cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
החוג האנטארקטי
החוג האנטארקטי הוא הקו המעגלי הדמיוני המקיף את הקוטב הדרומי, ואשר מדרומה לו השמש אינה זורחת בשיא החורף בחצי הכדור הדרומי (ה־21 ביוני), ואינה שוקעת בשיא הקיץ בחצי הכדור הדרומי (ה־21 בדצמבר). בחוג האנטארקטי עצמו, השמש משיקה לאופק ב־21 בדצמבר ועולה שוב.
החוג האנטארקטי נמצא בקרוב בקו רוחב 66.5° דרום - בהתאם לזווית בין ציר הסיבוב של כדור הארץ למישור המילקה.
סייבר-סטוקינג
סייבר-סטוקינג או הטרדה ברשת או הטרדה באינטרנט (באנגלית: Cyberstalking) היא התנהגות שמטרתה מהווה הטרדה המבוססת על השימוש באינטרנט או באמצעים אלקטרוניים אחרים. במסגרת הטרדה זו נכללות פעולות הטרדה שונות המהוות בכללותן רדיפה שמהווה הטרדה מאיימת בפרט והטרדה בכלל, כלפי אדם, קבוצה או ארגון. סייבר-סטוקינג יכול לכלול גם תלונות שווא, לשון הרע, והוצאת דיבה.
פעולות נוספות יכולות להיחשב גם הן לסייבר-סטוקינג, וביניהן ניטור, גנבת זהות, איומים, ונדליזם, שידול למין, ביצוע דוקסינג או סחיטה.
סייבר-סטוקינג יכול להיות גם מלווה בסטוקינג שמתבצע מחוץ למרחב האינטרנטי. סייבר-סטוקינג מהווה עבירה פלילית על פי חוק במדינות רבות, בין היתר בקליפורניה שם שתי צורות ההטרדה (האונליין והאופליין) נחשבות לעבירה פלילית. שתי צורות סטוקינג אלו יכולות לנבוע כתוצאה מרצון לשלוט, להפחיד או להשפיע על קורבן ההטרדה. הסטוקר (המטריד) עשוי להיות זר או מוכר לקורבן. הסטוקרים לעיתים אנונימיים ולפעמים גם מערבים בהטרדות אנשים אחרים באינטרנט שאפילו לא מכירים את היעד להטרדה. סייבר-סטוקינג היא עבירה פלילית לפי חוקים בתחום לשון הרע. הרשעה בכך עלולה להביא לעונשים כמו צווי מניעה, מאסר על תנאי או עונשים פליליים נגד התוקף, לרבות מאסר.
הגדרה ותיאור
נעשו בעבר ניסיונות של מומחים ומחוקקים שונים על מנת להגדיר סייבר-סטוקינג. בדרך כלל הוא מוגדר כשימוש באינטרנט או באמצעים אלקטרוניים אחרים כדי לרדוף או להטריד אדם, קבוצה או ארגון. מעקב ברשת הוא סוג של בריונות רשת והמונח הזה משמש לעיתים בתקשורת גם כדי לתאר סייבר-סטוקינג.
סטוקינג הוא תהליך מתמשך המורכב מסדרה של פעולות, שכל אחת מהן עשויה להיות חוקית לחלוטין בפני עצמה. למבר רויאקרס, פרופסור לאתיקה טכנולוגית, מגדיר סייבר-סטוקינג כמעקב המבוצע על ידי מישהו שלא נמצא כרגע בקשר כלשהו או במערכת יחסית עם קורבן ההטרדה. על ההשפעות הפוגעניות של מעקב ברשת, הוא כותב:"'סייבר-סטוקינג הוא סוג של תקיפה נפשית, שבה התוקף פורץ שוב ושוב ומטריד את עולמו ואת חייו של קורבן ההטרדה שכלל אינו בקשר איתו (או שהיה בעבר בקשר איתו ובעת ההטרדה כבר לא), ממניעים שניתן לייחס ישירות או בעקיפין לתחום הריגשי. יתרה מכך, המעשים המופרדים המרכיבים את ההטרדה לא יכולים כשלעצמם לגרום להתעללות הנפשית, אלא כשהם באים ביחד (אפקט מצטבר)'."
הבחנה בין סייבר-סטוקינג לבין מעשים אחרים
חשוב לבצע הבחנה בין סטוקינג של טרולים באינטרנט לבין סייבר-סטוקינג. מחקרים הראו שפעולות שנעשות באופן חד פעמי יכולות להיחשב כטרולינג, בעוד שכשאותן פעולות הן חלק ממסע הטרדה מתמשך, אז הן יכולות להיחשב כסייבר סטוקינג. מחברת הספר "סייבר-סטוקינג" אלכסיס מור מפרידה בין סייבר-סטוקינג לבין גניבת זהות, שנובעת ממניעים כלכליים. ההגדרה שלה, ששימשה גם בפיליפינים לכתיבת התיאור המשפטי: סייבר-סטוקינג היא הטרדה מבוססת טכנולוגיה המופנית כלפי אדם אחד שאותר ספציפית למטרת התקפה זו מסיבות שונות של כעס, נקמה או שליטה. סייבר-סטוקינג יכולה להתבטא במגוון צורות, בין היתר:
סטוקינג על ידי זרים
לדברי ג'ואי רושינג, התובע המחוזי של מחוז פרנקלין באלבמה, אין הגדרה אחת יחידה לסייבר-סטוקינג - המטריד יכול להיות זר עבור הקורבן או שיש או הייתה ביניהם בעבר מערכת יחסים כלשהי. "[סייברסטוקרים] מגיעים בכל הצורות, הגדלים, הגילאים והרקעים. הם מפטרלים באתרי אינטרנט ומחפשים הזדמנויות לנצל אנשים."
סטוקינג על בסיס מגדר
הטרדה הקשורה למגדר באינטרנט (המכונה גם אלימות מקוונת מבוססת מגדר) יכולה לכלול איומי אונס, איומים אחרים באלימות ופרסום מידע אישי של הקורבן. ההטרדות האלו כוללות הגבלת פעילות של הקורבן באינטרנט או הרחקה מוחלטת שלהם מזירת האונליין, המונעת לחלוטין את השתתפותם בחיים המקוונים ופוגעת באוטונומיה, בכבוד, בזהות ובהזדמנויות של המוטרד.
סטוקינג של בני זוג אינטימיים
סיי-סטוקינג אחרי בני זוג אינטימיים היא הטרדה מקוונת של בן או בת זוג רומנטיים בהווה או לשעבר. זה סוג של אלימות במשפחה, ומומחים אומרים שמטרתה היא לשלוט בקורבן על מנת לעודד בידוד חברתי וליצור תלות. מטרידים עשויים לשלוח הודעות דואר אלקטרוני מעליבות או מאיימות חוזרות ונשנות לקורבנותיהם, לנטר או לשבש את השימוש בדואר האלקטרוני של הקורבנות שלהם, להשתמש בחשבון של הקורבן כדי לשלוח הודעות דואר אלקטרוני תוך כדי התחזות לקורבן או לרכישת סחורות או שירותים שהקורבן מקבל ללא שהביע רצון. הסטוקר לעיתים משתמש באינטרנט כדי לחקור ולרכז מידע אישי על הקורבן שישמש לביצוע ההטרדה עצמה.
סטוקינג כלפי ידוענים ואנשי ציבור
הרכבת פרופיל של סטוקרים מראה שכמעט תמיד הם עוקבים אחר מישהו שהם מכירים או באמצעות מחשבות שווא, חושבים שהם מכירים, כפי שקורה עם סטוקרים של ידוענים או אנשים ציבוריים שבהם הסטוקרים מרגישים שהם מכירים את הידוען אף על פי שהידוען לא מכיר אותם. כחלק מהסיכון שהם לוקחים על פרסום, ידוענים ואישי ציבור הם לעיתים קרובות מטרות להטרדות מסוגים אלו ואחרים.
נבו עמרני
נבו עמרני (נולד ב-28 בפברואר 1998) הוא אושיית רשת, מנחה טלוויזיה ואיש ניו מדיה ישראלי.
סייבר-סטוקינג
סטוקינג כלפי ידוענים ואנשי ציבור
במקרה ידוע אחד בשנת 2011, השחקנית פטרישה ארקט סגרה את החשבון שלה ברשת החברתית פייסבוק לאחר סייבר סטוקינג לכאורה. בפוסט האחרון שלה, ארקט הסבירה שחברת האבטחה שלה הזהירה את חבריה בפייסבוק לא לקבל בקשות חברות מאנשים שהם לא מכירים. ארקט הדגישה שעצם העובדה שנראה היה שאנשים הם מעריצים שלה זה עדיין לא אומר שהם בטוחים. היא שחררה הצהרה לתקשורת שארקט מתכננת לתקשר עם מעריצים באופן בלעדי דרך חשבון הטוויטר שלה.
נבו עמרני
חיים אישיים
עמרני נולד וגדל בכפר סבא למשפחה דתית. למד בבית הספר כצנלסון, ושירת כתומך לחימה ביחידת אגוז בצה"ל. ב-22 בספטמבר 2020 יצא מהארון כהומוסקסואל בפוסט ברשת החברתית אינסטגרם.
קריירה
בשנת 2017 פרץ עמרני במהלך שירותו הצבאי, בזכות דמויות שיצר ושיחק במסגרת סרטוני רשת הומוריסטיים שהחל לפרסם באפליקציית סנאפצ'ט ואחריה באינסטגרם. עמרני פעיל גם באפליקציית "טיקטוק".
במהלך חופשת הקיץ ב-2019 הנחה את "נבונינג'ה", תוכנית רשת לילדים בערוץ היוטיוב של "סלקום tv", תוכנית ריאלטי תחרות שהפגישה בינו לבין משתתפי נינג'ה ישראל ילדים, התכנית ליוותה את התכנית ששודרה בערוץ הילדים. השתתף במופע "פלייקון", פסטיבל כוכבי הרשת בישראל, הופיע במופע "לא לדאוגוסט" ברחובות שהופק על ידי משרד התרבות והספורט, והשתתף במופע הילדים "TikTok Show" עם כוכבי רשת נוספים.
