cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גברים בשמש
עלילה
השלושה משחדים פקיד מקומי שיאפשר להם לגנוב את הגבול ובמהלך התהליך הם מושפלים ומתייחסים אליהם בזלזול. הם מגיעים לכווית בתוך משאית, ולבסוף על גבול עיראק-כווית הם נאלצים להתחבא במכלית מים במהלך שיא חום היום. כשהנהג מגיע בסופו של דבר ליעד בכווית ופותח את המכלית הוא מגלה שהשלושה מתו.
בלו-ריי
בלו-ריי (באנגלית: Blu-ray Disc, ובראשי תיבות: BD, מילולית: קרן כחולה) הוא פורמט מתקדם לאחסון מידע דיגיטלי על-גבי תקליטור כגון סרטים, מוזיקה, תמונות וקובצי טקסט. שימוש מרכזי בפורמט בלו-ריי הוא הקלטה והפצת סרטי וידאו בהפרדה גבוהה המותאמים למרקעי HDTV. פורמט הבלו-ריי זכה להגמוניה והפך לממשיכו של פורמט ה-DVD לאחר שבפברואר 2008 החליטה חברת טושיבה להפסיק לפתח את הפורמט המתחרה HD-DVD.
סקירה כללית
השם בלו-ריי מתקשר ללייזר הכחול שמשמש בקריאה וכתיבה בדיסקים מהסוג הזה. בגלל אורך הגל הקצר שלו (405 ננו-מטר) אפשר לאחסן עליו יותר מידע מאשר על דיסק בפורמט DVD, שמשתמש בלייזר אדום (650 נ"מ). בשכבת בלו-ריי אחת אפשר לאחסן 25 ג'יגה בייט, יותר מפי 5 מאשר שכבה אחת של DVD, בה יש 4.7 ג'יגה בייט. שכבה כפולה של בלו-ריי יכולה לאחסן 50 ג'יגה בייט, קרוב לפי 6 מאשר שכבה כפולה של DVD.
דיסק בלו-ריי דומה לדיסק PDD, פורמט אופטי דומה של חברת סוני, שקיים כבר משנת 2004, אך דיסק בלו-ריי מאפשר העברת מידע באיכות גבוהה בקצב גבוה יותר. בניגוד לבלו-ריי, PDD לא נועד לשימוש ביתי והוא משמש חברות לשמירת גיבויים.
החל מ-2006 הציגו חברות כ-TDK, היטאצ'י ופיוניר מדיות בלו-ריי בעלות שקיפות מעטפת חיצונית גבוהה (שמאפשרת חדירת קרן הלייזר לעומק השכבות). דיסקים אלו מכילים בין ארבע ל-16 שכבות שעליהן ניתן לכתוב מידע. נפח האחסון של דיסקים אלו נע בין 100GB ל-400GB.
תאימות
חברות הבלו-ריי ממליצות שכונני הבלו-ריי יהיו מסוגלים לקרוא גם DVD ו-CD לצורך תאימות לאחור, אך התקן אינו מחייב זאת. התקן הבלו-ריי של סמסונג, לדוגמה, קורא CD, DVD ובלו-ריי. רוב החברות האחרות מאפשרות לכוננים לקרוא גם DVD, אבל רובן לא תומכות ב-CD. זה כולל את סוני, פנסוניק, פיליפס, LG אלקטרוניקה, ודל. LG מציעה נגן המסוגל לקרוא פורמט בלו-ריי וגם HD-DVD.
פלייסטיישן
מערכת משחקי הטלוויזיה פלייסטיישן 3 ופלייסטיישן 4 מכילות כונן בלו-ריי (2x). הכונן מיועד לקריאה-בלבד, כמו ברוב הקונסולות שמבוססות על כוננים אופטיים. לפי הודעת סוני לעיתונות, הכונן גם תומך ב-CD, DVD ו-SACD.
כונני מחשב
ב-2 במאי 2007 השיקה חברת פיוניר את כונן הבלו-ריי שלה עבור מחשב. הכונן נועד לקריאה בלבד של דיסק בלו-ריי אך הוא מסוגל לצרוב על DVD ו-CD. חברת סוני הציגה ב-2008 כונן שגם מסוגל לצרוב בפורמט בלו-ריי.
אזורי צפייה
בדומה לאזורי הצפייה ב-DVD, הוסף פרמטר מסוים בשם Zone או Region שנכלל ב-BD ומזהה את האזור הגאוגרפי שאליו הוא מיועד. נגן הבלו ריי/פלייסטיישן 3 או 4, אמור לבדוק שערך זה מתאים לאזור שבו הוא נמכר. בנבדל מאזורי הצפייה ב-DVD, חלוקת האזורים בבלו ריי היא לשלושה אזורים בלבד ולא לשישה.
להלן החלוקה האזורית:
טכנולוגיית BD-Live
ההבדל הגדול ביותר בין צפיית בונוס, הטכנולוגיה הסטנדרטית, לבין טכנולוגיית BD-Live הוא ש-BD-Live מחייב שנגן הבלו-ריי יהיה עם חיבור לאינטרנט וגישה לאתרים מבוססי תוכן. התכונות של BD-Live כוללות יכולת לבצע שיחות באינטרנט וצ'אטים מתוזמנים עם הבמאי, לשחק במשחקי אינטרנט ולהוריד סרטונים קצרים, חידונים וקדימונים של סרטים להורדה.
זיופי בלו-ריי
בדומה למדיות אופטיות אחרות, גם בהפצת מדיות בלו-ריי התפתחה תעשיית זיופים. זיופי בלו-ריי הראשונים הופיעו באסיה והכילו עותקים לא חוקיים של סרטי בלו-ריי באיכות פחותה מהמקוריים. בשל האיכות הגבוהה של בלו-ריי ביחס ל-DVD, האיכות המופחתת לא תמיד ניכרה לעין. האיכות המופחתת באה לידי ביטוי ברזולוציה נמוכה מהמקור שהיה 1920x1080 (Full HD) והופחת עד כדי רזולוציה 1280x720 (HD-Ready). עותקים מזויפים אחרים שווקו ברזולוציה המקורית אך סבלו מקצב סיביות נמוך יותר (KBPS Bit rate), לאחר שקודדו מחדש בקידוד H.264 עם קצב מופחת, אך בדרך כלל מבלי לפגוע באיכות התמונה באופן נראה לעין.
דוכסות גדולה
דוכסות גדולה היא טריטוריה הנמצאת תחת שליטתו של דוכס גדול או דוכסית גדולה.
מקור הדוכסויות הגדולות
המונח דוכסות גדולה נטבע בסביבות המאה ה-15 כדי לציין את אדמותיו של דוכס חזק במיוחד. אחד השימושים הראשונים בתואר חדש זה נעשה על ידי דוכסי בורגונדיה, כאשר הם שלטו על שטח גדול מצרפת המודרנית וכן על רוב שטחי הולנד, בלגיה ודוכסות לוקסמבורג (ארצות השפלה הבורגונדיות). המונרכיה הראשונה שנקראה רשמית דוכסות גדולה הייתה הריבונות של משפחת מדיצ'י בטוסקנה תחת האדונות העליונה של האימפריה הרומית הקדושה, שהפכה לדוכסות הגדולה של טוסקנה בשנת 1569. טוסקנה נשארה דוכסות גדולה עד שנת 1860, כשאז הפכה לחלק מממלכת סרדיניה.
השימוש בתואר דוכס גדול לא היה נפוץ במיוחד עד תחילת המאה ה-19, אז נפוליאון העניק דוכסויות גדולות לרבים מבני בריתו והגדיל בכך את אדמותיהם. בעקבות תבוסתו של נפוליאון בקרב ווטרלו בשנת 1815 חדלו להתקיים מספר דוכסויות גדולות שהוא יצר, כמו הדוכסות הגדולה של ברג. למרות זאת, הנציגים שהתאספו בקונגרס וינה הסכימו להמשך השימוש בתואר "דוכס גדול" על ידי דוכסים ונסיכים שהוחזרו להם אדמותיהם, ובמיוחד אלו ששלטו על אזורים שהיו שייכים לאימפריה הרומית הקדושה. כך נוצרו במאה ה-19 מונרכיות רבות במרכז אירופה תחת השם "דוכסויות גדולות", כמו למשל הדוכסות הגדולה של הסן. באותו הזמן הורחב השימוש בתואר "דוכס גדול" ברוסיה, שבה הוא שימש לציין בן משפחה של הצאר.
לוקסמבורג
הדוכסות הגדולה היחידה שקיימת כיום היא לוקסמבורג, והיא מתנהלת היום כמונרכיה חוקתית עצמאית, אלא שתוארו של העומד בראשה נשאר "דוכס גדול". לוקסמבורג הפכה לדוכסות גדולה בשנת 1815, כאשר עברה לשליטת וילם הראשון, מלך הולנד, בעת שהולנד הפכה לממלכה עצמאית. לוקסמבורג נשארה דוכסות גדולה תחת הכתר ההולנדי עד שנת 1890. בשנה זו מת וילם השלישי, מלך הולנד ודוכס לוקסמבורג בלי להותיר אחריו יורש זכר. את כס המלוכה ההולנדי ירשה בתו של וילם השלישי, וילהמינה, אך חוקי הירושה של לוקסמבורג, שנבעו מהחוק הסאלי, אסרו על אישה שליטה. לפיכך ירש את התואר "דוכס לוקסמבורג" בן-דודה הרחוק, אדולף, דוכס נסאו.
חצוצרות יריחו
חצוצרות יריחו (Jericho's Echo) הוא סרט קולנוע שהופק ב-2004, בוים על ידי ליז נורד ועוסק בסצנת הפאנק בישראל.
הסרט עוסק בהשקפת עולמם של חברי סצנת הפאנק הישראלית, ועובר דרך טווח של מספר מוקדי עניין, כגון דת, צבא, הסכסוך הישראלי-פלסטיני ועוד.
אוניברסיטת דברצן
אוניברסיטת דֵּבְּרֵצֵן היא אוניברסיטה הממוקמת בעיר דברצן שבהונגריה. זהו המוסד להשכלה גבוהה הוותיק ביותר שקיים בהונגריה, מ־1538.
