cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלוויל פולר
מלוויל וסטון פולר (באנגלית: Melville Weston Fuller; 11 בפברואר 1833 – 4 ביולי 1910) היה פוליטיקאי, עורך דין ושופט אמריקאי מאילינוי, שכיהן כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1888 ועד למותו.
פולר נולד באוגוסטה, מיין. לאחר סיום לימודיו בקולג' בודין, הוא פתח משרד עורכי דין בשיקגו. הוא עבד גם כעורך עיתון וניהל את מסע הבחירות של מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות סטיבן דאגלס בבחירות לנשיאות של 1860. במלחמת האזרחים הוא כיהן במשך תקופת כהונה אחת בבית הנבחרים של אילינוי, ולימים טענו יריביו הפוליטיים שהוא היה מתנגד למלחמה. פולר היה לעורך דין בולט בשיקגו והיה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית במשך מספר פעמים.
כנשיא בבית המשפט העליון ישב פולר בכמה פסקי דין חשובים. בפסק דין פלסי נגד פרגוסון קבע בית המשפט העליון את דוקטרינת נפרד אבל שווה ואישר את חוקי ג'ים קרואו. חוות דעתו בפסק דין "פולוק נגד חברת ההלוואות והנאמנות לחקלאים" ביטלה את סעיף מס ההכנסה הפדרלי בחוק וילסון-גורמן. פסק דין זה נהפך מאוחר יותר על ידי התיקון ה-16 לחוקת ארצות הברית. חוות הדעת של פולר בפסק הדין "ארצות הברית נגד חברת א. ס. נייט" פירשה פירוש צר את חוק ההגבלים העסקיים של ג'ון שרמן, ובכך הקשתה עוד יותר על הממשלה בהגשת תביעות על פי חוק זה.
קורות חייו
מלוויל פולר נולד באוגוסטה, מיין, כבנם של קתרין מרטין (לבית וסטון) ופרדריק אוגוסטוס פולר. הן סבו מצד אמו, נייתן וסטון, והן סבו מצד אביו, הנרי ולד פולר, היו שופטים. אביו היה עורך דין ידוע. הוריו התגרשו זמן קצר לאחר לידתו והוא גדל אצל סבו מצד אביו. הוא למד באוניברסיטת הרווארד במשך שנה לפני שהשלים את לימודיו בקולג' בודין ב-1853, שם הוא היה חבר באחוות פי בטא קפא. לאחר מכן הוא למד שישה חודשים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, וב-1855 עזב שם את לימודיו לפנים סיומם.
קריירה משפטית
פולר המשיך ללמוד משפטים בהדרכתו של דודו. ב-1855 הוא נכנס לשותפות עם דוד אחר שלו. הוא גם היה לעורך העיתון The Age, עיתון דמוקרטי מוביל במיין. עד מהרה הוא מאס בחיים במיין ועבר לשיקגו. ב-1860 הוא ניהל את מסע הבחירות של סטיבן דאגלס במערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית.
באותה עת הפכה שיקגו לשער למערב. מסילות הברזל החלו אז לקשר אותה למזרח. פולר פתח בשיקגו משרד עורכי דין. תוך שנתיים הוא הופיע לראשונה בפני בית המשפט העליון של אילינוי בתיק ביץ' נגד דרבי. הוא היה לעורך הדין המוביל בעיר. פולר הופיע לראשונה בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית בתיק "בנק הסוחרים נגד קמפבל". הוא גם טען בתיק "טאפן נגד בנק הסוחרים הלאומי של שיקגו", שהיה התיק הראשון שנשמע בפני נשיא בית המשפט העליון מוריסון וייט, שאותו יחליף פולר לאחר מותו.
קריירה פוליטית
פולר היה דמות משנית בפוליטיקה של אילינוי. הוא שירת בתקופת כהונה אחת בבית הנבחרים של אילינוי בשנים 1863–1865. הוא גם היה נציג בוועידה החוקתית של אילינוי ב-1862 ונציג לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית בשנים 1864, 1872, 1876 ו-1880. ב-1876 הוא נשא את נאום המינוי של תומאס הנדריקס כמועמד המפלגה לנשיאות. לאחר השבעתו כנשיא, הציע גרובר קליבלנד לפולר להתמנות כיושב ראש ועדת השירות האזרחי, אך הוא דחה את ההצעה. לאחר מכן ניסה קליבלנד לשכנעו לקבל את המינוי כפרקליט המדינה של ארצות הברית, אך הוא שוב דחה את ההצעה. ב-1886 היה פולר לנשיא לשכת עורכי הדין של אילינוי.
מינויו
ב-30 באפריל 1888 מינה הנשיא גרובר קליבלנד את פולר כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של מוריסון וייט שנפטר. פולר לא היה האדם הראשון ששמו הוזכר כמועמד אפשרי לתפקיד. שגריר ארצות הברית לשעבר בבריטניה, אדוארד ג'ון פלפס, נחשב למועמד המוביל לתפקיד, אך הוא דחה את ההצעה על בסיס המחשבה שכשגריר לשעבר בבריטניה, כהונתו כנשיא בית המשפט העליון, תראה בעין לא יפה על ידי האמריקאים ממוצא אירי, שהיו חלק חשוב בקהל המצביעים של המפלגה הדמוקרטית.
מועמדותו של פולר התקבלה ביחס פושר בסנאט. הוא נמנע משירות צבאי במהלך מלחמת האזרחים, וכאשר הוא שירת אז בבית הנבחרים של אילינוי הוא ניסה לחסום את חקיקת המלחמה שהוצעה על ידי מושל אילינוי ריצ'רד ייטס. עקב כך פתחו הרפובליקנים במערכת השמצה נגד פולר, כשהם מדגישים את דמותו כמתנגד מלחמה דמוקרטי ופרסמו חוברת שבה נטען ש"הרישומים של בית המחוקקים של אילינוי משנת 1863 אפלים בשל התנהלותו הבלתי ראויה והבלתי פטריוטית של מר פולר". עם זאת, בסופו של דבר אושרה מועמדותו ב-20 ביולי על ידי הסנאט ברוב של 41 תומכים מול 20 מתנגדים, כאשר על התומכים נמנו תשעה רפובליקנים. באותו יום הוא החל לכהן בתפקיד וב-8 באוקטובר הוא הושבע כנשיא בית המשפט העליון.
כהונתו
בשבתו על כס השיפוט דן פולר במספר תיקים זכורים וחשובים. המשפט המפורסם צדק שווה תחת החוק מהווה פרפרזה לחוות דעתו בתיק "קולדוול נגד טקסס" (Caldwell v. Texas) משנת 1891, בו פולר דן במושג "צדק שווה וללא משוא פנים תחת החוק" (equal and impartial justice under the law). המשפט המפורסם במידה שווה (אך שעליו נמתחה ביקורת במידה רבה יותר) נפרד אבל שווה, שאפשר את ההפרדה הגזעית במדינות הדרום, התפרסם בעקבות פסק הדין של בית המשפט העליון בראשותו של פולר, פלסי נגד פרגוסון משנת 1896, אף על פי שהמשפט המקורי היה "שווה אך נפרד".
בית המשפט העליון בראשותו של פולר הכריז על מס ההכנסה כמנוגד לחוקה בפסק הדין "פולוק נגד חברת ההלוואות והנאמנות לחקלאים". בפסק הדין "חברת הטלגרף וסטרן יוניון נגד הקהילייה של פנסילבניה" (Western Union Telegraph Company v. The Commonwealth of Pennsylvania) פסק בית המשפט שהמדינה לא יכולה להטיל מיסים על הכנסות על שליחת מברקים בין המדינות.
בפסק הדין "ארצות הברית נגד חברת א. ס. נייט" משנת 1895 הנחיל בית המשפט העליון מפלה לממשלה כאשר ביטל את חוקי ההגבלים העסקיים. בדעת הרוב שכתב פולר, מצא בית המשפט שזיקוק הסוכר על ידי החברה בגבולות המדינה לא יכול להחשב כשליטה על סחר בין מדינתי במונחים של חוק ההגבלים העסקיים משנת 1890 של ג'ון שרמן, ללא קשר לנתח השוק הסופי של המוצר. חברת א. ס. נייט הייתה בבעלות "החברה האמריקאית לזיקוק סוכר", ששלטה באותה תקופה על יותר מ-90% מתעשיית ייצור הסוכר.
ב-1893 דחה פולר הצעה של הנשיא הנבחר גרובר קליבלנד להתמנות כמזכיר המדינה. הוא שימש כחבר בוועדת הבוררות שהתכנסה בפריז ב-1899 כדי לפתור את סכסוך הגבולות בין הממלכה המאוחדת לבין ונצואלה.
מותו ומורשתו
מלוויל פולר נפטר בסורנטו, מיין ב-4 ביולי 1910 ונטמן בבית הקברות גרייסלנד שבשיקגו.
נאמר על פולר שהוא דמה במראהו לסופר וההומוריסטן מארק טוויין. באחד הימים עצר מישהו ברחוב את טוויין וחשב אותו בטעות לפולר. האיש ביקש מטוויין את חתימתו. מסופר שטיין כתב לו: "זה טעים מאוד להיות מלא (full), אבל זה נהדר להיות פולר (Fuller, מלא יותר). שלך בלבביות מלוויל מ. פולר".
על פי אחד המחקרים, בתקופת כהונתו כנשיא בית המשפט העליון, תמך פולר בזכויות האזרח של האפרו-אמריקאים ב-15.15% (5 מתוך 33) של התיקים שהובאו בפניו, וב-24.14% (7 מתוך 29) של התיקים בנוגע לזכויות האזרח של האמריקנים ממוצא אסיאתי. שני הנתונים הללו נמוכים מהמוצע של כלל שופטי בית המשפט העליון.
כנשיא בית המשפט העליון השביע פולר חמישה נשיאים: בנג'מין הריסון, גרובר קליבלנד, ויליאם מקינלי, תאודור רוזוולט וויליאם הווארד טאפט.
לזלי סיבנר
לזלי מילמן סיבנר (באנגלית: Lesley Millman Sibner; 13 באוגוסט 1934- 11 בספטמבר 2013) הייתה מתמטיקאית אמריקאית. תחומי המחקר העיקריים שלה היו משוואות דיפרנציאליות חלקיות לא ליניאריות ותורת הכיול. סיבנר לימדה באוניברסיטת ניו יורק בבית הספר להנדסה.
קורות חיים
סיבנר הייתה בת יחידה לאיזדור ושרלוט מילמן. שני הורי עסקו בהוראה - אביה כמורה להיסטוריה בתיכון ואמה כמורה בבית ספר יסודי.
קריירה כחוקרת
בשנת 1964 קיבלה סיבנר את הדוקטורט שלה, שעסק במשוואות מסוגים מעורבים, במכון קוראנט למדעי המתמטיקה של אוניברסיטת ניו יורק, בהנחייתם של ליפמן ברס וקתלין מוראווץ.
סיבנר התעניינה בבעיות גאומטריות שיכולות להיפתר על ידי אנליזה, ויצרה משוואות אינטגראליות שמוכיחות את משפט רימן- רוך. כשהייתה במכון למחקר מתקדם בשנים 1971–1972, חקרה לצידם של מייקל עטיה וראול בוט, מהם הושפעה. באותה התקופה היא החלה גם לחקור בעיות וריאציה לא ליניאריות (nonlinear variational problems) בעקבות הכרותה עם קארן אולנבק שהציעה לה לחקור שאלות אנליטיות שקשורות למשוואות יאנג-מילס.
במהלך שבתון במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנים 1979–1980, סיבנר למדה את תורת הכיול. כתוצאה מכך סיבנר עסקה בהוכחת תוצאות הסרת נקודה סינגולרית במשוואות יאנג- מילס ויאנג- מילס- היגס. העניין שלה בנקודות סינגולאריות גרם לה להתעמק בגאומטריה, והוביל לסיווג חיבורים סינגולאריים ולמצב של הסרת נקודות סינגולאריות דו- ממדיות.
ההבנה שחלקיקים מדומים יכולים בתנאים מסוימים להיות מונופולים, אפשרה לסיבנר ואולנבק לבנות נקודות קריטיות לא יציבות ולא מינימליות בפונקציית יאנג- מילס בספירה ה-4.
לזלי מילמן סיבנר היא זוכת פרס פרופסור אורח לנשים של הקרן הלאומית למדע בשנים 1986–1987, וכן זכתה במלגת בנטינג למדע במכללת רדקליף בשנים 1990–1991. האוניברסיטה הפוליטכנית בברוקלין הייתה האוניברסיטה העיקרית בה עבדה החל משנת 1967.
אגנור מריה גולוחובסקי
הרוזן אגנור מריה אדם גולוחובסקי (בפולנית: Agenor Maria Gołuchowski; 25 במרץ 1849 – 28 במרץ 1921) היה מדינאי פולני. כשר לענייני חוץ של אוסטרו-הונגריה בין השנים 1895–1906 היה אחראי להפשרת היחסים בין אוסטריה ורוסיה הקיסרית, יחסים שנפגעו בעקבות מאבק השליטה בבוספורוס. מ-1907 הנהיג את הבלוק המשפיע של חברים פולניים בפרלמנט הקיסרי האוסטרו-הונגרי, ותמך ב"פתרון האוסטרי" שהציע איחוד של פולין הקונגרסאית עם גליציה כחלק ממונרכיה משולשת שתכלול את אוסטריה, הונגריה ופולין.
גולוחובסקי נפטר ונקבר בלבוב. הוא היה בנו של הרוזן אגנור גולוחובסקי הזקן וירש חלק ניכר מעושרו של אביו. אחיו אדם גולוחובסקי היה איש צבא ומדינאי מגליציה.
מיסופוניה
מיסופוניה (Misophonia) או רגישות שמיעתית היא הפרעה שמיעתית המוגדרת כ'שנאה לרעש' (מיסו=שנאה, פוניה=צליל/רעש). ההפרעה היא נוירופסיכיאטרית, ומתבטאת ברגשות שליליים המגיעים עקב שמיעה של קול מסוים, הקול יכול להיות בעוצמה חלשה או חזקה. המושג נטבע לראשונה בידי מדעני המוח האמריקאים פבל ומרגרט ג'אסטרבוף.
מיסופוניה – חוסר סבילות ספציפית מאוד למגוון קולות מסוימים, במקרים רבים ההגדרה חופפת להיפראקוזיס של הקולות החלשים - קולות הלעיסה – בליעה – נשימה שתוארו לעיל. גם המיסופוניה קשורה להפרעת בקרה במערכת השמיעה המרכזית.
למרות שהחולים סובלים מסטרס ניכר, המיסופוניה לא מסווגת כהפרעה פסיכיאטרית נפרדת במדריכי האבחון הפסיכיאטריים DSM-5 (ארצות הברית) או ב- ICD-10 (אירופה), אלא מסווגת כתת-סעיף של היפראקוזיס. בשנת 2013, שלושה פסיכיאטרים מהמרכז האקדמי-רפואי באמסטרדם גיבשו אבחנה להפרעה זאת לפיה הומלץ שהיא תסווג כהפרעה פסיכיאטרית נפרדת.
לפעמים מיסופוניה נגרמת כתוצאה של OCD או בעיות פסיכולוגיות.
תסמינים
אנשים הלוקים במיסופוניה חשים לרוב עצבנות או חרדה בעת האזנה לקולות מסוימים כגון: כחכוח בגרון, גזיזת ציפורניים, לעיסה, שתייה, צחצוח שיניים, נשימה, דיבור, התעטשות, פיהוק, הליכה, לעיסה של מסטיק, הטלת צואה, צחוק, נחירה, בליעה, הקלדה, שיעול, זמזום, שריקה, חריטה של סרגל או סכו"ם במשטח, שירה, חזרה של אותו הצליל מספר פעמים, מתיחת שריר ועוד. חלק מהלוקים בתסמונת מפתחים עצבנות או חרדה רק אם הקולות נגרמים בידי אחרים ולא בידיהם עצמם.
מאחר שהצלילים מעוררים תגובת חרדה או סטרס, מופיעים סימפטומים של תגובת הילחם או ברח כגון: מתח שרירים, ריור, חוסר אונים וקצב לב מואץ. חלקם אפילו מושפעים מגירויים חזותיים. ההפרעה מאופיינת גם בחרדה שיוצרת התנהגות נמנעת - מה שעלול להוביל לירידה בסוציאליזצייה.
טיפול
הטיפול במיסופוניה כמו גם ברגישות יתר לרעש בכללותה, היפראקוזיס, הוא על ידי TRT או טיפול CBT. אמנם קיים מספר מוגבל של מאמרים וסקירות ספרות על הטיפול במיסופוניה מאחר שהיא תת-סעיף קטן יחסית של ההיפראקוזיס, אולם ישנם מספיק נתונים מבוקרים על TRT והיפראקוזיס או CBT והיפראקוזיס. חלק מהטיפול יכול להיות על ידי הוספת צליל חיצוני - על ידי מחולל קול חיצוני, בדומה לטיפול בטנטון או בהיפראקוזיס.
קישורים חיצוניים
https://psagot.com/misophonia/
Sixteen
Sixteen (בעברית: שש עשרה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הבריטית אלי גולדינג, מתוך האלבום Brightest Blue. השיר יצא לאור ב-12 באפריל 2019, על ידי חברת התקליטים פולידור רקורדס.
השיר הגיע למקום 21 במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אלי גולדינג, ריי, ג׳ו קירנס ופרד אגיין והופק על ידי פרד אגיין, מייק וייז ואיאן קירקפטריק.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-203 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-17 באפריל 2019, בשידור חי והועלה לערוץ היוטיוב של אלי גולדינג. בקליפ, ניתן לראות את גולדינג מבצעת את השיר ובמהלכו מראים קטעים של עלילת שני נערות.
נכון ליוני 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-27 מיליון צפיות.
תאגריד אל סנהורי
תאגריד אל סנהורי (באנגלית: Taghreed Elsanhouri) היא יוצרת סרטים, תסריטאית, מפיקה ובמאית סודאנית, המתגוררת באנגליה.
קריירה
אל סנהורי נולדה בדונגולה, שבצפון סודאן. משפחתה התיישבה בבריטניה בשנת 1979. היא השלימה תואר ראשון בסוציולוגיה ואנגלית באוניברסיטת קנט, ותואר שני בלימודי פיתוח בבית הספר ללימודי מזרחנות ואפריקה (SOAS).
העבודה הראשונה שלה הייתה בתור אסיסטנטית בחברת הטלוויזיה Middle East Broadcasting centre (MBC), כשסייעה בבחירת חומרים לתחרות שנערכה לכבוד חג הרמדאן, והמשיכה לעבוד בתחום הטלוויזיה במחקר, הפקה ובחדשות למשך עשר שנים. במסגרת זו, היא יצרה מספר סרטים קצרים על משחקי ילדים מסורתיים של מדינות המפרץ עבור ערוץ דיסני, ומיני-סדרת "לייפסטייל" עבור אל-ג'זירה, בשם "מועייד פי מהג'אר" אשר סקר את חייהם של ערבים מצליחנים בתפוצה הערבית במערב. בתקופה זו, היא התחילה לכתוב ספר, וחוותה חסימת כתיבה, ופנתה לכתיבת תסריט במקום, והרגישה שככה היא מחזירה לעצמה את קולה. בכך פתחה את הקריירה הקולנועית שלה.
סרטה השני, Orphans of Mygoma, הוזמן על ידי אל-ג'זירה עבור הסדרה הדוקומנטרית שלה, "עדות" (Witness) ב-2008. במהלך יצירת הסרט, היא אמצה את בנה, עבדלסמיח. הוא איבד את עיניו לסרטן כתינוק, והיא מצאה אותו בבית היתומים.
התסריט הראשון שכתבה לסרט עלילתי, Khartoum Story, זכה בפרס קרן פורד לפיתוח תסריט בקמפוס הכישרונות של ברלין בשנת 2007.
הסרט התיעודי השלישי שלה, Mother Unknown הוקרן בבכורתו בפסטיבל זנזיבר ב-2009. הסרט עוסק באמהות לא נשואות בח'רטום.
מאז שנת 2010, הרחיבה אל סנהורי את תחום עיסוקה, והיא פועלת כ"אנתרופולוגית ויזואלית". בין היתר, היא הקימה וניהלה את תוכנית הריפוי התרבותי, קהילה אשר ממומנת על ידי הקהילה האירופאית, אשר עורכת תוכניות וידאו פדגוגיות, אשר מטרתן לייצר דיאלוג פנים-סודאני לגבי האופנים שבהם ניתן להפוך תרבות מכוח של מחלוקת בחברה לכוח מלכד, ולהבנה רבה יותר. היא מתמקדת בחקירה אמנותית לתוך קונפליקט, אמת, ותהליכי פיוס, תקשורת, מינהל, ונושאי מגדר בתרבויות מוסלמיות. בין השנים 2010 ל-2013, היא יזמה וניהלה את פסטיבל הסרטים של ריפוי תרבותי.
לדבריה של אל סנהורי, בתור יוצרת קולנוע ערביה-אפריקאית, יש לה מחויבות "לייצר סרטים אשר מעוררים מעורבות רפלקסיבית עם האתגרים החברתיים, הפוליטיים והתרבותיים אשר עומדים בפנינו".
Projects in progress include a debut narrative feature screenplay ‘Khartoum Story’ awarded an IIE (Ford Foundation) travel grant and selected for script development at the Berlin Talent Campus 2007. Two further media/ film projects underway in Sudan targeting youth and women will explore the use of video and theatre as research and community participatory tools for development.
לואיזה שרלוטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג
ביוגרפיה
לואיזה שרלוטה נולדה ב-11 באוגוסט 1873 באלטנבורג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-אלטנבורג, למוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג, ולאוגוסטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן, בתם של ברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן ומריה פרדריקה, נסיכת הסן-קאסל.
ב-6 בפברואר 1895 התחתנה לואיזה שרלוטה עם אדוארד, נסיך אנהלט, ממנו נולדו לה 6 ילדים. ב-26 בינואר 1918 התגרשו השניים, וב-21 באפריל אותה שנה מת פרידריך השני, דוכס אנהלט ואדוארד עלה לשלטון במקומו. ב-13 בספטמבר אותה שנה מת אדוארד, ובנה יואכים ארנסט, דוכס אנהלט עלה לשלטון במקומו עד לאחר מלחמת העולם הראשונה. ב-14 באפריל 1953 מתה לואיזה שרלוטה באלטנבורג, והיא בת 80 שנה.
משפחתה
ב-6 בפברואר 1895 התחתנה לואיזה שרלוטה עם אדוארד, דוכס אנהלט, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
בלוט (טקס)
מטרות הטקס
בעקבות תיאורים של הבלוט על ידי אנשי דת נוצרים, עד המאה התשע-עשרה הטקס נתפש כמעין סחר חליפין עם האלים. היו מקריבים כדי לקבל יחס מיטיב מהאלים. לבלוט בדרך כלל הייתה מטרה ספציפית שאותה המקריב רצה להשיג: שפע, עוצמה, אריכות ימים, ניצחון בקרב, וכדומה. בנוסף לכך, הבלוט נחשב כהזדמנות לגלות את העתיד או לקבל מהאלים תשובות לשאלות. המאמינים שאפו להתייחד עם האלים ולבצע את רצונם. על פי האמונה הנורדית, התזת דם הקורבן על הנוכחים מאפשרת איחוד סמלי של המשתתפים בטקס עם האלוהות אליה הקריבו, ועם אבותיהם הקדמונים. המקריבים האמינו שבזכות מעשים אלו יזכו ליחס טוב יותר מידי האלים.
נמעני טקס הקורבן
הקורבן הוקדש לאלים אודין, ניורד, פריי ובראגי. בנוסף, הוקרבו קורבנות גם לדיסר (diser), אלילות הקשורות לולקיריה ולאלה פריה. על פי האמונה הנורדית לדיסר הייתה ידיעה מוקדמת על המוות והייתה להן היכולת להגן על הבית והיבול. נמענים נוספים לקורבן היו האלפים (Alfer), שהיו אלוהויות ברמה נמוכה אך בעלות יכולת הגנה. את הטקס המוקדש להם ערכו בבית והוא נקרא אלפבלוט (Alfeblót). כמו כן היו מקריבים קורבן במסגרת הבלוט גם לנשמות זקני המשפחה ולמקומות קדושים כמו מפלים או חורשות.
מאפייני הטקס
לפי אדם מברמן, כותב כרוניקות גרמני נוצרי: הקרבת בעלי חיים היא צורת הבלוט הנפוצה ביותר ופעמים רבות נקשרה עם סעודת הקורבן. במסגרת הבלוט הוקרבו חיות משק כגון סוסים ובקר, בני אדם וכן חפצים בעלי ערך. בשר החיות שהוקרבו בושל על האש שבערה במרכז החדר, כולם לקחו חלק באכילת הבשר שהוקרב ובשתית הבירה הטקסית. "גביע הקורבן" הועבר סביב האש והמנהיגים היו מקדשים אותו יחד עם בשר הקורבנות. הראשון ששתו לכבודו היה אודין, שהיה אחראי על הניצחונות והצלחות המלכים. לאחר מכן שתו לכבוד ניורד ופריי, שהיו אחראים על יבול מוצלח ושלום, לבסוף שתו לכבוד אבותיהם המתים. הפעולה בעלת החשיבות הרבה ביותר בטקס הייתה התזת דם הקורבן על קירות המקדש מבפנים ומבחוץ ועל המשתתפים בטקס. את דם הקורבנות היו אוספים בקערות. על פי האמונה הנורדית, דם הקורבן (hlaut) הכיל בתוכו חלק מכוחם של האלים. לחלק מהאלים הייתה חיה שהוקרבה להם באופן מסורתי. חזיר הבר היה משויך לפריי, אל הפיריון. לפריי הוקרבו גם שוורים ופרים. לפרייה היו מקריבים חזירה, בדומה לפריי אחיה, ולשניהם היו מקריבים לעיתים קורבן אדם. החיה המשויכת לת'ור היא העז. לת'ור היו מקריבים כאשר היה חשש לרעב או למחלות, אך בניגוד לאלים אחרים, לא הקריבו לת'ור קורבנות אדם.
קורבן אדם
נהוג היה להקריב לאלים גם בני אדם, מפושעים ועד מלכים. ההחלטה מי יוקרב לאלים הייתה נתונה בידי הכוהנים, ולאחר שנפלה ההחלטה לא ניתן היה להשיבה. אדם מברמן תיאר כיצד קורבנות מכל הסוגים נתלו זה ליד זה בחורשה באופסלה. קורבנות אדם היו לרוב קורבנות לאודין. את הקורבנות היו הורגים בתליה, בהטבעה או באמצעות "עיט של דם".
"עיט של דם"
זו הייתה אחת הדרכים להרוג קורבנות. המקריבים היו חותכים את הצלעות מהגב, ומוציאים את הריאות. דרך זו להרוג את הקורבן שימשה ככל הנראה לנקמה על הרג או עינוי אבי המקריב. על פי מייקל ווד, ב-867 בעת התקפת ממלכת נורת'אמבריה, הוויקינגים תפסו את המלך אלה השני וביצעו בו את הטקס: בעודו בחיים, חתכו מתוכו את הצלעות והריאות ופרסו אותן לצד גופו בצורת כנפי עיט. כמו כן, בשנת 869 הוקרב בצורה זו, מלך מזרח אנגליה.
זמני קיום הטקס
בסאגה על בני אינגלינג מתאר סנורי סטורלוסון את שלושת הזמנים המרכזיים בשנה שאודין ציווה לבצע בהם בלוט: "לילות החורף" (באמצע החורף), חגיגות תחילת החורף ו"יול"-חגיגות תחילת הקיץ. בנוסף לאלו סנורי מזכיר בקצרה חגיגות באמצע הקיץ, אך באיסלנד חג זה לא נחגג ובמקומו התכנס העם לכנס שנקרא althing. החגים הללו היו הכינוסים הגדולים שבהם הוקרבו הקורבנות הגדולים.
