cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלברטו גרסיה אספה
נבחרת מקסיקו
לאחר שהיה שותף למקום השלישי של נבחרתו בגביע המלך פהד 1995, ואף כבש בדו-קרב הפנדלים מול במשחק על המקום השלישי. לאחר טורניר קופה אמריקה 1995, שגם בו היה גרסיה אספה שותף, הגיע לנבחרת המאמן בורה מילוטינוביץ'. תחת המאמן החדש זכה גרסיה אספה בתואר הראשון שלו עם הנבחרת, גביע הזהב 1996.
ב-1997 הגיע לנבחרת המאמן מנואל לפואנטה, בסיום הקדנציה שלו כמאמן נקקסה, בה שיחק אז גרסיה אספה. לפואנטה העניק לגרסיה אספה את סרט הקפטן של הנבחרת בטורניר מונדיאל 1998 בצרפת. גרסיה אספה פתח בהרכב הנבחרת בכל ארבעת משחקיה בטורניר. במשחק השני של שלב הבתים מול, כבש גרסיה אספה בדקה ה-55 בפנדל שער שצימק את התוצאה ל-2-1, בדרך לשוויון 2-2 בסיום. בכך היה גרסיה אספה לכדורגלן הראשון של נבחרת מקסיקו שכובש בשני טורנירי מונדיאל שונים. גרסיה אספה ומקסיקו סיימו את דרכם בשלב שמינית הגמר, בהפסד 2-1 ל.
גרסיה אספה היה שותף למקום השלישי שהשיגה מקסיקו בקופה אמריקה 1999. זמן קצר אחר כך נפתח במקסיקו גביע הקונפדרציות 1999, ובו זכתה מקסיקו בתואר לראשונה בתולדותיה. גרסיה אספה היה שותף לזכייה, אך רשם שתי הופעות בלבד בפתיחת הטורניר.
בקופה אמריקה 2001, תחת המאמן חבייר אגירה, העפיל גרסיה אספה עם נבחרתו בפעם השנייה בקריירה לגמר. בשלב חצי הגמר, בניצחון 2-1 על, כבש גרסיה אספה בפנדל את שער הניצחון של נבחרתו בדקה ה-67. דקות ספורות לסיום הורחק גרסיה אספה לאחר תיקול חזק על פביאן אסטויאנוף, והחמיץ את משחק הגמר בו הפסידה נבחרתו 1-0 ל.
הטורניר הבינלאומי האחרון של גרסיה אספה היה מונדיאל 2002, אליו זומן על ידי אגירה. גרסיה אספה לא שותף כלל בשלב הבתים, ורשם את הופעתו האחרונה במדי הנבחרת בהפסד 2-0 ל בשמינית הגמר, כשהחליף 12 דקות לסיום את חרארדו טוראדו.
בסך הכול ערך גרסיה אספה 109 הופעות במדי נבחרת מקסיקו, בהן כבש 21 שערים.
מרי לו (סופרת)
מרי לוּ (נולדה בשם שיוֵוי לוּ Xiwei Lu; נולדה ב-11 ביולי 1984) היא סופרת הכותבת ספרים מז'אנר ספרות הנוער. היא ידועה בעיקר מספרה אגדה, ומרומנים אחרים בסדרה. ספריה מעובדים לסרט אשר יופק על ידי CBS.
ילדותה
לו נולדה ב-1984 בוושי שבסין, ומאוחר יותר עברה לגור בבייג'ינג. ב-1989, עברה לו עם משפחתה לטקסס שבארצות הברית, כאשר הייתה בת חמש, במהלך אירועי כיכר טיין-אן-מן. לו למדה באוניברסיטת דרום קליפורניה, והעבירה את תקופת ההתמחות שלה ב-Disney Interactive Studios.
קריירה
לפני שכתבה את ספרה הראשון, לו עבדה כאמנית ומעצבת בתעשיית משחקי הווידאו.
הסופר והמבקר רידלי פירסון כותב בניו יורק טיימס על ספרה "אגדה": "הוצאות לאור עושות עוול לספרי ביכורים מנופחים ומלאי באז, כשמצופה מכותבים שעוד לא עמדו במבחן המציאות, להצדיק איכשהו את הבליץ השיווקי הנוצץ ומלא הברק. רבים מהם פשוט לא ראויים לתשומת הלב. יכולתי רק לעמוד ולהריע, אם כן, ל"אגדה", של מרי לו. דוגמה משובחת לסיפורת מסחרית בעלת עלילה חדה כתער, דמויות בעלות עומק, והתפתחות רגשית. "אגדה" לא רק שורד את הבאז, הוא ראוי לו."
חיים אישיים
מרי לו מתגוררת בלוס אנג'לס שבקליפורניה.
אירנה ליבמן
ביוגרפיה
ליבמן נולדה בעיר התעשייה לודז' שבפולין, בה גדלה והתחנכה, סיימה בית ספר עממי יהודי-פולני ולאחר סיומו למדה בגימנסיה בעיר.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נכלאה בגטו לודז', שם התנדבה לעבוד בבית החולים של הגטו.
בשנת 1944 נשלחה ליבמן למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ-בירקנאו, ולאחר מכן נשלחה משם למחנה עבודה בגרמניה.
לקראת סיום המלחמה הועברה לאוסטריה, למחנה הריכוז מאוטהאוזן, שם ניהלה דפי יומן בפולנית וכתבה שירים וזיכרונות ילדות.
בשנת 1946 עלתה ליבמן לארץ ישראל בעזרת אנשי הבריגדה היהודית. ליבמן נישאה והקימה משפחה בגבעתיים. למדה בכוחות עצמה עברית ועבדה כספרנית בספרייה הטכנית של התעשייה האווירית לישראל.
בשנת 1965 יצא לאור ספרה הראשון בהוצאת אל"ף: "אורות באופק". מאז פרסמה ליבמן ספרים רבים, רובם מיועדים לנוער. נושאי הכתיבה העיקריים של ליבמן הם אֵימי השואה והחיים המתחדשים בישראל.
בשנת 1976 זכתה בפרס על שם יצחק למדן לספרות ילדים ונוער על ספרה "פיקי זה אני", סיפור מפיו של נער יתום על שלוש שנים מחייו, חיי אמו וחיי אחיו החייל.
בשנת 1996 זכתה בפרס על שם ברונו ברנד לספרות ילדים ונוער מטעם יד ושם, על ספרה "בדרך ללא מוצא". הספר מתאר את סיפור גבורתם של אחדים מבין אלפי היהודים אשר התקוממו נגד הצורר הנאצי, בעיבוד ספרותי לגילאים צעירים.
סיפוריה שודרו ברדיו, ונכללים בספרי לימוד ובאנתולוגיות.
סימונה פונטקיו
סימונה פונטקיו (באיטלקית: Simone Fontecchio; נולד ב-9 בדצמבר 1995) הוא כדורסלן איטלקי המשחק ביוטה ג'אז מליגת ה-NBA בעמדת הסמול פורוורד.
קריירת נוער
פונטקיו שיחק בקבוצת הנוער של וירטוס בולוניה, וזכה איתה באליפות איטליה עד גיל 17 ב-2011/12 ועד גיל 19 באותה שנה וב-2012/13.
קריירה מקצוענית
פונטקיו עלה מהקבוצה עד גיל 19 של בולוניה לקבוצה הבוגרת מליגת העל האיטלקית ב-2012/13, ושיחק לסירוגין בין שתי הקבוצות במהלך העונה.
לאחר קריירת נוער פעילה והופעת בכורה מקצוענית בגיל 17 בלבד, דובר על כך שהוא ייסע לארצות הברית לשחק בתיכון ואחר כך במכללות, אולם הוא נשאר נאמן לווירטוס וחתם על חוזה ל-5 שנים.
לאחר שנבחר פעמיים להשתתף במשחק האולסטאר של הליגה (2014 ו-2015), הוא נבחר לשחקן הטוב ביותר מתחת לגיל 22 במאי 2015. באותה עונה גם השתתף לראשונה בפלייאוף, כשהוא קולע 10.3 נקודות וקוטף 3.3 ריבאונדים למשחק כשווירטוס הודחה על ידי מחזיקת התואר אולימפיה מילאנו.
פונטקיו הכריז על השתתפותו בדראפט ה-NBA 2015, שנתיים לפני שהיה כשיר אוטומטית ב-2017. הוא השתתף באימון דראפט עם בוסטון סלטיקס ביוני 2015, אך הסיר את מועמדותו ב-16 ביוני 2015.
לאחר עונת 2018/19 לא טובה עם אולימפיה מילאנו, בה שיחק בממוצע רק 0:48 דקות ביורוליג ו-2.8 דקות בליגה האיטלקית, פונטקיו היה אמור לחזור לבולוניה, אך החוזה לא נחתם לבסוף.
ב-18 ביולי 2019 חתם פונטקיו ברג'יו אמיליה מהליגה האיטלקית.
ב-7 ביולי 2020 חתם פונטקיו באלבה ברלין מהבונדסליגה והיורוליג.
ב-9 ביולי 2021, פונטקיו חתם על חוזה לשלוש שנים בסאסקי בסקוניה מליגת העל הספרדית והיורוליג.
ב-27 ביולי 2022 חתם פונטקיו לשנתיים ביוטה ג'אז.
בנבחרת הלאומית
פונטקיו שיחק בנבחרות הצעירות של מאז אליפות אירופה עד גיל 16 2011 (מקום 10). מאז, הוא שיחק עם הנבחרת עד גיל 18 באליפות אירופה 2012 (מקום 7) ובאליפות אירופה 2013 (מקום 10, מלך הסלים של איטליה) ונבחרת העתודה באליפות אירופה 2014 (מקום 10).
