cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אודה ליום הולדתה של המלכה אנה
הטקסט מהלל את השגת הסכם אוטרכט במו"ם שנוהל בשנת 1712 על ידי ממשלת הטורי של המלכה לשם סיום מלחמת הירושה הספרדית. את האודה מבצעים זמרת אלט או קונטרטנור, סופרן, באס, מקהלה, חצוצרה סולו ותזמורת היא מתחילה עם קונטרה-טנור או זמרת אלט סולן, מלווה בחצוצרה בנגינת אובליגטו תובענית,
Eternal source of light divine with double warmth thy beams display and with distinguish'd glory shine to add a lustre to this day. ממשיכה עם דואט לקונטרה-טנור ובאס, המסתיים בפוגת- כוראל (כמו בקונצרטו מס 3, אופוס 3), אחר כך באים קטעי סולו קצרים, ואחרי כל אחד - קטע מקהלה קצר ובסיום - קטע לקונטרה-טנור סולו ואחריו חלק מקהלתי ברה מז'ור עם חצוצרות ותופים ופינאלה בצורת פוגה הכוללת גם כן חומר שאפשר למצוא בקונצרט השלישי אופוס 3.
זומר
זוֹמר (Sommer) הוא שם משפחה בגרמנית/יידיש, ומשמעותו "קיץ". {{פירושונים|*
ראו גם
}}
רוברט ווקר
רוברט ווקר (באנגלית: Robert Walker; 13 באוקטובר 1918 – 28 באוגוסט 1951) היה שחקן קולנוע אמריקאי.
קורות חיים
ווקר נולד בסולט לייק סיטי במדינת יוטה. הוא למד באקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה בניו יורק שם למד בשנים 1937–1939.
באותן שנים הכיר שם את השחקנית פיליס איילי ששינתה לאחר מכן את שמה לג'ניפר ג'ונס. הם נישאו בטלסה, אוקלהומה ב-1939 ונולדו להם שני בנים.
ב-1941 פגשה פיליס את המפיק דייוויד או. סלזניק ששינה את שמה לג'ניפר ג'ונס והזניק את הקריירה שלה. היא הפכה לפילגשו ולאחר גירושיה מווקר ב-1945, הפכה לאשתו.
סלזניק עזר לווקר לקבל חוזה ב-מטרו גולדווין מאייר. ווקר השתתף בדרמת המלחמה "באטאן" (1943) ובסרט "מאדאם קירי".
באותה שנה השתתף בסרט "שלושים שניות מעל טוקיו" על הפשיטה של דוליטל לצידו של ספנסר טרייסי שגילם את דמותו של גנרל ג'יימס דוליטל.
ב-1946 השתתף בתפקיד ראשי של ג'רום קרן בסרט עוד תעלה תזרח השמש, על חייו של קרן.
ב-1947 השתתף בסרט "שיר אהבה" על חיי רוברט שומאן ואשתו קלרה שומאן, בתפקיד יוהנס ברהמס.
תפקידו הבולט ביותר היה בסרט זרים ברכבת בבימויו של אלפרד היצ'קוק (1951) בו שיחק תפקיד של אדם הנטפל לאדם אחר ברכבת ומנסה לשכנע אותו לבצע רצח.
ווקר סבל שנים רבות מבעיות פסיכיאטריות ומהתמכרות לברביטורטים ואלכוהול דבר שהביא למותו ב-1951 בגיל 32.
קלאוס יוהאניס
קלאוס ורנר יוהאניס (בכתב לטיני: Klaus Werner Iohannis, במקור הגרמני – Johannis, נולד ב-13 ביוני 1959 בסיביו) הוא פוליטיקאי רומני, המכהן כנשיא רומניה מ-21 בדצמבר 2014.
קלאוס יוהאניס, בן למיעוט הגרמני הסקסוני מטרנסילבניה, כיהן בעבר כראש העיר סיביו החל משנת 2000. בשנת 2014 נבחר ליושב ראש המפלגה הלאומית ליברלית ולמועמד לנשיאות רומניה מטעם "הברית הנוצרית ליברלית" (ACL) (המורכבת מהמפלגה הלאומית ליברלית והמפלגה הדמוקרטית ליברלית). אחרי בחירתו לנשיא שינתה ברית זו את שמה ל"מפלגה הלאומית ליברלית". בהכשרתו הוא מורה לפיזיקה.
ביוגרפיה
קלאוס יוהאניס נולד בשנת 1959 בעיר סיביו, כבנם של גוסטב היינץ יוהאניס, במקצועו טכנאי במפעל, ואשתו סוזאנה, אחות במקצועה. הם בני המיעוט הסקסוני-טרנסילבני והדת הנוצרית לותרנית. תיעוד על אבות משפחת יוהאניס נמצא עוד במאה ה-16 בעיירה צ'יסנדייה בטרנסילבניה. שם המשפחה נכתב בכתיב השגוי Iohannis במקום המקור הגרמני Johannis בגלל החלטה שרירותית בזמנו של פקיד הרומני. אמו של יוהאניס היא בת למשפחה סקסונית-טרנסילבנית מן היישוב בראדו על יד סיביו. ביישוב זה בילה יוהאניס חופשות ילדות אצל סביו.
יוהאניס למד פיזיקה ב בעיר קלוז'. בתום לימודיו עבד כמורה לפיזיקה במספר בתי ספר - בעיר אגניטה ואחר כך בסיביו והחל משנת 1989 בתיכון על שם סמואל פון ברוקנטל בעיר. בשנת 1997 התמנה כסגן מפקח כללי של מערכת בתי הספר בסיביו ובשנים 1999–2000 כיהן כמפקח כללי של בתי הספר במחוז.
הקריירה הפוליטית
בשנת 1990 הוא הצטרף ל (FGDR). החל משנת 1997 נבחר למועצת מנהל החינוך של הפורום בטרנסילבניה והחל משנת 1998 נבחר למועצה המקומית שלו בעיר הולדתו סיביו. בשנים 2002–2013 כיהן יוהאניס כיושב ראש הפורום הדמוקרטי של הגרמנים ברומניה.
ראש העיר סיביו
בשנת 2000 היה יוהאניס מועמד הפורום בבחירות לראשות העיר סיביו. אף על פי שהמיעוט הגרמני בעיר סיביו ירד באותה תקופה ל-1.6% בלבד, עקב ההגירה למולדת ההיסטורית, גרמניה, יוהאניס זכה ברוב - 69.18% מהקולות. הוא היה ראש העיר הגרמני הראשון ברומניה אחרי אלפרד דר שכיהן כראש העיר סיביו בשנים 1940–1945. הוא נבחר שוב ב-2004 עם 88.7% מקולות המצביעים. ב-2008 נבחר בשלישית עם 87.4% מהקולות וב-2012 עם 78.4% מהקולות.
לאורך כהונתו כראש עיר, הצליח יוהאניס לקדם את שיקום תשתיות העיר, את שיקום המרכז ההיסטורי וצמצם את היקף הביורוקרטיה המוניציפלית. בתקופתו הצליח להחזיר לסיביו את מקומה כאחד היעדים התיירותיים החשובים של רומניה. הוא יצר מגעים עם משקיעים זרים רבים לצורך פיתוח מיזמים בעיר. בשנת 2007 סיביו הייתה "בירת התרבות של אירופה" יחד עם העיר לוקסמבורג. שיתופן של שתי הערים במעמד זה נוצר הודות לעובדה שרבים מהסקסונים הטרנסילבנים שהתיישבו במאה ה-13 בטרנסילבניה באו מאזור לוקסמבורג. ב-4 בנובמבר 2005 הארגון אירולינק - מזון דה ל'ארופ" (Eurolink - Maison de l'Europe) בחר ביוהאניס ל"אישיות השנה בעד רומניה אירופית".
יושב ראש המפלגה הלאומית ליברלית ומועמד לנשיאות, 2014
בשנת 2013 הצטרף יוהאניס למפלגה הלאומית ליברלית, בעידודו של מנהיג המפלגה, קרין אנטונסקו. אחרי שבשנת 2009 הועלה שמו כמועמד לראשות הממשלה אך המועמדות נפסלה על ידי הנשיא טראיאן בססקו, ובשנת 2013 התפרקה הקואליציה בין המפלגה הסוציאל-דמוקרטית למפלגה הלאומית ליברלית, בין השאר גם בגלל סירוב המנהיג של הראשונה, ויקטור פונטה למנות את יוהאניס כשר בממשלה, ב-28 ביוני 2014 נבחר יוהאניס ליו"ר המפלגה הלאומית ליברלית במקום קרין אנטונסקו ואחר כך למועמד לנשיאות רומניה בבחירות בנובמבר 2014. לאורך מסע הבחירות התמקד בהבטחות להיאבק בשחיתות ולערוך רפורמה במערכת המשפט. סיסמתו היא "רומניה של הדברים העשויים היטב".
בסיבוב הראשון ב-2 בנובמבר 2014 יוהאניס זכה ב-30.37% מקולות הבוחרים, במקום השני אחרי המועמד הסוציאל-דמוקרטי, ראש הממשלה ויקטור פונטה, שזכה ב-40.44% מהקולות. בסיבוב השני (שהתקיים ב-16 בנובמבר) הוא הפתיע את הסקרים שניבאו ניצחון ליריבו ויקטור פונטה וזכה במירב הקולות (54.50%) ונבחר לנשיא המדינה. בראש מטה הבחירות שלו עמד המנהיג הדמוקרט-ליברלי וסילה בלאגה שניהל פעמיים בעבר בהצלחה את מטה הבחירות של הנשיא טראיאן בססקו. יוהאניס קיבל עודף קולות גם הודות לאזרחים הרומנים המתגוררים בחו"ל. בשני סיבובי הבחירות השתתפותם בבחירות בשגרירויות הרומניות השונות התנהלה בתנאים קשים תוך היווצרות תורים ארוכים וזמן המתנה של שעות רבות. בכמה מקומות לא כל הממתינים בתורים הצליחו להגיע לקלפי ולהצביע. הכישלון בארגון הבחירות בחו"ל גרם בקרבם זעם נגד ראש הממשלה פונטה.
נשיא רומניה
טקס השבעתו התקיים ב-22 בדצמבר 2014. יוהאניס עומד להיות הנשיא החמישי של רומניה. במזרח אירופה הפוסט-קומוניסטית היו עוד נשיאים בני המיעוט הגרמני, כמו רודולף שוסטר, צאצא לקהילת הציפסרים, בסלובקיה או בני שורשים גרמנים כמו נשיאי הונגריה פרנץ מאדל ופאל שמיט.
בבחירות לנשיאות בשנת 2019 זכה יוהאניס במקום הראשון בסיבוב הראשון של הבחירות ואחר כך ניצח ניצחון מוחץ בסיבוב השני מול מועמדת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, עד לא מזמן ראש הממשלה, ויוריקה דנצ'ילה, כשתמכו בו 66.09% מהמצביעים.
יוהאניס הואשם במדיה באחריות העיקרית למשבר הפוליטי ברומניה ב-2021. בנובמבר 2021 בתמיכתו הקימה המפלגה הלאומית-ליברלית קואליציה חדשה עם יריבתה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שאותה תקף הנשיא בעבר. הברית "הצילו את רומניה" נאלצה לעזוב את הממשלה. הקולאציה החדשה שצירפה אליה גם את האיחוד הדמוקרטי של ההונגרים הקימה ממשלה בראשות ניקולאיה צ'וקה. בעקבות צעד זה מתחו רבים ביקורת על יוהאניס, והביעו חשש שקואליציה זו תוביל לשחיתות, נפוטיזם ולהתחזקות מפלגות הימין הקיצוני ברומניה.
חייו הפרטיים
הוריו היגרו בשנת 1992 לגרמניה והתיישבו בעיר וירצבורג. יוהאניס נשוי החל משנת 1989 עם כרמן יוהאניס, לבית לזורקה, מורה לאנגלית במכללה הלאומית על שם גאורגה לאזר בסיביו. היא בת למשפחה רומנית מטרנסילבניה נאמנה לנצרות היוונית-קתולית.
נבחרת רוסיה בכדורעף נשים
הנבחרת זכתה במדליית כסף פעמיים במשחקים האולימפיים (2000 ו-2004), אלופת עולם פעמיים (2006, 2010) ושש פעמים אלופת אירופה.
הנבחרת של קרפול
תולדות הנבחרת הרוסית היה המשך הגיוני להיסטוריה של הנבחרת הסובייטית, שמאמנה הראשי מאז 1978 (עם הפסקה) היה ניקולאי קרפול.
בתקופת קרפול, לנבחרת הרוסית למעשה לא הייתה תחרות בזירה היבשתית, לאחר שזכתה בארבע אליפויות אירופה מתוך שש והייתה אחת הקבוצות החזקות בעולם, כפי שמעידים שלושה ניצחונות בטורנירי גרנד פרי. במקביל, הרוסיות לא הצליחו לזכות בטורניר העולמי הגדול יותר - המונדיאל או המשחקים האולימפיים. המאפיינים האופייניים לתקופה זו בחיי הקבוצה היו קיומו של מועדון הבסיס - אורלוצ'קה מיקטרינבורג ולנבחרת הייתה תלות חזקה המנהיגות אורלוצ'קה שבמשך שנים רבות הייתה יבגניה ארטמונובה, ובהמשך יקטרינה גמובה. הנסיבות האחרונות העניקו לרוב יתרון מינימלי ליריבות במשחקים המכריעים בטורנירים הגדולים: הנבחרת הסינית, שלה הפסידה רוסיה בחצי גמר משחקי האולימפיאדה ב -1996 ובגביע העולם 1998, כמו גם בגמר אולימפיאדת 2004, כשהנבחרת הקובנית, שהביסה את הרוסיות במשחק המכריע במונדיאל 1999 ובאולימפיאדת 2000, כאשר נבחרת ארצות הברית השאירה את רוסיה מחוץ לגמר גביע העולם ב-2002.
הנבחרת הרוסית הגיעה לטורניר כשהיא כלל לא הפייבוריטית. באליפות אירופה 2003, בשל הרעלת מזון הנבחרת הגיעה רק למקום החמישי. במאי 2004, בטורניר ביפן, הנבחרת זכתה בכרטיס לאולימפיאדה, אך בקיץ ות הכדורעף המוביל לא השתתפו בגראנד פרי, לאחר שאיבדו את הניסיון הדרוש להשתתף בו. לרשות הנבחרתף לא היו השחקניות ילנה גודינה ואנסטסיה בליקובה, שאיבדו שפה משותפת עם קרפול המאמן: ברגע האחרון הנושא נפתר בהשתתפותם של ליובוב סוקולובה ויליזבטה טישצ'נקו בטורניר, שהתאוששה מפציעה. הקפטנית, יבגניה ארטמונובה, חוותה גם עדיין את השפעות פציעתה. כבר באתונה, השחקנית מרינה ששנינה בת ה-19 צברה את הניסיון הדרוש כדי להשתתף באולימפיאדה.
תחת נסיבות אלה הנבחרת העפילה לגמר הטורניר וזכתה במדליית כסף אולימפית באתונה. שבעת השערים בחצי הגמר מול נבחרת ברזיל, המשחק ברמה הגבוהה ביותר עם הנבחרת הסינית בגמר, שם נבחרת הרוסית הייתה קרובה יותר מתמיד להצליח והיה מהישגי השיא בתולדות הכדורעף הרוסי.
הנבחרת של קפרארה
כבר במהלך אולימפיאדת אתונה אמר ניקולאי קרפול כי הוא עוזב את תפקיד המאמן הראשי של הנבחרת הרוסית. האיטלקי ג'ובאני קפרארה הוזמן למלא את מקומו. לתפקיד עוזרת המאמן והמתרגמת מונתה אשתו, שחקנית העבר אירינה קירילובה.
לאחר שהשאיר בסגל את יקטרינה גמובה וליובוב סוקולובה והחזיר את ילנה גודינה לנבחרת, קפרארה גם נתן הזדמנות לשחקניות צעירות יותר להוכיח את עצמן כמו יוליה מרקולובה, מרינה אקולובה, סבטלנה קריוצ'ובה ומריה בורודקובה. התוצאה לא איחרה לבוא - בסתיו 2006 זכו שחקניות הכדורעף הללו בתואר אלופות העולם, כשהביסו בדרך את כל הנבחרות הלאומיות החזקות ביותר: סין, ארצות הברית, איטליה וברזיל. ואם האיטלקים הובסו בחצי הגמר, אז במשחק המכריע הם היו צריכים שוב להראות אופי, כשהם חוזרים לרבע החמישי מהתוצאה 11:13. אי אפשר שלא לציין את ההתקדמות האיכותית במשחק הקבוצתי, הנבחרת הציגה כדורעף מודרני ברמה הגבוהה ביותר. ג'ובאני קפרארה תיאר אז את הנבחרת המרהיבה: "ההצלחה שלנו נקבעה ברובה על ידי המשחק של שלוש שחקניות כדורעף - גודינה, גמובה וסוקולובה. יש להן מוטיבציה חזקה מאוד, שבלעדיה אי אפשר לשחק טוב. בנוסף מצאנו מוסרת שמסוגלת לרוץ חמש שעות ללא הפוגה; ליברו שצופה בכל מהלך; שתי חוסמות נפלאות. בנוסף להם, יש לנו עוד חמש שחקניות שעשו עבודה נהדרת ” . עם זאת, חלה דעיכה מאז: בשנת 2007 הנבחרת הרוסית סיימה רק במקום הרביעי בגראנד פרי, השלישי באליפות אירופה ולא הצליחה להעפיל לגראנד פרי 2008 וירדה למקום השמיני בדירוג FIVB . הנבחרת הלאומית התקרבה למשחקים האולימפיים בבייג'ינג אך לא הייתה מוכנה לחלוטין ולראשונה בהיסטוריה לא הצליחה להתגבר על מחסום רבע הגמר. זמן קצר לאחר מכן התפטר ג'ובאני קפרארה.
הנבחרת של קוזיוטקין ואובצ'ניקוב
לאחר התפטרותו של קפררה, למאמן הראשי של הנבחרת, אך רק לטורניר אחד - טורניר ההעפלה לגראנד פרי 2009, שנערכה באומסק, היה ואדים פנקוב, שעבד בזמנו כעוזר למאמני הנבחרות הלאומיות של ברית המועצות ורוסיה ולדימיר פטקין וניקולאי קרפול. ב-17 בפברואר 2009 ולדימיר איבנוביץ' קוזיוטקין מונה למאמן החדש של נבחרת רוסיה.
בשנת 2009 נבחרת רוסיה, ששיחקה בסגל מתחדש, עלתה במקום השני בגראנד פרי, ובאליפות אירופה לא הצליחה להעפיל לחצי הגמר. בדצמבר 2009, חלוצת נבחרת רוסיה נטליה ספרונובה איבדה את הכרתו באחד האימונים של קבוצת דינמו, והתברר כי היה לה אירוע מוחי.
שחקניות הכדורעף הרוסיות זכו בגביע, כמו לפני ארבע שנים קודם וניצחו את נבחרת ברזיל במשחק הגמר שנערך בחמש מערכות. מאמן נבחרת רוסיה, ולדימיר קוזיוטקין, התייחס לגמר באומרו: "איכות הכדורעף הייתה פנטסטית עבור שתי הנבחרות. האופי עזר לנו לזכות ". אלופות עולם פעמיים היו מריה בוריסנקו (בורודקובה), יקטרינה גמובה, סבטלנה קריוצ'קובה, יוליה מרקולובה וליובוב סוקולובה. יקטרינה גמובה זכתה בפרס לשחקנית המצטיינת, וטטיאנה קושלה הוכתר לשחקנית ההתקפית הטובה בטורניר.
בשנת 2011 נבחרת רוסיה, בגלל בעיות כוח אדם ומשחקים, לא הצליחה לזכות בגראנד פרי ובפעם השנייה ברציפות סיימה רק לשישית באליפות אירופה. הכישלון האחרון לא איפשר לנבחרת הרוסית להעפיל לגביע העולם ונאלצה להבטיח הגעה למשחקים האולימפיים 2012 דרך טורניר המוקדמות האירופי. באוקטובר הודיע ולדימיר קוזיוטקין על החלטתו להתפטר. ב־21 באוקטובר, בישיבת מועצת המאמנים של מועדוני ליגת העל בליגה, מונה סרגיי אנטולייביץ' אובצ'יניקוב, מאמן דינמו קרסנודאר, למאמן הראשי. ב־13 בדצמבר הוא אושר כמאמן ומפברואר 2012 עבד גם כמאמנה ראשי של דינמו מוסקבה.
הנבחרת של מאריצ'ב
ב-25 בינואר 2013 מונה יורי מאריצ'ב, שבעבר אימן את קבוצת הכדורעף לגברים דינמו קרסנודאר. הוא פעל במרץ להצערת הסגל, רק נטליה אובמוצ'אייבה, טטיאנה קושלבה, סבטלנה קריוצ'ובה ומריה בורודקובה, שלא נכללה בסגל לאליפות אירופה, נותרו בהרכב מהרכב אלופת 2010. צוות האימון התמקד בשיטות לזרז את המשחק. הנבחרת הלאומית החלה את דרכה בהשתתפות בטורנירים מסחריים ואז, שהופיעה עם ההרכב העיקרי (ללא אנה מאטיינקו ), היא זכתה בטורניר הכדורעף של האוניברסיאדה בקאזאן.
היכל טוטו הקריה
עד לשנת 2014 הכיל האולם כ-1,200 מקומות ישיבה (534 קבועים ו-666 יציעים מתקפלים). מאז שהורחב האולם ב-2014 הוא מכיל 2,200 מקומות ישיבה (1,534 קבועים ו-666 יציעים נשלפים ומתקפלים). קיימות באולם שלוש כניסות לקהל. לכניסה הראשית מוביל גשר עילי רחב, המפריד בין מפלס כניסת הקהל לבין השטח ההיקפי של האולם וחדרי ההלבשה. מתחת לגשר קיים אולם התעמלות. כתובתו של ההיכל רחוב העצמאות 60 באשדוד.
נבחרת רוסיה בכדורעף נשים
הנבחרת של מאריצ'ב
המבחן הרציני הראשון לנבחרת החדשה היה הגרנד פרי. בסיבוב הראשון הנבחרת הלאומית נגד ברזיל וארצות הברית, כמו גם נגד נבחרתה החזקה של פולין. לאחר שניצחה משחק אחד בלבד על בפולין, הנבחרת התאוששה בשלב הבתים ביקטרינבורג, שם ניצחה את שלושת המשחקים, ואז חזרה שוב ושוב על ההצלחה בגראן פרי הקודם בבנגקוק. ברם, למרות 7 ניצחונות רצופים, הנוסחה המחמירה של הטורניר לא אפשרה לרוסים להעפיל לשלב הגמר.
היכל טוטו הקריה
הרחבת האולם
בחודש ינואר 2011, הוחלט כי ההיכל יעבור שיפוץ מקיף במימון עיריית אשדוד ו"קרן המתקנים", ויוגדל ל-3,200 מקומות. על פי התכנון מתבצעת ההרחבה בהדרגתיות. בשלב א' בעבודות שהסתיים, הורחב האולם מ-1,200 מקומות ל-2,200 מקומות. העבודות החלו ב-1 באוגוסט 2012 ובמהלכן נבנה באולם יציע צפוני בקיבולת של 1,000 מקומות. לפי התוכנית בשלב ב' העתידי יורחבו מספר המקומות ביציעים ל-3,200 בעזרת הרחבת היציעים מאחורי הסלים. מתחת ליציע הצפוני החדש ניבנו מלתחות חדישות לקבוצה האורחת והביתית, חדר כושר לשחקנים, מחסן לציוד ספורט, מרפאה לרופא ופיזיותרפיה, מועדון קבוצתי לתדרוכי וידאו, חדרי שופטים, מאמנים וחדרי מנהלה. משך העבודות של בניית היציע הצפוני היה צפוי לערוך שמונה חודשים ולהסתיים לקראת תחילת עונת המשחקים 2013/14 אך בפועל היציע הושלם רק בסוף העונה. ליקויים בטיחותיים במבנהו דחו את אישור פתיחתו הרשמית ורק בעונת 2017/2016 אושרה פתיחתו ושיווק מקומות הישיבה שבו בעת משחקים.
נבחרת רוסיה בכדורעף נשים
הנבחרת של מאריצ'ב
בנובמבר 2013, עקב בעיות בריאות, לא רק מאטיינקו וזריאצ'קו, אלא גם שתי החלוצות אובמוחאבה וקושלה, לא היו חלק מהנבחרת הרוסית בגביע האלופות העולמי. לנבחרת חזרו ליובוב סוקולובה ויבגניה סטרצבה. חניכותיו של מאריצ'ב ניצחו בטורניר ביפן ניצחון אחד בלבד ב -5 משחקים ועלו למקום הרביעי.
בעונת 2014 הנבחרת הרוסית לא יכלה לסמוך על החוסמות הפצועות יוליה מורוזובה ואנסטסיה שלייחובה, כמו גם אחת המארחות הטובות ביותר, ויקטוריה צ'פלינה, ובכל זאת, לראשונה בשנת 2009, היא זכתה בפרס הגדול, לאחר שזכתה במדליית הארד בגמר טורניר בטוקיו, אחרי ניצחונות על הנבחרות הלאומיות של טורקיה וסין. לפני המונדיאל הצטרפה יקטרינה גמובה, אך חזרתה לא הביאה משחק קבוצתי, וההפסד עקב פציעה בכתף בשלב הבתים השני באליפות העולם של אלכסנדרה פאסינקובה, החמיר עוד יותר את משחק הקבלה שכבר לא היה יציב. לאחר שהפסידה לנבחרות הלאומיות של ארצות הברית, טורקיה וברזיל, רוסיב, בזכות ניצחון מוחץ במשחק הגמר של השלב השני על סרביה, הצליחה להגיע לשלב "ששת האחרונות", אך החלה בתבוסה לאמריקאיות. רוסיה הודחה לבסוף ברבע גמר.
2017—2019
ב-2 בפברואר 2017, למאמן הנבחרת הרוסית מונה ולדימיר קוזיוטקין בפעם השנייה. תחת הנהגתו, הקבוצה זכתה בכרטיס למונדיאל 2018, העפילה לגמר גביע ילצין, סיימה במקום ה -9 בגראנד פרי ובמקום ה-4 בגביע העולם באלופות. בספטמבר 2017, בשלב האחרון של ההכנות לאליפות אירופה, בוצע שינוי בצוות האימון - ולדימיר קוזיוטקין מונה למאמן ראשי, ועוזרו לשעבר קונסטנטין אושקוב עמד בראש צוות האימון. באליפות אירופה הנבחרת הרוסית בראשות אושקוב הראתה משחק לא מרשים ונשרה בשלב רבע הגמר, כשהובסה על ידי נבחרת טורקיה בתוצאה 0: 3.
ב-18 בינואר 2018 מונה ואדים פנקוב למאמן הראשי החדש של נבחרת רוסיה. בעונת 2018 הקבוצה לא הצליחה להעפיל לשלב נגמר של ליגת האומות, כשהיא מסיימת במקום השמיני בסופו של דבר והציגה תוצאה דומה באליפות העולם ביפן, שם אחת הסיבות לביצוע הלא מוצלח הייתה פציעה בכתף של נטליה גונצ'ארובה, במשחק בשלב הבתים נגד הנבחרת האמריקאית.
בספטמבר 2019 העפילה עד לשלב רבע גמר אליפות אירופה, ממנו הודחה על ידי איטליה בתוצאה 1–3. בגביע העולם שנערך באותו חודש, הנבחרת סיימה באחד משלושת המקומות הראשונים, בהישג הטוב ביותר מאז 2015.
מארי סוסאן
מרים "מארי" סוסאן(בערבית: ماري سوسان, בצרפתית: Marie Soussan, 17 בינואר 1895, אלג'יר – 1977, מרסיי צרפת) הייתה שחקנית וזמרת יהודיה-אלג'יראית המזוהה עם עלייתו של התיאטרון האלג'יראי מתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, והאישה הראשונה במדינה ערבית שהופיע בתיאטרון (עד אז גברים שיחקו תפקידי נשים).
יחד עם ראשיד קסנטיני הפכה לשותפה באחד מזוגות התיאטרון הפופולריים ביותר בתקופה של בין שתי מלחמות העולם. כמו כן הקליטה 20 תקליטי 78-rpm.
קורות חיים
סוסאן נולדה ב-1895 בקסבה התחתית באלג'יר. אמה לונה אבוקאיה הייתה הדודה מצד האם של האמרגן אדמונד נתן יאפיל. כמו רבים מהאומנים מהתקופה שלה, היא השתפשפה בכישוריה המוזיקליים באירועים משפחתיים, שם התמסרה לשירה ולדרבוקה. בשלב מסוים לאחר מלחמת העולם הראשונה, היא הצטרפה ל"אל מוטריביה", תזמורת ולהקת תיאטרון של בן דודה המפורסם יפיל. ייתכן שהבכורה שלה לבמה התרחשה בשנת 1925 בקזינו d’Alger. במהלך חמש עשרה השנים הבאות, הייתה לה קריירה עמוסה עם "אל מוטריביה", כשהיא משחקת ועושה סיבובי הופעות לצד בן זוגה הקומי ראשיד קסנטיני. יחד הצמד היהודי-מוסלמי היה למרכז הבמה. רבים מאותם מערכונים הוקלטו בתקליטור. סוסאן, שהייתה גם אמן סולו מוכשר והקליטה מגוון של ז'אנרים - קלאסיים ופופולריים - תחילה עם חברת התקליטים גרמופון ואחר כך עם פוליפון. כל זה זיכה אותה בחברות מוקדמת ב-Société des auteurs, compositeurs et éditeurs de musique (אגודת הסופרים, המלחינים והמו"לים של המוזיקה בצרפת).
עזבה את אלג'יריה ב-1959 ופתחה בקריירה עסקית בדרום צרפת, בטרם אלג'יריה קיבלה עצמאות ולאחר התדרדרות שם במצב האומנים ומצב האומנים היהודים בפרט בעקבות מלחמת העולם השנייה. נפטרה ב-1977, ונקברה בבית הקברות היהודי במרסיי.
ריק
רוב נפחו של היקום הוא ריק, וגם העצמים אותם אנו חשים כבעלי נפח, למעשה ריקים ביותר מ-13 סדרי גודל מהנפח הכולל. הסיבה לכך היא שכל אטום מורכב מאלקטרונים וגרעין האטום, התופסים נפח מזערי מכלל הנפח המוגדר באורביטלי האטום.
יצירת ריק
כאשר יוצרים ריק חלקי, החומר בנפח שמפונה זורם בצורה שונה בלחצים שונים בהתבסס על חוקי מכניקת הזורמים. בתחילה משאבת ריק מפנה את החומר בעוד המולקולות מתנגשות ביניהן ודוחפות אחת את השנייה בצורה שנקראת זרימה צמיגה (ויסקוזית). כאשר המרחק בין המולקולות גדל, המולקולות מתנגשות עם דופן הכלי הרבה יותר מאשר עם שאר המולקולות ושאיבה של החומר היא לא יעילה יותר.
בלחצים נמוכים מאוד הגזה של כלי הריק מתרחשת לאורך הזמן. גם כאשר ריק גבוה נוצר במכל אטום לחלוטין, אין ודאות שלחץ נמוך כלשהו ימשיך להיווצר כל עוד תהליך ההגזה נלקח בחשבון. הגזה היא לרוב חזקה יותר בטמפרטורות גבוהות. גם חומרים שלרוב לא נחשבים כספיחים יגיזו החוצה. אדי מים הוא מרכיב הגזה עיקרי גם בכלים מתכתיים קשים (כמו פלדת אל-חלד או טיטניום). הגזה יכולה להיגרע על ידי דסיסציה קודם לשאיבת הריק. בכלים המיוצרים מחומרים כמו פלדיום (שהוא סופח חמצן חזק מאוד) יש בעיות הגזה מיוחדות.
הריק הקוונטו-מכני
מכניקת הקוונטים מגלה כי גם ריק מושלם, עם לחץ מדוד של 0 מילימטר כספית הוא לא ממש ריק. סיבה אחת היא שקירות מיכל הריק קורנים אור בצורה של קרינת גוף שחור: אור נראה אם הם בטמפרטורות של אלפי מעלות צלזיוס, אור תת אדום אם הם קרים יותר. המרק הזה של פוטונים יהיו בשיווי משקל תרמודינמי עם הקירות, והריק יכול להיות בעל טמפרטורה מסוימת.
בתורת השדות הקוונטית, מצב היסוד (המצב בעל האנרגיה הנמוכה ביותר) מכונה מצב הוואקום כיוון שבמצב זה אין חלקיקים.
גם ריק תאורטי איננו באמת ריק, הוא רוחש פעילות של זוגות חלקיקים ואנטי חלקיקים שנוצרים יש מאין ומיד מאיינים זה את זה תוך פליטת אנרגיה. החלקיקים כביכול "לווים" אנרגיה מתוך הריק ומחזירים אותה בפרק זמן שמותר לפי עקרון האי-ודאות, וממוצע האנרגיה של הוואקום נשאר אפס. בגלל משך חייהם הקצר חלקיקים אלה נקראים חלקיקים וירטואליים. התופעה נקראת "תנודות קוונטיות", והיא באה לידי ביטוי באפקט קזימיר.
על פי התאוריה חלקיקים וירטואליים שנוצרו בריק היו הזרעים שמהם צמח היקום, וייתכן שאנרגיית הריק אחראית להתפשטות היקום והיא הסיבה לערך הנמדד של הקבוע הקוסמולוגי.
שימושים
יישומים טכנולוגיים, כלי עבודה ומעבדה שונים, דורשים לשם הפעלתם מידה מסוימת של ריק או הורדת הלחץ. במקרים מסוימים בהם הריק מתבקש לשם אי חימצון, ניתן להחליף בגז אינרטי או גז אציל את תנאי הריק.
אליפות איטליה בכדורגל 1909/1910
אליפות איטליה בכדורגל 1909/1910 הייתה העונה ה-13 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית. המשחקים החלו ב-7 בנובמבר 1909 והסתיימו ב-29 במאי 1910.
החל מהעונה הראשונה של התחרות בקבוצות שיחקו גם כדורגלנים בעלי אזרחות זרה. גם העונה התאחדות הכדורגל האיטלקית לא ביטלה באופן רשמי החלטתה על שתי תחרויות: Campionato Federale בה מותר לכדרגלנים זרים להשתתף ו-Campionato Italiano לאיטלקים בלבד. אומנם הקבוצות החזקות חזרו לתחרות. בסיום העונה, הקבוצה החזקה ששיתפה במשחקים שלה רק כדורגלנים איטלקים זכתה בתואר כבוד "נמצח אליפות איטליה".
לראשונה התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ.
פרו ורצ'לי זכתה תואר כבוד של מנצח ב-Campionato Italiano.
טבלת התחרות
לאור כך שאינטר מילאנו ופרו ורצ'לי זכו באותו מספר נקודות, היה צורך לארגן משחק פליי-אוף. המשחק שזומן היה צריך להיערך ב-24 באפריל. באותו יום "פרו ורצ'לי" היו צריכים להשתתף בתחרות של הצבא ותוך מספר ימים לאחר מועד זה היה מתכונן המשחק הראשון של נבחרת איטליה בכדורגל. בעקבות כך, התאחדות הכדרוגל האיטלקית לא קיבלה את בקשת "פרו ורצ'לי" לדחות את המועד. פרו ורצ'לי התייצבה עם הרכב נועד (עד גיל 11) והפסידה 10:3.
צ'אד מייקלס
צ'אד מייקל סטורבק, הידוע כצ'אק מייקלס (נולד ב-20 במרץ 1971), הוא אומן דראג וחקיין שר מקצועי. הוא התמודד בעונה הרביעית של המרוץ לדראג של רו פול והגיעה למקום השני יחד עם פי פי אוהרה, ובעונה הראשונה של המרוץ לדראג: אולסטארס וזכה בה. ב-2013 הוא הוציא את הסינגל הראשון שלו "Tragic Girl", יחד עם הווידאו קליפ הראשון שלו.
ביוגרפיה
מייקלס נולד ב-20 במרץ 1971 בארקדיה, קליפורניה. בילדותו הוא עבר ללוס אנג'לס ולסן דייגו. תחילה הוא השתמש בשם הדראג בריג'יט לאב. מייקלס בחר להופיע תחת השם האמיתי אחרי שעבד ב-"An Evening at La Cage" בלאס וגאס, שם מלכות הדראג היו צריכות להשתמש בשמות במה גבריים.
קריירה
ב-2010, מייקלס התחרה בתחרות היופי הראשונה של "בדרן השנה בקליפורניה" והגיע למקום השני אחרי שאנג'לה.
ב-2011, הוכרז שמייקלס יתמודד בעונה הרביעית של המרוץ לדראג של רו פול. מייקלס זכה בשני אתגרים. הוא הגיע לשלישיית הגמר והפסיד לשרון נידלס. אחרי התמודדתו במרוץ לדראג, צ'אד המשיך להופיע כשר.
מורגן מקמייקלס היא בת הדראג של מייקלס.
מייקלס הופיע עם פארה מון ב-2019 בסיבוב הופעות ברולסק בהשראת הסרט ברולסק של שר וכריסטינה אגילרה.
דוד רסקין
הרב דוד רסקין (י"ב בניסן תרפ"ז, 1926–ז' באייר תשע"א, 11 במאי 2011) היה יו"ר צעירי אגודת חב"ד בניו יורק, חבר אגודת חסידי חב"ד העולמית ומנהל רוחני בישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית – 770.
קורות חייו
נולד בבאברויסק בבלארוס. משפחתו סבלה רבות מהשלטון הקומוניסטי. לאחר מאסרם של הוריו עברה משפחתו לעיר לנינגרד, ולאחר שפרצה מלחמת העולם השנייה ברח עם משפחתו לסיביר ולאחר מסע קשה הגיעו לאלמא אטא בקזחסטן שם חיו ועזרו לרבי לוי יצחק שניאורסון (אביו של הרבי מנחם מנדל שניאורסון) ששהה שם בגלות. לאחר המלחמה נסע לניו יורק ולמד בישיבת חב"ד בצל האדמו"ר הרב יוסף יצחק שניאורסון.
היה מהמקורבים לרבי מחב"ד שהתבטא עליו כאשר התקבל לאגודת חסידי חב"ד העולמית שיש לו "מרץ לעשייה בפועל". לאחר כל התוועדות שהרבי היה מורה הוראה חדשה נהג לטלפן לרבים מחסידי חב"ד והיה מודיע להם על ההוראה החדשה. בשנות השמונים החל למלא תפקידים רבים של חברים בארגוני חב"ד שנפטרו.
נפטר בניו יורק בז' באייר תשע"א (2011) ונקבר בניו יורק בבית הקברות מונטיפיורי, בחלקת אגודת חסידי חב"ד בסמיכות לאוהל חב"ד לובביץ'.
יצחק רחימוב
יצחק (איציק) רחימוב (30 באוגוסט 1950 - 21 בינואר 1990) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, נהרג בלבנון במהלך שירותו כמפקד חטיבה.
חייו
התגייס לצה"ל ב-1969 ושירת בסיירת חרוב. ב-1976 השתחרר משירות הקבע אך חזר לאחר כשנתיים. שימש סגן מפקד חטיבה ברצועת עזה, קצין מבצעים של פיקוד הדרום וסגן מפקד חטיבה ברמת הגולן. באפריל 1989 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד החטיבה המערבית ביחידת הקישור ללבנון וחונך למפקד חטיבה בצבא דרום לבנון. הוא נהרג במהלך היתקלות עם מחבלים מארגון אבו נידאל בכפר ירון בינואר 1990.
היה נשוי ואב לשלושה, התגורר בקיבוץ מרום גולן. נטמן בבית הקברות הצבאי בחולון.
קוסמולוגיה
פירוש משמעותי יותר למילה "קוסמולוגיה" מבוסס על העובדה שהיא נגזרת מהמילה היוונית – kosmeo, שמשמעותה "סדר" או "ארגון". היוונים האמינו שאפשר להבין את העולם, וכי הוא ראוי לארגון ולסדר אנליטיים. הם הבחינו בדפוסים הקיימים ביקום ושאפו לארגן ולסדר אותם.
האדם עסק בשאלות של מהות היקום ומקומו בו כבר משחר ההיסטוריה, אך התשובות אותן יכול היה לקבל היו מבוססות בימי קדם על מיתוסים, אגדות עם ואלמנטים דתיים ומטאפיזיקה. ניצנים של קוסמולוגיה מדעית נראו בפילוסופיה היוונית, אך לרשות היוונים לא עמד ציוד מתאים כדי להוכיח את התאוריות שלהם. עם זאת, אריסטרכוס מסמוס, אריסטו ותלמי הציגו תאוריות קוסמולוגיות חשובות והתאוריה הגאוצנטרית של תלמי אומצה כהסבר המקובל לתנועת גרמי השמיים עד אשר ניקולאוס קופרניקוס, טיכו ברהה, יוהאנס קפלר וגלילאו גליליי החליפוה במאה ה־16 בתאוריה ההליוצנטרית למרות התנכלות מצד הכנסייה הקתולית.
את התאוריה ההליוצנטריות, שהארץ מקיפה את השמש ולא להפך, הגה לראשונה במאה ה־5 לפנה"ס פילולאוס איש קרוטון, תלמיד האסכולה הפיתגוראית. במאה ה־4 לפנה"ס הסתמך על הרעיון של פילולאוס הרקלידס איש פונטוס, אשר חבריו חשבו אותו למשוגע בעקבות הפרדוקס שיצר בתאוריה שלו. את התמונה המלאה והמדויקת באופן מעורר התפעלות של התאוריה ההליוצנטרית הגה וגיבש הפילוסוף היווני אריסטרכוס מסאמוס במאה ה־3 לפנה"ס ועליה ניתן ללמוד מתיעוד שכתב עליו ארכימדס: "הוא (אריסטרכוס) שיער שכוכבי השבת והשמש עומדים בלי נוע, שהארץ נישאת מסביב לשמש על היקף של מעגל".
ממדי היקום
גלילאו גליליי היה כנראה הראשון שהפנה טלסקופ לשמי הלילה. כך גילה ששביל החלב מורכב מהמונים של כוכבים. בכך היה הראשון שהרחיב את תמונת היקום של האדם מעבר למערכת השמש וכ־6,000 כוכבים הנראים לעין בלתי מזוינת.
גלילאו סבר שלכוכבים בהירות נראית שווה למדי, ולכן שיער שככל שכוכב בהיר יותר כך הוא קרוב יותר. הוא ניסה למדוד את המרחק לכוכב הבהיר וגה בקבוצת נבל בשיטת הפרלקסה, אבל רמת הדיוק המוגבלת של מכשיריו הפכה את המשימה לעקרה.
משימה פחות שאפתנית הייתה לגלות מהו המרחק בין הארץ לכוכבי הלכת. ג'ובאני קאסיני מדד ב־1673 את המרחק למאדים. על מנת לקבל קו בסיס ארוך דיו הוא שילח את עמיתו ז'אן רישר לגויאנה. התוצאה שקיבל - כ־140 מיליון קילומטר - סוטה בפחות מ־10% מהתוצאות בנות ימינו.
לראשונה נמדד מרחק לכוכב אחר ב־1838. פרידריך בסל מדד את המרחק לכוכב הסמוך 61 בקבוצת ברבור בשיטת הפרלקסה, בהשתמשו בקוטר מסלול כדור הארץ כקו בסיס. התוצאה שהתקבלה, כ־11 שנות אור, הבהירה שממדי היקום גדולים בהרבה ממה שנתפס עד אז. עוד באותה שנה נמדד מרחקם של כוכבים נוספים.
סקלת המרחקים שניתן למדוד בשיטת הפרלקסה מוגבלת. בימינו ניתן למדוד מרחקים של עד 250 שנות אור בדיוק טוב, ובמרחק של 1,000 שנות אור דיוק המדידה עומד על 50% בלבד. מעבר ל־1,000 שנות אור אין מכשור מתאים בשביל להשתמש בשיטה זו. מאחר שכוכבים רבים שוכנים מחוץ לטווח זה, היה צורך לפתח שיטות אחרות.
נוסחה זו נתנה בידי האבל כלי מדידה רב עוצמה. בזהותו קפאיד מרוחק היה מודד את זמן המחזור שלו, מסיק את הבוהק האמיתי שלו, ומהשוואה בין הבוהק האמיתי לבוהק הנראה קל היה לחשב את המרחק. כך ניתן היה לחשב את ממדי הגלקסיה, והסתבר שמדובר בעשרות אלפי שנות אור (כיום ההערכה היא כ־100,000 שנות אור).
את הצעד הבא ביצע, שוב, האבל. הוא גילה שיש קשר בין ההסחה לאדום של גלקסיות ומרחקן מאיתנו. כך התגלה שהיקום מתפשט, ולימים צמחה מכך תאוריית המפץ הגדול. עם מדידות אלו צמחו - שוב - ממדי היקום, והגיעו לאמדן הנוכחי שלהם - 13.819 מיליארד שנים.
הקורפוס ה-14 (ארצות הברית)
הקורפוס ה-14 (באנגלית: XIV Corps) הוא קורפוס של צבא ארצות הברית שלחם במהלך מלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם השנייה
הקורפוס הופעל בדצמבר 1942 והועמד תחת פיקודו של אלכסנדר פאץ', והחליף את דיוויזיית הנחתים הראשונה שספגה אבדות כבדות בקרב גוודלקנל. הקורפוס שכלל את דיוויזיית הנחתים השנייה, הדיוויזיה ה-23 והדיוויזיה ה-25, לחם בשלב הסופי של קרב גוודלקנל, עד לגירוש היפנים מהאי. במהלך המערכה באיי שלמה ובקרבות על האי ניו ג'ורג'יה. ב-15 בדצמבר של אותה שנה נשלח הקורפוס בפיקוד אוסקר גריסוולד למערכה בבוגנוויל והחליף שם את קורפוס הנחתים ה-1 של רוי גייגר. הקורפוס התבסס בראש החוף של בעלות הברית באי בוגנוויל. בין ה-9 ל-17 במרץ 1944 פתחו היפנים במתקפת-נגד רחבת ממדים כנגד ראש החוף. הקורפוס של גריסוולד הגן עליו בחירוף נפש, תוך הסבת אבדות רבות ליפנים, שנסוגו לאחר הקרב לצפון ולדרום האי. באפריל החלו האמריקאים להרחיב בהדרגה את ראש הגשר. לאחר מכן נשלח להילחם במערכה בפיליפינים כחלק מהארמייה השישית של וולטר קרוגר, שם פעל הקורפוס עד לסיום המלחמה.
ממלכתיות
ממלכתיות הייתה כינויה של גישת דוד בן-גוריון - בתמיכת מפא"י ומפלגות הימין והמרכז - שצידדה בהעברת מרכז הכובד של ההכרעות שעניינן אופייה והתנהלותה של המדינה, ממוסדות המפלגות, התנועות וההסתדרות אל מוסדות מדינת ישראל.
הגישה העניקה למעשה ביטוי אידאולוגי להעברת מרכזי השליטה במדינה מהמוסדות החברתיים שניהלו את היישוב לממשלה ולביסוס ריבונותה של המדינה. שורשיה של הגישה נעוצים בתפיסה שדגלה במעבר "ממעמד לעם" והדגישה את תפקידיה הלאומיים של מפא"י על חשבון תפקידיה התנועתיים. פירוק הפלמ"ח, חקיקת חוק חינוך ממלכתי שביטל את שיטת הזרמים בחינוך והלאמת לשכות העבודה נתנו ביטוי למעבר מתנועתיות לממלכתיות.
בשנות ההנהגה של לוי אשכול, גולדה מאיר ויצחק רבין בכהונתו הראשונה, 1963-1977 אושררו ובוצרו עקרונות ממלכתיים אחדים, בעיקר כאלה הנוגעים לפן המשפטי של הממלכתיות וכאלה הנוגעים לזכויות אדם. כך למשל בוטל הממשל הצבאי, נחקקו חוקי יסוד שהסדירו את מעמד רשויות השלטון, כונן מוסד ועדת החקירה הממלכתית ומעמדם של בג"ץ ושל היועץ המשפטי לממשלה התעצם.
בתחום הבריאות נשמר מעמדם של הגופים התנועתיים והמפלגתיים, ורק בשנת 1995 חל שינוי בתחום זה, עם כניסתו לתוקף של חוק ביטוח בריאות ממלכתי, שניתק את הקשר ההדוק בין ההסתדרות הכללית (ובעקיפין מפלגת העבודה) לקופת חולים כללית, ואת הקשר הדומה בין הסתדרות העובדים הלאומית לקופת חולים לאומית. צעד זה הרים תרומה חשובה להקניית מעמד ממלכתי לשירותי הבריאות, אם כי נמשכת אספקתם מטעם גופים עצמאיים (קופות החולים), ולא ישירות מטעם המדינה. קבלת שירותי בריאות מקופת חולים מסוימת חדלה להיות תלויה בחברות בארגון העובדים השולט בקופה. אספקת השירותים מטעם גופים עצמאיים אין בה כדי לפגוע בעקרון הממלכתיות, כל עוד ניהול של גופים אלה כפוף לשיקולים ממלכתיים ולא לשיקולים תנועתיים.
שמואל אופנהיימר
שמואל אופנהיימר (כונה גם: שמואל היידלברג; י"א בתמוז ה'ש"ץ, 21 ביוני 1630, היידלברג – ט"ז באייר ה'תס"ג, 3 במאי 1703, וינה) היה בנקאי יהודי, דיפלומט חצר קיסרי באימפריה הרומית הקדושה, שדלן, ופילנתרופ.
קורות חיים
אופנהיימר נולד למשפחה מיוחסת, דור 18 לרש"י.
אופנהיימר נהנה מקרבה מיוחדת לקיסר האימפריה הרומית הקדושה לאופולד הראשון, בשל סיועו במימון מסע המלחמה הטורקית הגדולה, ותרומתו לתמיכה רפואית בכוחות הלוחמים. סיוע זה ניתן למרות שהקיסר הצר מאוד ליהודי ממלכתו ובעוד יהודים אחרים פעלו דווקא לסייע לעות'מאנים שנחשבו ידידותיים ליהודים. אופנהיימר ניהל את כספיו של לאופולד וזכה לאמון בלתי מסויג. לאחר המלחמה הביא לו ראש מועצת המלחמה האוסטרית, הנסיך אויגן מסבויה, מספר רב של כתבי יד בעברית מטורקיה, כתבים אלו היוו את הבסיס לספרייתו המפורסמת של רבי דוד אופנהיים, השוכנת כיום בספרייה הבודליאנית באוניברסיטת אוקספורד.
אף על פי שישיבת יהודים בווינה נאסרה עם גירוש וינה ב-1670, התיר הקיסר לאופנהיימר להתיישב בה, והוא היה ליהודי הראשון שקיבל אשרת מגורים בווינה לאחר הגירוש. יחד עמו הותר לו להביא קהילה קטנה של מספר משפחות יהודיות, והוענק לו רישיון לבניית אחוזתו במרכז וינה. עסקיו בווינה נוהלו בידי "רב מדינת הונגריה" השתדלן ויהודי החצר, שמשון ורטהיימר.
אופנהיימר סייע לאנשי עליית רבי יהודה החסיד בהעמידו לרשותם שתי אוניות וכסף למסע לארץ ישראל.
אופנהיימר נשלח בידי הקיסר למשימות דיפלומטיות ופוליטיות בעלות אופי רגיש, וניצל את מעמדו להצרת צעדי גורמים אנטישמיים. לאחר שהשקיע כספים רבים בייצוג משפטי, הצליח להשיג צו קיסרי לעיכוב הדפסת המסה האנטישמית "Entdecktes Judenthum" (היהדות החשופה) של המזרחן הגרמני ומבקר היהדות יוהאן אנדריאס אייזנמנגר, הנחשב לאחד ממבשרי האנטישמיות בעת החדשה.
אופנהיימר נפטר בוינה בט"ז באייר ה'תס"ז, ונקבר למחרת בבית הקברות היהודי ברוסאו, אחד מבתי הקברות היהודים העתיקים ביותר בווינה (ברחוב Seegasse 9). בנו מנדל אופנהיימר היה גם הוא שתדלן ופילנתרופ (נפטר בכ"א באלול ה'תפ"א). במלחמת העולם השנייה נעשה שימוש במצבות בית הקברות לצרכים שונים. במהלך שחזור בית הקברות בשנת 1980 לא שוחזרה מצבת קברו של אופנהיימר, מצבתו נתגלתה בשנת 2008 והוחזרה למקומה.
גנואה (כדורגל)
מועדון הקריקט והכדורגל גנואה (באנגלית: Genoa Cricket and Football Club), או ג'נואה 1893 (באיטלקית) המכונה בקיצור גנואה, הוא מועדון כדורגל איטלקי מהעיר ג'נובה שבצפון איטליה, המשחק בסרייה א'. המועדון הוקם ב-1893 והוא מועדון הכדורגל הרביעי הכי ותיק באיטליה, והעתיק ביותר באיטליה שעדיין פעיל, כבר למעלה מ-125 שנים ברציפות.
צבעי המועדון הם אדום וכחול ובשל כך המועדון מכונה "Rossoblu" (האדומים-כחולים). הקבוצה משחקת באצטדיון לואיג'י פראריס שבג'נובה המכיל 36,536 מקומות, שהיא חולקת עם יריבתה העירונית סמפדוריה. המשחקים בין הקבוצות הם הדרבי של גנואה המכונה גם "דרבי הפנסים".
הקמת מועדון הכדורגל
המועדון הוקם ב-7 בספטמבר 1893 כ"מועדון גנואה לקריקט ואתלטיקה", כאשר בשנים הראשונות התחרה המועדון בקריקט ואתלטיקה וכדורגל היה רק מחלקה משנית. הקבוצה במקור הוקמה על מנת לייצג את אנגליה מעבר לים, ולכן החולצות לייצוג קבוצות הספורט של המועדון היו לבנות, כמו החולצות של נבחרת אנגליה, ושבסמל הקבוצה מהקמתה ועד היום מופיע דגל אנגליה. בתחילה איטלקים לא הורשו להצטרף למועדון כלל כי המועדון היא לבריטים בלבד. המועדון קיים את הפעילויות שלו בצפון-מערב העיר ג'נובה, באזור הקמפאסו, באתר שנקרא "Piazza d'Armi". אנשי המפתח שניהלו את המועדון בתחילת דרכו היו: צ'ארלס דה גרייב סלס, ס. בלייק, ג. גרין, ו. ריילי, דניאל ג. פווקוס, סאנדיס, א. דה תיירי, ג'ונתן סאמרהיל האב, ג'ונתן סאמרהיל הבן וסיר צ'ארלס אלפרד פייטון.
ב-10 באפריל 1897, מחלקת הכדורגל של המועדון, שהייתה כבר קיימת מ-1893, הפכה להיות הדומיננטית והעיקרית שלו, הודות לג'יימס ריצ'רדסון ספנסלי. זהו היה אחד המועדונים היחידים לכדורגל באיטליה, כאשר באותה תקופה היו קיימות רק עוד 4 מחלקות כדורגל באיטליה, כולן בטורינו. איטלקים הורשו להצטרף למועדון, שעבר לקיים את פעילותו במתקן הספורט בעיר שנקרא "Ponte Carrega". המשחק הראשון של המועדון היה משחק ידידות בבית, נגד קבוצה מעורבבת של המועדונים "Internazionale Torino" ו"FBC Torinese" (הקבוצות ההיסטוריות מהם קמה קבוצת הכדורגל טורינו) והסתיים בהפסד גנואה 1–0. זמן מה לאחר מכן קיימה הקבוצה משחק ידידות בחוץ נגד "Alessandria" (כיום בליגה סרייה ג') וגנואה ניצחה 2–0. התקיימו משחקי ידידות נוספים נגד ימאים בריטיים מפעם לפעם.
תחילת התחרות ושנות הזוהר של גנואה
שנה לאחר מכן קמה התאחדות הכדורגל האיטלקית שהקימה גם את הליגה האיטלקית הבכירה וכעבור עונה אחת בלבד מהקמת קבוצת הכדורגל באופן רשמי, בעונת 1898, הפכה גנואה לקבוצה הראשונה אי פעם שזוכה באליפות איטליה. הקבוצה זכתה באליפות זאת במגרש ה"Velodrome Humbert I" בטורינו. בעונה לאחר מכן שינתה גנואה את שמה ל"מועדון הקריקט והכדורגל של גנואה" (ללא האתלטיקה), ושינתה את צבע החולצה לפסים אנכיים של לבן וכחול שנודעים באיטליה בשם "biancoblu". הקבוצה המחודשת המשיכה לשלוט בליגה האיטלקית וזכתה בעוד 2 אליפויות רצופות, בעונות 1899 (שהייתה למעשה טורניר נוק-אאוט בין 5 קבוצות) ו-1900. בשנת 1901 שינתה הקבוצה את הופעתה פעם נוספת כששינתה את הצבעים לכחול נייבי ואדום ולמדי החצי-חצי שנודעים באיטליה בשם "rossoblu", צבעים שמשתמשים בהם עד היום קבוצות אחרות באיטליה כמו בולוניה, קליארי ועוד קבוצות מליגות קטנות. הקבוצה איבדה את תואר האליפות לראשונה רק בעונת 1901 למילאן (בזמנו "מועדון הכדורגל לקריקט וכדורגל מילאן") שזכתה לראשונה, אך השיבה את התואר ב-1902, ואף זכתה בעונות 1903 ו-1904 ובכך השלימה 6 אליפויות ב-7 העונות הראשונות בכדורגל האיטלקי, כאשר יובנטוס מסתמנת כיריבה הגדולה שלה בעונות הללו כשהיא מסיימת סגנית ולא רחוקה בעצמה מתואר האליפות. גנואה הייתה גם הקבוצה הראשונה בכדורגל האיטלקי ששיחקה משחקים בינלאומיים, כאשר היא ביקרה בצרפת ב-27 באפריל 1903, שיחקה נגד ניס וניצחה 3–0. בשנים לאחר תקופת האליפויות דעכה גנואה לאיטה.
בשנת 1908 החליטה ההתאחדות האיטלקית לאסור על שחקנים זרים בליגת האיטלקית. גנואה שרוב שחקניה הבולטים היו אנגלים נפגעה קשות וניסתה להביע מחאה על גזירה זו ביחד עם מילאן, טורינו ופירנצה שאף פרשו מהתחרויות של ההתאחדות בעונה העוקבת. בעונה לאחר מכן הפכה ההתאחדות את החלטתה ואפשרה לקבוצות לקבל שחקנים זרים לשורותיהם וגנואה התחזקה ובנתה את הסגל מחדש, כמו כן בשנים אלו עברה גנואה לשחק באצטדיון הנוכחי שלה - אצטדיון לואיג'י פראריס שנקרא גם "אצטדיון מראסי" שהכיל בזמנו 25,000 מקומות ונחשב לחדיש בדומה לאצטדיונים בכדורגל האנגלי בתקופה הזאת.
עם הקמתה של נבחרת איטליה בכדורגל ב-1910, הייתה גנואה למקור גאווה לעיר ששלחה שחקנים רבים לנבחרת כמו אדוארדו מריאני, אנריקו סרדי ורנצו דה וצ'י, שהיה קפטן הנבחרת תקופה מסוימת. האנגלי ויליאם גרבוט מונה למאמן הקבוצה לנסות להפיח בה חיים מחדש, שהיה מוכר ברחבי איטליה בהיותו כריזמטי ובמנהג שלו לעשן טבק במקטרת, וכונה על ידי השחקנים "מיסטר" (כינוי כללי למאמן באיטלקית). גנואה הצליחה לזכות באליפות איטליה בעונת 1914/1915, אם כי התואר הוענק לה רשמית בשנת 1919, עם סיום מלה"ע ה-1, בגלל חוסר יכולת לוגיסטית לסיים את הליגה עד הסוף. במהלך המלחמה נהרגו שחקני הקבוצה לואיג'י פרארי (על שמו נקרא אצטדיון הקבוצה), אדולפו ג'נצו, קרלו מראסי, אלברטו סוסונה וקלאודיו קסנובה בעת שירותם הצבאי בצבא איטליה, ובנוסף נהרג אחד ממייסדי המועדון ג'יימס ריצ'רדסון ספנזלי בגרמניה מה שהיווה מכה קשה למועדון. זמן מה לאחר המלחמה הקבוצה התאוששה בשנית וזכתה בשתי אליפויות בעונות 1922/1923 ו-1923/1924, שהייתה האליפות הראשונה בה הוצג סמל ה"סקודטו" (scudetto) - שמשמעותו היא שהקבוצה שזוכה בו זכתה גם בזכות לענוד את "מגן הסקודטו" לאורך העונה הבאה בשילוב עם דגל איטליה. בשנים אלו כיכבו בסגל הקבוצה: ג'ובאני דה פרה, לואיג'י בורלנדו ורנצ'ו דה וצ'י. ב-1928 שינתה גנואה את שמה ל"מועדון הכדורגל גנואה 1893" (Genova 1893 Circolo del Calcio) באופן זמני בגלל המשטר הפשיסטי באיטליה שרצה למחוק את הקשר לקריקט ולאנגליה ממועדון שזוהה כאנגלי. ביתר העשור הקבוצה סיימה כסגנית עוד 4 פעמים והייתה פקטור משמעותי בצמרת, כאשר העונה האחרונה בה היוותה פקטור בצמרת הייתה 1929/1930 אז סיימה סגנית אלופה.
בעונת 1933/1934 נשר המועדון לסרייה ב' בפעם הראשונה בתולדותיו, אך כעבור עונת גלות אחת חזרה גנואה לליגה הבכירה. הזכייה הראשונה והיחידה של גנואה בגביע האיטלקי הייתה בעונת 1936/1937 אז גברה על רומא 1–0 בגמר הגביע בזכות שערו של מריו טורטי. בעונת 1939/1940 הגיע הקבוצה לגמר ה"קופה איטליה" פעם נוספת אבל הפסידה 1–0 לפיורנטינה.
אחרי מלחמת העולם השנייה
ב-1945 לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ונפילת המשטר הפשיסטי באיטליה, שינה המועדון את שמו חזרה ל"מועדון הקריקט והכדורגל גנואה" שהיה לפני השינוי שנכפה עליהם ב-1928. המועדון, שלפני מלחמת העולם השנייה היה אחד מהטובים בעולם, לא הצליח להתאושש מהמלחמה כמו שאר המועדונים הגדולים באיטליה, ובעקבות זה נחלש מאוד ודעך לאיטו.
עם תחילת שנות ה-50 החל המועדון להדרדר ולנשור לסריה ב' לפרקים. ב-1962 ו-1964 זכה המועדון ב"גביע האלפים" (Coppa delle Alpi) גביע ידידות שנערך בין מספר קבוצות בולטות בליגות באיטליה, שווייץ, צרפת וגרמניה. בשנות ה-60 עד שנות ה-80. אולם הקבוצה המשיכה להתנדנד בין סרייה א' לסרייה ב' ולא הצליחה להתייצב. ב-1970 מצבה אף התדרדר יותר והיא הגיעה עד לסרייה סי. המועדון נקלע למערבולת והחליף בעלים מספר פעמים בשנים אלו ולא הצליח להתרומם. בשנים 1971–1973 התאוששה הקבוצה עד שב 1973/1974 עלתה חזרה לסרייה א', אך לאחר עונה חזרה שוב לסרייה ב' והמשיכה להתנדנד בהמשך העשור. בשנות ה-80 המשיכה הקבוצה להתנדנד הלוך ושוב בין הליגה הראשונה והשנייה. 1990/1991 הייתה אחת העונות הטובות של המועדון שסיים אומנם רק במקום הרביעי אבל לא הפסידה בביתה כל העונה, וניצחה בכל המפגשים הגדולים את יובנטוס, אינטר, מילאן, רומא, לאציו, פיורנטינה, נאפולי ואף ניצחה את היריבה הגדולה סמפדוריה, שזכתה באליפות בעונה זו. על כן שיחקה הקבוצה בגביע אופ"א בעונה הבאה, ואף הצליחה לטפס עד לחצי גמר הגביע לפני שאייאקס הדיחה אותה מהטורניר, כשבדרך היא מדיחה את ליברפול אחרי ניצחון באצטדיון אנפילד. לרוע מזלה של גנואה תקופה טובה זו לא המשיכה והיא התנדנדה בין הליגות באיטליה גם בהמשך העשור. הנשיא, ספינלי מכר את גנואה ב-1997 ואף החמיר את חוסר יציבות הקבוצה שהחליפה 3 בעלים ו-4 יושבי ראש בין השנים 1997–2003 בזמן שהקבוצה מדשדשת.
שנות ה-2000 ועד היום
עד אמצע שנות ה-2000, המועדון היה באי יציבות מתמדת, שהתבטאה בעליית וירידת ליגות ללא הפסקה. ב-2003 רכש את המועדון אנריקו פרציוזי, כשהמועדון היה על סף ירידה לסרייה סי, אבל ניצל על ידי החלטת ההתאחדות האיטלקית להרחיב את הסרייה ב' ל-24 קבוצות.
בעונה הראשונה שלהם אחרי החזרה לליגה הבכירה באיטליה, סיימה גנואה במקום העשירי. בסיום העונה גנואה ביצעה מסע רכש מכובד כשמטרתה לעונת הייתה לסיים במקום המוביל לאירופה. גנואה עמדה במשימתה, כשתוך כדי ניצחה קבוצות כמו יובנטוס, רומא ומילאן וגם ניצחה בשני הדרבים מול סמפדוריה. החלוץ הארגנטיני, דייגו מיליטו סיים במקום השני בטבלת מלכי השערים. בסיום אותה עונה, מיליטו והקשר טיאגו מוטה נמכרו לאינטר מילאנו, אך הרנן קרספו הגיע לקבוצה בהעברה חופשית. בעונת גנואה סיימה במקום התשיעי והמאכזב כשתוך כדי הם הודחו בשלב מוקדם מהגביע האיטלקי. העונה המאכזבת הובילה את גנואה לרכוש מספר שחקנים, ביניהם מיגל ולוסו וראפיניה. אחרי פתיחת עונה מאכזבת, פוטר ג'אן פיירו גספריני אחרי ארבע שנים. מחליפו היה דוידה בלארדיני. בינואר גנואה צירפה את המגן השמאלי, לוקה אנטונלי, הקשר הסלובקי, יוראי קוצקה והחלוץ אלברטו פאלוסקי.
בקיץ 2018 הצטרפו לשורותיה מספר רב של שחקנים כדוגמת אנדריי ראדו, פדריקו ואלייטי, קוראי גונתר, רומולו סוסה אורסטס, לורנצו קאלגרי, סנדרו ראניירי, קשישטוף פיאטק, כריסטיאן קואמה ודומניקו קרישיטו שחזר לקבוצה לאחר 7 שנים ברוסיה.
בסיום עונת 2021/2022 נשרה הקבוצה לסרייה ב' לאחר 12 שנים רצופות בסרייה א', אך היא חזרה לליגה הראשונה כעבור שנה.
אוהדים ויריבות
אוהדי גנואה מרוכזים בעיקר בצפון-מערב איטליה בליגוריה, כמו כן לגנואה אוהדים רבים במחוזות פיימונטה וואל ד'אוסטה. עצם היותה של גנואה עיר נמל מוכרת ברחבי העולם וימאים, ישנם קהילות רבות מחוץ לאיטליה שרואים את עצמם כאוהדי גנואה, ולמועדון בסיסי אוהדים בבואנוס איירס, אמסטרדם, טוקיו, טורונטו, ניו יורק, סן פרנסיסקו, ברצלונה, איסלנד ועוד ערים רבות.
היריבות הגדולה והמסורתית של גנואה היא היריבות נגד היריבה העירונית סמפדוריה שבסיסה גם הוא בעיר ג'נובה, והמשחקים ביניהם הן הדרבי של גנואה שמכונה "דרבי הפנסים" (באיטלקית: "Derby della Lanterna"), מקור הכינוי הוא המגדלור של גנואה, שמעבר להיותו מגדלור פעיל, הוא סמל של העיר גנואה, שכאמור היא עיר נמל היסטורית מפורסמת.
לאוהדי גנואה יש יריבות ושנאה כלפי מילאן מה שיצר אירועים בעבר של קטטות בין קבוצות אוהדיהן, ובעיקר מאז האירוע המפורסם ב-1995, בו נדקר למוות האוהד הגנואי וינצ'נזו ספניולו על ידי אוהד מילאנזי סימון ברבאליה. בהמשך לזאת לאוהדי גנואה חברות רבת שנים עם אוהדי קבוצת נאפולי (החל מ-1982). במחזור האחרון של עונת 2006/2007 בסרייה ב', גנואה ונאפולי סיימו בתיקו 0–0 שעזר לשניהן לעלות לסרייה א', ואוהדי גנואה פרשו שלט ובו כתוב: "Benvenuto fratello napoletano" (שמשמעותו: "ברוכים הבאים, אחינו הנפוליטנים"), ושתי קבוצות האוהדים חגגו את עלייתם הצפויה לליגה העליונה במשחק זה.
סגל שחקנים
נכון ל-6 בפברואר 2022
(בהשאלה מפארמה)
(בהשאלה מאולימפיק מרסיי)
פיצוץ תעלת הע'ור
פיצוץ תעלת הע'ור (נקראת כיום תעלת עבדאללה ), אשר כונה גם "אמה 1", היה מבצע צבאי של צה"ל שביצעה סיירת גולני יחד עם כוחות נוספים, שנועד לשם הפעלת לחץ על חוסיין, מלך ירדן, כדי לגרום לו לפעול כנגד ארגוני המחבלים שפעלו משטח ירדן כנגד ישראל. המבצע נערך בליל יום ראשון, 22 ביוני והסתיים בבוקר 23 ביוני 1969.
רקע
המבצע לפיצוץ תעלת הע'ור היה חלק בלתי נפרד ממלחמת ההתשה בבקעת הירדן אשר התרחשה בשנים 1967–1970 לאורך גבול ישראל-ירדן. עיקר העימותים במלחמה זו היו מול ארגוני הטרור הפלסטינים, אולם במקרים רבים היו גם עימותים ישירים מול ממלכת ירדן. ארגוני הטרור הפלסטיניים עסקו בביצוע פעולות נגד יישובי עמק בית שאן ובקעת כנרות שכללו ירי מרגמות, מיקוש, חדירות ליישובים, ירי נשק קל ופעולות חבלה נגד אזרחים וכוחות צה"ל.
הארגונים הפלסטינים היוו איום של ממש על יציבות המשטר בירדן. השושלת ההאשמית, שבראשה עמד המלך חוסיין ייצגה רק כ-20% מאוכלוסיית ירדן, בעוד רבים מן האחרים הם פלסטינים. החל מנובמבר 1968 ניסה המלך חוסיין לבסס את שלטונו, אז הוא הגיע להסכם בן שבעה סעיפים עם הארגונים הפלסטינים, שניסה להגביל את פעילותם של אנשי אש"ף ולהכפיף אותם לחוקי המדינה. הסכם זה הופר תוך זמן קצר על ידי הארגונים הפלסטינים. העימות האחרון והמכריע בין המלך חוסיין לכוחות הפלסטינים התרחש בספטמבר 1970 וכונה "ספטמבר השחור". בעימות זה הוכרעו הכוחות הפלסטינים והעבירו את מרכז פעילותם ללבנון.
תעלת הע'ור, אשר נחנכה בשנת 1964 ונועדה להובלת מי הירמוך לבקעת הירדן הירדנית, הייתה מקור חיים לכפרים רבים בצד המזרחי של בקעת הירדן. מטרת הפיצוץ של התעלה הייתה מדינית: לייבש את בקעת הירדן מצידה הירדני, ובכך להניע את המלך חוסיין לפעולה כנגד ארגוני הטרור הפלסטיניים. ייבוש מקורות המים נועד לשבש לא רק את שגרת החיים של בסיסי המחבלים, אלא גם את שגרת החיים בכפרי הבקעה, שנתנו חסות לפעילות המחבלים.
הכנות
הפקודה הראשונה לביצוע הפעולה הוטלה על הסיירת כבר בתחילת 1968, כשנה וחצי לפני ביצועה. הפעולה הייתה כרוכה באתגרים הנדסיים טכניים לגבי אופן שינוע המטענים והנחתם ביעד. לצורך כך שולבו בתכנון אנשי יחידת יפת"ח (העוסקת בפיתוח אמצעי לחימה לצה"ל).
על פי מידע מודיעיני שנאסף, הסתבר כי מתחת לתעלה, באזור המוצב הירדני במחנה האיטלקי (קרוב לכפר עדאסיה מול קיבוץ שער הגולן), ישנם שני מעברי מים גליליים בקוטר של 80 ס"מ. התכנון היה להניח את המטענים בתוך מעברי המים ומטען נוסף, אטום למים, בתוך התעלה עצמה. סך הכל כ-640 ק"ג חומר נפץ.
כוחות ומשימות
כוח עיקרי של הסיירת בפיקודו של סרן אורי שגיא – כ-70 לוחמים.
חפ"ק בפיקודו של ברוך גורודיש מפקד גדוד 12 של גולני.
ביצוע הפעולה
לאחר חודשים ארוכים של תכנונים, הכנות ואימונים, יצא המבצע לדרך ביוני 1969.
על מהלך הפעולה מספר אורי שגיא בספר "טורפי הלילה - סיפורה של סיירת גולני" : "צלחנו את הירמוך והתחלנו בתנועה שקטה לעבר היעד. התנועה הייתה איטית וכשהתקרבנו לסוללה של התעלה זחלנו לעמדת תצפית. הייתי הראשון בכוח. הרמתי לאט את ראשי והבחנתי בתאורה שבתוך המבנים ובחיילים שמסתובבים במחנה עם פנסים. בעודי סוקר את השטח, הבחנתי בחייל ירדני שעלה על הסוללה כדי להשתין, ללא נשק, רק עם פנס. מבטינו הצטלבו. יכולתי לחסל אותו בשנייה, אבל אז היינו מתגלים וכל הפעולה הייתה משתבשת. היינו צריכים עבודה שקטה כדי לבצע את המשימה. לא אמרתי מילה, אבל משהו במבט שלי הספיק לו כדי להבין שהוא לא מסגיר אותנו. לקחתי שם הימור. הוא היה יכול לרוץ למחנה ולהזעיק עזרה. אבל הוא לא עשה זאת כי אז היו שואלים אותו מפקדיו מדוע לא נטל איתו את הנשק כשיצא להשתין. ההימור שלי הצליח. במחנה לא נראתה כל תכונה יוצאת דופן".
עם גמר ההכנות, עקב אי הבנה בתקשורת, הופעלו המטענים לפני שהכוחות סיימו את ההכנות לפינוי האזור. מכיוון שההשהיה היא של כשלוש דקות בלבד, נאלצו הכוחות לסגת כמעט במנוסה עד להגעה לאזור נקודת הצליחה של הירמוך.
תוצאות
תעלת הע'ור פוצצה והמים התחילו לזרום דרך הפירצה לאפיק הירמוך. לכוחות צה"ל לא היו נפגעים.
בסיום הפעולה כאשר שבו הכוחות לבסיסם, פגשם הרמטכ"ל רא"ל חיים בר-לב אשר הודה להם על הביצוע היעיל והמדויק.
טיילור פייג'
טיילור פייג' (באנגלית: Taylour Paige; נולדה ב-5 באוקטובר 1990) היא שחקנית ורקדנית אמריקאית.
ילדות והשכלה
פייג' נולדה להורים רג'ינלד פייג' ושריל בוטה. פייג' גדלה בשכונת אינגלווד בלוס אנג'לס. יש לה אח גדול, טרוויס. פייג' רוקדת מגיל שנתיים. בשנת 2001 היא הפכה לתלמידה של הכוריאוגרפית המפורסמת דבי אלן. פייג' סיימה את לימודיה התיכוניים בשנת 2008. טיילור הפכה למעודדת של קבוצת לוס אנג'לס לייקרס בשנת 2010, ובילתה שלושה חודשים עם קבוצת המעודדות המקצועית לפני שעזבה על מנת לסיים את לימודיה בקולג' ולהמשיך בקריירת המשחק שלה.
בשנת 2020 שיחקה בסרט הדרמה המוזיקלי "הבלוז של מא רייני" בכיכובה של ויולה דייוויס בשירות הסטרימינג של נטפליקס.
בשנת 2021 היא כיכבה בסרט "זולה" המבוסס על 148 ציוצים ויראליים שפורסמו בטוויטר מאת חשפנית.
דבר מלכות (שבועון)
דבר מלכות הוא קובץ לימוד תורני בתפוצה שבועית הקשור לחסידות חב"ד, המרכז בתוכו שיחות קודש, מאמרי חסידות ו מאדמו"רי חב"ד, וכן שיעורים יומיים בחת"ת, רמב"ם, לוח היום יום והדף היומי.
הקובץ מופץ מדי שבוע ב-70,000 עותקים למנויים ולמוסדות, וזמין לשימוש ולהורדה ברשת האינטרנט ובאפליקציית מובייל. בשנות השיא הודפס הקובץ ב-150,000 עותקים וחולק בתחנות רכבת ובצמתים מרכזיים בישראל. קבצים במתכונת זו מתורגמים לשפות שונות ונדפסים מדי שבוע ברחבי העולם. יוזם ההוצאה לאור של הקובץ הוא הרב טוביה פלס.
היסטוריה
בעשרה בטבת ה'תשנ"א - 1991, בדברים שנשא רבי מנחם מנדל שניאורסון בפני חסידיו, התייחס לדברי רבנים בישראל שעסקו בגנות יהודים שאינם דתיים, והסביר שעיסוק כזה אינו מקובל ואף מנוגד לדרישות היהדות. במעמד זה הרחיב בדבר מעלתן של ישראל. בעקבות כך, החליט הרב טוביה פלס מכפר חב"ד לפרסם את הדברים גם בישראל, והפיץ את תדפיס של השיחה שהופיעה בעיתון כפר חב"ד ובאלפי עותקים ברחבי הארץ.