היסטוריה
השכלה גבוהה הופיעה לראשונה בדברצן עם הקמת המכללה הקלוויניסטית שנוסדה ב-1538. במשך מאות שנים הייתה המכללה בסיס למוסדות של השכלה גבוהה בכל הונגריה. בתחילת המאה ה-20 הוסבה המכללה לאוניברסיטה, והיא מקושרת מאוד לאוניברסיטה התאולוגית הרפורמית בדברצן.
ב-1908 נוסדה האקדמיה הקלוויניסטית למדעי הרוח, וב-1912 הוקמה האוניברסיטה ההונגרית המלכותית. היא שילבה לימודי תאולוגיה, משפטים ואומנות וכן לימודי רפואה. ההוראה החלה ב-1914 בבנייני המכללה הקלוויניסטית הישנה. ב-1918 נחנכו בנייני בית הספר לרפואה, והקמפוס נבנה בשלמותו ב-1927.
ב-1921 נקראה האוניברסיטה על שם אישטוואן טיסה, ראש ממשלת הונגריה. ב-1932 נחנך הבניין הראשי של האוניברסיטה. זהו הבניין הגדול ביותר בעיר, והוא עוצב בסגנון אקלקטי ונאו בארוק.
הפקולטה למדעי הטבע נעשתה עצמאית ב-1949, ועברה לבניין הכימיה החדש ב-1970.
ב-1949 האוניברסיטה אורגנה מחדש על ידי השלטון הקומוניסטי. המטרה החדשה של הארגון הייתה לפצל את האוניברסיטה לחלקים קטנים יותר, ברי השפעה פחותה, וכן להחליש את היחידות שלא ראו עין בעין את סדר היום הפוליטי של התקופה. הפקולטה לתאולוגיה שבה למכללה הקלוויניסטית; הפקולטה לרפואה הפכה אוניברסיטה עצמאית, מצב ששב לקדמותו רק בשנת 2000; הפקולטה למשפטים חדלה לפעול, וצוות המרצים פוטר. החוגים לשפות צרפתית, איטלקית, גרמנית והחוג לפילולוגיה קלאסית נסגרו, ואילו החוג לרוסית הורחב בצורה משמעותית. ב-1956 הושבו חוגי השפות על כנם, מלבד איטלקית, שהושבה רק בשנות ה-90.
בשל קשיי הקבלה ללימודי רפואה בארץ, ישראלים רבים בוחרים ללמוד את מקצועות הרפואה בדברצן.
הספרייה
ספריית האוניברסיטה היא אחת הספריות הגדולות בהונגריה, ואחת משתי הספריות הלאומיות של המדינה. מספר הרשומות בספרייה הוא מעל ששה מיליון.
קו G של הרכבת התחתית של ניו יורק
קו G או בשמו המלא קו מאסף חוצה-עיר (באנגלית: Brooklyn-Queens Crosstown) הוא קו רכבת תחתית באגף B של הרכבת התחתית של ניו יורק. סמל המסלול של הקו הוא בצבע ירוק בהיר ופועלות בו 21 תחנות. הקו הוא הקו היחיד במערכת שאינו עובר במנהטן ובמקום זאת חוצה את ברוקלין מצפון לדרום (מלבד 2 קווי קישור קצרים הפועלים בדרום ברוקלין). הקו נקרא קו מאסף שכן הוא עוצר בכל התחנות שבדרך ומשלים את השירות של שאר הקווים.
מסלול הקו
הקו מתחיל את מסלולו בצפון ברוקלין מתחנת קורט סקוור אשר היא תחנה גדולה שעוברים בה קווים רבים. מהתחנה פונה הקו במסלול מיוחד משלו לכיוון דרום ברוקלין שם הוא נפגש במספר תחנות מצטלבות עם קווים אחרים. באזור בורהם היל נפגש מסלול הקו עם קו F ויורד דרומה. תחנתו הסופית של הקו היא בשכונת קנזינגטון שבדרום ברוקלין.
We Are Number One
We Are Number One (בדיבוב העברי של ערוץ הופ! וערוץ היוטיוב WinxClub63 נקרא צוות נבלים) הוא שיר מתוכנית הטלוויזיה האיסלנדית לילדים "נווה עצלנות", שהולחן על ידי מוני סבאוורסון. השיר נכלל בפרק השנים עשר של העונה הרביעית שנקרא "נבחרת החלומות של רובי", שהוא הפרק מספר 103 בסך הכל.
השיר זכה לפופולריות בספטמבר 2016 כאשר רמיקס שלו הועלה אל ערוץ היוטיוב SiIvaGunner, ובמהרה הפך לתופעת אינטרנט. פרודיות נוספות של השיר הועלו לאחר מכן וכן גרסאות כיסוי של להקות, כגון "רדיואקטיב צ'יקן האדס (Radioactive Chicken Heads)" שביצעה אותו בסגנון סקא פאנק.
לשיר הנושא המקורי יש מעל ל-108 מיליון צפיות ביוטיוב נכון ל-7 במרץ 2021, והוא הסרטון הכי נצפה בערוץ היוטיוב של נווה עצלנות.
יורי גלזקוב
יורי ניקולייביץ' גלזקוב (ברוסית: Юрий Николаевич Глазков; ) הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל במסגרת תוכנית סויוז.
ביוגרפיה
יורי גלזקוב נולד במוסקבה. בשנת 1957 הוא התחיל ללמוד במכון למהנדסי תעופה צבאיים. לאחר סיומו בשנת 1962 החל את השרות בחיל האוויר הסובייטי.
בשנת 1965 הוא נכלל ביחידת הקוסמונאוטים והחל בהכנות לטיסת חלל. במהלך הכנות לטיסת חלל, קיבל הסמכת טייס.
בשנת 1976 יורי גלזקוב ביצע את הטיסה על סיפון חללית סויוז 24 לצד ויקטור גורבטקו. בהמשך הוא התקדם בתפקידי ניהול במרכז להכנת הקוסמונאוטים.
בשנת 1991 יורי גלזקוב סיים את עבודת הדוקטורט. בשנת 1992 הוא קודם לסגן ראשון של מנהל מרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים. בשנת 2000 הוא עזב את חיל האוויר הרוסי והתרכז בעבודה במכון למהנדסי תעופה.
יורי גלזקוב כתב מספר ספרים בנושא טיסות לחלל וספרי סיפורים.
דבורה סניידר
דבורה סניידר (באנגלית: Deborah Snyder; 13 במרץ 1963) היא מפיקת סרטים ופרסומות טלוויזיה אמריקאית. היא נשואה לבמאי הקולנוע זאק סניידר, ועבדה כשותפתו לעיתים בהפקת סרטים כמו "השומרים" ו-"300". היא המייסדת-שותפה של חברת ההפקה The Stone Quarry.
חיים אישיים
דבורה סניידר, למשפחת ג'ונסון (Johnson), נשואה לבמאי זאק סניידר. בני הזוג הכירו לראשונה ב-1996, והתחתנו ב-25 בספטמבר 2004 בכנסייה האפיסקופלית של ברתולומאוס הקדוש שבמנהטן, ניו יורק. כיום הם מתגוררים בפסדינה, קליפורניה. הם אימצו שני ילדים יחד, וסניידר היא האם החורגת לשישה ילדים ממערכות היחסים הקודמות של בעלה.
בשנת 2017, בזמן שהזוג עבד על הסרט "ליגת הצדק", בתם בת ה-20, אוטום, שמה קץ לחייה. מה שהוביל לפרישתם של השניים מהסרט שהיה בשלבי הפקה מתקדמים ואחרים נכנסו לתפקידם. מאוחר יותר, בשנת 2021, לאור ביקוש מעריצים רבים לשחרור הסרט המקורי עליו הם עבדו, הוא הופץ בשירות הסטרימינג HBO Max תחת השם "ליגת הצדק: גרסת סניידר".
היא סיימה את לימודיה במכללת אית'קה בשנת 1991.
קריירה
לפני הקריירה שלה כמפיקת סרטים, סניידר עבדה במשרד הפרסום הניו יורקי Backer Spielvogel Bates. ב-1996 היא שכרה את זאק סניידר לביים פרסומת לריבוק, בתקווה ליצור פרסומת עם תחושה קולנועית. באותה תקופה, היא יצאה עם המנהל האמנותי של הפרסומת, בעוד זאק סניידר היה נשוי. ב-1997 שימשה סניידר כמפיקה של סרט הטלוויזיה התיעודי "Talk to Me: Americans in Conversation". בשנת 2002 היא שכרה את זאק סניידר לביים פרסומת לדאודורנט בניו זילנד. בני הזוג החלו לצאת בתום הצילומים. בשנת 2004, בני הזוג הפכו למייסדים משותפים של סרטים אכזריים ובלתי רגילים לצד המפיק-שותף שלהם וסלי קולר.
בשנת 2007, סניידר שימשה כמפיקה בפועל בסרטו של זאק סניידר "300", עיבוד לרומן הגרפי בעל אותו השם של פרנק מילר. היא גם הפיקה את העיבוד הקולנועי משנת 2009 לרומן הגרפי "השומרים". סניידר שימשה כמפיקה בפועל בסרט ההנפשה הממוחשבת מ-2010, "אגדה עם כנפיים", המבוסס על "השומרים של גא'הול", סדרת ספרי פנטזיה לילדים מאת קתרין לסקי. הסרט יצא לאקרנים בספטמבר 2010. סניידר הפיקה לאחר מכן את "סאקר פאנץ'", שנכתב והופק בשיתוף בעלה אשר גם ביים את הסרט. הסרט היה הראשון תחת החברה שלהם סרטים אכזריים ובלתי רגילים שהיה בהפקה משותפת. "סאקר פאנץ'" יצא לאקרנים ב-25 במרץ 2011.
