cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נתיב המים וולגה-בלטי
היסטוריה
בתקופת אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה הושלמה בניית נתיב מים דרך וישני וולצ'יק בחיבורה לתעלת טיחווין (1811) ולתעלת מרינסק (1810), האחרונה שבהן הפכה לנתיב המים העמוס משלושתם.
תעלת מרינסק היוותה עדות להתפתחות הנדסת משאבי מים וסביבה בתחילת המאה ה-19, תחום ידע שהפך חיוני למשק הלאומי הרוסי. המערכת החלה בעיר ריבינסק, עברה בנהר שקסנה, אגם בלוי, תעלת נובומרינסק, נהר ויטגרה ואגם אונגה. לאחר מכן כלי השיט הפליג דרך תעלת אונגה, נהר סביר, תעלת לדוגה, ונהר נייבה עד המפרץ הפיני.
בשנת 1829, נפתחה תעלת צפון דבינה וחיברה בין נהר שקסנה (אחד מיובלי הוולגה) דרך אגם קובנסקוי עם את צפון דבינה, והסתיימה בים הלבן. בעשורים הבאים של המאה ה-19 המשיכו העבודות להרחבת המערכת ונוספו לה עוד שלוש תעלות: בלוזרסקי, אונזסקי, ונובולדוזסקי, אשר נחנכו בשלהי המאה ואפשרו לכלי שיט קטנים לעקוף את נתיב השיט המסוכן המים בשלושת הימות הגדולות (בלוי, אונגה, לדוגה).
חיבור נוסף נוצר בשנות ה-30 של המאה ה-20, תעלת הים הלבן-הים הבלטי נפתחה לשימוש לאחר שנבנתה, במחיר כבד בחיי אדם, על ידי אסירי גולאג.
במאה ה-21 עלה השימוש בנתיב המים וולגה–בלטי כמסלול תיירותי עליו מפליגות אוניות נהר לאורך טבעת הזהב של רוסיה.
נתיב המים החדש וולגה-בלטי
בתקופה סובייטית נערכו עבודות מתמידות לשיפור תעלת מרינסק. שני תא שיט נבנו על נהר סביר (ב-1936 ו-1952); שלושה תאי שיט נבנו על נהר שקסנה. בולטים בנתיב המים וולגה–בלטי הוכנסו בין השנים 1960–1964, וב-5 ביוני 1964 נחנך נתיב המים החדש וולגה–בלטי. 39 תאי שיט ישנים עם דלתות עץ הוחלפו ב-7 תאי שיט חדשים, בשנת 1995 נבנה תא שיט אחד מקביל. ממדי תאי השיט: 210 מטר אורך, 17.6 מטר רוחב ו-4.2 מטר עומק, מאפשרים מעבר של ספינות נהר-ים בהדחק של עד 5,000 טונות. ספינות כאלה היו מסוגלות לחצות את האגמים הגדולים במקום להשתמש לעקוף בתעלות העוקפות. נתיב המים החדש קיצר באופן משמעותי את זמני ההפלגה והשיט מצ'רפובץ לסנקט פטרבורג ירד ל–2.5-3 ימים לעומת 10–15 ימים במערכת התעלות הישנה.
חלק מנתיב המים וולגה-בלטי הוא בתוואי של תעלת מרינסק הישנה ולעיתים סוטה ממנה. שישה מתוך שמונת תאי השיט לאורך הנתיב ממוקמים בקטע של 35 ק"מ במדרון הצפוני, עם הפרש גבהים כולל של 80 מטרים. רק שני תאי שיט (מקבילים) נמצאים במדרון הדרומי, עם הפרש גבהים של 13 מטרים והם ממוקמים ליד שקסנה על נהר שקסנה כ- 50 ק"מ במעלה הנהר מצ'רפובץ. מסלול התעלה במדרון הצפוני הוא לאורך תוואי נהר ויטגרה, אשר הועמק. הנתיב בין מאגר המים הגבוה ביותר של התעלה בין תאי השיט פחומוב על נהר ויטגרה וסכר מאגר המים שקסנה, הוא 278 ק"מ. הנתיב כולל תעלה שנחפרה לאורך 40 ק"מ.
השימוש בנתיב
במאה ה-21 נתיב המים משמש להובלת נפט ועץ לייצוא, וכן כנתיב תיירות לספינות נהר. על פי נתוני משרד הימיה של ממשלת רוסיה היקף המטען שעבר בנתיב זה בשנת 2004 היה 17.6 מיליון טונות, נתון קרוב מאוד לקיבולת המרבית של נתיב המים. תא השיט התחתון בנהר סביר היה אחד משני תאי השיט העמוסים ביותר בנתיבי השיט של רוסיה.
המינהל הראשי השני של הק.ג.ב.
המינהל הראשי השני של הק.ג.ב. (Второе гла́вное управле́ние КГБ СССР) הייתה יחידה מבנית של הוועדה לביטחון המדינה של ברית המועצות, האחראית לסיכול ריגול ותפקדה בפועל כשירות ביטחון הפנים של ברית המועצות ממרץ 1954 עד דצמבר 1991, עת הוחלפה על ידי שירות הביטחון הבין-רפובליקני וסוכנות הביטחון הפדרלית.
היסטוריה
בשנת 1941 על הריגול הנגדי הייתה אחראית המנהלה השנייה של הנ.ק.ו.ד.. בהמשך, כאשר הוקם הקומיסריון העממי לביטחון המדינה פעלה המנהלה השנייה בארגון כגוף ביטחון הפנים, שכלל לא רק את המנהלה השנייה (ריגול נגדי), אלא גם את המנהלה השלישית (החשאית-פוליטית) של הנ.ק.ו.ד. זה היה ב-1943. בשנת 1946 אורגנה מחדש המנהלה השנייה למנהלה הראשית השנייה של הארגון, שכונה כבר המשרד לביטחון המדינה.
בשנת 1953, אוחדו מינהל 1 ו-2 לגוף אחד בשם מנהלת המודיעין הראשית של מינהל הביון הראשי ומשרד ביטחון המדינה של ברית המועצות. עם זאת, התברר עד מהרה כי איחוד מבנים כמו מודיעין וריגול נגדי אינו רווחי בשל אופיו המסורבל ביותר של מנגנון כזה. האגפים פוצלו, אך הם מוזגו אל תוך גופים גדולים יותר - משרד הפנים והמשרד לביטחון המדינה. הריגול הנגדי הפך למינהל הראשי הראשון והחליף את המודיעין.
שנה לאחר מכן נוצר הק.ג.ב. ותפקידי ריגול נגדי הועברו לאחריות המינהל הראשי השני שנותר גוף הריגול הנגדי העיקרי בברית המועצות עד להתפרקותה.
מבנה
בשנת 1955 הפכה המחלקה העשירית למחלקה לפיקוח חיצוני והגנה על הסגל הדיפלומטי.
לאחר רפורמת שלפין, שכתוצאה ממנה נכללו במינהל השני, מנהל 4, 5 ו-6 של הק.ג.ב. מיום 15 בפברואר 1960.
שש המחלקות הראשונות נותרו זהות, השאר קיבלו צורה זו:
בהמשך, התרחשו שינויים מבניים רבים, בפרט, חלק מהמחלקות בוטלו, אך לאחר מכן שוחזרו תחת אותם שמות, אך עם יעדים שונים, נוצרה מחלקה 5 נפרדת על בסיס כמה מחלקות. כתוצאה מהרפורמות, המינהל הראשי השני נראה כך, בשנות השמונים:
You Signed Up for This
You Signed Up for This הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הבריטית מייסי פיטרס. האלבום יצא לאור ב-27 באוגוסט 2021, על ידי חברת התקליטים ג'ינג'רברד מאן רקורדס. מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים.
רקע והוצאה
פיטרס החלה את קריירת המוזיקה שלה כשהחלה להעלות ליוטיוב שירים מקוריים משלה בשנת 2015. לאחר מכן הוציאה את מיני-אלבום הבכורה שלה, Dressed Too Nice for a Jacket (2018), ואת המיני-אלבום השני שלה, It's Your Bed Babe, It's Your Funeral (2019), על ידי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס.
בקיץ 2020, פיטרס החלה לעבוד על אלבום הבכורה שלה כאשר עברה להתגורר בקוטג' בו החלה לכתוב. "Psycho" היה השיר האחרון שהוקלט לאלבום.
ב-15 ביוני 20221, הכריזה פיטרס על צאת אלבום הבכורה שלה, You Signed Up for This, שיצא לאור ב-27 באוגוסט. באותו היום, הודיעה שחתמה על חוזה עם חברת התקליטים של הזמר אד שירן הנקראת: ג'ינג'רברד מאן רקורדס, בהצהרה אמרה פיטרס כי "חתימה עם ג'ינג'רברד היא חלום שהתגשם" לאחר ש"גדלה בהאזנה רציפה לאד שירן".
סינגלים וקידום
"John Hughes Movie", יצא לאור כסינגל המוביל מן האלבום ב-26 בפברואר 2021. פיטרס אמרה כי היא לקחה השראה לשיר מסרטיו של ג'ון יוז. פיטרס הזכירה את "יפה בוורוד" ו"בת 16 הייתי" כסרטים הראשיים של יוז מהם לקחה השראה עבור האלבום, You Signed Up for This.
I Really Like You
I Really Like You (בעברית: אני באמת מחבבת אותך) הוא שיר של הזמרת הקנדית קארלי ריי ג'פסן. השיר יצא לאור ב-2 במרץ 2015 כסינגל הראשון מתוך האלבום השלישי של ג'פסן Emotion.
