cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חובת הראיה ברשלנות
סעיף 38 לפקודת הנזיקין – חובת הראיה ברשלנות לגבי דבר מסוכן
פסיקת בתי המשפט המחוזיים נוטה ברוב המקרים להיות קוהרנטית עם ההלכות שנקבעו בבית המשפט העליון. לדוגמה, יישום ההלכה שנקבעה בפסק הדין בעניין ישראליפט לצורך סיווג דבר כמסוכן, נראה בת"א (תל אביב-יפו) 617/95 חיים מריומה נ' מכתשים מפעלים כימיים בע"מ, תק-מח 2005(1) 10058, 10062. במקרה זה נקבע כי בשל רמת הזהירות הגבוהה שיש לנהוג בשימוש שגרתי בסודה-קאוסטיק, יש לסווגה כ"דבר מסוכן". בנוסף, בע"א (ירושלים) 6474/99 גולדשטיין יצחק נ' אווירונים זעירי, תק-מח 2000(3) 713, 715, סווגו מטוסים כשייכים לקטגוריה של דברים "מסוכנים כשלעצמם", על סמך הלכת פישמן.
סעיף 39 לפקודת הנזיקין – חובת הראיה ברשלנות לגבי אש
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em; text-align: center;"> "בתובענה שהוגשה על נזק והוכח בה שהנזק נגרם על ידי אש או עקב אש, וכי הנתבע הבעיר את האש או היה אחראי להבער האש, או שהוא תופש המקרקעין או בעל המיטלטלין שמהם יצאה האש - על הנתבע הראיה שלא הייתה לגבי מקורה של האש או התפשטותה, התרשלות שיחוב עליה"
שני התנאים הראשונים המאפשרים את הפעלתו של סעיף 39 – קיומו של נזק, והעובדה כי הנזק נגרם על ידי אש, אינם מהווים קושי אובייקטיבי להוכחה. לגבי התנאי השלישי, לפיו הנתבע הוא האחראי להבערת האש או האחראי למקום ממנו יצאה האש, נראה כי אף מעשה פלילי מכוון של אחר לא סתם את הגולל על אחריותו של הנתבע ברשלנות. בעניין יער זאב (ע"א 4473/93 יער זאב בע"מ נ' הסנה – חברה ישראלית לביטוח בע"מ, פ"ד נ(1) 866, 870), אש פרצה כתוצאה מהצתה מכוונת של מבנה. בית המשפט פסק שעל הנתבע להראות שלא היה סיכון צפוי של פריצת אש, כך שלא היה עליו לנקוט באמצעי זהירות, ואם היה קיים סיכון שכזה, היה עליו להראות כי נקט בכל האמצעים הסבירים למניעתו. אם יצליח להוכיח את נקיטת אמצעי הזהירות הסבירים, עשוי הנתבע להיחשב רשלן בעניין מקור האש או התפשטותה.
בהתאם לכך, נפסק כי מעשה פלילי של אחר, כגון הצתה, לא בהכרח מנתק את הקשר הסיבתי בין התרשלות לנזק שנגרם לאחר. זאת, כאשר המעשה הפלילי היה צפוי אם לא היו ננקטים אמצעים סבירים למניעתו. בית המשפט המחוזי סבר כי גם אם הצתה אינה צפויה, נסיבות מסוימות כגון הסדרי שמירה, גידור וחומרים דליקים הפזורים באזור, מאפשרות את התקיימותה. בבית המשפט העליון חלקו על כך, כיוון שישנה דרישה לצפיות בעוולת הרשלנות, ונתוני שטח לבדם – אין בהם כדי להטיל אחריות. בנוסף, נאמר שלא ניתן להניח שכל מקום מועד להצתה. לדרוש זאת מאדם סביר פירושו מעמסה רבה מדי לעניין השקעת משאבים למניעת ההצתה.
בעניין דרישת הצפיות, קבע בית המשפט העליון בפסק דין מכונן בנושא (אם כי שאינו דן בסעיפים 38–40 לפקודת הנזיקין), כי בכל מקום בו ניתן לצפות נזק מבחינה טכנית, ישנה חובת זהירות מושגית, קרי: חובה זהירות כללית ועקרונית בין הקבוצה שאליה משתייך התובע לבין הקבוצה שאליה משתייך הנתבע בנסיבות מסוג האירוע הנדון (ע"א 243/83 עיריית ירושלים נ. גורדון, פ"ד לט (1) 113). בפסק דין זה, התובע מכר את רכבו ולמרות זאת העירייה לא חדלה מלשלוח לו דו"חות חניה שנרשמו על רכבו. בית המשפט הרחיב את החזקה ונקבע כי בכל מקום בו קיימת רשלנות קיימת גם חובת זהירות.
מתוך הדברים עולה סוגיית חובת הזהירות במקרים כגון זה, חובה המהווה נדבך חשוב בעוולת הרשלנות. חובת הזהירות יכולה להוביל למצבים שבהם לאחר שנקבע שאדם התרשל, וגרם לנזק, עדיין יש אפשרות שהוא לא ישא בתוצאות הנזק. התרשלות היא "הכוח המניע" של העוולה, חובת הזהירות מהווה "כוח בולם", בכך שתוחמת את גבולותיה. חובת הזהירות קשורה לקשר הסיבתי, שניהם בולמים את עוולת הרשלנות ומובילים לתוצאה דומה. עם זאת, נדרשת הבחנה ביניהם, והפסיקה החלישה את כוחה המסנן של חובת הזהירות כאמור (להרחבה ראו ערך: חובת הזהירות, וקשר סיבתי עובדתי, קשר סיבתי משפטי).
הלכת יער זאב, לפיה הצתה מכוונת של אחר לא מאיינת את האפשרות להעביר את נטל הראייה לנתבע להוכיח שלא התרשל, מכוח סעיף 39, הוכרה גם בפסק דין ציון (ע"א 9212/99 ציון חברה לביטוח בע"מ נ' מדינת ישראל, פ"ד נו(2) 906, 908). במקרה זה, התובעות היו בעלות מחסן, שהיה מצוי בסמוך למחסני מסכות אב"כ של צה"ל. התובעות תבעו את המדינה בגין התרשלות, על כך שזרקה קרטונים ופסולת שהוצתו, בסמוך למחסניה, ובעקבות הצתה זו נגרם נזק למחסנים. בבית המשפט נדונה השאלה האם ניתן להשתמש בסעיף 39 כדי להעביר את הנטל, גם כאשר ברור שמצית האש אינו הנתבע. לעניין זה קבע בית המשפט כי המשיבה חבה חובת זהירות למערערות, אף על פי שאלמוני הוא שהצית, ואף על פי שלא הייתה צפייה מדויקת של הליך ההתרחשות. זאת, כיוון שהיה עליה לצפות כי השלכת פסולת בכמויות גדולות יוצרת סיכון של שרפה מקרית, מעשה קונדס ואף הצתה מכוונת.
מקרה דומה מבחינת העובדות הובא בפני בית המשפט בארצות הברית, ובו בעלים של בניין מושכר תבע את השוכר שהפעיל במקום חנות מכולת. התובע טען לרשלנות הנתבע בהפעלת החנות, בכך שעובדיו השליכו פסולת דליקה בסמוך לבניין, ואש פרצה באמצעות פסולת זו. גם במקרה זה נפסק שמכיוון שהנתבע אפשר את קיומם של תנאים להתלקחות אש, גם אם היה מדובר בהצתה על ידי גורם אחר, רשלנות או אף באופן מקרי, הרי שהוא אחראי ברשלנות (Britton v. Wooten 817 S.W. 2D 443 (1991)).
לעניין היסוד הנפשי הנדרש מהצדדים, עלתה בפסיקה הדעה כי בדרך כלל לנתבע יש יכולת טובה יותר לדעת מהם מקור האש ואופן התפשטותה, משום שבידו אמצעים טובים יותר לידיעה מאלו אשר עומדים לתובע (ע"א 595/88 דניאל אדרי נ' לאון חסקל, פ"ד מז(5) 333, 340). במקרה זה, אש פרצה מנגרית המערער והסבה נזק רב לנגריה סמוכה של המשיבים. בית המשפט קבע שכיוון שלא יוכל לקבוע את סיבת השרפה, יחייב את המערער ברשלנות, תוך שימוש בסעיף 39. נאמר כי התובע אינו יודע, במהלכם הרגיל של דברים, מה אירע בחצר שכנו ומה גרם להתפשטות האש. לעומתו, נתבע יכול לדעת זאת אם מייחסים לו ידיעה קונסטרוקטיבית. לפיכך, הוא אמור לדעת מה גרם לאש ולהתפשטותה. בנוסף, נאמר כי כאשר לא נתגלתה סיבת השרפה וההוכחות מביאות למצב שקול, יוצא הנתבע וידו על התחתונה, שהרי עליו הנטל להוכיח כי פריצת השרפה הייתה שלא עקב התרשלותו.
ניתן להבחין בנקל כי נטל ההוכחה על הנתבע כבד למדי. עליו להוכיח שנקט אמצעי זהירות שישללו כל אפשרות שפריצת האש ארעה בשל התרשלותו. עם זאת, בתי המשפט הכירו בקיומו של מתחם סבירות גם לעניין זה (ע"א 382/59 אפטקה נ' בוסט, פ"ד טו(1) 388, 392).
