cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ק שטיינברגר
פעילותו המחקרית בארצות הברית
לאחר חודשים בודדים של שירות פעיל, בין כניעת גרמניה לכניעת יפן, שב לאוניברסיטת שיקגו ולאחר שלא הצליח למצוא נושא למחקר תאורטי במסגרת יכולתיו נדרש לבקשתו של אנריקו פרמי, לממצא חריג שעלה במחקר קרניים קוסמיות. לאחר ששטיינברגר הציע ניסוי לבדיקת הממצאים שלא בוצע על ידי החוקרים, דחק בו פרמי כי זה תחום מחקר מתאים עבורו. בקיץ 1948, תוך פחות משנה משלב הגית הניסוי, השלים את עבודת הדוקטורט בתחום המיואון והראה שדעיכת החלקיק מורכבת מכפי שתוארה קודם לכן, וכך הצליח להסביר אותו ממצא חריג במדידת קרנים קוסמיות קודם לכן. לימים תיקשר עבודה זו גם במחקר שהביא לו את פרס נובל.
חומצה אוקסלית
הכנה
ניתן לייצר חומצה אוקסלית על ידי חמצון של סוכרוז בעזרת חומצה חנקתית בנוכחות הזרז ונדיום פנטה-אוקסיד. בתעשייה, מייצרים חומצה אוקסלית כמלח (כימיה) נתרן אוקסלאט, על ידי ספיחה של פחמן חד-חמצני (CO) בלחץ לנתרן הידרוקסיד (NaOH).
ג'ק שטיינברגר
פעילותו המחקרית בארצות הברית
לאחר השלמת הדוקטורט, מתוך רצון לעסוק במחקר תאורטי, על אף האתגר הטכני האישי עבורו, בחר להצטרף לקבוצת מחקר של רוברט אופנהיימר במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, מהלך שנה בה חישב את זמן מחצית החיים של π0 (פאיון נייטרלי), עבודה שכללה תחזית לגבי קשיים בתורת השדות הקוונטית, בערוב ימיו שטיינברגר העיד כי הוא חושב שהמחקר על מזונים הוא המשמעותי ביותר בקריירת המחקר שלו, בוודאי יותר מזה שזיכה אותו בפרס נובל.
חומצה אוקסלית
חומצה אוקסלית בטבע
חומצה אוקסלית מצויה בריכוז גבוה בחמציצים, ששמה של החומצה נגזר משמם Oxalis. בארץ נפוץ מאוד החמציץ הנטוי (Oxalis pes-caprae), בעל הפרחים הצהובים. חומצה אוקסלית מצויה גם בחומעה, טארו, מנגולד, אגוזים, פלפל שחור, קרמבולה, פטרוזיליה, גפנית מחומשת, פרג, תרד, קקאו (ושוקולד) וקטניות.
ג'ק שטיינברגר
פעילותו המחקרית בארצות הברית
ב-1949 הצטרף לצוות המחקר במעבדת הקרינה באוניברסיטת קליפורניה, ברקלי. ב-1950 פרסם מאמר יחד עם וולפגנג פנופסקי וג'י. סטלר, המתאר את הניסוי שערכו לחיזוי ולמדידת π0, על ידי הפצצת גרעין נייח בקרני רנטגן, בעוצמה של MeV330, ובעזרת גלאים חדשים דאז, אמדו את מאפייני תוצרי דעיכת קרני גמא שנורו מהמטרה הנייחת ובהם π0.
לאחר שתם חוזה העסקה שלו באוניברסיטת ברקלי, ומשנדרשו החוקרים ויתר העובדים לחתום על הצהרת נאמנות והסתייגות מוחלטת מה"קומוניזם", בהשפעת האווירה הפוליטית של אותם ימים, גמר אומר לעזוב האוניברסיטה.
Touch (שיר של הסופרימס)
Touch (בתעתוק לעברית: טאץ'; בתרגום לעברית: מגע) היא בלדה רכה שכתבו פמלה סוייר ופרנק וילסון, שאף הפיקו אותה כסינגל עבור שלישיית סופרימס שפעלה במסגרת חברת מוטאון, שהפיצה אותה כסינגל בשנת 1971.
הפקה
שיר זה היה גם שיר הנושא של אלבום האולפן הארבעה עשר של הסופרימס. שיר זה היה הראשון שבו מרי וילסון, חברת הסופרימס, הייתה הסולנית הראשית. לקראת סוף השיר, גם לסינדי בירדסונג היה קטע סולו.
הסינגל, עם יציאתו, נכנס למצעד הפזמונים בילבורד הוט 100 ובשיאו דורג במקום ה-71 ובכך היה לשיר הראשון של הסופרימס לאחר עזיבתה של דיאנה רוס שלא הגיע לפחות למקום ה-40. כמו כן, סינגל זה היה האחרון בו וילסון שימש כמפיק.
ג'ק שטיינברגר
פעילותו המחקרית בארצות הברית
ב-1954 החל לערוך ניסויים בתאי בועות, ונדרש לבניית תא בועות בקוטר 6 אינץ' עבור מאיץ החלקיקים (קוזמטרון) במעבדה הלאומית ברוקהייבן (במסגרת זו ערך מספר ניסויים). בניסוי של צוות המחקר במעבדת נוויס, אוניברסיטת קולומביה, חקרו תכונותיהם של חלקיקים כבדים (כיום מכונים היפרונים) על ידי יצירת קרן מזונים במאיץ החלקיקים וחשיפתה לתא בועות (פרופן כנוזל בחימום יתר). בהדרגה הצוות בנה תאי בועות גדולים יותר שעשו שימוש במימן כנוזל בחימום יתר לפעולתם, ב-1956 חזו בניסוי בחלקיק Σ0 (סיגמא נייטרלי, ראו היפרון) ומדדו את מסת המנוחה שלו. בסדרת ניסויים אלה תרמו לפיתוח ולאישוש הכרומודינמיקה הקוונטית.
Touch (שיר של הסופרימס)
הפקה
שנתיים מאוחר יותר, חמישיית הג'קסונים הוציאו גרסת כיסוי לשיר, כצד B של הסינגל שלהם "Hallelujah Day", כמעט ללא שינויים במילים. הסולן מייקל ג'קסון היה רק בן ארבע עשרה בזמן שהוא הקליט את השיר עבור האלבום Skywriter. גם להקת The Originals, גם היא של מוטאון, הוציאה גרסת כיסוי משלה, באלבומה Communique משנת 1975.
ג'ק שטיינברגר
פעילותו המחקרית בארצות הברית
עם הגילויים של עמיתיו צונג-דאו לי וצ'ן-נינג יאנג בדבר הפרת שימור הזוגיות (ראו גם שבירת סימטריית CP) של הכוח הגרעיני החלש, היה שותף למספר מדידות שנערכו במאיץ האדרונים ותא בועות בקוטר 30 אינץ', במעבדת ברוקהייבן, ובין היתר איששו הטענה.
עם השלמת הקמתו של מאיץ ה-AGS (אנגלית: Alternationg Gradient Synchrotron או "סינכרוטרון גרדיאנט חילופין") במעבדת ברוקהייבן, המאיץ העוצמתי ביותר באותן שנים (GeV 33, 1960 - 1968), נפתחו אפשרויות חדשות במחקר הכוח הגרעיני החלש ודעיכת חלקיקים באנרגיות גבוהות. בניסוי שהגה הדוקטורנט שלו, מלווין שוורץ, וערכו יחד עם לאון לדרמן, חזו בניסוי בסוג נוסף של נייטרינו שלימים נודע כ-νμ(נייטרינו מיואני). הגילוי של נייטרינו נוסף, השלים חלק חסר בתמונה שתוארה בתאוריה על "צימוד" (דובלט) הלפטונים השונים. בעבור הישג זה זכו השלושה בפרס נובל בפיזיקה בשנת 1988. כמו כן ראוי לציין הקשר של מחקר זה דווקא לראשית עבודתו המחקרית של שטיינברגר, ועבודת הדוקטורט שלו על דעיכת מיואנים בקרינה קוסמית, אותה התחזית שלו על דעיכה בשלושה שלבים למעשה הטרימה גילוי הנייטרינו המיואוני, בסימונה חלק חסר מבלי לנקוב בשמו, יותר מעשור קודם לכן.
חזרה לאירופה
ב-1954 שב לראשונה לאירופה, ועשה את סמסטר הקיץ יחד עם פרמי בוארנה, איטליה. ב-1956 בילה את שנת השבתון שלו בבולוניה, ברומא, ביקר לראשונה ב-CERN ושם נפגש עם הייזנברג לראשונה. ב-1965 חזר לאיטליה לשבתון נוסף. לאחר שביקש להאריך את שהייתו באיטליה בשנה, עזב את משרתו באוניברסיטת קולומביה. כשנה לאחר מכן ביקש לשוב ללמד בקולומביה, ונתקבל ביידים פתוחות. ב-1968 מונה למנהל מחלקה ב-CERN, ועזב את אוניברסיטת קולומביה סופית. שטיינברגר פירט סיבות אישיות לבחירה לעבור מארצות הברית לאירופה אך גם הסביר המעבר בכך שבכל מקרה אילו היה רוצה להמשיך ולפעול בחזית המחקר היה עליו להעתיק מגוריו מניו יורק בחזרה לשיקגו, עם התמורה בקדמת מרכזי המחקר ממעבדת ברוקהייבן הדועכת לפרמילאב, הוא כן הודה שהצטער על כך שלא ילמד יותר, הוראה לא הייתה במסגרת תפקידו ב-CERN.