סניידר הפיקה, לצד כריסטופר נולאן ואשתו אמה תומאס, את האתחול של סופרמן "איש הפלדה", אותו זאק סניידר ביים. היא גם תפיק גרסה מחודשת לסרט "The Illustrated Man" משנת 1969 לצד בעלה המשמש גם כבמאי; היא גם תפיק את הסרט "Horse Latitudes", שהיה ידוע בעבר בשמות "The Last Photograph" ו-"The Fountainhead", סרט על תצלום שנותן השראה לשני גברים לנסיעה לדרום אמריקה ועיבוד רומן מאת הסופרת היהודייה-אמריקאית איין ראנד, בהתאמה.
ב-29 בינואר 2019, זאק סניידר הודיע ​​שהוא חתום בראשות "צבא המתים", מותחן אימה זומבים, עבור נטפליקס. סניידר הפיקה יחד עם בעלה ושותפו להפקה, וסלי קולר, באמצעות חברת ההפקה המחודשת שלהם, The Stone Quarry.
הכנסייה הבוסנית
הכנסייה הבוסנית הייתה פלג של האמונה הבוגומילית והריטואל שלה היה הריטואל השולט בשטחי בוסניה והרצגובינה מהמאה ה-12 עד תקופת ההתאסלמות במאה ה-15.
בכנסייה הבוסנית הונהג נוסח קיצוני במיוחד של האמונה הבוגומילית, נוסח שכונה בשם דרגוציה (DRAGUCIA). הכנסייה הבוסנית קיבלה חיזוק מיוחד בימיו של הבאן קולין שעבר לאמונה הבוגומילית יחד עם מרבית בני משפחתו. מאוחר יותר עבר הבאן קולין לקתוליות, אך רק למראית עין והחל מאותה תקופה מרבית שליטי בוסניה נהו אחר האמונה הבוגומילית, עד הכיבוש העות'מאני. לאחר הכיבוש העות'מאני הצמרת השלטונית התאסלמה וגם העם הלך בעקבותיה.
פרנק אזולאי
פרנק אזולאי (נולד ב-1 ביולי 1968) הוא שף ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בשם הנרי פרנק אזולאי ברובע היהודי בפריז שבצרפת. מגיל צעיר השתייך לחבורות רחוב, ובעקבות זאת נשלח לפנימייה המיועדת לנערים בסיכון תחת פיקוח קצין מבחן. לאחר שנה, יצא פרנק מהפנימייה והחל להקדיש את זמנו לבישול. בראשית דרכו למד פרנק בבית-ספר בשטרסבורג. לאחר שנתיים פרש, ובגיל 18 עלה לישראל לשרת בצה"ל. לאחר סיום שירותו הצבאי, חזר אזולאי לצרפת, שם עבד בשתי מסעדות. לאחר מכן עזב את צרפת לטובת ניו יורק, בה חי שבע שנים.
ב-1992 חזר אזולאי לישראל עם רעייתו שהכיר בניו יורק והחל לעבוד כשף במסעדת "דלידג". לאחר שש שנים הפך לשותף במסעדה, אך המסעדה נקלעה לקשיים ואזולאי נכנס לחובות וחי תחת איומים מפני עיקולים ופקודות מאסר, אך הוא הצליח להחזיר חובות אלו וסגר את המסעדה. ניסיונות נוספים של אזולאי לפתוח מסעדות או לעבוד בהן כשף לא עלו יפה ולעיתים רבות הסתיימו בטונים צורמים.
במשך ארבע שנים השתתף בתוכנית הטלוויזיה של סיגל שחמון "סיגליות". כן הופיע בתוכנית המתיחות "פספוסים" של יגאל שילון, התארח בתוכנית "טעמים" של צחי בוקששתר, ואף קיבל רצועה יומית של עשר דקות בטלוויזיה בשם "מנה מנה עם פרנק". בעקבות חשיפתו לקהל התארח כשף ראשי בתוכנית "עושים חיים וטעים" של שרית וינו-אלעד, ובתוכנית "המסיבה עם יובל כספין". כמו כן שימש מספר פעמים כשופט בתוכנית "קרב סכינים". הוא הוציא DVD בשם "פשוט לבשל עם פרנק אזולאי", ומשמש כיועץ למסעדות שונות.
ב-2006 השתתף גם בשעשועון "פפראצי" של yes, ובתוכנית "The Show" בערוץ 10. ב-2011 הנחה את התוכנית "ירדה בגדול" בערוץ הבריאות, וכשף בתוכנית "עושים שכונה" בערוץ 2.
בשנת 2018 השתתף אזולאי בעונה השלישית של התוכנית "משחקי השף" כמתחרה בנבחרת של השף אסף גרניט, והודח שמיני.
מעשר כספים
מעשר כספים הוא נוהג יהודי המחייב להפריש עשירית מהרווחים הכספיים לצדקה, תוקפו של נוהג זה נתון במחלוקת פוסקי ההלכה.
מקור
מקור קדום להלכה נמצא בסיפור בספר בראשית אודות אברהם שנתן מעשר משלל המלחמה למלכי-צדק מלך שלם, כהן לאל עליון. מאוחר יותר בספר אנו מוצאים את נכדו של אברהם, יעקב המבטיח להפריש עשירית מנכסיו לאל "...וכל אשר תתן לי עשר אעשרנו לך", במדרש פרקי דרבי אליעזר מובא שגם יצחק הפריש מעשר כספים. וכן מביא הרמב"ם שמעשר למדים מיצחק אבינו, "יצחק הפריש מעשר", כפי שחז"ל לומדים מדברי התורה "וימצא בשנה ההיא מאה שערים" שיצחק הפריש מעשרות.
המקור ההלכתי הראשון הוא מהספרי המובא בדברי התוספות במסכת תענית, על דברי רבי יוחנן בתלמוד הדורש את הפסוק בספר דברים על מעשרות תבואה,. הציטוט הוא:. ציטוט זה אינו נמצא במהדורות הספרי שלפנינו, ולכן לא הובא כמקור מחייב למנהג ברוב ספרי ההלכה, כולל השולחן ערוך.
תוקף
האחרונים נחלקו בתוקפו של המנהג - בעל הבית חדש (הב"ח) טוען כי מעשר כספים הוא בגדר מידת חסידות בלבד ואינו חובה הלכתית. לעומתו בעל הטורי זהב רואה במעשר כספים דין מחייב כחלק ממצוות מעשר עני. בעקבות ההשוואה למעשר עני יש שפירשו את דברי הט"ז שמעשר כספים נוהג מדאורייתא אך יש שחלקו על הבנה זו וסבורים שגם לדעתו החיוב הוא מדרבנן בלבד.
מקור אחר לרעיון המעשר נמצא בשיערוך מצוות הצדקה הכללית. הפוסקים כתבו כי נתינת עשירית הנכסים מוגדרת כמידה בינונית לצדקה. נמצא כי מי שלא הביא דין נפרד של מעשר כספים סבור שכדי לצאת ידי חובת הצדקה במידה בינונית (כשפחות מזה נחשב כעין רעה), יש להפריש עשירית למטרה זו.
הבדלי הגישות בפרטי הלכות מעשר כספים אצל הפוסקים השונים נובעים מההבדל במקור הדין. אלו שרואים במעשר חובה או מנהג נפרד מדין הצדקה הכללי יטו להתיר להשתמש בכסף למגוון יעדים רחב ביניהם מצוות שונות, צורכי ציבור ועוד. לעומת זאת ראיית הדין כחלק ממצוות הצדקה גוררת ממילא צמצום יעוד הכסף לצורכי עניים בלבד כפי שמתבקש מהגדרת המושג צדקה. כמו כן דרך חישוב העשירית (מהקרן או רק מהרווח) ישתנה בהתאם להבדלי הגישה.
חישוב ההפרשה
ישנם דעות שונות בפוסקים בקשר להיקף חיוב המעשר:
מעשר וגמול למעשר
למרות שנותן המעשר איננו מצפה לתמורה מוחשית עבור נדיבותו, הרי שבתנ"ך ובמקורות נוספים מקובלת התפיסה כי מתן מעשר יוצר תמורה לנותן, אם כי תמורה שאינה תמיד מוחשית או מיידית. בספר מלאכי פרק ג' נכתב על כך במפורש: "הביאו נא את כל המעשר אל בית האוצר ובחנוני נא בזאת אמר ה' צבאות אם לא אפתח לכם את ארובות השמיים והריקותי לכם ברכה עד בלי די".
טגוסיגלפה
טגוסיגלפה (בספרדית: Tegucigalpa; רשמית: טגוסיגלפה, עיריית הנפה המרכזית, בספרדית: Tegucigalpa, Municipio del Distrito Central; לעיתים מוזכרת בתור טגוס, בספרדית: Tegus) היא בירת הונדורס והעיר הגדולה ביותר במדינה. בנוסף, טגוסיגלפה היא בירת מחוז פרנסיסקו מורסאן.
בעיר מתגוררים כ-1,250,000 תושבים (הערכה מ-2006). העיר מחולקת לשניים על ידי נהר צ'ולוטקה (הידוע גם בשם ריו גראנדה), כאשר החלק המזרחי נקרא טגוסיגלפה והמערבי קומאיאגואלה (Comayagüela). שני חלקי העיר שייכים למועצה האזורית המרכזית, מקום מושבם של ממשלת הונדורס והארכיבישוף של טגוסיגלפה. העיר שוכנת בעמק טגוסיגלפה, בגובה של 990 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה
העיר נוסדה ב-29 בספטמבר 1578 על ידי מתיישבים ספרדים בשם "ריאל דה מינס דה סן מיגל דה טגוסיגלפה" והייתה מרכז הכורים במכרות הכסף והזהב באזור.
ב-1762 מושל אזור הונדורס אלונסו פרנאנדס דה ארדיה שינה את שם העיר ל"ריאל וייה דה סן מיגל דה טגוסיגלפה אי ארדיה".
ב-1821 טגוסיגלפה קיבלה מעמד של עיר. באותו זמן הונדורס קיבלה עצמאות מספרד והייתה חלק מהפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה. הקונגרס המקומי הכריז שטגוסיגלפה וקומאיאגואה הן שתי הערים החשובות בהונדורס ושהבירה תעבור ביניהן לסירוגין. המצב נמשך גם כשהונדורס הפכה עצמאית לחלוטין ב-1838. לבסוף, ב-30 באוקטובר 1880 הכריז נשיא הונדורס מרקו אורליו סוטו שטגוסיגלפה תהיה בירתה הקבועה והיחידה של הונדורס.
