cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של סוריה
מלחמת יום הכיפורים
ב-21 בדצמבר 1973 התכנסה בז'נבה ועידת שלום, ביזמת מזכ"ל האומות המאוחדות, קורט ולדהיים, מזכיר המדינה האמריקני הנרי קיסינג'ר ושר החוץ של ברית המועצות אנדריי גרומיקו. סוריה לא התייצבה לוועידה זו. מצרים אשר התייצבה לוועידה החלה בשיחות שבסופן הגיעו הצדדים להסכם הפרדת כוחות שנחתם ב-18 בינואר 1974. אסד ראה בהשתתפותה של מצרים בוועידה, ובהסכם הפרדת הכוחות משום בגידה במאמץ המשותף. מסע דילוגים של קיסינג'ר בין דמשק לירושלים הסתיים בהסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה שנחתם ב-31 במאי 1974 בז'נבה. בהסכם נקבעה נסיגת ישראל מהשטח שכבשה בסוריה, "המובלעת", החזרת קוניטרה לשליטה מנהלית סורית, העברת מוצבי החרמון הסורי לשליטת האו"ם, ונקבע אזור הפרדה בשליטת האו"ם לאורך כל קו הגבול.
המעורבות בלבנון
מלחמת האזרחים בלבנון בשנת 1976 הביאה למעורבות סורית גוברת והולכת בענייניה הפנימיים של מדינה זו. ביוני 1976 נכנסו כוחות סוריים ללבנון על מנת להתערב במלחמה, כנגד ארגונים שמאליים ופלסטינים, ולטובת הנוצרים. התערבות זו הביאה להגדלת הקרע שבין מצרים וסוריה, ולניתוק היחסים הדיפלומטיים ביניהן, כמו גם להגברת התערבותה של ישראל בפוליטיקה הלבנונית, תוך ניסיון להביא את הנוצרים לתמיכה בישראל ולקבלת סיוע ממנה, במקום קבלת הסיוע מאסד. המעורבות הסורית גברה עם השנים, והביאה להצבת עשרות אלפי חיילים סורים בלבנון החל משנת 1976.
הסכם השלום בין ישראל ומצרים
בשנת 1977 ביקר הנשיא סאדאת בישראל. אסד ביקש מסאדאת להימנע מצעד זה. ערב ביקורו בירושלים, ב-16 בנובמבר 1977, ביקר סאדאת בדמשק, וביקש מאסד להלוות עמו לביקורו. אסד סירב, ועמד מן הצד כאשר סאדאת ביקר בירושלים ב-19 בנובמבר ולאחר מכן קיים מגעים עם ישראל שהביאו לחתימת הסכם שלום במסגרתו קיבלה מצרים מישראל בחזרה את חצי האי סיני. סוריה נדחקה לשוליים, והייתה למדינה מבודדת בעולם.
התקוממות האחים המוסלמים
האופוזיציה האסלאמית לשלטון הכת העלווית בסוריה, ולשלטונה של מפלגת הבעת' שהייתה בעלת אידאולוגיה חילונית, הביאה להתקפות טרור אסלאמי כלפי האוכלוסייה האזרחית בסוריה, ולמרידה שהלכה והתעצמה. ב-26 ביוני 1980 נחלץ אסד מהתנקשות, בה נהרג שומר ראשו, התנקשות שהייתה אך התחלתם של מהומות אלימות, שדוכאו ביד רמה, ברחבי סוריה. ההתקוממות הגיעה לשיא במהומות אלימות בעיר אל-חמאת, אשר נמשכה שבועות מספר וגבתה בין 3,000 (המספר שמסרה הממשלה הסורית) ל-20,000 (לפי הערכת מקורות אובייקטיביים) קורבנות אזרחיים. הרבעים העתיקים בעיר נחרבו עד היסוד, ומשפחות שלמות נהרגו על לא עוול בכפן. לאחר דיכוי זה, לא הייתה עוד תקומה להתנגדות למשטרו של אסד למשך כל ימי חייו.
מלחמת לבנון
מעורבותן הגוברת של ישראל ושל סוריה בענייניה של לבנון הגיעה לשיא אלים בשנת 1982, כאשר קשריה של ישראל עם הנוצרים, בהנהגת משפחת ג'ומייל, הפכו לגלויים כמעט, והתנגשו עם האינטרסים הסוריים בעמק הבאקע, שם היו פרוסים כוחות צבא סורים שתמכו במיליציות הלבנוניות הנאמנות למשטר הסורי, ויריבות לאלו שהיו נאמנות לג'ומייל. ב-28 באפריל 1981 הפיל חיל האוויר הישראלי שני מסוקים סורים אשר הפציצו את הכוחות הנוצרים בלבנון. הייתה זו ההתערבות הגלויה הראשונה של ישראל במלחמה זו. למחרת הורה אסד על הכנסת סוללות טילים נגד מטוסים לעמק הבאקע. ראש ממשלת ישראל מנחם בגין הזהיר כי ישראל לא תסבול עוד זמן רב את הנוכחות הצבאית הסורית בלבנון, ובמיוחד את הטילים שהוצבו שם. נשיא ארצות הברית רונלד רייגן מינה מתווך, פיליפ חביב אשר ניסה לפתור את המשבר שנוצר. השליח הצליח ליצור הבנה בין הצדדים, והטילים נותרו במקומם, בהסכמה ישראלית.
ב-14 בדצמבר 1981 סיפחה ישראל בחוק את רמת הגולן לשטחה (חוק רמת הגולן). היה זה, לדעתו של אסד, איתות ברור על כך שפניה של ישראל למלחמה נוספת.
אסד נאלץ לראות כיצד משתלטים הישראלים על ביירות, מגרשים ממנה את הכוחות הסורים והפלסטינים, ומשליטים על לבנון את נאמנם בשיר ג'ומאייל. ב-14 בספטמבר 1982 הרגה פצצה את הנשיא ג'ומאייל, ימים אחדים לאחר מינויו. מחליפו, אחיו אמין ג'ומאייל היה נוח בהרבה לאינטרסים הסורים בלבנון. ב-17 במאי 1983 חתמה ישראל על הסכם עם לבנון בעיר ח'אלדה ובקריית שמונה. ההסכם, שאחד מסעיפיו המרכזיים היה נסיגת כל הכוחות הסורים מלבנון, לא מומש מעולם. הקונספציה הישראלית בדבר ממשלה ידידותית בלבנון קרסה, והחלה מציאות חדשה, שהוכתבה במידה רבה על ידי האינטרס הסורי, של המשך המלחמה כנגד ישראל משטח לבנון על ידי ארגונים ומיליציות הנתמכים על ידי סוריה. ב-29 בפברואר 1984 הכריז הנשיא אמין ג'ומייל בדמשק, על ביטולו של ההסכם.
המגעים עם יצחק רבין
ב-23 ביוני 1992 ניצח יצחק רבין בבחירות במדינת ישראל, והחל בסדרה של מגעים חשאיים ופומביים עם סוריה. השיחות בוושינגטון התחדשו, תחת חסותו של הנשיא החדש ביל קלינטון. בספטמבר 1992 יצא רבין לביקורו הראשון בארצות הברית, והכריז כי הוא מוכן לדון עם סוריה על עתידה של רמת הגולן.
בשנת 1993 דחקה ההתקדמות במשא ומתן בין הפלסטינים ובין ישראל את ההתקדמות עם סוריה. רבין האמין כי לא ניתן לקדם את שני המסלולים בו זמנית, וכי הציבור הישראלי לא בשל למשא ומתן עם יאסר ערפאת ועם אש"ף, ולויתור על רמת הגולן בו זמנית. ב-13 בספטמבר 1993 נחתמו בוושינגטון הסכמי אוסלו בין רבין וערפאת, והמסלול הסורי הוסט זמנית לצד. בשנים 1994 ו-1995 נראה היה לקלינטון ולרבין כי השלום האזורי נמצא בהישג יד. הסכם השלום עם ירדן וההתקדמות ביישום ההסכמים עם הפלסטינים, המריצו את רבין לנסות ולקדם אף את המסלול הסורי. רבין התחייב בפני הנשיא קלינטון התחייבויות מרחיקות לכת לנסיגה מרמת הגולן. רציחתו של רבין ב-4 בנובמבר 1995 קטעה מהלך זה. ראשי הממשלה שבאו לאחר רבין לא היו מוכנים לקבל על עצמם את התחייבויותיו, והממשלים בארצות הברית, לא היו מוכנים לתת אשרור מחודש לעמדות רבין, ולגבות אותן באופן מחייב.
המגעים עם נתניהו וברק
לאחר תקופת ביניים שבה שימש שמעון פרס כראש ממשלה, נבחר בשנת 1996 בנימין נתניהו כראש ממשלה. כקודמיו, המשיך נתניהו במשא ומתן עם אסד, אך מגעים אלו לא היו פומביים, ונוהלו באופן חשאי על ידי שליח - המליונר האמריקני רון לאודר. מגעים אלו לא הביאו לכל תוצאה כלשהי. בשנת 1999 נחשף מסמך שנכתב על ידי לאודר המסכם את המשא ומתן שנוהל בין הצדדים. מסמך זה שימש ככלי בידי מתחרהו של נתניהו אהוד ברק, שהחליף אותו בראשות ממשלת ישראל, לטעון כי על אף השקפת העולם הימנית של נתניהו, הנה אף הוא נשא ונתן על החזרת רמת הגולן לידי סוריה. שנים לאחר מכן, פרסם נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון בספר חושפני שכתב, כי נתניהו אף הסכים לוותר על השליטה הישראלית ברמת הגולן כולה, אך התנה זאת בחתימת ברית הגנה עם ארצות הברית כערובה לביטחונה של ישראל.
