cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אחריות רשויות ציבור ועובדי מדינה
תחולת חוק אחריות המדינה בנזיקין על פעולות לוחמתיות
גישה אחת פירשה את החריג בצורה מרחיבה, כך שהוא יחול גם על פעולות מבצעיות שאינן לוחמתיות (כגון שיטור) וגם כאשר לא נשקפה סכנה אובייקטיבית או מיידית לכוח. גישה זו ננקטה, לדוגמה, בפסק הדין עטאללה. במקרה זה מארב לילי של כוח מג"ב ירה בעטאללה בעת שהלך לעבודתו במפעל בלוקים בשכונת רימאל בעזה, תוך הפרה של הוראות פתיחה באש, לאחר שנגמר העוצר, ומבלי שנשקפה לכוח סכנה מעטאללה. כתוצאה מהפגיעה, נקטעה זרועו השמאלית, וניזוקו ידו הימנית ואשכיו. בית המשפט קבע כי מאחר שמדובר במארב התקפי חריג הפעולה המלחמתית חל, והמליץ על פיצויו של עטאללה לפנים משורת-הדין.
גישה שנייה פירשה את החריג בצמצום, כך שיחול רק על פעולות בעלות אופי לוחמתי 'טהור' כשנשקפה לכוחות הביטחון סכנה אובייקטיבית מיידית. דוגמה לכך ניתן למצוא בפרשת בני-עודה, בו נדרש בית המשפט העליון לדון בגישות הסותרות לראשונה. במקרה זה התעוררה השאלה האם ירי של כוחות צה"ל לעבר מבוקשים נמלטים, מבלי שנשקפה סכנה לחיי החיילים, היא בגדר פעולה מלחמתית. בפסק הדין נקבע שפעולה מלחמתית היא פעולת לחימה, או פעולת מבצעית-צבאית של הצבא. בית המשפט קבע כי מעצר מבוקשים בנסיבות מקרה זה אינו פעולה מלחמתית, ומשום שהחריג איננו חל המדינה יכולה לחוב בנזיקין בשל רשלנות הכוח המבצעי.
בפסק-דין עדאלה נגד מדינת ישראל תקפו העותרים את התיקונים לחוק, בטענה שהם פוגעים בזכויות המעוגנות בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. השופט ברק פסל את סעיף 5ג בנימוק שהוא אינו עומד בתנאי פסקת ההגבלה.
מבט לעתיד
עד עתה עמדנו על מגמות שונות בפסיקה הישראלית בנוגע לאחריות המדינה. ניתן לומר שהפסיקה עסקה במגוון סוגיות רלוונטיות בנושא זה. לאורך השנים, הרחיבה הפסיקה את אחריות המדינה, וביטלה חסינויות שעמדו למדינה, כגון הטלת אחריות על מחדלים או גרימת נזק בלתי ממוני. בנוסף, דנה הפסיקה בהרחבה בנושא של חריג שיקול הדעת, דיון שהגיע לשיאו בפרשת לוי. כאמור, אימצה הפסיקה את ההלכה האמריקנית בנושא, ובכך צמצמה במידת-מה את אחריות המדינה. עם זאת, ראוי להזכיר שהלכה מצמצמת זו היא יוצאת דופן בנוף הכללי של הרחבת אחריות המדינה. השאלה המרכזית היא עד לאן תורחב אחריותה של המדינה. פסק הדין בעניין מלכיה, בו עסקנו לעיל, ממחיש היטב שאלה זו. מפסק-הדין משתמע שניתן לחייב את המדינה באחריות מוחלטת בנזיקין (במקרה הספציפי העותרים לא טענו טענה זו ולכן לא נוצרה הלכה בנושא). כלומר, ייתכן שאפשר להטיל על המדינה אחריות גם כאשר לא התרשלה, אך פעולתה הסבה נזק. המקרים בהם תוטל אחריות מוחלטת שכזו לפי פסק-הדין, הם מקרים בהם ניכר שזוהי התוצאה ההוגנת, שכן היא מפזרת את הנזק על כל הנהנים מהפעולה, וכך הנטל אינו נופל על הניזוק בלבד. אולם, לא ברור עדיין עד כמה ניתן "למתוח" אמירה זו. נראה שבית המשפט יצטרך בעתיד לקבוע גבולות ברורים יותר לאמירה זו של השופט ברק. אחד הרציונלים להרחבת האחריות הנזיקית הוא מעורבותה ההולכת וגוברת של המדינה בתחומים רבים של חיינו. ואולם בשנים האחרונות אנו עדים לתהליך הפוך של צמצום מעורבות המדינה, בדמות מגמת ההפרטה. ממגמה זו עולות שתי שאלות. ראשית, כיצד תשפיע מגמת ההפרטה על הדוקטרינה של אחריות המדינה, ובפרט האם תביא לצמצומה. שנית, האם יתעוררו תביעות כנגד עצם תהליך ההפרטה – האם ניתן להגדיר הפרטה כרשלנית, ולתבוע את המדינה בנזיקין על תוצאות ההליך ותקינותו ? סוגיה נוספת היא זו העוסקת בפעולה לוחמתית. לאורך השנים בתי המשפט והכנסת הרחיבו משמעותית את תחולת חריג הפעולה המלחמתית, כך שכיום הוא חל על פעולות שיטוריות שאינן לוחמתיות, ובמקרים בהם לא נשפקה סכנה אובייקטייבית או מיידית לכוח. מספר חוקרים טענו כי אין מניעה תאורטית לתחולת דיני הנזיקין לפעולות לוחמתיות עוולתיות, ואף כי ישנם יתרונות לתחולה זו וכפועל יוצא לצמצום או ביטול החריג. ביקורות הושמעו גם כלפי החסמים הפרוצדורלים שהחוק והפרקטיקה מעגנים המונעים מתובעים פוטנציאליים מלעמוד על זכויותיהם. עם זאת, בתי המשפט והמדינה ממשיכים בהרחבה ההדרגתית של החריג.
אחיטוב
היסטוריה
המושב הוקם בשנת 1951, על ידי עולים מאיראן ועיראק, בעיקר מאזור כורדיסטן. הוא נקרא על שמו של אחיטוב, נכדו של עלי הכהן, הנזכר בתנ"ך.
המושב מונה כ-100 משפחות של חברי מושב, ועוד 80 משפחות אשר הצטרפו לאחר הרחבתו אשר החלה בשנת 1985. התושבים הראשונים החלו את דרכם בעיקר כעובדי קיבוצים ויישובי הסביבה ולאחר מכן החלו עבודה עצמאית באמצעות זריעת תפוחי אדמה, גידול של 50 מטילות ו-2 כבשים מסוג מרינו. כיום, המושב מתבסס על חקלאות, בעיקר גידול מלפפונים וירקות נוספים בחממות.
בשנת 1965, החלו חברי המושב לעסוק בעיקר בענף החקלאות. תחילה, גידלו מלפפונים ועגבניות בניילונים, ו-5 שנים לאחר מכן, ב-1970, החלו לפתח את הענף ולגדל את הירקות בחממות. 70% מחברי המושב עוסקים בענף החקלאות. באחיטוב מגדלים כ-70% מכלל המלפפונים הגדלים בישראל.
עד סוף שנות ה-60 פעלה במושב תחנת רכבת.
בשנת תשע"ה נבחר הרב חן סידה לרב היישוב. במושב בית כנסת ומקוה טהרה.
לריסה רובלסקאיה
לריסה רובלסקאיה (ברוסית: Лариса Рубальская; נולדה ב-24 בספטמבר 1945 במוסקבה) היא משוררת סובייטית-רוסית ממוצא יהודי.
קורות חיים
לריסה רובלסקאיה נולדה במוסקבה למשפחת יהודית. אביה היה יליד וצ'וראישה והאם עם שורשים מפולין.
לאחר סיום לימודי בית הספר היא למדה במכון למורים וקיבלה תואר בשפה הרוסית. זמן קצר לאחר מזה היא קיבלה הסמכה כמתרגמת מיפנית. במשך שנים היא עבדה כמתרגמת בנציגויות של עיתונים וחברות טלוויזיה יפניות במוסקבה.
בשנת 1983 לריסה רובלסקאיה החלה לפרסם את שיריה. בסך הכל היא כתבה מעל ל-600 שירים. הם בוצעו על ידי זמרים רוסים רבים - אלה פוגצ'ובה, פיליפ קירקורוב, יוסיף קובזון, אלכסנדר מלינין, מיכאיל בויארסקי. זאת תוך שיתוף פעולה עם מלחינים פופולריים רוסים כמו ויאצ'סלב דוברינין, דוד טוכמנוב ונוספים.
בשנת 1984 היא זכתה לראשונה בפסטיבל "שיר השנה" בהמשך היא זכתה מספר רב פעמים בפסטיבל זה.
היא מופיעה באופן קבוע בתוכניות שונות בטלוויזיה רוסית.
פונקציית המלבן
ממוזער|פונקציית המלבן
פונקציית המלבן (ידועה גם כפולס של גל מרובע ובאנגלית rectangular, rectangle function, rect function או unit pulse) מוגדרת כדלהלן:
ישנן הגדרות שונות של ערך הפונקציה בנקודות אי-הרציפות \pm 1/2 והן 0, 0.5, 1 או לא מוגדר.
פונקציית המלבן מנורמלת מבחינת שטח:
ובמונחי פונקציית sinc:
ניתן להגדיר את פונקציית המשולש כקונבולוציה של שתי פונקציות מלבן:
כאשר מסתכלים על פונקציית מלבן כהתפלגות הסתברות, הפונקציה האופיינית שלה היא והפונקציה יוצרת מומנטים שלה היא כאשר  היא סינוס היפרבולי.