העיר נשארה קטנה וכפרית באופן יחסי עד שנות השבעים של המאה העשרים, אז החלו גלי הגירה מהאזורים הכפריים במדינה. בשנות השמונים של המאה ה-20 החלו לבנות בה תשתיות רחבות של כבישים וצמתים, והעיר התפשטה הרבה מעבר לגבולות העתיקים והמקוריים והפכה למטרופולין גדול.
בשנת 1998 ניזוקה העיר על יד הוריקן מיטש. ההוריקן, אשר נשאר מעל הונדורס במשך חמישה ימים, הרס חלקים נרחבים של קומאיאגואלה ואזורים המקורבים לנהר צ'ולוטקה. כמו כן, ההוריקן גרם לגשמים עזים, אשר הציפו חלקים נרחבים בהונדורס ופגעו קשות בטגוסיגלפה.
מקור השם
מקור השם טגוסיגלפה אינו ידוע, אך ישנן סברות שונות לשם זה. הסברה המקובלת ביותר היא שהמקור הוא בשפת הנאוואטל: "Tekut Xiuatl Pan" שפירושו "גבעות הכסף", אך ככל הנראה סברה זו שגויה. ישנן שתי עובדות חשובות ובלתי מעורערות בבעיה אטימולוגית זו. עובדה אחת היא שהסיומת טוגוגלפה (Togogalpa), שמתייחסת ל"טוטוטי" (tototi), מילה שפירושה "ציפור" בנרהואטלית ובטונקונטינית. עובדה אחרת מתייחסת לריקוד מקסיקני אינדיאני. במקסיקו סבורים כי המילה "טגוסיגלפה" היא במקור מנרהואטלית, מהמילה טקוסטליקאיפאן (Tecuztlicallipan), או "מקום מגורי האצולה" או "מקום מעל ביתו של אדון אמאדו".
כלכלה
תחומי הכלכלה והתעשייה העיקריים הם מסחר, בניה, שירותים, טקסטיל וטבק. למעלה מ-56% מהתושבים עובדים במגזר הציבורי. אחוז האבטלה עומד על כ-8.1% מכוח העבודה.
תחבורה
בעיר נמצא נמל התעופה הבין-לאומי טונקונטין.
דמוגרפיה
לפי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2013 התגוררו בעיר כ-1.15 מיליון תושבים. 47.6% מתושבי העיר חיים בעוני. בשנת 2010 4.9% מהאוכלוסייה נותרו אנאלפביתים, בהשוואה לשיעור הלאומי של 15.2%.
90% מתושבי העיר הם מסטיסים. ישנם מיעוטים קטנים של מהגרים ערבים, היספנים וסינים.
בדומה לשאר המדינה, מרבית מהתושבים (95% באזורים מסוימים) הם קתולים.
פוליטיקה וממשל
עד שנת 1991 מרבית מהסמכויות המוניציפליות היו בידי הממשל הארצי, דבר שגרם לחוסר יעילות בחלוקת המשאבים. כתוצאה מכך, הוחלט לשנות את חלוקת הכוח והממשלה ביזרה את כוחה ונתנה אותו לעיריות המקומיות. כתוצאה מהיותה של טגוסיגלפה עיר הבירה, עדיין יש לממשלה כוח רב בעיר. ממשלת המדינה מאוד לא יציבה, ולכן חלוקת המשאבים עדיין מתבצעת בחוסר יעילות, וישנם קשיים רבים להעביר את התקציבים הנדרשים לביטחון הפנים ולרפואה.
כל רשויות השלטון (בית המשפט העליון, הפרלמנט, מפקדות הצבא והמשטרה ומשרדי הממשלה) ממוקמים בעיר.
מועצת העיר מורכבת מראש העיר ועשרה חברי מועצה.
ספורט
בעיר נמצאות קבוצות הכדורגל של "אולימפיה" ו"מוטגואה", אשר משחקות בליגת העל ההונדורסית והדרבי ביניהן נחשב ל"קלאסיקו" המרכזי של הכדורגל ההונדורסי ומכונה "אל קלאסיקו קפיטלינו" (בספרדית: El Clásico Capitalino, הקלאסיקו של עיר הבירה). שתי הקבוצות משתמשות באצטדיון הרב-תכליתי טיבורסיו קריאס אנדינו כמגרשן הביתי.
בעיר נמצא קולוסיאום מכללת המהנדסים, אשר משמש למשחקי כדורסל. בנוסף קיים מתחם הספורט הכפר האולימפי, אשר משמש כמקום אימונים למקצועות אוליפיים כמו טניס ואיגרוף.
אינטבולציה
אינטבולציה (באנגלית: Intabulation), מונח שמקורו במילה האיטלקית intavolatura, מתייחס לעריכה של יצירה, הכתובה להרכב קולי או אינסטרומנטלי, לכלי מקלדת, לאוטה או כלי מיתר אחר, בטבלטורה. היה זה נוהג מקובל בכתיבה לכלי מקלדת וללאוטה בתקופה שבין המאה ה-14 למאה ה-16. האפקט הישיר של אינטבולציה היה אחד היתרונות הראשוניים של כלי המקלדת, היכולת לבצע מוזיקה לכלים אחדים בכלי יחיד. מקור האינטבולציה הקדומה ביותר הוא בקודקס רוברטסברידג' מן המאה ה-14, שהוא גם אחד המקורות הראשונים למוזיקת מקלדת שעודנו קיים כיום. עוד מקורות קדומים למוזיקת אינטבולציה הם כתבי היד של פנצה (Faenza) וריינה (Reina) מן המאה ה-14 וכתב היד של בוקסהיים (Buxheim) מן המאה ה-15. כתב-יד פנצה, הגדול בכתבי היד העתיקים הללו, שנכתב בסביבות 1400, מכיל קטעים שנכתבו או הועתקו במאה ה-14, פרי עטם של מלחינים כגון פרנצ'סקו לאנדיני וגיום דה מאשו. יותר ממחצית מן הקטעים שבו הם אינטבולציות. כתב יד בוקסהיים מכיל בעיקר אינטבולציות, רובן של מלחיני התקופה הבולטים, בהם ג'ון דאנסטפל, ז'יל בנשואה, וולטר פריי וגיום דופאי. המונח "אינטבולציה" שמר על מעמדו הפופולרי במהלך המאה ה-16, אבל יצא משימוש בראשית המאה ה-17, אף כי הנוהג נמשך. יוצאות מכלל זה יצירות המקלדת האיטלקיות מן המאות ה-16 וה-17, שכללו מוזיקה ווקאלית ואינסטרומנטלית כאחת. אינטבולציות כוללות, ברוב המקרים, את כל הקווים הווקאליים של יצירה פוליפונית, אף כי במקרים מסוימים הם משולבים או מחולקים מחדש, כדי שיישמעו טוב יותר בכלי שלו נועדה האינטבולציה, ולעיתים מוסיפים להם קישוטים אידיומטיים.
מנהלת ליגת העל בכדורסל נשים
מנהלת ליגת העל בכדורסל נשים הוא ארגון ספורט מלכ"ר המנהל את התחרויות הבכירות בכדורסל נשים בישראל ובראשם את ליגת העל בכדורסל נשים.
אינטבולציה
אינטבולצות מהוות מקור מידע חשוב לביצוע אותנטי, משום שהן מכילות קישוטים כפי שהיו מנוגנים על כלים שונים, ואפשר ללמוד מהן רבות על ביצוע המוזיקה פיקטה, מונח המתאר את הנוהג להוסיף צלילים, בין אם כתובים ובין אם לאו, מחוץ לשיטת ההקסקורד שיצר גווידו ד'ארצו, נוהג שהיה מקובל מן המאה ה-12 עד 1600 בערך, הואיל וטבלטורה מראה היכן מציב הנגן את אצבעותיו, לא בהתאם לפרשנות אלא לפי סימני חמשה מסוימים.
מנהלת ליגת העל בכדורסל נשים
היסטוריה
גוף מנהלת הליגה בכדורסל נשים נוסד בשנת 2011 בהחלטת איגוד הכדורסל בישראל ולאחר הצלחת מנהלת ליגת העל בכדורסל גברים. מטרתה המוגדרת בעת הקמתה היה לנהל, לשווק ולהסדיר את פעילותה של ליגת העל בכדורסל נשים. כמו כן המנהלת פועלת במטרה להגביר את החשיפה של הליגה בקרב קהל אוהדי הספורט ובפרט בקרב נשים וצעירות ברחבי הארץ. בנוסף ממונה המנהלת על גיוס ספונסרים לליגה, שיווק הליגה, הגדלת קהל האוהדים באולמות וכדומה. מנהלת הליגה מורכבת מ-12 חברי דירקטוריון ובראשם עומדת משנת 2019 הילה קניסטר בר דוד שהחליפה את רו"ח איריס שטרק. 9 מחברי הדירקטוריון הם יושבי הראש של קבוצות ליגת העל בכדורסל, בנוסף למספר חברי הדירקטוריון שחברים גם באיגוד הכדורסל.
מנהלת ליגת העל מנהלת גם את גביע המדינה בכדורסל לנשים, ומעורבת בהשתתפותם של הקבוצות בליגת העל במפעלים האירופיים.
רצח אבנר
רצח אבנר הוא מאורע מקראי המופיע בספר שמואל ב', בו מסופר על רצח אבנר בן נר, שר צבאו של שאול, בידי יואב בן צרויה, שר צבאו של דוד כנקמת דם על הריגת אבנר את עשהאל אחיו של יואב.
המלחמה בגבעון
לאחר המלחמה בגלבוע, בה מת שאול, הומלך דוד למלך על שבט יהודה, בעוד איש בושת הומלך למלך על ישראל, על ידי אבנר.
