cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שאנטראם (ספר)
קולנוע
במאי 2013 דיווח ה-Mirror Mumbai שהאחים וורנר ניהלו משא ומתן על שמירת זכויות העיבוד הקולנועי עד 2015, כשהוא מביא השערות לפיהן עיבוד קולנועי של שאנטראם עדיין נמצא בתוכניות. באוקטובר שלאחר מכן, הוכרז שג'ואל אדגרטון יככב בתפקיד הראשי, כאשר אריק רות' יעבד את התסריט, בעוד ג'וני דפ יהיה מעורב כעת כמפיק. האחים וורנר ניהלו שיחות מוקדמות עם גארת' דייוויס, שהיה שותף להפקה מועמדת האמי, "קצה האגם", על מנת לביים את הסרט. אך גם דיווחים אלה לא התקדמו לכדי הפקה ממשית.
טלוויזיה
ב-7 ביוני 2018, הוכרז כי אפל מפתחת עיבוד טלוויזיוני לרומן עבור שירות הטלוויזיה שלה Apple TV +, אותו יכתוב אריק וורן סינגר שיפיק לצד דייוויד מנסון, ניקול קלמנס, סטיב גולין ואנדראה בארון. חברות ההפקה שעתידות להיות מעורבות בסדרה הפוטנציאלית כוללות את Anonymous Content ו-Paramount Television. באוגוסט 2019 הוכרז כי ההפקה מתקדמת עם צילומים שצפויים להתחיל באוקטובר 2019. הסדרה תצולם בויקטוריה, אוסטרליה, עם סצינות שיצולמו באולפני דוקלנדס במלבורן ובכלא פנטרידג'. עוד הוכרז כי הסדרה תקבל מימון של 7.4 מיליון דולר מהממשלה האוסטרלית. הסדרה אמורה להיות מורכבת מעשרה פרקים עם ארבעה פרקים שביים ג'סטין קורזל. בספטמבר 2019 דווח על ליהוקו של צ'ארלי האנם לתפקיד הראשי.
הפיגועים בבנגקוק (2012)
הפיגועים בבנגקוק ב-2012 היו סדרה של פיצוצים שהתרחשו בבנגקוק, תאילנד ב-14 בפברואר 2012, ופצעו חמישה בני אדם. הרשויות בתאילנד אמרו כי הפיצוצים היו ניסיון של אזרחים איראנים להתנקש בדיפלומטים ישראלים. כמה איראנים נעצרו והואשמו בגין מעורבות בפיצוצים, אחד מהם נפצע קשה.
רקע
הפיצוצים אירעו יממה לאחר המתקפות על דיפלומטים ישראלים בטביליסי, גאורגיה וניו דלהי, הודו. ישראל אמרה כי ממשלת איראן עומדת מאחורי הפיצוצים, האשמה שאיראן הכחישה.
הפיצוצים
הפיצוץ הראשון אירע בסביבות השעה 14:00 בבית בטוח ברחוב סוקהומביט 71, אותו שכרו המחבלים, שמוטט חלק מגג המבנה. לאחר מכן נמלטו המחבלים מהבית. מוראדי, שנפצע ניסה לעצור מונית. הנהג, שראה את מצבו, סירב לקחת אותו, והוא השליך רימון לעבר המונית, שגרם נזק לרכב ופצע את הנהג. שוטרים שהגיעו לזירה בעקבות הפיצוץ ניסו לעצור את מוראדי, שניסה להימלט באמצעות זריקת רימון נוסף לעברם. הרימון קפץ מעץ וחזר לעברו, התפוצץ וכרת את שתי רגליו, ופצע שלושה אנשים נוספים שהיו באזור.
חקירה
שלושה מהאיראנים שהואשמו בלקיחת חלק בפיצוצים, מוראדי, חזאאי וזאדה, טסו לפוקט שבדרום תאילנד ב-8 בפברואר. לאחר מכן הם נסעו לפטאיה, שם נטען כי בילו חמישה לילות בחברת שלוש זונות, לפני שנסעו לבנגקוק.
מפקד היחידה לזיהוי פלילי של המשטרה תיאר את הפצצות כ"אחד מאותם מכשירי רדיו טרנזיסטור שאתה יכול לסחוב, אבל החלק הפנימי הוצא והוחלף ב-C-4, כאשר ראש הפצצה מורכב מבריח, סיכה ונפץ המחובר אליו... ממה שראינו, ייתכן שהרכיבים יירכשו בתאילנד. חומר הנפץ לא כל כך מסובך, זה פשוט משהו שלא ממש ראינו במדינה הזו."
גורם רשמי בתאילנד אמר ב-17 בפברואר כי החקירה לא גילתה קשר בין החשודים לקבוצה כלשהי וכי כנראה לא היה ניסיון להרוג את שר הביטחון אהוד ברק, שהיה אמור לבקר במדינה.
חשודים
ב-22 באוגוסט 2013 נידון סעיד מוראדי למאסר עולם ומוחמד חזאי נידון ל-15 שנות מאסר וגירוש.
בנובמבר 2020, במהלך "חילופי שבויים", הוחלפו סעיד מוראדי, מוחמד חזאי ומסעוד סדאגאת זאדה תמורת קיילי מור-גילברט, מרצה באוניברסיטה שהוחזקה באיראן במשך שנתיים.
תגובות
מפקד משטרת תאילנד פריופאן דמפונג הנחה את משרד התחבורה להעמיד את ששת שדות התעופה הבינלאומיים במדינה בכוננות גבוהה. נטען כי ההנחיה באה בעקבות דיווחים שסיפק המודיעין הישראלי לפיהם קיימת אפשרות למתקפות נוספות.
משטרת תאילנד ביצעה חיפושים מבניין לבניין סביב בית כנסת ברחוב סוקומוויט, סמוך לבית הבטוח. בית הכנסת כבר היה תחת אבטחה משטרתית 24 שעות ביממה בעקבות מעצרו בינואר של סוכן של חזבאללה.
הלשכה ללוחמה בטרור של הטה לביטחון לאומי פרסמה אזהרת מסע עולמית, המבוססת על מידע לפיו איראן וחזבאללה מתכננות התקפות נוספות נגד ישראלים ויהודים ברחבי העולם.
רחוב בולשאיה סאדובאיה
רחוב בולשאיה סאדובאיה (ברוסית: Большая Садовая улица) הוא הרחוב הראשי בעיר רוסטוב על הדון, שברוסיה.
בולשאיה סאדובאיה הוא אחד הרחובות העתיקים והיפים ביותר בעיר. ברחוב יש אטרקציות כמו בניין הדומה העירונית, התיאטרון המוזיקלי, בית צ'רנובאיה, חנות כלבו מרכזית (צום). ברחוב ממוקמים מוסדות אדמיניסטרטיביים חשובים כמו אדמיניסטרציה של המחוז, ואדמיניסטרציה של הנציג של נשיא הפדרציה הרוסית במחוז הפדרלי הדרומי.
המעמד היצירתי
המעמד היצירתי (באנגלית: Creative class) הוא מונח שבמקורו מתייחס למעמד חברתי המניע את ההתפתחות הכלכלית של ערים פוסט-תעשייתיות בארצות הברית ומשמש ככלי לפיתוח עירוני וכלכלי מואץ באמצעות משיכת תושבים בעלי מאפיינים יצירתיים בערים רבות בעולם.
את המונח ואת הכלי הכלכלי שנקרא "העיר היצירתית", טבע התאורטיקן ריצ'רד פלורידה בספרו "עלייתו של המעמד היצירתי" (The Rise of the Creative Class), אשר ראה אור בשנת 2002. בשימוש במונח זה, פלורידה שאב השראה מכתביהם של ג'יין ג'ייקובס והסוציולוג רוברט פארק שהתבוננו על ערים ומצאו בהן גיוון, יצירתיות וחדשנות. פלורידה מתייחס לכתיבתה המהפכנית של ג'ייקובס שכבר לפני כמה עשורים ציינה את יכולתן של ערים למשוך אנשים יצירתיים ובכך לדרבן צמיחה כלכלית.
פלורידה מתייחס בכתביו גם לתאוריית ההון האנושי, תאוריה כלכלית שבמסגרתה מבוססת הטענה שאנשים יצירתיים הם הכוח המניע בצמיחה כלכלית אזורית, ושצמיחה כלכלית תתחולל במקומות שבהם יש ריכוז של משכילים. במחקרו פלורידה מרחיב את המבט ובוחן מדוע אנשים יצירתיים מתרכזים במקומות מסוימים. התאוריה שלו גורסת שאנשים יצירתיים הם הכוח הכלכלי המניע, ואנשים אלו מעדיפים מקומות שהם חדשניים, מגוונים וסובלניים. התאוריה שלו נבדלת מתאוריית ה"הון האנושי" בשני תחומים: ראשית הוא מזהה סוג מסוים של הון אנושי – אנשים יצירתיים, כמפתח לצמיחה כלכלית. שנית, התאוריה שלו מזהה ומדגישה אלמנטים שמעצבים את האזורים המועדפים על ידי האנשים היצירתיים.
מקצועות המעמד היצירתי
ההון האנושי שעליו כותב ריצ׳רד פלורידה הוא המעמד היצירתי. בלב המעמד היצירתי הוא מתאר מדענים ומהנדסים, פרופסורים באוניברסיטאות, משוררים וסופרים, אמנים, בדרנים, שחקנים מעצבים ואדריכלים. יחד איתם נמצאים גם מנהיגים מחשבתיים של התקופה – עיתונאים, עורכים, דמויות ציבוריות, אנליסטים והוגי דעות נוספים. המקצועות הללו, שנמצאים בלב המעמד היצירתי, מייצרים דפוסים חדשים שיכולים להפוך לרווחים בציבור הרחב, כמו עיצוב של מוצרים או המצאה של תאוריות ואסטרטגיות שניתן להשתמש בהם במקרים רבים.
בבסיס התאוריה של פלורידה נמצא הזיהוי שיצירתיות היא מאפיין יסוד מהותי בבני אדם. כל בני האדם הם יצירתיים, וכולם בעלי פוטנציאל להיות חלק מן המעמד היצירתי. עם זאת, לפי הערכתו, רק כ־30% מכוח העבודה האמריקני בני מזל בכך שהם מקבלים תשלום עבור יצירתיות בעבודתם, ובהתאמה לכך הם נכללים במעמד היצירתי.
המעמד היצירתי וערים
בסדרה של מחקרים איכותניים וכמותניים (מבוססי נתונים סטטיסטיים) מצא פלורידה שאינדיבידואלים משכילים נמשכו למקומות שהיו חדשניים ומגוונים. כדי להבין את התופעה המרחבית של המעמד היצירתי וההשפעה שלו על צמיחה כלכלית הוא הגדיר שלושה אלמנטי מפתח הכרחיים למשיכה והתבססות של המעמד היצירתי בערים: טכנולוגיה, כשרון וסובלנות. ב״טכנולוגיה״ הכוונה לריכוז של חדשנות והיי טק באזור; ״כשרון מתייחס״ לריכוז עירוני של בעלי תואר ראשון ומעלה; ״סובלנות״ הוגדרה כפתיחות וגיוון ברמה העירונית. השילוב של שלושת אלמנטים אלו הכרחי והם אינם יעילים לבדם. על מנת למשוך אנשים יצירתיים, לחולל חדשנות ולייצר צמיחה כלכלית בעיר, לטענת פלורידה, יש צורך בשלושתם.
במחקרו הוא מדגים את התאוריה על 255 ערים בארצות הברית, ונותן דוגמאות לערים שענו רק על חלק מהמדדים ולכן לא הצליחו להתפתח ולצמוח. לעומתן ערים כמו סן פרנסיסקו, בוסטון, וושינגטון, אוסטין וסיאטל שנמצאו כמצטיינות בכל שלושת המדדים, הן ערים יצירתיות משגשגות.
במחקר הוא מצא שהון אנושי יצירתי נמשך למקומות שקיבלו ציונים גבוהים במדדי הגיוון כגון ריכוז של אוכלוסיות להט"ב ובוהמיינים. על בסיס הממצאים טוען פלורידה שאמנים, מוזיקאים, להט"ב ואחרים שנמנים במעמד היצירתי מעדיפים מקומות שהם פתוחים ומגוונים.
מתאוריה למדיניות
פלורידה קנה לו אחיזה באקדמיה בקשר שבין יצירתיות להתחדשות עירונית ומיתוג מחדש של ערים. ספריו זכו להצלחה והפכו במהרה לרבי מכר. בהמשך הוא מינף את התאוריה שלו לכדי מדיניות, וייסד חברת ייעוץ עולמית, Creative Class Group. החברה מורכבת מחוקרים מומחים, אקדמאים ואסטרטגיים עסקיים. חברה זו משתמשת בנתוני מחקריו של פלורידה על המעמד היצירתי כדי לסייע בקידום צמיחה ופיתוח כלכלי של ערים ואזורים ברחבי העולם. החברה ייעצה לערים רבות במדיניות פיתוח המבוססת על מעמד היצירתי ככלי כלכלי ליצירת צמיחה ביניהן טורונטו, קייפטאון, אוסטין, סיאטל, ברצלונה, ירושלים ועוד, יחד עם ייעוץ לחברות פרטיות כמו גוגל, מיקרוסופט, ו-BMW.
תאוריה פלקטית
ישנם הסבורים כי התאוריה של פלורידה היא תאוריה פלקטית, ביניהם ג'יימי פק, אשר טוען כי רעיון "העיר היצירתית" שהפך לכלי פיתוח עירוני מואץ, תחת חסות הטרנד היצירתי, הוא כלי שמייצר עירוניות פלקטית, אחודה ובנאלית. האמנות ותרבות הופכות להיות כלי כלכלי וסחורה, והאנשים שיכולים לגור בה הם רק אלו בעלי היכולת הכלכלית המתאימה. כתוצאה מכך, העיר הופכת לחד גונית ומדירה אוכלוסיות מסוימות. פק טוען כי העיר היא מערך מורכב הרבה יותר מפתרון הקסם שמציע פלורידה וכדי לקדם שינוי אמיתי בעיר נדרשים תהליכי עומק אמיתיים ולא פתרונות אינסטנט. פק מכנה את רעיונותיו של פלורידה "מיקרוסוציולוגיה חובבנית".
התאוריה אינה תורמת לכלכלת העיר
ביקורת אחרת הביעה ספקנות ביחס לאופן שבו העיר היצירתית אכן תורמת לצמיחה כלכלית של העיר. כריסטופר פריסי מאוניברסיטת סירקיוז בניו יורק גילה כי הנתונים ששימשו את פלורידה במחקרו, לא מצביעים על קשר ישיר בין המעמד היצירתי והצמיחה כלכלית עירונית כפי שפלורידה טוען, ועל כן לטענתו "המלך הוא עירום".
טענה נוספת היא כי החזון של פלורידה מייצר מערך כוחות בו העירייה מנצלת את האמנים ואנשי התרבות בה. באמצעות תמיכה באמנים היא למעשה משתמשת בהם ככלי לטובת התחדשות עירונית. ההון התרבותי מנוצל ומנוכס לקידום פיתוחה של העיר. גם תופעות כגון חברות יזמות נדל"ניות שסוחרות את שירותיהם של אמנים ליצור מייצגי אמנות בתוך או מסביב לאתרי בנייה מנצלות את האמנות לצורך מיתוג הפרויקט, שלבסוף יאוכלס על ידי אוכלוסייה ממעמד סוציואקונומי בינוני-גבוה ויצור ג'נטריפיקציה בכסות מסרים כגון פלורליזם, רב תרבותיות ותרבות.
תאוריה מדירה
אל ביקורות אלה מצטרף זרם ביקורתי שטוען כי התאוריה מובילה להדרה וסגרגציה. אף על פי שפלורידה קידם את המסרים בכוונה פרוגרסיבית, הרואה בקליטת מהגרים וברב תרבותיות כחלק מהמתכון לעיר יצירתית מוצלחת, ישנם חוקרים הטוענים כי מדובר באמירה מן הפה אל החוץ כיוון שמימוש רעיונות "העיר היצירתית" מביאים הלכה למעשה לתהליך של סגרגרציה מואצת. תהליך זה מתרחש כיוון שהעיר היצירתית מפלחת את שכבות האוכלוסייה לסוגי יצירתיות שונים–היזמים בהם יש זיק של גאונות, הטכנולוגיים אותם העיר צריכה עבור שגשוג כלכלי, האמנים הרעבים והשורדים ו"הבוהמה הגבוהה", שאותם צריך למשוך כיוון שהם ייצרו עיר טרנדית ויגרמו למעמדות הגבוהים יותר להגיע. בנוסף, הרעיונות הללו מקדמים נתיבי קריירה וכלכלה עירונית, אשר משמרים ומחזקים את תקרת הזכוכית שמיעוטים ונשים לא מצליחים לבקע. השחקן הראשי שמוצג בחזית התאוריה הוא דמות נורמטיבית, גברית על פי רוב ושיש לה אפשרות למוביליות חברתית. מתנגדים נוספים לרעיון העיר היצירתית טוענים כי העיר היצירתית של פלורידה מייצרת עיר המושתת על רב תרבותיות וחיבוק של הקהילה הלה"טבית, רק כדי למשוך אוכלוסייה של פריווילגיים, לבנים, הטרוסקסואלים וע"פ רב גברים.
איבחון שגוי
עוד היבט ביקורתי מוצג במאמר "The Real Creative Class", שמאתגר את עצם המינוח של מיהו "המעמד היצירתי" בעיר. המאמר מעלה את הטענה כי המעמד היצירתי האמיתי מורכב מאנשים קשי יום, הנדרשים לשרוד ולהתקיים בדרכים יצירתיות. בערים הגדולות, בהם הכלכלה הנאו-ליברלית שולטת, ישנם אי שוויון וסגרגציה, והתאוריה של "המעמד היצירתי" מתבררת כדמיונית נוכח המציאות הועלה מן השטח.
ריצ'רד פלורידה חוזר בו
בשנת 2017 החל פלורידה חוזר בו מרעיון "העיר היצירתית". כחמש עשרה שנה לאחר הגיית רעיון "העיר היצירתית" טען פלורידה שמחקריו מראים על היווצרות ערים חצויות – ערים בהם ישנה חצר קדמית וחצר אחורית והתאוריה שהוא הגה משרתת את הצד העשיר שלהן בלבד. כך ניתן לקרוא את הסיפור של ערים כמו אוסטין, שיקגו, ניו יורק, טורונטו וסידני, בהם מחירי הדיור האמירו ונוצרה ג'נטריפיקציה בעוד שהתברר כי בני ה"מעמד היצירתי" היו תמיד בני מעמד עשיר ורק התעשרו עוד יותר מהתהליכים הכלכליים שה"עיר היצירתית" הביאו איתם.
פלורידה אמד את איכותן של ערים לפי "מדדי מגניבות" וכמות האוכלוסייה הלהט"בית שקיימת בה, ועד ליצירת אינדקס בוהמייני לחישוב הצמיחה הכלכלית של העיר, והסיק שהרעיון המקורי של העיר היצירתית בעצם מצמצם את הפוטנציאל האנושי ומכיר רק באופן בו ההון התרבותי והאנושי משרת את כלכלת העיר ולאו דווקא את האנשים בה. אפילו השימוש בערך רב תרבותיות הוסט לתמיכה בפיתוח העירוני ולא קודם עבור האנשים שחיים בה.
בישראל
בבחינה השאלה כיצד יושם רעיון "העיר היצירתית" בישראל, נערך מחקר על ירושלים שם אומצה בשנת 2014 אסטרטגיית "המעמד היצירתי". מסקנת המחקר הייתה כי יזמי המדיניות שייבאו את הרעיונות לעיר לא השכילו להבין מה מודל "העיר היצירתית" יאפשר להם לפתח ולא השקיעו מחשבה באופן התיווך של תהליכי היישום שלהם לתושבים. בנוסף, עצם היותה של ירושלים עיר המתמודדת עם אתגרים פוליטיים ואתניים, לא תאם את המודל הגלובאלי לעיר בה יש צורך לגשר בין זהויות שונות. עיריית ירושלים קידמה את רעיונות "העיר היצירתית" תוך שמירה על אינטרס קבוצת השייכות החזקה בעיר, הדירה קבוצות מסוימות מתהליכי קבלת ההחלטות בנושא ויישמה אותן באמצעות יוצרים ואומנים תחת הגבלות, צנזורה ושמירה על זהות פוליטית אחודה. גם כאן, ניתן היה לראות כי רב תרבותיות ומגוון אתני, הם לא בהכרח כלים שמסייעים לכלכלה העירונית לצמוח, ויותר מכך, הם עשויים ליצור פילוג חברתי.
בבחינת הרעיון של אמנות במרחב הציבורי כקטליזטור לפיתוח עירוני, ניתן לראות את מקרה הבוחן של מוסררה בעיר ירושלים. מחקר הראה כי איגוד של קבוצת אמנים בשכונה למטרות פוליטיות וחברתיות וליצירת דיאלוג עם תושבים פלסטינים שחיו בשכנות להם, נתפס אצל השכנים כמהלך לא כנה המאיים על קיומם באזור ויצר בסופו של דבר פילוג בקבוצת האמנים עצמה.
כפר עציון
כְּפַר עֶצְיוֹן הוא התנחלות וקיבוץ מתחדש בגוש עציון, החבר בתנועת הקיבוץ הדתי והיישוב היהודי הראשון ביהודה ושומרון במאה העשרים. הקיבוץ הוקם בשנת 1943 באתר בו נעשו ניסיונות התיישבות החל ב-1926. הקיבוץ חרב במלחמת העצמאות ונבנה מחדש לאחר מלחמת ששת הימים, כקיבוץ בגוש עציון. הכפר נקרא על שם שמואל צבי הולצמן ('הולץ' הוא עץ בגרמנית), ממייסדי חברת "אל ההר", שפעלה בשנות ה-30 להקמת גוש יישובים באזור.
מגדל עדר וכפר עציון של "אל ההר"
הניסיונות להתיישב באדמת כפר עציון החלו בשנת 1927 עת הוקם באזור יישוב בשם "מגדל עדר" אשר ישב במקום בו נמצאת צומת גוש עציון. היישוב ננטש בשנת 1929 עקב מאורעות תרפ"ט. בשנת 1935 יושב האזור על ידי חברת "אל ההר" ואז ניתן למקום שמו "כפר עציון".
החברה רכשה שטח של 5000 דונם. במשך השנים תרצ"ב - תרצ"ו נעשו פעולות רבות לרכישת שטחי קרקע נוספים. סוכני החברה קיבלו מאת יהודי הארץ והגולה הזמנות רבות לקרקעות. הולצמן השיג את הסכמתם של מושל מחוז ירושלים, י. א. פ. קמפבל, ושל ראש הכמרים בכנסייה הרוסית בדבר חכירת המנזר הרוסי.
הובאה למקום קבוצת פועלים יהודים והם השתכנו בחדרי המנזר. הפועלים הכשירו את הקרקע והכינו משתלה גדולה של עצי פרי נשירים, ונבנה בית למרפאה. גם ערביי הסביבה נהנו מהשירות הרפואי והיחסים איתם היו תקינים. כך הונח יסוד ליישוב חדש אשר נקרא על שם אחד ממייסדיו - הולצמן - "כפר עציון". ביישוב זה ישבו אנשי 'השומר' לשעבר, כמו פנחס שניאורסון ואחרים, ששמרוהו. חברת אל ההר שיווקה חלקות של 25 דונם בכפר עציון. בתחילת 1935 יצא יוסף ויץ נגד התוכנית של כפר עציון בטענה שהחלקות הן יקרות מדי והסיכון רב.
הקיבוץ עד מלחמת העצמאות
בשנת 1943 (תש"ג) נוסד קיבוץ כפר עציון, הקיבוץ הראשון בגוש עציון, על ידי קבוצת אברהם (ע"ש הרב אברהם יצחק הכהן קוק) של תנועת השומר הדתי. מייסדי הקיבוץ היו יהודים ממזרח אירופה, רבים מהם ניצולי השואה. הקבוצה, קבוצת פועלים שיתופית דתית, התגבשה במשך 8 שנים בכרכור בטרם עלתה ליישוב. מקורות הפרנסה העיקריים היו רפת, מטע נשירים, ענף בניין ומחצבה. בקיבוץ היה בית מרגוע וב-1946 נחנך בו "נווה עובדיה" - בית אבן מרשים ששימש כבית כנסת ובית מדרש. תכנון הקיבוץ התבצע על ידי האדריכל והאמן מאיר בן אורי, שתכנן קיבוצים ומוסדות דתיים רבים.
בסוף 1947, ערב מלחמת העצמאות, מנה הקיבוץ 163 חברים ו-57 ילדים. כפר עציון היה הראשון מתוך ארבעה קיבוצים שהוקמו כגוש התיישבות מדרום לירושלים על-מנת להגן עליה מפלישה מכיוון דרום. הייתה זו נקודת היישוב העברית הראשונה באזור שמדרום לירושלים, ובעת הקמתה, נקודת היישוב הגבוהה ביותר בארץ ישראל (965 מ').
בין הכרזת החלוקה להכרזת העצמאות
ביום חמישי ד' אייר תש"ח (13 במאי 1948), יום אחד בלבד לפני הכרזת המדינה, נפלו כפר עציון ומגיניו. המגינים, חברים ולוחמי פלמ"ח, נהרגו תוך כדי קרב וחלקם נורו למוות לאחר שנכנעו לכוחות סדירים של צבא ירדן וערביי האזור (ראו: הטבח בכפר עציון). בקרבות גוש עציון נהרגו 242 חברים ולוחמים, ביניהם 21 נשים. ארבעה לוחמים הצליחו להימלט מהקרב. שלושת הקיבוצים האחרים נכנעו והמגינים נשלחו למחנות שבויים בירדן.
הקיבוץ החדש, לאחר 1967
ב-27 בספטמבר 1967 (כ"ב באלול ה'תשכ"ז) הוקם הקיבוץ מחדש על מקומו של קיבוץ כפר עציון החרב. מייסדי הקיבוץ היו בני המתיישבים הוותיקים, שאליהם הצטרפו חברי תנועת בני עקיבא מישראל ומהתפוצות. המתיישבים שהו במשך מספר שנים בתנאים קשים שכללו דיור זמני בשרידי בסיס ירדני, אספקה קצובה של מים מעיריית חברון, חשמל מגנרטור וכביש גישה לאזור בית שמש, כביש 367, שנפרץ אך לא כוסה באספלט.
הקיבוץ החדש תוכנן על ידי משרד האדריכלים בר-הרשקוביץ.
הקיבוץ מונה היום כ-230 משפחות. מקורות הפרנסה העיקריים הם: הקיבוץ נערך להרחבת שורותיו תוך קידום בניית שכונה קהילתית משולבת.
מאז 1999 פועלת בקיבוץ הישיבה תיכונית "מקור חיים" בראשות הרב דוב זינגר. בתחילת דרכה שהתה ישיבת שפע מקור חיים בקיבוץ, בבית הכנסת נוה עובדיה או עם ישיבת מקור חיים.
מאז 2012 פעול בקיבוץ מרכז מסחרי המכיל חלל עבודה משותף בשם 'הלולים', חניות הלבשה, חניות הנעלה, בית קפה ומאפיות.
אתרים
על מורדות הגבעה שעליה שכן כפר עציון הישן נטוע גן זיכרון, ובו בית אחד ששרד מהקיבוץ שחרב וחזית של בית חווה ("המנזר הגרמני") שהקימו ב-1928 נזירים ממנזר דורמיציון בירושלים ובו התגוררו ראשוני גוש עציון. בגן ניצב בית עדות למורשת גוש עציון, ובו מוזיאון לתולדות ההתיישבות בגוש עציון וחיזיון אור-קולי שמספר את ההיסטוריה של האזור. באותו "מנזר גרמני" ששוחזר קיים ארכיון פעיל שמתעד את כל המסמכים והממצאים של גוש עציון ועוקב אחר פרסומים חדשים. הארכיון מהווה מרכז לחוקרים וסטודנטים שחוקרים את תולדות המקום.
בקיבוץ נמצאים גם מוזיאון האדם בהר, ובו אוסף של כלי בית וכלי עבודה האופייניים להר חברון, וגן בוטני וזואולוגי בשם "שיר השירים".
אסתר וילאר
אסתר מרגרטה וילאר (בגרמנית: Asther Margareta Katzen Vilar; נולדה ב-16 בספטמבר 1935) היא סופרת ארגנטינאית-גרמנית.
היא הוכשרה ועבדה כרופאה, לפני שהתבססה כסופרת. וילאר ידועה בעיקר בזכות ספרה: הגבר הנשלט, שיצא לאור ב-1971, ובזכות ספרי ההמשך השונים שלו, הטוענים שבניגוד לרטוריקה הפמיניסטית והנפוצה של זכויות נשים, נשים בתרבויות מתועשות אינן מדוכאות, אלא מנצלות מערכת חברתית מבוססת היטב של ניצול גברים.
ביוגרפיה
הוריה של וילאר היו מהגרים גרמנים. הם נפרדו כשהייתה בת שלוש.
היא למדה רפואה באוניברסיטת בואנוס איירס, ובשנת 1960 נסעה למערב גרמניה, כדי להמשיך את לימודיה בפסיכולוגיה וסוציולוגיה. היא עבדה כרופאה בבית חולים בבוואריה במשך שנה, ועבדה גם כמתרגמת, אשת מכירות, עובדת פס ייצור במפעל, דוגמנית נעליים ומזכירה.
אסתר נישאה לסופר הגרמני קלאוס וואגן ב-1961. הנישואים הסתיימו בגירושין אך נולד להם בן, מרטין, ב-1964. לגבי הגירושין היא ציינה, "לא נפרדתי מהגבר, אלא רק מהנישואין כמוסד".
הגבר הנשלט (1971)
אחד הספרים הפופולריים ביותר של וילאר נקרא: "הגבר הנשלט", אותו כינתה חלק ממחקר על האפשרות ל"הנאה אנושית בתנאים של העדר חופש". בספרה היא טוענת, שנשים אינן מדוכאות על ידי גברים, אלא שולטות בגברים במערכת יחסים שהיא לטובתן, אך רוב הגברים אינם מודעים לכך.
כמה מהאסטרטגיות המתוארות בספרה הן:
הגבר הנשלט היה פופולרי למדי בזמן יציאתו לאור, בין השאר, בשל הסיקור העיתונאי הניכר שקיבל.
וילאר הופיעה בתוכנית האירוח The tonight show ב-21 בפברואר 1973, כדי לדון בספר. ב-1975 היא הוזמנה לוויכוח בערוץ הטלוויזיה הציבורי של רדיו מערב גרמניה, מול אליס שוורצר, שנודעה כנציגת תנועת הנשים באותה תקופה. הוויכוח היה שנוי במחלוקת, כאשר שוורצר טענה שוילאר היא: "לא רק סקסיסטית, אלא פאשיסטית", תוך השוואה בין ספרה לעיתון הנאצי דר שטירמר.
ספרים אחרים
המחזה שלה Speer (1998) הוא יצירה של ביוגרפיה בדיונית על האדריכל הגרמני, אלברט שפיר, והועלה בברלין ובלונדון, בבימויו ובכיכובו של קלאוס מריה ברנדאואר. היא גם כתבה ספרים ומחזות רבים אחרים, אשר רובם לא תורגמו לאנגלית.
אנה קארנינה (מיני-סדרה, 2000)
אנה קארנינה (באנגלית: Anna Karenina) היא מיני-סדרה בריטית בת ארבעה חלקים עיבוד לרומן "אנה קארנינה" מאת טולסטוי.
את הסדרה ביים דייוויד בלייר והיא שודרה בערוץ 4 הבריטי בין ה-9 ל-30 במאי 2000. בארצות הברית שודרה הסדרה לראשונה בתיאטרון מאסטרפיס של רשת הטלוויזיה PBS בשנת 2001.
תקציר עלילה
אנה נוסעת ברכבת מסנקט פטרבורג למוסקבה לבקר את אחיה סטיבה. סטיבה נשוי לדולי, ויש לו רומן עם האומנת של ילדיהם.
גומצן אינסולאריס
גומצן אינסולאריס (שם מדעי: Bothrops insularis) הוא מין של נחש ארסי ממשפחת הצפעיים ומהסוג גומצן. נחש זה נדיר מאוד בטבע והוא חי רק באי קווימדה גרנדה שלחופי סאו פאולו, ברזיל. כינויו של מין זה באנגלית הוא: "golden lancehead" - "גומצן ראש-חנית זהוב".
אנה קארנינה (מיני-סדרה, 2000)
תקציר עלילה
אנה נשואה ולה ילד בן שמונה. בין אנה והרוזן ורונסקי מתפתחת פרשת אהבים. קונסטנטין לווין מחזר אחרי אשה צעירה בשם קיט. לווין וקיטי הם רווקים.
אחיו של קונסטנטין לווין, ניקולאי, חי עם אשה בשם מאשה שהייתה פרוצה בעבר.
גומצן אינסולאריס
מאפיינים
הגומצן מגיע לאורך 70 ס"מ בממוצע ולעיתים לאורך 118 ס"מ. הוא בעל קשקשים זהובים-בהירים עם רצועות חומות בהירות עד זהובות לאורכו והבטן בהירה עד לצבע קרם. הראש רחב ואזור האף מוצר יותר. הוא בעל עיניים צהובות ולצידיהם גומות העוזרות לו לקלוט חום גוף של טרפו.
הנחש מצוי בטבע רק באי מבודד קטן וטרופי שסביבתו מכילה יער גשם טרופי, קרחות ושיחים קטנים ביניהם חיים הנחשים. בעוד הצעירים יאכלו פרוקי-רגליים הבוגרים ניזונים בעיקר מעופות ומלטאות אך גם מנחשים אחרים ואף מגומצנים קטנים מהם. הם ניזונים בדרך כלל ממארב בין ענפי העצים.
הנחש מצוי באי שומם מאנשים כך שאין הרבה מפגשים עם מין זה, אך נחשים שהובאו ליבשת הכישו אנשים. הסיכוי של הקורבן למות הוא 7% ללא טיפול רפואי ו-0.5-3% עם טיפול. ארסו של נחש זה דומה לארס קרובו - גומצן יאררקה וכנראה חזק יותר.
פטר קרדוש
פטר קרדוש (במקור קסטנבאום, בהונגרית: Kardos Péter; בודפשט, 11 במאי 1936) הוא רב ראשי נאולוגי, חזן, העורך הראשי של כתב העת אוי אלט (הונגריה) של התאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה.
ביוגרפיה
פטר קסטנבאום נולד במשפחה יהודית אורתודוקסית ברחוב דוב 86 בבודפשט כבנם של שאנדור (שמחה) קסטנבאום, פקיד, ושל מרגיט וייס (1901–1987), סוחרת עתיקות. מספטמבר 1942 למד בבית הספר היסודי ברחוב דוב. אביו ניספה בשואה במחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). פטר למד להכיר את יסודות הליטורגיה במקהלת בית הכנסת ברחוב קזינצי בבודפשט. בגיל ההתבגרות הוא היה תלמידו של יעקב גוטשל (Gottschal Jakab), מנצח ומלחין, ולאחר מכן למד את הסגנון האורתודוקסי אצל יוז'ף פיש (Fisch József). סיים את לימודיו הגמנסיה היהודית ב-1954. בשנת 1958 - תוך הענות להזמנתו של אלכסנדר שייבר - הפך לתלמיד בבית המדרש לרבנים בבודפשט וסיים במקביל את הכשרת החזנים. מוריו היו, בין היתר, אלכסנדר שייבר, משה ריכטמן, שאמו סמרה, יוז'ף שווייצר, ובהכשרת החזנים זמר האופרה והחזן רז'ה פלקי ושאנדור סירוטה, החזן הראשי של בודה.
את לימודיו כחזן סיים ב-1962. הוא עבד כבעל קורא ולא לקח על עצמו תפקיד רב במשך עשר שנים. בנוסף הוא עבד והתפרנס כמדריך תיירים, כיוון שדיבר מספר שפות. קרדוש כיהן תחת הרב הראשי דאז לאסלו הוכברגר. הוא קיבל סמיכה לרבנות ב-1971 ובשנה שלאחר מכן עבר לרובע זוגלו (רובע 14 של בודפשט), שם הוא פעיל מאז. בית הכנסת דרך טקיי הוא מקום מושבו הקבוע. לרגל ראש השנה ויום כיפור, על פי הזמנה, מילא תפקידי חזן ורב של בית הכנסת בוורשה מספר פעמים. מאז 1973, הוא עובד במערכת של כתב העת אוי אלט, שהוא העורך הראשי שלו מאז 1991. בנובמבר 1985 נבחר לנשיא אגודת הרנבים הלאומית. הוא שהה 15 חודשים בשוודיה כרב בשנים 1987–1988. קרדוש היה סגן נשיא אגודת הרנבים של התאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה, הוא פרש משם בפברואר 2021.
קרדוש הוא משתתף קבוע בסדרת התוכניות "העולם בעיניים יהודיות" ( A Világ Zsidó Szemmel) ו"פלפול (Pilpul) של הטלוויזיה הקהילתית Heti TV.
משפחתו
הוא נשא לאישה את יהודית אקשטיין ב-1966. נולדו להם שני ילדים: אגנש ולאסלו. גם בנו עובד כחזן.
ראצ'ד (סדרת טלוויזיה)
ראצ'ד (באנגלית: Ratched) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית המבוססת על הספר והסרט "קן הקוקייה" מאת הסופר קן קיזי ומהווה פריקוול עבורם. הסדרה נוצרה על ידי אוון רומנסקי ומככבת בה השחקנית שרה פולסון כדמותה האייקונית של האחות ראצ'ד האכזרית.
הסדרה עלתה לשידור בכל הפלטפורמות של שירות הזרמת המדיה נטפליקס ב-18 בספטמבר 2020.
רקע עלילתי
הסדרה מתרחשת בשנת 1947 ומגוללת את סיפור המקור של האחות ראצ'ד ואת המסע והאבולוציה שהיא עוברת בדרכה להפוך מאחות רחמנייה למפלצת אכזרית בדמות אדם. בנוסף, הסדרה עוקבת אחר התקדמותה הרצחנית של האחות ראצ'ד באמצעות מערכת הטיפולים הפסיכולוגיים.
ליהוק
במקביל להכרזה הרשמית על הפקת הסדרה, הוכרז שהשחקנית שרה פולסון תגלם את התפקיד הראשי בדמותה של האחות ראצ'ד האימתנית והאכזרית. ב-11 בדצמבר 2018 דווח כי פין ויטרוק וג'ון ג'ון בריונס הצטרפו לצוות השחקנים של הסדרה. ב-14 בינואר 2019, הוכרז כי צ'ארלי קארבר, ג'ודי דייוויס, הארייט האריס, סינת'יה ניקסון, האנטר פאריש, אמנדה פלאמר, קורי סטול ושרון סטון הצטרפו לצוות השחקנים של הסדרה. בפברואר 2019, דווח כי רוזנה ארקט, וינסנט ד'אונופריו, דון צ'ידל, אליס אנגלרט, אנני סטארק וסטן ואן וינק הצטרפו לצוות השחקנים המשני של הסדרה.
קישורים חיצוניים
ביקורות
פיתוח עסקי
מטרות של תהליכי פיתוח עסקי יכולות להיות כלליות (הגדלת הכנסות החברה) או רחבות מאוד (פיתוח עסק לרשת ארצית) או ספציפיות ומוגדרות (השקת מוצר חדש או פניה למגזר לקוחות חדש). לעיתים מושגים יעדים אלו בעזרת יצירת מערכת יחסים עם חברות נוספות ושותפים אסטרטגיים, שהמטרות שלהם סינרגטיות לאלו של הארגון.
הגדרה שאומצה על ידי פלגרייב באנציקלופדיה לניהול אסטרטגי, "פיתוח עסקי מוגדר כמשימות ותהליכים הנוגעים להיערכות אנליטית להזדמנויות לגידול פוטנציאלי, איתור, יישום ותמיכה בהזדמנויות צמיחה אבל אין זה כולל החלטות אסטרטגיות ויישום הזדמנויות צמיחה".
מנהל פיתוח עסקי
פיתוח עסקי נעשה באופן פנימי, בחברה עצמה או באמצעות יועצים חיצוניים. למרות המינוח "פיתוח עסקי", גם גופים ממשלתיים וציבוריים, מלכ"רים ותאגידים שאינם עסקיים, עוסקים באופן תמידי בפיתוח עסקי.
מחקר שיטתי שנערך לאחרונה בנושא, התווה קווים מנחים והצביע על הופעתו של תפקיד "מפתח עסקי" או מנהל הפיתוח העסקי, עם תפקיד מיוחד בתהליך ניהול חדשנות. פונקציית הפיתוח העסקי נפוצה יותר בתעשיות ההיי-טק והביו-טק .
All Things Must Pass
All Things Must Pass הוא אלבום משולש של מוזיקאי הרוק האנגלי ג'ורג' האריסון. האלבום הוקלט ויצא בשנת 1970. הייתה זו עבודת הסולו הראשונה של האריסון אחרי פירוק הביטלס באפריל של אותה השנה, והאלבום השלישי שלו כיוצר עצמאי. הוא כולל את הסינגלים הלהיטים "My Sweet Lord" ו-"What Is Life", כמו גם השיר "Isn't It a Pity" ושיר הנושא שנדחו על ידי הביטלס. האלבום משקף את השפעת הפעילות המוזיקלית של האריסון עם אמנים ולהקות כבוב דילן, הבנד, דלני ובוני ובילי פרסטון בין השנים 1968–1970, וצמיחתו כאמן מעבר לתפקידו התומך בחברי הלהקה שלו לשעבר ג'ון לנון ופול מקרטני. All Things Must Pass מציג את צליל החתימה של האריסון, גיטרת הסלייד והנושאים הרוחניים שנכחו בכל עבודות הסולו הבאות שלו. הגרסה המקורית של התקליט כללה שני תקליטים של שירים ותקליט שלישי של ג'מים לא רשמיים, שנקראו Apple Jam. פרשנים אחדים מפרשים את תמונת האלבום, המציגה את האריסון מוקף בארבעה גמדי גינה, כהצהרה על עצמאותו מהביטלס.
ההפקה החלה באולפני אבי רוד בלונדון במאי 1970, עם אוברדאבינג נרחב ומיקסינג עד אוקטובר. בין קאסט הנגנים הגדול היו אריק קלפטון וחברי הלהקה של דלני ובוני - שלושה חברים שהקימו את דרק והדומינוס עם קלפטון במהלך ההקלטה - כמו גם רינגו סטאר, גארי רייט, בילי פרסטון, קלאוס וורמן, ג'ון ברהם, באדפינגר ופיט דרייק. הסשנים הניבו חומר לאלבום כפול, שרובו לא פורסם.
All Things Must Pass היה הצלחה ביקורתית ומסחרית עם הוצאתו לאור, ונשאר זמן רב במקום הראשון במצעדים במדינות רבות ברחבי העולם. האלבום הופק על ידי פיל ספקטור ומעסיק את ה"קיר" שלו של טכניקת ייצור הסאונד שלו כדי ליצור אפקט בולט; בן גרסון מהרולינג סטון תיאר את הצליל כ-"וגנריאני, ברוקנריאני, המוזיקה של פסגות הרים ואופקים גדולים". בהתייחסות להפתעה הנרחבת של הופעת הבכורה של האריסון לאחר הביטלס, השווה ריצ'רד ויליאמס את האלבום לתפקיד הראשון של גרטה גרבו במדיה והכריז: "Garbo talks! – Harrison is free!". לדברי קולין לארקין, כותב במהדורת 2011 של האנציקלופדיה למוזיקה פופולרית, All Things Must Pass "מדורג באופן כללי" כאלבום הסולו הטוב ביותר של אחד מחברי הביטלס לשעבר.
במהלך השנה האחרונה לחייו, פיקח האריסון על מסע פרסום מוצלח להנפקה מחדש לציון 30 שנים להוצאת האלבום. בעקבות ההנפקה המחודשת, במרץ 2001, הסט קיבל מעמד פלטינה 6 פעמים על ידי תעשיית איגוד ההקלטות של אמריקה. בין הופעות האלבום על רשימות האלבומים הטובים ביותר של המבקרים, All Things Must Pass דורג במקום ה-79 ברשימת "100 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים" ב-1993, ואילו מגזין הרולינג סטון הציב אותו במקום ה-433 ברשימת "500 האלבומים הטובים ביותר של כל הזמנים". בחודש ינואר 2014, All Things Must Pass נכנס להיכל התהילה של הגרמי.
רשימת השירים
צד א'
צד ב'
צד ד'
צד ה' (Apple Jam)
ז'ואאו פלהיניה
ז'ואאו מריה לובו אלבש פלהיניה גונסלבש (בפורטוגזית: João Maria Lobo Alves Palhinha Gonçalves; נולד ב-9 ביולי 1995 בליסבון שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת פולהאם מהפרמייר ליג ובנבחרת פורטוגל.
קריירת מועדונים
פלהיניה גדל במחלקות הנוער של אלטה דה ליסבון, סקבננסה וספורטינג ליסבון. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של ספורטינג ליסבון במסגרת ליגת העל הפורטוגלית, ממנה הושאל למוריירנסה, בלננסש וספורטינג בראגה מליגת העל הפורטוגלית.
ב-4 ביולי 2022 חתם פלהיניה על חוזה לחמש עונות בפולהאם מהפרמייר ליג. ב-6 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד ליברפול במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2022/2023. ב-20 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-2 על ברנטפורד במסגרת המחזור השלישי בליגה.
קריירה בינלאומית
ב-24 במרץ 2021 ערך פלהיניה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל, בניצחון 1-0 על נבחרת אזרבייג'ן במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. ב-30 במרץ הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 3-1 על נבחרת לוקסמבורג במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
הוא היה חלק מסגל נבחרת פורטוגל לטורניר יורו 2020 בשנת, וערך שתי הופעות בטורניר.
נכלל בסגל נבחרת פורטוגל לטורניר מונדיאל 2022.
זאפיר
זאפיר (באנגלית: Zapier) היא חברת תוכנה המפתחת פלטפורמת אינטגרציה המאפשרת לחבר מגוון רחב של יישומים ושירותי ענן ללא צורך בפיתוח קוד..
נכון ל-2021, זאפיר מחברת מעל 4000 אפליקציות עם מסלולים חינמיות ובתשלום.
היסטוריה
זאפיר הוקמה בעיר קולומביה במדינת מיזורי שבארצות הברית, על ידי ווייד פוסטר, בריאן הלמיג ומייק קנופ במסגרת חממת Startup Weekend Columbia. אחרי שבקשת מימון ראשונה שנדחתה ב-2011, הם יצרו האב-טיפוס עם 25 אפליקציות מחוברות ובעזרתו הם התקבלו לאקסלרטור Y Combinator והחברה עברה למאונטיין ויו, קליפורניה. באוקטובר 2012 זאפיר ערכהסבב גיוס נוסף של 1.3 מיליון דולר בהובלת חברת ההשקעות העולמית Bessemer Venture Partners. החברה הגיע לרווחיות בשנת 2014.
כל עובדי זאפיר עובדים מרחוק מיום הקמתה ב-2011. נכון לינואר 2022 החברה מעסיקה כ-500 עובדים ב-38 מדינות.
זאפיר משתמשת בטכנולוגיות הבאות: Python/Django, JavaScript/React.
Need for Speed: Underground
המשחק היווה הצלחה מסחרית וקיבל ביקורות חיוביות רבות. משחק ההמשך, Need for Speed: Underground 2, יצא לאור ב-2004.
התאמה אישית
בתפריט ההתאמה האישית, ניתן לשפר ביצועים של כלי רכב ולבצע שיפורים חזותיים כמו שינוי צבע הרכב, הוספת כיתובים וסטיקרים, הוספת תאורת ניאון, פגושי רכב מותאמים אישית, מגני צד, ספוילרים, מכסה מנוע מותאם אישית, אגזוזים, פתח אוורור בגג, צמיגים מותאמים אישית ומרכב הרכב.
כמו כן, שחקנים יכולים לשפר את היכולות הביצועיות של הכלי הרכב שבבעלותם באמצעות שיפורים במנוע, במרכב, במתלים, בצמיגים, במערכת השליטת במנוע (ECU) וכן בהוספת מערכת נייטרוס (NOS), מערכת טורבו וערכה להפחתת משקל הרכב.
עלילה
המשחק מתחיל בשחקן שמתחרה במרוץ רחוב באולימפיק סיטי עם אקורה אינטגרה R משופרת ומנצח בקלות את המתחרים, אך זה מתגלה בסופו של דבר כחלום, לאחר שסמנתה מעירה את השחקן משנתו.
סמנתה היא חברתו של השחקן באולימפיק סיטי, אשר מדריכה אותו בנושא תרבות מרוצי הרחוב הלא-חוקיים שנטבעה בעיר ומסייעת לו במהלך העלילה. סמנתה עוזרת לשחקן לקנות מכונית התחלתית ומפגישה בינו לבין טי.ג'יי, אשר מסייע לשחקן בהשגת שיפורים מכניים לרכב תמורת ניצחונות במרוצים. במהלך המשחק, השחקן נפגש ומתחרה כנגד כנופיות מרוצים שונות ובסופו של דבר משיג את תשומת ליבו של אדי, מנהיג כנופיית האיסטסליידרס ואלוף המרוצים המחתרתיים של העיר ומליסה, חברתו של אדי. אדי מתנשא על השחקן ולועג לו על יכולות הנהיגה שלו, בכך שאומר ש-, אך השחקן מוכיל לאדי שההפך הוא הנכון. אדי, זועם על כך שהשחקן ערער על יכולותיו ועל התואר שלו, מאתגר את השחקן להתחרות בסמנתה, שסוערת על כך שהשחקן מסכים לאתגר. סמנתה מפסידה לשחקן לאחר שהיא מבצעת תאונה במהלך המרוץ, שבה מכוניתה - הונדה סיוויק Si נהרסת לחלוטין. לאחר ההפסד, טי.ג'יי לוקח לעצמו את רכבה של סמנתה והורס אותו עוד יותר. בעקבות כך, סמנתה מנתקת קשר עם השחקן.
השחקן ממשיך לנצח במרוצים שהמכרים של סמנתה מציעים לו בהיעדרה ומאוחר יותר אף מתחרה בטי.ג'יי שמתחרה במכוניתה של סמנתה. השחקן מנצח את טי.ג'יי וזה בתמורה מחזיר את הרכב לשחקן, שמחזיר את הרכב בחזרה לסמנתה. בעקבות כך, הקשר בין סמנתה לשחקן חוזר וסמנתה מעודדת את השחקן לאתגר את אדי ולנצח אותו סופית. אדי מאתגר את השחקן למרוץ ספריט שבמהלכו הוא מפסיד ובעוד שהשחקן וצוותו חוגגים את הניצחון, רכב מסתורי מדגם ניסאן 350Z בצבע אפור מאתגר את השחקן למרוץ אחרון. השחקן מתחרה ברכב המסתורי ומנצח גם אותו. לאחר הניצחון מתגלה כי הנהג הוא לא אחר מאשר מליסה, חברתו של אדי.
בסופו של דבר, הפעולות של השחקן מזכות אותו בתואר אלוף המרוצים המחתרתיים של אולימפיק סיטי.
פסקול
פסקול המשחק מכיל 26 רצועות באורך כולל של שעה, 36 דקות ו-6 שניות, הכולל ברובו שירים מז'אנר הראפ וההיפ הופ מאמנים כמו נייט דוג,, ליל ג'ון אך גם שירים מז'אנר הרוק מאמנים ולהקות כמו סטטיק-אקס, רוב זומבי ולוסטפרופטס. כמו כן, למשחק הולחנו 10 רצועות מקוריות מאת ג'ים לאת'ם באורך כולל של 4 דקות ו-20 שניות.
ביקורת
Need for Speed: Underground זכה לביקורות חיוביות ברובן. אתרי הסקירה GameRankings ו-Metacritic נתנו למשחק ציון של 84.29% וניקוד של 85 מתוך 100 לגרסת הפלייסטיישן 2, ציון של 83.73% וניקוד של 83 מתוך 100 לגרסת הגיימקיוב, ציון של 82.29% וניקוד של 82 מתוך 100 לגרסת המחשב האישי, ציון של 81.76% וניקוד של 83 מתוך 100 לגרסת ה-Xbox וציון של 77.33% וניקוד של 77 מתוך 100 לגרסת הגיים בוי אדוונס. אך עם הציון הגבוה, מספר ביקורות ציינו כשלים במשחק: מסלולים שחוזרים על עצמם, בינה מלאכותית לא מאוזנת (במיוחד ברמת הקושי הקלה ביותר), החוסר בשיטוט חופשי במפה וכן מנוע ההרס במשחק, שמתבטא בנזק מינימלית קומסטי לכלי הרכב במהלך התנגשויות, במיוחד במרוצי דראג.
בבריטניה, מגזין Official UK PlayStation 2 נתן לגרסת הפלייסטיישן 2 ניקוד של 9 מתוך 10 וציין את האופי הבלתי חוקי של המשחקיות. המגזין שיבח את המהירות, אך ציין כי המשחק היה רק. ביפן, מגזין Famitsu נתן לגרסאות הפלייסטיישן 2 וגיימקיוב שני ציונים של 8 ושני ציונים של 9, כך שסך הניקוד הכולל הגיע ל-34 מתוך 40.
המשחק זכה בפרס "משחק המרוצים של השנה" במגזין Computer Gaming World. עורכי המגזין כתבו כי.
כמו כן, Need for Speed: Underground זכה בפרס "משחק המרוצים הטוב ביותר למחשב האישי" לשנת 2003 של מגזין The Electric Playground, בפרס "משחק המרוצים של השנה לקונסולות" בטקס פרסי Interactive Achievement השביעי (לימים ) ובפרס "פרסים גלובלים (עבודות מעבר לים)" שארגון CESA ומשרד הכלכלה, המסחר והתעשייה היפני נתנו.
מכירות
לפי המפיצה Electronic Arts, המשחק נחל הצלחה מסחרית עם למעלה מ-7 מיליון עותקים שנמכרו עד אמצע שנת 2004 ובסך הכל 15 מיליון עותקים שנמכרו. המשחק נכנס לרשימת "הנמכרים ביותר" ברשימות "הגדולים ביותר" ו-BigHit לקונסולת המשחקים פלייסטיישן 2, לרשימת "משחקי הפלטינום" של Xbox ולרשימת "בחירת השחקנים" של גיימקיוב.
עד יולי 2006, נמכרו למעלה מ-2.6 מיליון עותקים של גרסת הפלייסטיישן 2 ברווח של 115 מיליון דולר אמריקני בארצות הברית לבדה. מגזין Next Generation דירג את המשחק במקום השישי ברשימת משחקי הווידאו הנמכרים ביותר בארצות הברית לקונסולות המשחקים פלייסטיישן 2, Xbox וגיימקיוב בין ינואר 2000 עד יולי 2006. כמו כן Underground היווה את המשחק הנמכר ביותר בסדרת Need for Speed בעת הוצאתו לאור בארצות הברית. כמו כן, גרסת הפלייסטיישן 2 זכתה לפרס "דאבל פלטינום" מארגון ELSPA, מה שמבציע על כך שגרסה זו מכרה למעלה מ-600 אלף עותקים בבריטניה.
ולדיסלב השני יגיילו
ולדיסלב השני יגיילו, או בשמו המקורי בליטאית – יוגאילה אלגירדאיטיס (בפולנית:, בליטאית: Jogaila Algirdaitis, בבלארוסית ובאוקראינית: Ягайла 1352 או 1362 וילניוס – 1 ביוני 1434 גרודק, לימים "גרודק יגיילונסקי" או הורודק) היה דוכס גדול של ליטא בין השנים 1377–1392 ומלך פולין בין השנים 1386–1434. יוגאילה, בנו של אלגירדאס, דוכס ליטא, היה נציג השושלת הגדימינית ומייסד השושלת היגלונית (1385–1572) של מלכי פולין. דרך אמו, אוליאנה מטוור, היה בעל שורשים רוסיים.
בשנת 1386 הוא הקים באמצעות הסכם קרבו (Krewo) את האוניה הפרסונלית בין ממלכת פולין ובין הדוכסות הגדולה של ליטא. ההסכם התאפשר באמצעות נישואיו לידוויגה לבית אנז'ו, מלכת פולין ב-1386 ועל ידי התנצרותו לדת הקתולית תוך אימוץ השם הנוצרי ולדסילב. יחד איתו האוכלוסייה הליטאית עברה לנצרות הקתולית.
נמנה עם 24 מייסדיו של מסדר הדרקון שנועד להתגייס להגנת אירופה הנוצרית מפני איום האימפריה העות'מאנית המוסלמית ומפני איומים חיצוניים אחרים.
ניצחונו בשנת 1410 בגרונוולד, ביחד עם הדוכס הגדול של ליטא, ויטאוטאס הגדול, ובני ברית אחרים, על האבירים הטווטונים גרם לחתימת הסכם השלום בטורון ולהתמוטטות הישות המדינית של מסדר הטבטונים באזור הים הבלטי. ולדיסלב יגיילו הבטיח והרחיב את גבולות פולין וליטא ושלטונו נחשב התחלת "תור הזהב" הפולני. תחת שושלת יגיילו הפכה פולין למעצמה פוליטית וצבאית במזרח אירופה ובמרכזה.
רקע משפחתי ושנות צעירותו
שמו בלידה היה יוגאילה. קיימים פרטים מעטים על ילדותו וצעירותו ואף יום הולדתו אינו ודאי. בעבר סברו שנולד ב-1348 או 1352, אך מחקרים בני זמננו תומכים בתאריך מאוחר יותר – בסביבות 1362. היה צאצא לשושלת הגדימינית וייתכן כי מקום הולדתו הוא ווילנה. הוא היה הבן הצעיר מבין אחד-עשר ילדיהם של הדוכס הגדול של ליטא, אלגירדאס, ושל אשתו השנייה, אוליאנה אלכסנדרובנה מטבר, בת של הקניאז הגדול של טבר, אלכסנדר הראשון.
שלטון משותף עם דודו קסטוטיס בליטא רבתי
הדוכסות הגדולה של ליטא הייתה ישות פוליטית מורכבת משתי מרכיבים אתניים מובילים, אך שונים מאוד, ומשתי מערכות פוליטיות: ליטא האתנית בצפון-מערב, ו"רוטניה", דהיינו שטחים של רוס של קייב לשעבר, המהווים היום חלק מבלארוס, מאוקראינה וממערב רוסיה.
בשנת 1377, אחרי מותו של אלגירדס, שיתף קסטוטיס (Kęstutis), במקור הדוכס של טרקאי, את אחיינו יוגאילה בשלטון, כשליט של השטחים המזרחיים והדרומיים של ליטא רבתי, בעוד הוא עצמו המשיך לשלוט בצפון-מערב. אף על פי שיוגאילה נשא פורמלית את התואר דוכס גדול של ליטא, ה"דיארכיה" הזאת לא הייתה בשום אופן שוויונית: הדוד שמר לעצמו את הראשונות והיה המנהיג הראשי של המדינה. בתחילת שלטונו, בשנים 1377–1378 הוטרדה מנוחתו של יוגאילה מנסיונותיו של אנדרי מפולוצק, בנו הבכור של אלגירדס, לנכס לעצמו את מעמד הדוכס הגדול. מתוך שאיפה זאת כרת אנדריי ברית בשנת 1380 עם הקניאז של מוסקבה דימיטרי. שניהם קראו תגר על בן בריתו של יוגאילה, האמיר הטטרי ממאי, חאן בפועל של אורדת הזהב.
בשעת המבחן, בשדה הקרב בקוליקובו, לא תמך יוגאילה ממש בכוחות הטטרים, ואיפשר לנסיך הרוסי דמיטרי לנחול עליהם ניצחון משמעותי. אמנם, נראתה הצלחה זו של המוסקבאים במאבק נגד אורדת הזהב כמו "ניצחון פירוס", אבל בטווח ארוך, היא סימנה את התחלת העלייה האיטית אבל הבטוחה של הדוכסות הגדולה של מוסקבה כמעצמה היריבה העתידית הכי מסוכנת לשלמותה, רווחתה והשרדותה של ליטא. עם זאת באותם הימים, האבדות הכבדות שסבלה מוסקבה באותו קרב מפורסם החלישו את כוחה ויוגאילה הרגיש אז חופשי יותר להתחיל במאבק על ההגמוניה בליטא, נגד דודו, קסטוטיס.
הסכם דובידישקס ומלחמת האזרחים הליטאית הראשונה
יוגאילה גמל לאבירים הטבטונים על עזרתם נגד קסטוטיס ובנו על ידי חתימת הסכם דוביסה, שבו הבטיח את התנצרותה של ליטא והעניק להם את סמוגיטיה ממערב לנהר דוביסה. אולם, כשיוגאילה לא עמד בדבריו ולא אשרר את ההסכם, פלשו האבירים לליטא בקיץ 1383. בשנת 1384 התפייס יוגאילה עם ויטאוטאס והבטיח להחזיר לו את מורשתו בטרקאי. ויטאוטאס פנה אז נגד הטבטונים ותקף ושדד כמה מהמבצרים הגרמנים.
הטבילה ונישואיו
אמו של יואגאילה, אוליאנה, האיצה בו לשאת לאשה את סופיה, בתו של הנסיך דמיטרי דונסקוי של מוסקבה, צעד שהיה צריך להתלוות בהתנצרותו לפי הדת הנוצרית אורתודוקסית. אך בחירה כזאת לא רק שלא הייתה עוצרת את מסעי הצלב של האבירים הטבטונים נגד ליטא אלא הייתה אף מעצימה אותם, מפני שהאורתודוקסים "הסכיזמטים" נחשבו בעיני הקתולים לא טובים בהרבה מהפאגאנים. יוגאילה העדיף לעומת זאת לבקשת את ידה של המלכה ידביגה של פולין, נערה בת 11 ורומית קתולית באמונתה. האצולה מ"פולין קטן" הציעו את הנישואים האלה ליוגאילו מכמה סיבות. בין השאר, ביקשו לנטרל סכנות מפני ליטא עצמה ולנכס לעצמם את השטחים הפוריים של גליציה (הליץ') – ווהלין. כמו כן הם ראו במהלך הזדמנות להגביר את זכויותיהם וגם למנוע השפעה אוסטרית, כפי שהיא יוצגה על ידי הארוס הקודם של ידביגה, וילהלם, הדוכס של אוסטריה.
ב-14 באוגוסט 1385 בטירת קרבו, אישר יוגאילה את הבטחותיו טרם הנישואים במסגרת "האיחוד של קרבו". הבטחות אלה כללו את ההתנצרות לפי הדת הרומית-קתולית, החזרת האדמות ה"גנובות" מפולין על ידי שכניה, ואת הסעיף המפורש על ידי ההיסטוריונים כצעד שיכול להיות כל דבר החל מאוניה פרסונלית בין ליטא ובין פולין ועד להכללתה המלאה של ליטא לתוך פולין. ההיסטוריונים חלוקים בדעותיהם ביחס להסכם ולמניעיו של יוגאילה. בשביל קלוצ'ובסקי (2000), הוא "שיקף ראייה ארוכת טווח יוצאת מן הכלל בפיקחותה מצד האליטות הפוליטיות בשתי הארצות", בעוד שלוקובסקי וזוואדזקי (2001) ראו בו "הימור מיואש של יוגאילה שנועד למנוע אפשרות של שעבוד בלתי נמנע".
יוגאילה הוטבל לנצרות בטקס כדת וכדין בקתדרלת ואבל בקרקוב ב-15 בפברואר 1386 וקיבל את השם הנוצרי ולדיסלב.
טקס החתונה התקיים ב-4 במרץ 1386, שבועיים אחרי טקסי הטבילה. יוגאילה הוכתר כמלך ולדיסלב השני על ידי הארכיבישוף בודזאנטה. הוא אומץ באופן חוקי על ידי אמה של ידוויגה, אליזבט מבוסניה, כך שיוכל לשמור את כס המלכות במקרה של מות אשתו.
הטבילה המלכותית גררה גל של טבילות בקרב רוב האצילים ואנשי החצר של יוגאילה, כן טבילות המוניות בנהרות של ליטא, דבר שסימל את התחלת התנצרותה של ליטא. אף על פי שהמתנצרים העיקריים לדת הקתולית היו האצילים הליטאים בעוד גם הפאגאניות והנצרות האורתודוקסית נותרו מעוגנות חזק בקרב האיכרים, טבילת המלך ותוצאותיה הפוליטיות הטביעו חותם בל יימחה בהיסטוריה של פולין וליטא כאחד.
תאריו
בלטינית: Wladislaus dei gracia Rex Polonie, nec non terrarum Cracovie, Sandomirie, Siradie, Lancicie, Cuyauie, Lituanie princeps supremus, Pomeranie, Russieque dominus et heres, etc
תרגום: ולדיסלב, בחסד אלהים מלך פולין, גם כן של ארצות קרקוב, סנדומיר, שייראדז', לנצ'יצקייה, קויאווה, דוכס עליון של ליטא, שליט ויורש של רוטניה.
.
עלייתו על כס המלכות
ולדיסלב יגיילו והמלכה ידוויגה שלטו כמונרכים שותפים. על אף שלידוויגה היה פחות כוח מעשי, היא לקחה חלק פעיל בחיים הפוליטיים והתרבותיים של פולין. בשנת 1387 היא עמדה בראש שני מסעות צבאיים ברוטניה האדומה, וכבשה שם מחדש שטחים שאביה, לאיוש הגדול, סיפח זמנו להונגריה. כמו כן הבטיחה לעצמה את נאמנותו של פטרו הראשון, שליט נסיכות מולדובה. ב-1390 פתחה בעצמה את המשא ומתן עם מסדר הטבטונים. עם זאת, נפלה מרבית האחריות הפוליטית על כתפיו של ולדיסלב, בעוד שידוויגה עסקה רבות ביוזמות בתחום התרבות והנדבנות, פעילות שזיכתה אותה בהערכה רבה.
זמן קצר אחרי עלייתו על כס המלכות של פולין, העניק יגיילו כתב זכויות לעיר וילנה, כפי שנעשה גם לגבי עיר קרקוב, לפי דגם חוקי מגדבורג. ויטאוטאס העניק פריבילגיות לקהילה היהודית של טרקאי בערך באותם התנאים כמו הזכויות שהוענקו ליהדות פולין מימי המלכים בולסלב האדוק וקזימייז' הגדול. מדיניותו של ולדיסלב בכיוון איחוד שתי מערכות החוקים של פולין וליטא הייתה חלקית ולא אחידה אך היוותה צעד בעל השלכות ארוכות טווח. עד לאיחוד לובלין משנת 1569 כמעט לא נותרו הבדלים משמעותיים בין המערכות המנהליות והמשפטיות שפעלו בליטא ובפולין. אחת התוצאות של מדיניות ולדיסלב התחוללה במישור הדתי. חלה התקדמות הדת הרומית-קתולית על חשבון הנצרות האורתודוקסית. בשנים 1387 ו-1413, למשל, בויארים הליטאים הקתוליים זכו לפריבילגיות משפטיות ופוליטיות שנשללו לבויארים האורתודוקסים. במאה החמש עשרה תנופת התהליך הזה התלוותה בהתחזקות הזהות הרוטנית והליטאית.
האתגרים
טבילתו של יגיילו לנצרות לא שמה קץ למסע הצלב של האבירים הטבטונים, שטענו שהתנצרותו הייתה מזויפת, אולי אפילו משעה כפירה וחידשו את פשיטותיהם בתירוץ שליטא נשארה עדיין פגנית. עם זאת, היה כעת יותר קשה לאבירים להסביר את עילות מסע הצלב והם עמדו בפני איום הולך וגדל מצד הברית בין ממלכת פולין וליטא שבחרה באמת בדרך הנצרות. בחסותו של ולדיסלב קמה דיוקסיה וילנה תחת ראשות הבישוף אונדז'יי וסילקו, הכומר המוודה לשעבר של אליזבת מהונגריה. הבישופות, שכללה גם את סמוגיטיה, הייתה עד אז בפיקוח מסדר הטבטונים (שמרכזו בקניגסברג), ועברה הפעם מחסותם לזו של הארכיבישוף בגנייזנו. החלטתו של ולדיסלב לא שיפרה את יחסיו עם הטבטונים אולם שימשה לחיזוק הקשרים ההדוקים שנוצרו בין ליטא לפולין, ואיפשרו לכנסייה הפולנית לסייע חופשית לאחותה הליטאית.
בשנת 1389 נאלץ שלטונו של ולדיסלב להתמודד עם אתגר מחודש מצד בן דודו, ויטאוטאס, שזעם על שינוי מאזן הכוח בליטא לטובת סקירגיילה. ויטאוטאס יצא למלחמת אזרחים במטרה להיבחר לדוכס גדול. ב-4 בספטמבר 1390 צרו כוחות מאוחדים של ויטאוטאס ושל הטבטונים שבפיקוד המגיסטר הגדול קונרד פון ואלנרודה, על וילנה, שבה נמצא העוצר סקירגיילה עם לוחמים פולנים, ליטאים ורוטנים. על אף שהאבירים הפסיקו את המצור אחרי חודש, הם הצליחו להחריב הרבה מן חלק החיצוני של העיר. שפיכות הדמים הופסקה זמנית על ידי חתימת הסכם אוסטורב בשנת 1392. לפי ההסכם, הסכים ולדיסלב למסור לוויטאוטאס את רסני השלטון בליטא בתמורה לשלום:ויטאוטאס עמד להנהיג את ליטא בתור דוכס גדול (magnus dux) עד יום מותו, תחת חסותו של הדוכס העליון (dux supremus), הלא הוא מלך פולין עצמו. סקירגיילה הועבר מהדוכסות טרוקי והתמנה לנסיך קייב.
השנים המוקדמות
ב-22 ביוני 1399 ילדה המלכה ידוויגה בת, שהוטבלה בשם אליזבת בוניפציה, אך כעבור חודש מתו שתיהן, האם והבת. ולדיסלב נשאר השליט הבלעדי של ממלכת פולין, ללא יורש וגם ללא לגיטימיות מספקת לנהל את המדינה. מות אשתו חיבלה בזכותו לכס המלכות, וכתוצאה מכך התעוררו סכסוכים ישנים בין אצילי פולין קטן, שאהדו, בדרך כלל, את ולדיסלב, ולשועי פולין גדול. בשנת 1402 הגיב ולדיסלב להתמרמרות נגד שלטונו והתחתן עם אנה מצלייה, נכדתו של קז'ימייז' השלישי, שידוך פוליטי שהיה אמור להחזיר את הלגיטימיות למלכותו.
ברית וילנה וראדום בשנת 1401 אישרה את מעמדו של ויטאוטאס בדוכס גדול תחת חסותו של ולדיסלב. מצד שני, היא הבטיחה את ירושת תוארי הדוכס הגדול לצאצאיו של ולדיסלב. במקרה שוולדיסלב ימות ללא יורשים, הדוכס הגדול היה אמור להיבחר על ידי האצילים הליטאים. באותם ימים היה קשה לנבא את השלכות הברית, מכיוון שלאף אחד מהמונרכים לא נולדו עדיין יורשים. הברית חיזקה לעומת זאת, את קשרים בין אצילי פולין וליטא והבטיחה הגנה משותפת, תוך חיזוק כוחה של ליטא בעימות חדש אפשרי נגד האבירים הטבטונים, עימות שפולין לא הייתה מעורבת בו עד אז. ההסכם השאיר ללא פגיעה את החירויות מהן נהנו אצילי פולין וחיזקו את כוחם של האצילים הליטאים לפי הדוגמה הפולנית. עד אז הוטרדו פחות הדוכסים הגדולים של ליטא מאיזונים ומגבלות מצד האצילים. משום כך זיכתה ברית וילנה וראדום את ולדיסלב בעלייה בפופולריות שלו בתוך ליטא.
בשלהי 1401 מלחמה מחודשת נגד הטבטונים התחילה לדלדל את משאבי הליטאים, שמצאו עצמם נאבקים בשתי חזיתות אחרי פריצת מרידות בפרובינקיות המזרחיות. אחד מאחיו של ולדיסלב, שוויטריגיילה, בחר ברגע זה כדי לקרוא תגר על המלכות ולהכריז את עצמו לדוכס גדול, תוך כדי התססה בתוך ליטא. ב-31 בינואר 1402 הוא הופיע במריאנבורג והשיג את גיבוי האבירים הטבטונים.
הסכסוך עם מסדר הטבטונים
באותה שנה, 1404, דן ולדיסלב בעיר ורטיסלב, עם מלך בוהמיה, וצלאב הרביעי, שנודע גם כוונצל, מלך גרמניה ("מלך הרומאים"). ונצל הציע להחזיר את שלזיה לפולין בתנאי שוולדיסלב יתמוך בו במאבק לשלטון באימפריה הרומית הקדושה. בהסכמת האצילים הפולנים והשלזיים, דחה ולדיסלב את העסקה כיוון שלא רצה להעמיס את עצמו בעוד התחייבויות צבאיות במערב.
המלחמה של פולין וליטא נגד מסדר הטבטונים
בדצמבר 1408 ניהלו ולדיסלב וויטאוטאס דיונים אסטרטגיים בטירת נובוגרודק (בנבהרדק) שבהן החליטו להתסיס את חבל סמוגיטיה נגד השלטון הטבטוני כדי לגרום לנסיגת כוחות של האבירים הגרמנים מפומרליה. ולדיסלב הבטיח לחטאוטאס לגמול לתמיכתו על ידי החזרת סמוגיטיה לליטא בכל הסכם שלום שייחתם בעתיד. ההתקוממות בסמוגיטיה פרצה במאי 1409 ובהתחלה עוררה רק תגובות מעטות מצד הטבטונים, שעדיין לא חיזקו את שליטתם באזור על ידי בניית טירות; אולם עד חודש יוני הם הפעילו לחצים דיפלומטיים באמצעות שליחיהם בחצר של ולדיסלב באוברוניקי תוך השמעת אזהרות לאצולה הפולנית נגד כל מעורבות של פולין בסכסוך בינם ליטא למסדר. מעל ראש האצילים, הודיע ולדיסלב למגיסטר הגדול של הטבטונים, אולריך פון יונגינגן שבמקרה של פעולה טבטונים נגד המורדים בסמוגיטיה, תיאלץ פולין להתעב. בנסיבות אלה ב-6 באוגוסט 1409 הכריז המסדר הטבטוני מלחמה נגד פולין. ולדיסלב קיבל את הודעתם בנובי קורצ'ין ב-14 באוגוסט.
הטירות שבגבול הצפוני של הממלכה הפולנית, בזלוטוריה, בדובז'ין ובבוברובניקי, בירת חבל דובז'ין, היו במצב כה רעוע שבנקל הצליחו האבירים הטבטונים לכבוש אותן. התושבים הגרמנים של בידגושץ' (בגרמנית ברומברג) הזמינו את הטברטונים גם לעירן. ולדיסלב הגיע לזירה בסוף ספטמבר, תוך שבוע כבש מחדש את בידגושץ' וב-8 באוקטובר בא לידי הסכם עם האבירים הגרמנים. במהלך החורף שני הצבאות התכוננו לעימות מכריע. ולדיסלב הכין מחסן אספקה אסטרטגי בפלוצק שבמזוביה ובנה גשר סירות והוביל אותו צפונה לאורך הוויסלה.
בינתיים יצאו שני הצדדים למתקפות דיפלומטיות. האבירים שיגרו אגרות למלכי אירופה בהם הטיפו למסע צלב נגד "הפגנים". מצידו הגיב ולדיסלב עם מכתבים משל עצמו אל המלכים, שבהם האשים את הטבטונים בתוכניות לכבוש את כל העולם. פניות אלה גייסו תומכים מקרב אבירים זרים לכל צד. המלך וצלאב הרביעי של בוהמיה חתם על הסכם הגנה עם הפולנים נגד המסדר הטבטוני. אחיו, הקיסר זיגיסמונד לבית לוקסמבורג, כרת להפך ברית עם הטבטונים וב-12 ביולי הכריז מלחמה על פולין, על אף שבני חסותו ההונגרים סירבו לצאת למלחמה.