בנוסף, עלתה בפסיקה סוגיה הנוגעת לאש במיטלטלין, (ע"א (תל אביב-יפו) 202/76 מדינת ישראל נ' דוד גנור, פ"ד לז(1) 508, 512). נקבע, שכדי להטיל את האחריות על הנתבע, לא תספיק בעלות "ערטילאית", אלא נדרשת לכל הפחות מידה מסוימת של פיקוח, אם לא שליטה מלאה של הנתבע על המיטלטלין. לפיכך, במקרה זה, בו ניזוק המשיב משרפה בחדר עבודתו, שככל הנראה נגרמה מסוללה שהותקנה על ידי שירותי הטלפון, נקבע שלא ניתן להפעיל את סעיף 39 נגד המדינה, כיוון שלא היה לה כל פיקוח על הסוללה. ניתן לראות זאת כפירוש מצמצם לסעיף. גם בארצות הברית נקבע שאם אדם לא פיקח על רכושו ניתן יהיה לתבוע אותו ברשלנות, וזאת גם במקרים של הצתה מכוונת על ידי אדם אחר Arneil v. Schnitzer 144 p. 2D 707 (1944).
בתי המשפט המחוזיים נקטו בגישה מרחיבה בפרשנותם את יסוד "שמהם יצאה האש". בעניין האחים זוזובסקי (ת"א (ירושלים) 119/72 נאוה זילברגר את ריכטר נ' האחים זוזובסקי בימ"ס לרהיטים, פ"ד לז(1) 383, 386), בו פרצה שרפה שהסבה נזק לבית הקפה של התובעת ולחנות הרהיטים הסמוכה של הנתבעים, עלתה השאלה האם כדי להעביר את נטל הראיה צריך התובע, המסתמך על סעיף 39, להוכיח כי האש פרצה בחדרי הנתבע. בית המשפט פסק כי "אש שיצאה", כאמור בסעיף 39, כוונתו לאש שמקורה בחדרי הנתבע או במיטלטלין שבבעלותו. עוד נקבע כי סעיף 39 אינו מבחין בין מבעיר האש לתופש נכס ממנו התפשטה האש, לעניין העברת נטל הראייה.
בהקשר למקור האש יש להוסיף ולומר כי סעיף 39 לא מתייחס לנזק שנגרם באותם מקרקעין בהם פרצה האש, אלא רק כאשר עברה ממקרקעין אחד למקרקעין שכנים. בנוסף, אין התייחסות למצב בו פרצה אש במיטלטלין שנמצאים במקרקעין מסוימים, והזיקה לאדם שנמצא באותם מקרקעין. בע"א 564/66; 582/66 נביל כורי נגד יצחק קשס ואח' פ"ד כא(1) 629, דחה בית המשפט העליון את הערעור על החלטת בית המשפט המחוזי שחייבה בעלים של בית מלאכה בתשלום פיצויים לעובד שנכווה כתוצאה מהתלקחות פחית דליקה שהייתה בבית המלאכה. העובד טען שיש להחיל את סעיף 39 במקרה זה, בו אש פרצה ממיטלטלין. השופט לנדוי קבע כי כאשר הנזק נגרם באותם מקרקעין בהם פרצה האש סעיף 39 לא יחול. נאמר כי הפירוש ההולם לסעיף הוא כזה לפיו אש יצאה (originated), והתפשטה (spread) בלבד, והוא הדין לגבי אש שפרצה במיטלטלין שבבעלות הנתבע.
פסקי דין רבים בישראל מתבססים על עקרון ה-"IGNIS SUUS" מתוך המשפט המקובל. לפי כלל זה, יש להצביע על מזיק ספציפי שגרם להתלקחות האש, ולא ניתן לטעון כנגד מאן דהוא על פי דיני הרשלנות הכלליים ((Salmond on Torts (16th ed.) P.338.
סעיף 40 לפקודת הנזיקין – חובת הראיה ברשלנות לגבי חיה
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em; text-align: center;"> "בתובענה שהוגשה על נזק והוכח בה שתי אלה: (1) הנזק נגרם על ידי חיית-בר, או על ידי חיה שאינה חיית-בר אלא שהנתבע ידע, או חזקה עליו שידע, כי היא מועדת לעשות את המעשה שגרם את הנזק; (2) הנתבע היה בעל אחת החיות האמורות או היה ממונה עליה - על הנתבע הראיה שלא הייתה לגביה התרשלות שיחוב עליה."
לצורך העברת נטל הראיה על פי סעיף זה, נדרש התובע להוכיח מספר דברים. ראשית, שנגרם נזק. שנית, יש להוכיח שהנזק נגרם על ידי חיית בר או "חיה מועדת" שהנתבע היה מודע לאופי "המועד" שלה. שלישית, נדרש להוכיח שהנתבע היה הבעלים או ממונה על החיה הנדונה.
עיקר הפסיקות שנגעו לסעיף זה דנו בדרישת המודעות לאופי "המועד" של חיה. בית המשפט העליון קבע שאין צורך להוכיח שבעל החיים כבר הזיק בעבר, אלא ניתן להסתפק בראיות מהן עולה כי ניסה לעשות כן בעבר, וכי לו היה נקלע לאירוע מהסוג הנדון היו סיבות להאמין שהיה גורם לנזק (ע"א 448/83 ורדה קורנהויזר ואח' נ' שמואל מלך, פ"ד מב(2) 573, 581). במקרה זה, המשיב הותקף ברחוב, במשך דקות ארוכות, על ידי שלושה כלבים, שליבו זה את זעמו של זה ושיתפו פעולה בגרימת הנזק. תושבי האזור הזעיקו את המערערים כיוון שסברו שהם בעלי הכלבים, ואכן אלו סילקו את הכלבים. נקבע כי שניים מהכלבים התוקפים היו של המערערים שהתרשלו בהחזקתם, ולמרות השתתפות כלב שלישי, שלא היה בבעלותם והיה מסוג ו"אופי" שונה, הוחלט לחייבם במלוא הנזק. כיוון שלא ניתן להבחין בין הפגיעות השונות ולהכריע מי מהכלבים ביצע איזו פגיעה, יוחס כלל הנזק הפיזי והנפשי שנגרם לניזוק, לשלושת הכלבים גם יחד. כל זאת, אף על פי שאחד מהם כלל לא היה ידוע כ"מועד" ואף על פי שניכר היה כי עצמת הכלבים הייתה שונה.
בפסק דין זה נעזרו השופטים בקביעות מהמשפט האנגלי, שפסק שכלב שזינק בעבר לעבר ילד שניסה להאכילו, ללא היזק, הוא "חיה מועדת" (WYLDE V. GREGSON (1872) 36 J.P.J.O. 52), ושכלב שניסה לפרוץ ממלונתו כאשר עברו זרים בסביבתה, וניסה לנשכם, הוא מועד (OSBORNE V. CHOCQUEEL (1896) 2 Q.B.109).
מאוחר יותר הוסיף בית המשפט העליון וקבע כי ראיה להיותו של כלב מועד ניתן להסיק גם מאמצעי הזהירות שנקטו בעליו – לדוגמה סימון מזהיר וגידור, כאמור בע"א 326/88 צימרמן נ' גבריאלוב, פ"ד מו(1) 353. באותו מקרה, ילד כבן ארבע וחצי, נקלע לחצר המשיב, שהייתה מוקפת גדר ובה פשפש, ושהה בה בוקסר הקשור ברצועה קצרה. החצר סומנה בשלט "זהירות כלב נושך". בית המשפט קבע שלאור סימון זה והגדר המקיפה, ניכר כי הבעלים היו מודעים לאופי כלבם, והם התרשלו בכך שהפשפש אפשר כניסה לחצרם, לשטח בו שהה הכלב, לכל אדם החפץ בכך. עוד נקבע, כי כשמדובר בילד קטן כמו המערער, אין די באזהרה על ידי שלט בלבד, כיוון שלא יוכל לקראו, וגם לא באזהרה בעל פה. זאת, משום שיש לנקוט אמצעי זהירות רבים ומחמירים יותר לשם מניעת הסכנה הטמונה בכלב שכזה.
במקרה דומה, בו רוכב קטנוע נחבל כתוצאה ממרדף אחריו על ידי כלבו של המערער, נפסק שחזקה על בעליו של כלב שידע על מועדתו, לאור נטייתו המיוחדת של הכלב לפרוץ לכביש בהישמע רעש קטנועים, שהוכחה עובדתית (ע"א 733/77 חנן גיאור נ' זנדר חנן פ"ד לד(3) 533).
פסיקה זרה הדגישה גם את אלמנט הפיתוי שמוצב בפני כלבים "להתרגז או להזיק" גם כשלא ידוע שהם מועדים מלכתחילה (Sycamore v. Ley (1932) 147 L.T. 342, C.A). פסיקה ישראלית שנעזרה בעמדה זו, קבעה כי בעליו של כלב יהיו אחראים בגין התנהגותו, אם ישאירו אותו במצב ובתנאים בהם עלול לאבד שלוותו ולהזיק, זאת גם כאשר לא היו מודעים למועדותו. לפיכך, נפסק כי יש לנקוט אמצעי זהירות סבירים שימנעו היזק על ידי כלב, שעלול לאבד שלוותו מסיבה זו אחרת, ועל כן, טענת הבעלים שטרם האירוע המזיק, לא גילה כלבו נטייה להזיק, לא תעמוד לו, כפי שאירע בע"א 132/82 רפאל חסידוב נ' ארנסט ציגלר מד(2) 388, 393.