בשלב זה היה אסד אדם חלש מבחינה גופנית, ולמעשה בימי חייו האחרונים. אסד רצה להעביר את השלטון לבנו בשאר אל-אסד (וזאת לאחר שבן אחר, באסל, אשר גודל מילדות כיורש השלטון, מת בתאונה). אסד ראה בשלום עם ישראל גורם מייצב למשטר הסורי, ועשה מאמצים לסיים את המשא ומתן בהסכם עוד בימי חייו. בשנת 1999 נוהלו מגעים נוספים בארצות הברית, בין אהוד ברק ושר החוץ הסורי פארוק א-שרע. אף מגעים אלו לא הבשילו לכלל הסכם.
אסד הלך לעולמו לאחר מחלה ארוכה ב-10 ביוני 2000 בעודו משוחח בטלפון עם ראש ממשלת לבנון, סלים אל-חוס.
תקופת שלטונו של בשאר אל-אסד
לאחר מותו של אסד האב, עלה לשלטון בנו בשאר אל-אסד. כאמור, גידל אסד את בנו באסל להיות יורשו, אך זה נהרג בתאונה בשנת 1994 ולקדמת הבמה עלה הבן הצעיר, רופא עיניים שחונך בלונדון. בתחילה נמנע מינויו על ידי החוקה שקבעה כי אין אדם יכול להתמנות לכהונת נשיא סוריה בטרם ימלאו לו 40 שנה, ואילו בשאר, היה בן 34 בעת מות אביו. הפרלמנט הסורי התכנס, החוקה שונתה, וב-10 ביולי 2000 נבחר בשאר לנשיא במשאל עם, בו קיבל 97.29 אחוזים מן הקולות.
מינויו של אסד עורר תקוות גדולות ברחבי סוריה ובמערב. אסד היה בעת מינויו אדם צעיר, בעל חינוך מערבי, ובעל ידע במחשבים, והיה אף יושב ראש אגודת האינטרנט הסורית. בנאום שנשא עם מינויו הבטיח אסד רפורמה כלכלית, ומודרניזציה של הכלכלה הסורית. ביחס לישראל הבטיח אסד כי "סוריה בחרה בחירה אסטרטגית בשלום המבוסס על החלטות בינלאומיות ולגיטימציה בינלאומית". אסד החליט ליישם מדיניות זו בפועל ואף כינה אותה "האביב החדש". במסגרת זו שוחררו אסירים פוליטיים, והצנזורה על אמצעי התקשורת הוקלה במקצת.
זמן קצר לאחר מכן חזר בו אסד ממדיניות זו. חברי פרלמנט שקראו לפתיחות ולרפורמות הושלכו אל הכלא, והצנזורה הוחמרה. משקיפים מבחוץ סבורים כי הייתה זו פעולתה של האליטה הישנה, הכוללת את הקצינים העלווים, אשר שמרה על שלטון מפלגת הבעת' במשך שנים, ואשר עודה שולטת בסוריה ומשתמשת באסד הצעיר והבלתי מנוסה כבובה.
אסד מצא את עצמו במצב חמור בעקבות מלחמת עיראק. נטען כי המשטר הסורי סייע לסדאם חוסיין להחביא את הנשק להשמדה המונית. הפעולה הצבאית האמריקנית בעיראק עוררה חששות כי אם לא יחול שינוי משמעותי במשטר, בנוגע לזכויות האדם, מדיניות הנשק הבלתי קונבנציונלי, והתמיכה בטרור, תהיה סוריה בין הבאות בתור שתטופלנה בדומה לעיראק.
ב-5 באוקטובר 2003 הפציצה ישראל אתרים ליד דמשק ששימשו כבסיסי מחבלים מארגון הג'יהאד האיסלמי, וזאת בתגובה לפיגוע במסעדת "מקסים" בחיפה ב-4 באוקטובר. סוריה טענה כי ההפצצה הייתה על אזור מגורים.
מאז ועידת מדריד (1991) סוריה וישראל ניהלו מגעים להסכם שלום שכשלו. בתחילת המאה ה-21, החלו עולים קולות מן המשטר הסורי הקוראים למשא ומתן עם ישראל. קולות אלו לא זכו למענה נלהב מממשלת ישראל, בראשות אריאל שרון, שלא האמין בכנות כוונותיו של אסד להגיע לשלום ולהתנתק ממדינות ציר הרשע, ובעיקר איראן, בת בריתה העיקרית של סוריה. שיחות אחרונות נוהלו בימי אהוד אולמרט ובנימין נתניהו לפי דיווחים. דנו על מעמד רמת הגולן. נוסף על כך, דרשה ישראל מסוריה שתפסיק את קשריה עם המדינות האלה.
בסוף שנת 2004, אסד הודיע באופן רשמי כי סוריה ויתרה על דרישותיה בהאטיי וכך תמו שנים רבות של מתיחות עם טורקיה בעיניין זה.
השלטון בראשות אסד הושתת על איום כלפי האזרחים ושלילת חירויות היסוד מבפנים, ועל הסתגרות כלפי חוץ. הכלכלה הסורית תחת אסד הנה כלכלה מפגרת וריכוזית. רבים במערב מגדירים את סוריה בהנהגת אסד מדינה תומכת טרור, לאור תמיכתה בארגוני טרור פלסטיני כחזבאללה, חמאס, ובארגוני סירוב נוספים, שמרכזיהם נמצאים מזה שנים בדמשק. בידודה הבינלאומי של סוריה גבר לאור החשדות בדבר מעורבותה בהתנקשות בראש ממשלת לבנון לשעבר, רפיק אל חרירי, וכן בגין חוסר נכונותה לסגת כליל מלבנון.
מלחמת האזרחים בסוריה
ב-26 בינואר 2011, החל גל מחאות והפגנות בסוריה כחלק מאפקט הדומינו של גל ההתקוממויות בארצות ערב ב-2011. התמשכות והתגברות ההפגנות ברחבי המדינה, במשך חודשים רבים, הצביעה על כך שמדובר בהתקוממות עממית רחבת היקף. בהפגנות השתתפו רוב תושבי המדינה, המשתייכים לאסלאם הסוני (כ-80% מהאוכלוסייה) וכן בני מיעוטים דרוזים וכורדים. ההתקוממות מסכנת את שלטונו הדיקטטורי של הנשיא בשאר אל-אסד, שמתבסס על בני העדה העלווית, שמחזיקים בכל המשרות הבכירות במשק ובתפקידי הקצונה בכוחות הצבא והביטחון הסוריים. באפריל התפתחו ההפגנות להתקוממות עממית. בעקבות הדיכוי האלים שביצע משטר אסד, החל גל של עריקות משורות הצבא הסורי. ביולי 2011 הוקם גרעין הצבא הסורי החופשי שפתח במרד מזוין נגד המשטר.
עם הזמן התרחב הסכסוך עם כניסת הכורדים, הג'יהאדיסטים והמדינה האסלאמית, כוחות המזוהים עם ארגון הטרור אל-קאעידה ומדינות זרות למערכה. ההפגנות התפתחו להתקוממות עממית, למרידה ולמלחמת אזרחים, המאופיינת בקרבות קשים, פיגועי התאבדות, התערבויות חיצוניות, זליגות למדינות שכנות, שימוש בנשק בלתי קונבנציונלי, מעשי טבח, פשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות, אלימות עדתית, משבר פליטים ועוד. לפי המרכז הסורי לזכויות אדם, נכון למרץ 2023 מספר האנשים שנהרגו במהלך העימותים נע בין 503,064 ל-613,407 ולמעלה מ-2.1 מיליון בני אדם נפצעו.
Datagram Congestion Control Protocol
Datagram Congestion Control Protocol (בראשי תיבות: DCCP; בתרגום חופשי: פרוטוקול שליטה בצפיפות חבילות מידע) הוא פרוטקול שכבת תעבורה מונחה הודעות לשליטה בתעבורת מידע, אשר נמצא בפיתוח על ידי ה־IETF.
יישומים אשר עשויים לעשות שימוש ב-DCCP הם לדוגמה ישומי טלפון מבוסס אינטרנט, וישומי זרימת מדיה (streaming media), שיש בהם אילוצי זמן על שליחת המידע. שליטת צפיפות (congestion control) היא הדרך שבה פרוטוקול רשת מגלה מהי הקיבולת הזמינה ברשת בנתיב מסוים. המניע העיקרי בפיתוח ה־DCCP הוא הצורך לספק ליישומים דרך סטנדרטית לעבוד עם שליטה בצפיפות, בלי שיהיה צורך לפתח אותם עבור כל תוכנה מחדש.
DCCP מיועד ליישומים שדורשים סמנטיקה של הפרוטוקול TCP, אך אינם רוצים לעשות בו שימוש עבור שליחת מידע, או אשר רוצים שליטת צפיפות שונה מה־TCP. במקביל, DCCP מיועד ליישומים אשר אינם דורשים תכונות של SCTP כגון משלוחי מידע עוקבים בתוך מספר זרימות מידע.
נכון לעכשיו, רוב היישומים השתמשו ב־TCP, על הבעיות אשר נלוות אליו, או ב-UDP ויישמו שליטות צפיפות משל עצמם (או לא השתמשו בשליטת צפיפות בכלל). מטרת ה־DCCP היא לספק דרך סטנדרטית ליישום שליטת צפיפות ותיקשור של שליטת צפיפות בין יישום אחד לשני. בנוסף, DCCP מיישם הגדרת תצורה אמינה ליצירת חיבורים ולתיקשור.
חיבור DCCP מכיל מעבר נתונים ומעבר אישורים. האישורים מיידעים את השולח האם הגיעו חבילות המידע ששלח. האישורים נשלחים ברציפות לפי דרישת מנגנון שליטת הצפיפות, עד לרציפות מלאה.
