cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנג'לה באסט
עבודה כבמאית
בשנת 2015 התנסתה באסט לראשונה בתחום הבימוי כשביימה את סרט הטלוויזיה "ויטני" על-פי סיפור חייה של הזמרת המנוחה ויטני יוסטון, אותה גילמה השחקנית יאיא דה קוסטה. בשנה זו ביימה פרק מתוך הסדרה הדוקומנטרית "Breakthrough" בנשיונל ג'יאוגרפיק.
בשנת 2016 ביימה את הפרק השישי בעונה השישית של הסדרה "אימה אמריקאית: רואנוק", ואת הפרק התשיעי בעונה השביעית "אימה אמריקאית: הכת", כאשר בראשונה היא גם שיחקה.
חיים אישיים
באסט התחתנה בשנת 1997 עם שחקן הקולנוע קורטני בי ואנס, אותו פגשה בעת לימודיה באוניברסיטת ייל. לזוג שני ילדים אשר נולדו ב-2006.
יצחק נח
הרב חכם יצחק נח (7 ביולי 1888–1962) היה רב ואב בית דין של קהילות יהודיות בכורדיסטן, ורב מושב אלקוש שבגליל.
ביוגרפיה
נולד בכורדיסטן ב-7 ביולי 1888 (ראש חודש תמוז ה'תרמ"ח) לאליהו נח ולדינה, שהייתה נצר למשפחת ברזאני שהעמידה רבנים ושוחטים בקרב קהילות כורדיסטן במשך כ-400 שנים. בשנת 1893 (ה'תרנ"ג) החל ללמוד בתלמוד תורה בארביל שבכורדיסטן, שם הצטיין בלימודיו ושקידתו בלימוד התורה הפכה לשם דבר.
בשנת 1907 (ה'תרס"ז) קיבל הסמכה לשוחט ובודק על ידי דודיו הרבנים למשפחת ברזאני. תקופה קצרה לאחר מכן הוסמך גם על ידי חכם זכאי ברזאני ועל ידי מורו ורבו הרב אברהם אלכורדי, רב ואב בית דין של העיר ארביל. לאחר פטירת הרב אברהם אלכורדי בשנת 1918 (ה'תרע"ח), התמנה לרב ואב בית דין של העיר ארביל.
בשנת 1927 (ה'תרפ"ז) התמנה לרבה של כוי סנג'ק שבכורדיסטן. בעיר זו כיהן כרב עד שנת 1942 (ה'תש"ב), ומשם עבר לכהן כרבה של סולמניה שבכורדיסטן, עד עלייתו ארצה.
כך תואר את הרב יצחק נח ובן דודו הרב יצחק ברזאני בידי אחד מבני משפחתם:
הנהגותיו
עסק בחייו במקצועות הרבנות השונים, אך בישראל סירב לשמש כדיין. פסיקתו הונהגה בדרך כלל על פי הרב יוסף חיים, ודאג לשמר את מנהגיהם של יהודי כורדיסטן. עסק בקבלה ובקבלה מעשית כדוגמת כתיבת קמיעות, גורלות, וכדומה.
לקריאה נוספת
הרב משה הלל, תולדות יצחק - תולדות חייהם של הרב יצחק נח והרב יצחק ברזאני, 1994
נייר שעווה
נייר שעווה הוא נייר, שתכונתו היא דחיית מים ושומן בזכות אטימתו על ידי ציפוי שני צדדיו בשעווה.
המצאת נייר השעווה מיוחסת לממציא תומאס אדיסון.
לנייר זה שימושים בבישול - שכן מזון איננו נדבק אליו - וכן בעטיפת מזון (כגון כריכים ועוגיות) לשם שמירת טריותו. בתקופה המודרנית מוכרת גם גרסה של נייר זה, המצופה בסיליקון, בדומה לנייר אפייה. עם זאת, מקומו במטבח נתפס במידה רבה על ידי ניילון נצמד.
שימושים נוספים של נייר השעווה כוללים דפי מצע למדבקות נייר, כחומר גלם במלאכות-יד וכן לעטיפה לשם הבטיחות של סכינים כגון סכיני גילוח.
מרים וינטר
מרים וינטר, שנודעה גם בשם מריה אורלובסקי (באנגלית: Miriam Winter; 2 ביוני 1933 – 19 ביולי 2014) הייתה חוקרת ובמאית תיאטרון יהודיה אמריקאית ממוצא פולני. נודעה בעקבות ספר זיכרונות שכתבה אודות ילדותה בשואה בפולין.
קורות חיים
נולדה בלודז', פולין. הוריה היו טוביאס (טוביה) וינטר ומז'טה לז'ה (לאה) וינטר לבית קוהן. ב-1940 חייתה עם משפחתה בגטו ורשה, ובשנים 1940-1941 התגוררו באוז'רוב. מ-1941 עד סיום מלחמת העולם השנייה הוסתרה בבית אישה פולנייה, שינתה את שמה למריה, הפכה לקתולית, וכך שרדה. הוריה, אחיה הצעיר ורבים מבני משפחתה המורחבת נספו בשואה במחנה ההשמדה טרבלינקה.
במהלך המלחמה ולאחריה נדדה וינטר ברחבי פולין עם המשפחה שאצלה הוסתרה, ונדרשה לעבוד בעבודות שונות. ב-1948 עברה לבית יתומים בשצ'צ'ין, שם שבה לראשונה לספסל הלימודים בבית הספר; ב-1951 סיימה את לימודי בית הספר התיכון. בהמשך למדה תיאטרון בבית הספר הלאומי המתקדם לתיאטרון "ליאון שילר" בלודז', בו סיימה את לימודיה ב-1959. ב-1963 נישאה לרומק אורלובסקי, לו סיפרה לראשונה על זהותה היהודית.
ב-1969 היגרה לארצות הברית. ב-1992 קיבלה תואר דוקטור בתיאטרון מאוניברסיטת מדינת מישיגן, ועבדה שם כמרצה למשחק. לאחר מכן לימדה בקולג' ג'קסון, שם גם ביימה הפקות תיאטרון של מחזות כגון "אנטיגונה", "אונדין" ו"פר גינט".
וינטר נודעה בעקבות ספרה "רכבות: זיכרונות של ילדות חבויה במהלך מלחמת העולם השנייה" (1997). הספר מתאר את סיפור הישרדותה במהלך השואה כילדה שהוסתרה, והמחיר הפסיכולוגי ששילמה על שמירת זהותה מוסתרת וחבויה, אפילו מעצמה, בפולין שלאחר המלחמה.
לווינטר נולדו שני בנים. היא התגוררה עם משפחתה בג'קסון, מישיגן. נפטרה בגיל 81 בעקבות מחלת הסרטן.
מצודת כירכוכ
מצודת כירכוכ (בערבית: قلعة كركوك; בטורקית: Kerkük Kalesi) היא מצודה הממוקמת במרכזה של העיר כירכוכ בעיראק ונחשבת לחלק העתיק ביותר של העיר. המצודה ממוקמת על תל בגובה של כ-40 מטרים הנמצא, בסמיכות לנהר ח'אסה. מאמינים כי התל נבנה על ידי המלך אשורנצירפל השני בין 858-884 לפני הספירה כקו הגנה צבאי עבור העיר ערפה.
בין השנים 319 ועד 311 לפנה"ס בנה המלך סלאוקוס הראשון חומה חזקה עם 72 מגדלים סביב 72 הרחובות ושתי הכניסות למצודה. בתוך המצודה ממוקמת "הכנסייה האדומה" ובה עקבות של פסיפסים המקדימים את התקופה המוסלמית. הקירות המודרניים מתוארכים לתקופה העות'מאנית. מאמינים כי השליט טימור לנג ביקר במצודה בשנת 1393 במהלך מסעו הצבאי.
המצודה נחשבת על ידי תושבי העיר כאתר בעל ערך היסטורי רב וכמרכזה של העיר העתיקה. על המצודה ולמרגלותיה מרוכזים כמה מן השווקים ובתי התפילה המרכזיים של העיר וכמה מן השכונות הוותיקות שלה. לאורך התקופה העות'מאנית, היה רוב תושבי המצודה יהודים ונוצרים (שנקראו בטורקית Kale gavurları, "הכופרים של המצודה"). בנוסף בתוך שטח המצודה מרוכז מספר רב של אתרים היסטוריים ודתיים, ובהם מבנה קבר שמאמינים כי בו קבורים דניאל הנביא, חנניה, מישאל ועזריה.
בשנת 1990 הכריז סדאם חוסיין על קמפיין במטרה לייפות את המצודה המוקפת חומה. יש שסבורים כי כוונתו הייתה בעיקר להוציא ממנה 800-900 משפחות טורקמניות וכורדיות שהתגוררו בבתיה העתיקים. בשנת 1997 החריב השלטון העיראקי את המצודה על כל רבעיה והותיר בה רק מספר מועט של אתרים בעלי חשיבות דתית או מבנים בעלי חשיבות היסטורית. כל תושבי המצודה איבדו במהלך ההריסה את בתיהם ופונו ממנה לצמיתות. מאז החרבתה לא שוקמה המצודה ולא יושבה מחדש ועד היום היא ניצבת ריקה ושוממת.
מבנה המצודה
במצודה 4 דלתות או שערים: שניים בצידה המזרחי (שנקראים "הלוואג'ילאר" ו"יידי קיזלאר") ושניים בצידה המערבי ("טופּקאפּי" ו"טאשקאפּי"). היא מחולקת לשלושה רבעים: רובע מידאן (בצפונה), רובע קלעה ("המצודה"; במרכז) ורובע חמאם (דרום). כן נמצאים בשטח המצודה מספר מסגדים ומבני קבר ששרדו גם את החרבת המקום בימי שלטון הבעת'.
במרכז המצודה ממוקם מבנה של כיפה מתומנת כחולה (Gök kümbet). הסגנון האדריכלי הייחודי של המבנה מתאפיין בבנייה מלבנים, מטיח ומסיד. קירות הכיפה מעוטרים בצורות גאומטריות והיא ממוקמת במרחק הליכה משער טופקאפי, בצפון-מערבה של המצודה.
עונת 2006/2007 בליגת העל בכדורגל
עונת 2006/2007 בליגת העל הייתה העונה השמינית של ליגת העל כליגת הכדורגל הבכירה בישראל.
על ניצחון במשחק הוענקו שלוש נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו. הליגה כללה 12 קבוצות ששיחקו ביניהן במשך 3 סיבובים בני 11 משחקים כל אחד - 33 מחזורים בסה"כ. העולות החדשות שהצטרפו לליגת העל לקראת עונה זו היו מכבי הרצליה והכח עמידר רמת גן. העונה החלה ב-26 באוגוסט 2006 והסתיימה ב-26 במאי 2007. העונה הסדירה הסתיימה באליפות של בית"ר ירושלים, וקשר הקבוצה מיכאל זנדברג היה המבשל המצטיין בליגה עם 12 בישולים ונבחר לכדורגלן העונה בישראל. מלך השערים של העונה היה יניב עזרן (מועדון ספורט אשדוד) עם 16 שערים.
בסיום העונה הכח עמידר רמת גן והפועל פתח תקווה ירדו ליגה. הקבוצות שעלו מהליגה הלאומית לליגת העל בתום העונה היו עירוני קריית שמונה ובני סכנין.
ג'אי סינג השני
ג'אי סינג השני (3 בנובמבר 1688 – 21 בספטמבר 1743) הידוע בכינויו Sawai Raja Jai Singh היה השליט ה-29 של ממלכת אמבר (לימים ממלכת ג'איפור), בן לשושלת של שבט הקצ'ווהא הרג'פוטי, מייסדה של עיר הבירה החדשה והמבוצרת של ממלכתו, ג'איפור, בשנת 1727. הוא נולד באמבר ונהיה לשליט אמבר בגיל 11 לאחר מות אביו, רג'ה בישאן סינג ב-31 בדצמבר 1699.
בתחילת דרכו, ג'אי סינג שימש כ"מנסבדר", כלומר, כבעל דרגה בשירות האימפריה המוגולית. הקיסר המוגולי אורנגזב העניק לג'אי סינג הצעיר את התואר "סוואי", "אדם וחצי", כלומר, מי שעולה פי אחת ורבע על בני דורו ומכאן כינויו "סוואי ג'אי סינג".
המצב עם עלייתו לשלטון
כשג'אי סינג עלה לכס המלוכה באמבר, הוא התקשה לממן חיל של 10,000 פרשים. מצב זה נוצר במהלך 96 השנים הקודמות, רובה מקבילה לשלטונו של אורנגזב. במהלך תקופה זו, מלכי ג'איפור העדיפו דיפלומטיה על פני נשק במגעיהם עם המוגולים, היות שממלכתם שכנה בסמיכות לדלהי אגרה.
הרפורמה הדתית של ג'אי סינג
כחלק מהתנתקותו מהשלטון המרכזי בדלהי, ג'אי סינג שאף לחזור לשורשים הדתיים שלו, להינודאיזם אורתודוקסי יותר. הוא זימן לחצרו כהנים, ברהמינים רבים, שייעצו לו בענייני דת, בייחוד ברהמינים מבנגל.
הוא שם דגש על קיום הדהרמה, הסדר הקוסמי, באמצעות קיום טקסים וודיים שלא נערכו מאות שנים, כגון הוג'אפיה, הקרבת המיץ המקודש והאשוומדה, הקרבת הסוס, טקס אותו ג'אי ערך פעמיים, בציפייה כי הטקסים יביאו, בסופו של דבר, לביאתו של וישנו, בתור האווטאר שלו, קאלקי. ג'אי סינג תפש את עצמו כשליט הינדואי שחי במעבר שבין ה"קאלי-יוגה", כלומר התקופה הרעה ביותר, לבין ה"סאטיה-יוגה", תקופת הזוהר בה וישנו בכבודו ובעצמו.
לצד השקפת העולם הדתית, לג'אי סינג היו מטרות פוליטיות ברפורמה שלו. בימי הזוהר של האימפריה המוגולית, כוחו של מלך מקומי כמו ג'אי סינג, נבע מקשריו עם הקיסר, הן באופן סמלי, הן באופן צבאי והן באמצעות קשרי חיתון. משדעך כוחו של הקיסר, ג'אי סינג נאלץ למצוא הצדקה אחרת לשלטונו, הצדקה דתית המבוססת על מלך המקיים את הדהרמה. הרפורמה נתקלה בקשיים רבים, כיוון שמרבית האוכלוסייה בממלכתו, בפרט הברהמינים שבה, היו וואישנוויסטים, כלומר, ראו את בוישנו את האל הראשי ודגלו בבהקטי, דבקות באל, והתנגדות לקורבנות לצד ברהמינים שאוויסטים, חסידי שיווה. אף הוואישנוויסטים בממלכתו נחלקו לכיתות שונות ומסוכסכות. ג'אי סינג שאף ליצור האחדה, הומוגניזציה, של הדת בממלכתו לפי ראות עיניו, כך שתשרת הן את השקפתו הדתית והן את מטרותיו הפוליטיות ותתרום ליציבות שלטונו. הרפורמה התנהלה בימי חייו אך ככל הנראה זכתה להצלחה מוגבלת ונזנחה בידי יורשיו לאחר מותו ב-1743.
אסטרונומיה ומדע
ג'אי סינג היה חובב מושבע של מדע, בפרט אסטרונומיה ומתמטיקה. הוא יזם תרגום לסנקריט של עבודות שונות של אירופאים, במיוחד מיווניות, למשל של המדענים היוונים אוקלידס ותלמי.
הוא יזם בניה של מצפי כוכבים ברחבי הודו כולה, בפרט בעירו, ג'איפור ובעיר הבירה, דלהי. חלק ממצפי הכוכבים הללו עדיין פעילים במאה ה-21 ובעלי דיוק מרשים ביחס לתקופת בנייתם.
Watch the Throne
רקע וקידום
האלבום נועד במקור להיות מיני אלבום בעל 5 רצועות, אך באוקטובר 2010 חשף וסט בריאיון ל-MTV כי יהיה אלבום מלא. הפקת האלבום החלה בנובמבר 2010 בבאת' שבאנגליה, והמשיכה במספר אולפני הקלטה באוסטרליה, פריז, ניו יורק סיטי ולוס אנג'לס. המהדורה הדיגיטלית יצאה ב-8 באוגוסט ותאריך צאת האלבום הפיזי היה ב-12 באוגוסט. ב-4 ביולי האלבום היה זמין להזמנה מראש ב-Life + Times במהדורה המפוארת שלו עם 4 רצועות בונוס.
סינגלים
ב-6 בינואר 2011, הודיע קניה וסט דרך הטוויטר שלו כי הסינגל הראשון מן האלבום ייקרא H•A•M, ומפיק השיר יהיה לקס לוגר. H•A•M שוחרר ב-11 בינואר 2011 ולבסוף נכלל רק במהדורה המפוארת של האלבום. ב-20 ביולי, סינגל שיווקי, Otis, הושק בארצות הברית בתוכנית הרדיו של Funkmaster Flex ולאחר מכן התפשט ברחבי האינטרנט. את השיר הפיק קניה וסט, שסימפל בכבדות את קולו של זמר הנשמה אוטיס רדינג, מתוך שירו Try a Little Tenderness. יומיים אחר כך השיר יצא למכירה דיגיטלית ב-iTunes והוכרז כסינגל רשמי. Otis הגיע בהופעת הבכורה למקום ה-47 במצעד הבילבורד הוט 100, ולמקום ה-13 במצעד שירי הראפ של בילבורד, ובשבוע שאחריו הגיע למקום ה-12 במצעד הבילבורד הוט 100. עטיפות האלבום והסינגלים עוצבו על ידי המעצב האיטלקי ריקרדו טיסקי. הקליפ ל-Otis צולם בלוס אנג'לס, וביים אותו ספייק ג'ונז. וסט השיק את הקליפ ב-MTV ב-11 באוגוסט 2011. ב-13 בספטמבר Niggas in Paris נשלח לתחנות הרדיו הריתמיות והאורבניות בארצות הברית, ו-Why I Love You נשלח לתחנות המיינסטרים. אף על פי שלא יצא כסינגל, Who Gon Stop Me הגיע למקום ה-44 במצעד הבילבורד הוט 100 ב-24 באוגוסט 2011. Niggas in Paris הגיע בשיאו למקום ה-5 במצעד הבילבורד הוט 100.
הקלטות
באלבום ישנן הופעות אורח של ביונסה נואלס (אשתו של ג'יי זי), פרנק אושן ומיסטר האדסון. סוויז ביטז, שהפיק את הרצועה Welcome to the Jungle, סיפק קולות רקע לשיר, וקיד קאדי תרם לקולות רקע נוספים בשיר Illest Motherfucker Alive, רצועת בונוס מהגרסה המפוארת שבאלבום. המפיק האמריקאי מייק דין עשה מאסטרינג לאלבום לפני שיצא לאור.
את No Church in the Wild, השיר האחרון שהוקלט לאלבום, יזם ג'יי זי, קניה וסט, ו-88-Keys שהפיק אותו ביוני 2011. האמן והמפיק האמריקאי דה דרים שר פסקה בשיר באמצעות AutoTune. בפזמון של השיר That's My Bitch קוני מיטשל, ג'סטין ורנון מלהקת בון איבר, ואלי ג'קסון מלהקת La Roux מבצעים קולות רקע נוספים. בשיר The Joy שנמצא בגרסת הדלוקס של האלבום משתתפים קיד קאדי, צ'ארלי וילסון ופיט רוק.
ביקורות
Watch the Throne קיבל לרוב ביקורות חיוביות ממבקרי מוזיקה שונים, וקיבל ציון ממוצע משוקלל של 76 מתוך 100 ב-Metacritic, המבוסס על 29 ביקורות ממבקרי מיינסטרים. סטיב ג'ונס מעיתון USA Today שיבח את ה'כימיה' שבין הראפרים וכתב ש"היא מאפשרת לכל אחד לבנות את המרחב הסגנוני שלו, עם אספקת החצים הליריים הנוקבים בצורה קרירה של ג'יי זי, בעוד וסט הרגשי היותר משגשג באדרנלין ובשורות מחץ מתודלקות". אלקסיס פטרידיס מעיתון הגארדיאן ציינה כי "Watch the Throne ממשיך בתדירות גבוהה יותר את מצב הרוח של היצירתיות חסרת השקט של My Beautiful Dark Twisted Fantasy", אך הוסיפה "אם הכיוון המוזיקלי נראה כמו עבודתו של וסט, זה ראוי לציון שמילותיו של ג'יי זי טובות יותר". טום ברייהן מ-Pitchfork Media אמר כי "Watch the Throne פועל במיטבו כאשר ג'יי זי וקניה רק מדברים על כמה הם נהדרים" והוסיף כי "קניה הוא המנחה והכוח הברור של האלבום הזה. לאורכו, הוא מציג תעוזה שאין דומה לה". קלייר סודת' מטיים מגזין החמיאה ל'פרשנות החברתית והשפע' במילים שלו וכינתה אותו "אלבום דקדנטי להפליא על ידי שניים ממיטב אמני ההיפ הופ - גברים עם הרבה דברים לומר והרבה כסף לבזבז".
מגזין Q דירג את Watch the Throne במקום ה-6 במצעד "50 האלבומים הטובים ביותר של 2011". האלבום גם מועמד ל-2 פרסי גראמי בקטגוריות "אלבום הראפ הטוב ביותר" ו-"Best Recording Package" בטקס גראמי ה-54 שיערך ב-2012.
האלבום נכלל במספר רשימות שפרסמו גופי תקשורת שונים לסיכום האלבומים הטובים ביותר לשנת 2011, וסיכום האלבומים של העשור השני. כתב העת בילבורד דירג את האלבום במקום ה-24 ברשימתם "100 האלבומים הטובים ביותר של העשור השני". מגזין פיצ'פורק דירג את האלבום ברשימת "200 האלבומים הטובים ביותר של העשור השני" במקום ה-92. בשנת 2019, מגזין הרולינג סטון ערך את רשימת "100 האלבומים הטובים ביותר של העשור השני" ודירג את האלבום במקום ה-49. בשנת 2022 האלבום דורג במקום ה-77 ברשימת 200 אלבומי ההיפ-הופ הטובים ביותר בכל הזמנים של מגזין רולינג סטון.
מצעדים
בשבוע הראשון לצאתו מכר האלבום כ-436,000 עותקים כש-290,000 מהם דיגיטליים. זהו האלבום הרביעי הנמכר ביותר בשבוע הראשון לצאתו לשנת 2011, כשהאלבומים Born This Way של הזמרת ליידי גאגא (1.1 מיליון עותקים), Tha Carter IV של ליל ויין (964,000 עותקים) ו-Mylo Xyloto של קולדפליי (447,000 עותקים) מקדימים אותו. Watch the Throne שבר את שיא ההורדות הדיגיטלי של אלבום בשבוע הראשון לצאתו, שאותו החזיק האלבום Viva la Vida or Death and All His Friends של הלהקה הבריטית קולדפליי כשמכר כ-282,000 עותקים דיגיטליים בארצות הברית בשבוע הראשון להפצתו. בשבוע שאחריו נשאר האלבום במקום ה-1 במצעד הבילבורד 200 כשמכר כ-177,000 עותקים וחצה את קו 600,000 המכירות בארצות הברית. לאחר 21 ימים נשבר שיא המכירות הדיגיטליות שוב כשהאלבום Tha Carter IV של הראפר ליל ויין מכר בסך הכל כ-10,000 עותקים דיגיטליים יותר מ-Watch the Throne. ב-16 בספטמבר 2011, Watch the Throne הגיע למעמד אלבום פלטינה בארצות הברית כשמכר מעל 1,000,000 עותקים ברחבי ארצות הברית. Watch the Throne הוא האלבום השישי הנמכר ביותר בארצות הברית לשנת 2011.
בישול שדה
סוגי המזונות
סוגי המזונות המבושלים בחוץ שונים במידה מסוימת ממזונות שרגילים לבשל בבית, אך גם לסוג הפעילות שבמהלכה מתבצע הבישול יש תפקיד מפתח בקביעת סוגי המזונות.
אנשים המבשלים בחוץ כפעילות עצמאית ולא כחלק משהות ממושכת יותר בחיק הטבע יכולים לעשות שימוש במגוון רחב של מוצרים, שכן כל המצרכים זמינים להם בבית או בחנות סמוכה ואין צורך לדאוג לשימור המזון באופן מיוחד.
לעומתם מטיילים או חיילים השוהים ממושכות בטבע מוגבלים למזונות שאינם מתקלקלים ללא קירור ושנוחים לנשיאה בתרמיל. בפרט, מזונות בעלי תכולת נוזלים גבוהה, כגון ירקות, מזון מהחי וכדומה יכבידו על משאם ולכן יעדיפו מוצרי מזון יבשים או מזון מיובש. אנשים המתמצאים בענייני סיירות וכישורי הישרדות יעשו לעיתים שימוש במזון מן הטבע כגון צמחי בר אכילים, דגים וכדומה.
לאנשים השוהים בטבע לזמן ממושך תהיה העדפה למזונות עתירי אנרגיה שיספקו די אנרגיה לפעילות.
מזונות קלים לבישול, ובפרט אלו הדורשים רק מים לשם בישולם, זוכים לפופולריות בבישול בחוץ. בקבוצה זאת ניתן למנות אורז, פסטה למיניה, נקניקיות וסוגים שונים של ארוחות טלוויזיה.
חום ישיר
הדרך המסורתית לבישול בחוץ (ולמעשה דרך הבישול העתיקה ביותר הידועה לאנושות) היא בישול במדורה. הבישול נעשה באמצעות הנחת המזון בתוך המדורה, כגון תפוחי אדמה, או בישול באש המדורה כאשר המזון מוחזק באמצעות שיפוד. שימוש במדורה נפוץ גם עבור שיטות בישול נוספות. היתרון המרכזי של שימוש במדורה הוא ניצול משאבי הטבע ליצירת החום. למדורות יש גם חסרונות, סכנת שרפה, חוסר בחומר בעירה מתאים במקום הבישול ובאזורים רבים חל איסור חוקי על הבערת מדורות.
בישול בסיר
בפרט בתרמילאות, בישול בסיר היא שיטת בישול רווחת בחוץ, והיא משמשת לחימום מזון ועיבודו, להכנת משקאות חמים או הרתחת המים לבדם לשם עיקורם. בישול בסיר יכול להיעשות על גבי מדורה או על גבי גזייה. סירים ייעודיים לבישול בחוץ יהיו עשויים מחומרים קלים על מנת להקל את נשיאתם, בפרט רווח השימוש בסירי אלומיניום.
צלייה
צלייה היא כנראה הדרך הפשוטה ביותר לבישול במדורה והיא נעשית לרוב באמצעות החזקת המזון מעל האש באמצעות שיפודים. בפרט יש לציין צליית נקניקיות ומרשמלו בדרך זו.
קצת פחות פשוט, אך יותר נפוץ, היא צלייה באמצעות מנגל, צליית המזון על גבי רשת ברזל שמתחתיה גחלים לוחשות.
טיגון
אמנם הטיגון אינו דרך פופולרית במיוחד לבישול בחוץ אך יש העושים שימוש גם בטיגון. בפרט משתמשים בשיטת בישול זו עבור מאכלי ים שונים הניצודים בטבע. כמו כן יש המכינים חביתיות וחביתות.
מחבתות לשימוש בטיולים עשויות להיות ללא ידית לשם חיסכון במקום בתרמיל. שימוש במחבתות מסוג זה נעשה בעזרת כלי דמוי צבת המשמש להזזת המחבת.
ראשית חינוך השדה בישראל
כבר בשנות ה-40 של המאה ה-20 פעל נגה הראובני במסגרת שרות ההגנה ל"חינוך שדה", שעיקרו הכרת טבע הארץ לצורך שימושים מעשיים בשטח, ובכלל זה בישול שדה. עם הקמת צה"ל היה לראש מדור חינוך שדה בחיל החינוך לאחר שחרורו הקים את נאות קדומים המקיימת הדרכות בחינוך שדה לתלמידים ולציבור הרחב.
כיום בישולי שדה מהווים אמצעי חינוכי במסגרת החינוך הבלתי פורמלי הנהוג בעיקר בתנועות נוער, ואכן ניתן באמצעותם להשיג רבים ממאפייני החינוך הבלתי פורמלי.
יישום עקרונות חינוכיים נוספים
עקרונות חינוכיים נוספים באים לידי ביטוי בשימוש בבישולי שדה:
מינות (נצרות)
בנצרות, כמו ביהדות, התפתחו סיעות שהתייחסו לחלק מעיקרי האמונה, ודחו חלק אחר. כבר מראשית ימיה של הנצרות החלו להיווצר סיעות שדגלו בתורה מעט שונה מהמסורת המרכזית. הנצרות האורתודוקסית דחתה מעליה כל גורם בעל השפעה שהוביל את דרך הנצרות לשביל אחר, וראתה בסיעות אלה משום "מינות". המילה למינות ביוונית היא hairetikos, כלומר היכולת לבחור.
ההיסטוריה של כתות המינות בנצרות מתחילה עם הנצרות עצמה. כיוון שעבר זמן ניכר מהיווסדה של הנצרות ועד לגיבוש כללי הדוֹגמה הנוצרית, הספיקו לצמוח כתות רבות שדרכן הייתה שונה במידה זו או אחרת מן הדרך השלטת. המינים הראשונים היו אלו שתבעו להוסיף לחייב גויים שביקשו להתנצר בשמירת תורה ומצוות, בייחוד ברית מילה וכשרות; השליח פאולוס הוקיע אותם בחומרה.
צד אחר של המינות נעוץ בכתות הגנוסטיות, שקבלו על עצמן את הנצרות אולם המשיכו להחזיק בדעות מיסטיות שהנצרות דחתה. ימיה של הגנוסיס עתיקים מאלו של הנצרות. הכתות הגנוסטיות חשבו שניתן לשלב בין השתיים, אך השקפה זו נדחתה על ידי אבות הנצרות.
האמונה בישו כבן האלוהים ובישועה על ידיו, הצמיחה אף היא כתות מינות רבות, שנבדלו זו מזו בגרסאות השונות שלהן לתאולוגיה הנוצרית, שעיקריה הונחו כמה מאות שנים לאחר מכן בוועידות האקומניות, בעיקר בוועידת כלקדון.
בימי הביניים קמו כתות מיניות שמצען היה יותר חברתי מאשר דתי. אנשי דת שמאסו בנזירים החיים על חשבון העניים, קראו לחזרה אל הנצרות הקדומה ואל המקורות שבכתבי הקודש.
במאה ה-12 ניבא נזיר ציסטרציאני בשם יהויקים מפיורה, כי יבוא עידן חדש לרוח ישו ותורתו משכה את הפרנציסקנים. בהשראת חזיונותיו קמה תנועת הספיריטואליסטים. הספיריטואליסטים, שסיעה מתוכם נודעה גם כ"אחים הזוטרים" או "הקטנים" (Fraticelli), הטיפו לעוני ואביונות. תנועתם הוקעה כמינות ונרדפה על ידי האינקוויזיציה הקדושה. היא פתחה עידן חדש של מינות שהתבססה על פשוטי העם, מאחר שקראה לחיות בעוני ולא להחזיק נכסים, משום שזו הייתה דרך האביונות של ישו - לדעתם. האפיפיור יוהנס ה-22 ציווה לגרש את הספיריטואליסטים ולאסור את מנהיגיהם.
באותה תקופה צמחה כת מינות, שנקראה קתרים (=טהורים) או "אלביגנזיים" (על שם העיר אלבי, ממנה יצאו), שצצה על רקע מחאה חברתית והגיעה לידי אלימות ושפיכות דמים ורק בהתערבות כוחות מדיניים היא נבלמה. הקתרים ניסו לענות על בעיית הרוע בעולם בעזרת פיתוח תורת שתי הרשויות - הטוב והרע (שהגיעה מבולגריה ללנגדוק). היו ביניהם שהאמינו כי הרע הוא נצחי והוא שווה לכוח הטוב, אין בחירה חופשית והאדם יכול להיגמל רק בחסד האל וברחמיו. היו ביניהם שהאמינו בנפילת המלאכים לארץ על ידי השטן, ולדעתם הרע אינו נצחי, אך שולט הוא בעולם ואילו הנשמות יכולות להושיע את עצמן (בחירה חופשית). הקתרים הסתייגו מעולם החומר ומחיי המין. היו ביניהם שהאמינו כי ישו נוצר מחומר שמיימי והופיע כתינוק בבית לחם, ולא נולד מרחמה של מרים.
האפיפיור אינוקנטיוס השלישי, יזם את מסע הצלב נגד האלביגנזים ולאחר מצור ממושך על העיר בזייה (בדרש בפי היהודים), נהרגו אלפי נצורים בשנת 1209. על רקע מאורעות אלו כתב אומברטו אקו את ספרו "שם הוורד".
המכשיר שהכנסייה הנוצרית השתמשה בו במלחמתה נגד המינות היה האינקוויזיציה. במוסד זה חקרו את כל אלו שנחשדו בכפירה, עינו אותם ואף הוציאו אותם להורג. יש לציין שהאינקויזיציה לא פעלה נגד דתות מונותאיסטיות אחרות, אלא רק כלפי מתנצרים שנחשדו בכך ששמרו אמונים לדתם הקודמת.
בתקופת הרפורמציה, נחשבה הנצרות הפרוטסטנטית למינות, אולם לאחר שנים ארוכות של מלחמות לא יכלה הכנסייה להדבירה ונאלצה להשלים עמה.
התחנה המרכזית של הרצליה
התחנה המרכזית של הרצליה הייתה מסוף האוטובוסים המרכזי של העיר הרצליה, והיא שכנה במרכז החלק המזרחי של העיר, מאז 1959 ועד להריסתה בשנת 2017, לשם החלפתה בשכונת מגורים. התחנה תוכננה על ידי האדריכל נחום שני והייתה התחנה המרכזית הראשונה שבה תוכננו מראש שטחי מסחר.
הקמה
בשנת 1959 התקיים טקס החניכה של התחנה, שהוקמה לענות על צורכי המושבה המתפתחת, בהשתתפות שר התחבורה משה כרמל, שציין לשבח את אגד על הקמת התחנה. יושב ראש מועצת הרצליה בן ציון מיכאלי חנך את התחנה. הטקס נוהל על ידי ראש המחלקה ליחסי ציבור של אגד, יצחק גורן.
מתקני התחנה
צורתה של התחנה הייתה כשל מלבן באורך של 250 מטר ממזרח למערב, וברוחב של 100 מטר מצפון לדרום. מצפון היא גבלה ברחוב העצמאות, ממזרח ברחוב בן-יהודה, ומדרום בשורת בתי מגורים הניצבים ברחוב רמב"ם. בצדה המערבי של התחנה, הסמוך לרחוב בן-גוריון, שכן מבנה התחנה, ויתר שטחה היה למעשה מגרש חניה גדול לאוטובוסים, שהכניסה אליו הייתה מצידו הצפוני. בפינתו הדרום-מזרחית של המגרש ניצב מוסך גדול לטיפול באוטובוסים ובדרומו תחנת דלק ותחנת שטיפה לאוטובוסים. ליד מסופי האוטובוסים פעל מרכז מסחרי. התחנה הייתה שייכת לחברת "נצבא החזקות 1995 בע"מ" (בעבר "נצב"א" - נכסי צאן ברזל אגד).
מבנה התחנה היה מבנה מלבני באורך של 100 מטר מדרום לצפון וברוחב של כ-35 מטר ממזרח למערב. המבנה היה עשוי מבטון והיה בן קומה אחת. סביבו הייתה אכסדרה הנתמכת בשורת עמודים אדומים, הערוכים בזוגות. המבנה חולק לשני חלקים על ידי מעבר רוחבי מקורה. בחלק הצפוני והקטן יותר מספר חנויות שלהן עליית גג קטנה ששימשה לאחסון, ובחלק הדרומי שכנו מספר חנויות שפנו אל שדרות בן-גוריון ואל המעבר המקורה, וכן משרדי התחנה. רוב חלקו זה של המבנה היה למעשה חצר פנימית לא מקורה (פאטיו) ששימשה כמגרש כדורסל וכדורגל, ובשל היותו מוקף בקירות מכל צדדיו, אין הוא ניצפה אלא ממשרדי הנהלת התחנה. לדברי הנהגים בתחנה, המגרש שימש את נהגיה ועובדיה למשחקי כדורגל וכדורסל, אולם בעקבות מספר מקרי פציעה שגרמו לשיבושים בסידור העבודה, החליטה הנהלת התחנה שלא להתיר את השימוש בו. בהמשך המגרש שימש את קהילת חב"ד בעיר, בעיקר לפעילות נוער. על גג התחנה ניצבו אנטנה גבוהה ששימשה את "אגד", ושתי אנטנות של מפעילי טלפון סלולרי.
שנים-עשר רציפי התחנה שכנו לאורך עמדות חניה אלכסוניות ומקורות ממזרח למבנה התחנה. העלייה אל האוטובוסים החונים ברציפים הוסדרו על ידי גדרות ברזל, ורציפים אלה, כמו גם שני רציפים מאולתרים נוספים, בסמוך לשני הרציפים הקיצוניים, שירתו את אוטובוסי "אגד" ו"מטרופולין".
שירותי התחנה
תחנת האוטובוס המרכזית של הרצליה הייתה תחנת האוטובוסים הגדולה והחשובה בשרון הדרומי, ותחנת האוטובוסים המרכזית של רעננה, השוכנת סמוך לצומת רעננה, הייתה כפופה לה. בתחנה עבדו כ-140 עובדים, 30 מהם בסניף רעננה, ובהם נהגים, סדרנים, אנשי תחזוקה, רכז, פקח ומנהל התחנה. לתחנה השתייכו כ-130 אוטובוסים, ש-30 מהם פועלים בסניף רעננה. בתחנת הרצליה עברו מדי יום אלפי נוסעים במאות אוטובוסים, הן בקווים העירוניים בתוך העיר הרצליה, והן בקווים הבינעירוניים המוליכים אל ירושלים, תל אביב, רמת השרון, רעננה, הוד השרון, כפר סבא, רמת גן, בני ברק, פתח תקווה, נתניה, תל השומר, שפיים וגעש.
לאחר סגירת התחנה מרבית הקווים אשר הסתיימו בה עברו למסופי תחבורה אחרים כגון המסוף בשכונת לב הפארק ברעננה והמסוף בתחנה הרכבת הרצליה. בנוסף בוצע ארגון מחדש של קווים העירוניים בהרצליה עם סגירת התחנה.
הריסה והעתקה
בשנת 1999 חתמה חברת "נצבא", בעלת התחנה (אז חברת בת של אגד) על הסכם עם קיבוץ גליל ים לרכישת 60 דונם, לצורך הקמת מרכז תחבורה חדש בהרצליה, סמוך לצומת שבעת הכוכבים. הפרויקט שביקשה להקים על הקרקע כלל גם בניית שטחי משרדים ומסחר בעלות כוללת של 50 מיליון דולר. במקביל ביקשה נצבא להקים פרויקט למגורים בשטח התחנה הקיימת. התחנה החדשה תוכננה להיות מחוברת במעבר תת-קרקעי לתחנת הרכבת החדשה של הרצליה שתוכננה באותה עת. יישום הפרויקט התעכב שנים רבות עקב סכסוך עם עיריית הרצליה על היקף הבנייה בשני הפרויקטים (הריסת התחנה ובניית התחנה החדשה). מסיבה זו, נמנעה נצבא מלשפץ ותחזק כנאות את מבנה התחנה המיושן.
ביולי 2013 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובניה בתל אביב תוכנית של חברת "נצבא" להקמת מבני מגורים, מבני ציבור ושטחי מסחר על שטח התחנה המרכזית. במקום ייבנו שני מגדלים בגובה 24 קומות ועוד 3 מבני מגורים בגובה 10 קומות, שיכללו בסך הכל 340 דירות חדשות. שטח התחנה ששימש כחניון לאוטובוסים חדל לפעול, אך חלק התחנה ששימש את הנוסעים המשיך לפעול. בדצמבר 2015 קבעה שמאית ששווי מתחם התחנה, בעקבות אישורו לבנייה, הוא 232 מיליון ש"ח. בתחילת מאי 2016 הוכרז מבנה התחנה המרכזית כמבנה מסוכן שהכניסה אליו אסורה. ב-29 ביוני 2017 החלו עבודות הריסתה של התחנה, ובסוף 2018 החלה הקמתה של שכונת מגורים על שטח התחנה. אכלוס פרויקט המגורים בתחנה החל במהלך שנת 2021.
בינואר 2019 ועדת המשנה לתכנון ובנייה של עיריית הרצליה אישרה הקמת חניון ציבורי בחלק מהשטח שעליו פעלה התחנה.
עיריית הרצליה מתכננת להקים מרכז לחקר שינויי האקלים בחלק משטח התחנה.
דיוויזיית הצנחנים החמישית (ורמאכט)
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באפריל 1944, והועמדה תחת פיקוד גוסטב וילקה. במהלך המערכה בנורמנדי רק רגימנט הצנחנים ה-15 של הדיוויזיה היה כשיר ללחימה, ולחם לצד דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17. הדיוויזיה ספגה אבדות כבדות בנורמנדי, ולאחר מכן נסוגה להולנד לצורך שיקום הדיוויזיה. בספטמבר 1944 לחמו כוחות הדיוויזיה בהולנד במהלך מבצע מרקט גארדן נגד הדיוויזיה המוטסת ה-82, ובמהלך הקרב על הבליטה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-85 במסגרת הארמייה השביעית. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות בגרמניה כחלק מהארמייה השביעית ומארמיית הפאנצר השישית, וב-12 באפריל 1945 נכנעו כוחות הדיוויזיה בכיס הרוהר.
אווטאר: כשף האוויר האחרון – סוקי, לבד
אווטאר: כשף האוויר האחרון – סוקי, לבד (באנגלית: Avatar: The Last Airbender – Suki, Alone) הוא הרומן הגרפי האחד עשר בזיכיון האמריקאי "אווטאר: כשף האוויר האחרון" הספר מתמקד בסוקי ומתרחש בין פרקי "הימים האבודים של אפה" ו"הסלע הרותח" בסדרת הטלוויזיה "אווטאר".
הספר נכתב על ידי פיית' ארין היקס יחד עם טים הדריק, ויצא לאור ב-27 ביולי 2021 על ידי דארק הורס קומיקס.
רקע עלילתי
במהלך חיפושיה אחר אחר אווטאר אנג, מגלה אזולה את מנהיגת לוחמות הקיושי, סוקי, לאחר שזאתי מצאה את אפה, הביזון המעופף שאבד לאווטאר.
עלילה
בפלאשבק מילדותה, נראות סוקי וחברותיה מציצות לאימוני לוחמות הקיושי, סוקי מצהירה כי היא רוצה להיות לוחמת קיושי כשתגדל. לאחר שמינגשיה חברתה, ניסתה ללא הצלחה לשכנע את מנהיגי האי קיושי, אי שהופרד משאר יבשת ממלכת האדמה על ידי אווטאר קיושי, לאפשר חיבור, תקשורת ומסחר עם שאר הממלכה, מה שגם יציל את התושבים מבצורת. היא עוזבת את האי קיושי מכיוון שהיא רוצה "לחוות חוויות מבחוץ" ונפרדת מסוקי בדמעות.
לאחר סיום תקופת הבצורת, ולאחר שאווטאר אנג עבר באי קיושי, עוזבות סוקי וחברותיה לוחמות הקיושי עליהן פיקדה את האי. בהגיהן ל"מפרץ הירח המלא" פוגשת סוקי לראשונה את מינגשיה.
בהווה, לאחר שאחד הסוהרים שם לב לירק בחדר האוכל, מתפתח עימות אלים בין האסירים והסוהרים שלאחריו נלקחת סוקי לצינוק. לאחר שיצאה, היא מגלה כי ביו היא זאת שסיפרה למנהל הכלא על קיומה של הגינה. לאחר שהיא חוזרת לחדרה ומתחילה לבכות, אווטאר קיושי מתגלה בפניה ואומרת לה:. מייד לאחר מכן, נראים צוקו וסוקה על גבי כדור פורח, בדרכם לחלץ אותה.
הפקה והוצאה לאור
הספר נכתב על ידי פיית' ארין היקס וטים הדריק, אשר לקח חלק גם בכתיבת סדרת הטלוויזיה "אווטאר", ביניהם את הפרקים "העריק", "עיר החומות והסודות" ו"הצד האפל של הירח". הספר אוייר על ידי פיטר ורטמן ונצבע על ידי אדל מאטרה.
בתחילה תוכנן הספר לצאת ב-22 ביוני 2021, אך מאוחר יותר התאריך נדחה והוא יצא לאור ב-27 ביולי על ידי דארק הורס קומיקס.
"סוקי, לבד" הוא הרומן הגרפי השלישי והאחרון בזיכיון שאינו טרילוגיה, יחד עם "אווטאר: כשף האוויר האחרון – קטרה וכסף הפיראטים" ו"אווטאר: כשף האוויר האחרון – האקדמיה של טוף בייפונג" אשר כולם נכתבו על ידי ארין היקס וטים הדריק. ב-15 בנובמבר 2022 מתוכנן לצאת ספר בשם "Team Avatar Treasury" שיאגד את שלושת הספרים תחת כריכה אחת.
קבלה
ברנטון סטיוארט מ-CBR כתב כי למרות הנוהג של כי פרטי העלילה בקומיקסים הם מקבילים למתרחש בסדרת הטלוויזיה, בספר מתואר האי קיושי ככזה התלוי בלעדית בחקלאות בעוד שבסדרה המקורית הוא מוצג ככפר דייגים. כמו כן הוא ציין כי בקומיקס חסרה מידה רבה של אקשן וגיוון וכי הוא לא ענה על צפיותיהם של מעריצי הסדרה .עם זאת, מבקרים אחרים שיבחו את הבחירה להתמקד בדמותה של סוקי, את ההומור המשולב היטב בעלילה ואת ההשתלבות המתאימה עם תחילתו של הפרק "הסלע הרותח" בסדרת הטלוויזיה.
Coming Home
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מזרח ירושלים
מזרח ירושלים (בערבית: القدس الشرقية) או ירושלים המזרחית הוא כינוי פוליטי-מדיני, לשטח של 70 קמ"ר בקירוב הנכלל בגבולותיה המוניציפליים של ירושלים, ונמצא מעבר לקו הירוק. מבחינה גאוגרפית שטח זה כולל לא רק את אזוריה המזרחיים של העיר אלא גם את הצפוניים והדרומיים. ההבחנה בין מזרח ירושלים למערב ירושלים נוצרה במלחמת העצמאות, עם חלוקת השליטה בעיר בין ישראל לירדן. אזור מזרח ירושלים סופח לישראל בעקבות מלחמת ששת הימים בצו סדרי השלטון והמשפט (מס' 1) תשכ"ז-1967. המונח המצומצם כולל רק את השכונות הערביות של העיר, הממוקמות בעיקר במזרחה.
השטח כולל, בנוסף לשטחה של ירושלים שנכבש על ידי הצבא הירדני והיה בשליטת ירדן בשנים 1948–1967, גם עיירות וכפרים שעד אז לא נחשבו כחלק מירושלים. למעשה, השטח שהיה כפוף לעיריית ירושלים הירדנית כלל רק 6.4 קמ"ר. כלומר, 91% משטח מזרח ירושלים לא נכלל באזור זה לפני יוני 1967.
ב-2012 מנתה אוכלוסיית מזרח ירושלים כ-498,000 תושבים (כ-61% מאוכלוסיית העיר) מהם כ-289,000 (58%) ערבים-מוסלמים, כ-194,000 אלף (39%) יהודים, וכ-11,000 (2.3%) ערבים-נוצרים.
ב-2020 מנתה אוכלוסיית מזרח ירושלים כ-595,400 תושבים (כ-63% מאוכלוסיית העיר) מהם כ-361,700 ערבים וכ-233,700 יהודים.
גאוגרפיה
בשפה היומיומית, מתייחס המונח "מזרח ירושלים" בעיקר לשכונות הערביות במזרח העיר. מיד לאחר כיבוש מזרח ירושלים והגדה המערבית במלחמת ששת הימים החילה ממשלת ישראל את החוק הישראלי על מזרח ירושלים בהתאם ל. החוק הישראלי הוחל על השטח שהרשויות הירדניות הגדירו כשטח המוניציפלי, ובנוסף על כפרים, עיירות ושטחים פתוחים הסמוכים לו.
