cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מולאדה
תקציר העלילה
קולה, הדמות הראשית בסרט, היא אשתו השנייה של סירה באליטי אשר נשוי לשלוש נשים. מבין שלוש הנשים קולה בולטת כאישה חכמה ומצחיקה וכן כאישה האהובה ביותר על בעלה. בתה, אמסאטו, מתארסת למרות שלא עברה מילת נשים. זהו מנהג מסורתי אשר נחשב כתנאי הכרחי לנישואין במסורת המקומית של אנשי הכפר. אמסאטו לא עברה מילת נשים מאחר שקולה, אמה, מתנגדת למנהג זה. התנגדותה של קולה למול את בתה הקטנה מובילה את זקני הכפר לשנוא את בתה. כתוצאה מכך, הלחץ החברתי על בתה אמסאטו הולך ומתגבר במהלך העלילה, ובתגובה היא מבקשת שימולו אותה על מנת להרגיע את הרוחות. קולה מסרבת לעשות זאת בתוקף ואף מוכנה להקריב את חייה כדי להגן לא רק על בתה אלא על שאר הילדות והנערות בכפר. קולה מסמנת לאורך שער הכניסה לבית משפחתה את הסמל הצבעוני אשר נקרא Moolaadé, ופירושו "הגנה קסומה". הסמל Moolaadé מונע ממוהלות הכפר המבוגרות מלהיכנס אל תחום בית המשפחה.
בתחילת הסרט, אשתו הראשונה של בעלה של קולה, יוצאת לכאורה נגד האקט המחאתי שלה. עם זאת, לאורך העלילה שאר הנשים משתכנעות בהדרגה מטיעונה של קולה ואף מתחילות לתמוך במאבקה בהדרגה עד שלבסוף הן עצמן מתנגדות למילת נשים.
בשעה שקולה מתמודדת עם בתה שמפצירה בה שתתיר לה לעבור מילת נשים, קולה מסבירה לה כי היא מסרבת לתת לבתה ולשאר בנות הכפר הצעירות לעבור את אותו מסלול שהיא עברה בחייה. לדבריה, הסיבה ראשונה והעיקרית לכך היא שמילת נשים עלולה להוביל לתוצאה רפואית קשה וקטלנית. שכן לקולה עצמה היו שתי הריונות לא מוצלחים אשר הסתבכו בעבר וגרמו לה סבל פיזי ונפשי לאורך שנים. אחד מהזכרונות אשר מציפים את קולה במשך שנים הוא הרגע שבו היא קיימה לראשונה יחסי מין עם בעלה והרגישה כאבים עזים. גם בסיום האקט, בעלה נרדם והיא נותרה עם הכאבים כל הלילה והגיעה למסקנה כי במקרה שלה יחסי המין מביאים כאב בלתי נסבל על פני הנאה.
הסרט מראה כיצד התחביב העיקרי של נשות הכפר, מעבר לישיבה תחת העץ, הוא להאזין לרדיו ולהתעדכן בהתרחשויות מסביב לעולם. כך שלמעשה, זקני הכפר מייחסים למצב זה את תרומתו לאירועים האחרונים אשר התרחשו בכפר ובפרט למקרה של איברהימה אשר מסרב להינשא לבת דודו וחלופין מגן על בתה של קולה, אמבסאדו. כמו כן, זקני הכפר טוענים כי סירה באטילי איבד את השליטה על אשתו, קולה, והם פוקדים עליו לנהוג זה ביד קשה על מנת להשיב את כבודו בעיני אנשי הכפר ולהראות לכולם כי הוא עדיין בשליטה.
הסרט מראה כי מנקודת המבט הגברית, הרדיו מהווה השפעה רעה על נשות הכפר מאחר שהוא חושף אותן לעקרונות וזכויות מהעולם המערבי כמו שוויון וזכויות נשים. בעיקר לאור העובדה שרוב הנשים בכפר הפכו למתנגדות למילת נשים עקב האקט המחאתי אותה הוביל קולה. כתוצאה מכך, זקני הכפר מחליטים להחרים את כל מכשירי הרדיו בכפר ואף שורפים אותם לעיני כולם. למרות זאת, חלק מנשות הכפר מצליחות ברגעים האחרונים להסתיר חלק ממכשירי הרדיו בזמן החיפושים שנערכים ברחבי הכפר על ידי זקני הכפר. בעקבות זאת, נשות הכפר מחליטות בתגובה למאורעות אלו להתאחד תחת הנהגתה של קולה ומפגינות ברחבי הכפר בקריאה לעצור את מילת הנשים ולשים קץ למנהג זה.
ביקורת
הסרט זכה לביקורות חיוביות וגרף שבחים רבים. האתר Metacritic דירג את הסרט במקום ה-91 בהתבסס על 26 ביקורות בהן 24 חיוביות ו-2 מעורבות. באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל 99% ביקורות חיוביות מתוך 72 אשר נכתבו עליו. כמו כן הסרט קיבל ציון של 8.5 מתוך 10. המבקר רוג'ר איברט מהשיקגו סן טיימס העניק לסרט את התואר הסרט הטוב ביותר בפסטיבל קאן לשנת 2004 והגדירו כ"סיפור מעורר השראה וסרט אשר מכיל הומור, קסם ויופי חזותי עם מסר ברור וחזק". דנה סטיבנס מהניו יורק טיימס כתבה כי "לדלג על הסרט מולאדי משמע לפספס יצירה קולנועית מעוררת השראה אשר מובילה את העולם ואת האנושות לשינוי ולמקום טוב יותר." דסון תומסון מהוושינגטון פוסט כתב כי "הסרט מולאדי הוא יצירה קולנועית אשר מטלטלת את הנשמה". קווין תומאס מהלוס אנג'לס טיימס כתב כי "יש עושר אינסופי של חיים בסרט מולאדי". מליסה לוין מה-Dallas Observer כתבה כי "זו משימה לא קלה להעביר מסר כה חשוב אולם סרטו של עוסמן סמבן בן ה-81 הוא עדות חיה לכך שניתן לעשות בהצלחה רבה וזאת באמצעות הצבת האנושות והמוסר האנושי במרכז".
ארוויקה
אווריקה (שוודית: Arvika) היא עיר בשוודיה, בירת קומין ארוויקה. העיר ממוקמת כ-380 ק"מ מערבית מסטוקהולם וכ-50 ק"מ מגבול עם נורווגיה.
היסטוריה
בקרבת היישוב קיימים שרידים של התיישבות מתקופת האבן ותקופת הברונזה. בשנת 1811 הכפר קיבל זכויות עיר, אך כבר בשנת 1829 זכויות אלו נלקחו ממנה. בשנת 1831 ליישוב הגיע תעלת מים הוא הפך לנמל פנימי חשוב. בשנת 1871 לאזור הגיע מסילת ברזל. בשנת 1911 היישוב קיבל זכויות עיר מחדש.
במרכז העיירה נמצאת כנסייה שנבנתה בשנת 1647.
כלכלה
בעיירה ממוקמות מספר מפעלים תעשייתיים. המעסיק הגדול של תושבי העיר הוא מפעל "וולוו ציוד בנייה". בשנת 1996 הוקם מפעל לייצור מכוניות ספורט מדגם אינדיגו 3000 שנסגר לאחר מספר שנים. מספר מפעלים גדולים שפעלו בעיר נסגרו בתחילת המאה ה-21 למשל מפעל "קרייר" לייצור ציוד קירור שפעל בעיר מעל ל-40 שנים עבר להונגריה.
אקלים
האקלים בארוויקה הוא אקלים יבשתי. הטמפרטורות הגבוהות ביותר נמדדות בחודש יולי, עם ממוצע של 29.2 מעלות צלזיוס, והנמוכות ביותר בפברואר, עם 21.7– מעלות.
זכויות להט"ב בבולגריה
תושבים להט"בים בבולגריה מתמודדים עם אתגרים משפטיים שלא חווים תושבים שאינם להט"בים. פעילויות מיניות חד-מיניות הן חוקיות בבולגריה מאז 1968, אבל זוגות מאותו המין ומשקי בית שבראשם זוגות חד-מיניים אינם זכאים לאותן הגנות משפטיות העומדות לרשות הזוגות שאינם חד-מיניים. אפליה על רקע נטייה מינית נאסרה מאז 2004, כאשר האפליה על בסיס "שינוי מגדרי" הוצאה מחוץ לחוק מאז 2015. ביולי 2019, הכיר בית משפט בבולגריה בנישואים חד מיניים שנערכו בצרפת בפסק דין שמביא לציון דרך במאבק להכרה בנישואים חד-מיניים בבולגריה.
בולגריה, כמו רוב המדינות במרכז ומזרח אירופה, מחזיקה בעמדות שמרניות מבחינה חברתית בכל הנוגע לנושאים כמו הומוסקסואליות.
לפני עצמאות בולגריה
ההומוסקסואליות הייתה חוקית ב-1858 בכל חלקי האימפריה העות'מאנית, אולם לאחר עצמאותה של בולגריה, אומצה חוקה חדשה ב-1879 שביטלה את חוקיות ההומוסקסואליות בבולגריה.
המשפט ביולי 1964
ביולי 1964, נעצרו 26 גברים והואשמו כי הם. כמה מהנעצרים היו השחקן הנודע גאורגי פרצלב ואחד מהזמרים הבולגרים האהובים ביותר, אמיל דימיטרוב. מומחים טוענים כי. בשנות ה-60 של המאה ה-20, היו עוד כמה מקרים דומים, בהם שוב חלק מהאליטה של בולגריה נעצרו.
מאוחר יותר, ב-1966, בעת עיון בחוק העונשין, קבוצת מומחים החליטה כי מעשים הומוסקסואליים לא יחשבו עוד כפשע משום שלסביות והומואים. ב-1 במאי 1968, תוקן חוק העונשין והומוסקסואליות הפכה לחוקית.