שני חלקי העם היו יריבים, ונלחמו זה בזה. פעם אחת נפגשו שני שרי הצבאות של הממלכות, אבנר ויואב, ליד בריכת גבעון. אבנר הציע ליואב, שיקומו נערים משני הצבאות וילחמו זה בזה:. לאחר שנערים הרגו אחד את השני, פרצה המלחמה בין שני הצבאות ביתר עוז. במלחמה, צבאו של אבנר נחל הפסדים, והוא נמלט מהמערכה. עשהאל בן צרויה, אחיו של יואב, רדף אחר אבנר, ואף על פי שאבנר ביקש ממנו להפסיק לרדוף אחריו ולרדוף אחר אחד מן הלוחמים, ואז הזהירו שיהרגו, המשיך עשהאל לרודפו, ואבנר הרג אותו: לאחר מות עשהאל, אחיו, יואב ואבישי, רודפים אחר אבנר, שבורח למצודה, שם קורא ליואב להפסיק את המלחמה:.
הסכסוך של אבנר עם איש בושת
אבנר פרש מהיות שר צבא ישראל, לאחר שאיש בושת, מלך ישראל, האשימו בלקיחת פילגש שאול, רצפה בת איה, מה שנחשב, ככל הנראה, כמרידה במלכות. עקב כך, אבנר מחליט להעביר את תמיכתו בדוד, להיות המלך. כיוון שאבנר היה ממשפחה חשובה וקרוב משפחתו של שאול, לתמיכתו בדוד הייתה חשיבות פוליטית.
דוד הסכים לשיתוף פעולה עם אבנר, אך התנה זאת בכך שאבנר יחזיר לו את אשתו, מיכל, בתו של שאול, שנלקחה ממנו על ידי שאול. אבנר הסכים והחזירה, ולאחר מכן ניסה לשכנע את אנשי בנימין וזקני העם התומכים בבית שאול לתמוך בדוד. אחר כך בא לחברון, אל דוד, שעשה לכבודו משתה.
הרצח
בזמן שאבנר נפרד מדוד ויצא מחברון כדי לשכנע עוד אנשים לתמוך בדוד, הגיע יואב לחברון. מיד עם הגעתו, הוא עודכן על ידי צבאו על כך שאבנר הגיע לחברון, שם נעשה לכבודו משתה, ולאחר מכן שולח בשלום. יואב הלך אל דוד, ותמה על כך ששילחו בשלום, משום שיואב חשב שאבנר בא לרגל בחברון ולשכנע את דוד לתמוך בו.
לאחר מכן, שלח יואב מלאכים אל אבנר, ששהה אז במקום הנקרא בור הסירה, והם החזירו את אבנר לחברון, ללא ידיעת דוד. בחברון, יואב לקח את אבנר, מתוך נימוק שהוא רוצה לדבר אתו בארבע עיניים בשער העיר, שם הכה אותו, יחד עם אבישי אחיו, כנקמה על כך שהרג את עשהאל אחיו.
פסח קפלן
פסח קפלן (בכתיב יידי: קאפּלאן; 1870 – 1943) היה סופר, מתרגם ועיתונאי עברי ויידי. כתב שירים וסיפורים לילדים ולמבוגרים בעברית וביידיש, ועסק בתרגום. תרגם בביאליסטוק בשנת 1913 את מחזהו של דוד פינסקי "עלובי החיים" לעברית.
רצח אבנר
הרצח
בספרו "ויהי בימי שאול: בית שאול המלך", כותב אברהם לבנון שרק שאבנר הרג את עשהאל אינו מצדיק את הריגת אבנר, משום שעשהאל נפל במלחמה, ומקובל שאין גאילת דם על נופלים במלחמה, ולכן חיכה להזדמנות בה יוכל לתרץ את הריגת אבנר.
פסח קפלן
קפלן תרגם את שיריו של מרק ורשבסקי (בהם השיר הידוע והאהוב "אויפן פריפעטשיק", המוכר בתרגומו של קפלן כ"חדר קטן, צר וחמים"). תרגם את משלי קרילוב ליידיש (ביאליסטוק 1918), וכן תרגם לעברית וליידיש יצירות רבות נוספות מספרות העולם.
במלחמת העולם השנייה עמד בראש מחלקת ההשכלה ביודנראט של גטו ביאליסטוק. נספה בגטו בשנת 1943.
רצח אבנר
קללת דוד הראשונה
לאחר שהרג יואב את אבנר, דוד אומר שלא הוא אשם במות אבנר, מקלל דוד את יואב:.
פסח קפלן
קפלן ניהל יומן שבו תיאר את קורות הגטו. לאחר מותו נמצא היומן, ופורסם בחלקו בעיתון "ביאליסטאקער שטימע" בניו יורק.
רצח אבנר
קבורת אבנר
אבנר נקבר בחברון, ולאחר קבורתו, החל דוד לבכות בקול רם, ואתו כל העם.
קינת דוד
לאחר קבירתו, מקונן דוד על אבנר: בעקבות קינת דוד ועיצבונו על מות אבנר, מבין העם שלא הוא הורה להרוג את אבנר:.
קללת דוד השנייה
לאחר שקונן על אבנר, שוב קילל דוד את בני צרויה:.
ציווי שלמה
כשדוד הזדקן, הוא מינה את שלמה בנו למלך תחתיו. לאחר המלכתו ולקראת פטירתו, הוא מצווה אותו מספר דברים, ביניהם להעניש את יואב על כך שהרג את אבנר, ואת עמשא בן יתר:. בניהו בן יהוידע מילא אחרי צו זה, והרג את יואב בן צרויה למרות שאחז בקרנות המזבח,
קבר אבנר
קברו של אבנר ממוקם בחברון, ליד מערת המכפלה. הקבר ממוקם במבנה עם מספר חדרים, סביב חצר ושער הבנויים בסגנון ממלוכי.
בקבר נקבר גם ראשו של איש בושת, שנכרת על ידי רכב ובענה, לאחר רצח איש בושת.
גברים בחלל
גברים בחלל (באנגלית: Starship Troopers; תרגום מילולי: חיילי החללית) הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי משנת 1997 בבימויו של פול ורהובן. התסריט, שנכתב על ידי אדוארד נומייר מבוסס על ספר המדע-בדיוני "לוחמי החלל" מאת רוברט היינלין.
תקציר העלילה
עלילת הסרט עוקבת אחרי הקריירה הצבאית של חייל צעיר בשם ג'וני ריקו (קספר ואן דיין) ועלילותיו ביחידת חי"ר צבאית עתידנית, החל ממגויס חדש ועד לקצין הממונה על היחידה, אשר מוביל מתקפה בשם האנושות, כנגד גזע של חייזרים קטלניים דמויי חרקים ועכבישנים ענקיים. ריקו התגייס במטרה לזכות באזרחות (ביקום עתידני זה, גיוס הוא תנאי לקבלת אזרחות), וכדי להרשים את בת זוגו, כרמן. כרמן חולמת להיות טייסת, מתגייסת לחיל האוויר (חיל חלל), ומצליחה מאוד בתפקידה. כרמן נפרדת מריקו בזמן האימונים שלהם, וריקו חובר לדיזי חברתו ליחידה. הצבא מבין כי לחייזרים יש מנהיגים חכמים, ומנסה ללכוד את אחד ה"חרקי מוח". ריקו כרמן וקרל מצליחים יחדיו לעשות זאת.
ביקורות ותגובות
יש הטוענים שאופי הסרט הוא פשיסטי ופסאודו-פשיסטי בעת ובעונה אחת, ובו כמות קרבות חסרת תקדים לזמנו. חלק רואים באסתטיקה בסרט כאסתטיקה נאצית בסגנון לני ריפנשטאהל. הוושינגטון פוסט טען על הסרט הזה שהוא "נאצי עד ליסוד". הסרט מלווה את החיילים ריקו, דיזי וכרמן בקרבות הקשים נגד תרבות חרקי ענק מהכוכב קלאנדתו. הסרט אינו נאמן למקור הספרותי, אלא כולל דמויות ראשיות נוספות, שינוי אופי הדמויות המקוריות ופרטי עלילה שונים מהותית. למרות זאת הסרט יחסית זכה לביקורות טובות, הצליח בציבור ובקרב המעריצים, ולציון 62% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 58 ביקורות.
בהמשך הופקו שני סרטי המשך וסדרת טלוויזיה. ב-1999 שודרה סדרת הטלוויזיה באנימציה תלת-ממדית Roughnecks: Starship Troopers Chronicles, שהייתה נאמנה יותר לספר מאשר הסרטים, אבל בוטלה שנה לאחר-מכן עקב אחוזי צפייה נמוכים. למרות זאת, זכתה הסדרה להצלחה רבה בקרב המעריצים. שני סרטי ההמשך היו גברים בחלל 2 (2004), אשר יצא בארצות הברית ישירות לווידאו ול-DVD וכן לקולנוע באסיה, וגברים בחלל 3 (2008) אשר יצא ישירות ל-DVD. סרטים אלה לא הצליחו באופן דומה לסרט הראשון בשל תקציבם הנמוך, שינוי בצוות השחקנים שלהם והתעלמות מוחלטת מהמקור של הספר.
טקס מעבר
את המונח טבע ואן-גנפ בספרו Les Rites De Passage ("טקסי המעבר") שפרסם ב-1909. האנתרופולוגים הבריטים מרי דאגלס וויקטור טרנר הוסיפו ופיתחו את התאוריה של ואן-גנפ במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20.
דוגמאות לטקסי מעבר
טקסי מעבר דתיים ידועים הם מילת גברים או נשים, טבילה וקונפירמציה בנצרות ובר מצווה ביהדות, ועוד. טקס הנישואים הוא טקס מעבר שקיים כמעט בכל התרבויות.
טקסי מעבר חילוניים הם, למשל, כניסה לכיתה א', קבלת תעודת זהות, "שרשרת החיול" או שבועת האמונים בעת הגיוס לצבא, שבועת האמונים של חבר פרלמנט, ראש ממשלה או איש ציבור אחר עם כניסתו לתפקיד, ועוד.
יש אנתרופולוגים המוצאים מאפיינים של טקסי מעבר גם בהליכים שלכאורה אינם מכוונים ליצירת טקס. למשל, אפשר לראות בקבלה לאשפוז בבית החולים מעין טקס מעבר שבו האדם עובר ממעמד של "בריא" למעמד של "חולה".
שלבים בטקס המעבר
מקובל לתאר שלושה שלבים בטקס מעבר:
לדוגמה, ילד העובר מגן-הילדים לכיתה א', משתתף בדרך-כלל במסיבת פרידה מהגן. במהלך המסיבה הוא נפרד מהגננת ומהילדים שעדיין אינם עולים לכיתה א'. הפרידה יכולה להתבטא בהחלפת מתנות, כרטיסי ברכה, ציורים וכיוצא באלה. הילד עשוי להשיל מעצמו, באופן סמלי, את סממני הגן. הוא עשוי למשל להחליף את הבגדים שבהם נהג להופיע בגן בבגדים המזכירים תלבושת אחידה של בית-ספר, או להשתמש לראשונה בילקוט של בית-ספר במקום התיק שאיתו נהג לבוא לגן.
בשלב המעבר הילד כבר אינו שייך לגן-הילדים, אך עדיין לא התקבל רשמית לכיתה א' בבית-הספר. הוא כבר אינו רשאי להתלבש או להתנהג כילד בגן, אך גם אינו רשאי להתלבש או להתנהג כתלמיד בית-ספר. בשלב זה הוא עשוי לקבל הדרכה מהוריו או מחונך, שיתרגלו אותו לקראת המעבר לבית-הספר.
טקס הקבלה לכיתה א' בבית הספר עשוי לכלול לבישת התלבושת האחידה עם סמל בית הספר, קבלת פנים על ידי המורה ותלמידי בית-הספר הוותיקים, קבלה של ספרי לימוד עם שמו של התלמיד החדש וכיוצא באלה. מרגע שהסתיים טקס הקבלה לכיתה א' מצפים מהילד שיתנהג כתלמיד. ניסיון מצדו לחזור להתנהגות שאפיינה אותו בגן-הילדים יתקבל בשלילה ואפילו יגרור ענישה.
מייצב תמונה
בצילום, מייצב תמונה הוא מנגנון המגיב על תזוזות קלות של יד הצלם בזמן החשיפה, ומפצה עליהן, על מנת לאפשר תמונות חדות יותר עבור מהירות תריס נתונה. קיום מנגנון ייצוב תמונה מוסיף בדרך כלל בין 2 ל-4 סטופים (תחנות תריס) ליכולת ההחזקה ביד של המצלמה, כלומר יכולת להחזיק את המצלמה יציבה בחשיפה ארוכה פי 4 עד 16 ועדיין לקבל תמונה חדה, לעומת מצלמה ללא מנגנון הייצוב.
אופן הפעולה
מנגנוני הייצוב מתחלקים לשלוש טכנולוגיות עיקריות:
יורם הרועה
יורם הרועה (נולד בי"ט בשבט תרצ"ג, 15 בפברואר 1933) הוא מבכירי התשבצאים בישראל.
קורות חייו
יורם הרועה נולד בתל יוסף, לחוה וגרשון הרועה (הפנר). אביו היה איש גדוד העבודה, רועה הפרות והרפתן של תל יוסף. הרועה גדל בקריית חיים, וב-1950 עבר לירושלים, ומאז הוא מתגורר בה.
עבד ככלכלן במשרד האוצר, בעיקר בלשכת הממונה על הכנסות המדינה. בין השאר נמנה עם הצוות המקצועי שסייע בידי ועדת בן שחר. בשנת 1956 פרסם את תשבץ ההיגיון הראשון בשפה העברית ברבעון "שרות" של עובדי שרותי המיסים והמשיך לפרסם שם תשבצי היגיון במשך שמונה שנים.
ב-1980 החל לפרסם תשבצי היגיון בעיתון "הארץ" והוא מתמיד בכך. תשבצי ההיגיון שלו מתפרסמים גם בירחון "ניקוי ראש ענק", שבו הוא מפרסם גם תשבץ רגיל ובאתר זמרשת. הוא פרסם תשבצים גם ב"דבר השבוע" "כותרת ראשית", "פוליטיקה", "מכביתון" ובשבועון "הקיבוץ" ("תשבץ שכל").
הרועה מתנדב בחברה להגנת הטבע בירושלים.
הבית של אף אחד
הבית של אף אחד (באנגלית: Nobody's House) היא סדרת פנטזיה לילדים בת 7 פרקים ששודרה בשנת 1976. הסדרה עוסקת במשפחת סינקלייר שעוברת להתגורר בבית שהיה נטוש לכאורה שנים רבות, אך מתגוררת שם רוח רפאים של ילד שמת מימים ימימה.
עלילה
משפחת סינקלייר עברה להתגורר בבית ויקטוריאני "אבן פינה" שנבנה ב-1885. הבית נבנה על אתר שהיה בעבר בית מלאכה, בו עבד ילד יתום אשר מת ממגפה במהלך עבודתו. הילד לא חצה לגמרי אל העולם הבא ונשאר לרדוף את הבית כרוח רפאים. הבית עמד ריק במשך שנים רבות עד שמשפחת סינקלייר באה לראות את הנכס. סוכן הנדל"ן מר. ג'ייקובס סיפר להם על הרוח החיה במקום והם החליטו לקנות את הבית לאחר הפחתת מחצית מן המחיר הנקוב של הבית.
דברים מוזרים החלו לקרות לאחר שהמשפחה עברה להתגורר בבית. הילדים פגשו לראשונה את רוח הילד בחדרה של גילי כאשר הוא התגשם כדי להזהיר אותם שיש שרפה במרתף. לאחר מכן, הילדים פוגשים ברוח שוב ושואלים אותו לשמו אך הוא לא יכול היה לזכור אותו. הילדים מחליטים להתחבר איתו וקראו לו "אף אחד".
רק הילדים יכולים לראות את "אף אחד", אשר נעלם ומתגשם על ידי משיכת הצעיף שלו.
ישו מעניק את מפתחות השמים לפטרוס
"ישו מעניק את מפתחות השמים לפטרוס" הוא שמו של פרסקו אשר צויר על ידי הצייר האיטלקי פייטרו פרוג'ינו (Pietro Perugino) על קיר בקפלה הסיסטינית שבוותיקן.
הפרסקו הוא חלק משני מחזורי פרסקאות שנוצרו בקפלה על ידי צוותי ציירים בראשותו של פרוג'ינו. לורנצו דה מדיצ'י שלח את קבוצת הציירים כדי שיעטרו את קירות המבנה שבנה האפיפיור סיקסטוס הרביעי. מחווה פלורנטינית זו באה עם סיומה של מערכה צבאית בין כוחות פירנצה לבין סיקסטוס. מחזור אחד מציג סצנות מחיי משה והמחזור השני מציג סצנות מחייו של ישו.
נושא הציור לקוח מתוך כתבי הברית החדשה. בבשורה על-פי מתי (פרק טז') ישו פונה אל פטרוס, אחד משנים עשר השליחים, ואומר לו "כי אתה פטרוס ועל-הסלע הזה אבנה את-קהלתי ושערי שאול לא יגברו עליה: ואתן לך את-מפתחות מלכות השמים וכל-אשר תאסור על-הארץ אסור יהיה בשמים וכל-אשר תתיר על-הארץ מותר יהיה בשמים". הפרשנות הנצרות קתולית ראתה בפסוק זה את הסימן לסמכות של פטרוס לכהן כמחליפו של ישו, ואת סמכותה הדתית של הכנסייה הקתולית, הרואה בפטרוס את האפיפיור הראשון.
במרכז המישור הקידמי של הציור מופיע ישו המעניק צרור ובו שני מפתחות לפטרוס. האחד מוזהב המסמל את מלכות השמים, והשני, כסוף ופונה אל האדמה, המסמל את מלכות הגשמית. ישו מתואר לבוש בגד סגול העטוף בגלימה כחולה וירוקה ונועל סנדלים. שיערו ארוך ואדמוני והוא אוחז במפתח מוזהב. פטרוס מתואר כורע על ברכו, שיערו שיבה והוא לובש בגד כחול עטוף בגלימה צהובה וירוקה. גם הוא אוחז במפתח המוזהב. משני עבריהם של דמויות אלו מתוארות דמויות נוספות, חלקן מופיעות בתלבושות בסגנון עתיק, כמו ישו ופטרוס וחלקן בתלבושות מתקופת הרנסאנס.
במישור האחורי של הציור מצוירת כיכר גדולה ובה מתוארות שתי סצנות משניות - ישו וחלפני הכספים וישו נסקל באבנים. בתיאור ריצפת הכיכר נעשה שימוש בדגם פרספקטיבי מודגש. במרכז המישור האחורי של הכיכר מתואר מבנה מתומן שנוספו לו ארבע מרפסות (פורטיקו), אשר אמורות להעניק לו צורה של מבנה מרכזני בדמות צלב. המבנה מייצג את בית המקדש הראשון שבנה שלמה. משני עבריו של המבנה מתוארות שתי קשתות ניצחון בדמותה של קשת קונסטנטינוס, המעוטרות בגרלנדות.
פרוג'ינו מצליח להעצים ולהדגיש את אירוע נתינת המפתח בעזרת הקומפוזיציה הסימטרית ובזכות הפרספקטיבה. ידו של פטרוס האוחזת במפתח נמצאת בדיוק בקו האנכי שבו נמצאת גם נקודת המגוז, הממוקמת בפתח המבנה המתומן. יש אשר מצאו דמיון בין תיאור דמויותיו של פרוג'ינו לבין דמויותיו של הצייר והפסל הפלורנטיני אנדריאה דל ורוקיו. דמיון זה ניכר בדמותו של ישו המאזכרת את דמותו של תומא הקדוש מפסל ישו ותומא הקדוש שבכנסיית אורסנמיקלה בפירנצה.
תומאס מוסטר
קריירה
תומר מוסטר הגיע לגמר אליפות צרפת הפתוחה לנוער בשנת 1985. עוד לפני זה, בשנת 1984 הוא היה חלק ממשלחת אוסטריה למשחקים האולימפיים. בשנת 1989 הוא היה הטניסאי האוסטרי הראשון שהגיע לחצי גמר באליפות אוסטרליה הפתוחה. הוא הביא את נבחרת גביע דייוויס של אוסטריה לשלב חצי הגמר. בשנת 1990 הוא נבחר לספורטאי השנה באוסטריה.
בתחית שנות ה-90 הוא הגיע לשיא הקריירה שלו. בשנת 1992 הוא זכה ב-12 תחרויות, בשנת 1995 תומר מוסטר זכה באליפות צרפת הפתוחה (זו הייתה הפעם היחידה שמוסטר הגיע לגמר תחרות גראנד סלאם) ובסוף השנה קיבל תואר ספורטאי השנה באוסטריה. ב-12 בפברואר 1996 הוא דורג מס' 1 בעולם, אך רק למשך שבוע.
בשנת 1999 הוא הפסיק להשתתף בתחרויות ועבר להתגורר לאוסטרליה. ביוני 2010 בגיל 42 הוא חזר להתחרות בצורה מקצועית, אך ללא הצלחה יתרה וסיים את השנה במקום 980.
איכתיוסטגה
מאפיינים
האיכתיוסטגה היה קרוב לדו-חיים, אך לא ברור אם היה כזה בעצמו. הוא היה קרוב למינים שהזכירו דגי ריאות בעלי מאפיינים של חיי יבשה כמו רגליים מפותחות עם אצבעות וריאות פרימיטיביות, אך היה גם בעל זימים מאחורי הגולגולת. ייתכן מאוד שהיה חי בביצות או באגמים, ולעיתים עולה לחופים בדומה לכלבי ים.
זה היה יצור גדול באורך של 1.5 מטר ובעל גולגולת שטוחה עם עיניים שנמצאו בקצה הראש בדומה לתנין. היו לו 7 אצבעות ברגליים הקצרות והיה בעל זנב עם סנפיר בקצהו.
מיון
האיכתיוסטגה היה קרוב למיני לפוספונדילים כמו הדיפלוקאולוס, אך השתייך לסדרה אחרת. היו לו מעט מאפיינים שקרובים יותר לדג מאשר לדו-חי.
בסוג זה נמצאו 4 מינים, הראשון שבהם התגלה ב-1932 בגרינלנד (שבאותה תקופה הייתה חמה בהרבה מכיום). מין נוסף, Ichthyostega gunnari עבר לסוג אקנתוסטגה הקרוב אליו:
בתרבות
יצור זה הופיע במשחק עולם היורה: המשחק.
הרקולס סגרס
הרקולס סגרס (Hercules Seghers) (בערך 1589 - בערך 1638) היה צייר ומדפיס הולנדי בתור הזהב של הציור ההולנדי. הוא נקרא "צייר הנוף בעל השראה, הניסיון והמקוריות הגדולים ביותר" בתקופתו. כנ״ל גם בתחום הדפוס החדשני עוד יותר.
חייו
הרקולס נולד בהארלם, כבנו של סוחר בדים, במקור מפלנדריה, שעבר לאמסטרדם בשנת 1596. שם הלך הרקולס לחניכות בציור נוף פלמי אצל הצייר המוביל ג'יליס ואן קונינקסלו, אך ככל הנראה, חניכתו התקצרה עקב מותו של קונינקסלו בשנת 1606. סגרס ואביו קנו מספר מיצירותיו במכירה הפומבית של אוסף הסטודיו כפי שעשה פיטר לסטמן. אביו של סגרס נפטר בשנת 1612, לאחר מכן חזר להארלם והצטרף לגילדת סנט לוק בהארלם.
באותה שנה עבר לאוטרכט והחל למכור אמנות. בשנת 1633 עבר להאג. נראה שהוא נפטר בשנת 1638, כשקורנליה דה וייט מוזכרת כאלמנתו של "הרקולס פיטז". כמו פרטים נוספים מהתיעוד על חייו של סגרס, מתבסס על נדירות שמו הפרטי. מקורות מאוחרים אמרו כי סגרס היה שתיין בסוף ימיו ונפטר לאחר שנפל במדרגות. המוניטין שלו הוכר על ידי סמואל ואן הושטראטן, שהציג אותו יותר כאב רומנטי גאון בודד, עני ולא מובן, הערכה המבוססת בעיקר על תחריטיו.
הדפסים
הוא ידוע בעיקר בזכות התחריטים החדשניים שלו, בעיקר של נופים, שלעיתים קרובות הודפסו על נייר או בד צבעוניים, ועם דיו צבעוני, ונצבעו ביד. הוא עשה גם שימוש בטכניקות הדפסה חדישות ובעזרים כמו בדים עבים, כדי לקבל אפקטים מיוחדים.
בסך הכל רק 183 רישומים שלו שרדו והרוב נמצאים עכשיו במוזיאונים. בחדר ההדפסים בריקמוזיאון, באמסטרדם, יש את האוסף הטוב ביותר. רמברנדט קנה שני ציורים (היו לו שמונה) והדפסים של סגרס, ורכש את אחת מהמקוריות שלו ״טוביאס והמלאך ״ אותם עיבד מחדש ב״בריחה למצרים״, תוך שמירה על תצוגה רחבה של הנוף. רמברנדט עיבד מחדש את ציורו של סגרס ״נוף הררי״, נמצא במוזאון אופיצי, וסגנון הנוף שלו מראה השפעה מסוימת מצד סגרס.
אף על פי שהתיארוך של הדפסיו לא ברור, ״העיירה עם ארבעה מגדלים״ נחשב כאחד מההדפסים המאוחרים ביותר סביב 1631. בהתחשב במספר הקטן של רישומים ששרדו, אין זה סביר שהדפסים היו מקור הכנסה משמעותי עבורו. הרישום שלו ״ערימת הספרים״, הוא יוצא דופן בהדפסים בנושא טבע דומם מהמאה ה -17.
נראה שהוא המציא את טכניקת ההדפס הנקראת אקווטינטה, שהתגלתה באנגליה למעלה ממאה שנים מאוחר יותר על ידי אלכסנדר קוזנס.
ציורים
הרקולס סגרס היה ככל הנראה ידוע בעיקר בקרב בני דורו בזכות ציורי נופים ונושאי טבע דומם כמו עמק הנהר. הציורים שלו נדירים, כשרק חמישה עשר שרדו (אחד מהם נהרס בשריפה באוקטובר 2007 ). פרדריק הנרי, נסיך האורנג' קנה ציור נופים בשנת 1632. רבים מהנופים המצוירים שלו הם קומפוזיציות הרריות פנטסטיות, ואילו בהדפסיו גדולתו היא לרוב בגישה הטכנית ולא בנושא.
ציורי הנופים מציגים נוף אופקי רחב, עם דגש של פני האדמה ולא השמיים. בשניים מהציורים בברלין הוסיפו רצועות שמיים בחלקם העליון, מאוחר יותר כדי לענות על הטעם המשתנה. סגרס שאב ממסורת ציורי הנוף הפלמי, אולי כמו גוס דה מומפר ורולנדט סייברי. אך גם הוסיף את ה"היבטים הפנטסטיים והחזוניים של ציור הנוף המניירים". במלאי של אוסף הצייר הימי יאן ואן דה קפל משנת 1680, שהיה בבעלותו חמישה ציורים של סגרס, מתואר בו הנוף של בריסל, שאם זה נכון, המשמעות היא שסגרס נסע לשם, ככל הנראה כשהיה צעיר, כשהסגנון שלו מראה את השפעה הפלמית בציורו.
יאגדפנצר 4
היַאגְדְפָנְצֵר 4 (גרמנית: Jagdpanzer IV) היה משחית טנקים גרמני מימי מלחמת העולם השנייה. היאגדפנצר 4 היה משחית הטנקים הראשון מטיפוס יאגדפנצר, ופותח כמחליף לשטוג 3, זאת בניגוד לדעתו של הגנרל היינץ גודריאן. גנרל גודריאן ראה ביאגדפנצר 4 בזבוז של משאבי ייצור, זאת מאחר שלמרות שהוכיח את עצמו הייטב בקרב, הכלים אותו יועד להחליף, השטורגשיץ 3 והשטורמגשיץ 4 הוכיחו את עצמם היטב, ולא היה צורך להחליפם.
פיתוח
לאחר קרב סטלינגרד, בספטמבר 1942, פרסם משרד החימוש של הוורמאכט מיפרט לכלי שריון חדש להשמדת טנקים. המיפרט קבע כי על משחית הטנקים החדש להיות בעל שריון חזית של 100 מ"מ, שריון צד של 40–50 מ"מ, זחלים רחבים, מרווח גחון של 50 ס"מ, מהירות מרבית של 26 קילומטרים בשעה וצדודית נמוכה ככל האפשר. נקבע כי הכלי החדש יישא את התותח בן 75 המ"מ בו חומש טנק הפנתר - ה-75 מ"מ PaK 42 L/70. בתחילה תוכננה עבור הכלי תובה מתכנון חדש, אולם לבסוף הוחלט להתבסס על תובת טנק הפנצר 4.
ניסיונות קודמים לחמש תובות קיימות בתותחים גדולים יותר הביאו לכלים דוגמת המארדר 3 והשטורמגשיץ 3. המרדר היה בעל צדודית גבוהה, ומאחר שלא היה מחופה לחלוטין, הותיר את אנשי הצוות שלו חשופים. התכנון החדש הציג צדודית נמוכה, שהייתה נמוכה אף מזו של הפנצר 4 על בסיסו פותח, וכן היה מחופה לחלוטין.
היאגדפנצר 4 התבסס כאמור על תובת טנק הפנצר 4, אך משטחי השריון המאונכים של הטנק, בחזית ובצדי הכלי, הוחלפו במשחית הטנקים בלוחות שריון משופעים. מאחר שהיאגדפנצר נבנה בלי צריח, כל המיכון והמינוע שהיו קשורים בצידוד הצריח הוסרו, ובכך נתפנה מקום חשוב בבטן הכלי לתחמושת ופרטי ציוד נוספים.