יעקב בלופולסקי
יעקב בֵּלוֹפּוֹלְסְקִי (ברוסית: Яков Борисович Белопольский; 6 במאי 1916 – 5 במאי 1993) היה אדריכל יהודי-סובייטי, התפרסם בתכנון שיקום מספר ערים לאחר מלחמת העולם השנייה ובנה אנדרטות לזכרה המתפרסות על פני אירופה ואסיה.
קורות חיים
הוא נולד בקייב, למד במוסד (אקדמיה) לאדריכלות במוסקבה בין 1932 ו-1937. מ-1938 השתתף בתכנון ארמון הסובייטים, מבנה פנימי של אולם קבלות הפנים, אולם הכניסה לאורחים בעולם התצוגה הסובייטי בתערוכת ניו יורק של 1939. באותו הזמן גם תכנן מספר אנדרטות לזכר גיבורי ברית המועצות.
אחרי מלחמת העולם השנייה השתתף בתוכניות שיקום של נובורוסיסק ומוסקבה. חבר באקדמיית האמנויות של ברית המועצות מ-1983. נקבר בבית הקברות החדש של מחוז דונסקוי.
יצירתו
בין הפרויקטים בתכנונו נמנים: פרויקט גדת הפרונזה, קרקס מוסקבה, ספריית אקדמיית המדעים וספריית אקדמיית מדעי הרפואה של ברית המועצות ואוניברסיטת אחוות העמים יחד עם שותפים נוספים. מוזיאון אחוות הלוחמים הסובייטית-פולנית בלנינו. פסל לזכר גנרל ניקולאי ואטוטין בקייב. טריפטיכון המורכב משלושה פסלים: הלוחם-המשחרר בפארק טרפטו שבדרום ברלין, אמא מולדת על גבעת ממאי בוולגוגרד והעורף - לחזית במגניטוגורסק (לפי סדר ההקמה). מרכז העסקים "זניט".
סמל אוהיו
היסטוריה
לסמל היו כמה גרסאות שונות במהלך ההיסטוריה של אוהיו. הסמל הראשון אושר ב-28 במרץ 1803 ונעשה לפי שרטוט של מזכיר המדינה של אוהיו באותה העת. ב-1805, החקיקה בנושא בוטלה, מה שהביא למגוון רחב של עיצובים.
ב-6 באפריל 1866 האספה הכללית של אוהיו שהיה בה רוב רפובליקני אישרה סמל חדש שהיה בצורת מגן ודמויות של חוואי ונפח התומכות בו, לאלמנטים שכבר הופיעו בו נוספו רכבת וספינה ונוסף גם מוטו בלטינית: "Imperium in Imperio", שמשמעותו מדינה בתוך מדינה. העיצוב החדש לא היה פופולרי, והוא שונה שנתיים לאחר מכן כשהשלטון עבר לדמוקרטים, ב-9 במאי 1868.
הסמל הנוכחי אושר ב-1967, והשינוי האחרון בו בוצע ב-1996, כשמספר קרני השמש נקבעו על 13. ב-1999 וב-2003 הוצע להוסיף לסמל את מטוס האחים רייט, אולם ללא הצלחה.
הסמל מוגדר בחוק מדינת אוהיו - פרק 5, סעיפים 4 ו-10.
אניל קאפור
אניל קאפור (באנגלית: Anil Kapoor; נולד ב-24 בדצמבר 1959) הוא שחקן ומפיק הודי. ידוע בזכות הופעתו כמנחה השעשועון בסרט "נער החידות ממומביי". זוכה פרס פילמפייר (האוסקר ההודי) לשחקן הטוב ביותר לשנת 1989.
ביוגרפיה
קאפור נולד למשפחה הודית דוברת פונג'אבי בפרבר טליק נגר שבבומביי.
קאפור הוא בנם של נירמאל ומפיק הקולנוע הבוליוודי סורינדר קאפור.
אחיו הבכור בוני קאפור הוא מפיק סרטים בבוליווד ואחיו הצעיר סנג'יי קאפור הוא שחקן.
קאפור למד ב"מכללת סט. קסאווייר".
כנער היה חובב סרטים הודים והושפע בעיקר מגדול שחקני הודו ראג' קאפור.
קריירה בבוליווד
קאפור התפרסם לראשונה בתעשיית הסרטים המקומית בהודו בסרט "מאשאל" שזיכה אותו בפרס שחקן המשנה הטוב ביותר של האקדמיה ההודית המקבילה לפרס אוסקר. זכה בפרס השחקן הטוב ביותר של הטקס בשנת 1987 על תפקידו בתור חייל המגויס לצבא ההודי בסרט "טיזאב". ב-1989 שיחק בסרט "הציפור" שהיה לבחירה הרשמית של האקדמיה ההודית לאוסקר.
איפה אתה
איפה אתה הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אגם בוחבוט. השיר יצא לאור בתור סינגל ב-30 באוקטובר 2022 על ידי חברת התקליטים Y.V פרודקשנס. הוא נכתב והופק על ידי הפזמונאים הישראלים תמר יהלומי ויונתן קלימי.
אניל קאפור
קריירה בבוליווד
בתחילת שנות ה-90 התפרסם בסרטים "רגעים", הנחשב לאחד הסרטים המצליחים ביותר מחוץ להודו, "בן" בתפקיד לצידה של מדהורי דיקסיט עליו זכה קאפור בפרס האקדמיה ההודית השלישי שלו, "1942:סיפור אהבה" ו"שלושה פסלים" בו שיתף פעולה עם השחקן שאהרוח' ח'אן.
בשנת 1998 זכה בפרס פילמפייר לשחקן הטוב ביותר מטעם מבקרי הקולנוע בהודו על הופעתו בסרט "וירסאט".
איפה אתה
רקע
השיר נכתב והופק על ידי חברת התקליטים Y.V פרודקשנס, במהלך שנת 2022, כחצי שנה לפני יציאתו. ב-29 באוקטובר 2022, יום לפני יציאת השיר, פרסמה אגם בוחבוט טיזר באינסטגרם בו שהיא שרה את המילים "איפה אתה", הלקוחים מפזמון השיר.
אניל קאפור
קריירה בבוליווד
ב-1999 זכה בפעם השנייה בקריירה שלו בפרס שחקן המשנה הטוב ביותר של האקדמיה ההודית על תפקיד המפיק המוזיקלי ויקראנט בדרמה המוזיקלית "בקצב הצלילים" ושיחק בקומדיה "ביבי מס'1".
בשנת 2000 זכה בפרס השחקן הטוב ביותר של טקס הסרטים הרשמי של הודו בזכות תפקידו בתור בסרט "קריאה". ב-2005 הופיע בקומדיה המצליחה "אין כניסה" ובדרמה "לא נאמנה". ב-2007 השתתף בדרמה הרומנטית "הצדעה לאהבה" ובקומדיית הפשע "ברוך הבא". מלבד משחק קאפור התעסק גם בהפקה קולנועית, הפיק ב-2010 ביחד עם בתו ריאה את הסרט " עיישה" בו כיכבה בתו סונאם ואת הסרטים "גאנדי, אבא שלי" ו"אין בעיה".
איפה אתה
רקע
למחרת, ב-20 באוקטובר, הועלה השיר לערוץ היוטיוב שלה ולאחריו פרסמה אגם פוסט באינסטגרם בו כתבה:
אניל קאפור
המעבר להפקות בהוליווד
בשנת 2008 זכה קאפור לראשונה לפרסום עולמי בזכות הופעתו כפרם קומאר מנחה השעשועון "מי רוצה להיות מיליונר?" בסרטו המצליח של דני בויל "נער החידות ממומביי", הסרט היה לסרטו הראשון של קאפור בשפה האנגלית. התפקיד פרץ את דרכו של קאפור לתעשייה בהוליווד וזימן לו את תפקיד נשיא קמיסטן עומר חסן בעונה השמינית של סדרת הפעולה המפורסמת " 24".
חיים אישיים
נשוי לסוניטה קאפור ואב לשלושה ילדים, בן ושתי בנות, שחקנית הקולנוע סונאם קאפור והמפיקה ריאה קאפור.
איפה אתה
ביצועים
בנובמבר 2022 ביצעה בוחבוט את השיר בתוכנית הרדיו דידי לוקאלי.
קבלה
השיר זכה לביקורות מעורבות. גיל משעלי ממאקו תיאר אותו כבלדה שמתאימה מאוד לאווירת החורף, בעוד דודי פטימר מאתר מעריב אונליין תיארו בתור שובר לב אולטימטיבי ל"קיוט בוי" של נונו ואף כתב כי הוא מוציא מבוחבוט יכולות ווקאליות מצוינות, הרבה רגש, כמעין בלוז רוקי התפור לקולה. עם זאת הוא ציין כי השיר לא לא יהפוך ללהיט משום שאין בו את האלמנטים הדרושים.
סמפור (איתות)
הסֶמָפוֹר (מיוונית עתיקה: (σῆμα (sêma - סימן, (φωρος (phoros - נושא, מן (φέρειν (pherein, לשאת) היא שיטת איתות שהומצאה בידי  ואחיו בצרפת של סוף המאה ה-18. היא הקדימה את שיטת האיתות באמצעות דגלים בה נעשה שימוש בחילות ים ואת הטלגרף האלקטרוני. עדיין בשימוש כאמצעי חירום בחילות ים.
היסטוריה
קלוד שאפה החל בפיתוח השיטה לאחר שהוא וארבעת אחיו איבדו את מקור הכנסתם לאחר המהפכה הצרפתית. הם גילו, בעזרת ניסויים, כי קל יותר לזהות מרחוק את הזווית של מוט מאשר את הימצאותו (או העדרו) של לוח. המערכת שבנו הורכבה מזרועות עץ שחורות שניתן היה להזיזן. מיקום שונה של המוטות, סימל אותיות שונות. ניתן היה לשלוט במערכת בעזרת שתי ידיות בלבד, והיא הייתה פשוטה יחסית מבחינה מכנית, ולפיכך אמינה. עם זאת, ניסיונות להפעילה בשעות לילה בעזרת הצבת מנורות על הזרועות - נכשלו.
