cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רשת תקשורת מקומית
היסטוריה
הרשתות המקומיות הראשונות (ARCNet), הוקמו ב-1977 על ידי Datapoint ונועדו, במקור, לשיתוף כוננים קשיחים בין מחשבים מאותה הסדרה. כיום מאפשרים תקנים שקובע ה-IEEE לרכיבים מדגמים שונים, של יצרנים שונים, לתקשר זה עם זה ביעילות באותה הרשת, ולספק מלבד שיתוף כוננים קשיחים גם שיתוף מדפסות, סורקים חיבור לרשתות אחרות, ניתוב וחלוקת עומסים.
בעבר התחרו מספר תקנים שונים על שימוש ברשת המקומית: תקן ה-Ethernet שפותח במשותף על ידי DEC, זירוקס ואינטל (תחת קונסורציום שנודע בשם DIX), תקן Token ring ("טבעת אסימון") של IBM, LocalTalk של חברת אפל, FDDI, ותקן ATM שתוכנן אמנם עבור רשת אזורית אבל התחרה גם על יישום כרשת מקומית.
עם הזמן כל התקנים פרט ל־Ethernet (את'רנט או אית'רנט) נזנחו, וכיום למעשה כל הרשתות המקומיות פועלות בתקן זה ובגילגוליו – גרסאות חדשות יותר של התקן עבור רוחב פס גבוה יותר, וכן גרסאות שלו לתקשורת אלחוטית (Wi-Fi). למעשה, היום ממעטים להשתמש בשם "את'רנט", משום שהמילה נחשבת למילה נרדפת ל"רשת תקשורת מקומית" (LAN).
תקן ה־Ethernet תוכנן בתחילה לרוחב פס של 3 Mbit/Sec, אבל עוד לפני שקיבל חשיפה רחבה הועלה רוחב הפס ל־10 Mbit/Sec. בשלב זה נפוצו שני מימושים פיזיים של התקן: תצורה שהתבססה על כבל קואקסיאלי – 10BASE-2, והשתמשה בטופולוגיית רשת מסוג אפיק, ומולה מימוש המבוסס על זוגות שזורים, שעושה שימוש ברכזת ("Hub") ובטופולוגיית כוכב.
רשתות אלו זכו לתפוצה הולכת וגוברת החל בשנות השמונים של המאה ה-20, כשבתחילת שנות התשעים נוסף תקן לרוחב פס של 100 Mbit/Sec, תוך זניחת טופולוגיית אפיק, והתבססות על זוגות שזורים או סיב אופטי. מאז נוספו תקנים מהירים אף יותר, וכן תקני Wi-Fi אלחוטיים.
שימושים
רשת מקומית מאפשרת למחשב אחד המחובר לרשת להשתמש במשאבים (כגון קבצים על דיסק, מדפסות) ממחשבים אחרים. כמו כן, ניתן להריץ יישומים ממחשב אחד על מחשב אחר.
לדוגמה, בקמפוס קטן של מכללה ישנם שלושה בניינים. בכל בניין מוקצת כיתה אחת עם שלושים מחשבים לשימושם של הסטודנטים בזמנם החופשי כדי שיוכלו להכין את שיעורי הבית שלהם ולחפש מידע באינטרנט. בכל כיתה מצויים סורק אחד ומדפסת אחת שנחלקים בין המחשבים באותה כיתה. חלוקה זו חוסכת קנייה של 87 מדפסות וסורקים. כמו כן מכל מחשב בקמפוס יש גישה לכונן קשיח מרכזי שבו לכל סטודנט יש תיקייה פרטית משלו. גישה זו מאפשרת לסטודנט להמשיך ולעבוד על מסמכים שהוא שמר בתיקייה שלו מכל מחשב בקמפוס.
יישום
רשתות מקומיות כיום משתמשות לרוב בתשתית אתרנט קווית או אלחוטית (Wi-Fi). בעבר היו נפוצים גם סוגי חיבורים אחרים, כגון Token ring, FDDI ו־LocalTalk.
פרוטוקול התקשורת הנפוץ ביותר הוא פרוטוקול האינטרנט - TCP/IP. פרוטוקולים אחרים שהיו בשימוש בעבר כגון IPX, NetBIOS, AppleTalk, בניאן, DecNet ואחרים למעשה נזנחו ואינם נמצאים בשימוש כמעט כלל.
רשתות ואבטחת מידע
חסרונותיה של העבודה ברשת הם סיכון לפרטיות המידע וריבוי מקורות לתוכנות זדוניות. המחשבים שברשת יכולים להתחבר ביניהם בכבלים או בקשר אלחוטי ויש לוודא שרק מחשבים מורשים יוכלו להצטרף לרשת, גם אם הם התחברו אליה בכבל או באופן אלחוטי ושרק אנשים מורשים יוכלו להשתמש במחשב שכבר מחובר אל הרשת. מעבר לזאת יש להגביל את הגישה של מי שכן מורשה כך שתוכנם של מסמכים יהיה גלוי רק לבעלי סמכות רלוונטית עבור תוכנו של כל מסמך, ששינויי הגדרות הפעולה של הרשת יהיו בסמכות מנהל הרשת בלבד ושהתקנת תוכנות תהיה בפיקוח ובמגבלות כלשהן.
סידורי הבטיחות המקובלים הם:
מגרון (מאחז)
מִגְרוֹן היה מאחז בבנימין, שהוקם באייר ה'תשנ"ט (אפריל 1999) על גבעה בגובה 748 מטר מעל פני הים בפסגה השולטת על כביש 60 הנוכחי, ממנה יש תצפית לעבר דרום בקעת הירדן, צפון ים המלח, ומעט מעבר הירדן. נקרא על שם היישוב המקראי מגרון, המוזכר פעמיים במקרא, ומזוהה באזור שבו הוקם המאחז. מגרון נחשב למאחז הגדול ביותר, שֶמנה באוגוסט 2011 50 משפחות ולהן יותר מ-160 ילדים. ביישוב התקיימו חיבור לתשתיות, מספר בתי קבע, שני גני ילדים, מעון, מקווה ובית כנסת.
בעתירה שהגישו פלסטינים וכן תנועת "שלום עכשיו" בדרישה לפינוי המאחז בהתאם לצווי הריסה שכבר הוצאו, הסכימה פרקליטות המדינה כי מדובר במאחז בלתי חוקי שנבנה על קרקע פרטית של פלסטינים. כתוצאה מכך, פסק בג"ץ באוגוסט 2011 כי על המדינה לפנות את המאחז. המועד האחרון לפינוי נדחה מספר פעמים. ביולי 2012 הגישו תושבי מגרון עתירה לבג"ץ בדרישה לביטול הפינוי, באמרם שלאחר פסק הדין הקודם הם רכשו חלק מן הקרקעות, אך העתירה נדחתה.
ב-2 בספטמבר 2012 פונו תושבי המאחז והועברו לנקודת יישוב חדשה ב"גבעת היקב" הסמוכה. ב-1 ביולי 2015 הוציא אלוף פיקוד המרכז צו תפיסה על חלק מהשטח. כיום חלק מבתי מגרון (חלקה 10) עדיין עומדים על תילם, ומתנהלים הליכים משפטים בעניין הבעלות על הקרקע.
הקמה
בשנת 1999 החלו בקיום חפירות ארכאולוגיות באזור. קבוצת נערים שעזרו בחפירות החלו לגור במקום ולאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה הוקמה במקום אנטנה סלולרית. לדברי אביגדור ליברמן, בטקס הנחת אבן הפינה ליישוב השתתפו שר הביטחון משה ארנס ואלוף פיקוד המרכז. לעומת זאת בדו"ח המאחזים תיארה טליה ששון את נסיבות הקמת המאחז על פי מידע שמסר לה מפקד חטיבת בנימין. על פי תיאורה, מגרון הוקם כמה ימים לפני מבצע חומת מגן בתקופה שבה אירעו פיגועים רצחניים וחמורים ברחבי המדינה. המתיישבים הגישו בקשה להקים אנטנה סלולרית בראש הגבעה וצה"ל לא יכול היה לסרב לבקשה שתשפר את הקשר עם המקום, במיוחד לצורך יצירת קשר דחוף עם נפגעים. לצורך הגנת האנטנה אושרה גם הקמת גידור מסביבה. בדיעבד התברר למח"ט, על פי הדו"ח, כי מדובר ב"עמוד עם תחפושת" המדמה אנטנה. בהמשך חוברה הנקודה לחשמל על ידי חברת החשמל, נפרץ כביש גישה למקום והוצבו בו 5 קראוונים. לדברי ששון, פעולות אלו נעשו ללא ידיעת המח"ט וחברת החשמל.
באפריל 2002 הורחב המאחז והחל לקלוט משפחות ובהן קבוצה של אברכים מישיבת הר המור תשתיות היישוב הוכשרו בתמיכת המדינה. על פי ששון, עלות הקמת התשתיות הייתה מעל 4 מיליון ש"ח שהגיעו ממשרד השיכון.
ראש הממשלה, אריאל שרון, התחייב בפני הממשל האמריקאי על פינוי המאחזים שהוקמו לאחר 2001. כיוון שמגרון אוכלס במשפחות רק בשנת 2002, נכלל המאחז ברשימת המאחזים שיש לפנותם, ודיבורים ראשונים על פינוי המקום נשמעו כבר לקראת סוף שנת 2003. בדצמבר 2003 נערך במגרון טקס הכנסת ספר תורה שבו השתתפו אלפים, בהם חברי כנסת של "הליכוד". עשרה חברי כנסת של "הליכוד" אף הודיעו שלא יקבלו עליהם משמעת קואליציונית אם מגרון יפונה.
