cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שאצקי
שאצקי (בכתב לטיני: Szacki, Schatzki, Schatzky, Shatzky, Shatsky; ברוסית: Шацкий, Шатский) הוא שם משפחה.
פריה
פְרֵייַה (בנורדית עתיקה: Freyja) היא אלה מקבוצת הוואניר במיתולוגיה הנורדית שקשורה לפריון, אהבה, יופי ומיניות. היסוד ונדיום נקרא על שם ונדיס, שם נוסף של פריה. בשפות רבות, כגון אנגלית וגרמנית, שמו של היום השישי בשבוע נקרא על שמה של פריה או פריג.
שם וזיהוי
משמעות שמה היא גברת (במשמעות אצילית). כמו אלים אחרים מהמיתולוגיה ידועה פריה בשמות נוספים, ביניהם וַנַדיס (בת הוואניר), מַרְדוֹל (משמעות השם לא ברורה לחלוטין אך הוא קשור לזהב) וגֵפְן (הנותנת, קשור להיותה אלת הפריון).
ישנם טיעונים רבים כי האלה פריג היא בעצם פריה. ישנו דמיון לשוני בין שמות האלות, מספר מקורות כתובים מבלבלים בין שתי האלות, החפצים הנמצאים ברשותן דומים והדמיון בין שמות בעליהן (אודין הוא בעלה של פריג ואילו אוֹד הוא בעלה של פריה) תומכים ברעיון. מצד שני, שתי האלות מופיעות יחד בטקסטים שונים והן שייכות לקבוצות שונות של אלים.
ביוגרפיה
פריה היא בתו של האל ניורד, אחותו של האל פרייר ואשתו של אוֹד. לא ידוע רבות על אוד מלבד זאת שיצא למסעות ממושכים, וייתכן והיה בן תמותה. בהיעדרו בכתה פריה ודמעותיה היו זהב אדום.
פריה היא בעלת השרשרת בְריסינְגַמֶן (בתרגום חופשי: "תכשיט בוער" או "תכשיט זוהר"). עם השרשרת על צווארה, שום גבר – בן תמותה או אל – לא מסוגל לסרב לה. לפי מקורות מסוימים, קיבלה פריה את השרשרת מארבעה גמדים ובתמורה בילתה לילה עם כל אחד מהם. בנוסף, היו ברשותה גלימת נוצות שאיפשרה לה להפוך לנץ ומרכבה הרתומה לשני חתולים. ביתה נקרא פוֹלְקְוַנְג (בתרגום חופשי "מישור האנשים") וההיכל המרכזי בו נקרא סֵסְרוּמְניר (בתרגום חופשי "היכל המושב").
כחלק מהמאבק בין האלים לענקים ניסו הענקים לקחת את פריה מספר פעמים – על ידי חטיפה, כתשלום על מלאכה או באמצעות סחיטה. האלים הרשו לעצמם לנהל מערכות יחסים עם ענקיות אולם רצו לשמור על עליונות ולכן לא איפשרו לאלות להתחתן עם ענקים. מסיבה זו, כל ניסיון לגזול את פריה מהאלים גרם לחרדה ואלה עשו שימוש בכל האמצעים כדי להכשיל אותו, רובם נגמרו בהרג הענקים המעורבים.
פולחן דתי
לפי עדויות שונות, בתקופה הוויקינגית היה נהוג לסגוד לפריה על ידי טקס פרוע בשם סיידר (Seidr). כותבים לטיניים שונים מזכירים את הטקס בקצרה, אולם מציינים שאופיו כה גס עד שלא ראוי לפרט עליו. ככל הנראה, כלל הטקס פולחן במסגרתו לבשו גברים בגדי נשים. באיסלנד, ידוע כי פריה מילאה תפקיד חשוב באמונתם הדתית של המקומיים. במאה העשירית, במהלך ויכוח בין נוצרים לפגאנים, משורר נוצרי קילל אותה ועקב כך הוגלה מהאי.
בתרבות
כוכב הלכת המינורי  שהתגלה על ידי היינריך לואי ד'ארה  באוקטובר 1862 נקרא על שמה.
אמיר זיו
אמיר זיו (נולד ב-6 ביולי 1968) הוא עיתונאי וסופר ישראלי, סגן עורכת העיתון "כלכליסט".
ביוגרפיה
זיו נולד בקיראון וגדל בגבעתיים. בוגר בית הספר התיכון שמעון בן צבי, שירת בפלחה"ן צנחנים. למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ועבד תקופה קצרה כעורך דין. בסוף שנות ה-90 עבר לעיתונות. היה עורך מוסף "כסף" ובהמשך מייסד ועורך המגזין G בעיתון "גלובס". בראשית 2006 עבר ל"מעריב" וערך במשך קרוב לשנתיים את מוסף "סופשבוע" של העיתון. בסוף 2007 הצטרף לצוות ההקמה של "כלכליסט" ומאז הוא משמש סגן עורכת העיתון והעורך האחראי של מוסף סוף השבוע שלו. במקביל פרסם במהלך השנים טור אישי במוסף, וכן שורה של כתבות מגזיניות.
ב-2017 פרסם זיו את ספרו הראשון, "ארבעה אבות" בהוצאת עם עובד. הספר זכה באותה שנה בפרס ברנר לספר ביכורים ונכלל ב"רשימה הקצרה" של חמשת המועמדים הסופיים לפרס ספיר. ב-2018 זכה זיו בפרס שרת התרבות לסופרים בראשית דרכם.
ב-2020 פרסם זיו את ספרו השני, "חמצן", גם הוא בהוצאת עם עובד.
זיו נשוי ליעל גובר, עורכת ספרי הילדים בהוצאת כנרת-זמורה, והם מתגוררים עם משפחתם ברמת גן.
סוטריה
סוטריה (ביוונית: Σωτηρία; בתרגום: "גאולה" או "שחרור") היא שירות קהילתי שמעניק מרחב עבור אנשים החווים מצוקה נפשית או משבר. מודל זה התפתח בארצות הברית ביוזמתו של הפסיכיאטר האמריקני המנוח לורן מושר. אלמנטים משותפים לבתי סוטריה ברחבי העולם כוללים צוות שאינו רפואי; העצמה של הדיירים, מציאת משמעות בחוויה הסובייקטיבית של פסיכוזה על ידי "להיות עם" הדיירים והיעדר או שימוש מינימלי בתרופות אנטי-פסיכוטיות שנלקחות תמיד מתוך בחירה של הדיירים וללא כפייה.
מניעים
המודל של סוטריה נולד מתוך כמה מניעים:
ב. סיכונים בריאותיים ממשיים הכרוכים בשימוש ממושך בתרופות נוגדות פסיכוזה.
שיטת העבודה של מרבית המוסדות הפסיכיאטריים מבוססת על המודל הרפואי. רופאים הם מקבלי ההחלטות והסמכות הסופית; שימוש נרחב בתרופות; תפיסה של המטופלים כחולים, עם נכות או תפקוד לקוי שצריכים טיפול וריפוי. במצב זה, סטיגמטיזציה ותיוג של המטופלים הם בלתי נמנעים.
בסוטריה לעומת זאת, הדגש המרכזי הוא על התפתחות, למידה, וצמיחה.
מחקר סוטריה נועד להשוות את התוצאות של השיטות.
המודל
מסגרת פיזית: מודל זה מתבסס על מרכז פיזי (בית) המהווה מרכז טיפולי בקהילה לאנשים במצבי משבר נפשי. הבית מהווה מקום מגורים למספר אנשים.
למי זה מיועד: בפיילוט של המודל, אותו הפעיל ד"ר לורן מושר בקליפורניה, היו כמעט כל המשתתפים אנשים שעברו משבר פסיכוטי ראשון. כמו כן מרבית המשתתפים בפיילוט היו אנשים שקיבלו או היו עתידים לקבל אבחנה של סכיזופרניה.
כללי הבית
א. אין אלימות משום סוג
ב. אין מבקרים לא רצויים ו/או לא מוכרים. בני משפחה וחברים יכולים לבקר.
במה זה שונה מאשפוז בבית חולים: אזורי פעילות: המודל הופץ תחילה ברחבי ארצות הברית ובהמשך למדינות רבות באירופה (גרמניה, בריטניה, בלגיה הונגריה ומדינות נוספות). ב-2016 החל לפעול גם בישראל.
מפלגת המרכז
רקע
בבחירות 1996 נבחר בנימין נתניהו לראשות ממשלת ישראל. בממשלתו התמנו דן מרידור לשר האוצר ויצחק מרדכי ("אלוף שלושת הפיקודים") לשר הביטחון. ביוני 1997 התפטר דן מרידור, אחרי שיחסיו עם נתניהו נקלעו למשברים תכופים והשניים לא יכלו יותר לעבוד זה עם זה. במאי 1998 בחר רוני מילוא, ראש עיריית תל אביב, שלא לרוץ לקדנציה נוספת והכריז על הקמת מפלגה חדשה - "עתיד", ועל כך שיתמודד בבחירות הקרובות (שהיו אמורות להתקיים בנובמבר 2000) לראשות הממשלה. המפלגה כולה ורעיון ההתמודדות הוקפאו (למרות תמיכה ציבורית מסוימת) עד המשבר הקואליציוני החמור, שאירע בדצמבר אותה השנה, והוביל להקדמת הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה. אל מילוא חבר בהמשך דן מרידור, והשניים ניסו להוביל את המפלגה, תחילה ללא הצלחה.
סוטריה
כללי הבית
אופן הפעולה: משמרת של הצוות במקום היא משמרת ארוכה: 24 עד 48 שעות, וזאת כדי לאפשר בניה של קשר עם הדיירים. בכל זמן נתון יש שני אנשי צוות לפחות, בדרך כלל יותר, ובמקרים רבים הם יהיו גבר ואשה. הצוות בסוטריה מיישם עקרונות של אמפתיה: להיות עם האדם בחוויה שלו, לתת תוקף לרגשות ולהיות נוכח רגשית עם האדם גם בחוויות הקשות ביותר שלו. המטרה היא להגיע יחד עם הדייר להבנה מה בטוח וטוב בשבילו ומה לא. עקרון חשוב נוסף הוא שכל משבר פסיכוטי הוא אירוע בדיד ולכן בכל משבר כזה מתחילים מנקודת ההתחלה, כאילו זו הפעם הראשונה. השפה של הצוות עם הדיירים אינה שפה רפואית, היא שפה טבעית.