לצורך המחשה, בניו זילנד קיימת חקיקה ענפה ומפותחת הנוגעת לאחריות על בעלי חיים ובפרט אלו המוגדרים כבעלי חיים "מסוכנים". הכלל הרגיל קובע כי על אדם לנקוט באמצעי זהירות כלפי חיות שבבעלותו או בהשגחתו (המינוח המדויק הוא "under one's control"), כדי שלא יגרמו נזק לאחרים. בהתאם לכך, הוטלה אחריות בגין החזקת מספר רב מאוד של דבורים בכוורות בחצר בית פרטי, שגרמו נזק לשכנים (Robins v. Kennedy and Columb [1931] NZLR 1134). כמו כן, הוטלה אחריות גם בגין הסעת בעלי חיים בכביש ראשי ללא אמצעי הזהירות המתאימים (George Graham (1960) Ltd. v. Crawford [1964] NZLR 668).
לפני חוק הרפורמה לגבי חיות (Animals Law Reform Act 1989) סווגו החיות המסוכנות, על פי מסורת המשפט המקובל, לשתי קבוצות – האחת, חיות שהן "מסוכנות מטבען", כגון נמרים ואריות; והשנייה, חיות ש"אינן מסוכנות מטבען", כגון כבשים וסוסים. במקרה של בעלים של חיות מהסוג הראשון, הוטלה על הבעלים אחריות מלאה בגין כל מעשי החיה שבבעלותם, ללא קשר לאופי החיה המסוימת שגרמה את הנזק. לעומת זאת, במקרים שבהם דובר על חיה המשתייכת לקטגוריה השנייה, הוטלה על הבעלים אחריות רק אם ידע על הסיכון הספציפי שאכן התממש, וגם כאן אין התייחסות לאופייה של החיה הספציפית, אלא רק לקבוצת החיות אליהן היא משתייכת. החוק הניו זילנדי החדש משנת 1989 (לעיל) החמיר את הדרישות מהבעלים, וקבע תנאים נוקשים יותר לדוגמה בסוגיית גידור שטחי מרעה.
ניתן להשוות זאת ללשון סעיף 40 הישראלי, ולטעון כי פרשנות המינוח "חיה מועדת" מצביעה לא רק על סוגה של החיה, אלא גם על תכונותיה האינדיבידואליות. בהשוואה ליחס החקיקה הניו זילנדית לכלבים. סיווגם המסורתי של כלבים היה כחיות בלתי מזיקות, תוך הסתייגות בחוק לגבי מקרים בהם "ידע האדם שכלב מסוים הוא בעל אופי מסוכן". גישה זו נדחתה בקבלת "חוק השליטה בכלבים" (Dogs Control Act 1996), שקבע כי תהיה אחריות על בעלים של כלב לכל נזק שהכלב גורם, והניזוק לא צריך להוכיח שהכלב היה בעל נטיות מועדות כלשהן לפני האירוע. בהשוואה לפסיקה הישראלית כפי שהוצגה לעיל, נראה כי היא מתיישבת יותר דווקא עם הגישה הקודמת של המשפט הניו זילנדי. כורח המציאות של אורח החיים הכפרי ברוב חלקיה של ניו זילנד (ובמיוחד באי הדרומי), הוא שיצר את הצורך בהסדרה נוקשה ופרטנית של סוגיה זו.
מבחינת הפרקטיקה בישראל, נוטים בתי המשפט המחוזיים ללכת בתוואי של בית המשפט העליון. לדוגמה, בת"א (חיפה) 1180/91 טובי לוי נ' קיבוץ נחשולים אגודה חקלאית פ"ד נג(3) 471, אייל זקן ושליו בפינת חי, המורגל בביקורים של בני אדם ובהאכלה על ידי ילדים מאז היוולדו, הוכר כחיה שאינה מועדת. במקרה זה, טען התובע לרשלנות פינת החי, לאחר שביקר בפינת החי ונפגע מהאייל, אך טענה זו לא עמדה לו. עוד נקבע, שהגידור של פינת החי במקרה זה, אינו מהווה עדות להכרת מנהליה בכך שבעלי החיים מועדים, אלא שמטרתו היא לתחום את שטח מחייתם של בעלי החיים ותו לא. מקרה זה דווקא תואם את הפרשנות שהוצעה לעיל, משום שהוא כן מתייחס לאופיו המסוים של אותו אייל, שהיה ידוע כ"זקן ושליו", ולא רק לקבוצת בעלי החיים אליה הוא משתייך – איילים.
בדומה, בת"א 1088/94 לריסה גורודוצקי נ' קיבוץ נווה איתן [פדאור (לא פורסם) 96 (2) 484], אדם שהשתתף בטיול רכיבה על סוסים, רכב על סוס שהחל לדהור בפתאומיות, עד שהמנוח איבד שליטה עליו, נפל ונהרג. התובעים טענו שהקיבוץ לו היה שייך הסוס, ובו התארח המנוח, התרשל בכך שאפשר לרוכב בלתי מנוסה לרכב על סוס מועד ומסוכן, ללא קסדה וללא ליווי. כאן נקבע, שמדובר היה בסוס עבודה מסורס, שקט ורגוע, ועל כן אינו נחשב כבעל חיים מועד. ניתן לתת את הדעת על דרכן של שיטות משפט שונות לקטלג באופן שונה את אותן חיות. כך, ניתן להשוות את הקביעה בפסק הדין הנ"ל לגישת המשפט הניו זילנדי שהוזכרה לעיל, שהשתמשה בסוס כדוגמה דווקא כדי לתאר חיות שאינן מסוכנות מטבען.
הנושא של נזק שנגרם על ידי חיה קשור להוראות חוק אחרות. סימן ד'1 לפקודת הנזיקין, מוקדש כולו להיזק הנגרם על ידי כלב. סעיף 40 יועד במקורו לטפל בנושא של נזקים שנגרמו על ידי כלבים מסוכנים. עם התגברות התופעה של נזקים שנגרמו על ידי כלבים, התקבל הרושם כי סעיף 40 אינו עונה על הצרכים, והוחלט לייחד את כל סימן ד'1 לנושא היזק על ידי כלב.
גם הוראת סעיף 338(א)(6) לחוק העונשין תשל"ז-1977, דנה באחריות של מי ש"אינו נוקט אמצעי זהירות מפני סכנה מסתברת הכרוכה בחיה שבהחזקתו". הוראות חוק העונשין מחמירות יותר, עבור התובע, מאלו שבפקודת הנזיקין. בשונה מתביעות אזרחיות בהן נטען שיש להעביר את נטל ההוכחה מכוח סעיף 40, הרי שעל פי חוק העונשין לא ניתן לעשות זאת. אף על פי כן, קבע בית המשפט העליון כי דרגת הרשלנות שיש להוכיח בשני המקרים זהה, ומתבססת על מבחנים של צפיות וסבירות (ע"פ 3934/90 אמנון אבנת נ' מדינת ישראל פ"ד מו(1) 1, 6).
מבט לעתיד
עד כאן דנו בדין המצוי, אך יש לתת את הדעת גם על הצעת חוק דיני ממונות של משרד המשפטים, שמטרתה לאחד את כל החקיקה האזרחית המצויה לכדי קודקס אזרחי שלם, בדומה למצוי במדינות יבשת אירופה. לכשיתקבל בכנסת, יחליף הקודקס האזרחי את פקודת הנזיקין הנוכחית, כמו גם חוקים אחרים כגון חוק החוזים. הצעת הקודיפיקציה משנה את ההסדר המצוי, הן מבחינה פורמלית והן מבחינה מהותית.
מבחינה פורמלית, מאוחדים שלושת הסעיפים שבהם דנו לכדי סעיף אחד, סעיף 410 להצעת הקודיפיקציה, שזו לשונו –
" נזק על ידי דבר מסוכן (א) נגרם נזק על ידי דבר מסוכן מטבעו או עקב הימלטות של דבר העלול לגרום נזק בהימלטו, והנתבע שלט בדבר המסוכן או בדבר שנמלט עובר להימלטו, לפי העניין, על הנתבע הנטל להוכיח שלא התרשל במניעת הנזק; לעניין זה אין נפקא מינה אם עילת התובענה נגד הנתבע היא בשל עוולת הרשלנות או בשל עוולה אחרת. (ב) בסעיף זה, "דבר מסוכן" – לרבות חומר רעיל, חומר נפיץ, חומר מתלקח, קרינה מסוכנת, חשמל, אש, חיית בר או חייה מועדת."
כאמור בדברי ההסבר להצעת החוק, ההוראה המוצעת מאחדת את ההוראות הקיימות לגבי דברים מסוכנים, אש, מים, וחיות, להוראה אחת, רחבה ומקיפה יותר, המתייחסת לדברים מסוכנים בכלל, כאשר הרשימה המפורטת בסעיף קטן (ב) היא רשימת דוגמאות בלבד, ואינה רשימה סגורה.
מבחינה מהותית, הסעיף החדש ירחיב את תחולת כלל העברת נטל הראיה מעבר לעוולת הרשלנות, כך שיחול גם על עוולות אחרות. זאת, בדומה להוראת הקודיפיקציה לעניין סעיף 41 לפקודת הנזיקין, העוסק בכלל "הדבר מדבר בעדו". בשני המקרים אין מניעה להניח חזקת התרשלות מצד הנתבע, גם כאשר התביעה איננה מושתתת על עוולת הרשלנות דווקא. כוונת הדברים היא שתובעים יוכלו להשתמש בכלל, ולהעביר את נטל הראיה מהם אל הנתבע, גם כאשר עילת התביעה שלהם מבוססת על עוולה שאינה עוולת הרשלנות, כגון הפרת חובה חקוקה. זאת, גם אם לצורך הוכחת העוולה האחרת לא נדרשת התרשלות מצד הנתבע. במקרים אלו יחילו על הנתבע את "חזקת ההתרשלות", ועליו יהיה הנטל להוכיח אחרת.