מעמדו המשפטי של המאחז
בספטמבר 2006 הגישו תנועת "שלום עכשיו" וחמישה פלסטינים עתירה לבג"ץ נגד מדינת ישראל והיישוב מגרון. בעתירה נטען כי המאחז הוקם על קרקעות פרטיות של פלסטינים ולכן יש לפנותו. בתשובתה לבג"ץ הודתה המדינה כי מדובר בקרקע פרטית והודיעה כי בכוונתה לפנות את המאחז עד לחודש אוגוסט 2008 ובינתיים היא מנסה להגיע לסיכום על פינוי בהסכמה. באוגוסט 2008 פורסם שמועצת יש"ע הגיעה להסכמה עם המדינה על פינוי מגרון. לטענת מועצת יש"ע, על פי ההסכם יוקם יישוב חוקי עבור מתיישבי מגרון באתר סמוך למקומו הנוכחי, והמאחז יפונה לאחר סיום בניית בתי הקבע ביישוב החוקי. כמו כן, נטען שהמדינה הסכימה שבכל מקרה אתר המאחז לא יפונה והוא יוחזק למצער על ידי צה"ל. מבין אנשי הימין היו שהביעו תמיכה בהסכם, אך היו לו גם מתנגדים, ובהם תושבי מגרון עצמם. גם משמאל נמתחה ביקורת על ההסכם.
באוקטובר 2008 הגישו חלק מהעותרים לבג"ץ יחד עם אחרים ובסיוע עמותת "יש דין" תביעת פיצויים כנגד המדינה על הנזקים שנגרמים להם מכך שמגרון עדיין לא פונה. המדינה הגיבה לתביעת הפיצויים בטענה שבעלותם של העותרים על הקרקע לא הוכחה. ב-8 בנובמבר 2011 ביקשו התובעים למשוך את התביעה. בנייר עמדה שהוציאה מועצה אזורית שומרון נכתב כי הקרקע באזור אמנם רשומה על שם הפלסטינים, אולם אלה קיבלו אותה באופן שרירותי ממלך ירדן שעה שהיה הריבון באזור, ולא עיבדו אותה מעולם. בפסק הדין נקבע כי "לא השתכנעתי כי הפסקת התובענה באה מחמת קושי ראייתי של התובעים להוכיח תביעתם כי אם כתוצאה ממתן הסעד של הפינוי במסגרת העתירה... לא שוכנעתי כי נעשה שימוש לרעה בהליכי בימ"ש בניהול התביעה ובחוסר תם לב ואין בהפסקתה כדי ללמד על סיכויי תביעה קלושים בשים לב לשלב המקודם בו מצוי ההליך ועיון בכתבי הטענות לא די בו כדי ללמד על כך".
אנשי מגרון טוענים כי היישוב הוקם במכוון על קרקע פנויה וטרשית שלא עובּדה מעולם, ושכך מוכיחים תצלומי אוויר. לדבריהם, בניגוד לעמדת פרקליטות המדינה בבג"ץ, חלק מהקרקע לא הייתה קרקע פרטית אלא במעמד של "נכסי נפקדים". עוד הם אומרים שאיש לא התלונן על גזילת אדמותיו עד שאנשי "שלום עכשיו" הצליחו למצוא רישומים של חלוקת קרקעות פיקטיבית שנתן מלך ירדן למקורביו בשנות ה-60. על פי דבריהם, כאשר פנו לאותם הרשומים כבעלי קרקעות במטרה לרכוש מהם את הקרקע, הם גילו כי אותם ערבים לא חשו מעולם כבעלי הקרקע והופתעו לגלות את הרישומים. לטענתם, לו מדינת ישראל הייתה רוצה, היה ניתן למצוא הסדר חוקי לבעיית הקרקעות. בנוסף, נטען כי הפנייה לבג"ץ ולא לבית משפט רגיל עושה עוול עם תושבי מגרון ומוכיחה כי לא מדובר בסכסוך קרקעות שניתן למצוא לו פתרון, אלא ברצון להילחם בהתיישבות. אנשי היישוב טוענים כי למגרון חשיבות אסטרטגית שבה הכירה גם ממשלת ישראל שבברכתה ובסיועה עלו המתיישבים לקרקע. בין היתר הוכנה תוכנית בניין עיר ל-500 בתים על ידי משרד הבינוי והשיכון וניתנה הוראה על ידי משרד הביטחון לנהוג במגרון "כיישוב עצמאי לכל דבר ועניין, כולל נושא התקציב וסימול היישוב". ביחס לטענה על היעדר תוכנית מסודרת, טוענים ביישוב כי כך נהוג למעשה בכל רחבי ישראל - לאחר תכנון ראשוני מתחילה הבנייה ושנים לאחר מכן מגיע האישור הסופי והרשמי.
באוגוסט 2011, לאחר מספר רב של דיונים, הורה בג"ץ למדינה להרוס את מאחז מגרון עד 31 במרץ 2012. בפסק הדין נכתב כי
ב-4 בספטמבר 2011 הרסו פקחי המנהל האזרחי שלושה בתי קבע מתוך שמונה שקיימים במגרון. כ-600 שוטרים השתתפו במבצע ההריסה, במהלכו התפתחו עימותים בינם ובין עשרות צעירים, שחלקם יידו אבנים. ארבעה פעילי ימין נפצעו באורח קל ושישה נעצרו. הריסת הבתים באה בעקבות עתירה שהוגשה לבג"ץ כמה חודשים קודם לכן על ידי עו"ד מיכאל ספרד בשם שני פלסטינים שטענו כי הקרקע עליה עומדים הבתים שייכת להם. המדינה נענתה לעתירה והתחייבה להרוס את הבתים. כעבור כמה ימים ביקשו העותרים למחוק את העתירה לאחר שהתברר כי הייתה טעות בזיהוי החלקה, אך התחייבות המדינה לא התבטלה. המתנחלים טענו שההריסה נבעה מטעות ונעשתה תוך התפרצות שוטרי יס"מ דרך החלונות אל חדרי הילדים והתינוקות ללא הודעה מוקדמת והרחקה של אימהות מתינוקות ללא הצדקה. לדבריהם המשטרה הפרה את התחייבותה ליידע את המשפחות בדבר המועד המתוכנן להריסת הבתים, כדי שיוכלו לפנות את הילדים והתינוקות בעצמן מבעוד מועד.
על אף פסק הדין של בג"ץ מאוגוסט 2011, לפיו היה על המדינה לפנות את המאחז עד סוף מרץ 2012, חתרו גורמים בממשלה, ובראשם השרים בני בגין ומשה יעלון, להסכמת המתנחלים לפינוי מרצון ולהעתקת ההתנחלות לאתר קרוב, תוך דחיית הפינוי בשלוש וחצי שנים, פרק הזמן שהוערך כי יידרש להשלמת הבנייה באתר החלופי. ב-12 במרץ 2012, מתוך תקווה שבג"ץ יאשר את דחיית הפינוי בהתאם, חתמו נציגי הממשלה ותושבי מגרון על הסכם לפיו יעברו התושבים לבתי קבע שיוקמו באתר סמוך עד נובמבר 2015. כמו כן הוסכם ש"מעמדם של המבנים המצויים על מקרקעין, אשר עניינם מצוי בתביעת בעלות שהוגשה על ידי מגרון לבית המשפט המחוזי בירושלים, יוכרע רק לאחר סיום ההליך האזרחי והכרעתו בדבר הבעלות לגבי מקרקעין אלו". במהלך הדיונים בבג"ץ בבקשת המדינה לדחיית הפינוי, תמהו השופטים על כך שההסכם התנהל ללא מעורבות העותרים הפלסטינים, והביעו אי אמון בלוח הזמנים שהציעה המדינה לפינוי. ב-25 במרץ 2012 דחה בג"ץ את בקשת הפרקליטות לדחיית מועד ביצוע פסק הדין, תוך שהשופטים מבהירים שהרצון להתחשב במצוקת תושבי מגרון אינו יכול להמשיך ולבוא על חשבונם של העותרים ועל חשבון אי אכיפת החוק. עם זאת, מתוך התחשבות במצב המשפחות שלא התכוננו לפינוי בשל המגעים עם נציגי הממשלה, נתן בג"ץ ארכה נוספת של ארבעה חודשים, וחייב את המדינה לפנות את היישוב עד 1 באוגוסט 2012. באפריל 2012 הוחל בבניית אתר מגורים זמני למפונים סמוך ליקב פסגות בעלות של 25 מיליון שקלים.
ביולי 2012 פנו תושבי מגרון למערכת הביטחון וביקשו לרשום חלק מהקרקעות במאחז על שמם, בטענה כי הן נרכשו על ידם. בעקבות זאת הם עתרו לבג"ץ בדרישה שיהפוך את ההחלטה לפנות את המבנים הנמצאים על הקרקעות שנרכשו. ועדת השרים לענייני התיישבות החליטה כי אם תוכח כשרות הרכישה תיבחן בחיוב הסדרה תכנונית של חלק מהחלקות שנרכשו. הוועדה החליטה גם לתמוך בשלב זה בבקשת העותרים למניעת הפינוי מחלקות אלה. המשטרה פתחה בחקירת עסקת הרכישה, בשל תלונה שהגישו העותרים בעתירה המקורית ולפיה המסמכים זויפו. במקביל לעתירה, נידונה בקשת המדינה להאריך את מועד ביצוע הפינוי כולו, מטעמים מבצעיים וכן מאחר שטרם הושלם האתר הזמני שאליו רצתה לפנות את תושבי המאחז. בית המשפט עיכב את ביצוע הפינוי כולו פעם נוספת, עד לדיון שנקבע ל-28 באוגוסט 2012.