כל אחת מהזרועות יכולה הייתה להיות באחד מ-7 מצבים שונים (זוויות שונות). המוט המחבר, יכול היה להיות באחת מארבע זוויות שונות. לפיכך, היו 196 סימנים שונים (7*7*4) שניתן היה להציג בעזרת המערכת. חלק מהסימנים שימשו להצגת אותיות האלפבית, וסימנים אחרים היו קיצורים למילים נפוצות. חידוש נוסף היה עצם הפעלת המערכת בידי אנשים שאומנו לכך במיוחד.
קו הסמפור הראשון היה בין פריז לליל, והוא נחנך בשנת 1792. הוא שימש להעברת מסרים במהלך המלחמה בין צרפת לאוסטריה. בהמשך נבנו קווים אחרים, בין השאר מפריז לטולון.
כמו שיטות איתות מוקדמות יותר (למשל, סימני עשן), המערכת הייתה מוגבלת לטווח ראייה, ולכן נעשה שימוש ב"תחנות ממסר" כדי להעביר את האות הלאה, עד שהגיע ליעדו. כשהעבירו הודעה מפריז לליל, מרחק של 193 קילומטר, נעשה שימוש ב-15 תחנות. הזמן שנדרש לתו הראשון של הודעה להגיע ליעדו היה תשע דקות בלבד. מהירות הקו הייתה תלויה במזג האוויר, אולם בממוצע הועברה הודעה בת 36 סימנים תוך כ-32 דקות.
בשנת 1824 החלו האחים Chappe לנסות ולשווק את המערכת לצרכים מסחריים, בעיקר לשם שידור מחיריהן של סחורות.
מדינות אירופאיות רבות אחרות העתיקו את המערכת, בעיקר לאור השימוש שעשה בה נפוליאון בונפרטה לניהול צבאו והאימפריה כולה. במרבית המדינות הופעלו הסמפורים על ידי רשות הדואר. מדינות שונות השתמשו בשיטות סימון שונות; בפרט, בריטניה (שם נקראה השיטה טלגרף) ושוודיה בחרו במערכות שהתבססו על לוחות מתנופפים (למרות תגליתם המקורית של האחים Chappe, לפיה שיטה זו קשה יותר לשימוש). בבריטניה נעשה שימוש בשורה של מגדלי איתות שאיפשרו תקשורת מהירה מלונדון לנמל פורטסמות'. בערך בתקופה זו פותחה שיטת דגלי האיתות הימיים, בה נעשה שימוש בדגלים המונפים ביד; שיטה זו עדיין נמצאת בשימוש למקרי חירום.
לסמפורים היו כמה יתרונות בולטים על-פני השיטה הנפוצה הקודמת להעברת מסרים - שליחים שהחליפו סוסים בתחנות החלפה ייעודיות לאורך הדרך. בראש ובראשונה, איתות סמפור יכול לעבור כמה אלפי קילומטרים בשעה. שנית, בעזרת שימוש בסימנים גדולים ובטלסקופים, המרחק בין התחנות יכל להגיע עד 30 ק"מ, ובכלל זה מעל מכשולים פיזיים שונים כגון הרים וגאיות, וכך נדרש מספר קטן יותר של תחנות (לעומת תחנות להחלפת סוסים). בנוסף, פותחו שיטות שאיפשרו לתחנת ממסר אחת לשמש אזור שלם, ולא רק מקום יישוב יחיד, כך שהעלות היחסית הייתה קטנה יותר.
החסרונות הבולטים של הסמפורים היו התלות במזג האוויר, ובעיקר חוסר יכולתם לפעול בעת גשם או ערפל. בנוסף, כל מי שהיה מאומן בכך יכול היה לקרוא את ההודעה, ולא רק הממוען האמיתי.
ספר הצופן הראשון פותח לשם שימוש בקווי סמפור. מנהלי החברה המפעילה השתמשו בקוד סודי שהציג בכל פעם שנים מתוך 92 הסימנים הבסיסיים, כדי לייצג 8,464 מילים וביטויים מוצפנים שונים.
נפוליאון היה ער ליתרון הצבאי שבשימוש בסמפורים כדי להעביר מידע בין מיקומים שונים, ונשא סמפורים ניידים עם מפקדתו. שיטה זו אפשרה לו לנהל כוחות ופעילות לוגיסטית בשטחים נרחבים בהרבה ממה שיכול היה לנהל כל צבא אחר באותה עת.
הסמפורים היו כה שימושיים עד שסמואל מורס נכשל בניסיונו למכור לממשלה הצרפתית את הטלגרף החשמלי, למרות שזה האחרון לא הושפע ממזג האוויר והעניק פרטיות גדולה בהרבה. רבים חששו כי קווי הטלגרף נועדו לכישלון משום שקל כל-כך לחתוך אותם. צרפת עברה לשימוש באיתות חשמלי רק בשנת 1846.
קו הסמפורים האחרון שנעשה בו שימוש סדיר היה בשוודיה, והוא חיבר אי עם מערכת טלגרף קווית. השימוש בו נפסק רק בשנת 1880.
קישורים חיצוניים
旗語
אלן בלום
אלן דייוויד בלום (באנגלית: Allan David Bloom; 14 בספטמבר 1930, אינדיאנפוליס, אינדיאנה – 7 באוקטובר 1992, שיקגו, אילינוי) היה פילוסוף, מסאי ואקדמאי אמריקאי יהודי. בלום דגל ברעיון של חינוך "הספרים הגדולים", כפי שעשה מורהו הרוחני לאו שטראוס. הוא קנה את פרסומו בשל ביקורתו על החינוך האמריקאי הגבוה בן זמנו, בספרו רב-המכר משנת 1987 "דלדולה של הרוח באמריקה".
ביוגרפיה
אלן בלום היה ילדם היחידי של הורים עובדים סוציאליים באינדיאנפוליס. בגיל 13 קרא מאמר ב"רידרס דייג'סט" על אוניברסיטת שיקגו, ואמר להוריו כי הוא מתכוון להתקבל ללימודים שם. הוריו סברו כי זהו מעשה נטול היגיון, ולא נטעו בו תקוות. מאוחר יותר, כשעברה משפחתו לשיקגו ב-1944, פגשו הוריו בידיד המשפחה, פסיכיאטר במקצועו, שבנו נרשם לתוכנית הלימודים במדעי הרוח לתלמידים מחוננים באוניברסיטת שיקגו. ב-1946 התקבל בלום לאותה תוכנית, ובילה את העשור הבא לחייו באוניברסיטה, בשכונת הייד פארק בשיקגו. הדבר נטע בו תשוקה שהתמשכה לכל אורך ימיו ל"רעיון" של האוניברסיטה.
חינוכו
במבוא ל"ענקים וגמדים: מסות 1960–1990" (Giants and Dwarfs: Essays 1960-1990) הצהיר בלום כי חינוכו "החל עם פרויד והסתיים עם אפלטון". תימת חינוכו הייתה הכרת עצמו או גילוי עצמי – רעיון שבלום יכתוב עליו מאוחר יותר, ונדמה היה כבלתי-נתפס עבור נער אמריקאי מהמערב התיכון. הוא הפליג בשבחו של לאו שטראוס, כמורה שאיפשר לעמלו לשאת פרי.
לאחר תום לימודיו לתואר הראשון נרשם בלום ל"תוכנית למחשבה חברתית", שם מורו העיקרי היה הקלסיקאי דייוויד גרין (Grene). גרין נזכר בבלום כתלמיד אנרגטי ושופע הומור, המסור לחלוטין לקריאת הקלאסיקנים, אולם חף מכל שאיפות קרייריסטיות. "התוכנית למחשבה חברתית" הייתה תוכנית רב-תחומית ייחודית שקיבלה לתוכה מתי מעט של סטודנטים, מאחר שהיה לה סף קבלה גבוה והייתה לוטה בערפל בנוגע לעתיד תעסוקתי. לאחר סיום לימודיו קיבל בלום תואר דוקטור מ"התוכנית למחשבה חברתית" באוניברסיטת שיקגו ב-1955.
קריירה
בלום למד ולימד באקול נורמל סופרייר פריז (1953–1955) וגרמניה (1957). לאחר שובו לארצות הברית לימד בתוכנית לחינוך סטודנטים מבוגרים באוניברסיטת שיקגו בצוותא עם חברו ורנר ג' דנהאוזר, מחבר הספר "השקפתו של ניטשה על סוקרטס". מאוחר יותר הורה בלום באוניברסיטת ייל, אוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת טורונטו, טרם חזרתו לאוניברסיטת שיקגו.
ב-1963, בהיותו פרופסור באוניברסיטת קורנל, שירת בלום כחבר סגל באגודת טליורייד. הארגון התכוון לטפח סינתזה של הווי היום-יום של ניהול עצמי וחקירה אינטלקטואלית, שאיפשרו לסטודנטים לטפח את הפוטנציאל שלהם למנהיגות ושירות ציבורי. הסטודנטים קיבלו חדר משלהם והתאכסנו בבית טליורייד בקמפוס אוניברסיטת קורנל, ניהלו את הבית בעצמם, שכרו צוות, פיקחו על האחזקה וארגנו סמינרים. לבלום הייתה השפעה רבה על אחדים מהמתגוררים במעונות טליורייד, בכללם פול וולפוביץ, אחד מהחברים המייסדים של פרויקט המאה האמריקאית החדשה ושל פרויקט האזרחות החדשה.
במהלכה של שנת 1968 פרסם בלום את עבודתו החשובה ביותר בתרגום ופרשנות פילוסופית – תרגום של "הרפובליקה" לאפלטון. בלום שאף להשיג את "התרגום הראשון של 'הרפובליקה' לאפלטון השואף להיות תרגום מילולי לחלוטין". על אף שהתרגום לא התקבל בכל העולם, הגדיר בלום את תפקידו כמתרגם כשדכן בין הקוראים לטקסט שהוא תרגם ופירש. הוא הקים מפעל תרגום דומה בעת היותו פרופסור באוניברסיטת טורונטו ב-1978, בתרגמו את "אמיל, או על החינוך" מאת ז'אן-ז'אק רוסו. בלום כיהן כעורכו של כתב העת האקדמי Political Theory ("תאוריה פוליטית"), כמו גם עורך משנה בכתב העת History of Political Philosophy ("היסטוריה של המחשבה המדינית"), בעריכת ג'וזף קרופסי ולאו שטראוס, בהם הרבה לפרסם מאמרים. בלום גם תרגם ופירש את "מכתב לדלאמבר בתיאטרון" של רוסו, אשר נשען על החוק האפלטוני.
לאחר שובו לשיקגו התיידד בלום עם סול בלו ולימד יחד איתו קורסים. בלו כתב את ההקדמה לספרו "דלדולה של הרוח באמריקה", שראה אור ב-1987, הספר שהפך את בלום למפורסם ועשיר. בלו הנציח מאוחר יותר את חברו ברומן "רוולסטין". ספרו האחרון של בלום היה "אהבה וידידות", שבו הציע פרשנות לרומנים של סטנדל, ג'יין אוסטן, פלובר וטולסטוי, על רקע השפעתו של רוסו בתנועה הרומנטית, של מחזותיו של ויליאם שייקספיר ולבסוף של הרבֵּי-שיח של אפלטון.
פילוסופיה
קשה להגדיר את עבודתו של בלום, אך ניתן למצוא חוט מקשר השזור בכל עבודותיו. אלן בלום היה פילוסוף, והיה מעוניין בעיקר בשימור דרך החיים הפילוסופית עבור הדורות הבאים. הוא שאף לעשות זאת דרך כתיבתו המלומדת, כמו גם באמצעות כתיבתו הפופולרית. בהתאם לכך נכנסה כתיבתו לשתי קטגוריות בסיסיות: אקדמית (כדוגמת "הרפובליקה" לאפלטון) והגות פוליטית-פופולרית ("דלדולה של הרוח באמריקה"). על פניו הרי זוהי הבחנה ברורה, אלא שמבט קרוב יותר על הפילוסופיה של בלום חושף קשר ישיר בין שני סוגי מבעים, המשקפים את זווית ראייתו על הפילוסופיה ותפקיד הפילוסוף בחיים.
הרפובליקה לאפלטון
תרגומו של בלום והמסה הפרשנית שלו ל"הרפובליקה" של אפלטון פורסמו ב-1968. בלום סבר כי תרגומים קודמים לוקים בחסר. הוא השתוקק במיוחד להסיר מהתרגום את השכבות האפלטוניות הנוצריות שדבקו בתרגומים ובניתוחים מלומדים קודמים. ב-1971 הוא כתב: "עִם הרפובליקה, לדוגמה, מסורת ארוכת שנים של פילוסופיה מספרת לנו מהן הסוגיות העומדות על הפרק... מובן זה של הבנה עלול להיות מלאכותי; אנו עלולים לקרוא את הטקסט כפי שהוא נראה מבעד לעיניה של המסורת ולא בהתאם לשאלות שאפלטון העמיד בעצמו".
עם זאת בלום פיתח סוג אחר של פלטוניזם: פלטוניזם פגני, סוג שאליו התוודע בלום ממורו לאו שטראוס (1899–1973), נציגה החשוב ביותר של תפישה זו במאה החולפת, ואימץ אותו. לדבקים בה יש השקפה שונה בתכלית על "הרפובליקה" של אפלטון. שטראוס פיתח את נקודת מבטו לאחר שלמד תאוריות אסלאמיות ויהודיות עתיקות יומין, כגון אלה של אל-פאראבי (870–950) והרמב"ם (1205–1304). כל פילוסוף היה נאמן לדתו, אולם תוך כדי כך חיפש לשלב פילוסופיה פוליטית קלאסית לתוך האסלאם והיהדות. באסלאם היה הנביא-המחוקק מוחמד, ובדומה לכך, החוק היהודי היה פונקציה של התאולוגיה היהודית. לכן היה על הפילוסופיות הללו להסתייע בפתרון שימזג במיומנות רבה רעיונות של אפלטון ואריסטו, שרבים מהם סתרו או הפריכו את המחשבה והפרקטיקה האסלאמית והיהודית – כל זאת מבלי להיראות כקוראים תיגר על התאולוגיה של דתם. לפי שטראוס, אל-פאראבי והרמב"ם כתבו באמת ובתמים עבור פילוסופים בפוטנציה בתוך האמונה האדוקה. שטראוס מכנה זאת "התגלית של הכתיבה האזוטרית", והוא מציג אותה לראשונה ב"רדיפה ואמנות הכתיבה" (Persecution and the Art of Writing, 1952). הנצרות שונה מהאמונות הללו בכך שהפילוסופיה הייתה תמיד חופשית לקנות לעצמה דריסת רגל בנצרות, בלי שתיראה ככופרת בעיקר. היה זה הודות לאוגוסטינוס הקדוש (354–430) בחיבוריו "עיר האלוהים" ו"על הרצון החופשי".
שטראוס לקח תובנה זו ויישם אותה לבסוף על כתביו של אפלטון עצמם. תרגומו של בלום ומאמרו על "הרפובליקה" נוקט בעמדה זו; הוא שונה ללא היכר בהיבטים שונים וחשובים מהתרגומים והפרשנויות הקודמות של "הרפובליקה". יש לציין בעיקר את הדיון של בלום אודות האירוניה הסוקרטית. למעשה, אירוניה היא המפתח שבו נוקט בלום על מנת לפרש את "הרפובליקה" (בדיונו בספרים I–II של "הרפובליקה"). אלן בלום טוען כי פילוסוף הוא חסין לאירוניה מכיוון שהוא מסוגל להיות טרגי כקומי וקומי כטרגי. בלום מתייחס לסוקרטס, הפילוסוף פר אקסלנס, ומצהיר במסתו הפרשנית: "סוקרטס מסוגל להתהלך עירום בעוד אחרים לבושים, הוא אינו חושש לעורר גיחוך. יש באפשרותו אף להרהר ביחסי מין בזמן שאחרים נבעתים מאימה. אין הוא חושש מתרעומת מוסרית". במילים אחרות, הוא מתייחס לקומי ברצינות ולטרגי בקלילות; מכאן שאירוניה ברפובליקה מתייחסת ל"צדקת העיר בדיבור". בלום מתבונן בה כמודל לחברה עתידית, לא כמקדש לנשמה האנושית; במקום זאת זוהי עיר אירונית, דוגמה לכך הוא המרחק בין הפילוסופיה לכל פילוסוף פוטנציאלי. בלום הולך בעקבותיו של שטראוס בהציעו ש"צדקת העיר בדיבור" אינה טבעית; היא מעשה ידי אדם, ולכן היא אירונית.
דלדולה של הרוח באמריקה
הספר דלדולה של הרוח באמריקה (באנגלית: Closing of the American Mind) ראה אור ב-1987, חמש שנים לאחר שבלום פרסם את חיבורו בכתב העת The National Review על כישלון האוניברסיטאות לשרת את צורכיהם של תלמידיהן. בעידודו של סול בלו, עמיתו להוראה באוניברסיטת שיקגו, הוא העמיק את תובנותיו והפכן לספר "על אודות חיים שחייתי", עיון ביקורתי על מצב המדינה בתחום ההשכלה הגבוהה באוניברסיטאות אמריקה. חבריו ומעריציו שיערו כי תיפול בחלקו הצלחה צנועה בלבד, במיוחד לאור היענותו הרפה של המוציא לאור להשלים את הפרויקט. חרף זאת, בזכות מספר ביקורות חיוביות ביותר, ובהן אחת מאת כריסטופר ליהמן-האפט ב"ניו יורק טיימס", נהפך הספר לרב-מכר בלתי צפוי בן לילה. ברבות הימים הוא מכר חצי מיליון עותקים בכריכה קשה וכיכב בראש רשימת רבי-המכר של ה"ניו יורק טיימס" ברשימת ספרי העיון במשך ארבעה חודשים.
"דלדולה של הרוח באמריקה" הוא ביקורת על האקדמיה בת ימינו, שאותה תפס בלום ככושלת בהכשרת תלמידיה. יתרה מכך, בלום מתח ביקורת על הפילוסופיה האנליטית כתנועה: "פרופסורים בני האסכולות הללו כלל אינם מסוגלים ואף לא ששים לשוחח על שום דבר בעל חשיבות, והם אינם מייצגים בעצמם חיים פילוסופיים עבור תלמידיהם". במידה רבה נסבה ביקורתו של בלום על הפיחות בערכם של הספרים הגדולים של ההגות המערבית כמעיין נובע של חוכמה. על כל פנים, ביקורתו של בלום משתרעת מעבר לאוניברסיטה כדי לדון במשבר הכללי הפוקד את החברה האמריקאית. "דלדולה של הרוח באמריקה" עורך אנלוגיות בין ארצות הברית לרפובליקת ויימאר. בלום גרס כי הפילוסופיה הליברלית המודרנית נשמרה במקום קדוש בהגותו של ג'ון לוק, שסבר כי חברה צודקת יכולה להתבסס על טובת עצמה גרידא – בצד צמיחת היחסיות בהגות האמריקאית – דבר שהוביל למשבר השורר בחברה.
הכוח הטמון בביקורתו של בלום על התנועות החברתיות בנות זמנו, אשר לקחו חלק באוניברסיטאות או בחברה בכללותה, נובע מנקודת הראות הפילוסופית שלו. כישלונו של החינוך הליברלי בן ימינו מוביל להרגלים חברתיים ומיניים של סטודנטים, לחוסר יכולתם לעצב לעצמם חיים מעבר לסמלי ההצלחה הרגילים של העולם הגשמי. בלום טען כי ערכים כלכליים הפכו למוערכים יותר מאשר חיפוש פילוסופי אחר האמת או הרדיפה המתורבתת אחר כבוד או תהילה.
