cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קטלן
שימור
בעקבות התבקעות מכלית הנפט אקסון ואלדז ב-1989 נפגעה קשות אוכלוסיית הקטלנים באזור אלסקה. להקת קטלן מקומי נלכדה באותו אזור, אולם היא הצליחה להימלט מכתם הנפט למים צלולים. עם זאת, כשנה מאוחר יותר התברר כי קרוב לחצי מחברי הלהקה, כ-11 פרטים, נעלמו. לאסון האקולוגי היו השלכות ארוכות-טווח על אוכלוסיית הקטלנים, כמו צמצום משמעותי של כמות הטרף הזמין ובעקבות כך גם הידלדלות במספרם. בדצמבר 2004 קבוצה של מדענים טענה כי אוכלוסייה של קטלנים ארעיים, שמונה כיום כ-7 פרטים, לא התרבתה מאז התבקעות האקסון ואלדז, ועל כן היא עלולה להיכחד.
הקטלן והאדם
הקטלן, המוכר לאדם משכבר הימים, הוגדר כמין טקסונומי בשנת 1758. התיאור הכתוב הראשון של הקטלן ניתן על ידי פליניוס הזקן בספרו תולדות הטבע, אשר זמן כתיבתו המשוער הוא שנת 70 לספירה. כבר בימים אלו סבבה את הקטלן אווירה של יצור בלתי-מנוצח וטורף כל. פליניוס צפה בטבח פומבי שנערך בקטלן אשר נקלע לנמל ליד רומא, שם התנפלו בני אדם על הקטלן הנטוש והרגו אותו באמצעות דקירות. הוא כתב:
בתרגום לעברית:
עם זאת, בשבי מתועדות כשני תריסרים מקרים בהם תקפו פרטי קטלן את מאמניהם או מבקרים מאז שנות ה-70 של המאה ה-20. חלקן של התקיפות היו קטלניות.
תקיפות הקטלן מובאות כטיעונים על ידי ארגונים התומכים בשחרורו לבתי הגידול הטבעיים. תקיפות אלו, לטענתם, מחזקות את הסברה כי השבי איננו מקומו של הקטלן בפרט ושל בעלי חיים בכלל.
ציד לווייתנים
תקופת הציד המסחרי המסיבי של הקטלן התרחשה באמצע המאה ה-20, לאחר שאוכלוסיות של מינים גדולים יותר ניצודו קודם לכן והידלדלו. ציד זה נעצר כמעט לחלוטין ב-1981 בשל איסור מוחלט על ציד לווייתנים.
מאז,למעשה, הקשר החזק של הקטלן עם האדם גורם למינים נוספים לזכות בשמירה על מרחב חייהם, מפני שבאזורי מחייתו ישנם חוקים, הגבלות דיג ותקנות, שמטרתם היא הגנה על הקטלן (מין מטרייה).
המדינה שאחראית לציד המספר הגדול ביותר של פרטי קטלן היא נורווגיה, בה ניצודו בממוצע 56 פרטים בשנה החל מ-1938 עד 1981. יפן אחראית לציד של 43 פרטים בממוצע שנתי בין 1941 ל-1981. ברית המועצות צדה מעט פרטים בכל שנה, ורק ב-1980 נרשמה חריגה של 916 פרטים.
כיום, ציד מסיבי של קטלן אינו קיים. יפן צדה פרטים ספורים בכל שנה, כחלק מתוכנית מחקר שנויה במחלוקת. רמות דומות של ציד מבוצעות על ידי אינדונזיה וגרינלנד. הקטלן ניצוד בעיקר לצורך שימוש בבשר שלו, אולם לעיתים הוא ניצוד גם בשל היותו מתחרה כבד של הדייגים על שלל הדיג. לבקשתה של ממשלת איסלנד בשנות ה-50 של המאה ה-20, השתמש חיל האוויר האמריקני במפציצים וברובים על מנת לטבוח בלהקות קטלן שהתחרו עם הדייגים האיסלנדים על הדגה במי איסלנד. המבצע הוכתר כ"הצלחה" על ידי איסלנד ודייגיה. עם זאת, רבים לא השתכנעו שלהקות הקטלן היו בכלל אחראיות לירידה בגודל הדגה, והאשימו דווקא את הדייגים בדיג עודף.
מוכרים מקרים שבהם הקטלן דווקא שיתף פעולה עם בני אדם בעת ציד של מיני לווייתנים שונים. דוגמה מפורסמת לכך התרחשה בקרבת נמל העיר אידן שבאוסטרליה בשנות ה-20 של המאה ה-20. להקת קטלן, שהובלה על ידי זכר דומיננטי שכונה "טום הזקן" (Old Tom; שמו נובע מגילו המופלג), עזרה לציידי לווייתנים לצוד לווייתני מזיפות. להקת הקטלן הייתה מוצאת את לווייתני המטרה, מובילה אותה למפרץ טופולד (Twofold Bay), ואז היו הציידים הורגים את לווייתן המטרה, לעיתים אף בעזרת להקת הקטלן עצמה, שקיבלה בתמורה את לשונות הלווייתנים ואת השפתיים שלהם.
הקטלן בשבי
האינטליגנציה של הקטלן, היכולת לאלפו, הופעתו המרשימה והמראה העליז שלו הפכו אותו למוצג פופולרי במתקני דולפינריום ובפארקי נושא מימיים. הלכידה הראשונה של קטלן למטרה זו התרחשה בוונקובר ב-1964. עד 1980 נלקחו 60–70 פרטי קטלן ממי האוקיינוס השקט למטרות אלו. בשנות ה-70 המאוחרות ובתחילת שנות ה-80 נלכדו כ-50 פרטי קטלן במימיה של איסלנד. מאז, התרבות של אוכלוסיית קטלנים בשבייה נחלה הצלחה. שביית קטלן היא מעשה שנוי במחלוקת וארגונים כמו ה-WSPA (World Society for the Protection of Animals) והאגודה לשימור לווייתנים ודולפינים (Whale and Dolphin Conservation Society) מנהלים מסעות תעמולה כנגד צעדים אלו.
קטלן החי בשבייה עלול לפתח מחלות כמו התמוטטות הסנפיר הגבי, שנצפתה ב-60 עד 90 אחוזים מן הזכרים. תוחלת החיים של הקטלן בשבי נמוכה מהציפיות, ומרבית הפרטים אינם עוברים את גיל 30. לשם השוואה, נקבות בסביבתן הטבעית יכולות להגיע לגיל 80 ויותר. סביבת השבייה אינה דומה מספיק לסביבה הטבעית. המבקרים טוענים כי חיי השבי הם לחוצים בשל מכלי מים קטנים וצפופים, קבוצות חברתיות מלאכותיות והרכב כימי שונה של המים. פרטי קטלן שחיו בשבי תקפו מדי פעם פרטים אחרים, בני אדם, ולעיתים אף פגעו בעצמם. המבקרים טוענים כי אלו הן תוצאות של דחק.
הקטלן בתרבות
עמים ילידים בחופי האוקיינוס השקט של אמריקה הצפונית תארו את הקטלן בתרבותם באופן בולט בהיסטוריה, באמנות ובדת.
יצורים בשם אורקה או "אורק" הופיעו לאורך ההיסטוריה של הספרות המערבית. בפואמה של לודוביקו אריוסטו אורלנדו המטורף, האביר אורלנדו מחלץ את העלמה אנג'ליקה מהקטלן שמופיע כמפלצת-ים. מפלצת ים דומה לאורקה מופיעה לראשונה באנגלית בפואמה "פוליוביון" של מיכאל דריטון, שעוסקת בברוטס מטוריה, המייסד המיתולוגי של בריטניה. לאחר מכן הקטלן מופיע שוב בפואמה האפית "גן העדן האבוד" של ג'ון מילטון.
בשנים האחרונות, המחקר המדעי והעלייה בפופולריות של הקטלן בדעת הקהל הביאו למהפך דרמטי בדמותו של הקטלן, והוא נתפס בעיני רבים כטורף מכובד שכמעט ואינו מהווה איום ממשי לבני אדם.
בטרילוגיית הסרטים לשחרר את ווילי משנות ה-90 של המאה ה-20 כיכב קטלן בשם קייקו (באנגלית: Keiko, משמעות השם ביפנית: בר מזל) (1976 – 12 בדצמבר 2003). קייקו שנלכד ליד חופי איסלנד בשנת 1979 שקל 6 טונות ואורכו הגיע ל-7.3 מטרים. הסרטים התמקדו בשחרור של קטלן שהיה בשבי ולאחר שחרורו בהצלתו מציד לווייתנים לא חוקי.
ב-2013 יצא סרט תיעודי בשם "בלאקפיש" ("דג שחור") העוסק בחייהם של הקטלנים בשבי. הסרט סוקר לווייתן בשם טיליקום, שהרג את המאמנת שלו, דון בראנשו, בפארק "עולם הים" (Sea World) באורלנדו בשנת 2010. כדי להבין מה התרחש באותו אירוע טרגי עוקב הסרט אחר אותו לווייתן מאז נפל בשבי, ומגלה שהיה מעורב במותם של שני בני אדם נוספים: האחת מאמנת, ב-1991, והשני מבקר בפארק שהתגנב למיכל שלו, ב-1999. מאמנים לשעבר של קטלנים שהתראיינו בסרט טענו שהדבר נובע מהתסכול שחשים הקטלנים בשבי.
שושלת בלתה
שושלת בלתה הייתה אחת משושלות המלוכה הראשונות של השבטים הגרמאנים. תקופת שלטונה של השושלת היא בערך בין השנים 395 ו-531. מייסד השושלת, אלאריק, היה בן למשפחת אצולה ויזיגותית בשם "בלתה". יורשיו של אלאריק שלטו בשיא כוחה של השושלת על רוב שטחי ספרד ודרום צרפת של היום (הממלכה הוויזיגותית - שטחי גאליה נרבונסיס, אקוויטניה, טרקוננסיס, לואיסיטניה ובאיטיקה).