הכרה בזוגות חד-מיניים
מאז 1991, סעיף 46 בחוקת בולגריה הגדיר את הנישואים כאיחוד בין גבר לאישה, ולכן הוא אוסר על נישואים חד-מיניים.
ב-2012, בשאלה אם לזוגות חד מיניים יהיו בקרוב זכויות נוספות כמו הזכות להינשא או לאמץ ילדים, אמר ראש ממשלת בולגריה, בויקו בוריסוב: התקיימו מספר ויכוחים בשאלה האם להכיר באיגודים אזרחיים או בשותפויות רשומות, אשר יעניקו לזוגות מאותו המין חלק מהזכויות והיתרונות של הנישואים, כולל הזכות לרשת, לקבל החלטות רפואיות, להחזיק ברכוש יחד; שכולם מוכרחים כרגע לזוגות מאותו המין.
בתביעת קומן ואחרים נגד המפקח הכללי להגירה ומשרד הפנים, מקרה שמקורו ברומניה בו קבע בית הדין האירופי לצדק כי יש לזכות בזוגות חד-מיניים יש זכויות תושבות מלאות בכל מדינות האיחוד, בית המשפט בסופיה העניק אותו דבר לזוג חד-מיני הזכות להתגורר בבולגריה ב-29 ביוני 2018. הזוג, אישה אוסטרלית ובת זוגה הצרפתייה, התחתנו בצרפת ב-2016, אך נשללו מהתושבות בבולגריה שנה לאחר מכן כשניסו לעבור לשם.
אימוץ והורות
אסור לזוגות מאותו המין לאמץ ילדים בבולגריה. עם זאת, אנשים רווקים ללא קשר לנטייה מינית מורשים לאמץ, אם כי לעיתים רחוקות מתקבלות בקשות מצד רווקים. לזוגות לסביות אין גישה להפריה חוץ-גופית והזרעה מלאכותית, מאחר שהיא זמינה רק לזוגות הטרוסקסואלים נשואים. אף על פי כן, מאז 2004, לנשים לסביות חד-הוריות קיבלו גישה ל-הפריה חוץ-גופית.
הגנה מפני אפליה
מאז ה-1 בינואר 2004, חוק ההגנה מפני אפליה מ-2003 (בבולגרית: Закон за защита от дискриминация) אסר אפליה ושנאת דיבור על בסיס נטייה מינית בכל התחומים (תעסוקה, מתן סחורות ושירותים, חינוך, שירות צבאי, שירותי בריאות וכו'). על פי החוק, נטייה מינית מוגדרת.
ב-2015, תיקנה האספה הלאומית הבולגרית את ההגדרה בחוק כך שתכלול מקרים של שינוי מגדרי. טרנסג'נדרים שלא עברו שינוי מגדרי חוקי, יוכלו להשתמש מרשימת העילות המוגנות. ביטוי מגדרי וזהות מגדרית אינם מוזכרים במפורש בחוק המתוקן.
פשעי שנאה
פשעי שנאה נגד הקהילה הגאה אינם נדירים בבולגריה, ולעיתים קרובות הרשויות מתעלמת ולא בודקת את המקרים. ב-2008, סטודנט בן 25 נהרג באכזריות בפארק בסופיה מאחר שהוא נתפס כהומו. במהלך החקירה, איש העיד כי שני החשודים היו חלק מקבוצה שהתכוונה את הפארק מהומואים.
בינואר 2014, התחייבה הממשלה להוציא אל מחוץ לחוק פשעי שנאה נגד הקהילה הגאה. עם זאת, בעקבות הבחירות לאספה הלאומית הבולגרית באוקטובר 2014, הממשלה שהוקמה שתקה בנושא. נכון להיום, חוק העונשין של בולגריה עדיין לא מגן על הלהט"בים מפני פשעי שנאה.
זהות מגדרית וביטוי
חוק המסמכים האישיים הבולגריים (בבולגרית: Закон за българските лични документи), שנכנס לתוקף ב-1 באפריל 1999, היה החוק הראשון בבולגריה שהסדיר שינויי מין. אין נתונים רשמיים על מספר הבולגרים ששינו חוקית את מגדרם. כאשר אדם עובר ניתוח לשינוי מין, הוא יכול לשנות את הדרכון, רישיון הנהיגה, תעודת הזהות האישית, תעודת הלידה ומספר תועודות אזרחיות אחידות נוספות כדי להתאים למגדר החדש שלהם. אי אפשר לעבור ניתוח לשינוי מין, אלא אם כן ללכת לבית המשפט ולקבל החלטה חיובית בבית המשפט. דרישות אחרות כוללות גיל 18 לפחות ועיקור. יתר על כן, נהלים כאלו אינם מכוסים על ידי המדינה, ולכן הם יכולים להיות יקרים מאוד. מבלי לעבור ניתוח לשינוי מין, אדם לא יכול לשנות את מינו החוקי באף מסמך רשמי. עם זאת, ב-2016 הורשו 3 נשים טרנסג'נדריות לשנות את מגדרן מבלי לעבור ניתוח.
סקר של יורוברומטר ב-2015 מצא כי רק כ-29% מהבולגרים הסכימו עם ההצהרה כי אנשים טרנסג'נדרים צריכים להיות מסוגלים לשנות את המסמכים האזרחיים שלהם כדי שיתאימו לזהותם המגדרית הפנימית.
לאחר הכרעת הדין של בית המשפט החוקתי על אמנת איסטנבול, בה גינה בית המשפט את הניסיונות להכניס לחקיקה את ההכרה המגדרית לאחר שבקשתה של אישה טרנסג'נדרית לשינוי מגדר נדחתה על ידי בית משפט אזורי.
שירות צבאי
חוק ההגנה נגד אפליה הבולגרי מ-2003 מגן על אנשים מפני אפליה על רקע נטייה מינית ביחס לגיוס לצבא.
תרומות דם
גברים הומואים וביסקסואלים לא נאסרים במפורש לתרום דם בבולגריה, אך אנשי מקצוע רבים בתחום הרפואה, במיוחד מחוץ לסופיה, לא יאפשרו להם אם יידעו על נטייתם המינית. עם זאת, טופס בקשת תורם הדם, הנדרש לפני תרומת דם כלשהי, אינו מבקש מהמבקש לחשוף מידע זה, אלא מחייב אותם לאשר כי לא השתתפו בפרקטיקות (כלולות מיניות) המגבירות את הסיכון ל-HIV או מחלות מין אחרות. טופס ההסכמה נמצא בתקנה שהוציא משרד הבריאות הבולגרי ב-19 ביולי 2004.
דעת קהל
סקר של Pew Global Attitudes Project מ-2002 רשם כי כ-63% מהבולגרים היו. סקר של Pew Global Attitudes Project מ-2007 רשם כי ההסכמה לקיום הקהילה הגאה בבולגריה עלתה לכ-39%.
סקר של האיחוד האירופי מ-2006 הראה כי כ-15% מהבולגרים תמכו בנישואים חד-מיניים, כאשר כ-65% מהבולגרים התנגדו לכך. בסקר אחר של האיחוד האירופי מ-2015, המספרים הללו נותרו כמעט זהים, כאשר כ-17% מהבולגרים תומכים בנישואים חד-מיניים וכ-68% מהבולגרים התנגדו.
על פי סקר שנערך ב-2007 על ידי Skala, סוכנות סוציולוגית, כ-42.4% מהבולגרים לא היו רוצים שיהיה להם חבר או קולגה להט"בי. כ-46% מהם ענו שלא יקבלו אם ילדם שלהם יהיה להט"בי. סקר של יורוברומטר ב-2015 מצא כי רק כ-9% מההורים הבולגרים יקבלו את ילדיהם אם ימצא במערכת יחסים חד-מינית.
על פי סקר שנערך ב-2008, שנערך ב-15 בתי ספר ברחבי סופיה, וארנה ופלובדיב, כ-10.5% מהתלמידים הגדירו את עצמם כביסקסואלים, ואילו כ-1.8% מהתלמידים הגדירו את עצמם כהומואים וכ-87.7% מהתלמידים הגדירו את עצמם כסטרייטים. מבין התלמידים הללו, כ-15% אמרו שהם לא ירצו חבר להט"בי וכ-29% אמרו שהם יסרבו מכל וכל לשבת ליד חבר לכיתה להט"בי. רק כ-5% מהתלמידים השיבו כי הם יהו בריונים לבני כיתתם הלהט"בים, ואילו כ-39% מהתלמידים אמרו שהם יגנו עליהם מפני בריונות.
סקר מ-2012 הראה כי מספר האנשים שלא היו רוצים שיהיה להם קולגה להט"בי ירד לכ-38%. בנוסף, הסקר הראה גם כי הבולגרים היו סובלניים יותר כלפי לסביות מאשר גברים הומואים, וכ-26% מהנשאלים לא היו שוכרים את דירתם לזוגות לסביות.
מחקר של מרכז המחקר פיו שפורסם במאי 2017 הראה כי כ-18% מהבולגרים היו בעד נישואים חד מיניים, בעוד כ-79% התנגדו לכך. התמיכה הייתה גבוהה יותר בקרב נוצרים אורתודוקסים (כ-19%) ובני 18–34 (כ-26%), בניגוד למוסלמים (כ-12%) ואנשים מגיל 35 ומעלה (כ-15%).
תנאי החיים
בדצמבר 2018, הושחתו שלטי חוצות שקידמו סובלנות כלפי זוגות מאותו המין, שהוצבו בערים שונות בבולגריה כמו וארנה ובורגס.
