cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איי אפארסה
טופוגרפיה
כל האיים הם איי אלמוגים ולכן הגובה המרבי בכל האיים אינו עולה על מספר מטרים בודדים. האי הגדול ביותר הוא אירופה, עם שטח יבשתי בגודל כ-30 קמ"ר. האי הקטן ביותר הוא באסאס דה אינדיה שרובו נמצא מתחת במים ושטחו פחות מ-1 קמ"ר.
פאונה ופלורה
מבחינת צמחייה האיים שונים מאוד אחד מהשני, כאשר בבאסאס דה אינדיה אין כלל צמחייה, באי אירופה וגלורייז קיימים יערות חלבלוב ומנגרובים, בז'ואן דה נובה עצי קזוארינה וקוקוס ועשבים ושיחים בטרומלין. העוני היחסי בצומח ביחס לאזורים טרופיים נובע מקרקע גירית שמונעת כניסת מי גשם לקרקע.
בניגוד לצומח העני יחסית, הפאונה עשירה מאוד. החי בימי כולל אלמוגים מסביב לאיים שיוצרות שוניות אלמוגים עשירות. צבי ים מטילים ביצים באי אירופה ובאי טרומלין. האזור עשיר בעופות ימיים שמקננות באיים. בין השאר קיימת אוכלוסייה הגדולה ביותר באוקיינוס ההודי של שחפית כהה בז'ואן דה נובה. באיים כמעט ואין בעלי חיים יבשתיים מלבד באי אירופה בו קיימת אוכלוסייה גדולה של כבש בר.
היסטוריה
האיים כולם התגלו על ידי יורדי ים אירופים בתקופה שהאירופים שטו לערך הודו דרך כף התקווה הטובה (המאות ה-15 וה-16). האיים לא היו מיושבים לפני כן ובמהלך הזמן היה מיושב רק לפרקי זמן קצרים למטרות מחקר או חקלאות על ידי משפחות שהגיעו באיים שכנים כמו מדגסקר, סיישל וראוניון. בגלל הקרבה של האיים למדגסקר ולאיים שהיו תחת שלטון צרפתי, הפכו גם איים אלו לחלק מהקולוניה הצרפתית.
בשנות ה-50, בעקבות דרישה של הארגון המטאורולוגי העולמי, החליטה צרפת להציב על האיים תחנות מטאורולוגיות בעקבות המיקום של האיים בנתיב הציקלוניים. התחנות עברו תהליך של אוטומציה מלבד התחנה שנמצאת בטרומלין.
בשנת 1960 האיים נותקו מקולוניית מדגסקר ועברו לאחריות המשרד של צרפת מעבר לים (Ministère des Outre-mer), כאשר בפועל האיים מנוהלים על ידי המושל של ראוניון ואינם מחולקים כלל לפי החלוקה המנהלית של צרפת (אין חלוקה למחוזות, חבלים וכדומה). מ-2005 האיים מנוהלים תחת המנהל של הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת. ומשנת 2007 הם מרכיבים את האזור החמישי של הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת. בעקבות השיוך הזה, האיים אינם נמצאים באיחוד האירופי.
הר ויבר (אנטארקטיקה)
הר ויבר (באנגלית: Mount Weaver) הוא הר בהרי רוסון, בהרי המלכה מוד, באזור חוף אמונדסן של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 3 קילומטרים ממערב להר וילבר.
גובהו של ההר 2,780 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם במוצאו של קרחון סקוט.
גילוי ומיפוי ההר
ההר התגלה על ידי הקבוצה הגאולוגית של משלחת בירד לחקר אנטארקטיקה; הקבוצה, בהנהגתו של קווין בלקברן (Quin Blackburn), הגיעה אל ההר בדצמבר 1934.
מקור השם
הקבוצה בהנהגתו של בלקברן נתנה להר את שמו.
ההר נקרא על שמו של צ'אלרס א. ויבר (Charles E. Weaver), פרופסור לפלאונטולוגיה באוניברסיטת וושינגטון, בעיר סיאטל במדינת וושינגטון, שבארצות הברית.
לקריאה נוספת
• Doumani, George & Minshew, Velon. (2013), General Geology of the Mount Weaver Area, Queen Maud Mountains, Antarctica, https://doi.org/10.1029/AR006p0127
1908 ברוסיה
1908 ברוסיה הייתה שנה ה-295 מתחילת שליטת שושלת רומנוב במדינה.
אמנת סבאלברד
ב-1925 נפתחה האמנה לכלל המדינות החברות בחבר הלאומים. כשהוקם האו"ם הועברה האמנה לפיקוחו ועד היום כל מדינה חברה באו"ם רשאית לחתום על האמנה.
Burlesque: Original Motion Picture Soundtrack
Burlesque (בעברית: בורלסק) הוא אלבום הפסקול, של הזמרות כריסטינה אגילרה ושר מתוך הסרט בורלסק. האלבום הופץ ב-19 בנובמבר 2010, על ידי חברת התקליטים RCA, במקביל לצאת הסרט.
זהו האלבום הראשון של שר שמכיל מוזיקה מקורית, כמעט עשור לאחר אלבומה האחרון Living Proof.
האלבום שואב רבות מסגנון הג'אז שהיה אופייני במופעי בורלסק ומכיל בעיקר שירים של אגילרה שמזכירים את הסגנון של אלבומה המצליח Back to Basics, ושונים לחלוטין מהשירים באלבומה Bionic שהופץ במקביל באותם הימים של בורלסק.
הפסקול הגיע למקום הראשון במצעד הפסקולים.
קלפרניה אדמס
קלפרניה שרה אדמס (באנגלית: Calpernia Sarah Addams; נולדה ב-20 בפברואר 1971) היא סופרת, שחקנית ומוזיקאית אמריקאית, ופעילה למען זכויות וסוגיות לקהילה הטרנסג'נדרית.
ביוגרפיה
אדמס גדלה בנאשוויל, טנסי. היא שירתה כחובשת בחיל הים ובחיל הנחתים האמריקאי. במהלך שנת השירות האחרונה שלה, היא יצאה כטרנסג'נדרית. אדמס בחרה את השם "קלפרניה" מהמחזה של ויליאם שייקספיר, " יוליוס קיסר", ומהסרט " משפחת אדמס",  בו השם הופיע על מצבה.
קריירה
בשנת 2002, היא יסדה את חברת Deep Stealth Productions בהוליווד יחד עם אנדריאה ג'יימס. החברה מפיקה תוכני חינוך ובידור שנסובים סביב חוויותיהם של אנשים שמגדרם אחר מהתפישה ההגמונית. אדמס וג'יימס אימנו את פליסיטי הופמן לקראת תפקידה מועמד פרס האוסקר כאישה טרנסג'נדרית בסרט " טראנסאמריקה".
ב-2008, אדמס השתתפה בסדרת הריאליטי Transamerican Love Story, בה אדמס הייתה "הרווקה" שבוחרת מבין שמונה מחזרים. הסדרה שודרה ברשת לוגו.
PAK DA
PAK DA (ברוסית: ПАК ДА) הוא הדור הבא של מפציץ אסטרטגי רוסי המתוכנן ומפותח על ידי טופולב. PAK DA הוא ראשי תיבות של перспективный авиационный комплекс дальней авиации.
קלפרניה אדמס
קריירה
באפריל 2008, אדמס הופיעה לצד פונדה, גלן קלוז, סלמה הייק, אלישיה קיז, ועוד בהפקה מיוחדת לרגל עשר שנים ל"מונולוגים מהווגינה", בלואיזיאנה סופרדום.
PAK DA
הוא תוכנן להיות מפציץ אסטרטגי חמקן וצפוי להיכנס לשירות ב־2025-2030, בראשונה תוכנן שהמטוסים הראשונים יימסרו ב-2020, אך לאחר מכן נדחה ל"מעבר ל 2023".
קלפרניה אדמס
קריירה
במאי 2008, ארגון PFLAG (הורים, משפחות וחברים של לסביות והומואים), בחר באדמס כדוברת קמפיין החינוך שלו, "זהו סיפור האהבה שלנו". אדמס הביעה תקווה שהקמפיין יעזור לצעירים טרנסג'נדרים כשהם חושפים את זהותם לעולם, ואת רצונה להוות מודל לחיקוי.
אדמס כותבת בלוג על מגדר עבור מגזין פסיכולוגיה היום.
ב-2010 יצאה אדמס עם סינגל בשם "Stunning", להורדה ב-iTunes. אדמס היא גם מפיקה-שותפה של השיר "The Vagina Song" של ויליאם בלי, מתוך אלבום הבכורה שלו, The Wreckoning, וגם מופיעה בתפקיד אורח בקליפ של השיר.
חיים אישיים
בשנת 1999 אדמס התחילה לצאת עם טר"ש בארי וינצ'ל. בבסיס בו שירת החלו להתפזר שמועות, על היחסים ועל נטיותיו המיניות של וינצ'ל, שלבסוף הובילו לכך שהוא הוכה ונרצח באכזריות על ידי חיילים אחרים. הרצח והמשפט בעקבותיו סוקרו באופן נרחב בתקשורת, והובילו לביקורת ובחינה מחודשת של מדיניות "אל תשאל, אל תספר" (DADT) בהוראותיו של הנשיא ביל קלינטון. המקרה הפך לדוגמה בולטת לכישלון של מדיניות DADT להגן על אנשי שירות להט"בים. מערכת היחסים של אדמס ווינצ'ל, וההתעללות בו והפשעים נגדו שהובילו למותו הם הבסיס לסרט "נערתו של חייל", שיצא ב-2003. דמותה של אדמס גולמה ידי לי פייס, ושל וינצ'ל על ידי טרוי גריטי (בנה של ג'יין פונדה).
