cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נקמת דם
נקמת דם באסלאם
כדי שהחברה תוכל להמשיך בשגרת חייה כהרגלם, נדרש פיקוח של החברה על מבצעי נקמת הדם שלא יחרגו מגבולות מסוימים. לצורך זה כל חברה בנתה לעצמה חוקים שעל פיהם אנשי חברה ייאלצו לפעול כדי לבצע את מנהג נקמת הדם.
משפחת הנרצח יכולה לבחור במספר אפשרויות כדי להשלים את הנקמה במשפחה הרוצחת. אחת מן האופציות היא נקמת דם כאשר משפחת הנרצח מחויבת להחזיר את כבוד המשפחה בכך שהיא רוצחת אחד מבני המשפחה הרוצחת (זוהי האפשרות השכיחה). ישנה אפשרות נוספת כאשר משפחת הנרצח מקבלת פיצוי כספי מן המשפחה הרוצחת על מות בן משפחתם.
בדרך כלל, לאחר רצח בחברה מוסלמית מכריזים על עטוה - הפסקת אש בת שלושה ימים שמטרתה להרגיע את הרוחות (שלא ייווצר סכסוך) ולנהל משא ומתן בין משפחת הנרצח למשפחת הרוצח כדי לנסות למנוע נקמת דם. אם העטוה מצליחה, משפחת הרוצח משלמת סכום כסף למשפחת הנרצח ובכך פודה את נשמתו, ומשפחת הנרצח מתחייבת שלא לבצע נקמת דם. אם העטוה נכשלת, מתבצעת נקמת דם על ידי בן משפחה או קרוב של הנרצח.
גם כיום בחברה הבדואית נהוג לפתור את הסכסוך אצל שייח'ים מוכרים ומכובדים באזור. השייחים במקרה של רצח מנסים להרגיע את משפחת הנרצח ולאחר מכן מנסים להגיע לסיכום בין הצדדים. השייחים מנסים לפתור את הסכסוך בסולחה אבל לרוב הם מקבלים תשובה שלילית, מכיוון שמשפחת הנרצח מרגישה פגועה ויש לה את הצורך לנקום את מות בן משפחתם ולהחזיר את כבוד המשפחה.
ד"ר קידר טוען שהחברה הערבית במדינת ישראל היא "חברה במעבר". חברה העוברת מערכים של מסורת לערכים של חברה מודרנית. כחלק מתופעה זו, ישנה ירידה בערכי החמולה ובערכים דתיים. התפרקות "תרבות החמולה" גורמת לכך שזקני המשפחה כבר אינם המרכז המחזיק והמלכד, ואינם מקור הסמכות. תופעה זו עשויה להסביר את השפעתם ההולכת ופוחתת של המנהיגים המסורתיים על פתרון סכסוכים.
ממצאים ארכאולוגיים לנקמת דם
בשנת 2018 נחשפה במערה בהרי ירושלים, העדות הקדומה ביותר לנקמת דם. כך על פי מחקר משותף לרשות העתיקות, אוניברסיטת בר-אילן ואוניברסיטת תל אביב. בחפירות התגלתה גולגולת אדם ועצמות כף יד שתוארכו למאה ה-11–10 לספירה ומצבן מעיד לדעת החוקרים על נקמת דם. כן טוענים החוקרים שקיים דמיון רב לאוכלוסיית הבדואים שנהגה במסורת של נקמת דם.
נורהאצ'י, קיסר צ'ינג
נורהאצ'י (במנדרינית: 努尔哈赤 ; 8 באפריל 1559 - 30 בספטמבר 1626) (במאנצ'ורית: ᠨᡠᡵᡤᠠᠴᡳ), לפי ספירת הצ'ינג, היה למעשה קיסר סין הראשון משושלת צ'ינג לבית האייסין גיורו אותו הוא ייסד כמו כן גם את שושלת ג'ין המאוחרת בתור החאן של כל המאנצ'ורים. הוא החל מלחמות על שלטון סין נגד שושלת מינג ושלט על שושלת ג'ין המאוחרת משנת ייסודה בידיו ב-1616 ועד מותו. לאחר מותו בנו הואנג טאיג'י הקים את שושלת צ'ינג וקרא לאביו כקיסר הראשון של צ'ינג אף על פי שמעולם לא היה עונד התואר בכל מהלך חייו. למעשה עד היום הוא נחשב לסמל הייצור הקדום של המדינה המאנצ'ורית הראשונה אי פעם.
נקמת דם
נקמת דם במשפט הפלילי
עם התפתחות הרב-תרבותיות עלתה גם הטענה שיש להקל עם נאשם ברצח שבוצע כנקמת דם בגלל הרקע התרבותי שלו. טענה זו מכונה "הגנה תרבותית". בית המשפט העליון בישראל שלל טענה זאת מכל וכל וטען להפך, שיש להחמיר עם פשעים שנעשו על רקע תרבותי על מנת לעקרם.
נורהאצ'י, קיסר צ'ינג
שנותיו הראשונות
נורהאצ'י נולד ב-8 באפריל 1559. בהיותו בן שבט גיורו משבט נהר סקסוהו, נארוהצ'י בנוסף טען ירושה ממנטמו, ראש המשרד של הג'ורצ'ן (המאנצ'ורים) שחי כמאתיים שנה לפני כן. הצעיר גדל כחייל במשק ביתו של גנרל שושלת מינג לי צ'נגליאנג בפושון, שם למד ניב סיני, ככל הנראה קווינה, הניב הרשמי של בתי המשפט. נורהאצ'י קרא את הרומנים הסיניים רומנטיקה של שלוש הממלכות ושולי המים ולמד את כל מה שידע על אסטרטגיות צבאיות ופוליטיות סיניות מהן. הוא כינה את חמולתו אייסין גיורו בסביבות שנת 1612, זמן קצר לפני שעלה רשמית על כס המלוכה כחאן של שושלת ג'ין המאוחרת. בשנת 1582 נהרגו אביו של נורהאצ'י טקסי וסבו גיוקאנגה בהתקפה על גור (כפר במחוז האוטונומי שינבין מנצ'ו) על ידי מפקד יריץ יורקן, ניקאן ווילאן ("ניקאן ווילן" פירושו "מזכיר האן הסיני" בשפה הג'ורצ'ן כך על פי כמה היסטוריונים.) כשהוא מוביל בעזרת לי צ'נגליאנג. בשנה שלאחר מכן החל נורהאצ'י לאחד את השבטים הג'ורצ'נים סביב אזורו.
בשנת 1584, כשנורהאצ'י היה בן 25, הוא תקף את ניקאן ווילן בטורון (כיום גם ידוע בתור כפר בסינבין) כדי לנקום את מותם של אביו וסבו, שלדבריהם לא הותירו לו רק שלוש עשרה חליפות שריון. ניקן וואילאן נמלט משם לארהון, אותו תקף נורהאצ'י שוב בשנת 1587. ניקאן ווילן נמלט הפעם לשטחו של לי צ'נגליאנג. מאוחר יותר, כדרך לבנות מערכת יחסים, לי מסר את ניקאן וויילן לנורהאצ'י, שערף את ראשו בצורה אישית ומידית. תחילה היה בתמיכתו של לי, אבל נורהאצ'י בהדרגה גבר את כוחו בשנים שלאחר מכן.
נקמת דם
נקמת דם במשפט הפלילי
עם זאת, בית המשפט העליון בחר להקל בעונשו של נאשם אשר סבל מנקמת דם מצד קרובי קרבנו.
נורהאצ'י, קיסר צ'ינג
איחוד שבטי הג'ורצ'ן
בשנת 1593 קרא שבט יהא לקואליציה של תשעה שבטים: האדה, עולא, חיפה, מונגולים מג'ורצ'ן, סיבה, גוואלקה, ג'וסרי, ניין והיו עצמם מאוחדים להתקיף את הכוח של נורהאצ'י ולמנוע מכוח חדש לעלות. הקואליציה הובסה בקרב על גור ונורהאצ'י עלה כמנצח. בשנים 1599–1618 יצא נורהאצ'י למערכה נגד ארבעת שבטי חולון. הוא החל בתקיפת ההאדא בשנת 1599 וכיבושם בשנת 1603. ואז בשנת 1607, נכבש חיפה גם עם מותו של ביילנד ביינדרי שלה, ואחריו משלחת נגד עולא והזוהר ביוג'אנאי בשנת 1613, ולבסוף יהא ובייל שלה. גינטאיסי בקרב על סרחו בשנת 1619. בשנת 1599 נורהאצ'י נתן לשניים מתרגמיו, ארדי באקסי ('מורה תכשיט' במונגולית) ודאהי ג'ארג'י, את המשימה ליצור אלף-בית מנצ'ו על ידי התאמת התסריט המונגולי. בשנת 1606 הוענק לו המונגולים התואר קונדולון חאן. בקרב על סארהו הביס נורהאצ'י מתקפה סינית בעלת ארבע-שיני כוח שנועדה לכבוש את בירתו האטו עלא על ידי ריכוז כוחותיו בטור אחד בכל פעם. בשנת 1616 הכריז נורהאצ'י על עצמו כחאן והקים את שושלת ג'ין (אייסין גיורו), המכונה לעיתים קרובות ג'ין המאוחרת בהתייחס למורשת שושלת ג'ורן ג'ין הקדומה במאה ה-12. הוא בנה ארמון במוקדן (שן יאנג של ימינו, ליאונינג). "ג'ין המאוחרת" שונתה ל"צ'ינג "על ידי בנו הואנג טאיג'י לאחר מותו בשנת 1626, אולם בדרך כלל מכונה נורהאצ'י כמייסד שושלת צ'ינג. על מנת לסייע בממשל המאורגן שזה עתה נוצר, מונו חמישה מחבריו הנאמנים כמועצותיו הראשיות אנפיאנגג, עידו, חוראן, פיוגדון והוהורי. נורהאצ'י כבש את ליאונינג בשנת 1621 והפך אותה לבירת האימפריה שלו עד 1625. רק לאחר שהפך לחאן, הוא איחד לבסוף את האולא (שבט הקונסורטה שלו ליידי אבהאי, שהוזכר להלן) ואת יהה, שבט חברתו המונגו ג'ורג'ר.
נורהאצ'י בחר להדגיש באופן שונה את ההבדלים או את קווי הדמיון באורח החיים עם עמים אחרים כמו המונגולים מסיבות פוליטיות. נוראצ'י אמר למונגולים כי
"שפות הסינים והקוריאנים שונות, אך לבושם ואורח חייהם זהים. זהה גם לנו מנצ'ורים (ג'ורצ'ן) ומונגולים. השפות שלנו שונות, אבל הבגדים שלנו אורח החיים זהה. אתם המונגולים מגדלים בעלי חיים, אוכלים בשר ולובשים קליפות. אנשים עד השדות וחיים על תבואה. שנינו לא מדינה אחת ויש לנו שפות שונות."
מאוחר יותר נורהאצ'י ציין כי הקשר עם המונגולים אינו מבוסס בשום תרבות משותפת אמיתית, אלא זה היה מסיבות פרגמטיות של "אופורטוניזם הדדי". כאשר הארגונים התארגנו מחדש על ידי נורהאצ'י לשמונה באנרים, חמולות מנצ'וריות רבות נוצרו באופן מלאכותי כקבוצה של אנשים שאינם קשורים ייסדה שבט מנצ'ו חדש (mukun) באמצעות שם מקור גאוגרפי כמו טופון לשם ההילה שלהם (שם השבט). אי סדרים במוצאי שבט ג'ורצ'ן ומאנצ'ו הביאו לכך שהצ'ינג ניסה לתעד ולשיטוט את יצירת ההיסטוריות עבור שבט מנצ'ו, כולל ייצור אגדה שלמה סביב מקור שבט אייסין גיורו על ידי לקיחת מיתולוגיה מצפון-מזרח.
תחילת מלחמת מינג צ'ינג
בשנת 1618, הזמין נורהאצ'י מסמך שכותרתו שבעת התלונות בהן מנה שבע בעיות עם שלטון מינג והחל למרוד בשליטת שושלת מינג. רוב התלונות עסקו בסכסוכים נגד שבט יהא, ובמינג לטובה של יהא. נורהאצ'י הוביל התקשרויות מוצלחות רבות נגד הסינים של מינג, הקוריאנים, המונגולים ומשבטי יורצ'ן אחרים, והרחיבו מאוד את השטח שבשליטתו. בירות המדינה הראשונות שהוקמו על ידי נורהאצ'י היו פה אלה והטו אלה האן הסיני השתתף בבניית הטו אלה, בירת מדינת נורהאצ'י החדשה. עריקים מהצד של המינג מילאו תפקיד מסיבי בכיבוש צ'ינג של המינג. אלופי מינג שערקו למנצ'ורים היו נשואים לעיתים קרובות לנשים משבט אייסין גיורו ואילו עריקות בדרגה התחתונה קיבלו נשים מנצ'ו לא-קיסריות כרעיות. נורחאצ'י סידר נישואים בין אחת מנכדותיו לגנרל מינג לי יונגנגפנג (李永芳) לאחר שלי הכניעה את פושון בליאונינג למנצ'וס בשנת 1618 כתוצאה מקרב פושון. בתו של נורהאצ'י הייתה נשואה ללי יונגפנג. הצאצאים של לי קיבלו את הכותרת "אדונים של המחלקה השלישית". לי יונגפנג היה סבא רבא הגדול של לי שיאו. אסיר המלחמה האן, גונג ז'נגלו (אונוי), מונה להנחות את בניו של נורהאצ'י וקיבל מתנות של עבדים, נשים ומקום מגורים מנורהאצ'י לאחר שנורהאצ'י דחה הצעות תשלום לשחרורו לקרובי משפחתו. נורהאצ'י התייחס לבני ההאן בליאודונג באופן שונה על פי כמה גרגרים חקלאים שהיו להם, אלה עם פחות מ-5 עד 7 חטאים טופלו כמו פטפט בעוד אלה עם יותר מכמות זו זכו לתגמולים ברכוש. בגלל מרד של האן בליאודונג בשנת 1623, נורהאצ'י, שנתן בעבר ויתורים לנתיני האן הכבושים בליאודונג, פנה נגדם והורה שלא יהיה יותר מהימן עליהם והחליט נגדם מדיניות והרג מפלים, תוך שהוא מורה על האן שהתבוללו לג'ורצ'ן (בג'ילין) לפני 1619 התייחסו באותה מידה כמו שהיו לג'ורצ'נים ולא כמו האן הנכבש בליאודונג. עד מאי 1621 כבש נורהאצ'י את הערים ליאויאנג ושניאנג. באפריל 1625 הוא ייעד את שניאנג לעיר הבירה החדשה, שתחזיק במעמד זה עד לכיבוש צ'ינג של המינג בשנת 1644.
לבסוף בשנת 1626, ספג נורהאצ'י את התבוסה הצבאית הרצינית הראשונה בחייו בידי גנרל מינג יואן צ'ונג-ואן. נורהאצ'י נפצע על ידי התותחים תוצרת פורטוגזית בצבא יואן בקרב על נינגיואן. הוא לא הצליח להתאושש פיזית או נפשית, הוא נפטר יומיים לאחר מכן מפצעיו במבצר אייג'י (靉 雞 堡; בכפר דאיידג'ינבו של ימינו, מחוז דיג'יה, מחוז יוהונג, שניאנג) ב-30 בספטמבר בגיל 67. קברו, פו מאוזוליאום (סינית: 福 陵; pinyin: Fúlíng), ממוקם ממזרח לשן יאנג.
תרגום כתבים
התרגומים הראשונים של מנצ'ו ליצירות סיניות היו שש התורות הסודיות (六韜), סושו 素 書, ושלוש אסטרטגיות של הואנג שיגונג (三 略), כל הטקסטים הצבאיים הסיניים שהוקדשו לאמנויות המלחמה בגלל האינטרסים של מנצ'ו בנושא, כמו יצירתו של סון-דזו, "אמנות המלחמה". הטקסטים הקשורים לצבא שתורגמו למאנצ'ו מסינית תורגמו על ידי דהאי. תרגומי מנצ'ו לטקסטים סיניים כללו את קוד העונשין של מינג וטקסטים צבאיים בוצעו על ידי דהאי. תרגומים אלה התבקשו על ידי נורהאצ'י. הטקסט הצבאי וווזי תורגם למאנצ'ו יחד עם אמנות המלחמה. ההיסטוריה הסינית, החוק הסיני ותיאוריה צבאית סינית טקסטים קלאסיים תורגמו למאנצ'ו בתקופת שלטונו של הונג טאיג'י במוקדן (כיום שן יאנג), כאשר המנצ'ורים שמו משמעות לטקסטים סיניים צבאיים וממשליים. תרגום מאנצ'ו נעשה לרומן הנושא את נושא הצבא רומנטיקה של שלוש הממלכות. ספרות סינית, תיאוריה צבאית וטקסטים משפטיים תורגמו למאנצ'ו על ידי דהאי וארדי. התרגומים הוזמנו בשנת 1629. את התרגום לטקסטים הצבאיים סושו ושלוש אסטרטגיות של הואנג שיגונג והדה מינג הוידיאן (大 明 會 典) שנעשה על ידי דהאי הוזמן על ידי נורהאצ'י. אמנם בעיקר היו הנחיות מנהליות ואתיות שהרכיבו את מרבית שלוש האסטרטגיות של הואנג שיגונג והסושו, אך אכן המדע הצבאי נמצא בשש התורות הסודיות, ומדריכים צבאיים סיניים תורגמו בשקיקה על ידי המנצ'וס. הם נמשכו גם לתכנים הצבאיים ברומנטיקה של שלוש הממלכות, וזו הסיבה שהיא תורגמה. אמנות המלחמה תורגמה למאנצ'ו כ-ᠴᠣᠣᡥᠠᡳ ᠪᠠᡳᡨᠠ ᠪᡝ ᡤᡳᠰᡠᡵᡝᠩᡤᡝ אבקאי: baita be gisurengge,Möllendorff: baita be gisurengge, שיח על אמנות המלחמה. תרגום מאנצ'ו אחר מאוחר יותר נעשה על ידי האייסין גיורו שיינג.
מורשת
בין התרומות המתמשכות ביותר שנורהאצ'י עזב את צאצאיו היה הקמת שמונה הבאנרים, שבסופו של דבר יהוו את עמוד השדרה של הצבא ששלט באימפריה של צ'ינג. מעמדם של הבאנרים לא השתנה הרבה במהלך חיי חייו של נוראצ'י, וגם לא בימי שלטונו לאחר מכן, שנותר ברובו בשליטת משפחת המלוכה. שני האנרים הצהובים המובחרים היו תחת שליטת נורהאצ'י בעקביות. שני הבאנרים הכחולים נשלטו על ידי אחיו של נורהאצ'י סורהאצ'י עד שמת, ובנקודה זו נמסרו הכרזות הכחולות לשני בניהם של סורהאצ'י, צ'יורהלה ואמין. בנו הבכור של נורהאצ'י, קואיין, שלט על הכרזה הלבנה במשך מרבית שלטונו של אביו עד שמרד. ואז הבאנר הלבן של הגבול ניתן לנכדו של נורהאצ'י והלבן המישור ניתן לבנו השמיני ויורשו, הואנג טאיג'י. עם זאת, בסוף שלטונו של נורהאצ'י, הואנג טאיג'י שלט בשני האנרים הלבנים. בסופו של דבר, הבאנר האדום ניהל על ידי בנו השני של נוראצ'י, דייסן. בהמשך שלטונו של נוראצ'י, הועבר הבאנר האדום הגבול לבנו. דייסן ובנו ימשיכו להחזיק את שני הבאנרים האדומים עד סוף שלטונו של הואנג טאיג'י.
הפרטים על הירושה של הואנג טאיג'י כחאן של שושלת ג'ין המאוחרת אינם ברורים. כאשר נפטר בסוף שנת 1626, נורהאצ'י לא מינה יורש; במקום זאת הוא עודד את בניו לשלוט במכללה. שלושה מבניו ואחיינו היו "ארבעת העטורים הבכירים": דאיסאן (בן 43), אמין (בנו של אחיו של נוראצ'י סוּרַאצ'י; 40 או 41), מנגגלשטאי (38 או 39), והונג טאיג'י עצמו (33). למחרת מותו של נורהאצ'י, הם הכריחו את אשתו הראשית ליידי אבהאי (1590–1626) - אשר ילדה לו שלושה בנים: אג'י, דורגון ודודו - להתאבד כדי ללוות אותו במוות. מחווה זו גרמה לחלק מההיסטוריונים לחשוד כי נורהאצ'י למעשה כינה את דורגון בן החמש עשרה כממשיך דרכו, עם דייסן כעוצר. בכך שאילצו את אמו של דורגון להרוג את עצמה, הנסיכים הוציאו בסיס חזק של תמיכה בדורגון. הסיבה לתככים שכאלו הייתה הכרחית היא שנורהאצ'י השאיר את שני האנרים הצהובים העילית לדורגון ודודו, שהיו בניהם של ליידי אבהאי. הונג טאיג'י החליף שליטה על שני הבאנרים הלבנים שלו בזו של שני הבאנרים הצהובים, והעביר את השפעתם וכוחם מאחיו הצעירים אל עצמו.
מרכז ויצמן
מרכז ויצמן הוא פרויקט המשלב מרכז קניות, דיור מוגן, מרפאות ובית מלון. המרכז שוכן ברחוב ויצמן בתל אביב, והוא צמוד למרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי מצפון.
המרכז ניצב על תא שטח בגודל של 12 דונם, והוא מהווה חלק ממתחם בית החולים. השטח הבנוי בקומפלקס משתרע על פני 54,000 מ"ר ועלות הקמתו הגיעה ל-110 מיליון דולר. מתכנן המרכז הוא האדריכל משה זרחי.
במפלס הקרקע פועל מרכז קניות, ומעליו שלושה מבנים - שני מגדלים ומבנה נוסף שבו ארבע קומות. בנייתם של שני המגדלים - הצפון מערבי בן 14 קומות והדרום-מזרחי בן 20 קומות - הסתיימה בשנת 2004. לפי הכוונה המקורית יועד גם המגדל הנמוך מבין השניים להתנשא לגובה של 20 קומות.
המגדל הצפון מערבי משמש כולו לדיור מוגן. המגדל הדרום מזרחי משמש למשרדים, מרפאות, דיור מוגן ומלונאות. בקומפלקס הדיור במוגן יש בסה"כ 231 יחידות מגורים בשני המגדלים. אכלוס מרכז הדיור המוגן החל בחודש נובמבר 2004, במגדל הנמוך מבין השניים.
במבנה השלישי פועל מרכז רפואי שכולל מחלקת החלמה, מחלקה סיעודית ומחלקה לטיפול בתשושי נפש. מתחת לקומה המרכזית נחפרו חמש קומות תת-קרקעיות המשמשות כחניון. במהלך בנייתו, נבנו נתיבי כניסה ויציאה לחניון התת-קרקעי מאמצע רחוב ויצמן, כמו גם מתוך מתחם בית החולים.
דרשנות
ביהדות, דרשנות היא נשיאת נאום (דרשה) בפני קהל בנושאי מוסר, הלכה, מקרא וכדומה, פעמים רבות תוך קישור לפרשת השבוע או לענייני דיומא. נושא הדרשה נקרא "דרשן" ובמאות האחרונות (לפחות ביהדות אשכנז) היה גם נושא משרה או בעל-מקצוע שזה עיקר תפקידו: "מגיד" או "מגיד מישרים". בדרך כלל, כינוי זה הבדיל אותו מתפקיד רב הקהילה, או פוסק ההלכה, ומיקד את הגדרת פעילותו הציבורית בנשיאת הדרשה בפני הקהילה. שני סוגי דרשנים היו: דרשן החי בקהילה בה קהל שומעיו היה קבוע, ו"דרשן נודד" אשר קהל שומעיו השתנה. בהיסטוריה היהודית תופעת דרשנות נודדת הייתה נפוצה באירופה בימי הביניים, בהם היה נהוג שדרשנים נודדים יסתובבו במקומות היישוב, ותמורת כסף היו דורשים לציבור המקומי. המגידים הנודדים היו מתפרנסים מנדבות הקהל ששמע את דרשותיהם, וככל שהיטיבו לעורר את הלבבות ולמשוך קהל רב יותר, כך קיבלו פדיון גדול יותר עבור דרשתם.
סביר כי המונח 'דרשה' נקרא כך בדומה ל"מדרש. ככל הנראה המונח "דרשנות" הוא גלגול מאוחר (מתקופת בית שני) של המונח "מדרש". סביר כי גם מבחינה תוכנית מדובר בהשתלשלות של מסורת המדרש: בתרבות היהודית קיימים סוגים שונים של מדרש כתוב, ועל בסיסם התעצבה הדרשה המדוברת. אלה הם מדרשי ההלכה ומדרשי האגדה. הדרשנות, בדומה למדרש, אינה מצטיינת בפרשנות פשט, אלא בפרשנות מרחיבה, על דרך המדרש. הדרשנים עצמם לא היו בהכרח תלמידי חכמים, ופעמים רבות הדרשנות הוזמנה; כלומר, הדרשן התבקש לקשור את דרשתו לנושא מסוים לפרשת השבוע או לסוגיה התלמודית הנלמדת, על אף שלא היה קיים קשר ישיר בין הדברים. בימי הביניים ובעת החדשה אף נכתבו כמה ספרים בידי רבנים אודות אומנות הדרשנות.
התפתחות הדרשנות לאורך ההיסטוריה
במשך הדורות היוותה הדרשה אחת הבמות הדתיות-חברתיות המרכזיות עבור החברה היהודית. יש הטוענים כי הדרשה עתיקת יומין היא, ותחילתה עוד בימי הנביאים, ואף ייתכן שיש בתורה רמזים לקיומה. יש המייחסים את ההתפתחות הראשונה של המדרש לתקופת בית שני, שבה היו קוראים את התורה, מתרגמים אותה לארמית - הלשון המדוברת באותה עת, ומוסיפים דברי הסבר ופירוש לפשט המקרא. הדעה המקובלת במחקר המודרני, משייכת את תחילתה של הדרשה לימי התנאים והאמוראים. ישנם הסוברים כי היא באה כתחליף למתורגמן, וישנם אלה המשייכים את תחילתה לעליית מעמדו של בית הכנסת. מקור הדרשה כבר בימי הנביאים, ומקובל לראות בנבואותיהם מעין דרשה ציבורית. בימי בית המקדש הראשון והשני הלכו והתפתחו הדרשות בתוך תחומי המקדש, ועם חורבן הבית השני והתבססות דור יבנה, החלו הדרשות והדרשנים השונים לתפוס את מקומו של המקדש. הדרשות ביטאו את התפתחות התורה שבעל פה ומקובל לראות בהן מעמד ציבורי שיצר ועיצב את אופי התרבות היהודית שלאחר תקופת המקדש.
בימי הביניים הלכה והתפתחה תרבות בתי הכנסת, ונהוג היה לשאת דרשות בשבתות, בעיקר סביב פרשת השבוע. בבתי המדרש נישאו דרשות אודות סוגיות תלמודיות, נושאי הלכה ומוסר, לרוב בשיעור של הרב המלמד או של ראש הישיבה או בית המדרש. דרשה בולטת היא דרשת שבת הגדול, שבה דורש הרב בקהילתו בהלכות הפסח.
מגיד מישרים ('המגיד')
ביהדות אשכנז, מגיד מישרים (או בקצרה: מגיד) היה דרשן נודד או קבוע, שנשא דרשות התעוררות ומוסר בבתי הכנסת, כדי לעודד את המון העם לקיים את המצוות ולהתמיד בלימוד התורה.
מגידים נודעים
רבים מה"מגידים" התפרסמו בשם עירם, אצל אלו הנודדים הייתה זו בדרך כלל עיר המוצא שלהם, ואצל הקבועים הייתה זו העיר שבה נשאו באופן רשמי את משרת "המגיד דמתא" (מארמית: מגיד העיר). בחלקם דבק שם אחת הערים שבהם הגיעה הקריירה הדרשנית שלהם לשיא, כמו במקרה של המגיד המפורסם רבי יעקב קרנץ "המגיד מדובנא" שישב בדובנו היא דובנא במשך שמונה עשרה שנה ובה התפרסם.
הדרשה המודרנית
בזרמים הליברליים ביהדות, נשיאת דרשה היא חלק בלתי נפרד מהתפילה בציבור, וחלק חשוב מתפקידו של רב הקהילה. הכנסת הדרשה לבית-הכנסת הייתה אחד השינויים הראשונים שהוצעו על ידי מבשרי הרפורמה, בדמדומי תנועת ההשכלה בגרמניה, בתחילת המאה ה-19. הם שאבו השראה מהדרשות של הכמרים הפרוטסטנטים, שנאומים מסוגננים כאלה היו חלק מרכזי בתפקידם. הדרשות (פרדיגטים) נישאו בשפת המדינה, ובכך פנו לכלל המתפללים, ובפרט לנשים שרובן לא הבינו עברית. הן התמקדו בדרך כלל בנושאים מוסריים, והיו שונות בתכלית מהפלפול הדו-שנתי המקובל. בין הראשונים לדרוש בלעז בבתי-כנסת היו ישראל יעקבסון ואנשיו מהקונסיסטוריה היהודית של וסטפליה, שאף חייבו את הרבנים במדינתם לעשות כן בצו. חידוש זה הונהג גם בהיכל בהמבורג, בבית-הכנסת בווינה של יצחק נח מנהיימר ובבית-הכנסת בפראג של יום-טוב ליפמן צונץ ומיכאל זקש. מנהיימר, שביקש לשמור על אחדות עם הגורמים השמרניים בעירו, מיסד דגם של "מטיף" כתפקיד מוגדר: לצד רב מסורתי מהסוג הישן, שהיה בקיא בהלכה והיה אחראי על הכשרות וכדומה, הוא עצמו שימש כאיש דת מודרני שנועד למשוך את הציבור הרחב והמחולן לחיים הקהילתיים, בין היתר אך לא רק באמצעות איכות דרשותיו. חלוקת העבודה הווינאית הועתקה במקומות רבים.
צונץ נתן לדרשה הלועזית ביסוס עיוני נרחב בספרו "הדרשות בישראל והשתלשלותן ההיסטורית", חיבור הנחשב לקלאסיקה של חכמת ישראל המוקדמת. התפשטותו המהירה של החידוש עוררה מחלוקת עזה בין המודרניים מתקני הדת לרבנות המסורתית. בשנות ה-1830 הייתה הדרשה סממן מובהק של תנועת הרפורמה. ב-1835, כשהרב המשכיל ליב שוואב נשא דברים בלעז לראשונה במוראביה, עורר הדבר מחאה חריפה מצד הרב הראשי נחום טרייביטש. החת"ם סופר הזהיר בתשובותיו (או"ח קצז) מ"הלועזים בלעז", שאותם מנה בין הסימנים למי שאסור לקבל תורה מפיו, ואסר בצוואתו על מינוי מטיף כזה בפרשבורג: "לא ידרוש בלשון לאומים כי לא יאריך ימים." שיא המלחמה בדרשה היה בתקנות מיכאלוביץ (מיהאלאוויטץ) שנערכו בהונגריה ב-1865, וכשבעים רבנים חתמו עליהן לבסוף. בסעיף הראשון נקבע: "אסור לדרוש דרשה בלשון אומות העולם, וכן אסור לשמוע דרשה בלשון אומות העולם, על כן צריך כל בר ישראל אשר ישמע שרב או אחד דורש בלשון נכרי לעזוב בית-הכנסת ולצאת חוצה."
על אף המאבק נגדו, התקבלותו המהירה של הנאום בלעז בציבור והפיכתו לאופנתי ומבוקש, כפו אותו הר כגיגית גם על מרבית האורתודוקסים, מי ברצון ומי בלב ולב. כבר מ-1821 הקפיד חכם יצחק ברנייס, מאבות אסכולת "תורה עם דרך ארץ", על דרשה בגרמנית צחה. תלמידיו וממשיכיו, כמו רש"ר הירש ועזריאל הילדסהיימר, נקטו בסגנון זה למן ההתחלה, על אף שהדבר עורר לעיתים התנגדות מחוגים מסורתיים. הכתב סופר מינה ב-1864 את שרגא פייש פישמן למגיד בגרמנית בבית-הכנסת של אביו (ופישמן אכן מת ממחלה קשה בגיל צעיר); מהר"ם שיק הסביר לתלמידו וואלף סופר (או"ח ואבה"ע ע) שלא מצא איסור לאיש ירא לדרוש בלשון לאומים. אפילו בהונגריה שלאחר פירוד הקהילות, ב-80% מבתי-הכנסת האורתודוקסיים ב-1900 הייתה שפת הדרשה לועזית.
כיום אך מעטים מקפידים על שימוש בלשון הקודש או ביידיש בלבד באירועים ציבוריים, ולא בשפת המדינה (בעיקר אנגלית). רובם הם קנאים הונגרים המצייתים לתקנות מיכאלוביץ, דוגמת חסידות סאטמר.
דרשת בר מצווה
בקהילות רבות נהוג שחתן בר מצווה נושא דרשה, לאחר שעלה לתורה או במסיבה הנערכת לכבוד הגיעו למצוות. הכנת הדרשה היא חלק מההכנות לטקס הבר מצווה. יש קהילות בהן נהוג שמיד עם תחילת הדרשה פותח הקהל בשירה רמה, כך שרק הרב היושב ליד חתן הבר מצווה שומע את דרשתו. המניע לכך הוא שלא לבייש את מי שאינו מסוגל להשמיע דרשה כהלכתה.
מטרת טקסט זה, להוות מעין גשר, בין העבר, להווה ולעתיד. דהיינו, הילד מספר בו על עברו, נפרד מילדותו, מבטא תודה להוריו ובני משפחתו, על חלקם בגידולו עד כה. בזרמים הפחות אורתודוקסים, מבטא הילד גם את אישיותו. רצונותיו, תחביביו וכדומה. יש מקום גם לביטוי שאיפותיו לעתיד. טקסט זה הוא מעין חותמת, להיות הילד לבוגר על פי ההלכה. יש כאלה המקשרים את הדרשה, לפרשה ולדרשה הדתית, אותה נושא הילד בבית הכנסת, בלבד. ככול נושא אחר, גם טקסט זה עובר שינויים בהתאם לתקופה, בה השפה משתנה בהתאם. היום יש רבים הנוהגים גם להקליט את הטקסט ולהשמיעו כך בחגיגה. אחרים מעדיפים להקריא אותו. (כך שאין צורך לזכור את הטקסט בעל-פה).
וולפגנג אובראט
וולפגנג אובראט (בגרמנית: Wolfgang Overath, נולד ב-29 בספטמבר 1943 בזיגבורג שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בפ.צ. קלן ובנבחרת גרמניה המערבית בעמדת הקשר.
קריירת מועדונים
אובראט שיחק לאורך כל קריירת הבוגרים שלו בפ.צ. קלן, אליה הגיע בגיל 19, לאחר ששיחק במועדון נוער בעיר הולדתו זיגבורג. אובראט נודע כשחקן בעל רגל שמאל חזקה, טכניקה ויכולת מסירה מצוינת. אובראט זכה עם קלן באליפות בעונת 1964, בה נחנכה הבונדסליגה, ובשני גביעים מקומיים. הראשון בשנת 1968, לאחר ניצחון 4-1 בגמר על בוכום, והשני בשנת 1977, לאחר ניצחון 1-0 בגמר על הרטה ברלין. לאחר זכייה זו, פרש אובראט מכדורגל.
קריירה בינלאומית
אובראט החל לשחק בנבחרת גרמניה המערבית בשנת 1963, ושיחק במדיה בשלושה מונדיאלים. במונדיאל 1966 סיים אובראט עם הנבחרת במקום השני לאחר הפסד במשחק הגמר לנבחרת אנגליה. במונדיאל 1970 סיים אובראט עם הנבחרת במקום השלישי, לאחר שהנבחרת הודחה בחצי הגמר מול נבחרת איטליה, וניצחה במשחק על המקום השלישי את נבחרת אורוגוואי. במונדיאל 1974 אובראט זכה עם נבחרת גרמניה המערבית, בפעם השנייה בתולדותיה, ובכך הפך לאחד משלושה שחקנים בלבד שזכו הן במקום השלישי, הן במקום השני והן במקום הראשון במונדיאלים, בצוותא עם חבריו לנבחרת פרנץ בקנבאואר וספ מאייר. הישג זה שוחזר, נכון לשנת 2015, על ידי שני שחקנים בלבד, מירוסלב קלוזה הגרמני ופרנקו בארזי האיטלקי. במונדיאל 1974 נבחר אובראט לנבחרת מצטייני הטורניר.
לאובראט היה מאבק מול חברו לנבחרת גינטר נצר, שכיכב אז בבורוסיה מנשנגלדבך, אחת מיריבותיה הגדולות של פ.צ. קלן, קבוצתו של אובראט. מאמן הנבחרת הלמוט שן העדיף לעיתים קרובות את אובראט, שנחשב מגוון יותר במשחקו מנצר, אך נאלץ לוותר על שירותיו ביורו 1972 עקב פציעה, בעוד שנצר הוביל את הנבחרת לזכייה באותו טורניר בצוותא עם פרנץ בקנבאואר וגרד מילר. בהמשך, אובראט החליף בעצמו את נצר לאחר שזה נפצע. נצר אמר כעבור זמן על אובראט שהוא "נולד לשחק עבור גרמניה".
לאחר מונדיאל 1974 פרש אובראט מהנבחרת, לאחר שצבר 81 הופעות, בהן הבקיע 17 שערים.
לאחר הפרישה
אובראט כיהן כנשיא פ.צ. קלן החל משנת 2004, ופרש מהתפקיד בשנת 2011.
תארים
עם פ.צ. קלן:
עם נבחרת גרמניה המערבית:
תארים אישיים:
האקדמיה הצבאית של ארצות הברית
האקדמיה הצבאית של ארצות הברית (באנגלית: United States Military Academy) היא אקדמיה צבאית השייכת לצבא ארצות הברית. היא שוכנת בבסיס וסט פוינט שבמדינת ניו יורק, כ-80 קילומטר צפונית לעיר ניו יורק. מתחם וסט פוינט נבנה בשנת 1778, והוא המתחם הצבאי הפעיל הוותיק ביותר בארצות הברית. הקמפוס המרכזי נחשב לאתר מורשת לאומי הכולל בתוכו פסלים ומונומנטים לאומיים, מבנים היסטוריים ואתרי מורשת. היא אחת מתשע עשרה האקדמיות הפדרליות של ארצות הברית ואחת מחמש אקדמיות השירות בארצות הברית.
מועמדים לקבלה ללימודים באקדמיה נדרשים להגיש בקשה ישירות לאקדמיה וכמו כן לקבל אישור למינוי, בדרך כלל מחבר הקונגרס האמריקאי. מועמדים תושבי וושינגטון הבירה או אזרחי פוארטו ריקו, איי מריאנה הצפוניים, גואם, סמואה, איי הבתולה נדרשים לקבל מינוי מהנציב האמריקאי באותו מקום. דרך נוספת לקבל מינוי היא ישירות מנשיא ארצות הברית או סגנו. הסטודנטים הלומדים במוסד הם צוערים ושכר לימודם ממומן באופן מלא על ידי צבא ארצות הברית בתמורה לשירות פעיל בתום תקופת לימודיהם כקצינים. הלימודים באקדמיה מתחילים בחודש יולי. מדי שנה כ-1,300 סטודנטים מתקבלים, וכ-1,000 צוערים מסיימים את לימודים.
הצוערים לומדים לקראת תואר ראשון ארבע שנתי במדעים מדויקים (תואר B.Sc). יחד עם הלימודים האקדמאים הצוערים לומדים, מתנסים ונבחנים בפיקוד, מנהיגות צבאית וניווטי שטח ומחויבים להשתתפות בלפחות פעילות ספורטיבית תחרותית אחת. הצוערים מחויבים לדבוק בקוד הכבוד של הצוער הקובע כי הצוער לא ישקר, ירמה, יגנוב ומחויב לגנות סובלנות כלפי אלו שכן. ההערכה הסופית של הצוער מושתתת על שלושה קריטריונים - השגים אקדמיים, פיזיים וצבאיים.
רוב הבוגרים מגויסים לצבא ארצות הברית כקצינים בדרגת סגן משנה (לוטננט משנה), כאשר בוגרים אזרחי חוץ מגויסים כקצינים בצבאות של מדינות האזרחות שלהם. מאז שנת 1959 ניתן לבוגר לבקש להתגייס לצבא שאינו של מדינתו. המהלך בדרך כלל מלווה בחילופי קצינים עם אותו צבא אליו הבוגר רוצה להתגייס.
מוסד וסט פוינט היווה מודל להרבה מוסדות להשכלה גבוהה בארצות הברית. זהו המוסד הראשון שהעניק תואר בהנדסה אזרחית, הראשון שהעניק טבעת מחזור לבוגרים (class ring). כמו כן המוסד שימש השראה לבניית תוכנית לימודים מקיפה ומודרנית ללימודי הנדסה ומדעים מדויקים. אקדמיית וסט פוינט שותפה פעילה בהתאחדות ספורט הקולג'ים הלאומית של ארצות הברית (NCAA) ומחזיקה ב-15 קבוצות ספורט גברים ו-9 קבוצות נשים.
בין בוגרי האקדמיה נמנים שני נשיאי ארצות הברית (ונשיא הקונפדרציה), נשיאים של קוסטה ריקה, ניקרגואה, הפיליפינים, רבים מהמצביאים הדגולים של ארצות הברית ו-75 ממקבלי מדליית הכבוד של צבא ארצות הברית.
ייסוד והשנים הראשונות
מוצב וסט פוינט הוקם בשנת 1778, אויש על ידי הצבא הקונטיננטלי, והוא המוצב הצבאי הפעיל הוותיק ביותר בארצות הברית. המוצב עבר ביצורים בשנים 1778–1780 בראשות המהנדס והמצביא עטור השבחים הפולני תדיאוש קושצ'ושקו. הביצורים נעשו במסגרת מלחמת העצמאות של ארצות הברית נגד הבריטים. מיקומו של המוצב, אשר יושב על היצרות והתעקמות בצורת האות "S" של נהר ההאדסון במדינת ניו יורק, מאפשר הגנה על פנים היבשת ובעצם הפרדה של הקולוניות הבריטיות באמריקה הצפונית. התעקמות הנהר הצריכה האטה משמעותית של ספינות הקרב הבריטיות, ועל ידי כך חשפה אותן לפגיעה מהכוחות היושבים בוסט פוינט שעל הגדה, היושב על רמה מוגבהת מעל הנהר ובין הרים אשר מעניקים לו הגנה טבעית.
אחד מהמקרים השחורים בהיסטוריה של וסט פוינט הוא הבגידה הידועה לשמצה של בנדיקט ארנולד שהתרחשה בעודו פיקד על המוצב, כאשר ניסה למכור את תוכניות המבצר ולמסור אותו לידי הבריטים. הבוגדים אשר נמלטו עם התוכניות מוסט פוינט נתפסו על ידי כוחות הצבא הקונטיננטלי והפלילו בחקירתם את ארנולד. לאחר מעשה הבגידה, כדי להלבין את המוניטין של המוצב החשוב, הצבא שינה את שמו לפורט קלינטון. לאחר המלחמה המוצב שימש כמחסני תחמושת עבור צבא ארצות הברית.
הלימודים בוסט פוינט החלו כקורסים להנדסה וארטילריה בשנת 1794. בשנת 1801, זמן קצר לאחר השבעתו לנשיאות, תומאס ג'פרסון הורה להכין את התוכניות להקמת אקדמיה צבאית בוסט פוינט. המפקד הראשון הנבחר על ידי תומאס ג'פרסון הוא קולונל ג'ונתן ויליאמס (אלוף-משנה). האקדמיה עצמה החלה לפעול ביולי 1802, כאשר הבוגר הראשון שלה היה ג'וזף גרדנר סוויפט, שקיבל את תעודתו באוקטובר אותה שנה.
בשנים הראשונות לפעולתה, האקדמיה קיבלה מועמדים בין הגילאים 10 ל-37 ומשך הלימודים בה היה בין 6 חודשים לקורסים הבסיסיים ל-6 שנים לתארים המתקדמים. בעקבות מלחמת 1812, הקונגרס אישר החדרת מערכות לימודים ואימונים צבאיים יותר פורמליים ומודרניים למוסד והגדיל את כמות הצוערים בה ל-250.
ב-1817, מפקד האקדמיה, הקולונל סילוונוס תייאר, פיתח את תוכנית הלימוד המודרנית שמהווה בסיס ללימודים האקדמיים באקדמיה עד ליום זה. כמו כן הוא החדיר משמעת צבאית קפדנית ואת קוד הכבוד המוכר של המוסד. בעקבות מעשים אלו סילוונוס תייאר מתואר כ"אבי האקדמיה הצבאית". פסלו ניצב כיום בקמפוס.
במהלך המאה ה-19, מקצוע הלימודים העיקרי באקדמיה היה הנדסה אזרחית, ובוגרי המוסד עסקו בבניית התשתיות ברחבי ארצות הברית. עד לשנת 1824, המוסד היה בית הספר היחיד ללימודי הנדסה בארצות הברית.
המוניטין של האקדמיה הצבאית בוסט פויינט החל להתעצם בעקבות מלחמת ארצות הברית במקסיקו בשנים 1846–1848 כאשר בוגרי האקדמיה הוכיחו עצמם בשדה הקרב כלוחמים מיומנים ומנהיגים מוכשרים. מתוך 523 הבוגרים שלחמו, 452 זכו לקידומים בשדה הקרב או לעיטורי הוקרה על גבורתם.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאנית, נלחמו זה מול זה בוגרים שלמדו זה לצד זה. 294 בוגרי האקדמיה השתתפו במלחמה כקצינים בוגרים לצד הצפון כאשר 151 בוגרים השתתפו לצד הדרום, מתוכם מנהיגם, הגנרל רוברט אי לי. בכל אחד מ-60 הקרבות העיקריים של המלחמה, פיקד בוגר האקדמיה על צד זה או אחר.
לאחר מלחמת האזרחים
מיד לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, בעקבות החלק החשוב שלקחו בוגרי האקדמיה וההצלחה הכבירה שלהם בקרבות, זכתה האקדמיה לתהילה שלא ידעה כמוהה מעולם. עם זאת, האקדמיה נתקלה במספר קשיים בניסיון לקלוט ולהחיל צוערים ממדינות הקונפדרציה בשורות הצוערים ממדינות הצפון, עקב התרעמות מצד התושבים ובכירי הצבא שכולם היו תושבי המדינות הצפוניות. הצוערים הראשונים ממדינות הדרום התקבלו ללימודים באקדמיה רק בשנת 1868, שלוש שנים לאחר סיום המלחמה. הצוער כהה העור הראשון התקבל בשנת 1870, ג'יימס סמית', אשר לא סיים את לימודיו והודח מסיבות שנויות במחלוקת. הצוער השחור הראשון שסיים את לימודיו היה הנרי פליפס, בשנת 1877, אשר סיים במקום ה-50 מתוך 76 בוגרים.
בעקבות ריבוי קונפליקטים צבאיים של ארצות הברית באוקיינוס השקט (מלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1899 והמלחמה בפיליפינים ב-1901), הקונגרס האמריקאי הגדיל את מכסת הצוערים מ-250 ל-481. הגדלה זו הביאה לפרץ של בנייה ומודרניזציה בקמפוס האקדמיה.
בין מלחמות העולם
בשנת 1925 האקדמיה הצבאית בוסט פויינט הוכרה סופית כמוסד להשכלה גבוהה בארצות הברית והחלה להעניק תארים ראשוניים במקצועות ההנדסה והמדעים המדויקים משנת 1933. בשנת 1935 מכסת הצוערים הוגדלה משמעותית לכדי 1960 צוערים.
מלחמת העולם השנייה והמלחמה הקרה
בעקבות פריצת מלחמת העולם השנייה באירופה, הוגדלה מכסת הצוערים באקדמיה לכ-2500 צוערים וזאת במטרה להכין את הצבא לקראת השתתפות בלחימה. מעבר להגדלת המכסה קוצרה גם תקופת הלימודים באקדמיה לכדי 3 שנים במקום ה-4 שהיו נהוגות עד אז. בשנת 1943 עקב הלחימה הקשה והאבדות הרבות לצבא, הוצע להפעיל באקדמיה קורס קצינים ללא לימודים אקדמאים באורך של שישה חודשים בלבד וזאת על מנת למלא את השורות בשדות הקרב. ההצעה לא עברה כדי לא לפגוע ביוקרה של המוסד. ארבעה מתוך חמשת הגנרלים בעלי חמישה כוכבים (הדרגה העליונה ביותר בצבא ארצות הברית) בזמן מלחמת העולם השנייה היו יוצאי האקדמיה וכ-500 בוגרים נפלו במלחמה, יותר מבכל מלחמה אחרת בתולדות האקדמיה. מלחמת קוריאה לא גרמה לשינויים בתוכניות הלימודים במוסד ובמכסות הצוערים. במלחמה נפלו 157 בוגרי האקדמיה.
האישה הראשונה התקבלה למוסד היוקרתי בשנת 1968. ובשנת 1971 שוחרר הצוער הראשון אשר הכריז על עצמו כסרבן מצפוני. בתקופת מלחמת וייטנאם, 333 בוגרי האקדמיה נפלו בקרב.
התקופה המודרנית
בשנת 1985 הוגדרו תארים מדויקים ללימודיהם של הצוערים. עד אז לבוגרים הוענק תואר בוגר במדעים מדויקים כללי. כאשר משנת 1985 על כל צוער לבחור את מסלול ההנדסה או התואר המדויק אותו הוא רוצה ללמוד (חשמל, מכניקה, מחשבים, פיזיקה וכו').
בעקבות מתקפת הטרור של ה-11 בספטמבר 2001 הביקוש ללימודים באקדמיה עלה באופן דרמטי. כיום רק כ-13% ממגישי בקשות לקבלה מתקבלים ללימודים באקדמיה.
קמפוס
בשנת 1902 בוצע השינוי החזותי המאסיבי האחרון של האקדמיה, כאשר חברה בוסטונית זכתה במכרז לשיפוץ הקמפוס ברוח האדריכלות הנאו-גותית. רוב הבניינים של הקמפוס בנויים בסגנון זה מאבן גרניט אפורה-שחורה. כאשר הבולט מכולם הוא מבנה הקפלה, שבנייתה הסתיימה בשנת 1910. מעונות הצוערים המודרניים נבנו בשנות ה-60' ונועדו לדמות סגנון נאו-גותי. שאר הבניינים ברחבי הקמפוס ובעיקר מבני המחייה של הסגל בנויים בסגנון הטודור, הג'ורג'יאני והפדרלי. הבניינים הוותיקים ביותר, כגון הכנסייה הישנה, בנויים בסגנון הנאו-קלאסי.
ברחבי הקמפוס מצויים פסלים רבים של גדולי המצביאים שהשפיעו על האקדמיה או למדו בה, כגון וושינגטון, תייאר, אייזנהאואר, מקארתור, קושצ'ושקו, סדג'וויק, פאטון ו-27 פסלים אנושיים אחרים.
במתחם הקמפוס מצוי, כמו כן, בית קברות בו קבורים רבים מבוגרי האקדמיה ובני משפחתם. בית הקברות הוא מעורב ובו קבורים בוגרים מדתות שונות.
מתקני ספורט
מתקני הספורט באקדמיה נמצאים בתחזוקה מתמדת ועוברים שיפורים ומודרניזציה מפעם לפעם. בקמפוס נמצא אצטדיון פוטבול מתקדם, אצטדיון אתלטיקה קלה, מרכז טניס, קומפלקס רוגבי, אולם גימנסטיקה ובריכת שחייה.
אירוע מסורתי יוצא דופן, הנערך מדי שנה ב-5 בספטמבר, הוא 'מלחמת הכריות'. בשנת 2015, האירוע יצא מכלל שליטה, ו-30 סטודנטים נפצעו.
מוזיאון
במוזיאון עצמו ניתן לראות, בין שאר המיצגים, את האקדחים של ג'ורג' וושינגטון, חרבו של נפוליאון, פגיונו ואקדחו של גרינג כשנתפס ואקדחו המצופה זהב של היטלר.
אדמיניסטרציה
המפקד בפועל של האקדמיה הצבאית מוגדר בתרגום מילולי מאנגלית כמפקח (Superintendent) ודרגתו, בשנים האחרונות, הוא לוטננט גנרל - גנרל בעל שלושה כוכבים. המפקח מדווח ישירות לראש המטה של צבא ארצות הברית (CSA). המפקח בפועל כיום הוא לוטננט גנרל רוברט קסלן ג'וניור מיולי 2013.
במטה האקדמיה ישנם עוד שני בעלי תפקידים בדרגות גנרלים. בריגדיר גנרל - גנרל בעל כוכב אחד, דיאנה הולנד המפקדת על הצוערים ואחראית על ההכנה הצבאית באקדמיה (המפקח הנוכחי קסלן שימש בתפקיד זה בעברו) ובריגדיר גנרל סינדי ווב המשמשת כדיקן האקדמיה.
בסה"כ ישנן 13 מחלקות במוסד שבראש כל אחת מהן עומד קצין בדרגת קולונל. האקדמיה מפוקחת על ידי מועצת מבקרים (BOV) המאוישת בידי סנטורים, נציגים מבית הנבחרים ונציגים מטעמו של הנשיא. נכון ל-2017 בראש מועצת המבקרים עומד חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ג'ון שימקוס והיא מורכבת משלושה סנטורים, 5 חברי בית הנבחרים ושישה נציגי הנשיא.
דרישות קבלה לאקדמיה
על המועמדים להיות בגילאי 17–23, אינם נשואים וללא ילדים. ציוניהם צריכים להיות מעל הממוצע הן בבתי הספר והן במכללות (אם למדו). דרישות הציון בבחינה הפסיכומטרית האמריקאית (SAT) עומדות על 1100–1360. כמו כן על המועמדים להיות ב-20% העליונים בכיתותיהם טרם המועמדות. על מנת להיות מועמד, על המועמד לעבור בדיקות רפואיות, בדיקות מאמץ ובחינה גופנית.
בשנת 2012 התחילו את לימודיהם 1292 צוערים המהווים 12.75% מכלל המועמדים שהגישו מועמדות מלאה לאקדמיית וסט פוינט.
בוגרים בולטים
סה"כ האקדמיה הוציאה כ-65,000 בוגרים מאז הקמתה. ביניהם -
אחלב
מחלב או אחלב הייתה עיר כנענית בנחלת שבט אשר, בין הערים הפיניקיות צור וצידון. כיום העיר מזוהה עם חִרבֶת אל־מַחַאלִבּ מצפון מזרח לעיר צור.
במקרא
העיר מופיעה לראשונה בשם המשובש "מחבל", בתיאור גבולות נחלת אשר בספר יהושע:. סוף פסוק זה מתורגם בתרגום השבעים כ"מחבל ואכזיב".
בספר שופטים מוזכרת אחלב כאחד היישובים בהם לא הורישו בני שבט אשר את הכנענים:. בתרגום הלטיני הקדום מתורגם אחלב ל־Madalab, שהוא שיבוש של Mahalab.
בתקופה האשורית
במרידתו של רצין נגד תגלת פלאסר השתתף גם חירם השני מצור, ועל כך הענישו מלך אשור ותפס ובזז את העיר המבוצרת מחלב (באשורית: ma-ḫa-la-ab) וערים גדולות אחרות בתחום צור.
מסעו השלישי של סנחריב (701 לפנה"ס) היה לארץ חֿתי (הלבנט), ובו מלך צידון לולי המורד ברח לים, ועל כן הכניע סנחריב את צידון רבה וצידון זעירה, בית־זיתּי, צרפת, מַחַֿלִּיבַה (באשורית: ma-ḫal-li-ba), אוּשוּ, אכזיב ועכו, עריו המבוצרות שעליהן הסתמך.
לונאסה
לונאסה (באנגלית: Lughnasadh או Lughnasa) הוא חג גאלי שנחוג ב-1 באוגוסט או במועד סמוך לו. כיום, החג מצוין גם על ידי קבוצות נאו-פגניות כמו הוויקה.
טייגר שרוף
ג'אי המאנט שרוף, (ידוע בשם הבמה: טייגר שרוף, באנגלית: Tiger Shroff, נולד ב-2 במרץ 1990) הוא שחקן הודי, זמר ורקדן אשר עוסק גם בקידום אמנויות לחימה משולבות, וידוע בבעיקר בהופעותיו בקולנוע ההודי. בין סרטיו המפורסמים, סדרת סרטי ה-Baaghi שלו, הסרט "הרופאנטי" והסרט "מלחמה". הוא מופיע ברשימת 100 הסלבריטאים של פורבס הודו מאז 2018.
הוא ביצע את הופעת הבכורה שלו עם סרט הפעולה הרומנטי "הרופאנטי" משנת 2014 שהפך להצלחה מסחרית וזיכה אותו במספר פרסים, כולל פרסי אבק כוכבים לסופרסטאר של המחר ופרסי IIFA להופעת הבכורה של השנה.
בשנת 2019 הוא הקים ארגון לקידום אמנויות לחימה משולבות, בשם Matrix Fight Night במסגרת זו, נכון לפברואר 2023 הוא ערך 10 הופעות בהודו ובאיחוד האמירויות. אמו היא המייסדת והבעלים של החברה ואחותו והוא שותפים בה. הארגון נחשב לגדול בתחומו בהודו.
ביוגרפיה
ג'אי המאנט שרוף נולד ב־1990, לשחקן הקולנוע ההודי ג'קי שרוף ולאשתו עיישה שרוף (לבית דוט). יש לו אחות צעירה בשם קרישנה שרוף. מצד אביו הוא ממוצא גוג'ראטי וטורקמני ואילו מצד אמו, הוא ממוצא בנגלי ובלגי.
שרוף הוא חסיד הינדי אדוק של שיוויזם וייחס את מבנה גופו לאל שיווה. הוא נוהג לצום בכל יום שני ובמהלך כל פסטיבל מהא שיוורטי.
בילדותו הוא למד בבית הספר האמריקאי של בומביי.
קריירה
ביוני 2012, שרוף הוחתם על ידי המפיק סאג'יד נדיאדוואלה להופעת הבכורה שלו בקומדיית הפעולה הרומנטית של סביר חאן "הרופאנטי". הרופאנטי שוחרר ב-23 במאי 2014, וזכה להצלחה מסחרית עם הכנסות של 9.8 מיליון דולר ברחבי העולם והפך לסרט פופולרי. הוא זכה לשבחים על כישורי הריקוד, ביצועי הפעולה, מבנה הגוף הקשוח ועל היכולת לבצע פעלולים מורכבים, אך גם ספג ביקורת על משחקו, המראה והדיאלוג שלו. דמותו בסרט הביאה לו את פרס המסך לשחקן הבכורה הטוב ביותר ואת פרס ה-IIFA להופעת הבכורה של השנה בנוסף למועמדות באותה קטגוריה בטקס פרסי הפילמפייר ה-60.
בשנת 2015 יצא אלבומו "Zindagi Aa Raha Hoon Main", אלבום שהפך ללהיט גדול. בהשתתפותו של אטיף אסלאם ובבימויו של אחמד חאן. שרוף זכה לשבחים על כישורי הריקוד שלו באלבום.
בשנת 2016, שרוף הופיע בסרט "באאגהי". עוד הופיעו בסרט שראדה קאפור וסודהיר באבו. הסרט הרוויח 16 מיליון דולר ברחבי העולם, והיה הלהיט הגדול הראשון שלו. באותה שנה הוא גם גילם מורה לאמנויות לחימה שצובר כוחות על, בסרט גיבורי העל של רמו ד'סוזה A Flying Jatt לצד ג'קלין פרננדס. בשנת 2017, שרוף שיתף פעולה עם סביר חאן בפעם השלישית בסרט הריקוד Munna Michael יחד עם נידהי אגרוואל. שני הסרטים לא הצליחו בקופות. בשנת 2018, שרוף השיג נקודת מפנה בקריירה שלו והתבסס בתעשייה עם הסרט באאגהי 2 של הבמאי אחמד חאן, הסרט היווה את הפרק השני של סדרת סרטי באאגהי בו כיכב עם דישה פטאני. הסרט הציג אותו כקצין צבאי הנמצא במשימה למצוא את בתה הנעדרת של חברתו לשעבר. בניגוד לתחזיות הראשוניות הסרט הכניס 21 מיליון דולר בהודו ולמעלה מ 32 מיליון דולר ברחבי העולם, מה שהפך אותו לאחד מסרטי בוליווד הרווחיים ביותר של אותה שנה.
לאחר ההצלחה שוברת הקופות של באאגהי 2, אלבומו של טייגר שרוף "Get Ready to Move" יצא ב-2018. גם האלבום הזה היה להיט.
בשנת 2019, שרוף הופיע בדרמת הנעורים של פונית מלחוטרה תלמיד השנה 2, הדרמה הרומנטית המיינסטרים הראשונה שלו. בסרט שרוף מגלם תלמיד מכללה שמתחרה באליפות בית ספר שנתית.
באוקטובר 2019, שרוף כיכב במותחן הפעולה של סידהארת' אנאנד "מלחמה" לצד ריטיק רושאן. הסרט היה הסרט הבוליווד הרווחי ביותר של אותה השנה ומדורג כהקרנה הרווחית ביותר של שרוף עד לאותה תקופה ואחד מסרטי שוברי הקופות הגדולים בקריירה של טייגר שרוף. הרווחים הבינלאומיים של הסרט היו 63 מיליון דולר והוא היה הסרט הרווחי ביותר ליום הפתיחה. הסרט התגלה כשובר קופות ענק והפך לסרט ההודי הרווחי ביותר של 2019 ולאחד הסרטים ההודיים הרווחיים ביותר בכל הזמנים.
במרץ 2020, הוא כיכב בפרק השלישי של סדרת סרטי באאגהי בסרט באאגהי 3, שם התאחד שוב עם שראדה קאפור. הסרט הושפע כלכלית מסגירת בתי הקולנוע עקב מגפת ה-COVID-19, אך עדיין הצליח להפוך להפוך לסרט השני הכי רווחי של 2020 עם הכנסות עולמיות של 17 מיליון דולר.
לאחר הפסקה של שנה אחת, באפריל 2022, שרוף כיכב בסרט נוסף בבימוי של אחמד חאן שהיה סרט ההמשך של סרט הפעולה הראשון שלו מ-2014 הרופאנטי 2, שם התאחד עם טארה סוטריה. הוא קיבל ביקורות שליליות מהמבקרים והקהל. אך הסרט הפך בסופו של דבר הצלחה קופתית בינלאומית.
חיים אישיים
במשך מספר שנים היה שרוף במערכת יחסים עם השחקנית דישה פטאני. שמועות סביב התנגדות הוריו לקשר וכן כי הם רק ידידים התרחשו כל הזמן. באוקטובר 2022 ציין שרוף כי הוא רווק וכי השניים רק חברים טובים מה שהצית שמועות על פרידה ומאוחר יותר על כך ששרוף יוצא עם השחקנית אקנשקה שארמה.
הברית הסוציאל-דמוקרטית (איסלנד)
הברית הסוציאל-דמוקרטית (באיסלנדית: Samfylkingin jafnaðarmannaflokkur) היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית איסלנדית. המפלגה נוצרה על ידי איחוד של ארבע מפלגות מרכז-שמאל (המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ההתעוררות הלאומית, רשימת הנשים והברית העממית) בשנת 2000. האיחוד למפלגה אחת בוצע אחרי ההצלחה שראו ארבע המפלגות כשרצו יחד בבחירות 1999. חזון המפלגה היה לאחד את האגף השמאלי של הפוליטיקה האיסלנדית, ולהביא לניצחון על מפלגת העצמאות השולטת, דבר שלא קרה מאז הפיצול בתוך המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ב-1930.
בבחירות לפרלמנט 2009 לראשונה המפלגה הייתה הגדולה ביותר בפרלמנט ויושבת ראש המפלגה יוהנה סיגורדרדוטיר הרכיבה ממשלה בראשותה.
היסטוריה
לקראת הבחירות שנערכו בשנת 1999 ארבע מפלגות השמאל הפוליטי באיסלנד יצרו יחדיו ברית ורצו בריצה משותפת בבחירות. אחרי שראו כי רעיון הריצה המשותפת הצליח, בחודש מאי 2000 הכריזו על איחוד ארבע המפלגות לכדי סיעה אחת גדולה.
אקווה אלטה
אקווה אלטה (באיטלקית: Acqua alta - מים גבוהים) היא תופעת טבע, המתרחשת בלגונה של ונציה במהלך הסתיו והחורף, ובה מוצפים חלקים מהעיר (ומהאיים הסמוכים לה) במי הלגונה של ונציה, בזמן הגאות. מחמת שקיעת ונציה ומחמת שינויים במשטר הזרימה בלגונה, הוחרפו תכיפות התופעה וחומרתה בין שנות ה-50 לשנות ה-70 של המאה ה-20, וכיום היא מתרחשת עשרות פעמים בשנה. רוב ההצפות מתרחשות בין אוקטובר לפברואר ואורכות כשלוש שעות בממוצע.
היסטוריה
האקווה אלטה מטרידה את ונציה מזה מאות שנים, כפי שמלמדים מסמכים שהשתמרו מתחילת המאה ה-13. מכיוון שרחובות ונציה הם בגובה מועט ביותר מעל פני הים היו ההצפות מטרד ידוע בהיסטוריה של העיר, ובהתאם, הכניסה לבתים רבים בעיר כרוכה בעלייה במדרגה אחת לפחות, כדי להקטין את הסיכוי לחדירת מים מהרחוב לתוך הבתים. במקרים אחרים נהרסו בתים ששקעו בקרקע הבוצית, ונבנו בתים חדשים על יסודות גבוהים יותר. בעבר היו ההצפות מתרחשות מספר פעמים בשנה, והתושבים, המורגלים במים, הסתגלו אליהן.
את מפלס המים בוונציה מודדים באופן מסורתי בהשוואה למפלס פני הים הממוצע, כפי שנמדד במד שהותקן ליד בית המכס בעיר (מול כיכר סן מרקו) ב-1897. גאות רגילה יכולה להגיע לגובה של 80 ס"מ מעל ממוצע זה ובה אין העיר מוצפת כלל. ככל שעולים המים מעל לכך, מוצפים חלקים הולכים וגדלים של העיר. כיכר סן מרקו ורחובות סמוכים לה הם הראשונים להיות מוצפים, שכן זהו האזור הנמוך ביותר בעיר.
המקרה החמור ביותר של אקווה אלטה התרחש ב-4 בנובמבר 1966. באסון זה הגיע מפלס המים ל-194 ס"מ מעל רמתם הממוצעת - שיטפון שלפי ההערכות מתרחש בממוצע אחת ל-180 שנה. כל ונציה הייתה שקועה במים בעומק ממוצע של חצי מטר, במשך יותר מ-22 שעות. כיכר סן מרקו הייתה מתחת למים בעומק של 1.25 מטר, במשך 15 שעות. אלפי אנשים פונו מבתיהם ונזק רב נגרם למבנים וליצירות אמנות בעיר. אונסק"ו ארגן מבצע "הצילו את ונציה" וברחבי העולם הוקמו עמותות כדי לממן את שימורן של יצירות האמנות שניזוקו ואת שחזורן. אירוע זה העלה את המודעות לסכנת ההרס המאיימת על ונציה, ולאחריו החלו מאמצים הדרגתיים להפסיק את שקיעת העיר, להגן עליה מפני גאויות חריגות ולהסדיר את החיים בעיר בזמן האקווה אלטה.
התופעה נתנה את שמה גם לכנס מדעי בינלאומי באותו שם, הדן בהגנה משיטפונות, בתוצאות של שינויי אקלים ובהתמודדות עם אסונות.
בחודש נובמבר 2019 עלו המים במשך חמישה ימים מעל 140 ס"מ, וב-12 בנובמבר נרשם השיא השני אי פעם (מאז 1966) בגובה מפלס המים – 187 ס"מ. הנזקים הוערכו ביותר ממיליארד יורו, וראש עיריית ונציה ומושל מחוז ונטו הכריזו על מצב חירום אקלימי.
גורמים
בגלל התחממות עולמית עלה מפלס המים הממוצע בלגונה ב-11 ס"מ במהלך המאה ה-20. העיר, לעומת זאת, שקעה ב-12 ס"מ. מתוך 12 הס"מ, ההערכה היא ש-4 ס"מ נגרמו משקיעה טבעית ו-8 ס"מ הם תוצאה של חפירת בארות ששאבו מים מהאקוויפר שבקרקע מתחת לעיר, לשימושים תעשייתיים. בשנות השבעים, לאחר שהובן שהשאיבה גורמת לשקיעה מואצת, נאסרה השאיבה בחקיקה. הפסקת השאיבה האטה את קצב שקיעת העיר, אך התהליך עדיין נמשך לאיטו, ככל הנראה בגלל משקלם העצמי של הבניינים, שגורם ליסודות לשקוע עמוק יותר בקרקע הרכה של הלגונה. גורם נוסף לשקיעת העיר הוא שינויים במשטר הזרימה בלגונה, שנגרמו מחפירת נתיבי שיט עמוקים, כדי שמכליות גדולות יוכלו לעגון בנמל מרגרה הסמוך. השינויים בזרימה מאפשרים לזרמי הגאות להכות בוונציה ללא הפרעה ולסחוף איתם מיליוני טונות של חול מיסודות העיר בחזרה אל הים.
בסך הכול שקעה ונציה במהלך המאה ה-20 כ-23 ס"מ בהשוואה לפני הים, דבר שגרם לתופעת האקווה אלטה להתרחש בתדירות גבוהה יותר ובעוצמה מוגברת. אם ב-1900 הוצפה כיכר סן מרקו שבע פעמים, הרי ב-1996 הוצפה 99 פעמים. תופעת ה"אקווה אלטה" בככר סן מרקו נפוצה בתחילת המאה ה-21 פי 50 מאשר בתחילת המאה העשרים וכיום יש בכל שנה עשרות מקרים של אקווה אלטה, לעיתים פעמיים באותו היום.
אקווה אלטה חמורה במיוחד נוצרת כאשר יש התלכדות של מספר גורמים: גאות אסטרונומית (המקסימלית היא עם מולד הירח ובזמן ירח מלא), לחץ אטמוספירי נמוך (ירידה של 10 מילימטר כספית בלחץ האטמוספירי גורמת לעלייה של 13 ס"מ בגאות) ורוחות בורה או שירוקו מדרום הים האדריאטי, שגורמות לגלים גבוהים ומחמירות את ההצפות.
אקווה בסה
אקווה בסה (Acqua bassa) היא תופעה הפוכה לאקווה אלטה, המתרחשת כאשר שפל מתלכד עם לחץ אטמוספירי גבוה ועם רוחות חריגות. צירוף נסיבות אלו מופיע בדרך כלל מספר ימים בודדים מדי שנה, בחודשים פברואר - מרץ, ומביא לירידת מפלס המים בוונציה, לעיתים עד 70 - 80 ס"מ מתחת לקו המים הממוצע. במצב זה הגונדולות נתקעות בבוץ שבתחתית התעלות, קרקעיתן של חלק מהתעלות הקטנות בעיר נחשפת לגמרי, ובאחרות יורד מפלס המים לרמה שאינה מאפשרת שיט בחלק מהנתיבים, ולפיכך יש הפרעות לתחבורה בעיר, במשך מספר שעות. האקווה בסה החמורה ביותר שנמדדה הייתה ב-1882, ובשיאה ירד מפלס המים ב-1.24 מטר מתחת לפני הים הממוצעים.
התמודדות ומניעה
ההצפות גורמות נזק רב, והן מפריעות לחיים הסדירים של התושבים, שמספרם פחת מאוד מחמת הגירה שלילית מתמשכת, בין היתר בגלל האקווה אלטה. בראש ובראשונה הפגיעה היא בהפסקת תחבורת הסירות בתעלה הגדולה, שהיא עורק התחבורה הראשי של העיר. השיט בתעלה מוגבל בזמן ההצפות, מכיוון שרוב הסירות אינן יכולות לעבור מתחת לגשרים וקשה לשמור על יציבות הסירות השטוחות, במי הגלים הגואים. בעיר שהאספקה מגיעה אליה ברובה בסירות שטוחות והמשטרה, האמבולנסים ומכבי האש נעים בסירות, הרי בשעת האקווה אלטה העיר משותקת כמעט לחלוטין. כמו כן נגרם נזק מצטבר למבנים העתיקים בעיר: מי המלח מאכלים לאיטם את העצים ושאר חומרי הבניין בבתים. גם התיירות נפגעת, אם כי התיירים רואים בתופעה אטרקציה. ההצפה מהווה גם סכנה תברואתית, שכן מי התעלות אינם נקיים, ומכיוון שאי אפשר לפנות אשפה מהעיר עד תום האקווה אלטה.
בשנות ה-70 המוקדמות הוקמה תחנה מטאורולוגית בים האדריאטי, 16 ק"מ מחופי ונציה - (Acqua Alta Oceanographic Tower (AAOT. מטרת התחנה, המכונה אף היא "אקווה אלטה", לנטר שינויים אטמוספיריים וימיים באזור ולספק התרעה מפני אקווה אלטה.
כאשר התחזית היא לאקווה אלטה של 90 ס"מ לפחות, מופעלים בעיר 16 צופרי אזעקה (רובם על מגדלי פעמונים), כארבע שעות לפני מועד ההצפה החזוי, כדי לתת לתושבים ולתיירים התראה מספקת. בכל אי גדול כדוגמת מוראנו או בוראנו יש צופר נפרד. האזעקה מופעלת בחמישה מחזורים של 10 שניות כל אחד, שביניהם 10 שניות שקט. כאשר חזויה הצפה חמורה במיוחד, של 140 ס"מ ומעלה, מופעלים הצופרים פעמיים ברציפות, כדי להודיע לתושבים להתפנות.
לאחר קבלת האזהרה פורסים עובדי העירייה מעברים מוגבהים להולכי רגל (passerelle) במסלולים שנקבעו מראש, באזורים מועדים לפורענות, שכן התחבורה הציבורית בעת ההצפה היא מוגבלת, כאמור. התושבים והתיירים נועלים מגפי גומי גבוהים כדי שיוכלו להמשיך ללכת באזורים המוצפים. בעלי חנויות חוסמים את הכניסה לחנות מהרחוב בלוחות מתכת בגובה הברכיים, ושקי חול מונחים בכניסות לבניינים שונים, כדי למנוע את כניסת המים.
ב-15 במאי 2003 הניח ראש ממשלת איטליה, סילביו ברלוסקוני, את אבן הפינה לפרויקט MOSE. MOSE הם ראשי התיבות של "Modulo Sperimentale Elettromeccanico" - מודול אלקטרומכני ניסיוני, אך השם גם מרמז על קריעת ים סוף, שכן Mose באיטלקית הוא משה. מטרת הפרויקט היא להגן על העיר מאקווה אלטה והוא כולל 79 שערי פלדה חלולים, כל אחד בגובה 30 מטר, ברוחב 20 מטר ובעובי 5 מטר. השערים שוקעו על קרקע הלגונה בשלושת פתחיה לים, וכאשר עולה מפלס המים לרמה מסוכנת, נדחס לתוכם אוויר דחוס, דבר הגורם להם להתרומם בתוך כשעה וליצור מחסום בפני מי הים, וכך לגונן על הלגונה. השלמת הפרויקט תוכננה במקור לשנת 2011 ועלותו נאמדה במקור בכ-3 מיליארד אירו. הפרויקט היה נתון במחלוקת עזה. עיקר הביקורת היא שהפרויקט לא יוכל להגן על העיר אם תתממשנה התחזיות לעליית מפלס הים ב-20 - 30 ס"מ נוספים במהלך המאה ה-21, והצפי שפתרון אחר יידרש בעוד 100 - 150 שנה. לפי אתר הפרויקט עלותו כבר הגיעה לכ-5.5 מיליארד אירו, על אף שטרם הושלם. המערכת נבחנה בהצלחה באוקטובר 2020, אז מולאו באוויר 78 מחסומים וניתקו את מי הלגונה מהים האדריאטי, שהגיע לגאות של כ-1.2 מטר, בעוד ונציה נותרה יבשה לחלוטין. גמר הפרויקט צפוי ב-2021.
במסגרת מאמציה למנוע את נזקי האקווה אלטה בוחנת עיריית ונציה את יעילותם של משטחים מסוג חדש למעבר הולכי רגל בעת ההצפה. המשטחים החדשים הוצבו בכיכר סן מרקו בפברואר 2007. הם אינם מעץ (ולכן גם בהצפה חמורה יישארו במקומם ולא ייסחפו במים), הם יציבים, רחבים, בגבהים משתנים ונוחים יותר למעבר הולכי הרגל.
באפריל 2021 החליטה ממשלת איטליה להסיט את תנועת ספינות הטיולים והסחר מהלגונה. ההחלטה הושפעה מעמדתה של אונסק"ו לאזן בין שימור הלגונה לבין הפעילות הימית המסחרית.
פרננדו יורנטה
פרננדו יורנטה טורס (בספרדית: Fernando Llorente Torres; נולד ב-26 בפברואר 1985 בפמפלונה שבנווארה) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירת המועדונים
יורנטה הצטרף למחלקת הנוער של אתלטיק בילבאו בשנת 1996, בגיל 11. לאחר ששיחק במשך מספר שנים בקבוצות הצעירות של המועדון, ב-2003 הוא עבר לסי.די. בסקוניה - קבוצה מהליגה הרביעית בספרד שהייתה מסונפת למועדון אתלטיק בילבאו. לאחר שהבקיע 12 שערים ב-33 משחקים במדי בסקוניה, קודם יורנטה לקבוצת המילואים של המועדון, אתלטיק בילבאו ב', שנה לאחר מכן. עם קבוצה זו הוא שיחק במסגרת הליגה השלישית בספרד.