cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבצע ויסלה-אודר
מבצע ויסלה־אודר הוא השם שניתן למתקפה אסטרטגית של הצבא האדום, שנערכה בראשית 1945 במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, בהשתתפות שתי חזיתות סובייטיות. הוא נחשב אחד המבצעים ההתקפיים המוצלחים ביותר של הצבא האדום במלחמת העולם השנייה. במסגרת המבצע התקדמו הכוחות הסובייטיים במהירות, תוך עקיפת כיסי ההתנגדות הגרמניים, והגיעו תוך זמן קצר מקו נהר ויסלה אל נהר האודר, מרחק של למעלה מ־300 ק"מ, תוך שהם מסבים אבדות כבדות לצבא הגרמני. במהלך המבצע שחרר הצבא האדום את רוב שטח פולין, ובכלל זה את הערים ורשה, קרקוב, לודז' ופוזן, חדר לתחומי גרמניה, והגיע עד מרחק קצר מברלין, בירת הרייך השלישי. כמו כן, שחרר הצבא האדום במהלך התקדמותו, את רוב מחנות ההשמדה הנאצים בשטח פולין, ובכלל זה גם את תשלובת המחנות אושוויץ בירקנאו.
רקע
בשלבי הסיום של מבצע בגרטיון הצליחה החזית הבלארוסית הראשונה לתפוס שני ראשי גשר ממערב לנהר ויסלה. במקביל הצליחה גם החזית האוקראינית הראשונה לתפוס ולהחזיק ראש גשר מעבר לנהר במסגרת מבצע לבוב־סנדומייז'. קו החזית במרכז פולין נותר כמעט ללא שינוי מאוגוסט 1944 עד לראשית 1945. ההפוגה במבצעים הצבאיים בגזרה זו של החזית הסובייטית־גרמנית, אפשרה לשתי החזיתות של הצבא האדום, שהחזיקו בה, להשלים את אבדותיהם, ולצבור כוחות לקראת חידוש המתקפה בציר וורשה־ברלין.
בחודשים שקדמו למבצע ויסלה־אודר, הזרים הצבא הסובייטי בחשאי כמויות גדולות של אמצעי לחימה ותחמושת לשלושת ראשי הגשר שלו מעבר לוויסלה, והצליח להשיג עדיפות כוחות מכרעת על הכוחות הגרמניים שניצבו מולו במרכז פולין, בכוח אדם, טנקים, תותחים ומטוסים. המתקפה הסובייטית באזור הבלקן, שנפתחה בסוף אוגוסט 1944, ריתקה חלק גדול מהכוחות הניידים של הצבא הגרמני (דיוויזיות הפאנצר והפאנצרגרנדיר) בחזית המזרחית, ובנוסף לכך הופנו חלק גדול מהעתודות הניידות של הצבא הגרמני מערבה, לקראת המתקפה הגרמנית בארדנים.
ריינהרד גהלן, ראש המודיעין הגרמני, העביר להיינץ גודריאן, ראש ה־OKH, התראות לגבי מתקפה סובייטית גדולה הצפויה בפולין, וצבירת הכוחות הסובייטיים לקראתה. אך היטלר סירב להאמין להערכות המודיעין שלו, ודחה אותן בטענה ש"זאת ההונאה הגדולה ביותר מאז ימי ג'ינגיס חאן". גודריאן הציע לפנות את 21 הדיוויזיות של קבוצת ארמיות צפון, שנלכדו בכיס קורלנד, לגרמניה דרך הים הבלטי, כדי לתגבר את הכוחות הגרמניים במרכז פולין, אך היטלר דחה את הצעתו. היטלר הסכים אמנם להוציא את ארמיית הפאנצר השישית בפיקוד זפ דיטריך מהמערכה באזור הארדנים, ולהעביר אותה לחזית המזרחית. אולם הוא סירב להענות לתחינותיו של גודריאן להעביר אותה לפולין, כדי שתשמש כעתודה ניידת של קבוצת ארמיות A, והורה במקום זאת להעביר אותה להונגריה, לצורך התקפת נגד גרמנית, שנועדה לכבוש מחדש של בודפשט ואת שדות הנפט בהונגריה (מתקפת אגם בלטון).
הצבא האדום
הכוחות הסובייטיים שנטלו חלק במתקפה כללו את :
ורמאכט
יחידות הורמאכט שהיו פרוסות בגזרה, השתייכו לקבוצת ארמיות A, שכללה 3 ארמיות שכללו: 450,000 לוחמים, 4,100 תותחים, ו־1,150 טנקים.
שלב הפתיחה
החזית האוקראינית הראשונה הייתה הראשונה שפתחה במתקפה מראש הגשר שלה ממערב לסנדומייז' ב־12 בינואר 1945 בשעה 05:00 בבוקר. המתקפה נפתחה בהרעשה ארטילרית מקדימה עזה, שהופעלו בה עד 300 תותחים לקילומטר. היא הונחתה בעיקר על הגזרה, שהוחזקה על ידי קורפוס הפאנצר ה־48 מארמיית הפאנצר הרביעית.
לאחר ההרעשה המקדימה פתחו יחידות העונשין (בטליון עונשין - בעיקר שבויי מלחמה גרמניים שהסובייטים שלחו בעיקר לשדות מוקשים לשם סריקתם וגם הפעלתם על עצמם) הסובייטיות בשורת מתקפות גישוש, שנועדו לאתר נקודות תורפה במערך ההגנה הגרמני, ליצור פרצות בקו ההגנה הקדמי ולגרות את הגרמנים לפתוח באש, ובכך לחשוף את מיקום סוללות הארטילריה ותותחי הנ"ט שלהם. בשעה 10:00 בבוקר חודשה ההרעשה הארטילרית, והפעם התמקדה בהפגזת אזורי העורף של מערך ההגנה הגרמני ועמדות הארטילריה בעומק כ־10 ק"מ. השלב השני של ההרעשה הסובייטית, שארך כשעתיים, הצליח להשמיד, על פי אומדנים גרמניים, כ־60 אחוז מהארטילריה, וכ־25 אחוז מהחיילים בגזרה שהותקפה, בנוסף לחיסול מפקדת ארמיית הפאנצר הרביעית. המתקפה הסובייטית העיקרית נפתחה רק בשעות הבוקר המאוחרות ועד לשעה 17:00 אחר הצהריים, התקדמו יחידות החלוץ שלהם לעומק של כמעט 20 ק"מ, זאת על אף שתנאי מזג האוויר הקשים לא איפשרו לחיל האוויר הסובייטי להעניק סיוע אווירי למתקפה. יחידות השריון הגרמניות, שחלקן נפרסו ברצועת ההגנה הקדמית, בהתאם להוראתו של היטלר, ספגו אף הן אבדות כבדות במהלך ההרעשה המקדימה הסובייטית.
ביום השני של המתקפה חדרו ראשי החץ המשוריינים הסובייטיים לעומק 20 עד 40 ק"מ, בחזית שרוחבה כ־65 ק"מ, ויצרו פרצה עמוקה במערך ההגנה של ארמיית הפאנצר הרביעית. קורפוס הפאנצר ה־48 חדל להתקיים ככוח לוחם, ויחידות הרגלים הגרמניות נסוגו באורח מסודר ככל שיכלו, בחסות שרידי דיוויזיות הפאנצר ה־16 וה־17, שאיבדו כמעט את כל הרק"מ שלהם. הקורפוס הגרמני ה־42 אוגף על ידי הכוחות הסובייטיים המתקדמים, ויחידותיו נסוגו ברגל, לאחר שנאלצו לנטוש את כל כלי הרכב והציוד הכבד שלהם, כדי להינצל מכיתור.
באותו יום (13 בינואר) פתחה גם החזית הבלארוסית השלישית, בפיקודו של איוואן צ'רניאחובסקי בהתקפה על החזית הגרמנית בפרוסיה המזרחית, ולמחרת הצטרפה למתקפה החזית הבלארוסית השנייה בפיקוד קונסטנטין רוקוסובסקי, מראשי הגשר שמצפון לנהר נארב. המתקפה הסובייטית על קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית, שנערכה במסגרת מבצע פרוסיה המזרחית, הייתה חלק ממתקפה אסטרטגית סובייטית על החזית הגרמנית בשטח פולין, מפרוסיה המזרחית בצפון ועד להרי הקרפטים בדרום, והיה לה קשר הדוק למבצע ויסלה־אודר, שנערך אף הוא במסגרתה.
ב־14 בינואר פתחה החזית הבלארוסית הראשונה, בפיקודו של ז'וקוב, במתקפה על הגזרה שהוחזקה על ידי הארמייה התשיעית, משני ראשי הגשר בהם החזיקה מדרום לוורשה, וכוחותיה הבקיעו את מערך ההגנה הגרמני, והתקדמו באותו יום לעומק של 20 ק"מ. בליל ה־15 בינואר הגיעו כוחות החלוץ הסובייטיים לנהר פיליצה. הפיקוד הסובייטי היה להוט לחצות את הנהר, קודם שיספיקו הגרמניים לייצב קו הגנה מאחוריו, ויחידות הרגלים החלו לחצות את הנהר על גבי הקרח, אולם הקרח היה דק מדי למעבר כלי רכב ושריון. מפקד בריגדת הטנקים המובילה, לא רצה להמתין להגעת ציוד גישור, ופקד על הטנקים שלו לרסק את הקרח באש תותחיהם ולחצות את הנהר בקטע רדוד. 6 טנקים ו־2 תותחי סער ננטשו בנהר, לאחר שמנועיהם הוצפו, אך 25 טנקים אחרים הצליחו להשלים את חציית הנהר תוך כדי תנועה, ולהגיע לגדה המערבית.
