cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כילדריך הראשון
ביוגרפיה
בערך ב-463 הוא שיתף פעולה עם הגנרל הרומאי אגידיוס, ששנתיים קודם לכן הכריז על עצמו כקיסר ממלכת סואסון. הם הביסו באורליאן את הויזיגותים שקיוו להרחיב את שלטונם לאורך הנהר לואר. כילדריך ואנשיו גירשו את הבורגונדים מן העיר ליון והתאחדו עם כוחותיו של אגידיוס בעיר ארל. ב-464 נרצח אגידיוס, ופאול מאנז'ה, שהיה בן לווייתו, תפס את מקומו. כילדריך בא לעזרתו של פאול מאנז'ה ולחם נגד הוויזיגותים בראש כוחות משולבים פרנקים וגאלו-רומים.
ב- 469 אודואקר מלך איטליה הגיע לאנז'ה ובעזרתם של הסקסונים לחם שם נגד כילדריך הראשון. פאול מאנז'ה נהרג בקרב זה, אך כילדריך הצליח להשתלט על אנז'ה, ולאחר מכן דלק בעקבותיהם של הסקסונים והצליח להביסם באיים שלחוף האוקיינוס האטלנטי מול שפך הלואר. בהתאם להיסטוריון גרגוריוס מטור מאוחר יותר אודואקר כרת ברית עם כילדריך הראשון במטרה לעצור את שבט האלמאנים שאיים לפלוש לאיטליה.
על פי אותו מקור, כילדריך הראשון עורר את זעמם של הפרנקים אחרי שחילל את כבודן של נשותיהם, והם גירשו אותו מטורנה. הוא התגורר בתורינגיה במשך שמונה שנים בחצרו של המלך בסין והצליח לפתות גם את המלכה בסינה. אחרי שעבדו הנאמן של כילדריך שלח לו פיסת זהב והודיע לו כי הפרנקים קוראים לו לשוב לטורנה, הוא שב לשם בחברתה של בסינה שהפכה לאשתו. מנישואים אלה נולד כלוביס (לימים כלוביס הראשון).
ב-27 במאי 1653 התגלה קברו של כילדריך הראשון בעת שנעשו תיקונים בכנסיית סנט-בריס בטורנה. נמצאו שם מטבעות זהב וחפצים יקרי ערך רבים עשויים זהב ואבני חן, ובהם טבעת עם הכתובת בלטינית "של המלך כילדריך" (Childerici Regis). נמצאו גם כ-300 דבורים עשויות זהב. אוצר זה הועבר תחילה לרשותו של בית הבסבורג בווינה, ואחרי כן נשלח כמתנה ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת שלא גילה בו עניין רב ושם אותו בספרייה המלכותית.
בתקופת המהפכה הצרפתית הספרייה המלכותית הפכה לספרייה הלאומית. נפוליאון בונפרטה התרשם מאוד מן הדבורים של כילדריך והכריז עליהן כסמלי גבורה של האימפריה הצרפתית במקום הפלר דה ליס של השושלת הקאפטינגית. בלילה שבין 5 ו-6 בנובמבר 1831 נגנבו מן הספרייה הלאומית בפריז כ-80 ק"ג של חפצים יקרי ערך ובהם האוצר של כילדריך. כמה מחפצים אלה התגלו מאוחר יותר ובהם שתיים מן הדבורים של כילדריך.
לואיס ליקי
לואיס סימור באזט ליקי (באנגלית: Louis Seymour Bazett Leakey; 7 באוגוסט 1903 - 1 באוקטובר 1972) היה ארכאולוג ופליאואנתרופולוג קנייתי ממוצא בריטי, שזכה להכרה בזכות עבודתו בתחום התפתחות האדם ביבשת אפריקה.
חייו
ליקי נולד בעיירה קבטה שבקניה, למשפחה ממעמד בינוני. כל ילדותו עברה עליו באפריקה. כשגדל התעניין בבני הקיקויו, אחת מהקבוצות האתניות בקניה, ודיבר את שפתם ברהיטות כמו אנגלית. בגיל 13, לאחר שגילה במקרה כלי אבן עתיקים, החל לפתח את התעניינותו בארכאולוגיה, שנמשכה לאורך כל חייו. ליקי עבר לאנגליה, למד ארכאולוגיה באוניברסיטת קיימברידג' וסיים את הלימודים שם בשנת 1926. לאחר הלימודים, הוא גילה מספר שלדי אדם ואדם ניאנדרתלי באזור השבר הסורי-אפריקני, וניסה למיין את השלדים שמצא ולהבין את קשרם האבולוציוני לאדם המודרני. בין גילויו החשובים היה הפרנטרופוס, מן הומיניד חסון.
במסגרת עבודתו, בניסיון לגלות מידע על מוצא האדם המודרני, עסק בחקר קופים, בעיקר שימפנזות ואורנגאוטנים, באפריקה. במסגרת מחקרים אלה, 'גילה' ליקי את ג'יין גודול, תמך בה, ועזר לה ללמוד ולעלות במעמדה כחוקרת פרימטים.
לואיס ליקי התחתן עם מרי ליקי, שגילתה תגליות ארכאולוגיות חשובות ביותר על תקופת האבן הקדומה. בנם הוא הפליאואנתרופולוג ריצ'רד ליקי.
בתרבות
בסדרת הטלוויזיה המפץ הגדול, שמו האמצעי של אחד מהדמויות הראשיות בסדרה, לאונרד הופסטטר, הוא ליקי. הוא נקרא כך מכיוון שאביו עבד עם לואיס ליקי.
באב אל-עזיזיה
בּאבּ אַל-עזיזיה (בערבית: باب العزيزية, שמשמעותו "השער הנוצץ") הוא מתחם מבוצר בפאתי דרום טריפולי, בירת לוב, המורכב ממחסומים צבאיים ומתחם ממשלתי ששימש כמעונו הרשמי של שליט לוב, הקולונל, מועמר קדאפי ב-42 שנות שלטונו (1969–2011).
גדוד מוחמד אל-מכריף הוא היחידה הצבאית שהייתה אחראית על אבטחת המתחם, אלא שעם פרוץ המורדים למתחם באוגוסט 2011, במסגרת ההתקוממות בלוב (2011) התפרק הגדוד מנשקו.
המבנה
שטח המתחם הוא 6 קילומטרים מרובעים. מיקומו בדרום טריפולי קרוב לקצה הצפוני של הכביש המהיר המוביל אל נמל התעופה הבינלאומי של טריפולי. המתחם, מורכב ממבני ממשל ובניינים אשר שירתו את משפחת קדאפי. בנוסף, במתחם שוכן בית "א-סומוד" (בית העמידה האיתנה), ששימש כבניין מגוריו הרשמי של קדאפי, וממבואות תת-קרקעיים.
היסטוריה
המתחם היה נתון כמה פעמים להתקפות אוויריות, לראשונה בשנת 1986, ולאחר מכן בשנת 2011 במסגרת התקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב.
ההפצצות ב-1986
באב אל-עזיזיה היה מוקד ההפצצות של ה-15 באפריל 1986 כאשר מטוסי חיל האוויר האמריקני הפגיזו מטרות בלוב, בהוראת נשיא ארצות הברית רונלד רייגן, כתגובה לפיצוץ הדיסקוטק בברלין זמן-מה קודם על ידי סוכנים חשאיים לובים, כשבדיסקוטק שהו חיילים אמריקניים.
בעקבות התרעות מצד ראש ממשלת מלזיה קרמנו מיפסוד בוניצי וראש ממשלת איטליה בטינו קראקסי, משפחת קדאפי הספיקה לעזוב את המתחם ממש לפני שהופצץ. על פי הדיווחים, מועמר קדאפי עצמו ושניים מבניו נפצעו, אך בתו חנה נהרגה בהתקפה.
במשך זמן רב המתחם לא שוקם ושופץ ומשפחת קדאפי עברה להשתכן אחר כך במבנים צבאיים בתוך המתחם. בעקבות המתקפה הוצבה אנדרטה במתחם המציגה אגרוף קפוץ מזהב סביב מטוס אמריקני, באזור ששימש את מועמר קדאפי רבות בעת נאומיו בפברואר-מרץ 2011.
ההפצצות ב-2011
ב-20 במרץ 2011 המתחם הופצץ על ידי כוחות הקואליציה של ברית נאט"ו, על מנת לפגוע בפיקוד הצבאי הבכיר של לוב שמשתכן במתחם.
למחרת הייתה כוונה לבצע הפגזה נוספת, אך כיוון שהמתחם היה מוקף באזרחים, המבצע בוטל והטלוויזיה הלובית הציגה פסטיבלים שנערכו סביב המתחם. ב-24 באפריל כוחות נאט"ו יצאו שוב לפשיטה אווירית, לאחר שהזהירו את אזרחי לוב והם הפציצו שוב את מתחם באב אל-עזיזיה. במהלך ההפגזות הופצצו אולפני הטלוויזיה הלובית ומבני צבא, אך הטלוויזיה הלובית הציגה 19 גופות בבתי החולים וטענה כי אלה אזרחים שנהרגו בהפגזות נאט"ו, כך למשל גם טען דובר ממשלת קדאפי, מוסא איברהים.
ב-25 במאי חמישה טילים נורו על המתחם, סמוך למקום שהותו של הקולונל קדאפי. דובר ברית נאט"ו טען כי שלטון קדאפי עשה שימוש במתחם כמטה ליחידות צבאיות ורכבים משוריינים שביצעו התקפות על אזרחים, מה שחייב את התערבות כוחות נאט"ו, כאשר מנגד המשיכו דובריו של קדאפי לטעון כי כוחות נאט"ו מנסים לחסל את קדאפי בכל מחיר. ב-28 במאי הופגז באב אל-גאשיר, מתחם סמוך לבאב אל-עזיזיה וכוחות נאט"ו טענו כי הפציצו רכב אספקה שהיה בדרכו אל המתחם של קדאפי.
