cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שמעון אהרן סופר
ביוגרפיה
נולד בקרקוב בשנת תרנ"ו למשה סופר מווינה, בנו של רבי יואל סופר ונכדו של רבי רבי שמעון סופר, ולחיה לבית רוזנברג. בנעוריו למד בישיבתו של רבי יוסף צבי דושינסקי בגאלאנטא, ולאחר מכן אצל רבי עקיבא סופר בפרשבורג. הוסמך להוראה בידי מספר רבנים: רבי ישעיהו פירסט מווינה, רבי יוסף נחמיה קורניצר מקרקוב (שהיה דודן של אביו רבי משה), ורבי יוסף צבי דושינסקי.
לאחר שסיים את לימודיו עסק במסחר. בסביבות שנת ה'תרפ"ה נשא את מירל בת שמחה כהן מנירנברג, ממנה נולדו לו שמונה ילדים.
את כספי הנדוניה שלו הוא השקיע במסחר, אך הפסיד אותם. לאחר שהתרושש מינה אותו רבי שמואל דוד אונגר להיות ראש הישיבה בעירו טירנא בשנת ה'תרפ"ז, ובשנת ה'תרצ"ט בערך נתמנה להיות רבה של נובומסטא.
בשנת תרצ"ט התנהל פולמוס בינו לבין רבי ישכר שלמה טייכטל על כשרותו של שמן שמעורב בו שומן המיוצר בעירו נובומסטא, אותו אסר רבי שמעון אהרן בתמיכת רבי עקיבא סופר מפרשבורג בניגוד לדעתו של רי"ש טייכטל.
פטירתו
במלחמת העולם השנייה, במהלך אקציה שנערכה בפסח ה'תש"ב, הוא נשלח מביתו עם אשתו ושמונת ילדיו למחנה באזור לובלין. הרב אונגר השתדל להציל אותו משם, אך ללא הועיל. מן המחנה עלה בידי הרב סופר להבריח מכתב, שבין היתר הביע בו את דאגתו לבנו שנהיה בר מצווה, וביקש שיספקו לו תפילין - "דבר שיגרום לו שמחה מרובה בעודו במיצר". מכיוון שרק מעטים מבין היהודים שהגיעו לאותו המחנה שרדו, אין עדות ברורה על הנסיבות שבהן הוא נספה, אך יש הסבורים שהוא נספה בסוביבור או בלוברטוב בתשרי ה'תש"ג יחד עם ילדיו ומשפחתו.
מארי קרוייה
מארי קרוייה אלפוון (בדנית: Marie Krøyer; 11 ביוני 1867 – 25 במאי 1940) הייתה ציירת דנית. היא זכורה בעיקר כאשתו של פ.ס. קרוייה, אחד החברים המצליחים במושבת האמנים סקיין, שפרחה בסוף המאה ה-19 בצפון יוטלנד.
ביוגרפיה
מארי, ילידת פרדריקסברג, הייתה בתם של מקס טריאפק, מנהל טכני ואשתו מינה אוגוסטה קינדלר, שהיגרה לדנמרק מגרמניה בשנת 1866. היא נהנתה מחיים נוחים ממעמד הביניים יחד עם שני אחיה וילהלם וולדמר. חברת ילדותה, אידה הירשפרונג, יצרה למארי קשר חברתי עם היינריך ופאולין הירשפרונג, דודתה ודודה של אידה. היינריך הירשפרונג, איש עסקים בולט שניהל עסק מצליח לייצור טבק, היה פטרון האמנות וגילה התעניינות מוקדמת בפ.ס.קרויה.
מגיל צעיר גילתה מארי עניין רב באמנות, ושאיפה להפוך לציירת. היה קשה מאוד באותם ימים לנשים להתאמן כאומניות, אך היא הייתה מוכשרת ונהנתה מתמיכת הוריה. היא למדה באופן פרטי אצל קרל תומסן בשנות ה-80 של המאה ה-19.
מכיוון שלא היו בתי ספר ציבוריים לאמניות, למארי היה הרעיון לחסוך בהוצאות הלימוד הפרטי על ידי איסוף קבוצה של נשים צעירות נוספות, להשכיר סטודיו ולבקש ממיטב המורות לאמנות לבוא ולתת להן שעורים מדי פעם. בין האמנים שהגיעו הייתה לוריט טוקס ובעלה לעתיד של מארי, פ.ס קרויה. ביוני 1888 התארסה מארי עם רוברט הירשפרונג, בנם של היינריך ופאולין, אך הוא היה נתון להתקפי דיכאון עמוק ונראה כי ניתק את הקשר זמן קצר לאחר מכן.
בדצמבר 1888 נסעה מארי לפריז, שם, באביב 1889, למדה עם אנה אנקה. אנה אנקה, הייתה ציירת דנית, מסקגן בצפון יוטלנד, הפכה לחברתה לכל החיים. מארי קרויה גילתה את האימפרסיוניזם והנטורליזם, שהשפיעו מאוד על סגנון הציור שלה. תמיד הייתה להוטה לתמוך בתנאים טובים יותר לאמניות, היא הייתה בין הראשונות שהציגו בתערוכה החופשית בשנת 1891, תערוכה חלופית לתצוגות בשרלוטנבורג של האקדמיה.
צ'אנקה
צ'אנקה (Chanka או Chanca) היא קבוצה אתנית של ילידים בפרו של ימינו, שהיו היריבים החשובים ביותר של אימפריית האינקה במחצית הראשונה של המאה ה-15.
מארי קרוייה
יצירה
רק מספר קטן מציוריה של מארי שרדו, רובם על בדים קטנים; ליסה סוונהולם מאמינה שהעדר יצירות גדולות מהווה עדות נוספת לחוסר הביטחון של מארי בכישרונה. מעניין במיוחד הדיוקן העצמי האימפרסיוניסטי שלה (1889), שבו היא מציגה מבט עגום למדי על עצמה, מודגש על ידי משיחות המכחול העבות והצל שהוטל על רוב פניה. הציור האחרון הידוע שלה, השוק בעיר צרפתית משנת 1898, יצירה אימפרסיוניסטית קטנה המציגה את כישרונה במלואו.
צ'אנקה
אזור ההתיישבות של בני הצ'אנקה השתרע על חלקים ממחוזות פרו של ימינו: אפורימק, אייקוצ'ו וואנקבליקה. מרכזים פוליטיים חשובים כללו את ומנקארפה (בקצ'ואה: "אוהל בז") והעיר אנטוואילה (, "אחו נחושת"). בני הצ'אנקה, שהקימו בעצמם אימפריה הולכת ומתרחבת, היוו איום חמור על האינקה, ובשנת 1438, תחת מנהיגם אנקו וואלוק (Anku Walluq), עם צבא בן כ-40,000 לוחמים כביכול, ניסו לכבוש את בירתם קוסקו. אולם ניסיון כיבוש זה הסתיים באסון. צבא מאוחד של האינקה, קאנאס (K'anas) וקנצ'יס (Canchi) הביס את צבא צ'אנקה בקרב יווארפמפה (Yawarpampa,"מישורי הדם"); שטח הצ'אנקה שולב באימפריה של האינקה. אירוע זה מייצג נקודת מפנה במסורת האינקה. מלך בני האינקה המנצח ידוע מאז בשם "רפורמטור של העולם", פאצ'אקוטק יופאנקי. אחרי התבוסה הצ'אנקה שולבו באימפריה של האינקה.
מארי קרוייה
יצירה
אף שמארי קרויה זכתה להכרה ביופייה האישי במהלך חייה, רק לאחר מותה של בתה ויבקה בשנת 1986 נחשפו כישרונותיה כאמנית. הציורים שהותירה מארי הראו כי הייתה ציירת בעלת פוטנציאל בלתי ממומש. כמה עבודות של מארי נמצאות באוסף במוזיאון סקגן.
צ'אנקה
הצ'אנקה היו בין העמים הכבושים שסייעו לפרנסיסקו פיסארו במלחמתו נגד האינקה.
מארי קרוייה
כישרונות דקורטיביים
מארי קרויה קיבלה השראה מהמעצב הסקוטי צ'ארלס רני מקינטוש לעיצוב רהיטים. כאשר היא ובעלה עברו לביתו של פקיד העירייה בסקגן בשנת 1895, היא עיצבה את הרהיטים ואת חללי הפנים, כפי שעשתה כשרכשו את ביתם בקופנהגן. כמה מרהיטיה נמצאים במוזיאון הלאומי של דנמרק. תחומי העניין שלה היו עיצוב קמינים, בדים ארוגים, אביזרי מטבח ופנלים לקיר, מה שהעניק השראה לאדריכל אולריק פלסנר לקחת את תוכניותיה בעבודותיו שלו.
צ'אנקה
כלכלה ותרבות
כלכלת הצ'אנקה התבססה על פעילות חקלאית. הם גידלו צמחים שונים של האנדים, המתאימים לרמות אקולוגיות שונות, אליהם הוסיפו גידול ומרעה של למות, ויקוניות, אלפקות וגואנקו, בעדרים בגודל ניכר, אשר נוהלו מהכפרים עם מתקנים מיוחדים לשלוט בהם ולהאכיל אותם כל עוד סיפקו צמר ובשר.
מארי קרוייה
כישרונות דקורטיביים
בשנת 1905, לאחר שפ.ס. קרויה נתן לה גט, היא עברה לדלארנה שבשוודיה, שם קנה בעלה השני אלפוון חלקת אדמה גדולה ליד אגם סילג'אן. מארי תכננה את ביתם החדש, בשילוב מסורות בנייה שוודיות מקומיות עם פנים בסגנון אר -נובו תוך התחשבות באומנות הדנית.
צ'אנקה
כלכלה ותרבות
הצ'אנקה ידעו לארוג בדים, ויצרו בדים מכותנה וצמר המעוטרים בנוצות ששימשו גם כטוניקות או בגדים.