נבו יריחו
נבו יריחו (שם מדעי: Nebo hierichonticus) הוא מין עקרב גדול והוא נחשב לעקרב הגדול ביותר בישראל בפרט, והגדול באזור הים התיכון כולו, בכלל. עקרב זה גם נבחר לעקרב הלאומי של ישראל.
הוא נחשב לעקרב נפוץ יחסית, אך נפוץ פחות מהעבידיים. ישנן וריאציות צבעים רבות אצל הנבו, מחום בהיר עד כמעט שחור ולעיתים אף גוון אדמדם, בעוד הרגליים בהירות מיתר הגוף.
סימני זיהוי ומאפיינים
צבתותיו של נבו יריחו עבות, אך לא כמו אלו של העבידים. אצלו הצבת מוארכת ומצולעת יותר. סימן הזיהוי של הנבו לעומת העביד - צבתות מוארכות ומצולעות, וגבשושית קטנה, מעין נקודה בולטת בשלפוחית הארס, מעט לפני העוקץ.
עקיצה
עקיצתו אינה מסכנת חיים, אך יש גם הסוברים שעקיצה מפרט בוגר שכזה (13 ס"מ) עלולה לגרום לנמק, או להרס פעולת המפרק, אם עקץ בין פרקי האצבעות. למרות זאת, במקרה של עקיצת עקרב (כולל ממין זה) יש לפנות לקבלת טיפול רפואי. ככלל, מזגו של עקרב זה אינו חם במיוחד, ולמעט פרטים יוצאי דופן הוא רגוע או לכל היותר מתגונן, בעת הצורך. עקיצה מעקרב זה אינה כואבת. בשל גודלו, נגישותו, מזגו הנוח וצורתו הכוללת, עקרב זה משמש לעיתים חובבי טבע בתצפיות ועבודות גמר על אורח חייו של העקרב.
תפוצה
תפוצתו של נבו יריחו משתרעת על כל שטחה של ארץ ישראל, למעט שטחי חול. שטחים בהם נפוץ הנבו יריחו הם רבים יותר מאזורי תפוצת העקצן הצהוב. עם זאת, מספרם של העקצנים הצהובים גבוה בהרבה ממספר פרטי הנבו יריחו.
מקור השם
החוקר שתיעד אותו, מצא עקרב זה בפעם הראשונה בהר נבו, הנמצא באזור יריחו. כך נוצר שמו המדעי – Nebo hierichonticus. השם העברי הוא תרגום של שמו המדעי - נבו יריחו.
שמואל יחזקאל דיווקר
שמואל יחזקאל דיווקר (סאמאג'י הסאג'י דיווקר, ידוע גם כקומאדן מוקאדם דיווקר) (נולד 1730 - נפטר בי"ד בכסלו 1796) היה אחד הדמויות החשובות והמובילות של קהילת "בני-ישראל מהודו" במאה ה-18.
קורות משפחתו
דיווקר נולד דרומית למומבאי (בומבאי) באזור הנקרא "הבסאן ג'נג'ירה" בסביבות השנה 1730. שלישי מבין שמונת בניו של יחזקאל (הסאג'י) שנולד ב-1700 והיה בעל אדמות בג'נג'יר. סבו היה משה (מוסאג'י) שנולד ב-1665 (ישנה הטענה ע"פ מקורות צאצאיו שמשה היה דודו ולא סבו), מבין הראשונים מקהילת "בני-ישראל מהודו" שעברו מאזור קונקן והתיישבו בעיר מומבאי. שם אבי סבו היה באוואג'י (בנימין) וככל הידוע עליו הוא נולד כנראה בסביבות 1650 וגר בכפר דיוו.
באותה תקופה היה נהוג להעניק לילדים יהודים שני שמות פרטיים, שם עברי לשימוש במשפחה ובבית הכנסת ושם עם אופי מוגולי ומראטי לשימוש בפני אנשים מחוץ לקהילה.
המשפחה עזבה את ביתם עקב רדיפות והצקות של שליט מוסלמי מקומי בשם היידר עלי ועברה לעיר בומביי ב-1746.
כל הידוע על חייו כמתבגר וכחייל צעיר הוא שהיה בעל אופי רגוע ומאוד פייסני אך חייל אמיץ עם חוש הקרבה שגובל בטירוף. ציטוט ידוע שלו היה "What is born must also die. So why not die in action on the battle field".
גיוס לשירות הבריטים
האחים ראו במעשה ההתגייסות לשורות השירות הבריטי כמקפצה לקידום הן מבחינת קריירה והן מבחינת מעמד והון. כולם התקדמו בסולם הדרגות די מהר והגיעו לדרגות פיקוד בכירות, דבר יוצא דופן משאר המקומיים ההודים, שכן לרוב הבריטים לא דגלו בשוויון בינם לבין ההודים שעבדו בשירותם.
דיווקר קודם לדרגת ג'אמאדר - המקבילה למפקד פלוגה בגדוד השישי ב-2 ביולי 1775 ובסמוך למותו קודם לדרגת סובידר קומנדנט המקבילה לדרגת מפקד גדוד.
צו מתאריך 4 ביולי 1791 מטליצ'רי חתום על ידי מייג'ור ג'נרל אברקרומבי שפיקד על הכוחות המזוינים של הוד מעלתו במחוז מלבר, מציין את שמו של שמואל יחזקאל דיווקר כנשיא בית דין צבאי.
האחים דיווקר היו ידועים בכך שלרוב תקפו עם הגל הראשון ואומץ לבם נודע בקרב חבריהם לגדוד, אך כתוצאה מכך רק כשני אחים שרדו את כל השירות הצבאי כ שישה נהרגו בשדות הקרב במהלך השנים.
גיל גלד
אֵרֶיְנִיוֹן גִיל גַלַד היא דמות בארץ־התיכונה, מעולם הלגנדריום של ג'ון רונלד רעואל טולקין.
שמואל יחזקאל דיווקר
גיוס לשירות הבריטים
שמואל יחזקאל הביע את רצונו לפרוש מהצבא בסביבות השנה 1784 לאחר כ-34 שנות שירות נאמנות וחזרתו מהשבי אך נתקל בסירוב מהרשויות הצבאיות שטענו שהוא נכס גדול מדי מכדי שהצבא יאבד אותו, הוא הורשה לפרוש לבסוף בשנה 1792, לאחר שמילא תפקיד שופט בבית משפט צבאי.
גיל גלד
גיל גלד היה המלך העליון האחרון של גולי הנולדור בארץ־התיכונה. גיל גלד היה עלף לבית פינרפין. הוא הוכתר כמלך עליון של הנולדור הגולים בבלריאנד אחר נפילת העיר גונדולין ומות המלך העליון הקודם, טורגון. אביו היה אורודרת, בן אנגורד בן פינרפין, ואמו הייתה עלפית מסיעת הסינדר. אחותו הייתה פינדוילס.
שמו
שמו הראשון בקווניה היה ארטנרו, אך הוא עבר סינדאריניזציה והפך לרונדור. עם זאת, המלך היה מוכר יותר בשם: גיל גלד ("כוכב הזוהר") והאפסה (תיאור כבוד): אריניון, משמע "חוטר המלכים", כי אף על פי שהמלכים העליונים מתו בזה אחר זה, עדיין נשמר נצר.
שמואל יחזקאל דיווקר
השבי
במהלך מלחמת מייסור השנייה (1780-1784) בין הבריטים לממלכת מייסור בהנהגת הסולטאן היידר עלי ולאחר מכן בנו טיפו סאהיב נפלו בשבי שמואל, אחיו יצחק ואח נוסף יחד עם שאר הקצינים הבריטים וכל רגימנט בומביי שכלל חיילים וקצינים רבים מעדת בני-ישראל. כאשר החלו המשפטים של הנופלים בשבי הוחלט על ידי טיפו סאהיב להוציא להורג על ידי עריפת ראש את כל השבויים, ראשית את הבריטים ואחר כך את חייליהם המקומיים אלא אם יסכימו להתאסלם.
גיל גלד
ביוגרפיה
עוד בעידן הראשון, במלחמות הגדולות של מחוז בלריאנד בין העלפים ורעי-העלפים, האדין נגד מורגות וצבאותיו, מת פינגולפין על ידי מורגות בעת שנשא את כתר מלכי הנולדור. לכן, פינגון בן פינגולפין, שמלך בהיתלום אשר בצפון בלריאנד, נטל לו את כתר אביו ונעשה מלך עליון על הנולדור; את כל בניו הותיר עמו על-מנת שיעזרו לו במלחמות הצפון, זולת את צעיר בניו, ארניון גיל גלד. כי אותו הוא שלח לנמלים שבמערב בלריאנד, לצד הספן קירדן ובני סיעתו, כי ידע שגיל גלד הוא התקווה האחרונה למלכי הנולדור. לאחר תקופה קצרה נהרגו פינגון ובניו הבכורים. בחורבן הנמלים הגדולים של קירדן חרש-הספינות, יצאו קירדן ובני סיעתו יחד עם גיל גלד ומעט נולדור לאי בלר ושם התיישבו במסתור מפני מורגות עד למלחמת החרון. לאחר מות טורגון, שהיה אחיו הצעיר של פינגון, וחורבן גונדולין, נהפך גיל גלד למלך העליון על הנולדור הגולים (אף על פי שעכשיו כל העלפים בארץ התיכונה ראו בו מנהיג).
שמואל יחזקאל דיווקר
השבי
נאמר לשמואל ואחיו שעליהם להתכונן, שכן תוך שלושה ימים גורלם יהיה כגורל הבריטים היות שסירבו להתאסלם, וניתנה להם האפשרות לאכול כאוות נפשם. הם לעומת זאת הם פנו לתפילות וצום.