במהלך שנת 2019 זכה בתואר "פריצת השנה" במצעד נבחרי הרשת של אתר פרוגי. באותו השנה, הנחה את העונה השנייה של תוכנית האודישנים והכישרונות צעירים "דה בוקס" בערוץ KidZ. תוכנית הרשת "נבונינג'ה" ליוותה את שידורי נינג'ה ישראל ילדים בערוץ הילדים.
ב-2020 הצטרף לנבחרת ה"יאנג טים" של ערוץ הניו-מדיה של סופר פארם. באותו השנה, השתתף בתוכנית "דין ואנג'ל".
ב-7 ביוני 2021 הנחה את טקס פרסי הנוער הגאה "איגי LOVE" השני לצידה של בל אגם. במהלך הטקס זכה בפרס 'הרגע המרגש', על סרטון בו יצא מהארון וכן בפרס משפיען השנה. במסגרת חודש הגאווה לשנת 2021 נבו לקח חלק בהפקת אופנה של חברת Reebok.
ב-2022 דיבב את קארדז בסרט "עולם מוזר" של אולפני ההנפשה של וולט דיסני.
ניר ריכליס
ניר ריכליס (נולד ב-21 ביוני 1963) הוא שחקן כדורסל עבר ישראלי. גובהו 2.04 מטר, שיחק בתפקיד פורוורד.
ביוגרפיה
ריכליס גדל במחלקת הנוער של מכבי רמת גן. שיחק בקבוצה הבוגרת בין השנים 1980–1986. בעונת 1986/1987 הוא שיחק במכללת לונג איילנד. לאחר עונה חזר לרמת גן ושיחק בשורותיה שנתיים נוספות. לאחר מכן עבר להפועל תל אביב בה שיחק 3 עונות רצופות. ב-1992 חזר לרמת גן לתקופה של 3 עונות נוספות, ושיחק עונה אחת בהפועל צפת ובבני הרצליה עונה אחת, עד לשנת 1997. ב-16 עונות קלע 2227 נקודות בליגה הראשונה, מתוכן 1771 ברמת גן, והוא ניצב במקום השמיני בכל הזמנים בדירוג הקלעים בתולדות המועדון. לאחר שסיים לשחק בליגה הלאומית, הוא שיחק גם בליגות נמוכות, בין היתר בהפועל עפולה, בית"ר רמת גן מ.ס רמת אפעל, מכבי גני תקווה, ואליצור גבעתיים. ריכליס הופיע 36 פעמים במדי הנבחרת בהן קלע 42 נקודות. הוא היה חלק מסגל הנבחרת לאליפות העולם ב-1986 שנערכה בספרד, בה הגיעה הנבחרת למקום השביעי, והשתתף במשחק אחד בלבד. לאחר פרישתו ממשחק הוא משמש כיועץ נדל"ן. נשוי ואב לשניים, מתגורר בגבעתיים.
ש. בן-ציון
'''ש. בן ציון הוא שם העט שבו נודע שמחה בן ציון אַלתֶר גוטמן''' (י"ג בכסלו תרל"א, 7 בדצמבר 1870 – כ"ז באייר תרצ"ב, 2 ביוני 1932) היה סופר, מורה, עורך ומוציא לאור, ממייסדי תל אביב.
תולדות חייו
שמחה אלתר גוטמן נולד בטֶלֶנְשְׁטי בפלך בסרביה (כיום במולדובה) ב-1870. בגיל שבע-עשרה נשא לאישה את רבקה. היא ילדה לו חמישה ילדים. הידוע שבהם היה הצייר נחום גוטמן. רבקה חלתה בשנת 1910 במחלת השחפת. רופאיה המליצו לה לעקור מביירות לטבריה בתקווה שהתנאים שם יטיבו עם מצבה, אך היא נפטרה למחרת הגעתה, ונטמנה בעיר על ידי ש"י עגנון, מזכירו של בן ציון באותם ימים. מאוחר יותר התחתן בן ציון עם בת שבע יוניס גוטמן.
ניסיונו של בן ציון לעסוק במסחר לא עלה יפה, והוא פנה לכתיבה. סיפורו הראשון, ביידיש, פורסם על ידי י"ל פרץ (ולימים תורגם לעברית בידי חיים נחמן ביאליק, תחת הכותרת "משי").
בשנותיו הראשונות פרסם סיפורים בכתבי העת "המליץ" ו"הצפירה" ובלוח אחיאסף. היה ממורי העברית הראשונים באודסה (משנת 1899), ולימד בין השאר בבית ספר עממי מודרני (שנקרא "החדר המתוקן") ביחד עם ביאליק ורבניצקי. ב-1901 הקים יחד עם ביאליק, רבניצקי ולוינסקי את הוצאת הספרים מוריה. את הוצאת "אשכולות" הקים ביחד עם א"ז רבינוביץ' (אז"ר).
עלה לארץ מאודסה בשנת 1905 עם אשתו וילדיו כדי ללמד בבית הספר לבנות בנווה צדק. סביב ביתו התפתח מרכז ספרותי, שבו נטלו חלק י"ח ברנר, ש"י עגנון, יהודה בורלא, אז"ר, ועוד. היה הראשון שהוציא לאור קובץ ספרותי-מדעי בשם "העומר", שבו פרסם עגנון את סיפורו הראשון שפורסם בארץ ישראל, "עגונות". משנת תרע"א, 1910 היה העורך הראשון של הירחון לבני הנעורים, "מולדת", בהוצאת אגודת המורים בארץ-ישראל. לאחר מלחמת העולם הראשונה ערך את המוסף הספרותי של "חדשות מהארץ" (אבי העיתון "הארץ").
גוטמן ומשפחתו היו בין שישים ושש המשפחות שהקימו את אחוזת בית, לימים - תל אביב, וביתו הראשון בה היה ברחוב הרצל מספר 3, שם רוכזה פעילותו הספרותית הענפה. לאחר שנים בנה את ביתו החדש בשדרות רוטשילד. הבית היה מהבתים היפים בעיר, וכונה "בית הטירה". הוא התגורר בבית כשנה וחצי, עד שנפטר ב-1932 ונטמן בבית הקברות טרומפלדור.
על שמו קרויות שדרות בן ציון בתל אביב, רחוב בשכונת המסילה בחיפה ורחוב ברחובות.
בנו נחום גוטמן, שנולד ב-1898, הוא המפורסם שבציירי תל אביב.
משפט המספרים המחומשים
משפט המספרים המחומשים הוא משפט הקובע את הפיתוח לטור של המכפלה האינסופית.
נסמן ב- את המספר המחומש המוכלל ה-n-י. משפט המספרים המחומשים קובע את הזהות המפתיעה: כלומר,
התיעוד הראשון של המשפט מופיע בהתכתבות בין לאונרד אוילר לדניאל ברנולי מ-1741. אוילר נתן הוכחה מלאה למשפט במכתב לכריסטיאן גולדבך ב-1750.
השימוש העיקרי במשפט הוא להוכחת נוסחאות נסיגה לפונקציית המחלקים ולפונקציית החלוקה.
הוכחה
ההוכחה המקורית של אוילר היא דרך מניפולציות אלגבריות. נביא כאן הוכחה קומבינטורית יותר באופיה.
ראשית נגדיר מינוח שימושי. חלוקה של מספר שלם היא הצגה שלו כסכום של מספרים טבעיים. שתי חלוקות הן זהות אם ההבדל היחיד ביניהן הוא סדר המחוברים. חלוקה נבדלת היא חלוקה שבה כל המחוברים שונים זה מזה. למשל החלוקות הנבדלות של 8 הן:. חלוקה נבדלת תקרא חלוקה זוגית או חלוקה אי-זוגית אם מספר המחוברים בה הוא זוגי או אי-זוגי בהתאמה (זהו אינו השימוש המקובל במינוחים אלו). נשים לב כי ל-8 יש מספר זהה של חלוקות זוגיות ואי-זוגיות. עובדה זו אינה מקרית, כפי שיוסבר בהמשך.
מפתיחת סוגריים באגף ימין נקבל:
המקדמים של x^n הם 1 לכל חלוקה זוגית של n ו- לכל חלוקה אי-זוגית של n. כלומר a_n שווה למספר החלוקות הזוגיות של n פחות מספר החלוקות האי-זוגיות.
כדי לסיים את הוכחת המשפט נותר להראות ש-a_n\ne 0 רק כאשר n מספר מחומש, ואז הוא שווה 1 או בהתאמה. לשם כך עלינו להוכיח, שלמעט במקרה המחומש, מספר החלוקות הזוגיות של מספר תמיד שווה למספר החלוקות האי-זוגיות שלו.
ישנם שני מקרי קצה אפשריים שבהם הפונקציה נכשלת:
כל מספר מחומש הוא מהצורה p_m או p_{1-m} ל-m שלם חיובי ולכן ההוכחה הושלמה.
נוסחת נסיגה לפונקציית החלוקה
פונקציית החלוקה p(n) סופרת את מספר הדרכים השונות לחלק את המספר n כסכום של טבעיים. אין נוסחה סגורה ישירה לחישוב p(n).
משפט המספרים המחומשים מאפשר לחשב את p(n) באמצעות נוסחת נסיגה. אוילר הוכיח שהפונקציה היוצרת של פונקציית החלוקה היא:
נסמן:
אזי:
מכאן של-n חיובי a_n=0. אולם אם נחשב אותו ישירות מן ההגדרה נקבל:
סלטו (איטליה)
סלטו הייתה עד 2018 קומונה בפדובה במחוז ונטו האיטלקי, הממוקמת כ־70 קילומטרים דרומית־מערבית לוונציה וכ־35 קילומטרים מדרום־מערב לפדובה. נכון ל־31 בדצמבר 2004, מנתה אוכלוסייתה 2,659 איש ושטחה היה 10.8 קילמוטרים רבועים.