ב-20 באוגוסט 2012 הגישה המדינה את תגובתה לעתירה ולבקשת העיכוב. בתגובה טענה המדינה שיש לפנות את מגרון כולו מתושביו ולהרוס את המבנים שבו, לרבות החלקות שיש עליהן טענת רכישה - למעט מבנים באחת החלקות, שיפונו מתושביהם אך לא ייהרסו בשלב זה, כדי לאפשר הסדרה תכנונית עתידית. אשר לשתי החלקות האחרות שנטען כי נרכשו, פסלה המדינה אפשרות כזו: באחת - כי היא קטנה מדי ומבודלת מהאחרות ובשנייה - כי נרכשו רק 25% מהזכויות בה. המדינה טענה לגבי החלקה האחרונה שאין לאפשר מגורים בה בשלב זה, כי דרכי הגישה אליה עוברות במקרקעין פרטיים. לתגובה צורף תצהיר השר בני בגין, שהצהיר כי העמדה שבתגובה מייצגת את עמדת ראש הממשלה ושר הביטחון.
בג"ץ קיבל ב-29 באוגוסט 2012 את עמדת המדינה במלואה וקבע כי גם אם נרכשו החלקות, אין בכך כדי להכשיר מבנים שנבנו ללא היתר בנייה ועל קרקע שהייתה פרטית בעת בנייתם, ולכן יש לקיים את פסק הדין ולדחות את עתירת תושבי מגרון. עם זאת, השופטים הסכימו לבקשת המדינה לא להרוס את המבנים באחת החלקות עד לסיום הבדיקה בעניין. על כן נקבע שיש לפנות את האנשים עד 4 בספטמבר, ולהרוס את המבנים עד 11 בספטמבר.
ב-2 בספטמבר 2012 פונו תושבי המאחז והועברו לנקודת יישוב חדשה ב"גבעת היקב" הסמוכה.
ביולי 2015 נענה בג"ץ לעתירתן של ארבע חברות תקשורת סלולרית (פלאפון תקשורת, פרטנר תקשורת, סלקום והוט מובייל), ופסק שהצו לפינוי מאחז מגרון אינו חל על מתקני התקשורת של חברות אלה שהוצבו בחלקה 10 במגרון. פסק הדין ציין כי "הצורך במתקני תקשורת אלה – בין אם במיקומם הנוכחי ובין אם בסמוך לו – היה צורך עצמאי, אשר לא היה תלוי לכאורה בקיומו של מאחז מגרון". הדיון המשפטי במעמדם של מתקני תקשורת אלה טרם הסתיים.
המחלוקת הציבורית סביב המאחז
במקביל למחלוקת המשפטית סביב מגרון התעוררה גם מחלוקת ציבורית.
בדצמבר 2011 הביע הראשון לציון, הרב שלמה משה עמאר, התנגדות להריסת מגרון. כ-200 רבנים נוספים, בהם יעקב אריאל, חיים דרוקמן, צבי טאו, זלמן נחמיה גולדברג, שלמה אבינר, יעקב יוסף, אליקים לבנון, אליעזר מלמד ואלי סדן, חתמו על מכתב הקורא לממשלה שלא לפנות את מגרון.
השר בני בגין תמך בהעברת מגרון למקום אחר, שבו יוכל היישוב להתפתח. במקביל התבטא נגד חקיקה פרטיקולרית, שכל מטרתה לאפשר את המשך קיומו של המאחז במקומו הנוכחי.
פסיקת בג"ץ בעניין מגרון הפכה אף היא נושא למחלוקת. חברי כנסת מסיעות הימין מתחו ביקורת על החלטה זו, ואילו חברי כנסת מסיעות השמאל בירכו עליה.
היישוב
כאמור, ב-2 בספטמבר 2012 פונו תושבי המאחז והועברו לנקודת יישוב חדשה ב"גבעת היקב" הסמוכה.
בשנת 2017 אושרה התב"ע של התנחלות מגרון על ידי מועצת התכנון העליונה ובנובמבר 2018 הונחה אבן הפינה להקמת מגורי הקבע בהתנחלות. במקום נבנות 81 יחידות דיור שיהוו את שכונת בתי הקבע הראשונה ביישוב.
יהודה פוליקר
יהודה ליאון פוליקר (נולד ב-25 בדצמבר 1950 בשם לֶאוֹנִידַ'ס פּוֹלִיקָארִיס) הוא זמר-יוצר ומוזיקאי ישראלי, היוצר במגוון סגנונות ובנושאים הקשורים לחברה הישראלית.
נעוריו ותחילת דרכו
פוליקר נולד בקריית חיים כלֶאוֹנִידַ'ס פּוֹלִיקָארִיס (ביוונית:  Λεωνίδας Πολικάρης) לשרה וג'קו, הורים ניצולי השואה יוצאי העיר סלוניקי שביוון. מקור שם המשפחה "פוליקר" הוא מצפון קסטיליה שלפני גירוש ספרד. בסרט התיעודי "הילד שבי" פוליקר סיפר שמביתם בקריות המשפחה קלטה שידורי רדיו מקפריסין, ומשם הגיעה החשיפה שלו למוזיקה יוונית. בגיל 13 נשלח יהודה לפנימיה החקלאית כפר גלים שמדרום לחיפה, אך לאחר שמצא אצל חבר גיטרה החל לנגן בה ופרש מהפנימיה. הוריו שיכנעו אותו ללמוד מקצוע והוא למד בבית ספר לספרות. במקביל פתח בחצר הבית מספרה שם עבד בבקרים, ובערב ניגן.
בנעוריו היה חבר במספר להקות, ואף על פי שסבל מגמגום קל, הדבר לא ניכר כלל בשירתו. הלהקות בהן היה חבר הן "FBI", "הנמרים" ו"בָּרֶקֶת". "בָּרֶקֶת" הוקמה ב-1975, וכללה גם את מיכה שובל ובנג'ו קמחי. הלהקה ניגנה להיטי רוק ושירים יווניים. הרכב הלהקה השתנה מספר פעמים, ולבסוף התגבש עם פוליקר, קמחי, קיטש אמסלם ואלי חדד.
בסוף שנות ה-70, ניסה פוליקר את מזלו בתל אביב והצטרף לסיבוב הופעות של צביקה פיק כנגן גיטרה נוסף בלהקת ברוש, שליוותה אותו. כשהסתיים סיבוב ההופעות חזר פוליקר לקריות, אך היה נחוש להפוך לזמר מצליח ומקצועי. הוא שכנע את שאר חברי הלהקה להקליט את השירים ועם הקלטת פנה ליעקב גלעד, אותו הכיר כשהופיע עם צביקה פיק. גלעד סיפר שהתרשם מהם מאוד, נסע לחזרות שלהם והפך לאט לאט למעורב בייעוץ ובהפקת האלבום. ב-1981 זכתה הלהקה, בזכות הקשר עם גלעד, לחוזה בחברת התקליטים סי בי אס ישראל. גלעד, היה בתפקיד המפיק המוזיקלי ויהודית רביץ, בתפקיד יועצת אמנותית. בינתיים שינתה הלהקה את שמה ל"בנזין" ופוליקר שינה את שמו ליהודה, ומאז הוא נושא שם זה. שני האלבומים שהוציאה הלהקה, "עשרים וארבע שעות" ו"משמרת לילה", זכו להצלחה גדולה, וכללו להיטים: "יום שישי" שהיה שיר השנה ב-1982, "חופשי זה לגמרי לבד" (1982), וב-1984 "פנים אל מול פנים", "משמרת לילה", "התחלה חדשה" ועוד. פוליקר היה מנהיג הלהקה, הלחין כמעט את כל שיריה ואף שימש כסולן ברובם.
במקביל לפעילות עם "בנזין", השתתף פוליקר במספר הפקות נוספות, כנגינה באלבומיהם של יהודית רביץ, אריק איינשטיין ואושיק לוי. לאלבומו של לוי "לילות שרב" מ-1984 הלחין פוליקר את "אין מקום להפתעות" למילותיו של זאב טנא. בתחילת שנת 1985 התפרקה להקת "בנזין", ופוליקר פנה לקריירת סולו.
תחילת קריירת הסולו
באוגוסט 1985 הוציא פוליקר את אלבומו הראשון, "עיניים שלי". כל שירי האלבום היו שירים נודעים ביוונית שתורגמו לעברית בצורה מילולית על ידי טילדה איסאיאס ומרתה עזרא. אלה הותאמו למלל שירי על ידי יעקב גלעד. בנוסף, צורף קטע אינסטרומנטלי אחד בשם "שקיעה ים תיכונית" שהלחין פוליקר. סגנונו המוזיקלי של האלבום היה שונה למדי ממוזיקת הרוק של "בנזין", ואף על פי שכלל השפעות של רוק בחלקו, הכיל בעיקר מוזיקה יוונית עממית. בהכנת האלבום נעזר פוליקר רבות במוזיקאית ורדה קלג. האלבום זכה להצלחה גדולה, נמכר ביותר מ-70,000 עותקים, ותרם לחשיפתה של המוזיקה היוונית לציבור הישראלי הרחב. בין שירי האלבום בלטו השירים "עיניים שלי", "בוקר יום ראשון", "אָלֶקוֹ", "כפיים" ו"הקנאה". שיר הנושא של האלבום מזוהה עם פוליקר. בעקבות הצלחת האלבום יצא פוליקר לסיבוב הופעות, שתועד על גבי האלבום "חולם בהקיץ", שיצא בספטמבר 1986. האלבום הוקלט כולו בהופעה חיה בקולנוע תל אביב, והכיל ברובו שירים מתורגמים מיוונית שלא נכללו באלבום "עיניים שלי". בהופעה זו התארחה הזמרת יהודית תמיר, ששרה לבדה את השיר "אילו הייתי איתך", שזכה להצלחה.