השיר זכה להצלחה רבה בעולם והגיע למקום 3 בבריטניה, 4 ביפן ו-14 בקנדה ונכנס לעשירייה הגדולה ביותר מ-10 מצעדים בעולם. בארצות הברית השיר הגיע למקום 39. השיר מכר מעל מיליון עותקים בארצות הברית ומעל 600 אלף עותקים בבריטניה.
הופעות וקידום
ג'פסן הופיעה עם השיר ב-2 במרץ 2015 בתוכנית "בוקר טוב אמריקה" ולאחר מכן ב-5 במרץ הופיעה איתו גם בתוכנית "ג'ימי קימל לייב". היא הופיעה עם השיר במקומות נוספים כגון: רוקדים עם כוכבים והמופע של אלן דג'נרס.
Up (שיר של קארדי בי)
Up (בעברית: למעלה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפרית האמריקאית קארדי בי. השיר יצא לאור ב-5 בפברואר 2021, על ידי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס, כסינגל מתוך אלבום עתידי.
השיר קיבל מועמדות בטקס פרסי גראמי ה-64 בקטגוריה הביצוע הראפ הטוב ביותר.
רקע וכתיבה
ב-7 באוגוסט 2020, הוציאה קארדי בי את הסינגל "WAP", שיתוף פעולה עם הראפרית מייגן די סטליון. השיר זכה להצלחה עולמית והגיע למקום הראשון במספר מדינות, ביניהם אוסטרליה, קנדה ובריטניה. הסינגל בילה בסך הכל ארבעה שבועות במצעד בילבורד הוט 100. ב-1 באוקטובר 2020, נחשף כי קארדי בי כבר "מתכננת את הצעד הבא שלה". עם זאת, היא גם הבהירה שהיא לא רוצה להוציא מוזיקה בתדירות גבוהה מדי כדי לא להיכנע ללחץ של חברת התקליטים שלה ואמרה "אני מרגישה שאני לא אתן לחרא הזה להגיע אלי עד כדי כך שאני הולכת להוציא שיר שאני לא ממש מאוהבת בו רק בגללם". ב-31 בינואר 2021, הודיעה קארדי בי כי תכריז על דברים חדשים יום למחרת. יממה לאחר מכן חשפה את שם השיר לצד עטיפת הסינגל.
ביקורות
בחודש יוני 2021 דירג בילבורד את השיר במקום ה-11 ברשימת "50 השירים הטובים ביותר בשנת 2021 עד כה". מגזין Complex דירג את השיר במקום ה-14 ברשימת ״50 השירים הטובים ביותר לשנת 2021 (עד כה)״.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר בוים על ידי טאנו מוינו ופורסם בערוץ היוטיוב של קארדי בי ב-5 בפברואר 2021, בסמוך לצאת הסינגל עצמו.
סרג' לופו
סרג' לופו בנגלי סנג' (בצרפתית: Serge Lofo Bongeli Senge, נולד ב-13 באוקטובר 1983 בקונגו) הוא כדורגלן קונגולזי המשחק בעמדת החלוץ ב-AS Nika.
קריירה
לופו התחיל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת הנערים של א.ס פאולינו מקינשאסה. ב-1999 עלה לקבוצה הבוגרת, שם כבש 12 שערים ב-26 משחקים. ב-2002 הצטרף לופו לקבוצת ט.פ מזמבה בה שיחק שתי עונות, בהן היה שותף ב-5 משחקים והבקיע 2 שערים. ב-2004 עבר לשחק באנגולה בקבוצת א.ס אביאקאו, בה שיחק שלוש עונות, שותף ב-80 משחקים וכבש 26 שערים. לאחר מכן עבר לעונה אחת לקבוצת סגראדה אספרנסה, גם היא מאנגולה. לאחר מכן חזר לקונגו לשחק בקבוצת ויטה קלאב, בה שיחק שלוש עונות וכבש 26 שערים ב-39 משחקים בהם שותף.
בשנת 2010 הושאל לקבוצת רון וויס אלן מהבונדסליגה השנייה בגרמניה. לאחר חצי עונה בה לא שותף באף משחק, עבר לפ.צ. בריסל מהליגה הבלגית השנייה. לאחר עונה אחת בה שותף במשחק אחד בלבד הגיע בקיץ 2012 לישראל, וחתם בקבוצת מכבי נתניה. ב-1 בדצמבר 2012 כבש את שערו היחיד בישראל, במשחק מול בית"ר ירושלים, ובתום עונה אחת שוחרר מהקבוצה.
בשנת 2009 היה שותף לזכייתה של נבחרת קונגו באליפות האומות האפריקאיות. בתחרות זו הוא כבש שני שערים, כולל שער בשלב חצי הגמר מול, בו ניצחה נבחרתו בתוצאה 2:0, כאשר את השער השני לזכות נבחרתו כבש דיוקו קלויטוקה.
רמי טל
רמי טל (נולד ב-17 באוגוסט 1988) הוא מאייר ספרי ילדים ונוער ישראלי.
ביוגרפיה
טל נולד וגדל בחיפה. למד בבית הספר ליאו בק במגמת תקשורת. כבר בילדותו אהב מאוד לצייר והשתתף בחוגים וסדנאות שונות, ומעיד על עצמו שתמיד חלם לעסוק באיור ספרי ילדים כמקצוע. בשנת 2008 התגייס לצה"ל ושירת במסלול שח"מ (שירות חובה במשטרה).
בוגר לימודי תואר ראשון ותעודת הוראה במחלקה לעיצוב גרפי במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה.
בשנת 2019 החל לאייר ספרי ילדים ונוער ובנוסף הוא מאייר גם כריכות של ספרי פנטזיה ומבוגרים, בין היתר: חוט של כסף מאת נעמי נוביק, נשמת חיה מאת ליאת רוטנר ועוד, ומגזינים לילדים כמו גליליאו צעיר, עיתון אדם צעיר ועוד.
טל גם מדריך ומלמד סדנאות ושיעורים בנושאים שונים הקשורים לתהליך האיור.
"המפלצות של נועם", ספר הילדים הראשון שגם כתב וגם אייר, ראה אור באוקטובר 2021 בהוצאת ידיעות ספרים וטל-מאי. הספר, אשר עוסק בנושא הבריונות ומבוסס על חוויות הילדות של טל, זכה בפרס סאסא סטון לספרות ילדים לשנת 2022.
קריירה באיור
בתחילת דרכו המקצועית עבד כמוכר בחנות צומת ספרים שם פגש בסופרת מאירה ברנע גולדברג שעודדה אותו להגשים את חלומו לעסוק באיור כמקצוע. לאחר כעשור פנתה אליו ברנע גולדברג בבקשה לאיור ספר ילדים חדש שהוציאה, וטל אייר את הספר "הילדה שניסתה".
ספר הילדים הראשון שאייר הוא "סבתא טורבו ואלפי התנינים הבכיינים" מאת איריס אליה כהן ולאחר מכן אייר את שאר ספרי הסדרה.
בית הקברות של האקדמיה הימית של ארצות הברית
בית הקברות של האקדמיה הימית של ארצות הברית ממוקם בקמפוס האקדמיה בעיר אנאפוליס שבמדינת מרילנד. הוא מיועד בעיקר לקבורת אישים רמי מעלה יוצאי צי ארצות הברית.
בית הקברות
בית הקברות הוקם בשנת 1869 על פני חלק משטח שנרכש שנה קודם לכן לשם הרחבת האקדמיה. כיום (2018) הוא משתרע על פני שטח של כ-27 דונם, לחוף תעלה הזורמת לתוך נהר הסוורן. הוא כולל 46 חלקות קבורה. במקום נקברו מפקדים של הצי וחיל הנחתים, בוגרים של האקדמיה שעוטרו בעיטורים, מפקדים של האקדמיה, מספר קטן של מלחים ואף ילדים. ממוקמות בו מצבות קבורה במגוון סגנונות עיצוב.
בבית הקברות הוצבו גם מספר אנדרטאות לזכר ימאים. הבולטת שבהן היא האנדרטה לזכר נספי משלחת המחקר הארקטית ג'אנט בשנת 1881.
בתקופה המודרנית כללי הזכאות לקבורה בבית הקברות הם מצמצמים. בעיקרו של דבר נתונה זכות הקבורה לאנשי סגל פעילים של האקדמיה, לבוגרי האקדמיה שהגיעו לדרגת תת-אדמירל או בריגדיר גנרל ולבני זוגם וילדיהם הקטנים. למזכיר הצי ולמפקד האקדמיה סמכות לאשר חריגים מסוימים לכללים אלו.
בשנת 1987 נוסף לבית הקברות מבנה קולומבריום, שהוקם בכספי תרומות פרטיות. תנאי הזכאות להפקדת כדי אפר בו הם מקלים יותר.
יוסף מלובני
יוסף מלובני (באנגלית: Joseph Malovany נולד ב-1941 בתל אביב) הוא חזן וזמר טנור אמריקאי-ישראלי. הוא מכהן החל משנת 1973 כחזן בית הכנסת של השדרה החמישית בניו יורק ומשנת 1997 כפרופסור ללימודים מתקדמים במוזיקה דתית יהודית בבית הספר למוזיקה יהודית ע"ש פיליפ ושרה בלז ב"ישיבה יוניברסיטי" בניו יורק, בקתדרה שהוקמה לכבודו.