משפט המספרים המחומשים
נוסחת נסיגה לפונקציית החלוקה
ולאחר בידוד המחובר והעברת אגפים מקבלים:
זהו סכום סופי, שכן p(0)=1 (סכום ריק), ולכל k שלילי p(k)=0.
תותח 75 מ"מ מודל 1897
תותח 75 מ"מ מודל 1897 (בצרפתית: Canon de 75 modèle 1897, כינויים נפוצים באנגלית: French 75 ("צרפתי 75"), בצרפתית: Soixante-Quinze ("שבעים-וחמש")) היה תותח שדה מהיר-ירי ששימש כתותח השדה העיקרי של צבא צרפת במלחמת העולם הראשונה ושימש גם את חיל המשלוח האמריקאי במהלך מלחמה זו. התותח שירת גם לאורך מלחמת העולם השנייה במגוון תצורות. התותח הצטיין במערכת הידרו-פנאומטית לספיגת רתע, בזכותה נותר יציב לחלוטין לאחר ירי ולא התגלגל לאחור. בשל מנגנון הירי שלו איפשר ירי של 15 פגזים בדקה, קצב אש שלא נודע כמותו עד אליו. עד שנות הארבעים יוצרו למעלה מ-20,000 פריטים של התותח. בנוסף למלחמות העולם השתתף התותח במרד הבוקסרים ובמלחמה הפולנית-סובייטית. מלבד צבאות צרפת וארצות הברית השתמשו בו גם צבאות פולין, בלגיה, גרמניה, רומניה, פינלנד ופורטוגל.
פיתוח וייצור
התותח הוצג לראשונה במרץ 1898 לאחר חמש שנות מחקר, פיתוח וניסויים סודיים במגמה ליצור כלי ארטילרי אמין, נוח לתפעול ובעל קצב אש מהיר לשדה הקרב המודרני.
התותח עשה שימוש במספר המצאות עדכניות לאותם ימים:
הפיתוח נעשה תוך תחרות צמודה וריגול הדדי מול מפעלי קרופ הגרמניים ששקדו על המצאת תותח דומה, שיתבסס על אותן המצאות ובאותה מגמה. חלק ממאמצי הריגול וההטעייה נקשרו בפרשת דרייפוס.
עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה סופקו לצבא צרפת 4,000 תותחים (שהם 1,000 סוללות). במהלך המלחמה יוצרו כ-17,000 תותחים בנוסף ל-4,000 שהיו בשירות עם תחילת המלחמה.
חלקי התותח המרכזיים כגון הקנה והמערכת ההידרו-פניאומטית יוצרו על ידי מפעלים ממשלתיים בעוד שכ-200 מיליון פגזים יוצרו על ידי עשרות בתי חרושת פרטיים.
מלחמת העולם הראשונה
הפיקוד הצרפתי ביסס את רוב הארטילריה שלו עד 1917 על סוללות תותחי ה-75 מ"מ.
עם תחילת המלחמה הוטלו לקרב 1,000 סוללות של 75 מ"מ שכללו 4,000 תותחים. כל תותח נמשך על ידי 6 סוסים. סוללה קרבית כללה סגל של 170 לוחמים וקצינים ו-160 סוסים שמשכו גם קרונות תחמושת. התותח נגרר על גבי שני גלגלי עגלה וכלל ציר אחורי שמשיכתו איפשרה צידוד של 3° לכל צד. ניתן היה לשנות את זווית העלרוד והצידוד תוך כדי ירי על ידי משיכה ידנית של ציר זה. התותח זכה לתהילה בעקבות ביצועי סוללות הארטילריה הצרפתיות בקרב הראשון על המארן ובקרב ורדן. הקרב ורדן היו פעילים 1,000 תותחי 75 באופן קבוע, יום ולילה, במשך כתשעה חודשים (בין 21 בפברואר ל-30 בספטמבר 1916). הירי עצר הסתערויות חיל רגלים, אך הפגזים הקלים לא יכלו לביצורי השוחות. כמו כן שימש הירי לחיתוך גדרות התיל בשטח ההפקר ויצירת "מסדרונות" על מנת לאפשר הסתערות ולחיפוי על כוח מסתער.
הירי קצר-הטווח באופן יחסי עלה בחיי רבים. רק ב-1917 סופקו תותחי הוביצר 155 מ"מ תוצרת שניידר והתותח ארוך הטווח (כ-20 ק"מ) Canon de 155mm GPF שסיפקו לחזית כושר ירי שיכל להתמודד עם הטווחים הגרמניים ביעילות. עם זאת לכל אורך המלחמה שיחקו תותחי ה-75 תפקיד מרכזי בחזית המערבית ושימשו גם את הכוח האמריקאי. ב-1918 קיבלה התעשייה האמריקאית זיכיון לייצור התותחים בארצות הברית.
לחיל המשלוח האמריקאי למלחמה היו בנובמבר 1918 480 סוללות (1,900 תותחים) בחזית צרפת. על אחת הסוללות פיקד סרן בשם הארי ס. טרומן, לימים נשיא ארצות הברית. התותחים נותרו בשירות הצבא האמריקאי ככלי לאימונים עד מלחמת העולם השנייה. הם שימשו כסיוע ארטילרי בחזיתות שונות במלחמת העולם השנייה ונמכרו לצבאות שונים ברחבי העולם.
תותח נישא על טנק (טרקטור-ארטילריה)
אחד החידושים שהוכנסו במהלך המלחמה היה ציודם של טנקי סן שאמון בתותחי 75 מ"מ מודל 1897 במקום תותחי ה-75 מ"מ באורך קנה 90 ס"מ. בכך הפך הטנק הכושל לנושא-ארטילריה משוריין יעיל. הכלי הוכיח את יכולתו במסגרת מתקפת מאה הימים והיה כעין אבטיפוס לתותח מתנייע. באין כינוי אחר כונה הכלי טרקטור-ארטילרי.
מלחמת העולם השנייה
ב-1933 הוצגה תצורת נ"ט ייחודית (מודל 1897/33) לירי פגזים חודרי שריון ועיקר הייצור החדש הופנה למטרה זו. תצורת הנ"ט שימשה את צבאות בעלות הברית בקרבות רבים, בהם קרב ביר חכים.
ב-1939 היו עדיין אלפי תותחי מודל 1897 ממלחמת העולם הראשונה בשירות מבצעי. 4,500 מהם שימשו את צבא צרפת. צבא פולין רכש 1,374 תותחים בשנת 1920 במסגרת המלחמה הפולנית-סובייטית. תותחים אלו שנקראו שם 75mm Armata Polowa wz.1897/17 היו הכלי הארטילרי הנפוץ ביותר בצבא הפולני ב-1939. רוב הכלים נפלו לידי הצבא הגרמני. במערכה על צרפת ב-1940 נפלו לידי הצבא הגרמני כלים רבים נוספים והתותח היה לכלי נ"ט תקני של הוורמכט בכינוי 7.5 cm PaK 97/38. כאשר הוחלפו תותחים צרפתיים מוסבים אלה לתותחים מייצור גרמני ( 7.5 cm PaK 40) הוחזרו התותחים הצרפתיים לצרפת לשם חיזוק ההגנה על מוצבי החומה האטלנטית.
תותח נגד מטוסים
ב-1915 רכשה בריטניה מספר תותחים על מנת להשתמש בהם ככלי נ"מ עד שיפותח כלי בריטי מתאים. לשם שימוש זה הוצב התותח בזווית גבוהה על גבי משטח בעל כושר סיבוב של 360°. הבריטים עשו שימוש בתותחים כהגנה על העורף. גם צרפת עשתה שימוש בתצורת הנ"מ להגנה על עריה המרכזיות בשתי מלחמות העולם.
התנייעות
לתותחים, שהיו נגררים במקורם, נבנו במהלך השנים, בעיקר במהלך מלחמת העולם השנייה, כלי ניוד שונים שהוכנו ממרכבי ג'יפים, טרקטורים, טנקים וכדומה. כמו כן הותקנו הכלים על גבי מתקני נשיאה לצורך לחימה הררית ואף כתותחי חוף נייחים וזאת על ידי צבאות רבים ושונים ברחבי העולם.
נתונים טכניים
קליבר: 75 מ"מ משקל עצמי: 1,544 ק"ג קנה באורך 36 קליברים (2.70 מטר), מחורק צוות: 6 אנשים נגרר או נישא על ידי טרקטור זווית עלרוד: 11°- עד 18°+ צידוד: 6° (3° לכל צד) קצב אש: 15 פגזים בדקה מהירות לוע: 500 מטר/שנייה תחמושת
Wake Up The Souls Tour
Wake Up The Souls Tour (בעברית: סבב להעיר את הנשמות) הוא סיבוב הופעות של להקת המטאל האמריקאית סיסטם אוף אה דאון. סיבוב זה נערך בעקבות ציון 100 שנה לרצח העם הארמני, בו נרצחו 1.5 מיליון מבני העם הארמני, על ידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1915.
רקע כללי
הלהקה הודיעה בנובמבר 2014 כי היא מתכננת לקיים סבב הופעות נוסף שיחל ב-10 באפריל בארצות הברית, ועתיד להסתיים ב-23 באפריל, בהופעה הראשונה של הלהקה בארץ מולדתם, ארמניה. ההופעה האחרונה תוכננה להתקיים בחינם, בכיכר הרפובליקה בעיר הבירה ירוואן. בפועל הסיבוב נמשך זמן רב יותר, והתקיימו הופעות נוספות גם באמריקה הדרומית.
