cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פראמהיים
גורל הבסיס
קבוצת הקוטב חזרה אל פראמהיים ב-25 בינואר 1912 והפליגה ב"פראם" ב-30 בינואר אחרי "יומיים של התרוצצות קדחתנית כדי להעלות אל הסיפון את כל הדברים שהתכוונו לקחת עמנו". מאחוריהם השאירו את הצריף הקבור, "הבית הקטן והאיתן הזה, שנח עתה חבוי כולו מתחת לשלג מאחורי מאונט נלסון" וללא ספק הרבה כלים ויצירות אמנות פשוטות מעשה ידיהם. האתר על הצלע המזרחית של מפרץ הלווייתנים שימש פעמים רבות בשנות ה-30' שורה של משלחות אמריקאיות בהנהגת ריצ'רד בירד. אנשי המשלחות הקימו בסיסים מרחק- מה מצפון לפראמהיים - אמריקה הקטנה I עד III. מכל מקום, אין ככל הנראה ראיה ניצחת לכך, שהצריף המקורי של פראמהיים התגלה מחדש, אולי בגלל עומק השלג שכיסה עליו. אי-שם בין 1957 ל-1962 הביאה ההתמוססות שחלה במדף הקרח רוס לכך, שגוש הקרח שעליו נבנו פראמהיים ובסיסי אמריקה הקטנה ניתק מקרח החומה. שדה הקרח נסחף אז כנראה מערבה והמשיך להתפרק לאורך שולי מדף הקרח רוס.
גד נגבי
גד נגבי (נולד ב-6 בספטמבר 1945) הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל. כיהן בין היתר כמפקד חטיבת מילואים מובחרת של הצנחנים וכמפקד סיירת צנחנים.
שירות בצה"ל בקבע
גד נגבי נולד ב-6 בספטמבר 1945 (כ"א באלול ה'תש"י) וגדל בירושלים. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1963 התנדב נגבי לחטיבת הצנחנים. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. לאחר הקורס שב לצנחנים ושימש כמפקד מחלקה ומפקד פלוגה בגדוד 202.
במלחמת ששת הימים לחם נגבי עם פלוגתו בחזית המצרית ובהמשך בגזרה הסורית בדרום רמת הגולן. בשנים 1968 ו-1969 שימש כמפקד סיירת צנחנים ופיקד עליה במהלך מספר מבצעים מיוחדים במלחמת ההתשה, ובהם מבצע הלם, כסגנו של מתן וילנאי, מבצע בוסתן 22 בפיקודו, וכמפקד כוח משנה בפשיטה המוטסת על שדה התעופה ביירות בפיקודו של רפול. בשנת 1969, בתום תפקידו כמפקד הסיירת, השתחרר מצה"ל.
שירות בצה"ל במילואים
במהלך שירות המילואים שימש נגבי כמפקד יחידת סיור נ"ט מס' 70 עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים נשלחה יחידת סיור נ"ט 70 להערכות בבקעת הירדן אל מול הירדנים, בלחצו יחד עם לוחמי היחידה ובשל הצורך בכוחות חי"ר מעולה בחזית הדרום, הוטסה מחצית היחידה בפיקוד נגבי לסיני ולחמה בגזרת ראס סודר.
לאחר המלחמה המשיך נגבי לפקד על היחידה שהתרחבה והפכה לגדוד 7008, גדוד צנחנים מובחר במילואים במסגרת חטיבה 409 (לימים 551). נגבי פיקד על הגדוד במלחמת לבנון הראשונה, במהלכה ערך ופיקד על מארב שביצע גדודו ב-11 ביוני 1982, בקרבת הכפר עמיק במורדות המזרחיים של ג'בל בארוכ. עפר שלח, מפקד מחלקה בגדוד הצנחנים שהשתתף בקרב, כתב על כך בספרו "שבויים בלבנון", כי- בהמשך מונה נגבי למפקד חטיבה 409 (לימים חטיבה 551) בה שימש קודם לכן כמג"ד.
נגבי, מהנדס תעשייה וניהול בהשכלתו, מילא תפקידי ניהול בתעשייה ביניהם כמנכ"ל מפעלי "וישיי" (Vishay Intertechnology) בישראל.
חיים לוי (משמר הגבול)
חיים לוי (1925 – 3 בינואר 2012) היה מפקד משמר הגבול ונציב בתי הסוהר.
מגיל 15 היה לוי פעיל בגדנ"ע. הוא סיים ב-1941 קורס מדריכי גדנ"ע, והיה מפקד פלוגת נוער במסגרת "ההגנה". ב-1943 התגייס למשטרת היישובים העבריים ושירת בה במשך 3 שנים. ב-1947 סיים קורס מפקדי מחלקות של "ההגנה". במלחמת העצמאות לחם במסגרת חטיבת אלכסנדרוני כסגן מפקד פלוגה, ונפצע בקרב על מג'דל יאבא. אחרי החלמתו עבר לתפקיד עורפי ובתום המלחמה השתחרר משירות צבאי.
ב-1954, בתקופת פעולות התגמול, התגייס כסגן מפקד פלוגה למשמר הגבול. היה מפקד הפלוגה הדרומית של גדוד משמר הגבול באזור המשולש בתקופת מלחמת סיני, שבגזרתו אירע טבח כפר קאסם. בהמשך ובתקופת מלחמת ההתשה, כיהן כמפקד מג"ב צפון, ופיקד על כוחות מג"ב שפעלו בגזרת עמק בית שאן של מלחמת ההתשה. בספטמבר 1972 מונה לסגן מפקד משמר הגבול, באוקטובר 1972 מונה למפקד משמר הגבול וכיהן בתפקיד עד ינואר 1976. ב-1974, בעקבות הטבח במעלות וכישלון ההשתלטות של יחידות הלוט"ר של צה"ל, הורה לרפ"ק ראובן יעקב (נמרודי) להקים את הימ"מ - יחידת השתלטות ללוחמה בטרור, זאת כמענה לפיגועי חטיפה ומיקוח. בהמשך הוטלו על הימ"מ משימות ותפקידים נוספים כגון - לוחמה בטרור ומשימות משטרה מיוחדות.
במהלך השנים למד קרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. בסוף 1975 נקבע שימונה לנציב בתי הסוהר עם פרישתו של אריה ניר. באוגוסט 1976 מונה לנציב בתי הסוהר. בתקופתו נעשה ניסיון להאבק בשימוש הנרחב בסמים בבתי הכלא על ידי ביצוע חוקן לאסירים הנכנסים לכלא. אולם בג"ץ קבע שאין לבצע חוקן באסירים, ללא הסכמתם. כיהן בתפקיד עד נציב בתי הסוהר עד 1981 ולאחר מכן פרש לגמלאות ועבד כחקלאי במושב בית יצחק.
ב-3 בינואר 2012, נפטר חיים לוי מסרטן, ונקבר בחלקה הצבאית בבית העלמין במושב בית יצחק. הותיר אשה ושלושה בנים.
מוסא א-תעמרי
מוסא סולימאן א-תעמרי (בערבית: موسى سليمان التعمري; נולד ב-10 ביוני 1997) הוא כדורגלן ירדני המשחק בלוון הבלגית בעמדת הקיצוני.
קריירת מועדונים
א-תעמרי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של שבאב אל-אורדון. בעונת הצטרף לקבוצה הבוגרת ורשם 5 שערים ב-19 משחקי ליגה.
בקיץ הושטל לאל ג'זירה עד לסיום העונה.
ביולי חתם באפואל ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית.
ב-5 באוקטובר 2020, א-תעמרי חתם לשלוש שנים בלוון מליגת העל הבלגית תמורת מיליון אירו.
ב-11 במאי 2023 חתם במונפלייה מליגת העל הצרפתית.
קריירה בינלאומית
בנוסף, א-תעמרי משחק גם בנבחרת ירדן בכדורגל עד גיל 23.
להק ראש המטה
להק ראש המטה (למ"ט) הוא יחידה ראשית במטה חיל האוויר הישראלי.
הלהק מופקד על בניין הכוח בחיל האוויר, מבקר את מימושו ומתאם את עבודת המטה הבין-להקית. ראש המטה הוא קצין בדרגת תת-אלוף ואיש צוות אוויר, הוא משמש גם כסגנו של מפקד חיל האוויר וממלא את מקומו בהיעדרו.
ראש מטה חיל האוויר מנובמבר 2021 הוא תא"ל איל גרינבוים.
הלהק הוקם ב-15 בדצמבר 1983 כתוצאה מארגון מחדש של חיל האוויר וקיבל חלק מתחומי האחריות של להק האוויר.
ארגון ותחומי אחריות
תחת הלהק פועלות מחלקת תקשוב, מחלקת תוא"ר (תכנון וארגון), מחלקת אמל״ח (אמצעי לחימה), מחלקת תקציבים ובקרה (מת"ב), ומנהלת מגן.
ענף חקר ביצועים
ענף חקר ביצועים הוא גוף חקר הביצועים של חיל האוויר. על היחידה מפקד כיום קצין בדרגת סגן אלוף, המשמש כיועץ המדעי של מפקד חיל האוויר. החוקרים ביחידה הם קצינים אקדמאיים מתחומי המדעים המדויקים בשירות חובה וקבע, רובם בוגרי תוכנית תלפיות של חיל האוויר.
גוף חקר הביצועים של חיל האוויר הוקם בשנת 1963 כמדור בענף אוויר-2, נכון ל-2021, מחלקת אמל"ח בלהק ראש המטה. לפי ביטאון חיל האוויר, קציני היחידה החלו בתכנון מבצע מוקד, המתקפה האווירית שפתחה את מלחמת ששת הימים בשנת 1967, עוד בשנת 1964.