בוגאטי סוג 101
בוגאטי סוג 101 (באנגלית: Bugatti Type 101) היא מכונית סלון - ספורט מהודרת אשר נבנתה על ידי יצרנית רכבי היוקרה הצרפתית בוגאטי אשר יוצרה בין השנים 1951–1965.
נבנו 8 יחידות, בתצורות: סלון - 4 דלתות, (4 יחידות), דו מושבית קופה, סגורה, (2 יחידות) ודו מושבית קבריולה (רודסטר), (2 יחידות).
חברת בוגאטי
בוגאטי (Bugatti) היא יצרנית רכב צרפתית יוקרתית. החברה התפרסמה בכך שייצרה כמה ממכוניות הספורט המהירות ביותר בעולם. בדומה לחברות אחרות, לא הצליחה חברת בוגאטי לשרוד את תקופת מלחמת העולם השנייה ונסגרה, אך בהמשך נעשו מספר ניסיונות לחדש ייצור תחת שם זה. כיום נמצאת חברת בוגאטי תחת בעלות קבוצת פולקסווגן. מנכ"ל החברה הוא סרג'יו מרקיונה.
אישה בחולות
אישה בחולות (ביפנית: 砂の女) הוא סרט קולנוע המבוסס על נובלה מאת קובו אבה. הנובלה, בעלת הנופך האקזיסטנציאליסטי, יצאה לאור בשנת 1962. הסרט, שנכתב על ידי אבה ובוים על ידי הירושי טשיגהרה יצא ב-1964 וזכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל קאן באותה שנה. בנוסף, הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר באותה שנה.
תקציר עלילה
חוקר חרקים חובב יוצא לסיור באזור חוף חולי כדי לאסוף חרקים ולמצוא מין חדש שייקרא על שמו. כשהוא מחמיץ את האוטובוס האחרון בחזרה לעיר, כפריים מקומיים מציעים לו מקום לינה. הם עוזרים לו להשתלשל בסולם חבלים אל בית שנמצא בתחתית בור חולי, ובו גרה אלמנה צעירה. בבוקר למחרת הוא מגלה כי הולך שולל - אין לו דרך לצאת מן הבור והוא נידון לחיי דלות ועבודה קשה בגריפת חול. ניסיונות בריחה שלו מעלים חרס ואט אט מתפתח קשר בינו לבין האישה עד שלבסוף הוא משלים עם מצבו.
ניקולט בראוינינג
ניקולט אדריאנה בראוינינג (בהולנדית: Nicolette Bruining; 27 באוגוסט 1886 – 12 באפריל 1963) הייתה תאולוגית הולנדית ונשיאה מייסדת תאגיד השידור הרדיו הפרוטסטנטי הליברלי ההולנדי, מורה וחסידת אומות העולם.
לינקולן סדרה EL
לינקולן סדרה EL (באנגלית: Lincoln EL-series) היא מכונית סלון מתוצרת חטיבת היוקרה "לינקולן" ("Lincoln Motor Company" ) מבית יצרנית הרכב האמריקאית פורד אשר יוצרה בין השנים 1949–1951.
ניקולט בראוינינג
ביוגרפיה
בשנת 1923 סייעה בהקמת ה-NPB Vrijzinnige Geloofsgemeenschap (קהילת האמונה הליברלית) כדי להרחיב את היקף הקהילה בכנסייה. במיוחד היא הציעה להשתמש במדיום הרדיו החדש להפצת התפיסה הנוצרית הליברלית. בשנת 1925 הקימו ברואינינג ואד ספלברג ועדה שתחקור את האפשרות לשדר תוכניות תמיכה במיזם. הם גילו שהגוף הממשלתי האחראי על רישוי שידור ייתן זמן אוויר רק לארגונים שהוקמו כחוק. כתוצאה מכך המשיך הוועד המרכזי בשנת 1926 להקים את תאגיד השידור הרדיו הפרוטסטנטי הליברלי, (VPRO); בראוינינג הייתה נשיאת התאגיד וספלברג שימש כמזכיר התאגיד. בראוינינג פרסמה את גישתם הן בשידוריהם והן במאמרים המתפרסמים לעיתים קרובות במגזין הרדיו "Vrije Geluiden" (צלילים חופשיים), שדגל באחדות והזמין את כל התנועות האינטלקטואליות להשתתף. במהלך הכיבוש הנאצי בהולנד נאסר על תאגיד השידור לשדר.
בראוינינג לימדה עברית בכיתות הגבוהות בבית הספר התיכון העירוני בהאג, אך בשנת 1941 גורשו כל התלמידים היהודים והיא עזבה את לימודיה במחאה. היא הסכימה להמשיך ללמד סטודנטים בביתה. כשאחת מתלמידותיה, אליזבת ויסוויץ ומשפחתה, אוימו בגירוש, בראוינינג שימשה כמתווכת עם המחתרת ההולנדית כדי לעזור למשפחה למצוא בתי מחסה. היא, סיפקה קופונים לקצבת מזון, העבירה מכתבים בין בני המשפחה ובאופן אישי. היא הייתה צריכה להעביר את ההודעה הכואבת לויסוויץ כי הוריה נבגדו ונשלחו למחנה המעבר וסטרבורק. שתי בנות משפחת ויסוויץ שרדו את המלחמה, הודות לעזרתה של בראוינינג.
בשנת 1945 הותר לתחנת הרדיו לחזור לשדר. בראוינינג וספלברג הוחזרו לעבוד בתחנה בשנת 1947. בשנת 1951, כאשר הוקמה קרן הטלוויזיה ההולנדית, כיהנה בראוינינג בדירקטוריון כנציגת VPRO. לאורך כל שנות ה-50 הנחתה תוכנית המכונה "היום" התוכנית שודרה בשידור חי לפי בקשתה. היא פרשה בשנת 1956 והפכה לנשיאת כבוד של VPRO לכל החיים. בראוינינג נפטרה ב־12 באפריל 1963 בהאג. לאחר מותה, היא זכתה לכבוד על ידי ממשלת ישראל ב־7 במרץ 1990 והוקרה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם.
מתח היסט
מתח היסט (באנגלית: DC Offset) הוא הזזה של אות מאפס. מקור המושג באלקטרוניקה, שם הוא מתייחס למתח חשמלי בזרם ישר, אולם הוא משמש גם בעיבוד אותות לתיאור ההגבהה של אותות, שם הוא מוגדר כתוחלת המשרעת של האות.
לרוב, מתח ההיסט אינו רצוי ויש צורך להנחית אותו. במגבר שרת, למשל, מתח ההיסט הוא מתח המוצא כאשר הכניסה ההפרשית היא אפס, ולכן מתח ההיסט הוא מדד לחוסר אידיאליות של המגבר. מתח ההיסט הוא עיוות של האות המקורי, ובנוסף הוא מעלה את צריכת ההספק של המעגל החשמלי.
ניתן להנחית את מתח ההיסט על ידי מסנן המעביר תדרים גבוהים (HPF) בעל קוטב יחיד ואפס יחיד. אפשרות אחרת, בהנחה שכל האות ידוע והתוחלת שלו קבועה, היא להחסיר מהאות את התוחלת שלו.
DC offset
ברכה עדן
ברכה עדן (15 ביולי 1928 – 23 במאי 2006) הייתה פסנתרנית ישראלית.
ביוגרפיה
עדן נולדה בירושלים (שם נעוריה היה לוצ'ינסקי-אור). בין מוריה היה יוסף טל. את אלכסנדר תמיר (וולקוביסקי), הכירה כששניהם היו תלמידי האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. שניהם הרבו להופיע בארץ ובעולם, ולהקליט (בין השאר לחברת דקה, בשנת 1964), מאז שנת 1955 הופיעה בצמד עם הפסנתרן אלכסנדר תמיר בדואו פסנתר בשם דואו עדן-תמיר. בין השאר ניגנו בישראל את הנוסח לשני פסנתרים של "פולחן האביב" של סטרווינסקי, באישור המלחין עצמו, וכיהנו כמורים בכירים באקדמיה. עדן הייתה גם מנהלת הקונסרבטוריון שליד האקדמיה וייסדה את אגודת שופן בישראל. בשנת 1968 ייסדה יחד עם אלכסנדר תמיר את "מרכז טארג למוזיקה" בשכונת עין כרם בירושלים. לאחר מותה שונה שם המרכז למרכז עדן-תמיר למוזיקה.
עדן המשיכה לנגן ולהופיע עד ימיה האחרונים, על אף בעיות בריאות. עברה אירוע מוחי בשעת חזרה לקונצרט מרכז טארג. ומאז הייתה שרויה בחוסר הכרה עד מותה.
רחל מורפורגו
רחל מוֹרפּוּרגוֹ (באיטלקית: Rachel Morpurgo; 8 באפריל 1790 – 1871, ז' באלול תרל"א) הייתה משוררת עברייה איטלקייה.
ביוגרפיה
נולדה בטריאסטה שבאיטליה, בת לבנדטו (ברוך) וברכה לוצאטו, ממשפחת לוצאטו המפורסמת; מצד אביה היא נכדתו של המשורר יצחק לוצאטו, ומצד אמה היא דודניתו של שמואל דוד לוצאטו (שד"ל). עד גיל 12 למדה את התורה מפי דודיה, ובת ארבע-עשרה למדה פירוש רש"י, תלמוד ו"חובות הלבבות" של רבינו בחיי.
למדה את אומנות הליתוגרפיה (דפוס אבן) ועזרה לקרוביה במלאכתם. בגיל 29 נישאה ליעקב מורפורגו.