מטרת הסיבוב היא הגברת המודעות וההכרה ברצח העם הארמני, במיוחד בטורקיה, שממשלתה מסרבת להכיר ברצח העם שניהלה האימפריה העות'מאנית הקודמת. הלהקה פרסמה באתר האינטרנט שלה קריאה לעם הטורקי לדבר ולהעלות את המודעות לנושא.
אלי בן אמו
אלי בן אמו (נולד ב-15 בספטמבר 1964) הוא כדורגלן עבר ישראלי. ששיחק בעמדת החלוץ. לאחר פרישתו מכדורגל שינה את שם משפחתו וכיום שמו אלי אלון.
קריירה
אלי בן אמו גדל במחלקת הנוער של הפועל חיפה. בעונת 1982–1983 הצטרף לקבוצה הבוגרת ששיחקה בליגה הארצית. בן אמו הפך לשחקן הרכב ומצטיין מדי שבוע. בעונת 1983–1984 סיים עם קבוצתו במקום הראשון וחגג את העלייה לליגה הלאומית. בעונה שלאחר מכן המשיך עם קבוצתו בליגה הלאומית.
בעונת 1985–1986 הצטרף להפועל עכו מהליגה הארצית בעקבות חילוקי דעות עם מאמנו בחיפה אהרון גרשגורן. עם עכו הגיע בן אמו למקום ה-9 בליגה ולגמר גביע הטוטו לליגת המשנה. בעונת 1986–1987 חזר לקבוצתו הפועל חיפה שירדה לליגה הארצית ושיחק בה שנתיים במאבקי עלייה ללא הכרטיס ללאומית.
בעונת 1988–1989 הושאל לקבוצת בית"ר תל אביב מהליגה הלאומית לתקופה של שנתיים. כבר בעונה הראשונה עלה לכותרות כחלוץ סקורר והבקיע שערים רבים (13 שערים). בתום עונה אחת התגלו חילוקי דעות בית קבוצת האם שלו הפועל חיפה לבית"ר תל אביב ובן אמו עזב.
בעונת 1989–1990 הושאל לקבוצת בית"ר ירושלים ונקלע עם קבוצתו למאבקי תחתית עד סוף העונה. בן-אמו כבש רק שני שערים ונשאר בליגה עם קבוצתו רק במחזור האחרון.
את עונת 1991–1992 התחיל בקבוצת בני יהודה תל אביב בליגה הלאומית. באמצע העונה הצטרף לקבוצת מכבי עירוני אשדוד בליגה הארצית למשך עונה וחצי. את העונה הראשונה סיים עם הקבוצה במקום ה-9. בעונה השנייה (1992–1993) בן אמו היה חלק חשוב בהעפלתה של הקבוצה לליגה הלאומית. בן אמו שימש כחלוץ שנכנס באופן קבוע כמחליף, והבקיע שערים חשובים בליגה. בעונת 1993–1994 שיחק בהפועל קריית אונו מליגה א' דרום ולאחר מכן פרש ממשחק בגיל 30.
חיים אישיים
מתגורר ביישוב שלומי, ומנהל משרד לתיווך נדל"ן באזור הצפון, אבא לארבעה ילדים. בשנת 2011 נקשר שמו בחשדות הונאה.
לאחר פרישתו מכדורגל שינה את שם משפחתו וכיום שמו אלי אלון.
גייב וינסנט
גבריאל נאמדי "גייב" וינסנט (באנגלית: Gabriel Nnamdi "Gabe" Vincent; נולד ב-14 ביוני 1996) הוא כדורסלן אמריקאי-ניגרי המשחק בעמדת הרכז בקבוצת לוס אנג'לס לייקרס מליגת ה-NBA.
קריירת משחק
בין השנים 2014–2018 שיחק וינסנט באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה. בארבע עונות העמיד ממוצעים של 12.8 נקודות, 2.7 ריבאונדים ו-2.5 אסיסטים למשחק.
בשנת 2018 לא נבחר כלל בדראפט ה-NBA, והצטרף לסטוקטון קינגס מליגת הפיתוח של ה-NBA. בשתי עונות בליגת הפיתוח העמיד וינסנט ממוצעים של 15.3 נקודות, 2.7 ריבאונדים ו-2.4 אסיסטים למשחק.
בשנת 2020 חתם על חוזה כפול במיאמי היט, ושנה לאחר מכן חתם בקבוצה על חוזה רגיל. בפברואר 2023 החליף את קייל לאורי בתפקיד הרכז הפותח הקבוע של הקבוצה.
אברהם אמינוף
הרב אברהם אמינוף תלמודי (ה'תרי"ז, 1857 – ט' בשבט ה'תרצ"ט, 1939) היה רבה ומנהיגה של הקהילה הבוכרית בירושלים.
קורות חיים
נולד בשנת 1857 (ה'תרי"ז) בבוכרה, לרבי בנימין ולציפורה. בבגרותו למד בישיבה של סבו, רבי פנחס הידוע בכינוי "פנחס הקטן", אשר היה חתנו של רבי יוסף ממן מערבי.
למד בבוכרה עם הרב יוסף כוג'הינוף, הרב משה יצחקוף הכהן, הרב שלמה מוסיוף ועם השד"ר הרב יהושע שושן. בשנות השמונים של המאה התשע עשרה עבר עם משפחתו ועם הרב יוסף כוג'הינוף להתגורר בעיר סמרקנד, שם פעל רבות בקרב היהודים לחיזוק ידיעותיהם בלימוד התורה ובקיום המצוות.
רבה של הקהילה הבוכרית בירושלים
בשנת 1889 (ה'תרמ"ט) עלה מבוכרה לישראל והשתכן בירושלים. בשנים אלו גדל זרם העולים לישראל מארצות אסיה התיכונה, ובעידודו של הרב יעקב מאיר הוקמה חברת "חובבי ציון" במטרה לספק את צורכי הקהילה הבוכרית בירושלים. יחד עם חבריו הרב שמעון חכם הרב שלמה מוסיוף, הרב יוסף כוג'הינוף ועוד, הקימו שכונה בשם "רחובות" (המכוּנה כיום "שכונת הבוכרים") לבני הקהילה.
הרב אמינוף הקים בבית הכנסת שושנים לדוד את תלמוד תורה בני ציון, בו למדו בעשורים שלאחר מכן עשרות רבנים מוכרים.
בשנת 1891 (ה'תרנ"א) התמנה לשמש כרבה של הקהילה היהודית הבוכרית בירושלים וכיהן בתפקיד זה עד יום מותו.
חיי שכונת "רחובות" עד מלחמת העולם הראשונה התנהלו בפיקוח וועד השכונה אשר רבי אברהם עמד בראשו, הוועד זכה לתמיכת מוסדות השלטון המקומיים ונהנה מיוקרה רבה בקרב בני הקהילה בארץ ומחוצה לה, פעילות הוועד הייתה רחבה וסיפקה את כל צורכי התושבים.
בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 פעל הוועד רבות למען בניית השכונה ומוסדותיה, בתקופה זו נבנו בשכונה בנייני פאר ובניהם "הארמון", בית דוידוף (אשר שימש כמשכנה של הגימנסיה העברית), בית משהיוף (אשר היה הבית הגדול בשכונה, כחמישה דונמים שטחו), בית שמחיוף ועוד.
על מנת לאפשר גם לבני הקהילה מעוטי היכולת לגור בשכונה הוקמו 25 בתי דירות אשר היו כמעין "שיכון" ומחירן היה נמוך ממחירו של בית פרטי וכן הוקם במרכז השכונה חצר אשר כולה נבנתה מכספי הקדש ואשר פעלו בה חמישה בתי כנסת, ישיבות, תלמוד תורה של הקהילה ובור מים גדול אשר שימש את תושבי החצר הרבים. הוועד דאג לסלילת כבישים ונטיעת עצים בשכונה "גן אילנות ופרחים כדי להיות אוויר חשוב לילדים".
מותו
רבי אברהם נפטר ב-29 בינואר 1939 (ט' בשבט ה'תרצ"ט). רחוב "אברהם תלמודי" בשכונת הבוכרים בירושלים נקרא על-שמו.
לאחר פטירתו מונה הרב משה יצחקוף הכהן לשמש כרב העדה.
פועלו הספרותי
את כל ספריו הוציא רבי אברהם בירושלים ושלח אותם לבוכרה כדי שיופצו לרבים ללא תשלום, כל ספריו היו מנוקדים וחלקם תורגמו לתג'יכית על ידי רבי שמעון חכם. ספרו העיקרי הוא "ליקוטי דינים" הכולל דינים והלכות מעשיות לכל השנה על פי מנהגי יהדות בוכרה, וכך כתב בהקדמתו לחלק א' של ספרו:
ניו דיל
הניו דיל (באנגלית: New Deal; מילולית: עסקה חדשה) הוא כינוי כולל לסדרת תוכניות כלכליות בארצות הברית בין השנים 1933 ל-1936. התוכנית כללה פרסום צווים נשיאותיים והעברת חוקים במהלך כהונתו הראשונה של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. התוכנית הייתה כתגובה לשפל הגדול, והתרכזה במה שנקרא "שלושת ה-R-ים": הקלה, שיקום ורפורמה (Relief, Recovery, and Reform), כלומר הקלה למובטלים ולעניים, שיקום הכלכלה לרמה סבירה, ורפורמה במערכת הפיננסית לשם מניעת שפל עתידי.
הניו דיל יצר תקופה פוליטית חדשה בארצות הברית, בה שלטה המפלגה הדמוקרטית בבית הלבן. בסיסי כוחו של הניו דיל היו הליברלים, הדרום הלבן, הדמוקרטיים המסורתיים, הערים הגדולות, איגודי עובדים ומיעוטים. הרפובליקנים היו חלוקים ביחסם כלפי הניו דיל: השמרנים טענו שהוא פוגע בעסקים ומעכב את הצמיחה, ואילו הליברלים הסכימו לקבל חלקים ממנו והבטיחו לייעל את התוכנית. מתנגדי התוכנית שלטו בקונגרס מ 1936 עד 1937.