פונטקיו השתתף בטורניר הכדורסל באולימפיאדת טוקיו (2020) עם נבחרת איטליה הבוגרת, והגיע לרבע הגמר. הוא היה הקלע המוביל בניצחון 92–82 על, קלע 20 נקודות, לקח 4 ריבאונדים, חילק 2 אסיסטים וחטף 3 כדורים. הוא גם היה השחקן המצטיין של איטליה במשחק, עם מדד יעילות של 21. הוא שוב היה הקלע המוביל בהפסד של איטליה 83–86 למדליסטית הארד, עם 22 נקודות. במשחק השלישי והאחרון בשלב הבתים ניצחה איטליה את 80–71, ופונטקיו השתווה לאלסנדרו פאג'ולה בראשות טבלת האסיסטים. איטליה הפסידה 75–84 לזוכת מדליית הכסף ברבע הגמר. במשחק זה, פונטקיו היה הקלע המוביל עם 23 נקודות. עד תום הטורניר הוא הוזכר בין השחקנים ש"צריכים להיות על הרדאר של ה-NBA".
חיים אישיים
פונטקיו מגיע ממשפחה ספורטיבית. אמו מאלי פומילי שיחקה כדורסל באיטליה וזכתה בשני תארים אירופיים עבור ויצ'נצה, והוא מזכיר אותה כבעלת השפעה בבחירת הקריירה שלו. אביו דניאל היה רץ משוכות מקצועי, וסבו שלו היה שחקן כדורסל, וכך גם אחיו הגדול לוקה ששיחק בחטיבות הנמוכות לאחר שגדל גם הוא בנוער של וירטוס.
פונטצ'יו עבר לבולוניה מעיר הולדתו פסקארה בגיל 14, והתגורר במגורים משותפים עם שחקני נוער אחרים של וירטוס.
ז'אן דיקה דיקה
ז'אן דיקה דיקה (בצרפתית: Jean Dika Dika; נולד ב-4 ביוני 1979) הוא כדורגלן עבר קמרוני ששיחק בעמדת הבלם.
קריירה
דיקה דיקה, התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מאריטימה דואלה המקומית. בקיץ, דיקה דיקה הצטרף לאתלטיקו מדריד ב' מהליגה השנייה בספרד. בקיץ, דיקה דיקה הושאל לחטאפה וכעבור שנה הושאל לאוניאו דה למאס הפורטוגלית.
בקיץ, דיקה דיקה חתם בל.א.ס.ק לינץ מליגת העל האוסטרית.
ב-28 ביולי 2005, דיקה דיקה חתם במ.ס. אשדוד מליגת העל. באשדוד, דיקה דיקה שיחק רק שני משחקים ושוחרר מהמועדון.
כפן גושמני
כפן גושמני (שם מדעי: Scyllarides latus) הוא מין סרטן ממשפחת הכפניים, הקרובה ללובסטרים שמוכר בחופי ישראל כערך טבע מוגן מאז 2005. במסעדות בישראל הוא נמכר כמנת גורמה בשם סיגל. מין זה נחשב למעדן, ועקב דיג יתר נמצא בסכנת הכחדה.
מאפיינים
הבוגרים עשוי לגדול לכ-30 ס"מ, הם משתמשים בהסוואה, פעילי לילה וחסרי צבתות. הם נוהגים לצאת בלילה ממקום מחבואם כדי לצוד רכיכות. מלבד האדם הם משמשים כטרף על ידי מגוון רחב של דגי גרם. ניתן למצאו בים התיכון ובמזרח האוקיינוס האטלנטי.
בשנת 2012 יצאו רשות הטבע והגנים, בעזרת הציבור ועיתון "הארץ" בקמפיין כנגד מכירת ה"סיגל" במסעדות. למרות האיסור בדיג ונדירותו בחופי ארץ ישראל, דייגים נוהגים לדוג אותו בשמורות טבע לאור מחירו הגבוה בשוק.
בן-ציון גליס
בן-ציון אליהו גליס (ג' באב תרנ"ה, 5 באוגוסט 1894 – ט"ו בשבט תשמ"ז, 14 בפברואר 1987) היה עסקן ציבורי חרדי בפתח תקווה.
ביוגרפיה
גליס נולד בעיר העתיקה בירושלים ב"חברונער גאס" (רח' חברון) לרבי יעקב ואסתר גליס.
בגיל 18 נשא לאישה את צביה בת שמואל מרדכי. לבני הזוג לא נולדו ילדים. בצעירותו הצטרף למתיישבי המושבה פתח תקווה וקנה פרדסים רבים באזור זה ומהם הייתה פרנסתו.
גם לאחר שעבר לגור בפתח תקווה הקפיד על מנהגי ירושלים והיה מתייעץ בענייני הציבור שעסק בהם עם הרב יוסף חיים זוננפלד והרב צבי פסח פרנק.
בשנת תרפ"ה (1925) נבחר באספה הכללית כחבר בחברה קדישא. משנות ה-50 של המאה ה-20 ניהל בהתנדבות את בית הקברות ואת החברה קדישא בפתח תקווה. בתקופתו התפתח בית הקברות סגולה ושטחו התרחב. בנוסף שימש כגבאי בית הכנסת הגדול 'בית יעקב' בפתח תקווה.
בשנת תרפ"ט (1929) נבחר כחבר מועצת העיר ברשימה החרדית ובהמשך לחבר הנהלה במועצה הדתית.
כאות הוקרה על פעולותיו הרבות בענייני הציבור בעיר פתח תקווה הוענק לו בשנת תשל"ח (1978) אות יקיר העיר פתח תקווה.
נפטר בשבת שירה ט"ו בשבט תשמ"ז ונקבר בהר הזיתים.
משפט ברי-אסן
בתורת ההסתברות, משפט ברי-אסן (Berry-Esseen) נותן הערכה כמותית לקצב ההתכנסות במשפט הגבול המרכזי. המשפט חוסם, בתנאים מסוימים, את המרחק, בנורמת קולמוגורוב-סמירנוף, בין התפלגות ממוצע הדגימות של משתנה מקרי להתפלגות הנורמלית.
המשפט הוכח תחילה על ידי אנדרו ברי (1941) ולאחר מכן על ידי קרל-גוסטב אסן (1942).
ניסוח המשפט
הם משתנים מקריים בלתי תלויים שווי התפלגות שמקיימים
אז אם ונסמן את פונקציית הצטברות של ב F_n
ואת פונקציית ההצטברות של ההתפלגות הנורמלית הסטנדרטית ב \Phi
אז לכל x ו n
בנוסף, C חסום על ידי:
הערה: למשפט קיימת גם גרסה עבור משתנים מקריים שאינם שווי התפלגות.
אוסף הטקסטיל של גולדברגר
אוסף הטקסטיל של גולדברגר (בהונגרית: Goldberger Textilipari Gyűjtemény) הוקם במקום המוזיאון לתולדות תעשיית הטקסטיל לשעבר (בקיצור: מוזיאון הטקסטיל). מוזיאון הטקסטיל היה מוסד ששמר את הזיכרונות החומריים והאינטלקטואליים של תעשיית הטקסטיל וההלבשה ההונגרית בבודפשט ברובע 3 באובודה, שהיה מקום חשוב בפיתוח תעשיית זו וכן שמר את זכרו של לאו גולדברגר התעשיין הונגרי-יהודי, אחת הדמויות המפורסמות של תעשיית הטקסטיל ההונגרית, שמילא תפקיד חשוב מאוד במודרניזציה של תעשייה זו בעשורים הראשונים של המאה העשרים. המוזיאון במתכונתו המקורית אינו קיים יותר כיום ואת מקומו מחליף "אוסף הטקסטיל של גולדברגר".
היסטוריה של המוזיאון
הרעיון של הקמת מוזיאון לתולדות תעשיית הטקסטיל הועלה על ידי האיגוד הטכני והמדעי של תעשיית הטקסטיל בשנות ה-60. בשנת 1968, באירוע האיגוד, שנערך לרגל 20 שנה להלאמת תעשיית הטקסטיל בהונגריה, בא לידי ביטוי צורך זה, שאומץ גם על ידי משרד התעשייה הקלה דאז והסתדרות עובדי הטקסטיל. החברות והמכונים של תעשיית הטקסטיל וההלבשה דאז קיבלו בברכה את הרעיון והחלו לאסוף מזכרות חומריות וכתובות מתעשיית הטקסטיל.
במקור, טירת זיצ'י באובודה סומנה כאתר של המוזיאון העתידי, מאוחר יותר הועידו לשם כך את בנין בית הכנסת (לשעבר) של אובודה והחפצים שנאספו באותה תקופה גם אוחסנו במבנה בית הכנסת שלא היה בשימוש. עם זאת, מומחים גילו מאוחר יותר שבניין זה לא ממש מתאים למטרה זו, ובשנת 1975 ייעדו את הבניין הישן של "מפעל מכבסת הצמר ההונגרי" לשעבר באנגיאלפלד למוזיאון. במפעל הופסק הייצור ב-1974. שיפוץ המבנה הסתיים בשנת 1986, עם פתיחת המוזיאון. החברות העניקו לכך עזרה משמעותית, למשל באמצעות הפעלה מחדש של מכונות ישנות שעדיין היו מסוגלות לפעול אז. עד 1992 פעל המוזיאון במקום זה.
מיקומו הנוכחי של המוזיאון, באחד המבנים המקוריים של מפעל טקסטיל גולדברגר (לשעבר) נבחר ביוזמתם של פרופסור ולטר אנדראי, היסטוריון לטכנולוגיה, ומיהאי ראדאי, שהיה ידוע בעבודתו כחבר בוועדות לשימור בנייני בודפשט. לאסלו וג, לשעבר סגן שר התעשייה הקלה ולימים מנכ"ל חברת דפוס הכותנה (PNYV), סיפק סיוע רב ביישום ובהקמת המוזיאון. שיפוץ המבנה והפיכתו למוזיאון החדש החל בשנת 1972 ובשנת 1999 נפתח המוזיאון לקהל הרחב. תפעולו ותחזוקתו היו בידי קרן מוזיאון הטקסטיל, שנאלצה למסור את המוזיאון לעיריית אובודה-בקאשמדייר בנובמבר 2011 עקב מחסור במשאבים כספיים מספיקים לתפעולו ולאחזקתו.