אדמס גם הייתה נושא מאמר בניו יורק טיימס, "An Inconvenient Woman", אשר תיעד את ההדרה של אנשים טרנסג'נדרים ואת האופנים השגויים שהמיניות שלהם מוצגת, אפילו על ידי פעילי זכויות להט"ב.
יצחק דלויה (המאה ה-17)
הרב יצחק דלויה (סביב ה'שצ"ה 1635 - אב ה'תע"א 1711) היה תלמיד חכם, דרשן, אב בית הדין מרקש, ראש הישיבה ורב העיר, בשלהי המאה ה-17 ובראשית המאה ה-18.
ביוגרפיה
נולד סביב שנת ה'שצ"ה במרקש לרבי מאיר דלויה שהיה דרשן וחכם מחכמי העיר מרקש שבמרוקו. לא יאוחר משנת ה'תנ"ו, הרב יצחק נתמנה לאב בית דין מרקש ובמקביל היה ראש ישיבה. לדברי תלמידו, הרב מרדכי עטייא, הרב יצחק עמד בראשה של הישיבה החשובה במרקש של אותה התקופה, לצד שניים מתלמידיו: הרב שלמה עמאר, והרב אברהם אזולאי.
בנו הוא הרב מרדכי דלויה שהיה מדייני מרקש.
נפטר בחודש אב שנת ה'תע"א (1711).
תקנותיו
בשו"ת "משפט וצדקה ביעקב" מובאת תשובה בעניין ריבית, בחתימת שניים מחכמי העיר מקנס: הרב משה טולידאנו והרב חביב טולידאנו, שבה הם כותבים על פעילותו הרב דלויה:
רבי יצחק תיקן תקנות נוספות, ביניהן, שאין לקדש אישה שלא במעמד עשרה אנשים בנוכחות רב מוכר. וכן, תקנה בנושא נשיאת אישה שנייה לאחר שהאישה הראשונה לא ילדה ילד במשך עשר שנים.
ראש הישיבה
רבי יצחק לימד בישיבתו גמרא ופוסקים בשיטת 'אליבא דהלכתא'. כמו כן היה מעביר שיעורים בספר שולחן ערוך. מקצת ביאוריו השתמרו בכתבי יד.
קשריו עם היעב"ץ
בשו"ת "משפט וצדקה ביעקב" של הרב יעקב אבן צור מובא משא ומתן הלכתי עם הרב דלויה. גם בספר "לשון לימודים" לרב אבן צור ישנן שלוש אגרות שהוא שיגר לרב דלויה. אחת מהן שוגרה לאחר שהרב דלויה "נתפס למלכות בעלילת מלשינות", ובראשה הקדיש הרב אבן צור פיוט לכבודו.
זיכרון והנצחה
קברו של הרב דלויה משמש עד היום למקום תפילה, ובמלאח מרקש בית כנסת על שמו. סופרו אגדות מופלאות על הרב יצחק דלויה. אולם ביחס לרבות מהן לא ברור אם הן עוסקות בנושא ערך זה או שיש להניח כי מדובר ברב קדום יותר, מהמאה ה-16, בעל שם זהה, למרות שאין אודותיו תיעוד ממשי.
ביישוב הר ברכה הוקם בית כנסת על שמו.
חיבוריו
מקבץ משארית כתביו הנ"ל נדפסו בספר 'תורת משפחת דלויה' עמ' 279-316.
המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה
המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה הייתה סדרה של קרבות, שהתחוללו באזור מזרח אפריקה וקרן אפריקה במהלך מלחמת העולם השנייה בין האימפריה הבריטית, מושבותיה ובעלות בריתה, לבין איטליה הפשיסטית. הקרבות פרצו ביוני 1940 ונמשכו עד נובמבר 1941.
המערכה החלה לאחר שאיטליה הכריזה מלחמה על בריטניה וצרפת, והתנהלה במקביל למהלכים הצבאיים בזירת המדבר המערבי, כמו הפלישה האיטלקית למצרים ומבצע מצפן. עם זאת, היא הייתה במידה רבה מלחמה לשחרור תושבי אתיופיה מהכיבוש האיטלקי שנכפה עליהם לאחר המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, ולצד הבריטים לחמו גם מורדים אתיופיים. כמו כן היו מעורבים בלחימה לוחמים ממושבות בריטניה באפריקה, מדרום אפריקה, אנשי צרפת החופשית, צבא בלגיה החופשית, וכן מתנדבים מארץ ישראל, חלקם אנשי יחידת קומנדו 51.
האיטלקים, שנהנו מעדיפות מספרית גדולה, החלו את המערכה בתנופה, וכבשו את סומלילנד הבריטית, אך לאחר מספר חודשים פתחו הבריטים בהתקפה משולבת משטחי סודאן וקניה, שהסתיימה בכיבוש כל מושבות אפריקה המזרחית האיטלקית על ידי הבריטים, ובנפילתם בשבי של כ-220,000 חיילים איטלקים וחיילים מקומיים ששירתו בצבא האיטלקי, בפיקודו של הנסיך אמדאו הדוכס השלישי מאאוסטה. המערכה הסתיימה בתבוסה איטלקית מכרעת, ששמה קץ לשאיפותיו של מוסוליני ליצירת אימפריה איטלקית במזרח אפריקה, והביאה לחידוש עצמאותה של האימפריה האתיופית. מבחינה צבאית הבטיח הניצחון את נתיבי השיט החיוניים מהאוקיינוס ההודי דרך הים האדום לתעלת סואץ, והבטיח לפיקוד המזרח התיכון הבריטי, בפיקודו של הגנרל ארצ'יבלד וייוול, חזית דרומית שקטה לקראת העימותים הצבאיים הצפויים מול הצבא האיטלקי והוורמאכט במערכה בצפון אפריקה.
רקע היסטורי, פוליטי וצבאי
ב-9 במאי 1936 הכריז מוסוליני על הקמת האימפריה האיטלקית במזרח אפריקה. אימפריה זו הורכבה מאתיופיה, שנכבשה על ידי איטליה במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה שהסתיימה מספר שבועות קודם לכן, וכן מסומלילנד האיטלקית ומאריתריאה, שנשלטו בידי האיטלקים מזה כמה עשרות שנים.
המושבות האיטלקיות במזרח אפריקה נמצאו במרחב בו מצויות כיום המדינות אתיופיה, סומליה ואריתריאה, ושלטו על המעבר מהאוקיינוס ההודי לים האדום דרך מצר באב אל מנדב. סומלילנד הבריטית וסומלילנד הצרפתית היו מוקפות משלושה צדדים במושבות איטלקיות, דבר שיצר איום על נתיבי השיט לתעלת סואץ, שהייתה בעלת חשיבות אסטרטגית עליונה לאימפריה הבריטית. בריטניה החזיקה באזור תעלת סואץ על פי תנאי ההסכם האנגלו מצרי משנת 1936, וכן שלטה בסודאן במשותף עם מצרים. איטליה החזיקה בלוב שבצפון אפריקה, ושאפה לחבר בינה לבין מושבותיה במזרח אפריקה.
איטליה לא הצטרפה למלחמה נגד בעלות הברית מיד עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, אלא המתינה עד 10 ביוני 1940, זמן קצר לפני תום המערכה על צרפת, לפני שהכריזה מלחמה על צרפת ובריטניה. מוסוליני היה להוט לנצל את ההזדמנות על מנת להשתלט על מושבותיהן באפריקה. הפיקוד הצבאי האיטלקי בצפון אפריקה ובמזרחה התנגד לתוכניותיו של מוסוליני. איטלו באלבו (שנהרג בתאונת מטוס ביוני 1940), ומחליפו, המרשל רודולפו גרציאני, טענו כי הצבא האיטלקי סובל ממחסור בציוד ובאספקה, וכי מתקפה על מצרים, שתיערך בקיץ בתנאי מזג האוויר החם והלח של אפריקה, נדונה לכישלון. מוסוליני סירב לשמוע לעצתם, שכן להערכתו היטלר עמד לפלוש לבריטניה ולהשתלט עליה תוך זמן קצר, והוא רצה להקדים אותו ולהשתלט על המושבות הבריטיות באפריקה. מוסוליני תכנן פלישה רחבת היקף למצרים, ורצה לפלוש במקביל למושבות הצרפתיות והבריטיות במזרח אפריקה. לאחר השלמת כיבוש סומלילנד הבריטית והצרפתית, תכנן מוסוליני לקדם את כוחותיו במזרח אפריקה צפונה דרך סודאן, כדי לתגבר פלישה איטלקית למצרים.
במסגרת הסכם הכניעה של צרפת, סוכם כי המושבה הצרפתית בסומליה (סומלילנד הצרפתית) תהיה נייטרלית במלחמה בין מדינות הציר לבעלות הברית. במושבה זו הוצבו כ-10,000 חיילים חמושים היטב, תחת פיקודו של הקולונל פול לואי לז'נטיום. בתחילה ניסה לז'נטיום להמשיך בלחימה על אף הסכם הכניעה, וב"פקודה כללית מס' 4" שהוציא לכוחותיו, גינה את הסכם שביתת הנשק, והכריז על כוונתו להמשיך בלחימה לצד הבריטים. הוא לא זכה בתמיכת צבאו והפקידות הצרפתית האזרחית בסומלילנד, ששמרו על נאמנות למשטר וישי. באוגוסט 1940 נמלט לז'נטיום לאנגליה. שלטונות המושבה שמרו על נייטרליות, וסירבו להתערב במלחמה לטובת מי מהצדדים. כתוצאה מכך נותרה המושבה הבריטית בסומלילנד הבריטית מבודדת ומנותקת.