מ-1934 עד 1938, רוזוולט נעזר בקונגרס כדי להעלות את ההוצאה הציבורית במה שכונה "הניו דיל השני".
היסטוריונים מבחינים בין הניו דיל "הראשון" (מ-1933 עד 1934) ובין הניו דיל "השני" (מ-1935 עד 1938), שהיה יותר שנוי במחלוקת. הניו דיל הראשון עסק בבנקים, בתעשייה, בחקלאות ובארגוני מסילות הרכבת, כדי לעזור להם לשרוד כלכלית. המנהל הפדרלי לסיוע חירום סיפק 500 מיליון דולרים לשיקום ערים במהלך התוכנית, ואילו מנהל העבודות האזרחי סיפק תקציב לרשויות מקומיות כדי לבצע עבודות ציבוריות.
הניו דיל השני עסק בחקיקה: חקיקה לקידום איגודים מקצועיים, הפיכת הממשל הפדרלי למעסיק, יצירת הביטוח הלאומי ותמיכה בחוואים ובמהגרים. בנוסף, התוכנית כללה את יצירתן של רשות השיכון של ארצות הברית ומנהלת החקלאות האמריקנית ב-1937. בנוסף נחקק חוק שכר מינימום.
הידרדרות כלכלית בין השנים 1937–1938, וחילוקי דעות חריפים בין פדרציית העבודה האמריקאית לבין איגודי התעשיינים הוביל לניצחונות רפובליקניים בקונגרס, וליצירת קואליציית נגד לניו דיל. ב-1942 וב-1943 הקואליציה השמרנית הצליחה לחסום חוקים ליברליים, ולבטל את תוכניות מינהל קידום העבודות וחיל השימור האזרחי. רוזוולט עצמו הפנה את מירב תשומת לבו למלחמת העולם השנייה בשנים אלו. בית המשפט העליון קבע שמנהל השיקום הלאומי וחוק התיאום החקלאי נוגדים את החוקה, אולם חוק התיאום החקלאי נכתב מחדש ואושר. דווייט אייזנהאואר, הנשיא הרפובליקני הראשון לאחר הניו דיל, לא ביטל את הרפורמות ואף הרחיב אותן. בשנות ה-60, הנשיא לינדון ג'ונסון קידם תוכנית בשם "החברה הגדולה", שהמשיכה להרחיב את מדיניות הניו דיל. תוכנית זאת נשמרה גם בימי הנשיא הרפובליקני ריצ'רד ניקסון. ב-1974, ירדה קרנו של הניו דיל והחלו להישמע קריאות להקטנת המעורבות הממשלתית. בשנות ה-90 בוטל חוק הבנקים חוק גלאס-סטיגל שנחקק בימי הניו דיל. למרות זאת, ישנם גופים שנוסדו במהלך הניו דיל ועדיין פעילים כיום, כגון התאגיד הפדרלי לביטוח פקדונות ורשות עמק טנסי.
קריסה כלכלית
בין 1929 ל-1933, התפוקה התעשייתית ירדה בשליש. המחירים ירדו ב-20%, ובכך נגרמה דפלציה שהקשתה על אנשים להחזיר את חובותיהם. האבטלה זינקה מ-4% ל-25%. בנוסף, שליש מכל העובדים שעוד נשארו במשרותיהם סבלו מירידה בהיקף משרתם ובקיצוץ במשכורתם. בסך הכל, כמעט 50% מכוח העבודה לא נוצל כראוי.
לפני הניו דיל לא היה ביטוח לחסכונות בבנק. כתוצאה מכך, סגירתם של אלפי בנקים הובילה לאיבוד של 15% מחסכונות האזרחים, בתקופה שבה לא הייתה רשת ביטחון לאזרחים, תשלום דמי אבטלה או ביטוח לאומי. המשפחות, ארגוני הצדקה הפרטיים והרשויות המקומיות היו אחראיים לרווחת העניים, אולם מערכות אלה קרסו בעקבות העלייה במספר המובטלים.
השפל פגע במדינה באופן חמור. ערב כניסתו של רוזוולט לתפקיד ב-4 במרץ 1933, מושלי המדינה סגרו כל בנק ברחבי המדינה כך שאף אחד לא יכול היה לפדות המחאות או להוציא את חסכונותיו. שיעור האבטלה היה בגובה 25%. הכנסות החקלאים ירדו ב-50% מאז תחילת השפל. 844,000 משכנתאות של אנשים עובדים עוקלו במהלך אותה תקופה מתוך 5 מיליון. מנהיגים פוליטיים ועסקיים חששו מאנרכיה והתמרדות. ג'וזף קנדי טען שנים אחר כך שהיה מוכן לוותר על מחצית מהונו על מנת להיות בטוח שהחוק והסדר יאפשרו לו לשמור על החצי השני.
הניו דיל
רוזוולט הבטיח תוכנית לפתרון המשבר מהיום בו נבחר להיות המועמד הדמוקרטי לנשיאות. רוזוולט לא נכנס לתפקידו עם רעיונות מוגדרים, ונשמע בעיקר ליועציו שהתייחסו להתערבות ממשלתית בכלכלה כדבר חיובי. מינוייה של פרנסס פרקינס לתפקיד מזכירת העבודה של ארצות הברית העלה סדר עדיפויות מסוים לתוכנית: שבוע עבודה בן 40 שעות, שכר מינימום, מתן פיצויים לעובדים, דמי אבטלה, חוקים נגד העסקת ילדים, תוכניות תעסוקה ממשלתיות, ביטוח לאומי וביטוח בריאות.
הניו דיל הראשון, מ-1933 עד 1934, קידם מגוון נושאים. השלב הראשון כלל שמרנות פיסקלית ונקיטת צעדים שונים, בחלקם סותרים זה את זה, כניסיון לפתור את המשבר. תוכניות מסוימות, כמנהל השיקום הלאומי, נתפסו ככישלונות. מיזמים אחרים שרדו למשך עשור ומיזמים מסוימים נהיו גורמים קבועים בכלכלה האמריקנית. תקופת כהונתו הראשונה של רוזוולט התאפיינה בצמיחה מהירה של התוצר. ההידרדרות הקצרה במצב הכלכלי בין השנים 1937 ל-1938 עוררו מחלוקת בנוגע לתרומתו של הניו דיל.
עיקר ההתנגדות לניו דיל באה מכיוון שמרנים, שטענו כי רוזוולט פוגע בחופש שלהם (ארצות הברית נתפסה כמדינה שבה הממשל אינו אמור להתערב בחיים הפרטים של האנשים (ראו ערך קפיטליזם)). ליגת החירות האמריקנית נוצרה ב-1934 בידי דמוקרטים שמרנים כג'ון דייוויס ואל סמית'.
הניו דיל הוביל להגדלת המעורבות הממשלתית בכלכלה, לתוכניות פיתוח ממשלתיות ולהגברת כוחם של איגודי עובדים.
המצב העולמי
הגורמים לשפל הגדול שנויים במחלוקת. הוגי דעות מרקסיסטים טענו שהכלכלה החופשית הובילה לאי שוויון כלכלי שגרם לשפל. אנשי האסכולה האוסטרית כפרידריך האייק ומארי רות'בארד טענו שהשגשוג המונע מאשראי במהלך שנות ה-20 היה חייב להסתיים בשפל קצר, שהתארך בעקבות ההתערבות הממשלתית. למרות זאת, הרברט הובר שמר על תקציב מאוזן, והחל להתערב בכלכלה רק בסוף תקופת נשיאותו עם חקיקת חוק חירום לעזרה ובניין. כשתוכנית הניו דיל החלה, האבטלה החלה לרדת ועלתה שוב רק במהלך המיתון ב-1937, בו הופסקה הזרמת הכספים. כשהזרמת הכספים חודשה, האבטלה ירדה לרמות נמוכות יותר משל שנות ה-20. הוגי דעות קיינסיאניים ומוניטריסטים כמילטון פרידמן וכבן ברננקי טוענים שהגורם לשפל היה ההיצמדות העיקשת לתקן הזהב. ג'ון מיינארד קיינס היה אחד הכלכלנים הראשונים שטען בזכות הרחבה מוניטרית. אולם בניגוד למוניטריסטים, הקיינסיאניים טוענים שהשווקים לא תמיד יוכלו לנקות את עצמם, כתוצאה מביקושים נמוכים ואבטלה גבוהה שרק מעורבות ממשלתית תוכל לפתור.
מאה הימים הראשונים
הציבור האמריקני מאס בכלכלה הרעועה, באבטלה ההמונית, בשכר וברווחים שצנחו ובעיקר ממדיניותו של הובר, כמו חוק המכסים סמוט-האולי וחוק ההכנסה של 1932. רוזוולט נכנס לתפקידו עם תמיכה פוליטית רחבה. אמריקנים מכל קצוות הקשת הפוליטית דרשו פעולה מידית, ורוזוולט הגיב בכמה תוכניות חדשות במאה הימים הראשונים שלו בתפקיד. במאת הימים הללו, הקונגרס העביר כל חוק שרוזוולט ביקש ומעט חוקים שרוזוולט התנגד להם (כמו החוק להסדרת חשבונות בנקים). לטענת עיתונות התקופה, במאת הימים הראשונים נעצרו מהומות שהתפשטו בפברואר.
במרץ 1933 הכלכלה הגיעה לשפל ומאז התחילה להתרחב. הכלכלה התייצבה בימים הראשונים של מרץ והחלה להתאושש. מדד הייצור התעשייתי, שהגיע לשפל של 53 נקודות ביולי 1932, הגיע כבר כעבור שנה ל-85 נקודות, עליה של 57% בתוך ארבעה חודשים. עד 1937, ההתאוששות הייתה יציבה. מלבד אחוזי האבטלה, הכלכלה ב-1937 עקפה את כל הפרמטרים של הכלכלה בסוף שנות ה-20. המיתון ב-1937 היה משבר זמני. התעסוקה במגזר הפרטי, במיוחד בענף הייצור, חזרה לרמתה משנות ה-20 אך רק במלחמה הצליחה לצמוח שוב.
