cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברט טראוטמן
ההחלמה מהפציעה
העונה שלאחר מכן הייתה יוצאת דופן מבחינתה של מנצ'סטר סיטי, שהפכה לקבוצה האנגלית הראשונה והיחידה עד כה, שכובשת וסופגת למעלה ממאה שערים במהלך העונה. טראוטמן שיחק ב-34 משחקי ליגה באותה שנה, ואף על פי שלא עמד בשער בתבוסה 9-2 לוסט ברומיץ' אלביון, הוא ספג שמונה שערים בהפסד 8-4 ללסטר סיטי. ההפסד ללסטר היה המשחק בו טראוטמן ספג את מספר השערים הרב ביותר בקריירה שלו, ואת העונה כולה הוא סיים רק עם שני משחקים ללא ספיגה.
סיום הקריירה
ב-15 שנה במנצ'סטר סיטי, בין השנים 1949 ל-1964, שיחק טראוטמן 545 משחקים. ב-1964, נערך לכבודו משחק פרידה לעיני 47,000 איש (יש הטוענים שבמשחק נכחו 60,000 איש). במשחק שיחקה קבוצה מאוחדת של מנצ'סטר סיטי ומנצ'סטר יונייטד בהנהגתם של טראוטמן, בובי צ'רלטון ודניס לאו נגד קבוצת "כוכבי אנגליה" שכללה את טום פיני, סטנלי מתיוס וג'ימי ארמפילד.
אחרי שעזב את מנצ'סטר סיטי, קיבל טראוטמן הצעה מהקבוצה הקטנה וולינגטון טאון, שהציעה לו 50 פאונד למשחק. למרות גילו המבוגר, הגיעו צופים רבים כדי לחזות בשוער הגרמני במשחק הבכורה שלו נגד הרפורד יונייטד. למרות זאת, במשחקו השני בקבוצה, הורחק טראוטמן עקב התנהגות אלימה, ולא חזר יותר לשחק כדורגל.
קריירה בינלאומית
למרות שנחשב לאחד השוערים הטובים בתקופתו, מעולם לא שיחק טראוטמן בנבחרת הלאומית של מולדתו, גרמניה. ב-1953, הוא נפגש עם מאמן נבחרת גרמניה דאז, ספ הרברגר, שהסביר לו שסיבות פוליטיות והעובדה שטראוטמן מעולם לא שיחק בליגה הגרמנית, מונעות ממנו לזמן אותו לסגל הנבחרת. כתוצאה מכך, טראוטמן לא זכה לשחק עם גרמניה במונדיאל 1954, אותו היא סיימה כאלופת העולם.
קריירה כמאמן
לאחר מספר חודשים בהם הרהר טראוטמן בעתידו, הוא קיבל הצעת אימון מנשיא סטוקפורט קאונטי. באותו זמן, סטוקפורט הייתה קבוצת ליגה נמוכה עם תקציב קטן, ובהנהלה ציפו שהגעתו של טראוטמן תשפר את התדמית של המועדון. רבים מתושבי סטוקפורט אהדו את שתי הקבוצות של מנצ'סטר, ולכן טראוטמן והנהלת המועדון החליטו להעביר את משחקי הקבוצה לימי שישי, בהם אף אחת מהקבוצות של מנצ'סטר לא משחקת. מהלך זה שיפר את הכנסות הקבוצה, אך לא הצליח לשפר את מצבה בטבלה. ב-1966, לאחר חילוקי דעות עם נשיא המועדון, החליט טראוטמן להתפטר מאימון הקבוצה.
בין השנים 1967 ל-1969, אימן טראוטמן בשתי קבוצות מהליגה המערב-גרמנית השנייה (פרוסיה מינסטר ואופל רוסלסהיים), אך לא הגיע עימן להישגים משמעותיים. ב-1972, הצטרף טראוטמן לתוכנית פיתוח של התאחדות הכדורגל הגרמנית, שהחליטה לשלוח אותו לאמן במדינות מתפתחות, שלא קיימת בהן מערכת כדורגל מסודרת. המדינה הראשונה אליה נשלח טראוטמן הייתה בורמה, עימה העפיל לטורניר הכדורגל של אולימפיאדת מינכן. שנה לאחר מכן, זכה איתה בגביע הנשיא - טורניר שמשתתפות בו מדינות מדרום-מזרח אסיה. אחרי שעזב את בורמה, אימן טראוטמן גם בטנזניה, ליבריה, פקיסטן ותימן, עד שב-1988 הודיע על פרישה מאימון.
מורשת והשפעה
במהלך השנים, זכה טראוטמן למחמאות רבות מצד עמיתיו למקצוע. השוער הרוסי לב יאשין, שבעצמו נחשב לאחד מגדולי השוערים בכל הזמנים, תיאר אותו ואת טראוטמן כ"שני השוערים היחידים שהיו בעלי יכולת עולמית". חברו למנצ'סטר סיטי, ניל יאנג, אמר ש"הדרך היחידה להכניס לו שער בבעיטה היא לא לבעוט אותה בכלל".
סגנונו האידיוסינקרטי של טראוטמן השפיע על דורות רבים של שוערים, ואף שימש כמקפצה לקריירה שלהם. שוער העבר של ארסנל, בוב וילסון, הגדיר את טראוטמן כ"גיבור ילדותו", ואילו גורדון בנקס אמר שלטראוטמן הייתה השפעה על סגנון המשחק שלו.
גם התקשורת לא יכלה להתעלם מתרומתו הרבה של טראוטמן לכדורגל, כשההוכחה לכך היא הדירוג במקום ה-19 ברשימת השוערים הגדולים בכל הזמנים שנערכה על ידי הדיילי מייל. ב-ESPN, תיארו את טראוטמן כאחד מהשוערים הגדולים בתולדות הגביע האנגלי, ואילו העצירה שלו בגמר הגביע ב-1956 נגד פיטר מרפי מברמינגהאם, נבחרה לעצירה הגדולה ביותר בתולדות המפעל.
בשנת 2004, הוא קיבל תואר קצין (OBE) במסדר האימפריה הבריטית, כהוקרה על קידום היחסים בין אנגליה לגרמניה דרך הכדורגל, ובכך הפך לאדם הראשון שחבר במסדר האימפריה הבריטית וגם מחזיק בצלב הברזל הגרמני. שנה לאחר מכן, הוא נבחר להיכנס להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי, והפך לכדורגלן הגרמני הראשון שחבר בו.
בשנת 2019, הוקרן הסרט הסיפור של טראוטמן‎.
חייו הפרטיים
ב-1950 נישא טראוטמן למרגרט פרייר, ילידת מנצ'סטר, אך הזוג התגרש בשנת 1972. לזוג היו שלושה ילדים: ג'ון, מארק וסטפן. בנו הבכור - ג'ון, נהרג בתאונת דרכים מספר חודשים לאחר גמר הגביע האנגלי ב-1956, כשהוא בן חמש בלבד. לפי טראוטמן, זו הייתה הסיבה המרכזית לגירושים ממרגרט, שלא הצליחה להתגבר על מות בנה. בשנות ה-70, בזמן שחי בבורמה, פגש טראוטמן את אשתו השנייה - אורסולה ואן דאר היידה, ילידת גרמניה. גם נישואים אלו לא החזיקו מעמד, והזוג התגרש בשנת 1982.
מאז שנת 1990 ועד למותו ב-19 ביולי 2013, חי טראוטמן עם אשתו השלישית, מארליס, בבית נופש קטן ליד ולנסיה. במקביל, הוא ייסד את "קרן טראוטמן", שמטרתה שיפור יחסי אנגליה-גרמניה דרך הכדורגל. לפי דבריו, הוא המשיך להגיע למנצ'סטר מדי פעם על מנת לצפות במשחקיה של מנצ'סטר סיטי, ואם לא, הוא השתדל לראות את כל משחקיה בטלוויזיה. בנוסף, הוא אמר ש"אני אוהב את נבחרת אנגליה ואוהד אותה - אפילו אם היא משחקת נגד גרמניה!".
כפרא
כפרא (בערבית: كفرا) הוא כפר בנפת בינת ג'בייל במחוז אל-נבטיה בדרום לבנון.
הלחימה בדרום לבנון
בספטמבר 1972 במבצע קלחת 4 מורחבת פעלו כוחות צה"ל באזור הכפר. ב-1986 במבצע רוח קיץ תקפו גדוד הנח"ל המוצנח בפיקוד ישראל זיו מחבלים במשולש הכפרים יאטר-כפרא-צדיקין והרגו 10 מחבלים מארגון אמל ללא נפגעים לכוחות הישראלים.
יחסי הרשות הפלסטינית–ספרד
יחסי הרשות הפלסטינית–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין הרשות הפלסטינית לספרד.
יחסים דיפלומטיים
ניתן לתאר את היחסים הדיפלומטיים בין ספרד לרשות הפלסטינית כמצוינים. עם זאת, ספרד לא מכירה במדינה פלסטינית. יחסים טובים עם ישראל והאש"ף היו מכריעים בבחירת מדריד כמקום ועידת השלום ב-1991 שתפתח את שיחות השלום בין פלסטינים לישראלים.
הביקורים הרבים של צמרת המנהיגים הפלסטינים בספרד מהווה הוכחה למצבם הטוב של היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות. יאסר ערפאת ואבו מאזן ביקרו במדריד לפחות פעם בשנה וקיבלו גם את הרשויות הספרדיות ברמאללה ובעזה בהזדמנויות שונות. ראשי ממשלת ספרד חוסה מריה אסנאר וחוסה לואיס רודריגס ספאטרו ביקרו בישראל וברשות הפלסטינית בשנת 1999 ובשנת 2009 בהתאמה. באפריל 2011 ביקר פליפה, נסיך אסטוריאס ברשות הפלסטינית.