מבצעי הפולחן
באיסלנד, הטקסים בוצעו על ידי כוהנים, ראשי משפחה מכובדים או לעיתים על ידי מכשף או מכשפה. בסקנדינביה, הבלוט בוצע לרוב על ידי כוהנים בשם גודארד, או מלכים ושליטים מקומיים (יארלים). בשוודיה ובאיסלנד היו גם כוהנות שערכו טקסי בלוט. אמנם לא היה לנשים אלו כוח פוליטי אך ייתכן כי הן יכלו לרשת את מקומו של הגודארד, על חובותיו וזכויותיו. לרוב זוהו הכהנות עם אל הפיריון פריי, אך ישנם הטוענים כי הכהונה התפתחה בשלב מאוחר בהשפעת הנצרות.
ולטר פון הינרסדורף
גנרל ולטר פון הינרסדורף (בגרמנית: Walther von Hünersdorff; 28 בנובמבר 1898 – 17 ביולי 1943) היה מפקד בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
פון הינרסדורף נולד ב-28 בנובמבר 1898 בקהיר, שבמצרים. בשנת 1915 באמצע מלחמת העולם הראשונה התגייס פון הינרסדורף לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט ההוסרים ה-4 (שלזיה ה-1), וב-19 באוקטובר 1916 הועלה לדרגת לוטננט. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה שנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון הינרסדורף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1933 הועלה פון הינרסדורף לדרגת ריטמייסטר, וב-1 באפריל 1936 הועלה לדרגת מיור, וב-1 ביוני 1938 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה מונה פון הינרסדורף לראש מטה הדיוויזיה ה-253, שהייתה חלק מהארמייה החמישית בחזית המערבית, וב-25 באוקטובר 1939 מונה לראש מטה הקורפוס ה-2, ולחם עימו במהלך המערכה על צרפת כחלק מהארמייה הרביעית. ב-12 בספטמבר 1940 מונה לראש מטה הקורפוס הממונע ה-15, שהפך ב-16 בנובמבר 1940 לארמיית הפאנצר השלישית, ולחם עיה במהלך מבצע ברברוסה. ב-1 ביולי 1941 הועלה פון הינרסדורף לדרגת אוברסט, וב-26 בינואר 1942 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-1 ביולי 1942 מונה פון הינרסדורף למפקד רגימנט הפאנצר ה-11, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-6, ולחם עמו בקרבות סביב סטלינגרד, ועל כך קיבל ב-22 בדצמבר 1942 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-7 בפברואר 1943 מונה פון הינרסדורף למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-6, וב-1 במאי 1943 הועלה לדרגת גנרל מיור. במהלך קרב קורסק פיקד פון הינרסדורף על דיוויזיית הפאנצר ה-6, שהייתה חלק מקורפוס הפאנצר ה-3 במסגרת פלגת הארמייה קמפף. ב-14 ביולי נפצע פון הינרסדורף באורח קשה מפגיעת צלף, ופונה לבית חולים בחרקוב, שם קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-17 ביולי 1943 מת פון הינרסדורף, ולאחר מותו הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
טורו נגאשי
טקס זה מתקיים בעיקר בסוף פסטיבל אובון, מתוך אמונה שהדבר מדריך את רוחות המתים חזרה לעולם הבא. הפסטיבל נחוג באזורים שונים ביפן בתאריכים שונים, כאשר התאריך הרווח ביותר הוא בסמוך ל-15 באוגוסט או ל-15 ביולי. בטקס מושטות המנורות הלבנות עבור אנשים שמתו בשנה החולפת מאז הפסטיבל הקודם. אמונה יפנית מסורתית נוספת גורסת כי מוצא בני האדם הוא מהים, כך שהמנורות גם מייצגות את גופם החוזר למים.
כוכב ברזל
באסטרונומיה, כוכב ברזל הוא סוג היפותטי של כוכב קומפקטי.
ללא קשר, המונח "כוכב ברזל" משמש גם עבור על-ענקים כחולים שיש להם יער של קווי FeII בהילה שלהם. הם עשויים להיות משתנים כחולים ובהירים. אטא קארינה תואר כדוגמה היפותטית.
היווצרות
כוכב ברזל יכול, באופן היפותטי, להתקיים רק בעתיד הרחוק ביותר של היקום, לאחר אולי 101500 שנים.
הנחת היסוד מאחורי היווצרות כוכבי ברזל קובעת כי היתוך קר המתרחש באמצעות מנהור קוונטי יגרום לגרעיני האור בחומר רגיל להתמזג לגרעיני ברזל-56. ביקוע ודעיכת אלפא יגרמו לגרעין כבד להתפרק לברזל, והפיכת עצמים בעלי מסה כוכבית לכדורים קרים של ברזל. היווצרותם של כוכבים אלו היא אפשרית רק אם הפרוטונים אינם דועכים. אף על פי שפני השטח של כוכב נייטרונים עשויים להיות ברזל לפי תחזיות מסוימות, הוא נבדל מכוכב ברזל.
עוד 1010 25 שנים ועד 1010 76 שנים, כוכבי ברזל יקרסו לכדי כוכבי נייטרונים וחורים שחורים.
נועם עקרבי
נועם עקרבי הוא מפיק מוזיקלי ומלחין ישראלי.
קריירה
עקרבי החל את דרכו בתעשיית המוזיקה כמפיק מוזיקלי, בצמוד לזמר אליעד נחום, שהוציא את סינגל הבכורה שלו, "סימן", שהופק על ידי עקרבי, בפברואר 2014. השיר הושמע פעמים רבות ב-MTV ואף הגיע למקום השלישי במצעד ה-TV של חברת מדיה פורסט. עוד באותה השנה, יצא אלבום הבכורה של נחום, "סימן", אותו הפיק מוזיקלית עקרבי, ומן האלבום בלט הלהיט "מתוק כשמרלי", שנבחר לשיר השנה של תחנת הרדיו גלגלצ והיה לשיר הרביעי המושמע ביותר לפי נתוני אקו"ם.
באוגוסט 2015 הוציא אליעד נחום את הסינגל הראשון מאלבומו השני, "אור", שהגיע למקום השני במצעד השבועי של חברת מדיה פורסט, וזכה להצלחה גם במצעדי הפזמונים השנתיים, תוך שהגיע למקום השלישי במצעד של רשת ג', והשישי במצעד של גלגלצ. גם הסינגלים הבא מן האלבום, "רוחות" היה ללהיט, תוך שזכה להצלחה רבה במצעדי הפזמונים גם הוא. האלבום המלא, שהופק על ידי עקרבי, יצא לאור בשנת 2016, ונשא את השם "אור". האלבום זכה במעמד "אלבום פלטינה" ואת הפקתו המוזיקלית של עקרבי באלבום שיבחו מבקרי מוזיקה שונים.
במאי 2016 יצא השיר "רוץ קדימה ילד" של אליעד נחום, אותו הלחין לצידו והפיק מוזיקלית, במסגרת האלבום "שיר וזיכרון", אלבום הנצחה שהופק לרגל יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל על ידי תחנת הרדיו רשת ג', המאגד בתוכו שירים שנכתבו על ידי נפגע פעולת האיבה. בנובמבר, יצא לאור השיר "לנשום" של אליעד נחום ושמעון בוסקילה, הסינגל הראשון מתוך אלבומו השלישי של נחום, אותו הפיק עקרבי.
ב-2017 יצא הסינגל השני מתוך אלבומו השלישי של אליעד נחום, "תמיד חלמתי". שני השירים הגיעו למקום השביעי והתשיעי במצעד השירים המושמעים ביותר של אקו"ם לשנת 2017, ובכך הפך עקרבי למעבד ה-16 המושמע ביותר לפי נתוני אקו"ם לאותה השנה. בנובמבר של אותה השנה, הפיק את להיטו של הזמר עברי לידר, "מוגזם", שזכה להצלחה במצעדי הפזמונים השנתיים, תוך שהגיע למקום ה-24 במצעד של כאן גימל, ול-38 במצעד של גלגלצ.
בפברואר 2018 הפיק את להיטו של עידן רייכל, "ואם תבואי אליי", יחד עם רייכל, שהפך לבין להיטיו הגדולים ביותר, תוך שהגיע למקום הראשון במצעד ההשמעות השבועי של מדיה פורסט, ולמקום השלישי במצעדי הפזמונים השנתיים של גלגלצ וכאן גימל בהתאמה. במאי, יצא אלבומו השלישי של אליעד נחום, "תמיד חלמתי", אותו הפיק עקרבי ברובו, למעט שני שירים. האלבום זכה במעמד "אלבום פלטינה". באוקטובר, הפיק את השיר "את לא נשארת לבד" של עידן רייכל, לצידו של רייכל, וחודש לאחר מכן, הפיק את השיר "בחיי" של הראל סקעת. באותה השנה, היה למעבד השמיני המושמע ביותר, לפי נתוני אקו"ם.
ב-2023 הפיק את הסינגל הראשון של שירי מימון מתוך אלבומה ה-7, "רגל על רגל".
אסתר גרנק
אסתר (מלכה) גרנק (Esther Granek; 7 באפריל 1927 - 9 במאי 2016) הייתה משוררת בלגית-ישראלית בשפה הצרפתית, ניצולת השואה.
ביוגרפיה
נפטרה ב-9 במאי 2016 בתל אביב. השאירה אחריה בעל ושני ילדים.
שלמה ניצני (אתלט)
שלמה ניצני (נולד בשנת 1943), הוא אתלט ישראלי בעבר, אלוף ישראל 6 פעמים ברציפות (1966-1961) בריצת 400 מטר ושיאן ישראל בריצה זו במשך 13 שנים. האתלט הישראלי הראשון שרץ ריצה זו מתחת ל-48 שניות. מדורג במקום העשירי בישראל בכל הזמנים (2018).
אלוף ישראל
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1961 זכה ניצני לראשונה בקריירה הספורטיבית שלו במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.2 שניות.
שיאן ישראל
באוניברסיאדה שנערכה בפורטו אלגרה, שבברזיל בתחילת ספטמבר 1963 סיים ניצני במקום רביעי בשלב המוקדמות בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.7 שניות ולא העפיל לריצת הגמר. שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה בסאו פאולו שבברזיל הוא זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא ישראלי חדש של 47.9 שניות שיפור לשיא הישראלי של עמוס גלעד (48.1 שניות) ובכך היה לאתלט הישראלי הראשון שרץ ריצה זו מתחת ל-48 שניות.
במסגרת תחרויות האתלטיקה של כינוס הפועל ה-8 שנערכו באצטדיון רמת גן בתחילת מאי 1966 זכה ניצני במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.7 שניות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביוני 1966 זכה ניצני בשתי מדליות זהב, בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.3 שניות ובריצת 400 מטר בתוצאה של 48.7 שניות, לפני אילן שזיפי (50.6 שניות) ועודד ברמן (51.7 שניות).
בתחרות שנערכה באל פאסו שבטקסס ארצות הברית ב-24 במרץ 1967 זכה ניצני במדליית זהב בריצת 400 מטר (במהלך ריצת 440 יארד) בהשוואת שיאו הישראלי בן ה-10 חודשים של עמוס גרודז'ינובסקי (47.6 שניות).
ניקול מרת'ה לה דוארין
ניקול מרת'ה לה דוארין (בצרפתית: Nicole Marthe Le Douarin; נולדה ב-20 באוגוסט 1930) היא ביולוגית התפתחותית צרפתייה. עבודתה עסקה בתכונות שונות של כימרות, והיא הגיעה ממנה למסקנות מרחיקות לכת לגבי התפתחות מערכת החיסון ומיון תאי גזע בכלל, וברכס העצבי בפרט.
קורות חיים
לאחר סיום לימודי התיכון היא התחילה ללמוד בסורבון, וקיבלה תואר ראשון במדעי הטבע בשנת 1954. במשך שש שנים היא לימדה מדעים בתיכון וגידלה שתי בנות, ולאחר מכן החלה לעבוד במעבדת מחקר ב-, במשרה חלקית ולאחר מכן מלאה. ב-1964 היא קיבלה את הדוקטורט שלה.
ב-1966 עברה לה דוארין לנאנט, כדי לחקור באוניברסיטה שם, אך נתקלה בעוינות וחוסר שיתוף פעולה, כי באותה תקופה לא היה מקובל שזוגות נשואים יעבדו באותה פקולטה. עם זאת, הדבר לא פגם במחקריה, שעסקו בתחילה ביצירה מלאכותית של אורגניזם אחד מסוגי תאים שונים, והדרכים לעקוב אחרי תהליך זה (יורחב ב"תרומה מדעית"). ב-1975 לה דוארין מונתה לראש הפקולטה לאמבריולוגיה ב-CNRS. מאז לה דוארין ממשיכה לעבוד, לפרסם מחקרים ולהנחות סטודנטים.
תרומה מדעית
רובם ככולם של מחקריה של ניקול לה דוארין עסקו בעוברי תרנגולת ושליו. בתחילת דרכה, לה דוארין פיתחה דרכים לייצר במעבדה כימרות – יצור רב תאי המורכב מתאים בעלי מטען גנטי שונה – מתאי גזע של שליו ושל תרנגולת, כדי לחקור את אופן התמיינות התאים, ולראות איזה סוגי תאים מתפתחים מסוגים שונים של תאי גזע.
בשנות השמונים, ניקול לה דוארין התמקדה בהתמיינות תאי גזע לרכס העצבי, שהוא קבוצת תאי גזע בעלי הפוטנציאל להתפתח למגוון תאים. לה דוארין בדקה האם גם לתאי גזע כימריים יש את היכולת להתמיין היטב כמו תאים רגילים, וגילתה שהם לא מתפקדים באופן נורמלי, ויש להם גם סיכוי גבוה יותר לפתח גידולים. ניסויים אלה אפשרו לה להתחקות אחרי התהליכים שעוברים תאי העובר במעברם בין סוגים שונים של תאי גזע.
ניסוייה של לה דוארין בחקר מיון התאים בעובר הובילו לתגליות חשובות על התבטאות גנים בציפורי שיר, תפקוד מערכת החיסון והתפתחות מערכת העצבים אצל בעלי חוליות.
תארים והוקרה
בין הפרסים בהם זכתה ניקול לה-דוארין: לה-דוארין חברה באגודות מדעיות רבות, ביניהן:
בנוסף, ניקול לה-דוארין חברה לשם כבוד בקולג' המלכותי לפתולוגיה והאקדמיה הבריטית למדעי הרפואה.
וולאס סטגנר
וולאס ארל סטגנר (באנגלית: Wallace Earle Stegner; 18 בפברואר 1909 – 13 באפריל 1993) היה היסטוריון, סופר, מחבר סיפורים קצרים וסביבתן אמריקאי המכונה לעיתים קרובות "בכיר סופרי המערב" ("The Dean of Western Writers"). הוא זכה בפרס פוליצר ב-1972. ובפרס הספר הלאומי ב-1977.
חייו
ב-1934 נישא סטגנר למרי סטיוארט פייג' (Mary Stuart Page). במשך 59 שנים הם חלקו "שותפות ספרותית אישית מיוחדת במינה" במילותיו של ארתור שלזינגר הבן (Arthur Schlesinger Jr.).
סטגנר מת בסנטה פה ב-13 באפריל 1993 עקב סיבוכים שנגרמו לאחר תאונת דרכים שעבר ב-28 במרץ של אותה שנה. הוא היה בן 84 במותו.
בנו של סטגנר, פייג' סטגנר (Page Stegner) הוא סופר, מסאי, ופרופסור אמריטוס באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז. פייג' נשוי לסופרת לין סטגנר (Lynn Stegner). פייג' סטגנר השתתף יחד עם אביו בספר "מקומות אמריקנים" (American Places) וערך ב-2008 את "אוסף המכתבים של וולאס סטגנר" (Collected Letters of Wallace Stegner).
פעילות באקדמיה ומחוץ לה
סטגנר לימד באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ובאוניברסיטת הרווארד. בסופו של דבר הוא התמקם באוניברסיטת סטנפורד, שבה הוא ייסד את החוג לכתיבה יוצרת. בין תלמידיו: סנדרה דיי או'קונור, אדוארד אבי (Edward Abbey), ונדל ברי (Wendell Berry), סימין דנשוואר (Simin Daneshvar), אנדריו גלייז (Andrew Glaze), ג'ורג' היגינס (George V. Higgins), תומאס מקגואן (Thomas McGuane), רוברט סטון (Robert Stone), קן קיזי, גורדון ליש (Gordon Lish), ארנסט גיינס (Ernest Gaines), קולין היגינס ולארי מקמרטרי (Larry McMurtry).
סטגנר שירת כעוזר מיוחד למזכיר הפנים של ארצות הברית סטיוארט יודול (Stewart Udall), ונבחר לדירקטוריון של מועדון סיירה לתקופה 1964–1966. הוא עקר לבית שנבנה בסמוך לנקיק מטאדרו (Matadero Creek) בעיירה לוס אלטוס הילס (Los Altos Hills) הסמוכה והפך לאחד מהתושבים הבולטים בה. ב-1962 הוא השתתף בהקמת "הוועדה למען מרגלות הרים ירוקים" (Committee for Green Foothills), ארגון סביבתני המוקדש לשימור והגנת הגבעות, היערות, ערוצי הנחלים, אדמות הביצה והחופים של חצי האי סן פרנסיסקו.
ספריו
סטגנר גם זכה ב"פרס הספר הלאומי" (National Book Award) ב-1977 עבור "ציפור המשקיף" (The Spectator Bird). בשלהי שנות ה-80 הוא סירב לקבל את המדליה הלאומית לאומנויות (National Medal of Arts) מסוכנות התמיכה הלאומית באומנויות (National Endowment for the Arts) משום שסבר כי הסוכנות נהייתה פוליטית מדי. הרומן האוטוביוגרפי למחצה "חצייה לביטחון" (Crossing to Safety) שכתב סטגנר זכה לשבחי הביקורות הספרותיות ולהצלחה מסחרית.
ספריו העיוניים של סטגנר כוללים את "מעבר לקו האורך 100: ג'ון וסלי פאוול וההזדמנות השנייה של המערב" (Beyond the Hundredth Meridian: John Wesley Powell and the Second Opening of the West - 1954) ביוגרפיה של ג'ון וסלי פאוול שהיה האדם הראשון שחקר את נהר הקולורדו דרך הגרנד קניון ואחר-כך שירת כמדען ממשלתי ותומך בשימור מים במערב ארצות הברית. סטגנר כתב את ההקדמה וערך את הספר "זהו דינוזאור" ("This Is Dinosaur") עם תמונות של הצלם פיליפ הייד (Philip Hyde), ספר של מועדון סיירה ששימש כחלק מהמערכה שניהל המועדון נגד הכוונה של לשכת הטיוב של ארצות הברית להקים סכרים במונומנט הלאומי דינוזאור, וסייע לייסד את התנועה המודרנית לאיכות הסביבה. חלק גדול מספריו מתרחש בעיירה גרינסבורו (Greensboro) בוורמונט, שבה התגורר בחלק מחייו. כמה מהדמויות המופיעות בספריו (בייחוד בספר "צמיחה שנייה" – Second Growth) מוצגות בצורה בלתי מחמיאה עד כדי כך שתושבי גרינסבורו נעלבו, והוא לא ביקר בעיירה במשך כמה שנים לאחר שהספר יצא לאור.
מורשת
ביום השנה המאה להולדתו של סטגנר כתב הסופר טימותי איגן (Timothy Egan) בניו יורק טיימס הרהורים על מורשת הסופר, כולל היחסים המעורערים עם העיתון. מעל ל-100 קוראים, בהם הסופרת ג'יין סמיילי (Jane Smiley) כתבו תגובות על הכתבה.
מתוך הכרה במורשת של סטגנר באוניברסיטת יוטה החלה הוצאת הספרים של האוניברסיטה (University of Utah Press) לחלק מ-2010 את "פרס סטגנר בהיסטוריה של המערב האמריקני או באיכות הסביבה" (Stegner Prize in Environmental or American Western History). פרס זה מוענק למונוגרפיה הטובה ביותר שהוצאת הספרים מקבלת בנושא ההיסטוריה של מערב ארצות הברית או של התנועה לאיכות הסביבה בפרק זמן נתון. הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה הקימה את "מרכז וולאס סטגנר" (Wallace Stegner Center) העוסק בקשר שבין מחקר משאבי הטבע לחקיקה ומדיניות בנושאי הסביבה.
במכללת המדינה לואיס-קלארק (Lewis-Clark State College) בעיר לואיסטון באיידהו נהוג לערוך הרצאה שנתית על שם סטגנר (The Wallace Stegner Lecture) הנחשבת זמן רב כהישג תרבותי-ספרותי בולט בקהיליית המכללה. במסגרת ההרצאה אותה נערכים דיונים על הקשרים בין הסופר או הסופרת המעבירים את ההרצאה לבין מחוזות הפיזיים והפסיכולוגיים בהם הם שוכנים.
מלגת וולאס סטגנר (Wallace Stegner Fellowship) היא תוכנית באוניברסיטת סטנפורד המאפשרת לעשרה זוכים מדי שנה להשתתף בסדנת כתיבה יוצרת שבועית באוניברסיטה. הבית שבו התגורר סטגנר מגיל 7 עד גיל 12 בכפר איסטנד (Eastend) בססקצ'ואן בקנדה שוחזר על ידי מועצת האומנויות של איסטאנד ב-1990 ומיועד כמעון לאמנים. מלגת וולאס סטגנר לאומנויות (Wallace Stegner Grant For The Arts) מאפשרת לסופרים קנדים קבלת מלגה בסכום של 500 דולר קנדים ומגורים חינם בבית במהלך חודש אוקטובר. ב-2003 יצא לאור שירה של שלישיית האינדי רוק "ממבו סאנס" (Mambo Sons) "דבר חי קטן / חצייה לביטחון" ("Little Live Thing / Cross to Safety", שמות שניים מספריו של סטגנר) המושפע מכתביו של סטגנר. את השיר חיברו סקוט לאוסון (Scott Lawson) והגיטריסט טום גרה (Tom Guerra), ומשום כך הוזמן לאוסון להתגורר בבית סטגנר במרץ 2009.
במאי 2011 דיווח ה"סן פרנסיסקו כרוניקל" שביתו של סטגנר בלוס אלטוס הילס, שנמכר ב-2005 מיועד להריסה על ידי בעליו הנוכחי. לין סטגנר אמרה שהמשפחה ניסתה למכור את הבית לאוניברסיטת סטנפורד, אבל האוניברסיטה אמרה כי הבית יימכר במחירי השוק, כמקובל לנכסי דלא ניידי הנתרמים לסטנפורד. מרי סטגנר, אלמנתו של וולאס סטגנר אמרה כי הוא היה מביע מורת רוח מהמהומה סביב נושא זה. בנוסף, כשהעיירה הביעה רצון לקרוא למשעול ליד ביתו על שמו הוא סירב. עם זאת, מרי הודתה שבעלה נהנה אחר-כך לטייל במשעול, ושנים לאחר מותו ב-2008 המשעול נקרא על שמו.
פרסים
ובנוסף זוכה פרס או. הנרי (1950) עבור ""The Blue-Winged Teal, פעמיים זוכה מלגת גוגנהיים (1949 ו-1959), עמית בכיר במכון הלאומי למדעי הרוח (National Institute of Humanities), חבר באקדמיה האמריקנית לאומנויות וכתבים (American Academy of Arts and Letters).
"האנציקלופדיה של הביוגרפיה העולמית" דיווחה שערכו של פרס ליטל בראון היה "2,500 דולרים, שבאותה תקופה היה סכום גדול. הספר היה להצלחה ספרותית וכספית וסייעה לסטגנר לקבל את המשרה... בהרווארד".
אלן פריד
אלברט ג'יימס "אלן" פריד (באנגלית: Alan Freed; 15 בינואר 1921 – 20 בינואר 1965) היה שדרן רדיו, תקליטן, מנחה ושחקן קולנוע. תוכנית הרדיו של פריד הייתה הראשונה לשדר שירי רית'ם אנד בלוז ורוק אנד רול עבור הקהל האמריקאי הלבן. עובדה זו הובילה לכך שפריד זכה לכינוי "אבי הרוק אנד רול".
חייו המוקדמים
פריד נולד בשנת 1921 בעיר ג'ונסטאון אשר בפנסילבניה, ובגיל צעיר עבר עם הוריו להתגורר בעיר סיילם, אשר באוהיו, ארצות הברית.
בעקבות מלחמת העולם השנייה, גויס פריד לצבא האמריקאי ועבד בין היתר כתקליטן בתחנת הרדיו הצבאית. לאחר שחרורו מהצבא החל פריד לעבוד כשדרן רדיו במספר תחנות רדיו אזוריות באוהיו.
קריירה
לאחר מספר שנים כשדרן רדיו בתחנה האזורית של העיר אקרון, עבר פריד לקליבלנד והתיידד עם בעליה של חנות תקליטים מקומית. בעל החנות חשף את פריד לעובדה כי נערים לבנים רבים מגיעים לחנות ומבקשים לקנות תקליטים של אמני רית'ם אנד בלוז אפרו-אמריקאים.
בשנת 1951 התקבל פריד לעבודה כשדרן בתחנת הרדיו המקומית של קליבלנד (WJW). תוכניתו של פריד שודרה מדי יום בחצות, והוקדשה כולה למוזיקת הרית'ם אנד בלוז. פריד הצמיד לעצמו את הכינוי "Moondog" ועל מנת להנגיש את הז'אנר המוזיקלי אל הקהל האמריקאי הלבן החליט להציג את השירים שנוגנו בתוכנית כשירי "רוק אנד רול". פריד היה למעשה הראשון לשדר מוזיקה של אמנים אפרו-אמריקאיים עבור המאזינים האמריקאיים הלבנים. תוכניתו זכתה במהרה להצלחה גדולה- השירים ששודרו בה הפכו ללהיטים גדולים והוא עצמו זכה לכינוי "אבי הרוק אנד רול".
הצלחתו של פריד הובילה אותו לעזוב את תחנת הרדיו בקליבלנד ולהצטרף בשנת 1954 אל תחנת הרדיו WINS אשר בניו יורק. באותם הימים יצא פריד לסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית. בהופעות אלו, אשר יועדו לקהל לבן ושחור גם יחד, לקחו חלק אמני רוק אנד רול גדולים כדוגמת צ'אק ברי, ג'רי לי לואיס, באדי הולי ועוד.
בנוסף לכך, פריד כיכב במספר סרטי רוק אנד רול אשר הוקרנו בבתי הקולנוע והנחה תוכניות טלוויזיה אשר עסקו בז'אנר מוזיקלי זה.
בשנת 1958 הואשם פריד בקבלת שוחד מחברות תקליטים עבור השמעת שירים. בעקבות זאת הוא פוטר מעבודתו כשדרן רדיו ותוכנית הטלוויזיה שלו בוטלה גם היא.
אובדן התהילה והתנערות תעשיית המוזיקה ממנו הובילו את פריד להתמכרות קשה לאלכוהול. הוא נפטר בשנת 1965 ממחלת כליות.
אביעזר (פירושונים)
{{פירושונים| אישים ששם משפחתם אביעזר:
ראו גם
}}
ג'נטילה
ג'נטילה (Gentile) הוא שם משפחה שמקורו באיטלקית ומשמעותו גוי.
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
אן רונל
אן רונל הייתה מלחינה ופזמונאית אמריקאית. היא התפרסמה בזכות כתיבת השירים "" ו-"Willow Weep for Me".
שנותיה הראשונות
רונל נולדה באומהה שבנברסקה, ארצות הברית, למוריס ומולי רוזנבלט. היא סיימה את לימודיה בתיכון המרכזי של אומהה בשנת 1923. לאחר מכן נרשמה לקולג' "ויטון", שממוקם במסצ'וסטס. אולם לאחר השנה השנייה לתוך לימודיה האקדמיים עברה למכללת רדקליף כדי ללמוד מוזיקה אצל וולטר פיסטון. ברדקליף החלה לכתוב מספר שירים למחזות שהועלו ולתרום כמה רעיונות לקידום התחום המוזיקלי במכללה. היא התיידדה עם המלחין ג'ורג' גרשווין, שהציע לה לשנות את שמה מרוזנבלט לרונל.
קריירה מוזיקלית
רונל, יחד עם דורותי פילדס, דנה סוסי וקיי סוויפט, הייתה אחת המלחינות והלבריתנית המצליחות ביותר של הוליווד ושל סמטת טין פאן. בשנת 1929 פרסמה את שיר הבכורה שלה בהופעה מקומית, Down By the River. בשנת 1930 כתבה את "Baby's Birthday Party". הוא נכתב במקור למחזמר, ורונל הציעה לכמה חברות פרסום להוציא אותו לאור באופן מסחרי ללא הועיל. לאחר מכן מצאה את חברת "Famous Music" שהסכימה להוציא לאור את השיר בפורמט מסחרי. בשנת 1932 הפיקה את השירים "Rain on the Roof" ו-"Willow Weep for Me", אותו הקדישה לגרשווין.
בשנת 1933 עברה רונל להתגורר בהוליווד, שם כתבה את השיר "?Who's Afraid of the Big Bad Wolf" יחד עם פרנק צ'רצ'יל. אותו השיר נכלל בפסקול של הסרט "שלושה חזירים קטנים". רונל התבלטה בהיותה אחת המלחינות והפזמונאיות היחידות באותה התקופה בה מרבית האישים שעסקו במלאכה זו היו גברים.
מורשת
עבודותיה של רונל היו משפיעות וחדשניות בתחום המוזיקה. ב-1942 הפכה למוזיקאית האישה הראשונה שכותבת ומלחינה את כלי שיריו של מחזמר בהפקת תיאטראות ברודוויי. "Willow Weep for Me", השיר המפורסם ביותר של רונל, הוקלט במרוצת השנים על ידי אמנים רבים, ביניהם בילי הולידיי, קאב קאלוויי, לואיס ארמסטרונג ואלה פיצג'רלד, ברברה סטרייסנד, פרנק סינטרה, נינה סימון, ננסי וילסון, ריי צ'ארלס, לנה הורן, ג'ולי לונדון, טוני בנט ושרה ווהן.
מחט הצהרים
מחט הצהרים (בצרפתית: Aiguille du Midi) הוא הר במאסיב מון בלאן שבאלפים הצרפתים. זהו אתר תיירות פופולרי מאוד וניתן להגיע אליו עם רכבל הישר מהעיירה שאמוני. אל ההר מגיעים כחצי מיליון תיירים בשנה והוא המקום הקרוב ביותר שאפשר להגיע אל המון בלאן ללא טיפוס הרים.
ההר נמצא דרומית לשאמוני ואם צופים לכיוונו מהכנסייה בצהרי היום, השמש נמצאת בדיוק מעליו - ומכאן שמו.
הרכבל
הרעיון לבנות רכבל ל"מחט הצהרים" עלה כבר בשנת 1909 אולם החל לקרום עור וגידים רק בשנת 1955 והוא היה הרכבל הגבוה בעולם למשך שני עשורים והוא עדיין מחזיק בשיא העולמי של טיפוס אנכי מגובה של 1,035 מטר עד לגובה של 3,842 מטר. הרכבל מורכב משני חלקים:
הנסיעה משאמוני אורכת 20 דקות.
הפסגה
בפסגת ה"מחט" ניתן למצוא תצפית פנורמית, בית קפה וחנות מזכרות. אפילו בקיץ, הטמפרטורות באזורי התצפית הפתוחים עשויות להגיע לעשר מעלות מתחת לאפס. המבקרים נדרשים ללבוש בגדים חמים ולחבוש משקפי שמש להגנה מאור השמש הבהיר מאוד. בגלל הסכנה, למטיילים אסור לצאת מאזור המבקרים בפסגה, אבל מטפסי הרים וגולשים יכולים לעבור דרך מנהרה אל רכס הקרח החשוף והתלול מאוד שיורד עד הקרחון שנמצא למטה.
בדצמבר 2013, תא זכוכית שנקרא "צעד אל הריק" נפתח על פסגת המחט (3,842 מטר). הנוף נפרש 1035 מטר כלפי מטה וגם אפשר לראות את המון בלאן בכיוון דרום. אטרקציה תיירותית נוספת היא "הצינור" שהוא שביל בתוך צינור שמקיף את הפיסגה, נפתחה במאי 2016.
בחודשי הקיץ בלבד, הרכבל עמק בלאנש עובר בין המחט לפונטה הלברונר (3,462 מטר) שבצד האיטלקי של מאסיב מון בלאן. פונטה הלברונר הוא גם תחנת הקצה של רכבל מונטה ביאנקו שמתחיל בכפר "לה פאלוד" ליד העיירה האיטלקית קורמאיור שנמצאת בעמק אאוסטה. מה שמאפשר מעבר אווירי משאמוני שבצרפת לקרומאיור שבאיטליה - מעבר שבדרך כלל מתבצע במנהרת המון בלאן.
מיצובישי קורדיה
מיצובישי קורדיה (באנגלית: Mitsubishi Cordia) היא מכונית קופה קומפקטית, אשר יוצרה על ידי חברת מיצובישי מוטורס היפנית בין השנים 1982–1990.
דגם הסדאן של חברת מיצובישי, מיצובישי טרדיה ("Mitsubishi Tredia"), יוצר באותן שנים (1982-1990), והיה כמעט זהה לדגם הקופה בתכונות המנוע והגיר (כולל תמסורת ידנית - 4x2 Super Shift transmission מהירויות).
גם בסיס הגלגלים של "מיצובישי קורדיה", 2,445 מ"מ, זהה לבסיס הגלגלים של המיצובישי טרדיה.
דומיניק קמינגס
ביוגרפיה
נולד בדרהאם כבנם של רוברט ומוראג קמינגס. אביו היה מפקח אסדות קידוח ואמו הייתה מורה. התחנך בפנימיית דרהאם, והמשיך ללימודי היסטוריה באוניברסיטת אוקספורד. בין 1994 ל-1997 היה יזם עסקי ברוסיה שתחת שלטון בוריס ילצין, אך לא צלח.
ב-1999 החל לעסוק באסטרטגיה פוליטית, והועסק כיועץ במסע הפרסום נגד ההצטרפות לגוש האירו. ב-2002 מונה ליועצו של ראש האופוזיציה, איאן דנקן סמית, אך התפטר לאחר שמונה חודשים משום שהצעותיו לא התקבלו. ב-2004 היה ממארגני ההתנגדות שהכשילה את יוזמת הרפורמה במבנה המועצות האזוריות במשאל ציבורי. ב-2006 שימש כעורך-בפועל עבור אתר האינטרנט של "הספקטייטור". הוא היה אחראי לפרסום קריקטורות מוחמד באתר, שהוסרו לאחר מכן.
ב-2007 החל קמינגס לעבוד כיועצו הפוליטי של מייקל גוב, שלצדו נותר במשך שבע השנים הבאות. ב-2011 מונה לראש המטה של גוב, בתפקידו דאז כשר החינוך. קמינגס התפרסם בשל סגנון התנהלותו קצר הרוח והתקיף, שתואר על ידי מתנגדים רבים כבריונות. ב-2012 שילם פיצויים של 25,000 ליש"ט לפקידה בכירה שתבעה אותו על התעמרות במקום העבודה. ב-2014 הוא התפטר.
באוקטובר 2015 שב קמינגס לזירה הפוליטית והתמנה למנהל מסע הפרסום של "הצביעו לעזוב" (Vote Leave), הארגון הגדול והחשוב ביותר שתמך בפרישה מן האיחוד האירופאי במשאל העם הצפוי. לאחר הניצחון הגדול ביוני 2016, יוחס לו תפקיד מכריע בהצלחה ובניסוח המסרים ששכנעו את העם – בסדרת הטלוויזיה אודות הברקזיט שהפיקו ערוץ 4 ו-HBO, קמינגס, בגילום בנדיקט קמברבאץ', הוא הדמות המרכזית. בתקופה זו הוא יצר קשרים הדוקים עם בוריס ג'ונסון, והפך למקורבו. באפריל 2019 הואשם בביזוי הפרלמנט, לאחר שלא הופיע בוועדה שחקרה האשמות בדבר הפצת ידיעות חדשותיות כוזבות טרם משאל העם.
ב-24 ביולי 2019 מינה אותו ג'ונסון ליועצו המיוחד, משרה חדשה שהחליפה למעשה את תפקיד יושב-ראש המטה שיצר טוני בלייר ב-1997. קמינגס היה הדוחף העיקרי למהלכיו הדרסטיים של ג'ונסון סביב בחירות 2019: סילוק עשרים-ואחד התומכים בהפקעת ניהול המשא-ומתן מידי הממשלה, פיזור הפרלמנט, והאסטרטגיה של התמקדות באזורי ההצבעה של מעמד הפועלים בצפון ("החומה האדומה") מתוך חישוב שייתמכו במועמד שיבטיח להשלים את הפרישה. ניצחונו של ג'ונסון יוחס במידה רבה ליועצו הראשי. כמו כן, נטען שהתנהלותו הכוחנית ופיטור אנשי צוות ללא הסכמה הובילו לסכסוך בינו לשר האוצר סאג'יד ג'אוויד, שהתפטר בראשית 2020. במהלך מגפת הקורונה, התגלה שנסע לאשתו במהלך העוצר בחודש מרץ. הפרת כללי העוצר הציתה שערורייה פוליטית ותביעות להתפטרותו כשהדבר פורסם בעיתונות בחודש מאי, אם כי המשטרה שללה כל היבט פלילי. קמינגס דחה את ההאשמות. ב-13 בנובמבר 2020 עזב את תפקידו, על רקע מתיחות בתוך הסגל בדאונינג 10 וטענות על כך שקמינגס תדרך נגד ראש הממשלה.
באפריל 2021, פרסם קאמינגס, כי ראש הממשלה ג'ונסון ביקש בחשאי מתורמים של המפלגה השמרנית לממן את השיפוץ במעון, כיוון שהחוק הקציב לו 30 אלף ליש"ט בלבד. קאמינגס טען בפוסט בבלוג כי אמר לג'ונסון ש"התוכנית שלו לקבל תשלומים סודיים מתורמים פוליטיים למימון השיפוץ הן לא אתיות, מטופשות ואולי גם לא חוקיות". ג'ונסון הכחיש את הדברים וטען כי שילם מכספו, אך בהמשך התגלה כי המיליונר לורד בראונלו, תומך ותיק במפלגה השמרנית, שילם כ-50 אלף ליש"ט מהחשבון. ועדת הבחירות של בריטניה פתחה בחקירה בחשד שהמפלגה או תורמיה מימנו את עלויות השיפוץ מבלי להצהיר על התרומה לרשויות. ג'ונסון אמנם נוקה מחשד להתנהלות לא חוקית, אך החקירה חשפה התכתבות וואטסאפ שלו עם לורד בראונלואו, שבה סיכמו השניים שהאחרון יממן חלק מהשיפוץ. הפרשה הסתיימה כשג'ונסון אולץ להתנצל בינואר על שלא עדכן את יועץ האתיקה שלו על ההתכתבות.
במאי 2021, אמר קמינגס, בעדות בפרלמנט, שתגובת ממשלה בריטניה לקורונה בימיה הראשונים של המגפה הייתה כושלת וגרמה למקרי מוות מיותרים רבים: "הסגר הוטל באיחור ואת שר הבריאות היה צריך לפטר על שקריו". ושראש הממשלה ג'ונסון היה כה סקפטי לגבי המגפה, עד שהיה מוכן שיזריקו לו את הנגיף בשידור.
חיים אישיים
הוא נשוי למרי וייקפילד מאז 2011. לזוג בן אחד, אלכסנדר צ'ד, שנולד ב-2016.
הרכבת הקלה של משהד
בניית הקו הראשון החלה בשנת 1999. הקו הראשון נחנך ב-12 במרץ 2011.
קו מספר 1
הקו הראשי של המערכת והארוך ביותר בה (24 ק"מ) ויש בו 24 תחנות:
קו מספר 2
אורכו של קו זה הוא 10.4 ק"מ ויש בו 9 תחנות ומתוכננות עוד 4.
קן מילר
קן מילר (באנגלית: Kenneth Raymond Miller; נולד ב-14 ביולי 1948) הוא ביולוג תא וביולוג מולקולרי אמריקני המכהן כפרופסור לביולוגיה באוניברסיטת בראון. תחום מחקרו העיקרי של מילר הוא המבנה והתפקוד של קרום התא. מילר הוא מחבר-שותף של ספרי מבוא בלימודי ביולוגיה בקולג'ים ובתיכונים בארצות הברית, ספרים הרואים אור משנת 1990 ובהם נעשה שימוש בכל 50 מדינות ארצות הברית. מילר הוא קתולי מאמין ומתנגד לבריאתנות, כולל תנועת התכנון התבוני. הוא כתב שני ספרים בנושא: למצוא את האל של דרווין, בו הוא טוען שקבלת הראיות לנכונותה של תאוריית האבולוציה מתיישבת עם האמונה באלוהים; ורק תאוריה (פרפרזה על טענת הבריאתנים כי האבולוציה היא רק תאוריה), ספר בו הוא חוקר את תאוריית התכנון התבוני ואת המשפט "קיצמילר נגד בית הספר המחוזי של דובר", כמו גם את השלכותיו של המשפט על המדע והחינוך המדעי ברחבי ארצות הברית. ספריו הופיעו ברשימות רבי המכר של הניו יורק טיימס.
ביוגרפיה
מילר סיים לימודי תיכון בניו ג'רזי ולמד ביולוגיה באוניברסיטת בראון. הוא סיים את לימודיו לתואר ראשון ב-1970, וקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת בולדר בקולורדו ב-1974. הוא לימד באוניברסיטת הרווארד עד 1980. מחקרו עוסק במבנה ממברנות התא ובתפקודן, בסיוע מיקרוסקופ אלקטרוני.
ספרי לימוד
מילר הוא מחבר-שותף (עם הנוירוביולוג והביולוג הימי ג'וזף לוין) של ספר לימוד בביולוגיה לתיכונים ולקולג'ים שפורסם במספר מהדורות על ידי הוצאת פרנטיס הול (Prentice Hall) החל ב-1990. ההוצאה גייסה את לוין לכתיבת הספר לאחר קריאת מאמר שכתב בכתב העת של המוזיאון הסמיתסוני. לוין היה תלמידו-לשעבר של מילר וגייס את מילר ככותב-שותף. השניים כתבו גם ספר מבוא לקולג'ים בתחום הביולוגיה, שפורסם ב-1991, בשם ביולוגיה: מגלים את החיים.
חינוך מדעי
מילר הביע תמיכה פומבית בפוליטיקאים התומכים במדע. הוא תמך במועמדים לוועדות חינוך וועדות בתי ספר (גופים ציבוריים הנבחרים במדינות השונות בארצות הברית והאחראים על תוכניהם של ספרי הלימוד ונושאי הלימוד בבתי הספר). כמו כן הביע תמיכה במועמדים שקידמו את לימודי האבולוציה בקנזס ובאוהיו. בקהילת המדע פעל מילר לקידום ההבנה בקרב מדענים לגבי שורשיה של התנועה הבריאתנית ולהרחבת החינוך לתפיסות מדעיות.
בשנת 2002 השתתף מילר בדיון ציבורי שנערך מטעם ועדת החינוך של אוהיו, מול תומכים של התכנון התבוני. הוא זומן להעיד בתחום התמחותו בתביעת סלמן נגד מחוז קוב (Selman v. Cobb County), בה נדונה חוקיות ההכנסה של מדבקות לתוך ספרי לימוד בביולוגיה אותם כתב מילר, מדבקות עליהן נכתב שהאבולוציה היא תאוריה ולא עובדה. ב-2005 פסק בית המשפט שהמדבקות מפירות את התיקון הראשון לחוקה, המחייב את הפרדת הדת מהמדינה, מכיוון שהמדבקות מביעות טיעון על פיו פרשנות דתית אחת עדיפה על פני האחרות. עקב ערעור על סמכותו המקצועית של מילר לדון במשמעותה של ההגדרה "תאוריה" הועבר התיק לדיון בבית משפט בערכאה נמוכה יותר, ולבסוף יושב בפשרה מחוץ לבית המשפט.
ב-2005 הופיע מילר כעד המומחה המוביל בבית המשפט בתביעת קיצמילר נגד ועדת החינוך של מחוז דובר. התובעים, הורים לילדים במחוז דובר שבמדינת פנסילבניה, ערערו על סמכותה של ועדת החינוך להכניס את תאוריית התכנון התבוני לתוכנית הלימודים. השופט פסק לטובת התובעים וקבע שתאוריית התכנון התבוני היא שם אחר ל"בריאתנות", וככזו היא מקדמת פרשנות של השקפה דתית אחת על פני השקפות דתיות אחרות, דבר המפר את התיקון הראשון לחוקה, המחייב הפרדה בין דת למדינה.
בשנת 2006 קיבל מילר אות כבוד על שירות למען הציבור, מ"האגודה האמריקאית לביולוגיה של התא". האגודה האמריקאית לקידום המדע (AAAS) הכירה בתרומתו של מילר לחינוך הציבורי המדעי בארצות הברית, והעניקה לו ב-2008 את "אות קידום ההבנה הציבורית של מדע וטכנולוגיה". ב-2009 אמר בתוכנית של ה-BBC: "נושא האלוהים הוא נושא לגביו אנשים סבירים עשויים להיות חלוקים, אך אני סבור שזו הגזמה מצד הידע וההבנה המדעיים לטעון שהמדע בכלל, והביולוגיה האבולוציונית בפרט, מוכיחים בדרך כלשהי שאין אלוהים."
בשנת 2015 קיבל מילר את פרס האגודה הלאומית למורים למדע בארצות הברית על תרומתו לקידום החינוך המדעי.