cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יואב בירון (קטן)
ראשית חייו בעיראק
שיא פעילותו המחתרתית תיחשב התייצבותו ביום 16 במרץ 1946 בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית שביקרה בבגדאד על מנת לשמוע עדויות הן משלטונות עיראק והן מראשי הקהילה היהודית. הוא מסר לידי הוועדה תזכיר מפורט על מצב היהודים בעיראק ודרש עלייה חופשית ומדינה יהודית. הוא דיווח לוועדת החקירה על הלך הרוח בשכונות של יהודי עיראק מאחר שראשי הממסד היהודי בבגדאד, בלחץ השלטונות, טענו כי מצבם של היהודים טוב ולא נשקפת להם כל סכנה. הפרשה כולה מתוארת בספר "עד עמוד התלייה" מאת הסופר יהודה אטלס. שלטונות עיראק השקיעו מאמצים ללכוד אותו, ובית-דין צבאי מיוחד דן אותו שלא בפניו לשבע שנות מאסר. חלק מפרשיות אותה תקופה מופיע בספר "רוח קדים" מאת שלמה הלל, יו"ר הכנסת לשעבר. הוא ברח מעיראק ללבנון ומשם העפיל ארצה ברגל.
הרמן באואר-מארקפי
הרמן באואר-מרקפי (במקור הרמן באואר מרקוסון, בהונגרית: Bauer-Márkfi Herman; סניץ, 1801 – סגד, 14 במרץ 1874) היה מורה יהודי-הונגרי, פקיד הרישום ואחר כך המזכיר של הקהילה היהודית בסגד.
יואב בירון (קטן)
פעילותו למען הקמת המדינה
בירון הגיע לקיבוץ אשדות יעקב, שם שימש במשך שנה כרכז הכשרה חלוצית. לאחר מכן, השתתף בייסוד קיבוץ נווה אור ביחד עם עליזה, לה נישא.
הרמן באואר-מארקפי
ביוגרפיה
הרמן באואר-מארקפי הועסק כמורה בבית הספר היהודי בעיר מאקו בדרום ממלכת הונגריה, שם היה גם פקיד הרישום. הוא נבחר לפקיד הרישום בשנת 1834 על ידי הקהילה היהודית הגדולה בעיר סגד, שם עבד גם כמזכיר הקהילה לאחר מכן בהצלחה רבה עד לפרישתו בשנת 1862.
יואב בירון (קטן)
פעילותו למען הקמת המדינה
עם פרוץ מלחמת השחרור, התנדב ב-1 בפברואר 1948 לגדוד 12 של חטיבת גולני שהייתה בהתארגנות. הוא מונה לפקד על צוות מרגמה 81 מ"מ והשתתף בקרבות העקובים מדם בדגניה ובסג'רה. ביום הקרב על דגניה יואב השמיש את אחת המרגמות, שהייתה חסרת מתקן כיוון וכינון על ידי שימוש בקרש מאולתר, פעולה זו תוארה בספר "הטנק - הקרב בשערי דגניה" וכמו כן צוינה על ידי מפקד הפלוגה המסייעת, עמוס (ברנדשטטר) מוקדי. בנוסף, יואב אוזכר בספר "בסער ביום סופה" בהוצאת קיבוץ דגניה א'. לאחר מכן המשיך לקרבות נוספים בגליל ובנגב, על אירועי המלחמה כתב את הספר "להבות בגליל".
הרמן באואר-מארקפי
ביוגרפיה
הרמן באואר-מארקפי היה חוקר יהדות, עברית ותלמוד בולט, שגם נשא דרשות בהונגרית ובגרמנית. הייתה לכך השפעה משמעותית על ה"הונגריזציה" של היהודים בתחומי ממלכת הונגריה.
הוא קיים פעילות ספרותית מתמדת. עבד ב"ביכורי העתים" שיצא בווינה (כתב עת מדעי שהופיע בווינה בשפה העברית והיה כתב עת של תנועת ההשכלה היהודית בתקופת פעולתה באוסטריה ובגליציה, כתב העת שיצא לאור בווינה בשנים תקפ"א-תקצ"ב (1820–1831) כלל גם רשימות רבות של משה שטיינשניידר מייסד המחקר המודרני של הביבליוגרפיה העברית. ב-23 במרץ 1841 פרסם באואר-מארקפי קול קורא למילון כיס עברי-הונגרי (העבודה שתוכננה לשמונה חוברות כבר הייתה אז מושלמת בכתב יד). באואר היה היהודי הראשון שכתב מחקר פילוסופי בהונגרית בעקבות הפיידון של משה מנדלסון בשם "הנשמה".
יואב בירון (קטן)
פעילותו למען הקמת המדינה
הוא המשיך לשרת בתפקידי פיקוד והדרכה במספר יחידות. בשנת 1955 התמנה לסגן המושל הצבאי בנגב, כתוצאה מכך עברה המשפחה להתגורר בבאר שבע. תוך כדי השירות למד משפטים באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1957 השתחרר מצה"ל.
חייו האזרחיים
בשנת 1958 הוסמך לעריכת-דין וניהל משרד עצמאי עד 1971. במרוצת השנים מילא את תפקיד היועץ המשפטי עבור מספר רשויות מקומיות ומוסדות ציבוריים ובשנת 1960 התמנה לחבר בית-הדין העליון של ההסתדרות.
במשך השנים, בירון היה פעיל בשימור מורשת יהדות עיראק והמחתרת הציונית וכמו כן חבר בהנהלת מרכז מורשת יהדות בבל.
אוטו גרוטווהל
אוטו גרוֹטֶווֹהל (בגרמנית: Otto Grotewohl; 11 במרץ 1894 – 21 בספטמבר 1964) היה ראש הממשלה הראשון של גרמניה המזרחית.
יואב בירון (קטן)
חייו האזרחיים
בשנת 1994 פרסם את ספרו "להבות בגליל 1948", אשר מהווה תיאור להתרחשויות ולאירועים במלחמת השחרור. לאחר מכן, בשנת 2002 פרסם ספר שירה בשם "קשת בענן".
אוטו גרוטווהל
ביוגרפיה
גרוטווהל נולד בבראונשווייג בשנת 1894. הוא עבד בבית דפוס והצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית בשנת 1912. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הגרמני. לאחר המלחמה היה חבר לתקופה קצרה במפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית (USPD) אך במהרה שב למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית ומטעמה היה חבר הפרלמנט של בראונשווייג בין השנים 1920–1925, ובשנים 1921–1923 היה שר הפנים, החינוך והמשפטים של בראונשווייג. בשנים 1925-1933 היה חבר הרייכסטאג ולאחר מכן היה לאיש עסקים עצמאי.
ב-1946 הוא היה ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) בשטח הכיבוש הסובייטי הוא הוביל את מפלגתו לאיחוד עם המפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD) ובכך הביא ליצירת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה שהייתה למפלגת השלטון במשך רוב שנות קיומה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית. ב-12 באוקטובר 5 ימים אחרי ההכרזה הרשמית על הקמת גרמניה המזרחית (ב-7 באוקטובר 1949) נעשה לראש הממשלה הראשון של המדינה החדשה (רשמית יו"ר מועצת השרים). גרוטווהל כיהן בתפקיד זה עד מותו, כאשר הוא חולק את הכוח עם ולטר אולבריכט מזכ"ל מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ווילהלם פיק נשיא המדינה.
יואב בירון (קטן)
חייו האזרחיים
נפטר ב-15 ביולי 2019 בגיל 95.
עמרם פרת
עמרם פרת (23 באפריל 1938 – 12 בינואר 2023) היה מעצב גרפי, מאייר וטיפוגרף ישראלי. היה עורך גרפי של המגזין "את" וכתבי עת נוספים, ראש החוג לעיצוב גרפי של שלוחת הטכניון בתל אביב ויו"ר אגודת המעצבים הגרפיים בישראל.
ביוגרפיה
עמרם פרת נולד בשנת 1938 בהולנד, אח לאיתמר פרת. בשנת 1939 עלה עם משפחתו לארץ ישראל. בשנים 1958–1962 למד עיצוב גרפי ב"בצלאל".
בשנות ה–60 עבד במשרד הפרסום "שחם־לבינסון־אילון", שבו עיצב אריזות למוצרים שונים והיה אחראי על קמפיינים למותגים "אתא", "אל על", "הלנה רובינשטיין", "פורד" ו־IBM.
ב-1965 עיצב את כרזת יום העצמאות תשכ"ה, שאותה תיאר: "הכרזה מבטאת את חזון אחרית הימים שלאחר מלחמת העולם השנייה. דגל הבריגדה היהודית ביד הילד, כובע הפלדה ההפוך שאין בו יותר צורך, משמש כעציץ מלא בפרחי פרג אדומים, שפרחו בשדות פלנדריה בו נהרגו רבים מחיילי בנות הברית".
בשנת 1970 זכה בפרס מטעם מוזיאון ישראל, על עיצוב כרזה להפנינג במוזיאון.
עיצב בולים, כרזות וסמלילים רבים, בהם הסמלילים של עיתון הילדים "פילון", חברת "גיבור סברינה" ומגזין "את". בשנת 1970 מונה לעורך הגרפי של "את", ושימש בתפקיד זה במשך 17 שנה. היה עורך גרפי של כתבי עת נוספים, בהם "מחשבות", "על הגובה" ו"גורמה" ושל ספרים רבים.
עם הספרים שעיצב נמנים ספרי הבישול של רות סירקיס ובראשם "מהמטבח באהבה". בשנת 1987 ערך את ספר התצלומים "צה"ל פני אדם" שיצא לאור בהוצאה לאור של משרד הביטחון. ב-1998 ערך, יחד עם אמנון דנקנר, את "ספר הקומיקס הציוני". בשנת 2000 ערך את הספר "כאן על פני האדמה" בהוצאת כתר, שבו תצלומי טבע ונוף בישראל.