לקראת רדת הלילה חברו ראשי הגשר הסובייטיים ממערב לוויסלה זה לזה, לאורך חזית של 480 ק"מ, ויצרו פרצה בעומק של עד 100 ק"מ בחזית הגרמנית. קבוצת ארמיות A הגרמנית הושמדה כמעט כליל, ודיוויזיות הפאנצר ה־16 וה־17 חדלו מלהתקיים ככוח לוחם, לאחר שאיבדו את כל הטנקים שלהן.
כיבוש ורשה
ב־17 בינואר כיתרו 3 ארמיות סובייטיות מהחזית הבלארוסית הראשונה את ורשה, כאשר הארמייה ה־47 מתקדמת אל העיר מצפון, והארמייה ה־61 והארמייה הפולנית הראשונה מאגפות אותה מכיוון דרום. הארמייה הפולנית הראשונה נכנסה לפאתי העיר, שנהרסה כמעט לחלוטין על ידי הגרמנים לאחר דיכוי מרד ורשה, וחיל המצב הגרמני הקטן שהיה מוצב בה, נכנע לאחר קרב קצר.
כששמע היטלר על נפילת ורשה, הוא ראה זאת כבגידה נוספת בשורות המטה הכללי, ושלושה קצינים נלקחו לחקירות במרתפי הגסטאפו. היטלר חזר לברלין כדי לפקד במישרין על הכוחות, וכצפוי לא התיר אף נסיגה, מה שגרם לתוצאות הרות אסון. בנוסף, עקב ההתקדמות הסובייטית המהירה והתמוטטות התקשורת הגרמנית, המידע עליו התבסס היטלר היה לא עדכני, ועד שהגיעו פקודותיו לחזית הן פיגרו ב־24 שעות.
למרבה תסכולו של היינץ גודריאן, היטלר סירב לחלץ את הדיוויזיות הלכודות בכיס קורלנד, ולהביאן לשטח הרייך, והוא הדין בכוח הגדול ששהה בנורווגיה. גרוע מכך לאחר הקרב בארדנים, שלח היטלר את ארמיית הפאנצר השישית להונגריה, במקום להקצותם למתקפת נגד בחזית הפולנית.
ב־17 בינואר הדיח היטלר את יוזף הרפה מהפיקוד על קבוצת ארמיות A, והחליפו בגנרל הנאצי פרדיננד שרנר.
כיבוש לודז' וקרקוב
ב־15 בינואר הורה היטלר לקורפוס הפאנצר גרוסדויטשלנד שהיה פרוס בפרוסיה המזרחית לתגבר את החזית הקורסת של קבוצת ארמיות A במרכז פולין. היינץ גודריאן התנגד לכך בכל תוקף, מפני שהיה ברור שללא הקורפוס, ששימש כעתודה ניידת של קבוצת ארמיות מרכז, הגרמנים יתקשו לבלום את המתקפה הסובייטית על פרוסיה המזרחית, ושהקורפוס יבזבז מספר ימים קריטיים בתנועה הלוך וחזור ברשת מסילות הברזל. בכל מקרה, מהירות ההתקדמות הסובייטית גרמה לכך שהקורפוס הגיע לזירת המערכה מאוחר מכדי להשפיע על תוצאותיה, ונאלץ להצטרף לנסיגה המבוהלת של שאר היחידות הגרמניות במרכז פולין. כוחותיו ירדו מהרכבות ב־18 בינואר סמוך ללודז', זמן קצר לפני שהכוחות הסובייטיים הגיעו לעיר. הם חיפו על נסיגת הארמייה התשיעית, ולאחר מכן הצטרפו אף הם לנסיגה הגרמנית לכיוון נהר אודר.
ב־18 בינואר כבשה ארמיית המשמר השמינית את לודז', 5 ימים לפני המועד המתוכנן, תוך שהיא מקבלת סיוע מחברי הארמייה קראיובה. לאחר מכן נצטוותה הארמייה בפיקוד וסילי צ'ויקוב לכבוש את עיר המבצר פוזנן, לאחר שארמיית המשמר המשוריינת הראשונה עקפה את העיר בדרכה לנהר אודר. על אף המיומנות של לוחמי הארמייה בלוחמה בשטח בנוי (שנרכשה במסגרת קרב סטלינגרד), נדרש להם חודש של לחימה קשה והפגזות כבדות על מנת להשלים את כיבוש העיר ב־24 בפברואר.
ב־19 בינואר כבשו כוחותיו של קונייב את העיר קרקוב קודם שהספיקו הגרמנים להחריבה, ולמחרת חצו הסובייטים את הגבול הגרמני הישן (גבולות 1939) ממזרח לברסלאו, והחלו להתקדם לכיוון העיר.
כיבוש שלזיה עילית והנסיגה לאודר
הארמייה ה־17 הגרמנית שהוטל עליה להגן על שלזיה, כללה באותו זמן רק 7 דיוויזיות חלשות. על 100,000 איש הוטל להגן על קו באורך 110 ק"מ, באזור תעשייתי שכלל כמה מהמכרות ובתי החרושת החשובים שנותרו לגרמניה. סטלין הטיל על קונייב לכבוש את האזור מבלי להרוס בו את התעשייה. קונייב הוביל את כוחותיו לכיתור נרחב, תוך כדי שהמשיך לתקוף אותם חזיתית. בעקבות כך התקשר שרנר להיטלר ואמר לו בצורה ברורה "אם לא ניסוג לאלתר, נאבד את כל הצבא... אנחנו נסוגים לאודר". היטלר שהבין שאם שרנר שהיה נאמן לו מכל מפקדיו קובע כך, חובה להאמין לו, והתיר לו לסגת. עד ה־29 בינואר השתלטו הסובייטים על כל שלזיה עילית.
באותם ימים ניהל ולטר נהרינג מפקד קורפוס הפאנצר ה־24 את אחד המבצעים המצוינים ביותר בכל מהלך המערכה. הוא הוליך את כוחותיו תוך כדי קרבות קשים עם הסובייטים שהתקדמו בקצב של 65 ק"מ ביום לרוחב פולין, עד שב־22 בינואר לאחר נסיגה של 240 ק"מ הגיע לנהר ורתה. לאחר מכן המשיך לסגת עם כוחותיו, עד לאחר שחצו את האודר לכיוון מערב.
שחרור אושוויץ
הארמייה ה־60 שיגרה מיד למחנה את כל הסגל הרפואי, והחלה לטפל בניצולים.
אולם, מלבד מאמר קטן באחד מביטאוני הצבא האדום, לא נאמר על הזוועות דבר לעולם הרחב עד ימיה האחרונים של המלחמה. זאת עקב קביעת הממשל הסובייטי, שהיהודים אינם מהווים קטגוריה בפני עצמה, אלא יש לשים את הדגש על סבלותיהם של עמי ברית המועצות בלבד.
ההתייצבות על האודר
ב־30 בינואר תפסה דיוויזיית המשמר הרובאית ה־89 ראש גשר מעבר לנהר האודר. בנוסף הגיעו אותו יום גם יחידות ארמיית הסער החמישית אל האודר, ולמחרת חצו קצין וכמה חיילים את הנהר הקפוא והשתלטו על העיירה קיניץ ללא התנגדות. בליל 2 בפברואר חצתה דיוויזיית הרובאים ה־301 את הנהר הקפוא תחת אש גרמנית כבדה, וחיזקה את ראש הגשר. על אף התבצרות הגרמנים בפרנקפורט שעל האודר ובקיסטרין, הצליחו הסובייטיים לכבוש שטחים חיוניים בגדה המערבית של הנהר, ובאותו יום הכריזה הסטאבקה על סיום המבצע.
תוצאות הקרב
המבצע היה הצלחה גדולה עבור הצבא הסובייטי. בתוך תקופה קצרה התקדמו הכוחות הסובייטיים מאות ק"מ, וכבשו את רוב פולין וחלק מגרמניה. בנוסף, המתקפה השמידה את רוב כוחות קבוצת ארמיות A, ומנעה מהגרמנים כל יכולת לצאת למתקפת נגד משמעותית. אולם, ההתנגדות העיקשת של הכוחות הגרמניים בשלזיה ובפומרניה, כמו גם להמשך הלחימה בפרוסיה המזרחית, עיכבו את ההתקדמות לעבר ברלין בחודשיים, ונתנו לגרמנים הפוגה לארגון ההגנה על העיר.
אקספוננט של מטריצות
במתמטיקה אקספוננט של מטריצות הוא פונקציה הפועלת על מטריצות ריבועיות ומקבילה לפעולת האקספוננט של מספר (ממשי או מרוכב). לפונקציה זו חשיבות רבה בתחומי המתמטיקה והפיזיקה והיא משמשת לפתרון משוואות דיפרנציאליות ליניאריות. בתורת לי ניתן להשתמש באקספוננט המטריצי כדי לקשר את אלגברת לי של המטריצות המרוכבות עם חבורת לי המתאימה לה, שהיא החבורה הליניארית הכללית.
נהוג לסמן את פונקציה זו בסימונים \exp(A) או e^A, זאת על אף שאין לפעולה משמעות במובן של הכפלת המספר e בעצמו.
הגדרה פורמלית
בהינתן מטריצה ריבועית מרוכבת ניתן להגדיר את האקספוננט המטריצי:
כאשר A^k הוא הכפלת המטריצה A בעצמה k פעמים ו-k! היא פונקציית העצרת. הפלט של פונקציה זו יהיה מטריצה ריבועית מרוכבת בעלת אותם הממדים של A. את איברי אותה המטריצה יש לחשב על ידי חישוב הגבול איבר-איבר.
ניתן להראות שעל אף שההגדרה מכילה טור אינסופי, טור זה מתכנס לכל מטריצה A. כלומר, הטור מתכנס לכל איברי המטריצה ולכל קלט.
