cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבצע מיכאל
הגרמנים הצליחו לפרוץ את קווי ההגנה של מדינות ההסכמה ולהתקדם עד למרחק של 65 ק"מ באזורים מסוימים, אך לא הצליחו לכבוש את אמיין ואראס. הגרמנים ומדינות ההסכמה איבדו כל אחד כ-250,000 חיילים בקרבות, אך בעוד מדינות ההסכמה חידשו את כוחותיהם בקלות עם הגעת הכוחות האמריקאיים הרעננים לאירופה, האבדות הגרמניות כללו רבים מחיילי הסער המאומנים היטב, אותם היה קשה להחליף. בנוסף התגלו בצד הגרמני בעיות בהעברת אספקה לכוחות המתקדמים, שהאטו את התקדמותם.
רקע
המשא ומתן לשלום בין גרמניה לרוסיה שאחרי המהפכה הבולשביקית החל ב-22 בדצמבר 1917. בסופו של דבר נחתם חוזה ברסט-ליטובסק ב-3 במרץ 1918, כשרוסיה יוצאת מהמלחמה מובסת ומושפלת. לראשונה במלחמה לא נאלצה גרמניה להילחם בשתי חזיתות בו-זמנית. הדבר איפשר לגרמנים להזרים כוחות גדולים, קרוב ל-50 דיוויזיות, מהחזית המזרחית אל החזית המערבית, מה שנתן להם יתרון מספרי ברור על כוחות מדינות ההסכמה.
בנימין זרעוני
בנימין זרעוני (כ"ה בכסלו תרע"ד, 24 בדצמבר 1913 – 14 בנובמבר 2008) היה מפקד באצ"ל ובלח"י, תעשיין ומשורר.
בן בארנס
ביוגרפיה
בשנת 2008 גילם את דמותו של כספיאן בסרט סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן, המבוסס על הספר השני (והרביעי מבחינת הכרונולוגיה העלילתית) בסדרת ספרי הפנטזיה האפית "דברי ימי נרניה" של ק.ס. לואיס. על תפקידו בסרט היה מועמד לפרס "הופעה פורצת דרך לשחקן" בטקס פרסי הקולנוע של MTV. בשנת 2010 חזר לגלם את דמותו של כספיאן בסרט הבא בסדרת הסרטים, סיפורי נרניה: המסע בדורך השחר.
מבצע מיכאל
רקע
בעקבות חשיפת מברק צימרמן ומעבר גרמניה ללוחמת צוללות בלתי מוגבלת, הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה ב-6 באפריל 1917. הצרפתים והבריטים המותשים התעקשו שארצות הברית תשלח מספר רב של כוחות לשם תגבור הקווים, אולם לצבא ארצות הברית נדרש זמן לצורך גיוס והכשרת הצבא בטרם ישלחו לאירופה. הפיקוד הגרמני הבין כי הכוחות האמריקאים הרעננים עלולים להטות את הכף לטובת מדינות ההסכמה ולכן יזם מתקפה מסיבית במטרה להכריע את המלחמה לפני הגעת הכוחות האמריקאים, תוך ניצול העדיפות המספרית שנוצרה בעקבות פרישת רוסיה מהמלחמה.
תוכנית המתקפה הגרמנית
כבר בנובמבר 1917 דובר בפיקוד הגרמני על מתקפה גדולה ומכרעת בחזית המערבית באביב 1918. הפיקוד הגרמני האמין כי חיל המשלוח הבריטי, תחת פיקודו של סר דאגלס הייג, תשוש מקרבות 1917 וכי הוא החוליה החלשה בחזית המערב. ההחלטה הסופית על קיום המתקפה התקבלה ב-21 בינואר 1918 על ידי לודנדורף. עד פברואר הועברו מערבה קרוב ל-50 דיוויזיות מהחזית המזרחית, וביום פתיחת המתקפה, ב-21 במרץ 1918, עמדו לרשות הגרמנים בחזית המערב 192 דיוויזיות (מתוך 241 בכל הצבא הגרמני). הינדנבורג תכנן לפרוץ באזור הסום ואז לפנות לצפון-מערב, במהלך שינתק את קווי האספקה הבריטים וישאיר את חיל המשלוח הבריטי לכוד בפלנדריה. אז יוכלו הגרמנים לכבוש את הנמלים לחופי התעלה במהלך שיאלץ את הבריטים המכותרים להיכנע.
המתקפה הגרמנית תוכננה לאורך חזית של 69 ק"מ מאראס בצפון, דרך סן-קנטן ועד לה-פר (La Fere, כ-20 ק"מ מדרום לסן-קנטן). במתקפה השתתפו שלוש ארמיות גרמניות: הארמייה ה-17 בפיקוד אוטו פון בלו, הארמייה השנייה בפיקוד גאורג פון דר מרוויץ, והארמייה ה-18 בפיקוד אוסקר פון הוטייה. הארמייה ה-18 תוכננה לתקוף באזור סן-קנטן במטרה להפריד בין הכוחות הבריטים והצרפתים. יחד עם כוחות מהארמייה השביעית הייתה הארמייה אמורה להגיע לנהר הסום ולהחזיק את הקו. שתי הארמיות הצפוניות (ה-17 והשנייה) תוכננו לתקוף את הבריטים באזור אראס ואז להתקדם לצפון-מערב כדי לנתק את חיל המשלוח הבריטי.
בנימין זרעוני
שירותו באצ"ל
עם סיום לימודיו בתיכון הצטרף לאצ"ל (תחת הכינוי המחתרתי אבנר), והוביל כמה מפעולות התגמול שביצע הארגון בתל אביב בעקבות הפרעות. לאחר מכן השתתף בקורס מפקדים בשוני ושירת כסגנו של חנוך קלעי בחיפה. בפרוץ מאורעות 36 פעל זרעוני בתל אביב, וב-1938 קודם בדרגה והיה למפקד האצ"ל בחיפה, תפקיד שמילא בתקופת פעולות התגמול בשוק הערבי.
מבצע מיכאל
תורת הלחימה הגרמנית
בעקבות הקיפאון בחזית המערבית וחוסר התוחלת של המתקפות הקודמות, הוחל בפיקוד הגרמני ביצירת תורת לחימה חדשה. תורת הלחימה פורסמה בינואר 1918 ונקראה "התקפה במלחמת חפירות". בניגוד לעבר, תורת לחימה זו לא התמקדה בכיבוש כלל השטח לאורך גזרה רחבה אלא בהבקעת קווי האויב במספר נקודות. אין עוד "מאמץ עיקרי" אלא פריצה בכל נקודת תורפה שמתגלית על ידי הכוחות בשטח. הפיקוד העליון נמנע מלהגדיר לכוחות בשטח יעדים טריטוריאליים ספציפיים, ולפיקוד הזוטר נותר חופש רב. תורת הלחימה החדשה שמה דגש רב על עקרון הרציפות, והכוחות הונחו לשמור על מגע רצוף עם האויב.
בנימין זרעוני
שירותו באצ"ל
ב-3 באוגוסט 1939 מונה למפקד האצ"ל בירושלים. יומיים לאחר מכן נעצר על ידי הבריטים בעקבות פעולה, נחקר בעינויים קשים, אך לא חשף מידע (הקצין הבריטי האחראי, ראלף קרנס, נהרג ב-26 באוגוסט אותה שנה). ב-11 באוגוסט הצליח לברוח מהכלא הבריטי שבמרכז הבולשת בירושלים, ובפקודת אברהם שטרן (יאיר) הוברח על ידי אפרים אילין לבית אחותו בתל אביב, שם החלים מפצעיו במשך חודש ומחצה. מאז הבריחה היה זרעוני במחתרת ושרד בזכות הגנת חבריו.
בן בארנס
ביוגרפיה
בשנת 2009 השתתף כשחקן ראשי בסרט "דוריאן גריי" המבוסס על הספר תמונתו של דוריאן גריי מאת אוסקר ויילד.
בנימין זרעוני
שירותו באצ"ל
ב-19 במאי 1939 נעצר מפקד האצ"ל דוד רזיאל, והוחלף על ידי חנוך קלעי. שלושה חודשים מאוחר יותר, בגל מעצרים נרחב, נעצר אף קלעי והוחלף בפועל על ידי זרעוני, ששימש כמפקד הארגון במשך חודשיים. ב-20 באוקטובר שוחרר רזיאל, חזר להנהגת הארגון והחליט על הפסקת הפעילות נגד הבריטים למשך תקופת מלחמת העולם השנייה. זרעוני ואחרים, ובהם אברהם שטרן (יאיר), חלקו על החלטה זו בגלוי, ונוצר הפילוג שבעקבותיו הוקם ארגון האצ"ל בישראל, לימים הלח"י. בעקבות פרישתו של זרעוני ללח"י, איבד את תמיכת חבריו באצ"ל.
בן בארנס
ביוגרפיה
בשנת 2010 ועד תחילת שנת 2011 שיחק בארנס במחזה Birdsong, המבוסס על ספר בעל אותו שם מאת סבסטיאן פולקס.
בנימין זרעוני
בלח"י ובחזרה באצ"ל
זרעוני, שהיה קצין המבצעים הראשון של הלח"י, הזהיר את שטרן כי התנהלותו תביא למותו. הוא האמין כי על שטרן לכתוב שירים ולשמש כמנהיגהּ הרוחני של התנועה – וכי את המעשים עליו להשאיר לאנשי המעשה, כדוגמתו וכדוגמת קלעי. בסוף 1941 עזבו זרעוני וקלעי את הלח"י אך לא חזרו לאצ"ל. בינואר 1942 פרסמה המשטרה הבריטית את תמונותיהם של ראשי הלח"י בעיתונות ובלוחות המודעות בצירוף הבטחה לפרס כספי גבוה למי שיביא ללכידתם. בפברואר 1942 הסגירו קלעי וזרעוני את עצמם למשטרה. על הסיבות שהביאות להחלטתם זו כתב יהודה לפידות: "יש לזכור שמאחוריהם לא עמד שום ארגון שיכול היה לעזור להם להסתתר והם הרגישו כחיות נרדפות". על פי סיכום מוקדם, השניים לא נחקרו ולא הועמדו למשפט, אלא הועברו ישירות למחנה מעצר. זרעוני שהה בכלא מזרע ובכלא עכו, עד שנשלח יחד עם 250 מראשי האצ"ל והלח"י לאריתריאה.