בניין המוזיאון
הקרן של המוזיאון לתולדות תעשיית הטקסטיל (Textilmúzeum Alapítvány), שהוקמה ב-1992, רכשה את המבנה של מפעל גולדברג ושיפצו אותם עבור המוזיאון. הבתים, שנבנו במאה ה-18, נקנו ב-1784 על ידי סוחר הטקסטיל פרנץ גולדברגר, מאבותיו של לאו גולדברגר, שהקים שם את מפעל הצביעה בכחול שלו. בית המלאכה המשפחתי הקטן הפך לאחד מתשלובות הטקסטיל הגדולות בהונגריה, קיים יותר מ-200 שנה. מוזיאון הטקסטיל פועל בחדרי קומת הקרקע מאז 1999.
תערוכות קבע
במוזיאון יש גם ספרייה עשירה. בנוסף לתערוכות קבועות, מתקיימות לא פעם תערוכות מתחלפות של חומרים של אמני ואספני טקסטיל של ימינו ובהזדמנויות נוספות הקשורות למקצוע.
קטע הנצחה גולדברגר
התערוכה מנציחה את עסקיו של גולדברגר בהצגת ספרים לדוגמה של תמונות עכשוויות, מאמרים בעיתונים וטקסטיל.
היסטוריה של דפוס טקסטיל
אחד הענפים החשובים של תעשיית הטקסטיל הוא הדפסת טקסטיל. התערוכה מציגה פרטים לגבי התפתחותה הטכנית: מהצביעה בכחול מסורתית; דרך מכונות לחץ מה שנקרא פֶּרוטין, שהחליף את הלחץ הידני ועדיין פועל לסירוגין, ועד למכבש הדפוס, שחולל מהפכה גם בטכנולוגיית תעשייה הטקסטיל ברחבי אירופה.
מכונת סריגה של Lee-System
מכונת הסריגה Lee-system משנת 1895, אשר פעלה במקור במפעל קוקרון בהודמזוושרהיי, היא גם בעלת משמעות היסטורית תעשייתית.
מבחר דגמים
במקום מכונות טקסטיל בקנה מידה גדול, דגמים והעתקים מייצגים אריגה, טוויה, קלפים, הכנת טקסטיל בייצור ביגוד מוכן ללבישה וכו'. פעילויות מגוונות. ביניהם, מפעל הטקסטיל הביתי הראשון שנבנה באובודה ומוצג גם דגם של חוט פילטוריום או משי.
התזכורת השנתית
התזכורת השנתית (באנגלית: Annual Reminder) הייתה סדרה של עצרות מחאה, שאורגנו על ידי ארגונים להט"ביים. עצרות המחאה התקיימו מדי שנה ב-4 ביולי מול היכל העצמאות בפילדלפיה החל משנת 1965 והיו אלו ההפגנות הראשונות למען זכויות להט"ב בארצות הברית. מטרותיהן של עצרות המחאה היו ליידע ולהזכיר לעם האמריקאי שאזרחים להט"ביים לא זוכים לאותן הגנות בסיסיות על זכויות אזרח בצורה שיוונית להטרוסקסואלים.
עצרות מחאה אלו התקיימו בכל שנה, עד לשנת 1969, כאשר העצרת האחרונה התקיימה זמן קצר לאחר מהומות סטונוול שהחלו ב-28 ביוני, אירוע שנחשב לנקודת המפנה של התנועות המודרניות למען זכויות להט"ב. מארגני "התזכורת השנתית" החליטו להפסיק את מחאתם ב-4 ביולי. במקום זאת, הם ארגנו את הפגנת יום השחרור של רחוב כריסטופר ב-28 ביוני 1970, לציון יום השנה למהומות.
מקור
האקטיביסט קרייג רודוול הגה את האירוע בעקבות עצרת מחאה מול הבית הלבן שהתקיימה ב-17 באפריל 1965 על ידי סניפי ניו יורק ווושינגטון די. סי. של אגודת מאטאשין, אגודת יאנוס בפילדלפיה והסניף הניו יורקי של בנותיה של ביליטיס. קבוצות אלו פעלו יחדיו בשם "הארגונים ההומופילים בחוף המזרחי" (באנגלית: East Coast Homophile Organizations; בראשי תיבות: ECHO). שמו של האירוע נבחר על מנת להזכיר לעם האמריקאי כי מחלק ניכר של אזרחים אמריקאים נשללו הזכויות ל-"חיים, חירות והרדיפה אחר אושר" המוזכרים בהכרזת העצמאות של ארצות הברית. חברי ECHO, אשר הביעו התלהבות מהרעיון של רודוול, ארגנו את עצרת המחאה הראשונה בתוך חודשיים. 39 גברים ונשים השתתפו בעצרת המחאה הראשונה, בהם הפעילים הוותיקים פרנק קמני, ברברה גיטינגס וקיי טובין. קמני התעקש על קוד לבוש קפדני למשתתפים, כולל ז'קטים ועניבות לגברים ושמלות לנשים. מטרתו של קמני הייתה שהתקשורת תראה את ההומואים בהופעה שהיא ייצוגית. המפגינים נשאו עם סיסמאות כמו "מגילת הזכויות של ההומוסקסואלים" ("HOMOSEXUAL BILL OF RIGHTS") ו-"15 מיליון הומוסקסואליים אמריקאים מבקשים לשוויון, הזדמנות, שוויון" (""). העצרת החלה בשעה 15:30 ונמשכה עד לשעה 17:00. הסיקור בעיתונות היה דליל, אם כי המגזין "Confidential" פרסם מאמר נרחב על התזכורת השנתית ועל הפגנות אחרות למען הומופילים בגיליון שיצא לאור באוקטובר 1965, תחת הכותרת "ההומואים צועדים" ("Homos On The March").
עצרת המחאה האחרונה
"התזכורת השנתית" נמשכה עד ל-4 ביולי 1969. תזכורת שנתית אחרונה זו התרחשה פחות משבוע לאחר שפרצו מהומות סטונוול ב-28 ביוני, במהלכן מבקרי "סטונוול אין", גיי בר בגריניץ' וילג', התקוממו כנגד שוטרים שפשטו על המקום. רודוול קיבל מספר איומים טלפוניים, עליו ועל משתתפים אחרים מניו יורק, אך הוא הצליח לארגן ליווי והגנה של המשטרה על האוטובוס ששכרו, במהלך כל דרכו לפילדלפיה. כ-45 איש השתתפו, בהם סגן ראש עיריית פילדלפיה ואשתו. קודי הלבוש וההתנהגות עדיין היו בתוקפה בעצרת מחאה זו, אך שתי נשים שהגיעו ממדינת ניו יורק להפגין הפרו אותם, בכך שהחזיקו ידיים. כאשר קמני ניסה להפריד ביניהן, רודוול גינה אותו בזעם בנוכחות נציגים של התקשורת. בדומה לאירועי סטונוול, רוב העיתונים הגדולים של פילדלפיה לא כיסו את התזכורת השנתית. רק שלושה עיתונים כיסו את האירוע: the Philadelphia Tribune, The Distant Drummer ו-the Temple Free Press.
בעקבות עצרת המחאה של 1969 נוצרה תחושה, במיוחד בקרב המשתתפים הצעירים והרדיקליים יותר, כי חלף זמנן של ההפגנות השקטות. כפי שניסח זאת פרנק קמני: "עצרות המחאה, כשלעצמן, הפכו לשנויות במחלוקת. אי-שביעות רצון וחוסר שביעות רצון החלו ללבוש צורות חדשות ומודגשות יותר בחברה". בראשית נובמבר 1969 התקיימה ישיבה של הועידה האזורית המזרחית (ארגון גג של מספר ארגונים למען זכויות להט"ב בארצות הברית מהחוף המזרחי, שהוקם במקומו של ECHO), במהלכה הציגה אלן ברוידי מאגודת הסטודנטים ההומופילים של אוניברסיטת ניו יורק את הצעתו של קרייג רודוול לצורה חדשה של הפגנות. הוועידה קיבלה ההחלטה שנוסחה על ידי רודוול, בן זוגו פרד סרג'נט, ברוידי ולינדה רודס להעביר את ההפגנות מה-4 ביולי בפילדלפיה לסוף השבוע האחרון ביוני בעיר ניו יורק, כמו גם "להציע לארגונים אחרים ברחבי המדינה ... שייערכו גם הם הפגנות מקבילות באותו היום" להנצחת מהומות סטונוול. האירוע החדש בעיר ניו יורק נודע בשם יום השחרור של רחוב כריסטופר.
הנצחה
בשנת 2005 "התזכורת השנתית" הונצחה באמצעות לוחית זיכרון שהוצבה בפינת הרחובות 6th ו-Chestnut על ידי הנציבות להיסטוריה ולמוזיאונים של מדינת פנסילבניה. ב-4 ביולי 2015 שוחזרה ההפגנה הראשונה, כחלק מציון 50 שנה לאירועים.
בתרבות פופולרית
סרט הקולנוע "סטונוול" משנת 1995 מציג אירוע בדיוני של "תזכורת שנתית" שהתקיים בקיץ 1969. עם זאת, על פי הסרט, אירוע זה לא התקיים ב-4 ביולי אלא במועד מוקדם יותר באותו הקיץ, עוד לפני פרוץ מהומות סטונוול שהחלו ב-28 ביוני.
יהודה ליב גורדין
רבי יהודה ליב גורדין (לעיתים: גורדון; תרי"ג, 1853, רציצה – י' באייר תרפ"ה, 4 במאי 1925, שיקגו) היה רב וראש ישיבה ליטאי-פולני, רבן של ערים שונות בבלארוס ובפולין, ובסוף ימיו רבה של לומז'ה, על שמה הוא מכונה הגאון מלומז'א.
ביוגרפיה
נולד לרב מאיר אברהם אבא גורדין בעיירה רציצה שבמחוז ויטבסק, למד בילדותו אצל הרב המקומי, רבי ירחמיאל זיסקינד כץ, ולאחר שנעשה בר מצווה, עבר ללמוד בעיר סוויר, אצל הרב משה דנישבסקי. הוא עסק בתחומים תורניים רבים, ולמד כאוטודידקט את השפה הרוסית. נישא לחיה אסתר שרה בת ר' אלכסנדר מלר.
בהיותו בן 24, נפטר רבה של מִיכַלִישׁוֹק (בכתיב יידי: מיכאַלישאָק, בליטאית: Mikališkis) שליד וילנה, באימפריה הרוסית, הרב יהודה לייב הכהן קורליצר, ובצוואתו הורה למנות תחתיו את הרב גורדין. הוא כיהן ברבנות זו תשע שנים, ובתרמ"ו, 1886, עבר לכהן כרב בעיר אוגוסטוב הסמוכה לביאליסטוק, שהייתה אז חלק ממחוז סובאלק. למרות היותו מרקע "מתנגדי", היה מקובל גם על יהודיה החסידים של אוגוסטוב, ואף חיבר ספרון ברוסית בשם "מהי החסידות?" לבקשת אנשי ממשל רוסיים שקיבלו הלשנות רבות של מומרים בגנות החסידות. ספר נוסף שכתב באותה תקופה, אף הוא ברוסית, בשם "מהו התלמוד?", נכתב לבקשת נחום סוקולוב כמענה להתקפתו על התלמוד של אנטישמי פולני בשם גרודשצקו, שפרסם ספר בשם "מסתרי התלמוד". ספרו זה של ריל"ג שימש מאוחר יותר את ההגנה במשפט בייליס.
כהונתו כרבה של אוגוסטוב הסתיימה בתרנ"ז, 1897, אז עבר לכהן כרבה של אוסטרוב מזובייצקה כרב מוסכם על חסידים ומתנגדים, לאחר תקופה ארוכה של מחלוקת על זהות הרב בין החסידים בהנהגת הרב בן ציון אוסטרובר, והמתנגדים בהנהגת הרב דוב בריש שפירא בנו של רבי יהושע יצחק שפירא המכונה "רבי אייזיל חריף". מאחר שהיה "מתנגד" מוכר, ומאידך התפרסם כמי שבקי בתורת החסידות ואף הגן עליה, יכל לאחד תחת הנהגתו את שני הזרמים בעיר. ברבנות אוסטרוב כיהן שבע שנים עד תרס"ד, 1904.
בתרס"ד נבחר לכהן כרבה של סמרגון, הוא הקים בה ישיבה, בה למדו כמאתיים תלמידים, ובראשה העמיד את הרב זלמן יוסף אשינובסקי. הוא נשאר כמנהיגה הכללי של הישיבה, ומסר בה שיעורים מעת לעת. בסמרגון הוציא לאור את ספר דרשותיו "דגלי יהודה" ואת ספר השו"ת "דברי יהודה". בכסלו תרס"ח נפטרה אשתו חיה אסתר שרה. באותה שנה יצא לאור ספר נוסף שלו בשם "תשובות יהודה" ובו ניהל ויכוח עם רבי אברהם בורנשטיין מחבר "אבני נזר", האם קיים דין כתיבה כסדרן, גם על חלק מאות. בעקבות פולמוס זה הוציא אחד מתלמידי ה"אבני נזר" ספר המבהיר את עמדת רבו ומשיב לטענות הרב גורדין, ושמו "מלחמות יהודה".
בתרע"ג, 1913 נבחר לכהן כרבה של לומז'ה, זמן מה לאחר מינויו פרצה מלחמת העולם הראשונה והוא עסק בצרכי יהודי העיר מול שלטונותיה המתחלפים. כשנכבשה לומז'ה בידי הגרמנים, למד גרמנית ברמה שאיפשרה לו לנהל שיחה עם נציגי הצבא בעיר, וכך עשה גם בפולנית עם תחילת השלטון הפולני. כרבה של העיר גילה אחריות גם לישיבת לומז'ה ובשנת 1925 נסע לשיקגו כדי להתרים נדיבים עבור הישיבה.
הופעתו בשיקגו, כשהוא נושא את נאומיו באנגלית, עשתה רושם על היהדות החרדית בשיקגו, והם בחרו למנותו כרבה הראשי של שיקגו. הוא הסכים לקבל על עצמו את המינוי, אך בעודו מתכונן להיכנס למשרתו זו, חלה ונפטר בשיקגו בי' באייר תרפ"ה, 4 במאי 1925. הוא נקבר בהלוויה המונית בשיקגו.
הארי אטקינסון
סר  הארי אלברט אטקינסון (באנגלית: Harry Albert Atkinson; 1 בנובמבר 1831 – 28 ביוני 1892) היה מדינאי ניו זילנדי שכיהן בארבע תקופות כהונה שונות במהלך השליש האחרון של המאה ה-19 כראש ממשלת ניו זילנד העשירי. הוא הנהיג את ניו זילנד במהלך מיתון כלכלי והיה ידוע בשל הניהול הזהיר והנבון של כלכלת המושבה ובמקביל הנהיג את תוכניות הביטוח הלאומי ואת תוכנית החכרת האדמות. הוא גם היה שותף ביצירתן של יחידות מתנדבים צבאיות שלחמו במלחמות הקרקעות של ניו זילנד והיה מאמין גדול בצורך לתפישתן של הקרקעות של המאורים.
ראשית חייו
אטקינסון נולד בכפר ברוקסטון שבמחוז צ'שייר שבאנגליה. הוא קיבל את חינוכו באנגליה, אך בגיל 22 הוא בחר ללכת בעקבות אחיו הבכור, ויליאם, ולהגר לניו זילנד. בנסיעתו התלוו אליו אחיו, ארתור, ובני משפחת ריצ'מונד. בהגיעו לניו זילנד, רכשו הארי וארתור אטקינסון שטח חווה בחבל טראנאקי, כפי שעשו בני משפחת ריצ'מונד. במכתביו של אטקינסון עולה כי הוא היה שבע רצון מהמעבר שלו לניו זילנד והוא ראה את מהלך זה כהזדמנות להצלחה אישית. הוא קרא לחווה שבבעלותו הירוורת', על שם כפר ילדותו באנגליה.
פוליטיקה מחוזית
תחילת הקריירה הפוליטית של אטקינסון הייתה כאשר הוא נבחר כחבר במועצת המחוז של טראנאקי. בתפקיד זה הוא כיהן בין השנים 1857 – 1865 ושוב בין השנים 1873 – 1874 ב-1868 הוא נבחר להיות חבר המועצה המנהלת של המחוז ושוב במהלך שנת 1874. בין השנים 1861 – 1862 הוא היה סגן נציב המחוז ושוב ב-1863.
אטקינסון גילה במיוחד עניין בנוגע לקרקעות שהיו בבעלות המאורים, שאותם הוא קיווה להעביר לבעלות המתיישבים הבריטים. הוא האמין שהמשך הבעלות המאורית על הקרקעות, תמנע את הפיתוח הכלכלי של המושבה. אטקינסון ושותפיו למשפחת ריצ'מונד התייחסו אל המאורים כאל "פראים" וראו במלחמה כאפשרות סבירה להבטחת שיתוף הפעולה של המאורים עם רכישת הקרקעות על ידי הבריטים.
ב-1860, כאשר פרצה מלחמת טראנאקי הראשונה, סייע אטקינסון לארגן יחידות מתנדבים שילחמו כנגד המאורים. הוא עצמו לקח חלק בכמה קרבות.
חבר הפרלמנט
לאחר מותו של חבר הפרלמנט של ניו זילנד, ויליאם קטפילד קינג, בפברואר 1861, התקיימו בחירות ביניים במחוז הבחירה של גריי ובל. אטקינסון קיבל את המושב הזה ללא מתחרים. ב-1864, הוא התמנה להיות שר ההגנה בממשלתו של פרדריק ולד. בתפקידו זה הוא היה פעיל מאוד ודחף ליישומה של מדיניות הסתמכות עצמית בניהול המלחמה. בכל אופן, ב-1866, הוא פרש מתפקידו עקב מותה של אשתו אמיליה, שאותה הוא נשא לאישה ב-1856. בשנה שלאחר מותה של אמיליה הוא נשא לאישה את בת דודתו, אנני. בשנת 1867 הוא חזר להיות חבר הפרלמנט מעטם מחוז הבחירה של העיר ניו פליימות', אך באפריל 1869 הוא התפטר כדי להתרכז בניהול החווה שלו.
ב-1872 חזר אטקינסון לפוליטיקה ובבחירות במחוז הבחירה של אגמונט הוא הביס את אחד מתומכיו של ויליאם פוקס, שהיה תומך בולט של שמירה על זכויות הקרקע של המאורים. עם בחירתו לפרלמנט נעשה אטקינסון מעורב בנושאים הכלכליים והתנגד למדיניותו של ג'וליוס ווגל, שגם הוא היה תומך בזכויות הקרקע של המאורים. ווגל, שתמך בגיוס הון בהיקף נרחב לטובת ביצוע עבודות ציבוריות, התוקף על ידי אטקינסון בשל פזיזותו. תגובתו של ווגל התבססה על הטענה שאטקינסון זהיר יתר על המידה ושהוא מעכב את התפתחותה של כלכלת ניו זילנד.
יחד עם זאת, הסכימו אטקינסון ווגל על כך שהיקף גיוס ההון על ידי הלוואות, שבוצע על ידי הממשל המקומי במחוזות, אכן יצא מכלל שליטה. שניהם גם האמינו שהפוליטיקאים במחוזות היו קטנוניים ואינטרסנטים ושחייב להיות יותר שיתוף פעולה בין המחוזות לבין הממשלה המרכזי. השקפת עולם זו אפשרה את שיתוף הפעולה ביניהם, למרות שמעולם הם לא הגיעו לידי הסכמה בנוגע לסוגיית גיוס ההון על ידי הממשל המרכזי ובסוגיית הטיפול במאורים. בסופו של דבר נעשה אטקינסון בחבר בממשלתו של ווגל, אך לא מונה לתפקיד שהיה קשור לתחום הפיננסי או ליחסים עם המאורים. הוא כן המשיך להביע את דעותיו בנושאים אלו, אך בהדרגה הבין שיהיה לו קשה לשכנע את עמיתיו.
ראש ממשלת ניו זילנד
ב-1876 פרש ווגל מתפקידו ואטקינסון התמנה במקומו. אחד מצעדיו הראשונים היה לבטל את קיומם של המחוזות. הוא גם לקח על עצמו את הטיפול הישיר במדינות הכלכלית ויישם אסטרטגיה אגרסיבית פחות בנוגע לגיוס ההון. הוא ניסה לבצע רפורמה במערכת הפיננסית, והעביר את האחריות על גיוס ההון על הממשלה במקביל להגברת השליטה של הממשלה בהוצאותיהם של המחוזות ושל הרשויות המקומיות. בכל אופן, החמרתן של הבעיות הכלכליות גרמו קשיים לתוכניותיו. עם ההחמרה במצב הכלכלי, ירדה האהדה הציבורית כלפיו.
ב-1877, שנה לאחר שנבחר לתפקידו, נאלץ אטקינסון לוותר עליו. הוא עבר לשבת על ספסלי האופוזיציה, כשהוא ממשיך לקדם את רעיונותיו בנוגע לזהירות בתחום הכלכלי. הוא גם העלה הצעות במספר נושאים נוספים, כולל הנהגתה של מערכת לביטוח לאומי. ב-1883 הוא שב לכהן שוב כראש הממשלה ולאחר 11 חודשים הוא הוחלף ברוברט סטאוט. השניים ניהלו מאבק ממושך על המנהיגות ובזכות מתקפת נגד חזקה של אטקינסון הוא הצליח להחזיר לעצמו את תפקיד ראש הממשלה לאחר 12 ימים בלבד. סטאוט מצדו, לא קיבל את התבוסה בקלות ולאחר שבעה ימים הצליח להיבחר מחדש כראש הממשלה. הפעם ארכה תקופת כהונתה של ממשלת סטאוט שלוש שנים.
במהלך תקופת כהונתו הרביעית כראש הממשלה, שימש אטקינסון גם כשר האוצר, כשר הדואר, כמפקח על הטלגרף, כשר הימיה, כמפקח על הבולים, כשר החינוך וכמפקח על הסחר והמכס. בינואר 1888 הוענק לו תואר אביר מפקד במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש. כבונה חופשי, הוא נבחר להיות הנשיא הגדול של הלשכה הגדולה במחוז ולינגטון במאי 1888. ב-1890 לא היה מסוגל אטקינסון, עקב מצבו הרפואי, לשאת נאומים בפרלמנט.
שנותיו האחרונות
ב-1891 הובס אטקינסון סופית על ידי ג'ון באלנס, מנהיג המפלגה הליברלית שאז הוקמה והייתה המפלגה המאורגנת הראשונה בניו זילנד. אטקינסון נעתר להפצרותיהם של ידידיו וב-23 בינואר אותה שנה הוא התמנה להיות חבר במועצה המחוקקת (הבית העליון של הפרלמנט שהיה קיים אז), יחד עם שישה חברים נוספים, כדי לנסות לחסום את העברתן של הצעות חוק רדיקליות שהיה חשש שבאלנס יגיש בבית התחתון. ב-24 בינואר הושבע באלנס כראש הממשלה ואטקינסון נבחר להיות יושב ראש הבית העליון.
סנט לואיס בומרס
סנט לואיס בומרס (באנגלית: St. Louis Bombers) הייתה קבוצת כדורסל מהעיר סנט לואיס, מיזורי, ששיחקה בליגת ה-BAA וליגת ה-NBA בין השנים 1950-1946.
היסטוריה
בסיום עונת 1949/1950 התפרקו הבומרס, יחד עם חמש קבוצות נוספות, וליגת ה-NBA ערכה "דראפט פיזור" שבמסגרתו בחרו קבוצות הליגה הנותרות את שחקני הקבוצות שהתפרקו. אד מקאולי, שנבחר על ידי בוסטון סלטיקס, השתתף בהמשך הקריירה ב-7 משחקי אולסטאר, זכה עם הסלטיקס באליפות ה-NBA (ב-1958) והוצג כחבר היכל התהילה של הכדורסל בשנת 1960.
קלעים מובילים
להלן חמשת הקלעים המובילים בתולדות המועדון:
המחאות בקירגיזסטן (2020)
המחאות בקירגיזסטן בשנת 2020 (המכונות על ידי התקשורת המקומית בשם "המהפכה השלישית") החלו ב-5 באוקטובר 2020 כתגובה לבחירות לפרלמנט 2020, שנתפסו בעיני המפגינים כלא הוגנות. תוצאות הבחירות בוטלו ב-6 באוקטובר 2020, אך הדבר לא הרגיע את המהומות ונשיא קירגיזסטן סואורונבאי ג'נבקוב נאלץ להכריז על מצב חירום.
רקע כללי
קירגיזסטן התמודדה עם שתי מהפכות בראשית המאה ה-21, כולל מהפכת הצבעונים בשנת 2005 והמהפכה העממית בשנת 2010.
באוגוסט 2020, נשיא קירגיזסטן, סואורונבאי ג'נבקוב, ציין שהבחירות לפרלמנט לא יידחו למרות מגפת הקורונה. במהלך הבחירות הואשמו כמה מפלגות ברכישת קולות. כמה עיתונאים דיווחו גם שהם הוטרדו או הותקפו על ידי הרשויות והוועדה הממלכתית לביטחון לאומי. מבין המפלגות שהגיעו לפרלמנט, רק "קירגיזסטן המאוחדת" מתנגדת בעקביות לממשלה המכהנת בראשות ג'נבקוב.
אנליסטים פוליטיים קשרו את מחאת 2020 לפער הסוציו-אקונומי בין הדרום החקלאי של קירגיזסטן לצפון המפותח יותר. מבין תוצאות הבחירות הראשוניות, 100 מתוך 120 המנדטים מילאו דרומיים שתמכו בג'נבקוב. בתקופת נשיאותו של ג'נבקוב הצטרפה קירגיזסטן לאיחוד הכלכלי האירו-אסייתי בראשות רוסיה וסגרה את בסיס המעברים האמריקאני מאנאס, ששימש כתמיכה בכוחות הלוחמים במלחמה באפגניסטן.
Sympathy for the Devil
Sympathy for the Devil (בתרגום חופשי: "סימפתיה לשטן", או "אהדה לשטן") הוא שיר שבוצע על ידי להקת הרוק הבריטית הרולינג סטונז. השיר נכתב על ידי מיק ג'אגר וקית' ריצ'רדס יצא לאור ב-6 בדצמבר 1968, בתוך האלבום Beggars Banquet. מגזין הרולינג סטון דירג אותו במקום 32 ברשימת "500 השירים הגדולים בכל הזמנים".
הלהקה הקליטה גרסת רמיקס של השיר, אשר יצאה כסינגל ב-2003.
השיר
בריאיון לרולינג סטון אמר ג'אגר: "אני חושב שזה נלקח מרעיון ישן של בודלר, אני חושב, אבל אולי אני טועה. לפעמים כשאני מסתכל על הספרים של בודלר אני פשוט לא רואה את זה. אבל זה היה רעיון שקיבלתי מספרות צרפתית" (1995). היה זה רעיונו של ריצ'רדס להפוך את השיר לסגנון סמבה.
לאחר שיצא יצאו לשיר מספר גרסאות, בהן של גאנז נ' רוזס (שהוקלטה לפסקול הסרט ראיון עם הערפד) ושל אוזי אוסבורן.
לינדה מנוחין
ביוגרפיה
עם הגיעה לישראל החלה ללמוד באולפן בירושלים בקורס קדם־אקדמי, ולמדה תחילה כלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית, אך אחר כך עברה ללמוד ספרות ערבית. תחילה הייתה למורה במגזר הערבי עד שב–1976 התקבלה לרדיו, שם עבדה כשנתיים כקריינית. ב–1981 התקבלה לטלוויזיה בערבית, שם שימשה כעורכת מגזינים ובתפקידה האחרון שימשה כראש דסק המזרח התיכון ופרשנית לענייני ערבים.
לקוואנט (אי)
האי לקוואנט (באנגלית: Lecointe Island) המכונה גם האי קייסר (Isla Kaiser) והאי אליס (Isla Alice) הוא אי מוארך המצוי למול חוף האי בראבנט, בארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה.
מעבר פמפה מפריד בין האי לקוואנט לבין האי בראבנט.
אורכו של האי לקוואנט 7.27 קילומטרים, ורוחבו 2.2 קילומטרים.
שיא גובהו של האי 700 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי האי
האי נסקר לראשונה באופן חלקי על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1897–1899).
משלחת זו קרא לקצהו הצפוני של האי "כף קייזר" (Cape Kaiser).
האי נסקר וצולם על ידי משלחות סקר בריטיות בין השנים 1955–1958.
מקור השם
המשלחת הבלגית קרא לאי "האי קייזר".
סקר שטחי חסות איי פוקלנד (אחת המשלחות הבריטיות) נתנה לאי את שמו הנוכחי.
האי נקרא על שמו של ז'ורז' לקוואנט, מגלה ארצות בלגי, שהיה סגן מפקד המשלחת האנטארקטי הבלגית, והיה הסוקר האחראי על הסקר הראשון של מצר ז'ארלש.
מפסלת
מפסלת היא סוג של אזמל המשמש לחריטה, גילוף ופיסול, בעיקר בעץ, אך גם בחומר,, וחומרים נוספים. המפסלת היא כלי עבודה ידני שהיה בשימוש מזה מאות בשנים על ידי אמנים, נגרים ובעלי מלאכה. בדרך כלל ידית המפסלת עשויה עץ או פלסטיק, ואילו המפסלת עצמה עשויה מתכת.
סוגי מפסלות
מרבית המפסלות הידניות הן קלות משקל ואינן מסיביות ומיועדות לעבודות גילוף עדינות. עם זאת, ישנן מפסלות ידניות, אשר על מנת להשתמש בהן יש לכוון אותן לאובייקט ועם פטיש להכות בראשה של ידית המפסלת, בדומה לעבודה עם פטיש ואזמל. עוצמת וזווית המכה נקבעת בהתאם לצרכיו של בעל המלאכה.
מפסלת העובדת על בסיס חשמל ומזרזת את העבודה באופן משמעותי. ישנן חברות שונות המייצרות את המפסלת החשמלית. המפסלות האיכותיות ביותר נחשבות אלה המסוגלות לעבוד בעצמה רבה גם במהירויות נמוכות, תוך עבודה שקטה וללא רעידות.
ישנן מפסלות עץ חצי עגולות, מפסלות שפועיות, מפסלות קעוריות, מפסלות גילוף כף, מפסלות ישרות, מפסלות מיקרו ועוד.
יהדות זמביה
יהדות זמביה מתייחסת להיסטוריה של קהילת היהודים שהתיישבו בזמביה בתחילת המאה ה-19. יהדות זמביה נחשבה לקהילה קטנה בעלת תפקיד בולט בהיסטוריה של זמביה.
ההיסטוריה של היהודים בזמביה מתועדת משנת 1901 כשהיא עדיין הייתה תחת שלטון קולוניאלי בריטי תחת השם צפון רודזיה. בקרב אוכלוסייה של 1 מיליון איש, היו בצפון רודזיה 1,500 תושבים לבנים, רבים מהם היו יהודים. המתיישבים היהודים היו אחת הקבוצות האתניות הדומיננטיות והפכו מעורבים מאוד בפוליטיקה המקומית. דמויות יהודיות בולטות הניעו את הדחיפה לעצמאות זמביה ולרטוריקה לאומנית אפריקאית. אדמתה הפורייה של צפון רודזיה, מלחמת העולם השנייה ועצמאותה מהשלטון הקולוניאלי הבריטי השפיעו רבות הן על ההגירה אליה והן על ההגירה של פליטים יהודים.
ראשית הקהילה
יהודים רבים הגיעו לזמביה (שנקראה בעבר צפון רודזיה) על מנת להשיג שגשוג כלכלי, והתיישבו תחילה בליווינגסטון וברוקן היל. כמה מהיהודים הראשונים בזמביה עסקו במסחר בבקר וכריית נחושת. בשנת 1905 בליווינגסטון כבר הייתה קהילה יהודית קבועה שמנתה 38 חברים, ובשנת 1910 התקיימה החתונה היהודית הראשונה בזמביה בשנת 1921 חיו בזמביה 110 יהודים (רובם בליווינגסטון ובלוסקה), ואוכלוסייה זו גדלה במהלך העשורים הבאים.
אמצע המאה
פליטים יהודים הגיעו לזמביה לפני ואחרי השואה, והאוכלוסייה היהודית בזמביה הגיעה לשיא של 1,200 באמצע שנות ה-50 (בשלב זה "מרכז החיים היהודיים עבר ללוסקה, מרכז חגורת הנחושת של הארץ"). בשנות ה-60 יהודים רבים עזבו את זמביה והיגרו למדינות אחרות, כשב-1968 נותרו בזמביה רק 600 יהודים.
יהודים היו פעילים ובולטים בפוליטיקה של זמביה לפני שזמביה הפכה לעצמאית ב-1964. המועצה ליהדות זמביה הוקמה בלוסקה בשנת 1978 "כדי לפקח על הפעילות הקהילתית היהודית". בעבר, הייתה יהדות זמביה בחסותה. מועצה זו גם "העניקה סיוע לפליטים פוליטיים ולמוכי עוני בסיוע רפואי וכספי". רק כשלושים וחמישה יהודים חיים בזמביה, וכמעט כולם חיים בלוסאקה. לקהילה היהודית בזמביה לא היה רב במשך שנים.
אחד הבולטים ביהודי זמביה הוא סיימון זוקאס, "שמילא תפקיד מפתח במאבקה של זמביה לעצמאות מבריטניה בשנות ה-50 והמשיך להיות שר בממשלה לאחר העצמאות". אביו של סיימון זוקאס היגר לדרום אפריקה מליטא ב-1936 בחיפוש אחר שגשוג כלכלי בתקופת שלטונם של הנאצים באירופה. משפחת זוקאס פתחה חנות בעיירה נדולה שבצפון רודזיה, אזור שטיפח אוכלוסייה יהודית גדולה.
הגירת היהודים לזמביה
בתחילת שנות ה-60 התגוררו בצפון רודזיה כ-1000 יהודים. צפון רודזיה נחשבה למקלט בטוח לפליטים יהודים שכן ויזות היו זמינות עבור אלו שנמלטו מהנאצים, אולם נגישותה לא הייתה ידועה. ועדות הבריחה של יהודי אוסטריה וגרמניה לא קיבלו הודעה על האפשרות לברוח לצפון רודזיה והיא נחשבה כסוד שמור היטב. למעשה, מעולם לא סורבו יהודים לוויזה, אך היא נשמרה בסוד על ידי שר המושבות הבריטי, שפיקח על ההגירה ההמונית של יהודים לצפון רודזיה ממרכז אירופה. הנימוק לכך מתואר על ידי החוקר וההיסטוריון פרנק שפירו כי "בעוד שהם היו מודעים יותר למחויבויותיהם כלפי בני הדת האירופית שלהם, הם גם היו נחושים להגן על עמדותיהם בחברה הבריטית. עבור ההנהגה האנגלו-יהודית בתקופת המשבר הנאצי, העדיפות העליונה הייתה להגן על מעמדם כנתינים בריטיים נאמנים, ובמקביל, לשמור על מעמדם בקהילה היהודית ולא להרגיש מאוימים מכל טענה אנטישמית לנאמנות כפולה".
אזורים דלים באוכלוסייה, אדמות פוריות ושפע של גישה למים הפכו את צפון רודזיה מקום מתאים להגירה המונית. ועדה נשלחה לאפריקה על ידי צוות ההנהגה האנגלו-יהודית כדי להעריך אפשרויות לפליטים, אולם לא ננקטו צעדים נוספים, וכתוצאה מכך לא הצליחו להציל כמויות גדולות של יהודים אוסטריים וגרמנים בסכנת הכחדה. ועדת התכנון המשיכה לשמור בסוד את ידיעותיה על המקלט הבטוח של צפון רודזיה, והצליחה לשכנע את ממשלת בריטניה לשמור את התיק בארכיונים סודיים גם לאחר תום המלחמה.
השפעה כלכלית בזמביה
ליהודים בצפון רודזיה היה תפקיד מרכזי ביצירת הקפיטליזם הקולוניאלי האפריקאי. אלה שהיגרו לצפון רודזיה הביאו הון מינימלי, אולם מעמדם כפליטים השפיע על הרצון שלהם להצליח ולהתפרנס. מהגרים יהודים שהגיעו לצפון רודזיה בשנים 1900 ו-1901 עסקו רבות במיזמי מסחר בבקר שהכניסו סחורות אחרות כמו זהב לצפון רודזיה. מניות הבקר נרכשו ברובן מברוטסלנד ולאחר מכן נמכרו לדרום רודזיה ולמדינות שכנות הן באזורים כפריים והן באזורים עירוניים. הפיתוח הכלכלי באזור על ידי היהודים גרם להכנסת כסף ומטבע לאזור. יכולת ההסתגלות של היהודים הובילה לקשרים עסקיים חיוביים בין בעלי עניין באזור, במיוחד בשל נטייתם לתקשר בשפה ולהתגבר על מחסומים גזעיים.
קהילה יהודית בזמביה
בעוד שיהודים התקבלו בברכה בצפון רודזיה על ידי הקצינים הקולוניאליים הבריטיים, חלק מהקצינים נחשבו אנטישמיים והקשו על היהודים להשיג רישיונות מסחר הדרושים לעסקים. מתיישבים יהודים מוקדמים אלה היוו את הבסיס לקהילה היהודית הקטנה שהגיעה מאוחר יותר בשנות הארבעים של המאה הקודמת, אשר ביחד, היו מרכיבים ומשפיעים מאוד בעיצוב הפזורה, הכלכלה והחברה היהודית של צפון רודזיה. אנשים שהיו להם זהות תרבותית ודתית עמוקה כיהודים היו פעילים במיוחד ביצירת קהילה יהודית עם בתי כנסת רבים וארגונים יהודיים הממוקמים בעיקר בבירה ליווינגסטון.
דמויות בולטות
היהודים שהיו בולטים בקהילה היהודית ובחיי הדת, היו פעילים גם בתנועה הציונית. אוכלוסיית היהודים בזמביה עברה שינויים רבים מ-1901 ועד למאה ה-21, אך בשיאה לא הייתה גדולה מ-1,200 חברים. חלק בלתי נפרד מהקהילה היהודית הגדלה היו האחים זוסמן שעלו מליטא ב-1901 והמשיכו לנהל אימפריה מצליחה במסחר בבקר, חוות וכריית נחושת. האחים זוסמן היו מנהיגי ליווינגסטון והיו חשובים בקידום בניית בית הכנסת של ליווינגסטון בסוף שנות ה-20. בשנת 2022, הבניין נותר על כנו, אולם לא עוד כבית כנסת, אלא ככנסייה נוצרית.
המתיישבים היהודים היו קבוצה אתנית דומיננטית בצפון רודזיה והפכו פעילים בחיים הפוליטיים, בעיקר במאבק לעצמאות מהשלטון הקולוניאלי הבריטי. מספר אינטלקטואלים ואנשי מקצוע יהודים בעלי פרופיל גבוה הגיעו מהחברה היהודית, בעיקר החוקרים לואיס גאן, רוברט רוטברג ומקס גלוקמן. דמות מפתח יהודית נוספת מצפון רודזיה הוא סטנלי פישר, נגיד בנק ישראל ולשעבר ראש קרן המטבע הבינלאומית (IMF). כשזמביה קיבלה עצמאות מהשלטון הקולוניאלי הבריטי ב-1964, היא הייתה משגשגת, בהשוואה לשנים קודמות. עם העצמאות החדשה שנמצאה, מחירי הנחושת המשיכו לעלות, מה שהפך את זמביה ליצרנית הנחושת השלישית בגודלה בעולם.
דת
קבוצת המתיישבים היהודים בצפון רודזיה השתייכה ברובה ליהדות אשכנז. בשנת 1901, המתיישבים היהודים הראשונים הגיעו לצפון רודזיה בחיפוש אחר עבודה והורכבו בעיקר מגברים. היה מחסור בולט בנשים ובילדים, בניית בית הכנסת של ליווינגסטון בסוף שנות ה-20 והגעת נשים ומשפחות יהודיות היו תחילתם של מנהגים ופעילות דתית מאורגנת עבור הקהילה היהודית בצפון רודזיה.
קרל פון גראפן
גנרל קרל פון גראפן (בגרמנית: Karl von Graffen; 6 ביוני 1893 – 1 בנובמבר 1964) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
לאחר המלחמה נשאר פון גראפן ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 ביולי 1934 הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד הסוללה הרביעית של רגימנט הארטילריה שוורין. ב-6 באוקטובר 1936 מונה לראש צוות המבחנים ומשרד ההסדרה של בית הספר לתותחנים, וב-1 בינואר 1937 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
לאחר המלחמה
פון גראפן שוחרר מהשבי ב-3 במרץ 1948. לאחר שחרורו התגורר פון גראפן בגרדרסבי עד למותו ב-1 בנובמבר 1964.
איגור סרגייב
איגור דמטרייביץ' סרגייב (ברוסית: Игорь Дмитриевич Сергеев; 20 באפריל 1938 - 10 בנובמבר 2006) מראשי הצבא הסובייטי, והצבא הרוסי. הראשון והיחיד שהוענקה לו דרגת מרשל הפדרציה הרוסית.
חייו
איגור סרגייב נולד למשפחת כורה פחם בקרבת העיר לוהנסק (אז בתחומי ברית המועצות, היום באוקראינה). לאחר סיום בית הספר, בשנת 1955 הוא גויס לצבא והחל ללמוד בבית הספר לקציני הצי בסבסטופול. בשנת 1960 הוא הוסמך כמהנדס טילים והחל את השרות הצבאי בחיל הטילים. סרגייב התקדם בסולם הדרגות והתקדם בתפקידים שונים בחיל. בסוף שנות ה-70 הוא הוצב כמפקד אוגדת טילים.
בשנת 1983 סרגייב הועבר למטה חיל הטילים הסובייטי ובשנים 1989-1992 היה הסגן הראשון של ראש מטה החיל. ב-26 באוגוסט 1992 איגור סרגייב מונה למפקד של חיל הטילים האסטרטגיים של רוסיה.
בשנים 1997-2001 סרגייב כיהן כשר ההגנה. לאחר סיום תפקידו הוא היה יועץ מיוחד של הנשיא ולדימיר פוטין לענייני יציבות אסטרטגית. בשנת 2004 סרגייב סיים את פעילותו בתפקיד עקב מחלתו.
איגור סרגייב קיבל תואר דוקטור על עבודתו בתחום מערכות בקרת נשק. הוא פרסם מעל ל-90 מאמרים בתחום יציבות אסטרטגית, בקרת הנשק ועוד.
זהר לבנת
ביוגרפיה
נולדה וגדלה בקיבוץ כפר עזה. בצה"ל שירתה כמורה חיילת וכקצינת חינוך. בעלת תואר ראשון מהמחלקה ללשון העברית וללשונות שמיות באוניברסיטת בר-אילן, אותו סיימה בהצטיינות והמשיכה במסלול ישיר לדוקטורט. בשנת תשנ"ה הגישה עבודת דוקטורט בנושא "תיאורי המשפט המוסגרים בעברית החדשה" במחלקה ללשון העברית ולשונות שמיות באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1996 זכתה במלגת ליידי דייוויס לפוסט-דוקטורט בחוג לקומוניקציה באוניברסיטה העברית.
איגור סרגייב
חייו
במהלך הקריירה הצבאית סרגייב לא השתתף באף קרב. תואר גיבור הפדרציה הרוסית הוענק לו בהיותו שר ההגנה.
שר ההגנה
ב-22 במאי 1997 בעקבות התפטרות של שר ההגנה הקודם, מונה איגור סרגייב לתפקיד שר ההגנה.
זהר לבנת
ביוגרפיה
משנת 1987 לבנת מרצה במחלקה ללשון העברית ולשונות שמיות באוניברסיטת בר-אילן, ובשנים 2012–2018 עמדה בראש המחלקה.
איגור סרגייב
שר ההגנה
איגור סרגייב כיהן בתפקיד זה במשך 4 שנים תחת ראשי ממשלה שונים: ויקטור צ'רנומירדין, סרגיי קיריינקו, יבגני פרימקוב, סרגיי סטפשין, ולדימיר פוטין ומיכאיל קסיאנוב.
זהר לבנת
ביוגרפיה
תחומי המחקר העיקריים של לבנת הם תחביר, רטוריקה, סמנטיקה, פרגמטיקה וחקר השיח של העברית המודרנית הדבורה והכתובה. ספריה ומאמריה עוסקים בניתוח רטורי של השיח המדעי, ברטוריקה של נאומים פוליטיים, בניתוח שיח עימותי באמצעי התקשורת, בחקר האירוניה הלשונית, בתהליכי גרמטיזציה ובסמני שיח, וכן בקשרים בין לשון ומשפט.
איגור סרגייב
שר ההגנה
במהלך כהונתו ביצע סרגייב כמה רפורמות בצבא:
זהר לבנת
ביוגרפיה
בין השנים 2014-2004 שימשה כעורכת כתב העת "בלשנות עברית", תפקיד אליו חזרה בשנת 2019. בשנים 2019-2016 כיהנה כנשיאת האגודה הישראלית לבלשנות יישומית (איל"ש) ובשנים 2019-2017 כיהנה כסגנית הנשיא של האגודה הבינלאומית לחקר הדיאלוג (IADA). בשנים 2018-2012 כיהנה כיושבת ראש ועדת המקצוע ללשון העברית במשרד החינוך.
איגור סרגייב
שר ההגנה
במהלך כהונתו כשר ההגנה עד מרץ 2001 ניהלה רוסיה את מלחמת צ'צ'ניה השנייה.
זהר לבנת
ביוגרפיה
לבנת מתגוררת בגני תקווה, נשואה ולה שלושה בנים.
נימון דק
נימון דק (שם מדעי: Myriopholis macrorhyncha) הוא מין של נחש ממשפחת הנימוניים, החי בצפון אפריקה ודרום מערב אסיה. הוא בעל גוף ורוד מוארך ודק מאוד. הוא ניזון בעיקר מחרקים כגון טרמיטים ונמלים. חי מתחת לפני הקרקע. תפוצתו בישראל היא בבקעת הירדן, בקעת ים המלח, מדבר יהודה, הנגב, הערבה ואילת.
הזאב האחרון
הזאב האחרון (בצרפתית: Le Dernier Loup; קרוי בסינית: 狼 图腾 - טוטם הזאב וכן באנגלית Wolf Totem), הוא סרט דרמה והרפתקאות של קופרודוקציה סינית-צרפתית בבימויו של ז'אן-ז'אק אנו אשר עלה לאקרנים בשנת 2015, ומבוסס על הרומן האוטוביוגרפי למחצה טוטם הזאב משנת 2004 של הסופר הסיני לו ג'יאמין (או בשם העט שלו: ג'יאנג רונג). הסרט כרומן היסטורי מציג את חלקה השני של מהפכת התרבות בסין, מבחינה אנתרופולוגית מציג את חייהם ותרבותם של המיעוט המונגולי בסין, כסרט טבע מציג את חיי הזאב המונגולי, אך מעל הכל, כסרט אקולוגי, מציג את התוצאות של הפרה חמורה במאזן אקולוגי שמביאה בהכרח לאסון.
תאגיד הסרטים של העיר האסורה בבייג'ינג ביקש בתחילה לשכור במאי סיני, אולם צילום סרט של זאבים ובני אדם נחשב למורכב מדי עבור הבמאים הסינים. בסופו של דבר נשכר לצורך כך הבמאי הצרפתי ז'אן-ז'אק אנו אשר כניסתו לסין הותרה לאחר שנאסרה עד אותו זמן בשל סרטו שבע שנים בטיבט מ-1997. הבמאי הצרפתי שהיה בעל ניסיון בהפקת סרטים עם בעלי חיים, רכש תריסר גורי זאבים בסין והעביר אותם למאלף חיות שגידל אותם במשך מספר שנים. הסרט צולם במשך למעלה משנה במחוז מונגוליה הפנימית בסין שבו התרחשה עלילת הספר.
הזאב האחרון הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-7 בפברואר 2015. הוא הוקרן לראשונה בסין ב-19 בפברואר 2015 בראש השנה הסינית, ובצרפת ב-25 בפברואר 2015. על פי הדיווחים, הסרט נבחר במקור כמועמד של סין לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 2015, אך ברשימה הסופית של הסרטים המועמדים הוחלף על ידי סרט סיני אחר.
עלילה
בשנת 1969, סטודנט בשם צ'אן ז'ן (בסינית: 陈 阵) נשלח עם חברו למחוז מונגוליה הפנימית שבסין, כביכול על מנת ללמד את הרועים המונגולים הנוודים קרוא וכתוב במנדרינית כחלק ממהפכת התרבות בסין (למעשה הייתה זו דרכה של ההנהגה לפרק את הכוח המהפכני של הסטודנטים שיצא מכלל שליטה). במהלך השהייה עם המונגולים, צ'אן מתחבר לאורח החיים של הרועים ולקשר המורכב והדואלי שלהם עם הזאבים, קשר אשר מאוים על ידי נציגי הממשלה באזור אשר נחושים להשמיד את אוכלוסיית הזאבים שטורפים את עדרי הסוסים והבקר.
שחקנים
צוות השחקנים בסרט מורכב מסינים ומונגולים. להלן רשימת השחקנים העיקריים:
הפקה
הזאב האחרון מבוסס על הרומן הסיני האוטוביוגרפי למחצה טוטם הזאב משנת 2004 של הסופר הסיני לו ג'יאמין. למרות הביקורת של גיבור הספר על בני ההאן - הקבוצה האתנית השלטת בסין, כמו גם ביקורת כמעט גלויה על המפלגה הקומוניסטית, הצנזורה הסינית התירה לפרסם את הספר והוא הפך במהרה לרב מכר בסין ומחוצה לה. הלוס אנג'לס טיימס דיווח שרבים הופתעו מחוסר הצנזורה על הרומן. הזכויות ליצירת סרט המבוסס על הרומן נרכשו על ידי "תאגיד הסרטים הסיני" (CFGC) בשנת 2004. מנכ"ל התאגיד ג'אנג צ'יאנג נפגש עם דירקטורים סיניים רבים לצורך הפקת הסרט, אולם הרצון להשתמש בזאבים אמיתיים בסרט היווה אתגר רציני והקשה על מציאת במאי מתאים שכן הבמאים הסיניים הודיעו שהם לא מסוגלים להפיק סרט כזה. בשנת 2005, התאגיד חתם על הסכם עם הבמאי הניו זילנדי פיטר ג'קסון מנהל חברת Weta Digital, לשיתוף פעולה בהפקת הסרט. ההפקה עם ג'קסון לא התקיימה לבסוף, והתאגיד התקשה למצוא מנהל חדש. בשנת 2008, יצאו לשוק גרסאות מתורגמות של הספר "טוטם הזאב" בשפה הצרפתית והאנגלית (ובעברית בשנת 2012), ובתאגיד חיכו לרגע זה כדי לנסות לאתר במאים שיתעניינו בספר. חברי התאגיד שהכירו את סרטיו של הבמאי הצרפתי ז'אן-ז'אק אנו, שלחו לו עותק מתורגם של הספר בצרפתית, ולדבריו הסיפור משך את לבו. הוא דחה הצעה לשמש כבמאי של הסרט חי פיי ובמקום זאת חתם על חוזה עם צ'יאנג למרות ההיסטוריה הבעייתית שלו עם הרשויות בסין. בתחילת הפיתוח של הסרט ז'אן-ז'אק אנו נסע לסין ובילה שם במשך זמן רב לצד מחבר טוטם הזאב - לו ג'יאמין, כשהשניים סיירו בערבות צפון סין בחיפוש אחר אתרים פוטנציאליים לצילום הסרט. המיקום שנבחר לבסוף היה בצפון מחוז מונגוליה הפנימית בסין ולא במונגוליה, הן בשל היותו של האזור נגיש יותר והן בשל הנוף הדומה יותר למתואר בספר. בהפקה ובפיתוח השתתפו מספר חברות סרטים סיניות.
פיתוח
בסביבות 2009, יוצרי הסרט רכשו גורי זאבים ואימנו אותם לקראת הצילומים. ז'אן-ז'אק אנו עבד על הטיוטה הראשונית של הסרט יחד עם התסריטאי והמפיק אלן גודאר שנפטר לפני סיום הכתיבה; אנו הביא את הטיוטה לסין באמצע 2012 כאשר במקביל התסריטאי הסיני לו ויי כתב את הטיוטה השנייה והשלישית של התסריט. הטיוטות של ויי תורגמו לצרפתית עבור אנו כדי שיתן עליהם משוב, ולאחר השינויים שלו הטיוטות תורגמו חזרה לסינית עבור הסופר לו ג'יאמין על מנת שיתקן אותם. הצילומים הראשונים של הסרט החלו ביולי 2012. ב-2013, צ'יאנג - מנכ"ל התאגיד, מונה לסגן-נשיא קבוצת הקולנוע הממלכתית של סין, והעניק גיבוי לסרט. השחקנים פנג שאופנג ושון דו קיבלו את התפקידים הראשיים בסרט. הסרט סימן את הייצור הסיני הראשון שנוהל על ידי מנהל לא-סיני. לצורך הצילומים נשכרו 420 סינים ו-7 אנשי צוות צרפתיים. הצילומים לסרט נעשו במונגוליה הפנימית שבה התרחשה עלילת הספר, בקרבת העיירה וולוגאי, ונמשכו למעלה משנה. באתרי האינטרנט שהבמאי והצוות היו צריכים להתגבר על קשיי הטבע באזור כמו טמפרטורות נמוכות, מזג אוויר סוער והתקפות של נחילי יתושים. כדי לשמר את שטחי המרעה עבור הצילומים ולמנוע פגיעה באקולוגיה, אנו וצוותו התמקמו רחוק ככל האפשר ונמנעו משימוש בכלי-רכב, למרות שהתהליך האיטי של הצילום הוביל לעלות יקרה יותר. אנו אמר שלעיתים הם חלפו על פני 10 קילומטרים כדי למנוע פגיעה סביבתית. הסרט צולם ב-3D ותקציב ההפקה הסתכם בכ-40 מיליון דולר.
לדברי אנו, הסצנה הקשה ביותר בסרט שנחשבה ל"משימה בלתי אפשרית", הייתה הצילום של להקת הזאבים תוקפת עדר של 200 סוסים במהלך סופת שלג עזה בחצות הלילה, ונדרש עבורה הכנה של שישה חודשים ושישה שבועות של צילומים. במהלך הסצנה נעשה שימוש בסוס מזויף שזנבו נמרח בריח של נקניק, וכאשר הסוס נדחף במהירות הזאבים רצו בעקבותיו. סצנה זאת גרפה שבחים מפי מבקרי הסרט.
אילוף בעלי החיים
העלילה בספר ובסרט, היא על סטודנט סיני אשר נשלח לערבות מונגוליה הפנימית במהלך מהפכת התרבות בסין ללמד את התושבים קרוא וכתוב, כשהגורם המשפיע ביותר בעלילה הוא הזאב. יוצרי הסרט השתמשו לצורך כך בזאבים מונגוליים אמיתיים (Canis lupus chanco). לבמאי הצרפתי, אנו, היה כבר ניסיון בהפקת סרטי חיות בסרטיו הקודמים הדוב (1988) ושני אחים (2004) שבהם עלילת הסרט עסקה בדובים ובטיגריסים בהתאמה. למרות שבתעשיית הקולנוע משתמשים בדרך כלל בכלבים כדי לתאר זאבים, אנו תמך בשימוש בזאבים אמיתיים כדי להראות את שיטת הציד האותנטית שלהם.
אנו ואחרים ביקרו בגני חיות ברחבי סין כדי למצוא ולרכוש גורי זאבים עבור הפקת הסרט. לדבריו, הזאבים במונגוליה שונים מאוד מהזאבים באמריקה במראה ומזכירים במעט אריות בשל הרעמה שלהם בצוואר. בסופו של דבר נרכשו תריסר גורי זאבים מגני חיות מקומיים בחרבין. יוצרי הסרט שכרו מאלף חיות קנדי בשם אנדרו סימפסון אשר אימן את הזאבים במשך ארבע שנים בטרם הופק הסרט, והזאבים שגדלו תחת השגחתו מנו לבסוף להקה של 35 פרטים. מכיוון שאוכלוסיות הזאבים בסין מידלדלות, הממשלה הסינית לא איפשרה בתחילה להוציא את הזאבים מתחומי סין לצורך אילוף, ועל כן סימפסון עבר מחוותו שבקנדה לסין כדי לאמן את הזאבים לשבת, לרטון ולהילחם. ארבעה בסיסי אימון נבנו במונגוליה הפנימית ובבייג'ינג להכשרת הזאבים. הזאבים קיבלו בדרך כלל מזון יבש של כלבים המורכב מעוף קצוץ, אך מדי פעם סימפסון האכיל אותם גם בקוביות של בשר טרי. הלהקה של 35 הזאבים נשמרה מאחורי שטח מגודר בגדרות ארוכות וכפולות, והם אומנו גם להסתגל לנוכחות המצלמות בקרבתם. במהלך הצילומים נעשו מאמצים רבים למנוע מהזאבים להתעייף, והם קיבלו זמן קצוב למנוחה מדי שעה. אנו העדיף שהזאבים ישתתפו בפועל בצילומים כל עוד זה אפשרי, והשימוש בטכנולוגיה נעשה רק עבור יצירת סצנות שבלתי אפשרי ליצור אותם באופן טבעי. למרות כל אמצעי הזהירות שננקטו לביטחון הצוות והשחקנים, השחקן הראשי פנג שאופנג ננשך על ידי אחד הזאבים. בתום הצילומים אושר להעביר את הזאבים לגן חיות בקנדה לאחר שהתברר שהם מבינים רק פקודות באנגלית.