גיל גלד
ביוגרפיה
אחר מלחמת החרון וסוף העידן הראשון, כאשר בלריאנד נחרבה, גיל גלד ייסד ממלכה באזור החופי של לינדון לגדות בלגיר, הים הגדול. בשיאה, ממלכתו הרחבה השתרעה מזרחה, מעבר להרי לינדון, עד לנהר לון, בשני מחוזות גדולים (פורלינדון והרלינדון); וגבלה עם מיתלונד, מקומם של הנמלים האפורים של הספן קירדן. אבל היו אזורים רבים עד להרי האובך שהיו תחת חסותו. לאורך העידן השני, נהנה גיל גלד מידידותו עם בני נומנור (הדונאדין). כוח נומנורי אדיר סייע לו להדוף את הסתערות סאורון לאחר חישול הטבעת האחת, ולקח בשבי את סאורון לנומנור.
שמואל יחזקאל דיווקר
השבי
ביום שבו הוחלט על הוצאתם להורג הם הובלו עירומים לפני חצר המלכות וכאשר אימו של טיפו סאהיב שנכחה במקום הבחינה בכך שהם נימולים הם נשאלו לגזעם כלומר מוצאם הם אמרו שהם שייכים לגזע "בני-ישראל". אימו של הסולטאן הפצירה בבנה להפסיק את ההוצאה להורג שכן לפי הקוראן הם שייכים לעם הספר. הסולטאן השתכנע וחס על חייהם.
גיל גלד
ביוגרפיה
כאשר רק שלוש טבעות-כוח, מתוך כל ה-19 שיצרו העלפים, הצליחו להינצל מידי סאורון על ידי העלפים, החליטו אלה לשמור אותן בחשאי אצל חכמי העלפים. אז קיבל גיל גלד את האדירה מבין השלוש, שתשמר תחת חסותו: ויליה, טבעת האוויר בעלת אבן הספיר. סביר להניח שהוא השתמש בה מעט להענקת מרפא לזקוקים לכך, ולהדיפת פגעי הזמן בכל ממלכתו.
שמואל יחזקאל דיווקר
השבי
התנאי להישארותם בחיים היה בכך שישהו בתור אורחים עם כל הפריוילגיות של בני המלוכה אך ללא אפשרות לצאת מתחומי הארמון.
גיל גלד
ביוגרפיה
אחר שקיעת נומנור והקמת ממלכות הדונדין בגלות (ארנור וגונדור), תקף סאורון את מינס יתיל ואוסגיליאת. אחר התקפה זאת כרת גיל גלד את "הברית האחרונה" בין בני-האדם מזרע נומנור לבין העלפים (האלדר) כדי להאבק בסאורון וצבאותיו. צבאות הברית עשו חייל בקרב הדגורלד, והטילו מצור על צבאות סאורון בארץ מורדור. היה נדמה שהברית האחרונה עומדת לנצח ושמורדור האפלה עומדת להחרב, ולכן סאורון בעודו עונד את הטבעת האחת, יצא בעצמו לקרב. במו-ידיו קטל את אלנדיל, מלך בני-האדם; ואת גיל גלד. כי השניים היו גיבורי מלחמה, ואף אויב, מלבד סאורון, לא יכול היה לעמוד בפניהם אף שגם שר האופל נקטל מידיהם. עוד לפני יציאתו לקרבות הברית האחרונה הפקיד גיל גלד את טבעתו אצל קירדן, שבתורו מסרה לגנדלף כאשר זה הופיע בנמלים. חניתו נקראה איגלוס, משמע חוד־שלג או קוץ־שלג בלשון המערב, ואיתה הוא נלחם בברית האחרונה (ייתכן כי היא נשמרה בעמק ריוונדל על ידי אלרונד).
שמואל יחזקאל דיווקר
השבי
ישנן מחלוקות לגבי הזמן בו נשארו האחים כאורחי הסולטאן. ההשערות נעות בין 3 שנים ל-14 שנים, יש האומרים רק כשנה. הגרסה האמיתית היא כנראה כזו, האחים שהסולטאן חס על חייהם הוכרחו כאות הערכה על חייהם לשרת בצבא הסולטאן ונלחמו בשורותיו במשך כשנתיים עד אשר באחת ממלחמותיו או קרבותיו הגיעו לקוצ'ין ושם נפגשו עם יהודי האזור ובעזרתם הצליחו להימלט מפני הסולטאן ולחזור דרך מספר תלאות ועיכובים לבתיהם.
גיל גלד
ביוגרפיה
סיפורו של ארניון גיל גלד שרד לעידן השלישי, כחלק מן האגדות הרבות שהעלפים בארץ התיכונה מספרים ושרים על קורות ימי קדומים. בסרטי שר הטבעות של פיטר ג'קסון, גיל גלד הופיע לשנייה בודדת בפתיח של הסרט הראשון, אך כל שאר הופעתו ומותו נחתכו אינם מופיעים אף בגרסת הבמאי. לאחר מכן הוא אינו מופיע בשמו לאורך כל הטרילוגיה.
שמואל יחזקאל דיווקר
השבי
מסמכים בארכיון העיר פונה מראים ששמואל ואחיו יצחק, יחד עם מספר קצינים וחיילים נוספים נמלטו משבי והגיעו בשנת 1786 לעיר פונה.
גיל גלד
הערות שוליים
Figuren in Tolkiens Welt Lista Calaquendich
שמואל יחזקאל דיווקר
החזרה לקהילה
כאשר האחים חזרו לבתיהם ולחיק משפחותיהם הקהילה נדהמה שכן לא ידעו על כך שהאחים שרדו ושמם הלך לפניהם. האחים אף גילו שנשותיהם התאבלו עליהם וישבו שבעה עליהם. שמואל נאם בפני משפחתו והקהילה ואמר "בזמן היותי תלוי בין החיים ומוות נדרתי בפני השם שבמידה ואצא מכאן בחיים אקים בית תפילה להלל את השם ונפלאותיו" ואכן בכסף שקיבל מהסולטאן תכנן והחל את בנייתו של בית הכנסת הראשון של קהילת "בני-ישראל מהודו" בשם שער הרחמים (Gate Of Mercy)
האחים חזרו לשירות הבריטים ותרמו ידע נרחב על ארמון הסולטאן ושאר פרטים אותם קלטו במהלך שהותם בשבי וכן קישרו בין אחד מהווזירים (שרים)של טיפו סאהיב לבין הבריטים, על כך אימו של טיפו סאהיב אף הטילה קללה שבני משפחתו של שמואל וצאצאיו יסבלו למשך 7 דורות ושבכל דור ישרוד רק זכר אחד ולא יותר. באחת הקרבות לאחר שחזרו לשירות הבריטים ניתן לאחים לקחת שלל מלחמה כאות הערכה על תרומתם הרבה לקרב והנהגתם את החיילים המקומיים ובעזרת השלל שכלל שקי מטבעות זהב בנו את בית הכנסת "שער הרחמים" ב-1796.
רוב המסמכים והראיות מראים שבניית בית הכנסת אשר נסתיים בתאריך 13.5.1796, נבנה בעזרת שכרם הצבאי של האחים שמואל ויצחק ותרומות מבני ובנות הקהילה ולא משלל או כסף שקיבלו מהסולטאן.
המעמד בקהילה
על הקמת בית הכנסת הראשון של קהילת "בני-ישראל מהודו" במומבאי זכו שמואל יחזקאל דיווקר בתואר קומאדן מוקאדם (קומאדן-מהמילה commadent ומוקאדם-פירושו במרטהית יהודית נשיא, כלומר מפקד נשיא) וכן גם מספר בני משפחתו וצאצאיו וצאצאיהם, הנושא בתואר תפקד כמנהיג קהילת "בני-ישראל מהודו" והתואר עבר אך ורק בירושה אך היה יכול להישלל ולעבור לאדם אחר ממשפחת ה"קומאדן מוקאדם דיווקר" אם זקני העדה מצאו אותו כלא ראוי והחליטו פה אחד שהתואר יעבור לאדם אחר מצאצאי שמואל יחזקאל דיווקר.
משפחתו
שמואל יחזקאל דיווקר היה נשוי לשתי נשים במקביל בהתאם לחוקי התנ"ך (ולא לפי השינויים שבוצעו במרבית קהילות ישראל). רג'ו באי ורהמאן באי (רחומה). מנישואין אלו נולדו לו שתי בנות, שם אחת היה דיאנה שנולדה ב-1777.
שמואל סיים את בניית בית הכנסת "שער הרחמים" במומבאי ב-1796, בהיותו בקוצ'ין בבית הכנסת פארדסי של קהילת קוצ'ין, רכש ספר תורה כדי לחנוך את בית הכנסת החדש במומבאי אך נפל למשכב בתחילת הדרך ונפטר ונקבר באירנקולם צפונית לקוצ'ין ב14 בכסליו 1796. על מצבתו רשום:"This marks(the grave) of Rav Samuel, son of Ezekiel Diveker, Commadan Israel, who died on Wednesday the 14th day of the month of Kislev in the year 1796"
כיום מצבתו המקורית הוסרה מקברו ונלקחה לתצוגה פרטית באירנקולם שבהודו.
ישנה גרסה נוספת הטוענת שקובץ מנאמני הסולטאן טיפו סאהיב זיהו את שמואל בהיותו בקוצ'ין והרעילו אותו או רצחו אותו בעזרת סכין או חרב.
הסולטאן עצמו נהרג במלחמת מייסור ה-4 בשנת 1799, כשנתיים לאחר פטירת שמואל.