הוא ביקר במיוחד את השפעותיה של המוזיקה הפופולרית. במַקמו את מוזיקת הפופ או במינוחה הכללי – "מוזיקת רוק" – בקונטקסט ההיסטורי, החל מ"הרפובליקה" של אפלטון וכלה בכמיהתו הדיוניסית של ניטשה. בטַפלו בה ברצינות תהומית, הוא האיר באור חדש את תעשיית המוזיקה, אוכלוסיית היעד שלה (ילדים ומתבגרים), מבצעי-העל שלה והיומרות הצבועות שלה לשחרור ולחופש. אף על פי שתואר כגזען וקנאי עיוור על ידי כמה ממבקריו, בלום, שהתבסס על סוקרטס, אריסטו, רוסו וניטשה, חקר את כוחה של המוזיקה להשפיע על נפש האדם. הוא הצביע על החייל המחרף נפשו בקרב לקול הלמות התופים, הקנאי הדתי המתפלל תחת לחשם של המנונים דתיים, האהובה המפותה על ידי נעימת גיטרה רומנטית; ומציין את המסורת הפילוסופית המחשיבה את החינוך המוזיקלי כחשוב מכל. בלום רואה במיק ג'אגר כנציג העיקרי של הצביעות והסטריליות האינטלקטואלית של הרוק. מוזיקת הפופ מכילה דימויים ושפה מינית על מנת להקסים את עולי הימים ולשכנעם שמרדם הדל הוא פוליטיקה אמיתית, בעוד שלמעשה הם נשלטים על ידי מנהלי הכספים, שמבצעים מוצלחים כמו ג'אגר משרתים בלאט.
למעשה, בלום טען כי ג'אגר שימש כגיבור תרבות עבור רבים מן הסטודנטים באוניברסיטאות, שקינאו בתהילתו ובעושרו, בעוד הם עצמם מוכי שעמום מהאפשרויות הדלות העומדות בפניהם. לצד היעדרה של הספרות בחיי הצעירים, ומערכות היחסים האירוטיות שלהם, פירש חלקו הראשון של הספר את המצב הנוכחי של החינוך באופן המצוי מעבר ליכולת פרשן התרבות החוקר את התרבות בת ימינו.
יחסה של הביקורת
הצלחת ספרו של אלן בלום הביאה עליה מִנְעד רחב של ביקורות אוהדות ומקטרגות. מרתה נוסבאום, פילוסופית קלאסית ופמיניסטית, והארי יפה (Jaffa), מלומד נאו-קונסרבטיבי, טענו כי בלום הושפע במידה ניכרת מן הפילוסופים האירופאים בני המאה ה-19, ובמיוחד פרידריך ניטשה. נוסבאום כתבה שעבור בלום, ניטשה היה בעל השפעה הרסנית בהגות האמריקנית המודרנית. יפה ציין את היעדר אזכורו של הפן המוסרי לתפקיד התקדמות זכויות ההומוסקסואלים בחייהם של סטודנטים בני ימינו. על פי יפה, בעוד שבלום דן בתנועות חברתיות בנות ימינו, במיוחד אלו שלבלבו בשנות ה-60, הוא ממלא פיו מים לגבי התנועות לזכויות הגייז.
קבלתו הציבורית של "דלדולה של הרוח באמריקה" מציעה שאפילו ליברלים לא ניאותו להכיר בתוצאות של היחסיות המוסרית שהם טענו שהם מחזיקים בה. מכאן נורמן פדהורץ ציין בביקורתו כי "דלדול הרוח" היא כותרת המרמזת על התוצאות הפרדוקסליות של "פתיחות הדעת" האקדמית בהגות הפוליטית הליברלית; כלומר: "צרות האופקים וחוסר הסובלנות הדוגמטית" המפספסת כל הזדמנות, מידי אפלטון, או המקרא העברי דרך משל, לספק תשתית הגיונית לשיפוטים מוסריים. פדהורץ לוקח את הרעיון רחוק יותר: "בלום מאשים את הליברליזם בוולגריות של הרעיונות הנעלים של חופש ושוויון והוא מציע תיאורים מרים ומבריקים הנסובים על גילוי המיניות והתנועה הפמיניסטית, שאותם הוא תופש כתוצרים של התהליכים הללו של הווּלגריות".
סנחריב
סַנְחֵרִיב (באכדית: סִין-אחֵ'-אֵרִבּ, סין ערב=פיצה (נתן ערבון, פיצוי) על האח) היה מלך האימפריה האשורית החדשה, בנו ויורשו של המלך סרגון השני. עלה לכס המלכות בשנת 705 לפנה"ס. שלטונו היה בלתי יציב, ומלא מרידות. המלך פיאר את נינוה והפכה למרכז העולם המסופוטמי, ניהל כמה מסעות מלחמה משמעותיים, בינהם מלחמה מפורסמת בלבנט (כולל ביהודה) והיה איש ארגון מוצלח. סופו שנרצח בידי בנו אדרמלך (או בשמו האשורי - ארד-מוליסו) בשנת 681 לפנה"ס בכ’ בכסלו (לפי המקרא).
מילק (סרט)
מילק (באנגלית: Milk) הוא סרט קולנוע ביוגרפי אמריקאי משנת 2008 המתאר את חייו ומותו של פעיל זכויות הלהט"ב והפוליטיקאי הארווי מילק, שהיה ההומוסקסואל הגלוי הראשון שנבחר לכהונה ציבורית בכירה בקליפורניה, כחבר במועצת העיר סן פרנסיסקו.
סנחריב
שמותיו
השם "סנחריב" הוא שיבוש עברי (בתיווך ארמית, כנראה) של שמו של המלך האשורי. באכדית שמו נהגה - סִין-אַחֵ'-אֵרִבּ.
מילק (סרט)
את הסרט ביים גאס ואן סנט, ומככבים בו שון פן בתפקיד מילק וג'וש ברולין בתפקיד חבר המועצה דן וייט, שהתנקש בחייו של מילק. הסרט היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר וזכה בשניים: עבור השחקן הטוב ביותר (פן) ועבור התסריט המקורי הטוב ביותר.
עלילה
הסרט נפתח בצילומי ארכיון של פשיטות משטרתיות על ברים של הומוסקסואלים בשנות ה-50 וה-60, ולאחר מכן נראית מסיבת עיתונאים מ-27 בנובמבר 1978, שבה מודיעה דיאן פיינסטיין (אז ממלאת מקומו של ראש עיריית סן פרנסיסקו) על הירצחם של מילק ושל ראש עיריית סן פרנסיסקו, ג'ורג' מוסקוני. במהלך הסרט רואים את מילק מקליט את צוואתו, תשעה ימים לפני הירצחו. לאחר מכן הסרט חוזר לאחור לניו יורק בשנת 1970, ליום הולדתו ה-40 של מילק ולמפגש הראשון שלו עם מאהבו הצעיר ממנו בהרבה, סקוט סמית' (מגולם על ידי ג'יימס פרנקו).
סנחריב
שמותיו
הנסיבות העומדות מאחורי הענקת השם אינן ידועות, אולם ניתן לשער, כי הסיבה מקבילה לזו של השם "אחיקם" - מות אחיו של סנחריב, ורצון להנציח את זכרו של אח זה בשם התינוק החדש.
על פי המדרש היהודי, לסנחריב היו שמונה שמות אשר מופיעים בתנ"ך, במובאות הנשמעות לעיתים כמלכי אשור אחרים. שמותיו הם: פוּל, תגלת פלאסר, פלנאסר, שלמנאסר, סרגון, אסנפר, רבא ויקירא. השם סנחריב מפורש כקיצור והלחם המילים "ששיחתו ריב".
מילק (סרט)
עלילה
מילק וסמית' מחליטים לעבור לסן פרנסיסקו, בתקווה שאורח חייהם יתקבל שם בצורה טובה יותר. הם פותחים חנות צילום בשם "קסטרו קאמרה" ברחוב קסטרו, הנמצא בלב שכונה של בני מעמד הפועלים, שהופכת בהדרגה להיות שכונה שרוב תושביה הם להט"בים ושידועה כשכונת הקסטרו. מתוסכל מההתנגדות לה הוא וחבריו זוכים מצדם של תושבי השכונה הוותיקים, שהם בעיקר אירים-קתולים. מילק מחליט להפוך לפעיל למען זכויות הלהט"בים. בשלב הראשון, סמית' משמש כמנהל הקמפיין של מילק, אך בהמשך הוא אינו יכול להתמודד עם התמסרותו האובססיבית של מילק לפוליטיקה, והוא עוזב אותו. מאוחר יותר פוגש מילק את ג'ק לירה, בחור צעיר ובלתי מאוזן נפשית (דייגו לונה), שהופך לבן זוגו. אולם, כמו סמית' לפניו, גם לירה אינו יכול לסבול את התמסרותו של מילק לפעילותו הפוליטית, ובסופו של דבר הוא תולה את עצמו.
סנחריב
המערכה הראשונה
עוד בימי אביו שירת סנחריב בתפקיד דיפלומטי בצפון מערב האימפריה. משירש את השליטה באימפריה החלו התפרצויות אלימות בבבל, עקב ההתחזקות רבת השנים של השבטים הארמיים והמדיים. ואחר ההתערבות העילמית באזור פרץ בבבל מרד, סנחריב יצא לאזור פעמים רבות כדי לדכא מרידות.