בשנת 1987 חבר פוליקר לגידי גוב, והלחין את רוב שירי אלבומו "דרך ארץ". פוליקר הלחין את "כמעט סתיו" ו"פרח" שכתבה צרויה להב, "יורם" ו"שיר אחד שמח" שכתב עלי מוהר, את "גבר בעיר", "לוליטה" ו"שלל שרב" שכתב מאיר אריאל. "שלל שרב" היה ללהיט גדול ולאחד משיריו המוכרים ביותר של גוב. באותה תקופה השתתף פוליקר בנגינה באלבומיו של אריק איינשטיין "אוהב להיות בבית" ו"על גבול האור".
בינואר 1988 הוציא פוליקר את אלבומו השלישי, "אפר ואבק", שעסק ברובו בבני הדור השני לשואה, אשר גדלו בישראל בצל הטראומה שחוו הוריהם. הרעיון להפקת האלבום החל בתוכנית "אחרי המלחמה" בגלי צה"ל, ששודרה ביום השואה ב-1986. פוליקר הלחין עבור התוכנית את "כמו פרחים ברוח" ו"התחנה הקטנה טרבלינקה", שתרגמה הלינה בירנבאום, אמו של יעקב גלעד, ממילותיו של המשורר היהודי-פולני ולדיסלב שלנגל שנספה במרד גטו ורשה. את שיר הנושא של האלבום כתב גלעד על מסעה של אמו חזרה לפולין. פרט ל"פרחים ברוח" ול"התחנה הקטנה טרבלינקה" כתב גלעד את כל שירי האלבום, בהם "חלון לים התיכון" המסופר כמכתב של ניצול שואה לקרוביו שנשארו או נספו באירופה, "כשתגדל" ו"שיר אחרי הגשם". חרף נושאו הכאוב, זכה האלבום להצלחה גדולה כאשר מכר יותר מ-70,000 עותקים, ונחשב עד היום על ידי רבים לאחד האלבומים המוערכים ביותר שנוצרו בישראל.
לאחר הוצאת "אפר ואבק" השתתפו פוליקר, גלעד והוריהם בסרטה התיעודי של אורנה בן דור-ניב "בגלל המלחמה ההיא", שכמו האלבום עסק בשואה מנקודת מבטם של בני הדור השני לשואה. בסרט נכללו שירים מהאלבום שעסקו בשואה.
במאי 1988 יצא פוליקר לסיבוב הופעות מצליח. באותה שנה הלחין לריטה את שירה "הנסיכה והרוח", למילותיו של עלי מוהר.
ב-1989 הלחין את "דברים שרציתי לומר" לדני בסן, למילותיו של יעקב רוטבליט ואת "כמו שאני כמו שאתה" ו"בת יענה" לנורית גלרון, שכתבה את שניהם. באותה שנה גם יצא לסיבוב הופעות משותף עם גידי גוב שהתבסס על שירי "דרך ארץ" שהלחין פוליקר לצד השירים האישיים של כל אחד.
שנות ה-90
בדצמבר 1990 הוציא את אלבומו הרביעי, "פחות אבל כואב". האלבום זכה להצלחה מסחרית גדולה ומכירות של יותר מ-140,000 עותקים, והפך לאלבומו המצליח ביותר של פוליקר. האלבום כלל תשעה שירים, מתוכם שניים אינסטרומנטליים ("טראנס אוריינט" ו"סיפור זמנים עברו") ושלושה מחודשים - "דברים שרציתי לומר", "יורם" ו"פרח"; שירים שבעקבות גרסתו של פוליקר הפכו למזוהים עמו יותר מאשר מבצעיהם המקוריים. בניגוד לאלבומיו הקודמים, לא שיתף פוליקר פעולה באלבום זה עם יעקב גלעד. בין הכותבים באלבום היו יהונתן גפן, יהודה עמיחי ואסתר שמיר. באלבום נכלל לראשונה שיר שפוליקר כתב את מילותיו: "הצל ואני". שיר הנושא, שכתב יהונתן גפן והלחין פוליקר, בוצע במקור על ידי עדנה לב והופיע באלבומה השלישי "עדנה לב" משנת 1980. את הטקסט כתב גפן בלשון נקבה ובהקשר נשי והוא הופיע בלחן שונה של נורית הירש.
במאי 1990 יצא אלבומה הראשון של יהודית תמיר, אותו הפיק פוליקר מוזיקלית, והלחין את רוב שיריו. שלושת השירים הבולטים ביותר באלבום היו "רומיאו" שכתבה צרויה להב, "אסיה בוכה" שכתב אהוד מנור ו"שיר ערש" שכתבה חוה אלברשטיין. פוליקר ניגן בגיטרות ובקלידים והשתתף בקולות רקע. בעקבות הצלחת האלבום "פחות אבל כואב" יצא פוליקר לסיבוב הופעות והחל לעבוד על אלבום חדש, אך אלו נקטעו עם מותו של בן אחיו של פוליקר, קובי, שנהרג, לאחר שחברו לפלוגה השליך לעברו קסדה במהלך ויכוח ביניהם. פוליקר גנז את האלבום עליו עבד והחל לעבוד במקומו על אלבום אינסטרומנטלי. האלבום "לעיניך הכחולות" יצא באפריל 1992, והיווה מעין רקוויאם לבן אחיו. מהאלבום הצליח הסינגל "סולם יעקב", שבו השתתפה מקהלת הילדים הדתית "פרחי בית שאן". האלבום כלל גם שני שירים, "נד נד" שכתב יהונתן גפן ו"זינגואלה", שעיבד יעקב גלעד על פי שיר יווני. הנעימה "שושנים של פחם" מהאלבום שימשה כאות פתיחה של פינת ההלכה בערוץ 7. פזמון הנעימה היווה גם מקור לשיר Narrow Bridge של הזמר אודי אולמן, בו ניתן לשמוע בפזמון את המנגינה של הקטע. פוליקר ניגן באקורדיון, קלידים, בוזוקי, גיטרות, בס, סאז, בגלמה ופסנתר ואיתו נגנים רבים, וב"זינגואלה" ניגן הרכב ההופעות: פוליקר ורומנו בבוזוקי וגיטרות, שפי ישי באקורדיון, טל הרצברג בבס, בועז ברמן בכלי הקשה, ניר צדקיהו בתופים ויהודית תמיר בקולות. באותה תקופה יצא אלבומה של ירדנה ארזי "אנשים זרים", ובו לחניו של פוליקר לשירים "שיר אישה בחורף" ("אהבתנו היא תשבץ") ו"מתוך הנשכחות". באותה שנה יצא לרדיו קטע טכנו בשם "מי הרג את יהודה פוליקר", שכלל סימפול לשיר "סולם יעקב". הקטע עורר סערה בקרב פוליקר ומעריציו בגלל השם הקיצוני וכמעט צונזר. את הקטע יצר בשם בדוי אוהד פישוף מלהקת "נושאי המגבעת".
בדצמבר 1995 הוציא פוליקר את אלבומו השישי, "הילד שבך", בו חזר לעבודה משותפת עם יעקב גלעד. באותה שנה פקדה את פוליקר ומשפחתו טרגדיה נוספת - בן אחיו, קובי ('קובי הקטן'), שם קץ לחייו ארבע שנים אחרי מותו של בן דודו, קובי ('קובי הגדול') שנהרג בצבא. את השיר "קין" המופיע באלבום, כתב פוליקר לאחר מותו של אחיינו 'קובי הגדול'. האלבום היה אלבום כפול, ולראשונה היה פוליקר מעורב במידה רבה בכתיבת השירים, יחד עם יעקב גלעד. בין היתר השתתף בכתיבת השירים "אני רוצה גם", "לא יודע", "רומנטיקה זולה", "והילדים באים", "כמו גנב באפלה" ו"זה הילד שבך". שיר נוסף שזכה להצלחה מהאלבום היה "נמס בגשם", אותו כתב גלעד על ילד שהוריו מתכחשים לו וקופא לבסוף למוות על חוף הים. גלעד אף מבצע אותו בדקלום. האלבום כלל גם מספר קטעים אינסטרומנטליים, כ"מעל הגשר", "המנטליות של תוף הפח" ו"נני".
האלבום "הילד שבך" זכה להצלחה גדולה, וכך גם סיבוב ההופעות שבעקבותיו, שתועד על גבי אלבום ההופעה הכפול "הופעה חיה בקיסריה". האלבום הוקלט בשתי הופעות שונות של פוליקר, ביוני וביולי 1996, ויצא לאור ב-1997. ביצועי ההופעה ל"פנים אל מול פנים" ו"דברים שרציתי לומר" יצאו כסינגלים לתחנות הרדיו, וזכו להצלחה במצעדי הפזמונים. האלבום כלל גם הקלטת אולפן לנעימה "לעיניך הכחולות", אותה הקליט פוליקר עם יזהר אשדות. באותה שנה יצא אלבומו של אריק איינשטיין "לאן פרחו הפרפרים", שעבורו הלחין פוליקר את השירים "האור בקצה" ו"אח מילת מפתח".
ביוני 1998 הוציא פוליקר אלבום אינסטרומנטלי נוסף, "מאוחר אולי מוקדם", בו הלחין את כל השירים וניגן בגיטרות. הנגן היחיד הנוסף באלבום היה יועד נבו בקלידים.
העשור הראשון של המאה ה-21
בספטמבר 2001 הוציא פוליקר את האלבום "איך קוראים לאהבה שלי", שכלל התייחסויות למצב הרוח הלאומי בתקופת האינתיפאדה השנייה. שיר הנושא של האלבום, שכתב פוליקר עם יעקב גלעד, זכה בפרס שיר השנה בטקס פרסי נוצת הזהב של אקו"ם בשנת 2002 והיה ללהיט גדול, וכמוהו גם "ג'ינג'י" ו"בתוך הפקק האינסופי". באותה שנה הלחין פוליקר את השיר "אחרי הכל" לאלבומה של דנה אינטרנשיונל "יותר ויותר".