מדיניות פיסקלית
החוק הכלכלי הועבר ב-14 במרץ 1933. החוק נועד לאזן את התקציב הפדרלי בעזרת קיצוץ בשכר במגזר הציבורי ופנסיה ליוצאי צבא ב-15%. החיסכון היה כ-500 מיליון דולר בשנה. דבר זה הבטיח שהנשיא החדש יפעל בתוך מסגרת תקציבית. רוזוולט טען שאמנם התקציב ה"רגיל" צריך להיות מאוזן, אולם תקציב החירום, כדי לנצח את השפל, צריך להיות גירעוני לזמן מה.
רוזוולט תמך בתחילה בתקציב מאוזן, אך מהר מאוד נאלץ ליצור גירעון כדי לממן את התוכניות שלו. לואיס ויליאם דאגלס, אחראי התקציב, סירב להכיר בהפרדה בין התקציב הרגיל למיוחד והתפטר ב-1934 כשהוא מבקר את הניו דיל. רוזוולט התנגד למתן כספים במזומן לחיילי מלחמת העולם הראשונה, אולם למרות הווטו שלו, הקונגרס העביר את החוק ב-1936. משרד האוצר נאלץ לחלק מיליארד וחצי דולר במזומן כבונוס לפני הבחירות ב-1936.
אנשי הניו דיל לא קיבלו את הטיעון הקיינסיאני לפיו רק הוצאה ממשלתית מוגברת תתניע את הצמיחה. רוב הכלכלנים, כמו הנרי מורגנטאו (הבן) דחו טענות אלו והעדיפו תקציב מאוזן.
רפורמה בבנקאות
בתחילת השפל הגדול, הכלכלה התערערה הודות לקריסות בנקים. הפסדים בהשקעות ומשיכת מזומנים גרמו לפשיטות רגל של הבנקים כנבואה שהגשימה את עצמה: ככל שאנשים משכו את המזומנים שלהם יותר מפחד שהבנק לא יעמוד במחויבות שלו כלפיהם, מאגרי הכסף של הבנק הידלדלו ויותר אנשים משכו ממנו כסף. בין 1929 ל-1933 40% מהבנקים פשטו רגל.
הרברט הובר כבר שקל לסגור את הבנקים כדי לעצור את המעגל, אך חשש לזרוע פאניקה בציבור. רוזוולט, לעומתו, נשא נאום לרדיו כ"שיחה ליד האח", והסביר לציבור במונחים פשוטים את הגורמים למשבר בבנקאות, מה הממשלה תעשה בנידון וכיצד הציבור יכול לעזור. הוא סגר את כל הבנקים ברחבי המדינה ושמר עליהם סגורים עד שהעביר חוק חדש.
ב-9 במרץ, רוזוולט שלח לקונגרס חוק חירום לטיפול בבנקים, שנוסח ברובו בידי יועציו של הובר. באותו היום החוק הועבר. החוק איפשר לבנקים היציבים להיפתח שוב תחת פיקוח של משרד האוצר, ואיפשר הלוואות פדרליות לבנקים. שלושה רבעים מהבנקים נפתחו בתוך שלושה ימים. מיליארדי דולרים בשטרות ובזהב זרמו אליהם בתוך חודש כשמערכת הבנקאות מתייצבת. בסוף 1933, 4,004 בנקים מקומיים קטנים נסגרו ואוחדו עם בנקים גדולים. השקעותיהם הסתכמו ב-3.6 מיליארד דולר. המשקיעים איבדו 540 מיליון דולר וקיבלו 85 סנט על כל דולר שהשקיעו. לעומת זאת, מיתוס טוען שהמשקיעים לא קיבלו כלום. חוק גלאס-סטיגל הגביל את פעילויות הבנקים המסחריים בניסיון לווסת ספקולציות במניות. החוק גם ביטח את הפיקדונות של אזרחי ארצות הברית, ואישר הוצאות של עד 2,500 דולר, תוך כדי מניעה של משיכת מזומנים המונית.
בעוד שבשנות ה-20 יותר מחמש מאות בנקים קרסו כל שנה, לאחר 1933 פחות מעשרה בנקים קרסו כל שנה.
רפורמה מוניטרית
תחת תקן הזהב, ארצות הברית שמרה על המרת הדולר לזהב. הבנק הפדרלי היה זקוק למדיניות מרחיבה כדי להילחם בדפלציה ולהזריק עוד כספים למערכת הבנקאית- אולם מצד שני שיעורי ריבית נמוכים היו מביאים לבריחת זהב. תחת תקן הזהב מדינות שמרו על ירידת מחירים ועל שער חליפין נוקשה. כל עוד הבנק הגן על תקן הזהב, הוא נאלץ לשבת בצד ולצפות במערכת הבנקאות קורסת.
הורשה לשער החליפין של הדולר להתנדנד ללא מחיר בזהב. לאחר חוק מאגרי הזהב ב-1934, שיעור הזהב הפך מ-20.67 דולר לאונקיה ל-35 דולרים. הממשלה יכלה להעלות את כמות הכסף בכלכלה בעזרת צעדים אלה. השווקים הגיבו טוב לכך, בתקווה שהירידה במחירים תסתיים. חוקרים טוענים שהמדיניות העלתה את התוצר התעשייתי ב-25% עד 1937 וב-50% עד 1942.
חוק היובש
כדי להוסיף עוד פופולריות לניו דיל, רוזוולט החליט להפסיק את אחד מהחוקים הכי שנויים במחלוקת משנות ה-20. הוא חתם על החוק שאישר מכירה וייצור של אלכוהול, כלומר ביטול חוק היובש, ועיגן אותו בחוקה (התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית). המדינות הצליחו לקבל הכנסה חדשה ממסים על אלכוהול, ורוזוולט השיג פופולריות במקומות שהתנגדו לחוק היובש.
הקלה
אחד מעקרונות הניו דיל היה לעזור לשליש מהאוכלוסייה, אותו שליש שנפגע מהשפל. בנוסף ההקלה נועדה לעזור לאמריקנים מובטלים.
עבודות ציבוריות
כדי לחתוך את האבטלה, אנשי הניו דיל יצרו את מנהל העבודות הציבוריות, שנועד לבנות בניינים ממשלתיים, נמלי תעופה, בתי חולים, בתי ספר, כבישים, גשרים וסכרים. עד 1935, 3.3 מיליארד דולר הוצאו לטובת ארגונים פרטיים שבנו 34,599 פרויקטים.
תוכניות חוואים
אמריקה הכפרית הייתה חשובה לרוזוולט ולשר החקלאות, הנרי וולאס. התפיסה של רוזוולט הייתה שהתאוששות כלכלית תלויה בהתאוששות החקלאות, ושיש להעלות את מחירי התוצרת החקלאית, אפילו אם זה אומר מחירים גבוהים לתושבי העיר.
אנשים רבים בכפר חיו בעוני חמור, במיוחד בדרום. לפיכך נוצרו כמה תוכניות לצורכיהם, כמו מנהל היישוב מחדש, מנהל החשמול הכפרי, תוכניות רווחה, מנהל הנוער הלאומי, שירות היערות, ארוחות בבתי הספר, בניית בתי ספר חדשים, סלילת דרכים לאזורים מרוחקים, ייעור ורכישת קרקעות להקמת יערות. ב-1933, הממשלה הקימה את רשות עמק טנסי, פרויקט שתכנן הקמת סכר בקנה מידה חסר תקדים כדי לעצור שיטפונות, לייצר חשמל ולעזור לחוות העניות להפוך למודרניות. תחת חוק ההתאמה החקלאית של 1933, הממשלה שילמה לחקלאים שהפחיתו תפוקה והעלו מחירים. כתוצאה מכך, שכר החקלאים כמעט הוכפל עד ל-1937.
הרעיון היה שהחקלאים יקבלו "מחיר הוגן" עבור המוצרים שלהם. ההכנסות של החקלאים אמנם עלו, אולם מחירי המזון נשארו מתחת לשיא של 1929.
מנהל ההתאמה החקלאית מיסד את תכנון החקלאות. הוא אמנם לא שילם לחקלאים שעמדו לאבד את עבודתם, אך היו תוכניות ניו דיל אחרות עבורם.
רוב האמריקנים התנגדו למנהל ההתאמה החקלאית, ובית המשפט העליון החליט שהוא אינו חוקתי, כיוון שהוא משתמש באמצעים שהם מעבר לכוחו של הממשל הפדרלי. המנהל הוחלף בתוכנית דומה שזכתה לתמיכת בית המשפט. במקום לשלם לחקלאים על אי גידול, החקלאים קיבלו כסף על שתילת גידולים מעשירי אדמה כמו אלפלפה, שלא יימכרו בשוק. תכנון החקלאות עדיין מיושם, במתכונת שונה, גם ב-2012.
חוק החוות מ-1937 היה החוק המשמעותי האחרון בניו דיל בנוגע לחוות. הוא יצר את מנהל הביטחונות לחוות, שהחליף את מנהל ההתיישבות.
תוכנית תלושי המזון נוסדה ב-1939 כדי למסור תלושי מזון לאנשים שיוכלו להשתמש בהם כדי לרכוש מזון במחיר מוזל. ב-1943, עם השגשוג של המלחמה, התוכנית הופסקה, אולם ב-1961 היא מוסדה שוב. התוכנית שרדה עד המאה ה-21, אולם ספגה מחלוקת כי נתפסה כעוזרת לעניים הכפריים, יצרני המזון, מוכרי המזון והחקלאים. התוכנית קיבלה תמיכה מליברלים ומשמרנים. ב-2013, אנשי תנועת מסיבת התה דרשו לסיים את התוכנית, והסנאט נלחם לשמירתה.