היות שלא היו לו בנים אלא רק בנות, נשותיו החליטו לאמץ את אחיינו דאדא קמודן דיווקר (1777–1846), בן אחיו יצחק יחזקאל דיווקר (איסאג'י הסאג'י דיווקר) כדי שימשיך את שמו בהתאם למסורות אותם הימים. יצחק ירש את התואר קומאדן מוקאדם מאחיו ולאחריו בנו, שהיה גם בנו המאומץ של שמואל, ירש את התואר וכך עבר בירושה עד לצאצאו של דויד (דאדא) דיווקר. יוסף יצחק דיווקר (1854–1932), נכדו שהיה האחרון שנשא בתואר עד פטירתו והתואר אף כתוב על מצבתו שבבית העלמין ווארלי בהודו.
צאצאי שמואל יחזקאל דיווקר דרך נישואין בעיקר של הנשים מחוץ לקהילת "בני-ישראל מהודו" נפוצו אף לאירופה, האמריקות, אוסטרליה ועוד ובישראל רבים שינו את שם משפחתם מדיווקר ליוסף, שמואל וכדומה. ישנן גם מספר משפחות בעלות שם המשפחה כגון דנדקר או טריגלו שהם צאצאיו כתוצאה מנישואין נשות דיווקר.
ישנם מספר צאצאים שאף קשורים וחברים בארגון "הבונים החופשיים".
בין צאצאיו הישירים ניתן למנות את המחזאי דויד חיים דיווקר והסופר הישראלי אליעז ראובן-דנדקר.
מורשתו
פרט לבית הכנסת שבנה "שערי הרחמים" בעיר מומבאי ב-1796 אשר חודש ב-1860 עם לוחית זיכרון בשמו בשלוש שפות: עברית, אנגלית ומרטהית יהודית.
הוחלט בבית הכנסת לערוך אזכרה בשמו בכל יום כיפור מאז שנת 1919, בית הכנסת הוציא ספרון לזכרו עם פרטים על חייו ב-1927.
"שער הרחמים" שאחרי בית הכנסת מכונה "סמאג'י חסאג'י" כלומר "שמואל יחזקאל" על שמו.
עד לתאריך 13.05.1896 נקרא בית הכנסת "סמאג'י חסאג'י" אך באותו היום הוחלט לשנותו לשם "שער הרחמים" הוא ידוע גם בכינוי "ז'וני מאשיד" כלומר בית הכנסת הישן.
עד לשנה 1889 צאצא של שמואל יחזקאל היה גם אחראי לבית הכנסת הראשון אך לאחר מכן הופסק הנוהג הזה.
זיגריק
זיגריק (או זינגריק) היה אחיו של סארוס ושליט לזמן קצר על הוויזיגותים בחודש ספטמבר 415. זיגריק עלה לשלטון בעקבות דקירתו למוות של המלך אטהאולף בידי דוביוס, אחד מחסידיו של סארוס שביקש לנקום את מותו בידי אטהאולף. זיגריק ידע, ככל הנראה, על כוונת ההתנקשות.
אחרי עלותו לשלטון, המית זיגריק את בניו של אטהאולף מאשתו הראשונה, כשהוא קורע אותם מזרועות הבישוף זיגסאר שאצלו ביקשו מחסה. אשתו השנייה של אטהאולף, גאלא פלקידיה, אחות הקיסר הונוריוס, זכתה ליחס משפיל ואכזרי, כאשר זיגריק כופה עליה לפסוע לאורך קילומטרים רבים ברגל בלוויית שבויים.
כעבור שבעה ימים, נרצח זיגריק ובמקומו נבחר למלך ואליה.
בימסטר
בימסטר (הולנדית Beemster ; פריזית מערבית Biemster) היא רשות מוניציפלית בפרובינציה של צפון הולנד בהולנד ששטחה 72.08 קמ"ר ואוכלוסייתה בשנת 2007 מנתה 8,486 נפש. בימסטר ידועה בזכות היותה הפולדר הראשון אשר יובש מאגם במדינה בין השנים 1609 ו-1612. בימסטר משמרת את עקרונות תכנון הנוף של השדות, הסכרים והיישובים כפי שעוצבו בתקופת הרנסאנס, ואת רשת התעלות המקבילה לרשת הדרכים שהוקמה בה. בשל כל אלה הכריז ארגון אונסק"ו על בימסטר כעל אתר מורשת עולמית בשנת 1999.
היסטוריה
במקום בו שוכן כיום חלק גדול מצפון הולנד השתרעה בעבר סדרה של אגנים רדודים ובוציים, והיישובים הראשונים באזור הוקמו על גבעות. אלה העניקו הגנה ממי הים לפני שהוקמו באזור סכרים ומחסומי אדמה אחרים, אולם הצורך בייבוש שטחים חדשים התעורר ועלה כתוצאה מנזק שנגרם לשטחי יבשה כתוצאה מהצפות מתמשכות של מי הים, תוך השגת ערך מוסף של תוספת באדמות חקלאיות זמינות. תהליך ייבוש האדמות הושפע מחמישה גורמים - הון זמין להוצאת התהליך אל הפועל, מצב כלכלי ופוליטי יציב, אמצעים טכניים מתאימים, רוח יזמות ותמורה חיובית לערך הקרקע.
המאבקים הראשונים נגד הים החלו בצפונה של צפון הולנד באזור בו שכן בעבר הזאודרזיי בדרך של חסימת מי מהים מהצפת קרקעות. במאה ה-16 החלו תהליכים של ניקוז וייבוש אגמים ששכנו בלב יבשה, תהליך שהתאפשר כתוצאה משיפור האמצעים הטכניים ובדרך של הקמת טחנות רוח. החל בסוף ימי הביניים הוקף כל אזור צפון הולנד במערכת של סכרים, אך במרכזו של השטח נותרו עדיין שטחי מים אשר תפסו חלק נכבד ממנו. ניתן היה לטפל באגמים הקטנים ובבריכות החל מהמאה ה-17 ומהמאה ה-18 כאשר פותחו סכרים בהם הותקנו מתקנים לבקרת כיוון זרימת המים (Sluices).
עם התפתחות היכולת לרתום את אנרגיית הרוח לתהליך, הוקמו טחנות רוח אשר יכלו להתמודד גם עם האגמים הגדולים יותר. מספר שליטים, אנשי ציבור וסוחרים החלו ביוזמה לייבש את אגם בימסטר, וב-1607 הוקמה "חברת בימסטר" (Beemstercompagnie) על ידי 16 אנשים, ואלה קיבלו היתר ממשלתי לאסוף את ההון הדרוש לתהליך. סך הכל השקיעו 123 איש את הונם במפעל, והם זכו לתמורה כספית של 17% מסך השקעתם עם סיום התהליך ב-1612.
בתחילת התהליך עצמו הוכנה מפה של האזור שנועדה להעריך את השפעותיהם של הסכרים העתידיים ולהכריע בעניין דרך העבודה. ב-1611 תוכנן מערך התעלות והדרכים והוחלט שהקרקע תחולק לחלקות בשטח של 470 הקטאר כל אחת. הייבוש עצמו התבצע באמצעות 15 טחנות רוח, והפולדר היה למציאות ב-19 במאי 1612. באוגוסט 1612 הוסדרה הקרקע וב-1616 הוסדרו סוגיות נופיות בדרך של חקיקה. ארבע שנים לאחר מכן, ב-1620 ניטעו עצים לאורך הדרכים ובימסטר קיבל את המראה עליו הוא שומר גם כיום.
במאה ה-19 הוחלף הייבוש באמצעות אנרגיית הרוח בכוח הקיטור, והוקמו שלוש תחנות שאיבה. אלה הוחלפו בתחנות דיזל במאה ה-20, וכיום מבוקר האזור באמצעות תחנת שאיבה אוטומטית חשמלית ותחנה נוספת הפועל בעזרת מנוע דיזל.
נוף הבימסטר
בתחילה נעשה שימוש חקלאי בקרקעות החדשות, אך לאחר מכן הובילו תנאי האדמה לכך שהקרקע יועדה בעיקר למרעה. עם הופעת תחנות השאיבה המופעלות בקיטור בסוף המאה ה-19, שופרה איכות האדמה, וניתן היה לשוב ולעבדה. כיום מורכב נוף הבימסטר משילוב של אדמה חקלאית, אדמת מרעה לבקר, חממות, מטעי פירות ו-200 הקטאר משטחו מוקדשים לגידול פקעות.
פיש (להקה)
פיש (Phish) היא להקת רוק אמריקאית, הנחשבת מאז תחילת שנות התשעים לממשיכת דרכה של להקת "גרייטפול דד".
היסטוריה
פיש נוסדה כלהקה בת ארבעה חברים באוניברסיטה של ורמונט בשנת 1983, והייתה פעילה במשך 21 שנה, עד 2004. הצלחתה מיוחסת לכישרונם האישי של חברי הלהקה, בצד כימיה מצוינת ביניהם, וסגנון ייחודי.
סגנון
פיש יוצרת מוזיקת רוק עם השפעות ג'אז ופולק, ואלבומיה כוללים שירים וקטעים אינסטרומנטליים, בהם שירים "קלילים" והומוריסטיים בני כשלוש דקות, ויצירות בנות למעלה מעשר דקות של רוק מתקדם. למרות המגוון והשוני בין היצירות, ניתן להבחין בכולם בצליל הייחודי המאפיין את הלהקה, המזכיר את סגנונה של הגרייטפול דד.
סיבה נוספת שבשלה נחשבת פיש לממשיכת דרכם של הגרייטפול דד, היא שבדומה ל"דד", הופעות הלהקה מורכבות מקטעים ארוכים של ג'אם סשן (הופעות רבות הוקלטו ונמכרו כאלבומים). כן גם לפיש עדת מעריצים הנוסעת בעקבותיה באופן קבוע ונוכחת בכל ההופעות, בדומה ל-"Dead Heads", עדת מעריצי הגרייטפול דד.