על עבודת המעצב אמר: "בדומה לשף, על המעצב ליצור מוצר שיהיה טעים, מזין ויפה למראה. אם ביכולתו גם לחנך לטעם טוב ולאנינות הרי זה משובח, אך אין זו המטרה העיקרית".
עיצב את הגופנים "פרופיל", "פרפר", "פורטוגל", "פרתום", "פרוזה" ו"פינוקיו". את הגופן "פרת" עיצב למגזין "את", והוא שימש גם מעצבים נוספים.
היה ראש החוג לעיצוב גרפי של שלוחת הטכניון בתל אביב. בשנת 1986 היה יו"ר אגודת המעצבים הגרפיים בישראל.
נפטר ב-12 בינואר 2023, והובא לקבורה בבית הקברות ירקון.
פטוניה
תיאור הצמח
הפטוניה היא עשב חד-שנתי או דו-שנתי, בעל עלים רחבים ודביקים. גבעוליו רכים ולרוב אינם מגיעים לגובה של יותר מ-20–30 ס"מ, אלא משתרעים על פני הקרקע ויוצרים מעין "כריות" או כיסוי שטח צפוף. הפריחה שופעת ונמשכת זמן רב, מתחילת האביב עד סוף הקיץ. הפרחים קטיפתיים, דמויי משפך, בגודל 3–8 ס"מ ובשלל צבעים, דוגמת לבן וקרם, גוני אדום, ורוד, כחול, סגול וארגמן. לפרחיהם של זנים מסוימים שני צבעים או יותר, בדוגמת פסים לאורך הפרח או בשוליו, כאלה שעורקיהם בצבע מנוגד לצבע הרקע, ודוגמאות גיוון נוספות.
מקור הצמח
ההשערה הרווחת באקדמיה היא שזני הפטוניה הנפוצים בגינות הן תוצרת של הכלאה בין פטוניה אקסילריס - בעלת תפרחת לבנה ועמוסה, פרחיה גדולים ושטוחים, עם גביע ארוך וצר, והמפיצה ריח בשעות הלילה, לבין פטוניה אינטגריפוליה - בעלת פרחים סגולים קטנים, ונטיה להתפשטות גבעולית תת-קרקעית. פרחים מסוג פטוניה נשלחו לראשונה מאמריקה הדרומית לפריז בשנת 1823. הפטוניה איטנגריפוליה נתגלתה על ידי חוקר הארצות ג'יימס טווידי ונשלחה לגנים הבוטניים של גלאזגו בשנת 1831. קיים מגוון גדול של צבעים, גדלים, ריחות וצורות לפרח זה, הן בצמחים המתורבתים והן בתצורות הבר בארצות המקור.
שימוש גנני
בגינון משמשים מיני הפטוניה כצמחים עונתיים לכיסוי שטחים בערוגות בשולי כבישים, רחובות וכיכרות עירוניות, בשל צמיחתם המהירה ופריחתם הצבעונית והממושכת. באירופה ובאמריקה הצפונית נהוג לשתול פטוניות גם בעציצים וסלים תלויים, יחד עם מיני צמחים פורחים נוספים. בסוף עונת הפריחה הצמחים מתייבשים ויש לעוקרם.
לפטוניה זרעים זעירים המייצרים ספיח רב, כך שניתן למצוא בגינות פרטים רבים שצמחו מזרעים, גם בעונות שבהן לא נשתלו שתילים חדשים.
שימוש בחקלאות אורגנית
בחקלאות אורגנית, בייחוד בגידול של עגבניות וצמחים ממשפחת הסולניים כמו חציל וטבק, משתמשים בצמחי הפטוניה בגידול משולב, על מנת למשוך את נתר עלי הסלק המעביר העיקרי בעולם של וירוס צהבון האמיר, ולשמש כצמח מלכודת גם לרחפניים ולעש הטבק המעבירים גם הם את המחלה. וירוס זה גורם לעלי הצמח לכמוש ולהתגלגל כלפי מעלה ופירות הצמח בשלים מהר מדי בשמש ונרקבים בעודם קטנים.
רוברט פטריק
רוברט פטריק (באנגלית: Robert Patrick; נולד ב-5 בנובמבר 1958) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי. ידוע במיוחד בשל גילום דמותו של הרובוט העתידני T-1000 בשובר הקופות "שליחות קטלנית 2: יום הדין" של ג'יימס קמרון.
תחילת דרכו
נולד במרייטה שבג'ורג'יה, בשם רוברט פטריק הבן, הבכור מבין חמשת ילדיהם של נדין ורוברט פטריק. אביו היה בנקאי. בצעירותו נדדה משפחתו מעיר אחת לאחרת והוא גדל במקומות שונים במזרח ארצות הברית. פטריק היה ספורטאי; הוא שיחק בייסבול בתיכון, ופוטבול במסגרת האוניברסיטה המדינתית באולינג גרין שבאוהיו (BGSU), שם למד ומשם נשר בטרם השלים תואר ראשון.
קריירה
בשנת 1984 עבר להתגורר בלוס אנג'לס בשאיפה להיות שחקן. תחילה לוהק לסרטים בינוניים והתפרנס גם מעבודות נוספות, כמו שחקנים מתחילים רבים. בהמשך לוהק לסרט ההמשך של "שליחות קטלנית" לתפקיד T-1000, רובוט עתידני שנשלח מהעתיד כדי לחסל את ג'ון קונור (אדוארד פרלונג), ומסוגל ללבוש כל גוף וצורה. בסרט זה, "שליחות קטלנית 2: יום הדין", שיצא לאקרנים ב-1991, כיכב פטריק לצדם של ארנולד שוורצנגר ולינדה המילטון. הסרט זכה להצלחה, ופטריק זכה להכרה ולפרסום.
במהלך שנות ה-90 גילם פטריק תפקידים רבים. בין השאר, הופיע בסרטים: "אש ברקיע" (1993), "אפס סובלנות" (1994), "דאבל דראגון" (1994), "סטריפטיז" (1996) ו"קופלנד" (1997) לצדו של סילבסטר סטאלון. בשנת 2000 גילם דמות אורח בסדרת הדרמה הפופולרית "הסופרנוס".
פטריק, בעל עיני הפלדה הכחולות, קיבל תפקידים רבים של אנשי חוק במהלך השנים, בהם תפקיד ראשי בסדרת המדע בדיוני "תיקים באפלה", שם גילם את דמותו של הסוכן המיוחד ג'ון דוגט, בשתי העונות שחתמו את הסדרה (2000–2002). ב-2003 שיחק בסרט "המלאכיות של צ'רלי: בהילוך גבוה". ב-2005 נראה על מסך הטלוויזיה כאשר גילם את אביו של אלביס פרסלי במיני-סדרה "אלביס", ועל מסך הקולנוע כאביו של ג'וני קאש בסרט עטור הפרסים "הולך בדרכי", וכן הופיע בסדרות וסרטים נוספים. בשנים 2006 - 2009 גילם את דמותו של הקולונל טום ראיין בסדרת הדרמה/פעולה המצליחה "היחידה". פטריק היה מועמד למספר פרסים, כולל ארבע מועמדויות ומתוכן זכייה אחת בפרס סאטורן (סוגת מדע בדיוני); ב-2001 זכה בפרס זה על גילום דמותו של ג'ון דוגט ב"תיקים באפלה". בשנת 2021 הופיע בסדרת האימה המתים המהלכים באחד מהפרקים של עונה 10.
משפחה ועיסוקים נוספים
פטריק נשוי לברברה פטריק, שחקנית, שאף הופיעה לצדו על המסך מספר פעמים, בהן בסרט הקולנוע "אפס סובלנות". השניים הורים לבן, סמואל, ולבת, אוסטין. פטריק חובב רכיבה על אופנועים, ואף פעיל במועדון אופנוענים. מדי שנה הוא נוהג להשתתף ב"דהירת האהבה" (Love Ride), אירוע המתקיים אחת לשנה, ומרכז רכיבה על אופנועים למטרת צדקה. פטריק הוא אחיו של ריצ'רד פטריק, גיטריסט וזמר רוק, הסולן של להקות הרוק "פילטר" ו"צבא של כל אחד".
בנוסף לכך, ידוע באהדתו למדינת ישראל, במבצע שומר החומות פרסם פוסט תמיכה בסטורי של אפליקציית אינסטגרם בו הוא נעמד לצד ישראל. כמו כן גם בערבי יום הזיכרון לשואה ולגבורה מעלה פוסט לזכר הנספים.
אליפות העולם למועדונים 2001
תכנון הטורניר וביטולו
הטורניר היה אמור להיות גרסה שנייה של אליפות העולם לקבוצות כדורגל 2000 שנערכה בברזיל שנה קודם לכן. הפעם נבחרה ספרד כמארחת הטורניר ו-12 קבוצות הוזמנו להשתתף. הקבוצות היו אמורות להתחלק לשלושה בתים בני 4 קבוצות כשהראשונה מכל בית והשנייה בעלת המאזן הטוב ביותר עולות לחצי הגמר, אלא שפשיטת רגל של חברה שווייצרית בשם ISL שהייתה שותפת השיווק של פיפ"א גרמה לביטול הטורניר. ב-18 במאי 2001 הודיעה פיפ"א על דחיית הטורניר ל-2003 בגלל 3 סיבות: מועדי תחרויות לאומיים ובינלאומיים, קשיים כלכליים במדינותיהם של חלק מהמשתתפות, אך בעיקר בגלל פשיטת הרגל של ISL. התחרות לא התקיימה לבסוף גם ב-2003 אך התקיימה בנוסח מחודש ביפן בשנת 2005.
קבוצות משתתפות
הקבוצות שהוזמנו להשתתף בטורניר הן:
הבתים
בית א': בית ב': בית ג':
מור פרידמן
מור פרידמן (בהונגרית: Friedmann Mór; הראבוץ, 7 במרץ 1827 – בודפשט, 29 באוגוסט 1891) היה החזן הראשי של הקהילה היהודית של פשט.