הבריטים תכננו לפנות את סומלילנד הבריטית עד דצמבר 1939 במקרה שתפרוץ מלחמה עם איטליה. אך לאחר הכרזת המלחמה האיטלקית, החליט ראש המטה הכללי, הגנרל אדמונד איירונסייד, כי יש להגן על המושבה למרות הכול, ולבצר את בירתה ברברה. ראש פיקוד המזרח התיכון הבריטי, גנרל ארצ'יבלד וייוול, אמר אף הוא, כי נפילת המושבה לידי האיטלקים, עלולה להוות מכה מורלית קשה, ולשמש כבסיס להמשך המתקפה האיטלקית נגד המאחזים הבריטיים ביבשת אפריקה. בפיקודו של ויוול עמד כוח צבאי מצומצם, והוא היה זקוק לרובו הגדול כדי להדוף את המתקפה האיטלקית הצפויה על מצרים. עם זאת, יכול היה ויוול לסמוך על נאמנותם וסיועם של לוחמי גרילה אתיופים, שמעולם לא הניחו את נשקם. חלקם לחמו עוד משנת 1937 בתוך אתיופיה עצמה, באזורי אנקובר, ג'מה, בגמדר ובמיוחד בגוג'ם, ואחרים נאספו וקיבלו הדרכה וחימוש בריטי באזורי השלטון הבריטי בקניה ובסודאן, לשם הגיעו כפליטים לאחר סיום המלחמה האיטלקית-אתיופית.
חימוש וציוד
הארטילריה האיטלקית כללה בעיקר תותחי הרים 65/17 מיושנים. תותחים אלו היו יעילים בטווחים קצרים, והוכנסו לשימוש בצבא האיטלקי ביחידות הרריות עוד לפני מלחמת העולם הראשונה. על אף הפופולריות שלהם בקרב יחידות החי"ר האיטלקיות במערכה זו ובמערכה במדבר המערבי, הם לא היוו יריב ראוי לארטילריה הבריטית העדיפה. במהלך הקרב על העיר קרן, הצליחו הבריטים לרכז כוח ארטילרי חזק, שהנחית מאה אלף פגזים על העמדות האיטלקיות תוך מספר ימים.
הכוח האווירי האיטלקי כלל 325 מטוסים, אך גם החדישים שבהם, 34 מטוסים מסוג פיאט CR 42, לא יכלו להתמודד אפילו עם מטוסי הגלוסטר גלדיאטור הדו-כנפיים, שבהם השתמשו הבריטים באותה תקופה, ובוודאי שהיו נחותים ממטוסי ההוקר הוריקן הבריטיים, שכהגיעו לזירה הכריעו את המערכה בקרבות כגון קרב קרן. ערב פרוץ המתקפה הבריטית בפברואר 1941, נותרו לאיטלקים 71 מטוסים בלבד.
לבריטים הייתה עליונות ברורה גם בזירה הימית, כאשר אל מול הצי המזרחי הבריטי עם בסיסיו בחצי האי ערב, בהודו ובמזרח הרחוק, עמדה "שייטת הים האדום" האיטלקית, שכללה בעיקר כלי שיט מיושנים, שסבלו מכשלים טכניים. נמל הבית של השייטת האיטלקית היה נמל מאסאווה שבאריתריאה, ובשל השליטה הבריטית בים סוף ובתעלת סואץ, היא הייתה מנותקת מהכוח העיקרי של הצי האיטלקי בים התיכון. הכוח האיטלקי כלל שלוש משחתות מדגם "בלווה", ארבע משחתות מדגם "פטריוטי", שש צוללות מבצעיות ושתי צוללות חופים, ושלוש ספינות תובלה.
לוגיסטיקה ואספקה
קיימת הערכה גבוהה להישגם של הבריטים במערכה זו, שבשלבי סיומה הצליחו לעבור דרך של יותר מ-1,500 ק"מ במהירות של 60 קילומטר ביום, להשתלט על שטחים נרחבים, ולקחת מאות אלפי שבויים. יש שראו במערכה "דוגמה למבצע שנערך בשטח אויב, תוך הסתמכות על קווי אספקה חיצוניים, כאשר האויב נהנה מעדיפות מכרעת בציוד ובכוח אדם".
אל מול השקפה זו יש לראות את האיטלקים כנתונים במצור. מזרח אפריקה האיטלקית הייתה מוקפת מכל צידיה בטריטוריות עוינות, בסודאן האנגלו-מצרית ובקניה, וכאשר הבריטים שלטו בתעלת סואץ, האספקה בדרך הים והאוויר לא הייתה מובנת מאליה. הסיכוי היחיד לפריצת המצור היה טמון בהשתלטות איטלקית מהירה על אזור תעלת סואץ, שהייתה יכולה להתבצע במשולב עם מתקפה איטלקית במזרח אפריקה על סודאן, וריתוק כוחות רבים לשם. אך בסוף 1940 הובסו האיטלקים בצפון אפריקה, ואילו הדוכס מאאוסטה סירב לפרוץ אל חרטום מבלי שכוחותיו יתוגברו בעוד 100 מטוסים, 10,000 טונות דלק ו-10,000 צמיגים. היפנים, שהסכימו לנסות ולסייע לאיטלקים, היו רחוקים, וכאשר הגיעה אוניית הסוחר היפנית ימאיורי מארו לקיסמאיו, כשעל סיפונה 2,500 טונות דלק, 6,000 צמיגים, ומזון רב, היא כבר נשלטה מזה מספר ימים בידי הכוחות הבריטיים של גנרל קנינגהם.
על אף עליונותם המספרית הברורה של הכוחות האיטלקיים, הצליחו הבריטים לרכז בשלבי המערכה האחרונים כוחות שווים, ובמקרים מסוימים אף עדיפים, לצורך מתקפות מקומיות. המערכה התנהלה על פני שטחים נרחבים, ודרשה ניידות רבה מכל הצבאות המעורבים. עליונותם המספרית הברורה של האיטלקים הייתה חסרת משמעות בשלביה המאוחרים של המערכה, לנוכח הקשיים הלוגיסטיים שבהם היו נתונים, ולנוכח ניידותם העדיפה של הבריטים.
דיוויזיות הרגלים של אלן קנינגהם נעזרו בעתודת תובלה בת 40 פלוגות ו-75 משאיות בכל פלוגה, הפגינו כושר ניידות גבוה ביותר. מולן סבל הכוח האיטלקי מקשיי ניידות גדולים, שנבעו ממחסור קשה בדלק, בחלקי חילוף ובצמיגים. אף שלרשות האיטלקים עמדו בזירה 7,874 משאיות ו-307 אופנועים, השימוש בהם היה מוגבל בשל בעיות אלו.
אקלים וטופוגרפיה
הלחימה נערכה במגוון של אזורי אקלים, מגוון תנאים טופוגרפיים, ומספר גדול של מדינות - סומליה, סודאן, אריתריאה, קניה, אתיופיה ואף דרום לוב. החיילים לחמו לאורך החוף המדברי של סומליה, בהררי אתיופיה, וחצו מדבריות צחיחים כמדבר אוגדן. החיילים השתמשו בנהרות כגון הנילוס הלבן, הנילוס הכחול ונהר הקונגו לצורכי תעבורה. הלחימה באתיופיה עצמה, שהיוותה את עיקר המאבק, הייתה צריכה להתחשב בעונת הגשמים, הנמשכת ברמת אתיופיה בין יוני לספטמבר (ובאזור אסמרה ביולי ובאוגוסט). במורדות המערביים של הרמה כמות המשקעים הממוצעת עולה על 1,600 מילימטר לשנה, מגיעה ל-1,200 מילימטר באזור אדיס אבבה, ויכולה להגיע אף ל-2,500 מילימטרים בהרים הגבוהים.
יחסי הכוחות
בשלב ההתחלתי של המערכה נהנו האיטלקים מעדיפות מספרית מכרעת. בזירה כולה עמדו לפקודתו של הנסיך אמדאו הדוכס השלישי מאאוסטה 291,000 חיילים. מנגד, מנו כוחותיו של המפקד הבריטי ויליאם פלאט כ-30,000 איש, שנחלקו בין סודאן, מזרח אפריקה הבריטית וסומלילנד הבריטית. כוח נוסף של 25,000 איש שהה בקניה, וכלל יחידות של מתיישבים ממערב אפריקה הבריטית, יחידות מצבא דרום אפריקה, ויחידות של רובאי המלך האפריקאים.
באוויר נהנו האיטלקים בשלב זה מעליונות, שכן יכלו להישען על בסיסיהם ועל שדות התעופה במושבותיהם באתיופיה, בסומליה ובאריתריאה. הבריטים לא הפעילו שדות תעופה בסומלילנד הבריטית, ונאלצו להסתפק בסיוע אווירי מבסיסם בעדן, שמשימתו העיקרית באותה עת הייתה להגן על השיט בתעלת סואץ, ואף זאת באופן חלקי בלבד. עליונות איטלקית זו לא נשמרה בשלבים מאוחרים יותר של המערכה.
בריגדיר ארתור רג'ינלד צ'אטר פיקד על סומלילנד הבריטית, אליה כוונה הפלישה האיטלקית העיקרית בשלב הראשון של הלחימה. תחת פיקודו היו חמישה גדודים עם כ-5,000 חיילים, שכללו גדוד בריטי אחד שכונה "המשמר השחור" (The Black Watch), שני גדודים הודיים, שני גדודים ממזרח אפריקה שכונו "יחידת הגמלים הסומלית" (כוח ייעודי של מתנדבים בני המקום שמנה כ-1,500 חיילים), ויחידת ארטילריה שכללה שלושה תותחי הוביצר.
הכוח האיטלקי התוקף בפיקודו של הגנרל גוליילמו נאסי מנה בסך הכול 110,000 חיילים, מהם פעלו בגזרת הפלישה לסומלילנד הבריטית 17 גדודי רגלים, מהם שלושה גדודי רגלים איטלקיים, ו-14 גדודי רגלים מקומיים, יחידות של ארטילריה מתנייעת ויחידות שריון.
עדיפותו של הכוח התוקף הייתה גדולה, ולכך יש להוסיף את העובדה שכאשר פרשו הצרפתים מן המערכה והכריזו על נייטרליות, הוצא משדה הלחימה כוח חזק, מאומן ומצויד שהיה בו כדי לסייע למגינים הבריטים. תוכניות המגננה הבריטיות נשענו על שיתוף פעולה צרפתי, וכניעת הצרפתים הפכה את התוכניות לבלתי מעשיות ואפשרה לאיטלקים למקד את מתקפתם בכוחות הבריטים. עם זאת, גם לאחר הכניעה, דיווח צ'אטר למפקד פיקוד המזרח התיכון, הגנרל ויוול, כי ביכולתו להגן היטב על עמדותיו. ויוול, ששקל בשלב זה לפנות את הכוחות, הסכים עם צ'אטר שהנזק המורלי מכניעה ללא קרב יהיה גדול בהרבה מכל אבדה בשדה הקרב.
המטרה האיטלקית הברורה הייתה כיבוש סומלילנד הבריטית, שנראתה כנתונה במצור, אך גם חיל המצב הבריטי בסודאן, וחילות חבר העמים הבריטי בקניה עמדו בסכנה. רודולפו גרציאני לחץ על הדוכס מאאוסטה לנסות ולהגיע לח'רטום, אך זה סירב לבצע מבצע כה ראוותני מבלי לקבל תגבורות משמעותיות של דלק וחלקי חילוף, שלא ניתן היה לספקן. עם זאת ניתן היה לרכז כוח מספיק כדי לכבוש את סומלילנד הבריטית. הפתרון שאליו הגיע הפיקוד האיטלקי היה מתקפה לכיבוש עמדות מפתח על גבול סודאן וקניה, ובעקבותיה מתקפה על סומלילנד הבריטית.
תחילת הלחימה - הפלישה לסודאן ולקניה
המערכה החלה ב-14 ביוני 1940, ארבעה ימים לאחר הכרזת המלחמה האיטלקית, בהתקפה אווירית על שדה התעופה בווג'יר שבקניה. הבסיס היה נתון למתקפות חוזרות ונשנות במשך כמה ימים. בתחילת יולי פלשו האיטלקים למויאלה שבקניה, וכבשו את הבסיס הבריטי פורט הרינגטון לאחר לחימה שנמשכה חמישה ימים. האיטלקים התקדמו עד הכפרים בונה ודאבל, הנמצאים כמאה קילומטרים מגבול קניה-אתיופיה, אך לא העמיקו לחדור מעבר לכך. בסודאן תקפו כוחות איטלקיים בפיקודו של לואיג'י פרושי שהגיעו מאריתריאה את העיירה קסאלה, ואילצו את מגיניה לסגת. תקיפות נוספות מסוג זה אירעו לאורך גבול סודאן-אתיופיה. קסאלה הייתה הכיבוש העיקרי של האיטלקים בסודאן, והם ביצרו אותה והפכו אותה לבסיס חשוב. בסודאן לא העמיקו האיטלקים לחדור מעבר לתקיפת עיירות שעל הגבול, וכיבוש קסאלה.
הפלישה האיטלקית לסומלילנד הבריטית
מיוני 1940 החלו פעולות איבה בין הצדדים בגבול שבין מזרח אפריקה האיטלקית וסומלילנד הבריטית. ב-1 באוגוסט החלו להתקבץ כוחות איטלקים גדולים על הגבול, והפלישה החלה ב-4 באוגוסט.
המטרה העיקרית בסומלילנד הבריטית הייתה הבירה ברברה השוכנת על קו החוף, ודרכי הגישה אליה מהגבול כללו מספר כבישים העוברים דרך מעברים הרריים. עמדות אלו בוצרו מראש לצורך מגננה, ונקבע כי בהן תתבצע עיקר ההתנגדות לכוח התוקף. "מעבר טור ארגן" ההררי, שכלל כמה גבעות המשקיפות על הדרך הראשית, נראה כמקום שבו ניתן יהיה לארגן התנגדות ראויה לכוח פולש.
בשלב מוקדם של הלחימה, ב-5 באוגוסט, כבשו האיטלקים את העיירה זיילה שעל קו החוף, מערבית לברברה. בכך ניתקו האיטלקים את האפשרות לחבור לצרפתים, או לסגת לשטח סומלילנד הצרפתית, אף שהצרפתים הכריזו על נייטרליות. טור איטלקי נוסף כבש את הרגייסה, שממנה ניסו האיטלקים להגיע לברברה דרך מעבר טור ארגן. ב-11 באוגוסט החל הקרב על מעבר טור ארגן. באותו ערב הגיע לזירה מייג'ור גנרל אלפרד ריד גודווין-אוסטן, עד אז ממפקדי הכוחות הבריטיים בארץ ישראל, שהיה בדרכו מארץ ישראל לקניה, בה אמור היה לקבל פיקוד על דיוויזיה. גודווין-אוסטן קיבל את הפיקוד על הכוחות, ומיום זה ניהל את הקרב.
במשך ארבעה ימים לחמו הצדדים על המעבר, והבריטים גילו התנגדות עיקשת. לאחר שמספר עמדות מפתח נפלו לידי האיטלקים, ולאחר שהיה חשש שהאיטלקים יצליחו לכתר את הכוח המגן ולאגף אותו, הורה גודווין-אוסטן על נסיגה. עיקר הכוח נסוג לברברה, כשגדוד "המשמר השחור" מחפה על הנסיגה. ב-17 באוגוסט אותר טור איטלקי הנע על דרך החוף מזיילה לברברה. הטור הותקף על ידי הסיירת הבריטית "סרס", ונעצר בעיירה בולהר. בין 16 ל-18 באוגוסט פונה כל הכוח הבריטי דרך הים לנמל עדן. ב-19 בחודש נפלה ברברה לידי האיטלקים, ובכך הסתיים למעשה כיבוש סומלילנד הבריטית.
אבדות הבריטים היו 38 הרוגים, 102 פצועים ו-120 נעדרים. חיל האוויר המלכותי איבד שבעה מטוסים, וכן 12 הרוגים ו-3 פצועים. האיטלקים העריכו את אבדותיהם במספר דומה. בשטח לחמו גם כוחות בלתי סדירים של סומלים ואתיופים, לצד שני הצבאות. אבדותיהם היו קשות יותר.
עם נפילת ברברה פרסם המטה הכללי הבריטי הודעה ולפיה מדובר בנמל בלתי מפותח וחסר ערך, שנפילתו בידי האיטלקים אינה משפרת את יכולתם לפגוע בנתיבי השיט בים התיכון. אך ברור היה כי עתה גובר האיום מצד האיטלקים על השיט החופשי בים האדום. מוסוליני הכריז כי בעקבות הניצחון מצויות מושבותיה של בריטניה באפריקה ובים התיכון ב"הסגר טוטאלי". ההצהרה הייתה מנותקת מן המציאות, אך נפילת סומלילנד הבריטית הביאה לנזקים עקיפים חמורים, גם אם הנזק הישיר היה קטן.
עצם פתיחת הקרבות באזור הביא לכך שנשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, המחויב על פי חוקי הנייטרליות של ארצו שנותרו בתוקפם עד המתקפה על פרל הארבור, הורה על הפסקת מעבר ספינות אמריקאיות בים האדום, דבר שהיווה פגיעה של ממש במאמץ המלחמתי הבריטי בצפון אפריקה. האיסור נכנס לתוקף ב-18 ביוני 1940, והוסר רק לאחר כניעת הכוחות האיטלקיים במאי 1941.
צ'רצ'יל זעם על תוצאת הקרב, וסבר כי הניהול הטקטי של גודווין-אוסטן לא היה משביע רצון, וכי התבוסה נתנה לצבא האיטלקי תנופה מורלית בנקודת זמן רגישה. ויוול לימד זכות על גודווין-אוסטן, וטען כי הקרבות היו קשים. העובדה שבכל מלחמת העולם השנייה הפלישה לסומלילנד הבריטית הייתה התבוסה היחידה שנחלו הבריטים מידי כוחות איטלקיים שלא הסתייעו בכוחות גרמנים, נותרה בעינה. היה זה שיא הצלחתה הצבאית של איטליה במלחמת העולם השנייה.
תיגבור הכוח הבריטי בזירת מזרח אפריקה
לאחר נפילת סומלילנד הבריטית, עברו האיטלקים למגננה, בעוד הבריטים החלו להכין כוח לכיבוש המושבות האיטלקיות, ולהשמדת הכוחות האיטלקיים העדיפים מספרית שהחזיקו בהן. זירת הלחימה של מזרח אפריקה נחשבה משנית בחשיבותה לעומת זירת המדבר המערבי, בה התחוללה מערכה צבאית מקבילה בין צבאות בריטניה ואיטליה, שהחלה עם הפלישה האיטלקית למצרים ונמשכה במתקפת נגד בריטית על הכוחות האיטלקיים במצרים ובלוב (מבצע מצפן), שהגיעה להישגים טריטוריאליים וצבאיים ניכרים.
ראש פיקוד המזרח התיכון, ויוול, שהיה אחראי על שתי החזיתות, המתין לשעת הכושר לפתוח במתקפה כנגד הכוח האיטלקי, שהחזיק במושבות איטליה במזרח אפריקה. בטרם יפתח במתקפה, היה עליו לבנות ולהכין כוח שיהיה מסוגל להתמודד עם העליונות המספרית של האיטלקים ולהביסם. בסופו של דבר, לאחר חודשי ההכנה, הועמד מול האיטלקים כוח שכלל 70,000 איש ממדינות חבר העמים הבריטי ומהאימפריה הבריטית (כולל יחידות בלגיות וצרפתיות, שלחמו לצד בעלות הברית), וקיבל סיוע גם מהמורדים האתיופים, שפעלו בתוך השטח שבשליטת איטליה. יכולתו של ויוול לנייד את כוחותיו בין המערכה במדבר המערבי והמערכה במזרח אפריקה, הייתה בעלת השפעה מכרעת על הניצחון הבריטי בשתי המערכות. הדרך בה השתמש ויוול בדיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-4 מהווה דוגמה ומופת לשימוש באסטרטגיה של קווים פנימיים. הדיוויזיה שימשה כעתודה אסטרטגית ניידת של פיקוד המזרח התיכון, והועברה מזירת לחימה אחת לשנייה בהתאם לצורך. היא השתתפה בשלבים הראשונים של מבצע מצפן, הופנתה למערכה במזרח אפריקה, שם מילאה תפקיד מרכזי בכיבוש אריתריאה מידי האיטלקים, ועוד לפני סיום המערכה באריתריאה, הוחזרה למדבר המערבי, כדי לתגבר את הכוחות הבריטיים בבליטת קירנאיקה.
יחידות הצבא הבריטי
הכוח הבריטי, שהיה אמור לתקוף את מושבות איטליה במזרח אפריקה מסודאן, נמצא תחת פיקוד גנרל ויליאם פלאט. פלאט פיקד על כוח ההגנה בסודאן מראשית המלחמה, ועם תחילת המתקפה האיטלקית עמדו לרשותו שלושה גדודים בריטיים וחיל מצב סודאני. הבריטים מנו 2,500 איש, והסודאנים עוד 4,500. כוח זה היה מצויד בשבעה מטוסים מיושנים, בשישה תותחים, ששימשו בעיקר לירי מטחי כבוד, ולא כלל כלי רכב משוריינים. בספטמבר 1940 נשלחה דיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-5 לתגבר את כוחו של פלאט. הדיוויזיה כללה במקור שתי בריגדות, והכוחות הבריטיים שהיו מוצבים כבר בסודאן שולבו במסגרתה, ומתוכם הורכבה הבריגדה השלישית שלה. בדצמבר 1940 נשלחה לסודאן גם דיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-4 שמילאה תפקיד מרכזי במתקפה הבריטית על הכוחות האיטלקים במצרים ובלוב במסגרת "מבצע מצפן", כך שבסוף דצמבר עמד לרשות פלאט כוח חזק למדי, שכלל שתי דיוויזיות חי"ר.
צבא צרפת החופשית
מושבת סומלילנד הצרפתית נותרה נאמנה לווישי, אך לצד הבריטים במערכה במזרח אפריקה פעלו כוחות צרפת החופשית, שהתגבשו מערב רב של כוחות שונים - אנשי לגיון הזרים, חיילים מסנגל ומצ'אד, וכן גדודים מסוריה, ותוניסיה אשר עזבו מושבות אלו שנותרו בשלטון וישי, והעמידו עצמם (בצורה עצמאית כמעט) לפקודת האנגלים, עוד בטרם קיבלו את פיקודו של דה גול. כוחות אלו, שכללו גם אלמנטים של חיל אוויר, לרבות טייסים צרפתים שטסו במפציצי בלנהיים בריטים, ואלמנטים של צי, וכוחות יבשה בסדר גודל של חטיבה קלה, בפיקודו של איש לגיון הזרים, קולונל ראלף מונקלאר, העמידו עצמם לפקודתו של פלאט להשתתפות במבצעים הבריטים במזרח אפריקה בדצמבר 1940.
בנוסף לכל אלו, החזיקו הצרפתים החופשיים כוח נוסף, בפיקודו של הקולונל פיליפ לקלרק בצ'אד. כוח זה החזיק בעמדת מפתח, בתפר שבין הכוחות האיטלקים בלוב ובפזאן, ובין הכוחות האיטלקים במזרח אפריקה האיטלקית. לקלרק פיקד על כוח של כ-6,000 איש, מתוכם כ-500 אירופאים.
עם זאת, כוחותיהם של לקרלק ומונקלאר שיחקו תפקיד משני במערכה. עיקרו של הכוח הצרפתי באזור, בסדר גודל של 10,000 חייל נותר נאמן למשטר וישי, ושמר על ה"נייטרליות" של סומלילנד הצרפתית, עליה הוסכם בהסכם שביתת הנשק עם היטלר.
המורדים האתיופים
הכיבוש האיטלקי של אתיופיה היה אכזרי, והאוכלוסייה האזרחית התנגדה, ברובה, לכובש. בהנחיית רודולפו גרציאני בוצעו באוכלוסייה מעשי טבח אכזריים בתקופה שקדמה למלחמה. האוכלוסייה נותרה ברובה נאמנה לקיסר הגולה, היילה סלאסי. אזורים שלמים במדינה נותרו כמובלעות של המורדים. כך למשל, אזור אנקובר שבו הנהיג את המרד אבבה ארגאי, ואזור גוג'אם ששימש כמרכז למורדים מכל רחבי המדינה. הבריטים הבינו בשלב מוקדם של הלחימה כי מורדים אלו יכולים להיות להם לעזר רב, בנסיבות של לוחמה כנגד כוח עדיף מבחינה מספרית כאיטלקים.
עיקר תוכניתו היה שיתוף פעולה עם המורדים בתוככי אתיופיה, שיתוגברו במורדים אתיופים שהיו מרוכזים בקניה ועליהם יושם פיקוד בריטי ברמת הפיקוד הזוטר ומעלה. לאלו יסופקו אמצעי לחימה בריטים. בה בעת הכשיר כוח סדיר של שני גדודים, האחד גדוד סודאני, והשני גדוד אתיופי. את האספקה והתובלה למבצע אמורים היו לשנע באמצעות גמלים, ובחודשים שעד המתקפה ריכז וינגייט בסודאן שמונה עשר אלף גמלים לקראת המבצע. וינגייט קרא לכוח "כוח גדעון" על שם השופט המקראי גדעון, שכן בכוונתו הייתה להכות באויב מכה ניצחת, כשם שהכה גדעון באויביו. הכוח כלל כמאתיים סואדנים ואלף לוחמי מחתרת אתיופים. בעת שפיקד על הכוח, קיבל וינגייט דרגה זמנית של לויטננט קולונל, שנשללה ממנו עם תום המערכה.
הכוח הדרומי
עם תחילת הלחימה ביולי 1940 שהו בקניה כוחות גדולים הנאמנים לבריטניה. בין אלו היו יחידות דרום אפריקאיות, שמנו כששת אלפים לוחמים, יחידות מקומיות שמנו כאלפיים לוחמים, יחידות ממערב אפריקה הבריטית, שמנו כששת אלפים לוחמים נוספים, ושתי חטיבות של רובאי המלך האפריקאים, ובסך הכל למעלה מעשרים אלף לוחמים. יחידות אלו לא הופעלו עד לנובמבר 1940. בנובמבר 1940 ביקר יאן סמאטס בקניה, והחליט לתאם שימוש בכוחות אלו לשם התקפה על נמל קיסמאיו בסומליה. בראש הכוחות הועמד הגנרל אלן קנינגהם, בסופו של דבר כלל עיקר הכוח הלוחם שעמד לרשותו שלוש דיוויזיות, הדיוויזיה האפריקאית ה-11, הדיוויזיה האפריקאית ה-12 וכן הדיוויזיה הדרום אפריקאית ה-1.
השלב הראשון של הלחימה בים
במקביל למערכה היבשתית ניסו ספינות שייטת הים האדום האיטלקית, על אף נחיתותן לעומת הכוח הימי הבריטי העדיף, לפגוע בנתיבי התעבורה במפרץ עדן אל ים סוף ותעלת סואץ. בשלב מוקדם בלחימה, בחודש יוני 1940, אבדו ארבע משמונה הצוללות של שייטת הים האדום (שלוש מהן הוטבעו, בניסיונות לפגוע בתעבורה הימית הבריטית בים האדום, ואחת עלתה על שרטון). במהלך החודשים הבאים אירעו מספר תקריות, שהמשמעותית ביניהן הייתה ניסיונן של משחתות וצוללות איטלקיות, ב-21 באוקטובר 1940 לפגוע בשיירה בריטית גדולה בדרכה מהאוקיינוס ההודי לנמל פורט סודאן ומשם לתעלת סואץ. שיירה זו, בעלת הקוד B-7, כללה 31 ספינות משא מלוות בספינות קרב ובחיפוי אווירי מבסיס חיל האוויר הבריטי בעדן. הקרב הסתיים בעלייתה של המשחתת האיטלקית "נולו" על שרטון, והשמדתה על ידי מפציצי בלנהיים של ה-RAF למחרת.
השמדתה של שייטת הים האדום האיטלקית הייתה אחת ממטרות הלחימה, שכן כל עוד זו פעלה הוכרז ים סוף ומפרץ עדן כ"אזור לחימה" ובשל חוקי הנייטרליות של ארצות הברית הייתה ספנות אמריקאית מנועה מלנוע בנתיבים אלו. עם פתיחת הלחימה היבשתית נותרו עדיין מספר צוללות ומשחתות פעילות, שפעלו מבסיסן במאסאווה.
הלחימה בסודאן
במהלך החודשים שלאחר מכן, עד המתקפה שבתחילת 1941, המשיכו הבריטים בפעולות הטרדה והתקפה כנגד הכוחות האיטלקים בסודאן ועל גבול סודאן. הכוחות במוצבים השולטים על גלבט תוגברו, וכן נמשכו פעולות ההטרדה והמתקפות באזור קסאלה. באזור קסאלה פעל כוח קומנדו ממונע קטן בשם כוח איילה (Gazelle Force) בפיקודו של קולונל פרנק מסרווי, שעסק במתקפות על קווי התובלה והתקשורת של האיטלקים בגבול סודאן-אתיופיה ובמיוחד באזור קסאלה. בתקופה זו תוגבר מאוד ה-RAF בגיזרה, והמטוסים המיושנים הוחלפו במטוסי הוקר הוריקן וגלוסטר גלדיאטור. ההוריקנים היו עדיפים על מטוסי הפיאט CR 42 האיטלקיים שהיו בזירה, והגלדיאטורים היו לפחות שווים להם, ושניהם היו עדיפים בהרבה על מפציצי סבויה-מרקטי. הלוחמה האווירית והלוחמה הזעירה היבשתית נמשכה עד תחילת מתקפת הנגד הבריטית - אתיופית באמצע ינואר 1941.
שובו של היילה סלאסי והמרד האתיופי
המערכה, שנועדה למוטט את שלטונה של איטליה במזרח אפריקה, תוכננה לכלול שלוש תנועות כנגד הצבא האיטלקי. תנועת מלקחיים בריטית בה ינוע הכוח הצפוני, בפיקודו של פלאט, מסודאן דרך קסאלה לאריתריאה ומשם דרומה, והכוח הדרומי בפיקודו של קנינגהם ינוע מקניה לכיוון קיסמאיו שבסומליה, ומשם צפונה להיפגש עם פלאט ולסגור את תנועת המלקחיים. במקביל, שקד וינגייט על הצתת המרד האתיופי. מזה חודשים פעל בתוככי אתיופיה מאחורי קווי האויב האיטלקי. השלב הראשון במתקפה המתוכננת היה מרידתם של האתיופים במחוז גוג'אם. תוכנן כי האות לפתיחת המרד יינתן עם חזרתו לגבולות אתיופיה של הנגוס, היילה סלאסי, ששהה בגלות מאז הכיבוש האיטלקי, ומזה חודשים שהה בחרטום וביחד עם וינגייט עמל על קידום המרד.
שובו של היילה סלאסי
ב-20 בינואר 1941 שב היילה סלאסי לאתיופיה, והכריז על המרד בשלטון האיטלקי. סלאסי יצא מח'רטום במפציץ בריטי, כשלצידו וינגייט. בשדה התעופה בחרטום נקראו דברי ברכה של ה"קאיד" ('המנהיג' בסודאנית, כינויו של פלאט), וסלאסי יצא לדרכו אל שדה תעופה מאולתר שאילתרו אנשי הגדוד האתיופי השני בעיירה אום אידלה באתיופיה, הסמוכה לגבול עם סודאן. שניים מבניו של סלאסי, יורש העצר אספא ווסן ובן נוסף שנשא בתואר הדוכס מהרר, שהו מזה יומיים באום אידלה. במקום נערך טקס קצר, בהשתתפות סלאסי, בניו, אנשי אצולה וכמורה וקצינים בריטים. סלאסי סקר מסדר של אנשיו כשהוא מניף את דגל אתיופיה ולאחר מכן נשא נאום בו קרא לאומה האתיופית להתאחד כנגד האיטלקים, גם אלו ששיתפו פעולה בשנות הכיבוש. בנאומו אמר "עוונכם נסלח לכם. בואו עתה שכם אחד להחזיר את עצמאות מלכותנו העתיקה ולגרש את הכובש משטח ארצנו היפה" לאחר המסדר יצאו אנשי הפמליה במסע יבשתי קצר אל הבסיס בבליה, שם נחצבו מנהרות שאמורות היו לשמש כמטהו של סלאסי, ולהגן עליו מפני מתקפה אווירית איטלקית.
הקרבות בגוג'אם
מרכזה של המרידה היה בחבל גוג'אם באתיופיה. עם תחילת המרידה התרכזו האיטלקים בשלושה מתחמים מבוצרים, בבוריה, דברה מרקוס ובהרדר גיורגיס. וינגייט סבר כי אם יצליח לפגוע בקווי התחבורה והאספקה של האיטלקים, ולנתק את דברה מרקוס מהמרכז באדיס אבבה, יוכל לבודד את גוג'אם, ובסופו של דבר להכניע את הכוח האיטלקי החזק שהתבצר במחוז.
הקרבות החלו בפברואר 1941. במקביל התנהלה מערכתו של פלאט בצפון, באזור קרן, ששאבה אליה את משאבי חיל האוויר והסיוע של הצבא הבריטי ולמעשה פעל וינגייט כמעט ללא סיוע אווירי, כשהוא מסתמך על שני הגדודים הסדירים שעמדו לרשותו ולוחמי המחתרת, שלא רק שציודם היה נחות בהרבה משל האיטלקים, אלא שהם נשמעו לפקודתם של מנהיגים מקומיים ולא היו כפופים לשרשרת פיקוד מסודרת. חימושו העיקרי של כוח גדעון היה רובי ספרינגפילד, מקלע ברן לכל כיתה, ורובה נגד טנקים למחלקה. תנועתו של הכוח הייתה באמצעות גמלים.
הצלחתו הראשונה והחשובה של כוח גדעון הייתה בקרב על בוריה, במרץ 1941. המתקפה על בוריה החלה בסוף פברואר 1941, לאחר כיבושן של נקודות אסטרטגיות חשובות בחבל גוג'אם, דנגילה ואנג'ברה, מוצבים אסטרטגיים שהיוו חלק ממאחז השליטה האיטלקי בגוג'אם. בעוד שמנקודות אחרות בגוג'אם נסוג הצבא האיטלקי כמעט ללא קרב, הרי שבבוריה ניסה להתגונן.
בוריה עצמה הייתה מצודה המוגנת בארטילריה, מבוצרת היטב, וחיל המצב בה היה בסדר גודל של שתי חטיבות. וינגייט תקף את המוצב המבוצר באמצעות שני גדודיו, והלוחמים הבלתי סדירים. האיטלקים סברו כי הם מותקפים בכוח של לפחות שישה גדודים, המהווים שתי חטיבות סדירות, ועשרת אלפים לוחמים בלתי סדירים נוספים.
ב-4 במרץ החליט המפקד האיטלקי כי אינו יכול לעמוד במתקפה מול הכוח שסבר שהוא עדיף על כוחו, ונטש את מוצב בוריה בדרכו לדברה מרקוס. הכוח שעזב את בוריה כלל כעשרת אלפים לוחמים, כולל משוריינים, פרשים וארטילריה. ב-6 במרץ נתקל הכוח האיטלקי הנסוג בגדוד האתיופי השני. על אף שהאיטלקים ספגו 120 הרוגים ו-500 פצועים, היה כוחם עדיף על כוחם של האתיופים, ואלו נאלצו לסגת. בהמשך הנסיגה נגרמו לאיטלקים אבדות קשות כאשר בדרכם עמדו אנשי הגדוד האתיופי השני, ומאחוריהם חייליו הסודאנים של וינגייט, כאשר באגפם מזנבים בהם הלוחמים האתיופים הבלתי סדירים, בסך הכל כאלף לוחמים אל מול עשרת אלפים הלוחמים האיטלקים הנסוגים. במהלך הלחימה נלקחו מאות שבויים, ו-1,700 לוחמים ערקו לשורות הצבא האתיופי. ב-9 במרץ הגיע הטור לדברה מרקוס, שם התרכזו הכוחות שנמלטו ממוצבים נוספים בגוג'אם כאנג'ברה, מנקוסה, ג'יגה ודמבצ'ה.