שיקום
עוד עיקרון בניו דיל היה לנסות להבריא את הכלכלה. רוב המדדים כלכליים מסיקים שמטרה זו הושגה ב-1937, מלבד האבטלה, שנשארה גבוהה באופן עיקש עד מלחמת העולם השנייה.
קמפיין "הנשר הכחול" של מנהל השיקום הלאומי
יועציו של רוזוולט האמינו שתחרות מוגזמת הובילה לתפוקת יתר והורידה את השכר והמחירים, מה שגרם, לטענתם, להפחתת הביקוש והתעסוקה (דפלציה). לטענתו, תכנון ממשלתי יפתור את הבעיה.
מ-1929 עד 1933, הכלכלה החלימה מדפלציה. לוביסטים קראו למדיניות נגד הדפלציה ולאיגודי סחר כדי לייצב את המחירים בתעשייה שלהם. חוקים נגד מונופולים אסרו על כך, אולם עסקים מאורגנים היו מקובלים תחת ממשל רוזוולט.
כלכלני הניו דיל טענו שהתחרות הבלתי מרוסנת פגעה בעסקים וכשהמחירים צנחו ביותר מ-20%, הדפלציה מגדילה את החוב הלאומי ומונעת שיקום. הם דחו מהלך שיגביל את שבוע העבודה ל-30 שעות. במקום, הם שיתפו פעולה עם איגודים גדולים כדי ליצור את מנהל השיקום הלאומי. מטרתו הייתה להגדיל מחירים, להגדיל את כוח איגודי העובדים (כדי שהעובד יוכל לרכוש יותר) ולהפחית תחרות "בזבזנית". גנרל יו ג'ונסון, שהיה אחראי על הכלכלה במלחמת העולם הראשונה, עמד בראש המנהל. הוא קרא לקוד משותף לכל העסקים: שכר מינימום בין 20 ו-45 סנטים לשעה, שבוע עבודה מרבי של 35 עד 45 שעות, והפסקת עבודת הילדים. לטענתו קוד זה יגדיל את כוח הרכישה של הציבור ויגביר את התעסוקה.
כדי לגייס תמיכה פוליטית למנהל השיקום הלאומי, ג'ונסון פתח ב"קמפיין הנשר הכחול". מנהיגים מכל מגזרי התעשייה מיסדו חוקים עבור התעשיות שלהם- מחיר מינימום למוצרים, והסכמים לשמירה על התפוקה והתעסוקה. בתוך זמן קצר, המנהל השיג הסכמים עם כל תעשייה משמעותית במדינה. במרץ 1934, התפוקה התעשייתית הייתה גבוהה ב-45% ממה שהייתה שנה קודם לכן.
עם סיום תפקיד המנהל, במאי 1935, התפוקה הייתה גבוהה ב-55% ממה שהייתה שנתיים לפני כן. בנוסף, מעל 2 מיליון מעסיקים קיבלו את התקנים החדשים, שכללו שכר מינימום ויום עבודה של שמונה שעות, יחד עם חיסול עבודת הילדים. בית המשפט העליון מצא את המנהל לא חוקתי והפסיק את פעילותו.
התעסוקה במגזר הפרטי חזרה לרמתה מסוף שנות ה-20 כבר ב-1937, אולם לא גדלה עד המלחמה, שהקפיצה את מספר העובדים מ-11 מיליון ב-1940 ל-18 מיליון ב-1943.
דיור
הניו דיל השפיע מאוד על הדיור. הוא המשיך בתוכניות הובר וניסה להעלות את מספר בעלי הבתים. הניו דיל הקים שתי סוכנויות דיור חדשות שפישטו את הליכי המשכנתא ויצרו תקנים אחידים לשיפוצי בתים.
הניו דיל העלה את מספר האמריקנים שהחזיקו בבתים. לפני הניו דיל, רק 40% מהאמריקנים החזיקו בבתים כי המשכנתא הממוצעת נמשכה בין 5 ל-10 שנים בריבית של עד 8%. דבר זה הגביל את הנגישות לבתים לרוב האמריקנים. בעזרת הניו דיל, לאמריקנים הייתה גישה למשכנתא בת 30 שנה, ושוק הדיור נפתח ליותר אמריקנים.
רפורמה
הרפורמה התבססה על ההנחה שהשפל נגרם בגלל חוסר יציבות בשוק, ושהתערבות ממשלתית דרושה על מנת לייצב את הכלכלה. הרפורמה ניסתה למנוע חזרה של השפל.
ליברליזציה בסחר
ההיסטוריונים מסכימים שמדיניות פרוטקציוניסטית, במיוחד חוק המכסים סמוט-האולי ב-1930, פגעו בכלכלה והחמירו את השפל. רוזוולט דיבר נגד החוק במהלך הבחירות של 1932. ב-1934 חוק מכסי הגומלין נוסח. הוא נתן לנשיא כוח לחתום על הסכמי סחר עם מדינות אחרות. כך רוזוולט יכול היה לשחרר את מדיניות הסחר האמריקנית מכבלי המכסים. מדיניות זו נשמרת עד היום.
פוארטו ריקו
חוקים שונים חוקקו בפוארטו ריקו, תחת מנהל השיקום של פוארטו ריקו. החוקים קידמו רפורמה בקרקעות ועזרו לחוות קטנות. החוקים עודדו שיתופי פעולה בין חוות, גיוון חקלאי ועזרו לתעשייה המקומית.
הניו דיל השני (1935–1938)
באביב 1935, כתגובה לפסקי הדין נגד הניו דיל, ספקנות בקונגרס ודרישה לפעולה קיצונית יותר, ממשל רוזוולט החליט על שורת צעדים חדשים. ההיסטוריונים מתייחסים אל צעדים אלה כאל ה"ניו דיל השני", שהיה יותר ליברלי ושנוי במחלוקת מאשר ה"ניו דיל הראשון" בין 1933 ל-1934.
חוק הביטוח הלאומי
עד 1935, רק שתים עשרה מדינות ביטחו את אוכלוסיית הקשישים, בתוכניות שהיו במימון נמוך ולא יעילות במיוחד. רק בוויסקונסין הייתה תוכנית ביטוח. ארצות הברית הייתה המדינה המתועשת המודרנית היחידה שבה אנשים היו חשופים לשפל הגדול בלי מערכת של ביטוח לאומי. גם תוכניות העבודה של הניו דיל היו זמניות בלבד.
החוק הכי חשוב שעבר ב-1935, ואולי בכל הניו דיל, היה חוק הביטוח הלאומי. החוק ביסס מערכת של ביטוחי פנסיה, דמי אבטלה ועזרה לנכים וילדים נזקקים במשפחות ללא אב. החוק הניח את היסודות למערכת הרווחה האמריקנית. רוזוולט טען שהמיסים יממנו את החוק ולא התקציב הכללי.
בהשוואה למערכות הביטוח הלאומי במדינות מערב אירופה, החוק היה שמרני. לעומת זאת, בפעם הראשונה הממשל קיבל אחריות על האוכלוסייה הנזקקת, הקשישה, הנכה והמובטלת.
יחסי עבודה
חוק יחסי העבודה הלאומיים של 1935, שידוע גם כחוק וגנר, הבטיח לעובדים זכות למשא ומתן קיבוצי דרך איגודי העובדים. החוק גם יצר ועידה ליחסי עבודה כדי להשיג הסכמי שכר. החוק לא חייב את המעסיקים להגיע להסכמים עם העובדים אבל פתח את האפשרות. התוצאה הייתה גדילה של החברות באיגודי העובדים, במיוחד במגזר לייצור המוני.
חוק תקני העבודה ההוגנים של 1938 קבע שעות עבודה מרביות (44 שעות לשבוע) ושכר מינימום (25 סנט לשעה) עבור רוב העובדים. עבודת ילדים מתחת לגיל 16 נאסרה, ולילדים מתחת לגיל 18 נאסר לעבוד במקומות מסוכנים. כתוצאה, שכר של 300,000 איש עלה ושעות העבודה של 1.3 מיליון אנשים הופחתו. החקיקה הייתה החקיקה המשמעותית האחרונה בניו דיל לפני שהרפובליקנים והדמוקרטים השמרנים השתלטו על הקונגרס באותה שנה, והשיגו את האפשרות לחסום את רוזוולט.
מינהל קידום העבודות
רוזוולט מינה את חברו הקרוב, הארי הופקינס, לראש מנהל קידום העבודות. המינהל יצר מיזמים של עבודות ציבוריות, שרוזוולט התעקש שיעזרו לטווח הארוך ולא יתחרו במגזר הפרטי (לכן, העובדים היו חייבים לקבל שכר קטן יותר). המינהל נוצר כדי להחזיר את המובטלים אל כוח העבודה, ומימן הקמת בתי חולים, בתי ספר וסלילת כבישים, כשהוא מעסיק יותר מ-8.5 מיליון אמריקנים.
שניים ממיזמי המינהל היו מנהרת לינקולן ונמל התעופה לה גוארדיה. המינהל שיתף פעולה עם מינהל החשמול הכפרי כדי להביא חשמל לאזורים כפריים. מינהל הנוער הלאומי היה עוד תוכנית של המינהל עבור צעירים. לינדון ג'ונסון, האחראי על המינהל בטקסס, שאב השראה מכך עבור תוכניות "החברה הגדולה" שלו כנשיא בשנות ה־60. המינהל היה מחולק לפי מדינות, ולניו יורק סיטי היה ענף משלה שיצר משרות עבור כותבים, מוזיקאים, אמנים ואנשי תיאטרון. המקום היה נוח לאיתור עובדים קומוניסטים בשנות ה־50.