על פי ההגדרה הפוליטית של "מזרח ירושלים", היא כוללת לא רק את השכונות הערביות במזרח העיר, אלא את כל השטחים שסיפחה ישראל ב-1967 לתחום המוניציפלי של ירושלים ממזרח, מדרום ומצפון לעיר ובכלל זה העיר העתיקה, הר הזיתים, הר הצופים שמחוץ למובלעת הר הצופים, אזור סילואן (כפר התימנים בשילוח), ואדי ג'וז, ג'בל מוכאבר, א-טור, שרפאת, חלק מבית צפאפא, חלק מאבו דיס, שועפאט, בית חנינא ואזור עטרות וקלנדיה בצפון ירושלים, וכן השכונות היהודיות שנבנו בשטחים אלה לאחר מלחמת ששת הימים, כגון רמות, גילה, נווה יעקב, תלפיות מזרח (המכונה "ארמון הנציב"), חומת שמואל, פסגת זאב ועוד.
עתיד מזרח ירושלים הוא נדבך משמעותי ביותר במחלוקת על עתידה של העיר ירושלים כולה, והוא מהווה חלק משמעותי בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
לפני קום המדינה
מאז אמצע המאה ה-19, מרבית תושבי ירושלים היו יהודים. לפני מלחמת העולם הראשונה היו בירושלים כ-70,000 תושבים, מתוכם כ-45,000 יהודים. ערב מלחמת העצמאות גרו בירושלים כ- 100,000 תושבים יהודים לעומת כ 65,000 תושבים ערבים.
בראשית המאה ה-20 התרכזו מרבית תושביה היהודיים של ירושלים בעיר העתיקה. רובם התגוררו ברובע היהודי, אך חלקם גרו באזורים אחרים בהם חצר ראנד, וחצר גליציה שברובע המוסלמי וכפר השילוח שבמורדות הר הזיתים. בעקבות מאורעות תרפ"ט ועוד יותר בעקבות מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, ברחו מרבית היהודים מבתיהם במזרח ירושלים, והמעטים שנשארו, כ-1,700 איש, התרכזו אך ורק ברובע היהודי. בתיהם של הבורחים נשדדו ונבזזו על ידי התושבים הערבים. במהלך מלחמת העצמאות הצבא הירדני כבש את כל הרובע היהודי ואסר את התושבים היהודים שנותרו. חלקם נלקחו בשבי וחלקם גורשו למערב ירושלים, ולא נותרו יהודים במזרח ירושלים.
השלטון הירדני
על פי הצעת תוכנית החלוקה של האומות המאוחדות (האו"ם) משנת 1947, הייתה העיר ירושלים אמורה להיות חלק משטח בין-לאומי בניהול האו"ם, אולם התוכנית לא התקבלה ולא יושמה בפועל. לאחר מלחמת העצמאות שלטה ישראל בחלקיה המערביים של העיר ירושלים (אזור מרבית השכונות היהודיות) ובאזור הר הצופים, ואילו ממלכת ירדן שלטה בעיר העתיקה ובשכונות המזרחיות של העיר, בהם גם הרובע היהודי, שתושביו היהודים גורשו לישראל. בשנת 1950, סיפחה ממלכת ירדן את הגדה המערבית ומזרח ירושלים בתוכה, והחילה עליהם את החוק הירדני. סיפוח זה הוכר רשמית רק על ידי בריטניה, ורוב מדינות העולם קיבלו אותו דה-פקטו.
במהלך השלטון הירדני איבדה ירושלים המזרחית את מעמדה מתקופת המנדט כעיר מרכזית, והפכה לעיר-סְפר. חרף סעיף בהסכמי רודוס (1949) שהבטיח גישה חופשית למקומות הקדושים, מנע השלטון הירדני כניסת ישראלים למקומות הקדושים ליהודים, והתיר לתיירים בני דתות אחרות לצאת מהחלק הירדני של העיר אל החלק הישראלי – אך לא להיכנס אליו מישראל. בנוסף, במהלך המלחמה, הרס השלטון הירדני את בתי הכנסת העתיקים ששימשו את היהודים במקום, בהם בית הכנסת החורבה ובית הכנסת תפארת ישראל, בניסיון למחוק כל זכר להיסטוריה היהודית במקום. בסך הכל, הרסו הירדנים 58 בתי כנסת בשטחים שכבשו מידי ישראל וכן הרסו את היישובים היהודיים שבצפון מזרח ירושלים - עטרות ונווה יעקב.
במהלך שנות שלטונם במזרח ירושלים, הרסו הירדנים כ-38,000 מצבות בבית הקברות היהודי בהר הזיתים. רוב המצבות נהרסו במהלך בנייתו של בית המלון אינטרקונטיננטל ובמהלך סלילת הכביש ליריחו. גישת יהודים למקום נאסרה באופן גורף.
יחסם של הירדנים לנוצרים
השלטון הירדני התיר לנוצרים להמשיך להתגורר במזרח ירושלים וכן התיר להם גישה למקומות הקדושים להם, אך הצר את צעדיהם בדרכים רבות. ב-1953 אסר השלטון הירדני על הנוצרים לרכוש אדמות בסמוך למקומות הקדושים ומאוחר יותר, הרחיב את האיסור לכל שטח ירושלים. ב-1955, הוכפפו כל בתי הספר במזרח ירושלים למשרד החינוך הירדני. צעד זה חייב את בתי הספר הנוצריים לקיים את הלימודים בערבית, לקיים לימודי קוראן ולהעביר את יום החופשה השבועי, מיום ראשון ליום שישי- בהתאם לנוהג המוסלמי. צעדים אלו ואחרים, גרמו לכך שמספר הנוצרים במזרח ירושלים, ירד במהלך השלטון הירדני מ-25,000 ל-12,600.
שלטון ישראלי
מיד אחרי מלחמת ששת הימים החילה ממשלת ישראל את החוק הישראלי על מזרח ירושלים לפי צו בהתאם ל. החוק הישראלי הוחל על השטח שהרשויות הירדניות הגדירו כשטח המוניציפלי (6.4 קמ"ר), ובנוסף על כפרים, עיירות ושטחים פתוחים הסמוכים לו (64 קמ"ר). תושביה הערבים של מזרח העיר קיבלו מעמד של תושבי קבע; שכונת המוגרבים, הסמוכה לכותל המערבי, נהרסה כדי לפנות מקום לרחבת הכותל. מרבית הקהילה הבינלאומית אינה מכירה בהחלת החוק הישראלי ורואה במזרח ירושלים חלק מהשטחים שמעמדם שנוי במחלוקת, ובשכונות היהודיות שהוקמו בה – התנחלויות. לפי פסיקת בית המשפט העליון, חוקי מדינת ישראל חלים במלואם גם על מזרח ירושלים כחלק בלתי נפרד ממדינת ישראל, ולכן דין החלת החוק הישראלי כסיפוח.
בשנת 1980 נחקק חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל, המכריז : "ירושלים השלמה והמאוחדת היא בירת ישראל". בעקבות חקיקת החוק החליטה פה אחד מועצת הביטחון של האומות המאוחדות (בהימנעות ארצות הברית) את החלטה 478 הקובעת כי החוק מהווה הפרה של המשפט הבינלאומי.
רביעיית סמטאנה
רביעיית סמטאנה הייתה רביעיית מיתרים צ'כית שפעלה בין השנים 1945–1989.
מזרח ירושלים
שלטון ישראלי
בשנת 1988 הכריזה ירדן כי היא מוותרת על כל תביעותיה לריבונות ביהודה ושומרון (ואגב כך, שללה את אזרחותם הירדנית של הפלסטינים המתגוררים בה). עם זאת בהסכם השלום שנחתם בינה לבין ישראל ב-1994 הובטח לה מעמד מיוחד במקומות הקדושים בירושלים. הירדנים הצהירו כי אופיו של מעמד זה ייקבע בתיאום עם הפלסטינים.
הסכם אוסלו שנחתם ב-13 בספטמבר 1993 לא הציג פתרון לסוגיית מעמדה של ירושלים ודחה את ההכרעה להסכם מאוחר יותר בין ישראל לרשות הפלסטינית. סקר שפורסם בראשית 2011 טען כי אחוז נכבד מתושבי מזרח ירושלים מעדיפים לחיות תחת שלטון ישראלי בכל הסדר עתידי וחלקם אף מוכנים להעביר את מקום מגוריהם כדי להישאר אזרחים ישראלים במקרה שהשטח יועבר לרשות הפלסטינית.
בעקבות האינתיפאדה השנייה הוחלט להקיף את ירושלים, ובכלל זה מזרח ירושלים, ואף שטחים נוספים ממזרח לה שלא סופחו רשמית לישראל, בגדר ההפרדה על מנת למנוע פיגועי טרור בעיר. פרויקט זה מכונה "עוטף ירושלים". בנוסף לכך, צה"ל הקים מספר מחסומים בין ירושלים המערבית למזרח ירושלים.
באמצע שנת 2014 החלו מהומות במזרח ירושלים, שבהן פגעו ערבים בתושבי השכונות היהודיות. המהומות כללו שלושה אירועי ירי: הראשון בשכונת מעלה הזיתים, השני בשכונת נוף ציון ובמקרה השלישי נורה חייל צה"ל בשכונת ואדי אל-ג'וז ונפצע קשה.
ערביי מזרח ירושלים
מוצאם של חלק מערביי מזרח ירושלים הוא מיהודה ושומרון, ובפרט מחברון. לצידם ישנן במזרח ירושלים משפחות ירושלמיות ותיקות, בהן נשאשיבי, חוסייני ונוסייבה ולאחר 1967 נוספו גם משפחות ערביות רבות שעברו מצפון הארץ.
מ-1967 עד סוף המאה ה-20
לאחר מלחמת ששת הימים והחלת החוק הישראלי על מזרח ירושלים, הוענק מעמד של תושבי קבע לכ-70,000 ערבים במזרח העיר שהיו בה בעת מפקד אוכלוסין שהתקיים ביוני 1967, והם נושאים תעודות תושב כחולות.
ערביי מזרח ירושלים רשאים לקבל אזרחות בישראל בהתאם לחוק האזרחות, תשי"ב-1952. אזרחות מכוח התאזרחות על פי ס' 5, שהוא ההליך הנפוץ, מחייבת, בין היתר, הצהרת נאמנות, אי החזקת אזרחות זרה וידיעה בסיסית של השפה העברית. התאזרחות כפופה לשיקול דעתו של שר הפנים. רוב ערביי מזרח ירושלים לא ביקשו אזרחות ישראלית. נכון ל-2022, על פי נתוני משרד הפנים, 18,982 מהערבים תושבי מזרח ירושלים, המהווים פחות מ-5%, הם אזרחי מדינת ישראל. רק כ-34% מהבקשות לאזרחות מאושרות.
בין השנים 1977–1987 העמיק אש"ף, בהנהגתו של פייסל חוסייני, את אחיזתו בקרב ערבי מזרח ירושלים ואת הלאומיות הפלסטינית בקרבם, תוך כרסום במעמד הקודם שנותר לממלכה ההאשמית אצלם. בשלהי המאה ה-20 חברו מספר גורמים להחלשה כוחו של אש"ף ולהחלשת הלאומיות-החילונית הפלסטינית בקרבם: מותו של חוסייני, אלימות ושחיתות ברש"פ, סגירת האוריינט האוס והקמת גדר הפרדה החוצצת בין מרבית ערביי מזרח ירושלים לבין יהודה ושומרון. הדבר הוביל את חלקם להשתלבות בחברה הישראלית.
המאה ה-21
במאה ה-21 התחזקה תמיכה בתנועות אחרות, רובן אסלאמיסטיות, בהן החמאס ותנועות נוספות של האחים המוסלמים וכן תנועת חזב א-תחריר הפונדמנטליסטית-סלפית ששוללת את הלאומיות ומבקשת לכונן ח'ליפות אסלאמית. טורקיה וקטר תומכות משמעותית בחלק מהתנועות הללו ומקבלות באמצעותם השפעה במזרח ירושלים. על רקע היחלשות מעמד הרשות הפלסטינית, אנשי התנזים והפת"ח בעיר, בהובלתו של עדנאן ע'ית', הפגינו עמדה קשיחה של תמיכה במאבק מזוין והתנגדות לכל נורמליזציה עם ישראל. הרשות הפלסטינית מינתה את עדנאן חוסייני לאחראי על מזרח ירושלים מטעמה, ומזרימה כספים למאבקים משפטיים וציבוריים נגד מכירת נכסים ליהודים, נגד הריסת בתים בלתי חוקיים ונגד הכנסת תוכנית הלימודים הישראלית לבתי הספר.
בעיסאווייה ובית צפאפא ובכפרי דרום מזרח ירושלים (שהם שבטיים יותר), מעמדם של המוח'תארים הוותיקים נותר איתן. לעומת זאת בקרב מרבית אוכלוסיית ערביי מזרח ירושלים נחלשה משמעותית המנהיגות הוותיקה ואת המעמד שלה תפסה מנהיגות צעירה שבין אנשיה אנשי חינוך ורווחה וסוחרים, שחלקם בעלי זיקה משמעותית לישראל. במשך השנים חל שינוי ביחס של רבים מערביי מזרח ירושלים כלפי עיריית ירושלים ומוסדותיה; בניגוד לעבר אז נתפסה העירייה כגוף עוין, רבים החלו לראות בה גוף שלטוני שניתן למצות ממנו זכויות ושירותים. בניגוד לעבר, מנְהלים קהילתיים בשכונות מזרח העיר מקיימים דיאלוג עם העירייה.
בשנת 2017 עמד מספרם של ערביי מזרח ירושלים על כ-320 אלף איש, ועוד כ-50 אלף ערבים שאינם תושבי ישראל שהו במזרח ירושלים באופן בלתי-חוקי או בעיצומו של הליך איחוד משפחות.
חינוך ושירותים חברתיים
בשנת הלימודים התשע"ח היו כ-90,000 תלמידים במערכת החינוך במזרח העיר. 46% מהתלמידים למדו בבתי הספר הרשמיים, 35% למדו בבתי ספר מוכרים שאינם רשמיים, ו-19% למדו בבתי ספר פרטיים שאינם מוכרים. כ-92% למדו על פי תוכנית הלימוד הפלסטינית. כ-23,000 ילדים בגיל 3–18 לא היו רשומים באף מוסד חינוכי, לעומת 20,000 ילדים שאינם רשומים בכל מדינת ישראל ללא מזרח ירושלים. באותה שנה מספר התלמידים שנשרו מבתי ספר מוכרים היה 10,800. שיעור הנשירה בכיתות ט'-י"ב היה 26.5%, זאת לעומת שיעור נשירה של 7.4% במגזר הערבי כולו ללא מזרח ירושלים.
לפי עיריית ירושלים בשנת 2018 היה מחסור של יותר מ-2,000 כיתות לימוד במזרח העיר. בדו"ח של עמותת עיר עמים מ-2019 הוערך כי קיים מחסור של 3,000 כיתות לימוד. בשנת 2011 פסק בג"ץ שהמצב במערכת החינוך מהווה פגיעה בזכות ילדי מזרח ירושלים לשוויון בחינוך, פגיעה בזכותם לחינוך רשמי חינם ובכך גם פגיעה בזכויות החוקתיות שמוקנות לתושבי מזרח ירושלים מכוח חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. גם מבקר המדינה קבע בדו"ח שפורסם באוגוסט 2019 כי קיימת הזנחה של מערכת החינוך במזרח ירושלים, ושהמדינה ומשרד החינוך לא מקיימים את חובתם למתן חינוך חינם עקב מחסור בכיתות לימוד ועקב כך שלא הגיעו להסדרים כספיים עם בתי הספר המוכרים שאינם רשמיים. מבקר המדינה העיר גם על אוזלת יד של משרד החינוך והעירייה באיתור תלמידים שאינם רשומים באף מוסד חינוכי, ושלא מופעלות תוכניות למניעת נשירה מלימודים. בעיה נוספת שמצא המבקר היא היקף שעות נמוך המוקדש ללימודי עברית, במיוחד ללומדים על פי תוכנית הלימוד הפלסטינית.
לורנס דארל
לורנס דארל (באנגלית: Lawrence Durrell; 27 בפברואר 1912 - 7 בנובמבר 1990) היה סופר ומשורר אנגלי.
נאנוקזאורוס
נאנוקזאורוס (שם מדעי: Nanuqsaurus) הוא סוג של דינוזאור טורף ממשפחת הטירנוזאוריים אשר חי באלסקה בתור הקרטיקון לפני 69.1 מיליון שנה. המשמעות של שמו היא: "לטאת דוב קוטב" - דוב הקוטב מכונה "נאנוק" בשפת האינופיאט, שהיא חלק מהשפות האינואיטיות.
לורנס דארל
חייו
דארל נולד בהודו, חי ביוון ובמזרח התיכון, בעיקר באלכסנדריה. לאחר עשרים שנות כתיבה באלמוניות יחסית פרץ ביצירתו החשובה ביותר, הטטרלוגיה "הרביעייה האלכסנדרונית" (הכוללת את הספרים ז'וסטין, בלשצאר, מאונטאוליב וקליאה) מושפעת מג'יימס ג'ויס ומרסל פרוסט. אחיו ג'רלד דארל היה סופר וזואולוג. דארל המשיך לכתוב עד מותו והיה נשוי ארבע פעמים. בתו הצעירה התאבדה. הוא ביקר בישראל בראשית שנות ה-60, עת צולם התסריט שלו לסרט "יהודית" בכיכובה של סופיה לורן.
נאנוקזאורוס
מאפיינים
הנאנוקזאורוס היה טירנוזאור באורך 6 מטרים, חצי מאורך הטירנוזאורוס המפורסם והיה בעל גולגולת באורך 60-70 ס"מ עם לסתות גדולות מלאות שיניים חדות שנועדו למחיצת טרף. במראהו הוא דמה לאלברטוזאורוס או לגורגוזאורוס מאותו האזור, באלסקה של סוף הקרטיקון. מבנה הגולגולת מרמז שבדומה לטירנוזאורוס הוא הסתמך הרבה מאוד על חוש הריח שלו. כמו כן בשל העובדה שהאזור היה מצוי בחשיכה רבה הוא הצטייד בראיית חושך מפותחת.
דינוזאור זה התגלה רק בשנת 2014 והוא חי בתנאי אקלים קרים, די דומים לאלסקה המודרנית. דינוזאור זה ניזון בדומה לדוב קוטב או לשועל שלג מודרני בחודשי הקיץ ובחורפים נאלץ לרעוב ולהסתמך על נבלות או על השומן שלו. בקיץ הוא ניזון מעדרים גדולים של אדמונטוזאורוסים או פכירינוזאורוסים נודדים.
מזרח ירושלים
חינוך ושירותים חברתיים
המצב החברתי-כלכלי של תושבי מזרח ירושלים גרוע בממוצע מהמצב של תושבי מערב העיר. בשנת 2016 75% מתושבי מזרח ירושלים חיו מתחת קו העוני, לעומת 29% מהיהודים בירושלים ו-52% מהערבים בכלל מדינת ישראל. 80% מהמשפחות במזרח העיר סבלו מקשיים כלכליים ו-18% סבלו מאלימות והזנחה. לפי הביטוח הלאומי, שיעור הילדים העניים במזרח ירושלים עמד בשנת 2017 על 83.4% (בהשוואה ל־56.7% בקרב ערביי ישראל שאינם מתגוררים במזרח ירושלים), ושיעור התעסוקה של הנשים עמד על כ-14% בלבד (לעומת 32% בקרב הנשים הערביות בגליל).
מבקר המדינה מצא שעל אף הקשיים הכלכליים במזרח העיר, שירותי הרווחה באזור פותחו ב-40 השנים הראשונות לאחר 1967 בקצב איטי, ולא ענו על הצרכים של התושבים. בשנת 2014 החליטה ממשלת ישראל על תוספת תקציב של 37.9 מיליון ש"ח לתוכניות רווחה המזרח העיר. בעקבות כך, בשנים 2016–2018 גדל תקציב שירותי הרווחה בכ-270%. מספר העובדים הסוציאליים עלה ביותר מפי ארבעה בשנים 2005–2017. עם זאת, הוא מצא שעדיין קיים פער גדול בשירותי הרווחה לעומת השירותים במערב העיר וקיים מחסור בלשכות רווחה ובעובדים סוציאליים. תושבים החיים מעבר לגדר הביטחון נתקלים בקשיים רבים יותר בקבלת שירותי רווחה. המבקר העיר גם שהטיפול בילדים ונוער במצבי סיכון במזרח העיר לוקה בחסר. ב-2018, מתוך כלל הילדים והנוער בסיכון בעיר 48% היו ממזרח העיר, אך רק 32% מהילדים המטופלים במסגרת התוכנית של העירייה לסיוע לילדים בסיכון היו ממזרח העיר. הוא גם מצא שהתקציב שמופנה לשירותים חברתיים במזרח ירושלים - 24% מתקציב ההשמות - לא הולם את הצרכים של האוכלוסייה ואת חלקה היחסי באוכלוסיית העיר.
פא-אן
פא-אן (בבורמזית: ဘားအံမြို့) היא עיר במיאנמר, בירת מדינת קיין. רוב התושבים משוייכים לזרם הטהרוואדה של בודהיזם. העיר מקושרת לינגון באוטובוס. בעיר ישנה פגודת שווה יין מיאו על גדת נהר ת'נלווין. הפגודה מהווה נקודת ציון עירונית חשובה בעיר ומיקום פופולרי עבור תיירים לראות את השקיעה.
מזרח ירושלים
חינוך ושירותים חברתיים
במאי 2018 החליטה ממשלת ישראל על הקצבה של כשני מיליארד ש"ח לצמצום פערים חברתיים-כלכליים ופיתוח כלכלי במזרח ירושלים. התקציב כולל הפניית סכומים משמעותיים לחינוך ולשירותים חברתיים. כ-43% מהתקציב המיועד לחינוך מותנה במעבר של בתי ספר לתוכנית הלימוד הישראלית. נכון למאי 2020, התוכנית נחלה הצלחה חלקית בתחום החינוך. לפי דו"ח שהכינו עמותת עיר עמים וארגון העובדים מען, שיעור העוני בעיר גדל בשנתיים שעברו מאז ההחלטה.
שכונות
כל הנתונים להלן נכונים לשנת 2016:
שכונות ערביות
השכונות הערביות העיקריות במזרח ירושלים הן:
שכונות יהודיות
שכונות ומתחמים יהודים במזרח ירושלים הם:
חשמל
הזיכיון להולכת חשמל בירושלים היה עוד לפני חלוקת העיר בידי חברת החשמל המזרח ירושלמית, בראשותו של אנוואר נוסייבה. החברה ייצרה חשמל באמצעות מתקן גנרטורים והוליכה אותו לצרכנים בשכונות העיר ובסביבותיה. עם איחוד העיר בשלטון ישראל ב-1967 נותרה החברה בשליטה פרטית וקיבלה זיכיון מממשלת ישראל לאספקת חשמל לשכונות מזרח ירושלים וצפונה. עד סוף שנת 1987 סיפקה החברה חשמל גם לשכונות היהודיות באזור כמו מעלה אדומים, נווה יעקב, הגבעה הצרפתית, רמות אלון ותלפיות מזרח. כיום החברה היא בעלת זיכיון לרכישת חשמל מחברת החשמל לישראל, הולכתו ומכירתו לצרכנים במזרח העיר, ברמאללה, בבית לחם וביריחו.
אוטובוסים ומיניבוסים בשכונות הערביות
עד שנת 2004 שררה אנדרלמוסיה בקוי התחבורה הציבורית בשכונות הערביות במזרח העיר. עשרות חברות פרטיות ומשפחתיות הפעילו קווים בלתי סדירים או סדרים למחצה, בלא פיקוח נאות ובכלי רכב מיושנים. בשנת 2004 הגדירו עיריית ירושלים, משרד התחבורה ותוכנית אב לתחבורה ירושלים פרויקט לאיחוד של החברות למסגרת של חברת האוטובוסים המאוחדת (شركة السفريات الموحدة, שרכת א-ספריאת אל-מווחדה, "חברת הנסיעות המאוחדת") ובה חמש חברות-בנות, המופעלות לפי זיכיון. יחד עם נציגי האוכלוסייה תוכננו ונקבעו מסלולים קבועים. כן נקבעו מספרי קווים ותדירות (גבוהה יחסית) וניתנו זיכיונות הפעלה לפי מכרז. החברה מפעילה צי של מיניבוסים שנרכשו בסיוע משרד התחבורה. המיניבוסים צבועים באופן אחיד בתבנית פסים ירוק-לבן (לקווים פנים-עירוניים) או כחול-לבן (לקווים כפריים/פריפריאליים) ונקראים בעגה המקומית "זברות" או "אוטובוס ערבי". המחירים מסובסדים ונקבעים לפי חוק.
מרכז ההפעלה הוא התחנה המרכזית של מזרח ירושלים שלה שני מסופים סמוכים: האחד ברחוב סולטאן סולימאן, ממזרח לגן הקבר, בין שער שכם ושער הפרחים המיועד בעיקר לקווים הבין-עירוניים, והשני בדרך שכם ממערב לגן הקבר המשמש את הקווים העירוניים. בנוסף פרושות ברחבי מזרח העיר עשרות תחנות אוטובוס תקניות, חלקן משותפות עם קווי "אגד". הקווים נוסעים בעיקר בכבישים העירוניים והכפריים של מזרח ירושלים, אך גם בדרך חברון וכביש מספר 1 (שדרות בר-לב) וכן בשכונות "קו תפר" כמו הגבעה הצרפתית ותלפיות מזרח. הקווים נחשבים לנוחים ויעילים ורוב תושבי האזור מעדיפים אותם על פני תחבורה פרטית, שנתח השימוש בה ירד מאוד. גם ציבור קטן של יהודים משתמש בתחבורה ציבורית זו, בעיקר בשבת ותיירים בעלי תקציב נמוך.
הרכבת הקלה
מסלול הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים עובר בכמה שכונות ערביות במזרח העיר. הוא מוזן, בין השאר, מקווי האוטובוס של חברת האוטובוסים המזרח-ירושלמית. ביולי 2014, לאחר שמהומות בשכונות הערביות הובילו לפגיעה בתשתית ובקרונות של הרכבת הקלה, שונה מסלול הקו האדום לזמן קצר. כעבור כמה שבועות שבה הרכבת למסלולה.
גדר ההפרדה
עוטף ירושלים, חלק מגדר ההפרדה שנמצא באזור ירושלים, נבנה בעשור הראשון של המאה ה-21. הגדר מפרידה בין שכונות שונות של מזרח ירושלים, ובין העיר לערים אחרות בגדה המערבית. הקמתה מקשה על תושבי השכונות שנותרו מחוץ לה להגיע לירושלים, ומחייבת אותם לעבור במחסומים, המלווה לעיתים בהמתנה של שעות על מנת להגיע לצד המערבי של החומה. בנוסף, אנשי עיריית ירושלים ורשות הדואר נמנעים מלהיכנס לחלק מהשכונות שמחוץ לגדר כדי לספק שירותים והמשטרה נכנסת אך ורק בליווי של מג"ב.
מנגד, לרשות הפלסטינית אסור לפעול באזורים אלו ולהעניק שירותים, מכיוון שהם שייכים מוניציפלית לעיריית ירושלים. בתגובה לעתירות שהגישה האגודה לזכויות האזרח, טענה עיריית ירושלים כי היא עושה מאמץ לדאוג לתושבים, וכי בעיות באספקת שירותים, אם קיימות, הן תוצאה של חששות ביטחוניים ולא של מדיניות מכוונת". ב-7 בינואר 2010 אמר יקיר שגב, מחזיק תיק מזרח ירושלים בעירייה כי.
אדוארד גלייזר
אדוארד גלייזר (באנגלית: Edward Glaeser; נולד ב-1 במאי 1967) הוא כלכלן אמריקאי החוקר כלכלה עירונית; חבר סגל באוניברסיטת הרווארד.
ביוגרפיה
גלייזר נולד במנהטן ללודוויג ואליזבת גלייזר. אביו, יליד ברלין, היה אדריכל ודוקטור להיסטוריה של האמנות ועבד כהיסטוריון של אדריכלות במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק. אמו הייתה כלכלנית באקסון מוביל ובדלויט.
גלייזר קיבל את התואר הראשון שלו בכלכלה מאוניברסיטת פרינסטון ודוקטורט בכלכלה מאוניברסיטת שיקגו. ב-1992 הצטרף לסגל אוניברסיטת הרווארד שם הוא חבר במחלקה לכלכלה. נכון ל-2021 הוא מכהן כראש המחלקה לכלכלה. במסגרת כהונתו בהרווארד לקח חלק במספר מכוני מחקר בנושאי כלכלה עירונית. הוא עורך של סיטי ג'ורנל ובעבר היה עורך של ה-Quarterly Journal of Economics.