cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארסקיוס מטרסוס
חייו
ארסקיוס נמשח לבישוף קונסטנטינופול ב-27 ביוני 404. כריסוסטומוס, כאשר שמע על־כך, מחה נמרצות וקהילת הדיוקסיה הגדירה את ארסקיוס כבישוף פולש, הדירה רגליה מן הכנסיות וערכה את המפגשים הדתיים במקומות פתוחים בשולי העיר. ארסקיוס התלונן על הדבר לקיסר ארקדיוס (כלומר, פנה למעשה לאודוקסיה) וזו שלחה חיילים שפיזרו את הכינוסים בפרוורי העיר באלות ובאבנים והשליכו את הבולטים שבחסידי כריסוסטומוס לכלא. החיילים, מספר סוזומנוס, הגדילו לעשות וגם שדדו שרשראות ועדיי זהב אחרים מהנשים ותלשו עגילים עם תנוכי אוזניים. הפעולה רק החריפה את המצב, וחסידי כריסוסטומוס המשיכו להיעדר מהתפילות בכנסיות, השתדלו להימנע מהופעה בפומבי וחלק מהם גם נמלט מהעיר.
האפיפיור אינוקנטיוס הראשון והכנסייה המערבית סירבו להכיר במינויו של ארסקיוס. האפיפיור פנה במכתב לכהנים הנאמנים לכריסוסטומוס בדברי עידוד והבטחה שה"רשע" עתיד להיעלם בתוך זמן קצר. ואכן, אחרי סופת ברד פתאומית שנמשכה ארבעה ימים נפטרה הקיסרית אודוקסיה וזמן קצר אחריה נפטר גם ארסקיוס ב-11 בנובמבר 405.
דרום פלורידה
דרום פלורידה (באנגלית: South Florida), הנקרא גם מטרופולין מיאמי, הוא אזור מטרופוליני מתהווה בדרום מדינת פלורידה בארצות הברית. האזור כולל שלושה מחוזות: ברווארד, מיאמי-דייד ופאלם ביץ'.
דמוגרפיה
האזור המטרופוליני כולל כ-5,334,685 תושבים. 2.8 מיליון מהתושבים הם נשים (52%) ו-2.6 מיליון הם גברים (48%).
האזור כולל 2,338,450 בתים או יחידות דיור.
חלוקה אתנית:
ההיספנים והלטינים מהווים 38% [2,013,725] מהאוכלוסייה.
יהודים
באזור המטרופולין של דרום פלורידה חיים כ-400,000 יהודים. רובם משתייכים לזרם הרפורמי. אזור זה מהווה גם יעד מבוקש להגירה של ישראלים, בשל הקהילה היהודית הגדולה ובעקבות הזדמנויות כלכליות.
פרח שחור
פרח שחור הוא שמו של אלבום הבכורה של להקת כרמלה גרוס ואגנר.
הפקה
האלבום הופק מוזיקלית בידי ברי סחרוף וקורין אלאל ויצא ביוני 1991 על ידי חברת התקליטים נענע דיסק בהפקת ניצן זעירא.
האלבום לא הצליח מסחרית אך השירים "תמונה אימפרסיוניסטית" (מילים: עמליה זיו, לחן: ערן צור) ו"פרפרי תעתוע" (מילים ולחן: ערן צור) - כמו גם הביצוע לשירו של מאיר אריאל, "נשל הנחש" (שלא נכלל בתקליט וצורף למהדורת הדיסק) - זכו להשמעות רבות ברדיו.
אלבום האוסף של ערן צור נקרא על שם השיר "פרפרי תעתוע". את השיר "נשים כותבות שירה" (שגם את מילותיו כתבה עמליה זיו) שרה הלהקה עם קורין אלאל. השיר "חנוך מחנך" נכתב על אביו המנוח של ערן צור, אשר היה מורה בחיפה.
משתתפים ביצירת האלבום
כרמלה גרוס ואגנר:
משתתפים נוספים:
גוי
גוי או נוכרי הוא כינוי יהודי לכל אדם שאינו-יהודי.
המילה "גוי" מופיעה פעמים רבות במקרא בהקשרים שונים, כשמשמעותה המילולית היא עם, ומכאן הכוונה לאדם המשתייך לעמי העולם, ולא-לעם ישראל.
משמעות המילה "נוכרי" היא זר.
התפתחות הביטויים
בשפה המקראית משמעות המילה "גוי" היא עם, ולפיכך גם עם ישראל נקרא "גוי". בספר בראשית הבטיח ה' לאברהם "וְאֶעֶשְׂךָ לְגוֹי גָּדוֹל וַאֲבָרֶכְךָ...", ובהמשך נכתב "וְאַבְרָהָם הָיוֹ יִהְיֶה לְגוֹי גָּדוֹל וְעָצוּם, וְנִבְרְכוּ-בוֹ כֹּל גּוֹיֵי הָאָרֶץ".
מזמן התנאים חל שינוי במשמעות המילה, והיא קיבלה גוון בדלני או לאומי המציין אדם שאינו-יהודי.
היחס אל הגוי ביהדות
מקורות שונים ביהדות מציגים צורות התייחסות שונות לגוי.
מצד אחד, על פי הכתוב במשנה, "חביב אדם שנברא בצלם" וממנה משתמע כי כל אדם הוא חביב על ה' מאחר שנברא בצלמו.
מצד אחר, ברכות השחר כוללות את ברכת "ברוך שלא עשני גוי". ברכה זו מתועדת כבר בתוספתא. בתלמוד הירושלמי הסבירו את הנוסח: 'שאין הגוים כלום. "כל הגוים כאין נגדו" '.
בסידורי תפילה של הזרמים הלא אורתודוקסיים הומרה ברכה זו בדרך כלל בברכה חיובית "ברוך שעשני ישראל". נוסח זה קיים גם בדפוסים מצונזרים של התלמוד הבבלי ושל ספרות הראשונים. אף בקרב הציבור האורתודוקסי ישנם ביטויים של חוסר נחת מהברכה.
התרחקות מעובדי אלילים
התורה דרשה מעם ישראל להתרחק משבעת עמי כנען שבארץ כנען, כדי שלא יושפעו מעבודת האלילים שלהם. במשנה ובתלמוד נוספו גזירות רבות, שתכליתן להרחיק את ישראל מהשפעת הגויים ואליליהם. כמו כן, נאסר על יהודים להתקרב אליהם בימי חגיהם, ולאכול מפיתם, מיינם, מחלביהם ומבישוליהם. בנוסף, נצטוו לנהוג זהירות כלפי הגויים, בנימוק שהם חשודים על רצח ועל גזל.
דרכי שלום
חז"ל ציוו לתת לגויים יחס שווה במספר תחומים, על מנת למנוע שנאה ואיבה, וכך אמרו בתלמוד: "מפרנסים עניי נוכרים עם עניי ישראל, מבקרים חולים נוכרים עם חולי ישראל וקוברים מתיהם עם מתי ישראל.
ובתלמוד ירושלמי הוסיפו ששואלים בשלום גויים מפני דרכי שלום. גזל גוי אסור וכן אין לגנוב את דעתם של הגויים ולרמותם. אבידת גוי מותרת ליהודי, אך חכמים הקפידו לנהוג לפנים משורת הדין ולהשיב לגוי את אבידתו כדי שיברך הגוי את אלוהי ישראל.
דעתו של המאירי היא כי כל הדינים המפלים לרעה את הגוי ביחס ליהודי (כגון למאן דאמר גזל הגוי מותר וכדומה) תקפים אך ורק בזמן חכמי הגמרא, אז הגויים לא היו "גדורים בנימוסים" והיו גזלנים וכו' כך שכפי שהם נוהגים כך גם אנו נוהגים כלפיהם. אך בזמנינו שהגויים כבר גדורים בנימוסים ואינם גוזלים וחומסים, שוב יש להם דין של ישראל גמור ואסורה גזילתם ואבידתם כגזילתו ואבידתו של היהודי (בית הבחירה, בבא קמא דף לז: ובמקבילות רבות). עם זאת, שיטתו בנושא זה נתפרסמה בתקופה מאוחרת, ורוב העוסקים בעניין לא הכירוה ולא הלכו בדרך הדומה לדרכו.
חסיד אומות העולם
נוכרי המקיים בקפדנות שבע מצוות בני נח משום שהאל ציווה לשומרן הוא חסיד אומות העולם ויש לו חלק לעולם הבא, אך אם קיימן מכיוון שהגיע אליהן מהכרע הדעת, לפי דברי הרמב"ם, אינו אלא מחכמיהם. גוי שעבר הליך גיור מול בית דין (נימול וטבל לשם גיור וקיבל על עצמו לקיים את המצוות) הריהו כישראל גמור.
בכל הדיבור על גויים יש להבחין בין עכו"ם (=עובדי כוכבים ומזלות), שנגדם נאמרו כל ההגבלות החמורות, לבין גויים שאינם עובדי אלילים, כגון מוסלמים וסיקים (וכן נוצרים אנטי-טריניטריסטים, בעיקר אוניטרים) המאמינים אף הם כיהודים באל אחד, או חסרי דת. עקב ההאשמות שהטיחו הנוצרים ביהודים כי הביטויים העוינים לגוי שבתלמוד מכוונים נגדם, נהגו היהודים (על דרך האפולוגטיקה) בשתי דרכים:
טומאת גויים
מן התורה גוי אינו מקבל טומאה ואינו מטמא כלל בחייו. הדבר נלמד מכך שבפסוקי המקרא על הטומאה נאמר שמצווה זו מופנית ל"בני ישראל". עם זאת, חכמים גזרו שגויים יחשבו כזבים לכל דבר ועניין. גזירה זו נועד למנוע מגורים משותפים של ישראל וגויים, בגלל נוהגי פריצות שרווחו בקרב גויים. בפרט מסוים הקלו חכמים, שזרע היוצא מגופו של גוי אינו מטמא. הדבר נועד להבליט את העובדה שזוהי גזירת חכמים, וכך ייזהרו שלא לשרוף תרומה וקדשים על טומאה זו. הגזירה חלה על גויים זכרים מגיל תשע ועל הנקבות מגיל שלוש.
