cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליעזר ליבנה
תחילת הקריירה הציבורית
אליעזר לִיבֶּנשטיין (Liebenstein) נולד בדצמבר 1902 בעיר לודז' שבפולין, אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית למשפחה ציונית. מאורעות מלחמת העולם הראשונה הביאו את משפחתו לעקור לעיר רוסטוב שעל נהר הדון. בשנת 1920, בתקופת העלייה השלישית, עלה לארץ ישראל ועבד כפועל בסלילת כבישים. כשהחליט לעלות ארצה, כבר היה ברוסטוב שלטון סובייטי שמנע את יציאתו אולם הוא הצליח לעבור בדרך הצבאית הגאורגית לעבר הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה ויצא דרך נמל בתומי. לאחר מכן החל בפעילות ציבורית במסגרת תנועת הפועלים "אחדות העבודה", ובשנת 1923 נבחר כמזכיר מועצת פועלי חיפה. באותה שנה הצטרף לקיבוץ עין חרוד, שבו היה חבר במשך שנים רבות. מ-1928 עד 1930 ולאחר מכן מ-1933 עד 1935 היה שליח ההסתדרות בגרמניה. במסגרת זו היה פעיל בחברת "העברה", שסייעה ליהודי גרמניה הנרדפים להעביר את רכושם לארץ ישראל. ליבנה חווה את עליית הנאציזם והסיק את מסקנותיו. כל ימי חייו התנגד למשטרים טוטליטריים מכל סוג שהוא, כגון משטרו של סטלין, שעורר אהדה בקרב רבים בתנועת הפועלים בארץ ישראל.
Are You Man Enough
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה ליוטיוב ב-9 באוקטובר 2013. לאורכו של הקליפ, ניתן לראות את סי. סי. קאץ', כשהיא נמצאת בתוך תיבה שרצפתה מדומה לעיתון ובכל פעם הכותרות שם מתחלפות לנושאים אחרים, תוך שקאץ' שרה את השיר.
אליעזר ליבנה
בשירות ההגנה
במרץ 1939, ערב מלחמת העולם השנייה, כתב ליבנה עם אלעזר (לסיה) גלילי מזכר שבו קבע כי לאור ההתפתחויות הבינלאומיות הצפויות תלוי עתידו של היישוב העברי בארץ ישראל בהפיכת ארגון "ההגנה" ל"אורגניזציה צבאית - חיל שדה עברי", שייתן תוקף ועוצמה למדיניות הפוליטית של הגופים האזרחיים ביישוב. ליבנה וגלילי צפו כמה תרחישים לעימות צבאי עם הערבים לאור הגבלת המעורבות הבריטית עקב ההתרחשויות במישור הצבאי הבינלאומי. כן צפו ליבנה וגלילי כי במצבים מסוימים עשוי כוח זה להכריע את הכף בקרבות הצפויים להיערך בין בריטניה ובין איטליה במזרח התיכון. התזכיר נשלח על ידי חיים ויצמן לאישים שונים, ובהם קפטן לידל הארט, תחת הכותרת "מקומה של ארץ ישראל העברית במסגרת ההגנה בקיסרות במזרח התיכון", וגם למרכז מפא"י, אך לא נפל על אוזניים קשובות ולא הצליח להביא למפנה חיובי במדיניות הבריטית ערב קבלת הספר הלבן בשנת 1939. עם זאת, נראה שתזכיר זה שיקף במידה רבה את הלך הרוחות בקרב מפקדי "ההגנה" ומנהיגי היישוב בעת עריכתו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הפך ליבנה לאיש הסברה מרכזי בשירות "ההגנה" ומפא"י, ולצד אלעזר גלילי וגרשון ריבלין היה פעיל בהקמת עיתון צבאי מקצועי – "מערכות". העיתון, שהוקם ביוזמת דוד בן-גוריון, החל לצאת לאור בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. הוא היווה בימה מקצועית לחומר איכותי מתורגם לצד מאמרים מקוריים בנושאים צבאיים. בה בעת שימשה מערכת העיתון כמחלקת ההסברה הבלתי חוקית של ארגון "ההגנה". עיתון זה הוציא 50 חוברות במהלך שנות פעילותו עד קום מדינת ישראל, והיה התשתית שעליה קמה ההוצאה לאור "מערכות" של משרד הביטחון, הפעילה עד היום.
Are You Man Enough
וידאו קליפ
בשנת 1987, ביצעה קאץ' בהופעה מיוחדת את השיר. ההופעה עלתה לערוץ היוטיוב שלה במרץ 2009.
אליעזר ליבנה
בשירות ההגנה
בשנת 1940 הוציא ליבנה עיתון נוסף ושמו "אשנב", בשיתוף ברל כצנלסון. העיתון, בעריכת ליבנה, הפך לשופרם של חוג "האקטיביסטים" במפא"י, ופעל שבע שנים, עד שהגדיש את הסאה בכך שפרסם מודעת אבל שבה כרך את שמם של עולי הגרדום – אנשי האצ"ל: דב גרונר, דב רוזנבוים, מרדכי אלקחי ואליעזר קשאני, שנתלו ב-16 באפריל 1947 – עם שמם של חללי ההגנה: אהרון דוב, פנחס וייס, מנחם סאמט ומשה לרר, שנהרגו בפעילות במסגרת תנועת ההעפלה. אמנם לצד המודעה התפרסם מאמר שניסה לרכך את רישומה, ובו נאמר באשר לעולי הגרדום:, אבל היא כללה את המשפט:. אמירה זו גזרה גזירה שווה בין עולי הגרדום ובין חללי "ההגנה", מעשה שנחשב לבלתי נסבל בקרב הנהגת "ההגנה", שעיינה את האצ"ל – מודעת האבל הופיעה לאחר פירוקה של תנועת המרי העברי ומספר חודשים לאחר פיצוץ מלון המלך דוד וגררה ביקורת חריפה, וזו גרמה לסגירתו של "אשנב".
הצלחה רבה יותר נחל הביטאון "בטרם", שנקרא תחילה "מלחמתנו" כשהוקם ב-1942. ליבנה היה עורך העיתון עד 1960, והעיתון שיקף את דעותיו בכל גלגוליו האידאולוגיים בשנים אלה. ליבנה היה ידוע כנואם טוב, ונשא דברים ברדיו, שהיה אז אמצעי התקשורת בעל ההשפעה הרבה ביותר. ליבנה היה פעיל גם בקול ירושלים שהופעל על ידי שלטונות המנדט, ובו נשא הרצאות בענייני היום, ובמערכת "קול ישראל", תחנת הרדיו הבלתי חוקית של ההגנה, שהחלה לפעול ב-1940. ליבנה וברל כצנלסון נמנו עם האחראים על תוכני השידור.
ימים אחדים לפני ההצבעה הגורלית במועצת העם על הקמת מדינת ישראל, ב-12 במאי 1948, נשלח ליבנה על ידי דוד בן-גוריון אל מנחם בגין, כדי למסור לו כי הצהרותיו בעד הכרזת מדינה עברית אמנם מחזקות אותו (את בן-גוריון), אך יהיה על בגין ועל אנשיו להיות כפופים לממשלה בראשות בן-גוריון. בגין נענה לליבנה ונתן הצהרה כפי שהתבקש לעשות.
חבר הכנסת מטעם מפא"י
לאחר קום המדינה המשיך ליבנה בפעילותו הציבורית. הוא נבחר מטעם מפא"י לכנסת הראשונה ולאחריה לכנסת השנייה. בה בעת היה שותף לצד אחרים, ובראשם המתכנן אליעזר ברוצקוס, בהקמת "החוג לרפורמה התיישבותית", שקרא לפזר את האוכלוסייה בתכנון ההתיישבות ולתת עדיפות לפריפריה על פני המרכז. בשתי הכנסות שבהן פעל בשנותיה הראשונות של המדינה היה חבר בוועדת החוץ והביטחון. כחבר הכנסת נמנה עם חוגי הימין והאקטיביסטים במפא"י, ונקט קו פרו-אמריקני חריף במאבק שהתנהל בין מפא"י ומפ"ם סביב אופייה של מערכת היחסים עם ארצות הברית ועם ברית המועצות על רקע המלחמה הקרה. ליבנה נתן ביטוי לדעותיו אלה גם מעל דוכן הנואמים בכנסת. על דבריו של חבר הכנסת יעקב חזן, שאמר כי ברית המועצות היא מולדתו השנייה, הגיב ליבנה באומרו כי אין להפקיד תפקידי פיקוד צבאיים בידי אנשים שלהם יותר ממולדת אחת.
כחבר הכנסת נקט ליבנה קו מדיני עצמאי שהעלה לעיתים את חמתם של בכירי מפלגתו, וב-1952 נזף בו שגריר ישראל באומות המאוחדות, אבא אבן, על כי נפגש עם שגריר פקיסטן בעת ביקור באומות המאוחדות.
מזכירות מפא"י מנעה מליבנה להופיע בפני חברי המפלגה ולקראת הבחירות לכנסת השלישית לא נכלל ליבנה במקום ריאלי ברשימת מפא"י לכנסת. זמן מה המשיך, זועף וממורמר, בפעילותו במזכירות מפא"י. ב-13 בנובמבר 1957 הודיע למרכז מפא"י כי הוא פורש מן המפלגה "בשל אישור החששות לגבי אופי המשטר השליט ותוצאותיו".
המשטר החדש, הוועד לפירוז מנשק גרעיני והתנועה למען ארץ ישראל השלמה
ב-1958 חבר ליבנה לשמואל תמיר, שהקים את תנועת "המשטר החדש", ששמה לה למטרה להילחם בשיטת הממשל בה הייתה מפא"י המפלגה הדומיננטית (במסגרת זו פעל גם ישעיהו ליבוביץ), אבל ב-1960 פרש מן התנועה. ב-17 בדצמבר 1960 נחשפה תוכנית הגרעין הישראלית, כשהעיתון הבריטי דיילי אקספרס פרסם ידיעה על כך שמדינת ישראל מפתחת פצצת אטום. אף על פי שהעניין פורסם כבר בעיתונים אחרים, הפעם דובר שגרירות ישראל בלונדון הכחיש את הידיעה. הפרסום וההכחשה הישראלית פרסמו בישראל ובעולם, והדבר הביא לתגובת שרשרת. עיתונים אחרים בעולם החלו גם לפרסם תחקירים בנושא. ב-19 בדצמבר חשף העיתון וושינגטון פוסט, שהוועדה המשותפת של שתי בתי הקונגרס ערכה דיון בנושא הידיעות על הפעילות הגרעינית של מדינת ישראל, ב-8 בדצמבר, ושהכור שישראל בנתה יאפשר לה לפתח פצצת אטום בתוך 5 שנים. גם ידיעה על כך שארצות הברית גילתה שישראל בונה כור ליד דימונה נחשפה וההכחשה הראשונית שזהו "מפעל טקסטיל". הפרסום הנרחב אילץ את ראש הממשלה דוד בן-גוריון לתת התייחסות פומבית ראשונה לעניין זה, שבה אמר שהכור "מיועד לצורכי שלום בלבד". השבועון העולם הזה, הקדיש גיליון שלם לנושא, שפרסם ב-28 בדצמבר 1960, תחת הכותרת "פצצה אטומית לישראל".
ליבוביץ וליבנה פעלו לכדי למנוע את קידום התוכנית לבניית פצצה גרעינית ישראלית. החוג כונה "הוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון" והוא החל לפעול בפברואר 1962. הוועד טען כי ביטחונה של ישראל אינו נשען על השגת פצצת אטום, אלא על מניעת התגרענות האזור כולו. כמו כן נטען כי השגת פצצת אטום תגרור מאמצים מוגברים של הערבים להשיגה אף הם, ולמאזן אימה העלול להמיט אסון על המפעל הציוני. הוועד פעל מאחורי הקלעים תוך שמירה על הסודיות המקובלת, והוביל לדיון שקט בסוגיה בקרב כמה ממנהיגי המפלגות הגדולות, ובהם לוי אשכול, שהחליף את בן-גוריון ב-1963, ובקרב מנהיגי מפלגות אחרות, כגון איש המפד"ל חיים משה שפירא, פנחס רוזן מהמפלגה הליברלית, יעקב חזן ומרדכי בנטוב ממפ"ם ואנשי אחדות העבודה ישראל גלילי ויגאל אלון. אלון, במיוחד, היה קשוב לדברי הוועד ונחשב לאיש שלומו בממשלה.
ב-1963, עם עליית אשכול לראשות הממשלה ובלחץ של הנשיא האמריקני קנדי חל שינוי במדיניות, והפיתוח הגרעיני עבר לפעילות בפרופיל נמוך יותר. הדבר הסתייע גם בשל מצב מפלגתי שאליו נקלעו תומכי האופציה הגרעינית, ובהם בן-גוריון ופרס. הם נדחקו לאופוזיציה פנימית בתוך מפלגתם, ולאחר מכן למפלגת האופוזיציה רפ"י, והדבר הביא להורדת הפרופיל של הפעילות הגרעינית של ישראל.
ב-1967, לפני מלחמת ששת הימים, צורפו משה דיין ומנחם בגין לממשלה, לוי אשכול נחלש, ומצבה האסטרטגי של המדינה השתנה – כל אלה הובילו שוב לשינוי מדיניות הממשלה בנושא הגרעין. בתקופה זו חדל הוועד מפעילותו. חוקר הגרעין הישראלי אבנר כהן כותב כי תקופת פעילותו של הוועד הייתה הדבר הקרוב ביותר לדיון דמוקרטי פומבי במדיניות הגרעין של ישראל מאז ומעולם.
ליבנה נמנה עם החותמים על מכתב הייסוד של התנועה למען ארץ ישראל השלמה, והקדיש את שאר שנותיו למאבק למען דעותיו אלה. בספרו האחרון "ישראל ומשבר הציוויליזציה המערבית" (1971) הביע דעות בזכות ארץ ישראל השלמה ובזכות התרבות היהודית המקורית, הרחוקה מערכי המערב המנוונים. ספר נוסף ברוח זו – "בדרך לאלון מורה – הציונות בדרך אמונים" – יצא בהוצאת גוש אמונים לאחר מותו.
ליבנה היה סופר פורה. בין השאר כתב את "ניל"י – תולדותיה של העזה מדינית" (1961) ו"אהרן אהרנסון – האיש וזמנו" (1969). ליבנה נמנה עם כותבי הערכים של האנציקלופדיה העברית. ברשימת הכותבים מופיע ליבנה כמומחה ל"ירושלים / ציונות; סוציאליזם; היסטוריה של רוסיה", אך הוא חיבר ערכים רבים גם בנושאים אחרים, ובהם: כבוד ואנרכיזם.
ליבנה הלך לעולמו בשנת 1975, ונקבר בהר הזיתים. ארכיונו מצוי ביד טבנקין. על שמו רחוב בשכונת נווה יעקב בירושלים.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
קוסומל
קוֹסוּמֶל (בספרדית: Isla Cozumel; בשפת המאיה: אי הסנוניות) הוא אי בים הקריבי בחוף המזרחי של מקסיקו, באזור יוקטן. האי שוכן ממול לעיר פלאיה דל כרמן וקרוב לתעלת יוקטן, שהיא מצר ים בין קובה למקסיקו. העיר הראשית על האי היא סן מיגל דה קוסומל.
האי הוא אחד מעשר המועצות האזוריות של מדינת קינטנה רו ומשמש כאתר תיירות המציע צלילה, גלישת קיט, דולפינריום ולא פחות מ-300 מסעדות.
מזון ומוצרי צריכה אחרים מגיעים לאי בדרך הים, ואת מי השתייה מספקים שלושה מתקני התפלה הממוקמים באי.
רבה הראשון של קוזומל הוא הרב משה ניר פינטו, בשנים תשס"ז-ח (2007-8) הגיע לבקשת אנשי עסקים וייסד את בית הכנסת הראשון באי, כיום הוא רבו של המושב נתיב השיירה בישראל.
באי מופעל בית חב"ד בניהול הרב דודי כפלין והרב שלומי פלג, נותנים שירותי דת וכן בית חם ליהודים בכלל וישראלים בפרט.
היסטוריה
הספרדים הגיעו אל האי לראשונה בשנת 1518, המשלחת הובלה על ידי קפטן חואן דה גריחלבה, בשנה לאחר מכן הגיעה משלחת נוספת מספרד שהובלה על ידי הרנאן קורטס, שתי המשלחות התקבלו באופן יפה על ידי בני המאיה, בניגוד למפגשים אחרים שקרו ביבשת, ולמרות שקורטס החריב פסלים של בני המאיה ושם במקום פסלים של הבתולה מריה המשיכו התושבים לעזור לחברי במשלחת בהצטיידות לקראת המשך מסעם.
משלחת נוספת שהגיעה לאי בשנת 1519 הביאה עימה את מחלת האבעבועות שחורות, והובילה להמתה של רוב האוכלוסייה המקומית, שבעת הגעתה של המשלחת מנתה כ-10,000 איש וירדה ל-361 מבוגרים בשנת 1552.
בית יעקב חודש-זשורנאל
בית יעקב חודש־זשוּרנאל (בתרגום לעברית: ירחון בית יעקב) היה ירחון תנועת "בית יעקב" בפולין, שראה אור בלודז' בין השנים תרפ"ד - תרצ"ט (1923–1939). בירחון זה התפרסמו מאמרים אידאולוגיים ותורניים, יצירות ספרותיות וסקירות על הנעשה בתנועה.
המייסד והעורך היה הרב אליעזר גרשון פרידנזון, מנהל הרשת החינוכית וממקימי בית ההוצאה בית יעקב. בין הכותבים היו מייסדת התנועה שרה שנירר, המחנך והפעיל האגודאי הרב יהודה לייב אורליאן, והסופרים אליעזר שינדלר ושמואל נאדלער. כמו כן, התפרסמו בירחון תרגומים ליידיש של רבני וסופרי הנאו-אורתודוקסיה בגרמניה, בהם הרב שמשון רפאל הירש, הסופר מאיר (מרקוס) להמן והסופר נפתלי הרץ עהרמאן.
רקע
תנועת בית יעקב, שהחלה את דרכה בתחום החינוך הפורמלי, התגייסה גם לעיצוב תחום הפנאי של התלמידות והבוגרות ולפיקוח עליו, מתוך רצון לספק לתלמידות מעטפת חינוכית מלאה גם לאחר שעות הלימודים ובחופשות ומתוך שאיפה לרתום את הפעילויות הללו לחיזוק זיקתן לערכי היהדות ולקהילותיהן. אחד התחומים המרכזיים בהם פעלה התנועה היה יצירת ספרות וחומרי קריאה ברוח היהדות האורתודוקסית, ובכך היא הייתה לחלוצה בתחום זה בפולין.
הצורך בספרות ובחומרי קריאה עבור בנות וצעירות אורתודוקסיות בפולין עלה עוד בראשית המאה העשרים, כשההנהגה האורתודוקסית בגליציה (שהייתה אז חלק מאוסטרו-הונגריה) נוכחה כי היחשפותן של צעירות ממשפחות חסידיות שהתחנכו במוסדות לא-יהודיים מתוקף חוק חינוך חובה לספרות יפה לא-יהודית הביאה רבות מהן לניכור כלפי אורח-החיים המסורתי, לעזיבתו ובמקרים קיצוניים אף להתנצרות. על אף התראותיהם של רבנים מקומיים מעל במות שונות והמלצותיהם ליצור חלופות ספרותיות ברוח אורתודוקסית, לא נעשו אז צעדים של ממש בתחום זה.
תנועת "בית יעקב" הייתה הראשונה שלקחה על עצמה לטפח מפעל ספרותי אורתודוקסי. היה זה לאחר הכנסייה הגדולה הראשונה של אגודת ישראל שהתקיימה באלול תרפ"ג (ספטמבר 1923), כשתנועת "אגודת ישראל" בפולין לקחה תחת חסותה את הרשת החינוכית "בית יעקב". מיד לאחר מכן הוחלט על הקמת בית הוצאה בשם "בית יעקב", שיוציא לאור פרסומים ספרותיים מגוונים.
הירחון "בית יעקב" היה הפרסום הראשון של בית ההוצאה, וגיליונו הראשון ראה אור בתשרי תרפ"ד (1923). הוא נועד לחזק את רעיון "בית יעקב" בקרב הנשים והנערות האורתודוקסיות ולספק להם באופן שוטף חומרים ספרותיים מגוונים. בפועל, קראו את הירחון גם גברים.
שפה ותכנים
שפת הירחון הייתה יידיש. מאז הגיליון השלישי צורף לירחון מוסף בשפה הפולנית, Wschod ("מזרח"), אך הוא הפסיק להופיע בשנת 1929, בעקבות החלטת הרשת להימנע מ"התבוללות לשונית" ולהשתמש ביידיש בלבד כשפת דיבור ולימוד.
התפרסמו בו מאמרים אידאולוגיים רבים, חלקם מפרי עטם של אנשי אגודת ישראל בפולין ואחרים היו תרגומים מגרמנית למאמרים נבחרים מאת הרב שמשון רפאל הירש, מראשי הנאו-אורתודוקסיה בגרמניה. רבים מן המאמרים הללו עסקו בסוגיות אקטואליות הקשורות למועדי ישראל, לתאריכים בלוח השנה העברי, לאישים ודמויות רבניות מן העבר וההווה ולאירועים והתרחשויות שעל סדר היום. מאמרים אידאולוגיים רבים הוקדשו שאלת חינוכן, מעמדן ותפקידן של הנשים והבנות האורתודוקסיות מול אתגרי המודרנה.
לצד אלה, התפרסם חומר ספרותי רב: סיפורים קצרים, סיפורים בהמשכים, ושירים. חלק מיצירות אלה היו תרגומים מגרמנית ליצירותיהם של סופרי הנאו-אורתודוקסיה הגרמנית, בהם מאיר [מרקוס] להמן ונפתלי הרץ עהרמאן. סיפורים אחרים נכתבו במיוחד עבור הירחון על-ידי כותבים סופרים אורתודוקסיים מקומיים, בהם מייסדת התנועה שרה שנירר, המחנך והפעיל האגודאי הרב יהודה לייב אורליאן, והסופרים אליעזר שינדלער ושמואל נאדלער. בירחון התפרסמו גם מאמרים וסיפורים מפרי עטן של תלמידות ובוגרות בתי-הספר של בית יעקב בפולין.
נתח נכבד מכל אחד מהגיליונות הוקדש לסקירות על הנעשה בתנועה. בין היתר, התפרסמו סקירות על התרחבותה והתפשטותה של הרשת בפולין ומחוצה לה, על הנעשה בבתי-הספר, בסמינריונים למורות ובארגוני הילדות והנערות "בתיה" ו"בנות אגודת ישראל", וכן על פרסומיה של הוצאת "בית יעקב" בתחום ספרי הלימוד, ספרי הקריאה וכתבי-העת.
מדורים לילדים
בשנת תרפ"ד (1924) החלו להתפרסם בירחון מדורים לילדים, שפנה לתלמידי הכיתות הגבוהות של בית הספר היסודי: מדור ביידיש "קינדער-גארטן" [גן ילדים], ומדור לילדים בפולנית, "Echo Szkoone" [הד בית-הספר]. המדור "קינדער-גארטן", שבראשית דרכו הוקדשו לו שני עמודים, התרחב עם השנים ובשנת 1928 הפך למוסף נפרד בן 16–19 עמודים. כעבור שנה הוא הפך לעיתון עצמאי שנשא את אותו השם.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה
הירחון הפסיק לראות אור בסוף קיץ תרצ"ט (1939), לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה.
כעבור כשנה וחצי החל לראות אור בארץ-ישראל הירחון "בית יעקב" בשפה העברית. הגיליון הראשון הוא גיליון כסלו-טבת תש"א (דצמבר 1940), ואחריו ראו אוור מספר גליונות נוספים לאורך שנות הארבעים, באורח בלתי-סדיר. הופעת הירחון חודשה בראש חודש סיון תשי"ט (7 ביוני 1959) ומאז הוא ראה אור באופן סדיר עד חודש שבט תש"מ (ינואר 1980).
רמברטוב
רֵמְבֵּרְטוּב (בפולנית: Rembertów) הוא רובע של העיר ורשה, בירת פולין, אשר עד שנת 1957 התקיים כעיירה נפרדת.
היסטוריה
בשנת 1915 זכה היישוב למעמד עירוני. בשנת 1924, תחת שלטון הרפובליקה הפולנית השנייה, המחנה הפך לבית ספר לאימונים לצבא הפולני וכן נבנה מפעל צבאי לייצור נשק, "פאטשיסק". המחנה והמפעל שהעסיקו אלפי פועלים הביאו לשגשוג כלכלי של העיירה.
יהודי רמברטוב
יהודים התיישבו ברמברטוב משנות ה-80 של המאה ה-19, ונטלו חלק מרכזי בפיתוחה הכלכלי. בתחילה היו כפופים יהודי היישוב לקהילת אוקונייב הסמוכה. למעשה רמברטוב הייתה קהילה עצמאית לכל דבר פרט לבית הקברות המשותף אשר לא ניתן לו רישיון נפרד על ידי השלטונות הצאריים.
מוסדות הקהילה
בשנת 1936 נבחר ועד קהילה מאוחד לרמברטוב ואוקונייב. הקהילה הקימה מוסדות של "לינת צדק", "ביקור חולים", "הכנסת אורחים" וכן חברה לעזרת החיילים היהודיים ששירתו במקום ודאגה לאירוח חיילים בימי חג ומועד. בעיירה פעלה קופת "גמילות חסדים" שנתנה למשפחות רבות הלוואות ללא ריבית. בין שתי מלחמות העולם פעל בעיירה בנק של הג'וינט שעזר לבעלי העסקים הקטנים.
פעילות פוליטית ותרבותית
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,000 יהודים והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות: התאחדות, גורדוניה, ויתקיניה, החלוץ, בית"ר ופועלי ציון; המפלגות הציוניות הדתיות: צעירי מזרחי, השומר הדתי וברוריה, אגודת ישראל; ותנועות שמאלניות כגון הבונד ופרייהייט (דרוד). במסגרת ברוריה קם בעיירה קיבוץ למטרה, הכשרה לבנות דתיות. במסגרת תורה ועבודה הוקמה ב-1935 הכשרה לגברים.
חלק מהתנועות בנו בנייני קבע בעיירה ושם התקיימה פעילות תרבותית ענפה. לתנועת תורה ועבודה היה בניין בו היו בית כנסת, ספריה ובית ספר ללימודי ערב. במקום התקיימו כינוסים ארציים של המזרחי בפולין. לתנועה גם הייתה תזמורת כלי נשיפה "הזמיר".
לאגודת ישראל היה בניין בו התקיים בית מדרש ובית ספר "בית יעקב" וכן כמה "חדרים" לילדים. ל"התאחדות" היה בניין בו התקיימה פעילות תרבותית של הרצאות וקבוצת דרמה שהפיקה הצגות. הייתה שם הכשרה של קבוץ גורדוניה.
בעיירה הייתה ספרייה על שם י"ל פרץ שמנתה אלפי ספרים ביידיש והנוער בעיירה קרא ספרים אלה. בספרייה פעלה קבוצת דרמה שהפיקה הצגות ואליה הוזמנו מרצים מפורסמים מוורשה.
מספרם של הציונים ותומכיהם הלך וגדל. בבחירות לקונגרס הציוני העולמי ה-16 שנערכו בשנת 1929 השתתפו 141 בוחרים. בבחירות של הקונגרס הציוני העולמי ה-17 ב-1931 השתתפו 217 בוחרים ובאלו של הקונגרס הציוני העולמי ה-19 ב-1935 השתתפו 427 בוחרים. בבחירות לקונגרס הציוני העולמי ה-21 נבחר לייצג את ה"מזרחי" בפולין יליד רמברטוב מנדל סוקאל.
חינוך
רוב הילדים למדו בחדרים, בתלמוד תורה ובישיבה קטנה. הבנות למדו בבית ספר בית יעקב. היו שלמדו בבית הספר הפולני במקום. הנוער היהודי למד בוורשה או בפראגה, כי לא היה בעיירה בית ספר פולני שבו היהודים היו פטורים מלימודים בשבת (שאבעסוסקע שולן).
חיי דת
רב העיירה הראשון היה ר' פנחס בערגהויער שהיה חסיד של הרב מאיר יחיאל הולשטוק, האדמו"ר מאוסטרובצה. הוא היה עסקן של המזרחי בפולין. הוא כיהן כרב עד פטירתו בשנים 1905–1927. ירש אותו בנו דוד שנרצח בטרבלינקה עם כל אנשי העיירה באוגוסט 1942.
ב-1910 הקימו מקווה וב-1930 הקימו את בית הכנסת הגדול במרכז העיירה במקום בית המדרש.
בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים.
בשואה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופצצה רמברטוב בידי הגרמנים, וכמה מתושביה נהרגו. לאחר מכן, החלו להימלט מהעיירה רבים מיהודיה. עם כניסת הגרמנים ליישוב, ב-12 בספטמבר 1939, נכבשה העיירה והחלו אלו בביזת רכוש יהודיה ובחטיפתם לעבודות כפייה, תוך הטלת סכומי כופר על הקהילה.
בשנת 1940 רוכזו כ-1,380 יהודי העיירה והפליטים היהודים שהגיעו אליה בגטו מגודר שהוקם בה. עם הגעת פליטים יהודים נוספים לגטו, הגיע מספר יושביו בנובמבר 1941 לכ-1,800 איש, ואלו שולחו מעת לעת למחנות עבודה. הגרמנים מינו יודנראט שדאגו ליהודי המקום כולל הפליטים. בגטו הוקם מטבח עממי ובו חולקו יום יום כ-600 ארוחות חמות.
ב-20 באוגוסט 1942 פשטו על הגטו שבעיירה חיילים גרמנים ושוטרים פולנים ואוקראינים, וגירשו את כל יושביו לפלניצה, ממנה שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
לאחר האקציה, הוקמו בעיירה שני מחנות עבודה, אליהם הובאו למעלה מ-1,000 יהודים מהסביבה. ביוני 1943 רצחו הגרמנים כ-1,000 מיושבי מחנות אלו, ובאוגוסט 1943 רצחו את כ-50 היהודים האחרונים שנותרו בהם.
הלגיון הספרדי
הלגיון הספרדי (בספרדית: Legión Española), לשעבר יחידת הזרים (בספרדית: Tercio de Extranjeros) הוא יחידה מיוחדת בצבא הספרדי, אשר הוקמה בשנת 1920 על פי הדגם של לגיון הזרים הצרפתי. החל משנת 1987 הופסקה קבלת אזרחים זרים ליחידה, לכן שונה שמה ל"הלגיון הספרדי". הלגיון הספרדי הוא יחידה מסדר גודל דיוויזיוני ומשרתים בו כ-8,000 חיילים.
היסטוריה
ב-28 בינואר 1920 פורסמה פקודתו של מלך ספרד אלפונסו ה-13 על הקמת רגימנט הזרים בצבא הספרדי. בספטמבר אותה שנה מונה כמפקדו סגן-אלוף חוסה מיליאן אסטראי (José Millán Astray), האיש שפעל רבות להקמת יחידת הזרים הזו. סגנו היה רב-סרן בשם פרנסיסקו פרנקו, לימים הדיקטטור ששלט בספרד במשך שנות דור. ב-20 בספטמבר 1920 נרשם מתנדב הראשון ליחידה, ועד היום נחשב תאריך זה ליום חג של הלגיון. בהתחלה הורכב הלגיון מרגימנט אחד, אשר כלל מפקדה ושלושה גדודים. כל גדוד הורכב משתי פלוגות רובאיות, פלוגת מקלעים ופלוגת מפקדה. מפקדת היחידה הייתה בעיר סאוטה שבמרוקו הספרדית והוא השתייך ל"צבא אפריקה".
המלחמה הראשונה בה השתתף הלגיון היה מרד השבטים הברברים בצפון אפריקה (מרד הריף). הלגיון הצטיין בקרב במובלעת מלייה, כאשר מנע נפילת עיר נמל זו לידי המורדים האפריקניים בפיקודו של עבד אל כרים.
בשנת 1936, עם פרוץ מלחמת האזרחים בספרד, עבר הלגיון לצד המורדים הלאומניים. בעזרת מטוסים גרמניים ואיטלקיים הועברו מרבית יחידות הלגיון מאפריקה לספרד כדי להילחם בצבא של הרפובליקנים. הלגיון היה לחוד החנית של הכוחות הלאומניים במלחמה זו. במהלך המלחמה כלל הלגיון 18 גדודי חיל רגלים, גדוד שריון, גדוד הנדסה קרבית ויחידה למבצעים מיוחדים.
לאחר סיום מלחמת האזרחים צומצם הלגיון משמעותית, רוב יחידותיו פורקו והוא הוחזר לבסיסיו במרוקו הספרדית. בשנת 1956, כאשר מרוקו זכתה בעצמאותה, הפכו יחידות הלגיון לחיל מצב בשתי מובלעות ספרדיות שנשארו בצפון אפריקה. חיילי הלגיון לחמו גם במורדים אפריקאים בסהרה המערבית, עד שבשנת 1976 החליטה ספרד להוציא את כוחותיה משם ולהעניק למדינה זו עצמאות.
בשנת 1987 החליטה ממשלת ספרד להפסיק קבלת אזרחים זרים ללגיון. מסיבה זו הוחלף גם שמו של הלגיון מ"יחידת הזרים" ל"הלגיון הספרדי". חשוב לציין שחלקם של הלא ספרדים בלגיון אף פעם לא עלה מעל ל-25% מכלל החיילים. רוב הזרים ששירתו בלגיון באו ממדינות דרום אמריקה.
במהלך שנות ה-90 נטלו חיילי הלגיון חלק בכוח הרב לאומי בבוסניה. בשנת 2003 השתתפו יחידות הלגיון יחד עם הכוחות המזוינים של ארצות הברית במלחמת עיראק, אך בשל הלחץ הציבורי בספרד הוצאו משם במהרה. בשנת 2005 השתתף הלגיון בכוח רב לאומי לשמירת השלום באפגניסטן.
הרכב הלגיון (נכון ל-2022)
שמאל|ממוזער|250px|חיילי הלגיון במצעד
הלגיון הספרדי כולל יחידות הבאות:
קיימת גם יחידת קומנדו עצמאית של הלגיון - היא נקראת BOEL.
שיטת בחירות
שיטת בחירות היא אוסף של כללים וחוקים שמגדירים את אופן ההצבעה בבחירות ואיך נקבעות תוצאותיהן. שיטת מערכת בחירות פוליטית בדרך כלל מאורגנת על ידי הממשלה, בעוד ששיטת בחירות לא-פוליטית יכולה להתרחש בעסקים, במוסדות ללא כוונת רווח ובארגונים לא פורמליים.
שיטת הבחירות קובעת את כל האספקטים של תהליך ההצבעה: מתי הן תתרחשנה, למי ניתנת זכות בחירה, מי מורשה להיות מועמד, איך הקולות נספרים, הגבלות על מימון קמפיינים (לדוגמת חוק מימון מפלגות) ופקטורים אחרים שיכולים להצביע על התוצאה. מבין האספקטים של שיטת בחירות, אופן ספירת הקולות נחשב כאספקט המדובר ביותר בישראל; אף בתוכו יש הרבה אספקטים שונים כגון אחוז החסימה, אופן ההצבעה והבחירה בין בחירות אזוריות לבחירות ארציות. שיטת מערכת בחירות פוליטיות נקבעת בחוק ולעיתים קרובות נערכת על ידי ועדת בחירות. מערכת בחירות יכולה לכלול שיטות שונות לספירת הקולות לתפקידים שונים.
חלק משיטות הבחירות משמשות לבחירת מנצח בודד לתפקיד ייחודי כמו נשיא, ראש ממשלה או מושל, בעוד שיטות בחירות אחרות משמשות לבחירת מספר מנצחים, כמו חברי כנסת או חברי דירקטוריונים. קיימות שיטות בחירה רבות מאוד, אבל הנפוצות ביותר הן השיטה הרובנית, שיטת שני הסיבובים השיטה היחסית והשיטה הדירוגית. ישנן שיטות בחירה מעורבות שמנסות לשלב את האספקטים החיוביים של שיטות יחסיות ולא יחסיות.
חקר שיטות הבחירות נקרא תורת הבחירה חברתית או תורת ההצבעה והוא יכול להיות במדע המדינה, כלכלה או מתמטיקה, ספציפית בתת-התחומים תורת המשחקים ותכנון מכניזמים. משפטי אי-היתכנות כמו משפט ארו מציגים שכאשר לבוחר יש שלוש או יותר אפשרויות, לא ניתן לעצב בחירות בשיטה הדירוגית שמייצגות את העדפותיו של אינדווידואל בהעדפות עולמיות של הקהילה.
[[קובץ:Electoral systems map.svg|400px|ממוזער|שיטות הבחירות לבתים תחתונים של פרלמנטי מדינות העולם:
שיטות רובניות:
{{legend|#FF0000|רובנית חד-סיבובית}} {{legend|#A02C5A|רובנית דו-סיבובית}}
שיטות דירוגיות:
{{legend|#D35F8D|קול יחיד נייד חד-מושבי}} {{legend|#37C871|קול יחיד נייד רב-מושבי}} {{legend|#ABC837|שיטת בורדה}}
שיטות יחסיות:
{{legend|#0066FF|יחסית טהורה}} {{legend|#0000FF|יחסית עם מושבים שמורים לרשימה במקום הראשון}}
טופס כללי:
{{legend|#C87137|טופס כללי עם רשימות סגורות}} {{legend|#FFD42A|טופס כללי עם רשימות פתוחות}} {{legend|#FF6600|טופס כללי עם רשימות חופשיות}} {{legend|#C8AB37|טופס כללי עם הצבעה מרובה}}
שיטה מעורבת:
{{legend|#FF00CC|מקבילה לרובנית חד-סיבובית}} {{legend|#5A2CA0|מקזזת מרובנית חד-סיבובית}} {{legend|#8D5FD3|מקבילה לרובנית דו-סיבובית}} {{legend|#FF80E5|מקזזת מרובנית דו-סיבובית}} {{legend|#8D5FD3|מקבילה לטופס כללי עם רשימות חופשיות}} {{legend|#FF55DD|מקבילה לטופס כללי עם רשימות פתוחות}} ]]
צורות ממשל
צורת המשטר היא בעצם המבנה של הדמוקרטיה והדרך שבה מורכבת הרשות המבצעת והרשות המחוקקת של אותה מדינה.
שיטות בחירות
מערכת הבחירות היא הדרך שבה המצביעים בוחרים את נציגיהם בבית הנבחרים והממשלה.
חלוקה למחוזות בחירה
ברוב מדינות העולם קיימת חלוקה למחוזות בחירה. היינו, המצביע בוחר במתמודד שמתמודד באזור הבחירה שלו בלבד. מטרת החלוקה לאזורי בחירה היא להעניק מימד אזורי למחוז, ולחזק את הקשר בין הבוחר לנבחר.
צורות ממשל
במדינות דמוקרטיות מסוגים שונים, קיימות צורות שונות של ממשל:
שיטות חלוקה למחוזות
במדינות רבות בעולם קיימת חלוקה של המדינה למחוזות או קנטונים, בהתאם להחלטות החוקה או חוקים ייעודיים.
חלוקת המדינה למחוזות בחירה מתרחשת בדרך כלל לפי מחוזות קיימים במדינה, כגון בגרמניה. אך יש גם מדינות שאין בהן מחוזות או תת-מדינות (כמו ה-states בארצות הברית), והן מחולקות לפי חלוקה שנקבעה בחוק.
מספר המושבים שכל מחוז זכאי להם בפרלמנט משתנה ממדינה למדינה, ומהווה נושא למחלוקות רבות, שכן שינוי של גבולות מחוזות הבחירה יכול לגרור שינוי גדול בתוצאות הבחירות ובחלוקת המושבים בפרלמנט.
מחוז יכול לקבל מספר שווה של מושבים בפרלמנט ללא קשר למספר התושבים שלו (כגון בסנאט של ארצות הברית, שבו כל מדינה מקבלת 2 מושבים, ללא קשר למספר התושבים או למספר בעלי זכות הבחירה במדינה). לעומת זאת, יכולה להתקיים חלוקה שבה מחוז מקבל מספר מושבים יחסי בפרלמנט לפי מספר בעלי זכות הבחירה שבו.
ברוב המקרים מספר המושבים קבוע, אולם ישנן מדינות שבהן ממערכת בחירות אחת לאחרת משתנה גם מספר המושבים שמחוז מסוים זכאי להם בפרלמנט, לדוגמה אירלנד.
לעומת זאת, קיימות מדינות כמו ישראל, שבהן כל המדינה מהווה אזור בחירה אחד.
להלן השיטות הנהוגות בעולם בחלוקה לאזורי בחירה:
סף חסימה חוקי
העלאת אחוז החסימה נועדה למנוע מצב של ריבוי מפלגות ולצמצם מצבים של סיעות יחיד, כמו שהיה נהוג בישראל בימים שבהם אחוז החסימה היה 1%. לשם השוואה, בגרמניה נהוג אחוז חסימה של 5% ובטורקיה 10%.
שיטת ד'הונט
שיטת ד'הונט (ידועה גם כ"שיטת ג'פרסון") היא שיטה להקצאת מושבים לפי עודפי קולות לאחר חלוקה ראשונית של המושבים בפרלמנט. השיטה קובעת כי מושבים נוספים יוקצו לאו דווקא למפלגות בעלות עודפי הקולות הרבים ביותר, אלא למפלגות שעבורן חלוקת מספר הקולות שקיבלו במספר המושבים שהוקצו להן עד כה ועוד אחד ("נוסחת האגנבך-בישוף") נותנת את הערך הגבוה ביותר. לדוגמה, במצב בו נקבע כי מספר הקולות למושב הוא 1,000 קולות, ומפלגה א' קיבלה 8,400 ומפלגה ב' קיבלה 4,600, הרי שלאחר הקצאת 8 מושבים למפלגה א' ו-4 למפלגה ב', תקבל מפלגה א' את המושב נוסף, למרות שסך הקולות העודפים שלה (400) קטן משל מפלגה ב' (600 קולות עודפים) - וזאת כיוון שתוצאת החלוקה עבורה (8,400/9 = 933) גדולה מזו של מפלגה ב' (4,600/5 = 920). בכך מחזקת השיטה את המפלגות הגדולות, שעשויות לעיתים לקבל גם שני מושבים נוספים, בעוד שמפלגות קטנות לא יקבלו מושבים נוספים כלל.
שיטה זו משמשת גם בבחירות בישראל, וקרויה שיטת "בדר-עופר" על שם חברי הכנסת יוחנן בדר ואברהם עופר שחוקקו את החוק שהכניס אותה לשימוש בישראל.
שיטת ובסטר
שיטת ובסטר (ידועה גם כ"שיטת סנט-לגו") היא שיטה נוספת להקצאת מושבים עודפים, ובה מחולק מספר הקולות של כל מפלגה במספר המושבים שהוקצו לה עד כה ועוד חצי מושב (בניגוד למושב אחד בשיטת ד'הונט), והמפלגות בעלות התוצאות הגבוהות ביותר זוכות במושבים העודפים. שיטה זו אינה נותנת עדיפות למפלגות גדולות, ושומרת על הייצוג היחסי של כל מפלגה בחלוקת הקולות העודפים. הביקורת על שיטה זו היא שאיננה מבטיחה כי מפלגה שזכתה ברוב מוחלט של קולות הבוחרים תקבל לפחות מחצית מהמושבים אחרי חלוקת המושבים העודפים, ולכן עלולה להביא למצב שכדאי למפלגה גדולה להתפצל לכמה מפלגות ולזכות ביותר מושבים.
שיטת הנטינגטון-היל
בשיטה זו, מספר הקולות שקיבלה כל מפלגה מחולק ב-, כאשר n הוא מספר המושבים שהוקצו למפלגה עד כה, והמפלגות בעלות התוצאות הגבוהות ביותר זוכות במושבים העודפים. שיטה זו ניתנת ליישום רק עבור מפלגות שזכו בחלוקת המושבים הראשונית במושב אחד לפחות, ולפיכך היא מחייבת אחוז חסימה שגובהו מושב אחד לפחות.
שיטת אדמס
בשיטה זו מחולק מספר הקולות שקיבלה כל מפלגה במספר המושבים שהוקצו לה עד כה. כאשר שיטת הבחירות לא כוללת אחוז חסימה, מובטח לכל רשימה בשיטה זו מושב אחד לפחות, כך ששיטה זו נותנת יתרון בחלוקת העודפים למפלגות קטנות.
פרננדו בלוצ'י
פרננדו דניאל בלוצ'י (בספרדית: Fernando Daniel Belluschi; נולד ב-10 בספטמבר 1983), המכונה "קאבזון" (Cabezon - "ראש גדול" בספרדית), הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת לאנוס מליגת העל הארגנטינאית.
קריירה
בלוצ'י החל את הקריירה שלו בניואל'ס אולד בויס, בה שיחק שלוש שנים וזכה איתה באליפות ארגנטינה. בלוצ'י היה במרכזו של מאבק בין שני מועדוני הפאר של ארגנטינה, ריבר פלייט ובוקה ג'וניורס שנאבקו על שירותיו. אף על פי שמחצית מכרטיסו היה שייך לבוקה ג'וניורס, העדיף השחקן להצטרף לריבר פלייט שמאוחר יותר השלימה את רכישת מלוא הכרטיס מניואל'ס ומבוקה. בלוצ'י היה מכוכבי קבוצת הפאר הארגנטינאית שנקלעה לקשיים באותן שנים. כחלק ממגמה בכדורגל הארגנטינאי הקבוצה מכרה מחצית מכרטיסו לאנשי עסקים, ביניהם הישראלי פיני זהבי.
בינואר 2008 רכשה אולימפיאקוס את מחצית הכרטיס שבבעלות ריבר פלייט תמורת 6.5 מיליון אירו אחרי שהיה מבוקש על ידי מספר קבוצות צמרת מאירופה. בקיץ 2009 עבר לקבוצת פורטו. בעונתו השנייה במועדון זכה עמה בטרבל, כולל זכייה בליגה האירופית לאחר ניצחון במשחק הגמר 1-0 על ספורטינג בראגה. בעונתו השלישית במועדון הושאל לגנואה. בקיץ 2012 עבר לבורסאספור הטורקית.
ב-2015 עבר בלוצ'י לקרוס אסול מליגת העל המקסיקנית.
ב-2016 עבר לסן לורנסו מליגת העל הארגנטינאית.
ב-4 בינואר 2020 עבר ללאנוס בהעברה חופשית.
נבחרת ארגנטינה
בלוצ'י היה שותף לזכייתה של נבחרת ארגנטינה הצעירה באליפות דרום אמריקה לנוער בשנת 2003.
בלוצ'י ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת במרץ 2005 במשחק נגד נבחרת בוליביה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006.
ברוך קטינקא
ברוך קטינקא (כ"ג באדר, תרמ"ז/ 19 במרץ 1887 – ט"ז בניסן, תשכ"ה/ 18 באפריל 1965) היה מהנדס בניין ישראלי. הוא בנה מספר מבני ציבור בארץ, ובהם את בית ימק"א ירושלים ואת מלון פאלאס בעיר.
קורות חיים
ב-1908 עלה קטינקא לארץ ישראל עם אימו ושלוש אחיותיו והיה מהנדס בבית-החרושת לשמן ולסבון "עתיד" (שמן תעשיות) בחיפה.
בימי מלחמת העולם הראשונה עבד קטינקא בבית חרושת "עתיד" בחיפה בניהולו של נחום וילבוש והמסגרת תפקידו התקין ותחזק מכונות ומנועים (בטחנות קמח, בארות ועוד). בהמשך החליט קטינקא להתעת'מן ולאחר זמן מה קיבל זימון להתגייס לצבא הטורקי. מאחר שאביו נפטר והוא היה הבן המפרנס היחיד של משפחתו קיבל פטור מגיוס חובה אך החליט להתנדב ושרת במסגרת הצבא העות'מאני ברכבת העות'מאנית, ולימים היה למהנדס הטכני הראשי ברכבת החיג'אזית. בתפקידו זה תכנן והרכיב מנסרה מכנית, בה מנוע של קטר סובב דיסק חיתוך לחיתוך גזרי עץ להסקת הקטרים. לקראת סוף 1917 הוצב בירושלים, ועם נסיגת הטורקים מירושלים קיבל הוראות להתייצבות בדמשק. בדרכו לדמשק, יחד עם שני מהנדסים יהודים שעבדו תחתיו, נודע לו שהוא הוכרז כבוגד והוצא נגדו גזר דין מוות. חרף כך המשיך בדרכו לדמשק, ושם הציג לשופט את מכתבי ההערכה וציוני השבח שקיבל במסגרת פעילותו בירושלים, ושוחרר ממאסר. עד סוף המלחמה המשיך לשרת במסגרת הרכבת החיג'אזית, ובתום המלחמה נלקח בשבי על ידי הבריטים.
קטינקא היה חבר ועדת המים לצדם של שמואל סלושץ והיו"ר ד"ר מאיר גורביץ משהוקמה בשנת 1918. הוא היה ממייסדי 'התאחדות המהנדסים בארץ ישראל' ב-1919 וממקימי שכונת בת גלים בחיפה. עוד היה חבר הנהלת מפלגת הציונים הכלליים.
קטינקא נודע בחוש הומור שבא לידי ביטוי בסיפורים שכתב בספרו "מאז ועד הנה". אחד ממעלליו התרחש ברכבת העמק עת קבוצת חיילים גרמנים חנתה בזמן מלחמת העולם הראשונה באזור הקואופרציה במרחביה. החיילים ביקשו להגיע לחיפה ונזקקו ל'קרונועים'. הנהלת הרכבת לא סיפקה להם מנועים וקטינקא לקח מדחף ומנוע של מטוס, הניחו על קרונוע, חבש כובע טייסים ויחד עם טייס גרמני 'הטיס' את הרכבת על המסילה לחיפה.
התגורר רוב ימיו בירושלים בשכונת תלפיות עם אשתו ושלושת ילדיו. בתו, גליליה, הייתה אלמנתו של הבמאי והשחקן גרשון פלוטקין. קטינקא נפטר בשנת 1965 בתל אביב לאחר מחלה.
מפעלי בנייה
החברה הקבלנית שלו הקימה את בית ימק"א ירושלים. קטינקא, שהיה בונה חופשי מלשכת 'מצפה' בירושלים, שילב מוטיבים רבים של הבונים החופשיים בבניין. הוא כתב בזיכרונותיו שלקח אבנים ממערת צדקיהו עבור בניית "חדר ההתייחדות", במגדל המרכזי של הבניין.
קטינקא טרח לנסוע לבית אל ללקט שם אבני גויל עבור בניית מזבח, שהוצב באולם התפילה של הבניין
בשנת 1940 זכה קטינקא במכרז לבניית שתי מצודות טגארט, במסגרת חלוקת הבנייה של המצודות בין קבלנים שונים.
האראלד טורנר
ד"ר האראלד טוּרְנֶר (בגרמנית: Harald Turner; 8 באוקטובר 1891, לוֹיְן, הסן, האימפריה הגרמנית – 9 במרץ 1947, בלגרד, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) היה משפטן וקצין אס אס בדרגת גרופנפיהרר, אשר כיהן כראש המנהל האזרחי במנגנון הממשל הצבאי בסרביה. הוא היה אחראי מרכזי להשמדת יהדות סרביה ובתוכה יהדות בלגרד. נודע בדיווחו למפקדת האס אס באוגוסט 1942: "בלגרד היא העיר היחידה וסרביה היא המדינה היחידה שהפכו ליודנפריי". לאחר המלחמה הוסגר ליוגוסלביה, נשפט בעוון פשעי מלחמה, הורשע והוצא להורג.
קורות חייו
האראלד טורנר נולד בלוֹיְן לאב אנגלי שנשא אישה גרמניה, התיישב בגרמניה ושירת בצבא הפרוסי. טורנר רכש השכלה תיכונית במיינץ. ב-1908 התגייס לצבא הגרמני, לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה, נפצע בחזית המזרחית ובחזית המערבית ועוטר במספר עיטורים על אומץ ליבו. ב-1919 הצטרף לפרייקור ובמקביל רכש דוקטורט במשפטים באוניברסיטת גיסן. הוא הועסק במספר תפקידי מטה במשרד האוצר של המדינה החופשית פרוסיה. ב-1930 הצטרף למפלגה הנאצית, ב-1932 הצטרף לאס אס, וב-1934 הוצב במשרד הראשי לביטחון הרייך. הוא התקדם במהירות בשלטון הנאצי, הודות להרמן גרינג פטרונו, היה בקובלנץ ובשנת 1936 היה למנכ"ל משרד האוצר הפרוסי בברלין.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הוצב במנגנון הגנרלגוברנמן בפולין, ובהמשך, ביולי 1940, מונה למושל הצבאי של פריז. לאחר כיבוש יוגוסלביה מונה לראש המנהל האזרחי במנגנון הממשל הצבאי בסרביה, אשר נותרה בשליטה גרמנית לאחר חלוקת יוגוסלביה. לסגנו מונה גאורג קיסל. באוגוסט-ספטמבר 1941 טורנר ביקש רשות לגרש את יהודי סרביה לרומניה, פולין או רוסיה, אך נענה בשלילה. טורנר הורה על רצח יהודים ובני רומה במסגרת פעולות העונשין על פעולות הפרטיזנים של טיטו, על פיהם נקבע ש-100 בני אדם יוצאו להורג על כל חייל גרמני הרוג ו-50 על כל חייל גרמני פצוע, בגלל שחשש שהוצאה להורג של סרבים יעורר את התנגדות האוכלוסייה לגרמנים. במכתב שכתב באוקטובר 1941 הוא כתב שההוצאות להורג כפעולות עונשין אינן נעימות, אבל הן הכרחיות כדי להרתיע נגד פגיעה בחיילים גרמנים, ובנוסף הם דרך טובה לפתור את הבעיה היהודית. טורנר נמנה עם האחראים להקמתו והפעלתו של מחנה הריכוז סיימישטה, ועוד בטרם התקבלה ההחלטה על יישום הפתרון הסופי, פעל טורנר להשמדת יהודי סרביה. במרץ 1942 הפעיל טורנר משאיות גז להשמדת נשים וילדים יהודים, בעיקר באזור בלגרד. הוא דיווח בפירוט על מעשי הרצח למפקדת האס. אס, ובאוגוסט 1942 אף התרברב שבלגרד היא העיר היחידה וסרביה היא המדינה היחידה שהפכה ל"יודנפריי".
בראשית 1944 הועבר למספר תפקידי מטה בברלין ובהמשך בבאד טלץ. ב-1945 נפל בשבי כוחות הצבא הבריטי ובהמשך הוסגר ליוגוסלביה והועמד לדין על פשעי מלחמה. ב-22 בדצמבר 1946 נגזר דינו למוות, וב-9 במרץ 1947 הוא הוצא להורג בבלגרד בתלייה.
גקטורק (לוויין)
גקטורק (בטורקית: Göktürk) הוא לוויין לחישה מרחוק של כדור הארץ, המפותח עבור טורקיה על ידי חברת טלספאציו האיטלקית. הלוויין מיועד לצלם את כדור הארץ באיכות גבוהה ברזולוציה הקטנה ממטר, ולשמש את צבא טורקיה. עסקה למכירת לוויין ישראלי מסוג אופק כמעט שהושלמה, אך הטורקים ביטלוה בשל רצונה של ישראל למנוע מהם לצלמה.
מריאנו מרטינס
מריאנו גסטון מרטינס (בספרדית: Mariano Gastón Martínez, נולד ב-5 בדצמבר 1978) הוא שחקן ודוגמן ארגנטינאי. ידוע בתפקידיו בטלנובלות הארגנטינאיות "האהבות שלנו", "אלמה פיראטה", "משפחת פיירו", "היחידים" ו"אספרנסה מיה".
קורות חיים
מריאנו גסטון מרטינס נולד ב-5 בדצמבר 1978 בשכונת לה בוקה בבואנוס איירס, ארגנטינה. לאחר גירושיו הוריו, עבר מרטינס להתגורר באבז'אנדה עם אימו וחמשת אחיו.
קריירה
בשנת 1995, החל מרטינס את קריירת המשחק שלו, כשהופיע בטלנובלה הארגנטינאית "La Nena" ("הילדה"), בה גילם את דמותו של אקסל.
בשנת 1996, שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Por siempre mujercitas" ("תמיד נשים קטנות"), בה גילם את דמותו של טוני.
בשנים 1998-1997 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Rodolfo Rojas D.T." ("רודולפו רוחאס D.T"), בה גילם את דמותו של מיגל רוחאס.
Leftovers
Leftovers (בעברית: שאריות) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי דניס לויד. השיר יצא לאור ב-15 בינואר 2017 בהפקה עצמאית.
רקע וכתיבה
השיר נכתב, הולחן והופק על ידי דניס לויד. השיר הוא בלדה בסגנון הרית'ם אנד בלוז. לויד סיפר למגזין הבילבורד כי השיר הוא "השיר הכי חזק שלו".
וידאו קליפ
ב-12 בינואר 2017, כמה ימים לפני צאת הסינגל, העלה לויד לערוץ היוטיוב שלו את הווידאו קליפ הרשמי של השיר. נכון ליוני 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-13 מיליון. ב-1 ביוני עלה לערוץ היוטיוב "Colors" ווידאו קליפ נוסף לשיר, בו מבצע לויד את השיר בלייב. נכון ליוני 2020, מונה הצפיות של קליפ זה עומד על כ-41 מיליון, מה שהופך אותו לאחד מהקליפים הנצפים ביותר שנוצרו בידי אמן ישראלי.
מריאנו מרטינס
קריירה
בשנת 1998, שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Gasoleros" ("דלקנים"), בה גילם את דמותו של דייגו. באותה שנה, שיחק בסרט הקולנוע הארגנטינאי "El faro" ("המגדלור"), בו גילם את דמותו של חביאר.
בשנת 2000, שיחק בסרט הקולנוע הארגנטינאי "Sólo por hoy" ("רק להיום"), בו גילם את דמותו של אקיס.
בשנים 2001-1999 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Campeones de la vida" ("אלופים של החיים"), בה גילם את דמותו של ולנטין. בשנת 2001, שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "22, el loco" ("22, המשוגע"), בה גילם את דמותו של אלחנדרו.
בשנים 2004-2002 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Son amores" ("נאהבים"), בה גילם את דמותו של מרטין. בשנת 2004, שיחק בסרט הארגנטינאי "Peligrosa obsesión" ("אובססיה מסוכנת"), בו גילם את דמותו של טוני קורסיני.
בשנת 2005, שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Una familia especial" ("משפחה מיוחדת"), בה גילם את דמותו של סנטיאגו מולינה.
בשנת 2006, שיחק בטלנובלה הארגנטינאית של המפיקה והיוצרת כריס מורנה, "אלמה פיראטה", בה גילם את דמותו של בניסיו דמרקו.
בשנים 2008-2007 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "משפחת פיירו", בה גילם את דמותו של חואן מרטין פיירו. בשנת 2008, שיחק בסרט "Closer" ("קרוב יותר").
בשנים 2010-2009 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Valientes" ("אמיצים"), בה גילם את דמותו של סגונדו סוסה.
בשנת 2011 שיחק בסרט הארגנטינאי "Clipeado" ("קצוץ"), בו גילם את דמותו של דנטה.
בשנת 2011 שיחק בעונה הראשונה של הטלנובלה הארגנטינאית "Los Únicos" ("היחידים"), בה גילם את דמותו של דייגו.
בשנת 2012, שיחק בסרט הארגנטינאי "La pelea de mi vida" ("המריבה של חיי"), בו גילם את דמותו של אלחנדרו. באותה שנה, הפיק ושיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Mi problema con las mujeres" ("הבעיה שלי עם נשים").
בשנת 2013 שיחק בסדרה ארגנטינאית מיוחדת שהופקה לכבוד יום האיידס העולמי בשם "Una vida posible" ("חיים אפשריים"), בה גילם את דמותו של פבלו.
בשנת 2014, שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "דרך לאהבה", בה גילם את דמותו של ויטו קולוצ'י.
בשנים 2016-2015 שיחק מרטינס בטלנובלה הארגנטינאית "אספרנסה", בה גילם את דמותו של תומאס אורטיס.
בחודש אוגוסט, 2018, שיחק מרטינס בהצגה הארגנטינאית "mentiras inteligentes" ("שקרים חכמים"), בה גילם את דמותו של וילי.
בשנת 2022 שיחק לצד רומינה גאטני בפרק הבכורה של הסדרה האנתולוגית "Dos 20".
חיים אישיים
מ-2004 עד 2006, מרטינס היה במערכת יחסים עם השחקנית לואיסנה לופילטו, והשניים אף היו מאורסים.
בשנת 2007 נכנס מרטינס למערכת יחסים עם הדוגמנית הארגנטינאית חוליאנה גיאמברוני, אותה הכיר כשהייתה בת 18. ב-9 באוקטובר 2009 נולדה בתם הראשונה של בני הזוג, אוליביה מרטינס גיאמברוני. ב-16 במרץ 2012 נישאו בני הזוג בטקס אזרחי. ב-28 במרץ 2013 נולד בנם השני של בני הזוג, מילו מרטינס גיאמברוני. ב-16 בספטמבר 2014 נפרדו בני הזוג, ושנה לאחר מכן הם התגרשו.
ב-3 בנובמבר 2015 אישר מרטינס כי הוא והשחקנית לאלי אספוסיטו נמצאים במערכת יחסים. ב-28 במרץ 2016 אספוסיטו הודיעה בחשבון הטוויטר שלה שהם כבר לא יחד.
באוגוסט 2016 החל לצאת עם הדוגמנית קמילה קבז'ו, איתה יש לו בת בשם אלמה מרטינס קבז'ו שנולדה ב-25 ביוני 2017. באוגוסט 2018 הודיע על חתונתו הצפויה עם הדוגמנית קמילה קבז'ו שנערכה באוגוסט 2019. ב-2020 השניים נפרדו.
דער פריינד
על אף שקדמו לו עיתונים ביידיש, היה "דער פֿרײַנד" הראשון שראה אור באימפריה הרוסית, והיווה תקדים מבחינת היקף קוראיו, וסימן את הדרך לעבר תרבות היידיש התוססת שבין מלחמות העולם.
העיתון עשה את צעדיו הראשונים באווירה ציונית מתונה – עמדה אשר אינה עומדת בקנה אחד עם ההנחה הקונוונציונלית שהיידישיסטים באשר הם נטו חסד לערכי הבונד דווקא.
במהלך מהפכת 1905 והפוגרומים אשר ליוו אותה, הפך העיתון כיוון ואימץ עמדה שמאל-רדיקלית, אשר תמכה במהפכנים הרוסים. ב-12 בדצמבר 1905 הופסקה הוצאתו ידי השלטונות, אך הוא המשיך לצאת במשך ארבעה חודשים תחת השם "דאָס לעבן", שמו של מדורו הספרותי.
בשנת 1909 עבר העיתון לוורשה.
עם עורכי העיתון נמנה הסופר אלתר קציזנה.
העורך הראשון של המדור הספרותי בעיתון היה העיתונאי ד"ר יוסף לוריא, אשר פרש ממנו כאשר מגמת העיתון הפכה שמאל-רדיקלית.
אנליארקטוס
אנליארקטוס (שם מדעי: Enaliarctos) הוא סוג של טורף נכחד דמוי כלב שהיה הראשון שבטורפים הימיים. הוא חי בין סוף האוליגוקן עד לתחילת המיוקן, לפני 22–24 מיליון שנה. זהו הסוג היחיד השייך למשפחת האנליארקטיים (Enaliarctidae). מאובניו נתגלו לחופי קליפורניה ואורגון וכללו חמישה מינים שונים.
במראהו דמה האנליארקטוס לפואיג'ילה ממשפחת הסמנטוריים, אשר חי באותה תקופה ונחשב גם הוא לטורף ימי קדום. האנליארקטוס הגיע לאורך 1.5 מטרים ובמראהו הזכיר יותר לוטרה מאשר אריה ים או ניבתן מודרני. היו לו ארבע רגליים דמויות סנפירים אך בעלי אצבעות (בדומה לתחשאים), וזנב מנוון. לעומת אריות הים שהם בעלי ניבים חרוטיים שמשמשים לציד דגים וסרטנים, היה האנליארקטוס מצויד בניבים ששימשו, ככל הנראה, לטריפת בעלי חיים יבשתיים. דבר זה מרמז גם שהיה עליו לחזור לחוף כדי להשיג מזון.
טורף ימי זה חי באופן אמפיבי בין הים והיבשה אך רוב זמנו חי במים. בניגוד לאריות הים השתמש האנליארקטוס ברגליו האחוריות כדי להאיץ בעוד אריות הים של ימינו משתמשים ברגליהם הקדמיות לשם כך. היו לו מספר מאפיינים שקיימים באריות ים, כמו שפם מעוצב לחישה, עיניים גדולות ואוזן פנימית המותאמת לשמיעה תת-מימית. נראה שדמה באורח חייו לזה של לוטרת הים.
מאובנים רבים של יצור זה נמצאו לחופי אורגון, לחופי האוקיינוס השקט, שם ניזון לצד מיני לווייתנאים קדומים ועופות ימיים.
1998 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1998.
תרשים
תַּרְשִׁים (בלועזית: דִּיאַגְרָמָה) הוא דרך הצגה חזותית של מידע, באמצעות סמלים דו-ממדיים מוסכמים ומשמעות מוסכמת למיקום תצוגתם על משטח התצוגה.
סוגי תרשימים
סוגים עיקריים של תרשימים הם:
דוגמאות
הדוגמה שמשמאל מצדיקה את האמרה "תמונה אחת שווה יותר מאלף מילים", משום שבה התרשים אינו משמש לקישוט, אלא תורם רבות להבנת הנושא. בכתבה העוסקת בעשירים שהונם עולה על מיליארד דולר, התלבטו עורכי כתב העת "פורצ'ן" (Fortune) כיצד להמחיש לקורא את משמעותו של סכום אדיר זה. לשם כך ציירו בשולי הכתבה קובייה שאורך צלעה 10 יחידות, את הקובייה הקטנה שבפינה (שגודל צלעה יחידה אחת) צבעו באדום, והוסיפו הערה שאם קובייה קטנה זו שקולה למיליון דולר, הקובייה הגדולה שקולה למיליארד דולר.
תרשים המפורסם במידע הרב הנכלל בו הוא המפה ששרטט המהנדס הצרפתי שארל ז'וזף מינארד, שבה מתוארת פלישתו של נפוליאון לרוסיה במלחמת רוסיה–צרפת (1812). במפה מוצגים מסלול המסע, הירידה ההדרגתית בגודל הצבא לאורך המסע, הטמפרטורה בדרך חזרה (טמפרטורה שהשפיעה רבות על האבדות בתקופה זו) ונתונים נוספים.
דחיסת מידע רב בתרשים יחיד מעבירה לקורא מידע רב בבת-אחת, אולם יש להיזהר שלא להגיע לעומס יתר. שימוש נבון בצבע מאפשר הכללת מידע נוסף בתרשים מבלי לייגע את הקורא. דוגמה לכך מופיעה באטלסים, שבהם צבוע הים בגוונים שונים של כחול, כך שהצבע מעיד לא רק על גבולות הים אלא גם על עומק המים בו.
רשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס
רשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס (באנגלית: The New York Times Best Seller List) נחשבת כיום לרשימת הספרים רבי המכר הבולטת ביותר בארצות הברית. הרשימה מפורסמת מדי יום ראשון במדור "ביקורת ספרים" של השבועון הניו יורק טיימס. הרשימה פורסמה לראשונה ב-12 באוקטובר 1931. במהלך העשורים האחרונים של המאה ה-21 רשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס התפתחה לרשימות מרובות בקטגוריות שונות.
בניגוד לרשימות שבודקות מה הם הפריטים הנמכרים ביותר בקטגוריות שונות, רשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס איננה מבוססת על נתוני מכירות בפועל, אלא על סקרים שונים.
בשנת 2001 נוצרה קטגוריה נפרדת מרשימת רבי המכר למעקב אחר מכירת ספרי ילדים. מבקרים של ה"ניו יורק טיימס" טענו שרשימת רבי המכר בקטגוריית ספרי הילדים נוצרה במיוחד על מנת שסדרת ספרי הארי פוטר, שהייתה בצמרת הרשימה במשך מעל לשנתיים, תועבר לקטגוריה נפרדת כדי שספרים אחרים אשר מעט פחות פופולריים יופיעו ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס. בשנת 2008 לרשימה נכלל ספר של אלק גרייבן והוא היה בן תשע בלבד.
מחוז ברצ'קו
היסטוריה
מחוז ברצ'קו הוקם באופן רשמי ב-8 במרץ 2000 לאחר תהליך פישור שקיים הנציב לבוסניה והרצגובינה, ובניגוד לאמור בהסכם דייטון שחילק את בוסניה והרצגובינה לשתי ישויות מדיניות ואשר קבע נוהל אחר ליישוב המחלוקת בענינו של המחוז. המחוז הוקם על שטח שנלקח מהרפובליקה סרפסקה - בעיקר תחומה של העיר ברצ'קו והמהווה 48% משטחו, ושטח שנלקח מהפדרציה, בעיקר כפרי באופיו והמהווה את יתרת שטחו. בשנת 2006 בוטלה כל החקיקה המקומית הקיימת בתחומי המחוז וכן חקיקה מתקופת יוגוסלביה, כך שכיום החוק השולט בו הוא חוקה של בוסניה והרצגובינה. באספה המחוזית מכהנים 29 חברים.
אוכלוסייה
אוכלוסיית מחוז ברצ'קו מונה 80,000 תושבים לערך. ב-1991 נערך המפקד האחרון לפיו התגוררו באזור 87,332 תושבים, מהם 45% מוסלמים, 25% קרואטים, 21% סרבים, 6% יוגוסלבים והיתר הגדירו עצמם כאחרים. כיום נעות ההערכות לגבי התפלגות האוכלוסייה בהתאם למקור: 40% עד 65% סרבים, 25% עד 39% בוסנים ו-10% עד 20% קרואטים.
The Slim Shady LP
תוכן האלבום והצלחתו
בחלק משירי האלבום היו טקסטים אוטוביוגרפיים בוטים, קשים ואלימים אשר דיברו על ילדותו הקשה של אמינם בשכונת עוני, על אמו, על שימוש בסמים ועל יחסי מין. עקב כך קיבל האלבום תגובות נזעמות אך אמינם טען כי המילים לא נכתבו ברצינות ומטרתן היא בידור בלבד.
באותה שנה קיבל האלבום פלטינה משולשת על ידי ה-RIAA וזכה בשני פרסי גראמי: אלבום הראפ הטוב ביותר והופעת הראפ סולו הטובה ביותר. מגזין הרולינג סטון דירג את האלבום במקום ה-275 ברשימת "500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים", בשנת 2012. מגזין הרולינג סטון דירגו את האלבום במקום ה-352 ברשימת "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים" אשר הרכיבו בשנת 2020, לאחר שני גרסאות שנוצרו בעבר. בשנת 2022 האלבום דורג במקום ה-85 ברשימת 200 אלבומי ההיפ-הופ הטובים ביותר בכל הזמנים של מגזין רולינג סטון. מגזין Spin כלל את האלבום במקום ה-168 ברשימת "300 האלבומים הטובים ביותר ב-30 שנים האחרונות (1985–2014), שנערך בשנת 2019.
נעמי לבארי
נעמי לבארי (נולדה ב-10 באוקטובר 1978) היא מפיקה, עורכת תסריט ומרצה ישראלית, זוכה פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בשנת 2021 ובשנת 2022 ופרס המפיקים של פסטיבל המבורג.
ביוגרפיה
נעמי לבארי נולדה בארצות הברית ב-1978. בשנת 1983 עברה להתגורר עם משפחתה בירושלים. בשנים 1992–1996 למדה בתיכון לאמנויות ע"ש סמית' במגמת קולנוע. בשנים אלה הייתה פעילה פוליטית וחברתית דומיננטית בירושלים והדריכה קבוצות נוער. בשנת 1996 סירבה להתגייס לצה"ל מטעמי מצפון.
במהלך לימודיה הייתה שותפה להפקתם של שני הסרטים המצליחים עונג שבת (בימוי: מיכל ברזיס ועודד בן - נון) וצווארון כחול לבן (בימוי: נעם קפלן). ליל גיוס, סרט הגמר אותו כתבה וביימה הוקרן בלמעלה מ-40 פסטיבלים בינ"ל, זכה בארבעה פרסים ושני צל"שים, נמכר לתחנות שידור בעולם, עמד בלב מערכי שיעור בבתי ספר בעולם ונבחר לאחד מ-20 הסרטים הטובים בכל הזמנים של בית הספר סם שפיגל על ידי ועדת מומחים בינ"ל. במהלך לימודיה זכתה לבארי לשלל מלגות ופרסים בהם מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל, פרס החברה הכלכלית ירושלים, פרס ראש העיר, פרס תרומה לרוח הכיתה ומענקי הפקה מטעם הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו וקרן יהושע רבינוביץ'.
לאחר סיום לימודיה, השתלבה לבארי בתעשיית הקולנוע הישראלית ובשנת 2010 הקימה יחד עם סער יוגב את חברת ההפקות בלאק שיפ הפקות סרטים בע"מ שתוך שנים מעטות זכתה להכרה בינ"ל.
בשנת 2013 התמודדה על מקום בכנסת ישראל מטעם מפלגת דעם בראשות אסמא אגבארייה זחאלקה.
בשנת 2014 במהלך מלחמת צוק איתן ובתגובה להפצצות הישראליות ברצועת עזה, שלחה מסר מצולם לתושבי עזה A Message to Gaza שהפך ויראלי וסוקר בתקשורת הבינ"ל אך למרות פניות מעשרות עיתונים, סירבה להתראיין בנושא למעט לשני בלוגים מחתרתיים באיראן ובטורקיה.
לבארי נשואה למפיק סער יוגב ולזוג שני בנים.
קריירה
בשנת 2005 התחיל שיתוף הפעולה המקצועי בינה לבין המפיק סער יוגב במהלך פסטיבל הקולנוע ירושלים ובשנת 2008 השניים התחילו להפיק יחד.
בשנת 2010 הקימה יחד עם סער יוגב את חברת ההפקות בלאק שיפ הפקות סרטים בע"מ. לבלאק שיפ יצאו מוניטין ישראלי ובינ"ל של חברת איכות סלקטיבית שאחראית להפקות שאפתניות שהוקרנו בפסטיבלים הטובים בעולם ובהם פסטיבל קאן, פסטיבל ברלין, פסטיבל ונציה, סיריס מאניה, טורונטו ועוד, נמכרו לעשרות טריטוריות וזכו לאהדת הביקורת והצופים.ות כאחד.