מצעדי גאווה
מצעד הגאווה היחיד שהתרחש עד כה בבולגריה הוא מצעד הגאווה בסופיה. המצעד הראשון התקיים ב-2008 ומשך אליו כ-150 משתתפים שהותקפו בבקבוקי תבערה, סלעים ובקבוקי זכוכית. יותר מ-60 חוליגנים נעצרו. מצעדי הגאווה בשנים שלאחר מכן נמשכו בשלווה והחלו למשוך יותר משתתפים כמו גם את התמיכה של מפלגות פוליטיות, עסקים מקומיים ושגרירויות. במצעד של 2017, נכחו למעלה מ-3,000 משתתפים ונתמכו על ידי 18 משימות דיפלומטיות. שבוע הגאווה כלל גם תוכנית קולנוע ופסטיבל אמנות. במצעד של 2019, צעדו בסביבות 6,000 משתתפים. המצעד נתמך על ידי 25 דיפלומטים ונציגי ארגונים וקרנות בינלאומיים.
הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית מתנגדת בתוקף לחופש האספה לקהילה הגאה ובכל צורה של ביטוי כמו מצעדי גאווה, מכנה אותם וגם. לפני קיום מצעד הגאווה בסופיה ב-2012, כומר מסליבן, אמר בריאיון לעיתון מקומי כי. ההתנגדות הלאומית, קבוצת הימין הקיצוני, דגלה בשימוש במטאטאים ובאתים כדי לתקוף אנשים במצעדי גאווה.
מפלגות כמו המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית, הירוקים, השמאל הבולגרי ו-DSB  תמכו בזכותם של מארגני המצעד לקיים את מצעד הגאווה. עם זאת, ב-2014 רק הירוקים והשמאל הבולגרי שלחו הצהרות תמיכה במצעד הגאווה. ג'ורג'י קדיייב, המועמד לשעבר לראשות העיר מטעם המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית לסופיה, השתתף בתמיכה במצעד הגאווה ב-2011. מספר מפלגות, כמו מפלגת התקפה הלאומנית של הימין הקיצוני, מתנגדות בתוקף למצעדי הגאווה, במחאה נגדן, כמו כן בחוקיות ההומוסקסואליות באופן רחב יותר.
ארגונים להט"בים
ישנם מספר ארגונים להט"בים בבולגריה:
המקרה בפאזארדז'יק
בנובמבר 2009, המועצה המחוזית של פאזארדז'יק הצביעה בעד תיקון, האוסרת על ." הארגונים הלהט"בים תקפו את החלטת המועצה וטענו שהיא מפלה. באוקטובר 2010, בית המשפט המינהלי של המחוז ביטל את ההחלטה, תוך ציטוטם של השגיאות הפרוצדורליות בעברו. החלטת בית המשפט אושרה גם בערעור לבית המשפט המינהלי העליון ביולי 2011.
כלא ברזה קרטוסקה
כלא בֶּרֶזָה קַארְטוּסקָה (בפולנית: Miejsce Odosobnienia w Berezie Kartuskiej) היה כלא פולני בעיירה בברזה קרטוסקה (לימים חלק מבלארוס), אשר פעל בין השנים 1934–1939.
רקע
קיים ויכוח על הגדרתו של המקום. יש שכינוהו מחנה ריכוז, אך פולין מתנגדת להגדרה זו. המבנה המרכזי, אשר שימש בעבר ככלא צארי, הוא בניין לבנים בן שלוש קומות. הכלא אוכלס בעיקר באסירים פוליטיים, הן מימין והן משמאל. האסירים, כמה אלפים בכל שנות קיומו וכמה מאות בזמן נתון, נכלאו בו בעקבות מעצרים מנהליים. בין אסיריו המפורסמים נמנו אדווארד אוחאב, בולסווב פייסצקי, רומן שוכביץ, שמעון דובז'ינסקי ועוד. הכלא נודע בתנאיו הקשים במיוחד. בין היתר, היו האסירים נתונים ברעב ובקור, נאלצו לבצע עבודות כפייה וסבלו מעונשים כבדים כגון שהייה בצינוק, השפלות, טרטורים ואלימות.
הספר המרכזי המתעד את קורותיו של המחנה, הוא Bereziacy, אשר יצא לאור בשנת 1965. תיעוד נוסף, הוא סרטו של יורי לוחובי משנת 2007.
מפקדים וסוהרים
בין מפקדי המחנה, סוהריו והאחראים עליו נמנו ווצווב קוסטק־ביירנצקי (בפולנית: Wacław Kostek-Biernacki), יוזף קמאלה־קורהנסקי (Józef Kamala-Kurhański), וינצנטי רידזיק (Rydzik Wincenty) ובולסווב גרפנר (Bolesław Greffner). לפחות אחד המפקדים נשלח להשתלם במחנות הריכוז שהקים היטלר, ובשובו הנהיג את השיטות שלמד.
עונת 1973/1974 ב-NBA
עונת 1973/1974 היא העונה ה-28 של ליגת ה-NBA. העונה הסתיימה עם זכייתה ה-12 של בוסטון סלטיקס בתואר האליפות, לאחר שבסדרת הגמר ניצחה את מילווקי באקס בתוצאה 4–3. ג'ון האבליצ'ק זכה בתואר ה-MVP של סדרת הגמר לאחר שהעמיד בסדרה ממוצעים של 26.4 נקודות, 7.7 ריבאונדים ו-4.7 אסיסטים למשחק. בתואר ה-MVP של העונה הסדירה זכה שחקן המילווקי באקס כרים עבדול-ג'באר, שקלע 27.0 נקודות והוריד 14.5 ריבאונדים למשחק לאורך העונה והוביל את קבוצתו למאזן הטוב בליגה (59–23).
בתחילת העונה עברה קבוצת "בולטימור בולטס" לוושינגטון די. סי., ושינתה את שמה ל"קפיטל בולטס". לאחר עונה אחת בלבד החליפה הקבוצה את שמה בשנית, ל"וושינגטון בולטס", והחל מעונת מכונה הקבוצה וושינגטון ויזארדס.
דראפט 1973
מתוך 20 הסיבובים בדראפט 1973, עשרת הראשונים התקיימו ב-24 באפריל והעשרה הנותרים ב-5 במאי, כולם בעיר ניו יורק. במקום הראשון בחרה פילדלפיה 76' את דאג קולינס, שהשתתף במהלך הקריירה בארבעה משחקי אולסטאר, והחל מעונת מאמן בליגת ה-NBA. בדראפט נבחרו בסך הכול 211 שחקנים, מתוכם 52 שיחקו בליגת ה-NBA. דראפט 1973 נחשב חלש יחסית, והציג ארבעה שחקני אולסטאר בלבד: דאג קולינס, קרמיט וושינגטון (בחירה חמישית), ג'ורג' מקגיניס (22) ולארי קנון (50). בסיום העונה זכה ארני דיגרגוריו, הבחירה השלישית בדראפט, בתואר רוקי השנה ב-NBA.
להלן רשימת נבחרי הסיבוב הראשון (מתוך 20 סיבובים):
אולסטאר
משחק האולסטאר בעונה זו נערך ב-15 בינואר 1974 בסיאטל, וושינגטון. המאמנים במשחק היו טום היינסון מבוסטון סלטיקס ולארי קוסטלו ממילווקי באקס. חמישיית המזרח כללה את וולט פרייזר, פיט מרוויץ', לו האדסון, ג'ון האבליצ'ק ודייב קאונס, וחמישיית המערב כללה את גייל גודריץ', ג'ף פיטרי, צ'ט ווקר, ריק בארי וכרים עבדול-ג'באר. במשחק עצמו ניצחה קבוצת המערב בתוצאה 134–123 ובתואר ה-MVP של משחק האולסטאר זכה בוב לניר, מחליף בקבוצת המערב, שקלע 24 נקודות.
פלייאוף 1974
סגל האלופה, בוסטון סלטיקס: ג'ון האבליצ'ק, דייב קאונס, ג'ו ג'ו וייט, פול סיילאס, דון צ'ייני, דון נלסון, פול וסטפאל, ארט ויליאמס, סטיב קוברסקי, האנק פינקל, סטיב דאונינג ופיל הנקינסון.מאמן ראשי: טום היינסון.
שווינציאן (רשות מקומית)
שווינציאן (בליטאית: Švenčionių rajono savivaldybė (שוונצ'וניס), ) היא אחת מ-60 הרשויות המקומיות של ליטא, הממוקמת במזרח ליטא, במחוז וילנה. אוכלוסייתה מנתה בשנת 2011, למעלה מ-27,800 תושבים.
היא משתרעת על פני 1,692 קמ"ר המכסים 2.6% משטחה הכולל של ליטא. העיר שווינציאן היא העיר הגדולה ביותר ברשות, ומשמשת כמרכז המנהלי שלה.
היסטוריה מנהלית
מחוז-משנה שווינציאן נוסד ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית בשנת 1950 ומאז עבר שינויים שונים. ב-1995 הוקמה בו רשות מקומית.
דמוגרפיה
מאז סוף שנות ה-50 של המאה ה-20 ישנה ירידה מתמדת בגודל האוכלוסייה ברשות מקומית שווינציאן: ב-1959 נספרו בו 39,829 איש; ב-1970 נמנו בו 39,633 איש; ב-1979 נמנו בו 38,157 איש; ב-1989 נמנו בו 38,004 איש; ב-2001 נמנו בו 33,135 איש; ב-2005 נמנו בו 31,130 איש; וב-2011 נמנו בו 27,868.
יישובים
ברשות המקומית שלוש ערים: מרכז מנהלי שווינציאן, פבראדה, ושוונצ'יונייליאי; שלוש עיירות: אדוטישקיס (היידוצישק) קלטניני (קלטוניאן) ולבנוראס; ועוד 602 כפרים קטנים יותר.