קולו בגוון טנור ספינטו והטכניקה שלו, ה"חזקה והנועזת" זכו, בין השאר, לשבחי המבקר המוזיקלי של העיתון "גארדיאן" והזמר כונה בזמנו על ידי העיתון השוודי "גטבורגס פוסטן" "יוסי ביירלינג" של היהדות. התמנה כדקאן של האקדמיה למוזיקה יהודית במוסקבה שלהקמתה עזר בשנת 1989 בסיועו של הארגון ג'וינט. אף על פי שליאונרד ברנשטיין ובני סמכא אחרים מקרב מעריציו הביעו רצונם לראותו שר יותר מחוץ לכותלי בתי הכנסת, מלובני העדיף להימנע לחלוטין מלהשתתף בהצגות אופרה. ברסיטלים ברחבי העולם שבחלקם שר ללא תמורה (למשל במזרח אירופה) ביקש להכיר לקהלים רבים, יהודים ושל בני תרבויות אחרות, את יפי המוזיקה היהודית. גישתו כחזן מקפידה על שמירת הנוסחים המסורתיים.
קורות חייו
מלובני נולד בתל אביב לאביו, חייט, בן למשפחת מלובני (Malování), שרבים ממנה נספו בשואה, יליד פולטוסק, פולין. אמו פרידה לבית שטיין, יוצאת סיגט, טרנסילבניה הייתה אחותו של הרב שמואל בארי שיצא בשנות החמישים בשליחות הנשיא יצחק בן-צבי לאתיופיה כדי להקים בית ספר עברי לביתא ישראל (בתו היא פסיה זלמנוביץ', אשתו של הרב אפרים זלמנוביץ', רבה של מזכרת בתיה), ולאחר מכן שימש כרבה של פינלנד והולנד.
את הקריירה שלו כזמר התחיל כחבר במקהלת הנערים של בית הכנסת "ביל"ו" בתל אביב. את סודות מלאכת הזמרה היהודית למד בבית הספר לחזנות שליד בית הכנסת. בגיל 12 כבר ניצח על המקהלה ובגיל 16 שרת כשליח ציבור בחגים. מאוחר יותר השתלם אצל החזן שלמה רביץ (1871-1980). בשנות נעוריו היה מקורב למלחין החסידי הנודע יענקל'ה תלמוד ואף עיבד את הדיסק הראשון של חסידות גור לאחר השואה ניגוני מלווה מלכה בביצועו של דוד ורדיגר (אביו של הזמר החסידי הנודע מרדכי בן דוד) בהמשך למד פיתוח קול באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב ואחר כך באקדמיה המלכותית למוזיקה בבריטניה. שרת בצה"ל ובשנים -1960–1963 כיהן בו כחזן צבאי. לאחר מכן שרת כחזן בבתי כנסת ביוהנסבורג בדרום אפריקה ובלונדון. מלובני הוא "עמית של סגל הטריניטי קולג' למוזיקה" בלונדון. בשנת תשל"ג (1973) עבר לניו יורק לשמש כחזן בבית הכנסת בשדרה החמישית במנהטן. מלובני הוא יושב ראש לאות כבוד של מועצת החזנים של אמריקה ומילא בעבר את תפקיד היושב ראש של הנהלת החברה האמריקאית למוזיקה יהודית. במסגרת פעילותו הציבורית, יוסף מלובני הוא גם חבר בהנהלת הקונגרס היהודי העולמי ושל וועידת הנשיאים של הארגונים היהודים בארצות הברית.
מלובני נשוי לבטריס ולהם שני בנים, אחד מילדיו ילד אוטיסט.
מלובני החלים אחרי ניתוח של סרטן המעי הגס עם גרורה בכבד וחזר בשלום לפעילותו המוזיקלית.
מפעילותו הקונצרטית
מלובני ערך סיורי הופעות רבים בעולם ושר בליווי תזמורות חשובות בתחום המוזיקה הקלאסית כמו התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית הממלכתית של רוסיה, תזמורת רשות השידור הבלגית, התזמורת הסימפונית של מקסיקו, התזמורת הקלאסית של לונדון, התזמורת הסימפונית של ניו יורק, תזמורת האופרה של בוקרשט, תזמורת רשות השידור הרומנית, התזמורת הסימפונית הלאומית של ליטא, התזמורת הסימפונית הממלכתית של הונגריה ואחרות.
הוא שר הרסיטלים בבית האופרה המלכותית של אמסטרדם, בלונדון באולמי רויאל פסטיבל וקווין אליזבת וברביקן סנטר, באולמי אוורי פישר ואליס טולי בלינקולן סנטר בניו יורק, ב"קור סטייט סנטר" בפילדלפיה ובהיכל האומנויות בבריסל. הופיע תכופות בתיאטרון לתרבות אמנותית בסאו פאולו, באמפיתיאטרון בהרודיון, בטולדו ובבית האופרה של סנטנדר בספרד.
הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי
הקהילה האדוונטיסטית של שומרי השבת (או: המשיחית שומרי השבת) היא זרם אדוונטיסטי (המאמין בביאתו השנייה של ישו המשיח) בנצרות הפרוטסטנטית, שבו מקדשים את יום השבת, בניגוד למרבית הזרמים שמחשיבים את יום ראשון כיום השבתון המקודש. הכנסייה נוסדה באופן רשמי בשנת 1863 בארצות הברית.
רבים מעיקרי האמונה של הקהילה נשענים על חלק מכתביה של אלן גולד וייט, שהחל משנת 1844 ובמשך 19 שנה ראתה "חזיונות" או "נבואות" במקומות ציבוריים, ובהמשך חייה התנבאה בנושאים שונים הקשורים לתפקודה של הקהילה בעולם.
באופן רשמי הכנסייה טוענת שאינה רואה בשלילה את קיומן של כנסיות נוצריות אחרות, אך "מעדיפה את הטקסים והמוסדות" שלה, וחשוב לה שחבריה יהיו אלו "שראו את האור".
יחסם לישראל וליהדות
לקהילה יש מיסיון בישראל שתפקידו לפנות ליהודים ואחרים על מנת להמיר את דתם. בתי הקהילה בישראל נקראים "בתי כנסת", ונמנעים בהם מצורת הצלב – שאינו מקובל בקהילה בישראל כסמל הרשמי שלה. אגף זה פעיל בארגנטינה, צ'ילה, אורוגוואי, הולנד, ארצות הברית (בעיקר בפלורידה) ובישראל. אנשי הקהילה מפעילים בישראל 28 מרכזי קהילה, רובם למען עובדים זרים ברומנית, ספרדית, רוסית ואנגלית, וכן מרכז באמהרית ובעברית. ארבעת האחרונים פונים ליהודים עולי אתיופיה, עולי הארצות דוברות האנגלית והרוסית, ויהודים ישראלים.
לקהילה האדוונטיסטית לשכה הנקראת 'קרן הידידות עם היהודים', ובראשה ריצ'רד אלופר (Richard Elofer). בסוף שנת 2000, הוזמן אלופר למפגש ראשי כנסיות נוצריות עם נשיא המדינה דאז, משה קצב. בשנת 2003 פורסמה כתבה אוהדת על ריצ'רד אלופר ופועלו בישראל בקרב שוהי עבודה ואחרים.
הכנסייה מפיצה ספרות בעברית שנועדה לציבור היהודי בישראל דתי כחילוני, וכן חלק מאתר המרשתת שלה מוקדש ומיועד ליהודים (ונקרא הקהילה האדוונטיסטית בני ציון).
שלח נא את עמי (סרט)
סקירה
הסרט מתאר את המאמצים ליצור בית לאומי לעם היהודי, תוך שזירת קטעי ארכיון של אנשים ואירועים, מבנימין זאב הרצל ב ב-1897 בבזל, שווייץ ועד נשיא ההסתדרות הציונית העולמית חיים ויצמן עם ארתור ג'יימס בלפור, שכתב את הצהרת בלפור. הסרט אף הציג פליטים יהודים על אוניות המעפילים שכניסותיהן לארץ ישראל המנדטורית נאסרו בעקבות הספר הלבן של 1939, וכלל סרטים שצולמו במהלך השואה ולא נראו עד אז המתארים את החיים היהודיים בגטו ורשה. הסרט גם הציג את "הבלתי חוקיים", העקורים שנעצרו במחנות המעצר בקפריסין. בסיום הסרט נראים אנשים מאזינים לשידור הרדיו של ההצבעה ב על תוכנית החלוקה, שהובילה להקמת מדינת ישראל, מסתיים הסרט בנטיעות עצים לזכר שישה מיליון קורבנות השואה.
הסרט שודר בארצות הברית באפריל 1965, ברשת ארצית של תחנות עצמאיות בחסות תאגיד זירוקס.
ביקורת
הסרט תואר על ידי המבקר דונלד קירקלי מבולטימור סאן כ"אחת מאותן תוכניות נדירות שמזכירות לנו את הגבהים אליהם יכולה הטלוויזיה להמריא כשהיא במיטבה". מבקר הטלוויזיה ג'ק גולד מהניו יורק טיימס כינה את הסרט "סרט תיעודי של ריאליזם חסר רחמים... שצרב את תודעתו של הצופה באצילות הבלתי נלאית ובברבריות החיה של המין האנושי".
האצטדיון הבין-לאומי ח'ליפה
האצטדיון הבין-לאומי ח'ליפה (בערבית: ملعب خليفة الدولي), ידוע גם בשם האצטדיון הלאומי (בערבית: الاستاد الوطني), הוא אצטדיון רב תכליתי במתחם הספורט של העיר דוחה, קטר. האצטדיון נקרא על שמו של ח'ליפה בן חמד אאל ת'אני, האמיר לשעבר של קטר. והוא משמש כאצטדיונה הביתי של נבחרת קטר בכדורגל. האצטדיון אירח את גמר גביע אסיה בכדורגל 2011. ומספר משחקים במסגרת מונדיאל 2022. בשנת 2017 זכה האצטדיון לדירוג של ארבעה כוכבים ממערכת הערכת הקיימות העולמית (GSAS), והוא האצטדיון הראשון בעולם שזכה לדירוג זה.