מארי קרוייה
נישואין עם קרויה
זמן קצר לאחר שהגיעה לפריז בדצמבר 1888, נתקלה מארי בקרויה בבית קפה שהיה מועדף בקרב אמנים דנים רבים שהתגוררו בעיר בסוף שנות ה-80. קרויה, שלא זכר אותה במיוחד מקופנהגן, התאהב בה מיד. לאחר אירוסיהם ב־7 במאי, הם התחתנו ב-23 ביולי 1889 בבית הוריה באוגסבורג, גרמניה. הם בילו את ירח הדבש בסטנברג, כפר דייגים בצפון מערב יוטלנד.
צ'אנקה
כלכלה ותרבות
כלי החרס של הצ'אנקה היו בדרך כלל מחוספסים ולפעמים עם ציפוי אדום מדולל מאוד. העיטור בתבליט, עם יישום כפתורים או צלמיות חרס, בתוספת חתכים או הטבעה מעגלית. הצורות הן של לוחות פתוחים וכדים עם צוואר צר. כלים אלו הם המשך לכלי החרס של תרבות וארי.
מארי קרוייה
נישואין עם קרויה
לאחר מכן הם טיילו באיטליה, שם ביקרו באמאלפי וראבלו. בזמן שהותה שם, נדבקה מארי בטיפוס, מה שמנע ממנה מלצייר הרבה, אף על פי שעבודה אחת שרדה מהטיול הזה היא של ילדה איטלקית קטנה. בני הזוג חזרו לדנמרק בדצמבר 1890.
צ'אנקה
כלכלה ותרבות
הצ'אנקה היו פוליתאיסטים והאל הראשי שלהם היה אוסקובילקה (Uscovilca).
מארי קרוייה
נישואין עם קרויה
בריאותו של קרויה החלה להידרדר עם התקפי מחלת נפש, מה שהקשה על הנישואין. בשנת 1900, הוא אושפז בבית החולים לחולי נפש במידלפרט, השהייה הראשונה מתוך רבות. בני הזוג בילו פחות ופחות זמן יחד ולרוב טיילו לבד. במהלך ביקור שמארי ערכה בסיציליה, בשנת 1902, פגשה לראשונה את הוגו אלפוון.
צ'אנקה
שפה
צ'אנקה-קצ'ואה מתארת גרסה של קצ'ואה המדוברת באזור ההתיישבות של הצ'אנקה והיא אחת הדיאלקטים הנפוצים ביותר כיום. היא דומה מאוד לניבים של קוסקו ובוליביה (Qusqu-Qullaw) והתקשורת ביניהם אפשרית למדי, ופותח תקן שפה כתוב נפוץ (קצ'ואה דרומית). באזור זה, כמו בקוסקו ובבוליביה, נראה שהקצ'ואה חדרה יחסית מאוחר.
מארי קרוייה
חיים עם הוגו אלפוון
הרבה לפני שפגש את מארי, הוגו אלפוון הוקסם מיופייה בציוריו של קרויה. לאחר שראה את דיוקניה, הוא קבע: "מעולם לא ראיתי אישה יפה יותר והחסד והאלגנטיות של דמותה הותירו אותי מכושף לגמרי". בזמן שהייתה בסיציליה עם בתה ויבקה, מארי רצתה שחברתה הזמרת אנה נורי תבוא ותצטרף אליה. כאשר נורי שהתה אצל אלפוון בברלין, מארי הזמינה את שניהם. אלפוון, הצעיר ממנה בחמש שנים, החל לרדוף אחריה מיד, ומארי נכנעה במהירות. הרומן ביניהם היה נלהב. מיד לאחר נסיעתו לאיטליה נסעה מארי לפריז וביקשה מקרויה להתגרש. קרויה סירב. לאחר שנכנסה להיריון מאלפוון בשנת 1905, נעתר קרויה לדרישת הגירושין, רוב חבריו של קרויה ניתקו עמה את הקשר רק מייקל ואנה אנקה נותרו חבריה הקרובים.
צ'אנקה
שפה
במקורות מסוימים מוזכרת כשפת המקור של הצ'אנקה, שפה שנכחדה ולא הייתה קשורה לא לקצ'ואה ולא לאיימרה. שפה נוספת המדוברת באזור היא איימרה. עם זאת, היסטוריונים של שפות אחרות טוענים כי בני הצ'אנקה דיברו קצ'ואה במקור.
מארי קרוייה
חיים עם הוגו אלפוון
קרויה, שמצבו הבריאותי החמיר מאז הגירושין, נפטר בסקגן בנובמבר 1909.
אלפוון היסס תחילה להתחתן עם מארי, אך החתונה התקיימה לבסוף ב־30 בינואר 1912 באופסלה, ולאחר מכן עברו בני הזוג לבית חדש, אותו תכננה מארי, כולל עיצוב הפנים.
חיי הזוג היו אומללים, ואלפוון ביקש להתגרש בשנת 1928. מארי סירבה תחילה, אך לאחר קשיים ומחלוקות בבית המשפט, בני הזוג התגרשו לבסוף בשנת 1936.
מארי עברה לאחר הגירושין לסטוקהולם שם התגוררה לבדה למשך שארית חייה.
מותה
מארי קרויה נפטרה בסטוקהולם מסרטן ב־25 במאי 1940 ונקברת בבית הקברות בלקסנד במרכז שוודיה, לא רחוק מאלפנגארד.
שתי בנותיה, ויבקה ומרג'יטה, קבורות לצידה. גם קברו של הוגו אלפוון נמצא בקרבת מקום בעוד שקרויה קבור בסקגן.
ממלכת איטליה (האימפריה הרומית הקדושה)
ממלכת איטליה (בלטינית: Regnum Italiae/Regnum Italicum; באיטלקית: Regnum Italicum; בגרמנית: Königreich Italien), אשר נקראה גם איטליה הקיסרית, הייתה אחת מהממלכות אשר הרכיבו את האימפריה הרומית הקדושה. הממלכה כללה חלקים גדולים מצפון ומרכז איטליה של ימינו. עד לתחילת המאה ה-11 שמשה פאביה כעיר בירתה של הממלכה.
בשנת 773 פלש קרל הגדול, מלך הפרנקים, לאיטליה דרך רכס האלפים כדי לכבוש את ממלכת לומברדיה, ששלטה על כל חצי-האי למעט מהרפובליקה של ונציה, דוכסות רומא והשטחים הביזנטיים בדרום. ביוני 774 נפלה הממלכה והפרנקים הפכו לשליטי צפון איטליה. השושלת הקרולינגית המשיכה לשלוט בצפון עד הדחתו של קרל השלישי ("קרל השמן") מהתפקיד. הם כבשו את האזור בשנית ב-894, אך ב-896 נסוגו. מאז ועד 961 נשלטה איטליה בעיקר על ידי כאוס, שנגרם מתחרות על כס המלוכה במדינה.
בשנת 961 כבש אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את הממלכה, תפס את השלטון והכתיר את עצמו כמלכה החוקתי ב-25 בדצמבר. לאחר מכן הוא פלש לרומא, והקים בה את "האימפריה של הרומאים", אשר הייתה איחודם של כתרי איטליה וגרמניה, כחלק מן האימפריה הרומית הקדושה. הפוליטיקה האיטלקית במאות ה-12 עד ל-14 התבססה בעיקר על הסכסוכים בין הגואלפים לגיבלינים והרעיונות האימפריאליסטים והאנטי-אימפריאליסטים. הליגה הלומברדית, לדוגמה, ערערה על שלטונו של הקיסר ותמכה באפיפיור ובעצמאותן של ערי המדינה האיטלקיות.
המאה שבין הליכתו של היינריך הרביעי לטירת קנוסה בשנת 1077, עד לאמנת ונציה בשנת 1177, הסכם השלום בין הקיסר לאפיפיור, הביא להקמתן של ערי המדינה. סדרת מלחמות בלומברדיה הביא לתבוסתן ונפילתן של מספר מדינות. ארבעים השנים הבאות היו יחסית שלוות באיטליה, עד שבשנת 1494 פלשה צרפת לחצי האי, בתחילת המלחמות האיטלקיות.
בית הבסבורג שלט בכמה אזורים בצפון אך הגיע לסיומו בשנת 1792 עם המהפכה הצרפתית. בשנת 1805 נכבשה הרפבוליקה והפכה לממלכה חדשה, שהייתה למעשה מדינת חסות של נפוליאון בונפרטה.
ממלכת לומברדיה
לאחר קרב טגינאה, שבמהלכן נהרג טוטילה, מלך האוסטרוגותים, הכוחות הביזנטים כבשו את רומא והחלו מצור על העיר קימה. תאיה (Teia), המלך האוסטרוגותי החדש, כינס את שאריות צבאו והצליח להפסיק את המצור, אך באוקטובר 552, לוחם ביזנטי בשם נרסיס (Narses) ארב אחרי תאיה ליד הר וזוב. הקרב ארך כיומיים, ובעקבותו נהרג תיאה. משום כך, הצבא האוסטרוגותי באיטליה חוסל. אי סדר במדינה בנוגע לשלטון גרם לכבישת המדינה על ידי הפרנקים והאלמאנים, אך גם הם נוצחו כמה שנים לאחר מכן.
בסופו של דבר, המדינות שנותרו באופן קבוע באיטליה לאחר כבישתה מספר פעמים, היו לומברדיה הגדולה, בצפון-מרכז המדינה, ולומברדיה הקטנה בדרום-מרכזה. הממלכות הלומברדיות היו חזקות ויציבות בהרבה מאשר קודמתן, הממלכה האוסטרוגותית, אך בשנת 774, נפלה המדינה לידי קרל הגדול, מלך הפרנקים לאחר תבוסתם במצור על פאביה. לאחר מכן הממלכה הייתה תחת שליטתה של האימפריה הקרולינגית עד המאה התשיעית.
האימפריה הקרולינגית
מותו של לותאר הראשון, מלך הפרנקים ומלך איטליה בשנת 855 הוביל לשלטון בניו במדינתו, פרנקיה התיכונה. אחד מבניו, לואי השני, ירש את השטחים הקרולינגים באיטליה. הממלכה שלטה מצפון למרכז חצי-האי, ומרומא לספולטו. שאר השטחים נשלטו על ידי האימפריה הביזנטית.
לאחר מותו של לואי השני ללא יורשים, למשך כמה עשרות שנים באימפריה התחרש כאוס ואנרכיה מסוימת. זה קרה מכיוון שבתחילה כס המלוכה היה שנוי במחלוקת בין שליטי פרנקיה המערבית ופרנקיה המזרחית, כלומר, בין קרל הקירח (שליט פרנקיה המערבית) לבין קרל השמן (שליט פרנקיה המזרחית). עוד מספר שליטים אירופאים התעניינו בארץ. תושבי האזור חששו כמו כן מפני המוסלמים, שישבו בסיציליה ובחלקים גדולים בצפון אפריקה.
עד המאה ה-10, המצב באיטליה לא שופר כלל, כאשר הסכסוך על הכתר התדרדר. המצב המשיך עד לכבישת המדינה על ידי המלך הגרמני אוטו הראשון, בשנת 962.
איטליה הקיסרית
ב-951 נשא אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את אדלייד מבורגונדיה לאשה. כאשר מלך איטלקי אחר, ברנגאר, תקף את מדינת האפיפיור, תקף המלך אוטו את צבאו, בשיתוף פעולה עם האפיפיור יוחנן השנים עשר, כבש את הממלכה האיטלקית וב-2 בפברואר 962 הוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה ברומא. מאז, היו מלכי איטליה גם מלכי גרמניה. בעקבות כך, הפכה איטליה לאחת הממלכות המרכיבות את האימפריה, ביחד עם ממלכת גרמניה וממלכת בורגונדי. מלך הרומאים הוכתר במילאנו. בדרך כלל התגורר מלך איטליה בגרמניה, והשאיר את הממלכה ללא שליט מוגדר.
בית הוהנשטאופן
ערי איטליה הראו את כוחן במהלך שלטונו של קיסר מבית הוהנשטאופן, פרידריך ברברוסה, מי שניסה להקים מחדש שלטון קיסרי בחצי-האי, מה שגרם לסדרת מלחמות עם הליגה הלומברדית. בסופו של דבר, הושג לארגון ניצחון בקרב על לניאנו בשנת 1176. לאחר מכן, בעקבות הקרב, איטליה התפרקה, ונהפכה למספר ערי מדינה שנלחמו אחת בשנייה, ורק חלק קטן ממנה נותר בשטחי האימפריה הרומית הקדושה.
בנו של פרידריך, היינריך השישי, הצליח לבסוף לנהל את שטחי בית הוהנשטאופן באיטליה על ידי כיבוש ממלכת סיציליה הנורמנית, ששלטה בסיציליה ובדרום איטליה. בנו של היינריך, פרידריך השני, המשיך, כמו סבו ואבו, לנסות להנהיג באיטליה קיסרות. המהלך הזה הביא להתנגדות רבה בקרב התושבים והאפיפיורים, שבתקופה זו היו חלק חשוב מהפוליטיקה ומהמלחמות באזור.
מאמציו של פרידריך השני להוביל לשליטתו על כל איטליה נכשלו כמו מאמציו של סבו, ומותו ב-1250 סימן את סופה של הממלכה כמדינה וכיחידה פוליטית אחת. הקונפליקט המשיך בין הגואלפים (בעד האפיפיורים) לבין הגיבלינים (בעד קיסרי האימפריה רומית הקדושה) בערי איטליה.
התדרדרות הממלכה
דעת התושבים על קיסרי האימפריה הרומית הקדושה פחתה במשך הזמן, אך המלוכה במדינה לא הייתה חסרת משמעות. בשנת 1310 היינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית לוקסמבורג, חצה את רכס הרי האלפים ביחד עם עוד 5,000 אנשים. אחר כך עבר למילאנו והכתיר את עצמו כקיסרה. הכתרה זו גרמה למרד גואלפי תחת הלורד גווידו דלה טורה (Guido della Torre). היינריך החזיר את שלטונם של בית ויסקונטי והמשיך לצעוד לכיוון רומא, שם הוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1312. בתקופת שלטונו, להיינריך היו מספר תוכניות נוספות, לדוגמה, לכבוש את ממלכת נאפולי ולצרף אותה לאימפריה. רוב תוכניותיו, לבסוף, לא יושמו בעקבות מותו בשנה שלאחר מכן.
קיסרים במדינה, גם עשרות שנים לאחר מכן במאות ה-14 וה-15 היו במאבק בין שושלות המלוכה של בית הבסבורג, לוקסמבורג וויטלסבאך. בעימות בין פרידריך היפה מבית הבסבורג, לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הוכתר כקיסר גם הוא. רוב הקיסרים הבאים הוכתרו ברומא. כל שליט, איטלקי או גרמני, רצה לשלוט בכל חצי האי ולהיות מלך איטליה.
ממלכת איטליה בתקופה המודרנית המוקדמת
בתחילת התקופה המודרנית, ממלכת איטליה המשיכה להתקיים אך למעשה נהפכה לערי-מדינות עצמאיות כמעט לגמרי. שטח הממלכה קטן בהרבה בעקבות השתלטויות בשטחי המדינה על ידי הערים החדשות, כגון ג'נובה וונציה.
הטענות הקיסריות על כל חצי-האי האיטלקי, במטרה לשלוט מחדש על כל איטליה היו בולטות במיוחד במהלך המלחמות האיטלקיות על ידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. הוא הוציא את הצרפתים ממילאנו לאחר קרב פאביה בשנת 1525, ומנע ניסיון של הנסיכים האיטלקיים להכריז על עצמאותן. מרד החיילים של קרל, שנקרא ביזת רומא, בשנת 1527, גרם לסערה בכל רחבי אירופה. בעקבות המאורע נמלט האפיפיור קלמנט השביעי מאיטליה ובית מדיצ'י נהפכה, בשנית, לשושלת המלוכה ברפובליקת פירנצה וקרל החמישי הוכתר כקיסר האימפריה. לאחר שקרל נפטר, בנו, פליפה השני מספרד ירש אותו ובעקבות כך, מילאנו הייתה טריטוריה תלויה של ספרד. תואר קיסר האימפריה הרומית הקדושה, למעשה, נמסר לאחיו של קרל, פרדיננד הראשון.
ב-1559, סיימה ממלכת צרפת את נוכחותה החשובה באיטליה, ובכך נגמרו המלחמות האיטלקיות. בעקבות חשש מהשמדת מדינתם ומסולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית, שתקף בהונגריה ויכל להיות סוף הנצרות באירופה, נסיכי איטליה הצטרפו בדרך כלל לצבא הקיסרי. לאחר הכרזת העצמאות של מדינות איטליה, הם גורשו מהרייכסטאג הגרמני ונחשבו לווסאלים של הקיסר. חלק גדול מן המדינות החדשות המשיכו להישלט על ידי בית הבסבורג.
סופה של הממלכה
המצב בחצי-האי האיטלקי נותר עד לשנת 1789 פחות או יותר אותו הדבר. ערי המדינה הגדולות המשיכו להילחם בקיסר, ובשנת 1788 היה ניסיון מצד הסבוים (שנתמכו על ידי פרוסיה) להעלות את מעמדה של סבויה באירופה. המצב בכל היבשת התהפך לגמרי לאחר המהפכה הצרפתית ב-1789.
במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית מ-1792 במשך כ-10 שנים, האוסטרים עזבו את איטליה בגלל נפוליאון בונפרטה. לפי הסכם קמפו פורמיו של שנת 1797, פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מוותר על כל שטחיו אשר הרכיבו את ממלכת איטליה. לאחר ניצחונו של נפוליאון במלחמת הקואליציה השנייה, חוזה לינאוויל (Lunéville) החליט מחדש על נטישת הכוחות הקיסרים את איטליה.
ב-1805, כאשר האימפריה הרומית הקדושה הייתה על סף כניעה, נפוליאון קיבל את השליטה על הממלכה החדשה שהוא הקים, ממלכת איטליה הנפוליאונית. הוא גם כבש את רוב ערי-המדינה האיטלקיות וסיפח אותם לצרפת. האימפריה הרומית הקדושה כולה נכנעה בשנה שלאחר מכן, ב-6 באוגוסט 1806. קונגרס וינה לאחר תבוסת נפוליאון במלחמה לא החזיר את עצמאותן של האימפריה הרומית הקדושה או את ממלכת איטליה הישנה.
לילה טוב (אלבום)
לילה טוב (נכתב באותיות מרווחות "ל י ל ה ט ו ב") הוא אלבום היפ הופ, ראפ ו-R&B עכשווי של הראפר והזמר הישראלי עטר מיינר. האלבום כולל רצועה המורכבת מ-13 שירים, ואורכו 40 דקות ו-7 שניות. זהו אלבום האולפן השני של מיינר, והוא הוקלט על ידי חברת התקליטים יהלום בהפקתו של מיינר. האלבום יצא לאור ב-20 בדצמבר 2020.
עטר מיינר כתב, הלחין והפיק את כל שירי האלבום בנוסף לביצוע.
פורום הנגב
פורום הנגב הוא פורום מפגשי ייסוד שנתי בו לוקחים חלק שר החוץ הישראלי וארבעה שרי חוץ ממדינות ערב: מצרים, מרוקו, בחריין ואיחוד האמירויות הערביות ובהשתתפות מזכיר המדינה של ארצות הברית. עד כה התקיימה פגישה אחת שנקראה "פסגת הנגב" ונערכה במלון "קדמא" אשר בשדה בוקר, ישראל.