הבסיס הרעיוני: הבסיס הפילוסופי של סוטריה הוא הומאני במהותו. אם כי זו לא בדיוק "פסיכותרפיה הומאנית" כפי שעשו קרל רוג'רס ואחרים, אלא יותר צירוף של כלים שמקורם בגישות תאורטיות שונות ובהוגים שונים (בהם ויניקוט, הארי סטאק סאליבן, היינץ קוהוט, ר.ד. לאינג ואחרים, יחד עם כלים שמקורם בשיטת התיקוף למשל). המצב הפסיכוטי נתפס היא תגובה אנושית לא רצונית ושכיחה למצבי דחק רגשי קיצוני או ממושך ו/או מצבי טראומה נפשית, ולא כביטוי לפגם באדם כפי שקורה במודל הרפואי.
מפלגת המרכז
ההקמה עצמה
אמנון ליפקין-שחק, הרמטכ"ל לשעבר, החליט בעקבות האירועים להצטרף לפוליטיקה גם הוא ולנסות לרוץ לראשות הממשלה. על ליפקין-שחק הוטלו לחצים כבדים מגורמים בכירים במפלגת העבודה הישראלית (ביניהם יו"ר המפלגה, אהוד ברק) ועל ידי משפחת רבין להצטרף למפלגת העבודה ולהיות מספר שתיים לברק בתור ראש ממשלה. ליפקין-שחק בחר שלא להצטרף לעבודה, על אף עמדותיו המדיניות היוניות. ב-6 בינואר 1999 הודיע בשידור חי בטלוויזיה על החלטתו להתמודד מול נתניהו על ראשות הממשלה. למרות ההכרזה הדרמטית ויצירת סיסמת הבחירות "נתניהו מסוכן לישראל, נתניהו חייב ללכת" מועמדותו לא נחלה הצלחה מיומה הראשון.
סוטריה
כללי הבית
מימון: לעיתים מימון הבית הוא פרטי ולעיתים על ידי המדינה.
מפלגת המרכז
ההקמה עצמה
בינואר ניסו מילוא ומרידור להעביר בכירי ליכוד נוספים למפלגתם - בעיקר את שרת התקשורת, לימור לבנת ואת שר הביטחון יצחק מרדכי. לבנת הייתה שרויה בסכסוך עם נתניהו על רקע תהליך קבלת ההחלטות, כמו גם על המצב הפנימי בליכוד ועל מעמדה במפלגה ובעיניו; מרדכי חשש מפני התחזקותו של אריאל שרון (שמונה לשר החוץ במקום דוד לוי חודשים ספורים קודם לכן) ומהעמדה הניצית שהנהיג נתניהו דווקא מאז הסכם וואי. ב-10 בינואר נפגש נתניהו עם לבנת לשיחה ארוכה, במהלכה הובטחו לה הבטחות רבות. בעניין מרדכי, נקט נתניהו טקטיקה שונה: הוא ניסה לפתותו להישאר בליכוד בתמורה לכך שיכהן כשר הביטחון בממשלה הבאה, ובו בזמן חיפש מועמדים אחרים לתפקידו של מרדכי.
סוטריה
כללי הבית
ממצאי מחקרים: הממצא העיקרי ביחס לסוטריה הוא שמדובר בשיטה שמקטינה במידה משמעותית את התלות בתרופות. השיפור במצבם של אנשים שקיבלו שירות זה היה ניכר, בייחוד בקרב אותם אנשים שהייתה להם פרוגנוזה גרועה יחסית לאחרים. ממצאים אלה מחזקים את התפיסה לפיה פסיכוזה אינה גזר דין קבוע מראש לחיים עם הפרעה כרונית שתפגע באופן אנוש בתפקוד ובאיכות החיים. במקרים רבים מאוד יש החלמה מלאה מהמצב הפסיכוטי.
מפלגת המרכז
ההקמה עצמה
מרדכי, שהעדיף לעבור לצד מרידור, מילוא ושחק (שעבר למפלגה החדשה בינתיים) מאשר לצד נתניהו, החליט סופית ב-21 בינואר. ב-23 בינואר נודע לנתניהו על החלטת מרדכי, והוא החליט לשלוח למרדכי מכתב פיטורין מתפקידו כשר ביטחון במהלך פגישת הרביעייה בביתו של שחק. המכתב הגיע דקה לפני מהדורות החדשות, ובעצם היה הגורם להקמת מפלגת המרכז.
סוטריה
היסטוריה
מחקר סוטריה המקורי הוקם על ידי הפסיכיאטר לורן מושר בסן חוזה, קליפורניה, בשנת 1971. בית נוסף של הפרויקט המקורי ("אמנון") נפתח ב-1974 באזור סן פרנסיסקו.
בבית סוטריה הראשון נבחרו רק משתתפים לא נשואים בין הגילאים 18 ו-30, שאובחנו זמן קצר לפני ההשתתפות כמתאימים לסיווג ה-DSM-II לסכיזופרניה. חברי הצוות בבית עודדו להתייחס לדיירים כשותפים, כולל השתתפות במטלות הבית. המקום תוכנן כדי ליצור שקט ושלווה בסביבה המכבדת ומקבלת את ההבדלים בין הדיירים והאוטונומיה שלהם. בנוסף, נשמר בבית אתוס של אחריות משותפת ניהול הבית תוך לקיחת חלק בקהילה תומכת עם מעט הבחנה בין מומחים ולא מומחים. תרופות פסיכיאטריות, כולל תרופות אנטי-פסיכוטיות, לא נדחו לגמרי ונעשה בהם שימוש בנסיבות מסוימות. ממצאי המחקר הראה שבהשוואה לצוותים פסיכיאטריים רגילים, צוות סוטריה הפגין באופן משמעותי יותר אינטואיציה, הפנמה, גמישות וסובלנות למצבים שונים של התודעה.
מפלגת המרכז
בחירות 1999
במערכת בחירות זו הונהגו בחירות ישירות לראשות הממשלה, לצד הבחירות לכנסת. בחודשים ינואר-פברואר היה מרדכי מועמד חזק לכל הדעות, אך ככל שהתקרב מועד הבחירות, מיצב עצמו מועמד העבודה אהוד ברק כמועמד המוביל מול נתניהו. כמו כן, שבו רבים מתומכיו לשעבר של נתניהו אל הליכוד, וכתוצאה מכך החל כוחו של מרדכי ליפול.
סוטריה
היסטוריה
פרויקט סוטריה זכה להערכה של אנשי מקצוע רבים ברחבי העולם אשר שאפו ליצור שירותי בריאות הנפש על בסיס חברתי, בניגוד למודל הרפואי. לצד זה זכה הפרויקט גם לביקורת כבדה על היותו חסר אחריות או פשוט לא אפקטיבי. פרויקט סוטריה המקורי נסגר בשנת 1983 עקב היעדר תמיכה כספית, למרות שהפך מושא למחקר והערכה נרחבים.
מפלגת המרכז
בחירות 1999
למפלגה הצטרפו אורי סביר ודליה רבין-פילוסוף, ונראה היה כי המפלגה החדשה תעבור את הליכוד ותזכה במנדטים רבים (הערכות מסוימות דיברו על 20–25 מנדטים). כמו עם מועמדות מרדכי לראשות הממשלה, גם כאן הבחירות התקרבו ועימן הנפילה. ב-7 במאי רמז מילוא לתקשורת כי מרדכי ישקול הסרת מועמדות למען ניצחון ברק ותבוסת נתניהו, רעיון שבוצע בפועל ערב הבחירות, וב-12 במאי החלה המפלגה להיסדק מבפנים - כאשר בפגישת ראשי המפלגה דובר על פרישה אפשרית של מילוא ומרידור (שלא הגיעה למעשים). בבחירות עצמן ציפתה למפלגה אכזבה מרה, לאחר שהמפלגה קיבלה 6 מנדטים בלבד. המפלגה הצטרפה לממשלת ברק כאשר מרדכי כיהן כשר התחבורה ושחק כשר התיירות.
נפילת המפלגה
אחרי כן החלו לפקוד את המפלגה צרות. יצחק מרדכי הואשם בעבירות מין ונאלץ להתפטר מהממשלה ב-30 במאי 2000. במקומו מונה כשר התחבורה עמיתו לסיעה, אמנון ליפקין-שחק, וכחודשיים לאחר מכן מונה רוני מילוא להיות שר הבריאות. אחר כך התפצלה המפלגה לשתיים: ב-6 במרץ 2001 פרשו אמנון ליפקין-שחק, דליה רבין ואורי סביר והקימו את סיעת "הדרך החדשה", ובסיעה המקוצצת נשארו דן מרידור, רוני מילוא ויחיאל לסרי. לאחר שליפקין-שחק וסביר התפטרו מהכנסת 20 יום לאחר מכן, נכנסו במקומם לסיעת מפלגת המרכז דוד מגן ונחמה רונן, ודליה רבין הצטרפה למפלגת העבודה (ב-7 במאי).
לאחר מכן, ב-6 בנובמבר 2002, פרשו רוני מילוא ויחיאל לסרי ממפלגת המרכז והקימו את סיעת "לב", אשר התקיימה דקות ספורות בלבד לפני שהתמזגה עם מפלגת הליכוד. במפלגת המרכז עצמה נשארו רק מרידור, מגן ורונן.
רשימה בשם "המרכז" בראשותו של דוד מגן התמודדה בבחירות 2003, אך לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה.
סוטריה
היסטוריה
הניסיון האירופאי הראשון בגישה כמעט זהה לגישת סוטריה החל ב-1984 בברן, שווייץ.
ב-1999 תיאר מושר את המהות של סוטריה כ "24 שעות ביממה של התערבות בינאישית בגישה פנומנולוגית על ידי צוות שאינו מקצועי, בדרך כלל ללא טיפול בתרופות נוירולפטיות, בהקשר של סביבה חברתית קטנה, ביתית, שקטה, תומכת, מגנה וסובלנית." בניסיונות מאוחרים יותר לעיתים מועסק גם צוות מקצועי.
