cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עוולת הפרת חובה חקוקה
ההתפתחות ההיסטורית של הדוקטרינה
במשך שנים רבות לא ניצלו בתי המשפט באופן מלא את האפשרויות הגלומות בעוולה. ניתן לה פירוש מצמצם שנבע במידה רבה מאימוץ הלכות אנגליות. דוגמה לפירוש המצמצם ניתן לראות בפרשנות הפסיקה המיוחסת ל§63(ב).
§63(ב) והרקע שלו במשפט האנגלי
בפס"ד Phillips התעוררה מחלוקת בנוגע לשאלה מתי חיקוק הוא לטובתו של "אדם אחר". דעת הרוב גרסה שחיקוק המגן על כלל הציבור אינו לטובת כל אדם ואדם מן הציבור. לעומת זאת השופט אטקין גרס שחיקוק יכול להיות לטובת כלל הציבור ועם זאת גם לטובת כל אחד ואחד מן הציבור.
§63(ב) לפקודת הנזיקין מציין שהביטוי "אדם אחר" כולל גם בני אדם מסוגו של התובע או בני אדם בכלל. לכאורה סעיף זה נראה מיותר כיוון ש-§63(א) אינו מטיל כל מגבלה לגבי מיהו אותו "אדם אחר".
נראה ש-§63(ב) הוכנס לפקודה נוכח חילוקי הדעות בפס"ד Phillips לגבי השאלה מתי חיקוק הוא לטובתו של אדם. נוסח הסעיף יוצר רושם שכוונת המחוקק הישראלי הייתה לאמץ את גישת דעת המיעוט של השופט אטקין, המרחיבה את היקף האנשים שהחיקוק יחשב לטובתם.
למרות זאת, בעבר פורש הסעיף בפסיקה הישראלית לפי הגישה הצרה של דעת הרוב בפס"ד Phillips. בעקבות מגמה זו הפסיקה סירבה להכיר באחריות נזיקית דרך עוולת הפרת חובה חקוקה בכל הקשור לחובות גופים ציבוריים, כמו גם בחוקים שנועדו להגן על כלל האוכלוסייה כגון דיני התעבורה, דיני העונשין ועוד.
בפס"ד ועקנין חל המפנה. השופט ברק קבע שבסעיף 63(ב) לפקודה אומצה דעת המיעוט של השופט אטקין.
מקרים טיפוסיים בהם עוסק המשפט ביישום הדוקטרינה
המקרים שנידונו בפסיקה הם כל אותם מקרים בהם החוק מטיל חבות לטובתו של אדם. ניתן להבחין במקרים טיפוסיים העוסקים בחובות המעביד כלפי עובדיו, תקנות רישוי עסקים, חוק התכנון והבנייה, חוק העונשין ופקודות התעבורה. למשל בפס"ד עובדיה המעביד הפר את חובת הגידור של מכונה מסוכנת וכתוצאה מכך נגרם לאחד העובדים נזק בידו. ביהמ"ש קבע כי אף על פי שהעובד התרשל בכך שהכניס את ידו למכונה, אשמתו המוסרית של המעביד, גדולה מזו של העובד ולכן עליו לפצותו.
בפס"ד ועקנין בית המשפט חייב בפיצויים את הבעלים והמפעילים של בריכה עירונית כיוון שהפרו את תקנות רישוי עסקים ולא הציבו שלט המורה שהקפיצה למים הרדודים אסורה.
פס"ד סולטאן דן במוסלמי שגירש את אשתו בעל כורחה בלא שהיה בידו פס"ד של בית משפט שרעי המחייב את האישה להתיר את הנישואים, זאת בניגוד להוראות §181 לחוק העונשין. בית המשפט חייב את הבעל לשלם פיצויים לרעייתו מכוח עוולת הפרת חובה חקוקה.
הוראות החוק הרלוונטיות
סימן י' לפקודת הנזיקין שכותרתו "הפרת חובה חקוקה" קובע:
63 (א) מפר חובה חקוקה הוא מי שאינו מקיים חובה המוטלת עליו על פי כל חיקוק - למעט פקודה זו - והחיקוק, לפי פירושו הנכון, נועד לטובתו או להגנתו של אדם אחר, וההפרה גרמה לאותו אדם נזק מסוגו או מטבעו של הנזק שאליו נתכוון החיקוק; אולם אין האדם האחר זכאי בשל ההפרה לתרופה המפורשת בפקודה זו, אם החיקוק, לפי פירושו הנכון, התכוון להוציא תרופה זו.
(ב) לעניין סעיף זה רואים חיקוק כאילו נעשה לטובתו או להגנתו של פלוני, אם לפי פירושו הנכון הוא נועד לטובתו או להגנתו של אותו פלוני או לטובתם או להגנתם של בני-אדם בכלל או של בני-אדם מסוג או הגדר שעמם נמנה אותו פלוני.
יסוד ראשון: הפרת חובה חקוקה על ידי המזיק
לקיום יסוד זה נדרש כי הנתבע הפר חובה המוטלת עליו בחיקוק והחיקוק אינו פקודת הנזיקין. לפי ההגדרה בפקודת הפרשנות חיקוק הוא: חוק, תקנות, צווים וכל הוראה בת פועל תחיקתי. אין צורך שהחיקוק יזכיר אפשרות של תביעה אזרחית על הפרתו. מספיק שהחיקוק מטיל חובה כלשהי, העונה על דרישות §63, כדי שלנפגע תהיה זכות תביעה אזרחית על הפרתה. חיקוק פורש ככולל גם חלק של חיקוק. גם כאשר רק סעיף מסוים מתוך החיקוק עומד בתנאי העוולה, ניתן להגיש תביעה נזיקית, מכיוון שהתביעה אינה על הפרת חיקוק אלא על הפרת חובה שבחיקוק. עם זאת, בפרשנות הסעיף ביהמ"ש נעזר בהוראות החיקוק כולו.
מעשה אמנון ותמר
מעשה אמנון ותמר הוא סיפור מקראי (ב) המספר את סיפורו של אמנון, בנו של דוד מאחינועם היזרעאלית, אשר אנס את אחותו תמר (בת מעכה בת תלמי מלך גשור).
עוולת הפרת חובה חקוקה
האם חיקוק המטיל סמכות שבשיקול דעת על רשויות ציבור יכול להוות "חובה" לעניין העוולה?
בפס"ד גרובנר השופט שמגר קובע כי אין מניעה לתבוע בעוולת הפרת חובה חקוקה בגין הפרת סמכות שבשיקול דעת המוטלת על גופים ציבוריים.
מעשה אמנון ותמר
הסיפור פותח בתמר ומציג אותה כאחותו של אבשלום (ומכאן משתמע שהיא בתו של דוד המלך) וכאישה יפה. לאחר מכן מסופר כי אמנון, בנו של דוד המלך, התאהב בה וחיפש תואנה להימצא עימה ביחידות. בעצת יונדב בן שמעה, בן דודו, עשה עצמו כחולה, וביקש שאחותו תמר תבוא לחדרו ותכין לו לביבות. כאשר הגיעה תמר לחדרו והכינה לפניו את הלביבות, סירב אמנון לאכול עד שכל עבדי המלך הנוכחים בחדר יצאו, והוא יאכל מידיה.
עוולת הפרת חובה חקוקה
האם חיקוק המטיל סמכות שבשיקול דעת על רשויות ציבור יכול להוות "חובה" לעניין העוולה?
אולם בפס"ד לוי השופט שמגר חוזר מדבריו בפס"ד גרובנר ואומר שניתן להטיל אחריות על הרשות בגין הפרת חובה חקוקה רק לגבי סמכויות חובה ולא לגבי סמכויות שבשיקול דעת.
בפסה"ד מציין שמגר כי התוצאה אליה הגיע אינה נוחה לפרט אולם אין מנוס מכך כיוון שתוצאה הפוכה עשויה להפוך את המדינה למעין מבטחת משנה של כל התחומים שבהם מוטלת על המדינה חובת פיקוח.
מעשה אמנון ותמר
לאחר שיצאו, ביקש אמנון מתמר שתיכנס אל חדרו ותאכיל אותו שם. כשנכנסה לחדרו, ניסה לפתות אותה לשכב עימו, ומשסירבה, אנס אותה. לאחר מעשה האונס דרש אמנון מתמר לצאת מחדרו, למרות בקשתה שיישאנה לאשה כדי ששמה לא יוכתם, וכמצוות התורה. משסירבה, הורה לאחד ממשרתיו להוציאה מחדרו ולנעול הדלת לבל תנסה להיכנס.
עוולת הפרת חובה חקוקה
האם חיקוק המטיל סמכות שבשיקול דעת על רשויות ציבור יכול להוות "חובה" לעניין העוולה?
בפס"ד חוות צברי (08.2006) של ביהמ"ש המחוזי קבע ביהמ"ש, בדומה לפס"ד גרובנר, כי משהחליטה רשות להפעיל את סמכותה, מחדל בהפעלתו של פיקוח יהווה הפרה של חובה חקוקה. מכאן שגם סמכות שבשיקול דעת (פיקוח) יכולה להוות "חובה" לעניין העוולה.
מעשה אמנון ותמר
תמר, שהייתה לבושה כתונת פסים, קרעה את כותנתה, שמה אפר על ראשה (סימני אבלות), וזעקה על העוול שנעשה לה. כאשר שמע זאת אבשלום, אחיה מאב ומאם, הורה לה לשמור על שתיקה ולא לתבוע את עלבונה, בתואנה שאמנון הוא אחיה, אולם בלבו זמם לנקום באמנון, ואכן הרג אותו מאוחר יותר.
