cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חטיבה 8
גדוד 82
לא פעם נתקל הפיקוד של הגדוד בבעיית הארגון והשליטה, היות שמרבית הגדוד היה מורכב מלוחמים דוברי שפות שונות (בפלוגת הטנקים הכבדים דברו אנגלית, בפלוגת הטנקים הקלים דברו רוסית והיות ובגדוד לא נמצא אף אחד שדיבר גם רוסית וגם אנגלית, נעשה התרגום מרוסית ליידיש וממנה לאנגלית).
ב-10 ביולי 1948, במהלך מבצע דני, כבש הגדוד את נמל התעופה לוד ונטל חלק מרכזי בבלימת מתקפת הנגד של הלגיון הירדני, אשר הסתיים בכיבוש מחדש של הכפרים בית נבאלא וקולה לאחר שנפלו במהלך מתקפת הנגד בידי הלגיון הירדני. ב-18 ביולי ניסה הגדוד יחד עם חטיבת יפתח, בפעם החמישית, לכבוש את לטרון. הפעם שולבו בהתקפה טנקי הקרומוול. הטור המשוריין יצא מאל-קובאב והתקדם לעבר תחנת המשטרה בלטרון. כאשר הגיעו לתחנת השאיבה, במחצית הדרך, פתח הטנק באש על משטרת לטרון. אולם בעת שילוחו נתקע תרמיל הפגז השלישי בקנה של התותח והטנק נאלץ לסגת על מנת לתקן את התקלה. קשר לקוי גרם לכך שמפקד שדרת הזחל"מים ראה בכך אות לנסיגה ופקד על הזחל"מים לסגת. מפקד הפעולה לא רצה לסכן את חיל הרגלים בהתקפה ללא סיוע ופקד על נסיגה כללית.
ב-27 ביולי 1948 שולב הגדוד יחד עם חטיבת גבעתי ויפתח והיה אמור לקחת חלק פעיל במבצע גי"ס לפריצת הדרך לנגב הנצור, אולם בעקבות כישלון כוח החי"ר, תוכנית הקרב של הגדוד לא יצאה אל הפועל.
ב-15 באוקטובר 1948 שולב הגדוד, יחד עם חטיבת גבעתי, חטיבת הנגב וחטיבת יפתח במבצע יואב. בבוקר ה-16 באוקטובר יצא חלק מהגדוד (8 טנקי H-39 הוצ'קיס ו-2 טנקי קרומוול) יחד עם גדוד חי"ר מספר 7 של חטיבת הנגב לכיבוש עיראק אל-מנשייה, בעוד יתר הגדוד (פלוגת החרמ"ש והשריוניות) הושאר מאחור כעתודה. למרגלות גבעה 119 התפצלו הכוחות התוקפים: כנגד המאמץ המשותף של גדוד 7 ו-82 הפעיל הצבא המצרי את תותחי ה-25 ליטראות, רקטות פיאט, מרגמות ומקלעים. כתוצאה מכך נעצרה התקפת שני הגדודים באזור שבין בית הספר ותל עירני. מרבית טנקי הגדוד נתקעו, או נפגעו מירי רקטות פיאט וכך חשפו, למעשה, את כוחות החי"ר של גדוד 7 לאש מצרית. בעיות בתקשורת בין חיילי החי"ר לטנקיסטים וכן ההפעלה המאוחרת של כוח העתודה, הובילו בסופו של הדבר לכישלון ההתקפה. סמוך לשעה 10:30 בבוקר התקבלה הפקודה לנסיגה, אולם היות שמרבית הכוחות נלכדו בשטחים הנשלטים מתל עירני, חילוץ כל הכוחות והכלים התבצע רק לקראת הערב.
לאחר הנסיגה התברר כי 4 טנקים של גדוד 82 (אשר היוו 40% מסך הטנקים בצה"ל) נפגעו. כתוצאה מכך הוחלט לצרף את יתרת גדוד 82 (פלוגת שריוניות, פלוגת זחל"מים, פלוגה מסייעת) אל חטיבת הנגב ויחד עם גדוד 89 הם השתלבו בכיבוש באר שבע בצהריי ה-21 באוקטובר.
ב-27 באוקטובר, שבוע לאחר סיום 'מבצע יואב', נטל גדוד 82 חלק בכיבוש הכפר ומשטרת בית ג'וברין.
בסוף דצמבר 1948 שולב הגדוד בחטיבת הנגב והשתתף במבצע חורב לסילוק הצבא המצרי מהנגב. ב-26 בדצמבר תקפו פלוגת המשוריינים (פלוגה א') ופלוגת הזחל"מים (פלוגה ג') של הגדוד את קו המשלטים המערבי של עוג'ה אל-חפיר, אולם מתקפה זו נכשלה. למחרת, ב-27 בדצמבר חידשה פלוגה ג' יחד עם פלוגת הזחל"מים של גדוד 89, את התקפתה על משלטי עוג'ה אל-חפיר ותל ניצנה ולקראת השעה 12:30 בצהריים הביאה לכניעתם של הכוחות המצריים באזור.
ב-28 וב-29 בדצמבר המשיך הגדוד לנוע מערבה, אל עומק סיני, ולהשתלט על מתחמי אום כתף ואבו עגילה. לאחר מכן המשיך לנוע לעבר מתחמי ביר לחפן עד אשר הגיע לפאתי אל עריש, שם נעצר וחזר לשטח ישראל בשל הלחץ הבינלאומי שהופעל על ישראל.
בסוף חודש אפריל 1949, בעקבות פירוק חטיבה 8, הועבר גדוד 82 לחטיבת הנגב. תקופה קצרה לאחר מכן, בעקבות פירוק חטיבת הנגב, הועבר לחטיבה 7, בה נמצא עד היום.
גדוד 88 ובית הספר לשריון
את ההפוגה השנייה ניצלה החטיבה לשם התארגנות ובנייה מחדש כחטיבת שריון: לגדוד 82 נוספה פלוגת שריוניות ופלוגת חרמ"ש ואילו לגדוד 89 נוספה פלוגת ג'יפים. בתקופה זו, הוקם בתל ליטוינסקי הגדוד השלישי בחטיבה - גדוד 88, אשר היווה גדוד מרגמות חטיבתי. הגדוד כלל שלוש פלוגות של מרגמות 3 אינץ', בפיקודו של נתנאל חיטרון והורכב מחברי אצ"ל לשעבר, עולים חדשים מצפון אפריקה וניצולי שואה. בגדוד הוצב לבקשתו גם המשורר נתן אלתרמן שהיה בן 37.
מראשית אוגוסט 1948 עסקה החטיבה בהקמת בית הספר לשריון בעידוד מפקד החטיבה יצחק שדה וסגנו שאול יפה. בית הספר לשריון החל את פעילותו בנמל התעופה לוד - מקום היערכותו של גדוד 82. בהמשך אותו החודש החליף דב צסיס את משה דיין כמג"ד 89. היות שהאחרון התמנה למפקד מחוז ירושלים.
מבצע דני
המבצע הגדול הראשון בו נטלה החטיבה חלק פעיל היה מבצע דני, אשר נועד לפתוח את הדרך לירושלים. במהלך המבצע פעלה חטיבה 8 לצד חטיבות נוספות תחת פיקוד על-חטיבתי בראשות יגאל אלון. במהלך ההכנות למבצע צורפו אל כל אחד מגדודי חטיבה 8 גדוד חי"ר וזאת על מנת ליצור כוחות לחימה משולבים של שריון וחי"ר.
מבצע מוות לפולש
בעקבות הצורך המבצעי לתגבר את חטיבת גבעתי בלחימתה נגד הצבא המצרי בחזית הדרום וכן מתוך האינטרס לפרוץ את הדרך לנגב הנצור לפני כניסתה לתוקף של ההפוגה השנייה, הועבר גדוד 89 דרומה. המבצע נערך בלילה שבין ה-17 ל-18 ביולי 1948, אשר במהלכו כבש גדוד 89 את הכפר כרתיה. בתום המבצע הוחזר גדוד 89 למסגרת חטיבת האם.
מבצע גי"ס
בעקבות דילול כוחות צה"ל בתום 'מבצע מוות פולש', ערכו המצרים מתקפת נגד על כוחות חי"ר של צה"ל באזור הכפר כרתיה. מתקפת הנגד הצליחה והכוחות המצרים השתלטו על מספר משלטי מפתח באזור, דבר אשר הוביל לחסימת הדרך לנגב פעם נוספת. בצה"ל הוחלט על עריכת מבצע במטרה לכבוש את הכפרים עיראק אל-מנשייה ואל-פאלוג'ה, מדרום לכרתיה, על מנת לפתוח את הדרך לנגב. המבצע נערך בליל ה-27 ביולי 1948 על ידי חטיבת גבעתי ויפתח מלוות בגדוד 82 של חטיבה, אולם לא השיג את יעדיו.
מבצע יואב
החשש בצה"ל מנפילת הנגב בידי הצבא המצרי הוביל באמצע אוקטובר לפתיחת מבצע יואב. המבצע נערך בין ה-15 ל-22 באוקטובר 1948 בהשתתפות חטיבת גבעתי וחטיבת הנגב, אליהן סופחו חטיבת יפתח וחטיבה 8. ההתקפה הראשונה של כוחות חי"ר מחטיבת הנגב וטנקים מגדוד 82 על עיראק אל-מנשייה נכשלו, אולם ב-21 באוקטובר נטלו כוחות החטיבה חלק בכיבוש באר שבע ובכך פתחו את הדרך אל הנגב הנצור. בתום 'מבצע יואב' הצליחו כוחות צה"ל להשתלט על שטחים נרחבים בנגב, כבשו את משלטי חוליקאת ומרחב בית ג'יברין, והותירו את החטיבה הרביעית בפיקודו של הקולונל הסודאני סייד טהא, נצורה באזור קטן סביב הכפרים פאלוג'ה, עיראק אל-מנשייה ומרחב עיראק סווידאן, שקיבל את השם כיס פלוג'ה.
בהקשר של 'מבצע יואב' מן ראוי להזכיר לוחם מפורסם בשורות גדוד 88, הלא הוא הסופר נתן אלתרמן. אלתרמן גויס על ידי יצחק שדה, בתום 'מבצע דני', כשזה האחרון ביקר בבית קפה כסית בתל אביב, בטענה כי לא ייתכן הדבר שסופר לאומי אינו משתתף בקרבות לכיבוש הארץ. אלתרמן נטל חלק בהתקפה הכושלת על עיראק אל-מנשייה בתור רגם, אולם בעקבות ריבוי הנפגעים בקרב גדוד 88, החליט יצחק שדה לשחררו מהשירות הצבאי.
כיבוש בית ג'יברין
ב-25 באוקטובר 1948 נערך סיור אלים באזור הכפר הערבי בית ג'יברין שבמהלכו נפתחה אש מבניין המשטרה. למחרת, ב-26 באוקטובר תקף גדוד מחטיבת גבעתי את משטרת בית ג'יברין. משימת הגדוד הייתה לפרוץ לבניין המשטרה, לטהר את הקומה התחתונה ולפוצץ אותה יחד עם כל המבנה. אולם במהלך הפריצה למבנה, עוד בטרם גמר טיהור הקומה התחתונה, הפעילו החבלנים את חומר הנפץ שהיה ברשותם, דבר אשר הוביל לפגיעה במספר לוחמים. כתוצאה מכך הוחלט להפסיק את ההתקפה.
ב-27 באוקטובר תקפו יחידות של חטיבה 8 את מבנה המשטרה מכיוון קיבוץ גלאון והצליחו להשתלט על כל אזור הכפר. בהמשך אותו היום הצליחה החטיבה להדוף את התקפת הנגד של כוח ירדני משוריין.
מבצע שמונה
ב-9 בנובמבר 1948, בשעה 14:00, לאחר 7 ניסיונות כושלים לכיבוש משטרת עיראק סווידאן בהם נטלו חלק חטיבות גבעתי והנגב, הורה יצחק שדה על תחילת הפגזה ארטילרית של מבנה המשטרה וכן של הכפרים עיראק סווידאן ובית עפה. לשם כך פקד על גדוד 88 להפעיל את מרגמותיו ותותחיו. ההפגזה, שהייתה מדויקת ויעילה למדי, הצליחה לפגוע במספר עמדות של הצבא המצרי על גג המצודה.
בסביבות השעה 15:50, בתום הריכוך הארטילרי, החלו להתקדם הכוחות המשוריינים אל עבר מבנה המשטרה. טנקי גדוד 82, מלווים בחיילי וחבלני פלוגה א' בפיקודו של יעקב גרנק ("דב הבלונדיני") מגדוד 89, חמושים בפצצות בונגלור, הצליחו לפרוץ את גדרות התיל ולהגיע אל קירות המצודה. חבלני פלוגה א' הפעילו את חומר הנפץ שהיה ברשותם ובכך הצליחו לפרוץ פרצה בקיר המערבי של מבנה המשטרה. פריצת הקיר הובילה באופן מיידי לכניעת הכוח המצרי שאייש את המבנה.
כיבוש משטרת עיראק סווידאן גרם לנסיגת הצבא המצרי מהכפרים עיראק סווידאן ובית עפה ולצמצום כיס פלוג'ה למרחב הכפרים אל-פאלוג'ה ועיראק אל-מנשייה בלבד. כיבוש מרחב שני הכפרים על ידי חטיבה 8 הוריד את האיום המתמשך מעל היישובים היהודיים הסמוכים, ובפרט מקיבוץ נגבה, אשר סבל במשך תקופה ממושכת מהפגזות ארטילריות.
מבצע אסף
בתום 'מבצע יואב' תכנן הפיקוד המצרי לבצע חבירה לכוחותיו הלכודים בכיס פלוג'ה. על מנת למנוע זאת נערך צה"ל לתקוף את כוחות החבירה המצרים, אשר התמקמו באזור נחל הבשור. המבצע נערך בין ה-5 ל-7 בדצמבר 1948 ובו נטלו חלק גדוד 89 וגדוד 13 של חטיבת גולני, מלווים בכוחות ארטילריה. כבר בתחילת המבצע השתלט גדוד 89 על מספר משלטים באזור שייח' נוראן (כיום קיבוץ מגן), הכפר שועוט (כיום, מדרום למושב עין הבשור), תל שרוחן ותל גמה והצליח לעמוד בהצלחה מול מתקפות נגד מצריות (במתקפת הנגד איבדו המצרים 5 טנקי לוקסט M22). למחרת תקף כוח מגדוד 89, בפיקודו של יעקב גרנק, את יתר הצבא המצרי באזור, דבר שהוביל לנסיגת חיל המשלוח.
מבצע חורב
בצד הרצון לכפות על המצרים שביתת נשק יחד עם החשש שהנגב יישאר, לפחות בחלקו, בשליטת הצבא המצרי הובילו לתכנון מבצע נרחב לסילוק הצבא מצרי מהנגב המזרחי (מוצבי עוג'ה אל-חפיר, ביר עסלוג'), מהנגב הצפוני (רצועת החוף שבין רפיח ובית חאנון) וממזרח חצי האי סיני (מתחמי אום כתף, אבו עגילה וביר לחפן). המבצע נערך בין ה-22 בדצמבר 1948 - 7 בינואר 1949 בפיקודו של יגאל אלון.
על חטיבה 8 הוטל לכבוש את מוצבי עוג'ה אל-חפיר ומשם להמשיך לכיוון אבו עגילה. לשם כך תוגברה חטיבה 8 בגדוד חי"ר מספר 5 של חטיבת הראל. ההתקפה נדחתה לצהריי ה-25 בדצמבר בשל מזג האוויר הסוער, אשר יצר את הצורך הדחוף להכשיר נתיבי תנועה חדשים. לקראת שעות הערב הגיעה החטיבה לאזור רחובות בנגב ומשם המשיכה להתקדם, בדרך רומית עתיקה בנחל לבן, אל עבר מוצבי עוג'ה אל-חפיר. התקדמות החטיבה ארכה מעבר למתוכנן וזאת משום שתוואי הדרך הקשה את מעבר הרכבים. בצהריי ה-26 בדצמבר הגיעה החטיבה ליעדה ופתחה במתקפה על המשלטים, אותה הובילו גדודים 82 ו-89. התקפה זו נהדפה על ידי הצבא המצרי, תוך ספיגת אבדות כבדות, בנפש ובציוד, לגדוד 89 וביניהם מפקד פלוגה א' יעקב גרנק.
ב-27 בדצמבר התחדשה ההתקפה החטיבתית על משלטי עוג'ה אל-חפיר, דבר שהוביל לכניעת הצבא המצרי באזור לקראת השעה 12:30.
ב-28 וב-29 בדצמבר המשיכה החטיבה לנוע מערבה, אל עומק סיני, ולהשתלט על מתחמי אום כתף ואבו עגילה. לאחר מכן המשיכה החטיבה לנוע לעבר מתחמי ביר לחפן עד אשר הגיעה לפאתי אל עריש, שם נעצרה וחזרה לשטח ישראל בשל הלחץ הבינלאומי שהופעל על ישראל.
עם חזרתה לשטח ישראל הועברה החטיבה לאזור גבולות, שם נערכה ככוח עתודה לקראת ההתקפה על רפיח. ב-6 בינואר נכבשו מספר משלטים באזור רפיח, אולם הם חזרו לידי המצרים זמן קצר לאחר מכן. חטיבה 8 קיבלה פקודה לכבוש מחדש את אותם המשלטים, אולם הדבר לא עלה בידה.
לאחר מבצע חורב
לאחר 'מבצע חורב' החלה החטיבה לקלוט טנקי M4A3 שרמן נוספים. ב-1 במרץ 1949 מנתה החטיבה 6 טנקי שרמן (כשרק ל-3 מהם היו תותחים), 2 טנקי קרומוול, טנק לוקסט M22 אחד וטנק H-39 הוצ'קיס אחד. קליטת טנקי השרמן נתקלה בקשיים רבים והושלמה רק בתום מלחמת העצמאות.
לקראת סוף חודש אפריל 1949 פורקה החטיבה בהוראת דוד בן-גוריון, בעקבות ההחלטה לצמצם את סדר כוחות הסדיר בצה"ל. כחלק מההחלטה הועבר גדוד 82 לחטיבת הנגב ואילו גדודים 88 ו-89 פורקו. תקופה קצרה לאחר מכן, בעקבות פירוק חטיבת הנגב, הועבר גדוד 82 לחטיבה 7, בה נמצא עד היום.
חטיבה 8 בין השנים 1949-1967
לאחר פירוקה של החטיבה באפריל 1949, נבנתה רובה מחדש כחטיבת חי"ר במילואים. בסיס החטיבה הועתק מתל ליטוינסקי ליפו ויחד עם חטיבת קרייתי השתייכה למחוז תל אביב. שתי חטיבות החי"ר הללו היוו את הכוח העיקרי של ה'פיקוד השמיני', אשר שימש כעתודה מטכ"לית של צה"ל עד לשנת 1953. בראשית שנת 1953 פורק ה'פיקוד השמיני' וחטיבה 8 הועברה לפיקוד הדרום.
החטיבה בפיקודו של אל"ם יוסף גבע לא נטלה חלק במהלך מבצע קדש, והיוותה עתודת מילואים של פיקוד הדרום, אולם גדוד 121 של החטיבה הועמד תחת פיקוד חטיבה 9, והשתתף בכיבוש שארם א-שייך.
בשנת 1964 עברה חטיבה 8 הסבה לחטיבה ממוכנת וצורפה לחיל השריון. במסגרת ההסבה הועבר גדוד טנקי M50 שרמן מס' 129 מחטיבה 520 ויחד איתו צורפו עוד שני גדודי חרמ"ש.
מלחמת ששת הימים
ערב מלחמת ששת הימים כללה החטיבה שלושה גדודים בפיקודו של אל"ם אלברט מנדלר:
בנוסף כלל הגדוד גם פלוגת סיור בפיקודו של רס"ן רפי מוקדי.
התקדמות במרכז סיני
במהלך תקופת ההמתנה שקדמה למלחמת ששת הימים נערכה חטיבה 8, בפיקודו של אל"ם אלברט מנדלר מול גיזרת כונתילה, צפונית לאילת והיוותה כח הטעיה צה"לי כנגד הצבא המצרי בחזית סיני. ההטעיה הובילה לריכוז כוחות שריון מצרים רבים מול חטיבה 8 ובכך אפשרה למעשה את ההבקעה הצה"לית בצפון חצי האי ובמיוחד בקרב אום-כתף.
בלילה שבין ה-5 ל-6 ביוני חצה גדוד 129 של החטיבה את הגבול לכיוון סיני והתקדם לעבר מערכי הדיוויזיה ה-6, בפיקודו של סעד א-שאזלי. בקרב שריון שהתפתח הושמדו רוב הטנקים המצריים, בעוד לגדוד 129 נפגעו 2 טנקים בלבד. לאחר הקרב חזר גדוד 129 לתחומי הקו הירוק.
ב-7 ביוני, יומיים מרגע פרוץ המלחמה, הורה הרמטכ"ל רב-אלוף יצחק רבין על העברת החטיבה לרשות פיקוד הצפון. בעקבות החלטה זו הועברה מרביתה צפונה ואילו בסיני נשאר כח מוקטן של החטיבה (גדוד 89 ושתי פלוגות טנקים של גדוד 129), בפיקודו של סגן מפקד החטיבה מרדכי (מוטקה) בן-פורת, אשר ב-8 ביוני המשיך להתקדם דרך נח'ל ומעבר המיתלה אל עבר תעלת סואץ עד לחבירתו אל כוחות אוגדה 38 בפיקודו של אריאל שרון.
הבקעה בצפון הגולן
לקראת ה-9 ביוני נערכה החטיבה באזור עמק החולה, מול המערך הסורי בצפון רמת הגולן. החטיבה, בפיקודו של אל"ם אלברט מנדלר כללה רק מחצית מכוחה, מפני שיתרת הכוחות נותרו בסיני. לפיכך, תוגברה חטיבה 8 בגדוד טנקים 377 מחטיבה 37, שכלל שתי פלוגות טנקים ופלוגת חרמ"ש בפיקודו של סא"ל אמנון חינסקי. מנדלר מינה את קצין האג"ם רס"ן אמנון רשף כממלא-מקום סמח"ט. המשימה שהוטלה על החטיבה הייתה הבקעת המערך הסורי מצפון לכפר סאלד - גבעת האם, כיבוש מוצבי גוּר אֶל-עַסְכַּר, נַעמוּש, מתחם זעורה והגעה עד לכביש המוביל למסעדה (כביש 99). ב-9:00 בבוקר ה-9 ביוני התקבלה פקודת מקבת פעל! (פקודה לנוע לעבר המערך הסורי). בשעה 11:30 חצתה החטיבה את הגבול עם סוריה והתחילה לטפס לרמה. אולם כאשר הטור החטיבתי (גדוד טנקים 129 בפיקודו של סא"ל אריה בירו, חפ"ק המח"ט, גדוד טנקים 377, גדוד חרמ"ש 121 בפיקוד אריה קרן) הגיע לאזור גבעת האם התחילה הפגזה ארטילרית כבדה של החטיבה ה-11 הסורית, אשר פגעה במספר זחל"מים. בהפגזה זו אף נהרג סגן מפקד גדוד 121, רס"ן מוש חביב. גדוד 129 כבש את מוצבי גור אל-עסכר ונעמוש, אולם בשל הארטילריה והאש שנפתחה על הטור החטיבתי נוצרה טעות בניווט, אשר הובילה את הגדוד לכפר סיר א-דיב, שהיה רווי בחוליות נ"ט. מפקד הגדוד, אריה בירו, חשב בשלב זה שהוא בדרך הנכונה וכי הכפר שמעליו הוא זעורה. רק לאחר שלא הבחין באש ארטילרית שניתנה לבקשתו על זעורה הבין את הטעות בניווט. למרות זאת החליט להמשיך בציר העולה אל קלע. במהלך הקרב שהתפתח בכפר נפגע הטנק של אריה בירו מספר פעמים והוא עצמו נפצע בלסתו והתפנה לאחור. רס"ן רפי מוקדי אשר נטל את הפיקוד על הגדוד ניסה לשנות את כיוון ההתקדמות ופנה צפונה אולם גם הטנק שלו נפגע ומוקדי עצמו נהרג. בשלב זה נטל את הפיקוד מפקד פלוגה ז' בגדוד - סגן נתי הורוביץ (גולן) אשר, למרות פציעתו בפנים, בגב ובזרוע - הצליח להוביל את הגדוד לכיבוש הכפר. בתום כיבוש סיר א-דיב המשיך הגדוד לנוע לכיוון הכפר קלעה. בשלב זה הגיע המח"ט מנדלר לאזור סיר א-דיב וזיהה את הטעות בניווט. למרות זאת החליט מנדלר כי גדוד 129 ימשיך בתנועה לקלעה ושאר כוחות החטיבה יפנו לכיוון זעורה. 14 הטנקים שנותרו לגדוד 129 המשיכו בהתקדמות איטית לעבר קלע תחת אש ארטילרית כבדה והגיעו למחסום קוביות נ"ט. במהלך המעבר נפגעו שלושה טנקים נוספים ומיד אחריו נפגעו עוד ארבעה. בשעה 16:45 הגיע כוח של שבעה טנקים אל הכפר עצמו והמשיך בלחימה, אך במקביל נתקל במארב נ"ט ובכוחות שריון סוריים שהגיעו מכיוון כפר וַאסֵט. חרף העובדה כי גדוד 129 הצליח לכבוש את הכפר, טנקים רבים נפגעו עד שמכל כוח הגדוד נותרו בקלע שני טנקים כשירים בלבד. בכל יום הקרבות ספג הגדוד 13 הרוגים ו-33 פצועים.
במקביל, המשיך המח"ט עם שני הגדודים האחרים בתנועה צפונה על ציר הנפט ונתקל בהתנגדות מעטה. הכוחות כבשו את מתחמי זעורה והכפר גְּבָּב אֶל-מֵיס כמתוכנן. בסביבות 18:45 חבר המח"ט יחד עם גדוד 377 לשרידי גדוד 129 בקלעה.
בלילה שבין ה-9 ל-10 ביוני תוגברה החטיבה בטנקים נוספים ובשתי פלוגות מחטיבת גולני ולאחר התארגנות, לקראת שחר, החלה לנוע לכיוון קוניטרה. החטיבה כבשה את הכפרים וַאסֵט ואֶל-מַנְצוּרַה והגיעה לקראת השעה 14:30 לפאתי קוניטרה. החטיבה מצאה את העיר נטושה וכבשה אותה ללא התנגדות לקראת השעה 15:30. לאחר מכן המשיכה החטיבה לנוע עד הגעתה לצומת אֶל-אַחְמַדִיֶּה, כ-2 ק"מ צפונית-מזרחית לקוניטרה.
חטיבה 8 בין השנים 1967-1973
בתום מלחמת ששת הימים התארגנה החטיבה בבסיס האם החדש שלה בשדה תימן ובשנת 1968 שונה שמה לחטיבה 875. במסגרת ההתארגנות הזאת הועברה החטיבה לרשות אוגדה 143 של פיקוד הדרום, נטלה חלק פעיל בהחזקת קו בר-לב במהלך מלחמת ההתשה, ועסקה בפעילות מבצעית ברצועת עזה שכללה סיורים ומרדפים.
ב-9 בספטמבר 1969 נערך מבצע רביב - פשיטה משוריינת של צה"ל לאורך חמישים קילומטרים בחוף המערבי של מפרץ סואץ. לתפקיד מפקד המבצע מונה מח"ט 8, אל"ם אורי בר-און. בר-און מינה לתפקיד מפקד כוח הפשיטה את סא"ל ברוך הראל ("פינקו"), שהיה סגן מפקד חטיבה 8 והמתין באותה תקופה למינויו למפקד חטיבה 14. המבצע שהיה ראשון מסוגו בצה"ל אשר כלל, כוח שריון המורכב מטנקי טירן 5 ונגמ"שי BTR-50 שהוכפפו תחת פיקוד החטיבה, כוח ימי שהורכב מנחתות, לוחמי יחידה 707 ושייטת 13, בסיוע חיל האוויר ותותחנים, הצליח מעל למצופה.
ביולי 1973 הועבר בסיס האם של החטיבה למחנה פלוגות.
מלחמת יום הכיפורים
ערב מלחמת יום הכיפורים כללה החטיבה, בפיקודו של אל"ם אריה בירו, שלושה גדודים ופלוגת סיור:
מהלכי החטיבה בדרום תעלת סואץ
מלחמת יום הכיפורים תפסה את גדוד 129 של החטיבה בסוף אימון, טיפול ואחזקה במחנה צאלים. הגדוד שוחרר ממילואים ביום שישי וגויס למלחמה למחרת. את מלאכת גיוס יתר החטיבה ניהל סגן מפקד החטיבה סא"ל נחמיה דגון בבוקר ה-6 באוקטובר. הגדוד השתתף במסגרת החטיבה בבלימת כוחות מצריים בגזרת ציר הגידי מול הארמייה השלישית.
ב-7 באוקטובר החלו להגיע הכוחות הראשונים של החטיבה לאזור בסיס רפידים שבסיני, לאחר נסיעה ממחנה פלוגות על גבי זחלים. עם הגעתה של החטיבה לסיני הועברה לרשות אוגדה 252 ושולבה במשימת הבלימה של הצבא המצרי, אשר באותו הזמן כבר הספיק לצלוח את תעלת סואץ ולהגיע לקרבת מעבר הגידי:
במהלך מלחמת יום הכיפורים השתתפה החטיבה בקרבות בלימה רבים כנגד הארמייה השלישית של הצבא המצרי בדרום תעלת סואץ, בגזרת מעברי המיתלה והגידי. ב-14 באוקטובר השתתף גדוד 89, יחד עם טנקים ופלס"ר מחטיבה 401 וגדוד 202 של הצנחנים בקרב ואדי מבעוק, בו נבלם ניסיון ההתקדמות של הצבא המצרי מזרחה.
לאחר צליחת תעלת סואץ ומעבר אוגדות 143, 162 ו-252 לגדה המערבית של התעלה, נשארה החטיבה לכתר את הארמייה השלישית (בשלב זה הוחזר גדוד 121 למסגרת החטיבתית).
בצהרי ה-18 באוקטובר, במהלך ההכנות לקראת תקיפת מערכי הצבא המצרי, נפגע זחל"ם הפיקוד של החטיבה מפגז ארטילריה. כתוצאה מכך נפצעו אריה בירו וקצין האג"ם. לאחר פציעתו של אריה בירו הועברה החטיבה לפיקודו של אל"ם אברהם ברעם (מפקד חטיבה 164).
ב-23 באוקטובר הועברה החטיבה לרשות אוגדה 440, כשחלק מגדוד 121 שונע לאזור ראס סודר. ואילו ב-26 באוקטובר הועבר הפיקוד על החטיבה לאל"ם אהרון גל (שטנגל).
לאחר המלחמה חזרה החטיבה להיות כפופה לאוגדה 143 ונשארה בסיני עד להסכמי הפרדת הכוחות עם מצרים. עם שחרורהּ חזרה החטיבה לבסיס האם שלה במחנה פלוגות.
גדס"ר 87
גדוד הסיור 87 הוא גדוד סיור משוריין, אשר הוקם במאי 1973 והשתייך לאוגדה 143. החימוש העיקרי של הגדוד כלל טנקים מסוג M60A1 פטון חדישים ומרכיב סיורי על בסיס נגמ"שים מסוג M-113 וג'יפים קלים. פלוגת הג'יפים התבססה, כמעט בשלמותה, על פלס"ר 87 של חטיבה 8 במלחמת ששת הימים (מספר הגדוד נלקח אף הוא מהפלס"ר).
במהלך מלחמת יום הכיפורים נלחם הגדוד, בפיקודו של סא"ל בנצי כרמלי, מול הצבא המצרי ומנע ממנו לכבוש את אזור גבעות 'חמדיה' ו'כישוף', אשר שלטו על אזור הצליחה המיועד. במהלך קרב זה נהרג המג"ד בנצי כרמלי. מחליפו סא"ל יואב ברום נלחם בגבורה בקרבות החווה הסינית ונפל ב-16 באוקטובר 1973. במהלך המלחמה התקדם הגדוד עד לחוף האגם המר הגדול ובכך הצליח למעשה לאתר את ה"תפר" בין שתי הארמיות המצריות בסיני. לאחר מכן השתתף הגדוד בבלימת התקפת הנגד של הדיוויזיה המצרית המשוריינת ה-21. בעת צליחת התעלה נע הגדוד בראש כוחות אוגדה 143 והצליח לפרוץ אל קו המים. בהמשך חיפה הגדוד בעת צליחת הצנחנים לצד המערבי של תעלת סואץ.
ב-19 במאי 2005 קיבל הגדוד תעודת הערכה מטעם אלוף פיקוד דרום - דן הראל, על הישגיו במהלך מלחמת יום הכיפורים.
חטיבה 8 לאחר מלחמת יום הכיפורים
בשנת 1974 נבנתה החטיבה מחדש כחטיבת שריון, הכוללת שלושה גדודי טנקים מסוג M48A3 פטון. בשנים שלאחר מלחמת יום הכיפורים נטלה החטיבה חלק פעיל בתעסוקות מבצעיות רבות בקווי ההפרדה בסיני וכגדודי חי"ר ברצועת עזה, בערבה, באילת, בגבול לבנון וברמת הגולן.
החטיבה נטלה חלק פעיל במהלך שתי האינתיפאדות ובמיוחד בלטה במהלך מבצע חומת מגן, בה פגעה במספר רב של מחבלים הן בשטחי יהודה ושומרון והן בחבל עזה.
בשנת 2004 פורקה החטיבה בעקבות תהליך ארגון מחדש בצה"ל, אולם הוקמה כעבור שנה, בשנת 2005, בעקבות פנייה של ותיקי החטיבה לרמטכ"ל דאז משה יעלון, עת אוחדה עם חטיבה 640 של פיקוד הצפון. בעקבות איחודה הוסבה לחטיבת טנקי מרכבה.
במהלך קיומה, הוחלף מספרה של החטיבה 4 פעמים. הפעם הראשונה הייתה בשנת 1968, הפעם השנייה ביוני 1982 במהלך מלחמת לבנון, הפעם השלישית בשנת 1986 והפעם הרביעית, בשל הלחץ אשר הפעילו חיילי החטיבה ויוצאיה, בשנת 1996 עת הוחזר לה המספר 8.
ביולי 2014, במהלך מבצע צוק איתן, הופעלו בצווי 8 לתעסוקה מבצעית בגבול הצפון גדוד ההנדסה ואחד מגדודי הטנקים של החטיבה (גדוד 8528 בפיקודו של סא"ל יריב אלעני). שני גדודי החטיבה נקראו להחליף גדודים סדירים בגבול הצפון על מנת שאלה האחרונים יוכלו לקחת חלק פעיל בלחימה ברצועת עזה. טנקי הגדוד נפרסו לאורך הקו הכחול מראש הנקרה שבמערב, דרך זרעית, אביבים, רכס רמים והר דב שבמזרח. ולאורך הקו הסגול שבגולן מהר רם ועד תל פרס.
בדצמבר 2020 החלה החטיבה בהסבה לטנקי מרכבה סימן 3ד ב"ז.
כיום (2022) חטיבה 8 היא חטיבת מילואים פעילה, בפיקודו של אל"ם ראדי עזמה, השייכת לפיקוד הצפון.
עיטורים
חטיבה 8 היא חטיבת השריון בעלת המספר הרב ביותר של עיטורי גבורה בצה"ל. העיטור ניתן לשלושה מלוחמי החטיבה: פרט לכך לחטיבה מעוטר בעיטור העוז ובעיטור המופת:
בשנת 2014 קיבל גדוד 89 קיבל את עיטור ההצטיינות ליחידות המילואים מנשיא המדינה.
בשנת 2012 זכתה החטיבה במקום השלישי בבית המילואים בפרס הרמטכ"ל.
ב-5 באוגוסט 2013 קיבל גדוד 121 של החטיבה את עיטור ההצטיינות ליחידות המילואים מנשיא המדינה.
בשנת 2013 זכתה החטיבה בתעודת הערכה מיוחדת של מפקד זרוע היבשה בנושא האימונים.
ב-6 ביולי 2021 קיבל גדוד 121 של החטיבה את עיטור ההצטיינות ליחידות המילואים מנשיא המדינה
טושיבה
החברה נוסדה בשנת 1939 בשם טוקיו שיבאורה דנקי K.K. באמצעות שילוב של החברות שיבאורה סיסאקו-שו (אשר נוסדה בשנת 1875) וטוקיו דנקי (אשר נוסדה בשנת 1890). שם החברה שונה רשמית ל"טושיבה" בשנת 1978.
חידושים והמצאות
החברה המציאה את טכנולוגיית הכתיבה האנכית בדיסק קשיח בגודל 1.8 אינץ'. בזכות המצאה זו ניתן לדחוס יותר נפח לשמירת מידע על כל אינץ' מרובע.
תיקי דרזדן
תיקי דרזדן (באנגלית: The Dresden Files) היא סדרת ספרי פנטזיה אורבנית מאת הסופר האמריקאי ג'ים בוצ'ר.
נחש מים צפוני
נחש מים צפוני (שם מדעי: Nerodia sipedon) הוא מין של נחש לא-ארסי ממשפחת הזעמניים מתת-משפחת נחשי המים החי באמריקה הצפונית. הוא קרוב רחוק של נחש המים האירופי אך שייך לסוג אחר.
תיקי דרזדן
הספר הראשון בסדרה יצא בשנת 2000 בשפה האנגלית.
נחש מים צפוני
מאפיינים
אורכם הממוצע של נחשי המים 81 ס"מ בנקבות ו-69 ס"מ בזכרים אך התגלו פרטים באורך 135 ס"מ. משקלו הממוצע 80-150 גרם. הנחש בעל גוף אפור עד צהוב ומפוספס בפסים חומים אנכיים. הראש גדול ובעל עיניים גדולות ירוקות ולסתות בולטות ועגלגלות הנמצאות מתחת העיניים. לנחשים אלה אין שיני ארס אך השיניים שלהם חזקות ויכולות ללפות את הטרף חזק. במראהו הוא מזכיר את המין הארסי מוקסין המים שחי באותם מקומות.
תיקי דרזדן
רקע
העלילה מתרחשת בעיר שיקגו של ימינו, כאשר בעולם זה יש גם כוחות קסם, אשר מרבית בני האדם אינם מודעים אליו. גיבור העלילה, הארי דרזדן, הוא מכשף, אשר עובד כבלש פרטי וקוסם מקצועי.
כל ספר בסדרה מתמקד בפתרון תעלומה בלשית אשר קשורה ליצור מיתי/קסום המוכר לנו מעולם האגדות (מכשף, איש זאב, ערפד, פיות וכן הלאה), שעל פי רוב יהיה היריב העיקרי של הארי במהלך הספר. במהלך ההתפתחות של הסדרה, הארי מגבש קבוצה של דמויות משנה, אשר מהוות חלק מצוות הסיוע שלו, אשר משתנה קלות מספר לספר.
ספרים בסדרה
עד כה יצאו 17 ספרים באנגלית, כאשר 5 מתוכם תורגמו לעברית על ידי ורד טוכטרמן ופורסמו על ידי יניב הוצאה לאור:
נחש מים צפוני
מאפיינים
נחשים אחרים כמו עכסנים, מוקסין המים, אליגטורים, פומות, שועלים, ראקונים, בואשים ועופות דורסים הם טורפיו הטבעיים.
תיקי דרזדן
פרסים
הספר ה-15 בסדרה, "Skin Game" היה בין המועמדים הסופיים לפרס הוגו בשנת 2015.
פרנסואה דובליה
פרנסואה דובליה (בצרפתית: François Duvalier, בקריאולית האיטית: Franswa Divalye; 14 באפריל 1907 - 21 באפריל 1971) היה נשיאה ורודנה של האיטי משנת 1957 ועד 1971. כונה לעיתים "פאפא דוק" משום שהיה רופא בהכשרתו. שלטונו אופיין באלימות וטרור.
ביוגרפיה
דובליה נולד בפורט-או-פרנס באי האיטי. הוא השלים את לימודי הרפואה שלו באוניברסיטה של האיטי בשנת 1934 ושימש כרופא כללי עד שנת 1943. בשנת 1946 מינה אותו נשיא האיטי, דומרסיה אסטימה למנכ"ל שירות הבריאות הציבורית באי. כאשר הודח אסטימה בהפיכה צבאית בשנת 1950, שב דובליה לעבודתו הקודמת במשלחת הסניטרית האמריקנית ובמקביל ניסה לקדם את מעמדו כנגד הנשיא החדש, פול א. מגלואר.
אחרי ההפיכה שהדיחה את מגלואר בשנת 1956 קמה שורה של ממשלות חלשות, ואחר כך נבחר דובליה לנשיא בשנת 1957. במהלך מסע הבחירות השתמש לעיתים תכופות בכנופיות צבאיות, בהתנקשויות ובעיקר ניסיון לערער על כוחה של האליטה המולאטית באי. כדי להטיל אימה ביריביו לשלטון, ארגן דובליה משטרה חשאית בשם הטונטון מקוט (Tontons Macoutes), וכן החיה את מסורות הוודו, כשהוא מציג את עצמו לעיתים תכופות ככהן וודו בעצמו. בשנת 1964, בעקבות "בחירות" שארגן ובהן זכה לרוב מוחלט (הוא היה המתמודד היחיד כי הוציא את שאר המפלגות מחוץ לחוק) הכריז על עצמו "נשיא לכל החיים". שלטונו הדיקטטורי הביא לקרע ביחסים עם ארצות הברית, שאוחה רק באופן חלקי החל משנת 1962. לפני מותו הועיד דובליה את בנו בן העשרים, ז'אן קלוד דובליה, שכונה "בייבי דוק", למשרת יורשו כנשיא.
הרומן השחקנים, במקור - The Comedians (1965) של גרהם גרין (הוצאת עם עובד 1973, תרגם אמציה פורת), מתרחש על רקע שלטונו של פרנסואה דובליה ומתאר את אימי שלטונו.
אום שינריקיו
אַלֶף (ביפנית: アレフ) או בשמה הקודם אוֹם שִׁינְרִיקְיוֹ (オウム真理教) היא כת יפנית דתית שהוקמה בשנת 1987 ביפן על ידי שוקו אסהארה וזכתה לעיקר פרסומה בעקבות פיזור סארין ברכבת התחתית בטוקיו, שהביא למותם של 12 בני-אדם ופציעתם של יותר מ־5,000 איש.
שם הכת מורכב מצירוף המילים "אום" - שהיא הברה קדושה בסנסקריט (לשון הודית עתיקה) שפירושה "הכוח היוצר וההורס של היקום", ו"שינרי-קיו" - שפרושה ביפנית "דוקטרינת האמת הנעלה". כפי ששם הכת מרמז, מטרתה ללמד את האמת אודות הבריאה וההרס של היקום.
התפתחות הכת
נקודת המפנה הראשונה של הארגון התרחשה ב־1989, כאשר הקבוצה ניסתה להירשם ביפן תחת חוק דיני תאגידים. רישום כזה כולל תחתיו הטבות כגון זכויות מיסים, הזכות להיות בעלים של רכוש כארגון, והגנה מפני התערבות בענייניה מצד המדינה או כל גורם אחר. תחילה הרישום לא אושר, אך לאחר מאבק וערעור על ההחלטה בבית משפט, באוגוסט 1989, אום קיבלה הכת את המעמד החוקי. ההכרה הרשמית באום שינריקיו חשובה מפני שלפני כן התייחסו אליה כקבוצה שמתחמקת ממסים באופן קבוע; עתה, בשם החוק, שהכיר ביסוד הדתי שלה, הייתה לה חסינות מפיקוח רשמי ומתביעה משפטית. הרשויות לא חקרו את הדוקטרינה שלה או את מעשיהם של אנשי הכת בפועל, כמו את הפעילויות לשם רווח כספי או אף את הפעילויות הפליליות. היה קשה עד בלתי אפשרי לחקור, משום "אי רצון פוליטי להתעסק עם דתות". לאף אחד לא היה מושג שהכת גדלה מיום ליום.
תורתו של אסהארה התבססה על דרך רוחנית חדשה, פרי מוחו. הוא שילב בין כתבי נוסטרדמוס וכתבי ההתגלות מהברית החדשה ודרש ממאמיניו לראות בו ישו חדש, תוך שהוא מנבא אסונות גדולים לאנושות ולאלו שלא ילכו בדרכו. חברי הכת, ביצעו מעשים כמו רצח, חטיפה, עינויים, ועוד פעולות מפוקפקות למען הכת ואסהארה.
אסהארה ביקש שליטה מוחלטת במאמיניו: על חברי הכת היה למסור את כל רכושם לכת, אסור היה להם להתרועע עם אנשים שאינם חברי הכת, נאסר עליהם לישון יותר מ-6 שעות בלילה ואף פחות, והיה עליהם לצפות בשידורי הכת שעות רבות ביום, תוך שהם נעולים בחדר עם מכשיר טלוויזיה. הכת אף ביקשה מהמאמינים לחבר אלקטרודות לגופם ולהסתובב איתן כדי שיוכלו להיות באותו "גל אלוהי" עם מוחו של אסהארה. פריטים מגופו של אסהארה כמו שערות שנשרו, ציפורניים שנקצצו, ואפילו מי האמבט בהם רחץ, נמכרו למאמיניו כ"פריטים קדושים".
בכת עשו שימוש בסמים שונים כדי להשפיע על המאמינים, ובמהלך שימוש זה מתו עשרות מבני הכת.
ניסיון לפעילות פוליטית
ביולי 1989 החליט שוקו שפעילות פוליטית נחוצה לשם התקדמות. כך הוקמה המפלגה Shinrito = מפלגת האמת הצרופה. המטרה הייתה להפוך את הטכניקות של אום שינריקיו לפוליטיות, להציע ישועה לקהל גדול יותר, ולאפשר לאום גישה לפרסום. הקמפיין שלה היה מוזר וכלל שירים, ריקודים, צעדות והרבה תשומת לב ציבורית.
בבחירות נחלה הכת כישלון מוחץ, והדבר גרם לנקודת המפנה השנייה. בעקבות כך חלה התנכרות נוספת של הקבוצה לחברה, וחל מהפך גדול באידאולוגיה של הכת. אם בהתחלה ביקשה הקבוצה למנוע אפוקליפסה, עכשיו הבינה כי יש לה מטרה חדשה: הם לא יכולים עוד להציל את כל העולם אלא הם צריכים להגן מעכשיו רק על עצמם. אסהארה הודיע על הצורך של מאמיניו להכין את עצמם ליום הדין הבלתי נמנע, והקבוצה החלה לבנות מקלטים גרעיניים שאליהם יוכלו הקומונות לברוח כאשר העולם יחרב. התבודדות זו חיזקה את כוח ההשפעה של הנהגת הכת ואת המבנה ההיררכי שהיה מבוסס על הגשמה נזירית סגפנית. השקפתו של אסהארה לגבי העתיד הפכה פסימית יותר. נאומיו נסובו יותר ויותר על האסון שמצפה לאנושות, הוא לקח את המפלה באופן אישי ונשבע לנקום באלה שהעזו לעמוד בדרכו. אם הציבור לא מאפשר לו לצבור כוח בדרכים לגיטימיות, הרי שמחסני הנשק והגזים מאפשרים לו לצבור כוח לקראת המלחמה נגד העם שלא אפשר לו להתחזק. מאותו רגע, נושא הארמגדון הפך למוקד עיקרי בנאומיו, למשהו הרבה יותר מוחשי מאשר סתם עוד איזו אמירה. בשלב זה נעשתה קפיצה בהלך המחשבה של הגורו – מהמתנה פאסיבית להבאה אקטיבית של האסון הקוסמי.
משום הכישלון בבחירות בנו חברי הכת ממשלת צללים לממשלת יפן. במציאות הייתה הכת קריקטורה של החברה האוטוריטרית שהוא יצא נגדה. אסהארה האמין שכדי להציל את יפן אין ברירה אלא להרוס את הממשל הנוכחי ובמקומו להציב את הדיקטטורה שלו. הוא ביקש להביא את הניצחון בארמגדון, ולכן היה עליו להכין רעל ביולוגי וכימי.
בשנת 1989 רצחו חברי הכת עורך-דין שפעל נגדם, עם אשתו ובנם הפעוט.
התקפת הסארין
הפגיעה הקשה ביותר הייתה בתחנת הרכבת קַסוּמִיגַאסֶקִי. הארגון בחר לרכז דווקא שם את הפגיעה משום שזהו מקומם של כל משרדי הממשלה, המפקדות, המשטרה והסוכנויות הלאומיות השונות.
הכת בחרה לפעילותה דווקא את הסארין כיוון שהוא נמצא המתאים ביותר בפעילות בסביבה אורבנית: אף על פי שהסארין לא רעיל כמו גז ה־VX, היעילות שלו בטמפרטורה של 25 מעלות גבוהה יותר מכל האחרים. וללא האמצעים לייצר רעל, הסארין הוא בבירור המתאים ביותר בשימוש בטרור אורבני. לסארין יש מטרה אחת בלבד - להרוג: טיפה אחת של סארין יכולה להרוג אדם ממוצע תוך חמש עד חמש עשרה דקות. השעה 8:30 נבחרה מכיוון שזו השעה שבה מגיעים השוטרים לתחנה.
48 שעות לאחר ההתקפה שביצעה הכת ברכבת התחתית של טוקיו, נעצר אסהארה עצמו וכן רבים ממאמיניו. המשפטים נגדם התנהלו שנים רבות, ועוד עדויות נאספו על מעשי הכת ושטיפת המוח שעברו החברים בה. חברי הכת שהשתתפו באירוע הרכבת התחתית נידונו כולם למוות, ואיתם אסהארה.
כחלק מהשינויים אותם הנהיגה הכת, שונה שמה ל"אלף" (באנגלית: Aleph), וזאת כדי להצביע על התחלה חדשה.
אסהארה וששה חברי כת נוספים הוצאו להורג במהלך יולי 2018, כעבור יותר מ-23 שנים מעשיית פשעיהם.
מחלף קריית ראשון
המחלף בנוי בתצורת מחלף יהלום שהצמתים בו הם מסוג מעגל תנועה. כל כיווני התנועה במחלף מתאפשרים באמצעות מעגלי התנועה ונתיבי שירות המשותפים למחלף מבוא איילון. הכניסות למחלף מכיוון מערב מבוססות על הכניסות מנתיבי איילון למחלף מבוא איילון.
אמנון זכרוני
ביוגרפיה
זכרוני נולד וגדל בתל אביב בתקופת המנדט הבריטי. בנעוריו ערך את עיתון בית הספר. למד בגימנסיה גאולה, בה היה תלמיד מצטיין וריכז חוג ספרותי. בילדותו נטה לימין, וחילק כרוזים של האצ"ל, אך בתיכון עבר לדבריו "גלגול", כשהתוודע בעת גיוסו לצה"ל ביקש לשרת ביחידה עם אימונים קרביים מצומצמים, בשל היותו פציפיסט, אולם הוא נשלח לחטיבת גולני הקרבית ויועד לקצונה. ביחידה זאת גם לא סופק לו מזון צמחוני. תחילה סירב להישבע אמונים לצה"ל, ואחר כך סירב לשרת בכלל, ובמרץ 1954 סירב פקודה ונפקד מיחידתו, בכך היה מסרבני השירות הראשונים בצה"ל מתוך פציפיזם. הוא נכלא ונדון לשבעה חודשי מאסר.
ב-28 במאי 1954 פתח בשביתת רעב שנמשכה 24 ימים, בבית חולים ובבית כלא צבאי. שביתת הרעב זכתה לכיסוי תקשורתי נרחב ובהתערבות ראש הממשלה משה שרת ובניגוד לדעתו של שר הביטחון פנחס לבון הוקל עונשו והוא שירת כמתרגם ועורך ביטאונים בהג"א. במהלך שביתת הרעב ייצג אותו עורך דין מרדכי שטיין מתנועת הכוח השלישי, בה פעל זכרוני לאחר מכן. בשנת 1955 היה פעיל במאבק למען נישואים אזרחיים בישראל.
קריירה משפטית וציבורית
זכרוני החל את הקריירה המשפטית שלו בשנות השישים - ב-1958 סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית, ובשנת 1960 הוסמך כעורך דין. ב-1965 היה ממקימי "העולם הזה - כוח חדש", של אורי אבנרי, והיה מזכיר התנועה בכנסת ויועצה המשפטי בכנסת השביעית, ובשל השפעתו כונה "הח"כ ה-121". זכרוני היה גם היועץ המשפטי של השבועון "העולם הזה", ופעיל פוליטי בארגוני שמאל שפעל באותה תקופה למען חופש הביטוי. באותה שנה ייצג את אורי דייוויס שנעצר על כניסה לשטח אסור כדי לסייע לערבים במאבק נגד הפקעת אדמות. בעקבות מלחמת ששת הימים שינה זכרוני את עמדותיו האידאולוגיות, התגייס לצה"ל ועשה את שירותו בפרקליטות הצבאית. בבחירות בשנת 1969 היה המועמד השלישי ברשימת "העולם הזה" לכנסת, אך הרשימה זכתה בשני מנדטים בלבד, והוא לא נכנס לכנסת. בבחירות בשנת 1973 היה המועמד השני ברשימת העולם הזה לכנסת, אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה. ב-1977 היה ממייסדי מפלגת מחנה של"י.
בהמשך זנח זכרוני מעט את הפעילות הפוליטית לטובת קידום הקריירה המשפטית, והפך לאחד מעורכי הדין הידועים בישראל. בשנות השמונים שימש כפרקליטם של מרגל האטום מרדכי ואנונו, עד שהוחלף על ידי אביגדור פלדמן, ושל עיזאת נאפסו, קצין צה"ל צ'רקסי שהורשע בריגול. זכרוני ייצג את נאפסו בערעור לבית המשפט העליון שהתברר לאחר פרסום פרשת קו 300, והביא לזיכויו בעסקת טיעון לאחר שהתביעה הודתה שאנשי השב"כ שקרו בבית המשפט. בהמשך ייצג את שבתאי קלמנוביץ', שנאשם בריגול לטובת רוסיה, אך לא הצליח להביא לזיכויו. מאוחר יותר ייצג את המרגל שמעון לוינזון (1991) שהעביר מידע לברית המועצות תמורת כסף ואת איש העסקים נחום מנבר (1997) שהורשע במכירת חומרים וסיוע לאיראן. במהלך המשפט טען זכרוני שהשופט אמנון סטרשנוב ניהל קשרים רומנטיים עם עורכת דין מצוות ההגנה, טענה שהיועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין, ופרקליטת המדינה, עדנה ארבל דחו בחריפות תוך האשמתו בפגיעה במערכת המשפט. כן שימש כפרקליטם של פוליטיקאים כאריה דרעי ושלומי לחיאני.
למרות עמדותיו השמאלניות הרדיקליות, היה זכרוני מקורב לצמרת הביטחונית, ועקב התיקים שלו גם קיבל סיווג ביטחוני גבוה. בשנות השמונים עסק בשחרור בני ערובה בלבנון, וכן היה מעורב במגעים לשחרורו של רון ארד, במסגרת עסקה ישראלית-סורית-רוסית, בה אמורה הייתה ישראל לשחרר את המרגלים שבתאי קלמנוביץ' ומרקוס קלינגברג תמורת ארד, עסקה שבוטלה ברגע האחרון. כן היה יועצו של ראש הממשלה יצחק רבין לענייני שבויי צה"ל והנעדרים.
במשרדו עבדו במשך השנים אביגדור פלדמן, דרור ארד-אילון ודב חנין.
זכרוני היה פרשן קבוע בפאנל "יומן", מגזין החדשות ביום שישי של הערוץ הראשון לצד אורי דן. כן היה בין חברי הפאנל הקבועים בתוכנית הרדיו "מגזין המזרח התיכון" ברשת ב'.
זכרוני היה נשוי למירי, ולהם שני ילדים, טיבי ושרון, ושישה נכדים. הוא נפטר מדום לב בביתו שבהוד השרון, ב-12 באוקטובר 2017, בן 82, ונקבר בבית העלמין שבעיר.
ספרו
1 מול 119: אורי אבנרי בכנסת (1969)
ראובן מנינג
רצח פטרישיה וילקרסון
בשנת 1977 הגישה אישה בשם ברנדה קרותמול תביעה כנגד ויליאם רוס, סוחר בנדל"ן וחבר ותורם חשוב של הליגה להגנה יהודית, תביעת נזיקין על הפרת התחייבות למכור לה בית. ב-30 ביוני 1980 שוחחו קרותמול ורוס בניסיון להגיע להסדר, אך ללא הצלחה.
ב-17 ביולי 1980 הגיעה למשרדי חברת מחשבים בלוס אנג'לס חבילת דואר הממוענת לברנדה קרותמול. החבילה הכילה, על פי מסמכי המשלוח, "מכשיר המהווה פיתוח המצאתי בתחום המחשבים". במכתב נלווה לחבילה צורפו הוראות להפעלת המכשיר על ידי חיבורו לחשמל. מזכירה בחברה, פטרישיה ווילקרסון, פתחה את החבילה ופעלה על פי ההוראות המצורפות. ברגע שהפעילה את המכשיר הוא התפוצץ והיא נהרגה במקום.
רצח אלכס עודה
סמוך לאחר חטיפת אקילה לאורו, הופיע אלכס עודה בתוכנית טלוויזיה והגן על יאסר ערפאת. למחרת, בעת שפתח את דלת המשרד שלו בלוס אנג'לס, התפוצץ מטען נפץ שהרג אותו. ה-FBI חשדה שמנינג היה מעורב ברצח.
העמדה לדין באשמת רצח
8 שנים לאחר רצח וילקרסון, זיהו חוקרי ה-FBI טביעת אצבעות שנמצאו על החבילה, כשייכות לראובן מנינג, חבר הליגה להגנה יהודית. על המכתב הנלווה נמצאו טביעות אצבעותיה של אשתו רחל.
ויליאם רוס הועמד לדין באשמת רצח, אולם חבר המושבעים לא הגיע להסכמה ומשפטו בוטל בינואר 1989. בשנת 1988 הגיעה רחל מנינג יחד עם בנותיה לביקור בלוס אנג'לס, נעצרה שם, והועמדה למשפט באשמת רצח. במשפט שהתקיים ב-1989, לא הצליח חבר מושבעים להגיע לכלל הסכמה פה אחד בדבר אשמתה, והמשפט הסתיים ללא תוצאה. לאחר המשפט שבה מנינג לישראל, לביתה בקרית ארבע.
שנתיים לאחר המשפט של רחל מנינג, הגישו הרשויות בארצות הברית לישראל בקשת הסגרה של בני הזוג מנינג, לאחר שלטענת ה-FBI הצטברו ראיות נוספות. החוקרים שיערו שבני הזוג מנינג נשכרו על ידי ויליאם רוס לחסל את קרותמול.
השניים נעצרו בחודש מרץ 1991, וישבו במעצר 22 חודשים, במהלכם התקיימו בערכאות משפטיות השונות בישראל, דיונים מורכבים על הליכי ההסגרה וחוקיותה. דיונים אלו עוררו הד ציבורי נרחב ופעילי ימין בישראל פעלו למניעת הסגרת בני הזוג מנינג. עורכי דינם של בני הזוג טענו כי האף. בי.איי פיברק ראיות וכי טביעות האצבעות אינן של ראובן מנינג. לטענתם, אנשי השרות החשאי רדפו אחרי מנינג מפני שלדעתם היה לו קשר לסדרת חיסולים במסגרת פעילותו בליגה להגנה יהודית. בית המשפט העליון דחה את טענותיו של מנינג וקבע כי גם אם יש בהם ממש, הרי שאין הוא יכול לדון בכך אלא מקומם להיות נדונים בבית המשפט האמריקאי.
בפסקי הדין בעניין מנינג (בג"ץ 3806/93 מנינג נ' שר המשפטים וכן בג"ץ 3261/93 מנינג נ' שר המשפטים) באה לידי ביטוי משפטי הפרשנות לחוק אשר אינה מאפשרת לבית המשפט להיכנס לעובי הקורה בענייני ראיות אשר יש לקבלן או לדחותן, ואין הוא מוסמך לבוא במקום בית המשפט של המדינה הדורשת את ההסגרה, אלא אם כן ברור לגמרי כי מדובר בראיה מופרכת מעיקרה. במקרה מנינג לא ניתן היה לעמוד במדויק על טיבן של הראיות, ועל כן נקבע כי בני הזוג בני הסגרה.
סיום הפרשה
בינואר 1993 הוסגר ראובן מנינג לארצות הברית, וכעבור שנה ב-14 באוקטובר 1993, הורשע ברצח המזכירה ווילקרסון. הוא נדון בינואר 1994 למאסר עולם, שנקצב בינתיים, והועבר לכלא פדרלי שם הוא מרצה את עונשו. ניסיון להעבירו בחזרה לישראל כדי שירצה בה את עונשו, נדחה מאחר שהרצח בוצע בהיותו אזרח ארצות הברית, ואין הוא זכאי ליהנות מהחוק הקובע שישראלים שהוסגרו יחזרו לישראל לריצוי עונשם.
ההחלטה לגבי הסגרת רחל מנינג התמהמהה לאחר הסגרת בעלה לאור העובדה שהיא כבר עמדה לדין בארצות הברית. בסביבות הזמן שבו נדון בעלה למאסר עולם קבע בית המשפט בישראל כי גם היא בת הסגרה. ב-18 במרץ 1994, ימים אחדים לפני שהייתה אמורה לעלות על מטוס בדרך לארצות הברית – נפטרה מהתקף לב בבית הסוהר נווה תרצה.
חבריו של מנינג בליגה להגנה יהודית ליוו את משפטו ואת הליכי ההסגרה. גם לאחר הרשעתו זכה לתמיכת חבריו ולתמיכת ארגוני ימין קיצוניים המאמינים כי הוא חף מפשע, וכי כל אשמתו היא בהיותו יהודי הנרדף על ידי הגויים. שמו של מנינג מופיע באזכורים שונים הקשורים למאבקים לשחרר אסירים יהודיים כמו ג'ונתן פולארד ואחרים, והוא נחשב בעיני קבוצות אלה לדמות מרטירית הראויה להערצה.
רדיוניקס
רדיוניקס היא שיטה פסבדו מדעית המתיימרת לאבחן ולהשפיע מרחוק על ה"אנרגיות האלקטרומגנטיות" ואחרות המוכלות ומקיפות, כביכול כל דבר חי, צומח ודומם. לרוב המילה מקושרת למצבים בריאותיים של אבחון ו"טיפול גוף ונפש" באמצעות דגימה של המטופל כגון: שיער, דם, רוק ואפילו תצלום או כתב יד. אין עדות מדעית כלשהי ליעילות השיטה, ועקרונותיה אינם עומדים בקנה אחד עם הפיזיקה והביולוגיה המודרניים.
השיטה פותחה בתחילת המאה ה-20 בידי אלברט אברהמס (1864–1924), על בסיס הטענה שבגוף אדם בריא "תדרים" מסוימים, ואילו בגוף אדם חולה "תדרים" אחרים. המשמעות של המילה "תדרים" בקרב העוסקים ברדיוניקס שונה מהמשמעות המדעית של המילה תדר, ואינה תואמת רעיון ידוע כלשהו בפיזיקה. העוסקים ברדיוניקס משתמשים במכשירים שונים שנועדו לאתר את הבעיה, כביכול ב"תדריו" של המטופל, ולתקן אותה. ה-FDA האמריקני אינו מכיר שימוש רפואי ליגיטימי כלשהו למכשירים אלו.
דינר שווייצרי
ערכו של ה"דינר השווייצרי" נשמר, בניגוד למטבע בשאר חלקי עיראק שאיבד מערכו במהירות עקב העיצומים הכלכליים. כיוון שה"דינר השווייצרי" התפצל מהדינר העיראקי, ערכו בתחילת השימוש בו היה שווה לערך הדינר העיראקי. עם הנפקת שטרות כסף חדשים ב-15 באוקטובר 2003, עקב הפלת שלטון סדאם חוסיין והנהגת הממשל הזמני בחסות הקואליציה בראשות ארצות הברית, הוחלפו שטרות ה"דינר השווייצרי" לפי שער של 150 דינר עיראקי כנגד דינר שווייצרי אחד.
ה"דינר השווייצרי" לא הונפק על ידי בנק מרכזי כלשהו ולא היה נתון לכל פיקוח. כמו כן לא היה שום גוף שהתחייב לכבד אותו או לשלם תמורתו במטבע אחר. הבנק המרכזי העיראקי שהיה אחראי להנפקת השטרות מלכתחילה, הכריז עליהם כבטלים וחדל לכבד אותם. ערכו נבע מתוך מוסכמה חברתית בתוך הקהילה הכורדית של צפון עיראק. זהו מקרה נדיר שבו ערכו של מטבע נובע אך ורק ממוסכמה חברתית ללא כל גיבוי אחר, ולדעת חלק מהכלכלנים זהו יוצא מן הכלל שמעיד על הכלל - האפשרות לבסס מטבע על מוסכמה חברתית בלבד מעידה על כך שזהו הבסיס העיקרי לתפקוד מערכת פיננסית, וכי הגיבוי הבנקאי או הממשלתי הוא משני ביצירת ערך המטבע.
אמנון בס פרפרי
אמנון בס פרפרי (שם מדעי: Cichla ocellaris) הוא דג טורף ממשפחת האמנוניים החי באמריקה הדרומית באגן האמזונאס בנהרות אסקיבו, מארוני וריו ברנקו אך הופץ על ידי האדם לפלורידה, הוואי ופנמה. הוא קרוב משפחתו של אמנון בס טווסי ויכול להכליא עמו.
דג זה מגיע לאורך 74 ס"מ והוא בעל צבעים ירוקים בולטים המפוספסים בשחור בצורה משולשת והזנב גדול ומעט אדמדם. בקצה הזנב ישנו כתם דמוי-עין.
זהו דג טורף החי במים העכורים של האמזונאס. הוא ניזון מחרקים, סרטנים ובעיקר מדגים אחרים שהוא צד במהירות.
נשף המסכות
נשף המסכות (באיטלקית: Un ballo in maschera) היא אופרה בשלוש מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי, ללברית מאת אנטוניו סומה. הלברית מבוססת על לברית בשם "גוסטב השלישי" מאת אז'ן סקריב אותה הלחין דניאל אובר בשנת 1833. הבכורה הוצגה בתיאטרון אפולו ברומא ב-17 בפברואר 1859.
סיפור האופרה מבוסס באופן רופף על הרצח ההיסטורי של המלך גוסטב השלישי, מלך שוודיה, אך כמו ברבות מהאופרות של ורדי, ומאחר וורדי נאלץ לשנות את הסיפור מסיבות פוליטיות, אין קשר היסטורי ישיר בין האופרה למקרה.
היסטוריה
תיאטרון סן קרלו בנאפולי הזמין אצל ורדי מוזיקה ללברית "גוסטב השלישי" מאת סקריב. הלברית של סקריב מבוססת על הסיפור ההיסטורי של רצח גוסטב השלישי מלך שוודיה, שנרצח בנשף מסכות בעקבות קנוניה פוליטית שנרקמה נגדו. בעקבות ניסיון התנקשות בנפוליאון השלישי בינואר 1858 בפריז, סירב הצנזור בנאפולי להעלות אופרה שעוסקת בהתנקשות במלך. ורדי סירב להתאים את המוזיקה ללברית אחרת, וכך עזב את נאפולי למרות שהחזרות היו בעיצומן. מתיאטרון אפולו שברומא פנו אליו בבקשה לשנות מעט את פרטי העלילה, ולהעבירה לתקופה הקולוניאלית באמריקה, בה העלילה מתרחשת בבוסטון בשלהי המאה ה-18. במקום מלך שוודיה מדובר במושל בוסטון ובמקום בני אצולה שוודים, חבורת עבדים כושים משוחררים. ורדי הסכים, ואת הלברית המחודשת כתב אנטוניו סומה.
רוב ההפקות ממקמות את העלילה בבוסטון, אך בשנות החמישים היו מספר הפקות אירופיות שהחזירו את העלילה למיקומה ההיסטורי. הגדילה לעשות האופרה המלכותית השוודית, בה שוחזרו העובדות ההיסטוריות לפרטיהן בדייקנות.
מערכה ראשונה
באולם ממתינים לריקרדו אנשי הפמליה שלו, אנשי צבא ופשוטי העם, המבקשים להציג בפניו בקשות ועניינים שונים. באולם נמצאים גם סמואל ותומאסו המבקשים לרצוח את ריקרדו. ריקרדו מגיע, אך ראשו עסוק בנשף המסכות אותו הוא מארגן. רשימת המוזמנים לנשף מובאת לעיונו ובה הוא מוצא את חברו ויד ימינו רנאטו ואת אשתו אמליה, אשר בה ריקרדו מאוהב בסתר (האריה: La rivedrà nell'estasi). רנאטו נכנס ומנסה להזהיר את ריקרדו מפני מזימה שנרקמת לרצוח אותו. שר המשפטים מיידע את ריקרדו על בעלת אוב ומגדת עתידות בשם אולריקה שבביתה נרקמות מזימות. ריקרדו מתעניין באולריקה ומתכנן ללכת אליה עם פמלייתו מחופשים, כדי לתהות על קנקנה. אולריקה מכינה שיקוי קסמים בסיר וממלמלת את מילות הכישוף. ריקרדו נכנס מחופש למלח. הוא מתייחס לנבואותיה של אולריקה בבדיחות דעת, ומחזק רושם זה ב"מוטיב הצחוק" המשולב בשירתו. (אנריקו קארוזו הוסיף על מוטיב זה צחקוקים בין המוטיבים, אך ממשיכיו, בהם פבארוטי, נמנעו מכך והסתפקו במוטיב של ורדי.) המלח סילוואנו שהמתין לתורו, מבקש מאולריקה לנבא את עתידו, והיא אומרת לו כי הוא יועלה בדרגה ויתעשר. ריקרדו מגשים את הנבואה במקום, בשלשלו כסף וכתב מינוי לקצין לכיסו של סילוואנו מבלי שירגיש. אמליה נכנסת ומבקשת לדבר עם אולריקה ביחידות. ריקרדו מתחבא כדי לצותת דבריה. אמליה מספרת לאולריקה שהיא אוהבת בסתר גבר זר ומבקשת ממנה שיקוי נגד אהבה אסורה זו. אולריקה מורה לקטוף איזה צמח נדיר שצומח במקום מסוים עבור השיקוי. לאחר שאמליה הולכת, ריקרדו נכנס עם כל פמלייתו ושואל את אולריקה לעתידו. היא עונה לו שהאדם הבא שילחץ את ידו יהיה הרוצח שלו. רנאטו נכנס לוחץ את ידו של ריקרדו ומזהיר אותו מפני המזימה. ריקרדו מזלזל בנבואה מאחר שנאמנותו של רנאטו ידועה לכל.
מערכה שנייה
באמצע הלילה, אמליה מגיעה לאסוף את הצמח בשביל שיקוי הפלא. ריקרדו, שרואה את גודל אימתה, יוצא ממחבואו ומתלווה אליה. הוא מבקש לדעת מיהו הגבר אותו היא אוהבת, אמליה משיבה לו כי הוא האדם, אך היא מתכוונת להישאר נאמנה לבעלה. ריקרדו מגלה לה את אהבתו אליה. לפתע מופיע רנאטו, אמליה ממהרת להסתיר את פניה בצעיף. רנאטו שוב מזהיר את ריקרדו שיזהר מאחר שהקושרים רודפים אחריו ורוצים לרצוח אותו. ריקרדו עוזב ומבקש מרנאטו ללוות את האישה חזרה לעיר. הרוצחים מגיעים למקום, תופסים את השניים, ודורשים לדעת מי המסתתר מתחת לצעיף. כאשר רנאטו שולף את חרבו והרוצחים עומדים להרוג אותו, אמליה מסירה את הצעיף כדי להגן על בעלה. רנאטו המזועזע בטוח כי אשתו בגדה בו עם ריקרדו, מבקש להפגש עם סמואל ותומאסו למחרת, וגורר את אמליה הביתה.
מערכה שלישית
רנאטו רוצה להרוג את אמליה על בגידתה, היא מתחננת כי היא חפה מפשע, אך רנאטו לא שועה לתחנוניה. אמליה מבקשת לראות את בנה בפעם האחרונה (Morrò, ma prima in grazia) אריה זו מושרת לאחר פסק-זמן של שקט מוחלט, בניגוד לנגינת התזמורת הדרמטית והרועמת בפתיחה לתמונה ומלווה בנגינת צ'לו בלבד, דבר המוסיף לה דרמטיות ועומק ומדגישים את השינוי העומד להתחולל בנפשו של רנאטו כתוצאה מפנייתה הנרגשת של אמליה. רנאטו מגיע למסקנה שמי שצריך למות זה ריקרדו ולא אמליה (Eri tu che macchiavi quell'anima). תומאסו וסמואל מגיעים, רנאטו מבקש להשתתף במזימה. הם מחליטים כי הגרלה תקבע מי יהיה הרוצח בפועל. הם מכריחים את אמליה להוציא את פתק ההגרלה, ורנאטו עולה בהגרלה. אמליה מבינה מה הם זוממים, וכאשר אוסקר המשרת מגיע ומוסר לה את ההזמנה לנשף המסכות של ריקרדו, היא מוסרת לו מכתב אזהרה לריקרדו. למרות שריקרדו אינו יודע דבר על כך שרנאטו גילה את זהותה של אמליה, הוא מחליט כי עדיף לו לא להמשיך את הקשר עם אמיליה ולשלוח את הזוג חזרה לאנגליה. אוסקר מופיע ומוסר את המכתב של אמליה מבלי לחשוף את זהותה. רנאטו מנסה לגלות מאוסקר המשרת תחת איזו תחפושת מסתתר ריקרדו. אוסקר מנסה לסרב (Saper vorreste), אך בסוף נשבר ומגלה לו. אמליה מחופשת אף היא נגשת לריקרדו ומזהירה אותו שוב מפני הרצח, ריקרדו מזהה אותה ואומר לה כי זוהי פגישתם האחרונה ומחר עליהם להפליג לאנגליה. לפתע רנאטו מופיע ודוקר את ריקרדו. ברגעיו האחרונים ריקרדו אומר לרנאטו שאשתו לא בגדה בו, מבקש ממנו לחון את הקושרים, נפרד לשלום מכל הסובבים ומת מפצעיו.
פיטר מיטשל
פיטר דניס מיטשל (באנגלית: Peter Dennis Mitchell; 29 בספטמבר 1920 - 10 באפריל 1992) היה ביוכימאי בריטי, שזכה בפרס נובל לכימיה ב-1978 על גילוי המנגנון הכימואוסמוטי (chemiosmosis) של סינתזת ATP.
ביוגרפיה
מיטשל נולד בסארי שבאנגליה, לכריסטופר גיבס מיטשל ולקייט ביטריס דורותי טפלין. את התואר במדעי הטבע קיבל מאוניברסיטת קיימברידג', ובו התמחה בביוכימיה. ב-1942 החל לחקור במחלקה לביוכימיה של אוניברסיטת קיימברידג', וב-1951 קיבל דוקטורט על מנגנון הפעולה של פניצלין. ב-1955 הוזמן על ידי פרופסור מיכאל סוואן לסייע בהקמה של מחלקת מחקר חדשה, המחלקה לכימיה ביולוגית, באוניברסיטת אדינבורו, שם עבד עד 1963, אז פרש עקב בעיות בריאותיות.
התאוריה של מיטשל הייתה הבסיס להבנת השלב האחרון של תהליך הזרחון החמצוני ובהבנת המנגנון של ATP סינתאז. מיטשל הבין שתנועה של יונים באמצעות הפוטנציאל האלקטרוכימי יכול לספק אנרגיה לצורך יצירה של ATP, השערה שנתמכה על ידי מידע שהיה ידוע בשנות ה-60 על הבדלי פוטנציאלים בין צידי הממברנה. הפוטנציאל האלקטרוכימי מושפע הן ממטען היונים, היוצר כוח חשמלי, והן מההפרש בריכוזם בשני צדי הממברנה וכוחות תרמודינמיים, היוצרים גרדיאנט כימי להשוואת הריכוז. הוא אף הראה שה-ATP סינתאז מצומד לתהליכי העברת האלקטרונים במיטוכונדריה. התאוריה שלו הוכחה כאשר התגלה המבנה של ה-ATP סינתאז. בהמשך, חקר מיטשל תהליכים הקשורים בתהליך הזרחון החמצוני, כגון העברת האלקטרונים בשרשרת מעבר האלקטרונים על ידי חמצון קווינול.
ליאת רוטנר
ליאת רוֹטְנֶר (נולדה ב-17 במאי 1987) היא מרצה וסופרת, מנחת סדנאות כתיבה טיפולית ויצירתית בשילוב NLP ודמיון מודרך ועורכת עיתון ישראלית. הוציאה עד כה —27 ספרים בסוגת הדרמה והפנטזיה, ביניהם ארבעה ספרים במעמד זהב ושלושה ספרים במעמד פלטינה.
ביוגרפיה
ליאת רוטנר נולדה בנתניה למשפחה דתית: בת ליעקב, מלחין ומנצח מקהלות, ופזית, מורה וביבליותרפיסטית. אחותה המבוגרת ממנה היא העיתונאית רחלי רוטנר. בגיל 8 כתבה ליאת את הספר הראשון שלה, ומאז כתבה ספרים לעצמה ולחבריה. בגיל 10 זכתה בתחרות הארצית הראשונה בארץ לסיפורים קצרים בנושא ירושלים. בגיל 12 זכתה בתחרות הסיפורים של המרכז הבינתחומי הרצליה, עם סיפור האוטופיה "המחסום". בשנת 2000 זכתה בתעודת הוקרה ובמדליית הצטיינות בתחום הספרות מטעם עיריית נתניה. כמו כן, הייתה כתבת נוער בעיתון הנוער "אותיות".
רוטנר היא בוגרת תואר ראשון בהצטיינות יתרה במדעי הרוח באוניברסיטת בר-אילן.
בין 2010 ל-2014 כיהנה כעורכת ראשית של עיתון "אותיות", שנוצר מאיחוד עיתוני הילדים "אותיות" ו"מקור לילדים" של מקור ראשון, ייסדה את קורס העיתונאים הצעירים והוציאה לאור שישה ספרים נוספים. בינואר 2014 פוטרה מתפקיד העורכת בעקבות פרסום קומיקס שקומם קוראים דתיים, וכלל דינוזאור ואת הביטוי "נשיקה צרפתית".
ב-2016 הפכה ליאת לבלוגרית ראשית ב-ynet בטור העוסק ביחסים ובהתנגשות בין עולמה הדתי מבית לעולם החילוני התל אביבי.
ב-2019 למדה NLP טיפולי ודמיון מודרך לצד חקר בביבליותרפיה, ופיתחה את שיטת הכתיבתרפיה החוויתית - טיפול בכתיבה יוצרת המשלב את כל הנ"ל. הסדנאות בהנחייתה ששימשו בעבר ללימוד כתיבה טכני בלבד נעשו גם טיפוליות ושילבו סשנים אישיים, אימון לחיים ותהליכי העצמה.
ספריה
בשנת 2003, בהיותה בת 16, יצא לאור בהוצאת ידיעות אחרונות אחד מהספרים אשר כתבה למגירה בגיל 14, "קיץ אחד ביחד", שמספר את סיפורם של ילדים החיים בפנימייה, שאליה נשלחו בניגוד לרצונם ממקומות ומרקעים שונים, למשך קיץ אחד. הספר הגיע למעמד ספר זהב ולאחר מכן לספר פלטינה. רוטנר סיפרה כי כתבה את קיץ אחד ביחד בכיתה ח' כחלק מתחביב לכתוב לבקשת חברותיה רומנים וספרי דרמה עבורן, וכי לא האמינה שמישהו יקבל את הספר כאשר שלחה אותו בסוד ללא ידיעת הוריה להוצאה לאור.