בתורת התזונה, אשר ניתן להם פרסום בתקשורת לסוגיה באותם ימים. רבים בהתיישבות העובדת חששו מן הפרדה בין היצרנות לבין והצרכנות. ברל כצנלסון ממנהיגי "אחדות העבודה" התנגד להקמת "תנובה". הוא טען כי משביר אשר הוקם בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה יוכל להמשיך לשווק את התוצרת החקלאית. אך יפה היה בטוח כי יש לדאוג ליצרן ולחקלאי בראש ובראשונה. בסופו של דבר, המתנגדים וביניהם גם ברל כצנלסון הודו ליפה על יוזמתו הברוכה והתעקשותו. רבים ציינו כי בעצם ייסודה, שינתה "תנובה" את הלך הרוח הרווח באותה עת, וזירזה מעבר אל ייעול היצרנות והשיווק בארץ ישראל.
יפה ניהל את "תנובה" מעל לעשור, במקביל לכתיבתו ועבודתו הציבורית. הוא הטמיע בתנובה מספר עקרונות. הראשון: שחרור הפועל החקלאי מן הדאגה לשיווק תוצרתו, על מנת שהפועל יוכל להתמסר לעבודתו בצורה הטובה ביותר. לדעתו, "קואופרטיביות גרידא או כל שיטה אחרת דומה לה או עולה עליה, אך אלילי שווא והבל הם בעינינו שאינם משמשים לנו אמצעי קליטה ואחיזה בארצנו"; באמרו משפט זה בכוונתו לומר כי קיום המשק המעורב מותנה בקבלת חברים חדשים כל העת, אשר יוסיפו תועלת לחברים הוותיקים במשק. בנוסף, יפה פעל לשיפור המקצועיות במשק ולשיפור איכות התוצרת. הוא ניסה לקדם ב"תנובה" את הטכנולוגיה של יצור ושיווק חלב ניגר מפוסטר. במסגרת תפקידו כמנהל תנובה פעל מול מוסדות היישוב היהודי והשלטון המנדטורי הבריטי.
אחרית ימיו
בשנת 1934 פגעה ביפה מחלה קשה והוא נאלץ להפסיק את עבודתו. הייתה זו שעתו הקשה של היישוב היהודי בארץ ישראל; החלה ההתנגשות בין תנועת העבודה לבין תומכי תנועת ז'בוטינסקי, "הפורשים". אווירה של איבה הדדית ועימותים פנימיים שררה בין חלקים נכבדים ואישים ומנהיגים. אירועים אלו יצרו פגיעה עמוקה ברגשותיו. למרות בריאותו הרופפת הוא חש כי זוהי מחויבותו לנסות לארגן קבוצת אנשים משכבות וארגונים שונים כנגד ההתנגשות והאיבה. מרבית האנשים אליהם פנה יפה סירבו להצטרף אליו במאבקו לשיפור המצב, מכיוון שלא האמינו שקבוצה כזו תוכל להועיל בדבר מה. אולם יפה הנמרץ לא התייאש והמשיך במלחמתו בודד במערכה.
בחורף 1934 ייסד יפה את כתב העת "נתיב", והוציא לאור שלושה גיליונות. לאחר מכן לקה בלבו. מקץ חודשים ספורים התאושש, ובכוחות מחודשים הוציא לאור את החוברת האחרונה שנכתבה בכתב ידו. בגיליונות אלה ביקר בחריפות את האחראים לאווירה הקשה לדעתו. הוא לא חסך ביקורת רחבה מאנשי תנועת העבודה אשר להירתמותם למאבק ציפה ליותר מכל. מחלתו נתנה בו אותותיה והשפיעה על אופן כתיבתו והבעתו. הוצאתו לאור של הגיליון האחרון חתמה את חייו הציבוריים של יפה.
בקיץ 1942 עבר יפה להתגורר בהר הכרמל על מנת להקל על סבלו. בסוף חודש אלול לקה בדלקת ריאות. בכ"ח באלול תש"ב 1942 נפטר, והובא למנוחות בנהלל בערב ראש השנה תש"ג 1942.
