cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הר המפסון
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה.
ההר נקרא על שמו של ר. ו. המפסון (R.V. Hampson), איש צוות הספינה דיסקברי במהלך מסע המחקר האנטארקטי הבריטי, האוסטרלי והניו זילנדי שחקר את אנטארקטיקה בין השנים 1929–1931.
עונת 1986 בגביע ליברטדורס
עונת 1986 בגביע ליברטדורס הייתה העונה ה-27 של התחרות הדרום-אמריקאית לקבוצות כדורגל והיא אורגנה על ידי CONMEBOL. המשחק הראשון התקיים ב-12 במרץ 1986 ותחרות הסתיימה ב-29 באוקטובר 1986. בתחרות השתתפו 19 קבוצות מכל מדינות חברי הארגון למעט ונצואלה.
התחרות הסתיימה בניצחון של ריבר פלייט בפעם הראשונה בתולדות המועדון. אמריקה קאלי הפסידה בסדרת הגמר שנה שנייה ברציפות.
מתכונת התחרות
בתחרות השתתפו 19 קבוצות. מנצחת של העונה הקודמת קיבלה זכות להשתתף בתחרות ישירות בשלב השני. בשלב הראשון הקבוצות חולקו ל-5 בתים, שתי קבוצות בכל בית עלו לשלב השני. בשלב השני, הקבוצות שיחקו ב-2 בתים. מנצחי הבתים נפגשו בסדרת משחקי הגמר.
במידה ומספר קבוצות בבית זכו באותו מספר נקודות ההכרעה הייתה על ידי משחק נוסף.
איטליה במלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה לחמה איטליה הפשיסטית בנאמנות לצד גרמניה הנאצית, והשתתפה בפלישות ליוון, למצרים, לברית המועצות ולצרפת. בשנות המלחמה האחרונות הייתה איטליה עצמה לשדה קרב בין בעלות הברית לבין גרמניה.
רקע
בתקופת מלחמת העולם הראשונה לחמה ממלכת איטליה לצד מדינות ההסכמה נגד הקיסרות הגרמנית והאימפריה האוסטרו הונגרית. אולם אף על פי שאיטליה נכללה בצד המנצח במלחמה, חשו האיטלקים אכזבה מהמלחמה בגלל ההישגים המועטים־יחסית שהביאה להם, לעומת ההרס שגרמה. מעבר לעניין הרגשי, נזקי המלחמה – בנפש (חצי מיליון הרוגים וחצי מיליון נכים) וברכוש – גרמו לשפל כלכלי: אבטלה, חובות לאומיים, רעב, אינפלציה וכדומה. המצב הכלכלי הקשה וכישלונות נציגיה של איטליה בוועידות השלום אשר ויתרו על שטחים הביאו לעליית גורמים רדיקליים. פרץ משבר פוליטי: השמאל – קומוניסטים וסוציאליסטים אשר שלטו על מעמד הפועלים, מול הימין – לאומנים שדרשו החזרת שטחים וכבוד לאיטליה.
בשנת 1919 ייסד בניטו מוסוליני את המפלגה הפשיסטית בעלת אידאולוגיה לאומנית-פופוליסטית. הוא פנה אל העם הפשוט, בעיקר החלשים והעניים (שמספרם הלך וגדל). ב–1921 נכנסה המפלגה הפשיסטית לפרלמנט האיטלקי עם 35 מקומות (7 אחוז מהקולות). למפלגה הצטרפו כל שכבות החברה. בית המלוכה האיטלקי ומשטרת איטליה תמכו בה. ב–1922 הנהיג מוסוליני את "המצעד על רומא": הפיכה שקטה בה תפס את השלטון בפועל בעזרת לחץ כבד על השלטון. במצעד על רומא רוכזו כחמישים אלף מחברי המפלגה הפשיסטית בצמתים סביב הבירה רומא, לכאורה כמחאה על ניסיון הסוציאליסטים לארגן שביתה נוספת. למעשה הייתה זו הפגנת כוח ואמצעי לחץ על הממשלה, שאכן פעל: ראש הממשלה ג'ילוטי התפטר ופינה את מקומו למוסוליני, ששהה כל אותה עת במילאנו. ההפיכה התאפשרה רבות בזכות תמיכתם של המלך ויטוריו אמנואלה השלישי ורבים מקציני הצבא, שסירבו להפעיל את הצבא כנגד הפשיסטים.
כיבוש אתיופיה
מוסוליני החליט לכבוש את האימפריה האתיופית. למסע מלחמה זה היו מספר סיבות, הראשונה הייתה העובדה שאתיופיה עשירה באוצרות טבע ושוכנת בנקודה אסטרטגית בין שתי מושבות איטלקיות באפריקה. השנייה הייתה הרצון למחוק את חרפת המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה, אז הפסידה איטליה לאתיופיה הפסד משפיל. למזלו של מוסוליני ולרוע מזלה של אתיופיה ב-1 בדצמבר 1934 קבוצת חיילים איטלקיים תחת פיקודו של אמיליו דה בונו התנגשה בקבוצת חיילים אתיופים תחת פיקודו של סאיום מאנגשה ב-וולואל. בתקרית נהרגו שני חיילים איטלקיים, מוסוליני החליט לנצל זאת כדי לפלוש לאתיופיה. לאור העובדה שגרמניה הנאצית מפרה ללא הרף את הגבלות חבר הלאומים ללא מפריע וכן לאור העובדה שצרפת ובריטניה היו זקוקות לאיטליה לצדן, היה ברור לו ששתי אלו לא תתערבנה. ואפילו האימפריה היפנית סרבה להפעיל את שגרירה באיטליה כדי למנוע את המלחמה.
הקיסר האתיופי היילה סלאסי גייס במהירות צבא שמנה כ-500,000 חיילים, אם כי חלקם היו חמושים בחניתות וקשתות בלבד, ומרבית הרובים והתותחים ששימשו את הצבא האתיופי היו מלפני 1900. חיל האוויר האתיופי כלל סך הכל 13 מטוסי קרב ותובלה וארבעה טייסים בלבד שעליהם פיקד קצין צרפתי. לצבא האתיופי היו 3,000 טנקים מיושנים מתקופת מלחמת העולם הראשונה, 234 תותחי שדה ומאה תותחי נ"מ. האיטלקים לעומת זאת הנחיתו באפריקה 685,000 חיילים לא כולל חילות המצב הרגילים באריתראה וסומלילנד שכללו גם כן כמה מאות אלפי חיילים. האיטלקים השתמשו ב-390 מטוסים וב-500 טנקים ומאות קני ארטילריה ומקלעים חדישים. הצי המלכותי האיטלקי הבטיח קשר רצוף עם אירופה, ומשאיות חדישות יחסית הניעו אספקה ותחמושת. בעוד שהאתיופים השתמשו לצורך זה בכרכרות רתומות לסוסים.
ב-3 באוקטובר 1935 פלשו יחידות איטלקיות תחת פיקודו של בונו מצפון, בעוד יחידות אחרות שכללו בעיקר מתנדבים אפריקאים תחת פיקודו של רודולפו גרציאני פלשו מדרום. שתי הפלישות נערכו ללא הכרזת מלחמה. בתגובה הכריזו האתיופים מלחמה, אולם בפועל הצבא האתיופי תחת פיקודם של מאנגשה וגוגאשה נסוגו ללא הרף. תוך פחות משלושה ימים לכדו האיטלקים את עדווה, כעבור עוד חמישה ימים נכנע כוח אתיופי גדול שכלל גם את גוגאשה עצמו. כעבור שלושה ימים הכריז בונו על ביטול העבדות באתיופיה. יום לאחר מכן בזזו האיטלקים את אקסום. בדצמבר של אותה שנה הוחלף בונו בפייטרו באדוליו בטענה שבונו זהיר מדי. האיטלקים המשיכו להתקדם בקלות באתיופיה עד שהקיסר החליט להוציא את כל כוחותיו למערכה, ב-31 במרץ 1936 התרחש קרב מייצ'ו בין 31,000 חיילים אתיופים תחת פיקודו של הקיסר בעצמו לבין 40,000 חיילים איטלקים תחת פיקודו של באדוליו, האיטלקים זכו בניצחון מוחץ ואדיס אבבה נפלה לאחר התנגדות נואשת. הקיסר נמלט. מעט לאחר סיום המלחמה, החלה איטליה להתערב במלחמת האזרחים בספרד, סה"כ נשלחו כמעט 75,000 איטלקים לשדה הקטל הספרדי, במסגרת "כוח גדודי המתנדבים". שתי המלחמות תרמו תרומה ניכרת לביסוס ביטחונו העצמי של מוסוליני.
כיבוש אלבניה
אלבניה הייתה מעין גרורה איטלקית מאז מלחמת העולם הראשונה עת כבשה אותה איטליה והפכה אותה ל"פרוטקטורט", על פי הסכמה חשאית אליה הגיעה עם מעצמות ההסכמה. חלקים אחרים במדינה נכבשו על ידי יוון, סרביה והאימפריה האוסטרו הונגרית לאחר המלחמה נסוגו הצבאות הזרים, וב-1920 שבה אלבניה וקיבלה את עצמאותה. במהלך שנות ה-20 ושנות ה-30, אלבניה, שהפכה לממלכה בה מלך זוגו הראשון, הפכה לתלויה יותר ויותר באיטליה מבחינה כלכלית ומבחינה מדינית. הלוואות איטלקיות הניעו את כלכלת אלבניה, צבאה של אלבניה אומן על ידי מדריכים איטלקיים, והגירה איטלקית לאלבניה קיבלה עידוד ממשלות שתי המדינות.
בשנת 1939 ניצל מוסוליני את העובדה שתשומת לב המעצמות הוסחה על ידי כיבושו של אדולף היטלר כיבוש צ'כוסלובקיה וב-25 במרץ 1939 שלח את שר החוץ שלו גליאצו צ'אנו עם רשימת דרישות שאפילו לדעתו של צ'אנו עצמו הייתה בלתי מתקבלת על הדעת. עם סרובו של המלך לקבל את התנאים, הודיע מוסוליני כי עליו להיעתר לדרישות עד ל-7 באפריל 1939, ולא, תפלוש איטליה לאלבניה. הגנרל אלפרדו גוצוני פיקד על כוח הפלישה שכלל שתי דיוויזיות וגדוד שריון, שנתקלו בהתנגדו מזערית, אף על פי שהתגלו בעיות רבות בתפקודו של הצבא האיטלקי. זוגו ומשפחתו נמלטו, ולאחר הצבעה בפרלמנט האלבני, הוחלט כי המדינה תאוחד באוניה פרסונלית עם איטליה, וכי ויטוריו אמנואלה השלישי ימלוך בשתי המדינות. ויטוריו אמנואלה, שכינה עצמו אף "קיסר אתיופיה", היה גם למלך אלבניה. אוניה פרסונלית זו הייתה אך מסווה לסיפוח אלבניה לאיטליה לכל דבר ועניין.
איטליה מצטרפת למלחמה
ב-22 במאי 1939 חתמו גליאצו צ'אנו ויואכים פון ריבנטרופ, שרי החוץ של איטליה וגרמניה, על "ברית הפלדה" שהפכה באופן רשמי את שתי המדינות לבעלות ברית. למרות היחסים הטובים באופן יחסי ששררו כבר בין שתי המדינות, איטלקים רבים התנגדו לברית זו, בחשבם שבפועל היא מעשה התרפסות בפני גרמניה וביודעם שהאינטרסים האיטלקיים יזכו לעדיפות משנית בהסכם. הברית אף אילצה את איטליה להצטרף לכל מלחמה שגרמניה תיקח בה חלק בלי קשר אם לאיטליה יש מה להרוויח ממנה.
ב-4 בפברואר 1939, נשא מוסוליני נאום מפורסם בפני המועצה הפשיסטית העליונה (הנאום הזכיר מאוד את "ועידת הוסבאך" של היטלר). בנאום טען מוסוליני שאיטליה היא למעשה "אסירה של הים התיכון", הוא כינה את קורסיקה, מלטה, תוניסיה, וקפריסין, "סורגי הכלא הזה", ואת גיברלטר ותעלת סואץ, "סוהרים" (מדובר בשני בסיסים שבאמצעותם הבטיחה בריטניה את שליטתה בים התיכון). מדיניות החוץ הפשיסטית, לקחה כמובן מאליו את העובדה שיבוא היום והאימפריה הפשיסטית תיאלץ להתמודד מול הדמוקרטיות צרפת ובריטניה. לטענת מוסוליני רק לאחר שכל הבסיסים הנזכרים לעיל, יהיו מנוטרלים או בידיים איטלקיות, תהיה איטליה חופשית באמת ותקבל מעבר ישיר לאוקיינוס ההודי והאוקיינוס האטלנטי.
תת-השר לייצור מלחמתי קרלו פבאגרוסה (Carlo Favagrossa) העריך שאיטליה לא תהיה מוכנה למלחמה לפחות עד לאוקטובר 1942. טענה זו הובהרה היטב במהלך הדיונים לחתימת ברית הפלדה, שבה נקבע שאף אחד מהצדדים החתומים על הברית לא יפתח במלחמה ללא שותפותו של הצד השני עד 1943. אף על פי שאיטליה נחשבה למעצמה, התעשייה הצבאית שלה הייתה חלשה יחסית למקבילותיה במדינות אירופה האחרות. בתחומים בעלי חשיבות צבאית כמו ייצור כלי רכב, התעשייה האיטלקית הייתה שווה בגודלה ל-15% מגודלה של התעשייה הצרפתית או של זו הבריטית. מספר כלי הרכב שאיטליה ייצרה ערב המלחמה עמד על כ-372,000 וזאת בהשוואה ל-2,500,000 כלי רכב שייצרו בריטניה וצרפת יחד. העדרה של תעשיית רכב חזקה הקשתה על איטליה למכן את צבאה. הכלכלה האיטלקית הייתה בעיקרה מבוססת עדיין על חקלאות והמפה הדמוגרפית שלה הייתה מתאימה יותר לכזאת של מדינה מתפתחת (בערות, עוני ואוכלוסייה צעירה הגדלה במהירות). בנוסף, אחוז התוצר הלאומי הגולמי של התעשייה האיטלקית היה נמוך מזה של מדינות כמו צ'כוסלובקיה, הונגריה ושוודיה, שלא לדבר על מדינות גדולות נוספות. בהתייחס לייצור חומרי גלם חיוניים, ייצרה איטליה ב-1940, 4.4 מיליון טון פחם, 0.01 מיליון טון נפט גולמי, 1.2 מיליון טון עפרות ברזל ו-2.1 מיליון טון פלדה. לשם ההשוואה ייצרה בריטניה בתקופה המקבילה 224.3 מיליון טון פחם, 11.9 מיליון טון נפט גולמי, 17.7 מיליון טון עפרות ברזל ו-13.0 מיליון טון פלדה וגרמניה ייצרה 364.8 מיליון טון פחם, 8.0 מיליון טון נפט גולמי, 29.5 מיליון טון עפרות ברזל ו-21.5 מיליון טון פלדה. את רוב חומרי הגלם ניתן היה להשיג רק באמצעות ייבוא ולא נעשה כל מאמץ לאגור אותם לפני כניסתה של איטליה למלחמה. בנוסף, כרבע מספינות צי הסוחר האיטלקי עגנו בנמלים זרים בעת החלטתו החפוזה של מוסוליני להיכנס למלחמה ומאחר ולא קיבלו התראה מוקדמת על כך, הם הוחרמו. מגבלה נוספת הייתה הכמות האדירה של כלי הנשק שנמסרו ללא תמורה למשטרו של פרנסיסקו פרנקו במהלך מלחמת האזרחים בספרד בנוסף לכוחות מתנדבים איטלקיים שנשלחו לספרד. עלותה של מלחמה זו עמדה על 6-8.5 מיליארד לירטות, כ-14%-20% מהתקציב השנתי של איטליה. לכך יש להוסיף את החוב הלאומי העצום של איטליה. עם עלייתו של מוסוליני לשלטון ב-1921, החוב הממשלתי עמד על 93 מיליארד לירטות, סכום שלא ניתן היה לפרוע אותו בטווח הקצר או הבינוני. ובכל זאת, שנתיים לאחר מכן סכום זה גדל ל-405 מיליארד לירטות. בשל כל הסיבות הללו היה הצבא המלכותי האיטלקי חלש ומדולדל עם פרוץ המלחמה. הטנקים האיטלקים היו מאיכות ירודה וכמעט לא היו מצוידים במערכות קשר. מערך הארטילריה היה מצויד בתותחים ממלחמת העולם הראשונה. מטוס הקרב העיקרי של חיל האוויר המלכותי האיטלקי היה הפיאט CR 42, שלמרות היותו דגם חדיש יחסית למטוס דו-כנפי עם יכולות ביצוע טובות, הוא היה מיושן יחסית למטוסים החד-כנפיים שהיו בשימוש חיילות האוויר של מדינות אחרות. כמו כן, הפעיל החיל 1760 מטוסים, שרק 900 מהם יכלו להיחשב למטוסי קו ראשון. לצי המלכותי האיטלקי לא היו נושאות מטוסים.
יחד עם זאת, בעוד שהציוד היה מיושן וחסר, הרשויות האיטלקיות היו מודעות לצורך להפוך את הצבא לחדיש ונקטו בצעדים הדרושים ו-40% מהתקציב הממשלתי לשנת 1939 הוקדש לצרכים צבאיים. אף על פי שזה קרה מאוחר מדי, הייתה מודעות לצורך ליצור כוח סיוע אווירי לטובת הצי והוחלט לבנות נושאות מטוסים. בעוד שרוב הציוד הצבאי היה מיושן ומדולל, ננקטו צעדים לפיתוחו של ציוד חדיש יותר. לדוגמה, יוצרו סדרות של מטוסים חדישים שהיו מסוגלים להתמודד עם מטוסי הקרב הטובים ביותר של בעלות הברית, אך רק כמות קטנה מהם יוצרה. מטוס הקרב פיאט G-55 עורר התעניינות מצידם של הגרמנים והוגדר על ידי יועצו של הרמן גרינג, מפקד הלופטוואפה, כמטוס הקרב הטוב ביותר של כוחות הציר. הטנק מסוג P-26/40, שהיה מסוגל להיות המקבילה האיטלקית ל-M4 שרמן ולפאנצר סימן 4, היה כבר על שולחנות הסרטוט ב-1940, אך אב-הטיפוס שלו יוצר רק ב-1942 ועד לכניעתה של איטליה ב-1943 לא הוחל בייצור המוני שלו. הסיבה לכך הייתה נעוצה בעיקר בחסרונם של מנועים חזקים דיים, שגם הם היו תחת תהליך פיתוח ארוך. שלא כמו מקביליהם מבעלות הברית, מתכנני הטנקים האיטלקים לא חשבו על ניצולם של מנועי מטוסים ישנים, שהיו בשפע, כאמצעי הנעה לטנקים. הכמות של 3500 הטנקים שיוצרו באיטליה במשך כל המלחמה הייתה קטנה יותר מכמות הטנקים שהפעילו הגרמנים בפלישה לצרפת. בתחום הארטילריה היו לאיטלקים כלי נשק שנחשבו דווקא ליעילים והם היו הראשונים לפתח תותחים מתנייעים שביצעו הן משימות סיוע לכוחות והן לוחמה כנגד טנקים. ראויים לציון גם כלי רכב משוריינים טובים שפותחו בתעשייה האיטלקית. בסיכומו של דבר ניתן לומר שמגוון האמצעים הצבאיים שיוצרו על ידי התעשייה האיטלקית היה מצומצם ודליל. הכלכלה האיטלקית החלשה והמחסור בחומרי גלם הביאו לידי כך שיוצרו כמויות בלתי מספיקות של כלי נשק, מה שגרם לאחד הסיבות לכישלון בשדה המערכה.
על הנייר היה לאיטליה את אחד הצבאות הגדולים שהשתתפו במלחמה, אך מספרים אלה היו רחוקים מהמציאות בשטח. על פי הערכות, הצבא האיטלקי הסדיר יכול היה להפעיל רק כ-200,000 חיילים עם פרוץ המלחמה (אף על פי שאוכלוסיית איטליה עמדה אז על 45 מיליון). ללא קשר לניסיונות להפוך אותו לצבא חדיש, רובו של הצבא המלכותי האיטלקי היה חיל רגלים שסבל ממחסור בכלי רכב ממונעים לצורכי שינועו. היה מחסור חמור בתקציב לאימונים כך שבעת המלחמה קיבלו רוב החיילים את אימוניהם בקרב. חיל האוויר המלכותי האיטלקי לא קיבל אימונים בשיתוף פעולה עם הצי ורוב ספינותיו של הצי המלכותי האיטלקי נבנו כספינות קרב ולא התאימו למשימות הליווי שהיו עיקר תעסוקתם במהלך המלחמה. בנוסף, מחסור חמור בדלק הוריד את היקף הפעילות הימית למינימום.
נושא נוסף שיש לתת עליו את הדעת הוא סוגיית ההנהגה הבכירה. מוסוליני שלט באופן ישיר על שלושת המשרדים הממשלתיים שהיו אחראים על הזרועות השונות. תפקידו של הפיקוד העליון (Comando Supremo) הצטמצם בהעברת פקודותיו של מוסוליני לזרועות השונות. כתוצאה מכך לא בוצעה כל פעילות של הכוונה ותיאום והזרועות השונות עבדו כל אחת באופן עצמאי, בהתמקדם רק בתחום פעילותם עם שיתוף פעולה מזערי בניהן. הצבא עצמו היה מורכב מיחידות שהיו נאמנות למלך ומיחידות שהיו נאמנות למוסוליני והתקיימו פערי שכר בין בעלי תפקידים בדרגות זהות.
לאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה, שינה מוסוליני את דעתו מספר פעמים בנוגע לכניסה למלחמה. המפקד הבריטי באפריקה הגנרל ארצ'יבלד וייוול צדק בכך שצפה שלבסוף גאוותו של מוסוליני היא שתגרום לו להצטרף למלחמה. ויוול השווה את מצבו של מוסוליני למי שעומד בראש המקפצה: "אני סבור שהוא חייב לעשות משהו. אם הוא לא יכול לבצע קפיצה נאה, הוא יהיה חייב לקפוץ בכל מקרה, הוא לא יכול ללבוש שוב את החלוק שלו ולרדת ממדרגות המקפצה".
ואכן כאשר פלשו הגרמנים לצרפת מוסוליני לא יכול היה יותר לעמוד מנגד והכריז מלחמה על בעלות הברית ב-10 ביוני 1940, הכריזה איטליה מלחמה גם היא על צרפת. התוכניות האיטלקיות לקראת הפלישה לא היו יומרניות במיוחד, כל הכוונה הייתה רק להשתתף במאמץ המלחמתי הגרמני כדי לזכות בשטחים כקורסיקה, ניס, וביזרטה. מוסוליני אף התוודה בפני המרשל באדוליו, ש-"כל מה שאני צריך זה רק בערך אלף הרוגים, כדי שאוכל לשבת בוועידת השלום כאדם שנלחם". בהתחשב במצבה הכלכלי והחברתי של איטליה באותם הימים, מרבית ההיסטוריונים רואים בהחלטה זו של מוסוליני החלטה פזיזה וקצרת רואי. למחרת הכריז חבר העמים הבריטי מלחמת על איטליה. אותו יום הפציצה איטליה לראשונה את מלטה ("המצור על מלטה"). באותו יום חיל האוויר המלכותי הבריטי ביצע הפצצות בגבול לוב-מצרים, פותח בכך את "המערכה במדבר המערבי".
ב-14 ביוני, הפציצו האיטלקים את שדה התעופה ווג'יר שבקניה הבריטית. ב-17 ביוני, לכדו הבריטים את המבצר האיטלקי "פורט קפוזו" ("Fort Capuzzo") בלוב. ב-20 ביוני פתחו האיטלקים בפלישה לצרפת, אף על פי שהצרפתים סבלו מנחיתות מספרית, הרי שהם התגוננו היטב מול האיטלקים, שלא הצליחו להתקדם אלא קילומטרים ספורים בלבד. ב-22 ביוני חתמה צרפת על הסכם שלום עם גרמניה, יומיים לאחר מכן נחתם הסכם שלום גם עם איטליה. מרבית ההיסטוריונים רואים בהחלטה זו קצרת רואי.
המערכה באפריקה
הצטרפות איטליה למלחמה הייתה גרועה מאוד מבחינת בריטניה, משמעות הדבר הייתה אויב קולוניאלי חדש בים התיכון ובמזרח אפריקה. מוסוליני מצדו שיער שבקרוב תנצח גרמניה במלחמה, ובריטניה תיכבש, על כן רצה להקדים את הגרמנים בתפיסת השטחים הבריטיים באפריקה. הכוחות בשטחי האימפריה האיטלקית כללו בערך 290,000 חיילים כולל לוחמים מקומיים תחת פיקודו של הנסיך אמדאו, הדוכס השלישי מאאוסטה, בעוד לבריטים היו רק 70,000 תחת פיקודו של ויליאם פלאט. במקור תכננו הבריטים לפנות את סומלילנד הבריטית במקרה של התקפה איטלקית, אך לאחר כיבוש צרפת החליטו הבריטים שמעשה כזה יהווה מכה מוראלית קשה וגם ייתן לאיטלקים עמדה אסטרטגית חשובה באפריקה. הציוד שעמד לרשות הכוחות האיטלקים באפריקה היה דל ומיושן, המורל בקרב היחידות היה נמוך והתמרדויות פרצו באתיופיה. לעומת זאת הבריטים נהנו מציוד חדיש ומשוכלל מורל גבוה ושלום יחסי באזורים שעליהם שלטו.
ב-14 ביוני 1940 תקפו האיטלקים את קניה שהייתה אז מושבה בריטית. כוחות איטלקיים מאריתריאה תתחת פיקודו של לואיג'י פרושי תקפו בסודאן וכבשו את קסאלה. האיטלקים תקפו גם את סומלילנד וכבשו את ברברה. ביוני פלשו האיטלקים למויאלה שבקניה, וכבשו בסיס בריטי בשם פורט הרינגטון, לאחר לחימה שנמשכה חמישה ימים. אולם לאחר מכן עברו האיטלקים למגננה והבריטים פתחו בהתקפה בשצף קצף, הגנרל הבריטי ויליאם סלים הדף את הכוחות האיטלקיים שהתבצרו בסודאן, במקביל עודד צ'ארלס אורד וינגייט מרידה אתיופית. הקיסר הגולה היילה סלאסי חזר לאתיופיה, ונשא נאומים חוצבי להבות בעד שחרור אתיופיה מהכובשים, והמרד פרץ בכל עוזו בעוד הבריטים מספקים למורדים נשק וציוד. הבריטים הבקיעו מקניה וסודאן לאריתריאה, ולאחר כיבוש מאסאווה גורשו האיטלקים לחלוטין מארץ זו. ב-16 במרץ 1941 כבשו הבריטים חזרה את ברברה. הבריטים כבשו גם את אתיופיה וסומליה וב-27 בנובמבר 1941 גורשו האיטלקים לחלוטין ממזרח אפריקה.
ב-10 באוגוסט הוחלט במטכ"ל האיטלקי על השקת פלישה למצרים. מוסוליני הודיע למפקד הכוחות האיטלקיים בלוב רודולפו גרציאני (Rodolfo Graziani) להכין את כוחותיו לפלישה בספטמבר הקרוב. גרציאני התנגד בתחילה אולם נכנע בסופו של דבר והסכים. ב-9 בספטמבר, פתח חיל האוויר המלכותי האיטלקי בהפצצה על ערי הגבול המצריות, הבריטים מצידם נקמו בהפצצת טוברוק שבלוב. עוד באותו היום נע גרציאני עם הארמייה העשירית לאורך החוף אל סידי בארני. הוא הגיע לשם ב-16 בספטמבר ובשל בעיות לוגיסטיות נאלץ לעצור ולהתחפר בעמדותיו. יחד עם זאת, המחנות היו רחוקים אלה מאלה, ויוול הבחין בכך, וב-8 בדצמבר פתחו הבריטים ב"מבצע מצפן" (Operation Compass), במהלכו איגפו הבריטים את האיטלקים, ותקפו את לוב. האיטלקים היו מופתעים והבריטים קצרו ניצחונות. המפקד הבריטי ריצ'רד אוקונור רצה להמשיך ולכבוש את בנגאזי, אולם נאלץ להפריש חלקים מכוחותיו כדי לשולחם למזרח אפריקה, מה שעיכב את המבצע כולו. בפברואר של שנת 1941 הסתיים המבצע, 130,000 חיילים איטלקיים נפלו בשבי, והדרך לסיום הכיבוש של המושבות האיטלקיות הייתה פתוחה בפני הבריטים, אולם ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל הורה על עצירת הכוחות, והעברת חלק מהם ליוון כדי למנוע את נפילתה. לימים נטען שאילו לא עשה כך, היו הבריטים כובשים את כל צפון אפריקה, ומונעים גם מהגרמנים לנחות שם אולם אז עבר ניהול המערכה לידי הגנרל הגרמני ארווין רומל שפיקד על כוחות השריון הגדולים של קורפוס אפריקה. יחד עם זאת, הכוח העיקרי של מדינות הציר בצפון אפריקה היה עדיין איטלקי. בתחילה נחל רומל הצלחות וכוחותיו הגיעו לגבול מצרים תוך שבועיים. מתקפה בריטית נוספת נכשלה ורומל עשה את דרכו לאל-עלמיין. הצלחה זו גרמה למוסוליני להאמין שהסוף קרב, הוא טס לצפון אפריקה מתוך כוונה להיכנס כמנצח לבירת מצרים, המתין שלושה שבועות וטס חזרה לרומא. בפיקודו של הפילדמרשל ברנרד לו מונטגומרי הושג ניצחון בקרב אל-עלמיין השלישי באוקטובר 1942. ניצחון זה התרחש במקביל למבצע לפיד, הנחיתה האמריקנית בצפון אפריקה הצרפתית ובמקביל לניצחון הרוסי בקרב סטלינגרד שהוריד משמעותית את המורל של כוחות הציר.
המערכה ביוון
ממלכת יוון הייתה מטרה פוטנציאלית עבור מוסוליני כדי לפצות על הכשלונות באפריקה ועל המשבר הכלכלי והחברתי החמור. ב-15 באוגוסט 1940 הטביעה הצוללת האיטלקית "דלפינו" את הסיירת היוונית "אלי". ביוון ידעו היטב מי האשם בתקיפה, אולם חששו מהאיטלקים. על כן מקורות רשמיים ביוון ציינו שבתקיפה אשמה "צוללת ממקור לא ידוע". ב-28 באוקטובר הגיש שגריר איטליה ביוון עמנואלה גראצי אולטימטום ליואניס מטאקסס ראש ממשלת יוון, מטאקסס נדרש לאפשר לכוחות איטלקיים להשתלט על "נקודות אסטרטגיות" ביוון שלא פורטו. מטאקסס סירב והכריז את משפטו המפורסם "אם כך זוהי מלחמה" (אירוע זה ידוע בכינוי יום האוחי). תוך כמה שעות נעו כוחות איטלקיים מאלבניה ליוון, האיטלקים נהנו מעדיפות מספרית, אולם קרקע יוון הייתה בוצית וסלעית והאיטלקים לא נעזרו במורי דרך שהכירו את השטח. מולם עמדו יוונים בעלי מורל גבוה שהכירו היטב את השטח. מפקד צבא יוון היה אלכסנדרוס פאפאגוס. ב-1 בנובמבר כבשו האיטלקים את קוניצה והגיעו לקוו ההגנה היווני העיקרי, ההתקדמות האיטלקית האטית כמו גם כישלון חיל האוויר האיטלקי לפגוע בקווי האספקה היווניים אפשר ליוונים להזרים ללא הרף כוחות חדשים לחזית. בולגריה שהבטיחה סיוע ישבה בחוסר מעש ולפיכך העבירו היוונים כוחות נוספים מהחזית הבולגרית לזירה האיטלקית. היוונים פרצו דרך מקדוניה אל הגבול האלבני וכבשו את קורצ'ה, האיטלקים מצדם מצאו עצמם מתגוננים כעת על אדמת אלבניה.
מוסוליני ריכז באלבניה כוחות גדולים, במטרה להכריע את היוונים במהירות האפשרית, כדי שהוורמאכט לא יתערב ויגזול ממנו את תהילת הניצחון. הבריטים מצדם העניקו ליוון כל סיוע אפשרי. ב-9 במרץ 1941 פתחו האיטלקים ב-"מבצע פרימוורה" (אביב), בפיקודו של מוסוליני בעצמו. ההתקפה נכשלה ותוך שבוע נהרגו 12,000 איטלקים ומוסוליני הורה על פינוי אלבניה.
לאחר ההפיכה הפרו-בריטית ביוגוסלביה, פתחו הגרמנים ב-"מבצע מריטה", כדי למנוע חזית יוגוסלבית-יוונית-בריטית-רוסית שתוכל להכריע את איטליה ומשם להבקיע דרך אוסטריה היישר לגרמניה. בולגריה הצטרפה גם היא למלחמה נגד יוון, ואפשרה לגנרל הגרמני וילהלם ליסט מעבר חופשי דרך ארצה היישר אל תראקיה בצפון יוון. היוונים נלחמו באומץ רב, אולם מצודותיהם בצפון נפלו בזו אחר זו מול הכוח הגרמני-בולגרי העדיף. ב-9 באפריל נפלה סלוניקי, ב-18 באפריל פינו בעלות הברית את הבלקן. ב-20 באפריל נכנעו אחרוני החיילים היוונים בפני הגרמנים. מוסוליני זעם על כך שהכניעה התבצעה בפני הגרמנים ולא בפני האיטלקים ודרש שהיוונים ייכנעו פעם נוספת בפניו, והם אכן עשו זאת ב-23 באפריל. יוון חולקה בין גרמניה איטליה ובולגריה. האיטלקים, איבדו למעלה מ-102,000 חיילים. 13,755 נהרגו, 50,784 נפצעו ו-25,067 נעדרו. לכך יש להוסיף 12,368 חיילים שסבלו מפגיעות קור חמורות. היוונים לעומת זאת, איבדו מתוך כוח שכלל כ-235,000 חיילים, 15,700 הרוגים ונעדרים בלבד.
המערכה בברית המועצות
יחסיו של מוסוליני עם ברית המועצות היו תקינים למדי, אולם אז ב-22 ביוני 1941 פתחו הגרמנים במבצע ברברוסה. מוסוליני היסס להצטרף לאור הכשלונות ביוון ובאפריקה, אולם היטלר הבטיח ניצחון מהיר. הונגריה, רומניה, בולגריה, סלובקיה, קרואטיה, רומניה פינלנד ואפילו הדיוויזיה הכחולה הספרדית הצטרפו גם הם לפלישה. מוסוליני הבין שאם לא ימהר להצטרף אזי במקרה של ניצחון יחלקו כולם את השלל בלעדיו. בתחילה נשלחו נשלחו כ-59,000 לוחמים לחזית, אולם בהמשך הוחלט על הקמת הארמייה השמינית של הצבא המלכותי האיטלקי (Armata Italiana in Russia) שכללה עוד כמעט 200,000 חיילים שנשלחו לרוסיה. ביולי 1942 הגיעו יחידות חלוץ מתוך הארמייה אל קו החזית באזור נהר הדון העליון, והחלו בהתארגנות. באוגוסט נטלה אוגדת הרגלים האיטלקית השלישית חלק בקרבות מול יחידות הצבא האדום בסמוך לסראפימוביץ', שם הצליח הצבא האדום לכבוש ראש גשר גדול מדרום לדון. הגנרל איטלו גריבולדי החליף את ג'ובאני מסה בפיקוד על הכוחות האיטלקים, מאחר שלאחרון היו חילוקי דעות עם מוסוליני בדבר היקף הפעילות האיטלקית בחזית המזרחית. הארמייה צוידה ב-976 תותחי שדה, 387 תותחים אנטי טנקים, 276 תותחי נ"מ, 874 מרגמות 45 מילימטרים, 423 מרגמות 81 מילימטרים, 25,000 סוסים, 17,000 נושאי גייסות וכלי רכב, 4,470 אופנועים, 2,657 תתי מקלעים ו-1,742 מקלעים. מרבית הארמייה נמחקה בקרב סטלינגרד ושרידיה הוחזרו לאיטליה באפריל 1943.
המערכה על איטליה
בעקבות הכישלון בסיציליה והפצצה כבדה על רומא, יזמו שני פוליטיקאים בכירים דינו גראנדי וגליאצו צ'אנו, כינוס של "המועצה הפשיסטית העליונה" ב-24 ביולי 1943. בתום דיונים שנמשכו כ-9 שעות, הצביעה המועצה פה אחד על הדחתו של מוסוליני והחלפתו בפייטרו באדוליו. זה האחרון הבין שמבחינת איטליה המלחמה אבודה, ופתח בשיחות חשאיות עם בעלות הברית, שבסופן סוכם שאיטליה תיכנע ללא תנאי ותצטרף ללחימה נגד גרמניה. אולם באופן רשמי שמרה איטליה על בריתה עם גרמניה. היטלר ידע על המגעים, ושיגר כוחות צבא לאיטליה. ב-8 בספטמבר הודיע באדוליו רשמית על כניעתה של איטליה, היטלר נתן הוראה במהירות לחיילים הגרמנים הנמצאים בשטחה של איטליה להשתלט על הארץ. הללו השתלטו על רומא, באדוליו נמלט, והצבא האיטלקי התפרק בהיעדרו. תוך זמן קצר שלטו הגרמנים במרכז איטליה ובצפונה.
בינתיים בעלות הברית שלא ציפו להתנגדות יתרה, פלשו לאיטליה. כוחות בריטיים וקנדים נחתו בקלבריה ובאזורים נוספים בדרום איטליה. מטרתם האמיתית הייתה להסיח את דעתם של הגרמנים מהמטרה העיקרית, רומא. אולם הגרמנים לא הלכו שולל, ולא הקצו כוחות להדיפת בעלות הברית בדרום איטליה, בעוד שתגברו את הכוחות מסביב לרומא והרסו את דרכי האספקה שעשויות לסייע לבריטים. אלו האחרונים נאחזו בסאלרנו, הם פעלו בסרבול והיה ביכולתו של המפקד הגרמני באזור, קסלרינג לסלקם משם. אולם ארווין רומל טען שלדרום איטליה אין ערך אסטרטגי ויש לרכז את ההגנה בצפון. אולם בהמשך החליט היטלר שיש להרחיק את המלחמה ככל האפשר מגרמניה, והורה לקסלרינג לבצר את הקווים הגרמניים ולעכב את בעלות הברית עד שיבוצר דיו "קו החורף".
הרפובליקה של סאלו
הגרמנים היו זקוקים לדמות שתייצג אותם באיטליה. מוסוליני היה היחיד שהתאים לכך, אולם הוא נכלא במקום לא ידוע בידי האיטלקים. המודיעין הגרמני איתר לבסוף את מקום המאסר ופתח בפשיטת גראן סאסו, היה זה המלון באתר קמפו אימפטורה (Campo Imperatore), אתר סקי בהר גראן סאסו (Gran Sasso) שברכס הרי האפנינים, כ-100 קילומטרים מצפון-מזרח לרומא. כוח עלית של צנחנים גרמנים תחת פיקודו של אוטו סקורצני נחת באזור, השומרים האיטלקים נכנעו מיד. סקורצני התפרץ לחדרו של מוסוליני במלון והכריז בדרמטיות "דוצ'ה, הפיהרר שלח אותי לשחרר אותך!" מוסוליני השיב "ידעתי כי חברי לא ינטוש אותי!".
מוסוליני הועמד בראש ממשלת בובות שכונתה הרפובליקה של סאלו, שבירתה הייתה ברומא. מוסוליני הבטיח לעם דמוקרטיה, אולם בפועל נקם באכזריות באלו שהדיחו אותו ולחם בפרטיזנים שהחלו לפעול באיטליה. הוא קיבל "משמר" צמוד של אנשי אס אס גרמנים שליוו אותו לכל מקום נגד רצונו. הפלישה לנורמנדי הכריחה את הגרמנים להעביר כוחות לצרפת ולארצות השפלה, והלוחמה הפרטיזנית בשטחי איטליה התגברה. בהדרגה נשחקו הקווים הגרמנים, ורומא נפלה. מוסוליני נרצח בידי פרטיזנים ב-28 באפריל 1945, והרפובליקה של סאלו הגיעה אל קיצה וכך גם מעורבותה של איטליה במלחמה.
תוצאות
איטליה איבדה במלחמה כ-291,400 חיילים וכן 153,200 אזרחים. כולל 50,000 איטלקים שסירבו לשרת את הרפובליקה של סאלו, 29,000 פרטיזנים, 1,000 צוענים, ו-10,000 חיילים אפריקאים שלחמו בצבא האיטלקי.
בעלות הברית היו חלוקות בדעותיהם כיצד להתייחס לאיטליה לאחר שביתת הנשק של 1943. ארצות הברית הייתה מעוניינת לקבל את ממלכת איטליה כחברה שוות זכויות בכוחות הברית. הבריטים, לעומת זאת, רצו להתייחס לאיטליה כאל אויב מובס. לפיכך, לא נכנסו הכוחות המזוינים של איטליה באופן מלא ללחימה. בתקופה שבין שביתת הנשק ועד לסיום המלחמה הייתה תנועת התנגדות איטלקית פעילה מאוד בשטחים שהיו כבושים על ידי הגרמנים בצפון איטליה.
ב-1946, משאל עם (שבו, לראשונה באיטליה, הורשו גם נשים להצביע) סיים את המונרכיה ומועצה מחוקקת נבחרה לכתיבת חוקה לרפובליקה. הולדת הרפובליקה האיטלקית הייתה נתונה לדיון עמוק. במסגרת הסכם השלום של 1947 תיקונים קלים נערכו בגבולה של איטליה עם צרפת, אזור הספר המזרחי הועבר ליוגוסלביה והאזור מסביב לעיר טריאסטה הוכרז כטריטוריה חופשית. ב-1954 הטריטוריה, שנשארה תחת מנהל כוחות ארצות הברית ובריטניה (אזור A הכולל את העיר עצמה) ויוגוסלביה (אזור B), חולקה בין איטליה ליוגוסלביה, בעקרון לאורך הגבול בין האזורים. הסדר זה נעשה קבוע תחת אמנת אוזימו בין איטליה ליוגוסלביה שאושררה ב-1977 (ובימינו נדונה בין איטליה, סלובניה וקרואטיה). עוד קובע הסכם השלום כי על איטליה לשחרר את הטריטוריות שמעבר לים שלה הנמצאות במזרח אפריקה – אריתריאה, סומליה, אתיופיה ולוב ובאיים מסוימים במזרח הים התיכון.
פשעי מלחמה
אף על פי שלרוב לא נסחפו אחרי הקיצוניות הגרמנית, האיטלקים ביצעו פשעי מלחמה מחרידים בחלק מהמדינות הכבושות, במיוחד ביוון ובאתיופיה. כ-1,000 צוענים נטבחו. לאחר המלחמה איטליה שילמה 360,000,000 דולר פיצויי מלחמה. 125,000,000 ליוגוסלביה, 105,000,000 ליוון, 100,000,000 לברית המועצות, 25,000,000 לאתיופיה ו-5,000,000 לאלבניה. אולם שלא כמו בגרמניה וביפן באיטליה לא הוקמו בתי דין לחקירת פשעי המלחמה האיטלקיים.
היחס ליהודים
הפאשיזם האיטלקי לא היה בראשיתו מלווה באנטישמיות, אך ככל שהתקרבה איטליה לגרמניה הנאצית, כך השפיעה מדיניותו הרצחנית של היטלר על המדיניות האיטלקית. בתחילה, חקקה איטליה ב-1938 חוקי גזע שהגבילו את היהודים. כל עוד שמרה איטליה על עצמאותה, לא נמסרו יהודיה לידי הנאצים להשמדה, כשם שנמסרו יהודים במדינות אחרות. כאשר נכבשה צפון איטליה בשנת 1943, והוקמה הרפובליקה של סאלו, הפקירה רפובליקה זו את אזרחיה היהודים לרדיפות אנטישמיות, לריכוזם ומשלוחם לאושוויץ. 7,900 מיהודי איטליה נספו בדרך זו.
יחיאל בנטוב
יחיאל בנטוב (נולד ב-5 בפברואר 1930) הוא פעיל התיישבות בנגב, ראש מועצת אופקים לשעבר. בעל השכלה בתחום כלכלה ומינהל.
ביוגרפיה
יחיאל בנטוב נולד במרוקו ב-1930, ועם עלותו ארצה ב-1948, שירת בנח"ל והתיישב בנגב. עד 1955 היה מרכז משק יטבתה, שנה לאחר מכן מרכז אזור הערבה מטעם הסוכנות היהודית. הדריך במושבים מבטחים וביטחה, ועד אמצע שנות ה-60 ריכז ותכנן את הקמת היישובים במסגרת גוש מבטחים וגוש השבלים.
תפקידו הציבורי הראשון באופקים היה מזכיר מועצת הפועלים במקום (1966–1969). מ-1969 החל לכהן כראש מועצה מקומית של אופקים. דאג לטפח את אופקים כעיר גנים, כשהוא עומד בראש מבצע הנטיעות במקום. עמד בראש המועצה בזמן קליטת פליטי וייטנאם בישראל ועשה נפשות בקרב עולים להתיישבותם בעיירה.
דוד בן-גוריון הזכיר את יחיאל בנטוב, במכתב לשר הפיתוח ד"ר דב יוסף, לאחר שנפגש עם בנטוב ביוטבתה ב-1953:
ספרו האוטוביוגרפי נקרא "ארבעים שנה במדבר" ובו הוא פורש את קורות פעילותו, יחד עם רעייתו אראלה, שהייתה לצדו לאורך כל התקופה, בנגב בכלל ובאופקים בפרט.
Ĥ
Ĥ (אות קטנה: ĥ; שם האות: ĥo, חוֹ) היא האות האחת־עשרה באלפבית של שפת האספרנטו, והיא אחת משש האותיות בשפה עם סימנים דיאקריטים (ĉ ,ĝ ,ĥ ,ĵ ,ŝ ,ŭ).
האות מייצגת את הצליל /x/ (ח כמו במילה "חלון"), ולפעמים נהגית כצליל /χ/. עם זאת, קיימים דוברי אספרנטו רבים ששפת האם שלהם אינה מכילה את שני הצלילים הללו, והם אינם יכולים להגות אותה, ועל כן בהרבה מילים שמכילות במקור את האות ĥ, היא הוחלפה באות ĉ, h או k. לדוגמה, המילה כימיה הייתה במקור ĥemio, אך כיום מקובל יותר לכתוב ולהגות אותה בתור kemio. למרות זאת, הואיל ויש באספרנטו מילים שהחלפת האות ĥ באות אחרת תשנה את משמעותן, החלפה זו איננה אפשרית בכל מקרה. לדוגמה:
גמילה מחיתולים
גמילה מחיתולים הוא תהליך שבו מאמנים פעוטות לעשות את הצרכים באסלה או בסיר פלסטיק קטן דמוי סיר לילה, על מנת שיחדלו להשתמש ולהסתמך על חיתולים. תהליך הגמילה מהחיתולים נעשה בדרך כלל עד גיל 4. עם זאת, גורמים תרבותיים וטכנולוגיים עשויים להשפיע על הגיל שבו בדרך כלל הפעוטות נגמלים מחיתולים.
מחקר שפורסם בשנת 2013 מראה כי באיראן נהוגות שיטות שונות לגמילה מחיתולים: שיטת "הילד במרכז", שבה ההורים ממתינים לכך שהפעוט יחל לגלות עניין בהליכה לשירותים מיוזמתו על מנת להתחיל בתהליך הגמילה, או לחלופין "השיטה האינטנסיבית", שבה ההורים מתחילים את התהליך מיוזמתם ולוקחים את הפעוט לשירותים בזמנים קבועים. גמילה בשיטה זו מתחילה בסביבות גיל שנה.
באנגליה ממליץ ארגון שירותי הבריאות הממלכתי על שימוש בתחתוני גמילה כצעד לקראת שימוש בתחתונים רגילים, וכן ממליץ להורים לעודד את הפעוטות לגשת לשירותים לאחר ארוחות כחלק מתהליך הגמילה, לא להתרגש יתר על המידה כשקורות תקלות, ולשבחם כאשר הם מצליחים.
בארצות הברית נמצא גיל הגמילה מחיתולים במגמת עליה: בשנת 1947 היו יותר ממחצית הילדים בארצות הברית גמולים מחיתולים בגיל שנה וחצי, אך בשנת 2003 הגיל הממוצע לגמילה מחיתולים היה גיל 3 שנים.
ענת מלמוד
ענת מלמוד (נולדה ב-19 באוקטובר 1988) היא זמרת יוצרת ופסנתרנית ישראלית. זכתה בפרס אקו"ם לעידוד היצירה למלחינה לשנת 2015. ב-2016 יצא לאור אלבום הבכורה שלה, "לפני השינה".
ביוגרפיה
נולדה ברמת מגשימים, מושב של תנועת הפועל המזרחי ברמת הגולן. גדלה עם שישה אחים, להורים ויקטור ומיכל שעלו לישראל מארגנטינה. אביה, מהנדס במקצועו, נהג לחשוף אותה ואת אחיה לערבי נגינה ושירה משותפת. קיבלה חינוך קלאסי, תחילה באורגנית ובגיל עשר החלה לנגן בפסנתר. את המעבר ליצירה החלה בבית ספר תיכון בליווי שירים, אלתור וכתיבת שירים למגירה. התנדבה בשירות לאומי במסגרות החינוך המיוחד והוסיפה לעבוד שם כמה שנים, במקביל ללימודים לתואר ראשון בירושלים. בוגרת המסלול להכשרת מורים באקדמיה למוזיקה בירושלים.
זכתה בפרס אקו"ם לעידוד היצירה למלחינה לשנת 2015.
באפריל 2016 הוציאה את אלבום הבכורה "לפני השינה", בהפקה עצמאית של צח דרורי.
באוגוסט 2017 הוציאה את השיר הראשון מאלבומה השני, השיר נקרא "חי ונושם" בו היא מארחת את היוצר אדם בן אמיתי.
מלמוד רואה בנופי ילדותה, בינות לנחלי הגולן, מקור השפעה על יצירתה. המוזיקה נתפסת בעיניה כשפה המבטאת את הצורך "לספר, להוציא החוצה", רעיון שבא לידי ביטוי בסינגל הראשון שהוציאה בשנת 2013 "ניגון", שפותח במילים: "יש שדיבור ישנה את כיוון הניגון". השיר נכתב לאחר חוויה משמעותית במהלכה חשה תלויה בחסדי מילים ובאמונה של אנשים בה שעזרו לה להאמין בעצמה. הסינגל השני שלה, "מולדת", מביע מחויבות עמוקה לאדמת ארץ ישראל בהחיותו את שירו של אברהם שטרן מ-1934, "הרי את מקודשת לי".
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי תיאר ברשמיו את מלמוד כבעלת "צניעות אותנטית. התפתלותה של המנגינה, ההרמוניה והעיבוד מעניקים לטקסט יופי ייחודי מפעים". מבקר המוזיקה גיא טנא כתב בביקורת לאלבום הבכורה כי הוא "הפקה עדינת מגע אך עזת מבע, מתפייט וגדוש רגש". בין נקודות התורפה שמצא באלבום, מנה המבקר נטייה לחזרתיות, תחושה של "חלושס" וחוסר כוח ותשוקה לעיתים.
חיים אישיים
בשנת 2015 נישאה למתן סטביסקי, והשניים התגרשו ביוני 2020. מנובמבר 2021 מלמוד נמצאת בזוגיות עם תובל שפיר.
ביקורת חדשה
הביקורת החדשה (The New Criticism) הייתה האסכולה המרכזית בביקורת ספרותית אנגלית ואמריקאית בשנות העשרים המוקדמות של המאה העשרים, ועד לשנות השישים. חסידיה אימצו בהתלהבות את שיטת הקריאה הצמודה וההתמקדות בטקסטים עצמם, ודחיית פרשנות המתבססת על מקורות שמחוץ לטקסט, במיוחד ביוגרפיות. האסכולה הושפעה מגישות פורמליסטיות וסטרוקטורליסטיות אירופאיות, אשר שמות דגש על המבנה והצורה של יצירת הספרות.
אישים בולטים
בין הדמויות הבולטות ביותר ב"ביקורת החדשה" ניתן למצוא את:
לאנג
{{פירושונים| אישים ששם משפחתם לאנג:
אישים ששם משפחתם לנג:
אחרים:
תרבות הוהוקם
תרבות הוהוקם (באנגלית: Hohokam culture) הייתה תרבות חומרית פרה-קולומביאנית שמרכזה היה במדינת אריזונה של ימינו בתקופה שבין 1,750–500 שנים לפני זמננו (מבערך שנת 200 לספירה ועד בערך שנת 1450). הוהוקם הייתה אחת מארבע התרבויות הראשיות בדרום-מערב ארצות הברית של ימינו. בני ההוהוקם הקימו מרכזי מסחר חשובים כדוגמת המרכז בסנייקטאון (Snaketown) ונחשבים הבנאים של מערכת תעלות ההשקיה המקורית סביב פיניקס, שהחלוצים המורמונים בנו מחדש כשהם יישבו את אזור להי (Lehi, כיום פרוור של מסה) בשלהי המאה ה-19.
את ההבחנה בין תרבות הוהוקם לתרבויות אחרות באזור ביצע הארכאולוג הרולד גלדווין (Harold Sterling Gladwin; 1983-1883) בשנות ה-30 של המאה ה-20, שכינה את התרבות במונח שכבר היה קיים בשפת אודהאם, "הוהו-קם" (huhu-kam) שפירושו "הכל נוצל", או "אלו שנעלמו", על מנת לסווג את השרידים הארכאולוגיים אותם חפר בעמק חילה התחתון. משמעות המונח הורחבה והוא המונח בו משתמשים ארכאולוגים לזהות את הקבוצה של התושבים הקדומים שחיו מחקלאות במדבריות הדרומיים של אריזונה.
על פי המסורת המקומית שעברה בעל פה, ייתכן שהוהוקם היו האבות הקדמונים של שבטי האינדיאנים, הפימה והטוהונו אודהאם בדרום אריזונה. מחקר אקדמי שהתמקד בסובאיפורי (Sobaipuri), אבות קדמונים של הפימה המודרניים, מצא שהקבוצות של בני הפימה היו נוכחות באזור בשלהי תקופת הוהוקם.
סקירה
הוהקם, מונח שהושאל משפת אודהאם, משמש להגדיר תרבות ארכאולוגית שהתקיימה מבערך שנת 200 לספירה ועד בערך אמצע המאה ה-15. מרכזה של תרבות זו היה באמצע אגן הניקוז של הנהר חילה ובחלק התחתון של אגן הניקוז של הנהר סולט באזור המכונה כיום אגן פניקס (Phoenix basin). אזור זה מכונה "אזור הליבה של ההוהוקם" (Hohokam Core Area), בניגוד ל"פריפריה של ההוהוקם" (Hohokam Peripheries) - האזורים הסמוכים שלתוכם התפשטה תרבות הוהוקם. ביחד מכונים אזורים אלו "המערכת האזורית של הוהוקם" (Hohokam Regional System), שחפפה לחלקו העליון של מדבר סונורה באריזונה של ימינו. הוהוקם גם התפשטו לאזור שולי מגיון.
במסגרת הקשר רחב יותר הייתה תרבות הוהוקם ציר מרכזי בסחר בין התרבויות סביבה: הפטאיאן (Patayan), ששכנו לאורך חלקו התחתון של נהר הקולורדו ודרום קליפורניה, הטרינצ'רס (Trincheras) של מדינת סונורה במקסיקו של ימינו, תרבות מגיון במזרח אריזונה, דרום-מערב ניו מקסיקו וצפון-מערב מדינת צ'יוואווה במקסיקו, כמו גם אנשי הפואבלו הקדומים בצפון אריזונה, צפון ניו מקסיקו, דרום-מערב קולורדו ודרום יוטה.
ההוהוקם הייתה התרבות היחידה באמריקה הצפונית שבניה הסתמכו על תעלות השקיה להשקות את יבוליהם כבר החל משנת 800 לספירה, ומערכות ההשקיה שלהם קיימו את האוכלוסיות הגדולות בדרום-מערב ארצות הברית של ימינו סביב שנת 1300 לספירה. ארכאולוגים שפעלו בחפירה ארכאולוגית מרכזית בשנות ה-90 של המאה ה-20 באגן טוסון, לאורך הנהר סנטה קרוז (Santa Cruz River), זיהו את התרבות והתושבים שהיו האבות הקדמונים של ההוהוקם, שככל הנראה יישבו בדרום אריזונה החל מבערך שנת 2000 לפני הספירה. קבוצה פרהיסטורית זו מהתקופה החקלאית המוקדמת גידלה תירס, חיה כל השנה בכפרים קבועים ופיתחה תעלות השקיה מתוחכמות.
בני הוהוקם השתמשו במימי הנהרות סולט וחילה ובנו רשת של תעלות פשוטות יחד עם סכרים נמוכים לשם השקיה. החל במאה התשיעית ועד המאה ה-15 הם תחזקו רשתות השקיה נרחבות שלא נפלו מאלו שהוקמו במזרח התיכון, מצרים העתיקה וסין. תעלות אלו נחפרו תוך שימוש בכלי חפירה פשוטים יחסית, תוך שמירה על שיפוע מתון של מטרים בודדים לכל קילומטר, תוך האיזון בין תופעת הסחיפה לשקיעת סחף בתעלות. מעל ל-70 שנות מחקר ארכאולוגי חשפו שההוהוקם גידלו זנים של כותנה, טבק, תירס, שעועית ודלעת, וכמו כן ליקטו מגוון נרחב של צמחי בר. בשלהי תקופת הוהוקם הם השתמשו בחקלאות בעל בעיקר על מנת לגדל אגבה למזון וסיבים. הסתמכותם על אסטרטגיות חקלאיות המבוססות על תעלות השקיה, ההכרחיות בסביבתם המדברית ואקלימה הצחיח, הייתה הבסיס להתקבצות של אוכלוסיות הכפריות למרכזים עירוניים יציבים.
בסך הכול ניתן לסווג את הכפרים והיישובים הקטנים יותר של ההוהוקם כחלק ממסורת הרנצ'ריה. אלו שכנו בדרך כלל בסמוך למקורות מים ואדמה חקלאית, ומזוהים על ידי מקבצים של אזורי מגורים המורכבים מקבוצות מובחנות של מגורים ומבני שירות שאליהם מצורפים אזורים בשימוש מחוץ לגבולות היישוב. נראה כי מאפיינים רבים של אדריכלות בתי המגורים המוקדמת של ההוהוקם, כדוגמת בתים חפורים ריבועיים או מלבניים גדולים הועתקו כמעט ללא שינוי מהדוגמאות שנתגלו מהתקופה של האבות הקדמונים של ההוהוקם כפי שהתפתחו לראשונה באגן טוסון. אבל, בהגיע המאה השביעית, צצה מסורת אדריכלית ייחודית להוהוקם. במהלך התקופה העיקרית של תרבות הוהוהקם נחפרו מבני מגורים בדרך כלל לעומק של 40 סנטימטרים מתחת למפלס הקרקע, כשהרצפות טויחו או שהאדמה עברה דחיסה. שטחם נע בין 12 ל-35 מטרים רבועים וכללו אח עגול, דמוי קערה, המחופה בחרסית, שהיה ממוקם בסמוך לכניסה בקיר.
מנהגי הקבורה של ההוהוקם השתנו במהלך השנים. בתחילה נהגו לקבור את הנפטר על הצד כשרגליו מכופפות, בדומה למסורת הקבורה של בני דרום תרבות מגיון, ששכנו צמוד אליהם ממזרח. בשלהי תקופת אבותיהם הקדמונים ובתקופה הפרה-קלאסית נהגו ההוהוקם לשרוף את גוויות הנפטרים, ושוב באופן דומה להפליא למסורות שתועדו מתרבות הפטאיאן ששכנה מערבית להם לאורך נהר הקולורדו התחתון. אף שהפרטים המדויקים של המנהג השתנו במידת מה, שלטה המסורת של שריפת הגוויות בקרב ההוהוקם עד סביב שנת 1300. בתקופה זו אומצה שיטת הקבורה של הגוף למלוא אורכו (extended inhumation), בדומה למה שהיה נהוג בקרב תרבות סלאדו (Salado culture) שמצפון ומצפון-מזרח. פרטים רבים ממנהגי הקבורה של שלהי תקופת הוהוקם דומים מאוד לאלו שהיו נהוגים אצל שבטי הפימה והטוהונו אודהאם ההיסטוריים.
הרצף הכרונולוגי של ההוהוקם
פרק זה נועד לתת סקירה קצרה על הרצף הכרונולוגי של ההוהוקם (Hohokam chronological sequence), להלן HCS על פי ראשי התיבות באנגלית, והשיטות בהן נעשה שימוש לקבוע את הייחוס של הרצף לתאריכים. HCS הוא מושג ארכאולוגי המחלק את ההיסטוריה התרבותית של ההוהוקם לשלבים או לתקופות ונועד לשמש סיפור מסגרת למה שנתפס כרצף של שינויים תרבותיים משמעותיים. עם זאת, ה-HCS אינו מושג חד-משמעי כיוון שישנן שתי שיטות עיקריות לייצג מידע זה, ובכל שיטה קיימות השערות לגבי מגוון נרחב של משתנים תאורטיים. הערך הנוכחי מתייחס רק לשתי השיטות העיקריות, המכונות הסכמה הגלדווינית (Gladwinian scheme) וסכמת האופק התרבותי (Cultural Horizon scheme). האחרונה היא אימוץ הסכמה הכרונולוגית בשימוש במסו-אמריקה בשל הרצון להימנע מההטיה הפרשנית הטבועה בסכמה הגלדווינית (כינוי התקופות כ"תקופת החלוצים", "התקופה הקולוניאלית", "תקופות יישובי הקבע" וכו').
מושג ה-HCS מתייחס רק לאזור הליבה של ההוהוקם, כלומר אגן הנהרות סולט-חילה באזור פיניקס של ימינו ואינו מתייחס לאזור הפריפריה של ההוהוקם, השוכן מחוץ לאזור הליבה. בתוך אזורים אלו, נשמרת החלוקה הבסיסית לתקופות. עם זאת, נעשה שימוש לעיתים קרובות בשלבים מקומיים על מנת לציין שינויים משמעותיים. המשך הערך דן במקורם של שינויים אלו ובטווח השונות התרבותית בתוך תרבות הוהוקם. במידה מה הם משקפים קהילות המושפעות על ידי שכניהם בני הפואבלו הקדמונים או בני תרבות מגיון.
תקופת החלוצים / התקופה המעצבת (עד 750 לספירה)
ההוהוקם הקדומים חיו כאיכרים בכפרים קטנים לאורך הקטע המרכזי של הנהר חילה וגידלו תירס ושעועית. קהילות אלו שכנו בסמוך לקרקע הראויה לעיבוד, כשהשיטה בשנים הראשונות הייתה חקלאות בעל. בארות מים, בדרך בעומק של פחות משלושה מטרים, נחפרו לצריכה ביתית. הבתים של התושבים הראשונים נבנו מענפים שכופפו בצורת חצי קשת וכוסו בזלזלים, קנים, בוץ וחומרים אחרים שהיו זמינים.
בין שנת 300 לשנת 500 חל גידול בכמות היבולים, והכישורים החקלאיים והתרבות של בני ההוהוקם השתפרו. ההוהוקם התחילו לגדל מינים חדשים של צמחי תרבות, שאותם רכשו קרוב לוודאי מסחר עם העמים באזור מקסיקו של ימינו. רכישות חדשות אלו כללו כותנה, קטניות מהמינים Phaseolus acutifolius ,ו-Canavalia ensiformis ודלועיים מהמין Cucurbita pepo והצמח האכיל Amaranthus palmeri ממשפחת הירבוזיים. התושבים הקדומים של דרום-מערב ארצות הברית ליקטו במשך אלפי שנים מינים של אגבה מן הבר כמזון ועל מנת להשתמש בסיבים, אבל סביב שנת 600 החל ההוהוקם לגדל אגבה, בייחוד Agave murpheyi (המכונה אגבת הוהוקם), באזורים נרחבים של קרקע סלעית וצחיחה. האגבה הפכה למקור מזון עיקרי עבור ההוהוקם במטרה להגדיל את היצע המזון כתוספת למזון שגדל באזורים המושקים. מפעלי הנדסה שיפרו את הגישה למי הנהר והתושבים חפרו תעלות לשם השקיה. עדויות לרשתות סחר כוללות טורקיז, קונכיות ממפרץ קליפורניה ועצמות תוכים ממרכז מקסיקו. זרעים וגרגירי דגן נטחנו בעזרת "מַנוֹ" (mano) - מערוך אבן ומֵטַטֶה (metate) - משטח אבן מעט קעור בשוליו (כדי שהזרעים לא ייפלו ממנו). קדרות הופיעה זמן קצר אחרי שנת 300, כקערות בלתי מקושטות בגוון חום ששימשו לאחסון, בישול וגלוסקמאות לאפר. לצורכי פולחן ייצרו פסלוני חרס שרופים של דמויות אנוש ובעלי חיים ומבערי קטורת.
התקופה הקולוניאלית / התקופה הפרה-קלאסית (1150/1050-750)
צמיחה הייתה מאפיין עיקרי של התקופה הקולוניאלית. הכפרים התרחבו, כשלמקבצים של בתים יש חצר משותפת. יש גם עדויות להופעת שיכוב חברתי - בתים גדולים יותר וחפצי קבורה מקושטים יותר. האזורים החקלאיים ורשתות התעלות התרחבו, והחל ייצור של טבק ואגבה. ההשפעה של התרבויות הקדומות של מקסיקו התגברה. בקהילות הגדולות יותר נבנו החצרות הראשונות של משחק הכדור ששימשו כאתרים מרכזיים למשחקים וטקסים. כדי חרס קושטו בעזרת הוספת ציפוי עשיר בברזל, תוך יצירת כלי חרס מובהקים בגוון אדום על חום-צהבהב (Red-on-buff).
תקופת ההתיישבות / שלב סקטון (1150/1050-950)
גידול נוסף באוכלוסייה הביא שינויים משמעותיים במהלך תקופה זו. תעלות ההשקיה והמבנים גדלו ודרשו תחזוקה גדולה יותר. שטחי הקרקעות המעובדים התרחבו, וגידלו בהם את הצמח Amaranthus palmeri שעליו, גבעולו וזרעיו אכילים. תכנון הבית התפתח לבתים חפורים מחוזקים במוטות המכוסים בטיט מנארי. כפרים דמויי רנצ'ריה התפתחו סביב חצרות פנימיות, כשהממצאים מעידים על פעילות קהילתית מתגברת. תנורים גדולים משותפים שימשו לאפות לחם ולבשל בשר.
האומנויות השתפרו באופן דרמטי. בהגיע שנת 1000, היו בני ההוהוקם לתרבות הראשונה שהשתלטה על טכנולוגיית תצריב בעזרת חומצה. האמנים ייצרו תכשיטים מצדפים, אבנים ועצמות והחלו לגלף צלמיות מאבן. ייצור בדים מכותנה פרח. קדרות של אדום על חום-צהבהב יוצרה בכמויות גדולות.
גידול זה באוכלוסייה חייב התארגנות הולכת וגדלה במסגרת קהילתית, וייתכן שגרמה להופעת שליטים מקומיים. התרבות האזורית התפשטה בצורה נרחבת, כשהיא השתרעה מסמוך לגבול מקסיקו של ימינו בדרום ועד לנהר ורדה בצפון. נראה כי היה נוצר מעמד עליון ושחל שיפור במעמדם החברתי של האמנים. החלו להופיע תילים שפסגתם שטוחה הדומים לאלו של מרכז מקסיקו, וייתכן כי היו קשורים למעמד הגבוה ושימשו למטרות דתיות. פריטי הסחר עם מרכז מקסיקו כללו פעמוני נחושת, מוזאיקה, מראות אבן וציפורים ססגוניות כדוגמת מיני הארה.
התקופה הקלאסית (1450-1150/1050)
תקופה זו נחשבת תקופה של צמיחה ושינויים חברתיים. היישוב סנייקטאון (Snaketown), שפעם היה היישוב המרכזי בתרבות, ננטש בפתאומיות. נראה שחלקים בכפר גדול זה עלו באש, ואחר-כך הוא לא יושב מחדש. תקופה זו הייתה עדה לבניית מבני יוקרה גדולים באגן חילה-סולט. אלו כללו מתחמי מגורים מלבניים גדולים מוקפי חומה הבנויים מטיט ותילים שטוחים ובתים גדולים, דוגמת זה המצוי במונומנט הלאומי חורבות קאסה גראנדה (Casa Grande Ruins National Monument). בנוסף, קיימות עדויות להצטמצמות משמעותית של האזורים בהם מגלים השפעה של תרבות ההוהוקם.
שלב סנטן (1150-1050)
שלב סנטן (Santan Phase) הוצע תחילה בסכמה הגלדווינית, אך הוא אינו מקובל יותר בקרב ארכאולוגים מודרניים המתמחים בתרבות הוהוקם. הסיבה העיקרית לכך היא ההשקפה שכלי החרס החומים-צהבהבים של ההוהוקם שפעם סווגו כאדום על חום-צהבהב של סנטן מסווגים כיום או כצורה מאוחרת של אדום על חום-צהבהב של סקטון (Sacaton) או אדום על חום-צהבהב של קאסה גראנדה. המגוון הנרחב של צורות כלים מקושטים בשימוש בקדרות ננטש לטובות כדים כדוריים עם צוואר, בעוד שבסך הכול יש הפתחה משמעותית בייצור כלי החרס אצל ההוהוקם. כמו כן חל צמצום גדול ברכש ומסחר של צדפים מצפון מקסיקו והשימוש בהם לייצור תכשיטים. מאפיין נוסף של שלב זה היה המעבר מבתים חפורים לחדרים חפורים (pitrooms), והופעת פלך עם משקולות דומה לדוגמאות שנתגלו בצפון מקסיקו. בתקופת שלב זה ננטשו כפרים רבים לפתע והועברו למקומות אחרים וחלה ירידה לזמן קצר בגודל האוכלוסייה. השינויים הפנימיים הנרחבים, הפסקת השימוש במערכת חצרות משחק הכדור של ההוהוקם, הסימנים הגלויים לעוינות מצד בני הוהוקם בפריפריה כלפי אזור הליבה, שבעקבותיה התרחשה ההיערכות חדשה של תרבותם, מעידים שהייתה זו אפיזודה חשובה.
שלב סוהו (1300-1150/1050)
סגנון הקדרות המאפיין את שלב סוהו (Soho Phase) היה אדום על חום-צהבהב של קאסה גראנדה. כלי חרס חומים-צהבהבים אלו התאפיינו באופן בלעדי בכדים בעלי צוואר, המקושטים במגוון מצומצם של צורות גאומטריות. סגנון קדרות זה התפתח בכמה אתרים השוכנים באגן הנהר חילה בין פלורנס (Florence) לסקטון (Sacaton). כללית התאפיין שלב זה בהתכווצות של אזור התרבות ובשני אירועים משמעותיים של ארגון מחדש. הארגון מחדש הראשון התרחש סביב שנת 1150 והתאפיין בגידול צנוע בגודל האוכלוסייה ואימוץ כמעט מוחלט של ארכיטקטורת החדר החפור. חדרים חפורים ראשונים אלו נבנו מחומרים מתכלים המכוסים בטיט עבה, והחלק התחתון של הקירות הפנימיים היה מרוצף בלוחות אבן עומדים. בדומה לכפרים מהתקופה הפרה-קלאסית, היו מבני מגורים ראשונים אלו מהתקופה הקלאסית מקובצים סביב חצרות פנימיות פתוחות. מקבצי חצרות פנימיות אלו היו מקובצים סביב אתר מרכזי גדול, שכלל לעיתים קרובות תילים שטוחים קטנים. תילים שטוחים אלו היו מלבניים, מחופים בקירות טיט המחוזקים בקורות, ונבנו מאדמה עקרה או פסולת מאתרי אשפה מהתקופה הפרה-קלאסית. נראה שמספר היישובים הקטנים והבינוניים הצטמצם ככל שהיישובים הגדולים יותר הפכו מאוכלסים יותר ויותר בצפיפות.
שלב סיוואנו (1375/1350-1300)
אף שההוהוקם המשיכו לייצר כלי חרס בסגנון הקדרות של אדום על חום-צהבהב של קאסה גראנדה היה סגנון הקדרות המאפיין של שלב סיוואנו (Civano Phase) פוליכרום סלאדו (Salado Polychrome), בעיקר פוליכרום חילה. כלי חרס בסגנון זה יוצרו מקומית או נרכשו בסחר חליפין. בשלב זה הופיע כלי החרס המכונה קומאל דומה לכלים שנמצאו בצפון מקסיקו, ויצירת כלים בדמות ציפורים. דוגמאות של חפצים אקזוטיים מאבן ומצדפים הקשורים לאנשים מהמעמד הגבוה – כדוגמת פקקי אף, תליונים, עגילים, צמידים, מחרוזות לצוואר ושיבוצים מורכבים של צדפים – מציינים שעיצוב וייצור התכשיטים הגיע לשיאו במהלך שלב זה. התפתחויות חשובות אחרות היו התגברות הייצור והרכישה של כלי חרס אדומים, ואימוץ כמעט מוחלט של שיטת הקבורה של הגוף למלוא אורכו (extended inhumation) באזור צפונית לנהר חילה, שניהם דומים מאוד למנהגים ולמסורות שהיו נהוגים אצל שבטי הפימה והטוהונו אודהאם ההיסטוריים.
מיד לאחר שנת 1300 אורגנו כפרי ההוהוקם לפי קווי המתאר שהיו נהוגים במאה ה-13 באגן הוורדה התחתון, באגן טונטו (Tonto Basin) ובאגן ספורד (Safford Basin). מתחמים אלו היו בנויים מחומה מלבנית גדולה שסגרה בדרך כלל חלקית, או לעיתים לחלוטין, סדרה של חצרות פנימיות רצופות וכיכרות שהותוו על ידי חומות הפרדה פנימיות. כל חצר פנימית הכילה בין חדר חפור לארבעה חדרים חפורים מלבניים גדולים שקירותיהם עשויים טיט, קרוב לוודאי הקשורים לכמה מבני שירות. בסך הכול התאפיינו קהילות אלו במקבצים צפופים יחסית שבין חמישה לעשרים וחמישה מתחמים מוקפי חומה, שקובצו סביב מתחם גדול מאוד, בנוי היטב, שהיה בו לעיתים קרובות מבנה ציבורי גדול כדוגמת תל שטוח או בית גדול. מבני בתים גדולים, כמו זה שהשתמר במונומנט הלאומי חורבות קאסה גראנדה, נבנו רק בקהילות הגדולות ביותר. מבני טיט או אבן אלו היו בני ארבע קומות, ושימשו ככל הנראה את המעמד השליט או את הכוהנים. ייתכן גם שנבנו תוך התיישרות עם התצפיות אסטרונומיות. נראה שהמסחר עם מקסיקו הצטמצם, אבל חפצי מסחר רבים החלו להגיע מאנשי הפואבלו שמצפון וממזרח.
בין 1350 ל-1375 הלכה תרבות הוהוקם ודעכה ורבים מבין היישובים הגדולים ננטשו. נראה שתנאי האקלים המשתנים במהירות השפיעו בצורה משמעותית על הבסיס החקלאי של ההוהוקם ועקב כך לא ניתן היה לתמוך עוד בקהילות הגדולות שלהם. שיטפונות חוזרים ונשנים באמצע המאה ה-14 העמיקו מאוד את קרקעית הנהר סולט והחריבו את פתחי תעלות ההשקיה, ודרשו עבודת תחזוקה מתמשכת של הארכת התעלות במעלה הזרם. שיטפונות נוספים החריבו קטעים שלא ניתן היה לחפור מחדש של הארכות אלו, וגרמו למאות קילומטרים של תעלות השקיה להפוך לחסרות תועלת. בשל ההבדל בהידרולוגיה ובגאומורפולוגיה היו לתהליכים אלו השפעה קטנה יותר על מערכות ההשקיה שבשימוש בני ההוהוקם באגן הנהר חילה, ועם זאת, גם הן ננטשו.