cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בואנו
בואנו (Bueno) הוא שם משפחה שמקורו בספרדית ומשמעותו טוב. {{פירושונים|
ראו גם
}}
אליפות תל אביב אייזנברג הפתוחה 1996
אליפות תל אביב אייזנברג הפתוחה 1996 היא טורניר טניס מסבב ה-ATP-250 שנערך ב-1996 באצטדיון קנדה ברמת השרון, ישראל בין ה-14-20 באוקטובר. האליפות הייתה המהדורה ה-17 והאחרונה של אליפות תל אביב הפתוחה ותחרות ה-ATP-250 האחרונה שהתקיימה בישראל עד ל-2022. באליפות היחידים ניצח חביאר סנצ'ז הספרדי.
תחרות היחידים
בתחרות היחידים השתתפו 32 טניסאים, ניצחונו של סנצ'ז היה השני באותה שנה וה-24 בקריירה.
תחרות הזוגות
בתחרות הזוגות השתתפו 16 זוגות.
אנדור וידור
אנדור וידור (במקור וייס, בהונגרית: Vidor Andor; בודפשט, 14 באפריל 1912 – אוקראינה, מרץ 1943) היה צלם קולנוע יהודי-הונגרי, עורך שניספה בשואת יהודי הונגריה. דודו לאסלו ויידה היה סופר, תסריטאי, בן דודו לאסלו ויידה הבן (1906–1965) היה במאי קולנוע, תסריטאי.
ביוגרפיה
אנדור וידור נולד במשפחה יהודית כבנם של לאיוש וידור (וייס) (1882–1941), רופא שיניים ושל בלנקה וייס. הוא היה תלמידו של צלם הקולנוע המפורסם ביותר בתקופתו, אישטוואן אייבן. לפני פרסום החוקים היהודיים (משנת 1938 ואילך), הוא הופקד על צילום סרטים עלילתיים גדולים רבים (13 סרטים). הוא ניספה במהלך מלחמת העולם השנייה באחד ממחנות העבודה (במקום לא ידוע באוקראינה) בשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). וידור היה צלם קולנוע מוכשר ביותר שכבר בגילו הצעיר ובחייו הקצרים הגיע להישגים גדולים. כל סרטיו (עם במאים שונים זכו להצלחה גדולה בזמנו וחלקם גם בשנות ה-2000).
ב-20 בינואר 1936 נשא את ליוויה, בתם של שמואל מנדל ושל סרנה ארנפלד, בבודפשט.
הארץ שלנו (ספר קומיקס)
הארץ שלנו (בצרפתית: Israel Palestin: Entre gurre at paix, בתרגום מילולי לעברית: ישראל פלסטין: בין מלחמה לשלום) הוא ספר קומיקס פוליטי ישראלי מאת אורי פינק שפורסם בשנת 2008 תחת ההוצאה הצרפתית BERG בצרפת, בקטגוריית ICEBERG המוקדשת לקומיקס פוליטי בלבד. הוא פורסם לראשונה בשחור לבן בתרגום צרפתי ולאחר ההצלחה בצרפת תורגם לעברית בשם "הארץ שלנו" ונצבע על ידי הקומיקסאים הישראלים ולדיק סנדלר וארז צדוק.
הוצאת הספר
אורי פינק, שידוע בעיקר בזכות הקומיקס המפורסם ביותר שלו "זבנג!" ונחשב לקומיקסאי הראשון בישראל, מצייר כמעט תמיד רק קומיקס מצחיק לבני נוער. אלא שבזכות השתתפותו בתוכנית "קרטונינג פור פיס" העולמית (גם מישל קישקה חבר בתנועה זו) הוא החל לתקשר עם הוצאות ספרים ברחבי העולם. כך קרה שבשנת 2007 פנתה חברת BERG הצרפתית לאורי פינק במטרה שיכתוב קומיקס פוליטי מנקודת מבטו כישראלי על החיים בישראל, כדי שיפורסם בצרפת תחת הכותרת החדשה ICEBERG, שמוקדשת אך ורק לקומיקס פוליטי. היצירה של הספר הייתה קשה משום שאורי פינק מצייר מאז ומתמיד רק קומיקס מצחיק, שהוא סוג ז'אנר שונה לגמרי מקומיקס פוליטי. בשביל קומיקס פוליטי פינק היה חייב להשתמש בצורות כתיבה וציור שהוא אינו מורגל אליהם: שימוש בצבעים כהים, ציורים מופשטים, ריבועי קומיקס מסוגננים ועוד. כדי להתמודד עם ז'אנר ששונה מסגנונו הייחודי בו הוא מצייר כבר למעלה מ-40 שנה, נאלץ פינק להשתמש בסיפורים אישיים כדי לתעל את הסיפור לקומיקס פוליטי רציני, כך שהתוצאה הסופית נעשתה קומיקס פוליטי-אוטוביוגרפי.
אודות הספר
הקומיקס עוסק בחוויות של אורי פינק תוך אמירה פוליטית וסאטירית של המצב המורכב במדינת ישראל. דרך האירועים שעבר אורי פינק הוא נותן לקורא מבט נרחב על צדדים רבים בסוגיות פוליטיות מורכבות בחברה הישראלית: הסכסוך הישראלי פלסטיני וישראל יהודית או דמוקרטית. הספר עוסק גם כן באירועים פוליטיים שהשפיעו רבות על צורת החשיבה הישראלית על כל היבטיה: רצח יצחק רבין בשנת 1995, האינתיפאדה השנייה (אינתיפאדת אל אקצא) בשנת 2000. להלן תקצירי נושאי הספר:
ערבים ישראלים
החלק הראשון של הספר עוסק בתקופת הילדות של אורי פינק. שם מוצגים כמה זיכרונות ילדות שקשורים בנושא הערבים בישראל. בזיכרון הראשון מוצג אורי פינק הילד בחופשה משפחתית. בעת הנסיעה באוטו מסתכל פינק מחלון המכונית הנוסעת ומתאר את הנוף מולו: "כמה ערבושים עם כבשים". בקטע זה פינק הילד עוד לא מודע לכך שהמילה "ערבושים" היא מילה פוגענית, אבל אביו, ששמע את ההערה, מתרגז מיד לשמע מילת הגנאי ויורד מן האוטו כדי להירגע. קטע זה הוא מעין אתנחתא לחלק זה של הספר המתאר את המצב של הערבים בחברה הישראלית. עוד קטע המוזכר בחלק זה הוא זיכרון ילדות מהעיר ירושלים, שם חיים ערבים לצד יהודים. שם מוצג ציור גדול פרי עטו של פינק המתאר את שוק מחנה-יהודה הומה האדם. בציור אפשר לראות חרדים חובשי שטריימל וחליפות מסתובבים לצד ערבים חובשי כפייה וגלבייה.
הגירה של פליטים
עוד נושא מורכב מבחינה פוליטית שיש לו צדדים רבים הוא נושא הגירת פליטים מארצות נחשלות או מדינות שקיימות בהן מלחמות אזרחים (סוריה, עיראק, מדינות צפון אפריקה) אל מדינות אירופה המפותחות, כמו גרמניה, צרפת או בריטניה. על אף שנושא זה אינו קשור מידית למדינת ישראל, פינק בכל זאת מצליח להעלות זיכרון מטיול שורשים בגרמניה. אחד מקרובי משפחתו מדבר על המהגרים הערבים כעל "מפגע אוכלוסין שיש למגר", ודימוי זה מעלה בעיניי רוחו של פינק את תקופת השואה וטרום מלחמת העולם השנייה כאשר האזרחים הגרמנים ה"ארים" היו מדברים על היהודים כעל מפגע אוכלוסין.
המאבק הדתי-חילוני
בחלק זה של הספר מתאר אורי פינק ויכוח דתי עם ידידו אורי אורבך. במהלך הריב מסתובבים שניהם ברחבי העיר תל אביב ומוציאים טיעונים חדשים. הוויכוח מתחיל מהשאלה 'האם צריך לאפשר עבודה בשבת' - פינק אומר שיש לאפשר עבודה בשבת עם הטיעון ש"כל אדם יכול לעבוד באילו ימים שהוא רוצה לפי אמונתו הדתית" ואילו אורבך דווקא תומך בדעה שאין לאפשר עבודה בשבת משום ש"במדינה יהודית יש לשמור על אורך חיים יהודי, שכולל גם שביתה מכל מלאכה בשבת. מלבד זאת, חוק זה הוא גם חוק סוציאליסטי שמאפשר יום חופש ומנוחה לכל אדם". אלה ממשיכים לטעון טיעונים מנוגדים במטרה לשכנע זה את זה ותוך כדי להסביר לקוראים עד כמה מורכב המצב. עד מהרה מתחילים השניים לנהל ויכוח פוליטי על שיטת הממשל של ראש הממשלה, יצחק רבין, כשאורבך טוען כי רבין מוביל לשפל ביטחוני ואילו פינק טוען כי רבין גורם לשגשוג בכלכלה ובשלום. החלק האחרון של קטע זה הוא מעין אקספוזיציה לפרק הבא, שעוסק ברצח רבין (ראו למטה).