עבודת שיתוף הפעולה הספרדי בעשור האחרון בשטחים הפלסטיניים היא הוכחה נוספת ליחסים המצוינים בין ספרד לשטחים הפלסטיניים. במובן זה, החברות האזרחיות הספרדיות והפלסטיניות מנהלות מגעים אינטנסיביים באמצעות נוכחותם של משתפי פעולה ספרדיים המפתחים את עבודתו. בשטחים הפלסטינים וכן דרך האזרחים הפלסטינים הרבים שזכו למערכת המלגות לשיתוף פעולה ספרדי ואשר יצרו קשרים אינטנסיביים במהלך שהותם האקדמית בספרד.
על פי דו"ח רויטרס בשנת 2020, ספרד תומכת בשקט בנורמליזציה של הקשרים עם הרשות הפלסטינית כחלק מגוש גדול יותר של מדינות האיחוד האירופי הידידותיות לרשות, אך לא הצהירה על כך בפומבי.
יחסים כלכליים
מאזן הסחר נוטה תמיד לטובת ספרד, אם כי תנועת הסחורות בין שתי המדינות אינה משמעותית. ההאטה בביצוע פרויקטים של ה-FAD מאז שנת 2000 אחראית לירידת הערך הכולל של היצוא הספרדי לשטחים הפלסטיניים; 9 מיליון אירו בשנת 1999, 6 מיליון אירו בשנת 2005, 1.6 מיליון אירו בשנת 2006, ונתון זהה בשנת 2007. במהלך 2009 ו-2010 הנתונים היו קטנים מאוד (0.90 מיליון אירו ו-3.72 מיליון אירו) בהתאמה. בשנת 2012 היצוא הספרדי הסתכם ב-7 מיליון אירו. היבוא של ספרד של מוצרים פלסטינים כמעט ואינו קיים; למעשה, בשלוש השנים עד אוקטובר 2013 לא היו רכישות על ידי ספרד.
שיתוף פעולה
המטרה הכוללת של שיתוף הפעולה הספרדי עם ה-TTPP היא הקמת מדינה פלסטינית בת קיימא, בעיקר באמצעות מאבק בעוני (פיתוח כלכלי וחברתי), חיזוק מבני המדינה ומוסדותיה והתמיכה בחברה האזרחית בתחום הדמוקרטיה. ערכים ובניית שלום.
ההתחייבות של העם הספרדי לעם הפלסטיני הייתה קבועה, והחלה בשנת 1994 בתוניסיה, עם חתימת "מזכר ההבנות בנושא שיתוף הפעולה הספרדי-פלסטיני", התחייבות זו חודשה ואוחדה מכוח חמש הוועדות המעורבות. מחויבות זו כלפי העם הפלסטיני התממשה בשנים האחרונות בגידול משמעותי מאוד בסיוע הפיתוח הרשמי שעבר מ-31 מיליון אירו בשנת 2005 ל-53 מיליון אירו בשנת 2011, ובכך הפכה ספרד לתורמת השנייה בגודלה באיחוד האירופי לרשות הפלסטינית.
מפגש של הוועדה הספרדית-פלסטינית המשותפת לשיתוף פעולה תרבותי, חינוכי, מדעי וטכני, שהתקיים במדריד בינואר 2008, הדגיש את המחויבות הספרדית לפתרון צודק לסכסוך על פי החוק הבינלאומי, כמו גם ליצירת מדינה פלסטינית ריבונית ועצמאית, עם גבולות מוכרים, המתקיימת במקביל לשלום וביטחון עם ישראל, בהתאם להחלטות האומות המאוחדות, ועידת השלום במדריד (1991) ויוזמת השלום הערבית (2002). ספרד תומכת גם בפליטים פלסטינים באמצעות אונר"א.
פשע אלים
פשע אלים הוא פשע בו מבצע העבירה משתמש או מאיים להשתמש בכוח על הקורבן. פשע אלים כולל הן פשעים בהם הפעולה האלימה היא המטרה, כמו רצח או אונס, והן פשעים בהם האלימות היא האמצעי להשגת המטרה. פשעים אלימים עשויים, או לא, להיעשות באמצעות כלי נשק. בדרך כלל, אנשים שביצוע פשעים אלימים כוללים, בין היתר, חוטפי מטוסים, שודדים ובהם שודדי בנק, פורצים, טרוריסטים, גנבי מכוניות, אנסים, חוטפים, רוצחים, אנשי, ועוד.
אירופה
באוסטריה, צ'כיה, סלובקיה, פינלנד, גרמניה, אנגליה, לטביה, הולנד, פורטוגל, יוון ושוודיה מעשים שאינם אלימים במיוחד, כמו סטירת אדם אחר, נחשבים ל"פשע אלים". לדוגמה, איליאס קסידיריס, אשר היה דובר מפלגת הימין הקיצוני ביוון, סטר לדוברת מפלגת שמאל במהלך דיון פוליטי שהתקיים בשידור חי. בעקבות המקרה הוצא נגד צו מעצר.
בבריטניה כל מקרי אלימות נגד אנשים נחשבים ל"פשע אלים". בעוד שכיום הפשעים האלימים נחשבים לפשעים החמורים ביותר, מבחינה היסטורית פשעים נגד רכוש היו נחשבו חמורים באותה מידה. הנתונים הסטטיסטיים בדו"ח שיעורי הפשעים האלימים בבריטניה לשנים 2010/2011 הראו כי מקרי הפשע האלים ירדו בכ--47% בהשוואה לרמת הפשע האלים ב-1995. בשנים 2010/11 31 אנשים מכל 1000 אנשים בבריטניה דיווחו שהיו קורבנות לפשע אלים ב-12 החודשים האחרונים. באשר למקרי רצח, משנות השישים ועד סוף המאה העשרים חלה עלייה בשיעור מקרי הרצח (בסביבות 2% ל -3% בשנה). מאז 2001/02 חלה דעיכה במקרי הרצח בבריטניה ב-19 אחוזים.
ארצות הברית
באוקטובר 2013 דיווחה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ששיעור הפשעים האלימים (מקרי אונס או תקיפה מינית, מקרי שוד, מקרים של תקיפות אלימות, תקיפות שאינן חמורות, וכו') בקרב אמריקאים בגילאים 12 ומעלה היו במגמת עליה בשנה השנייה ברציפות. השיעור הכולל עלה מ-22.6 קורבנות ל-1,000 נפשות ב-2011 ל-26.1 ל-1,000 נפשות ב־2012. עיקר העלייה הייתה במקרים של תקיפות שאינן חמורות.
פול לואי לז'נטיום
גנרל פול לואי לז'נטיום (בצרפתית - Paul Louis Le Gentilhomme; 1884–1975) היה איש צבא צרפתי שלחם במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, ושימש כמפקד בכוחות צבא צרפת החופשית.
ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת
פול לואי לז'נטיום נולד ב-1884 בעיירה ולונס (Valognes) בחבל מאנש שבצרפת. אביו היה מוכס.
לז'נטיום הצטרף לאקדמיה הצבאית על-שם סן-סיר ב-1905, ולאחר שנתיים המשיך בשירות בצבא הקולוניאלי, וקיבל דרגת קצונה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נלחם עם גדודו כקצין רגלים בבלגיה. ב-22 באוגוסט 1914 נפל בשבי, ובילה ארבע שנים במחנה שבויים גרמני.
לאחר שחרורו שב לשרת בצבא הקבע. הוא שירת במשרות שונות, בהודו סין, במדגסקר, ואף כמפקד האקדמיה בסן סיר. ב-1938 מונה לדרגת בריגדיר-גנרל (המקבילה לדרגת תת-אלוף בצה"ל).
בינואר 1939 מונה למפקד הכוחות הצרפתים בסומלילנד הצרפתית הידועה כיום כג'יבוטי. בתקופה זו, עד המערכה על צרפת, עמד בקשר טוב עם מפקדי הכוחות האנגלים באזור, וביניהם הגנרל ארצ'יבלד וייוול.
תחילת המלחמה
עם כניעת צרפת במלחמת העולם השנייה, לאחר המערכה על צרפת סירב לז'נטיום להכיר בכניעה, ורצה להמשיך בלחימה מסומלילנד, עם החיילים שתחת פיקודו. ב"פקודה כללית מס' 4" שנתן לכוחותיו, גינה את הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת, והכריז על כוונתו להמשיך בלחימה לצד הבריטים. סומלילנד הצרפתית תחת פיקודו הפכה למרכז ללוחמים שסירבו לקבל את שביתת הנשק, וביניהם הקולונל אדגאר דה לרמינא, שהיה ראש המטה של צבא הלבאנט וניסה ללא הצלחה להשפיע על מפקד צבא הלבאנט להמשיך בלחימה, עד שנאסר, נמלט לסומלילנד וחבר לכוחותיו של לז'נטיום. לאור כניעתה של צרפת לאיטליה הפשיסטית, היה מצבה של סומלילנד הצרפתית רגיש במיוחד, שכן החלה להתגבש באזור המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה, וצבא צרפת בסומלילנד, ובו עשרת אלפים חיילים שהסכם שביתת הנשק חייבם לשמור על נייטרליות, היה נכס יקר ערך במאבק.
לז'נטיום לא הצליח להטות לטובתו את חייליו ואת השלטונות האזרחיים בסומלילנד, ואלו שמרו על נאמנות למשטר צרפת של וישי. באוגוסט 1940 נמלט לאנגליה. בדרכו נסע באונייה "Empress of Britain", אוניית נוסעים מפוארת ששימשה את הצי הבריטי להובלת כוחות לתעלת סואץ וממנה. ב-26 באוקטובר טובעה האונייה על ידי מטוסים גרמנים בחופה המערבי של אירלנד. לז'נטיום ניצל בסירת הצלה לאחר ששט בה מספר שעות בים הפתוח. לאחר שחולץ, הגיע ללונדון והעמיד עצמו לפקודת הגנרל שארל דה גול, מפקד צבאות צרפת החופשית. בדצמבר 1940 החליטה ממשלת צרפת של וישי כי היא שוללת מדה גול, מלז'נטיום ומלרמינא את אזרחותם הצרפתית.
