cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
החבר (רטוריקה)
הסבר
מסקנת ההחבר, "הלנה הייתה אצילת רוח", מוסקת מהקביעה ש"כך פסק תסאוס". ההנחה "מה שפוסק תסאוס הוא נכון" הושמטה מהטיעון, כיוון שהמאזין מסכים איתה מלכתחילה. ההיסק שעומד מאחורי ההחבר הזה נראה כך:
א. מה שפוסק תסאוס נכון
ב. תסאוס פסק שהלנה הייתה אצילת רוח
הלנה הייתה אצילת רוח
ההחבר נבדל מן ההיסק גם ברמת הוודאות של הנחות הטיעון. בעוד שההיסק מבוסס על אמיתות הכרחיות, ההחבר מבוסס על דברים סבירים או מוסכמים בלבד.
ההחבר כטיעון רטורי
מטרת ההחבר היא השכנוע, על כן תנאי הכרחי של כל החבר זה שהקדמותיו תהיינה מקובלת על קהל היעד. על-כך כותב גבריאל צורן את הדברים הבאים:
ראו גם
רטוריקה
סילוגיזם
דדוקציה
חמשת הקאנונים
חוזה קאליש
חוזה קאליש היה חוזה בין פרוסיה והאימפריה הרוסית שנחתם ב-28 בפברואר 1813 (בתחילה נשמר בסודיות), שבו הוסכם על שיתוף פעולה במאבק נגד צרפת של נפוליאון. החוזה היה המשכה של אמנת טאורוגן מדצמבר 1812, שבהּ התחייבו מפקדי הצבא הפרוסי לנייטרליות ביחס לרוסיה, אף שרשמית (בעקבות חוזה טילזיט) הייתה פרוסיה עדיין בעלת בריתה של צרפת, שנמצאה באותה עת במלחמה עם רוסיה.
על פי החוזה, יוקצו למאבק נגד צרפת 150,000 חיילים רוסיים ו-80,000 פרוסיים, וייעשה כל מאמץ לצרף את אוסטריה לברית. רוסיה הבטיחה שלא תניח את נשקה נגד צרפת עד שפרוסיה תשוב למצבה לפני התבוסה של 1806.
ב-16 במרץ 1813 הכריזה פרוסיה מלחמה נגד צרפת, ופרוסים רבים התנדבו לצבא כדי להיאבק למען עצמאות. הרוסים והפרוסים הצטרפו לאוסטריה ובריטניה במלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, שהסתיימה במפלתו המוחלטת של נפוליאון ב-1813.
ספיידרמן המופלא
ספיידרמן המופלא (באנגלית: The Amazing Spider-Man) הוא סרט גיבורי על אמריקאי המבוסס על סדרת הקומיקס "ספיידרמן" מבית סוני ומארוול קומיקס. את הסרט ביים מארק וב, ומככבים בו אנדרו גארפילד, אמה סטון, מרטין שין, סאלי פילד, דניס לירי וריס איוואנס. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-3 ביולי 2012. זהו הסרט הרביעי בסדרת סרטי ספיידרמן, והוא אינו סרט המשך לקודמו "ספיידרמן 3" משנת 2007 בבימויו של סם ריימי, אלא אתחול מחודש לזיכיון הסרטים עם במאי וצוות שחקנים חדש.
עלילה
לאחר ריב עם דודיו, פיטר בורח למכולת שכונתית ונתקל ברוצח שכיר. הוא עוזר לו שלא ביודעין להימלט, אך פיטר מתחרט על כך לאחר שדודו נרצח על ידי הרוצח. הוא חש אשמה על כך שיכול היה לעצור זאת ומשתמש בכוחותיו ללוחמה בפשע תחת הזהות הסודית ספיידרמן. לאחר ארוחה משותפת עם גוון סטייסי,חברתו לספסל הלימודים, בביתה (בה פיטר רב עם אביה לגבי מהות ספיידרמן בניו יורק וייצוגו), פיטר מגלה לגוון שהוא ספיידרמן, והשניים מתאהבים. במקביל, פיטר נפגש עם ד"ר קונרוס ועוזר לו לפתח נוסחאות, שאמורות לעזור לד"ר קונרוס לרפא את ידו הקטועה. לאחר מספר ניסויים כושלים, מצליחים השניים לפתח וירוס מתאים.
קורט לוקח לעצמו את הווירוס על מנת לרפא את ידו, אך דבר כלשהו משתבש, וקורט מתרפא, אך בו זמנית הופך ללטאת ענק שרוצה להרוס את העיר ולזרוע את הווירוס ברחבי העיר על מנת להפוך את כולם למשרתיו. על ספיידרמן כעת להציל את כל מי שהוא אוהב, ללחום נגד הלטאה ולהציל את העיר מאובדן כללי. (הסרט מסתיים בסצנת CGI בה רואים את ספיידרמן מתעופף בעזרת קורי העכביש מעל העיר ניו יורק) בסצנה שלאחר הכתוביות קורט קונורס בכלא וחברו מדבר איתו על פיטר.
מוזיקה
את המוזיקה לסרט נשכר להלחין ג'יימס הורנר.
בחודש מאי 2012, חשפה חברת סוני פרטים על הפסקול של הסרט. וב תיאר את האות המוזיקלית של הורנר כמדהימה. וב אמר: "רציתי ליצור פסקול שמרגיש מאסיבי אבל גם אינטימי וקטן".
כל המוזיקה של הסרט נכתבה והולחנה בידי ג'יימס הורנר.
ליהוק
בחודש מאי 2010, הוליווד ריפורטר אמר שהשחקנים שנפגשו עם מארק וב יהיו כשירים לתפקיד הראשי כללו ג'יימי בל, אלדן ארנרייך, פרנק דילן, אנדרו גארפילד וג'וש האצ'רסון. ביוני 2010 לוס אנג'לס טיימס דיווח כי המועמדות התרחב לכלול את אהרון ג'ונסון ואנטון ילצ'ין. ב־1 ביולי 2010 אושרה הבחירה בגארפילד. וב הצהיר כי הוא הרגיש שהוא יודע שגארפילד הוא הבחור הנכון כשצילמו קטעי וידאו שבהם הוא אוכל צ'יזבורגר תוך שהוא אומר לגוון להירגע.
אז סוני קיימה אודישנים לתפקיד פיטר הצעיר, שהיה צריך להידמות לגארפילד. ווב אמר, "אני חושב שראינו את מקורו של ספיידרמן לפני כן אך לא את מקורו של פיטר פארקר". ווב הרגיש שכשאתה מנסה לבנות את הסרט אתה חייב לבנות את הגיבור מהיסוד. לכן הוא רצה שפארקר יתחיל בילדותו.
דייוויד וכסלר
דייוויד וכסלר (באנגלית: David Wechsler; 12 בינואר 1896 – 2 במאי 1981) היה פסיכולוג יהודי-אמריקאי יליד רומניה. פיתח את המבחנים למדידת מנת משכל הידועים כמבחן וכסלר לאינטליגנציית מבוגרים (Wechsler Adult Intelligence Scale, WAIS) ומבחן וכסלר לאינטליגנציית ילדים (WISC). מבחני וכסלר למשכל הם המבחנים הפסיכולוגים הנפוצים ביותר בשימוש בעולם.
קורות חייו
דייוויד וכסלר נולד ב-12 בינואר 1896 למשפחה יהודית בכפר לֶסְפֶּז (Lespezi) שעל יד יאשי ברומניה, הצעיר בין שבעה ילדים של הרב מויסה (משה) וכסלר, תלמיד חכם, ולאה לבית דסקל, בעלת חנות. בשנת 1902, כשהיה בן 6, היגרה המשפחה לארצות הברית.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, תוך כדי המתנה כמתנדב לשיבוץ בבסיס הצבאי קמפ יאפהנק Camp Yaphank בלונג איילנד, סייע וכסלר להיסטוריון של הפסיכולוגיה אדווין בורינג (Boring) בהערכת תוצאות אחד מהיישומים ההמוניים הראשונים של המבחנים הקבוצתיים לאינטליגנציה, "אלפא ארמי טסט". בהמשך הוצב וכסלר כפסיכולוג בבסיס הצבאי קמפ לוגן בטקסס, באגף הפסיכולוגי של חיל הרפואה. שם עסק בהערכת נתוני החיילים על סמך מבחני משכל פרטניים כגון "סולם סטנפורד-בינה לאינטליגנציה", והשתכנע ממגבלות המבחנים הללו במקרים של נבדקים חסרי השכלה או ילידי ארצות זרות.
לאחר ששירת בצרפת ושוחרר מהשירות הצבאי בשנת 1919, נשלח וכסלר על ידי הצבא להשתלמות באנגליה, באוניברסיטת לונדון. שם עבד יחד עם הפסיכולוג הידוע צ'ארלס ספירמן (Spearman; 1863–1945) ועם המתמטיקאי קרל פירסון (1857–1936) על בניית מבחנים פסיכולוגים שיועדו למיון המתגייסים החדשים. לאחר מכן השתלם בצרפת אצל הפיזיולוג לואי לאפיק (Louis Lapique ) ואצל הפסיכולוג הניסויי המפורסם אנרי פיירון (Pieron). באותה תקופה חקר את התגובה הפסיכו-גלוונית (התגובה הגלוונית של העור, GSR) – השינויים בהובלת החשמל בעור בעת ריגוש.
בהמשך, בין השנים 1922–1925 עבד זמן קצר בבית חולים פסיכיאטרי בבוסטון, ואחר כך כפסיכולוג קליני בלשכה להדרכת הילד (Bureau of Child Guidance) בניו יורק. בין השנים 1925–1927 כיהן כמזכיר פעיל של ההתאגדות הפסיכולוגית (Psychological Corporation) – אגודה שמטרתה הייתה קידום מדע הפסיכולוגיה ויישומיו, וכן בלשכה היהודית לשירותים חברתיים בברוקלין (Brooklyn Jewish Social Service Bureau), ובשנים 1927–1932 עבד כפסיכולוג קליני פרטי בניו יורק. לאחר מכן, במשך 35 שנה, בין 1932–1967, היה הפסיכולוג הראשי של בית החולים הפסיכיאטרי "בלוויו" בניו יורק. במקביל, בין 1933–1967, היה פרופסור קליני במכללה לרפואה (Medical College) של אוניברסיטת ניו יורק.
בימי מלחמת העולם השנייה הועסק וכסלר כיועץ מיוחד של שר המלחמה (אינסטנציה שכעבור מספר שנים הוחלפה במשרת שר הצבא היבשתי, תחת מזכיר ההגנה). אחרי 1948 שימש כיועץ למינהל הווטרנים האמריקאים.
בשנת 1947 נסע למחנות ההסגר הבריטים בקפריסין, על מנת להשתתף בבניית תוכנית לבריאות הנפש שיועדה לניצולי השואה.
דייוויד וכסלר נפטר בניו יורק ב-2 במאי 1981. היה נשוי פעמיים: אשתו הראשונה, פלורנס פֶלסקֶה, נהרגה בתאונת דרכים בשנת 1934, 3 שבועות אחרי חתונתם; בשנת 1939 נישא בשנית לרות הלפרן, ולזוג נולדו שני ילדים.
עבודתו
כאמור, בעת שירותו הצבאי ערך וכסלר היכרות עם כמה סוגים של מבחנים פסיכולוגים שמטרתם הייתה הערכת כישוריהם הקוגניטיביים של החיילים. מבחן "אלפא" (Alpha Army Test) אמור היה להעריך את יכולותיהם של חיילים בעלי ניסיון חיים משתנה, ולסייע בשיבוצם בתפקידים ההולמים אותם ביותר. מתוך ניתוח מגרעות מבחן זה הסיק וכסלר כי ההגדרה התאורטית המקובלת בזמנו של האינטליגנציה אינה ישימה בחיים הריאליים.
הוא מצא שמבחני בינֶה צרים מדי בהיקפם, ואינם מתאימים למבוגרים. הוא טען שהגדרה מתאימה של המשכל צריכה להיות רחבה יותר ובעלת תקפות לפי אמות מידה הניתנות להסתכלות. בהמשך מצא שגם תאוריית ה-g וה-s של ספירמן היא פשטנית מדי, ודחה את המושג "אינטליגנציה גלובלית" של ספירמן. הוא סבר כי האינטליגנציה כוללת מישור מילולי ומישור ביצועי, ובנה מספר תת-מבחנים להערכת כל אחד ממרכיבים אלה.
וכסלר ראה באינטליגנציה יותר תוצאה מאשר סיבה. הוא היה מודע לכך שהאינטליגנציה כוללת לא רק מסוגלות קוגניטיבית אלא גם קווי אישיות ומצבי רגשיים, כי מדידתה צריכה להיעשות בסביבה הטבעית של הנבדקים, וכי בהערכתה חייבים להתחשב בגורמים חינוכיים, תרבותיים וסוציו-כלכליים.
אחד המבחנים הראשונים שהמציא היה "מבחן לנהגי מוניות", לשימוש חברת מוניות בפיטסבורג (1926).
בשנת 1938 פיתח סוללת מבחני משכל הידועה כסולם האינטליגציה וכסלר-בלוויו (Wechsler-Bellevue Intelligence Scale, WBIS); במקור היו מבחנים אלו מיועדים למדוד את האינטליגנציה אצל מבוגרים מתוך פרספקטיבה קלינית. ה-WBIS היה מבחן האינטליגנציה המתוקנן הראשון.
וכסלר דחה את מושג "גיל הרפרנס", שנהוג היה להשתמש בו במדידת האינטליגציה אצל האדם. הוא הגדיר את האינטליגנציה כיכולת גלובלית לפעול לפי כוונה (intention), לחשוב בצורה הגיונית (רציונלית) ולהגיע לשינויים רצויים או מועילים בסביבה. תפיסה זאת מבוססת על הרעיון שהאינטליגנציה איננה תכונה יחידה, אלא מכלול של תכונות אנושיות.
עבור וכסלר, אינטליגנציה נורמטיבית היא ערך ממוצע המתייחס לקבוצת אנשים, ערך שנקבע בהסכמה כ-100; בחירה בממוצע של 100 ובסטיית תקן של 15 איפשרה השגת תוצאות קרובות לאלו שהושגו באמצעות אל מבחניו של ויליאם סטרן, כלומר הגיל השכלי, במקרים של IQ ממוצעים (אפקט של הצטברות למעלה).
ה-WBIS ששיפר וכסלר בשנת 1942 (מבחן וכסלר צבאי, Army Wechsler) הפך למבחן הנפוץ ביותר בשימוש בארצות הברית.
בשנת 1949 פרסם וכסלר את סולם וכסלר לאינטליגנציית ילדים (WISC), שעבר שיפור בשנת 1974. בשנת 1955 פיתח גרסה למבוגרים: סולם וכסלר לאינטליגנציית מבוגרים (WAIS) – מבחן בעל מבנה זהה למבחן לילדים, אשר עבר שינוי כדי להתאימו לקבוצות אוכלוסייה שונות. במדגם נכללו אנשים ממוצא לא-אירופי. גם מבחן זה עבר שיפור בשנת 1981, זמן קצר לפני מות המחבר. המבחן האחרון שפיתח וכסלר היה הסולם לאינטליגנציה לילדים בגיל הגן ובית הספר היסודי (Wechsler Preschool and Primary Scale of Intelligence, WPPSI), בשנת 1967.
וכסלר הביע מודעות למגבלות מבחני האינטליגציה, והמליץ לשלבם עם הערכה קלינית אחרות.
תפוס ת'יהודי
תפוס ת'יהודי הוא סיפור מסעו של העיתונאי טוביה טננבום בישראל וברשות הפלסטינית במספר חודשים בשנים 2013-2014. הספר עוסק באנטישמיות החדשה, בהסתה, בדה-לגיטימציה ובשנאה נגד ישראל בקרב הפלסטינים, ארגוני שמאל רדיקלי (כולל ארגוני שמאל רדיקלי בישראל) וארגוני זכויות אדם אירופאיים וישראליים. הספר מבוסס על תחקיר שערך טננבום, בו הציג את עצמו כעיתונאי גרמני (מבלי לספר על מוצאו היהודי-ישראלי) האוהד את העמדה הפלסטינית, כשביקר בישראל ובשטחים בסיורים מטעם אותם ארגונים. חלק מהמפגשים תועדו במצלמת וידאו. בין היתר חשף טננבום בספר שתחקירן "בצלם" (עאטף אבו א-רוב) הוא מכחיש שואה. לדברי טננבום, ארגונים בינלאומיים ומקומיים רבים בישראל ובשטחים אינם פועלים מתוך דאגה לזכויותיהם של הפלסטינים אלא מתוך דחפים אנטי–יהודיים מובהקים.
ג'אן
ג'אן פאר אנדרה (באנגלית: Jaan Par Andre) היא מסעדה בסינגפור.
שף אנדרה צ'אנג (Andre Chiang) נכנס למסעדה ב-2008, והתלמד אצל פייר גאנייר, ז'ואל רובישון, ז'אק ולוראן פורסל, פסקל ברבו והאחים טרואגרו. הוא היה חלק מהצוות שהקים את מסעדת D'sen בבנגקוק, ועמד בראש הקמת מסעדת Send & Bund בשאנגחאי.
אנדרה צ'אנג נכנס למסעדה כשף ב-2008, עד בואו היא נקראה ג'אן (Jaan), ועם כניסתו לתפקיד שמו נוסף לשם המסעדה. מנות הדגל שלו הן תבשיל הפואה גרה וסלט הירקות הנשכחים, המכיל 21 ירקות נדירים. במקום בר שוקולד. בשלהי שנת 2010 עזב אנדרה צ'אנג את המסעדה ופתח מסעדה משלו בשם "אנדרה רסטורנט" (Andre Restaurant), במקומו נכנס השף השוודי Ebbe Vollmer, שהפך את תפריט המסעדה לקלאסי והמסעדה שבה ונקראה "ג'אן".
המסעדה ממוקמת בקומה ה-70 של מלון סוויסוטל בסטמפורד, לה חלונות זכוכית המשתרעים מהרצפה לתקרה ודרכם הסועדים יכולים להשקיף על נופה של סינגפור והיא מוארת במנורות מזכוכית מוראנו. במסעדה 40 מקומות.
המסעדה מדורגת במקום הרביעי ברשימת המסעדות הטובות באסיה לפי מדריך מילה לשנת 2011/2010.
המסעדה מדורגת במקום ה-39 ברשימת 50 המסעדות הטובות בעולם לשנת 2010.
המסעדה דורגה במקום הרביעי ברשימת המסעדות הטובות באסיה לפי מדריך מילה לשנת 2010/2009. היא נבחרה למסעדת השנה בסינגפור לשנת 2010 במשאל בין 150 מבכירי תעשיית המסעדנות והמלונאות בהונג קונג.
הניו יורק טיימס בחר במסעדה כאחת מעשר המומלצות שלו לשנת 2011.
הים הקנטברי
הים הַקַּנְטַבְּרִי (בספרדית: Mar Cantábrico; בצרפתית:  Mer Cantabrique; בגליסית: Mar Cantábrico; בבסקית: Kantauri; באסטורית: Mar Cantábricu) הוא הכינוי לחלקו הדרומי של מפרץ ביסקאיה שבחופה הצפוני של ספרד ובחופה הדרומי מערבי של צרפת. חופו נמשך מאסטקה דה בארס (Estaca de Bares), הנקודה המערבית ביותר של ספרד שנמצאת בגליסיה, עד שפך נהר אדור (Adour) ליד העיר באיון בצרפת. אורך החוף של הים הקנטברי הוא כ-800 ק"מ.
מספר רב של נהרות נשפכים אל הים הקנטברי, בדרך כלל בצורת "ריה" (מספרדית ría, עמק נהר ששקע). נהרות אלו קצרים יחסית כיוון שמקורם ברכס ההרים הקנטבריים שקו פרשת המים בו מרוחק רק כ-50 ק"מ מהחוף.
קהילות אוטונומיות של ספרד השוכנות לחופי הים הקנטברי (ממערב למזרח) הן גליסיה, אסטוריאס, קנטבריה וחבל הבסקים. נוסף עליהם חבל לבור (Labourd) שבמחוז הפירנאים האטלנטיים בצרפת.
ערים גדולות לחופו של הים הקנטברי הן אוביידו, סנטנדר, בילבאו וסן סבסטיאן בספרד, ובאיון, בצרפת.
הר עמשא (יישוב)
הַר עֲמָשָׂא הוא מושב שיתופי חקלאי ולשעבר קיבוץ בדרום הר חברון, בחבל יתיר בתחומי ישראל, סמוך לקו הירוק. היישוב ממוקם 20 ק"מ דרומית לחברון ו-14 ק"מ צפונית-מערבית לערד. הוא משתייך למועצה אזורית תמר והוא המערבי ביותר מבין יישוביה. הר עמשא תוחם ממזרח את יער יתיר, שטח נטוע-אדם של כ-30,000 דונם. הגדרתו כיישוב קו תפר נובעת ממיקומו על גבול הקו הירוק. בשנת 2020 היו ביישוב 220 תושבים, כ-55 משפחות.
היסטוריה
היישוב עלה על הקרקע באוגוסט 1983 כקיבוץ של התק"ם, ונקרא על שם הר עמשא עליו הוא ממוקם. המתיישבים הראשונים היו כולם צעירים בני קיבוצים בשנת שירות שהתנדבו לשבת במקום, התגוררו תחילה באוהלים, ללא קו מים וללא דרך גישה סוללה. מטרת ההתיישבות הייתה לחסום את התפשטות ההתיישבות הערבית באזור דרום הר חברון. כעבור שנה הגיע הגרעין השני ליישוב, שמנה עשרים ושניים איש. שוב, הייתה זו קבוצה של בני משקים בוגרי תיכון, שדחו את שירותם הצבאי בשנה, מלווים במספר בוגרי צבא. הקיבוץ היה אמור לקבל הקצאה של מים ושטחים חקלאיים, אך הדבר התעכב ובינתיים עבדו החברים כשכירים ביישובי הסביבה. הענף הראשון שהוקם במשק היה גידולי זרעי פרחים וירקות. ונעשה גם ניסיון שלא הצליח להקים חממות לגידולי פרחים. הענף השני שהוקם היה מפעל ששימש כשלוחה של מפעל נטפים של קיבוץ חצרים. לקראת סוף 1987 עבר הקיבוץ להיות מיושב על ידי גרעיני נח"ל של תנועת הצופים העבריים, במטרה לבסס ולחזק את המקום כיישוב קבע. במסגרת חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל זכתה חברת הקיבוץ להשתתף בטקס הדלקת המשואות כנציגת היישוב הצעיר ביותר במדינה. יכולת הקיום הכלכלית של הקיבוץ המשיכה להיות אתגר, מאחר שפיתוח המשק החקלאי התעכב, רוב תושבי הקיבוץ המשיכו לעבוד כשכירים מחוץ לקיבוץ, עם זאת ניטע כרם והוקמה תחנת דלק בבעלות הקיבוץ.
מאז 1988 הוגדר היישוב כ"קיבוץ בהתהוות", הוא סבל מתחלופה של תושבים ונוהל על ידי האגודה השיתופית ניר שיתופי שנשלטת ישירות ידי התק"ם. כל התושבים שהזמנו לגור במקום מעולם לא התקבלו לחברות בקיבוץ. בשנת 1997 קיבל הקיבוץ מעמד של אזור עדיפות לאומית. בתחילת שנות ה-2000 גרו ביישוב כ-15 משפחות והוא הועבר לאחריות האיחוד החקלאי. האיחוד החקלאי גיבש תוכנית להופך את המקום ליישוב קהילתי עם 200 בתי אב, וביקש לפנות את התושבים מהמקום, בטענה שאינם משלמים שכירות או חשבונות חשמל ומים. בשנת 2008 החטיבה להתיישבות בסוכנות היהודית, ביקשה לפרק את הקיבוץ בטענה שגם האיחוד החקלאי נכשל, במקום יש רק עשר משפחות המחזיקות משאבי קרקע לא מנוצלים. שלושה תושבים הגישו עתירה לבג"ץ נגד רשם האגודות השיתופיות, מינהל מקרקעי ישראל, האיחוד החקלאי וגורמים נוספים בטענה כי: נכסי המקום מנוהלים על ידי התנועות המיישבות, אך לא לפי ההגדרה הרגילה של קיבוץ בו החברים עצמם מנהלים את הנכסים. אלא משאירה את הניהול בידי גופים אלו ולא בידי חברי הקיבוץ, איש מתושבי המקום לא הוגדר כחבר קיבוץ על אף שהמקום נוהל בלעדית בידיהם משך 15 שנים רצופות. לאחר שבמהלך שנים רבות ניסיונות להתקבל כחברי קיבוץ נדחו. ביולי 2009, הוחלט על מינוי מפרק-מפעיל עקב חובות לסוכנות היהודית. מינוי המפרק נעשה באופן חריג למרות שהאגודה לא הייתה חדלת פרעון ועמדה בלוח הסילוקין של הלואות הסוכנות כעשרות יישובים אחרים. לאחר צאת המפרק מניהול האגודה בסוף 2019, היישוב המאוגד הוסב למושב שיתופי.
במהלך השנים 2012–2022 החלה קליטת חברים רבים ליישוב, לשם יישובה של שכונה חדשה, המכונה "שכונה ב'", לאחר שרוב המגרשים באזור המגורים המקורי של הקיבוץ ("שכונה א'") אוישו. בימים אלו (סוף 2022) הסתיימו עבודות הפיתוח והסתיימה הכנת שכונה ב' לבניית בתי החברים החדשים.
במושב השיתופי שקם על נכסי האגודה הקיבוצית לשעבר, נותרה השליטה בקרקע חקלאית מניבה בלב הנגב שהיקפה כ-3,600 דונמים. איש מבין הנקלטים החדשים אינו עוסק בחקלאות באופן ישיר או מעבד את הקרקע הזו. עם זאת כלל החברים נהנים מפירות הקרקע המעובדת בגד"ש משותף עם קיבוץ אחר בנגב המערבי. המושב השיתופי מתנהל כיישוב קהילתי ללא כל שיתוף חומרי בין חבריו.
באפריל 2018 עתרו תושבי הר עמשא נגד הוועדה המחוזית והמועצה הארצית לתכנון ובנייה, על כך שנתנו אישור להקמת חוות טורבינות רוח בסמוך ליישוב, "הגבוהות כל אחת ממגדלי עזריאלי". במאי 2021 נדחתה העתירה. תושבי הר עמשא ערערו לבית המשפט העליון.
OpenID
OpenID היא מסגרת פתוחה וחופשית לזְהוּת מקוונת מונחית-משתמשים. זוהי למעשה מערכת SSO גלובלית.
על ידי שימוש באתרים מאופשרי-OpenID, המשתמשים באינטרנט אינם צריכים לזכור הרבה אמצעי זיהוי מסורתיים כמו שם וסיסמה. במקום זאת, הם רק צריכים להיות רשומים לאתר המספק זהות OpenID. בזכות העובדה ש-OpenID היא תוכנה חופשית, כל אתר יכול להשתמש ב-OpenID על מנת לספק למשתמשים באתר שירותי הרשמה והתחברות לאתר. OpenID פותר את הצורך להירשם לאתרים רבים ולזכור את החשבונות מבלי להסתמך על איזושהי ישות יחידה המנהלת ושולטת בזיהוי הזהות דיגיטלית.
OpenID הופכת למקובלת בהרבה אתרים גדולים, עם ארגונים כמו מיקרוסופט, IBM, Verisign, Facebook ,Yahoo, AOL ו־Orange שפועלים כמספקי זהות. בשעה ששחקנים עיקריים נוספים הצטרפו לקרן, כגון: Google. בנוסף, תמיכת OpenID מוכללת קיבלה עדיפות גבוהה ב-Firefox 3 ובנוסף OpenID ניתנת לשימוש יחד עם Windows CardSpace.
רות פוקס
רות גם-פוקס-הלמן (בגרמנית: Ruth Gamm-Fuchs-Hellmann; נולדה ב-14 בדצמבר 1946) היא פוליטיקאית גרמניה ואתלטית מזרח גרמניה בעבר. היא אלופה אולימפית פעמיים ברציפות (מינכן 1972 ומונטריאול 1976), אלופת אירופה פעמיים ברציפות (רומא 1974 ופראג 1978) ושיאנית עולם בהטלת כידון.
פוקס הייתה מטילת הכידון הטובה ביותר בשנות ה-70 וזכתה בתואר ספורטאית העשור, על ידי עיתון "חדשות האתלטיקה" ("Track & Field News").
ביוגרפיה
פוקס נולדה באגלן שבסקסוניה-אנהלט. בשנת 1964 החלה ללמוד בבית הספר לרפואה בקמניץ ובשנת 1966 קיבלה תואר טכנאית רפואי. משנת 1968 התאמנה בהדרכתו של קרל הלמן.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי שבפינלנד באוגוסט 1971 זכתה פוקס במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 59.16 מטר.
שיאנית עולם ואלופה אולימפית
בתחרות שנערכה בפוטסדאם ב-11 ביוני 1972 קבעה פוקס בהטלת כידון שיא עולם חדש של 65.06 מטר. שלושה חודשים לאחר מכן, באולימפיאדת מינכן (1972) היא זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בשיא אולימפי חדש של 63.88 מטר, לפני בת ארצה ז'קלין טודן (62.54 מטר) וקייט שמידט מארצות הברית (59.94 מטר).
בתחרות שנערכה באדינבורו סקוטלנד ב-7 בספטמבר 1973 קבעה פוקס בהטלת כידון שיא עולם חדש של 66.10 מטר
אלופת אירופה
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה ברומא שבאיטליה בספטמבר 1974 זכתה פוקס במדליית זהב בהטלת כידון בשיא עולם חדש של 67.22 מטר.
בתחרות שנערכה בברלין ב-10 ביולי 1979 קבעה פוקס בהטלת כידון שיא עולם חדש של 69.12 מטר. שבועיים לאחר מכן, באולימפיאדת מונטריאול (1976) היא זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בשיא אולימפי חדש של 65.94 מטר, לפני מריון בקר ממערב גרמניה (64.70 מטר) וקייט שמידט (63.96 מטר) ובכך הגנה על תוארה והייתה למטילת כידון אישה הראשונה שזכתה פעמיים במדליית זהב אולימפית.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בפראג אז צ'כוסלובקיה בספטמבר 1978 זכתה פוקס במדליית זהב בהטלת כידון בשיא אירופה חדש של 69.16 מטר ובכך הגנה על תוארה.
בתחרות שנערכה בדרזדן אז מזרח גרמניה ב-13 ביוני 1979 קבעה פוקס בהטלת כידון שיא עולם חדש של 69.52 מטר.
בתחרות שנערכה בספליט אז יוגוסלביה ב-29 באפריל 1980 קבעה פוקס בהטלת כידון שיא עולם חדש של 69.96 מטר. חודשיים וחצי לאחר מכן, באולימפיאדת מוסקבה (1980) היא סיימה במקום שמיני בהטלת כידון בתוצאה של 63.94 מטר ולא הצליחה לזכות בפעם השלישית ברציפות. בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 64.26 מטר.
תוכנית האימרוץ
לאחר איחוד גרמניה נחשפה תוכנית האימרוץ של גרמניה המזרחית, בה נתנו סטרואידים אנאבוליים באופן שיטתי לספורטאים רבים. פוקס הודתה שהשתמשה באימרוץ.
חיים אישיים
בשנת 1966 נישאה לאצן למרחקים בינוניים אולריך פוקס. לאחר גירושיהם היא נישאה למאמנה בעבר, קרל הלמן.
שיאיה האישיים
אצטדיון פתוח
Maroon
"Maroon" (בעברית: חוּם עֲרמוֹנִי) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט. את השיר הוציאה לאור בשנת 2022 חברת התקליטים ריפבליק רקורדס, כרצועה השנייה מתוך אלבום האולפן העשירי של סוויפט, Midnights. נכתב והופק על ידי סוויפט וג'ק אנטונוף. הוא זכה להצלחה בין-לאומית מבלי שיצא כסינגל, לאחר שלא נשלח לשום פורמט של רדיו הלהיטים העכשוויים. זוהי בלדת דרים פופ בעלת מוטיבים ממוזיקת הטראפ ומצליליה של גיטרה חשמלית.
הרצועה קיבלה משובים חיוביים מטעם מבקרי המוזיקה, שהחמיאו על הפקתה ועל מילותיה. אולם כמה מהם טענו כי נושאה, התגברות על מערכת יחסים רומנטית, מוזכר בשירים קודמים של סוויפט. "Maroon" הגיע למקום השני והשלישי בבילבורד גלובל 200 ובבילבורד הוט 100 בארצות הברית בהתאמה, ולעשירייה הפותחת במצעדי המוזיקה באוסטרליה, קנדה, מלזיה, ניו זילנד והפיליפינים.
רקע
ב-28 באוגוסט 2022, בעת נאום זכייתה בפרס קליפ השנה עבור All Too Well: The Short Film בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2022, הכריזה סוויפט על תאריך יציאת אלבום האולפן העשירי שלה, 21 באוקטובר. בחצות חשפה ברשתות החברתיות את שמו של האלבום, Midnights, ואת עטיפתו. עם זאת, רשימת הרצועות של האלבום לא פורסמה באותו הזמן. בסרטון שפורסם באינסטגרם ב-16 בספטמבר בשם "The making of Midnights" אושר כי אנטונוף, שעבד עם סוויפט החל מהוצאת האלבום 1989 ב-2014, ישתתף בהפקת האלבום הנוכחי. החל מ-21 בספטמבר החלה לחשוף את שמות רצועותיו בסדר אקראי דרך סדרת סרטוני טיקטוק בשם "Midnights Mayhem with Me", שאורכה עמד על שלושה-עשר פרקים. בכל פרק סוויפט מגלגלת רולטת לוטו המכיל כדורים הממוספרים מאחת עד שלוש עשרה. כשכדור יוצא, היא מכריזה את שם השיר בהתאם למיקומו ברשימת הרצועות של Midnights. בפרק החמישי, שעלה ב-30 בספטמבר, הכריזה סוויפט על כותרת השיר, "Maroon".
ניתוח מוזיקלי
אורכו של "Maroon" עומד על שלוש דקות ושלושים ושמונה שניות. הוא שאוב מסוגות הדרים פופ, הסינת'פופ  והטריפ הופ. הוא מכיל מנגינה אלקטרונית חדגונית במחציתו השנייה. השיר משלב אפקטי הדהוד לקולה של סוויפט, סינתיסייזר, תופים, מקצבי טראפ וגיטרה חשמלית. הרצועה תוארה כבעלת אווירה פסטורלית ושמימית. אלכסיס פטרידיס מ-The Guardian כינה את השימוש בגיטרה חשמלית כ"שוגייזי". ב-Paste השוותה אלן ג'ונסון את ההפקה ב-"Maroon" לזו של "Dress" מהאלבום Reputation (2017).
"Maroon" מציג את התמודדותה של הזמרת בעקבות פרידה מאהובה. היא מתייחסת בו לדימויים רבים בהם השתמשה בשירים קודמים כדי לתאר מערכת יחסים רומנטית, כמו ניו יורק ויין. הפזמון מציג את שרידיה האחרונים של מערכת היחסים: "And how the blood rushed into my cheeks" ("ואיך הדם זרם ללחיי"), "The mark they saw on my collarbone" ("הסימן שהם ראו על עצם הבריח שלי"), "The rust that grew between telephones" ("החלודה שגדלה בין חוטי הטלפון"). לאחר שסימנה הידרדרות בזוגיותה, עברה בגשרית לציין כי היא עודנה זוכרת את הרגעים הטובים ממנו.
סוויפט ציינה כי Midnights הוא אוסף של שלושה-עשר שירים המתארים לילות ללא שינה במהלך חייה. מספר מבקרים ציינו כי ייתכן ו-"Maroon" מתאר את אחד מהלילות הללו בתקופת הוצאת האלבום Red (2012), שכן שתי היצירות מתייחסות לגוונים של הצבע האדום. קווין מורלנד מ-Pitchfork ערך השוואה בין צורת ההפקת השיר לבין זו של האלבום, ותווה מספר קווי דמיון ביניהן. מוטיב הלחיים הסמוקות חזר על עצמו בשיר "Illicit Affairs" מהאלבום Folklore (2020) כתב ג'ון וולמאר מ-Beats Per Minute. אן פאוורס מ-NPR טענה כי "Maroon" הוא שיר המשך ל-"Cornelia Street" מ-Lover (2019), בשל ההתייחסות לעיר ניו יורק.
ביקורות
קורטני לרוסה וקאלי אהלגרים מ-Insider הכתירו את "Maroon" כרצועה הטובה ביותר מ-Midnights. לרוסה כינתה אותה כ"מבריק" וכסיפור נהדר על תורת צבעיה של סוויפט על אהבה, בעוד שאהלגרים קבע כי השיר מעלה זיכרונות נוסטלגיות משירי העבר שלה. וולמאכר הכתיר אותו כ"יצירת מופת" וכ"שיר הפופ של השנה", ושיבח את הפקתו ומילותיו. ב-Esquire ציין אלכס בילמס לטובה את קולה של סוויפט, שראויים לטענתו להישמע באחת מאופרות הסבון של ראיין מרפי.. כתב הבילבורד ג'ייסון ליפשוץ החמיא לכישרון הכתיבה של סוויפט, ואמר כי השפעותיו לא התעממו לרגע. קנת פרטרידג' כתב במאמר ל-Genius מצא ש-"Maroon" מכיל כמה מהמילים הפואטיות ביותר שכתבה סוויפט אי פעם. מורלנד טען כי הוא יכול להאזין לרצועה במשך כל הלילה.
לעומת זאת, ג'ון קרמניקה מ-The New York Times לא התרשם מההפקה, וטען כי קולותיה של סוויפט ערמו יחד עד כדי בחילה. באופן דומה טען פול אטארד מ-Slant Magazine כי ב-"Maroon" משולבים יותר מדי אלמנטים שונים, שנשמעים לא טוב יחדיו. קארל וילסון מ-Slate ציין כי במכלול האלבום של Midnights ניכר כי השיר נכתב לטובת מעריציה, שאוהבים את הדימויים שלה למערכות יחסים קלוקלות.