כתבה את שיריה הראשונים בעברית בגיל 18, אך פרסמה לראשונה את שיריה רק בגיל 57, בכתב העת "כוכבי יצחק". שירתה זכתה למן ההתחלה להצלחה רבה בקרב הקוראים.
שירתה שואבת מטקסטים עבריים קאנונים, כך למשל בשיר "ואלה דברי רחל" בו היא מדמה את עצמה לכנסת ישראל.
האמונה בביאת המשיח היא היסוד העיקרי בשירתה וכתיבתה. אמונה זו הובעה בתוקף גדול יותר בשירה האחרון, "עמק עכור", שכתבה בשנתה השבעים ושבע. כתבה גם שירי הגות.
במלאת מאה שנה להולדתה הופיע מבחר שיריה בשם "עוגב רחל", משיריה שהובאו לדפוס בכתבי עת עבריים עוד בחייה על ידי סגן הרב הראשי לטריאסטה, יצחק חיים קסטיליוני. שיריה של מורפורגו זכו להערכה מצד שד"ל, שהיה בן דודה.
קישורים חיצוניים
Leah Novick, RACHEL LUZZATTO-MORPURGO:POET, MYSTIC, AND SCHOLAR, Ohalah
הקורפוס ה-12 (בריטניה)
הקורפוס ה-12 של הצבא הבריטי היה קורפוס בריטי אשר במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם בחזית המקדונית, ובמהלך מלחמת העולם השנייה לחם בחזית המערבית.
מלחמת העולם הראשונה
הקורפוס הוקם בצרפת ב-8 בספטמבר 1915 בפיקודו של הנרי פולר וילסון, ובנובמבר 1915 הועבר הקורפוס מהחזית המערבית לחזית המקדונית כדי לתגבר את כוחות מדינות ההסכמה בחזית, והיה חלק מארמיית סלוניקי הבריטית. במסגרת זו לחם הקורפוס בקרב דויראן השני שהסתיים בתבוסה בריטית. בספטמבר 1918 במסגרת מתקפת הווארדאר של כוחות מדינות ההסכמה, כלל הקורפוס את הכוחות הבריטיים בגזרה המערבית של אגם דויראן ובמהלך קרב דויראן השלישי ספגו כוחותיו אבדות כבדות ולא עלה בידם לפרוץ את קווי הבולגרים. לאחר חתימת שביתת הנשק של סלוניקי עם ממלכת בולגריה והפסקת האש של מודרוס עם האימפריה העות'מאנית פסקה הלחימה ופולר וילסון מונה למפקד כוחות מדינות ההסכמה בחצי האי גליפולי ובאזור הבוספורוס. ב-11 בפברואר 1919 פורק הקורפוס, ווילסון מונה למפקד כוחות הצבא הבריטי בחזית המקדונית ובחזית הים השחור.
מלחמת העולם השנייה
ביולי 1940 הוקם הקורפוס מחדש, כחלק מכוחות הבית בבריטניה, ותחת פיקודו נכללו הדיוויזיה ה-56 והדיוויזיה ה-45. ביוני 1944 נשלח הקורפוס לצרפת, שם לחם במהלך המערכה בנורמנדי, ובכלל זה נטל חלק במערכה סביב העיר קן ובקרב פאלז. בספטמבר 1944 השתתף הקורפוס גם במבצע מרקט גארדן הכושל בהולנד, ולאחר מכן נטל חלק בקרבות בגרמניה עד סוף המלחמה.
איב וי
איב ואן חרטסום (בגרמנית: Yves Van Geertsom; נולד ב-10 באפריל 1981), הידוע בשם הבמה איב וי (Yves V) או איפי (Eefee), הוא די ג'יי, רמיקסר ומפיק מוזיקלי בלגי. ב-2019, הוא מוקם במקום ה-56 ברשימת 100 תקליטני השנה של DJ Mag.
קריירה
ב-5 בדצמבר 2011, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם באסטו, את הסינגל "CloudBreaker". השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-22 בפלנדריה, למקום ה-27 בוולוניה ולמקום ה-24 בהולנד.
ב-2013, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם פאול איידן, את הסינגל "Sonica (Running On a Highway)". השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-15 בוולנויה ולמקום ה-30 בפלנדריה.
ב-18 בדצמבר 2014, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם רגי פנקסטן ומיטץ' קראון, את הסינגל "Wait Till Tomorrow". השיר הגיע, בשיאו, למקום השני בפלנדריה.
ב-9 בפברואר 2015, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם מייקל ג'יימס דאון, את הסינגל "The Right Time". השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-21 בפלנדריה.
ב-9 בדצמבר 2016, הוא הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, Money Money / Show Me.
ב-19 באוקטובר 2018, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם אלוק וגאווין ג'יימס, את הסינגל "Innocent".
ב-11 באפריל 2019, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם סם פלדט ורוזס, את הסינגל "One Day".
ב-14 ביוני 2019, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם אפרוג'ק ואיקונה פופ, את הסינגל "We Got That Cool". השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-12 בפלנדריה, למקום ה-40 בוולוניה, למקום התשיעי במצעד הדאנס הבריטי ולמקום הרביעי במצעד הדאנס/מיקס שואו איירפליי. כמו כן, זכה באישור הקלטה מסוג כסף מ-BPI.
ב-9 באוגוסט 2020, הוא הוציא גרסת רמיקס לגרסת המחודשת של השיר "Alane" של רובין שולץ והמוזיקאי וס.
ב-2021, הוא הוציא גרסת רמיקס לשיר "The Feels" של Twice.
ב-2022, הוא הוציא גרסת רמיקס לשיר "" של Viviz.
פהד, מלך ערב הסעודית
פהד בן עבד אל-עזיז אַאל סעוד (בערבית: فهد بن عبد العزيز آل سعود; 1920, 1921 או 1923 – 1 באוגוסט 2005), יליד ריאד, כיהן החל מיוני 1982 ועד מותו כמלכה החמישי של ערב הסעודית וכראש ממשלתה, וכן כמנהיגו העשרים של בית סעוד.
ביוגרפיה
פהד היה בנו האחד-עשר של מייסד הממלכה עבד אל עזיז אבן סעוד, וראשון בניו מאשתו השביעית, חסה בנת אחמד א-סודיירי. יחד עם שישה אחים נוספים מאותה אם, ביניהם סלמאן, מלך ערב הסעודית והנסיכים סולטאן (שר ההגנה והסגן השני לראש הממשלה), נאיף (שר הפנים), נמנה פהד עם שביעיית "האחים הסודיירים", מהמשפיעים שבפלגי בית המלוכה לאורך ההיסטוריה המודרנית של ערב הסעודית. פהד נולד בעיצומו של מסע אביו להשליט את מרותו על חצי האי ערב, שבסופו כוננה ממלכת ערב הסעודית.
פהד התחנך ב"מדרשת הנסיכים" בריאד, מוסד חינוכי שהקים אביו במיוחד עבור חינוך בני בית המלוכה. לאחר מכן עבר למוסד הידע הדתי במכה, שם רכש השכלה דתית-והאבית. ב-1945 ערך את ביקורו המדיני הראשון בניו יורק על מנת להשתתף במושב הפתיחה של העצרת הכללית של האו"ם. פהד פעל בכפוף לאחיו למחצה, פייצל, אשר שימש באותה תקופה כשר החוץ של הממלכה.
ב-1953, בגיל שלושים, התמנה פהד לשר החינוך הראשון של ערב הסעודית. באותה שנה ייצג את בית סעוד בטקס הכתרתה של מלכת אנגליה אליזבת השנייה. חשיבותו של פהד כיסוד משמעותי בבית המלוכה נתנה אותותיה כבר ב-1959, כאשר נבחר לעמוד בראש המשלחת הסעודית לליגה הערבית. מכאן הדרך לפסגה הייתה קצרה - בשנת 1962 התמנה לשר הפנים של סעודיה, ואילו ב-1967 נבחר לסגן השני לראש הממשלה - המשרה השלישית בחשיבותה בממלכה אחרי המלך והסגן הראשון.
ב-25 במרץ 1975, נרצח המלך פייצל על ידי אחיינו, ובמקומו עלה אחיו למחצה ח'אלד, לאחר שאחיו הבכור מוחמד ויתר על הכתר. ח'אלד, שהיה הפסיבי מבין כל מלכי ערב הסעודית (ובמיוחד בשנותיו האחרונות), מינה את פהד לנסיך הכתר ולסגן הראשון לראש הממשלה. בפועל, היה זה פהד אשר ניהל את מרבית ענייני החוץ, הנפט והמודרניזציה של הממלכה. עם מותו של ח'אלד ב-13 ביוני 1982, עלה פהד לכס המלוכה.
אחת הבעיות הראשיות עמן נאלץ פהד להתמודד הייתה השפל במשק הנפט: חלה ירידה בהפקה, ביצוא ובמחירי הנפט, ועקב כך קטנו ההכנסות וקרנות הרזרבה. אם ב-1981 הגיעו הכנסות הנפט לשיא של כמאה מיליארד דולר (ובזכותן מימנה המדינה תוכניות פיתוח ענקיות, לרבות צינור נפט מהמפרץ הפרסי ועד לעיר ינבוע שלחוף הים האדום, הקמת נמלי ים ואוויר, כבישים מודרניים, מיזמים חקלאיים, צבא מתוחכם ורמה גבוהה של חינוך, רפואה ושיכון), הרי שב-1985 הוערכו הכנסות הנפט בכפחות מ-28 מיליארד דולר. ב-1976 עמד שיעור הפקת הנפט הסעודי בשוק העולמי על 37%, ואילו ב-1985 על 17% בלבד. בעיצומו של המשבר פהד אף פיטר את שר הנפט הוותיק, אחמד זכי ימאני, אשר כיהן בתפקיד משנת 1962. רק בשנות התשעים ניתן היה להצביע על התאוששות משק הנפט הסעודי.