במקרה הפרטי שבו n=1 ההגדרה זהה לזו של אקספוננט של מספר.
תכונות
האקספוננט המטריצי מקיים את התכונות הבאות:
מטריצה נילפוטנטית
עבור מטריצה נילפוטנטית מסדר k (כלומר A^k היא מטריצת האפס), הטור האינסופי בהגדרת האקספוננט המטריצי הופך להיות סכום סופי, מה שמקל על חישוב האקספוננט:
מטריצה אלכסונית
בהינתן מטריצה אלכסונית:
מטריצה לכסינה
בהינתן מטריצה לכסינה כלשהי קיימת מטריצה הפיכה  כלשהי כך ש-D:=U^{-1}AU היא מטריצה אלכסונית. במקרה זה ניתן להשתמש בנוסחה כדי למצוא את האקספוננט של A.
מטריצה כללית
בהינתן מטריצה כללית, על-פי פירוק ז'ורדן ניתן למצוא שתי מטריצות כך ש:
בהינתן פירוק זה, חישוב האקספוננט המטריצי הופך פשוט:
כאשר את האקספוננטים מימין קל לחשב וסדר הכפל ביניהם קומוטטיבי.
אקספוננט של סכום
בניגוד לאקספוננט של מספרים (ממשיים או מרוכבים), השוויון אינו מתקיים באופן כללי ונכון אך ורק עבור מטריצות מתחלפות, כלומר אם AB=BA.
עם זאת, ישנן נוסחאות אחרות המהוות תחליף לשוויון קלאסי זה.
נוסחת הכפל של לי
עבור כל זוג מטריצות ניתן לחשב את e^{A+B} בעזרת חישוב הגבול:
נוסחת זו נקראת נוסחת הכפל של לי על שם המתמטיקאי סופוס לי.
נוסחת קמפבל-בייקר-האוסדורף
עבור זוג מטריצות נרצה למצוא מטריצה כלשהי  כך שמתקיים השוויון e^Ae^B=e^C. נוסחת בייקר-קמפבל-האוסדורף מאפשרת למצוא את מטריצה זו:
הנוסחה נקראת על שמם של המתמטיקאים הנרי פרדריק בייקר, ג'ון אדוארד קמפבל ופליקס האוסדורף.
פתרון משוואות דיפרנציאליות
בבעיות פיזיקליות רבות מתחום המכניקה יש למצוא פונקציה רציפה וחלקה אשר מקיימת את משוואת התנועה:
כאשר A מטריצה ריבועית כלשהי מגודל n\times n, עם תנאי ההתחלה f(0)=y_0. למעשה, משוואת התנועה הזו בנויה מ-n משוואות דפרנציאליות. פתרון מערכת משוואות אלו הוא:
פחמן ארבע-כלורי
פחמן ארבע-כלורי הוא תרכובת פחמן וכלור שנוסחתה CCl4 החומר שימש כממס, כגז קרור וכחומר ניקוי. בתנאי החדר פחמן ארבע כלורי הוא נוזל שקוף בעל ריח מתוק שניתן להבחין בו גם בריכוזים נמוכים באוויר והוא אינו דליק. צורת המולקולה – ארבעה אטומי הכלור קשורים לאטום הפחמן ויוצרים טטראדר בדומה למולקולת המתאן. בשל הסימטריה המולקולה אינה קוטבית. החומר הידרופובי וממיס חומרים לא קוטביים כשמנים ויוד.
ייצור
פחמן ארבע-כלורי הוכן לראשונה בשנת 1839 בידי הכימאי הצרפתי הנרי ויקטור רנו (Henri Victor Regnault) בתגובה של כלורופורם וכלור. כיום מכינים את החומר ממתאן
עד שנות החמישים יוצר החומר מפחמן דו-גפרי
ייצור פחמן ארבע-כלורי יורד בהתמדה מאז שנות ה-80 בשל פגיעתו הסביבתית.
שימושים
עד לחתימה על פרוטוקול מונטריאול שימש פחמן ארבע- כלורי לייצור הלומתאנים כגון דיכלורודיפלואורומתאן (CCl2F2) וטריכלורופלואורומתאן (CCl3F). בשל תרומת גזים אלו להידלדלות שכבת האוזון השימוש בהם הופסק. ב-CCl4 משתמשים עדיין לייצור גזי קירור פחות מזיקים. החומר משמש בממס בניקוי יבש וביישומים כימיים אם כי השימוש בו פוחת בשל הסכנה הבריאותית שבחשיפה אליו. בתחילת המאה ה-20 החומר שימש לכיבוי אש. בשל הצפיפות הגבוהה וההידרופוביות של החומר מוסיפים CCl4 לשעווה במנורות לבה (כך שה"לבה" הקרה תשקע במים)
אנטיוכוס הרביעי
אנטיוכוס הרביעי (אפִּיפָנֶס) (ביוונית: Ἀντίοχος Ἐπιφανὴς, "המתגלה"; 215 – 164 לפנה"ס) היה מלך הממלכה הסלאוקית בין השנים 175 ל-164 לפני הספירה. עלה לשלטון לאחר רצח אחיו, סלאוקוס הרביעי, ותוך כדי עקיפת בנו של סלאוקוס הרביעי ויורש העצר החוקי, דמטריוס הראשון.
אנטיוכוס הרביעי ירש ממלכה במשבר. תבוסתו המוחצת של אביו, אנטיוכוס הגדול, במלחמה נגד הרומאים (192–188 לפנה"ס) ותנאי הכניעה הקשים שנכפו על המדינה הסלאוקית, חיבלו בצורה קשה בממלכה, שהצליחה להשתקם מעט לאחר שעברה תקופה קשה בעת שלטונו של אנטיוכוס הגדול. גרוע מהפגיעה הצבאית היה אובדן היוקרה המדינית ואובדן ההרתעה של הממלכה הסלאוקית, שהתבטאו בהכרזת העצמאות של פריאפטיוס, מלך הפרתים, ששחרר את ממלכתו מעול השלטון הסלאוקי עוד בימיו האחרונים של אנטיוכוס השלישי. המרידות המשיכו גם בימי חייו של אנטיוכוס הרביעי ויורשיו, וסופן שהביאו לקיצה של הממלכה.
אנטיוכוס הרביעי הטיל על היהודים את גזירות השמד, ובימיו החל מרד החשמונאים.
נעורים ועלייה לשלטון
אנטיוכוס הרביעי נולד בשם מיתרדטס לאנטיוכוס השלישי (המכונה הגדול) וללאודיקה השלישית. הוא שינה את שמו ל"אנטיוכוס" לאחר מות אחיו, סלאוקוס הרביעי, המבוגר ממנו, או אולי לאחר עלייתו לשלטון. כינויו "אפיפנס" הוא קיצור מן התואר "תאוס אפיפנס", שפירושו "האל המתגלה".
אחיו, סלאוקוס הרביעי, ירש את השלטון מאביהם בשנת 187, וניסה להתמודד עם הבעיות שניצבו בפני הממלכה. הוא הצליח לשקם קצת את אוצר הממלכה ולעצור את הידרדרותה, אך בניסיונותיו לשקם את האוצר נאלץ להניח ידו על אוצרות בתי המקדש ונרצח על ידי הליודורוס, אחד משריו, שניצל את מצבה הקשה של הממלכה וחמד את הכסף לעצמו, ועמד בראש סיעה שהתנגדה למדיניות החוץ של סלאוקוס הרביעי. אנטיוכוס ניסה להמשיך בהתמודדות עם המשימות הבוערות ולהחזיר את הזוהר שאבד לממלכה, אך כוחו לא עמד לו, ולאחר מותו בבבל בשנת 164 לפנה"ס, שקעה המדינה בסדרה של מרידות בחלקיה החיצוניים של הממלכה ובמלחמות אזרחים פנימיות.
אנטיוכוס שבילה את ימיו כבן ערובה ברומא כדי להבטיח את קיום הסכם אפאמיאה על ידי הסלאוקים, הוחלף בשנת 178 לפנה"ס בבנו וביורשו החוקי של סלאוקוס הרביעי, דמטריוס הראשון. בעת שהותו של אנטיוכוס באתונה, שבה ניסה להציג עצמו כדמוקרט, קיבל אזרחות אתונאית ואף נבחר לאחת ממשרות השלטון בעיר.
עם רצח אחיו בשנת 175 לפנה"ס, ראה אנטיוכוס הזדמנות חדשה לעצמו. במקום להתמודד על תפקידים משניים ולהיבחר למשרות באתונה, שכבר ירדה ממעמדה הבכיר שהיה לה בתקופה הקלאסית, ביקש עתה אנטיוכוס מעמד גבוה יותר לעצמו. הוא זמם לנצל את שהותו של היורש החוקי, דמטריוס הראשון, ברומא, כדי לתפוס את השלטון בממלכה הסלאוקית לעצמו.
גם אאומנס השני, מלך פרגמון, לא טמן ידו בצלחת. המלך, שסייע רבות לרומאים במלחמתם נגד אנטיוכוס השלישי, אביו של אנטיוכוס הרביעי, ניסה לחדש את יחסי הידידות עם הסלאוקים, במיוחד נוכח האוזן הקשבת שגילה סלאוקוס הרביעי לטענותיו של פרנקס הראשון, מלך פונטוס, שהיה נתון בעימות עם פרגמון בגלל רצונו להרחיב את השפעתו על הערים היווניות באסיה הקטנה. גם הליודורוס שתפס את השלטון נראה בעיני הפרגמים והרומאים כאדם מסוכן בגלל שאיפותיו להחזיר את האימפריה הסלאוקית לעוצמתה ולמעמדה הקודמים.