בשנת 2007 הוציא פוליקר את האלבום "חומוס סאפיינס", בשיתוף עם המשורר היווני מנוליס רסוליס. האלבום היווני יצא לראשונה ביוון, ולאחר מכן בישראל, בשיווק הליקון, אחרי שנים רבות בהן היה חתום פוליקר בחברת NMC.
בשנת 2008 הקליט פוליקר יחד עם ברי סחרוף גרסת כיסוי לשירו "רדיו רמאללה", במסגרת הפרויקט "עבודה עברית". בנוסף, כתב והלחין את השיר "רוחות קרות" לאלבומה של מאיה בוסקילה "שוברת שתיקה" שיצא באותה שנה.
בשנת 2009 יצא אלבומה של ירדנה ארזי "בושם על עורי", בהפקתו המוזיקלית של פוליקר. פוליקר הלחין ועיבד את כל שירי האלבום, וכתב מילים לכמחצית מהם. מבין השירים הצליחו במיוחד "בושם על עורי" שכתבה רחל שפירא ו"מה קורה אחי" שכתב פוליקר על פי מאמר של עוז אלמוג.
בשנת 2010 יצא פוליקר לסיבוב ההופעות תחת השם "שירים שהלחנתי לאחרים". במופע, שראשיתו הייתה באירוע חד פעמי ב"פסטיבל הפסנתר", שר פוליקר לראשונה שירים שהלחין עבור זמרים אחרים כגון יוסי בנאי, ריקי גל ואריק איינשטיין.
במרץ 2010 הוציא פוליקר את האלבום "אהבה על תנאי". הסינגל הראשון מתוכו, "שלושה ימים" שכתבו פוליקר ויעקב גלעד, יצא כבר בפברואר 2008, והגיע לראש מצעדי הפזמונים. בינואר 2010 יצא הסינגל "אל תלכי עכשיו" שכתב והלחין פוליקר על אמו, ואחריו "יום עצמאות", שכתב פוליקר יחד עם צרויה להב. שני השירים זכו גם הם להצלחה במצעדים. השיר היחיד באלבום שבו לא השתתף פוליקר בכתיבה הוא "מעבר לגדר" שכתב יהונתן גפן, ופרט לו, ל"שלושה ימים" ול"יום עצמאות" כתב והלחין פוליקר את כל השירים בעצמו. האלבום הגיע למעמד אלבום זהב תוך שלושה שבועות. אחרי צאת האלבום יצאו כסינגלים גם השירים "עפיפונים", "מעבר לגדר" ו"אהבה על תנאי". באותה השנה, זכה פוליקר בפרס אקו"ם להישג השנה למלחין.
במקביל לעבודתו על האלבום, חיבר פוליקר את הפסקול ונעימת הנושא לסרט התיעודי "חיים יקרים" של שלומי אלדר.
עיסוק בציור
פוליקר עוסק גם בציור. הוא החל לצייר בסגנון מופשט, ובהמשך התמקד בציורי פנים מינימליסטיים. תערוכה מעבודותיו הוצגה ב-2007. אחד מציוריו של פוליקר הוא הציור המופיע על עטיפת אלבומו "אהבה על תנאי".
העשור השני של המאה ה-21
ב־2010 נטל פוליקר חלק במיזם גלי צה"ל "עוד מעט נהפוך לשיר" כשהלחין את השיר "אני אוהב אותך חזק", שכתב חלל מערכות ישראל נדב הררי. גידי גוב ביצע את השיר.
בשנת 2011 יצא אלבומו של פוליקר "כל דבר מזכיר לי". בדומה לאלבומו "עיניים שלי", גם אלבום זה מבוסס ברובו על שירים מתורגמים מיוונית. את השירים תרגם פוליקר, בעזרתה של צרויה להב, שקיבלה קרדיט באלבום עבור "עריכת טקסטים", ובחלק מהשירים אף קרדיט מלא לתרגום לצדו של פוליקר. את שיר הנושא של האלבום, "כל דבר מזכיר לי", שר פוליקר הן ביוונית בדואט עם חאריס אלקסיו והן בעברית. באלבום נכללו גם שני לחנים מקוריים של פוליקר: "אושר", שאת מילותיו כתבה להב, ו"קצר פה כל כך האביב", שכתב הסופר דויד גרוסמן על בנו, שנפל במלחמת לבנון השנייה. שני הסינגלים שקדמו לאלבום הם "גברים קשוחים" ו"פומה פומה", שזכה להצלחה במצעדי הפזמונים. שבועיים לאחר יציאתו הגיע האלבום למעמד אלבום זהב. אחרי יציאת האלבום יצאו גם הסינגלים "כל דבר מזכיר לי" ו"לא בראש שלי".
בשנת 2012 הלחין את השיר "כשהגברים רוקדים" עבור ירדנה ארזי ודנה אינטרנשיונל. כמו כן, באותה השנה העלה פוליקר מופע בשם "משמרת לילה" בו התמקד בשירים בסגנון רוק מתקופתו מלהקת בנזין ועוד. באותה השנה, זכה פוליקר בפרס מפעל חיים אקו"ם.
באביב 2014 הוציא פוליקר את "מוזיאון החלומות", אלבום המחבר בין הגיטרות, הבוזוקי וכל הסגנונות שמאפיינים אותו מתקופת בנזין ועד היום. האלבום הגיע למעמד של אלבום זהב תוך שבועיים מיציאתו ובעקבותיו יצא פוליקר בסבוב ההופעות "מוזיאון החלומות". בספטמבר 2014 הוענקה לו מדליית זהב של מסדר הפניקס היווני על העצמת תרבות יוון בישראל. את המדליה העניק שגריר יוון בישראל בשמו של נשיא יוון.
בקיץ 2015 יצאו יהודה פוליקר ושלומי שבת במופע משותף עם מיטב הלהיטים של השניים. הסיבוב המשותף זכה להצלחה גדולה ובעקבותיו אף יצא אלבום משותף בהופעה, "יחד על הבמה - אלבום כפול". בשנת 2017 הלחין וביצע את השיר מקום אחר - שיר הנושא מתוך סרטו של שלומי אלדר "ארץ זרה".
בשנת 2019 ראה אור ספרו הראשון "הצל שלי ואני" בהוצאת משכל (ידיעות ספרים). הספר מתאר תמונות ומצבים מימי ילדותו והתבגרותו של פוליקר בעיר פרברית, בשכונת עולים של ראשית ימי המדינה ובבית שמוֹראוֹת המלחמה ממשיכים לחיות בו ולהשפיע על חיי היומיום. הספר מציג את נקודות המבט של המחבר, הילדותי-ובוגר כאחד. באותה השנה, נבחר לשאת משואה ביום העצמאות ה-71 למדינת ישראל
בשנת 2021 חבר לגידי גוב לסיבוב הופעות בניהולו האמנותי של לואי להב. לכבוד המאורע הוציאו השניים את הסינגל "פנים אל מול פנים" בביצוע משותף.
בשנת 2022 הוענק לפוליקר אות הוקרה על שליחותו המוזיקלית-התרבותית ארוכת השנים, מכון סלטי לחקר הלאדינו אוניברסיטת בר-אילן.
בינואר 2023 עלה המופע חדש "סלוניקי • חיפה • תל אביב", בשירים יווניים בליווי 16 נגנים/מוזיקאים ובהשתתפות חיים רומנו.
מעורבות חברתית
ליצירתו של פוליקר נגיעה בנושאים חברתיים ישראליים, כזיכרון השואה, ניכור ואלימות עירוניים, שכול ועוד. עם זאת, יצירתו היא פעמים רבות אישית ומתייחסת לחוויותיו הוא. בשנים האחרונות ממעט פוליקר להתראיין לתקשורת וממעט לחשוף פרטים לגבי חייו האישיים, אך שומר על מעורבות חברתית דרך יצירתו, ואף תרם מספר פעמים הופעות לטובת ארגונים לשינוי חברתי כדוגמת האגודה לזכויות האזרח. כמו כן הופיע בעצרות זיכרון לזכרו של יצחק רבין. ב-27 במאי 2007 קיים פוליקר מופע התרמה בהיכל התרבות בתל אביב למען ארגון בית הגלגלים. ביולי 2010 הופיע בעצרת למען שחרורו של גלעד שליט. באוגוסט 2011 הופיע בהפגנה שנערכה במסגרת מחאת האוהלים.
יציאתו מהארון
בשנת 2010, לאחר שנים רבות בהן שמר על פרטיות חייו האישיים ומיעט להיחשף, הופיע פוליקר בסרט של טלי בן עובדיה אודותיו ששודר בערוץ 10. הסרט שודר סמוך ליציאת האלבום "אהבה על תנאי" של פוליקר, שעסק בזוגיות ובאהבה לגבר, לצד התמודדותו עם פטירת אמו. בסרט סיפר פוליקר על יציאתו מהארון בפני משפחתו בגיל 27, והביא ציטוטים מרמזים משיריו על נטייתו המינית כמו "אין בושה באהבה לגבר או לאישה". פוליקר ספג ביקורת על שלא אמר דברים מפורשים,{{הערה|עילם ראובני, פוליקר, טוב שנזכרת, GoGay, מרץ 2010{}}{{הערה|שם=אוחובסקי|1=גל אוחובסקי, סוף עידן האאוטינג, GoGay, יוני 2010}} אך על כך אמר בסרט: "אתה לא צריך לנקד לאנשים, הם צריכים לקחת את זה משם". בראיון שהתפרסם כשלושה חודשים מאוחר יותר, ב-16 ביולי במוסף "7 לילות" של ידיעות אחרונות, סיפר פוליקר על משיכתו לגברים, ואמר כי היו בחייו שתי אהבות, שתיהן לגברים. בראיון הוא טען כי הגורם ליציאתו המאוחרת מהארון הוא "החינוך השמרני והמטופש שנתנו לי הוריי".
פוליקר ידוע כאוהד קבוצת הכדורגל מכבי חיפה ואף שר את שיר האליפות לעונת 2022–2023.
אנה מלובה
אנה מלובה (ברוסית: Анна Малова; נולדה ב-1971) היא דוגמנית ורופאה רוסייה.
ביוגרפיה
בשנת 1994 מלובה זכתה בתואר "מיס הים הבלטי" בתחרות שנערכה בפינלנד, וייצגה את רוסיה בתחרות היופי הבינלאומית של מיס עולם.
ב-1996 מולבה היגרה לארצות הברית, ושימשה כפרזנטורית של מספר חברות מסחרית שונות.
ג'ורג' וון לנגרקה מאייר
ג'ורג' וון לנגרקה מאייר (באנגלית: George von Lengerke Meyer; 24 ביוני 1858 – 9 במרץ 1918) היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי ממסצ'וסטס, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מסצ'וסטס, כשגריר ארצות הברית באיטליה, כשגריר ארצות הברית ברוסיה, כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בין השנים 1907–1909 בממשלו של הנשיא תאודור רוזוולט, וכמזכיר הצי של ארצות הברית בין השנים 1909–1913 בממשלו של הנשיא ויליאם הווארד טאפט.
קורות חייו
ג'ורג' מאייר נולד בבוסטון וגדל בחברה האריסטוקרטית של העיר. סבו מצד אביו, ג'ורג' אוגוסטוס מאייר (אביו של ג'ורג' וון לנגרקה מאייר, שגם הוא נקרא ג'ורג' אוגוסטוס מאייר), היגר לניו יורק מגרמניה. ב-1879 סיים ג'ורג' וון לנגרקה מאייר את לימודיו באוניברסיטת הרווארד ובמשך עשרים שנה היה איש עסקים. ב-1885 הוא נשא לאישה את מריאן אליס אפלטון. הוא היה דירקטור במגוון של חברות, בנקים, מפעלי תעשייה ותאגידי תשתיות ציבוריות. במקביל לפעילותו העסקית הוא החזיק גם במשרות ממשלתיות במדינתו ובעירו. פעילותו זו החלה ב-1889 כאשר היה חבר במועצה המחוקקת של העיר של בוסטון ובהמשך כחבר מועצת העיר. לאחר מכן הוא נבחר לבית הנבחרים של מסצ'וסטס, שם הוא כיהן למשך תקופה כיושב ראש הבית. ב-1898 הוא מונה על ידי מושל המדינה רוג'ר וולקוט, כיושב ראש צוות הניהול של מסצ'וסטס בתערוכה העולמית של פריז.
קריירה דיפלומטית
מאייר היה רפובליקן שמרן וב-1899 הוא היה נציג בוועידה הארצית של המפלגה. הנשיאים הרפובליקנים ויליאם מקינלי ותאודור רוזוולט מינו אותו כשגריר באיטליה (1905-1900) וכשגריר ברוסיה (1907-1905). שורשיו האריסטוקרטיים הקלו על קשריו עם אצולת אירופה, ששלטה אז ביבשת. הנשיא רוזוולט נעזר לעיתים קרובות במאייר להעברת מסרים לווילהם השני, קיסר גרמניה, במקום באמצעות השגריר הרשמי בגרמניה, שרלמן טאוור. כשגריר ברוסיה הוא הציג את הצעותיו של רוזוולט בנוגע למלחמת רוסיה–יפן ישירות אל הצאר.
חבר הקבינט
מאייר כיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של רוזוולט בין השנים 1907–1909, ובתפקיד זה הוא ניהל את ההכנסה לשירות של מכונות הממכר הראשונות לבולי דואר והוצאו בולי הגליל הראשונים.
עם כניסתו לנשיאות במרץ 1909, מינה הנשיא ויליאם הווארד טאפט את מאייר כמזכיר הצי, משרה שהוא החזיק במשך כל תקופת נשיאותו של טאפט. במהלך תקופה זו החל צי ארצות הברית בניסויים הראשונים בתעופה ימית, אף על פי שמאייר עצמו התנגד בתחילה למיזם. בניסויים נפרדים שנערכו ב-1910 וב-1911, הוכיח הטייס האזרחי יוג'ין אלי את האפשרות של המראה ונחיתה על בסיס נושאת מטוסים, כאשר עשה זאת מסיפון אחת הספינות של הצי.
שנותיו האחרונות
ב-1913, עם תום נשיאותו של טאפט, סיים מאייר את כהונתו. הוא השתתף במאמץ לבחירתו מחדש של תאודור רוזוולט ב-1916. הוא מתח ביקורת על המדיניות של ממשל וודרו וילסון בנושאי הצי, בפרוץ מלחמת העולם הראשונה והאיץ להגברת המוכנות. הוא היה פעיל בארגונים "ליגת הביטחון הלאומית" (National Security League) ו"ליגת הצי של ארצות הברית" (Navy League of the United States) ושימש כדירקטור במספר רב של חברות.
בדצמבר 1916, רכשו מאייר, רוזוולט ופילנתרופים נוספים, כולל ג'ון מופט, ויליאם א. צ'אנלר, ג'וזף צ'ואט, קלרנס מק'קי, ג'ון היבן וניקולס מארי באטלר, את טירת שוונייאק, מקום הולדתו של המרקיז דה לה פאייט שבחבל אוברן, כדי שתשמש כמטה של "הקרן להצנחת הגיבורים הצרפתים על שם לה פאייט", שנוהלה על ידי רעייתו לשעבר של צ'אנלר, ביאטריס אשלי צ'אנלר.
מותו והנצחתו
ג'ורג' מאייר נפטר בבוסטון ב-9 במרץ 1918. צי ארצות הברית הנציח אותו בקריאת משחתת על שמו. המשחתת הייתה בשירות בשנים 1919–1929.
האסון האווירי בצ'רקהי דאדרי
המטוסים המעורבים
המטוסים שהיו מעורבים בתאונה הם:
התאונה
המטוס הסעודי המריא בשעה 18:00 לערך משדה התעופה הבינלאומי אינדירה גנדי בעיר ניו דלהי, וטס לכיוון מערב. באותה עת התקרב המטוס הקזחי אל שדה התעופה ממערב כשפניו לכיוון מזרח.
המטוס הסעודי נסק לגובה של 10,000 רגל, ולאחר מכן הורה לו פקח בקרת הגישה של שדה התעופה לנסוק לגובה של 14,000 רגל. המטוס הקזחי, שטס בגובה של 24,000 רגל, קיבל הוראה מפקח בקרת הגישה להנמיך לגובה של 15,000 רגל, וטייסיו דיווחו כי כך עשו. באופן זה היה אמור להיווצר בין שני המטוסים הפרש גבהים של 1,000 רגל (כ-305 מטר), שיבטיח קיום מרווח בטוח ביניהם. פקח בקרת הגישה גם העיר למטוס הקזחי לשים לב לנוכחותו של המטוס הסעודי בשעה 12 שלו (כלומר, בכיוון ישר מולו).
למרות ההפרדה שהייתה אמורה להיות בגובהי הטיסות, פגעו שני המטוסים זה בזה. זנבו של המטוס הסעודי נקרע בהתנגשות, וכנפו של המטוס הקזחי נפגעה. שני המטוסים לא הצליחו להחלץ מהפגיעה, עלו באש והתרסקו על הקרקע במרחק של מספר קילומטרים זה מזה, ליד העיירה צ'רקהי דאדרי (Charkhi Dadri), כמאה קילומטרים ממערב לניו דלהי.
החקירה
חקירה אודות הסיבות לתאונה נפתחה ביום ההתרסקות. החשד הראשוני היה כי התאונה אירעה עקב טעות מצדו של פקח בקרת הגישה, אך במהרה הגיעו החוקרים למסקנה כי לא נפל שום פגם בפעולותיו.
הקופסאות השחורות של שני המטוסים (מקלט נתוני הטיסה ורשמקול תא הטייס) נמצאו, ונשלחו לבריטניה לניתוח במעבדות הזרוע לחקירת התאונות האוויריות הבריטית (AAIB).
מסקנת החוקרים הייתה כי המטוס הסעודי נמצא בעת ההתנגשות בגובה שבו היה אמור להימצא (על פי מד הגובה שלו שנמצא בין שרידיו, הוא היה בגובה של 14,108 רגל), ואילו המטוס הקזחי היה באותה עת בגובה נמוך מזה שבו אמור היה להיות – ולמעשה בגובה שבו טס המטוס הסעודי, דבר שהביא לפגיעת שני המטוסים זה בזה.
החוקרים הגיעו למסקנה שהטעות הקטלנית של הצוות הקזחי נבעה ממספר גורמים. ראשית, רמת השפה האנגלית של אנשי הצוות הקזחי לא הייתה גבוהה, אף שהם עברו בחינה רשמית בתחום זה, ולכן התקשורת שלהם עם פקח הטיסה הייתה לקויה. שנית, גם התקשורת בין קצין הקשר (שניהל את התקשורת עם פקח הטיסה ההודי) לבין הטייסים הייתה לקויה, ולכן טעה קצין הקשר בדבר הגובה שבו נמצא המטוס למעשה. קצין הקשר הקזחי דיווח לפקח הטיסה בטעות כי המטוס מתייצב בגובה של 15,000 רגל, בעוד שלמעשה המשיך המטוס להנמיך עד גובה של 14,000 רגל לערך. בנוסף, לוח המכשירים של קצין הקשר לא כלל מד גובה, והיה עליו להסתמך על מדי הגובה שהיו קבועים בלוחות הבקרה של הטייסים, במרחק מה ממקום מושבו.