רצח יצחק רבין
כמו ספרי קומיקס ובכלל ספרים ישראלים רבים אחרים, גם הספר "הארץ שלנו" מתאר את הטראומה הישראלית של רצח ראש הממשלה יצחק רבין בשנת 1995. כמו בספרו של מישל קישקה "פלאפל עם חריף" שמתאר את הקרע בחברה הישראלית לפני ואחרי רצח רבין, גם פינק מתאר את רצח רבין דרך חוויה אישית. הוא מציג סעודת יום הולדת של חברו במסעדה מפורסמת בתל אביב, שגם מופיעה ברקע הפרק הקודם 'המאבק הדתי-חילוני'. החבורה, שמורכבת מפינק, בת זוגו וחבריהם, דנה בנושאי הסכם אוסלו, עצרת השלום ותפקודו הכללי של רבין כראש ממשלה. כשהמנות לא מגיעות בזמן, הם מבררים מה קורה ומגלים כי רבין נרצח בעצרת השלום על ידי אדם יהודי חובש כיפה. הסערה שמתחוללת באותו רגע מלווה בציורים אובדניים, מרוחים ומבולבלים. הפרק מסתיים באמירה של אחד היושבים לשולחן, כשהוא מבטא מחשבה שהושתקה במוחות השמאלנים הרדיקלים בזמן הרצח, המחשבה שהימין ניצח.
האינתיפאדה השנייה
מבחינת כותבים רבים האינתיפאדה השנייה מתוארת כאירוע זוועה שהיה מלא בפחד ואימה. גם פינק מתאר את מאורעות האינתיפאדה בצורה נואשת וכואבת: הוא מתאר בציוריו רחובות ריקים מרוב פחד, ציורים של אוטובוסים מפוצצים ומחבלים מתאבדים. הוא ממחיש את ההרגשה שכל אחד עלול להיות קורבן לפיגוע בעזרת ציור כוונת רובה על פרצופי האנשים. הוא מביע זעם על כך שהיהודים חיים בפחד מתמיד ואילו הפלסטינים נהנים מחיים בטוחים כל עוד הם נמצאים במקום מגוריהם. הפרק מדבר בנוסף גם על שינוי התמיכה בפלסטינים - איך שבאינתיפאדה הראשונה היה פינק תומך נלהב של ההתעוררות הפלסטינית ואילו את האינתיפאדה הנוכחית (דאז) הוא מתאר כאירוע אלים וחסר כל הצדקה. הנה ציטוט של פינק מתוך הספר, שמתייחס לאינתיפאדה החדשה.
עמדה פוליטית
העמדה הפוליטית של הספר אינה מוסתרת, אלא גלויה לחלוטין ומתיימרת להיות נוקבת כמו בספר "פלסטיין" של ג'ו סאקו או "פרספוליס" של מרג'אן סטראפי. העמדה הפוליטית היא שמאל מתון ומבחינה דתית פינק מיצג את החילוניות. על אף שהספר שומר על עמדה פוליטית ברורה הוא כן נותן ייצוג לדעות השונות ולא פוסל אותן. העמדה הפוליטית של הספר מיוצגת על ידי פינק ואילו הדעות ההפוכות מוצגות בכל פעם אצל אנשים אחרים: קרוב משפחתו בגרמניה, אורי אורבך ועוד. מלבד חוות דעת פוליטית, מנסה פינק גם להעביר לקורא הצרפתי את המורכבות של החברה הישראלית על די ייצוג נרחב של כלל האוכלוסייה בארץ.
יוזף פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה
הארכידוכס יוזף פרדיננד מאוסטריה-טוסקנה (בשמו המלא: יוזף פרדיננד סלבטור מריה פרנץ ליאופולד אנטון אלברט יוהאן בפטיסט קרל לודוויג רופרט מריה אאוקסילטריס פון הבסבורג-לותרינגן בגרמנית: Josef Ferdinand Salvator Maria Franz Leopold Anton Albert Johann Baptist Karl Ludwig Rupert Maria Auxilatrix von Habsburg-Lothringen; 24 במאי 1872 – 28 באוגוסט 1942), היה ארכידוכס אוסטרי, ומפקד בכיר בצבא אוסטרו-הונגריה במלחמת העולם הראשונה.
שנים ראשונות
יוזף פרדיננד נולד ב-24 במאי 1872 בזלצבורג לפרדיננד הרביעי, הדוכס הגדול של טוסקנה ואליס, נסיכת פארמה. יוזף היה הילד השלישי והבן השני במשפחה, אך ירש את ראשות בית טוסקנה ואת התארים של אביו, לאחר שאחיו הבכור ויתר עליהם בעקבות שערוריות רבות.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ המלחמה מונה יוזף למפקד הקורפוס ה-14 שהיה חלק מהארמייה השלישית, ולחם עמו בחזית המזרחית בקרב גליציה.
ב-1 באוקטובר 1914 מונה יוזף למפקד הארמייה הרביעית, במקום מוריץ פון אופנברג שהודח מהפיקוד בעקבות כישלונו בקרב רווה, ובמקומו מונה למפקד הקורפוס יוזף רוט. יוזף השתתף עם הארמייה שבפיקודו במתקפת גורליצה-טרנוב שבה הצליח להבקיע את קווי הרוסים, ולאחר מכן כבשה הארמייה שבפיקודו את לובלין, והשתתפה בכיבוש פולין הרוסית.
ביוני 1916 הותקפה הארמייה שבפיקודו במתקפת ברוסילוב ונאלצה לסגת לאחור תוך שהיא משאירה מאחוריה הרבה שבויים. בעקבות כישלונו דרשו הגרמנים להדיחו, ואכן יוזף הוחלף בגנרל קרל טרשצ'יאנסקי פון נאדוש.
לאחר עלייתו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה לשלטון, הוצע ליוזף תפקיד המפקח הכללי של חיל האוויר האוסטרו-הונגרי, וכך מונה יוזף לתפקיד ב-8 ביולי 1917 למרות התנגדות מפקדי הצבא. אולם יוזף היה בור לגמרי בכל העניינים הטכניים הקשורים לחיל, וכך מתאר תאודור פון קרמן את חילופי הדברים שהתנהלו בין יוזף לפרדיננד פורשה שהראה לו מנוע למטוסים בעל 6 צילינדרים:.
ב-3 בנובמבר 1918 לאחר שביתת הנשק פרש יוזף מהצבא והתגורר בווינה כאזרח פשוט.
אחרית ימיו ומותו
לאחר נישואיו הראשונים ב-1921, התפטר יוזף מתפקידו כראש הבית של טוסקנה. ב-1938 עם כניסת הנאצים לאוסטריה, נעצר יוזף עם עוד 70,000 תושבי וינה, נחקר על ידי הגסטפו ונשלח למחנה דכאו, שם שהה 3 חודשים. לאחר מכן שוחרר לביתו, תוך שמוטל עליו פיקוח צמוד על ידי הגסטפו.
השהות במחנה הריכוז הרעה את בריאותו של יוזף, ועקב כך הוא מת בווינה ב-28 באוגוסט 1942.
משפחתו
ב-2 במאי 1921 התחתן עם רוזה קלטנברונר שלא הייתה ממוצא אצולה. הנישואין החזיקו מעמד עד לגירושיהם ב-1928.
ב-27 בינואר 1929 התחתן יוזף שוב, עם גרטרוד טומנק פון ביירפרלס מונדזי. ממנה נולדו להם 2 ילדים:
אלברט אקהאוט
אלברט אקהאוט (Albert Eckhout; 1616 – 1665) היה צייר בתור הזהב של הציור ההולנדי של דיוקנאות ודומם. רוב העבודות המיוחסות לו אינן חתומות. הוא היה בין האמנים האירופאים הראשונים שציירו סצינות מהעולם החדש. הוא היה בפמליית המושל הכללי ההולנדי בברזיל, יוהאן מאוריץ, נסיך נסאו-זיגן, שלקח אותו ואת הצייר הצרפתי פרנס פוסט לברזיל ההולנדית כדי שיוכלו לתעד את הנוף, התושבים, החי והצומח של המדינה. אקהאוט מפורסם גם בזכות ציורי טבע דומם של פירות וירקות ברזילאים. ציוריו נועדו לקישוט בתים.
ביוגרפיה
אלברט אקהאוט היה בנם של אלברט אקהאוט ומרין רולף, נולד בחרונינגן, אך הכשרתו כאמן וכקריירה המוקדמת אינם ידועים.
יצירות
אקהאוט התרכז באנשים, בצמחים ובעלי החיים באזור כשהגיע לברזיל ההולנדית. הוא צייר שמונה תמונות אתנוגרפיים בגודל טבעי של תושבי ברזיל, שנים עשר של טבע דומם, וכמות גדולה של תמונות ילידים רוקדים. עבודות אתנוגרפיות אלה, שנעשו בין 1641 ל-1643 עבור מאוריץ, הועברו לאחר מכן לבן דודו של מאוריץ, המלך פרדריק השלישי מדנמרק, והן נשארו בקופנהגן עד היום. עבודותיו אמורות להיות התמונות הריאליסטיות הראשונות של שבטים ילידים בברזיל. אלכסנדר פון הומבולדט ראה את הציורים בשנת 1827, וכך גם הקיסר הברזילאי דום פדרו השני בשנת 1876, שניהם שיבחו את העבודות.
אפריקאים
ציוריו של אקהאוט של גבר ונשים האפריקאיים המנהלים סחר, ויוצרים ברית פוליטית עם המושל מאוריץ בחצר ביתו. ציורים אלה קשורים לאזור באפריקה בו זכו ההולנדים במספר הגדול ביותר של קשרים מסחריים במהלך המאה השבע-עשרה, גינאה ואנגולה. במהלך תקופה זו הקימו מרכזים של חברת הודו המערבית ההולנדית, וכן מבצרים בשני אזורים אלה בחוף מערב אפריקה. זאת מכיוון שההולנדים היו זקוקים למקור אמין של כוח אדם אפריקאי לעבודות במטעי הסוכר הברזילאים שלהם. בציורו את האישה השחורה רואים דמות הניצבת ליד החוף ומחזיקה סלסלה עם פרי עץ פפאיה. דייגים מצוירים לאורך קו החוף, וספינות באופק. האישה חובשת כובע עם נוצות טווס ומכשיר לבן קטן, תחוב לאבנת במותניה. הילד העירום לצידה הוא ככל הנראה בנה, אם כי גוון העור של הילד הוא בהיר יותר מצבע העור של האישה. השרשראות הכפולות של הפנינים הלבנות וחרוזי האלמוגים האדומים שמתעקלים סביב צווארה חושפים את שדיה. הדגש על דימוי זה של מיניות, ופוריות מקבל חיזוק על ידי הסלסלה שלה העולה על גדותיה בשל הפרי הטרופי.
כשמסתכלים על דימויו של אקהאוט על הגבר השחור, כוחו של האדם ועוצמתו מודגשים על ידי המראה השרירי שלו והצורה הפאלית של עץ הדקל משמאלו. האיש אוחז בחרב טקסית המעוטרת בקליפה ורודה גדולה. לרגליו מונח ניב של פיל על האדמה. פריט הלבוש היחיד של האיש הזה, בדומה לדמותה של האישה האפריקאית, הוא חתיכת בד עם פסים כחול לבן העוטף את מותניו.
המולטים
בתמונתו של אקהאוט האיש המולטי זוקף את נשקו כשהוא ניצב בתנוחה של שלושה רבעים מול הצופה. אקהאוט הציב את האיש בסביבה חופית מול שמיים אפורים מעוננים עם שלוש אוניות אירופאיות הנראות באופק. האיש עומד על האדמה החולית, ממוסגר בשדה קני סוכר גבוה מימין ועץ פפאיה גדול משמאל. עורו בצבע חום בהיר, בהיר בהרבה מציוריו של אקהאוט את הילידים והאפריקאים. ההילה הבלתי נשלטת של שיער מקורזל וחום כהה צומחת מתוך ראשו כאשר עיניו החומות הבהירות מביטות אל הצופה בצורה בטוחה.
ממלוקה
המושג mameluco הוא מונח שמשתמשים בו מעט מאוד בברזיל, אך כמו המולטים ניתן לייחס את מקורותיו לפורטוגזים במאה השש עשרה, לאחר הקמתם של המאחז הקולוניאלי בברזיל. הייצוג הראשון של ממלוקו הוא בגרסתו של דה בריי לתיאורו של הנס סטאדן את ברזיל.
בציורו של אקהאוט אשת ממלוקה שהוא צייר היא דמות חצי ברזילאית וחצי אירופאית אוחזת בסל. בתיאורו של אקהאוט נראית האשה בשמלה לבנה ואוחזת סל פרחים ביד אחת. ידה השנייה מרימה את שמלתה כדי לחשוף חלק קטן מהרגל שלה. לציור הזה היבטים רבים שהיו אופייניים לציוריו האחרים של אקהאוט מתקופתו בברזיל. שני חזירונים לרגלי האישה מראים את התעניינותו בחיי הטבע של ברזיל. בנוסף, הפרחים שהיא נושאת ושפע הצומח סביבה הם הדרך של אקהאוט לייצג את הפוריות בברזיל, למשוך תשומת לב לפוטנציאל הגידולים המוצלח שם. בציור - האישה עומדת ומביטה ישר כשהיא משחקת בעיני הצופה. השפתיים מופנות מעט כלפי מטה בקצוות בהנחה שהיא בקרוב תפרוץ בחיוך מזמין. היא מלאה בתכשיטים עם שרשרת ועגילים תואמים. את התכשיטים משלים הכובע הקטן והירוק שלה, המעוטר בפנינים ופריחת עץ תפוז. שמלתה הלבנה הפשוטה, אך עם זאת, מעט מקומטת. דימוי זה של הממלוקה מתייחס לפוריות המושבה ואף יין פירות הקשיו המשכר ביותר, המיוצר מדי שנה על ידי הקבוצה האתנית הזאת.
תערוכה
בשנת 2002, באמצעות מבצע שיקום גדול, הועברו כל הציורים הידועים של אקהאוט חזרה לברזיל. זו הפעם הראשונה שהם הוצגו במדינה בה הם נוצרו מאז תחילת שנות הארבעים של המאה ה-17. כותרת התערוכה הייתה אלברט אקהאוט volta ao Brasil 1644-2002 (אלברט אקהאוט חוזר לברזיל). התערוכה הוצגה במכון ריקרדו ברננד ברסיפה, מבנה שהוקם בעיר בה התגורר מאוריץ בעיצומה של הקריירה שלו. שמונה תמונות דומם בתערוכה זו נועדו להיראות מנקודת מבט נמוכה ונועדו להיות תלויים בגובה כקישוט. בתערוכה הנוכחית מעולם לא חשבו לתלות את הציורים כמרכיב דקורטיבי.
מניפסט החלאה
המונח "SCUM" (חלאות) הופיע על עמוד השער של המהדורה הראשונה בצורה של ראשי תיבות, "S.C.U.M", ונאמר שפירושם "האגודה למען חיתוך גברים" ("Society for Cutting Up Men"). סולאנס התנגדה לפרשנות זו, והתעקשה כי אין אלו ראשי תיבות, אף על פי שהם הופיעו כך גם במודעה שהיא כתבה על הספר לווילג' וויס ב-1967. סולאנס קיימה סדרת מפגשי גיוס ל-SCUM בצ'לסי הוטל שם התגוררה, אבל עשור לאחר מכך אמרה שהארגון היה "רק טכניקה ספרותית", ושהוא מעולם לא התקיים באמת.
המניפסט לא היה מוכר מאוד, עד שסולאנס ניסתה להרוג את אנדי וורהול ב-1968. אירוע זה הביא את תשומת לב הציבור גם למניפסט וגם לסולאנס עצמה. בעוד מספר פמיניסטיות, כגון פלורנס קנדי וטי-גרייס אטקינסון, הגנו על סולאנס והחשיבו את המניפסט לביקורת לגיטימית על הסדר הפטריארכלי, אחרות, דוגמת בטי פרידן, חשבו שדעותיה של סולאנס קיצוניות מדי ומייצרות קיטוב. אף על פי שמניעיה של סולאנס בירי של וורהול נותרו לא ברורים, המניפסט עדיין נקשר לעיתים קרובות עם האירוע הזה.
היסטוריית פרסומים
סולאנס כתבה את מניפסט החלאה בין 1965 ל-1967. ב-1967, היא הוציאה לאור את המהדורה הראשונה על ידי הדפסת אלפיים עותקים במימאוגרפיה, ומכירתם ברחובות של גריניץ' וילג' בניו יורק. סולאנס ביקשה דולר אחד מנשים ושני דולר מגברים עבור כל ספר. היא מכרה כך כ-400 עותקים. באוגוסט באותה שנה, חתמה סולאנס על חוזה הוצאה לאור של רומן פרי עטה עם המו"ל מוריס גירודיאס, ואז ביקשה ממנו לקבל את מניפסט החלאה במקומו.
המהדורה הרשמית הראשונה של המניפסט פורסם על ידי Olympia Press ב-1968. הוא כלל הקדמה מאת מוריס גירודיאס. היו הבדלים דקים בין הגרסה של 1968 והמהדורה המצולמת של סולאנס. בראיון בהווילג' וויס, סולאנס התלוננה שבמהדורה של אולימפיה לא הכניסו ושינו דברים ללא התייעצות עמה: "לא נכלל אף אחד מהתיקונים ... שרציתי, ואילו הרבה שינויים נוספים נעשו—כולם לרעה—וכן היו הרבה "שגיאות טיפוגרפיות": מילים ואפילו חלקים שלמים של משפטים שנשמטו, מה שגרם למעברים בין הטקסטים להיות חסרי פשר." ב-1977, סולאנס פרסמה בהוצאה עצמית מהדורה "נכונה" אשר היה קרובה יותר לגרסה המקורית, וכללה מבוא שהיא כתבה.
תוכן
המניפסט פותח בהצהרה הבאה:
סולאנס מתחילה בהצגת התאוריה של הזכר כ"נקבה לא שלמה" מחמת ליקוי גנטי בצורת כרומוזום Y. על פי סולאנס, ליקוי גנטי זה גורם לזכרים מוגבלות רגשית, אגוצנטריות, וחוסר מסוגלות לתשוקה נפשית או אינטראקציה אותנטית. היא מתארת את הזכר כחסר אמפתיה, וחסר היכולת להתייחס לכל דבר מלבד התחושות הפיזיות שלו עצמו. המניפסט ממשיך בטענה כי הזכר מבלה את חייו בניסיון להפוך לנקבה, ועל ידי כך להתגבר על נחיתותו. הוא עושה זאת על ידי "חיפוש מתמיד אחר הנקבה, בניסיונות להתיידד עמה, ורצון לחיות דרכה ובאיחוד עמה." סולאנס דוחה את פרויד ואת תאוריית קנאת הפין, וטוענת כי לגברים יש "קנאת כוס". סולאנס אז מאשימה את הגברים בכך שהפכו את העולם ל"ערימת חרא" ומציג רשימה ארוכה של תלונות.
עיקר המניפסט מורכב מרשימה ארוכה של תלונות נגד המין הגברי. התלונות מחולקות לסעיפים הבאים: עקב תלונות אלו, המניפסט מסיק שחיסולו של המין הגברי הוא צו המוסר. הוא גם טוען כי על נשים להחליף את מערכת ה"כסף-עבודה" במערכת של אוטומציה, כזו שתוביל לקריסתה של הממשלה ואובדן כוחם של גברים על נשים.
על מנת להשיג מטרות אלו, המניפסט מציע הקמת חזית מהפכנית של נשים. הכוח החלוצי הזה נקרא בשם SCUM (חלאה/חלאות). המניפסט טוען כי על החלאות לנקוט בפעולה ישירה וטקטיקות של חבלה ולא באי-ציות אזרחי, מכיוון שאי-ציות מסוג זה הוא אפקטיבי רק עבור שינויים קטנים בחברה. על מנת להרוס את המערכת, פעולה אלימה היא הכרחית: "אם החלאות אי פעם יצעדו, זה יהיה על הפנים מטופשות והמחליאות של הנשיא; אם החלאות אי פעם יכו, זה יהיה בחושך עם סכין חדה."
המניפסט מסתיים בתיאור של אוטופיה עתידנית, שנשלטת על ידי נשים, בה, בסופו של דבר, אין גברים. אין כסף, ומחלות ומוות הם נחלת העבר. המניפסט טוען כי זה לא רציונלי עבור גברים להגן על השיטה הקיימת, ושעליהם לפיכך לקבל את הצורך בהשמדתם.
SCUM כטכניקה ספרותית
בשנת 1977 בראיון בווילג' וויס, סולאנס הצהירה כי החלאות הן "רק טכניקה ספרותית. אין ארגון שנקרא SCUM—אף פעם לא היה ואף פעם לא יהיה." סולאנס אמרה בנוסף: "חשבתי על זה כעל מצב נפשי... [בכך ש]נשים שחושבות באופן מסוים הן חלק מ-SCUM... [ו]גברים שחושבים בצורה מסוימת הם חלק מכוח העזר של SCUM."
ביקורת
מבקרים, חוקרים, ועיתונאים ניתחו את המניפסט ואת הצהרותיה של סולאנס. פרופ' דנה הלר כתבה שלסולאנס "חזון חברתי אנרכיסטי" ושהמניפסט כלל "תאוריות כמעט-אוטופיות", ו"חזון אוטופי של עולם שבו מיכון ומערכות של רבייה המונית ייתרו עבודה, יחסי מין, ואת המערכת הכספית המיושנת." על פי מבקרת הווילג' וויס ב. רובי ריץ', "SCUM הוא חזון עולמי בלתי מתפשר" אשר מבקר גברים על כשלים רבים, כולל מלחמה וכישלון בריפוי מחלות; שרבות מהנקודות, אך לא כולן, "מדויקות למדי"; על פי ג'נט ליון, המניפסט "מעמיד נשים 'משוחררות' ... נגד נשים 'שטופות מוח'".
המבקרת הפמיניסטית ג'רמיין גריר כתבה שלטענת סולאנס, גם גברים וגם נשים מנותקים מאנושיותם וכי גברים רוצים להיות כמו נשים. אליס אקולס כתבה שעל פי המניפסט מגדר הוא אבסולוטי ומהותי, ולא קונסטרוקציה יחסית.
חוקרים רבים בחרו להתייחס דווקא למשמעות של הזעם. אמנם, על פי ליון, המניפסט הוא ציני ושנון, אך סיגל כתבה שהמניפסט "מביע זעם נשי בוטה" וג'נסן סברה שהמניפסט הוא "מזעזע" ועוצר נשימה. ריץ' תיארה את סולאנס כ"יחידת הרס של אישה אחת" וסיגל כתב שעמדתה "מביאה לידי ביטוי אי-שביעות רצון כללי ממחאה לא אלימה באמריקה." ריץ' כתבה שהמניפסט הציג את "הייאוש והכעס" של נשים, ומקדם את הפמיניזם
השפעה
המניפסט, כותבת ליון, הוא גם "ידוע לשמצה, וגם בעל השפעה", והיה "לאחד הטקסטים הראשונים ואחד הקיצוניים" שנכתבו על ידי "זרמים שונים של תנועת שחרור הנשים האמריקאית". על פי ליון, "עד שנת 1969, המניפסט כבר הפך לסוג של תנ"ך" של תא 16, בבוסטון. על פי מאמר מ-2012 מאת ארתור גולדווג מהמרכז המשפטי לדרום העני, "סולאנס ממשיכה להיקרא ולהיות מצוטטת במעגלים פמיניסטים מסוימים".
ב-20 במאי 2022, במהלך פסטיבל הקולנוע בקאן שבצרפת, פרצה אישה עירומה בצעקות לשטיח האדום שנפרש לקראת בכורת סרט הקולנוע "שלושת אלפים שנים של כמיהה", במחאה על מקרים של אלימות מינית שמבצעים חיילים רוסים באוקראינה, על פי ידיעות שנפוצו. גופה של האישה היה צבוע בצבעי דגל אוקראינה, עם הכתובת "הפסיקו לאנוס אותנו", ועל גבה המילה "SCUM". קבוצת אקטיביסטיות צרפתיות שהזדהתה בכינוי "SCUM" צייצה בחשבון הטוויטר הרשמי שלה הודעה, לפיה שהאישה היא פעילה בקבוצה. בתקשורת ציון שחשבון הטוויטר נוצר כחודש בלבד קודם לפסטיבל.
סרטים
"מניפסט החלאה" הוא גם שמו של סרט קצר משנת 1976 בבימויה של קרול רוסופוליס ודלפין סייריג. בסרט, סייריג מקריאה כמה קטעים מן התרגום הצרפתי של המניפסט.
וורהול עשה סאטירה מכל אירוע הירי, בסרטו בשם "נשים במרד", בו ישנה קבוצה המתקשרת לארגונה של סולאנס, P.I.G, (Politically Involved Girlies (ילדות מעורבות פוליטית) על משקל S.C.U.M.
עבודתה של סולאנס ומערכת היחסים שלה עם וורהול מתוארים בסרט משנת 1996,I Shot Andy Warhol, אשר חלק משמעותי ממנו מתייחס למניפסט החלאה, ולמחלוקות בין סולאנס לוורהול לגבי מה מהות להיות סופר.
טלוויזיה
בתוכנית האנימציה הטלוויזיה אנימציה The Venture Bros, בפרק "Viva Los Muertos!", משתתפת דמות בשם ואל אשר מצטטת ישירות מתוך המניפסט לאורך הפרק.
ספרות
בסיפור הכותרת של אוסף סיפוריו הקצרים, "מוחות של חולדות", מייקל בלומליין משתמש במניפסט החלאה כדי להמחיש את השנאה העצמית של גיבור הסיפור וכן את שנאתו למגדר שלו.
ב-2006, הסופרת השוודית שרה שטרידסברג פרסמה רומן סמי-ביוגרפי על ואלרי סולאנס, Drömfakulteten (סגל החלומות), שבו מוזכר המניפסט מספר פעמים, וכן מצוטטים חלקים ממנו.
ניק קייב אמר שבדרך בה סולנאס רואה גבריות וגברים, בתור כאלה שנמצאים באמצע בין בני אדם לקופים, יש הבטים שצלצלו באוזניו נכון, וברומן שלו "מותו של באני מונרו" הגיבור הוא התגלמות הזכר לפי ואלרי סולאנס.
מוזיקה
בעטיפת תקליטור הבכורה של מאניק סטריט פריצ'רז יש ציטוט של סולאנס. להקת הפאנק ביג אין ג'פאן שאבו את ההשראה לשירם "האגודה למען חיתוך גברים" מהספר. הלהקה הבריטית .S.C.U.M קרויה על שם המניפסט. באלבום משנת 2006 של להקת מטמוס, ישנו שיר בשם "מאסה לוואלרי סולאנס", ובו ציטוטים ממניפסט החלאה. השיר "גיבור צבא ההגנה" של הלהקה הישראלית פוליאנה פרנק נפתח בדקלום ציטוט מתורגם מתוך המניפסט.
טינה קוטק
כריסטין "טינה" קוטק (באנגלית: Christine "Tina" Kotek; נולדה ב-30 בספטמבר 1966) היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כמושלת אורגון. בבחירות 2022 הייתה מועמדת המפלגה הדמוקרטית לתפקיד המושל. קודם לכן, בשנים 2013–2022 הייתה יו"ר בית הנבחרים של אורגון, ומ-2007 עד להתפטרותה ב-2022 הייתה נציגת מחוז הבחירה ה-44 בבית הנבחרים המדינתי. היא הייתה הלסבית הראשונה בתפקיד יו"ר בית הנבחרים של אורגון.
ביוגרפיה
קוטק, שנולדה וגדלה ביורק שבפנסילבניה, למדה בבית הספר התיכון של העיירה דאלאסטאון. בשנת 1987 עברה לאורגון, שם השלימה באוניברסיטת אורגון לימודי תואר ראשון בלימודי דת. לאחר מכן המשיכה ללימודי תואר שני באוניברסיטת וושינגטון, וקיבלה תואר מוסמך בלימודים בין-לאומיים. טרם כניסתה לחיים הפוליטיים עבדה קוטק כמנהלת המדיניות של הארגון "Children First for Oregon", ולפני כן היא הייתה מומחית למדיניות ציבורית בבנק המזון של אורגון. היא עמדה בראש קואליציית שירותי האנוש של אורגון במהלך משבר התקציב של 2002 והייתה יושבת ראש-עמיתה של הוועדה המייעצת של המושל לענייני מדיקייד.