פעילות אחרונה
חברי פיש התאחדו כחמש שנים לאחר פירוק הלהקה, בתחילת 2009, ובחודש מרץ אותה שנה יצאו למסע הופעות עד הקיץ, שהחל בשלושה לילות בהמפטון, וירג'יניה.
בית דין קבוע
בית דין קבוע הוא מוסד, שמכהנים בו דיינים קבועים הממונים לדון בכל עניין משפטי. לבית דין קבוע יש סמכות ואחריות רחבות יותר בתחום דיני הממונות, מאשר לבית דין שאינו קבוע, ויש לכך השלכות לגבי חובת ההתדיינות לפני בית הדין הקבוע. בעשורים האחרונים התעוררה שאלת מעמדם של בתי הדין הרבניים בישראל כבתי דין קבועים.
יש מי שכתב כי לאחר בג"ץ כץ ובג"ץ אמיר ניטלה הסמכות מבתי הדין הרשמיים לדון דיני ממונות, ועל כן לא ניתן לראותם כ"בית דין קבוע".
חובת מינוי דיינים
הציווי המרכזי בעניין מינוי דיינים הוא (דברים טז, יח):
חובת מינוי הדיינים מפורטת בתלמוד (סנהדרין טז, ע"ב):
הרמב"ם מגדיר את החובה כדרישה למינוי דיינים קבועים:
לדרישת הקביעות נפקות חשובה, משום שדווקא בית הדין הקבוע הוא בעל סמכויות לכפות דיון ולנהלו אף ללא הסכם בוררות, להפקיע ממון מבעל דין, וכן למנוע אפשרות מבעל דין לדרוש לנהל את הדיון בבית דין אחר או בזבל"א.  סמכויות אלו מקנות לבית הדין הקבוע יתרונות הלכתיים על פני בית דין שאינו קבוע, הנעדר סמכויות אלו.
הגדרת "בית-דין קבוע" בשו"ע
בשולחן ערוך נפסק:
הרמ"א שם מסייג את הדברים:
הרמ"א לא הבהיר כאן מהו בית-דין קבוע. הלכה זו התבררה בהקשר אחר, בעניין בחירת דיינים שאינם ראויים:
ניתן ללמוד מדברי הרמ"א שבהיעדרם של דיינים ראויים ניתן למנות דיינים, אף אם אינם חכמים הראויים להיות דיינים. מוטב להתדיין בפני דיינים יהודים שהם הדיוטות, מאשר לפנות לערכאות של גויים. מדברי  הרמ"א עולה כי לאחר שקיבלו עליהן את אותם דיינים כבית-דין, הוא מוגדר כבית-דין קבוע, וכל בני העיר כפופים לו, ואינם יכולים לסרב להופיע לפניו.
מאפייני בית-דין קבוע
פעילות קבועה - בית-דין דן באופן קבוע ולא ארעי.
מינוי על ידי רב העיר - בעיר שבה רב העיר ממנה דיינים לבית-הדין לממונות, יש לבית-הדין הזה מעמד של בית-דין קבוע.
בלעדיות - אם ביישוב או בעיר יש רק בית-דין אחד, בית-הדין הזה ייחשב לבית-הדין הקבוע באותו מקום.
בחירה על ידי הציבור – כאמור, בית-דין שנבחר על ידי הציבור נחשב בית-דין קבוע, כך עולה מן ההלכה התלמודית בעניין "בית דין שהמחוהו רבים עליהם". דיינים שבני העיר קיבלו אותם עליהם כמומחים, אף שאינם כאלה, הסכמה כזו מחייבת את בני העיר, כשם שתקנות הקהל מחייבות את הציבור, בין שהותקנו על ידי הציבור ובין שהותקנו על ידי הרשות הציבורית (שבעת טובי העיר).
קבלת משכורת - יש שסוברים שבית דין שדייניו מקבלים משכורת מן הציבור, דינו כבית-דין קבוע.
יישוב שיש בו בית קברות יחיד - יישוב שיש בו בית קברות יחיד, כך שכל בני הקהילה נקברים רק בו, גורר גם בלעדיות של בית הדין המקומי. לפיכך, בן הקהילה אינו זכאי לדרוש מבעל דינו להתדיין לפני בית-דין במקום אחר, אף שהוא חשוב יותר.
סמכויות בית-דין קבוע
מעמד בית-הדין הקבוע מחייב את הדיינים לדון בכל מקרה המובא לפניהם, למעט מקרים שיש להם נגיעה בהם. במקביל, לבית דין קבוע ישנן סמכויות עודפות על פני בית דין שאינו קבוע :
1. דיון בכפייה - בית-דין קבוע יכול לדון את תושבי העיר גם ללא צורך בהסכמתם במסגרת הסכם בוררות. עם זאת, בית-הדין יכול גם לחייב את הצדדים לחתום על הסכם בוררות, כדי לתת לו תוקף גם על פי חוק המדינה, ובכך לאפשר אכיפה של פסקי הדין באמצעות הוצאה לפועל.
לחלופין, קיים חשש הפוך, שהנתבע יתעקש להתדיין דווקא בבית-דין רחוק, בתור אמצעי להתחמק מתביעה.
3. עדיפות בית-דין קבוע לעומת זבל"א - כאשר התובע רוצה לדון בפני בית-דין שאינו קבוע, יכול הנתבע לדרוש להתדיין בזבל"א, כלומר, באמצעות מנגנון על פיו כל אחד מהצדדים בורר לו דיין, ושני הדיינים בוררים עוד אחד. מנגד, אם בחר התובע לתבוע בבית-הדין הקבוע שבעיר, אין לנתבע זכות כזו.
4. הפקעת ממון - יש הסבורים כי לבית-דין קבוע יש סמכות להפקיע ממון. הואיל ובית הדין שואב את כוחו מכוח היותו ממונה על ידי הציבור, מוקנית לו הסמכות להפקיע את בעלותו של  בעל הדין על רכוש מסוים, מכוח הכלל "הפקר בית דין הפקר". המקור לכך הוא בדברי הרמב"ם: "תמיד" משמע גם בזמן הזה, ודווקא בית דין קבוע.
חובת מינוי בית-דין קבוע לאחר החורבן
כשלוש מאות שנה לאחר חורבן בית המקדש השני פסקה הסמיכה. עד שלב זה, סמכות  החכמים לדון בכל הדינים שבתורה הייתה תלויה בהליך סמיכה רצוף שראשיתו במשה רבנו. משבטלה הסמיכה, בטלה סמכותם של חכמי ישראל לדון בדיני תורה. בעקבות בטלות זו, סמכותם של חכמים לדון דיני תורה נובעת מהיותם שליחים של החכמים שנסמכו בעבר. שליחות זו נועדה אך ורק לתחומים משפטיים חיוניים, כמו דיני ממונות. בתחומים שאינם חיוניים, אין לחכמים שאינם סמוכים סמכות לדון. הואיל וכיום לדיינים אין סמכות עצמית לדון בכל דיני התורה, קיימת מחלוקת אם מקור החיוב למנות דיינים בימינו הוא מדאורייתא או מדרבנן.
על יסוד פסיקת הרמב"ם, קבעו הרב עובדיה יוסף  והרב אליעזר ולדנברג שמצוות מינוי דיינים נוהגת אף בימינו מן התורה:
אף ר' משה מטראני פסק שמצוות מינוי דיינים בזמן הזה היא מדאורייתא על אף העדר סמוכים, וזאת משום שבזמן שאין סמיכה בטלה הדרישה לדיינים סמוכים.
לעומת זאת, לפי גישת הרמב"ן, החיוב למנות דיינים בימינו, בהיעדר סמוכים, הוא רק מדרבנן.
כך פסק גם רבנו ירוחם באומרו כי:  זו גם דעתם של רוב  הפוסקים.
מתוך הדברים שלעיל ניתן להסיק שהמצווה למנות דיינים בזמן הזה, מחייבת בין אם מדאורייתא ובין אם מדרבנן.
מעמד בתי הדין במדינת ישראל
קיימים שני סוגים של בתי דין הפוסקים על פי ההלכה במדינת ישראל:
הסוג הראשון הוא בתי דין רבניים רשמיים, להם יש סמכות מכוח חוק המדינה, לדון 'דין תורה' בענייני המעמד האישי –  נישואין  וגירושין.
הסוג השני הוא בתי דין פרטיים, שאף הם דנים על פי דין תורה, אבל אין להם סמכות רשמית ומבחינת החוק הם מוגדרים כבוררים (שסמכותם לדון היא מכח חוק הבוררות). עיקר עיסוקם של בתי-הדין הפרטיים הוא בדיני ממונות.
במשך שנים רבות, התבססה הדעה אצל חלק ניכר מן הדיינים בבתי-הדין הרשמיים, כי למוסד  הלכתי שיש לו סמכויות מכוח החוק (כלומר, בית-הדין הרשמי) ישנה עדיפות מבחינה הלכתית על מוסד הלכתי מקביל שאין לו סמכויות מכוח החוק (כלומר, בית-הדין הפרטי).
טענה נוספת היא, שלבית הדין הרבני הרשמי יש סמכות של "בית-דין קבוע" בכל תחומי המשפט, משום שהוא מונה מכוח החוק אשר העניק לו סמכויות אכיפה.
עם זאת, נראה כי לאור פסיקת בית המשפט העליון בעניין כץ (איסור על בתי הדין הרשמיים להוציא כתב סירוב) ובעניין סימה אמיר (איסור על בתי הדין לדון בענייני ממון כבורר), ניטל מבית-הדין הרשמי מעמדו כ'"בית-דין קבוע" היכול לחייב בעלי-דין, גם בתחום  דיני הממונות, להתדיין לפניו. בית-המשפט העליון מוטט בפסיקתו זו את יכולת האכיפה העודפת שהייתה קיימת לבית-הדין הרשמי. כיום, דווקא בית-הדין הפרטי עולה על בית-הדין הרשמי, שהרי את פסקי הדין של בתי הדין הפרטיים ניתן לאשר בבית משפט מחוזי ולאכוף בהוצאה לפועל, ואילו לבית הדין הרבני אסור מלכתחילה לעסוק בעניינים המסורים  לבוררים.
ישנם דיינים הסבורים כי כיום דווקא לבית-הדין הפרטי ישנו מעמד של בית-דין קבוע לכל דבר ועניין, כאשר רב העיר ממנה את דייניו. בדרך זו לבית הדין הפרטי יש עדיפות על פני בתי-דין רשמיים. סימוך לכך ניתן למצוא בפסיקת הרדב"ז הקובע כי על רבני העיר לעשות כל דבר כדי להניע את התושבים להתדיין בדין תורה דווקא.
במהלך השנים היו שהציעו להשיב לבית הדין הרבני את  סמכותו לדון דיני ממונות כבורר באמצעות חקיקה שתעניק לבתי הדין הרבניים מעמד דומה לזה של  בתי המשפט האזרחיים, ותאפשר להם – בכפוף להסכמת שני הצדדים – לקיים פסק דין הניתן בבית דין רבני בתחום  דיני הממונות ללא אישור של בתי המשפט. למעשה, מטרת החקיקה היא ליצור שוויון בין בית הדין הרשמי לבין בתי המשפט האזרחיים (למעט הצורך בהסכמת בעלי-הדין), כך שלשני המוסדות תהיה סמכות מכוח חוק לדון דיני ממונות. לחקיקה זו יש חשיבות עליונה משום שהיא בעלת משקל הלכתי המגדיר את בית הדין הרשמי כ"בית דין קבוע" כך שעליונותו של בית הדין הרשמי על בית הדין הפרטי, אף בתחום  דיני הממונות, תהיה ברורה. שהרי, בעוד בית הדין הרשמי כמעט שקול בכוחו לבתי המשפט ופועל מכוח השראה ישירה של החוק, בית הדין הפרטי פועל כבורר בלבד, ולכן הוא כפוף לבית המשפט האזרחי. חקיקה כזו, המכירה במעמד בית הדין הרשמי כבית דין קבוע, תסייע בהכרעת עדיפותו של בית הדין הרשמי על פני בית הדין הפרטי.
יהודית לוין
יהודית לוין (נולדה ב-1949 בעין ורד) היא אמנית וציירת ישראלית. בשנת 1975 סיימה את לימודיה ב"מדרשה לאמנות", בה היא משמשת כמרצה להוראת הציור החל משנת 1988. כלת פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול לשנת 2023.
יצירתה
עבודתה של לוין מזוהה עם סגנון "דלות החומר" הישראלי. בשנות השבעים יצרה לוין אמנות בעלת הקשרים לגוף הנשי ולאופן הצגתו. בסדרת הצילומים "באמת ובתמים" (1976) יצרה לוין סדרה של שבעה תצלומי דיוקן עצמי, אשר חלקים מהם כוסו בקרטון ועליו שם העבודות. בעבודה נוספת "מטוס" (1976) יצרה לוין צילומים מבוימים שלה כשהיא שוכבת על הקרקע ומעליה ניצב מטוס בתנוחה מאיימת המעלה אסוציאציות כגון של משגל או אונס.
סדרת עבודות נוספת של לוין, עשויה מדיקטים, נוצרה בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים של המאה ה-20. בעבודות אלו יצרה לוין קומפוזיציות מופשטות העשויות מעץ לבוד מנוסר וצבוע, לעיתים בשילוב צילומים שנשענו על קיר. שמות העבודות רמזו על שדה התייחסות ביתי כגון "אופניים" (1977) או "נסיכה בארמון" (1978). בשנות התשעים הציגה לוין תערוכה גדולה בגלריה דביר, בה הציגה סדרה של ציורים גדולי ממדים על בד, ובהם דימויים של ילדות ושל כלבים המצוירים בטשטוש על רקע הבד הלבן.
בשנת 2007 אצר האמן והאוצר דוד גינתון רטרוספקטיבה ללוין במוזיאון תל אביב לאמנות בליווי קטלוג מקיף. בשנת 2009 זכתה בפרס שרת התרבות בתחומי האמנות הפלסטית.
ב-20 בפברואר 2010 נפתחה בגלריה דביר שנמל יפו תערוכת יחיד תחת השם "זרחן" (באנגלית: White Phosphorus). התערוכה הציגה ציורים מופשטים לבנים ועליהם צורות בגווני אפור או צהוב המזכירות אבוקות עשן, סימני מטרות ודימויים נוספים שנוצרו בעקבות מבצע עופרת יצוקה.
לוין היא כלת פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול לשנת 2023 שהוענק לה על ידי עיריית תל אביב-יפו.
יהודה נקסון
יהודה נקסון (באנגלית: Yehuda Nacson; נולד ב-12 באוקטובר 1941 תל אביב, פלשתינה-א"י), הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק בעמדת המגן הימני ומזוהה עם קבוצות מכבי יפו ומכבי לוס אנג'לס.
קורות חייו
יהודה נקסון נולד בצפון הישן בתל אביב. אביו עבד בנמל תל אביב ולאחר מלחמת העצמאות עברה המשפחה ליפו בעקבות האב שעבר לעבוד בנמל יפו. נקסון למד בבית הספר אליאנס תל אביב בשכונת נווה שלום וחברו לספסל הלימודים היה ישראל אשכנזי. ב-1953 הצטרפו השניים לקבוצת מכבי יפו תחת המאמן מישו אלבס (1935–2019). בעונת 1957/1958 זכה עם קבוצתו בגביע קרנר לאחר שמכבי יפו גברה על גדנ"ע יהודה בתוצאה 3–2. ב-18 במרץ 1961 נערך משחק ידידות בין מכבי יפו לשמשון תל אביב ובו פרש פרסיאדו אביגדור ("טופצ'ה") ממשחק פעיל. בדקה ה-48 פשט את חולצתו והעניק אותה ליהודה נקסון בו ראה את יורשו.
ב-23 באפריל 1960 בשלהי עונת 1959/1960 בליגה הלאומית העלה אותו המאמן ואסיל ספאסוב למשחק הליגה הראשון שלו נגד הפועל חיפה. מכבי יפו נלחמה על הישרדותה בליגה הלאומית ועל נקסון הוטל לשמור על המאמן-שחקן של הפועל חיפה זלאטקו צ'ייקובסקי. מכבי יפו ניצחה 1–3 ונקסון הצטיין במשחקו. משחק הליגה האחרון שלו בשורות מכבי יפו היה ב-30 בדצמבר 1961 במהלך עונת 1961/1962 בליגה הלאומית מול שמשון תל אביב. בסך הכל שיחק נקסון ב-29 משחקי ליגה. בסיומה של העונה יצא נקסון לביקור משפחה במונטריאול שבקנדה ובה נשאר.
ב-1979 עבר ללוס אנג'לס ובין 1981–1982 אימן את קבוצת מכבי לוס אנג'לס, עימה זכה באליפות ליגת הכדורגל של לוס אנג'לס רבתי. בהמשך, התפרקה הקבוצה המקצוענית למחצה, ונקסון המשיך לנהל את קבוצת החובבים בגילאי 30 ומעלה לאורך השנים (2023). עם השחקים ששיחקו בקבוצת הוותיקים נמנה שבתאי לוי.
יהודה נקסון מתגורר בלוס אנג'לס, הוא נשוי בשנית ולו ארבע בנות ונכדים.
כמאמן
מכבי לוס אנג'לס
מגדל גאוס
מגדל גאוס (בגרמנית: Gaußturm) הוא מגדל תצפית עשוי בטון בגבעות בדרנספלד, גרמניה. בראש המגדל מצויה מסעדה. המגדל נקרא על שם קרל פרידריך גאוס.
המבנה
הקמת המגדל נמשכה 11 חודשים ובנייתו הסתיימה בספטמבר 1964. גובה המגדל 51 מטרים, וקומת התצפית שבראשו מצויה בגובה 528 מטרים מעל פני הים.
עומק יסודות המגדל 6 מטרים, קוטר היסודות 13 מטרים וקוטר המגדל עצמו 5 מטרים.
מעלית מביאה את המבקרים במגדל למרפסת התצפית תוך 55 שניות.
ארסניוש רומנוביץ
ארסניוש רומנוביץ (בפולנית: Arseniusz Romanowicz; 30 באוגוסט 1910 – 9 בפברואר 2008) היה אדריכל פולני שהתפרסם בעיקר הודות לתכנון תחנות הרכבת בוורשה ובכלל זה התחנה המרכזית.
ביוגרפיה
רומנוביץ נולד בהרוביישוב ללידיה וז'וזף שעבד ברשות המיסים הממשלתית. ב-1930 החל את לימודי האדריכלות בפקולטה לאדריכלות באוניברסיטה לטכנולוגיה בוורשה יחד עם פיוטר שימניאק שהפך בהמשך לשותפו המקצועי. עם השלמת לימודיו עבד כשכיר במספר משרדי אדריכלים. זמן קצר קודם לפרוץ המלחמה זכה יחד עם חברו שימניאק בתחרות לתכנון מסעדה בזאקופנה. עם פרוץ המלחמה והכיבוש הגרמני, עבדו השניים ברשות הרכבות הגרמנית בורשה ותכננו בין השאר את תחנת הרכבת המרכזית של העיר.
לאחר המלחמה, הצטרפו רומנוביץ ושימניאק המאמץ הלאומי ועבדו על חידוש העיר שנהרסה כמעט כליל במהלך המלחמה. ב-1946 זכו השניים בפרס הראשון בתחרות לתכנון התחנה המרכזית של העיר. הפרויקט נבנה בסוף רק בתחילת שנות השבעים והושלם ב-1976, אך עד אז תכננו את שאר שבע התחנות לאורך הקו. במקביל תכננו גם מספר מבנים שאינם קשורים לתחום הרכבות, כמו מרכז לספורט ימי עבור ימק"א ומתחם מגורים (שניהם בורשה). ב-1967 נפטר לפתע שימניאק ורומנוביץ המשיך לעבוד, תוך שהוא מתמקד בהמשך השלמת פרויקט תחנות הרכבת וכן כיועץ בתחום תכנון מתקני רכבות בפולין ובשאר מדינות באירופה.
בניין התחנה המרכזית בורשה (ורשאבה צנטראלנה) שנחנך ב-1976 לאחר עיכובים רבים, הוא נקודת ציון עירונית בבירת פולין ומרכז תחבורתי המשלב תחנות רכבת ארציות ופרבריות. מאז זכייתם בתחרות, עברה התוכנית שינויים משמעותיים, אך העיצוב הסופי נותר נאמן להצעה האחרונה שהספיקו השניים להציג, קודם לפטירתו של שימניאק. מאז פתיחתה חלו מספר שינויים בבניין, אך הם לא פגעו בצורתו החיצונית. עליית ערך הקרקע במרכז העיר הביא ליוזמות להריסת הבניין, אך התחזקות המודעות למורשת האדריכלית הפולנית פסלו את היוזמות והבניין נחשב היום לאחד מהמבנים הייצוגיים ביותר לאדריכלות הפולנית של המאה העשרים.
ב-2008 הוא ניפטר.
1953 בברית המועצות
1953 בברית המועצות הייתה שנה בה נחגגה השנה ה-36 למהפכת אוקטובר.
הנהגה
בתחילת השנה יוסיף סטלין היה השליט של המדינה. הוא נפטר במרץ ולאחר מאבקי ירושה, לקראת סוף השנה הסתמן ניקיטה חרושצ'וב, המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית כשליט החדש של ברית המועצות.
קלמיקיה
רפובליקת קלמיקיה (ברוסית: Республика Калмыкия, קלמיקית: Хальмг Тангч; בתעתיק: חלמג טנגץ') היא רפובליקה בפדרציה הרוסית. בירת קלמיקיה היא אליסטה. הרפובליקה נמצאת במישורים שמצפון להרי קווקז, בין אגן הנהרות וולגה ודון. שטחה כ-74,600 קמ"ר, ואוכלוסייתה כ-271,135 איש (2020). צפיפות האוכלוסין: 3.8 לקמ"ר. המרחק מצפון לדרום: 448 ק"מ וממזרח למערב: 423 ק"מ.
רפובליקת קלמיקיה נחשבת לאזור היחיד באירופה בה נהוג צביון בודהיסטי והם רואים בעצמם כחלק מהבודהיזם הטיבטי.
המאה ה-13 עד המאה ה-18
לאחר מותו של איוקה ניסה השלטון הרוסי להפוך את הקלמיקים לעם ווסאלי, לדכא אותם מבחינה דתית ולהביא להתנצרותם. לאזורי מגוריהם הובאו מתיישבים גרמנים ורוסים כך שהקרקע המיועדת למרעה הצטמצמה במידה משמעותית. במקביל דרש השלטון הרוסי מהקלמיקים השתתפות בכל המלחמות שניהל. לנוכח הגבלת עצמאות הקלמיקים החליט אובשי חאן, נינו של איוקה, לחזור עם כל עמו למולדתם הישנה. ב-1771 הוא יצא בראש עם של 200,000 איש לכיוון סין, אך בגלל התנפלות הקזחים והקירגיזים הנוודים רוב הנמלטים נהרגו, ורק 96,000 זכו להגיע לימת בלחש ולתורקיסטן הסינית (מחוז שינג'יאנג) ושם נשארו. צאצאיהם יושבים שם אף היום.
בשלטון רוסי מלא
לאחר הבריחה הגדולה צמצמה המלכה יקטרינה הגדולה את עצמאות קלמיקיה וביטלה את תפקיד החאן. קלמיקיה סופחה סופית לרוסיה ב-1825, והיא הועברה מאחריות משרד החוץ למשרד הפנים. קלמיקים השתתפו בכל המלחמות שניהלה האימפריה הרוסית מתקופה זאת, החל במלחמות נפוליון, וכלה במלחמות נגד טורקיה. הקלמיקים עברו מנוודות להתיישבות קבע וב-1865 נוסדה העיר אליסטה, הבירה העתידית.
לאחר מהפכת אוקטובר
בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה בין 1917 ל-1920 תמכו רוב הקלמיקים בצבא הלבן ועקב כך ב-1920 נאלצו להגר לבלגרד ולפריז, שם בנו מקדשים בודהיסטיים כשקהילתם התבססה. הקומוניסטים התנקמו קשות בקלמיקים שנשארו ברוסיה והוציאו להורג 10,000 איש. השלטון הסובייטי הנהיג גם בקלמיקיה את משטרו ללאומים והקים בה ב-4 בינואר 1920 מחוז אוטונומי, שהפך לרפובליקה אוטונומית ב-20 באוקטובר 1935 בשם הרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של קלמיקיה.
מלחמת העולם השנייה
קלמיקים שהיגרו לאירופה יצרו קשרים עם אדולף היטלר, שהבטיח להם עצמאות אם יתמכו בפלישתו לרוסיה. קלמיקים אירופיים רבים גויסו ואלו שנשארו בקלמיקיה עם התקרבות הגרמנים הביעו בהם תמיכה גלויה ולאחר הפלישה הנאצית אף ערכו פשיטות על חוות חקלאיות, בזזו אותן ושיתפו פעולה עם הכוחות הכובשים. בדצמבר 1943 גירש הצבא הרוסי את הגרמנים מתחומי קלמיקיה וממשלת סטלין הוציאה צו ענישה קולקטיבית לכל העם הקלמיקי וגירשה אותו לסיביר ולקזחסטן. הקלמיקים גורשו ברכבות משא ורבים מתו בדרך. אלו ששרדו את המסע נאלצו לסבול מתנאי מחיה קשים ומדעות קדומות של האוכלוסייה הקולטת אשר בעקבות שמועות על מעשים קשים שהתרחשו ברכבות ראתה אותם כקניבלים. בגלל הפחד מה"קניבלים" התרחש אף מקרה בו המגורשים הגיעו לכפר ואורחו בבית, אך באמצע הלילה הכפריים נעלו את הבית ושרפו אותו.
בהיסטוריוגרפיה הרוסית נאסר שימוש בשם "קלמיקים", ותחתם נדרש לקרוא להם "אוירטים". כמו כן נאסר בצורה חד משמעית ללמוד היסטוריה קלמיקית, ומאמרים עליהם הוצאו מאנציקלופדיות ואפילו מספרי קריאה. כמובן בוטלה גם האוטונומיה ואדמות קלמיקיה חולקו בין המחוזות השכנים.
בחזרה לארצם
ב-1956 זכו הקלמיקים לחנינה מהשלטון, ב-1957 הם הורשו לחזור וארצם הפכה למחוז אוטונומי, וב-1958 שוב לרפובליקה אוטונומית בשם הישן, הרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של קלמיקיה.
ב-1990 הרפובליקה האוטונומית הפכה לרפובליקה וב-1994 התקבלה חוקה, שרואה בבסיסה את חוקת חאנת ג'ונגריה איקי צ'אג'ין ביצ'יק (Ики Цааджин Бичик). כנשיא הרפובליקה מכהן אלכסיי אורלוב.
מיקום גאוגרפי
קלמיקיה נמצאת בדרום מזרח החלק האירופאי של רוסיה. המרחק מהצפון לדרום 448 ק"מ, וממזרח למערב: 423 ק"מ. רוב שטחה של הרפובליקה הוא מדבר, חצי-מדבר וערבה. בצפון-מזרח הרפובליקה עובר הנהר וולגה, שחלק מערוציו לפני השפכו לים הכספי נכללים בשטח קלמיקיה. על ערוציו הדרומיים של הנהר עובר הגבול בין קלמיקיה למחוז אסטרחן. ממזרח לרפובליקה שוכן הים הכספי. מדרום גובלת הרפובליקה בדאגסטן ובמחוז סטברופול בדרום-מזרח, במערב היא גובלת במחוז רוסטוב, ובצפון במחוז וולגוגרד. מקובל לחלק את קלמיקיה לשלושה אזורים, מערבית, מרכזית, ומזרחית. רוב שטחיה של קלמיקיה הם מישורים, והנקודה הגבוהה ביותר בגובה 222 מ'. האקלים ברפובליקה יבשתי, המתבטא בקיץ חם ויבש מאוד וחורף קר כמעט ללא שלג. מספר ימי השמש בשנה הוא כ-280.
דמוגרפיה
בשנת 2010 היו בקלמיקיה 292,410 תושבים, מהם 162,700 קלמיקים (57.4%) ו-85,700 רוסים (30.2%). חלקה של אוכלוסייה רוסית ברפובליקה נמצא בירידה מתמדת מ-125 אלף (43%) בשנת 1979 לרמה הנוכחית.
הערים הגדולות:
פוליטיקה וממשל
לקלמיקיה יש חוקה משלה, שאומצה ב-5 באפריל 1994.
ראש הרפובליקה היא המשרה הגבוהה ביותר בקלמיקיה. ראש הרפובליקה עומד בראש הרשות המבצעת בקלמיקיה והוא מתווה את מבנה גופי הממשלה ברפובליקה והוא ממנה את שרי ממשלת קלמיקיה.