רקע
הפגישה הראשונה, אשר כונתה בשם "פסגת הנגב", אורגנה על ידי שר החוץ יאיר לפיד ומטרתה הראשונית הייתה הקמת ברית בינלאומית נגד תוכנית הגרעין האיראנית. תחילה, הרעיון היה להפגיש כמה שיותר מדינות מהסכמי אברהם, לצורך חיזוק הקשרים והעמקתם. אליהם הצטרף באופן לא מתוכנן שר החוץ המצרי – זאת כמה ימים לאחר שראש ממשלת ישראל, נפתלי בנט, ביקר אף הוא במצרים. הוצע גם לשר החוץ הירדני להצטרף לוועידה, אך הוא סירב מפני שקיים סדרת פגישות בכווית באותה עת. הפגישה נערכה ב-27 במרץ עד 28 במרץ 2022, וביומה האחרון הוכרז כי תהפוך לסדרת פגישות שנתיות ששמן הכולל – "פורום הנגב".
ביומה האחרון של הוועדה התרחש פיגוע הירי בחדרה, בו נרצחו שני חיילים על ידי שני מחבלים ערבים-ישראלים מאום אל פאחם, הפיגוע דחה את סיום הוועדה עליה הגיבו שרי החוץ של המדינות השונות שהשתתפו בוועדה.
ניסיונות להרחבת הפורום
ב 28 במרץ 2022, הכריז יאיר לפיד על הפיכת "פסגת הנגב" לפורום שנתי. בנוסף, באותה הכרזה, הוכרז גם כי הועידה מעתה והלאה מזמינה גם את הרשות הפלסטינית לפגישותיה, על מנת לחזק את יחסי הרשות הפלסטינית–ישראל. עד כה, לא התקבלה תשובה בנושא מצד הרשות הפלסטינית.
הרחבת פסגת הנגב לפורום קבוע יכולה לאפשר לדמויות בכירות חדשות מהעולם הערבי להשתתף בשנים הבאות. ירדן, שלא השתתפה בפסגת הנגב, הוזמנה לארח את הפורום.
כללים
ביוני 2022 התכנסה במנאמה שבבחריין פגישה ראשונה של ועדת ההיגוי של פסגת הנגב. במהלך המפגש ניסו הנציגים לייצר כללים לניהול הפורום, כגוף קבוע ומתמשך. במפגש השתתפו מנכ"לים מבחריין, איחוד האמירויות, ארצות הברית, מצרים, מרוקו ומישראל. במפגש הוסכם על קידום פרויקטים בתחומים שונים, בהם ביטחון, חינוך, אנרגיה ותיירות.
פגישת הפסגה השנייה
פגישת הפסגה השנייה של "פורום הנגב" מיועדת להתקיים במרוקו במועד שטרם נקבע. המועד שנקבע היה אמור להיות במרץ 2023 אך מרוקו דחתה אותו בשל מתיחות ביטחונית בישראל. דחייה נוספת התחוללה על רקע אישור תוכניות לבניית כ-4,500 יחידות דיור בהתנחלויות. כיוון אחר שמקשה על קיום המפגש הוא ההסתייגות של ממשל ביידן מהמיקום המיועד של הפסגה, באזור סהרה המערבית שמסופח למרוקו והוכר על ידי ממשל טראמפ, אך אינו מוכר על ידי הקהילה הבין-לאומית.
בסגר (סרט)
בסגר (באנגלית: Locked Down) הוא סרט שוד קומי-רומנטי אמריקאי שביים דאג לימן, נכתב על ידי סטיבן נייט בכיכובם של אן האת'וויי, צ'ואיטל אג'יופור ואחרים. הסרט הופץ בארצות הברית לצפייה דיגיטלית ב-14 בינואר 2021 על ידי HBO Max. הסרט זכה לביקורות מעורבות מהמבקרים.
תקציר עלילת הסרט
הממלכה המאוחדת. זוג מסוכסך משלים כדי לנצל את מגפת הקורונה והסגר שהוטל על המדינה בעקבות החמרת מגפת הקורונה בממלכה המאוחדת, כדי לבצע שוד תכשיטים בחנות הכלבו הרודס שבלונדון ולגנוב יהלום בשווי 3 מיליון ליש"ט.
הפקה
הסרט הוכרז בספטמבר 2020 תחת השם Lockdown, כאשר דאג לימן ביים וסטיבן נייט כתב את התסריט. אן האת'ווי כיכבה והצילומים התחילו בהמשך החודש בלונדון יחד עם צ'יווטל אג'יופור, בן סטילר, לילי ג'יימס, סטיבן מרצ'נט, דולה היל, ג'זמין סיימון ומארק גטיס שהשתתפו בצילומים שנערכו בלונדון לאחר הקלות שהתקבלו על ידי ממשלת בריטניה חרף המצב האפידמיולוגי המחמיר במדינה. הצילומים נערכו במשך 18 ימים. באוקטובר 2020, מינדי קלינג, בן קינגסלי ולוסי בוינטון התווספו לצוות השחקנים של הסרט, כאשר בוינטון החליפה את ג'יימס. בדצמבר 2020 הודיעה וורנר מדיה שהסרט, שכותרתו Locked Down, ישוחרר בינואר 2021. תקציב הסרט היה 3 עד 10 מיליון דולר.
הפצה
הסרט נרכש על ידי HBO Max בדצמבר 2020, מתוך כוונה להוציאו בתחילת 2021. הסרט הופץ ב-14 בינואר 2021. קדימון רשמי פורסם ב-5 בינואר 2021.
ארקדי תימור
פעילותו בצבא האדום
ארקדי תימור נולד בשם אברהם קצבמן בדובסרי שברית המועצות. בשנת 1939 בהיותו סטודנט בפוליטכניקום הצטרף לצבא האדום ושינה את שמו הפרטי מאברהם לארקדי כדי שיהדותו לא תבלוט. ב-1941 כאשר הצטרפה ברית המועצות למלחמת העולם השנייה הוצב ארקדי ביחידת שריון ונשלח לאזור ממנו יצא הצבא האדום. השתתף בקרב על מוסקבה שם זכה לקידום. הוא מונה למפקד גדוד מיוחד שהורכב מכוח של כשמונים מהנדסים שמטרתם הייתה לפרק את הטנקים והכלים הצבאיים שנפלו בשבי בידי הגרמנים. בשנת 1942 נשלח להיות מפקד של פלוגת טנקים שלחמה בלנינגרד, בה נפצע קשה. בקרבות קשים בטוארגה, בפוזנן ובדנציג נפצע שוב אך המשיך בלחימה. ב-1943 הוא זכה גם להוקרה בהגנה על לנינגרד. במאי 1945 פרץ במסגרת חטיבה 219 לברלין והיה מהראשונים שהגיעו לרייכסטאג. הלחימה בברלין הייתה קשה מאוד והצבא האדום ספג אבדות רבות, רק לאחר שמונה ימי לחימה כבשה החטיבה את היעדים שהציבה לעצמה. שיעור האבידות בחטיבה שבה שירת ארקדי תימור היה גבוה מאוד, כל חבריו הקצינים היהודים נהרגו בקרבות, אך החטיבה שלו הצליחה להשיג ניצחון. ארקדי זכה להערכה רבה, במהלך המלחמה הוא נפצע מספר פעמים, וגם שהה בבית חולים צבאי אך מיד כשהחלים מיהר לחזור ליחידה שלו. כל משפחתו נטבחה במלחמה, בידי הגרמנים, שפשטו על דובוסורי ביולי 1941. אביו, אשר גויס לצבא ביולי 1941 לאחר שחרורו מבית-הסוהר כאסיר פוליטי, נפל בקרב באזור רז'ב ב־2 במרס 1943. לאחר המלחמה בשנת 1945 התמנה ארקדי למפקד בית ספר לשריון בדרזדן, בדרגת אלוף-משנה, ופיקד על בית ספר זה בין השנים 1948- 1945.
הקשר שלו לארץ ישראל
כשהיה תימור בגרמניה הוא יצר קשר עם יחידה צבאית שפעלה בארץ במסגרת ההגנה. וסיפק לה ידע רב לגבי כלים צבאים והדרכה כיצד לתחזק אותם. בשנת 1948 עם הקמת מדינת ישראל, הוא וארבעה עשר יהודים נוספים שעבדו בצבא האדום רצו לבקש להצטרף לצבא הישראלי. כל מי שהגיש בקשה זו לשלטונות הרוסיים נעלם כלא היה, ולמזלו של ארקדי, אשתו לחצה אליו לא להצטרף לבקשה והא ניצל. הם עברו להתגורר לקובנו בו תמיר סיים לימודי הנדסה ועבר כמהנדס במפעל. בשנת 1956 הוא הואשם בתעמולה יהודית והיה אמור להיכנס לכלא ל-15 שנה, אך בגלל עברו הצבאי המפואר הומתק גזר דינו ובפועל הוא נכנס לכלא רק ל-4 שנים. בשנת 1960 לאחר שהשתחרר, הודות למוצאה של אשתו מפולין הם היגרו לפולין ומשם עלה לישראל. הוא שינה את שם משפחתו מקובניץ לתימור, קיבל דרגת אל"ם ושרת בצה"ל. ארקדי תימור היה אחד מהיוצרים של טנק הטירן ששימש את צה"ל במלחמת יום הכיפור ובמלחמת ששת הימים.
פעילותו בישראל
לאחר הקריירה הצבאית שלו בישראל, כתב תימור סדרת ספרים על המלחמה כנגד האויב הנאצי ושמה: "Facing the Nazi Enemy ", כתב את הספר: "My Comrades in Battle ", וגם מספר פרקים בספר: "Jews in the Armies of the World". בנוסף לכך הוא כיהן כעורך בהוצאה לאור רוסית שפרסמה ספרים על המלחמה, היה פרשן רוסי בתחנת הרדיו "קול ישראל", היה חבר בארגון המנציח את יחידות השריון - "יד לשריון", והיה אחד המקימים של המוזיאון הישראלי ללוחמים יהודים במלחמת העולם השנייה, מדינת ישראל העניקה לארקאדי תימור את מדליית לוחמי המחתרת.
מיזרי (מחזה)
מיזרי הוא מחזה ישראלי מאת עירד רובינשטיין (שגם ביים), שכתב את הנוסח העברי למחזה האמריקאי Misery מאת ויליאם גולדמן, אשר מבוסס על ספרו של סטיבן קינג, מיזרי. מיזרי הוא ספר אימה שראה אור ב-1987. הספר, שהיה לרב-מכר, זכה לעיבודים בימתיים בלונדון ואוף ברודוויי עוד בטרם הגיע לברודוויי (2015-2016) בעיבודו של ויליאם גולדמן (שכתב גם את התסריט לסרט הקולנוע המבוסס על הספר) ובכיכובם של ברוס ויליס ולורי מטקלף. המחזה בנוסח העברי עלה ב-28 במרץ 2019 בתיאטרון הקאמרי. מככבים בו יובל סגל וקרן מור.
המחזה מביא את סיפורו של פול שלדון, סופר אמריקאי המוכר בשל סדרת הספרים המצליחה שפרסם "מיזרי". שלדון נקלע לתאונת דרכים בשלג ומוצא עצמו פצוע וחבול בקרוואן המבודד של אישה זרה, אחות במקצועה, המציגה עצמה כמעריצה גדולה שלו וכמי שתטפל בו עד אשר הסופה תחלוף והיא תוכל להזעיק עזרה, אבל הסופה חולפת, העזרה לא מגיעה והאישה, אנני וילקס, מתבררת כפסיכופתית והופכת לסוהרת אכזרית שלא מתכוונת לוותר על שלדון, שמוצא עצמו כלוא בביתה ונתון לחסדיה. וילקס דורשת משלדון לכתוב רומן נוסף בסדרה במיוחד בשבילה. "מיזרי" (מאנגלית: סבל) הוא שם הדמות הראשית בספריו של שלדון, אותה מתעב שלדון ועליה משוגעת וילקס.
ביקורת
המחזה קיבל ביקורות חיוביות בסה"כ, במיוחד על משחקם של מור וסגל. ננו שבתאי כתבה בהארץ: "...למור ולסגל יש אמנם כימיה נהדרת על הבמה, אבל נדמה שהם בעצמם לא בדיוק יודעים לשם מה כל זה. וזה חבל, כי שניהם שחקנים מצוינים, שיכולים להביא עומק. מור מצליחה להצחיק בקלות, כמובן, ולסגל יש איכות ייחודית של כנות על הבמה. הם מצליחים לייצר כמה רגעי משחק מקסימים ומצחיקים ממש. אבל זה לא מספיק כדי ליצור חוויה בעלת משמעות." דוד רוזנטל כתב בוואלה! NEWS: "הנוכחות הבימתית של מור וסגל והתפאורה והמוזיקה שסביבם הופכים את העיבוד הזה של "מיזרי" לטוב, מבדר, מלחיץ לעיתים ונאמן למקור. כמה מהתמונות החזקות והמוכרות... קמות לתחייה בקול תרועה רמה. הביקורת היחידה שלי על המחזה היא שיש בו מעט רגעים רדומים, כשאם בסרט המתח נשמר, כאן הוא מעט מתרופף לעיתים. אלה באמת צרות של עשירים, כי במשך רוב הזמן (קרוב לשעתיים) ההצגה מצליחה להתקדם בהילוך גבוה ולספק הנאה מרבית."
מאיה נחום שחל כתבה בכלכליסט: "רובינשטיין צלח את המעבר לבמה: זה מתחיל בעיצוב מרשים ופונקציונלי של פולינה אדמוב, עם קרוואן שמסתובב על צירו. והבמה מכוסה דפים לבנים מקומטים המשווים מראה של שלג. הדפים הם מוטיב חוזר שמחזק את כוחו של התיאטרון כמדיום פיוטי, סמלי ומוחשי. בנוסף, הפך רובינשטיין את המותחן האימתני לקומדיה שחורה, בלי למתוח את הגבולות, אך עם רגעים מצחיקים פה ושם. הוא מצא פתרונות בימתיים מקוריים לסצנות שבקולנוע נפתרות באמצעות קלוז אפים וזוויות צילום, בעיקר הודות לתאורה של אבי יונה בואנו והמוזיקה של רועי ירקוני והשימוש בניצבים." שי בר יעקב כתב בידיעות אחרונות: "נראה שהיחסים הבימתיים המעוותים ביניהם נבנו במודע כסוג של אנטי־תזה לפנטזיה הנהנתנית העולה מהפרסונות הטלוויזיוניות שלהם. הרובד הסמוי המפרק את הדימוי המוכר של מור וסגל כצמד האוהב להתפנק ביחד, מוסיף ממד אירוני ומגרה למופע. שהם שיינר, בתפקיד השריף המקומי, עושה גם הוא עבודה טובה."
יחסי אוסטרליה–טאיוואן
היחסים בין חבר העמים של אוסטרליה לטאיוואן החלו בשנת 1909, כאשר טאיוואן נשלטה על ידי שושלת צ'ינג. מאז 1972, מעמדה הפוליטי והמעמד המשפטי של טייוואן הם נושאים שנויים במחלוקת.
עמדתה הנוכחית של אוסטרליה כלפי טאיוואן מבוססת במידה רבה על הקומוניקט המשותף עם הרפובליקה העממית של סין שנחתמה על ידי ממשלת הלייבור בראשות וויטלם בשנת 1972 על פי החלטת האו"ם 2758 כשהמצב הבינלאומי פנה נגד ROC, אף על פי שאוסטרליה הצביעה על תמיכה במושב הרפובליקה של סין באו"ם במקום סין הקומוניסטית. על פי הסכם זה, ממשלת אוסטרליה מכירה ברפובליקה העממית של סין (PRC) כ"ממשלה הלגיטימית היחידה של סין". נכון לעכשיו, רק 14 מדינות החברות באו"ם והכס הקדוש מכירות רשמית בטאיוואן. הקומוניקט המשותף קובע הנחיות (דיפלומטיות) למגע רשמי של אוסטרליה עם טייוואן, בקביעה מפורשת כי אוסטרליה אינה רואה (דיפלומטית) בטייוואן (השם הלא רשמי של ROC) מעמד של ממשלה לאומית. למרות שממשלת אוסטרליה לא מנהלת מערכת יחסים דיפלומטית רשמית עם טאיוואן, התייעצות כלכלית רשמית דו-צדדית מתקיימת מדי שנה על ידי בכירי משרד הכלכלה של שני הצדדים וקיימת מערכת יחסים בלתי רשמית משמעותית באמצעות קשרים תרבותיים ומסחריים. עם זאת, מלבד התעשייה הקונבנציונלית, חברות אוסטרליות מסתמכות על שוק פיננסי בינלאומי נרחב כדי לנצל את המחקר הטכני המדעי / ההולך וגדל בטאיוואן.
לפני 1972
לפני 1941 תוארו היחסים בין הרפובליקה הסינית לאוסטרליה כ"אפיזודיים". אחת הסיבות לכך הייתה הסתמכותה של אוסטרליה על בריטניה, שכן רק בשנת 1923 העניקה בריטניה את הסכמתה לכריתת חוזים עם מדינות זרות. לאחר מכן, אוסטרליה שלחה את השגריר הראשון שלה לסין, סר פרדריק אגלסטון, ב-20 באוקטובר 1941. השגרירות שבסיסה בצ'ונגצ'ינג הייתה המקום השלישי שבו ביססה אוסטרליה נציגות דיפלומטית לאחר לונדון ווושינגטון די. סי..
יחסי אוסטרליה עם ROC התקיימו בין השנים 1949 ל-1971 והיא תמכה בטענת טאיוואן לגבי 'שאלת סין', מונח ששימש להקיף את 'התחרות בין שתי רשויות מתחרות, שכל אחת מהן טוענת כי היא מייצגת את סין האחת'. מאז שנת 1949 סין התעקשה שטאיוואן היא חלק מ-PRC, בעוד שטאיוואן טענה שהיא מדינה עצמאית. בין השנים 1949 ל-1971, טאיוואן והארגונים המסונפים אליה יוצגו באו"ם על ידי פקידי הרפובליקה הסינית בטאיפיי. תחת תואר זה, טייוואן נכנסה והפכה לחלק ממספר חוזים וכנסים רב-צדדיים בחסות האו"ם וגופים אחרים, למרות שמדינות מסוימות, בעיקר בגוש המזרחי, התנגדו ליכולתה החוקית של טאיוואן להתקשר בהסדרים כאלה.
המדיניות האוסטרלית כלפי טייוואן לפני 1972 תוארה כמדינת אמביוולנטיות. במהלך שנות החמישים היחסים של אוסטרליה עם טייוואן לא היו קרובים במיוחד. היו 'יחסים דיפלומטיים רשמיים' מכיוון שאוסטרליה לא האמינה במדיניות סין האחת בשלב זה, וכמה פקידים אוסטרלים ביקרו בטאיוואן בתקופה זו. אלה כללו את סר ארתור טנג', המזכיר לענייני חוץ באוקטובר 1957 והסנטור ג'ון גורטון בנובמבר 1960. אף על פי כן, טאיוואן סירבה למנות שגריר בין השנים 1951–1959 במחאה על אדישותה של אוסטרליה כלפי טאיוואן.
ב-11 ביוני 1966 הקימה ממשלת אוסטרליה הליברלית בראשות הרולד הולט, שגרירות בטאיפיי. זו הייתה החלטה יוצאת דופן בהתחשב באקלים החברתי-פוליטי באותה תקופה. בתקופה זו, הגוש הסובייטי, הודו, פקיסטן, בורמה וצרפת הכירו רשמית ב-PRC. ההחלטה של אוסטרליה לצאת נגד הזרם הדיפלומטי הבינלאומי נבעה משילוב של סנטימנט אנטי-קומוניסטי, השתתפות אוסטרליה במלחמת וייטנאם והקשר ההדוק של אוסטרליה עם ארצות הברית.
למרות המתחים הללו, היחסים הכלכליים של אוסטרליה עם סין גדלו משמעותית. במהלך שנות החמישים והשישים נוצרו יחסי סחר חזקים, כאשר היצוא האוסטרלי שכלל בעיקר צמר, ברזל ומאוחר יותר חיטה. בשנת 1956 נשלח נציב סחר אוסטרלי לטייפה לשקול את פיתוח הסחר בין טאיוואן לאוסטרליה. בנובמבר 1958 ובמרץ 1959 נשלח יועץ מסחרי ממנילה לטאיפיי בהוראות קנברה לחיזוק היחסים בין שתי המדינות.
1972–1990
בעקבות הקומוניקט המשותף עם הרפובליקה העממית של סין, הופסקו הקשרים הדיפלומטיים הרשמיים עם טאיוואן, וממשלת אוסטרליה אף אסרה על פקידים ובעלי דרכון מדיני לבקר בטאייואן. ארגון לא רשמי המכונה "אגודת סין ללא אוסטרליה", בראשות חבר הפרלמנט של ניו סאות' ויילס, דאגלס דרבי, הקים משרד בשנת 1974 למתן שירותים לאוסטרלים המבקרים בטאיוואן.
מאוחר יותר התחדשו היחסים באופן לא רשמי. בשנת 1981 הוקם בטאיוואן משרד המסחר והתעשייה האוסטרלי (ACIO), שפעל כארגון לא רשמי של נציגי סחר, כמו גם בקידום תיירים ובקשת אשרות. היא ממוקמת בקנברה כדי לספק חיבור פעיל בין המגזר העסקי למחלקות הממשלה לבין ACIO. באוקטובר 1988 הוקם שירות השוק של טייוואן (TMS) במטרה להקים ארגון אוסטרלי דומה ל-ACIO בטאיוואן.
במרץ 1990 הוקם מרכז חינוך אוסטרלי בטאיפיי במטרה לקדם חילופי סטודנטים ותרבות הדדיים. בנוסף, החל משנת 1989 טאיוואן החלה להתמקד במדיניות של 'דיפלומטיה גמישה', שכללה דגש על יצירת יחסים בלתי פורמליים או 'יחסים מהותיים' ולא יחסים דיפלומטיים פורמליים. מדיניות זו התגלמה ביצירת משרדים כלכליים ותרבותיים של טייפה במדינות שונות, עם יותר מ-50 משרדים כאלה הממוקמים כיום ברחבי העולם.
אוסטרליה וטאיוואן השתמשו במסמכים אחרים שלא היו מחייבים מבחינה טכנית כדי לפתח את היחסים הלא רשמיים שלהם. אלה כללו מזכרי הבנות, אשר על פי חוק אוסטרליה אינם מסמכים שעליהם חלה אמנת וינה בחוק האמנות. במקום זאת, הסכמים כאלה מעודדים יחסים בין מדינות על בסיס "מוסרי ופוליטי". הוסדרו בנושאים מגוונים כמו גישה של ספינות דיג טאיוואניות לאזור הכלכלי הבלעדי באוסטרליה, שהוקם בשנת 1979 וב-1986.
1990–הווה
נערכה סקירה על מדיניות אוסטרליה כלפי טאיוואן וב-26 בנובמבר 1990 הכריז שר הטכנולוגיה והמסחר, הסנטור ג'ון באטון, על תמיכת הממשלה בקשרי כלכלה אוסטרליים הדוקים יותר עם טאיוואן. הפגנות כיכר טיאנאנמן בשנת 1989 הובילו למתיחות מוגברת בין סין לאוסטרליה, ובכך תרמו לקשר הדוק יותר עם טאיוואן. על פי הדיווחים האירוע זעזע את אוסטרליה וראש הממשלה בוב הוק בכה בפומבי בטקס האזכרה לקורבנות שנהרגו. גורם נוסף שתרם ליחסים לא רשמיים הדוקים יותר היה 'דמוקרטיזציה' של טאיוואן. הועברה חקיקה להגנה על מוצרי השקעה טאיוואניים באוסטרליה, מכיוון שממשלת טאיוואן חששה כי סין יכולה לטעון להם.
הסחר באוסטרליה עם טאיוואן בשנת 1993 הסתכם ב-5.1 מיליארד דולר, בעוד שהסחר עם סין היה מעט גדול יותר ועמד על 5.2 מיליארד דולר. בשנת 1992, טאיוואן הייתה שותפת הסחר הרביעית בגודלה של אוסטרליה והשביעית בחשיבותה. למרות חוסר היכולת של טאיוואן לסכם חוזים רב-צדדיים, אוסטרליה סיכמה הסכמים דו-צדדיים שונים עם טייוואן. זה כולל הקמת קישורים אוויריים ישירים עם טייוואן בשנת 1991, שהביאה לעלייה בתיירות וכתוצאה מכך הפכה טאיוואן לשוק השלישי בגודלו באוסטרליה באסיה. תקופת קבלת הוויזה האוסטרלית בטייוואן הצטמצמה ל-48 שעות, והוסכם על מזכר הבנות הנוגע ל'קידום השקעות והעברת טכנולוגיה והגנה על קניין רוחני'.
גם הקשרים הפוליטיים והתרבותיים השתפרו. המשרד הכלכלי והתרבותי בטאיפיי נפתח רשמית על ידי הסנטור גארת אוונס במרץ 1991. ביקורי השרים גדלו בתחילת שנות התשעים, והחלו בביקורו של שר התיירות והמשאבים אלן גריפית'ס באוקטובר 1992.
משבר מיצרי טייוואן ב-1996 השפיע על יחסיה של אוסטרליה עם טאיוואן ועם סין. סין ירתה טילים קרוב לטאיוואן בניסיון להשפיע על הבחירות הפוליטיות בטאיוואן. תגובת אוסטרליה למשבר הייתה כי בייג'ינג צריכה להפעיל 'אילוץ'. כך ביטא אלכסנדר דאונר, שמונה לאחרונה לשר החוץ בממשלת ג'ון הווארד. אוסטרליה תמכה בתגובה האמריקאית לפריסת שתי נושאות מטוסים במזרח טאיוואן. אירועים אלה גרמו למתיחות עם סין, מכיוון שהם הביאו להבחנה כי ארצות הברית מבצעת 'אסטרטגיית בלימה חדשה בה אוסטרליה ויפן היוו עוגנים'. כתוצאה מכך היחסים בין אוסטרליה לסין סבלו בתקופה זו והדגימו את הרגישות של נושא טייוואן.
בשנות ה-90 המאוחרות, היחסים של אוסטרליה עם טאיוואן הושפעו במידה רבה ממה שכונה 'תרחיש המעצר'. בשנת 1999, ריצ'רד ארמיטג', לשעבר עוזר שר ההגנה האמריקני, ביקר באוסטרליה והביע כי אם יתעורר סכסוך, ארצות הברית תדרוש תמיכה אוסטרלית, כולל תמיכה צבאית אם תידרש.' אם אוסטרליה לא תסכים להסדר זה, ANZUS יסתיים. זה הציב את אוסטרליה בעמדה מסוכנת מול סין, אשר פרסמה הצהרה שפרסם עוזרו של ג'יאנג דזה-מין, ואמרה כי אוסטרליה עומדת בפני "השלכות חמורות מאוד" אם תתייצב לצד ארצות הברית בסכסוך עתידי בטאיוואן. בעקבות אותם אירועים, ג'יאנג ערך ביקור ממלכתי באוסטרליה, במהלכו הרגיע אותו הווארד כי אוסטרליה עדיין ממלאת אחר מדיניות סין האחת.
זה הציב את אוסטרליה במצב פוליטי מסובך, שכן אוסטרליה עדיין ניסתה לשמור על היחסים הכלכליים והתרבותיים שלה עם טאיוואן. זה הוביל לכך שהווארד יישם 'מדיניות כפולה' כלפי נושא סין-טאיוואן, במסגרתה הוא עודד את סין 'לנהוג באיפוק בהוצאת איומים על שימוש בכוח צבאי נגד טאיוואן.' על כך הדגישו גורמי ממשל אוסטרליים, במיוחד מ-DFAT, כאשר הם נפגשו עם שגריר סין באוסטרליה כדי להביע את דאגתם מהספר הלבן שמאיים שסין תשתמש בכוח נגד טאיוואן אם לא תצליח לנהל משא ומתן על איחוד במהירות.
עתיד היחסים בין אוסטרליה לטאיוואן
אמנם חלה התפתחות משמעותית במונחים של קשרים תרבותיים ואחרים בלתי רשמיים, אך מדיניותה של אוסטרליה כלפי טאיוואן עדיין מוכתבת במידה רבה על ידי הכרתה של אוסטרליה ברפובליקה העממית של סין. עם זאת, לאוסטרליה יש חששות ארוכי טווח מהפוטנציאל לסכסוך צבאי עתידי בין טאיוואן וארצות הברית, שייווצר אי ודאות וחוסר יציבות בתחום ההשפעה של אוסטרליה. מנקודת מבטה של טאיוואן, אוסטרליה הייתה מקור הייבוא השמיני בגודלה ושוק הייצוא ה-13 בשנת 2000, והפכה את אוסטרליה לשותפת הסחר ה-11 בגודלה. היחסים הנוכחיים בין אוסטרליה לטאיוואן מתפקדים על פי שתי הבנות בסיסיות. ראשית, גם אוסטרליה וגם טאיוואן מכירות בכך שמדובר בקשר לא רשמי. שנית, טאיוואן מקפידה לא להביך את אוסטרליה ולדבוק בהבנות ההדדיות שעליהן הוסכם.
יחסי סחר
טאיוואן ואוסטרליה פיתחו קשרים כלכליים ומסחריים חזקים, כאשר טאיוואן כיום היא הלקוחה התשיעית בגודלה של אוסטרליה לייצוא. ערך היצוא בין שתי אוסטרליה וטאיוואן מסתכם ביותר מ-12 מיליארד דולר אוסטרלי. המועצה העסקית של אוסטרליה-טאיוואן שוכנת בסידני, ובטאיוואן קיים סניף רשמי ובחסות ממשלתית של המועצה לפיתוח סחר חיצוני בטאיוואן בסידני.
עודד ברזילי
עודד ברזילי (נולד ב-2 בינואר 1930) הוא אישר ציבור שכיהן ראש המועצה האזורית רמת הנגב בשנים 1960–1962 ושימש כמהנדס המועצה בשנים 1992–2012.
תרפיית קבלה ומחויבות
תרפיית קבלה ומחויבות (באנגלית: ACT, Acceptance and commitment therapy) היא שיטת טיפול פסיכולוגי שמקורה בגישות קוגניטיביות-התנהגותיות, ומהווה את ההרחבה הבולטת והמשפיעה ביותר מבין טיפולי הגל השלישי. בשונה משיטת הטיפול הקוגניטיבית-ההתנהגותית הדוגלת בשינוי מחשבה לא מסתגלת בכזו המסתגלת, תרפיית קבלה ומחויבות מכווינה את הפרט לקבל ולחוות באופן מודע ולא שיפוטי את המחשבות הקיימות בהווה. סטיבן הייז (Steven Hayes) הגה את השיטה בשנת 1982, והיא נבחנה לראשונה ב-1985 על ידי רוברט זטל. רק לקראת סוף שנות ה-80 עוצבה למבנה המוכר כיום.
עודד ברזילי
ביוגרפיה
ברזילי נולד בכפר גלעדי ובהמשך ילדותו גדל בקיבוץ קריית ענבים. בקריית ענבים הוא נחשף לראשונה מקרוב לפעילות הפלמ"ח כאשר כילד היה נוהג לצפות בגדוד הפלמ"ח שחנה בקיבוץ.
תרפיית קבלה ומחויבות
בבסיס התאוריה של טיפול קבלה ומחויבות עומדת החוויה האנושית הסובייקטיבית של הפרט. חלק בלתי נפרד ממנה הוא הסבל האנושי שהוא בלתי נמנע בשל היותו פועל יוצא הכרחי של יכולות שפתיות (קונקרטיות וסימבוליות) בשילוב עם יכולות קוגניטיביות גבוהות. יכולות אלו מהוות את הפלטפורמה ליצירת הפתולוגיה ובהמשך מהוות גורם משמר ואף מחזק. בניגוד להתנהגויות המטפחות את הפתולוגיה כגון: חוסר תגובתיות, יתר תגובתיות והתנהגות נמנעת הנובעת מתחושת חוסר ישע נתפסת, גישה זו מזמינה את הפרט לקבל ולחוות רגשות שליליים. כמו כן, תרפיית קבלה ומחויבות מעודדת את הפרט להיות נוכח במציאות הנחווית תוך נקיטת פעילויות בעלות ערך עבורו. מטרת הטיפול היא לשפר תהליכים קוגניטיביים מילוליים על מנת לאפשר חוויית שליטה בהקשרים וסיטואציות שונות בחיים. זאת תוך מתן דגש להשלכות החיוביות המידיות של מעשיו בהווה, בשאיפה להכווינו להבנה אדפטיבית יותר של המציאות.
עודד ברזילי
תקופת הפלמ"ח
כשגדל, הלך ללמוד עם בני גילו בבית הספר החקלאי כדורי על מנת להגשים את חלומו ולהיות חקלאי בארץ ישראל. תוך כדי הלימודים התגבש בו ובקרב חביריו הרצון להתגייס לפלמ"ח כבר בזמן הלימודים בבית הספר. מכיוון שהפלמ"ח היה ארגון חשאי לקח להם זמן למצוא את לשכת הגיוס ובסופו של דבר לאחר מאמצים רבים הם הצליחו לאתר את הלשכה ולהתגייס לפלמ"ח.
תרפיית קבלה ומחויבות
בסיס השיטה
המטרה העומדת בבסיס גישה זו היא הקניית גמישות פסיכולוגית מתוך התפיסה כי הנוקשות המחשבתית היא העומדת בבסיס הפסיכופתולוגיה.
עודד ברזילי
תקופת הפלמ"ח
מפקדם הראשון היה משולם שביט שאימן אותם בסתר במקביל ללימודם בבית הספר עד שהפכו לכיתת כוננות חמושה מן המניין.
תרפיית קבלה ומחויבות
עקרונות השיטה
תרפיית קבלה ומחויבות מתבססת על 'מודל הגמישות הפסיכולוגי' במטרה ליצור גמישות פסיכולוגית, המורכב משישה עקרונות הנחלקים לשלושה מוקדים:
פתיחות
2. קבלה של האירועים מבלי להתעמק בתוכנן או במהותן הספציפית.
גנאדי קרפיינקו
ד"ר גנאדי קרפיינקו (17 בספטמבר 1949 - 6 באפריל 1999) היה מדען בלארוסי ופוליטיקאי, שנודע בהתנגדות לנשיא אלכסנדר לוקשנקו.
עודד ברזילי
תקופת הפלמ"ח
טבילת האש הראשונה שלהם הייתה בתחילת מלחמת העצמאות בהגנה על קיבוץ בית קשת מהסתערות של ערבים מקומיים, בהמשך השתתפו גם בקרבות ההגנה על משמר העמק. בשלב זה המשך הלימודים כתלמידים מן המניין בבית הספר הפך למורכב מדי ועודד וחבריו הצטרפו לפלמ"ח באופן מלא.
הוא נלחם במסגרת חטיבת יפתח בקרב ח'רבת מאחז, נפצע ועבר תהליך שיקום כנכה צה"ל.
קיבוץ רביבים ומועצה אזורית רמת הנגב
לאחר השיקום מהפציעה חזר עודד להמשך השלמת הכשרה חקלאית ולאחר ההכשרה הצטרף לקיבוץ רביבים.
בקיבוץ הוא הכיר את רעיתו הדסה וביחד עם הקימו משפחה בקיבוץ.
בקיבוץ עסק עודד בחקלאות ובבנייה ובמקביל עסק בפעילות ציבורית. הוא שימש כגזבר הקיבוץ ובמשך שנתיים נשא בתפקיד ראש המועצה האזורית רמת הנגב.
בגיל ארבעים, התקבל עודד ללמודי הנדסה אזרחית בטכניון בחיפה, במהלך תקופה זו הוא פגש את משפחתו, שנשארה בנגב, רק בסופי השבוע ובחגים.
גנאדי קרפיינקו
ביוגרפיה
נולד במינסק. בשנת 1987 היה מנהל מפעל המטלורגיה של מלדזייצ'נה.
בשנת 1992 הוא התמנה לראש עיריית מלדזייצ'נה. תוך שנתיים מאז התמנה לראשות העיר, הציג קרפיינקו כמה רפורמות כלכליות מקומיות, הקים פסטיבלים מוזיקליים ותיאטרליים, הקים מועדון כדורגל מקומי וביצע דה-סובייטיזציה קיצונית של שמות הרחובות בעיר. בשנת 1996 הוביל יוזמה להדחת הנשיא לוקשנק, אם כי יוזמה זו לא צברה תמיכה משמעותית. בשנת 1998 היה ראש הוועד המנהל הארצי, ממשלת צל אופוזיציונית. הוא נחשב כמנהיג האופוזיציה בבלארוס וכמועמד האופוזיציוני הסביר ביותר להתמודד בחירות לנשיאות.
נסיבות מוות לא ברורות
ב-31 במרץ 1999 נלקח קרפיינקו לבית החולים העירוני התשיעי במינסק עם דימום מוחי לכאורה. ב-1 באפריל הוא נותח, אך לא חזר להכרה. הוא מת ב-6 באפריל בשבע בבוקר. מותו היה מאוד לא צפוי, לא הייתה היסטוריה של בעיות בריאותיות כאלה. חודש לאחר מותו של קריפנקה נחטף יורי זכרנקו, אחד מחבריו ועמיתיו הקרובים. תוך 6 חודשים אותו דבר קרה לעמיתו הקרוב השני של קרפיינקו, ויקטור גונצ'ר. חלק מהאופוזיציה בבלארוס, כולל משפחתו של קרפיינקו סבורים כי האירועים קשורים זה בזה.
תרפיית קבלה ומחויבות
מיקוד
3. קשיבות להווה ("מיינדפולנס") – תשומת לב מלאה ולא שיפוטית לחוויה הפנימית והחיצונית.
4. "אני" כצופה – זיהוי הפרט ומחשבותיו כנפרדים. זהו הקוטב הפילוסופי של השיטה, שמתבסס ברובו על העולם הבודהיסטי. הוא אינו פרקטי לתרגול טיפולי אלא מהווה רכיב תודעתי. התפיסה הבודהיסטית גורסת כי אין עצמי קבוע ולא משתנה, אין עצמי נפרד. העצמי נמצא כל הזמן בממשקים ומשתנה כל העת.
חיבור ומחויבות
5. ערכים – לגלות מה חשוב עבור הפרט. רכיב פרקטי והתנהגותי בטיפול.
6. התחייבות להתנהגות מתוך הערכים המוזכרים לעיל.
גישה טיפולית זו מתאימה הן להפרעות המוגדרות על פי ה DSM-5 והן למקרים בהם דפוס הסימפטומים של המטופל אינו תואם לחלוטין הפרעה מוגדרת ומוכרת. כמו כן, אין מדובר בפרוטוקול טיפולי ספציפי או אוסף אקראי של התערבויות ה"מוכנות לשימוש" למקרים מסוימים, אלא גישה קלינית מקיפה המושתתת על בסיס תאורטי רחב.
יעילות הטיפול
בתחום הפסיכולוגיה הקלינית פורסמו מספר מחקרים אמפיריים שטענו כי תרפיית קבלה ומחויבות אינה שונה מהתערבויות אחרות מאסכולת הגל השלישי. במטה-אנליזה מ-2008 נטען כי טיפול בגישה זו אינו מבוסס על מחקר אמפירי, המתודולוגיה פחות מבוססת ביחס לטיפול קוגניטיבי-התנהגותי, והאפקט העיקרי שנמצא במחקרים הוא בינוני בחוזקו. תומכי השיטה אתגרו מסקנות אלו על ידי כך שהראו כי ההבדל באיכות הסקירה נבעה מכך שמספר גדול יותר של ניסויים מומנו על ידי קבוצת הביקורת (קבוצת הטיפול הקוגניטיבי-התנהגותי).
הפסיכולוג יונתן ו. קנטר טען כי הייז ועמיתיו "טוענים כי פסיכולוגיה קלינית אמפירית נפגעת במאמציה להקל על הסבל האנושי ומציע את ה- (CBS (contextual behavioral science כדי לתת מענה על הליקויים הפילוסופיים, התאורטיים והמתודולוגיים הבסיסיים הקיימים במערך הקליני". עם זאת, קנטר טען כי: "הרעיונות של CBS, RFT, וACT ראויים להתייחסות רצינית מצד הקהילה הרווחת וכי אלה בעלי פוטנציאל גדול לעצב מדע קליני מתקדם אשר ינחה בפרקטיקה הקלינית."
בהשוואה בין סוגי הטיפול ACT ו-CBT, נראה כי ACT יעיל במידה דומה לטיפול סטנדרטי של CBT. במטה-אנליזות שונות מצאו הבדלים קטנים לטובת ACT ובחלקן לא נמצאו כלל הבדלים. לדוגמה, מטה-אנליזה שפורסמה על ידי פרנסיסקו רואיז ב-2012 בחנה 16 מחקרים שהשוו בין ACT ל- CBT סטנדרטי. לא נמצא שוני בין טיפול ה-ACT לטיפול ה-CBT בגודל האפקט עבור דיכאון, חרדה ואיכות חיים. עם זאת, הכותב מצא שוני בין ACT ל- CBT בתוצאה העיקרית שנבעה מהטרוגניות גבוהה בין המשתנים במחקר.
במאמר שפורסם שבשנת 2013, השוו בין ACT ל-CT והגיעו למסקנה כי "בדומה ל-ACT ,CT עדיין אינו יכול לטעון כי התאוריה וההתערבויות של שיטה זו הם בעלי השפעה." הכותבים הציעו כי הרבה מההנחות של ה-ACT ו-CT "טרם ניתנות לבדיקה אנליטית ולא ניתן לבחון אותן זו מול זו בשיטות ניסויית."
ישנם כיום עשרות מחקרים הבוחנים את יעילותם והשפעותיהם של התערבויות ACT על  ניהול אורח חיים, התמודדות עם מחלה, גמישות פסיכולוגית ועוד, על אוכלוסיות מגוונות, כגון, אוכלוסיות הסובלות ממחלות כרוניות ומחלות ארוכות טווח (איידס ואפילפסיה, למשל), אוכלוסיות. הסובלות מפסיכופתולוגיות (למשל, חרדה, דיכאון וOCD), אוכלוסייה רחבה הסובלת מלחץ מעבודה ועוד.
במטא-אנליזה משנת 2016 בחנו את השפעותיהן של התערבויות ACT על נבדקים עם מחלות כרוניות ומחלות ארוכות טווח (כגון: איידס ואפילפסיה ) וניסו להעריך את איכותן ויעילותן של התערבויות אלו. נמצא כי יישום טיפולי של ACT יכול להיות יעיל לשיפור ההורות לילד עם מחלה כרונית, לשליטה בהתקפי אפילפסיה, לגמישות פסיכולוגית ולניהול אורח חיים. אך עם זאת, כותב המאמר ציין כי קיימת בעיתיות לגבי יכולת ההסקה על יעילות הטיפול ממספר סיבות: לרוב לא השתמשו בקבוצות ביקורת רנדומליות ומספר הנבדקים שהשתתפו בניסויים היה קטן ולכן נזקקו לגודל אפקט מאוד גדול על מנת להראות שיש יעילות לטיפול. בנוסף,  מספר המפגשים הטיפוליים היה מועט ואף הרבה פעמים הטיפול ניתן לנבדקים בצורה לא יעילה (דרך הטלפון או בטיפול קבוצתי), לכן גודל האפקט הנמוך יכול לנבוע מאופן מתן הטיפול, אשר היה לקוי בחלקו.
במטא-אנליזה נוספת משנת 2016, בדקו את יעילות טיפול הACT על נבדקים הסובלים מדיכאון או חרדה. נמצא כי הטיפול יעיל, לפחות בצורה מתונה, כנגד סימפטומים של דיכאון או חרדה, בהשוואה לקבוצות ביקורת אקטיביות ופסיביות שכללו: הקהיה שיטתית, טיפול קוגניטיבי, הרפיה מודרכת, טיפול קוגניטיבי-התנהגותי, טיפול אודיולוגי-שמיעתי ורשימת המתנה. (אך עם זאת, לא קיימים מספיק עדויות על מנת להסיק שהטיפול מתאים כטיפול ראשוני לטיפול בחרדה ודיכאון או בהשוואה לסוגי טיפול אחרים מוכרים
במטא-אנליזה משנת 2014, בדקו את יעילות טיפול ה-ACT על מטופלים עם הפרעות פסיכיאטריות, הפרעות סומטיות ולחץ בעבודה. בעת השוואה בין קבוצות הניסוי לקבוצות ביקורת מצאו תוצאות חיוביות של הטיפול על גורמים כגון סיפוק מהחיים ותהליכי ניתוח אירועים. בנוסף, נמצא כי הטיפול יעיל לעומת קבוצת ההמתנה, קבוצת הפלצבו וקבוצת הטיפול הרגילה (קבוצה בה הנבדקים המשיכו כרגיל בחייהם והם בחרו קבלה או אי קבלה של טיפול). ההנחה הרווחת היא כי טיפול בשיטת ACT טרם קיבל ביסוס מחקרי מספק על מנת להתאים להפרעות ספציפיות אך כן יש לו פוטנציאל להיות יעיל ל: דיכאון, כאב כרוני, סימפטומים פסיכוטיים, OCD, הפרעות חרדה, התמכרות לסמים ולחץ בעבודה. כמו כן כאשר השוו טיפול ACT לטיפול קוגניטיבי התנהגותי (CBT) לא נמצא אף גורם המעיד כי ACT תורם בצורה מובהקת יותר בהשוואה לטיפול קוגניטיבי-התנהגותי.
במטא-אנליזה משנת 2014, בחנו גם את השפעת יעילות טיפול הACT על הפרעות סומטיות ולחץ בעבודה. החוקר השווה את הסקירה הנוכחית למטא אנליזה קודמת שלו (נערכה ב-2008), בתוצאות לא נמצא שיפור משמעותי באיכות המתודולוגית של המחקר חוץ מבמדד של מספר המטופלים. פרט לכך, מחקרים על טיפול בהפרעות סומטיות ולחץ בעבודה הראו גודל אפקט משמעותי יותר מאשר מחקרים על הפרעות נפשיות. מחקרים שנעשו באירופה הציגו אפקטים גדולים יותר מאלה שנעשו בארצות הברית. למרות זאת, גודל האפקט של יעילות הטיפול פחת (לעומת הסקירה שלו מ-2008). בהשוואת טיפול ACT לטיפולים התנהגותיים אוקוגניטיביים שונים, נמצא כי גודל האפקט קטן יותר ועל כן יעילות הטיפול פחתה.
רגשות אנטי-גרמניים
רגשות אנטי-גרמניים  או גרמנופוביה הוא מונח המתייחס לשנאה כלפי כל דבר המסמל את התרבות, השפה, והעם הגרמנים. לתופעה זו שורשים עמוקים עוד בתקופת המאה ה-12, אולם היא התחזקה במיוחד עם מלחמות העולם ועליית הנאציזם. המונח הוא היפוך המונח גרמנופיליה המסמל חיבה לכל דבר גרמני.
היסטוריה
אחד התיעודים הראשונים לתופעה הוא החיבור הדני Chronicon Lethrense מתקופת המאה ה-12, המתאפיין בשנאה עמוקה כלפי כל דבר גרמני. התופעה התחזקה לאחר ניצחונה של פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה, מה שהביא לגל של רבנשיזם בצרפת. ספריו של הסופר ז'ול ורן לדוגמה, מתאפיינים באנטי גרמניות מובהקת, בספר "הירושה הגדולה" (Les Cinq cents millions de la Bégum) מתאר ורן את הגרמנים כעם המנסה להשתלט על העולם. ובספר "סודו של וילהלם סטוריץ" מתואר מדען גרמני הבונה המצאות שטניות. גם בבריטניה התפתחה אנטי גרמניות, אם כי במידה פחותה מבצרפת. בשנת 1871 פורסמה הנובלה "הקרב של דורקינג", (The Battle of Dorking) המתארת פלישה גרמנית לבריטניה. הרגשות האנטי גרמניים בבריטניה העמיקו כאשר הקיסר הגרמני וילהלם השני שלח ב-1896 מברק לפול קרוגר נשיא הרפובליקה הדרום-אפריקאית ומראשי המתנגדים לשלטון הבריטי באפריקה. במברק ברך הקיסר את קרוגר על ניצחונו על הבריטים במלחמת הבורים הראשונה. פרסום המברק עורר זעם בבריטניה, והעיתונים יצאו בקריאות "Germany is to be destroyed" ("יש להחריב את גרמניה"), בדומה למשפטו המפורסם של קאטו "Carthaginem esse delendam" ("יש להרוס את קרתגו").