בשנת 2004 הפסידה קוטק בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז הבחירה ה-43 בבית הנבחרים של אורגון. בבחירות 2006 לעומת זאת הצליחה לנצח בבחירות המקדימות של הדמוקרטית אך הפעם במחוז הבחירה ה-44, שכלל את צפון פורטלנד. בבחירות הכלליות גברה על מועמד המפלגה הרפובליקנית עם כ-80% מקולות הבוחרים. ב-26 באפריל 2007 הואשמה קוטק בהפרת חוקי בית הנבחרים של אורגון כאשר נישקה את רעייתה במליאת בית הנבחרים כתגובה להעברת חקיקה לשוויון בנישואים. בבחירות 2008 התמודדה לתקופת כהונה נוספת בבית התחתון של בית המחוקקים, וניצבה בפני אף מתנגד בבחירות הכלליות. היא נבחרה מחדש כל שנתיים לבית הנבחרים המדינתי עד לבחירות 2020.
במרוצת השנים התקדמה קוטק בהנהגה הדמוקרטית בבית הנבחרים, ושימשה כמצליפת הסיעה הדמוקרטית במושב המחוקקים ה-75. בין ינואר ליוני 2011, כאשר בית הנבחרים התפצל שווה בשווה בין הדמוקרטים לרפובליקנים, חלקה קוטק את תפקיד יו"ר בית הנבחרים בפועל עם עמיתה הרפובליקני אנדי אולסון. ביוני 2011 נבחרה קוטק על ידי הסיעה הדמוקרטית של בית הנבחרים כמנהיגתה. לאחר שהדמוקרטים זכו בבחירות 2012 ברוב בבית הנבחרים, העמידו את קוטק לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים של אורגון ב-2013. ב-14 בינואר 2013 נכנסה לתפקיד באורח רשמי ונבחרה מחדש ב-2015, ב-2017 וב-2019.
לאחר שהמושל ג'ון קיצהבר התפטר בפברואר 2015, מה שהוביל למינויה של מזכירת המדינה קייט בראון למושלת המדינה הזמנית, הוזכרה קוטק כמחליפתה האפשרית של בראון בתפקיד מזכירת המדינה. קוטק הכחישה את כוונתה לאייש את התפקיד ולבסוף מונתה ג'ין אטקינס למחליפתה של בראון. בדצמבר 2016 נהפכה קוטק ליושבת ראש מועצת המנהלים של ועדת הקמפיין הדמוקרטי לבית המחוקקים של אורגון.
אולגה ריפקובה
אולגה ריפקובה (בקזחית: Ольга Рыпакова: נולדה ב-30 בנובמבר 1984) היא אתלטית קזחית, היא האלופה האולימפית (מלונדון 2012), וסגנית אלופת העולם (טגו 2011) בקפיצה משולשת.
ביוגרפיה
ריפקובה נולדה באוסט-קמנוגורסק שבברית המועצות (כיום אוסקמן שבקזחסטן). אביה סרגיי אלכסייב היה אתלט שהתחרה בקרב רב. כנערה התחרתה בריצות משוכות ובענפי הקפיצות. ב-2001 החלה להתחרות בקרב רב וב-2002 זכתה במדליית כסף בקרב שבע, באליפות העולם באתלטיקה לנוער לאחר קרולינה קלופט. ב-2003 עברה לאקדמיה הלאומית של קזחסטן למצוינות בספורט באלמטי. שם היא פגשה את האצן דניס ריפקוב. השניים נישאו ולזוג נולדה ילדה ב-2004. ב-2005 זכתה בתחרות קרב חמש במשחקי אסיה באולם שהתקיימו בפאטאיה שבתאילנד. ב-2006 סיימה שביעית באליפות העולם באתלטיקה באולם בקרב חמש, היא זכתה במדליית זהב בקרב שבע במשחקי אסיה שהתקיימו בדוחה בתוצאה של 5955 נקודות וסיימה שלישית בתחרות הקפיצה לרוחק. לאחר מכן החליטה להפסיק להתחרות בתחרויות קרב רב ולהתמקד במקצועות הקפיצה לרוחק והקפיצה משולשת.
ב-2007 זכתה במדליית זהב בקפיצה לרוחק באוניברסיאדת בנגקוק כשקבעה שיא אישי של 6.85 מטר. לאחר מכן התמקדה בקפיצה משולשת. ב-2008 סיימה רביעית באליפות העולם בעולם שהתקיימה בוולנסיה שבספרד, בשיא אסייתי חדש של 14.58 מטר, היא שודרגה למדליית ארד בעקבות הרשעה באימרוץ של ריסופי דווצי היווניה. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה רביעית עם שיא חדש של 15.11 מטר. היא זכתה במדליית זהב באליפות העולם באולם שהתקיימה בדוחה ב-2010 וזכתה במדליות זהב בקפיצה משולשת ובקפיצה לרוחק במשחקי אסיה שהתקיימו בגואנגג'ואו באותה שנה. באליפות העולם באתלטיקה 2011 סיימה שנייה לאחר אולגה סלדוחה בתוצאה של 14.89 מטר ובאליפות העולם באולם ב-2012 סיימה שנייה לאחר ימילה אלדמה.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.98 מטר. היא לא התחרתה ב-2013 בשל הריונה והולדת בתה השנייה. חזרה להתחרות ב-2014 וזכתה במדליית זהב במשחקי אסיה בתוצאה של 14.32 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2015 זכתה במדליית ארד בתוצאה של 14.77 מטר, לאחר קתרין איברגואן (14.90 מטר) וחנה קנייזבה-מיננקו (14.78 מטר).
וולוו 144
בנוסף לייצור בשוודיה, דגם "וולוו 144" הורכב ב-בלגיה, קנדה, אוסטרליה, מלזיה ו-דרום אפריקה.
היסטוריה
בתחילת שנות ה-70 נערכה מסיבת עיתונאים במפעלי וולוו בשוודיה, בה חשפה וולוו את סדרה 144 החדשה שהפכה להיות המכונית הראשונה של וולוו שממנה נמכרו יותר ממיליון רכבים. סדרה 140 החדשה של וולוו הייתה גם הדגם שאחראי לקפיצת המדרגה שעשתה החברה והפיכתה מיצרנית רכב קטנה יחסית ליצרנית המזוהה עם היצרניות הגדולות באירופה, ובמשך 8 השנים הראשונות יוצרו לא פחות מ-1.25 מיליון מדגמי ה-140. הדגם שווק בתצורות מרכב סדאן, סטיישן וקופה, כאשר גרסת הסדאן הייתה הפופולרית ביותר וממנה נמכרו 523,808 רכבים, והקדימה את דגם הקופה (142) עם 412,986 רכבים ודגם הסטיישן (145) עם 268,317 רכבים.
כאשר פירוש השם 144 לדוגמה היה: 1= סדרת הדגם (100), 4 = מספר הצילינדרים במנוע, 4= מספר הדלתות ( סאדן במקרה הזה). בשלב הראשון עלו לכביש דגמי וולוו 144, כאשר שנה מאוחר יותר הצטרפה גם וולוו 142 (קופה). ב-1968 החלו לעלות לכביש דגמי הסטיישן (145) וב-1969 הוצגה גם וולוו 164 שהייתה מצוידת במנוע 6 צילינדרים, בסיס גלגלים ארוך ב-10 ס"מ ותא נוסעים יוקרתי יותר.
סדרה 144 החדשה שהחליפה את וולוו אמזון, הציעה מידות גדולות יותר אך שמרה על מחיר דומה, מה שהבטיח ביקוש גבוה לדגם. הדור החדש הציג גם קפיצת דרך מרשימה בבטיחות (4 בלמי דיסק) ובנוחות ויועד לארבעה או חמישה נוסעים בהתאם לדגם. ההבחנה בין שמות הדגמים נעשתה על ידי שם הדגם,
באוגוסט 1966 הציגה וולוו מכונית 4 דלתות חדשה בשם וולוו 144. היא ייצגה את תחילתה של סדרת דגמים חדשה לחלוטין, שעד שנת 1974 הייתה אחראית לדגמי הייצור ההמוני של וולוו.
עיצובה של ה-144 היה ממש נצחי, וההוכחה לכך היא העובדה שמכונית זו, בעיצוב מפותח יותר, נמכרה עדיין בהצלחה בתחילת שנות ה-90. התכונות שאפיינו מכונית זו כללו שטחי זכוכית גדולים ושלושה חלונות צד.
ה-144 הייתה מכונית מרווחת מאוד עם תא מטען גדול. הוולוו 144 כללה גם מאפייני בטיחות חדשים רבים. בנוסף למרכב עם אזורי ספיגת אנרגיה מלפנים ומאחור, הייתה לה גם מערכת בלימה ייחודית שבה כל מעגל בלימה פעל על שלושה גלגלים. הבלמים בכל ארבעת הגלגלים היו בלמי דיסק. בתא הנוסעים לא היו חלקים בולטים, והיא כללה חגורות בטיחות לנהג ולנוסע הקדמי.
הרכבת כל שלושת הדגמים הייתה בשוודיה, בלגיה, קנדה, אוסטרליה ומלזיה.
וולוו 144 בישראל
מאיר חברה למכוניות ומשאיות בע”מ הוקמה בשנת 1967 ע”י מאיר קז כיבואנית בלעדית של מוצרי חברת וולוו השוודית. בתחילה ייבאה מכוניות ובהמשך משאיות, אוטובוסים, מנועים וציוד מכני כבד.
בישראל שווקה וולוו 144 מסוף שנות הששים ונחשבה לרכב יוקרתי. מחירה של הוולוו 144 בשנת 1969 היה כ־27,000 ל"י.
בסוף שנות הששים ותחילת שנות השבעים דגם הוולוו 144 התחרה במכירות עם פורד טאונוס 20M.
דרלינג (סרט)
דרלינג (באנגלית: Darling) הוא סרט דרמה בריטי משנת 1965 בבימויו של ג'ון שלזינגר עם ג'ולי כריסטי, דירק בוגרד ולורנס הארווי בתפקידים הראשיים.
הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר: ג'ולי כריסטי זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר וכן זכה הסרט בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ובפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר.
הסרט זכה גם בארבעה פרסי באפטא לקולנוע: השחקן הטוב ביותר והשחקנית הטובה ביותר (דירק בוגרד וג'ולי כריסטי), התסריט והעיצוב האמנותי. נוסף לכך הוא זכה במועמדויות ופרסים נוספים רבים.
ב-1999 הוא נבחר על ידי מכון הסרטים הבריטי כאחד ממאה הסרטים הבריטים הגדולים של המאה ה-20.
תקציר העלילה
דרך רוברט היא מתוודעת לחוג החברה הגבוהה, משתתפת כנערת הגרלה בנשף צדקה לרעבים באפריקה באירוע בו כולם זוללים סובאים ומהמרים. באירוע זה היא פוגעת במיילס ברנד (לורנס הארווי) מנהל שיווק של מפעל גדול לזכוכית ורודף נשים. הוא ההפך מרוברט. בעוד שרוברט הוא אדם משכיל המתעמק בעבודתו העיתונאית ומשאיר אותה משועממת, מיילס מקסים אותה בחיזוריו. יחסיה עם רוברט מתערערים לאחר שהיא נכנסת להריון ממנו ועוברת הפלה.
מיילס לוקח אותה לפריז, מראה לה את נפלאות העיר ומשתף אותה במסיבת חשק. לאחר שהיא חוזרת ללונדון היא נפגשת עם רוברט שמכנה אותה זונה ועוזב אותה.
צלם הומוסקסואל (רולנד קוראם) מצלם סדרת תמונות מוצלחות שלה ומיילס משכנע את הנהלת המפעל לבחור בה בתור שחקנית בסרט פרסומת של החברה המצולם באיטליה.
הצילומים נערכים בארמון מפואר של הנסיך צ'זארה דה לה רומיטה (חוסה לואיס דה וילאלונגה). הנסיך הוא אלמן עם שבעה ילדים שהגדול מביניהם הוא בגילה של דיאנה.
הנסיך מציע לה נישואים ואחרי התלבטות היא מסכימה. החתונה מתפרסמת בכל אמצעי התקשורת ודיאנה זוכת לתואר "הנסיכה".
דיאנה משתעממת בארמון הגדולה כשהיא מוקפת משרתים ובעלה נעדר משם לרגל עסקיו. היא יוצרת קשר עם רוברט ומגיעה ללונדון. הם שוכבים ביחד והיא מודיעה לו שהחליטה לא לחזור לאיטליה. רוברט מזמין לה כרטיס טיסה לרומא, מסיע אותה בכוח לשדה התעופה ושם נפרד ממנה.
אנקת גבהים (סרט, 1939)
ב-2007 נבחר הסרט "אנקת גבהים" לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית של ספריית הקונגרס בהיותו "משמעותי מבחינה תרבותית, היסטורית או אסתטית".
תקציר העלילה
נוסע בשם לוקווד (מיילס מנדר) נקלע לסופת שלגים ונשאר ללון באחוזת "אנקת גבהים" על אף יחסו הקר של מארחו, היתקליף (לורנס אוליבייה). לוקווד נלקח לחדר בקומה עליונה שהיה פעם חדר כלולות. באמצע הלילה הוא מתעורר וחש ברוח פרצים שנכנס דרך תריס המתנפנף הלוך ושוב. הוא מנסה לסגור את החלון ולפתע אוחזת בו יד קפואה, והוא רואה בחוץ אישה הקוראת "היתקליף, תן לי להיכנס! אני נמצאת בחוץ. זו קאתי!". לוקווד קורא להיתקליף ומספר לו מה ראה, ואז היתקליף זורק אותו בזעם מהחדר. כשלוקווד נעלם, היתקליף קורא בטירוף לקאתי, רץ במורד המדרגות ויוצא מהבית אל תוך סופת השלגים.
אלן, סוכנת הבית (פלורה רובסון), מספרת ללוקווד שהוא ראה את הרוח של קאתי ארנשו, אהבתו הגדולה של היתקליף, שמתה לפני שנים. לוקווד אומר שהוא אינו מאמין ברוחות, היא עונה שהוא אולי יאמין כשישמע את סיפורה של קאתי. וכך בפלאשבק ארוך נפתח סיפור העלילה העיקרי.
העלילה חוזרת לתקופה ארבעים שנה לפני כן. מר ארנשו (ססיל קלאוויי) מוצא ילד עזובי ברחוב, הוא קורא לו היתקליף ולוקח אותו לביתו שיגדל עם שני ילדיו, קאתי והינדלי. קאתי והתקליף מתיידדים ומתקרבים מאוד, אבל הינדלי מתייחס אליו כאל מנודה, במיוחד אחרי מותו של מר ארנשו. כעשר שנים אחר כך, היתקליף וקאתי (מרל אוברון) הבוגרים מתאהבים ונפגשים במקום מסתור משלהם, פניסטון קראג. הינדלי (יו ויליאמס) שהופך להיות הולל ועריץ, ממשיך לשנוא את היתקליף. לילה אחד כשקאתי והתקליף נמצאים בחוץ הם שומעים מוזיקה, ומבינים שהיא מגיעה משכניהם משפחת לינטון, שבביתם נערכת מסיבה. השניים מתגנבים לבית, ומטפסים על הגדר, אבל הכלבים משגיחים בהם, קתרין נופלת ונפצעת והיתקליף נאלץ לעזוב אותה בהשגחת משפחת לינטון. הוא זועם בחשש שקאתי תהיה מוקסמת מהזוהר והעושר שבחיי משפחת לינטון, הוא מקלל אותם ומאשים אותם בפציעתה של קאתי.
חודשים אחדים אחר כך קאתי החלימה כליל אבל עדיין מתגוררת בבית לינטון. אדגר לינטון (דייוויד ניבן) מתאהב בקאתי, ועד מהרה מציע לה נישואים. אחרי שאדגר מחזיר אותה לאנקת גבהים, היא מספרת לאלן מה שקרה. אלן מזכירה לה את היתקליף, אבל קאתי אומרת שנישואים להיתקליף ישפילו אותה. היתקליף שומע את דבריה ועוזב את הבית. קאתי שמגלה שהוא שמע אותה, נתקפת ברגשות אשמה ויוצאת אחריו לתוך סערה. אדגר מוצא אותה ומטפל בה שוב עד להחלמתה, ואחרי כן הם מתחתנים.
היתקליף, שחשבו שהוא נעלם לעד, חוזר אחרי שנתיים כשהוא עשיר ונראה כג'נטלמן. הוא עידן את מראהו ואת נימוסיו כדי להרשים את קאתי וגם להקניט אותה. התקליף קונה בסתר את "אנקת גבהים" מהינדלי, שהפך לאלכוהוליסט. כדי להרגיז את קאתי עוד יותר, הוא מתחיל לחזר אחרי אחותו הצעירה של אדגר, איזבלה (ג'רלדין פיצג'רלד), ולבסוף נושא אותה לאישה. קאתי שבורת הלב, נופלת למשכב ונוטה למות. בניגוד לרצונה של איזבלה, המפוכחת והמרירה, התקליף ממהר להיות לצדה של קאתי הגוססת, והיא מתה בזרועותיו.
העלילה חוזרת לזמן הווה, כשאלן מסיימת את סיפורה. רופא המשפחה ד"ר קנת' (דונלד קריספ) מתפרץ לחדר ואומר שהוא כנראה משוגע, כי זה עתה ראה את היתקליף הולך בשלג כשהוא מחבק אישה. אלן קוראת "זאת הייתה קאתי!" וד"ר קנת' עונה "איני יודע מי היא הייתה". הוא מספר להם שאז הוא הושלך מעל הסוס שלו. כשהוא התקרב הוא מצא את התקליף שוכב בשלג. האישה נעלמה ולא היה לה זכר, רק עקבותיו של היתקליף נראו בשלג. לוקווד שואל "האם הוא מת?" וד"ר קנת' מהנהנן. אבל אלן אומרת "לא, הוא לא מת, ד"ר קנת'. והוא אינו לבד. הוא איתה, החיים שלהם רק התחילו".
בסצנת הסיום נראים רוחותיהם של היתקליף הולכים בשלג, על גבי התמונה של פניסטון קראג.
הבדלים בין הסרט לרומן
בסרט לא מוזכרים בתה של קאתי ובנו של היתקליף. לשניהם חלק חשוב בעלילת הרומן. בסרט אין ילדים לא להיתקליף ולא לקאתי. איזבלה אינה עוזבת את היתקליף, וגם אינה מתה, שלא כמו ברומן שבו היא מצליחה להימלט ממנו ואחר כך מתה. במקום זאת היא נשארת ב"אנקת גבהים" כאשתו של היתקליף גם בזמן ביקורו של לוקווד.
הפקה
הפרויקט יועד מלכתחילה לקדם את הקריירה של מרל אוברון שהייתה באותה עת חתומה על חוזה עם גולדווין. עם זאת כאשר לוהק לורנס אוליבייה לתפקיד היתקליף, רצתה ויוויאן לי לשחק בתפקיד הראשי לצד מי שהיה אז המאהב שלה, ולימים בעלה. מנהלי האולפן חששו לתת את התפקיד לשחקנית שאינה מוכרת בארצות הברית, והציעו לה לגלם את דמותה של איזבלה. היא סרבה, וג'רלדין פיצג'רלד לוהקה לתפקיד. באותה שנה קיבלה לי את התפקיד הראשי בסרט "חלף עם הרוח" עליו זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. מרל אוברון לא הייתה מועמדת לאוסקר על הופעתה בסרט.
הסרט מדורג במקום ה-73 ברשימת מאה שנים... מאה סרטים של מכון הסרטים האמריקאי, ובמקום ה-15 ברשימת הסרטים "מאה שנים... מאה תשוקות".
סוללת עופרת-חומצה
סוללת עופרת חומצה (או מצבר עופרת-חומצה; מצבר רכב; באנגלית: Lead-acid battery), היא סוללה חשמלית נטענת המבוססת על תגובה כימית של לוחות עופרת בתמיסה מימית של חומצה גופרתית. הסוללה הומצאה בשנת 1859 על ידי הפיזיקאי הצרפתי גסטון פלנטה (Gaston Planté) ונמצאת בשימוש עד היום.
סוללת עופרת-חומצה היא מהסוללות הנפוצות ביותר הקיימות, עם סכום מכירות שנתי של כ-15.6 מיליארד דולר, המהווה כ-33% מסך ההוצאה העולמית על סוללות (נכון לשנת 2009).
השימושים העיקריים של סוללות עופרת-חומצה הן: מקור כוח חשמלי להתנעת כלי רכב (60%), מערכות גיבוי למתקנים נייחים (25%) ואגירת אנרגיה (15%).
סוללות עופרת-חומצה מצטיינות באורך חיים ארוך (500–800 מחזורים) ובפעולה בטווח טמפרטורות רחב (Min. −40 °C, max. 60 °C), וכן ביחס כוח גבוה למשקל (W/kg 180). אולם, הן בעלות צפיפות אנרגיה נמוכה מאוד (משקלית: 33-42 Wh/kg; נפחית: 60-110 Wh/L) ועל כן השימוש בסוללות עופרת-חומצה מוגבל בעיקר ליישומים בהן אין חשיבות גבוהה למשקל הסוללה.
היסטוריה
סוללת עופרת-חומצה הומצאה בשנת 1859, על ידי הפיזיקאי הצרפתי גסטון פלנטה (1834–1889).
המודל הראשון שבנה פלנטה הורכב משני לוחות עופרת (שעל אחד מהן הוא מרח שכבת תחמוצת עופרת). הלוחות הופרדו באמצעות רצועות גומי אשר גולגלו לצורה ספירלית והוטבלו בתמיסה מימית שהכילה כ-10 אחוז חומצה גופרתית.
סוללות העופרת-חומצה היו הסוללות הראשונות שהיו יכולות להיטען על ידי העברת זרם חשמלי דרכן.
סוללות עופרת-חומצה שימשו תחילה כמקור חשמלי לתאורת רכבות בשעה שהן עצרו בתחנות הנוסעים.
השדרוג הראשון של סוללות עופרת-חומצה בוצע בשנת 1881, על ידי מהנדס הכימיה הצרפתי קמיל אלפונס פור (1840–1898), אשר החליף את אחד מלוחות העופרת ברשת של סגסוגת עופרת שעליהן הוא מרח משחה של תחמוצת העופרת (PbO 2 ). שיפור זה הקל על הייצור ההמוני של הסוללה.
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 פותח אלקטרוליט מסוג ג'ל עבור סוללת עופרת-חומצה. אלקטרוליט זה הכיל תרכובות סיליקטיות שהפכו את האלקטרוליט לפחות נזיל מה שהפך את הסוללה לבטוחה יותר במקרה של שבר. מסיבות שונות, שיפור זה אינו נמצא בכל סוללות העופרת-חומצה המיוצרות כיום. למעשה מאז שנת 1930 ועד היום לא בוצעו שינויים משמעותיים נוספים בטכנולוגיה הכימית של סוללות עופרת-חומצה.
הרכב התא
תא של סוללת עופרת-חומצה מורכב מאנודה המבוססת על לוח עופרת (Pb), וכנגדה נמצאת הקתודה, המבוססת על תחמוצת העופרת (PbO 2 ). הקתודה מורכבת מרשת של עופרת שעליה נמרחה משחה של עופרת דו-חמצנית (החומר הפעיל בקתודה). המשחה נמרחה על רשת במקום על לוח שטוח משיקולים של הולכה חשמלית ויציבות מכנית.
האלקטרוליט בתא עופרת-חומצה הוא תמיסה מימית של חומצה גופרתית (H 2 SO 4 ), וזהו מקור השם "חומצה" בסוללה זו.
פעולת התא במהלך הפריקה (Discharge)
בשעה שסוגרים את המעגל החשמלי בתא על ידי חיבור האלקטרודות באמצעות כבל מוליך, מתרחשת פעולת הפריקה, במהלכה התא מספק זרם חשמלי עם מתח גבוה (כ-2.1 וולט בתנאים תקניים).
במהלך תגובת הפריקה, האנודה עוברת חמצון, כך שלוח העופרת (Pb) מגיב עם יוני -HSO 4 של החומצה הגופרתית לקבלת עופרת גופרתית (PbSO 4 ), יוני הידרון (+H) ואלקטרונים (-e). האלקטרונים עוברים דרך הכבל המוליך אל עבר הקתודה, שם מתבצעת תגובת החיזור: הקתודה (PbO 2 ) מגיבה עם יוני החומצה הגופרתית (+HSO 4 -,H) לקבלת עופרת גופרתית (PbSO 4 ) ומים (H 2 O) כך שהתגןבה השלמה היא קומפרופורציונציה שבה עופרת בדרגת חמצון 0 באנודה ועופרת בדרגת חמצון 4+ בקתודב עוברים לדרגת חמצון 2+.
במהלך פריקת התא, האלקטרוליט נעשה מהול יותר (יורד מריכוז של 4 ל-2 מולר) בשל ההיווצרות של עופרת גופרתית על האלקטרודות ובשל יציאת המים.
תגובות התא במהלך הפריקה
אנודה:
-Pb(s) + HSO4-(aq) → PbSO4(s) + H+(aq) + 2e
(PbO2(s) + HSO4-(aq) + 3H+(aq) + 2e− → PbSO4(s) + 2H2O(l
התגובה נטו:
(Pb(s) + PbO2(s) + 2H2SO4(aq) → 2PbSO4(s) + 2H2O(l
המסה המולרית הכללית של המגיבים היא 642.6 גרם למול. על פי היחסים הסטוכיומטרים של התגובה, עולה כי עוברים 2 מול אלקטרונים, כלומר 192,971 קולון. על כן, באופן תאורטי, התא אמור לספק 83.4 אמפר-שעה לקילוגרם (או 13.9 אמפר-שעה לקילוגרם עבור סוללה של 12 וולט). באופן מעשי, הערכים נמוכים יותר.
פעולת התא במהלך הטעינה (Charging)
במהלך הטעינה של הסוללה, התגובות על שתי האלקטרודות נהפכות, כך שהאנודה חוזרת להיות עופרת מתכתית, והקתודה חוזרת למצבה כעופרת דו-חמצנית (PbO 2 ).
במהלך שלב הטעינה, האלקטרוליט נעשה חומצי ומרוכז יותר (עולה לריכוז של כ-6 מולר), בשל הייצור מחדש של החומצה הגופרתית.
במקרה של טעינת יתר במתח גבוה (Overcharging), תתרחש אלקטרוליזה של האלקטרוליט המימי, לקבלת גז מימן (H 2 ) וחמצן (O 2 ).
קביעת רמת הטעינה של סוללת עופרת-חומצה
ניתן לקבוע בצורה טובה את רמת הטעינה של סוללת עופרת חומצה על סמך בדיקת הצפיפות של האלקטרוליט.
ככל שהאלקטרוליט צפוף יותר (מהול פחות) אזי הסוללה נמצאת ברמת טעינה גבוהה יותר, כלומר היא יכולה לספק זרם חשמלי עוד זמן רב. ירידה בצפיפות של האלקטרוליט מצביעה על התרוקנות הסוללה.
בדיקה של צפיפות האלקטרוליט יכולה להיעשות באמצעות הידרומטר.
יש סוללות עופרת-חומצה שמכילות כדוריות ציפה צבעוניות המגיעות בצפיפויות שונות,  שניתן להתבונן בהן דרך פתח מתאים בסוללה ובכך לעמוד אחר צפיפותו של האלקטרוליט. שיטה כזו  משמשת בצוללות דיזל, שעושות שימוש בסוללות כשהצוללת נמצאת מתחת למים.
אנשי הצוות הטכני, של הצוללת, מבצעים מדידות שגרתיות של רמת הטעינה של הסוללות ומעדכנים את המידע על לוח מיוחד בחדר הבקרה של הצוללת. כך ניתן לדעת כמה זמן תוכל הצוללת לשהות מתחת למים.
מתח הסוללה
תא סוללת עופרת חומצה מספקת מתח של 2.10 וולט במצב טעינה מלא (Open-circuit voltage), ומתח הדקים של 1.95 וולט.
מתח הטעינה הנדרש הוא 2.28-2.4 וולט (המתח עשוי להשתנות בטמפרטורות שונות), מתחים גבוהים יביאו לאלקטרוליזה בקצב גבוה של האלקטרוליט המימי (פליטה של גז מימן וחמצן מהמערכת).
בדרך כלל, סוללות העופרת-חומצה נמכרות במארזים שבהן 6 תאים (סוללת 12 וולט) או במארזים ובהן 12 תאים (סוללת 24 וולט).
הערה: הנתונים עבור טמפ' של 20 מעלות צלזיוס.
שימושים
ההערכות הן שכ-75% מהייצור השנתי העולמי של עופרת מיועד לייצור של סוללות עופרת חומצה. סה"כ כ-4.5 מיליון טון.
רוב סוללות העופרת-חומצה משמשות כסוללות ברכבים מנועים, שם תפקידן בהנעה הראשונית של הרכב ובאספקת החשמל כשהמנוע כבוי.
שאר השימושים הם כמקורות גיבוי חשמליים עבור מרכזי טלפוניה ומחשבים, מתקני תאורת חירום ומשאבות.
סוללות עופרת חומצה משמשות גם כמקור ההנעה של רכבים חשמליים קטנים כמו עגלות גולף, וכמקור הנעה נוסף בצוללות דיזל, וכמערכות גיבוי חשמליים בכלי שיט גרעיניים.
בטיחות
טעינת יתר של סוללת עופרת-חומצה תגרום לתגובת אלקטרוליזה ולפליטה של גז מימן וחמצן לתוך מארז הסוללה. מצב זה עשוי להביא להתנפחות הסוללה ואף להתפוצצותה, אולם ברוב הסוללות מותקנים שסתומים לשחרור לחץ עודף, ובחלקן מותקנות גם מערכות קטליטיות שמסוגלות לבצע רקומבינציה (Recombination) של מימן וחמצן בחזרה למים.
יש סוללות עופרת-חומצה שבהן האלקטרוליט הוא מסוג ג'ל, שמקטין את הסיכון מהסוללה במקרה דליפה או שבר.
יש להימנע ממגע ישיר באלקטרודות של סוללות עופרת חומצה, בדגש על תחמוצות עופרת שהן רעילות מאוד (במיוחד במקרה של שאיפה). תרכובות אלה עשויות להביא לפגיעה קשה בכליות ובמוח, במיוחד בילדים.
בונוונטורה ברלינגיירי
בונוונטורה ברלינגיירי (באיטלקית: Bonaventura Berlinghieri) היה צייר איטלקי, תושב העיר לוקה, במאה ה-13.
בנו של הצייר המכונה ברלינגיירו ברלינגיירי, ואחיהם של: ברונה ומרקו ברלינגיירי.
אלימז'אן טוחטחונוב
אלימז'אן טורסונוביץ' טוחטחונוב (ברוסית: Алимжан Турсунович Тохтахунов; נולד ב-1 בינואר 1949) הוא איש עסקים רוסי ממוצא אויגורי, מצנט.
טוחטחונוב ידוע גם בכינוי "טייוואנצ'יק". בתקשורת הרוסית והמערבית מוזכר טוחטחונוב כאחת מדמויות הפשע הגדולות ברוסיה. הוא היה אחד מעשרת האנשים המבוקשים על ידי ה-FBI. החל משנת 2012, הוא היה ברשימת המבוקשים של האינטרפול.
ביוגרפיה
אלימז'ן טוחטחונוב בילה את נעוריו בטשקנט, שם במהלך שנות הלימודים שלו פגש אנשים כמו אוליגרך האלומיניום העתידי מיכאיל צ'רנוי, הקפטן העתידי של קבוצת הטניס הרוסית שאמיל טרפישצ'ב.
בתקופת ברית המועצות, טוחטחונוב ריצה תקופת מאסר במסגרת תיק על בטלה, בכלא הוא פגש גנבים בחוק רבים.
ב-1989 עזב לגרמניה ונשאר שם. עד מהרה קיבל אזרחות ישראלית. טוחטחונוב התחיל לעשות עסקים (לספק מזון לרוסיה) והרוויח הון לא קטן.
אולימפיאדת החורף 2002
בשנת 2002, טוחטחונוב היה מעורב בשערורייה סביב הענקת מדליות זהב בהחלקה אמנותית באולימפיאדת החורף סולט לייק סיטי, שבזכותה התפרסם לא רק במעגלים צרים. בקיץ 2002, לבקשת השלטונות האמריקאים ובסיוע ה-FBI, נעצר טוחטחונוב על ידי המשטרה האיטלקית באתר הנופש פורטה דיי מארמי שבצפון איטליה. על פי החוק האמריקאי, הוא הואשם בהונאה, מתן שוחד לשופטי ספורט וקשירת קשר לזיוף תוצאות התחרות האולימפית. הוא בילה יותר מ-10 חודשים בכלא בוונציה, ולאחר מכן שוחרר מבלי להגיש את התיק לבית המשפט. לאחר שערך חקירה משלו, הוועד האולימפי הבין-לאומי הגיע למסקנה שטוחטחונוב אינו מעורב, הרשויות בארצות הברית לא התעקשו על הסגרתו.
גידול קנאביס בקיבוץ דפנה
גידול צמח הקנאביס בקיבוץ דפנה היה גידול ניסיוני של קנאביס לצרכים תעשייתיים ב־1942, במהלך מלחמת העולם השנייה. למרות ההצלחה החקלאית ותוכניות להרחבת הגידול, הניסיון הופסק לאחר שנה אחת בלבד, עקב התנגדות השלטון הבריטי שנאבק באופן מחמיר בהברחות חשיש לארץ, וחשש לשימוש בתוצרת לצורכי סמים.
ניסיון גידול הקנאביס בקיבוץ דפנה
קיבוץ דפנה ממוקם בצפון עמק החולה, בסמוך לגבול לבנון, כ-7 ק"מ צפון-מזרחית לקריית שמונה. הקיבוץ הוקם ב־1939 על ידי עולים יהודים ממרכז ומזרח אירופה, והיה בין ראשוני יישובי 'חומה ומגדל' באזור. מרב המאמצים בשנותיו הראשונות של הקיבוץ הוקדשו להכשרת קרקע ועיבודם של גידולים שונים. במהלך שנותיו הראשונות נערכו בקיבוץ ניסיונות שונים ליצירת מקורות הכנסת מגוונים. בין גידולים אלו, נערך בין השנים 1943-1942 גידול ניסיוני של צמח הקנאביס, לצורך עיבודו לכדי ייצור תעשייתי של חבלים.
ניסיון זה היה ביוזמת תעשיינים פרטיים והמרכז החקלאי, על רקע מחסור בחומרי גלם בתקופת מלחמת העולם השנייה (קודם לכן יובא קנבוס כחומר גלם מחו"ל) וניסיון לפיתוח ענפים חקלאיים חדשים. בספטמבר 1941, הציע גורם לא ידוע (ייתכן שאלו האחים חיים ודן ירושלמי או אחד מבא כוחם, תעשיינים פרטיים שמימנו את הניסוי בהמשך) לקיבוץ לשכור ממנו 150 דונם קרקע חקלאית לגידול קנאביס, ובנוסף התחייבו לשלם שכר עבודה יומי עבור פועלים חקלאיים שיספק הקיבוץ. ההצעה נדחתה על ידי מזכירות הקיבוץ, מאחר שלא נראתה כדאית מספיק, ומשום שהקיבוץ לא יכול היה לספק את כוח העבודה הדרוש לשם מפעל מסוג זה בתקופה זו.
למרות החששות לגבי התאמתו של גידול זר לאדמות הארץ, שיחי הקנאביס צמחו לממדים אדירים של כשלושה מטרים במה שנדמה היה בלשונם של חברי הקיבוץ ל'יער טרופי עבות'. באותה העת הציעו האחים ירושלמי, אשר הונם מימן את הניסיון הנועז, להמשיך את הגידול גם בשנה הבאה, ובסדר גודל נרחב יותר של 50-30 דונם. הצעה זו התקבלה בישיבת המועצה.
בספטמבר 1942 החלה עבודת התלישה של ה'ליפים'- הסיבים שנמצאים בתוך שוקיו של הקנאביס, אשר מהם מייצרים חבלים, בדים ושקים גסים. לאחר שהסתיימה התלישה, החלו להתבצע פעולות נוספות לשם עיבודם של ה'ליפים', כמו השקעתם בבריכות והורדת הפסולת מהם. מקטעי הארכיון אשר נותרו מתברר כי לכל אורכה של תקופת הגידול היה השדה נתון לפיקוחם של שומרים בריטיים, אשר לדברי אנשי המשק 'שמרו בשבע עיניים על הקטיף'.
בנובמבר 1942 לבש הקיבוץ חג לרגל סיום העבודות על גידול הקנאביס. בסופו של דבר נחשב הגידול, שהיה כאמור אחד הניסיונות הראשוניים בארץ לגידול תעשייתי של קנאביס, למוצלח ביותר. ציון האירוע נערך בחדר האוכל, שם הוצגו לראווה דוגמאות מהתוצר הסופי בדמות חבלים וחוטים.
ההצלחה מצאה לה הדים ביישובים נוספים באזור, ובדצמבר 1942 נערכה ישיבת המרכז החקלאי שבה קודם רעיון של הקמת חברה פרטית, שהשליטה בה תחולק בנתחים שווים לתעשיינים- האחים ירושלמי ולמשקי האזור. בין היתר, יעודה של החברה היה להקים בית חרושת משותף למשקי האזור לשם עיבוד תוצרת הקנאביס, שכן באותה העת דובר על הרחבת הגידול ליישובים נוספים בעמק החולה. בפברואר 1943, סוכמה הקמתה של חברה שתתקשר עם האחים ירושלמי בנוגע לניצול תעשייתי של הקנאביס וכן של גידולים נוספים. שורה של יישובים סמוכים בעמק התחייבו להרחיב את הגידול גם אל שטחיהם, והקצו לו בין 10 ל-30  דונם.