מותו של אנטיוכוס השלישי, היריב המר, והפיכת החצר בממלכה הסלאוקית יצרו מצב חדש. לכן, ההזדמנות לעזור לטוען לכתר שיהיה חייב לו טובה בעתיד נראתה לאאומנס השני כדרך פעולה טובה, והוא הציע לאנטיוכוס הרביעי סיוע צבאי כדי להבטיח את שלטונו של אנטיוכוס. נראה שגם הרומאים, בני בריתו של אאומנס, תמכו בסיוע לאנטיוכוס הרביעי בגלל שאפתנותו של הליודורוס והפיגור בתשלומי פיצויי המלחמה לרומא. הכוחות הפרגמים ליוו את אנטיוכוס לבירתו. כמו כן, קיבל מהם אנטיוכוס סכומי כסף גדולים להקמת בריתות פוליטיות וחלוקת שוחד. הסכם ידידות חדש נכרת בין הצדדים וחוזק בקורבן מסורתי.
עם חזרתו לארצו היה מעמדו של אנטיוכוס עדין. ניצבו מולו שני כוחות עיקריים: האוזורפטור הליודורוס ויורשיו החוקיים של סלאוקוס הרביעי. בנוסף, הייתה סיעה קטנה שביקשה להחזיר את קוילה-סוריה שנכבשה כ-20 שנה לפני כן לידי התלמיים. אנטיוכוס הצליח להתגבר על הבעיות כי היורש החוקי היה רחוק ברומא ואילו הליודורוס לא הצליח לעמוד בפני הצבא הפרגמי. האופוזיציה התפוגגה ואנטיוכוס הצליח להשתלט על המדינה בקלות.
השנים הראשונות בשלטון והפרשה המצרית
לאחר שעלה לשלטון, הסדיר את המנגנון הממשלתי. טימארכוס ממליטוס קיבל את מחוז מדי החשוב בצפון מזרח הממלכה והתיישב בסלאוקיה כדי לפקח על המחוז החדש שלו. אחיו של טימארכוס מונה לאחראי על אוצר הממלכה. גם המאהבת שלו קיבלה כמה ערים לרשותה.
הברית החדשה עם פרגמון, וגם הבנתו של אנטיוכוס שאין להתגרות ברומאים, דחפה אותו למדיניות חוץ פרו רומאית בשנים אלו. הוא נותר נאמן בעת המלחמה המקדונית השלישית (171 - 168 לפנה"ס), וגם בהמשך דרכו המדינית נזהר שלא להכעיס את המעצמה הרומית. עם זאת, לא כיבד את כל התנאים של הסכם אפאמיאה. אנטיוכוס מיהר להעביר את פיצויי המלחמה לרומאים כמתחייב מההסכם, ועוד הוסיף עליהם 500 אגרטלי זהב, שנשלחו לרומא עם אריסטוקרט בכיר בשם אפולוניוס. הרומאים כה שמחו לקבל את שינוי המדיניות הסלאוקי אחרי הפסקת התשלומים שיזם הליודורוס, ומהתוספת של אגרטלי הזהב שנתנו לאפולוניוס 100,000 אסים, פי 50 מגובה המתנות המקובל לשגריר זר. עם זאת, לא הקפיד אנטיוכוס למלא את החלק הצבאי של ההסכם. שכירי חרב גויסו גם באזורים שבהם הדבר נאסר, פילים חדשים נרכשו, וספינות מלחמה חדשות נבנו.
בינתיים, עניינים דחופים יותר מהברית עם אאומנס דרשו את תשומת לבו של אנטיוכוס. אפולוניוס שחזר מהשליחות ברומא, וביצע כעת משימה דיפלומטית וייצג את הממלכה הסלאוקית בחגיגות החניכה של תלמי השישי, דיווח על התפתחויות חמורות בבירה התלמיית. אחותו קלאופטרה, שהייתה העוצרת של בנה הצעיר, תלמי השישי, אחרי מות אביו בשנת 181 לפנה"ס, נפטרה בשנת 176 לפנה"ס. קלאופטרה הייתה נכס חשוב לסלאוקים כי היא בלמה את השאיפות של הסיעה האנטי סלאוקית בחצר התלמיית שדובריה הקולניים ביותר היו אאולאוס, הסריס הראשי, ולנאוס, יליד קוילה-סוריה, לנצל את מצבה הקשה של הממלכה הסלאוקית, אחרי תבוסתה בידי הרומאים. עם מותה עלו גורמים אלה ותפסו את הגה השלטון.
הסיעה האנטי-סלאוקית במצרים, ביקשה להשיב את קוילה-סוריה שאבדה אך לפני דור אחד, בעת המלחמה הסורית החמישית. הכנות נמרצות נעשו באלכסנדריה להשבת הטריטוריה האבודה, והשבת היוקרה המדינית שספגה מכה קשה בעת שלטונו של תלמי החמישי. אנטיוכוס חשש מההתפתחות העניינים במצרים, ערך הכנות להדיפת הסכנה המצרית. חששותיו של אנטיוכוס התאמתו כשהמצרים הכריזו מלחמה על הסלאוקים בשנת 170 לפנה"ס, והמלחמה הסורית השישית פתחה מחדש את המאבק בין היריבות הוותיקות.
במלחמה שפרצה בין הצדדים, ערך אנטיוכוס שתי פלישות למצרים, והצליח לכבוש אותה אחרי קרבות אחדים, ומצור שהטיל על כמה ערים, בהם אלכסנדריה. לדאבונו, הרומאים לא ראו בעין יפה את ההתפשטות הסלאוקית, והורו לו להתפנות ממצרים באופן משפיל: איגרת נמסרה לידיו במקום הנקרא אלאוסיס והוקראה בקול בידי השליח הרומי, שצייר סביב אנטיוכוס עיגול בקרקע, והודיע לו שעליו לענות מיד ולא יחשב הדבר לסירוב. אנטיוכוס שביקש לשמור על יחסים טובים עם רומא וחשש מתגובתם, נענה לדרישותיהם ונסוג מאדמת מצרים תוך הסכמה לתנאיהם והמס הכבד שדרשו. בדרכו חזרה דיכא את מרד יאסון שפרץ בירושלים.
ניסיונות שיקום היוקרה המדינית
תקרית אלאוסיס הייתה מכה קשה מאוד ליוקרה המדינית של הסלאוקים. עתה היה ברור למעלה מכל ספק מי השולט באזור ומי הם פקודיו. לפגיעה הקשה ביוקרה המדינית היו תוצאות כמעט מידיות. הסטרפים המזרחיים שעוד חששו מהכוח הסלאוקי למרות הסכם אפאמיאה ראו מאין נושבת הרוח.
מעמדה של האימפריה הסלאוקית התדרדר עד כדי כך שאפילו בשביל מסע צבאי בתוך גבולותיו הייתה נדרשת, כך נדמה, הסכמה מוקדמת של הרומאים. בצר לו ביקש אנטיוכוס להשיג את הסכמתם של הרומאים, גם אם הסכמה בשתיקה, למסע מזרחה להשבת המרות הסלאוקית באזור זה של ממלכתו. כלפי הסטרפים המזרחים ביקש להפגין את כוחו ואת עוצמתו.
בניסיון לשקם את יוקרתו המדינית ערך מפגן מרהיב בדרפנה, הפרבר הציורי של אנטיוכיה. החגיגות כללו מצעד צבאי גדול מאוד בהשתתפות כל הכוחות הפנויים של ממלכתו, משתה, חגיגות ואף קרבות גלדיאטורים, כנהוג אצל הרומאים. יוונים מכל רחבי העולם ההלניסטי הוזמנו לקחת חלק בחגיגות.
זמן לא רב אחרי שתמו החגיגות הופיעה משלחת רומאית בראשותו טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס האב. אנטיוכוס יצא מגדרו כדי להראות את פייסנותו ואף פינה את ארמונו ושיכן בו את הרומאים. הדיווח של המשלחת הרומאית לסנאט היה לטעמו של אנטיוכוס. הם דיווחו שלא נשקפת סכנה לרומא מידיו של אנטיוכוס.
מרידות ושנות חוסר היציבות
בשנת 165 או 166 לפנה"ס מינה את ליסיאס לעוצר עבור בנו הקטין אנטיוכוס החמישי, ויצא לשקם את מעמדו בחלקיה המזרחיים של האימפריה. העימות הראשון היה מול ארמניה, שמאז חתימת חוזה אפאמיאה התנהגה כישות אוטונומית לכל דבר. לאחר הצלחתו בקרב, פנה מזרחה לעבר מדי, אך לא הספיק להשלים את משימתו. הוא מת בשנת 164 לפנה"ס, בגיל 51, בעיר גַבַּע (כיום איספהן) במדי על נהר יקרת. טרם מותו ביקש להחליף את ליסיאס, שגילה אוזלת יד בהדברת מרד המכבים, בפיליפוס - נאמנו.
מותו
לפי מקורות שונים מותו של אנטיוכוס היה כרוך בדיכאון לאחר ששמע על התבוסות בקרבות, לפי ספר מקבים ב' אנטיוכוס מת לאחר מחלת מעיים, ולאחר מכן נפל ממרכבתו תוך כדי נסיעה מהירה. במגילת אנטיוכוס מובא שהתאבד בקפיצה לים.
מפעלי בנייה
מפעלי בנייה ראוותניים, מימון לאמנים ולאנשי רוח, מנחות נדיבות למרכזים דתיים היו האמצעים שבעזרתם היה נהוג בעולם העתיק להציג לציבור את שגשוגה של הממלכה. אנטיוכוס שניסה בכל כוחו לשקם את יוקרתו המדינית יזם מפעלי בנייה רבים ופיזר כסף ביד נדיבה לצורך זה.
יוון ואסיה הקטנה
אנטיוכוס השקיע משאבים רבים להאדרת שמו ברחבי העולם ההלניסטי. מנחות נדיבות הועברו למרכזים הלניסטיים ביוון גופא ובאסיה הקטנה. אנטיוכוס תמך במפעלי בנייה, עוד בטרם עלה לשלטון. כך לדוגמה העביר מימון רב בעת שהותו באתונה, שאותה אהב במיוחד, לבניית מקדש זאוס. עם עלייתו לשלטון התמיכה הכספית שניתנה לחו"ל גדלה באופן ניכר, במטרה להציג את חוסנה של מדינתו.
המקדש לזאוס תוכנן עוד בימיו של הטיראן פייסיסטראטוס כ-350 שנה לפני כן, אך הוא מעולם לא הושלם. אנטיוכוס שכר את שירותיו של האדריכל הרומאי דקימוס קוסוטיוס (Decimus Cossutius) שהתחיל לבנות מקדש ענק המוקף בקולונדה כפולה של עמודים קורינתיים, אך במקום אבן פשוטה שבה רצה להשתמש פייסיסטרטוס, השתמש האדריכל בשיש מסוג יקר. שרידיו של המקדש הם עד היום אחת מהעתיקות המרהיבות ביותר באתונה. גם אנטיוכוס לא זכה להשלים את המפעל בימי חייו. המפעל עמד חצי גמור 300 שנים נוספות עד שהושלם על ידי הקיסר הרומי אדריאנוס בשנת 130 לספירה.
מלבד המימון לבניית המקדש, העניק תגליף מרהיב מצופה זהב בדמות ראש של גורגונה, אחת המדוזות, דמות חשובה מהמיתולוגיה היוונית.
אתונה לא הייתה המקום היחיד שבו השקיע אנטיוכוס. לאי דלוס העניק פסלים למזבח, באולימפיה פרוכת מהודרת עם רקמה מזרחית, במגלופוליס, בירת הליגה האכאית, מימן את שיפוץ החומות ואת הרחבתן, בטגאה מימן חיפוי חלק מהתיאטרון המקומי בשיש, ולקיזיקוס העניק מגש זהב גדול לסעודות ציבוריות בעיר.
סוריה
אנטיוכוס הרחיב באופן משמעותי את אנטיוכיה, על ידי בניית רובע גדול מוקף חומה, על מדרונו של הר סילפיוס הנקרא "אפיפניה" על שמו. כמו כן, הוספה אמת מים ושוק גדול. רובע זה השלים את מניין רובעיה של אנטיוכיה לארבעה, וכך היא נותרה עד סוף תקופת הסלאוקים. כל רובע היה מוקף חומה פנימית, וחומה חיצונית גדולה הקיפה את כל העיר.
תיאטרון, שאולי היה קיים ליד העיר, עוד לפני תקופתו של אנטיוכוס הרביעי, הוכנס לתוך תחומי העיר. באקרופוליס שהיה קיים, ככל הנראה, עוד לפני בוא היוונים לאזור, הקים מקדש ליופיטר קפיטולינוס. במקדש החדש לא הייתה תקרה מעוטרת, כמקובל במקדשים יווניים, אך על הקירות הוצבו מגיני זהב.
מסופוטמיה
בבל, שבה קיבל את התואר המכובד סוטר (המושיע) קיבלה מעמד של פוליס.
מפעלי בנייה אחרים
בנית עיר חדשה "אפיפניה" בארמניה. אנטיוכוס ביקש לבסס את ממלכתו על ידי הענקת זכויות פוליס לעריה. זכות זו הייתה הטבה שלטונית חשובה שלדעתו של אנטיוכוס הייתה יכולה לקשור את הערים שאין בהם יסוד יווני חזק בצורה הדוקה יותר למשטרו. כך למשל הוענק סטטוס של פוליס לאקבטנה. גם ביהודה ניסה אנטיוכוס לעשות את אותו הדבר, אך ניסיונותיו לא עלו יפה.
ערים רבות שינו את שמן לאנטיוכיה או אפיפניה כדי לזכות בחסדי השלטון. בנוסף, העניק רשות לטבוע מטבעות ארד למספר ערים חשובות בממלכתו. אנטיוכיה זכתה להטבה זו, אך גם סלאוקיה, אפאמיאה שהייתה מרכז העצבים הצבאי של ממלכתו וערים אחרות.
בארץ ישראל נבנתה מצודת החקרא.
אנטיוכוס ותושבי ממלכתו
המשיך את מסורת קודמיו וניסה למשוך יוונים לממלכתו. לצורך כך הועבר מימון נדיב לאמנים, סופרים ואנשי רוח יוונים שהיגרו לממלכה הסלאוקית. זכויות מיוחדות הוענקו לאזרחים אתונאים.
גזירות אנטיוכוס
בשנת 167 לפנה"ס הנהיג אנטיוכוס הרביעי גזירות קשות על העם היהודי. קיום המצוות נאסר ובמיוחד נאסרו ברית המילה, קידוש החודש, שמירת השבת ונכפתה אכילת בשר חזיר. בוטלה זכותם לחיות לפי דיני אבותיהם. עבודת אלוהים בבית המקדש בוטלה ותחתיה הונהג פולחן אלילי פגאני. אלה שהתנגדו לגזירות אלה נענשו באכזריות על ידי החיילים הסלאוקים. גזירות קשות אלה היו רקע לסיפורים דוגמת חנה ושבעת בניה. גזירות שמד אלה היו בין הסיבות המידיות לפרוץ המרד ולדלק שהניע את המורדים.
הנבואה בספר דניאל
על פי המסורת היהודית, קדמה למלכות אנטיוכוס הודעה נבואית מפורטת שנמסרה מפי האל לדניאל, ובה פורטו מעשי אנטיוכוס, גזירותיו ואף סופו. הנבואה כתובה ב, בו מופיעות נבואות גם על המלכים שקדמו לו ושהיו אחריו.
אלו הם הפסוקים הדנים באנטיוכוס, לפי הפרשנות הקלאסית (רש"י, רלב"ג ואחרים):
על פי פרשנים אלו מלך הצפון הוא אנטיוכוס אפיפנס. הנבואה מתייחסת למלחמתו עם מלך הנגב - תלמי מלך מצרים, ולכיבוש ארץ הצבי - ארץ ישראל. גזירותיו נגד היהודים נרמזו במילים "ובת הנשים יתן לו להשחיתה", משום שעם ישראל מכונה בשיר השירים "היפה בנשים". מלחמתו של מתתיהו בן יוחנן החשמונאי באנטיוכוס רמוזה במילים הבאות: "ולו לא תהיה", כלומר, גזירותיו של אנטיוכוס יתבטלו בסופו של דבר. המשך המרד, עליית החשמונאים לשלטון ואף סופם עקב מלחמת הורקנוס ואריסטובלוס, נרמזו בפסוק "ועמד על כנו מעביר נוגש הדר מלכות" (התייצבות ממלכת החשמונאים), "ובימים אחדים ישבר" (התפוררות הממלכה), "ולא באפיים ולא במלחמה" (לא על ידי אויב חיצוני, אלא על ידי מלחמת אחים).
פרשנים אחרים, דוגמת מלבי"ם, מוצאים את הנבואה על אנטיוכוס בפסוקים אחרים באותו פרק:
לפי פרשנות זו, המלך הנבזה שלא נתנו עליו הוד מלכות הוא אנטיוכוס אפיפנס, משום שאחיו הגדול - סלאוקוס הרביעי השאיר יורש עצר - דמטריוס הראשון, וזכייתו של אנטיוכוס במלכות באה על ידי דברי חלקלקות וחנופה. הנבואה מתארת את נסיבות מלחמתו עם תלמי, שהיו על ידי מרמה, כאשר נסע לבקר את אחותו קלאופטרה, אמו של תלמי. מספר פסוקים נוספים בנבואה זו רומזים למלחמותיו עם התלמיים, ולאחר מכן עוברת הנבואה לתאר את יחסי אנטיוכוס עם היהודים. המילים "ולבבו על ברית קודש ועשה" רומזות על מזימותיו ומעשיו כנגד היהודים. כך גם המילים "ושב וזעם על ברית קודש". תופעת ההתייוונות והצטרפות יהודים רבים לצדו של אנטיוכוס רמוזה במילים "ויבן על עוזבי ברית קודש".
לפי פרשנותו של המלבי"ם, הנבואה על סופו של אנטיוכוס לא נרמזה בהמשך פסוקים אלו, אלא בפרק אחר בספר דניאל:
פסוקים אלו מתארים בקצרה את עלייתו של אנטיוכוס אפיפנס, המכונה כאן "קרן צעירה", משום שכאמור, שושלת המלוכה הייתה אמורה להמשיך אצל דמטריוס בן סלאוקוס. מלחמותיו במצרים, בפרס ובארץ ישראל נרמזו במילים "אל הנגב ואל המזרח ואל ארץ הצבי". מעשיו נגד היהודים רמוזים בפסוק "ותגדל עד צבא השמים" - כינוי לעם היהודי, "הכוכבים" היו שומרי התורה שאנטיוכוס רמס והרג. הנבואה על סופה של מלכותו נכתבה במילים "ועד שר הצבא הגדיל", כלומר מלכותו תגדל עד שיבוא שר צבא גדול, הוא מתתיהו החשמונאי ובניו המכבים, "וממנו הורם התמיד", נסוב על השבת עבודת הקרבנות, ובפרט קורבן התמיד, אותם השיבו המכבים.
בספרות היוונית-רומית
יוסף בן מתתיהו מונה בספרו "נגד אפיון" היסטוריונים שונים שהחזיקו בדעה כי אנטיוכוס הפר את בריתו עם היהודים מתוך חסרון כיס ושדד את בית המקדש שהיה מלא זהב וכסף: פוליביוס, סטרבון, ניקולאוס איש דמשק, טימאגנס, קאסטור ואפולודורוס.
