cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הוקון השביעי, מלך נורווגיה
ראשית חייו
הוקון נישא בשנת 1896 לנסיכה מוד מוויילס, בתו של מלך בריטניה העתידי אדוארד השביעי. בשנת 1903 נולד לזוג בנם אלכסנדר אדווארד כריסטיאן פרדריק, נסיך דנמרק.
מלך נורווגיה
אחרי פירוק האיחוד השוודי-נורווגי בשנת 1905 הוקמה על ידי הממשלה הנורווגית ועדה, שתפקידה היה לחפש מועמד מתאים לשמש כמלך נורווגיה העצמאית הראשון בעידן המודרני. הנסיך קרל סומן כמועמד המוביל בזכות קשרי הדם שלו למלכי נורווגיה בעבר, העובדה שהיה לו בן שיוכל לשמש כיורש, וקשרי המשפחה שלו עם בית המלוכה הבריטי, שיכולים היו להיות לתועלת למדינה הצעירה.
הנסיך התנה את הסכמתו לשמש כמלך נורווגיה בעריכת משאל עם שבו יאושר המשך קיומה של מונרכיה בנורווגיה העצמאית, ויידחה הרעיון להפוך את המדינה לרפובליקה. לאחר שמוסד המונרכיה זכה לתמיכה של 79% מהבוחרים, הוכתר הוקון רשמית כמלך נורווגיה ב-22 ביוני 1906. הוא בחר את השם הוקון, שמם של שישה ממלכי נורווגיה העצמאית בימי הביניים.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצהירה נורווגיה על נייטרליות. למרות זאת, ולמרות הבטחות מצד גרמניה, היא פלשה לנורווגיה ב-9 באפריל 1940. תחילה הצליחו הכוחות הנורווגיים לבלום את הפולשים, דבר שנתן לממשלה, למשפחת המלוכה ולפרלמנט שהות להתפנות מהבירה אוסלו לכיוון הצפון.
קורט ברוייר, דיפלומט גרמני שהיה מוצב בנורווגיה, דרש להיפגש עם המלך. בפגישתם הבהיר להוקון שלהיטלר אין כל רצון להדיח אותו מכיסאו, ודרש שכתנאי להישארותו כמלך נורווגיה הוא יורה על כניעת צבא נורווגיה וימנה את מנהיג הנאציונל סמלינג (המפלגה הנאצית הנורווגית), וידקון קוויזלינג, לראש ממשלת נורווגיה. ברוייר איים כי ההשלכות לנורווגיה יהיו קשות אם יסרב המלך להצעתו. הוקון הודיע לו שהוא צריך להעלות את ההצעה בפני ממשלתו.
בפגישה עם הקבינט הנורווגי לא התערב הוקון בהחלטה, אולם הבהיר את דעתו שאין לקבל את תנאי הגרמנים, ואם הממשלה תמצא לנכון לקבל אותם הוא לא יראה את עצמו כשיר עוד לשמש כמלך נורווגיה ויגיש את התפטרותו. הקבינט החליט פה אחד נגד קבלת התנאים הגרמניים, ובשידור רדיו קרא המלך לעם הנורווגי להמשיך בהתנגדותו לפולשים הגרמנים.
בעלות הברית הצליחו לבסס את אחיזתן בצפון נורווגיה, אולם בסוף מאי התחילו להעביר כוחות שהיו זקוקים להם בקרב על צרפת. עמידת הכוחות הנורווגיים נחלשה, וב-7 ביוני פונו המלך והממשלה לבריטניה, והקימו ממשלה גולה בלונדון. במהלך שלטון הכיבוש הגרמני שימש המלך סמל לאומי של המחתרת הנורווגית.
לאחר המלחמה
עם סיום המלחמה חזר הוקון לנורווגיה המשוחררת, שם זכה לאהדה רבה בעקבות עמידתו נגד הפולש הגרמני.
בשנת 1955 שבר הוקון את עצם הירך כתוצאה מתאונה במקלחת. התאונה ריתקה אותו לכיסא גלגלים, דבר שדיכא את רוחו והוסיף להידרדרות במצבו הרפואי עד פטירתו בשנת 1957, בגיל 85. הוא מלך על נורווגיה 52 שנה.
דגל הסאמים
עיצוב ראשון של הדגל נעשה בשנת 1977 על ידי האמנית הסאמית סינוב פרסן. השימוש בדגל נעשה במחאה נגד בניית סכר אלטה בנורווגיה, שפגע ביישובים סאמים. העיצוב המקורי היה מורכב משלושה צבעים, כחול, אדום וצהוב. הם נבחרו מכוון שהופיעו בשכיחות על גאקטי, בגד סאמי מסורתי.
הדגל הנוכחי קיבל מעמד רשמי ב-15 באוגוסט 1986 על סמך הכרה של ועידת הסאמים שנערכה בשוודיה. הדגל נבחר מתוך יותר משבעים הצעות שהועלו. ההצעה הנבחרת עוצבה על ידי האמנית הסאמית אסטריד באל מנורווגיה. העיצוב של הדגל המקורי נשמר ברובו, אולם בדגל החדש הוסף הצבע ירוק, השכיח בגאטקי של סאמים דרומיים. ארבעת הצבעים שבדגל (אדום, ירוק, צהוב וכחול) ידועים מאז כצבעי הסאמי הלאומיים.
בנוסף התווסף לדגל החדש עיגול, כפי שמופיע על תופי השמאנים הסאמי. למרות שבשימוש השאמנים צבועים המעגלים רק באדום, בדגל צבועים בכחול, המסמל את הירח, ובאדום, המסמל את השמש.
בשנת 2003 קיבל דגל הסאמים מעמד רשמי בנורווגיה, המדינה בעלת אוכלוסיית הסאמים הגדולה ביותר. חובה על רשויות מקומיות להניף את הדגל ב-6 בפברואר, היום הלאומי של הסאמים.
ריצ'רד בריאן
ריצ'רד הדסון בריאן (באנגלית: Richard Hudson Bryan; נולד ב-16 ביולי 1937) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נבדה בשנים 1989–2001. טרם היבחרו לסנאט מטעם המפלגה הדמוקרטית, היה בריאן מושלה ה-25 של נבדה במשך שש שנים, כתובע הכללי של המדינה וכחבר הסנאט של נבדה.
ביוגרפיה
בריאן נולד בוושינגטון הבירה בקיץ 1937, וסיים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת נבדה ברינו ב-1959, שם היה חבר באחווה אלפא טאו אומגה. הוא סיים את לימודי תואר ראשון במשפטים במכללת הסטינגס למשפטים של אוניברסיטת קליפורניה. ב-1963 התקבל ללשכת עורכי הדין של מדינת נבדה. הוא היה הסנגור הציבורי הראשון של מחוז קלארק. בשנים 1972–1978 היה חבר הסנאט של נבדה, הבית העליון של בית המחוקקים של המדינה. ב-1979 מונה לתובע הכללי של נבדה וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1983.
ב-1982 נבחר בריאן למושל נבדה, והוא כיהן בתפקיד בין השנים 1983–1989. לאחר סיום כהונתו כמושל, הצליח בריאן להיבחר אל הסנאט של ארצות הברית ובמשך 12 שנה ייצג את מדינתו בבית העליון של הקונגרס האמריקאי. במהלך כהונתו בסנאט היה בריאן חבר בוועדת הכספים, בוועדת הבנקאות, בוועדת המסחר ובוועדת המודיעין. הוא בחר שלא להתמודד בבחירות חוזרות ב-2000. הוא נמנה בין שלושת הסנאטורים הדמוקרטים שהודיעו על אי-התמודדותם ב-2000 לצד דניאל פטריק מויניהאן מניו יורק ופרנק לוטנברג מניו ג'רזי.
בריאן ידוע לשמצה בקרב חוג המדענים בשל התנגדותו השמרנית לפרויקט סט"י, ובשל העובדה שהציג תיקון לתקציב המדינה של ארצות הברית ב-1994 שהבטיח את ביטול "סקר גלי-המיקרו ברזולוציה גבוהה" והפסקת פרויקט סט"י של מנהל האווירונאוטיקה והחלל הלאומי. בנאס"א נמתחה ביקורת רבה על בריאן בשל התנגדותו לפרויקט המשתמש בקרינה אלקטרומגנטית כדי לחפש חיים תבוניים מחוץ לכדור הארץ. בין השאר נטען כי עשה זאת מתוך נקמה בנאס"א ללא כל התחשבות בהשלכות מעשיו על המחקר המדעי.
בריאן התמקד גם במניעת השימוש בהר יוּקה כאתר אחסון לטווח ארוך של פסולת גרעינית. אף על פי שמאגר הפסולת הגרעינית בהר יוקה נבנה בעת כהונתו של בריאן בסנאט, התנגדותו למיזם המשיכה להיות פעילה זמן רב גם לאחר שבריאן פרש מהסנאט, בטרם הכריז נשיא ארצות הברית ברק אובמה על הפסקת השימוש בהר יוקה כמאגר פסולת גרעינית.
בראשית דצמבר 2019 הודיע בריאן על תמיכתו בהתמודדות סגן הנשיא לשעבר ג'ו ביידן בבחירות המקדימות לנשיאות במפלגה הדמוקרטית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020.
ערב פסח שחל בשבת
ערב פסח שחל בשבת מתרחש כאשר י"ד בניסן חל בשבת, וליל הסדר נערך במוצאי שבת. למצב זה יש מספר היבטים הלכתיים לגבי שבת זו וליל הסדר שלאחריה.
שכיחות
בלוח השנה העברי הקבוע מאורע זה קורה בהפרשים של 3 עד 20 שנים ובסך הכל בכ-11.5% מכלל השנים. גם בזמן שבית המקדש היה קיים מאורע זה לא היה רגיל, ייתכן שבכוונה היו מעברים את השנה או ממלאים או מחסרים את חודש אדר כדי למנוע מערב פסח לחול בשבת. במאתיים השנים ה'ת"ש–ה'תת"ק חל ערב פסח בשבת 21 פעמים, בשנים: ה'תש"י, ה'תשי"ד, ה'תשל"ד, ה'תשל"ז, ה'תשמ"א, ה'תשנ"ד, ה'תשס"א, ה'תשס"ה, ה'תשס"ח, ה'תשפ"א, ה'תשפ"ה, ה'תת"ה, ה'תת"ח, ה'תתי"ב, ה'תתל"ב, ה'תתל"ה, ה'תתל"ט, ה'תתנ"ט, ה'תתס"ג, ה'תתפ"ג, ה'תת"צ.
שינויים בערב פסח
כאמור, כאשר חל ערב פסח בשבת, ישנם מספר שינויים משאר השנים, חלקם נוגעים לזמן שבית המקדש קיים, וחלקם נוגעים גם לימינו:
שינויים בהקרבת קרבן הפסח
הקרבת קרבן פסח דוחה את השבת, ולכן מקריבים אותו בזמנו גם אם ערב פסח חל בשבת. עם זאת, פעולות שניתן לעשותן לפני שבת או לאחריה - אינן דוחות את השבת. לפיכך יש כמה שינויים בתהליך ההקרבה בשבת.
תענית בכורות
כאשר ערב פסח חל בשבת, מקדימים ומתענים את תענית הבכורות (או נפטרים מהצום על ידי סעודת מצווה, לרוב סיום מסכת) ביום חמישי, י"ב בניסן. פוסקים רבים סבורים שבשנה כזו אין צורך לצום כלל. כיוון שהמנהג המקובל הוא שלא לצום גם בשאר השנים אלא להשתתף בסעודת מצווה, נהגו לעשות כך (ביום חמישי) גם כאשר ערב פסח חל בשבת. דעה נוספת (שאינה מקובלת כל כך) היא לצום ביום שישי, י"ג בניסן.
שבת הגדול
שבת זו, י"ד בניסן, מכונה "שבת הגדול", ובה אומרים את הפיוטים והיוצרות שנהוג לומר בשבת הגדול. גם הנוהגים לומר את ההגדה של פסח בשבת הגדול, אומרים אותה בשנה כזו בערב פסח.
דרשת שבת הגדול
את דרשת הרב לשבת הגדול מקדימים לשבת הקודמת, ז' בניסן כדי שהציבור יוכל לדעת מה לעשות בשנה זו כהכנה לחג הפסח ולערב הפסח. גם בשבת י"ד בניסן טוב לדרוש בעניין הגדה של פסח ועוד.
ההפטרה
בנוגע להפטרה המיוחדת לשבת הגדול ישנם מנהגים שונים. המנהג הנפוץ כיום הוא לקראה כבכל שנה בשבת הגדול, כלומר בי"ד בניסן. ויש נוהגים מנהג שונה, והוא להפטיר את ההפטרה הזו אך ורק בשנה כזו, והפטרה זו הייתה מנהג ייחודי לערב פסח שחל בשבת. הטעם המובא לכך בספרי המנהגים הוא שההפטרה נועדה דווקא לערב פסח, שבו יש לקיים ביעור מעשרות, משום שנזכרת בה החובה לבער את המעשר ולהביאו למקדש. לעומת זאת, הגר"א נהג הפוך, ולדעתו, הפטרת שבת הגדול נועדה דווקא לשנים בהן ערב פסח לא חל בשבת. לפיכך, בשנה כזו לא נקראת הפטרת שבת הגדול, ומפטירים בהפטרת פרשת השבוע.
מכירת חמץ
את מכירת החמץ לגוי יש לעשות לפני כניסת השבת, והיא אינה כוללת את החמץ שיאכלו בשבת.
ביטול חמץ
את נוסח ביטול החמץ הכולל גם את החמץ הידוע ('דחזיתיה ודלא חזיתיה') אומרים בשבת, לפני סוף השעה הזמנית החמישית.
סעודות השבת
לשם קיום הדין של אכילת שלוש סעודות בשבת ישנן כמה דרכים:
סעודה שלישית
בסעודה שלישית נוהגים לאכול מצה עשירה (לנוהגים בה היתר, ויש נוהגים במצה מבושלת וכנ"ל) או פירות, בשר ודגים בלבד. יש מתירים לעשותה בתבשילים מקמח מצה, כגון קניידלעך, ויש הסוברים שבשבת כזו אין חובה לאכול סעודה שלישית.
הכנות לליל הסדר
את כל ההכנות ליום טוב של פסח יש לעשות מיום שישי קודם השבת, ובשבת עצמה אין להכין כלום כולל דברים לצורך החג, אפילו כאשר הדבר אינו כרוך בחילול שבת, מטעם איסור הכנה. את עריכת השולחן ויתר ההכנות יש לעשות לאחר צאת השבת.
שינויים בפסח
כיוון שליל הסדר חל במוצאי שבת נעשים כמה שינויים בתפילות החג ובסדר הלילה:
ותודיענו
בתפילת ערבית מוסיפים את ההוספה "ותודיענו", שהיא תפילת הבדלה המיועדת לתפילת ערבית של יום טוב שחל במוצאי שבת, במקום תפילת "אתה חוננתנו" שנאמרת במוצאי שבת שחל ביום חול.
בדומה ל"אתה חוננתנו", גם "ותודיענו" נאמר בברכה הרביעית בתפילת שמונה עשרה, שהיא במקרה זה ברכת קדושת היום ("אתה בחרתנו").
יקנה"ז בקידוש
בקידוש של החג, שפותח את סימני הסדר, משלבים גם הבדלה. הסדר המיוחד הנהוג במצב כזה (ובכל יום טוב שחל במוצאי שבת) בסדר הברכות הוא:
ראשי התיבות יקנה"ז מייצגים סדר זה: יין, קידוש (=ברכת הקידוש), נר (ברכת האש), הבדלה (ברכת ההבדלה), זמן (ברכת שהחיינו וקימנו והגיענו לזמן הזה). בגמרא מוסבר שאין בכך בעיה של אין עושין מצוות חבילות חבילות משום שההבדלה והקידוש נחשבים לדבר אחד.
נוסח ברכת ההבדלה המיוחד שנאמר בזמן שנוהג סדר יקנה"ז הוא:
בסיום כל הברכות הללו שותים את הכוס הראשונה מארבע הכוסות.
שינוי בברכת "אשר גאלנו"
בברכת "אשר גאלנו" שנאמרת בסיום ההגדה, יש שנוהגים לומר "ונאכל שם מן הפסחים ומן הזבחים" במקום "מן הזבחים ומן הפסחים", משום שחגיגת ארבעה עשר אינה קריבה בשנה כזו, ולכן את שלמי החגיגה יאכלו רק למחרת, ביום ראשון, ואילו קרבן הפסח קרב בשבת ונאכל בליל מוצאי שבת, ואם כן הזבחים נאכלים לאחר הפסחים. לעומת זאת יש שאינם משנים מהנוסח הרגיל, וזאת משום שהבקשה אינה מוסבת על שנה ספציפית זו, אלא על השנים הבאות, שבהן ערב פסח יחול בימות החול.
שני תבשילים
המנהג הוא לקחת שני תבשילים בקערת ליל הסדר (זרוע וביצה) כבשאר השנים. וזאת לפי דעתו של רבנו פרץ, שסבור שאם ישנו את ההנהגה משאר השנים יראה כעושה קדשים בחוץ. לפי דעה אחרת המובאת בטור בשנה כזו אין לעשות אלא תבשיל אחד כיוון שקרבן החגיגה אינו קרב בשבת.
הפועל פתח תקווה (כדורסל)
הפועל פתח תקווה היא קבוצת כדורסל ישראלית מהעיר פתח תקווה, המשחקת בליגה א' מחוז מרכז. ומארחת באולם ספורט ע"ש נחום סטלמך. הקבוצה שיחקה בעבר בליגה הראשונה בשתי קדנציות.
היסטוריה
הקבוצה הופיעה לראשונה בליגת העל בעונת 1970/71, אך לא שרדה ונשרה לליגה השנייה מהמקום האחרון עם מאזן של 2 ניצחונות בלבד מ-22 משחקים.
הקדנציה השנייה בעונת 1975/76 אמנם הייתה יותר מוצלחת והקבוצה סיימה במקום ה-7, עם מאזן של 10 ניצחונות ו-14 הפסדים. אך לא שרדה את תחילת העונה שלאחר מכן וביטלה את השתתפותה בליגה. ומאז שיחקה הקבוצה בליגות נמוכות עד לפירוקה בשנת 2000.
בתחילת עונת 2010/11 רשמו אוהדי הפועל פתח תקווה את הקבוצה לליגה ב' מחוז פתח תקווה. כעבור עונה אחת העפילה הקבוצה ליגה א' מחוז מרכז אך בתום עונה זאת שוב ירדה חזרה הקבוצה לליגה ב', ב-03/04/2013 הבטיחה הקבוצה בפעם השנייה תוך שלוש עונות את עלייתה לליגה א' מחוז מרכז לעייני כ-200 צופים כאשר ניצחה בדרבי את אליצור פתח תקווה/עלי, בעונת 2013/14 סיימה הקבוצה במקום הרביעי בליגה א', את עונת 2014/15 התחילה הפועל בניצחון אך במהלכה פורקה ובכל המשחקים שלה נרשמו הפסדים תכנים, לקראת עונת 2015/16 נרשמה הקבוצה מחדש באיגוד הכדורסל בליגה ב' מחוז פתח תקווה, כאשר איגוד אוהדי הפועל פתח-תקווה העביר חלק מזכויות הבעלות לעורך הדין אבי והכניש ובסיום אותה עונה הקבוצה עלתה לליגה א'. ונכון לסיבוב הראשון בעונת 2017/18 הקבוצה היא בין שלוש הקבוצות היחידות בעלות הסיכוי לעלות לליגה הארצית. את הקבוצה מאמן פול דילייני בעל עבר בקבוצות ליגת העל.
שחקנים בולטים בעבר
עשרת הקלעים הבולטים של הקבוצה בליגת העל:
מירי אליאב-פלדון
מירי אליאב-פלדון (נולדה ב-10 ביוני 1946) היא היסטוריונית ישראלית, פרופסור אמריטה בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב.
פועלה האקדמי
אליאב-פלדון עשתה דוקטורט בהיסטוריה בשנים 1974 עד 1977 באוניברסיטת אוקספורד בהנחייתו של פרופ' יו טרבור-רופר. נושא הדיסרטציה היה: התוכן החברתי של האוטופיות של הרנסאנס.
אליאב-פלדון מרצה באוניברסיטת תל אביב מ-1979, התמנתה לפרופסור חבר באוניברסיטה בשנת 1989 ולפרופסור מן המניין בשנת 2009. באוקטובר 2012 פרשה לגמלאות. לימדה והייתה עוזרת מחקר באוניברסיטת סטנפורד, שהתה בשבתון בקולג' וולפסון שבאוניברסיטת אוקספורד. בין השנים 2003 - 2015 כיהנה כעורכת ראשית של המגזין "זמנים".
בין השנים 2005 - 2015 שימשה כמנהלת אקדמית של המכון ללימודים אירופיים ע"ש מוריס א' קוריאל באוניברסיטת תל אביב.
אליאב-פלדון הייתה ראש החוג להיסטוריה כללית באוניברסיטה, חברה בוועדת אוניברסיטת תל אביב לתלמידי מחקר, בוועדה האקדמית של מרכז ס' דניאל אברהם ללימודים בינלאומיים ואזוריים, בוועדה האקדמית של המכון להיסטוריה ותרבות של אמריקה הלטינית, חברה בוועדת יד הנדיב לבחירת עמיתים לפוסט-דוקטורט. היא הייתה חברה בהנהלה של החברה ההיסטורית הישראלית, חברת הוועד המנהל האקדמי של האוניברסיטה הפתוחה הישראלית, חברה בחבר המנהלים האקדמי של מכללת ספיר וחברה במועצת המנהלים של המכון לחקר האנטישמיות והגזענות בימינו ע"ש סטפן רוט. בחודש יולי 2015 נבחרה לכהן כיו"ר החברה ההיסטורית הישראלית.
תחומי מחקרה של אליאב-פלדון: האוטופיות של הרנסאנס, תוכניות שלום ופציפיזם בעת החדשה המוקדמת, שורשי הסובלנות, מקורות הגזענות, כופרים ונביאים לאחר הרפורמציה, התחזות דתית, ספרות נוסעים בעת החדשה המוקדמת, מתחזים והתפתחות אמצעי זהות.
איזופנטאן
איזופנטאן, C5H12, הנקרא גם בשמות מתילבוטאן ו-2-מתילבוטאן, הוא אלקאן מסועף עם חמישה אטומי פחמן. איזופנטאן הוא נוזל נדיף ודליק ביותר בטמפרטורה ולחץ של חדר. טמפרטורת הרתיחה שלו הוא כמה מעלות מעל טמפרטורת החדר ולכן הוא ירתח ויתאדה מהר ביום חם. איזופנטאן הוא אחד משלושה איזומרים מבניים, כאשר האחרים הם פנטאן ונאופנטאן.
האיזומרים של איזופנטאן
דב ירדן
דב ירדן (יוז'וק) (17 בינואר 1911 - 19 בספטמבר 1986) היה בלשן, מהדיר שירת ימי הביניים, מתמטיקאי, וסופר ישראלי.
ביוגרפיה
דב ירדן נולד בעיירה מוטלה שבמחוז פינסק באימפריה הרוסית (ולאחר המלחמה בפולין; כיום בבלארוס), בנם של חיים חלוונה יוז'וק ולאה לבית באייר.
את לימודיו החל בישיבת נובהרדוק שבביאלא פודלסק והמשיך בישיבות פינסק, שדלץ, ברנוביץ' וקוברין. לאחר מכן למד בבית המדרש לרבנים "תחכמוני" בבירה ורשה ובו נסמך לרבנות. בשנת תרצ"ו-1935 עלה לארץ ישראל ובה המשיך את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים, בה קיבל תואר מוסמך למתמטיקה ודוקטור ללשון וספרות עברית.
ירדן לימד במספר בתי ספר יסודיים ותיכוניים בירושלים ובבני ברק, בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי, במכללה ללימודי היהדות בלוס אנג'לס, ובאוניברסיטת חיפה. פרסם עשרות ספרים ומאות מאמרים בספרים, חוברות ועיתונים שונים.
בשנת 1939 נשא לאישה את רחל אורנשטיין, אחותו של הרב יצחק אביגדור אורנשטין, רב הכותל בתקופת המנדט הבריטי. לדב ורחל נולדו 5 ילדים. הבכור, משה ירדן (יליד 1942), פרופסור מן המניין למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב, מופקד הקתדרה לאלגברה ותורת המספרים ע"ש סיסי ואהרן בר.
אחיו של ירדן, הרב שמעון יוז'וק, היה דיין בבית הדין הרבני בפתח תקווה, ואחר כך אב בית הדין הרבני בנתניה. אח אחר, שמואל ירדן, חיבר את הספר "סיפורה של מוטלה". ירדן הוא בן דודו של העיתונאי אריה אביב"י.
בשנת 1986 נפגע ירדן אנוּשות בתאונת דרכים מפגיעת אופנוע במעבר חצייה. נפטר ב-19 בספטמבר בירושלים. נקבר בהר המנוחות.
מילונאות, בלשנות
שימש כעורך מדעי במספר מילונים:
שירת ימי הביניים
בתרגום:
שימש כעורך מדעי של "תיאור כתבי היד העבריים", סינסינטי, אוהיו: היברו יוניון קולג'.
איזידור קאופמן
איזידור קאופמן (22 במרץ 1853 – 16 בנובמבר 1921) היה צייר יהודי-הונגרי, שפעל בווינה. השתייך לקבוצת האמנים היהודים בתקופת האמנציפציה.
ביוגרפיה
קאופמן נולד בעיר ארד שבממלכת הונגריה (כיום ברומניה). התגורר ופעל מ-1876 בווינה שם למד אצל צייר הדיוקנאות יוסף איגנר, אצל פרופ' יוסף טרנקוולד ובאקדמיה לאמנות בווינה. הוא השתייך לקבוצת אמנים, שנולדו בתקופה שבין המהפכה הצרפתית, לבין מלחמת קרים ודגלו באמנסיפציה. סגנון אמנותם ניסה להביע את הרגשות הרומאנטיים והרוחניים של התקופה. מעטות מעבודותיהם ניתן כיום למצוא בגלריות ובמוזיאונים לאמנות בעולם המערבי.
ביצירתו גילה קאופמן עניין ומקור השראה בחיי היום יום ובהווי היהודי במזרח אירופה, התופסים מקום מרכזי ביצירתו. קאופמן ערך מסעות בערי פולין, אוקראינה וגליציה כדי לאסוף חומר מגוון ליצירותיו הרבות, במיוחד בנושא ההווי היהודי; בסטודיו שלו בווינה העביר קאופמן את הרישומים שרשם במסעותיו לבדי הציור. ציורים רבים שלו קישטו את קירות בתיהם של יהודים ונוצרים מהמעמד הגבוה והבינוני בערי מרכז אירופה ומערבה. בציוריו מעלה קאופמן עולם ססגוני ועשיר, הכולל פרטים קטנים מחיי העולם היהודי המשורטטים בדקדקנות, בדומה ליצירות של האמנים ההולנדים. תלמידו המפורסם ביותר היה לזר קרסטין.
Nios II
Nios II היא טכנולוגיית מעבד מודפס 32 ביט, המתאימה ל FPGA ממשפחת אלטרה (Altera).
NIOS II הוא בר השוואה ל MicroBlaze מעבד מתחרה למשפחת Xilinx (של FPGA).
הוא דור המשך לקודמו, מעבד 16 ביט NIOS הניתן ל"קינפוג".
נשיא בית המשפט העליון
נשיא בית המשפט העליון הוא שופט משופטי בית המשפט העליון בישראל, העומד בראש בית המשפט העליון, ומתוקף כך יש לו השפעה רבה על מערכת בתי המשפט בישראל בכללה. נשיאת בית המשפט העליון הנוכחית היא אסתר חיות, שהושבעה ב-26 באוקטובר 2017.
תהליך המינוי
לפי הוראות סעיף 4(א) לחוק יסוד: השפיטה, נשיא בית המשפט העליון ממונה על ידי נשיא המדינה, לפי בחירה של הוועדה לבחירת שופטים מבין שופטי בית המשפט העליון המציעים את מועמדותם. כאשר נשיא מסיים את תפקידו, הנוהג בין השופטים הוא כי רק השופט הוותיק ביותר מציע את מועמדותו ("שיטת הסניוריטי"), וזאת כדי למנוע סכסוכים בין השופטים, להפחית את התלות בחברי הרשות המחוקקת והמבצעת, ולמנוע פגיעה במעמד בית המשפט שעלולה להיווצר בגין העלאת טענות נגד המועמדים במסגרת ההשוואה ביניהם. התוצאה היא ששופט שבעת מינויו לבית המשפט העליון הוא צעיר יותר מכל שופטי העליון המכהנים צפוי להפוך, בסופו של דבר, לנשיא. שרי המשפטים חיים רמון, דניאל פרידמן, איילת שקד ויריב לוין פעלו כדי לבטל את שיטת הסניוריטי, אך זו נשארה על כנה.
תיקון מס' 45 לחוק בתי המשפט, שאושר בשנת 2007 ביוזמת שר המשפטים דניאל פרידמן, קצב את כהונת נשיא בית המשפט העליון והמשנה לנשיא, לתקופה מרבית של שבע שנים. ברוב המקרים כהונת נשיא בית המשפט העליון קצרה יותר, בגלל שכהונת השופטים מסתיימת בפרישה לגמלאות בהגיעו לגיל 70.
בתיקון לחוק בתי המשפט מחודש יולי 2007, שעבר ביוזמת שר המשפטים דניאל פרידמן, נקבע שלא ימונה לנשיא בית המשפט העליון מי שנותרו לו פחות משלוש שנות כהונה. בינואר 2012 תיקנה הכנסת בשנית את החוק וביטלה מגבלה זאת, ביוזמת חבר הכנסת יעקב כץ. ההחלטה זכתה לכינוי "חוק גרוניס", כיוון שאפשרה את מינויו של אשר גרוניס לנשיא בית המשפט העליון זמן קצר לאחר חקיקתה.
סמכויות
חוק בתי המשפט [נוסח משולב], תשמ"ד-1984 מקנה סמכויות אחדות לנשיא בית המשפט העליון:
סמכויות נוספות נקבעו בחוק יסוד: השפיטה:
בהתאם לחוק ועדות חקירה, תשכ"ט-1968, כאשר יש החלטה על הקמתה של ועדת חקירה ממלכתית, קובע נשיא בית המשפט העליון את הרכבה.
קביעת הרכב הדן בתיק
על פי חוק בתי המשפט, הרכב השופטים הדן בתיק מסוים נקבע על פי החלטת נשיא בית המשפט העליון. על פי מחקר של מירון גרוס ויורם שחר משנת 1999, שמתבסס על ניתוח נתונים, הרכב השופטים בדיונים לא נקבע באקראיות בשנים שנבחנו (1954–1958, 1969–1973, 1984–1988). לפי עדותה של נשיאת בית המשפט העליון מרים נאור בנאומה בכנס לשכת עורכי הדין, תיקים רגישים מועברים על ידי צוות היומן ללשכת הנשיאה שמעבירה הנחיה שקובעת את זהותו של ראש ההרכב שישב בדין; יתרה מכך, בתיקים שבהם נערך דיון נוסף ההרכבים נקבעים באופן בלעדי על ידי הנשיאה, ולפי עדותה היא בוחרת אותם בדרך כלל משיקולי ותק ואילוצי לוח זמנים. התוצאה מהדברים היא שנשיא בית המשפט יכול לקבוע ששופט מסוים לא ישב בתיק ספציפי גם בלי לתת הנחיה מפורשת וזאת על ידי קביעת ראש הרכב עם ותק נמוך יותר. בנוסף, כיוון שלנשיא בית המשפט העליון יש סמכות להרחיב את המותב או לאשר קיומו של דיון נוסף, בפועל יש לו השפעה רבה על הפסיקה בכלל ההרכבים בבית המשפט העליון.
נעמי לוויצקי בספרה "העליונים" טענה שהנשיאה מרים נאור ניהלה ויכוח סוער עם השופט מני מזוז שהתנגד להריסת בתי מחבלים, שלאחריו חדל מזוז להיות משובץ בהרכבים העוסקים בסוגיה זו, על אף שעד לוויכוח עם נאור ישב מזוז בעתירות בעניין הריסות בתים כמעט ארבע פעמים בחודש. נאור והשופטת אסתר חיות הכחישו שתיהן את הטענות.
נשיאים
בהתאם לשיטת הסניוריטי, הבאים ברשימה מטה עתידים לכהן בתפקיד נשיא בית המשפט העליון:
משנה לנשיא
ב-1953 חלה נשיא בית המשפט העליון, משה זמורה, ושר המשפטים פנחס רוזן יזם תחיקתית את תפקיד ממלא מקום קבוע של נשיא בית המשפט העליון על מנת שניתן יהיה להחליפו בכל עת שמחלתו תמנע ממנו לתפקד. ואמנם בדצמבר 1953, משזמורה הפסיק עבודתו, מונה יצחק אולשן לממלא המקום הראשון על ידי ועדת המינויים.
בשנת 1984, ביוזמתו של מאיר שמגר, שמונה לנשיא בשנה קודם לכן, תוקן החוק והוחלף השם "ממלא מקום קבוע של נשיא בית המשפט העליון" ב"משנה לנשיא בית המשפט העליון" וראשונה נשאה בתואר זה השופטת מרים בן-פורת.
על מינויו של המשנה לנשיא בית המשפט העליון חלות מגבלות דומות לאלה החלות על מינויו של נשיא בית המשפט העליון: כהונתו מסתיימת בפרישה לגמלאות בהגיעו לגיל 70; בהתאם לתיקון מס' 45 לחוק בתי המשפט משנת 2007, תקופת כהונתו כמשנה לנשיא בית המשפט העליון היא שבע שנים מיום המינוי, ולא ניתן לשוב ולמנותו לתקופת כהונה נוספת באותו תפקיד.
כאשר נתפנה מקומו של נשיא בית המשפט העליון וכל עוד הנשיא החדש לא התחיל לכהן, או נעדר הנשיא מן הארץ או שנבצר ממנו זמנית למלא תפקידו, ממלא המשנה לנשיא את התפקידים המוטלים על הנשיא.
נשיא בית המשפט העליון רשאי להאציל מסמכויותיו למשנה לנשיא.
יבגני גינר
יבגני לנורוביץ' גינר (ברוסית: Евге́ний Ленно́рович Ги́нер; נולד ב-26 במאי 1960, חרקוב, אוקראינה הסובייטית, ברית המועצות) הוא יזם רוסי, נשיא מועדון הכדורגל צסק"א מוסקבה, מכהן במקביל גם כראש ועדת הכספים בהתאחדות הכדורגל הרוסית.
ביוגרפיה
לדבריו הוא ממוצא ארמני, גדל כילד יתום והיה נער רחוב.
הוא למד במכון חרקוב למהנדסי בנייה, אך לא השלים שם את לימודיו.
בשנת 1986 הוא נעצר על ידי המשטרה במחוז חרקוב באשמת גנבת רכוש מדינה והוא הרצה עונש מאסר על תנאי. בשנת 1990 נפתח נגדו תיק חדש באשמת גנבה והוא ברח למוסקבה.
בשנים 2004–2006 כיהן כנשיא ליגת העל הרוסית בכדורגל. מאפריל 2013 מכהן כראש ועדת הכספים בהתאחדות הכדורגל הרוסית.
עסקיו
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 גינר היה לאחד מהשותפים במותג לוז'ניקי, יחד עם מיכאיל ווייוודין ואלכסנדר בבאקוב.
הוא עשה את הונו בתחום האנרגיה ויחד עם מיכאיל ווייוודין ואלכסנדר בבאקוב גם החזיק בבעלות על חברות כדוגמת VS Energy וחברות נפט שונות ברוסיה ובאוקראינה, כמו גם רשת בתי מלון בחצי האי קרים.
מ-20 בפברואר 2001 — נשיא מועדון הכדורגל המקצועני. גינר מחזיק בבעלות על צסק"א באמצעות חברת Bluecastle המחזיקה בכל המניות מאז 2013, ובנוסף מחזיקה גם במרבית המניות במתחם הספורט "אוקטובר" ובסיס האימונים „ואטוטניקי“. גינר עומד בראש דירקטוריון חברת TOK Group.
בקיץ 2016 הושלמה בנייתו של אצטדיון הכדורגל החדש של צסק"א לאחר 10 שנים של בנייה שהתעכבה בעיקר עקב חילוקי דעות עם משרד ההגנה הרוסי באדר לשטח הבנייה. יחד עם אצטדיון בן 30,000 נבנו גם מתחמי מסחר התופסים יותר משליש ממתחם האצטדיון ששטחו הכולל מגיע לכדי 171,000 מ"ר. סמוך לאצטדיון ניצבים 3 בניינים, לרבות מגדל בן 38 קומות בצורת גביע אופ"א שבו צסק"א זכתה בשנת 2005 ובית מלון עם 48 חדרים. תקציב הבנייה מוערך ביותר מ-400 מיליון דולרים, כאשר 70% מהם הגיעו מבנק VEB. במרץ 2020 רכש 25% ממניות קבוצת כדורגל הנשים צסק"א.
בנו ואדים גינר חבר בדירקטוריון חברת הנפט NESK-Electroseti, המהווה לאחת הספונסריות של המועדון והוא זה שהיה רשום כבעלי קבוצת הכדורגל צסק"א.
התקופה הפלאוליתית
בארכאולוגיה, התקופה הפלאוליתית (או תקופת האבן הקדומה) (מקור השם מיוונית; παλαιός פלאיוס = ישן, λίθος ליתוס = אבן) היא תקופה פרהיסטורית, החלק הראשון והארוך ביותר של תקופת האבן. תחילת התקופה הפלאוליתית (והארכאולוגיה בכלל) מוגדרת מתחילת ייצור כלי אבן על ידי הומינידים באפריקה לפני כ-2,600,000 שנה. שלבי המשנה של התקופה הפלאוליתית מוגדרים על פי סגנונות ושיטות שונים לסיתות כלי אבן, שהם השריד העמיד והנפוץ ביותר באתרים הארכאולוגיים. התקופה מכסה בקירוב את התור הגאולוגי פליסטוקן ומסתיימת במעבר לתור ההולוקן, או מעט לפניו, לפני כ-20,000 עד 11,000 שנים.
האבולוציה של האדם התרחשה ברובה בתקופה הפלאוליתית, ובמהלכה ידועים מספר מינים בסוג אדם, כגון הומו ארקטוס, הומו היידלברגנסיס, האדם הניאנדרטלי והאדם המודרני. אוכלוסיות האדם בתקופה הפלאוליתית עברו תמורות משמעותיות ביותר, כגון התפתחות השפה, השליטה באש, היציאות מאפריקה והתפשטות האדם לכל חלקי העולם הישן, והתפתחות האדם המודרני. המכנה המשותף לאנשים שחיו בתקופה זאת הוא אורח חיים של ציידים-לקטים נוודים, ברוב המקרים.
התקופה הפלאוליתית מחולקת למספר תת-תקופות: התקופה הפלאוליתית התחתונה, התיכונה והעליונה. בכל תת-תקופה רווח סגנון אחר של סיתות כלי אבן. התקופה הפלאוליתית התחתונה היא זמנם של טיפוסי אדם קדם-מודרניים, כהומו ארקטוס והומו היידלברגנסיס. האדם המודרני הופיע (באפריקה) בתקופה הפלאוליתית התיכונה (במקביל לאדם הניאנדרטלי באירופה) ואוכלוסיותיו התפשטו לכל העולם במהלך התקופה הפלאוליתית העליונה.
התקופה הפלאוליתית הסתיימה עם המעבר לאורח חיים חדש, כאשר קבוצות הולכות וגדלות של ציידים-לקטים החלו להתיישב בכפרי קבע ולייצר מזון. במזרח התיכון ובאגן הים התיכון המעבר לחיי קבע ולחקלאות החל בתקופה האפיפלאוליתית וביתר שאת בתקופה הנאוליתית. בארכאולוגיה של צפון אירופה מקובל לקבוע את סוף התקופה הפלאוליתית לסוף הפליסטוקן, שאחריו החלה התקופה המזוליתית.
חלוקת התקופה
התקופה הפלאוליתית מחולקת בדרך כלל לשלוש תקופות משנה: התחתונה (Lower Paleolithic), התיכונה (Middle Paleolithic) והעליונה (Upper Paleolithic), על פי סוגי כלי האבן שסותתו. באפריקה שמדרום לסהרה מקובל להשתמש במינוח מקביל של תקופת האבן המוקדמת, האמצעית והמאוחרת (Early, Middle and Late Stone Age; שלבים אלה מקבילים בקירוב לתקופה הפלאוליתית התחתונה, התיכונה והעליונה). זמן המעבר בין התקופות משתנה מאזור לאזור. להלן יינתנו התאריכים הנהוגים ברוב אגן הים התיכון ובכלל זה גם בארץ ישראל.
התקופה הפלאוליתית התחתונה
התקופה הקדומה והארוכה ביותר בתולדות האדם. נמשכה מהעדויות הראשונות לכלי אבן מסותתים, 2,600,000 (במזרח אפריקה) ו-1,500,000 שנים לפני זמננו באגן הים התיכון, ועד 250,000 שנה לפני זמננו. האתרים הארכאולוגיים הקדומים ביותר שייכים לתרבות האולדובאית, המתאפיינת בסיתות נתזים פשוטים ומקצצים. לאחר מכן (בערך מיליון וחצי שנים לפני זמננו) מופיעה התרבות האשלית, המצטיינת בסיתות של אבני יד. תרבויות אלה נוצרו בידי מיני אדם קדם-מודרניים כהומו הביליס, הומו ארקטוס והומו היידלברגנסיס. האתרים הקדומים ביותר התגלו במזרח ודרום אפריקה. לפני כ-1,800,000 שנה החלה נדידת אוכלוסיות של הומו ארקטוס מחוץ לאפריקה והתבססות במזרח התיכון, בדרום אירופה ובדרום אסיה. כמעט שאין בתקופה זאת עדויות משכנעות לקבורה, לפולחן ולאמנות.
התקופה הפלאוליתית התיכונה
נמשכה מ-250,000 עד 45,000 שנים לפני זמננו. בתקופה זו מופיעים האדם הניאנדרתלי, כמו גם בני אדם מודרניים מבחינה אנטומית (הומו ספיינס). אתרים מהתרבות המוסטרית, המתאפיינת לעיתים בשימוש נרחב בטכניקת לוולואה לסיתות כלי צור דקים שצורתם מוקפדת, כגון חוד, מקרצף, סכין ומשונן. אפריקה מאוכלסת בתקופה זאת על ידי האדם המודרני ובאירופה מקובל לזהות את כל בני האדם המאכלסים את היבשת בתקופה זו עם הניאנדרטאלים. בישראל המצב מורכב יותר בגלל נוכחותם של אנשים מודרניים מבחינה אנטומית לצדם של הניאנדרטאלים. לראשונה מופיעה קבורה מכוונת (אצל שני מיני האדם) וגם עדויות מעטות לשימוש בצבע ולייצור חרוזים. בארץ ישראל כמה מאתרי המפתח של התקופה, בהם התגלו קבורות של ניאנדרטלים ואדם מודרני: מערת תנור ומערת הגדי בנחל מערות בכרמל, מערת כבארה בכרמל, מערת קפזה בהר הקפיצה בנצרת, מערת היונים ליד כרמיאל ומערת עמוד בנחל עמוד. מוסכם כי בפרק זמן זה האדם שלט באש וצד פרסתנים גדולים כעניין שבשגרה. עם זאת, קיים ויכוח אם מדובר כבר באוכלוסיות מודרניות לחלוטין מבחינה קוגניטיבית, כפי שרואים בתקופות המאוחרות יותר.
אורח חיים
הארכאולוגים משחזרים את אורח החיים הפלאוליתי לפי השרידים שנמצאים באתרים הארכאולוגיים. באתרים ניתן לעיתים להבחין בשרידי מדורות; מתקנים בנויים נדירים במרביתם. הממצאים כוללים לרוב כלי אבן מסותתים ופסולת סיתות, שהם השריד העמיד ביותר לפעילות האדם בתקופת האבן ומעידים על היכולת הטכנולוגית, הפעילויות שבוצעו באתר וניצול חומרי הגלם. ממצא שכיח נוסף הוא עצמות בעלי חיים שחלקן מייצגות את אשפת המזון של האדם. עצמות אלה מספקות מידע על התזונה הפלאוליתית, מנהגי הציד והסובב הטבעי. לעיתים מתגלים ממצאים נוספים המספקים מידע רב, כגון שרידי שלד אנושיים, שרידי צמחים, חפצים עשויים מעצם ומקונכיות ומינרלים שעובדו באתר.
ציד וליקוט
הידע הקיים על התזונה הפלאוליתית מגיע בעיקר ממחקר ארכאוזואולוגי וארכאובוטני של שרידי בעלי החיים והצמחים, בהתאמה, שהשתמרו באתרים הארכאולוגיים. החפירות ברבים מאתרים אלה העלו מאספים עשירים של עצמות בעלי חיים שעל חלקן סימנים של שחיטה, שבירה מכוונת וצלייה, המהווים עדות בלתי אמצעית לציד וצריכת בשר ושומן. שרידי צומח משתמרים הרבה פחות טוב משרידי מזון בשרי (עצמות) ולכן יודעים הרבה פחות על התזונה הצמחית בתקופה זו. עם זאת, מהשתמרות במספר אתרים של זרעים מפוחמים ושרידי צומח מיקרוסקופיים (כגון פיטוליתים, פולן ושרידי עמילן) ניתן להשלים חלק מהידע על הדיאטה הצמחית. מחקר משנת 2021 שבדק את ה-DNA שהשאירו חיידקים בפלאק של השיניים של מספר מאובני הומינינים מתקופות שונות, מצא ראיות המצביעות על שאריות עמילנים, ומהממצאים הסיקו החוקרים שבמשך מאות שנים כללה תזונתם - או לכל הפחות זו של הומו ספייאנסים והניאנדרטלים - כמות משמעותית של צמחים עתירי עמילן, כמו שורשים, גרעיני דגנים ועוד, כנראה מבושלים באש. מקורות מידע נוספים, המשתמרים לעיתים, כוללים מחקר של איזוטופים יציבים בעצמות אדם וניתוח צואת אדם מאובנת. ניתן גם להסיק על הדיאטה הפלאוליתית ממנהגי התזונה של חברות ציידים-לקטים שנחקרו על ידי אתנוגרפים במהלך המאה העשרים.
התזונה בתקופה הפלאוליתית, או בשמותיה האחרים: "התזונה של איש המערות", "פלאודיאט" (paleodiet), "תזונת תקופת האבן", "התזונה הטרום חקלאית" או "תזונת צייד/מלקט", כללה מגוון של צמחים לא מתורבתים ובעלי חיים מן הבר. המצאת החקלאות הביאה לסיום סגנון תזונתי זה, החל מלפני כ-11,000 שנים בסהר הפורה ומאוחר יותר בשאר העולם. הממצאים הארכאוזואולוגיים הפלאוליתיים מצביעים על איסוף פגרים וניצול מעט הבשר שנותר עליהם, כמו גם ניתוץ העצמות וצריכת מח העצם, כבר אצל ההומינידים בתחילת התקופה הפלאוליתית התחתונה. במקביל התפתח ציד שיטתי ומתוחכם של בעלי פרסות גדולים, לכל המאוחר בסוף התקופה הפלאוליתית התחתונה. נשיאה, עיבוד וצריכה של בעלי חיים גדולים חייבו תקשורת בין חברי הקבוצה וייתכן שתרמו משמעותית לאבולוציה הביולוגית והתרבותית של האדם. בתקופה הפלאוליתית התיכונה מוסכם על רוב החוקרים שהניאנדרטלים והאדם המודרני צדו באופן שיטתי פרטים בוגרים ובריאים של בעלי פרסות. בתקופה הפלאוליתית העליונה וביתר שאת בתקופה האפיפלאוליתית והמזוליתית החל האדם ללכוד מגוון רחב יותר של בעלי חיים קטנים, כולל דגים, עופות וזוחלים.
במקרים בהם השתמרו שרידי צומח עולה תמונה של איסוף וניצול פירות וזרעים לעיתים מזומנות. ניצול דגני בר וקטניות בר אירע כבר בתקופה הפלאוליתית התיכונה ובוודאי בתקופה הפלאוליתית העליונה. גם כאן נראה כי ניצול הצמחים, בעיקר הדגנים, הוגבר בשלהי התקופה הפלאוליתית ובתקופה האפיפלאוליתית.
התמורה המשמעותית ביותר בדרכי עיבוד המזון הייתה תחילת השימוש באש לצלייה, קלייה או בישול, אשר העלה את הערך התזונתי של המזון וחיטא אותו. בני האדם הפלאוליתיים הסתגלו בהדרגה לאכילת מזון צלוי או מבושל, והתאמה זו הייתה כה מוצלחת עד שנעשתה מאפיין אנושי אוניברסלי, לכל המאוחר בתקופה הפלאוליתית התיכונה.
יש דרכי תזונה הנהוגות בראשית המאה ה-21 שאימצו את התזונה הפלאוליתית, ומדמות מזון מן הבר שצרכו ציידים-לקטים בתקופה זאת. השוני העיקרי בדיאטה בת זמננו הוא שהמזון מגיע ממקורות מבויתים. תומכי גישה זו מאמינים כי התזונה ששימשה הומינידים במשך שני מיליון שנה ויותר יצרה בהכרח התאמה גנטית, כתוצאה של ברירה טבעית. מגישה זו נובע כי תזונה שמקורה בגידולים חקלאיים (המצאה חדשה בקנה מידה אבולוציוני, 11,000 שנה לכל היותר), לא עברה את אותה התאמה גנטית בזמן כה קצר.
סיתות כלי אבן
סיתות כלי האבן התחיל מבחירת חלוק מתאים של אבן קשה, בדרך כלל צור. בחלוק היו מכים בעזרת מקבת (אבן קשה ומעוגלת) ולעיתים בעזרת קרן אייל או חומר קשה אחר. ההכאה יצרה נתז (הפריט שהותז מהחלוק) והפכה את החלוק לגרעין, כלומר לחלוק עם צלקת אחת לפחות כתוצאה מהתזה מכוונת. בתרבויות מסוימות הנתזים היו התוצר המבוקש, ולעיתים קרובות התבצע שברור (סיתות עדין של קצוות הנתז) בשביל לעצבו לצורה הרצויה, למשל לחוד משולש המתאים לשמש כראש חנית. בתרבויות אחרות הגרעין היה הכלי המבוקש, ומטרת הסיתות הייתה לעצבו לצורה המבוקשת (למשל אבן יד) על ידי הורדת הנתזים.
ניתן לחלק את מסורות סיתות כלי האבן בתקופה הפלאוליתית לחמישה "סגנונות" (Modes), מהקדום (Mode 1) למאוחר (Mode 5). מדובר בחלוקה גסה שאינה מקובלת על חלק מהחוקרים. עם זאת, חלוקה זו מראה את הטעם לחלוקת התקופה הפלאוליתית לשלבי משנה, לפי סגנונות כלליים אלה. הסגנונות הראשון והשני שייכים לתקופה הפלאוליתית התחתונה, הסגנון השלישי אופייני לתקופה הפלאוליתית התיכונה, הסגנון הרביעי אופייני לתקופה הפלאוליתית העליונה והסגנון החמישי אופייני לתקופה האפיפלאוליתית והמזוליתית.
שימוש באש
במספר אתרים מסוף התקופה הפלאוליתית התחתונה בישראל ובאירופה נמצאו עדויות לשימוש קבוע באש החל מלפני כ-350,000 שנים: כמויות גדולות של עצמות שרופות, פריטי צור שרופים וגושי אדמה שרופים. לדעת חלק מהחוקרים, שימוש רגיל ויומיומי באש ושליטה מלאה בה, להבדיל משימוש מזדמן שלא שינה בהרבה את אורחות החיים, החל רק בתקופה זו.
חיי הרוח
שפה תחבירית מורכבת, עולם רוחני מפותח, אמונות וטקסים, וכן מוזיקה ואמנות הם מאפיינים אוניברסליים של חברות אנושיות במהלך כל ההיסטוריה המתועדת בכתב. תופעות אלה נחשבות לתמצית ה"אנושיות" ולפיכך אחת השאלות החשובות במחקר התקופה הפלאוליתית היא מתי הופיעו ואיך התפתחו. מטבע הדברים, מאפיינים אלה בדרך כלל אינם "מתאבנים" אך ניתן ללמוד על קיומם לפי עדויות ארכאולוגיות עקיפות המייצגות פעילות שמעבר לקיום היומיומי.
החל מ-100,000 שנים לפני זמננו (התקופה הפלאוליתית התיכונה) קיימות בממצא הארכאולוגי עדויות קדומות ביותר לחשיבה מופשטת וסמלית, למשל הופעת החרוזים הראשונים במערת הגדי, מערת קפזה שבישראל ומערת בלומבוס בדרום אפריקה; אבנים או מינרלים עם דגמים גאומטריים חרוטים במערת בלומבוס וקבורת המתים באתרים רבים. עם זאת, אין עדויות משכנעות לפיסול, ציור או כלי נגינה. לעומת זאת, החל מהתקופה הפלאוליתית העליונה (לפני כ-40,000 שנה) קיימים ממצאים רבים שהם יצירות אמנות מובהקות: מסכות אבן מעוצבות, ציורי מערות ופסלונים.
אתרים
בין האתרים הפלאוליתיים הידועים ניתן למנות את:
זיכרונות מאחוזת הווארד
זיכרונות מאחוזת הווארד (באנגלית: Howards End) הוא סרט קולנוע אנגלי משנת 1992 על פי הרומן של א. מ. פורסטר "אחוזת הווארד", המתאר יחסים בין בני מעמדות שונים באנגליה במפנה המאה ה-20. הסרט הופק על ידי מרצ'נט ואייבורי הפקות, זו הייתה הפעם השלישית שהשניים עיבדו רומן של פורסטר לקולנוע, אחרי "זיכרונות אהבה מפירנצה" ב-1985 ו"מוריס" ב-1987. את התסריט כתבה רות פראוור-ג'אבוולה, ביים ג'יימס אייבורי והפיק איסמעיל מרצ'נט.
תקציר עלילה
העלילה מתרחשת בתחילת המאה העשרים באנגליה, ועוסקת בשלוש משפחות המייצגות מעמדות חברתיים שונים. בני משפחת וילקוקס הם קפיטליסטים עשירים והם מייצגים את המעמד שעומד לרשת את מקום האריסטוקרטיה. האחיות שלגל מייצגות את הבורגנות הנאורה, ובני הזוג באסט הם מהמעמד הבינוני התחתון. הסרט מציג את השאלה "מי יירש את אנגליה?" והתשובה מתקבלת דרך הבעלות על בית "אחוזת הווארד" העובר מיד ליד.
בתחילת הסרט מתארסת הלן שלגל (הלנה בונהם קרטר) בפזיזות לפול וילקוקס, כבר למחרת הם נוכחים בטעותם ומבטלים את ארוסיהם, אבל עוד לפני כן הלן שלחה מכתב למשפחתה המבשרת על קשריה עם פול. דודתה ג'ולי (פרונלה סקיילס) מגיעה לאחוזת הווארד וכך נודע למשפחת וילקוקס על האירוסים למרות שבני הזוג היו מעדיפים להסתיר זאת מהם. מאוחר יותר משפחת וילקוקס שוכרת בית בלונדון קרוב לביתם של האחיות שלגל. מרגרט (אמה תומפסון), האחות הבכורה, מרגישה צורך לבקר ולהתנצל על המבוכה שנגרמה בתחילת השנה. היא מתיידדת עם אם המשפחה רות וילקוקס (ונסה רדגרייב). אבותיה של רות היו בעלי אחוזות, והיא קבלה בירושה את הבעלות על אחוזת הווארד, בית שהיא אוהבת מאוד, ואשר מסמל את אנגליה הכפרית והמסורתית.
לרות נודע שמשפחת שלגל עומדת לעזוב את ביתה, כיוון שחוזה השכירות שלהם מסתיים. רות העומדת למות ממחלה שהיא מסתירה ממשפחתה, מורישה את "אחוזת הווארד" למרגרט. אחרי מותה של רות הידיעה על הירושה גורמת לתדהמה במשפחתה, הם מסרבים להאמין שהיא כתבה זאת בדעה צלולה, ושהתכוונה להוריש את ביתם לזרים. בני המשפחה שורפים את הנייר עליו כתבה רות את צוואתה, ומחליטים לשמור זאת בסוד. הנרי וילקוקס (אנתוני הופקינס) מבין שמנע ממשפחת שלגל למצוא בית ב"אחוזת הווארד", והוא מציע למרגרט עזרה בחיפושיה אחר בית. כתוצאה מכך השניים מתיידדים, הנרי מציע למרגרט נישואים והיא מסכימה להינשא לו.
שני קווי העלילה מתלכדים בחתונת בתו של הנרי וילקוקס. הלן מגלה שהזוג באסט רעבים ללחם ומביאה אותם לחתונה. ג'קי באסט משתכרת, וכך מוצאת אותה מרגרט יחד עם הנרי. ג'קי מזהה את הנרי, ומתברר שהייתה להם פרשת אהבים ואחרי שהוא זנח אותה, היא נאלצה לעסוק בזנות כדי להתקיים. הנרי המושפל מבטל את האירוסים למרגרט, אבל היא סולחת לו והם מתפייסים. מרגרט מתעקשת שהלן והזוג באסט יעזבו את המקום, ובהתאם לרצונו של הנרי היא מסרבת לעזור להם בכל צורה שהיא.
בגלל אירועים אלה האחיות מתרחקות זו מזו. הלן מבלה עם לאונרד רגע אידילי ורומנטי בשיט בסירה. אחר כך הלן מנתקת כמעט כליל את קשריה עם מרגרט. אחרי חודשים אחדים הלן חוזרת לקחת את חפציה ומתכוונת לעבור להתגורר בגרמניה. היא מבקשת ללון לילה אחד באחוזת הווארד, ומתברר שהלן בהריון מלאונרד באסט, אבל הוא אינו יודע על כך. כשהנרי וילקוקס מגלה את הדבר, הוא עומד על כך שהלן לא תשהה בבית, ושהאיש שאחראי לכך יימצא ויתן את הדין על החרפה שגרם.
מרגרט והנרי מתווכחים על המוסר הכפול שביחס אל גברים ואל נשים, ומרגרט רוצה לעזוב את הנרי. מרגרט, לאונרד והבן הבכור של הנרי, צ'ארלס וילקוקס (ג'יימס וילבי), מגיעים בנפרד לאחוזת הווארד, שם מתגלה הטרגדיה.
בסופו של דבר מתמלאת משאלתה של רות וילקוקס, מרגרט היא בעלת "אחוזת הווארד", הלן מתפייסת עמה ומגדלת בבית את בנה הקטן שיירש בעתיד את האחוזה. בסרט וברומן גם יחד "אחוזת הווארד" היא סמל ליחסים חדשים בין המעמדות באנגליה. העושר של התעשיינים החדשים "מתחתן" עם החזון של הרפורמות הליברליות, לתועלת הילדים של המעמד הנמוך.
פרסים
הסרט זכה בפרסים :
הסרט היה מועמד לפרסים:
מלאכת ממחק
מלאכת ממחק היא אחת מל"ט מלאכות האסורות בשבת, עיקרה העברת שער וצמר מעל גבי העור, ומהותה כל החלקת פני חפץ או עור הגוף. מלאכה זו הייתה במשכן, כאשר עיבדו את עורות האילים לצורך יריעות המשכן.
המלאכה
מלאכה זו, עיקרה החלקת פני חפץ, כך למשל מריטת שער מנוצות כנף עוף כדי לשימם בכסת, וסיתות אבן כדי להחליק את פניה. האיסור הוא גם כאשר מבצע חלק מההחלקה, למרות שלא השלים אותה לחלוטין.
אין מגרדין בסכין ובצפורן נעל מפני שעל ידי הגירוד הוא קולף את עור הנעל, אבל מותר לקנחו ללא גירוד הנעל בחרס המותר בטלטול, בנייר, או בכל דבר שאינו ממחק.
בכלל המלאכה, מריחת משחה על רטייה כדי לתת על מכה או פצע, ולכן אסרו חכמים, שאפילו אם נתמרח מערב שבת, או שכבר היה על המכה ונפלה לגמרי על הארץ, שאסור להחזירה. באופן מיוחד התירו חכמים לכוהן שעובד בבית המקדש להחזיר רטייה על הפצע למרות החשש שמא יבוא למרח את הרטייה. הסיבה לכך היא, מכיוון שחכמים חששו שכוהן שיפצע, ולא תהיה בידו האפשרות להחזיר את הרטייה, הוא לא יוריד את הרטייה מהפצע, ומכיוון שאסור לעבוד בצורה כזו בבית המקדש שכן הרטייה חוצצת בין ידו לעבודה, הוא ימנע ממצוות העבודה בבית המקדש, ולכן התירו לו באופן חריג להניח רטייה בשבת.
המלאכה באוכלים
כשם שאין עיבוד באוכלין כך אין ממחק באוכלין, והמחמיר תבוא עליו ברכה. אם כי, דווקא במאכל שדרכו להחליק כדי ליפות ולהחליק יש להחמיר, אבל למרח תפוחים מבושלים על הלחם או שומן וחמאה שאין כוונתו לעצם המירוח רק למלא מקום הריקן מותר. אך דבר שאי אפשר לאכול בלי מירוח, אסור מדרבנן.
תולדת ממרח
עיקר התולדה הוא ממריחת שעווה שנאסר בגמרא וניגזר גם על שמן עב שאסור למורחו גזירה שמא יבוא למרוח שעווה. יש האוסרים לרחוץ ידים או כלים בסבון קשיח, אבל בסבון נוזלי כמים מותר, אם צריך את הכלים לשבת. אם כי רבי משה פיינשטיין אוסר אפילו בסבון נוזלי.
תולדת מפרק
לפי שיטת רבינו תם בתוספות איסור מפרק הוא תולדה של מלאכת ממחק. רבינו תם מסביר שהחולב, ממחק את הדד ומחליקו.
חיים שחל
חיים שחל (21 בדצמבר 1922 – 21 בינואר 2022) היה מהנדס כלי שיט ישראלי. פיקח על בניית ספינות סער בשרבורג, חתן פרס ביטחון ישראל על תרומתו לפיתוח ובניית ספינות סער 4 במספנות ישראל עבור חיל הים הישראלי.
ילדות ומשפחה
חיים שחל נולד בתל אביב בשנת 1922 בשם חיים לייבל. אביו, שלמה לייבל גדל בטרנוב, שירת בצבא הפולני במלחמת העולם הראשונה ונלחם בקרפטים. בשנת 1920 עלה שלמה לארץ ישראל. במהלך עלייתו פגש בטריאסט את לאה דנף ובהגיעם לארץ, נישאו ונולד בנם הבכור, חיים. שלמה עבד בעבודות שונות עד שהתקבל כמחסנאי בצבא הבריטי. בשנת 1927 הועבר שלמה לייבל לרבת עמון והאם, שלא רצתה לגור שם, עברה עם הבן חיים לבית הוריה בפולין. לאחר שנה וחצי חזרו לארץ ישראל. יתר משפחתו מפולין נספתה בשואה ושחל לא ראה אותם עוד. חיים לייבל למד בבית ספר "גאולה" בתל אביב והיה חבר בתנועת הנוער העובד. היה תלמיד טוב שפיתח חוש טכני ושאף להיות מהנדס או רופא. בשנת 1931, בהיותו בן תשע, נולדה לו אחות בשם רות. בסיום בית הספר היסודי עבר ללמוד בבית הספר המקצועי ע"ש מקס פיין. בשנת 1940 סיים את הלימודים והחל לעבוד בבית מלאכה לתיקון חשמל בתל אביב. משם עבר לעבוד בבית המלאכה של חברת חשמל בתחנת הכוח רידינג.
שירות המדינה בדרך
בשנת 1941 תוך כדי עבודתו בחברת החשמל התגייס לפלמ"ח. האימונים התקיימו בשבתות בחולון לא כללו הפעלת נשק. בסוף השנה עזב את עבודתו המכניסה והשתתף עם חבריו בקורס שנערך על ידי המודיעין הבריטי במשמר העמק. שם למדו חבלה וצליפה באקדחים. כולל פיצוצים שנערכו במחצבת יגור. בשנת 1942 עבר קורס מ"כים בתל אביב ובסיומו עבר לעין חרוד כמפקד כיתה בפלמ"ח.
בשנת 1943 עבר קורס מפקדי מחלקות בקיבוץ דליה הקורס ארך שלושה חדשים ובסיומו מונה למפקד מחלקה בשדה נחום. בשנת 1946 נעשה מפקד פלוגה ב' שהוצבה בגבעת ברנר. הוא תכנן וביצע ב-16 ביוני את פיצוץ גשר הרכבת וגשר הכביש בעזה בליל הגשרים. הפיצוץ נעשה בהצלחה והמבצעים חזרו בלא פגע.
במלחמת העצמאות
בפרוץ מלחמת העצמאות הזמין אותו עוזי שרון לחוליה הימית שהתבססה ביפו. חבלה הייתה מקצוע שלמד אצל הבריטים והתחום הימי היה חדש לו. בחוליה, בניהולו של שמחה בלאס, נעשה פיתוח של כלי תת-מימי חזיר. גוף דמוי טורפדו אורך שמונה מטר מנוע של ג'יפ. החזיר נבדק בכנרת ופעל היטב. הוחזר ליפו. בוקר אחד הפעיל את המנוע והכלי התפוצץ. נראה שהייתה דליפה של אדי בנזין. שחל נפצע קשה, נחתך בידו השמאלית, שכב שלושה חודשים בתל השומר.
שייטת 13
לאחר הפציעה נרשם בשנת 1951 ללימודים בטכניון שאיפתו הייתה הנדסת מכונות אך לא היה מקום ושחל התקבל למגמת הנדסת חשמל אותה סיים בשנת 1954. והוצב לשרת כקצין הנדסה של שייטת 13 בדרגת סרן.
השייטת רכשה אז כלי שיט במפעל קטניו איטליה ושחל פיקח על הבנייה. תוך כך למד ורכש ידע בהנדסה ימית.
שחל בדק ומצא שיעילות המדחפים בחזירים נמוכה. הוא תכנן מדחפים אחרים והשיג מהירות גבוהה ב-30 אחוז. היו אז תקלות רבות בהפעלת החזירים. סגן מפקד השייטת דב שפיר דרש מחיים שחל וצבי גבעתי לעשות מאמץ ולפתור את הבעיות כדי לשפר את אמינות ההפעלה. לאחר חצי שנה של עבודה מאומצת נערך תרגיל מסכם ללא תקלות.
מפקד השייטת החליט לבנות החזירים בישראל. מפעל הנירוסטה בעין חרוד ייצר שני כלים אך הם היו יקרים. ולשחל בא הרעיון לבנות מפיברגלס הבניה נעשתה במספנת שייטת 13. הבנייה הצליחה כלי השייט היה קל יותר מהמקורי ונוח להפעלה.
ספינות סער
בשנת 1960 כיהן שחל כראש ענף ציוד 4 – תכנון כלי שיט במספן הציוד. כשמפקד חיל הים יוחאי בן נון קיבל את הפיקוד על חיל הים בשנת 1960 ערך סיעור מוחות לגבי סדר הכוחות הדרוש והגיע למסקנה של "הרבה ספינות מהירות". בשנת 1961 יצאה משלחת שכללה את דב שפיר יקותיאל נץ וחיים שחל לאירופה לבדוק כלי שיט פוטנציאליים.
בשנת 1963 יצא שחל עם שלמה אראל למספנות לורסן בגרמניה ובחרו ספינת היגואר הגרמנית. בשנת 1965 התמנה כראש צוות "שלכת" לפיקוח על בניית ספינות סער בשרבורג. בשנת 1968 נעשה ראש צוות פיתוח חיל הים.
תפקידים אזרחיים
בשנת 1970 השתחרר שחל מצה"ל בדרגת סגן-אלוף והתקבל כמהנדס הראשי של מספנות ישראל. מתוקף תפקידו זה המשיך שחל בפרויקט בניית ספינות הטילים עבור חיל הים, עליו קיבל בשנת 1973 את פרס ביטחון ישראל.
שחל נפטר ב-21 בינואר 2022 בגיל 99.
בת'סדה
בת'סדה (באנגלית: Bethesda, על פי השם העברי-ארמי בית חסדא) היא קהילה שאינה תאגיד עירוני ויישוב לצורכי מפקדים, השוכן בדרום מחוז מונטגומרי שבמדינת מרילנד, ארצות הברית. הקהילה נמצאת צפון-מערבית לבירת ארצות הברית, וושינגטון די. סי.. הקהילה נקראת על שמה של הכנסייה המקומית שלה, "בית ישיבות בת'סדה", אשר שמה הוא עיוות של השם "בית חסדא", שם נוסף של בריכות הצאן שבירושלים. הקמפוס הראשי של המכונים הלאומיים לבריאות והמרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד שוכנים בבת'סדה, כמו גם מטות של מוסדות ממשלה ותאגידים אחרים בהם לוקהיד מרטין.
ב-2014 דורגה בת'סדה על פי פורבס במקום הראשון בארצות הברית מבחינת השכלת תושביה ובדירוג ההכנסה הממוצעת למשפחה על פי מגזין טיים.
כקהילה בלתי מאוגדת, אין לבת'סדה גבולות רשמיים. מפקד האוכלוסין של ארצות הברית מגדירה מקום לצורכי למפקד בשם "בת'סדה". הסקר הגאולוגי של ארצות הברית הגדיר את בת'סדה כ"אזור" ולא כהתיישבות עירונית, שונה במקצת מהגדרת מפקד האוכלוסין. על פי הערכות שפורסמו על ידי מפקד האוכלוסין ב-2020, הקהילה מנתה בשנה זו אוכלוסייה בת 68,056 תושבים.
סקיו
סקיו (באיטלקית: Schio) היא עיר בנפת ויצ'נצה (מחוז ונטו, צפון איטליה).
היסטוריה
נכון ל-2007 העיר מנתה כ-38,687 תושבים. העיר שוכנת ממזרח לאגם גרדה וצפונית לעיר ויצ'נצה, ומרוחקת 82 ק"מ מוונציה ו-217 ק"מ מפירנצה.
המסמך העתיק ביותר המתייחס אל סקיו הוא משנת 983, בתקופת ימי הביניים, אז הבישוף מוויצ'נצה העניק לנזירים של מנזר סן פליצ'ה בית משפט בסקלודו. הבנדיקטינים, שהקימו את המנזר שלהם בגבעת גורזונה, שם ניצבת כיום הקתדרלה. עידן הזהב של סקיו היה המאה התשע עשרה, כאשר אלסנדרו רוסי, הפך את טחנת הצמר המקורית שהקים אביו בשנת 1817 בקונטרה סארו, כיום דרך פאסוביו, לקומפלקס הטקסטיל הגדול ביותר.
נוער שוליים
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ניוטה טייטלבוים
ניוטה טייטלבוים (בפולנית: Niuta Tajtelbaum (1917–1943), שכונתה ונדה הקטנה עם הצמות, הייתה לוחמת התנגדות יהודיה בוורשה שבפולין במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
טייטלבוים הייתה קומוניסטית ממוצא יהודי. היא הצטרפה למחתרת הקומוניסטית הפולנית בוורשה והשתתפה בפעולות מחתרת רבות ביניהן שוד בנק. חברי המחתרת ובהם טייטלבוים הטמינו פצצות בתיאטרון "קאמארליכט שפיל". הנאצים קבעו פרס של מאה וחמישים אלף זלוטי למי שיסגירה.
בזמן מרד גטו ורשה לחמה בשורות תנועת ההתנגדות הפולנית-קומוניסטית.
בשנת 1943 היא ירתה ביום אחד בחמישה חיילים נאצים. במהלך המלחמה היא שימשה כשליחה בארגון היהודי הלוחם ובארגון המחתרת הפולני קומוניסטי גרוורדיה לודובה (GL), וכן עסקה בהברחת נשק ואנשים.
ביולי 1943 נתפסה טייטלבויים. לאחר שעונתה, הוצאה להורג על ידי הנאצים.
הנצחה
לאחר מלחמת העולם השנייה הוענקו לטייטלבויים אות גבורה, צלב גרונדלוואלד של צבא פולין.
אבולוציה של דתות
תחום זה קשור לפסיכולוגיה אבולוציונית של הדת, מקור השפה והמיתוס, והשוואה בין-תרבותית של האנתרופולוגיה של הדת, דת פרהיסטורית, עדויות לרוחניות והתנהגות פולחנית בתקופה הפלאוליתית העליונה.
התנהגות דתית לא אנושית
פילים עורכים טקסים סביב מתיהם, הכוללים תקופות ארוכות של שתיקה ואבל בנקודת המוות ותהליך של חזרה לאותם אתרים וליטוף השרידים. כמה ראיות מצביעות על כך שמינים רבים מתאבלים על מוות ואובדן.
קרובי המשפחה החיים הקרובים ביותר של בני האדם הם שימפנזה מצוי ושימפנזה ננסי (בונובו). הפרימטים הללו חולקים אב קדמון משותף עם בני אדם שחיו לפני שישה עד שמונה מיליוני שנים. ברברה קינג טוענת שבעוד שהפרימטים הלא אנושיים אינם דתיים, הם כן מציגים כמה תכונות שהיו נחוצות להתפתחות הדת. תכונות אלו כוללות אינטליגנציה גבוהה, יכולת לתקשורת סמלית, נורמות חברתיות ומימוש "עצמי" של המשכיות. ישנן עדויות לא חד משמעיות לכך שהאדם הניאנדרטלי קבר את מתיו, מה שמעיד על השימוש בטקסי קבורה. השימוש בטקסי קבורה נחשב כעדות לפעילות דתית.
אין ראיות לכך שדת הייתה קיימת בתרבות האנושית לפני שבני האדם הגיעו למודרניות התנהגותית. ישנן עדויות המראות כי האדם הניאנדרטלי יצר יצירות אמנות כמו ציורי מערות, שהייתה דרך חשיבה סמלית הדומה לאופן הנדרש למחשבה דתית.
גודל מוח מוגדל
בקבוצת תיאוריות זו, המוח הדתי הוא תוצאה אחת של מוח גדול דיו כדי לנסח רעיונות דתיים ופילוסופיים. במהלך האבולוציה האנושית, המוח ההומיניד י שילש את גודלו, והגיע לשיא לפני 500,000 שנים. חלק גדול מההתפשטות של המוח התרחש בניאוקורטקס. ההנחה היא שהניאוקורטקס המוחי אחראי לחישובים העצביים העומדים בבסיס תופעות מורכבות כמו תפיסה, מחשבה, שפה, קשב, זיכרון אירועי ותנועה רצונית. על פי התיאוריה של דאנבר, גודל הניאוקורטקס היחסי של כל מין נמצא בהתאמה עם רמת המורכבות החברתית של המין המסוים. גודל הניאוקורטקס מותאם עם מספר משתנים חברתיים הכוללים את גודל הקבוצה החברתית ומורכבות ההתנהגויות שלה. אצל שימפנזים הניאוקורטקס תופס 50% מהמוח, בעוד שבבני אדם מודרניים הוא תופס 80% מהמוח.
רובין דאנבר טוען שהאירוע הקריטי באבולוציה של הניאוקורטקס התרחש בהיווצרות המינים של הומו סאפיינס הארכאי לפני כ-500,000 שנה. המחקר שלו מצביע על כך שרק לאחר אירוע זה, הניאוקורטקס היה גדול מספיק כדי לעבד תופעות חברתיות מורכבות כמו שפה ודת. המחקר מבוסס על ניתוח רגרסיה של גודל הניאוקורטקס המתוכנן כנגד מספר התנהגויות חברתיות של הומינינים חיים ונכחדים.
סטיבן ג'יי גולד מציע שייתכן שהדת צמחה מתוך שינויים אבולוציוניים שהעדיפו מוחות גדולים יותר כאמצעי לחיזוק שיתוף פעולה בין פרטים בקרב ציידי סוואנה, לאחר שהמוח הגדול יותר אפשר הרהור על המוות הבלתי נמנע של כל בן אנוש.