בערים חולון ורעננה נקראו רחובות על שמו.
משפחתו
אליעזר יפה היה נשוי לשושנה לבית רֶכְטְהנד, ואב לשלושה: נחמה (נחמה יריב אשתו של אהרן יריב), מנוחה (מנוחה ירמיה אשתו של דב ירמיה) וראובן יפה (עד פטירתו בשנת 2013 היה חבר המושב). אלמנתו שושנה נפטרה בשנת 1956.
פרסומיו
לאחר מותו:
ויסוצקי. תודה שאני חי
'''ויסוצקי. תודה שאני חי (ברוסית: Высоцкий. Спасибо, что живой''') הוא סרט דרמה רוסי משנת 2011 על ולדימיר וויסוצקי, שמבוסס על תסריט מאת בנו ניקיטה ובבימויו של פיוטר בוסלוב.
הסרט הופק בתמיכת קרן הקולנוע הרוסי בכיכובם של סרגיי בזרוקוב (שזמן רב נותר ללא קרדיט ורק מאוחר יותר נחשף כי בוצעה עליו עבודת CGI ואיפור כבד), איוואן אורגנט, אנדריי פאנין, אנדריי סמוליאקוב ואוקסנה אקינשינה. סמוליאקוב זכה בפרס נשר הזהב בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר.
הסרט הוקרן בבכורה ב-1 בדצמבר 2011 והפך לסרט המכניס ביותר בקולנוע הרוסי, כשהכניס 868 מיליון רובלים (כ-27.4 מיליון דולרים). הסרט זכה לשבחים ופרסים והתסריט נכתב על ידי בנו של הזמר, ניקיטה ויסוצקי.
בשנת 2013 שודרה גרסה מורחבת בערוץ 1 הרוסי.
תקציר עלילה
הסרט מבוסס על סיפור אמיתי על סיבוב הופעות של ויסוצקי לאוזבקיסטן ומוות קליני שחווה בשנת 1979.
הפקה
השחקן שגילם את ויסוצקי בילה 4 - 6 שעות בכל יום באיפור וכשעה וחצי לערך כדי לבטל את האיפור. בכמה סצנות "שוחזר" ויסוצקי לסרט בעזרת טכנולוגיית CGI. באביב 2012 הודה סרגיי בזרוקוב בתוכנית אירוח בטלוויזיה שהוא למעשה היה השחקן שגילם את ולדימיר וויסוצקי. כמו כן, עבור גרסת הטלוויזיה המורחבת ששודרה בינואר 2013, בזרוקוב תואר בקרדיטים לראשונה כמי שגילם את ויסוצקי.
פסקול
בנוסף לשיריו של ויסוצקי עצמו: («Баллада об уходе в рай», «Ах милый Ваня, я гуляю по Парижу», «Певец у микрофона», «Охота с вертолётов», «Баллада о детстве»), בסרט הושמעו גם שירו «Мой чёрный человек» והשירים הבאים:
קבלה
הסרט זכה לביקורות מעורבות, כאשר רבים מתחו ביקורת על ההחלטה שהשחקן שגילם את ויסוצקי לבש מסיכה. גם אשתו האחרונה של ויסוצקי, מרינה ולדי, התייחסה בשלילה לסרט, ואמרה כי הסרט הוא "עלבון לוויסוצקי, לאמנותו, לזכרו ולחיים שלנו יחד".
מיתולוגיה מסופוטמית
המיתולוגיה המסופוטָמית היא המיתולוגיה של השׁוּמֵרִים, האַכַּדִים, הבַּבְלִים והאַשּׁוּרִים. 'מֶסוֹפּוֹטָמִיָה' (mesopotamia) ביוונית עתיקה פירושה 'הארץ שבין הנהרות' והכוונה לאותן ארצות ששגשגו בין הנהרות פרת וחידקל והיוו את ערש התרבות האנושית.