cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת קאנודוס
ייסודה של קאנודוס
קאנודוס, או בלו מונטי כפי שנקראה על ידי קונסליירו נוסדה ביוני 1893 בחלק של הסרטאו הנמצא במדינת באהיה. הסרטאו היה אזור נידח בגלל האקלים המדברי ותנאי השטח הקשים לחקלאות ועל כן התאים לצרכיו של קונסליירו. קאנודוס מוקם בנקודה בעלת תנאים גאוגרפים נוחים, בייחוד הנהרות הרבים שזורמים בסביבתה. קונסליירו הכיר היטב את האזור וידע שהמרחק מאזור החוף והמיקום האסטרטגי הגבוה ושולט על הסביבה יקל על הגנת היישוב. באתר עצמו כבר היו כ-300 בקתות ומיד החלו בבנייתן של בקתות נוספות. אימוני נשק נעשו כבר מן ההתחלה בפיקודו של ז'ואו עבדאל, עדות לכך שקונסליירו ידע שמעשה זה וקודמיו לא יעברו ללא תגובה. עם הגעתו לקאנודוס הכריז קונסליירו על ייסוד יישוב שיתופי, שלא מכיר ברפובליקה. ללא משטרה וללא מיסים. החוק היחיד שנקבע היה החוק של הכנסייה הקתולית. כמו כן הכריז קונסליירו על בנייתה של הכנסייה הישנה שנבנתה במרכז היישוב.
קאנודוס שמרה על חיים שלווים במשך שלוש שנים, כמעט ללא התערבות מבחוץ. המאורע היחיד מבחינה חיצונית הייתה משלחת כנסייתית בראשותו של כומר איטלקי, שנשלחה על ידי הארכיבישוף של סלבדור. משלחת זו נתקבלה בצורה צוננת ביותר על ידי המתיישבים, אולם הותר לה ברשות קונסילירו לערוך מיסות בכיכר הכנסיות. ניסיונה לשכנע את קונסילירו להיכנע לרצון הכנסייה לא התקבל, והם חזרו לסלבדור כלעומת שבאו. המפנה הגיע בסוף 96 כאשר משלחת בת מאה ושלושה עשר שוטרים נשלחה לתפוס קבוצה, שיצאה מקאנודוס לז'ואזירו, במטרה לבדוק מה קרה למשלוח של עץ, שנקנה ובושש לבוא. משלחת זו נודעה מאוחר יותר, כמשלחת הצבאית הראשונה.
המשלחת הצבאית הראשונה
משהגיע הצבא לג'ואזירו וראה שהז'גונסוס לא הגיעו הוא החליט לתקוף את קאנודוס עצמה, מרחק של 200 ק"מ. כשבוע צעדו עד הגיעו לאואהאואה מותשים. מפקד הכוח החליט לתת מנוחה לאנשיו במקום לתקוף את קאנודוס בהפתעה. אולם זאת הגיעה מצד הז'גונסוס, שהפתיעו את הכוח הצבאי במחנהו תוך שהם גורמים למנוסתו. הכוח הצבאי נמלט בחזרה עד לג'ואזירו, כשהוא מותיר אחריו 10 הרוגים ו-13 פצועים. מפקד הכוח סגן פירס פריירה סיפר, שעמד מולו כוח פנאטי בן 3000 איש כשהם אוחזים בצלב ענק ושרים שירי הלל לישו. יותר מאוחר הודה פירס שהז'גונסוס לא מנו יותר מ-150 איש, מספר הגיוני יותר, אולם זה היה כבר מאוחר לגבי דעת הקהל. עיתוני סלבדור ואף עיתונים בדרום ברזיל פרסמו כתבות 'מזעזעות' וקראו להתגייסות כללית כנגד אויב הרפובליקה. גם משאדו דה אסיס החל לפרסם כרוניקות בנושא כשאחד השירים המפורסמים שלו בנושא הוא שיר הפיראטים.
המשלחת הצבאית השנייה
בינתיים כבר יצאה המשלחת הצבאית השנייה לכיוון קאנודוס. היא מנתה כ-620 חיילים וקצינים, שתי מכונות ירייה ובראשה עמד המייג'ור בריטו. מעצמת הכוח נכנסה המשלחת ומפקדיה לאופוריה, עד כדי כך שהשאירו שני שלישים מהאספקה בעיר מונטה סנטו (ההר הקדוש), משום שלא ראו בה צורך. ב-18 בינואר 1897 נפגשו שני הצדדים בדרך העולה לקאנודוס. החיילים הופתעו ממארב בידי הז'גונסוס שהצליחו להפיל רבים. הז'גונסוס בראשותו של פאג'או התנפלו על החיילים ללא מורא, כאשר הם מתים בהמוניהם. הקרב הפך לקרב פנים מול פנים ובתום 5 שעות נסוגו הז'גונסוס בחזרה לקאנודוס. מייג'ור בריטו החליט לחנות באגם קרוב כדי לנוח לפני ההתקפה המכריעה למחרת. בינתיים הוחלט בקאנודוס שלא לחכות. בקריאה נואשת התייצבו כל הכשירים, כשהם נושאים עימם כלי קודש ופסלוני קדושים. אלפי אנשים, על פי תיאור החיילים, התנפלו על מחנה הצבא, ובסוף היום כבר לא הייתה ברירה לבריטו אלא לסגת. הוא השאיר אחריו 10 הרוגים ויותר מ-70 פצועים. במהלך הימלטותם הותקפו החיילים ממארבים בדרך אותם הנהיג פאג'או. בקרב מגני קאנודוס נרשמו מאות הרוגים, דבר שלא פגע במאומה בשמחת הניצחון. האגם שבו נערך הקרב קיבל את השם "אגם הדמים".
המשלחת הצבאית השלישית
בסלבדור התארגנה במהירות משלחת שלישית. הרוחות שם סערו בעיתונות הרפובליקנית נכתב שקאנודוס היא מזימה של המלוכנים להפיל את הרפובליקה. גם כלפי המושל נשלחו חצי ביקורת ובעיתון המפלגה הרפובליקנית המתקדמת הוא נקרא בוגד, וקושר קשר. נציגי הרפובליקנים נשלחו לריו דה ז'ניירו כדי לבקש את התערבותו של נשיא ברזיל. הצבא הפדרלי שלח לסלבדור את מוריירה סזאר לקחת את הפיקוד על המשלחת החדשה. סזאר, יליד סאו פאולו, בוגר מלחמת פרגוואי קנה את עולמו כמדכא המרידה הפדרלית בין השנים 1893–1895. הוא היה ידוע באכזריותו הרבה לאויביו וכן בעונשים הכבדים שהטיל על חייליו. ב-7 בפברואר 1897 יצא סזאר בראש כוח של 1,300 חיילים ושישה תותחים, מקיימאדאס. בדרך למונטי סנטו נתקף סזאר בהתקף אפילפסיה מה שעיכב את המשלחת. בדרך מקומבה לקאנודוס זינבו הז'גונסוס בטור תוך שהם נמנעים מקרב ישיר. הדבר עורר דמורליזציה בקרב החיילים, ופגם בקצב צעידתם. לבסוף בתחילת מרץ הגיע הצבא לקאנודוס. סזאר פקד על התקפה מידית, בתחילה על ידי הפגזת תותחים ואחר כך על ידי הסתערות פרשים. בתי הבוץ של קאנודוס, והסמטאות הצרות והמאובקות, היוו מכשול עבור החיילים המסתערים. עתה כבר לא ניתן היה לשמור על הסדר בשורות הצבא. סזאר בניסיון להגביר את המוטיבציה הסתער לעבר קאנודוס, אך מיד נורה ונפל. זה היה האות למנוסת חייליו שעזבו את כלי נשקם ונמלטו בצורה בלתי מאורגנת. הקצינים, למרות פקודותיו של סזאר הגוסס, החליטו על נסיגה כללית. עם תחילת הנסיגה תקפו הז'גונסוס וגרמו למנוסה כללית תוך כדי הפקרת פצועים ומרבית הארטילריה שנפלה לידי הז'גונסוס. גופתו של מוריירה סזאר, גיבור הצבא הרפובליקני, נותרה מאחור לחסדי הז'גונסוס. בסיכום הכללי נהרגו כ-120 חיילים וקצינים, ובנוסף נספרו כ-220 פצועים.
המשלחת הצבאית הרביעית וחיסולה של קאנודוס
בראש המשלחת הועמד הגנרל ארתור אוסקר, גם הוא גיבור המרידה הפדרלית. כנקודת כינוס נבחר היישוב מונטי סנטו, שהצבא השתלט עליו והפך אותו למחנה צבאי. שני כוחות גדולים יצאו לאזור. האחד מקיימאדס כ-3,400 חיילים ו-12 תותחים. השני יצא מסרז'יפה וכלל 2,340 גברים ועוד 500 נשים. גיוס חיילים מקרב תושבי ברזיל, לא היה משימה קלה. צעירים רבים התחבאו, כדי לא להילקח בכוח. לבסוף הוחלט על גיוס של אסירים, שנשלחו היישר מבית הכלא למונטי סנטו. בגלל גודלו של הצבא שרר בו אי סדר, שהתבטא בעריקות וכן בסדרה של התנגשויות בין פלוגות ממדינות שונות, שנגמרו לא פעם בהרוגים. בדרך למונטי סנטו הותקפו טורי החיילים ממארבי ז'גונסוס שנקטו, בפיקודו של פאג'או, בטקטיקה של מלחמת גרילה. מלבד זאת הופעל לחץ פוליטי על הגנרל אוסקר להתחיל במתקפה לאחר שעברו כבר כמעט שלושה חודשים של התארגנות.
מהעבר השני, תושבי הסרטאו המשיכו לזרום בהמוניהם לקאנודוס, כמעט עד לתחילת המצור. הז'גונסוס לא ישבו בקאנודוס והמתינו למתקפה, אלא פשטו ברחבי הסרטאו כיחידים או בקבוצות קטנות, כשהם תוקפים יישובים ובייחוד שיירות ורכבות אספקה. פעולות אלו הצליחו וגרמו למחסור גדול לכוחות הצבא שישבו במונטי סנטו. מכיוון שלא היו יכולים להתמודד עם הצבא, בקרב קלאסי של פנים אל פנים, השקיעו הז'גונסוס את כל מרצם במארבים על הדרך, שבין מונטי סנטו ואזור הקרבות. הז'גונסוס חיפשו בעיקר את הקצינים, אותם זיהו על פי מדיהם וכן את הסוסים, שהיו כוח ההובלה של אותם ימים. אלו היו הגורמים העיקריים לכך שהמלחמה נמשכה עד אוקטובר.
ב-25 ביוני החלה הפגזת קאנודוס על ידי התותחים הכבדים שהביא הצבא. יומיים אחר כך כבר הייתה קרובה המשלחת לתבוסה, כשאחד הטורים הותקף בידי ז'גונסוס שכמעט והצליחו להביסו. הטור השני הפסיק להפגיז ובא לעזרתו דבר שהביא לייצוב כוחות הצבא אך גרם לנסיגה חלקית. יומיים מאוחר יותר התפוצץ התותח הגדול והמשוכלל ביותר של צבא ברזיל כשהוא גורם למות מפעיליו. שלושה ימים אחר כך נכשלה פעולת התאבדות שנועדה לפוצץ את כל כוח הארטילריה הצבאי. ב-14 ביולי, יום הבסטיליה ניתנה הוראת תקיפה. תחילה נערכה הפגזה כבדה ולאחר מכן ניתנה הפקודה לכל הכוחות לנוע קדימה לעבר קאנודוס. 3,400 חיילים השתתפו בהתקפה שנמשכה מספר שעות ללא הפוגה. החיילים הצליחו אמנם לחצות את הנהר ולכבוש חלק קטן מבתי הפריפריה של קאנודוס אך כל זאת במחיר כבד. 914 הרוגים נספרו בקרב הצבא ועוד מספר רב של פצועים. ההתקפה נכשלה הודות לעמידתם האיתנה של הז'גונסוס למרות האש הכבדה.
הגנרל אוסקר שלח מסר דחוף לריו דה ז'ניירו, ובו ביקש תגבורת של 5,000 חיילים, וכן אספקה ותרופות לחייליו. המורל בקרב חייליו היה נמוך ביותר, וכ-2,000 חיילים כבר נהרגו, וזאת בלי להחשיב את הפצועים הרבים, ששכבו במונטי סנטו, בלי לקבל טיפול נאות. קצינים ותיקים שהשתתפו גם במלחמת פרגוואי, טענו שלעולם לא ראו קרבות כאלה, והיו המומים מכוח התנגדותם של תושבי קאנודוס. אף על פי שלמרות העדר נתונים ברור היה, שקאנודוס איבדה עד עתה אלפי אנשים, לא נראו תושביה עוזבים או מראים סימני חולשה.
בקרב ראשי הצבא התקבלה החלטה להחזיק במקומות האסטרטגיים מסביב לקאנודוס בכל מחיר ולהמשיך את המצור עד להרעבתה. ב-30 באוגוסט הגיע לאזור שר המלחמה הברזילאי, המרשל ביטנקורט, ואתו כוח רענן של 3,000 לוחמים. ב-6 בספטמבר נרשם הישג לצבא שהצליח בעזרת ארטילריה כבדה להפיל את שני המגדלים של הכנסייה החדשה, שהיוו נקודת הגנה חשובה לז'גונסוס. להפלת המגדלים הייתה גם משמעות מורלית משום שמדי יום בשעה 18:00 הפעמון שבראשם ניגן את הקריאה לאווה מריה ונשמע היטב גם אצל החיילים. למחרת כבש הצבא את החווה הישנה, שהייתה המקום האסטרטגי החשוב ביותר להפצצת קאנודוס. עם כיבוש זה נחסמה למעשה הגישה לקאנודוס, וכן הגישה של תושביה אל מקור המים העיקרי שלה.
מה שהכריע לבסוף את המערכה היה מותו של קונסילירו ב-22 בספטמבר בגיל 67. מותו נבע כנראה מדיזנטריה, והוסתר על ידי מקורביו במשך ימים מספר. בישיבה שנערכה לאחר מותו נשמעו קריאות בעד בריחה ובעד מלחמה עד מוות, אך נושא הכניעה לא עלה בשום אופן. האחים וילנובה עזבו את קאנודוס בעוד שמרסיאנו דה סרז'יפה קיבל עליו את הפיקוד תוך שהוא מצהיר: "לאחר שקונסילירו מת גם אני רוצה למות".
ב-1 באוקטובר, בעקבות לחץ של הגנרל אוסקר החלה ההתקפה המכרעת. לאחר הפגזה של כ-90 פגזים, שגבו קורבנות רבים, החלה הפלישה לקאנודוס מכל עבריה. ששת אלפים איש השתתפו במתקפה, אולם למרות חוסר הפרופורציה בכוחות ספג הצבא אבדות רבות. למחרת, בפעם הראשונה מאז שהחלה המערכה, הונף דגל לבן מבין ההריסות. אדם בשם אנטוניו ביאטיניו הסגיר עצמו, וביקש מגנרל אוסקר להסיג את כוחותיו לאחור, ולאפשר לתושבי קאנודוס לעזוב את המקום ולחזור לכפריהם בשלום. הוא סיפר כי זה שלושה ימים שלא ישן, הסתתר בחפירות, אוכל לא בא לפיו ושכמעט כולם מתים. אוסקר סירב להצעה ושלח את ביאטיניו חזרה עם מסר שכדאי לכולם להיכנע, וללא תנאים. הצעה זו התקבלה על ידי כ-600–1000 איש, רובם זקנים, נשים וטף אולם רבים אחרים בחרו להמשיך בהגנה על קאנודוס. מאוחר יותר התברר שאוסקר לא עמד בהבטחתו, וביאטיניו הוצא להורג ביחד עם עשרות ז'גונסוס.
בצהריי ה-5 באוקטובר עדיין המשיכו ארבעת תושבי קאנודוס האחרונים להילחם. הם הוקפו בידי מאות חיילים, אולם זה לא מנע מהם להילחם עד הכדור האחרון. כיבוש קאנודוס הותיר בעיה אחרת אצל ראשי הצבא –האסירים. בימים האחרונים של הקרבות הסגירו עצמם או נתפסו מאות ז'גונסוס. מכיוון שלא היה מקום לאחסנם, ולא רצו לשחררם לחופשי, נתקבלה החלטה על חיסול מהיר ויעיל שלהם. החיסול התבצע תחילה ביריות, אולם לאחר מכן עברו החיילים לשיטת חיתוך הגרון. האסירים לא נקברו והושלכו בצדי הדרכים. בכל אזור קאנודוס יצאו חיילים לציד ז'גונסוס, עד שכמעט והכחידו אותם. גם מצבם של הנשים והילדים לא היה טוב ביותר. מקצוע חדש התפתח באזור, תוך שיתוף פעולה עם הצבא, - סחר בילדים. הילדים נותרו לאחר נפילת קאנודוס ללא זהות ונקראו פשוט ז'גונסוס קטנים. בין אם היו יתומים ובין אם לא הם הובלו לסלבדור וכן לדרום ברזיל ושם נמכרו כמו עבדים.
ביום שלמחרת הניצחון הסופי, מחק הצבא את קאנודוס מעל מפת האזור. היא נהרסה עד יסוד כאשר בין שברי הבתים מוטלות עדיין גופות מגניה כשאין מי שיקבור אותם. לפני ההריסה נספרו כל הבתים, כ-5,200 במספר וכך מגיעים לחישוב מספר תושביה בשיאה, בין 20,000 ל 30,000 תושבים. גופתו של קונסילירו נמצאה קבורה בבקתת מגוריו. היא הוצאה, ראשה נכרת ונשלח לסלבדור לבדיקה בפקולטה לרפואה, שם הוא גם הוצג לראווה עד לשריפה שפרצה במקום ב-1905.
התגובות על מפלת קאנודוס
ואכן פעולות רבות נעשו כנגד המונרכיסטים. עיתוניהם נסגרו, אישים בולטים נרצחו, המונים יצאו לרחוב בחפשם אחר מלוכנים. ז'ואקים נאבוקו (ממובילי המאבק לביטול העבדות ומלוכני) תיאר זאת כך:
הבלבול הפוליטי היה כה גדול עד שמספיק היה להיות יליד באהיה כדי להיחשד כמלוכני. הרעיון של קונספירציה מלוכנית קיבל פופולריות רבה. גם הכנסייה שהייתה מזוהה בעבר עם המלוכנים ניסתה לעלות על הגל האנטי-קונסילריסטי. בריו הציעו כמרים עצמם כחיילים או לכל תפקיד וללא תמורה ובפורטו אלגרי נערכה מיסה גדולה לכבוד המתים של המשלחת. ברזיל כולה יצאה בקריאה אחת גדולה: להשמיד את קאנודוס.
התגובות על ניצחון הצבא
התגובות לניצחון היו לרוב אוהדות. הנשיא פרודנטי נשא נאום, ובו שיבח את הצבא על הניצחון הגדול, למרות ההקרבה הגדולה, ועל עוד רישום של דף מבריק בהיסטוריה. הוא הוסיף שההחלטה על הריסתה המוחלטת של קאנודוס הייתה של הממשלה כולה וכן "שבקאנודוס לא תישאר אבן על אבן, כדי שלא תוכל להיבנות מחדש אותה עיר של רשע, וזאת לשירותו ההרואי של הצבא הלאומי. הסדר הציבורי שוב לא יופר ברפובליקה שתעשה הכול כדי לדכא כל ניסיון להפר אותו ולא משנה מאיזה כיוון הוא יבוא". חגיגות פרצו בכל רחבי ברזיל. לימודים בוטלו, אנשים שוחררו מעבודתם ותזמורות צבאיות ואזרחיות רבות ניגנו ברחובות ההומים באלפי בני אדם. השמחה הגדולה שהייתה בחלקה ספונטנית, באה על רקע אי ודאות גדולה ששררה במהלך שנת 1897, שגדלה עם התמשכות המערכה. השמועות הרבות על הפסדים וקונספירציות זרמו במשך כל השנה וגרמו לדאגה רבה בציבור. גם במדינות אחרות זכתה הידיעה להרחבה בעיתונות, והניצחון התקבל באהדה. הכנסייה שתמיכתה בצבא הייתה ידועה קיימה טקסים רבים לכבוד הניצחון ולא הסתירה את שמחתה על מותו של קונסילירו שהפך לאויב הגדול ביותר שלה.
לצד החגיגות החלו החיילים לחזור משדה הקרב לסלבדור. עדי ראייה סיפרו שבפני החיילים נראו אותות הקרב הנורא בו השתתפו. הם חזרו שפופים, במדים קרועים, חלקם כמעט ערומים כשהם מחפשים רק מנוחה לנשמתם ולגופם הסובלים. בטליונים שיצאו עם כמה מאות חיילים חזרו עתה עם בקושי מאה. עד היום לא ידוע בוודאות מספר הנופלים אך הוא מוערך בלא פחות מ-5,000 חיילים, ועוד אלפי פצועים. משחזרו למדינות האם שלהם התקבלו החיילים כגיבורים לאומיים. מסיבות רבות נערכו לכבודם, הוכרזו ימי חופש ואף הרבה הטבות הובטחו להם. לחיילים, שמוצאם מריו הובטחו בתים, דבר שלא קוים. את שכונת בתי הפח שהם בנו לעצמם מאוחר יותר על גבעה בריו, כינו פאבלה לזכר הפאבלה של קאנודוס. גם המדליות שהובטחו לחיילים נשכחו לבסוף. מה שהעיב על החגיגות הייתה ההתנקשות בשר המלחמה ביטנקורט שחזר מקאנודוס. הוא נפגע מכדורים שנורו לעבר נשיא הרפובליקה, במהלך החגיגות לכבוד שובם של החיילים. התנקשות זו הביאה איתה שוב את רדיפת היעקובינים שנחשדו במעשה, וברזיל החלה להתעורר מהאופוריה שאחזה אותה.
היו גם תגובות פחות אוהדות, בסלבדור הוגשה עצומה בידי 41 סטודנטים כנגד הטבח שנעשה בשבויים חסרי הגנה וכבולים בקאנודוס ואף בקיימאדס. זמן קצר לאחר מכן הצטרף לעצומה גם המדינאי, תושב הבאהיה, רוי בארבוסה. מפחד ההמון והמשטר לא הייתה תגובה מצד המלוכנים. רק כעבור מספר שנים ובייחוד לאחר פרסום ספרו של דה קונהא קמה ביקורת, בייחוד מצד אנשי רוח על הטבח שנעשה בקאנודוס.
מורשתה של קאנודוס
עוד באוגוסט 1897 טען אחד מנציגי באהיה בפרלמנט הפדרלי כי מקרה קאנודוס צריך להילמד בקפידה כדי שלא ישוב וישנה מקרה דומה שיחסל את אחרון חיילי הרפובליקה. קאנודוס, טען אותו נציג היא חידה גדולה בשביל הרפובליקה. גם כיום כשחלפו יותר ממאה שנה ממשיכה קאנודוס להוות חידה, ורבים הם החוקרים שמנסים למצוא תשובה. בעשורים הראשונים שלאחר תום המלחמה התקבלה דעתו של דה קונהא שראה בקאנודוס השפעה סבסטיאנית גדולה. השקפה זו מתבססת גם על ציטוט של דה קונהא מדברי קונסילירו: " כאשר מדינות יריבו בתוך עצמן, ברזיל עם ברזיל, אנגליה עם אנגליה ופרוסיה עם פרוסיה, אזי יעלה ממצולות הים, דון סבסטיאן עם כל צבאו... ביום זה הוא ישחרר בקצה חרבו את עולה של הרפובליקה. סוף מלחמה זו יהיה ברומא הקדושה, ודם ישטוף אפילו את האספה הגדולה". על אף שמבין כל הכותבים שהצטרפו אל המשלחת הצבאית הרביעית רק דה קונהא הזכיר קשר סבסטיאני ב-1950 עדיין מחזיק בדעה זו ג'וזה קאלאזאנס אחד מגדולי החוקרים של קאנודוס. הוא התעקש "שלאנטוניו קונסילירו היה צורך למצוא בין כל האמונות המיסטיות, כוח רב עוצמה. כוח זה נמצא באמונה הסבסטיאנית, ששלוש מאות שנים נשתלה ברוח הקולקטיבית של הסרטנז'וס הקשוחים". הסבסטיאניזם בברזיל זוהה עם החזרת המלוכה על ידי כל צדדי המפה הפוליטית, מה שהוביל גם לזיהוי של קאנודוס עם קונספירציה מלוכנית. כל מפקדי המשלחות החזיקו בדעה זו אך היא לא כאמור על ידי מסקרי המערכה, מלבד דה קונהא.
דעה נוספת שהובאה על ידי הסוציולוג המרקסיסט אדמונדו מוניז בשנות ה-70, ראתה דמיון רב בין קהילתו של קונסילירו לבין קהילות אוטופיות אחרות בעולם. מוניז טען שעל אף שקונסילירו היה נחשל מבחינה פוליטית, ביחסו לרפובליקה, ולא הבין כראוי את המשמעות ההיסטורית של המהפכה הבורגנית, הרי שברמה הסוציאלית הוא היה הרבה מעבר לרפובליקה או המונרכיה. במדינה בורגנית, שנתמכה על ידי בעלי לטיפונדיות הוא הצליח להקים קהילה סוציאליסטית. דעה זו לא נתקבלה על ידי רוב החוקרים משום שמוניז כך נטען ראה בקונסילירו דבר שהוא לא היה. מוניז ראה בדת כסות חיצונית בלבד שמכסה על הסיבות האמיתיות של קיום פיזי, בעוד שברור הוא שהדת היא ששיחקה את התפקיד המשמעותי, אולי אף בלעדי בחייו של קונסילירו. רעיונות סוציאליסטים ואוטופיים, שמסתמכים בין השאר על כתבי תומאס מור ותומס מונצר, על שקיים בהם דמיון לרעיונותיו של קונסילירו, פשוט לא היו מוכרים בסרטאו הברזילאי. מלבד זאת קשה לראות בקאנודוס קהילה סוציאליסטית טהורה משום שקיימות הרבה עדויות על רכוש פרטי וכן על הצבר הון לא שווה וזאת במקום כה עני במשאבים כמו קאנודוס. הקיום המשותף שהיה בקאנודוס בא מאורח החיים בסרטאו, ומהצורך לקיים את כל אלפי חסרי הכל, ולכן אין לחפש סיבה חיצונית וזרה לנפשות שפעלו באזור.
גישה מקובלת יותר היא לראות בקאנודוס אחת מהתנועות המילינאריות ששטפו את ברזיל במאה ה-19 וה-20. על המצדדים בגישה זו נמצא רוברט לוין שמציין שמונה תנועות עיקריות שפעלו בברזיל לפני ואחרי קאנודוס. בהשוואה שערך לוין בין קאנודוס והתנועות האחרות הוא טוען שרב השונה על הדומה. המילינאריזם כפי שהוא מתבטא בקאנודוס הגיע כתוצאה ישירה של חוסר היציבות שפקד את האזור. ביטול העבדות, סילוק הקיסר, כינון הרפובליקה והיובש הגדול של שנות ה-70 גרם לערעור כל היסודות של החיים בסרטאו. כתוצאה מכך קל היה בשביל התושבים העניים והבורים לקבל את הרעיון של סוף העולם. לא רק זאת אלא שגם לכנסייה הקתולית כמעט ולא הייתה נוכחות, מה שנתן כר פעולה נוח למטיפים משיחיים כמו קונסילירו. משהחלה התקפת הרשויות על קאנודוס רק התחזקה התחושה שזו המלחמה שלפני סוף העולם. למרות טענתו שהוא אינו המשיח הייתה לאישיותו של קונסילירו משקל חשוב בדומה לתנועות מילינאריות אחרות. הדמות הכחושה, הלבוש הבלוי ובייחוד הדיבור בשפה אותה הבינו כולם הביאו לו תומכים רבים במהלך השנים. הבטחתו להקים בקאנודוס את ירושלים החדשה, דבר שנראה כי הצליח עד שנת 1897, הביאה לקאנודוס אלפי תושבים שרצו להצטרף לקהילה המשגשגת ( במושגים של הסרטאו). בהגיעם לקאנודוס הם התרחקו מהעולם שבחוץ, שהפך יותר ויותר חילוני, וכך רעיונות מילינארים שהסתמכו על כתבים נוצריים מצאו דרכם אליהם.
סטן קנטון
סטנלי ניוקומב קנטון (Stanley Newcomb Kenton; 15 בדצמבר 1911 - 25 באוגוסט 1979), מוזיקאי ג'אז, פסנתרן ומוביל תזמורות ביג בנד.
קנטון ניצח על אחת מהתזמורות הפופולריות והמוערכות ביותר בשנות הארבעים ומיצב את המוזיקה שלו כג'אז להאזנה באולם קונצרטים ולא כתזמורת קלה של מועדוני ריקודים, כרוב תזמורות הג'אז של התקופה. הוא היה מתנגד תקיף לשינויים שהכניסה מהפכת הבי בופ לג'אז בסוף עשור זה (בהם דגש על יצירתיות, ביטוי אישי ווירטואוזיות של הנגן הבודד, אלתור חופשי ושימוש במקצבים שונים). התבטאויותיו כנגד מחוללי הבי בופ ונגניו היו בוטות והתפרשו לא אחת כגזענות, למרות שקנטון העסיק מוזיקאים אפרו-אמריקאים רבים והיה ידיד קרוב של עמיתיו, מובילי התזמורות האפרו-אמריקאים, דיוק אלינגטון וקאונט בייסי.
שנים ראשונות
קנטון נולד בויצ'יטה, קנזס וגדל והתחנך בקולורדו וקליפורניה. הוא ניגן פסנתר מילדותו והשתתף במספר תזמורות ריקודים עד שיצר את תזמורתו הראשונה ב-1941. התזמורת נקראה על שם להיטה Artistry in Rhythm, התזמורת הופיעה באולמות ריקודים, לאחר הצלחה ראשונית התפרקה.
ב-1943 גיבש סביבו הרכב נוסף שכלל, בין היתר את סטן גץ וארט פפר בסקסופונים ואת הזמרת אניטה או'דיי. קנטון הוחתם בחברת התקליטים "קפיטול רקורדס". מ-1944 כיוון קנטון את תזמורתו להפוך לתזמורת קונצרטים ולא לתפקד כתזמורת אולמות-ריקודים, צעד חשוב ומהפכני בג'אז של שנות הארבעים המוקדמות. הוא לקח לצידו את פיט רוגולו כמעבד מוזיקלי על מנת שיצור עיבודים מתאימים. ההחלטה המוצלחת של קנטון תרמה ליציבות הביג בנד, בשעה שרוב תזמורות הריקודים שניגנו ג'אז בסגנון הישן החלו להתפרק לקראת סוף אותו עשור, עקב שינויי הטעם במוזיקה לריקודים. קנטון יצר צליל מובחן וייחודי, שהושפע מתזמור קלאסי של מלחינים כגון מוריס ראוול וריכרד שטראוס, אשר נקרא "ג'אז פרוגרסיבי" וקנה לו אוהדים רבים. הקלטה מייצגת של אותה תקופה היא הקלטת שיר הנושא של הפילם נואר לאורה (Laura) שהפך על ידי הקלטה זו לסטנדרט. בשנת 1944 השתתף עם אניטה או'דיי בסרט Artistry in Rhythm וב-1947 צולמה להקתו לסרטLet's Make Rhythm. במהלך שנות הארבעים זכו התזמורת ונגניה לייצוג קבוע במשאלי המבקרים והקוראים של המגזין דאון ביט.
שנת 1950 מסמלת שינוי בהרכב התזמורת. קנטון בנה הרכב בעל 39 נגנים עם 16 כלי קשת, חטיבת כלי נשיפה מעץ, שתי קרנות יער וחטיבת קצב. לצליל ה"מלא" של התזמורת העניק המפיק פיל ספקטור, שנים רבות לאחר מכן, את הכינוי חומת הצליל. הלהקה התקיימה רק עד 1951 ויצאה לשני סיבובי הופעות לפני שהתפרקה עקב חוסר אפשרות כלכלית להחזיק תזמורת כה גדולה, וקנטון חזר למבנה של 19 נגנים.
בהרכב הסווינג של שנות החמישים ניגנו בתזמורת שמות שיהפכו לכוכבים בתחום הג'אז והבי בופ שהחל להתפתח כגון ג'רי מאליגן, לי קוניץ, זוט סימס, מל לואיס ורבים אחרים. בשנת 1954 נבחר קנטון על ידי קוראי דאון ביט להכלל בהיכל התהילה של הג'אז. הדבר סימן מחד הערכה לפועלו אך מאידך סימן אותו כמי ש"זמנו עבר".
בשנים 1962 ו-1963 זכו שני אלבומים של תזמורתו מאותה תקופה בפרס גראמי עבור Adventures in Jazz ו-West Side Story. אולם החל מאותה תקופה התקשה קנטון לגייס נגנים מוכשרים. סולנים מוכשרים העדיפו את הבי-בופ והמשכיו ולא נטו להשתתף בתזמורת גדולה. לכן אכלס קנטון את שורות התזמורת בצעירים, על חשבון הרמה האמנותית והמקוריות. באותן שנים הלחין מוזיקה לטלוויזיה, לסדרה "Mister Roberts" ולתוכניות שונות אחרות.
בשנות השבעים פעל בעיקר כמחנך ויצר כלים ליצירה והדרכה של תזמורות ביג בנד של בתי ספר ומכללות.
ב-17 באוגוסט 1979 קיבל התקף שבץ, ממנו נפטר כעבור מספר ימים.
מיכאיל פרוכורוב
מיכאיל דמיטרייביץ' פרוכורוב (ברוסית: Михаил Дмитриевич Прохоров; נולד ב-3 במאי 1965, מוסקבה) הוא מדינאי יהודי רוסי, איש עסקים ואוליגרך. הוא נשיא קרן ההשקעות הפרטית אונקסים, מנכ"ל חברת פוליוס-גולד, ממפיקות הזהב הגדולות בעולם, נשיא איגוד הביאתלון הרוסי, והוא מחזיק במרבית מניות רוסאל, חברת האלומיניום הגדולה בעולם ומניות חברת נורילסקי ניקל, ממפיקות הניקל הגדולות בעולם.
כמו כן במשך עשור (2009–2019) היה הבעלים של קבוצת ה-NBA ברוקלין נטס. על פי מגזין בלומברג לשנת 2021 הונו מוערך במעל 13 מיליארד דולר.
קורות חיים
פרוכורוב נולד במוסקבה שברוסיה הסובייטית דאז. אביו דמיטרי פרוכורוב היה ראש המחלקה לקשרים בינלאומיים של הוועדה הממלכתית לספורט ותרבות הגוף של ברית המועצות (Управления международных связей Госкомспорта СССР), כיום המחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי של משרד הספורט והנוער של רוסיה, עובדה שאפשרה לו לנסוע עם אביו מסביב לעולם, זכות שנמנעה ממרבית תושבי ברית המועצות. סבתו מצד אימו, אנה בלקינה, הייתה מיקרוביולוגית יהודייה-רוסייה שנשארה במוסקבה במהלך מלחמת העולם השנייה כדי לייצר חיסונים בעוד שבתה תמרה (אימו של מיכאיל) הועברה מזרחה למען ביטחונה. אחותו של מיכאיל, אירינה פרוכורובה, היא מבקרת ספרותית ועורכת המגזין "תסקיר ספרותי חדש" (Новое литературное обозрение).
לאחר סיום בית הספר התיכון התקבל ללימודים אקדמאים, אך העדיף להתגייס לצבא. בשנים 1983–1985 שירת בצבא האדום. עם סיום השרות הצבאי חזר ללמוד. ב-1988, בשנתו האחרונה במכון הפיננסי המוסקבאי, הוא היה לחבר המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. ב-1989 סיים את הפקולטה ליחסי כלכלה בינלאומיים של המכון המוסקבאי לכלכלה (כיום האוניברסיטה הפיננסית של ממשלת רוסיה), יחד עמו בקורס למד אלכסנדר חלופונין, לימים מושל מחוז קרסנויארסק ואנדריי קוזלוב, מי שהיה בנקאי בכיר וכיהן כסגן נגיד בנק רוסיה ונרצח.
קריירה
ב-1989 התמנה פרוכורוב למנהל הבנק הבינלאומי לשיתוף פעולה כלכלי (Международный банк экономического сотрудничества). באותה תקופה בבנק עבד גם ולדימיר פוטנין. הם היו שותפים בעסקים במשך מספר שנים עד שנפרדו בשנת 2008.
ב-1992 היה יו"ר הדירקטוריון של בנק המסחר "חברת המימון העולמית" ובשנים 1993–1998 היה יו"ר בנק אונקסים שהפך לבנק המאוחד לייבוא וייצוא (Объединённый экспортно-импортный банк). מ-1998 ועד שנת 2000 היה יו"ר דירקטוריון בנק אונקסים, ושנתיים לאחר מכן היה נשיא רוסבנק.
בשנים 2001–2007 היה יו"ר הדירקטוריון ומנכ"ל נורילסק-ניקל - יצואנית הניקל הגדולה בעולם, והספונסר הראשי של צסק"א מוסקבה. לאחר שהתפטר מתפקיד המנכ"ל ב-2007 המשיך להחזיק ב-25% מן המניות. בשנים 2006–2010 היה יו"ר הדירקטוריון של "פוליוס-זולוטו" ממפיקות הזהב הגדולות בעולם, ומ-2010 ועד יוני 2011 היה למנכ"ל החברה.
החל מ-2007 עומד בראש מועצה בתאגיד הממלכתי "רוסננו - התאגיד הרוסי לננו-טכנולוגיה" (Российская корпорация нанотехнологий) ובאותה שנה פרוכורוב ייסד גם את קרן ההשקעות "קבוצת אונקסים" והיה לנשיאהּ. מיוני 2008 היה לחבר בדירקטוריון נורליסקי ניקל ובאותה שנה מונה לעמוד בראש איגוד הביאתלון הרוסי.
מ-2010 עד 2019 היה הבעלים של קבוצת ה-NBA ברוקלין נטס והיה לרוסי הראשון שבבעלותו קבוצת ספורט אמריקנית. נוסף לזה הוא ממפתחי רעיון המכונית החשמלית ברוסיה והוא המממן העיקרי של יו מובייל - פרויקט הרכב ההיברידי הרוסי.
ב-25 ביוני 2011, הוא נבחר ליו"ר מפלגת "המעשה הנכון", מפלגת ימין ליברלית המתעתדת להיבחר לדומה של רוסיה בבחירות הפרלמנטריות ברוסיה 2011 אלא שבספטמבר אותה שנה כבר סולק מהמפלגה באמצעות מרד בתוך התנועה. לפי דעתו המרד הוכן על ידי אנשי הממשל.
בדצמבר 2011 החליט פרוכורוב לשוב לפוליטיקה ועל רקע המחאות בעקבות הבחירות לפרלמנט הרוסי, הכריז כי יתמודד לתפקיד נשיא רוסיה מול ולדימיר פוטין. פרוכורוב השתתף בבחירות וזכה בכ-8% מקולות הבוחרים.
ביוני 2012 פרוכורוב הכריז על הקמת מפלגה חדשה "המצע האזרחי" (Гражданская платформа) שנרשמה רשמית. מטרת המפלגה היא להשתתף בבחירות האזוריות ברוסיה. בשנת 2015 הוא עזב את המפלגה שהקים.
אנדראה ונדראמין
אנדראה ונדראמין (באיטלקית: Andrea Vendramin; 1393 - 5 במאי 1478) היה הדוכס ה-71 של ונציה. ונדראמין כיהן כדוג'ה מאז מינויו, בשנת 1476, ועד פטירתו.
חייו
אנדראה ונדראמין היה היחיד מבין משפחת ונדראמין העשירה אשר כיהן כדוג'ה. אימו הייתה מריה מיקלה, והוא נישא לרגינה גראדניגו - שתיהן בנות למשפחות אצולה ונציאניות אשר רבים מבניהן כיהנו כדוג'ים.
בצעירותו עסק אנדראה במסחר, ויחד עם אחיו לוקה יבא סחורות מאלכסנדריה שבמצרים. קודם מינויו כיהן אנדראה ונדראמין כפרוקורטור ברומא.
במהלך הבחירות למינויו התחלקו קולות המועצה הבוחרת בין שני מועמדים, וביקורת רבה הוטחה בבחירה. נטען כנגד ונדראמין כי השיא את שש בנותיו תוך מתן נדוניה גדולה לשש משפחות אצולה, על מנת לרכוש השפעה במועצה ולהביא לבחירתו.
במהלך מרבית שנות כהונתו התנהלה בין ונציה לבין האימפריה העות'מאנית מלחמה על השליטה במזרח הים התיכון.
ונדרמין נפטר מהמגפה השחורה. קברו נחשב לקבר המפואר ביותר בסגנון הרנסאנס המצוי בוונציה. הקבר ממוקם בבזיליקת סנטי ג'ובאני אי פאולו שבעיר. הקבר נבנה ברובו על ידי טוליו לומברדו ואת העבודה סיים אנדרה דל ורוקיו.
לאחר מותו של אנדראה, נישאה אלמנתו לאחיו, לוקה.
ג'יליולה צ'ינקווטי
ג'יליולה צ'ינקווטי (באיטלקית: Gigliola Cinquetti; נולדה ב-20 בדצמבר 1947) היא זמרת איטלקייה. הייתה נציגת איטליה באירוויזיון 1964, וזכתה בו במקום הראשון.
ביוגרפיה
בשנת 1966 היא הקליטה את השיר "Dio, come ti amo" ("אלוהים, כמה שאני אוהבת אותך") בדואט עם דומניקו מודוניו, שהפך ללהיט בינלאומי. ב-1974 היא חזרה לתחרות הבינלאומית כנציגת איטליה בשנית, והפעם סיימה במקום השני לאחר להקת אבבא, בביצוע השיר "Si" ("כן") - את המוזיקה והמילים כתבו: מריו פנצרי, דניאלה פאצ'ה, לורנצו פילאט, וקאראדו קונטי. השיר, שתורגם לאנגלית בתור "Go", הגיע ל-Top 10 בבריטניה. השיר נאסר לשידור באיטליה, והתחרות אף לא שודרה בטלוויזיה האיטלקית, בגלל משאל עם שנערך במדינה זמן קצר לאחר התחרות, בשאלה האם לאפשר גירושים, והחשש שהשיר עלול להשפיע על ההצבעה.
צ'ינקווטי הנחתה את תחרות האירוויזיון של שנת 1991 יחד עם טוטו קוטוניו, שהביא את האירוויזיון לארצו עם זכייתו בזאגרב בשנה הקודמת (זכייתה השנייה של איטליה לאחר זו של צ'ינקווטי 26 שנה קודם לכן).
אופיר לויוס
אופיר לויוס (Levius; נולד ב- 1 ביוני 1975) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המשמש קצין חינוך ראשי. קודם לכן שימש ראש מחלקת תכנון באג"ת, מפקד חטיבת הבקעה ומפקד יחידת מיתר.
ביוגרפיה
לויוס נולד וגדל בראשון לציון. למד בבית הספר היסודי "שלמון" ובבית הספר התיכון עמית עמל במגמת מתמטיקה. התגייס לצה"ל בשנת 1993, והתנדב לסיירת מטכ"ל. לאחר טירונות צנחנים החל מסלול הכשרה כלוחם ביחידה. כעבור שנה וחודש עזב, ועבר ליחידת אגוז שם שירת כלוחם. לאחר קורס קציני חי"ר מונה למפקד מחלקת סיור בגדוד 13. בהמשך שימש כמפקד פלוגת מסלול. לאחר מכן מונה למפקד הפלוגה הרובאית בגדוד 13, אותה הוביל בלחימה ברצועת הביטחון בלבנון.
ב-28 באוגוסט 1997, ארב כוח מהפלוגה בפיקודו למחבלי חזבאללה בקרבת נחל סלוקי. הכוח זיהה שתי חוליות נפרדות של מחבלים הנעות בקרבתו ופתח לעברן באש, הרג שני מחבלים וריתק למקומם שלושה נוספים באש מקלעים ונשק קל. שני מסוקי קרב מסוג קוברה הוזעקו לנקודת ההיתקלות כדי לספק סיוע באש ובתצפית. בסיוע המסוקים הרג הכוח את שלושת המחבלים הנותרים. בעקבות זיהוי המחבלים, טיווח צה"ל אש ארטילרית לאזור אפיק נחל הסלוקי, שהיה סבוך ומכוסה בצמחייה שהייתה יבשה בעונה זו של השנה. עם פגיעת הפגזים באפיק הנחל ניצתה דליקה שהלכה והתפשטה לעבר הכוח ולכדה את חלקם. הפצועים וההרוגים חולצו לבסוף בידי יחידה 669, ושאר הכוח נסוג בחזרה למוצב. בדליקה, שנודעה לימים כאסון השריפה בוואדי סלוקי, נספו חמישה מחיילי הפלוגה וחמישה לוחמים נוספים נפצעו ואושפזו, אחד מן הפצועים היה לויוס עצמו שסבל מכוויות בשל הדליקה.
בהמשך שימש כמפקד פלוגה בבה"ד 1. לאחר מכן מונה למפקד פלחה"ן גולני בין השנים 1999–2000. בסיום התפקיד יצא ללימודים. בשנת 2004 מונה לסגן מפקד גדוד 13, ב-12 בינואר 2005, כשמונה חודשים לאחר כניסתו לתפקיד, נפצע מפיצוץ מטען חבלה שהפעיל מחבל נגד השיירה בה נסע ברצועת עזה. , שהיה אז מפקד פלוגה בגדוד 51 ונסע בשיירה, הרג את המחבל וניהל את חילוצו מן השטח. על אף הפציעה הקשה שהותירה אותו קטוע רגל מעל לברך, השתקם ויצא ללימודים בפו"ם. בסיום הלימודים חזר לחטיבה ומונה למפקד מחזור בבא"ח גולני.
ב-8 ביולי 2020 הועלה לדרגת תא"ל וב-3 באוגוסט נכנס לתפקידו כקצין חינוך ראשי. תחת פיקודו הוקמו בחיל החינוך יחידת מעבירי הלפיד ומערך קציני המורשת.
חיים אישיים
לויוס מתגורר בקיבוץ בית רימון, נשוי למלי ואב לשישה. בעל תואר ראשון בלימודי ארץ ישראל מאוניברסיטת בר-אילן.
ישי בלנק
ישי בלנק (נולד ב־1969) הוא פרופסור מן המניין, ודקאן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב מחודש מרץ 2022. כיהן כיושב ראש העמותה למשפט ציבורי בישראל (2017–2020).
ביוגרפיה
בלנק גדל בתל אביב בבית לאומי-דתי והתחנך בבית הספר היסודי "מוריה", בישיבת נחלים ובבית הספר התיכון אמי"ת גוש דן. את שירותו הצבאי עשה במודיעין חיל האוויר. בוגר תואר ראשון בפילוסופיה ובמשפטים (בהצטיינות) מאוניברסיטת תל אביב, ובעל תואר שני ושלישי מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד. התמחה בבית המשפט העליון, אצל הנשיא פרופ' אהרן ברק. הוא גם עבד כשנה כעורך דין במשרד גורניצקי ושות'. בשנים 2006–2008 היה חבר בפורום הצעירים במדעי הרוח והחברה באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. לימד כמרצה אורח גם באוניברסיטאות מחוץ לישראל, לרבות אוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת טורונטו, אוניברסיטת בראון, סיאנס פו (פריז), ואוניברסיטת המבורג. בסמסטר סתיו 2017 היה בלנק מרצה אורח באוניברסיטת הרווארד.
תחומי המחקר וההוראה המרכזיים שלו הם דיני השלטון המקומי, משפט מנהלי, ערים גלובליות, משפט ומרחב, משפט וחשיבה פוליטית, חילוניות ודת, בישראל ובעולם. כמו כן פרסם מחקרים שעסקו במערכת החינוך הציבורית בישראל, והיה חבר בצוות המשפטי שליווה את עבודתה של ועדת דברת לרפורמה בחינוך הציבורי בישראל.
לצד פעילותו האקדמית, שימש בלנק כחבר בהנהלות הציבוריות של ארגונים שונים, ובהם במקום – מתכננים למען זכויות תכנון (שימש כיושב ראש ההנהלה בשנים 2011–2014), גישה - מרכז לשמירה על הזכות לנוע, ואיגי - ארגון נוער גאה. מאז שנת 2017 הוא מכהן כיושב ראש העמותה למשפט ציבורי בישראל. בלנק הוא חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד שינויי המשטר שהוצעו במערכת המשפט בשנת 2023.
בשנת 2017 נכלל ברשימת מצטייני הרקטור בהוראה באוניברסיטת תל אביב. כמו כן זכה שלוש פעמים במענק מחקר של הקרן הלאומית למדע.
בלנק הוא בן-זוגו של סגן נשיא בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב, השופט דורי ספיבק, וחבר פעיל בקהילת הלהט"ב.
סאם הבלתי-ניתן להטבעה
ספינת קריגסמרינה ביסמרק
החתול, שהיה בעל טלאים בשחור-לבן, היה כביכול חתולו של איש צוות אלמוני ששירת על גבי ספינת הקרב הגרמנית "ביסמרק" והיה על סיפון הספינה ב-18 במאי 1941 כשהפליגה למבצע "תרגיל הריין" (בגרמנית: Rheinübung), המשימה היחידה של ה"ביסמרק". ה"ביסמרק" הוטבעה לאחר קרב ימי עז ב-27 במאי, ורק 114 מתוך למעלה מ-2,200 אנשי ציוותה שרדו בקרב. שעות ספורות לאחר מכן, אוסקר נמצא צף על קרש ונמשה מהמים על ידי המשחתת הבריטית "קוזאק". מבלי לדעת מה היה שמו המקורי על ה"ביסמרק", צוות ה"קוזאק" קרא לקמע החדש שלהם "אוסקר".
ספינת הוד מלכותה קוזאק
החתול שירת על סיפון ה"קוזאק" במשך מספר חודשים, בעת שהספינה ביצעה תפקידי ליווי שיירות בים התיכון ובצפון האוקיינוס האטלנטי. ב-24 באוקטובר 1941, ה"קוזאק" ליוותה שיירה מגיברלטר לבריטניה כאשר נפגעה קשות מטורפדו שנורה על ידי צוללת U-563 גרמנית. צוותה הועבר למשחתת הוד מלכותה "לגיון", ונעשה ניסיון לגרור את ה"קוזאק" בחזרה לגיברלטר. עם זאת, החמרה בתנאי מזג האוויר גרמה לכך שהמשימה הפכה לבלתי אפשרית, והיה צורך לנטוש אותה. ב-27 באוקטובר, יום לאחר מכן, טבעה ה"קוזאק" ממערב לגיברלטר. הפיצוץ הראשוני פוצץ שליש מן החלק הקדמי של הספינה, ו-159 מאנשי צוותה נספו. אוסקר שרד גם כאן, והובא לבסיס הצי הבריטי המלכותי בגיברלטר.
נושאת המטוסים רויאל אוק
החתול, שכונה "סאם הבלתי-ניתן להטבעה", הועבר לנושאת המטוסים "רויאל אוק", שבמקרה היה לה חלק חשוב בהשמדת ה"ביסמרק" (יחד עם ה"קוזאק"). עם זאת, מזלו של סאם לא שפר עליו על סיפונה של נושאת המטוסים, ובעת חזרתה ממלטה ב-13 בנובמבר 1941, נושאת המטוסים טורפדה אף היא, הפעם על ידי U-81. נעשו ניסיונות לגרור את ה"רויאל אוק" לגיברלטר, אך זרימת המים הבלתי ניתנת לעצירה הפכה את המשימה לבלתי אפשרית. נושאת המטוסים התהפכה וטבעה 30 מייל מגיברלטר. הקצב האיטי שבו טבעה הספינה גרם לכך שניתן היה להציל את כל אנשי הצוות (מלבד אחד). הניצולים, כולל סאם, שנמצא נאחז בקרש צף על ידי ספינה קטנה ותואר כ"כועס אך בלי פגיעה משמעותית", הועברו לספינת הוד מלכותה "ברק" ולאותה "לגיון" אשר חילצה את צוות ה"קוזאק". "לגיון" עצמה טבעה אף היא ב-1942, ואילו ה"ברק" טבעה ב-1943.
ביקורת
רשויות מסוימות מפקפקות באמיתות החתול סאם ומעלות את האפשרות שהביוגרפיה שלו אינה אלא "סיפור ים", למשל, מכיוון שקיימות תמונות של שני חתולים שונים המזוהות עם אותו החתול.
ברברה ברי
ברברה אן ברמן (באנגלית: Barbara Ann Berman; נולדה ב-23 במאי 1931) היא שחקנית קולנוע ותיאטרון יהודייה-אמריקאית מועמדת שלושה פרסי אמי, פרס טוני ו פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1979 על תפקידה בסרט "תרגילים בהתבגרות". ברי היא כוכבת הסדרות הקומיות "בארני מילר" ו"פתאום סוזן".
קורות חיים
ברי נולדה בשיקגו למשפחה יהודית, בתם של פרנסיס רוז ולואיס ברמן. ברי גדלה בעיר קורפיוס כריסטי, טקסס ולמדה ב"אוניברסיטת טקסס". ברי היא ניצולת סרטן המעי הגס, כתבה על ניצחונה על המחלה בביוגרפיה שכתבה "Second Act: Life After Colostomy and Other Adventures". ברי היא אמם של השחקנים אהרון וג'יין הארניק, ממערכת נישואיה לג'יי מלקלום הארניק שנמשכה כ-43 שנים עד למותו בשנת 2007.
קריירת משחק
ברי התחילה את הקריירה שלה עם זכייה בצוותא עם אן בנקרופט בפרס השחקנית הטובה ביותר של פסטיבל קאן לשנת 1964. את הפרס קיבלה על הופעתה בדרמה הבין גזעית "תפוח אדמה אחד, שני תפוחי אדמה". בשנת 1970 שיחקה במחזמר "קומפני" בתפקיד שרה המתאמנת בקראטה והועמדה לפרס הטוני. באמצע שנות ה-70 התפרסמה בקומדיית המצבים "בארני מילר" בתור אליזבת' אשתו העובדת הסוציאלית של הבלש קפטן בארני מילר. ב-1979 הופיעה בדרמת הספורט "תרגילים בהתבגרות" והועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בתפקיד אוולין אמו של רוכב האופניים הצעיר דייב סטולר. ב-1981 שיחקה בדרמה הטלוויזיה "הילד שאף אחד לא רצה" בCBS, בכיכובה של מישל פייפר.
ברי גילמה את דמותה של אוולין סטולר בסדרת הטלוויזיה המבוססת על עלילת הסרט והועמדה לפרס אמי. ב-1997 דיבבה בסרט האנימציה "הרקולס" את קולה של אלקמני אמו המאמצת של הרקולס ב-1999 הועמדה ברי לפרס אינדפנדנט ספיריט על הופעתה בתור המורה סו ברלין בדרמה העצמאית "ג'ודי ברלין". הועמדה לשני פרסי אמי על הופעותייה בסדרות "חוק וסדר" ו"חוק וסדר: מדור מיוחד". ברי הופיעה בארבע עונות הסיטקום "סוף סוף סוזן" בתפקיד הלן סבתה של עובדת המגזין "השער" סוזן קיין (ברוק שילדס). ב-2005 שיחקה בסרט הטלוויזיה "אבות ובנים", לצד בראדלי ויטפורד וקתי בייקר.
כדוריד באולימפיאדת ברלין (1936)
אולימפיאדת 1936 נערכה בברלין, גרמניה הנאצית. תחרויות הכדוריד שדה נערכו בין ה-6 באוגוסט ל-14 באוגוסט. זו הייתה תחרות הכדוריד הראשונה במשחקים האולימפיים. בתחרות השתתפו 107 ספורטאים מ-6 נבחרות גברים. המשחקים נערכו באצטדיון של המשטרה, רוב משחקי בית הגמר נערכו באצטדיון האולימפי. כמקובל באותה תקופה, כל נבחרת בדומה לכדורגל כללה 11 ספורטאים.
אריה נחמקין
אריה (אריק) נחמקין (2 בנובמבר 1925 – 24 בנובמבר 2021) היה פוליטיקאי ישראלי. כיהן כחבר הכנסת מטעם המערך ושר החקלאות.
ביוגרפיה
נחמקין נולד לשמעון ורחל בנהלל, במשפחה בת שלושה ילדים. בשנים 1948-1943 היה פעיל בארגון ההגנה, בהמשך שירת בצה"ל ולחם במלחמת העצמאות, בין היתר בקרב משמר העמק. לאחר מכן הצטרף כמפקד מחלקה לגדוד הקומנדו 81 (לימים 89), גדוד פשיטה ממוכן בחטיבה 8, השתתף באירועי אלטלנה, ולחם במבצע דני, במסגרתו נפצע ואיבד עין בקרב על דיר טריף. לאחר תום אשפוזו, חזר לגדוד ולחם בשורותיו עד מבצע חורב, כולל. בין השנים 1954–1956, נחמקין התנדב עם קבוצה של אנשי ההתיישבות העובדת לסיוע למושבי העולים, ובמסגרת זו התגורר כשנתיים בברוש. במלחמת סיני לחם כמפקד פלס"ר חטיבה 9. במסגרת שירות מילואים לחם נחמקין כמפקד גדוד בדרגת סגן-אלוף בחטיבת אלכסנדרוני במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים.
בשנים 1960-1959 היה חבר בוועדת המשק של תנועת המושבים. מ-1965 עד 1967 היה מרכז אגף המשק בתנועה, ומשנת 1970 ועד היבחרו לכנסת בשנת 1981 היה מזכיר תנועת המושבים. ב-1981 נבחר לכנסת העשירית. והיה חבר בוועדת הכספים ובוועדת הפנים ואיכות הסביבה. ב-1984 נבחר בשנית לכנסת האחת עשרה, ומונה לשר החקלאות בממשלות האחדות הלאומית - הממשלה ה-21, שבראשותה עמד שמעון פרס והממשלה ה-22 שבראשותה עמד יצחק שמיר. נחמקין לא נבחר לכנסת השתים עשרה.
חיים אישיים
ב-1946 התחתן עם שרה כבשנה (בתו של יצחק כבשנה) ונולדו להם שלושה ילדים: עמליה, דליה ושאול. חי במושב נהלל כל חייו.
נחמקין נפטר בביתו ב-24 בנובמבר 2021, בגיל 96. הוא נקבר בבית העלמין בנהלל.
The Ivy League
הקיסוסים (באנגלית: The Ivy League) היא להקת רוק בריטית מאמצע שנות ה-60.
היסטוריה
הלהקה הוקמה בשנת 1964 על ידי שלושה זמרי אולפן ומחברי להיטים - ג'ון קרטר, קן לואיס (במקור ג'ון שייקספיר) ופרי פורד (במקור בריאן פיו). הסינגל הראשון שהוציאו, נכשל. את השיר Funny how love can be שחיברו הם הציעו ללהקת הרוקינ' בריס, אבל חברת התקליטים העדיפה להוציא סינגל אחר, כך שהקיסוסים הקליטו בעצמם את השיר שהגיע למקום השמיני במצעד הבריטי. הלהיט הבא That’s why I’m crying זכה להצלחה בינונית בלבד, אך אחריו הוקלט הלהיט המצליח ביותר Tossin’ and turnin’ שהגיע למקום השלישי. ב-1966 עזבו קרטר ולואיס והוחלפו בטוני בארוז וניל לאנדון, אך הקיסוסים לא הצליחו להמריא. כבר ב-1967 הפכו שלושת חברי הקיסוסים ללהקת אנשי העציצים (The Flowerpot Men) והגיעו למקום הרביעי במצעד הבריטי עם Let's Go To San Francisco ותוך מספר חודשים התפרקו. טוני בארוז הצטרף בהמשך ללהקת מגדלור אדיסון (Edison Lighthouse) שהלהיט הראשון שלהם במצעד Love Grows (Where My Rosemary Goes כבש את הפסגה ב-1970 אבל גם ללהקה זו לא היו סינגלים מצליחים נוספים.
יוסי אילוק
יוסי אילוק (נולד ב-1968) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, בתפקידו האחרון כיהן כקצין הלוגיסטיקה הראשי באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה. קודם לכן כיהן בתפקיד ראש מחלקת לוגיסטיקה באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה, קצין הלוגיסטיקה של פיקוד הצפון ומפקד המרכז לאימונים לוגיסטיים בזרוע היבשה. לאחר שחרורו עמד בראש משל"ט הקורונה במשרד הבריאות. כיום מתפקד כמנהל הלוגיסטיקה, הנכסים, הביטחון וההמשכיות העסקית בבנק הפועלים.
איגור סמשוב
איגור פטרוביץ' סמשוב (ברוסית: Игорь Петрович Семшов; נולד ב-6 באפריל 1978 במוסקבה) הוא כדורגלן עבר רוסי, ששיחק בעמדת הקשר. לזכותו של סמשוב 57 הופעות במדי נבחרת רוסיה. שימש כעוזר מאמן בקבוצת ארסנל טולה ובחימקי. בדצמבר 2022 מונה לאמן את צ'ייקה ממחוז רוסטוב המתמודדת בליגה 2.
יוסי אילוק
ביוגרפיה
במסגרת תפקידיו עסק יוסי במרכיבי שרשרת ההספקה, בתחום ניהול המלאי, בלוגיסטיקה בשיגרה ובחירום בתחום הבינוי והתשתיות ובכלל זה העברת עוצבת עידן (אוגדה 340) מארבעה מחנות בפיקוד המרכז למחנה נחשונים.
באוקטובר 2016 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה לקצין הלוגיסטיקה הראשי של צה"ל. במסגרת תפקידו זה יוסי היה אחראי על מערך הסיוע המנהלתי בצה"ל, הקים את מערך המזון ואת מערך החדשנות בחיל הלוגיסטיקה, קידם רבות את תפיסת ניהול כח האדם הלוגיסטי בחובה, בקבע ובמילואים, פיקד על קריית ההדרכה של צה"ל בנגב ועסק במיזוג המרכזים הלוגיסטיים התפעוליים של אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה למרכז ההספקה האחוד (המרה"ס) לרבות הובלת תפיסת בנין הכח והמבנה הארגוני של המרה"ס.
איגור סמשוב
קריירת המועדונים
סמשוב התגלה כשחקן קישור כשרוני מאוד, עם טכניקה טובה ויכולת מאמץ גופני גבוהה. הוא הצטיין במדי טורפדו מוסקבה והפך לשחקן מפתח שלה, ובהמשך לשחקן המוביל שלה. הוא הבקיע 54 שערים במדי הקבוצה ב-216 משחקים, ביניהם 12 שערים בעונתו האחרונה בה. הוא זכה ארבע פעמים בתואר "שחקן השנה של טורפדו מוסקבה", בשנים 2001, 2002, 2003 ו-2005.
יוסי אילוק
ביוגרפיה
בפברואר 2020 סיים את תפקידו זה ופרש משירות פעיל בצה"ל.
איגור סמשוב
קריירת המועדונים
בסיומה של עונת 2005 עבר סמשוב לדינמו מוסקבה תמורת 6 מיליון אירו. בקבוצה זו המשיך סמשוב להצטיין, וכבש 18 שערים לזכותה בשלוש עונות, כאשר הוא תורם גם להנהגת המשחק. בתקופתו בדינמו הוא ביסס את מעמדו כאחד מטובי הקשרים בליגת העל הרוסית; ב-2005 ו-2008 הוא נבחר במקום השני ברשימת הכדורגלנים הטובים של העונה של התאחדות הכדורגל הרוסית וב-2007 ו-2009 נבחר במקום השלישי בתואר זה. בעונתו האחרונה בדינמו, 2008, הוא כבש שישה שערים, שסייעו לקבוצה לסיים במקום השלישי בליגה ולהעפיל למוקדמות ליגת האלופות.
לפני עונת 2009 עזב סמשוב את דינמו ועבר לזניט סנקט פטרבורג, מהקבוצות הבכירות בליגה הרוסית. לאחר שסיים עם זניט במקום השלישי בליגה, הוא חזר לדינמו מוסקבה בעונה הבאה. נכון לדצמבר 2009, סמשוב מדורג חמישי בדירוג ההופעות בליגת העל הרוסית בכל הזמנים (337).
נבחרת רוסיה
סמשוב משחק בנבחרת הלאומית של רוסיה מאז שנת 2002. כבר בתחילת דרכו בנבחרת הוא זומן לשחק במונדיאל 2002, אך לא שיחק בעמדתו הטבעית באותו הזמן בקישור השמאלי, ועל כן התקשה לתרום לנבחרתו שאיכזבה בטורניר והודחה כבר בשלב הבתים. גם המשך הקריירה הבינלאומית שלו לא היה מוצלח: הוא לקח חלק עם נבחרת רוסיה ביורו 2004, אך הטורניר היה מאכזב מבחינתו שוב. רוסיה הודחה כבר בסיבוב הראשון, וסמשוב שיחק במשחק האחרון שלו בלבד.
יוסי אילוק
ביוגרפיה
במרץ 2022 מונה אילוק לתפקיד מנהל הלוגיסטיקה, הנכסים, הביטחון וההמשכיות העסקית בבנק הפועלים. בנוסף, באחריותו פרויקט "פועלים סנטר" - הקמת מבנה חדש שירכז את כלל מבני ההנהלה הראשית של הבנק במבנה חדשני ומתקדם בתל אביב.
איגור סמשוב
נבחרת רוסיה
סמשוב זומן על ידי המאמן ההולנדי, חוס הידינק, לסגל נבחרת רוסיה ליורו 2008. בטורניר היורו הוא פתח בהרכב בכל משחקי נבחרתו, והיה שותף לטורניר המוצלח שלה, שבו היא העפילה לחצי הגמר לראשונה בתולדותיה. לאורך טורניר המוקדמות והטורניר עצמו הוא היה שחקן מפתח בנבחרת של הידינק.
קריירת אימון
מ-2017 עד 2021 שימש כעוזר מאמן בקבוצות ארסנל טולה, חימיק נובומוסקובסק וחימקי (בה גם שימש כממלא מקום המאמן). בדצמבר 2022 מונה לאמן את צ'ייקה ממחוז רוסטוב המתמודדת בליגה 2.
יוסי אילוק
ביוגרפיה
אילוק בעל תואר ראשון בלוגיסטיקה וכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן, תואר שני במנהל ומדיניות ציבורית מאוניברסיטת בן-גוריון, ותואר שני נוסף במדעי המדינה-ביטחון ואסטרטגיה, במסגרת המכללה לביטחון לאומי (מב"ל) ואוניברסיטת חיפה. בוגר קורס מטה ופיקוד אותו סיים בהצטיינות, קורס דירקטורים ונושאי משרה בכירה וקורס לניהול פיננסי וקריאת דו"חות כספיים מאוניברסיטת תל אביב.
אילוק נשוי ואב לארבעה, מתגורר ביישוב קידר.
ג'ייקוב יעבץ
ג'ייקוב קופל "ג'ק" יעבץ (באנגלית: Jacob Koppel "Jack" Javits; 18 במאי 1904 – 7 במרץ 1986) היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי. הוא שירת כסנאטור מטעם מדינת ניו יורק בשנים 1957–1981. לפני כן שירת כתובע הכללי של ניו יורק וכחבר בית הנבחרים האמריקאי מטעם המחוז ה-21 של ניו יורק. כחבר המפלגה הרפובליקנית, היה יעבץ אחד מהבולטים שבנבחרי האגף הליברלי של מפלגתו.
נעוריו ותחילת דרכו
יעבץ נולד במנהטן להורים שהיגרו לארצות הברית מרוסיה. בילדותו התגורר גם בברוקלין. בצעירותו עבד כסוכן מכירות נוסע במקביל ללימודי ערב באוניברסיטת קולומביה. ב-1926 סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת ניו יורק ושנה לאחר מכן הוסמך לעסוק בעריכת דין.
במלחמת העולם השנייה שירת ביחידה ללוחמה כימית. ב-1945 שוחרר מהצבא בדרגת לוטננט קולונל (סגן-אלוף) וחזר לעבודתו כעורך דין.
ב-1947 נבחר לבית הנבחרים מטעם המחוז ה-21 של ניו יורק, מחוז ששלח לקונגרס בדרך כלל מועמדים דמוקרטים. הוא נבחר מחדש לתפקיד זה שלוש פעמים נוספות, והרבה לעסוק בענייני חוץ. הוא ישב בוועדת הבית לענייני חוץ ואף היה יושב ראש תת-הוועדה למדיניות חוץ כלכלית.
ב-1954 התפטר מהקונגרס על מנת להתמודד על משרת התובע הכללי של מדינת ניו יורק. הוא ניצח בבחירות אלה את פרנקלין דלנו רוזוולט הבן, בשנה שלא הייתה מוצלחת ביותר עבור מועמדים רפובליקנים. שנתיים לאחר מכן הביס עוד "בן של" ידוע, ראש עיריית ניו יורק רוברט וגנר הבן, במרוץ לסנאט, וזכה במושבו של הסנאטור הדמוקרטי הפורש הרברט ליהמן.
חבר הסנאט
כמו הרברט ליהמן לפניו, גם יעבץ היה, לזמן מה, היהודי היחיד בסנאט. פעם אחת קרא לעברו הסנאטור הדרומי ג'יימס איסטלנד: "אני לא מחבב אותך - או את שכמותך" (your kind).
הוא החזיק בדעות ליברליות, דבר שהיה נפוץ יותר אז מהיום במפלגה הרפובליקנית. הוא היה ידידם של ארגוני העובדים ושל פעילי זכויות האזרח. המפתח להצלחתו האלקטורלית האדירה על פני יותר משלושה עשורים היה היותו רפובליקני פרוגרסיבי, שיכול היה לזכות בקולותיהם של יהודי ניו יורק - בדרך כלל אלקטורט דמוקרטי מובהק. בספטמבר 1963 פנה יעבץ, במשותף עם הסנאטור אברהם ריביקוף והשופט העליון ארתור גולדברג, לנשיא קנדי בבקשה לבחון אפשרות של התערבות דיפלומטית אמריקנית למען יהדות ברית המועצות.
יוזמות החקיקה החשובות ביותר הרשומות על שמו היו למען זכויות הפנסיה של העובדים בארצות הברית (1974), ולמען הגבלת הכוח של הנשיא לנהל מלחמה בלא הכרזה רשמית (1973). היה לו תפקיד מכריע בניסוח הפשרה של תיקון ג'קסון-ואניק ב-1974, חקיקה שהגבילה את הסחר האמריקאי המותר עם מדינות שאינן חופשיות, ושאינן מאפשרות הגירה חופשית משטחן. לתיקון זה הייתה זווית יהודית מובהקת: הוא נועד ללחוץ על ברית המועצות לאפשר ליהודים רבים יותר לעזוב.
יעבץ היה חבר בוועדת החוץ רבת ההשפעה של הסנאט, ובשלב מסוים הרפובליקני הבכיר בה. למרות שדעותיו היו רחוקות מאלה של הממשל הרפובליקני של ניקסון, הוא תמך בו בסערת ווטרגייט. "זכור שעל לינקולן אמרו דברים גרועים בהרבה מעליך" אמר לנשיא בפגישה שערך עם חברים בכירים בקונגרס.
אחרית ימיו
ב-1979 אובחן יעבץ כחולה במחלת לו גריג. למרות האבחנה הקשה, לא היה בכוונתו לפרוש מתפקידו. ב-1980 הוא הפסיד בפריימריז של המפלגה הרפובליקנית לאל ד'אמאטו - הפסד שנבע ממחלתו, אך גם מהתנועה הסוחפת ימינה שחלה אז במפלגה הרפובליקנית. יעבץ לא ויתר, ורץ בבחירות הכלליות כמועמדה של המפלגה הליברלית. אלא שבכך הוא סייע לד'אמטו לזכות בבחירות, בפצלו את הקולות הליברליים בינו ובין המועמדת הדמוקרטית אליזבת הולצמן.
לאחר שעזב את הסנאט המשיך להיות מעורב בפוליטיקה ובעיקר בענייני חוץ. ב-1981 שימש כיועצו המיוחד של מזכיר המדינה אלכסנדר הייג. בנוסף השתתף בוועדות שונות וכתב מאמרים לעיתונים כגון הניו יורק טיימס.
ב-1983 הוענקה לו מדליית החרות הנשיאותית. ב-1986 נפטר כתוצאה מסיבוכים של מחלתו הקשה. באותה שנה נחנך מרכז קונגרסים גדול במנהטן הנושא את שמו. כמו כן נקראים על שמו בניו יורק בניין משרדים פדרלי, מגרש משחקים ואולם הרצאות אוניברסיטאי. משרד החינוך האמריקאי מעניק מלגות על שמו לסטודנטים לתארים מתקדמים במדעי החברה והרוח.
דאנקן
{{פירושונים| אישים: שם משפחה:
ראו גם
}}
אסון המכרה בסומה
אסון המכרה בסומה (טורקית: Soma Faciası) הוא אסון מכרה שאירע במכרה פחם בעיר סומה שבמערב טורקיה ב-13 במאי 2014. המכרה נמצא בבעלות מפיקת הפחם הגדולה ביותר בטורקיה, חברת סוֹמָה קֵמִיר אִישְלֶטְמֶלֶרִי (Soma Kömür İşletmeleri A.Ş). באסון נהרגו 301 כורים והוא אסון המכרה הכבד ביותר בתולדות טורקיה, והכבד ביותר במאה ה-21.
התאונה
ב-13 במאי 2014 נגרם קצר חשמלי שגרם לפיצוץ והצית שרפה תת-קרקעית במכרה בעומק של שני קילומטר. האסון אירע בעת חילופי משמרות במכרה, ועל כן מספר הכורים הלכודים לא היה ידוע במדויק.
יום לאחר האסון, ב-14 במאי, מסר שר האנרגיה של טורקיה, טאנר ילדיז, כי מדובר "ככל הנראה באסון המכרה הקטלני ביותר בתולדות המדינה". הוא הוסיף כי עד כה זוהו 205 הרוגים, שרובם מתו כתוצאה מהרעלת פחמן דו-חמצני, ועוד 57 פצועים. לדבריו, היו בתוך המכרה 787 אנשים בעת שאירע הפיצוץ, ושאר האנשים עדיין מוגדרים כנעדרים.
ב-17 במאי הודיע שר האנרגיה הטורקי ילדיז כי הסתיימו פעולות החילוץ באסון. מניין ההרוגים הרשמי הוא 301 בני אדם, ולא ידוע לרשויות על נעדרים נוספים. לאחר סיום החילוץ נאטמה הכניסה למכרה בקיר בטון.
ב-18 במאי עצרה המשטרה המקומית 18 חשודים במסגרת חקירת התאונה, בין העצורים גם מנהל המכרה, המהנדס הראשי של חברת הכרייה ומנהל התחזוקה שלה. בנוסף, הוגשה תביעה בגין הונאה נגד ראש חברת "סומה קמיר אישלטמלרי", אלפ גורקאן.
אלמנד
אלמנד הוא ריקוד חגיגי שמקורו בגרמניה ומכאן שמו (Allemande שפירושו בצרפתית "גרמני"). ריקוד זה שכיח מאוד במוזיקה של הבארוק והוא הריקוד הראשון המתחיל את הסוויטה, מיד בתחילתה או לאחר הקדמה. זהו ריקוד שקט, המנוגן בקצב בינוני (מודרטו) ובמשקל לרוב זוגי (למשל 4/8) אך גם 4/4. מבחינת המבנה המוזיקלי, האלמנד מאופיין בהתחלה של 1-3 צלילים קצרים של 1/16 המכונים UPBEAT, אי שימוש בצורת הסינקופה, נושאים קצרים העוברים פיתוח ליחידות רחבות וניגודים טונליים (של סולמות) או של נושאים. במוזיקה הגרמנית (כגון באך) המבנה הוא שמרני והקטע כתוב, בדרך כלל, לקלידים. במוזיקה האיטלקית (כגון קורלי) ההתייחסות חופשית יותר בתחום הטמפו והכלים. בסוף המאה ה-18 החלו כותבים אלמנדים בקצב משולש (למשל ובר) דבר שהקדים את הופעת הוואלס.
שדה הקרב המשולב
שדה הקרב המשולב ( באנגלית: Joint Warfare או Combined Arms) הוא הכינוי לטקטיקה קרבית אשר משלבת כוחות מזרועות, חילות ויחידות שונות בכוחות המזוינים של המדינה להשגת תוצאה אופטימלית בשדה הקרב. שיטה זו מאפשרת לנצל את היתרונות היחסיים של כל מרכיב, כאשר במבחן התוצאה השלם הוא גדול מסכום חלקיו.
דוקטרינה זו של אחדות המאמץ הלאומי פירושה שהעוסקים בקרב המשולב חייבים להכיר בחשיבותו של התהליך הבין-סוכני, בין-זרועי ובין -חילי כולל סדרי העדיפויות, היכולות והמשאבים של סוכנויות אחרות שאינן משולבות בתכנון הצבאי.
מחלקת ההגנה של ארצות הברית כוללת את המרכיבים הבאים בדוקטרינה שלה: פיקוד ושליטה, מודיעין, כוח אש, תנועה ותמרון, הגנה ולוגיסטיקה. נאט"ו מוסיפה גם שיתוף פעולה צבאי-אזרחי.
מבצעים משולבים
מבצעים משולבים (Joint Operations) היא דוקטרינה צבאית המעדיפה את שילובן של הזרועות השונות בכוחות המזוינים של המדינה לפיקוד אחד מאוחד. הקרב המשולב הוא בעצם סוג של לוחמה משותפת בקנה מידה לאומי גדול, שבו כוחות משלימים מצבא היבשה, חיל הים, חיל האוויר והכוחות המיוחדים נועדו לעבוד יחד בפעולות משותפות ולא לתכנן ולבצע מבצעים צבאיים נפרדים זה מזה.