לאורך הדורות זכה הסיפור לפירושים רבים שניסו להתמודד עם הבעיות ההלכתיות והמוסריות שבו. היו שבחרו לנקות את אמנון מאשמה (למשל בטיעון כי מעשה זה היה אחד מהעונשים שבהם נענש דוד). אחרים הדגישו את חלקו של חברו של אמנון במעשה (בטענה כי הוא שיעץ לאמנון כיצד להביא את תמר אליו, וייתכן שהתכוון רק ליצור סיטואציה אינטימית שתאפשר הצעת נישואין). אחרים ניסו לנקות את אמנון מגילוי עריות ודרשו כי תמר נולדה טרם שאימה התגיירה, ולכן אינה יהודיה, ואינה נחשבת אחות אמנון. אחרים האשימו את תמר בכעסו של אמנון עליה. מיעוט מהפירושים עוסק בתמר ובניסיונה להגן על עצמה מפני האונס.
עוולת הפרת חובה חקוקה
יסוד שני: החובה החקוקה נועדה לטובת/הגנת הנפגע
לרוב החיקוק לא מציין לטובתו של מי הוא נועד, לכן על בית המשפט להסיק מסקנה זו בדרך של פרשנות. בית המשפט לא נדרש לבחון את הוראות החיקוק כולו אלא רק את ההוראה הספציפית עליה מבקשים לבסס את ההפרה של החובה, הוראה זו נבחנת על רקע החקיקה כולה.
במלאכת פרשנות החיקוק, ביהמ"ש נדרש לשתי הבחנות:
מעשה אמנון ותמר
הרקע למעשה
סיפור אמנון ותמר מהווה סיפור המשך למעשה דוד ובת שבע, ומוצג במקרא כעונש הראשון שקבל דוד על חטאו. על פי מעשה דוד ובת שבע, זימן דוד המלך את בת שבע אשת אוריה החיתי אליו ושכב עימה. כשנודע לו שבת שבע הרתה מכך, קרא לאוריה מהמלחמה שנערכה באותה עת מול בני עמון, על מנת לטשטש את שנעשה. אלא שאוריה נמנע מלציית להוראת המלך דוד לשוב אל ביתו, ודוד הורה ליואב שר הצבא לדאוג להמתתו של אוריה במלחמה באמצעות הצבתו בראש החץ של המערכה, בתואנה שהוא מרד במלך בסרבנותו ובדבריו הנוקבים כלפי המלך. יואב קיים את ההוראה, ואוריה מת במלחמה.
נתן הנביא המשיל לדוד את שעשה במשל כבשת הרש כדי להעמידו על חטאו. דוד הודה מיד בחטאו וקבל על עצמו את העונש השמיימי שהוא גזר על עצמו בפסק הדין שנתן ביחס לסיפור כבשת הרש הדמיוני:. התשלום הראשון מבין הארבעה אותו שילם דוד, היה מות הבן שילדה בת שבע מן ההריון מדוד. התשלום השני היה אונס תמר, והשלישי מות אמנון שהיה תוצאה ישירה של מעשה האונס. לאחר מכן גם אבשלום בנו הנוסף נהרג, ובכך שילם דוד את ארבעת התשלומים. בתרגום השבעים נכתב כי דוד ייענש שבעתיים. על פי חז"ל, ארבעה מבניו של דוד מתו בגורן ארוונה. בנוסף להם מתו בחיי דוד: אמנון, כלאב ואבשלום.
עוולת הפרת חובה חקוקה
התפתחות פסיקתית
בעבר, הדרישה הייתה שכדי שחובה חקוקה תיחשב לטובתו או להגנתו של הנפגע, עליה להיות חובה פרטית ומסוימת. §63(ב) פורש בפסיקה הישראלית לפי הגישה הצרה של דעת הרוב בפס"ד Phillips.
מעשה אמנון ותמר
עצת יונדב בן שמעה
הכתוב מתאר כיצד אמנון, בנו של דוד מאחינעם היזרעאלית, חשק בתמר, שהייתה אחותו למחצה (בהיותה בתו של דוד ממעכה בת תלמי מלך גשור). מאחר שידע אמנון שתמר היא בתולה ולא נשואה לאיש עדיין, חשק בה עוד יותר, עד שחלה מכך. פרשני המקרא מבארים שהסיבה לכך נעוצה בעובדה שתמר הייתה בתולה, שכן באותה תקופה הנוהג היה שהבנות הבתולות לא היו יוצאות מביתן ללא ליווי או השגחה, ולכן הוא לא פגש בה כשהם לבדם.
עוולת הפרת חובה חקוקה
התפתחות פסיקתית
בפס"ד פריצקר- תבעה אלמנה נהג שדרס את בעלה בגין עוולת הפרת חובה חקוקה, בהסתמך על תקנה 11(ג) לתקנות התעבורה בדרכים. השופט זילברג דחה את התביעה וציין שלו היה צריך להכריע בין דעת הרוב בפס"ד Phillips לדעתו של אטקין, דעתו הייתה נוטה לדעת הרוב שכן אם אותו "אדם אחר" יכול להיות אף הציבור כולו, "הרי אין לך חוק בעולם שלא ימלא את התנאי הזה". במשך השנים, הובעו בפסיקה ספקות לעניין נכונות פרשנות זו שאינה מתיישבת עם לשון ס' 63(ב) ואשר מונעת תביעה בהפרת חובה חקוקה דווקא כאשר החובה נועדה להגן על חוג אנשים רחב יותר. אולם אלו היו הערות אגב אורחא.
מעשה אמנון ותמר
עצת יונדב בן שמעה
כאשר הבחין יונדב בן שמעה, בן דודו החכם של אמנון, שאמנון חברו כחוש וחלוש בבקרים, כמי ששנתו נדדה, שאלו לסיבת הדבר. אמנון השיב שהוא אוהב את תמר אחותו (מאביו) וחושק בה. יונדב הציע לו לעשות עצמו כחולה שנפל למשכב, וכשאשר יבוא דוד אביו לבקרו, יבקש ממנו שתמר תטגן לפניו לביבות, ובכך יתעורר תאבונו והוא יאכל ויתחזק. המלבי"ם מוסיף שכוונת יונדב הייתה שאמנון יבקש מדוד שתמר תכין לפניו את הלביבות, משום שאמנון אהב לאכול את הלביבות אותן ידעה תמר להכין, והוא היה מעוניין לראות שהיא זו שמכינה אותן ולא מישהו אחר, ובכך הוא יתרץ את רצונו שדווקא תמר תכין הלביבות, ודווקא לעיניו: . באשר לתכלית עצתו של יונדב בן שמעה, ישנן שתי גישות: בתלמוד הבבלי מובאים דברי רב יהודה בשם רב, שיונדב היה חכם מאוד 'לרשעה', לאור תוצאת העצה שנתן לאמנון. על פי רעיון זה העצה ניתנה בכוונה תחילה להביא למותו של אמנון. אולם המלבי"ם מבאר שכוונת יונדב בעצתו הייתה שדוד יבין שאמנון מעוניין לשאת את תמר, וכן כדי שתמר תדע שאמנון אוהב אותה, וכך הדבר יביא לנישואיו עימה: אפשרות נוספת היא שיונדב ניסה להביא ליצירת סיטואציה אינטימית ביניהם, שתאפשר לאמנון לבקש את ידה של תמר.
יצירת תנאי ההתייחדות
אמנון קבל את עצת יונדב, ועשה עצמו כחולה. כאשר הגיע דוד לבקרו, ביקש ממנו אמנון שתמר תטגן לפניו לביבות, ודוד מלא בקשתו. כאשר הגיעה תמר אל ביתו של אמנון והכינה לפניו את הלביבות, סירב אמנון לאכול עד שייצאו כל עבדיו מן הבית. כאשר יצאו כולם, בקש ממנה אמנון שתבוא לחדר משכבו ששם מיטת חוליו, כדי שתאכיל אותו מן הלביבות.
עוולת הפרת חובה חקוקה
התפתחות פסיקתית
בפס"ד סולטאן חל המפנה, השופטת נתניהו קבעה באופן חד משמעי שבסעיף 63(ב) לפקודה אומצה דעת המיעוט של השופט אטקין בפס"ד Phillips. בכך ביטלה את דרישת המסוימות, וקבעה שניתן לפרש חובה כבאה להגנתו של הפרט גם אם היא לטובת כל אחד ואחד מן הפרטים בציבור.
מעשה אמנון ותמר
ניסיון הפיתוי ומעשה האונס
כאשר נכנסה תמר אל החדר והגישה אליו את הלביבות, אחז בה אמנון וניסה לפתותה לשכב עימו. תמר מתחננת שלא בפני אמנון שלא יענה אותה ויהרוס את חייה, היא מעלה טיעונים שונים ומקוה שאחד מהם לפחות ישכנע את אמנון: מדובר במעשה נבלה, הדבר לא מקובל בישראל, אל להם לשכב בדרך זנות, והדבר יפגע אנושות בשמה הטוב של תמר ויסב לשניהם חרפה. לבסוף היא אומרת שאם הוא מעוניין בה, הוא יכול להסדיר את נישואיהם בבקשה רשמית מהמלך לשאתה לאשה.
אמנון לא הקשיב להפצרותיה ושכב עימה בכפייה. חז"ל מוסיפים במדרש, על סמך המילים וַיֶּחֱזַק מִמֶּנָּה, שתמר ניסתה להיאבק בו אלא שהוא גבר.
עוולת הפרת חובה חקוקה
התפתחות פסיקתית
בפס"ד בריגה אומצה קביעתו של השופט ברק והלכת פריצקר נהפכה. השופט בך קבע כי ניתן עקרונית לתבוע בעוולת הפרת חובה חקוקה גם על סמך הפרה של תקנות התעבורה.
בפסק דין ועקנין השופט ברק מצמצם גם את דרישת הפרטיות. השופט ברק מרוקן מתוכן במידה רבה את קבוצת החובות הציבוריות, בציינו דוגמאות בעלות אופי ציבורי מובהק כגון איסור בגידה והחובה להצביע בבחירות.
