cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סלאבים מזרחיים
הגירה
בראשית המאה ה-6 כבר התפצלו הסלאבים מבחינה לשונית לסלאבים דרומיים (דוברי שפות סלאביות דרומיות), לסלאבים מערביים (דוברי שפות סלאביות מערביות) ולסלאבים מזרחיים (דוברי שפות סלאביות מזרחיות). הסלאבים המזרחיים שטפו את אירופה בשני גלים: קבוצה אחת של שבטים התיישבה לאורך נהר דנייפר, באזור אוקראינה של היום; לאחר מכן הם התפשטו צפונה לצפון עמק הוולגה, מזרחית למוסקבה של ימינו ומערבית לאגני הנהרות דניסטר והבוג הדרומי, באזור מולדובה ודרום אוקראינה של היום. קבוצה נוספת של סלאבים מזרחיים נדדה מפומרניה לכיוון צפון-מזרח, שם פגשו בוורנגים של קגנאט רוס, וייסדו מרכז אזורי חשוב בנובגורוד. אותה האוכלוסייה הסלאבית התיישבה גם באזור מחוז טבר של ימינו וכן באזור בלוזרסק (Белозе́рск). לכשהגיעו לארצות המֶרְיַה, ליד רוסטוב, הם חברו לקבוצה שהתיישבה קודם לכן בדנייפר.
התקופה הטרום-קייבית
במאות ה-8 וה-9, נאלצו השבטים הסלאבים המזרחיים להעלות מיסים לכוזרים, עם ממוצא טורקי שקיבל עליו את היהדות בסביבות ראשית המאה ה-9, ושישב באזורי דרום הוולגה והקווקז. בערך באותה העת, נשלטו הסלאבים האילמנים והקריביצ'ים על ידי הוורנגים של קגנאט רוס, אשר שלטו בנתיבי המסחר שבין הים הבלטי והאימפריה הביזנטית.
עם המרכזים השבטיים הקדומים ביותר של הסלאבים המזרחיים נמנים נובגורוד, איזבורסק, פולוצק, גנזדובו, מבצר סארסקי וקייב. ניתוח ממצאים ארכאולוגיים מראה כי הם קמו בשלהי המאה ה-10, ממש לאחר שהסלאבים והפינים של נובגורוד מרדו כנגד הנורדים ואילצו אותם לסגת לסקנדינביה. בעת שלטונו של אולג מנובגורוד (בראשית המאה ה-10), שבו הוורנגים לנובגורוד והעתיקו את בירתם לקייב, על הדנייפר. ממוקד זה שלח העם הסלאבי-ורנגי המעורב, שנודע בשם רוּס, מספר מסעי מלחמה כנגד האימפריה הביזנטית.
בתחילה הייתה האליטה השלטת נורדית בעיקרהּ, אך עד לאמצע המאה היא כבר הפכה במידה רבה סלאבית. סוויאטוסלב הראשון, שמלך בשנות ה-60 של המאה ה-10, היה לשליט הראשון של רוס אשר נשא שם סלאבי.
עמים סלאבים מזרחיים מודרניים
• רוסים
• אוקראינים
• בלארוסים
אפרקסיה
אפרקסיה (באנגלית Apraxia) היא לקות מוטורית הנובעת מהפרעה בתכנון התנועתי במוח. מקור ההפרעה הוא בקליפת המוח המשבשת את ההוצאה לפועל של פעולות קוגניטיביות מתוכננות (פרקסיס). וגורמת לחוסר יכולת לארגן תנועות מדויקות. רמת הפגיעה תלויה ברמת הנזק המוחי. קיימת גם דיספרקסיה התפתחותית.
הפרעות בדיבור
שיבוש הדיבור עלול להתבטא באחת או יותר מהדרכים הבאות: בשל בעיות אלו עלולות להיוצר החלפות אותיות במילים הנאמרות על ידי בעל הלקות, לדוגמה, אמירת "תבת תלום", במקום "שבת שלום". בעיות דיבור אלו עלולות להביא לתסכול רב אצל המדבר, משום ידיעתו מה רצה לומר והבנתו כי לא הצליח לבצע זאת.
תסמונת לנדאו-קלפנר
תסמונת לנדאו-קלפנר הנקראת גם אפאזיה נרכשת בילדות, אפאזיה אפילפטית נרכשת או אפאזיה עם הפרעה פרכוסית היא תסמונת נוירולוגית נדירה בילדות.
הצגה
היא מאופיינת בהתפתחות פתאומית או הדרגתית של אפאזיה (אי היכולת להבין או לבטא שפה) ובEEG לא תקין. התסמונת משפיעה על חלקים במוח השולטים בהבנה ובדיבור (אזור ברוקה ואזור ורניקה). ההפרעה מתרחשת, בדרך כלל אצל ילדים בין גיל 3 ו-7. ילדים שיש להם תסמונת זו מתפתחים בצורה תקינה אבל אז מאבדים את כישורי השפה שלהם. בעוד שלרבים מן הילדים הנפגעים יש התקפים אפילפטיים הרי לאחרים יש התקפים אלקטרוגרפיים, כולל (Electrical Status Epilepticus of Sleep - ESES).
דיאגנוזה משתנה
קשה, לעיתים, לאבחן את התסמונת וניתן לאבחן אותה בטעות כאוטיזם (תת סוג של אוטיזם שנקרא CDD), לקות שמיעה, לקות למידה, הפרעת קשב, לקות עיבוד שמיעה/דיבור, פיגור שכלי, סכיזופרניה של הילדות או בעיות רגשיות/התנהגותיות.
טיפול
טיפול בתסמונת לנדאו-קלפנר מורכב, בדרך כלל, מתרופות, כמו תרופות אנטי-אפילפטיות וקורטיקוסטרואידים כמו פרדניזון וטיפול בדיבור שיש להתחילו מוקדם ככל האפשר.
פרוגנוזה
הפרוגנוזה לילדים בעלי תסמונת לנדאו-קלפנר משתנה. לחלק מן הילדים שנפגעו עלולה להיות לקות לשונית קשה קבועה בעוד שאחרים יכולים לרכוש מחדש את רוב היכולות הלשוניות שלהם (למרות שזה יכול להימשך חודשים ואפילו שנים) במקרים אחדים יכולה להיות הפוגה ושיפור ונסיגה מחדש. הפרוגנוזה משתפרת כאשר הליקוי מתחיל אחרי גיל 6 וכאשר הטיפול בדיבור מתחיל מוקדם. ההתקפים נפסקים, בדרך כלל, בבגרות.
ירבועיים
יַּרְבּוֹעִיִּים (שם מדעי: Dipodidae) היא משפחת מכרסמים מדברית שמיניה מאופיינים במבנה קטן וקופצני. נפוצה בעיקר באזור הצפוני של כדור הארץ באסיה וצפון אפריקה.
מאפיינים
מיני המשפחה דומים במראם החיצוני לעכבר. בעלי זנב ארוך המשמש להם לאיזון ורגליים אחוריות ארוכות. רגליהם הקדמיות קטנות ואינן משמשות לתנועה. באופן כללי, מספר האצבעות ברגליים משתנה בין המינים (לירבוע אסיאתי יש חמש אצבעות ברגלו האחורית לעומת שלוש אצל הירבוע האפריקני) וגם צורת אוזנם של המינים שונה. בעלי פרווה ארוכה ורכה. גודל המינים 4–26 ס"מ. תזונתם משתנה: חלקם אוכלי צמחים או זרעים, חלקם אוכלים חרקים, ואחרים אוכלי כל.
מניחים כי יכולתם לקפץ למרחקים של כחצי מטר ויותר, התפתחה מן הצורך להימלט מטורפים, ואולי אף לסייע להם במסעות הארוכים יחסית שצריך בעל חיים מדברי לקיים כדי למצוא מזון. אף על פי שאין קשר בין הירבוע לעכברים מקפצים באוסטרליה או לירבועניים בצפון אמריקה, כל שלוש הקבוצות פיתחו מכלול זהה של הסתגלויות לחיים במדבר העמוק, בהתאם לעיקרון האבולוציה המתכנסת.
הגנה ורבייה
הירבוע הוא יצור לילי. במשך היום החם הוא מסתתר במאורות. בין 30 המינים במשפחה יש ארבע צורות שונות למאורות: שתיים זמניות ושתיים קבועות. המאורות הזמניות בנויות כמנהרה. עומקן של אלו המשמשות להמלטות מטורפים בזמן הלילה הוא 10 עד 20 ס"מ, והן אינן חתומות או מוסוות. המאורות הזמניות ליום מוסתרות היטב ופקוקות בחול השומר אותן מפני החום החיצוני ומפני זליגת הלחות הפנימית. עומקן: 20 עד 50 ס"מ.
מאורות קבועות הן גם כן חתומות ומוסוות, ולעיתים יש בהן מספר כניסות. אלו מבנים מורכבים יותר ויש בהן חלל קינון. מאורות החורף מכילות חללי אחסון מזון בעומק של 40 עד 70 ס"מ תחת פני האדמה, וחלל לשינת חורף בין 1.5 ל-2.5 מ' עומק תחת האדמה.
תקופת ההריון של הנקבה נמשכת 17–42 יום כאשר בה היא ממליטה 2-7 גורים. הנקבה נכנסת להריון פעם אחת או פעמיים בשנה.
המשפחה בישראל
כל הירבועים בישראל שייכים לסוג ירבוע. קיימים בישראל שני מינים:
במזרח הקדום
ככל הנראה בשר הירבועיים שימש לבשר למאכל במזרח הקדום. בגופות חנוטות ממצרים נמצאו עקבות של עכברים שנאכלו, ואכילת העכבר מתועדת גם כמעדן בסעודות מלכותיות באשור החדשה. ישעיהו מזכיר לגנאי את, וייתכן שאכילתם הייתה אכילה פולחנית הקשורה בעבודה זרה בקרב שבטי האזור. כיום מקובל במחקר לזהות עכברים אלה כירבועיים.
דיר חנא
יש מספר סברות לגבי מקור השם: על שם קדוש נוצרי שעל שמו היה קרוי מנזר במקום, על שם מפקד צבא צלבני שכבש את המקום, או גלגול שמו של היישובים היהודיים כפר חנון או כפר יוחנא מתקופת המשנה והתלמוד. בכפר יוחנא התיישבה משמרת הכהנים יכין ובכפר חנן פעלו מספר תנאים ואמוראים. על פי זאב וילנאי פירוש השם הוא מנזר חנה, על שם חנה הקדושה, סבתו של ישו.
במרכז היישוב ישנו מבצר ברמת השתמרות בינונית, אשר נבנה במאה השמונה עשרה על ידי שליטי הגליל אז, משפחת זידאן, משפחתו של דאהר אל עומר. סעד אל עומר, אחיו של טאהר אל עומר בנה כאן את ארמונו והמסגד הצמוד ב 1732. טאהר שלח את בנו עותמן להתנקש באחיו סעד ובתמורה הבטיח לו את שפרעם. הבן עותמן חנק את דודו סעד אך ט'אהר אל עומר הפיץ שמועה שסעד מת מהכשת נחש ועותמן לא קיבל את שפרעם. עלי ועותמן בני ט'אהר לכדו את דיר חנא ומשם שלחו מסר לאביהם שיעמוד בהבטחתו. ט'אהר עלה על דיר חנא עם כל צבאו אבל תוך כדי המצור הסתבר שפחה דמשק עולה על הגליל. התייר קונסטאנטן פרנסואה וולני (Volney) מספר שט'אהר קרא לבניו וביקש מהם הפסקת אש וארוחת ערב משפחתית. בארוחה הוחלט לחבור ולהילחם נגד הפחה ואחר כך לשוב ולהתקוטט וכך הסתיים המרד. במשך תקופת שלטון המשפחה ישבו בארמון כמה מבניו של ט'אהר, אחמד, עותמן ועלי. את הארמון והחומות שהקיפו את הכפר הרס אויב המשפחה אחמד אל ג'אזר מושל עכו. עלי אל עומר ברח ללבנון ומשם לגולן ולבסוף נרצח על ידי חיילי פחה דמשק.
בחצר הארמון מונחים כיום חלקי בית בד מודרני לתצוגה.שרידי חומות הארמון והמסגד עדיין בנויים אבנים צהובות ולבנות כפי שהיה במקור .כנסיית הכפר בנויה אף היא על שרידי הארמון.
אוכלוסייה
לפי מפקד אוכלוסין של 1931, היו בכפר 117 בתים נושבים ו-563 תושבים: 227 מוסלמים ו-136 נוצרים. לפי מפקד אוכלוסין של 1961 היו בכפר 1,665 תושבים.
פסקי תשובות
פסקי תשובות היא סדרת ספרי הלכה, האוספים פסקים מעשיים מספרי פוסקים וספרי שו"ת בעיקר מפוסקי זמנינו. הסדרה נכתבה על ידי הרב שמחה בן ציון אייזיק רבינוביץ, רבה של קהילת משכנות יעקב בשכונת רמת שלמה בירושלים, נכדו של רבי יחיאל יהושע רבינוביץ (האדמו"ר מביאלא) וחתנו של חבר הכנסת לשעבר שמואל הלפרט.
על הספרים
הסדרה מונה ששה כרכים, ומוסדרת לפי הספר משנה ברורה של רבי ישראל מאיר הכהן, על חלק אורח חיים של השולחן ערוך, כשעל כל חלק יצא כרך אחד, מלבד חלק השלישי העוסק בהלכות שבת שכולל שני חלקים האחד מסימן רמ"ב עד סימן ש' והשני מסימן ש"א עד סימן שמ"ד.
מלבד ה"משנה ברורה", המחבר מברר גם את דעתם של פוסקים נוספים, כמו בעל התניא. כחסיד, נוטה המחבר למנהגי החסידות והוא מביא למנהגים אלה מקורות בספרות ההלכה, החסידות או הקבלה. הסדרה עוסקת גם בעמדת ההלכה בשאלות טכנולוגיות שנתחדשו בעשרות השנים האחרונות.
הסדרה קיבלה הסכמות מהרבנים נסים קרליץ, שמואל הלוי וואזנר, יצחק טוביה וייס, והאדמו"ר מביאלה -דוד המחבר.
ספרים נוספים בעקבות הספר פסקי תשובות
לאחר הופעת הסדרה 'פסקי תשובות' היא הפכה לפופולרית בקרב הפוסקים ותלמידי חכמים, ואחריה החלו מכונים שונים להוציא מהדורות חדשות של משנה ברורה עם הערות בשולי הדף מפוסקי זמננו.
פסקים ותשובות על יורה דעה
כהשלמה לסדרת "פסקי תשובות" הוציא חתנו של הרב רבינוביץ, הרב אהרן אריה כ"ץ, מו"ץ בשכונת רמת שלמה בירושלים, ספר בשם פסקים ותשובות (במתכונת דומה לפסקי תשובות) על שולחן ערוך יורה דעה.
החלק הראשון יצא בשנת תשע"ז על הלכות כיבוד הורים, כבוד תלמידי חכמים, הלכות צדקה והלכות מילה. בהקדמה שכתב הרב רבינוביץ לספר זה, אישר שהדברים נכתבו בהסכמתו. בשנת תשפ"א יצא לאור חלק שני על יורה דעה מסימן פ"ז עד סימן קכ"ב, וכלול בתוכו הלכות בשר בחלב, תערובות, בישולי עכו"ם, חלב נכרי, ענייני סכנה, טבילת כלים, הגעלת כלים.
הסדרה קיבלה הסכמות מהרבנים: משה שטרנבוך, יצחק טוביה וייס, עזריאל אויערבאך, שבח צבי רוזנבלט, משה שאול קליין ועוד.
ליקוטים מהספר
חלק נוסף בסדרה הוא הספר קיצור שולחן ערוך עם ליקוטי פסקי תשובות, נערך על ידי בנו של הרב רבינוביץ, הרב יחיאל יהושע, רב בשכונת רמת בית שמש ג'2 בבית שמש, הכולל הערות קצרות על סדר הקיצור שולחן ערוך, ומיוסד על הספרים "פסקי תשובות" ו"פסקים ותשובות". עד כה (חשון תשפ"א) יצאו שני חלקים, כאשר החלק השלישי עדיין בעריכה.
אלכס הירש
אלכסנדר רוברט "אלכס" הירש (באנגלית: Alexander Robert "Alex" Hirsch; נולד ב-18 ביוני 1985 בפידמונט, קליפורניה, ארצות הברית) הוא אמן סטוריבורד, מדבב, מפיק ותסריטאי אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בשל סדרת האנימציה "גרוויטי פולס" שאותה יצר, הפיק, כתב ודיבב בה כמה דמויות.
ראשית חיים
אלכס הירש נולד ב-18 ביוני 1985 בפידמונט, קליפורניה, ארצות הברית, לאב יהודי.
קריירה
ב-2007 סיים את לימודיו במכון קליפורניה לאמנויות. הירש החל את הקריירה שלו כתסריטאי ואמן סטוריבורד "The Marvelous Misadventures of Flapjack", באותו הזמן הוא התיידד עם ג'יי ג'יי קינטאל (יוצר רגולר שואו) ופנדלטון וורד (יוצר הרפתקאות פין וג'ייק). לאחר ירידת הסדרה "The Marvelous Misadventures of Flapjack" החל לעבוד לצד נוח ז. ג'ונס בסדרה "הדגים" כתסריטאי, אמן סטוריבורד, יועץ אמנותי ומדבב. בנוסף, הירש דיבב את הקצין קונקורד בפרק ה-17 בעונה ה-4 של "פיניאס ופרב".
בשנת 2012 יצר הירש את הסדרה גרוויטי פולס עבור ערוץ דיסני. התוכנית, המתרחשת בעיירה הבדיונית גרוויטי פולס, אורגון, הועלתה לראשונה ביוני 2012 עם צוות קול הכולל את ג'ייסון ריטר, קריסטן שאל והירש עצמו. במהלך הסדרה, הוא סיפק את הקולות של גרנקל סטן, סוס, אולד מן מקגוקט, ביל צ'יפר ודמויות משניות רבות אחרות. התוכנית הועברה לערוץ דיסני XD בשנת 2014. היא זכתה בפרס BAFTA לילדים ובפרס אנני בשנת 2015 והייתה מועמדת למספר פרסים נוספים (כולל פרס פיבודי ב-2016). הירש סיים את גרוויטי פולס לאחר שתי עונות בלבד בפברואר 2016 על מנת להמשיך בפרויקטים אחרים.
ביולי 2016, הירש ערך ציד אוצרות עולמי (המכונה "ציד צופן") עבור אוהדי גרוויטי פולס עם רמזים מוסתרים ברחבי העולם כולל בארצות הברית, יפן ורוסיה. מטרת המצוד הייתה למצוא פסל של דמותו של ביל צ'יפר מגרוויטי פולס. לאחר שבועיים, מעריצי התוכנית גילו את הפסל ברידספורט, אורגון. ה"מצוד" התרחש במקביל ליציאת ספרו של הירש גרוויטי פולס: יומן 3, שיצא לאור ב-26 ביולי 2016 והפך לרב המכר מספר 1 של הניו יורק טיימס והופיע ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס קרוב לשנה. בשל המכירות המוצלחות של הספר, מהדורה מיוחדת של הספר יצאה לאור ב-13 ביוני 2017 והוגבלה ל-10,000 עותקים. הספר גרוויטי פולס: יומן 3 - מהדורה מיוחדת, המכילה כתיבה באור שחור, דפי קלף, מונוקל, תמונות והערות נשלפות ועובדות אחרות שלא נכללו במהדורה הרגילה של הספר.
בפברואר 2018, הירש השתמש בחשבון הטוויטר שלו כדי להכריז על רומן גרפי רשמי של גרוויטי פולס, באמצעות סדרה של חלקי פאזל שהוא ישחרר במהלך היום. הרכבת כל חלקי הפאזל חשפה את העטיפה של גרוויטיפולס: אגדה אבודה 4, ספר הרפתקאות חדש אשר נכתב על ידי הירש שוחרר ב-24 ביולי 2018 והפך גם הוא לרב מכר של הניו יורק טיימס.
מחוץ לגרוויטי פולס, הירש ביצע עבודת קול עבור מספר פרויקטים כולל פיניאס ופרב, ריק ומורטי, וכקריין הספיישל של צ'לסי פרטי, אחד הגדולים.
הירש היה מעורב בכתיבת התסריט של סרט האנימציה של ספיידרמן (2018).
ב-2021 דיבב את דירק מהסרט משפחת מיטשל ומלחמתה במכונות שנוצרה על ידי מייק ריאנדה שהיה מעורב בגרוויטי פולס.
חיים אישיים
בין השנים 2015 ל-2022 היה במערכת יחסים עם דנה טרס, האנימטורית שעבדה איתו בגרוויטי פולס ויצרה יותר מאוחר את הסדרה בית הינשוף. ב-2017 היא פרסמה כי היא ביסקסואלית. באפריל 2022 היא צייצה בטוויטר כי השניים נפרדו.
ברנאר תבנה
ברנאר תבנה (בצרפתית: Bernard Thévenet; 10 בינואר 1948) הוא רוכב אופניים צרפתי (רוכב עבר), שניצח פעמיים בטור דה פראנס. במיוחד זכור ניצחונו בשנת 1975 שבו קטע את שרשרת ניצחונותיו של אדי מרקס בטור דה פראנס. משמש כיום כפרשן מרוצי אופני כביש של רשת הטלוויזיה הצרפתית France 2, כמנהל מרוץ האופניים דופינה ליברה וכמנהל הזירה במרוץ הולודרום Six Days של גרנובל שבסמוך אליה הוא מתגורר.
תחילת הקריירה
נולד בסן ז'וליין-דה-סיברי שבחבל בורגון למשפחת איכרים. בשנים 1966–1969 רכב כחובב. הוא ניצח כחובב בקטע בטור ל'אווניר וב-1968 זכה בתואר אלוף צרפת לנוער במרוץ כביש. ב-1970 הצטרף לשורות הקבוצה המקצוענית "פיג'ו BP מישלין" ורכב בקבוצה זו במשך רוב שנותיו כמקצוען. רק ב-1980, שנתיים לפני פרישתו, עבר לקבוצה הספרדית "טקה".
כבר בשנתו הראשונה כמקצוען, ב-1970, השתתף בטור דה פראנס וניצח בקטע הררי יוקרתי אשר הסתיים באתר הסקי לה מונז'י.
ב-1971 ניצח שוב בקטע הררי יוקרתי בטור דה פראנס שהסתיים בגרנובל. הפעם גם סיים במקום הרביעי בדירוג הכללי כשמקדימים אותו הרוכבים המפורסמים: אדי מרקס (ניצח במרוץ), יופ זוטמלק ולוסיין ון אימפה. כמו כן, סיים במקום השלישי בדירוג הכללי במרוץ הדופינה ליברה.
ב-1972, בקטע בטור דה פראנס שהסתיים בפסגת המון ונטו. הוא ניצח בקטע זה לאחר שארבעה ימים לפני כן, נפל במהלך קטע במרוץ ואיבד את זיכרונו למשך מספר דקות. כשהתאושש וזיכרונו שב אליו, התעקש להמשיך במרוץ. בהמשך המרוץ ניצח בקטע הררי נוסף ובדירוג הכללי סיים במקום התשיעי. כמו כן, ניצח באותה שנה בדירוג הכללי בטור דה רומאנדי (בו ניצח גם באחד מקטעי המרוץ).
ב-1973 ניצח בקטע בטור דה פראנס וסיים במקום השני בדירוג הכללי אחרי המנצח – לואיס אוקניה. בוואלטה אספניה ניצח בקטע אחד ובמקום השלישי בדירוג הכללי אחרי מרקס ואוקניה. כמו כן, ניצח בקטע במרוץ ה"דופינה ליברה", בו סיים במקום השני בדירוג הכללי.
ב-1974 הוא זינק לטור דה פראנס אך פרש במהלך המרוץ עקב מחלה. הוא ניצח בשלושה ניצחונות חשובים. בדירוג הכללי במרוץ קריטריום אינטרנשיונל, בקטע במרוץ פריז-ניס ובמרוץ קטעים בספרד.
הניצחונות בטור דה פראנס
לאחר ניצחונו המרשים במרוץ הדופינה ליברה, אשר מתקיים מספר שבועות לפני הטור דה פראנס, נחשב תבנה כאחד המועמדים לניצחון, אולם כמועמד העיקרי נחשב אדי מרקס שניצח במרוץ בשנים 1969–1972 וב-1974 (ב-1973 בחר מרקס שלא להשתתף במרוץ), ואכן, במרוץ של 1975, עד הקטע ה-14, הוביל מרקס. בקטע זה תקף אותו אוהד צרפתי והלם בו באגרופו באזור הכליות. למרות כאביו החזקים המשיך מרקס במרוץ ובסיום הקטע היה לו עדיין יתרון של 58 שניות על תבנה שהיה ממוקם במקום השני. בקטע ה-15 ההררי, ניצח תבנה ועבר להוליך את המרוץ. ביום שלמחרת, שהיה יום הבסטיליה, שוב תקף תבנה את מרקס בקטע הררי, הפעם במעלה ה-Col L'Izoard כשהוא נהנה מעידודם הנלהב של אלפי צרפתים שגדשו את המעלה המפורסם ביום חגם הלאומי. הוא ניצח בקטע ויצר פער נוסף, כך שבסיום הקטע, עמד יתרונו מול מרקס על 3:20 דקות. מרקס ששבר את לסתו במהלך המרוץ ולא היה מסוגל לצרוך מזון מוצק המשיך במרוץ ועוד הצליח לצמצם במעט את הפער ואף ניסה להשיג ניצחון אפילו בקטע האחרון במרוץ, שהסתיים לראשונה בשאנז אליזה, אולם ללא הצלחה, ותבנה הוכתר כמנצח בפריז והיה גיבורה של צרפת לאחר שהצליח להחזיר את הניצחון לצרפת, שבר את רצף הניצחונות של מרקס הבלגי ומנע את שבירת שיא הניצחונות של ז'ק אנקטיל.
הישג נוסף של תבנה ב-1975, הראוי לציון, הוא המקום השני אותו השיג (אחרי המנצח אדי מרקס) במרוץ הקלאסי לייז'–בסטון–לייז'. זהו אחד ההישגים הבודדים בקריירה של תבנה בתחום המרוצים החד-יומיים הקלאסיים.
ב-1976 שוב ניצח במרוץ הדופינה ליברה והגיע למרוץ כאחד המועמדים המובילים. עד מחצית המרוץ דורג תבנה בין המובילים בדירוג הכללי, אך נפילה שלו בקטע שנערך בחלקו הראשון של המרוץ, בנורמנדיה, כנראה נתנה את אותותיה בקטעים ההרריים הקשים וכשהגיע המרוץ לפירנאים הוא כשל, צבר פיגור גדול ולבסוף אף פרש במהלך הקטע ה-19. במרוץ ניצח לוסיין ון אימפה. תבנה הצליח להתאושש לקראת סיום העונה והגיע במקום השני המכובד במרוץ הקלאסי ג'ירו די לומברדיה וניצח במרוץ הזירה מסוג Six Days שנערך בחורף בגרנובל.
שימוש בחומרים אסורים
כבר בעונת 1977, נפסל תבנה לאחר שנתגלה בבדיקה כי הוא נטל חומרים האסורים בשימוש. בחורף אותה שנה הוא אושפז כתוצאה ממחלה בכבד שיוחסה לשימוש מתמשך בסטרואידים. לאחר פרישתו הודה בשימוש בחומרים אסורים וקרא לפעולה כנגד שימוש בחומרים משפרי ביצועים בספורט.
סיום הקריירה
ב-1978 נטש תבנה את הטור דה פראנס בקטע ה-11 ולא זכה להישגים גדולים גם במרוצים אחרים. גם ב-1979 הוא לא זכה בהישגים הראויים לציון וב-1980, לאחר עשר שנים במדי קבוצת "פיג'ו", עבר לקבוצה הספרדית "טקה". הישגיו העיקריים, באותה שנה, היו ניצחון במרוץ פולי-נורמנד וב-Six Days של גרנובל ומקום 14 בדירוג הכללי בוואלטה אספניה. לאחר עונת 1981, בה זכה בארבעה ניצחונות במרוצים מדרג נמוך, פרש תבנה מרכיבה מקצוענית.
ב-2001 זכה תבנה בעיטור "אביר לגיון הכבוד". בראיון איתו נשאל תבנה האם היה זה קשה להיות רוכב אופניים, וענה בתשובה, כי להיות איכר בצרפת היה קשה יותר.
ج
ג'ים (גם גים; בערבית: ﺟﻴﻢ) היא האות החמישית באלפבית הערבי. לפניה באה האות ث|ת'א ואחריה האות ح|חא.
בערבית סטנדרטית ג'ים מייצגת את העיצור /ʤ/ (כמו ג|גימ"ל גרושה המשמשת בעברית למילים שאולות). אולם, בניבים ערביים רבים היא נהגית אחרת. בערבית מצרית, למשל, היא נהגית כעיצור /ɡ/ (כמו גימ"ל רגילה בעברית מודרנית), וכך גם נהגות האותיות המקבילות לג'ים ברוב השפות השמיות. בערבית לבנטינית וברוב ניבי צפון אפריקה הוגים אותה כעיצור /ʒ/ (כמו ז|זי"ן גרושה). בערבית כוויתית ובחלק מהניבים העיראקיים הוגים אותה כעיצור /j/ (כמו י|יו"ד). בדואים רבים הוגים אותה כמו בערבית מצרית, אך מחנככים אותה: /ɡʲ/ (כמו ГЬ ברוסית).
האות ﭺ (כמו ג'ים, אבל בעלת שלוש נקודות דיאקריטיות) היא אות חיצונית לאלפבית הערבי, שנוספה כווריאנט של ג'ים. האות נוצרה בשפה הפרסית כשזו עברה להשתמש באלפבית הערבי, כדי לייצג את העיצור /ʧ/ (כמו צ|צד"י גרושה), שלא קיים בערבית ספרותית. בישראל, ברשות הפלסטינית, בעיראק ובמדינות המפרץ הפרסי משתמשים באות ﭺ כדי לייצג דווקא את העיצור /g/.
בכתיבה, האות ג'ים מתחברת מצד ימין ומצד שמאל, כשאר האותיות למעט "דוד' ארז".
מקור האות ג'ים הוא ב"גימל" הפניקית ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים (אם כי, כאמור, רובן נהגות כגימ"ל בעברית):
הדלתות
הדלתות (באנגלית: The Doors) הייתה להקת רוק קלאסי, בלוז רוק ורוק פסיכדלי אמריקאית שנוסדה בשנת 1965 בלוס אנג'לס, קליפורניה והייתה פעילה בשנות השישים ותחילת שנות השבעים של המאה העשרים. הלהקה נודעה בזכות הצליל הייחודי והמורכב שלהם אשר בסיסו בבלוז. בנוסף, הלהקה זכורה בזכות הזמר הכריזמטי וכותב התמלילים העיקרי שלה, ג'ים מוריסון, אשר הפך לסמל תרבות בעיקר בזכות קולו, השירים בעלי הסגנון הפואטי והמשמעות הרגישה והמיסטית שכתב ואישיותו יוצאת הדופן.
ב-1971, בגיל 27, מת מוריסון מאי ספיקת-לב, ככל הנראה בשל מנת יתר של הרואין. בעקבות זאת התפרקה הלהקה כשנתיים מאוחר יותר ב-1973 אך לא לפני שהוציאה אלבום אחד אחרון.
בין 2002 ל-2013 הופיעו מנזרק, קריגר ודנסמור ברחבי העולם בסיבובי איחוד עם להקות מחווה ואמנים שונים. מאז הקמתה ועד היום נחשבת הלהקה כאחת מלהקות הרוק החשובות ביותר בתעשיית המוזיקה בכל הזמנים. בשנת 1993 נכנסה הלהקה להיכל התהילה של הרוק.
ההתחלה: 1965 - 1966
לאחר מכן מוריסון ומנזרק צירפו אליהם את הגיטריסט רובי קריגר ואת המתופף ג'ון דנסמור, אותם הכירו מקורס מדיטציה משותף. ללהקה הם קראו הדלתות, על שם ספר מאת אלדוס האקסלי "דלתות התודעה" (שלמעשה שאל את המונח מפואמה מהמאה ה-18 של ויליאם בלייק): "When the doors of perception are cleansed, things will appear to man as they truly are...infinite." הלהקה הופיעה במספר מועדונים, חלקם גדולים ברחבי לוס אנג'לס, כמו מועדון ה-Whisky-A-Go-Go המפורסם, שם גם החתימו אותם נציגי חברת התקליטים אלקטרה תמורת כ-10,000 דולר. הופעות הלהקה במועדון Whiskey-A-Go-Go הופסקו לאחר שבמהלך הופעה ביצעו את השיר "The End", הכולל תכנים אדיפליים בוטים ("Father... I want to kill you/Mother, I want to fuck you").
הקלטות מוקדמות: 1967–1969
לאחר שהוחתמו על ידי המפיק פול א. רוטשילד בחברת התקליטים אלקטרה, החלה שותפות ארוכה בין חברי הלהקה ובין רוטשילד וטכנאי האולפן ברוס בוטניק. עקב המוטיבציה האדירה של חברי הלהקה, הוקלט האלבום תוך מספר ימים, לרוב בטייק (ניסיון הקלטה) אחד. מוריסון ומנזרק הפיקו גם קליפ חדשני לשיר (Break On Through (To The Other Side. קליפ זה נהיה לאחת מאבני הדרך בתעשיית הקליפים.
האלבום שיצא בינואר 1967, גרם להתרגשות רבה, והסינגל הראשון ממנו "Light My Fire" הפך ללהיט ענק. מראהו הנאה של ג'ים מוריסון וההופעה הכריזמטית שלו על הבמה, הפכו אותו במהרה לסמל סקס של התקופה. למרות זאת, ואולי בשל כך, הפך מוריסון במהרה לאדם מתוסכל וזועף. שירים בולטים נוספים באלבום הם Break On Through (To the Other Side), Alabama Song ו-The End.
התקליט השני של הדלתות, Strange Days, יצא גם הוא בשנת 1967, וכלל את הלהיטים "People Are Strange" ו-"Strange Days". אלבום זה המשיך להעלות את מוניטין הלהקה. התקליט השלישי שלהם, Waiting For The Sun, שיצא ב-1968, סימן שינוי כיוון בלהקה, כשזו חדלה לנגן בסגנונה הרגיל מהאלבומים הקודמים, והחלה כותבת ומנגנת חומרים חדשים בסגנון חדש ושונה. היה זה האלבום הראשון של הלהקה שהגיע למקום הראשון במצעדים, והסינגל "Hello, I Love You" היה לסינגל השני שלהם שהגיע למקום הראשון בארצות הברית. האלבום כלל את השיר "The Unknown Soldier", שלו יצרו חברי הלהקה לו קליפ מושקע נוסף. האלבום כלל גם את הרצועה "Celebration of the Lizard" שהייתה באורך 30 דקות, אך עקב חוסר מקום בתקליט, שובצו לבסוף רק מספר קטעים ממנה.
המוזיקה של הדלתות כללה מסרים סוציאליסטיים, פסיכולוגיים ופוליטיים אשר נכתבו בעיקר על ידי ג'ים מוריסון. התיפוף הג'אזי של ג'ון דנסמור, הנגינה המסחררת על הקלידים של ריי מנזרק, אשר ידו השמאלית ניגנה את החלק של גיטרת הבס שלא הייתה ללהקה, ונגינת הגיטרה של רובי קריגר אשר קיבלה השראה מפלמנקו, בלוז ומוזיקה קלאסית, הרכיבה צליל מיוחד במינו. הדלתות הייתה להקת רוק בלתי רגילה, חריגה ומיוחדת בנוף הרגיל גם מעצם העובדה שלא השתמשו בגיטרה בס בהופעות, אלא בקלידים של מנזרק כתחליף. עם זאת באלבומים המאוחרים יותר של הלהקה נעשה שימוש בנגני בס מקצועיים כגון: לוני מק באלבום Morrison Hotel, ג'רי שף (הבסיסט של אלביס פרסלי) באלבום L.A. Woman והארווי ברוקס ודאג לובהן באלבום The Soft Parade.
בעיות באמצע הקריירה: 1969-1971
הדלתות רכשו במהרה מוניטין בתחום ההופעות החיות. בהופעה אחת זכורה מה-17 בספטמבר 1967 בתוכנית האירוח המופע של אד סאליבן ברשת CBS, ביקשו מהם מנהלי הרשת ומפיקי התוכנית לשנות מילה אחת בשורה בשיר "Light My Fire". את השורה "Girl we couldn't get much higher", ביקשו ממוריסון לשיר: "Girl we couldn't get much better", זאת עקב העובדה שהשורה המקורית מתייחסת לשימוש בסמים (Get higher - לעשן/להשתמש בסמים, להמריא, להתמסטל בעברית). חרף כל הבקשות, שר מוריסון את השורה המקורית בשידור חי מול מיליוני אנשים בשעת שיא, ו-CBS לא יכולים היו לעצור את השידור החי באמצעו. מנחה התוכנית, אד סאליבן, היה כה נסער ונרגז, ובסיום התוכנית לא הסכים ללחוץ את ידי חברי הלהקה, והם מעולם לא הוזמנו להופיע שוב בתוכנית זו. מאוחר יותר טען מוריסון כי התרגש במהלך ביצוע השיר, ושכח לשנות את טקסט השורה כפי שהתבקש.
עקב צריכת הסמים של מוריסון, ריי מנזרק שם לב לעובדה שג'ים מוריסון מתנהג בצורה מוזרה ביותר בזמן הופעות. בהופעה אחת, קראה סולנית להקת ג'פרסון איירפליין, הזמרת גרייס סליק למוריסון לעלות לבמה, אך זה היה כה מסומם ופעלתן, עד שהתעורר צורך להורידו משם מיד.
בשנתיים האחרונות לחייו, הפחית מוריסון את צריכת הסמים הפסיכדליים והחל שותה משקאות חריפים באופן "כבד ביותר". עובדה זו השפיעה על התנהגותו, בהופעות חיות ובעבודה באולפן. בניסיון להימנע מהתדמית התקשורתית של כוכב רוק נאה שדבקה בו, החל מוריסון להעלות במשקל ולגדל זקן עבות. בשלב זה, רצתה חברת התקליטים אלקטרה בה היו חתומה הלהקה, להדפיס תמונות שצולמו דווקא בתחילת הקריירה של מוריסון (ללא הזקן והק"ג העודפים) על גבי עטיפת אריך הנגן מההופעה החיה: Absolutely Live שיצא בסוף 1969. האלבום כלל חלק גדול מסיבוב ההופעות האמריקאי של הלהקה בשנים 1968–1969, ובכלל זה גם את השיר "The Celebration Of The Lizard" באורך מלא (כחצי שעה).
אלבומם הרביעי, The Soft Parade, שוחרר ב-1969. אלבום זה, בו נעשה שימוש רב בכלי נשיפה, נחשב בעיני רבים לאלבום החלש ביותר של הלהקה בהרכבה המלא. בתקופה זו פיתח מוריסון בעיות שתייה חמורות, והפך כתוצאה מכך לאדם מריר, חסר סבלנות, מתוסכל ועצבני, שלא ניתן היה לסמוך עליו עוד בנוגע להגעה בזמן להקלטות באולפן. למרות זאת, חזרה הלהקה להופיע עם האלבום שנחשב לאחד מן הטובים שלה, Morrison Hotel ששוחרר ב-1970. הדלתות, היו מן הלהקות הגדולות, המפורסמות, החשובות והפופולריות ביותר באותה תקופה שלא הופיעו במולדתם בפסטיבל וודסטוק המפורסם. לעומת זאת, הופיעה הלהקה כשנה מאוחר יותר ב-אוגוסט 1970 בבריטניה בפסטיבל האי וייט. ב-1971 נראה היה שהלהקה רוכשת מחדש את המוניטין שצברה לה כאחת מן הלהקות האמריקאיות הטובות ביותר בכל הזמנים, בעיקר בזכות תקליט נוסף שיצא באותה שנה בשם L.A. Woman. אלבום זה נחשב כ"חזרה לבסיס", ובו שבו חברי הלהקה אל שורשי הבלוז והג'אז שלהם. במהלך אחת החזרות להקלטת האלבום התפתחה מריבה קשה בין חברי הלהקה לבין המפיק שלה, פול רוטשילד, שכינה את המוזיקה שלהם "מוזיקת קוקטייל", עקב ערבוב הסגנונות שבאלבום. רוטשילד פרש, והעביר את ההפקה לבוטניק, טכנאי ההקלטות של הלהקה. התוצאה של מהלך זה הייתה הקלטת שירים קודמים וידועים של הלהקה בעיבוד חדש. בזכות זאת, הפך השיר "Riders On The Storm" ללהיט רדיו ענק.
אחרי מותו של מוריסון: 1971-1989
הדלתות המשיכו להופיע גם לאחר מותו של מוריסון. בתחילה הועלה הרעיון להחליף את מוריסון בזמר אחר, אך בסופו של דבר, לאחר שרבים נבחנו לתפקיד, קריגר ומנזרק החליטו לקחת על עצמם תפקיד זה. הדלתות הוציאו לאור עוד שני אלבומים לאחר מותו של מוריסון - Other Voices ו-Full Circle. מכירות האלבומים היו לא רעות, אך לא הגיעו כלל לרמת המכירות העצומה שהייתה בתקופתו של מוריסון. בסופו של דבר, החליטו חברי הלהקה להיפרד ב-1972, לאחר שהגיעו למסקנה שאין הם מסוגלים להופיע ללא מוריסון.
למרות התפרקותם כבר ב-1972, באמצע שנות ה-70 נזכרו חברי הדלתות שבידיהם הקלטות של מוריסון מדקלם שירה שכתב, ללא מנגינה, לפני מותו. לאחר עבודה של מספר שנים, יצא לאור ב-1978 התקליט "An American Prayer", פואמות מפיו של מוריסון, בשילוב מוזיקה של הדלתות. האלבום זכה להצלחה מסחררת. למרות זאת, מעמדה של הלהקה נותר כמפורקת.
שנות ה-90 ואילך
בשנת 1991, הבמאי אוליבר סטון העלה לאקרנים את הסרט הדלתות, בכיכובו של ואל קילמר בתפקיד מוריסון. בנוסף, קריגר, דנסמור ורוטשילד מככבים בסרט. בעוד שרבים מהמבקרים והצופים היו נלהבים מהמשחק של קילמר, חברי הלהקה ביקרו קשות את הסרט בטענה שאיננו משקף כלל את המציאות. הם טענו שהמשחק של קילמר גורם למוריסון להיראות כמעין מטורף חסר שליטה, והדמות מבוססת על המיתוס של מוריסון, ולא על אישיותו האמיתית. חברי הלהקה הנותרים שימשו כיועצים טכניים בהפקה, אך סטון הרבה להתעלם מהצעותיהם.
בשנת 2002 מנזרק וקריגר התאחדו ויצרו אלבום חדש של הדלתות תחת השם The Doors of the 21st Century. בתור סולן ראשי הם הציבו את סולן הלהקה הבריטית The Cult, יאן אסטבורי. אנג'לו ברברה, מלהקתו של קריגר, ניגן בבאס. בהופעה הראשונה של הלהקה, הם הודיעו שהמתופף ג'ון דנסמור לא יופיע, מאוחר יותר הם הודיעו שהוא לא ניגן איתם כי הוא לוקה בטנטון.
ביולי 2005, דנסמור ומשפחתו של מוריסון ניצחו בזכות צו מניעה. מנזרק הסכים להופיע תחת השם "Riders On The Storm" במקום הדלתות. בכל מקרה, איפשרו להם גם להופיע תחת השמות: "שניים מהדלתות" וכדומה.
דנסמור הוחלף על ידי סטיוארט קופלנד מלהקת פוליס, אך הוא עזב אחרי זמן מה והוחלף על ידי תיי דניס המתופף מלהקתו של קריגר.
ב-2004 משחק המחשב "Need For Speed Underground 2" שילב רמיקס של השיר "Riders On The Storm" בכיכובו של הראפר סנופ דוג. השיר "Break On Through" שלהם שולב במשחק ה-PSP "Tony Hawks Underground 2" בגרסת רמיקס.
ב-5 ביולי 2011 הופיעו בישראל רובי קריגר וריי מנזרק ביחד עם הסולן דייב ברוק.
ב-20 במאי 2013 נפטר ריי מנזרק ממחלת הסרטן.
בתרבות הפופולרית
למרות התפרקות להקת הדלתות ב-1973 שנתיים לאחר מותו של ג'ים מוריסון, הלהקה נחשבת כאחת מבין להקות הרוק האיכותית והחשובות בכל הזמנים של תעשיית המוזיקה, וג'ים מוריסון בפרט נחשב כאחד מבין מוזיקאי וזמרי הרוק האיכותיים אי פעם. ב-1979, עם צאת סרט המלחמה האפי של פרנסיס פורד קופולה "אפוקליפסה עכשיו", השיר "The End", בן ה-12 דקות, נכלל בסרט.
שמואל אלבז (רב)
רבי שמואל אלבז (19 באוקטובר 1597 -8 במרץ 1677) היה אבי משפחת אביחצירא, בן המאה ה-16, תלמידו של רבי חיים ויטאל.
ביוגרפיה
רבי שמואל נולד בירושלים, גדל בתחילה בירושלים ובעקבות האגדה שהפליג על גבי מחצלת מאיסטנבול שבטורקיה עד יפו, שונה שם המשפחה ל"אביחצירא" (פירוש השם אבי-חצירא "אבי המחצלת"). לאחר מכן העתיק את מקום מגוריו לעיר צפת והיה תלמידו של רבי חיים ויטאל (תלמידו של האר"י). לאחר מכן רבי שמואל יחד עם רבו, רבי חיים ויטאל, עברו לדמשק שבסוריה לבית הכנסת ג'ובר. החיד"א כותב עליו בספרו "שם הגדולים" שהיה יושב ומתבודד כל השבוע בבית הכנסת. הוא נקבר בחצר בית הכנסת ג'ובר אשר בדמשק.
זהר דביר
זהר דביר (נולד ב-1965) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל. כיהן כסגן המפכ"ל, כמפקד מחוז הצפון, ראש האגף לתמיכה לוגיסטית ומפקד הימ"מ.
ביוגרפיה
דביר נולד בראשון לציון בנם של דוד ופנצי דוידוביץ'. למד בפנימייה הצבאית לפיקוד שליד הגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב. בוגר תואר שני בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב.
שירותו הצבאי
בשנת 1983 התגייס לצה"ל. לאחר שנשר מקורס טיס הוצב בחטיבת גולני ושובץ בגדוד 12. בגולני עבר דביר מסלול הכשרה כלוחם וכן קורס מ"כים חי"ר, אותו סיים בהצטיינות. לאחר מכן יצא לקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב דביר לגולני כמפקד מחלקה בגדוד. דביר מילא תפקידי פיקוד בחטיבת גולני, בהם מפקד פלוגה בגדוד 12, סגן מפקד גדוד 51, מפקד פלוגת ההנדסה החטיבתית ומפקד סיירת גולני בשנים 1992–1994. תחת פיקודו ביצעה הסיירת עשרות מבצעים מעבר לגבול רצועת הביטחון ("קו אדום"). דביר השתחרר מצה"ל ב-1995 בדרגת רב-סרן, ושירת במילואים כראש מטה החטיבה בדרגת סגן-אלוף.
בתום שירות הקבע עבר הכשרה של קציני ביטחון בענף התעופה ושירת כמנהל ביטחון באל על בגרמניה במשך 3 שנים. לאחר מכן שימש כמנהל תפעול בחברת שלמה Sixt.
שירותו במשטרה
ב-1999 התגייס למשמר הגבול ושירת כמפל"ג לוחמים בימ"מ, היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור של משטרת ישראל. לאחר מכן שימש כקצין אג"ם של היחידה וב-2001 מונה למפקדה ועמד בראשה בתקופת האינתיפאדה השנייה. הוא הוביל את היחידה במבצעים רבים בהם חוסלו 179 מחבלים, מהם 50 שהיו בדרכם לפיגועי התאבדות, ונעצרו מאות מחבלים אחרים. בין היתר פיקד דביר על היחידה במהלך המאמצים לחילוץ נהג המונית החטוף, אליהו גוראל.
בנובמבר 2003 נפצע באורח אנוש בתאונת דרכים: דביר היה בדרכו למשפחה של אחד מפקודיו שנהרג באותו יום בתאונת אופנוע, הוא עצר בשולי הדרך כשהבחין במכונית הפוכה וחילץ את נהגה הפצוע. מיד אחר כך פגעה משאית ברכב ודביר נפגע בראשו ובכל חלקי גופו. התאוששותו הייתה מהירה מהצפוי וכבר לאחר חודשים ספורים חזר לפקד על הימ"מ, בין היתר במלחמת לבנון השנייה בו פעלה בכפר ע'ג'ר.
בתחילת 2007 מונה למפקד מרחב עמקים במחוז הצפון של המשטרה, בינואר 2008 קודם לדרגת תת-ניצב וביולי 2009 מונה לסגן מפקד המחוז. לאחר פרישתו של שמעון קורן שימש כממלא מקום מפקד המחוז, במאי 2011 קודם לדרגת ניצב וביולי 2011 נכנס לתפקידו כראש אגף תמיכה לוגיסטית. בינואר 2014 מונה למפקד מחוז הצפון. בפברואר 2015 קיבל אחריות פיקודית גם למחוז חוף, זאת בעקבות פיטוריו של חגי דותן. בדצמבר 2015 מונה לסגן המפכ"ל. באוגוסט 2018 הודיע על החלטתו לפרוש משירות המשטרה לאחר כ-35 שנות שירות במערכת הביטחון.
כיום דביר מכהן כמנכ"ל חברת תור הפועלת בתחום הביטחון בזירה הבינלאומית, ועמית מחקר בכיר במכון למדיניות נגד טרור (ICT) באוניברסיטת רייכמן.
סגר (רפואת שיניים)
סגר, או תורת הסגר (Occlusion), היא תורה ברפואת שיניים העוסקת במיקום השיניים בלסתות, עמידתן זו מול זו, תנועותיהן וסגירתן, במצבים נורמליים ופתולוגיים.
השיניים ותפקידיהן
לאדם יש שתי מערכות שיניים - השיניים הנשירות, המונות 20 שיניים, והשיניים הקבועות, המונות 32 שיניים. במערכת הקבועה, בכל רביע פה ישנן שלוש שיניים קדמיות (חותכות וניב) וחמש שיניים אחוריות (מלתעות וטוחנות). תפקידי השיניים האחוריות הם שמירת הסגר התקין והלעיסה, בעוד שהשיניים הקדמיות אחראיות לחיתוך המזון, האסתטיקה והפונטיקה.
שיניים קדמיות
המשטחים הפנימיים של השיניים הקדמיות העליונות קובעים גם את ההדרכה הקדמית. הטיית שיניים אלה מנחה את תנועת הלסת התחתונה קדימה, ואת גובה ההפרדה שנוצרת תוך כדי תנועה זו בשיניים האחוריות. Over Bite - מידת החפיפה בין חותכת עליונה ותחתונה במישור האנכי במצב של סגירה. מידת החפיפה הנורמלית היא 2-4 מ"מ. Over Jet - מידת החפיפה בין חותכת עליונה ותחתונה במישור ההוריזונטלי במצב של סגירה. מידת החפיפה הנורמלית היא כ-3 מ"מ.
שיניים אחוריות
השיניים האחוריות לועסות וטוחנות את המזון. המגעים ביניהן גדלים בזמן בליעה. הן גם אחראיות לשמירה על גובה תקין של הסגר והפה.
הטיית השיניים
לשיניים בתוך כל קשת שיניים יש הטיה טבעית. הטיה זו נקבעת על ידי הקשת ע"ש ספי - קשת קעורה הנוצרת על ידי קצות תלוליות השיניים האחוריות בלסת התחתונה, והקשת ע"ש וילסון - קשת הנוצרת על ידי חיבור תלוליות של שיניים מקבילות בשני צדי הלסת.
ההטיה הטבעית מתאימה לשיניים הסמוכות, לשיניים בלסת הנגדית וכן למצב הכללי בפה.
מגעים בין השיניים
כל שן תחתונה ממוקמת קרוב יותר למרכז הפה מאשר אחותה העליונה, ופנימית יותר ממנה. כל שן תחתונה באה במגע עם אחותה העליונה ועם השן הקרובה יותר למרכז הפה (לדוגמה, שן תחתונה מס' 4 תיגע בשיניים 4 ו-3 עליונות).
פטר זונדי
פטר זונדי (במקור זוננשטיין, בהונגרית : Szondi Péter - סונדי פטר ; 27. מאי 1929 בבודפשט – 18 אוקטובר 1971 בברלין ) היה חוקר ספרות, מבקר, מתרגם והוגה דעות יהודי-הונגרי. הוא היה פרופסור באוניברסיטה החופשית של ברלין, בה נוסד מכון פטר זונדי על שמו.
ביוגרפיה
פטר סונדי נולד ב-1929 לפסיכיאטר ההונגרי לאופולד סונדי במשפחה יהודית מתבוללת. הוא בא ממשפחה משכילה בבודפשט. דודו לאסלו רדוואני (László Radványi) השתייך ל"חוג יום ראשון" סביב ג'רג' לוקאץ', קארל מאנהיים ובלה באלאז'. דודתו הייתה אנה זגרס. זונדי היה חבר של איבן נגל (Ivan Nagel) בצעירותו, ובבגרותם למדו יחדיו.
משפחת סונדי נכלאה במחנה הריכוז ברגן בלזן מיולי עד דצמבר 1944 והועברה לשווייץ במסגרת "רכבת קסטנר" של ישראל קסטנר. מ-1945 עד 1948 למד בבית הספר הקנטון בטרוגן. זונדי למד גרמנית, ספרות ושירה רומנטית ופילוסופיה בציריך ובפריז. בסביבות 1950, יחד עם איבן נגל בציריך, הוא קרא את יצירתם המוקדמת של תיאודור אדורנו וולטר בנימין. בשנת 1954 הוא השלים את עבודת הגמר שלו "תורת הדרמה המודרנית" עם אמיל סטייגר. בעקבות "פילוסופיית המוזיקה החדשה" של אדורנו, "מקורותיה של הדרמה הטראגית הגרמנית" של ולטר בנימין "תאוריית הרומן" של ג'רג' לוקאץ', הוא בחן את הסמנטיקה הפורמלית וההיסטורית של הדרמה על בסיס ניסיונות ההצלה האירופיים-אמריקאים שלו. ב-1960 השתלב ב- אוניברסיטה החופשית של ברלין עם "חיבור על הטראגי".
ב-1959 פגש זונדי את פאול צלאן בפריז, ולימים גם את גרשם שלום. מכאן ואילך הוא היה מחויב לצלאן, הגן עליו מפני האשמות של פלגיאט ונלחם בפומבי באינטלקטואלים שמרנים בעלי עבר נאצי, כמו הנס אגון הולטוסן. שלום ניסה בסוף שנות ה-60 לקרוא לחברו זונדי קתדרה בישראל, אך הוא נדחה.
משנת 1965 היה זונדי פרופסור ומנהל הסמינר החדש לספרות כללית והשוואתית באוניברסיטה החופשית בברלין, ושל המכון ההשוואתי הראשון ברפובליקה הפדרלית. הוא גם היה פרופסור אורח בפרינסטון ובירושלים. זונדי תרם תרומה משמעותית לבינלאומיזציה של לימודי ספרות שלא נראתה בגרמניה מאז 1933. הוא נפרד מהפילולוגיה הלאומית ופתח את מדעי הרוח לספרות אירופית. בין אורחי המכון שלו היו עמיתים מלומדים ומשוררים כמו תיאודור אדורנו, גרשום שלום, רנה וולק, ברנהרד בושנשטיין, ז'אן סטארובינסקי, ז'אן בולק וז'אק דרידה.
זונדי חש כי אינו מסוגל עוד להחזיק במשרת הפרופסורה לספרות השוואתית באוניברסיטת ציריך, שבה החזיק בעבר פול דה מאן. מותו של אדורנו באוגוסט 1969 היה נקודת מפנה עמוקה עבורו, וכך גם התאבדותו של צלאן באפריל 1970, אותו ביקר בפריז חודש קודם לכן.
העיזבון המקצועי של זונדי נמצאת בארכיון הספרות הגרמנית במארבך. חלקים ממנו ניתן לראות בתערוכת הקבע במוזיאון לספרות מודרנית במארבך.
אוטו קורווין
אוטו קורווין (במקור עד 1919 אוטו קליין, בהונגרית: Korvin Ottó; וליקי ביצ'קיב, 24 במרץ 1894 – בודפשט, 29 בדצמבר 1919) היה תחילה עובד בנק יהודי-הונגרי, פוליטיקאי קומוניסטי, אחיו של קומיסר העם יוז'ף קלן, אחיינו של פאל היידו, גיסו של יולן קלן שלושתם היו חברים בחוג גליליאו.
ביוגרפיה
אוטו קליין נולד במשפחה יהודית אמידה ונאורה, אמו הייתה ברתה אייזנשטאדט, אביו היה ז'יגמונד קליין, בעל חנות שהתיישב בנג'בוצ'קו בסוף המאה ה -19 אז בתחומי ממלכת הונגריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית. נולדו להם שני ילדים: יוז'ף קליין (לימים יוז'ף קֶלֶן ) ואוטו. בהמשך המשפחה עברה לסיגט, שם למדו הילדים בבית הספר ומשנת 1906 התגוררו בבודפשט. שם הצטרף אוטו לחוג גלילאו. הוא רצה להיות משורר ושינה את שמו לקורווין בעצת אחד העורכים. בתחילת שנות ה-10 של המאה ה-20 התוודע לסופר זולטאן פרניו, להיסטוריון האמנות הוגו קֶנצלר ולטיבור סמואלי. בשנת 1912 פרסם ספרון לירי בשם "חיוורון". בינתיים, אביו חכר יער באוסאטלפ והקים חוות גידול עצים לכריתה ומכירה, הוא הזמין את בנו אוטו (בשנת 1912) ומינה אותו למנהל החווה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה אוטו התייצב לגיוס, אך לא התקבל בגלל בעיה בעמוד השדרה שלו. הוא שב לחווה והמשיך בעבודתו עד 1917.
משת 1917 עד הכרזת הרפובליקה
בתחילת 1917 הגיע קורווין לבודפשט. למד מדעי חברה והתוודע למרקסיזם. כעובד בבנק העצים של בודפשט הצטרף לקבוצת השמאל של "האיגוד הלאומי של עובדי המוסדות הפיננסיים" והשתתף בהרצאות של ארווין סבו בחוג הגלילאו. ב -1 במאי באותה השנה השתתף בהפגנת הפועלים הראשונה במהלך המלחמה. הוא היה מעורב גם בתנועה האנטי מיליטריסטית, ארגן את הגלילאיסטים, ואחרי שמנהיגי חוג גלילאו נעצרו בינואר 1918, הפך קורווין למנהיג התנועה האנטי מיליטריסטית הבלתי חוקית שכונתה ה"סוציאליסטים מהפכניים". בעלונים שלו דחק בפועלי המפעלים להקים מועצות פועלים. לאחר ניצחונה של המהפכה האזרחית-דמוקרטית באוקטובר 1918, מהפיכת החרציות, הוא הפך למנהיג הקבוצה של ה"סוציאליסטים מהפכניים", שפעלו כבר כחוק באותה עת. הוא היה אחד ממקימי מפלגת הקומוניסטים של הונגריה ה - KMP והיה חבר בוועד המרכזי שלה. הוא התפטר מהבנק והמשיך לעבוד כגזבר של המפלגה הקומוניסטית ו"בעיתון האדום" (Vörös Ujság), כאשר לא ניתן היה להשיג נייר, הוא השיג מהשוק השחור. ב־20 בפברואר 1919 נעצר. ב־21 במרץ הקליד מהכלא את נוסח הסכם המיזוג של שתי המפלגות (MSZDP ו- KMP). בשנת 1919 שינה קליין את שם משפחתו לקורווין.
תחת הרפובליקה הסובייטית
לאחר ההכרזה על הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הוא הפך לראש המחלקה המסחרית במפקדת הייצור הסוציאליסטי והוציא צו על הסוציאליזציה של העסקים (הלאמה, החרמה). בית הדין המהפכני בבודפשט גזר מוות על אנשים רבים בהוראתם של אוטו קורווין ויאנוש לאסלו בגין התנהגות בלתי-מהפכנית. (בתי הדין המהפכניים ברפובליקה הסובייטית ההונגרית (21 במרץ 1919 - 1 באוגוסט 1919) היו גופי שיפוט אזוריים, שהחליפו את בתי המשפט הישנים והפעילו כוח שיפוטי. לא ניתן לקרוא להם בתי משפט מסורתיים מכיוון שהם לא היו נייטרליים פוליטית ולא היו עצמאיים מהרשות המחוקקת והמבצעת). קורווין גם ארגן את מנגנון ההגנה של הרפובליקה הסובייטית. באמצע מאי 1919, לאחר פירוק הנשק מקבוצת צ'רני, הוקצו לקורווין 43 אנשים למחלקת החקירות הפוליטית של קורווין בפיקודו הישיר של צ'רני. לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ב־2 באוגוסט, בזמן שקומיסרי העם עזבו את הונגריה ברכבת, הוא עבד במחלקת החקירות הפוליטיות להשמדת המסמכים במחלקה. ב-7 באוגוסט נתפס ונעצר ונכלא.
כתביו
בשפת המקור: בתרגום לעברית:
כוריזיה הדורה
כוריזיה הדורה (שם מדעי: Ceiba Speciosa) הוא עץ נוי ממשפחת הבומבקסים (Bombacaceae), מסדרת החלמיתאים, שמקורו באמריקה הדרומית בארגנטינה,בוליביה,פרגוואי,אורוגוואי ודרום ברזיל.
ובלי פוסברי
אקדח התופי הדורך עצמית ובלי-פוסברי הוא אקדח תופי חצי אוטומטי המופעל ברתיעה שתוכנן על ידי לוטננט קולונל ג'ורג' וינסנט פוסברי, נושא צלב ויקטוריה, ויוצר על ידי חברת ובלי & סקוט בין השנים 1901–1924. האקדח ניתן לזיהוי בקלות על פי חריצי הזיג-זג שעל התוף.
כוריזיה הדורה
מאפיינים
העץ נשיר בחורף. עליו גדולים ומאוצבעים, גזעו ירוק ומכוסה בקוצים גדולים וחדים כמו בן-משפחתו הכוריזיה הבקבוקית.
ובלי פוסברי
היסטוריה
אקדחים חצי אוטומטיים החלו להופיע כאשר קולונל פוסברי (1832–1907) תכנן אקדח שדורך את הפטיש ומסובב את התוף על ידי החלקת הקנה, התוף והפטיש חזרה על גבי חלקו התחתון של האקדח. דגם אב הטיפוס לאקדח זה היה אקדח תופי קולט בעל פעולה בודדת. פוסברי רשם את המצאתו כפטנט ב-16 באוגוסט 1895, שיפורים נוספים לפטנט נרשמו ביוני ובאוקטובר 1896.
כוריזיה הדורה
מאפיינים
הפרחים גדולים ומרשימים בצבע ורוד-אדמדם, דומים לפרחי ההיביסקוס. הפריחה מתרחשת בין החודשים פברואר למאי (בחצי הכדור הדרומי שהוא אזור גידולו המקורי), ובישראל, בין סוף חודש אוגוסט לאוקטובר.
ובלי פוסברי
היסטוריה
פוסברי לקח את עיצוב האקדח לפ. ובלי & בנו של בירמינגהם (P. Webley & Son of Birmingham), שהתמזגה מאוחר יותר עם חברות הנשק ויליאם צ'ארלס סקוט ובניו וריצ'רד אליס ובנו ב-1897 כדי ליצור את חברת ובלי & סקוט, שהייתה היצרנית האקדחים העיקרית עבור הצבא הבריטי וכן ייצרה כלי נשק לשימוש אזרחי. ובלי המשיכה בפיתוח ועיצוב האקדח והאקדח התופי הדורך עצמית ובלי-פוסברי הוצג בתחרות ירי בביסלי ביולי 1900.
בשימוש אזרחי, הובלי-פוסברי היה פופולרי בקרב יורים ספורטיבים. אקדחים אחרים מאותה התקופה, פעלו בעיקר על ידי דריכה ישירה של הפטיש עם האגודל או עקיפה על ידי חיבור ההדק לפטיש מה שגרם ללחיצה על ההדק לדרוש כוח רב יותר. יתרונו של הובלי-פוסברי הוא שהוא אימץ את יתרונות שני מגנגנונים אלה ודילג על חסרונותיהם. הוא איפשר לחיצת הדק קלה שהשאירה פחות מקום לסטיות עקב תזוזת היורה בזמן הלחיצה על ההדק ובו זמנית איפשר ירי רציף ומהיר מבלי התעסקות עם הפטיש. בשנת 1902, וולטר ויננס, יורה ספורטיבי מפורסם מאותה התקופה, השתמש בובלי-פוסברי בכדי לפגוע שש יריות במטרה בגודל 2 אינץ' (5.1 סנטימטרים) ממרחק 9.14 מטרים בפרק זמן של שבע שניות. באמצעות טען תוף מהיר מסוג פרידו הוא הצליח לקלוע שתים עשרה פגיעות במטרה בגודל 3 אינץ' (7.6 סנטימטרים) בפרק זמן של כ-15 שניות.
שימוש בזמן מלחמה
למרות שובלי ראה בנשק זה בתור נשק צד אידיאלי עבור חיילי פרשים, הובלי-פוסברי מעולם לא אומץ כנשק צד ממשלתי רשמי. אורכו 28 סנטימטרים ומשקלו כ-1239 גרמים ללא תחמושת, הובלי-פוסברי היה אקדח כבד ומסורבל אפילו בסטנדרטים של אותם הימים. יוצרו מספר דגמים של אקדחי ובלי-פוסברי. הובלי-פוסברי היה בשימוש מוגבל במלחמות הבורים כמו גם במלחמת העולם הראשונה, על ידי קצינים בריטים שרכשו את האקדח באופן פרטי.
דיווחים מהשטח העלו כי הובלי-פוסברי רגיש יותר למעצורים בתנאי מלחמה של בוץ וגשם מאקדחים אחרים מאותה התקופה עקב מנגנונו הייחודי. מקובל לטעון שהובלי-פוסברי דרש אחיזה הדוקה כדי שמנגנון הדריכה העצמית ינוע כראוי וידרוך את הנשק.
ייצורו הופסק ב-1924, עם ייצור כולל של פחות מ-5,000 אקדחים. אקדחים רבים נותרו ללא קונה, והדגם הוצג בקטלוגים של ובלי משנת 1939.
מנגנון פעולה
המנגנון הייחודי של אקדח הובלי-פוסבר מבוסס על הפרדת האקדח לשני חלקים עיקריים, החלק העליון הכולל את: הקנה, התוף, והפטיש והחלק תחתון הכולל את: ההדק, הידית ומסילה שהחלק העליון יכול להחליק עליה. בעת ירי החלק העליון נדחף כולו אחורה על ידי הרתע בעוד שהחלק התחתון נשאר מקובע, ותוך כדי פעולת הדחיפה חזרה, הפטיש נדחף אחורה ונדרך מחדש. במקביל לדריכת הפטיש, בליטה, במודלים החדשים יותר מופיעה בצורת יהלום, הממוקמת בחלק התחתון על המסילה, מחליקה דרך חריצי התוף ומנחה אותו להסתובב, מה שמכין את האקדח ליריה נוספת לאחר כל ירייה.
כוריזיה הדורה
מאפיינים
הפרי הוא הלקט, ומכיל שערות רבות דמויות-משי (באנגלית, העץ מכונה "floss silk tree"). בדרום אמריקה משתמשים בו למילוי כרים, חגורות הצלה, מזרנים ובידוד תרמי.
קלמאן מארו
קלמאן מארו (בצרפתית:  Clément Marot; נולד ב- 23 בנובמבר 1496 - נפטר ב-12 בספטמבר 1544) היה משורר צרפתי.
ראשית חייו
נולד בשנת 1946, בעיר קאור, בירת חבל קרסי שבדרום מערב צרפת, לז'אן מארו (במקור ז'אן דה מארה (Jean de Marets) מן העיר קאן שבנורמנדיה, שהתיישב בקאור והתחתן עם אישה מקומית גסקונית. ז'אן מארו היה משורר בשירותה של אן מברטאן, אשת המלך לואי השנים עשר. המלך התלהב מחרוזיו של ז'אן מארו והוא הפך לבן לווייתו של המלך במערכה באיטליה. קלמאן, בנו של ז'אן מארו למד משפטים באוניברסיטה של פריז (סורבון) ואביו לימד אותו לכתוב בחרוזים. ב-1512 תרגם קלמאן הצעיר חלק משירת ורגיליוס מלטינית (ה"בוקוליקה") לצרפתית.  ב-1514  היה לנושא כלים ופקיד-רשם בשירותו של ניקולא דה נוויל בווילרואה. ב-1515 הציע קובץ שירים למלך פרנסואה הראשון.
בימי המלך פרנסואה הראשון
ב-1519 הפך ל"חדרן" בשירותה של מרגריט מאנגולם, (לימים מרגריט מנווארה), אחות המלך, שהייתה פטרונית האמנים. קלמאן מארו היה בן לווייתו של המלך במסעותיו, וכתב חרוזים לרגל פגישתם של מלך צרפת ומלך אנגליה הנרי השמיני שנערכה בצפון צרפת ב-1520. ב-1524 התלווה אל המלך במערכה באיטליה, שם לפי מקורות שנויים במחלוקת נפצע ונלקח בשבי יחד עם המלך בקרב פאביה (פברואר 1525). אחרי שחזר לפריז, ב-1526 ישב בכלא שאטלה בפריז על סמך הלשנות על אהדתו לפרוטסטנטים. נאמר, בין היתר, שנהג בזלזול בצום הארבעים. . בהמשך הועבר משאטלה לכלא שארטר ובהתערבות אחד מחבריו ושל הבישוף של שארטר שוחרר. אך הוא נעצר שוב באשמת ניסיון לעזור לאסיר אחד להימלט מן המשטרה. המלך דאג לשחררו ובשנת 1528 מינה אותו ל"חדרן" אישי. המונרך לקח אותו איתו לעיר באיון שבדרום מערב צרפת כדי שיכתוב חרוזים לרגל נישואי המלך ללאונור מאוסטריה (1530).
גלות איטליה, החזרה בתשובה וגלות שווייץ
ב-1535 שוב הוצא צו מעצר נגד מארו בפריז בגלל תמיכתו בפרוטסטנטים. הוא נמלט לאיטליה אל הדוכסית רנה מפרארה. משם עבר לוונציה שבה נודע לו כי המלך פרנסואה הראשון הכריז על חנינה לכל הכופרים בדת הקתולית. מארו חזר לפריז והמלך העמיד לרשותו בית וגן בפרברי העיר. קלמאן מארו תרגם שלושים מזמורי תהילים מלטינית לצרפתית ופרסם אותם עם הקדשה למלך. המלך התלהב מן התרגום ונתן עותק לקארל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. ב-1543 פרסם תרגום של עשרים מזמורי תהילים נוספים והקדיש אותם לנשות צרפת. התאולוגים באוניברסיטת סורבון בפריז גינו תרגום זה ככפירה. קלמאן מארו נמלט אל העיר ז'נבה, משם עבר לאיטליה ונפטר בעיר טורינו ב-1544.
תרגום השיר לעלמה חולה
המתמטיקן-פילוסוף האמריקאי דגלס הופשטטר הקדיש ספר עב כרס לתרגומו של שיר אחד משל קלמאן מארו. בספר, העוסק במלאכת התרגום משפה לשפה, עוסק הופשטטר בתרגום השיר 'לעלמה חולה' (A une Damoyselle malade). לאחר שהעמיק לעיין בשיר, זיהה הופשטטר בשירו של מארו שבע תכונות תחביריות/ צורניות. תכונות אלה כפה הופשטטר על עצמו, ללא פשרות, ותרגם את השיר לאנגלית עשרות פעמים, כשהוא מסגל לעצמו בכל פעם סגנון פואטי שונה. כמו כן הזמין תרגומים לאנגלית מן השיר מאחדים מעמיתיו. את התכונות סיכם באופן הבא:
השיר משתרע על פני 28 שורות
כל שורה בשיר היא בת שלוש הברות
ההטעמה בכל שורה נופלת על ההברה האחרונה
כל השיר הוא בחריזה של שורות כפולות: אא, בב, גג, ...
במחצית הדרך הנימה בשיר משתנה מרשמית לבלתי פורמלית
השורה הראשונה חוזרת בדיוק בשורה האחרונה
המשורר מכניס את שמו לתוך השיר
מספר השורות ומבנה החריזה הם בוודאי מובנים מאליהם, אך העובדה שבכל שורה רק שלוש הברות, וכן שבכל שורה ההטעמה נופלת על ההברה האחרונה, הן משוכות קשות למדי למתרגם.
אורנה רוטברג
אורנה רוטברג (נולדה ב-25 באוקטובר 1958) היא שחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע ישראלית.
ביוגרפיה
במסגרת שירותה הצבאי עברה טירונות בבה"ד 12, קורס צילום אוויר בבסיס חיל אוויר 21 ושירות בבסיס חיל האוויר 30 כצלמת ניסויי טיסה. בהמשך שירתה כמדריכה שאינה קצינה בתחום תנאי-שירות חינוך ותרבות. כחודשיים לפני סיום השירות הצבאי הייתה עסוקה בהכנות לבחינות הכניסה ל"בית צבי" ברמת גן, כשמקור ההשראה והעזרה הייתה השחקנית דבורה קידר.
רוטברג עברה בהצלחה את בחינות הכניסה והחלה ללמוד שם. בשנת 1982 סיימה שלוש שנות לימוד כתלמידה מצטיינת וזוכת הפרס ע"ש צבי קליר. חברי הוועדה שהעניקו את הפרס היו ציפי פינס, ד"ר תום לוי ועדה בן-נחום, אשר מונתה כשנה לפני כן למנהלת תיאטרון החאן הירושלמי, והזמינה את רוטברג להצטרף ללהקה. היא שיחקה שם לצד כמה משחקני הלהקה הוותיקים: שבתאי קונורטי, ויקטור עטר, אהרון אלמוג, אבינעם מור-חיים, אורי אברהמי, אבי פניני ואריה צ'רנר. היא שיחקה בתיאטרון במשך שתי עונות בהצגות: "אילומינטוס", "נופלים בפח", "אגדת חורף", "גימפל - תם" ו"המלך אובו".
בתום השנתיים האלה, הוזמנה להחליף את חנה לסלאו בתיאטרון בית ליסין, שנוהל על ידי יעקב אגמון, במחזמר "בין הצלצולים".
במקביל שיחקה את אנה בסרטו של נדב לויתן "בנות".
כשהמסך ירד על המחזמר, היא המריאה ללונדון וחיה שם כשנה וחצי. היא זכתה במלגת השתלמות שבמסגרתה למדה שירה, משחק ותנועה בבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה. במהלך אותה התקופה היא נישאה בטקס אזרחי בעיריית אוקספורד לבן-זוגה אילן כרמי. עם שובה לארץ, התקבלה ושיחקה בתיאטרון הלאומי "הבימה", בניהולם של שמואל עומר ועמרי ניצן. היא שיחקה בהצגות "גן ריקי", בבימויו של מיקי גורביץ' ו"הנפש הטובה מסצ'ואן".
במקביל לעבודתה על הפקות אלה, רוטברג שיחקה בהצגה "מצעד המלאכים" של תיאטרון בית ליסין. בין השחקנים אשר לקחו חלק בהצגה: גילה אלמגור, יונה אליאן, מרים זהר, שמואל וילוז'ני, דבורה קידר, ענת וקסמן, אורלי זילברשץ ונתן דטנר.
במסגרת "תיאטרון הקאמרי" תחת ניהולם של נעם סמל ושמואל הספרי, השתתפה בקברט הסאטירי "היי רימונה", שנכתב על ידי אילן חצור ואילן שיינפלד. על הניהול המוזיקלי הופקד גיא מרוז. שיחקו בו גם צביקה הדר, אריק זילברמן, נורית בנאי ואשר עזריה. על תפקידה בקברט "היי רימונה" כתב מבקר התיאטרון של עיתון העיר אמיר אוריין:
בשנת 1994 גרי בילו התמנה כמנהלו האומנותי של התיאטרון הלאומי הבימה. אורנה רוטברג שהייתה תלמידתו שהייתה חזרה לשחק בו בהצגות: "זעקי ארץ אהובה", "רוקדים בלונסה", "השושנה המקועקעת", "החייל האמיץ שוויק". כשהתמנה יעקב אגמון למנהלו החדש של תיאטרון הבימה היא שיחקה בהצגות: "קוקוריקו", "חשיבותה של רצינות", "הסרפד של השכן", המחזמר "הברווזון", "מניין נשים", "8 נשים", המחזמר "מרי לו", "סיפורי הבימה", "המכשפה". כמו כן העלתה את קברט היחיד שלה "געפילטעפיש", שאיתו גם הופיעה בברלין, וינה, בלגיה, אוקספורד ולונדון.
עיתון מעריב הציג את רשימת השחקנים שבלטו בעיניו באותה השנה, ובתוכם גם את אורנה רוטברג על תפקידה בהצגה "צמר".