כיבוש דברה מרקוס ואג'יבר
בתחילת מרץ 1941 עמדו אנשיו של וינגייט מול הכוחות המבוצרים במתחם דברה מרקוס, שכלל את העיר עצמה, וכן שורה של מתחמים מבוצרים מסביבה. וינגייט הבין את הצורך לפעולה מהירה לניצול התנופה, וכן היה חשש כי התמהמהות תאלץ את היילה סילאסי להימלט מהאזור, ובכך תפגע ביוקרתו. במתחם המבוצר התבצרו כ-15,000 לוחמים איטלקים, שהיו מצוידים בארטילריה ומכונות ירייה, וכן נעזרו בסיוע אווירי. היה ברור לווינגייט כי מתקפה חזיתית על המתחם תיכשל.
במשך כחודש תקף וינגייט את המתחם בפשיטות ליליות, כשהוא נמנע מהתקפות ישירות על האויב, תוקף ונסוג לסירוגין. על הפשיטות פקד וינגייט עצמו. האזור שבו היה מצוי המתחם המבוצר של דברה מרקוס היה נתון לשליטתו של מנהיג מקומי בשם ראס היילו ששיתף פעולה עם האיטלקים, ועמד בראשם של 6,000 לוחמים.
ב-3 באפריל החליט המפקד האיטלקי של דברה מרקוס, קולונל די בריגדה סרנו מרוונטנו, לסגת מהמתחם עם אנשיו, ולנסות להגיע לאדיס אבבה. הוא מסר את העיר לידי ראס היילו ואנשיו, וזה מסר את העיר מיד לידי היילה סלאסי. תוכניתו של וינגייט לחסום בחבלה את דרכו של מרוונטנו ואנשיו, דרך הנילוס הכחול דרומה לאדיס אבבה, נכשלה עקב בגידת מנהיג מקומי בשם ליג' בליי זלקה, שבמקום לסייע לקציני החבלה שאמורים היו למקש את הדרכים ולפוצץ את הגשרים, עצר אותם, לאחר שקיבל שוחד מהמפקד האיטלקי. ב-6 באפריל נכנס היילה סלאסי ברוב טקס אל בירת גוג'אם, דברה מרקוס. הייתה זו תחנה חשובה בדרכו לאדיס אבבה. האיטלקים המפוזרים במתחמים ברחבי החבל נכנעו, פרט לאלו שניסו עדיין להגיע בשיירה אל אדיס אבבה.
בקהיר ניסה וינגייט לאבד עצמו לדעת, כפי הנראה כתוצאה משימוש בתרופה נגד מלריה שהייתה בעלת תופעת לוואי המביאה לפסיכוזה. לאחר מכן נשלח בחזרה לאנגליה. במהלך החודשים בהם פיקד על "כוח גדעון" הצליח וינגייט לגרש את האיטלקים מגוג'אם, לתרום תרומה משמעותית למאמץ המלחמתי של הכוחות הסדירים הבריטים שביצעו במקביל את תנועת המלקחיים שהכריעה את המערכה, למנוע מהאיטלקים לשלוח תגבורות לאריתריאה בתקופת קרב קרן, בה הייתה חשיבות לכל תגבורת שהגיעה לשדה הקרב, להשיב את היילה סלאסי לכסאו וליישם את עקרונות הלחימה הזעירה שיישם לפני כן בארץ ישראל ולאחר מכן במערכה בבורמה.
קרב אל כופרה
במקביל לפעולות המורדים האתיופים, והמאמץ העיקרי במערכה - הפלישה מסודאן ומקניה לאריתריאה, לסומליה ולאתיופיה, ביצעו אנשי צרפת החופשית בפיקודו של פיליפ לקלרק פעולה חשובה בלוב, שהיה בה כדי להשפיע על המערכה העיקרית. נקודת חיבור חשובה בין הכוחות האיטלקים בלוב, ובין אלו שבמזרח אפריקה, הייתה נווה המדבר הלובי אל-כופרה. לקלרק, ועמו כוח של קבוצת המדבר ארוכת הטווח החליט לכבוש נקודה זו, ובכך לנתק את הקשר בין האיטלקים בלוב ובמזרח אפריקה, ולהקשות על אפשרות לתגבור הדדי של הכוחות בין שני חלקי האימפריה האיטלקית.
ב-27 בינואר 1941 יצא לדרכו כוח של קבוצת המדבר ארוכת הטווח בפיקודו של מייג'ר קלייטון לפשיטה שנועדה להוות מכה מקדימה שתקל את דרכו של כוח הפשיטה העיקרי שהכין לקלרק. הכוח, שכלל שש משאיות, אותר בדרכו על ידי חיל האוויר האיטלקי, והופצץ מהאוויר. מייג'ר קלייטון וכוחותיו ביצעו חילוץ ברגל באדמת המדבר הקשה מרחק מאות קילומטרים בחזרה לקווי הצרפתים.
לקלרק, שאיבד את אלמנט ההפתעה, החליט להמתין עוד מספר ימים. טייסי צרפת החופשית ביצעו טיסות מודיעין שנועדו לקבל מידע על הבסיס האיטלקי, וב-17 בפברואר 1941 יצא לקלרק לדרכו, כשעמו 350 מתנדבים, ותותח אחד.
בסוף פברואר הגיע לקלרק למצודת אל-טאג הסמוכה לאל-כופרה, לאחר שבמשך מסעו התעמת עם כוחות ניידים איטלקים והדף אותם לאחור. לאחר מצור בן עשרה ימים כבש את המצודה. לאחר כיבוש המצודה נפלו בידיו 414 שבויים, מהם 12 קצינים איטלקים, 52 מש"קים איטלקים, והיתר חיילים מקומיים, ושלל רב.
הכנות ותחילת המתקפה
במהלך החודשים שקדמו לפלישה לאריתריאה, עסקו הבריטים בהטרדת האיטלקים באזורי גלאבאט וקסאלה, באמצעות כוח 101 של סנפורד וכוח איילה של מסרווי. הפיקוד הבריטי תכנן בתחילה מבצע מוגבל שמטרתו כיבוש אזור קסאלה והסרת האיום האיטלקי על סודאן, כמו גם מניעת נסיגת האיטלקים מקסאלה לתוככי אתיופיה. באמצע ינואר 1941 החלו האיטלקים, בפיקודו של הגנרל לואיג'י פרושי בנסיגה מאזור קסאלה. נסיגה זו, שהקדימה את התוכנית הבריטית, חייבה את תחילת מתקפתו של פלאט. לאור התפתחות זו, ולאור ההצלחות במערכה במדבר המערבי, שאיפשרו ריכוז המאמצים במזרח אפריקה מבלי שיהיה צורך לשלוח חיילים מחזית זו למדבר המערבי, החליט ויוול על מתקפה רבתי שמטרתה כיבוש אריתריאה כולה.
סדר הגודל של הכוחות שעמדו לרשות פלאט היה שתי הדיוויזיות ההודיות, הרביעית, בפיקודו של מייג'ר ג'נרל נואל ברספורד-פיירס והחמישית בפיקודו של מייג'ר ג'נרל לואיס הית'. פלאט נאלץ להשאיר חלק ניכר מכוחותיו להגנת סודאן, וכך כללה כל דיוויזיה תוקפת שתי חטיבות בלבד. רגימנט טנקים שהגיע לפורט סודאן לא היה זמין לתחילת המתקפה, עקב בעיות תחבורה בדרכי העפר של סודאן, ואי התאמת מערכת הרכבות לתנועת מובילי טנקים. ב-18 בינואר כאשר היה ברור כי האיטלקים עוזבים את קסאלה, נתן פלאט את הפקודה לפתוח במתקפה.
ההתקדמות לקרן ממערב
הדיוויזיה ההודית הרביעית התקדמה מקסאלה לאגורדאט בדרך הצפונית דרך וואשאי וקרו. הדיוויזיה ההודית החמישית התקדמה מקסאלה לאגורדאט בדרך הדרומית דרך טסנאי אייקוטה וברנטו.
המכשול הראשון למתקפה היה בקרו, עליה הגנו חמישה גדודים איטלקים. הבריטים הצליחו לאגף את העמדה האיטלקית ולכתר אותה, ולנתק את קווי הנסיגה והאספקה שהובילו מזרחה לקרן. בפעולה זו נפלו בשבי 1,200 חיילים.
אגורדאט עצמה הייתה מוגנת על ידי ארבע חטיבות רגלים, מספר טנקים בינוניים וקלים וסיוע ארטילרי. בשלב זה הצליחו הטנקים להגיע מסודאן ולעמוד לרשות הדיוויזיה הרביעית, ומתקפה משולבת של רגלים וטנקים הצליחה בכיבוש העמדות האיטלקיות באגורדאט.
בתוך תשעה ימים התקדמו כוחותיו של פלאט למרחק של 160 קילומטרים, כשהאיטלקים נסים לפניהם, והם מנתקים את קווי האספקה שלהם, מכתרים אותם ושובים אותם במספרים גדולים. בסך הכל נפלו בשבי 6,000 חיילים איטלקים, ועמם ציוד רב, טנקים, תותחים וכלי רכב אחרים. אבדה משמעותית לכוח התוקף הייתה עם פציעתו של בריגדיר ויליאם סלים, מפקדה של החטיבה ההודית העשירית, במתקפה אווירית ב-21 בינואר.
ההתקדמות לקרן לאורך חוף ים סוף מצפון
ב-21 בינואר דיווח מפקד חטיבת הרגלים ההודית השביעית, בריגדיר הרולד רואסון בריגס כי האיטלקים נסים מהעיירה קארורה, על חוף ים סוף בצפון. הוא ביקש רשות לרדוף אחריהם. בשלב זה תוגבר כוחו בחטיבה של צבא צרפת החופשית בפיקודו של הקולונל ראלף מונקלאר, שכללה חיילים מצ'אד וחיילים מלגיון הזרים שנלחמו במערכה בנורווגיה, בעת נפילת צרפת, ונקראו בשם "בריגדת המזרח" (Brigade d'Orient). כוח זה בפיקודו של בריגדיר בריגס, התקדם דרומה, לאורך ים סוף, תוך שהוא מסתייע באסדות וכלי שיט קטנים. ההתנגדות היחידה שעמדה בפניו הייתה בעיירה בשם קוב קוב, שם הצטיינו הצרפתים בלחימה. המטרה הייתה חבירה מצפון לכוחות ההודים שהגיעו לאזור קרן ממערב, לקראת המתקפה על העיר קרן עצמה, בה התרכזו עתה כוחות איטלקים רבים שנסוגו מאזורי הגבול עם סודאן. ב-1 במרץ עמדו אנשיו של בריגס כ-20 קילומטרים מצפון לקרן.
קרב קרן
לאחר נפילת אגורדאט, הנמצאת ממערב לקרן, ניסו אנשי "כוח איילה" בפיקודו של מסרווי לרדוף אחר האיטלקים הנסוגים ולנתק את דרכם לקרן, עיר הנמצאת בעמק מישורי המוקף בהרים גבוהים. הדרך היחידה לקרן ממערב היא נקיק צר העובר בין פסגות ההרים. כל ניסיון להגיע אל אסמרה בירת אריתריאה, מאזור קסאלה, מחייב מעבר דרך קרן. בעיר זו התבצרו האיטלקים שהחזיקו באריתריאה, ושם נועדה להיערך ההתמודדות האמיתית. הצדדים חשו כי קרב זה יכריע את גורל המערכה המזרח אפריקנית כולה, וייתכן שאף את גורל המערכה במזרח התיכון.
אל מול ארבע החטיבות שהפעיל פלאט, וכוח בריגס שהגיע מצפון, ובסך הכל כ-13,000 חיילים, העמידו האיטלקים סך כולל של שלושים ותשעה גדודים, ושלושים ושש סוללות תותחים, כך שעל העיר הגנו למעלה מ-30,000 חיילים ו-144 תותחים, בפיקודו של הגנרל ניקולאנג'לו קרמינאו, שהיה כפוף לגנרל לואיג'י פרושי, מפקד החזית הצפונית. בין החיילים היו יחידות העילית של הצבא האיטלקי - האלפיניסטים, הברסיליירי והגרנדירים מסבויה.
משהגיעו אנשיו של מסרווי למרחק של כחמישה קילומטרים מהעיר, ב-5 בפברואר 1941, מצאו כי הדרך חסומה, וכי הנקיק נחסם באבנים וסלעים, והמנסה לעבור דרכו מותקף מכל הכיוונים מפסגות ההרים שמסביב. בימים שלאחר מכן ביצעו אנשי הדיוויזיה ההודית הרביעית ניסיונות להשתלט על הפסגות המובילות לקרן, ניסיונות שכשלו לאחר אבדות כבדות לשני הצדדים. לאחר כעשרה ימים לא הצליחו הבריטים להתקדם לעבר קרן, והנקיק נותר חסום.
פלאט מצא עצמו במצב בו הוא תוקף עמדה מבוצרת, שהדרך היחידה לכבוש אותה היא בהתקפה חזיתית בדרך הנמצאת בשליטה טופוגרפית מלאה של המגנים, ומסילת הברזל הקרובה ביותר נמצאת במרחק של כמאתיים קילומטרים. מעבר לכך, אלמנט ההפתעה שסייע עד אז להצלחת המתקפה, אבד. פלאט המתין גם להצטרפותה למערכה של טייסת מטוסי הוריקן של חיל האוויר של דרום אפריקה, שכן היכולת האיטלקית בזירה זו להפעיל חיל אוויר נפגעה קשה, ולרשות מגיני קרן לא עמד סיוע אווירי ולא הייתה הגנת נ"מ. בתקופה זו פורק "כוח איילה" ומסרווי הופקד על החטיבה ההודית התשיעית. הדיוויזיה ההודית החמישית, שהמתינה עד אז באזור אגורדאט, הוכנסה למערכה, וכוחותיו של בריגס, כשעמם אנשי חטיבת המזרח של הצרפתים החופשיים, התקרבו לעיר מצפון מזרח, דבר שריתק אליו חלק משמעותי מהכוח המגן ותרם להצלחת ההתקפה המתוכננת. כוח בריגס איים גם על מאסאווה שהייתה מפקדתה של שייטת הים האדום של הצי המלכותי האיטלקי, וחייב השארת כוחות משמעותיים באזור החוף, מקום בו השפעתם על הגנת קרן תהיה אפסית.
המתקפה החלה ב-14 במרץ ונמשכה כשבועיים עד 27 במרץ. הלחימה הייתה עזה משני הצדדים. הבריטים לא הצליחו להשתלט על הפסגות השולטות על הנקיק, אך משכבשו הבריטים את עמדת המפתח המכונה מצודת דולוגורודוק, התישו עצמם האיטלקים בשמונה התקפות נגד כושלות. לאחר שלושה ימי לחימה, נעצרה המתקפה לשם היערכות מחדש, ובתקופה זו סבלו הכוחות ממתקפות נגד איטלקיות עזות. ב-25 במרץ חודשה המתקפה, וכעבור יומיים נפרצה הדרך אל העיר, וזו נפלה לידי הבריטים. הלחימה בקרן הייתה עזה. הבריטים ספגו כ-3,500 אבדות, ובהן כ-500 הרוגים. פלאט העריך כי מספר האבדות האיטלקי בהרוגים, פצועים ושבויים, גדול פי עשרים. מספר ההרוגים האיטלקים הגיע ל-3,000, כאשר בין ההרוגים האיטלקים נמצא גנרל בשם לורנציני, שמותו היווה את נקודת השבירה של מגני העיר, וריפה את ידיהם.
בקרבות על קרן נטלה חלק יחידת הקומנדו הארץ ישראלית קומנדו 51. היחידה נטלה חלק בתפיסת ההרים המקיפים את קרן, תוך לחימה קשה, בה הראו לוחמיה לא פעם גבורה והקרבה עצמית. בקרבות נהרגו שישה מלוחמי היחידה, ו-24 נפצעו. עם סיום הקרב צוינו חייליה לשבח על ידי הגנרל פלאט.
כיבוש אסמרה
לאחר נפילת קרן המשיכה הדיוויזיה ההודית החמישית בפריצה מזרחה לכיוון אסמרה, בירת אריתריאה, בעקבות האיטלקים הנסוגים, ואילו הדיוויזיה ההודית הרביעית נותרה מאחור על מנת להשלים את כיבוש העיר קרן עצמה, ולאחר מכן נשלחה שוב לחזית המדבר המערבי.
בדרך בת שמונים הקילומטרים מקרן לאסמרה לא העמידו האיטלקים התנגדות של ממש. ניסיון יחיד לחסום את דרכם של הבריטים נערך בנקיק בשם אד טקלסן, אך הניסיון כשל, וכוחות הדיוויזיה ההודית החמישית המשיכו בדרכם אל העיר שנפלה לידיהם ב-1 באפריל. בעיר נפלו לידי הבריטים עשרת אלפים שבויים נוספים.
השמדת שייטת הים האדום
לאחר המלטות ספינות אלו מנתה השייטת מספר קטן של כלי שיט וביניהן שלוש משחתות שמישות, שלא היו בעלות טווח שיאפשר להן להימלט לנמלים רחוקים. כאשר הבריטים התקרבו לעיר ב-3 באפריל, החליט מפקד השייטת להשתמש במשחתות אלו לפשיטת התאבדות על הנמל הבריטי בפורט סודאן. משחתת אחת לא הצליחה לעזוב את נמל מאסאווה והושבתה בשל כשלים טכניים, ושתי משחתות נוספות התגלו על ידי מטוסי סיור בריטיים וטובעו. כל יתר הספינות של השייטת הושמדו על ידי צוותן.
לאחר אובדן כלי השיט העיקריים של השייטת, הצליחה סירת טורפדו איטלקית לפגוע במשחתת הבריטית "קייפטאון" שליוותה שיירה סמוך לחופי מאסאווה ב-8 באפריל. הייתה זו פעולתה האחרונה של שייטת הים האדום.
נפילת מאסאווה
לאחר נפילת אסמרה המשיכו יחידות של הדיוויזיה החמישית ההודית, ואנשי כוח בריגס וחטיבת המזרח של צבא צרפת החופשית, במסע לעבר עיר הנמל מאסאווה, שהייתה היעד החשוב האחרון עליו הגנו האיטלקים באריתריאה. מגיני מאסאווה מנו למעלה מעשרת אלפים חיילים, ולרשותם עמדו תותחי חוף כבדים, אותם כיוונו אל הכוח התוקף, אך הם היו מנותקים ומבודדים וסבלו ממחסור בדלק, תחמושת ואספקה. בטרם תותקף העיר, הוכרזה הפסקת אש בת 18 שעות וניתנה למגני העיר הזדמנות להיכנע, אך המפקד האיטלקי ציית לפקודתו של מוסוליני, להגן על העיר עד הסוף, והחליט שלא להיכנע.