מועמר קדאפי החזיק במעון רשמי נוסף בעיר בנגזי, אך זה נהרס בעת התקפות המורדים.
ב-21 באוגוסט 2011 דווח כי כוחות המורדים נכנסו אל העיר טריפולי משני כיוונים, בדרכם ללכוד את מועמר קדאפי במעונו. בהמשך היום דווח כי המורדים פרצו למתחם באב אל-עזיזיה והחלו בחיפושים קדחתניים אחרי המנהיג הלובי במבואות התת-קרקעיים של המתחם המבוצר, שגודלו כפרבר שלם.
מועמר קדאפי החזיק במעון רשמי גם בעיר הולדתו, סירת.
בעת שהתבצר בארמונו, במהלך ההתקוממות, קדאפי - הידוע כחובב שחמט מושבע - הזמין אליו את קירסאן איליומז'ינוב, יו"ר פיד"ה, למשחק שחמט משותף. ב-23 באוגוסט 2011, כאשר כוחות המורדים ביצעו חיפושים אחריו, הועלו השערות כי קדאפי נמלט, אך קירסן אילומז'ינוב טען כי שוחח בטלפון עם קדאפי וזה הצהיר באוזניו כי הוא עדיין בטריפולי ואינו מתכוון לעזוב. חרף החיפושים הקדחתניים אחריו, קדאפי לא נמצא והועלו השערות כי הוא נמלט במנהרה תת-קרקעית אל מעונו בסירת.
אמון אמארת' (להקה)
אמון אמארת' (Amon Amarth) היא להקת דת' מטאל מלודי מטומבה שבשוודיה. הלהקה נוסדה בשנת 1988, ונקראת על שם מיקום בספרו של ג'.ר.ר. טולקין "שר הטבעות", אשר משמעותו בסינדארין הוא "הר האבדון". שירי הלהקה עוסקים בעיקר במיתולוגיה הנורדית ובסיפורים ויקינגים.
הקמת הלהקה
הלהקה התחילה את דרכה בשנת 1988 כלהקת גריינדקור בשם "סקאם", עם פול מקיטלו (דארק פיונרל) כסולן, אולאבי מיקונן ווסה מיראלינן כגיטריסטים, פטרי טארוינאן כבסיסט וניקו קאוקינן כמתופף. במשך 4 השנים הבאות הלהקה לא הצליחה להרשים את סצנת המטאל השוודית, מה שהוביל להחלפה של מקיטלו בסולן יוהאן הג, שהוביל את הלהקה לסגנון הוויקינגי האופייני שלה.
חוזה עם מטאל בלייד
שנתיים לאחר מכן, בשנת 1998, הלהקה חתמה על חוזה עם ענקית ההקלטות מטאל בלייד רקורדס, והוציאה דרכה את אלבום הבכורה שלה - Once Sent from the Golden Hall, שהצליח מסחרית והביא את הלהקה להכרה בינלאומית.
ביוני של אותה שנה, כמה ימים לפני סיבוב הופעות, הגיטריסט אנדרס האנסון עזב את הלהקה, והוחלף על ידי יוהאן סדרברג. בסיום סיבוב ההופעות המתופף מרטין לופז עזב גם הוא את הלהקה והצטרף לאופת', והוחלף גם הוא, הפעם על ידי המתופף פרדריק אנדרסון. באביב של שנת 1999 הלהקה הוציאה את האלבום באורך מלא השני שלה, The Avenger.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 2001, יצא לאור האלבום השלישי של הלהקה - The Crusher. כדי לתמוך באלבום, הלהקה יצאה לסיבוב הופעות יחד עם מספר להקות נוספות, אך הסיור נדחה עקב פיגועי 11 בספטמבר, והתחיל בפועל בינואר 2002, בסמוך ליציאת האלבום Versus the World. בשנתיים הבאות הלהקה המשיכה להופיע ברחבי העולם, תוך כדי הקלטת האלבום Fate of Norns, שיצא בספטמבר 2004. האלבום החמישי של הלהקה, With Oden on Our Side, שיצא בשנת 2006, היווה הצלחה מסחררת ונחשב לאחד האלבומים הטובים של הלהקה.
מאז הוציאה הלהקה את אלבום האוסף Hymns to the Rising Sun, ושני אלבומים נוספים - Surtur Rising ו-Deceiver of the Gods, שניהם קיבלו ביקורות חיוביות מאוד.
משה שמואל ראב
ר' משה שמואל ראב (בן-עזר) (1862 – 11 במרץ 1955) היה ממייסדי המושבות פתח תקווה ויהוד.
ביוגרפיה
משה שמואל ראב נולד בסנט-אישטוון בהונגריה, בנו של אלעזר ראב, מראשוני חובבי ציון בהונגריה ואבי משפחת ראב, ממייסדי פתח תקווה. התחנך יחד עם אחיו יהודה ראב אצל בן דודם יהושע שטמפפר. לאחר ששטמפפר עלה לארץ ישראל, המשיך ראב ללמוד בתלמוד תורה בעיירה סמוכה.
בשנת 1875, בהיותו בן 13, עלה עם משפחתו לארץ ישראל. תחילה התיישבו בירושלים, שם היה מתלמידי הרב יוסף חיים זוננפלד.
יחד עם משפחתו נמנה עם מקימי פתח תקווה. בשנת 1880 נשא את מרים אלטה, בת שמעון פייבל גינזבורג מירושלים.
בשנת 1883 נמנה עם קבוצת החלוצים מפתח תקווה שייסדה את יהוד, יחד עם הביאליסטוקאים. עבד אצל אריה ליב פרומקין באחוזת לחמן.
במשך שנים רבות היה חבר ועד המושבה, וחבר ועד ספר האחוזה של המושבה. מראשוני חברי אגודת "פרדס" של הפרדסנים הארץ-ישראלים. היה גבאי בבית הכנסת הגדול "בית יעקב", ופעיל בחברה קדישא המקומית. היה ממייסדי "מושב זקנים" בפתח תקווה ומגבאיו.
נפטר בשנת 1955, אחרון מייסדי פתח תקווה. היה אב ל-6 בנים ו-3 בנות. בתו לאה נישאה למהנדס משה בן חורין.
היינריך מארשנר
היינריך מארשנר (בגרמנית: Heinrich Marschner; 16 באוגוסט 1795 – 16 בדצמבר 1861) היה מלחין גרמני, שכתב 23 אופרות וזינגשפיל, יריבו של ובר וידידם של בטהובן ושל מנדלסון.
יצירתו
מארשנר נהנה מהערכה רבה ונחשב לאחד מחשובי המלחינים באירופה משנת 1830 בערך עד סוף המאה ה-19. אפילו היום מקובל לראות בו את מלחין האופרה הראשון במעלה בין מות ובר לוגנר. מארשנר חיבר מספר רב של אופרות שעניינן פיות או מעשי קסמים והשתמש לצורך זה בחומר, שמקורו בשירי עם, סוגה שוובר הכניס לשימוש ב"קלע החופשי" שלו (1821). האופרה האחרונה שהעלה על בימה הייתה "אוסטין" ב-1852. מאז ואילך העיב כוכבו העולה של ריכרד וגנר על זה של מארשנר.
אף כי מארשנר ראה עצמו בעיקר כמלחין אופרות, הוא כתב גם מספר ניכר של לידר, שבע שלישיות פסנתר ושתי רביעיות פסנתר. יצירותיו אלה לא נעלמו מעיניו של רוברט שומאן, שהרעיף שבחים רבים על שלישיות הפסנתר, ובצדק. מארשנר לא שרבט יצירות אלה כלאחר יד; ניכר בהן, שהקדיש זמן ומאמץ ניכרים לכתיבתן. כל אחת מיצירותיו לפסנתר, כינור וצ'לו הכתיר בתואר "גראנד טריו", אות לחשיבות שייחס להן. ביצירות מעולות אלה אפשר למצוא את מכלול הרגשות, שמילאו את התנועה הרומנטית באמצע המאה ה-19, כשהם באים לביטוי באורח רענן, מקורי ושובה לב.
גזפרום נפט
גזפרום נפט (רוסית: Газпром нефть) - שעד ספטמבר 2005 נקראה בשם סיבנפט (Сибнефть), החברה החמישית בגודלה ברוסיה בתחום ייצור נפט וזיקוקו. החברה נרשמה ב-2006 בסנקט פטרבורג, כשקודם לכן הייתה באומסק שבסיביר. המשרד הראשי של החברה נמצא במוסקבה, ובעתיד מתוכננת בניית משרדים חדשים והעברת המשרד הראשי לסנקט פטרבורג (מרכז לאחטה).
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 1995 בצו נשיאותי של בוריס ילצין בשם "חברת הנפט הסיבירית" (Сибирская нефтяная компания), "סיבנפט" בראשי תיבות. החברה הוקמה מתוך ניסיון לפרק את המונופול של רוסנפט. שנתיים לאחר הקמתה, סיבנפט הופרטה כאשר רומן אברמוביץ' ובוריס ברזובסקי זכו במכרז על החברה ובמרבית מניותיה, שרכשו את החברה על סך של כ-100 מיליון דולרים. פעמיים (ב-1998 וב-2003) ניסתה החברה להתמזג עם YUKOS, כדי ליצור את חברת הנפט הגדולה ברוסיה, אך ללא הצלחה.
בספטמבר 2005 השתלטה חברת גזפרום על החברה; עבור 72.663% מהחברה היא שילמה 13.01 מיליארד דולר לחברת Millhouse Capital UK Ltd, חברת ההחזקות של רומן אברמוביץ'.