פלישתו של הרודן העיראקי סדאם חוסיין לכווית ב-1990 (ראו מלחמת המפרץ הראשונה) חוללה זעזוע בערב הסעודית, כיוון שלראשונה זה עשורים נתערערה היציבות הפוליטית בחצי האי ערב, באופן שנתפס כאיום משמעותי על הממלכה עצמה. היה זה פהד אשר קרא באוגוסט 1990 לסיוע אמריקני נגד העיראקים. ערב הסעודית השתתפה בקואליציה שהכניעה את סדאם והעניקה בסיסים לקואליציה זו. הוא השתמש במעמדו על מנת למשוך מדינות ערביות ואסלאמיות נוספות לקואליציה האנטי-עיראקית.
ב-1992 הציג פהד שורת "רפורמות" פנימיות במנגנוני הממשל הסעודי. הוא ערך תיקוני יסוד חוקתיים, לפיהם ערב הסעודית היא מונרכיה הנשלטת על ידי בניו ונכדיו של מייסדה, אבן סעוד, וכי בסמכות המלך לקבוע את זהות נסיך הכתר. תיקון זה פתח מאבק גלוי בין יורשי העצר הפוטנציאליים, סולטאן ועבדאללה, שנסתיים ב-1996. הוא הגדיר בפירוט את סמכויות מועצת השרים הסעודית, מעין קבינט בעל סמכויות ביצועיות, הכפוף כולו למלך. בנוסף, ביצע חלוקה אדמיניסטרטיבית של הממלכה למחוזות ויצר מערכת מסועפת של שלטון מקומי. לבסוף, יצר "אספה לאומית", הרשאית לבחון צווים מלכותיים אך לא להתנגד להם.
המלך פהד נודע בנטיותיו הפילנתרופיות ובנכונותו לתרום למוסדות צדקה ברחבי העולם, ובעיקר למדינות המוסלמיות בעולם השלישי. הונו האישי נאמד בכעשרים מיליארד דולרים.
בשנת 1996 עבר פהד שבץ מוחי חמור, אשר הותירו משותק חלקית ושלל ממנו את היכולת לשלוט בפועל במדינה. אחיו למחצה, נסיך הכתר עבדאללה, שימש כעוצר בפועל של הממלכה. נסיעותיו של פהד היו רק לרגל חופשות, ולעיתים הוא שהה מחוץ לממלכה חודשים ארוכים. אף על פי כן, הוא עדיין קיים פגישות מעטות ואירח מבקרים ספורים בארמונו, ואף הצהיר הצהרות תקיפות (ביניהן גינוי "הטרור הישראלי" נגד פלסטינים בלתי חמושים ב-2002, או כוונתו "להכות באגרוף ברזל בטרוריסטים" לאחר פיגועי ההתאבדות בריאד, בנובמבר 2003).
ב-6 ביולי 2005 דיווחה התקשורת הערבית כי חלה הידרדרות חמורה במצב בריאותו של המלך, ששקע בתרדמת ונשקפה סכנה לחייו. ב-1 באוגוסט 2005 הוא נפטר בבית החולים. אחיו-למחצה, יורש העצר עבדאללה, הומלך תחתיו.
שש הפריגטות הראשונות של צי ארצות הברית
שש הפריגטות הראשונות של הצי האמריקני הן אוניות המלחמה הראשונות שנבנו עבור צי ארצות הברית לאחר הכרזת עצמאותה (1776). הן תופסות מקום מיוחד במורשת הלאומית האמריקנית, משום שלא השתייכו קודם לצי הקונטיננטלי, אלא היו אוניות המלחמה "האמיתיות" הראשונות של המדינה הצעירה.
רקע היסטורי
בעשור האחרון של המאה ה-18 החלו אוניות הסוחר האמריקניות סובלות מהתקפותיהם של פריבטירים צרפתיים ושודדי ים בֶּרְבֶּרִים שפעלו מצפון אפריקה. בעיה זו לא התעוררה כל עוד נהנו המושבות מהגנתה של האימפריה הבריטית. אך לאחר מלחמת העצמאות האמריקנית חשו רבות מן המעצמות הזרות כי הן יכולות להתנכל לאוניות אמריקניות ללא כל חשש לתגובה. יתרה מכך, משעה שפרצה המהפכה הצרפתית, החלה גם בריטניה להטריד את אוניות הסוחר האמריקניות שסחרו עם צרפת אויבתה וזאת אף על פי שארצות הברית שמרה על נייטרליות במאבק בין השתיים. במהלך עשור שנים זה נתפסו גם אחת-עשרה אוניות על ידי הפירטים הברברים, והממשל האמריקני הצעיר היה חסר אונים. על רקע זה החלו חושבים בארצות הברית להקים מחדש את הצי המלחמתי, שפורק לאחר מלחמת העצמאות בשל הקושי לממן את אחזקתו.
ב-27 במרץ 1794 אישר הקונגרס את חוק ההתחמשות הימית (Naval Act), המורה על בנייתן של שש פריגטות. במרץ 1796, בעוד המלאכה מתקדמת לאיטה, הושג הסכם שלום בין ארצות הברית לשליט אלג'יר. בהתאם לסעיף 9 של החוק, שקבע מפורשות כי הבנייה תופסק אם ייכון שלום, נעצרה העבודה. לאחר ויכוח לוהט הסכים הקונגרס לממן את בנייתן של שלוש אוניות בלבד, שהעבודה עליהן כמעט ונשלמה. הבנייה של שלוש האוניות האחרות חודשה בסופו של דבר בעקבות פרשת XYZ והתלקחות המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת.
ההורים שלי (סדרה תיעודית)
ההורים שלי היא סדרת טלוויזיה ישראלית דוקומנטרית בת 4 פרקים ששודרה בערוץ yes דוקו, סדרת סרטים תיעודיים אינטימית ומרגשת, במאים מצלמים את מערכת היחסים של ההורים שלהם.
הפרקים
פרק ראשון – "תמי ויעקב" - ציון לשבח - פסטיבל דוקאביב 2011. ההורים של ניר חיים יחד בקיבוץ ארבעים שנה. בשלוש שנים האחרונות ניר מצלם את מערכת היחסים ביניהם. תמי מטפלת ביעקב שחולה בפרקינסון מתקדם. הוא מצלם את אבא שלו במקלחת, בשירותים ובמיטה, נתמך ותלוי לגמרי באשתו. הוא מצלם את אמא שלו מאבדת את מידת הרחמים, צועקת ומשתוללת מול גבר חסר אונים. ניר מסתכל עליהם ורואה גיהנום. בשיא של הגיהנום משהו נרגע, הרגעים מתחלפים והקרבה ביניהם פיזית וחזקה. הוא מצלם רגעים של חסד. אמא שלו לא ויתרה, היא הולכת עם הגבר שלה עד הסוף, היא נשארת ומטפלת בו. הוא מצלם אהבה. בימוי, צילום, תחקיר ומכותבי התסריט: ניר הורוויץ.
פרק שני – "שנטי ומרטין" - התחרות הרשמית - פסטיבל דוקאביב 2011. אמא של ג'ייסון עזבה את אביו אחרי 22 שנות נישואין. כשהיא עזבה את הבית ג'ייסון ואחותו ניתקו איתה קשר, כי הם הרגישו נטושים. עכשיו, שלוש שנים אחרי פירוק התא המשפחתי, ג'ייסון יוצא לראשונה לבקר את אמו, שחיה מאז בחושה באחד החופים בסיני. שנטי חושפת לראשונה בפני בנה, את הסיפור שלה ושל מרטין, אביו. היא מקריאה לו מהיומנים שכתבה לאורך השנים והתמונה הזוגית המושלמת שאחז בה נשברת ומתחלפת באמת חדשה. ג'ייסון מגלה ששנטי היא קודם כל אשה, הרבה לפני שהיא אמא. בימוי, צילום והקלטה: ג'ייסון דנינו-הולט.
פרק שלישי – "ציפורה ויעקב" - התחרות הרשמית - פסטיבל חיפה 2011. התחרות הרשמית - פסטיבל רחובות לסרטי נשים 2011. ציפורה ויעקב, ההורים של גיתית, נשואים כבר 50 שנים. ציפורה הייתה מורה מחנכת בבית ספר יסודי, יעקב עבד בתפקיד בכיר במשרד האוצר. אנשים רגילים. גרים בבית הכרם בירושלים, שלושה ילדים, אחד עשר נכדים. במשך שנה וחצי צילמה גיתית את הוריה מתמודדים עם פחדים ותסכולים מודחקים, שמתפוצצים ברגע שהגורל טורף עבורם את הקלפים. יעקב עובר אירוע מוחי ואחרי חודשים ארוכים של שיקום חוזר הביתה בכיסא גלגלים ועם מטפל פיליפיני צמוד. ציפורה שנאלצת לקבל את השינויים שחלים בגבר שלה בבית וביחסים, מרגישה אבודה ורוצה לעזוב. צלילה עמוקה אל תוך משבר קשה בזוגיות מצולמת דרך עיניה של הבת. בימוי וצילום: גיתית כבירי.
פרק רביעי – "ניצה ודיק": אוהב נולד לפני 40 שנה בקומונה בראש פינה. קומונה של היפים אנרכיסטיים שהוקמה על ידי הוריו. פעם בשנה הוא נוסע לביקור אצל ההורים שלו שחיים באוסטרליה בבית מקסים ומבודד. ההורים של אוהב, ניצה ודיק חיים יחד תחת אותה קורת גג, אבל ישנים בחדרים ובמיטות נפרדות. אוהב מצלם שני אנשים שחיים יחד באותו חלל אבל מרגישים לגמרי לבד. התמונה המתעתעת של זוג היפים משוחררים ופתוחים שמזדקנים בכיף ומעשנים את החומר הטוב ביותר, מתחלפת ותחתיה מתגלה מערכת יחסים מלאה בכעסים על פגיעות ישנות. ניצה לא מצליחה לסלוח לדיק על עשורים של בגידות והשפלות והוא מתמודד עם החיים במחיצת אישה שהחליטה להפסיק לעשות איתו סקס לפני 15 שנה. הביקור של אוהב מטלטל את השקט התעשייתי של ניצה ודיק. בימוי וצילום: אוהב פלנץ.
אולינגו מערבי
אולינגו מערבי (שם מדעי: Bassaricyon medius) הוא מין של יונק ממשפחת הראקוניים החי על העצים באמריקה המרכזית ובאמריקה הדרומית. בעבר היה תת-מין של אולינגו צפוני. הוא התגלה ביערות הגשם של פנמה ודרומה לקולומביה ואקוודור ממערב להרי האנדים.
מאפיינים
אורכו של אולינגו זה 31–41 סנטימטרים ומשקלו 0.9–1.2 קילוגרם. הוא קטן מהאולינגו הצפוני, אך גדול משאר המינים בסוג. הוא בעל פרווה צמרית בצבע חום-בהיר עם ראש גדול ואוזניים ורודות גדולות. העיניים גדולות ומופנות קדימה והזרועות ארוכות ומותאמות לאחיזה בענפים.
האולינגו הוא שוכן עצים הפעיל בלילה וניזון מפירות ובעלי חיים קטנים.
פטרוגנזיה
Petrogenesis Petrogenees Πετρογένεση fa:سنگزایی Petrogenese
קרחון איימוס
קרחון איימוס או קרחון אמוס או קרחון עמוס (באנגלית: Amos Glacier) הוא קרחון ארוך באדמת ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 6 קילומטרים.
הקרחון זורם לכיוון דרום-מזרח מפסגת ביטל; ונשפך אל קרחון בלו, דרומית-מזרחית לגבעת האנון.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו בשנת 1992 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
גרזן דני
הגרזן הדני היה גרזן דו-ידני באורך ששקל פי 3 מגרזן רגיל וכלל להב כבד במיוחד. כדי להפעילו נדרש כוח רב והשליטה בגרזן דרשה תנועה של כל הגוף ולא רק של הידיים או הזרועות. עוצמת המכה שאפשר היה להפיק באמצעות כלי נשק זה הייתה אדירה. למעשה, שום דבר - למעט מגן כבד ביותר - לא יכול היה לספוג מכה של גרזן דני ולהישאר שלם. הגרזן הדני חדר בקלות שריון וניפץ מגנים קלים, כלי נשק ועצמות (הן של בני אדם והן של סוסים).
מקורו של הגרזן הדני הוא באנשי הצפון של סקנדינביה ואנגליה בתקופת הויקינגים. הוויקינגים היו ידועים בלחימתם האגרסיבית ובשימוש הפופולרי שלהם בגרזנים בגדלים שונים: חלקם חד-ידניים, חלקם בעלי מוט באורך מטר המאפשר שימוש ביד אחת או שתיים ואחרים שנועדו לשימוש דו-ידני בלבד. הגרזן הדני היה הגדול שבהם ומאחר שהצריך כוח רב, הוא היה בשימושם של יחידות עילית של אנשים חזקים וגדולי מידות במיוחד.
הידועים שבמשתמשי הגרזן הדני היו ההאוסקרלים (Huscarles), יחידות מצבא הקבע של המלך הרולד הסקסוני. ב-1066 הצליחו ההאוסקרלים להדוף פלישה ויקינגית מהצפון בקרב גשר סטמפורד כאשר לוחמי המשמר החמושים בגרזנים אלו הניסו את הפולשים. כשבועיים אחר כך פלשו הנורמנים מהדרום ובקרב הייסטינגס, כמו קודם, ההאוסקרלים ניצבו בחזית האנגלית. הם נלחמו בגבורה וגרמו לנזק רב לחיל הפרשים הנורמני. לבסוף, הוכרעו ההאוסקרלים על ידי שילוב הפרשים עם הקשתים הנורמנים והם הובסו.
אחרי כיבוש אנגליה ותבוסת הסכסונים נזנח השימוש בנשק כבד זה אך במאה ה-13 התחדש בו השימוש בעקבות ההופעה המחודשת של נשקי מוט באירופה. לצידו התפתחו כלי נשק דומים כגון הגרזן-חנית, ההאלברד והבארדיש.
פסגת פלאנה
הפסגה מתנשאת מעל קרחון יורון שמצפון לה, ומעל יובלי קרחון יורון שממזרח וממערב לפסגה.
הפסגה ממוקמת 2.21 קילומטרים צפונית - צפון-מערבית לפסגת גרייט נידל (פסגת המחט השקרית); 2.66 קילומטרים צפונית - מזרחית מפסגת לבסקי; ו-2.45 קילומטרים מערבית - צפון-מערבית לפסגת הלמט.
גובהה של הפסגה 740 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה
הפסגה מופתה לראשונה במסגרת הסקר הטופוגרפי הבולגרי Tangra 2004/05, ולאחר מכן בשנת 2005 ובשנת 2009.
הפסגה נקראת על שם הר פלאנה שבמערב בולגריה.
הטיפוס הראשון לפסגת ההר בוצעה ב-8 בינואר 2015, על ידי ד. בויאנוב (D. Boyanov), נ. פטקוב (N. Petkov) וא. שופוב (A. Shopov).
סוזן וגה
סוזן וגה (באנגלית: Suzanne Nadine Vega; נולדה ב-11 ביולי 1959) היא זמרת ויוצרת אמריקאית.
קורות חייה
וגה נולדה בסנטה מוניקה, קליפורניה, ובגיל שנה עברה עם אמה ואביה החורג לניו יורק. בגיל תשע החלה לכתוב שירים ובגיל 14 הלחינה לראשונה אחד מהם. היא למדה מחול מודרני בבית ספר לאמנויות הבמה, אך נמשכה יותר לתחום המוזיקה. במהלך לימודיה לקראת תואר ראשון בספרות אנגלית הופיעה במקומות קטנים בגריניץ' וילג'. ב-1984 חתמה על חוזה עם חברת תקליטים גדולה.
בשנת 1995 התחתנה וגה עם מיטשל פרום (Mitchell Froom), מוזיקאי ומפיק מוזקלי. יש להם בת משותפת, רובי פרום, שנולדה ב-1994. וגה התגרשה מפרום בשנת 1998. בשנת 2006 היא נישאה לפול מילס (Paul Mills) עורך דין ומשורר, שהציע לה נישואין 22 שנה קודם לכן.
יצירתה
אלבומה הראשון, Suzanne Vega, יצא ב-1985 וזכה לשבחי המבקרים. ב-1987 יצא אלבומה המצליח Solitude Standing, שכלל את הלהיטים "Tom's Diner" ו-"Luka". השיר Luka חרג מסגנון הכתיבה של שירי הפופ באותה תקופה, שכן נכתב מנקודת מבטו של ילד מוכה. באותו אלבום הופיע גם השיר "Tom's Diner" בגרסת א-קפלה. שיר זה היה השיר ששימש את מפתחי אלגוריתם MP3 לדחיסת קובצי מוזיקה בניסויים שביצעו שבתהליך הפיתוח.
באלבומה השלישי, Days of Open Hand, שיצא ב-1990, ניכר שינוי סגנון, המוזיקה הייתה בו נסיונית יותר, ומילותיו ביטאו רגשות עזים יותר. באותה השנה יצאה גרסה קצבית של השיר "Tom's Diner" בידי שני DJs המכונים DNA. גרסה זו לא הייתה מורשית, אולם לאור הצלחתה רכשה חברת התקליטים בה הייתה וגה חתומה את הזכויות עליה, והיא הפכה ללהיט הגדול ביותר של הזמרת. מאוחר יותר הוציאה החברה אלבום ובו גרסאות שביצעו אמנים שונים לשיר זה, ובהם R.E.M.
ב-1992 הוציאה וגה את האלבום 99.9F°, ששילב מספר סגנונות, בהם פולק ודאנס, נשא אופי שמח יותר מקודמו ושיריו קצרים יותר. אלבומה החמישי של וגה, Nine Objects of Desire, שיצא ב-1996, כלל בין היתר את שיר הנושא לסרט "על גברים, נשים וחיות אחרות". אחריו יצא ב-2001 Songs in Red and Gray, שעסק בגירושיה מהמפיק מיטשל פרום. ב-2003 הוציאה וגה אוסף משיריה שנקרא Retrospective: The Best of Suzanne Vega, ובשנת 2007 יצא אלבומה השביעי, Beauty & Crime, אשר הוקדש לעיר ניו יורק שבה התגוררה כל חייה.
בהופעה שהתקיימה ב-2002 לזכר אחיה טימותי וגה, החלו צילומיו של סרט תיעודי על חייה.
לווגה בת בשם רובי פרום. להקה בשם סול קופינג קראה לאלבום הבכורה שלה מ-1994 "רובי ורום" על שמה, בהסכמת וגה, אך עם השינוי הקל, לבקשתה.
וגה הופיעה בישראל חמש פעמים: לראשונה ב-13 וב-14 ביוני 1989, אז ערכה שתי הופעות בתיאטרון קיסריה. ב-8, ב-9 וב-10 ביולי 1999 היא הופיעה בסינרמה בתל אביב. ב-19 ביולי 2009 הופיעה וגה, פעמיים באותו היום, בהיכל התרבות בתל אביב. במקור נקבעה אז לווגה הופעה אחת בלבד, אולם בשל הביקוש הרב הוסיפה וגה הופעה נוספת באותו היום. ב-15 ביולי 2010 שבה וגה להופיע בתיאטרון קיסריה, ויום למחרת הופיעה בחוות רונית. ההופעות האחרונות ב-2010 התקיימו חרף ניסיונות רבים להניא את וגה מלהופיע בישראל, ונוכח ביטולי הופעות של אמנים אחרים באותה התקופה, כגון אלביס קוסטלו ולהקת פיקסיז. בהופעתה בחוות רונית אף ציינה וגה מעל לבמה כי קיבלה דואר שטנה רב עקב החלטתה להופיע בישראל. וגה הופיעה בישראל בפעם החמישית ב-9 וב-10 ביוני 2015 בליווי התזמורת הפילהרמונית הישראלית. ההופעות התקיימו בהיכל התרבות בתל אביב.
ב-2014 הוציאה את אלבום האולפן השמיני "Tales From the Realm of the Queen of Pentacles" -"סיפורים מהממלכה של מלכת הכוכבים המחומשים" (פנטגרם).
גולה לבן
גולה לבן או גם מהגר לבן (ברוסית: Белая эмиграция, באנגלית: White émigré, בצרפתית: Russes blancs) הוא מונח פוליטי המתאר רוסי שהיגר מרוסיה עקב מהפכת אוקטובר ב-1917 ומלחמת האזרחים ברוסיה שבאה בעקבותיה והתנגד לצורת השלטון ברוסיה. נהוג להשתמש במונח בעיקר בצרפת, ארצות הברית ובריטניה. המהגרים עצמם, והאוכלוסייה המקומית באותן הארצות, נהגו להשתמש במונח שהיה פחות טעון פוליטית - מהגר מהגל הראשון (Эмигрант первой волны). בברית המועצות נעשה שימוש במונח מהגר לבן (Белоэмигрант) בשנים 1920–1980, בעיקר במשמעות שלילית. מאז סוף שנות ה-80 המסורת ברוסיה היא לכנות את אלו שהיגרו מרוסיה בשנים 1917–1922 "מהגרי הגל הראשון".
גולים לבנים רבים השתתפו בצבא הלבן או תמכו בו, למרות שהמונח מיושם לעיתים קרובות באופן נרחב, וכולל את כל מי שעזב את רוסיה בשל החלפת המשטר (חלקם, כדוגמת המנשביקים והסוציאל רבולוציונרים, התנגדו לבולשביקים אבל לא תמכו בצבא הלבן, וחלקם היו א-פוליטיים), כמו גם את הצאצאים של אלו שעזבו ועדיין שמרו על זהות נוצרית אורתודוקסית בעודם מתגוררים בחו"ל. יש לציין כי במונח "מהגר לבן" (белоэмигранты, белая эмиграция) נעשה שימוש רב יותר בברית המועצות שם הייתה לו משמעות שלילית מאשר על ידי הגולים עצמם, שהעדיפו לכנות עצמם בפשטות "מהגרים רוסים" (русская эмиграция) או "פליטי צבא רוסיים" (русская военная эмиграция) אם השתתפו בצבא הלבן.
רוב הגולים הלבנים עזבו את רוסיה בין 1917 ל-1920 (הערכות נעות בין 900,000 ל-2 מיליון), אם כי היו גם כאלו שהצליחו לעזוב בשנות ה-20 או בשנות ה-30 או שהוגלו על ידי הממשלה הסובייטית (כדוגמת הפילוסוף איבן איליין (Иван Александрович Ильин)). הם היו בני כל המעמדות וכללו חיילים וקצינים, קוזאקים, אינטלקטואלים בעלי מקצועות שונים, אנשי עסקים ובעלי קרקעות מנושלים, כמו גם בעלי המשרות בממשלה הקיסרית הרוסית ובממשלות האנטי בולשביקיות השונות מתקופת מלחמת האזרחים הרוסית. הגולים הלבנים לא היו רוסים אתניים בלבד אלא השתייכו למגוון קבוצות אתניות.
תפוצה
בתחילה ברחו רוב הגולים מדרום רוסיה ומאוקראינה לטורקיה וממנה לארצות הסלאביות שבמזרח אירופה, כדוגמת ממלכת יוגוסלביה, בולגריה, צ'כוסלובקיה ופולין. גולים רבים נמלטו גם לאסטוניה, לטביה, ליטא, פינלנד, גרמניה וצרפת. קהילות משגשגות של גולים התפתחו בברלין ובפריז.
במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה היגרו גולים רוסים רבים לבריטניה, ארצות הברית, קנדה, פרו, ברזיל, ארגנטינה ואוסטרליה.
נטיות אידאולוגיות
בדרך כלל הגולים הלבנים היו אנטי קומוניסטים ומבחינתם ברית המועצות ומורשתה לא היו במהותם רוסים. הם התייחסו לתקופה מ-1917 ועד 1991 כתקופת כיבוש על ידי משטר סובייטי שהיה בינלאומי באופיו ואנטי נוצרי.
ניתן לאפיין אחוז משמעותי מבין גולים כמונרכיסטים, אם כי יש רבים ביניהם שאימצו את העמדה הנייטרלית ("נאפרדרשנטסי" – שאינם קובעים מראש), על פיה המבנה הפוליטי של רוסיה צריך להיקבע באמצעות משאל עם.
גולים לבנים רבים האמינו שמשימתם היא לשמר את התרבות ואורח החיים הרוסים מהתקופה שקדמה למהפכה בעודם מתגוררים בחו"ל, במטרה להשיבם לתרבות הרוסית לאחר נפילת ברית המועצות.
מיסיון דתי לעולם החיצון היה רעיון נוסף שקידמו אנשים כדוגמת הבישוף "יוחנן משאנגחאי וסן פרנסיסקו" (מיכאיל מקסימוביץ', קיבל מעמד של קדוש נוצרי בכנסייה האורתודוקסית הרוסית הגולה) שאמר ב-1938 במועצת הפזורה הכללית:
גולים לבנים רבים האמינו גם כי חובתם להישאר פעילים בקרב כנגד הדיקטטורה הסובייטית, בתקווה לשחרר את רוסיה. אידאולוגיה זו קיבל השראה בעיקר מהגנרל פיוטר וראנגל, שאמר בעת תבוסת הצבא הלבן "הקרב למען רוסיה לא פסק, הוא רק לבש צורות חדשות".
הקפטיין ואסילי אורחוב, קצין צבא בדימוס והמוציא לאור של כתב העת "זקיף", פיתח את רעיון האחריות במילים הבאות:
ארגונים ופעילויות
הגולים יסדו ארגונים מגוונים למטרת המאבק במשטר הסובייטי כדוגמת "איחוד כלל צבאי רוסי", "אחוות האמת הרוסית", ו" הברית הלאומית של בני הברית הרוסים" (NTS). פעילות זו הפכה את הגולים הלבנים למטרה להסתננות לתוכם על ידי המשטרה החשאית הסובייטית (מבצע טראסט (операция "Трест") ו"הקו הפנימי" (Внутренняя Линия)). שבעים וחמישה קצינים בדימוס של הצבא הלבן שימשו כמתנדבים בצבאו של פרנסיסקו פרנקו במהלך מלחמת האזרחים בספרד.
כמה מהגולים הלבנים פיתחו אהדה למשטר הסובייטי וכונו "פטריוטים סובייטים". אנשים אלו הקימו ארגונים כדוגמת "המלאדרוסי" (Союз Младороссов), "אווראז'ייטסי" (Евразийцы), וה"סמנובחובטסי" (Сменовеховцы).
לאחר המלחמה נותר הארגון NTS כיחיד שהמשיך במאבק אנטי סובייטי פעיל. ארגונים אחרים התפזרו, או שהחלו להתרכז בשימור-עצמי ו/או בחינוך הצעירים בלבד. תנועות נוער שונות כדוגמת "הצופים הרוסים בגלות" פעלו לגידול הילדים תוך כדי הקניית רקע בתרבות ובמורשת הרוסית שלפני המהפכה.
מהגרים בולטים מ"הגל הראשון"
דמויות פוליטיות וצבאיות: היסטוריונים ופילוסופים:
אמנים: מדענים וממציאים:
דמיות נוספות:
ארגונים וישויות של גולים לבנים
שטחי שיפוט של הכנסייה האורתודוקסית:
ארגונים צבאיים וצבאיים למחצה:
ארגונים פוליטיים:
תנועות נוער:
ארגוני צדקה:
רבות הדרכים
"רבות הדרכים" הוא אלבומו השני של היוצר והפסנתרן דניאל סלומון. האלבום יצא בשנת 2005 וכולל 10 שירים. האלבום זכה להצלחה, הגיע בספטמבר 2006 למעמד של אלבום זהב והפך את דניאל סלומון לדמות מוכרת בתעשיית המוזיקה הישראלית. את המילים ואת הלחנים כולם כתב סלומון עצמו וכן גם אחראי על העיבודים.
סינגלים
לקראת צאת האלבום ב-2005 הופץ הסינגל "אהבה" שזכה להצלחה בתחנות הרדיו והטלוויזיה, ואף היה לאחר כמה שנים שיר נושא בקמפיין של החברה הסלולרית סלקום. עם השיר יצא קליפ לערוץ המוזיקה. קרוב לצאת האלבום יצא לרדיו הסינגל "רבות הדרכים", בו שר סלומון יחד עם דנה עדיני, שגרף הצלחה במצעדי השירים של גלי צה"ל ורשת ג', ויחד איתו יצא גם קליפ לשיר זה. שני סינגלים נוספים, "אין כמו האהבה שלך", ו"מיתר קרוע" (שנכתב לזכרה של ענבל פרלמוטר), זכו להשמעות מועטות.