מילק (סרט)
עלילה
לאחר שני קמפיינים פוליטיים בהם ניסה ללא הצלחה להיבחר למועצת העיר סן פרנסיסקו, בשנים 1973 ו-1975, ולאחר שנכשל בניסיונו להיבחר לבית המחוקקים התחתון של מדינת קליפורניה ב-1976, מצליח מילק לבסוף להיבחר בשנת 1977 למועצת העיר סן פרנסיסקו, כנציג של המחוז החמישי. ניצחונו הפך אותו להומוסקסואל הגלוי הראשון בתולדות קליפורניה שנבחר לכהונה ציבורית בכירה. בתפקידו החדש פוגש מילק את עמיתו, חבר המועצה דן וייט (ג'וש ברולין) - יוצא צבא, שוטר וכבאי לשעבר. לווייט, הנחשב לשמרן מבחינה פוליטית וחברתית, יש מערכת יחסים קשה עם מילק. הוא מפתח טינה הולכת וגדלה כלפי מילק, בעיקר בשל תשומת הלב הרבה לה זוכה מילק הן מהתקשורת והן מעמיתיו הפוליטיקאים.
סנחריב
המערכה הראשונה
בשנת 703 לפנה"ס הוביל את צבאו מחדש לבבל, היכן שמרדוך-אפלה-אידינה השני חזר לשלטון בחסות העילמים. תופס הכוח סולק בידי סנחריב ובמקומו מונה בֵּל-אִבּנִי הבבלי כמלך. לאחר מכן הצפין סנחריב ויצא להילחם בשבטי הרי הזגרוס, בני בריתם של העילמים.
המלחמה בלבנט
בשנת 705 לפנה"ס, בעקבות מותו של המלך סרגון השני, פרצה שורת מרידות בכל רחבי האימפריה. בין השאר מרד רב ממדים במערב האימפריה האשורית שלובה על ידי המצרים. סנחריב, המלך החדש של אשור, דיכא ראשית כל את המרידות בבבל (ראו המשך הערך) ורק בשנת 701 לפנה"ס התפנה לטפל במרד שבמערב האימפריה. הוא צעד למערב בראש כח של כ-200,000 איש. צידון תחת המלך המורד לולי וערים פניקיות אחרות נכבשו, למעט צור. גם אשדוד, עמון, מואב ואדום נכנעו. ואולם, חזקיהו, מלך יהודה, סירב להיכנע לאשור. יחד עם נסיכי אשקלון ועקרון התריסו כנגד הצבא האשורי, ובטחו בביצוריהם, בעזרת מצרים ובמקרה היהודי, בעזרת האלוהים במערכה נגד אשור. סנחריב ניצח את בני הברית המצריים והחל לצעוד לירושלים, כאשר בדרך כבש 46 ערים בצורות, ובהן לכיש, ושלח לגלות כ-200,150 נפש. מנסרת סנחריב מתארת את מסעו של סנחריב ביהודה: [18] ואשר לחזקיהו היהודי,
מילק (סרט)
עלילה
מילק ווייט מפתחים מערכת יחסי עבודה מורכבת. מילק מוזמן ומשתתף בטקס ההטבלה של בנו הבכור של וייט, ווייט מבקש את עזרתו של מילק במניעת פתיחתו של בית חולים פסיכיאטרי בתחומי המחוז שלו, בתמורה לכך שישקול לתמוך בחקיקה שיוזם מילק למתן זכויות להומוסקסואלים. כאשר מילק אינו תומך במאבקו של וייט, וייט מרגיש נבגד והופך לחבר המועצה היחיד שמצביע נגד הצעת החוק למען זכויות ההומוסקסואלים. מילק גם פותח במערכה לסיכולה של "הצעה 6", יוזמת חקיקה של ג'ון בריגס, חבר שמרן בבית המחוקקים של קליפורניה, שנועדה למנוע מהומוסקסואלים ולסביות, כמו גם ממי שמביע בהם תמיכה פומבית, לעבוד בבתי הספר הציבוריים של קליפורניה. לאחר מאבק עיקש, מצליחים מילק וחבריו למנוע מהצעת החוק הזו להתקבל.
סנחריב
המלחמה בלבנט
[19] שלא נכנע לעולי: 46 ערים בצורות,
מילק (סרט)
עלילה
מצבו הנפשי של חבר המועצה וייט הולך ומתערער. לאחר שניסיונו להביא להעלאת שכרם של חברי המועצה נכשל, הוא מתפטר מתפקידו, אך חוזר בו לאחר זמן קצר. ראש העירייה מוסקוני מסרב לקבל את חזרתו מההתפטרות ואינו מאפשר לו לחזור לתפקידו, וזאת בעצת מילק, לאור תמיכתו של וייט ב"הצעה 6". ב-27 בנובמבר 1978 בבוקר, נכנס וייט לבניין עיריית סן פרנסיסקו דרך חלון בקומת המרתף, כדי שלא יצטרך לעבור דרך גלאי המתכות המותקן בכניסה הראשית. כך הוא מצליח להיכנס אל הבניין כשהוא מסתיר בבגדיו אקדח. הוא מבקש להיפגש פעם נוספת עם ראש העיר, אך זה מסרב להיפגש עמו. בזעמו, וייט יורה מטווח קצר בראש העיר מוסקוני ולאחר מכן גם במילק, והורג את שניהם. הסרט מצביע על כך שמילק האמין שייתכן כי וייט היה הומוסקסואל "בארון".
סנחריב
המלחמה בלבנט
[20] והערים הקטנות
מילק (סרט)
עלילה
הסצנה האחרונה בסרט היא צילום אווירי של צעדה ספונטנית לזכרם של מילק ומוסקוני, שנערכה ברחובות העיר, והשתתפו בה עשרות אלפי אנשים נושאי נרות. הסרט מסתיים בהצגת תמונותיהם של האנשים האמיתיים שהוצגו בסרט, ופירוט קצר של המשך חייהם לאחר 1978, כולל העובדה שעורכי דינו של וייט השתמשו ב"הגנת טווינקי" הידועה לשמצה כדי להפחית את הרשעתו של וייט מרצח להריגה.
הפקה
הניסיונות להפוך את סיפור חייו של מילק לסרט קולנוע החלו כבר לאחר שבשנת 1984 הופק סרט תיעודי על חייו ומותו, בשם "הזמנים של הארווי מילק", שזכה בפרס אוסקר לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר. מספר תסריטים נבחנו בראשית שנות ה-90, אבל כל הפרויקטים לא יצאו אל הפועל, מסיבות שונות, עד לשנת 2007. ב-1991 תכנן אוליבר סטון להפיק סרט על חייו של מילק, ואף כתב את התסריט לסרט. ב-1992 החתימה חברת האחים וורנר את גאס ואן סנט לביים סרט על חייו של מילק, ואת התפקיד הראשי בו אמור היה לגלם רובין ויליאמס. אולם ואן סנט עזב את הפרויקט, בשל חילוקי דעות אמנותיים בינו ובין חברת ההפקה. ב-2007 חידש ואן סנט את מאמציו לביים את הסרט, והצליח לרתום לשם כך את חברת "סרטי פוקוס". שון פן נבחר לגלם את התפקיד הראשי, ולתפקיד רוצחו, דן וייט, לוהק מאט דיימון. לאחר שדיימון פרש מההפקה, בשל אילוצים של לוחות זמנים, לוהק לתפקיד ג'וש ברולין.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית בסמוך ליום הבחירות בנובמבר 2008, במסגרתו נתבקשו תושבי קליפורניה להצביע על "הצעה מס' 8", שביקשה לאסור על נישואים חד-מיניים בקליפורניה. מפיקי הסרט התאמצו להימנע מהפכת הסרט לחלק מהדיון הפוליטי הסוער סביב "הצעה מס' 8", וכחלק ממאמצים אלה הם נמנעו מלהקרינו בפסטיבלי קולנוע בחודש שקדם ליציאתו, וכן נמנעו מלערוך הקרנות מוקדמות לתקשורת, כמקובל. למרות המאמצים, לא ניתן היה להימנע מההשוואה בין "הצעה מס' 6" משנת 1978, שהמאבק לסיכולה הוצג בסרט, ובין "הצעה מס' 8" משנת 2008, ומומחים ומבקרי קולנוע רבים אכן ערכו השוואות כאלו. פעילי זכויות הלהט"ב קראו לחברת ההפקה של הסרט למנוע את הקרנתו ברשת בתי הקולנוע השלישית בגודלה בארצות הברית (סינמארק), משום שמנכ"ל הרשת תרם כספים לקמפיין בעד אישורה של "הצעה מס' 8".
ביקורות והכנסות
בשבוע הראשון ליציאתו בארצות הברית הגיע הסרט למקום העשירי ברשימת שוברי הקופות, עם הכנסות של כ-1.5 מיליון דולר. בסך הכל גרף הסרט הכנסות של כ-32 מיליון דולר מהקרנתו בארצות הברית ובקנדה.
התסריטאי והעיתונאי ריצ'רד דייוויד בויל, שתיאר את עצמו כבן ברית פוליטי לשעבר של מילק, הצהיר כי הסרט עשה מאמץ ראוי לשחזר את התקופה. הוא גם כתב כי פן תפס את "החיוך והאנושיות" של מילק, ואת חוש ההומור שלו לגבי ההומוסקסואליות שלו. בויל שמר ביקורת על מה שהרגיש כי חוסר יכולתו של הסרט לספר את כל סיפור בחירתו ומותו.
האיסור על הקרנת הסרט בסמואה
במרץ 2009 החליטה מועצת הצנזורה של סמואה לאסור על הפצת הסרט והקרנתו ברחבי המדינה. הצנזור הראשי סירב לבקשת התקשורת העולמית לנמק את ההחלטה. במקרה דומה שאירע ב-2006, החליטה מועצת הצנזורה של סמואה לאסור על הקרנתו של הסרט "צופן דה וינצ'י", בשל הדרך שבה הוא תיאר את הנצרות. החברה הסמואית נחשבת לשמרנית במיוחד, ותושבי המדינה הם ברובם נוצרים אדוקים.
סנחריב
המלחמה בלבנט
[22] על ידי הבאת כלי מצור ובהתקפות רגלים,
[23] ועל ידי חפירות וחורים תחת לחומה, צרתי עליהן ולקחתיהן.
[24] 200,150 אנשים, גדולים וקטנים, נשים וגברים,
[25] סוסים, פרדים, חמורים, גמלים
[27] וספרתי כשלל. (חזקיהו) עצמו, כציפור בכלוב
[28] סגרתיו בירושלים, עיר מלכותו.
[29] בניתי סוללה כנגדו
[30] כל אשר יצא משערי העיר, החזרתי לצערו.
[31] את עריו, אשר בזזתי, קרעתי מאדמתו, ו
[32] למיתינתי, מלך אשדוד,
[33] פדי, מלך עקרון, וצִלי-בל,
[34] מלך עזה, נתתי אותן. וכך הקטנתי את אדמתו.
[...]
[39] הערבים ושכירי חרבו, שהוא הביא כדי לחזק
[40] את ירושלים, עיר מלכותו,
[41] נטשו אותו. בתוספת לשלושים ככרות הזהב ו
[42] שמונה מאות ככרות כסף, אבנים יפות, פוך מובחר,
[43] יהלומים, אבני אודם גדולות, מיטות שנהב,
[44] כיסאות שנהב, עור פילים, שנהב,
[45] הובנה, תאשור, מיני סוגים של אוצרות,
[49] ולקבל את שיעבודו, הוא שלח את שליחיו. חזקיהו, כמתואר במנסרה, נכנע לסנחריב, שילם את המס והמצור הוסר. בהתאם לכתוב במקרא, מתארת המנסרה את כיבושיו בערי יהודה, לעומת זאת כלפי ירושלים נכתב, ומהיעדר תיאור כיבוש, נראה שהוא כשל בכיבוש ירושלים ככתוב במקרא.
מלחמות נוספות וסוף ימיו
תחילת שלטונו של סנחריב התאפיינה במרידות ברחבי האימפריה; מרידות אלה נוצלו גם על ידי העיר בבל. ב-703 לפנה"ס, אציל בבלי בשם מרדוך-זכיר-שומי השני ניצל את המהומה ועלה לשלטון למספר חודשים. הוא הורד מהשלטון באותה שנה על ידי המלך הכשדי מרדוך-אפלה-אידינה השני שהגיע והתקבל בבבל ברצון. הוא חידש את הברית עם עילם וגייס את כל ערי בבל הגדולות, וכן את הארמים והכשדים. הצבא האשורי יצא לקרב נגדו ליד כיש; הוא נמנע מעימות גלוי, ברח משדה הקרב ולא חזר יותר לבבל. סנחריב כבש את בבל, בזז את ארמונו של מרדוך-אפלה-אידינה, את ערי בבל המורדות ואת שבטי הארמים והכשדים שהתגוררו בדרום מסופוטמיה. הוא הגלה לאשור 208,000 חיילי אויב ולקח רכוש רב. במקומו המליך סנחריב את בל-איבני, אציל בבלי שחונך באשור. כשגם הוא מרד, ובמקומו המליך סנחריב בשנת 699 לפנה"ס את בנו אשור-נדין-שומי.
סנחריב נלחם נגד מושזיב-מרדוך, עילם ובלי בריתם - על גדות החידקל, בקרב ח'לולה, שאחריו שני הצדדים תיארו את הקרב כניצחונם; כיון שתוצאות הקרב לא היו חד משמעיות - שני הצדדים טענו לניצחון. הקרב לא שינה את הסטטוס של המלכים הלוחמים בשני הצדדים, אבל אשור נסוגה מהאזור.
ב-689 לפנה"ס תפס סנחריב את בבל פעם נוספת, והפעם, כעונש על חוסר נאמנותה - החריבה, ונטל את פסל מרדוך מבבל לאשור. חומותיה, מקדשיה וארמונותיה הושמדו לגמרי, וההריסות הושלכו לאראכטו (Arakhtu),או בכנויו "הנהר של בבל" אשר זרם בדרומה של בבל הקדומה. חורבן בבל זעזע את העולם המסופוטמי, בהיותה התרבות המפותחת באזור. את נינוה, בירתו, בנה סנחריב בדומה לבבל שהחריב והפכה למרכז התרבותי של העולם העתיק. כמו כן, יצא סנחריב למלחמה כנגד שבטי ההרים של קיליקיה.
סנחריב נרצח ב-681 לפנה"ס בידי בנו ארד-מוליסו, הוא אַדְרַמֶּלֶךְ המקראי. במקרא צוין בן אחר בשם שַׂרְאֶצֶר, עליו לא ידועים כל פרטים אחרים, ויכול להיות ששמו הוא גלגול של אחד מנכבדי הממלכה שלא היה בנו של סנחריב). לאחר הרצח, ולאחר שלא הצליח לתפוס את השלטון נמלט ארד-מוליסו לאוררטו (היא אררט המקראית). בכרוניקה הבבלית צוין כי האל מרדוך, שכעס על סנחריב (בשל החרבת בבל, ולקיחת פסלו) גרם לבנו לרצוח אותו. לעומת זאת, המקרא מייחס את סופו להתרסה הגדולה של שליחו רבשקה וכך נאמר במפורש בנבואתו של ישעיהו בן אמוץ על כישלון המצור שלו על ירושלים (20 שנה לפני מותו): . את מקומו תפס אסרחדון, אחד מבניו האחרים מאשתו נקיה-זכותו.
מפעלי המלך
סנחריב עמד מאחורי מספר גדול של מפעלי בנייה, רובם בבירתו נינוה. קודם בנה את ארמונו המפואר בן מאות החדרים וקרא לו שַנְיָ-לַ-יִשֻ (אין שני לו). הוא שיקם את מבניה העתיקים של העיר, בנה חומה רמה שאורכה כ-12 קילומטרים, תעלת הגנה, רחובות, גנים, חורשות וצינורות מים. כמו כן בנה בעיר אשור מקדשים ושיפץ את חומותיה. בימיו הומצאו דרכים נוחות יותר להתכת הברונזה ושימוש בחומרי בניין.
צאצאים יהודים
לפי התלמוד הבבלי, התנאים שמעיה ואבטליון היו מצאצאיו של סנחריב.
טיריון לאניסטר
טיריון לאניסטר (באנגלית: Tyrion Lannister) הוא דמות אנטי-גיבור ראשית בסדרת ספרי הפנטזיה האפית "שיר של אש ושל קרח" מאת ג'ורג' ר. ר. מרטין, ובסדרת הטלוויזיה המצליחה "משחקי הכס", המבוססת על סדרת הספרים. טיריון משמש כנקודת תצפית בסיפור - כלומר: פרקים רבים מסופרים מנקודת מבטו. בשל היותו גמד הוא מכונה 'השימדון' (The Imp) ו-'החצי-איש'. הוא בנו השלישי של טיווין לאניסטר: אמו ג'ואנה מתה בזמן לידתו, דבר שעליו אביו מעולם לא סלח לו. גמד מעוות בעל עיניים לא תואמות, טיריון הוא עוקצני וערמומי, אך הוא מתעב יחס לא הוגן כלפי החלשים והחפים מפשע.
בסדרת הספרים
טיריון הצטרף למשפחת המלוכה במסעם לווינטרפל, ולאחר מכן ביקר בחומה. הוא התיידד עם ג'ון שלג. בדרכו חזרה, פגש בקייטלין סטארק. היא אסרה אותו והביאה אותו לקן הנשרים לעמוד למשפט על רצח ג'ון ארין ועל הניסיון לרצוח את בנה, בראן סטארק, פשעים אותם לא ביצע. הוא יצא זכאי לאחר ניצחון במשפט־בקרב על ידי אלופו, שכיר החרב ברון.
ב"עימות המלכים", טיריון שירת בפועל כימין המלך במקום אביו והיה מסוגל להשיג כוח השפעה רב על ידי תחבולות נגד אחותו, המלכה סרסיי. כימין המלך הוא פעל כדי לרסן את אכזריותו של המלך ג'ופרי. בקרב על הבלאקווטר מילא טיריון תפקיד מרכזי בהגנה על מעלה מלך: הוא ארגן ספינות מלאות באש-פרא ושרשרת חזקה שהשמידו חלק ניכר מהצי של סטאניס באראתיאון בזמן הקרב על הבלאקווטר וכך תרם רבות לניצחון משפחתו כנגד סטאניס. הוא נפצע פצעים קשים ואיבד את אפו בקרב זה.
ב"סופת החרבות", טיריון נושל מעמדתו הבכירה ומכוחו בעקבות חזרת אביו טיווין לעיר. במהרה מונה להיות השר הממונה על המעות במקום פיטר בייליש. טיריון קיבל באי-רצון בולט את נישואיו עם סאנסה סטארק, על מנת שבית לאניסטר יוכל לנצל את תביעתה לווינטרפל ולצפון כולו. על אף שהיו נשואים יותר מחודש, טיריון לא מימש את נישואיהם ולא שכב עימה, בשל גילה הצעיר (13 בלבד) ורתיעתה הברורה מכך, החלטה ששמה אותו לבוז וללעג. סאנסה נמלטה לאחר הרעלתו למוות של ג'ופרי, בה הואשם טיריון שלא בצדק. הוא נעצר והועמד למשפט. אוברין מארטל ייצג את טיריון במשפט־בקרב, אך הוא הפסיד לסר גרגור קלגיין, שנפצע אנושות בקרב. טיריון, שנידון למוות, שוחרר מתאו בחשאי על ידי אחיו ג'יימי והמרגל הסריס ואריז. הוא ברח ממעלה מלך לאחר שרצח את אביו טיווין בבית השימוש הפרטי שלו.