שבירת סימטריית CP ופעילותו באירופה
בהמשך לגילוי הפרת שימור הזוגיות, פיתוחה של סמטריית CP והפרת סמטריית CP (ראו שבירת סימטריית CP), הבין שטיינברגר שניתן לכמת דרגת ההפרה על ידי "אפקט ההפרעה", בניסוי שערך במשותף עם קרלו רוביה ב-CERN הראה קורלציה מובהקת בין התופעה והפרת הסימטרייה ומאוחר יותר ניתחו התוצאות במחקר נוסף שאמד את הפרש המסות של הקאונים היציבים יותר ופחות. בארצות הברית, במעבדת ברוקהייבן, הוסיף, יחד עם עמיתים, להראות הפרת הסימטרייה על ידי מדידות דעיכת (קאונים נייטרלים).
ב-CERN המשיך לערוך ניסויים דומים בעזרת הגלאי שפיתח ז'ורז' שרפק והשיג יחד עם עמיתיו תוצאות רבות יותר (עקב רגישות הגלאי) ומדויקות יותר (מתאפשר ניתוח סטטיסטי רחב). לאחר כעשור של ניסויים ב-CERN, ב-1988, נמצא ראיה להפרה ישירה של סימטריית CP (בניגוד לראיות בניסויים אחרים להפרה עקיפה).
תפיסת עולמו
בראיונות הציג שטיינברגר תפיסת עולם מורכבת, כאשר נשאל על פגישתו ב-1956 עם הייזנברג, שבמהלך מלחמת העולם השנייה שירת גרמניה הנאצית, ציין שטיינברגר שהייזנברג לא היה אנטישמי, ואף לא חבר במפלגה הנאצית, ושהוא מבין הנאמנות שלו לארצו בעת מלחמה (ולא להיטלר), גם בתור מי שגדל והתחנך בגרמניה:
שטיינברגר סיפר כי כבר בנעוריו נטה לגישה סוציאליסטית, בניגוד לסביבה האמריקאית והאמידה שפרשה עליו חסותה, ותמך בפרנקלין ד. רוזוולט.
שטיינברגר היה אתאיסט:""בדומה לזוכים אחרים בפרס נובל הביע שטיינברגר עמדה מסויגת מההכרה לה זוכים הזוכים בפרס, ואת הפרס כמניע וכמטרה עבור חוקרים. הוא ציין שמדענים נדרשים לשני הישגים, גילוי וראשוניות הגילוי (למורו פרמי, מיוחסת אמרה: גם אחרים היו זוכים בנובל אני הייתי פשוט זריז יותר), ושאינו מעריך במיוחד ההיבט השני, התחרותיות, אך מכיר בהיותו עובדת חיים. שטיינברגר הקפיד לציין את חלקו העיקרי של מלווין שוורץ בעבודה עבורה קיבלו את הפרס, שב והזכיר את עמיתיו השונים במהלך השנים ואת תרומתם למחקר בכלל ולזה שלו בפרט. שטיינברגר ראה בהישגיו המשמעותיים ביותר דווקא מחקרים שהוא כינה "חסרי תחכום" ושמצא כחייבים להיעשות והכרח מתבקש. הוא סיפר על תלמידים שונים שעלו ביכולותיהם על אלה שלו וציין את סימון ואן דר מיר כחוקר העיקרי בשנות פעילותו ב-CERN, שלו יש לייחס התקדמות המחקר בחזיתות השונות בענף החלקיקים.
משפחתו ופרטים אישיים
ב-1942 נישא לג'ואן ביורגארד ונולדו להם שני בנים, ג'וזף ונד (יצרן גיטרות מוכר). ב-1962 התגרשו ונישא באותה השנה לסינת'יה אלף, סטודנטית שלו שאף ערכה איתו מספר מחקרים, אך עברה לעסוק בביולוגיה. להם שני ילדים, ג'וליה וג'ון. הזוג התגורר תחילה בצרפת ומאוחר יותר עבר לשווייץ. שטיינברגר היה חלילן וטייל הרים חובב, והיה מוכר ב-CERN בהתניידותו המוחלטת (נעדר רישיון נהיגה) על אופנים.
נפטר בז'נבה ב-12 בדצמבר 2020.
טריפת אותיות
__ללא_תוכן_עניינים__ __ללא_עריכה__
קלארק שולס
קלארק קיורי שולס (באנגלית: Clarke Currie Scholes; 25 בנובמבר 1930 – 5 בפברואר 2010) היה שחיין אמריקאי, אלוף אולימפי במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי.
ביוגרפיה
שולס נולד בדטרויט, מישיגן. הוא למד לשחות בגיל 4. בילדותו הוא התאמן תחת הדרכתה של בטי פינקסטון (אלופה אולימפית בקפיצה למים) ובהמשך תחת הדרכתם של קלרנס פינקסטון (אלוף אולימפי בקפיצה למים) וריצ'רד סטאקי. בתקופת לימודיו באוניברסיטת המדינה של מישיגן הוא התאמן תחת הדרכתו של צ'ארלס מקרפי. מאט מן היה מאמנו למשחקים האולימפיים.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה שולס במדליית זהב במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.4 שניות, לפני הירושי סוזוקי מיפן (57.4 שניות) ויוראן לארסון משוודיה (58.2 שניות). בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אולימפי חדש של 57.1 שניות.
שולס נפטר בשנת 2010.
הדקירה בתיכון ניק דידריקס
הדקירה בתיכון ניק דידריקס בוצעה ב-17 באוגוסט 2008 בתיכון על שם ניקולאס דידריקס שבעיר קרוגרסדורפ שבדרום אפריקה, על ידי מורן הארמסה, תלמיד כיתה י"ב, שתקף תלמידים ואנשי צוות בתיכון באמצעות קטאנה באורך 60 סנטימטרים.
האירוע
מורן הארמסה, תלמיד כיתה י"ב בתיכון על שם ניקולאס יוהאנס דידריקס בעיר קרוגרסדורפ שבדרום אפריקה, נכנס לבית הספר בשעה 7:00 בבוקר כשהוא עוטה מסיכה חומה ופניו צבועות בשחור. לטענתו המסכה הייתה חיקוי מסיכתו של קורי טיילור, סולן להקת סליפנוט, אך בתקשורת טענו כי המסיכה הייתה דומה לזו של ג'ואי ג'ורדיסון, המתופף של הלהקה. בתיקו נמצאו גם מסכה כשל שון קראהאן ומסיכת עבודת-יד מעיסת נייר הצבועה בצבעים שבטיים, וכן שלוש חרבות יפניות.
בשעה 7:20 לערך, במהלך התכנסות של תלמידי בית הספר, שלף הארמסה קטאנה באורך 60 סנטימטרים ושיסף באמצעותה את גרונו של ז'אק פרטוריוס, תלמיד בן 16, שמת במקום. הוא דקר תלמיד נוסף, והמשיך לדקור שני גננים שניסו להתעמת איתו. לאחר מכן התיישב הארמסה על גדר לבנים ונעץ את חרבו באדמה בסמוך לו.
בשעה 7:45 הוא לווה על ידי אנשי צוות לחדר המנהל, וכעבור כרבע שעה הועבר לתחנת המשטרה, ללא התנגדות מצידו.
מניע
הארמסה טען כי השטן פקד עליו לבצע את מעשה הרצח, וכי הוא הולך אחרי דרכי השטניזם. הפסיכיאטרית שבדקה אותו סיפרה כי אמר לה שראה רוח רפאים במשק של משפחתו, והיא פקדה עליו להפוך לשטניסט. בחיפוש שערכה המשטרה בחדרו נמצאו אלמנטים רבים של שטניזם, כגון לוחות ויג'י, ספרי לחשים ועוד. משפחתו של הארמסה טענה כי הוא עבר התעללות רגשית ופיזית בבית הספר, וזה הדבר שגרם להתפרצותו.
היו שהאשימו במעשה את להקת ההבי מטאל סליפנוט, מפני שהארמסה האזין להם בקביעות בחודשים שקדמו לאירוע, וכן התלבש כמוהם והחזיק מסכות הדומות לשלהם בעת האירוע. סולן הלהקה, קורי טיילור, פרסם גינוי למעשיו של הארמסה, וגם הוריו של הרוצח שיגרו התנצלות למשפחות הקורבנות.
המשפט
ב-20 באוגוסט 2008 הואשם הארמסה בסעיף אחד של רצח ובשלושה סעיפי ניסיון רצח. הוא נשלח לאיבחונים לצורך הערכת בריאותו הנפשית, וב-25 באוקטובר, לאחר חודשיים רצופים של אבחונים ושתי דחיות של מועד המשפט, קבע בית המשפט כי הארמסה כשיר נפשית לעמוד לדין.
ב-14 באפריל 2009 הודה הארמסה בכל ארבעת האישומים, וב-10 באוקטובר 2009 הוא נידון לעשרים שנות מאסר.
אליעזר ברקוביץ
הרב פרופ' אליעזר ברקוביץ (באנגלית: Eliezer Berkovits; י"ב אלול ה'תרס"ח, 8 בספטמבר 1908 – כ"א אב ה'תשנ"ב, 20 באוגוסט 1992) היה רב בקהילות יהודיות בגרמניה, אנגליה, אוסטרליה וארצות הברית, מחבר תורני, פילוסוף ותאולוג.
ביוגרפיה
אליעזר נולד לרב דב ברקוביץ בעיר אוראדיה בטרנסילבניה, כיום ברומניה, אז אוסטרו-הונגריה, ולמד בישיבות שונות. בשנת 1924 למד בישיבת פרשבורג, לאחר מכן הגיע לברלין ולמד שם בבית המדרש לרבנים. מורו ורבו היה הרב יחיאל ויינברג, ממנו למד את שיטתו ההלכתית הבהירה בצד לימודי מוסר בשיטת סלבודקה, וממנו הוסמך לרבנות, בנוסף להסמכתו על ידי הרב עקיבא גלזנר, רבה של קלויזנבורג.
הרב ברקוביץ השתלם גם בלימודים כלליים, ובשנת 1933 הוסמך לדוקטור לפילוסופיה על ידי אוניברסיטת ברלין. בשנים 1934–1939 שימש כרב בקהילת ברלין, בין 1940-1946 שימש כרב בלידס שבאנגליה, בין 1946–1950 שימש כרב בסידני שבאוסטרליה, ובין 1950–1958 שימש כרב בבוסטון שבארצות הברית. לבסוף השתקע בשיקגו שם לימד תאולוגיה ומחשבת ישראל בישיבת בית המדרש לתורה (Hebrew Theological College) שבסקוקי הסמוכה לשיקגו, ואף היה ראש החוג לפילוסופיה שם (בית המדרש לתורה נחשב גם לאוניברסיטה פרטית). בשנת 1975 עלה הרב ברקוביץ לארץ, וקבע את מגוריו בירושלים, שם המשיך לכתוב ספרים ומאמרים עד יום מותו. בסך הכל פרסם ברקוביץ תשעה עשר ספרים ועשרות מסות ומאמרים.
לרב ברקוביץ שלושה בנים. בנו בכורו פרופ' אברהם ברקוביץ', שימש כמרצה בפקולטה לאווירונאוטיקה בטכניון. בן נוסף, פרופ' שמשון ברקוביץ שימש כמרצה למתמטיקה באוניברסיטה של מסצ'וסטס (בתחום הקריפטוגרפיה). בנו הצעיר הוא הרב דב ברקוביץ' העומד בראש "בית אב – ליצירה והתחדשות בתורה", מרכז תורני לזכרו של אביו.
בכהונתו כרב אורתודוקסי בארצות הברית הרב ברקוביץ' התנגד להחרמתם של הזרמים הרפורמיים והקונסרבטיביים, מתוך אמונה שדיאלוג ושיתופי פעולה יביאו לחיזוק הזהות היהודית. כחלק מפעילות זאת יזם את הקמת בית הדין לגיור בדנוור, שפעל בשותפות של כלל הזרמים אך מבלי להתפשר על עקרונות ההלכה: לימוד מעמיק של התורה והמצוות מצד הגר, התחייבות לקיום המצוות הבסיסיות, ומילה וטבילה בפני בית דין אורתודוקסי כשר. ליוזמה זו הצטרפו הרבנים האורתודוקסיים הרב סטנלי וגנר והרב שלמה ריסקין.
שיכול מילים
__ללא_תוכן_עניינים__ __ללא_עריכה__
ישעיהו ברשדסקי
ישעיהו בֶּרשַדסקי (דומָאשֶביצקי) (י' בחשוון תרל"ב, 25 באוקטובר 1871, הכפר זימושטי, ליד דרצ'ין מחוז סלונים (פלך גרודנה), האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – י' באדר תרס"ח, 12 בפברואר 1908, ורשה) היה סופר עברי בתקופת התחייה.
ביוגרפיה
ברשדסקי (ברוסית: Бершадский) נולד כישעיהו דומשביצקי (דומשיוויצקי), בנו של שמעון דומשביצקי, בסתיו 1871 בזמושץ שבפלך גרודנה של האימפריה הרוסית (ברוסיה הלבנה). גדל בכפר, ולמד אצל מורים פרטיים. עסק בהוראה ופרסם סיפורים רבים ורשימות כשעליהם חתם בשמות עט שונים. ב-1899 (תרנ"ט) חיבר את הרומן המודרני העברי הראשון: "באין מטרה", שמשויך לזרם "המהלך החדש" בספרות העברית. הוא עבד שנים רבות בעיתונים "המליץ" ו"המגיד". מ-1903 עזר בעריכת "הזמן" בפטרבורג ואחר-כך בווילנה (1904-1906).
כעבור שמונה שנים שבהן היה חולה בשחפת, נפטר בוורשה ב-1908, בן 36 במותו.
כתב עליו בן אביגדור: "עיקר כחו של ברשדסקי היה בתיאורי הפנימיות של הדברים, הנפשות והמעשים, בנתוח הפסיכולוגי החודר של המוחות ושל הלבבות. במקצוע הזה אין דומה לו בספרותנו הספורית. עינו החדה סוקרת את כל הקמטים הנסתרים שבמוח ואת הזעזועים היותר נעלמים של הלב, ועל הכל הוא שופך את אורו, את הבהירות ואת ההבנה העמוקה".
ספריו
לאחר מותו:
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
בעלי גלגול חסר
בעלי גלגול חסר או בעלי גלגול-למחצה (שם מדעי: Exopterygota או Hemipterodea) היא קבוצה פרפליטית של חרקים המאופיינת במנגנון התפתחות המתבטא בגלגול ששלביו הם: ביצה, ממנה בוקעת נימפה, המתפתחת לבסוף לבוגר, בניגוד לבעלי גלגול מלא המתגלמים ומגיחים בוגרים. שלב הנימפה מחולק לשלבים שונים שבהם הצעיר משיל את עורו מספר פעמים עד לצורת הבוגר הסופית. תהליך השלת העור נקרא התנשלות.
שלב ההתפתחות הצעיר (הנימפה) דומה לשלב הבוגר, אך קטן ממנו וחסר כנפיים. התפתחות הצעירים מתבצעת על ידי שלבי התנשלות כאשר בכל שלב הצעיר פושט את עורו, גדל בממדיו ולעיתים אף משנה במעט את צורתו.
לבעלי גלגול-למחצה צורות מגוונת והם מחולקים ל-15 סדרות. עם זאת כיום רואים בהם קבוצה פרפליטית המחולקת ל-3 קבוצות: Exopterygota, Dictyoptera ו-Paraneoptera.
קיוגה
קיוֹגַה (Kyoga; מבוטא גם "צ'וגה") הוא שמה של מערכת אגמים גדולה ורדודה במרכז אוגנדה. שטחה הכולל כ-1,720 קמ"ר בממוצע (השטח משתנה מאוד במשך השנה ומשנה לשנה), והיא נמצאת ברום ממוצע של 914 מטר מעל לפני הים. לרוב מתייחסים למערכת כולה בכינוי אגם קיוגה.
אגם קיוגה הוא חלק ממערכת האגמים הגדולים של מזרח אפריקה, אך אינו נחשב בעצמו לאחד האגמים הגדולים.
מקור המים העיקרי של האגם הוא הנילוס הלבן, שזורם מאגם ויקטוריה לאגם קיוגה, וממנו אל אגם אלברט. קטע זה של הנילוס הלבן מכונה "נילוס ויקטוריה". הזרימה מווסתת על ידי תחנת הכוח ההידרו-אלקטרית נָלוּבָּאָלֶה (ידועה גם בשמה הקודם, סכר מפלי אואן) שבמוצא הנהר מאגם ויקטוריה. מקור מים נוסף לאגם קיוגה הוא אזור הר אלגון שבגבול אוגנדה-קניה.
את האגם סובבת מערכת מסועפת של ביצות, המוזנות ממספר רב של נחלים ונהרות.
באגם קיוגה נצפו לפחות 46 מיני דגים שונים, והוא שורץ תנינים.
ניצול האגם על ידי האדם
כחצי מיליון איש חיים לחופי אגם קיוגה ובמשטחי גומא צפים על פניו. כמות הדגה השנתית באגם נעה בין 50,000 ל-160,000 טון, ומתוכה הכמות המשמעותית ביותר היא של נסיכת הנילוס - זן שהוכנס לאזור בשנות החמישים של המאה ה-19.
משבר סביבתי
כמויות גשם חריגות שירדו ב-1997-1998, כתוצאת מתופעת אל ניניו, גרמו לניתוקם מהקרקע של צמחי גומא ויקינתון מים, ואלו זרמו באגם וחסמו את מוצאו. כתוצאה מכך עלה מפלס המים אף יותר, שטח בן כ-580 קמ"ר הוצף, תושבים פונו מבתיהם ונגרמו נזקים כלכליים כבדים בטווח הקצר. עם זאת, כתוצאה מהשינוי במערכת האקולוגית עלתה כמות הדגה. עד שנת 2004 נפתחה החסימה בניקוז האגם באופן חלקי ופני המים ירדו בכחצי מטר.
פיין גאפ
פיין גאפ (באנגלית: Pine Gap) הוא השם הנפוץ לתחנת לוויינים אוסטרלית הממוקמת כ-18 ק"מ דרומית מערבית לעיר אליס ספרינגס, בטריטוריה הצפונית במרכז אוסטרליה המופעלת על ידי סוכנויות הביון של אוסטרליה וארצות הברית.
מאז 1988, נקראת רשמית בשם המתקן הביטחוני המשולב פיין גאפ (JDFPG, Joint Defence Facility Pine Gap); בעבר, נודעה בשם מתקן המחקר להגנת חלל (באנגלית: Joint Defence Space Research Facility).
המתקן מנוהל באופן חלקי על ידי סוכנות הביון המרכזית האמריקנית (CIA), סוכנות הביטחון הלאומי של ארצות הברית (NSA) ומשרד הסיור הלאומי של ארצות הברית (NRO) ועל ידי מינהל האותות האוסטרלי (ASD) והוא התורם המרכזי למאמץ היירוט העולמי של NSA, שכולל את תוכנית אשלון. המתקן מכונה גם בשם RAINFALL.
כמתקן לניטור אותות הוא גויס על מנת לסייע באיתור טיסה 370 של מלזיה איירליינס שהתרסקה צפונית לאוסטרליה.
המתקן
המתקן מורכב ממכלול של מתחם מחשבים גדול עם 14 ראדומים המגנים על אנטנות ולמעלה מ-800 עובדים מועסקים כאן. דייוויד רוזנברג, איש NSA שעובד בפיין גאפ, ציין כי ראש המתקן בזמן השירות שלו היה קצין CIA.
המיקום הוא משמעותי מבחינה אסטרטגית משום שהוא שולט בלווייני הריגול של ארצות הברית כשהם עוברים מעל שליש של כדור הארץ הכולל את סין, החלק האסייתי של רוסיה והמזרח התיכון. מרכז אוסטרליה נבחר בעיקר עקב ריחוקו הרב מכל ספינות ריגול שעשויות לעבור במים בינלאומיים וליירט את אותות השידור.
המתקן הפך לחלק מרכזי מהכלכלה המקומית.
היסטוריה מבצעית
בסוף 1966, הסכם משותף בין ארצות הברית ואוסטרליה קרא להקמת "מתקן מחקר משותף לחקר החלל". מטרת המתקן פורסמה בתחילה לציבור כ"מחקר חלל". הפעילות החלה בשנת 1970 כאשר כ-400 משפחות אמריקניות עברו למרכז אוסטרליה.
בול תיארה את האזור המבצעי כמכיל שלושה חלקים: תחנת לוויין, תחנת עיבוד אותות ומדור ניתוח האותות, ממנו נאסרה כניסתם של אוסטרלים עד 1980. האוסטרלים אסורים רשמית רק מכניסה למה שמכונה החדר הצפוני הלאומי (כמו כן, האמריקאים מנועים מלהיכנס לחדר הצפוני האוסטרלי). בכל בוקר מתכנסת ועדת סיור משותפת כדי לקבוע על מה יפקחו הלוויינים במשך 24 השעות הקרובות.
לאחר המלחמה הקרה
אחת המשימות העיקריות של התחנה היא לאתר אותות רדיו בחצי כדור הארץ המזרחי, כאשר המידע שנאסף מוזן לתוכנית הכטבמ"ים האמריקאית. זה אושר על ידי מסמך של NSA מ-2013, אשר אומר כי פיין גאפ משחק תפקיד מפתח במתן נתוני איכון למטרות מודיעיניות, כמו גם עבור פעולות צבאיות, כולל תקיפות אוויריות.
ב-11 ביולי 2013, מסמכים שנחשפו באמצעות קבלן ה-NSA לשעבר אדוארד סנודן, הראו כי פיין גאפ, הוא אחד משלושה מקומות אחרים באוסטרליה ובניו זילנד, שתרמו לאוסף ה-NSA העולמי של מידע על תקשורת אינטרנט וטלפון, הכולל מערכות כמו XKEYSCORE. על פי מסמכים אחרים שפורסמו באוגוסט 2017, פיין גאפ משמשת כתחנת קרקע ללווייני ריגול לשתי משימות שונות:
תחנת מנווית' היל (Menwith Hill, MHS) בבריטניה משמשת גם תחנת קרקע עבור משימות לוויין אלה.
פקארד קוואליר
פקארד קוואליר (באנגלית: Packard Cavalier) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית מכוניות היוקרה האמריקאית פקארד (שם מלא: "Packard Motor Co") אשר יוצרה בין השנים 1953–1954.
ויאזמה
וְיַאזְמַה (ברוסית: Вя́зьма; ביידיש: וויאַזמע; בפולנית: Wiaźma) היא עיר במחוז סמולנסק שברוסיה, השוכנת על גדות נהר ויאזמה (יובל של נהר דנייפר), בכמחצית הדרך שבין הערים סמולנסק ומוֹזַ'אִיסְק (Можа́йск). לאורך ההיסטוריה הסוערת שלה הגנה העיר על מוסקבה מפני פלישות מן המערב.
כיום מונה העיר כ-54,000 נפש (2016), והיא מהווה צומת מרכזי של מסילות רכבת, המקשרות בין מוסקבה, סנקט פטרבורג, קלוגה ובריאנסק.
היסטוריה
לפי התיעוד הראשון המתייחס לוויאזמה, העיר נוסדה בשנת 1239. עם זאת, על פי הסברה המקובלת, הולדתה של ויאזמה בהתיישבות קדומה הרבה יותר; במאה ה-13 הייתה שייכת לענף צדדי של בית רוריק מסמולנסק. ב-1403 הגלתה ליטא את הנסיכים המקומיים למוסקבה, שם כינו עצמם הנסיכים "וְיַאזֶמְסְקִי" (רוסית: "בן העיר ויאזמה"). (עם הידועים ביותר ממשפחה זו נמנים פיוטר ויאזמסקי, משורר וחבר קרוב של אלכסנדר פושקין, וכן סופי ויאזמסקי, סופרת שהייתה נשואה לזמן־מה לז'אן-לוק גודאר.)
בשנת 1492 נכבשה העיר בידי נסיכות מוסקבה והוסבה למצודה, שכיום לא נותר ממנה אלא מגדל בודד. במהלך המאות הבאות נבנו בעיר שני מנזרים חשובים, שבהמשך נוספו להם כנסיות אבן כקישוט, כולל כנסייה לא-טיפוסית בעלת שלושה גגות חרוטיים, המוקדשת לגברתנו (כלומר, מריה) מסמולנסק, שהוקדשה בשנת 1638. כנסיית ברביקן באותו המנזר נוסדה ב-1656. מרבית הכנסיות האחרות נבנו בסגנון הבארוק. בנייתה של הקתדרלה של העיר נשלמה ב-1676.
קרב ויאזמה
ב-22 באוקטובר 1812 התחולל ליד העיר קרב ויאזמה, כחלק ממלחמת רוסיה-צרפת. הקרב נערך בין הצבא הצרפתי הנסוג, שמנה כ-37,000 חיילים, ובין הצבא הרוסי, שמנה כ-25,000 חיילים.
חיל החלוץ הרוסי בפיקודו של לוטננט גנרל (דרגה מקבילה לתת־אלוף או לאלוף) מיכאיל מִילוֹרַאדוֹבִיץ' (Михаил Милорадович), ביחד עם יחידת הקוזקים של גנרל מַטְוֵויי פלאטוֹב (Матве́й Пла́тов), תקפו את המשמר העורפי של צבא צרפת בפיקודו של מרשל לואי-ניקולא דָאבוּ (Louis-Nicolas Davout) ממזרח לוויאזמה, ובכך קטעו את נתיב הנסיגה שלו. הודות להתערבותם של שניים ממפקדי הגייסות שלו – אז'ן דה בּוֹאַרְנֶה (Eugène de Beauharnais), בנה של ז'וזפין דה בוארנה, מפקד "צבא איטליה" (הגיס הרביעי בגראנד ארמה), והנסיך יוּזֶף אנטוני פּוֹניאטובסקי (Józef Antoni Poniatowski), מפקד הכוחות הפולניים (הגיס החמישי, שמנה כ-100,000 חיילים) – עלה בידי דָאבוּ לפרוץ דרך כוחות הצבא הרוסי שכיתרו אותו. עם זאת, ניסיונותיו של צבא צרפת להחזיק בגבעות שבסביבות ויאזמה לא נשאו פרי; בערבו של 22 באוקטובר 1812 השתלטו הרוסים על ויאזמה, אשר הועלתה באש בידי הצרפתים. בקרב הצרפתים נמנו 6,000 אבדות בנפש; 2,500 חיילים נלקחו בשבי; הרוסים איבדו כ-2,000 חיילים.
במלחמת העולם השנייה במהלכו של מבצע ברברוסה התחוללו באזור קרב ויאזמה – שניטש בין הצבא האדום והוורמאכט, כחלק מהקרב על מוסקבה. והיה לאחד התבוסות הגדולות של הצבא האדום בתחילת המלחמה בחזית המזרחית. ויאזמה הייתה בשליטת הגרמנים בין 7 באוקטובר 1941 ל-12 במרץ 1943. העיר נהרסה ברובה, ונבנתה מחדש לאחר המלחמה.
שער ציון
אבני החומה מסביב לשער מנוקבות בחורי כדורים, שריד לקרבות העזים שהתחוללו במקום במלחמת העצמאות.
שם השער
השם 'שער ציון' לקוח משם ההר אליו הוא מוביל, ומופיע לראשונה במפות מימי הביניים. הראשונה שבהן היא מפת קמברה הצלבנית משנת 1150, השמורה בספריית העיר קמברה (Cambrai) שבצרפת, בה נקרא השער בשם Porta Montis Syon ('שער הר ציון'). בספריית המוזיאון הבריטי שמורה מפה מתחילת המאה ה-13, ובה כבר מופיע השם שער ציון (Porta Syon).
שמו הערבי של השער, בָּאבּ א-נֵבּי דָאוּד, נובע מקרבתו לקבר דוד המלך שעל הר ציון. בספר 'ירושלים, העיר העתיקה', ציטט חוקר ארץ ישראל, זאב וילנאי, רב שביקר בירושלים במאה ה-17, ואשר סיפר על "שער ציון, הוא השער אל קברות בית דוד". באותו מקור מצוין כי באיגרת שנשלחה מירושלים בשנת 1495 נכתב: "ויש שער מהעיר שהוא קרוב אל מקום היהודים העניים, ומפתח השער ההוא יחזיקו אותו היהודים". כמו כן מצוטט תייר יהודי מהמאה ה-16 המספר: "וג' שערים מצד ציון, ואחד מהם יהודי שומר עליה פותח וסוגר". נראה כי מדובר בשער ציון, שכן הוא הקרוב ביותר לרובע היהודי בתקופות אלו.
שער ציון במלחמות ישראל
במאי 1948, כאשר עזב הצבא הבריטי את ירושלים, קצין בריטי מגדוד סאפוק  מסר את המפתח לשער ציון למרדכי וינגרטן, "מוכתר" הרובע היהודי, והצהיר: "מאז שנת 70 לספירה עד היום הזה, לא היה בידי יהודים אף לא אחד ממפתחות ירושלים. זו הפעם הראשונה באלף ותשע־מאות שנה זוכה עמך בזכות הזאת". וינגרטן ברך "שהחיינו" ואמר לקצין הבריטי: "אני מקבל את המפתח הזה בשם עמי".
ימים ספורים לאחר הכרזת העצמאות, בלילה שבין ה-17 ל-18 במאי 1948, כבשה מחלקה מגדוד "הפורצים" של חטיבת הראל הפלמ"חית את הר ציון, ובעקבות כך הוחלט לפרוץ אל הרובע היהודי הנצור דרך שער ציון. בליל המחרת, בשעה שתיים בלילה, פרץ כוח של החטיבה שמנה 24 לוחמים, בפיקודו של דוד אלעזר ("דדו") את השער, אך אז גילה דדו כי חייליו המותשים מימי לחימה ארוכים ללא מנוח, נרדמו בעת ההמתנה לפיצוץ, ואפילו הרעש הנורא לא הצליח להעירם. לאחר שהעירם, נכנסו הלוחמים לעיר העתיקה, וחברו לכוחות ההגנה ברובע היהודי. הכוח לא הצליח להחזיק במקום והשער נכבש בידי הלגיון הירדני. ב - 17 ביולי 1948 נעשה ניסיון נוסף לפרוץ לעיר העתיקה ( מבצע קדם ). המשימה לפריצה דרך שער ציון הוטלה על גדוד "בית חורון" מחטיבת עציוני, בפיקוד מאיר זורע. שיטת פריצת החומה הייתה באמצעות מתקן נפץ מתוחכם בצורת קונוס. לפנות בוקר הקונוס הופעל אך השאיר רק סימני פיח במקום. אי לכך בוטל המבצע. לאחר שביתת הנשק הר ציון, ללא שער ציון, הפך לחזית מדינת ישראל למשך 19 שנים שבהן חצה את ירושלים הקו העירוני, עד איחוד ירושלים העתיקה במלחמת ששת הימים.
אחרי 1967 הוצב בתוך השער לוח זיכרון לזכר לוחמי הפלמ"ח והפריצה לרובע, וזה לשונו:
כן הוצב לצד השער לוח זיכרון לציון מבצע חיל ההנדסה לפינוי המוקשים שהטמינו הירדנים בעיר העתיקה ואזור שער ציון.
אגדת שערי ירושלים
באגדה ששת הימים ושבעת השערים שחיבר יצחק נבון כמיתוס על איחוד ירושלים במלחמת ששת הימים מתחרים שערי ירושלים על הזכות להכניס את הלוחמים. דברי שער ציון משקפים את הלחימה במלחמת העצמאות''':
מערכת הביוב של לונדון
מערכת הביוב של לונדון עד המאה ה-19 הייתה נהר התמזה, שכל שפכי העיר זרמו אליו. לאחר "הסירחון הגדול של לונדון" בשנת 1858 החליט הפרלמנט הבריטי לפתור את בעיית הביוב של לונדון על ידי הקמת מערכת ביוב מודרנית. הפרלמנט מינה את המהנדס סר ג'וזף בזלגט כאחראי על הקמת מערכת הביוב. בזלגט תכנן מערכת ביוב מסועפת, המעבירה את הביוב של העיר לונדון במורד הנהר, ושופכת אותו בנקודה רחוקה מהעיר. לצורך הקמת מערכת ביוב זו, הוקמו לאורך גדות התמזה רציפים (embankments), שתחתיהם נבנתה מערכת איסוף הביוב (עד אותה עת כל הביוב זרם ישירות לנהר).
הקמת רציפים אלה אפשרה הקמת דרכים לאורך הנהר, ופתרה את בעיות פקקי התנועה של אותה עת. כמו כן נבנו גנים ציבוריים על רציפים אלה.
במאה ה-20 בוצעו עבודות שיפור למערכת הביוב על מנת להפחית את הזיהום של שפך התמזה ושל הים הצפוני.
מערכת הביוב של לונדון בספרות
עלילת ספרו של ניל גיימן "לעולם-לא-עולם" מתרחשת ברובה בתוך מערכת הביוב של לונדון.
ואלין קיין
ואלין קיין (באנגלית: Valene Kane; נולדה ב-30 בינואר 1984) היא שחקנית צפון אירית.
תפקידיה הידועים ביותר הוא בדמות רוז סטאג, חברתו לשעבר של הרוצח הסדרתי פול ספקטור, בסדרה "החטא הקדמון" של ערוץ BBC Two, ובדמות לירה ארסו בסרט "רוג אחת: סיפור מלחמת הכוכבים". קיין מוכרת גם מהופעתה בדרמה של ה-BBC "שלוש עשרה". היא כיכבה בסדרה בדמות סמלת בילוש ליזה מרצ'נט, וזכתה לשבחים במגזין "Radio Times".
קיין זכתה בפרס האודיו דרמה של ה-BBC לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בתסכית "The Stroma Sessions".
קריירה
הבמאי איוואן קוואנה ליהק אותה לסרט "The Fading Light" אחרי שראה אותה בסרט הקצר "July" שהועלה ליוטיוב. היא נבחרה מפני שאילתרה בהצלחה בסרט הקצר. ב-2013 שיחקה בתפקיד רוז סטאג בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "החטא הקדמון", ובתפקיד דארה במותחן הקומי האירי "Jump". עוד ב-2013 שיחקה קיין בתפקיד הראשי במחזה "העלמה יוליה" מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג בתיאטרון Reading Rep.
בתיאטרון שיחקה קיין בתפקיד נאנס בהפקה של תיאטרון פינבורו למחזה "Autumn Fire", בהפקה של פאנצ'דרנק למחזה "The Black Diamond", ובתפקיד ליידי לידיה לנגוויש במחזה "The Rivals". היא גילמה את גירלין במחזה "The Lonesome West" מאת מרטין מקדונה.
ברדיו הופיעה קיין ב-BBC בתסכיתי הדרמה "The Demon Brother" ו-"Stroma Sessions" עליו זכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר.
ברנהרד מסקסוניה-ויימאר
ברנהרד מסקסוניה-ויימאר (בגרמנית: Bernhard von Sachsen-Weimar; 16 באוגוסט 1604 – 18 ביולי 1639) היה נסיך וגנרל גרמני במלחמת שלושים השנים.
ביוגרפיה
ברנהרד נולד ב-16 באוגוסט 1604 בוויימאר, שהייתה חלק מדוכסות סקסוניה-ויימאר, והיה בנם האחד-עשר של יוהאן, דוכס סקסוניה-ויימאר ודורותיאה מריה מאנהלט.
ברנהרד קיבל חינוך טוב בצורה יוצאת דופן ולמד זמן קצר באוניברסיטת ינה, אך עד מהרה הלך לחצרו של יוהאן קזימיר, דוכס סקסוניה-קובורג כדי לעסוק בתרגילי אבירים. עם פרוץ מלחמת שלושים השנים הוא הצטרף לצד הפרוטסטנטי, ושירת תחת מנספלד בוויסלוך (1622), תחת גאורג פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך בווימפפן (1622), ועם אחיו וילהלם בשטאדטלון (1623). ללא חשש מהתבוסות הללו, הוא השתתף במסעותיו של כריסטיאן הרביעי. לאחר תבוסה קשה בהולשטיין ב-1627, ברנהרד עזב את השירות הדני והלך לרפובליקה ההולנדית. שם הוא השתתף במצור המפורסם על הרטוגנבוש בשנת 1629.
כאשר נחת גוסטבוס אדולפוס בגרמניה ברנהרד הצטרף אליו במהירות, ולזמן קצר הוא היה קולונל של משמר סוסי ההצלה השוודי. לאחר קרב ברייטנפלד (1631), הוא ליווה את גוסטב אדולף בצעדתו לנהר הריין, ובין אירוע זה לקרב ה-Alte Veste, ברנהרד פיקד על משלחות רבות כמעט בכל מחוז מהמוזל ועד טירול. ב-Alte Veste הוא הפגין אומץ רב, ובקרב ליצן (1632), כאשר גוסטב אדולף נהרג, קיבל ברנהרד את הפיקוד, הרג קולונל שסירב להוביל את אנשיו אל המטרה, ולבסוף זכה בניצחון בשקיעה. תחילה ככפוף לאחיו וילהלם, שכלוטננט-גנרל שוודי עמד לרשותו של הפיקוד, אך מאוחר יותר כמפקד עצמאי, המשיך ברנהרד לדחוף את גיחותיו על דרום גרמניה; ועם הגנרל השוודי גוסטב הורן הוא ביצע בשנת 1633 פלישה מוצלחת לבוואריה, אשר הוגנה על ידי הגנרל הקיסרי הרוזן אלדרינגן. בשנה זו הוענק לו תואר הבישוף של וירצבורג ובמברג, ובנוסף קיבל את התואר דוכס פרנקוניה. הוא מינה את אחד מאחיו הרבים בתור סטאדהאודר, וחזר למלחמות. כפרוטסטנטי קשוח, הוא גבה תרומות כבדות מהערים הקתוליות שכבש, וניצחונותיו החוזרים ונשנים גרמו לו להיחשב בעיני הפרוטסטנטים הגרמנים כמושיע דתם. אבל בשנת 1634 ספג ברנהרד תבוסה גדולה בנורדלינגן, ואיבד את מיטב הצבא השוודי.
ב-1635 נכנס ברנהרד לשירות צרפת, שעד אז לא התערבה במלחמה. הוא מילא תפקיד כפול קשה; במסעות הבאים, שנוהלו בכישרון ובנחישות כפי שהיו, ברנהרד נקט לפעמים במדיניות צרפתית גרידא, בעוד שבפעמים אחרות הוא השתמש בשכירי חרב צרפתים כדי להשיג את מטרתו שלו. מנקודת מבט צבאית הישגיו הבולטים היו בשטח המשותף של הריין העליון, בברייסגאו.
במערכה הגדולה שלו ב-1638, ניצח ברנהרד בקרבות ריינפלדן, ויטנווייהר ותאן, וכבש ברציפות את ריינפלדן, פרייבורג וברייזאך, כאשר האחרון נחשב לאחד המבצרים החזקים באירופה. ברנהרד קיבל בשלב הראשון הבטחות מובהקות מצרפת שיש לתת לו את אלזס ואגנו, ווירצבורג, לאחר שאבדו במחדל של 1634; כעת קיווה להפוך את ברייזאך לבירת הדוכסות החדשה שלו.
אולם מצבו הבריאותי של ברנהרד הלך והידרדר. הוא מת ב-18 ביולי 1639 בנוינבורג אם ריין בתחילת המערכה. מושל ברייזאהך ז'אן לואי ד'ארלאך קיבל שוחד כדי להעביר את המצודה לצרפת. ברנרד נקבר זמנית בברייזאך, ושרידיו הועברו לוויימאר רק כעבור 16 שנים.
שלמה בניזרי
הרב שלמה בניזרי (נולד ב-7 בפברואר 1961; כ"א בשבט ה'תשכ"א) הוא פוליטיקאי ישראלי, כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס, מהכנסת השלוש עשרה ועד לכנסת השבע עשרה, והיה סגן שר הבריאות, שר הבריאות ושר העבודה והרווחה. חדל מלכהן כחבר הכנסת לאחר שב-2008 הורשע בקבלת שוחד, בהפרת אמונים ובשיבוש הליכי משפט, ונגזרו עליו ארבע שנות מאסר בפועל, מתוכן ריצה שנתיים וחצי.
קורות חיים
בניזרי נולד בנשר לעליזה ולמימון, הורים לשמונה. בצעירותו למד ביסודי בבית הספר הממ"ד ישורון בשכונת תל חנן בעיר נשר, חטיבת הביניים בכפר הנוער הדתי ליד כפר חסידים, לאחר מכן למד בתיכון מקיף נשר. התגייס לצה"ל והשתתף במלחמת לבנון הראשונה. חזר בתשובה, למד 10 שנים בישיבת אור החיים, בראשות הרב ראובן אלבז, והוסמך לרבנות. בישיבת אור החיים שימש כאחד מרבני הישיבה והמנהל הרוחני (משגיח). הרצה בתנועות לחזרה בתשובה, בפנימיות דתיות ובמסגרות אחרות.
פועלו כנבחר ציבור
בשנת 1992 הוצב במקום השישי ברשימת ש"ס והחל לכהן כחבר הכנסת, כנציג של רבו - הרב ראובן אלבז. בכנסת השלוש עשרה היה יושב ראש סיעת ש"ס. בבחירות לכנסת ה-14 הוצב במקום הרביעי ברשימת ש"ס וכיהן כסגן שר הבריאות בממשלת נתניהו, תחת השר יהושע מצא. בכנסת החמש עשרה כיהן כשר הבריאות בממשלה ה-28 שבראשות אהוד ברק וכשר העבודה והרווחה וכחבר הקבינט המדיני-ביטחוני בממשלה ה-29 שבראשות אריאל שרון. בבחירות לכנסת ה-16 הוצב במקום השני ברשימה. ש"ס לא הצטרפה לקואליציה ובניזרי לא מילא בכנסת זו תפקידים ממשלתיים.
בפעילותו בכנסת היה בניזרי מהח"כים הבולטים בש"ס. הוא הרבה להתבטא במגוון נושאים, ובפרט בנושאי דת ומדינה.
הרשעה בדין
בשנת 2004, בעקבות פרסום של אילה חסון בערוץ הראשון, נחקר בחשד לקבלת שוחד, ובחקירתו ניצל את זכות השתיקה. בתחילת 2006 הוגש נגדו כתב אישום, שבו הואשם כי קיבל שוחד בהיקף כולל של מיליוני שקלים ממשה סלע, ובתמורה לכך השתמש בסמכותו כשר בממשלה כדי להיטיב עם סלע, יזם שעסק, בין היתר, בגיוס עובדים זרים לישראל. הרב אלבז, פטרונו של בניזרי, הואשם כי יזם את השוחד.
חרף כתב האישום, החליט הרב עובדיה יוסף לשבץ את בניזרי ברשימה לכנסת, אם כי דחק אותו מהמקום השני למקום השישי.
ב-1 באפריל 2008 הרשיע בית המשפט המחוזי בירושלים את בניזרי בעבירות אחדות: יחד עמו הורשע הרב ראובן אלבז בתיווך לשוחד ובקשירת קשר לביצוע פשע. להרשעתם של בניזרי ואלבז תרמו העדות של משה סלע כעד מדינה, ועדותו של יעקב בוכריס, שאותו מינה בניזרי למנכ"ל שירות התעסוקה. חלקים רבים מתוך עדותו של סלע אומתו בראיות נוספות.
לאחר הרשעתו אמר בניזרי: "שמונה שנים אני נרדף על לא עוול בכפי", והודיע שלא יתפטר מהכנסת כל זמן שלא נקבע שבעבירותיו יש קלון.
ב-27 באפריל 2008 גזר בית המשפט על בניזרי שמונה עשר חודשי מאסר בפועל, בגין העבירות שבהן הורשע, וקבע כי במעשיו דבק הקלון. אי לכך הושעה בניזרי אוטומטית מחברותו בכנסת. על פסק הדין ערערו המדינה ובניזרי. בית המשפט העליון החליט לדחות את ערעורו של בניזרי ולקבל את ערעור המדינה, והחמיר את עונשו של בניזרי, לארבע שנות מאסר בפועל וקנס של 250,000 ש"ח. בפסק דינו כתב השופט אדמונד לוי:
בקשתו של בניזרי לדיון נוסף בעניינו נדחתה על ידי בית המשפט העליון.
באוגוסט 2009 פנה השר אלי ישי לנשיא המדינה, שמעון פרס, בבקשה שיעניק חנינה לבניזרי. הרב עובדיה יוסף תקף בחריפות את שופטיו של בניזרי, ואמר:.
ב-1 בספטמבר 2009 נכנס בניזרי לבית סוהר מעשיהו לרצות ארבע שנות מאסר. ליווהו מאות מתומכיו וכל חברי הכנסת והשרים של תנועת ש"ס. כעבור שנתיים וחצי, ב-1 במרץ 2012, שוחרר מהכלא, לאחר שמעונשו הופחת שליש בזכות התנהגות טובה (לאחר שהביע חרטה על מעשיו), וניתן לו קיצור נוסף כשחרור מנהלי. עם שחרורו המשיך בניזרי לטעון שהוא חף מפשע, ותקף את מערכת המשפט באומרו:.
לאחר שחרורו מהכלא
לאחר שחרורו מהמאסר בשנת 2013 החל לשדר את התוכנית "חד וחלק" ברדיו קול ברמה. התוכנית עוסקת בנושאים אקטואליים בחברה הישראלית. הוא מבקר בתוכנית רבים מכל המחנות.
בניזרי נחשב למרצה מוכר בחברה החרדית. להרצאותיו המיועדות להחזרה בתשובה מגיעים גם חילונים ומסורתיים. לעיתים קרובות הוא תוקף בהרצאותיו את מוסדות המדינה ואת הציונות הדתית.
מאז שחרורו מהכלא כתב שלושה ספרים המכונים על ידו קונטרסים, בנושאים: גיוס חרדים לצבא, פרנסת החרדים ואיסור העלייה להר הבית. ספרים אלו הם בנוסף לשניים הקודמים, "סדר הדורות הקצר" העוסק בהיסטוריה יהודית על פי מקורות חז"ל, ו"השמיים מספרים" עוסק בתולדות הלוח העברי, אסטרונומיה, אסטרולוגיה ועוד.
במהלך שנת 2016 התארח על בסיס קבוע בתוכנית הלילה של ז'וז'ו אבוטבול ברשת ב'.
באוגוסט 2017 מונה בניזרי לעורך השבועון "יום ליום", לאחר שמפלגת ש"ס הודיעה כי אינה קשורה לעיתון והעורך הקודם התפטר.
לאחר כ-8 חודשים התפטר מתפקידו כעורך העיתון בגלל חילוקי דעות עם הבעלים.
עמדותיו
בפברואר 2008, בעת דיון במליאת הכנסת על רעידות האדמה, אמר בניזרי: "הייתי מציע שהכנסת תבדוק איך למנוע משכבי זכר, ובכך לחסוך הרבה מאוד ברעידות האדמה".
באוגוסט 2009, זמן קצר טרם כניסתו לכלא, תקף את אמצעי התקשורת בישראל, וטען שערכו רצח אופי לאישים שונים (והוא בתוכם), והאשים את אמצעי התקשורת ברדיפת הציבור החרדי.
חיים אישיים
בניזרי מתגורר בירושלים. נשוי ואב לשמונה ילדים.
המלך האחרון של סקוטלנד
המלך האחרון של סקוטלנד הוא מותחן פוליטי, המבוסס על הרומן באותו השם של ג'יל פודן. העלילה מומצאת, אך מתבססת על דמויות ואירועים היסטוריים. הסרט עלה לאקרנים בישראל ב-30 בינואר 2007.
עלילה
אחרי שסיים בשנת 1971 סוף סוף את לימודי הרפואה שלו, לא יכול ניקולס גריגאן הצעיר (ג'יימס מק'אבוי) עוד לחכות וחייב לעזוב את בית הוריו הסקוטי השמרני. באופן מקרי לחלוטין הוא מגיע לאוגנדה, שם הוא מתחיל בתור רופא כפרי של אוכלוסייה ענייה. תאונת דרכים מפגישה אותו באופן מקרי לחלוטין עם השליט החדש אידי אמין (פורסט ויטאקר), לו הוא מעניק טיפול וגם מרשים אותו. אידי אמין רוצה שניק יהיה הרופא האישי שלו. הוא מהסס, אך לבסוף מסכים, בעיקר מתוך הרפתקנות וסקרנות. במהרה הוא הופך להיות חלק מהשלטון המושחת ולא רואה בכלל מה קורה סביבו. כלומר: דבר אחד הוא כן רואה, ליתר דיוק אישה אחת, היא אשתו השנייה של אידי אמין. וגם היא רואה אותו. תחילה מתעלם גריגאן משגעון הגדלות של אידי אמין ומההפרות החמורות של זכויות אדם. רק כשגם שר הבריאות מוצא להורג, רק כי הוא אמר משהו שקשור אליו, נפקחות לו העיניים. הוא מנסה לברוח מאוגנדה, אך לא מצליח. הוא פונה לשגרירות הבריטית למקלט מדיני, והם דורשים ממנו בתמורה שיהרוג את אידי אמין, אך הוא לא מסכים. קיי אמין (המשוחקת על ידי קרי וושינגטון) נכנסת מפרשת האהבים עם גריגאן להריון. היא מנסה לבצע הפלה, אך נתפסת, ומוצאת להורג בצורה מזוויעה ומחליאה. עכשיו גריגאן מוכן להרוג את אידי אמין. הוא מגיש לו משקה מורעל, אך בדיוק ברגע שזה אמור לשתות אותו, הם נקראים בבהילות לטפל במבצע יונתן. המזימה שלו נחשפת, ובאחד החדרים בשדה התעופה מענים אנשי הביטחון של אידי אמין את גריגאן במטרה להרוג אותו בסבל ארוך ונוראי. בעזרת אחד הרופאים הוא מצליח לשרוד ואף לברוח במטוס לצרפת.
ביקורות
הליהוק של פורסט ויטאקר בתפקיד אידי אמין עורר הפתעה אצל קהל ומבקרים. פיטר טרוורס דרש עבורו בכתב העת "רולינג סטון" את פרס אוסקר. יורג לאו חשב, שחסרה בסרט התייחסות לאנטישמיות של אידי אמין ולתוכנית המטורפת שלו, להפוך ארץ שלמה לאסלאמית, שרק שישית מהאוכלוסייה בה מוסלמים. גם "עין הדג" שלא אהב את הסרט בסופו של דבר אומר, שהסרט שווה צפייה בזכותו של ויטאקר. מתן אהרוני מציע פרשנות מעניינת מאוד של הסרט, שכוללת את אדיפוס ואת ישו.
פרסים
פורסט ויטאקר קיבל עבור התפקיד את הפרסים הבאים: ועוד.
קישורים חיצוניים
ביקורות
דניאל בנלולו
דניאל בנלולו (נולד ב-6 במאי 1958), הוא איש ציבור ישראלי, כיהן כחבר הכנסת מטעם הליכוד.
ביוגרפיה
נולד במרוקו, ובשנת 1969 עלה לישראל. כיהן בעבר כחבר מועצת העיר אשדוד.
בבחירות לכנסת ה-16 נבחר לראשונה לכהן כחבר כנסת מטעם הליכוד. עם הקמת מפלגת קדימה בשלהי 2005 החליטה סיעת הליכוד למנות את בנלולו ליושב ראש ועדת הכנסת תחת רוני בר-און שפרש מהסיעה ומונה לשר התשתיות הלאומיות. בפועל בנלולו כיהן שלושה וחצי חודשים בתפקיד (פברואר-מאי 2006).
בבחירות לכנסת השבע עשרה הוא הוצב במקום ה-16, אך הליכוד זכה רק ב-12 מנדטים והוא לא נבחר לכנסת. בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-43 ברשימת הליכוד לכנסת, ולא נבחר.
במאי 2012 נבחר למנכ"ל נמל תל אביב, אולם רשות החברות הממשלתיות עצרה את המינוי עקב חוסר עמידה בתנאי הסף לתפקיד.
באוגוסט 2020, הציעה שרת התחבורה והבטיחות בדרכים מירי רגב את מועמדותו ליו"ר רשות שדות התעופה אך הוא נפסל לאור היעדר "כישורים מיוחדים" הנדרשים לאור זיקתו הפוליטית בהתאם לחוק החברות.
בנלולו גרוש ואב לשניים.
פרנקפורט
פרנקפורט על המיין (בגרמנית: Frankfurt am Main, ; בספרות הרבנית: פרַנקפורט דמיין, ובקיצור: פפדַ"ם) היא הגדולה בערי מדינת הסן והעיר החמישית בגודלה בגרמניה. היא שוכנת בלבה של גרמניה, על גדות הנהר מיין, יובלו של הריין. פרנקפורט והערים סביבה מהוות את האזור המטרופוליטני (ריין-מיין) השני בגודלו בגרמניה (אחרי חבל הרוהר), עם כ-5.6 מיליון תושבים. העיר מהווה מרכז פיננסי בינלאומי חשוב ובין השאר שוכנים בה הבנק המרכזי של גרמניה (Deutsche Bundesbank), הבנק המרכזי האירופי (European Central Bank) והמטות המרכזיים של מספר רב של בנקים מסחריים.
בעיר נמצאת קתדרלת פרנקפורט, כנסייה גותית ששיחקה תפקיד חשוב בפוליטיקה של האימפריה הרומית הקדושה.
קו הרקיע של העיר ייחודי לגרמניה. התפתחותה כמרכז כלכלי האיצה את בנייתם של גורדי שחקים רבים, ובשנת 2004 עמד מספרם על 366, יותר מכל עיר אחרת בגרמניה. גורדי השחקים, אשר רבים מהם שייכים לבנקים הרבים בעיר, העניקו לעיר את הכינויים "בנקפורט" ו"מיינהטן" (על-שם נהר המיין הזורם בה, והסיומת נלקחה ממנהטן שבניו יורק). עד סיום בניית טריומף פאלאס במוסקבה היה מגדל הקומרצבנק בעיר המגדל הגבוה ביותר באירופה. בפרנקפורט 33 מוזיאונים.
כמה מחשובי ילידי פרנקפורט היו יוהאן וולפגנג פון גתה, החתם סופר ואנה פרנק. בדומה לאיבה ההיתולית השוררת בין קלן ודיסלדורף, כזו קיימת גם בין פרנקפורט לבין שכנתה הקטנה (120,000 תושבים) אוֹפְנְבַּך.
משמעות שמה של העיר היא "מעבר הפרנקים". השם מתייחס לעובדה שבמקום הייתה נקודת חציה של הנהר שהייתה חלק מנתיב מסחר ששימש את הפרנקים ששלטו באזור מהמאה החמישית, לאחר שדחקו את רגלי האלמאנים.
שמה של העיר, המציין את מיקומה על נהר המיין, בא להבדיל אותה מעיר קטנה יותר במזרח בעלת שם דומה, פרנקפורט על האודר.
היסטוריה
ישנם ממצאים המעידים על התיישבות רומית באזור גבעת הקתדרלה בפרנקפורט כבר במאה ה-1 לספירה. ההתיישבות הרומית הגיעה לסופה עם כיבוש האזור בידי האלמאנים ונסיגת האימפריה הרומית דרומה באמצע המאה השלישית לספירה. בסוף המאה החמישית נכבש האזור על ידי הפרנקים. השם פרנקפורט מוזכר לראשונה במכתב משנת 793. מאופן האזכור נראה שהיה כבר במקום ישוב משמעותי. לכן סביר שהיית במקום התיישבות קבע כבר בזמן השושלת המרובינגית.
קרל הגדול בנה לעצמו טירה בעיר ובשנת 794 כינס בעיר את הוועידה הכנסייתית של פרנקפורט. לואי בנו של קרל הגדול קבע את מושבו בעיר והקים בה ארמון ובשנת 838 ביצר את העיר והקים חומה וחפיר. עם חתימת חוזה ורדן בשנת 843 וחלוקת האימפריה הפרנקית הפכה פרנקפורט לבירה בפועל של פרנקיה המזרחית.
פרנקפורט הייתה אחת הערים החשובות באימפריה הרומית הקדושה. מ-855 נבחרו מלכים וקיסרים גרמנים בעיר והוכתרו באאכן. בבולת הזהב של 1562 ניקבע שגם מקום הכתרתם יהיה בפרנקפורט. והראשון בהם היה מקסימיליאן השני. המסורת נפסקה ב-1792 בבחירת פרנץ השני.
בשנת 1372 זכתה פרנקפורט למעמד ריבוני כאשר הוכרזה כעיר קיסרית חופשית (Freie Reichsstadt Frankfurt). מאז, הפכה העיר החופשית פרנקפורט לישות עצמאית באימפריה הרומית הקדושה, והייתה כפופה ישירות לקיסר. בשנת 1405 בית רומר הוסב לבית העירייה והיא פועלת ממנו עד היום.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות העיר נכבשה והופגזה מספר פעמים על ידי הכוחות הצרפתיים. למרות זאת, היא הצליחה להישאר עיר חופשית עד הנפילה המלאה של האימפריה הרומית הקדושה ב-1805. לאחר הקרב האחרון של נפוליאון והפסדו, קונגרס וינה ב-1814 קבע שפרנקפורט תיכנס לקונפדרציה הגרמנית, כעיר חופשית וכמושב הבונדסטאג, הפרלמנט הקונפדרלי.
לאחר ניסיון מהפכה הכושל של אביב העמים, פרנקפורט הייתה המושב של הפרלמנט הראשון שנבחר בדרכים דמוקרטיות בגרמניה, האספה הלאומית של פרנקפורט, שהתכנסה ב-18 במאי 1848. האספה נכשלה כאשר מלך פרוסיה סירב לקבל עליו את תואר הקייזר ב-1849.
פרנקפורט איבדה את עצמאותה לאחר מלחמת שבעת השבועות בין פרוסיה לאוסטריה, אשר במהלכה סיפחה פרוסיה מדינות גרמניות וביניהן העיר החופשית של פרנקפורט.
במהלך מלחמת העולם השנייה הופצצה פרנקפורט קשות. כ־5,500 תושבים נהרגו ומרכז העיר מימי הביניים, הגדול בגרמניה בזמנו, נהרס כמעט לחלוטין. ב-1945 נכבשה העיר על ידי כוחות אמריקניים.
לאחר המלחמה הייתה העיר חלק מאזור הכיבוש האמריקני. לאחר מכן העיר הייתה מועמדת להפוך לבירת מערב גרמניה אולם לבסוף בחר הקנצלר קונראד אדנאואר בעיר בון להיות עיר הבירה.
בשנות ה-90 נבנו גורדי שחקים רבים במרכז העיר. מגדל יריד הסחר היה הבניין הגבוה באירופה כאשר נבנה בשנת 1990.
ב-25 במרץ 2012, נבחר פטר פלדמן מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ברוב קולות והיה לראש העיר היהודי הראשון בתולדות פרנקפורט מאז תקופת גרמניה הנאצית.
דמוגרפיה
הרב-התרבותיות בפרנקפורט עולה על זו של כל עיר גדולה אחרת בגרמניה: כ-25% מתושביה הם מהגרים. מתוכם, כחמישית הם טורקים. נכון לשנת 2011 חיים בפרנקפורט כ-84,000 תושבים מוסלמים, המהווים 12.6% מכלל האוכלוסייה. פרנקפורט נחשבת לעיר רב תרבותית מאחר שרוב תושביה (כ-51.2%) ממוצא זר. הטורקים הם המיעוט הגדול ביותר, כ-13% מאוכלוסיית העיר.
כלכלה
פרנקפורט נחשבת לבירה הכלכלית של אירופה. היא שימשה במשך מאות שנים כמרכזה הפיננסי של גרמניה. הבורסה לניירות ערך של פרנקפורט היא הגדולה ביותר בגרמניה ומהגדולות בעולם. משכנו של הבנק המרכזי האירופי נמצא בפרנקפורט.
תחבורה
מיקומה המרכזי הפך את העיר למרכז תחבורה ראשי. אף על פי שישנן ארבע ערים גדולות יותר בגרמניה, נמל התעופה של פרנקפורט הוא הגדול במדינה (והרביעי באירופה) ותחנת הרכבת הענקית שלה, בת 25 הרציפים.
נמל התעופה של פרנקפורט ממוקם כ-12 קילומטרים ממרכזה. אפשר להגיע אליו במכונית או באוטובוס ובנוסף יש בו שתי תחנות רכבת - אחת לתנועה אזורית ואחת לתנועה ארוכת טווח.
בנוסף יש עוד שני נמלי תעופה בסביבות העיר המשמשים לתעופה כללית ולחברות התעופה הזולות.
חינוך
בפרנקפורט אוניברסיטה גדולה וארבע מכללות, בהן לומדים 46 אלף סטודנטים.
יהדות פרנקפורט
הקהילה היהודית בפרנקפורט היא אחת הקהילות הוותיקות באירופה, ואחת הבודדות היכולות להתפאר בהתיישבות יהודית רציפה מימי הביניים ועד ימינו.
המקורות המוקדמים ביותר המתייחסים להתיישבות יהודית בפרנקפורט הם מקרה העמדתו לדין של יהודי בפרנקפורט על ידי לותר הראשון בשנת 855, ועדותו של היסטוריון בן פרנקפורט משנת 1682 שטען כי יהודים התגוררו בפרנקפורט כבר במאה השישית. מקורות מוצקים יותר נמצאו החל מן המאה האחת עשרה והשתים עשרה – בשנת 1074 נתן היינריך הרביעי כתב זכויות ליהודים בתחום שלטונו – ופרנקפורט בכלל, ומכאן ואילך אנו מוצאים כתבי מכירה של בתים על ידי יהודים, ציונים של הקהילה בספרות ההלכה ועוד.
כיום ישנם ארבעה בתי כנסת בעיר פרנקפורט, הגדול שביניהם נמצא בחלקו המערבי של העיר הידוע כ-Westend-Synagoge. בצמוד אליו נמצא בית מדרש המשמש לתפילות בימי החול וכמרכז שיעורי תורה. נוסף לכך נמצא בית כנסת ה-Baumweg-Synagoge בסמוך לגן החיות בעיר. כמו כן גם במרכז ההורים של הקהילה פעיל בית כנסת בשם "עטרת-צבי" אותו מנהיג הרב שלמה רסקין. כרב העיר מכהן מאז תשע"ו (2016) הרב אביחי אפל.
משפחת רוטשילד מקורה בקהילה היהודית בפרנקפורט וזוהי גם עיר הולדתו של הרב החתם סופר.
קרחון ונוס
קרחון נוגה או קרחון ונוס או קרחון וינוס (באנגלית: Venus Glacier) הוא קרחון בחוף המזרחי של אלכסנדר האי, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 18 קילומטרים, ורוחבו (בשפכו) 11 קילומטרים.
הקרחון זורם לכיוון מזרח, ונשפך אל מפרץ ג'ורג' השישי, בין מצוקי קיסטון, ונקודת טריטון.
הקרחון נמצא בדובה של 206 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי הקרחון
החוף באזור זה התגלה לראשונה על ידי לינקולן אלזוורת', בטיסתו מעל האזור ב-23 בנובמבר 1935; הקרחון מופה בשנת 1960 על ידי וולפגנג לואיס גוטפריד יוארג (Wolfgang Louis Gottfried Joerg) בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו בטיסתו של אלזוורת'.
שפכו של הקרחון נסקר באופן חלקי בשנת 1936 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם.
הקרחון נסקר בשנת 1949 על ידי משלחת חקר שטחי חסות איי פוקלנד.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
בדומה האתרים סביבה, הקרויים על שם גופים במערכת השמש או קשורים אליה, נקרא הקרחון על שמו של כוכב הלכת נוגה (באנגלית: ונוס).
לקריאה נוספת
• J.L. SMELLIE, Lithostratigraphy of Miocene-Recent, alkaline volcanic fields in the Antarctic Peninsula and eastern Ellsworth Land, Antarctic Science 71 (3): 362-378 (1999)
יונתן בר גיורא
יונתן בר גיורא (נולד ב-8 ביולי 1962 בירושלים) הוא פסנתרן, מפיק מוזיקלי, מעבד ומלחין ישראלי. את עיקר פרסומו רכש בעקבות עבודתו המשותפת כמפיק מוזיקלי ומלחין עם יוסי בנאי בשלושת אלבומיו האחרונים: "פגישה לאין קץ", "יוסי בנאי קורא תהלים" ו"לאט", וכן כמלחין מוזיקה מקורית ללמעלה ממאה וחמישים סרטים וסדרות ישראליים, בהם "ההסדר", "אביבה אהובתי", "להאיר את יוסי", "הכוכבים של שלומי", "המלכה שושנה", "קרוב לבית", וסדרות הטלוויזיה "מעורב ירושלמי", "אבודים" ו"סאלח, פה זה ארץ ישראל".
בשנים 2011–2015 שימש בר גיורא כראש מסלול פסקול והלחנה לסרטים במחלקה לקולנוע של המכללה האקדמית ספיר, שם הוא ממשיך ללמד כמרצה בכיר. כמו כן מלמד בר גיורא בבית ברל ובבית הספר לקולנוע מעלה. לחניו מגוונים ומושפעים ממוזיקה מזרחית, ג'אז, מוזיקה קלאסית, רוק, ומוזיקה אלקטרונית. לאורך השנים עבד עם אמנים וזמרים רבים, בהם יוסי בנאי, אסתר רדא, מאיר בנאי, שלום חנוך, ריקי גל, חיים אוליאל, מירי מסיקה, יהונתן גפן, אורלי פרל ואלי לוזון.
ביוגרפיה
בשנת 1990 העלה בר גיורא ב"תיאטרון פרגוד" הירושלמי מופע יחיד בשם "אשמח להפגש אתך אחרי המגפה", אותו כתב, הלחין וביצע. המופע רץ תקופה ארוכה בפרגוד. עם אחת הדמויות במופע, נגן-המעליות מישל קליידרלאסט, המשיך אחר כך למופע יחיד בפסטיבל ישראל ("מופע המעליות של מישל קליידרלאסט"), במסגרתו עמד קליידרלאסט במעלית עם אורגנית קסיו קטנה וניגן גרסאות של 20 שניות (הזמן הממוצע בו שוהה אדם במעלית) לשירים פופולריים. דמותו של קליידרלאסט המשיכה להתקיים במרחב התקשורתי בטור הסאטירי "אתם שואלים – קליידרלאסט עונה" שהתפרסם בעיתון כל העיר בירושלים.