בראשית 1941 נשלח על ידי דה גול לנסות ולהעביר לפקודת צבא צרפת החופשית את חייליו בסומלילנד, אך כשל בכך, שכן מושל המושבה דיכא ביד רמה כל ניסיון להצטרף לכוחותיו של לז'נטיום, והטיל עונש מוות על אלו שהטיפו לכך.
המערכה במזרח התיכון
במאי 1941 הגיע לארץ ישראל וקבע את מחנהו בקסטינה לקראת המבצע המתוכנן לכיבוש סוריה ולבנון. לפקודתו עמדו שבעה גדודים, פלוגת טנקים, סוללת תותחים, וכוחות עזר וסיור נוספים. יחידות אלו נקראו הדיוויזיה הראשונה של צבא צרפת החופשית.
ב-8 ביוני עמד בראש כוחות צרפת החופשית שפלשו, בשיתוף פעולה עם הבריטים, לשטחי המנדט הצרפתי בסוריה ולבנון במסגרת המערכה בסוריה ובלבנון. עם תחילת ההסתערות נפגע בידו כאשר מכוניתו הופצצה מן האוויר על ידי מטוס של חיל האוויר של וישי, אך על אף שידו נשברה, שב מיד לפקד על כוחותיו בשדה.
ב-21 ביוני נכנס בראש כוחותיו אל דמשק כשהוא מלווה בגנרל ז'ורז' קאטרו שיועד על ידי דה גול להיות למושל סוריה ולבנון. לאחר סיום הלחימה שהה זמן מה בדמשק, וסייע לדה גול ולקאטרו במשא ומתן עם השלטונות האזרחיים שם.
לאחר המערכה במזרח התיכון עד לסיום המלחמה
באוגוסט 1941 מונה לז'נטיום למפקד צבאות צרפת החופשית באפריקה. בתקופה זו נידון למוות בהיעדרו על ידי בית דין צבאי בווישי.
בספטמבר 1941 נתמנה לשר המלחמה ב"וועד הלאומי הצרפתי" שהקים דה גול כממשלה בגלות.
מכיוון שצבאות צרפת החופשית לא שותפו במבצע לפיד, והנהגת הכוחות במושבות צפון אפריקה ניתנה בתחילה לאיש וישי, האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן, ולאחר הירצחו ליריבו הפוליטי של דה גול, הגנרל אנרי ז'ירו, החליטו בעלות הברית לפצות את אנשי דה גול במתן השלטון במדגסקר שנכבשה לאחר חודשים ארוכים של קרבות, במסגרת הקרב על מדגסקר. בדצמבר 1942 נשלח לז'נטיום להיות למושל מדגסקר. הוא עסק שם בחידוש השירותים הציבוריים והממשל, והעביר לצידה של צרפת החופשית את כל חיילי וישי שלחמו נגד בעלות הברית בקרב על מדגסקר. במרץ 1943 מונה לדרגת לויטננט גנרל, ובמאי 1943 פרש מתפקיד מושל מדגסקר.
לאחר שחרור צרפת ביוני 1944, קיבל את הפיקוד על האזור הצבאי של רואן, וביולי 1945 החליף את הגנרל פייר קניג בתפקיד המושל הצבאי של פריז.
ג'ורג' ארני
סר ג'ורג' אלפרד ארני (באנגלית: George Alfred Arney; 1810 – 7 באפריל 1883) היה הנשיא השני של בית המשפט העליון של ניו זילנד.
ראשית חייו
ג'ורג' ארני נולד בעיר סולסברי שבאנגליה, לוויליאם ארני, עורך דין ולמריה שרלוט ארני. הוא התחנך בוינצ'סטר ולמד בקולג' ברייזנוז שבאוניברסיטת אוקספורד. ב-1832 הוא סיים את לימודי התואר הראשון וב-1833 את לימודי התואר השני. ב-1829 הוא התקבל לאכסניית המשפט לינקולנז אין וב-1837 הוסמך כעורך דין.
ב-1835 נשא ארני לאישה את הרייט פאר ושבע שנים לאחר מכן היא הלכה לעולמה.
ניו זילנד
ב-2 בספטמבר 1857 מונה ארני לתפקיד נשיא בית המשפט העליון של ניו זילנד על ידי משרד המושבות בעצתו של הלורד נשיא בית המשפט העליון של אנגליה, הלורד ג'ון קולרידג'. הוא הגיע לאוקלנד ב-19 בפברואר 1858 על סיפונה של הבריג "גרטרוד". בתפקידו זה שימש ארני בין השנים 1858–1875. ב-1 באוקטובר 1869 הוא מונה למנהלן הממשלה (Administrator of the Government) תחת שלטונו של המושל, סר ג'ורג' בואן והחל לכהן בתפקיד זה ב-21 במרץ 1873 בשלושת החודשים בין סיום כהונתו של בואן לבין הגעתו של המושל הבא, סר ג'יימס פרגוסון ב-14 ביוני 1873. בתקופה זו ניהל ארני בפועל את המושבה.
ב-20 בפברואר 1858, יום לאחר הגעתו לניו זילנד, מונה ארני לחבר ב"מועצה המחוקקת" (הבית העליון של הפרלמנט של ניו זילנד) וכיהן בתפקיד זה עד להתפטרותו ב-13 ביוני 1866. ב-1875 פיטר המושל ג'ורג' גריי את ארני מתפקידו כשופט והוא פרש לעיירה טורקי שבאנגליה. אחיו, שהיה קולונל בצבא הבריטי, ושירת קודם לכן עם הרגימנט ה-58 בניו זילנד, מת ב-1879 והוריש לו ירושה גדולה.
מותו
סר ג'ורג' ארני מת בטורקי ב-7 באפריל 1883. על שמו נקרא רחוב בעיר פרואה שבאי הצפוני של ניו זילנד.
קאלאצ'י
קאלאצ'י (בקזחית: Кaлaчи) הוא כפר במחוז אקמולה בקזחסטן.
היסטוריה
הכפר נמצא בסמוך למכרה אורניום סובייטי.
ב-2011 התגלה בכפר סינדרום המכונה בשם "מחלת השינה", שגורם לאנשים סחרחורות, כאבי ראש, ושינה של יותר מכמה ימים. יש הטוענים, כי מקור המחלה במכרה האורניום, שנסגר ב-1992, אך השערה זאת לא הוכחה.
ב-2014 נמסר שיותר מרבע מאוכלוסיית הכפר סובלים מהסינדרום.
ב-2015 דווח שחצי מאוכלוסיית הכפר מתכננת להעתיק את מגוריה.
ביולי 2015 החוקרים הממשלתיים הגיעו למסקנה כי מקור המחלה בפליטת גזים ממכרה האורניום, בפרט פחמן חד-חמצני, שנמדד בשיעור של פי עשרה מהרגיל.
בדיים
בדיים (שם מדעי: Badidae) היא משפחת דגי גרם מסדרת הדקראים החיים בין הודו, בנגלדש, נפאל, סין ומינמאר בנהרות גדולים, בעיקר הגנגס, הבראהמאפוטרה, ה והמהנהדי (Mahanadi), וכן בשפלות ובכמה אגמים. במשפחה ישנם 2 מינים.
מאפיינים
דגים אלה קטנים ביותר באורך 2–6 סנטימטרים, והם בעלי רצועת סנפירים גבים וזנב מניפתי. ראשם קטן עם אישונים שחורים ולסתות קטנות הפונות מעט כלפי מעלה. הם בעלי צבעים מפוארים על סנפיריהם, בהם הם משתמשים לראווה. הם שוכני קרקע טריטוריאליים הניזונים בעיקר מחסרי חוליות קרקעיים.
הם היו משויכים למשפחת הננדיים, אך הופרדו למשפחה עצמאית הקרובה יותר לאנבסיים, לגוראמיים ולראשנחשיים.
קורבאק
מייקל קורבאק (באנגלית:  Michael Korvac) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס שומרי הגלקסיה ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Giant Size Defenders #3 מינואר 1975 ונוצרה על ידי הכותבים סטיב גרבר, לן ויין וג'ים סטארלין ששימש גם כמאייר.
קורבאק הוא מאויביהם של קבוצת שומרי הגלקסיה, וכמותם הגיע מארץ-691 אך לרוב הופיע בהמשכיות הקומיקס ביקום מארוול המרכזי, ארץ-616. קורבאק הופיע ב"האוונג'רס: סדרת האנימציה", ובסדרת האנימציה "אולטימייט ספיידרמן: סדרת האנימציה".
מקור
מייקל קורבאק היה טכנאי מחשבים בארץ-691, שנולד באזור הכחול של הירח בשנת 2997. אביו של מייקל נהרג, והוא גודל לבד בידי אמו. כאשר מערכת השמש נכבשה בידי גזע הבאדון, מייקל בגד באנושות ועבר לצד הבאדון. יום אחד הוא נרדם ליד מכונה פועלת, מה שהרגיז את הבאדון - שחתכו את פלג גופו התחתון של מייקל, הרכיבו את העליון למכונה והפכו אותו לקיבורג.
