cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אורי זרנוב
אורי (פטר) זרנוב הוא שחיין ארץ ישראלי, פעמיים ברציפות אלוף ארץ ישראל (1945–1946) במשחה ל-100 מטר גב.
ביוגרפיה
זרנוב התאמן בקבוצת השחייה של מכבי חיפה בהדרכתו של איזיה פייגנבוים.
1945
באליפות ארץ ישראל שנערכה בבת גלים בחיפה בתחילת אוקטובר הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של (1:21.1 דקות) לפני שמחה לוהר ממכבי תל אביב (1:26.8 דקות).
1946
באליפות ארץ ישראל שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1946 הוא זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:20.8 דקות, לפני דן קפלביצקי ממכבי תל אביב וחברו לקבוצה יוחנן קרמן.
ויליאם פיט פסנדן
ויליאם פיט פסנדן (באנגלית: William Pitt Fessenden; 16 באוקטובר 1806 – 8 בספטמבר 1869) היה פוליטיקאי אמריקאי ממיין. פסנדן היה חבר המפלגה הוויגית, ובהמשך חבר המפלגה הרפובליקנית. הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור ולאחר מכן כמזכיר האוצר של ארצות הברית בקבינט של הנשיא אברהם לינקולן בחודשים האחרונים של מלחמת האזרחים.
ראשית חייו
ויליאם פסנדן נולד בבוסקאוון, ניו המפשייר. אביו היה עורך הדין סמואל פסנדן, שהיה חבר בשני הבתים של בית המחוקקים של מסצ'וסטס בתקופה שמיין הייתה עדיין מחוז בתחומה וטרם הייתה למדינה. אמו הייתה רות גרין. הוריו לא היו נשואים וויליאם הופרד מאמו בלידתו ובשבע שנות חייו הראשונות הוא גדל אצל הורי אביו.
ראשית הקריירה הפוליטית
ב-1823 הוא סיים את לימודיו בקולג' בוודין ולאחר מכן למד משפטים. ב-1827 הוא נמנה עם החברים המייסדים של החברה להתנזרות משתייה של מיין. באותה שנה הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ועבד במקצוע זה יחד עם אביו. הוא החל לעסוק בעריכת דין בברידג'טון, לאחר מכן שנה בבנגור ולאחר מכן בפורטלנד. ב-1832 הוא נבחר לבית הנבחרים של מיין והיה נואם מוביל בו. הוא סירב לקבל מינוי לקונגרס ב-1831 וב-1838 ונבחר שוב לבית המחוקקים של מיין ב-1840 והיה ליושב ראש הוועדה של הבית שבחנה את חוקי המדינה.
ב-1840 נבחר פסנדן לתקופת כהונה בבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג המפלגה הוויגית. במהלך כהונתו הוא פעל לביטול הכלל ששלל הגשתן של עצומות נגד העבדות ונאם בנושאי הלוואות, חוקי פשיטת הרגל והצבא. בסוף תקופת כהונתו בקונגרס הוא שב לעסקיו הפרטיים בעריכת דין עד שבשנים 1845–1846 הוא כיהן שוב בבית המחוקקים של מיין. הוא רכש מוניטין לאומי כעורך דין וכמתנגד לעבדות. ב-1849 הוא עתר בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית והצליח להפוך פסק דין של השופט ג'וזף סטורי באמצעות שימוש בטיעון שדניאל ובסטר ציין שהוא הטוב ביותר שהוא שמע מזה עשרים שנה. בשנים 1853–1854 הוא שב לכהן בבית המחוקקים של מיין.
מזכיר האוצר
עם התפטרותו של סלמון צ'ייס מתפקידו כמזכיר האוצר, מינה הנשיא לינקולן את פסנדן במקומו. הייתה זו שעה קשה למערכת הפיננסית של ארצות הברית. צייס לקח זמן קצר לפני כן הלוואה ויכולת העמידה של ארצות הברית נראתה חלשה. האינפלציה השתוללה. שוויו של שטר הכסף של הדולר היה רק 34 סנט. שווי הזהב היה 280 דולר לאונקיה. בתחילה סירב פסנדן לקבל על עצמו את התפקיד, אך לבסוף הוא נכנע ללחץ הציבורי. כאשר הוא הודיע על הסכמתו ירד שער הזהב ל-225 דולר לאונקיה. הוא הכריז שלא יונפקו שטרות נוספים ופנה אל הציבור והכין את השוק להלוואה שהוכחה כהצלחה מסחררת כאשר הוא גייס סכום של 400 מיליון דולר. הלוואה זו הייתה בצורה של איגרות חוב נושאות ריבית בשיעור של 7.3%, שהונפקו בעריכים החל מ-50 דולר, כך שגם אנשים שלרשותם עמד הון קטן יכלו לרכוש אותן. הוא גם נקט בצעדים שאושרו על ידי הקונגרס, שאפשרו לאחר מכן את הביסוס והמימון של ההלוואות הממשלתיות בריבית של 4% ו-4.5%.
פסנדן החל את כהונתו כמזכיר האוצר ב-5 ביולי 1864. כאשר המצב הפיננסי החל להשתפר באמצעות העמדתה של הלוואה גדולה נוספת, בהתאם לכוונותיו, הוא התפטר מתפקידו ב-3 במרץ 1865, ושב לכהן בסנאט. הייתה זו הפעם השלישית בה הוא נבחר לסנאט ותקופת כהונתו הרצופה השנייה שנמשכה עד ליומו האחרון.
רוברט בלו
רוברט דונלד בלו (באנגלית: Robert Donald Blue; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של איווה בשנים 1935–1943, לאחר מכן ועד 1945 כסגן מושל המדינה, ולאחר מכן ועד 1949 כמושל איווה ה-30.
ויליאם פיט פסנדן
שובו לסנאט
בשנים 1865–1867 שימש פסנדן כיושב ראש הוועדה המשותפת של הקונגרס לשיקום, שהייתה אחראית על הפיקוח של שובן של מדינות קונפדרציה לשעבר בחזרה אל האיחוד. הוא כתב את דוח הוועדה שהצדיק את סמכות הקונגרס על המדינות המורדות, הראה את היחסים שלהן עם הממשלה על פי החוקה ועל פי חוקי המדינות, והמליץ על אמצעי הביטחון החוקתיים שנדרשו בעקבות המלחמה. בנקודת זמן זו זכה פסנדן להכרה כמנהיג הסיעה הרפובליקנית בסנאט. הוא נחשב לרפובליקני מתון, יותר מאשר רדיקלי.
דור שלום
דור שלום (או דור שלם דורש שלום) הייתה תנועה חברתית-פוליטית שנוסדה ב-5 בנובמבר 1995 עקב הזעזוע שפקד את החברה הישראלית בעקבות רצח יצחק רבין.
רוברט בלו
ראשית חייו
רוברט בלו נולד באיגל גרוב שבאיווה, כבן למשפחה של שלושה בנים. אביו, דונלד בלו, היה נהג קטר ואמו, מירטל אמילי (לבית ניוול) בלו, היית מורה בבית ספר. הוא למד בקולג' המסחרי קפיטל סיטי ובקולג' המדינתי של איווה, שירת בצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, וב-1922 קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת דרייק. במשך כל ימי חייו, למעט ארבע שנות כהונתו כמושל, התגורר בלו באיגל גרוב, עסק בעריכת דין וניהל את נכסיו החקלאיים הנרחבים. ב-1926 נשא בלו לאישה את קתלין ביל. לזוג נולדו שני ילדים. כמי שבמשך כל ימי חייו החזיק באמונה המתודיסטית, היה בלו פעיל בארגונים אזרחיים, בעיקר בלגיון האמריקאי, בבונים החופשיים, ברוטרי ובאחוות וארגונים שונים.
דור שלום
התנועה הוקמה על ידי טל זילברשטיין, נועם קדם, זיו תירוש, מוטי חבר, הקופירייטר אבירם פידל (שאף הגה עבור העמותה את שמה ואת הסיסמה "דור שלם דורש שלום"), נמרוד רובי, רפי ברזילי, רונן חכימי, תמי אייל, אודי נטע וגדי כץ, תחת חסותו של איש העסקים וזוכה פרס ישראל דב לאוטמן.
ויליאם פיט פסנדן
שובו לסנאט
במהלך משפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון ב-1868, פעל פסנדן בניגוד לדעת מנהיגות המפלגה ויחד עם שישה סנאטורים רפובליקנים נוספים הוא הצביע בעד זיכויו של הנשיא. שבעת הסנאטורים הללו, פסנדן, ג'וזף פאולר, ג'יימס גרימס, ג'ון הנדרסון, לימן טרמבול, פיטר ואן וינקל ואדמונד רוס. הם הוטרדו מהאופן בו ההליכים תומרנו כדי להציג עדויות חד-צדדיות. הם קראו תיגר כנגד עמדת מפלגתם וכנגד דעת הקהל והצביעו נגד הרשעת הנשיא. כתוצאה מכך כשלה ההצבעה להדחת הנשיא ברוב של 35 תומכים מול 19 מתנגדים על חודו של קול אחד ולא הושג הרוב הדרוש של שני שלישים להדחה. לאחר המשפט ניהל חבר בית הבחרים בנג'מין בטלר שימוע לחקירת הדיווחים שהסנאטורים הרפובליקנים קיבלו שוחד כדי להצביע בעד זיכויו של הנשיא. בשימוע שערך בטלר, ובשימועים שהתקיימו לאחר מכן, עלו עדויות שכמה מההצבעות בעד הזיכוי בוצעו בתמורה להבטחה לתפקידים או לכספים.