אויראן
אויראן הוא כינוי ליוג'ו yu-jyo (קורטיזנה), ברובע השעשועים יושיווארה Yoshiwara שבאדו. מבין היוג'ו, האויראן נחשבו לבכירות ביותר, מבחינת השכלה, ניסיון והכנסה. מקור השם הגיע מהמילה "Oira no ne-san" שמשמעותה היא "אחותי הגדולה" ביפנית. הכינוי אויראן היה בשימוש רק ברובע השעשועים יושיווארה, בערים אחרות, בעלות תפקיד זה נקראו בשם אחר. יושיווארה היה רובע שעשועים שהוקם במרץ 1617 באישור ובעידוד מממשלת אדו באזור טוקיו של היום.
רקע כללי
על פי תיעוד מספרי הדרכה של רובע השעשועים יושיווארה – Yoshiwara saiken, היו בשנת 1658 3 יוג'ו בכירות שנקראו טאיו Taiyu ותחתיהן עבדו כ-2,000 יוג'ו. בית התה הנקרא צ'יה Chaya שימש כבית בושת, ששם נהגו לקוחות לשתות ולהשתמש בשירותיהן של היוג'ו.
נהוג היה שיוג'ו ישבו מאחורי סורגים העשויים מעץ וכך הציגו את עצמן, אך מכיוון שאויראן היו יוג'ו ממעמד גבוה, הן לא ישבו מאחורי סורגים ולא משכו לקוחות בפתח צ'יה, אלא הלקוח היה מזמין את האויראן המסוימת דרך בעלי הצ'יה. כאשר אויראן הסכימה להיפגש עם לקוח, היא הגיעה עד למקום המפגש איתו. הצעידה שנעשה מהצ'יה עד למקום המפגש נקראה בשם אויראן דוצ'ו Oiran-dochu.
עם הזמן הפכה צעידה זו לאקט תיירותי ברובעי השעשועים לצורך פרסום עצמי, אויראן התלבשה באופן פרובוקטיבי עם תכשיטי שיער רבים, קימונו צבעוני וגטה geta (כפכף עץ יפני) שחור מצפה לכה הגבוה מרגיל. התכשיטים והלבוש שקלו כ-30 ק"ג. לצורך כך הצעדה נעשתה יחד עם עוזרותיה, מלבישי הקימונו ושומרי ראש. עד היום ניתן לראות צעדה זו בפסטיבלים שונים.
ניתן לראות שימוש באויראן מפורסמות בעולם האומנות, רבות כיכבו באוקיו-אה (הדפסי עץ). ניתן למצאו אותן בציורי אוקיו-אה בלבוש מפואר וצבעוני עם קישוטי שיער רבים באופן מוגזם מן הרגיל. מלבד אוקיו-אה, הן מופיעות כמודל לדמויות בתיאטרון הקאבוקי.
סוגי יוג'ו
טאיו Tayu היו יוג'ו במקום הגבוה ביותר בהיררכית היוג'ו ברובע שעשועים יושיווארה, הן היו מעטות. מפורסמת מבניהן הייתה :טקאו דיו Takao dayu, שנחשבה למופת של יוג'ו, גם לאחר מותה, יוג'ו הראויות למופת קיבלו את שמה.
קאקו Kakko שנייה במעמד של יוג'ו אחרי טאיו.
סאנצ'ה Sancha היו במעמד נמוך מטאיו וקאקו אך כאשר נעלמו שני סוגי יוג'ו הללו הן הפכו למעמד הגבוה ביותר, ונחשבו ליוקרתיות. באמצע המאה ה-18 השתנתה ההיררכיה בקרב יוג'ו של יושיווארה בעקבות שני אירועים משמעותיים: שרפה גדולה שפרצה ברובע שגרמה לפשיטת רגל של צ'יה גדולים שהחזיקו טאיו וקאקו וסגירתם. בנוסף שינוי במצב החברתי של אדו שהביא לשינוי בקהל היעד, מדאימיו (בעלי אדמות ) ואנשי צבא עשירים שהיו הלקוחות העיקריים לפשוטי העם שהתעשרו כגון סוחרים עירוניים. אירועים אלו גרמו לשינוי אופיו של יושיווארה ולהיעלמות מעמדן של טאיו וקאקו והופעתן של אויראן. מאמצע המאה ה-18 נותנות השירותים מהמעמד הנמוך שישבו מאחורי סורגים נקראו: יוג'ו, ואלו שהוזמנו על ידי לקוחות דרך צ'יה הלא ישבו מאחורי סורגים, נקראו: אויראן.
נוהלי יסוד
בשונה מיוג'ו פשוטות שקיימו מפגשים עם לקוחות ללילה אחד בלבד, עם אויראן היו מנהגים וחוקים משלהן לפגישה:
מנהג זה של מספר פגישות עד אישור לקוח היה נפוץ בתחילת תקופת אדו כשהלקוחות היו בעיקר ממעמדות של דאימיו עשירים. כאשר קהל היעד השתנה לאנשי העיר וסוחרים, הם שינו את מנהג זה בשביל להתאים את הסכום המשולם לקהל יעד חדש, והתהליך היה קצר וזול יותר. היו אויראן רבות שאישרו לקוחות בפגישה הראשונה, ואפילו נתנו שירותי מין באותה פגישה.
לאי סאנג יאנג
לאי סאנג לילי יאנג (באנגלית: Lai Sang Lili Young, נולדה ב-1952) היא מתמטיקאית סינית המשמשת כפרופסור למדעים מן המניין על שם הנרי ולוסי מוזס, וכפרופסור למתמטיקה ולמדעי המוח באוניברסיטת ניו יורק. היא עשתה עבודה חלוצית על מערכות דינמיות, תחומי העניין שלה בתאוריה הארגודית כוללים חיבורים לתורת ההסתברות ולפיזיקה סטטיסטית, ומערכות כאוטיות דינמיות הן המומחיות שלה. יאנג עוסקת גם במודלים חישוביים ובמדעי המוח.
קורות חייה
יאנג נולדה בשנת 1952 בהונג קונג, שם גדלה ולמדה, והיגרה לארצות הברית כדי לקבל השכלה גבוהה במתמטיקה. היא למדה באוניברסיטת ויסקונסין וקיבלה תואר ראשון בשנת 1973. היא עברה לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם קיבלה תואר שני (בשנת 1976) ודוקטורט (בשנת 1978). אחרי הדוקטורט היא לימדה באוניברסיטת נורת'ווסטרן, באוניברסיטת מישיגן (בשנים 1980–1986), באוניברסיטת אריזונה (בשנים 1987–1990), ובאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (בשנים 1991–1999). החל משנת 1999 היא משמשת כפרופסור למדעים בתקן על שם הנרי ולוסי מוזס במכון קורנט למדעי המתמטיקה (CIMS) של אוניברסיטת ניו יורק
מחקר
תחום המחקר העיקרי של יאנג הוא מערכות דינמיות (ענף של המתמטיקה המודרנית העוסק בהתפתחותיות זמן של תהליכים טבעיים איטרטיביים). מוקדם יותר בקריירה שלה, עבודתה סבבה סביב תאוריית הכאוס המתמטית, ובמיוחד בנושאים כמו אקספוננטי ליאפונוב, אנטרופיה, ממד פרקטלי, ומושכים מוזרים. היא גילתה שהרבה פעמים מערכות דטרמיניסטיות כאוטיות מייצרות סטטיסטיקה דומה לסטטיסטיקה המיוצרת על ידי תהליכים אקראיים. היא עבדה גם עם מודלים ממשיים, כמו מערכות חלקיקים (ביליארדים).
בעשר השנים האחרונות תחום המחקר שלה עבר למערכות דינמיות גדולות, אקראיות, ולא מאוזנות (מחוץ לשיווי משקל). דוגמה למערכת כזו היא רשת המורכבת מהרבה מערכות דינמיות קטנות.
במקביל, יאנג פיתחה עניין במערכת דינמית מורכבת מסוימת: המוח. חלק גדול מהמחקר שלה כיום הוא במדעי המוח התאורטיים.
יאנג זכתה במלגת אלפרד סלואן בשנת 1985 (מענק השמור לבודדים אשר בזמן שש השנים של השגת הדוקטורט מפגינים את "ההבטחה הבולטת ביותר לתרום תרומה מכריעה לידע חדש"). היא גם זכתה במלגת גוגנהיים בשנת 1997.
בשנת 1993 יאנג זכתה בפרס סאטר המוענק בשל "תרומות מחקר מצטיינות המתמשכות על פני תקופה של חמש שנים על ידי מתמטיקאית".
בשנת 2004 יאנג נבחרה להיות חברה באקדמיה האמריקנית לאומניות ומדעים ("חברה בינלאומית המורכבת ממדענים, חוקרים, אמנים, אנשי עסקים, ומנהיגים המובילים בעולם").
ימין כלפון
הרב ימין כלפון (1845 – 1929) היה שד"ר ואיש ציבור בטבריה ובחיפה, ומפעילי הקמת שכונת ארד אל-יהוד בעיר.
ביוגרפיה
בשנת 1860 (ה'תר"ך) עלו עמו הוריו לארץ ישראל והשתכנו בטבריה, שם החל ללמוד בישיבתו של הרב דוד עבו. בסיום לימודיו הוסמך לרבנות על ידי הרב חיים שמואל הכהן קונורטי. לאחר תקופת מגורים בטבריה עבר להתגורר בחיפה, שם עסק במסחר, ובשנת 1885 (ה'תרמ"ה) נישא לזהרה בת הרב נפתלי לרידו.
במסגרת פעילותו הציבורית נסע בשליחות כשד"ר מטעם מספר מוסדות ציבוריים בארץ ישראל לטורקיה, אפגניסטן, בולגריה ויוון. כן היה מקושר לקונסולים שונים ולמופתי שייח' מוחמד מראד.