ישנם פס"ד נוספים המצמצמים את דרישת הפרטיות:
מעשה אמנון ותמר
ניסיון הפיתוי ומעשה האונס
דבריה של תמר לאמנון, שאם יציע את נישואיהם לאביהם, דוד, הוא לא ימנע זאת, עוררו שאלה גדולה בקרב פרשני המקרא למיניהם: כיצד ייתכן שדוד יתיר לאמנון לשאת את תמר לאשה, והרי היא אחותו מאביו, ואסור לאח לשאת את אחותו בין אם היא אחותו מן האב בלבד או מן האם בלבד.
עוולת הפרת חובה חקוקה
התפתחות פסיקתית
בפס"ד אירית שמש תבעה סועדת את מסעדת פוקצ'טה בגין הפרה של חובה מכוח החוק להגבלת עישון במקומות ציבוריים. השופט רובינשטיין קיבל את התביעה ואף הגדיל את הפיצויים שנפסקו בערכאה הנמוכה, בנמקו שיש כאן עניין של אכיפה אזרחית. נימוק זה מראה שהמסננת הציבורית כמעט נמוגה – אכיפה היא ללא ספק עניין ציבורי מובהק. חוק הגבלת עישון במקומות ציבוריים עצמו הוא בעל מהות כפולה – ציבורית ופרטית, לכן כעיקרון אין מניעה לתבוע בגין הפרתו במסגרת עוולת הפרת חובה חקוקה. אולם הנימוק של פסה"ד הוא מרחיב ונותן פיצוי מעבר למהות הפרטית.
המגמה בפסיקה היא מגמה מרחיבה בכל הקשור לפרשנות חיקוק שבא להגן על טובתו של התובע. בפס"ד לסלאו נקבע כי בהיעדר שיקולים מיוחדים כל חובה שהוטלה מכוח חיקוק במישרין או בעקיפין על אדם פרטי או על גוף ציבורי, נועדה לטובתו או להגנתו של הנפגע מהפרתה והוא זכאי עקרונית לסעד הנזיקי.
מעשה אמנון ותמר
ניסיון הפיתוי ומעשה האונס
האברבנאל באר שתמר אכן הייתה אחותו של אמנון ואסורה עליו, ודבריה אליו היו בגדר ניסיון להינצל ממנו ולמנוע את האונס:
עוולת הפרת חובה חקוקה
התפתחות פסיקתית
רק בחיקוקים בהם מדובר באינטרסים ציבוריים מובהקים שלא ניתן לומר שמטרתם כפולה תדחה תביעה בגין הפרת חובה חקוקה.
מעשה אמנון ותמר
ניסיון הפיתוי ומעשה האונס
אפשרות המובאת בדברי בעלי התוספות היא שתמר הייתה אמנם אחותו של אבשלום, אך לא בתו של דוד:
עוולת הפרת חובה חקוקה
התפתחות פסיקתית
למרות זאת ניתן למצוא פס"ד שדחו תביעה בעוולת הפרת חובה חקוקה על יסוד הקביעה שהחובה נועדה לטובת אינטרסים ציבוריים ולא פרטיים:
מעשה אמנון ותמר
גירוש תמר מבית אמנון
לעומתם הרב סולובייצ'יק מפרש כי "החטא היה לו תועבה, בגללו בא לשנוא את עצמו, וממילא שנא אותה"
עוולת הפרת חובה חקוקה
התפתחות פסיקתית
השופט קיסטר בפס"ד רויטמן מציג גישה מצמצמת. השופט קיסטר קובע כי החובה להעיד עדות אמת היא חובה ציבורית שהעד חייב אותה כלפי בית המשפט ולא כלפי בעל הדין. בכך הוא מרחיב את המסננת הציבורית.
מעשה אמנון ותמר
תגובת תמר למעשה
משהוצאהּ תמר מבית אמנון, קרעה את כתונת הפסים שלבשה, שמה אפר על ראשה לאות אבל על העוול שנעשה לה, ובעודה שמה ידה על ראשה, זעקה בקול כדי לפרסם שנאנסה. אבשלום אחיה ביקש ממנה שלא תעורר על כך מהומה, אולם הזמין אותה להתגורר בביתו, ולמעשה תכנן ליצור 'שקט תעשייתי' לשם חיסולו של אמנון על שפגע באחותו.
עוולת הפרת חובה חקוקה
התפתחות פסיקתית
בפס"ד רקובר בית המשפט קבע כי מטרת חוק שעות עבודה ומנוחה היא להגן על כלל הציבור, ומרקם החיים הקולקטיביים ולא על רגשותיהם של פרטים דתיים.
מעשה אמנון ותמר
תגובת דוד למעשה
כאשר שמע דוד על מעשה האונס חרה לו הדבר מאד:, אולם בפועל לא כתוב שהוא נקט נגד אמנון שום צעד משמעתי כלשהו. ייתכן שהחטא המוסרי שלו עצמו בעקבות לקיחת בת שבע, מנע ממנו להוכיח את אמנון או להענישו.
השלכות המעשה
לאחר המעשה, תכנן אבשלום פעולת נקם באמנון. הוא ערך משתה בעת גז הצאן, כנהוג, והזמין אליו את אביו דוד, אך הוא דחה את ההצעה. אבשלום הפציר בו שלפחות אמנון יגיע למשתה, ולאחר הפצרות ממושכות הסכים לכך דוד.
עוולת הפרת חובה חקוקה
התפתחות פסיקתית
בפס"ד משפחה – קבע השופט חשין כי §4 לפקודת העיתונות נועד להגן על אינטרס ציבורי ומטרתו לאפשר פיקוח הדוק על העיתונות ולא נועד להגן על אינטרסים פרטיים או למנוע נזק כספי לעיתון מתחרה.
מעשה אמנון ותמר
השלכות המעשה
אבשלום ישב בגשור שלוש שנים עד שדוד ניחם על מות בנו, ורצה בשוב אבשלום לירושלים. יואב השתמש בדבריה של אשה חכמה שעשתה עצמה כאלמנה המבקשת את חסות המלך על בנה שרצח את אחיו, מפני משפחתה שדרשה את מיתתו. ובכך רמזה לדוד שראוי להשיב את אבשלום לירושלים ולא לכרות אותו מהמשפחה, על אף מעשהו הקשה כלפי אמנון.
עוולת הפרת חובה חקוקה
התפתחות פסיקתית
בפס"ד כ.ש שניתן בבימ"ש לענייני משפחה בירושלים - ניתן פיצוי בנזיקין דרך עוולת הרשלנות ולא דרך עוולת הפרת חובה חקוקה. השופט קבע שלא ניתן לפצות על עצם הפרת פסה"ד של ביה"ד הרבני שחייב לתת גט – בנימוק ש-§287(א) העונשין מגן על ערכים ציבוריים.
אולם בפס"ד פלונית (30.04.06) נקבע כי להוראת §287(א) לחוק העונשין תכלית כפולה והיא מגנה הן על אינטרסים ציבוריים והן על אינטרס הפרט.
מעשה אמנון ותמר
השלכות המעשה
דוד הבין שיואב שלח אותה כדי להביא אותו להבנה שיש להשיב את אבשלום לירושלים, ואישר את הדבר. יואב אכן הלך לגשור להשיב את אבשלום לירושלים.
עוולת הפרת חובה חקוקה
התפתחות פסיקתית
יכולים להיות מצבים בהם ביהמ"ש יקבע כי החובה היא פרטית אך הנפגע לא יוכל לתבוע בגין הפרתה כיוון שהוא לא נמנה עם אותם פרטים או סוג מסוים של אנשים המוגנים על ידי החובה.
מעשה אמנון ותמר
איסור ייחוד עם פנויה
חז"ל מבארים שבעקבות המעשה גזר דוד ובית דינו איסור להתייחד עם אשה שאינה נשואה (ייחוד עם אשה נשואה אסור מהתורה, כמובא בתלמוד שם): וכך אכן נפסק להלכה בשולחן ערוך:.
עוולת הפרת חובה חקוקה
התפתחות פסיקתית
בפס"ד לוטונט בית המשפט קבע שהוראות החוק באו להגן על הפרטים במדינה מפני סכנה של התמכרות להימורים והגרלות, ולא על מפעל הפיס מפני נזקים כלכליים.
מעשה אמנון ותמר
אמנון ותמר ביצירתו של אבן גבירול
אבן גבירול כתב את היצירה "אמנון אני חולה" בו הוא נותן פרשנות אחרת לסיפור המקראי.
עוולת הפרת חובה חקוקה
יסוד שלישי: הנזק הוא מהסוג אליו התכוון החיקוק
הקביעה מה הוא אותו נזק שהחובה החקוקה נועדה למנוע ומהו מרחב הגמישות שמשאיר החיקוק לגבי אופן התרחשותו של הנזק הוא עניין של פרשנות החיקוק המופר. יסוד זה משמש מסננת עיקרית לעוולה.
מעשה אמנון ותמר
אמנון ותמר ביצירתו של אבן גבירול
בשיר "אמנון אני חולה" האישה (תמר) היא לא יותר מכלי תמטי של השיר המעורר את הדמות הגברית בשיר (הדובר אמנון), להבנה עצמית, להבנה של רצונותיו העמוקים. מערכת היחסים בין בני הזוג, משמשת כמניע להבנה עצמית של הדובר, הבנה הטומנת בחובה את השאיפה למות, ואת רצונו להשתחרר מן המחלה. הדמות הנשית בשיר מטפלת באמנון החולה, היא משקה אותו ביין שהורג אותו ומפסיק את ייסוריו הכרוכים בסבל פיזי ונפשי. הדמות הנשית בשיר היא בגדר מראה, כלי לשיקוף תחושותיו ורגשותיו של הגבר. האונס לא מופיע כלל בשיר. הציר הסיפורי המרכזי של הסיפור התנ"כי, והסיבה למותו של אמנון בסיפור המקראי, נעלמת לחלוטין מהשיר. העובדה שאונס לא מוזכר כלל מעידה על כך שהוא לא נתפס כאלמנט החשוב בסיפור המקראי, אלא כאלמנט שולי. הזיכרון הקולקטיבי שהותיר סיפור המקרא על השיר הוא זיכרון ה"אהבה האסורה" וה"אהבה הבלתי ממומשת".