רוברט בלו
קריירה פוליטית
בלו החל את הקריירה הפוליטית שלו כתובע מחוזי בשנים 1924–1931, תפקיד שהיה קרש קפיצה לפוליטיקה המדינתית ברבות ממדינות המערב התיכון. לאחר תקופה קצרה כפרקליט עירוני, הוא נבחר ב-1935 לבית הנבחרים של איווה, שם הוא כיהן כמנהיג הסיעה הרפובליקנית בשנים 1934–1941, ולאחר מכן ועד 1943 כיושב ראש הבית. לאחר מכן הוא כיהן תקופת כהונה של שנתיים כסגן מושל המדינה, וב-1944 נבחר כמושל איווה ה-30, תפקיד בו הוא כיהן שתי תקופות כהונה. מסע הבחירות שלו לתקופת כהונה שלישית חסרת תקדים כמושל הסתיים בהפסדו בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית של 1948 לויליאם בירדסלי, ובכך הסתיימה גם הקריירה הפוליטית שלו.
דור שלום
הזעזוע מהרצח סחף אחריו רצון לפעול פעולה מעשית לעיצוב פני החברה בישראל לדמוקרטית ושוויונית יותר. התנועה שאפה לחולל שינוי בישראל לקהילה הנוטלת אחריות על הנעשה בסביבתה, כמעין המשך ל"נוער הנרות" (בני הנוער, שלאחר הרצח, התאבלו בהמוניהם על רבין). כך למשל פעלו מתנדבי התנועה בשכונות מצוקה בחינוך ועזרה לילדים. בתקופת שיא פריחתה של התנועה עמד בראשה יובל רבין, בנו של ראש הממשלה המנוח יצחק רבין.
ויליאם פיט פסנדן
שובו לסנאט
משובו לסנאט ועד 1867 שימש פסנדן שוב כיושב ראש וועדת הכספים. לאחר מכן ועד 1869 הוא שימש כיושב ראש הוועדה לענייני בניינים ציבוריים ואדמות ועד מרץ 1869 ומאז ועד למותו כיושב ראש ועדת ההקצבות של הסנאט וכיושב ראש הוועדה המשותפת של הקונגרס לספריית הקונגרס. ב-1867 הוא היה אחד משני הסנאטורים (השני היה ג'סטין מוריל מוורמונט) שהצביעו נגד רכישת אלסקה. נאומו האחרון של פסנדן בסנאט היה בנוגע לחוק לחיזוק האשראי הציבורי. הוא דחף לתשלום קרן החוב הציבורי בזהב והתנגד לאפשרות של תשלום בשטרות כסף.
רוברט בלו
קריירה פוליטית
כל התקופה בה כיהן בלו באותם תפקידים כנושא משרה ציבורית, התרחשה באחת התקופות הסוערות ביותר בהיסטוריה של איווה, שעמדה בסימן השפל הגדול, מלחמת העולם השנייה והתקופה שלאחריה, תקופה בה איווה הפכה ממדינה מסורתית וכפרית לחברה מודרנית, אורבנית ותעשייתית. בעוד שתגובתו של בלו לתהליכי המודרניזציה הייתה, כמו רוב בני תקופתו, לא חד-משמעית, הוא לעיתים טען ש"העבר הוא חלק מהווה שלנו, והעבר וההווה הם חלק מהעתיד". ברוח דברים אלו הוא נתן עדיפות לתוכניות שהאיצו את תהליכי התיעוש והעיור, וכן לאלו שנועדו לאפשר את הישרדותן ושגשוגן של העיירות הקטנות באזורים הכפריים. הוא גם דחף לשיתוף פעולה בין ממשלת המדינה לבין גופי המגזר הפרטי, עם מעורבות מינימלית של הממשלה הפדרלית.
דור שלום
הקמה ופעילות
דור שלם דורש שלום הוקמה על ידי קבוצת נערים אשר התאחדו במטרה לפעול למען החזון שנקטע בעקבות רצח ראש ממשלת ישראל, יצחק רבין. התנועה החלה בפעילותה במהלך תקופת השבעה כאשר נוער הנרות נאספו במרכז תל אביב כחלק מתהליך ההתאבלות על הרצח. מייסדי התנועה החליטו לשמר את המורשת של יצחק רבין. דב לאוטמן החל במימון התנועה ואליו הצטרפו מממנים נוספים. הפעולה הראשונה הייתה עמידה מול ביתו של שמעון פרס (מחליפו של רבין) בימי שישי באות תמיכה וחלוקת אלפי שלטים של "דור שלם דורש שלום". דור שלום נרשמה כעמותה בפברואר 1996. מטרותיה של העמותה, לפי תעודת הרישום, הן: חינוך בני הנוער בפרט, והציבור בכלל, לתרבות דמוקרטית באמצעות הסברה, פרסום ופעילויות חברתיות וכן תמיכה בקידום תהליך השלום בין ישראל לשכנותיה. חודש לאחר הקמתה הצטרפו לדור שלום אלפי מתנדבים ובתום חצי שנה היא מנתה מעל לעשרת אלפים פעילים בשבעה סניפים ברחבי הארץ.
ויליאם פיט פסנדן
שובו לסנאט
במשך כמה שנים היה פסנדן הנגיד של מכון סמית'סוניאן. ב-1858 הוא קיבל תואר דוקטור למשפטים מקולג' בוודין וב-1864 הוא קיבל תואר דומה מאוניברסיטת הרווארד.
רוברט בלו
קריירה פוליטית
עקרונות אלו נתנו השראה ליוזמות שהוא ראה בהן כהישגים החשובים ביותר של תקופת כהונתו כמושל. המרכזית מבין אלו הייתה נציבות הפיתוח של איווה, שבה ישבו יחדיו נציגים מטעם מגזרי החקלאות, התעשייה הקלה והכבדה, המסחר וסוגי עסקים נוספים, בחסות המדינה, לדאוג לפיתוח הכלכלי של איווה. סדרי עדיפות קשורים היו מאמציו השונים של בלו למתן שוויון בנטל המס בין האזורים הכפריים לעירוניים, ליוזמת הכבישים מהחוות לשווקים, לביסוס מערכת החינוך, ולשדרוג הכשרת המורים ובתי הספר. ב-1947 נתן בלו את תמיכתו ליצירת נציבות לאומית לחקר האפליה נגד נשים.
ללא קשר לנושא שהיה על הפרק, הגדיר בלו את עצמו תמיד כ"רפובליקני מתון". ועדיין, על אף הדגש שלו על פשרה ומתינות ברוב הסוגיות, הוכיח בלו את עצמו כמי שלא התפשר בשאלת זכויות העובדים להתאגד ולשאת ולתת על שכרם באופן קולקטיבי. כאשר העביר בית המחוקקים המדינתי את חוק "הזכות לעבוד", שאסר על חברות באיגוד מקצועי כתנאי מקדים להעסקה, ניסו ארגוני העובדים ובעלי בריתם לשכנע את בלו להטיל וטו על החוק. כאשר הוא סירב, בין 15,000 ל-20,000 איש צעדו לקפיטול המדינתי ודרשו שהמושל ייפגש עמם. כאשר הוא נאם כשהוא עומד על כיסא שהובא למקום במיוחד לכך, טען בלו שאביו היה חבר באיגוד עובדי הרכבות, ושגם הוא מאמין בעקרון הזכות להתאגד, אך רק אם החברות באיגוד תהיה מרצון. אך איגודי העובדים, הוא טען, היו חלק זעיר מכלל מדינת איווה, ואיגודים מקצועיים שכפו את החברות בהם יחתרו תחת המאמצים שלו ושל המועצה לפיתוח איווה למשוך תעשיות חדשות למדינה. כאשר סיים בלו לדבר בפני הקהל הלא מרוצה בעליל, הוא נכנס לבניין הקפיטול, משוכנע לכאורה בהצלחתו. ארבעים שנה לאחר מכן בלו עדיין עמד על כך ששתיקת ההמון הייתה הסכמה "עד אשר הפוליטיקאים לכדו אותם ברשתם, והם החלו במערכה נגד בחירתי לכהונה נוספת".
ויליאם פיט פסנדן
מותו וחייו האישיים
ויליאם פסנדן נפטר ב-8 בספטמבר 1869 בפורטלנד, בעודו מכהן בסנאט. הוא נטמן בבית הקברות אברגרין שבפורטלנד. ב-14 בדצמבר אותה שנה נשא ג'ורג' הנרי ויליאמס נאום הספד לזכרו בפני הסנאט.
דור שלום
הקמה ופעילות
במהלך תקופת היווסדות העמותה התגבש גרעין קטן של פעילים בשכר. טל זילברשטיין מונה לתפקיד המנכ"ל ונועם קדם מונה לתפקיד הדובר ומוטי חבר כאחראי סניפים ופעילים. בחודשים הבאים שורה של פעילויות העלתה את דור שלום לתודעה הציבורית, ביניהן: הפגנה מול בית נתניהו בקריאה להמשיך בדרך השלום, ארגון עצרת הזדהות עם חיילי צה"ל ומעקב אחר ההסתה בתקשורת ימנית. מאוחר יותר אורגנה עצרת גדולה בכיכר רבין בהשתתפותה של לאה רבין.
ויליאם פיט פסנדן
מותו וחייו האישיים
שניים מאחיו, סמואל קלמנט פסנדן ותומאס אמורי פסנדן, היו גם הם חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מיין.
רוברט בלו
לאחר פרישתו מהפוליטיקה
במשך ארבעים השנים הבאות, הקדיש בלו את רוב זמנו ומרצו למען אוכלוסיית הקשישים, סוגיה שלה הוא נתן את חסותו כמושל כאשר הוא תמך בתוכנית גמלאות לציבור העובדים והנהגת פיקוח על מוסדות לקשישים. הוא היה חבר בוועדת ההזדקנות של איווה בשנים 1965–1976, וחבר במועצות המייעצות לחמישה מושלים בסוגיה זו. הוא גם שירת במועצה הלאומית לתכנון של הבית הלבן להזדקנות, וכן במועצה הלאומית המייעצת של המשרד להזדמנויות כלכליות. בנוסף הוא היה גם חבר במועצות הנאמנים של כמה בתי אבות מתודיסטים בכל רחבי איווה.
רוברט בלו היה פעיל עד יומו האחרון. הוא נפטר מסיבוכים של שבץ מוחי בפורט דודג' ב-14 בספטמבר 1989, ונטמן בבית הקברות רוז היל שבאיגל גרוב.
ויליאם פיט פסנדן
מותו וחייו האישיים
ב-1832 נשא פסנדן לאישה א אלן מ. דירינג, שנפטרה ב-1857. לשניים נולדו שלושה בנים ששירתו במלחמת האזרחים. סמואל פסנדן נהרג ב. השניים האחרים היו בריגדיר גנרל ג'יימס דירינג פסנדן ומייג'ור גנרל פרנסיס פסנדן, שכתב ביוגרפיה של אביו בהיקף של שני כרכים, "חייו ושירותו של ויליאם פיט פסנדן", שיצאו לאור ב-1907. הבן הרביעי, ויליאם האווארד פסנדן, נשאר במיין כדי לטפל בעסקי עריכת הדין של אביו. ילדתם החמישית, מרי אליזבת דירינג פסנדן, נפטרה בילדותה.
דור שלום
הקמה ופעילות
לאחר בחירות 1996 הועצם כוחה של דור שלום עם הצטרפותו של יובל רבין, בנו של ראש הממשלה המנוח, יצחק רבין. פעילותו הציבורית של יובל רבין החלה לאחר רצח אביו כחלק מהחזון לקדם את המורשת שנקטעה בטרם עת.הופעתו הציבורית הראשונה כמי שעומד בראש דור שלום הייתה בעצרת שקיימה התנועה ברחבת מוזיאון תל אביב. כאשר נדרש לייצג את דור שלום במפגשים ברחבי העולם הוא קיבל את התואר יו"ר התנועה. כשנה לאחר הקמתה, דור שלום צברה מעל ל-30 אלף פעילים. במהלך כהונתו של יובל רבין התנועה הייתה מעורבת בפעילות חברתית חינוכית, והוא ייצג אותה במפגשים הנועדו לקדם את מטרותיה. תחושת הזעזוע מהרצח תועלה למסר פוליטי בעד השלום והושקעו משאבים למען צמצום פערים חברתיים.במסגרת דור שלום פעלו ארגוני נוער שעסקו בין היתר במפגשים בין בני נוער בעלי רקע שונה ומגוון שיוכים פוליטיים. בתנועה צמחו פעילויות לקידום המסר החינוכי-חברתי אשר התפתחו להיות גופים עצמאיים ששרדו גם שנים לאחר שתנועת דור שלום חדלה מלהתקיים: תנועת חינוך ישראלי (ח"י), עמותת צ.ב.ע - צעירים בונים עתיד ותנועת אחריי! (הכנת בני נוער לשירות). בשלהי 1998 יובל רבין התפטר מתפקידו והתנתק מתנועת דור שלום.
ויליאם פיט פסנדן
מותו וחייו האישיים
פסנדן הוא סבי-סבה של השחקנית בברלי גרלנד (לבית פסנדן).
דור שלום
מעורבות בפוליטיקה ופירוק העמותה
התנועה התמודדה בבחירות המוניציפליות ב-1998 וזכתה במספר מושבים במועצות המקומיות ברחבי הארץ, מתוכם שלושה בעיריית תל אביב-יפו ובעיריית אשדוד. כמו כן זכתה התנועה ברוב גדול בבחירות לאגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב באותה שנה, ומנהיגה, ארז אשל, היה הרוח החיה בהפגנות הסטודנטים להורדת שכר הלימוד, שנערכו בתחילת שנת הלימודים 1998-9. אחד מפעילי התנועה, אודי נטע, שימש כסגן ראש עיריית תל אביב ומחזיק תיק החינוך. הוא השתלב לקראת בחירות 2003 ברשימת מפלגת עם אחד של עמיר פרץ לכנסת, אך במקום שלא היה ריאלי.
ויליאם פיט פסנדן
מותו וחייו האישיים
פסנדן הוא האדם היחידי בעיר מגוריו פורטלנד שבמיין, שעל שמו נקראו שלושה רחובות: רחוב ויליאם, רחוב פיט ורחוב פסנדן, כולם בשכונת אוקדייל שבעיר.
דור שלום
מעורבות בפוליטיקה ופירוק העמותה
העמותה תמכה בקמפיין הבחירות של אהוד ברק ב-1999, באמצעות עמותת "רבין אליאנס" בארצות הברית, שייעודה הרשמי היה סיוע בפעילות של עמותות שפועלות בתחום החינוך, ברוח מורשתו של יצחק רבין. משפחת רבין הביעה תרעומת על השימוש שנעשה בעמותה, מבלי לשתף את בני המשפחה בדרכי פעולתה ובהחלטות שהתקבלו בה.
ויליאם פיט פסנדן
מותו וחייו האישיים
בסרט לינקולן משנת 2012 גולמה דמותו של פסנדן על ידי השחקן וולט סמית'.
דור שלום
מעורבות בפוליטיקה ופירוק העמותה
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 חדלה פעילותה של העמותה. ב-3 בדצמבר 2009 היא נסגרה רשמית על ידי רשם העמותות.
הסרט דור שלם דורש שלום
בשנת 2010, הפיק ערוץ yes דוקו סרט תעודי בבימוי אורי רוזנווקס, על העמותה. הסרט תיעד ועקב אחרי הפעילים המרכזיים בעמותה ומה עלה בגורלם מאז שפעלה.
טניס באולימפיאדת פריז (1924)
אולימפיאדת 1924 נערכה בפריז, צרפת. תחרויות הטניס נערכו בין ה-13 ביולי ל-20 ביולי. בתחרות הנשים סוזן לנגלן מצרפת לא יכלה להשתתף בגלל מחלתה. גם בתחרות הגברים, הטניסאי החזק של התקופה ביל טילדן מארצות הברית לא היה יכול להשתתף.
נערכו תחרויות הגברים, הנשים, זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבות (סך הכל 5 מדליות זהב).
בסיום התחרות הפדרציה הבינלאומית לטניס הציגה בפני הוועד האולימפי הבינלאומי מספר דרישות שהוועד האולימפי לא היה מוכן לקיים. יתרה מכך, הוועד האולימפי דרש לא לקיים את אליפות וימבלדון בשנה אולימפית. כתוצאה מאי-הסכמות על הנושא, תחרויות טניס הורדו מתוכנית האולימפית וחזרו רק בשנת 1988.
משתתפי התחרות
בתחרות השתתפו 124 טניסאים (89 גברים ו-35 נשים) מ-28 מדינות:
תחרות הגברים
במשחק על המקום השלישי אומברטו דה מורפורגו ניצח את ז'אן בורוטרה  וזכה במדליית ארד.
תחרות הנשים
בתחרות השתתפו 31 טניסאיות מ-14 מדינות.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 76 טניסאים מ-11 מדינות. במשחק הגמר וינסנט ריצ'רדס ופרנסיס הנטר ניצחו את ז'אק בריניון ואנרי קושה  ב-5 מערכות. במשחק על מדליית ארד רנה לקוסט וז'אן בורוטרה שיחקו נגד ג'ון קונדון ואיבי ריצ'רדסון  וניצחו ב-3 מערכות.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 22 טניסאיות מ-8 מדינות. במשחק הגמר הייזל ויטמן והלן וילס ניצחו את פיליס קובל וקטלין מקיין  בשתי מערכות. במשחק על מדליית ארד אבלין קולייר ודורותי שפרד ניצחו את מרגריט בילו ואיבון בורז'ואה  בשתי מערכות.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 42 טניסאים מ-14 מדינות. במשחק הגמר מריון ג'סאפ ווינסנט ריצרדס נוצחו על ידי הייזל וייטמן וריצ'רדס ויליאמס  בשתי מערכות. במשחק על מדליית ארד קורנליה בומן והנדריק טימר זכו בניצחון טכני על קטלין מקיין וג'ון גילברט.
אורן רווח
אורן רווח (נולד ב-1974) הוא מנכ"ל רשת אסתי לאודר בישראל ויו”ר ענף הקמעונאות באיגוד לשכות המסחר, חבר נשיאות הארגונים העסקיים.
ביוגרפיה
אורן רווח נולד בטבריה. הוא החל את דרכו ברשת שופרסל בגיל 23, בתפקיד סגן מנהל סניף כאשר היה סטודנט למנהל עסקים בקריה האקדמית אונו. לאחר מכן, שימש כמנהל מותגי ניוטרוג'ינה, רוק, סיסלי, קלווין קליין ו-Clear&Clean.
בתום לימודיו לתואר שני במנהל עסקים והכשרות ניהוליות באוניברסיטת הרווארד, התמנה בגיל 27, למנהל רבלון ישראל.
במרוצת השנים ניהל את חטיבת הקוסמטיקה בקבוצת שסטוביץ, בשנת 2007 הגיע אורן רווח לקבוצת החברות אסתי לאודר.
רווח מוביל פרויקטים התנדבותיים בקבוצת החברות, בעיקר את חודש המודעות לסרטן השד, בשיתוף עם האגודה למלחמה בסרטן, ופעילות ביום האיידס העולמי עם הוועד למלחמה באיידס, באמצעות.
בעל תואר ראשון במנהל עסקים מהקריה האקדמית אונו ותואר שני במנהל עסקים והכשרות ניהוליות של אוניברסיטת הרווארד.
התגרש בשנת 2013 ונישא שוב (לאותה אישה, צופנת) בשנת 2021, אב לשלושה ילדים מתגורר בתל אביב.
ביולנטה
ביולנטה (ביפנית: ビオランテ, באנגלית: Biollante) היא קאייג'ו מוטאנטית המופיעה בסדרת סרטי גודזילה. ביולנטה הופיעה לראשונה במהלך 16 בדצמבר 1989, בסרט גודזילה נגד ביולנטה, מבית היוצר של טוהו. ביולנטה מתוארת כבת כלאיים מפלצתית בין ה-DNA של גודזילה ל-DNA של צמח ולכן בניגוד לגודזילה שנוצר כמטפורה עבור חששות מנשק גרעיני, ביולנטה נוצרה כמטפורה עבור חששות מהנדסה גנטית.
גודזילה נגד ביולנטה
5 שנים לאחר שובו של גודזילה ב-1984, בסרדיה הערבית - מנסה ד"ר גנשירו שיראגמי להשתמש ב-DNA של גודזילה (המכונים בפיו כ"תאי G") כדי להעצים גנטית את יכולותיהם של צמחים שונים על מנת ליצור יבולים עמידים בפני מזג אוויר קשה. ניסיונותיו נכשלים כאשר פצצה מחרבת את מעבדתו והורגת את בתו אריקה. שיראגמי משלב בין DNA של ורד לבין ה-DNA של בתו, אך בגלל רעידת אדמה הניסוי כמעט נגמר באסון. בתקווה לעשות את הצמח כאלמותי, הוא מחבר בינו לבין תאי G וכתוצאה מכך נוצרת מוטציה היברידית שאותה הוא מכנה כ"ביולנטה". היצור משרש את עצמו לאגם אשינו, שם הוא קורא לגודזילה. גודזילה מגיע ושורף את ביולנטה באמצעות הקרן האטומית שלו, אך נבגיה מתפוררים באוויר ונוחתים מאוחר יותר באוסקה, שם ביולנטה משנה לצורה יותר מפלצתית להפחיד ונלחמת בגודזילה עד שהאחרון שורף אותה והיא נמלטת לחלל.
גודזילה נגד ספייסגודזילה
לאחר שנמלטה לחלל, ה-DNA של ביולנטה מתערבב עם הקרינה של מות'רה ומקרינה של חור שחור וכתוצאה מכך נולדת מחדש כספייסגודזילה. ביולנטה גם מוזכרת בקצרה באותו סרט, שם משערים כי ה-DNA שלה (המורכב גם מתאי G) תרמו ליצירתו של ספייסגודזילה.
Jezebel
Jezebel (בעברית: איזבל) הוא שיר באנגלית של הלהקה הפינית דה ראסמוס. השיר זכה בקדם הפיני לאירוויזיון 2022, UMK 2022, ב-26 בפברואר 2022, וייצג את המדינה באירוויזיון בטורינו, איטליה.
רקע
במהלך חודש ינואר נחשפו שיריו של הקדם הפיני לתחרות האירוויזיון, ביניהם השיר Jezebel של להקת דה ראסמוס. ב-26 בפברואר התחרה השיר בגמר וזכה במקום הראשון עם 310 נקודות ו-27% מקולות הצופים, ונבחר לייצג את המדינה בתחרות האירוויזיון.
באירוויזיון
המהדורה ה-66 של האירוויזיון התקיימה בטורינו, איטליה והורכבה משני חצאי גמר ב-10 במאי וב-12 במאי 2022, ומגמר ב-14 במאי 2022. על פי כללי האירוויזיון, כל מדינה משתתפת, למעט המדינה המארחת וחמש המדינות הגדולות (גרמניה, צרפת, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת), נדרשת להיות אחת מעשר המדינות שיעפילו מאחד משני חצאי הגמר לגמר. ב-25 בינואר 2022 נקבע בהגרלת חצאי הגמר כי פינלנד תופיע בחלק הראשון של חצי הגמר השני.
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2022, סדר השירים לחצי הגמר הוחלט על ידי מפיקי התוכניות ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. פינלנד הופיעה ראשונה, לפני ישראל. ב-12 במאי 2022 ביצעה דה ראסמוס את "Jezebel" על בימת חצי הגמר השני של אירוויזיון 2022. עם הקראת התוצאות של שלב זה היא נמנתה בין האמנים שהעפילו לגמר. ב-13 במאי פורסם סדר ההופעות של הגמר, שנקבע פעם נוספת על ידי מפיקי התחרות. פינלנד הופיעה רביעית, לפני שווייץ ואחרי פורטוגל. ב-14 במאי הופיעה הלהקה בגמר התחרות. עם תום הקראת התוצאות הויא דורגה במקום ה-21 עם 38 נקודות.
אנדרס אורוסקו-אסטרדה
אנדרס אורוסקו-אסטרדה (בספרדית: Andrés Orozco-Estrada; נולד ב-14 בדצמבר 1977) הוא כנר ומנצח קולומביאני.
קורות חייו
אורוסקו-אסטרדה נולד במדיין, קולומביה. התקבל כנער ללימודי מוזיקה במכון המוזיקה דייגו אקאוואריה שבעירו, במגמת כינור. הוא החל לקחת שיעורים בשנת 1992. בשנת 1997, הוא החל בלימודי המשך נוספים באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה, בה אורוש לאיוביץ' שימש כמורה שלו לניצוח.
קריירה
ביוני 2004 ניצח לראשונה על תזמורת אמני הצליל בקונצרט בפסטיבל וינה, כמנצח חלופי. הופעה זו הובילה למינויו כעוזרו של התזמורת, תפקיד שהחזיק במשך שנתיים. אורוסקו-אסטרדה הפך למנצח הראשי של התזמורת בעונת 2009–2010, עם חוזה ראשוני במשך שלוש שנים. החוזה הנוכחי שלו עם תזמורת אמני הצליל הוא עד עונת 2014–2015, אז הוא אמור לסיים את כהונתו.
בין 2005 ל 2009, היה אורוסקו-אסטרדה המנצח הראשי של האנסמבל התזמורתי הגדול בגראץ. בשנים 2005–2007 היה המנהל המוזיקלי של תיאטרון האופרה קלוסטנובורג.
מחוץ לאוסטריה, במאי 2007, ניצח לראשונה על התזמורת הלאומית הבסקית. בדצמבר 2008 הוא מונה למנצח הראשי של התזמורת, ותפס את התפקיד החל בעונת 2009–2010. הוא החזיק בתפקיד עד יוני 2013. אורוסקו-אסטרדה היה למנצח האורח הראשון של תזמורת הרדיו של פרנקפורט בשנת 2009. בחודש מרץ 2013, הוא היה שם המנצח הראשי הבא של התזמורת בעונת 2014–2015, עם חוזה ראשוני של 4 שנים. הוא ניצח לראשונה על התזמורת הפילהרמונית של לונדון בנובמבר 2013, בסיור עם התזמורת בגרמניה. בחודש ינואר 2014, הודיעה התזמורת על מינויו של אורוסקו-אסטרדה כמנצח אורח ראשי הבא שלה החל מספטמבר 2015.
בארצות הברית, אורוסקו-אסטרדה הופיע לראשונה עם התזמורת הסימפונית של יוסטון באוקטובר 2012. הופעה זו הובילה להשתתפות חוזרת עם התזמורת, לחזרה פרטית. בינואר 2013 הכריזה התזמורת על מינויו של אורוסקו-אסטרדה כמנהל המוזיקלי הבא שלה, נכון לעונת 2014–2015, עם חוזה ראשוני של חמש שנים ו -12 שבועות של הופעות בכל עונה. בחודש מרץ 2017, הודיעה התזמורת על הארכת החוזה עם אורוסקו-אסטרדה בעונת 2021–2022. התזמורת הקליטה עם אורוסקו-אסטרדה מוזיקה של דבוז'אק עבור חברת Pentatone.
בין השנים 2020 - 2023 היה המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של וינה. ובשנת 2025 יתמנה למנהל המוזיקלי הכללי של העיר קלן בגרמניה. במסגרת המינוי, הוא יהיה המנצח הראשי של תזמורת גירצניך ושל האופרה של קלן.
אורוסקו-אסטרדה נשוי לג'וליה, וטרינרית, ולהם בת והם מתגוררים בווינה.
הקלטות
Orozco-Estrada has recorded commercially with the Houston Symphony Orchestra and the Frankfurt Radio Symphony Orchestra for Pentatone.
מלחמת הולנד–אנגליה השנייה
מלחמת הולנד–אנגליה השנייה או מלחמת הולנד השנייה (4 במרץ 1665 – 31 ביולי 1667; בהולנדית: Tweede Engelse Oorlog "המלחמה האנגלית השנייה") הייתה סכסוך בין ממלכת אנגליה לרפובליקה ההולנדית, בין השאר על השליטה בימים ועל דרכי המסחר. אנגליה ניסתה לסיים את השליטה ההולנדית בסחר העולמי בתקופה של יריבות מסחרית אירופאית עזה, אך גם כתוצאה ממתחים פוליטיים. לאחר הצלחות ראשוניות של האנגלים, המלחמה הסתיימה בניצחון הולנדי. זו הייתה השנייה מתוך סדרה של מלחמות ימיות שהתנהלו בין האנגלים להולנדים במאות ה-17 וה-18.
יחסי אנגליה–הולנד
באופן מסורתי, היסטוריונים רבים סברו כי המלחמות האנגלו-הולנדיות הראשונה והשנייה נוצרו מיריבות מסחרית וימית בין אנגליה להולנד. למרות שהמתיחות המסחרית המתמשכת היוו את הרקע למלחמה השנייה, קבוצה של פוליטיקאים וקציני צי אנגלים שאפתניים תסכלו מאמצים דיפלומטיים להגיע לכל התאמה בין הצדדים. הבדלים דתיים ופוליטיים בין המלוכנים האנגליקנים באנגליה לבין הרפובליקנים הקלוויניסטים שהרכיבו את הקבוצה השלטת בהולנד, כל אחד ראה בשני איום אידאולוגי, פגעו בהסכמות בין הצדדים.
הקרב הגדול האחרון במלחמת הולנד–אנגליה הראשונה היה ניצחון אנגלי בקרב סכוונינגן באוגוסט 1653. עם זאת, לאחר מכן ההולנדים פנו להשתמש בספינות מלחמה קטנות יותר ובפריבטירים, ובנובמבר, אוליבר קרומוול היה מוכן לעשות שלום מכיוון שההולנדים לכדו ספינות סוחר אנגליות רבות. התנייתו היחידה הייתה שאף נסיך אורנז' או חבר אחרבבבית אורנז' לא ימלא את תפקיד הסטאדהאודר או כל תפקיד ציבורי אחר בהולנד. כאשר דרישה זו פורסמה ברבים, היא זכתה להתנגדות נחרצת מצד אורנג'יסטים, ולכן היא נשמטה מהמשא ומתן הרשמי. הפנסיונר הגדול המשפיע של מחוז הולנד, יוהאן דה ויט, הבין שהוא לא ישכנע את רוב המחוזות לקבל את הדרת חברי בית אורנז' מתפקידים ציבוריים כחלק מהסכם שלום, ולכן התנאים שנחשפו לציבור של אמנת וסטמינסטר לא הזכירו זאת. עם זאת, שני חברי צוות המשא ומתן מהולנד, ללא ידיעת עמיתיהם, הסכימו לנספח סודי המקנה, למרות שהפרובינציות המאוחדות יאשררו את האמנה ללא דיחוי, אנגליה תעשה זאת רק לאחר שמדינות הולנד יעבירו חוק של הסתגרות, להחריג את בית אורנז' מלמלא תפקידים ציבוריים במחוז הולנד.
המדינות הכלליות של המחוזות המאוחדים אישרו ואשררו את חוזה וסטמינסטר, מבלי לדעת את הנספח הסודי שצורף לגרסה של האמנה שהאנגלים יאשררו. דה ויט נאלץ להשתמש בהשפעתו כדי לשכנע נציגים מעיירות הולנד, שרבים מהם לא היו חיוביים בתחילה, לתמוך בהדרה, וחלק מהפנסיונרים שלהם התנגדו עד הסוף, למרות שלא ניסו לערב מחוזות אחרים. הולנד העבירה את חוק ההדרה שלה ב-4 במאי 1654. תגובות שליליות מהציבור במחוזות אחרים היו חזקות, אבל האסיפות המחוזיות שלהן לא יכלו להתגבר על המחלוקות הפנימיות שלהן או לפעול עם מחוזות אחרים כדי להתנגד לה. עם זאת, כל ציפייה שהפרובינציות האחרות יחוקקו את חוק ההדרה שלהן לאחר שהולנד תעביר את החוק שלה לא התממשה בטווח הקצר, אם כי בפועל לא הייתה התנגדות למדיניות. רק לאחר המלחמה אימצו ארבעה מחוזות מלבד הולנד את הצו הנצחי (1667) המאשר את ההדרה.
ממשלת חבר העמים של אוליבר קרומוול רצתה להימנע מעימות נוסף עם הרפובליקה ההולנדית, שכן היא תכננה מלחמה עם ספרד, שהחלה כמלחמה האנגלו-ספרדית של 1654–1660 לאחר חתימת הסכם וסטמינסטר. האנגלים חששו מהתערבות הולנדית במלחמה זו לצד הספרדים, שכן הרפובליקה הכילה מפלגה אורנג'יסטית עוינת לקרומוול. עם זאת, רגשות אורנג'יסטים נמצאו יותר בקרב פשוטי העם מאשר בעלי השפעה פוליטית. המחלוקת על ההדרה חיזקה את מעמדו של דה ויט בהולנד והגבירה את השפעתה של הולנד על שאר המחוזות. מעמדו של דה ויט התחזק עוד יותר על ידי הגברת הדומיננטיות ההולנדית בסחר הבינלאומי, שהחליפה את הסחר האנגלי עם ספרד ונחלותיה באיטליה ובאמריקה במהלך המלחמה האנגלו-ספרדית. לאחר שהולנד דחקה את אנגליה באזורים אלו, הסוחרים בה נרתעו מאוד לראות יריבים אנגלים מתקבלים מחדש.
לאחר המלחמה האנגלו-הולנדית הראשונה, יוהאן דה ויט, שמונה לפנסיונר הגדול של הולנד, תפס את השליטה האפקטיבית במדיניות החוץ של הולנד עד מותו ב-1672. הוא הבין שהולנד לעולם לא תוכל לנצח במלחמה עם אנגליה או צרפת באופן סופי, ושגם לשרוד מלחמה עם כל אחת מהמעצמות יהיה אפשרי רק במחיר עצום. לכן הוא חתר לנייטרליות שבה המסחר ההולנדי יוכל לשגשג, תוך שהוא נתמך על ידי כוחות יבשתיים וימיים חזקים מספיק כדי להרתיע כל אחת משתי המדינות הללו מלהפוך ליריבה. למרות העוינות ההולנדית המסורתית כלפי ספרד, דה ויט סירב להצטרף לקרומוול בתקיפתה, אך להולנדים לא היה רצון לסייע לאדונם לשעבר השנוא, ולכן נשארו נייטרליים. עם זאת, דה ויט היה מוכן לפעול לבדו נגד שוודיה ב-1655, ובשיתוף עם דנמרק, שוב ב-1658. למרות שחבר העמים הייתה בעלת ברית של שוודיה, היא לא נחלצה לעזרת בעלת בריתה, גם כשההולנדים סיכלו את הניסיון השוודי לכבוש את דנמרק בקרב על הסאונד ב-8 בנובמבר 1658. המטרה של דה ויט הייתה לכונן שלום באזור הבלטי לטובת המסחר ההולנדי שם. במטרה דומה, הוא ניסה לסיים את הסכסוך הממושך עם פורטוגל, ואפשר לה לשמור על ברזיל על רקע המחאות של שניים מחמשת המחוזות של הולנד ב-1661
ההולנדים ניצלו את שנות השלום כדי לבנות שוב את הצי המסחרי שלהם, בעקבות השמדתו במלחמת הולנד–אנגליה הראשונה. דה ויט השיג גם השלמה שלאחר המלחמה של ספינות מלחמה חדשות רבות, שנצטוו במהלך המלחמה להגדיל את הצי הקיים, כולל מספר ספינות גדולות הדומות בחימוש לאניות האנגליות הגדולות פרט לגדולות ביותר. ספינות אלו קיבלו חוזק בנייה גדול יותר וקורה רחבה יותר כדי לתמוך בתותחים כבדים יותר. עם זאת, למרות הפצרותיהם של האדמירלים לעוד מהספינות החזקות הללו, רבות מאלו שנבנו היו קטנות יחסית ועוצבו כמלווי שיירות, המגנים על נתיבי מסחר, ולא להילחם בפעולות הצי. בנוסף, חברת הודו המזרחית ההולנדית בנתה ספינות היברידיות שיכלו לשמש לנשיאת מטען, כמלווי שיירות או בקרב, אם כי הן לא נבנו חזקות כמו ספינות מלחמה טהורות.
בעוד האנגלים ניצחו ברוב הקרבות הימיים והשמידו או לכדו הרבה מאוד ספינות סוחר הולנדיות במהלך המלחמה האנגלו-הולנדית הראשונה, הם לא הצליחו לנצח במלחמה. הרפובליקה הייתה במצב פיננסי טוב יותר מאשר חבר העמים של אנגליה, מה שאולי אפשר להולנדים להשלים את ההצטיידות של הצי הימי שלהם כדי להחליף את ההפסדים שלהם בקצב מהיר יותר מאנגליה. עם זאת, דה ויט לא הצליח להעמיד את הכספים הימיים על בסיס ריכוזי, שכן כל אחת מחמש האדמירליות ושלושת המחוזות ששמרו עליהן שמרו על עצמאות ניכרת. בנוסף, מכיוון שהצי ההולנדי לא הסתמך על גיוס כפוי לצי, הבטחת כוח אדם מספיק הייתה עלולה להיות בעיה, אם כי נטישת הנוהג של תשלום לימאים והנחת ספינות בחורף קידמה גוף מלחים מקצועי וקבוע יותר המחויב לשירות ימי.
בזמן שהמלחמה נמשכה, ההולנדים היו חופשיים גם להרחיב את רשתות הסחר שלהם לאורך נתיבי הים הראשיים מחוץ למים הביתיים של אנגליה ללא חשש מנקמה אנגלית, שכן רוב ספינות המלחמה האנגליות היו במים הביתיים, עם מעט ספינות זמינות מעבר לים. המסחר האנגלי נעצר כשהם איבדו את הגישה לים הבלטי והים התיכון, וכאשר שני הצדדים חתמו על הסכם השלום ב-1654, האנגלים היו בעצם באותה עמדה שבה הם התחילו: צפייה ברפובליקה ההולנדית מפתחת את הכלכלה שלה להפוך למעצמת הסחר המובילה באירופה.
סחר
כדי להחמיר את המצב עבור אנגליה, סיום המלחמה האנגלו-הולנדית הראשונה גררה מיד את המלחמה האנגלו-ספרדית בשנים 1654–1660, אשר שיבשה את שרידי הסחר שהיה לחבר העמים עם ספרד ודרום איטליה. ההולנדים נותרו חופשיים להרחיב את השפעתם באזור: תקופה זו הייתה אחת הנקודות הגבוהות ביותר בתור הזהב ההולנדי, ולמרבה האירוניה ההתערבות האנגלית הייתה אחראית חלקית לשגשוג זה.
בעיה מרכזית במערכת המסחר האנגלית הייתה שהיא התבססה על איסורים, כמו חוקי הניווט, תעריפים ומכס, והסדרת ייצור. כל האמצעים הללו, אפילו תעריפים שנועדו במקור להעלות הכנסות, כוונו להגנה על הסחר האנגלי. למרות שנאמר כי המערכת ההולנדית מבוססת על סחר חופשי, זה חל רק על אירופה, ולא על תחנות סחר הולנדיות במקומות אחרים. המחירים של סחורות הולנדיות היו אטרקטיביות יותר ברחבי העולם מכיוון שמערכת המיסוי ההולנדית הטילה בלו על הצרכנים שלה, ולא מכס על המשתמשים הזרים של היצוא שלה. סיומה של המלחמה האנגלו-הולנדית הראשונה לא שינה את הדינמיקה הזו. ואכן, סיום המלחמה שחרר את הפרובינציות המאוחדות להרחיב את המסחר שלהן בעוד האנגלים עדיין הופרעו על ידי אותה שיטת תעריפים. לפיכך, מלחמה נוספת נראתה בלתי נמנעת לאנשים רבים באותה תקופה, שכן לא סביר היה שחבר העמים יוותר על עליונותו הימית והכלכלית ללא קרב.
הרסטורציה
הרסטורציה של צ'ארלס השני, ב-1660, יצרה תחילה גל כללי של אופטימיות באנגליה. רבים קיוו להפוך את הדומיננטיות ההולנדית בסחר העולמי. אולם בהתחלה, צ'ארלס השני ביקש להישאר ביחסי ידידות עם הרפובליקה, שכן הוא היה חייב באופן אישי בחובות רבים לבית אורנז', שהלווה סכומים גדולים לצ'ארלס הראשון במהלך מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה. למרות זאת, עד מהרה התפתח סכסוך בין הפרלמנט של הולנד למרי הנרייטה על השכלתו והסיכויים העתידיים של וילם השלישי, נסיך אורנז', בנו שלאחר מותו של הסטאדהאודר ההולנדי וילם השני, נסיך אורנז' ואחיינו של צ'ארלס. וילם הוגדר כ"ילד המדינה" ב-1660, מה שרימז שהוא יוכשר לתפקיד בכיר על ידי המדינות הכלליות. מרי הנרייטה מתה ב-1661, לאחר שהיא מינתה את צ'ארלס כשומר של וילם, מה שאפשר לאנגליה מידה של השפעה בפוליטיקה ההולנדית.
ההולנדים, בצעד שתאמו קורנליס ואנדריס דה גראף, ניסו לפייס את המלך במתנות נפלאות, כמו המתנה ההולנדית של 1660. משא ומתן החל בשנת 1661 לפתרון סוגיות אלו, שהסתיים בהסכם של 1662, שבו הודו ההולנדים ברוב הנקודות. בשנת 1663, לואי הארבעה עשר, מלך צרפת הצהיר את תביעתו לחלקים מארצות השפלה הדרומיות, מה שהוביל להתקרבות קצרה בין אנגליה לרפובליקה. במהלך תקופה זו, לורד קלרנדון, שכיהן כשר הראשי של מלך אנגליה צ'ארלס השני, חש שצרפת הפכה לסכנה הגדולה ביותר לאנגליה.
אולם בשנת 1664, המצב השתנה במהירות: אויבו של קלרנדון, לורד ארלינגטון, הפך לחביבו של המלך, והוא ולקוחו סר תומאס קליפורד חבר הפרלמנט, לימים לורד קליפורד, החלו לשתף פעולה עם אחיו של המלך ג'יימס, דוכס יורק, האדמירל העליון ג'יימס, ארלינגטון וקליפורד, שהיה יושב ראש ועדת בית הנבחרים שחקרה את השפל כביכול במסחר הימי האנגלי הסכימו שיש לחנוק את התחרות המסחרית ההולנדית, גם אם זה יוביל למלחמה עם הפרובינציות המאוחדות,  מאחר שהם חשבו שהפרובינציות המאוחדות מהוות איום גדול יותר על האינטרסים האנגלים מאשר צרפת. הם תיאמו את מאמציהם על מנת לצמצם את התחרות ההולנדית באמצעות מדיניות של פעולות תגמול נגד ספינות הולנדיות, שנלכדו במספרים משמעותיים. וציפו לרווח אישי משמעותי מפוליסה זו. ג'יימס, הדוכס מיורק, עמד בראש החברה המלכותית האפריקאית וקיווה לתפוס את נחלותיה של חברת הודו המערבית ההולנדית, כולל ניו אמסטרדם.
מדיניות תוקפנית זו נתמכה על ידי השגריר האנגלי בהאג, סר ג'ורג' דאונינג, שפעל כסוכן של ג'יימס, ארלינגטון וקליפורד מתפקידו בהאג, דאונינג נתן דין וחשבון מלא ומפורט על כל העניינים הפוליטיים בפרובינציות המאוחדות לצ'ארלס כמו גם לג'יימס ולמקורביו. דאונינג דיווח בחזרה ללונדון שהרפובליקה מפולגת פוליטית ושההולנדים ייכנעו לדרישות האנגלים במקום לצאת למלחמה. גם לאחר שהצי האנגלי החל להשתלט על ספינות הולנדיות והתקיף נחלות הולנדיות במערב אפריקה, הוא דיווח באוגוסט 1664 כי ההולנדים יסכימו כנראה להפחית את חלקם בסחר מעבר לים לטובת אנגליה, אם כי מקורות הולנדים בני זמנו דיווחו על התחזקות של התנגדות הולנדית לפרובוקציות הללו. מאז 1661, דאונינג היה בקשר עם האורנג'יסטים, שלדעתו ישתפו פעולה עם אנגליה נגד אויביהם, סיעת המדינות הרפובליקניות. עם זאת, אף על פי שחלק מהאורנג'יסטים התקשרו עם אנגליה בהתכתבויות בוגדניות בניסיון לסיים את המלחמה ולהפיל את דה ויט, המעצר המהיר וההוצאה להורג של דה בואט הראו את חולשתם.
הסתה למלחמה
כשההתלהבות ממלחמה התגברה בקרב האוכלוסייה האנגלית, החלו פריבטירים להצטרף לספינות הצי בתקיפת ספינות הולנדיות, לכידתן ולקיחתן לנמלים אנגלים. עד שהפרובינציות המאוחדות הכריזו מלחמה על אנגליה, הובאו כמאתיים ספינות הולנדיות לנמלים אנגלים. ספינות הולנדיות חויבו על פי האמנה החדשה להצדיע תחילה לדגל האנגלי. ב-1664 החלו ספינות אנגליות להתגרות בהולנדים בכך שלא הצדיעו בתמורה. למרות שהממשלה ההולנדית הורתה להמשיך להצדיע תחילה, מפקדים הולנדים רבים לא יכלו לשאת את העלבון.
בין אם כדי להבטיח ויתורים מההולנדים או לעורר איתם סכסוך גלוי, ג'יימס כבר בסוף 1663 שלח את רוברט הולמס, כדי להגן על האינטרסים של החברה המלכותית האפריקאית. הולמס כבש את עמדת הסחר ההולנדית של כף ורדה ביוני 1664 והחרים מספר ספינות של חברת הודו המערבית ההולנדית במערב אפריקה, לכאורה כפעולות תגמול על ספינות אנגליות שנלכדו על ידי אותה חברה, ואנגליה סירבה לכל פיצוי בגין לכידות אלו, בגין שיבוש פעולות המסחר של אותה חברה או בגין פעולות עוינות אחרות. מעט מאוחר יותר, האנגלים פלשו למושבה ההולנדית הולנד החדשה בצפון אמריקה ב-24 ביוני 1664, והשתלטו עליה עד אוקטובר.
בדצמבר 1664 תקפו האנגלים לפתע את צי סמירנה ההולנדי. למרות שהמתקפה נכשלה, ההולנדים בינואר 1665 אפשרו לספינותיהם לפתוח באש על ספינות מלחמה אנגליות במושבות כשהן מאוימות. צ'ארלס השתמש בכך כעילה להכרזת מלחמה על הולנד ב-4 במרץ 1665.
דה רויטר נהדף בברבדוס באפריל 1665 ונאלץ לשקם את כוחו במרטיניק. בהפליגו צפונה משם, דה רויטר לכד כמה כלי שיט אנגליים ומסר אספקה למושבה ההולנדית בסנט אוסטטיוס. לאור הנזק שספגו ספינותיו בברבדוס, הוא החליט שלא לצאת להתקפה על ניו יורק, לשעבר ניו אמסטרדם, שהייתה נחוצה לו היו ההולנדים רוצים להשתלט מחדש על המושבה הולנד החדשה שהייתה בעבר שלהם. לאחר מכן המשיך דה רויטר לניופאונדלנד, לכד ספינות סוחר אנגליות וכבש את העיירה סנט ג'ונס לפני שחזר לאירופה, ונסע ברחבי צפון סקוטלנד כאמצעי זהירות.
סיבה נוספת לסכסוך הייתה תחרות סחר. חברות המסחר האנגליות המונופוליסטיות הגדולות סבלו מאובדן סחר בשנות ה-50 של המאה ה-17, שאותו ייחסו לסחר בלתי חוקי בסחורות ולתחרות הולנדית. הם רצו שהממשלה תוציא את ההולנדים מסחר עם מושבות בריטיות, ותאלץ את המושבות הללו לסחור רק עם חברות המסחר האנגליות המורשות. ההולנדים, שהסחר הימי שלהם היה בעיקרו של תיווך, דחו את מדיניות המרקנטיליזם לטובת ה-mare liberum היכן שהיה באינטרס שלהם לעשות זאת, תוך אכיפת מונופול קפדני באיי הודו המזרחיים ההולנדיים, וניסו להרחיב זאת ליישובים אחרים שלהם.
כוננות
לאחר תבוסתם במלחמה האנגלו-הולנדית הראשונה, ההולנדים הפכו מוכנים הרבה יותר. משנת 1653 החל דה ויט לתכנן בניית "צי חדש", עם ליבה של שישים וארבע אוניות קו חדשות וכבדות יותר עם 40 עד 60 תותחים ו-90 מלווי שיירות קטנות יותר, וחיפש קפטנים מקצועיים יותר בשביל אוניות אלו. עם זאת, אפילו הספינות ההולנדיות הכבדות יותר היו קלות בהרבה מעשר ה"ספינות הגדולות" של הצי האנגלי, וב-1664, כשגברו איומי המלחמה, התקבלה ההחלטה להחליף את ליבת הצי ההולנדי בספינות כבדות עוד יותר, אם כי עם פרוץ המלחמה ב-1665, כלי השיט החדשים הללו היו ברובם בבנייה, ולהולנדים היו רק ארבע אוניות קו כבדות יותר. בזמן קרב לווסטפט, הצי ההולנדי כלל שמונה עשרה ספינות מלחמה ישנות יותר שהופעלו מחדש לאחר שהונחו לאחר המלחמה האנגלו-הולנדית הראשונה, וכמה ספינות גדולות מאוד של חברת הודו המזרחית ההולנדית שבנתה ספינות היברידיות שיכלו לשמש לנשיאת מטען או בקרב, אם כי לא היו בנויות חזק כמו ספינות מלחמה טהורות. במהלך המלחמה השנייה הייתה הרפובליקה ההולנדית במצב כלכלי טוב יותר מאנגליה והשלימה במהירות את הספינות החדשות, כאשר עוד עשרים הוזמנו ונבנו, בעוד שאנגליה יכלה לבנות רק תריסר ספינות, בגלל קשיים כלכליים. עם זאת, דה ויט ראה שבעיות כח אדם, ולא בעיות חומריות, הם קריטיים, וניסה להתמודד עם חוסר הכניעה, חוסר המשמעת והפחדנות לכאורה בקרב קפטנים בתחילת המלחמה.
בשנת 1665, אנגליה התגאתה באוכלוסייה גדולה פי ארבעה מזו של הרפובליקה ההולנדית. עם זאת, אוכלוסייה זו נשלטה על ידי איכרים עניים, ולכן המקור היחיד למזומנים זמינים היו הערים. האוכלוסייה העירונית ההולנדית עלתה על זו של אנגליה במונחים פרופורציונליים ומוחלטים, והרפובליקה תוכל להוציא יותר מפי שניים מסכום הכסף על המלחמה מאשר אנגליה, שווה ערך ל-11,000,000 ליש"ט. פרוץ המלחמה גרם למגפה הגדולה והשרפה הגדולה של לונדון, ופגעו במרכז העירוני הגדול היחיד של המדינה. אירועים אלה, שהתרחשו ברצף כה קרוב, הורידו למעשה את אנגליה על ברכיה, שכן הצי האנגלי סבל ממחסור במזומן עוד לפני האסונות הללו, למרות שהפרלמנט האנגלי הצביע על תקציב שיא של 2,500,000 פאונד. עם זאת, מכיוון שצ'ארלס חסר אמצעים יעילים לאכיפת מיסוי; המיסים האלו שהוטלו לא נגבו לא במלואם ולא במהירות. במשך רוב המלחמה, צ'ארלס היה תלוי בהלוואות שגויסו בעיר לונדון בשיעורי ריבית שעלו ככל שהמלחמה התקדמה, כדי לכסות הן עיכובים בגבייה והן עבור הוצאות החורגות מהתקציב.  למרות שהדוכס מיורק ניסה לעשות רפורמה בכספים של מועצת הצי, תזרים המזומנים נותר בעיה, והמלחים לא קיבלו תשלום מלא במזומן, אלא בעיקר באמצעות "כרטיסים", או איגרות חוב, שנפדו רק לאחר עיכובים ארוכים כאשר כסף מזומן היה זמין. קבלות ממכירת סחורות שנשאו על ידי ספינות הולנדיות שנתפסו על ידי ספינות מלחמה של הצי המלכותי או, במידה פחותה, על ידי פריבטירים, והספינות עצמן היו מקור יקר ערך למימון של מועצת הצי, וההתקפה על צי הודו המזרחי ההולנדי בברגן היה זה לפחות אחד ממטרותיו. עם זאת, חלק גדול מהרווחים של לכידות אלו נשמר על ידי הלוכדים, אם שלא כדין או הוחזר להם ככספי שלל, ולמרות שנטען כי עוגמת הנפש האנגלית הפכה את תוצאות המלחמה לתלויות בהון שלה. פריבטירים, זה אף פעם לא היה יותר מנקודת רווח לא סדירה, וההזדמנויות לתפיסת ספינות סוחר הולנדיות היו הגדולות ביותר לפני ומיד לאחר הכרזת המלחמה, והצטמצמו ככל שהמלחמה אילצה אותם להישאר בנמל. הצי המלכותי לכד הרבה פחות שלל מאשר במלחמה האנגלו-הולנדית הראשונה, ובסך הכל ובמיוחד לאחר 1665, הפריבטירים ההולנדים יהיו המצליחים יותר.
צרפת
הסכם צרפתי-הולנדי נחתם ב-1662, אשר כלל ברית הגנה בין שתי המדינות, העניק להולנד הגנה מפני התקפה אנגלית והבטיח לצרפת שהולנד לא תסייע לספרד בארצות השפלה הספרדיות. למרות שלואי הארבעה עשר, מלך צרפת חתם על הסכם זה, הוא סבר שמלחמה אנגלו-הולנדית עלולה לסכל את תוכניותיו לרכוש שם שטח הבסבורגי. שגרירו של צ'ארלס בצרפת דיווח שההתנגדות הצרפתית לפרוץ מלחמה כזו נתנה לו את התקווה שאם ההולנדים יתגרו להכריז מלחמה, הצרפתים יתחמקו מהתחייבויות ההסכם שלהם, ויסרבו להיגרר למלחמה עם אנגליה. בקיץ 1664, לואי ניסה למנוע את המלחמה האנגלו-הולנדית שעמדה בפתח או, אם נכשל בכך, להגביל אותה לאפריקה ולאמריקה. מאמצים אלו לתווך הסכם נכשלו, והמלחמה החלה בהכרזת מלחמה על ידי ההולנדים ב-4 במרץ 1665, לאחר התקפות אנגלים על שתי שיירות הולנדיות ליד קדיס ובתעלת למאנש.
גם לאחר תחילת המלחמה, לואי ניסה להתחמק מחובתו על ידי חיזוק שגרירות צרפת בלונדון בשני שליחים תחת שם ה-Célèbre ambassade, שכללה שגריר יוצא דופן בנוסף לשגריר התושב, להתחיל במשא ומתן ליישוב הסכסוך האנגלו-הולנדי. הוראותיהם היו להציע תנאים הכוללים את השבת הספינות של כל מדינה שנתפסו מול אמריקה ואפריקה, ואת הבסיסים שלהן במערב אפריקה, וכן פיצוי כספי לאניות אנגליות שנתפסו קודם לכן במערב אפריקה. עם זאת, ההוראות לא הציעו כי הולנד החדשה תיכלל באמנה כלשהי, אלא זה ייקבע על ידי לחימה מקומית שלא תהיה כרוכה במלחמה אירופית. ההולנדים התלוננו שהתנאים הללו שוללים את זכויותיהם על הולנד החדשה.
שנה ראשונה, 1665
בתחילת המלחמה, שני הצדדים חשבו שקרב מכריע מוקדם הוא רצוי, שכן כספי הממשל האנגלי לא יכלו להחזיק מעמד מלחמה ארוכה, ומצור אנגלי על נמלים הולנדים והתקפות על ציי הסוחר והדייג שלהם יביאו בקרוב לחורבן הכלכלי שלהם. דה ויט והמדינות הכלליות הפעילו לחץ על מפקדם יאקוב ואן ואסנאר אובדם לחפש את הצי האנגלי ולהביאו לקרב, למרות שהצי שלו היה נחות בארגון, באימונים, במשמעת ובכוח האש מהצי האנגלי. לראשונה בקרב לווסטפט ב-13 ביוני 1665, ההולנדים ספגו את התבוסה הקשה ביותר בהיסטוריה של הצי של הרפובליקה ההולנדית, כאשר לפחות שש עשרה ספינות אבדו, ושליש מאנשיו נהרגו או נשבו.
עם זאת, האנגלים לא הצליחו לנצל את ניצחונם ב-Loestoft, מכיוון שרוב הצי ההולנדי נמלט. הפוליטיקאי ההולנדי המוביל, הפנסיונר הגדול של הולנד, יוהאן דה ויט, ניסה להחזיר את האמון על ידי הצטרפות אישית לצי וטיפל בקפטנים כושלים או לא יעילים על ידי הוצאת שלושה מהם להורג והגליה ופיטורים של אחרים. מיכיל דה רויטר מונה להוביל את הצי ההולנדי ביולי 1665, למרות מינויו הקודם של קורנליס טרומפ לתפקיד המפקד הראשי בפועל. דה רויטר קבע טקטיקות חדשות. צי התבלינים מאיי הודו המזרחיים ההולנדיים הצליח לחזור הביתה בשלום לאחר קרב ווג'ן, למרות שהוא נחסם תחילה בברגן, מה שגרם למצב הפיננסי להתנדנד לטובת ההולנדים.
בקיץ 1665 שוכנע הבישוף של מינסטר, ברנהרד פון גאלן, אויב ותיק של ההולנדים, על ידי הבטחות לסובסידיות אנגליות לפלוש לרפובליקה. במקביל, האנגלים התקרבו לספרד. לואי הארבעה עשר היה מודאג כעת מהתקפת מינסטר ומהסיכוי לקואליציה אנגלית-ספרדית, ומההשפעה שעשויה להיות לכך על כיבוש ארצות השפלה הספרדיות. תחילה דאג לכך שמדינות גרמניות אחרות יחסמו את מעברם של חיילי מינסטר והבטיח לשלוח חיל צבא צרפתי לגרמניה. לואי עדיין לא היה מוכן לפעול נגד אנגליה במסגרת הסכם ההגנה של 1662, ולכן הוא החיה את ניסיונותיו לתווך להסדר. השגרירים הצרפתיים, בהסכמתו של דה ויט, הציעו לקבל את אובדן הולנד החדשה ושתי עמדות מערב אפריקאיות שנתפסו על ידי הולמס ולהחזיר עמדה שלישית שנתפסה על ידי דה רויטר. עם זאת, הצלחתו של הצי האנגלי בלאוסטופט גרמה לצ'ארלס ושריו לדחות הצעה זו ולדרוש כניעות נוספות של שטחים והסכם הולנדי לשאת בעלויות המלחמה. כאשר, בדצמבר 1665, סירב צ'ארלס להצעה נגדית צרפתית, לואי הוציא את שני השגרירים שלו, מה שאותת על כוונתו להכריז מלחמה.
אירועים אלו עוררו תדהמה בחצר המלוכה האנגלית. כעת נראה היה שהרפובליקה עלולה לגמור כנחלה הבסבורגית או כמדינת חסות צרפתית: כל אחת מהתוצאות תהיה הרת אסון עבור מעמדה האסטרטגי של אנגליה. קלרנדון נצטווה לעשות שלום עם ההולנדים, במהירות וללא תיווך צרפתי. דאונינג השתמש במגעיו עם האורנג'יסטים כדי לגרום למחוז אוברייסל, שכפריו הושחתו על ידי חייליו של גאלן, לבקש מהמדינות הכלליות שלום עם אנגליה האורנג'יסטים רצו בתמימות להשיג שלום על ידי היענות לדרישת האנגלים שווילם השלישי הצעיר ימונה לקפטן-גנרל ואדמירל-גנרל של הרפובליקה, מה שיבטיח את מינויו בסופו של דבר לסטאדהאודר. אולם עמדתו של דה ויט הייתה חזקה מכדי שהניסיון האורנג'יסטי הזה לתפוס את השלטון יצליח. בנובמבר, הוא הבטיח ללואי לעולם לא לערוך הסכם שלום נפרד עם אנגליה. ב-11 בדצמבר הוא הכריז בגלוי כי תנאי השלום היחידים המקובלים יהיו או חזרה לסטטוס קוו אנטה בלום, או סיום מהיר לפעולות האיבה במסגרת סעיף Uti possidetis juris.
בסוף 1665, אנרי בואט, צרפתי עם קשרים לבית אורנז', היה מעורב בהתכתבות לא רשמית עם סר גבריאל סילביוס, שפעל בשמו של הלורד ארלינגטון, שרו של צ'ארלס השני. ההתכתבות שלהם הייתה אמצעי לממשלות הולנד ואנגליה לבחון אפשרויות שלום ללא מחויבות. בשלב מוקדם, בואט גרם לפנסיונר הגדול יוהאן דה ויט להיות מודע לחלוטין להתכתבות זו, ובואט הוסיף חומר שסיפק דה וויט למכתבו, כולל תנאי שלום אפשריים, אם כי דה ויט לא היה בטוח אם צ'ארלס באמת מחפש שלום. יתר על כן, בשנת 1665 סקוטלנד נכנסה למלחמה, בעיקר כפריבטירים שבזה הם הוכיחו את עצמם כמוצלחים במיוחד. עם זאת, פעילויות הפריבטירים הסקוטים ב-1665 היו מוגבלות, בגלל עיכובים בהוצאת האדמירליות הסקוטית פקודות רגילות בתחילת המלחמה.
שנה שנייה, 1666
לאחר קרב לווסטפט, לואי הארבעה עשר היה מודאג מכך שהשמדת הצי ההולנדי תאפשר לצי האנגלי להתערב בתוכניותיו בארצות השפלה הספרדיות, ולכן הוא הציע שוב תיווך, אך מכיוון שאמינותו כמתווך התערערה, הצעה זו נדחתה על ידי אנגליה. לואי הכריז מלחמה על אנגליה ב-16 בינואר 1666, והברית האנטי-אנגלית התחזקה בחורף 1666, כאשר בפברואר, גם פרדריק השלישי, מלך דנמרק הכריז מלחמה לאחר שקיבל סובסידיה גדולה. לאחר מכן, נסיכות הבוחר מברנדנבורג, אשר קודם לכן הונחתה על ידי צרפת להציע תיווך, איימה לתקוף את מינסטר ממזרח: מאחר שהסובסידיות האנגליות שהובטחו נותרו היפותטיות ברובן, פון גאלן עשה שלום עם הרפובליקה באפריל בקלווה.
בפברואר 1666, המשא ומתן באמצעות בואט כמתווך התקדם לשלב שבו דה ויט הזמין את צ'ארלס השני להתחיל במשא ומתן רשמי לשלום. מתווה של הצעות השלום האנגליות הועבר דרך בואט אך נדחה על ידי דה ויט עד להבהרת תנאיו. לא סופקו הבהרות, רק התעקשות חוזרת ונשנית של אנגליה שיש לשלוח מישהו שהוסמך כדין ללונדון כדי לנהל משא ומתן על שלום. גם מדינות הולנד וגם שגריר צרפת דחו הצעה זו. במהלך המשא ומתן הזה, בואט היה בקשר עם אורנג'יסטים מובילים, כולל הלורד של זוילשטיין והעוצר של רוטרדם, יוהאן קייביט, למרות שהנסיך עצמו לא היה מעורב.
באביב 1666, ההולנדים בנו מחדש את הצי שלהם עם ספינות כבדות בהרבה, שלושים מהן היו בעלות מספר תותחים רב יותר מכל ספינה הולנדית שהייתה זמינה בתחילת 1665, ואיימו לשלב כוחות עם הצרפתים. חלקו הגדול של הצי הצרפתי היה בים התיכון תחת הדוכס דה בופור, ולואי התכוון שחלק גדול מזה יובא לאוקיינוס האטלנטי כדי להצטרף לשייטת האוקיינוס האטלנטי בפיקודו של אברהם דוקסן. הצי המשולב יחבור אז להולנדים בתעלת למאנש ויהיה עדיף במספרו על הצי האנגלי.
למרות קשיים אדמיניסטרטיביים ולוגיסטיים, צי אנגלי של כשמונים ספינות, בפיקודם המשותף של הדוכס מאלבמארל ורופרכט, נסיך פפאלץ, יצא להפלגה בסוף מאי 1666. הכוונה הצרפתית להביא את מרבית צי הים התיכון שלהם להצטרף לצי ההולנדי בדנקרק נודעה לנסיך רופרכט ב-10 במאי ונדונה על ידי צ'ארלס והמועצה המלכותית שלו ב-13 במאי. כאשר הודיעו לדוכס מאלבמארל, הוא הסכים לנתק שייטת של 20 ספינות מהירות או חמושות היטב תחת הנסיך רופרכט כדי לחסום את מצר דובר, בתנאי שיוותרו לו לפחות 70 ספינות להילחם בהולנדים. רופרכט התפצל ב-29 במאי (לפי הלוח היוליאני) כדי למנוע מבופור לעבור בתעלת למאנש כדי להצטרף לצי ההולנדי. הצי הצרפתי לא הופיע, משום שבופור, שעזב את טולון באפריל 1666 עם 32 ספינות לחימה, התעכב בליסבון במשך שישה שבועות, ובמהלך השבועות האלו נלחמו הצי האנגלי וההולנדי קרב ארבעת הימים, אחת הקרבות הימיים הגדולים ביותר בעידן המפרש.
ביציאה מהדאונס, אלבמארל נתקל בצי 85 ספינות של דה רויטר שעגנו, והוא מיד תקף את הספינה ההולנדית הקרובה ביותר לפני ששאר הצי יכלו לבוא לעזרתה. המגן האחורי ההולנדי בפיקודו של לוטננט-אדמירל קורנליס טרומפ נסוג בתמרון ימני, ומשך את הקרב לעבר השרטון הפלמי, מה שאילץ את אלבמארל להסתובב כדי למנוע את איגופו על ידי העורף והמרכז ההולנדי. זה הגיע לשיאו בקרב אכזרי בלתי פוסק שהתחולל עד רדת הלילה. עם אור היום ב-2 ביוני, כוחו של אלבמארל בכלי השיט הניתנים להפעלה הצטמצם ל-44 ספינות, אך עם אלו, הוא חידש את הקרב על פני האויב ארבע פעמים בפעולה צמודה. כשהצי שלו במצב גרוע מכדי להמשיך לאתגר, הוא פרש לכיוון שפך התמזה כשההולנדים במרדף. למחרת הורה אלבמארל על הספינות שנפגעו להוביל, והגן עליהן מפני הצי ההולנדי על ידי הצבת ספינותיו החזקות ביותר כמשמר עורפי ב-3, עד שהנסיך רופרכט, שחזר עם עשרים ספינותיו, הצטרף אליו. במהלך שלב זה של הקרב, תת-אדמירל ג'ורג' איסקיו, קרקע בטעות את Prince Royal, אחת מתשע "הספינות הגדולות" שנותרו ונכנע. זו הייתה הפעם האחרונה בהיסטוריה שאדמירל אנגלי נכנע בקרב. לאחר אובדן זה והחזרה של מספר ספינות שניזוקו קשות לנמל, לאלבמארל, מחוזקת בשייטת הטרייה של רופרכט, היו 52 ספינות להתמודד מול ההולנדים עם 57 ספינות. לאחר שרופרכט שבר את הקו ההולנדי ועם אלבמארל תקף את טרומפ במספרים מעולים, דה רויטר הכריע את הקרב ביום הרביעי, בהתקפה מפתיעה כאשר נראה היה שטרומפ עומד להיות מובס. כאשר האנגלים נסוגו, דה רויטר לא רצה ללכת בעקבותיו, אולי בגלל מחסור באבק שריפה.