למרות שלוח השריון הקידמי של היאגדפנצר 4 היה בעובי של 80 מ"מ, ולא 100 מ"מ כנדרש במפרט משרד החימוש, הצבתו בשיפוע סיפקה לכלי הגנה שעלתה על 100 מ"מ. כדי להקל על הבנייה, נבנה גוף הכלי מלוחות פלדה משתלבים שהולחמו יחד. החימוש הראשי התבסס על תותח 75 מ"מ PaK 42 L/70, אולם מחסור בתותחים אלה הביא לכך שבכלי הרכב הראשונים הותקנו תותחי 75 מ"מ PaK 39 L/48. תותחים אלה היו בעלי קנה קצר יותר, ולכן ירו את הפגז במהירות נמוכה יותר והיו חלשים יותר. היאגדפנצרים שחומשו בתותח הקצר קיבלו את הציון יאגדפנצר 4\48 (48/Jagdpanzer IV). כלים אלו יוצרו מתחילת הייצור, בדצמבר 1943, ועד לנובמבר 1944.
התקנתו של תותח ה-75 מ"מ PaK 42 L/70 הארוך והכבד יותר ביאגדפנצר 4 השפיע באופן משמעותי על ביצועי הכלי. תובת הפנצר 4 כבר הייתה בקצה גבול יכולת המעמסה שלה, והתקנתו של התותח הכבד, מעבר להגדלה משמעותית של מאסת הכלי (תוספת של כמעט שני טון), היטתה את מרכז הכובד הרחק לפנים. כתוצאה מכך הפך היאגדפנצר לכבד-חרטום, דבר שהיקשה מאוד על היגוי הכלי, במיוחד בשטח קשה, וזיכה אותו בכינוי "הברווז של גודריאן" (גרמנית:Guderian-Ente). העומס הכבד על חרטום הכלי הביא לשחיקה מוגברת מאוד של טבעת הגומי החיצונית של ארבעת גלגלי המרכוב הקדמיים (שנים בכל צד), וחייב את החלפתם בגלגלי מרכוב יצוקים מפלדה. דגם זה, שצוין יאגדפנצר 4\70 (70/Jagdpanzer IV) החליף את היאגדפנצר 4\48 באולמות הייצור מנובמבר 1944 ויוצר עד לחודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
באוגוסט 1943, לאחר קרב קורסק קיבל היטלר דיווחים לפיהם כלי השטורמגשיץ 3 תפקדו טוב יותר מטנקי הפנצר 4, במסגרת אילוצי הפריסה שלהם. בהתאם לדיווחים אלה הוחלט להפסיק לחלוטין את ייצורו של טנק הפנצר 4 לטובת הגברת ייצורו של היאגדפנצר 4, אולם בסופו של דבר לא יצאה כוונה זו אל הפועל, והפנצר 4 והיאגדפנצר 4 יוצרו במקביל עד לתום המלחמה.
פעילות מבצעית
היאגדפנצר 4 הופעלו במסגרת יחידות הנגד טנקים של חטיבות הפנצרים והפנצר-אס-אס. היאגדפצר 4 השתתפו בלחימה במסגרת מבצע אוברלורד, במהלך קרב הארדנים ובחזית המזרחית. הכלים הוכיחו את עצמם כמשחיתי טנקים מוצלחים, אך בדומה למשחיתי טנקים אחרים, נמצאו לא יעילים כתותחי סער או כתחליף לטנקים, תפקיד אותו מלאו בתדירות גוברת עם התקדמות הלחימה, עקב המחסור החמור בטנקים ממנו סבל הצבא הגרמני בשלבים מאוחרים אלה.
לאחר המלחמה הועברו מספר משחיתי טנקים יאגדפנצר 4 על ידי הצבא האדום לידי הצבא הרומני, בו נותרו בשירות מבצעי עד 1950, תחת הציון TAs T4. כל כלי השריון הגרמני הוצאו משירות ונגרטו ב-1954.
לאחר המלחמה, המשיכה מערב גרמניה לפתח את רעיון היאגדפנצר, פיתוח שהוביל אל הקנונניאגדפנצר.
ראיין קלי
ראיין ג'ונתן קלי (באנגלית: Ryan Jonathan Kelley; נולד ב-31 באוגוסט 1986) הוא שחקן אמריקאי שהחל להתפרסם כילד. מוכר מתפקידו בדמות ג'ורדן פריש בסדרת הנעורים "זאב צעיר".
ביוגרפיה
קלי נולד וגדל בפרברים המערביים של שיקגו. הוא החמישי מבין 15 ילדים, יש לו שש אחיות ושמונה אחים. הוריו חינכו אותם כלותרנים.
קלי הצטרף לגילדת שחקני המסך בגיל ארבע ושיחק לראשונה בסרט בגיל שש.
בגיל 18 עבר ללוס אנג'לס לשם המשך קריירת המשחק שלו.
גטו לבוב
גטו לבוב היה גטו שהקימו הנאצים בעיר לבוב (בגרמנית: למברג) שבגליציה המזרחית, פולין (כיום באוקראינה). הגטו בלבוב היה השלישי בגודלו מבין הגטאות שהקימו הנאצים בעת מלחמת העולם השנייה. הגטו אכלס עם הקמתו בנובמבר 1941, כ-120,000 יהודים. האוכלוסייה היהודית בגטו התחלפה, תוך כדי שמספר האוכלוסין הלך וירד במהירות, בשל השילוחים למחנה ההשמדה בלז'ץ ולמחנה הריכוז ינובסקה. הכלואים בגטו סבלו רעב ורציחות ספורדיות, עד חיסולו הסופי בחודש יוני 1943.
רקע
ערב מלחמת העולם השנייה הייתה קהילת לבוב השלישית בגודלה מבין קהילות יהדות פולין. בעיר ישבו כ-110,000 יהודים מתוך אוכלוסייה כוללת בעיר של כ-340,000 אזרחים, היינו כשליש מתושבי העיר. שלושה שבועות לאחר פרוץ המלחמה נכנסו הסובייטים ללבוב וסיפחו אותה לתחום שליטתם, יחד עם יתר אזורי גליציה המזרחית. בעיר ובסביבותיה נדדו באותה עת יותר ממאה-אלף פליטים יהודיים ממערב פולין הכבושה בידי הנאצים, אשר נמלטו למזרח פולין בה נהנו היהודים, לכאורה, ממעמד שווה לזה של בני לאומים אחרים תחת השלטון הסובייטי. בקיץ 1940 הוגלו רבים מהם לירכתי ברית המועצות.
עם פלישת הגרמנים לשטחי ברית המועצות ביוני 1941 במבצע ברברוסה, היה אזור העיר אחד מהראשונים שנכבשו על ידם. כעשרת אלפים יהודים ברחו מלבוב בעקבות נסיגתו של הצבא הסובייטי, אל תוככי ברית המועצות.
בעיר לבוב התקבלו הגרמנים בתרועות שמחה בידי לאומנים אוקראינים, שראו בנאצים כוח משחרר מן הכיבוש הקומוניסטי ושמחו לשתף איתו פעולה.
יחידות איינזצגרופן בסיוע אוקראינים מקומיים ארגנו פוגרום רחב-היקף ביהודי העיר, באמתלה של תגמול על רציחות ה-נ.ק.ו.ד. במהלך הפוגרום, בסוף יוני ותחילת יולי 1941, נרצחו כ-4,000 יהודים, וכן אינטלקטואלים ומרצים מאוניברסיטת לבוב. בפוגרום נוסף שנערך ב-25 ביולי תחת השם "ימי פטליורה", על שם המנהיג האוקראיני סימון פטליורה שנרצח בידי מתנקש יהודי, נרצחו כ-2,000 יהודים נוספים שהוצעדו לבורות ירי בבית העלמין היהודי ובכלא לונצ'קי.
החל מיולי 1941 הוכרחו היהודים לסמן עצמם בסרט זרוע עם מגן דוד כחול, והוקם יודנרט בעיר שבראשו הועמד יוסף פרנס. ב-2 באוקטובר נלקחו 500 העובדים היהודים הראשונים לעבודות כפייה למען תעשיית החימוש הגרמנית, והועסקו בהקמת מחנה עבודה ברחוב ינובסקה (שנודע כמחנה ינובסקה).
יוסף פרנס ראה את תפקידו כהגנה על האינטרסים של היהודים ולא כעושה דברם של הגרמנים. הוא סירב לשתף פעולה עם הגרמנים באספקת יהודים לעבודות כפייה, ולכן הוצא להורג בסוף אוקטובר 1941 ובמקומו הועמד בראש היודנרט אברהם רוטפלד. רוטפלד מת חודשים ספורים לאחר מכן, בפברואר 1942, ובראש היודנראט הועמד הנריק לנדסברג.
הקמה
ב-8 בנובמבר 1941 הוצא צו המורה על הקמת "רובע מגורים יהודי" בלוויית מפה המסמנת את תחומי הרובע וכן לוח זמנים לביצוע שכלל תוכנית, על פיה אמורה העיר להיות "נקייה מאלמנטים יהודיים" עד 14 בדצמבר. במקביל החלה המשטרה הגרמנית בסלקציה של יהודים, ובמבצע שנקרא "האקציה תחת הגשר" נבחרו ונורו למוות כ-5,000 קשישים וחולים.
בדצמבר הושלם מבצע הקמת הגטו, ואוכלס בקרוב ל-120,000 יהודים.
האקציות והמשלוחים
גטו לבוב וגטו לובלין היו הראשונים מהם אורגנו משלוחים למחנות ההשמדה במסגרת "מבצע ריינהרד". בלבוב שימשה חצר בית הספר סובייסקי כמקום ריכוז ואיסוף, שם נערכה סלקציה שלאחריה הועברו אלה שנמצאו בלתי כשירים לעבודה – בעיקר זקנים, נשים וילדים – לתחנת הרכבת קלפארוב שליד מחנה ינובסקה, וממנה יצאו המשלוחים למחנה ההשמדה בלז'ץ. בין 16 במרץ ל-1 באפריל 1942 שולחו כ-15,000 מתושבי גטו לבוב להשמדה בבלז'ץ.