הקרבת קורבן גוי
במספר מקומות בנביאים מבואר שגויים מקריבים קורבנות לה' בבית המקדש. במשנה במסכת שקלים מבואר שקורבנות נדרים ונדבות מקבלים מיד הגויים ומקריבים אותם. אולם בגמרא במסכת מנחות נחלקו רבי עקיבא ורבי יוסי הגלילי האם רק קורבנות עולה יכולים הגויים להקריב בבית המקדש (רבי עקיבא), או גם קורבנות שלמים וכדומה (רבי יוסי הגלילי).
להלכה פסק הרמב"ם שרק קורבנות עולה יכולים גויים להקריב:
קיום מצוות על ידי גוי
על אף שהגוי מצווה רק בשבע מצוות בני נח, אין איסור לגוי לקיים את כל תרי"ג המצוות. מלבד שתי מצוות שניתנו לישראל בלבד, וגוי שיקיים אותם מתחייב מיתה:
שמירת שבת לגוי
גוי ששובת בשבת ממלאכה חייב מיתה בידי שמים, וכך אמרו בתלמוד במסכת סנהדרין:
תלמוד תורה לגוי
מצווה נוספת שקיים איסור על גוי לקיים היא מצוות תלמוד תורה (מלבד דברים השייכים לשבע מצוות בני נח שחייב בהם), גוי שעבר ולמד תורה חייב מיתה בידי שמים. וכך אמרו בתלמוד במסכת סנהדרין:
איימי מנסון
איימי מנסון (באנגלית: Amy Manson; נולדה ב-9 בספטמבר 1985) היא שחקנית סקוטית. ידועה מהופעותיה בתפקיד אליס גאפי בסדרה "טורצ'ווד", אבי אוונס ב"חדר מיון", ליזי סידל בסדרה "רומנטיקנים נואשים", דייזי הניגן-ספיטרי בסדרה "כמעט אנושיים", מדיאה בסדרה "אטלנטיס", ומרידה בעונה החמישית של סדרת הטלוויזיה "עד עצם היום הזה" של רשת ABC.
ביוגרפיה
מנסון נולדה וגדלה באברדינשייר, סקוטלנד שבממלכה המאוחדת, למשפחה מרקע נוצרי. לה אחות אליסה, ואח ג'יימס. היא למדה בבית ספר למשחק "Stage Coach" לפני שעזבה את הבית ועברה ללונדון בגיל 17. היא למדה ב-"Central School of Speech and Drama" והפסיקה את הלימודים לצילום הסרט "ראש דלעת: סכסוך דמים" ברומניה. מנסון גרה בצפון לונדון.
קריירה
הופעת הבכורה של מנסון בקולנוע הייתה בסרט "ראש דלעת: סכסוך דמים", עוד שיחקה בסרט האימה "קוף הדמים", ובסרט הקצר "Smile Emily".
מנסון הופיעה בתסכיתי הרדיו "Lost in Plain Sight", "The Summer Walking" ו-"The Dead Hour".
בטלוויזיה שיחקה מנסון בתפקיד אליס גאפי בשני פרקים של הסדרה "טורצ'ווד", והופיעה בתפקיד אבי אוונס בסדרת הדרמה הרפואית "חדר מיון". היא כיכבה בתפקיד אורח בפרקים בסדרות "רופאים", "The Bill" ו"המשפחה שלי".
מנסון שיחקה בתפקיד ליזי סידל, המוזה האישה ואהובתו של דנטה גבריאל רוזטי, בדרמה התקופתית של ערוץ BBC Two "רומנטיקנים נואשים". היא גילמה את הערפדית דייזי הניגן-ספיטרי בעונה השנייה של הסדרה "כמעט אנושיים" לצדו של איידן טרנר שכיכב בסדרה "רומנטיקנים נואשים".
ב-2010 גילמה מנסון את ג'ינג'ר קוריגן בפרק "The Pale Horse" בסדרה "מיס מארפל" המבוססת על הספרים מאת אגאתה כריסטי. עוד שיחקה בתפקיד פלר מורגן בסדרה "מנודים", סדרה של שמונה פרקים בהפקת Kudos עבור רשת BBC One. ב-2011 גילמה מנסון את ליאה בעונה השלישית של הסדרה "עברייני על", ואת אמה "וירלי" טייסון בדרמה של ה-BBC "ג'יימס הריוט הצעיר".
ב-2013 הופיעה במנסון בעונה החמישית של הדרמה האירית "Raw".
בין השנים 2015-2016 גילמה בסדרה "עד עצם היום הזה" את הנסיכה מרידה מהסרט "אמיצה".
ב-2021 שיחקה בסרט הביוגרפי "ספנסר" בתור אן בולין.
פרסים והוקרה
ב-2008 זכתה מנסון לפרס השחקנית הטובה ביותר של פרסי מבקרי התיאטרון בסקוטלנד, על הופעתה בתפקיד הבת החורגת בהפקה של התיאטרון הלאומי של סקוטלנד למחזה "שש נפשות מחפשות מחבר".
שירות לאומי
שירות לאומי במדינות העולם
בחלק ממדינות העולם ניתנת אפשרות לאזרחים הצעירים לשרת בשירות הקהילה שלהם במקום השירות הצבאי. הסיבות לכך הן בדרך כלל:
ברוב מהמדינות השירות הלאומי ארוך מהשירות הצבאי וזאת על מנת לעודד גיוס, כמו כן לרוב אין אפשרות להימנע הן משירות צבאי והן משירות לאומי, כך למשל בגרמניה.
שירות לאומי בישראל
השירות הלאומי בישראל (שנקרא גם שירות אזרחי) מהווה שירות תחליפי לשירות בצה"ל, והוא מוסדר באמצעות חוק שירות אזרחי, תשע"ז-2017. העוסק בכל אזרח או אזרחית ישראלים שקיבלו פטור משירות בצה"ל, למעט בחורי ישיבות.
על פי החוק בישראל, רשאי להתנדב לשירות לאומי כל אזרח ישראלי או תושב קבע, בגילאי 24-18 (או עד 27 אם למד במוסד לחינוך מיוחד), שקיבל פטור משירות צבאי או שלא נקרא לשירות סדיר. נכון לשנת 2021 בישראל מתנדבים כ-18,000 צעירים וצעירות בשירות לאומי. אוכלוסיית המתנדבים כוללת נשים וגברים, ביניהם יהודים, ערבים ופטורי גיוס מסיבות שונות, כגון מסיבות רפואיות או דתיות. כמחצית ממתנדבי השירות הלאומי בישראל הן בנות דתיות לאומיות ששוחררו מחובת השירות בצה"ל מטעמי דת, כרבע מהם חילונים, כרבע מהם מגיעים מהחברה הערבית, כ-8 אחוזים שייכים לקבוצות אוכלוסייה מיוחדות (מתנדבים עם מוגבלות, נוער בסיכון ונערות במצוקה).
ניהול השירות הלאומי בישראל מבוצע על ידי שמונה עמותות (גופים מוכרים): האגודה להתנדבות, בת עמי, העמותה לשוויון חברתי ושירות לאומי, עמינדב, ש"ל, שלומית, אופק וחיבור חדש. עמותות השירות הלאומי אחראיות על איתור המועמדים, שיבוצם במקומות שירות וליווי המתנדבים במהלך השירות. המדינה מפעילה סמכויות פיקוח ותכנון אסטרטגי מקיף לכל נושא השירות, באמצעות רשות השירות האזרחי-לאומי.
היסטוריה
השירות הלאומי (או אזרחי) מעסיק את הציבור בישראל, ובמיוחד בכנסת, מאז הקמת המדינה. בעבר הוא היה קשור למחלוקת אידאולוגית בין דתיים לחילונים על שאלת גיוס נשים בכלל, וחובת גיוס בנות צעירות להתנדבות בשירות אזרחי. בשנות 2000 נוסף דיון ציבורי העוסק בגיוסם של בני מיעוטים לשירות אזרחי במקום שירות צבאי. מסגרות השירות הלאומי עברו תהליכים התפתחותיים לאורך השנים עד הקמת הרשות לשירות לאומי אזרחי ומיסוד השירות.
שנות ה-50
חוק שירות ביטחון, 1949 שנחקק בכנסת הראשונה הסדיר את חובת שירות הצבאי לכל אזרחי ישראל, כולל נשים. בלחץ המפלגות הדתיות נוסף לו סעיף המעניק לשר הביטחון סמכות לפטור בנות שמצהירות כי מטעמי דת ומצפון אינן יכולות לשרת. עם הפטור הזה באה לעולם "ההצהרה" המפורסמת (הקיימת עד היום בגרסה שלא השתנתה בהרבה) ובאמצעותה בנות דתיות משוחררות משירות סדיר.