בנוסף, הצעת הסעיף החדש מעבירה את נטל ההוכחה לשכם הנתבע, הן כאשר הנכס בהחזקתו והן כאשר הנכס יצא מהחזקתו, אך עדיין בשליטתו. קביעה זו יוצאת חוצץ באופן ברור כנגד תפישת השופט שמגר שהוצגה לעיל, לפיה סעיף 38 הנדון יחול במקרים של "עזיבה ומסירה" של הדבר המסוכן.
ניתן לראות בהסדר המוצע של הצעת הקודיפיקציה ניסיון להסדיר את מרבית השאלות שהגיעו לבתי המשפט ושהוצגו לעיל, לדוגמה בשאלת דבר שרק בהימלטותו הופך למסוכן. בנוסף, הצעת הקודיפיקציה מצביעה על מגמה של התקרבות לשיטת המשפט המקובל. על פי שיטת המשפט המקובל, מונהגים בהקשרים דומים הסדרים של אחריות חמורה, ולא רק רשלנות (Rylands v. Fletcher [1868] L.R. 3 H.L. 330, וראו גם: A.M. Linden, Canadian Tort Law (4th ed. 1988), 469). ההבדל בין השתיים הוא, שבעוולת הרשלנות נדרשת מידה מסוימת של אשמה מצד התובע, כשההתייחסות לרוב היא אשמה חברתית. בעוולת הרשלנות הדגש מושם על קיומו של מבחן אובייקטיבי לבחינת אשמה זו. לעומתה, עוולות של אחריות חמורה לא דורשות אשמה. בעוולות מסוג זה, עצם גרימת הנזק והקשר הסיבתי בין מעשה הנתבע לנזק – מקנים לתובע זכות פיצוי.
מגמה זו מעוררת יחס אמביוולנטי משהו. מחד, נראה שכן יש ניסיון לתחום בצורה ברורה יותר את העמימות האופפת את סעיפים 38–40 כיום. הדוגמה המובהקת ביותר היא הניסיון להגדיר בצורה מפורטת יותר מהו "דבר מסוכן". בנוסף, הצעת הקודיפיקציה מתמודדת עם סוגיות כגון הגבלת הכלל בדבר העברת נטל הראיה לעוולת הרשלנות גרידא.
מאידך, הסעיף החדש אף מעגן בתוכו קביעות של בית המשפט העליון. ניתן לעמוד על נקודה זו בשני היבטים עיקריים. ראשית, עצם קיומן של הגדרות והנחיות פרשניות מסוימות בדבר חקיקה לא מעקר את יכולתו של בית המשפט העליון להתאים את הפרשנות הראויה בעיניו בכל מקרה לגופו. בית המשפט העליון נקט ב"אקטיביזם שיפוטי" מעין זה במקרים רבים, כולל לצורך סעיפים 38–40 עצמם. שנית, גם לולא היו מעוגנות קביעות בית המשפט העליון בדבר החקיקה, ספק רב אם בנקל היו סוטים מקביעות אלו בפסיקות עתידיות. הדבר מקבל משנה תוקף בכל הנוגע ליישום פסיקת בית המשפט העליון בקרב בתי המשפט המחוזיים ובתי משפט השלום, הפועלים על פי דוקטרינת "התקדים המחייב", והם אלו שמקבלים את רוב התיקים העוסקים בתביעות אלו.
גם מבחינת הבעייתיות הפרשנית, נראה שבחינה מעמיקה יותר של הדברים מגלה כי בעייתיות זו תישאר בעינה. הצעת הקודיפיקציה אמנם כוללת רשימת דוגמאות למה יכול להיחשב כ"דבר מסוכן", אך אין רשימה של מאפיינים ותכונות של "דבר מסוכן", שעשויים להקל על מלאכת הפרשנות. כמו כן, אין הגדרה מדויקת יותר למידת השליטה הנדרשת מהנתבע ביחס לנכס, סוגיה שעלתה בצורה שונה לגבי כל אחד משלושת הסעיפים, כמוסבר לעיל. במסגרת האחדת הסעיפים, נדרש יהיה להתייחס גם לשוני ביניהם, שבא לידי ביטוי בעניין זה.
לסיכום, סעיפים 38–40 באים לתת מענה לאנשים שניזוקו כתוצאה מ"דברים" או חיות, ומאפשרים להם לקבל פיצוי מהאדם האחראי על אותם דברים או חיות. מטרתם של הסעיפים, היא להקל על התובע (הניזוק) בהתמודדות עם הקשיים הכרוכים בפרוצדורה המשפטית. מבחינה מעשית, סעיפים אלו יכולים להשפיע בצורה מהותית על סיכויי ההצלחה בתביעה. זאת, בשל העברת נטל הראייה לנתבע (המזיק), המאלצת אותו לסתור את האמור בכתב התביעה, ולהוכיח כי לא התרשל. על אף ההיגיון העומד בבסיס העברת נטל הראיה, הרי שהלכה למעשה עדיין ניצב התובע (הניזוק) אל מול אתגרים רבים בהוכחת התקיימות התנאים השונים שפורטו לעיל. הסיבה לך היא לשון הסעיפים, העושה שימוש במושגים המהווים "מושג שסתום", שניתן לפרשם לכאן ולכאן. כתוצאה מכך, קבלת הטענה להעברת נטל הראיה מכוח §38-40 תלויה בדרך הפרשנות שיאמץ בית המשפט. פרשנות זו אינה אחידה, והיא משתנה לעיתים בין ערכאות, שופטים, ונסיבותיו של כל מקרה. גם השינוי החקיקתי שמוצע בהצעת חוק דיני הממונות לא פותר סוגיה זו.
פסיקת בית המשפט העליון
בג"ץ 500/97 חברת מולטימדיה בע"מ נ' משטרת ישראל, פ"ד נב(3) 679.
ע"פ 74/62 צבי פישמן וראובן ונגוש נ' היועץ המשפטי, פ"ד יז(3) 1478.
ע"א 302/67 חברת מפ"י בע"מ ואח' נגד משק אשר אשכנזי ושות' פ"ד כב(1) 211.
ע"א 437/87 צחי כהן (קטין) נ' חברת החשמל לישראל בע"מ, פ"ד מד(1) 807.
ע"א 285/73 לגיל טרמפולין וציוד ספורט נ' אסתר נחמיאס, פ"ד כט(1) 63.
ע"א 1071/96 עיזבון המנוח אמין פואד אלעבד ואח' נ' מדינת ישראל, תק-על 2006(1) 1746.
ע"א 7877/02 ג'וויליס זיאד נ' חברת החשמל מזרח ירושלים בע"מ, פ"ד נח(2) 279.
ע"א 241/89 ישראליפט (שירותים) תשל"ג בע"מ נ' הינדלי רחל, פ"ד מט(1) 45.
ע"א 206/89 רז נ. בית חולים אלישע בע"מ, פ"ד מז(3) 805.
ע"א 4473/93 יער זאב בע"מ נ' הדסה – חברה ישראלית לביטוח בע"מ, פ"ד נ(1) 866.
ע"א 243/83 עיריית ירושלים נ. גורדון, פ"ד לט (1) 113.
ע"א 9212/99 ציון חברה לביטוח בע"מ נ' מדינת ישראל, פ"ד נו(2) 906.
ע"א 595/88 דניאל אדרי נ' לאון חסקל, פ"ד מז(5) 333.
ע"א 382/59 אפטקה נ' בוסט, פ"ד טו(1) 388.
ע"א 202/76 מדינת ישראל נ' דוד גנור, פ"ד לז(1) 508.
ע"א 564/66; 582/66 נביל כורי נגד יצחק קשס ואח' פ"ד כא(1) 629.
ע"א 326/88 צימרמן נ' גבריאלוב, פ"ד מו(1) 353.
ע"א 733/77 חנן גיאור נ' זנדר חנן, פ"ד לד(3) 533.
ע"א 132/82 רפאל חסידוב נ' ארנסט ציגלר, מד(2) 388.
ע"פ 3934/90 אמנון אבנת נ' מדינת ישראל, פ"ד מו(1) 1.
פסיקת בתי משפט מחוזיים ובתי משפט השלום
ת"א (חיפה) 920/99 שלמה יצחק נ' עמותת בית חולים שערי צדק ירושלים, תק-מח 2006(4) 22.
ת"א (תל אביב-יפו) 617/95 חיים מריומה נ' מכתשים מפעלים כימיים בע"מ, תק-מח 2005(1) 10058.
ע"א (ירושלים) 6474/99 גולדשטיין יצחק נ' אווירונים זעירי, תק-מח 2000(3) 713.
ת"א (חיפה) 1365/88 אילן חימו ואסתר חימו נ' ניסים כהן, מקסים כהן, המועצה המקומית עתלית, פ"ד נג(3) 292.
ע"א (תל אביב-יפו) 202/76 מדינת ישראל נ' דוד גנור, פ"ד לז(1) 508.
ת"א (ירושלים) 119/72 נאוה זילברגר את ריכטר נ' האחים זוזובסקי בימ"ס לרהיטים, פ"ד לז(1) 383.
ת"א (חיפה) 1180/91 טובי לוי נ' קיבוץ נחשולים אגודה חקלאית, פ"ד נג(3) 471.
ת"א 1088/94 לריסה גורודוצקי נ' קיבוץ נווה איתן, [פדאור (לא פורסם) 96 (2) 484].