עבודה נוכחית ברוח סוטריה
בתי סוטריה או מבוססים על עקרון סוטריה פועלים כיום בשוודיה, פינלנד, גרמניה, שווייץ הונגריה ישראל ועוד כמה מדינות אחרות.
סוטריה בישראל
בספטמבר 2016 הוקם בירושלים בית הסוטריה הראשון בישראל על ידי עמותת סוטריה ישראל, בהובלת הפסיכיאטר פרופ' פסח ליכטנברג. מטרתו של הבית היא להציע מעטפת תמיכה ודיור זמני עבור אנשים בתקופה של משבר נפשי או בעיצומה של חוויה פסיכוטית, מתוך כוונה למנוע את הצורך באשפוז, לעבור את הגל המשברי ולסייע לאדם לחזור למעגלי החיים בקהילה באופן מיטבי. הבית מבוסס על השקפת עולם הוליסטית הרואה את האדם כשלם, והפילוסופיה שעומדת מאחוריו טוענת שמקום בטוח, תקשורת בין-אישית אותנטית, סקרנות והקשבה לא-שיפוטית, וכן הבנה ויחס אנושי מכבד הם הכרח להתמודדות והחלמה מיטיבה. נכון להיום השירות אשר ניתן בסוטריה הוא בתשלום, אך בספטמבר 2017 משרד הבריאות הכיר במודל תחת השם "בית מאזן", וחלק מקופות החולים מכירות בו כאפשרות אשפוז ומסייעות במימונו. באוקטובר 2017 פתח פרופ' ליכטנברג בית סוטריה לנשים, גם הוא בירושלים.
בבית סוטריה בירושלים מתגוררים עד עשרה דיירים, מגיל 18 ומעלה, החווים קשיים נפשיים מגוונים (לא רק פסיכוזה). הדיירים זוכים לתמיכה מסביב לשעון של צוות מלווים וסיוע של בעלי מקצוע מיומנים. בהתבסס על גישה זו, השהייה בבית נשענת על חיי בית שיתופיים של הדיירים והצוות, באווירה רגועה, בהזנה של אוכל מזין ובריא, בהרבה אהבה ונגישות למגוון רחב של פעילות פנאי, יצירה והרפיה - כל אחד על פי רצונו ובחירתו. ניתנת האפשרות להסתייע בטיפול תרופתי, בפיקוח פסיכיאטר, למי שמעוניין בכך. כמו כן, מוצעת תמיכה למעגל המשפחתי-חברתי של הדייר וליווי בהמשך הדרך.
בנובמבר 2017 הקימה עמותת סוטריה בית נוסף, המיועד לנשים, אף הוא בירושלים.
בספטמבר 2019 הוקם בית נוסף, המיועד לגברים ונשים כאחד, בכפר יונה.
ליכטנפלד
ליכטנפלד (בגרמנית: Lichtenfeld) הוא שם משפחה ממקור גרמני.
קאגה
קאגה (ביפנית: 加賀) הייתה נושאת מטוסים של הצי הקיסרי היפני במלחמת העולם השנייה שנקראה על שם מחוז קאגה, כיום מחוז אישיקאווה. במקור נבנתה האונייה כאוניית מערכה מסדרת טוסה, אך תחת התנאים שהתקבלו באמנת וושינגטון הוסבה לנושאת מטוסים.
קאגה ראתה פעילות מבצעית לראשונה במהלך תקרית שאנגחאי ב-1932 והשתתפה במלחמת סין–יפן השנייה. היא לקחה חלק בהתקפה על פרל הארבור בדצמבר 1941 ובקרב רבאול בדרום מערב האוקיינוס השקט ב-1942. מטוסיה השתתפו בהתקפה על דרווין, אוסטרליה, וסייעו בכיבוש איי הודו המזרחיים.
קאגה השתתפה אף בקרב מידוויי ביוני 1942, כחלק מהצי האווירי הראשון. לאחר שמטוסיה תקפו את אטול מידוויי, תקפו אותה מפציצי צלילה אמריקאים והסבו לה נזק כבד. לאחר שהתבררה חומרת הנזק היא טובעה על ידי משחתות יפניות כדי למנוע את נפילתה לידי האויב. אובדן קאגה ושלוש נושאות מטוסים נוספות במידוויי היה תבוסה אסטרטגית קשה ליפן שתרמה להפסד יפן במלחמה.
תכנון ובנייה
קאגה החלה את דרכה כאוניית מערכה מסדרת טוסה, והושקה ב-17 בנובמבר 1921 במספנות תעשיות כבדות קווסאקי בקובה. ב-5 בפברואר 1922 נפסקה העבודה על שתי הספינות מסדרה זו והן נידונו למיחזור בהתאם לאמנת וושינגטון.
האמנה התירה הסבת שתי אוניות מערכה או סיירות לנושאות מטוסים בהדחק של עד 34,000 טון. קאגה, שהייתה בתהליכי בנייה באותה העת, נבחרה להפוך לנושאת מטוסים ב-13 בדצמבר 1923 אך העבודה עליה לא החלה לפני 1925. ההזמנה הרשמית לנושאת המטוסים קאגה התפרסמה ב-31 במרץ 1928 והיא הצטרפה לצי היפני המשולב ב-30 בנובמבר 1929 בתור נושאת המטוסים השלישית של הצי הקיסרי היפני, אחרי הושו ואקאגי.
פעילות ראשונית ופיתוח דוקטרינת נושאות מטוסים
ב-1 בדצמבר 1931 הפכה קאגה לאוניית הדגל של פלגת נושאות המטוסים הראשונה. ביחד עם בת זוגה לפלגה, נושאת המטוסים הושו, הפליגה קאגה לסין ב-29 בינואר 1932 על מנת לתמוך בחיילי הצבא היפני הקיסרי במהלך תקרית שנגחאי.
באותה עת הייתה דוקטרינת נושאות המטוסים של הצי היפני בחיתוליה. לנושאות המטוסים ניתן תפקיד טקטי של תמיכה והגנה על אוניות המערכה של הצי כחלק מדוקטרינת קרב ההכרעה של הצי. בתפקיד זה נועדו מטוסי נושאות המטוסים לתקוף את אוניות המערכה של האויב באמצעות פצצות וטורפדו. מאוחר יותר התקבלה ההבנה לפיה יש להגיע לעליונות אווירית בשלבים המוקדמים של הקרב, ועל מנת להשיג עליונות זו יש לערוך התקפות אוויריות על נושאות המטוסים של האויב. המרכיב בעיקרי באסטרטגיה זו קבע שעל היפנים להנחית מכה מקדימה מהאוויר תוך שימוש במספר רב של מטוסים. לשם כך ניתן דגש רב על מהירות המטוסים ונושאות המטוסים, וטווח הפעולה שלהם. לכן נדרשו מסלולי טיסה ארוכים יותר כדי שיוכלו לקלוט את המטוסים החדשים, הכבדים יותר.
קאגה נחשבה נחותה לאקאגי בשל מהירותה הנמוכה יותר סיפון טיסה קצר יותר. בשל מגבלותיה אלה נבחרה קאגה לעבור עבודות שיפור, שנקבעו להתחיל ב-25 ביוני 1934.
שיפוצים
השיפורים להנעה התאזנו עם שיפורי המבנה ובסופו של דבר עלתה מהירותה המקסימלית של קאגה בפחות מקשר ימי אחד ועמדה על 28.34 קשר (52.49 קמ"ש).
מלחמת סין יפן השנייה
קאגה שבה לשירות ב-1935 והצטרפה לפלגת נושאות המטוסים השנייה. לאחר חידוש העימותים בין האימפריה היפנית לסין בתקרית גשר מרקו פולו ביולי 1937 החלה קאגה לספק חיפוי לספינות תובלה שהובילו חיילים מיפן לסין. ב-15 באוגוסט עגנה קאגה בים סין המזרחי כחלק מהצי השלישי, ביחד עם הושו ורויג'ו, וסייעה לכוחות היפנים שפעלו לאורף החוף בסביבות שנגחאי.
קאגה שבה ליפן להצטיידות ולהחלפת מטוסיה ושבה לחזית באוקטובר 1937, שם נשארה כמעט ברצף עד דצמבר 1938. תוך שהיא משתמשת בטאיוואן (אז חלק מהאימפריה היפנית) כבסיס, סייעה קאגה ללחימה בים סין הדרומי והמזרחי. ב-15 בדצמבר 1938 נכנסה קאגה פעם נוספת למספנה לשם שיפורים למנוע, שיפוץ הגשר והרחבת ההאנגרים, ושבה לפעילות ב-15 בנובמבר 1940.
הניסיון שצברו נושאות המטוסים היפניות בסין סייע לפיתוח דוקטרינת נושאות המטוסים של הצי היפני. אחד הלקחים שנלמדו בסין היה חשיבות ריכוז הכוח האווירי במספרים גדולים, ובהתאם לזאת נוצר באפריל 1941 הצי היפני המשולב, שאיחד תחת פיקוד יחיד את כל נושאות המטוסים הגדולות של יפן. ב-10 באפריל הצטרפה קאגה לפלגת נושאות המטוסים הראשונה ביחיד עם אקאגי. הדוקטרינה החדשה קראה לאיחוד הכוח האווירי של נושאות המטוסים במקום להפעילן כל אחת בנפרד. אולם, החשש לפיו ריכוז כל נושאות המטוסים הופך אותן למטרה נוחה עבור ספינות ומפציצי האויב עלה בקרב אנשי הצי. הפתרון לבעיה זו היה שנושאות המטוסים תפעלנה בסמיכות לחברותיהן לפלגה, אך הפלגות עצמן תפעלנה במבנה מלבני, במרחק של שבעה קילומטר זו מזו.
פרל הארבור
בנובמבר 1941 עסק הצי המשולב, תחת פיקודו של אדמירל איסורוקו יממוטו, בהכנות לקראת ביצוע מכה מקדימה כנגד ארצות הברית בדמות התקפה על בסיס הצי האמריקאי בפרל הארבור, הוואי. ב-26 בנובמבר עזבה קאגה את האי איטורופ שבאיים הקוריליים כחלק מכוח ההתקפה הנייד של הצי המשולב (קידו בוטאי) בדרכה להוואי.
קאגה נשאה על סיפונה 18 מטוסי קרב מדגם A6M זירו, 27 מפציצי טורפדו מדגם נקג'ימה B5N "קייט" ו-27 מפציצי צלילה מדגם אאיצ'י D3A "ואל". בבוקר ההתקפה השתתפו מטוסים אלה בשני גלי התקיפה שביצע הצי האווירי הראשון על אואהו. בהתקפה איבדה קאגה חמישה מטוסי נקג'ימה, ארבעה מטוסי זירו ושלושה מטוסי אאיצ'י על צוותיהם, בסך הכול 31 אנשי צוות. לאחר סיום ההתקפה שבה קאגה, ביחד עם שאר כוח התקיפה, ליפן.
המלחמה באוקיינוס השקט
בינואר 1942 סייעו פלגות נושאות המטוסים הראשונה, ובה קאגה, והחמישית בפלישה לרבאול. מטוסים מסיפונה תקפו את העמדות האוסטרליות וסייעו לכוחות הקרקע לכבוש את האי בפברואר.
ב-9 בפברואר פגעה קאגה בשונית אלמוגים בפלאו לאחר שיצאה לפגוש בנושאות מטוסים אמריקאיות שתקפו את איי מרשל ב-1 בפברואר. הנק שנגרם לנושאת המטוסים הגביל את מהירותה ל-18 קשרים. לאחר תיקונים, המשיכה קאגה לים טימור ושיגרה את מטוסיה כנגד העיר דרוין, אוסטרליה. בהתקפה טיבעו המטוסים היפנים שמונה ספינות והסבו נזק לארבע עשרה ספינות נוספות.
הפשיטה על מידוויי
לאחר הפשיטה על איי מרשל וגילברט והפשיטה של דוליטל החליט יממוטו לכפות על הצי האמריקאי קרב הכרעה בו רצה להשמיד לחלוטין את כוח נושאות המטוסים האמריקאי. הוא החליט לתקוף ולכבוש את אטול מידוויי, פעולה שללא ספק קיווה שתמשוך את נושאות המטוסים האמריקאיות לקרב.
קאגה עזבה את הים הפנימי סטו למשימתה האחרונה ב-27 במאי 1942 כחלק מהצי המשולב, ביחד עם אקאגי, היריו וסוריו. על סיפונה חנו 27 מטוסי זירו, 20 מטוסי אאיצ'י ו-27 מטוסי נקג'ימה. בלי ידיעת היפנים, גילו האמריקאים את כוונותיהם מפיענוח מודיעין אותות והציבו מארב צפון מזרחית למידוויי.
בעת שגל התקיפה היפני הראשון ביצע את משימתו מעל מידוויי המריאו מטוסים מנושאות המטוסים האמריקאיות ועשו דרכן לעבר כוח נושאות המטוסים היפניות. בשעה 10:22 חגו מעל קאגה 25 מפציצי צלילה מדגם SBD דונטלס ופגעו בה עם פצצה אחת במשקל 450 ק"ג ולפחות שלוש פצצות במשקל 230 ק"ג. הפצצה הראשונה נחתה בסמוך למעלית האחורית והציתה אש במדורים הסמוכים אליה, והפצצה השנייה חדרה דרך ההאנגר העליון והציתה באש את המטוסים החמושים ומלאי הדלק שהמתינו להמראה בהאנגר. הפצצה השלישית פגעה בגשר והרגה את מפקד האונייה ואת מרבית הקצונה הבכירה. הפצצה במשקל 450 הק"ג פגעה במרכז האונייה, חדרה את סיפון הטיסה והתפוצצה גם היא בהאנגר העליון. הפיצוץ קרע את צינורות דלק המטוסים של האונייה, פגע בגנרטור שסיפק כוח למערכות כיבוי האש, והשבית את מערכות הכיבוי שפעלו על פחמן דו-חמצני. דלק המטוסים שזרם להאנגרים ליבה את האש, שתוך זמן קצר גרמה לפיצוץ 36,000 טון פצצות וטורפדו שהיו פזורים בהאנגר. בערך באותה עת נפגעו גם אקאגי וסוריו אנושות.
לאחר שלא הצליחו להשתלט על השריפה, נטשו אנשי הצוות את קאגה ונאספו על ידי משחתות. בערך בשעה 19:25 שיגרה המשחתת הגיקאזה שני טורפדו לעבר קאגה והיא שקעה. בסך הכול נהרגו 811 אנשי צוות, רובם מקרב טכנאי המטוסים וצוותי החימוש ששהו בהאנגר. בנוסף נהרגו 21 טייסים. לאובדן קאגה ושלוש נושאות המטוסים האחרות (גם היריו שקעה במידוויי) נודעה השפעה אסטרטגית רבה על המשך פעילותו של הצי היפני, ותרמה בסופו של דבר להפסד יפן במלחמה.
גילוי שרידי האונייה
במאי 1999 גילה תאגיד נאוטיקוס, בשיתוף עם הצי האמריקאי, חלק מהריסות קאגה. השרידים כוללים מחיצת האנגר באורך 15.254 מטרים, שתי עמדות תותחי נ"מ 25 מ"מ ומערך אורות נחיתה. השרידים נחים על קרקעית האוקיינוס בעומק 5,200 מטרים.
אמנון ז'קונט
אמנון זַ'קוֹנְט (נולד ב-3 באוקטובר 1948) הוא סופר, מבקר ועורך ישראלי, היסטוריון, כותב ספרות מתח, סיפורים קצרים, ספרות דוקומנטרית וביוגרפיות.
ביוגרפיה
נולד ברמת גן למשפחה ממוצא בלגי. באחדות משנות ילדותו שהה בבלגיה.
למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת העתודה האקדמית, אך הפסיק את לימודיו בתום שנות לימוד אחדות עקב פציעה קשה במהלך השירות הצבאי (שנעשה בחופשת הקיץ). פציעה זו מנעה ממנו להשתתף בלימודי השנה האחרונה, ולאחר שהחלים ממנה התגייס לשירות סדיר. במהלך לימודיו שימש כתב בירושלים בעיתונים הכלכליים 'שער' ו'יום יום'.
עם צאת ספרו "מלכודת דבש", שגיבורתו קרויה דפני ברנסטיין, סיפר ז'קונט:
ז'קונט נישא, ומנישואים אלה נולד בנו היחיד. הוא החל לעבוד בסוכנות הביטוח של חותנו, ובמהלך הזמן רכש את הבעלות עליה. פעילותו כסוכן ביטוח וכאיש עסקים העניקה לו בסיס כלכלי איתן. בתחילת שנות ה-70, בהיותו סוחר תכשיטים ובעל חנות בדיזנגוף ת"א, נעצר ז'קונט והורשע (מאסר לשלוש שנים) בגין רמייה והונאה. במחצית השנייה של שנות השמונים התגרש מאשתו. הוא פגש את הפסיכולוגית ורדה רזיאל (ויזלטיר), שהפכה לאשתו השנייה.
ז'קונט החל לכתוב בשנת 1980. כל ספריו, למעט "איש הסגריר", היו רבי-מכר בארץ ובעולם. משנת 1988 ועד לשנת 1999 שימש כעורך בהוצאת הספרים "כתר", שבה יצאו לאור מרבית ספריו וכן פועל בהוצאות ספרים אחרות. עד 2015 ערך כמאה וחמישים ספרים ובהם כל ספריו של אורי אדלמן. מאז 1982 היה חבר מערכת בעתון 77, וכתב מאות מאמרים וביקורות ספרים בעיתון זה וכן בעיתונים הארץ, ידיעות אחרונות, מעריב, ודבר. במקביל לקריירה הספרותית שלו, היה ז'קונט פעיל בשוק ההון, הביטוח והנדל"ן. בשנת 1997 פרש מעסקיו וחזר לאוניברסיטה, שם קיבל תואר שני ותואר שלישי בהיסטוריה מטעם אוניברסיטת תל אביב. עבודת המוסמך שלו, משנת 2002, נושאת את השם: "דיוקנו של הקיסר כאיש צעיר - השתקפותם של המושגים טובת המדינה, היוזמה האישית והמריטוקרטיה בתפיסת עולמו של נפוליאון בונאפרטה, על פי יצירותיו הספרותיות". עבודת הדוקטורט שלו, משנת 2006, נושאת את השם "ד"ר שלמה רובין (1823 - 1910) - ספריית השכלה של איש אחד". לימד היסטוריה וכתיבת פרוזה באוניברסיטת תל אביב. כיום כותב ספרים וסדרות טלוויזיה, פועל כעורך ומלמד בהמכללה האקדמית עמק יזרעאל.
בשנת 2002 הגיש ביחד עם רעייתו ורדה, תוכניות ייעוץ ואירוח בטלוויזיה, ומאז 2003 הנחה ביחד איתה סדנאות לניהול יחסים. בסוף שנת 2004 החל לכתוב את הטור "מנהרת הזמן" בירחון החדש "כותרת", שלא האריך ימים. באותה תקופה נפל קורבן להתקנת תוכנה מסוג סוס טרויאני במחשבו, אירוע שהתפתח ל"פרשת הסוס הטרויאני", שבה התגלה כי תוכנה כזו הותקנה גם במחשבים עסקיים רבים, לשם ריגול תעשייתי.
בשנת 2006 החל לפרסם במוסף "הארץ/ספרים" טור דו-שבועי בשם "מתיקיה של ע. צופיה", ובו חידה ספרותית.
בשנת 2008 עברה רעייתו ורדה, מ'רדיו ללא הפסקה' ל'רדיו 99', למשך מספר חודשים, והגישה שם תוכנית ייעוץ יומית בת שעתיים, חמישה ימים בשבוע. בצהרי יום שישי אמנון הצטרף אליה והשניים הגישו תוכנית שהייתה מבוססת על ויכוחים ושיחות ביניהם וכן על שיחות עם מאזינים.