זמן אביב
זמן אביב (באנגלית: Springtime) הוא סרט הנפשה קצר משנת 1929 שהופק בידי אולפני וולט דיסני. זהו הסרט השלישי בסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות", הוא יצא חמישה ימים לפני קריסת וול סטריט.
עלילה
פרחים, חיפושיות, נדלים, עופות וצפרדעים רוקדים (ואוכלים אחד את השני) בזמן שמתנגנת תערובת של מוזיקה קלאסית.
המוזיקה שבה נעשה שימוש בסרט כוללת את "מצב הבוקר" מפר גינט של אדוורד גריג, את "פרחים לוחשים" של פרנץ פון בלון, את המחול של אמילקארה פונקיילי מחול השעות ו"עליצות פריזאית" של ז'אק אופנבך.
ביקורות
Motion Picture News (2 בנובמבר 1929): "פאניקה. תרומה נוספת לבידור האומה. וולט דיסני הגיע לממוצע גבוה במיוחד עם הסדרות המצוירות השונות שלו. זה שווה כל שבחים שהכתב הזה עשוי להעניק לו. הבסיס לתעלולים המשעשעים הוא קו שמהרהר על אביב, אהבה וריחוף. הכל הופך לטרפסיכורה: פרחים, עכבישים, עגורים, צפרדעים. והשגרה שהם עוברים דרכה מובטחת והם יצחיקו כל קהל".
וראייטי (12 בפברואר 1930): "עוד קומדיה מצוירת משעשעת עשויה בצורה גאונית על ידי וולט דיסני. בסדר לכל תיאטרון. בזמן אביב דיסני ביקשה לבטא את התחושה האביבית הזו של דמויות מונפשות של חרקים, חיות ופרחים בשגרות ריקוד חדשניות המוגדרות למספרים מוזיקליים מסקרנים. תזמון הריקודים, הברזים הנלווים וכו', כל כך מושלם שהקצב לבדו מעניק ערך בידורי נדיר לסרט החדש הזה בסדרת סימפוניות טיפשיות. נוצלה גם כל הזדמנות להזריק קומדיה לצחוקים. קצת חזרה באופי שגרות הריקוד אבל לא רציני".
מדיה ביתית
הסרט הקצר הופץ למדיה ביתית ב-19 בדצמבר 2006, באוצרות וולט דיסני: עוד סימפוניות טיפשיות, כרך ב'.
בתרבות הפופולרית
הסרט הקצר מופיע בסרט האנימציה "על כלבים וגנבים", כשהגורים צופים בטלוויזיה עם הוראס וג'ספר.
באופן דומה, אחד מקטעי המוזיקה מהמחצית השנייה של הקצר ישמש מאוחר יותר עבור הקטע המלא של "מחול השעות" בסרטו של וולט דיסני משנת 1940, "פנטסיה".
אברהם חיים אלחנני
אברהם חיים אלחנני (אלחנתי) (2 באוגוסט 1909, ט"ו באב תרס"ט – 31 במרץ 2009, ו בניסן ה'תשס"ט) היה עיתונאי וסופר עברי ירושלמי.
קורות חיים
בשנת 1931 החל לעסוק בעיתונות. תחילה כתב עבור "דואר היום", ולאחר מכן, משנת 1935, היה לסופר הירושלמי הקבוע של "דבר". הוא נודע בעיקר עבור סיקורו של פרשיות משפטיות שהסעירו את היישוב, כגון משפט רצח ארלוזורוב ומשפטים כנגד מעפילים, אנשי "ההגנה" והמחתרות בידי הבריטים. כמו כן עסק רבות במאמריו בהווי החיים הירושלמי, שיחותיו עם אנשי הרוח בעיר, אקטואליה, פרשיות היסטוריות, ענייני תרבות וספרות. הוא חיבר גם מספר ספרים בנושאים אלו ומאמרים רבים בקבצים ספרותיים ומחקריים. על כתביו נהג לחתום בשמו או בשמות עט שונים כגון: איש יהודה, א. אלחנן, אברהם ו-א.ח.א.
אלחנני היה פעיל ב"הגנה" וכמו כן מעורב בפעילות ציבורית בירושלים, כחבר בוועד התאגדות העיתונאים, שופט אזרחי בבית הדין לספסרות ושכר דירה, שופט בבית משפט חברים של ההסתדרות, חבר ועדת הביקורת של מפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י) ועוד.
משנת 1940 היה נשוי לחנה בת אברהם מנדלסון ולהם שני בנים. לאחר פטירתו בשנת 2009 נתרם ארכיונו הפרטי לספרייה הלאומית.
פרסומיו
בעריכתו:
מאמרים:
מליאת הכנסת
מליאת הכנסת היא התכנסות מלאה של כלל חברי הכנסת לישיבת עבודה, להבדיל מן הישיבות והפעילות בוועדות הכנסת השונות. ישיבות מליאת הכנסת מתקיימות באולם המליאה, הממלא את החלל המרכזי בבניין הכנסת. באולם המליאה מתקיימים הדיונים המרכזיים שעל סדר יומה של הכנסת.
בניין הכנסת הנוכחי נחנך בישיבת המליאה הראשונה ב־30 באוגוסט 1966 שאותה פתח ראש הממשלה לוי אשכול ובראשה עמד יושב ראש הכנסת, קדיש לוז.
אולם
באולם המליאה יושבים חברי הכנסת לפי הסיעות שאליהן הם משתייכים, לפי קביעתה של הוועדה המסדרת. נהוג שסיעות הקואליציה והסיעה הגדולה בה יושבות משמאלו של יושב ראש הכנסת, וסיעות האופוזיציה והסיעה הגדולה בה, לימינו.
המזימה האפיפיורית
המזימה האפיפיורית (באנגלית: Popish Plot) הייתה תאוריית קשר בדויה, שטלטלה את אנגליה וסקוטלנד בין 1678 ל-1681. היא נבדתה על ידי טיטוס אוטס, אשר טען שקיים קשר קתולי להתנקש במלך צ'ארלס השני. עדות השקר של אוטס ליבתה את הרגשות האנטי-קתוליים העזים באנגליה. היא הביאה לשורה של חקירות ולחוסר שקט בממלכה, שבשיאו תואר כ"אחד המקרים הבולטים ביותר של היסטריה המונית בהיסטוריה של אנגליה". לפחות 22 בני אדם הוצאו להורג בהקשר של המזימה, והחוקים המפלים נגד הקתולים הוחמרו. על אף שהשמועות הופרכו בסופו של דבר, הייתה להן השפעה על התגבשות המערכת המפלגתית בבריטניה, על היחסים בין הפרלמנט לבין הכתר, ועל ליבוי "משבר ההחרגה" (exclusion crisis) שבמהלכו ניסו הוויגים למנוע את הכתר מאחיו של המלך, יורש העצר הקתולי, ג'יימס דוכס יורק.
מליאת הכנסת
אולם
במליאה ישנם 116 מושבים לחברי הכנסת המסודרים בצורת מנורה. השולחן המרכזי, בצורת פרסה, הוא שולחן הממשלה, בראשו יושב ראש הממשלה, לצידו סגניו, ומסביב שאר השולחן השרים. פעמיים מאז קום המדינה, בעת כהונת ממשלה בעלת מספר שרים רב, הותקן שולחן קטן נוסף במרכז המליאה, לשימוש שרי הממשלה. בצידי האולם ישנם תאים המשמשים את מזכירי הוועדות והסיעות, יועצים ועוזרים פרלמנטרים. באולם המליאה יש מקום קבוע לכל חבר כנסת ושמו מצוין עליו, על שולחנו של כל חבר כנסת נמצאים תקנון הכנסת, סדר היום והצעות חוק הנדונות באותו היום. מול חבר הכנסת מצוי מסך ממוחשב המופעל בעזרת מגע אשר משמש להצבעות, סדר היום ועוד. בכל הצבעה אלקטרונית מצביע חבר הכנסת במסך המגע על האפשרות המועדפת עליו: אדום - מתנגד, ירוק - בעד וצהוב - נמנע. חבר הכנסת רשאי להצביע אך ורק ממקום מושבו.
המזימה האפיפיורית
רקע: אנטי-קתוליות באנגליה וסקוטלנד
הטענות של אוטס בדבר קיומו של קשר קתולי כנגד המלך נפלו על כר פורה של חשדות ורגשות אנטי-קתוליים, שהיו נפוצים מאז תחילת הרפורמציה באנגליה ולובו במחושב על ידי התעמולה המלכותית. מאז היפרדות הכנסייה באנגליה מהכנסייה הקתולית ברומא, בשנות ה-30 של המאה ה-16, התפתחה באנגליה תפיסה פוליטית לפיה הכנסייה הקתולית היא לא רק מושחתת וחוטאת, אלא גם טיראנית, דכאנית ומשעבדת.
מליאת הכנסת
אולם
יושב ראש הכנסת וסגניו הממלאים את מקומו בהיעדרו יושבים בראש "במת הכנסת" בזמן ניהול הישיבה, משמאלו של יושב הראש יושב מזכיר הכנסת ומימינו עומד חבר הכנסת הנואם. מאחורי יושב הראש, שולחן קטן המשמש למטרות שונות: בהצבעות סבוכות יישובים אליו סגניו של מזכיר הכנסת; כאשר נואם ראש מדינה זרה בכנסת, יושב בו ראש מחלקת הטקס; בעת הצבעה חשאית במשכן, כמו בבחירת נשיא המדינה או מבקר המדינה, סופרים בו את הקולות.