פסקי דין זרים
Restatement of the Law, 3rd, Torts: Liability for Physical Harm, §20
Rylands v. Fletcher [1868] L.R. 3 H.L. 330
Britton v. Wooten 817 S.W. 2D 443 (1991)
Arnil v. Schnitzer 144 p. 2D 707 (1944)
Sycamore v. Ley (1932) 147 L.T. 342, C.A.
Wylde V. Gregson (1872) 36 J.P.J.O. 52
Robins v. Kennedy and Columb [1931] NZLR 1134
George Graham (1960) Ltd. v. Crawford [1964] NZLR 668
ארוס ריצ'ו
ארוס ריצ'ו (באיטלקית: Eros Riccio; נולד בלוקה, ב-1 בדצמבר 1977) הוא שחקן שחמט בהתכתבות איטלקי בדרגת רב-אמן, נודע גם בתור אלוף שחמט מתקדם. הוא גם סגן אלוף אירופה, זכה במדליית ארד אולימפית עם הקבוצה האיטלקית וכן זכה באליפות העולם של FICGS. זכה שלוש פעמים באליפות איטליה בשחמט בהתכתבות. מאז שנת 2016 איננו פעיל יותר בשחמט בהתכתבות.
לצורך תחרויות השחמט מתקדם, בהן כל שחקן משחק ומסתייע במחשב הכולל תוכנת שחמט, פיתח ריצ'ו ספר פתיחות ממוחשב על בסיס מיליוני משחקי שחמט שאגר, ובמשך תקופה ארוכה בדק את הפתיחות והשתמש רק בפתיחות שקיבלו ציון מספק על ידי תוכנת השחמט.
יומנו של חנון (ספר)
יומנו של חנון (באנגלית: Diary of a Wimpy Kid) הוא ספר מאויר שנכתב על ידי הסופר והמאייר האמריקאי ג'ף קיני. הספר הוא הראשון בסדרת הספרים יומנו של חנון. הספר יצא לאור בעברית בשנת 2008 בתרגומו של תומר קרמן, בהוצאת כנרת. הפורמט המקורי של הספר נשאר, והוא כתוב באותיות כתב, גדולות ועגולות, הנראות כאילו נכתבו על ידי ילד.
תקציר העלילה
העולם התרבותי המתואר בספר הוא עולם אמריקני עירוני, והוא כולל אירועים כ"תעלול או ממתק" בליל כל הקדושים, קניית מתנות בחג המולד, בחירות לתפקיד גזבר הכיתה והצגת הקוסם מארץ עוץ על ידי ילדי בית הספר.
מזור (פירושונים)
ראו גם
}}
מורטון רו
מורטון רו (באנגלית: Morton Rhue) הוא שם העט של הסופר האמריקני טוד סטראסר (נולד ב-5 במאי 1950 בניו יורק). רו חיבר יותר מ-120 רומנים לילדים, לצעירים ולמבוגרים, וחלקם אף מבוססים על סיפורים אמיתיים.
חייו
עוד בילדותו הראה רו חיבה לקריאת ספרים. ברוח אותה אהבת ילדות החליט רו ללמוד במכללה ספרות, אך לבסוף נשר מהמסלול האקדמי. את השנים הבאות הוא בילה בעבודות רבות ומגוונות - החל מנגן רחוב, דרך עיתונאי וכלה בבעל חברה לייצור עוגיות מזל.
רו כתב רומנים רבים, ובהם עסק בנושאים השנויים במחלוקת, כגון נאציזם, בריונות בבתי הספר ומחוסרי בית. יצירתו המפורסמת ביותר היא "הגל", שעובד לסרט בשם "הנחשול". הספר עוסק בניסיונו של מורה תיכון להסביר לתלמידיו מדוע תמכו אזרחים גרמנים רבים בנאציזם בתקופת גרמניה הנאצית, בעזרת ניסוי חברתי שבו הוא מקבץ אותם לקבוצה הדומה במאפייניה לנאצים. רק תלמידה אחת מתנגדת, ועל כך היא מוכה ומוחרמת. הספר מבוסס על מקרה אמיתי, ונכנס לתוכניות לימוד בארצות שונות כחלק מההסברה על לקחי השואה והנאציזם. הספר מתאר ניסוי אמיתי אשר התרחש בקליפורניה בשנת 1967
עם יצירות אחרות של רו נמנות "לתת לילד רובה", "מחנה טירונות", "שבט האספלט" ויצירות רבות אחרות.
כמו כן הוא פרסם מאמרים וסיפורים קצרים בעיתונים "הניו יורק טיימס", "הניו יורקר" ו"אסקווייר".
נשוי ואב ל-2 ילדים.
האימפריה הבלגית
האימפריה הבלגית הוא הכינוי המקובל לכלל השטחים בהם שלטה בלגיה במאה ה-20 (למעשה, רק קונגו הבלגית, רואנדה-אורונדי ושטח חכור בטיינג'ין היו חלק מאותה אימפריה).
מדינת קונגו החופשית
עד 1830 לא הייתה בלגיה מדינה עצמאית, אלא חבל ארץ הנתון לשלטון זר (בתקופות שונות נשלטה על ידי ספרד, צרפת, הולנד, אוסטריה, כחלק מבית הבסבורג). אף כי למדינה העצמאית לא הייתה יכולת כלכלית להקים אימפריה (כפי שהייתה לבריטניה וצרפת), החליט המלך לאופולד השני שהיה מעוניין בייסוד אימפריה לייסד קולוניה פרטית.
הנרי מורטון סטנלי חזר באותו הזמן ממסע לחקר נהר הקונגו וניסה לעניין את בריטניה ביישוב האזור, אך הסביבה הייתה עוינת לאירופאים, וכיבוש האזור היה יקר מדי. לאופולד שלח את סטנלי לחקור את עומקו של הנהר ולהחתים ראשי שבטים מקומיים על חוזים ובריתות. מצויד במידע זה, ועם כמות של כוח אדם שתבטיח את הפסקתו של הסחר בעבדים, הוא שכנע את ועידת ברלין של 5–1884 למסור לידיו את קונגו ולהקים בה ישות עצמאית שנקראה מדינת קונגו החופשית, כשהוא בעל המניות היחיד.
למרות שהמדינה החופשית של קונגו לא הייתה קולוניה בלגית, בלגיה נהנתה משליטה במסחר שלה, מעבודתם של תושביה, ומעושרה שאותו ניצל לאופולד לבניית מספר רב של מבנים ציבוריים ברחבי בריסל, אוסטנדה ואנטוורפן, מה שהקנה לו את הכינוי "המלך-הבנאי".
קונגו הבלגית
ב-1908, כדי למנוע מחאה עולמית נגד המדינה החופשית של קונגו, הממשלה הבלגית הסכימה לספח אותה כקולוניה, שנקראה קונגו הבלגית.
קונגו הבלגית קיבלה עצמאות ב-30 ביוני 1960, ונקראה בשם הרפובליקה של קונגו.
אזור הזיכיון טיאנצין
ביחד עם מספר כוחות אחרים באירופה ועם ארצות הברית, כתוצאה של מרד הבוקסרים, קיבלה בלגיה אזור זיכיון, כשני קילומטרים רבועים בעיר טיאנצין (כיום טיינג'ין), נמל סחר סיני. במהותו הוא היה נקודת מסחר ולא קולוניה, ולבסוף הוחזר לסין ב-1930.
רואנדה-אורונדי
במהלך החזית המזרח אפריקאית במלחמת העולם הראשונה, נכבש החלק הצפון מערבי של מזרח אפריקה הגרמנית, רואנדה-אורונדי, על ידי כוחות בלגים וקונגולזיים ב-1916 ונשאר בשליטתם עד סוף המלחמה ב-1918. כחלק מחוזה ורסאי עבר החלק העיקרי של מזרח אפריקה הגרמנית לשליטת בריטניה, אך רואנדה-אורונדי, כפולה בשטחה מבלגיה עצמה, עברה לשליטת בלגיה כמנדט מחבר הלאומים ב-1924. לאזור הוענקה עצמאות ב-1962 כשתי מדינות נפרדות, רואנדה ובורונדי, מה שהביא לסופה של האימפריה הבלגית.
אשיל פולד
אשיל פולד (בצרפתית: Achille Fould; 17 בנובמבר 1800 – 5 באוקטובר 1867) היה כלכלן ופוליטיקאי צרפתי יהודי מומר שכיהן כשר האוצר של צרפת בתקופת הרפובליקה הצרפתית השנייה והקיסרות הצרפתית השנייה.
קריירה
אשיל פולד נולד ב-17 בנובמבר 1800 בפריז. אביו, באר לאון פולד, היה בנקאי יהודי. פולד החל את דרכו כבנקאי בבנק המשפחתי. כבר ב-1842 הוא נכנס לחיים הפוליטיים, לאחר שנבחר באותה שנה לכהן כסגן מחלקה באזור אוקסיטניה. מאז ועד מותו הוא עסק באופן פעיל בענייני מדינה. הוא השלים בקלות עם המהפכה שהביאה להדחתו של המלך לואי פיליפ מבית בורבון ולהקמתה של הרפובליקה הצרפתית השנייה קצרת הימים, והפעיל השפעה נחרצת בעניינים פיננסיים על הממשלה הזמנית שהוקמה אז. זמן קצר לאחר מכן הוא פרסם שתי חוברות נגד השימוש בשטרות כסף, בשם Pas d'Assignats I ו-Observations sur la question financière.
בין השנים 1849–1867 כיהן כשר האוצר תחת הנשיא לואי-נפוליאון שהפך לקיסר נפוליאון השלישי, והוביל חלק מהרפורמות הכלכליות שנעשו אז בצרפת. ב-25 בינואר 1852, בעקבות הצו להחרים את רכוש משפחת אורליאן, הוא התפטר מתפקיד שר האוצר, אך באותו יום מונה לסנאטור, וזמן קצר לאחר מכן הצטרף שוב לממשלה כשר המדינה וכמזכיר משק הבית של הקיסר. בתפקיד זה הוא ארגן את התערוכה העולמית של פריז ב-1855. אירועי נובמבר 1860 הובילו פעם נוספת להתפטרותו, אך הוא הוחזר למשרד האוצר בנובמבר של השנה שלאחר מכן, ושמר על תפקידו עד פרסום המכתב הקיסרי מ-19 בינואר 1867, כאשר אמיל אוליבייה הפך ליועץ הראשי לקיסר. במהלך כהונתו האחרונה הוא הפחית את החוב הצף, שמלחמת מקסיקו הגדילה במידה ניכרת, על ידי משא ומתן על הלוואה של 300 מיליון פרנק (1863).
למרות שהתנגד בנקודות מסוימות ל"סן-סימוניזם" תמך בתוכניתם של האחים פרייר להקמת בנק המעניק אשראי. על סמך הצעה זו, ב-1852, הוקמה חברת הבנקאות והאשראי Crédit Mobilier, שמכרה מניות לציבור, והשתמשה בכסף למימון יוזמות תעשייתיות ברחבי צרפת. החברה הביאה לתקופה של התפתחות כלכלית ניכרת, הקיסר לואי-נפוליאון עצמו העניק עדיפות לכלכלה, אותה רצה לבסס על סחר חופשי, אשראי זול, ופיתוח תשתיות יזום. הוא האמין כי הגרעון בתקציב יתאזן מרווחי העתיד.
רשת הרכבות התרחבה מ-3,000 קילומטרים בתחילת העשור השישי של המאה ה-19 ל-16,000 קילומטרים בסיומו, דבר שאיפשר פיתוחם של מכרות ובתי חרושת באזורי הפריפריה. צי אוניות הסוחר עבר אף הוא מודרניזציה, וספינות קיטור מברזל החליפו את ספינות העץ הנושנות. בין 1859 ל-1869 בנתה חברה צרפתית את תעלת סואץ, והביאה לעידן חדש בתעבורה ובמסחר.
פולד, מלבד היותו מוכשר בניהול כלכלי, היה גם אספן יצירות אמנות. בשנת 1857 הוא מונה לחבר באקדמיה לאמנויות יפות.
חיים אישיים
פולד המיר את דתו לפרוטסטנטיות ב-1858. ונפטר בטארבס ב-1867.
פצ'נגים
פֶּצֶ'נֶגִים (ׁביוונית = פּאצינאקי πατσινáκοι, או פּצנגי Πετσενέγκοι, בהונגרית besenyõk, בלטינית pacinacae, ברומנית pecenegi, ברוסית, בולגרית печенеги, בטורקית beçenekler ,peçenekler ,pacanak) הם איחוד שבטים חצי-נודדים דוברי לשון ממשפחת השפות הטורקיות, שמקורה בערבות מרכז אסיה, ושהשתלט במאה ה-9 על אזור מצפון לים השחור ושעבר במאות 11–12 לחבל הבלקן.
מקורם
על מוצא הפצ'נגים קיימות תאוריות שונות: מחמוד קשגארי מספר שלטורקים האוגוזים היו עשרים ואחד ענפים, בהם הענף ה-19 הוא זה של הבצ'נקים.
שפתם
מחמוד אל-כאשע'רי, מלומד מוסלמי ממוצא טורקי שנולד במאה ה-11, טען כי השפה המדוברת על ידי הפצ'נגים היא גרסה אחרת של קומנית (שפה שדוברה על ידי העם האסיאתי הטורקי "קומנים" ושפת ה-אוע'וז, שהיא גם אחת הקבוצות החשובות בתוך העמים הטורקיים, שכיום מדוברת על ידי כ-108 מיליון אנשים). טענתו הייתה כי השפעות מעמים זרים על הפצ'נגים יצרו הבדלים בין הפקת הקול והניבים המדוברים על ידי עמים טורקים אחרים. אנה קומננה, מחברת מהמאות ה-11–12, טענה גם היא כי הפצ'נגים והקומנים חולקים שפה דומה. למרות שהשפה הפצ'נגית עצמה דעכה לפני מאות שנים, שמות המחוזות של הפצ'נגים שתועדו על ידי קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס מוכיחים כי הפצ'נגים דיברו בשפה טורקית.
האטימולוגיה של השם
לפי הבלשן הגרמני מקס פאסמר השם פצ'נגים בא ממילה טורקית שמשמעותה היא "גיס, קרוב משפחה"; בטורקית המודרנית Bacanak = גיס.
אזור התפשטותם
לפי תעודות היסטוריות ראשונות הם הגיעו במאות ה-8–9 לאזור שבין הוולגה התחתית, הדון ובין הרי אורל. החל מהמאות 9–10 השתלטו על רוב הערבות בדרום-מערבה של אירואסיה ובחצי האי קרים. המסגרת המדינית שלהם לא הייתה מגובשת מאוד. הם יצאו מאזור מגוריהם להתקפות על שכניהם ולעיתים כרתו איתם בריתות ושירתו כשכירי חרב במלחמות שונות. הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס כתב בשנת 950 שממלכת הפצ'נגים, או כפי שקרא לה פאצינאקיה נמצאה בזמנו על הנהר סירט, ארבעה ימים מרחק מ"טורקיה" - שם שבו כינה את הונגריה. לדבריו:
הפצ'נגים והכוזרים (חאזארים)
פצ'נגים הגיעו לשערי הממלכה הכוזרית בערך במאה ה-8. באו כנוודים מצפון מערב קזחסטן של היום עברו למזרחה של הוולגה ושרתו כשכירי חרב בצבא של הכוזרים, ובתחילת המאה ה-9 שימשו אף לדיכוי כמה מרידות פנימיות בממלכת הכוזרים.
הפצ'נגים וההונגרים בערבות דרום רוסיה ואוקראינה של היום
בערך בשנת 889 חצו הפצ'נגים את הוולגה (איתיל) והתיישבו בין הנהרות דון ודנייפר. לאחר מכן השתלטו על הממלכה ההונגרית אתלקוז. כך הם גרמו לשבעת השבטים ההונגרים, בליווי עוד שלשה שבטים כוזרים, לברוח מערבה אל כיוון פאנוניה שם שבטים אלה הקימו את הונגריה של היום.
הפצ'נגים והרוס של קייב
החל מ-915 הפצ'נגים נמצאו על חופיו הצפוניים של הים השחור ובדרום המישורים האוקראינים. איגור, נסיך קייב, ניסה בשנת 945 לדחק אותם דרומה אל כיוון האימפריה הביזנטית. אולם בנו, סביאטוסלב הראשון נהרג בקרב איתם, במארב על יד חורטיצה, בשנת 972.
בהיותם באזור הזה הפצ'נגים התאסלמו בשנת 980. מצד שני גם המיסיונרים הנוצרים לא הרימו ידיים ובשנת 1008 משלחת בראשות ברונו פון קוופורט הגיעה במטרה לנצרם עד לשטחים שבין האורלים לוולגה. בין השנים 1036–1053 הרוסים הצליחו להתיש אותם ולנצחם ולדחוף אותם סוף סוף דרומה אל עבר הבלקנים.
המופע של עלי ג'י
המופע של עלי ג'י (באנגלית: Da Ali G Show) היא סדרת טלוויזיה בריטית אשר הופקה בשנת 2000 בה הופיע הקומיקאי הבריטי סשה ברון כהן בשלל דמויות, ביניהן דמותו של עלי ג'י.
פצ'נגים
הפצ'נגים בבלקנים
הפלישות הראשונות של הפצ'נגים (יחד עם שבטים הונגריים ואחרים) בחצי האי הבלקני מצוינות בעדויות של ההיסטוריונים הערבים אל-מסעודי ואבן אל אחתיר. מקורות יוונים-ביזנטים שונים תיארו בשנים 1047-1046 ששבטי הפצ'נגים חצו את הדנובה הקפואה עם הבהמות שלהם (אחד המקורות אף מעריך את מספרת בכ-600,000 איש). תיאורים אלו מעלים את האפשרות לקיצוניות עזה במיוחד של מזג האוויר באזור באותן השנים, ואת האפשרות העולה ממנה שהאגרסיביות של הפצ'נגים בשלב זה עלתה בעקבות מחסור במזון (ידוע על קור שהכה באזור בשנים 1060-1027 ופגע משמעותית בגידולי החקלאות).
המופע של עלי ג'י
העונה הראשונה שודרה בערוץ 4 בבריטניה בתחילת שנת 2000. אחרי שנתיים שודרה הגרסה האמריקאית, אף היא בכיכובו של ברון כהן בערוץ הכבלים HBO במשך שתי עונות.
פצ'נגים
הפצ'נגים בבלקנים
לאחר שחצו את הדנובה, הצליחו הפצ'נגים להתקדם לתוך האימפריה הביזנטית. פשיטותיהם האגרסיביות הובילו את הביזנטים לשלם לפצ'נגים דמי כופר כדי שיפסיקו את המתקפות, ודבר זה מוביל בתורו לנפילת ערך המטבע של הביזנטיון, שהיה המטבע היציב ביותר של השנים האלו. במהלך 2 עשורים מאבד המטבע 27% מערכו. ירידת ערך הכסף גורמת להחלשה משמעותית של הצבא הביזנטי, שהיה בעת ההיא הצבא הסדיר היחיד באירופה, ונשען על מימון והאכלה קבועה של המדינה. החלשה המימון הצבאי יוצרת מחלוקות פוליטיות פנימיות חריפות באימפריה הביזנטית, אשר מגיעות לשיאן במלחמת אזרחים שפורצת בשנת 1057. מהומות אלו, על רקע גל הקור הקיצוני, מחלישות את האימפריה הביזנטית ומאפשרות את הצלחותיהם של הפצ'נגים בפלישות העתידיות לשטחי האימפריה.
בשנת 1086 כבשו הפצ'נגים את תראקיה ובשנת 1090 ניצחו את הביזנטים בסיליסטרה. בימים ההם בכרוניקות הביזנטיות הם נקראו תכופות בשם האנכרוני "סקיתים" (למשל בכרוניקה של אנה קומננה, אם כי היא מציינת בצדק ששפתם דומה לזו של הקומנים).
המופע של עלי ג'י
פורמט
במהלך הסדרה נהג ברון כהן לראיין אנשי מקצוע ופעילים חברתיים כאשר הוא מתחזה לאחת מהדמויות הקבועות - עלי ג'י (ראפר ו-"Voice of da yoof" (כתב נוער בריטי), בוראט (עיתונאי אנטישמי מקזחסטן) וברונו (כתב אופנה הומוסקסואל אוסטרי) - ושואל את המרואיינים שאלות מביכות במטרה להוציא מהם תגובות לא צפויות.
פצ'נגים
הפצ'נגים בבלקנים
בסתיו 1090 הם הטילו מצור על בירת האימפריה, קונסטנטינופול, וביקשו לכרות ברית עם הטורקים הסלג'וקים. מול הסכנה הממשית, הקיסר אלכסיוס קומנונוס הגיע להסכם ברית עם הקומנים ויחד איתם נחל ניצחון מכריע על הפצ'נגים בקרב לבוניון ב-29 באפריל 1091. זו הייתה מכת מוות לכוחם הצבאי של הפצ'נגים. הם נחלו תבוסה סופית בשנת 1122 בידי הקיסר יואניס השני קומננוס והתפזרו בשטחי הבלקנים ובטרנסילבניה.
המופע של עלי ג'י
עלי ג'י
עלי ג'י הוא הדמות הראשית בתוכנית. המבטא שלו והאופן בו הוא מתבטא מורכב מסטריאוטיפיים שונים ביניהם מבטא אפריקני-קריבי בריטי מוגזם עם מעט השפעות אמריקאיות אורבניות. הוא נוהג בכל פרק לראיין אורחים אשר לא חושדים כי מדובר בדמות בדיונית. בגרסה האמריקאית של התוכנית הוא נוהג לומר למרואייניו כי הוא מראיין בריטי של תוכנית אירוח וכי הוא מעוניין לדון עימם על תקשורת ופוליטיקה. בעקבות הצלחת הסדרה דמותו של עלי ג'י כיכבה בהמשך בתפקיד הראשי בסרט הקולנוע "עלי ג'י - הסרט" (2002).
בוראט סאגדייב
בוראט סאגדייב היא דמות אשר מופיעה גם כן לעיתים קרובות בתוכנית. בוראט הגיע מקזחסטן ומטייל ברחבי בריטניה וארצות הברית ומראיין אנשים שונים ומשתתף בפעילויות שלהם. בוראט לעיתים קרובות גורם לאורחים שלו להרגיש לא בנוח על ידי כך שהוא מציג בפניהם את ה"מנהגים" הקזחים, או על ידי כך שהוא מביע את דעותיו (שנאת נשים ואנטישמיות או הערות פוגעניות אחרות). בעקבות הצלחת הסדרה דמותו של בוראט כיכבה בהמשך בתפקיד הראשי בסרט הקולנוע "בוראט: רוצה לומד תרבות אמריקה בשביל נהדרת קזחסטן" (2006). ממשלת קזחסטן איימה לתבוע את ברון-כהן בסוף 2005, אך שנה אחר כך, עם צאת הסרט העלילתי הזמינה אותו לביקור במדינה.
ברונו
ברונו הוא הומוסקסואל אוסטרי. ברונו לעיתים קרובות גורם לאורחים שלו להרגיש לא בנוח על ידי כך שהוא מנפנף בפניהם בהומוסקסואליות המוחצנת שלו. בדומה לשתי הדמויות הנוספות אותם ברון כהן מגלם בסדרה, גם ברונו זכה לסרט משלו בשנת 2009.
סיאנס
סיאנס (מצרפתית: Séance) הוא טקס מיסטי, שבו מנסים המשתתפים, ליצור תקשורת עם נשמה של אדם מת, או עם רוח רפאים.
מקור השם
מקורו של מונח זה במילה הצרפתית Séance שמשמעה "ישיבה" או "מושב" ומקורה במילה seoir בצרפתית עתיקה. הטקס נקרא כך בשל שיטת ביצועו.
היסטוריה
טקסים מעין אלה מוזכרים לראשונה בספר "להתקשר עם הצד האחר" (Communitation With the Other Side) מאת ג'ורג', ברון ליטלטון משנת 1760, אשר טען בספרו כי יצר קשר עם רוחותיהם של פריקלס, ויליאם פן, וכריסטינה, מלכת שוודיה.
הפופולריות של עריכת טקסי סיאנס גברה באנגליה ובארצות הברית במהלך אמצע המאה ה-19, בעיקר לאחר טקסים שנערכו על ידי הגברת הראשונה של ארצות הברית מרי טוד לינקולן בבית הלבן בנוכחות בעלה, נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן לאחר מות בנם. גל נוסף של עליה בהיקף התופעה התרחש לאחר מלחמת העולם הראשונה, וניתן להסבירו בחוסר היכולת למצוא נחמה, או להשלים, עם עובדת אובדנן של מיליוני נפשות, צעירות בחלקן הגדול, באותה מלחמה.
צורת עריכת הטקס
אחת הדרכים הנפוצות לביצוע הטקס היא בישיבה סביב שולחן, עליו מונח לוח מיוחד בו מופיעות כל אותיות האלפבית, הספרות '0' עד '9' ולעיתים גם המילים 'כן' ו'לא'. על הלוח מניחים המשתתפים כוס זכוכית הפוכה (או אמצעי דומה אחר) ולאחר שהם פונים בבקשה לרוחות המתים לקחת חלק בסיאנס ולהשיב לשאלותיהם, הם מניחים ביחד את אצבעותיהם על הכוס שעל הלוח, והרוח, לכאורה במענה לקריאתם ולשאלותיהם, מזיזה כביכול את הכוס על פני הלוח. במהלך הסיאנס נעה הכוס הלוך ושוב על פני הלוח ומתעכבת מדי פעם על אותיות, המצטרפות לכדי מילים, על ספרות או על 'כן'/'לא' וכך מתקבלות התשובות לשאלות המשתתפים.
הסבר מדעי
הסבר מדעי שניתן לתופעה זו הוא שהמשתתפים מזיזים את הכוס על ידי תופעה הנקראת האפקט האידיאומוטורי, כך שלמעשה הם אלו היוצרים את התשובות לשאלותיהם, מבלי להיות מודעים לכך.
דרן בראון לקח תלמידים מאוניברסיטת רוקהאמפטון בטענה שלמקום יש נוכחות על טבעית מאז ששנים עשר אנשים התאבדו בו בהסכם התאבדות. חלק נרחב בתוכנית גם עסק בהם, שכן התלמידים ביקשו לזהות אותם על פי תמונות אקראיות "על פי חיבור טבעי" ולבסוף תומרנו לבחור בתמונתה של ג'יין, אחת המתאבדות לכאורה. אחר כך שמה של ג'יין גם הופיע בטקס הלוח אויג'ה בו רוח מנחה לכאורה את המשתתפים לאיית שם או תאריך בעזרת לוח עץ וכוס זכוכית. גם בסיאנס עצמו ג'יין עלתה כרוח, ואחת התלמידות הופנטה לחשוב שהיא עצמה ג'יין ודיברה בשמה, נותנת פרטים מדויקים על חייה.
בראון הסביר לאחר מכן באילו תמרונים השתמש, החל במיקום התמונות בבחירת התמונות האקראית והשימוש באפקט האידיאומוטורי כפתרון להזזת הכוס על לוח האויג'ה. המשתתפים אז הוכנסו בסוד שברית ההתאבדות כלל לא התרחשה וג'יין עצמה הוצגה בריאה ושלמה.
בתוכנית של פן וטלר נערך סיאנס על ידי מספר סטודנטים בחדר שבו התאבד, הסיאנס התחיל ועבד כשורה, לאחר מכן כוסו עיניהם של המבצעים והסיאנס המשיך, ללא ידיעת עורכי הסיאנס פן וטלר הפכו את הלוח כך שבמקום שבו אמור להיות המילים כן ולא - לא נכתב כלום, כשהסיאנס המשיך התגובות כן ולא הגיעו למקום הריק, אף על פי שעיני הרוח או הנשמה לא כוסו...
הסיאנס ביהדות
חלק מן הפוסקים הרציונלים הכחישו את קיומן של כוחות מיסטיים כל שהם כדוגמת העלאה באוב, לעומתם המקובלים ורבים מהראשונים האמינו בקיומן.
מכל מקום, התורה אוסרת על ביצועם של כל טקסים מסוג זה, תחת הקטגוריה של 'דורש אל המתים'.
עם זאת הרמ"א פסק שאיסור השבעת חולה לאחר מיתתו, הוא רק בגוף המת ממש ולא ברוחו, וכך סברו פוסקים אחרים, לעומת השולחן ערוך שחלק, בעקבות הרמ"א היו שרצו להתיר לעשות סיאנס, אך הרב קוק אסר לבצעו.
אוסטיה (עיר)
אוסטיה (Ostia) היא פרבר של העיר רומא הממוקם על שפך נהר הטיבר אל הים הטירני במחוז לאציו שבמרכז איטליה. בעבר הייתה אוסטיה עיר הנמל של רומא העתיקה.
לפי המסורת הרומית העיר הוקמה במהלך המאה ה-7 לפנה"ס על ידי המלך הרומי אנקוס מארקיוס. ממצאים ארכאולוגיים מאמתים את עתיקותה של העיר, אך יחד עם זו מצביעים על יסודה במהלך המאה ה-4 לפנה"ס. עם התעצמות רומא, התפתחות המסחר בה והגידול באוכלוסייתה, הפכה אוסטיה לנמל חשוב וראשי ששימש ליבוא תבואות ומוצרי מזון לתוך העיר. במהלך מלחמת האזרחים הרומית של 88 לפנה"ס כבש גאיוס מריוס את העיר על מנת לנתק את רומא ממקורת האספקה שלה. העיר נבזזה על ידי חייליו של מריוס וספגה נזקים גדולים.
העיר גדלה והתפתחה בתקופת הקיסרות הרומית. עם נפילתה של האימפריה הרומית החלה העיר לדעוך. במהלך ימי הביניים שימשה העיר כמצודת מגן לעיר רומא.
כיום אוסטיה היא פרבר של רומא והיא משמשת בין השאר כאתר נופש וחוף פעיל. במקום קיים אתר ארכאולוגי נרחב.
אפיס
בדת המצרית העתיקה, אפיס או האפיס (במצרית עתיקה "ḥjpw"' במצרית ישנה עם תנועה סופית לא ידועה, במצרית ביניים-מאוחרת "", ובקופטית "ϩⲁⲡⲉ ḥapə") לחלופין מאוית "Hapi-ankh", היה פר קדוש שסגדו לו באזור ממפיס. הוא זוהה כבנה של חתחור, אלוהות ראשית בפנתאון של מצרים העתיקה. בתחילה, הוא קיבל תפקיד משמעותי בפולחן שלה, בהקרבתו והולדתו מחדש. מאוחר יותר, אפיס שימש גם כמתווך בין בני אדם לאלוהויות עוצמתיות אחרות (במקור לפתח, לימים לאוסיריס, ואחר כך לאתום).
היסטורית הפולחן
פולחן לשור אפיס, שנחשב על ידי המצרים הקדמונים כקדוש, ידוע מאז השושלת הראשונה (משנת 3050 לפנה"ס) בממפיס, בעוד שסגידה לאפיס כאל ראוי, על פי האגיפטיאקה של מנתון, נראה כנוהג מאוחר יותר, החל בתקופת שלטונו של המלך "קאיכוס" (אולי ) מהשושלת השנייה (משנת 2890 לפנה"ס). השם אפיס נמצא על אנדרטאות מוקדמות מאוד, אם כי ידוע רק מעט על החיה האלוהית לפני הממלכה החדשה. קבורה טקסית של שוורים מצביעה על כך שהקרבה פולחנית הייתה חלק מהפולחן לאלוהויות הפרה המוקדמות, חתחור ובאט, שור היה עשוי לייצג את צאצאיה, מלך שהפך לאלוהות לאחר המוות. הוא קיבל את זכה לכינוי "מחדש החיים" של האלוהות הממפית פתח: אך לאחר מותו, הוא הפך לאוסוראפיס, כלומר לאוסיריס אפיס, בדיוק כפי שבני אדם מתים נטמעו עם אוזיריס, שליט השאול. אוסוראפיס זה זוהה עם סראפיס של סוף התקופה ההלניסטית וייתכן בהחלט שהוא זהה לו. סופרים יוונים עתיקים, שיצרו הקבלות לאמונות הדתיות שלהם, זיהו את אפיס כגלגול של אוסיריס, תוך התעלמות מהקשר עם פתח.
במצרים העתיקה היו 3 כתות גדולות שסגדו לשוורים: כת ה, כת ה ובעלת הפולחן הפופולרי ביותר, כת האפיס. כל הכתות היו קשורות לפולחן של חתחור או של באט, אלות ראשוניות דומות, המופרדות לפי אזור עד למיזוגן בסופו של דבר לחתחור. הפולחן של אפיס נמשך על ידי היוונים ואחריהם גם על ידי הרומאים, עד כמעט שנת 400 לספירה.
התגלמות פתח
חיה זו נבחרה כי היא סימלה את הלב האמיץ, הכוח הרב ורוח הלחימה של המלך. אפיס הפך לביטוי של המלך, שכן שוורים היו סמלים של כוח ופוריות, תכונות הקשורות קשר הדוק למלכות. "שור חזק של אמו חתחור" היה תואר נפוץ לאלים מצריים ולמלכים זכרים, אך לא בשימוש לנשים המשמשות כמלך, כגון חתשפסות.
כבר בתקופת פלטת נערמר, המלך מתואר עם זנב שור בצד אחד, כאשר בצד השני נראה שור מפיל את חומות עיר. מדי פעם, אפיס תואר עם סמל דיסק השמש של אמו, חתחור, בין קרניו, בהיותה אחת מאלוהויות הבודדות שמקושרות לסמלה. כאשר הדיסק צויר על ראשו עם קרניו למטה וסימון המשולש על מצחו, הוצע ענח'. הסמל הזה תמיד היה קשור קשר הדוק לחתחור.
בשלב מוקדם, אפיס היה המבשר (wḥm) של פתח, האלוהות הראשית באזור שמסביב לממפיס. כביטוי של פתח, אפיס נחשב גם לסמל של המלך, המגלם את תכונות המלכות. באזור שבו סגדו ל-פתח, הבקר היה בעל דגמים לבנים על גופם השחור בעיקרו, וכך צמחה אמונה שלעגל אפיס צריך להיות סט מסוים של סימנים המתאימים לתפקידו. הוא נדרש להיות בעל סימן משולש לבן על מצחו, קו מתאר כנף נשר מצרי לבן על גבו, סימן חרפושית מתחת ללשונו, צורת סהר לבן על אגפו הימני ושערות כפולות על זנבו.
העגל שהתאים לסימנים אלו נבחר מהעדרים, הובא למקדש, קיבל הרמון של פרות, וסגדו לו כחלק של פתח. האמינו שהפרה שהייתה אמו הרתה אותו בהבזק של ברק מהשמיים, או מקרני הירח. גם היא זכתה לטיפול מיוחד, וקיבלה קבורה מיוחדת. במקדש, אפיס שימש כאורקל, תנועותיו התפרשו כנבואות. האמינו שהנשימה שלו מרפאה מחלות ונוכחותו מברכת את הסובבים אותו בכוח. במקדש נוצר חלון שדרכו ניתן היה לצפות בו ובחגים מסוימים הוא הובל ברחובות העיר, מכוסה בתכשיטים ובפרחים.
קְבוּרָה
פרטים על טקס החניטה של השור הקדוש כתובים ב. לעיתים חנטו את גופתו של השור וקיבעו אותה בעמידה על תשתית עשויה קרשי עץ.
בתקופת הממלכה החדשה, שרידי השוורים הקדושים נקברו בבית הקברות של סקארה. הקבורה המוקדמת ביותר הידועה בסקארה בוצעה בתקופת שלטונו של אמנחותפ השלישי על ידי בנו הנסיך תחותמס. לאחר מכן, נקברו עוד שבעה שוורים בקרבת מקום. רעמסס השני יזם את קבורת אפיס במה שמכונה כיום כסרפאום, מתחם תת-קרקעי של תאי קבורה בסקארה עבור השוורים הקדושים, אתר ששימש לאורך שאר ההיסטוריה המצרית העתיקה ועד לתקופת שלטונה של קלאופטרה. חאמוואסט, בנו הכוהן של רעמסס השני (בערך 1300 לפנה"ס), חפר גלריה גדולה כדי לתחם את תאי הקבר; גלריה דומה נוספת נוספה על ידי פסמתיך הראשון. התיעוד המדוקדק של הגילים של בעלי החיים במקרים המאוחרים יותר, עם תאריכי המלוכה ללידתם, להכתרתם ולמותם, הטילו אור רב על הכרונולוגיה של השושלת העשרים ושתיים ואילך. לעיתים קרובות מתועדים שם הפרה האם ומקום הולדתו של העגל. הסרקופג הם בגודל עצום והקבורה הייתה כרוכה בהוצאות עצומות. מדהים, לפיכך, שהמנהיגים הדתיים הקדומים הצליחו לקבור את אחת החיות בשנה הרביעית של קמביסס השני.
אפיס היה המגן של הנפטר ומקושר לפרעה. קרניים מייפות חלק מהקברים של פרעונים עתיקים, ואפיס תואר לעיתים קרובות על ארונות קבורה פרטיים כמגן רב עוצמה. האמינו שלהיות תחת חסותו של אפיס בהתגלמותו כאוזיריס, שליט העולם התחתון, יעניק לאדם שליטה על ארבע הרוחות בחיים שלאחר המוות.