דיודורוס סיקולוס
ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס (המאה ה-1 לפנה"ס) כלל בחיבורו את הסיפור הבא: "אנטיוכוס הקרוי אפיפאנס, נכנס משהביס את היהודים אל קודש הקודשים של בית המקדש של אלוהים, שרק לכוהנים הותר על פי דין להיכנס אליו. במוצאו שם פסל משיש של אדם עבדקן ישוב על גבי חמור וספר בידיו, הוא הניח שלפניו דמות של משה, מייסד ירושלים ומארגן האומה, האיש שבנוסף לכך ציווה על היהודים את מנהגיהם המיזנתרופיים והמופקרים. ומכיוון שאפיפאנס היה מזועזע משנאה שכזאת המופנית נגד כל האנושות, הוא שם לעצמו למטרה לשבור את נוהגיהם המסורתיים. אי לכך, הוא הקריב לפני צלם המייסד (משה) ומזבח האל הפתוח לשמים נקבת חזיר גדולה, ושפך עליהם את דמה. לאחר מכן, משהכין את בשרה, ציווה להתיז ממיצי הבשר על ספרי הקודש שלהם, המכילים את החוקים הקסנופוביים; לכבות את המנורה הקרויה אצלם "תמידית" והדולקת ללא הפסקה בבית המקדש; ולכפות על הכהן הגדול ושאר היהודים לאכול מן הבשר".
אלשיך הספרייה הצרפתית
אלשיך הספרייה הצרפתית (בצרפתית: ALCHEH Librairie Française) הייתה רשת חנויות ישראלית לספרים בצרפתית. ה"ספרייה הצרפתית" הראשונה נפתחה בנחלת בנימין 62 בתל אביב בשנת 1939, והחנות האחרונה שנותרה, בנחלת בנימין 55, נסגרה בשנת 2016. החנות הגדולה והידועה ביותר, בבעלות בן ציון ג'רסי ויעקב כהן, הייתה ממוקמת בפסאז' הוד, בקרן הרחובות דיזנגוף ופרישמן בתל אביב, ופעלה בין השנים 1958–1984. הקוראים מצאו ב"אלשיך" מבחר גדול של ספרי פרוזה ושירה קלאסיים ומודרניים, ספרי עיון, אלבומי אמנות, אנציקלופדיות וספרי לימוד, וגם ירחוני אופנה ועיצוב, שבועונים ועיתונות יומית, שהגיעו מצרפת בדואר אוויר - עניין נדיר באותן שנים. החנות בפסאז' הוד הפכה למרכז תרבות צרפתי. התקיימו בה אירועים רבים, ובין השאר גם אירועי חתימות על ספרים. בין הסופרים המפורסמים שהשתתפו באירועים אלה היו ז'אן פול סרטר, סימון דה בובואר, אלי ויזל, אנדרה שוורץ בארט, אלבר כהן ועוד. החנות בפסאז' הוד השתרעה על פני שלוש קומות ונודעה גם בשל תכנונה האדריכלי המיוחד. בשנת 1961 זכה המתכנן, האדריכל היינץ (חיים) פנחל, בפרס רוקח לאדריכלות מטעם עיריית תל אביב, על עיצוב הפנים של "הספרייה הצרפתית".
אנטיוכוס הרביעי
דיודורוס סיקולוס
דברי דיודורוס הם העדות הלא-יהודית הישירה והראשונה, שבה אושר מעשה החילול של בית המקדש בירושלים על ידי אנטיוכוס אפיפאנס.
אלשיך הספרייה הצרפתית
היסטוריה
החנות הראשונה נפתחה ברחוב נחלת בנימין 62 בתל אביב. ראשיתה בספריית השאלה בניהולו של אלבר אברהם אלשיך. אלבר, יחד עם אחיו איזק אלשיך, היו מנהלים ומחנכים בבית ספר יהודי-פרטי בסלוניקי שביוון, ושפת הלימוד בו הייתה צרפתית. בשל שינויים במדיניות ממשלת יוון נאלצו המנהלים לסגור את בית הספר בשנת 1936.
אלבר אלשיך החליט לעלות לארץ, ושלח לתל אביב את כל ספרי הספרייה המפוארת של בית הספר, שהיו הבסיס לספריית ההשאלה בתל אביב. אלשיך עלה לארץ בשנת 1938, ובשנת 1939 פתח את "הספרייה הצרפתית". בשנת 1950 נפטר אלבר אלשיך ממחלה ממארת, וכיוון שהיה ערירי הועברה ספריית ההשאלה לידי בן ציון ג'רסי ויעקב כהן, שניהם תלמידיו לשעבר של אלשיך, שהפכו את הספרייה לחנות ספרים.
אנטיוכוס הרביעי
אפיון
על פי יוסף בן מתתיהו, הסופר המצרי האנטי-יהודי אפיון (המחצית הראשונה של המאה ה-1 לספירה) כתב שבמקדש בירושלים היה מוצב פסל זהב של ראש חמור, שהיהודים סגדו לו, אך נעלם משם כשאוצרות המקדש נלקחו על ידי אנטיוכוס. יוספוס האשים את אפיון כשטען שבעקבות פוסידוניוס ואפולוניוס מולון ניסה גם הוא ללמד סנגוריה על שוד המקדש של אנטיוכוס והאשים את היהודים בקרבן אדם. אפיון סיפר שאנטיוכוס מצא במקדש אדם שוכב על מיטה ולידו שולחן מלא במאכלי בשר. האיש נפל לרגלי המלך והתחנן שישחררו, כי נותרו לו רק מספר ימים לחיות. הוא בכה וסיפר שהוא יווני שעבר בארץ יהודה לחפש פרנסה, נחטף ונכלא בבית המקדש, תוך שהוא מפוטם במזון. האנשים המגישים לו מזון סיפרו לו שליהודים יש חוק סודי די חדש לפיו הם תופסים איש יווני זר, מפטמים אותו במשך שנה שלמה ואז מוציאים אותו ליער, מעלים אותו לקרבן ואוכלים ממעיו, ונשבעים לשנוא יוונים תמיד.
טקיטוס
ההיסטוריון הרומי טקיטוס (סוף המאה ה-1 לספירה) מזכיר את המלחמה בין אנטיוכוס ליהודים ומנצל את ההזדמנות כדי לתקוף אותם: "כל עוד היה המזרח בידי אשוּר, מדי ופרס, היו היהודים הבזויים שבעבדיהם; כאשר גברה יד המקדונים, השתדל המלך אַנטיוֹכוּס לבטל את אמונתם התפלה ולהקנותם את דרכי היוונים. אך המלחמה בפּרתים מנעתו מִשַפֵּר אומה מאוסה זו...עתה, שהיו המאקדוניה חסרי־אוֹנים...שׂמו היהודים מלכים (החשמונאים) על עצמם".
אלשיך הספרייה הצרפתית
היסטוריה
בהמשך נפתחו סניפים נוספים: בתל אביב - ברחוב דיזנגוף פינת פרישמן וברחוב נחלת בנימין 55, ברחוב נורדאו בחיפה, וברחוב יפו בירושלים. תקופת הפריחה של הרשת הייתה בשנות החמישים, השישים ועד סוף שנות השבעים.
בשנת 1984 נמכרה החנות בפסאז' הוד לאנשי עסקים, שפתחו במקום דוכן לממכר מזון. באותה שנה קנה בן ציון ג'רסי את חלקו של יעקב כהן בשותפות. בשנת 1985, לאחר פטירתו של בן ציון ג'רסי, עברו שאר חנויות הרשת לידי בנו חנן ג'רסי.
עם הזמן התרכזה הפעילות בחנות בנחלת בנימין 55, שעיקר התמחותה היה ספרים ועיתונים מקצועיים בתחומי אדריכלות, עיצוב אופנה וקולינריה. סניף זה היה האחרון שנותר, והוא נסגר סופית בשנת 2016.
אתנופואטיקה
אתנופואטיקה הוא המדע המודרני אשר חוקר סיפורים עממיים, מונח שהשימוש בו התפתח בשנות ה-60 של המאה ה-20.
בזכות מחקר אנתרופולוגי, אתנולוגי ובלשני רחב (עיוני ומחקרי שטח), הופרכו ההנחות שהיו קיימות קודם לכן, כי התרבות הקמאית היא סטטית, וכי קיימים סמלים אוניברסליים (כלל אנושיים) רבים. לפיכך, מתייחס המחקר האתנופואטי להקשר התרבותי והכלל-חברתי בו צמחו סיפורי העם.
על פי התיאור האתנופואטי, בהיגוד הסיפור העממי המספר אינו משתף את הקהל בחייו הפרטיים ובהשקפת עולמו, ולכן אינו מביא לפגיעה במעמדו או לעורר התנגדות הקהל כלפיו. יתרון זה מקנה חשיבות רבה למספר, הן בעיני הקהל והן בעיני עצמו, בכך שהוא הופך למייצג של הפולקלור והמרקם התרבותי הרב-דורי. חשיבות זו, שעולה לעיתים על חשיבותם של מנהיגים אחרים (אנשי דת, מחנכים וכו'), הופכת את המספר לשולט בקהלו, אשר אסור לאכזבו.
לכך מצטרפת תופעת המשאלה הכמוסה: שאיפה נסתרת של המאזין (עושר, ידידות, שלווה וכו'), הבאה לידי הגשמה סמלית במהלך הסיפור. המשאלה הכמוסה מעצימה את התלות שיש לקהל במספר, ומדגישה את האופי הקסום של ההיגוד.
תופעות אלו מצטרפות ומביאות את המספר לפיתוח דמיון יוצר: יכולת לעשות שימוש אומנותי במאפייניו הצורניים והתוכניים של הסיפור, על מנת לשלוט בקהל שומעיו ולספקם. בתהליך זה משנה המספר את הסיפור עצמו, ומתאימו לתקופה המשתנה.
התפתחות התקשורת בעידן המודרני הביאה לקשר בין אתנופואטיקנים רבים, קשר אשר בשילוב עם הגיוון הרב השורר בחקר הסיפורת העממית, יצר אסכולות אתנופואטיות שונות.
אסכולות מרכזיות כאלו הן:
אתנופואטיקה היסטורית-גאוגרפית
אתנופואטיקה היסטורית-גאוגרפית המכונה גם אתנופואטיקה השוואתית וגם אתנופואטיקה פינית, היא גישה אתנופואטית החוקרת סיפורי עם על סמך שתי שאלות מחקר עיקריות:
על פי גישת האסכולה הפינית (הגישה המונוגנזית), סיפורי העם נוצרו במקום מסוים ובזמן מסוים והופצו במהלך השנים על ידי בני אדם. השערתם של ראשוני האסכולה הייתה שסיפורי העם המוכרים בתרבות המערבית הגיעו כולם מתת-היבשת ההודית במהלך הפצתה של השפה הפרוטו-הודו-אירופית עם גלי הגירה של עמים הודו-אירופיים.
הגישה ההיסטורית-גאוגרפית מבקשת למצוא נוסחי סיפור שונים, ולסווגם. גישה זו פותחה בפינלנד על ידי המורה אליאס לינרוט וצוותו בעבודתם לקראת העלאתו על הכתב של האפוס הפיני קאלוואלה ב-1835. מיזם זה הושפע רבות ממאמציהם של האחים גרים.
ב-1908 ניסח החוקר אקסל אולריק, שנחשב לאחד מאבות הגישה, את החוקים האפיים המאפיינים את רוב סיפורי העם, על בסיסם נעשה המיון.
עם הזמן זכתה הגישה להיות המובילה בתחום האתנופואטיקה, ופותחו במסגרתה שיטות מיון רבות ונוצרה שפת מיון בינלאומית (כדוגמאות מרכזיות ניתן לציין את מפתח הטיפוסים הסיפוריים של א. אארנה וס. תומפסון, הלסינקי, 1961, ואת מפתח המוטיבים הסיפוריים שפיתח ס. תומפסון, קופנהגן-בלומינגטון, 1958-1955), וייסוד ארכיונים רבים בתחום (כדוגמת ארכיון הסיפור העממי בישראל הפועל באוניברסיטת חיפה מ-1955 וכולל למעלה מ-20 אלף סיפורי עם).
מפעלי הגישה ההיסטורית-גאוגרפית משמשים את חוקרי האתנופואטיקה, ומהווים את עיקר בסיסה המחקרי.
הביקורת על גישה זו מתמקדת בעיקר במוגבלותה ליצור מודל אוניברסלי (כלל אנושי) מסכם לגבי הסיפור העממי ומולה ניצבת הגישה הפוליגנזית המניחה שהסיפור העממי נוצר במקביל במספר רב של מקומות.
אתנופואטיקה מאטריאלסטית
אתנופואטיקה מאטריאליסטית, המכונה גם אתנופואטיקה מרקסיסטית, היא אתנופואטיקה שצמחה כחלק מן החשיבה המרקסיסטית, אשר מבליטה את הקונפליקט החברתי המובע בסיפורי עם. גישה זו חוקרת את הדמויות והעלילה כמשל להתנהלות המאקרו-חברתית, ובדגש על יחסם של הקבוצות החברתיות זו לזו.
לפי גישה זו, מכיוון שהסיפורת העממית ידועה לעם כולו, היא משמשת בידי חבריו (ובייחוד בני המעמדות הנמוכים הרחבים) ביטוי לשאיפותיהם החברתיות (לדוגמה: יחסי אדון ומשרת במעשיה עשויים להיות משל ליחסי אציל-איכר והתעשרות של המשרת עשויה להתפרש כשאיפה לשיפור מעמדם של האיכרים). כמו כן, עשויים סיפורי העם לשמש מנוף בידי העם למימוש שאיפות אלו ובכך מהווה שימוש במורשת העבר למטרת עיצוב פני העתיד.
תהליכים אלו מתרחשים הודות לשינויים הנעשים בסיפורי העם על פי ההקשר החברתי שלהם, וכן באים לידי ביטוי גם בסיפורים חדשים אשר אינם בהכרח מסורתיים. גישה זו השפיעה רבות על חקר "המעשיות העירוניות" בשל הלגיטימציה שהיא מעניקה להן (שכן הן ממלאות את אותו התפקיד בעיצוב החברה).
גישה זו, שהייתה נפוצה בעולם הקומוניסטי עד שנות ה-80 של המאה ה-20, נתערערה עקב נפילתו של עולם זה, אך עדיין זוכה למעמד בלתי מבוטל בחקר האתנופואטי.
ג'וני אייזקסון
ג'ון הארדי אייזקסון (באנגלית: John Hardy Isakson; 28 בדצמבר 1944 – 19 בדצמבר 2021) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמייצגה של מדינת ג'ורג'יה בסנאט של ארצות הברית. לפני כן, היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז השישי של ג'ורג'יה.
נולד באטלנטה, שירת במשמר הלאומי של חיל האוויר של ג'ורג'יה בשנים 1966–1972 וסיים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת ג'ורג'יה. הוא פתח סניף מקרקעין עבור חברת נורת'סייד רילטי (Northside Realty) ולאחר מכן היה נשיא החברה במשך 22 שנים. ב-1974 לא נבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה אך התמודד מחדש ונבחר ב-1976. הוא היה חבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה במשך שבע תקופות כהונה, ארבע מהן כמנהיג המיעוט. ב-1990 היה מועמד המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מושל ג'ורג'יה אך הפסיד לסגן המושל הדמוקרטי, זל מילר. שנתיים אחר כך, נבחר לסנאט של ג'ורג'יה. הוא הוסיף להפסיד בבחירות המקדימות למועמדות הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית מטעם ג'ורג'יה.
לאחר שיושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית ונציג מחוז הקונגרס השישי של ג'ורג'יה שם ניוט גינגריץ', התפטר, אייזקסון התמודד בפברואר 1999 על מנת להחליף אותו וניצח בבחירות המיוחדות. הוא ניהל מסע בחירות לסנאט של ארצות הברית בנובמבר 2004 עם החלטתו של הסנאטור הדמוקרטי והשמרן המכהן זל מילר שלא להתמודד לבחירה מחדש. עם גיבוי של רוב הממסד הרפובליקני בג'ורג'יה, הוא זכה הן בבחירות המקדימות והן בבחירות הכלליות ברוב גדול. ב-2016 נבחר בפעם השלישית לסנאט. הוא הפך לסנאטור הבכיר כאשר סאקסבי צ'אמבליס פרש ב-2015. ב-31 בדצמבר 2019 פרש מהסנאט של ארצות הברית מסיבות בריאותיות ובמקומו נכנסה קלי לפלר.
ביוגרפיה
ב-1974, אייזקסון התמודד לראשונה לבית הנבחרים של ג'ורג'יה כנציג אזורו המזרחי של מחוז קוב אך הפסיד. הוא התמודד שנית ב-1976 וניצח. הוא שירת שבע תקופות כהונה בבית הנבחרים. הוא זכה שוב בבחירות ללא התנגדות ב-1984 ו-1988. בארבע תקופות הכהונה האחרונות (1983–1990) היה מנהיג המיעוט הרפובליקני. ב-1988 שימש כיושב ראש עמית של מטה הבחירות של בוב דול, שהתמודד למועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית. הוא היה המועמד הרפובליקני לתפקיד מושל ג'ורג'יה ב-1990. הוא זכה בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית ברוב של 74% מהקולות תוך שהוא גובר על ארבעה מועמדים אחרים. בבחירות הכלליות, הוא הובס על ידי סגן המושל הדמוקרטי זל מילר. מטה הבחירות שלו נוהל בידי ג'יי מורגן בעוד מטה הבחירות של מילר נוהל בידי ג'יימס קארוויל.
ב-1992 נבחר אייזקסון לסנאט של ג'ורג'יה. ב-1996 החליט שלא להתמודד לסנאט מחדש על מנת להתמודד לסנאט של ארצות הברית. ב-1996, הוא התמודד בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית לתפקיד מועמד המפלגה לסנאט של ארצות הברית מטעם ג'ורג'יה, למושב שהתפנה עם פרישתו של הסנאטור הדמוקרטי סם נון. בתום הבחירות המקדימות אייזקסון סיים במקום השני עם 35% מהקולות, אם כי המנצח, גאי מילנר, איש עסקים מיליונר, לא הצליח להשיג רוב וקיבל 42% מהקולות. לכן, על פי חוקי ג'ורג'יה, נכפה על אייזקסון להתמודד בסיבוב שני. מילנר הביס את אייזקסון ברוב של 53%. בבחירות הכלליות מילנר הפסיד למקס קלילנד הדמוקרטי. בדצמבר 1996 מונה אייזקסון לראש מועצת החינוך של ג'ורג'יה על ידי המושל זל מילר.
בנובמבר 1998, חבר בית הנבחרים מטעם מחוז הקונגרס השישי ויושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית ניוט גינגריץ' ניצב בפני מרד בסיעת מפלגתו לאחר שהרפובליקנים הפסידו ארבעה מושבים בבית הנבחרים בבחירות אמצע הקדנציה. בלב הסערה, הכריז גינגריץ' שלא רק שלא ירוץ לתקופת כהונה שלישית כיו"ר בית הנבחרים, אלא שגם לא יתמודד לתקופת כהונה נוספת בינואר 1999. אייזקסון התמודד למושבו של גינגריץ' בבחירות מיוחדות שנערכו בפברואר. הוא זכה בבחירות ברוב של 65% מהקולות. אייזקסון נבחר מחדש ב-2000, 2002 ואף תמך ביציאת ארצות הברית למלחמת עיראק.
ב-2004 התמודד אייזקסון לסנאט של ארצות הברית וב-3 בינואר 2005 נכנס באורח רשמי לסנאט. הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת אוגלתורפ ב-2009. ב-21 במאי 2009 היה ממנסחי מכתב לנשיא ברק אובמה בו נטען כי פתרון שתי מדינות לשני עמים מסכן את ישראל. ב-2012 אמר אייזקסון כי "בכל הקשור לביטחון ישראל, אין כל פער בעמדות של הרפובליקנים והדמוקרטים". בקונגרס ה-115 של ארצות הברית כיהן אייזקסון כיו"ר ועדת הסנאט לענייני חיילים משוחררים (קדם לו ברני סנדרס מורמונט) וכיו"ר ועדת האתיקה של הסנאט (קדמה לו ברברה בוקסר מקליפורניה).
פוסום זנב-טבעת ננסי
פוסום זנב-טבעת ננסי (שם מדעי: Pseudochirulus mayeri) הוא מין פוסום קטן בסוג פוסום זנב-טבעת דק שאנדמי לשרשרת ההרים המרכזית בגינאה החדשה. הוא תואר מדעית בשנת 1932 על ידי הזואולוגים הבריטים וולטר רוטשילד וגיי דולמן (Guy Dollman) והוא המין הקטן ביותר בסוגו ובמשפחתו.
תיאור
כפי שמרמז שמו, פוסום הטבעת הננסי נבדל ממינים אחרים בגודלו הקטן; מבנה גופו קומפקטי ועגלגל, וראשו עגלגל עם חוטם מחודד. אוזניו קצרות ועגולות, עיניו גדולות וחוטמו קטן וריבועי. זנבו הדקיק ארוך למדי, ובקצהו משטח חשוף דמוי טבעת שמיועד לאחוז בעצמים ולסייע במהלך הטיפוס. תכונות פיזיות אחרות המסייעות לו בטיפוס הן הרפידות הדביקות בכפות והטפרים הגדולים והחדים. הנקבות גדולות יותר מן הזכרים: אורכה הכולל של הנקבה 33–40 סנטימטרים ומשקלה 105–206 גרם, בעוד שאורכו הכולל של הזכר 31–36 סנטימטרים ומשקלו 115–178 גרם.
הפרווה של פוסום הטבעת הננסי צפופה וזיפית; צבעה נע בין חום-קינמון לחום-שוקולד כהה, והיא מתבהרת באזור המותניים, ומתכהה בצוואר ובראש עד לשחרחר. הגחון, הסנטר, הגרון, החזה והמפשעה בצבע אפור-כחלחל. סביב העיניים והחוטם יש טבעות חיוורות והאף ורוד. האוזניים חומות כהות בצידן החיצוני וורודות בצידן הפנימי. הזנב שעיר ושחור בחציו הראשון וחשוף וורוד בחציו השני.
תפוצה
פוסום הטבעת הננסי אנדמי לקורדילרה המרכזית של גינאה החדשה ששטחה מתחלק בין פפואה לאינדונזיה. טווח התפוצה שלו משתרע על פני רכס ביסמרק, רכס ויילנד, רכס מאוקי, הרי לוויג והר וילהלם שהוא הנקודה הגבוהה ביותר באי.
בית הגידול של פוסום הטבעת הננסי שוכן ביער עננים טרופי גבוה, ברום 4,200-1,200 מטר מעל פני הים ומורכב ממיני מחטניים, אלאוקרפאקיים, הדסיים ואשורים גבוהים (30-20 מטר) שמכוסים בשרכים ואפיפיטים. הטמפרטורות בתחומי מחייתו קרות למדי, וכמות המשקעים השנתית הממוצעת מגיעה ל-3,000 מילימטר ומעלה.
אקולוגיה
פוסום הטבעת הננסי הוא יונק פעיל לילה בדרך כלל, ששוכן מרבית חייו על העצים. בשעות היום הוא לרוב נח על העצים בגובה 4 מטר מקרקעית היער, בקן מוגן שאותו בנה מקליפות, עלים, טחב וחזזיות. הפוסום חי בבדידות, ואף שהמין אינו נחשב לטריטוריאלי, בפועל כל פרט חי בשטח קבוע ונמנע להיכנס לשטחים שתפוסים על ידי פוסומים אחרים. שטח הזכר חופף למספר שטחי נקבות, אך לא לשטחו של זכר אחר.
התקשורת בין פוסומי הטבעת הננסיים מתרחשת באמצעות חוש הריח; הזכר מסמן את שטחו באמצעות צואה או פרומונים מבלוטה מיוחדת, שמרתיעה זכרים אחרים מלהתקרב לאזור. התקשורת הקולית שקטה בדרך כלל, להוציא גורים שמשמיעים קולות ציוץ חדים כשהם מחפשים את אימם או צווחות אזעקה בתגובה לאיום. הטורפים העיקריים של פוסום הטבעת הננסי הם דורסי לילה בני משפחת הינשופיים והתנשמתיים; מינים בולטים הם תנשמת מפויחת גדולה, תנשמת עשב אוסטרלית, ינשוף-נצי פפואני וינשוף נצי אדמוני.
בניגוד לתזונה של פוסומי טבעת אחרים שמורכבת בעיקר מעלים, פוסום הטבעת הננסי ניזון בעיקר מאבקנים ופטריות, ואוכל כמויות ניכרות של חזזיות, אפיפיטים ושרכים. הקיבה שלו גדולה יחסית לקרוביו וקצב חילוף החומרים איטי מהרגיל כדי למקסם את פירוק הרקמות הצמחיות במעיים. בשבי, הפוסום הננסי מתקיים בעיקר על מי סוכר.
הרגלי הרבייה של פוסום הטבעת הננסי אינם ידועים דיים; אף על פי שמדובר ביונק שחי בבדידות, נראה שנוצר קשר מונגומי זמני במהלך עונת הרבייה בין הזכר לנקבה. הרבייה מתרחשת לאורך השנה, ותלויה בעיקר בזמינות המזון. מרבית ההמלטות מתרחשות באפריל ומאי. לפוסומית יש ארבע פטמות, אך רק שתיים מהן מתפקדות; לאחר תקופת היריון קצרה שנמשכת 9–13 ימים, היא ממליטה צאצא אחד או תאומים בכל פעם, ששוהים בכיס כארבעה חודשים ולאחר מכן מטפסים על גבה. הגמילה מתרחשת ככל הנראה בגיל 5–6 חודשים, וככל שמשקלם עולה, הפוסומית משאירה אותם בקן לפרקי זמן ארוכים יותר עד שהם נעים לצידה בכוחות עצמם. הצאצאים מגיעים לבגרות בגיל שנה.
תוחלת החיים המשוערת של פוסום הטבעת הננסי בטבע היא 4–5 שנים.
מצב
פוסום הטבעת הננסי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), מכיוון שמספריו גדולים במיוחד בבתי גידול מתאימים ואין איומים משמעותיים עליו, אף על פי שמגמת האוכלוסייה נמצאת בירידה מסוימת. אף על פי שהפוסום ניצוד לעיתים קרובות למזון על ידי התושבים המקומיים, בית גידולו ששוכן באזורים גבוהים מאוד שבהם הצפיפות האנושית נמוכה עד אפסית, מוביל לכך שהציד לא מהווה איום משמעותי עבורו. הפוסום הננסי מצוי במספר אזורים מוגנים. נדרשים מחקרים מעמיקים יותר אודות התפוצה, הביולוגיה והאיומים על המין.
מקס הורטון
סר מקס קנדי הורטון (באנגלית: Sir Max Kennedy Horton; 29 בנובמבר 1883 – 30 ביולי 1951) היה קצין צוללות בריטי ומפקד השיירות באוקיינוס האטלנטי במלחמת העולם השנייה. התפרסם בזכות הורדת איום הצוללות הגרמני באזור עליו פיקד.
מלחמת העולם הראשונה ואחריה
ב-13 בספטמבר 1914 הבחין הורטון בסיירת הקלה הגרמנית הלה כ-6 מיילים דרומית - מזרחית להלגולנד בים הצפוני. ממרחק 600 יארדים הוא ירה שני טילי טורפדו והטביע אותה. הוא הצליח להתחמק מכוחות הצי הגרמני שרדפו אותו ולהגיע לנמל הארוויץ' בצפון בריטניה.
כעבור שלושה שבועות הצליח להטביע את המשחתת S 116 בשפך נהר אמס. על כך עוטר באות השירות המצוין.
באוקטובר 1914 נשלח לים הבלטי כחלק משייטת הצוללות הבריטית בים הבלטי. הורטון הצליח להטביע משחתת גרמנית, ארבע אוניות סוחר שנשאו מטען משוודיה לגרמניה וגרם נזק כבד לאוניית המערכה הנסיך אדלברט. ב-31 בדצמבר 1914 הועלה לדרגת קומנדר.
לאחר המלחמה שימש הורטון כמפקד של מספר אוניות מערכה. ב-17 באוקטובר 1932 הועלה לדרגת אדמירל משנה וקיבל פיקוד על השייטת השנייה של אוניות המערכה. ב-1937 קודם לדרגת תת אדמירל וקיבל פיקוד על כוח המילואים של הצי הבריטי המלכותי. הוא הצליח להשמיש תוך זמן קצר יחסית מספר גדול של כלי שיט שעמדו בנמלים ולהפוך אותם לכוח מבצעי ערב מלחמת העולם השנייה.