הגוף עוסק בחקר ביצועים מערכתי בנושאי רכש ופיתוח אמל"ח. בין היתר, פורסמה מעורבות הענף בהחלטה על רכישת מסוק הקרב שצפוי להחליף את מסוק היסעור המשמש את צה"ל. מחקרי הענף משמשים לייעול ושיפור פעולות חיל האוויר, כמו התאמת פעילותו למאפייני העימות המוגבל המאפיין את מלחמות ישראל ופעילות הביטחון השוטף בעשורים האחרונים, או שמירת העליונות האווירית הנדרשת לצורך המערכה בין המלחמות. תפקיד זה כולל ליווי צמוד של כלל פעילות חיל האוויר, בין היתר בנושאי יכולות אמל"ח וצמצום פגיעה בבלתי מעורבים.
ענף חקר ביצועים עלה לכותרות בתחילת המאה ה-21, בעקבות הריגתו של סלאח שחאדה ב-22 ביולי 2002, שלוותה בהריגת עוזרו ו-14 אזרחים נוספים, בהם 11 ילדים. לפי נחום ברנע, בטורו בעיתון ידיעות אחרונות, "ההערכה של אנשי חקר-ביצועים הייתה שהבניינים מסביב לא יתמוטטו כתוצאה מההפצצה. רק הזגוגיות יתנפצו. הם לא הביאו בחשבון את המבנים הרעועים – חושות – שמילאו את החצר הסמוכה לביתו של שחאדה".
בין בוגריה הבולטים של היחידה נמנים אדיר פרידור, אמיר גוטפרוינד ויצחק בן ישראל, ששירתו כמתמטיקאים ביחידה. שבמהלך שירותו ביחידה בדרגת רב-סרן עסק בן ישראל בתכנון תקיפת הכור הגרעיני בעיראק.
My Same
My Same (בעברית: שלי) הוא שיר של הזמרת הבריטית אדל מתוך אלבום האולפן הראשון שלה הנקרא 19 על שם גילה של הזמרת. השיר היה בין השירים הבודדים מהאלבום שזכו להצלחה בינונית ללא היותו כסינגל. מהאלבום יצאו ארבעה סינגלים מצליחים. לשיר יצאו קאברים רבים, ואף זכה להשמעות רבות ברשתות כמו ספוטיפיי ורשתות מוזיקה רבות אחרות. לשיר יצאה גרסה מיוחדת באלבום מיוחד שיצא ל-19, והגרסה היא הופעת לייב של הזמרת אדל במקום הנקרא "Hotel Cafe".
השיר
השיר מופיע גם באלבום הווידאו של אדל, Live at the Royal Albert Hall. הוא צבר למעלה מ-34 מיליון השמעות בספוטיפיי.
מיקומי שיא
השיר הצליח להגיע בשיאו למקום ה-61 במצעד בגרמניה, ואף שהה כשתי שבועות במצעד.
נפת תרג'ולה
נפת תֶרג'וֹלָה (בגאורגית: თერჯოლის მუნიციპალიტეტი, תֶרג'וֹליס מוניציפליטי) היא נפה במחוז אימרתי שבגאורגיה. עד שנת 1917 נכלל בפלך כותאיסי ("גוברניה של כותאיסי") במזרה של שורפני, משנת 1921 במזרה של שורפני, ומשנת 1930 באולקה של כותאיסי. ובשנה זו הופרד כנפה נפרדת. משנת 1950 נקרא נפת תרג'ולה.
בנפה 34 מוסדות ממשלתיים, 30 סיפריות, 3 תיאטראות ו-3 מוזאונים (ביניהם מוזאון דוד קלדיאשווילי). בנפה נמצאת עיר אחת, תרג'ולה, ו-45 כפרים.
בנפה גידולים כפריים של תירס.
איתי ורד
ביוגרפיה
נולד בכפר הס. שירת כקצין בהנדסה קרבית. בעל תואר ראשון במדעי המדינה והיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב.
שימש כתחקירן בתוכנית "המשקיפים" בטלעד, ולאחר מכן כתחקירן ב"עובדה" בין 2002 ל-2005.
ב-2005 כתב תסריט ותחקיר לסרט התיעודי "שדות אדומים", של הבמאית אילת הלר, שזכה בפרס "דרך החופש" בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
בין 2005 ל-2015 שימש ככתב ומגיש בערוץ 1, בתוכניות "מבט", "יומן". היה העיתונאי הישראלי הראשון שסיקר את המהפכה במצרים ב-2011. כמו כן, תיעד את הצונאמי ביפן, רעידת האדמה בנפאל, זרם הפליטים בגבול סוריה-טורקיה, סיקר את המשחקים האולימפיים בביג'יינג וערך סדרת כתבות מדרום אפריקה לקראת מונדיאל 2010. שימש כמגיש תוכנית המדע "המעבדה" ותוכנית הטיולים "על הדרך", וכן היה ממגישי חדשות הלילה "מהיום למחר".
הצטרף לחדשות 10 ב-2015, ככתב התוכנית "שישי". יצר את סדרת הכתבות "צונאמי" ששודרה בינואר 2017, שבה הצטרף לספינת ההצלה "אקווריוס" ותיעד את הצלתם של פליטים ומהגרים מאפריקה ומאסיה בדרכם לאירופה, על גבול המים הטריטוריאליים של לוב. שימש כשליח הערוץ לחילוץ הנערים מהמערה בתאילנד ביוני 2018. עבר לערוץ 13 בינואר 2019.
ב-5 ביולי 2020 פוטר מערוץ 13 כתוצאה מקיצוצים בערוץ.
נשוי לנעמי ואב לשלושה ילדים. אחיה של עיתונאית האוכל רונית ורד.
ג'ו מרסר
ג'וזף "ג'ו" מרסר (באנגלית: Joseph 'Joe' Mercer; 9 באוגוסט 1914 - 9 באוגוסט 1990) היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי.
קריירת המשחק
ג'ו מרסר הוא בנו של כדורגלן נוטינגהאם פורסט וטרנמיר רוברס לשעבר, שנקרא גם ג'ו. מרסר שיחק בעמדת הקשר השמאלי, והחל את הקריירה שלו במועדון הכדורגל של אלסמר פורט מצ'שייר, מקום הולדתו. הוא התבלט ביכולת לתקל ולצפות מראש את מהלכי היריב. הוא הצטרף לאברטון בספטמבר 1932, והפך לשחקן הרכב קבוע בעונת 1935/1936. מרסר שיחק במדי אברטון ב-186 משחקים שבהם הבקיע שני שערים, וזכה עם המועדון באליפות בעונת 1938/1939. בזמן ששיחק עבור אברטון הוא השתתף גם בחמישה משחקים במדי נבחרת אנגליה, שנערכו בין 1938 ל-1939.
מרסר איבד שבע שנים מהקריירה שלו בעקבות מלחמת העולם השנייה. הוא החזיק בדרגת סרג'נט-מייג'ור בצבא, ושיחק ב-26 משחקים בינלאומיים לא רשמיים בזמן המלחמה, וברובם הוא ענד את סרט הקפטן. ת'יאו קלי, מאמן אברטון, האשים את מרסר בכך שלא התאמץ במשחק נגד נבחרת סקוטלנד, אך למעשה מרסר סבל מפציעה בסחוס. למרות חוות דעתו של אורתופד מומחה מרסר נאלץ לשלם על הניתוח בעצמו. בזמן המלחמה הוא שיחק עבור מועדון הכדורגל צ'סטר, וערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 4 - 1 על הליפקס טאון בספטמבר 1942.
מרסר עבר לארסנל בשלהי 1946 תמורת 9,000£; קלי הביא את נעליו של מרסר לשיחות המשא ומתן על מנת למנוע ממנו לחזור ולהיפרד לשלום מהשחקנים האחרים של אברטון. משחקו הראשון בארסנל היה נגד בולטון וונדררס ב-30 בנובמבר 1946, וזמן קצר לאחר מכן הוא הפך לקפטן המועדון. בתפקידו כקפטן הוא הוביל את ארסנל בתקופה המוצלחת של שלהי שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50, וסייע למועדון להיחלץ מתחתית הטבלה ולזכות באליפות בעונת 1947/1948.
מרסר זכה עם ארסנל בגביע ה-FA של 1950, ובאותה שנה זכה בתואר כדורגלן השנה בליגה האנגלית מטעם התאחדות עיתונאי הכדורגל. הוא הוביל את ארסנל לגמר גביע ה-FA נגד ניוקאסל יונייטד ב-1952 (הפסד של ארסנל), אך בשנה שלאחר מכן זכה עם ארסנל באליפות שלישית בזכות ממוצע שערים. מרסר החליט לפרוש ב-1953, אך חזר בו מהחלטתו ושב לשחק בארסנל בעונת 1953/1954. אולם, הוא שבר את רגלו בשני מקומות לאחר התנגשות עם עמיתו לקבוצה ג'ו וייד במשחק נגד ליברפול שנערך ב-10 באפריל 1954, ובסוף אותה עונה החליט לפרוש מכדורגל באופן סופי. במדי ארסנל הוא השתתף ב-275 משחקים, והבקיע בהם שני שערים.
קריירת האימון
לאחר פרישתו הוא עבד במשך זמן קצר בחנות מכולת. ב-18 באוגוסט 1955 הוא חזר לעבוד בתחום הכדורגל, והתמנה לתפקיד המאמן של שפילד יונייטד יומים לפני המשחק נגד ניוקאסל יונייטד, שהיה גם המשחק הראשון של העונה. מרסר החליף את רג' פרימן שמת בסוף העונה הקודמת. תחילת הקריירה שלו כמאמן לא הייתה טובה והסתיימה בירידה של שפילד יונייטד לליגת המשנה, למרות הבאתו של דרק פייס (שמאוחר יותר יהפוך לאחד מהשחקנים הטובים ביותר בהיסטוריה של המועדון) מאסטון וילה תמורת 12,000£.