גילוי עריות ואונס בסיפור
לדעת בן ראובן, היחס של המקרא לגילוי עריות הוא חד משמעי ואסור. למרות החוקים הנזכרים ב, ובספר דברים פרק כ"ז פסוק כ"ב האוסרים גילוי עריות באופן מפורש, בימי דוד, הייתה מוסכמה חברתית שעל פיה מי שנולד לפני גיור הוריו והוא במעמד של אח או אחות למחצה יכול לקיים יחסי אישות עם אחיו או אחותו. הפרשנות הזו מרמזת על כך שמקרה אהבה בין אחים, מותר בתנאים מסוימים. גם מדבריה של תמר בפרשת האונס ניתן להסיק כי מוסכמה זו המקובלת אסרה אונס בכל מובן: "כי לא יעשה כן בישראל". היא מוסיפה וטוענת שאביהם דוד יאפשר את הזיווג בניהם אם אמנון יבקש זאת ממנו: "דבר נא אל המלך כי לא ימנעני ממך". בן ראובן טוענת כי האונס כשלעצמו גרוע בהרבה מגילוי עריות. בתפיסה הרווחת באותה עת ניתנה, במידה מסוימת, גושפנקא חברתית לגילוי עריות ואילו אונס נחשב לחרפה ולקלון על משפחה.
עוולת הפרת חובה חקוקה
יסוד שלישי: הנזק הוא מהסוג אליו התכוון החיקוק
בפס"ד בריגה ביהמ"ש קבע כי תקנות התעבורה האוסרות על טרקטור לנסוע בכביש מהיר נועדו למנוע נזק כלכלי כתוצאה מעומסי תנועה ולא נזק פיזי שנגרם בתאונת דרכים.
בעבר, הפסיקה נתנה פירוש צר לדרישת היסוד השלישי ודרשה שדרך התרחשות הנזק תהיה באותה צורה שהחיקוק נתכוון אליה ולא הסתפקה בכך שסוג הנזק שאירע משתייך לסוג הנזק אליו התכוון החיקוק. לעומת זאת, הפסיקה גילתה יותר ליברליות בנושא של הפרת חיקוקי בטיחות בעבודה.
למשל בפס"ד גבריאל שיטרית שדן בגידור חלק מסוכן במכונה, נקבע שאף על פי שהנזק נגרם לעובד בדרך חריגה, מידית שהתנתקה מהמכונה ולא מחלק שהיה מחובר למכונה בעת גרימת הנזק, המעביד חב בפיצויים מכוח הפרת חובה חקוקה.
כיום, המגמה היא שלא להחמיר בדרישות ביחס להליך הגרימה במידה ואכן התרחש הנזק שהחיקוק רצה למנוע.
מוסד הרב קוק
מוסד הרב קוק הוא מוסד הוצאה לאור, הממוקם בכניסה לעיר ירושלים בשכונת קריית משה. המוסד הוקם בשנת 1936 על ידי הרב יהודה לייב מימון, ממנהיגי המזרחי ולימים שר הדתות הראשון של מדינת ישראל.
עוולת הפרת חובה חקוקה
קשר סיבתי עובדתי
המבחן לקשר סיבתי עובדתי הוא מבחן ה-"גורם בלעדיו אין"- על התובע להראות שאילולא ההפרה של החובה החקוקה הנזק לא היה נגרם.
קשר סיבתי משפטי
ישנם שלושה מבחנים מקובלים לבחינת הקשר הסיבתי המשפטי: מבחן הסיכון, מבחן הצפיות ומבחן השכל הישר. המבחן הדומיננטי בעוולת הפרת חובה חקוקה הוא מבחן הסיכון.
מוסד הרב קוק
מבנה
בט"ו בשבט תש"י הונח אבן פינה לבניין מוסד הרב קוק בכניסה לירושלים, על מגרש של הקרן הקיימת. באלול תש"י באזכרה לרב קוק נלקחו 12 אבנים מהר ציון ליסוד הבניין. בנובמבר 1953, נחנך בית מוסד הרב קוק.
עוולת הפרת חובה חקוקה
היחס בין הוראות הנוגעות לקשר סיבתי בפקודת הנזיקין להוראות החיקוק המופר
בתביעה של הפרת חובה חקוקה אנו יכולים להיתקל בשתי מערכות של הוראות העוסקות בנושא הסיבתיות- אחת בפקודת הנזיקין ואחת בחיקוק המופר. בעוד שפקודת הנזיקין מכירה בניתוק הקשר הסיבתי עקב פעולת טבע בלתי צפויה לפי §64(1) או עקב אשם של אדם אחר לפי §64(2), עשוי החיקוק המופר להטיל אחריות מוחלטת על מפר החובה גם במקרה של התערבות צד שלישי או פעולת טבע. נקודת המוצא היא החיקוק המופר, ואין צורך לפנות להוראות הסיבתיות שבפקודה.
יסוד חמישי: החיקוק לא התכוון לשלול את התרופה הנזיקית
מקור האחריות הנזיקית הוא פקודת הנזיקין ולא החיקוק עצמו ולכן אין לחפש בחיקוק כוונה להטיל אחריות נזיקית אלא רק לבדוק האם החיקוק התכוון לשלול תביעה נזיקית. ההנחה היא שכל עוד לא נשללה זכות התביעה היא קיימת.
מוסד הרב קוק
מבנה
המבנה כלל חדרים לחוקרים, ספרייה גדולה ואולם כנסים. ביוני 2017 היה חלק גדול של המבנה מושכר לשני סמינרים חרדיים לבנות. המבנה כלל אולם בצורת חצי גורן עגולה, כדי שהסנהדרין תוכל לקבוע את משכנה הראשון בבניין זה.
פעילותו
בפרסום (משנת 1938) הוגדרו מטרות מוסד הרב קוק:
עוולת הפרת חובה חקוקה
סעד אזרחי
כאשר החיקוק המופר קובע סעד אזרחי על הפרתו ניתן עקרונית להסיק מכך שהמחוקק התכוון שסעד זה יהיה התרופה הבלעדית שתינתן לפרט הניזוק. אולם, יהיו מקרים שפירושו של החיקוק המופר יביאנו למסקנה שהסעד האזרחי שבחיקוק לא נועד למנוע תביעה בעילה של הפרת חובה חקוקה. הדבר תלוי בטיבו של הסעד האזרחי הקבוע בחיקוק. כך למשל, כאשר החיקוק המופר מעניק סעד של פיצויים שנועד לפצות את הניזוק על נזקיו- לא נאפשר לניזוק לעקוף את המגבלות שבחיקוק על ידי תביעת פיצויים בהפרת חובה חקוקה. שונה המצב כאשר הסעד האזרחי מתבטא באכיפת החובה בלבד או בסעד מצומצם כמו תיקון, החזר הוצאות וכדומה.
מוסד הרב קוק
פעילותו
בנוסף להוצאת הספרים, בעבר כלל מוסד הרב קוק כולל, וספרייה תורנית (ספריית הרב מיימון). במשך שנים רבות מקיים המוסד כמעט מדי שנה "כנס שנתי לתורה שבעל פה" בהשתתפות הרבנים הראשיים ודמויות ידועות בעולם התורני.
הוצאה לאור
עיקר פעילותו של המוסד היא הוצאת ספרים, המתמחה בהוצאת ספרי קודש בתחומים שונים. גולת הכותרת שלמענה הוקמה ההוצאה היא הוצאת כתבי הראי"ה (כתביו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ביניהם: אגרות הראי"ה, אורות, אורות הקודש, מוסר אביך, עולת ראיה וכו'). במסגרת הוצאת הספרים פועל גם "מכון להוצאת ראשונים ואחרונים" המתמחה בהוצאת מהדורות מדעיות ומוגהות של כתבי פרשנים ראשונים על הש"ס, כדוגמת הריטב"א, הרשב"א ורבנו נסים (הר"ן).
עוולת הפרת חובה חקוקה
סעד אזרחי
בפס"ד לסלאו נאמר כי עצם קיומו של סעד של עזרה עצמית, המתיר לניזוק לפעול בעצמו על מנת להביא דברים על תיקונם, איננו שולל את האפשרות, כי ייגרם נזק עקב הפרת החובה, ולכן, עקרונית, אינו שולל את זכותו לפיצוי בגין נזקים כאלה.
עילת תביעה נזיקית חלופית
הפסיקה מכירה בקיומה של עוולת הפרת חובה חקוקה לצד קיומן של עוולות נזיקיות אחרות
מוסד הרב קוק
הוצאה לאור
החל מסיוון תרצ"ז (1937) מוציא המכון, כתב עת בשם "סיני", היוצא שש פעמים בשנה, שהיווה במה ייחודית להלכה והגות יהודית. במשך השנים יצאו על ידי המכון כתבי עת נוספים בתחומים תורניים: "ארשת: ספר שנה לחקר הספר העברי", "תורה שבעל פה" (שכתוב הרצאות מהכנס השנתי לתורה שבעל פה), ו"בית התלמוד".
עוולת הפרת חובה חקוקה
סעד מנהלי
קיום סעד מנהלי אינו מהווה עילה לדחיית תביעה בהפרת חובה חקוקה.
מוסד הרב קוק
הוצאה לאור
כמו כן, במתחם מוסד הרב קוק פועל בית הכנסת "בית יהודה" מייסודו של הרב מיימון. בבית כנסת זה כיהן כרב הרב דוד נשר.
ספרים נבחרים
להלן ספרים חשובים שבהוצאת מוסד הרב קוק, ובמיוחד אלה שזכו לערכים עצמאיים באנציקלופדיה זו:
עוולת הפרת חובה חקוקה
עונש פלילי כ"סעד" השולל תרופה אזרחית
בעבר הועלתה טענה שקיומו של עונש פלילי בחיקוק מונע תביעה בעוולת הפרת חובה חקוקה כיוון שהמחוקק התכוון להסתפק בעונש הפלילי ולהוציא תרופה אזרחית. עם זאת, לעיתים פסקי דין כלל לא התייחסו לעונש הפלילי כבעל השפעה על התרופה האזרחית ולפעמים אף נאמר שאם המעשה הוא כל כך חמור עד שהוא גורר אישום פלילי קל וחומר שצריכה להיות תביעה אזרחית בגינו.
בפס"ד סולטאן קבעה השופטת נתניהו חזקה- משנקבע כי חיקוק נועד לטובתו של פלוני חזקה היא כי הפרתו מקנה עילת תביעה בהפרת חובה חקוקה אלא אם "החיקוק לפי פירושו הנכון, התכוון להוציא תרופה זו". נתניהו מציינת שסנקציה פלילית אינה בהכרח מצביעה על כוונה לשלול תרופה אזרחית.
חובות חקוקות המוטלות על רשות ציבורית
שנים רבות נטיית הפסיקה הייתה שלא להטיל אחריות בנזיקין במסגרת עוולת חובה חקוקה על חובות המוטלות על גופים ציבוריים ועובדי ציבור. בעבר הפסיקה פירשה חיקוקים המטילים חובות על רשויות ציבוריות כמתכוונים להוציא את הסעד האזרחי אלא אם נאמר בפירוש שבגין הפרת החובה תהיה תביעה בנזיקין.
בית המשפט נטה להימנע מהתערבות בהחלטות הגוף הציבורי בקביעה כי החלטות אלו הן פוליטיות באופיין, ותלויות במסגרת התקציב העומד לרשות הגוף הציבורי ובסדר העדיפויות של החובות המוטלות עליו.
בפס"ד קני בתים נקבע כי חובות שהופרו על ידי גופים ציבוריים אינן מצומצמות לתביעה במסגרת המשפט המנהלי בלבד ומהוות בסיס נכון וראוי גם לעוולת הפרת חובה חקוקה.
סעיף 5 לפקודת הנזיקין – הסתכנות מרצון
הסתכנות מרצון מהווה טענת הגנה לנתבע מפני האחריות הנזיקית, במקרים בהם התובע חשף עצמו לסיכון שגרם לנזק מרצונו. לפי סעיף קטן ב – הגנת הסעיף לא חלה בעוולת הפרת חובה חקוקה. לשון הסעיף:
5. הסתכנות מרצון
(א) בתובענה שהוגשה על עוולה תהא הגנה שהתובע ידע והעריך, או יש להניח שידע והעריך, את מצב הדברים שגרמו לנזק וכי חשף עצמו או רכושו למצב זה מרצונו.
(ב) הוראות סעיף זה לא יחולו על תובענה שהוגשה על עוולה הנובעת מאי-מילוי חובה שהייתה מוטלת על הנתבע מכוח חיקוק.
היחס בין עוולת הרשלנות לעוולת הפרת חובה חקוקה
קיים דמיון בין עוולת הפרת חובה חקוקה ועוולת הרשלנות, שתיהן עוולות מסגרת המאפשרות הרחבה פוטנציאלית מתמדת ומגוונת של האחריות בנזיקין. לשתי העוולות יסודות דומים- הצורך בקיום חובה, בהפרתה ובנזק שנגרם כתוצאה מההפרה. אולם התוכן של יסודות אלה בשתי העוולות שונה זה מזה. העוולה של הפרת חובה חקוקה דורשת שהחובה תהיה קבועה בחיקוק והיא משתנה מחיקוק לחיקוק בעוד שהחובה לעניין עוולת הרשלנות נגזרת ממבחן אחד- מבחן הצפיות.
רמת ההתנהגות הקבועה בעוולת הרשלנות היא זו של האדם הסביר בנסיבות העניין ואילו הרמה הנדרשת בחובה החקוקה עשויה להשתנות. ישנו שוני גם ביסוד הנזק- עוולת הפרת חובה חקוקה דורשת שהנזק יהיה מהסוג שאליו התכוון החיקוק. כמו כן, יש לבדוק האם החיקוק המופר התכוון להוציא את התביעה בהפרת חובה חקוקה.
נמצא, שאין חפיפה מלאה בין שתי העוולות ולכן אין בהפרת חובה חקוקה כדי ליצור חזקה או ראיה מכרעת לרשלנות. זאת בניגוד לשיטה האמריקאית בו מיקומה הגאומטרי של הפרת החובה החקוקה הוא במסגרת עוולת הרשלנות. לפי גישתם, הסטנדרט הקבוע בחובה החקוקה הוא הסטנדרט שלפיו האדם הסביר צריך לנהוג ולכן הפרתו מהווה רשלנות. במשפט הישראלי, הפרת חובה חקוקה אינה מהווה בהכרח רשלנות ולהפך, מילוי הוראותיה של חובה חקוקה אין פירושו העדר רשלנות. לעומת זאת, ייתכן שקיומה של חובה חקוקה והפרתה ישליכו וישפיעו על עצם קיומה של חובת זהירות ברשלנות או על השאלה האם הייתה התרשלות.
עוולות חוקתיות
עוולת הפרת חובה חקוקה היא אחת הדרכים ליצירת בסיס משפטי המאפשר תביעת פיצויים בגין הפרת זכויות יסוד.
בפס"ד אמין הכיר השופט אנגלרד בחובתו של האב לדאוג לצורכי הקטין לרבות חינוכו ולימודיו מכוח הפרת חובה חקוקה לפי סעיף 15 לחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות.
בפס"ד חוף עזה בית המשפט מונה את עוולת הפרת חובה חקוקה כאחת האפשרויות דרכן ניתן לקבל סעד נזיקי על פגיעה בזכות יסוד.
בפס"ד נעאמנה (בימ"ש שלום) קבעה השופטת מזרחי כי משעוגנה הזכות לכבוד בחוק יסוד והופרה על ידי הנתבעת די בכך כדי לבסס חיוב שלה כלפי התובעים בגין הפרת חובה חקוקה.
הצעת הקודיפיקציה
סעיף 63(א-ב) עתיד להיות מוחלף, עם קבלת חוק דיני ממונות בסעיף:
388. הפרת חובה חקוקה היא אי קיום חובה המוטלת על אדם על פי חיקוק שמטרתו להגן על אנשים מסוגו של הנפגע, כשההפרה גרמה לנפגע נזק מסוגו או מטבעו של הנזק שמפניו נועד החיקוק להגן.
מדברי ההסבר של הצעת הקודיפיקציה §388 משמיט את היסוד החמישי כיוון שאם חיקוק מסוים התכוון לשלול את התרופה הנזיקית הדבר ינבע מפרשנות החיקוק. כמו כן הושמטו המילים "למעט פקודה זו" כיוון שהפקודה הוכללה בחוק הקודיפיקציה. בדברי ההסבר נאמר כי עוולות בהתאם לפרק זה אינן מהוות הפרת חובה חקוקה. בנוסף נאמר ש-§63(ב) מושמט בשל היותו מיותר.
לעניין הוצאת היסוד החמישי ייתכן שהדין הקיים לא ישתנה, כיוון שלפי החזקה שנקבעה בפס"ד סולטאן אין משמעות אמיתית ליסוד החמישי, מרגע ששאר היסודות התקיימו.
אולם ייתכן שהוצאת היסוד החמישי, תפתח פתח לתביעות חדשות בחוקים בהם ניתן סעד אזרחי שבא לפצות את הניזוק על נזקיו כגון דיני חוזים, ועוולת נזיקיות המצויות מחוץ פקודת הנזיקין.
עם זאת לאור הלכת אדרס נראה שאין בעיה לתבוע בעוולת הפרת חובה חקוקה גם בשל חובות המעניקות סעד אזרחי חלופי כל עוד לא יינתן כפל פיצוי.
בנוסף הצעת הקודיפיקציה השמיטה את §5(ב) – הקובע שאין לנתבע הגנה של הסתכנות מרצון בעוולת הפרת חובה חקוקה. בדברי ההסבר נאמר ש-§5(ב) הושמט מאחר שאם החיקוק אינו ניתן להתנאה אזי אין תוקף להסכמת הניזוק ליטול על עצמו את הסיכון.
נזק לא מוחשי
§63 דורש שהפרת החובה החקוקה תגרום לתובע נזק מסוגו או מטבעו של הנזק אליו נתכוון החיקוק. §2 לפקודת הנזיקין מגדיר מהו נזק, הגדרה זו כוללת בחובה כל הפסד מוחשי ולכן כוללת גם נזקים בלתי רכושיים כמו צער, פחד, הטרדה ופגיעה ברגשות.
לאור הגדרת הנזק ב-§2 לפקודה, לא ניתן לתבוע בישראל במקרים שהפרת החובה החקוקה גרמה לתובע נזק לא מוחשי, כלומר לא ניתן לתבוע פיצוי על עצם הפרת החובה.
בפס"ד של בית המשפט המחוזי נדחתה תביעתה של עיריית ירושלים כנגד הורים שפעלו בניגוד למדיניות האינטגרציה, כיוון שלא נגרם לה נזק מוחשי אלא הפגיעה הייתה לכל היותר פגיעה בערך הרעיוני-חברתי של מערכת החינוך. לעומת זאת באנגליה נידונו מקרים בהם ניתן פיצוי על נזק לא מוחשי, על עצם הפגיעה בזכות, מכוח עוולת הפרת חובה חקוקה. לדוגמה- תביעת עובד על הפרת חובה חקוקה מצד מעביד לתת לעובד חשבון המפרט את משכורתו.
בפס"ד דעקה, שעסק בעוולת הרשלנות, ניתן פיצוי על הפגיעה באוטונומיה של החולה, לכן למעשה ניתן פיצוי על עצם ההתרשלות ללא שהוכח שנגרם נזק אחר. ייתכן שבעתיד יינתן פיצוי בעוולת הפרת חובה חקוקה על עצם הפרת החובה והפגיעה בזכות הנתבע גם ללא הוכחת נזק מוחשי.
חובות המוטלות על השלטון
פס"ד לוי קבע שניתן לתבוע רשות ציבורית בהפרת חובה חקוקה רק בשל חובות שאינן בשיקול דעת. אולם ברק בספרו פרשנות למשפט אומר שניתן לתבוע בגין הפרת חוקי היסוד את הרשות הציבורית מכוח העוולה. החובה בחוקי היסוד היא חובה שבשיקול דעת – נדרש איזון בין זכויות האדם השונות. מכאן שלדעתו אין מניעה לתבוע בעוולת הפרת חובה חקוקה גם בחובות שבשיקול דעת. ייתכן שבעתיד ביהמ"ש העליון יישם גישה זו.
טיב החובה
פס"ד פלונית של ביהמ"ש המחוזי דן בסרבן גט שלא ציית לפסד דין סופי של בית המשפט שחייבו לתת גט לאשתו. בית המשפט חייב את הסרבן בנזיקין בעוולת הפרת חובה חקוקה על סמך §287(א) לחוק העונשין המחייב ציות לפסד דין. פסה"ד פותח פתח לתביעות בעוולת הפרת חובה חקוקה על כל אי ציות לפסק דין. ובכך חורג מהעיקרון שתוכן החובה המופרת צריך להיות קבוע בחוק.
§77 לחוק העונשין
§77 לחוק העונשין מורה כי אם הורשע אדם, ביהמ"ש רשאי לחייבו לשלם סכום מסוים לניזוק מהעבירה כפיצוי על הנזק והסבל שנגרמו לו. ביהמ"ש העליון לא דן כלל בהשפעת סעיף זה על עילת התביעה בנזיקין מכוח חובות מחוק העונשין. ייתכן ובעתיד בית המשפט יקבע כי פיצויים שנקבעו לניזוק מכוח §77 אינם מונעים מהניזוק לקבל פיצויים מכוח עוולת הפרת חובה חקוקה.
הלכת אדמה
בפס"ד אדמה יצר השופט ברנזון בסיס לחיוב בעל אופי נזיקי בקובעו כי יש זכות פיצוי לתובע כל אימת שהנתבע הפר חוק, באופן שגרם לו נזק והנזק הוא תוצאה ישירה וטבעית של המעשה הבלתי חוקי. מתעוררת השאלה האם מדובר בחיוב נזיקי חיצוני לפקודת הנזיקין או שמא הכוונה היא לעוולת הפרת חובה חקוקה עצמה.
בפס"ד סוקר החיה השופט חשין הלכה זו, ואמר כי יש לתת להלכת אדמה רגליים משלה.
פס"ד חוף עזה מחזק את דעת חשין בסוקר – עוולת הפרת חובה חקוקה והלכת אדמה נמנות כשתי דרכים נפרדות לביסוס תביעה בנזיקין בגין הפרת חוק יסוד.
מכך נובע כי פס"ד אדמה יצר עילת תביעה נפרדת דרכה ניתן לתבוע בגין הפרת חוק אף ללא המסננות המנויות ב-§63 לפקודת הנזיקין העוסק בהפרת חובה חקוקה.
ייתכן שבעתיד ניתן יהיה לתבוע בנזיקין על הפרת חובה חקוקה דרך הלכת אדמה ללא צורך בפנייה לעוולת הפרת חובה חקוקה המלווה במסננות. מהלך זה יכול להוביל להפיכתה של עוולת הפרת חובה חקוקה לאות מתה בדיני הנזיקין.
ספרות
עדה בר-שירה, הפרת חובה חקוקה (מהדורה שנייה מאת דפנה לוינסון-זמיר, 1989).
אהרן ברק, פרשנות במשפט כרך שלישי – פרשנות חוקתית (1994).
תוספות לספר דניאל
בתרגום השבעים נמצאות מספר תוספות לספר דניאל שאינן נמצאות בנוסח המסורה. תוספות אלו נחשבות כחלק מהספרים החיצוניים, אף על פי שאינן ספר העומד בפני עצמו.
התוספות
התוספות לספר דניאל כוללות שלושה קטעים השונים זה מזה בתוכנם ובאופיים, והן:
התוספות לספר דניאל נכללו בתרגום השבעים וממנו הגיעו לוולגטה ולכן לביבליה הקתולית בשפות אחרות. בתרגום המלך ג'יימס לאנגלית הופיעו הקטעים בעבר אך הוצאו ממנו בהמשך כדי להתאימו לקנון הפרוטסטנטי.
חיבור התוספות
חוקרי ביקורת המקרא סבורים כי ספר דניאל נכתב בחלקו השני בשנת 164 לפנה"ס. תאודוטיון המתרגם חי בסוף המאה ה-1. לכן סוברים כי התוספות נכתבו במועד לא ידוע בין מועדים אלו.
התוספות נשתמרו דרך תרגום השבעים ותרגום תאודוטיון ליוונית. יש גם גרסאות המופיעות בספר "דברי הימים" של ירחמיאל בן שלמה והדעות חלוקות האם מדובר בהשתמרות מקורית של גרסה עברית קדומה או בתרגום מהיוונית.
באופן כללי, הדעות חלוקות לגבי השפה המקורית בה נכתבו התוספות. לגבי תפילת עזריה ושלושת המלאכים בכבשן טוען החוקר אברהם כהנא שמקורו עברי. לגבי סיפור מעשה שושנה בת חלקיהו, רוב החוקרים סבורים שחובר במקורו ביוונית משום שבסיפור יש שני מקרים של לשון נופל על לשון, במיוחד בשמות של העצים בעדות של המעלילים. בל והתנין נכתב במקורו, על פי סברת החוקרים, בארמית או בעברית.
תפילת עזריה ושירת שלושת הנערים בכבשן
הרקע התנ"כי - בספר דניאל מעמיד נבוכדנצר צלם זהב בבקעת דורה ומכריח את כל בני עמו להשתחוות לו. שדרך, מישך, ועבד נגו (ובשמם העברי - חנניה, מישאל ועזריה) מסרבים לכרוע לצלם. נבוכדנאצר משליך אותם לכבשן, אך מלאך ה' מצנן את הכבשן והנערים לא ניזוקים. נבוכדנצר חוזר בתשובה ומפאר את אל עליון.
התוספת לספר הוכנסה בפרק ג', בין פסוק כ"ג לבין פסוק כ"ד. והיא כוללת - יש הסוברים כי תפילת עזריה מתכתבת עם תפילת דניאל בפרק ט', ומתפלמסת עם תפילה זו. בנוסף, יש הסוברים כי הפסוקים על הסקת הכבשן מתייחסים לקשיים בתורת הגמול בסיפור.
שושנה
סיפור שושנה מספר על עלילת שקר נגד שושנה בת חלקיהו, שהוזמה הודות לחכמתו של דניאל שחקר את העדים וחשף את שקריהם.
דניאל, בל והדרקון
סיפור בל והתנין מספר כיצד דניאל הצליח בחכמתו להראות את אפסות האלילים ולהביא לנתיצת הפסל של בל.
דן ברוייט
דני ריי ברוייט (באנגלית: Danny Ray Brouillette; נולד ב-18 באוגוסט 1962) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר האנרגיה של ארצות הברית מדצמבר 2019 עד ינואר 2021. טרם כהונתו כמזכיר מחלקת האנרגיה היה סגן מזכיר האנרגיה בשנים 2017–2019.
ביוגרפיה
ברוייט נולד בעיירה פיינקורטוויל (Paincourtville) השוכנת בדרום מדינת לואיזיאנה, ולמד באוניברסיטת מרילנד. אחרי שירותו בצבא ארצות הברית, היה ברוייט בין השנים 1989–1997 עוזרו הפרלמנטרי של חבר בית הנבחרים בילי טאוזין, נציג מחוז הקונגרס השלישי של לואיזיאנה. ב-1997 שימש כסגן נשיא בכיר בחברת R. Duffy Wall & Associates עד לשנת 2000. בשנים 2001–2003 היה עוזר המזכיר לעניינים בין-ממשלתיים וקונגרסיאליים במחלקת האנרגיה של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
לאחר מכן חזר לעבוד תחת בילי טאוזין, הפעם כראש הסגל שלו, והיה גם מנהל הסגל בוועדת האנרגיה והמסחר של בית הנבחרים בין השנים 2003–2004, אז היה טאוזין יושב ראש הוועדה. ברוייט היה מעורבת בהכנת הוראות הכלולות בחוק מדיניות האנרגיה משנת 2005, במיוחד ביחס לתוכנית עירבון להלוואות של מחלקת האנרגיה והרשאה פדרלית ליבוא ויצוא של גז טבעי נוזלי.
בשנים 2004–2006 היה ברוייט סגן נשיא בחברת פורד, וניהל את צוותי המדיניות הפנימית של התאגיד. הוא שירת גם בוועדת התפעול של פורד באמריקה הצפונית. ב-2006 נשכר ברוייט לראש המדיניות הציבורית וסגן נשיא בכיר באיגוד הרכב של ארצות הברית, המציע שירותים פיננסיים לאנשים ומשפחות המשרתים או ששירתו בעבר בכוחות המזוינים של ארצות הברית. נוסף על כך, בשנים 2013–2016 היה ברוייט חבר במועצת המינרלים והאנרגיה הארצית של מדינת לואיזיאנה.