היסטוריה
האצטדיון נפתח בשנת 1976. בשנת 1992 אירח האצטדיון את משחקי גביע המפרץ לאומות ה-11 בו זכתה קטר לראשונה בתולדותיה. בשנת 2005 הוא שופץ והורחב מ-20,000 מושבים ל-40,000 מושבים לקראת משחקי אסיה שנערכו בו בשנת 2006.
האצטדיון משמש כמגרשה הביתי של נבחרת קטר בכדורגל, ולפני השיפוץ ב-2005,שימש האצטדיון בעיקר למשחקי כדורגל, אך הוא מתאים לענפי ספורט רבים אחרים. ומאז 1997 האצטדיון מארח באופן קבוע את אחת התחרויות השנתיות באתלטיקה במסגרת סבב ליגת היהלום. בשנת 2011 האצטדיון אירח את משחקיה של נבחרת קטר בכדורגל במסגרת שלב הבתים של המשחקים הפאן ערביים כמו גם את רבע הגמר, חצי הגמר והגמר של הטורניר.
בשנת 2014 החלו עבודות שיפוצים נוספות באצטדיון, והאצטדיון נפתח מחדש במאי 2017. וכשנתיים לאחר מכן האצטדיון אירח את אליפות העולם באתלטיקה 2019 בספטמבר ואוקטובר של אותה שנה. בדצמבר 2019, אירח האצטדיון שני משחקים במסגרת גביע העולם למועדונים 2019. בעקבות ההחלטה לארח את מונדיאל 2022 בקטר, תוכנן להגדיל את הקיבולת של האצטדיון ל-68,000. אך התוכנית לא יצאה לפועל במלואה, והוחלט לבסוף על שדרוג הגג כך שיחפה את כל יציעיו ומערכות נוספות כגון מערכת צינון האוויר שהותקנה בכל אצטדיוני מונדיאל קטר, ושיפוץ בקנה מידה קטן כך שלאחר השדרוג ולקראת המונדיאל הגיעה קיבולת האצטדיון ל-45,857 מקומות.
כדורגל
מלבד השימוש בו כאצטדיונה הביתי של נבחרת קטר בכדורגל, אירח אצטדיון ח'ליפה מספר אירועים חשובים.
גביע אסיה בכדורגל 2011
אצטדיון ח'ליפה היה אחד מחמשת האצטדיונים שאירחו את גביע אסיה בכדורגל 2011, והוא אירח 3 משחקים בשלב הבתים ועוד משחק אחד בשלב רבע הגמר של הטורניר, משחק אחד בשלב חצי הגמר של הטורניר, וכן את משחק הגמר.
מונדיאל 2022
אצטדיון ח'ליפה הוא אחד משמונת האצטדיונים שאירחו את מונדיאל 2022, והוא אירח מספר משחקים בשלב הבתים, משחק אחד בשלב שמינית הגמר, וכן את המשחק על המקום השלישי בטורניר.
אזדמיר אסף
אזדמיר אסף (בטורקית: Özdemir Asaf; 11 ביוני 1923, אנקרה - 28 בינואר 1981, איסטנבול) היה משורר טורקי. אסף נחשב לאחד מגדולי המשוררים הטורקיים בעת החדשה.
ראשית חיו
אסף נולד ב-11 ביוני 1923 באנקרה. שמו האמיתי הוא האליט אזדמיר ארון (Halit Özdemir Arun). אביו, מהמט אסף, היה אחד ממייסדי מועצת המדינה הטורקית. ב-1930, שנת מותו של אביו, החל ללמוד בבית הספר גלאטסראיי שבאיסטנבול. ב-1941, כשהיה בכיתה י"א, התקבל לבית הספר התיכון לבנים קבטאש, וסיימו ב-1942. בשנה שלאחר מכן, החלל ללמוד משפטים באוניברסיטת איסטנבול, וכן למד עיתונות. בזמן לימודיו, עבד בעיתונים טנין וזמאן ותרגם.
קריירה
יחד עם אטילה אילהאן, ערך אסף מפגשים ספרותיים רבים עם הקהל. הוא ביקר בחוף המזרחי של ארצות הברית ב-1941, וערך מסע בו ביקר ברוב מדינות אירופה, שהתחיל בלפלנד ב-1959. ב-1966, בהזמנת התאחדות הסופרים המקדוניים, ביקר ביוגוסלביה והשתתף שם בקונגרס הסופרים.
כלי טיס
כלי טיס הוא כל כלי תחבורה המיועד לטיסה באטמוספירה. יש הבחנה בין כלי טיס הקלים מן האוויר כגון כדורים פורחים וספינות אוויר לבין כלי טיס הכבדים מן האוויר כגון מטוסים, מסוקים ודאונים.
העובדה שכלי טיס אינם מושפעים מתוואי הקרקע מעליו הם חולפים והעובדה שהם מסוגלים לחצות יבשות וימים במהירות גבוהה במיוחד, הפכו את כלי הטיס לכלי תחבורה נפוצים במיוחד, והביאו להתפתחות טכנולוגית עצומה בתחום התעופה. כיום מטוסים הם עורק תחבורה ראשי בין יבשות, מדינות וערים. כמו כן כלי טיס משמשים לחיזוי מזג אוויר, צילום מהאוויר, ספורט, פנאי ועוד. בהיבט הצבאי כלי טיס משמשים למשימות שונות כגון תקיפה, הפצצה, סיור, צילומי אוויר לצורכי מודיעין, שינוע כוחות וציוד, לוחמה אלקטרונית והצנחת כוחות וציוד.
עד האחים רייט
הטיסה המאוישת המתועדת הראשונה נערכה בפריז בשנת 1783; כלי הטיס היה בלון אוויר חם שהוזן באמצעות שריפת עצים. אי אפשר היה לשלוט בבלון, והוא ונסחף ברוח למרחק של כשמונה ק"מ. כלי הטיס הראשון שהיה אפשרי לשליטה ולתמרון עלה לאוויר בשנת 1852 וטס למרחק של כ-25 ק"מ. בהמשך המאה ה-19 נעשו ניסיונות נוספים בכלי טיס הקלים מן האוויר, כדוגמת כדורים פורחים וספינות אוויר שמולאו בגזים קלים מן האוויר: הליום או מימן.
עד לפיתוח כלי טיס יעיל קמו חלוצי טיסה שונים. אחדים שילמו על ניסיון הטיס בחייהם. להלן כמה דוגמאות:
האחים רייט
הטיסה הראשונה בכלי טיס כבד מן האוויר התקיימה ב־17 בדצמבר 1903 על ידי האחים רייט. האחים קיימו ארבע טיסות באותו היום, הראשונה למרחק של 37 מטר ב־12 שניות, והרביעית (והמוצלחת מכולן) למרחק של 279 מטר ב־59 שניות.
אחרי האחים רייט
המסוק הראשון שתועד כשהוא מצליח לנתק מגע מן הקרקע הוטס בצרפת ב-1907, עם זאת המסוק השימושי הראשון נבנה בגרמניה הנאצית ב-1936.
מטוס הסילון הראשון היה ה-Heinkel He 178 הגרמני שביצע את טיסתו הראשונה כבר ב-1939. מטוס הקרב הסילוני הראשון היה המסרשמיט Me-262 הגרמני שנכנס לפעולה מבצעית רק לקראת סוף מלחמת העולם השנייה.
כלי טיס חמקניים (שחתימת המכ"ם שלהם נמוכה) פותחו בארצות הברית במהלך המלחמה הקרה ונחשפו רק לקראת סוף המאה ה-20.
כלי טיס בלתי מאוישים / כלי טיס מאוישים מרחוק
ברבע האחרון של המאה העשרים החל שימוש גובר ככלי טיס בלתי מאוישים (כטב"ם) שמכונים גם כלי טיס מאוישים מרחוק (כטמ"ם), למטרות שקודם לכן הוגשמו רק באמצעות כלי טיס מאוישים. הכוונת ובקרת המטוס נעשית בדרך כלל על ידי מפעיל מרוחק (remote pilot) או אף בצורה אוטונומית על ידי מערכת הבקרה של הכטב"ם. רוב הכטב"מים מיועדים לשימושים צבאיים, אך כיום נעשה בהם יותר ויותר שימוש גם ביישומים אזרחיים (משטרה, אבטחה, בקרת תנועה, מחקר ועוד). המגמה כיום היא להעדיף שימוש בכטב"מים על פני מטוסים מאוישים, מאחר שהם יכולים לטוס יותר שעות, לטוס יותר גבוה ללא שיקולי השפעה על הטייס וסיכונו האישי ואף לטוס יותר רחוק. בניגוד למטוס מאויש, העמוס במערכות למיגון ושהיית הטייס, הכטב"ם נושא אך ורק את מערכות המודיעין והתקיפה הנחוצות לביצוע משימותיו, בעוד שמפעיל הכטב"ם מצוי בבסיס ההפעלה בסביבה מוגנת לחלוטין. בנוסף לכטב"מי מודיעין או הטעיה ישנם כטב"מי תקיפה, המסוגלים לירות חימוש מדויק במטרות קרקעיות. הדגם הידוע ביותר של כטב"ם תקיפה הוא ה-RQ-1 פרדטור האמריקני, שנושא טילי AGM-114 הלפייר מונחים.
לוסי ברנס
לוסי ברנס (באנגלית: Lucy Burns; 28 ביולי 1879 – 22 בדצמבר 1966) הייתה סופרג'יסטית אמריקאית ופעילת זכויות נשים. היא הייתה אקטיביסטית נלהבת ופעלה בארצות הברית ובממלכה המאוחדת. ברנס הייתה ידידה קרובה של אליס פול. יחדיו ייסדו את מפלגת הנשים הלאומית.
ילדות והשכלה
ברנס נולדה בניו יורק ב-28 ביולי 1879 למשפחה אירית-קתולית. היא הייתה נערה יפת מראה ותלמידה מוכשרת. היא למדה במכללת פקר שבברוקלין. החינוך במכללה שם דגש על החינוך הדתי והפיכת הבנות לנשים בוגרות, יחד עם הנחלת ערכים ליברלים. בנוסף, ברנס למדה באוניברסיטת קולומביה, מכללת וסאר ובאוניברסיטת ייל. לאחר מכן, למדה הוראת אנגלית.
תחילת דרכה האקטיביסטית
בעת שברנס למדה בבית ספר לתארים מתקדמים בגרמניה, היא נסעה לאנגליה לתקופה קצרה, שם פגשה את אמלין פנקהרסט ובנותיה, כריסטבל וסילביה. ברנס הושפעה מאוד מהאקטיביזם והכריזמה שלהן, עד שהחליטה לעזוב את לימודיה, כדי לעבוד יחד איתן באיגוד הנשים החברתי והפוליטי, ארגון המוקדש למאבק למען זכויות הנשים בבריטניה. בזמן עבודתה, הפכה ברנס לאקטיביסטית והשתתפה במסעות הסברה רבים של ה-WSPU. אחד הדברים הראשונים שארגנה היה מצעד באדינבורו, כחלק ממסע הסברה בסקוטלנד ב-1909. אף על פי שברנס לא הייתה ידועה כנואמת גדולה, היא נאמה מספר פעמים בפינות רחוב ובשווקים באירופה. פעילותה אף הביאה אותה לבית המשפט, בעקבות דיווחים על הפרות סדר בעיתונות.
בשנות עבודתה בארגון, פגשה ברנס את אליס פול בתחנת המשטרה בלונדון, לאחר ששתיהן נעצרו בעת השתתפותן בהפגנה. פול הציגה את עצמה בפני ברנס, והבחינה בכך שהיא לבשה סיכה של דגל ארצות הברית על דש הבגד שלה. הן דנו בפעילותן הסופרג'יסטית בבריטניה ובארצות הברית. ברנס ופול הזדהו בתסכולן מהפסיביות של התנועה הסופרג'יסטית האמריקנית וכן ממנהיגותה הלא יעילה של אנה הוארד שו. שתי הנשים דמו בתשוקתן ובאומץ שלהן, ובמהרה הפכו לידידות קרובות. שתיהן היו להוטות לפעול ולהיאבק למען זכויות הנשים. המאבק הפמיניסטי לשוויון בבריטניה השפיע עליהן להמשיך את המאבק גם בארצות הברית ב-1912.
התנועה הלאומית האמריקאית - המאבק על זכות הנשים לבחור
בשובן לארצות הברית, הצטרפו פול וברנס לתנועה הלאומית אמריקאית למען זכויות הנשים (NAWSA) כמנהיגות שדולת הקונגרס שלה. שתי הנשים חשבו כי מפלגת השלטון היא זו האחראית לבצע תיקונים לחוקה שיעניקו את זכות הבחירה לנשים. הן האמינו כי אם יתקפו את המפלגה על אוזלת ידה בקידום מתן זכות ההצבעה לנשים, חברי הקונגרס יאלצו לנקוט פעולה או שיסתכנו באיבוד כיסאם. גישה לוחמנית זו הוצגה על ידי פול וברנס בוועידה של התנועה בפילדלפיה ב-1912, בה נכחו אנה הוארד שו ומנהיגות אחרות של התנועה. מנהיגות התנועה דחו את הצעתן, כיוון שטענו כי כל פעולה המופנית נגד המפלגה הדמוקרטית, שזה עתה זכתה בבחירות לנשיאות, היא מוקדמת מדי. ברנס ופול לא היו מוכנות לוותר, וגייסו לשם כך את עזרתה של ג'יין אדמס, אחת המנהיגות היותר מוערכות ויוצאות הדופן של התנועה, למען גיוס תומכים בקרב ההנהגה בתוכניתן. על אף רצון התנועה למתן את פעילותה, מנהיגי ה-NAWSA הסכימו לערוך מצעד במהלך ההשבעה של וודרו וילסון לנשיאות. התנאי של התנועה לכך היה ששדולת הקונגרס של פול וברנס לא תקבל עוד מימון מהתנועה. ברנס ופול אמנם הסכימו לתנאי הנ"ל, אך אירוע זה היווה את הסנונית הראשונה לקראת פיצולן המלא מהתנועה.
פעילות פוליטית לקידום זכות בחירה לנשים
בשל הוויכוחים על שיטות הפעולה, חשו ברנס ופול שיהיה זה טוב יותר אם יחזקו את שדולת הקונגרס של ה-NAWSA ויצרפו חברות חדשות, ובכך יקימו קבוצה, שעדיין שייכת לתנועה, אך בעלת הנהלה משלה. השדולה החדשה נקראה "האיחוד הקונגרסאי של התנועה הלאומית-אמריקאית לזכות בחירה לנשים" ברנס נבחרה פה אחד להיות חברה בהנהלת האיחוד. באפריל 1913, NAWSA החליטה כי היא רוצה להתרחק מהקבוצות הרדיקליות בתוכה, ולא אפשרה עוד שהאיחוד הקונגרסאי ישתמש בשמה, ולכן שמו של האיחוד שונה ל"איחוד הקונגרסאי" בלבד. ובכל זאת, ברנס ופול לא רצו להתנתק לחלוטין מהתנועה, אך הקשר בין "האיחוד" לתנועה נשאר רופף.
ברנס הציעה שוב הצעה רדיקלית בוועידה שהתרחשה בוושינגטון די.סי. ב-1913. כיוון שהדמוקרטים שלטו בבית הלבן ובשני בתי הקונגרס באותו זמן, ברנס רצתה להציב להם אולטימטום - תתמכו בדרישתנו לזכות ההצבעה, או שנדאג שלא תיבחרו שוב. היא מאסה באדישותה של המפלגה הדמוקרטית וזעמה במיוחד על הנשיא וילסון, כיוון שאמר שיתמוך בוועדה לזכות ההצבעה לנשים, אבל מעולם לא הזכיר את הבטחתו בנאומיו בפני הקונגרס. כשמשלחת של נשים מ-NAWSA ניסתה להיפגש איתו על מנת להביע את מחאתה, וילסון טען שהוא חולה, ולאחר כמה ימים, הוא התכחש להבטחתו לתמוך בזכות ההצבעה לנשים ואמר שלא יכפה את השקפותיו הפרטיות על הקונגרס.
ב-NAWSA החליטו כי הן לא מוכנות להיות סובלניות כלפי ההשקפות הרדיקליות בהן דגל האיחוד הקונגרסאי, ולכן רצו לנתק סופית את הקשר עמו. אולם, פול וברנס לא רצו להקים ארגון נפרד לחלוטין, שיתחרה ב-NAWSA, ובכך לעכב את השגת המטרה, ולכן ניסו לנהל משא ומתן עם מנהיגות התנועה. על אף מאמציהן, האיחוד הקונגרסאי התפצל באופן רשמי מ-NAWSA ב-12 בפברואר 1914.
רבים חזו שהפיצול יגרום לנזק בלתי הפיך למאבקן של הנשים לזכות ההצבעה. אולם, ברנס ופול המשיכו במאבק והחלו לתכנן את מאבקן נגד הדמוקרטים לקיץ 1914. ברנס ופול ספגו ביקורת קשה מצד חלק מהחברות באיחוד, שהתלוננו כי הוא אליטיסטי, אוטוריטרי ומתנהל באופן לא דמוקרטי. פול האמינה כי ניהול ריכוזי הוא חיוני לפעילות אפקטיבית למען השגת מטרתן, ולכן לא ביצעה שינויים דרסטיים. האיחוד, במטרה לרצות את אותן נשים, ביקש מהן שיציעו הצעות לשיפור, אם יש להן כאלה.
בד בבד עם המאבקים הן כלפי פנים והן כלפי החוץ שניהל, פעל האיחוד הקונגרסאי ב-1914 כדי להבטיח שהתיקון לחוקה שהציעה סוזן ב. אנתוני יישאר על סדר היום. התיקון של אנתוני, היה תיקון פדרלי לחוקה שיעניק את זכות ההצבעה לנשים ואמור היה להפוך לתיקון ה-19 לחוקה האמריקאית. מאז הפיצול שלהן מה-NAWSA, רות חנה מקמריק נבחרה ליושבת הראש של שדולת הקונגרס של ה-NAWSA. מבלי להתייעץ עם הוועד המנהל של ה-NAWSA, היא תמכה בתיקון החלופי שהציעו הסופרג'יסטיות שפרוט ופלמר. זה היה איום מהותי על מטרתן של ברנס ופול, כיוון שתיקון זה, אם היה עובר, היה הופך את עניין זכות ההצבעה לנשים לעניין של כל אחת ממדינות ארצות הברית בלבד. ברנס, פול ונשים אחרות מהאיחוד הקונגרסאי ומ-NAWSA נפגשו כדי לדון בעניין, אך NAWSA תמכה בסופו של דבר בתיקון של שפרוט, והאיחוד הקונגרסאי המשיך את מאבקו לתיקון כלל-פדרלי.
ברנס הייתה האישה הראשונה שנאמה בפני נציגים של הקונגרס ב-1914, כאשר התיקון של אנתוני הגיע סוף-סוף לשולחן לבית הנבחרים. העובדה שהיא הייתה הראשונה לדבר בזמן כה חיוני של מאבקן לתיקון פדרלי שיסדיר את זכות ההצבעה לנשים. הנאומים של ברנס ופול היו מאוד חשובים באותו זמן כיוון שהראו לפוליטיקאים שהנשים עומדות להתאחד כגוש חוסם.
מיד לאחר מכן, שלח האיחוד הקונגרסאי שני מארגנים לכל אחת מתשע המדינות בהן לנשים הייתה זכות הצבעה. ברנס נשלחה לסן פרנסיסקו שבקליפורניה יחד עם הסופרג'יסטית רוז וינסלו (Rose Winslow). לארגן את הנשים במדינות אלו לא הייתה משימה קלה, ומציאת מימון הולם נוסף התגלתה כמשימה בעייתית לחלוטין. ברנס צוטטה אומרת "אם הנשים כאן, רק יתנו לי את הכסף שהן מוכנות לבזבז על ארוחות צהריים וערב יקרות, אני אסתדר בצורה נפלאה." ברנס הפיצה את המסר לזכות ההצבעה לנשים בתיאטרונים, ברחובות ואף מדלת לדלת. לאחר הבחירות ב-1914, האיחוד הקונגרסאי טען שבזכות פעילותו, הוא גרם לחמישה הפסדים בחמש מדינות של המפלגה הדמוקרטית.
ב-1915, החל האיחוד הקונגרסאי בתוכנית שמטרתה להקים ענף של האיחוד בכל מדינה שעדיין לא היה קיים בה כזה. תוכנית זו המשיכה את ההחלטה שקיבלו ב-1914, לפיה יש להפוך את זכות ההצבעה לנשים לעניין לאומי באמצעות הצגת דרישה לכך בכל מדינה. ב-1915 התמתנה ברנס לעורכת הראשית של עיתון האיחוד הקונגרסאי, "הסופרג'יסטית." לכל אורך התקופה, ב-NAWSA נאלצו להתמודד עם סכסוכים פנימיים. לאחר ועידה שהתקיימה ב-1915, אנה הווארד שו התפטרה מתפקידה, ורבים האמינו שהגיעה העת לפיוס בין ה-NAWSA לאיחוד הקונגרסאי.
ברנס ופול נפגשו עם ראשי ה-NAWSA במלון ווילרד בוושינגטון די.סי. ב-17 בדצמבר 1915. ה-NAWSA דרשו שהאיחוד הקונגרסאי יסופח לתנועה, אך הציבו לכך מספר דרישות: על האיחוד הקונגרסאי להפסיק במאבקו נגד המפלגה הדמוקרטית, ולחדול מהפעילות הפוליטית בעתיד. הדרישות הללו היו לצנינים בעיני ברנס ופול, והפגישה הסתיימה ללא כל פיוס, או היתכנות לפיוס בעתיד.
מפלגת הנשים הלאומית
בעקבות האדרלמוסיה של השנים האחרונות, גיבשה אליס פול תוכנית רדיקלית חדשה ל-1916 - הקמת מפלגת נשים פוליטית. ברנס תמכה בתוכנית זו בתוקף וב-5, 6 ו-7 ביוני 1916 נפגשו צירים ונשים בעלות זכות הצבעה בתיאטרון בלקסטון שבשיקגו, והקימו את מפלגת הנשים הלאומית. ברנס ופול התחייבו לנקוט בפעולה ישירה במאבק למען זכויות הנשים, ובפרט הזכות להצביע. התנגדו להן סופרג'יסטיות שמרניות, שנקטו בגישה זהירה יותר. ראשי ה-NAWSA חשבו שגישתה של מפלגת הנשים הלאומית היא לא יעילה, ותגרום לניכור בקרב הפוליטיקאים הדמוקרטים, גם אלו שכבר תמכו במתן זכות הבחירה לנשים. החברות ב-NWP הוגבלה רק לנשים בעלות זכות הצבעה, ומטרתן העיקרית הייתה לקדם תיקון פדרלי שיעניק את זכות הבחירה לנשים.
לברנס היה תפקיד משמעותי במפלגה והייתה מעורבת, למעשה, בכל פעילות שלה. היא הייתה מארגנת, יו"ר השדולה, עורכת העיתון, מחנכת, מורה, נואמת, והיוותה את הסמל של המפלגה. בבתי הספר שהקימה, היא לימדה נשים כיצד לנהל מסעות הסברה ניידים, שדולה ועבודה תקשורתית.
מפלגת הנשים הלאומית הובילה עשרות נשים להפגנה בינואר 1917 מול הבית הלבן בוושינגטון D.C, במסגרת ארגון שקראו לו "השומרות השקטות". הארגון כיוון את התקפותיו נגד נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון. ברנס התנגדה למלחמת העולם הראשונה, משום שראתה בה מלחמה שנגרמה בגלל גברים כוחניים ובעקבותיה גויסו נערים צעירים לצבא ואף קיפחו את חייהם. ברנס מאסה מאי-הצדק וכעסה על האדישות והפסיביות בה נקטו הנשיא והעם האמריקאי.
החיים בכלא
ברנס נעצרה בעת שהפגינה מול הבית הלבן ונשלחה לכלא אוקוקן שבוושינגטון די.סי. בכלא, הצטרפה ברנס לאליס פול ונשים אחרות, ויחד הן פתחו בשביתות רעב, על מנת להפגין את מחויבותן למטרה. הן טענו שהן למעשה אסירות פוליטיות. ברנס הייתה מנוסה בשביתות כאלו, משום שהשתתפה בעברה בשביתות רעב שה-WSPU ערך באירופה. אף השהות בכלא לא עצרה את ברנס - היא ארגנה מחאות מתוך הכלא, יחד עם אסירות אחרות.
ברנס הפיצה בכלא את אחד המסמכים הראשונים שהגדירו את מעמדם של אסירים פוליטיים. המסמך תיאר את הזכויות של אסירים פוליטיים ומנה את זכותם לעורך דין, ביקורים משפחתיים, קריאה, כתיבת חומרים והבאת מזון מבחוץ. המסמך הופץ דרך חורים בקירות, עד שכל האסירים חתמו עליו. יום אחד, הסוהרים הבחינו בברנס בעשותה כך, והם העבירו אותה לבית הכלא המחוזי, שם שהתה בצינוק.
דחיפה אחרונה להשגת זכות ההצבעה וסוף דרכה
יושב ראש ועדת הבחירות של בית הנבחרים האמריקאי הודיע לברנס ולסופרג'יסטיות אחרות, כי בית הנבחרים לא יעביר תיקון לחוקה הנוגע לזכות הבחירה לנשים לפני 1920. להפתעתן, בשלהי 1917 הוכרז כי בית הנבחרים יקבל החלטה ב-10 בינואר 1918. התיקון עבר ברוב של 274 תומכים אל מול 136 מתנגדים, והחברות במפלגת הנשים הלאומית, כולל ברנס עצמה, התחילו לעבוד למען השגת 11 קולות נוספים שיידרשו כדי שהתיקון יעבור בסנאט. לרוע המזל, ב-27 ביוני 1918, הסנאט לא העביר את התיקון לחוקה.
ברנס ופול זעמו, אך אחרי שהיו כה קרובות להשגת מטרתן, לא היה קיים סיכוי שיוותרו. הן המשיכו את מחאותיהן מול הבית הלבן ב-6 באוגוסט. פעם נוספת הנשים נכלאו, נחשפו לתנאים קשים, ושוחררו שוב זמן קצר לאחר מכן. כעת הן התמקדו בלסייע למועמדים התומכים במתן זכות ההצבעה לנשים להיבחר בבחירות שבנובמבר. בפעם הראשונה, מפלגת הנשים הלאומית לא תמכה במפלגה ספציפית, אלא תמכה בכל מועמד שמוכן היה לתמוך במתן זכות ההצבעה לנשים. זה גרם לדמוקרטים, בסופו של דבר, לאבד את הרוב שלהם בקונגרס.
כשהמתיחות בין הנשיא וילסון לסופרג'יסטיות גברה, הוא הבין שיש לנקוט כמה שיותר מהר בפעולה, כדי לסיים את המחאות הפומביות ואת המאבקים בין המשטרה לסופרג'יסטיות, וכינס את הקונגרס במאי 1919. ב-21 במאי העביר בית הנבחרים את התיקון שהציעה סוזן ב. אנתוני עוד ב-1878, ברוב של 304 קולות מול 89, וב-4 ביוני, הסנאט העביר אותו ברוב של 66 אל מול 30. למרבה ההפתעה, הסופרג'יסטיות הגיבו באיפוק לנוכח קבלת התיקון. מאבקן עוד לא הסתיים. עדיין היה עליהן להבטיח שרוב המדינות יאשרו את התיקון. בסופו של דבר, באוגוסט 1920, טנסי הייתה למדינה ה-36 שאישרה את התיקון שהגישה סוזן ב. אנתוני, ומשאלת לבה של ברנס לתיקון פדרלי, שיבטיח את זכות ההצבעה לנשים, סוף סוף התגשמה.
בשלב זה, ברנס הייתה מותשת לחלוטין וצוטטה אומרת לאחר שנשות ארצות הברית השיגו את זכות ההצבעה, פרשה ברנס מהחיים הפוליטיים והקדישה עצמה לחיי הדת ולאחייניתה היתומה. ברנס נפטרה ב-22 בדצמבר 1966 בברוקלין שבניו יורק.
מלאכיות מברזל
בשנת 2004, HBO שידרה את הסרט מלאכיות מברזל, המתעד את פעילותה של התנועה שהקימו לוסי ברנס, אליס פול וסופרג'יסטיות אחרות. את דמותה של ברנס גילמה השחקנית האוסטרלית פרנסס או'קונור.
מכון לוסי ברנס
מכון לוסי ברנס, ארגון חינוכי, ללא מטרות רווח, הממוקם במדיסון, ויסקונסין, ונקרא על שם ברנס.
סימון טת'ם
סימון טת'ם (באנגלית: Simon Tatham; נולד ב-3 במאי 1977) הוא מפתח תוכנה בריטי ובוגר בוגר מכללת קיימברידג'.
בחודש אוקטובר, 1996, שחרר את הגרסה הראשונה (0.90) של Netwide Assembler.
אנצו סרני (אוניית מעפילים)
אונית משא - "רונדינה"
נבנתה כאוניית משא עשוית עץ, ונקראה "Rondina". בעלת שני תרנים, אורכה 34 מטר ורוחבה 9 מטר, מנוע דיזל איטלקי אנסלדו, 300 כוח סוס, מסוגלת ל-7.5 קשר, ובעלת תפוסה של 550 טון. זאת, בשונה מחלק ניכר מאוניות המעפילים שנבנו בשלהי המאה ה-19 או ראשית המאה ה-20.
אוניית מעפילים – "אנצו סרני"
"אנצו סרני" הפליגה מרציף בוואדו ב-9 בינואר בשעה 22:00. נתיב ההפלגה המתוכנן היה מסבונה לאורך החוף המערבי של איטליה דרך מיצר מסינה (Messina) האי כרתים, כף מטפן (Matapan) בדרום פלופונז, האי רודוס, כף אנמור (Anamur) בחוף הדרומי של טורקיה, כף אנדריאס (Andreas) בצפון האי קפריסין, משם דרומה לעבר חוף סוריה. בדרך נתקלה האונייה בסערות אחדות.
ב-17 בינואר עברו שש משחתות ליד האונייה, אך לא ברור אם זיהו אותה. באותו יום חג מטוס בריטי מעל הספינה. על הסיפון היו באותה עת כ־100 נפש. אנשי הפלי"ם תידרכו את המעפילים לגלות התנגדות סבילה כאשר יעלו כוחות בריטים לאונייה. וכך אכן אירע עם עלייתם של חיילים בריטים לאונייה, כאשר הייתה במרחק 70 מייל מחופי ארץ ישראל. ("אנצו סרני" הייתה האונייה הראשונה אחרי מלחמת העולם השנייה אשר נתפסה על ידי הצי המלכותי בלב ים). עם עליית הכוחות הבריטים לסיפון האונייה הושלכו מכשירי הקשר והצופן המימה על ידי אנשי הפלי"ם.
המשחתות אילצו את האונייה להפליג אל נמל חיפה. המעפילים, ועמם אנשי הפלי"ם והימאים שהתערבו בים המעפילים לבל יעצרו, נשלחו למחנה המעצר בעתלית, ובו הוחזקו עד ה-3 בפברואר. המעפילים שוחררו על חשבון מכסת 1500 הסרטיפיקטים לחודש שהקציבה הממשלה לעולים יהודים. ורובם הועברו ליישובים ברחבי הארץ בהתאם להשתייכותם הפוליטית. צוות הימאים, שכלל את רב החובל ג'ובאני מיצאנו והמכונאי אמריקו בולוניני נעצר שבועות אחדים. ביולי 1947 שוחררה האונייה מהחזקתה על ידי שלטונות המנדט הבריטי לאחר שצוותה זוכה מאשמת הובלת מעפילים בלתי חוקיים. האונייה הוחרמה על ידי הבריטים. ועל כך, הגיש פינטר (בעל האונייה הרשמי) תביעה בבית המשפט כנגד הצי המלכות. האונייה שוחררה לאחר שנה ומחצה, והפליגה פעם נוספת, בפברואר 1948, בשם "בונים ולוחמים".
אונייה ישראלית
לאחר הקמת המדינה המדינה שימשה להבאת עולים ממרסיי. הגיעה לישראל ב-1 בספטמבר 1948, וב-28 באוקטובר 1948. האונייה נמכרה ב-28 בדצמבר 1948, ושמה שונה ל-Raffaele Capano.
אצטדיון קירובץ (טיחווין)
אצטדיון קירובץ (ברוסית: Стадион Кировец) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר טיחווין במחוז לנינגרד שברוסיה. משמש כמגרש הבית של קבוצת לנינגראדץ (בעבר שימש את קבוצת טוסנו).
היסטוריה
הבנייה החלה ב-1941 כשברית המועצות נכנסה למלחמת העולם השנייה. בשל בעיות כספיות, הבנייה התעכבה במשך 67 שנים והתקדמה רק ב-24 בספטמבר 2008. לבסוף השלמת בניית האצטדיון התאפשרה בזכות מעורבות 'אקדמיית הכדורגל הלאומית' שממומנת על ידי רומן אברמוביץ' והסוכנות הפדרלית לספורט והאצטדיון הושלם ביולי 2011.
דולסה דה ממבריז'ו
דולסה דה ממבריז'ו (Dulce de membrillo, "ריבת חבושים" בתרגום חופשי) הוא ממתק עשוי מחבושים, שמקורו בחצי האי האיברי והוא פופולרי בארגנטינה, אורוגוואי, צ'ילה ומקסיקו וכן באזורים רבים באיטליה. בגרסאות מעט שונות, הוא אהוד גם בצרפת, יוון וטורקיה.
החבוש, מקורו באסיה הקטנה ובקווקז. היוונים והרומאים, שהביאו אותו לספרד אכלו את פריו מבושל וממותק בדבש ואף הכינו ממנו ליקר.
הכנת דולסה דה ממבריז'ו היא על ידי בישול כמויות שוות של פרי (מקולף ומגולען) וסוכר, ולאחר הקירור מתקבל גוש במרקם של ג'לי יציב מאוד. לעיתים הג'לי נחתך (לרוב לצורת מעוינים), ולעיתים מצופה בקוקוס טחון, שקדים או פיסטוקים טחונים גס. הוא נמכר בצורה מסחרית בקופסאות שימורים עגולות ושטוחות או בתיבות שטוחות שמאפשרות לפרוס אותו בקלות. מקובל לאכול אותו ללא כל תוספת כקינוח סעודה, בתור טאפה (טאפס) לפני הארוחה יחד עם חריץ גבינה פיקנטית, על לחם, בתור מילוי לעוגות ומאפים מתוקים, ולעיתים גם עם בשר.
המאכל מכונה "לוזינה" בפי יהודי עיראק, ו"ממבריו" בפי צאצאי יהדות ספרד.
הבדלי מגדר בגיל הרך
הבדלי מגדר בגיל הרך הוא שדה מחקר בלימודי מגדר ובפסיכולוגיה התפתחותית. מִגְדָּר (באנגלית: gender, גֶ'נְדֶּר) הוא מונח במדעי החברה המתייחס להבחנות בין גבר ואישה התלויות חברה ותרבות, בניגוד להבדלים הפיזיולוגיים.
עד לאמצע המאה ה-20 הייתה ההתייחסות להבדלי מגדר כאל הבדלים הנובעים מההבדלים הגנטיים שבין המינים וכאל עובדת חיים שאין עליה עוררין. בעשורים האחרונים, עם התפשטותם של ערכים דמוקרטיים ועם השינויים החברתיים הרבים שנבעו מכך חלה התערערות במבנה המגדרי, והחלו להתעורר ספקות וטענות כנגד הקביעה שהבדלים אלה נובעים מבסיס מולד-גנטי. ספקות אלה היו הזרז לכמות גדולה של מחקרים שבחנו את הדרך בה הבדלי מגדר מתפתחים עם השנים בליווי הצמוד ותלוי המגדר של רבים מסוכני החברות.
במחקרים העוסקים בהבדלי מגדר בינקות ובילדות חלוקות הדעות. לדעת חוקרים אחדים אין הבדלים גדולים בין בנים לבנות בהתנהגותם החברתית. אחרים מוצאים הבדלים גדולים בין בנים לבנות בתוקפנות ובאמפתיה כבר בגיל שנתיים.
מחקרי מזג בינקות
מחקרי מזג (טמפרמנט) בינקות מעידים על הבדלי מגדר מסוימים בין תינוקות: למשל, נטייתם של תינוקות-בנים בגיל שישה חודשים למשוך צעצוע מעמית יותר מאשר תינוקות בנות מעלה את האפשרות שהבדלים ביולוגיים הם שמפעילים את התפתחות הבדלי המגדר.
יילודים בנים מפגינים רגישות נמוכה יותר לכאב פיזי ונמנעים פחות מעימות בהשוואה לבנות. בנות בגיל 21 חודשים מגיבות לאט יותר בעת קונפליקט או נמנעות מלהיכנס לעימותים על חפצים, וכך נמנעת הידרדרות לתוקפנות. כן נמצא שבנים מפנים תשומת לב רבה יותר מבנות לגירויים בטלוויזיה הכרוכים באקטיביות רבה.
הבדלים מוקדמים אלה, שבסיסם ביולוגי-מולד, משולבים בסטראוטיפים התרבותיים שמפנים מבוגרים כלפי בנים וכלפי בנות והם המעצבים הבדלי מגדר מובחנים יותר. הורים מתייחסים לבנים כבר בהיותם יילודים כחזקים ואל בנות כעדינות וחלשות. הבדלי התייחסות כאלה עשויים לכוון התנהגויות חברתיות שיובילו להבדלים שיגשימו את עצמם. נמצא שכאשר מבוגרים צופים במשחקיהם של ילדים צעירים, הילדים מרבים לבטא התנהגות "גברית" או "נשית" מקובלת.
בגיל הגן
בגיל הגן מתחילות לבלוט באופן ברור התנהגויות תלויות מגדר. הדבר קשור בין השאר לתהליך התפתחות הזהות המינית המאפיין תקופה זו בחייהם של ילדים. ילדים מתחילים לתהות מה פירוש להיות בן או בת ומהן ההתנהגויות התואמות כל אחד מהתפקידים.
משחקי תפקידים
לקבוצות מובחנות של בנים ובנות יש חוקים שונים לגבי מהי ההתנהגות המקובלת והם מרבים לדחות ילדים שאינם מתנהגים בהתאם לנורמות המגדר. עמיתים מתעלמים מילדים המשחקים עם בני המגדר האחר, ובאותו אופן, בנות אסרטיביות, תקיפות ונמרצות נדחות על ידי חברותיהן, אך מועדפות על ידי בנים.
מערכות הקשרים החברתיות של בנים רחבות יותר, משום שהם מעדיפים אינטראקציות חברתיות, ויחסיהם אקסקלוסיביים פחות מאלה של בנות. בנים משתמשים במספר רב יותר של פקודות והם תחרותיים יותר. לעומת זאת, הרשתות החברתיות של בנות מצומצמות יותר, אולם האינטנסיביות של החברויות שלהן רבה יותר והדגש בחברותיות אלה היא על אינטימיות. בנות מציעות הצעות, שומרות תורים, ומשחקות משחק סוציו-דרמטי בשיעור פי שניים מבנים.
בנים דומיננטיים ובנות דומיננטיות משתמשים באסטרטגיות התנהגותיות שונות כדי לזכות בדומיננטיות: בנים פופולריים מרבים להציג אסרטיביות ואילו בנות פופולריות ממעטות להשתמש במטרות אינדיבידואליות ומעדיפות מטרות בין אישיות ושיתופי פעולה. בקבוצות של בנים נמצא מתאם חיובי בין אסרטיביות חברתית, דומיננטיות וקבלה. בקבוצות בנות נמצא מתאם שלילי בין קבלה לדומיננטיות. הבדלי מגדר אלה מאפיינים גם את תרבות המבוגרים בחברה המערבית.
התנהגות תוקפנית וניהול קונפליקטים
בגיל הגן מתחיל לבלוט הבדל מגדרי גם בהקשר להתנהגות תוקפנית ולניהול קונפליקטים. בנות מרבות יותר להשתמש בהתנגדות מילולית ובמשא ומתן במהלך קונפליקטים מאשר בנים, דבר המונע הסלמה למצבי תוקפנות. בתצפיות על ילדים בני 5–6 נמצא שבנים מתנהגים התנהגות כופה, תובענית ומאיימת יותר מבנות. בנות בגיל זה פועלות בדרך רכה יותר, משככת ומקלה ביחסיהן עם חברות. בנים מעריכים התנהגות תחרותית ואילו בנות מעריכות שיתוף פעולה.
בגיל הגן מתגלים הבדלים בין המינים גם ברמות האמפתיה וההתנהגות הפרו-חברתיות. אמנם אין הבדלים בשיעורי ההתנהגות הפרו-חברתית בין בנים לבנות, אך בנות נוטות להראות יותר סימנים של דאגה אמפתית לנוכח מצוקה של אח מאשר בנים. יש מניחים שהבדלים אלה קשורים לחיברות שונה בין המינים. נראה שהנורמות החברתיות דורשות מנערות להיות פרו-חברתיות, בין אם הן מרגישות אמפתיה ובין אם לא. נראה שמדובר בהתנהגות הקשורה לטיפול והזנה, הנתפסות בחברה כמאפיינות את המין הנשי.
קבוצות מבוססות מגדר
בגיל הגן ניכר שימוש הולך וגובר במגדר לביסוס קבוצות עמיתים. בפעוטונים, בגני ילדים ובמגרשי משחקים - קבוצות העמיתים הן בדרך כלל בנות אותו המין קבוצות של בנות הן בדרך כלל מצומצמות והבנות משחקות בעיקר במשחקים שקטים ופחות פיזיים. לעומתם, הרשת החברתית אצל בנים גדולה יותר והיחסים פחות אקסקלוסיביים וחבריהן עסוקים רבות בתחרותיות ובמאבק על דומיננטיות. ילדים חוברים לבני מינם לעיתים קרובות יותר מאשר לבני המין הנגדי ונטייה זו נחשבת לתורמת המשמעותית ביותר להתפתחות תפקידי מגדר.
הפרדת המגדר הגוברת בקבוצות ילדי גן משפיעה על החברויות שלהם. רובן של החברויות הופכות להיות חד-מגדריות, אם כי עדיין קיימים זוגות מעורבים. גם כאשר קיימת חברות בין זוגות מעורבים, חלקם יעדיפו לשחק בנפרד בגן וישחקו יחד רק אחרי הצהרים במסגרת הבית. הדבר מעיד על כך שמתחילה להתפתח סנקציה למשחק מעורב, והיא גדלה עם השנים עד לדחייה גלויה הבולטת מאוד בשנים הראשונות של בית הספר.
חברויות של בנות נוטות להיות יציבות יותר והן מעדיפות לשתף פעולה עם בנות אחרות. היי ושות' מצאו שבנות ממעטות להענות לבקשות של בנים להצטרף למשחקן ומחוות הפיוס של בני שני המינים מופנות בעיקר כלפי בני אותו המגדר. ייתכן שנטייה מגדרית זו בחברויות קשורה גם להעדפה של סוגי פעילויות ולהעדפה של בנות לאינטראקציה דיאדית ולא קבוצתית.
בחברויות של בנות קיים משחק סוציו-דרמטי מורכב ורב יותר, כמעט כפול מזה שאצל בנים וייתכן שממצא זה מסביר את ההפרדה המגדרית המתפתחת בגיל זה: בנות מוצאות שבנות אחרות הן חברות למשחק יותר מתאימות ויותר מתגמלות מבנים.
ישנם חוקרים שאף המתארים בנים ובנות כחיים בשני עולמות נפרדים (gender segregation) במהלך רוב שנות הילדות.
מיקלוש נמט
כראש ממשלה (מ-28 בנובמבר 1988 עד 23 במאי 1990) התיר לאזרחי מזרח גרמניה לעבור דרך הונגריה אל המערב. מדיניות זו תרמה רבות לנפילת חומת ברלין ב-9 בנובמבר 1989.
לאחר סיום תפקידו כראש ממשלה, מונה לסגן נשיא הבנק האירופי לשיקום ופיתוח בלונדון, מוסד שהוקם בשנת 1991 לסיוע למדינות הגוש הקומוניסטי לשעבר, במעבר לדמוקרטיה. בשנת 2000 סיים את תפקידו בבנק וחזר להונגריה.
מיקי ואן דה ון
מיקי ואן דה ון (נולד ב-19 באפריל 2001) הוא כדורגלן הולנדי, המשחק בטוטנהאם הוטספר בעמדת הבלם.
קריירה
ואן דה ון החל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של WSV 1930 ומשם הצטרף לאקדמיית הנוער של וולנדם ב-2013. ב-18 בנובמבר 2018, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עבור קבוצת הנוער בליגה השלישית.
ב-4 באוקטובר 2019, ואן דה ון ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של וולנדם, בהפסד 1–3 מול יונג פ.ס.וו. איינדהובן כאשר נכנס בדקה ה-46.
בקיץ 2019, ואן דה ון חתם על החוזה המקצועי הראשון שלו עם וולנדם. בעונה שלאחר מכן, תחת המאמן החדש, וים יונק, הוא חווה את הפריצה הגדולה שלו במועדון והפך לשחקן הרכב קבוע במרכז ההגנה של וולנדם. יונק אף מינה אותו לקפטן החדש של הקבוצה הבוגרת. ב-31 באוגוסט 2021, הוכרז כי ואן דה ון חתם בוולפסבורג הגרמנית תחת המאמן מארק ואן בומל, שם חתם על חוזה עד 2025. כאשר הקבוצה הגרמנית שילמה כ-3,500,000 אירו עבורו.
ב-8 באוגוסט 2023, חתם לשש שנים בטוטנהאם הוסטספר, ששילמה עבורו 40 מליון יורו. הבלם ערך את הופעת הבכורה הרשמית בליגה ב-13 באוגוסט, במשחק חוץ נגד ברנטפורד.
אליעזר שלומוביץ'
אליעזר שלומוביץ' (נולד בדצמבר 1946) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בתפקיד קשר וחלוץ במכבי נתניה.
ביוגרפיה
שלומוביץ' החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי נתניה, וב-1965 עלה לקבוצה הבוגרת. בתחילת הקריירה שיחק בתפקיד הקשר, אך בעונת 1968/1969 העביר אותו מאמנו יצחק שניאור לתפקיד החלוץ, ושם הוא שיחק מאז. הוא זכה עם הקבוצה בשתי אליפויות ושני גביעי אלוף האלופים.
שלומוביץ' שיחק ב וזכה איתה באליפות אסיה לנוער ב-1967. הוא הוזמן לנבחרת ישראל לקראת מספר משחקים, אך לא שותף בהם.
אביו עמנואל שלומוביץ' שיחק ביובנטוס ובמכבי נתניה, ואחיו הצעיר משה שלומוביץ' שיחק יחד איתו במכבי נתניה.
ראסל שוויקארט
ראסל לואיס "ראסטי" שוויקארט (באנגלית: Russell Louis "Rusty" Schweickart; נולד ב-25 באוקטובר 1935), נולד בנפטון, ניו ג'רזי. אסטרונאוט בתוכנית אפולו. שירת בנאס"א בשנים 1963–1979. השתתף כטייס מודול הירח של משימת אפולו 9.
השכלה
בוגר במדעים בהנדסה אווירונאוטית ומוסמך במדעים באווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. למד במעבדה לאסטרונומיה ניסויית של המכון, ועבודתו שם כללה מחקרים בפיזיקה של האטמוספירה העליונה, מעקב אחרי כוכבים, וייצוב של תמונות של כוכבים.
שירות צבאי
היה טייס בחיל האוויר האמריקאי והמשמר הלאומי, משנת 1956 עד שהצטרף לנאס"א.