מרסר אימן את שפילד עד דצמבר 1958, ואז החליט לעבור לאסטון וילה מתחתית הליגה הראשונה של הפוטבול ליג. אף על פי שהוא הוביל את אסטון וילה לחצי גמר גביע ה-FA הוא לא הצליח לגרום למועדון להישאר בליגה. הוא הוביל את אסטון וילה לזכייה בטורניר גביע הליגה הראשון שנערך ב-1961, אך לקה בשבץ מוחי ב-1964 ופוטר על ידי הנהלת המועדון לאחר שהחלים.
ב-1971 מרסר היה במחלוקת עם מלקולם אליסון (עוזרו), שרצה לקבל יותר סמכויות. כתוצאה מכך מרסר עזב את מנצ'סטר סיטי, ועבד כמאמן קובנטרי סיטי בין 1972 ל-1974. ב-1974 הוא היה המאמן הזמני של נבחרת אנגליה לאחר התפטרותו של סר אלף ראמזי. הוא אימן את הנבחרת בשבעה משחקים, במהלכם היא זכתה באליפות הבית הבריטית של 1974 ביחד עם נבחרת סקוטלנד; במשחקיו בנבחרת היא ניצחה שלושה, סיימה שלושה בתיקו והפסידה באחד.
לאחר שעזב את משרת המאמן של קובנטרי סיטי הוא היה חבר בהנהלת המועדון מ-1975 ועד פרישתו ב-1981. ב-1976 הוא זכה לתואר קצין של מסדר האימפריה הבריטית בזכות תרומותיו לכדורגל. הוא מת ב-1990 כתוצאה משבץ נוסף.
הבחירות לכנסת התשיעית
בחירות 1977 היו הראשונות בהן התקיים מדגם טלוויזיוני לניבוי התוצאות ביום הבחירות. הסטטיסטיקאי חנוך סמית היה זה שהקים את מערך המדגם עבור רשות השידור. כך, בתום יום הבחירות, התאפשר למגיש משדר הבחירות, חיים יבין, להכריז בשידור ישיר, על סמך תוצאות המדגם, על ה”מהפך“.
רקע היסטורי
ממשלתו של יצחק רבין הוקמה לאחר התפטרותה של גולדה מאיר, ב-11 באפריל 1974, בעקבות מחדל מלחמת יום הכיפורים. אותו חלק באוכלוסייה שקיווה לשינוי מהותי שיחולל ראש הממשלה החדש, יליד ישראל הראשון שמונה לתפקיד, התאכזב במהרה.
הרמטכ"ל לשעבר בן ה-52, שלא כיהן קודם לכן בתפקיד פוליטי בכיר, התמנה לתפקידו אחרי שזכה בבחירות הפנימיות מול שמעון פרס ברוב קטן. פרס לא קיבל את הגזירה, ובמהלך כהונת הממשלה הפגין מדיניות "לעומתית", והחליש מאוד את יכולתו של רבין למשול.
בזירה הפנימית היה האירוע הבולט ביותר הניכור ההולך וגובר בין תושביה הערבים של ישראל לבין מפלגת השלטון. האות הגלוי לכך היו אירועי "יום האדמה" ב-30 במרץ 1976, כאשר הפגנות נגד הפקעת אדמות הפכו להתפרעות אלימה, וגררו תגובה חריפה של המשטרה, שתוצאותיה היו שישה הרוגים ערבים וכן פצועים רבים משני הצדדים. מתחת לפני השטח הייתה דעיכה מתמשכת של התמיכה המסורתית של הערבים במפלגת השלטון לטובת מפלגות ערביות, שייצגה שינוי בתפישת מדינת ישראל, מספקית של זכויות תושב בחסות השלטון לתפישה המדגישה שוויון זכויות ואת המובחנות האתנית והדתית של הערבים בישראל.
האינפלציה, שהחלה לעלות כבר בתחילת שנות השבעים, גאתה אחרי מלחמת יום הכיפורים ומשבר הנפט. כדי להתמודד עם מצבת החובות התופחת של מדינת ישראל, שנבעה בעיקר מההרחבה בשנים הקודמות, נקטה ממשלת רבין מדיניות של "פיחות זוחל" – מיסוד מנגנון אינפלציוני, אשר הביא לירידה בערך הלירה אל מול הדולר בשיעור של 50 אחוזים בתקופת כהונת הממשלה.
פרשיות השחיתות: הפרשה הבולטת ביותר הייתה זו בעניינו של אשר ידלין, מנכ"ל קופת חולים הכללית של ההסתדרות, שהיה מועמדו של רבין למשרת נגיד בנק ישראל. ידלין נחשף כמי שקיבל שוחד כ"דמי תיווך" בעסקאות מקרקעין בהן הייתה מעורבת הקופה. העובדות שנחשפו על הפרשה והגישה וההתנהגות של בכירים במפלגת השלטון כמו ידלין, שלא הבחינו בין רכוש הציבור לרכושם הם, עוררה תחושה של מיאוס בקרב הציבור. ב-18 באוקטובר 1976 נעצר ידלין וזמן קצר אחרי כן, בנובמבר 1976, נחשפה פרשה נוספת, שבה הועלו נגד השר אברהם עופר חשדות לפיו קיבל שוחד כאשר שימש מנכ"ל החברה ההסתדרותית "שיכון עובדים". פרשה זו הסתיימה בצורה טראגית ב-3 בינואר 1977 עם התאבדותו של עופר. בכיר נוסף במפלגה, מיכאל צור, שהיה מנכ"ל משרד השיכון, הורשע אף הוא באותה תקופה בעבירות שונות וישב בבית הסוהר.
השחיתות במפלגת השלטון, ובמיוחד בצומת הקשרים שבין הגופים ההסתדרותיים ומערכות השלטון, לא הייתה חידוש מרעיש, שכן שמועות וידיעות על־כך רווחו מימיה הראשונים של המדינה. השוני הדרמטי היה שבתקופת ממשלת רבין, עם ירידת הדור הראשון והשני של שלטון מפא"י מן הזירה, הבשילה הדמוקרטיה הישראלית למידה שאפשרה לחשוף, לדון ולתבוע את בכירי מפלגת השלטון. היועץ המשפטי לממשלה, אהרן ברק, קבע את הכלל המפורסם: "דין ידלין כדין בוזגלו" (מבחן בוזגלו) – היינו, דין הבכירים כדין כולם.
ביקורת חדשה ומפתיעה כנגד שלטון המערך קמה גם בטלוויזיה הישראלית, אשר תפקדה בשנותיה הראשונות בשקט ובכניעות, גילתה בשנים אלו מרדנות מפתיעה. התוכנית הסאטירית "ניקוי ראש" תקפה מדי שבוע את הממשלה, מחדליה ושחיתותה בחריפות שהציבור ומפלגות השלטון לא הורגלו לה עד אז.
מפלגת השלטון אחרה להבין כי ברק ו"ניקוי ראש" לא היו תופעות בודדות, אלא סימן לשינוי עמוק יותר בישראל, בציבוריות הישראלית וביחס אל השלטון. אברהם עופר, כאשר נחשד בשחיתות, סבר כי הדרך להתמודד עם ההאשמות היא באמצעות פנייה ליועץ המשפטי לממשלה לביטול החקירה. אם היה אשם, או לא, ייצגה פנייתו תפישה לפיה שרים ושועים ניצבים מעל לחוק ואינם צריכים להחקר כאחד האדם.
תגובה דומה הייתה לביקורת שהוטחה בממשלה ב"ניקוי ראש". מדי שבוע הושמעו קריאות במערך ובמפד"ל לבטל את התוכנית, או לקצץ ולסרס את תכניה, ותגובות אלו התעצמו ככל שהתעצמה הפופולריות של התוכנית.
"התרגיל המבריק"
היה ברור כי ממשלתו של רבין, שרבו בה חילוקי הדעות הפנימיים, הן בין מרכיביה והן בתוך מפלגת השלטון, לא תחזיק מעמד. האווירה הציבורית הקשה הקשתה על תפקוד הממשלה, ורבין החליט להקדים את הבחירות.
ההזדמנות לכך הגיעה ב־14 בדצמבר כאשר בכנסת נערכה הצבעה על הצעת אי אמון שהגישה החזית הדתית התורתית (אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל) בשל חילול השבת שנגרם, לטענתם, כאשר חלק משרי הממשלה לא הספיקו לחזור לביתם לפני כניסת השבת מטקס קבלת מטוסי ה־F-15 הראשונים שהגיעו לחיל האוויר (את חילול השבת חשף העיתונאי ישראל קצובר בעיתון שערים). שניים משלושת שרי סיעת המפד"ל נמנעו בהצבעה. רבין, בהתייעצות עם שר המשפטים חיים צדוק, החליט לראות בהצבעתם זו כהתפטרות (החוק לא איפשר אז לראש הממשלה לפטר שר אלא אם נמנעה סיעתו לתמוך בממשלה בהצבעת אי-אמון). הוא הודיע על כך בכנסת ב־20 בדצמבר, ובאותו לילה כינס ישיבת ממשלה מיוחדת שבה הודיע על כוונתו להתפטר, ונסע לבית הנשיא להגיש את התפטרותו. במהרה התקבל חוק לפיזור הכנסת, ונקבעו בחירות מוקדמות ל־17 במאי 1977, שעד קיומן הובטחה כהונתה של הממשלה כממשלת מעבר בה אי אפשר להביע אי אמון. מהלך זה כונה על ידי רבין או מקורביו "התרגיל המבריק", כינוי שבדיעבד הפך לאירוני. רבין העריך שדרך הקדמת הבחירות ישתפרו סיכויי מפלגתו לנצח, מתוך הנחה כי מנהיגי מפלגת שינוי לא יספיקו לגדול לכדי כוח אלקטורלי מרכזי שינגוס בקולותיה של העבודה, כמו גם שהאופוזיציה בראשות הליכוד לא תספיק לארגן קמפיין בחירות משמעותי. בנוסף, העריך שכך ימנע מפרס להתארגן לקראת בחירות מקדימות במרכז המפלגה. ההנחות התבדו, ולמעשה הכינו את הקרקע לקראת "המהפך".
מהלך זה סימן גם את סופה של "הברית ההיסטורית" בין המערך ובין המפלגות הדתיות, ולא התקבל באהדה בציבור. סיבוך נוסף נבע מכך ששרי הליברלים העצמאים, משה קול וגדעון האוזנר, "נתפסו" בממשלה בניגוד לרצונם, ומבלי שתהיה באפשרותם להתפטר, שכן לא ניתן היה להתפטר מממשלת מעבר. הקדמת הבחירות וקביעתן למאי 1977, כמעט חצי שנה לאחר מכן, התבררה בסופו של דבר כמשגה קריטי של מפלגת השלטון.
הבחירות הפנימיות במערך
לאחר התפטרותה של גולדה התמודדו יצחק רבין ושמעון פרס על מועמדות המערך לראשות הממשלה. פרס, שהיה שר הביטחון, פיתח תדמית "ניצית" ו"ביטחוניסטית" לעומת רבין שנחשב ל"יוני". בבחירות פנימיות, שנערכו במרכז מפלגת העבודה ב-23 בפברואר 1977, זכה רבין ברוב של 1,445 קולות אל מול 1,404 קולות שקיבל פרס. רבין התחייב כי בממשלתו העתידית יקבל פרס "תפקיד חשוב", אך כפי הנראה התכוון לשלול ממנו את תיק הביטחון ולתת אותו ליגאל אלון.
משה דיין החליט לסבך את המצב הפנימי בעבודה, כאשר הודיע כי לא יסכים להצטרף לרשימת המערך אם לא יוחלט כי יתקיימו בחירות חדשות בטרם תוותר הממשלה ויתור טריטוריאלי כלשהו. לבסוף, לאחר היסוסים ופסיחה על שתי הסעיפים (לרבות משא ומתן עם ראשי הליכוד), הופיע שמו של דיין ברשימת מועמדי המערך לכנסת.
בחודש מרץ 1977 נחשפה פרשת חשבון הדולרים: העיתונאי דן מרגלית חשף כי לאשתו של רבין, לאה, חשבון דולרים בארצות הברית שהיה אסור אז על פי חוקי המטבע הישראלים. מאוחר יותר התברר כי מדובר בחשבון משותף של שני בני הזוג. לאחר שנודע ליועץ המשפטי לממשלה, אהרן ברק, שבכוונת רבין לפרוש מן ההתמודדות על ראשות הממשלה הבאה עקב פרשה זו, הוא הסתפק בהעמדתה של לאה רבין לדין ובכופר שהוטל על יצחק רבין. בליל ה-7 באפריל 1977 הודיע רבין כי לא יתמודד בראש רשימת המערך בבחירות לכנסת התשיעית וכי בכוונתו לצאת ל"חופשה" (הוא לא היה יכול להתפטר שכן ממשלתו הייתה ממשלת מעבר). שמעון פרס מילא את מקומו.
ההיערכות בליכוד
בליכוד הייתה תחושה, אשר הסקרים שנערכו רק אישרו אותה, כי זו הפעם ניתן להשיג ניצחון היסטורי. הענן היחיד שהעיב על הכנות המפלגה היה מחלת הלב הקשה של מנחם בגין, שסבל מהתקף לב קשה זמן לא רב לפני הבחירות, ולמעשה לא השתתף במערכת הבחירות כלל.
אריאל שרון, אשר עזב את הליכוד בשנת 1975 כדי לשמש כיועץ ביטחוני לראש הממשלה רבין, לא שב אל הליכוד והקים מפלגה בשם שלומציון. את התפקיד המרכזי בליכוד בהכנה לבחירות מילא עזר ויצמן, היורש הלא מוכתר של בגין, שפתח במערכת בחירות דינאמית שהתמקדה בעיקר בנגעים ובכשלונות של מפלגת השלטון, והבליטה, לצד ההנהגה הוותיקה של המפלגה הליברלית וחרות, גם דור חדש של פוליטיקאים כמו משה קצב, יורם ארידור, אהוד אולמרט, יצחק מודעי ודוד לוי.
חדשות השבוע (מהדורת חדשות)
"חדשות השבוע" (מ-19 במאי 2017 עד 15 בספטמבר 2017 נקראה המהדורה המרכזית של חדשות השבוע) הייתה מהדורת חדשות שבועית ששודרה בערוץ כאן 11 בימי שישי בשעות 19:55–21:30. בתחילתה שודר מבזק חדשות, לאחר מכן דיונים באולפן, ובחצי השני כתבות מגזיניות ובסיומה תחזית מזג האוויר. השעה הראשונה של המהדורה המרכזית שודרה במקביל ברשת כאן ב'.
הבחירות לכנסת התשיעית
ד"ש
על גל המחאה כנגד השחיתות, כנגד ה"מחדל" ובקריאה לנקיון כפיים ולמנהל תקין, קמה מפלגה חדשה. יגאל ידין, אשר מאז פרישתו מתפקיד הרמטכ"ל נמנע מעיסוק בפוליטיקה (על אף שדוד בן-גוריון חפץ להכתירו כיורשו), הודיע ב-2 בנובמבר כי הוא מקים תנועה חדשה בשם "דמוקרטים - שינוי". תנועת "שינוי", שהקימו הפרופסור אמנון רובינשטיין ואנשיו של ידין, חברו לגורמים נוספים, כגון פורשי "המרכז החופשי" בראשות שמואל תמיר, ולדמויות נודעות כאלוף (מיל.) מאיר עמית, אסף יגורי, והתעשיין סטף ורטהיימר, להקמת מפלגה חדשה, התנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש), אשר התיימרה להביא מזור לתחלואי הפוליטיקה הישראלית.
חדשות השבוע (מהדורת חדשות)
שידור התוכנית החל ב-19 במאי 2017 עם פתיחת שידורי התאגיד, בהגשת תמר אלמוג ויאיר ויינרב. התוכנית קמה זמנית כהמשך לתוכנית המגזין "יומן", אשר שודרה בערוץ הראשון, עם אותם מנחים ובאותה משבצת שידור. הכוונה הייתה להמשיך באותה מתכונת באופן זמני, עד לשינוי במבנה התוכנית ובחירת מנחים אחרים. ב-29 בדצמבר 2017 הגישו ויינרב ואלמוג את התוכנית בפעם האחרונה, וב-5 בינואר 2018 החל להגיש אותה אמיר בר שלום, שהיה המנחה הקבוע שלה עד שנת 2019.
מהדורת החדשות שודרה עד פברואר 2019, אז הוחלפה ובמקומה משודרת כיום מהדורת החדשות ״חדשות שישי״ (עד 25 בנובמבר 2022 נקראה השבוע)
הבחירות לכנסת התשיעית
ד"ש
הקמת המפלגה, ובמיוחד ראשה, ידין, שנתפס כמנהיג שלו חיכתה ישראל, הכתה גלים במערכת הפוליטית. בתוך מספר שבועות נרשמו כחברים במפלגה כ-37,000 איש. המפלגה ערכה, לראשונה בישראל, בחירות פנימיות פתוחות לכל שנועדו לקבוע את רשימתה לכנסת. עד אותה עת קבעו המפלגות את מועמדיהן ב"ועדת מינויים", והבחירות הפנימיות בד"ש היוו סמן לדמוקרטיזציה של המערכת, שסחף בעקבותיו, במערכות הבחירות הבאות, אף את המפלגות הגדולות.
המפלגה הציגה פן מדיני מתון המסכים ל"פשרה טריטוריאלית", אך עיקר מצעה יוחד לענייני פנים. ידין, שהודיע על הקמת המפלגה במשדר "מוקד" בטלוויזיה, במה ציבורית ראשונה במעלה בישראל באותן השנים, העמיד את מצעו על שלושה עיקרים אלו: תמיכה בהנהגת בחירות אזוריות, שיצמצמו את מספר המפלגות המיוצגות בכנסת, מלחמה בשחיתות ובהון השחור, ודאגה ל"משטר חיים צודק" ו"חלוקה שווה של הנטלים על הציבור". ידין הצהיר, כי יפעל להנהגת מדינה יהודית ודמוקרטית, ובכך הייתה כוונתו כי אין לשלוט על מיליון וחצי ערבים בשטחים. הרקורד הציבורי של ידין, אשר היה חבר בוועדת אגרנט והגיע להישגים חשובים בתחום הארכאולוגיה, הביא אותו ואת המפלגה שייסד אל קדמת הבמה הציבורית. עיקר כוחו היה בכך שאנשים שקצו בשחיתות המערך אך חששו מהצבעה לליכוד חשו בנוח להצביע למפלגתו.
השמאל הרדיקלי
מאז שרק"ח התפלגה ממק"י, ב-1965, נשענה המפלגה על קולות האוכלוסייה הערבית כמעט באופן בלעדי, כאשר מספר הקולות היהודים שקיבלה בטל בשישים. כתוצאה מעובדה זו הפכה המפלגה יותר ויותר למפלגה ערבית לאומית, אף על פי שבאופן רשמי מעולם לא הפסיקה להגדיר את עצמה כקומוניסטית ויהודית-ערבית. תהליך זה הגיע לשיא במהומות יום האדמה שרק"ח יזמה וניהלה. כדי להפיק את הרווח הפוליטי מכך היא יזמה את הקמת חד"ש שיועדה להיות מסגרת לא-קומוניסטית ולכלול לאומנים ערבים כמו חנא מוויס (שנבחר מטעמה לכנסת), וכך להגדיל את השפעתה הציבורית של רק"ח. בנוסף, צ'רלי ביטון, איש הפנתרים השחורים, צורף להתארגנות החדשה מתוך ניסיון לשבור את הבידוד של המפלגה ברחוב היהודי. בבחירות זכתה חד"ש בחמישה מנדטים, הישגה הטוב ביותר עד היום והפעם היחידה שבה רק"ח או חד"ש הצליחו להגיע למספר המנדטים שמק"י המאוחדת קיבלה בפעם האחרונה שהתמודדה ב-1961.
מפלגת מחנה של"י הוקמה לקראת הבחירות כאיחוד של תנועות שמאל רדיקלי שונות - מוקד של מאיר פעיל, מר"י של אורי אבנרי, הסוציאליסטים העצמאיים של אריה לובה אליאב וכמה חברים בולטים מ"הפנתרים השחורים" בראשות סעדיה מרציאנו. בבחירות זכתה המפלגה לשני מנדטים והנהיגה רוטציה בכנסת בין חבריה.
מהלך מערכת הבחירות
במערכת הבחירות עמדו זה מול זה שניים מטובי התועמלנים שקמו למחנה השמאל ולמחנה הימין. מנהל מסע הבחירות של המערך היה חבר הכנסת הצעיר יוסי שריד ולמולו עמד עזר ויצמן. אף שלא הייתה זו מערכת הבחירות הראשונה בה הוקרנו תשדירי בחירות בטלוויזיה, במערכת בחירות זו מילאו התשדירים תפקיד מרכזי, במיוחד בגלל המתקפות האישיות שנערכו במסגרת מערכת הבחירות.
מערכת הבחירות התנהלה תוך התקפות אישיות קשות. תעמולת הבחירות של המערך החלה בפרסום מודעה גדולה בעיתונות בה נכתב "בגין ישיר לנו סולו - כולנו פה אחד", כרמז לא דק לכך שבגין מנהיג את מפלגתו כרודן. בגין הוצג כאדם קיצוני שהתנהג באלימות בפרשת הסכם השילומים וכמי שעשוי להביא את הדמוקרטיה בישראל לקיצה.
הליכוד, לעומת זאת, הקדיש מאמצים רבים להצגת בגין כאדם צנוע, ירא שמים ואיש משפחה למופת. על צד התעמולה השלילית, לא היססה תעמולת הבחירות של הליכוד לתקוף את המערך ב"בטן הרכה", פרשיות השחיתות הרבות שנקשרו במפלגה. סיסמתו המרכזית של הליכוד – "כוח 1 - הליכוד" – והזיהוי שנוצר בלוגו (שהל' במילה ליכוד בו התנופפה כדגל) עם הצבע הכחול סימנו את הקו המוביל בתעמולת הליכוד במערכה זו, כמו גם בשנים הבאות.
עזר ויצמן פתח את תעמולת הבחירות במכתב אישי לבוחר, שפורסם כמודעה בעיתונים, ובו נכתב בין היתר:
על מערכת הבחירות של הליכוד העיב, כאמור, התקף לב קשה אשר בו לקה בגין בתחילת אפריל. הבדיחה שנפוצה אז הייתה כי ראשי התיבות של אותיות הפתק של הליכוד "מחל" הם "מנחם חולה לב". התקף הלב מנע מבגין השתתפות אקטיבית במערכת הבחירות, אך הוא החלים בסופו של דבר עד כדי כך שהצליח להשתתף, חולה, חיוור ורזה, בעימות טלוויזיוני ראשון מסוגו בינו ובין שמעון פרס.
העימות, שנדחה ביומיים בגלל אסון בו נהרגו 54 חיילים בהתרסקות מסוק בבקעת הירדן, הביא את בגין לכל בית בישראל. אל מול שמעון פרס, הופיע בגין כשווה מול שווים. ההתרשמות הייתה כי אין המדובר במטורף קיצוני הוזה, כפי שהראתה התדמית שהדביקו לו אנשי המערך מזה שנות דור, כי אם במנהיג לאומי ושקול. סקרים שנערכו לאחר העימות הראו כי בעימות עצמו לא היה מנצח ברור, אך היה זה שוויון שכולו הפסד לשמעון פרס וניצחון לבגין.
מפלגות נוספות שהתמודדו בבחירות
בבחירות אלו התמודדו 22 מפלגות, מתוכן זכו בסופו של דבר 12 לייצוג בכנסת. פרט למפלגות הגדולות והממוסדות פעלו מספר מפלגות שוליים קטנות:
הסכמי עודפים
הסכמי העודפים שנחתמו בין המפלגות על פי חוק בדר-עופר :
לאחר הבחירות
. "המהפך" לא היווה חילופי שלטון רגילים, כי אם רעידת אדמה פוליטית שכמותה לא נודעה עד אז. ציבורים שלמים במדינת ישראל, שעד אז לא נשמע קולם, חשו כי הליכוד ובגין מייצגים אותם. הצעירים, בני עדות המזרח, בני עיירות הפיתוח, ורבים אחרים, חשו כי עתה ניתן להם פתחון פה, וחלק בהנהגת המדינה, שנמנע מהם במשך כל שנות שלטון מפא"י. האהדה והאהבה לבגין שרחש ציבור זה, השתוותה רק לאהדה אותה רחש הציבור לבן-גוריון בשנים הראשונות לקיומה של המדינה.
הליכוד ביסס עצמו כמפלגת שלטון לגיטימית, ובמשך עשורים מאז "המהפך", למעט תקופות קצרות (תקופות ממשלות האחדות, תקופת ממשלת יצחק רבין, תקופתה הקצרה של ממשלת אהוד ברק, תקופת ממשלת אהוד אולמרט ותקופת ממשלת השינוי), היה למפלגת השלטון הראשית.
תחזיות האימה של מערכת הבחירות של המערך הופרכו, לפחות בקדנציה הראשונה של בגין: בגין התברר כרחוק מאוד מדימוי הרודן המאיים שהוצמד לו. לדעת רבים, הפגין בגין חולשה יתרה בניהול הממשלה. מה שכונה על־ידו "קלקולים" היה למעשה התנהגות מופקרת של כמה משרי הממשלה מן הליכוד שמרדו בו, ואחרים שזלזלו בסמכותו. תוך זמן קצר אחרי הבחירות החל משא ומתן עם נשיא מצרים אנואר סאדאת, שהוביל להסכמי קמפ דייוויד ולהסכם שלום עם מצרים, המדינה הערבית הראשונה שחתמה על הסכם שלום עם ישראל. המובילים בקידום התהליך היו שני הקיצונים מן העבר הלא רחוק, עזר ויצמן ומשה דיין, שפרש מן המערך והצטרף לממשלה.
שינוי דרמטי לא פחות, אף כי הרבה פחות גלוי, התרחש בזירה הפנימית. אחרי הבחירות סר חינם של הקיבוצים, "הבן המועדף" של המערך, ואת מקומם החלו תופסות קבוצות חדשות. ביטול המכסות על מספר תלמידי הישיבה בהסדר תורתו אומנותו הוביל לגידול ניכר ומתמשך במספר תלמידי הישיבות. הגדלת התמיכה בהתיישבות ביהודה ושומרון הובילה לגידול ניכר לאורך השנים במספר המתנחלים.
בתחום הכלכלי ניסתה להוביל ממשלת בגין בהנהגת שר האוצר שמחה ארליך מדיניות של "ליברליזציה" במטבע החוץ, כשהיא מסירה את ההגבלות על חלק מפעולות הקנייה והמכירה של דולרים. תוכנית הליברליזציה הכלכלית של ארליך זכתה לכינוי "המהפך הכלכלי", כפועל יוצא של המהפך השלטוני. בגין, שהיה זקוק לתמיכת הממשלה בהסכם השלום וככל הנראה גם חשש מצעדים מחמירים בתחום הכלכלי, סירב לתמוך בצעד הנלווה הנדרש של איזון תקציבי, מה שכפה על ארליך להמשיך ולממן את התקציב באמצעות הדפסת כסף. הזינוק האינפלציוני לא אחר לבוא, ואחריו התמוטטות תוכנית המהפך הכלכלי. חרדת הפוליטיקאים מצעדים של ריסון תקציבי וקיצוץ, שהיו חיוניים לאישוש כלכלתה של ישראל, הייתה עתידה להימשך עד כינון ממשלת האחדות בשנת 1984.
בתחום הביטחוני החליטה ממשלת בגין, בשנת 1981, להפציץ את הכור הגרעיני בעיראק, מתקן שהיווה, לטענתם ולטענת רבים, סכנה קיומית לישראל.
גנגסטרים על אמת
גנגסטרים על אמת הוא אלבום האולפן השלישי של צמד הזמרים-יוצרים והמפיקים המוזיקליים הישראלים אמיר ובן. האלבום יצא לאור ב-31 במאי 2021.
מתוך האלבום יצאו כסינגלים "תל אביב זה אני ואת", "מחר מחר", "תקופות" ו"ספסלים", כשהראשון זכה להצלחה רבה במצעדי המוזיקה. באלבום זה, הצמד שיתף פעולה עם זמרים כמו עדי אולמנסקי, רוני דלומי, האחיות כרקוקלי, דני בסן וג'יין בורדו.
רקע והפקה
כל שירי האלבום הופקו על ידי אמיר ובן, שהיו אחראים גם על מרבית המילים והלחן, אף על פי שהיו שותפים בו אומנים אחרים לכתיבה והלחנה של שירים באלבום.
הוצאה
ב-10 ביוני, נודע על שני מיקומים נוספים שבהם יתקיים מופע השקת האלבום, בנוקטורנו, ירושלים ב-31 ביולי ובפאב הפרה, שבי ציון ב-7 באוגוסט.
וירולוגיה
וִירוֹלוֹגְיָה (תורת הנגיפים, באנגלית: virology) היא תת-תחום במיקרוביולוגיה העוסק בחקר הנגיפים ובגופיפים דמויי-נגיפים.
הווירולוגיה חוקרת את מבנה הנגיפים, את סיווגם ואת האבולוציה שלהם, את דרך הדבקת התא וניצולו לצורך התרבותם, את המחלות שלהן הם גורמים, את השיטות לבודד אותם ולגדל אותם, ואת הפוטנציאל האפשרי שלהם במחקר ובריפוי מחלות. הווירולוגיה נחשבת לדיסציפלינת משנה של מיקרוביולוגיה ושל פתולוגיה.
היסטוריה
הצורה הפרימיטיבית הראשונה של חיסון נגד נגיפים הייתה נהוגה בהודו ובשושלת סונג הסינית מאז המאה ה-11. במהלך הטיפול הוחדר תפליט של חולי אבעבועות שחורות לגופם של אנשים בריאים דרך שריטה בבשרם.
שיטת החיסון הובאה לאנגליה בשנת 1721. הסיכון למות כמוצאה מהחיסון היה כ-2 אחוזים, בהשוואה לתמותה מאבעבועות שחורות שעמדה אצל ילדים בין 25–40 אחוזים.
NGN
NGN (ראשי תיבות של  Next Generation Network, בעברית: רשת הדור הבא) הוא כינוי שניתן לרשתות תקשורת מתקדמות, שהחלו להיפרס בסוף העשור הראשון של המאה ה-21, ולרוב באות כשדרוג למערכת תקשורת קיימות. המאפיין העיקרי של רשתות ה-NGN הוא מתן שירותי תקשורת מגוונים ומתקדמים, וגמישות שמאפשרת לשירותי תקשורת עתידיים להתווסף בקלות לרשת ה-NGN.
רקע
בעבר, מערכות התקשורת הנפוצות בעולם היו מערכות טלפוניה פשוטות (Public Switched Telephone Network-PSTN) שכל תפקידן היה להעביר שיחות טלפון בין מנויים שונים. עם התפתחות הטכנולוגיה, התווספו עוד יכולות על גבי מערכות הטלפוניה, כגון פקס, תא קולי, שימוש במודמים ויכולות רבות נוספות. יכולות אלו מדגימות יפה את הצורך בהתפתחות של רשתות התקשורת בעולם:
יתרונות ה-NGN
מערכות NGN מיועדות לספק שירותי תקשורת למשתמשים, באמצעות תשתיות שלא מגבילות מראש את השירותים שניתנים למשתמש, והן נבנות מראש בצורה "פתוחה" כך שיוכלו לתמוך בשירותים חדשים ועתידיים.
רשתות ה-NGN מפרקות את אותות התקשורת לחבילות מידע קטנות, וכל חבילה נשלחת על-גבי רשת התקשורת באופן נפרד. שיטת פעולה זו, הנקראת מיתוג מנות, מאפשרת לתשתית התקשורת גמישות גדולה יותר, בהשוואה למערכות תקשורת ייעודיות כגון טלפוניה (שפועלת במיתוג מעגלים), או שידורי טלוויזיה ורדיו, אשר משתמשים בתדרים ורוחבי סרט שהותאמו בדיוק לצורכי השידור. הגמישות הזאת מאפשרת לרשתות ה-NGN להעביר מגוון רחב מאוד של שירותים בעלי אופי שונה.
רשתות ה-NGN בנויות מראש כך שיוכלו להתבסס על תשתיות תקשורת מסוגים שונים, ומסוגלות לברור בין העדיפויות של תשדורות שונות. תכונה זו - היכולת לנהל עדיפויות - מאפשרת להעביר סוגים שונים של שירותים, כשכל שירות צורך משאבי רוחב פס שונים וכל שירות יכול להשתמש ברשת באופן שונה (שידור בקצב קבוע, או שידור בקצב משתנה, או שידור וקליטה בו-זמנית, וכו'), על גבי אותה התשתית. כל שירות יקבל את משאבי הרשת הדרושים לו, וכל משתמש יקבל את מאפייני התקשורת על פי חבילת התקשורת שרכש. חבילות תקשורת יכולות לכלול קצבי העלאה והורדה שונים, עדיפות למשתמשים שונים (גופי חירום והצלה לדוגמה) והקצאה חכמה של משאבי התקשורת הקיימים על-מנת להתמודד עם עומסים ברשת. התבססות רשתות ה-NGN על תשתיות תקשורת מסוגים שונים והעברת תשדורות בעדיפויות שונות מהווה נדבך מרכזי בהפרדה בין תשתית התקשורת לבין אופן השימוש והשירותים השונים אשר מופעלים על גביה, ובגמישות הגבוהה של הרשת.
גורם נוסף בגמישות רשתות ה-NGN הוא ההפרדה בין תשתית הרשת, אשר מספקת את החיבור הפיזי של המשתמשים אל הרשת, לבין השירותים שפועלים על גבי הרשת (טלפוניה, אינטרנט, IPTV-Internet Protocol Television וכו'). שירותים אלו פועלים על-גבי הרשת, במקביל לשירותים אחרים, בין אם הם דומים ומתחרים, ובין אם הם שירותים שונים לגמרי. מרחב פעולה זה מאפשר תחרות גדולה יותר על ליבו וכיסו של הצרכן, ומגוון שירותים רחב יותר.
מהבחינה המסחרית, ההמלצות שעליהן מבוססת בניית רשתות ה-NGN נוסחו כך שתתאפשר תחרות הוגנת בין גורמים שונים, לעודד השקעות פרטיות במערכות התקשורת (הן בתשתיות והן בשירותים), ליצור רשתות שיענו על דרישות רגולטוריות שונות ולאפשר פתיחות גדולה יותר ביכולת של המשתמשים לגשת לרשתות ולקבל שירותי תקשורת שונים.
בנוסף, היות שה-ITU-International Telecommunication Union, הגוף שקובע את ההמלצות לגבי ה-NGN, הוא סוכנות באומות המאוחדות, נקבעו גם מטרות חברתיות ועולמיות לתקני ה-NGN: לאפשר פתח להקמת רשתות NGN בכל העולם ולגשת לשירותים על גבי ה-NGN מכל העולם, לעודד שוויון הזדמנויות לאזרחים, לעודד תכנים מגוונים כולל גיוון תרבותי ולשוני, להכיר בצורך בשיתוף פעולה עולמי ולתת תשומת לב מיוחדת לארצות הפחות מפותחות.
מאפיינים
רשתות NGN נדרשות לתמוך במגוון רחב מאוד של מאפייני תקשורת, על מנת לאפשר הפעלה של שירותים קיימים ושירותים עתידיים על גבי הרשת. חלק ממאפייני התקשורת שבהם נדרשות רשתות NGN לתמוך הם:
מרכיבים טכניים
מסמכי ה-ITU שמגדירים את ה-NGN אינם עוסקים בפרטי המימוש ובמיקום היכולות השונות בפריטי ציוד מסוימים, אלא מגדירים את היכולות הנדרשות מרשתות ה-NGN. לחברות התקשורת וליצרני הציוד יש את החופש לממש את היכולות השונות באופן שיראו לנכון. הפרטים הבסיסיים שמוגדרים עבור כל רשתות ה-NGN הם:
ישראל
בישראל, רשת ה-NGN של בזק מיועדת להחליף את רשת הטלפוניה ה-"מסורתית" (ה-PSTN). ברשת ה-PSTN, קו הטלפון מחובר באמצעות זוג תיילי נחושת מהשקעים במבנים אל המרכזיה של בזק. בעבר, תקשורת הנתונים בוצעה על גבי קווים אלו באמצעות חיבור Dial-up אשר השתמש בקו הטלפון ותפס אותו. על מנת לאפשר תקשורת נתונים רחבת סרט על תיילי נחושת אלו - מופעלת טכנולוגיית ה-ADSL לקישור לאינטרנט באמצעות DSLAM במקביל לשירות הטלפון.
בזק מספקת מהירויות של 10 מס"ש ומעלה ברשת ה-NGN שלה, כאשר מהירות הרשת ללקוחות פרטיים מגיעה עד 100 מס"ש, וללקוחות עסקיים המהירות מגיעה עד ל-300 מס"ש. בזכות קצבים אלו צפויה יכולת לקבל שירותי IPTV ווידאו על פי דרישה דרך האינטרנט, ובזכות הארכיטקטורה של ה-NGN גם שירותי הטלפון צפויים לעבור שדרוג לטלפוניית IP. ציוד MSAG (Multi Service Access Gateway) נפרס ברחבי הארץ והוא מקשר את קווי הטלפון הרגילים שאצל הלקוחות, ואת שירותי ה-ADSL אל רשת ה-IP של בזק.
עבור הלקוח ברשת ה-NGN שיחת הטלפון מתבצעת כרגיל ואין שינוי באופן השימוש בקו הטלפון. בפועל זוג תילי הנחושת שלו מסתיימים ב-MSAG ומשם הקול מומר ל-VoIP ומקושר באמצעות רשת MPLS למתגי NG Soft Switch מקשרות את שיחת הטלפון מהמנוי המחייג אל המנוי שמקבל את השיחה. מתגים אלו מחליפים את המרכזות "הרגילות" ושונים מהן בכך שהקווים לא מתחברים בקו תקשורת ישיר מהמנוי עד המרכזיה, אלא שגם המנויים וגם המרכזיות פועלים על גבי רשת ה-IP (הפרדה בין תשתית קווי התקשורת לבין האמצעים שמספקים את שירותי התקשורת).
בזק בינלאומי, חברת בת של בזק, משווקת חבילות אינטרנט תחת מותגים כגון private NGN ו-power NGN, כשירותי תקשורת נתונים מתקדמים ומהירים, גם כאשר החיבור מגיע ללקוח דרך רשת התקשורת של HOT ולא באמצעות תשתית ה-NGN של בזק.