במשך 17 שנה בראש הרפובליקה עמד קירסאן איליומז'ינוב (שכיהן במקביל כראש התאחדות השחמט העולמית). הוא עמד בראש הרפובליקה מ-11 באפריל 1993 עד ל-28 בספטמבר 2010, כשפוטר על ידי נשיא רוסיה דאז, דמיטרי מדבדב, שמינה במקומו את אלכסיי אורלוב. במרץ 2019 אורלוב הוחלף בבאטו חסיקוב, מתאגרף לשעבר.
גוף החקיקה העליון הוא החוראל העממי, שמתפקד כפרלמנט ומורכב מ-27 חברי פרלמנט.
ממשלת קלמיקיה היא הגוף המנהל של הרפובליקה ובראשה ראש ממשלה, הכפוף לראש רפובליקת קלמיקיה.
בית המשפט העליון של קלמיקיה הוא גוף השיפוט הבכיר. בכפיפות לו פועלים בית הדין לערעורים, בתי דין אזוריים ומחוזיים ובית משפט השלום.
ספורט
אחד ממועדוני הספורט הידועים ברפובליקה הוא מועדון הכדורגל אוראלאן אליסטה, שהתמודד בעבר בליגת העל הרוסית בכדורגל. האצטדיון המרכזי והגדול ברפובליקה הוא אצטדיון אוראלאן, המכיל 10,300 מושבים.
טנק מרכבה סימן 2
טנק מרכבה סימן 2 הוא הדור השני של טנק המרכבה. הטנק הוא תוצאה של לקחים מפעילות המרכבה סימן 1 במבצע שלום הגליל.
כמו לסימן 1, גם למרכבה סימן 2 יש תותח בעל קנה מחורץ בקליבר של 105 מ"מ ו"חצאית" או "אוזניים" - שתי בליטות מעוגלות בצידי הצריח, בחיבור לתובה. בעבר, סימן 2 נבדל מסימן 1 בכך שיש לו רק תריס פליטה אחד בימין הטנק ואילו לסימן 1 תריס בכל צד. עוד הבדל הוא הוספת "שערות שולמית", כדורי ברזל הקשורים בשרשראות ברזל, לחלק האחורי של הצריח. וכן סלי חי"ר.
קפיצת המדרגה העיקרית בין סימן 1 לסימן 2 היא במערכת בקרת האש. מחשב הירי שופר משמעותית: המחשב מתחשב ביותר נתונים בעת קביעת המסלול הבליסטי של הפגז (טמפרטורה, לחות, גובה) מעבר לנתוני החובה (סוג פגז וטווח). מסלולים בליסטיים עבור פגזים נוספים תוכנתו מראש והוספה מערכת לומדת, המתקנת את המסלול הבליסטי שחושב על ידי הוספת סטייה מסוימת המתקבלת מסכימה של סדרות שפגעו במטרה.
יצוא
נכון ליולי 2023 מתקיים משא ומתן עם מספר מדינות ליצוא טנקים אלה שהיו קודם בשימוש צה״ל.
שירות בצה"ל
בדומה למרכבה סימן 1, המרכבה סימן 2 נכנס לראשונה לשימוש בגדוד "געש" של חטיבה 7.
בשנת 2016 יצא המרכבה סימן 2 מהיחידות הסדירות, לאחר שחטיבה 7 הוסבה לטנקי מרכבה סימן 4מ. ביולי 2020 נערך האימון האחרון של טנקי סימן 2 שאחריו יוצאו הטנקים משירות מילואים. חלק מהטנקים הישנים מוסבים לנגמ"שי תומכי לחימה בשם "אופק" שמיועדים לחימוש, פינוי רפואי, לוגיסטיקה ופיקוד.
יומנו של חנון - רודריק שולט
יומנו של חנון - רודריק שולט (באנגלית: Diary of a wimpy kid: Rodrick rules) הוא ספר מאויר שכתב ג'ף קיני. הספר הוא השני בסדרת הספרים יומנו של חנון המתארים את חייו של גרג הפלי, תלמיד בחטיבת ביניים. הספר יצא בפברואר 2008. בעקבות הספר, הופק סרט הלייב אקשן "יומנו של חנון 2: רודריק שולט" וסרט ההנפשה "יומנו של חנון 2: רודריק שולט".
תקציר העלילה
במהלך ספר זה, מתואר החופש הגדול של גרג ושנת הלימודים שבאה אחריו. הספר מתמקד ביחסים שבין הדמות הראשית ביצירה, גרג הפלי, לבין אחיו הבכור רודריק. בתחילת הספר מסופר על כך שרודריק, גילה את הביטאון הראשון של אחיו (הספר הראשון בסדרה). בהמשך גרג מספר על אירועי חופשת הקיץ שלו. בסוף הספר מתגלה סוד של גרג שנגרם ממעשה שעשה בקיץ - כאשר הוא בא לסבו, המתגורר בדיור מוגן, גרג שבר ללא כוונה את מנעול יומנו. כדי למנוע מאחיו רודריק, שהיה גם הוא אצל סבם, לראות את תוכן היומן, לקח גרג את היומן וקרע אותו בשירותים הציבוריים של בית האבות. כעבור מספר דקות, גילה גרג כי נכנס בטעות לשירותי הנשים, אך הוא לא היה יכול לצאת כי לא רצה שנשים שהגיעו לשם יראו אותו. עקב כך, הוא המשיך להסתתר, אך כעבור זמן מה הוצא על ידי אבטחת בית האבות. באותו זמן, רודריק צפה בו בשירותים דרך מצלמות האבטחה. בסוף שנת הלימודים שלאחר אותו קיץ, רודריק מספר את הסוד לחבריו, אלה למכריהם וכן הלאה, אך הסיפור השתנה כשעבר מאוזן לאוזן, עד שהשמועה הפכה לכך שהציץ לשירותים בבית ספר לבנות. גרג זוכה להערכה רבה בקרב הבנים והופך למקובל ביותר בבית הספר. בסוף הספר רודריק וגרג משלימים, ואף גרג עוזר לרודריק להכין עבודה לבית הספר.
מאיר ישראל
מאיר ישראל (נולד ב-28 באפריל 1952) הוא מתופף וזמר ישראלי. מן המתופפים הידועים בישראל, אשר שיתף פעולה עם אמנים רבים.
ביוגרפיה
מאיר ישראל נולד ב-28 באפריל 1952 למשפחה יהודית ממוצא יווני ובגיל שש למד לנגן בגיטרה שבנה לו אביו, אך בשל בעיה של אצבע עקומה המליץ לו מורה המוזיקה ללמוד נגינה באקורדיון, וכך אמנם עשה במשך שלוש שנים. עבר לתופים אחרי כשקיבל תקליט של הביטלס והחליט להיות מתופף "כמו רינגו" ולבר המצווה קיבל מערכת תופים, וזמן קצר לאחר מכן הצטרף ללהקתו הראשונה, "השדים האדומים". הלהקה הבאה בה ניגן נשאה את השם הכי קרוב לביטלס שחבריה יכלו להעלות בדמיונם: "ביט בלס". בסוף 1966 הצטרף ישראל אל "הנזירים", ואחרי שנתיים איתם עבר ללהקת הצמרת "הסגנונות", בה היה חבר כשנתיים, והשתתף בהקלטת האלבום של "עוזי והסגנונות".
ב-1970, בסוף תקופת "עוזי והסגנונות", ניגן ישראל עם אמנים ישראלים וגם בהופעות של אמנים מחו"ל, ביניהם הלן שפירו, לואיג'י, הפלאטרס, רוי יאנג, די.די. דורסי ואחרים. בהמשך הצטרף אל "סינג סינג", להקה בריטית שביקרה בישראל ונשארה לפעול בה. בסוף 1971 הקים ישראל את שלישיית הרוק הכבד "ברנדי ג'יימס" (עם הקלידן אייב אורצ'בר והגיטריסט דויד רג'ואן), שאף הוציאה בראשית 1972 תקליטון עם השירים "Brenda" ו"Sunshine". אחרי התפרקות השלישייה ניגן ישראל עם שלמה גרוניך ודני סנדרסון. הוא גם הוזמן על ידי סנדרסון למה שהפך להיות "כוורת", אך סירב, "כי הם ניגנו כמו להקה צבאית". הוא ניגן בהפקות שונות, לרוב עם חברו הגיטריסט חיים רומנו, בין השאר עם רותי נבון, יוני נמרי, שלישיית אף אוזן גרון, אריק איינשטיין ולהקת תמוז.
בימי תמוז הפך ישראל מילד הפלא של להקות הקצב לנגן מבוקש מאוד בהקלטות ובהופעות חיות בכל תחומי המוזיקה הישראלית. בסוף שנות ה-70 הוא ניגן כמעט עם כל הזמרים והלהקות הבולטים בארץ של התקופה: מיקי גבריאלוב, אריק איינשטיין ושלום חנוך, דורי בן זאב, דויד ברוזה, יוני רכטר, דני ליטני, חנן יובל, שלמה יידוב, אסתר ואפרים שמיר, אושיק לוי, גידי גוב, גזוז, אריק רודיך ורבים אחרים.
בשנתיים הראשונות אחרי פירוק תמוז ישראל ניסה את כוחו גם כזמר. הוא הקליט את לחניו ל"שיר המתופף", "איש זקן עם תוף" ו"תקופת תמוז", אך את אלבומו הראשון כזמר הוא הוציא רק בראשית שנות ה-90.
גם בשנות ה-80 וה-90 המשיך ישראל להיות מתופף מבוקש וניגן בין השאר עם איינשטיין, חנוך, רודיך, רכטר, יובל, יידוב, ליטני, אושיק לוי, גרי אקשטיין, מני בגר, נורית גלרון, דני גרנות, אריק סיני, פרמיירה, יצחק קלפטר, שמוליק קראוס, שם-טוב לוי, שרון ליפשיץ, הכל עובר חביבי, ואפילו עם תערובת אסקוט. בחלק מההפקות הייתה מעורבותו רבה יותר: