cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקרב על הולנד
הקרב על הולנד נמשך מ-10 במאי עד 14 במאי 1940, בין כוחות בעלות הברית לבין גרמניה הנאצית, והיה חלק מהמערכה על צרפת ועל ארצות השפלה במלחמת העולם השנייה. הקרב הסתיים בניצחון גרמני בעקבות כניעתה של הולנד, לאחר הפצצת רוטרדם בידי הלופטוואפה, ומחשש להפצצות בליץ נוספות.
מתקפת הסאר והמלחמה המדומה
ב-1 בספטמבר 1939 פלש היטלר לפולין, במהלך שהביא לפרוץ מלחמת העולם השנייה. צרפת ובריטניה, שהיו בברית עם פולין, ראו עצמן כחייבות לסייע לה. במצב שבו מרבית הצבא הגרמני שעט אל עבר נהר הוויסלה במזרח, ייתכן שניתן היה בפעולה החלטית לפרוץ במערב ולהגיע להישגים על אדמת גרמניה. אך גורמים צבאיים, ובראשם ראש המטה הכללי הצרפתי מוריס גמלאן, הסתייגו מפעולה. על מנת לעמוד במחויבות כלפי פולין, ולו באופן פורמלי, יצא הצבא הצרפתי למתקפה. עד 12 בספטמבר התקדמו 9 דיוויזיות צרפתיות לעומק שמונה קילומטרים, עד לתחילת ביצורי קו זיגפריד בחבל הסאר וכבשו אזור חסר משמעות וריק מאדם, ללא התנגדות. לאחר כניעת פולין שבו הכוחות לגבול הצרפתי. עד 4 באוקטובר הסתיימה המתקפה ללא תוצאות מעשיות כלשהן. מפקד אזור הגבול המערבי של גרמניה, הגנרל וסטפאל, העריך כי בשלב זה הוחזק הגבול על ידי עשרים וחמש דיוויזיות לא איכותיות, ללא שריון, וחימושן הספיק לשלושה ימי לחימה.
עתה השתררה תקופה של חוסר פעילות שנקראה "המלחמה המדומה" (בגרמנית "Sitzkrieg" ובצרפתית "Drôle de guerre"). מפקדי הצבא הצרפתי והבריטים קיוו כי הזמן שיעבור עד למתקפתו הבאה של היטלר יאפשר להם להכין את צבאותיהם למלחמה ולהתחמש, עד שצבאם יהיה שווה בכוחו לוורמאכט. היטלר קיווה כי מעצמות המערב יכירו בתוקף כיבושיו במזרח, יעשו עמו שלום, ויצאו לצדו למלחמה נגד ברית המועצות. הדבר נראה הכרחי, שכן מלאי חומרי הגלם של גרמניה היה נמוך ברמה קריטית, וכך גם יתרות מטבע החוץ בקופת הרייך. היטלר היה תלוי עתה בברית המועצות - מצב שהיה לא נוח מבחינה אידאולוגית ומסוכן מבחינה מעשית. ב-6 באוקטובר 1939 נשא היטלר נאום ברייכסטאג בו קרא לשלום, וטען כי "ראש מאמצי היה לפטור את יחסינו עם צרפת מכל שמץ של רצון רע ולעשותם נסבלים לשתי האומות... לגרמניה אין שום תביעות נוספות מצרפת... תמיד הבעתי לצרפת רצוני לקבור לעד את איבתנו הישנה ולקרב יחד את שתי האומות האלה שלשתיהן עבר מפואר כל כך...". התגובה הצרפתית והבריטית לנאום הייתה דחייה. אך במקביל, ובטרם נשא נוויל צ'מברלין את נאומו בפרלמנט הבריטי ב-12 באוקטובר, נתן היטלר ב-9 באוקטובר הוראה למפקדי צבאו להכין מתקפה במערב, היא "הוראה מס' 6" - "Führer Anweisung N°6".
תוכנית אִבחת מגל
ב-10 בינואר 1940 נחת מטוס מסרשמיט 108 נחיתת אונס ליד העיירה הבלגית מכלן, צפונית למאסטריכט. בין נוסעי המטוס היה מיור בלופטוואפה (מקביל לרב-סרן) בשם הלמוט ריינברגר, שנשא עמו עותק של פקודת המבצע "מס' 2" של האלדר, מ-29 באוקטובר. ריינברגר ניסה לשרוף את הניירות שנשא עמו, אך נכשל בכך, והם נפלו לידי הבלגים. קשה לדעת איזו השפעה הייתה לחשיפת התוכנית על הפיקוד הגרמני. הגנרל וילהלם קייטל העיד במשפטי נירנברג כי מעולם לא ראה את היטלר זועם כפי שזעם לאחר שנודע לו על נפילת המסמכים. מצד שני, פקודות המבצע המתבססות על התוכנית שנפלה בידי הבלגים נכנסו לתוקף לאחר התקרית. עם זאת, אין ספק שתקרית מכלן חיזקה את דעתו של היטלר כי תוכניתו של האלדר זקוקה לשינוי רדיקלי. מאנשטיין, מצדו, המשיך בניסוח מזכריו, שנחתמו על ידי רונדשטט והועברו למטה ה-OKH. הוא אף התעמת עם בראוכיטש כשזה ביקר במטה קבוצת הארמיות בקובלנץ. כתוצאה מכך הועבר מאנשטיין מתפקידו, והוצב לפקד על קורפוס באזור שטטין. בסוף ינואר ערך שלישו של היטלר, הקולונל שמונט, סיור במטה קבוצת הארמיות של רונדשטט, שם נחשף לראשונה לתוכניותיו של מאנשטיין, והעביר אותן לידיעתו של היטלר. ב-17 בפברואר נפגש היטלר עם מאנשטיין לפגישה אישית. הוא התרשם עמוקות מתוכניתו של מאנשטיין והורה לשנות את תוכנית המערכה בהתאם למזכריו. נראה היה לו כי תוכנית זו מספקת אפשרות ריאלית להשגת ניצחון מהיר במערכה נגד צרפת.
אך מאנשטיין הוסט מתפקיד המתכנן, והתכנון בפועל נותר בידיו של האלדר. האחרון קיבל את התוכנית, שעיקרה הסטת מרכז הכובד של המתקפה הגרמנית דרומה, ופריצה דרך יער הארדנים, שהיה מקובל לחשוב כי אינו עביר לתנועת שריון. השינוי בתוכנית יעניק למתקפה את אלמנט ההפתעה. בנוסף, אם יגיבו בעלות הברית למתקפה הגרמנית בהנחה כי היא תתנהל על פי התוכנית שנחשפה בתקרית מכלן, הדבר עשוי לשרת את תוכנית המערכה הגרמנית. בעלות הברית יניעו את עיקר כוחם על מנת להגן על בלגיה, בעוד שהמבקע הגרמני העיקרי יתבצע באגפם. על מנת להבטיח זאת, הוקצה לקבוצת הארמיות B, שאמורה הייתה על פי תוכניתו המקורית של האלדר למלא את התפקיד המרכזי במתקפה, תפקיד של הסחה. היא נועדה לבצע מאמץ התקפי משני בהולנד ובלגיה, במטרה למשוך את כוחות בעלות הברית לעומק שטח בלגיה, בעוד המבקע הגרמני העיקרי מתבצע מדרום-מזרח לשם, דבר שעשוי להביא לכיתור מיטב הכוחות הבריטים והצרפתים במערב בלגיה. כדי ליצור הסחה אפקטיבית, הוקצו שלוש מתוך עשר דיוויזיות הפאנצר, שנועדו להשתתף במתקפה, לקבוצת הארמיות הצפונית.
עם זאת, האלדר לא התכוון כלל לסטות מהדוקטרינה הצבאית המקובלת ולאפשר תנועה עצמאית של שבע דיוויזיות הפאנצר של קבוצת ארמיות A לעומק שטח האויב. מהתוכנית החדשה "מספר ארבע" שהוצאה ב-24 בפברואר נעדר אלמנט ההבקעה העצמאית. דיוויזיות השריון אמורות היו לחצות את הנהר מז ביום הרביעי למתקפה, אך ההתקדמות מערבה נועדה להתחיל רק ביום השמיני, על מנת לאפשר תגבור הכוחות הניידים במספר מספיק של דיוויזיות רגלים. המשך ההתקדמות אל חוף האוקיינוס האטלנטי לאחר מכן, נותר ללא לוח זמנים מוגדר או תוכנית סדורה, והושאר ליוזמה האישית של המפקדים בשטח. לעובדה זו עתידה הייתה להיות השפעה מכרעת על התפתחות המתקפה הגרמנית.
באפריל 1940 הורה היטלר, מסיבות אסטרטגיות, על מתקפה על המדינות הנייטרליות דנמרק ונורווגיה, דבר שהביא להתכתשות עם הצבא הבריטי ועם כוח משלוח צרפתי וחיילים פולנים על אדמת נורווגיה. המערכה בנורווגיה העסיקה אך חלק קטן מהצבאות המעורבים. כל אחד משני הצדדים איבד בה כ-5,000 חיילים. כאשר קרבה המערכה הנורווגית לסיומה, היה הגוף העיקרי של צבאותיו של היטלר במערב ערוך ומוכן לביצוע התוכנית, שאותה תכננו והתאמנו עליה עד כדי שלמות, במהלך החורף והאביב.
האסטרטגיה של בעלות הברית
לאחר מתקפת הסאר, השתרר שקט בחזית, ולא ננקטו עוד פעולות איבה משמעותיות. בעלות הברית החליטו שלא לקחת יזמה התקפית בשנת 1940, על אף שחלקים ניכרים מהצבא הצרפתי אכן אומנו לקראת מתקפה, והיו כשירים לכך. תקוותם של הצרפתים הייתה כי המלחמה תערער את המשטר הנאצי, ותמנע בסופו של דבר את הצורך במתקפה נגד גרמניה. תקווה זו הייתה נואלת. הרפובליקה הצרפתית השלישית היא שעמדה על סף התמוטטות, כשהיא מפולגת בין ימין ובין שמאל, בין תבוסתנים ובין חסידי המלחמה נגד הנאצים, וחוששת מהמערכה הצבאית העתידית. בתנאים אלו לא ניתן היה כלל לדבר על מתקפה. גמלאן וריינו דיברו אמנם על תוכנית מודרניזציה של הצבא, שתנצל את יתרונה הכלכלי של צרפת ותחמש מחדש את הצבא הצרפתי תוך בניית עשרות דיוויזיות משוריינות שימחצו את הגרמנים אחרי 1941, אך מדובר היה בתוכניות בלתי מציאותיות שחיפו על חוסר מעש.
מעמדן של בלגיה ושל הולנד היה בעיה שהקשתה מאוד על התכנון הצבאי. המדינות הללו היו נייטרליות, ושמרו על הנייטרליות שלהן. הצעתו של גמלאן לכבוש את בלגיה על מנת להתכונן טוב יותר למלחמה נגד גרמניה, שהייתה צפויה להתחיל בפלישה לבלגיה, נדחתה כבלתי סבירה מבחינה פוליטית. הצבא הבלגי והצבא ההולנדי היו גורמים משמעותיים, שהיה צורך לשלבם בכל תוכנית לחימה, שני הצבאות ביחד מנו שלושים ושתיים דיוויזיות. בלגיה עצמה התגאתה בביצוריה, ובמיוחד במצודת אבן אמאל, ובהפיכת תעלת אלברט למכשול אנטי טנקי. בחשאי קיימו הבלגים ישיבות עם ראשי צבאות בעלות הברית לתיאום המגננה למקרה של פלישה גרמנית לארצות השפלה, אפשרות שהפכה לוודאות כמעט לאחר תקרית מכלן, ולאור איתותים בלתי פוסקים של אנשי הקשר כנגד היטלר בצבא הגרמני, שהדליפו לבלגים כי המלחמה קרבה. בפועל הקשו מאוד הבלגים וההולנדים על התיאום הצבאי בין צבאות בעלות הברית. היה ברור כי כניסה למדינות אלו לפני תחילת הפלישה הגרמנית אינה אפשרית מבחינה פוליטית. לכן, הכוחות הצרפתיים והבריטיים היו אמורים להיכנס לארצות השפלה רק לאחר מכן, מתוך תקווה שצבאות בלגיה והולנד יצליחו להחזיק מעמד עד להגעתם לחזית.
המיקום של המתקפה הגרמנית הצפויה, הן על פי המודיעין, והן על פי ההיגיון הצבאי, אכן היה בלגיה. לפי התוכנית הראשונית, באוקטובר 1939, נועדו צבאות בעלות הברית להתקדם לתוך שטח בלגיה ולהקים מערך הגנה לאורך הנהר סכלדה בין אנטוורפן לגנט. תוכנית זו הותירה את הולנד ללא סיוע, ואת החלק הצפוני של בלגיה בידי הגרמנים, ויצרה נתק בין הכוחות הבלגים (שהיו מרוכזים בצפון על פי התכנון הבלגי) ובין כוחות בעלות הברית. קו הגנה זה היה ארוך וקשה להגנה. ב-17 בנובמבר אימץ הפיקוד המשותף של בעלות הברית תוכנית שונה במקצת, שנקראה בשם "תוכנית דייל", ודיברה על פריסה לאורך נהר הדייל, מזרחית לבריסל, בחזית שאיחדה את כוחות בעלות הברית עם הכוחות הבלגים, והייתה עדיפה מבחינה פוליטית שכן היא כללה בתוכה חלק גדול יותר של בלגיה. תוכנית דייל הייתה תלויה במספר גורמים, שהיוו תנאי להצלחתה. הראשון היה השלמת פריסת צבאות בעלות הברית בקו ההגנה המתוכנן לפני שהצבא הגרמני יצליח להגיע אליו. גורם נוסף היה יצירת מטריית הגנה אווירית יעילה, שתמנע מחיל האוויר הגרמני לשבש את תנועת הכוחות הצרפתיים והבריטיים לקו נהר דייל.
גמלאן הסביר את ההיגיון שעמד מאחרי התוכנית בכך שהוא מצפה לריכוז הכוחות הניידים של הצבא הגרמני בשטח בלגיה. כוחות אלו לא יוכלו לתקוף את קו מאז'ינו הבלתי חדיר, ולא יהיה זה נבון מצידן להתעמת עם הריכוז של דיוויזיות העילית הצרפתיות במערב בלגיה. לכן גמלאן הניח, שהגרמנים ימקדו את התקפתם בתפר שבין קו מאז'ינו לבין ריכוז צבאות בעלות הברית במערב בלגיה. הוא חשב, שהגרמנים לא ינסו להבקיע דרך קו ההגנה הצרפתי המבוצר על נהר המז, ולכן העריך שהמתקפה הגרמנית העיקרית תונחת בפער שבין עיקול נהר מז ליד העיר נאמור, ובין נהר הדייל, שכונה בשם "פער ז'מבלו". באזור זה אמורה הייתה להתרחש התנגשות השריון הגדולה אותה צפה גמלאן, ולכן הוא החליט לרכז בו מחצית מכוחותיו הניידים.
צבא הולנד
הצבא ההולנדי כלל 4 קורפוסים, דיוויזיה ממונעת 1, ודיוויזיית הגנה 1 שהייתה פרוסה בתחילת הקרב. הגנרל אנרי וינקלמן היה המפקד העליון של הצבא ההולנדי:
המתקפה המוטסת
בבוקר 10 במאי 1940 החלו כוחות הלופטוואפה בהפצצת שדות התעופה ההולנדיים, אולם נזהרו שלא לפגוע במסלולים בשדות תעופה. זמן קצר לאחר מכן החלו צנחנים וכוחות מוטסים גרמנים לנחות בשדות התעופה של האג, רוטרדם, מורדייק ודורדרכט.
הקרב על האג
על הדיוויזיה המוטסת ה-22 שכללה גם גדוד צנחנים, הוטלה המשימה לכבוש את שדות התעופה ואלקנבורג ואיפנבורג באזור האג, ומשם לפרוץ לעבר האג, לשבות את המלכה וילהלמינה ולכפות עליה כניעה. בנוסף, הוטלה על הדיוויזיה המשימה להשתלט על דרכי הגישה לאי דלפלדט, ובכך לשתק את ההנהגה הצבאית והמדינית ההולנדית, לרתק את הקורפוס ההולנדי ה-1 (שהיווה את העתודה האסטרטגית) ולמנוע נסיגה של כוחות הולנדיים לעבר מבצר הולנד.
המטוסים שהטיסו את יחידות הדיוויזיה פנו בתחילה לעבר הים הצפוני, כדי לגרום להולנדים לחשוב שהם בדרכם לתקוף את בריטניה, ולאחר מכן הם פנו לעבר הולנד ממערב, והנחיתו את הכוחות בשדות התעופה. עד מהרה פתחו הכוחות ההולנדיים, שנהנו מעדיפות רבה בחיל רגלים ובארטילריה, במתקפת נגד על הכוחות הגרמניים, ועד לשעות אחר הצהריים השתלטו מחדש על שדות התעופה, ודחקו את הכוחות הגרמניים לכפרים מסביב, תוך שהם גורמים להם אבדות רבות בציוד ובנפש. אובדן שדות התעופה הגביל ביותר את הבאת התגבורת בכוח אדם, בנשק ובציוד באזור האג דבר שחרץ את גורל המערכה ברמה הטקטית, אולם ברמה האסטרטגית השיגו הגרמנים את התוצאות המקוות, והצליחו לשבש את מנגנון הקשר והשליטה של ההולנדים, דבר אשר השפיע באופן חמור על ההנהגה הצבאית, וכן הצליחו לרתק את קורפוס העתודה ההולנדי, ולמנוע נסיגה מסודרת של הכוחות ההולנדים למבצר הולנד.
הקרב על רוטרדם
על דיוויזיית האוויר ה-7 הוטלה המשימה כיבוש הגשרים על נהר המאס והסתעפויותיו במורדייק, דורדרכט ורוטרדם, על מנת לחסוך את העיכוב והקזת הדם הרב, הכרוכים בפעולות צליחה וגישור של נהרות-איתן. תוכנית הדיוויזיה הייתה לכבוש על ידי גדוד מוצנח את שדה התעופה ואלהבן, ועל ידי שלשה גדודים להשתלט על הגשרים דלעיל, ולהנחית רגימנט מוצנח כדי שיכבוש את רוטרדם.
עם תחילת המתקפה נחתו 12 מטוסים ימיים בלב נהר המאס החדש, ובהם פלוגת חיילים, והשתלטו על גשר וילמסבורג. כעבור זמן קצר חברו אליהם יחידות הרגימנט המוטס ה-16 שנחת בשדה ואלהבן, ולאחר שסיימו להשתלט על הגשר החלו בחדירה אל תוך העיר רוטרדם שמצפון לנהר. הכוח ההולנדי באזור שהיה בעוצמת רגימנט התעשת עד מהרה, והצליח לבלום את הכוח הגרמני בראשית התקדמותו.
הקרב על מורדייק ודורדרכט
קו ההגנה הדרומי של מבצר הולנד התבסס על נהר המאס, ועל הדלתה שבשפכו אל הים הצפוני. בתוך השפך קיים אי גדול המחלק את הנהר לשתי זרועות; הזרוע הצפונית נקראת אודא-מאס, ואילו הדרומית נקראת הולנדיס-דיפ. על שתי הזרועות עוברים גשר כביש ומסילת ברזל, המחברים את דורדרכט (השוכנת על האי) אל מבצר הולנד (מצפון), ואת מורדייק (שמדרום לנהר) אל צפון בראבנט שבדרום הולנד.
השליטה בגשרים הללו הייתה חשובה לשני הצדדים; לגרמנים, כדי להבטיח חבירה מהירה עם דיוויזיית הפאנצר ה-9, ואילו להולנדים, כדי שיוכלו לשלוח עתודות ממבצר הולנד אל אזור בראבנט, ולאפשר חבירה אל כוחות בעלות הברית שיגיעו מכיוון בלגיה. בשל חשיבות הגשרים לא מיהרו ההולנדים לפוצץ אותם, ובכך אפשרו לגרמנים להשתלט עליהם.
עם שחר 10 במאי הוצנח גדוד צנחנים מופחת מדרום לדורדרכט, בעוד פלוגה נוספת הייתה אמורה לצנוח משני עברי גשרי דורדרכט ולהשתלט עליהם. אולם, לרוע המזל הוצנחה הפלוגה מדרום לגשרים, בתוך שטח הריגה מתוכנן מראש, ובעקבות כך ספגה אבדות כבדות, ולאחר שהמ"פ נהרג, נפלו בשבי מרבית אנשי הפלוגה. מאידך, גדוד הצנחנים הצליח להשתלט על שדירה הולנדית ממונעת, הבקיע את דרכו לעבר הגשרים והשתלט עליהם, תוך שאנשיו מחסלים בדרכם מצדיות בטון רבות בהם התבצרו ההולנדים.
באותה העת צנח הגדוד ה-1 מרגימנט הצנחנים ה-1 באזור גשרי מורדייק, שאורכם היה 1.5 ק"מ ואשר הוגנו על ידי גדוד הולנדי, ואשר הופצצו עם שחר על ידי מפציצי שטוקה, תוך שפלוגה אחת נוחתת מצפון לגשר ו-2 פלוגות מדרום לו. הגרמנים ניצלו את גורם ההפתעה, ועד מהרה השתלטו על הגשר, תוך שהם משתמשים בשבויים הולנדים כמחסה, וירי כלפי קצינים הולנדים שסירבו להורות לפקודיהם להפסיק את האש.
ב-11 במאי החלה דיוויזיה ממונעת צרפתית בתנועה לעבר גשרי מורדייק, ובשל כך הוזעקו מטוסי הלופטוואפה להדוף את הכוח הצרפתי. המטוסים הגרמניים שנהנו מעליונות אווירית גמורה, תקפו ללא הרף את הכוח הצרפתי והנחילו לו אבדות כבדות. בשל האבדות הכבדות שספגו, ובשל תנועת רגימנט האס אס הממונע לעבר הגשרים, נסוגו הצרפתים ונערכו להגנה מדרום לברדה.
אף לאחר כיבוש הגשרים המשיכו ההולנדים בניסיונותיהם לכבוש מחדש את הגשרים. ממערב לקו דורדרכט-מורדייק החזיקו ההולנדים 6–8 גדודים, עם כמה סוללות תותחים, ומשימתם הייתה להגן על מבצר הולנד מדרום. מפקד הכוח ההולנדי פוצץ את גשרי האודא-מאס, כדי למנוע מהגרמנים להסתייע בכוח הצנחנים שבוואלהאבן. נהר קיל, המחבר בין שתי זרועות המאס, הפריד בין הצנחנים הגרמנים בדורדרכט ומורדייק ממזרח לנהר, לבין הכוח ההולנדי ממערב לנהר. גשר מורדייק נמצא בטווח תותחי ההולנדים שממערב לנהר, אולם מכשול המים מנע מהם מלצאת למתקפה עליו, ולכן הם הסתפקו בתפיסת עמדות ממערב לנהר.
ב-12 במאי חברו כוחות השריון הגרמנים לכוחות הצנחנים שבגשרים, אולם עד מהרה החלו ההולנדים להפגיז את הגשרים ואת הכוחות הצולחים. הגרמנים דרשו סיוע אווירי, ואכן במהלך הערב תקפו מטוסי שטוקה את סוללות התותחים והשתיקו אותם. בלילה צלחו הכוחות את הגשר, אולם למחרת שוב הפגיזו ההולנדים את הגשרים בתותחיהם הנותרים, ושוב נחלץ הלופטוואפה לעזרת הכוחות.
בעיר דורדרכט עצמה התנהלו קרבות קשים בין גדוד הצנחנים הגרמני שהגן על הגשר, לבין שני גדודים הולנדיים מהדיוויזיה הקלה, אולם הצנחנים הגרמנים החזיקו מעמד עד לחבירה עם כוחות השריון ב-13 במאי.
המתקפה הקרקעית
בתחילת המתקפה חולקה הארמייה ה-18 לשני קורפוסים; הקורפוס ה-10 שמצפון לריין כלל את דיוויזיית הפרשים ה-1, רגימנט האס אס לייבשטנדרטה והדיוויזיות ה-207 וה-227, ואילו הקורפוס ה-26 שמדרום לריין כלל את דיוויזיית הפאנצר ה-9, רגימנט האס אס דר פיהרר והדיוויזיות ה-254 וה-256. כמו כן כללה הארמייה את מפקדת הקורפוס ה-39, ואת הדיוויזיות ה-208 וה-225.
הלחימה מצפון לריין הייתה קצרה, מכיוון שההולנדים פינו למעשה את האזור, ודיוויזיית הפרשים ה-1 השתלטה עליו תוך פחות מ-48 שעות.
ההולנדים פוצצו את כל הגשרים שעל האייסל, אך הרס זה לא עיכב את התקדמות הגרמנים אלא בשעות מספר. הדיוויזיה ה-227 מתוגברת על ידי רגימנט ממונע של האס אס, הצליחה לפרוץ בזוטפן, בעוד הדיוויזיה ה-207, מתוגברת אף היא על ידי רגימנט ממונע של האס אס, הצליחה לפרוץ באזור ארנהם. באותה העת החזיק עיקר הכוח ההולנדי לאורך קו פייל, ולמרות התקפות גרמניות עזות שנערכו מצפון לריין, החזיקו ההולנדים מעמד עד ליל ה-13 במאי, אז נסוגו להגנת חזית המזרח של מבצר הולנד, בה החזיקו עדיין בעת הכניעה ב-14 במאי.
באותה העת התרחשה הלחימה העיקרית מדרום לריין. לקראת המתקפה הוקמה יחידה סודית, שכללה 80 גרמנים דוברי הולנדית ו-30 נאצים הולנדים, אשר צוידו במדים של המשטרה הצבאית ההולנדית. על היחידה בפיקוד לוטננט ואלטר, הוטלה המשימה לכבוש את גשרי המאס והוואל, והיא כונתה בשם הסוס הטרויאני.
ברוב הגשרים נכשלו הגרמנים במשימתם, מכיוון שההולנדים שהוזהרו על המתקפה הצפויה פוצצו את הגשרים. אולם, בגאנפ הצליחו שני נאצים הולנדים וגרמני אחד עם מדים הולנדיים להפתיע את המשמר בקצהו המזרחי, ולאחר מכן חצו לוטננט ואלטר ו-11 מאנשיו את הגשר והשתלטו על קצהו המערבי. הכוח הקטן החזיק בגשר כמה שעות, עד שחבר אליו עיקר הכוח התוקף.
מכיוון שנהר המאס היווה מכשול לכל אורך החזית, עיכב אלברט וודריג, מפקד הקורפוס ה-26 את כוחות השריון ביום הראשון, ושלח רק את יחידות הרגלים. הדיוויזיה ה-254 חדרה מדרום לניימכן, וחצתה את תעלת המאס-ואל בהאטרט, שם לא נהרס הגשר לחלוטין. מאידך, הדיוויזיה ה-256 שלחה רכבת משוריינת ורכבת משא עם כוחות רגלים על גבי גשר הרכבת בגאנפ, אותו תפסה יחידתו של לוטננט ואלטר. הרכבות חדרו כ-15 ק"מ דרך קו פייל ממערב למיל, וכוחות הרגלים תקפו את ביצורי ההולנדים מהעורף.
עד הצהריים הצליחו הכוחות הגרמנים להבקיע דרך המאס בנקודות שונות באזור גאנפ-ניימכן, וההולנדים נסוגו לקו פייל, אשר חלק מביצוריו כבר נתפסו על ידי הגרמנים. באזור מיל התפתחו קרבות קשים, והגרמנים אשר נעזרו בארטילריה כבדה ובמטוסי שטוקה, גרמו לנסיגת ההולנדים לעבר מבצר הולנד בליל 11 במאי.
בבוקר 11 במאי עברו דיוויזיית הפאנצר ה-9 ורגימנט האס אס הממונע את גשר גאנפ, ועד מהרה החלו הכוחות ההולנדים, שהיו חשופים לתקיפות אוויריות, וכמעט לא היו מצוידים בנשק נ"ט, להתמוטט. הכוחות הגרמניים התקדמו במהירות מערבה, תוך שהם נתקלים בהתנגדות קלה בלבד. שדירה אחת פנתה לעבר מורדייק, בעוד ששדירה נוספת פנתה לעבר טילבורך.
עד מהרה כבשו הגרמנים את מערך ההגנה הדרומי של מבצר הולנד, ובתוך מעט יותר מ-48 שעות הם השתלטו על כל מעברי הנהרות והתעלות העיקריים.
משנואשו ההולנדים מקבלת סיוע מבעלות הברית, הם החלו בדיונים עם הגרמנים על כניעה. ב-14 במאי פתחו הגרמנים, שקצרה רוחם להעביר את כוחותיהם לצרפת, בהפצצה קשה על רוטרדם. בהפצצה נהרס מרכז רוטרדם כמעט לגמרי, 900 מתושבי העיר נהרגו ו-80,000 תושבים נותרו ללא קורת גג. ההפצצה הקשה ואיום הגרמנים להפציץ אף את ערי הולנד האחרות, הביאה את הממשלה ההולנדית להיכנע, ב-15 במאי על מנת שגורל יתר עריה של הולנד לא יהיה כגורל רוטרדם.
יומיים לפני כניעת הולנד, כאשר היה ברור כי גורלה נחרץ, פונתה וילהלמינה, מלכת הולנד ומשפחתה באמצעות משחתת בריטית אל בריטניה. וילהלמינה רצתה להישאר בהולנד ולתאם את ההתנגדות לפולש מאזור זיילנד שהיה קשה יותר לכיבוש, אך תוכניות אלו לא יצאו לפועל, שכן אזור זיילנד הותקף על ידי הלופטוואפה ולא נחשב עוד לבטוח, וזאת לאחר שכאשר עלתה וילהלמינה על המשחתת הבריטית הייתה בטוחה שזו תיקח אותה לזיילנד. לא נותר לווילהלמינה אלא לקבל את הצעת המלך ג'ורג' השישי למקלט מדיני, בתקווה שתוכל לשוב להולנד מוקדם ככל האפשר.
לאחר מכן
בעקבות התבוסה ההולנדית הקימה המלכה וילהלמינה ממשלה גולה (הממשלה הגולה ההולנדית) בבריטניה. הכיבוש הגרמני החל באופן רשמי ב-17 במאי 1940, ולמעט דרום המדינה ששוחררה במהלך מבצע מרקט גארדן בספטמבר 1944, רוב המדינה נותרה תחת כיבוש גרמני עד 5 במאי 1945. במהלך הכיבוש נהרגו יותר מ-210,000 תושבי הולנד, ביניהם 104,000 יהודים ומיעוטים אחרים. עוד 70,000 נוספים מתו מתוצאות עקיפות, כגון תזונה לקויה או שירותים רפואיים מוגבלים, ובנוסף הרעב בהולנד בחורף 1944–1945 שהתרחש בחורף 44–45 השפיע לרעה על כל תושבי הולנד, וגרם למותם של 18,000 תושבים.
הרפובליקה הדרום-אפריקאית
הרפובליקה הדרום-אפריקאית (בהולנדית: Zuid-Afrikaansche Republiek, או בקיצור ה-ZAR, באפריקאנס: Suid-Afrikaanse Republiek), ידועה גם בשם רפובליקת טרנסוואל, הייתה מדינה עצמאית שהתקיימה במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 בשטחי דרום אפריקה של ימינו.
רפובליקת טרנסוואל השתרעה על פני קרוב למאתיים אלף קילומטרים בחלקה הצפוני של דרום אפריקה המודרנית, מעברו הצפוני של נהר נהר הוואל, כאשר מעבר לו מדרום שכנה מדינת אורנג' החופשית. ממזרח היא קיימה גבול ארוך עם מוזמביק הפורטוגזית, ומצפון וממערב עם מושבת רודזיה הבריטית. בנוסף היו לרפובליקה הדרום-אפריקאית גבולות מצומצים יחסית עם שתי מושבות בריטיות נוספות: בדרום מערב עם מושבת הכף ובדרום מזרח עם מושבת נטאל. בירת המדינה והעיר הגדולה ביותר בה הייתה פרטוריה, הממוקמת בדרום המדינה, על אם הדרך לכיוון בלומפונטיין. בנוסף לפרטוריה הבירה, במהלך יובל שנות קיומה הקימו בה תושביה למעלה משמונים עיירות וכפרים, כשהגדולה מכולם הייתה העיר יוהנסבורג, אשר בשנותיה המאוחרות של הרפובליקה אף האפילה על פרטוריה. בשיאה, לקראת סוף המאה ה-19, התגוררו ברפובליקה הדרום-אפריקאית קרוב ל-300 אלף תושבים. אוכלוסיית הרפובליקה כללה בעיקר חברת איכרים כפרית, דוברת הולנדית ואפריקאנס, שמרנית ונוצרית פרוטסטנטית. הרפובליקה הדרום-אפריקאית קיימה פוליטיקה פנימית המבוססת על משטר רפובליקני דמוקרטי, לרבות מערכות בחירות סדירות ומערכת משפט מרובדת. היה לה מטבע משלה, צבא עצמאי ומוסדות תרבות; מערכות חינוך ובריאות; רשת מסילות רכבת וכיוצא באלו.
למרות התפתחותה המהירה בעשורים הראשונים לקיומה, היא הייתה רחוקה מלהוות תחרות לעושרה ועוצמתה של האימפריה הבריטית, אשר שלטה ברודזיה הכף ונטאל הסמוכות. על רקע מאבקים טריטוריאליים שונים עם האימפריה ידעו היחסים בין המדינות מתיחות מתמדת, אשר הגיעה לשיאה עם פרוץ מלחמת הבורים. בסוף מלחמה זו, בשנת 1902, הרפובליקה הדרום-אפריקאית הובסה וחדלה מלהתקיים. בניגוד ליחסיה עם בריטניה, יחסיה עם מדינות כמו הולנד - מדינת האם שלה, מדינת אורנג' החופשית - מדינה אחות שלה, וגרמניה - היריבה הראשית של הבריטים באזור, היו טובים בדרך כלל והיוו כר פורה לשיתוף פעולה.
לאחר קיצה של המדינה, הקימה האימפריה הבריטית על חורבותיה את מושבת טרנסוואל, אשר התקיימה עד שנת 1910. באותה השנה, עם הקמת איחוד דרום אפריקה שטחי הרפובליקה הדרום-אפריקאית שולבו באיחוד תחת פרובינציית טרנסוואל. עם נפילת האפרטהייד בשנת 1994 שטחי פרובינציית טרנסוואל הפכו לפרובינציות לימפופו, מפומלנגה וחאוטנג, כמו גם לחלקים משטחי הפרובינציה הצפון-מערבית וקוואזולו-נטאל.
רפובליקה בורית עצמאית
בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-19 החל גל נדודים גדול של משפחות מתיישבים בורים ממושבת הכף (בקצה הדרומי של יבשת אפריקה) צפונה לעומק היבשת, על רקע חיכוכים עם השלטון הבריטי במושבה. הבורים חיפשו אחר שטחים חופשיים משלטון בריטי, בהם יוכלו להתיישב ולקיים את אורח חייהם המסורתי של עבודת אדמה ואמונה בתנ"ך. עם מציאת השטחים המתאימים, הצליחו ללא קושי להביס את שרידי שבטי הילידים שישבו במקום, ולהתיישב בו. ב-1852 הגיעו כמה אלפי משפחות בוריות להסכם עם השלטון הבריטי על הכרה בעצמאותו של האזור שמצפון לנהר ואל, שטח שנקרא טרנסוואל (= מעבר לוואל). במקביל, הכירו הבריטים בעצמאות האזור שבין הנהרות ואל ואורנג', שם הוקמה מדינת אורנג' החופשית.
ב-1856 הכריזו הבורים על שטח טרנסוואל כרפובליקה, בשם הרפובליקה הדרום אפריקנית (בהולנדית: Zuid-Afrikaansche Republiek - ZAR, שם שאין לבלבל בינו לבין רפובליקת דרום אפריקה - היא מדינת דרום אפריקה המודרנית). כבירת המדינה הוכרזה העיר פרטוריה.
הרפובליקה הדרום אפריקנית נהנתה מעצמאות במשך שני עשורים, עד שב-1877 הכריזה האימפריה הבריטית על סיפוח טרנסוואל, בעילה הרשמית של הגנת הבורים מפני ממלכת הזולו ההולכת ומתעצמת, עם צבאה החזק באזור. הבורים סירבו לראות בסיפוח הבריטי ישועה, והתמרדו. ב-16 בדצמבר 1880 הכריז המנהיג הבורי פול קרוגר על עצמאותה המחודשת של הרפובליקה הדרום אפריקנית, דבר שנתן את האות לפרוץ "מלחמת העצמאות של טרנסוואל", הידועה גם כ"מלחמת הבורים הראשונה". לאחר מספר חודשי לחימה הצליחו כוחות הקומנדו של הבורים הנחושים להביס את הצבא הבריטי האימפריאלי. ב-1881 נחתמה "אמנת פרטוריה" המכירה בשלטונם העצמי של הבורים, וב-1884 אושררה עצמאותם ב"אמנת לונדון", המכירה בעצמאות הרפובליקה הדרום אפריקנית, עם הסדרים הנותנים לבריטים שליטה מסוימת בכלכלה וביחסי החוץ של המדינה.
ב-1886 התגלו מרבצי הזהב הגדולים והעשירים בעולם בשטח טרנסוואל, באזור אגן ויטווטרסראנד שמדרום לפרטוריה. הבהלה לזהב החלה, עם רבבות מהגרים הזורמים לאזור ביניהם מתיישבים בריטים ממושבת הכף, פועלים שחורים מבין ילידי האזור, וכן מהגרים רבים מאירופה. במרכז שונית הזהב פרצה וצמחה במהירות העיר יוהנסבורג, שאוכלסה בעיקר במהגרים זרים שבמהרה עברו במספרם את מספר הבורים המקומיים. חילוקי הדעות והחיכוכים בין השלטונות הבוריים ובין התושבים הזרים (ובעיקר הקבוצה הדומיננטית של בעלי זיכיונות הכריה הבריטים) לא איחרו לבוא, ושימשו עילה לבריטים לנסות שוב להשתלט על שטחי הבורים ולספחם לאימפריה בטרם יעשו זאת אימפריות אירופיות אחרות. לאחר שנכשלו כל המאמצים הדיפלומטים למנעה, פרצה ב-1899 מלחמת הבורים השנייה, בה נלחמו זו לצד זו טרנסוואל ומדינת אורנג' החופשית נגד האימפריה הבריטית.
הבריטים הגיעו הפעם מוכנים יותר למערכה, לאחר גיוס כוחות נרחב מכל רחבי האימפריה. לאחר חודשים אחדים של הצלחות צבאיות לבורים גברה העוצמה האימפריאלית, הבורים ניגפו ושטחיהם נכבשו על ידי הבריטים. מלחמת הגרילה שניסתה האוכלוסייה הכבושה לנהל כנגד הכובש הבריטי דוכאה ביד חזקה, תוך שימוש בטקטיקת אדמה חרוכה ומאסר אוכלוסייה אזרחית במחנות ריכוז. בתום המלחמה בשנת 1902 נותרה אדמת טרנסוואל חרוכה וחרבה, ואוכלוסייתה מובסת ומושפלת. הבריטים לקחו על עצמם את פיצוי האוכלוסייה ושיקום הכלכלה, בעיקר תעשיית המכרות.
חלוקה מנהלית
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 חולקה הרפובליקה הדרום-אפריקאית ל-17 מחוזות מנהליים.
רשויות השלטון
במידה רבה המשטר ברפובליקה הדרום-אפריקאית היה נשיאותי, היות שנשיא הרפובליקה היה למוסד החשוב והסמכותי ביותר בפוליטיקה המקומית. אחת לחמש שנים נערכו בחירות ישירות לנשיאות וכך יכלו בעלי זכות ההצבעה ברפובליקה להשפיע על עיצוב עתידם. הנשיא היה ראש הרשות המבצעת. חברי ממשלתו, אשר נקראו חברי "הוועד המנהל" (Uitvoerende Raad), מונו על ידיו אך הם דרשו את אישור הפרלמנט, "מועצת העם" (Volksraad). מועצת העם נבחרה בתורה לתקופת כהונה של כארבע שנים בדרך כלל, באופן דומה לבחירות לנשיאות. מלבד תפקידה בבקרה על הממשלה, היא עסקה גם בחקיקה, כיאה לכל פרלמנט. בעלי זכות הבחירה בבחירות למועצה ולנשיאות היו אזרחים גברים מעל גיל 16, או מהגרים לבנים בעלי רכוש מעל גיל 30.
מערכת המשפט של הרפובליקה כללה היררכיית ערכאות מסודרת כאשר בכל אחד מ-17 מחוזותיה עמד בית משפט מחוזי. בראשות כל בית משפט מחוזי עמדו בין ארבעה לשישה שופטים, כאשר שיטת השפיטה עשתה לרוב שימוש בחבר מושבעים. בראשות בתי המשפט המחוזיים, עמד בית המשפט העליון בפרטוריה, אשר כלל שלושה שופטים.
Tonight
Tonight הוא אלבום אולפן של המוזיקאי דייוויד בואי משנת 1984.
באלבום מתארחים הזמרת טינה טרנר בשיר הנושא, ואיגי פופ בשיר Dancing with the Big Boys. כמו כן כלולה בו גרסת כיסוי של בואי לשיר God Only Knows של להקת The Beach Boys.
ציפורת
ציפורי (באנגלית: Big Bird - ביג בירד) הוא דמות מתוכנית הטלוויזיה "רחוב סומסום" שהופקה לערוץ PBS בארצות הברית. את הבובה של ציפורת אייש בעבר קרול ספיני בין השנים 1969-2018 (וכשספיני חלה במהלך העונה הראשונה דניאל סיגרן החליף אותו ). החל מ-2018, לאחר שספיני פרש, מאייש אותה מאט ווגל.
ציפורת הוא ציפור צהובה וגדולה, בגובה 2 וחצי מטרים, דמוית אדם, שאינה מסוגלת לעוף. ציפורת הוא ידידותי, רגיש, סקרן, נאיבי, חביב, והוא נהנה ללמוד דברים חדשים ולרכוש חברים חדשים. ציפורת גר ברחוב סומסום בקן ענק, בסמיכות לפח האשפה של אוסקר.
החבר הכי הטוב של ציפורת הוא חבר דמיוני דמוי ממותה בשם מר סנאפאלאפגוס (Mr. Snuffleupagus), אותו ציפורת מכנה "סנאפי", ואשר רק ציפורת מסוגל לראות. בפרקים מאוחרים יותר התברר כי מר סנאפאלאפגוס אמיתי וגם אחרים יכולים לראות אותו, כדי לעודד ילדים לספר למבוגרים על דברים שהם חוששים שלא יאמינו להם, בפרט פגיעות מיניות. בסדרת ספרי רחוב סומסום המתורגמים לעברית, מר סנאפאלאפגוס קרוי אף ארוכוס או חידקוני (במלון של רחוב סומסום).
בשנת 1994 קיבל ציפורת כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
דמותו של ציפורת לא הופיעה בגרסאות הישראליות של תוכנית הטלוויזיה "רחוב סומסום" שהופקו עד הספיישל בנושא זכויות ילדים ששודר באמצע שנות התשעים בחינוכית והופעותיו הורחבו בגרסאות ששודרו בערוץ הופ!. מתחילת שנות האלפיים. דמותו של ציפורת מוחלפת בכל הגרסאות המקומיות של רחוב סומסום שמופקות ברחבי העולם, ובגרסה הישראלית היא הוחלפה בדמותו של קיפי בן קיפוד. במהדורות העבריות של ספרי "רחוב סומסום", שפורסמו בישראל ברבע האחרון של המאה ה-20, הדמות כונתה ציפורת והפכה לנקבה.
בתרגומים העבריים של הסדרה ציפורת כונתה ציפור גדולה (בספיישל ששודר בחינוכית) וציפורי (בערוץ הופ!).
ההתייחסות לציפורת בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012
במהלך עימות הבחירות הנשיאותי הראשון, ב-3 באוקטובר 2012, המועמד לנשיאות ארצות הברית מיט רומני, השתמש בציפורת כדוגמה לאחד מהדברים הרבים שבכוונתו לקצץ כדי לצמצם את הגירעון בתקציב הפדרלי. רומני ציין בפני המנחה, ג'ים לרר, "אני אוהב אותך, אני אוהב את רחוב סומסום, אני אוהב את ציפורת, אבל אני לא רוצה להמשיך ללוות כסף מהסינים כדי לממן את זה".
בעקבות כך מטה הבחירות של ברק אובמה הפיץ סרטון פרסומת סאטירי בו ציפורת מתואר כ"גאון מרושע" ו"האיום על הכלכלה שלנו", ומתאר את רומני כמי שעסוק יותר בהתמקדות בציפורת מאשר בפושעי צווארון לבן כמו ברני מיידוף וקנת' ליי.
בעקבות כך המלכ"ר של Sesame Workshop אשר אחראי להפקת רחוב סומסום פרסם בקשה לשני המתמודדים, שיסירו את דמויות רחוב סומסום מחומרי התעמולה שלהם. במקביל, באתר של Sesame Workshop נכתב: "Sesame Workshop הוא ארגון א-מפלגתי, ללא מטרות רווח, ואנחנו לא בוחרים מועמד מועדף או לוקחים חלק בקמפיינים פוליטיים".
תא עצב
תָּא עָצָב (בלעז: נוֹיְרוֹן או נֵירוֹן, Neuron) הוא תא שנמצא במערכת העצבים ומשמש כיחידת התפקוד הבסיסית שלה. תאי עצב נמצאים במערכת העצבים הסומטית, במערכת העצבים האוטונומית, וכן קיימים תאי עצב כחלק ממערכת העיכול, כרשת מסועפת בדופן המעי.
תאי העצב מסוגלים ליצור דחפים עצביים כתגובה לגירויים מסוימים ולתקשר באמצעותם עם תאים אחרים, דרך הסינפסה המקשרת ביניהם. באופן זה, כל אחד מתאי העצב קולט מידע, מעבד אותו ומעביר אותו לתאים אחרים בגוף, כמו גם לבלוטות ולשרירים.
תפקיד ומבנה
תפקידו של תא העצב הוא לקלוט, לעבד ולהעביר מידע באמצעות אותות אלקטרו-כימיים.
המבנה של תא העצב מותאם לתפקיד זה. באזורים שונים של המוח או הגוף קיימים הבדלים בצרכים התפקודיים וניתן לראות הבדלים מסוימים בין המבנה של תאים שונים. עם זאת, ישנם מאפיינים המשותפים לכל תאי העצב.
באופן כללי, תא עצב אופייני מורכב מגוף התא ושלוחותיו. לשלוחות התא יש תפקיד מרכזי בהעברת המידע העצבי והן כוללות את האקסונים והדנדריטים. במרבית התאים בבעלי החוליות הדנדריטים הם שלוחות התא עליהן מתקבל רוב הקלט ועובר סכימה, והפלט מועבר דרך האקסון לתאי המטרה. האקסון מסתיים באתרים הקדם-סינפטיים שם משתחרר המוליך העצבי אל המרווח הסינפטי.
תאי העצב הם מערכת הניתנת לשפעול. כאשר נחצה סף פנימי מסוים תא העצב "יורה" ואז מאתחל את עצמו כהכנה לאירוע נוסף של חציית הסף. תא עצב יכול להישאר במצב מנוחה במשך זמן רב. ניתן להפעיל אותו רק בעקבות גירוי מתאים. לצורך שפעול של תא עצב מסוים על הגירוי לגרום לשינויים במתח החשמלי של קרום התא, כך שיעבור את מתח המנוחה שלו.
חלקי תא העצב
תאי העצב מקיימים התמחות תפקודית של חלקים שונים בתא: גוף התא, הדנדריטים והאקסונים.
סוגי תאי עצב
כתוצאה מגיוון התפקודים המבוצעים בידי תאי העצב בחלקים שונים של מערכת העצבים קיים מגוון רחב של צורות, גדלים, ותכונות חשמליות לתאי העצב. לדוגמה, קוטר גוף התא יכול לנוע מ-4 עד 150 מיקרון. ניתן לסווג את תאי העצב על פי קריטריונים שונים.
חלוקה מבנית לפי מבנה הדנדריטים
היסטורית, ניתן היה לזהות את גוף התא והעץ הדנדריטי בשל עוביים הגדול יחסית, ותאי עצב באזורים שונים של המוח חולקו לפי המבנה שניתן היה לזהות. למשל, בקליפת המוח של היונקים מבדילים בין תאים פירמידליים המתאפיינים בדנדריט הארוך הנשלח כלפי שטח הפנים של הקליפה בנוסף לעץ הדנדריטי סביב גוף התא, ותאי כוכב (stellate cells) המתאפיינים בעץ דנדריטי הנפרש סביב גוף התא, ללא כיוון מרחבי ברור.
יאן בסטיאנס
יאן בסטיאנס (בהולנדית: Jan Bastiaans; 27 במאי 1917 – 31 באוקטובר 1997) היה נוירולוג ופסיכיאטר הולנדי, פרופסור לפסיכיאטריה באוניברסיטת ליידן. בסטיאנס התמחה בטיפול בניצולי השואה באמצעות טיפול בטראנס בהשפעת סמים. עם מטופליו נמנה הסופר הישראלי ניצול השואה יחיאל די-נור (ק. צטניק).
תא עצב
חלוקה מבנית לפי אורך האקסונים
ניתן לחלק את תאי העצב לכאלה ששולחים אקסון מהאזור בו נמצא גוף התא לאזור אחר במערכת העצבים המרכזית. באנגלית הם מכונים (projection cells) או תאי גולג'י מסוג 1 (Golgi cells I type). לעומתם, האקסונים של תאי עצב אחרים נשארים באותו אזור בו נמצא גוף התא. אלו מכונים "תאים מקומיים", אינטרנוירונים או תאי גולג'י מסוג 2 (Golgi cells II type).
חלוקה תפקודית
אופן הפעולה וההשפעה של תא עצב מסוים תלוי בין היתר בתאים שאליהם הוא מקושר. תאי עצב יכולים להתקשר לא רק אל תאי עצב אחרים, אלא גם אל תאים במערכות שונות בגוף. באופן זה תאי העצב מאפשרים למערכת העצבים לקבל מידע על הסביבה ולהשפיע על תגובת האורגניזם באופן מסתגל. על פי חלוקה תפקודית ניתן לחלק תאי עצב לשלושה סוגים עיקריים:
יאן בסטיאנס
ראשית חייו ומלחמת העולם השנייה
בסטיאנס נולד למשפחה נוצרית ברוטרדם בהולנד, בן למנהל בית ספר, שהיה פעיל שלום. הוא למד רפואה באוניברסיטת אמסטרדם עד הפלישה הגרמנית להולנד ב-1940 שבה סולקו מרצים וסטודנטים יהודיים מהאוניברסיטה. הוא הושעה מהלימודים וירד למתחרת. במהלך זריקה שקיבל במסגרת הליך רפואי, נפגע עצב ברגלו והוא נאלץ לוותר על חלומו להיות מנתח ועל תפקיד פעיל בתנועת המחתרת ההולנדית. הצליעה ברגלו השמאלית, הביאה למפח נפש שגרר במשך כל חייו על כך שלא לחם באופן פעיל נגד הנאצים. את השנים האחרונות של מלחמת העולם השנייה, העביר בחווה באזור חרונינגן, ממנה שידר ברדיו ללוחמי המחתרת. בחורף 1944, לאחר פטירת אביו, חזר בסטיאנס עם אשתו הצעירה ושני התאומים לבית המשפחה. בעליית הגג של הבית, הסתירה המשפחה, זוג יהודים. האחים של יאן ובנות זוגם, חזרו אף הם הביתה, ועד סוף המלחמה התגוררו בבית 14 אנשים.
תא עצב
חלוקה לפי המוליך העצבי המופרש
השפעתו של תא העצב נקבעת בעיקר על ידי המוליך העצבי אותו מפריש התא. מבחינה זו, תאים המפרישים גלוטמט כמוליך עצבי יקראו "תאים גלוטמטרגיים" והם יהיו בעלי השפעה מעוררת על תאי המטרה שלהם, בעוד שתאים המפרישים GABA יכונו "תאים גבארגיים" והם יהיו בעלי השפעה מעכבת על תאי המטרה שלהם. (ראה סינפסות). יש לזכור כי כל תא עצב מפריש מוליך עצבי עיקרי אחד, אבל מקבל מידע מסוגי תאים שונים המפרישים מוליכים עצביים אחרים.
יאן בסטיאנס
ראשית חייו ומלחמת העולם השנייה
במהלך הרעב הגדול של חורף 1945 בהולנד, נפגעה אחת התאומות של בסטיאנס מהתזונה הלקויה, פגיעה מוחית והפכה למוגבלת במשך כל חייה, עד למותה. עבודת התזה שהגיש ב-1957, עסקה ב"השלכות פסיכוסומטיות של דיכוי והתנגדות".
תא עצב
חפיפה בין החלוקות השונות
החלוקות השונות של תאי העצב יכולות לחפוף זו את זו. למשל, בקליפת המוח אנחנו יודעים היום כי התאים הפירמידליים הם גם גלוטמטרגיים, וגם בעלי אקסון ארוך הנשלח לאזורי מוח אחרים. לעומת זאת, רוב תאי הכוכב בקליפת המוח הם גבארגיים, ובעלי השפעה מעכבת על סביבתם.
יאן בסטיאנס
קריירה
בסטיאנס עבד במרפאה הפסיכיאטרית ילחרסמה שנפתחה ב־1902 באחוזה כפרית בעיירה אוחסטכסט שבסמוך לאוניברסיטת ליידן. מרבית המטופלים טופלו בשיטות מסורתיות כגון פסיכואנליזה אך במקרים חמורים, נעזר בסטיאנס בטיפול באמצעות LSD. הטיפול הורכב משני חלקים כאשר במפגש הראשון, קיבל המטופל את זריקת הסם וחווה מחדש את האירוע הטראומטי. הפרופסור ועוזריו שיחזרו את האירוע ואף שימשו כדמויות פעילות במפגש בהנחייתו. הצוות השתמש בטכניקות מעולם הפסיכודרמה כדי להציף זכרונות ומצבים רגשיים ואף נהג להשמיע מארשים נאציים ולהציג בפניהם סמלים נאציים. לרוב, בסטיאנס גילם את הדמות שממנה המטופל פחד, כגון מפקד המחנה ואחת האחיות הייתה הטיפוס הדואג והמכיל. במפגש ההמשך, כעבור מספר ימים, נותחה הקלטת האירוע במשותף עם המטופל. בממוצע המטופלים עברו כ-7 חוויות באמצעות שימוש בסם. חלקן, אף הגיעו ליותר מעשרים שימושים.
תא עצב
התפתחות תאי עצב
התפתחות של תאי העצב מושפעת משני גורמים עיקריים: התורשה והסביבה.
יאן בסטיאנס
קריירה
בסטיאנס סבר שהמשותף ליהודים בהולנד היא תסמונת מחנות הריכוז (מכונה גם Survivor's Guilt), שדמתה לתסמינים שתיארו אנשים שחיו בשבי הגרמני. בתסמונת זו, חווים תחושות של חוסר אונים, קהות רגשית, רגזנות וחרדה ובסטיאנס קישר בין ההיבט הנפשי לבעיות רפואיות פיזיות שהתפתחו אצל הנפגעים לאחר שנים. לממצאיו היו השלכות לגבי זכאותם של ניצולים בקבלת פיצויים והזכאות לפנסיית מלחמה עבור לוחמי המחתרת. בתחילה טיפל בסטיאנס באמצעות פסיכואנליזה ובהמשך באמצעות סודיום פנטוטל ופנטוברביטל שגרם להאטת קצב הלב ופגע בבריאות המטופלים. ב-1962 החל להשתמש בLSD שקנה בשווייץ עד שב-1966 הוחמרו "חוקי האופיום" בהולנד והLSD הפך ללא חוקי. הנסיך ברנרד, בעלה של מלכת הולנד יוליאנה שניסה לשקם את תדמיתו לאחר שהיה חבר המפלגה הנאצית והצטרף לאס אס, ניסה לטהר את שמו וסייע לבסטיאנס בהשגת פטור מחוק האופיום ותמך במשוקמי טראומות המלחמה. ב-1972, העיד בסטיאנס נגד שחרורם של שלישיית ברדה (הו'), שלושת פושעי המלחמה הגרמנים האחרונים שנכלאו בהולנד. הוא טען שחנינתם תעורר את הטראומות המודחקות ביהודי הולנד. בהמשך השנה שודר הסרט "האם אתה מבין עכשיו למה אני בוכה?" בו הציג בסטיאנס את משנתו לגבי תסמונת מחנות הריכוז והציג טיפול באיש המחתרת יופ באמצעות LSD. עמדתו של בסטיאנס וחנינתם של שלישיית ברדה נדחתה. ב-1973, שנים לאחר שפעל להקמת מרכז רפואי לטיפול בנפגעי התסמונת, חנכה המלכה יוליאנה את המכון הפסיכאטרי "צנטרום 45" ב"אוחסטכסט" בסמוך למרפאתו של בסטיאנס אך הוא לא זכה לנהל אותו.
תא עצב
התפתחות תאי עצב
בניגוד לתאים אחרים בגוף, תאי עצב בוגרים אינם מתחלקים. בעבר מקובל היה לחשוב כי כל תאי העצב בגוף נוצרים במהלך ההתפתחות העוברית, וכי לא מתווספים תאים חדשים במהלך החיים. אולם, בהמשך התגלה כי במוח האדם, העכבר והחולדה הבוגרים ישנם אזורים ספציפיים בהם נוצרים תאי עצב חדשים מתאי גזע, בתהליך שנקרא נוירוגנזה.
תאי עצב בבעלי חיים שונים
התפקיד של תא העצב בהעברת מידע מושתת על אותם תהליכים אלקטרו-כימיים בכל מערכות החיים. ההבדל בין בעלי החיים הוא במספר תאי העצב, במספר הקשרים האפשריים ביניהם ובארגון התפקודי שלהם. בהתאם לכך, במערכות העצבים בממלכת החי קיימת הטרוגניות גדולה בגודלם, בצורתם ובתפקידם של תאי העצב.
יאן בסטיאנס
קריירה
פרופ' בסטיאנס סייע בטיפול בהפרעת הדחק הפוסט טראומתית של ניצול השואה יחיאל די-נור (ק. צטניק) שסבל במשך למעלה מ-30 שנה מסיוטי זוועה על מחנה ההשמדה אושוויץ. אשתו של דינור, פנתה במשך למעלה משנתיים לבסטיאנס עד שנעתר לטפל בדינור ובקיץ 1976, טיפל בהם באוניברסיטת ליידן בהולנד בטיפול שנמשך כשנה.
תא עצב
תאי עצב בבעלי חיים שונים
אצל יצורים רב-תאיים חסרי חוליות כמו המדוזה, תאי העצב מפוזרים כך שכל חלק בגופם יכול לקלוט גירויים ולהגיב עליהם באופן עצמאי. לעומת זאת, אצל תולעים שטוחות תאי העצב אינם מפוזרים לאורך כל הגוף, אלא מרוכזים בצבירים המכונים גנגליונים. ככל שעולה המורכבות של בעל החיים, כך מתגלה דחיקה של תאי העצב שלו לאזור הראש. בבעלי החוליות, תאי עצב הם רכיבי המפתח של המוח, חוט השדרה ומערכת העצבים ההיקפית.
יאן בסטיאנס
ביקורת
במהלך השנים, פורסמו ביקורות נגד שיטת הטיפול באל אס די ונטען כי החומר גורם להזיות שווא ולהמצאת אירועים שלא התקיימו במוח המטופל. ב-1975 פרסם הפוליטיקאי אייברט מיסטר, ספר ובה הודה לבסטיאנס על ריפויו מטראומות המחתרת. לאחר פרסום הספר, טענה אשתו לשעבר של מיסטר, כי בעלה לשעבר מעולם לא היה חבר מחתרת ולא נכלא בגרמניה. על בסטיאנס הופעל לחץ לפרוש, אך ניצולי שואה ולוחמי מחתרת רבים תמכו בו והפגינו לטובתו. ב-1985, פרש מהחוג לפסיכיאטריה באוניברסיטת ליידן אך המשיך לעסוק בטיפול בקליניקית ילחסרמה. חקירה של מועצת הבריאות הציבורית, הובילה למסקנה שבסטיאנס סייע למטופלים בעזרת השימוש בסמים אך אין הוכחות מדעיות להשפעות הטיפול וכי עליו לחדול מהמשך השימוש בו. הביקורת הציבורית פגעה במצב רוחו והובילה אותו לדכדוך ולדיכאון. ב-1988, פרש מהקליניקה אבל המשיך לקבל מטופלים בביתו. בסוף שנות השמונים, פנה הווארד לוצוף, נרקומן שנגמל מהרואין וטיפל במכורים לסמים באמצעות איבוגאין, במטרה לקבל את חסותו של בסטיאנס כסמכות רפואית בפרויקט טיפול בגמילת נרקומנים ברוטרדם. שותף נוסף היה בועז וכטל, לימים מייסד מפלגת עלה ירוק. הקבוצה העבירה את פעילותה למלון הדרכים "הבית הלבן" באוחסטכסט. ב-1994 במהלך השהות במלון, מתה אחת המטופלות. בסטיאנס, נשא באחריות כסמכות הרפואית הבכירה אף שהגיע מאוחר למלון לאחר קביעת מותה של המטופלת. לא נפתחה חקירה פלילית נגדו אך נשלל ממנו הרישיון הרפואי ומשרד הבריאות ההולנדי הורה לו להפסיק את טיפוליו.
למרות הביקורת שהועברה על פעילותו, ב"צנטרום 45", נערכים ניסויים בMDMA לטיפול ביוצאי מלחמה בעלי פגיעה נפשית בהובלת פרופ' אריק ורמטן, ראש תחום בריאות הנפש בצבא הולנד, שמחזיק גם במשרתו הקודמת של בסטיאנס באוניברסיטת ליידן.
חיים אישיים ומשפחה
בסטיאנס נישא להלנה, אחות שפגש ב-1944 בבית חולים בהאג ולהם שלושה ילדים, מתוכם שני תאומים.
בנו רולנד, התגייר וב-1972 עלה לישראל. הוא נישא לחיפאית ולו שלושה ילדים. בהמשך לעיסוקו של אביו, למד רפואה ושירת כפסיכיאטר החיילי של חיל האוויר ועבד כמנהל המחלקה הפסיכו גריאטרית במרכז לבריאות הנפש באר שבע. בראיון שנערך עימו, טען שלדעתו אביו היה בעל הפרעת הדחק "Survivor's Guilt" לאחר שפציעתו ברגל, לא אפשרה לו להילחם כשאר חבריו והוא חש אשמה שרדפה אותו במהלך כל חייו והיא שהובילה אותו לסיוע הנרחב לניצולי השואה. יאן נפטר בסוף אוקטובר 1997.
בסטיאנס הוכר כחסיד אומות העולם, אולם הוא סירב לקבל את האות בטענה שפעל מתוך אנושיות ולא מתוך רצון לקבלת פרס.
משה בר-יודא
משה בר-יודא (19 באפריל 1934 - 14 ביולי 2014) היה השליח השלישי של הסוכנות היהודית לקהילת ביתא ישראל שבאתיופיה.
ביוגרפיה
משה בר-יודא נולד בשנת 1934 בברטיסלאבה שבצ'כוסלובקיה (כיום בירת סלובקיה). ב-1942, בהיותו בן 8, הוברח מצ'כוסלובקיה שתחת הכיבוש הנאצי להונגריה. כעבור שנה עלה לארץ ישראל במסגרת "עליית הנוער", בקבוצת ילדים שקיבלו סרטיפיקטים של ילדים שנספו בשואה. הם עברו דרך טורקיה, סוריה ולבנון לראש הנקרה ומשם המשיכו ליישובים בארץ ישראל. בר-יודא נקלט במשפחת דודו בתל אביב. למד בישיבת היישוב החדש, והמשיך בישיבת מרכז הרב והוסמך לרבנות.
ב-1957 פנה אליו פרופ' חיים גבריהו וביקש ממנו להיות שליחה לאתיופיה של המחלקה לחינוך ולתרבות תורניים בגולה בסוכנות היהודית. בר-יודא לא ידע דבר על עדת ביתא ישראל, ולכן נפגש עם הרבנים הראשיים. הרב הראשי האשכנזי יצחק אייזיק הלוי הרצוג דן איתו על מצב הקהילה וחיזק את ידו. לא כך היה עם הראשון לציון הרב יצחק נסים שהתפרץ אליו באמצע הדיון ועזב בזעם באומרו "מי צריך את השחורים האלה?". בר-יודא לא ידע האם להענות בחיוב לפרופ' גבריהו ולכן פנה לרבו, הרב צבי יהודה קוק, שדרבן אותו לנסוע וכך בר יודא הגיע לאתיופיה ב-28 בינואר 1958, זמן-מה לאחר שחרורו משירות סדיר בצה"ל. מעט לפני הגעתו נשלחה ההוראה להפסיק את העסקת המורים בכפרים. במשך שלושה חודשים לא קיבל כל תמיכה כספית. תוכנית העבודה שלו מעולם לא הגיעה מירושלים ורק בקיץ הגיע כתב המינוי לשליחות. ב-4 באפריל 1958 פנה בר-יודא לנשיא מדינת ישראל, יצחק בן-צבי:
בר-יודא היה יו"ר עמותת "אמנות לעם", יו"ר המחלקה למורשת היהדות של ההסתדרות, יו"ר המחלקה לתרבות ולאמנות של ההסתדרות ואוצר האמנות שלה.
בשנת 2007 יצא לאור ספרו בעל האופי האוטוביוגרפי, "צל עובר", במסגרת "ספריה לעם" של הוצאת עם עובד.
מנישואיו הראשונים היו לו שני בנים ובת. נישא בשנית לסופרת יהודית רותם.
נפטר ביולי 2014 ונקבר בבית העלמין במודיעין.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
על ספרו:
שיר העמק
שיר העמק הוא שיר שכתב נתן אלתרמן והלחין דניאל סמבורסקי. השיר נכתב בשנת 1934 כחלק מפסקול הסרט לחיים חדשים שהפיקה מרגוט קלאוזנר בשיתוף עם קרן היסוד.
הסרט "לחיים חדשים"
הסרט נקרא במקור "הארץ המובטחת" ("לחיים חדשים"), אך הוא נכנס לתודעה בשם "לחיים חדשים". הוא צולם בארץ ישראל ומטרתו הייתה להציג את החיים בארץ ישראל במטרה לעודד גיוס כספים בידי נדבנים יהודים החיים בגולה.
ההתיישבות בעמק יזרעאל הייתה סמל חשוב באתוס הציוני. לפיכך, הוזכרו חיי החלוצים בעמק במהלך הסרט. מרגוט קלאוזנר, מחלוצי הקולנוע בישראל, פנתה לסמבורסקי שעלה לארץ כשנתיים קודם לכן, על מנת שיכתוב וילחין שיר לסרט. סמבורסקי כתב לחן ומילים, אך לבסוף ויתר על המילים ופנה לאלתרמן שיכתוב אותן לשיר.
בסרט נכללו שני שירים נוספים שכתבו והלחינו אלתרמן וסמבורסקי: "שיר בוקר" ("בהרים כבר השמש מלהטת") ו"שיר הכביש". שיר שנקרא "תל אביב", הוכנס אף הוא לסרט, אך רק מנגינתו הוכנסה לסרט.
בסצנה שצולמה בקיבוץ גבעת ברנרומדמה חדר אוכל קיבוצי נראים חלוצים רבים יושבים ואוכלים. לפתע נשמעת קריאה של חלוצה, "חבריה הקשיבו, דממה ביזרעאל". סמבורסקי, מלחין השיר, נראה יושב, מנגן על הפסנתר, שר את שיר העמק ומלמד את החלוצים את השיר. בהמשך חלוצים שעסוקים בפעולות יומיומיות שרים חלקים מן השיר.
תוכן השיר
השיר מהלל את העמק ואת עבודת החלוצים. בבית הראשון בשיר מוזכרים קיבוץ בית אלפא שהוקם במזרח עמק יזרעאל ונחשב כקיבוץ הראשון שהוקם על ידי השומר הצעיר ומושב נהלל הנחשב למושב העובדים הראשון. שני היישובים הוקמו בראשית שנות ה-20.
הפזמון החוזר ("מה, מה לילה מליל ... אנו לך משמרת") מבוסס על ציטוט מספר ישעיהו ("שֹׁמֵר מַה מִלַּיְלָה שֹׁמֵר מַה מִלֵּיל", ישעיהו כא יא), ונרמזת בו סכנה האורבת בפתח.
הבית השני מהלל את הארץ ושדותיה ואת העמק.
בבית השלישי ישנה אווירה של מלחמה. מוזכר שמישהו ירה ומישהו נפל, בין בית אלפא לנהלל. התשובה לשאלה "מי ירה ומי נפל" אינה נענית בשיר.
בעולם
באביב 1933 ביקר בארץ ישראל הברון לאופולד פון מילדנשטיין, מראשוני החברים באס אס, כדי לכתוב סדרת כתבות לעיתונו של יוזף גבלס בשם "נאצי מבקר בארץ־ישראל". הוא התארח במספר קיבוצים והביא איתו לגרמניה כמה תקליטים. במהלך אחד מביקוריו של העסקן הציוני קורט טוכלר במטה הגסטאפו בברלין, נגנו שם את "שיר העמק".
ביצועים לשיר
לשיר נרשמו לאורך השנים ביצועים רבים ביניהם של אריק איינשטיין, חוה אלברשטיין, הגבעטרון, הפרברים, האריות ותומר ישעיהו.
מר מוכשר
מר מוכשר (באנגלית: Mister Maker) היא סדרת טלוויזיה בריטית לילדים. הסדרה שודרה לראשונה ב-5 בנובמבר 2007 ב-CBeebies. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בשנת 2009 בערוץ הופ!. הסדרה בת 3 עונות ו-60 פרקים באורך 19 דקות כל אחד ו-3 סדרות ספין אוף.
ספין-אוף
לסדרה יצאו שלוש סדרות ספין אוף, בהן מר מוכשר מופיע:
צ'ואיטל אג'יופור
צ'ואיטלו אומדי "צ'ואיטל" אג'יופור (באנגלית: Chiwetelu Umeadi "Chiwetel" Ejiofor; נולד ב-10 ביולי 1977) הוא שחקן, תסריטאי ובמאי קולנוע אנגלי, מועמד פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 2013 על הופעתו בסרט "12 שנים של עבדות" ולארבעה פרסי גלובוס זהב נוספים.
ביוגרפיה
ב-2008 קיבל את תואר מסדר האימפריה הבריטית על תרומתו לתחום הדרמה.
קריירה
אג'יופור התפרסם לראשונה בתור המתורגמן ג'יימס קוביי בסרטו של סטיבן ספילברג "אמיסטאד". לאחר מכן הוא בחר להתעמק בעיקר בתיאטרון, ורשם הישגים יפים על השתתפותו במחזות "רומיאו ויוליה", ו"כחול/כתום". בתחילת דרכו נחשב לכישרון עולה בתיאטרון הבריטי, זכה בפרס השחקן המבטיח ביותר לשנת 2000, והיה מועמד לפרס לורנס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה.
תפקידו הראשי הראשון בקולנוע בתור מהגר ניגרי בלתי חוקי לצידה של אודרה טוטו במותחן "דברים יפים מלוכלכים" גרר גל של ביקורות אוהדות מצד מבקרי הקולנוע בבריטניה ובעולם ופרץ את דרכו לתפקידים בקומדיות הרומנטיות: "אהבה זה כל הסיפור" בעלילה בה הוא מתחתן עם קירה נייטלי ו"מלינדה ומלינדה" של וודי אלן. ב-2005 גילם את הדראג קווין לולה בקומדיה "קינקי בוטס" ועל הופעתו הקומית היה מועמד לפרס גלובוס הזהב. שיחק בסרט הפעולה "ארבעה אחים" וגילם את סוכן המודיעין במערבון החלל "סרניטי".
בשנת 2007 זכה בפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בסרט "דבר אליי" ושיחק בדרמת הפשע הביוגרפית של רידלי סקוט "אמריקן גנגסטר" בתור הוי אחיו של ברון הסמים פרנק לוקאס. ב-2008 זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בטקס פרסי התיאטרון המפורסם ע"ש לורנס אוליביה.
בשנת 2009 כיכב בתפקיד ראשי בסרט האסונות שובר הקופות "2012" בתור הגאולוג ד"ר אדריאן הלמסלי. הוא גילם את הפוליטיקאי הדרום אפריקאי תאבו מבקי בדרמה הפוליטית "סוף משחק", וקיבל את מועמדותו השלישית לגלובוס הזהב.
בשנת 2010 גילם במותחן הפעולה "סולט" את סוכן הריגול פיבודי, לצידה של אנג'לינה ג'ולי.
בשנת 2013 שיחק בדרמה ההיסטורית-ביוגרפית "12 שנים של עבדות" בתור הכנר סולמון נורת'אפ הנחטף ממשפחתו ומביתו שבניו יורק לעבדות אכזרית. על תפקידו בסרט היה אג'יופור מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר, הוא זכה בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי.
בשנת 2016 שיחק בסרט גיבורי-על מבית מארוול קומיקס, "דוקטור סטריינג'" לצידם של בנדיקט קמברבאץ', רייצ'ל מקאדמס וטילדה סווינטון.
בשנת 2019 ביים את הסרט "הנער שרתם את הרוח", וגילם בו את אביו של ויליאם קמקוומבה. באותה שנה דיבב את האריה הרשע סקאר בסרט הלייב אקשן של "מלך האריות".
מיכאל ברודסקי
מיכאל ברודסקי (נולד ב-1972 בסנקט פטרבורג) הוא דיפלומט ישראלי. ברודסקי מכהן כשגריר ישראל באוקראינה מאז אוגוסט 2021. וכיהן כשגריר בקזחסטן וכשגריר לא-תושב בקירגיזסטן בשנים 2015–2018.
ביוגרפיה
בשנת 1990 עלה ברודסקי לישראל יחד עם בני משפחתו. ברודסקי בעל תואר ראשון במדע המדינה והוא מוסמך אוניברסיטה בדיפלומטיה וביטחון לאומי מאוניברסיטת תל אביב.
ברודסקי הצטרף למשרד החוץ הישראלי בשנת 2002. הוא שימש כנספח עיתונות בשגרירות ישראל במוסקבה (2003-2008), נספח פוליטי באותה השגרירות בשנים 2006–2008 ומנהל ענייני הציבור בשגרירות ישראל בלונדון בשנים 2009-2013. רקע מוקדם על קזחסטן והאזור רכש בהיותו ראש הצוות שטיפל במרכז אסיה במשרד החוץ, ובין היתר, לקח חלק ביוני 2009 בהכנת ביקורו של נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס, בקזחסטן. בשנת 2015 מונה לשגריר בקזחסטן במקום אלי טסמן.
בשנת 2015 הועמד על ידי אתר החדשות "newsru.co.il" לפרס "גיבור השנה", על היותו עובד המדינה הראשון שהגיע לדרג שגריר מהעלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90. בפברואר 2022, במסגרת המשבר בין אוקראינה לרוסיה, זומן ברודסקי לבירור במשרד החוץ של אוקראינה לאחר שפורסם כי ממשלת ישראל פנתה למוסקבה בבקשה לסיוע בפינוי אזרחיה מאוקראינה במצב של מלחמה.
הוא דובר רוסית, עברית, אנגלית וגרמנית. הוא נשוי לרגינה שפיר ולהם 3 ילדים.
סופה (קיבוץ)
סוּפָה הוא קיבוץ בחבל שלום, המשתייך לתק"ם.
קיבוץ סופה הוא קיבוץ מופרט בעל אופי חילוני וממוקם בחבל שלום בנגב המערבי והוא חלק מהמועצה האזורית אשכול הכוללת כ-37 יישובים.
הקיבוץ ממוקם במרחק של כ-25 דק' מאופקים, 35 דק' מנתיבות ואשקלון וכשעה מבאר שבע.
הקמה
ראשיתו של היישוב בהיאחזות נח"ל בשם "סוכות" שעלתה לקרקע בפתחת רפיח בשנת 1974.
אזרוח והפרטה
ההיאחזות אוזרחה ב-17 בינואר 1977, והייתה לקיבוץ יחיד בפתחה שהורכבה ממושבים. בעקבות חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים בשנת 1982 הסכימו חברי הקיבוץ בלחץ תנועת האם, איחוד הקבוצות והקיבוצים, לעבור מחבל ימית לחבל שלום. הבתים בפתחת שלום נבנו בשנת 1981, אך חברי הקיבוץ החליטו לעבור רק ממש לקראת פינוי סיני בשנת 1982, ובינתיים החלו לעבד את האדמות בפתחת שלום במקביל למגורים בסיני. באותה תקופה היו בקיבוץ כ-75 חברים ומועמדים. בינואר 1982 ציינו חמש שנים לקיבוץ ומסיבת פרידה מפתחת רפיח.
בשנת 2000 הופרט הקיבוץ והוגדר כקיבוץ מתחדש. בשנת 2017 פתח הקיבוץ את שעריו לקליטה.
שם הקיבוץ
שמו של הקיבוץ העיד על סופות החול הקשות שהתחוללו במקום מושבו הראשון, "כסופות בנגב לחלוף" (ישעיהו כ"א כ'). טעם נוסף שניתן לשם היה הכיבוש המהיר כסופה של הפיתחה במלחמת ששת הימים.
פרנסה וכלכלת הקיבוץ
לקיבוץ סופה יש מס' מקורות הכנסה, הן מחקלאות והן מתעשייה ויזמויות פרטיות:
לקיבוץ סופה מספר מקורות הכנסה שרובם מאורגנים כתאגידים עסקיים נפרדים, יחד עם שותפים:
הווי החיים בקיבוץ והקהילה
בשנה האחרונה הצטרפה לרשימת הפעילות גינה קהילתית מטופחת.