סלקום השיקה את שירותי ה-NGN שלה בשנת 2008, וב-2009 הייתה השנייה בגודלה בפריסת שירותי התקשורת הקווית בישראל אחרי בזק. התשתית הפיזית של רשת ה-NGN של סלקום מתבססת על קווים אופטיים הפרוסים לאורך ישראל, העוברים בעיקר באזורי תעשייה ואזורי היי טק גדולים. קווי התקשורת האופטיים מקושרים באמצעות עורקי מיקרוגלים או קווי נחושת אל ה-MSAG וממנו ללקוח הקצה (וכן בתוך בית הלקוח). השירות בעיקרו ניתן לעסקים ויכול להגיע לנפחים של עד 50 מגה ביט לשנייה. השירותים מהם סלקום מאפשרת ליהנות ברשת NGN זו כבר היום (נכון לאוקטובר 2009) הם:
בריטניה
בבריטניה, החברה הראשונה שפעלה בתחום ה-NGN הייתה THUS plc שהתחילה לפרוס את הרשת שלה בשנת 1999. הרשת של THUS מכילה 10,600 ק"מ של סיבים אופטיים שמאפשרים לה נוכחות ביותר מ-160 יישובים בבריטניה. רשת הליבה האופטית פועלת בשיטת DWDM ומאפשרת יכולת גידול של רוחב הפס של עד מאות רבות של גיגה-סיביות לשנייה, בהתאם לביקוש על הרשת. רשת הליבה של THUS משתמשת ב-MPLS כדי להביא לביצועים טובים בהעברת כל סוגי התעבורה, ובכללם דיבור, וידאו ונתונים, על גבי תשתית אחת. יכולת זו מאפשרת לארגונים להפחית את עלות התשתיות שלהם ומספקת גמישות ופונקציונליות רבה יותר מבעבר. סוגים שונים של תעבורה ברשת יכולים לקבל 7 רמות שונות של עדיפות, ולהיות מוגדרים מראש על ידי הסכמי שירות שקובעים את העדיפות ואת המהירות שיקבלו הצרכנים מהרשת. 4 מתוך העדיפויות הנ"ל פועלות ע"ב IP-VPN ב-MPLS.
חברת בריטיש טלקום הקימה את רשת ה-NGN שלה תחת הכינוי 21CN כראשי תיבות ל-"21st Century Network" (הרשת של המאה ה-21). הפעילויות הניסיוניות של החברה החלו בשנת 2004 ובמסגרתן עברו יותר מ-80 מיליון שיחות על תשתית ה-NGN הניסיונית. מאז 2006 החברה פרסה והחלה להפעיל רשת NGN במטרה להסב את כל הרשת לתקשורת מבוססת IP. נכון ל-2009 כל ליבת הרשת ותשתיות התקשורת שודרגו (תוך הוצאה משימוש של 1500 מערכות ישנות), ויותר מ-10 מיליון מנויים מקבלים שירותי NGN.
בן דור
בן דור הוא שם משפחה יהודי עברי שמשמעותו בנו של. בנוסף, בן דור יכול להיות עברות לשמות משפחה בעלי צליל דומה:, , בנדלר, ועוד. {{פירושונים|
ראו גם
}}
סוזוקי בלנו
סוזוקי בלנו (Suzuki Baleno) היא מכונית משפחתית קומפקטית יפנית, שיוצרה בשנים 2007-1995 על ידי סוזוקי מוטור.
ברוב השווקים היא הוחלפה בידי סוזוקי ליאנה.
בלנו, או בשם השיווק לשוק האמריקני: Suzuki Esteem, נבנתה כדי להתחרות עם מכוניות משפחתיות דוגמת טויוטה קורולה, פולקסווגן גולף ואופל אסטרה. היא תוכננה על בסיס סוזוקי סוויפט אך בסיס הגלגלים הורחב כדי לאפשר ייצור מכונית יותר גדולה עם תא נוסעים יותר מרווח. למרות זאת היא שווקה כדגם נפרד ושונה. בשנת 1996 נוספו לדגמי ההאצ'בק (3 דלתות) והסדאן (4 דלתות) דגם סטיישן וואגן עם 5 דלתות. ב-1999 עיצבה סוזוקי מחדש את הדגם, ונתנתה לו חרטום מעוגל יותר, סבכת גריל חדשה ופנסים חדשים. כמו כן, בדגמי הסדאן והסטיישן וואגן נוספה האפשרות למנוע 1.8 ליטר BP של מאזדה. בשוק של צפון אמריקה רוב הדגמים שנמכרו היו של 1.8 ליטר בעוד שבאירופה הדגמים עם 1.8 ליטר שווקו כדגמי ספורט.
סוזוקי בלנו חזרה לשוק, ושווקה בדגמים חדשים, ומאובזרים ביותר כדגם מוצלח שזכה לתודהה ועדנה רבה, בשל הדגמים המוצלחים שהיו בעבר, ויצאה בדגמים שונים ידני ואוטומט החל משנת 2015.
בישראל
דגמי הבלנו הפגינו אמינות גבוהה, מה שהביא לה לביקוש גבוהה בשוק המשומשות. למרות זאת הגרסה הבסיסית שלא צוידה בכריות אוויר שנחשבו לסטנדרט בתעשיית הרכב בסוף שנות התשעים, קיבלה ציון בטיחות נמוך במבחני יורו NCAP.
סוזוקי בלנו (2015-)
בסוף שנת 2014 הכריזה סוזוקי לראשונה על כוונתה לחדש את היצע הדגמים שלה ולהוסיף למבחר הדגמים מכונית חדשה שתתברג במידותיה בין הסוויפט הקומפקטית לבין הסוזוקי SX4 (או סוזוקי קרוסאובר כפי שהיא מכונה בישראל). דגם הקונספט ik-2, שהיווה קדימון למכונית החדשה, נחשף לראשונה בתחילת שנת 2015. דגם הקונספט הציג עיצוב שונה לחלוטין מזה של הסוויפט הוותיקה, התבסס על פלטפורמה חדשה לחלוטין וכצפוי הציע מידות שהתברגו בין הסוויפט לקרוסאובר. כמו כן זכתה המכונית למנוע 1.0 ליטר טורבו-בנזין מסדרת המנועים החדשה של היצרנית. כחצי שנה לאחר מכן חשפה היצרנית את דגם הייצור הסדרתי, שזכה לכינוי הרשמי באלנו. הדגם הסדרתי קיבל, לצד מנוע ה-1.0 ליטר טורבו-בנזין, גם מנוע 1.2 ליטר בנזין וכן גרסה היברידית.
רבן יוחנן בן זכאי
רבן יוחנן בן זכאי (ריב"ז; חי במאה ה-1 לספירה) היה מגדולי התנאים בתקופה שסביב חורבן בית שני. היה תלמידו של הלל הזקן, וכמו רבו, היה איש שלום ושונא מלחמה.
לפי מסורת חז"ל, הוא נמלט מירושלים הנצורה, ושכנע את אספסיאנוס להתיר לו להקים את הסנהדרין מחדש ביבנה, שם הנהיג את שרידי החכמים, שיקם את חיי התורה בארץ ישראל, והיה מהראשונים שתיקנו תקנות המתאימות למציאות ללא מקדש. תחילה התגורר בעיירה עֲרָב שבגליל, ולאחר החורבן התיישב בעיירה ברור חיל שבשפלת לוד.
לפי המסורת, ניתן לו התואר "רבן" הואיל וכיהן תקופה מסוימת כנשיא הסנהדרין, אף על פי שלא השתייך לשושלת נשיאי בית הלל הזקן. הוא היה תלמידם של הלל ושמאי, ועל פי המסופר במדרש חי 120 שנה. הלל הזקן רבו כינה אותה בתואר: "אב לחכמה ואב לדורות".
חייו
הוא ייסד ביבנה את בית המדרש ("כרם יבנה"), שם הונח היסוד לסידור ולעריכת התורה שבעל פה, שכונסה מאוחר יותר לששה סדרי משנה.
אחד מבניו היה רבי יהודה, בנו של רבן יוחנן בן זכאי.
תקופת החורבן
באגדות התלמוד מסופר שריב"ז חזה את הרעב הנורא שיהיה בעיר. היה ברור לו שסוף המרד ברומאים יהיה רע. כבר לפני החורבן חש באותות מבשרי רעות, וגער בדלתות המקדש שנפתחו מאליהן, והיה אומר: "יודע אני בך, שסופך עתיד להיחרב". במהלך המצור, כשה"בריונים" שרפו את התבואה בירושלים כדי לאלץ את העם לצאת למלחמה, מסופר שזעק מתוך צער, אך לראש ה"בריונים" מטיל האימה בן בטיח (שהיה אחיינו, וכונה "אבא סיקרא") אמר שהייתה זו זעקת שמחה.
התדיינותו עם אספסיאנוס
אולם, מחוץ למסורת חז"ל, נקשר אותו מעשה דווקא ליוסף בן מתתיהו, הן בתיאורו בספריו, מלחמת היהודים וחיי יוסף, והן בדברי היסטוריונים רומאיים בני תקופתו. ואכן, רוב חוקרי התלמוד בשנים האחרונות סוברים, על סמך ניתוח טקסטואלי והשוואה של הטקסט הזה למסורות דומות, כי מדובר בטקסט תלמודי מאוחר, בעוד שאברהם שליט משער שייתכן בהחלט ששני האישים, ריב"ז ויוסף בן מתתיהו, אכן ניבאו את נבואת הכתרתו של אספסיאנוס לקיסר רומא, אולם כל אחד ניבא בזמנו, ולכל אחד מהם היו נימוקים משלו.
לאחר החורבן
כששמע רבן יוחנן בן זכאי כי חרב בית המקדש קרע את בגדיו והתאבל כמו על מת. את סיבת החורבן תלה באי קיום מצוות: "לא רציתם לשקול לשמים בקע לגולגולת, הרי אתם שוקלים חמישה עשר שקלים למלכות אויבכם". נחמתו לעם הייתה שאומנם אבדה היכולת לכפר עוונות בהקרבת קורבנות, אך "יש לנו כפרה אחת שהיא כמותה, ואיזה? זה גמילות חסדים".
עם סיום המלחמה, פעל רבות לשיקום היהדות החרבה, בדמות חידוש מרכז אוטונומי בעיר יבנה. הממשל הרומי שסמך על אהבת השלום שלו, הניח לו לפעול ולהקים את הסנהדרין כמרכז רוחני, ללא גוון מדיני. חשיבות מיוחדת הייתה לתקנות הסנהדרין ביבנה בראשותו, שהנציחו את זכר המקדש, קבעו את לוח השנה מחדש, וכן חודש הקשר עם תפוצות הגולה.
אישיותו
רבן יוחנן בן זכאי חי ופעל בתקופת חורבן בית שני, ולפי האגדה בתלמוד הבבלי מסכת גיטין הוא ישב בירושלים כאשר החל המצור על העיר. בזמן המצור הוא גרס שאין טעם להילחם נגד הרומאים. הוא צפה שיחרב המקדש והבין שהחורבן יביא הרס על על קיום עם ישראל ותורתו.
אגדה נוספת המתארת את השקפתו הייחודית של ריב"ז, היא שראה פעם נערה מלקטת מתוך גללי בהמות של ערבים, שעורים שלא עוכלו. לשאלתו, אמרה כי היא בתו של נקדימון בן גוריון, אחד משלושת עשיריה הגדולים של ירושלים עד החורבן. "בכה רבן יוחנן בן זכאי ואמר: אשריכם ישראל! בזמן שעושין רצונו של מקום, אין כל אומה ולשון שולטת בהם, ובזמן שאין עושין רצונו של מקום, מוסרן ביד אומה שפלה, ולא ביד אומה שפלה אלא ביד בהמתן של אומה שפלה".
פטירתו
בסוף ימיו עבר רבן יוחנן מיבנה לכפר ברור חיל. על פי המסורת, הוא נפטר בגיל 120. בשעת פטירתו כינו אותו תלמידיו:, ושאלו למה הוא בוכה. השיב להם שיש לפניו שתי דרכים האחת של גן עדן והשנייה של הגיהנום, ואינו יודע באיזו מוליכים אותו. כשביקשו שיברכם אמר להם:, הם תהו, וכי די בכך, והוא אמר להם: "ולוואי!" במשנה נאמר:.
עם פטירתו, שבו תלמידיו לממשיכו כראש הסנהדרין, רבן גמליאל דיבנה:. חֲמֵשֶׁת תלמידיו של ריב"ז היו: ר' אליעזר בן הורקנוס, ר' יהושע בן חנניה, ר' יוסי הכהן, רבי שמעון בן נתנאל, ר' אלעזר בן ערך.
מקום קבורתו
משערים שרבן יוחנן בן זכאי נפטר בברור חיל.
תיעוד ראשון לקברו נמצא במסעות בנימין מטודלה (כ-1,050 שנה אחרי פטירתו) הטוען שקברו בטבריה.
רבי שלמה בן שמעון דוראן מתאר את קברו בהר הזיתים שבירושלים (כ-1,300 שנה אחרי פטירתו).
הנצחתו
היישוב בן זכאי נקרא על שמו. בירושלים יש בית כנסת על שמו – בית הכנסת יוחנן בן זכאי. במספר יישובים יש רחובות על שמו: אלעד,בית שמש, בני ברק, חיפה, פתח תקווה, רמת השרון, תל אביב וירושלים.
מקור משפחתו
הראשונים נחלקו בשאלה האם רבן יוחנן היה כהן או לא. דעת רש"י שהיה כהן; ואילו בעלי התוספות שוללים מכל וכל את הייחוס הכהני של רבן יוחנן, ומוכיחים זאת מדבריו במשנה במסכת שקלים המובאת בגמרא במסכת מנחות, ובה מתריס רבן יוחנן כנגד הכהנים על שדרשו מקרא באופן שגוי מתוך דאגה להנאת עצמם. הם מעירים כי אף שמתוך ציטוט מדבריו של רבן יוחנן המובא בתוספתא בעניין הכנת אפר פרה אדומה, בו העיד כי הכין את אפר הפרה האדומה במו ידיו, עבודה השמורה לכהנים, משמע לכאורה שהיה כהן, יש לפרש את דבריו "עשו ידי" כמתייחסים לעשיית הפרה בידי הכהנים על פי הוראותיו ובהשגחתו.
דרכו
המאמרים המיוחסים לרבי יוחנן בתלמוד מעידים על מעלותיו המוסריות התרומיות. כתלמידו של הלל הזקן (וגם הקטן שבהם כפי המסופר בחז"ל), נהג כדרך בית הלל שביקשו לעשות סייג לתורה ללא חומרות יתירות, ומספר הלכות הוכרעו לצד דעת בית הלל בהשפעתו. אף באגדה הלך בשיטת הלל, בדרך סבלנות ואהבת הבריות:
על פי המסופר בתלמוד, חי רבי יוחנן 120 שנה, ששליש מהן הוקדשו למסחר, שליש ללימוד ושליש להוראה והנהגה: רבן יוחנן בן זכאי עסק בפרגמטיא ארבעים שנה, ושימש חכמים ארבעים שנה ופירנס את ישראל ארבעים שנה. ועוד נאמר עליו כי "מימיו לא שח שיחת חולין".
דברי הערכה למידת הבקיאות והידע הפנומנליים שלו מופיעים בספרות חז"ל: ובנוסח שונה מעט:
כלומר הוא עצמו אמר בענווה שעל אף שלמד הרבה, לא נטל מחוכמת מלמדיו אלא מעין מה שזבוב נוטל מהים. והדגיש: "אם למדת תורה הרבה אל תחזיק טובה לעצמך כי לכך נוצרת".
רבן יוחנן בן זכאי נהג למתוח ביקורת על מי שלומד תורה ורוכש ידע תאורטי, אך אין בידיו מעשים, ולחלופין על מי שיש בידו מעשים טובים ללא חוכמת התורה:
חמשת תלמידיו היו רבי אליעזר בן הורקנוס, רבי יהושע בן חנניה, רבי יוסי הכהן, רבי שמעון בן נתנאל ורבי אלעזר בן ערך.
רבן יוחנן בן זכאי הדריך להימנע ממעשי קנאות כנגד מקומות פולחן זרים, שעלולים להחמיר את המצב:
בראי הדורות, הפכה דרך פעולתו – הכרה בעליונותו של הכוח הנוכרי השולט ושתדלנות מולו – לסמל להתנהגות מנהיג יהודי ריאליסטי בגולה. דרכו בהחלט לא הייתה משותפת לזרמי הפרושים כולם. עד היום מוזכרת אישיותו בוויכוח הפוליטי כדוגמה לדעות יוֹניות הבאות מתוך תפיסה מפוכחת של המצב, בניגוד להתנהגותן של דמויות כשמעון בר גיורא וכיוחנן מגוש חלב במרד הגדול. מנגד, היו שדנו לשלילה את פועלו וראו אותו כמי שהעדיף להציל את התורה ולא את המדינה.
נשיאותו
רב שרירא גאון כתב באיגרתו: על פי מסורת זו, התואר "רבן" ניתן לו משום שכיהן תקופה מסוימת כנשיא הסנהדרין, על אף שלא השתייך למשפחת נשיאי בית הלל הזקן, והתקנות הגדולות שתיקן ביבנה מצביעות על מעמדו הרם. בין החוקרים חלוקות הדעות אם רבן יוחנן שימש כנשיא או לא ומה היה מעמדו והיקף סמכויותיו.
תקנותיו
לריב"ז הייתה תושייה בעת המשבר שנוצר לאחר חורבן בית שני בשנת 70 לספירה, והוא חוקק תקנות חדשות יחד עם חכמי יבנה, כדי להתאים את המצוות להמשך קיום הדת היהודית ללא בית מקדש. הם קבעו ביבנה את בית הדין הגדול שמילא למעשה תפקיד של סנהדרין ומוסד מחוקק. בתלמוד הבבלי הוזכרו תשע תקנות דתיות של הסנהדרין ביבנה, ומלבדן תוקנו גם תקנות חברתיות. בין היתר נקבעו דיני עיבור השנה, ומספר מנהגים מעבודת המקדש הונהגו לדורות משום זכר למקדש. להלן תשע התקנות הדתיות:
א) תקיעה בשבת
יום טוב של ראש השנה שחל להיות בשבת, במקדש היו תוקעים אבל לא במדינה. משחרב בית המקדש, התקין רבן יוחנן בן זכאי שיהו תוקעין בכל מקום שיש בו בית דין. אמר רבי אלעזר: "לא התקין רבן יוחנן בן זכאי אלא ביבנה בלבד". אמרו לו: "אחד יבנה ואחד כל מקום שיש בו בית דין".
תקנה זו נועדה לשקם את היהדות אחרי החורבן וליצור יהדות שמתקיימת גם ללא מקדש, במציאות שיש רק בית דין. המשפט "לא התקין רבן יוחנן בן זכאי אלא ביבנה בלבד" מצביע על כך שרבי אלעזר (או אליעזר) גרס שלפי רבי יוחנן, יש לרכז סמכויות במקום אחד. אולם חכמים לא קיבלו זאת, הם סברו שמותר לתקוע בשופר בראש השנה שחל להיות בשבת בכל עיר שיש בה בית דין.
בתקנה זו נחלקו החכמים ותלמידיו של רבן בן זכאי, בנוגע לשאלה האם התקנה חלה רק על העיר יבנה או על כל מקום שבו קיים בית דין והאם תקנה זו היא "ציון עובדא העולה מאליה".
ב) נטילת לולב כל שבעה
בראשונה היה הלולב ניטל במקדש שבעה ובמדינה יום אחד. משחרב בית המקדש, התקין רבן יוחנן בן זכאי שיהא לולב ניטל במדינה שבעה זכר למקדש.