הצלחה מסחרית
עם יציאתו של Midnights הופיע "Maroon" במקום השלישי בבילבורד הוט 100, מאחורי "Anti-Hero" ו-"Lavender Haze" בהתאמה. נתוני השבוע הראשון לצאתו הורכבו מ-37.6 מיליון השמעות, 2,900 הורדות דיגיטליות ו-471,000 השמעות ברדיו (איירפליי). סוויפט הפכה לאשה הראשונה שמאכלסת את כל עשרת השירים הפותחים של המצעד בשיריה. הוא הגיע למקום הרביעי בקנדה הוט 100, וזכה לתואר פלטינה מאיגוד תעשיית ההקלטות הקנדי ב-19 בינואר 2023 על נתוני המכירות שלו במדינה. ב, הגיע למקום השישי במצעד שירי הסטרימינג הבריטי, וקיבל תואר כסף מאיגוד תעשיית ההקלטות הבריטי. "Maroon" הופיע במספר רב של מצעדי מוזיקה ברחבי העולם: רביעי באוסטרליה וב, חמישי במלזיה ובניו זילנד, 11 בפורטוגל ובווייטנאם, 12 באיסלנד ובדרום אפריקה, 19 בקרואטיה, 20 בלוקסמבורג, 22 בהונג קונג, 26 בשוודיה, 30 בנורווגיה, 32 בדנמרק, 49 בספרד 96 בגרמניה ו-100 בארגנטינה ובצרפת. בנוסף, דורג במקום הרביעי במצעד הבילבורד גלובל 200.
Brown Skin Girl
Brown Skin Girl הוא שיר שהקליטה הזמרת-יוצרת האמריקאית ביונסה, אשר מופיע באלבום הפסקול של The Lion King: The Gift, מתוך הסרט המחודש של "מלך האריות". השיר יצא לאור ב-23 ביולי 2019 על ידי חברות התקליטים Parkwood Entertainment וקולומביה רקורדס כסינגל השני מתוך האלבום.
מגזין המוזיקה האמריקאי בילבורד דירג את השיר במקום ה-68 ברשימת השירים הטובים ביותר לשנת 2019, שם נכתב כי השיר "מחזק את המסע של ביונסה לגאווה תרבותית והעצמה נשית". לאחר צאתו צבר כ-120 מיליון השמעות ברשת הסטרימינג ספוטיפיי.
סנכרון (מדעי המחשב)
במדעי המחשב, סנכרון מתייחס לשני נושאים שונים אך קשורים: סנכרון תהליכים (תזמון) וסנכרון נתונים (תיאום). סנכרון תהליכים מתייחס לרעיון שלמספר תהליכים קיימת נקודה משותפת בה הם חוברים יחדיו או נפגשים כדי ליישם סדר פעולות מסוים.
סנכרון נתונים מתייחס לרעיון של שמירת מספר עותקים של מבנה נתונים כך שיהיו עקביים זה לזה, או כדי לשמור על אמינות הנתונים. סנכרון תהליכים משמש רבות למטרת סנכרון נתונים.
סנכרון תהליכים
סנכרון תהליכים מתייחס לתיאום בו זמני של מספר תהליכים או תהליכונים לסיים משימה כדי לכפות סדר ריצה מסוים ולמנוע תחרות (Race condition). יש מספר דרכים לסנכרן תהליכים, בהם:
סנכרון נתונים
סנכרון נתונים הוא נושא נפרד אך קשור לסנכרון תהליכים. סנכרון נתונים עוסק בצורך לשמור על מספר עותקים של מבנה נתונים עקביים זה לזה. לדוגמה:
פרשת אורון שאול
אורון שאול היה חייל צה"ל שנהרג ב-20 ביולי 2014 בתקרית אש בקרב שג'אעיה במהלך מבצע צוק איתן, והוכר כחלל צה"ל שמקום קבורתו לא נודע. מותו משך לראשונה תשומת לב בינלאומית כאשר החמאס הודיע כי נלקח בשבי, ושוב לאחר מכן כשדרש שחרור מחבלים בתמורה להחזרת גופתו.
החטיפה
במהלך הלחימה של חטיבת גולני בשכונת שג'אעיה ב-20 ביולי 2014, נפגע נגמ"ש מדגם M-113 מירי טיל נ"ט, שהביא למותם של שישה חיילי צה"ל ולהגדרתו של החייל השביעי בנגמ"ש, אורון שאול, כנעדר. חמאס טען במהירות כי לכד את חייל צה"ל בשם אורון שאול, וגיבה את טענתו בהצגת התצלום והתעודות של החייל . בהמשך אישר צה"ל כי גופתו לא זוהתה בין ההרוגים בנגמ"ש.
חמאס היה מודע לרגישות הישראלית לשבויים ועשה ניסיונות לחטוף חיילים. חטיפת שאול הובילה לחגיגות בקרב פלסטינים ברצועת עזה וביהודה ושומרון. בערוץ אל-אקצא נחגגה החטיפה בלגלוג על צער משפחתו של שאול ובשיר: "לקחנו שליט שני, ילד צעיר ובלונדיני". עד 22 ביולי, דוברים מטעם ישראל הטילו ספק בטענות הלכידה אולם ב-25 ביולי אישרה ישראל כי שאול מת.
המשא ומתן להחזרת גופת החייל
ב-11 באוגוסט ביקר שר הביטחון משה יעלון בבית משפחת שאול, כדי להודיע להם שהממשלה עושה כל מאמץ להשיג את גופת בנם מחמאס. ישראל פנתה לחמאס בבקשה להחזיר את גופותיהם של שאול והדר גולדין, בסוף הקיץ ותחילת הסתיו של 2014. השאלה אם על ישראל לשחרר מחבלים פלסטינים מורשעים בתמורה לגופות החיילים עוררה דיון פוליטי בישראל. חמאס משתמש בגופות החיילים כקלף מיקוח. המשא ומתן המתמשך לחילופי אסירים פלסטינים שנעצרו בישראל בגופות של שני החיילים היה מוקד לסיקור עיתונאי בינלאומי. ישראל מנהלת מגעים עם חמאס לעסקה שתכלול גם את החזרת ישראלים נעדרים אחרים ברצועת עזה, ובהם אברה מנגיסטו, הישאם שעבאן א־סייד וג'ומעה אבראהים אבו ענימה.
הנצחה
לזכרו הוקם מצפה ביער שווייץ סמוך לפוריה עילית.
פליצ'ה בוראל
פליצ'ה בוראל (באיטלקית: Felice Borel; 5 באפריל 1914 – 21 בינואר 1993) היה כדורגלן ומאמן איטלקי, ששיחק בעמדת החלוץ.
ביוגרפיה
בוראל נולד ב-5 באפריל 1914 בניס שבצרפת. הוא עבר לאיטליה ובגיל 18 עשה את הופעת הבכורה שלו ביובנטוס, שם הראה מיד את כישרונו הגדול. בעונתו הראשונה 1932/33 זכה עימה באליפות והיה למלך השערים בליגה כשכבש 29 שערים ב-28 הופעות. עונה שלאחר מכן בוראל הצליח לשחזר את אותה הצלחה כשהפעם הוא כובש 31 שערים ב-34 הופעות.
עם חזרתו ממשחקי מונדיאל 1934 זכה בפעם השלישית והאחרונה באליפות ונעשה רושם שהוא הופך להיות לאחד החלוצים המרכזיים הטובים בהיסטוריה. עם זאת, במחצית השנייה של שנות ה-30 של המאה ה-20 יכולתו של בוראל דעכה והוא כמעט שלא שיחק וכבש. בעונת 1941/42 הוא עבר לטורינו וחזר שנתיים אחר כך ליובנטוס איתה התמודד על האליפות במהלך מלחמת העולם השנייה. בוראל עבר בעונת 1946/47 לאלסנדריה לפני שסיים את הקריירה בנאפולי מהסרייה ב' בסוף עונת 1948/49. עם שני המועדונים הללו שימש בתור שחקן-מאמן.
במדי נבחרת איטליה המאמן ויטוריו פוצו מינה אותו בסגל ב-22 באוקטובר 1933, והוא עשה את הופעת הבכורה נגד הונגריה בה כבש את שער הניצחון במשחק. בוראל היה שותף לזכייתה במונדיאל 1934 שנערך באיטליה אך היה למחליפו של אנג'לו סקיאביו. בכל זאת שיחק במשחק החוזר ברבע הגמר נגד ספרד.
יצחק ברלוביץ (בר-לביא)
יצחק ברלוביץ (בר-לביא) (22 בדצמבר 1892 - 20 במרץ 1951) היה מראשוני האורזים בארץ ישראל וממייסדי אגודת "האורז" - אגודת האורזים העבריים בארץ ישראל. אביו של ברלוביץ הוסיף לשם משפחתם את השם "בר-לביא" עם עלותם לארץ, בשנת 1894.
ביוגרפיה
יצחק ברלוביץ נולד בפריז, כאשר הוריו היו בדרך לארץ ישראל, ליוסף ברלוביץ (יליד לינקובה, ליטא, 1859), ולדינה (ילידת ציטוביאן, ליטא, 1861). אמו הייתה אחותו של זרח ברנט, ממייסדי פתח תקווה ונווה שלום. על פי סיפור משפחתי, אימו של יצחק התקשתה ללדת, ורב העיירה הציע לבני הזוג לשנות את מקום מגוריהם. ההחלטה המיידית הייתה לעלות לארץ ישראל. בדרכם לארץ ישראל, התעכב הזוג בפריז אצל האח יעקב ברנט, שם התמחה יוסף, שהיה קדר במקצועו, בייצור רעפי מרסיי וכלי חרס. בפריז הצליחה דינה להביא לעולם ילד ראשון - את יצחק. לאחר הגיעם לישראל נולדו למשפחה עוד שני ילדים - בן ובת. בשנת 1894, משסיים האב, את ההתמחות, המשיכו בני הזוג בדרכם כמתוכנן, ועלו לארץ ישראל יחד עם בנם התינוק יצחק, שהיה כבן שנה. עם הגעתם לארץ, התיישבו בפתח תקווה, שם המתין להם אחיה של דינה, זרח ברנט, אשר נתן להם חלקת אדמה ששימשה לבניית ביתם ומפעלם.
יוסף, האב, ביקש להקים בפתח תקווה תעשייה למוצרי קרמיקה. הוא סייר בארץ על מנת למצוא אדמה מתאימה. בינתיים הוא ניתקל בבעיות קשות של אספקת מים ומחירים גבוהים מנשוא, ואף על פי כן החל בייצור. בשנת 1903, אחרי מספר שנים של עבודה בלתי אפשרית והפסד הממון שהביא איתו לארץ, נדרש יצחק לצאת לעבודה ולסייע בפרנסת המשפחה, והאב החל לעבוד כפועל חקלאי במשק הגדול של אחוזת לחמן, שם המשיכו לקרוא לו, יוסף דער טעפער (יוסף הקדר).
יצחק התקשה למצוא עבודה כלשהי, ורק לאחר חיפושים מאומצים נודע לו כי יהושע סמואל, מפקח אגודת 'פרדס', מחפש נערים שיוכלו לנַיֵיר את תיבות ההדרים. יצחק פנה לסמואל, והתקבל לעבודה, ומכאן נפתחה בפניו הדרך להיות מראשוני האורזים העבריים בפרדסים.
יצחק ברלוביץ נפטר בי"ב באדר ב' תשי"א, 20 במרץ 1951.
העבודה בפרדסים
הברון רוטשילד, שסייע רבות למושבות שהוקמו, הביא לארץ גננים מקצועיים אשר המליצו לעבור מגידולי הפלחה לגידול מטעים וביניהם מטעי פרי הדר - פרדסים. סביב נטיעת הפרדסים ועיבודם התפתחו מיומנויות מקצועיות שנבעו מן העבודות בפרדס, כאשר המקצוע המוביל היה אריזת הפרי, לאחר שמויין ונועד להישלח אל מחוץ לארץ. עד שנת 1904, עבודת האריזה נעשתה בידי קבוצות פועלים ערבים מיפו.
בשנת 1904 החליט האגרונום פרץ פסקל, ממייסדי 'אגודת פרדס', לשבור את המונופול של הקבוצות הערביות בפרדסי המושבה פתח תקווה, ולהתחיל לשלב בהן פועלים יהודים. כאשר לקח לעבודת אריזת הפרי בפרדס שלו קבוצה ערבית-יפואית כמקובל, דרש בתוקף שהנער יצחק ברלוביץ ישתלב בעבודה כמנייר (מרפד). יצחק למד ישירות מהפועלים הערבים, ולאחר תקופה כמנייר ועוטף התקדם לגולת הכותרת המקצועית - האריזה. לאחר שעבד זמן מה כאורז, החל יצחק ללמד פועלים יהודים נוספים את מלאכת האריזה.
בחורף 1907, בעיצומה של תקופת הקטיף, הקבוצה הערבית עזבה את הפרדסים לשלושה ימים לחגוג את חג המולד, ובו בעת הגיעה הזמנה מאנגליה למשלוח גדול ודחוף של פירות הדר. האונייה חיכתה בנמל עם כוונה להפליג כמה שיותר מהר, והיה צורך מיידי בידיים עובדות. מכאן התקבלה ההחלטה ב'אגודת פרדס' להעיז ולהקים קבוצה של אותם פועלים יהודים שעבדו עם הקבוצות הערביות, כדי לענות על ההזמנה הדחופה. המשלוח הגורלי בוצע, וכך כתב יצחק ברלוביץ בזכרונותיו: "קבוצתנו עמדה אז בסימן של תקווה ופחד... אבל אחרי 21 יום נתקבלה טלגרמה מאנגליה שהפרי הנארז על ידינו נמכר במחירים טובים, ועמדנו במבחן לקורת רוח מצדדינו, ולשמחנו לא היה גבול". ההצלחה דרבנה את הקמתה של הקבוצה העברית הראשונה לאריזה, כשחבריה הראשונים היו משה שילביץ, צבי ודוד שמואלביץ ויצחק ברלוביץ, אשר היו ידועים בשם "אורזי פתח תקווה".
יהושע שטמפפר, ממייסדי פתח תקווה ובעל הפרדס הראשון באזור, פעל רבות על מנת לשכנע את פרדסני המושבה להעסיק את בני הקבוצה הראשונה, שלא היה להם הרבה ניסיון בתחום. חלק מאיכרי פתח תקווה נענו לבקשתו של שטמפפר, והקבוצה הוזמנה לעבוד בפרדסים שלהם.
עבודתם המקצועית יצרה להם מוניטין, ושימשה דוגמה לעובדים עבריים נוספים ללמוד את מקצוע האריזה. קבוצת אורזים יהודים נוספת הוקמה בשנת 1908, תוך כוונה להקים עוד ועוד קבוצות.
ב-1909, בעקבות השם הטוב שיצא להם ברבים, התחילו להזמינם לעבוד גם במושבות ההדרים האחרות, כמו נס ציונה, זכרון יעקב, ורחובות. על התקופה הזו כתב ברלוביץ: "זה היה הצעד הראשון לכיבוש עבודת האריזה העברית מחוץ לפתח תקווה".
עם קבוצת האריזה הראשונה בפתח תקווה, נפתחו השערים גם לעיסוקן של נשים בעבודות בפרדסים, ובעיקר בעבודות הקטיף, הבירור ומיון הפרי. ב-1907 התקבלה לקבוצה זו צעירה פתח תקוואית בשם ברכה גרשמן. הצטרפותה לקבוצת האריזה הביאה לפריצת דרך במחסום המסורתי של עיסוק גברי בלעדי בענף הפרדסנות, ונשים היו לחלק בלתי נפרד מעבודות האריזה השונות.
אגודת "האורז"
עם סיום מלחמת העולם הראשונה והחזרה אל הפרדסים הנטושים ב-1919, כתב ברלוביץ ביומניו: "מתחילה שוב התקווה למשלוח פרי לאנגליה, ושאלת האריזה עולה שוב על הפרק. חמש שנות המלחמה השאירו את סימני חורבנם על משק הפרדסנות... יבול הפרי זעום... ויש חשש שחלק מהקבוצות העבריות תשארנה בלי עבודה". עקב האיום הכלכלי, כשאורזים יהודים מצאו את עצמם מתחרים בשוק העבודה מול אורזים יהודים אחרים, העלה ברלוביץ הצעה לייסד אגודה שתכלול את כל העובדים בענף. ברלוביץ יזם אספה כללית, שהתקיימה בעין גנים. במהלך האספה נבחר ועד מוביל של שלושה חברים, ונקבעו עקרונות יסוד של פעילות משותפת. כמו כן, הוענק לארגון השם אגודת "האורז". הוועד חסר הניסיון לא היה תקיף מספיק בשביל להגן על חברי האגודה, ועם התחרות שגברה, האגודה התפרקה וכל אורז חזר לעבוד באופן עצמאי, עד לשנת 1929.
לאחר שהניסיון הראשון בהקמת אגודת "האורז" לא צלח, המשיך ברלוביץ בעבודת האריזה כאורז עצמאי. הוא לקח חלק בהתפתחות שפקדה את עבודת האריזה בארץ, כשהוא מתמחה בשיטות אריזה חדשניות, מתוודע אל זני פירות הדר חדשים, ומשמש אורז-מנהל בפרדסים ובחברות פירות הדר. אחד מהישגיו המקצועיים היה מינויו כאורז ראשי אצל איש עסקים בשם מוחמד תאופיק אבו חוסיין על ע'וסיין (כונה תאופיק בק), שפרדסיו היו ממוקמים בוואדי חנין ופעלו בהם שלושה בתי אריזה. המינוי של ברלוביץ היהודי לניהול האריזה בפרדסיו של פרדסן ערבי היה מינוי חריג ומסוכן שהתרחש בימים של מאורעות דמים. ברלוביץ ניהל את האריזה בפרדסיו של אל ע'וסיין במשך שנתיים, בין 1927 ל-1929. הוא הדריך את הקבוצות הערביות בפרדסיו, והגדיל את ביקוש ההדרים שלו בשוקי אירופה. תאופיק בק אל ע'וסיין העריך את מיומנותו המקצועית של ברלוביץ והרבה להודות לו במתנות ובתעודות הערכה. עם זאת, היחסים עם הפועלים הערבים, ובעיקר עם האורז הראשי, היו מתוחים, ובעקבות הצקות חוזרות ונשנות לברלוביץ, אל ע'וסיין פיטר את האורז הראשי שלו. בעונת 1929/30 שוב הציע אל ע'וסיין לברלוביץ לנהל את העבודה בפרדסיו, אולם ברלוביץ סירב ובחר לחזור ולעבוד בפתח תקווה, כאורז ראשי בפרדסי הברון רוטשילד.
ב-1929 שגשג ענף הפרדסים. המטעים התרחבו במושבות ההדרים, מספר האורזים היהודים גדל, וגם התחרות בין האורזים החריפה כשהיא מכרסמת בשכר. האורזים הערבים הוזילו את מחיר עבודתם כדי לשדל את הפרדסנים היהודים להעדיף אותם. האורזים הוותיקים, וביניהם ברלוביץ, חששו שפועלים יהודים יתייאשו ויעזבו את עבודות הפרדס. לכן ברלוביץ דרש כי יוקם גוף שתפקידו לפתור את הבעיה, והציע להקים מחדש את אגודת "האורז". על אף שרבים לא תמכו במהלך אחרי כישלון האגודה ב-1920, התארגנה בכל זאת וועדה מצומצמת שיצרה קשר עם האורזים בכל הארץ. פעם נוספת נערכה אספה רבת משתתפים בעין גנים, כשהפעם נבחרה הנהלה שהצליחה להניח את העקרונות הכלכליים והמקצועיים לפעילותה של האגודה. הפעם עמד בראש האגודה אדם בעל ניסיון בארגון - מרדכי בן דרור, שניהל אותה במשך 30 שנים, בשנים 1929–1959. בכל אותן השנים פעלה אגודת "האורז" כארגון פועלים עצמאי, השומר על אי תלות פוליטית, שקובע את תקנותיו המקצועיות באופן דמוקרטי.
חיים ציבוריים
בין השנים 1930–1951 כיהן יצחק ברלוביץ כחבר בהנהלת אגודת "האורז", והיה המפקח על האריזה במושבות ההדרים. כמו כן, הוא עמד בראש מחלקת ההדרכה שארגנה קורסים ללימוד ולהשתלמות בעבודות הפרדס, במטרה לשפר את האיכות של רמת האריזה בארץ. קורסים אלו שבו והתחדשו גם אחרי מלחמת העולם השנייה, ובעיקר עם הקמת מדינת ישראל והעליות הגדולות. ברלוביץ לימד והדריך עשרות עולים חדשים ללא שפה משותפת, מתוך רצון ודאגה להקנות להם מקצוע ושורשים בארץ החדשה.
ברלוביץ היה מעורב בחייה הציבוריים של המושבה פתח תקווה. הוא לקח חלק פעיל בגדוד מתנדבים של מכבי אש שהוקם כנגד פיגועי השריפות שהוצתו על ידי השכנים הערבים; השתתף במקהלת המושבה בניצוחו של המוזיקאי שלמה קפלן; היה חבר ההנהלה ב"אגודה לבעלי בתים ובעלי רכוש", וכן היה חבר הוועדה המפשרת בסכסוכי דירות ודיירים שליד העירייה.
פרסומים
מארכיון יצחק ברלוביץ:
שלושה סיפורים מימי ילדותי, בכתב יד:
כריסטיאן סינדינג
כריסטיאן סינדינג (בנורווגית: Christian Sinding; 11 בינואר 1856 - 3 בדצמבר 1941), היה מלחין נורווגי.
ביוגרפיה
סינדינג החל ללמוד מוזיקה בכריסטיאניה (כיום - אוסלו) ב-1874 נסע להמשך לימודים ב -קונסרבטוריון של לייפציג כמו בן ארצו אדוארד גריג לפניו.
הוא נשאר בגרמניה במשך קרוב ל-50 שנה. המוזיקה שלו הושפעה מרוברט שומאן, פרנץ ליסט ריכרד שטראוס ווגנר. בניגוד לגריג הוא לא הטמיע בה הרבה אלמנטים נורווגים. בכל זאת הכירה בו הממשלה הנורווגית כקומפוזיטור לאומי נורווגי, ממשיך דרכו של גריג והעניקה לו מלגת מחייה קבועה עד לסוף ימיו.
בשנים 1920–1921 לימד קומפוזיציה בבית הספר איסטמן למוזיקה ברוצ'סטר, ארצות הברית. לאחר מכן התיישב באוסלו עד למותו.
בשנת 1941, מספר שבועות לפני מותו, הצטרף למפלגה הנאצית בנורווגיה, הנאשונל סמלינג. עקב זה הוא הוחרם בתקשורת הנורווגית לאחר המלחמה. נסיבות הצטרפותו למפלגה לא ברורות. הוא היה מבוגר מאוד וסבל מדמנציה ידוע שדיבר בתחילה נגד הכיבוש ובעד זכויות מוזיקאים יהודים. הנאצים נצלו את הצטרפותו לשם תעמולה היות שהוא היה פופולרי בגרמניה ונורווגיה לפני מלחמת העולם השנייה.
יצירותיו
סינדינג חיבר יצירות לפסנתר, ארבע סימפוניות, שלושה קונצ'רטי לכינור, קונצ'רטו לפסנתר, מוזיקה קאמרית, אופרה -"ההר הקדוש" (1914), שירים ויצירות למקהלה.
מכל יצירותיו מוכר בעיקר הקטע לפסנתר רחשי אביב (באנגלית - Rusle of spring, בגרמנית - Frülingsrauschen) שהוא הקטע השלישי מתוך 6 קטעים לפסנתר אופוס 32 שנכתבו ב-1896. המנגינה מנוגנת ביד שמאל ואילו יד ימין מנגנת ארפג'ו המזכיר את רחשי העלים, מפלי מים זורמים ומעוף הפרפרים באביב. הקטע אהוב על פסנתרנים ברחבי העולם. סינדינג שייך למלחינים הידועים בעולם בזכות יצירה אחת.
שאט
שֶאָט (מערבית: ساعد "סאעִד" - זרוע, החלק שבין המרפק לכתף), נקרא גם β בפגסוס, הוא הכוכב השני בבהירותו בקבוצת הכוכבים פגסוס ומייצג את רגלו הקדמית של פגסוס. זהו כוכב משתנה שבהירות נראיתו נעה סביב דרגה 2.42 והוא נמצא במרחק של כ-196 שנות אור ממערכת השמש.
מאפיינים
שאט הוא ענק אדום מסוג ספקטרלי M2.5 II-III, מסתו מוערכת בכ-2 מסות שמש, רדיוסו יותר מפי 100 מרדיוס השמש כך שלו היה נמצא במקום השמש, הוא היה בולע את כוכב חמה ומגיע לשלושת-רבעי המרחק של נוגה מהשמש. טמפרטורת פניו היא כ-3,580 קלווין והוא קורן בעוצמה גדולה פי 330 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך בשל הטמפרטורה הנמוכה של פניו כמעט כל קרינתו היא בתחום התת-אדום, כך שהוא שקרינתו הכוללת גדולה פי 2,500 מעוצמת הקרינה של השמש. בדומה לענקים אדומים אחרים, בהירות הכוכב משתנה באופן לא סדיר בין דרגות 2.37 ו-2.74.
מדידות ספקטרוסקופיות מראות שהשכבות החיצוניות של שאט עשירות במולקולות של מים ושל פחמן חד-חמצני, דבר שאפשרי רק בכוכבים קרים יחסית.
חוסה נסאסי
חוֹסה נסאסי יארסה (בספרדית: José Nasazzi Yarza; 24 במאי 1901 במונטווידאו – 17 ביוני 1968) היה כדורגלן מאורוגוואי שהיה קפטן נבחרת אורוגוואי בכדורגל והוביל אותה לזכייה במונדיאל 1930. נסאסי נחשב על ידי רבים כגדול כדורגלני אורוגוואי בכל הזמנים והיה ידוע בכינוי "המרשל הגדול".
קריירה
בן לאב שמוצא משפחתו מלומברדיה, (איטליה) (במקור "נסאצי"), ולאם ממוצא בסקי. נסאסי זכה במדליית הזהב באולימפיאדת פריז ב-1924 ובאולימפיאדת אמסטרדם. כמו כן, זכה בקופה אמריקה ב-1923, ב-1924 וב-1926, וכל זאת עד לאליפות העולם הראשונה בכדורגל.
במהלך טורניר גביע העולם בכדורגל, היריבה הממשית היחידה של אורוגוואי הייתה ארגנטינה. לאחר שהביסה את פרו ורומניה בסיבוב הראשון, אורוגוואי הביסה את יוגוסלביה בתוצאה 1:6 בחצי הגמר והעפילה למשחק הגמר נגד ארגנטינה. למרות שקבוצתו פיגרה 2:1 במחצית, ליכד נסאסי את חבריו לקבוצה במחצית השנייה, והוביל אותם לניצחון הידוע 2:4, מה שהפך אותו לקפטן הראשון שהניף את גביע ז'יל רימה. הוא זכה להיות לשחקן המצטיין ונבחר להיות בנבחרת המצטיינת של הטורניר.
בקריירת המועדונים שלו, שיחק נסאסי עבור בז'ה ויסטה, ליטו ונסיונל מונטווידאו.
עין תמר
עֵין תָּמָר הוא מושב חקלאי ותיירותי בערבה הצפונית מדרום לים המלח השייך למועצה אזורית תמר בחבל ארץ המכונה כיכר סדום, בצמוד למושב נאות הכיכר.
היסטוריה
מוסדות המדינה החליטו על הקמת היישוב כבר בשנות ה-70 ושמו ניתן לו ב-1977. היישוב הוקם באוגוסט 1982 על ידי 24 משפחות. בעבר היו שטחי החקלאות עם מוקשים אשר נסחפו על ידי נחל ערבה, עקב קרבתו לגבול ירדן. בשנה הראשונה לקיום המושב נמצאו בו עשרות מוקשים ונפצעו שניים מתושביו מעלייה על מוקשים בשטחים החקלאיים. בעקבות זאת הורה אלוף הפיקוד לסגור את שטחי החקלאות של המושב עד סיום ביצוע בדיקה מקיפה ופינוי המוקשים, דבר שהעמיד בסימן שאלה את המשך קיום המושב. המושב קיבל עשרות דונמים מנאות הכיכר ונעשו מאמצים לתת לו אדמות חלופיות נוספות. אולם המחסור בקרקעות לא מנע מחברי המושב לעלות לקרקע ולהתחיל בגידול חקלאי.
במהלך שנת 1984 הוכשר שטח יישוב זמני של המושב בגבעה שבשנות האלפיים מכונה "עין תמר הישנה".
בשנת 2004 עברו חברי המושב לנקודת הקבע, ואילו עין תמר הישנה עבר הסבה לכפר תיירות מדברית אל מול נופי הרי אדום, מטעי התמרים והר סדום.
כיום המושב מונה 45 משפחות והוא נמצא בתהליכי הרחבה וקליטה חקלאית מלאה.
נמיביה במשחקים האולימפיים לנוער
נמיביה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). היא מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער. עד כה, אף ספורטאי נוער נמיבי לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)
המשלחת הראשונה של נמיביה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור. המשלחת כללה שישה ספורטאים שהתחרו בחמישה ענפי ספורט. המשלחה הגיעה להישגים בענף ההיאבקות שסיימה במקום הרביעי בסגנון יווני-רומי נערים עד 58 ק"ג, בענף הטריאתלון שסיימה במקום החמישי בתחרות הנערים ועם העפלה בענף האתלטיקה לגמר בריצת 1000 מטר וריצת 3000 מטר נערות. המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים התעמלות ושחייה.
אולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014)
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה המשלחת הגדולה ביותר שנמיביה שלחה עד כה ומנתה 30 ספורטאים שהתחרו בשמונה ענפי ספורט. בניגוד לאולימפיאדת הנוער סינגפור ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים בענפים אופניים, אתלטיקה, התעמלות, טניס, כדורגל, כדורעף חופים, קשתות ושחייה וסיימו במקומות האחרונים.
מערת לה קובסייה
מערת לה קובסייה (בספרדית: Cueva de La Covaciella) שוכנת במועצה העירונית בקהילה האוטונומית אסטוריאס בצפון ספרד. ביולי 2008 היא נכללה באתר המורשת העולמית "מערת אלטאמירה ואמנות המערות בתקופת האבן המוקדמת בצפון ספרד" של ארגון אונסק"ו.
זוהי מערה עם גלריה באורך ארבעים מטרים המסתיימת בחדר עם ציורי מערה פלאוליתיים מתקופת התרבות המגדלנית בת 14,000 שנה. היא התגלתה בשנת 1994 כאשר פיצוץ בגלל עבודות דרך פער פתח אל המערה. עובדת היותה מערה סגורה וגילויה המאוחר תרמה לאיכות הגבוהה של השתמרות הציורים, והם נחשבים לציורי הביזונים השמורים ביותר בחוף קנטבריה.
המערה סגורה לקהל והיא מוכרזת כנכס בעל עניין תרבותי.
ב בעיירה יש העתק של מערה זו.
מאקלמור
בן האגֵרְטי (Ben Haggerty), המוכר בשם הבמה מאקלמור (Macklemore) (ובעבר בשם פרופסור מאקלמור), הוא ראפר ומוזיקאי אמריקאי.
קריירה
מאקלמור פעיל מאז שנת 2000, ומאז אסף קהל מעריצים אינטרנטי גדול. הוציא לאור שני אלבומים, שני מיני-אלבומים וקסטת מיקסים אחת, כולם באופן עצמאי. הקליפ לשירו "Thrift Shop" ("חנות יד שנייה" באנגלית), שיצא ב-2013, נצפה מעל מיליארד פעמים באתר יוטיוב והגיע למקום הראשון במצעד בילבורד הוט 100, לאחר שמכר חמישה מיליון עותקים.
שיתוף הפעולה שלו עם המפיק ראיין לואיס הניב להיטים רבים. ב-2012 יצא לאור אלבום הסטודיו שלהם, "The Heist" ("השוד"), שהגיע למקום השני במצעד בילבורד 200, עם 78,000 מכירות בשבוע הראשון לצאתו. השניים היו מועמדים לשבעה פרסי גראמי ב-2014, וזכו בארבעה מהם: תגלית השנה, אלבום הראפ הטוב של השנה, שיר הראפ הטוב של השנה, והופעת הראפ הטובה של השנה.
מאקלמור תומך בזכויות קהילת הלהט"ב. ביטוי לתמיכה זו ניתן למצוא בשירו "Same Love", שמוקיע את ההומופוביה בחברה ובתקשורת.
מאקלמור תכנן להופיע בישראל בשנת 2017 יחד עם ראיין לואיס וגם ניסים בלאק כאורח, במסגרת פסטיבל "פלייליסט" בראשון לציון, אך המופע בוטל.
מורנת אף-עלה
מורנת אף-עלה (שם מדעי: Rhinomuraena quaesita) הוא מין של צלופח ממשפחת המורניים והחבר היחיד בסוג Rhinomuraena המצוי בשוניות אלמוגים באזור האינדו פסיפי ממזרח אפריקה עד אוסטרליה, יפן ופולינזיה הצרפתית.
אורכה של המורנה 65-94 ס"מ ולעיתים גם 130 ס"מ והיא בעלת גוף כחול ארוך עם סנפירי גב רעמתי בצבע צהוב הנמשך עד לפנים הצהובות. הראש מוארך ובקצהו ישנם זוג גדילים בשרניים דמויי-עלה. העיניים צהובות ומתחת לסנטר ישנם 2 בינים קטנים. הנקבות צהובות לגמרי והצעירים בעלי גוף שחור עם סנפיר גב צהוב.
היא חיה במאורות של אלמוגים וסלעים ברחבי השונית, לפעמים בזוגות. היא צדה יצורי ים שעוברים לידה לרבות דגי שונית, צדפות, סרטנים ותמנונים.
אלה פיצג'רלד
אלה ג'יין פיצג'רלד (באנגלית: Ella Fitzgerald; 25 באפריל 1917 - 15 ביוני 1996) הייתה זמרת אמריקאית. נחשבת לאחת מזמרות הג'אז המשפיעות ביותר של המאה ה-20. התבלטה בצליל טהור ומדויק, יכולת קולית מרשימה, עם מנעד קולי של שלוש אוקטבות, ויכולת אלתור מבריקה, בעיקר בשירת סקאט. פיצג'רלד שרה מגוון רב של סגנונות, משירי ילדים מסורתיים ועד ליצירות ג'אז מודרניות, והציגה פרשנות חדשה לשירים מוכרים. איירה גרשווין אמר עליה: "לא ידעתי כמה השירים שלנו טובים עד ששמעתי את אלה שרה אותם".
בקריירה של יותר מחמישים ושבע שנים מכרה פיצג'רלד יותר מ-40 מיליון אלבומים, זכתה ב-13 פרסי גראמי, והוענקו לה "המדליה הלאומית לאומנות" מרונלד רייגן, ו"מדליית החירות הנשיאותית" מידי ג'ורג' וו. בוש (האב).
נעוריה
אלה ג'יין פיצג'רלד נולדה בניופורט ניוז וירג'יניה ב-25 באפריל 1917, פרי נישואים לא רשמיים בין ויליאם וטמפרנס "טמפי" פיצג'רלד.
זמן קצר אחרי הלידה נפרדו בני הזוג, ואלה ואמה עברו ליונקרס, ניו יורק, יחד עם בן הזוג החדש של טמפי, ג'וסף דה-סילבה. לאלה נולדה אחות למחצה, פרנסס דה-סילבה, ב-1923. לפרנסת המשפחה עבדה אמה ככובסת וכטבחית, ודה סילבה עבד כנהג במשרה חלקית וחופר תעלות ניקוז, ואלה, אולי מתוך נאיביות, עבדה בעסק להימורים המקושר עם המאפייה.
בילדותה רצתה אלה להיות רקדנית, אף שאהבה להאזין לתקליטי ג'אז של לואי ארמסטרונג, בינג קרוסבי וה-Boswell Sisters (האחיות בוסוול). היא העריצה את סולנית ה-Boswell Sisters קוני בוסוול, ובראיון אמרה: "אמא הביאה הביתה את אחד התקליטים שלה ואני התאהבתי בו... ניסיתי כל כך להשמע בדיוק כמוה".
אלה נהגה לשחק בייסבול עם חבריה מהשכונה המעורבת שבה התגוררו, וללכת עמם להופעות בתיאטרון אפולו בהארלם.
ב-1932 נפטרה אמה מפציעות שנגרמו בתאונת דרכים. אלה נשארה זמן קצר אצל דה-סילבה, ואז עברה לאחות של אמה, וירג'ינה. זמן קצר מאוד לאחר מכן נפטר דה-סילבה מהתקף לב, ואחותה פרנסס הצטרפה אליה לוירג'ינה.
בעקבות הטרגדיות שפקדו אותה, החלו ציוניה בלימודים לצנוח, והיא החלה להיעדר תכופות מבית הספר. היא עבדה כתצפיתנית נגד פשיטות משטרה בבית בושת. לאחר שנתפסה על ידי המשטרה, נשלחה למוסד לעבריינים צעירים. החיים במוסד היו קשים, ואלה ספגה מכות מהאחראיות עליה. בסופו של דבר נמלטה ממנו והייתה חסרת בית לזמן מה.
את פריצת הדרך שלה עשתה אלה ב-21 בנובמבר 1934 בגיל שבע עשרה בתיאטרון אפולו בהארלם, ניו יורק. שמה עלה בהגרלה השבועית של התיאטרון, והיא זכתה בהזדמנות להופיע בערב "כישרונות צעירים" של התיאטרון. אלה תכננה לרקוד, אבל נרתעה מ"האחיות אדוורדס", צמד רקדניות מקומי, והחליטה במקום זאת לשיר, בסגנון קוני בוסוול. היא שרה את "Judy" של הוגאי קארמייקל ואת The Object of My Affection של ה-Boswell Sisters וזכתה בפרס הראשון, בסך 25 דולר.
אלה סיפרה על ההופעה: "מהרגע שהייתי למעלה על הבמה, הרגשתי את הקהל מקבל ואוהב אותי, וידעתי שאני רוצה לשיר מול קהל למשך שארית חיי".
עם התזמורת אותו הערב הופיע הסקסופוניסט בני קרטר שהתרשם מכשרונה הטבעי של אלה. הוא החל להכיר אותה לאנשים שיוכלו לקדם את הקריירה המוזיקלית שלה, ובמהלך הזמן נעשו השניים חברים קרובים ואף הופיעו יחד מספר פעמים.