ב-3 באפריל 2017 הודיע הנשיא דונלד טראמפ כי ימנה את ברוייט לתפקיד סגן מזכיר האנרגיה של ארצות הברית. ב-3 באוגוסט 2017 אושר מינויו בידי הסנאט של ארצות הברית, וב-8 באוגוסט ברוייט הושבע לתפקידו.
ריבוי אזרחויות
ריבוי אזרחויות או אזרחות כפולה היא מצב שבו יש לאדם אזרחות בשתי מדינות או יותר.
רוב המדינות המאפשרות לתושביהן להחזיק באזרחות כפולה אינן מכירות בכך שתושביהן הם רב-לאומיים, כלומר הן מחשיבות את אזרחיהן כאזרחי מדינתם בלבד. פירוש הדבר לדוגמה הוא כי אדם בעל אזרחות כפולה אינו יכול להסתמך על השימוש באזרחות הנוספת כמסמך פורמלי מזהה בפני הרשויות במדינה הנוספת שבה הוא אזרח. מדינות אחרות, כמו איראן או מקסיקו, מסרבות באופן עקרוני לתת שירותים קונסולריים לאזרחיהן כאשר הם מתגוררים כאזרחים במדינה בה הקונסוליה ממוקמת.
במדינות רבות האזרחות הכפולה אף נחשבת רצויה בעיני השלטון משום שהיא מגבירה את ההזדמנויות של אזרחיהן לתחרות ולבניית קשרים גלובליים. מדינות אחדות אף נקטו בצעדים אקטיביים כאשר החלו לאשר לאזרחיהן להחזיק באזרחות כפולה (כמו אוסטרליה, מאז 4 באפריל 2002).
בישראל אדם רשאי להחזיק בריבוי אזרחויות. חריג לכלל זה נקבע בתיקון לחוק יסוד: הכנסת משנת ה'תשנ"ו (סעיף 16א) ולפיו חבר הכנסת לא רשאי להצהיר אמונים אלא אם פעל להסרת אזרחותו הנוספת, אם הדבר אפשרי לפי חוקי אותה מדינה. סעיף דומה קיים בחוק יסוד: הממשלה (סעיף קטן 6(ד)) בנוגע למינוי לשר בממשלת ישראל. על פי חוק האזרחות אדם המתאזרח שלא מכוח חוק השבות חייב לוותר על אזרחות קודמת.
קישורים חיצוניים
Staatsbürgerschaft
יחסי אוסטריה–בנגלדש
יחסי אוסטריה–בנגלדש הם היחסים הדו-צדדיים בין רפובליקת אוסטריה לבין הרפובליקה העממית של בנגלדש.
היחסים בין שתי המדינות נחשבים ללבביים.
היסטוריה
בגלל המרחק הגדול בין אוסטריה לבנגלדש (המרחק בין הבירה וינה לבירה דאקה הוא 7,000 ק"מ), המגעים ההיסטוריים בין שני העמים קטנים למדי, שכן בנגלדש מעולם לא תפסה תפקיד דומיננטי באסיה, ואוסטריה למרות היותה מדינה חזקה מאוד בתוך אירופה, התמקדה בעיקר בענייני היבשת ומעולם לא הפכה לאימפריה קולוניאלית.
שתי המדינות נלחמו בשתי מלחמות העולם זו בזו, שכן אוסטריה הייתה חלק ממעצמות המרכז במלחמת העולם הראשונה וחלק מהרייך השלישי של אדולף היטלר במלחמת העולם השנייה ובנגלדש הייתה מושבה בריטית ועמדה לצד בריטניה בשתי המלחמות הללו.
מסחר ושיתוף פעולה
אוסטריה ובנגלדש משתפות פעולה בתחומי האנרגיה, בריאות, חינוך, תיירות, פיתוח וניהול.
שיתוף פעולה חינוכי
סקטור החינוך נחשב לתחום שיתוף פעולה פוטנציאלי בין שתי המדינות. אוסטריה ובנגלדש שמו דגש על חילופי תוכניות חינוכיות בין שתי המדינות. בנגלדש רוצה בשיתוף פעולה חינוכי עם אוסטריה כדי להגדיל את מספר המלגות האוסטריות לסטודנטים מבנגלדש.
יחסים דיפלומטים
אוסטריה מחזיקה בקונסוליה בדאקה. מאידך, בנגלדש מחזיקה בשגרירות בווינה וקונסוליה בסנקט פלטן.
אדוארד מאייר
אדוארד מאייר (בגרמנית: Eduard Meyer; 25 בינואר 1855 - 31 באוגוסט 1930) היה היסטוריון גרמני.
ביוגרפיה
מאייר נולד בהמבורג ולמד ב-Gelehrtenschule des Johanneums ואחר-כך באוניברסיטאות בון ולייפציג. אחרי שסיים את לימודיו, שהה שנה אחת באיסטנבול. ב-1879 הוא התמנה למרצה באוניברסיטת לייפציג. הוא התמנה לפרופסור להיסטוריה עתיקה בורוצלב ב-1885, באוניברסיטת האלה-ויטנברג ב-1889 ובאוניברסיטת הומבולדט ב-1902. הוא שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד ב-1909. מאייר זכה לתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות אוקספורד, סנט אנדרוז, פרייבורג ושיקגו.
כתביו
עבודתו העיקרית היא Geschichte des Altertums (1884-1902; המהדורה השלישית, 1913) הוא גם פרסם את הספרים הבאים: הוא גם כתב ערכים בEncyclopaedia Biblica (1903) ובמהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה.
פימו
על אף שקיימים כמה סוגים של חומר פולימרי, פימו ידוע כנוח ביותר לעיבוד ולשימוש. למרות שישנם עוד סוגים של חומר פולימרי המיועד לעיצוב, הפימו הוא המוכר מביניהם ושמו הפך בשימוש עממי לשם הכללי של חומרים אלה. הפימו של שנות התשעים נקרא פימו קלאסי.
פימו קיים במגוון צבעים וגימורים. ניתן ליצור בעזרתו תכשיטים, פסלונים ואביזרים שונים. אחד השימושים לחומר הוא בניית מיניאטורות.
יחסי הונגריה–תאילנד
הסכמים דו-צדדיים
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים: הסכם להימנעות ממס כפול (1989); הסכם הגנת השקעות (1991); הסכם תעופה (1993); הסכם לשיתוף פעולה מדעי וטכנולוגי (1999); הסכם לשיתוף פעולה חקלאי (2000); הסכם לשיתוף פעולה כלכלי (2004).
יחסים כלכליים
בשנים 2013 ו-2014 תאילנד הייתה השותפה הגדולה ביותר של ASEAN בהונגריה, ואילו בשנת 2015 היא הייתה השנייה אחרי סינגפור. בשנת 2015 הסתכם היבוא ההונגרי מתאילנד ב-508.73 מיליון דולר, ואילו היצוא ההונגרי לתאילנד הסתכם ב-52.25 מיליון דולר.
אלק דאגלס-יום
אלכסנדר פרדריק דאגלס-יום, ברון יום מהירסל (באנגלית: Alexander Frederick Douglas-Home, Baron Home of the Hirsel ; 2 ביולי 1903 – 9 באוקטובר 1995) היה מדינאי בריטי מהמפלגה השמרנית, שכיהן בתפקיד ראש ממשלת בריטניה מאוקטובר 1963 ועד אוקטובר 1964. הוא היה ראש הממשלה האחרון שכיהן בתפקידו בעודו יושב בבית הלורדים, לפני שוויתר על מעמד האצולה שלו וישב בבית הנבחרים לשארית תקופת כהונתו. בכל אופן, המוניטין שלו התבסס יותר על שני פרקי הזמן שבהם הוא כיהן כשר החוץ מאשר על כהונתו הקצרה יחסית כראש הממשלה.
תוך שש שנים מאז כניסתו לבית הנבחרים ב-1931 היה דאגלס-יום לעוזר הפרלמנטרי של נוויל צ'מברלין והוא חווה ממקור ראשון את מאמציו של צ'מברלין כראש הממשלה לשמור על השלום באמצעות יישום מדיניות הפיוס בשנתיים שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. ב-1940 אובחנה אצלו שחפת בעמוד השדרה והוא סבל משיתוק למשך שנתיים. עד השלבים האחרונים של המלחמה הוא החלים באופן מספיק כדי לחדש את הקריירה הפוליטית שלו, אך איבד את מושבו בבית הנבחרים בבחירות הכלליות בבריטניה ב-1945. ב-1950 הוא זכה במושבו מחדש, אך שנה לאחר מכן הוא עזב את בית הנבחרים, כאשר בעקבות מותו של אביו, הוא ירש את תואר האצולה שלו ולפיכך עבר להיות חבר בבית הלורדים בתור רוזן יום ה-14. בממשלותיהם של וינסטון צ'רצ'יל, אנתוני אידן והרולד מקמילן הוא מונה לשורה של תפקידים שבהדרגה היו בכירים יותר ויותר, כולל מנהיג סיעת הממשלה בבית הלורדים ושר החוץ. בזה האחרון, בו הוא כיהן בין השנים 1960 – 1963, הוא תמך בארצות הברית בפתרון משבר הטילים בקובה והיה זה שחתם בשמה של בריטניה על האמנה למניעת ניסויים גרעיניים באטמוספירה, בחלל החיצון, ותחת פני המים באוגוסט 1963.
באוקטובר אותה שנה התפטר מקמילן מתפקידו כראש הממשלה מטעמי בריאות ודאגלס-יום נבחר להחליפו. בשנות השישים של המאה ה-20 כבר לא היה מקובל שראש הממשלה יהיה חבר בית הלורדים ודאגלס-יום ויתר על תואר האצולה שלו והתמודד בהצלחה בבחירות על מושב בבית הנבחרים כסר אלק דאגלס-יום. אופן מינויו לתפקיד היה שנוי במחלוקת ושניים מחברי הקבינט של מקמילן סירבו לכהן בתפקידם תחתיו. מצדה של מפלגת הלייבור נמתחה עליו ביקורת כאריסטוקרט, חסר קשר עם בעיותיהם של פשוטי העם והוא הצטייר כנוקשה בראיונות בטלוויזיה בהשוואה למנהיג הלייבור, הרולד וילסון. כראש הממשלה נותרו הליכותיו וחזותו החיצונית של דאגלס-יום אריסטוקרטיים ומיושנים. הבנתו את תחום הכלכלה הייתה חלשה והוא נתן לשר האוצר שלו, רג'ינלד מאודלינג, חופש בניהול ענייני הכספים. דאגלס-יום נהנה לטפל בענייני החוץ, אך בשנת כהונתו כראש הממשלה לא היו משברים רציניים לטפל בהם. שר החוץ שלו, ראב בטלר, לא בלט באנרגטיות שלו. בקשתה של בריטניה להצטרף אל האיחוד האירופי כבר נתקלה בוטו מצד של נשיא צרפת, שארל דה גול, משבר הטילים בקובה כבר נפתר ושאלת מעמדה של ברלין כבר איבדה מחשיבותה. תהליך הדה-קולוניזציה נכנס כבר לשגרה והמשברים הנוגעים לרודזיה ולדרום אפריקה התרחשו מאוחר יותר.
מעמדה של המפלגה השמרנית, שהייתה בשלטון מאז 1951 התדרדר כתוצאה מפרשת פרופיומו, שערורייה על רקע מיני שבה היה מעורב מזכיר ההגנה ב-1963 ובעת מינויו של דאגלס-יום כראש הממשלה נראה היה שהיא הולכת לקראת תבוסה בבחירות. תקופת כהונתו של דאגלס-יום הייתה השנייה הקצרה ביותר מבין כל תקופות הכהונה של כל ראשי ממשלת בריטניה במאה ה-20 והיא נמשכה שנה פחות יומיים. בין צעדי החקיקה שעברו במהלך כהונתו כראש הממשלה ניתן למנות את חוק תחזוקת המחיר החוזרת (Resale price maintenance), שהורידה את עלויות הצריכה בניגוד לאינטרסים של יצרני המזון ושאר מוצרי הצריכה.
לאחר ההפסד הדחוק בבחירות 1964 התפטר דאגלס-יום מתפקידו כמנהיג המפלגה השמרנית וכך מיסד תהליך חדש וגלוי יותר של בחירת מנהיג המפלגה. בין השנים 1970 – 1974 הוא שימש כשר החוץ בממשלתו של אדוארד הית'. לאחר תבוסת ממשלת הית' בבחירות 1974 הוא שב לבית הלורדים וכבר לא שימש בתפקידים פוליטיים בולטים.
ראשית חייו
דאגלס-יום נולד בשכונת מייפייר שבלונדון כילד הבכור מבין שבעת ילדיהם של צ'ארלס דאגלס-יום, לורד דנגלס (בנו הבכור של רוזן יום ה-12) ושל רעייתו, לידי לילי למבטון (בתו של פרדריק למבטון, רוזן דורהם הרביעי). שמו הפרטי קוצר לכינוי "אלק" (Alec). אחד מאחיו הצעירים היה המחזאי ויליאם דאגלס-יום.
ב-1918 מת סבו של אלק, ומאחר שאביו ירש את רוזנות יום, הוא ירש את כינוי הכבוד שלו (שאיננו תואר אצולה) ועד 1951 היה תוארו לורד דנגלס (Dunglass). דאגלס-יום התחנך בבית הספר לודגרוב שבוורקינגהם שבמחוז ברקשייר ולאחר מכן באיטון קולג'. באיטון היה אחד מחבריו לספסל הלימודים הסופר סיריל קונולי שלימים תיאר אותו כ:
לאחר סיום לימודיו באיטון המשיך דנגלס את לימודיו בקולג' כרייסט צ'רץ' שב-אוקספורד, שם הוא סיים ב-1925 תואר ראשון בהיסטוריה של העת החדשה.
דנגלס היה ספורטאי מוכשר. בנוסף לייצוג איטון ב"חמישיות" (Fives, משחק כדור הדומה בעקרון לסקווש, אך ללא המחבט), הוא היה שחקן קריקט מוכשר בבית הספר, במועדון שאליו השתייך ובמחוז והיה יוצא דופן בקרב ראשי ממשלת בריטניה בכך ששיחק בליגה הראשונה.
ב-1924 הוא החל את שירותו בכוחות המילואים של הצבא הבריטי בדרגת לוטננט ברגימנט הפרשים המתנדבים של לנקרשייר. ב-1928 הוא קודם לדרגת קפטן וב-1933 לדרגת מייג'ור.
חבר הפרלמנט
תואר האצולה של דנגלס לא הקנה לו את הזכות לשבת בבית הלורדים ולפיכך הוא היה זכאי להיבחר לבית הנבחרים שלא כמו משפחות אצולה רבות, לא נמנו בני משפחתו של דנגלס על משרתי הציבור לאורך ההיסטוריה. יוצא מן הכלל היה רב-סבו של דנגלס, הרוזן ה-11, שכיהן בתפקיד ממשלתי כתת-מזכיר במשרד החוץ בממשלתו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון בין השנים 1828 – 1830. אביו של דנגלס התמודד, בעל כורחו וללא הצלחה, על מושב בפרלמנט לפני שירש את תואר האצולה.
דנגלס גילה עניין מועט ביותר בפוליטיקה בתקופת לימודיו באיטון ובאוקספורד. הוא לא הצטרף ל"איחוד אוקספורד" (Oxford Union) כפי שעשו בדרך כלל אלה ששאפו להיכנס לפוליטיקה. אף על פי כן, כיורש לנכסי המשפחה התעורר בליבו ספק בנוגע לסיכוייו כג'נטלמן כפרי: "תמיד הייתי די חסר שביעות רצון ממעמד זה וחשתי שזה לא יספק אותי". הביוגרף של דנגלס, דייוויד דטון, מאמין שהוא החל לגלות עניין בפוליטיקה בגלל העוני והאבטלה ששררו בשפלה הסקוטית שבה חיה משפחתו. דרך מחשבתו הפוליטית הושפעה מזו של נואל סקלטון, חבר המפלגה היוניוניסטית (כפי שהשמרנים נקראו בסקוטלנד בין השנים 1912 – 1965). סקלטון דגל ב"דמוקרטיה בעלת רכוש", המבוססת על שיתוף הזדמנויות לעובדים ודמוקרטיה תעשייתית. דנגלס לא השתכנע מהאידיאל הסוציאליסטי של בעלות הציבור על הרכוש. הוא היה שותף לדעתו של סקלטון ש"מה שבבעלות כולם הוא לא בבעלותו של אף אחד".
בתמיכתו של סקלטון שוריין עבור דנגלס מושב הפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של קווטברידג' שבסקוטלנד בבחירות של 1929. לא היה זה מחוז בחירה בו היו השמרנים צפויים לנצח והוא הפסיד בבחירות ליריבו ממפלגת הלייבור כאשר הקולות לטובתו הסתכמו ב-9,210 מול 16,879 ליריבו. הייתה זאת בכול אופן התנסות רבת ערך עבור דנגלס, שהיה בעל מזג עדין ובלתי מתפשר ולא היה בעל כישרון נאום מטבעו. הוא החל ללמוד כיצד להתמודד עם קהל עוין וכיצד להעביר את המסר שלו. כאשר הוקמה ב-1931 ממשלת הקואליציה הלאומית כדי לטפל במשבר הפיננסי, עמד דנגלס לבחירה כמועמד השמרנים, במחוז הבחירה של לנרק. ציבור הבוחרים במחוז בחירה זה היה מעורב והוא לא נראה כמונח בכיסה של שום מפלגה. בבחירות 1929 ניצחה בו מפלגת הלייבור את השמרנים. באמצעות הגיבוי של המפלגה הליברלית, שתמכה בקואליציה והעניקה לו את תמיכתה במקום להעמיד לבחירה במחוז את המועמד מטעמה, הביס דנגלס בקלות את מועמד הלייבור.
באופן גורף, נמנו רוב חברי הפרלמנט שנבחרו בבחירות אלו על תומכי הקואליציה ולפיכך היו רבים מחברי הבית שהיו ראויים לקבל תפקידים ממשלתיים. לדבריו של דטון, "זה היה קל עבור דנגלס להתנוון ללא הגבלת זמן באלמוניות של הספסלים האחוריים". אף על פי כן, סקלטון, שמונה לתת-שר במשרד סקוטלנד, הציע לדנגלס תפקיד ללא שכר כעוזר פרלמנטרי בלתי רשמי. הזדמנות זו הועילה לו כפליים. כל חבר פרלמנט שמונה למזכיר פרלמנטרי אישי לשר בממשלה היה שותף למעגל הסוד הממשלתי והיה מצופה ממנו לשמור על דיסקרטיות בבית הנבחרים. דנגלס השיג את היתרון מבלי להיות מחויב לתנאי המקובל. את נאום הבכורה שלו הוא נשא בפברואר 1932 בנוגע למדיניות הכלכלית, בו הוא צידד בזהירות בגישה הפרוטקציוניסטית כלפי היבוא הזול. הוא הגיב להתנגדות של הלייבור שגישה זו תעלה את יוקר המחיה וטען שמחירים "שמעודדים תעסוקה ומספקים מקומות עבודה מגדילים את כוח הקנייה של הציבור באמצעות החלפת שכר העבודה בדמי אבטלה".