בסתיו 2006 מועצת המנהלים של החברה החליטה לשנות את שם החברה מ"סיבנפט" ל"גזפרום נפט" ולהירשם מחדש בסנקט פטרבורג ובעתיד לפתח פרויקט בנייה של קומפלקס משרדים עבור החברה - גזפרום סיטי, הידוע יותר כאוחטה סנטר.
ב-2008 נחתם הסכם במוסקבה בין ממשלת רוסיה לממשלת סרביה על מכירת 51% ממניות חברת הנפט הלאומית של סרביה, "נפטנה אינדוסטרייה סרבייה" (Нафтна индустрија Србије), לגזפרום נפט.
פעילות
גזפרום נפט פועלת באזורי נפט וגז במחוזות האוטונומיים ימלו-ננץ וחנטי ומנסי ובמחוזות אומסק, טומסק ואורנבורג, ומתקני הזיקוק העיקריים שלה ממוקמים ב-אומסק (בית זיקוק לנפט באומסק, – אחד מבתי הזיקוק הגדולים ברוסיה), במוסקבה בירוסלבל ובסרביה.
עמק הפחד
עמק הפחד (אנגלית: The Valley of Fear) הוא הרומן הארוך האחרון על שרלוק הולמס מאת סר ארתור קונאן דויל. הסיפור פורסם לראשונה בסטרנד בין ספטמבר 1914 למאי 1915. מהדורת הספר הראשונה פורסמה בניו יורק ב-27 בפברואר 1915.
לרומן זה יש מאפיינים דומים לרומן הראשון על הולמס, חקירה בשני. בשני הסיפורים יש פלשבק ארוך לאמריקה, ובשניהם מסופר על אנשים הנוסעים ברחבי העולם כדי להתחמק מנקמה על מעשיהם.
בתרגומו הראשון לעברית, הספר נקרא "גיא צלמוות".
עלילה
עלילת הרומן מבוססת באופן רופף על הפעילות האמיתית של מולי מגווייר ובייחוד על זאת של ג'יימס מק'פרלנד מסוכנות פינקרטון.
הרומן מחולק לשלושה חלקים:
פרופסור מוריארטי
עמק הפחד התפרסם גם בשל מעורבותו של פרופסור מוריארטי, דבר המהווה ניגוד לקו הזמן של סיפורי הולמס. בסיפור "הבעיה הסופית" דוקטור ווטסון התוודע לראשונה לקיומו של פרופסור מוריארטי באמצעות הולמס. באותו סיפור מוריארטי נהרג בעימות עם הולמס, כפי שמוסבר ב"תעלומת הבית הריק", מה שלא מותיר זמן בין שני האירועים להתרחשותו של סיפור נוסף הקשור לפרופסור. אולם, בסיפור עמק הפחד מוריארטי מוזכר על ידי הולמס, ונראה כי ווטסון יודע על פעילויותיו הפליליות, ועל כך שהולמס הוא אחד היחידים שמודע למכלול מעשיו של מוריארטי. קיימת האפשרות שדויל משתמש כאן בשיטה הספרותית בה הוא מערער על נאמנות מחבר הסיפור, ווטסון לכאורה, כמו שעשה במספר פעמים בהם הולמס העיר לווטסון שכתיבתו ציורית וספרותית מדי. ניתן להסביר את הסתירה בכך שווטסון ידע על מוריארטי לפני "הבעיה הסופית", אך הכניס לסיפור זה את החלק בו הולמס מסביר לו מיהו מוריארטי פשוט כדי שהקורא יבין על מי מדובר.
עיבודים
בכמה סרטי קולנוע וטלוויזיה יש אזכורים לפרופסור מוריארטי. בין הסרטים הללו ניתן למנות את הגרסה הבריטית בשם "ניצחונו של שרלוק הולמס" (The Triumph of Sherlock Holmes), בכיכובו של ארתור וונטנר כהולמס ואיאן פלמינג כווטסון, והגרסה המאוירת משנת 1984 שבה פיטר או'טול מגלם את תפקידו של הולמס.
בעברית
הספר תורגם לעברית בשם "גיא צלמוות" (הוצאת לדורי, בתרגום שירה טמיר).
אמיר גולה
אמיר גולה (נולד ב-31 במרץ 1969) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר, ומזוהה עם קבוצת הפועל ירושלים, שם היה קפטן הקבוצה לתקופה מסוימת.
קריירת מועדונים
גולה נולד וגדל בשכונת קטמון הירושלמית. בגיל 10 הצטרף לקבוצת הילדים של הפועל ירושלים. בקבוצת הילדים והנוער שיחק גולה בעמדת הקשר ההתקפי פליימייקר והחלוץ. הוא התחיל להשתלב בשנת 1989 בבוגרים, אך בתחילה לא באופן קבוע.
רק לאחר סיום שירותו בצה"ל בגיל 23, החל גולה להשתלב בסגל הבוגר, כשהקבוצה הייתה תחת מפרק זמני, ומאמן הקבוצה הבוגרת באותה התקופה שייע פייגנבוים, הסיט אותו לעמדת הקשר האחורי, שם שיחק לאחר מכן במשך רוב קריירת הבוגרים שלו. בעונת 1997/1998 הגיעה הקבוצה לגמר גביע המדינה נגד מכבי חיפה, כאשר גולה קפטן הקבוצה במעמד זה, אך הקבוצה הפסידה 0–2 וסיימה כסגנית הזוכה במפעל בלבד. בעונת 1999/2000 ירדה הקבוצה לליגה השנייה, ועונה לאחר מכן עזב גולה את הקבוצה לקבוצת הפועל נצרת עילית (כיום נקראת הפועל נוף הגליל) בהשאלה, שם אף התחיל בקריירה חדשה בחברת "רב-בריח". לאחר מכן חזר לעונה אחת בהפועל ירושלים, ולאחריה הודיע על פרישה ממשחק פעיל בגיל 33, והמשיך בקריירה בחברת המנעולים.
בהמשך לאחר הקמתה של הפועל קטמון ירושלים בליגה ג', הצטרף גולה לקבוצה בשנת 2009, וחזר לשחק 2 עונות במדי הקבוצה החדשה בגיל 40, לאחריהן פרש סופית מכדורגל בשנת 2011, והחל לשמש בתפקידים מקצועיים שונים בקטמון, בין היתר עוזר מאמן של הקבוצה הבוגרת, מאמן בילדים ובנוער, וסקאוט.
מפעלי המלח בסאלן-לה-בן
מפעלי המלח בסאלן-לה-בן (בצרפתית: Salines de Salins-les-Bains) הם מתחם של מבנים היסטוריים, שבהם הפיקו מלח בישול, בשטחה של הקומונה במחוז ז'ורה בחבל בורגון-פראנש-קונטה במזרח צרפת. בשנת 2009 נוספו המפעלים לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו, כהרחבה לאתר מפעלי המלח המלכותיים בארק-א-סנאן מ-1982.
המתחם הגדול היה עיר בפני עצמה בתוך העיר סאלן-לה-בן, כולל חומת עיר, בנייני מגורים, מנהל ומשפט עצמאיים, וכנסייה משלה. הוא שכן בין הרובע הצפוני של בורג-דסו (Bourg-Dessous) עם כנסיית סן מוריס והרובע הדרומי עם כנסיית סן אנטואל.
היסטוריה
האזור העירוני כבר היה מיושב בתקופות הקלטיות. היו ביצורים על ההרים. תושבי היישוב חיו ממסחר עם גאליה הפנימית ואיטליה ומההכנסה מייצור המלח. ככל הנראה היה מספר התושבים גדול, ישנם חוקרים הרואים בסאלן-לה-בן את האופידום הגאלי, שתואר על ידי יוליוס קיסר, בו הובסו הכוחות הגאליים בהנהגת ורקינגטוריקס על ידי הרומאים במסגרת מלחמת גאליה. לאחר מכן, האזור הפך לחלק מהאימפריה הרומית, כחלק מהפרובינקיה הרומית גרמאניה סופריור שבירתה מוגונטיאקום. הניצול של המעיינות המלוחים נמשך תחת השלטון הרומי. בשנת 523 הוזכר היישוב לראשונה בשם סלינריום (Salinarum) ותעשיית המלח הוזכרה לראשונה במסמך.
בסביבות שנת 1000 היו לעיירה של ימינו שני בעלים: החלק הצפוני שייך לרוזן בורגון, החלק הדרומי של העיר עם מפעלי המלח שייך לסיר דה סלאן (Sire de Salins). במאה ה -13 אחד מאצילים אלה, ז'אן דה שאלון (Jean de Chalon), הסתמך על ההכנסות ממעיינות המלח לחזק את כוחו בבורגון. בשנת 1249 הוא העניק לעיירה סלאן חופש נרחב. הביצורים חוזקו, נבנו טירות להגנה על מפעלי המלח והוקמו כנסיות. סלאן הפכה למרכז הכלכלי של בורגון-פראנש-קונטה ועם 5,700 תושבים בעיר במאה ה-17 היא הייתה העיר השנייה בגודלה במדינה. היו בה יותר תושבים מ בירת פארנש-קונטה בתקופה זו.
שגשוג זה נמשך עד לסיפוח פראנש-קונטה על ידי ממלכת צרפת בשנת 1674. העיר איבדה את מעמדה המוביל כאשר בזאנסון הפכה לבירת המחוז. תעשיית המלח בסלאן עברה מודרניזציה והורחבה. האדריכל (1736–1806) בנה מפעלי מלח נוספים ביער שו (Forêt de Chaux), 21 קילומטרים מסלאן, שהפיקו מלח מתמלחת שהוזרמה מסלאן. אתרי הייצור הללו הוגנו גם על ידי ביצורים חדשים וחיל מצב. העיר סלאן קיבלה את התואר פלאס דה גר (Place de guerre, מילולית "מקום המלחמה"). בשל ההתפתחות הכלכלית, האוכלוסייה גדלה למעל 8,000 תושבים עד 1789.
כתוצאה מהמהפכה הצרפתית שפרצה באותה שנה, החלה ההידרדרות הכלכלית של סלאן אולם עם החלוקה החדשה למחוזות, קיבלה לון-לה-סונייה (Lons-le-Saunier) שמדרום שהייתה קטנה יותר את מעמד הבירה. סאלן, מקום מרוחק במחוז ז'ורה החדש, הפכה למקום מושבו של הקנטון. בשנת 1825 כל החלק הדרומי של העיר נשרף והשיקום ארך שנים.
במקביל, תעשיית המלח הניבה פחות רווחים מכיוון שניתן היה לייצר מלח בזול יותר במקומות אחרים. כמו בערי מלח אחרות, ניסו אבות העיר לשווק את תכונות הריפוי של התמלחת. סלאן פותחה לעיירת ספא, שבשנת 1857 קיבלה קשר רכבת ישיר לפריז. כשהקיץ הקץ על האימפריה הצרפתית בשנת 1871, הסתיים גם קידום הספא על ידי בני המשפחה הקיסרית.
מפעלי המלח נסגרו בשנת 1962 ומספר אורחי הספא הלך ופחת. כך שמספר התושבים צנח עד היום מתחת ל-2,600 איש.
מפעלי המלח
מפעל המלח הוזכר לראשונה בשנת 791 במסמך ממנזר פלביני (Flavigny), אם כי באותה תקופה הוא כנראה כבר נוצל במשך מאות שנים קודם לכן. בימי הביניים, היה מלח הבישול ידוע בכינויו "זהב לבן", מכיוון שהיה מצרך חיוני ובעל ערך רב. באותה תקופה נעשה שימוש נרחב במלח לשימור מזונות כמו בשר או דגים. בייצור המלח ובמסחר בו היו רווחים עצומים. מעיינות המלח של העיירה הפכו נגישים יותר דרך מנהרות תת-קרקעיות כבר במאה ה-13. נקדחו גם בארות נוספות.
לאחר הסיפוח לצרפת במאה ה-17, הפכו מעיינות המלח ומתקניהם לרכוש מדינה. חברות שונות שכרו את המתקנים. מהמאה ה-18 ניתן היה לשאוב את התמלחת בעזרת כוח המים של נהר פורייז (Furieuse). עד אז זה נעשה בכוח שרירים בלבד. במתקני הייצור מעל הקרקע, התבשלה התמלחת בדוודי ענק למשך 12–18 שעות עד שהמים התאדו וניתן היה ליצור מהמלח שנותר כדורים להמשך ייבוש.
אולם עם הזמן פותחו שיטות ייצור טובות וזולות יותר, כך שכבר שמפעלי המלח הפכו בלתי רווחיים. בנוסף, היה צורך בעץ כדלק להסקת הדוודים, ושהיערות סביב סלאן שנוצלו לחלוטין כבר לא יכלו לספק. חלק מההפקה הועברה לשו כבר במאה ה-18, שם ניתן היה לנצל את היער הגדול, יער שו. גם אספקת הפחם התבררה כלא כלכלית.
מצב נוכחי והגעה
בשל מספר שריפות והריסות יזומות, מפעלי המלח הגדולים, בעבר עיר בתוך העיר, כבר לא נשמרו בשלמותם. מהביצורים עדיין ניתן לראות כמה קטעי חומה, שני מגדלים ואת השער הראשי. הבניין מכיל עדיין את בית המנהל (כיום קזינו), אולם ייצור עם דוודי מלח (מוזיאון) ובניין חוץ (מרכז מידע לתיירים). המנהרות התת-קרקעיות מהמאה ה-13 עם קשתותיהן הרומנסקיות השתמרו לחלוטין. מוצג גם הציוד הטכני כגון המשאבה, מערכת הביוב למים המלוחים (תמלחת) ומים מתוקים (להנעת המשאבה). שאר השטח הוסב לשטחים ירוקים.
סאלן-לה-בן שוכנת על כביש D 472, שחוצה את האזור העירוני. הכביש המהיר N83, המחבר את ליון עם שטרסבורג, עובר כשבעה קילומטרים מערבה. לסלאן כבר אין תחנת רכבת משלה ויש אליה קו אוטובוס של ה-SNCF. תחנת הרכבת מושר (Mouchard), שאליה מגיעה גם הרכבת המהירה, ה-TGV, נמצאת שמונה קילומטרים משם. משם ניתן להגיע לפריז תוך שעתיים.
איסור חדש
על אף שאכילת 'חדש' נאסרה, ההנאה מהתבואה מותרת אף קודם הקרבת קורבן העומר.
מקור האיסור
איסור חדש הוא איסור מהתורה, והאוכל מהתבואה החדשה קודם היתרה עובר על מצוות לא תעשה. מקור האיסור בפרשת אמור בספר ויקרא, מיד לאחר תיאור מנחת העומר:
גם בספר יהושע מובא כי בני ישראל אכלו מתבואת הארץ החדשה רק למחרת הפסח.
הֶקף האיסור
האיסור על אכילת התבואה החדשה, חל על כל תבואה מחמשת מיני דגן שנזרעה החל מי"ג בניסן של השנה שעברה. הקרבת מנחת העומר בזמן שבית המקדש היה קיים או יום י"ז בניסן (שכן מחמת תקנתו של רבן יוחנן בן זכאי נאסר יום ט"ז כולו לאכילת חדש) מתירים את כל התבואה שנזרעה מתאריך זה בשנה שעברה, עד תאריך זה בשנה הנוכחית. הסיבה לתאריך זה הוא שלפי ההלכה, לכל זרע שנזרע לוקח שלושה ימים להשתרש באדמה, ויוצא שכל זרע שנזרע בי"ג בניסן, השתרש עד ט"ז ניסן, שהוא יום הבאת קורבן העומר, והותר על ידו.
היתר התבואה החדשה
ביום השני של חג הפסח (ט"ז בניסן), שהוא היום הראשון של חול המועד, הקריבו את קורבן מנחת העומר בבית המקדש, שהתיר את התבואה החדשה.
לפי תיאור המשנה במסכת מנחות, הכנת מנחת העומר נעשתה ברושם גדול בתקופת בית שני, "כדי להוציא מלִּבּן של צדוקים", כלומר לבטל את דעת הצדוקים שסברו שיש להקריב את העומר במוצאי שבת שאחרי יום טוב, ולא ביום ט"ז בניסן. קציר העומר נעשה בלילה, וקציר זה שקצרו בית דין לצורך הקרבת העומר, היה הקציר הראשון בארץ ישראל.
בזמן שהוקרבה מנחת העומר, היה מותר לאכול מהתבואה החדשה בכל ארץ ישראל מחצות היום אף שאין ידוע אם הקורבן הוקרב כבר, כיוון שחזקה שבית הדין עשו את המוטל עליהם, וקורבן העומר הוקרב.
איסור חדש כיום
חז"ל פירשו שיש שני זמנים לגבי היתר החדש: א' בזמן שאין בית המקדש קיים ואין קרבן, אסור לאכול מן החדש "עד עצם היום הזה" - היינו עד שיאור המזרח של יום ט"ז בניסן. ב' הזמן השני הוא "עד הביאכם את קרבן אלהיכם", היינו בזמן שבית המקדש קיים, אסור לאכול חדש גם ביום ט"ז, עד שיקריבו את מנחת העומר על המזבח.
איסור חדש למזבח
חדש מותר לאכילה מהיום שהקריבו את העומר. אבל להקריב בבית המקדש מנחות מהתבואה החדשה מותר רק מיום הביכורים, שהוא חג השבועות. אז מקריבים את שתי הלחם, ומאותו יום מותר להקריב למזבח מנחות מהתבואה החדשה.
לפי מגילת המקדש יש חמישה מועדים שבכל אחד מהם ניתרת אכילת והקרבת הדבר המוקרב בו. חמשת המועדים חלים ביום ראשון ובתאריך קבוע בלוח השנה במגילות קומראן:
חדש מחוץ לארץ ישראל
התנאים נחלקו במשנה לגבי איסור חדש בחו"ל. לדעת רבי אליעזר האיסור נוהג גם בחו"ל מן התורה, אך לדעות אחרות הוא נוהג רק בארץ ישראל (אך ייתכן שגם לדעות אלה יהיה בחו"ל איסור דרבנן).
עד לפני כשלש מאות שנה לא חששו היהודים בחוצה לארץ כלל לאיסור חדש, מפני שכל התבואה שהייתה מצויה להם נזרעה לפני פסח והותרה ביום הקרבת העומר. בעת החדשה התפתח היישוב בצפון אירופה, במקומות שהשלג נמס רק סמוך לפסח, והרבה פעמים זורעים דגן אחרי פסח וקוצרים אותו בסוף הקיץ, והוא עומד באיסור חדש כל החורף עד פסח. כמו כן יושבים כיום יהודים בחצי כדור הארץ הדרומי, ושם מפסח עד סוכות חורף ומסוכות ועד פסח קיץ, ורוב זריעותיהם אחרי פסח, ורוב קצירם נקצר מחנוכה ואילך, ורוב התבואות בארגנטינה ובאוסטרליה אסורות עד פסח - הן בחזקת "חדש".
דינו של איסור חדש בזמן הזה הוא מחלוקת בגמרא ובפוסקים:, שלא נתחייבו בעומר לפני כשנכנסו לארץ, וקסבר חדש בחו"ל מדאורייתא היא, דכתיב "במושבותיכם", כל מקום שאתם יושבים משמע.
בסתם משנה נאמר: לפי זה העומר בחו"ל אינו מדאורייתא.
עוד אמרו במשנה:.
להלכה השולחן ערוך פסק כדעת רוב הראשונים שאיסור חדש נוהג גם בחו"ל, אך המנהג הרווח (לפחות בקהילות האשכנזים) להקל בזה.
חיים מאיר הגר
הרב חיים מאיר הגר (מכונה "האמרי חיים" על-שם ספרו; ט"ו בכסלו ה'תרמ"ח, 1 בדצמבר 1887 – ט' בניסן ה'תשל"ב, 24 במרץ 1972), היה האדמו"ר הרביעי בשושלת חסידות ויז'ניץ. ממנהיגי היהדות החרדית, חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, וממנווטי דרכה.
ביוגרפיה
נולד לרבי ישראל הגר האדמו"ר מוויז'ניץ בעיירה ויז'ניץ שבהאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום באוקראינה). נקרא חיים מאיר על שם סבו רבי חיים מקוסוב (התורת חיים) וסבו רבי מאיר מדז'יקוב. בשנת תרס"ה נישא למרגלית (מרגליא) בתו של רבי זאב מרחמסטריווקא. לאחר חתונתו התגורר ליד חמיו, אך לאחר תקופה קצרה חזר לוויז'ניץ עקב געגועיו לטיש של אביו. במלחמת העולם הראשונה עקר עם אביו לגרויסוורדיין (אוראדיה) שברומניה. בשנת ה'תרצ"ו (1936) אחר פטירת אביו, הוכתר לממלא מקומו כאדמו"ר מוויז'ניץ בעיר גרויסוורדיין. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הורע מצבם של יהודי הונגריה והאדמו"ר היה פעיל בהסתרתם של צעירים רבים שנלקחו לעבודות כפייה בצבא ההונגרי. מספר חודשים טרם פלישת הנאצים להונגריה הגה תוכנית להברחת יהודים מהעיר גרויסוורדיין לרומניה מתוך הבנה שמצבם הטוב יחסית, של יהודי הונגריה, זמני בלבד, אך התוכנית לא יצאה לבסוף אל הפועל. עם פלישת הנאצים להונגריה בשנת ה'תש"ד (1944), הועבר עם יהודי גרויסוורדיין לגטו. בתו שבע ברכה הצליחה לסדר לו אישור ליציאה למחנה עבודה קטן של הצבא ההונגרי בכפר קטן בשם שואו-ווהארהג'י. האדמו"ר ביקש להימנע מעבודה בשבת והוא פצע את עצמו וכך הצליח לשכנע את הקצינים ההונגרים שיאפשרו לו להיות בשבת בכפר יחד עם חתנו רבי יהודה הורוויץ מדז'יקוב ושני חסידים שגם הם פצעו את עצמם. בשבת שולחו אסירי המחנה הקטן לאושוויץ. האדמו"ר ושלושת מלוויו ניצלו את שהותם בכפר, והצליחו לברוח ברגל לגבול עם רומניה עם חסיד נוסף.
עם תום מלחמת העולם השנייה חזר לעיר גרויסוורדיין, והמשיך לכהן בה כאדמו"ר. לאחר יותר משנה, כשראה שהקומוניזם מתבסס ברומניה, החליט להגר ועבר לבלגיה שם התגורר כשנה.
בחודש אלול ה'תש"ז עלה לארץ ישראל ובשנת ה'תש"ח החל בהקמת שיכון ויז'ניץ בבני ברק. מלבד בניית דירות ומוסדות לימוד וחינוך, בנה גם מלון ואולם שמחות, שההכנסות מהם נועדו להחזיק את מוסדות ויז'ניץ. נפטר בשנת ה'תשל"ב (1972) ונטמן בחלקת-ויז'ניץ בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק שקנה עוד בחייו. על שמו רחוב "אמרי חיים" בקריית ויז'ניץ. חתנו, הרב משה ארנסטר, הקים את קריות "מאור חיים" בירושלים ובצפת. אחת מהישיבות בקריה והישיבה באשדוד נקראו על שמו. בערים רחובות, אשדוד מודיעין עילית ובית שמש קיימים בתי מדרש בשם "אמרי חיים".
יצירתו
קיבל סמיכה לרבנות מרבי שלום מרדכי שבדרון, המהרש"ם מברז'אן. דברי תורתו נאספו בסדרת הספרים "אמרי חיים" ו"ליקוטי אמרי חיים". תורתו מתובלת בגימטריות רבות כמיטב המסורת של חסידות ויז'ניץ.
חיבר מספר ניגונים, המתאפיינים ברגש. מבין לחניו התפרסמו "כבודו מלא עולם","השבת נועם הנשמות", ועוד.
יורי ממוסקבה
יורי דנילוביץ' (ברוסית: Юрий Данилович; 1281 - 21 בנובמבר 1325) היה נסיך ולדימיר, הראשון מבין נסיכי מוסקבה שזכו לתואר זה.
חייו
יורי היה בנו הבכור של דניאל, נסיך מוסקבה, הוא הוכתר לנסיך מוסקבה בשנת 1303. באותה שנה הוא סיפח לנסיכות את העיר מוז'איסק והסביבה הקרובה אליה.
במשך שנים ניהל מאבק נגד מיכאל מטבר על השליטה בנסיכות ולדימיר, ובשנת 1311 כבש את ניז'ני נובגורוד והכתיר את אחיו להיות נסיך העיר.
בשנת 1317 נסע לאורדת הזהב ושהה שם במשך שנתיים. לאחר שהתחתן עם אחת מבנותיו של החאן הוא הרגיש שהוא חזק מספיק להתחיל במאבק צבאי נגד מיכאל מטבר.
בקרב שהתרחש ב-22 בדצמבר 1317 הובס צבאו, ואשתו ואחיו נפלו בשבי. בהיותה בשבי נפטרה אשתו. יורי נסע לאורדת הזהב והחאן דרש שגם מיכאל מטבר יגיע לחצרו. לאחר משפט קצר נגזר דינו של מיכאל מטבר, הוא הוצא להורג ויורי הוכתר לנסיך ולדימיר.
בשנת 1319 חזר לרוסיה, ובשנת 1320 הוא החל במערכה צבאית נגד נסיכות ריאזן והצליח לצרף את העיר קולומנה לנסיכות מוסקבה.
שלמה לחיאני
שלמה (שלומי) לחיאני (נולד ב-22 במאי 1965) הוא איש ציבור ישראלי, כיהן כראש עיריית בת ים בשנים 2003–2014. הוא הושעה מתפקידו בפברואר 2014 בעקבות כתב אישום שהוגש נגדו. לחיאני הודה והורשע בשלוש עבירות של הפרת אמונים, באפריל 2015 נגזר עליו עונש של 8 חודשי מאסר בפועל (מתוכם ריצה 5 חודשים בפועל) וקנס, והוטל עליו קלון למשך 7 שנים.
ביוגרפיה
לחיאני נולד בישראל למשפחה שעלתה ארצה מבנגאזי שבלוב. בצה"ל שירת לחיאני בחיל ההנדסה הקרבית.
בשנת 1997 הקים תנועה עצמאית בבת-ים בשם "בת-ים בראש מורם". בשנת 1998 קיבלה תנועתו 5 מושבים במועצת העיר. עד לשנת 2003 כיהן כחבר מועצה בעיריית בת-ים וכיושב ראש האופוזיציה במועצה. בשנים 2003–2014 כיהן כראש עיריית בת-ים.
יורי ממוסקבה
חייו
יורי נמלט לצפון ונבחר להיות נסיך רפובליקת נובגורוד, הוא ניהל מערכה צבאית מוצלחת נגד שוודיה והקים מבצרי גבול.
שלמה לחיאני
ביוגרפיה
בשנת 2000 הקים עמותה בשם "אוהבים" שמטרותיה הן: קידום הרווחה בעיר, טיפול בילדים וניהול בית תמחוי בעיר.
בשנת 2003 בנק המזרחי הגיש לבית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו בקשה לכינוס נכסים כנגד חברת אלשב בבעלות לחיאני, בגין העלמת הכנסות בעשרות מיליוני ש"ח מהבנק. פסק הדין שניתן חייב את לחיאני להחזיר לבנק 20.6 מיליון ש"ח.
יזם קורס למנהיגות פוליטית מקומית במרכז הבינתחומי בהרצליה בשיתוף עם נשיאה פרופ' אוריאל רייכמן.
בשנת 2008 נבחר בשנית לראשות עיריית בת ים, ברוב של כ-86% מהקולות.
ב-28 בדצמבר 2009 נעצר על ידי המשטרה, בחשד לעבירות פליליות ושחיתות שלטונית. בספטמבר 2011 המליצה המשטרה להעמידו לדין, בעבירות של קבלת שוחד, מרמה והפרת אמונים, הלבנת הון ועוד.
ב-13 בינואר 2011 הודיע על הצטרפותו לקדימה.
באוגוסט 2013 דחה בג"ץ את בקשתו לדחיית השימוע בעניינו עד אחרי הבחירות המוניציפליות הקבועות ל-22 באוקטובר 2013. בתחילת ספטמבר 2013 ערך פרקליט המדינה, משה לדור, את השימוע. בתחילת אוקטובר 2013 הוגש נגדו כתב אישום בגין עבירות של לקיחת שוחד, מרמה והפרת אמונים. ב-20 באוקטובר 2013 הדיח בג"ץ את לחיאני מתפקידו, אך החליט לאפשר לו להתמודד בבחירות למועצות המקומיות, שהתקיימו יומיים לאחר מכן. בבחירות אלה זכה לתמיכת 57.5 אחוז מציבור המצביעים ונבחר לתקופת כהונה שלישית בראשות עיריית בת ים. עקב כתב האישום הושעה למשך שנה, החל מפברואר 2014, מתפקידיו כראש העיר, כחבר מועצת העיר ו"תפקידים שיש להם השפעה מהותית על התנהלותה התקינה של הרשות המקומית או בתפקידים הכרוכים בניהול כספי ציבור".