ב"ריקוד עם דרקונים" מתברר שהוא היה בדרכו למירין, אל דאינריז טארגאריין, תחת חסותו של אילירו הפרנס. במהלך מסעו הוא גילה שאאיגון טארגריין, בנו של ראיגר ואחיינה של דאינריז, חי, וגודל בידי לורד ג'ון קונינגטון, יד ימינו של המלך המשוגע, שהוגלה, ונחשב למת. לאחר שהגיעו לוולאנטיס, נחטף בידי סר ז'ורה מורמונט, ושט איתו למפרץ סוחרי העבדים. בדרכו למפרץ, הספינה שלקחה אותם כמעט טבעה עקב סערות שהיו ליד וואליריה, וכל יושביה ששרדו נמכרו לעבדות. טיריון וגמדה בשם פרוטה נמכרו לאציל יונקאי, יחד עם מורמונט, ומשם מורמונט וטיריון התגייסו ל"בנים השניים", פלוגה בהנהגת בן פלאם, שבגדה בדאינריז ועברה מחדש לצד היונקאים. הוא מנסה לשכנע את בן לעבור לצדה של דאינריז, אך לא ברור האם "הבנים השניים" שוב עברו צד.
בסדרת הטלוויזיה
בתחילת הסדרה טיריון הוא הבן הדחוי של טייווין לאניסטר ואת תסכולו הוא פורק באמצעות שתיית יין רב וביקורים אצל זונות. הוא פיתח אופי ציני ועוקצני, ומרבה בהערות סרקסטיות. הוא חכם וערמומי ויודע קרוא וכתוב. הוא מחדד את האינטלקט שלו כנשק לקידום עצמי ולהתרסה בפני החברה שבזה לו. הוא מתיידד עם ג'ון שלג, בנו הממזר של אדארד סטארק.
בעונה השנייה הוא ממונה על ידיו אביו לימין המלך של ג'ופרי באראתיאון האכזר והסדיסט, ומנסה ככל יכולתו לרסן אותו ולהגן על סאנסה סטארק. במקביל הוא מנהל רומן סודי עם הזונה שאי. טיריון מצליח להביס את הצי של סטאניס באראתיאון באמצעות תחבולה. טייווין שגייס לעזרתו את בית טיירל משלים את המלאכה ומחליף את טיריון כימין המלך.
בחתונתו ג'ופרי מורעל למוות (על ידי אולנה טיירל ופיטר בייליש) וסרסיי מאשימה בכך את טיריון, שעומד למשפט. טיריון מפסיד במשפט אך משוחרר בחשאי על ידי ג'יימי וואריז. בדרך הוא הורג את שאי שבגדה בו ואת אביו, טייווין לאניסטר.
אחרי שנמלט ממעלה מלך טיריון מצטרף כיועץ לדאינריז טארגאריין אחרי שוואריז משכנע אותו שהיא תהיה מלכה הגונה, נדיבה וטובת לב. בעקבות עצותיו הטובות, חוכמתו וכושרו הרטורי ממנה אותו דאינריז לימין שלה. טיריון מלווה אותה גם במסעה לכבוש את כס הברזל של וסטרוז ומנסה לתווך בינה לבין ג'ון שלג כאשר האחרון מבקש את עזרה בהגנה מפני צבא המתים של ההלכים הלבנים. אחרי שנפל בפח של סרסיי לאניסטר, היחס של דאינריז כלפיו מתקרר.
אחרי הבסת צבא המתים, דאינריז מפליגה למעלה מלך על מנת לכבוש אותה ובדרך דרקונהּ ראיגאל נהרג מחץ "עקרב" של יורון גרייג'וי ואשת סודה מיסנדיי נרצחת בידי סרסיי. הוא מפציר בדאינריז לתת לעיר הזדמנות להיכנע על מנת למנוע שפיכות דמים וטבח של חפים מפשע. דאינריז הופכת לפרנואידית ומוציאה להורג את ואריז שמפקפק בכך שתהיה מלכה טובה ומנסה להמליך את ג'ון תחתיה. טיריון משחרר את אחיו ג'יימי ושולח אותה למעלה מלך על מנת לשכנע את סרסיי לוותר על השלטון ולברוח איתו, ובכך למנוע שפיכות דמים. התוכנית של טיריון נכשלת ודאינריז, רכובה על הדרקון האחרון שלה, דרוגון, שורפת את העיר עד אפר ועפר, על כל תושביה. היא הורסת את המבצר האדום וקוברת את ג'יימי וסרסיי תחת ההריסות.
בעקבות הטבח הנוראי בתושבי העיר החפים מפשע טיריון מבין כי ואריז צדק והוא מאבד את אמונו בדיאנריז. טיריון מתעמת עם דאינריז ומתפטר מתפקידו כימינה והיא בתגובה אוסרת אותו לקראת הוצאה להורג. ג'ון מבקר את טיריון ובשיחה עמוקה מלב אל לב טיריון משכנע אותו שדאינריז איבדה שליטה ומתכוונת לטבוח באש את כל מי שעומד בדרכה. ג'ון עוזב כשהוא בוכה. לאחר מכן, ג'ון עולה אל חדר המלכות במבצר האדום החרב ומוצא את דאינריז נוגעת בכס הברזל. הוא מתעמת איתה ודורש ממנה לגלות רחמים כלפי תושבי וסטרוז, אך דאינריז - אפופה בלהט משיחי - דוחה את בקשתו ומכריזה על רצונה "לשחרר את כל האנשים" כפי שעשתה במעלה מלך. הם מתנשקים וג'ון דוקר אותה למוות בפגיון. אחרי מותה מגיע דרוגון, הדרקון שלה, מתיך באש את כס הברזל ולוקח את גופתה. לאחר מכן מגיע תולע אפור וחיילי "הבלתי-טמאים" ואוסר את ג'ון. תולע אפור מוביל את טיריון למשפט בפני אצילי וסטרוז (בהם סאנסה סטארק, בראן סטארק, סאמוול טארלי, יארה גרייג'וי, בריאן מטארת' וגנדרי באראתיאון) שהיו בעלי בריתה של דאינריז, ודורש עונש מוות לג'ון ולטיריון. טיריון מגן על עצמו ואומר לתולע אפור שהעניין אינו בסמכותו אלא בסמכות מלך שבעת הממלכות, ותולע אפור מסכים וקורא למועצת האצילים לבחור מלך חדש. המועצה לא מצליחה לבחור מועמד, סאמוול מציע שהעם יבחר את מלכו ונדחה על ידי המועצה. תולע אפור מתחיל לאבד את הסבלנות וטיריון, בנאום מרגש, משכנע את המועצה לבחור בבראן סטארק - "בראן השבור" - למלך החדש. המועצה מסכימה ונשבעת לו אמונים, מלבד סאנסה סטארק שמכריזה על עצמאות הצפון, דבר שבראן מקבל. תולע אפור מקבל את בראן כמלכו ומלך וסטרוז ובראן מורה על שחרורו של טיריון וממנה אותו לימינו. עם זאת, הבלתי-טמאים עדיין דורשים את ראשו של ג'ון שלג, אך טיריון ובראן בסוף מגיעים לפשרה שג'ון יוגלה אל משמר הלילה, ולא יורשה להיות בעל אדמות, לשאת אשה או ללדת ילדים.
הערכה ופרסים
טיריון לאניסטר מגולם על ידי השחקן פיטר דינקלג' בסדרת הטלוויזיה "משחקי הכס" של רשת HBO המבוססת על סדרת הספרים "שיר של אש ושל קרח" מאת ג'ורג' ר. ר. מרטין. על תפקידו בסדרה, זכה דינקלג' בשני פרסי אמי (ב-2011 וב-2015) בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת דרמה, וכן בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה.
אטלוס השלישי
אטלוס השלישי (ביוונית: ΄Ἄτταλος Γ) פילומטור אורגטס (Φιλομήτωρ Ευεργέτης; 170 לפנה"ס לערך – 133 לפנה"ס) היה המלך האחרון של השושלת האטלידית ששלטה בפרגמון משנת 282 לפנה"ס.
אטלוס השלישי מלך בפרגמון בשנת 138 לפנה"ס אך הוא לא מצא עניין בשלטון והעדיף להקדיש את זמנו ללימודים. לא היו לו צאצאים או יורש מוגדר, ועם מותו ציווה להעביר את ממלכתו לשלטון הרפובליקה הרומית כדי להימנע ממלחמת ירושה או מכיבוש רומי כוחני. בתוך 4 שנים הכריעו הרומאים את הטוען לכתר והקימו במערב אסיה הקטנה את הפרובינקיה "אסיה", וחילקו את שטחה של ממלכת פרגמון בינה לבין קפדוקיה ופונטוס.
פריחה
פריחה היא שינוי לא-תקין בצבעו או במראהו של העור.
צבעה של הפריחה בדרך כלל ורוד-אדום, אך קיימים חריגים רבים. הפריחה עלולה להיות מלווה בשלפוחיות, נפיחות, גרד, חום אזורי וכאב.
פריחה אינה מהווה מחלה בפני עצמה, אלא תסמין לעשרות רבות של מחלות ומצבים רפואיים. כמעט כל מחלות העור מלוות בפריחה. מחלה המלווה בפריחה נקראת בשם הכללי אבבית. להלן הגורמים האפשריים לפריחה:
היסטוריה
היסטוריה היא חקר מאורעות העבר בתולדות האנושות. מבחינה מתודולוגית, מחקר זה מתבצע לרוב על סמך תעודות כתובות, תוך כדי פרשנות וניתוח רצפים של מאורעות מתועדים בעלי הֶקְשֶר משותף על ציר הזמן, שיכולים לתרום לראי התקופה הנחקרת.
אטימולוגיה
המילה היסטוריה מקורה במילה היוונית הקדומה: Ίστορία, שמשמעה: "תיעוד" או "חקירה". המילה היוונית היסטוריה נעשתה נפוצה כמתארת אירועים והתרחשויות חשובות לאחר שהרודוטוס קרא כך לספרו על מלחמת פרס–יוון. המילה האנגלית "Story", סיפור, התפתחה מן המילה הקדומה.
מונח עברי נרדף למילה היסטוריה הוא דברי הימים.