לאחר פטירת הרב מסעוד התשואל בשנת 1909 (ה'תרס"ט), סייע לרב יהודה הלוי בענייני הרבנות בחיפה. כשנוסדה הסתדרות הספרדים בעיר, נמנה עם פעיליה וסייע בהשגת כספים לקניית האדמה שעליה נבנתה שכונת ארד אל יהוד.
כדי לא להתפרנס מכספי החלוקה, סירב לכהן כרב בטבריה, ובמקום זאת עסק לפרנסתו במסחר חומרי בניין.
הלך לעולמו בחיפה ב-1 בינואר 1929 (י"ט בטבת ה'תרפ"ט). נקבר באהל רבי אבדימי דמן חיפה בבית העלמין היהודי הישן של חיפה.
נכדו היה מרדכי כלפון, ואחיינו היה אברהם כלפון.
סרן קולדינג
סרן קולדינג (בדנית: Søren Colding; ) הוא כדורגלן עבר דני ששיחק בעמדת המגן הימני בעיקר בברונדבי ובבוכום. לקולדינג 27 הופעות במדי נבחרת דנמרק, עמה השתתף במונדיאל 1998 וביורו 2000.
קריירת מועדונים
קולדינג, יליד פרדריקסברג, שיחק כנער במועדון פרם קופנהגן, ובשנת 1991 החל לשחק בקבוצה הבוגרת. באוגוסט 1992 עלה קולדינג לתודעה, כאשר הבקיע את השער המצמק לפרם בהפסד 1–5 לריאל סרגוסה במסגרת גביע אופ"א. בשנת 1993, לאחר שפרם פשטה את הרגל, עבר קולדינג ליריבה שלה ברונדבי.
בשנת 1994 ערך קולדינג את הופעת הבכורה שלו בברונדבי, ושיחק במועדון במשך שבע עונות. בעונת 1993/94 זכה קולדינג עם ברונדבי בגביע הדני. בעונת 1995/96 זכה קולדינג עם ברונדבי באליפות ראשונה מתוך שלוש רצופות, כאשר לאליפות של עונת 1997/98 נוספה גם זכייה בגביע הדני לאחר ניצחון 1–4 על פ.צ. קופנהגן בגמר, בו שיחק קולדינג 90 דקות. בכל שלוש עונות האליפות, נבחר קולדינג ככדורגלן השנה של ברונדבי. בעונת 1998/99 מונה קולדינג כקפטן הקבוצה, והשתתף עמה בליגת האלופות. קולדינג אף היה שותף לניצחון יוקרתי ומפתיע של ברונדבי במחזור הראשון של שלב הבתים בתוצאה 1–2 על באיירן מינכן, אך אלו היו שלוש הנקודות היחידות של ברודנבי במפעל. בשנת 2000 עזב קולדינג את ברונדבי, לאחר שערך במדיה 194 הופעות ליגה והבקיע 18 שערים, וחתם בבוכום תמורת 1.5 מיליון מארק גרמני.
עונת 2000/01 הייתה הראשונה של קולדינג בבוכום. בעונה זו ערך קולדינג 16 הופעות ליגה, והקבוצה נשרה אל הבונדסליגה השנייה. בעונתו השנייה של קולדינג בבוכום, שבה הקבוצה לבונדסליגה לאחר שהצליחה במחזור האחרון לעבור את מיינץ 05. קולדינג הציג בעונה זו יכולת גבוהה מאוד, היה חלק מההישג של בוכום, ואף מונה כקפטן הקבוצה. בעונת 2002/03 סיימה בוכום במקום התשיעי, ובעונת 2003/04 השיגו בוכום וקולדינג הישג גדול, כאשר סיימו את העונה במקום החמישי בבונדסליגה, והשיגו כרטיס לגביע אופ"א, אך הופעת הקבוצה בגביע זה בעונת 2004/05 הסתיימה עוד לפני שלב הבתים, כאשר הודחה בוכום על ידי סטנדרד לייז'. בתום עונת 2004/05 נשרו בוכום וקולדינג לבונדסליגה השנייה. קולדינג נשאר בקבוצה גם לעונת 2005/06, ושוב העפיל עם הקבוצה לבונדסליגה מהמקום הראשון תוך עונה אחת בלבד, אך ערך שמונה הופעות בלבד בעונה זו. בתום עונת 2005/06 פרש קולדינג ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית
לקולדינג הופעות במדי הנבחרות הצעירות של דנמרק, ואת הופעת הבכורה בנבחרת דנמרק ערך בנובמבר 1996 תחת המאמן בו יוהנסון. בתקופתו של יוהנסון כמאמן נבחרת דנמרק, קולדינג היה שחקן הרכב קבוע בנבחרת, ופתח בכל המשחקים הן במונדיאל 1998 בו נעצרה דנמרק רק ברבע הגמר לאחר הפסד 2–3 לנבחרת ברזיל, והן ביורו 2000, בו הודחה דנמרק בשלב הבתים. לאחר שעזב יוהנסון את הנבחרת ביוני 2000 ומונה במקומו מורטן אולסן, קולדינג לא זומן לנבחרת למשך תקופה ארוכה והחמיץ את מונדיאל 2002. בשנת 2004, כאשר קולדינג היה בכושר שיא בבוכום, הוא זומן שוב לנבחרת, במשחק ידידות בו הפסידה דנמרק לנבחרת ספרד. למרות זאת, קולדינג לא זומן ליורו 2004 שנערך באותה שנה. קולדינג צבר בסך הכל 27 הופעות במדי נבחרת דנמרק.
לאחר הפרישה
קולדינג מונה לאחר פרישתו כמנכ"ל מועדון הכדוריד א.ג. קופנהגן, ועזב את תפקידו ביולי 2012, יום לפני שהמועדון נכנס להליך של פשיטת רגל.
תארים
עם ברונדבי:
עם בוכום:
מניפסט (סדרת טלוויזיה)
מניפסט (באנגלית: Manifest) היא סדרת דרמה על טבעית אמריקאית שנוצרה על ידי ג'ף רייק ושודרה לראשונה ב-24 בספטמבר 2018 ברשת "NBC". עלילת הסדרה עוסקת בנוסעיה ובצוות העובדים של מטוס נוסעים מסחרי שצצים לפתע שוב לאחר שנחשבו למתים למשך יותר מחמש שנים.
באוקטובר 2018, רשת "NBC" הזמינה פרקים נוספים לעונה הראשונה, ובהמשך חידשה את הסדרה לעונה שנייה ששודרה בשנת 2020, ולעונה שלישית ששודרה בשנת 2021. ביוני 2021, הסדרה בוטלה לאחר שלוש עונות. הסדרה נוספה לשירות נטפליקס בסוף יוני 2021 ומיד עלתה לראש טבלת הצפיות, נתון אשר שיכנע את נטפליקס לחדש את הסדרה לעונה רביעית ואחרונה בת 20 פרקים, שחלקה הראשון עלה לשירות ב-4 בנובמבר 2022 וחלקה השני; ב-2 ביוני 2023.
בישראל, הסדרה משודרת בשירות הזרמת המדיה של נטפליקס החל מ-1 בינואר 2022.
תקציר העלילה
בזמן הנסיעה מג'מייקה לניו יורק, טיסת "מונטגו אייר 828" חווה סערה קשה. כשהם נוחתים בנמל התעופה הבינלאומי סטיוארט בניובורג, ניו יורק, 191 נוסעי המטוס וצוות העובדים מגלים מסגן מנהל הסוכנות לביטחון לאומי, רוברט ואנס, שחלפו למעלה מחמש שנים וחצי בזמן שהם היו באוויר, במהלכן הם נחשבו למתים. כשהם מצטרפים מחדש לחברה, הנוסעים מתחילים להתמודד עם העובדה שחייהם – ויקיריהם – אינם כפי שהיו, ובמקביל מתחילים לשמוע קולות מנחים ולחוות חזיונות על אירועים שטרם התרחשו.
פיתוח
ב-23 באוגוסט 2017, נמסר כי רשת "NBC" התחייבה להזמין מהפקת הסדרה פיילוט. התסריט עבור הפיילוט נכתב על ידי ג'ף רייק, שהתעתד לשמש גם כמפיק בפועל לצד רוברט זמקיס וג'ק ראפקה. בינואר 2018, רשת "NBC" הזמינה רשמית את הפיילוט ונמסר כי על בימויו והפקתו יהיה אמון דייוויד פרנקל. במאי 2018, נודע כי "NBC" הזמינה עונה מלאה בת 13 פרקים, ושיבצה אותה לשידור במהלך הרבעון השלישי לשנת 2018. ב-19 ביוני 2018, נמסר רשמית כי הסדרה תעלה לשידור ב-24 בספטמבר 2018. ב-18 באוקטובר 2018, "NBC" הזמינה שלושה פרקים נוספים עבור העונה הראשונה.
ב-15 באפריל 2019, "NBC" חידשה את הסדרה לעונה שנייה, שעלתה לשידור ב-6 בינואר 2020. ב-15 ביוני 2020, הסדרה חודשה לעונה שלישית שעלתה לשידור ב-1 באפריל 2021.
ליהוק
בפברואר 2018, נמסר על ליהוקם של ג'וש דאלאס, מליסה רוקסבורג וג'יי. אר. רמירז לצוות השחקנים הראשי של הפיילוט. חודש לאחר מכן, נמסר על ליהוקן של אתנה קרקניס, פארווין קאור ולונה בלייז לצוות השחקנים הראשי. באוגוסט 2019, נמסר על ליהוקם של יאשה ג'קסון, גארט ורינג, אנדרן וורד-האמונד ואלן טמאקי לוהקו לצוות השחקנים המשני של העונה השנייה, ובאוקטובר 2019, נמסר על ליהוקם של ליאה גיבסון וקרל לונדסטדט לצוות השחקנים המשני. ב-22 בספטמבר 2020, נמסר על ליהוקה של הולי טיילור לצוות השחקנים הראשי של העונה השלישית. ב-22 באוקטובר 2020, נמסר על ליהוקו של ויל פלץ לוהק לצוות השחקנים המשני של העונה השלישית.
ביטול וחידוש
ב-14 ביוני 2021, נודע על החלטתה של רשת "NBC" לבטל את הסדרה לאחר שלוש עונות. בשל הקליף האנגר של העונה השלישית והעובדה שהיוצר ג'ף רייק מכר במקור את הסדרה לרשת "NBC" עם תוכנית בת שש עונות מתוכננות, רייק וצוות ההפקה קיוו שהסדרה תירכש על ידי פלטפורמה אחרת. בין האפשרויות בלטה נטפליקס, שם שתי העונות הראשונות של הסדרה עלו לשידור עם תום שידור העונה השלישית ועלו במהירות למקום השלישי ברשימת הסדרות הנצפות ביותר בשירות הזרמת המדיה. על ההחלטה לבטל את הסדרה, רייק צייץ בטוויטר ב-15 ביוני: "אני הרוס מההחלטה של NBC לבטל אותנו. [...] זה אגרוף בבטן בלשון המעטה. אני מקווה למצוא בית חדש. לכם, המעריצים, מגיע את סוף הסיפור שלכם." ב-21 ביוני 2021, "האחים וורנר" הודיעו כי המשא ומתן עם נטפליקס נגמר בטעם רע וכי הם לא יחפשו עוד בית חדש לסדרה. שבוע שלאחר מכן, רייק ציין כי: "אנחנו מנסים למצוא דרך לסיים את הסדרה. זה יכול לקחת שבוע, חודש, שנה. אבל לא נוותר. מגיע לכם סוף לסיפור."
ב-30 ביוני 2021, נמסר על ידי "אנטרטיינמנט ויקלי" כי רייק מחפש פלטפורמה שתסכים להפיק סרט המשך בן שעתיים שיקשור את כל הקצוות הרופפים שנותרו מהעונה השלישית. רייק ציין בתגובה לדיווח זה כי "יש תיאבון עצום לאנשים שרוצים לדעת מה הסוף של הסיפור הזה, מה קרה לנוסעים, מה קרה בסופו של דבר למטוס הזה."
עם זאת, חודש שלאחר מכן, נמסר כי המשא ומתן בין "האחים וורנר" לרשת "NBC" בנוגע לחידוש הסדרה לעונה רביעית פוטנציאלית התחדשו, וכי גם נטפליקס לקחו חלק בדיונים על החידוש. ב-28 באוגוסט 2021, נמסר רשמית כי נטפליקס חידשה את הסדרה לעונה רביעית ואחרונה בת 20 פרקים, שתחולק לשני חלקים. על פי הדיווח, נמסר כי דאלאס ורוקסבורו עתידים לשוב לעונה הרביעית, יחד עם חברי צוות מקוריים נוספים שנמצאים במשא ומתן על חזרה להפקת הסדרה. ב-9 בספטמבר 2021, נמסר כי קאור, בלייז וטיילור ישובו לגלם את דמויותיהם לצד דאלאס, רוקסבורג ורמירז, בעוד שקרקניס ומסינה עזבו, וכי טיי דוראן יקודם לצוות השחקנים הראשי ויגלם את דמותו של קאל המתבגר. יום לאחר מכן, הוכרז שדריל אדוארדס קודם לצוות השחקנים הראשי.
שיווק
ב-21 ביולי 2018, הפקת הסדרה לקחה חלק בכנס קומיקון שבסן דייגו, קליפורניה. בין הנוכחים נכללו המפיק בפועל, ג'ף רייק, והשחקנים מליסה רוקסבורו וג'וש דאלאס. ב-28 באוגוסט 2018, הופצו תשע הדקות הראשונות של פרק הפיילוט. ב-10 בספטמבר 2018, הפקת הסדרה השתתפה גם בכנס "PaleyFest", אשר כללה הקרנה מקדימה של הסדרה.
ביקורות
עם הפצתה, הסדרה זכתה לתגובות מעורבות מצד המבקרים. באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", עונתה הראשונה של הסדרה זכתה לציון 56%, עם דירוג ממוצע של 6.2/10, על סמך 39 ביקורות. הקונצנזוס הביקורתי של האתר כתב כי "ניסיונותיה של 'מניפסט' לאזן בין המסתורין למלודרמה העל-טבעית עובדים בעיקר הודות לצוות השחקנים הנבחר שלו – אם כי הוא יכול להשתמש בכמה מאפיינים בולטים נוספים." באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", הסדרה זכתה לציון 55/100 על סמך 15 ביקורות, דבר המציין "ביקורות מעורבות או ממוצעות."
שמואל יצחק יפה
הרב שמואל יצחק יפה (י"ז בניסן ה'תרמ"ד, 12 באפריל 1884 - י"ז בניסן ה'תשי"ג, 2 באפריל 1953) היה רב ליטאי, רבה של בוריסוב שבפלך מינסק ובסוף ימיו ראב"ד בתל אביב. חתנו של רבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, ה"בית הלוי".
ביוגרפיה
נולד בקובנה לרב צבי יפה מצאצאי ה'לבוש' ולחיה רחל (נהרגה בגטו קובנה בסוף 1941). למד בישיבת סלובודקה והתפרסם בעולם הישיבות. רבי חיים סולובייצ'יק לקח אותו כחתן לאחותו מאביו, פעשא רבקה (ה'תר"ם, 1880 - י"ח בשבט ה'תשל"ג, 1973), בתו של רבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (ה"בית הלוי") מאשתו השלישית, ואחותו מאב ואם של הרב שמחה סולובייצ'יק. היא התייתמה בילדותה וגדלה בביתו של אחיה הגדול. לאחר נישואיהם התגורר הזוג בבית אמה האלמנה אסתר ביילא, באותו בניין מגורים שבו גר רבי חיים, והרב יפה למד עמו בחברותא כעשר שנים.
בשנת 1914 התקבל כרב בבוריסוב שבפלך מינסק וכיהן במשרה זו במשך 20 שנה עד שנת 1934, שבה נמלט מרוסיה הסובייטית עלה לארץ ישראל והתמנה כרב, דיין וראב"ד בתל אביב. בתחילה כיהן כרב בשכונת נווה שלום ובהמשך התמנה כמנהל המחלקה לכשרות הבשר וכראש בית הדין לגיטין וחבר הרבנות הראשית בעיר.
אחרי סיום מלחמת העולם השנייה היה פעיל מאוד בהיתר עגונות מלחמת העולם השנייה.
הרב יפה נפטר ביום הולדתו ה-69, בחול המועד פסח, י"ז בניסן ה'תשי"ג, 2 באפריל 1953. ונקבר למחרת ביום שישי בצהריים בבית הקברות נחלת יצחק במעמד רבנים וקהל רב.
משפחתו
הותיר אחריו בן: הרב יוסף דובער יפה, שערך את כתביו ופרסמם בספר "רמת שמואל".
ושתי בנות:
חיים יעקב רוטנברג
הרב חיים יעקב רוטנברג (תשרי תר"ע וואדוביץ פולין - ז' באלול ה'תש"ן פריז צרפת) היה רב חרדי בפריז, רב בית הכנסת אגודת הקהילות ברחוב פאווה שברובע הרביעי של פריז, ורב מערכת הכשרות הגדולה בצרפת.
ביוגרפיה
נולד בודוביצה שבפולין בשנת ה'תר"ע לרב מרדכי רוטנברג, ולשרה בת הרב דוד פרידמן רבה של דויטשקרויץ, בשנת ה'תרע"א היגרה המשפחה לאנטוורפן שבבלגיה, שם מונה אביו לרב בשנת ה'תרע"ד תפקיד בו כיהן עד למותו באושוויץ במלחמת העולם השנייה.
למד בישיבות טלז מיר ובריסק, נישא לרבקה מלכיאור והתגורר באנטוורפן. היה ראש הקהילה בעיר לצד רבי מאיר לנדא מדראהביטש.
בשנת ה'תשכ"ד לאחר פטירתו של הרב שמואל יעקב רובינשטיין רב בית הכנסת אגודת הקהילות בפריז נקרא למלאות את מקומו כראש אגודת הקהילות, והיה לרב השלישי של בית הכנסת, תפקיד אותו מילא עד לפטירתו.
נפטר בז' באלול ה'תש"ן בפריז ונקבר בבית הקברות של הקהילה היהודית באנטוורפן בלגיה.
את מקומו ברבנות בית הכנסת ומערכת הכשרות ממלא בנו הרב מרדכי רוטנברג.
לאחר פטירתו הקים חתנו הרב יצחק כץ קהילה נפרדת בשם "קהל יראים פריס" (קי"ף), המחזיקה במוסדות חינוך ומערכת כשרות וממוקמת גם היא ברחוב פאווה.
אחותו גב' רחה שטרנבוך התפרסמה בתקופת מלחמת העולם השנייה כאשר התגוררה בשווייץ והצילה מאות יהודים.
הציירת סופיה קיסלוב היא בת דודתו.
בילד
בילד (בגרמנית: Bild; תמונה) הוא העיתון הנפוץ, הנמכר והנקרא ביותר בגרמניה ובאירופה (למעשה, הגדול ביותר מחוץ להודו וליפן) והרביעי בעולם כולו. שייך לאקסל שפרינגר (הוצאה לאור). נוסד ב-1952 על ידי אקסל שפרינגר. מספר הקוראים של ה"בילד" נאמד ב-2020, בכ-8.63 מיליון איש, הוא מוכר מדי יום כ-1.368 מיליון גליונות, ו-416,567 מנויים לאתר האינטרנט שלו (אוקטובר 2018). זהו המספר הגבוה באירופה, והחמישי בגודלו בעולם.
היסטוריה
תוך זמן קצר מאז החל לצאת לאור הפך העיתון החדש לעיתון הנפוץ, הנמכר והנקרא ביותר בגרמניה המערבית של אותם ימים ומקור הרווח העיקרי של הוצאת אקסל שפרינגר. העיתון שומר על מעמדו זה עד היום.
ב-2008 עברו משרדיו הראשיים של ה"בילד" לברלין.
אהדה מובהקת לישראל
כמו הוצאת אקסל שפרינגר כולה, וכמו מייסדה אקסל שפרינגר עצמו, גם ה"בילד" מגלה תמיכה בלתי מסויגת בישראל. לדברי קאי דיקמן, עורכו הראשי של ה"בילד" מאז 2001: "היחסים עם ישראל חשובים לנו. יש לנו אחריות כלפי ישראל, בגלל ההיסטוריה שלנו. כל מי שמתייחס לאחריות הזאת ברצינות, צריך להיות היום בצד של ישראל... כשביטחונה של ישראל בסכנה - מחובתנו להיות שם לצדה... לאירופים קל למתוח ביקורת על ישראל ועל אזורים שבהם יש מלחמה, כי מאז מלחמת העולם השנייה שורר באירופה שלום. אבל מבחינתי, ישראל נתונה במלחמה של טרוריסטים נגד אזרחים. מלחמה לא סימטרית, שבגללה הרשויות והצבא בישראל צריכים לפעול... אני יכול להבין את המנהיגים בישראל, שבמשך שנים הבליגו על ירי הטילים מעזה, וטוענים שצריך לתת לכך תשובה. זה מה שאנשים בדמוקרטיה מבקשים... זו לא רק שאלה של היסטוריה. זו שאלה של העתיד. ישראל היא הדמוקרטיה היחידה באזור, כך שבעצם היא מגינה גם על הערכים שבהם אנחנו עצמנו מאמינים. זו מלחמה על הערכים האלה - שיהיו בה מנצחים ויהיו בה מפסידים. זו שאלה של הישרדות, לא רק של ישראל, אלא גם שלנו".
עיתונים אחים
במקביל ל"בילד" היומי יוצא בימי א', החל מ-1956, ה-Bild am Sonntag, אשר לו מערכת משלו וסגנונו הכללי מתון יותר מזה של העיתון הרגיל, היומי. כמו כן, מופיעות גם כ-30 מהדורות מקומיות של העיתון, בכל גרמניה והוא מופץ בכמעט חמישים מדינות ברחבי העולם. קבוצת אקסל שפרינגר מוציאה לאור החל מ-1983 גם את שבועון הנשים של בילד - Bild der Frau, שהוא מגזין הנשים הנקרא ביותר באירופה (כ-6 מיליון קוראות) ומ-1986 גם את "אוטו בילד", ירחון המכוניות הנמכר ביותר באירופה - שבעה מיליון עותקים מדי חודש. כמו כן, מ-1988 מוציאה הקבוצה לאור את "ספורט בילד", שהוא כיום מגזין הספורט הנמכר ביותר באירופה ומ-1996 יוצא לאור "קומפיוטר בילד", שהוא מגזין המחשבים הנמכר ביותר באירופה. בנוסף, הקבוצה מוציאה לאור עוד שורה ארוכה נוספת של מגזינים, מהנפוצים והמצליחים ביבשת.
תמונות חשופות
החל מ-1984, ולמשך 28 שנים, פרסם העיתון תמונות של דוגמניות בחזה חשוף על העמוד הראשון שלו. לפי הגרדיאן מדובר ביותר מ-5,000 תמונות. ב־2012, לרגל יום האישה הבינלאומי, החליט העיתון להפסיק לפרסם תמונות אלו בעמוד השער ולהסתפק בפרסומן בעמודים הפנימיים. במרץ 2018, הודיע העיתון תחת הכותרת "גברים, עליכם להיות עכשיו חזקים", שהנוהג יפסק כליל, וכי העיתון לא יפיק תמונות כאלה בעתיד, אך תמונות מסוג זה "שהמדינה מדברת עליהן" יוסיפו להופיע.
העורכים הראשיים
רשימת העורכים הראשיים של ה"בילד" מאז היווסדו:
עידן זו-ארץ
עידן זו-ארץ (נולד ב-1 בספטמבר 1972) הוא מנכ"ל בתעשייה הישראלית, ממקימי סיירת המילואים של חטיבת גבעתי בדרגת סא"ל (במיל.). הוא מכהן כמנכ"ל קבוצת רב בריח וכיו"ר עמותת השועל למען חיילים בוגרי הסיירת.
ביוגרפיה
זו-ארץ נולד בראשון לציון. הוא למד בבית הספר העממי בארי בראשון לציון וסיים לימודי תיכון בבית הספר להנדסאים באוניברסיטת תל אביב. את שירותו הצבאי הסדיר עשה בסיירת גבעתי. בשנת 1993 סיים את קורס הקצינים בבה"ד 1 כחניך מצטיין וחזר לסיירת גבעתי כמפקד צוות. הוא התקדם להיות מפקד פלגת אימונים והשתחרר בשנת 1994 בדרגת סגן.
לאחר השחרור הקים את סיירת המילואים של גבעתי ובמשך כ-25 שנים פיקד על סיירת המילואים והוביל את מערך הגיבושים של גדוד הסיור של החטיבה, שם התקדם בפיקוד עד לדרגת סגן אלוף.
בעל תואר ראשון (בהצטיינות) בהנדסת תעשייה וניהול ותואר שני (בהצטיינות) במנהל עסקים מטעם אוניברסיטת בן-גוריון.
קריירה
את מסלולו המקצועי החל כסטודנט להנדסת תעשייה וניהול במפעל אינטל בירושלים. במשך קרוב ל-20 שנים התקדם וביצע מגוון תפקידים בחברה. ב-2012 היה חבר בצוות שעסק בשדרוג המפעל בקריית גת לטכנולוגיית 10 ננומטר וניהל את מהלך הרכישה של מפעל מיקרון בקריית גת על ידי אינטל.
בין השנים 2014–2016 ניהל את מרכז הייצור של אינטל בירושלים. ב-2016 מונה למשנה לנשיאת החברה בישראל, מקסין פסברג.
בשנת 2019 מונה למנכ"ל קבוצת רב בריח, שמייצרת דלתות ביטחון, מוצרי נעילה ומוצרים נוספים. החל משנת 2021 החברה נסחרת בבורסה בתל אביב ומעסיקה מעל 1000 עובדים ב־7 מפעלים.
זו-ארץ חבר בהתאחדות התעשיינים בישראל ובוועדה המייעצת של הפקולטה לניהול באוניברסיטת בן-גוריון. הוא מתנדב כיו"ר עמותת השועל, התומכת בבוגרי סיירת גבעתי.
חיים אישיים
זו-ארץ מתגורר במודיעין-מכבים-רעות, נשוי ואב לארבעה.
מוחמד ותד (משפטן)
מוחמד ותד (נולד ב-18 באוגוסט 1980) הוא פרופסור חבר ודיקן בית הספר למשפטים במכללה האקדמית צפת, חוקר בכיר במכון למחקרי ביטחון לאומי (INSS) שליד אוניברסיטת תל אביב, עמית מחקר במכון למדיניות נגד טרור באוניברסיטת רייכמן, ועמית מחקר במרכז מינרבה לשלטון החוק במצבי קיצון של אוניברסיטת חיפה.
קריירה אקדמית
פרופסור ותד נולד וגדל בכפר ג'ת. סיים תואר ראשון במשפטים בשנת 2003 באוניברסיטת חיפה והתמחה בבית המשפט העליון אצל השופטת דליה דורנר. בשנת 2004 סיים תואר שני באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 2007 סיים דוקטורט באוניברסיטת קולומביה. את כל תאריו סיים בהצטיינות. בין השנים 2010–2014 היה בעליו של שני משרדי עורכי דין בראש פינה ובעפולה.
בשנת 2008 הצטרף ותד לסגל בית הספר למשפטים של המכללה האקדמית בצפת. בשנת 2017 הועלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 2018 מונה לדיקן בית הספר למשפטים. בשנים 2014–2016 שימש פרופסור אורח בבית הספר למשפטים ובמחלקה למדעי המדינה באוניברסיטת קליפורניה באירוויין. במהלך השנים זכה פרופסור ותד מספר פעמים בפרס המרצה המצטיין מטעם המכללה האקדמית צפת.
מחקריו של פרופסור ותד עוסקים בהיבטים ההשוואתיים והבין-לאומיים של ההמשפט הפלילי, ההיבטים ההשוואתיים של המשפט החוקתי, משפט בינלאומי, דיני מלחמה, דיני עינויים, דיני טרור, אתיקה מקצועית, רפואה ומשפט, ויחסי הגומלין בין המשפט לבין מדע המדינה.
ב-2020 שימש נציג הפקולטות למשפט לבחירת היועץ המשפטי.
כדור הארץ ככדור שלג
כדור הארץ ככדור שלג או כדור הארץ הקפוא (באנגלית: Snowball Earth) היא השערה מדעית לפיה במשך מספר תקופות בהיסטוריה של כדור הארץ, לפחות פעם אחת לפני 650 מיליון שנה בעידן הנאופרוטרוזואיקון, היה כדור הארץ מכוסה במלואו – או כמעט במלואו – במעטה קרח.
תאוריה זו מנסה להסביר את הופעת סלעי המשקע, הנוצרים לרוב בתקופות קרח, במקומות שהיו בתקופות היווצרות הסלעים באזורים הטרופיים, וכן לענות על סימני שאלה נוספים מעולם הגאולוגיה.
הביקורת על ההשערה מדגישה השלכות בלתי-סבירות שנגרמות ממצב של אוקיינוסים מכוסים לחלוטין בקרח, וטענה שמצב קיפאון כזה אינו הפיך מאחר שהקרח יחזיר יותר מדי אור וחום מכדור הארץ ולא יאפשר לו להפשיר. לכן אם מקבלים את ההשערה קשה להסביר את מצב כדור הארץ כיום.
אחד ההסברים שניתנו לפיצוץ הקמבריוני, תקופה שחל בה גידול חד בקצב היווצרות מינים חדשים של אורגניזמים, הוא סיום של עידן קרח משמעותי כמה מיליוני שנים לפני עידן הקמבריון.
אחד ההסברים האפשריים להתקררות מהירה של כדור הארץ הוא ירידה חדה באפקט החממה לאחר אסון החמצן, כתוצאה מירידה בריכוזי פחמן דו-חמצני ומתאן באטמוספירה.
גסטון קרונל
גסטון קרונל (בצרפתית: Gaston Crunelle 18 באוגוסט 1898 בדואיי – 13 בינואר 1990) היה חלילן קלאסי ומורה צרפתי.
בשנת 1969 החליף אותו החלילן ז'אן-פייר רמפל (זוכה הפרס הראשון לשנת 1944).
נוסף לז'אן-פייר רמפל, לימד קרונל אין-ספור מוזיקאים, בהם רוז'ה קוט וג'יימס גולוויי.
יחסי ונצואלה–ישראל
יחסי ונצואלה–ישראל מתייחסים ליחסים הדיפלומטיים בין מדינת ישראל לבין הרפובליקה הפדרלית של ונצואלה. היחסים בין שתי המדינות עברו עליות ומורדות לאורך השנים, כאשר לאחר שנים ארוכות של קשרים פוליטיים ומסחריים, אשר החלו עוד בשנת 1947 במסגרת תמיכתה של ונצואלה בתוכנית החלוקה של האו"ם, הכריזה ונצואלה בראשית ינואר 2009, ביוזמת נשיא המדינה, הוגו צ'אווס, על ניתוק הקשרים בין המדינות, וזאת במסגרת מדיניותו האנטי-אימפריאליסטית של צ'אווס, אשר נחשב כמתנגד חריף למדיניותה של ארצות הברית ולתמיכתה של זו בישראל, ועל רקע מבצע עופרת יצוקה ברצועת עזה.
היסטוריה
ונצואלה, בדומה למדינות דרום אמריקאיות נוספות, תמכה בתוכנית החלוקה בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, על חלוקת המנדט הבריטי למדינה יהודית וערבית, והצביעה בעד קבלתה יחד עם 32 מדינות אחרות.
הנציגות הוונצואלית בישראל נפתחה בשנת 1958 בתקופה בה רנה דה סולה היה שר החוץ. נציגה הראשון של המדינה בישראל, רומלו אראוחו, הגיע בשנת 1959 והתמקם במלון המלך דוד בירושלים. שנה לאחר מכן נקבעה הנציגות בשכונת קטמון בעיר, בה שהתה עד שנת 1980. ב-1962 שודרגו הקשרים בין המדינות והוחלפו שגרירים רשמיים. בין 1963–1967 שימש אלישיב בן חורין כשגריר ישראל במדינה.
במהלך 1960-1964 וינסנטה גרבאסי שימש כנציג ושגריר ונצואלה בישראל, פדרו אברו בין 1964-1969 ונפוליאון גימנז ב-1969. לאחר תחילת מלחמת ששת הימים בשנת 1967, רבים מיהודי ונצואלה עלו לישראל עבור תמיכה במאבק במדינות ערב. בשנת 1980, כאשר ונצואלה ומדינות נוספות בחרו להעביר את השגרירויות שלהן אל מחוץ לירושלים, עקב לחץ בינלאומי שכלל בין היתר את העברת החלטה 478 של מועצת הביטחון של האו"ם, לואיס לה קורטה שימש כשגריר המדינה בישראל. שר החוץ הישראלי, שמעון פרס, ביקר בבירה קראקס בינואר 1995, בתקופת הממשל השני של הנשיא רפאל קלדרה, עבור "חיזוק הקשרים עם מדינות ידידותיות, והעמקת שיתוף הפעולה בתחומים של תועלת הדדית". שר החוץ של ונצואלה ציין באותה עת שקבלת הפנים שניתנה לשר החוץ פרס הייתה "חסרת תקדים". מילוש אלקלעי שימש כשגריר ונצואלה בישראל בשנים 1992-1995.
הידרדרות היחסים בתקופת כהונתו של הנשיא הוגו צ'אווס
תחילת כהונתו של הוגו צ'אווס כנשיא ונצואלה, ב-2 בפברואר 1999, סימנה נקודת מפנה ביחסי שתי המדינות, והביאה להתדרדרות ניכרת. צ'אווס, אשר נודע לאורך כל הקריירה הפוליטית שלו כמתנגד חריף ומושבע למדיניות החוץ של ארצות הברית, ולמה שכינה "האימפריאליזם האמריקני", יצר קשרים קרובים עם אישים וגופים הנחשבים עוינים לארצות הברית ולישראל, ביניהם בין היתר מחמוד אחמדינז'אד, נשיא איראן בין השנים 2005-2013. כמו כן, עוד מימיה הראשונים של כהונתו כנשיא, צ'אווס ביקש לחזק את קשריה של מדינתו עם גורמים שונים בעולם הערבי והמוסלמי, ביניהם איראן וסוריה, וזאת על חשבון הקשרים עם מדינת ישראל.
ההתנגדות החריפה לפעולותיה של מדינת ישראל, ובפרט על רקע אירועי האינתיפאדה השנייה ומבצעי צה"ל ברצועת עזה, הובילו את צ'אווס לנקוט גישה ביקורתית יותר ויותר כלפי מדיניותה של ישראל, וכלפי מדינת ישראל עצמה. הצהרותיו הפומביות בגנות ישראל, אשר בין היתר השוו את פעולותיה של ישראל למול הפלסטינים לפעולותיו של המשטר הנאצי, וכן הידוק היחסים בין ונצואלה לאיראן, גרמו לרבים בוונצואלה ומחוצה לה להאשים את צ'אווס באנטישמיות. עם זאת, צ'אווס עצמו הצהיר מספר פעמים כי התנגדותו למדיניותה של ישראל מבוססת על פעולתה של זו "כנגד העם הפלסטיני", ואין לה שום קשר לאנטישמיות או לדעה קדומה אחרת. צ'אווס אף הצהיר על כוונתו להילחם בגילויי האנטישמיות בוונצואלה, אשר מספרם עלה בתקופה ניכרת בתקופת שלטונו, וזאת בנוסף לפגיעה קשה במצבה של הקהילה היהודית במדינה, אשר בין השנים 2000-2010 קטנה במחצית, ומצבה הפוליטי והכלכלי הורע במידה ניכרת.
דימה חטיב מטעם רשת השידור אל-ג'זירה דיווח כי צ'אווס היה מנהיג המדינה הראשון שגינה את ישראל בחריפות על פעולותיה במלחמת לבנון השנייה, אף לפני כל מדינה ערבית או מוסלמית. ב-3 באוגוסט 2006 הורה צ'אווס כמחאה לממונה על היחסים של ונצואלה לישראל לחזור מתל אביב לקראקס. ב-25 באוגוסט דיווחה סוכנות הידיעות רויטרס כי צ'אווס קרא למנהיגים ישראלים לעמוד בפני משפט על רקע פעולות ישראל בעימות בלבנון. בשיחה מביקורו בבייג'ינג אמר צ'אווס כי ישראל "עשתה משהו דומה או, אולי גרוע מכך, מי יודע, ממה שעשו הנאצים. זה פשיזם". באותו החודש, במהלך ביקורו בסוריה, דיווח העיתון הוונצואלי, אל יוניברסל, כי ממשלות סוריה וונצואלה "דורשות מישראל לסגת מרמת הגולן". בהמשך הגיבה ממשלת ישראל בהחזרת שגריר ישראל מוונצואלה.
בשנת 2008, במהלך המשבר הדיפלומטי בין קולומביה לאקוודור, בעקבות פלישת הצבא הקולומביאני לשטח אקוודור מעבר ליובל פוטומאיו ב-1 במרץ, אמר צ'אווס כי "ממשלת קולומביה הפכה לישראל של אמריקה הלטינית" וחזר על ביקורתו על התקפות צה"ל כנגד חמושים פלסטינים . דבריו זכו לביקורות שליליות מצד שגריר ישראל בארגנטינה, רפאל אלדד.
היחסים בין המדינות הגיעו לשפל בעקבות מבצע עופרת יצוקה ברצועת עזה בתחילת שנת 2009. צ'אווס הגדיר את פעולותיה של ישראל כלפי תושבי הרצועה כ-"שואה" ו-"הפרה של החוק הבינלאומי" והצהיר כי ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט ונשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש "יישפטו בבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג". בעקבות הצהרותיו הוכרז על גירושו של שגריר ישראל בוונצואלה, שלמה כהן, יחד עם כל סגל השגרירות. כמו כן קרא צ'אווס להעמדתו לדין של נשיא ישראל שמעון פרס בפני בית הדין באשמת פשעים כנגד האנושות. בתגובה לדברים ולגירוש השגריר הישראלי, גירשה גם ישראל את שגריר ונצואלה בישראל. ב-14 בינואר נותקו היחסים בין שתי המדינות על ידי צ'אווס.
כהונת ניקולאס מדורו והתחממות היחסים
בשנת 2017 הכריז נשיא ונצואלה החדש, ניקולאס מדורו, על רצון לכונן מחדש יחסים עם ישראל בעקבות פגישה עם הרב הספרדי הראשי של ונצואלה, אייזיק כהן. עם זאת, נכון לשנת 2022 לא חודשו היחסים בין המדינות.