קורבאק נתלש מציר הזמן אל ארץ-616 בידי הגראנדמאסטר, וזאת כדי שישמש ככלי בקרב נגד הדפנדרס ודוקטור סטריינג'. למעשה קורבאק הפסיד לדפנדרס בכוונה, וזאת כדי שיוכל לסרוק ולנתח את הכוח הקוסמי של הגראנדמאסטר. קורבאק זכה לכמה וכמה כוחות חדשים כתוצאה מכך, הרג את מפקדי הבאדון ותכנן לכבוש את היקום. הוא גייס קבוצת חייזרים כדי להפוך את השמש לנובה, אך הובס בידי שומרי הגלקסיה ותור.
סאגת קורבאק ואחריה
בארץ-616 קורבאק הגיע לתחנת החלל של גלקטוס, ובעת שניסה להוריד את הידע של גלקטוס למערכותיו, קיבל כוח קוסמי ונעשה דמוי-אל. קורבאק שיחזר את עצמו כאדם רגיל, והסווה את עצמו בכדור הארץ בכוונה להפוך את הכוכב לאוטופיה. קורבאק נרדף בידי שומרי הגלקסיה, שאף חברו לאוונג'רס בחיפושים אחריו. סטארהוק מוצא את קורבאק ונלחם בו, בקרב שבסופו קורבאק מפורר את סטארהוק אך משחזר אותו ללא יכולת למציאתו. בינתיים, זקן היקום האספן צופה בשני יצורים המסוגלים לקרוא תיגר על הזקנים - תאנוס וקורבאק - ושולח את בתו קארינה להינשא לקורבאק. איירון מן מצא את קורבאק וקארינה בפורסט הילס, קווינס. החל קרב בין קורבאק וקארינה לבין האוונג'רס, שומרי הגלקסיה וגברת מארוול. קורבאק הרג מרבית מן הגיבורים, אך נתפס חלש ולא מוכן בידי קפטן אמריקה ו-וונדר מן. לאחר שנחלש עוד יותר בידי איירון מן, ויז'ן, תור וסטארהוק, קורבאק התאבד היות שחש כי קארינה מפקפקת בו. קארינה הזועמת תקפה את שאר הגיבורים, אך בסוף נהרגה בידי תור. הקרב נצפה בידי מונדרגון, שהבינה שקורבאק רצה לעזור לאנושות ושרצה להחיות את הגיבורים שהרג.
לאחר עלילה נוספת בנבכי הזמן, קורבאק הוקם לתחייה בצורתו האנושית בידי הגראנדמאסטר להילחם בגולש הכסוף, באוונג'רס ובאוונג'רס מהחוף המערבי. כאשר קורבאק נכשל בניסיון להשתמש בקפטן אמריקה כדי להשיג את הקובייה הקוסמית מהגולגולת האדומה, הגולגולת השתמש בכוח הקובייה כדי לפזר את קורבאק על פני שישה ממדים.
בחוברות "אקדמיית האוונג'רס", וייל החייתה את קארינה במחשבה שהחייתה את הצרעה. קורבאק הופיע בשבילה, אם כי קארינה סירבה מה שגרם לקרב בין קורבאק לכל קבוצות האוונג'רס, ביניהן אקדמיית האוונג'רס הבוגרים. בשלב מסוים וייל עברה דרך גופו ושיתקה אותו, ואילו האזמאט השמידה אותו עם פיצוץ אנטי-חומר.
זולטאן אסודי
זולטאן אסודי (בהונגרית: Aszódi Zoltán; בודפשט, 22 במרץ 1891 – בודפשט, 18 בנובמבר 1971) היה דוקטור לרפואה, פנימאי, יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, דוקטור (PhD) במדעי הרפואה (1952).
ביוגרפיה
זולטאן אסודי נולד במשפחה יהודית כבנם של אברהם אסודי (1867–1932), סוחר, ושל ז'ופיה לדרמן (1863–1939). הוא סיים את בחינות הבגרות ב-1909 בגימנסיה הממלכתית הראשית בדרך אישטוואן ברובע 7 של בודפשט. המשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל תואר דוקטור לרפואה ב-1915. לאחר מכן הפך למתמחה עטור פרסים ב"מכון לפיזיולוגיה ופתולוגיה" (Élet- és Kórvegytani Intézet). הוא שימש כרופא מתמחה במהלך מלחמת העולם הראשונה. מספטמבר 1919 מונה כמתמחה ב"מכון למדעי החיים". הוא מונה למרצה מספטמבר 1920, אשר אושר מחדש שנה לאחר מכן לתקופה עד אוגוסט 1923. בשנת 1925 נסע עם זולטאן ארנסט, הרופא והמרצה של הקליניקה הפנימית מס' 1 (Belklinika) לקנדה, לארצות הברית ולבריטניה כדי ללמוד את הייצור ואת השימוש באינסולין. הגיבוי הכספי לסיור הלימודי שלהם ניתן על ידי מלגה של קרן רוקפלר. לאחר שובו המשיך בעבודתו במכון למדעי החיים. בשנת 1928, באוניברסיטת פטר פאזמאן בבודפשט (אוניברסיטת אטווש לוראנד), הוסמך כמרצה בכיר ל"שיטת בדיקת חילוף החומרים". הוא הצליח לשרוד את שואת יהודי הונגריה ובאוגוסט 1945 השתתף בישיבת הפתיחה של המועצה הרפואית הזמנית של קופת הסיוע. במקביל מייד לאחר המלחמה החל לעבוד בבית החולים היהודי ברחוב סבולץ' (כיום שמו המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט. בשנת 1946 הוענק לו תואר פרופסור מן המניין באוניברסיטה כהוקרה על פועלו בתחום הספרות המדעית ופועלו בתחום החינוך האוניברסיטאי. מאוחר יותר מונה לרופא הראשי ומנהל מחלקה 4 של "המכון להכשרה רפואית" (כיום שמו אוניברסיטת זמלווייס). מספר מחקרים מרכזיים שלו על המטבוליזם פורסמו בכתבי עת רפואיים הונגריים, אך בעיקר בכתבי עת זרים. הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
משפחתו
אשתו ד"ר אולגה ליבנר (1890–1970) הייתה רופאה, היא הייתה בתם של שמואל ליבנר ושל אירן ליבנר. הם נישאו ב-20 בספטמבר 1917 בבודפשט. בתם אווה ט. אסודי (1918–2000) הייתה עורכת שנישאה לד"ר מיקלוש טאובר בנובמבר 1942.
גיסו היה ארנה ליבנר רופא העור והפרופסור באוניברסיטה (1895–1974).
אגם הילייר
אגם הילייר הוא אגם מלח בקצה האי האמצעי, הגדול מבין מקבץ איים, ליד החוף הדרומי של אוסטרליה המערבית. האגם בולט במיוחד בשל צבעו הוורוד. רצועת חוף ארוכה וצרה מחלקת בינו לבין האוקיינוס הדרומי.
תיאור האגם
אורכו של אגם הילייר כ-600 מטרים, ורוחבו כ-250 מטרים. האגם מוקף בחול ועצי אקליפטוס עם רצועה צרה של דיונות חול מכוסות בצמחייה עבה. האגם ידוע בשל היותו בצבע ורוד. צבעו הוורוד קבוע, ואינו משתנה כאשר לוקחים את מי האגם במיכל. צבע האגם נוצר כתוצאה מאורגניזמים במים בשם Dunaliella salina, אשר יוצרים קרוטנואיד שצבעו ורוד.
גילוי אירופאי
באגם הילייר ביקרה לראשונה משלחתו של מתיו פלינדרס ב-15 בינואר 1802. יומנו של פלינדרס נחשב לתיאור הכתוב הראשון של האגם. פלינדרס צפה באגם לאחר שעלה לנקודה הגבוהה ביותר באי ותיאר אותו כך:
פלינדרס ביקר באי האמצעי שוב במאי 1803. הוא התכוון "לעצור ליום או שניים במפרץ אי האווזים על מנת להביא אווזים לאנשים החולים, שמן כלבי-ים למנורות ומספר חביות של מלח מהאגם". מדווח כי פלינדרס קרא לאגם על שם ויליאם הילייר, איש סגל על ספינת ה-Investigator, אשר מת מדיזנטריה ב-20 במאי 1803 מעט לפני עזיבת המשלחת מהאי האמצעי.
הפקת מלח
ב-1889, אדוארד אנדרוס חקר את האפשרויות המסחריות של הפקת מלח מהאגם, ועבר לשם לזמן קצר יחד עם שני בניו. הם עזבו לאחר כריית מלח במשך כשנה אחת.
כריית מלח התבצעה באגם בסוף המאה ה-19. תאגיד כריית המלח מדווח ככישלון עקב מספר גורמים, ביניהם "הרעילות של המלח שנאסף לצריכה".
נכון לשנת 2012, האגם הוא חלק משמורת טבע, וחופיו מסומנים כמסלול הליכה.
אסון סטרומה
אסון סטרומה היה טביעתה ב-24 בפברואר 1942 של אוניית המעפילים סטרומה (MV Struma), שעליה ניסו כ-800 פליטים יהודיים מרומניה להעפיל לארץ ישראל במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה. סטרומה הייתה אונייה בעלת גוף ברזל בנפח 240 טון שנבנתה ב-1867 כסקונר מונעת בקיטור אך לפני הפלגתה האחרונה הופעלה מחדש עם מנוע דיזל משומש. היא הייתה באורך, בעלת רוחב מרבי של ושוקע של. לפי הערכות, נדחסו לתוכה כ-791 פליטים ו-10 אנשי צוות.
אסון סטרומה הצטרף לאסון הפאטריה, שטבעה לאחר חבלה שביצע ארגון ההגנה באונייה בעודה עמוסה בפליטים יהודים בנובמבר 1940 כדי למחות על שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל.
הפלגה ומעצר
סטרומה נבנתה כיאכטה מפוארת, אך הייתה בת 74 ובשנות ה-30 נשאה בקר על נהר הדנובה תחת דגל הנוחות של פנמה. המוסד לעלייה ב' התכוון להשתמש בה כספינת פליטים, אך גנז את התוכנית לאחר כניסת הגרמנים לבולגריה. הבעלים היווני שלה, ז'אן ד' פנדליס, יצר קשר עם ציונים רוויזיוניסטים ברומניה. ההסתדרות הציונית החדשה ותנועת הנוער הציונית בית"ר החלו לעשות סידורים לשימוש באונייה, אך ויכוח על בחירת הנוסעים הותיר את התכנון בידי בית"ר.
מלבד הצוות ו-60 בני נוער מתנועת בית"ר, היו למעלה מ-700 נוסעים ששילמו סכומים גבוהים כדי לעלות על הספינה. המספר המדויק אינו ברור, אך אוסף של שש רשימות נפרדות הניב סך של 791 נוסעים ו-10 אנשי צוות. לנוסעים נאמר שהם ישוטו על סירה משופצת עם עצירה קצרה באיסטנבול כדי לאסוף את אשרות ההגירה הפלסטיניות-ארץ-ישראליות שלהם. ממשלת רומניה של יון אנטונסקו אישרה את המסע.
כל פליט הורשה לקחת 20 ק"ג של מזוודות. פקידי מכס רומנים לקחו רבים מחפצי הערך ומשאר רכושם של הפליטים, וכן מזון שהביאו הפליטים.  הנוסעים לא הורשו לראות את האונייה לפני עלייתם עליה לשם ההפלגה. היו עליה שתי סירות הצלה בלבד. מתחת לסיפון הסטרומה היו חדרים עם דרגשים עבור 40 עד 120 אנשים בכל אחד.  על הדרגשים היו הנוסעים אמורים לישון ארבעה-ארבעה, עם  רוחב עבור כל אדם.
ב-12 בדצמבר 1941, יום הפלגתה של הסטרומה, כשל המנוע. גוררת גררה אותה אל מחוץ לנמל קונסטנצה. המים מול קונסטנצה היו ממוקשים, וספינה רומנית ליוותה את הסטרומה אל מחוץ לשדה המוקשים. לאחר מכן נסחפה הסטרומה בן לילה בזמן שהצוות ניסה לשווא להתניע את המנוע. הסטרומה שידרה אותות מצוקה וב-13 בדצמבר חזרה הגוררת הרומנית. צוות הגוררת אמר שהם לא יתקנו את המנוע אלא אם תמורת תשלום. לפליטים לא היה כסף לאחר שקנו כרטיסים ועזבו את רומניה, ועל כן נתנו את כל טבעות הנישואין שלהם לגורר, אשר תיקן את המנוע. לאחר מכן יצאה סטרומה לדרך שוב, אך עד 15 בדצמבר המנוע כשל שוב. הסטרומה נגררה לנמל איסטנבול בטורקיה.
הסטרומה נשארה במעגן, בעוד דיפלומטים בריטים ופקידים טורקים מנהלים משא ומתן על גורל הנוסעים. עקב חוסר השקט בארץ ישראל שתחת שלטון המנדט הבריטי, הייתה הממשלה הבריטית בארץ ישראל נחושה בדעתה ליישם את הוראות הספר הלבן של 1939 וכך להפחית את ההעפלה היהודית לארץ ישראל. דיפלומטים בריטיים דחקו בממשלתו הטורקית של רפיק סיידם (Refik Saydam) למנוע מסטרומה להמשיך במסעה. טורקיה סירבה לאפשר לנוסעים לרדת. בזמן שנעצרה באיסטנבול, חסר לסטרומה מזון. מרק היה מבושל פעמיים בשבוע וארוחת הערב הייתה בדרך כלל תפוז וקצת בוטנים לכל אדם. בלילה ניתנה לכל ילד מנת חלב.
לאחר שבועות של משא ומתן, ממשלת בריטניה הסכימה לכבד את הוויזות הפלסטיניות שפג תוקפן, שהיו בידי כמה נוסעים, ואלה הורשו להמשיך לפלסטין ביבשה. אחרים הצליחו להימלט. אישה אחת, מדיאה סולומונוביצ'י (Madeea Solomonovici), אושפזה בבית חולים באיסטנבול לאחר הפלה. ב-12 בפברואר הסכימו פקידים בריטים שילדים בגיל 11 עד 16 יקבלו אשרות לארץ ישראל, אך מחלוקת עיכבה את העברתם לארץ ישראל. ממשלת בריטניה סירבה לשלוח ספינה, בעוד טורקיה סירבה לאפשר לפליטים לנסוע ביבשה. על פי כמה חוקרים, 9 נוסעים ירדו מהאונייה ו-782 נוסעים ו-10 אנשי הצוות נשארו על הספינה. חוקרים אחרים סבורים שבהתחלה היו רק 782 נוסעים, ורק סולומונוביצ'י הורשתה לעזוב את הספינה.
השלכות
ב-9 ביוני 1942 פתח לורד ודג'ווד את הדיון בבית הלורדים בטענה שהממשלה הבריטית התנערה מהתחייבויותיה טען בזכות העברת המנדט של חבר הלאומים על ארץ ישראל לארצות הברית. הוא הצהיר במרירות: "אני מקווה שאזכה לחיות כדי לראות את אלה ששלחו את הסטרומה בחזרה לנאצים תלויים כמו המן לצדו של אב הטיפוס שלהם, אדולף היטלר". המשורר האנגלי היהודי עמנואל ליטבינוף, ששירת בצבא הבריטי באותה תקופה, כתב שיר חריף לאות אבל על אובדן סטרומה. הוא התנדב לצבא הבריטי כדי להילחם בנאצים, וכינה את המדים הבריטים שענד "אות בושה", בתגובה לטביעת הסטרומה.
הוועד הלאומי ביטל את חגיגות פורים כולל העדלאידע. בבתי הכנסת התקיימו אזכרות והוועד קרא ליהודי העולם לקיים ביום השביעי לאסון יום אבל ומחאה. לימים הוקמו בחולון ובאשדוד אנדרטאות לזכר חללי האוניה. רחובות ובתי כנסת נקראו על שם האוניה.
במשך שנים רבות היו תיאוריות מתחרות לגבי הפיצוץ שהטביע את סטרומה. בשנת 1964 גילה היסטוריון גרמני כי הצוללת הסובייטית щ-213 ירתה טורפדו שהטביע את הספינה. מידע זה אושר ממקורות סובייטיים אחרים. הצוללת פעלה לפי פקודות חשאיות להטביע את כל הספנות הנייטרליות והאויבות הנכנסות לים השחור כדי לצמצם את זרימת החומרים בעלי החשיבות האסטרטגית לגרמניה הנאצית.
פרנץ וקולינס מכנים את טביעתה של סטרומה "האסון האזרחי הימי הגדול ביותר במלחמה". אזרחים רבים יותר נספו באסונות ימיים אחרים במלחמה, כולל אסונות הווילהלם גוסטלוף, קאפ ארקונה ויוניו מארו (Junyō Maru), אך היו גם אנשי צבא על סיפון הספינות הללו. ב-26 בינואר 2005 אמר ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, לכנסת: "הנהגת המנדט הבריטי הפגינה ... אטימות וחוסר רגישות בכך שנעלה את שערי ישראל בפני פליטים יהודים שחיפשו מפלט בארץ ישראל. כך נדחו בקשותיהם של 769 נוסעי האונייה סטרומה שנמלטו מאירופה - וכולם מלבד אחד [מהנוסעים] מצאו את מותם בים. לאורך כל המלחמה לא נעשה דבר כדי לעצור את השמדת העם היהודי."
סטרומה
ביולי 2000 מצא צוות צלילה טורקי שבר אונייה על קרקעית הים, באזור טביעתה של האונייה, והודיע כי מצא את סטרומה. צוות בראשות צוללן טכני בריטי ונכד של אחד הקורבנות, גרג בוקסטון, חקר מאוחר יותר שבר זה ושברים נוספים באזור, אך לא הצליח לזהותם בוודאות כשייכים לסטרומה. החלק שמצאו הטורקים היה גדול מכדי להשתייך לסטרומה.
הצוללת הסובייטית щ-213
בנובמבר 2008 גילה צוות של צוללנים הולנדים, גרמנים ורומניים של מועדון הצלילה של הים השחור את שברי ה-щ-213 מול חופי קונסטנצה ברומניה. סימוני הרישום שיכולים היו לסייע בזיהוי שבר הצוללת היו חסרים עקב נזק לצוללת. על כן, רק ב-2010 הצליחו הצוללנים להפיק מידע מספיק כדי לזהות אותה כ-щ-213.
ורחובקה
ורחובקה (באוקראינית: Верхівка, ורחיבקה; ברוסית: Верховка; ברומנית: Verhovca; בפולנית: Wierzchowka, וייז'חובקה) הוא כפר הנמצא במחוז ויניצה במרכז אוקראינה. הוא הוקם במחצית הראשונה של המאה ה-18 ונמצא מדרום לקייב וממזרח לעיר סורוקה שבמולדובה. כיום ורחובקה משמשת אתר תיירותי. מאז שנות ה-90 אין יהודים בוורחובקה.
אוטו קוהלרמן
אוטו קוהלרמן (בגרמנית: Otto Kohlermann; 17 בפברואר 1896 – 27 בפברואר 1984), היה גנרל בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
קוהלרמן נולד ב-17 בפברואר 1896 במגדבורג, ובשנת 1914 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל קוהלרמן את עיטור צלב הברזל דרגה שנייה. לאחר המלחמה הצטרף קוהלרמן לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1928 הוא הועלה לדרגת האופטמן, וב-1 באוקטובר 1934 הוא מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הארטילריה ה-5. ב-1 בינואר 1935 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-15 במרץ 1936 הוא מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הארטילריה ה-41. ב-1 באוקטובר 1936 הוא מונה למפקד גדוד התצפית ה-5, וב-1 באוקטובר 1937 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ורחובקה
תולדות הקהילה היהודית
בשנת 1847 מנתה הקהילה היהודית 704 יהודים, וב-1897 מנתה 1,094 יהודים, שהיו כשליש מכלל התושבים. בתחילת המאה ה-20 היו במקום שלושה בתי כנסת שונים. ליהודים היו עיסוקים שונים: הם ניהלו דוכנים בירידים ובשוק, ניהלו מכולת ובית מרקחת מקומי. נוסף על כך, הם התפרנסו מעבודת חקלאות וממפעלים להאכלת סוסים. עיקרי הגידולים החקלאים היו: תבואה, סלק וסוכר.
אוטו קוהלרמן
מלחמת העולם השנייה
ב-1 באוקטובר 1939 הוא מונה למפקד גדוד הניסויים של בית הספר לארטילריה, וב-1 בספטמבר 1940 הוא הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 בדצמבר אותה שנה הוא מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-4, ולחם עמו במהלך מבצע ברברוסה כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-14. ב-8 בינואר 1942 הוא מונה למפקד אגד הארטילריה ה-10, וב-22 בפברואר אותה שנה הוא קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-15 במאי 1942 מונה קוהלרמן למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-60, וב-1 ביולי אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור. קוהלרמן לחם עם הדיוויזיה במהלך מבצע מקרה כחול, ולאחר מכן בקרב סטלינגרד עד לנובמבר 1942.
ורחובקה
תולדות הקהילה היהודית
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, במאי 1919, נרצחו בפוגרום כ-40 מהתושבים היהודים, ועשרות נוספים נפצעו. בעקבות המלחמה ברוסיה, יהודים רבים עזבו את העיירה, ובאמצע שנות העשרים נותרו בה רק כ-400 יהודים.
אוטו קוהלרמן
מלחמת העולם השנייה
ב-20 ביוני 1943 מונה קוהלרמן להקים את הדיוויזיה מחדש בדרום צרפת כדיוויזיית הפאנצרגרנדיר פלדהרנהאלה, וב-1 ביולי אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט. בספטמבר 1943 נשלחה הדיוויזיה לאיטליה, וסייעה בפירוק הארמייה האיטלקית השמינית מנשקה. באוקטובר 1943 נשלחה הדיוויזיה לצפון צרפת, ובדצמבר אותה שנה נשלחה לחזית המזרחית, והועמדה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השלישית. בפברואר 1944 הוא הועבר לעתודת המילואים, וב-6 במאי אותה שנה הוא מונה למפקד פיקוד ארטילריית החופים דרום-מערב. קוהלרמן נשאר בתפקידו עד סיום המלחמה, ולאחר מכן נפל בשבי בעלות הברית.
ורחובקה
בתקופת השואה
בחורף 1941–1942 מתו כמחצית מתושבי הגטו ממגפת טיפוס הבטן, מקור ומרעב. שני רופאים שעבדו בגטו עשו כמיטב יכולתם לצמצם את התפשטות המגפה. הרופאים היחידים בגטו, דוקטור לקסר ודוקטור ניקולאיה, הקימו בית תמחוי, ואף רקחו במו ידיהם תרופות שנועדו לחולים וליתומים. בשנת 1943 התירו השלטונות הרומניים לנשים תושבות הגטו לעבוד בכפרים הסמוכים תמורת מזון. בקיץ 1943 הועברו לגטו כספי סיוע שאספו יהודי רומניה, ובעזרתם הקימו בית חולים קטן. בשלב הזה הועברו מרבית יושבי הגטו לגטאות אחרים בטרנסניסטריה, אך נותרו בה כמה עשרות יהודים.
אוטו קוהלרמן
לאחר המלחמה
ביולי 1947 שוחרר קוהלרמן מהשבי, ולאחר שחרורו מהשבי הוא התגורר בבאד דירהיים, עד למותו ב-27 בפברואר 1984.
ורחובקה
בתקופת השואה
ורחובקה שוחררה ב-15 במרץ 1944.
בית עלמין
ידוע שהיה בוורחובקה בית עלמין יהודי. משום שלא היה בו די מקום לקבורתם, הם נקברו בקברי אחים ובעומק קטן מאוד מפני שהקרקע הייתה קשה לחפירה בשל הקור.
במהלך השואה נהרס חלק נרחב מבית העלמין, ושטחו שימש את המקומיים לחקלאות. לאחר דיונים משפטיים הוחזר בית העלמין לידיים יהודיות, והוא עבר שיקום ושיפוץ שכלל הקמתה המחודשת של מצבה על קברו של רבי שמריה מוורחובקה ועל קבר האחים של יהודי העיר שהושמדו בשואה.
יחסי הרשות הפלסטינית–יוון
יחסי הרשות הפלסטינית–יוון הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה ההלנית לרשות הפלסטינית.
סקירה כללית
יוון לא מיסדה לחלוטין את היחסים עם הרשות הפלסטינית בגלל סכסוכים גאופוליטיים רבים, למרות התחייבותו של ראש הממשלה, אלכסיס ציפראס, שהוא חבר במפלגת השמאל "סיריזה" הידועה בתמיכתה בעניין הפלסטיני, לבצע שינויים כאלה.
לרשות הפלסטינית יש נציגות באתונה והקונסוליה הכללית של יוון בירושלים מוכרת לרשות הפלסטינית. בדצמבר 2015 הצביע הפרלמנט ההלני פה אחד בנוכחות הנשיא מחמוד עבאס להמליץ לממשלה על ההכרה המלאה במדינת פלסטין בגבולות 1967 עם מזרח ירושלים כבירתה.
היחסים הדיפלומטיים נוסדו עם אש"ף בשנת 1981, ואילו היחסים עם ישראל נשמרו רק ברמה הקונסולרית עד להכרתה הרשמית של יוון בישראל בשנת 1990 תחת מיצוטאקיס. מאז כינונה של מדיניות החוץ הנוכחית בפיקודו של יורגוס פפנדראו, חלה ביוון שיפור מהיר ביחסים עם ישראל, והובילה את התקשורת לציון סיום העידן הפרו-פלסטיני של יוון.
הנשיא קרולוס פפוליאס הצהיר כי יוון תומכת בסופו של דבר בהקמת מדינה פלסטינית לצד ישראל. תחת ממשלות קודמות, יוון צברה מוניטין של תומכת נחרצת בעניין הפלסטיני. במסגרת הסכסוך הערבי-ישראלי הרחב יותר, שמר אנדראס פפנדראו על עמדה חזקה יותר נגד ישראל מכל ממשלה אחרת בקהילה האירופית.
עם זאת, בדצמבר 2015 הצביע הפרלמנט של יוון בעד הצעה המבקשת מהממשלה להכיר ברשות הפלסטינית.
בזון מפוספס
בזון מפוספס (שם מדעי: Spiziapteryx circumcincta) הוא מין יחיד בסוגו של דורס יומי ממשפחת הבזיים, הקרוב למינים הקטנים בזון גמדי או בזון לבן שת והוא מצוי בדרומה של אמריקה הדרומית. מין זה סווג לראשונה ב-1852 בידי החוקר הגרמני יוהאן יקוב קאופ (Johann Jakob Kaup). הבזון מצוי בטבע ביערות הגשם, היערות הטרופיים היבשים והסוואנות של צפון ארגנטינה (סביב מחוז צ'אקו), דרום-מזרח בוליביה, פרגוואי ואורוגוואי.
הבזון הוא דורס קטן באורך 25 עד 31 סנטימטרים ובעל מוטת כנפיים של 47 עד 58 סנטימטרים. משקלו הממוצע 150 גרם, כשהנקבות מעט יותר גדולות מהזכרים. הבז בעל נוצות אפורות מסורטטות בחום כהה, והראש אפור עם פס לבן מעל העיניים. הזנב עבה ושחור למעט כמה כתמים לבנים. הרגליים צהובות ובעלות טפרים מעוקלים צהובים.
הוא מעופף ביערות במשך היום ומחפש למאכל יונקים קטנים כמו מכרסמים כמו קביית הרים (Microcavia) וכן עופות אחרים, לטאות קטנות וחרקים גדולים כמו חיפושיות, ציקדות או חגבים. הבזים חיים יחד במונוגמיה ומקננים בחללי עצים, בהם הנקבה מטילה 2 עד 4 ביצים.
איילין
איילין או Ailyn הוא שם הבמה של פילאר מריה דל כרמן מוניקה חימנס גרסיה (בספרדית: Pilar María Del Carmen Mónica Giménez García), זמרת מטאל גותי מקטלוניה, ספרד.
איילין למדה שירה קלאסית בית הספר והתחילה את דרכה בפסטיבלי זמר מקומיים וארציים. ב-2007 התמודדה בתוכנית הריאליטי "האקס פקטור ספרד" אך לא העפילה לשלבי הגמר והודחה רביעית. איילין זכתה לפרסום עולמי בתור הסולנית של להקת המטאל הגותי הסימפוני סירניה (Sirenia) בה הייתה חברה בשנים 2008–2016 ועמם הקליטה 4 אלבומי אולפן מלאים. בשנת 2020 הקימה להקה משלה בשם Her Chariot Awaits שהוציאה אלבום אחד, אך פעילותה הוקפאה בשל מגפת הקורונה. באותו שנה הצטרפה גם ל-Trail Of Tears שקמה מחדש. בשנת 2022 הוציאה אלבום מוזיקה בשם Burn the Beauty ביחד עם ההרכב Lunarian.
קניון דימונה
קניון דימונה הוא מרכז מסחרי הממוקם בסמוך לכניסה לעיר דימונה. הקניון הוקם במקום בו פעל מפעל גדול לטקסטיל במשך כ-40 שנה, תחילה בשם "סיבי דימונה" ואחר כך בשם " דימונה טקסטיל". הקניון הוקם על ידי חברת "פרץ בוני הנגב" ובתחילת דרכו היה הבדרן דודו טופז שותף בפרויקט.
סיבי דימונה
המגרש שעליו הוקם הקניון יועד עם הקמת העיר למפעל שיספק תעסוקה לתושבים. המפעל הראשון שהוקם במקום נקרא "סיבי דימונה". הקמת המפעל החלה בסוף 1959 כמפעל טוויה ואשפרה של סיבי כותנה. טקס הנחת אבן הפינה למפעל נערך ב-1 בינואר 1960. המפעל הוקם על ידי משקיעים מארצות הברית ואיטליה, בסיוע הלוואה ממשלתית. כל הציוד למפעל נרכש ביפן והורכב במקום על ידי מומחים יפנים. המפעל נחנך ב-8 באוגוסט 1961, בטקס בנוכחות שר המסחר והתעשייה פנחס ספיר. בשנת 1965 כבר עבדו במפעל למעלה מ-500 עובדים. הייצור הורחב גם לסיבים סינתטיים והחלה הקמתו של מפעל נוסף בירוחם. בפברואר 1967, רכשה החברה מפעל נוסף בבאר שבע, ונחנך מפעל נוסף ליצור סריגים. את האנרגיה למפעלי התשלובת סיפק גז טבעי שסופק משדה ראש זוהר שמדרום לערד. בסוף שנת 1968 עבדו במפעלי החברה 1,750 עובדים, כולל 150 עובדים בדואים.
בשנת 1971 רכש הבנק הממשלתי, הבנק לפיתוח התעשייה, מחצית ממניות סיבי דימונה.
בשנת 1975 צבר המפעל הפסדים של כ-58 מיליון ל"י, והיה בסכנת סגירה. בסוף 1975 מונה לו כונס נכסים, שניהל את החברה ופעל להבראתה.
דימונה טקסטיל
בשנת 1979 נוסדה חברת "דימונה טקסטיל" שרכשה את התשלובת מכונס הנכסים. לאחר שקבוצת משקיעים, בראשות איש העסקים ניסים גאון רכשה את מפעל "סיבי דימונה" מכונס הנכסים והשקיעה 10 מיליון דולר בציוד חדש. במאי 1982, מפעל דימונה טקסטיל החדש החל לפעול. המפעל עסק בתווית כותנה וייצור מגבות. המפעל נקלע לקשיים, שנים ספורות לאחר הקמתו. בשנת 1986 פתחו העובדים בשביתה בת 6 שבועות בדרישה להעלה בשכר. בשנת 1989 ביקש ערבות מדינה לחובותיו.
פרשת ההונאה בדימונה טקסטיל
ביוני 1998 נעצרו אנשי העסקים עודד גולד ושלמה וחניש בחשד שהוציאו מהמדינה במירמה עשרות מיליוני שקלים. עוד לפני שרכשו ביולי 1994 את המפעל, אושר מענק של מרכז ההשקעות לשם הרחבת המפעל בהיקף של 17 מיליון שקל. לאחר שרכשו את המפעל, פנו גולד וגניש בשם חברת דימונה טקסטיל אל מרכז ההשקעות ואל שר המסחר והתעשייה בבקשה לאשר להם ביצוע תוכנית הבראה עבור החברה, והחל ממאי 1995 הגישו בקשות לתוספת השקעה בתוכנית המאושרת של מרכז ההשקעות. על-סמך הבקשות, הוסיפה מנהלת מרכז ההשקעות ואישרה, מעת לעת, תוספות לכתב האישור, ובאופן זה הגיע סכום ההשקעה המאושרת לסך של 73 מיליון שקל. כספי המענקים וההלוואות בערבות המדינה היו אמורים להינתן לחברת דימונה טקסטיל בהדרגה, בהתאם לשלבי התקדמות העבודה במפעל. בכתב-האישום נגדם נטען כי התכוונו לקבל במרמה את כספי המענקים ואת ההלוואות לשימושם העצמי. בהתאם לכך, הגישו למרכז ההשקעות בקשות לקבלת מענקים, בהם דווח במרמה כי בוצעה השקעה במפעל בסכום של 51,604,103 שקל.
כבר בשנת 1996, הודו נציגי החברה הגרמנית דורניר, שסיפקה ציודל למפעל, בתרמית כלפי "דימונה טקסטיל" שעלות הציוד נפוחה מעבר לעלותה האמיתית.
בדצמבר 2009, בית המשפט המחוזי בתל אביב גזר 8 שנות מאסר בפועל על עודד גולד, ו-6 שנות מאסר בפועל על שלמה וחניש, הם הורשעו במירמה בהיקף כולל של כ-53 מיליון שקל ממרכז ההשקעות. על חיים סדרס, ששימש איש הקש שלהם והורשע בעבירות מס, נגזרה שנת מאסר בפועל. חניש וגולד ערערו לבית המשפט העליון, אך הוא אף החמיר את עונשו של גולד ל-9.5 שנים.
הקמת קניון דימונה
לאחר סגירת המפעל החלה בעלת הקרקע חברת "עץ ערמונים" בקידום תוכנית לבניית מכרז מסחרי על קרקע המפעל. באפריל 2003, רכשה את המתחם חברת "פרץ בוני הנגב", החברה תיכנה להקים במבני המפעל וסביבתו פארק שעשועים, מרכז מסחרי ומוזיאון לאטום. במאי 2003 הכריז דודו טופז שהוא נכנס כשותף להקמת פארק שעשועים במתחם יחד עם "פרץ בוני הנגב". ביולי 2003 קיבלה החברה אישור לבנות במקום מרכז מסחרי. על פי התכנון שם המרכז המסחרי היה אמור להיות "מרכז טופז" ופארק השעשועים "דודולנד". בנובמבר 2006 הגיש טופז תביעה נגד "פרץ בוני הנגב" בסך של 5 מיליון שקל, בטענה להפרת הסכם להקמת המבנה המסחרי ופארק השעשועים. לבסוף הגיעו הצדדים להסכם פשרה. טופז למעשה לא השקיע בפרויקט אלא קיבל תשלום עבור יחסי ציבור.
הקניון נחנך בינואר 2007.
לבנון: המלחמה האבודה
לבנון: המלחמה האבודה הוא ספר מאת העיתונאי חיים הר-זהב אודות שהות צה"ל ברצועת הביטחון בדרום לבנון, שיצא לאור בשנת 2019.
הספר יצא לאור בדצמבר 2019 באמצעות מימון המונים. הוא עוסק בשהות צה"ל ברצועת הביטחון בדרום לבנון בשנים 1996 עד מאי 2000, מועד נסיגת צה"ל מדרום לבנון.
הר-זהב שירת בגדוד 931 של חטיבת הנח"ל, ועשה חלק משירותו בדרום לבנון. לצורך כתיבת הספר הוא ראיין עשרות מרואינים ששרתו כחיילים בדרום לבנון בתקופה בה עוסק הספר, עד רמת מפקד פלוגה, ומביא את עדותם. בנוסף ערך תחקיר אודות המספר המדויק של חיילים שנהרגו בתקופה זו בדרום לבנון, מכיוון שנתונים רשמיים לא היו זמינים
לדברי הר-זהב מקור שם הספר והטריגר לכתיבתו הוא העלמות תקופה זו מן הזיכרון הציבורי.
הספר כולל 17 פרקים שעוסקים באירועים מרכזיים מתקופת שהיית צה"ל ברצועת הביטחון ובהם תיאור חוויות אישיות של החיילים, עיסוק בתקלות המבצעיות שאירעו ותיאור המציאות הביטחונית-מדינית באותן השנים. בנוסף מצוינים תהליכים שאירעו בחברה הישראלית סביב השיח אודות השהות בלבנון.
הר-זהב העלה בספר את הדרישה להכיר בתקופה הלחימה בדרום לבנון כאחת ממלחמות ישראל. הספר היה אחד הגורמים שהובילו להכרת משרד הביטחון בלחימה ברצועת הביטחון כאחת ממלחמות ישראל ולהעניק אות מערכה למשתתפים בה.
אנציקלופדיה של הציונות הדתית
אנציקלופדיה של הציונות הדתית היא אנציקלופדיה בעריכת יצחק רפאל, מראשי המפד"ל, ואשתו גאולה בת-יהודה. האנציקלופדיה יצאה לאור בהוצאת מוסד הרב קוק, והיא בת שישה כרכים. מטרת האנציקלופדיה היא, כאמור בהקדמה לה: "לאסוף, לרכז ולסדר במידת האפשר את כל הפרטים הנחוצים לידיעת פועלה, הגותה ואישיה של תנועת הציונות הדתית מראשיתה ועד ימינו".
הכרך הראשון של האנציקלופדיה יצא לאור בחשוון ה'תשי"ח (1957), והאחרון - כרך ההשלמות - בחורף ה'תשס"א (2000), לאחר פטירת העורך באוגוסט 1999. למרות שהאנציקלופדיה אמורה הייתה לכלול גם ערכי מושגים ומפעלים, יצאו לאור רק ערכי האישים.
עם כותבי האנציקלופדיה נמנו ד"ר יצחק אלפסי והסופר מאיר שמעון גשורי.
שנות ה-60 של המאה ה-1
שנות ה-60 של המאה ה-1 היו העשור השביעי של המאה ה-1, החלו ב-1 בינואר 60 והסתיימו ב-31 בדצמבר 69.
לוס אנג'לס דרום
לוס אנג'לס דרום הוא סרט מחזמר-דוקומנטרי משנת 2022 בבימוי גולן רייז ושרון יעיש בהפקת דרומהפקות. הסרט הוקרן לראשונה בבכורה בפסטיבל דוקאביב 2022 בתחרות הישראלית.
עלילת הסרט
בקריית מלאכי, העיר התאומה של לוס אנג'לס, החלומות נשכחו מאחור. יוסף חורי, יושב כבר שלושים שנה בחנותו המבולגנת והכאוטית ומתקן שעונים. יוסף היה ילד גאון, אבל עיירת הפיתוח בה נולד היא לא מקום לילדים גאונים. היום, כשהוא בן שישים, החובות נערמים והבחירות המקומיות בפתח יוסף מחליט שהגיע הזמן. בניגוד לכל הסיכויים ולאנשים הרואים בו משוגע, הוא מחליט לרוץ לבחירות כדי לנסות לתקן את העוולות ולהפיח רוח חדשה בעיר ובחייו.
פסטיבלים ופרסים
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל דוקאביב 2022 וזכה בפרס הצילום.
גאיוס יוליוס קוודראטוס באסוס
גאיוס יוליוס קוודראטוס באסוס (בלטינית: C. Iulius Quadratus Bassus) היה איש צבא רומאי ומשנת 102 עד 105 לספירה שימש כנציב יהודה ומפקד הלגיון העשירי פרטנסיס. קיבל את העיטור אות הטריומף על לחימתו במלחמה הדאקית הראשונה, בשנת 105 לספירה התמנה לקונסול.
תולדות חייו
גאיוס יוליוס קוודראטוס באסוס היה יליד פרגמון ובן למשפחה מלכותית. הוא נולד בפרגמון בשנת 67 לספירה, והיה חלק מהמעמד החברתי השולט של העיר והפרובינקיה. הוא היה הבן של גאיוס יוליוס באסוס, פרו-קונסול של ביתיניה בשנת 98. הוא התחתן עם נסיכה מקיליקיה, יוליה (בשנת 80 לספירה), הבת של המלך גאיוס יוליוס אלכסנדר.
הכתובות המזכירה את נציבותו ביהודה כוללת תפקידים רבים, כמעט ללא תקדים, בשירות האימפריה הרומית. התפקידים הרבים אותם מילא מביאים להנחה שלא היה כמעט רווח זמן בין תפקיד לתפקיד. בתחילת הקריירה שלו שירת כטריבון צבאי של הלגיון השלוש עשר גמינה (בשנים 87-89), אחראי על המטבעות ברומא (שנת 90), קוואסטור של הפרוקונסול בפרובינקיה כרתים וקירנאיקה (שנים 92-95), אידיל (שנת 95), ופראייטור, בשנת 98. תפקידו הראשון כפרו-פרייטור היה מפקד הלגיון האחד-עשר קלאודיה בשנים 99-101, במלחמה הדאקית הראשונה 101-102, הוא שירת כמפקד בלגיון הרביעי סיקיתה, הלגיון השנים עשר פולמינטה, ולגיון נוסף לא ידוע, על שירותו במלחמה קיבל מטראיאנוס את אות הטריומף.
משנת 102 עד 105 לספירה שימש כנציב יהודה ומפקד הלגיון העשירי פרטנסיס. בשנת 105 לספירה התמנה לקונסול. לאחר הקונסולאט מונה לתפקיד פונטיפקס, מושל הפרובינקיה קפדוקיה-גלטיה, במלחמות הפרתיות של טראיאנוס פיקד על יחידות מהלגיונות: הלגיון השלישי גאליקה, הלגיון הארבעה עשר גמינה ועוד 2 לגיונות לא ידועים במלחמות הפרתיות של טראיאנוס. הוא היה מושל פרובינקיית סוריה בשנים 114-117, ומושל פרובינקיית דאקיה בשנת 117. מינויו כנציב דאקיה לאחר היותו נציב סוריה מהווה צעד יוצא דופן, המציין את חשיבותו והכרת יכולתו הצבאית על ידי טראיאנוס. הוא מצא את מותו בדאקיה בזמן כהונתו כנציב, לאחר מותו נישא על ידי חייליו לפרגמון ושם נקבר.
רותם כהן
רותם כהן (נולד ב-13 באפריל 1980) הוא זמר, פזמונאי ומלחין ישראלי, היוצר מוזיקה בעלת מוטיבים ומקצבים לטיניים. כהן כתב והלחין להיטים רבים לאמנים ידועים ואף זכה בפרס אקו"ם בשנת 2012 עם השיר "כשאחר" שהלחין לאייל גולן. ב-2015 זכה בפרס "תגלית השנה" ובפרס אקו"ם, הפעם כאמן מבצע. בדצמבר 2017, הוציא כהן יחד עם זמר הפופ הלטיני אנריקה איגלסיאס, את הגרסה העברית לשיר "Subeme La Radio" ("תגבירו את הרדיו").
שנותיו הראשונות
כהן נולד וגדל בעיר לוד, בן שני בין ארבעה אחים. אביו מיכאל הוא מהנדס מכונות בתעשייה האווירית, ואמו נורית עובדת במחלקת הרווחה בעיר. עוד מימי ילדותו בבית הוריו, נחשף כהן למוזיקה לטינית של אמנים כמו חוליו איגלסיאס, אנריקו מסיאס ואחרים וכן לסגנונות רוק ופולק קלאסיים של ענקים כמו לאונרד כהן, מרסדס סוסה, סזריה אבורה ועוד. למד בתיכון רמלה-לוד.
בצבא שירת בלהקת פיקוד העורף, ועם שחרורו נרשם לבית הספר למשחק ניסן נתיב. דווקא שם הבין כהן סופית כי עתידו נמצא במוזיקה ועזב את בית הספר לאחר תום השנה הראשונה ללימודים, לטובת כתיבה והלחנה של שירים לאמנים מובילים בישראל. בשיריו ובסגנונו המוזיקלי, ניתן לזהות השפעות של מקצבים לטיניים, בשילוב בלדות פופ ישראליות רומנטיות.
תחילת הדרך כפזמונאי ומלחין
על אף הרצון ליצור עבור עצמו, כהן לא התחיל כאמן מבצע אלא ככותב ומלחין. כבר בתחילת דרכו, כתב והלחין שירים למבצעים כמו דנה ברגר, שלומי שבת, בועז שרעבי ואייל גולן. עבור גולן הלחין את השיר "כשאחר" (זוכה פרס אקו"ם בשיר השנה לשנת 2012), וכתב והלחין את היצירות "נגעת לי בלב", "דז'ה וו", "רציתי להגיד לך", "קל כל כך" (אשר נכתב כתגובה לריאיון שהעניקה גרושתו של גולן, אילנית לוי לשבעה לילות בו שטחה את טענותיה כנגד גולן וטענה כי הוא אינו אב טוב לילדיו. עם יציאת השיר סיפר כהן כי השיר לא נכתב בהזמנת אייל גולן, אלא מתוך רגשותיו של כהן עצמו, הקרוב לגולן ומחובר אליו רגשית) ועוד. לבועז שרעבי, כתב והלחין כהן את השיר "אני עובר בסמטאות", לעומר אדם את השיר "כמו בימים". עבור שלומי שבת כתב והלחין כהן את "כשנגיע הביתה" ו"מה ששלי שלך".
ב-2017, עם לידת בתה הראשונה של שרית חדד, כתב והלחין כהן, יחד עם אבי אוחיון עבור חדד את השיר "חלק ממני" שיצא באותו חודש.
הפריצה כזמר
לאחר ההצלחה שנחל בתור פזמונאי ומלחין, פרץ רותם לתודעה הציבורית כזמר בשנת 2013 עם סינגל הבכורה שלו "אל העולם שלך", שהפך להצלחה גדולה הן בתחנות הרדיו השונות והן ב-YouTube. בשנת 2014 הוציא רותם את אלבום הבכורה – "אל העולם שלך", אשר זכה לביקורות משבחות בתקשורת, ופרס אלבום זהב על למעלה מ-20,000 עותקים.
באותה שנה זכה רותם בפרס תגלית השנה מטעם אקו"ם. אלבומו השני, "לא דמיינתי", שראה אור בשנת 2015 זכה אף הוא לפופולריות גדולה ובפרס אלבום זהב.
לאחר שדסמר בואנו התארח בספטמבר 2017 בהופעתו של רותם, בהאנגר 11 בתל אביב, בתום ההופעה, החליט הזמר הקובני לשכנע את אנריקה איגלסיאס להוציא יחד עם רותם את הגרסה העברית ספרדית של הלהיט המפורסם "Subeme La Radio".
בין השנים 2020–2021 שימש רותם כפרזנטור של חברת אייס.
בשנת 2022 השתתף בעונה השמינית של התוכנית "רוקדים עם כוכבים" בקשת 12 והודח תשיעי.
חיים אישיים
בדצמבר 2021 הציע כהן נישואין לבת זוגו שי שגיא הצעירה ממנו ב-19 שנים, וב-19 ביולי 2022 השניים נישאו. והם הורים לבן.
הבורסה לניירות ערך במוסקבה
הבורסה הבין-בנקאית למטבעות של מוסקבה (Московская межбанковская валютная биржа) הייתה אחת מן הבורסות הגדולות ביותר בקרב מדינות חבר העמים ומזרח אירופה. נפתחה ב-1992 ואוחדה עם RTS ליצירת בורסת מוסקבה בדצמבר 2011.
מדי יום נסחרו בבורסה המוסקבאית ניירות ערך של כ-700 חברות רוסיות, לרבות מניות של 230 החברות הגדולות במדינה, ביניהן גם גזפרום, רוסטלקום וסברבנק, לוקאויל ורוסנפט, כשכולן יחד בעלות שווי כולל של כ-10 טריליון רובל (כ-300 מיליארד דולרים). בבורסה נמכרו מניות של 285 חברות רוסיות.