מדיניות מס
ב-1935, רוזוולט חוקק חוק מס על ההון. החוק קבע מס של 79% על הכנסות מעל 5 מיליון דולר. כיוון שזאת הייתה הכנסה גבוהה במיוחד באותן שנים, בפועל שיעור המס הגבוה ביותר הוטל אך ורק על אדם אחד- ג'ון ד. רוקפלר. החוק הוסיף רק 250 מיליון דולר לתקציב, והוא היה יותר ליחסי ציבור. רוזוולט הודה שהמטרה הייתה לקחת תומכים מיואי לונג, שניסה לאתגר אותו על המועמדות של המפלגה הדמוקרטית לנשיאות. החוק גרם להתמרמרות בקרב העשירים שטענו שרוזוולט "בוגד במעמד שלו" ומכתים אותם.
ב-1936, הוטל מס על תאגידים. המטרה העיקרית הייתה לממן תשלומי 2 מיליארד דולר לחיילי מלחמת העולם הראשונה. החוק מיסה רווחי תאגידים, כדי לפזר את ההון בקרב יחידים. הקונגרס ריכך את החוק, קבע את שיעורי המס בין 7% ל-27%, ופטר עסקים קטנים מחובת התשלום. הצעה למס על דיבידנדים בוטלה.
חוק בתי המשפט
עם כניסתו של רוזוולט לתפקיד, רוב מתוך תשעת השופטים בבית המשפט העליון מונו בידי נשיאים רפובליקנים. ארבעה שופטים שמרנים במיוחד (שכונו "ארבעת הפרשים"- פירס באטלר, ג'יימס קלארק מק'ריינולדס, ויליס ואן דוונטר וג'ורג' סאת'רלנד) הצליחו לשכנע את השופט החמישי, אוון רוברטס, לעצור חקיקה פרוגרסיבית. מולם עמדו "שלושת המוסקטרים"- השופטים לואי ברנדייס, בנג'מין קרדוזו והרלן סטון. רוזוולט התחיל לראות את המצב בבית המשפט כמצב שבו רשות שלא נבחרה ביטלה את מעשיה של רשות שנבחרה באופן דמוקרטי. בתחילת 1937, הוא ביקש מהקונגרס להעביר את חוק הארגון מחדש של בית המשפט. החוק היה אמור לתת לנשיא למנות שופט חדש כששופט ותיק הגיע לגיל שבעים ולא פרש תוך חצי שנה. רוזוולט קיווה ששיטה זו תעזור להמשך החקיקה. אולם חברי הקונגרס התנגדו לכך וחששו שרוזוולט ינסה להפריש גם חברי קונגרס שיגיעו לגיל שבעים. הם החשיבו את ההצעה ללא חוקתית וגרמו לה להיכשל.
אולם במובן אחד, ההצעה הצליחה: רוברטס עבר לצד שתמך בניו דיל, וכך יצר רוב ליברלי בפסקי דין ונתן לממשלה יותר כוח כלכלי. הצעת החוק לשינוי בתי המשפט פגעה ברוזוולט מבחינה פוליטית.
כשוויליס ואן דוונטר פרש, הרכב בתי המשפט החל לעבור יותר לצידו של רוזוולט. רוזוולט אמנם לא הצליח להעביר את החוק אבל זכה (בצורה חוקתית לגמרי) בשליטה בבית המשפט העליון. כיוון שנשאר בתפקידו יותר משתים עשרה שנים, הוא מינה שמונה מתשעת השופטים בבית המשפט. ויליאם רנקוויסט, נשיא בית המשפט העליון, טען שבצורה זאת החוקה מספקת אחריות עליונה על בית המשפט לענפי הממשלה.
מיתון 1937 והתאוששות
שמרנים תומכי עסקים הסבירו את המיתון בכך שטענו שהניו דיל, בין 1935 ל-1937, פגע בהתרחבות העסקית, גרם להתקפות נגד תאגידים גדולים וסייע לשביתות. השמרנים טענו שההתאוששות הייתה שגורמים אלו פחתו לאחר 1938. הניסיונות לשבור מונופולים הפסיקו ואיגודי העובדים החלו להילחם זה בזה ולא בתאגידים. בנוסף, מדיניות המס התחילה לסייע לצמיחה לטווח ארוך.
כשסקר של גאלופ שאל ב-1939 "האם אתה סבור שגישת ממשל רוזוולט לעסקים דוחה את התאוששות העסקים?" שני שלישים מהציבור האמריקני טענו שכן, והקהילה העסקית תמכה בטענה אף יותר. 39% מהאמריקנים חשבו שהממשל מערער את ביטחון העסקים, ו-37% חשבו שלא. בנוסף, הדעות בנוגע לעניין היו תלויות בעיקר במעמד כלכלי. סקרים אחרים טענו ש-57% מהציבור האמריקני האמין שגישת העסקים כלפי הממשלה מונעת התאוששות, ו-26% סבורים שלא. לטענת חוקרים, ניסוח שונה של השאלות גרם לתשובות השונות.
כלכלנים קיינסיאניים טענו שהמיתון של 1937 נגרם כתוצאה מניסיון מוקדם של הממשלה לקצץ בתקציב ולאזנו. רוזוולט נזהר לא לגרום לגירעונות כבדים, וב-1937 הוא הגיש תקציב מאוזן. לכן, לטענתם הקיינסיאניים, הוא לא ניצל את הגירעון. בין 1933 ל-1941 הגירעון הממוצע בתקציב היה 3% לשנה.
בנובמבר 1937, החליט רוזוולט שהעסקים הגדולים מנסים להרוס את הניו דיל בגרימה לשפל נוסף שאליו יגיבו המצביעים באמצעות בחירה ברפובליקנים. רוזוולט טען שמדובר ב"שביתת הון", וציווה על ה-FBI לחפש קונספירציה בין בעלי העסקים (שלא נמצאה). רוזוולט נטה שמאלה והתחיל לנאום נגד המונופולים, שלטענתו גרמו למשבר החדש. לטענתו האשמים היו הנרי פורד, עסקי הפלדה ושישים משפחות עשירות ש"גרמו לאוליגרכיה תעשייתית בארצות הברית". דבר זה עשוי היה לגרום ל"אמריקה שמלאה בעבדות- אמריקה פאשיסטית ותאגידית". הוא מינה את רוברט ג'קסון לאחראי המחלקה נגד מונופולים, אבל ברגע שמלחמת העולם השנייה החלה, העסקים נאלצו להפיק במהירות תוצרים למלחמה והניסיון לפגוע בהם נעצר. אולם תגובתה האחרת של הממשלה למיתון של 1937 שעיכבה את ההתאוששות הובילה לתוצאות מוחשיות יותר.
כנגד הפצרות משרד האוצר ובתגובה לקיינסיאניים ולאחרים בממשלה, רוזוולט החליט לנטוש את עמדתו בדבר תקציב מאוזן והוציא 5 מיליארד דולר באביב 1938 כדי להעלות את כוח הרכישה של הציבור. בשיחה ליד האח, רוזוולט הסביר לציבור האמריקני שעל הממשלה "ליצור התאוששות כלכלית" בכך שהיא "תוסיף לכוח הרכישה של האומה".
מלחמת העולם השנייה ותעסוקה מלאה
בדצמבר 1941, לאחר כניסתה למלחמת העולם השנייה, ארצות הברית השיגה תעסוקה מלאה. בעזרת תקציב עצום התוצר הלאומי הגולמי הוכפל. קיינסיאניזם צבאי הביא לתעסוקה מלאה. חוזרים פדרליים הובילו לעוד עלויות. במקום להתחרות כדי לגרום למחירים נמוכים, הממשלה נתנה חוזים שהבטיחו תשלום הוצאות ורווח נאה. מפעלים העסיקו את כל מי שיכלו למצוא, בלי קשר לכישורים. הם פישטו את העבודות והכשירו עובדים, כשהממשלה שילמה על הכל. מיליוני חקלאים עזבו את תפקידם, תלמידים עזבו את בית הספר ונשים הצטרפו לכוח העבודה.
הדגש היה על אספקה מלחמתית, בלי קשר לעלותה. התעשייה ספגה את כוח העבודה העודף ואף הזדקקה לעוד עובדים. ככל שהצבא גדל, נדרשו עוד עובדים ל-12 מיליון האנשים ששירתו בצבא. התעמולה דרשה מאנשים לעבוד במפעלים למלחמה. המחסומים שהוטלו על נשים נשואות, מבוגרים, לא מוכשרים ועל מיעוטים הוקטנו.
ב-1929, ההוצאה הציבורית הייתה רק 3% מהתוצר. בין 1933 ל-1939 היא הייתה פי שלושה מכך, ללא שינוי משמעותי בחוב הלאומי. אולם ההוצאה על הניו דיל הייתה פחותה מההוצאה על המלחמה, שהגיעה ל-40% מהתוצר הלאומי ב-1944. כלכלת המלחמה גדלה מהר לאחר שהפסיקה תעשיות חופשיות וגרמה לשליטה נוקשה במחירים ובשכר, כתוצאה משיתוף פעולה ממשלתי-עסקי, כשהממשלה מסבסדת את העסקים.
למרות שליטה שמרנית בקונגרס בתחילת שנות ה-40, העסקים תמכו בכמה חקיקות פרוגרסיביות, כמו חוקים להגנת כורי הפחם ולהגנת אנשי הצבא. מעונות יום סובסדו עבור אמהות עובדות. ב-1944 הועבר חוק ביטוח בריאות ממלכתי שהעלה את ההוצאה על בריאות.
הניו דילרס תמכו בהטבות לכולם לפי צורכיהם, אבל השמרנים הציעו הטבות רק על פי שירות לאומי, וגישתם ניצחה. 16 מיליון אמריקנים שחזרו מהמלחמה זכו להטבות כדיור, חינוך, ותעסוקה. דבר זה הרחיב את מעמד הביניים לאחר המלחמה.