ביוגרפיה
מור פרידמן נולד כילד להורים אמידים שהתכוונו שבנם יהיה רב. הוא למד בבתי ספר לתלמוד תורה, אך עד מהרה בלט בקולו היפה, סופרן ידוע, וכבר בגיל שתים עשרה הוא פרנס את עצמו בתפילות בבית הכנסת. בבודפשט, הונגריה, קיבל אותו החזן דוד ברודר כחבר במקהלתו. לאחר לימודים בישיבה בפאפה ובברטיסלאבה, הוא היה מורה בברזובה, תוך המשך לימודיו במדעים החילונים והדתיים. בשנת 1844 למד חזנות אצל אביו של קרל גולדמארק, שהיה אז החזן של דויטשקרויץ (אז בתחומי ממלכת הונגריה. בתקופה זו הוא נסע לעיתים קרובות לשופרון הסמוכה כדי ללמוד קורס פדגוגי (להוראה). פרידמן היה הראשון שלימד בהונגרית בבית הספר היהודי בנמטקרסטור (דויטשקרויץ).
בשנת 1848 נבחר לחזן בשופרון. הוא הצטרף אז למורדי העם נגד יוסיפ ילאצ'יץ' (רוזן ממוצא קרואטי, גנרל בצבא הקיסרי האוסטרי) אך נקע את זרועו ושוחרר. מאוחר יותר למד בקונסרבטוריון של וינה והיה תלמידו של החזן הוינאי הנודע סולצר. בשנת 1850 הפך רשמית לחזן וגם למחנך, מזכיר ודרשן באחד מפרברי וינה בשל זכויותיו הרבות הוענק לו תואר "מורנו" על ידי הרבנות הוינאית.
ב-23 ביוני 1857 הוזמן להיות החזן הראשי של הקהילה היהודית של פשט, אך לפני שנכנס לתפקידו החדש, ערך סיור ארוך ברחבי העולם כדי להכיר על הקהילות היהודיות הגדולות. בפשט החל מיד לארגן את טקסי התפילות בבתי הכנסת על פי סדר התפילה של סולצר ובחלקו עם שיריו ופיוטיו הדתיים. הוא התפלל ושר כחזן לראשונה בפשט בחנוכת בית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאני (6 בספטמבר 1859).
"ספר השירים היהודי הדתי" שלו קידום מאוד את ה"הונגריזציה" של הקהילות היהודיות. חיבורי פיוטיו ושיריו שימרו את אופי של השירה הדתית היהודית תוך כיבוד כללי המוזיקת האמנותית. כדי להגן על האינטרסים המוסריים והחומריים של פקידי הקהילה הקים פרידמן עמותה וערך כתב עת משנת 1882 וכיהן כסגן נשיא "התאחדות המורים היהודים" מאז הקמתה. הוא הגיש כבר בשנת 1868 תזכיר לקונגרס היהודי ההונגרי לגבי הקמת בית ספר לחזנות. מפתיחת בית הספר התיכון של בית המדרש לרבנים בבודפשט הפך למורה שלו לשירה. מלך הונגריה פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה העניק לו את מדליית "צלב הזהב".
יצירותיו
70 תפילות ופיוטים שלו נותרו בכתב יד.
דאגלס דיימונד
דאגלס וורן דיימונד (באנגלית: Douglas Warren Diamond; נולד באוקטובר 1953) הוא כלכלן אמריקאי זוכה פרס נובל לכלכלה לשנת 2022. פרופסור למימון באוניברסיטת שיקגו.
קורות חיים
בשנת 1975 סיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת בראון. בשנת 1980 קיבל דוקטורט בכלכלה מאוניברסיטת ייל. משנת 1979 הוא מלמד באוניברסיטת שיקגו, שימש גם כחוקר אורח באוניברסיטת בון (1983) ובבנק יפן (1999), כפרופסור אורח באוניברסיטת הונג קונג ובבית הספר לניהול MIT Sloan, וכפרופסור ועמית הוראה בבית הספר לניהול של אוניברסיטת ייל.
דיימונד משמש כעמית מחקר של הלשכה הלאומית למחקר כלכלי. הוא כיהן כנשיא האגודה האמריקאית למימון ואיגוד הפיננסים המערבי, הוא חבר באקדמיה הלאומית למדעים, והוא עמית באגודה האקונומטרית, באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובאגודת הפיננסים האמריקאית.
חיים אישיים
דיאמונד נשוי לאליזבת קמאק דיימונד, לבני הזוג שני ילדים.
איראקלי אלאסניה
איראקלי אלאסַניָה (בגאורגית: ირაკლი ალასანია; נולד ב-21 בדצמבר 1973) הוא פוליטיקאי ודיפלומט גאורגי, המכהן מה-25 באוקטובר 2012 כשר ההגנה של גאורגיה. הוא כיהן כשגריר גאורגיה באו"ם מספטמבר 2006 ועד להתפטרותו בדצמבר 2008. הוא כיהן, בין היתר, גם כראש הממשלה הגולה של אבחזיה, ועוזר נשיא גאורגיה לשיחות הגאורגיות-אבחזיות. ב-4 בדצמבר 2008 הודיע אלאסניה על התפטרותו מתפקיד השגריר, והקים מפלגת אופוזיציה למיכאיל סאקשווילי. בבחירות לרשויות המקומיות בגאורגיה, שנערכו במאי 2010, התמודד אלאסניה על ראשות עיריית טביליסי וזכה במקום השני עם19% מהקולות בלבד (גיגי אוגולאווה, ראש העירייה המכהן זכה ב-55% מהקולות).
תחילת חייו והקריירה
אלאסניה נולד בבתומי שבאג'ריה אסס"ר. אביו, ממיה אלאסניה, מפקד בכוחות ביטחון הפנים של גאורגיה, נהרג ב-27 בספטמבר 1993 יחד עם פוליטיקאים גאורגים אחרים במהלך טבח סוחומי, על ידי בדלנים אבחזים. בשנת 1995 סיים אלאסניה את לימודיו באוניברסיטה הממלכתית של טביליסי עם תואר במשפט בינלאומי. במקביל למד, בין השנים 1994-1996, באקדמיה לביטחון של גאורגיה. בין השנים 1994-1998 עבד במשרד לביטחון לאומי של גאורגיה, ובאוקטובר 2001 הועבר למשרד החוץ של גאורגיה. בין השנים 2002-2004 הוא כיהן כסגן השר לביטחון לאומי של גאורגיה, וממרץ 2004 ועד יולי באותה שנה כיהן כסגן שר ההגנה של גאורגיה. במהלך כהונתו הוא הועבר לתפקיד עוזר למזכיר מועצת הביטחון הלאומית של גאורגיה.
שירות דיפלומטי
ב-28 בספטמבר 2004 מינה הנשיא מיכאיל סאקשווילי את אלאסניה ליושב ראש הממשלה הגולה של אבחזיה, שמושבה בטביליסי. ב-15 בפברואר 2005 מינה אותו לעוזר הנשיא לשיחות השלום הגאורגיות-אבחזיות. הבדלנים האבחזים התנגדו בתחילה לשבת מול אלאסניה, אולם מאוחר יותר נתרצו, בלחץ כוח המשקיפים של האו"ם. בתקופה זו הצליח אלאסניה לבסס קשרים טובים עם הפוליטיקאים האבחזים והיה הגורם המניע בחידוש ועדת התיאום הגאורגית-אבחזית, ועדה שהביאה, במרץ 2006, לשיחות ישירות בין שני הצדדים. באותו חודש הוא מונה לנציג הקבוע של גאורגיה באו"ם. ההחלטה על מינויו עוררה ביקורת שטענה כי הוצאת אלאסניה מהמשא ומתן הגאורגי-אבחזי תעכב את המומנטום החיובי שהושג זה לא מכבר בתהליך. מכל מקום, אלאסניה התפטר מתפקידו כשליח מיוחד של נשיא גאורגיה לענייני אבחזיה. בתפקידו הוא ערך, ב-12 במאי 2008, ביקור פתע, שלא פורסם ברובו, בסוחומי. הביקור הניב מבוי סתום בשיחות בין גאורגיה לאבחזיה, והביא להגברת המתיחות בין גאורגיה לרוסיה ואבחזיה. בתחילת הפלישה הרוסית לגאורגיה דחה אלאסניה את הצעת השלום הרוסית, ובמהלך ישיבת חירום של מועצת הביטחון האשים את רוסיה בכך שטיוטת ההחלטה היא חד-צדדית בתמיכתה בבדלנים, היא חלק מסכסוך בן מאות שנים בין רוסיה לגאורגיה, העילה במקרה זה, לדבריו, היא פרישת החבלים אבחזיה ודרום אוסטיה. בשניהם, רוסיה הציבה כוחות צבא, לכאורה כחלק מ"כוח שלום".
אנטי ניימי
אנטי מיקו ניימי (בפינית: Antti Mikko Niemi; נולד ב-31 במאי 1972) הוא כדורגלן עבר פיני ששיחק בעמדת השוער. בעבר היה ניימי שוערן של קבוצות מהפרמייר ליג - סאות'המפטון ופולהאם, ואף שוערה של נבחרת פינלנד. ניימי זכה בתואר כדורגלן השנה בפינלנד ב-2004.
קריירת המועדונים
ניימי החל את הקריירה שלו בשנת 1991 בקבוצת ה.י.ק. הלסינקי מליגת העל הפינית, ושיחק בשער הקבוצה למעלה מ-100 פעמים במשך ארבע שנים. הוא זכה עם הקבוצה באליפות פינלנד ב-1992. בשנת 1995 הוא עבר לפ.צ. קופנהגן הדנית, ולאחר שהפגין יכולת מרשימה במדי קבוצה זו בשתי עונות בהן שימש כשוערה, הוא הועבר למועדון הסקוטי גלאזגו ריינג'רס. ניימי הציג יכולת לא טובה במדי ריינג'רס, כולל ספיגת חמישייה בהפסד ליריבה העירונית סלטיק, ואיבד במהרה את מקומו כשוער הראשון של הקבוצה. הוא עזב את ריינג'רס לאחר שנתיים.
בקיץ 1999 חתם ניימי בקבוצת הארט אוף מידלות'יאן מאדינבורו, ששיחקה גם היא בליגה הסקוטית. ניימי הציג בתקופתו בהארט מספר תצוגות מרשימות שסייעו לקבוצה לבסס עת מעמדה כקבוצה הטובה ביותר בסקוטלנד מחוץ ל"אולד פירם". במשך שלוש שנות המשחק שלו בהארט הוא הפך לגיבור של אוהדי המועדון, ונודע בסקוטלנד בשל יכולתו המצוינת לעצור בעיטות עונשין. בנוסף, הוא השתתף עם הארט בתחרויות האירופיות של אופ"א.
לאחר שסאות'המפטון ירדה לאליפות הפוטבול ליג בשנת 2005 וכשלה לחזור לליגה הבכירה בעונה שלאחר מכן, החליט ניימי לעזוב את הקבוצה. בינואר 2006 הוא חתם בפולהאם, ששיחקה בפרמייר ליג. הוא היה השוער הבכיר של הקבוצה עד לסיום אותה עונה.
גם בעונת המשיך ניימי להיות השוער הראשון של פולהאם. במהלך עונה זו, בחודש ינואר 2007, הוא נפגע בראשו במהלך משחק כאשר התנגש עם חברו לקבוצה קרלוס בוקאנגרה, בעת שניסה להציל כדור. הוא נלקח לבית החולים ושוחרר ממנו באותו הלילה, ונקבע כי הוא יכול לחזור לשחק במהירות ושנגרמו לו נזקים קטנים בגיד ובשריר הצוואר בלבד. הוא נשאר כאופצייה הראשונה בעמדת השוער של פולהאם עד למרץ 2008, אז הוחלף על ידי קייסי קלר בשל פציעה. בספטמבר אותה שנה הודיע ניימי על פרישתו ממשחק בשל פציעה נוספת, הפעם בשורש כף היד.
באוגוסט 2009 חזר ניימי למגרשים באופן חלקי, כאשר חתם על חוזה בפורטסמות'. בפורטסמות' יועד ניימי לשמש כמחליפו של דייוויד ג'יימס בלבד, וכן לעבוד עם צוות מאמני השוערים של המועדון. במרץ 2010 עזב את הקבוצה מבלי ששיחק אף משחק במדיה.
נבחרת לאומית
ניימי שיחק לראשונה עבור הנבחרת הלאומית של פינלנד בשנת 1992, והיה חבר בסגל שלה למשך כ-15 שנים. במשך כמעט עשור הוא היה השוער הראשון של הנבחרת הלאומית. הוא הודיע על פרישה מהנבחרת בשנת 2005, אך חזר ב-2007 על מנת להשתתף במשחק ידידות של פינלנד מול נבחרת ספרד, שהסתיים בתיקו 0-0. בתקופתו בנבחרת הוא לא הצליח להעפיל עמה לאף גביע העולם או אליפות אירופה.
קושה דילז
רמי מתן אבן-אש (באנגלית: Rami Matan Even-Esh; נולד ב-26 באוגוסט 1981), ידוע בשם הבמה קושה דילז (Kosha Dillz), הוא ראפר ישראלי-אמריקאי.
חיים אישיים
רמי אבן-אש נולד בניו ג'רזי להורים עולים ישראלים. הוא דובר אנגלית, עברית, יידיש וספרדית, אך לא יודע לדבר עברית, ספרדית או יידיש באופן שוטף. תחילה, הוא נחשף למוזיקת היפ הופ מריקודים באירועי בר מצווה.
ב-2019 עלה לישראל.
קריירה
אבן-אש החל לראפרפ בגיל 17. במשך מספר שנים, החל משנת 1999, הוא היה מעורב מאוד בסצנת הבאטל ראפ בבית הקפה "Nuyorican" בעיר ניו יורק. משתתפים בולטים נוספים היו הראפרים מוס דף, אימורטל טכניק וסי-רייז וולז. באותה שנה הוא השתתף בקונצרט של אם אף דום ב-The Wetlands.
ב-2009 הוציא את אלבום הבכורה שלו, Beverly Dillz. האלבום הוקלט בבוורלי הילס יחד עם המפיק המקומי בליף.
ב-2013 הוציא את אלבומו השני, Awkward in a Good Way.
ב-2016 הוציא את אלבומו השלישי, What I Do All Day And Pickle. האלבום הגיע בשיאו למקום ה-42 במצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ.
חביב תומא
חביב חסן תומא (בערבית: حبيب حسن توما; 12 בדצמבר 1934–1998) היה מלחין וחוקר אתנומוזיקולוגיה ערבי ישראלי.
אודות
תומא למד בקונסרבטוריון דוניה ויצמן בחיפה ואחר כך בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה בתל אביב, שם סיים את לימודיו בשנת 1962. הוא למד הלחנה אצל אלכסנדר אוריה בוסקוביץ' ואחר כך אתנומוזיקולוגיה אצל קורט ריינהרד (Kurt Reinhard) בברלין והשלים בשנת 1968 דוקטורט באתנומוזיקולוגיה באוניברסיטה החופשית של ברלין, אשר עסק בנושא מקצבי המקאם. באירופה למד בין השאר אצל אוליבייה מסייאן ואצל שטוקהאוזן. בשנת 1970 החל לשמש כפרופסור באוניברסיטה החופשית בברלין.
בשנת 1975 פרסם בגרמנית את ספרו "המוזיקה של הערבים", הספר זכה להצלחה ותורגם לצרפתית ולאנגלית.
בין יצירותיו, "רפסודה אוריינטלית - יצירה לשני חלילים ותוף" משנת 1957. נישא למוניקה קירכברגר (Monika Kirchberger) והיה אב לבת.
בלארוס
רפובליקת בֵּלָארוּס, ובקיצור בלארוס ולעיתים גם בֵּלוֹרוּסְיָה או רוּסְיָה הַלְּבָנָה (בבלארוסית: Рэспубліка Белару́сь וברוסית: Респу́блика Белару́сь או Респу́блика Белоруссия) היא מדינה ללא מוצא לים במזרח אירופה, הגובלת ברוסיה ממזרח, באוקראינה מדרום, בפולין ממערב ובליטא ולטביה מצפון. הייתה שייכת לברית המועצות, ולאחר התפרקות ברית המועצות הפכה למדינה עצמאית. מאז 1996 קשורה בלארוס עם הפדרציה הרוסית בסדרת אמנוֹת ליצירת ישות הקרויה האיחוד של רוסיה ובלארוס, כצעד לקראת איחוד-מחדש אפשרי בין שתי המדינות.
מאז 1994 שולט בבלארוס אלכסנדר לוקשנקו. על רקע אופיו הדיקטטורי של שלטונו, זכה לוקשנקו לביקורת מהאיחוד האירופי וארצות הברית ולכינוי "הדיקטטור האחרון באירופה".
מקור השם
פירוש השם "בלארוס" הוא "רוס הלבנה". לעיתים קרובות היא עדיין נקראת בעברית ובשפות אחרות "רוסיה הלבנה" (באנגלית White Russia, בגרמנית Weissrussland וכדומה), דבר שהיסטוריונים בלארוסים מתנגדים לו, מכיוון ש"רוסיה" הוא כינוי למדינה הרוסית שמרכזה במוסקבה, שעלתה לגדולה לאחר המאה ה-13, בעוד ש"רוּס" הוא הכינוי העתיק יותר לארץ הסלאבים המזרחיים שמרכזה היה בקייב, ושבלארוס רואה את עצמה כאחת מיורשותיה (יחד עם רוסיה ואוקראינה). בכל מקרה, השם נכנס לשימוש רשמי רק במאה ה-19 בעידוד השלטונות הרוסיים. עד היום, בעיקר בחוגים לאומניים, נקראת הארץ "ליטא" וטוענת לבעלות על שם זה, מתוקף היותה הגורם הדומיננטי בדוכסות הגדולה של ליטא; גם הכינוי "בלורוסיה" או "ביילורוסיה", שהגיע מהשפה הרוסית, אינו נכון בעיניהם. השלטון הנוכחי של בלארוס מקפיד להשתמש בשם בלארוס (Беларусь) גם בכתיבה ברוסית. בעבר רווחה בקרב הרוסים גם הצורה: Белору́ссия, בֶּלוֹרוּסִּייָה או ביילורוסיה.
יש הטוענים כי היא מכונה "רוסיה הלבנה" על שם עצי השדר הרבים שבה, עצים אלו לבנים בגזעם ועל כן השם תואם למראה המדינה. עם זאת, ריבוי עצי השדר נכון גם לפולין, שכנתה ממערב.
היסטוריה
לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917 הוכרזה עצמאותה של הרפובליקה העממית של בלארוס (Беларуская Народная Рэспубліка); מדינה זו לא זכתה להכרה רחבה. ב-1919 עלו הקומוניסטים לשלטון בבלארוס והפכו אותה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של בלארוס, אשר ב-1922 הפכה לאחת המייסדות של ברית המועצות. חלקה המערבי של המדינה דהיום, ובו מחוזות בריסק, הרודנה ווילנה, סופחו לפולין. בשנת 1939, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, פלשו הסובייטים למזרח פולין (מערב בלארוס) וסיפחו אותו. השטח חולק בין בלארוס ואוקראינה, והעיר וילנה נמסרה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של ליטא, שסופחה לברית המועצות אף היא. הסובייטים ביצעו קולקטיביזציה מיידית בשטחים החדשים, והחלו ברדיפות מידיות נגד פולנים ובלארוסים, שחלק גדול מהם הוגלה לסיביר ולמרכז אסיה.
בלארוס הייתה אחד האזורים הסובייטיים שנפגעו באופן הקשה ביותר מהכיבוש הנאצי. חלקיה המערביים צורפו לנציבות הרייך אוסטלנד וכרבע מתושביה, יהודים ולא-יהודים, נספו. בסיום המלחמה הייתה הארץ עיי חורבות, ונזקקה לשיקום ממושך.
עד 1991 הייתה בלארוס "הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של בלארוס", כלומר רפובליקה סובייטית בברית המועצות. עם זאת, בלארוס הייתה חברת ארגון האומות המאוחדות מראשיתו, במקביל לחברותן של אוקראינה ושל ברית המועצות. בשלהי הפרסטרויקה התגברו הקריאות לעצמאות, ובאותה שנה החלו הפגנות ושביתות, אשר הסתיימו כאשר הפרלמנט הכריז על עצמאות מברית המועצות. באוגוסט 1991, אחרי כישלון ההפיכה במוסקבה, הכריזה בלארוס סופית על עצמאותה.
השלטון העצמאי היה בתחילה בעל אופי לאומני; בלארוסית הוכרזה כשפה הרשמית היחידה במדינה, אף על פי שתושבים רבים העדיפו לדבר ברוסית. כמו כן, את סמלי המדינה הסובייטיים החליפו סמלים לאומיים בלארוסיים: סמל ה"פאהוניה" - אביר עם חרב על סוס, שהיה סמלה של הדוכסות הליטאית הגדולה, ודגל לבן-אדום-לבן, שקיימות מספר גרסאות למשמעותו ההיסטורית ולקשר שלו לבלארוס; הדבר עורר ביקורת, מכיוון שסמלים אלה שימשו בעת מלחמת העולם השנייה את משתפי הפעולה עם הנאצים. ב-1995, כאשר נבחר אלכסנדר לוקשנקו לנשיא, התהפך תהליך הבלארוסיזציה – השפה הרוסית הפכה לשפה רשמית והוצגו סמלים לאומיים חדשים, שהיו מבוססים על הסמלים הסובייטיים. מאז נמצאת הארץ בתהליכי ריאקציה והתקרבות לרוסיה ועוינות כלפי העולם המערבי. מאז 1996 קשורה בלארוס עם הפדרציה הרוסית בסדרת אמנות העוסקות בהסרת מכסים, במטבע משותף, ובנושאים קשורים נוספים, שיצרו ישות הקרויה "האיחוד של רוסיה ובלארוס", לקראת איחוד אפשרי בין שתי המדינות. עם זאת, תנועות האופוזיציה בבלארוס תופסות תאוצה ואלה מניפות את הדגל האדום לבן ההיסטורי וסמל הפאהוניה ודורשים את עזיבתו של לוקאשנקו.
פוליטיקה
בלארוס היא רפובליקה שבראשה עומד נשיא בעל סמכויות נרחבות, הנבחר בבחירות כלליות אחת ל-5 שנים. הנשיא ממנה את ראש הממשלה, האחראי על מינוי השרים בממשלתו. במוסד המחוקק שני בתים: בית עליון ובו 64 צירים, 8 מהם ממונים על ידי הנשיא ו-56 נבחרים על ידי נציגים של מועצות מקומיות לתקופה של 4 שנים, ובית תחתון ובו 110 צירים, הנבחרים בבחירות כלליות אחת ל-5 שנים. בחירות כלליות לבית הנבחרים נערכו לראשונה בשנת 1995. כל שופטי בית המשפט העליון ממונים על ידי הנשיא; מחצית משופטי בית המשפט הגבוה לחוקה ממונים אף הם על ידי הנשיא, והמחצית השנייה – על ידי הבית העליון של הפרלמנט.
השלטון הנוכחי בבלארוס מתאפיין בשליטה סמכותנית של הנשיא אלכסנדר לוקשנקו, אשר אף תיאר עצמו כ"בעל סגנון שלטון סמכותני". על רקע אופיו הדיקטטורי של שלטונו, זכה לוקשנקו לביקורת מהאיחוד האירופי וארצות הברית ולכינוי "הדיקטטור האחרון באירופה". מאז שנת 1996 תוצאות הבחירות ומשאלי-העם אינן מוכרות על ידי משקיפים בינלאומיים. בבחירות בשנת 2020, על רקע טענות האופוזיציה לזיופים בהיקף נרחב בבחירות, מסר משרד החוץ הגרמני שיש אינדיקציות רבות לזיופים בבחירות. תנועות אופוזיציה רבות הוצאו מחוץ לחוק, ומנהיגיהן נאסרו או יצאו לגלות. תומכי לוקשנקו טוענים מנגד שסגנון שלטונו שומר על היציבות הפוליטית והכלכלית במדינה. מנהיגי האופוזיציה הבולטים כיום הם אלכסנדר קאזולין ואלכסנדר מילינקביץ'. בבחירות לנשיאות בשנת 2006 הם הפסידו ללוקשנקו. שניהם נאסרו כשהובילו הפגנות מחאה ודרשו חקירת זיופים בבחירות. גם סרגיי טיכאנובסקי מועמד האופוזיציה בבחירות של שנת 2020 נאסר, והוחלף בהמשך על ידי אשתו סבטלנה טיחנובסקאיה, שלאחר הבחירות נמלטה לליטא. בעקבות התוצאות של הבחירות לנשיאות בלארוס 2020 בהן נטען כי לוקאשנקו זכה ברוב של 80%, רבים מתושבי המדינה יצאו להפגנות המוניות כשהם דורשים בחירות חוזרות ואת התפטרותו של לוקאשנקו שמכהן כראש המדינה מזה 26 שנה.
על רקע היחסים המתוחים עם מדינות המערב ועם רוסיה, בלארוס מקיימת קשרים דיפלומטיים עם מדינות אמריקה הלטינית והמזרח התיכון, בתוכן איראן וישראל.
שלטון מקומי
בלארוס מחולקת לשישה מחוזות (אובלסט) ועיר הבירה המתפקדת כמחוז עצמאי.
כלכלה
ענפי התעשייה העיקריים הם ייצור מזון, כימיקלים, דשנים, טקסטיל, חומרי בניין, ציוד חקלאי וציוד תעשייתי. 30% משטח המדינה (63 מיליון דונם) משמשים את החקלאות. הגידולים העיקריים הם שעורה, שיבולת-שועל, חיטה, תפוחי אדמה, פשתן, טבק, סלק סוכר, ירקות ופירות. כ-14% מהשטח (בעיקר בצפון המדינה) משמשים למרעה. מגדלים בעיקר בקר, חזירים, כבשים וסוסים.
בתקופה הסובייטית הייתה בלארוס אחת הרפובליקות העשירות בברית המועצות. לאחר התפרקות ברית המועצות נכנסה המדינה למשבר כלכלי עקב היפרדותה מברית המועצות והפיכתה למדינה עצמאית. בשנים הראשונות שרר מחסור בחומרי גלם. בשנים הראשונות התבצעה הפרטה של הכלכלה, אך ב-1995 הכריז הנשיא אלכסנדר לוקשנקו על מדיניות כלכלית חדשה: "כלכלת השוק הסוציאליסטית". שיטה זו אינה שונה מכלכלה ריכוזית בסגנון הקומוניזם: המדינה שולטת על המחירים, השכר, שער החליפין. השלטון אינו אוסר על עסקים פרטיים, אך עושה הכול כדי שלא יוכלו להתקיים. בתקופת שלטונו של לוקשנקו מלאימה המדינה מפעלים ובנקים ומגדילה את שליטתה על הכלכלה. ההפרטות המעטות שמתבצעות הן ברמת העירייה והעסקים הקטנים.
סחר החוץ מתנהל בעיקר עם רוסיה, פולין, גרמניה, אוקראינה ולטביה. תקציב הממשלה הגבוה (בין 45%-50% מהתמ"ג) מלמד על כך שהכלכלה סוציאליסטית וכי יש מעורבות גדולה של המדינה במשק. ב-1997 חתמו רוסיה ובלארוס על הסכם איחוד מוניטרי ביניהן. המשבר הפיננסי שפקד את רוסיה בשנת 1998 – משבר הרובל, פגע קשות בבלארוס, התלויה בביקוש מרוסיה, אשר צנח. מאז שנת 2000, עם השיפור במצב הכלכלי ברוסיה, נהנית בלארוס מצמיחה גבוהה (6.7% בממוצע בין 2000–2006). ואולם צמיחה זו אינה נשענת על בסיס יציב, בעקבות היעדר תנאים מתאימים להשקעות, היעדר רפורמות, ותלות גבוהה ברוסיה.
כלכלת בלארוס מורכבת מ-44% תעשייה, 42% שירותים ו-14% חקלאות. האבטלה במדינה נמוכה, ועומדת על 2.7% מכוח העבודה; התפלגות העובדים היא: 26.5% בייצור, 53.5% בשירותים ו-20% בחקלאות.
תחבורה ותקשורת
בבלארוס ישנם 3,969,400 קווי טלפון, כ-1,000,000 טלפונים סלולריים, שלושה מיליון מקלטי רדיו ו-3.2 מיליון טלוויזיות. בתחבורה היבשתית יש 53,500 ק"מ כבישים, כ-1,133,000 מכוניות נוסעות וכ-5,520 ק"מ מסילות ברזל. נמלי תעופה בינלאומיים מצויים במינסק ובהומל.
בהזמנת הסוכנות הלאומית לחקר החלל בוצעו שיגורים של כמה לוויני תקשורת על ידי סין.
שידורי טלוויזיה בשטח בלארוס החלו בשנת 1956. בשנת 1993 הוקמה החברה הלאומית הממלכתית לטלוויזיה ורדיו.
תרבות
הספרות הבלארוסית המודרנית מתמקדת בחיים בברית המועצות ובחברה הפוסט הסובייטית. בכל שנה נערך במינסק פסטיבל הספרות נפראמאט. סופרים בלארוסים ידועים הם ולדימיר קרטקייביץ', קוזמה צ'ורני וסבטלנה אלכסייביץ' (זוכת פרס נובל לספרות ב-2015).
היצירות הראשונות על בסיס מוזיקה עממית נכתבו במהלך המאה ה-19 על ידי אנטון אברבוביץ'. בתקופת ברית המועצות הוקמו במינסק מספר מוסדות לרבות תיאטרון לאופרה ובלט וקונסרבטוריון. להקת "פסניארי" זכתה לפופולריות רבה ברחבי ברית המועצות והיא כללה ברפרטואר שלה יצירות של מלחינים ומשוררים מקומיים. בין הלהקות הפופולריות הנוכחיות ניתן לציין את "Nizkiz".
גאוגרפיה
לבלארוס אין גישה לים. נופה גבעי ומישורי ברובו שיפוע כללי דרומה. שטחים רבים בדרום הם ביצות או ביצות שיובשו. אקלימה יבשתי למדי ולכן בחורף הטמפרטורה הממוצעת בה היא מינוס 6 מעלות צלזיוס ובקיץ 18 מעלות צלזיוס.
חבל דזרז'ינסקי הוא האזור ההררי היחיד במדינה, ופסגתו 356 מטר.
מקווי המים של המדינה הם 21,000 נהרות ונחלים, שהחשובים שבהם הם הדנייפר והנימן. לאורך נהר פריפיאט, בעיקר באזור דרום בלארוס, משתרעות ביצות פריפיאט, שטח גדול של אדמה ביצתית. שטחן של הביצות כ-98,400 קמ"ר והן משתרעות לאורך 480 ק"מ ממערב למזרח ו-225 ק"מ מצפון לדרום.
הערים הגדולות במדינה (נתוני האוכלוסייה נכונים לשנת 2020) הן הבירה מינסק (2,020,000 תושבים), הומל (510,000 תושבים), מוהילב (357,000 תושבים), ויטבסק (364,000 תושבים) והורדנה (356,000 תושבים).
דמוגרפיה
האוכלוסייה בבלארוס מורכבת מ-78% בלארוסים, 13% רוסים, 4% פולנים, 3% אוקראינים, 1% יהודים ואחוז אחד של אחרים. 7.25 מיליון מהאוכלוסייה מתגוררים בערים. לפני מלחמת העולם השנייה הייתה מרבית האוכלוסייה בערים מורכבת מיהודים ופולנים, ואילו בני העם הבלארוסי התגוררו בעיקר באזורים הכפריים. ביטוי לכך ניתן לראות בכמות הכנסיות הקתוליות שניצבות עד היום במרכזי הערים. חלק מאלה הוסבו לכנסיות אורתודוקסיות בימי הצאר וחלקן למבני ציבור בתקופה הסובייטית. רוב היהודים נרצחו במהלך מלחמת העולם השנייה. האוכלוסייה הפולנית סבלה מרדיפות המשטר הקומוניסטי לפני ואחרי המלחמה: רבים מהפולנים המשכילים הוצאו להורג, הוגלו לסיביר ולמרכז אסיה או גורשו לפולין. גם השלטון הנוכחי מערים קשיים על פעילות חברתית ותרבותית של פולנים, אם כי הכנסייה הקתולית מקבלת יד חופשית, בעיקר בגלל ההשפעה הפוליטית של הוותיקן.
השפה הרוסית היא כעת השפה המדוברת ביותר, כשהשפה הבלארוסית משמשת בעיקר כשפה רשמית, אם כי נעשים מאמצים להחיות את השפה ולהחזיר אותה לשימוש היומיומי.
קצב גידול האוכלוסייה השנתי הוא שלילי, ועומד על 0.2%-.
התפלגות דתית: 31% נוצרים אורתודוקסים ו-18% קתולים.
יהודי בלארוס
עד למלחמת העולם הראשונה הייתה בבלארוס אוכלוסייה יהודית גדולה ובעלת תרבות מפוארת. הקהילות הגדולות היו במינסק, הרודנה, פינסק, הומל, מוהילב וויטבסק. בערים אלה היוו היהודים אחוז גדול מכלל האוכלוסייה. לפי מפקד האוכלוסין הגדול של האימפריה הרוסית משנת 1897, 51% מתושבי מינסק היו יהודים.
בלארוס הייתה ערש התרבות היהודית הליטאית, ובתחמה פעלו ישיבות מפורסמות, שהגדולה ביניהן הייתה וולוז'ין, שנחשבה ל"אם הישיבות", והעמידה את ראשי הישיבות והרבנים החשובים ביותר בעולם בזמנם, ואשר היה בה גם גרעין של השכלה כללית, שהבולט בחבריה היה חיים נחמן ביאליק. כן התנהלו בה ישיבות מיר, גרודנא, קמניץ, קלצק וסלוצק. גם העיר בריסק, שהייתה מרכז רוחני יהודי מפואר ועתיק-יומין, סופחה לאחר המלחמה לבלארוס. יהודי וילנה היו חלק מהמרקם התרבותי והדמוגרפי של יהדות ליטא-פולין-בלארוס. חלק גדול מהיהודים החרדים (אלו שאינם חסידים או ספרדים) שומרים עד היום את ההגדרה של 'יהודים ליטאים', שמבחינה היסטורית חלה על כל יהודי בלארוס.
לפני השואה חיו בבלארוס כ-750,000 יהודים, מרביתם בחלקה המערבי, שהיה עד 1939 בשלטון פולין. עם כיבושה של בלארוס על ידי גרמניה הנאצית ב-1941 הצליחו חלק מן היהודים להימלט מזרחה (בעיקר מהחלק המזרחי, שהותקף מאוחר יותר), בעוד רוב הנשארים נרצחו. לאחר המלחמה חזרו חלק מן הניצולים לבלארוס. החיים היהודיים קמו לתחייה מהר, והתקיימו תקופה מסוימת ברמה גבוהה יחסית לברית המועצות. במינסק התנהל תיאטרון יהודי בהנהלת שלמה מיכאלס; בקהילות רבות הוסיפו להתקיים רבנים ובתי כנסת. לאחר רצח מיכאלס ומשפט הרופאים ב-1953, חוסלה מרבית הפעילות. נוסף על כך, השלטונות הסובייטים עודדו יהודים רבים לעזוב את בלארוס ואוקראינה ולהתיישב בעומק רוסיה ומרכז אסיה, כדי לפתח את האזורים הללו מבחינה כלכלית. בשנות ה-90 של המאה ה-20 התעוררו החיים היהודיים שוב; הוקמו בתי ספר במקומות שונים, ושבו רבנים לעמוד בראש הקהילות. לפני תחילת העלייה גדולה של שנות ה-90 היו בבלארוס 112,000 יהודים. בין השנים 1990–2004 עלו לישראל כ-70,000 עולים מבלארוס. בבלארוס עצמה פעילות מאוד מספר תנועות יהודיות: חב"ד – פעילה ברוב הערים, וכן זהו מוצאה של חסידות זו; קרלין – בעיקר בפינסק; הליטאים – במינסק, בהומל, מוהילוב, ויטבסק ובבריסק. כמו כן, במינסק ובלידה קיימת קהילה רפורמית. כיום יש בבלארוס כ-25,000 יהודים.
עיכוב התפתחותי
עיכוב התפתחותי הוא מושג מתחומי הרפואה והפסיכולוגיה המתאר מצב בו אדם מתפקד בתחום מסוים או במספר תחומים באופן פחות טוב מהמצופה מאנשים בגילו ובאופן דומה לאנשים צעירים ממנו. אדם בעל עיכוב כזה יכול להתפתח לאט בתחום בו קיים העיכוב או שהתפתחותו יכולה להיעצר כליל בתחום זה.
על פי הפסיכולוגיה ההתפתחותית ישנן אבני דרך שהאדם חייב להשיג במהלך התפתחותו כדי להגיע לתפקוד נורמלי. לאבני דרך אלה יש גילים נורמטיביים להשגה במהלך הילדות. העיכוב ההתפתחותי עשוי להתבטא בתחום הקוגניטיבי, תחום השפה והדיבור, המוטוריקה העדינה ו/או הגסה, התחום הרגשי או החברתי. ההתפתחות היא אינדיבידואלית לכל ילד, רצף ההתפתחות אוניברסלי אך קצב ההתפתחות שונה מילד לילד.
הנתונים הסטטיסטיים על ילדי ישראל בשנת 2008-2009 מראים כי בקרב ילדים עם צרכים מיוחדים בשכבת הגיל הקדם-יסודי 44.8% מהילדים אובחנו כבעלי עיכוב התפתחותי, בשכבת הגיל היסודי השיעור יורד ל-4.9%, ובשכבת הגיל העל-יסודי שיעורם יורד ל-0.1%.. עיכוב התפתחותי יכול להוות נכות לא נראית.
מאפיינים
העיכוב ההתפתחותי אצל ילדים יכול לבוא לידי ביטוי בתחומים שונים: קוגניטיביים ומוטוריים.
בתחום המוטורי, אין אפשרות לילד הסובל מלקות זו לעשות פעילות גופנית מאומצת, הדורשת סיבולת לב ריאה, תפקודי מערכת הדם ומערכת הנשימה אצלו חלשים מאוד, קיימת חולשה בשרירים, התעייפות מהירה ואף ליקויי יציבה מה שמקשה על קיום הפעילות הגופנית.
אצל ילד הסובל מעיכוב התפתחותי עשויים להתגלות קשיים בתחומים הבאים:
עיכוב התפתחותי קוגניטיבי יכול לבוא לידי ביטוי בקריאה, בכתיבה, באיות, בחשבון, ביכולת ציור דלה, ביכולת ארגון דלה, בלבול כללי ואי הבנת הוראות, בהבדלים גדולים ברמות הביצוע בזמנים שונים.
כמו כן, לקות התפתחותית יכולה להוביל להתנהגות אבנורמלית בלפחות שניים מהתחומים הבאים:
גורמי סיכון
ילדים שמוגדרים כילדים הסובלים מעיכוב התפתחותי עשויים להיות ילדים שאובחנה אצלם גם לקות מוגדרת אחרת, כמו שיתוק מוחין, תסמונת גנטית ספציפית, או ליקוי אחר הגורם לעיכוב בהתפתחות. גורם אחר שעשוי להשפיע הוא הגורם הסביבתי, כגון גדילה בסביבה לא מספיק מעשירה ומטפחת, אשר אין ביכולתה לספק את הגירויים הנדרשים לילד ואף לסכנו. קבוצת הילדים שנמצאת בסיכון התפתחותי מוגבר כוללת: פגים במשקל לידה מתחת ל-1500 גרם, או שבוע 32 להיריון, כמו כן בקבוצת הסיכון נמצאים ילדים אשר נולדו לאימהות מכורות לסמים ואלכוהול, תינוקות אשר סבלו מסיבוכים בדרכי נשימה בלידתם, תינוקות עם חשד לזיהום תוך רחמי וחשד לפגיעות מוחיות שונות.
פיגור סביבתי
פיגור סביבתי הוא מושג שקיומו שנוי במחלוקת, וגם אלו המקבלים אותו חלוקים ביניהם לגבי אפיונו ומידת השפעתו. ככלל המושג מתאר עיכוב התפתחותי הנגרם לאדם על ידי סביבה דלה או סביבה שאינה נגישה ללקותו. למושג יש חפיפה חלקית עם מושג שנוי במחלוקת נוסף – טעון טיפוח.
דוגמאות להשפעה של פיגור סביבתי על התפתחותו של אדם:
אבחון
גילוי של העיכוב ההתפתחותי נעשה בדרך כלל בגיל מוקדם, בטיפת חלב כשהורה מגיע עם הילד לבדיקה שגרתית, ייתכן וההורים עצמם מזהים קושי אצל ילדם או שהגננת בגן תבחין בקשיים ותמליץ לפנות לייעוץ מוקדם של מומחה. בגיל שנתיים מאובחן באמצעות ניסיון למשוך את תשומת לב התינוק ותגובותיו לגירויים חיצוניים, בגיל מאוחר יותר מאובחן על ידי היכולת של הילד ליצור קשרים חברתיים, לשחק עם בני גילו ופיתוח התנהגות מסתגלת בחברה.
לאחר קבלת חוות דעת ראשונית של מומחה (רופא משפחה, גננת, קלינאי תקשורת וכדומה) על ההורים לפנות למקור מוסמך בביצוע אבחונים שביכולתו לאבחן מהי הלקות אצל הילד.
כל האבחונים הנ"ל ניתנים רוב ליועצת בית הספר, שתפקידה לעדכן את מוריו של התלמיד אודות מצבו ולמצוא שיטות לטיפול בעניינו בתוככי בית הספר יחד עם הצוות החינוכי המלווה את הילד.
תוקפם של כל האבחונים הוא 5 שנים, לאחר מכן יש לבצע אבחון נוסף. (אורבך, 2001)
טיפול
לא תמיד מזוהה העיכוב ההתפתחותי בשלב מוקדם, לעיתים האבחון מתבצע בגיל בוגר יחסית בשל חוסר מודעות של ההורים, שלרוב מגיעים מרקע סוציו אקונומי נמוך, ועל כן נוצרים קשיים רבים נוספים, ביניהם פער לימודי של הילד, תחושת תסכול וחוסר ביטחון עצמי של הילד. אבחון בגיל צעיר עשוי לשפר את מצבו של הילד בצורה ניכרת. אגף שח"ר במשרד החינוך הוקם על מנת למצוא מענה לצרכיהם של ילדים בעלי פערים לימודיים הנובעים מליקויי למידה בארץ, בהם ילדים בעלי עיכוב התפתחותי. קיימות דרכים שונות  לטיפול התפתחותי בילדים הסובלים מעיכוב התפתחותי, במסגרת בית הספר או מחוצה לו.
בתחום בית הספר המטרה היא לקדם ולפתח את כישוריו ויכולתו של הילד "החריג", לתקן ולשפר את תפקודו הגופני, השכלי, הנפשי וההתנהגותי ולהקנות לו ידע, מיומנות והרגלים המקובלים בחברה.
שיטת הטיפול עשויה להיות פרטנית או קבוצתית, בין אם הקבוצה היא כיתה, חלק מכיתה או כמה תלמידים מכיתות שונות. העזרים המשמשים לטיפול עשויים לכלול עזרים טיפוליים ייעודיים שעשויים להיות משולבים בסביבה הטבעית של התלמיד ומשמשים אותו בתפקודו היום יומי.
שיטה נוספת של טיפול היא שיטה בגישה אלטרנטיבית, למשל פסיכותרפיה (איזון הגוף והנפש) או ריפוי בעיסוק
שירותי סיוע
נקבע כי יש צורך במכונים להתפתחות הילד וביחידות התפתחותיות טיפוליות. כיום כשליש מהמכונים להתפתחות הילד שייכים למשרד הבריאות וצמודים לבתי חולים כלליים, פרט למכון קהילתי אחד בירושלים. שאר המכונים ההתפתחותיים שייכים לקופות החולים השונות.
היחידות ההתפתחותיות הטיפוליות קשורות למכונים להתפתחות הילד, המטרה העיקרית של יחידות אלו היא מתן טיפולים על ידי צוות רב מקצועי, במקרים הקלים יותר. יחידות אילו אינן מאבחנות ליקויים התפתחותיים
חוק בריאות ממלכתי קבע כי על ילדים בעלי לקות התפתחותית, להיות מטופלים במכונים וביחידות מוכרות, במידה והילדים מטופלים על ידי מטפלים פרטיים, על המטפל להיות בעל ניסיון של שנתיים לפחות בעבודה במכון מוכר להתפתחות הילד.
כמו כן, נושא החינוך המיוחד מאוד התפתח בשנים האחרונות וכעת ישנם מוסדות לחינוך מיוחד שעובדים עם ילדים בעלי לקות התפתחותית ומאפשרים להם להשתלב בחברה באופן מקסימלי.
בניטו גארוצו
בניטו גארוצו (Benito Garozzo ; נולד ב-5 בספטמבר 1927) הוא שחקן ברידג' איטלקי שנחשב לאחד מגדולי השחקנים בכל הזמנים. גארוצו זכה ב-13 אליפויות עולם לקבוצות ביחד עם חבריו לקבוצה הכחולה שייצגה את איטליה ונחשבת קבוצת הברידג' הטובה ביותר בכל הזמנים. שותפו בקבוצה זו בחלק מאליפויות העולם היה פייטרו פורקה, וביתר האליפויות ג'ורג'ו בלאדונה. גארוצו הוא יוצר שיטת ההכרזה הקלאב הכחול (באנגלית Blue Club bidding system) ופיתח גרסה מתקדמת של שיטת ההכרזה Precision הנקראת Super Precision.
גארוצו נחשב לשחקן ההגנה הטוב ביותר בכל הזמנים ובשל כך זכה לכינוי il sottomarino (הצוללת) כאלגוריה על יכולתו לראות מידע מוסתר כפי שצוללת מסוגלת לראות מתחת למים.
הזוגות בלאדונה-גארוצו וגארוצו-פורקה נחשבו כזוגות בין החזקים ביותר בתולדות הברידג'. על פי מאמר משנת 1997 ב-Time Magazine, הזוג גארוצו-פורקה כנראה הזוג החזק ביותר בהיסטוריה של הברידג'. גארוצו השתתף בפסטיבל ברידג' בינלאומי בישראל בשנת 1966.
ביוגרפיה
גארוצו הוא נולד באלכסנדריה שבמצרים והתגורר בנאפולי. הוא גרוש ואב ל Fulvio בן 52 (בשנת 2011) ול Silvia בת 51 (בשנת 2011). בת זוגו בחיים ובברידג' במשך למעלה מ 30 השנים האחרונות הייתה Lea Dupont עד לפטירתה בשנת 2012. החל משנת 1987 מתגורר בפאלם ביץ' בפלורידה שבארצות הברית. בינואר 1994 קיבל אזרחות של ארצות-הברית בנוסף לאזרחותו האיטלקית. בגיל 84 משחק עדיין (נכון לנובמבר 2011) בליגה האיטלקית הלאומית בברידג'.
גארוצו היה בעל חנות תכשיטים עד פרישתו לגמלאות. בשנת 1975 היה חבר בקבוצת הברידג' לאנצ'יה שערכה מסע משחקים ברחבי ארצות-הברית.
הישגים בולטים
12 זכיות באליפות לקבוצות בשנים: 1958, 1963, 1967, 1968, 1970, 1974, 1975, 1976 ,1977, 1978, 1983, 1985
3 זכיות בגביע בשנים: 1965, 1968, 1977
זכייה בגביע לגברים ב-2003
זכייה באליפות לקבוצות מעורבות ב-1983
שיקום (רפואה)
שיקום הוא תהליך אינטנסיבי בו משתתפים אנשי מקצוע מגוונים, המסייע לאנשים בעלי לקות (לקות פיזיות, נפשית, חושיות או קוגניטיביות) לשפר את התפקוד שלהם באופן משמעותי. מטרת השיקום היא עצמאות תפקודית ואיכות חיים. מיצוי הפוטנציאל מתייחס לשאיפה לשחזר ולאחזר בצורה המיטבית את היכולות הקודמות, תוך כדי פיתוח אסטרטגיות התמודדות ופיצוי עם היכולות שנותרו או שוקמו בחלקן. במקרים רבים השיקום כולל פיתוח יכולות המאפשרות למשתקם להשתלב בסביבה המתאימה ביותר להגשמת מאוויו האישיים בנוגע לעצמאות פיזית, אינטלקטואלית וכלכלית, וזאת דרך התערבות פסיכולוגית, ארגונית, חברתית והתנהגותית.
ברוב המקרים שיקום נעשה בשילוב של צוות רב תחומי: רופאים, אחיות, פיזיותרפיסטים, פסיכולוגים, מרפאים בעיסוק, עובדים סוציאליים ועוד. תהליך זה מתרחש בהקשר מערכתי, ולכל ההיבטים המערכתיים ישנה השפעה המשתלבת לכדי תמונת התמודדות כללית.
גישות שיקומיות בעבר לעומת גישות שיקומיות כיום
החוקר פלדג'ר משווה בין הפרדיגמות הישנות לעומת הפרדיגמות החדשות בהתייחסות לנכות. הפרדיגמה הישנה ידועה כמודל הרפואי, שעל פיו הדגש הוא על הפתולוגיה, על המגבלה ועל ליקויי הנכה. לעומת זאת, הפרדיגמה החדשה מדגישה את האינטראקציה הדינאמית הקיימת בין המשתנים הסביבתיים ולבין המאפיינים האינדיבידואליים של הנכה וכיצד אינטראקציה זו משפיעה על חוויית הנכות.
החוקרים מאקי וריגר מציינים את ההבדלים המרכזיים בין הגישות הטיפוליות שהיו נהוגות בעבר לעומת הגישות העכשוויות: בעבר, כחלק מהתפיסה "הישנה", הקפידו על הפרדת בעלי מוגבלויות מהחברה ואכלוסם במוסדות נפרדים; זאת לעומת הגישות הנוכחיות, אשר דוגלות בשילוב בקהילה (למשל: סביבה של דיור מוגן). כיום נוטות התוכניות השיקומיות יותר ליישום גישה של פתרון בעיות בהקשר סביבתי. כמו כן, המוטיבציה לשיקום בעבר, לפני שהתפתחו תנועות חברתיות לקידום בעלי המוגבלות, הייתה כי יש לספק את השירות השיקומי מתוך נדבה. זאת לעומת ההבנה המוסרית שזוהי זכות בסיסית של הנכה. במישור התעסוקתי, ההכשרה המקצועית בעבר הייתה נפרדת, ואילו כיום הדגש הוא על שילוב תעסוקתי בקהילה.
שפה מקצועית
המושגים "פתופיזיולוגיה", "לקות", "מגבלה תפקודית", "מוגבלות" ו"מגבלות חברתיות" הם מונחים מקצועיים בסיסיים בשדה השיקומי. ההבנה והיכרות עם מונחים הקשורים לנכות מסייעת להבין טוב יותר את המציאות היומיומית של המשוקם ואת ההתמודדות עם המציאות, הן הפנימית והן החיצונית. השימוש בכללי השפה מושפע גם הוא מן הפרדיגמה החדשה. זוהי שפה המדגישה את נקודות החוזקה ואת הצדדים הבריאים ולא את הצדדים הפגועים.
מחקרים מראים כי קצב התמותה בארצות הברית בשנת 1990 פחת בכ-50% יחסית לשנים קודמות. הרפואה המודרנית, שיפור ההיגיינה, התפתחות תחום התזונה ועלייה בתוחלת החיים תרמו לכך שיותר אנשים שבעבר מתו בשל חוסר יכולת של הרפואה להצילם – נשארים בחיים. מצב זה יצר אוכלוסייה חדשה של אנשים בעלי נכויות מסוגים שונים, שיש צורך לאפשר להם רמת תפקוד אופטימאלית, הן במישור הפיזי והבריאותי והן במישור הנפשי.
מומחים בתחום מאוגדים בארגון הבינלאומי לרפואה שיקומית (ISPRM). חיים רינג היה נשיא הארגון בשנים 2002–2004.
הנחות יסוד בשיקום
הגישה השיקומית כיום מתבססת על מודל ביו-פסיכוסוציאלי של ה- WHO (2001) הנשען על מספר הנחות יסוד:
הרציונל השיקומי
ידיעת מגבלות התפקוד משמעותית על מנת להבין את מצבו של האדם ולדעת מה יוכל לעשות או לא בתהליך השיקום ולהבין את התהליכים שהוא עובר בשל מגבלות אלו. רייט מביאה במאמרה רשימה של מושגים המבטאים מגבלות תפקוד ביניהן: ליקוי חושי, הופעה לא טיפוסית (שונה מהנורמה המקובלת), מגבלה בלתי-נראית, שימוש בחומרים (בין אם בעצת רופא ובין אם בצורה אישית). זיהוי מגבלות אלו אצל המשתקם, לצד הערכת היכולות שנשמרו והכישורים ברי היישום, והתחשבות בתחומי העניין, רצונותיו ונטיותיו של האדם - כל אלו מהווים את הבסיס לתכנון השיקום.
תהליך השיקום
תהליך השיקום כולל מספר מרכיבים: איתור האוכלוסייה, אבחון כוללני, טיפול, סיפוק שירותים שיקומיים עם אפשרות לאשפוז בית, השמה בקהילה ומעקב.
מנואל השני, קיסר האימפריה הביזנטית
מֲנוּאֶל השני פלאיולוגוס (ביוונית: Μανουήλ Β΄ Παλαιολόγος בשפות ארופאיות נקרא עמנואל השני) (27 ביוני 1350 - 21 ביולי 1425) היה קיסר ביזנטיון מ-1391 ועד למותו בשנת 1425.
חייו
מנואל השני היה בנו של הקיסר יוחנן החמישי פלאיולוגוס שמלך בשתי תקופות (1341–1376), 1379–1391 ואשתו האלנה קנטקוזינוס. מצד אמו היה מנואל נכד לקיסר יוחנן השישי קנטקוזינוס (1347–1354) ואשתו, אירן אסאנינא.
לאחר שקיבל תואר אצולה מאביו, יצא מנואל בשליחות האימפריה לאירופה, על מנת לגייס תמיכה צבאית, ב-1365 וב-1370. בשנת 1369 מונה למושל סלוניקי. אחיו הגדול, אנדרוניקוס הרביעי, נכשל בניסיונו להדיח את אביהם, יוחנן החמישי, ב-1373 וכתוצאה הוכרז מנואל כיורשו של אביו וכקיסר במשותף עם אביו (בחלוקת השלטון שהייתה נהוגה באימפריה הביזנטית). בין השנים 1376 ל-1379 ופעם נוספת ב-1390 הודחו השניים על ידי אנדרוניקוס הרביעי ובנו יוחנן השביעי, אבל מנואל הביס את אחיינו בעזרת הצי של ונציה ב-1390. יוחנן הצליח לחזור לשלטון, אך מנואל נאלץ ללכת לחצרו של באיזיט הראשון כבן ערובה. בשבי נאלץ מנואל להשתתף במסע נגד העיר הביזנטית האחרונה, פילדלפיה, באנטוליה.
שלטון
מנואל שמע על מותו של אביו בפברואר 1391 וברח מהשבי לקונסטנטינופול, כדי למנוע את עליית יוחנן השביעי לכס. היחסים בין מנואל לבין יוחנן השביעי השתפרו, אך הסולטאן באיזיט הראשון הטיל מצור על העיר בין השנים 1394 ל-1402. אחרי חמש שנים של מצור, הותיר מנואל השני את העיר בידיו של יוחנן השביעי ויצא לאירופה, לגייס תמיכה באימפריה הביזנטית בקרב בתי המלוכה באירופה. מסע צלב שניהל זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, נכשל ליד העיר ניקופול ב-25 בספטמבר 1396; אך העות'מאנים התמודדו באותה תקופה - לרווחתו של מנואל - עם פלישתו של טימור לנג לאסיה הקטנה ב-1400, שם החריב שתי ערים. לאחר כיבוש סוריה ובגדאד, חזר טימור לנג לאנטוליה, ובקיץ 1402 ניצח בקרב אנקרה. לאחר נפילת הסולטאן בשבי פרצה מלחמה בין צאצאי ביאזיט הראשון. מנואל השני תמך במהמט הראשון (1402–1421) שלא ניסה לכבוש את קונסטנטינופול.
מנואל השני ויוחנן השביעי הצליחו להחזיר ערים על חוף ים השיש. מנואל בנה קיר מגן במצר קורינתוס כדי למנוע את חדירת העות'מאנים לפלופונסוס, שם נמצאה הפרובינציה החשובה – מוראה.
מנואל השני טעה ולא תמך במועמד הנכון, מורט השני (1421–1451) וכתוצאה הייתה הבירה נצורה פעם נוספת, והעות'מאנים נסוגו רק לאחר הסכם לשלם להם תשורה שנתית. בשנותיו האחרונות העביר מנואל השני את רוב הסמכויות לבנו, יוחנן השמיני.
המחלוקת שעורר האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בעניין מנואל השני
ב-12 בספטמבר 2006 נשא האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר נאום שבו ציטט מדיאלוג שהתרחש לכאורה ב-1391 בין מנואל השני לבין משכיל פרסי. נטען כי בדיאלוג אמר הקיסר כי "הראה לי את הדברים החדשים שהביא מוחמד לעולם, ותמצא רק רשע וחוסר אנושיות, כמו המצווה להפיץ את דתו בכוח החרב". מוסלמים רבים נפגעו ממה שנראה כזלזול בנביא מוחמד מצד האפיפיור, ונפוצו גם תגובות אלימות. בספרו, מוסיף מנואל השני ואומר כי "אלוהים אינו מסופק ממראה הדם - והתנהגות לא שקולה מנוגדת לטבע האל. אמונה נולדת מן הנשמה, לא מן הגוף. מי שמנהיג אדם לאמונה, צריך להיות מסוגל לדבר היטב ולשכנע כיאות, בלי איומים ואלימות... על מנת לשכנע נפש שקולה, לא צריך זרוע חזקה, או נשק מסוג כלשהו, או אמצעים אחרים בהם מאיימים על האדם במוות".