במאי 2014 הודה והורשע לחיאני, במסגרת הסדר טיעון, ב-3 עבירות של הפרת אמונים, כאשר סעיפי השוחד נמחקו מכתב האישום. בספטמבר 2014 גזר בית המשפט על לחיאני שישה חודשי עבודות שירות, שנת מאסר על תנאי, ותשלום קנס של 250,000 ש"ח. לאחר ערעור הפרקליטות, באפריל 2015 גזר עליו בית המשפט המחוזי 8 חודשי מאסר בפועל ובנוסף הוטל עליו קלון למשך 7 שנים. בנובמבר 2015 דחה בית המשפט העליון בקשת רשות ערעור של לחיאני. ב-27 בדצמבר 2015 החל לרצות את עונשו בבית הסוהר חרמון. לאחר שוועדת השחרורים החליטה לנכות שליש מעונשו, שוחרר לחיאני מבית הסוהר ב-13 במאי 2016.
בשנת 2012 השתתף בעונה השישית של "רוקדים עם כוכבים" והגיע למקום השביעי. בשנת 2017 ערך לחיאני צום רפואי בפיקוח של 40 ימים בבית הבריאות, והשיל ממשקלו 40 ק"ג.
תקופת הקלון הסתיימה ב-2022, והוא הצהיר כי בכוונתו לחזור ולהתמודד על ראשות עיריית בת ים בבחירות של 2023.
ג'וזפה סקרלטי
ג'וזפה סקרלטי (באיטלקית: Giuseppe Scarlatti; 18 ביוני 1723 או 1718 בנאפולי - 17 באוגוסט 1777 בווינה) היה מלחין אופרה סריה ואופרה בופה.
חייו
סקרלטי עבד ברומא בשנים 1739 עד 1741, ומשנת 1752 עד 1754 בפירנצה, פיזה, לוקה וטורינו. בשנים אלה ושוב בשנים 1754 עד 1756 עבד גם בוונציה ולתקופות קצרות במילאנו ובברצלונה. ב-1760 עבר לווינה, שם קשר ידידות עם גלוק. ג'וזפה סקרלטי נחשב ל"מוזיקאי השלישי בחשיבותו בשבט סקרלטי"
אין עדיין ידיעה ודאית בשאלה, אם ג'וזפה היה אחיינו של אלסנדרו, שנולד ב-18 ביוני 1723 או אחיינו של דומניקו, שנולד ב-1718. ג'וזפה סקרלטי נישא לזמרת הווינאית ברברה סטאבילי, שמתה בסביבות 1753. בשנת 1767 נישא לאנטוניה לפבר, שילדה לו בן באותה שנה; היא מתה כעבור שלוש שנים. סקרלטי מת ללא צוואה ב-1777 בווינה.
ג'וזפה סקרלטי המשיך את מסורת המלודיה הלירית, שקבעו אלסנדרו ודומניקו סקרלטי, ותפקיד התזמורת ביצירותיו היה בעיקר ללוות את התפקידים הווקאליים. נראה שרק מעטות מן האופרות שלו השיגו הצלחה של ממש. עם זאת, היה לו כישרון למצבים היתוליים וליסודות סלפסטיק באופרות הקומיות שלו. בסוגת האופרה סריה שרדו רק אופרות מעטות שלו, שאינן מאפשרות להעריך את הישגיו בסוגה זו.
עצב הפנים
עצב הפנים (בלטינית: Nervus facialis, באנגלית: Facial nerve; נהוג לסמנו: CN VII) הוא זוג עצבי הגולגולת השביעי. אחראי לתנועת מרבית שרירי הפנים, וכן לתחושת הטעם בשני שלישים הקדמיים של הלשון, ולתחושת מגע באוזן החיצונית ובריריות האף. דרכו עוברים גם עצבים פאראסימפתטיים לבלוטת הדמעות ולגנגליונים שונים בראש ובצוואר.
מגזע המוח ועד לגולגולת
החלק העיקרי התנועתי של עצב הפנים יוצא מגרעין עצב הפנים התנועתי Facial motor nucleus שבגזע המוח, בין הפונס לבין המוח המוארך.
העצב המשותף חודר לגולגולת אל תוך החלק הסלעי של עצם הרקה (Petrous part of the temporal bone) סמוך מאוד לאוזן התיכונה, דרך פתח השמיעה הפנימי Internal auditory meatus, פתח שדרכו חודר גם עצב השמיעה ושיווי המשקל אל האוזן התיכונה.
מהלך העצב בתוך הגולגולת סמוך לאוזן התיכונה
עצב הפנים עובר בגולגולת בתוך עצם הרקה בתוך תעלה פנימית "תעלת עצב הפנים" Facial canal שהיא בצורת האות Z - החל מפתח השמיעה הפנימי Internal auditory meatus ועד לפתח היציאה הקרוי Stylomastoid foramen. במהלך זה, העצב נמצא סמוך מאוד לאוזן התיכונה.
דרכו של עצב הביניים Nervus intermedius שהוא עדיין חלק מעצב הפנים, עוברת דרך גנגליון הברך Geniculate ganglion. גנגליון זה, קולט סעיפים שמקורם מעצב הלשון והלוע (עצב גולגולת 9), וממנו מתפצל:
עצב הביניים Nervus intermedius כולו מתפצל מעצב הפנים:
מהחלק העיקרי התנועתי של עצב הפנים יוצא סעיף נוסף:
יציאה מתוך הגולגולת
עצב הפנים יוצא מחלל הגולגולת דרך פתח בעצם הרקה בין הזיז החרטי לבין הזיז הפטמתי, פתח הקרוי Stylomastoid foramen. בשלב זה העצב הוא תנועתי בלבד (לאחר שכל סעיפי עצב הביניים Nervus intermedius פנו בעצם הרקה לכיוונים אחרים).
מייד לאחר היציאה מחלל הגולגולת יוצאים מהעצב שלושה סעיפים קטנים:
העצב מגיע אל מאחורי בלוטת מיצד האוזן (Parotid gland), ואז הוא מתפצל לחמשת הסעיפים העיקריים באזור הפנים:
פגיעה בעצב הפנים
פציאליס Facialis - שיתוק עצב הפנים (כמעט תמיד בצד אחד) הוא תופעה שכיחה שיכולה לנבוע ממספר גורמים. בכ-80% מהמקרים הסיבה איננה ידועה, ואז התופעה נקראת שיתוק על שם בל, אולם חייבים לשלול מחלות כגון שבץ מוחי, גידול מוחי ואחרות, לפני שקובעים את האבחנה.
שיתוק על שם בל יכול להופיע באופן מהיר יחסית, ונגרם לרוב על ידי זיהום נגיפי כגון הרפס. לרוב, השיתוק עובר מעצמו תוך מספר שבועות עד חודשים.
שיתוק בעצב הפנים בצד אחד מתבטא בעיקר בפגיעה בחלק התנועתי של העצב, ומכאן שיתוק שרירי הפנים בצד אחד, מה שעלול לגרום לפה לא סימטרי, לקושי בעצימת עין ולהפרעות בהבעות פנים שונות. כמו כן רגישות לקולות (עקב פגיעה בעצבוב שריר הארכוף).
פגיעה בעצב בעת מעברו סמוך לאוזן או לפני כן עלול לגרום לפגיעה גם בעצב הביניים Nervus intermedius. תופעה שעלולה לקרות במחלות או בחבלות באזור האוזן. במקרה כזה עלול להיפגע חוש הטעם בשליש הקדמי של הלשון, עלולה להיות הפרעה לייצור הדמעות, וכן לפגיעה בתחושת מגע באוזן החיצונית ובריריות האף. פגיעה בסעיף של עצב זה - בעצב מיתר התוף Chorda tympani, תפגע נקודתית בחוש הטעם בשליש הקדמי של הלשון.
אמליטה גאלי-קורצ'י
אמליטה גאלי-קורצ'י (באיטלקית: Amelita Galli-Curci, 18 בנובמבר 1882 - 26 בנובמבר 1963) הייתה זמרת אופרה, סופרן קולורטורה איטלקייה, שנחשבה לאחת הזמרות המעולות בראשית המאה ה-20.
ביוגרפיה
הופעת הבכורה של גאלי-קורצ'י באופרה התקיימה בטראני ב-1906, בתפקיד ג'ילדה בריגולטו של ורדי. שבחים לשירתה לא איחרו להגיע מכל רחבי איטליה.
בשנת 1908 נישאה למרקיז לואיג'י קורצ'י וצירפה את שם משפחתו לשמה. הזוג התגרש בשנת 1920 וכעבור שנה נישאה גאלי-קורצ'י להומר סמואלס, המלווה שלה.
גאלי-קורצ'י הרבתה במסעות באירופה ובדרום אמריקה. ב-1915 שרה בשתי הצגות של "לוצ'יה די למרמור" מאת דוניצטי עם אנריקו קארוזו, בבואנוס איירס. היו אלה הופעותיה היחידות עם הטנור האגדי. גאלי-קורצ'י הגיעה לארצות הברית בשנת 1916 כאלמונית, למעשה. היא תכננה שהות קצרה, אבל הופעתה כג'ילדה ב"ריגולטו" קצרה תשואות נלהבות כל כך בשיקגו, שגאלי-קורצ'י נענתה להזמנה להישאר עם האופרה הלירית של שיקגו. היא הייתה חברה בלהקת האופרה עד 1924. בשנת 1916 גם חתמה גאלי-קורצ'י על חוזה הקלטות עם "חברת המכונה המדברת של ויקטור" והקליטה רבות לחברה זו עד 1930. בשנת 1921 הצטרפה גאלי-קורצ'י למטרופוליטן אופרה בניו יורק ועם הלהקה הזו נשארה עד לפרישתה מהופעות אופרה בשנת 1930.
גאלי-קורצ'י הייתה תלמידתו של מורה המדיטציה והיוגה, ההודי פרמהנסה יוגאננדה. היא כתבה את ההקדמה לספרו של יוגאננדה משנת 1920, "לחישות מן הנצח".
כיוון שמאסה בפוליטיקה של בית האופרה וסברה, שהאופרה היא צורת אמנות גוועת, פרשה גאלי-קורצ'י מבימת האופרה בינואר 1930 והתמקדה תחת זאת בהופעות קונצרטנטיות. בעיות גרון הציקו לה במשך שנים רבות ובשנת 1935 עברה ניתוח להסרת זפקת של בלוטת התריס. על אף הזהירות המופלגת שננקטה בשעת הניתוח, שבוצע בהרדמה מקומית, נגרמה פגיעה לקולה. הסברה הייתה, שעצב אל מיתרי הקול, ההסתעפות החיצונית של עצב הגרון, ניזוק בניתוח, וכתוצאה מכך איבדה את יכולתה לשיר צלילים גבוהים. העצב הזה נודע מאז בשם "עצב גאלי-קורצ'י".
בשנת 2001 "קרוקס ורקאברן עיינו במאמרי עיתונות שנכתבו אותו זמן בעקבות הניתוח, ניהלו שיחות עם עמיתים וקרובי משפחה של המנתח והשוו את הקריירה של גאלי-קורצ'י עם זו של זמרות אחרות" והגיעו למסקנה, שהירידה בטיב קולה לא הייתה, ככל הנראה, תוצאה של פגיעה כירורגית. בשנת 1936 ניסתה גאלי-קורצ'י, שלא בחוכמה, את כוחה בחזרה לאופרה בתפקיד מימי בלה בוהם של פוצ'יני, בשיקגו. הניסיון הכאוב הבהיר לה ולזולתה, כי ימי שירתה תמו. אחרי עוד כמה רסיטלים פרשה לחלוטין מהופעות ושארית חייה עברה עליה בקליפורניה, עד מותה בנובמבר 1963 בגיל 81.
יום הבחירות בארצות הברית
יום הבחירות בארצות הברית  (באנגלית: Election Day) הוא היום הקבוע בחוק לעריכת בחירות בארצות הברית. בניגוד למדינות רבות אחרות בהן אין נוסחה קבועה לתאריך יום הבחירות, הבחירות בארצות הברית מתקיימות תמיד ביום שלישי הראשון בנובמבר שאינו חל באחד בנובמבר (או כלשון החוק - יום שלישי החל אחרי יום שני הראשון בחודש נובמבר). לפיכך, נערכות הבחירות באחד מן הימים שבין 2 ו-8 בנובמבר.
הבחירות הפדרליות בארצות הברית נערכות אחת לשנתיים. בבחירות אלה נבחרים כל חברי בית הנבחרים לתקופה של שנתיים, וכשליש מחברי הסנאט נבחרים לתקופה של שש שנים. הבחירות הנשיאותיות נערכות אחת לארבע שנים, בשנים המתחלקות בארבע.
היסטוריה
ב-1792 חוקק הקונגרס של ארצות הברית חוק לפיו על מדינות הפדרציה לקיים את הבחירות לנשיאות (בחירת האלקטורים) בתקופה של 34 הימים החלים לפני יום רביעי הראשון של דצמבר, שבו מתכנס חבר האלקטורים כדי לבחור את הנשיא (כך למשל נמשכו בחירות 1840 מ-30 באוקטובר עד 2 בדצמבר, ובחירות 1844 מ-1 בנובמבר עד 4 בדצמבר).
כינוס חבר האלקטורים נקבע ליום רביעי הראשון של דצמבר משום שהוא חל מספיק זמן לאחר תקופת הקציר, ומאפשר לחקלאים להספיק לאסוף את התבואה, אך לפני תקופת החורף הסוערת, שיקול חשוב במדינה הצעירה שהייתה חקלאית באופייה. הדבר יצר בעיה, כיוון שבבחירות הנשיאותיות בפרט היה קיים סיכוי להשפעה של תוצאות הבחירות במדינות שהקדימו לבחור, על התוצאות במדינות אחרות. אי לכך החליט הקונגרס ב-1845 לקיים יום אחיד לבחירות הנשיאותיות - יום שלישי הראשון של נובמבר, בשנים המתחלקות בארבע (1848, 1852 וכן הלאה).
התאריך התגלה כבעייתי בשנים שבהן חל יום שלישי ב-1 בנובמבר, מאחר שהפער בין יום הבחירות ליום כינוס חבר האלקטורים היה גדול מ-34 ימים, בניגוד לחוק. לכן הוצא 1 בנובמבר מכלל הימים שבהם חל יום הבחירות. יום שלישי נבחר כיום הבחירות כדי להימנע מקיומן ביום ראשון, שהוא יום שבתון בארצות הברית, או ביום שני הסמוך אליו. [[קובץ:Early voting US states.svg|ימין|250px|ממוזער|דפוסי ההצבעה המוקדמת בארצות הברית
הצבעה בקלפי
במדינות רבות, ובהן ניו יורק, ניו ג'רזי, הוואי, קנטקי ואוהיו, נחשב יום הבחירות כיום שבתון. במדינות אחרות, אך לא בכולן, ניתנת לעובדים הזכות לצאת על חשבון זמן העבודה ולהצביע. ציר בית הנבחרים מטעם המפלגה הדמוקרטית, ג'ון קונירס, הציע להפוך את יום הבחירות לחג לאומי, בשם יום הדמוקרטיה. על פי ההצעה, בכל יום בחירות פדרלי יהנו העובדים מפגרה, כדי לאפשר להם להצביע, לאייש נקודות קלפי, ולהגביר את המודעות לדמוקרטיה.
הצבעה מוקדמת
הצבעה מוקדמת היא הליך נוחות בו אנשים שלא יכולים להצביע ביום הבחירות המיועד או שלא נוח להם להצביע ביום זה, מצביעים במהלך תקופה מוגדרת מראש לפני הבחירות. ההצבעה המוקדמת נעשית או בקלפיות ייעודיות או בהצבעה בדואר. חלק ממדינות ארצות הברית הנהיגו הצבעה מוקדמת, והבולטת בהן היא אורגון, בה כל ההצבעה מתנהלת באמצעות הדואר. הצבעה מוקדמת מותרת ב-31 מהמדינות ללא צורך בסיבה, ואסורה ב-16 מהן. ב-3 מהמדינות ניתן להצביע הצבעה מוקדמת מנומקת. בבחירות 2004 ניצלו 22% מהמצביעים את זכותם להצבעה מוקדמת.
ארנביים
אַרְנָבִיִּים (שם מדעי: Leporidae), היא משפחה של יונקים מסדרת הארנבאים הכוללת את הארנבות ואת מיני הארנבים השונים.
מאפיינים
אורך גופם של הארנביים מגיע לשישים סנטימטרים, והם ניכרים באוזניהם הארוכות, רגליהם האחוריות הארוכות מאוד, זנבם הקצר ופרוותם הרכה. מזונם כולל עלים, פירות, זרעים, פקעות ושורשים. חלק מהארנביים מתגוררים במחילות שהם חופרים ברגליהם הקדמיות, וחלקם חיים על פני הקרקע או במערות.
המשפחה כוללת אחד עשר סוגים, שמתוכם ניתנו לשלושה שמות עבריים: ארנבת, ארנבון וארנבון אמריקני.
תפוצתם של הארנביים היא כמעט בכל העולם, בעיקר באזורים הצפוניים של כדור הארץ.
הגדולה בארנביים היא ארנבת אירופאית (Lepus europaeus) שמגיעה למשקל 5 קילוגרם. הקטן ביותר הוא ארנב ננסי שמשקלו 300 גרם. בעבר היו מינים גדולים יותר כמו הנורלאגוס שהגיע למשקל 23 קילוגרם.
לינקולן קוסמופוליטן
לינקולון קוסמופוליטן (באנגלית: Lincoln Cosmopolitan) הייתה מכונית סלון מפוארת, שנבנתה גם בתצורת לימוזינה, אשר יוצרה על ידי חטיבת "לינקולן" ("Lincoln Motor Company"), של יצרנית הרכב האמריקאית פורד, בין השנים 1948–1954.
לינקולן קוסמופוליטן
בנוסף לתצורות הסלון והלימוזינה, יוצרו דגמי "לינקולן קוסמופוליטן" בגרסאות קבריולה וקופה. בשנות החמישים והשישים של המאה העשרים הייתה ה"לינקולן קוסמופוליטן" המכונית נשיאותית בארצות הברית. בישראל היה דגם "לינקולן קוסמופוליטן" מכוניתו הנשיאותית של הנשיא הראשון חיים ויצמן. דגמי ה"לינקולן קוסמופוליטן" התאפיינו בשמשה קדמית ביחידה אחת, ומושבים וחלונות בהפעלה חשמלית.
מכוניותיהם של הנשיאים הארי טרומן ודוויט אייזנהאואר
ב-1950, בתקופת נשיאותו של הארי טרומן, נפוצה האגדה האורבנית שהנשיא נטר טינה לחברת ג'נרל מוטורס בשל העובדה שהם לא התירו לו להשתמש במכוניותיה במהלך מסע הבחירות לנשיאות של 1948. כך או כך, הוא בחר במכונית לינקולן של חברת פורד כמכונית הנשיאותית. הבית הלבן חכר עשר מכוניות לינקולן קוסמופוליטן. גגות המכוניות הוגבהו כדי שיותאמו לכובעים הגבוהים שהיו מקובלים באותה תקופה, והן נצבעו בצבע שחור. תשע מהמכוניות הללו היו בעלות גוף סגור, והעשירית, שיועדה לנשיא עצמו, הייתה פתוחה וצוידה בלוחות שריון. אורכה של מכונית זו היה 6.1 מטרים, רוחבה 2 מטרים ומשקלה הגיע ל-2,900 ק"ג, 770 ק"ג יותר ממכוניות רגילות מסדרת קוסמופוליטן. כל עשר המכוניות הללו הונעו במנוע V8 בהספק של 152 כוחות סוס והיו מצוידות בתיבות הילוכים Hydramatic כבדות. ב-1954 קיבל הנשיא דווייט אייזנהאואר מכונית קוסמופוליטן פתוחה שהותאם לה גג מזכוכית אקרילית שנודע בשם "גג הבועה" (Bubble-top). רכב זה המשיך לשמש בצי המכוניות הנשיאותיות עד 1965.
מכוניותיהם של הנשיאים ג'ון קנדי ולינדון ג'ונסון
ב-1961 קיבל הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי מכונית לינקולן קונטיננטל מותאמת בצבע כחול כהה שעלותה הייתה 200,000 דולר. מכונית זו קיבלה מהשירות החשאי את שם הקוד X-100 והייתה המכונית הנשיאותית המתוחכמת ביותר עד אותה עת. אבזור המכונית כלל מערכת חימום ומיזוג אוויר חזקה, שני טלפונים אלחוטיים, מטפה לכיבוי אש, ערכת עזרה ראשונה וסירנה. מאפייניה החיצוניים של המכונית שופרו, הותקנו דרגשי עמידה נשלפים וידיות אחיזה עבור סוכני השירות החשאי ואורות אדומים מהבהבים שוקעו לתוך פגוש המכונית. מאפיינים מיוחדים של ה-X-100 היו שלושה מערכים של גגות נפתחים (גג סטנדרטי, גג העשוי ממתכת קלה וגג מפלסטיק שקוף) ומנגנון הידראולי שהגביה את המושב האחורי ב-28 ס"מ. כל המאפיינים הללו הוספו למכונית כדי להקל על הציבור לצפות בנשיא. לרוע המזל תרמו מאפיינים אלו להצלחת ההתנקשות בנשיא קנדי. לאחר הרצח עוצבה המכונית מחדש בעלות משוערת של כ-500,000 דולר. המכונית נצבעה בשחור, הותקן בה ציוד תקשורת משופר, מנוע חזק יותר וצמיגים חסיני תקר העשויים מגומי המצופה באלומיניום. מכל הדלק שלה מוגן נגד התפוצצות באמצעות מילויו בקצף נקבובי שתפקידו למזער את היקף שפיכת הדלק במקרה של ניקוב המכל. תא הנוסעים מוגן בשריון במשקל של 730 ק"ג, ושלושת הגגות הנפתחים הוחלפו בגג זכוכית קבוע שעלותו הגיעה ליותר מ-125,000 דולר. גג הזכוכית היה עשוי מ-13 חלקים שונים של זכוכית משוריינת שעוביים נע בין 25 ל-46 מ"מ, ובאותה עת הוא היה המוצר העבה ביותר עד אז שהיה עשוי מחומר זה. ב-1967 בוצעו התאמות נוספות ב-X-100 ושודרגה בה מערכת מיזוג האוויר, הותקן בה חלון אחורי הניתן לפתיחה, ובוצעה הגדלה של חלקה האחורי. אף על פי שמכוניות נשיאותיות נוספות נכנסו לשירות, ה-X-100 המשיכה לשמש בהזדמנויות שונות את הנשיאים לינדון ג'ונסון, ריצ'רד ניקסון, ג'רלד פורד וג'ימי קרטר, עד שהוצאה מהשירות בראשית 1977. המכונית מוצגת במוזיאון הנרי פורד בדירבורן שבמישיגן.
הלינקולן בשנות השבעים והשמונים בשירות הבית הלבן
ב-1974 התקבלה לשירות בבית הלבן מכונית מותאמת מדגם לינקולן קונטיננטל משנת ייצור 1972 באורך של 6.7 מטרים ובמשקל של 5,900 ק"ג. מכונית זו שבה היו שישה מקומות ישיבה נחכרה מחברת פורד תמורת תשלום של 5,000 דולר לשנה והיא הייתה מצוידת במנוע V8 בנפח של 7.5 ליטרים שהספקו 214 כוחות סוס. המכונית הייתה מצוידת במערכת מיקרופונים חיצוניים כדי שנוסעי הרכב יוכלו לשמוע את הנעשה בחוץ, בדפנות ממוגנות, בחלונות מזכוכית משוריינת ובמקום לאחסון תת מקלעים. במכונית זו נסע הנשיא פורד בעת ניסיון ההתנקשות השני בו ב-22 בספטמבר 1975, ובה הועבר הנשיא רונלד רייגן לבית החולים לאחר ניסיון ההתנקשות בחייו ב-1981.
מכוניותיהם של הרמטכ"לים יעקב דורי, יגאל ידין ומרדכי מקלף
מכונית השרד של שלושת הרמטכ"לים הראשונים של צה"ל, יעקב דורי, יגאל ידין ומרדכי מקלף, הייתה "לינקולן קוסמופוליטן" מדגם "טאון סדאן". מספר הרישוי שלה היה "צ-500" זהותה של לינקולן הרמטכ"ל מתבהרת מתוכנו של מכתב שהפיץ ראש לשכת הרמטכ"ל ב-23 בספטמבר 1953, ובו "רשימת חלקי חילוף הדרושים למכונית הרמטכ"ל", שנדפסה באנגלית אך הוכנה בתל אביב. הרשימה מתייחסת ללינקולן קוסמופוליטן, סדרה 9H, גוף 73. "לינקולן הרמטכ"ל" יצאה משירות בדצמבר 1953.
רכב השרד של הרמטכ"ל הרביעי רב-אלוף משה דיין היה "אולדסמוביל" שנת 1953. מספר הרישוי שלה היה "צ-1000".
מדגם זה יוצרו 7,302 יחידות.
ברברה מייר
ברברה מייר (בגרמנית: Barbara Meier; נולדה ב-25 ביולי 1986) היא דוגמנית ושחקנית גרמנייה, התפרסמה כאשר זכתה בעונה השנייה של התוכנית "הטופ מודל הבאה של גרמניה".
ביוגרפיה
מייר נולדה באמברג, עיירה בבוואריה, לאחר שסיימה את התיכון, היא תכננה ללכת וללמוד מתמטיקה. היא התגלתה על ידי צייד דוגמניות במרכז קניות. הוא הזמין אותה ללכת למבחני הבד של התוכנית הטופ מודל הבאה של גרמניה בהנחיית היידי קלום. במהלך התוכנית היא התמודדה עם מספר אתגרים הקשורים לתחום הדוגמנות. בסוף העונה היא הוכתרה כמנצחת, בין הפרסים שניתנו לה הוא חוזה עם הסוכנות IMG, הופעה בשער הקוסמופוליטן הגרמני והובלת קמפיין חברת הביגוד "C&A".
לאחר מכן היא הייתה בהפקות של מגזינים נוספים כמו L'Officiel ו-Madame Figaro הצרפתיים, היא הייתה הפנים המרכזיות בקמפיינים של מוצרי הטיפוח של פנטן והיורודיסני, היא הופיעה בתצוגות אופנה במספר מדינות, וצעדה בשבוע האופנה של ברלין.
היא השתתפה כשחקנית במספר הפקות לטלוויזיה ולקולנוע, וביניהם הופיעה ב-2011 בסרט האימה "Schreie der Vergessenen". בשנת 2020 שיחק בדרמה הרומנטית האמריקאית "אוהב אותך לנצח".
ב-2008 הייתה "שגרירת המתמטיקה של השנה" בפרויקט של משרד החינוך הגרמני.
היפודיון
היפודיון (שם מדעי: Hippidion; מילולית: "סוס קטן") הוא סוג של סוס נכחד שחי לפני 5 מיליון שנה באמריקה הצפונית ואמריקה הדרומית וייתכן ששרד עד לפני 8,000 שנה.
מאפיינים
סוס זה דמה מאוד לסוסים המודרניים, הגיע למשקל 250 ק"ג והגיע לגובה 1.4 מטר בכתף, קרוב לגודל של חמור. מבנה עצמות האף מרמז שהיה קרוב למינים נכחדים מאמריקה הצפונית כמו הפליוהיפוס, ממנה היגר דרומה. מספר חוקרים טוענים שהיה קרוב יותר לסוג סוס, בו כל המינים הקיימים של משפחת הסוסיים.
המאובנים של סוס זה התגלו בקליפורניה, ונצואלה, בוליביה, ברזיל, אורוגוואי וצ'ילה. מאובנים שנמצאו בצ'ילה מראים שכנראה אנשים מתרבות קלוביס צדו סוסים אלה.
היפודיון וסוסים אחרים באמריקה הדרומית הוכחדו לפני כ-8,000 שנים, ומאז לא היו סוסים באמריקה הדרומית עד שהובאו בידי הספרדים.
הנריק שרינג
הנריק שרינג (בפולנית: Henryk Szeryng; 22 בספטמבר 1918 – 8 במרץ 1988) היה כנר יהודי-פולני, שהיגר למקסיקו והיה לאזרח המדינה.
ביוגרפיה
שרינג נולד בז'לאזובה וולה בפולין, שם החל בלימודיו. בהמשך למד בברלין אצל קרל פלש. הופעת הסולו הראשונה שלו הייתה בשנת 1933, בנגינת הקונצ'רטו לכינור של יוהנס ברהמס. משנת 1933 עד 1938 למד קומפוזיציה בפריז, אצל נדיה בולאנז'ה ובשנות מלחמת העולם השנייה עבד כמתורגמן ופרשן מטעם ממשלת פולין הגולה (שרינג שלט בשבע שפות) וניגן בקונצרטים לפני חיילי בעלות הברית בכל רחבי העולם. באחד הקונצרטים האלה במקסיקו סיטי קיבל הצעה לקבל עליו את מחלקת כלי הקשת באוניברסיטה המקומית. הוא נענה להצעה ובשנת 1946 קיבל אזרחות מקסיקנית.