בעת התאונה הייתה בשדה התעופה אינדירה גנדי מערכת מכ"ם מיושנת, אשר לא הציגה בפני פקחי הטיסה את הגובה שבו נמצא כל מטוס שבאזור הפיקוח שלהם, אלא רק את מיקומם. על מנת לדעת את הגובה שבו נמצא כל מטוס היה על הפקחים להסתמך על דיווחי הטייסים. מסיבה זו לא הייתה לפקח הטיסה שעקב אחרי שני המטוסים שהתרסקו כל אפשרות להיווכח באופן עצמאי ששניהם נמצאים למעשה באותו גובה.
זמן רב לפני התאונה הזמינו השלטונות ההודיים מערכת מכ"ם חדישה יותר להתקנה בשדה התעופה אינדירה גנדי – מערכת שהייתה מציגה בפני הפקחים באופן אוטומטי גם את גובה הטיסה של כל מטוס. המערכת הייתה אמורה להיות מותקנת בשדה התעופה כשבועיים לפני מועד התאונה, אך הדבר לא נעשה. לאחר התאונה הורכבה המערכת בשדה התעופה. מאז ואילך לא אירעו בו תאונות נוספות, אך אירעו בשמיו שלושה אירועים של כמעט-תאונה.
תוכנית טלוויזיה על האסון
פרק של סדרת הטלוויזיה הדוקומנטרית תעופה בחקירה הוקדש לאסון צ'רקהי דאדרי. המידע המובא בערך זה מבוסס על פרטים שהובאו בתוכנית זו.
קפל ארצ'יבלד קרסוול
סר קפל ארצ'יבלד קאמרון קרסוול (באנגלית: Sir Keppel Archibald Cameron Creswell; 13 בספטמבר 1879 - 8 באפריל 1974) היה היסטוריון אנגלי של האדריכלות שכתב מחקרים חשובים על אדריכלות אסלאמית במצרים.
ראשית חייו
קרסוול נולד בלונדון. הוא התחנך בבית הספר ווסטמינסטר בטרם המשיך בלימודיו בהנדסת אלקטרוניקה בקולג' הטכני גילדס שבעיר פינסבורי ב-1896. במהלך הזמן הוא פיתח מיומנויות רבות בשרטטות. הוא עבד עבור האחים סימנס ואחרי כן, ב-1914, בבנק דויטשה שבלונדון.
קרסוול התעניין בבניינים ואתרים מזרחיים משחר נעוריו. בשנת 1910 הוא כה נמשך לארכיטקטורה מוסלמית שהוא החל לצבור ספריה שלבסוף נעשתה לאחד האוספים הפרטיים המקיפים ביותר מסוגה. בזמנו הפנוי, עת עבד לפרנסתו כמהנדס, הוא הקדיש זמן רב מעיתותיו החופשיות ללימוד אדריכלות אסלאמית. הוא פרסם מאמר בכתב העת The Burlington Magazine ב-1913, ומעט לאחר מכן נשא הרצאה בפני החברה האסיאתית המלכותית, שנתקבלה היטב. שניהם דנו בכיפות באדריכלות הפרסית.
התעניינותו בארכיטקטורה מוסלמית המריצה אותו לתור אחר תעסוקה שתהלום יותר את נטיות ליבו, ובמאי 1914 הוא הגיש מועמדות להצטרף למשלחת הארכאולוגית בהודו והעלה חרס בידו. מלחמת העולם הראשונה התפרצה באוגוסט אותה שנה, וב-1916 הוא קיבל מינוי על תנאי כעוזר לקצין אספקה בחיל הנחתים המלכותי. זמן מה אחרי כן הוא הוצב במצרים. הוא טיפס בסולם הדרגות, וביולי 1919 מונה (כסרן בצבא) כמפקח על אתרי הארכאולוגיה בארץ ישראל ובסוריה. הוא נסע באינטנסיביות והכין שרטוטים ורשימות כמו גם תעוד צילומי של האתרים.
הארכיטקטורה האסלאמית המוקדמת והארכיטקטורה המוסלמית של מצרים
במאי 1920 הכין קרסוול טיוטה ראשונית של ההיסטוריה של הארכיטקטורה במצרים. הוא התכוון שיהיה זה מחקר ממצה של הנושא. כמו גם תיאור מפורט של מונומנטים אינדיבידואלים, ביחד עם תוכניות של צריחי מסגדים, כיפות ומדרסות. הוא הגיש הצעה למלך פואד הראשון של מצרים, שהכיר בחשיבותה של עבודה זו והיה פטרון נלהב. קרסוול קיבל מימון של 800 לירות מצריות עבור שלוש שנות עבודה. קרסוול שב בחופזה לאנגליה על מנת להשתחרר מהגיוס, וחזר לקהיר ב-13 באוקטובר 1920.
העבודה הייתה מונומנטלית והאמירה על ציפיותיו של קרסוול. נערכו חפירות ארכאולוגיות רחבות היקף במספר אתרים ידועים, ללא רשם שסייע לו במלאכה. הוא השתלט על כל העבודה בלי סיוע. בשנת 1969 יצאו לאור חמישה כרכים, החובקים יחדיו 1769 עמודים, וכרך שישי שהיה מוכן אך פורסם רק לאחר מותו ב-1974. עבודה מסיבית זו התחלקה לשניים: Early Muslim Architecture ("הארכיטקטורה המוסלמית המוקדמת", כרך 1 פורסם ב-1932; כרך שני ב-1940; מהדורה שנייה של כרך 1 ב-1969) ו-The Muslim Architecture of Egypt ("הארכיטקטורה המוסלמית של מצרים", כרך 1 פורסם ב-1952; וכרך שני ב-1959).
עבודותיו האחרות
קרסוול החל לעבוד לראשונה על Bibliography of the Architecture, Arts and Crafts of Islam (ביבליוגרפיה של הארכיטקטורה, אמנויות ומלאכות של האסלאם) ב-1912; והעבודה פורסמה לבסוף ב-1961. הדבר היווה אבן שואבת לכל הספרים, מאמרים וכתבי עת הנוגעים לשדה נרחב זה, הכוללים רשימה של כ-12,300 ספרים ומספר קרוב של כתבי עת. כרך השלמה הופיע ב-1973.
בנוסף על מפעל מונומנטלי זה, הוציא תחת ידו קרסוול כשישים מאמרים וכתבים נוספים.
הוראה ומשרות נוספות בהן החזיק, אותות כבוד שהוענקו לו
קרסוול מונה כמרצה באוניברסיטת פואד (כיום אוניברסיטת קהיר) בקהיר בשנת 1931, ובתוך שלוש שנים נהפך לפרופסור לאמנות וארכיטקטורה אסלאמית. הוא החזיק במשרה זו עד לשנת 1951. ב-1956 הוא מונה כפרופסור לאמנות וארכיטקטורה אסלאמית באוניברסיטה האמריקאית בקהיר.
ב-1939 הוא נעשה חבר במועצה הגבוהה לשימור מונומנטים ערביים והחזיק במשרה זו במשך שתים עשרה שנים. הוא נעשה מעורב ביותר בתיעוד ושימור של החומה והשערים מהמאה ה-12 של קהיר בת ימי הביניים. מ-1949 עד 1967 הוא כיהן כאוצר המוזיאון לארכאולוגיה פלסטינית בירושלים.
קרסוול נבחר כעמית באקדמיה הבריטית ב-1947, צורף למסדר האימפריה הבריטית והוכתר כאביר ב-1970, בהיותו בן תשעים.
אחרית ימיו
בשנת 1956 גרם משבר סואץ לשפל בפופולריות הבריטית במצרים. הממשלה יעצה לקרסוול לעזוב את הארץ. לאחר שהבין כי לא יותר לו לקחת עמו את ספרייתו, בחר קרסוול להישאר. האוניברסיטה האמריקאית בקהיר הציעה לאחסן את ספריו וקרסוול נענה לכך, על אף שהציב לכך תנאים מגבילים: לסטודנטים, לשם דוגמה, לא הותר לגעת בספרים.
ביוני 1973, לאחר התקף לב, שב קרסוול לאנגליה. הוא הלך לעולמו ב-8 באפריל 1974. הוא מעולם לא נישא.
קרסוול הוריש את ספרייתו שמנתה למעלה מ-3000 כרכים לאוניברסיטה האמריקאית בקהיר, לצד אוסף של 11,000 צילומים. מוזיאון אשמוליאן באוקספורד קיבל את תשלילי הצילומים.
דאגלס הייג
פילדמרשל דאגלס הייג, הרוזן הראשון של הייג (באנגלית: Douglas Haig, 1st Earl Haig; 19 ביוני 1861 – 29 בינואר 1928). היה גנרל בריטי, שהתפרסם בזכות לחימתו במלחמת העולם הראשונה. מחשובי המפקדים של מדינות ההסכמה בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
הייג נולד באדינבורו למשפחה של מזקקי ויסקי. הוא למד באוניברסיטת אוקספורד ומאז 1884 במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. הוא החל את שירותו הצבאי בהודו, ולאחר מכן שירת כקצין פרשים במשך תשע שנים, בעיקר בהודו. בהמשך השתתף במערכה בסודאן (1897 - 1898) ובמלחמת הבורים בדרום אפריקה (1899–1902). בשנת 1906 מונה לאחראי על החינוך הצבאי במשרד המלחמה הבריטי.