בלחץ של גורמים חילונים, ולאחר שהתברר כי יש ניצול מוגזם של ההצהרה וכי גם צעירות חילוניות עושות בה שימוש, יזם דוד בן-גוריון את חוק שירות לאומי 1953, המחייב כל בת שקיבלה פטור מצה"ל לשרת שירות לאומי. החוק עורר הפגנות סוערות לאחר שפורסמו התנגדויות של גדולי הרבנים בציבור החרדי ביניהם החזון איש, ר' איסר זלמן מלצר ואף הרב יעקב משה חרל"פ, מגדולי תלמידי הרב קוק שאף הכריזו כי השירות אסור באיסור "יהרג ובל יעבור" (אליהם הצטרף גם הרב הראשי דאז יצחק אייזיק הלוי הרצוג). נציגי המפלגות הדתיות לאומיות (המזרחי והפועל המזרחי) הצביעו בעד החוק, רק לאחר שהובטח להם כי לא יותקנו תקנות לחוק וממילא הוא לא ימומש. ואכן, לא הותקנו תקנות והחוק לא מומש במשך עשורים רבים לאחר מכן.
שנות ה-60
באמצע שנות ה-60 יזמו בני נוער מתיכונים דתיים באזור המרכז דיון ציבורי בשאלה האם בנות צריכות לשרת בשירות לאומי. את הכנס ניהל שאול יהלום, אז תיכוניסט בן 17, שעמד בראש "פרלמנט הנוער הדתי בתל אביב". ובסיומו התקבלה החלטה: "הפרלמנט מחייב שירות לאומי לבנות שאינן משרתות בצבא, קורא לבנות לצאת לשנת שירות, וקורא להקים גוף שינהל ויארגן את תחומי השירות ויעמוד תחת פיקוח דתי ואזרחי". בעקבות הדיון, יזמה "המשמרת הצעירה" של המפד"ל, בקיץ 1965, את יציאת הקבוצה הראשונה של צעירות דתיות בוגרות תיכון לשנת התנדבות בעיירות פיתוח בדרום, הנושאת את הכותרת "שירות לאומי".
בחמש השנים הבאות יצאו קבוצות נוספות, שהתארגנו בחסות המפד"ל וגורמים אחרים - מחנכים וארגונים פרטיים. בחצור הגלילית אף הוקמה ב-1970 מדרשה למתנדבות דתיות ובה 35 צעירות דתיות בוגרות תיכונים דתיים ואולפנות. בראשה עמד הרב אברהם בהר"ן.
שנות ה-70 – האגודה להתנדבות בעם
ב-1971, בלחץ של גורמים חילונים, התכנסה ממשלת ישראל כדי לדון במימוש חוק השירות הלאומי, והחליטה להקים לתקופת ניסיון גוף ממשלתי שיגייס מתנדבות ויפעל בתאום עם משרדי החינוך, הבריאות והסעד (רווחה). ההחלטה עוררה התנגדות עזה במגזר החרדי (האשכנזי והספרדי), שנציגיו התנגדו לכל שירות של צעירות דתיות. בציבור הדתי-לאומי נחלקו הדעות בין השוללים שלילה מוחלטת של שירות לאומי תחת מסגרת ממשלתית, לבין כאלה המחייבים שירות לאומי ואפילו צבאי לכל בת.
לאחר מאבק ציבורי, שנגרר לפסים אלימים, יזם השר מיכאל חזני מהמפד"ל "מסלול עוקף" להחלטת הממשלה – הקמת אגודה עות'מאנית (המסגרת שקדמה למסגרות העמותות כיום) שתפעל כמסגרת שירות לאומי ממוסדת ומאורגנת. זו הייתה פשרה בין הצדדים למחלוקת: הקמת גוף ציבורי ברוח החלטת הממשלה, אך הוא יפעל ללא פיקוח ממשלתי, אלא של נציגי הציבור הדתי לאומי. הוא הטיל את המשימה על עוזרו, עו"ד דב פרומן, שהכין את מתווה העמותה ודרכי פעולתה ורשם אותה ברשם האגודות בחודש נובמבר 1971. העמותה נקראה: האגודה להתנדבות בעם ועל רשימת מייסדיה, הוועד המנהל שלה, נמנו אנשי ציבור מכל כל הפלגים והזרמים של הציבור הדתי-לאומי. כיו"ר הוועד המנהל התמנתה חברת הכנסת טובה סנהדראי.
מאז הקמתה של האגודה, ובמשך כ-25 שנים, היא מיסדה את השירות הלאומי והפכה אותו לחלק בלתי נפרד מההוויה הישראלית. במהלך תקופה זו, התחולל מהפך בקרב הציבור הדתי-לאומי: שירות לאומי היה לברירת המחדל של בנות המגזר כולו.
למרות העובדה שהאגודה פעלה ללא פיקוח ממשלתי, הכירו מוסדות המדינה הכרה דה-פקטו במסלולי השירות ואפשרו להן הטבות שונות בדומה לזכויות חיילים משוחררים.
שנות ה-90
באמצע שנות ה-90 הוקמו עמותות נוספות אשר הפעילו מסלולי שירות לאומי. בעקבות התערבות בג"ץ, החלה המדינה להקצות תקנים של מתנדבים לעמותות הנוספות, ביניהן עמותת שלומית שגייסה בנות חילוניות, בנים שנפלטו מהשירות הצבאי וכן מתנדבים מבני המיעוטים.
באותן שנים חלו תמורות בחברה הישראלית, ביניהן ירידה באחוזי הגיוס לצבא, ופנייה של בנות שאינן דתיות, ובנים, להתנדבות לשירות הלאומי, ונוצר לחץ ציבורי לפתיחת שורות השירות הלאומי לכלל אזרחי המדינה.
שנות 2000
מתחילת שנות 2000 התנהל שיח ציבורי על האפשרות לפתוח את השירות הלאומי לכלל מגזרי האוכלוסייה בישראל, גם לבני המיעוטים. הדובר הבולט היה ראובן גל שפרסם מאמרים על כך וכן ארגן כנסים ויזם פניות לממשלות ישראל. כתוצאה מכך, הקימה המדינה מספר ועדות, ביניהן ועדת עברי, שאת מסקנותיה אימצה ממשלת ישראל בסוף 2006, ובמרכזן פתיחת השירות הלאומי לכלל האוכלוסיות הפטורות משירות צבאי, כולל בנות שאינן דתיות, בנים, וערבים.
בשנת 2007, יזם ראש הממשלה אהוד אולמרט הקמת "מנהלת שירות לאומי אזרחי", שיהיה הבסיס לרשות הממשלתית העתידה לקום. בראש המנהלת עמד ראובן גל. שלוש שנים לאחר הקמת התשתית למנהלת התפטר גל ובמקומו התמנה שר שלום ג'רבי שהמשיך לפתח את התשתית עד שנחקק חוק שירות אזרחי, 2017, הוקמה הרשות והוא התמנה להיות המנכ"ל שלה.
במהלך השנים האלה הורחבו מסלולי שירות לכלל המגזרים באוכלוסייה הישראלית. שילוב אוכלוסיות אלו בשירות לאומי התבצע דרך העמותות השונות ובהן האגודה להתנדבות (ש.ל.ם), שלומית, בת-עמי, עמותת ש"ל ואחרות. עמותות אלה אפשרו קליטת אלפי חילונים במסגרות השירות הלאומי השונות. כמו כן נפתחו מסגרות המשלבות את האוכלוסייה הערבית והדרוזית בשירות הלאומי. החל משנת 2000 ואילך מתקיימת עלייה רצופה וחדה במספר בני המיעוטים המשרתים שירות לאומי-אזרחי. בשנת 2010 התחילו את השירות 1,350 בני מיעוטים, בנים ובנות, בהשוואה לכ-100 בשנת 2003.
החוק קובע כי השירות יארך בין שנה לשנתיים, ניתן יהיה לבצע את השירות גם בארגוני צער בעלי חיים (כולל בגני חיות), בגנזך המדינה ובהסברה ממשלתית בעניין זכויות ומענה לפניות ציבור, זאת בנוסף לביטחון פנים, הגנת העורף, בריאות, חינוך, רווחה, בטיחות בדרכים, תרבות ועוד. בחוק נכללת ההגדרה "התנדבות קהילתית", לצורך התאמתו גם למגזר הערבי. עוד נקבע כי מתנדב לא ימלא את מקומם או את תפקידם של עובדים קבועים. המתנדבים לא יקבלו שכר בעד השירות, אבל יהיו זכאים לדמי כיס לתשלום הוצאות אישיות ובחלק מהמקרים אף למגורים. המתנדבים לא ישתתפו במסגרת השירות בפעילות בעלת אופי פוליטי-מפלגתי. מנהל הרשות יוכל לאשר למתנדבים לבצע חלק מהשירות הלאומי מחוץ לישראל, בתנאי שיעסקו בתחום החינוך או בתחום עידוד העלייה.
מצרים העליונה
מצרים העליונה הייתה ידועה גם בשם tꜣ šmꜣw ("תַה שֶמוּ") שמשמעותו היא "ארץ הקנים". מצרים העליונה הייתה מחולקת ל-22 מחוזות שנקראו "נוֹם". המחוז הראשון היה באזור אסואן, המחוז ה-22 באזור אטפיח מדרום לקהיר.
שירות לאומי
שנות 2000
גוף המפעיל מתנדבים לשירות אזרחי יוגבל בהיקף פעילויות אחרות, כך שלא יעלו על 20 אחוז מכלל עיסוקיו. בנוסף, גוף כזה לא ישלול את קיומה של מדינת ישראל כיהודית ודמוקרטית, ולא יתמוך בטרור. החוק קובע כי: "היה הגוף המפעיל המבקש מימון... גוף שעיקר פעילותו זוכה למימון מצד ישות מדינית זרה – תותנה בקשתו בקבלת אישור מטעם השר". החוק מפרט עיצומים כספיים לגופים המפנים מתנדבים לשירות אזרחי, אשר יפעלו בניגוד לחוק. על כל הפרה ייקנס הגוף ב-3,000 ש"ח.
מצרים העליונה
היסטוריה
העיר החשובה במצרים העליונה בתקופה הקדם-שושלתית הייתה נחן (וביוונית היראקונפוליס). האל של העיר היה אל הנשר נחבת. מצרים העליונה הייתה ישות מדינית נפרדת ממצרים התחתונה עד לאיחודן שנעשה על ידי המלך נערמר ממצרים העליונה אשר חי בסוף האלף ה-4 לפנה"ס. ברוב התקופה הפרעונית תבאי הייתה המרכז המינהלי של מצרים העליונה. חשיבות תבאי ירדה לאחר הכיבוש האשורי. בתקופת בית תלמי עיר הבירה הייתה פתולומייס הרמיו. סמלה המייצג של מצרים העליונה היה הכתר הלבן הגבוה שנקרא "חג'ת" . הפרח המייצג היה פרח לוטוס מלבלב.
שירות לאומי
שנות 2000
החל מ-2019, מנכ"ל הרשות הוא ראובן פינסקי.
רשות השירות הלאומי-אזרחי
בשנת 2007 הוקמה מנהלת שירות אזרחי-לאומי במשרד הרווחה. בחודש ינואר 2008 קיבלה הממשלה החלטה המעבירה את סמכויות השירות הלאומי ממשרד הרווחה למשרד ראש הממשלה. בחודש אפריל 2009 העבירה הממשלה במסגרת הסכם קואליציוני את סמכויות המנהלת למשרד המדע והטכנולוגיה שבראשו עמד דניאל הרשקוביץ ממפלגת הבית היהודי. בשנת 2008 הפכה המנהלת לרשות השירות הלאומי-אזרחי במשרד המדע והטכנולוגיה, המטפלת הן בשירות הלאומי הוותיק, והן ב"שירות הלאומי-אזרחי" לתלמידי ישיבות. בשנת 2013 עברה רשות השירות הלאומי-אזרחי למשרד הכלכלה, שבראשו השר נפתלי בנט ממפלגת הבית היהודי, ולאחר מכן למשרד לאזרחים ותיקים, שבראשו עמד אורי אורבך ממפלגת הבית היהודי. בשנת 2015 עברה הרשות לשירות האזרחי למשרד החקלאות בראשות השר אורי אריאל.
משנת 2021 עברה הרשות למשרד לענייני התיישבות, באחריות ראש הממשלה והשר הממונה על המשרד נפתלי בנט
גופים מומחי אוכלוסייה (גופי מעטפת ציבורית)
מעטפת השירות הלאומי היא תוכנית ליווי, תמיכה והעשרה אשר נועדה למקסם את חוויית השירות של המתנדבים מהאוכלוסיות המיוחדות (צעירים עם מוגבלות, נוער בסיכון, נערות במצוקה, וצעירים ערבים) ולאפשר להן להתקרב למימוש עצמי, מעורבות חברתית, להשכלה ולתעסוקה. במסגרת המעטפת זוכים המתנדבים לליווי אישי, לתוכנית קבוצתית המתמקדת בהכנה לתעסוקה במגוון מתודות.
תנאי המתנדב בשירות הלאומי בישראל
תנאי השירות של מתנדב לשירות לאומי מוסדרים בחוק שירות לאומי (תנאי שירות למתנדב בשירות לאומי), תשנ"ח–1998. השירות הלאומי לבנות מוסדר בתקנות הביטוח הלאומי (בנות בשירות לאומי בהתנדבות), תשס"ב-2002 בו מפורטות חובות וזכויות המתנדבים. השירות הלאומי לבנים מוסדר בחוק שירות לאומי בהתנדבות (תוכנית ניסיונית לבנים) (הוראת שעה), תשס"א-2001, והוא מתבסס על כללי השירות הלאומי לבנות.
משך השירות הלאומי יכול להיות שנה אחת או שנתיים, וניתן להפסיקו בכל עת. עם זאת, על מנת לקבל את מלוא תנאי השחרור (כגון מענק שחרור), יש לשרת שנה אחת מלאה.
במהלך השירות הלאומי מקבל המתנדב דמי כלכלה בסך כמה מאות שקלים. מתנדבי השירות הלאומי מקבלים החזר מלא על נסיעות באוטובוסים במהלך השירות, והחל מ-1 בינואר 2001 הם זכאים לנסיעות חינם ברכבת ישראל. השירות הלאומי מספק לכל מתנדב אשר מתגורר במרחק רב ממקום השירות דירה בה יוכל לגור במהלך השירות.
עם תום השירות הלאומי זכאי המתנדב להטבות על-פי חוק קליטת חיילים משוחררים, בדומה להטבות הניתנות למי ששירת בצה"ל במשך אותו זמן.
שירות לאומי-אזרחי לבני ישיבות
במקביל לשירות לאומי ובנפרד ממנו, מתקיים בשנים האחרונות מסלול של "שירות לאומי-אזרחי" (שכונה בעבר "שירות אזרחי"). חוק טל איפשר לבני ישיבה להתגייס לשירות אזרחי כתחליף לשירות הצבאי, וכיום מוסדר השירות הלאומי-אזרחי בחוק שירות לאומי-אזרחי, התשע"ד-2014, שחוקק יחד עם תיקון לחוק שירות ביטחון שהחליף את חוק טל.
השירות הלאומי-אזרחי, החל מיום 1 ביולי 2014, מוצע לבני ישיבות מעל גיל 21, השירות הוא במסלול של 30 שעות שבועיות בממוצע במשך שנתיים, או 20 שעות שבועיות בממוצע במשך שלוש שנים. מוצע גם מסלול של "שירות אזרחי-ביטחוני" בו משרתים 36 שעות שבועיות בממוצע במשך שנתיים.
תחומי השירות הלאומי בישראל
השירות הלאומי בישראל פועל במגוון תחומים, בין השאר:
עם הזמן התפתח השירות הלאומי וכיום ניתן לשרת בתחומים שונים ומגוונים, החל מעבודה פקידותית ועד עבודה חינוכית וחקלאית. השינוי נובע גם מהפעלת עמותות שונות הפועלות לקידום השירות בקרב כלל האוכלוסייה בארץ.
הפולמוס סביב השירות הלאומי בישראל
ישנם מספר רבנים דתיים לאומיים (כדוגמת הרב זלמן ברוך מלמד ובנו הרב אליעזר מלמד) אשר ממליצים לבנות לוותר על השירות הלאומי על מנת להקדים ללמוד מקצוע ולהקים משפחה, דבר אותו רואים רבנים אלו כמסייע לעם ישראל יותר מאשר השירות הלאומי.
בקרב הציבור הערבי ומנהיגיו קיימת התנגדות ליוזמות של שירות אזרחי לערבים, בנימוק שמדובר ב"זרוע ישירה של צבא הכיבוש" ובפגיעה בזהותם של בני הנוער הערבים כחלק ממיעוט לאומי.
העלות הישירה של הפעלת בת שירות לאומי, כולל התשלום הישיר אליה ועלות ליוויה על ידי עמותת השירות הלאומי הוא 27,700 שקלים לשנה, שהם כ-2,300 שקלים לחודש. עו"ד אמנון דה הרטוך טען שעלות בת שירות לאומי אשר שירתה במשך שנתיים ולאחר מכן עובדת בשירות הציבורי, למשל כמורה, במשך 35 שנה (כולל אובדן תשלומי מס מאותן שנתיים שבהן לא עבדה), שווה ערך ל-5,500 שקלים לכל חודש שירות, ללא עלות העמותה המלווה. הרטוך מסיים את מאמרו בשאלה: "שמא כדאי לוותר על כל העניין?".
בקרב הציבור החילוני, אשר ככלל מחוייב לשירות חובה בצה"ל (למעט פטור מסיבות רפואיות או מגבלות), קיימים קולות שתומכים בשירות לאומי לבני ישיבות מתוך הכרה בכך ששילובם בשירות צבאי רגיל אינו צולח וכמו כן, ישנם רבים אשר מקבלים פטור גורף משירות צבאי בנימוק של "תורתם אמנותם".
בעקבות מבצע צוק איתן בקיץ 2014, שבו גברה הביקורת הציבורית על עמותות שמאל דוגמת בצלם ושוברים שתיקה שעיקר תקציבן מגיע ממדינות זרות ופעילותן נתפשה כאנטי-ישראלית, יזמו שרים בממשלה החלטה השוללת מעמותות אלה תקני שירות לאומי. ההחלטה בוטלה על ידי המשנה ליועץ המשפטי לממשלה דינה זילבר. בעקבות ביטול זה, החלה הממשלה בהליך חקיקה השולל תקני שירות לאומי מעמותות שעיקר תקציבן מגיע מיישויות מדיניות זרות וארגונים השוללים את קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית או תומכים בטרור. ב-22 במרץ 2017 עבר חוק זה בקריאה שנייה ושלישית.
עונש מוות
[[קובץ:Capital_punishment_in_the_world.svg|ממוזער|350px| מקרא
]] עונש מוות (או עונש מיתה) הוא אחת מצורות הענישה החמורות ביותר שיכולה החברה להטיל על מבצע עבירה. עונש מוות הוא דוגמה רדיקלית של ענישה גופנית והביצוע שלו מכונה הוצאה להורג.
עונש המוות במדינות העולם
המדינה הראשונה שביטלה רשמית את עונש מוות הייתה הדוכסות הגדולה של טוסקנה. היא עשתה זאת ב-30 בנובמבר 1786. מאז ביום זה מציינים "יום ערים למען החיים".
על פי הדו"ח השנתי של ארגון אמנסטי הבינלאומי בשנת 2003 היו 1,126 הוצאות להורג ב-28 מדינות; 84% מן ההוצאות להורג אירעו בארבע מדינות: סין - 726 אנשים, איראן - 108 אנשים, ארצות הברית - 65 אנשים, וייטנאם - 64 אנשים, ב-2005 השתנתה המגמה, סעודיה חלפה על פני ארצות הברית ודחקה את וייטנאם מחוץ ל"מועדון הארבע", ב-2007 עלתה פקיסטן למקום הרביעי (135 הוצאות להורג) ודחקה את ארצות הברית למקום החמישי. ככלל ניכרת מגמה של עלייה בהוצאות להורג במדינות אסלאמיות בתחילת המאה ה-21. בתקופה שבין 1990 ל-2003 עמד המספר הממוצע של הוצאות להורג בשנה בעולם על 2,242. סין הוציאה להורג לפחות 20,000 איש בין 1990 ל-2001. ישנם גורמים הנוקבים במספרים גבוהים יותר באשר למספר ההוצאות להורג בסין. אחוז ההוצאות להורג לנפש הגבוה ביותר לתחילת המאה היה בסינגפור, שם נספר ממוצע של כ-70 הוצאות להורג בשנה, לאוכלוסייה בת כארבעה מיליון איש. רוב המוצאים להורג בסינגפור נמצאים אשמים בעבירות סמים.
ברוב המדינות שבהן נהוגה הוצאה להורג שמור עונש זה לענישת בוגדים, ויש המטילות אותו על רצח. ישנן מדינות, כדוגמת סין, שבהן עבירות לא אלימות, כגון עבירות סמים ואף עבירות צווארון לבן, נושאות עמן את עונש המוות.
ברוב המדינות הדמוקרטיות של תחילת המאה ה-21 אין עונש המוות נהוג. כך באיחוד האירופי, בקנדה, באוסטרליה, בניו זילנד, ובחלק מארצות אמריקה הלטינית. אירלנד הייתה המדינה הראשונה בעולם אשר אסרה בשנת 1990 על עונש המוות בחוקתה, לאחר משאל עם. בעולם נאסר עונש המוות בשמונים מדינות, 22 מדינות לא הוציאו איש להורג בעשר השנים האחרונות, ובארבע עשרה מדינות נהוג עונש המוות רק לפשעים יוצאי דופן בחומרתם (לדוגמה, פשעי מלחמה). ב-78 מדינות, לרבות מדינות באפריקה, במזרח התיכון, באסיה, באיים הקריביים, וכן ביפן ובארצות הברית, עדיין נהוג עונש המוות. במדינות טוטליטריות נהוג לעיתים להוציא להורג ללא משפט מתנגדים לשלטון.
בין השנים 1608 ל-1991 הוצאו להורג בארצות הברית (וקודמותיה בשלטון באזורים אלו) כחמישה עשר אלף איש. בין 1930 ל-2002 הוצאו להורג בארצות הברית 4,661 אנשים.
רק בשש מדינות נהוג עונש מוות לעבריינים קטינים, כלומר עבריינים שביצעו את העבירה טרם הגיעם לגיל 18. עד 2005 הנהיגה ארצות הברית באופן כמעט בלעדי את עונש המוות לקטינים בעולם, אך אז בוטל בהחלטת בית המשפט העליון. עם זאת, בשל האיטיות בה מתבצע ההליך המשפטי שקודם להוצאה להורג בארצות הברית, לא הוצא להורג לאחרונה אדם שגילו פחות מ-19 שנה. אמנת האומות המאוחדות לזכויות הילד אוסרת על עונש מוות לקטינים. אמנה זו נחתמה על ידי כל המדינות פרט לארצות הברית ולסומליה.
ישנן מספר אמנות בינלאומיות האוסרות על עונש המוות, לדוגמה הפרוטוקול השישי לאמנה האירופית לזכויות האדם. אמנות אלו מחייבות רק את המדינות החתומות עליהן. המשפט הבינלאומי המנהגי מתיר הוצאה להורג.
מספר ארגונים בינלאומיים מתנים את ההשתתפות בהם באיסור על עונש המוות, ביניהם האיחוד האירופי ומועצת אירופה. מסיבה זו בוטל עונש המוות בטורקיה בשנת 2002, על מנת שתוכל לעמוד בדרישות להצטרפות לאיחוד האירופי. כתוצאה מכך אירופה היא יבשת שעונש המוות אינו נהוג בה, פרט לבלארוס.
ברוסיה, עונש המוות האחרון בוצע לאחרונה בספטמבר 1996 כאשר העונש בוטל ב-16 במאי 1996, על פי צו נשיאותי של בוריס ילצין. ב-19 בנובמבר 2009, בית המשפט העליון של רוסיה פסק כי לאף בית משפט ברוסיה אין תוקף וסמכות לגזור עונש מוות על נאשם.
עונש מוות בישראל
בישראל העונש על רצח במדרג החמור ביותר הוא מאסר עולם ולא מוות, אך סעיף 300 ב' לחוק העונשין והחוק לעשיית דין בנאצים ועוזריהם, תש"י-1950 קובעים עונש מיתה לרצח שבוצע על ידי הנאצים ועוזריהם. על פי חוקים אלו הוצא להורג בישראל אדם אחד בלבד - אדולף אייכמן, קצין אס אס בכיר ומקורב להיטלר שהיה מהאחראים המרכזיים לפתרון הסופי. אייכמן נתפס בארגנטינה ונשפט בשנת 1962, הוא נידון למוות והוצא להורג בתלייה.
אפשרות נוספת לעונש מוות היא על בגידה, בפועל הופעל סעיף זה פעם אחת - כנגד קצין צה"ל מאיר טוביאנסקי, טוביאנסקי נידון בפני בית דין שדה והוצא להורג בירייה, לאחר המקרה נחשף כי נשפט ללא הליך תקין ועל סמך ראיות כוזבות.
ב-1988 הורשע איוון דמיאניוק ונידון למוות על פי חוק זה, אך בערעור בפני בית המשפט העליון בוטלה ההרשעה מחמת הספק.
עם קום המדינה, היה נהוג בחוק עונש מוות על רצח, אך הדבר נדון בכנסות הראשונות ובוטל בתיקון לחוק העונשין. בדיוני הכנסת על הביטול חברי הכנסת התייחסו לעונש המוות הנהוג במשפט העברי ולסייגים הרבים שנתנו בו שהופכים את המשפט למוסרי וצודק יותר שעולים בקנה אחד עם עקרון יהודי אחר והוא שהאדם נברא בצלם אלוהים, ורק צו אלוקי יכול לשלול ממנו את זכותו לחיים. בנוסף, הובאה האמירה מהמשנה כי: מנגד לאמירה זאת באותה משנה רבן שמעון בן גמליאל אמר: "אף הן מרבין שופכי דמים בישראל".
עונש מוות במשפט הבין-לאומי
במסגרת המשפט הבין-לאומי, עונש המוות עודנו קיים, זאת חרף מעמדה של הזכות לחיים ולביטחון ועליית המדרגה בהכרה העולמית בזכויות האדם. עם זאת, הפרקטיקה של עונש המוות מוגבלת בימינו ומצטמצמת בהדרגה. החשש מפני הריגת חפים מפשע מהווה את הטיעון הוותיק ביותר כנגד הטלת עונש המוות.
רקע
המשפט הבין-לאומי המנהגי אינו אוסר על הטלת עונש מוות. עם זאת, אמנות האוניברסליות ואמנות אזוריות שונות מגבילות את השימוש בו וקוראות למדינות העולם לבטל אותו כליל. בשלהי המאה ה-20 החלה להתפתח מגמה עולמית לשינוי ביחס לעונש המוות. עליית מעמדן של זכויות אדם ברחבי העולם יצרה התנגשות במשפט הבין-לאומי בין החלת עונש המוות לבין כיבוד זכויות האדם. אי-לכך, מרבית מדינות העולם אסרו את השימוש בפרקטיקה של עונש מוות. במדינות שהמשיכו להנהיג פרקטיקה זו, הוגבלו העבירות שבגינן ניתן להטיל את עונש המוות. כיום ישנן 55 מדינות בעולם שעונש המוות מעוגן בחוק ומבוצע בפרקטיקה. מנגד, למעלה מ-100 מדינות אסרו לגמרי את השימוש בעונש המוות בשטחן ועוד כ-40 מדינות נוספות אסרו חלקית או בדרך לאיסור מוחלט של הפרקטיקה.
סעיף 5 להכרזה בדבר זכויות האדם קובע כי אף אדם לא יהיה נתון לעינויים או ליחס אכזר, בלתי הומני, משפיל ומבזה כעונש למעשיו. בית הדין האירופי לזכויות האדם קבע בהתאם לכך כי ההמתנה הארוכה (במשך שנים) לביצוע גזר דין מוות (ה-Death Row בארצות הברית) היא אסורה כיוון שהיא מבזה ולא הומנית. דיון נוסף התרחש בגין אופן ההמתה, כאשר מועצת זכויות האדם של האו"ם קבעה שהמתה באמצעות תאי גזים מהווה ענישה אכזרית וכן שהוצאה פומבית להורג אינה מתיישבת עם חובת השמירה על כבוד האדם.
אמנות אוניברסליות
האמנה הראשונה שהתייחסה להגבלת עונש המוות, הייתה אמנת ז'נבה השלישית משנת 1929, אך זו עסקה בשבויי מלחמה בלבד.
סעיף 6 לאמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות מהווה את ההוראה החשובה ביותר לעניין איסור הנהגת עונש המוות. סעיף זה קובע כי לכל אדם קיימת הזכות לחיים וזכות זו תהא מוגנת מפני פגיעה שרירותית. בנוסף קובע הסעיף כי במדינות הממשיכות להנהיג את עונש המוות, מותר להטילו רק בהמשך לפסיקה חלוטה של ערכאה שיפוטית מתאימה וכן כי העונש יוטל רק בגין העבירות החמורות ביותר על פי חוקי המדינה ולאמנות בין-לאומיות. השימוש במונח "העבירות החמורות ביותר" בעייתי, שכן הוא טרם הוגדר במסגרת המשפט הבין-לאומי. בהחלטה של המועצה הכלכלית-חברתית של האו"ם משנת 2005 הובהר שהמונח מכוון לעבירות הנושאות אופי של פשע בין-לאומי, או לכאלו שגרמו למוות או תוצאות חמורות במיוחד. ברם, בהיעדר הסכמה בין-לאומית בדבר סמכות המועצה לפרש את הוראות האמנה, לפרשנות זו אין מעמד מחייב. כך, למשל, חלק מן המדינות האסלאמיות רואות בניאוף וכפירה עבירות חמורות ביותר, בעוד שמדינות אחרות רואות בעבירות פוליטיות או כלכליות עבירות חמורות מאוד המצדיקות הטלת עונש מוות.
עוד עולה מן האמנה שהזכות לחיים היא ערך מקודש, ובשל כך יש לשלול את הפגיעה בה, אף אם נועדה לשרת תכליות ציבוריות חשובות ככל שיהיו. בעניין זה, נקבע בבית הדין האירופי לזכויות האדם כי קיים חשש שאדם שלא זכה להליך משפטי הוגן יוצא להורג על לא עוול בכפו. בית הדין ייחס חשיבות עליונה לחיי אדם וטען כי לא ניתן להפריד בין אי-חוקיותו של הליך משפטי הוגן לבין מתן גזר הדין הסופי. מדברי בית הדין עולה כי לעונש המוות אין מקום בחברה דמוקרטית וכי הטלתו עלולה להיחשב, בהתאם לנסיבות, כהתייחסות לא אנושית כלפי בני האדם.
אמנות אזוריות
בכמה אמנות אזוריות יש חובה על המדינות החברות לבטל את השימוש בעונש המוות. סעיף 4 לאמנה האמריקנית בדבר זכויות האדם מתייחס לעונש המוות בעקיפין, אולם בשנת 1990 התווסף פרוטוקול לאמנה זו בעניין ביטולו המוחלט של עונש המוות. ס' 1 לפרוטוקול הששי הנלווה לאמנה האירופית בדבר הגנה על זכויות האדם וחירויות היסוד אוסר על השימוש בעונש המוות.
גם באיחוד האירופי הייתה התנגדות לעונש המוות, אולם זו עוגנה בחקיקה רק בשנות ה-2000, עם כינון אמנת זכויות היסוד של האיחוד האירופי. מדינות אשר יבקשו להצטרף לאיחוד, יצטרכו לבטל את עונש המוות, אם הוא נוהג במשפטן.
בשנת 2008 נכנסה לתוקף מגילת זכויות האדם הערבית, אשר חברות בה 17 ממדינות הליגה הערבית. סעיפים 6–7 למגילה קובעים שעונש המוות יוטל רק על העבירות החמורות ביותר ומספק רשימת הגבלות מהותית לשימוש בו. ישנן מדינות אשר אשררו את האמנה אך הסתייגו מכללים מסוימים בה, בין היתר על מנת שיוכלו להמשיך בפרקטיקה של הטלת עונש מוות.
עמדות של גופים בין-לאומיים
ב-2010 קבלה העצרת הכללית של האו"ם, החלטה התומכת באיסור הטלת עונש המוות.
ניתן לזהות שינוי מגמתי ברחבי העולם גם בסוגיית גירוש זרים הנידונים למוות. בשנת 2006, מועצת זכויות האדם של האו"ם קבעה שקנדה צריכה להבטיח שעונש המוות הצפוי לאדם במדינת המוצא שלו (נגזר על האדם להיות מגורש מקנדה למדינת מוצאו) לא ימומש. המועצה התייחסה למדינות שהוקיעו את עונש המוות וטענה כי יש להן מחויבות שלא לחשוף אדם לסיכוי אפשרי של מימוש העונש. אי-לכך, מדינות לא יחזירו או יגרשו בני אדם מתחום שיפוטן אם צפויה להם סכנה במדינתם שלהם או בכל מדינה אליה יועברו. עם זאת, החלטות מועצת זכויות האדם אינן מחייבות כשלעצמן. אולם, בימים אלו מתקיימים דיונים ברחבי העולם במטרה לדמות את עונש המוות לעינויים או התאכזרות, יחס משפיל ובלתי הומני ובכך לשלול אותו באופן סופי.
שיטות להוצאה להורג
במשפט העברי: צורות ההוצאה להורג המפורשות במקרא הן סקילה ושרפה בלבד (עונשים קולקטיביים כמו עיר הנידחת, אינם כלולים). במשנה מוזכרות שתי שיטות נוספות: הרג וחנק. שיטות אלו יחד עם המוזכרות במקרא מכונות 'ארבע מיתות בית דין'. המיתות תוארו אצל חז"ל כך: סקילה היא השלכת הנידון ממבנה בגובה של כשתי קומות ורגימתו באבנים לאחר מכן, שרפה היא שפיכת מתכת מותכת לגרונו של הנידון למוות, הרג הוא עריפת הראש, וחנק מבוצע על ידי כריכת רצועות בד סביב צווארו ומתיחתן.
הרומאים הנהיגו את עונש הצליבה, הנחשב לדרך אכזרית במיוחד להוצאה להורג. כן היו נוהגים להשליך נידונים למוות אל חיות טרף, ולשעשע בכך את ההמונים.
בימי הביניים הייתה שיטת ההוצאה להורג נבחרת על פי מעמדו של המוצא להורג. אצילים הוצאו להורג בצנעה ובאופן מהיר. פשוטי העם הוצאו להורג בשיטות איטיות ומכאיבות יותר, באופן פומבי בדרך כלל. בעוד ראשם של אצילים בדרך כלל נערף בחרב או בגרזן, בני המעמד הפשוט - שלרוב נענשו על גנבה - הוצאו להורג בתלייה, בתחילה על עצים ואחר כך בגרדום - מתקן ייעודי שנבנה לשם הוצאה להורג בתלייה וניצב בכיכר שליד בית הסוהר. אנשים שהואשמו בכפירה או בבגידה הוצאו להורג בהעלאה על המוקד, שנחשבה לשיטת ההוצאה להורג האכזרית מכולן.
מפנה בדרכי ההוצאה להורג חל בימי המהפכה הצרפתית, עם המצאת הגיליוטינה. הדרך המהירה בה עורפת הגיליוטינה את ראשי קורבנותיה גרמה לכך שההוצאה להורג נעשתה הליך מכני ומהיר, דבר שאיפשר טבח מהיר של האצולה הצרפתית (לרבות בית המלוכה) בימי "שלטון הטרור" של רובספייר.
בבריטניה הייתה נהוגה הוצאה להורג בתלייה (עד 1964).
בארצות הברית נהוגות מספר שיטות להוצאה להורג, על פי המדינה שבה נגזר העונש. יש מדינות המשתמשות בכסא חשמלי, המצאה אמריקנית ייחודית. מדינות אחרות מוציאות להורג מול כיתת יורים, בזריקת רעל, בתא גזים או בתלייה. שיטת ההמתה הרווחת ביותר במאה ה-21 היא הזרקת רעל לגופו של הנדון למוות.
בדרום אסיה ובדרום-מזרח אסיה היה נהוג להשתמש במחיצה על ידי פיל במשך כ-4,000 שנה. גם באימפריה הרומית ובקרתגו השתמשו לעיתים בשיטה זו להוצאה להורג.
במאה ה-19 ובמאה ה-20, היו נפוצות ברוב הארצות שיטות הוצאה להורג באמצעות תלייה או כיתת יורים. מדובר בשיטות זולות ופשוטות יחסית, שאפשר לממשן גם בתנאי שדה וגם בעת מלחמה.
מכיוון שפעולת ההריגה המכוונת עלולה לגרום לרגשות אשם קשים ולנזק פסיכולוגי, מוטמעים בתהליך מנגנונים שונים שמטרתם להגן על המוציאים להורג במידת האפשר. אחת הדרכים לעשות זאת היא שמירה על חוסר ודאות ביחס לאחריותו של היחיד להרג - למשל, בכיתת יורים חלק מהרובים ייטענו בכדורי סרק, ואחרים בכדורים חיים. בזריקת רעל, תתקיים סדרה של הזרקות, הן של רעל פעיל והן של נוזלים בלתי-פעילים. הדבר מאפשר למשתתפים בהוצאה להורג לשאת באחריות כקבוצה המצייתת לפקודות שניתנו על פי חוק, מבלי שניתן יהיה להצביע על אחד מהם כאחראי הישיר למות הנדון.
ביהדות
במקרא עונש המוות מופיע כביעור הרע מקרב העם, וכדי שישמעו העם ויראו. כמו כן, לגבי רצח מופיע שהארץ "צריכה" כפרה על דם שנשפך בה, והכפרה לא תיתכן אלא בשפיכת דם השופך.
במקרא מופיעים עונשי מוות על העבירות הבאות:
בתורה שבעל פה אנו מוצאים אמירות של חז"ל התומכות עקרונית בעונש המוות, ומברכות על איבוד הרשעים מן העולם. כך, לאחר שהדיינים מזהירים את העדים לומר את האמת מתייחסים לחשש האפשרי שלהם לגרום למותו של אדם: "ושמא תאמרו מה לנו לחוב בדמו של זה? הלא כבר נאמר 'ובאבוד רשעים רינה' ”. חז"ל אף הצהירו בצורה כללית שמיתתן של רשעים הנאה להם והנאה לעולם, כלומר הנאה להם – שחטאם מתכפר ושלא יוכלו לחטוא עוד, והנאה לעולם – כיוון שהחטאים שנהרגים עליהם נתפסים כפוגעים בחברה, ובמותם לא יוכלו להמשיך לפגוע בחברה.
מאידך, נקבעו חומרות מיוחדות בהלכות סדרי הדין בדיני נפשות, משום כובד הראש הנדרש בהם. כמו כן ההלכה דאגה שהנידון ייהרג במיתה קלה ומכובדת על פי הכלל "ואהבת לרעך כמוך". הניסיון להימנע מלבצע עונש מוות בוטא בהצהרות של התנאים, כגון: "סנהדרין ההורגת (אדם) אחד בשבוע (=שבע שנים), נקראת חובלנית", דעה אחרת גורסת שאפילו אם הרגה אחד לשבעים שנה נקראת חובלנית, ו"רבי טרפון ורבי עקיבא אומרים: אילו היינו בסנהדרין לא נהרג אדם מעולם".
אחרים הביעו הסתייגות מעמדה זו לכל הפחות ביחס לרוצחים, עד כדי שאמר התנא רבן שמעון בן גמליאל על חכמים אלו: "אף הם מרבים שופכי דמים בישראל”. מקור לחילוקי דעות ביחס לעונש מוות על גנבה, שלפי המקרא אין עליה עונש מוות, מצוי באגדה המספרת על רבי אלעזר בן רבי שמעון שהיה מוסר גנבים למלכות רומי שהייתה תולה אותם. שלח לו רבי יהושע בן קרחה: "חומץ בן יין! עד מתי אתה מוסר עמו של אלהינו להריגה?!” השיב לו: "קוצים אני מכלה מן הכרם!" שלח לו: "יבא בעל הכרם (=אלוהים) ויכלה את קוציו!"
מן ההלכות המבטאות את הזהירות וכובד הראש שיש לנהוג בדיני נפשות, אפשר למנות את ההלכות הבאות:
ביהדות ישנה גם סמכות אזרחית להטלת עונש מוות. למלך יש סמכות להוציא להורג עבריינים שעברו על חוקיו, משום שמורד במלכות חייב מיתה. הוא רשאי גם להוציא להורג אף מי שרק פגע בכבודו. המלך לא כפוף לכל ההגבלות שבית דין כפוף להם, ולכן אין חובה בשני עדים, אלא מספיק שהמלך השתכנע שהם עברו על חוקי המלך. מכוח סמכות זו המלך יכול לתקן את החיים האזרחיים, ולשמור על חיי ורכוש האזרחים. המלך שופט על העוולות האזרחיות, בשונה מבית דין ששופט על עבירת חוקי התורה.
ענישה בפועל
בתנ"ך מתוארים מספר מקרים של עונש מוות, ביניהם עונשים על פי צו המלך: מסופר על עונש המוות שניתן למקושש העצים בשבת ומגדף שקילל את אלוהים. כמו כן, נהרגו עובדי עגל הזהב, ועובדי בעל פעור. בתקופת יהושע הוצא להורג עכן שמעל בחרם ולקח שלל מלחמה ומשפחתו. לאחר מכן, בתקופת המלכות, הורג שאול המלך עיר כוהנים שלמה כי חשד בהם במרד (דבר שנרשם לרעתו במקורות היהודיים). הוא הוציא להורג את האובות והיידעונים וגם בנו יהונתן כמעט הוצא להורג עקב הפרת שבועה (אך העם מנע מכך). דוד הוציא להורג את מי שבישר לו על מות שאול והשלים את מיתתו, ואת הקושרים שרצחו את איש בושת, בנו של שאול. שלמה המלך הוציא להורג את אחיו, אדוניה בן חגית, באשמת קשר, את יואב בן צרויה על רצח, ואת שמעי בן גרא על שיצא מירושלים בניגוד להוראת שלמה.(כל הענישות למעט ענישת יואב בן צרויה במסגרת מורד במלכות)
בימי בית שני הסנהדרין הוציאו להורג את סטפנוס הקדוש ואת יעקב אחי ישו. יהודה בן טבאי הוציא להורג עד זומם, שמעון בן שטח תלה 80 נשים בעוון כישוף אישה נסקלה בעקבות יחסי מין עם בנה ובת כהן נשרפה בשל זנות. בתלמוד מובאות גם עדויות לביצוע עונש מוות בידי רב שילא, רב חמא ורב כהנא, ועל יהודי מצרים שהוציאו להורג אב ובנו שבאו על נערה מאורסה ביום כיפור. לפי דעה בתלמוד, דיני נפשות בירושלים פסקו ארבעים שנה לפני חורבן בית המקדש השני (בשנת 30 לספירה).
לפי התלמוד וספרות ההלכה, יש חוטאים שמצווה להורגן אף ללא משפט: "המינין והמסורות והמומרים היו מורידין ולא מעלין".
קנאים פוגעים בו
קנאים פוגעים בו היא הלכה שמתירה (אך לא מחייבת, בניגוד לבית דין) לאדם המונע מרגשי קנאות דתית להרוג עבריינים בשלוש עבירות: מעילה, קללה בשם עבודה זרה ובעילת גויה. הקנאי רשאי להרוג את העבריינים בלי משפט ובלי ידיעת בית דין. בניגוד להלכה המחייבת עונש מוות על הריגת יהודי, ואפילו יהודי שחטא בחטא חמור, הקנאי פטור מכל עונש.
בנצרות
ישו הנוצרי הוצא להורג בצליבה. מותו הוא מוטיב נפוץ באמנות הנוצרית, והצלב הוא סמל לאמונה הנוצרית. לנוצרים רבים די בכך על מנת להתנגד לעונש המוות, אך ישנם רבים אחרים אשר אינם מתנגדים לעונש המוות. באימפריה הביזנטית לא היה עונש המוות נהוג, ובמקומו נהוגה הייתה הטלת מום. הנוצרים התומכים בעונש המוות בדרך כלל נוהגים לצטט פסוק מהברית החדשה שבו תומך ישו בעונש המוות לפוגעים בילדים קטנים.
באסלאם
בשריעה - הדין הדתי המוסלמי, נהוג עונש המוות שנקרא קיסאס. חכמי ההלכה רואים שיש שתי מטרות לקיסאס: התגמול וההרתעה. לפי השריעה ניתן להוציא להורג מוסלמי על רצח של מוסלמי אחר. אולם חלק ניכר מחכמי ההלכה המוסלמים סברו שאין להטיל עונש מוות על מוסלמים אשר רצחו לא מוסלמים, אם הרצח נבע מעוינות דתית ומשיקולי מלחמה בין שני הצדדים על בסיס אידאולוגי דתי. עם זאת אסכולות שהיו מזוהות עם השלטון המוסלמי, כמו האסכולה החניפית הטילו עונש מוות על מוסלמים אשר רצחו לא מוסלמים בתחומי המדינה המוסלמית. אסכולות אלו ראו שיש להחיל את עונש המוות מבלי להפלות אנשים על מוצאם הדתי או השבטי.
רובם ככולם של חכמי ההלכה מסכימים ביניהם על עונש מוות על ניאוף - אם ישנם לכך ארבעה עדים, ויש חילוקי דעות ביניהם על ביצוע דין מוות על המרת דת האסלאם, הרשעה שלישית בשתיית אלכוהול והרשעה חמישית בגנבה. בעוד שמרביתם ככולם של חכמי ההלכה סבורים שיש להטיל עונש מוות על לא מוסלמים אשר רצחו מוסלמים, הרי היו חילוקי דעות ביניהם על הטלת עונש מוות על ניאוף. היו חכמי הלכה שהתנגדו לעונש מוות מצד שלטון מוסלמי על עבירות ניאוף שבוצעו על ידי לא מוסלמים. הסיבה קשורה שלפי הסכם החסות שהוענק ללא מוסלמים, המדינה המוסלמית אינה רשאית להטיל עונשי מוות על עבירות דתיות של הלא מוסלמים כמו עבירת הניאוף. אולם היו חכמי הלכה אחרים שטענו שגם לפי היהדות והנצרות, הוטל עונש מוות על ניאוף ובכך ביצוע דין המוות עליהם לא נחשב כהתערבות דתית בענייני דת, אלא היא בעצם אכיפת החוק הדתי של הקהילה הלא מוסלמית, תוך הסכמת הלא מוסלמים עצמם.
עונש המוות נתפס כזכות של המשפחה של הנרצח ולא זכותה של המדינה המוסלמית. בכך המשפחה של הנרצח יכולה לוותר על עונש המוות אם היא רצתה להתפשר עם משפחת הרוצח באמצעות הסכם של סולחה, שבו בדרך כלל שילמה משפחת הרוצח פיצוי כספי שנקרא בשם דיה למשפחת הנרצח במקום עונש המוות.
בארצות רבות שבהן יש רוב למאמינים באסלאם אין השריעה נוהגת, במיוחד בארצות שהיו תחת שלטון קולוניאלי מערבי.
בבודהיזם
הבודהיסטים שוללים את עונש המוות מאחר שהוא מונע מהאדם את האפשרות לעבור שינוי רוחני ולכפר על פשעו.
יעילות
מטרתו העיקרית של עונש מוות היא הרתעה, מתוך הנחה שאנשים רבים חוששים מהמוות יותר מכל עונש אחר (הנחה שיש במחקר כאלו החולקים עליה). זו הסיבה שמחקרים שבוחנים את יעילות עונש המוות בדרך כלל מתמקדים ביכולת ההרתעה שלו.
מחקרים רבים מאמצע המאה ה-20 ניסו למדוד את השפעת חקיקה או ביטול של עונש מוות. מספר מטא אנליזות שבוצעו בשנים אלו העריכו שלעונש מוות אכן יש בפועל הרתעה רבה ממעשי רצח, אולם מחקרים אלו היו מוטים בגלל שינויי מגמות בתדירות הרצח לאורך השנים, ובעקבות התבססות על הערכות שונות ששינו את הנתונים באופן דרמטי. החוקרים בני התקופה התקשו לקבוע את המידה האמיתית של ההשפעה, ומחקרים שונים הצביעו על טווח רחב, החל מהרתעה משמעותית לבין הרתעה ללא כל אפקטיביות.
כמה מחקרים עדכניים יותר השתמשו בחישובים מדויקים יותר, אולם גם במקרה זה התוצאות הללו אינן מובהקות. בשנת 1976 הגיע יונקר למסקנה שחלק מהבעיות בניסויים הישנים היא שימוש בנתונים בעייתיים, והעריך שמדידת נתונים רק החל משנת 1959 תציג תוצאות אמינות יותר. בבדיקת נתונים אלו בלבד, הגיע יונקר למסקנה שעונש המוות אכן מרתיע באופן משמעותי. מחקר של שיאנג משנת 2004 העלה שלא רק שעונש מוות מחזק את ההרתעה במדינה בה הוא מקוים, אלא גם במדינות נוספות. בין החוקרים שמעריכים את ההשפעה של עונש המוות כשולית נמצא לויט שבחן נתונים מארצות הברית מין השנים 1950–1990, והגיע למסקנה שההרתעה של עונש המוות בטלה, אולם נסיבות אחרות הן אלו שהגבירו את ההרתעה, כמו הגדלת שכיחות המאסר באוכלוסייה. מחקרים שונים של זימרמן ושפרד משנת 2004 מצא עלייה קטנה בהשפעת ההרתעה שמתרחשת בכל פעם שמתפרסם על הוצאה להורג אקטואלית. מספר מחקרים שפורסמו בשנים 2003–2005 ובחנו נתונים עשרות שנים אחורה הגיעו למסקנה שמספר ההוצאות להורג ומקרי הרצח נמוכים מכדי להסיק מסקנה מובהקת. חוקרים אחרים הצביעו על מתאמים שמחלישים את אפקט ההרתעה, למשל, שיהיו יותר הוצאות להורג בתקופות בהן מושלים יחליטו לשים יותר דגש על המאבק בפשע, אולם החלטה זו תגרום במקביל גם לעלייה באכיפה ולעלייה בצורות ענישה אחרות, כך שקשה לקבוע האם ירידה במקרי רצח מתקיימת בגלל שינוי הנוגע לעונש מוות דווקא.
במחקרה של שפרד משנת 2004 הציעה מתאם שעשוי להסביר את התוצאות הסותרות של המחקרים השונים. על פי שפרד, מחקרים שהראו תועלת הרתעתית בעונש מוות, התבססו על נתונים מרחבי כל ארצות הברית. לעומת זאת, מחקרים שהראו חוסר תועלת בעונש ואף פגיעה, התבססו על מדינות מסוימות בהן כמות הביצוע של העונש נמוכה. מסקנתה מהמחקר ההשוואתי היא שרק אם מקיימים תדירות גבוהה מספיק של הוצאות להורג, הן הופכות יעילות הרתעתית.
הידרוליזה
סוגים
בכימיה אורגנית, הידרוליזה יכולה להיחשב כתגובה ההפוכה לתגובת דחיסה, שבה שני מקטעים מולקולריים חוברים יחד תוך יציאת מולקולת מים. כיוון שהידרוליזה יכולה להיחשב כתגובה הפיכה, דחיסה והידרוליזה יכולות להתרחש באותו הזמן, כשקבוע שווי המשקל קובע את הכמות של כל תוצר (תוצר ההידרוליזה ותוצר הדחיסה).
יהוד מדינתא
יהֻד או יְהוּד מְדִינְתָּא הוא שמה הארמי של פחוות יהודה - רשות ממשל עצמי יהודי בחבל יהודה בארץ ישראל בתקופה הפרסית החל מהמאה ה-6 לפנה"ס, שהייתה חלק מהאחשדרפניה (סטראפיה) "עבר נהרה" (עבר הנהר) (שבראשה עמד אחשדרפן).
היסטוריה
בשנת 539 לפנה"ס כבש כורש מלך פרס את האימפריה הנאו-בבלית, שכללה גם את ארץ ישראל. בארץ ישראל ישבו בתקופה הפרסית יהודים, שבטים ערבים (בני קדר), אדומים, פלשתים ושומרונים – צאצאיהם של גולים שהובאו על ידי אשור ובבל לארץ ישראל והשתקעו בהּ.
בשנת 538 לפנה"ס פרסם המלך את "הכרזת כורש", שבהּ קרא ליהודים לשוב "לירושלים אשר ביהודה" ולהקים בה מחדש את בית המקדש לאלוהי ישראל. בעקבות קריאתו של כורש, החלה שיבת ציון, אשר כללה חלק מגולי בבל. העולים הגיעו בכמה גלי עליות ובראשם מנהיגים מקרב הגולה בבבל. גל העלייה הראשון בהנהגת ששבצר "הנשיא ליהודה" כלל 50,000 נפש. לאחריו התמנו זרובבל בן שאלתיאל כ"פחת יהודה", עזרא הסופר ונחמיה. חלק מהעליות תוארו בספרים עזרא ונחמיה. העולים פנו אל בנייה מחודשת של היישוב וקימום ההריסות בירושלים. מלכי פרס שלאחר כורש נטו חסד ליהודים, אישרו בניית בית המקדש השני ומימון שוטף של הוצאותיו מקופת הממלכה. תחת שליטת מלכי פרס זכו היהודים בארץ ישראל לממשל עצמי דתי ופולחני מלא, אך ללא ריבונות מדינית. כדי לצמצם סיכויים למרד מנעו מצאצאי בית דוד לקחת חלק בהנהגת הממשל העצמי של פחוות יהודה.
בנית ההתיישבות ושיקום ההריסות נתקלו בקשיים והתנהלו באיטיות. בשנה הראשונה לחזרתם של הגולים, הוקם באתר הר הבית והמקדש החרב המזבח וחודשה עבודת הקורבנות. בשנה השנייה לחזרתם של הגולים, הונחה אבן הפינה לבית המקדש השני. הפעולות הללו עוררו את חשדותיו של המנהל הפרסי השליט ואת מורת רוחם של השומרונים. בקשתם של השומרונים להשתתף בהקמת המקדש סורבה והם בנו מקדש משלהם בהר גריזים. התקבל האישור מן המלך הפרסי דריווש הראשון לבניין המקדש. משום ההשהיה בהקמת המקדש השני הפצירו הנביאים חגי וזכריה בעם להאיץ קצב הקמתו. לאחר איסוף תרומות למימון הבנייה ובנייה מאומצת לפי ההלכה והמנהג, נחנך בית המקדש השני בשנת 516 לפנה"ס.
גבולותיה של יהודה החדשה הצטמצמו במידה משמעותית לעומת שטחה טרם חורבן הבית הראשון: שטח פחוות יהודה עמד על כ-1,600 קמ"ר בלבד. היא הייתה חלק מהאחשדרפניה (סטראפיה) "עבר-נהרה", ומושלה נקרא "פחה".
יהוד מדינתא הייתה יחידה מנהלית עצמאית, אשר הנפיקה מטבעות קטנים עם האותיות "יהֻד".
היא חולקה לפלכים שעליהם משלו "שרי פלך", והפלכים נחלקו לשני חצאים, שעליהם משלו "שרי חצי פלך". בספר נחמיה נזכרים חמישה פלכים: ירושלים, בית הכרם, המצפה, בית צור וקעילה. אך קרוב לוודאי שגם יריחו וסביבתה היו פלך נפרד, ולדעת מיכאל אבי-יונה ואברהם שליט, גם תקוע הייתה כנראה פלך. בפלכים היו ערים מרכזיות וערי משנה. הערים הגדולות בתקופה זו היו ירושלים, עזה, יריחו, לכיש ועכו.
בשלהי התקופה התגברה השפעתה של התרבות ההלניסטית. בשנת 332 לפנה"ס כבש אלכסנדר מוקדון את ארץ ישראל מידי הפרסים, ובכך תמה התקופה הפרסית והחלה התקופה ההלניסטית בארץ ישראל.
ארכאולוגיה
הממצאים הם בעיקר משלהי התקופה (המאה ה-4 לפנה"ס): מטבעות יהֻד, מטבעות שהונפקו בפחוות יהודה כשעליהם מוטבעת המילה ("יהד") באלפבית עברי עתיק. בחלק מהמטבעות החל השימוש באלפבית הארמי לצד האלפבית העברי העתיק. כמו כן, נמצאו בולות וידיות של קנקני חרס, שעליהם הוטבע  (י'-ה' באלפבית עברי עתיק, ד' באלפבית ארמי) וכן בולות שנכתב עליהן  ("יהוד", בכתיב מלא; י'-ו' בעברי עתיק, ה'-ד' בארמי).
מקורות במקרא
השם ידוע מן הפסוק:
.
המילה הארמית מדינתא דומה למילה מדינה בעברית, המוזכרת גם היא בהקשר התקופה:
הממשל העצמי היהודי בחבל יהודה אשר בראשו עמדו יהודים שמונו על ידי הממלכה הפרסית נודע גם בשם "פחוות (=ממשל/ממשלה) יהודה".
הפחווה, הנזכרת ב, הייתה מקום ישיבתם של שבי ציון, ונאספו אליה גם בני שבטים אחרים. שם הפחווה הוא חלק מתהליך השתרשות המילה "יהודי", בזיקה לחבל יהודה: