cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תאו מים
תאו המים בישראל
התאו הנמצא בארץ הוא מהגזע תאו הנהרות וידוע בשמו הערבי ג'מוס.
קיימת אי בהירות מתי הגיע התאו לארץ ישראל וכיצד נקרא בתקופות קדומות, אך ככל הנראה לא נקרא תאו וייתכן שנקרא כוי.
בתקופה הערבית הקדומה נעשה מאמץ ממלכתי להבאת תאואי מים מאזור סינד בפקיסטן של היום לתחומי סוריה וכך כנראה הגיעו תאואים אלה גם לתחומי ארץ ישראל.
קיימת בידנו עדות על גידול הג'מוסים בצפון עמק החולה בשנת 724 לערך, בתיאורו של הצליין האנגלי וילבלד:
הגאוגרף אלמקדסי ציין לשבח בין מוצרי החקלאות של מחוז פלסטין במאה העשירית את חלב הג'מוסים (לבן אלג'נאמיס).
בתעודות מנהל עות'מאניות מן המאה השש-עשרה נזכר מס על גידול ג'מוסים ועל שחיטתם באזורים שונים בארץ, למשל עמק החולה, עכו, ביצות השרון ויפו, אזורים בהם היו ביצות המתאימות לגידולם. בכל אותם אזורים ניתן היה לראות ג'מוסים עוד בתחילת המאה העשרים.
על שמו של הג'מוס (ברבים ג'מאסין) נקראו גם שמות מקומות בערבית: ליד תל אביב היו שני כפרים, ג'מאסין א-שרקי וג'מאסין אל-ע'רבי, שתושביהם גידלו ג'מוסים בירקון; ברמלה הייתה קיימת ברכת אל-ג'מוס; למרגלות החרמון נמצאת עין מרג' אל ג'מוס ועוד. השם "אבו ג'מוס" משמש גם כשם משפחה.
היישוב העברי המתחדש ראה בביצות אויב שיש לנקז אותו וליבשו. נעשו כמה ניסיונות לשלב את הג'מוסים באינוונטר בהמות הבית אך ללא הצלחה וללא המשכיות. צמצום שטחי הביצות וחוסר הביקוש לבשרם וחלבם של הג'מוסים הביאו לצמצום מספרם. למרות זאת בסוף תקופת המנדט הבריטי היו באגם החולה ובבקעת הבטיחה בצפון מזרח הכנרת כ-5,000 ג'מוסים.
לאחר קום המדינה נעלמו הג'מוסים מתחומי מדינת ישראל.
בעקבות מלחמת ששת הימים התגלה עדר ג'מוסים בביצות הבטיחה בצפון הכנרת. עדר זה, העדר האחרון ששרד, הועבר ב-1967 מבקעת הבטיחה לשמורת אגם החולה, ומונה כיום מאות בודדות, מעדר זה הועבר גרעין רבייה לשמורת עין אפק.
חרמונה שורק
חרמונה שורק (נולדה ב-3 באפריל 1947) היא חוקרת ישראלית בתחום מדעי המוח המולקולריים, פרופסור אמריטה בקתדרה על שם שלזינגר במכון למדעי החיים שבאוניברסיטה העברית בירושלים. האשה הראשונה ששימשה בתפקיד דיקנית הפקולטה למדעים באוניברסיטה זו.
ביוגרפיה
שורק נולדה בראשון לציון, בתם של תמר אבן, לימין מנהלת בית הספר חביב, ושל יוסף אבן (קמינצקי) שהיה קצין בצה"ל ואיש הש"י. סבה אהרון קרון היה מייסד הגימנסיה הריאלית, ובן דודה הוא הפיזיקאי וחבר הכנסת לשעבר פרופ' עוזי אבן. גיסתה היא הפרופסור לאה אבן.
למדה בבית הספר חביב ובגימנסיה הריאלית. לאחר מכן, המשיכה את לימודיה באוניברסיטה העברית. את התואר השלישי והתמחותה בביוכימיה ובביולוגיה מולקולרית עשתה במכון ויצמן, בין השנים 1976-1970. שורק המשיכה את השתלמותה באוניברסיטת רוקפלר בניו יורק, ובהמשך מונתה לפרופסור חבר במכון ויצמן; פרופסור חבר ופרופסור מן המניין בביולוגיה מולקולרית באוניברסיטה העברית בירושלים; ראשת המחלקה לכימיה ביולוגית וראשת המכון למדעי החיים ע"ש אלכסנדר סילברמן והמרכז לחקר המוח ע"ש אדמונד ולילי ספרא באוניברסיטה העברית בירושלים; ודיקן הפקולטה למדעי הטבע.
מחקר
תחום המחקר המרכזי של שורק הוא נוירוביולוגיה מולקולרית. במחקריה היא מתמקדת במנגנוני תגובה למצבי לחץ וחרדה, ובפיתוח תרופות ואמצעים אחרים להקטנת ההשפעות הטראומתיות של מצבי לחץ. בין היתר, שורק הובילה מאמצים לפיתוח תרופות חדשניות למניעה וטיפול בתסמונת פוסט-טראומטית ובמחלות ניווניות של המוח ומערכת העצבים.
שורק חוקרת את השפעותיו של האצטילכולין (ACh), מולקולה אורגנית שמשמשת מוליך עצבי שמפקח בין היתר על הפעלת שרירים בגוף, לזיכרון וללמידה, להפעלת בלוטות שונות (דמע, זיעה), לפעילות המעי, מערכת החיסון ועוד, ולצידו את החלבון אצטילכולין אסטראז, החומר המפרק אותו, ואת מערכות המיקרו רנ"א, ומקטעי רנ"א מעביר שמווסתים את ייצור אצטילכולין ואצטילכולין אסטראז. שורק הוכיחה במחקריה כי תהליך התקשורת בין תאי העצב בגוף מבוקר על ידי מיקרו רנ"א ומקטעי רנ"א מעביר (מולקולות בגודל קטן פי 100 מגן רגיל, המעורבות בפיקוח על תהליכי הביטוי של חומר גנטי וביצירת חלבון בגוף), והוכיחה כי במצבי לחץ רמת המיקרו רנ"א עולה במוח ובמעי ואילו בעקבות שבץ עולה רמתם של מקטעי רנ"א מעביר בתאי הדם. מחקריה שימשו בין היתר לפיתוח תרופה ניסיונית למחלות קרוהן ומיאסטניה ולפיתוח מדדים מבוססי מיקרו רנ"א לאבחון טראומות כגון הלם קרב.
קליפורד (סדרת טלוויזיה, 2019)
קליפורד (באנגלית: Clifford the Big Red Dog, "קליפורד הכלב הגדול והאדום") היא סדרת הנפשה אמריקאית-קנדית לילדים. הסדרה היא אתחול לסדרה קליפורד. הסדרה שודרה לראשונה ב-6 בדצמבר 2019 בערוץ PBS Kids. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בשנת 2020 בערוץ הופ!. הסדרה היא בת עונה אחת ו-38 פרקים באורך 22 דקות.
עלילה
העלילה מספרת על כלב אדום וגדול בשם קליפורד, היוצא בכל פרק עם חבריו להרפתקאות מרתקות.
דמויות ומדבבים
במאית הדיבוב של הסדרה היא אפי בן ישראל, ומפיקת הדיבוב של הסדרה היא ענבר שטגר עזרא.
ג'ואל קנטור
ג'ואל (יואל) קנטור (באנגלית: Joel Kantor; נולד ב-26 באוקטובר 1948 במונטריאול) הוא צלם ואמן וידאו ארט ישראלי ממוצא קנדי. על יצירתו זכה בשנת 1986 בפרס ז'ראר לוי של מוזיאון ישראל.
ביוגרפיה
קנטור נולד בשנת 1948 במונטריאול שבקנדה, למד לימודי אמנות ומשפטים באוניברסיטת מקגיל. הוא איבד את ידו בתאונת סקי מים בגיל 14. בשנת 1976 עלה לישראל והתגורר בקיבוץ כפר מנחם. בין השנים 1980-1982 למד צילום במכללה אקדמית הדסה ירושלים. בתחילת דרכו עבד כצלם ב בלשכת העיתונות הממשלתית בזמן מלחמת לבנון הראשונה. במהלך השנים שימש קנטור כמורה לצילום בבצלאל, מוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר, המרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה ובית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. קנטור מתגורר היום בשכונת קטמון בירושלים.
ב-1986 הציג קנטור תערוכת יחיד במוזיאון ישראל בשם "צילומים מישראל", התערוכה עוררה מחלוקת ודיון ציבורי כיוון שהציגה תיאור ראשון מצולם של גילויי אלימות ישראלית כלפי פלסטינים.
קנטור זכה בפרס ז'ראר לוי מטעם מוזיאון ישראל (1986), במקום הראשון בתחרות הבינלאומית לצילום של "בני ברית" (1991) ובמענק "קרן ארטור גולדרייך" מטעם "בצלאל" (1999). ב-2009 זכה בפרס מפעל הפיס לאמנים מצוינים. השתתף בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה.
ניתוח לכריתת אשך
ניתוח לכריתת אשך היא הליך כירורגי שבו מסירים את אחד האשכים או את שניהם באופן מלא יחד עם צינור הזרע, כלי הדם וכלי הלימפה.
ניתוח זה נעשה לרוב דרך המפשעה והוא מבוצע כטיפול בסרטן האשכים, כחלק מניתוח לשינוי מין של נשים טרנסג'נדריות, כטיפול בסרטן ערמונית מתקדם וכטיפול באשכים שנפגעו בעקבות תסביב האשך.
הניתוח
במקרה שבו מוסר אשך אחד, פוריות הגבר או תפקודו המיני אינם נפגעים, מאחר שהאשך השני יכול לייצר כמות מספקת של זרע והורמוני מין זכריים כגון: טסטוסטרון ואנדרוסטרון.
ההליך נמשך כשעה והוא מבוצע כאשר המטופל נמצא תחת הרדמה כללית.
בית החסד
בית החסד (בערבית: بيت النعمة, תעתיק מדויק: "בית אלנעמה") הוא מוסד שיקומי לאסירים משוחררים השוכן בשדרות פלי"ם 10 בעיר התחתית בחיפה ממזרח לכיכר פריז. המוסד שוכן בתוך מתחם סגור המוקף בקיר אבן, ונכללים בו מבנה הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית "א-סיידה" (שמשמעותו בערבית: "גברתנו") ומבנים נוספים.
היסטוריה
מבנה הכנסייה הוקם בשנת 1862 על יסודות כנסייה קטנה ששכנה במקום באותו שם. ההחלטה לבנות כנסייה חדשה נעשתה בעקבות גידול באוכלוסייה אשר השתמשו בשירותיה. הכנסייה החדשה נבנתה בלילות משום שלא היה ברשות הבונים פירמן. בניית הכנסייה בלילה נעשתה כדי למנוע את הריסתה על פי החוק העות'מאני שקבע כי מבנה שגגו הושלם לא ייהרס (עיקרון שמאוחר יותר השתמשו בו לבניית יישובי חומה ומגדל). ואולם גרסה אחרת אומרת שהמבנה הוקם ברישיון (פירמן). אחת ההשערות היא שבוני הכנסייה השתמשו באבני מצודת העיר בורג' א-סלאם שנבנתה על ידי דאהר אל-עומר. המצודה ניצבה באזור "גן הזיכרון" של היום בשכונת הדר, ולאחר שנהרסה שימשו אבניה לבניית מבנים בעיר התחתית.
הכנסייה המקורית הייתה הכנסייה הראשונה של העדה היוונית-קתולית בעיר שנבנתה על ידי דאהר אל-עומר. מתחם הכנסייה כלל מבנה בעל שלוש קומות בו ששימשו בית ספר יווני-קתולי, מרכז קהילתי קטן לאוכלוסייה, מנזר ומקום מגורים לנזירים ששימשו במקום והגיעו מלבנון. בשנת 1920 עבר הבישוף מהמרכז בעכו לחיפה, והתגורר במתחם הכנסייה בין השנים 1920–1926. בעקבות כך, שימשה הכנסייה גם כמרכז הקהילה היוונית-קתולית של חיפה והגליל. בשנת 1926 עבר הבישוף להתגורר במבנה מגורים נפרד.
האזור בו נבנתה הכנסייה היה חלק מרובע המגורים של ערביי חיפה הנוצרים. באזור זה, שהיה סמוך לכיכר חמרה שהייתה הכיכר המרכזית של העיר, ניבנו כנסיות נוספות כגון כנסיית אליהו הנביא שנבנתה בשנת 1867 על ידי הכרמליתים וכנסיית לואי הקדוש המרונית שנבנתה בשנת 1891. הכנסייה שימשה בתפקידה עד 1948. בעקבות מלחמת העצמאות וכיבוש השכונות הערביות של חיפה, נטשה האוכלוסייה הנוצרית את האזור, וחלקה עבר לאזור ואדי ניסנאס. יחד עם נטישת האזור ננטשה גם הכנסייה.
בסוף שנות השישים ניסה הבישוף ראיא לשקם את מבנה הכנסייה. ניסיון זה נקטע בעקבות עזיבת הבישוף את תפקידו. בשנת 1981 החל שיפוץ המבנה ההרוס על ידי כמיל שחאדה, שמוצאו ממשפחה חיפאית, ואשתו אגנס. השיפוץ מומן מתרומות וחלק מעבודת השיפוץ נעשה על ידי מתנדבים. שחאדה, שהחל בפעילות של שיקום אסירים בבית ברחוב שיבת ציון, פנה לבישוף מקסימוס סאלים וקיבל את אישורו לשיפוץ והסבת המתחם לפעילות של שיקום אסירים. במסגרת השיפוץ שוקם אולם הכנסייה, והקומה השנייה בצידה המערבי של הכנסייה הוסבה למגורי המטופלים. במקום נבנה מטבח, חדר אוכל, ואגף למגורי המשפחה. בחצר המתחם מבנה נוסף, שבקומתו הראשונה נמצאים משרדי העמותה ובקומתו השנייה נמצא אולם המשמש לפעילות העמותה. בחצר חדר בנוי עץ המשמש כמשרד נוסף.
הפעילות במקום
בשנת 1982 נפתח במקום "בית החסד" - מוסד שיקומי לאסירים משוחררים ובית מחסה לנשים נזקקות מכל הדתות. המוסד הוא עמותה רשומה מאז שנת 2001. בשנת 2006 נפתחה במקום חנות יד שנייה. בית החסד משמש גם כמחלקת הרווחה של הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית בחיפה ובגליל. פעילות העמותה ממומנת בעיקרה מתרומות המגיעות בעיקר מחו"ל מארגונים נוצריים וגם יהודים. משפחת שחאדה מתגוררת במקום. כמיל שחאדה נפטר בשנת 2000 והעמותה נקראה על שמו. המקום מנוהל היום על ידי ג'מאל שחאדה בנו של כמיל. אולם הכנסייה משמש את העמותה בפעילותה, במקום מאורגנים קונצרטים ופעילויות שונות, כגון ארגון אירוע חג המולד לילדי הקהילה. הכנסייה ממשיכה לשמש את הקהילה בעיר באירועים מיוחדים, כגון חתונות, לוויות וטבילות. פעם בחודש מתקיימת במקום תפילה על ידי כהני דת המשרתים באופן קבוע בקתדרלת אליהו הנביא היוונית-קתולית הנמצא ברחוב עין-דור בעיר התחתית.
ב-1995 הופק סרט דוקומנטרי על בית החסד, הנקרא "בחסדי הבתולה", והוקדש לעבודתם של מייסדי הבית המנוח כמיל שחאדה ואשתו אגנס. הסרט הופק בבימויו של וליד יאסין.
המתחם
לחצר המתחם שלוש כניסות, השער העיקרי הוא שער מתכת מצידו המזרחי מעליו שלט "בית החסד". הכניסה היא לחצר קטנה שקירותיה מעוטרים בעבודות קרמיקה. שער המוביל לחצר מצד צפון מצויה דלת עץ המהווה כניסה נוספת לחצר, צידה החיצוני מעוטר בפסיפס. כניסה נוספת נמצאת בצידו המזרחי של המתחם. מצידה הדרומי של החצר בנויה שורת מדרגות המובילה לכנסייה. על קיר הכנסייה תלויים כלים חקלאיים שנאספו בכפרי הגליל על ידי כמיל שחאדה. בקיר הימני של רחבת הכניסה לכנסייה תבליט קרמיקה שנעשה על ידי אמנית הקרמיקה היהודיה חיה תומא, אלמנתו של אמיל תומא. לכנסייה שני פתחים, השער המערבי הוא השער העיקרי המקורי שדרכו נכנסו לתפילה. מעל הדלת לוח הקדשה. לכנסייה פתח נוסף מצידה הצפוני בעל דלת עץ מעוטרת. מבנה הכנסייה הוא מלבני וכיוונה הכללי הוא מערב מזרח. הבמה נמצאת בצידה המזרחי. אולם הכנסייה בנוי מאבן חול בסגנון המזכיר מבצר. באולם שמונה עמודי אבן התומכים בתקרה ובכיפה עגולה וגבוהה. קירות הכנסייה חשופים עם מעט עיטורים. בקיר המזרחי של הכנסייה בה נמצאת הבמה מספר גומחות מעוטרות הכוללות איקונות. מתקרת הכנסייה משתלשלות מספר נברשות המאירות את הכנסייה.
בתוך הכנסייה מצד שמאל לבמה ברצפת הכנסייה נמצא פתח כניסה למערת קבורה. הירידה למערה נעשית בגרם מדרגות צר ומסדרון המוביל לקברו של הבישוף גרגוריוס חג'אר, ראש העדה בין השנים 1901–1940. הקבר מכוסה שיש אפור מעליו לוח שיש שחור עם כתובת. מערת הקבורה נמצאה בזמן שיפוץ המבנה. כסוי הקבר בשיש נעשה במסגרת השיפוץ. בקיר הצפוני של הכנסייה מצויה גומחה מלבנית גדולה בה נמצא קברו של הבישוף מקסימוס סלוּם שנפטר ב-28 באוקטובר 2004 בגיל 82. על הקיר לוח המוקדש לבישוף ריא. בחדר קטן הנמצא מחוץ למבנה הכנסייה וצמוד לקיר הצפוני קיים פתח כניסה לאולם קבורה תחתון בו נקברו במשך שנים נזירי וכוהני הכנסייה היוונית-קתולית מחיפה ומשאר כפרי הגליל. הקבורה האחרונה נעשתה בשנת 1978.
הכתובות ליד דלת הכניסה לכנסייה
מעל דלת שער הכניסה הראשי של הכנסייה מופיע הכתובת הבאה: 1862
בצדה הימני של הדלת מופיעה הקדשה הבאה: הננו מאשרים את צו קודמנו המוטראן אגאביוס א-דומאני שניתן בשנת 1879 בקבלת עיזבון מסוים של המנוחים אבראהים וג'ריס ח'ליל ג'דעון על ידי כנסיית א-סיידה בחיפה תמורת אחת עשרה תפילות שתתקיימנה בשנה לעילוי נשמותיהם ונשמת אשת אחד מהם, ג'ריס. אנו נוסיף עליהן תפילה אחת בשנה לעילוי נשמת אחיהם המנוח, ג'דעון. כדי לציין את שני היקירים הגדולים הללו אנו מצַווים לחקוק שמותיהם על לוח שיש שיוצמד לקיר הכנסייה לזיכרון עולם.
פרנק היצ'קוק
פרנק האריס היצ'קוק (באנגלית: Frank Harris Hitchcock; 5 באוקטובר 1867 – 25 באוגוסט 1935) היה פוליטיקאי אמריקאי, ששימש כיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית בשנים 1908–1909 ולאחר מכן ועד 1913 כיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא ויליאם האוורד טאפט.
ביוגרפיה
פרנק האריס היצ'קוק נולד באמהרסט, אוהיו. ב-1891 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד וב-1894 סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון והתקבל ללשכת עורכי הדין. בתקופת לימודיו בהרווארד הוא הכיר את תאודור רוזוולט, ולשניהם הייתה תשוקה לתחום הצפרות. בהמשך תמך היצ'קוק בדרכו הפוליטית של רוזוולט ברמה הארצית. בשנים 1897–1905 הוא עבד במחלקת החקלאות ובמחלקת המסחר והעבודה של ארצות הברית. לאחר מכן ועד 1908 הוא היה עוזר המנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
ב-1909, עם תחילת נשיאותו של ויליאם האוורד טאפט, הוא מינה את היצ'קוק כמנהל הכללי של הדואר, תפקיד בו הוא כיהן עד תום נשיאותו של טאפט ב-1913.
בתקופת כהונתו בתפקיד זה הוקמו שירות דואר האוויר ושירות תוכניות החיסכון של הדואר. מעורבותו בתחום האווירי הובילה אותו להתגייס לכוחות המילואים של הגיס האווירי של צבא ארצות הברית, שם הוא קודם עד לדרגת קולונל. כמנהל הכללי של הדואר הוא העלה לעדיפות עליונה את העמדתם לדין של אלה שעשו שימוש בשירות הדואר למעשי הונאה, כמו מכירתן של מניות של חברות חסרות ערך.
בבחירות לנשיאות של 1916 הוא היה מנהל מסע הבחירות של מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות צ'ארלס אוונס יוז. בבחירות לנשיאות של 1920 הוא ניהל את מסע הבחירות של לאונרד ווד ובאלו של 1924 הוא ניהל את מסע הבחירות של היירם ג'ונסון.
ב-1928 רכש היצ'קוק את העיתון "טוסון סיטיזן", שבטוסון, אריזונה. בשנים 1932–1933 הוא היה חבר הוועדה הרפובליקנית הלאומית מטעם אריזונה.
פרנק האריס היצ'קוק נפטר בטוסון ב-25 באוגוסט 1935. הוא נטמן בבית הקברות מאונט אוברן שבקיימברידג', מסצ'וסטס.
מיטת אשפוז
מיטת אשפוז או מיטת בית חולים היא מיטה שתוכננה במיוחד עבור חולים מאושפזים, או אחרים הזקוקים לצורה כלשהי של טיפול רפואי, במסגרת בית חולים או מתקן רפואי אחר. מיטות אלה כוללות תכונות מיוחדות לנוחיותו, לרווחתו ולבטיחותו של המטופל, והן לנוחיותו ורווחתו של האדם המטפל בו.
המונח "מיטת אשפוז" מתייחס למיטה בפועל, אך הוא משמש גם לתיאור יכולת הקיבולת של חולים במתקן רפואי (מספר מיטות האשפוז ומספר אנשי הצוות הרפואי המועסקים לצידן).
היסטוריה
מיטות אשפוז מתכוננות עם מעקות צד נכנסו לשימוש לראשונה בבריטניה בין 1815 ל-1825.
בשנת 1874 חברת המזרנים אנדרו ווסט ובנו, סינסינטי, אוהיו, רשמה פטנט על מסגרת מזרן עם ראש ציר שאפשר היה להרים אותו.
מיטת אשפוז מודרנית מתכווננת בת 3 חלקים הומצאה על ידי ד"ר וויליס גץ', מהמחלקה לכירורגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת אינדיאנה, בראשית המאה העשרים.
תכונות המיטה
התכונות הבסיסיות כוללות גלגלים לצורך ניוד המיטה ועליה המטופל ממקום למקום, וכן אפשרות לכיוון גובה המיטה והגבהת הראש והרגליים. מותקנים בה מעקות צד לשם מניעת נפילת המטופל מהמיטה והם ניתנים לפתיחה לצורך ירידה מהמיטה וגישה לטיפול במטופל. כמו כן ניתן לחבר למיטה ציוד רפואי נדרש כגון עמודים לשקיות עירוי. לעיתים יהיה מותקן במיטה מדף מתחת למיטה עצמה כדי לאפשר להניח בו חפצים של המטופל.
מיטות מודרניות כוללות אפשרות לכיוון מצב חלקי המיטה באמצעות מנועים חשמליים המופעלים על ידי לחצני פיקוד.
ישנם סוגים שונים של מיטות אשפוז, למשל מיטת טיפול סיעודי שנמצאת בשימוש בבתי אבות ומוסדות סיעודיים.
תקן מיטות אשפוז
המונח מיטות אשפוז משמש גם לתיאור יכולת הקיבולת של חולים במתקן רפואי (מספר מיטות האשפוז ומספר אנשי הצוות הרפואי המועסקים לצידן). בישראל לכל מוסד רפואי המורשה לאשפז חולים קיים תקן מיטות אשפוז הנקבע על ידי משרד הבריאות והוא נדרש לעמוד בו.
מספר המיטות לאשפוז כללי ל-1,000 נפש בישראל ירד בהדרגה בשנים האחרונות, מ-2.223 בשנת 2000 ל-1.83 בשנת 2015.
מיטות האשפוז משמשות לסוגי אשפוז שונים כדוגמת אשפוז כללי, שיקום, גריאטריה ממושכת (סיעודי ותשושי נפש), גריאטריה פעילה ואשפוז פסיכיאטרי.
ויקטור גראשצ'נקו
ויקטור ולדימירוביץ' גראשצ'נקו (ברוסית: Ви́ктор Влади́мирович Гера́щенко; נולד ב-21 בדצמבר 1937, לנינגרד, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות) הוא כלכלן ובנקאי, איש כספים סובייטי-רוסי. פרופסור כבוד. האדם היחיד ברוסיה שעמד בראש הבנק הראשי במדינה ארבע פעמים (פעמיים כיו"ר הבנק הממלכתי של ברית המועצות ופעמיים כנגיד בנק רוסיה).
ביוגרפיה
גראשצ'נקו נולד במשפחתו של בנקאי, ולדימיר סרגייביץ' גראשצ'נקו, שבשנים 1948–1958 שימש כסגן ראשון ליו"ר דירקטוריון הבנק הממלכתי של ברית המועצות. אמו אנסטסיה וסילייבנה גרשצ'נקו (קלינובה) הייתה עקרת בית. היו לו שלוש אחיות (ולנטינה, גלינה, אירינה) ואח (אנטולי).
לאחר שסיים את לימודיו במכון הפיננסי במוסקבה ב-1960, החל את דרכו כרואה חשבון בבנק הממלכתי של ברית המועצות. בשנת 1961 היה רואה חשבון בונשטורגבנק ואז מונה כמפקח ומומחה במחלקה לחשבונאות חיצונית ופנימית, ראש מחלקת מטבע ומבצעי מזומנים של בנק המסחר.
בשנת 1965 היה לאחד ממנהלי בנק נרודני המוסקבאי בלונדון (Moscow Narodny Bank Limited), בנק שהוקם בשנת 1919 כדי לנהל את פעילויות סחר החוץ של רוסיה הסובייטית ובשנים הבאות שימש בשלל תפקידים במסגרת הבנק: בשנים 1967–1972 עבד כסגן מנהל, מאז 1969 כמנהל סניף של הבנק בביירות, לבנון. בשנים 1977–1982 היה מנהל הסניף של בנק נרודני בסינגפור.
בשנים 1972–1974 שימש בתפקיד סגן ראש מחלקה של ונשטורגבנק בברית המועצות. בשנים 1974–1977 עבד כיו"ר מועצת המנהלים של Ost-West Nandelsbank (פרנקפורט על מיין, גרמניה).
בשנת 1982 מונה לראש מחלקת מט"ח ולאחר מכן לסגן יו"ר דירקטוריון ונשאקונום בנק מיולי 1988. בשנים 1983–1985 שימש כסגן יו"ר מועצת המנהלים של הבנק לסחר חוץ בברית המועצות. בשנת 1985 הוא הפך לסגן היו"ר הראשון של הנהלת ונשטורגבנק ובשנת 1988 מונה לסגן הראשון של יו"ר דירקטוריון הבנק.
מעמדו כבנקאי מוכשר הביא לו מינוי כיו"ר דירקטוריון הבנק הממלכתי של ברית המועצות בשנים 1989–1991.
בשנת 1992 מונה לראש המחלקה למדיניות מוניטרית של הקרן הרפורמית הבינלאומית לרפורמות כלכליות וחברתיות ומנובמבר 1992 עד אוקטובר 1994 הוא היה לנגיד בנק רוסיה בשנותיו המכוננות.
מ-16 במרץ עד 25 בדצמבר 1993, כנגיד בנק רוסיה, היה חבר בנשיאות ממשלת הפדרציה הרוסית. ב-1993 הוא מונה לממונה על רוסיה במועצת הבנק הבינלאומי של חבר המדינות ובאותה שנה הוא נבחר ליו"ר מועצת הבנק הבינלאומי של חבר המדינות. עם זאת, ב-11 באוקטובר 1994 נאלץ להתפטר מתפקידו כנגיד בנק רוסיה בשל ביקורת על הנהלת הבנק, מניפולציה בשער החליפין של הרובל במטרה להשלים את התקציב הפדרלי על חשבון בנק רוסיה שהיה הגורם לקריסת שער החליפין של הרובל ואז החזרתו במהירות (באירועים המכונים "יום שלישי שחור" ו"חמישי האדום"). בשנים 1994–1995 עבד כיועץ במכון המחקר לבנקים של בנק רוסיה (מכון המחקר לבנקים של הבנק המרכזי של הפדרציה הרוסית).
בשנים 1996–1998 הוא היה יו"ר הדירקטוריון של הבנק הבינלאומי המוסקבאי.
ב-11 בספטמבר 1998 שוב מונה לנגיד בנק רוסיה ובנובמבר 1998 מונה למנהל מטעם רוסיה בקרן המטבע הבינלאומית, אך באוגוסט 2000 הוא שוחרר מתפקיד זה. לאחר מכן התפטר במרץ 2002. ב-7 בדצמבר 2003 הוא נבחר לדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית ברשימה הפדרלית של מפלגת המולדת.
בינואר 2004 הוא היה מועמד לתפקיד נשיא הפדרציה הרוסית מטעם מפלגת האזורים הרוסיים (אך סורב מטעם וועדת הבחירות המרכזית של הפדרציה הרוסית). בתחילת יוני 2004, לאחר מעצרו של חודורקובסקי, הוא קיבל את הצעת הנהלת חברת הנפט יוקוס לעמוד בראש דירקטוריון החברה והתפטר מסמכויותיו הפרלמנטריות. ברם, באוגוסט 2006 הוכרזה חברת נפט יוקוס כפושטת רגל, והליך פירוקו החל.
הכלכלן האמריקאי ג'פרי סאקס כינה אותו "נגיד הבנק המרכזי הגרוע בעולם".
ג'יימי פלאטרס
ג'יימי פלאטרס (באנגלית: Jamie Flatters; נולד ב-7 ביולי 2000) הוא שחקן, במאי ותסריטאי אנגלי.
ביוגרפיה
פלאטרס נולד בלונדון, אנגליה ב-7 ביולי 2000.
קריירה
פלאטרס החל את קריירת המשחק שלו בשנת 2016, כאשר גילם את קירן במיני-סדרה 'Flat TV'. שנה לפני כן, הוא השתתף בתוכנית 'Speak Out Challenge' של ג'ק פצ'י. בעקבות השתתפותו בתוכנית זכה בכמה תפקידי משחק.
בשנת 2017 ביים את הסרט הקצר "Men". באותה שנה החל לשחק בתפקיד חוזר בסדרה "שקרן שקרנית".
בשנת 2019 שיחק בסרט הקצר "Silence" שהוצג בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע בבהאמה.
בשנת 2020 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "הקרב הנשכח". בשנת 2021 שיחק במיני-סדרה "Close to Me".
קאדריורג
קאדריורג (באסטונית: Kadriorg) הוא רובע אמיד בטאלין, מקום משכנו של נשיא אסטוניה ושגרירויות רבות. הוא מפורסם בעיקר בגלל פארק קאדריורג הגדול והמטופח שבמרכזו ארמון קאדריורג.
ג'מיל אל-אסד
ג'מיל אל-אסד (בערבית: جميل الأسد; 1933 – 15 בדצמבר 2004) היה אחיו הצעיר של הנשיא הסורי לשעבר חאפז אל-אסד, ודודו של המנהיג הסורי הנוכחי בשאר אל-אסד. הוא כיהן בפרלמנט של סוריה, שנקרא "מג'ליס אש-שא'ב" משנת 1971 ועד מותו. הוא היה גם מפקד מיליציה משנית.
קאדריורג
היסטוריה
ארמון קאדריורג נבנה ב-1718 על ידי פיוטר הגדול למען אשתו יקטרינה הראשונה. פירוש השם באסטונית הוא: "העמק של קטרינה".
ג'מיל אל-אסד
פעילותו
בעוד ששני אחיו, חאפז וריפאת אסד, אכפו את החילוניות, נאמר על ג'מיל כי הוא אדם מאוד דתי. במהלך שנות השמונים, ג'מיל תמך באופן פעיל בהמרת דת לזרם השיעי בהרי לטקיה, במיוחד בקרב בני העדה העלאווית. הוא שלח קבוצות עלאוויות ללמוד אית'נא עשׁריה באיראן. הם הפכו את אמונת השיעים למקובלת בקרב עמיתיהם העלאווים עם שובם לסוריה. ג'מיל גם בנה הוסאייניות (חלק ממוסדות הדת השיעים) בהרים, שם היו לפני כן רק מקדשים עלאווים. על מנת להפוך את האסלאם השיעי למקובל יותר שם הוא מינה שייח שיעי לעמוד בראש מסגד העלאווי "אל זהרה" בעיר בניאס. הוא גם איפשר לפקידים איראניים להיכנס לסוריה כדי לממש את תוכניתו להמיר אנשים לשיעה.
קאדריורג
היסטוריה
הבית נבנה בסגנון הבארוק בדומה לארמונותיו של פיוטר בסנקט פטרבורג. ב-1827 הוא עבר שיקום וקבל את צורתו הנוכחית על ידי הצאר ניקולאי הראשון. לאחר מותו של פיוטר לא הראו צאצאיו עניין בארמון. הוא הפך למוזיאון ועם עצמאות אסטוניה ב-1919 שימש מספר שנים למעון הנשיא. עם הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה הוא נהפך למקום מגוריו של המושל האזרחי של אסטוניה הכבושה. בימי השלטון הסובייטי שוב הפך המקום למוזיאון אך הוזנח. עם הכרזת עצמאות אסטוניה ב-1991 הוחל בסיוע ממשלת שוודיה בשיפוץ הארמון והוא נפתח שוב לביקורים ב-2000.
כיום יש בארמון מוזיאון לאומנות זרה (לא אסטונית). האוסף כולל יותר מ-900 ציורים מהמאות ה16 - 17, יותר מ-3000 פסלים, כלי זכוכית, פורצלן ועוד.
ג'מיל אל-אסד
חייו האישיים
בניו הם מונדהיר (יליד 1961) ופוואז (יליד 1962).
קאדריורג
היסטוריה
הארמון נמצא במרכז פארק קאדריורג שהיה בעבר רכושו של הצאר. בפארק מפוזרים מבנים ששימשו את הארמון כמו בית המטבח, בתי השומרים והביתן של פיוטר הגדול שם אהב להתבודד. בפארק נמצא מוזיאון KUMU לאמנות אסטונית.
ג'מיל אל-אסד
חייו האישיים
בנו הבכור, מונדהיר, נעצר בשנת 2005 בנמל התעופה בביירות בעת כניסתו ללבנון. דווח כי היה מעורב בהברחות נשק למורדים העיראקים. בשנת 2011, האיחוד האירופי הטיל עליו סנקציות בגין "מעורבות במיליציית שיבחה בדיכוי המפגינים במהלך מלחמת האזרחים בסוריה ". אותן סנקציות הוטלו גם על פוואז אסד בשנת 2011 על ידי האיחוד האירופי בגין "מעורבותו במיליציית שיבחה בדיכוי המפגינים במהלך מלחמת האזרחים בסוריה".
קאדריורג
היסטוריה
ליד הארמון נמצא הארמון הנשיאותי בו מתגורר נשיא אסטוניה. משמר קבוע של שני חיילים נמצא בכניסה לארמון.
ג'מיל אל-אסד
מותו
ג'מיל אל-אסד נפטר ב-15 בדצמבר 2004 בגיל 71 בבית חולים צרפתי בו טופל כחודש.
קאדריורג
היסטוריה
בפארק יש פסלים רבים. שביל קצר מוביל ממנו לאנדרטת רוסלקה בקרבת חוף הים.
מיתולוגיה אינואיטית
המיתולוגיה האינואיטית היא דתם המסורתית של האינואיטים. במיתולוגיה האינואיטית קווי דמיון רבים לדתות של עמים אחרים באזור הקוטב הצפוני. את המנהגים הדתיים מסורתיים של האינואיטים ניתן לסכם כצורה של שמניזם המבוססת על עקרונות אנימיסטים.
במובנים מסוימים, המיתולוגיה האינואיטית מותחת את התפיסה הנפוצה של המונח "מיתולוגיה". בניגוד למיתולוגיה היוונית, למשל, אנשים האמינו בה, ללא הפרעה, מן העבר הרחוק עד וכולל היום. בעוד המערכת הדתית הדומיננטית של האינואיטים כיום היא הנצרות, רבים מהאינואיטים עדיין מחזיקים לפחות באלמנטים של האמונות הדתיות המסורתיות שלהם.
הקוסמולוגיה האינואיטית המסורתית היא לא דת במובן התאולוגי הרגיל, והיא דומה למה שרוב האנשים חושבים  כמיתולוגיה רק שהיא נרטיב על העולם ועל המקום של האנשים שחיים בו. במילותיה של הסופרת האינואיטית רחל אַטִּיטוּק קִיצוּאַלִיךּ: "הקוסמוס האינואיטי נשלט על ידי אף אחד. אין כאן דמויות אמא ואבא אלוהיים. אין אלי רוח ויוצרי שמש. אין עונשים נצחיים בעולם הבא, מכיוון שאין עונשים לילדים או מבוגרים כאן ועכשיו".
אַנִירְנִיט
האינואיטים מאמינים בכך שלכל דבר יש צורה של רוח או נפש (באינוקטיטוט: אַנִירְנִיק (anirniq) כלומר נשימה; ברבים אנירניט (anirniit)), בדיוק כמו בני אדם. רוחות אלו ממשיכות להתקיים לאחר המוות — אמונה הרווחת כיום כמעט בכל החברות האנושיות. עם זאת, לאמונה בשכיחותן של רוחות - הבסיס של מבנה המיתוס האינואיטי - יש השלכות.
הקשיחות והאקראיות של החיים באזור הארקטי גרמו לכך שהאינואיטים חיו כל הזמן בפחד מכוחות בלתי נראים. עבור האינואיטים, להעליב אניניק היה להסתכן בהכחדה. תפקידו העיקרי של ה-אַנְגַכּוּק (שמאן) בחברה האינואיטית היה לייעץ לאנשים לגבי הטקסים והאיסורים שהם צריכים לציית להם כדי לפייס את הרוחות.
מאז השפעת הנצרות על האינואיטים, אניניק הפכה למילה המקובלת לנשמה במובן הנוצרי שלה. זהו שורש המילה עבור מונחים נוצריים אחרים: אַנִירְנִיסִיאָק (anirnisiaq) פירושו מלאך ואלוהים מוצג כ-אַנִירְנִיאַלוּךּ (anirnialuk), הרוח הגדולה.
טוּנְּגַאִיט
חלק מהרוחות הן מטבען לא מחוברות לגוף פיזי. יצורים אלו נקראים טונגאיט. חלקן רוחות עזר שניתן לקרוא להן בעת הצורך. חלקם רשעים ומפלצתיים, אשר גורמים לציד כושל ושבירת כלים. הם יכולים גם לשבות בני אדם, כמסופר בסיפור אַטַנָרְיוּאַט. אנגכוק עם כוונות טובות יכול להשתמש בהם כדי לרפא מחלה, ולמצוא חיות לצוד ולהאכיל בהם את הקהילה. הוא יכול לגרש או להילחם בטונגאיט רע; עם זאת, אנגכוק עם כוונות רעות יכול גם להשתמש בטונגאיט למטרות רווח אישי, או לתקוף אנשים אחרים עם הטונגאיט שלו. מאז השפעת הנצרות על האינואיטים, טונגאיט הפכה למילה המקובלת לשד במובן הנוצרי שלו.
אַנְגַכּוּאִיט
אנגכוק (ברבים: אנגכואיט) הוא השמאן של קהילת האינואיטים. אנגכוק נעלם במידה רבה בחברה האינואיטית הנוצרית. הוא פועל כמתווך עם (או מגן נגד) הרוחות, מרפא וכן יועץ.
דמויות
להלן רשימה חלקית של דמויות מיתיות אינואיטיות:
ניל פירסון
ניל ג'ושואה פירסון (באנגלית: Neil Joshua Pearson; נולד ב-27 באפריל 1959) הוא שחקן בריטי הידוע בעיקר מהופעותיו בטלוויזיה. פירסון הוא אנטיקוואר, חובב וסוחר בספרים עתיקים, המתמחה בתנועה הספרותית בפריז בתקופה שבין מלחמות העולם. תפקידיו הידועים ביותר הם בסיטקום "Drop the Dead Donkey", בסדרה "בין השורות", בסדרת הדרמה "דרך ווטרלו", במיני-סדרה "במועדון" ובסדרה "All the Small Things".
ביוגרפיה
פירסון גדל בבטרסי שבלונדון. כשהיה בן חמש עזב אביו את הבית. הוא למד בפנימיה וולברסטון הול סקול קרוב לאיפסוויץ' שבסאפוק, שם למד לראשונה לשחק. בין השנים 1976 עד 1980 למד בבית הספר למשחק "Central School of Speech and Drama".
הוא זכה להכרה בקרב הקהל הרחב בזכות הופעתו בדמות עורך החדשות, דייב צ'ארמלי, בסיטקום "Drop the Dead Donkey", ובדמות רב פקד טוני קלארק בסדרת הדרמה "בין השורות" ששודרה בין 1992 ל-1994.
מאז שיחק פירסון במגוון תפקידים בהם ד"ר ג'יימסון ב-"Rhodes" (מ-1998), ג'ק גרין בסדרת הטלוויזיה לילדים "The Magician's House" (מ-1999), טרוור הסלופ בסיטקום "Trevor's World of Sport" (מ-2003) וג'ון דיאמונד ב-"A Lump in My Throat" (מ-2003). בקולנוע הופיע פירסון בסרטים "The Secret Rapture" (מ-1993), "קדחת המגרש" (1997) וב"יומנה של ברידג'ט ג'ונס" (2001). בשנת 2003 שיחק בתפקיד מייג'ור סטיב ארנולד, חוקר אמריקאי, במחזה "Taking sides" בתיאטרון איבון ארנו. ב-2006 השתתף בסדרת התסכיתים "Vent" ברדיו 4. ב-2009 גילם את מנצח המקהלה מייקל קאדין בדרמה "All the Small Things" של ה-BBC. הוא הופיע בפרק בסדרה "רציחות במידסומר", וב-2013 שיחק בתפקיד אורח בפרק בסדרה "Death in Paradise". ב-2011 שיחק בפרק " Goodbye to China" מתוך הסדרה "המפקח ג'ורג' ג'נטלי". ב-2014 החל להשתתף בסדרת הדרמה "דרך ווטרלו" בתפקיד המנהל החדש ווהן פיצג'רלד.
אחרי שהשיג אוסף של עותקים מקוריים של התוכן מתוכנית הרדיו "Hancock's Half Hour", שהקלטות של חלקם כנראה לא השתמר, הוא הפיק סדרה בשם "The Missing Hancocks" של הפרקים החסרים. הסדרה שודרה ברדיו 4 של ה-BBC החל מאוקטובר 2014.
יחסי מיאנמר–צרפת
יחסי מיאנמר–צרפת הם היחסים הבינלאומיים בין מיאנמר וצרפת. היחסים החלו בראשית המאה ה-18, כאשר חברת הודו המזרחית הצרפתית ניסתה להרחיב את השפעתה לדרום-מזרח אסיה. צרפת התערבה בבניית מספנה בשנת 1729 בעיר סיריאם, אולם מרד של בני מון נגד השלטון הבורמזי בשנת 1740 אילץ את הצרפתים לעזוב בשנת 1742. הם הצליחו לחזור לסיאם בשנת 1751, כאשר אנשי המון ביקשו עזרה צרפתית נגד הבורמזים. שליח צרפתי, סייה דה ברונו, נשלח להעריך את המצב ולעזור בהגנה נגד הבורמזים. אוניות מלחמה צרפתיות נשלחו לתמוך במרד המון, אך לשווא. בשנת 1756, הבורמזים תחת אלאונגפאיה ניצחו את המון. צרפתים רבים נלכדו ושולבו בצבא הבורמזי כחיל תותחים מובחר, תחת פייר דה מילאר. בשנת 1769 חודשו המגעים הרשמיים כאשר נחתם הסכם סחר בין המלך הסינביושין לחברת הודו המזרחית הצרפתית.
אולם עד מהרה, צרפת הסתבכה בהמהפכה הצרפתית ובמלחמות נפוליאון, ופינתה את מקומה להשפעה הבריטית בבורמה. המגעים הצרפתים עם בורמה, למעשה מושבה בריטית, כמעט ולא התקיימו מאוחר יותר, ואילו החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 צרפת תתרכז בהקמת הודו-סין הצרפתית והסכסוכים עם סין שהובילו למלחמת סין–צרפת.
מספנה צרפתית בסיריאם (1729–1742)
המושל הכללי של הודו הצרפתית ז'וזף פרנסואה דופלקס החל לגלות עניין בבורמה מאז 1727, בגלל שפע המדינה בטיק ובנפט גולמי. כתוצאה מכך הוקמה בעיר סיריאם מספנה צרפתית בשנת 1729 אשר בנתה אוניות למושבה הצרפתית פונדיצ'רי בהודו. המספנה ננטשה בשנת 1742 בגלל מרד המון.
התערבות בבורמה (1751)
המושל הבריטי תומאס סאנדרס ממדרס ניסה להתנגד למהלכים הצרפתים באזור על ידי שליחת כוח צבאי לסקור את האי נגרה תחת פיקודו של קפטן תומאס טיילור. הוא גם ניסה לנהל משא ומתן על מסירת סיריאם לבריטים. בני המון התנגדו נחרצות לניסיונות אלה להסגת הגבול הבריטית תחת פיקודו של סייה דה ברונו, שהשפיע בצורה ניכרת בבית המלוכה של בני המון, והיה במיוחד ביחסים מצוינים עם "יורש העצר". סאנדרס החליט לבסוף לכבוש את נגרה בכוח, וכבש את האי ב-26 באפריל 1753.
עם זאת, הצעותיו של דופלקס להשתלט על הדלתה של האיראוואדי נדחו על ידי ממשלת צרפת, והגבילו מאוד את יכולתו להתערב במקום.
השתתפות בסכסוך בורמה-מון (1751–1756)
בעקבות מרד 1740 שלהם נגד השלטון הבורמזי, כבשו בני המון את אווה בשנת 1752, ולאחר מכן כבשו את רוב בורמה, ושמו קץ לשושלת טונגו. אולם עד מהרה הצליחו הבורמזים להדוף את המון בהנהגתו של אלאונגפאיה. המון נאלצו לסגת, מכיוון שאלאונגפאיה כבש מחדש את צפון בורמה, ותפס את העיר אווה ב-14 בינואר 1754. בפברואר 1755 הייתה מאובטחת מרכז בורמה. הבורמזים איימו עד מהרה על בירת באגו, כמו גם על העיר סיריאם.
בסיריאם, סיור דה ברונו סייע לבני המשפחה בארגון ההגנה שלהם. סיור דה ברונו ביקש בעקשנות עזרה נוספת מפודוצ'רי. הוא שימש כיועץ צבאי של המון, וספינות מלחמה צרפתיות השתתפו בלחימה נגד הבורמזים בסיריאם ודאגון (רנגון העתיקה).
אלאונגפאיה לעומת זאת ביקש מהבריטים רובים ותחמושת. אלאונגפאיה הצליח לכבוש את סיאם ביולי 1756. סייה דה ברונו ושאר הצרפתים איתו נלכדו ועונו. שתי אוניות צרפתיות שהגיעו יומיים לאחר לכידת סיריאם, פלורי וגאלתי, עם תגבורת ואספקה, נתפסו גם הן על ידי אלאונגפאיה, כאשר אלאונגפאיה אילץ את ברונו לכתוב מכתב כדי להערים עליהם. הקברניטים הצרפתים נהרגו ו-200 המלחים נאלצו להתגייס לצבא הבורמזי, בעוד סייה דה ברונו נצלה למוות. משתי הספינות הצליח אלאוגפאיה לשים את ידיו על 35 תותחים (24 ליברות), חמישה תותחי שדה, 1,300 מוסקטים וכמות גדולה של תחמושת. צרפת נמנעה מהתערבות נוספת בבורמה, עם פרוץ מלחמת שבע השנים באירופה (1756–1763).
חיל העילית הצרפתי
הכוחות הצרפתים עם תותחיהם ורוביהם שולבו בצבא הבורמזי בתור תותחנים, ומילאו תפקיד מפתח בקרבות המאוחרים יותר בין הבורמזים למון. הם טופלו יפה וקיבלו נשים בורמזיות. הם הפכו לחיל עילית, שהיה אמור למלא תפקיד חשוב בקרבות הבורמזים נגד הסיאמים והמנצ'ו. אחד מהם, פייר דה מילאר, מונה בסופו של דבר לקפטן המשמר ואחראי החימוש לשושלת קונבאונג.
כשהגיעו לזקנה יכלו החיילים הצרפתים לפרוש לכפרים באזור שוובו, בתמיכתו הרוחנית של כומר. עד היום, כמה כפרים קתוליים עדיין קיימים באזור בו נותרה מודעות לכמה שושלות אירופיות.
חידוש הקשרים הרשמיים (1769)
בשנת 1769 נשלחה משלחת צרפתית בהנהגת מ' פרו לחידוש הקשר הרשמי של חברת הודו הצרפתית עם בורמה. הוא השיג חוזה סחר והקמת מפעל צרפתי בעיר רנגון.
הגעת המשלחת אופשרה על ידי פייר דה מילאר. מלך בורמה הסינביושין בירך על משלחת פרו, וקיבל את הצעתו של פרו לסחר בתמורה לאספקת תותחים ותחמושת. המלך העביר מכתב הסכם, אותו החזיר פרו לפונדיצ'רי.
בהתחשב במעורבות הקודמת של הצרפתים עם מורדי המון תחת סייה דה ברונו, מלך בורמה ציין בבירור כי סחר בנשק צרפתי צריך להתנהל עמו בלבד. כתוצאה מהמשלחת השיגו הצרפתים קרקע גדולה ברנגון שם הצליחו להקים מחסנים.
יריבות פרנקו-בריטית (המאה ה-19)
ממשלת צרפת החזירה את האס, שהורחק לכאורה "מסיבות בריאותיות". בעוד הצרפתים נסוגו בבורמה, הפעולות הצרפתיות כמו גם אירועים רבים אחרים בכל זאת שכנעו את הבריטים לפעול נגד בורמה. לבסוף, המלחמה האנגלו-בורמזית השלישית (1885), שפרצה בזמן שצרפת הייתה עסוקה במלחמת סין–צרפת (1884–1885), הביאה לסיפוח מוחלט של בורמה על ידי בריטניה.
עם השלמת השלטון הבריטי בבורמה, המגעים הצרפתיים עם בורמה כמעט ולא התקיימו, ואילו צרפת התרכזה בהקמתה של הודו-סין הצרפתית החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19.
המאה ה-20
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, כוננו מערכות יחסים דיפלומטיות ברמת השגרירות בין צרפת לבורמה בשנת 1948, זמן קצר לאחר שהמדינה הבורמזית הפכה לרפובליקה עצמאית ב-4 בינואר 1948, כאיחוד בורמה, כאשר סאו שווה תאיק כנשיא הראשון שלה ואו נו כראש ממשלה הראשון.
רודני
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ג'יי. ג'י. קווינטל
'''ג'יימס גרלנד "ג'יי. ג'י." קווינטל (באנגלית: James Garland "J. G." Quintel'''; נולד ב-13 בספטמבר 1982) הוא אנימטור, שחקן קול, מפיק, במאי ותסריטאי אמריקאי. ידוע בעיקר כיוצר של הסדרת טלוויזיה המונפשת רגולר שואו (2010–2017) ששודרה בערוץ Cartoon Network, שבה העניק את קולו לדמויותיהם של מרדכי ורוח הכִּיף, וכיוצר של הסדרת טלוויזיה המונפשת מספיק טוב (2020–2022) שמשודרת ב-HBO Max, שבה הוא העניק את קולו לדמותו של ג'ושוע "ג'וש" סינגלטון.
ביוגרפיה
בצעירותו החל לצייר, צפה באדיקות בסדרה המונפשת משפחת סימפסון והתגבש בו הרצון לעסוק בתחום האנימציה באופן מקצועי.
בהיותו בבית ספר תיכון, קיבל מאביו מצלמת וידאו שהשתמש בה ליצור סרטונים של דמויות נייר שהכין ונודע לו, דרך מודעה שנתלתה בכיתת שירה שהשתתף בה, על קורס קיץ שדרכו למד כיצד ליצור סצנות אנימציה תוך התנסות בציוד שלא היה מוכר לו.
לאחר שסיים תיכון בשנת 2000, ניסה, תחילה ללא הצלחה, להתקבל לאוניברסיטה לאמנות במדינת קליפורניה (California Institute of the Arts) ולאחר מכן למד בשני מוסדות קולג' קהילתי במדינה: "מכללת הסקויה" (College of the Sequoias) ו"מכללת הקניונים" (College of the Canyons).
במהלך לימודיו בקולג' נדרש בכל שנה להפיק סרט והדבר הוביל ליצירת סרט קצר - שחלק מדמויותיו שולבו בהמשך בסדרה "רגולר שואו" - שבו אופן התבטאות הדמויות היא בהשראת צורת הדיבור שלו ושל חבריו לספסל הלימודים באותה העת.
במהלך לימודיו באוניברסיטה, קווינטל יצר את הסרטון המונפש "האיש התמים מלולילאנד" (The Naive Man from Lolliland), הגישו לפסטיבל אנימציה ניקטונס (Nicktoons Film Festival), ושם נבחר על ידי הצופים כאחד מעשרת הסרטונים הטובים, כשבנוסף הסרטון העניק לו זכיות בפרס בחירת המפיקים ופרס האנימטור לסטודנטים.
בדצמבר 2005, סיים את לימודיו באוניברסיטה עם תואר ראשון באומנות.
בסמיכות לסיום לימודיו, קווינטל הועסק כאמן סטוריבורד בהפקת הסדרה המונפשת של ערוץ Cartoon Network.
בשנת 2007, הגיש את סרטו הקצר "2 בבוקר בלילה" (in the AM PM 2) לאירוע "פסטיבל האנימציה המגניב והמעוות של ספייק ומייק" (Spike & Mike's Sick and Twisted Festival of Animation), שכלל דמויות שבהמשך שילב אותן בסדרה "רגולר שואו".
בשנת 2008, קווינטל הכין מצגת שהמחישה את הרעיון שלו לסדרה מונפשת חדשה, "רגולר שואו", עבור פרויקט של ערוץ Cartoon Network שנקרא Cartoonstitute שתכליתו הייתה לאפשר לאנימטורים להציג רעיונות. בשנת 2009, הערוץ הכריז שאישר את הפקת הסדרה החדשה, שהסתיימה אחרי שמונה עונות.
בשנת 2017, רשת TBS הכריזה שאישרה את הפקת תוכניתו המונפשת החדשה של קווינטל, "מספיק טוב", אך באוקטובר 2019 הוכרז שהסדרה תעלה לשידור ב-HBO Max.
רדיומוניטור טורקיה
רדיומוניטור טורקיה (בטורקית: Radiomonitor Türkiye) נודע בעבר בשם MusicTopTR הוא מצעד האיירפליי הטורקי הרשמי המורכב אך ורק מסינגלים בשפה הטורקית בטורקיה. המצעד הרשמי פורסם בהתחלה על ידי נילסן מיוזיק קונטרול בשם טורקיה טופ 20 (בטורקית: Türkçe Top 20) אך מפורסם כעת על ידי רדיומוניטור.
המצעד פורסם בעבר באתר האינטרנט של נילסן. במגזין בילבורד טורקיה השתמשו גם כן בנתונים של נילסן למצעד הסינגלים שלהם. במגזין בילבורד המשיכו לפרסם את מצעד השירים של טורקיה, המפרט באופן בלעדי שירים בשפה הטורקית באופן שבועי.
סטטיסטיקות
הסטטיסטיקות שלהלן מבוססות על המצעדים שפורסמו החל משנת 2010 ועד שנת 2020.
טיבור מראי
טיבור מראי (בהונגרית: Méray Tibor; בודפשט, 6 באפריל 1924 – פריז, 12 בנובמבר 2020) היה סופר, עיתונאי יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט, ופרס אטילה יוז'ף חבר מייסד של האקדמיה לספרות דיגיטלית.
ביוגרפיה
מראי נולד במשפחה יהודית. אביו היה מורה. בילדותו התגורר בבית ברחוב ושלני 13 עם הוריו. הוא סיים את לימודיו בתיכון בגימנסיה על שם אימרה מדאץ'. בתקופת מלחמת העולם השנייה גויס למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה בשנת 1944 הוא התגורר עם משפחתו בבנייני הטלאי הצהוב ושרד את שלטון מפלגת צלב החץ בבריחה והסתתרות בעיר סגד. הוא קיבל תעודת הוראה לתיכון במקצועות הונגרית-לטינית בשנת 1946 באוניברסיטת אטווש לוראנד בבודפשט. משנת 1945 היה חבר במפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
בשנת 1946 הפך לעיתונאי של היומון "סבאד נאפ" (Szabad Nép) ומאוחר יותר הפך לכתב העיתון בצפון קוריאה. הוא קשור להתפשטות בהונגריה של התעמולה הקומוניסטית על "מלחמת החיידקים" האמריקאית שבשנת 1957, לאחר הגירתוכינה מופרך לחלוטין. בשנת 1953 הוענק לו דרגת הכסף של פרס קושוט על "דיווחים בעלי ערך ספרותי פוליטי על מאבק הגבורה של העם הקוריאני". מאוחר יותר הפך לכתב העיתון בברלין.
הוא היה העורך האחראי של כתב העת הספרותי צ'ילאג (Csillag - פירושו: כוכב) משנת 1947 עד 1949. הוא כיהן כמזכיר המפלגה ב"אגודת הסופרים ההונגרית" בשנים 1953–1954. בין השנים 1954 עד 1955 עבד בוועדת העורכים של מערכת היומון. הוא סולק בשנת 1955 בגין תמיכתו במדיניותו של אימרה נאג'. בשנת 1956 הפך לחבר במערכת של "שלום וחופש". לאחר פרוץ המרד ההונגרי ב-23 באוקטובר במאמר שכתב ב-26 באוקטובר 1956 הצדיק ותמך במדיניותו של אימרה נאג' בעיתון נפסבה. בשנת 1957 היה עליו לברוח מהנקמה שהייתה צפויה ונסע לפריז דרך יוגוסלביה. הוא היגר עם אשתו וילדם, הם לא יכלו לחזור להונגריה במשך עשרות שנים.
עבודתו
טיבור מראי בגלות היה תחילה עיתונאי של "הסקירה של בריסל". בשנת 1962 הפך לאחד העורכים ובשנים 1971–1989 בפריז הפך לעורך הראשי של כתב העת הספרותי בשפה ההונגרית של "עיתון ספרותי" (Irodalmi Újság), ולסדרה השייכת של הספרים של כתב העת. בשלבים הראשונים של הגירתו פרסם את כתביו בשם אלמר אשבוט ותחת שמות בדויים אחרים. הוא פעל רבות כדי להשאיר את זיכרון מהפכת 1956 ער, רבים מכתביו וספריו עסקו במרד ההונגרי. ספרו "חייו ומותו של אימרה נוג'" במהדורה הראשונה יצאה לאור בהונגרית במינכן בשנת 1978, בשנת 2006 הגיע למהדורה השמינית. מספר פעמים יצא לאור גם ספרו "סערה מחטאת, תוספות להיסטוריה של תקופה (1949–1956)".
הוא כתב גם תסריטים, רומנים ועבד בעיתונות עד מותו. כתביו הופיעו גם בעיתון הפריסאי לה מונד, כמו גם בגופים צרפתיים מובילים רבים אחרים.
יוליוס היבנר
רודולף יוליוס בנו היבנר (בגרמנית: Rudolf Julius Benno Hübner; 27 בינואר 1806 – 7 בנובמבר 1882) היה צייר, משורר ומתרגם גרמני.
ביוגרפיה
בין השנים 1829 עד 1831 הוא שהה עם חברים ברומא, ומשנת 1831 עד 1833 שוב בברלין. בין השנים 1833 עד 1837/1838 היה חבר בכיתת המאסטר של שדו באקדמיה לאמנות בדיסלדורף. תחת שדו, פיתח היבנר את היכולת שלו שהפכה אותו לאחד הנציגים הבולטים של בית הספר לציור בדיסלדורף. בשנת 1828 הוא נודע בציורו "Die Fischer" בעקבות הבלדה של גתה. במקביל נוצרה התמונה של "הנסיכה איזבלה ששוחררה ממאורת השודד", שממנה יוזף פון קלר יצר חריטה. במהלך שהותו באיטליה (1829–1831) צייר את "רות ונעמי" (1831). "שמשון מפיל את העמודים" נוצר בשנת 1832.
בשנת 1833 הוא שב לדיסלדורף. בשנים 1836–1837 הוא יצר מזבח לכנסיית אנדראס בדיסלדורף המציג את ישו על עמוד. בתחילה נאמרה עליו ביקורת בגלל "התיאור העירום של ישו הסובל".
יוליוס היבנר היה נשוי לפאולין שרלוט בנדמן, אחותו של הצייר אדוארד בנדמן. לבני הזוג נולדו שמונה ילדים, ביניהם הצייר אדוארד היבנר, הפילוסוף אמיל היבנר, הנס היבנר פרופסור לכימיה.
בשנת 1839 מונה לאקדמיה לאמנות בדרזדן. מאז 1841 נעשה פרופסור. הוא פיתח פעילות הוראה ענפה.
בשנת 1845 הוענקה לו אזרחות כבוד של העיר מייסן. בשנת 1871 הוא הפך למנהל גלריית התמונות המלכותית בדרזדן.
הוא נפטר מדלקת המעי הגס ב-7 בנובמבר 1882, לאחר שפרש זמן קצר לפני כן.
אנסמבל אנטרקונטמפורן
אנסמבל אַנְטֵרְקוֹנְטַמְפּוֹרַן (בצרפתית: Ensemble InterContemporain (EIC) היא תזמורת קאמרית צרפתית, השוכנת בעיר המוזיקה והמכון למחקר ולתיאום אקוסטי מוזיקלי (אירקאם) ומתמחה במוזיקה מודרנית. לתזמורת רשימה גדולה יחסית של נגנים במשכורת קבועה, 31 בשנת 2012, שכולם נחשבים ל"סולנים", בהם שלושה פסנתרנים במשרה מלאה ושלושה נגני כלי הקשה. קבוצות קטנות יותר, ללא מנצח, מחברי האנסמבל מופיעים בשם "סולני האנסמבל אנטרקונטמפורן". זכות מיוחדת שה-EIC נהנה ממנה הודות לקשריו עם אירקאם היא הזמנה שנתית פתוחה לפרטיטורות ממלחינים בכל גיל או לאום.
המלחין והמנצח הצרפתי פייר בולז ייסד את האנסמבל בשנת 1976, יחד עם שר התרבות הצרפתי מישל גי וניקולאס סנואומן, ממייסדי הסינפונייטה של לונדון. חזונם של השלושה היה קבוצת סולנים שיוכלו לנגן ספרות תזמורתית או ספרות לכל הרכב כלי שהוא. הרעיון היה, שהאנסמבל יהיה גמיש יותר מתזמורת סימפונית מסורתית ויאפשר למלחינים לכתוב לקבוצת כלים לפי בחירתם האישית. יצירות רבות, שהיו נכתבות אולי לתזמורת, נכתבות עכשיו מתוך מחשבה על ההרכב הכלי הזה. לדוגמה, "התפרקויות" (Désintégrations) של טריסטאן מיראי (Murail), "שני רגשות: מוזיקה עם לאונרדו" (Zwei Gefühle: Musik mit Leonardo) של הלמוט לכנמאן ו"רספונסוריות" (Répons) של פייר בולז, כולן יצירות שמתקיימות בתחום שבין מוזיקה תזמורתית לקאמרית.
האנסמבל מצטיין בעיקר בביצועי מוזיקה מאת מלחינים מן המסורת המודרנית האירופית. רפרטואר הליבה שלהם מקיף יצירות "קלאסיות" מן המאה ה-20 כגון אלה של מלחיני האסכולה הווינאית השנייה, קרלהיינץ שטוקהאוזן, פייר בולז וג'רג' ליגטי, אבל הוא משתף פעולה גם עם מוזיקאים מתחומים אחרים, כגון פרנק זאפה. האנסמבל מתמחה גם במוזיקה ספקטרלית ומרבה לבצע יצירות משל ז'ראר גריזה, טריסטאן מוריי, היג דופור ואחרים. יש גם דגש חזק על הזמנת יצירות חדשות; חלק גדול מכל עונה מוקדש לבכורות עולמיות.
אנסמבל אנטרקונטמפורן נועד תחילה להיות אנסמבל הבית של אירקאם, אבל הצורך במרחב גדול יותר להופעות דחף למעבר ל"עיר המוזיקה", אולם קונצרטים ברובע התשעה-עשר של פריז. עם זאת, האנסמבל ממשיך להופיע ולהקליט באירקאם. לאנסמבל יש גם לוח סיורים נרחב, שווה-ערך לזה של תזמורת סימפונית.
בולז נושא בתואר נשיא האנסמבל אנטרקונטמפורן. ב-1979 מינה בולז את פטר אטווש למנצח הראשון בתואר של מנהל מוזיקלי של האנסמבל. אחריו כיהנו בתפקיד דייוויד רוברטסון, ג'ונתן נוט וסוזנה מלקי. כיום משמש בתפקיד המנהל המוזיקלי מתיאס פינצ'ר. קנט נאגנו היה מנצח אורח ראשי בשנים 1986 - 1989 וג'ונתן נוט כיהן גם כמנצח אורח ראשי של האנסמבל מ-2003 עד 2005.
האנסמבל הקליט לחברות רבות, בהן דויטשה גרמופון (מוזיקה מאת ליגטי, שנברג, בולז, קאירוס, אלברטו פוסאדאס, מתיאס פינצ'ר, לוקא פרנצ'סקוני, פיליפ מנורי ומייקל ג'ארל). הקלטות האנסמבל קיבלו פרסים רבים, בהם "גרמופון" ו"קולן הזהב" (דיאפזון ד'אור).
רוברט סילברס
רוברט בנג'מין סילברס (באנגלית: Robert Benjamin Silvers, 31 בדצמבר 1929 - 20 במרץ 2017) היה עיתונאי אמריקאי ששימש כעורכו של כתב העת "ניו יורק רוויו אוף בוקס" משנת 1963 עד 2017.
סילברס נולד למשפחה יהודית אמריקאית. סביו היגרו לארצות הברית מרומניה ורוסיה. הוא גדל בלונג איילנד, ניו יורק. סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת שיקגו בשנת 1947, בהיותו בן 17, והחל ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל, אולם פרש מלימודיו לאחר זמן קצר.
בשנת 1952 נשלח על ידי צבא ארצות הברית לפריז ככתב צבאי. בפריז סיים את לימודיו האקדמיים בסורבון ובמכון למדע המדינה. השתתף ככותב ועורך בכתבי עת רבים לספרות ואמנות, בהם ההארפרז.
בשנת 1963 מונה לעורך ה"ניו יורק רוויו אוף בוקס", יחד עם ברברה אפסטין. לאחר מותה בשנת 2006 נותר עורך יחיד. כמו כן ערך ספרים בהוצאת הספרים של כתב העת.
סילברס נודע בכך שגייס לשורות כתב העת עורכים שהתבלטו מאוחר יותר בעיתונות, באקדמיה ובספרות. הוא היה חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים והאקדמיה הבריטית. זכה במספר פרסים ותוארי כבוד, בהם המדליה הלאומית למדעי הרוח ואות לגיון הכבוד הצרפתי.
רוברט סילברס מת בביתו במנהטן ב-20 במרץ 2017, בגיל 87, לאחר מחלה קצרה.
בוא נפוצץ מיליון
בוא נפוצץ מיליון הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת קומדיית פשע משנת 1977 בבימויו של שמואל אימברמן, עם יהודה ברקן, ראובן בר יותם וז'ק כהן בתפקידים הראשיים.
תקציר עלילה
דון יוסף (ז'ק כהן) הוא ראש שכונת עוני בדרום תל אביב. השכונה מוזנחת ומלאה בבני נוער מובטלים ועבריינים ובפרוצות. כל מאמציו של דון יוסף להשיג מימון לשיקום השכונה לא מצליחים. יש לו רעיון איך להפוך את השכונה המנוונת לאתר משגשג, ולצורך זה הוא נזקק לשני פושעי על, שבתאי לוי "שאבי" (יהודה ברקן) וגרקו "היווני" (ראובן בר יותם). הם יבצעו עבור הקהילה את השוד הגדול בתולדות המדינה, שיתבצע בבנק ישראל, וכספי השוד ישמשו לשיקום השכונה.
שאבי והיווני היו פעם שותפים לעבריינות ונתפסו בשוד בנק. היווני נידון למאסר ויושב כבר שמונה שנים וחצי בכלא ושאבי סולק על ידי המשטרה לארצות הברית שם הוא חי בזהות בדוייה. היווני משוכנע ששאבי הלשין עליו ומתכונן לנקום בו.
שאבי מגיע לנתב"ג ומזוהה שם כמבוקש אבל המפקח פלדמן/פלד (אילן דר) נותן לו אישור שהייה לחודש ופוקח את עינו עליו.
שאבי נפגש עם היווני בכלא ומודיע לו כי ישחרר אותו. הוא מעביר לו גלולה שעושה אותו חולה ומגיע לבית הכלא כנהג אמבולנס שמעביר אותו לבית חולים...
דון יוסף מפגיש ביניהם ומבקש מהם להתפייס בגלל המטלה שהוא מטיל עליהם - לנסות לגנוב מבנק ישראל שטרות ישנים שעומדים להישרף. במתקן השריפה עובדים שני קשישים מבית אבות - פומרנץ (רפאל קלצ'קין) ורוזנקרץ (יהושע לוף). היווני מתחפש לזקן ומתקבל לבית האבות. הוא מספק לפומרנץ נערת ליווי ומגיע במקומו למתקן של בנק ישראל כדי לתכנן את השוד.
היווני מספר על כך לחברתו הפרוצה אתי (יונה אליאן) והיא מספרת זאת לעבריין יאלו (יוסי וירז'נסקי) שדורש חלק בשלל אבל הם דואגים לסלק אותו מהשטח. אתי מודיעה זאת גם לקצין פלדמן.
התכנית - ביום השוד הם יגיעו למקום שלידו יש אתר בנייה עם מערבלי בטון. היווני יולבש בבגד חסין אש ויורד לתנור דרך הארובה ביחד עם צינור ליניקת השטרות לפני שיישרפו, ישר למיכל של מערבל הבטון. היות שהשטרות מנוקבים לפני השריפה, בונה היווני מתקן שיאפשר רק ניקוב של השטרות העליונים.
ביום השוד הכל פועל לפי התכנית. השטרות מנוקבים חלקים ואז נזרקים לתנור השריפה שם נמצא היווני בבגד חסין אש ושואב את השטרות בצינור לתוך המערבל שנמצא בחוץ עם שאבי. פלדמן מגיע למקום עם שוטרים אך לא מוצא שום סימן לשוד ואז מבין היווני שאתי הלשינה עליו כפי שעשתה בעבר וסולח לשאבי.
לבסוף שולף שאבי את היווני במנוף אך באותה שעה מחליף דון יוסף את המערבל המלא בשטרות במערבל מלא בטון. הוא רוצה להיות בטוח שכל הכסף יגיע לצורך שיקום השכונה.
שאבי והיווני שמחים וצוהלים ומתכננים מה יעשו בכסף. הם מגיעים עם המערבל לשטח נטוש. שאבי מפעיל את המערבל אבל במקום שטרות כסף הם נשטפים בבטון...
לבסוף מתאר דון יוסף את טקס חנוכת השכונה המשוקמת כשבמרכזה יש פסל של שאבי והיווני בדיוק כפי שנראו לאחר שנשטפו בבטון...
הבחירות לראשות העבודה (2001)
הבחירות לראשות מפלגת העבודה נערכו ב-4 בספטמבר 2001 בין מתפקדי המפלגה. בספירה הראשונית של הקולות ניצח יו"ר הכנסת אברהם בורג את שר הביטחון בנימין בן אליעזר. בעקבות אי-סדרים לכאורה, הבחירות בוטלו חלקית, כאשר בחירות חוזרות נערכו ב-26 בדצמבר בחלק מהקלפיות. בעקבות הבחירות החוזרות, נבחר בן אליעזר להוביל את המפלגה, תוך שהוא מביס את בורג.
רקע
מנהיג המפלגה המכהן, אהוד ברק, הודיע כי הוא מתפטר מתפקידו כמנהיג המפלגה לאחר שהפסיד בבחירות המיוחדות לראשות הממשלה בישראל בשנת 2001, והתמודד עם התנגדות בתוך המפלגה.
ספטמבר
בבחירות בספטמבר ניצח בורג את בן אליעזר בהפרש של 1,088 קולות.
דצמבר
לאחר ההצבעה החוזרת, התוצאה הסופית של הבחירות הייתה כזו:
רבי נהוראי
רבי נהוראי  היה תנא ארץ-ישראלי בדור הרביעי לתנאים (המחצית השנייה של המאה השנייה לספירה). היה מגדולי הדרשנים וחכמי האגדה. במשנה מופיעים שלושה מאמרים בשמו, ובשאר ספרות חז"ל מופיעים מאמרים נוספים.
תקופתו
רבי נהוראי פעל בתקופת הדור הרביעי של התנאים, מסר מאמרים בשם רבי שמעון, ובא בדין ודברים עם רבי יוסי. התוספתא מספרת מעשה שבא רבי נהוראי בשבת אל בית הדין באושא להעיד על כשרותו של עד בעדות החודש. בית הדין שכן באושא לאחר מרד בר כוכבא בין השנים 140–150.
זהותו
מהאמוראים היו שסברו ש"נהוראי" אינו שמו אלא כינויו, וזיהו אותו עם תנאים ידועים אחרים ודרשו: התלמוד הבבלי מזהה את רבי מאיר ככינוי לרבי נהוראי שבעצמו אינו אלא כינוי לתנא אחר, ומובאות שתי שיטות לזהותו של רבי נהוראי: רבי נחמיה (מתלמידי רבי עקיבא) או רבי אלעזר בן ערך, בכיר תלמידיו של רבן יוחנן בן זכאי.
קביעות אלה עוררו בעיה מפני שתקופת פעילותו של ר' נהוראי אינה מקבילה לתקופת רבי אלעזר בן ערך, מפני שרבי מאיר ור' נהוראי מוזכרים זה לצד לזה, ומפני שרבי מאיר ורבי נחמיה נמנים בנפרד בין תלמידי רבי עקיבא. מפרשי התלמוד שהתקשו בכך הציעו שר' נהוראי היה כינוי של תנאים שונים או שהייתה גרסה שונה שעל פיה התלמוד כלל אינו מזהה את ר' מאיר עם ר' נהוראי אלא עם תנא אחר.
גייל בנסון
גייל מארי לה-ג'וני בירד בנסון (באנגלית: Gayle Marie LaJaunie Bird Benson; נולדה ב-26 בינואר 1947) היא אשת עסקים אמריקאית, המחזיקה בקבוצות הספורט ניו אורלינס סיינטס מה-NFL וניו אורלינס פליקנס מה-NBA.