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה עזר בהקמתו וארגונו של חיל המשלוח הבריטי (BEF), ונסע עמו לצרפת לסייע במאמץ המלחמתי מול גרמניה בחזית המערבית. בסוף שנת 1914, לאחר הצלחותיו בקרב מונס ובקרב איפר הראשון, מונה למפקד העליון של חיל המשלוח. בתפקידו זה נטל חלק בקרב על הסום (1916), בקרב אראס ובקרב איפר השלישי (1917). הייג האמין כי ניתן לנצח את המלחמה רק בחזית המערבית. זה גרם לחיכוכים עם לויד ג'ורג', מזכיר המדינה למלחמה וראש ממשלה מדצמבר 1916 שלא הסכים עם אסטרטגיה זו, תמך בתוכניות חלופיות. ההתקפות הגדולות של גרמניה באביב 1918 כמעט שברו את הצבא הבריטי. בין אוגוסט לנובמבר 1918 השיגו כוחות בעלות הברית בפיקודו של הייג סדרת ניצחונות נגד הצבא הגרמני שהביאו לסיום המלחמה.
לאחר המלחמה, כאות הערכה על פעילותו, קיבל את התואר "רוזן הייג הראשון". בשנת 1919 מונה לעמוד בראש כוחות הפנים (Home Forces) בבריטניה. בשנת 1921 פרש לגמלאות ונפטר שבע שנים לאחר מכן בלונדון, בשנת 1928 בגיל 66. הייג היה מהמייסדים של הלגיון הבריטי המלכותי ושימש כנשיא הראשון שלו מהקמת הארגון בשנת 1921 ועד למותו. דמותו של הייג ותפקודו במהלך מלחמת העולם הראשונה שנויים במחלוקת. רבים סבורים כי פקודותיו שלחו עשרות אלפי חיילים אל מותם ללא צורך, וקצינים ששירתו תחתיו במלחמה טענו כי כשל בהבנת תנאי הקרב.
קריירה מוקדמת
דאגלס הייג נולד ב-19 ביוני 1861 באדינבורו, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, למשפחת מזקקי ויסקי. עסקי הויסקי במשפחה נוהלו בעיקר בידי אביו של דאגלס, ג'ון ריצ'רד הייג. דאגלס הייג גדל בצעירותו בתקופת העידן הוויקטוריאני כאשר פריצתה של המהפכה התעשייתית הגיעה להשפיע כמעט על כל בית והיוקרה המסורתית של הצבא עמדה מחד להתפתחויות פוליטיות חדשות שקראו לשינויים רחבי היקף בחברה כמו גם במדינה. הייג למד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט והצטרף אל רגימנט הפרשים ההוסרים השביעית בשנת 1885 והוצב במחנה אלדרשוט. רגימנט פרשי ההוסרים הייתה מהוותיקות והנבדלות ביותר בתולדות הכוחות המזוינים של בריטניה. ההוסרים הוקמו במקור בממלכת הונגריה עוד בתקופת ימי הביניים המאוחרים וההשפעה שלהם על שדה הקרב בעת החדשה המוקדמת הביאה אותם לצבאות רבים ברחבי אירופה כולל הצבא הבריטי. כמו כן, ההוסרים עקבו אחר מסורת אריסטוקרטית, נחשבו ליחידה שכללה את בני המעמד הגבוהה וקיבלו אך ורק פניות רשמיות שכללו הוספה של הכינוי "ג'נטלמן".
בשנת 1897 הועבר רגימנט ההוסרים השביעי למוצב בסודאן הבריטית. סודאן הייתה תחת שלטון מצרי עוד מהמחצית הראשונה של המאה ה-19 ועם ההשתלטות הבריטית על הכלכלה ועל הפוליטיקה במצרים נעשתה גם סודאן למושבה בפועל של האימפריה הבריטית (אף על פי שבפועל שלטו הבריטים במצרים דה פקטו, היא לא הוכרזה בתור מדינת חסות רשמית עד לפריצת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה במהלך שנת 1914). סודאן, עוד משנת 1885, הייתה אפופה בתוך המלחמה המהדית; מרד גלוי נגד השלטון הבריטי אשר הונהג בידי תנועה משיחית בראשות מוחמד אחמד, שהכריז על היותו ה"מהדי". לאחר סדרת הפסדים של הכוחות הבריטים בקרבות כגון המצור על ח'רטום; העבירה ההנהגה הצבאית הבריטית נשק וכוח אדם וארגנה כוח של 25,000 איש, בריטים ומצרים (כולל רגימנט הפרשים השביעי) אל מערכה נוספת נגד הכוחות המהדים. היה זה במהלך המלחמה איפה שהייג היה לראשונה מעורב בשדה הקרב ולחם לצד הוריישו קיצ'נר ווינסטון צ'רצ'יל.
לאחר הניצחון במלחמה המהדית, דאגלס הייג וכלל רגימנט ההוסרים השביעי נשלחו להילחם במלחמת הבורים השנייה. המלחמה הייתה למאבק על השליטה באפריקה הדרומית. מושבת הכף הבריטית התפשטה לתוך שטחי דרום אפריקה המודרנית והחלו במאבק גם נגד המתיישבים הילידים, בראשם ממלכת הזולו, וגם נגד מתיישבים הולנדים שכונו "בורים" מתקופת מושבת הכף ההולנדית. מתיישבים אלו נסוגו מהבריטים והקימו את הרפובליקה הדרום-אפריקאית ואת מדינת אורנג' החופשית, שתיהן ישבו על מרבצי משאבים אדירים אשר נחשקו בידי ההנהגה הבריטית. המשאבים הרבים כללו מחצבים אדירים של יהלומים, זהב, פלטינה ועוד מינרלים רבים (מאוחר יותר התגלה אף אורניום ששימש את תוכנית הגרעין של דרום אפריקה). בין הייג למפקדו ג'ון פרנץ' היו הפרשים גדולים באישיות. בעוד הייג מחד היה מאופק, עסוק בעיקר בענייניו שלו ונהג להימנע מיצירת מגע חברתי, בעוד מאידך פרנץ' היה ההפך הגמור. כאשר נפל פרנץ' מספר פעמים לחובות כלכליים, הייג תרם לו בהלוואת כספים ובתמורה פרנץ' העלה את המוניטין של הייג במהלך המלחמה בכך שהמליץ עליו למפקדים צבאיים שונים והעלה אותו בדרגות הפיקוד.
מלחמת הבורים השנייה הייתה למלחמת התשה ארוכה בת שלוש שנים. לאחר נפילת מרכזי השלטון של הבורים כמו גם צבאם הסדיר, רוב כוחותיהם ירדו לפעילות מחתרתית ולוחמת גרילה שנועדה לשחוק את הכוחות הבריטים. הייג הוזכר רבות בדיווחים רשמיים על קרבות ואירועים של פגישה עם האויב ובסופה של המלחמה אף הועלה לדרגת לוטננט קולונל. בסיום המלחמה הועבר לתפקיד המפקח הכללי על איכות כוחות חיל הפרשים בהודו הבריטית, תפקיד אותו מילא במשך מספר שנים. בשנת 1904 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל והיה האדם הצעיר ביותר בצבא הבריטי בדרגה זאת נכון לאותה העת. באותה התקופה עלתה השאלה בנוגע לחשיבות חיל הפרשים בלוחמה במאה ה-20. בתגובה לשאלה האם עדיין יש צורך שהפרשים יסתערו על כוחות האויב בחרבות וכידונים, הייג נענה בחיוב.
בשנת 1905 נישא הייג לדורותי מאוד ויויאן. מנישואיהם נולדו לזוג ארבעה ילדים. בהמשך מונה לשרת במשרד המלחמה הבריטי, בתפקיד המנהל של אימוני הצבא. ביחד עם ריצ'רד הלדאן, הוויסקונט הראשון מהלדאן (אנ'), מזכיר המדינה לענייני מלחמה, הייג ביצע רפורמות בצבא הבריטי אשר בשנת 1908 הביאו להקמת צבא המילואים. הייג תחילה רצה לקבוע רף שמספר הכוחות בצבא המילואים יכלול 900,000 איש עם כי הלדאן הביא להורדת מספר זה לכדי 300,000 איש. הייג נהג ברציפות לטעון בקרב המטה הכללי לגבי החשיבות הרבה של חיל הפרשים אותה ראה כגדולה בהרבה מחשיבות הארטילריה. בהמשך מונה הייג לראש המטה הכללי של צבא הודו הבריטית, תפקיד שבו הוא כיהן בין השנים 1909–1912. לאחר סיום כהונתו בהודו והחלפתו בפרסי לייק שב הייג למוצב באלדרשוט.
מלחמת העולם הראשונה
הייג היה באלדרשוט כאשר החלה מלחמת העולם הראשונה ועד שבריטניה הצטרפה אליה עם הכרזת מלחמה נגד הקיסרות הגרמנית בתגובה לפלישתה של האחרונה אל תוך ממלכת בלגיה. לרפורמות של הייג היה חלק קריטי בחשיבותו בהעברת חיל המשלוח הבריטי אל הרפובליקה הצרפתית השלישית להילחם בחזית המערבית של המלחמה. חיל המשלוח הבריטי כלל 120,000 איש בצאתו מבריטניה לצרפת ורוב החיילים הללו היו מגויסים מצבא המילואים שבנה הייג. הייג, עם פתיחת המלחמה, נקט בגישה קודרת וטען כי המלחמה תהיה ארוכה יותר מרוב ההערכות מאותה העת שטענו כי תימשך מספר חודשים, עד סוף שנת 1914 לכל הפחות. כמו כן טען כי לנוכח המלחמה ישנו צורך להגדיל במהרה את הגיוס אפילו בעזרת גיוס כוחות לא סדירים. הייג צוטט באומרו עם פריצתה של המלחמה כי: