cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארץ קשוחה
עלילה
מספר ימים לאחר מכן, מבקר שריף בל את דודו אליס, שהיה אף הוא שריף אך נורה, וכעת מרותק לכיסא גלגלים. אליס אומר לבל שהעולם מורכב מגורלות שאין שליטה עליהם, והוא איננו אשם במותו של מוס.
קארלה ג'ין חוזרת לביתה, אחרי שקברה את בעלה ואת אמה, ומגלה את שיגור ממתין לה בחדרה. שיגור אומר שהוא עומד בהבטחה שלו לבעלה, להרוג אותה, וכעת בכוונתו לממש אותה. לאחר חילופי דברים בהם מנסה קארלה ג'ין להניאו מכוונותיו, מחליט שיגור להטיל מטבע שיקבע את גורלה. קארלה ג'ין מסרבת להיות כלי במשחקו החולני של שיגור, ואינה בוחרת צד, בטענה שזכות הבחירה נתונה לו, ולא למטבע. שיגור יוצא מביתה של קארלה ג'ין, ולא ידוע אם הותירה בחיים או לא, אם כי רמז לתשובה נמצא בכך שבצאתו מהבית מקפיד שיגור לבדוק את סוליות מגפיו. שיגור נוסע משם במכוניתו, באיטיות ובזהירות מופגנת, ובזמן שהוא עובר באור ירוק בצומת, מתנגשת בעוצמה רבה מכונית בצדה הימני של מכוניתו. שיגור נפצע קשה בתאונה, אך הוא מצליח לשרוד, ומסתלק רגלית בצליעה מאזור התאונה.
בסצנת הסיום יושב השריף בל בביתו, אחרי שפרש מתפקידו. הוא מספר לאשתו (טס הרפר) שחלם באותו לילה שני חלומות מוזרים על אביו המת. בחלום הראשון הוא חולם שאיבד כסף שאביו נתן לו. בחלום השני, בל ואביו רוכבים על סוסים בנקיק הרים קפוא. אביו שנושא אש בקרן, עוקף את בל וממהר קדימה. בל אומר שאביו מיהר קדימה כדי להכין את האש, וכשבל יגיע למקום הלא ידוע ההוא, אביו ימתין לו. הסרט נגמר כשבל אומר "ואז התעוררתי", בדיוק באותן מילים בהן מסתיים הספר.
הפקה
המפיק סקוט רודין, שקיבל את זכויות היוצרים לרומן המדובר מאת קורמאק מקארתי, הציע לעבדו לסרט בבימוים של האחים כהן, שבאותה עת ניסו לעבד את הרומן "לים הלבן" ("To The White Sea") מאת ג'יימס דיקי.
באוגוסט 2005 הסכימו האחים כהן לעבד לתסריט ולביים את הרומן "ארץ קשוחה", תוך כדי שימור תחושת המקום (מערב טקסס) והז'אנר (מתח) הקיימים בספר. ג'ואל כהן טען כי "העבודה הייתה מוכרת ונוחה, נקשרנו בטבעיות לז'אנר המדובר, אהבנו את העובדה שה"החבר'ה הרעים" לעולם לא פוגשים את "החבר'ה הטובים". מק'קארתי לא עקב אחר הנוסחה הטבעית של ז'אנר המתח". האחים כהן מוסיפים ואומרים שהרומן למעשה הוא בעל "איכות חסרת רחמים". איתן כהן מפרט: "זהו ספר איכותי, אשר קיימים בו ציורי נוף ודמויות מדהימים, אבל נוסף על כך, הוא על מציאת יופי – בלי להיות סנטימנטלי". זהו הרומן השני מאת קורמאק מקארתי המעובד לסרט, הראשון הוא "כל הסוסים היפים" ("All the Pretty Horses"), שיצא לאקרנים בשנת 2000.
כתיבה
התסריט זכה לתשבחות רבות בעקבות תחכומו הרב, העושה שימוש פחות ומועט ביותר בדיאלוגים, בשילוב עם פסקול זעום, מגוון רחב של זוויות צילום ועריכה מתוחכמת – כל אלה יוצרים סרט בעל אספקט אותנטי ודרמטי.
ליהוק
השחקנים טומי לי ג'ונס (השריף אד טום בל) וחאווייר ברדם (אנטון שיגור) לוהקו בפברואר 2006, והיו למעשה הראשונים שצורפו לצוות השחקנים. האחים כהן הרגישו שג'ונס מתאים לתפקיד מאחר שרצו להימנע מסנטימנטליות, ולא רצו שהצופים יבחינו בדמות רגשנית. האחים שיבחו את ג'ונס באומרם: "הוא במקור מסן סבא שבטקסס, לא רחוק מהמקום בו הסרט מתרחש. הוא 'הדבר האמיתי' בנוגע למוצאו". ג'ואל כהן הרחיב באחד הראיונות:
ג'וש ברולין הצטרף לצוות השחקנים לאחר חודש אפריל, לפני התחלת ההפקה. רוברט רודריגז וקוונטין טרנטינו צילמו את האודישן הראשון של ברולין במשך הפסקת הצהריים בזמן צילומי הסרט "חסין מוות". במקור, ברולין נפסל לשחק את לואלן מוס. לפי דבריו של ברולין, האחים כהן הגיבו לקלטת האודישן בשלילה. ברולין אמר שרק לאחר לחצים שהופעלו מצד סוכניו הוא הוזמן למבחנים נוספים: "זאת הייתה ישיבת הליהוק האחרונה שלהם, הם (האחים כהן) התמקדו במספר שחקנים. הם קראו לי לילה לפני ואמרו - לא נזק, לא מאוס". ברולין שבר את עצם הבריח בתאונת אופנוע מספר ימים לפני שהצילומים החלו. למרות זאת הצילומים החלו ללא דחיות, זאת לאחר שברולין והרופא שלו הסתירו את היקף הפציעה שלו על מנת שהאחים כהן יתנו לו להמשיך בתפקידו כמתוכנן.
צילומים
פרויקט הסרט היה למעשה הפקה משותפת בין חברות ההפקה מירמקס ו-Paramount's classics-based division, בשותפות בחלקים שווים. מועד תחילת הצילומים תוכנן למאי 2006 בניו מקסיקו וטקסס, בתקציב של כ-25 מיליון דולר. הצילומים תוכננו להתבצע בלאס וגאס ובסנטה פה שבניו מקסיקו, ובטקסס. חלק ניכר מהצילומים נערך בניו מקסיקו ובלאס וגאס. ההערכות היו שבין 12$-17$ מיליון דולר הוצאו בזמן הצילומים בניו מקסיקו.
הצלם רוג'ר דיקינס, ששיתף פעולה עם האחים כהן בפעם התשיעית, דיבר על הגישה שלו בנוגע לסרט: "האתגר הגדול ב"ארץ קשוחה" היה לעשות את הסרט מאוד ריאליסטי, על מנת להתאימו לסיפור. אלה ימים מוקדמים, אבל אני מתאר שאעשה זאת מאוד מתוח, חשוך ושקט. ללא כל עיצוב חדשני".
בימוי
אחד הדברים המשפיעים ביותר על האחים כהן היו עבודותיו של הבמאי סם פקינפה. בריאיון למגזין הגארדיאן (The Guardian) האחים כהן אמרו "איש קשוח בדרום-מערב יורה לכל עבר – זה ללא ספק עבודה של סם פקינפה. אנו מודעים היטב לאותם קווי הדמיון, בהחלט".
בריאיון לסידני מורנינג הראלד (The Sydney Morning Herald), האחים כהן דנו בכוריאוגרפיה הקולנועית ובבימוי הסצנות האלימות שבסרט:
ג'וש ברולין (לואלן מוס) דן בסגנון הבימוי של האחים כהן, ואמר: "אומרים רק את מה שבאמת צריך להגיד. הם לא יושבים שמה כמו במאים ומתמרנים אותך, עוברים עמוד אחר עמוד על מנת להביא אותך למקום מסוים. אפשרי שהם יגידו מילה אחת או שתי מילים. [...] "מה עלי לעשות עכשיו? אני פשוט אצפה באיתן מזמזם ופוסע לו, אולי זה מה שגם אני צריך לעשות".
מוזיקה וסאונד
בניגוד למרבית סרטי המתח המסורתיים, האחים כהן צמצמו ככל האפשר את המוזיקה ואת אפקטי הקול בסרט. המוזיקה המועטה בסרט הולחנה על ידי קרטר בורוול שהלחין את מרבית הסרטים של האחים כהן. כלי הנגינה בסרט אינם קונבנציונליים ומנפקים צלילים מעטים, כגון: כדורי מצלול ופעמונים בודהיסטים. הסרט כולל בתוכו רק 16 דקות של מוזיקה, כולל מוזיקת הכתוביות בסופו, אף על פי שבצורה חריגה מאוד – הסרט נגמר ונחתך מיידית לקרדיטים, ללא שום מוזיקה הנשמעת ברקע במשך מספר שניות.
עריכת הסאונד והאפקטים סופקו על ידי סקיפ לוונסקי, שגם הוא שיתף פעולה עם האחים כהן לא פעם. לוונסקי ערך את הסאונדים של הרובים בסרט, ורעשים נלווים נוספים (רעשי מנוע, רוח וכדומה). הסאונד של מתקן לחץ האוויר בו משתמש שיגור במהלך הסרט, הוא למעשה סאונד של אקדח סיכות פנאומטי.
הפצת הסרט
הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-19 במאי 2007. הסרט הופץ מסחרית, חלקית בלבד, בכ-28 בתי קולנוע בארצות הברית 9 בנובמבר 2007 והכניס 1,226,333$ כבר בשבוע הראשון לפתיחה. הסרט הופץ בצורה מלאה, ל-860 בתי קולנוע בארצות הברית ב-21 בנובמבר 2007, והכניס 7,776,773$ כבר בשבוע הראשון. לאחר מכן הסרט הופץ ל-2,036 בתי קולנוע בעולם. כבר ב-9 במרץ 2008, נרשמו הכנסות של כ 72,659,000$.
הפצת הסרט בגרסת DVD לצפייה ביתית החלה ב-11 במרץ 2008, בפורמט בלו-ריי (Blu-ray) בארצות הברית. גרסת ה-DVD הכילה כשלוש תוספות של "אחורי הקלעים".
ביקורות
ב-19 במרץ 2008, הנתונים לפי Rotten Tomatoes היו כי 94% מתוך 189 ביקורות היו חיוביות. לפי הנתונים שתפרסמו ב-Metacritic, כ-91% מתוך 37 ביקורות שנבדקו היו חיוביות.
יהודה לייב הלוי אשלג
הרב יהודה לייב הלוי אשלג (ה' בתשרי ה'תרמ"ה, 24 בספטמבר 1884 – י' בתשרי ה'תשט"ו, 7 באוקטובר 1954) היה אדמו"ר ומקובל שעסק בפירוש ובהפצה של תורת הקבלה. מכונה "בעל הסולם" על שם פירוש הסולם שחיבר לספר הזוהר. זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת תשי"ג. מספר חצרות חסידיות הולכות בדרכו.
ארץ קשוחה
ביקורות
רוג'ר איברט, מבקר נחשב בשיקגו סן טיימס וחתן פרס פוליצר, נתן לסרט ארבעה כוכבים (מתוך ארבעה) ואמר שהסרט היה: "שליט בנוגע לזמן, מקום, דמויות, מוסר, בחירות, אי-ודאות-מוסרית, טבע אנושי ואמונה".
שני קולות "מיעוט" מתנגדים היו ג'ונתן רוזנבם (Chicago Reader) וסטיבן הנטר, חתן פרס פוליצר (The Washington Post). רוזנבם, התפעם מהעיבוד האסתטי של הסרט, אך הטיל ספק בהבט המוסרי שלו. לטענתו, האחים כהן בזבזו אנרגיה רבה מדי על תיאורי הזוועה, בזמן שמנגד מעודדים אותנו "לטמון בצביעות את ידנו בעצבות של הכל". הנטר גם כן הכיר בעיבוד הנהדר של האחים, אבל אמר על הסרט - "פשוט לא כל כך", "אף אחד לא הולך לסרטים בשביל האירוניה. הם הולכים בשביל הסיפוק".
יהודה לייב הלוי אשלג
תולדות חייו
נולד בלוקוב שבפולין (אז באימפריה הרוסית). למד בישיבת גור בוורשה והיה תלמידו של רבי מאיר שלום רבינוביץ, האדמו"ר מקלושין. תשוקתו ללימוד חכמת הקבלה החלה עוד בצעירותו, במכתב לאברהם מנדל בראונשטיין, שפורסם בספר הזוהר עם פירוש הסולם תשט"ו, כתב אשלג כי מורה אלמוני לימד אותו קבלה עוד טרם עלייתו לארץ ישראל. מסופר שהיה מחביא דפי זוהר וכתבי האר"י בתוך דפי הגמרא. לאחר פטירת רבו היה לתלמידו של בנו הרב יהושע מפוריסוב. נסע גם (יחד עם רבו האחרון) לאדמו"ר מבעלז רבי יששכר דוב. בגיל 19 נישא לרבקה רויזא, בת דודו הרב מאיר יוסף אברמוביץ, חסיד גור שהתגורר בפוריסוב.
ארץ קשוחה
ביקורות
דייוויד סטרטון (David Stratton) ומרגרט פומרנץ (Margaret Pomeranz), מבקרים נחשבים, נתנו לסרט ציון מלא של חמישה כוכבים. סטרטון הדגיש: "הסרט הנהדר הזה הוא למעשה העבודה הטובה ביותר של האחים כהן מאז פארגו [...] זהו מותחן אכזרי המלווה בהומור שחור". והוסיף:" היצ'קוק לא היה מצליח לעשות זאת טוב יותר". פומרנץ אמרה: "הסרט יצר תהודה בתוכי. יש בו כל כך הרבה מחשבה בנוגע למקום ולשפה".
ריצ'רד קורליס, מבקר מטעם המגזין טיים טען שהסרט הוא אחד מעשרת הסרטים המובחרים של 2007, אשר מדורג לפי דעתו האישית במקום הראשון. קורליס שיבח את משחקו של חוויאר ברדם וטען שהיה "מהפנט" ו"מדהים". לגבי הסרט הוסיף: "יבש, מצחיק, משחק מעולה, קולנועי מצורה מושלמת". מבקר נוסף ממגזין הטיים, ריצ'רד שצ'יקיל, דירג את הסרט במקום השני, בעשרת הסרטים הגדולים של 2007, והוסיף שהסרט החזיר את האחים כהן "למקומם המכובד בתחום הרגש[...] מקום בו תמימות קומית ואלימות ברוטלית חיים יחדיו. אתה לא יודע אם לצחוק או לבכות, אבל אתה לא מסוגל להפנות את עיניך מן הכאוס הנצפה".
יהודה לייב הלוי אשלג
תולדות חייו
לאחר תקופת מגורים קצרה על שולחן חותנו בפוריסוב עקר לוורשה, שם הוסמך לרבנות ושימש כדיין וכמורה-צדק במשך שש עשרה שנה. במהלך תקופה זו פגש במקובל נסתר שעבד לפרנסתו כסוחר. הרב אשלג מכנהו בכתביו "מורי הקדוש זצ"ל". מרבו זה למד את חכמת הקבלה, ואף היה נוכח בפטירתו.
ארץ קשוחה
ביקורות
הסרט זכה לציונים גבוהים באתרי ביקורת סרטים מוכרים:
יהודה לייב הלוי אשלג
תולדות חייו
לאחר פטירת מורו עלה לארץ ישראל עם רעייתו בט"ז בתשרי תרפ"ב-1921. התיישב בעיר העתיקה בירושלים, שם למד בישיבת חיי עולם. בישיבה החלו להיאסף סביבו אברכים לשיעורים בקבלה.
ארץ קשוחה
פרסים ומועמדויות
הסרט זכה בארבעה פרסי אוסקר: הבמאי הטוב ביותר, הסרט הטוב ביותר, התסריט המעובד הטוב ביותר ושחקן המשנה הטוב ביותר. נוסף על כך, היה הסרט מועמד למספר פרסי אוסקר כמו: העריכה הטובה ביותר, סאונד, עריכת הסאונד וצילום. הסרט היה מועמד גם כן לארבעה פרסי גלובוס הזהב וזכה בשניים. חוויאר ברדם זכה בפרס שחקן המשנה הטוב ביותר, והאחים כהן זכו בפרס התסריט הטוב ביותר.
יהודה לייב הלוי אשלג
תולדות חייו
בארץ ישראל התפרנס תחילה מעיבוד עורות לסת"ם ובייצור סבון, באמצעות מכונה שהביא עמו מפולין. לאחר זמן קצר מינהו הרב קוק, הרב הראשי לארץ ישראל, לרבה של גבעת שאול, שהייתה אז פרבר בשערי ירושלים.
בשנים 1926–1928 שהה בלונדון שם חיבר את חיבורו המקיף "תלמוד עשר הספירות" (פנים מאירות ופנים מסבירות) על הספר "עץ חיים". וחלק מפירוש הסולם.
הרב אשלג הלחין ניגונים על מזמורי תהלים, זמירות שבת ותפילות הימים הנוראים. בין היתר הלחין את "למנצח על שושנים", (תהלים פרק מה) - לחן של כ-20 דקות, אסדר לסעודתא, ואזמר בשבחין
הרב אשלג נפטר ביום הכיפורים ה'תשט"ו (1954) ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
על פי עדות נכדו, הרב שמחה אשלג, עוד מימי מלחמת העולם הראשונה הוא זעק רבות על חורבן העולם הממשמש ובא. בשנות השלושים הוא התריע על כך בקול גדול. בכתביו משנת תרצ"ג-1933 מצוי המשפט "כבר זעקתי על קץ העולם". הוא הכריז על הצורך בלימוד ספר הזוהר בישיבות פולין, ולשם כך אף נפגש עם רבנים ואדמו"רים, בבקשה שייסדו סדרי לימוד בזוהר בישיבותיהם, אך הם לא שעו לבקשותיו. הוא ראה באגואיזם המתפשט בעולם סכנה גדולה, שבסופו של תהליך יוביל למשטר נאציסטי שעלול להחריב את כלל האנושות.
יחסו לארץ ישראל ולמדינת ישראל
בעל הסולם יחס חשיבות לעלייה לארץ ישראל. אחרי הצהרת בלפור הכריז שזה סימן משמיים שחובה לעלות לארץ ישראל. הוא טען כי "נותנים זמן מן השמיים - עשרים שנה כדי לעלות לארץ ישראל". ייסד קבוצה סודית של ארבעים משפחות אמידות בפולין כדי לעודד עלייה לארץ ישראל. משהתגלה הדבר מיד קמו לו מתנגדים מקרב הציבור החרדי שיחסו לו מניעים ציוניים. בעקבות זאת התבטלה הקבוצה. בעת הכרזת העצמאות אמר: "אכן הרגשתי מעט יום טוב". אמר שיסודו של יישוב יהודי בארץ ישראל לא יתבטל עד ביאת המשיח, עם זאת כתב שהגאולה תגיע מצד הבורא לעם ישראל כמתנה, ולא מצד עצמנו. "כל זמן שאין בן ישראל מסוגל לדת ישראל, עדיין ארצינו שבויה בידי הנכרים". במאמר "וזאת ליהודה" כתב שרבים בועטים בגאולה ויורדים מהארץ משום שאינם יודעים את משמעותה האמיתית. עוד הוסיף שזכינו להתפשטות ספר הזוהר וגאולת הארץ מידי הנכרים מצד האלוהים, ואנו עדיין זקוקים להשתלם בלימוד והבנת ספר הזוהר כדי שתגיע הגאולה השלימה.
פעולתו הציבורית
בעל הסולם פעל לקידום רעיונותיו ונפגש לשם כך עם ראשי היישוב, עם מנהיגי תנועות הפועלים ועם אישי ציבור, ובהם דוד בן-גוריון, זלמן שזר, משה שרת, חיים ארלוזורוב, מאיר יערי, יעקב חזן, דב סדן וחיים נחמן ביאליק.
בן-גוריון כתב כי נפגש עם אשלג "הרבה פעמים": "אני רציתי לדבר איתו על קבלה, והוא איתי על סוציאליזם".
במאמרו "שלושה ביקורים ומה שביניהם" סיפר דב סדן:.
אגואיזם ואלטרואיזם
עיקר תורתו של בעל הסולם סובבת על עניין האגואיזם והאלטרואיזם או "הרצון לקבל" ו"הרצון להשפיע". לדבריו, מטרתו של האדם בחייו היא להפוך את עצמו מאגואיסט לאלטרואיסט. תפיסה זו עולה בקנה אחד עם התפיסות הקומוניסטיות האלטרואיסטיות שלו. עם זאת, הוא הדגיש שהרצון לתת צריך להיות "לשם השם יתברך", ולא למטרה אנושית. לכן כתב בשנת 1933 שברית המועצות מתקשה לדאוג לרווחתם הכלכלית של אזרחיה ואף צפה את נפילתה.
חזונו לחברה העתידית כולל מציאות אלטרואיסטית התנדבותית, שתצמח מתוך תהליך חברתי כולל שייצור מבנה חברתי שיתופי על בסיס השפעה-לזולת.
השפעת החברה
לרב אשלג תפיסה קיצונית אודות הבחירה החופשית. לדבריו, לאדם אין כלל בחירה חופשית מלבד בבחירת ההשפעה החברתית שאליה ייחשף.
עשה לך רב
בלי רב מקובל בעל השגה רוחנית אי אפשר להתקדם לרוחניות:
צורה חדשה ללימוד הקבלה
במאמר "עת לעשות" הוא מתבטא בתקיפות על מצב הדור, ועל כך שאנשים לא הגונים חיבלו בחכמת הקבלה. הוא מוסיף ואומר שלא שינה ולא הוסיף על דברי האר"י כקוצו של יו"ד, אלא כל מטרתו לתת פנים חדשות לעבודת ה' ולתיקון ישראל וכלל האנושות.
ממשיכי דרכו
הרב אשלג לא הורה על ממשיך רשמי שלו ולאחר פטירתו תלמידיו לא התיימרו לתפוס את מקומו אלא רק עסקו בהפצת חכמת הקבלה בקרב העם, כפי שביקשם.
בין תלמידיו וממשיכי דרכו בלימוד ובהפצת הקבלה:
חיבוריו
שני חיבוריו העיקריים הם: חיבורים נוספים:
שבר דיאדי
שבר דיאדי (או רציונלי דיאדי) הוא שבר שהמכנה שלו הוא חזקה של 2. 1/2, 3/2, ו-3/8 הם דוגמאות לשבריים דיאדיים, ואילו 1/3 אינו שבר דיאדי. גם 2^0=1 הוא מכנה שנכלל בהגדרה זו, כלומר גם כל מספר שלם הוא רציונלי דיאדי.
הסכום, ההפרש והמכפלה של כל שני שברים דיאדיים אף הם שברים דיאדיים. חלוקה של שבר דיאדי בשבר דיאדי אחר לא בהכרח תיתן שבר דיאדי (דוגמה: . המשמעות של תכונות אלה היא ששברים דיאדיים יוצרים חוג, שנהוג לסמנו.
לשברים דיאדיים מקום מרכזי ביצירתם של סולנואיד דיאדי, פונקציית סימן השאלה של מינקובסקי, גלוני דובישי , חבורות תומפסון , מספרים סוריאליסטים ועוד.
במדידה
מערכות מסורתיות שונות של מידות ומשקלות מבוססות על הרעיון של חצייה מחזורית, שיוצרת סדרה של שברים דיאדיים. החלוקה המקובלת של גלון, לחצי גלון, קוורט (רבע גלון), פינט (שמינית גלון) ואונקיית נוזל (1/16 של פינט, שהם 1/128 של גלון) היא סדרה של שברים דיאדיים.
במחשוב
מחשבים מבוססים על בסיס בינארי, ולכן שברים דיאדיים ניתנים לחישוב ישיר ופשוט באמצעות המחשב. בפרט מספרים בנקודה צפה מוגדרים פעמים רבות כשלמים המוכפלים בחזקה (חיובית או שלילית) של 2. גם מספרים בנקודה קבועה מבוססים ברוב המקרים על חזקות של 2. שברים דיאדיים משמשים גם במודלים תאורטיים של מספרים חשיבים.
במוזיקה
במוזיקה המערבית נהוג לחלק את המקצב (משכי הצלילים) על בסיס המספר שתיים או שלוש. החלוקה לשתיים נפוצה יותר ברוב המכריע של הסגנונות. היא פשוטה יותר, ומופיעה להלן:
הגדרה ואריתמטיקה
שבר דיאדי הוא מספר רציונלי המתקבל מחילוק של מספר שלם בחזקה של 2. שבר מצומצם p/q הוא שבר דיאדי כאשר q הוא חזקה של 2. הגדרה שקולה היא הקביעה ששבר דיאדי הוא מספר ממשי בעל ייצוג בינארי סופי.
תכונות נוספות
בהתאם להגדרה של שבר דיאדי, כל מספר שלם וכל חצי שלם הוא שבר דיאדי.
לכל מספר ממשי ניתן להציג קירוב טוב כרצוננו באמצעות שברים דיאדיים. בפרט, למספר ממשי נתון x, המספר, שבו i הוא שלם כלשהו והסימן מייצג את פונקציית הערך השלם, נותן קירוב מלמטה ל-x שבו השגיאה היא 1/2^i, שאותה ניתן לעשות קטנה כרצוננו באמצעות בחירת i גדול מספיק. את הקיום של קירוב זה ניתן לתאר בקביעה שקבוצת השברים הדיאדיים היא קבוצה צפופה בישר הממשי.
קבוצת השברים הדיאדיים זהה לקבוצת המספרים שלהם ייצוג בינארי סופי. לייצוג הבינארי של שבר דיאדי יש שתי צורות, סופית ואינסופית. את השבר 3/4, למשל, ניתן לייצג בצורות 0.112 = 0.10111...2 (לתכונה דומה בייצוג עשרוני ראו הערך ). השברים הדיאדיים הם היחידים הניתנים לייצוג בינארי בשתי צורות.
ויל רייט
ויל רייט (באנגלית: Will Wright; נולד ב-20 בינואר 1960) הוא מעצב משחקי וידאו אמריקאי, ממייסדי חברת פיתוח המשחקים Maxis (כיום חברת בת של Electronic Arts).
רייט ידוע כמפתח משחקים מקורי, האחראי ליצירות כמו סים סיטי וסדרת המשחקים הנמכרת בכל הזמנים, הסימס (נכון לשנת 2008). פיתוחו האחרון של רייט הוא סימולציה אבולוציונית בשם ספור.
שנותיו הראשונות
וייל רייט נולד באטלנטה שבג'ורג'יה, בנם של ביל רייט האב ובברלי רייט אדוורדס. אביו סיים את לימודיו בבית ספר להנדסה בג'ורג'יה טק, והיה יזם בתחום אריזות פלסטיק. בשנות ה-60 המוקדמות, ביל רייט הקים חברה מצליחה, דבר שאפשר לויל רייט לחיות בנוחות באטלנטה. בברלי הייתה שחקנית ומוזיקאית חובבת. רייט התחנך בבית הספר מונטסורי, שם נהנה מהדגש על יצירתיות ופתירת בעיות. רייט הודה שקיבל השראה לחלקים מסוימים במשחק SimCity מהתנסויותיו בבית הספר.
בילדותו, רייט היה בונה מודלים להוט. "ספינות, מכוניות, מטוסים - אהבתי לעשות את זה" הוא אמר לכתב העיתון The New Yorker באוקטובר 2006. בגיל 10, הוא בנה מודל מוקטן של סיפון ההמראה של ה-USS Enterprise, עשוי מעץ בלזה. רייט יותר מאוחר גילה שניסיונות מוקדמים אלה עיצבו את חזונו לפיתוח משחקים. "ובכן, אחד הדברים שתמיד נהנתי לעשות היה ליצור דברים. מתוך הכל. זה התחיל כשהייתי ילד בעיצוב, בניית מודלים... אני שכשהתחלתי ליצור משחקים באמת רציתי לקדם את זה לשלב הבא, לשחקן, כך שתביא לשחקן כלי כדי שהוא יוכל ליצור. ואז אתה מעניק הקשר ליצירה שלהם.". רייט נהג לדבר עם אביו על האפשרות לחיים בעולמות אחרים, נאס"א ועל כוכבים. שאיפתו הייתה להיות אסטרונאוט, וליצור מושבות בחלל כדי להקל על צפיפות האוכלוסין. אביו גילה אהדה לשאיפותיו. רייט היה מעריץ של משחקי הלוח של חברת המשחקים Avalon Hills שמהם נהנה בעיקר מהנטייה שלהם להפוך לסוג של עיוות חוקים (Rules lawyering). כשויל רייט היה בן 9, אביו נפטר מלוקימיה. אמו עברה איתו לעיר מולדתה באטון רוז'. רייט נרשם לתיכון אפיסקופלי מקומי (= של הכנסייה האפיסקופלית בנצרות, Episcopal High School). במהלך שהותו שם, הוא החליט שהוא אתאיסט. בסך הכל, הוא מצא את שיטות הלימוד של בית הספר נחותות משל מונטסורי, ויצא עם רושם רע משיטת חינוך קונבנציונלית.
חינוך
לאחר שסיים את לימודים בגיל 16 בתיכון, הוא נרשם לאוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה ועבר שנתיים מאוחר יותר ללמוד באוניברסיטת לואיזיאנה לטכנולוגיה. הוא התחיל בתואר באדריכלות, המשיך ללמוד הנדסת מכונות, ועבר למחשבים ורובוטיקה. הוא הצטיין בכל התחומים שעיניינו אותו - אדריכלות, כלכלה, הנדסת מכונות והיסטוריה צבאית - אבל השאיפות הלא מעשיות שלו עיכבו אותו. החלום שלו ליישב את החלל נשאר, והשתלב באהבה לרובוטים. הוא המשיך ללמוד עוד שנתיים בלואיזיאנה, ואז בסתיו 1980, עבר ל"ניו סקול" במנהטן. אחרי שנה רייט חזר לביתו בבאטון רוז', ללא תואר, ועם חמש שנים של השכלה על תיכונית.
במהלך חופשת קיץ מהקולג', הוא פגש באשתו לעתיד ג'ואל ג'ונס, אומנית מקליפורניה שביקרה בלואיזיאנה. בראיון שפורסם בפברואר 2003, ויל טען כי משחקים תפסו זמן רב מחייו, והחליט שאולי ליצור משחקים תהיה הדרך הנכונה עבורו. המשחק הראשון של רייט משחק פעולה של מסוקים, הפשיטה על מפרץ באנגלינג עבור קומודור 64.
רייט, בריאיון לטיימס, ביטא אמונה שמחשבים מרחיבים את הדמיון, ומניח את התופעה של "מטא-מוח", באומרו:
מעצב משחקים
בשנת 1986, רייט פגש את ג'ף בראון, משקיע שהיה מעוניין להיכנס לתעשיית המשחקים. יחד הם הקימו את Maxis ב-1987 באורִינְדָה, קליפורניה. סים סיטי (1989) היה להיט ונחשב אחד המשחקים בעלי ההשפעה הגדולה ביותר על תעשיית המשחקים. רייט עצמו הופיע במספר מגזיני מחשבים, בעיקר PC Gamer, שהכניס את רייט לרשימת אלוהי-משחקים, יחד עם אישים כמו רוברטה ויליאמס ופטר מוליניו.
אחרי ההצלחה של סים סיטי, רייט עיצב את Sim Earth בשנת 1990 ואת Sim Ant בשנת 1991. הוא היה מעצב-שותף של SimCity 2000 בשנת 1993, ביחד עם פרד האסלם, בינתיים ש-Maxis יצרה עוד משחקי Sim. המשחק הבא של רייט היה Sim Copter בשנת 1996. אף על פי שאף אחד מהמשחקים לא זכה להצלחה כמו סים סיטי, הם חיזקו את מעמדו של ויל רייט כמעצב של "צעצועי תוכנה" - משחקים שלא ניתן לנצח או להפסיד בהם. בשנת 1992 ויל רייט ומשפחתו עברו לאורינדה.
Maxis הונפקה בבורסה בשנת 1995 עם הכנסה של 38 מיליון דולר. המניה הגיעה לעד ל-50$ ואז נפלה כאשר Maxis הודיעה על הפסד. Electronic Arts קנתה את Maxis ביוני 1997.
רייט רצה עוד משנות ה-90 ליצור בית בובות וירטואלי, בדומה לסים סיטי, אך מתמקד על אנשים בודדים. רייט חשב בתחילה על משחק עיצוב אדריכלות בשם Home Tactics (אסטרטגיית בתים), אך שינה את דעתו כאשר הציעו לו שהשחקן ידורג לפי איכות החיים של בעלי הבית במשחק. היה קשה למכור את הרעיון ל-Electronic Arts, כיוון שכבר 40% מהעובדים של Maxis פוטרו.
EA הוציאו לאור את הסימס בפברואר 2000 ומשחק זה הפך להצלחה הגדולה ביותר של רייט עד כה. המשחק לבסוף דחק את Myst בתור המשחק הנמכר ביותר בכל הזמנים ויצר עשרות חבילות הרחבה. רייט יצר גרסת משחק מרובה משתתפים מסיבי (Massively Multiplayer Online Game) של הסימס שנקראת הסימס אונליין.
רייט זכה בפרס מפעל חיים בוועידת מפתחי משחקים (Game Developers Choice Awards) בשנת 2001. בשנת 2002 הוא היה האדם החמישי שנכנס להיכל התהילה של האקדמיה לאומנות ומדע אינטראקטיביים (Academy of Interactive Arts and Sciences' Hall of Fame). עד 2006, הוא היה האדם היחיד שזכה לכבוד כזה על ידי שני ארגוני התעשיות. בשנת 2007, האקדמיה הבריטית לאומנות הסרטים והטלוויזיה (British Academy of Film and Television Arts) העניקה לו חברות, הראשונה שניתנה למעצב משחקים.
מגזינים רבים, כגון Entertainment Weekly, Time, PC Gamer, Discover ו-GameSpy, החשיבו אותו כאחד האנשים החשובים ביותר בתחום הבידור, משחקים וטכנולוגיה. רייט זכה בפרס מפעל חיים בינואר 2005 על ידי PC Magazine.
ממורי בנדה
ממורי בנדה (נולדה ב-1997, לערך) היא פעילת זכויות אדם, ובפרט זכויות נשים וילדות, ממלאווי. הקימה את הארגון "תנו לבנות להוביל" ומערבת נערות במאבק נגד התעללות מינית והשחתה גניטלית דרך הרשת להעצמת בנות (GENET). אחרי חמש שנים של מאבק פוליטי, ב-2015 הועלה גיל הנישואים במלאווי לגיל 18 במסגרת חוק חדש בנושא התעללות בילדים.
רקע
ממורי בנדה החלה את דרכה בפעילות להגנת ילדות אחרי שאחותה הקטנה מרסי נשלחה ל"מחנה חניכה" לנישואים - מרכז שבו ילדות עוברות אונס על ידי גברים מבוגרים, לכאורה להכנתן לנישואים. היא חזרה משם בהריון, ונאלצה להינשא לגבר ממנו הרתה. היא פרשה אז מלימודיה. נישואים אלו לא ארכו, ומרסי עברה את החוויה הזו פעמיים נוספות, כך שכבר הייתה אם לשלושה עד גיל 16, ונטולת תקווה לחזור ללימודים ולהגשים חלומה להיות מורה. בתקופה זו, שכיחות נישואי ילדות בכפייה במלאווי הייתה הגבוהה בעולם.
בנדה הייתה אמורה גם ללכת בדרך זו, אך היא מרדה. היא האמינה שזו זכות בסיסית של נערות להחליט מתי ועם מי להתחתן, וגם שחובה לאפשר לנערות לסיים את לימודיהן. בעודנה נערה צעירה בעצמה, בנדה שמעה על סדנאות כתיבה של GENET, ושכנעה עוד נערות להשתתף, וביחד הן הפיקו סדרת חיבורים שפורסמו בצורת ספר בשנת 2010 בכותרת "אני אנשא כאני אחליט!" בנדה ניצלה את התנופה הזו כדי להוביל תנועה עממית בנושא בכל רחבי מלאווי. הפרספקטיבה החדשה הזו - של הנערות עצמן - הכה הדים גם בקרב הפוליטיקאים, והאיצה את התהליך של אימוץ חוק המגן על נערות מנישואים כפויים, אשר עבר ב-2015. על פי בנדה, מדובר בצעד חשוב, אך שהבעיה נטועה בכך שאין אכיפה, ושגם נישואיה של אחותה הקטנה היו בלתי חוקיים.
ב-2014, הוזמנה בנדה לנאום בפני עצרת האו"ם על מצב ילדות ונערות בארצה. ב-2017, היא השתתפה בפורום החירות אוסלו (OFF) כדוברת מרכזית. היא מונתה כ"מנהיגת בנות" על ידי Rise Up והיא חברה בוועד המייעץ של הארגון, שמטרתו העצמת נשים וילדות דרך עבודה קהילתית.
נכון ל-2018, בנדה סטודנטית לתואר ראשון באוניברסיטה במלאווי.
ארון הקודש מרג'ו אמיליה
שמאל|ממוזער|300px| ארון הקודש. (התמונה נערכה גרפית והוסרו ממנה המנורות) שמאל|ממוזער|300px|ארון הקודש כיום. שני ה[[פמוט|פמוטות נמצאים משני צידי ארון הקודש]] ארון הקודש מרג'ו אמיליה הוא ארון קודש מפואר משיש השוכן כיום באולם בית הכנסת המרכזי בשכונת קריית שמואל שבחיפה. ארון הקודש הוקם בשנת ה'תקט"ז (1756) בעיר רג'ו אמיליה שבאיטליה. לאחר השואה נותרו בעיר רק מעטים מיהודי רג'ו אמיליה, ובשנת 1957 הועבר ארון הקודש לישראל. הוא נחשב לאחד מארונות הקודש היפים בישראל.
היסטוריה של ארון הקודש
ארון הקודש הוקם בשנת ה'תקט"ז (1756) בבית הכנסת הגדול ברג'ו אמיליה באיטליה.
ברג'ו אמיליה שמור חוזה מהשנים 1755-1756 בין נציג קהילת רג'ו אמיליה דוד פדואה והפסל אגוסטינו קאנצ'יאני, וכן חוזה בין הגבאים הממונים, ישראל ברוך פונטאנילה, ישראל בנימין בסן, אברהם רבה ועמנואל סנגויניטי, לבין צ'יקארדו פיסאני, מומחה לשיש, בדבר הקמת ארון הקודש. המסמכים מפרטים בדיוק את חלקי הארון כפי שהוקם, את התנאים הכספיים ואת זמני מסירת החלקים של הארון והקמתם במקום.
בשנת ה'תרי"ח (1858) הורחב אולם בית הכנסת באמצעות צירוף שטחיהן של דירות סמוכות שנקנו, וכן הוספה לבניין כיפה, שבה נקבעו חלונות לאור השמש. באותו זמן שופץ גם ארון הקודש והוצמדה לו הבימה.
שנים מועטות לאחר הרחבת בית הכנסת החל תהליך הדעיכה של הקהילה, כשיהודיה החלו לעבור למרכזים גדולים יותר בהשפעת איחוד איטליה והענקת אמנציפציה ליהודים באיטליה. כשתוקן בשנת 1930 החוק על הקהילות היהודיות באיטליה, היה מספר היהודים ברג'ו אמיליה כה קטן, שקהילת רג'ו אמיליה לא קיבלה מעמד עצמאי והיא סופחה לקהילת מודנה הסמוכה.
בשנת ה'תש"ב (1942) נפגע מבנה בית הכנסת בהפצצה אווירית, ובמשך שנים הוא נותר עזוב, ואף הושכר כמחסן ליהודי מומר. מבנה השיש של ארון הקודש שימש רקע לארגזי האחסנה, והספסלים, ששירתו בשעתם את המתפללים, רוכזו בפינת האולם.
העברת ארון הקודש לארץ ישראל
שמאל|ממוזער|300px|מראה כללי של בית הכנסת בקריית שמואל מהקומה השלישית, בעת אמירת [[הושענות בסוכות]] בתום מלחמת העולם השנייה נותרו ברג'ו אמיליה יהודים מעטים. בשל המצב הבלתי מכובד הועלתה הצעה להעלות את ארון הקודש, ואת חלקי השיש של הבימה לארץ ישראל, דבר שגם יעשיר את מדינת ישראל בחפץ אמנותי בעל ערך. שלמה אומברטו נכון והרב ד"ר רפאל לאטיס, רבה של קהילת מודנה, טיפלו בצדדים הטכניים והמשפטיים של העברת ארון הקודש והבימה לקריאה בתורה, שכללו השגת אישורים שונים מהרשויות באיטליה, פירוק ארון הקודש והכנת המטען, שכלל 40 ארגזים במשקל 15 טונות, ועוד 15 ארגזים שבהם אוחסנו יתר החפצים.
במאמר על העברת ארון הקודש בעיתון "לה גאזטה די רג'ו" מחודש יולי 1957 נכתב:
ארון קודש זה הוא אחד מ-40 ארונות קודש שהועברו מאיטליה לישראל (ראו בנושא זה שלמה אומברטו נכון). אחת הסיבות שארון הקודש הוצב בבית הכנסת בקריית שמואל הייתה בשל גובהו של אולם בית הכנסת, שהתאים לגובהו של ארון הקודש. ארון הקודש נחשב לאחד היפים מבין ארונות הקודש שהועברו לישראל, ולאחד הבודדים הבנוי משיש (ארונות אחרים בנויים מעץ מצופה).
יחד עם ארון הקודש הועברה גם הבימה המשמשת לקריאה בתורה וכן הפמוטות המוצבים בצדי ארון הקודש, כמו גם חלק מהריהוט. ארון הקודש וחלקי השיש של הבימה, שוקמו לאחר העלאתם ארצה. הבימה בבית הכנסת בקריית שמואל מורכבת מחלקים מקוריים מבימת בית הכנסת באיטליה, יחד עם חלקים חדשים. בחזית הבימה הותקן לוח שיש ועליו כתובת בעברית "זה בית אלוהים" וכתובת באיטלקית המזכירה את חנוכת בית הכנסת לאחר הרחבתו ושיפוצו בשנת 1858. הלוח נקבע בבית הכנסת של רג'ו בשנת ה'תרס"ח (1908) במלאת חמישים שנה להרחבת בית הכנסת "כדי שהדורות הבאים ישמרו יחד עם דת האבות אהבה למולדת".
ארון הקודש והבימה הועמדו מחדש בשנים 1957-1959 ונחנכו בערב ראש השנה ה'תש"ך (1960), והם מנציחים בישראל את שמה של קהילה שבעבר הייתה מרכז יהודי.
ארון הקודש מרג'ו אמיליה מופיע בבול מסדרת 'מועדים לשמחה' תשל"ג, כחלק מסדרה של ארבעה בולים שהנציחו ארבעה מבין ארונות הקודש שהועלו מאיטליה.
תיאור ארון הקודש
שמאל|ממוזער|300px|צילום מוגדל של כתובת ההקדשה בחלקו העליון של ארון הקודש ארון הקודש, שגובהו 6.20 מטרים ורוחבו 3.30 מטרים, ניצב על ארבע מדרגות מעוגלות משיש לבן קארארה, כאשר שבסיסי העמודים והלזנות משמשים להן מסגרת. שני העמודים העשויים משיש נדיר ומשובח (משקל כל עמוד 1 טון) מהווים יסוד לקישוט העליון מעשה אומן ועומדים בריחוק מה לפנים מהלזנות המקיפות את דלתות הארון. הראשים הקורינטיים השלמים של העמודים וחצאי הראשים מעל הלזנות יוצרים אחידות נאה של המבנה.
באמצע הקישוט העליון ישנו שלט המספר על תאריך הקמת הארון בזה הלשון:
<CENTER> </CENTER>
המילה 'שירו' היא בגימטריה 516, שרומזת לשנת תקט"ז, (1776-1777) שבה הוקם ארון הקודש.
מסגרת שיש מסוגננת מקיפה את הדלתות המגולפות, הן נפתחות בגרירה על מסלול המיועד להן בתוך מבנה השיש ואינן נראות לעין כשהארון פתוח.
לשני צדי הארון ניצבים שני פמוטות גבוהים מעץ מוזהב. בעת העמדת הפמוטות לאחר העברתם, נקבעה בחלקם העליון מנורה עם נורות חשמל בת שישה קנים שתוכננה על ידי האדריכל מאיר בן אורי, אשר פיקח על עבודת השחזור של ארון הקודש. האדריכל בן אורי עיצב גם את אש התמיד, התלוי מתחת לכתובת ההקדשה של ארון הקודש, המשתלב יפה עם ארון הקודש ואינו מסתיר את פיתוחי השיש.
תוך כדי שיקום הארון גילה האדריכל בן אורי באחת המדרגות חור מעובד יפה ומוצנע שבתוכו הותקן וו הניתן לדחיפה בעזרת מוט ברזל מבחוץ. ברצפת הארון פנימה נמצאה אבן עגולה שכיסתה על מרתף קטן מתחת לרצפת הארון ושניתן להרים אותה רק בעזרת הוו שמתחת למדרגה, החלל הנסתר היה מיועד כנראה לשמור על חפצים יקרים ועל ממון הקהילה בזמן סכנה.
בר פלוגתא
בַּר פְּלֻגְתָּא (מארמית: בן מחלוקת; ברבים: בני פלוגתא) הוא חכם שבדרך כלל נחלק עם חכם אחר - זוג שנחלקים זה עם זה כמעט באופן קבוע. הוא מופיע פעם אחת בתלמוד הבבלי, אך ככינוי לחולק במחלוקת ספציפית, ולא לחולק קבוע. במשמעותו הנוכחית הביטוי קיים החל מתקופת הראשונים.
גיי-פור-פיי
גיי-פור-פיי (באנגלית: Gay-for-pay; מילולית: גיי בתשלום) הוא כינוי לשחקנים, שחקני פורנו או עובדי מין שמזדהים כהטרוסקסואלים, אך מקבלים שכר עבור פעולה או ביצוע מנהגי התרבות ההומוסקסואלית באופן מקצועי. המונח חל גם על מקצועות אחרים ואף על חברות שמנסות לפנות לדמוגרפיה הומוסקסואלית. הסטיגמה של להיות הומוסקסואל נשחקה בהתמדה מאז שמהומות סטונוול החלו את התנועה המודרנית לזכויות הומואים בארצות הברית ב-1969. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, שחקני הקולנוע והטלוויזיה היו מוכנים יותר להציג הומוסקסואליות, מפני שהאיום בתגובות הנגד פחת, וההכרה בהומואים ובלסביות גדלה.
בתעשיית הפורנוגרפיה הגאה, שמשתמשת בשחקני פורנו חובבנים, כמו כן בשחקנים מקצועיים, גיי-פור-פיי מתייחס לשחקנים המזדהים כסטרייטים אך עוסקים בפעילות מינית הומוסקסואלית, תמורת כסף או רווח מיני. חלק מהשחקנים, שמגדירים את עצמם כהומואים או כביסקסואלים, ישווקו כסטרייטים בשביל לפנות ל-, מאחר שגברים סטרייטים (או אלו שיצאו לאחרונה) הם, בדרך כלל, לא ביצעו יחסים מיניים עם גברים אחרים. החוקרת והסופרת האמריקאית, קמיל פאליה, אמרה כי. גם האנתרופולוג האמריקאי, ויליאם ליפ, אמר באופן דומה כי:
בפורנוגרפיה
בסרטים פורנוגרפיים הומוסקסואליים, שחקנים שמזדהים כסטרייטים, אך מבצעים מעשים מיניים מפורשים עם גברים אחרים, אינם נתקלים באותה סטיגמה כמו עמיתיהם למשחק המרכזי שלהם, ואכן יכולים לעלות במהירות להיות שחקני פורנו מובלטים. שחקנים אלו מגלמים, לעיתים קרובות, את התפקיד האקטיבי. עם זאת, הם לא תמיד לוקחים את התפקיד האקטיבי, כמו קריסטן ביורן, ומספר שחקני פורו מ-BelAmi. במקרים מסוימים, שחקן פורנו סטרייט יעבוד גם בפורנו סרייטי וגם בפורנו הומוסקסואלי, בעיקר בשביל שהקריירה שלהם תגדל.
ישנם שחקנים סטרייטים, שהתחילו לפעול מיד בפורנו הומואי, רק בשביל שיאשימו אותם בהיותם הומואים, כאשר אחרים הוצגו כמאוננים לבד, או כמציגים את שריריהם. סולם השכר והפרופיל הגבוה יותר בהפקה מוביל לרוב לסצינות קבוצתיות בהן שחקן סטרייטי משחק בתפקיד האקטיבי. לאחר מכן, יחפשו שחקן פורנו אקטיבי, שישחק בתפקיד הפסיבי, ולעיתים קרובות, מתייחסים לכך כאירוע בולט או אפילו להוצאת סרט פורנו.
מוטיבציה
בדרך כלל, שחקני פורנו מקבלים יותר שכר עבור עבודות הומוסקסואליות, מאשר עבודות הטרוסקסואליות. ישנן גם יותר הזדמנויות להפוך ל-"כוכב" בפורנו הומואי, מאשר בפורנוגרפיה סטרייטית, שבה תשומת הלב מופנית יותר אל הנשים.
עובדי מין
בתעשיית עובדי המין, המונח מיושם על אנשים סטרייטים, כולל עובדי זנות גברית, שיש להם מגע מיני או סצנות עם לקוח או עובד מיני אחר מאותו המין. אף על פי שלעיתים קרובות, מגע מיני מעורב בסצינות מין או סצינות סולו (כמו אוננות), או אפילו סצנת BDSM, לגירוי הלקוח יכולים להתרחש. עוררות מינית ללא מגע מיני ישיר עשויה להתרחש גם באמצעות עבודת שרירים. כמו בעבודות פורנו, זהות הומוסקסואלית אינו דבר הכרחי בשביל להרוויח כסף מלקוחות ומצרכנים הומואים.
רקדני גו-גו
הופעתו הראשון של רקדני הגו-גו היה בשנות ה-60 של המאה ה-20. ברים שהופעו רקדני גו-גו נקראו "ברי גו-גו". רקדני גו-גו הופיעו בגיי ברים ב-1965–1968. לאחר מכן, הופתעם של רקדני גו-גו בגיי ברים הופחתה, עד לתחייה מחדש בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, כאשר ריקודי גו-גו נהפכו שוב לאופנתיים (ונשארו כך מאז). "רקדני גו-גו" המופיעים במועדוני לילה, מסיבות מיוחדות, סירקואיט פארטי או ריקודי רייב. במסיבות דיסקו גדולות ובמועדונים הומוסקסואליים, לעיתים קרובות, ישנם רקדני גו-גו שמאפשרים לפטרונים לגעת ולשפשף בהם, אך רק בשביל לקבל טיפים. הופעה של רקדני גו-גו בגיי ברים, נפוץ בתאילנד, ובמספרים ערים בארצות הברית, כמו למשל ניו יורק ולוס אנג'לס. יש אלו המבקרים את הנוהג להעסיק רקדני גו-גו סטרייטים שיופיעו באופן ארוטי לקהל הומו, גם כאשר מופיעים רקדני גו-גו הומוסקסואליים.
בקולנוע וטלוויזיה
הקהילה הגאה הביעה חשש מהשימוש בשחקנים סטרייטים לגלם דמויות הומוסקסואליות, כמו כן גם מסטרייטוושינג. הדבר קורה במספר סרטים ותוכניות טלוויזיה, וביניהם: קרא לי בשמך (ארמי האמר וטימותי שאלאמה), הר ברוקבק (הית' לדג'ר, ג'ייק ג'ילנהול), משפחה מודרנית (אריק סטונסטריט), פילדלפיה (טום הנקס), טרומן קפוטה (פיליפ סימור הופמן) ו-מילק (שון פן).
בקולנוע ובטלוויזיה, "הוורדת פנים" הוא השימוש בשחקנים סטרייטים לגלם דמויות להט"ביות. אנה קינג, מהמגזין Time Out, השוותה בין "הוורדת פנים" לבין השחרת פנים. הקהילה הגאה עלתה דאגה מהסרט ברונו, בו שחקן סטרייט (סשה ברון כהן) מגלם בתפקיד ההומוסקסואל כדי "... לעשות כיף לקהילה הקווירית." דניס לים קובע כי תיאורי הומואים בסרטי המיינסטרים כוללים, בדרך כלל, את "הבדיחה ההומוסקסואלית". הבדיחה, שבה מתוארים אנשים להט"בים דרך הומור, מתארת גברים הומוסקסואליים באופן רציני כ-, או לחלופין, מראים אישה לסבית כבוצ'ה. הבדיחה, לפעמים, מייצרת פאניקה מוסרית מהומוסקסואליות ומלסביות, בשל פחדיהם של סטרייטים מחוויה מינית מצד הומואים, ביסקסואלים ולסביות. בין הסרטים שמראים את הבדיחה הוא הסרט שוטטות של ויליאם פרידקין, שקישר גברים הומואים למבצעי רצח. "הוורדת פנים" שונה מסטרייטוושינג, בכך שהוא אינו מוחק דמויות ונושאים להט"בים בסיפורי קולנוע וטלוויזיה.
"הוורדת פנים" בפרסומות בטלוויזיה הושווה גם להשחרת פנים. בדומה לאופן בו הופיע השחרת פנים במאה ה-19, "הוורדת פנים" גרם ליצירת סטריאוטיפים על להט"בים בחברה, והציגה "תרבות להט"בית כנחותה, בלתי הולמת ומגוחכת". "הוורדת פנים" הוא גם, שכן הן מחזקות, על ידי מניפולציה חברתית, את הסטנדרטים ההטרונורמטיבים, ויוצרות סטיגמות על זהויות קוויריות.
חלק מפרסומות הטלוויזיה, שמכילות "הוורדת פנים", מתארות גברים זקנים, שעירים לבושים דראג, ולועגת על נשים טרנסיות ומציגה תיאור סטיגמטי של טרנסים. פרסומת הבירה "Clown", של באד לייט, מ-2003, תיארה עיוות של גברים הומוסקסואליים, על ידי הצגת גבר בתלבושת ליצן שנראה כאילו שותה בירה מפי הטבעת שלו, כפי ש-. הפרסומת "Chest hair", של מותג חטיפי השוקולד, "סניקרס", מ-2007, הראתה שני גברים אוכלים את אותו החטיף, ואז בטעות מתנשקים כשהם אוכלים את כל החטיף, מה שגורם להם לצרוח ולקרוע את שיער החזה, כלומר אם שני גברים מתנשקים, עליהם "להוכיח" את גבריותם עם "התנהגות יתר-גברית" שגורמת לכאב. הפרסומת רמזה לכך ש-
גארי נון, מהעיתון היומי הבריטי, הגרדיאן, ציין כי גדל כילד בארון, ואמר כי אמנם הוא מבין את רצונותיהם של להט"בים הוא מאמין כי
סטרייט-פור-פיי
באוגוסט 2018, אתר הפורנו ההומואי, Men.com, פרסם את הסצנה הפורנו הביסקסואלית הראשונה של האתר, "The Challenge". ארד ווינווין, כוכב הסצנה, שמזהה את עצמו כהומו, התמודד עם תגובת נגד מצד מעריצי האתר, כאשר חלק מהם האשימו אותו כסטרייט כמה מעריצים האשימו אותו שהוא סטרייט או כמישהו שעבר טיפול המרה להטרוסקסואל או לביסקסואל. ווינווין אמר לאתר הגאה, Str8UpGayPorn כי:
תחום אי-רציפות
תחום אי-רציפות הוא מונח גאולוגי הבא לתאר גבול דמיוני בין שכבות כדור הארץ השונות. גבול זה מתאפיין בשינוי מהירות, זווית או עוצמה בגלים הסייסמיים הרגילים. דבר שיש בו כדי להעיד על מצב צבירה או צפיפות שונה.
תחומי אי-רציפות הידועים כיום:
דב צפרוני
דב צפרוני (נולד ב-17 בפברואר 1976) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת רב-אמן.
נכון לאפריל 2021, מדורג במקום ה-33 בישראל לפי מד כושר.
ז'אן-מישל סב
ז'אן-מישל סב (בצרפתית: Jean-Michel Saive, נולד ב-17 בנובמבר 1969) הוא שחקן טניס שולחן בלגי וולוני.
ביוגרפיה
לפי הדירוג הרשמי סב הוא מספר אחד בבלגיה, מספר 4 באירופה ומספר 10 בעולם.
אורנה ומשה דץ
השנים הראשונות
אורנה כהן ומשה דץ הכירו במהלך מסע הופעות משותף ברחבי העולם במסגרת להקה נודדת של פסטיבל הזמר החסידי, אשר הופיעה בפני קהילות יהודיות ברחבי העולם. השניים נישאו והחלו לפעול ולהופיע במשותף בהצלחה רבה. חשיפתם הגדולה התרחשה בתחרות הקדם-אירוויזיון 1987, בו הם שרו את השיר "קופידון" שזכה במקום הרביעי.
בקיץ 1987 הוציאו לאור את אלבומם הראשון "באותה המיטה", שכלל את שיריו של משה מצוות "חופים". את שיר הנושא שלו כתבה חני ליבנה (גם היא מצוות "חופים") והלחין מירון מינסטר. שירים נוספים בולטים באלבום היו "שיר דרכים" ו"שיר למענך". למרות הצלחת השירים, האלבום לא זכה להצלחה מסחרית ולפירגון מצד המבקרים. את שירי האלבום עיבד רון דרויאן.
הצמד הוציא את אלבומם השני "בדרכי האהבה" ב-1989. חוה אלברשטיין, שהוציאה באותה תקופה את אלבומה "לונדון", הייתה היועצת האמנותית והמפיקה המוזיקלית באלבום זה, ורמי לוין עיבד. האלבום זכה לתואר אלבום זהב. להיטי האלבום היו "מי", שכתבה והלחינה אלברשטיין, "בדרכי האהבה", "כל פעם מחדש" (שהשתתף כעבור שנתיים בפסטיגל, בחלק האומנותי), "לאן" ו"למה באת". הוא יצא מאוחר יותר על גבי תקליטור. יוצרין נוספים באלבום, נוסף לאלברשטיין היו עוזי חיטמן, רחל שפירא, מירון מינסטר ויורם צדוק. באותה שנה שודרה בטלוויזיה סדרת הילדים והנוער "הצצקנים", שאת שיר הנושא שלה ביצעו השניים.
בשנות ה-90
בניסיונם השני בקדם-אירוויזיון, בשנת 1991, זכה הצמד עם השיר "כאן" במקום הראשון ונבחר לייצג את ישראל באירוויזיון 1991 ברומא בו זכה שירם במקום השלישי, מרחק שבע נקודות בלבד מהמקום הראשון. השיר הוצע במקור לירדנה ארזי עבור קדם האירוויזיון הפרטי שלה ב-1988, אבל זו דחתה את ההצעה.
בינואר 1992 מטוס קל שבו טסו יחד עם הזמרת השוודית קרולה הגקוויסט ביצע נחיתת אונס במנחת בר-יהודה שבים המלח.
ביוני 1992 יצא לאור אלבומם השלישי "פעמון הזכוכית". האלבום הופק על ידי אילן וירצברג. האלבום קיבל ביקורות צוננות. בין שירי האלבום בלטו: "חללית", "לכי אחרי במדבר", "בואו נשתגע", הבלדה "לב אחד", "ככה נועדנו לאהוב" ושיר הנושא, שתורגם מרוסית על ידי רחל שפירא. יוצרים נוספים באלבום היו: אהוד מנור, חמוטל בן-זאב עפרון, חוה אלברשטיין, יוני רועה, אברהם חלפי, נתן זך, חיים קינן, עוזי חיטמן, אריאל זילבר וברוך פרידלנד.
באוגוסט 1993, הוציא הצמד את אלבומם הרביעי "אריס - משל יווני". האלבום זכה להצלחה רבה והוקדש לחמישה לחנים עזובים של הזמר אריס סאן, שנפטר שנה קודם לכן. כבונוס צורפה גרסה מחודשת שלהם לשיר "חייך וחיי" של בועז שרעבי. את שירי האלבום כתבו אהוד מנור, חמוטל בן-זאב עפרון, יואב גינאי ואיזי מן, ועיבד יהודה (יוג'י) גבאי).
ב-1994 ביצעו את שיר הפתיחה החדש של התוכנית לילדים "המחסן של כאילו". באותה השנה הוציא הצמד את אלבום האוסף הראשון שלו, "האוסף וכל מה שקדם", אשר כלל שירים מכל אלבומיהם הקודמים, ולראשונה נכלל באחד מאלבומיהם השיר "כאן" (אשר קודם לכן צורף כבונוס בלבד ל"בדרכי האהבה"). בנוסף, באלבום נכללה כבונוס גרסת הרמיקס לשיר "כאן". השיר החדש היחידי שנכלל באלבום האוסף היה "כל מה שקדם", שיר של סזן אקסו הטורקיה שחמוטל בן-זאב כתבה לו מילים בעברית. בהמשך צורף לאלבום באופן רשמי גם הסינגל "אנה", שגם אותו כתבה חמוטל בן-זאב ללחן טורקי. גם השיר הזה זכה להצלחה לא מבוטלת.
ב-1995 הוציאו את קלטת הווידאו "בא לי מסיבה לי עם דץ ודצה", שהתבססה על שירים לימי הולדת מספרה של סמדר שיר "בא לי מסיבה לי".
ב-1996 יצא לאור אלבומם החמישי "אורנה ומשה דץ השישי". האלבום הצליח וכלל את השירים "כך אלוהים ברא אותנו" בסגנון הקאנטרי, וחידושים ל"ילד השדה" של גדעון כפן ו"הוא יהיה לי בעל" של עדנה גורן מהסרט "שני קוני למל", אותו שרו עם דורי בן זאב, שגם שר בשיר קטע ראפ. מחבר השיר, משה סחר, אף כתב במיוחד בית חדש לשיר עבור משה דץ, מנקודת מבטו של "הבעל". כיוון שמלחין השיר, שאול ברזובסקי כבר לא היה בין החיים, הלחין משה דץ את הבית החדש בעצמו. "זרע השלום" הוא הקטע הקצר המסיים את האלבום. באותה השנה ביצעו את הפתיח לטלנובלה הישראלית-ארגנטינאית "המוסד" שיצר יאיר דורי.
ב-1997 השתתפו במסע פרסום של מועצת החלב, ושנה אחר כך במסע פרסום של מותג החיתולים "טפנוקים"
בינואר 1999 הוציא הצמד את אלבומם השישי "אורנה ומשה דץ", המוכר גם בשם "הגבר הראשון". באלבום מצליח זה בלטו השירים "אני שר לך", "תאכל אותה" עם ליאור פרחי, חידוש ל"חידה את לי", חידוש ל"דרך ארוכה" עם להקת עדן והדואט עם דקלון לשירו "ונמתי שיר" ("איילת חן"). את שירי האלבום עיבדו דודי רוזנטל וגדי גולדמן.
בחנוכה 1999 שיחקו הצמד במחזמר "סינדרלה" את סינדרלה והנסיך. באותה שנה גם הובילו מסע הפרסום של חברת הביטוח "הכי ישיר".
בשנות ה-2000
בשנת 2000 הוציא הצמד את אלבום האוסף השני, "אתה בלבי", אשר כלל מספר שירים חדשים, בהם הדואט "שיהיה רק טוב" עם הזמר הרוסי הפופולרי פיליפ קירקורוב, השיר "ברכת הארץ" אותו ביצעו עם להקת חיל האוויר והלהיט "אתה בלבי", המבוסס על להיט של הזמר המצרי עמר דיאב.
בשנים 2000–1997 הוציא הצמד עוד שלושה אלבומים עם שירים לילדים, בסדרה העונה לשם "טיף וטף".
בשנת 2001 הנחו את קדם האירוויזיון. בנוסף שימשו כפרזנטורים של רשת "המשביר מחסני אופנה" בעת שעברה מיתוג מחדש כרשת "H&O".
בשנת 2002 הוציאו את קלטת הילדים "בא לי מסיבה לי עם דץ ודצה" (מהדורת הדי.וי.די), קלטת נוספת מתוך הסדרה המדוברת. בנוסף, יצאה לאור קלטת נוספת מהסדרה "בארץ הדמיון עם טיף וטף".
הצמד המשיך בעולם הילדים ובשנת 2004 הוציא קלטת נוספת בשם "טיף וטף - המשפחה שלי".
בחנוכה 2004 הם השתתפו בפסטיגל עם השיר "ונשיר כולם" שזכה במקום השביעי.
בשנת 2005 יצאה לאור הקלטת החמישית והאחרונה בסדרת "טיף וטף" בשם "טיף וטף 5 - אני ישראלי".
בחנוכה 2005 שיחקו הצמד במחזמר "נסיך האגדות" את הנסיכה אידה והנס כריסטיאן אנדרסן.
באוקטובר 2006 הוציאו השניים משחק מחשב המבוסס על שירי "טיף וטף".
במרץ 2012 חזרו השניים להופיע יחד. באותה השנה הצמד הופיע יחדיו במופע החנוכה לילדים מותק של פסטיבל ובמופע עם שירי "טיף וטף". והופיע יחדיו הצמד במופע גם בשנים 2010 ו-2013, השניים גם הופיעו בנפרד במופע כאשר דץ הופיע לבד בשנת 2008 ואורנה בשנים 2009 ו-2016.
בחנוכה 2014 הופיעו יחדיו במחזמר "101 כלבים דלמטים" לצד ירון ברלד, חני נחמיאס ודנה אינטרנשיונל.
ביולי 2015 חזרו השניים לשתף פעולה בתוכנית בוקר בשם "הדצים" ששודרה בערוץ המוזיקה 24.
בחנוכה 2018 חזרו השניים לשתף פעולה בהצגה "קסם של משחק" לצד יובל המבולבל, דוד חיים, מני ממטרה וליאור דטאוקר (בובו). ובטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות של אותה שנה התאחדו ובצעו את השיר ״כאן״.
חיים אישיים
ב-22 בדצמבר 2006 השניים התגרשו לאחר 21 שנות נישואין שבמהלכם נולדו להם שני ילדים.
באוקטובר 2013 בנם עומר דץ השתתף בתוכנית הריאליטי "הכוכב הבא".
דיסקוגרפיה
{{טורים
קלטות/DVD
}}
מקסימיליאן הקר
מקסימיליאן הקר (בגרמנית: Maximilian Hecker; נולד ב-26 ביולי 1977) הוא מוזיקאי גרמני הידוע במוזיקת הדרים פופ שלו.
קריירה
הקר נולד בבהיידנהיים, גרמניה. לאחר שהופיע כמתופף במספר להקות גרמניות קטנות, קלטות הדמו שלו משכו את תשומת לבה של חברת התקליטים "קיטי-יו", אשר הוציאה את אלבום הבכורה שלו, "Infinite Love Songs" ב-2001. לאחר מכן, הוא ביצע מספר סיבובי הופעות באירופה והוציא עוד מספר אלבומים. בשנת 2004 הוא עשה סבב הופעות בכל העולם ביחד עם ברברה מורגנשטרן.
בשנת 2012 מקסימיליאן הקר פרסם ספר אוטוביוגרפי ובאותה שנה הוא הקים חברת תקליטים ומאז הוא מוציא איתה את רוב האלבומים.
פאריזר פלאץ
פאריזר פלאץ (בגרמנית: Pariser Platz; "כיכר פריזאית") היא כיכר במרכז ברלין, בירת גרמניה. הכיכר ממוקמת בקצה המערבי של שדרת אונטר דן לינדן ובה ניצב שער ברנדנבורג. הכיכר קרויה על שם פריז בירת צרפת, לזכר כיבושה של העיר פריז על ידי כוחות בעלות הברית (ובהם צבא פרוסיה) שנלחמו במלחמות השחרור נגד צבאות הקיסרות הראשונה בשנת 1814.
הכיכר היא אחת הכיכרות המרכזיות והמתוירות ביותר בברלין. בסמוך לכיכר נמצאים בניין הרייכסטאג, האנדרטה לזכר יהודי אירופה שנרצחו, ושגרירות ארצות הברית בגרמניה.
היסטוריה
פאריזר פלאץ הושלמה בין השנים 1732–1734 בסגנון נאו קלאסי בהתאם לתכנונו של האדריכל קארל גוטהארד לאנגאנס במסגרת הרחבת העיר ברלין שנעשתה בהוראת מלך פרוסיה פרידריך וילהלם הראשון. עד שנת 1814 נקראה הכיכר בשם "הכיכר הרבועה" (בצרפתית: "Quarrée", בגרמנית: "Viereck"). בשנת 1814, בעקבות הניצחון של צבאות הברית כנגד נפוליאון בונפרטה (בהם השתתף גם הצבא הפרוסי) שונה שמה של הכיכר על מנת לציין את הניצחון ואת כיבוש העיר פריז בירת צרפת.
בעת הקמתה הייתה הכיכר בקצה המערבי של העיר. במקום בו עומד כיום שער ברנדנבורג, במערב הכיכר, עמד שער העיר הפונה לכיוון פוטסדאם בירת ברנדנבורג. השער נבנה בקצהָ של שדרת אונטר דן לינדן (שהכיכר הייתה הקצה המערבי שלה) כחלק מציר התהלוכות שנבנה בהוראת בית הוהנצולרן במטרה לקיים בו מצעדי ניצחון צבאיים.
קודם למלחמת העולם השנייה נחשבה הכיכר לכיכר המרכזית של ברלין, והיו ממוקמות סביבה שגרירויות ארצות הברית וצרפת וכן מלון היוקרה אדלון והאקדמיה לאמנויות של ברלין (אקדמי דר קינסטֶה).
גי דה ליזיניאן
גי דה ליזיניאן (Guy de Lusignan, מתורגם גם "גי מליזיניאן") (1150–1194) היה מלך ירושלים שהוביל את הצבא הצלבני למפלתו בקרב חיטין. התבוסה וכיבוש ממלכת ירושלים בידי צלאח א-דין, ובמיוחד כיבוש העיר ירושלים, היו מהגורמים המרכזיים למסע הצלב השלישי, אשר בעקבותיו ויתר גי על כתר ממלכת ירושלים בתמורה לשליטה בקפריסין, שם יסד שושלת צלבנית שמשלה באי עד לכיבושו בידי ונציה בשנת 1489.
גי דה ליזיניאן, תואר על ידי פרופסור יהושע פראוור כאדם "שחסר היה שיקול פוליטי אך לא חסר מעולם אומץ והעזה".
עד להכתרתו
גי דה ליזיניאן, היה בנו של איג (הוגו) "הזקן" או "השחום" רוזן ליזיניאן בפואטו, שבדוכסות אקיטן (צרפתית: Duc d'Aquitaine), וסאל של אלינור, דוכסית אקוויטניה ובעלה הנרי השני מלך אנגליה.
אחיו של גי - אמלריך מליזיניאן הגיע לחופי ממלכת ירושלים בשנת 1174 בתקופת שלטונו של אמלריך הראשון, מלך ירושלים ורקם קשרי ידידות אמיצה עם אגנס מקורטניי, גרושתו של המלך ואמם של בלדווין הרביעי, מלך ירושלים ושל מי שעתידה להיות אשתו של גי - הנסיכה סיביליה.
בזכות קשריו עם אנגס מקורטניי זכה אמלריך בתפקיד הקוניטאבל של הממלכה - כלומר מפקד הצבא והאחראי על התשלומים לגייסות ושכירי החרב. בתקופת שלטונו של בלדווין הרביעי החלו להיווצר שתי מפלגות בתוך האצולה הצלבנית - מפלגת אצילים מקומית הידועה גם כמפלגת הברונים שאיחדה את משפחות האצולה המבוססות שהלכו וצברו ממון וכוח פוליטי. מנגד נוצרה מפלגה שידועה כמפלגת החצר. שהתרכזה סביב חצר המלוכה והורכבה מאנשי החצר ושכבת אצילים מאירופה שנוכחותם שימשה את החצר במאבקה לשמירת כוחה - כמו אמלריך וגי מליזיניאן.
נישואים לסיביל
בשנת 1180 השיא בלדווין הרביעי את סיביל לגי דה ליזיניאן. החפזון בו נערכו הנישואים, יפי תארו של החתן, והעובדה כי הנישואים נערכו בשבוע הפסחא בו קיים איסור לערוך טקסי נישואים הולידו את השמועה כי הידידות בין גי לסיביל עברה את גבולות המותר וכי החתונה הוקדמה על מנת למנוע מבוכה בחצר.
כך או כך נישואי סיביל וגי היו חוקיים ושמו קץ למחול השדים סביב השאלה מי יירש את המלך המצורע בלדווין הרביעי ומנעו אפשרות למחטף מצד האצולה המקומית. בירושלים התגבשה מפלגת החצר ובראשה סיביל ובעלה גי דה ליזיניאן שנשא את התואר רוזן יפו ואשקלון, אנגס ואחיה ז'וסלין (רוזן אדסה וסינישאל הממלכה) דה קורטניי, הקוניטאבל אמלריך דה ליזיאן ורנו (ריינולד) משטיון רוזן עבר הירדן.
מעוצר למנודה
בספטמבר 1183 נכנס צבא מוסלמי אל תוך שטח ממלכת ירושלים. בלדווין שמצבו הידרדר ועתה היה עיוור ומרותק למיטתו העביר את השליטה והפיקוד על הצבא לידי גיסו גי דה ליזיניאן. הצבאות עמדוה אחר זה ליד עין חרוד עד שהמוסלמים נסוגו לדמשק מבלי שהעזו להיכנס לעימות ישיר עם הצלבנים. טקטיקה צבאית זו של התשה הבאישה את ריחו של גי דה ליזיניאן עד כדי כך שמשרת העוצר נלקחה מידיו והוחזרה לריימון השלישי ובלדווין החמישי - בנה בן החמש של סיביל מנישואים קודמים הוכתר כמלך ירושלים ביום 20 בנובמבר 1183. היחסים בין בלדווין הרביעי וגי דה ליזיניאן הגיעו לשפל המדרגה, המלך דרש מהפטריארך הלטיני של ירושלים לבטל את נישואיו של גי לסיביל ובמקביל ערך מתקפה שהייתה בעיקרה טקסית על אשקלון בדרישה כי העיר תמסר לידיו. משם פנה המלך ליפו העיר השנייה של הרוזנות בה נתקבל בזרועות פתוחות וקרא לאספת האצילים. באספה בה היה רוב לתומכי גי דה ליזיניאן נמנע מבלדווין הרביעי להמשיך בפעולותיו כנגד גי.
תפיסת השלטון
בשנת 1183 מת המלך באלדווין הרביעי, אחת הדמויות הטרגיות וההירואיות בהיסטוריה של ממלכת ירושלים וארץ ישראל, ואת מקומו ירש ילד בן שש - בלדווין החמישי, בעוד השלטון נמצא למעשה בידי ריימון מטריפולי. באביב 1185 נכרת חוזה לשביתת נשק בין הצלבנים למוסלמים לאחר ששני הצדדים הגיעו לאפיסת כוחות. ובשנה לאחר מכן נפטר לפתע המלך.
בהפיכת בזק בוטלו כל סדרי הממשל שנקבעו בעבר. מפלגת החצר בראשות ז'וסלין דה קורטני אפוטרופוסו של המלך המנוח תפסו את ירושלים וניהלו בה מהלכים להכתרת גי דה ליזיניאן, ומתנגדיהם בראשות ריימון מטריפולי שהתכנסו בשכם והציע להכתיר את איזבל בתה של מריה קומננה ובעלה אונפרוא הרביעי כשליטים של ממלכת ירושלים. מפלגת החצר נותרה חופשית לפעול בירושלים אליה הגיעו גי וסיביל ממקום גלותם באשקלון, במקביל פעלו אצילי החצר במהירות ותפסו את השלטון בערים המרכזיות של הממלכה והכף הוכרעה סופית משנצטרף לשורות ז'ראר דה רישפור מפקד המסדר הטמפלרי ואויב אישי של ריימון השלישי. בשלב זה לא ניתן היה לעצור את המומנטום של מהפכת הבזק. ביום 20 ביולי 1186 הוכתרו גי וסיביל בכנסיית הקבר במהלך שקבע דה פקטו את זהות מלך ירושלים. ריימון מטריפולי, שחשש לחייו הסתגר בטבריה בעוד מפלגת האצילים המקומית מתפוררת וראשיה נשבעים אמונים למלך החדש. במהלך מפתיע, המכריע את הכף - ככל הנראה על מנת להימנע מעימות, או מחוסר עניין בכיסא המלך - חמק אונפרוא מטורון בלילה משכם והופיע למחרת בבוקר 20 ביולי 1186 בכנסיית הקבר שבירושלים ונשבע אמונים לסיביל ובעלה - המלך החדש של ירושלים.