בשנת 2011 הקים ביחד עם יובל אברמוביץ', כרמית גלבוע ורחל פייג וישניא, את הרשת החברתית תרבותית 'גיבור תרבות', בה מתעדים גולשים את חוויותיהם מיצירות ספרות, קולנוע, מוזיקה, במה וטלוויזיה, ומקיימים על כך דיונים עם גולשים אחרים. באותה שנה גם נטל על עצמו לכתוב, על פי הזמנתה של הוצאת 'ידיעות ספרים' את הביוגרפיה של מאיר עמית, שראתה אור בשנת 2012. בינואר 2013 הקים ביחד עם יובל אברמוביץ' את 'גיבור תרבות - בית הספר לכתיבה', המציע קורסים לכתיבה מקצוענית בתחום הספרות, העיתונות, התיאטרון, הטלוויזיה והאינטרנט. סביב ז'קונט ואברמוביץ' התגבשה נבחרת של מרצים ובהם דנה ספקטור, ארקדי דוכין, גיורא חמיצר, רן שריג, נרי ליבנה, דניאל סלומון, ורדה רזיאל ז'קונט, רוני קובן, עטרה אופק ואחרים.
בשנת 2014 יצא לאור ספרו האחד עשר של ז'קונט - 'אביגיל', ניסיון חדשני לשלב סיפור בלשי עם מרחב-זמן תנ"כי, הסיפור מתרחש בשנת 1070 לפני הספירה ובמרכזו אישה עצמאית, מרפאה בעשבים, שאינה מסכימה עם המגבלות שעולם הגברים מטיל עליה, ובניגוד לרצונם של כל הסובבים אותה יוצאת למסע בילוש מפרך לגלוי זהותו של רוצח בנה. בין היתר, מעלה הספר את נושא הדחף לנקום ואת השאלה מדוע במקרים רבים רק נקמה תספק מרפא לחיים שנהרסו.
התרסקות היסעור ברומניה
התרסקות היסעור ברומניה היא תאונה אווירית שהתרחשה ב-26 ביולי 2010, בה מסוק "יסעור" של חיל האוויר הישראלי התנגש במהלך טיסת אימון בגובה רב ברכס בוצ'ג' שבהרי הקרפטים בצלע הר, סמוך לעיר בראשוב ברומניה. בהתרסקות נספה כל צוות המסוק – ארבעה טייסים ושני מכונאים מוטסים ישראלים, וקצין משקיף רומני.
אמנון ז'קונט
ביוגרפיה
מבין הספרים הרבים שערך ז'קונט בולט 'הצדפה שבין ירכיי' (2015). בספר נאמר שאמנון ז'קונט תרגם וערך את הספר, שחיבורו מיוחס ל"אן ג'ייקובסון" שם עט של "אישה צעירה, החרדה מפני חשיפה", וכך גם סיפר ז'קונט בראיון. עם זאת, יש הרומזים שז'קונט הוא מחבר הספר. בנוסף לכך הוא ערך ספרים של נתן רונן וארז אהרוני.
התרסקות היסעור ברומניה
הרקע לתאונה
לאחר הסכם שנחתם בשנת 2003, החל חיל האוויר הישראלי בתחילת שנת 2004 בשיתוף פעולה עם חילות אוויר של צבאות באירופה. במסגרת שיתוף הפעולה יכול חיל האוויר להתאמן בשטח צבאי שאינו ישראלי. בדרך זו נפתחה האפשרות להתאמן באזורים מורכבים, בגבהים, בהגבלות ובתנאים בהם אין אפשרות להתנסות בשטח ישראל. בתחילה התמקדו רוב האימונים באזור טורקיה ומעל הים השחור, אך בשנים שבאו התרחבה פעילות החיל למדינות ידידותיות נוספות באירופה. הסכם שיתוף הפעולה בין ישראל לרומניה נחתם בספטמבר 2003 בין מפקד החיל, אלוף דני חלוץ, ובין מפקד חיל האוויר הרומני מייג'ור גנרל ג'ורג' קטרינה (Gheorghe Catrina).
ב-18 ביולי 2010 נפתח אימון משותף של חיל האוויר הישראלי עם חיל האוויר הרומני, תרגיל "שמיים כחולים" 2010, במסגרתו השתתפו מסוקי יסעור מטייסת דורסי הלילה.
המסוק הכיל משקיף מטעם חיל האוויר הרומני, צמד טייסים, צמד מכונאים, וצמד נוסף של טייסים שהיו אמורים להתחלף, ככל הנראה, במהלך האימון עם צמד הטייסים הראשון.
התאונה
סמוך לשעה 14:40 פנו שני המסוקים, בגובה של 6,200 רגל, לעבר ההר שמולם במטרה לעוברו ונכנסו לתוך ערפל כבד. במטרה שלא להתנגש האחד בשני, ביקש המוביל ממשנהו לסטות מעט שמאלה כשהוא עצמו יפנה ימינה, כל זאת כאשר שני המסוקים שרויים בערפל. מפאת הערפל הכבד לא ראה מסוק המשנה שמשמאלו נמצא חלק מההר, וכאשר פנה שמאלה יצא מהערפל ישירות לתוך צלע ההר מבלי אפשרות לסטות או לנסוק, התרסק ישירות לתוכו ועלה באש. שרידי המסוק נמצאו מעל לגובה של 2,000 מטרים, מעט מתחת לנקודת ההתרסקות עצמה.
באסון נהרגו סגן-אלוף במיל', בן 48 ממודיעין, סגן-אלוף (43) ממושב קדרון, רב-סרן  (33) מחצרים ורב-סרן  (28) מתל נוף, סגן  (25) מתל נוף ורב-סמל  (24) מרחובות. הטייס מבוקרשט שנהרג בתאונה הוא סטפן קלאודיו דרגנה (31).
לאחר התאונה
דיווחים ראשונים על אובדן קשר עם מסוק היסעור התקבלו במטה חיל האוויר בסביבות השעה 17:00, ומיד הוצא צו איסור פרסום על הידיעה, על מנת שצה"ל יוכל לעדכן באופן אישי את משפחות צוות המסוק. עד לשעות הערב אמצעי התקשורת בישראל לא דיווחו על האירוע, אך באינטרנט הוצפו אתרי חדשות, בלוגים ורשתות חברתיות בידיעות על התאונה.
מיד לאחר היוודע התאונה, מינה מפקד חיל האוויר, אלוף עידו נחושתן, את תת-אלוף במילואים שלמה משיח לעמוד בראש צוות לחקירת האירוע, ומישראל יצאה משלחת חילוץ בראשות תת-אלוף יעקב שהרבני, שכללה אנשי רבנות, אנשי רפואה, וכשלושים לוחמים מיחידה 669. בצהרי 27 ביולי, הודיע משרד ההגנה הרומני שבאתר ההתרסקות נמצאו שבע גופות, כך שאין ניצולים בתאונה. בדיעבד התברר כי המידע היה לא מבוסס וחברי המשלחת הישראלית נאלצו לטפס למקום התאונה, ולהשיב את חבריהם החיילים לזיהוי וקבורה.
מפקד חיל האוויר הכריז על הפסקת כל טיסות האימון בחיל ליום אחד (אולם מערך היסעורים לא קורקע מפעילות מבצעית). בעקבות התאונה הופסק התרגיל המשותף והוחזרו לישראל כל משתתפי התרגיל וכלי הטיס הישראלים.
באמצעי התקשורת צוין כי על אף הוותק של מסוקי היסעור בחיל האוויר, המסוקים עברו השבחות, הן מבחינת מערכות והן מבחינת טיפול טכני, כחלק מתוכנית "יסעור 2025" שמטרתה להרחיב את כשירות מסוק היסעור עד לשנת 2025.
בשנת 2012, לאחר מותו, קיבל אלוף-משנה צל"ש מפקד חיל האוויר על השתתפותו בפעולת חילוץ לוחמים תחת אש בסיום מלחמת לבנון השנייה, בפעולה בה נהרג סגן-אלוף עמנואל מורנו.
אתר הנצחה
בקרבת מקום ההתרסקות הוקמו 2 אנדרטאות זיכרון:
פרנסואה טומבלבאי
פרנסואה טומבלבאי, החל משנת 1973 - נגארטה טומבלבאי (בצרפתית: N'garta Tombalbaye, או François Tombalbaye; 15 ביוני 1918 - 13 באפריל 1975) היה נשיאה הראשון של צ'אד העצמאית ומנהיג המדינה משנת 1959 ועד לרציחתו.
ביוגרפיה
טומבלבאי נולד בדרום המדינה, בסמוך לעיר קומארה, והשתייך לשבט סארה. התחנך בבתי ספר של המיסיון הפרוטסטנטי, ושירת בצבא צרפת החופשית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1959 היה למנהיג המפלגה הפרוגרסיבית של צ'אד ומונה לראשות הממשלה, תחת השלטון הקולוניאליסטי של צרפת. הוא שימש בתפקיד זה בתקופת סיום הקולוניאליזם וקבלת העצמאות, ב-11 באוגוסט 1960, והיה למנהיג הראשון במדינה העצמאית. שלטונו התנהל כאוטוקרטיה ושלל קיומן של מפלגות פוליטיות מלבד מפלגתו שלו. בשנת 1963 הורה טומבלבאי על פיזור האספה הלאומית של צ'אד, לאחר שפרצו מהומות במדינה, והחל להלאים את שירות המדינה על ידי החלפת הפקידים מתקופת השלטון הצרפתי בפקידים מקומיים וחסרי ניסיון. בשנים הראשונות לכהונתו הורה על העלאה גדולה במיסים.
תוכניותיו של טומבלבאי עוררו התנגדות גדולה בקרב האזרחים המוסלמים במדינה וב-1 בנובמבר 1965 פרצו במחוז גארה מהומות אלימות שכללו נפגעים. בעקבות מאורעות אלו פרצו מהומות גם בצפון ומרכז המדינה, בסיוע המדינות השכנות לוב וסודאן. צרפת התערבה בנעשה במדינה לבקשתו של טומבלבאי, תוך התניית הסיוע בעריכת רפורמות מטעמו בצבא המדינה, בממשלה ובשירות המדינה, הפחתת נטל המיסים והחזרת האחריות על גבייתם לידי נציגים מקומיים. טומבלבאי נענה בחיוב לדרישות אלו בשנת 1969, לאחר שבין היתר ביקר באוקטובר 1968 בארצות הברית כאורחו של הנשיא לינדון ג'ונסון. לקראת הבחירות שנערכו באותה שנה שוחררו מאות אסירים פוליטיים ממאסר, אך טומבלבאי נותר מועמד יחיד למשרת הנשיא. בשנת 1971 יצאו כוחות צרפת מהמדינה.
באוגוסט 1971 נערך ניסיון הפיכה במדינה, בתמיכתו של שליט לוב מועמר קדאפי. טומבלבאי הצהיר על החרפת היחסים בין המדינות והתיר לכוחות מתנגדים לקדאפי לפעול משטח צ'אד. כוחות ההתנגדות לטומבלבאי שפעלו לאורך השנים משטח לוב (חזית השחרור הלאומית של צ'אד) קיבלו תמיכה מוגברת משלטון קדאפי. בעקבות מהומות בדרום המדינה, שהיה מעוז תמיכתו העיקרי, ביטל את החנינה לאסירים הפוליטיים, לצד הצרת צעדיהם של שותפיו לממשלה וכליאתם של מנהיגים ממפלגתו באשמת שימוש בכישוף בניסיון להפילו מהשלטון. בשנים אלו הוחלפה על ידו גם הנהגת צבא צ'אד. באותה עת החלה בצורת במדינה ואזרחים אולצו לעבוד בחקלאות ללא תמורה.
בראשית שנות השבעים אימץ טומבלבאי אידאולוגיה אפריקניסטית, הדוגלת בחיזוק הזהות האפריקנית ובהתנגדות למורשת השלטון הקולוניאלי. כחלק מגישה זו אסר על פעילות מסיונרית נוצרית, שינה את שם עיר הבירה מפור-לאמי לנג'מנה ואף את שמו הפרטי מפרנסואה לנגארטה (N'Garta).
ב-13 באפריל 1975 נרצח טומבלבאי על ידי קבוצת חיילים והוחלף בתפקידו על ידי חונטה צבאית. הגנרל פליקס מעלום שוחרר ממאסר וכעבור יומיים מונה לנשיא המדינה.
עליית גג
עליית גג הוא חלל בבניינים הממוקם ישירות מתחת לגג.
עליית הגג קיימת לרוב בבתים בעלי גגות משופעים וממלאת את החלל בין התקרה לבין הקומה העליונה בבניין. החלל בעליות הגג מעוצב בצורה מגושמת, כאשר קורות הבניין גלויות לעין ולעיתים רבות קיים קושי להגיע לפינות החדר. על אף שחלק גדול מעליות הגג משודרגות לחדרי שינה או למשרדים ביתיים, רובן אינן משופצות בשל העובדה שקשה לנוע בחלל שלהן ועל כן הן לרוב משמשות כאזור אחסון.
סלום
נהר סלוּם (Saloum) הוא נהר בסנגל. מקורו כ־105 ק״מ מזרחית לעיר קאולאק והוא זורם לאורך 250 ק״מ עד לשפכו באוקיינוס האטלנטי. הדלתה של הנהר הוכרזה בשנת 1980 כשמורה ביוספרית ובשנת 2011 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, ואזור ההכרזה משתרע בעיקר באיים סאלום ובטנטי השוכנים בשפך. אגן הניקוז של הנהר נמצא בתחומה של ממלכת סלום ההיסטורית.
הדלתה של נהר סלום
בדלתה של הסלום, אשר נמצאת בשפכו של הנהר אל האוקיינוס האטלנטי, תעלות מים מליחים עם למעלה מ־200 איים, ובה גם מנגרובים, סביבה ימית אטלנטית ויער טרופי יבש. כמו כן, בדלתה 218 תלי קונכיות מעשה ידי אדם, עדות לתרבות עתיקת־יומין באזור החוף של מערב אפריקה. על גבי 28 מתוך תלי הקונכיות ישנם אתרי קבורה דמויי רוגם שבהם נמצאו חפצי עתיקות.
שטחה של הדלתה 1,800 קמ״ר, אורכה בקו החוף 72.5 ק״מ, ורוחבה 35 ק״מ אל תוך היבשה. 760 קמ״ר משטח הדלתה הם פארק לאומי.
ממרי
ממרי (בשמו המלא: Middle East Media Research Institute – המכון לחקר תקשורת המזרח התיכון – בראשי תיבות: MEMRI) הוא מכון מחקר העוקב אחרי אמצעי תקשורת במזרח התיכון. מרכזו של הארגון בוושינגטון די. סי. שבארצות הברית. המכון מספק תרגומים מערבית ומפרסית של תכנים המתפרסמים בעיתונות, בטלוויזיה, באתרי אינטרנט ובאמצעי תקשורת אחרים במזרח התיכון, ומבצע ניתוחים מקוריים של מגמות פוליטיות, גאו-פוליטיות, אידאולוגיות, אינטלקטואליות, חברתיות, תרבותיות ודתיות במזרח התיכון, כאשר עבודת התרגום והפקת המסמכים וסרטני הווידאו נעשית במשרדי המכון בירושלים ובתל אביב. המכון גם עוסק בתרגומים לאנגלית מן העיתונות הרוסית ובפרויקט "עליונות לבנה" (white supremacy), העוקב אחר גילויי אנטישמיות וגזענות במערב. תרגומי ממרי ודוחותיו מתפרסמים באנגלית, עברית וצרפתית ויש גם תרגומים לספרדית, פולנית ויפנית. עוד מיזם של המכון, שהוקם בעקבות פעילותם של ארגון המדינה האסלאמית וארגוני ג'יהאד אחרים הוא ה-Jihad Terrorism Threat Monitor) JTTM), העוקב אחר האתרים של ארגונים אלה ופעילותם של ברשתות החברתיות.
ממרי נוסד ב-1998 על ידי נשיאו הנוכחי, אל"ם במיל. יגאל כרמון, שהיה קצין בכיר באגף המודיעין של צה"ל ויועץ ראש ממשלת ישראל לענייני טרור, ועל ידי ד"ר מירב וורמסר, חוקרת בכירה במכון הדסון בארצות הברית. פעילותו של ממרי קיבלה בולטות רבה בעקבות האינתיפאדה השנייה ובייחוד לאחר פיגועי 11 בספטמבר, עקב התעניינות גוברת של הציבור בעולם המערבי במתרחש בארצות ערב ובמדינות המוסלמיות, שהיו מזוהות עם הגל החדש של טרור אסלאמי וג'יהאדיסטי. אחרי אירועים אלה התרחבה מאוד עבודת המכון וכך גם צוותו.
ממרי הוא אחד המקורות הבלתי-ממשלתיים היחידים של תרגומים לאנגלית של תכנים המתפרסמים בעיתונות בשפה הערבית או הפרסית. תרגומי ממרי, הניתוחים והדו"חות שלו, מתפרסמים באתרי האינטרנט והווידאו של המכון וברשתות פייסבוק, טוויטר וטלגרם. ממרי מצוטט בקביעות באמצעי תקשורת ובעיתונים חשובים ברחבי העולם, אולם בה-בעת עבודותיו עוררו גם ביקורת מצד עיתונאים, עורכים ואקדמאים, הטוענים שמדובר בארגון ציוני-ניצי, הבוחר באופן מגמתי את פרסומיו ולא מדייק בהם.
מטרות ומיזמים
לפי אתר האינטרנט של ממרי, אלה מטרות המכון ועבודתו: בהצהרת הכוונות שפרסם ב-1998 כתב המכון שמטרותיו כוללות מניעים ישראליים, ציונים וליברליים, כגון: "ללמוד ולנתח את ההתפתחויות האינטלקטואליות והפוליטיקה בסכסוך הערבי-ישראלי, עם דגש על המימד הישראלי-פלסטיני". כמו גם: "להקדיש [את המחקר] להכרזה שהערכים של דמוקרטיה ליברלית, חברה אזרחית ושוק חופשי הם רלוונטיים למזרח התיכון ולמדיניות החוץ של ארצות הברית כלפי האזור".
התרגומים והניתוחים של ממרי מתמקדים בתחומים: דמוקרטיה וזכויות אדם, פונדמנטליזם במזרח התיכון, יחסים בין-ערביים, ליברליזם במזרח התיכון, מיעוטים דתיים ולאומיים, ארצות הברית והמערב, הסכסוך הישראלי-ערבי, כלכלה וחברה, פיגועי התאבדות ושהאדה, אנטישמיות, נושא הגרעין באיראן, המשברים במדינות האזור ומעקב אחרי קריקטורות.
בנוסף לתרגומי עיתונות, ממרי מפרסם בקביעות ניתוחים ומחקרים על אירועים במזרח התיכון, ומפיצם אותם, בחינם, באמצעות אתרין בדואר האלקטרוני וברשתות החברתיות לציבור הרחב לעיתונאים ולקובעי מדיניות בישראל ומחוצה לה.
מימון
בין המענקים שקיבלה ממרי בארצות הברית בין השנים 1999 ל-2004, נכללים סכומים גדולים מקרנות ימין שמרניות, כגון: $100,000 מקרן רודולף, $100,000 מקרן ברדלי, ו-$5,000 מקרן אולין. ביוני 2004 הם דיווחו על הכנסה של יותר מ-2.5 מיליון דולר ארצות הברית, וב-2006 דובר על תרומות של כ-3.5 מיליון דולר לשנה. נכסיהם מוערכים בכ-700 אלף דולר ארצות הברית.
צוות המכון
האתר המקורי של 1998 מנה שישה חברי צוות: הנשיא והמייסד יגאל כרמון, המייסדת מירב וורמסר (מנהלת בפועל), אהרון מנס (מנהל המחקר), יותם פלדנר (מנהל ניתוח תקשורת), סטייסי לקינד (חוקרת) סטייסי לקינד עזבה בסוף 1998 ואהרון מנס עזב בתחילת 2001. השאר המשיכו לפעול בצוות, נכון ל-5 באוקטובר 2001, אז הפסיק ממרי לרשום את שמות אנשי הצוות באתר. מירב וורמסר עזבה בתחילת 2002 והצטרפה למכון הדסון, היא הוחלפה כמנהלת בפועל בידי סטיבן סטלינסקי.
נכון ל-2021 מונה המכון צוות גדול יותר, ("17, פלוס מתרגמים" בינואר 2002), "מעל 30" באוגוסט 2002, מהם 20 מתרגמים, וכ-70 עובדים על פי העיתון "גלובס", ב-2006. המספר הנוכחי של חברי המכון איננו ידוע. ממרי אינו מפרסם את זהותם של חברי הצוות, לטענתו, בגלל החשש לחייהם עקב איומים. לדברי יגאל כרמון "הצוות כולל יהודים, נוצרים ומוסלמים שאוחזים במגוון דעות פוליטיות". חלק ניכר מאנשי הצוות של המכון הם יוצאי קהילת המודיעין בצה"ל.
בין אנשי הוועד המנהל והמייעץ נמנים אנשי מפתח ישראלים ופעילי הסברה ציונים, כגון היו"ר, תא"ל (מיל') מנחם מילסון (בעבר ראש המינהל האזרחי בשטחים), השר לשעבר אהוד ברק, אלי ויזל, נתן שרנסקי וכן אנשי ימין אמריקנים.
ביקורת
לצד הציטוטים השכיחים של פרסומי המכון בעיתונות העולמית, הם עוררו גם ביקורת רבה, אשר מתרכזת על פי רוב בשלוש טענות מרכזיות: הטיה ניצית-שמרנית וציונית; סלקציה מגמתית בבחירת החומרים הקיצוניים ביותר; ואי-דיוקים בתרגום.
דו"ח של "המרכז האמריקאני לקידמה" טוען כי ממר"י מקדמת תעמולה אסלאמופובית בארצות הברית, על ידי "הפצה של תרגומים סלקטיביים לכמה ארגונים שעושים בהם שימוש, כדי לטעון שהאסלאם הוא אלים וקיצוני מיסודו".
Not All Heroes Wear Capes
Not All Heroes Wear Capes הוא אלבום הסולו הראשון של המפיק המוזיקלי האמריקאי מטרו בומין. האלבום יצא לאור ב-2 בנובמבר 2018 באמצעות חברות התקליטים בומינטי וורלדווייד וריפבליק רקורדס. הוא מכיל הופעות אורח של גוצ'י מיין, טראוויס סקוט, 21 סבאג', סוואה לי, גאנה, יאנג ת'אג, ויזקיד, ג'יי באלווין, אופסט, קודאק בלאק ודרייק. מהדורת הדלוקס של האלבום, הכוללת את האינסטרומנטלים של האלבום, יצאה לאור ארבעה ימים לאחר צאתו המקורית, ב-6 בנובמבר 2018.
האלבום הגיע היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200, עם 99,000 יחידות שקולות לאלבום. זה האלבום הראשון של מטרו בומין שהגיע להישג זה. הסינגל המוביל מתוך האלבום, "No Complaints" בהשתתפות אופסט ודרייק, אשר היווה כרצועת בונוס באלבום, יצא ב-23 ביוני 2017 ונכנס לבילבורד הוט 100 במקום ה-71. הסינגל השני, "Space Cadet" בהשתתפות גאנה, יצא ב-29 בינואר 2019 והגיע למקום ה-51 במצעד. שירים נוספים מתוך האלבום שנכנסו למצעד כוללים את "Don't Come Out the House" בהשתתפות 21 סבאג' במקום ה-38, שהיה לשיר במיקום הגבוה ביותר מתוך האלבום.
M2 בראונינג
M2 בראונינג (ידוע גם בשם בראונינג 0.5, אפס-חמש, מק"כ ו-Fifty-Cal) הוא מקלע כבד בקליבר 0.5 אינץ' (12.7x99 מ"מ נאט"ו). זהו אחד המקלעים הוותיקים והנפוצים בעולם שעדיין נמצאים בשימוש. הוא נכנס לשירות ב-1932 ונמצא בשירות מבצעי עד היום. ה-M2 משמש כמקלע הכבד הראשי של צה"ל, הכוחות המזוינים של ארצות הברית, צבא בריטניה ועוד צבאות רבים בכל העולם, וידוע בזכות האמינות והדיוק המצוינים, וכוח האש הגדול שלו.
סקירה כללית
ה-M2, שבארצות הברית מכונה Ma Deuce או Fifty-Cal, ובצה"ל נקרא בפשטות אפס-חמש או מק"כ (ראשי תיבות של "מקלע כבד"), תוכנן בידי ג'ון בראונינג עוד בשנות ה-20 של המאה ה-20 (1921) ושופר על ידי ד"ר סמואל גרין בשנים 1927–1932. עד כניסתו לשירות בצבא ארצות הברית נקרא המקלע "מודל 1921" אך כאשר אומץ על ידי הצבא בשנת 1932 קיבל את הציון הצבאי M2. במהלך השנים הוכנסו מספר שיפורים ל-M2 שהעיקרי שבהם היא התקנת קנה מעובה (מודל HB) הניתן להחלפה מהירה (מודל HQCB, נקרא גם HB-QCB). מלבד שיפורים אלה, התכנון המקורי של בראונינג לא השתנה באופן משמעותי.
הקליבר של ה-M2 הוא 12.7x99 מ"מ והתחמושת שהוא יורה נקראת ותוכננה במיוחד עבורו (BMG מציין "מכונת ירייה בראונינג"). כיום, נעשה שימוש בתחמושת הזאת גם ברובי צלפים כבדים דוגמת הבארט M82A1 והמקמילן TAC-50.
ה-M2 מקורר באמצעות אוויר ומוזן על ידי שרשיר. עקרון הפעולה שלו מבוסס על רתע קצר. מנגנון זה עובד באופן הבא:
קצב הירי התאורטי של המקלע הוא 550 קליעים לדקה. בפועל, לא ניתן להגיע לקצב אש כזה, בגלל מגבלות של התחממות הקנה. כדי למנוע התחממות קנה רצינית, הירי נעשה בדרך כלל בצרורות קצרים, כאשר בין צרור לצרור נותנים מספר שניות לקנה להתקרר.
ה-M2 מסוגל הן לירי בבודדות והן לירי אוטומטי מלא. כאשר הוא מיוצב על חצובה נייחת, טווח הירי המקסימלי של ה-M2 הוא כ-7 ק"מ, ואילו הטווח האפקטיבי הוא כ-2 ק"מ. הצלף האמריקאי קרלוס הת'קוק השתמש במקלע כבד M2 בראונינג לצליפה לטווחים ארוכים בירי בודד, והצליח לרשום פגיעה בירי מטווח.
המקלע שוקל כ-38 ק"ג והחצובה שלו שוקלת כ-20 ק"ג.
ייעודו המקורי של מקלע ה-0.5 היה לשמש כנשק נגד כלי רכב, כולל רכב קרבי משוריין, וכלי טיס. עם זאת, בעקבות השיפור בשריון של הרק"מים במהלך מלחמת העולם השנייה ייעודו הוסב למקלע כבד ומקלע נגד מטוסים, שגם השריון שלהם שופר, דבר שהצריך נשק חזק יותר מאשר מקלעי ה-0.3 אינץ' שהיו עד אז בחיל האוויר וכוחות הנ"מ של ארצות הברית. במלחמת העולם השנייה הצטיין ה-M2 במגוון רב של תפקידים והפך למקלע הכבד העיקרי של הכוחות המזוינים של ארצות הברית, בו הוא משרת ללא תחליף עד היום.
ה-M2 משמש במגוון תפקידים:
דגמים
מאז תכנונו, ה-M2 כמעט שלא נשתנה. השינויים העיקריים היו מעבר מקנה מקורר-מים בדגם M1921 המקורי לקנה מעובה מקורר-אוויר. דבר זה הגביר את הניידות של המקלע והקטין את משקלו. הקנה המעובה מקטין את התחממות הקנה ומאפשר ירי צרורות ארוך יותר. דגם זה זכה לציון M2-HB. שינויים נוספים כללו מספר שיפורים חימושיים במנגנון הפעולה ואפשור הטענת שרשירי תחמושת הן מימין והן משמאל.
תת-דגמים מוקדמים
הדגמים הראשונים היו בעלי קנה מקורר-מים, אך הוחלפו תוך זמן קצר בקנה מעובה שהיה פחות כבד ומסורבל מהקנה מקורר-המים. דגמי ה-M2HB באו בשלושה תת-דגמים:
מקלעי נ"מ ומקלעים על גבי כלי טיס
כבר בשנות ה-20 של המאה ה-20 רכשו הכוחות המזוינים של ארצות הברית מקלעי M1921 (ה"אבא" של ה-M2) לשימוש נגד מטוסים, הן כמקלע המותקן על גבי מטוסי קרב ומפציצים, והן כמקלע המותקן על עמדת נ"מ קרקעית. הדרישה העיקרית מהם הייתה אמינות, קצב ירי גבוה (מעל 500 כדורים לדקה), דיוק ומשקל סביר. מאחר שמקלעים אלו לא היו אידיאליים לתפקיד, נעשו ניסיונות לפתח דגמי נ"מ על בסיס ה-M2.
אחרי מספר ניסיונות פיתחה חברת פריג'ידר דגם מהיר-ירי על בסיס ה-M2, אך דגם זה כלל שינויים רבים מהתכנון המקורי של ה-M2 והחלפת רוב החלקים. למקלע זה היה קנה קצר יותר, באורך 36 אינץ', קצב אש מהיר ביותר - של כ-1,250 כדורים לדקה, אך הוא סבל מבעיות אמינות וחלקים שנשברו. שיפור של מקלע זה זכה לציון AN/M2 כאשר AN זה קיצור ל-Army/Navy (שפיתחו במשותף את הדגם הזה של המקלע) והיה בעל קצב אש ציקלי של 750-850 כדורים לדקה. בסוף מלחמת העולם השנייה הוחלפו מקלעים אלה בדגמי ה-M2HB המתקדמים יותר. מאוחר יותר הם עברו התאמות לייעודם כנשק נ"מ וכמקלע המותקן על גבי מסוקים למטרות סיוע קרקעי. פותחו מספר דגמים, רובם ניסיוניים, והם זכו לשמות XM213/M213, XM218, GAU-15/A, GAU-16/A ו-GAU-18/A, כאשר כל דגם מהווה שיפור של הקודם לו.
דגם זה נכנס גם לצבא ארצות הברית תחת הציון M3, בשתי גרסאות: M3M ו-M3P. גרסת ה-FN M3P של FN Herstal היא מקלע מקובע הנשלט מרחוק. היא מותקנת על גבי מערכת הגנה אווירית אוונג'ר (AN/TWQ-1 Avenger) ומסוק ה-Bell OH-58 Kiowa. מקלע ה-M3M הוא מקלע נייד שפותח עבור חיל הים של ארצות הברית תחת הציון GAU-21/A, ונמצא גם בשימוש חיל הנחתים של ארצות הברית. מקלע זה נכנס לשירות גם בצבא קנדה ובזרועות השונות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית. בחיל האוויר של ארצות הברית מחליף ה-GAU-21 את ה-GAU-18 כמקלע על גבי מסוקים מאחר שיש לו קצב אש גבוה יותר (1,100 כדורים לדקה), אורך חיי קנה גדול יותר (10,000 כדורים) ורתע נמוך יותר.
דגם QCB
אחת הבעיות העיקריות של ה-M2 היו התיאום בין הקנה לבית הבליעה. בגלל מגבלות מכניות שהיו בתקופת פיתוח המקלע, היה קשה מאוד לחבר את הקנה לבית הבליעה כך שיתאימו זה לזה באופן מדויק, דבר החשוב להבטחת ירי תקין. כאשר הקנה לא מתואם עם בית הבליעה יכולים להיות מעצורים בירי, וחמור מכך, הכלי יכול להתפוצץ ולפצוע את מפעילו. כתוצאה מכך, החלפת קנה ב-M2 (פעולה חשובה ותדירה במקלעים) דרשה מיומנות רבה ואחריות גדולה. כתוצאה מכך, הוחלט בצה"ל שהחלפת קנה ב-M2HB תתבצע רק באישור ופיקוח קצין. גם צבא ארצות הברית היה מודע לבעיה וב-1997 יצא במכרז לפיתוח דגם חדש של ה-M2HB שיפתור את הבעיה הזו. במכרז זכתה חברת סאקו דיפנס אך הפרויקט בוטל אחרי שלא קיבלה תקציב ממשלתי. ב-2007 השיג הצבא תקציב ויצא במכרז נוסף, בו שוב זכתה סאקו, הפעם כחברה-בת של ג'נרל דיינמיקס. החברה פיתחה קיט תיאום להחלפת קנה (הכולל מתאם וידית נשיאה לקנה) שאפשר גם תזמון יעיל יותר של מעגל הירי. בנוסף שיפרה החברה את הבריח של המקלע, והתקינה על הקנה סתרשף חדש שמפחית את הרשף ב-95%. כעת ניתן היה להחליף את הקנה במהירות ובבטיחות מבלי לפגוע בתיאום שבין הקנה לבית הבליעה. הכלי המשופר זכה לציון M2-HB-QCB או M2HB-QCB ולעיתים גם M2-HQCB, כאשר QCB פירושו "קנה להחלפה מהירה" (Quick Change Barrel).
המקלע המשופר M2HB-QCB זכה לציון הלא-רשמי M2E2 וב-2010 זכה לציון רשמי מצבא ארצות הברית ונקרא באופן רשמי M2A1. ביוני 2011 החל הצבא לשדרג את מקלעיו מדגמי ה-M2HB לדגמי ה-QCB ובפברואר 2012 הכריז שישדרג את כל 45,000 מקלעי ה-M2HB שלו. מאוחר יותר החליט חיל הנחתים של ארצות הברית לשדרג גם הוא את מקלעיו לדגם M2A1 עם קנה להחלפה מהירה, ושדרוג זה התחיל ב-2016 והסתיים ב-2018.
גם צה"ל החליט לשדרג את מקלעי ה-M2HB שלו לדגם ה-M2HQCB עם קנה להחלפה מהירה (QCB) וב-2012 החל תהליך השדרוג והסבת המקלעים.
היסטוריה
בעקבות מלחמת העולם הראשונה הבינו הכוחות המזוינים של ארצות הברית את הצורך במקלע כבד, בעל יכולת לחדור שריון ולפגוע הן במטרות אדם והן במטרות חומר, כגון כלי רכב ומטוסים. כתוצאה מכך דרש הגנרל ג'ון פרשינג לפתח מקלע כבד בקליבר 0.5 אינץ', בדומה לכלי ירייה דומים שהיו בשירות צרפת וגרמניה (בקוטר 11 מ"מ ו-12 מ"מ).
ב-1918 החלו מהנדסים בניסיונות לפתח כדור בקליבר 0.5 אינץ', אך ההתקדמות המשמעותית חלה רק כאשר הממציא והמהנדס, ג'ון בראונינג, לקח על עצמו את הפרויקט ופיתח, בנוסף לכדור הנקרא על שמו ה-0.5 BMG, גם את המקלע הכבד שיירה אותו. בדגם המקורי התגלו מספר בעיות: משקל רב, קושי לשלוט בירי, קצב אש לא מספק יחסית למקלע (פחות מ-500 כדורים לדקה) ומהירות לוע נמוכה מידי (רק 700 מטר לשנייה). רובן נפתרו עד 1921, אז הוצג המודל M1921, בשתי גרסאות: גרסה אחת בעלת קנה מקורר מים וגרסה שנייה, קלה יותר, עם קנה מקורר-אוויר. דגמים אלה נכנסו לשירות מוגבל בחיל האוויר של ארצות הברית ובחיל הים של ארצות הברית כמקלע נגד מטוסים שהותקן הן על מטוסים והן בסוללות נ"מ קרקעיות. גם במודל זה היו מספר בעיות וחיל האוויר לא ראה בו מחליף ראוי למקלעי הנ"מ בקליבר 0.3 אינץ' שהותקנו על גבי כלי טיס ועמדות קרקע. עם זאת, לחיל הים האמריקני היה ניסיון חיובי עם המקלע ובאמצעות מתן חוות דעת חיוביות ושכנוע להמשיך לשפר את המקלע, תרם לסבב שיפורים נוסף במקלע ולאימוצו על ידי כלל הכוחות המזוינים של ארצות הברית למגוון רב של תפקידים ומטרות. אורך הקנה המקורי היה 36 אינץ' אך בהמשך הוא הוארך ל-45 אינץ' כדי לשפר ביצועים בליסטיים כגון טווח, דיוק ועוצמת חדירה. עם זאת, בגרסאות בהן נדרש מקלע קומפקטי יותר (כגון במקלע דלת על גבי מסוקים) נמשך השימוש בקנה 36 אינץ'.
בעקבות הבעיות שעדיין נותרו במקלעי בראונינג מדגמי M1921 ו-M1921A1, ודגמי M1922 ו-M1923, ואחרי מותו של ג'ון בראונינג ב-1926, לקח המהנדס הראשי של נשקיית ספרינגפילד, ד"ר סמואל גרין, את שיפור המקלע תחת חסותו, בהכרה שלמרות הבעיות הקטנות שעדיין נותרו מדובר בתכנון גאוני ואמין ביותר. בשנים 1927–1932 גרין למד את תכנונו של בראונינג וביצע מספר שיפורים חימושיים במקלע (כגון חיזוק הקפיצים המחזירים) והאחדה של תתי-הדגמים השונים של המקלע לדגם בעל מכלול אחיד המאפשר הסבה בין תתי-הדגמים השונים באמצעות החלפה של קנה, שרוול קנה ועקב קת והדקים. שיפורים אלה פתרו את כל הבעיות שנתגלו במקלע והוא נכנס לשירות ב-1932/1933 בשם Browning Machine Gun, Cal. .50, M2.
מאז נעשו רק שינויים קטנים במקלע, כאשר המרכזי שבהם הוא פיתוח ערכת QCB להחלפת קנה מהירה עם תיאום פשוט ומהיר. ערכת QCB פותחה בתחילת המאה ה-21, כ-80 שנה לאחר פיתוח המקלע המקורי.
כיום מייצרות את ה-M2 החברות הבאות: ג'נרל דיינמיקס (General Dynamics) וחברת U.S. Ordnance האמריקאיות, חברת FN Herstal הבלגית וחברת Manroy Engineering הבריטית.
משתמשים
ה-M2 ונגזרותיו מצויים בשימוש במספר רב של צבאות בעולם. כמעט כל הצבאות המודרניים המערביים כיום וצבאות ברית נאט"ו משתמשים ב-M2 או בנגזרות שלו. גם מספר מדינות ערב, בייחוד בעלות בריתה של ארצות הברית, משתמשות במקלע.
להלן, רשימת המדינות המשתמשות ב-M2 ונגזרותיו:
הבראונינג 0.5 בצה"ל
ה-M2 בראונינג שירת בצה"ל מאז הקמתו ולקח חלק פעיל בכל מלחמות ישראל. ה-M2 מוגדר בצה"ל מק"כ - ראשי תיבות של "מקלע כבד" - ונקרא מק"כ 0.5 או מקלע 0.5 או פשוט אפס-חמש (המספר 0.5 מציין את הקליבר שלו באינצ'ים), ולעיתים גם בראונינג 0.5 או מק"כ M2. נהוג  בטעות לפרש את ראשי התיבות מק"כ כמק"ח, ראשי תיבות של "מקלע קליבר חמישים" (שכן בארצות הברית נהוג לרשום את הקליבר שלו כ-) או "מקלע חטיבתי".
המק"כ בצה"ל משמש במגוון תפקידים:
עמנואל שנפ
עמנואל שנפ (1904 - מרץ 1973) מהנדס, אבי תעשיית המצברים הישראלית.