בן בארנס
ביוגרפיה
בשנת 2016 נבחר בארנס לגלם את דמותו של בילי רוסו בסדרה של מארוול ונטפליקס "המעניש"
בנימין זרעוני
בלח"י ובחזרה באצ"ל
כאשר היה זרעוני באריתראה, חזר האצ"ל להילחם בבריטים, ואז כתב זרעוני למנחם בגין והודיע כי הוא חוזר לאצ"ל. הוא ברח מהכלא פעמיים, אך לא הצליח להימלט מאתיופיה ולהגיע ארצה. בשתי בריחותיו עזר לו יהודי מהקהילה התימנית שבאסמרה, בשם חיים גמליאל, שהחביא את זרעוני וחבריו שברחו, דאג להם למפות, מצפנים, תעודות מזויפות ועוד. ביוני 1948 שוחרר זרעוני, התגייס לצה"ל ולחם במלחמת העצמאות במסגרת חטיבת כרמלי.
בן בארנס
ביוגרפיה
בשנת 2021 גילם את דמותו של גנרל קיריגן בסדרה ״צל ועצם״ של נטפליקס.
מבצע מיכאל
תורת הלחימה הגרמנית
כחלק מתורת הלחימה החדשה הוקמו יחידות הסער. יחידות הסער היו מורכבות מחיילי החי"ר המצטיינים ומצוידות טוב יותר מיחידות החי"ר הרגילות. יחידות הסער היו חוד החנית בתורת הלחימה החדשה, והם הונחו לתקוף את האויב בהפתעה.
זיו כרמון
זיו כרמון הוא פרופסור למנהל עסקים, מחזיק הקתדרה על שם אלפרד ה. היינקן, ב-INSEAD. מומחה לשיפוט אנושי וקבלת החלטות, הוא ידוע בעיקר בזכות מחקריו על השפעות פלצבו של פעולות מסחריות ועל אפקט ההקדש, ומצגותיו ותורותיו על Customer Insight.
בנימין זרעוני
לאחר השירות הצבאי
ב-1951 התחתן עם גולדה גיטלר, עולה חדשה ממקסיקו. לזוג נולדו חמישה ילדים. זרעוני הקים מפעל לייצור מוצרי חשמל – בית החרושת ציתור. התגורר 57 שנים בשכונת צהלה בתל אביב.
התמוטטות גשר המטרו במקסיקו סיטי
התמוטטות גשר המטרו במקסיקו סיטי התרחשה ב-3 במאי 2021, בשעה 22:25 בקו 12 של הרכבת התחתית של מקסיקו סיטי, כאשר הגשר והרכבת שחלפה מעליו קרסו מעל מכוניות בכביש בסמוך לתחנת הרכבת אוליבוס.
רקע
הרכבת התחתית של מקסיסקו היא מערכת הסעת המונים המשרתת את מטרופולין העיר מקסיקו סיטי, בירת מקסיקו. היא הרכבת התחתית השנייה בגודלה בצפון אמריקה, קטנה רק מהרכבת התחתית של ניו יורק. בשנת 2012 השתמשו בשירותיה 1.609 מיליארד נוסעים, ובכך הייתה לרכבת התחתית השמינית בעולם מבחינת מספר הנוסעים שבה.
זיו כרמון
ביוגרפיה
זיו כרמון נולד בשנת 1961. בשנת 1986 קיבל תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול מהטכניון.
התמוטטות גשר המטרו במקסיקו סיטי
קו 12
קו 12, שמכונה גם "הקו הזהוב" בעקבות צבעו במפת המערכת עובר מדרום-מרכז מקסיקו סיטי עד לרובע הדרומי מזרחי אלהואק. הקו משרת כ-350,000 נוסעים מדי יום. עבודות ההקמה של הקו החלו בספטמבר 2008 אך בעקבות עיכובים ואי עמידה בלו"ז של עבודות הבנייה, הקו נפתח רק באוקטובר 2012 ונחנך על ידי נשיא מקסיקו, פליפה קלדרון וראש עיריית מקסיקו סיטלי, מרסלו אבררד.
זיו כרמון
ביוגרפיה
לאחר שעבד במכירות וניתוח עסקי בעולם העסקי, למד בארצות הברית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם קיבל את ב-1990 תואר שני במנהל עסקים וב-1993 תואר דוקטור בשיווק על תזה בשם "The Contingent Nature of Consumers Assessments of the Quality of Products and Services" בהדרכתם של חתן פרס נובל דניאל כהנמן ואיתמר סימונסון. כרמון החל את הקריירה האקדמית שלו בשנת 1993 כמרצה בכיר בבית בית הספר לעסקים של Fuqua באוניברסיטת דיוק, שם מונה בשנת 1997 לפרופסור חבר. ב-2000 עבר ל-INSEAD שבצרפת כפרופסור מן המניין. בשנים 2017–2021 היה הדקאן למחקר באוניברסיטה זו.
כרמון נואם תדיר בכנסים מקצועיים ובאירועים עסקיים. דעותיו על עסקים מופיעות לעיתים קרובות בכלי תקשורת בינלאומיים כגון: ניו יורק טיימס, וושינגטון פוסט, לוס אנג'לס טיימס, ניו יורקר, פורבס, וול סטריט ג'ורנל, פייננשל טיימס, סיינטיפיק אמריקן, מדע פופולרי, בלומברג ביזנסוויק, ניוזוויק, USA Today, The Huffington Post, בוסטון גלוב, International Herald Tribune, Marketing News, הטיימס (בריטניה), הגרדיאן (בריטניה), דיילי טלגרף (בריטניה), Toronto Star, National Public Radio, MSNBC, ABC News, ערוץ 4 (בריטניה), ובלוגים רבים.
התמוטטות גשר המטרו במקסיקו סיטי
קו 12
כמו קווי המטרו האחרים, גם קו 12 עובר מתחת לאדמה בחלקים המרכזיים יותר של העיר ומגיע עד האזורים המרוחקים של העיר. רק זמן קצר לאחר תחילת הפעלתו המסחרית החלו במערכת הקו לצוץ בעיות טכניות בקטעים המוגבהים של מסלול הקו, דבר שמחייב את הרכבות לנסוע במהירות נמוכה של עד 5 קמ"ש בעקבות חשש משימוט . קטע מהרכבת, שבו היה גם תחנת אוליבוס (בה אירע האסון ב-2021) נסגר למשך קרוב לשנה וחצי לתיקון תקלות טכניות ומבניות בקו.
מבצע מיכאל
תורת הלחימה הגרמנית
בהתאם לתורת הלחימה החדשה, מתקפה גרמנית נראתה כך: כיתת סיור נעה מאחורי מסך אש ארטילריה מתגלגל. כ-250 מטר מאחוריה נמצאות יחידות הסער, ומאחוריהן כוחות חי"ר רגילים. כיתת הסיור מזהה נקודת תורפה בחזית האויב ומכווינה אליה אש ארטילרית. מיד עם נפילת פגז הארטילריה האחרון היו יחידות הסער מסתערות בהפתעה על חפירות האויב, ולאחריהן שאר החי"ר. לאחר כיבוש הקו הראשון הייתה הפעולה ממשיכה על עבר קווי החפירות הבאים.
זיו כרמון
פרסים
המחקר של כרמון על השפעות פלצבו של פעולות שיווק זכה בפרס ויליאם פ. אודל לשנת 2010 על תרומה ארוכת טווח לתיאוריה, מתודולוגיה או פרקטיקה שיווקית, היה מועמד לזכייה בפרס פול גרין לשנת 2006 (על הצגת הפוטנציאל הרב ביותר לתרום באופן משמעותי לפרקטיקה של מחקר שיווקי ולמחקר בשיווק), וכן נבחר לאחד מ-50 מאמרי הניהול המובילים של 2005 על ידי Emerald Management Reviews (הוענק ל-50 הבולטים מתוך 15,000 המאמרים באותה שנה).
המאמרים שלו על Indeterminacy ו- Live TV, ועל Option Attachment, היו המועמדים הסופיים לפרסי המאמרים הטובים ביותר של 2009 ו-2006 Journal of Consumer Research.
בשנת 2008 הוענק לכרמון, יחד עם שותפיו, רבקה וובר, דן אריאלי ובבא שיב, פרס איג נובל ברפואה על מחקרם שהוכיח כי פלצבו במחיר גבוה יעיל יותר מאלה במחיר נמוך. כרמון משמש כעורך בכתב העת להחלטות התנהגותיות, שימש כעורך שותף בכתב העת למחקר שיווקי, וחבר במועצות העריכה של מגוון כתבי עת מרכזיים אחרים, כגון כתב העת למחקר צרכני, Journal of Consumer Psychology, וכתב העת הבינלאומי למחקר בשיווק.
כרמון לימד במדינות רבות ברחבי העולם, בתוכניות לתואר (Executive MBA, MBA ודוקטורט), תוכניות רבות לחינוך מנהלים, וקיבל מגוון של פרסים על מצוינות בהוראה.
מבצע מיכאל
ההכנות בצד הבריטי
מול הארמיות הגרמניות עמדו שתי ארמיות בריטיות: הארמייה השלישית בפיקוד הגנרל ג'וליאן בינג בצפון הגזרה, והארמייה החמישית בפיקוד הגנרל יוברט גוף בדרום עד לנקודת התפר עם הכוחות הצרפתים. קו החזית באזור אותו החזיקה הארמייה החמישית הועבר לבריטים מידי הצרפתים לאחר הסכמתם של הבריטים לתפוס חלק גדול יותר מקו החזית. בחורף 1917-1918 שוקמו קווי החפירות באזור זה ועד לפתיחת המתקפה הגרמנית נבנו מרבית הביצורים הקדמיים, אך האזורים האחוריים היו עדיין בבניה.
הבריטים העריכו כי מתוכננת מתקפה באזור אראס-סן קנטן על סמך תצפיות מהאוויר ועדויות של עריקים גרמנים, והערכות כאלו פורסמו בשבועיים שלפני המתקפה בסיכומי המודיעין השבועיים. בליל 20 במרץ ביצעו הבריטים פשיטה על קווי הגרמנים. שבויים שנתפסו בפשיטה סיפרו לבריטים כי המתקפה תחל בבוקר שלמחרת.
מהלך הקרב
מבצע מיכאל החל ב-21 במרץ 1918 בשעה 4:40 לפנות בוקר עם הפגזה ארטילרית מסיבית על הקווים הבריטים. ההפגזה כללה גם פגזי גז והתרחשה לאורך כ-65 ק"מ מקו החזית הבריטי. באותו בוקר עשו הגרמנים שימוש ראשון בתותח פריז. היה זה הירי הראשון בתותח שאפשר לגרמנים לירות פגזים לעיר ממרחק של 120 ק"מ.
קרבות דומים המשיכו גם ביומיים הבאים, כשהגרמנים מטילים את עיקר המאמץ באזור הפריצה שהשיגה הארמייה ה-18. הגרמנים הצליחו להתקדם אך במחיר יקר. כמו כן הכוחות הגרמנים הראו סימני עייפות ושחיקה והתגלו קשיים באספקה. הארטילריה הכבדה התקשתה להתקדם במהירות שבה התקדמו חיילי החי"ר ופיגרה מאחור. הבריטים מצידם ניהלו נסיגה מסודרת יחסית, תוך ניהול קרבות הרואיים אשר עיכבו את הגרמנים.
בימים הבאים המשיכו הגרמנים להתקדם והגיעו לנהר הסום. יחידות צרפתיות שהיו מדרום לארמייה החמישית הבריטית נסוגו כדי לתפוס עמדות להגנה על פריז, דבר שהכריח את הארמייה החמישית לסגת במקביל.
ב-26 במרץ התכנסו ראשי הצבא הבריטי והצרפתי בעיר דולאן (Doullens) מצפון לפריז כדי לתאם את פעולות שני הצבאות. בוועידה הוחלט על מינויו של פרדיננד פוש לתפקיד המפקד העליון של כוחות בעלות הברית באירופה. בוועידה הוחלט גם כי יחידות צרפתיות יתגברו את הארמייה החמישית כדי למנוע מהגרמנים לכבוש את אמיין.
ב-28 במרץ כבר הגיעו הגרמנים לעיירה Montdidier, התקדמות של כ-60 ק"מ מול הארמייה החמישית הבריטית הנסוגה. גוף, מפקד הארמייה החמישית פוטר מתפקידו לנוכח המפלה וזאת למרות שארגן נסיגה מסודרת יחסית לנסיבות. עם זאת, בחזית הצפונית לא הצליחו הגרמנים להשיג התקדמות משמעותית וכעת הטילו את כובד משקלם באזור זה, כשהמטרה היא כיבוש העיר אראס, אולם הארמייה ה-17 התקדמה 3 ק"מ בלבד וספגה אבדות כבדות. הארמייה השלישית הבריטית לא נשברה והגנה על אראס. הארמייה ה-18 ניסתה להתקדם ב-30 במרץ לכיוון אמיין. הגרמנים הצליחו לכבוש בתחילה שטח אך נעצרו לבסוף תוך שהם סופגים אבדות גדולות. במספר מקרים המתקפה נעצרה לאחר שחיילים גרמנים מצאו יין במצבורי אספקה בריטיים שננטשו, תופעה שתתרחש גם במקרים אחרים במתקפת האביב.
ב-4 באפריל עשו הגרמנים ניסיון נוסף לכבוש את אמיין כש-15 דיוויזיות גרמניות תקפו 7 דיוויזיות של מדינות ההסכמה. בקרב זה התרחש לראשונה שימוש בטנקים משני הצדדים. הגרמנים הצליחו לכבוש עיירה ממזרח לאמיין ממנה תכננו להחריב את אמיין באמצעות ארטילריה, אך במהלך הלילה כוחות בריטים ואוסטרלים פתחו במתקפת נגד וכבשו חזרה את העיירה. עם כישלון ניסיון מתקפה גרמני נוסף בבוקר 5 באפריל החליט לודנדורף על סיום מבצע מיכאל.
תוצאות
הגרמנים הצליחו לכבוש שטח של 3,100 קמ"ר ולהתקדם כ-65 ק"מ באזורים מסוימים, אך נכשלו בכיבוש אמיין ואראס ולא השיגו את מטרותיהם האסטרטגיות. השטח שנכבש היה חסר ערך וקשה להגנה כיוון שהיה מצולק מההפגזות מימי הקרב על הסום. במסגרת המבצע ספגו צבאות מדינות ההסכמה אבדות כבדות - 255,000 אלף הרוגים, פצועים ונעדרים, 1,300 תותחים וכ-200 טנקים, אך הם יכלו להחליף במהירות את אבדותיהם בשל התפוקה הגוברת של תעשיית המלחמה הבריטית וכוחות חיל המשלוח האמריקני שהחלו להגיע לצרפת. הגרמנים איבדו במתקפה 239,000 חיילים, אך רובם היו חיילי סער מאומנים היטב, שקשה היה למצוא להם תחליף. השמחה הגרמנית בתחילת המתקפה הפכה לאכזבה לאחר שנתברר שהם לא הצליחו להגיע להישגים מכריעים.
למרות זאת לודנדורף המשיך בסדרה של מתקפות נוספות וארבעה ימים מאוחר יותר, ב-9 באפריל, פתחו הגרמנים במבצע ג'ורג'ט. במבצע זה, כמו גם במתקפות הגרמניות שיבואו בהמשך, הצליחו הגרמנים לכבוש בתחילה שטחים נרחבים אך בסופו של דבר נעצרו תוך שהם סופגים אבדות כבדות וללא הישגים אסטרטגיים משמעותיים. עד תום מתקפת האביב התיש לודנדורף את צבאו ובהמשך עברה היוזמה לצד מדינות ההסכמה במתקפת מאה הימים.
התמוטטות גשר המטרו במקסיקו סיטי
קו 12
הקמת ועדת מיוחדת הוקמה על מנת לחקור את הנסיבות והאחראים על הטעויות שגרמו להשבתת קו 12. קבוצת הייעוץ העצמאית SYSTRA התבקשה להגיש דו"ח בו יפרטו את ממצאהם. לאחר שבדקו מעל 2,900 מסמכים הגיעה הקבוצה למסקנה כי היו שגיאות ב"תכנון, ההקמה והתפעול" של הקו . ב-2015 מבקר המדינה המקסיקני קבע אף הוא כי היו אי סדרים במהלך בניית הקו ואף טען כי הייתה חוסר תאימות בין גלגלי הרכבת לבין המסילה, דבר שגרם לחוסר היציבות של הרכבת.
האסון
ב-3 במאי 2021, בשעה 22:25 שעון מקסיקו עברה רכבת בגשר המסילה בין תחנת אוליבוס ותחנת טזונקו  בערך 220 מטרים לפני שהרכבת הגיע לתחנת אוליבוס. גשר המסילה התמוטט וגרם לשני קרונות הרכבת האחרונים ליפול. הקרונות נפלו על מכונית שעברה מתחת לאותו קטע, נהג המכונית נהרג ואשתו נפצעה. הגשר היה מעל מפריד נתיבים דבר שמנע פגיעה של נהגים רבים שנסעו במקום.
קופר בוקס
קופר בוקס (באנגלית: Copper Box - "קופסת הנחושת") הוא אולם שבו נערכו משחקי טורניר הכדוריד (למעט שלבי חצי הגמר והגמר) של המשחקים האולימפיים בשנת 2012.
תיאור המתקן
קופר באקס הוא אחד משלושה אולמות שנבנו עבור המשחקים האולימפיים באזור הפארק האולימפי, והוא היחיד מביניהם שנשאר במקומו גם לאחר האולימפיאדה, כאשר השאר היו מתקנים מודולריים, אשר בתום המשחקים הועברו לאתרים אחרים ברחבי הממלכה המאוחדת, מאחר שבאזור לונדון רבתי אין מחסור במתקני ספורט.
התמוטטות גשר המטרו במקסיקו סיטי
האסון
עשרים ושישה בני אדם נהרגו וכ-79 פצועים הובהלו לבית החולים, מתוכם שבעה במצב קשה. ב-6 במאי נספרו עד חמישה נעדרים. זה היה האירוע הקטלני ביותר בו היה מעורב המטרו מאז 1975, אז נהרגו כ-31 בני אדם בהתנגשות בין שני קרונות רכבת.
קופר בוקס
תיאור המתקן
בניית המבנה הסתיימה בשנת 2011, והוא מכיל כ-6,000 מקומות ישיבה, והתקיימו בו בנוסף למשחקי הכדוריד גם תחרויות הסיוף במסגרת קרב חמש מודרני. כמו כן נערכו באולם משחקי הכדוריד של אולימפיאדת הנכים.
משחקי חצי הגמר ומשחקי הגמר בכדוריד נערכו בארנה לכדורסל הסמוכה, הגדולה יותר.
לאחר תום המשחקים האולימפיים הותאם המבנה למתחם ספורט עבור הקהילה המקומית. הוא משמש בתור אולמה הביתי של לונדון ליונס ומועדון הכדוריד של לונדון.
מנהל הלילה (סדרת טלוויזיה)
מנהל הלילה (באנגלית: The Night Manager) היא מיני-סדרה בריטית בבימויה של סוסנה בייר ובכיכובם של טום הידלסטון, יו לורי, אוליביה קולמן, דייוויד היירווד, טום הולנדר ואליזבת דביקי. הסדרה מבוססת על רומן באותו שם מאת ג'ון לה קארה משנת 1993, שעובד לתקופה נוכחית על ידי דייוויד פאר. שידור הסדרה בת ששת הפרקים החל בערוץ BBC One ב-21 בפברואר 2016. בארצות הברית שודרה הסדרה בערוץ AMC החל מ-19 באפריל 2016. הסדרה נמכרה ליותר מ-180 מדינות. עונה שנייה של הסדרה הוזמנה על ידי BBC ו-AMC.
הסדרה "מנהל הלילה" הייתה מועמדת ל-36 פרסים וזכתה ב-11 פרסים, בהם פרס אמי לבמאית סוזאנה בייר, ולמלחין ויקטור רייס, ושלושה פרסי גלובוס הזהב להופעה הטובה ביותר לשחקן טום הידלסטון, ההופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה לשחקנית אוליביה קולמן, וההופעה הטובה ביותר לשחקן יו לורי.
תקציר העלילה
ג'ונתן פיין (טום הידלסטון) הוא מנהל לילה במלון יוקרתי וחייל לשעבר, שאנג'לה בר (אוליביה קולמן) מהמודיעין הבריטי מגייסת אותו לשורותיה. המשימה המוטלת עליו היא לנווט בין וייטהול לבין וושינגטון הבירה, ולגלות את הברית בין קהילת המודיעין לסחר בנשק לא חוקי. הוא חייב לחדור למעגל הפנימי של סוחר הנשק ריצ'רד אונסלו רופר (יו לורי), חברתו ג'ד (אליזבת דביקי), ועוזרו קורקורן (טום הולנדר).
הפקה
שלב הצילומים החל ב-19 במרץ 2015 בעיירת הנופש צרמט שבשווייץ. בהמשך ההפקה הועברה ללונדון. בין 13 ל-17 באפריל 2015 הצילומים נערכו בבלקפול מיל קוטג', הרטלנד אבי, ובעיר הרטלנד שבדבון ובסביבותיה. ב-20 באפריל 2015 הועברה ההפקה לעיר מרקש שבמרוקו. המלון Es Saadi Resort שימש לצילומי מלון נפרטיטי בקהיר. בסוף מאי ההפקה הועברה למיורקה שבספרד, הצילומים נמשכו במיורקה עד 3 ביולי 2015.
הסופר ג'ון לה קארה הופיע בתפקיד קמע בפרק הרביעי של הסדרה.
מועין אלאעסם
מועין אלאעסם (בערבית: معين الاعسم; נולד ב-1991) הוא זמר בדואי-ישראלי, מכונה "מלך הדאחיה".
ביוגרפיה
אלאעסם גדל בתל שבע. כזמר הפך לפופולרי בקרב האוכלוסייה הבדואית והערבית בכלל בישראל וברשות הפלסטינית, כשהוא מתמחה בתחום הדאחיה, שירה וריקוד בדואי מסורתי.
בשנת 2021 עוכב לתשאול על ידי השב"כ, לאחר שהביע בשירו תמיכה בחמאס במהלך מבצע שומר החומות. וגם תמך בהמהומות בישראל באותה תקופה וגם במהומות בנגב (ינואר 2022) בנובמבר 2021 נעצר ונפתחה בעניינו חקירת מס בחשד להעלמת מס בשווי מיליוני ש"ח, וכן חקירה בחשד להתחזות כנכה מאז 2010, וכן בגין עבירות המעלות חשד לקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות ותחבולה.
אל ממלכת החושך
אל ממלכת החושך הוא הספר השני בסדרת הפנטזיה הישראלית ארמדין, מאת הסופר והמאייר ח. קוגל. הספר יצא לאור בשנת 2005.
עלילה
הספר נפתח בחזרה על אירועי סוף הספר הקודם בסדרה, חרב אלף הראמות, בהם הגיעו הגיבורים לאי המרחף גמורה. גייבור, מנהיג משלחת המאזאלק, עולה אל ההר שבאי המרחף. בפסגת ההר הוא משוחח עם קול חסר גוף המכנה את עצמו טייזאן. טייזאן מסביר לו על התוכנית האמיתית של ארקנטסה, שבעזרת גייבור יוכל לפתוח שער לעולמו, נרדיאן, ומשם יבואו דרקונים נוספים שיוכלו לכבוש את ארמדין. הוא גם מגלה לו את מיקומו של היהלום השחור, שנמצא בעיר איזלדיר, בירת הגורנים, השוכנת בממלכת החושך התת-קרקעית.
הגיבורים יוצאים לכיוון קניון האש, הכניסה הידועה היחידה לממלכת החושך כשבדרכם הם מסייעים לשבט מקומי בעצירת גשמים. מקניון האש נכנסת המשלחת לממלכת החושך. המשלחת מגיעה לנהר לבה, שם מתמוטטת תקרת המערה ומפצלת את הקבוצה לשתיים - בצד האחד טייראנה וניית'ן ובשני שאר המשלחת. משלחת המאזאלק ממשיכה במסעה, ונאבקת ביצורים שונים. לאחר מכן הם פוגשים שישה גורנים מתחזים המבטיחים לסייע להם במציאת היהלום השחור. הגורנים בוגדים בהם אך המשלחת מצליחה לתפוס את היהלום. במקביל, טייראנה וניית'ן נכלאים על ידי ננסי מעמקים שלבסוף משתכנעים לסייע למשלחת בקרב. המשלחת מנצחת בקרב אך בסופו מתגלה כי שאר היהלומים נגנבו. הם מתחילים לרדוף אחרי וודל נרות', הגורן שהוביל אותם לאיזלדיר וגנב את היהלומים. המשלחת יוצאת מממלכת החושך, ומתברר לה שוודל נרות' הוא בעצם דיימון טאר, שזייף את מותו.
הארגנון והקוג
משלחת המאזאלק המתוסכלת מתחילה בחיפושיה אחר היהלומים הנותרים. הם מבינים שאחד היהלומים נמצא כנראה בארגנון, מבנה מקולל דמוי שולחן. גייבור עובר דרכו, ומגיע אל היהלום האדום. הוא גם מוצא מגילה ובה כתוב מהו מיקומו של היהלום הזהוב: על גבו של הקוג, יצור אגדי המקיף את העולם.
המשלחת מתפצלת שוב. ניית'ן, בריק ובולק חוזרים אל צבאם, המתכונן למלחמה באולם. שאר המשלחת עולה על הגריפון גנדור ויוצאת אל הקוג. כשהם מגיעים לשם, הם נכנסים אל היכלי הקומאי, אלות השמיים. האלות נותנות להם את היהלום הזהוב. כשהם יוצאים מההיכל, הדרקון ראסקאר מנסה לגנוב את היהלום. במהלך העימות איתו לורין נופלת מגב הקוג אל מותה, והדרקון משיג את היהלום הזהוב והאדום.
המלחמה באולם
משלחת המאזאלק מתאחדת שוב, באולם. לפני המלחמה, טייראנה וניית'ן מתחתנים, וגייבור נותן להם את גנדור, שעליו יכלו לרכוב לבדם למשך יום שלם.
לאחר מכן צבאות ארגוס יוצאים למלחמה. במהלך הקרבות חוטף ראסקאר את גייבור מוביל אותו אל הצריח השחור שבהסדס גוראק. המלך המכשף פוגש אותו שם, ומנסה להוציא ממנו מידע על מיקומו של היהלום השחור. מכיוון שגייבור לא משתף פעולה, ג'רקון מתחיל להתקיף את גייבור. גייבור נכנע לו ואומר לו שהחביא את היהלום בתוך כוך בבטנו של הקוג. המלך המכשף פותח שער לשם, ומגיע אל היהלום. שם מסביר לו גייבור שעשה טעות, שכן הקוג מוקף בערפילי פנימור המבטלים כל קסם, גם את הקסם המאריך את חייו של המכשף. גייבור משאיר את המכשף לגסוס למוות, ולוקח את כל שבעת היהלומים.
באותו הזמן, ראסקאר רודף אחרי טייראנה וניית'ן. במהלך המאבק מולו ניית'ן נפצע אנושות. ראסקאר מובס, אך ניית'ן נהרג גם הוא. לפני מותו, הוא מספר לטייראנה על כך שהוא הכניס אותה להריון. למרות האבדות הקשות, צבאות ארגוס הצליחו לנצח את המלך המכשף, ולהשכין שלום בארצם.
הערוץ הראשון
"הערוץ הראשון" (שנקרא תחילה: הטלוויזיה הישראלית) היה ערוץ טלוויזיה ציבורי ממלכתי בישראל, מטעם רשות השידור. הערוץ שידר קרוב לעשרים שנה (יחד עם הטלוויזיה החינוכית) כערוץ הטלוויזיה הישראלי היחיד, ועל מנת להיבדל מהטלוויזיה החינוכית הערוץ זכה לכינוי "הטלוויזיה הכללית" ובקיצור "הכללית". לאחר שהחלו שידורי הטלוויזיה הרב-ערוצית שם הערוץ עבר מיתוג מחדש והוא נקרא "הערוץ הראשון", ואף היה מוכר גם בתור "ערוץ 1".
מאז הקמתו, שכנו האולפנים הראשיים של הערוץ בבניין הטלוויזיה הישראלית שבשכונת רוממה בירושלים, אשר נהרס ביוני 2021, לטובת פרויקט מגורים.
ב-29 ביולי 2014 אישרה הכנסת ה-19 את חוק השידור הציבורי, התשע"ד-2014, ובו פרק המורה על סגירת רשות השידור, שבמקומה יוקם תאגיד שידור חדש בשם: "תאגיד השידור הישראלי", שבמסגרתו יופק ערוץ טלוויזיה שיחליף את הערוץ הראשון.
ב-14 במאי 2017, מיד לאחר שידור גמר האירוויזיון לשנת 2017, תמו שידורי הערוץ הראשון, וב-15 במאי באותה שנה הערוץ הוחלף ב"כאן 11".
1968 - תחילת השידורים הסדירים
השידור הראשון של התחנה היה שידור חי של מצעד צה"ל ביום העצמאות, שנערך במאי 1968, בירושלים. תדר השידור שהוקצה לתחנה היה אותו תדר שעליו שידרה הטלוויזיה החינוכית, ולכן שתי התחנות חלקו מאז את שעות השידור בערוץ.
לאחר מספר שידורים חד-פעמיים החלו לשדר באוגוסט 1968 שידורי ניסיון סדירים, תחילה שלושה ערבים בשבוע, שבהמשך הורחבו לארבעה. בתקופה זו שודרו בכל יום שעה בערבית ושעתיים בעברית. התחנה שידרה בשחור לבן, למרות העובדה שבתקופה זו כבר היו תחנות ששידרו בצבע. ב-1 באוגוסט באותה שנה שודרה מהדורת מבט לחדשות הראשונה. תוכנית זו שודרה בערוץ הראשון עד ה-9 במאי 2017, ובמשך שנים רבות הוגשה על ידי המנחה חיים יבין שכונה "מר טלוויזיה". באותה שנה, ב-13 באוגוסט 1968, שודרה לראשונה בערוץ גם מהדורת החדשות בערבית, בהגשת גלוריה סטיוארט.
1969 - שידורים בימי שבת
ב־1969 התחוללה סערה ציבורית סביב שידורי הטלוויזיה בשבת, כאשר מליאת רשות השידור החליטה להרחיב את שעות השידור היומיות ולעבור לשדר מארבעה ימי שידור לשידורים יומיים, כולל ימי שישי ושבת, החל מחודש נובמבר באותה שנה. במסגרת המשא ומתן להרכבת הממשלה לאחר הבחירות לכנסת השביעית שנערכו באוקטובר באותה שנה, דרשו נציגי המפלגות הדתיות להקפיא את פתיחת השידורים המתוכננים לליל שבת. בשבוע הראשון של נובמבר, בו החלו השידורים היומיים, התחוללה מהומה סביב הסוגיה. בסופו של דבר החליטה ראש הממשלה גולדה מאיר להיענות באופן זמני לדרישת הדתיים, ולהקפיא את פתיחת השידורים בליל שבת. ביום שישי באותו שבוע, בשעות אחר הצהרים, פנו שני עורכי דין, יהודה רסלר ועדי קפלן, לבג"ץ. השופט התורן צבי ברנזון הוציא צו על תנאי והשידורים נפתחו כבר באותו ערב.
שנות ה-70 וה-80
כיוון שהערוץ הראשון שודר על אותו תדר של הטלוויזיה החינוכית, זמני השידור שלו היו מוגבלים. הערוץ החל את שידוריו ב-17:30. כאשר השעה הראשונה הוקדשה לתוכניות ילדים, בין שש וחצי לשמונה בערב לשידורים בערבית (שיש הטוענים שמטרתם הייתה תעמולה ). ורק ארבע שעות לשידורי טלוויזיה למבוגרים בין שמונה בערב לחצות
רוב שעות השידור בעברית בשנות השבעים למבוגרים, הוקצו להקרנתם של סרטים זרים, תכנים דוקומנטריים, וסדרות רכש בעיקר מארצות הברית ובריטניה. כאשר תוכניות המקור העבריות שאינן תוכניות אקטואליה היו בעיקר תוכניות ראיונות (כמו עלי כותרת), תוכניות על זמר עברי (כמו שרתי לך ארצי), וכן שעשועונים שחלקם יובאו מארצות הברית (כמו זה הסוד שלי ותשע בריבוע). תוכניות האקטואליה הבולטות היו מבט לחדשות ששודרה בשעה 9 בערב שההערכות לגביה היו שצפו בה באופן יומיומי כ-70% מבעלי מקלטי הטלוויזיה, השבוע-יומן אירועים שסיכמה את חדשות השבוע, ומוקד ששודרה פעם בשבוע ובה רואיין פוליטיקאי בכיר. תכנים מתוסרטים מקוריים כמעט ולא הופקו, כאשר הבולטים ביניהם בשנות השבעים היו תוכנית המערכונים לול, תוכנית הסאטירה ניקוי ראש וסדרת הדרמה חדווה ושלומיק.
מלחמת יום הכיפורים שפרצה באוקטובר 1973 הייתה המלחמה הראשונה שבה יכלו הישראלים לצפות במשדרי החדשות היומיים בתמונות חיות מזירת הקרבות, סמוך להתרחשויות עצמן. מה שהעלה את חשיבותו של המדיום הטלוויזיוני בתחום האקטואליה.
ב-19 בנובמבר 1977 נחת נשיא מצרים אנוואר סאדאת לביקור בן שלושה ימים בישראל והערוץ הראשון סיקר את מהלך הביקור לראשונה בצבעים. בשנת 1979 שודרה תחרות האירוויזיון מבנייני האומה בירושלים בשידור חי בצבעים לרחבי העולם וגם בהפצה מקומית. בשנים הבאות תבצע הטלוויזיה הישראלית שידורים נוספים בצבעים במסגרת מצומצמת ולא סדירה. ורק בפברואר 1983 החלו שידורים סדירים בצבע. בשלהי שנות השבעים ובתחילת שנות השמונים הצטרפו ללוח המשדרים בעברית בערב שבת תוכניות אירוח בעלי אופי בידורי: שעה טובה וסיבה למסיבה בדומה לתוכנית הלילה המשודרת בארצות הברית מאז שנות החמישים.
בשנת 1985 זכתה הטלוויזיה הישראלית בערבית בפרס ישראל על תרומתה המיוחדת לחברה ולמדינה.
שנות ה-90
ב-15 במאי 1990 החל הערוץ הראשון להפיץ את שידוריו באופן סדיר וקבוע גם באמצעות לוויין תקשורת וזאת כתוספת לשימוש במשדרים קרקעיים שהייתה נהוגה מאז תחילת פעילותו של הערוץ.
כניסת הטלוויזיה בכבלים והערוץ השני לישראל בתחילת שנות התשעים ערערו את המונופול של הערוץ הראשון. התוכניות הבולטות ששודרו בשנות התשעים בערוץ הראשון היו פופוליטיקה והחמישייה הקאמרית, ששודרה בתחילת הערוץ השני.
המאה ה-21
ב-6 במאי 2012 שונה לוח השידורים של הערוץ. בלוח החדש נעשה ניסיון להתחרות בערוצים המסחריים בשעות ה"פריים טיים". במסגרת השינויים, מהדורת מבט לחדשות הועברה ל-8 דקות לשמונה וקוצרה ל-38 דקות. אחרי "מבט" שידר הערוץ את התוכנית "המוסף" בהנחייתה של גאולה אבן. בכל ערב שודרה ב-19:00 תוכנית המציאות "בואו לאכול איתי" ומיד אחריה "היום בספורט" - מגזין ספורט יומי.
התוכנית "מהיום למחר" בוטלה ובמקומה הוצבה מהדורת חדשות שמסכמת את אירועי היום. הערוץ חזר לשדר תוכנית אירוח: בכל יום שישי שודרה אחרי היומן התוכנית "שישי עם טל ברמן".
במהלך 2012 עברו מרבית תוכניות הערוץ להיות משודרות בפורמט HD. המהלך הושלם בינואר 2013, עת עבר הערוץ להיות ערוץ הטלוויזיה הישראלי הראשון בו מתקיים שידור מלא ברזולוציית שידור גבוהה זו. בתחילת שנת 2014 מינתה ההנהלה את אדי אהרונוף לתפקיד ראש חטיבת החדשות בערוץ.
ב-9 במאי 2017, לקראת סגירתה של רשות השידור, שודרה מהדורת "מבט" האחרונה בהגשתה של המגישה מיכל רבינוביץ', המהדורה לוותה במחאה של עובדי רשות השידור על הסגירה. לאחר מכן לא שודרו יותר תוכניות אקטואליה וחדשות בערוץ והוא החל לשדר במתכונת שידורים מצומצמת, שכללה בעיקר שידורים חוזרים. הערוץ היה יכול לסיים את שידורו כבר באותו הערב אילולא תחרות האירוויזיון לשנת 2017 שהתקיימה באותם ימים, והערוץ היה מחויב לשדר אותה.
יום שבת, 13 במאי 2017, היה יום השידורים האחרון של הערוץ הראשון. אלי בבא מנהל הטלוויזיה הודיע במכתב פרידה לעובדים על לוח השידורים המתוכנן ללילה ועל סיום השידורים. גמר האירוויזיון לשנת 2017 היה התוכנית האחרונה ששודרה בערוץ, והיא הסתיימה בשעה 01:50 אחרי חצות, בסיומו שודר קליפ של השיר "הבלדה על חדווה ושלומיק" בביצוע מארינה מקסימיליאן, כשבמהלכו מופיעים קטעים שונים מהיסטוריית השידורים של הערוץ (קליפ שליווה את מאבקם של אנשי רשות השידור לאורך חודשים), ולאחר מכן, הוקרן קטע סיום התוכנית האחרונה של "מבט", בו עובדי התחנה שרים את "התקווה" ועם תום השירה, הופיעה שקופית בה נכתב "שידורינו הסתיימו 1968–2017 הערוץ הראשון".
ב-14 במאי 2017, לאורך כל היום, השידורים היחידים שהועברו בערוץ היו שידורי הטלוויזיה החינוכית, בזמני השידור שהוקצו לה ובפעם האחרונה. "החינוכית" חתמה את שידוריה בערוץ הראשון עם שידור התכנית האחרונה של "ערב חדש" במתכונתה הוותיקה.
ב-15 במאי 2017 החל "כאן" לפעול באפיקי השידור אשר שימשו את הערוץ הראשון.
טכנולוגיות שידור
עם הקמתו שידר הערוץ בשידור אנלוגי, בשיטת PAL. בשנת 1979 החלה התחנה מעבר לשידורי צבע בתהליך הדרגתי, שהושלם בפברואר 1983, כשגם שידורי החדשות צולמו בצבע. בשנת 1981 הופסקה פעילות מחיקת הצבע מתוכניות צבעוניות.
ב-25 במאי 2010 שידר הערוץ הראשון בפעם הראשונה שידור בהפרדה גבוהה (HDTV), באפיק 511 בהוט וביס. הייתה זו הפעם הראשונה שבה ערוץ ציבורי בישראל משדר בהפרדה גבוהה - עד אז היו שידורים כאלה רק בערוצים ייעודיים של הוט ושל יס, בתשלום. השידור היה של חצי הגמר הראשון של תחרות האירוויזיון. למרות היות הערוץ ציבורי, המתבסס על גביית אגרה, עד אז רק מנויי הלוויין והכבלים, בעלי ממירי HD, יכלו לצפות בשידור בהפרדה גבוהה. במקביל הועבר השידור בערוץ הרגיל, באיכות רגילה ובמסך רחב שנדחס לפורמט הרגיל.
המונדיאל של 2010 היה אירוע הספורט הראשון ששודר באופן מלא ב-HD. במסגרת בדיקות ההכנה, הגיע למסקנה מנהל אגף ההנדסה בערוץ 1, משה מושקוביץ, כי הפתרון הפשוט והזול ביותר הוא לחבר ניידת שידור HD שתשמש כחדר בקרה וחדר שידור. על כן, הוצא מכרז, אליו ניגשו שתי חברות: "מזמור הפקות", בעלת ניידת HD היחידה בארץ באותה עת, וחברה מחו"ל שהציעה ניידת טורקית, שבחינה שלה בערוץ הראשון כללה נסיעה לטורקיה. לבסוף הניידת הטורקית ירדה מהפרק בגלל העלויות וכך נבחרה הניידת של "מזמור הפקות". לצורך תפעול ערוץ ה-HD, הוקם אולפן ובו שבע מצלמות HD של חברת סוני מדגם HSC-300 עם עדשות של Fujinon ומצלמת הגשה אחת באולפן שנמצא בתל אביב, שחוברה לניידת באמצעות סיב אופטי. כל מקורות הווידאו נותבו משולחן ניתוב מדגם MVS-6000, ומהניידת הועברו להוט, יס ולמרכז הבקרה.
באוגוסט 2010 החל הערוץ לשדר גם את המשחק המרכזי של ליגת העל בכדורגל בשיטת ה-HD.
הערוץ שידר את תחרויות אולימפיאדת לונדון בלעדית ב-HD ועבר לשידורים מלאים ב-HD מיום הבחירות לכנסת התשע עשרה.
מיוני 2013 שידורי הערוץ באיכות HD הועברו באפיק 11 בממירים התומכים.
סמלי הערוץ
בשנת 1974 פנה מנהל מחלקת החדשות, דן שילון, למעצב בני לוין וביקש ממנו כי יכין סמל למחלקת החדשות, אשר ישמש את מבט לחדשות וגרסאות שלו ישמשו את מבט שני, מוקד, יומן השבוע ומבט ספורט. לוין הכין את הסמל הבסיסי באמצעות שימוש בעיפרון ומחוגה. הסמל הבסיסי העגול משלב בין מנורת שבעת הקנים לבין תיאור של גלי שידור. לתוכנית "מבט שני" עוצב סמל דומה דמוי עין, ל"מוקד" - ריבוע, למבט ספורט - אליפסה של אצטדיון וליומן השבוע - משושה כנגד ששת ימי השבוע החולף.
הסמל יצא מרשות מחלקת החדשות ואומץ על ידי הטלוויזיה ללא החלטה מסודרת והפך לסמלה הרשמי. במהלך השנים עוצבו לו גרסאות תלת מימד, אחת הידועות שבהן היא תפאורת אירוויזיון 1979.
מקורות כספיים
תקציבה של הטלוויזיה הישראלית היה מבוסס על אגרת הטלוויזיה הנגבתה מכל משקי הבית שברשותם מקלט טלוויזיה (ללא קשר לכמות השימוש במכשיר). סידור זה מיועד היה לשמור על עצמאות השידורים ועל אי־תלות במפרסמים מצד אחד ובפוליטיקאים מצד שני. בפועל גובה האגרה נקבע על ידי ועדת הכספים של הכנסת והטלוויזיה הישראלית נעזרת בגורמים מסחריים המעניקים "חסות" לשידורים. בתקופת האינפלציה הדוהרת בתחילת שנות ה־80 הייתה חשיבות רבה למועד שבו נקבע גובה האגרה בגלל הירידה המתמדת בערך המטבע. לא אחת נדחה הדיון בוועדת הכספים כדי ללחוץ על הטלוויזיה להתאים את שידוריה לציפיות של פוליטיקאים.
מבנה ניהולי
המוסדות שניתבו את דרכה של הרשות היו: הוועד המנהל הכולל שבעה חברים, ומליאה שבה חברים 31 נציגי ציבור, שמונו על ידי הכנסת ובפועל משקפים את חלוקת הכוח הפוליטי, פחות או יותר. בתחילת דרכה של רשות השידור ושל הטלוויזיה הישראלית, עד לסוף שנות ה־70, היו מרבית חברי המליאה אנשים בעלי רקע תרבותי וחינוכי (ד"ר אליהו לנקין שהיה מוותיקי האצ"ל, נתן שחם הסופר שישב במליאה מטעם מפ"ם). לאחר מכן הפכה מליאת רשות השידור לגוף שבו חברים פוליטיקאים בראשית דרכם כנקודת מוצא לקריירה פוליטית עתידית (למשל, גיל סמסונוב וסילבן שלום שהתחילו את דרכם בליכוד כחברים במליאת רשות השידור).
שלמה אביו
שלמה אביוּ (נולד ב-1939) הוא סופר, משורר ומתרגם ישראלי. חתן פרס היצירה לסופרים עבריים על-שם ראש הממשלה לוי אשכול לשנת 2007.
ביוגרפיה
שלמה אביו נולד באיזמיר, טורקיה בשנת 1939, לקלרה פסח ולאברהם אביו. עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1949. בוגר לימודי מזרחנות וערבית מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1966–1971 שימש כמורה לערבית בטבריה, כפר סבא ותל אביב. בשנים 1970–1980 עבד בארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי בירושלים. במקביל קיים בשנים 1976–1977 סדנה נסיונית ללימודי לאדינו באוניברסיטה העברית. כמו כן כיהן כחבר הנהלת קרן תל אביב לספרות ולאמנות וחבר מערכת "עתון 77" (1984-1986). חבר קיבוץ געש משנת 1979.
את שירו הראשון פרסם בכתב העת במערכה. במשך השנים חיבר שישה כרכי שירה בעברית, וכן תרגם לעברית משפות זרות (כולל אנגלית, ספרדית, קטלנית, לאדינו וטורקית). בין היתר תרגם מטורקית את הסופר אורהאן פאמוק ומקטלנית את המשורר ז'ואן מרגריט. בנוסף חיבר רומאן מקורי ומספר קובצי סיפורים קצרים וכתב כתבי ספרות וביקורת לכתבי עת שונים ולמעריב.
אביו קיבל ציון לשבח בתחרות ספרותית בלאס פאלמאס שבספרד, זכה בפרס ראש הממשלה ע"ש לוי אשכול לשנת 2007 וכן בפרס ניסן הרפז לשירה לשנת 2012.
ג'ו-און – דמויות
סדרת סרטי "ג'ו-און" היא סדרת סרטי אימה יפניים שנוצרו על ידי הכותב טאקאשי שימיזו. עלילת הסרטים סובבת סביב קללה שנוצרת כאשר אדם מת בזעם רב, רגשותיו השליליים נשארים במקום המוות ובעצם יוצרים עליו קללה. הקללה מתנהגת כוירוס המתפשט והורגת את כל מי שמגיע אל מקום משכנה או את כל מי ששהה בסמוך אליו. כאשר אדם בשם טאקאו סא'אקי רצח את אשתו, קיאקו תחת התקף זעם שנבע מקנאה, קללה בשם "ג'ו-און" נוצרה בבית המשפחה. הקללה גורמת לקיאקו לחזור כרוח נקמנית בשם "אונריו" ולהרוג את כל מי שנכנס אל בית משפחת סא'אקי.
ארבעת הסרטים הראשונים מספרים את סיפור קללת משפחת סא'אקי, בעוד השאר משמשים כאתחול או כסיפור שעומד בפני עצמו. כל סרט בסדרה מחולק לשישה פרקים המסודרים בסדר לא ליניארי ועל הצופה לנסות ולחבר את העלילה בעצמו. הסדרה קיבלה עיבוד אמריקאי בשם "הטינה". בכל סרטי הסדרה מופיעות דמויות משתנות, כאשר רק דמויותיהן של הרוחות הן הדמויות הקבועות שמופיעות כמעט בכל הסרטים (להוציא את הסרטים "רוח לבנה" ו-"רוח שחורה"). ערך זה יעסוק בהן ולא בדמויות המופיעות בעיבוד האמריקאי. למידע עליהן, ניתן ללחוץ כאן.
קיאקו סא'אקי
שחקנית:
בסדרה המקורית
קיאקו סא'אקי היא דמות האנטגוניסט המרכזית בסדרת הסרטים. בצעירותה, למדה במכללה ביחד עם אדם בשם שינזוקה קוביאשי והייתה מאוהבת בו בסתר. למרות זאת, שינזוקה ראה בה כאדם מעט מוזר והתחתן לבסוף עם סטודנטית אחרת בשם מנאמי. בבגרותה, קיאקו התחתנה עם מאייר בשם טאקאו סא'אקי ולשניים נולד בן בשם טושיו. למרות נישואיה לטאקאו, קיאקו המשיכה לתעד את רגשותיה כלפי שינזוקה ביומנה האישי. באחד הימים, טאקאו מוצא את היומן של קיאקו וקורא בו על רגשותיה לשינזוקה. תחת התקף זעם שנבע מקנאה, טאקאו רוצח את קיאקו על ידי שבירת המפרקת שלה ודקירתה בעזרת סכין יפנית מספר פעמים. הרצח הוליד קללה בשם "ג'ו-און" בבית המשפחה, הגורמת לקיאקו לחזור כרוח נקמנית בשם אונריו. מיד לאחר הרצח, קיאקו רוצחת את בנה, טושיו ולאחר מכן את שינזוקה קוביאשי עצמו, שהגיע לבקר בבית המשפחה מכיוון שטושיו, שהיה תלמידו לא הגיע לבית הספר. בהמשך אותו הערב, קיאקו רוצחת גם את טאקאו בעלה. לאורך סרטי הסדרה, אנשים שונים מגיעים להתגורר או לבקר בבית משפחת סא'אקי ומקוללים בקללה, בעקבותיה הם מוצאים את מותם על ידי רוחותיהם של בני משפחת סא'אקי. בעלילת הסרט "ג'ו-און: הטינה 2", קיאקו מצליחה לחזור לחיים כבת אדם לאחר שהשתלטה על עוברה של שחקנית בשם קיוקו הרסה. לאחר שנולדה מחדש כבת אדם, קיאקו הורגת את אמה ונעלמת אל הלא נודע.
באתחול
באתחול זה, קיאקו נשואה לאיש עסקים בשם טאקאו סא'אקי ומתגוררת איתו בבית מפואר אותו טאקאו רכש לשניהם. ללא ידיעתם של הזוג, על הבית רובצת קללה שהחלה לאחר שילד בשם טושיו יאמאגה, שהתגורר בבית בעבר, מת מהזנחה. הקללה גורמת לקיאקו לאבד את שפיותה בהדרגה. קיאקו, שנואשת לילד לאחר שבעלה מרבה להיעדר מהבית לנסיעות עסקים, פוגשת ברוחו של טושיו יאמאגה והוא מסכים להיוולד מחדש כבנה. כאשר טושיו נולד מחדש, הוא מראה קרבה לאמו, אך ריחוק מאביו. טאקאו בזעמו שואל את קיאקו האם הילד שלו, לו היא משיבה שהוא שלה ושלה בלבד. בעקבות התקף זעם, טאקאו רוצח את קיאקו ואת טושיו. בהווה, רוחותיהם של טושיו וקיאקו רודפות את הבית שבו הן נרצחו עד עצם היום הזה.
בסרט הקרוסאובר
סרט זה ממשיך באותו הקו של סרטי ג'ו-און המקוריים, אך בשינוי קל. רוחותיהם של קיאקו וטושיו עדיין רודפות את בית המשפחה וקיאקו לא נולדה מחדש כבת אדם. במקום זאת, אדם בעל כוחות טלפתיים בשם קאיזו מנסה לגרום לקיאקו להילחם ברוחה של סאדאקו יאמאמורה (סמארה מורגן בגרסה האמריקאית), דמות האנטגוניסט מסרטי "רינגו" במטרה להציל את חייהן של יורי וסוזוקה, זוג בנות שנדבקו בשתי הקללות. הניסיון נכשל והרוחות מתמזגות והופכות לרוח בשם "סאדאקיה" הרודפת את בית משפחת סא'אקי עד עצם היום הזה.
בכל הסרטים בהם הדמות מופיעה, קולה האייקוני הוא חרחורי גסיסה.
טושיו סא'אקי
שחקן:
בסדרה המקורית
טושיו הוא בנם בן השש של טאקאו וקיאקו סא'אקי. כשהיה בחיים, נהג לצייר רבות והיה בעל חתול מחמד בשם מר. לאחר שאביו רוצח את אמו, הוא משאיר את טושיו בחיים ובורח מהבית. טושיו, שהיה עד לרצח, מתחבא בארון בחדר השינה ונהרג על ידי רוחה הנקמנית של קיאקו. במהלך סרטי הסדרה, טושיו מרבה בעיקר להפחיד את הקורבנות וכמעט לא הורג (להוציא מקרים בודדים). בסוף סרטי הסדרה, לא ידוע מה קרה לו לאחר שאמו נולדה מחדש. בעקבות הקשר הרגשי החזק עם החתול שלו, קולו האייקוני של טושיו הן ייללות חתול.
באתחול
בצמד הסרטים הללו, דמותו של טושיו היא האנטגוניסט המרכזית. בעבר, טושיו היה ילד בשם טושיו יאמאגה שמת לאחר שננעל בארון על ידי הוריו המזניחים. מותו יצר קללה על בית משפחתו. כאשר טאקאו וקיאקו סא'אקי עוברים להתגורר בבית, רוחו של טושיו מופיעה למול קיאקו והאחרונה עוזרת לו להיוולד מחדש כבן אדם כבנה. לאחר שנולד מחדש, טושיו מרבה להראות חיבה לאמו, אך מרגיש מרוחק מאביו. בעקבות זאת, טאקאו הזועם רוצח אותו ואת קיאקו ומחזק את הקללה הקיימת בבית. בסרט "הקללה האחרונה" מוסבר שטושיו הוא בן דודה של ראו ואחיינה של מאקי (שהיא אחותו של אביו של טושיו, טאקאו). בסוף הסרטים, רוחותיהם של טושיו וקיאקו רודפות את הבית שבו הן נרצחו עד עצם היום הזה.
בסרט הקרוסאובר
סרט זה ממשיך באותו הקו של סרטי ג'ו-און המקוריים, אך בשינוי קל. רוחותיהם של קיאקו וטושיו עדיין רודפות את בית המשפחה. במהלך הסרט, רוחו של טושיו רוצחת ביחד עם רוחה של אמו מספר ילדים שנכנסים אליהם לבית וכן מופיע בבית כאשר רוחה של אמו מתמזגת עם רוחה של סאדאקו יאמאמורה. לא ידוע מה עלה בגורלו לאחר אירועים אלו.
טאקאו סא'אקי
שחקן:
בסדרה המקורית
טאקאו הוא מאייר הנשוי לקיאקו סא'אקי ואביו של טושיו סא'אקי. לאחר שקרא ביומנה של קיאקו על רגשותיה לשינזוקה קוביאשי, הוא רוצח את קיאקו, את חתול המשפחה מר (כולא אותו במיקרוגל דולק) ומשאיר את טושיו לבד בבית לגורלו. הרצח יוצר קללה על הבית הגורמת לקיאקו לחזור כרוח נקמנית בשם "אונריו". לאחר הרצח, טאקאו מגיע אל בית משפחת קוביאשי ורוצח את אשתו ההריונית של שינזוקה, מנאמי ובכך יוצר קללה נוספת. מיד לאחר שרצח את מנאמי, טאקאו גונב את עוברה המת מרחמה ולוקח אותו ביחד איתו. טאקאו מתקשר לשינזוקה, מתוודה בפניו שרצח את אשתו ומפציר בו לטפל בטושיו לאחר שהוא עשה זאת במקומו עד עכשיו (בכך נרמז שטאקאו חושב שטושיו הוא בנו הביולוגי של שינזוקה). בהמשך אותו הערב, קיאקו מופיעה מול טאקאו ורוצחת אותו. בניגוד לקיאקו וטושיו, לטאקאו אין "צורת רוח" ייחודית והוא נראה כאדם חי. טאקאו כמעט לא מופיע בסרטי הסדרה, אלא רק ברגע מותה של ריקה נישינה בסרט "ג'ו-און: הטינה". לא ידוע מה עלה בגורלו לאחר שקיאקו נולדה מחדש כבת אדם.
ג'ו-און: הקללה
סרט זה הוא הראשון בסדרה המקורית. טרם יצירת סרט זה, שימיזו יצר שני סרטים קצרים בשם "קאטסומי" ו-"4444444444" ועלילתם משולבת בעלילת סרט זה. סרט זה והסרט הבא בסדרה הופצו בקלטות וידאו ולא בבתי הקולנוע.
עלילת הסרט עוקבת אחר לידתה של הקללה ואחר משפחה העוברת להתגורר בבית משפחת סא'אקי ונחשפת לקללה השוררת בה.
שינזוקה קוביאשי
שחקן:
שינזוקה קוביאשי הוא מורה בבית ספר יסודי ומשמש כמורו של טושיו סא'אקי. בעבר, למד במכללה ביחד עם קיאקו ועם סטודנטית נוספת בשם מנאמי. למרות שקיאקו הייתה מאוהבת בו, שינזוקה לא ידע מכך וחשב שהיא קצת מוזרה. לאחר הלימודים, שינזוקה התחתן עם מנאמי. לאחר שהוא מבחין שטושיו לא מגיע לבית הספר (הוא מת), שינזוקה מגיע לבית משפחת סא'אקי, שם הוא פוגש בטושיו (המופיע בפניו כילד חי), נחשף ליומנה של קיאקו ומגלה את גופתה בעליית הגג. בבואו לצאת מהבית ביחד עם טושיו, הוא מקבל שיחת טלפון מטאקאו סא'אקי, שקודם לכן רצח את מנאמי ההרה. לאחר השיחה, רוחה של קיאקו הורגת את שינזוקה. שינזוקה הוא הקורבן השני של הקללה (הראשון היה טושיו).
בעיבוד האמריקאי, דמותו של פיטר קירק (ביל פולמן) מהסרט "הטינה" מבוססת ברפרוף על דמותו של שינזוקה קוביאשי.
מנאמי קוביאשי
שחקנית:
מנאמי היא אשתו ההרה של שינזוקה. בעבר היא למדה ביחד עם שינזוקה וקיאקו במכללה והיא זוכרת את קיאקו בתור סטודנטית דיי מוזרה שלמדה איתם. מנאמי לא מודעת לרגשותיה של קיאקו אל בעלה. באחד הימים, טאקאו סא'אקי מגיע אל בית משפחת קוביאשי ורוצח את מנאמי על ידי תלישת העובר מרחמה. הרצח מוליד קללה בבית המשפחה הגורמת למנאמי לחזור כרוח נקמנית בשם אונריו. בסרט "ג'ו-און: הקללה 2" רוחה של מנאמי משתלטת על גופה של אישה בשם קיוקו ולאחר מכן הורגת אותה. מנאמי מעולם לא נראתה כרוח נקמנית והרצח היחיד שביצעה היה של קיוקו.
נוריקו מוראקאמי
שחקנית:
נוריקו היא אשתו של קאיצ'י ואמם של קאנה וטסויושי. נוריקו ומשפחתה עברו להתגורר בבית משפחת סא'אקי מספר שנים לאחר שהקללה נולדה. בתחילת הסרט היא יוצאת לקניות בבית ומשאירה את קאנה ללמוד ביחד עם יוקי. בהמשך, נוריקו חוזרת הביתה ונהרגת על ידי רוחה הנקמנית של קאנה.
קאיצ'י מוראקאמי
בעלה של נוריקו ואביהם של קאנה וטסויושי. דמותו לא מופיעה בסרט, אך בסרט "ג'ו-און: הקללה 2" מוסבר שהוא הותקף על ידי הרוחות והתאשפז בבית חולים. לאחר מכן הוא הוכרז כנעדר.
קאנה מוראקאמי
שחקנית:
בתם של נוריקו וקאיצ'י ואחותו של טסויושי. בתחילת הסרט היא לומדת ביחד עם מורה פרטית בשם יוקי, אולם היא נזכרת שהיא צריכה להגיע לבית הספר במטרה להאכיל את הארנבים. בבית הספר, היא נפגשת עם חברתה היאסיו. אולם, רוחה של קיאקו הורגת אותה ולאחר מכן קאנה חוזרת בתור רוח נקמנית חסרת לסת תחתונה והורגת את אמה, נוריקו.
דמותה של קאנה נהרגת בסרט הקצר "קאטסומי".
יוקי
המורה הפרטית שבאה ללמד את קאנה בביתה. באמצע המפגש של השתיים, קאנה ממהרת לבית הספר במטרה להאכיל את הארנבים ומשאירה את יוקי לחכות לה בבית. ליוקי פוביה מחתולים וכאשר היא רואה את רוחו של מר החתול, היא בורחת לעליית הגג, שם היא נהרגת על ידי רוחה של קיאקו.
טסויושי מוראקאמי
שחקן:
דמותו של טסויושי נהרגת בסרט הקצר "4444444444".
מיזהאו טאמורה
שחקנית:
מיזהאו היא בת זוגו של טסויושי. במהלך הסרט, היא קובעת להיפגש איתו בבית הספר, אך הוא לא מגיע (נהרג על ידי טושיו). בעודה ממתינה לו בבית הספר, היא מקבלת שיחה מרוחו של טושיו סא'אקי, שלאחר מכן הורג אותה.
הבלש יושיקאווה
שחקן:
הבלש יושיקאווה הוא בלש משטרה שחוקר את מותן של קאנה ושל היסאיו. במהלך החקירה, הוא מוצא לסת תחתונה מנותקת ותוהה לעצמו למי היא שייכת (קאנה) והאם אפשר לשרוד בלעדיה. בסרט הבא, יושיקאווה מסרב להמשיך לחקור אודות בית משפחת סא'אקי ומאבד את שפיותו בעקבות הקללה. בסוף הסרט השני הוא נהרג על ידי קיאקו.
קיוקו סוזוקי
שחקנית:
קיוקו היא אחותו של טאטסויה, בתם של טאג'י ופומי ודודתו של נובויוקי. מאז ילדותה, קיוקו רגישה לעל טבעי, תכונה אותה היא קיבלה בתורשה מאביה. בתחילת הסרט, אחיה, טאטסויה מבקש ממנה לבחון את בית משפחת סא'אקי לפני שהוא מפרסם אותו למכירה (בעקבות מות משפחת מוראקאמי בסרט הקודם). קיוקו נכנסת לבית ורואה את רוחה של קיאקו. בעקבות זאת, היא נותנת לאחיה משקה סאקה ומאלצת אותו לבקש מקונים פוטנציאליים לשתות מהסאקה. במידה והם הקיאו את המשקה, הם אינם חזקים דיה להתמודד עם הרוחות שבבית. לאחר הביקור בבית, יוקו מבקרת את נובויוקי בביתו (שהיה ביתם של משפחת קוביאשי) ויחד עם נובויוקי היא חווה חיזיון בו טאקאו רוצח את מנאמי קוביאשי. בעקבות החוויה, רוחה של מנאמי משתלטת עליה ולבסוף הורגת אותה.
טאטסויה סוזוקי
שחקן:
טאטסויה הוא אחיה של קיוקו, בנם של טאג'י ופומי ואביו של נובויוקי. טאטסויה הוא מתווך נדל"ן גרוש הרוצה למכור את בית משפחת סא'אקי במטרה לשלם מזונות לגרושתו. הוא ובנו מתגוררים בבית שהיה שייך למשפחת קוביאשי. לאחר שקיוקו בוחנת את הבית, טאטסויה מוכר אותו למשפחת קיטאדה (שגם הם נופלים קורבן לקללה) ובהמשך הוא נהרג על ידי יושימי קיטאדה, עליה קיאקו השתלטה.
נובויוקי סוזוקי
שחקן:
נובויוקי הוא בנו של טאטסויה ואחיינה של קיוקו. נובויוקי מתגורר ביחד עם אביו בבית שהיה שייך למשפחת קוביאשי. לאחר שהוא ודודתו רואים בחיזיון את טאקאו סא'אקי רוצח את מנאמי קוביאשי, נובויוקי הופך לאילם ואדיש כלפי הסובבים אותו. בסוף הסרט, בזמן שהוא בבית הספר הוא נהרג על ידי קיאקו. נובויוקי הוא הקורבן הכי צעיר שנהרג על ידי הקללה והוא הקורבן האחרון בסרט.
בעיבוד האמריקאי, דמותו של ג'ק קימבל מהסרט "הטינה 2" מבוססת ברפרוף על דמותו של נובויוקי.
טאג'י סוזוקי
שחקן:
טאג'י הוא אביהם של קיוקו וטאטסויה ובעלה של פומי. טאג'י ניחן ברגישות לעל טבעי, תכונה אותה ירשה ממנו בתו, קיוקו. במהלך הסרט, לאחר שמצבה של קיוקו התדרדר בעקבות הקללה, היא משתכנת בבית הוריה וטאג'י מפציר בטאטסויה למצוא את המקור לקללה ולסיים אותה. טאג'י נהרג על ידי קיאקו וטושיו בביתו.
פומי סוזוקי
שחקנית:
אשתו של טאג'י ואמם של קיוקו וטאטסויה. לאחר שקיוקו עוברת להתגורר בביתם (לאחר שמצבה התדרדר בעקבות הקללה), פומי נהרגת מהתקף צחוק קטלני בזמן שהיא צופה בקיוקו, עליה רוחה של מנאמי קוביאשי השתלטה.
יושימי קיטאדה
שחקנית:
יושימי קיטאדה היא אשתו של הירושי והבעלים החדשים של בית משפחת סא'אקי. לאחר שהיא ובעלה עברו להתגורר בבית, רוחה של קיאקו השתלטה עליה וגרמה לה להרוג את הירושי ואת טאטסויה סוזוקי. בהמשך הסרט, הבלש קאימיו מראה לבלש ליזוקה תמונה של יושימי, אך רואים בה את קיאקו וניתן להבין שקיאקו הרגה אותה והפכה אותה לרוח נקמנית בעצמה.
בעיבוד האמריקאי, דמותה של טריש קימבל (ג'ניפר בילס) מהסרט "הטינה 2" מבוססת ברפרוף על דמותה של יושימי קיטאדה.
הירושי קיטאדה
שחקן:
הירושי הוא בעלה של יושימי והבעלים החדשים של בית משפחת סא'אקי. לאחר שקיאקו השתלטה על גופה של אשתו, היא הורגת את יושימי בעזרת הכאתו עם מחבת רותח.
בעיבוד האמריקאי, דמותו של ביל קימבל מהסרט "הטינה 2" מבוססת ברפרוף על דמותן של הירושי קיטאדה.
אשתו של יושיקאווה
שחקנית:
אשתו של יושיקאווה (שמה הפרטי לא מוזכר בסרט) מופיעה לקטע קצר בסרט. במהלכו, הבלשים ליזוקה וקאמיו באים לבקר את יושיקאווה (שבינתיים איבד את שפיותו בעקבות הקללה), אך היא מגרשת אותם מהבית. לאחר מכן, היא ובעלה נהרגים על ידי קיאקו.
הבלש קאמיו
שחקן:
הבלש קאמיו הוא שותפו של הבלש ליזוקה החוקר ביחד איתו את מותן של קאנה והיסאיו מהסרט הראשון. במהלך הסרט השני, קאמיו מבקר את הבלש יושיקאווה בביתו, אך מגורש משם על ידי אשתו. בסוף הסרט השני, קאמיו ובלשית נוספת נכנסים לאחד המשרדים בתחנת המשטרה, שם הם נהרגים על ידי קיאקו.
הבלש ליזוקה
שחקן:
הבלש ליזוקה הוא השותף של הבלש קאמיו החוקר את ביחד עם קאמיו ויושיקאווה את מותן של קאנה והיסאיו מהסרט הראשון. בסרט השני, הוא מופיע ביחד עם הבלש קאמיו בזמן שהשניים עוקבים אחר נובויוקי סוזוקי ומדבר עם שותפו אודות מיתות המשפחות סא'אקי, מוראקאמי וקיטאדה בבית המקולל. לאחר מכן, הוא וקאמיו באים לבקר את יושיקאווה, אך מגורשים מהבית על ידי אשתו. בסוף הסרט השני, ליזוקה (ביחד עם קאמיו) נמצאים בתחנת המשטרה ומבחינים בקאמיו המבוהל לאחר שחזה ברוחה של קיאקו. לא ידוע מה עלה בגורלו לאחר אירועי הסרט, אך יש לשער שגם הוא נהרג על ידי הקללה.