cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרנצ'סקו גרציאני
קריירת אימון
לקראת עונת התמנה לתפקיד המאמן של צ'רביה מהליגה המקומית של מחוז אמיליה-רומאניה. הוא אימן אותה במשך שתי עונות, כחלק מתוכנית ריאליטי שעסקה בקבוצה. בעונה הראשונה העלה אותה לליגה הרביעית, ובעונה שאחריה התמודד איתה בפלייאוף ההעפלה לליגה השלישית.
סדמיצ'י קג'יאוקה
סדמיצ'י קג'יאוקה (ביפנית: 飯田 祥二郎; 18 במאי 1891 - 12 בספטמבר 1944) היה תת-אדמירל בצי היפני הקיסרי, שהתפרסם בשל פיקודו במהלך קרב האי וייק.
ביוגרפיה
קג'יאוקה נולד במחוז אהימה, שבאימפריה היפנית. בשנת 1911 התגייס לצי היפני הקיסרי, הוא למד באקדמיה הימית הקיסרית בהירושימה, ושרת כצוער על סיפונה של הסיירת "אסו", ולאחר מכן על "טוקיווה". כמו כן שימש כנווט על סיפון "אקיצושימה". בשנת 1924 הועלה לדרגת סגן מפקד. בדצמבר 1935 ניתן לו לפקד לראשונה על ספינת מלחמה, ה-"נאגארה", ומאוחר יותר על "קאסאגה", ו-"קיסו". בנובמבר 1940 מונה לתת-אדמירל.
ב-11 בדצמבר 1941 נשלח קג'יאוקה אל האי וייק, שבו היה בסיס אמריקאי. לרשות קג'יאוקה עמדו הסיירות הקלות "יוּבּארי", "טֶנריוּ" ו"טאטסוטה;" המשחתות "יאוי," "מוטסוקי," "קיסראגי," "הָיַאטֶה," "אויטֶה" ו"אסנאגי;" שתי ספינות פטרול (משחתות שהוסבו אד הוק) ושתי נושאות גייסות שנשאו 450 חיילים מכוח הנחיתה הימי המיוחד. קג'יאוקה סבר שישנם באי 1,000 נחתים אמריקאים, ואף על פי שמאוחר יותר טען שציפה להתנגדות קשה, חוקרים מודרניים סוברים שהוא פעל בחובבנות ורשלנות. המפקד האמריקאי ג'יימס דברו, שהבחין בספינות, הורה לנצור אש ולפתות את האויב להתקרב. קג'יאוקה שלח את "יוּבּארי" קדימה, בעוד שאר הספינות פתחו באש. כאשר התקרבה יובארי אל טווח 4,000 המטרים של סוללת התותחים האמריקנית, הורה דברו לפתוח באש. יובארי ספגה אש כבדה, נפגעה קשה, ונאלצה לסגת. "הָיַאטֶה" בותרה לשניים, וכעבור שעה נאלץ קג'יאוקה להורות על נסיגה. חלק מהספינות כבר החלו בהנחתת חיילים על החוף, כך שהנסיגה הפכה למסורבלת וקשה. יתרה מכך, כאשר הבחינו האמריקאים שליפנים אין גיבוי של נושאת מטוסים, פתחו בהפצצה אווירית ללא רחמים.
קג'יאוקה לקח חלק בעוד קרבות רבים, ביניהם הפלישה ללאה-סלמאואה במרץ 1942. וקרב ים האלמוגים, במהלכו פיקד על "כוח הפלישה לפורט מורסבי", שכלל את "יובארי" שעברה שיפוצים, וכן כ-11 משחתות. כוח זה הגן על יחידת הפלישה שהכילה 11 נושאות גייסות שעל סיפוניהן 5,500 חיילים, שולות מוקשים, מקשת וספינות עזר נוספות. אולם בפועל הכוח שלו לא לקח חלק בלחימה. הוא מצא את מותו ב-12 בספטמבר 1944, בסביבות האי הסיני האינאן, כאשר צוללת אמריקאית הטביעה את המשחתת "שיקינאמי" שעליה שהה.
רוצחי פרח הירח (סרט)
רוצחי פרח הירח (באנגלית: Killers of the Flower Moon) הוא סרט דרמת פשע-מתח תקופתית אמריקאי, המבוים על ידי הבמאי מרטין סקורסזה, שמפיק את הסרט יחד עם לאונרדו דיקפריו, דן פרידקין, אמה טילינגר קוסקוף ובראדלי תומאס. עלילת הסרט נכתבה על ידי התסריטאי אריק רות' בהתבסס על חלקים מספר העיון באותו השם שנכתב על ידי העיתונאי דייוויד גארן. בסרט מככבים דיקפריו ורוברט דה נירו.
הסרט עתיד לעלות לאקרנים בשנת 2023.
תקציר העלילה
נסיבות רציחתם המסתורית של בני שבט האוסייג' במחוז אוסייג' בארצות הברית במהלך שנות ה-20, מובילה לחקירה על ידי הבולשת הפדרלית, בניהולו של ג'יי אדגר הובר.
פיתוח
ב-10 במרץ 2016, ניצחה חברת ההפקות "Imperative Entertainment" במכרז על הפקת עיבוד קולנועי לספר העיון של העיתונאי דייוויד גארן, "רוצחי פרח הירח", ושילמה תמורת כך 5 מיליון דולר; נציגי החברה, דן פרידקין ובראדלי תומאס נבחרו לפקח על תהליך הפקת הסרט. באפריל 2017, נחשף כי צוות ההפקה שוקל לנהל משא ומתן עם הבמאי מרטין סקורסזה ואת השחקנים לאונרדו דיקפריו ורוברט דה נירו על הצטרפות להפקת הסרט, שהתסריט עבורו ייכתב על ידי התסריטאי אריק רות'. ביולי 2017, מעצב ההפקה דנטה פרטי חשף כי צילומי הסרט יתחילו בתחילת שנת 2018, עם סקורסזה כבמאי ודיקפריו בתור השחקן הראשי. עם זאת, הפקת הסרט נדחתה אז עד לאוקטובר 2018, כאשר אז הוכרז כי בימוי הסרט יהיה הפרויקט הבא של סקורסזה לאחר סיום העבודה על "האירי" (2019). בשלב זה, דווח כי הצילומים עתידים היו להתחיל בקיץ 2019.
קדם הפקה וליהוק
בדצמבר 2019, אישר הצלם רודריגו פרייטו כי צילומי הסרט עתידים להתחיל במרץ 2020. בטקס פרסי גילדת שחקני המסך ה-26 שנערך ב-19 בינואר 2020, דיקפריו הודיע רשמית כי הוא ודה נירו יככבו בסרט. באפריל 2020, הוכרז כי צילומי הסרט נדחו למועד לא ידוע בעקבות התפרצות מגפת הקורונה בארצות הברית. בינתיים, סקורסזה פנה לנטפליקס ואפל TV פלוס בהצעה לממן ולהפיץ את הסרט, מכיוון שב"סרטי פרמאונט" חששו כי תקציב הסרט הגיע ל-200 מיליון דולר. ב"סרטי פרמאונט" היו פתוחים לעסקה על מעורבות בהפקת סרט לצד שותפה נוספת. במאי 2020, אפל TV פלוס הכריזה שהיא תממן ותפיק את הסרט בשיתוף פעולה עם "סרטי פרמאונט".
בפברואר 2021, דווח על ליהוקם של לילי גלדסטון וג'סי פלמונס לצוות השחקנים. על אף שתפקידו של טום וייט, סוכן מהבולשת הפדרלית והפרוטגוניסט הראשי של הסרט, נכתב במקור עבור דיקפריו, דיקפריו היה מעוניין לגלם את דמות אחיינו של האנטגוניסט הראשי של הסרט, אותו מגלם דה נירו. כתוצאה מכך, נמסר כי פלמונס לוהק לדמותו של טום וייט, ואילו דיקפריו לוהק לדמותו של ארנסט ברקהארט. במרץ 2021, דווח על ליהוקם של טנטו קרדינל, קארה ג'ייד מאיירס, ג'אנה קולינס וג'יליאן דיון. באפריל 2021, דווח על ליהוקם של ויליאם בלו, לואי קנקלמי, ג'ייסון איזבל, סטרגיל סימפסון, טטנקה מיינס, מייקל אבוט ג'וניור, פאט הילי וסקוט שפרד. ביוני 2021, דווח על ליהוקם של סטיב איסטין וגארי בסארבה. באוגוסט 2021, דווח על ליהוקו של ברנדן פרייזר לצוות השחקנים.
באפריל 2021, דווח שמעצב ההפקה ג'ק פיסק ישתף פעולה לראשונה עם מרטין סקורסזה בעבודה על תהליך הפקת הסרט.
צילומים
צילומי הסרט החלו באוקלהומה ב-19 באפריל 2021. במקור, צילומי הסרט התעתדו להתחיל בפברואר 2021, ולהימשך כשבעה חודשים. הצילומים מתקיימים במחוז אוסייג' ובברטלסוויל.
מלחמת האזרחים האנגלית
מלחמת האזרחים האנגלית (באנגלית: English Civil War) הייתה סדרה של עימותים מזוינים בממלכת אנגליה, בין תומכי הפרלמנט לתומכי המלוכה, שנודעו בהתאמה כ"עגולי הראש" ו"אבירים"  (Roundheads, על שום התספורת הקצרה שרווחה ביניהם, ו-Cavaliers). המלחמה התחוללה מ־1642 ועד 1651. מלחמות האזרחים הראשונה (1642–1645) והשנייה (1648–1649) היו בין תומכי המלך צ'ארלס הראשון לבין תומכי הפרלמנט הארוך. מלחמת האזרחים השלישית הייתה בין תומכי המלך צ'ארלס השני לבין תומכי הפרלמנט. מלחמת האזרחים הסתיימה בניצחון הפרלמנט בקרב ווסטר ב־3 בספטמבר 1651.
מלחמת האזרחים הובילה להעמדה לדין והוצאה להורג של צ'ארלס הראשון, לגלות של בנו צ'ארלס השני, ולהחלפה של המלוכה האנגלית בחבר העמים של אנגליה (1649–1653) ואז בפרוטקטורט (1653–1659), תחת שלטון היחיד של אוליבר קרומוול. המונופול של הכנסייה האנגליקנית על הפולחן הנוצרי באנגליה נפסק. מבחינה חוקתית, המלחמות קיבעו את הרעיון שמלכים בריטיים אינם יכולים למשול ללא הסכמת הפרלמנט, אם כי רעיון זה קיבל חיזוק סופי רק במהפכה המהוללת שבסוף המאה.
שאיפותיו של המלך
בני התקופה בוודאי לא האמינו כי מלחמת אזרחים תגרם כתוצאה מהאירועים שהתרחשו. המלחמה פרצה פחות מ־40 שנה לאחר מותה של אליזבת' הראשונה הפופולרית בשנת 1603. בשנת עלייתו לשלטון של צ'ארלס הראשון, 1625, באנגליה ובסקוטלנד היה שלום מזה זמן רב מאוד, מבחינה פנימית וביחסי חוץ. צ'ארלס קיווה שהוא יוכל לאחד את ממלכות אנגליה, אירלנד וסקוטלנד לממלכה אחת, וכך יגשים את חלומו של אביו, ג'יימס הראשון. חברי פרלמנט אנגלים רבים חששו ממהלך כזה, מכיוון שהם פחדו שהקמת ממלכה חדשה עשויה להרוס את המסורות האנגליות הישנות שהגבילו את המלוכה האנגלית. מכיוון שצ'ארלס גם הסכים עם אביו לגבי סמכויות הכתר (ג'יימס תיאר את המלכים כ"אלים קטנים על הארץ", שנבחרים על ידי האל כדי שימשלו על פי הדוקטרינה של "זכותם האלוהית של המלכים"), היו לחששות של אנשי הפרלמנט הצדקה מסוימת.
אף על פי שצ'ארלס היה יחסית חסר שאיפות לגדולה אישית, הוא ציפה לנאמנות כלפיו בשל ה"שלטון הצודק" שלו. כל התנגדות לפקודותיו הוא ראה, במקרה הטוב, כמעליבה. התכונה הזאת, וסדרת האירועים שהתרחשה הובילו לשבר משמעותי בין צ'ארלס לבין הפרלמנט שלו, ולבסוף למלחמה.
חששות הפרלמנט ועצומת הזכויות
אחד מהאירועים הראשונים שגרמו לחששות בנוגע לצ'ארלס הראשון היו הנישואין שלו לנסיכה קתולית-צרפתית, הנרייט-מרי דה בורבון. הוא נישא לה ב־1625, מיד לאחר שעלה לכס המלוכה. הנישואין של צ'ארלס העלו את האפשרות שילדיו, כולל היורש לכס המלוכה, יגדלו כקתולים, וזו הייתה אפשרות בעייתית ביותר עבור אנגליה הפרוטסטנטית.
צ'ארלס גם רצה לקחת חלק במאבקים שהתרחשו באותה עת באירופה – מלחמת שלושים השנים (1618–1648). כמו תמיד, מלחמות חייבו הוצאות כבדות, והכתר יכול היה לאכוף את המיסים הדרושים רק בהסכמת הפרלמנט. לצ'ארלס נוצרו קשיים חדשים כאשר הפרלמנט הראשון שלו סירב לתת לו את הזכות לגבות מכסים במשך כל שנות מלכותו, ובמקום זאת נתן לו זכות לעשות זאת רק למשך שנה כל פעם.
בינתיים, צ'ארלס המשיך עם המלחמות האירופאיות שלו, תוך החלטה לשלוח חיל עזר לטובת ההוגנוטים הצרפתים עליהם הטילו הכוחות הצרפתיים מצור בלה רושל. ג'ורג' וילרס, הדוכס הראשון מבקינגהם, קיבל את הפיקוד על הכוח. אולם, הכוח נחל כישלון (1627) והפרלמנט שכבר התנגד לבקינגהם פתח בהליכים חוקיים נגדו. צ'ארלס הגיב בפיזור הפרלמנט. צעד זה, אף שהציל את עורו של בקינגהאם, חיזק את התחושה שצ'ארלס מנסה להימנע ממתן סמכות כלשהי לפרלמנט.
לאחר שפיזר את הפרלמנט, וללא יכולת לאסוף כספים בלעדיו, המלך כינס פרלמנט נוסף ב-1628. הפרלמנט החדש ניסח את עצומת הזכויות, וצ'ארלס אישר אותה על מנת לקבל את הכספים להם הזדקק.
שלטון אישי והמרד בסקוטלנד
צ'ארלס נמנע מלכנס את הפרלמנט במשך העשור הבא. אנשים כינו את התקופה הזאת "העריצות של אחת עשרה השנה" או "השלטון האישי של צ'ארלס", על פי העדפותיהם הפוליטיות.
בתקופה זאת, העדר המימון של צ'ארלס הוא שקבע במידה רבה את מדיניותו. מכיוון שלא היה יכול לגבות כספים דרך הפרלמנט, הוא נאלץ להשתמש בשיטות אחרות. כך למשל, היה קנס על אי-קיום של נוהגים ארכאיים שונים, כשהקנס ניתן למלך. צ'ארלס גם ניסה לגבות מס אוניות - בעקבות פחד מפלישה ב־1635, הוא דרש שהנפות הפנימיות באנגליה ישלמו מס על מנת לתמוך בחיל הים המלכותי. מדיניות זו נסמכה על חוק מקובל, אך הרשויות התעלמו מחוק זה מזה מאות שנים, ולפיכך המס נחשב בעיני רבים כמס לא-פרלמנטרי ולכן לא-חוקי. מספר אישים חשובים סירבו לשלם את המס, ונקנסו על כך, דבר שעורר כעס רב.
בתקופה זאת, צ'ארלס עורר איבה רבה בשל המהלכים שעשה בנושאי דת: הוא האמין בגרסה הסקרמנטלית של הכנסייה האנגלית, הקרויה אנגליקניות גבוהה, שהתאולוגיה שלה מבוססת על ארמיאניזם. צ'ארלס מינה את ויליאם לאוד, שגם הוא תמך בתאולוגיה זו, לארכיבישוף של קנטרברי ב-1633, והחל לבצע סדרה של רפורמות בכנסייה על מנת שתהיה טקסית יותר, למשל בהחלפת שולחנות העץ של המיסה במזבחות אבן. הפוריטנים האשימו את לאוד כי הוא מנסה להחזיר את הקתוליות לאנגליה, ולאחר שהתלוננו, לאוד הכניס אותם למעצר. כמו כן, רשויות הכנסייה חידשו חוקים שהתקבלו על ידי אליזבת' הראשונה ביחס להגעה לכנסייה, וקנסו פוריטנים ברחבי המדינה על כך שלא השתתפו בפולחן האנגליקני.
הממשל האישי של צ'ארלס נפסק כאשר הוא ניסה ליישם אותה המדיניות הדתית בסקוטלנד. הכנסייה הסקוטית, אף על פי שהייתה אפיסקופלית במבנה שלה, הייתה בעלת מסורות עצמאיות מזה שנים רבות. אך צ'ארלס רצה ליצור כנסייה אחידה בכל בריטניה וניסה לאכוף את השימוש בגרסה חדשה, אנגליקנית גבוהה, של ספר התפילות בסקוטלנד, בקיץ 1637. נגד צעדים אלה קמה התנגדות אלימה, ובפברואר 1638 ההתנגדויות של הסקוטים נוסחו ב"ברית הלאומית". מסמך זה דחה את כל החידושים שלא נבחנו על ידי פרלמנטים חופשיים ואסיפות כלליות של הכנסייה.
צ'ארלס הגיע עם כוחותיו לגבול האנגלי-סקוטי באביב 1639 כדי לסיים את המרד, שנודע כ"מלחמת הבישופים". אולם לאחר כמה קרבות שלא הגיעו לתוצאה הרצויה, הוא קיבל הצעה סקוטית להפסקת אש. זו לא ארכה ימים, והמלחמה התחדשה בקיץ 1640. הפעם הצבאות המלכותיים נוצחו על ידי הצבא הסקוטי, שאף כבש את ניוקאסל. צ'ארלס נאלץ להסכים לא רק שלא להתערב בדת הסקוטית, אלא גם לשלם את עלויות המלחמה.
כינוס מחדש של הפרלמנט
צ'ארלס היה מוכרח לדכא את המרידה בצפון, וכדי להשיג את המשאבים הדרושים לא הייתה לו ברירה אלא לכנס את הפרלמנט ב-1640. סיעת הרוב בפרלמנט החדש, בראשות ג'ון פים, ניצלה את ההזדמנות על מנת לדון בטענות נגד המלך, והיא התנגדה לפלישה אנגלית לסקוטלנד. צ'ארלס פיזר את הפרלמנט לאחר כמה שבועות, דבר שהעניק לו את הכינוי "הפרלמנט הקצר".
צ'ארלס התקיף שוב בסקוטלנד ללא תמיכת הפרלמנט, ושוב ספג הפסד משמעותי. הסקוטים פלשו לאנגליה, וכבשו את נורת'מברלנד ודרהאם.
בינתיים, אחד מהיועצים העיקריים של צ'ארלס, תומאס וונתוורת' קיבל את תפקיד הסגן הלורד של אירלנד ב-1632 והצליח לגייס כספים מהאצולה האירית, בתמורה להבטחה לוויתורים בתחומי דת. ב-1639 צ'ארלס השיב אותו לאנגליה, וב-1640 מינה אותו לדוכס סטראפורד, כשהוא מייעד אותו לעמוד בראש הכוחות האנגלים נגד הסקוטים. המלך שוב נחל תבוסה, וכעת הסקוטים כבשו את רוב צפון אנגליה, וצ'ארלס נאלץ לשלם 850 ליש"ט ליום כדי שלא יכבשו ערים נוספות.
צ'ארלס ניצב וגבו אל הקיר, ולא הייתה לו ברירה אלא לכנס שוב את הפרלמנט כדי לגייס את המשאבים הדרושים להילחם בסקוטים. צ'ארלס כינס את הפרלמנט שוב בנובמבר.
הפרלמנט הארוך
הפרלמנט החדש התנגד באופן חריף עוד יותר לצ'ארלס מאשר קודמו. הוא מיד החל לדון בטענות כנגד צ'ארלס וממשלתו, ובהנהגת פים והמפדן ניצל את חולשתו של המלך כדי להכריח אותו לבצע רפורמות שונות. הועבר חוק שקבע שיש לכנס פרלמנט חדש לפחות פעם בשלוש שנים, אף ללא זימון מהמלך. חוקים אחרים שהעביר הפרלמנט אסרו על גביית מיסים ללא הסכמת הפרלמנט, ולאחר מכן אף נתנו לפרלמנט שליטה על שרי המלך. לבסוף, הפרלמנט העביר חוק שאוסר על המלך לפזר אותו ללא הסכמתו, אפילו אם כבר עברו שלוש שנים. מאז, פרלמנט זה נודע בתור "הפרלמנט הארוך".
בתחילת 1641, הפרלמנט הביא למעצרו של תומאס וונתוורת' באשמת בגידה. ג'ון פים טען שההצהרות של וונתוורת' שהוא מוכן להילחם כנגד "הממלכה" כוונו למעשה כנגד אנגליה עצמה. לא ניתן יהיה להוכיח את העניין, ולכן הבית התחתון העביר חוק הקרוי Bill of Attainder. חוק זה קבע את אשמת האדם ללא הוכחה, אך עדיין היה צורך באישור של המלך. צ'ארלס סירב לאשר את החוק. וונתוורת' עצמו ביקש מהמלך לשקול את העניין שנית, מכיוון שחשש כי הנושא יהווה עילה להכרזת מלחמה. תומאס וונתוורת' הוצא להורג במאי 1641.
הקרבן של וונתוורת' לא דחה את המלחמה אלא אף קירב אותה. תוך כמה חודשים, הקתולים האירים שחששו מעליה של הכוח הפרוטסטנטי הכו ראשונים, ואירלנד נכנסה למצב של כאוס. היו שמועות שהמלך תמך באירים, וחברי פרלמנט פוריטנים טענו כי המלך רוצה לעשות את אותו הדבר גם באנגליה.
מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה
בתחילת ינואר 1642, כמה ימים לאחר כישלונו בניסיון המעצר ומחשש לביטחונו האישי, צ'ארלס עזב את אזור לונדון. משא ומתן נוסף בינו לבין הפרלמנט לא הניב כל תוצאה. בהמשך הקיץ, ערים שונות הכריזו על נאמנותן לאחת מהסיעות. היו מהומות במספר מקומות, ומקרה המוות הראשון של המאבק התרחש במנצ'סטר.
בתחילת המאבק, רוב המדינה נותרה נייטרלית, אם כי הצי המלכותי ורוב ערי אנגליה צידדו בפרלמנט, ואילו הכפרים תמכו ברובם במלך. ההיסטוריונים מעריכים שלשני הצדדים גם יחד לא היו יותר מ-15,000 חיילים. אולם, המלחמה התפשטה במהירות מבחינה גאוגרפית וחברתית. אזורים רבים ניסו להישאר נייטרלים, אחרים גייסו כוחות על מנת להגן על עצמם משני הצדדים, אך רובם לא יכלו לעמוד בפני שניהם. מצד אחד, המלך ותומכיו האמינו שהם נלחמים לטובת השלטון המסורתי של הכנסייה ומדינה. מצד שני, רוב התומכים בפרלמנט חשבו שהם מגינים על מה שהם ראו כאיזון המסורתי בשלטון ובכנסייה, שעורער בשל העצות הרעות שקיבל המלך, לפני ובזמן "אחת עשרה שנות העריצות". הדעות של חברי הפרלמנט היו מגוונות, מתמיכה ללא-סייג במלך - בזמן מסוים במלחמת האזרחים הראשונה, היו יותר חברים בפרלמנט אוקספורד של המלך מאשר בזה של ווסטמינסטר - ועד לרדיקלים, שדרשו רפורמות עמוקות לעצמאות דתית ולביזור סמכויות ברמה הלאומית.
לאחר ניסיון כושל של צ'ארלס להשיג נשק ממחסן נשק בעיר האל, הוא עבר לנוטינגהאם, שם הוא החל לגייס צבא. בזמן זה היו לו כ-2,000 פרשים ומספר קטן של חיילי רגלים. צ'ארלס פנה לדרום-מערב, מכיוון שהתמיכה בו נראתה כחזקה במיוחד באזור עמק הסברן ובצפון ווילס. בזמן שעבר בוולינגטון, במה שנודע לאחר מכן כ"הכרזת וולינגטון", הוא הכריז שהוא ישמור על "הדת הפרוטסטנטית, חוקי אנגליה, והחירות של הפרלמנט".
אנשי הפרלמנט, שהתנגדו למלך, לא טמנו ידם בצלחת בתקופה זו. הם נקטו באמצעים על מנת להבטיח את תמיכתן של ערי מפתח, על ידי מינוי אנשים מתומכיהם, וב-9 ביוני הם הצביעו לגייס צבא של 10,000 מתנדבים, ומינו למפקד את רוברט דברו, הדוכס מאסקס, 3 ימים לאחר מכן. הפקודה שניתנה לו הייתה "להציל את הוד מעלתו, ואת הנסיך מוויילס ודוכס יורק מהאנשים שסביבם". גם המיליציות המקומיות צוו להצטרף לצבא החדש.
שבועיים אחרי שהמלך הצהיר על גיוס בנוטינגהאם, דוכס אסקס הוביל את צבאו לכיוון צפון, כשהוא אוסף תמיכה לאורך הדרך (כולל גדוד של פרשים מקיימברידג'שייר תחת פיקודו של אוליבר קרומוול). עד אמצע ספטמבר צבאו כבר מנה 21,000 חיילי רגלים ו-4,200 פרשים. ב-14 בספטמבר הוא העביר את צבאו לקובנטרי, על מנת להציב אותו בין כוחות המלך ללונדון. כאשר הצבאות כבר היו גדולים וקרובים כל כך, סביר היה שיחידות פרשים קדמיות יפגשו במוקדם או במאוחר. זה אכן התרחש בקרב הראשון של מלחמת האזרחים, כאשר גדוד פרשים של כ-1,000 אנשי המלך הביס גדוד פרלמנטרי בקרב גשר פוויק, ליד ווסטר.
כוחות המלך החליטו כעת להתקדם ללונדון, מאחר שהדרך לשם הייתה עתה פתוחה; ההנחה הייתה שכוחות הפרלמנט ינסו למנוע זאת, וכך יפגשו איתם בקרב. הצבא פנה לדרום מזרח ב-12 באוקטובר, כשהוא נע לכיוון לונדון. הקרב המשמעותי הראשון, באדג'היל, ב-23 באוקטובר 1642, לא היה בעל תוצאות ברורות, ושני הצדדים טענו כי הם ניצחו. לאחר קרב נוסף, צ'ארלס נאלץ לסגת לאוקספורד, עיר שתהיה הבסיס שלו למשך שאר המלחמה.
בעזרת הסקוטים, הפרלמנט ניצח בקרב במרסטון מור (2 ביולי 1644), וכבש שוב את יורק וצפון אנגליה. פועלו של קרומוול בקרב זה היה משמעותי ביותר, חשיפה של פוטנציאל המנהיגות הפוליטי והצבאי שלו. אך ההפסד בקרב בקורנוול שבדרום-מערב אנגליה הביא להעברת אזור זה לכוחות המלך.
ב-1645, הפרלמנט אישר כי בכוונתו להילחם עד הסוף. הוחלט כי כל הכוחות של חברי הפרלמנט השונים יתאחדו, תוך ארגון מחודש במסגרת "צבא המודל החדש", תחת פיקודו של סר תומאס פרפקס, עם קרומוול כסגנו. בשני קרבות חשובים – ב-14 ביוני וב-10 ביולי – צבאותיו של צ'ארלס הושמדו למעשה.
צ'ארלס ניסה לשחזר בסיס תמיכה יציב בשטחים שעדיין היו בידיו, ויצר ציר בין אוקספורד לניוארק-על-הטרנט בנוטינגהמשייר. ערים אלה היו למבצרים והיו נאמנות לו יותר מאחרים. הוא כבש את לייצסטר, שנמצאת ביניהם, אך המשאבים שלו אזלו. במאי 1646 הוא מצא מחסה אצל הצבא הסקוטי בנוטינגהאמשייר. כך למעשה הסתיימה מלחמת האזרחים הראשונה.
מלחמת האזרחים השנייה
צ'ארלס ניצל את ההזדמנות על מנת להגיע להסכם חדש עם הסקוטים, כשהוא שוב מבטיח רפורמה בכנסייה, ב-28 בדצמבר 1647. אף על פי שצ'ארלס עצמו נותר למעשה במאסר, ההסכם הזה הוביל למלחמת האזרחים השנייה.
סדרה של מרידות של כוחות המלך באנגליה ופלישה סקוטית התרחשו בקיץ 1648. הכוחות הנאמנים לפרלמנט הצליחו להביס שוב את כוחות המלך בקרבות אלה, אך מרידה בווילס והפלישה הסקוטית הביאו ללחימה ממושכת וקשה יותר.
באביב 1648 כוחות פרלמנט שלא קיבלו שכר בווילס החליפו צדדים. הקולונל תומאס הורטון ניצח מורדים מלוכניים בקרב סט. פאגאנס (8 במאי) ומנהיגי המורדים נכנעו לקרומוול ב-11 ביולי לאחר חודשיים של מצור. גם גנרלים אחרים של הפרלמנט ניצחו בקרבות שונים נגד המרידות המלוכניים. ניצחון של כוחות הפרלמנט תחת קרומוול על הסקוטים בראשות המילטון וכוחות המלך בקרב פרסטון (1648) (17 באוגוסט) סימן את סוף מלחמת האזרחים השנייה.
רוב כוחות המלך שלחמו במלחמת האזרחים הראשונה נשבעו שהם לא ילחמו שוב כנגד הפרלמנט, ורבים מהם סירבו להפר את שבועתם, ולכן לא לקחו חלק בלחימה. לפיכך, המנצחים במלחמה השנייה לא חסו על המובסים, שפתחו בלחימה. מפקדי הכוחות המלוכניים הוצאו להורג, ביניהם גם חברי פרלמנט.
משפטו של צ'ארלס בעוון בגידה
הבגידה של צ'ארלס הביאה לוויכוח בפרלמנט, האם יש בכלל מקום להשיב את המלך לכס המלוכה. אלה שעדיין תמכו בצ'ארלס כמלך ניסו שוב לשאת ולתת איתו. הצבא, שכעס מאוד על כך, צעד לפרלמנט וביצע את "טיהור פרייד" (על שם הקצין שפיקד על המבצע, תומאס פרייד) בדצמבר 1648. החיילים עצרו 45 חברי פרלמנט ולא איפשרו ל-146 אחרים להיכנס. רק ל-75 חברי פרלמנט הותר להיכנס, וגם הם רק בהסכמת הצבא. "פרלמנט רמפ" (פרלמנט מקוצץ) זה קיבל פקודה מהצבא להקים בית דין על מנת לשפוט את צ'ארלס הראשון בעוון בגידה בשם העם האנגלי.
בסוף המשפט 59 שופטים החליטו כי צ'ארלס הראשון אשם בבגידה וכי הוא "עריץ, בוגד, רוצח ואויב העם". הוא הוצא להורג בעריפה מול ארמון וייטהול ב-30 בינואר 1649 (לאחר הרסטורציה ב-1660, הורה המלך צ'ארלס השני לרדוף את האחראים לרצח אביו ולהביא אותם לדין צדק. אלה שהיו אחראים על כך ועדיין היו חיים ולא היו בגלות הוצאו להורג או שנשפטו למאסר עולם).
אירלנד
באירלנד הייתה מלחמה מתמשכת מאז המרידה ב-1641, כאשר רוב האי נשלט בידי הקונפדרטים האירים. לאחר מאסרו של צ'ארלס ב-1648, הקונפדרטים חתמו על ברית עם המלוכנים. כוחות המלך והקונפדרטים המאוחדים ניסו להשמיד את הצבא הפרלמנטרי בדבלין, אך מתנגדיהם ניצחו בקרב רת'מינס. אוליבר קרומוול נחת בדבלין ב-15 באוגוסט 1649 על מנת לבתק את הברית המלוכנית-אירית.
לניצחונו של קרומוול על המלוכנים באירלנד ב-1649 עדיין יש הדים חזקים לאירים רבים. לאחר מצור דרוהדה, התבצע טבח של כמעט 3,500 איש – מהם בערך 2,700 חיילים מלוכנים וכל הגברים נושאי הנשק בעיר, כולל אזרחים, אסירים וכמרים קתוליים – שנעשה לאחד מהזיכרונות ההיסטוריים במרכז המאבק האירי-אנגלי וקתולי-פרוטסטנטי בשלוש מאות השנים האחרונות. אולם, הטבח משמעותי בעיקר כסמל לתפיסה האירית של האכזריות הקרומווליאנית, מכיוון שאנשים רבים הרבה יותר נהרגו בלחימה לאחר מכן מאשר בטבח זה. הכיבוש באירלנד נמשך לעוד ארבע שנים, עד שאחרון החיילים נכנע. ישנה הערכה כי קרוב ל 30% מהאוכלוסייה האירית מתה או הוגלתה עד סוף המלחמה. כמעט כל הקרקע בבעלות אירים-קתולים הוחרמה לאחר הכיבוש, וניתנה לבעלי חוב של הפרלמנט, לחיילי פרלמנט שלחמו באירלנד, ולאנגלים שהתיישבו שם לפני המלחמה.
סקוטלנד
הוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון שינתה את הדינמיקה של מלחמת האזרחים בסקוטלנד, בין המלוכנים לקובננטרים ("כורתי-הברית"). מנהיגם עד עתה של המלוכנים, המרקיז של מונטרוז, יצא לגלות. בתחילה, עודד צ'ארלס השני את מונטרוז לגייס צבא סקוטי על מנת להילחם לצידו. אולם, כאשר הקובננטרים הסקוטים (שלא הסכימו להוצאה להורג של צ'ארלס הראשון ושחששו לעתיד הפרסביטרייניזם ולעצמאות הסקוטית תחת הרפובליקה החדשה) הציעו לו את כתר סקוטלנד, צ'ארלס נטש את מונטרוז. אולם, מונטרוז כבר גייס כוח של שכירי-חרב בנורווגיה, נחת באנגליה ולא היה יכול להפסיק כעת. צבאו נוצח בקרב קרביסדל ב-27 באפריל 1650. מונטרוז נלכד זמן קצר לאחר מכן ונלקח לאדינבורו, שם הוא נדון למוות ב-20 במאי והוצא להורג למחרת.
צ'ארלס השני נחת בסקוטלנד ב-23 ביוני 1650 וחתם על הברית הלאומית של 1638 ועל הברית מ-1643 מיד לאחר שהגיע. בעזרת הנאמנים לו ובעלי הברית החדשים, היה צ'ארלס השני לאיום הגדול ביותר על הרפובליקה האנגלית החדשה. בתגובה לאיום, השאיר קרומוול כמה מסגניו באירלנד ושב לאנגליה.
הוא הגיע לסקוטלנד ב-22 ביולי 1650, והטיל מצור על אדינבורו. עד סוף אוגוסט מצבו הידרדר בשל מחלות והעדר משאבים, והוא נסוג לבסיסו בדאנבר. צבא סקוטי ניסה לחסום את הנסיגה, אך הסקוטים הובסו בקרב דאנבר ב-3 בספטמבר. צבאו של קרומוול כבש את אדינבורו, ועד סוף השנה גם את רוב דרום סקוטלנד.
ביולי 1651 גברו כוחותיו של קרומוול על הסקוטים בקרב אינברקיית'ינג. צבא המודל החדש פנה לפרת', דבר שאיפשר לצ'ארלס בראש הצבא הסקוטי לפנות דרומה לאנגליה. קרומוול רדף אחריו לתוך אנגליה, והותיר בסקוטלנד צבא בראשות ג'ורג' מונק על מנת לסיים את הקרבות שם. בשנה הבאה, 1652, נעשה טיהור של השרידים האחרונים להתנגדות המלוכנית. הסקוטים קיבלו 30 מושבים בפרלמנט המאוחד בלונדון, כאשר הגנרל מונק מונה למושל הצבאי של סקוטלנד.
אנגליה
אף על פי שצבאו של קרומוול ניצח את הצבא הסקוטי בדאנבר, הוא לא הצליח למנוע מצ'ארלס לצעוד לעומק אנגליה בראש צבא נוסף. המלוכנים צעדו למערב אנגליה מכיוון שהתמיכה בהם הייתה חזקה ביותר באזור זה, אך הם קיבלו פחות תמיכה מכפי שקיוו. קרומוול לבסוף פגש את המלך בווסטר ב-3 בספטמבר 1651, וניצח אותו. צ'ארלס השני ברח דרך "בתים בטוחים" לצרפת, וכך הסתיימו מלחמות האזרחים.
לאחר המלחמה
כתוצאה מהמלחמה, הפכו אנגליה, סקוטלנד ואירלנד לארצות היחידות באירופה ללא מלך. ממשלה רפובליקנית שלטה באנגליה (ולאחר מכן גם בסקוטלנד ואירלנד) מ-1649 עד 1653, ומ-1659 עד 1660. בין שתי תקופות אלה, ובשל לחימה בין סיעות שונות בפרלמנט, שלט אוליבר קרומוול כלורד פרוטקטור (למעשה דיקטטור צבאי) עד מותו ב-1658.
עם מותו, הפך בנו של אוליבר, ריצ'רד, ללורד פרוטקטור, אך לצבא לא היה אמון בו. לאחר שבעה חודשים הצבא הדיח את ריצ'רד, ובמאי 1659 הוא השיב את הפרלמנט הרמפ לשלטון. אולם, מכיוון שהפרלמנט לא התייחס לצבא כשליט האמיתי, הצבא פיזר גם את הפרלמנט, באוקטובר 1659.
זה היה המצב כאשר הגנרל ג'ורג' מונק, מושל סקוטלנד תחת קרומוול, צעד דרומה עם צבאו מסקוטלנד. ב-4 באפריל 1660, בהצהרת ברדה, צ'ארלס השני הכריז על התנאים שלו לקבלת הכתר האנגלי. מונק ארגן אספה של הפרלמנט, שנפגש בפעם הראשונה ב-25 באפריל. ב-8 במאי הפרלמנט הכריז כי צ'ארלס השני היה המלך החוקי מאז הוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון בשנת 1649. צ'ארלס שב מהגלות ב-23 במאי. ב-29 במאי, תושבי לונדון הכריזו עליו כמלך. הכתרתו נערכה בווסטמינסטר ב-23 באפריל 1661. אירועים אלה ידועים כרסטורציה האנגלית.
מכיוון שתוצאתם הסופית הייתה השבת המלוכה בהסכמת הפרלמנט, מלחמות האזרחים למעשה הובילו לאימוץ של מונרכיה פרלמנטרית באנגליה וסקוטלנד. בשל שיטה פוליטית זו, בריטניה הגדולה, שנוצרה ב-1707 לא השתתפה בתנועות הרפובליקניות הגדולות לאחר המהפכה היעקובינית בצרפת בסוף המאה ה-18. המלכים חששו מללחוץ על הפרלמנט באופן משמעותי, והפרלמנט הוא שבחר למעשה ביורש למלך ב-1688 במהפכה המהוללת ובחוק שעבר ב-1701. לאחר הרסטורציה, הסיעות בפרלמנט נעשו למפלגות פוליטיות (מאוחר יותר, הטורים והוויגים).
היסטוריוגרפיה של מלחמת האזרחים האנגלית
הוויגים ראו במלחמת האזרחים תוצאה של מאבק בן מאות שנים בין הפרלמנט (בייחוד הבית התחתון) והמלכות. על פי אסכולה זאת, הפרלמנט פעל להגן על הזכויות המסורתיות של האנגלים, ואילו הכתר ניסה כל הזמן להרחיב את זכותו להכתיב את החוק באופן שרירותי. ההיסטוריון ה"וויגי" החשוב ביותר, ס. ר. גרדינר, ראה במלחמת האזרחים "מהפכה פוריטנית" שהתנגדה לדיכוי של הכנסייה תחת בית סטוארט, וסללה את הדרך לסובלנות הדתית של הרסטורציה. הפוריטניות, על פי דעה זו, נעשתה לבעלת הברית הטבעית של עם שמנסה לשמור על זכויותיו המסורתיות כנגד הכוח השרירותי של המונרכיה.
האסכולה המרקסיסטית, שנעשתה פופולרית בשנות ה-40, פירשה את מלחמת האזרחים כמהפכה בורגנית. על פי כריסטופר היל, ההיסטוריון הבולט מאסכולה זו, "מלחמת האזרחים הייתה מלחמת מעמדות". מהצד הריאקציוני היו האריסטוקרטיה בעלת הקרקעות ובעלת הברית שלה, הכנסייה הממוסדת. מצד שני (שוב, על פי היל), "המעמדות המסחריים והתעשייתיים בעיר ובכפר... האצילות המתקדמת והנמוכה, ו... המון העם בכל מקום שבו הם היו מסוגלים, דרך דיון חופשי, באמת להבין על מה נאבקים". מלחמת האזרחים אירעה בנקודה בהיסטוריה האנגלית שבה מעמדות הביניים העשירים, שכבר היו כוח משמעותי בחברה, פעלו כנגד המערכת הימי-ביניימית הארכאית של הממשלה האנגלית. כמו הוויגים, גם למרקסיסטים היה הסבר למקום של הדת במאבק. הפוריטניות הייתה מערכת מוסרית שהתאימה ביותר למעמד הבורגני, ולפיכך המרקסיסטים ראו את הפוריטנים כבורגנים בהכרח.
החל משנות ה-70, דור חדש של היסטוריונים החלו לאתגר את שתי התאוריות. היסטוריונים אלה התנגדו להסברים ארוכי-הטווח של המרקסיסטים והוויגים. הם קראו למחקרים שהתמקדו באופן מפורט יותר בשנים שלפני המלחמה. כתוצאה מכך, הם הראו שדפוס הנאמנויות במלחמה לא התאים לאף אחת מהפרשנויות הקודמות. הפוריטנים, למשל, לא בהכרח היו נאמנים לפרלמנט, ורבים מהם לא היו בורגנים; בורגנים רבים לחמו לצד המלך; אצילים בעלי קרקעות רבים תמכו בפרלמנט.
הדור החדש של ההיסטוריונים (המכונה "רוויזיוניסטים") העמיד בסימן שאלה את כל הפרשנות של האסכולות הקודמות. רבים מהם אף התנגדו לכינוי "מלחמת האזרחים האנגלית" והחליפו אותו ב"מלחמת שלוש הממלכות" או אפילו ב"מלחמת האזרחים הבריטית". זאת כחלק ממגמה רחבה יותר במחקר ההיסטורי להפנות את המבט לבריטניה כולה, ולהימנע מ"אנגלו-צנטריות". לטענתם, יש לראות את מלחמת האזרחים כמאבק אחד מני רבים בכל האיים הבריטיים. לדעתם, גורם חשוב למלחמה הוא שמלך אחד, צ'ארלס הראשון, שלט על ממלכות רבות. למשל, המלחמה החלה כאשר צ'ארלס ניסה לאכוף ספר תפילות אנגליקני על סקוטלנד; כאשר הסקוטים התנגדו הוא הכריז עליהם מלחמה, אך לשם מימונה הוא דרש מיסים כבדים, דבר שהביא בתורו לפריצת המלחמה באנגליה.
כלת הים
כלת הים (בערבית: عروس البحر; באנגלית: Jaffa) הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2009, בבימויה של קרן ידעיה ובהשתתפות השחקנים דאנה איבגי, רונית אלקבץ, מוני מושונוב,, רועי אסף ומוריס כהן.
את המוזיקה לסרט כתב איציק שושן, ואת המילים העבריות לשיר הנושא של הסרט - "פרח בר פראי", כתבה יסמין אבן.
עלילה
במוסך צדדי בעיר יפו מתנהל סיפור אהבה בסתר בין מלי ותאופיק, העובד עם אביו, חסן, במוסך של ראובן. מאיר מתגלה כדמות חסרת סבלנות, הוריו גוערים בו על שאינו מתנהל כראוי במוסך. הוא נעלם לכמה שעות ואיננו לוקח אחריות. מאיר מתנגד להוריו ובמיוחד לאימו. מאיר מתחצף לאימו והיא מחליטה לזרוק אותו מהבית. אך ראובן דואג היכן ישן הלילה... במקביל מתפתח סיפור האהבה בין מלי ותאופיק. מלי בהיריון. הם מחליטים לנסוע לחו"ל על מנת להתחתן. תאופיק מבקש ממאיר שיאשר לו לצאת לשעה, מן העבודה, לסידורים. מאיר מתנגד ומאיים שאם ייצא יאבד את מקום עבודתו. מלי מנסה להגן על תאופיק. מאיר מסרב לה. תאופיק יוצא. מאיר צועק אליו, שאם הוא יוצא אין טעם שישוב לעבודתו. תאופיק מטפל בכרטיסי הטיסה ובסידורי נישואיו עם מלי. כאשר הוא שב מסידוריו, מאיר מודיע לו שהוא פוטר. אך ראובן מתערב ומחזיר אותו לעבודתו. מאיר זועם, זורק חפצים ועוזב את המוסך בכעס רב. ראובן מבקש מחסן לאסוף אותם.
בביתם, אוסי מתגלה כדמות אנוכית, כולם צריכים לטפל בה וברגליה, היא כמעט לא עושה דבר בבית, רק מנהלת אותו בפקודות, וכואבת את עזות המצח של מאיר. ייתכן שזו הסיבה שהיא איננה מבחינה כלל במצבה של ביתה האהובה. במוסך מתרחשת קטטה שהופכת לאלימות, בין מאיר ותאופיק, אשר בסופה מאיר נפצע אנושות ומובל לבית החולים. שם נקבע מותו. במקביל לאבל הנורא של המשפחה, מלי מנסה להתמודד לבדה עם ההיריון. תאופיק נעצר ונלקח למשטרה. במשפט נקבע עונשו לשבת בכלא. מלי לא מספרת להוריה מי האב, עד שהיא נשברת כי איננה יכולה להתמודד לבדה עם ההפלה המלאכותית, ולבסוף מספרת להוריה שהיא בהיריון, אך שומרת שמו של תאופיק בליבה. היא מצליחה לשכנעם לעבור דירה. והם עוברים. מלי מולידה את ביתה שירן. הוריו של תאופיק נוסעים לבקרו בכלא ובמונית, מתפללים רבות לשחרורו המהיר. תאופיק משתחרר כעבור תשע שנים ולאחר הורדת שליש מעונשו. תאופיק יוצר קשר טלפוני עם מלי, המסרבת לדבר עמו, תחילה. הוא ממשיך להתקשר אליה. במקביל מתגלה אהבתם של ראובן ואוסי לנכדתם, שירן. הם אינם יודעים שהיא ביתו של תאופיק. לכן כאשר מוזכר שמו בבית, אוסי אומרת בכאב, שהרוצח של בנה עומד לצאת לחופשי. מלי לא מגיבה. מלי קובעת פגישה עם תאופיק ברמת-גן. אך בראותה אותו שם, היא מסתובבת לאחור ונעלמת חזרה לבית הוריה. מלי כותבת מכתב להוריה ובו היא חושפת את סוד לידתה של שירן ואת שמו של אביה, תאופיק. מלי עוברת עם שירן להתגורר אצל דודתה. ההורים המומים, מגיעים מייד לבית דודתה. ומנסים לקחת את הילדה אליהם. מבקשים ממלי לא לחשוף את סודם לתאופיק. בתמונה האחרונה, האידילית משהו, של הסרט רואים את שירן משחקת על סלע בשפת הים, ומלי יושבת לא הרחק. תאופיק מגיע, מתיישב ומתבונן בביתו.
מסכת כותים
מסכת כותים היא חיבור הנמנה עם המסכתות הקטנות. המסכת מכילה שני פרקים העוסקים בדינים של הכותים בנושאים שונים, כגון נאמנותם בענייני כשרות ועוד.
אזכורים בתלמוד ובראשונים
מסכת כותים לא נזכרה כלל בכל התלמוד, ובראשונים ישנו אזכור יחידי בחידושי הרמב"ן
מהדורות ופירושים
את מסכת כותים הדפיס לראשונה בשנת תקס"ה בליוורנו החיד"א בספרו "מראית עין", על פי כתב יד שהיה בידו. לאחר מכן נדפסה המסכת על ידי רבי יהודה נג'אר בספרו "שמחת יהודה". הוא חילק כל פרק להלכות, והוסיף פירוש על המסכת בשם "חגי יהודה".
בשנת תרי"ט נדפסה המסכת ביחד עם שבע מסכתות קטנות כחלק ממהדורת הש"ס בדפוס זיטומיר. הדפסה זו נעשתה כמעט ללא שינויים. בשנת תר"מ נדפסה המסכת בדפוס וילנא בתוספת מראה מקומות והערות נוספות.
הרב חיים קניבסקי הדפיס בשנת תשכ"ה פירוש קצר בשם "מצרף" להבנת המסכת, ופירוש בשם "מטהר", הכולל פלפולים ואריכות בנושאי המסכת.
קישורים חיצוניים
מסכת כותים
פירושים
הלל דלסקי
הלל (ביל) מתתיהו דלסקי (19 ביולי 1926 - 12 בדצמבר 2010) היה פרופסור אמריטוס בחוג לספרות אנגלית שבאוניברסיטה העברית, חתן פרס ישראל בחקר הספרות הכללית לשנת תש"ס, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וחבר זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ביוגרפיה
הלל דלסקי נולד וגדל ביוהנסבורג שבדרום אפריקה. הוא גדל בבית חילוני-ציוני, אביו יוסף דלסקי היה נשיא הפדרציה הציונית של דרום אפריקה. דלסקי למד בבית ספר על שם המלך אדוארד השביעי והיה חבר בתנועת הנוער "הבונים דרור". דלסקי שירת כמתנדב בחיל המשלוח של דרום אפריקה באיטליה בשנים 1944–1945. ב-1947 סיים תואר ראשון באנגלית ובהיסטוריה באוניברסיטת ויטווטרסראנד בדרום אפריקה.
ב-1948 התנדב לצה"ל במסגרת מח"ל ולחם במלחמת העצמאות כמפקד צוות תותחנים. הוא לחם בקרבות לשחרור הנגב. בהמשך היה דלסקי התותחן שירה את הפגז שהטביע את הנחתת אלטלנה. דלסקי ניסה למחות אך שוכנע לבסוף, ירה על האוניה וגרם לעלייתה באש.
בתום המלחמה שב לדרום אפריקה והשלים תואר שני באנגלית בהצטיינות ב-1952. היה תלמיד מחקר בג'יסאס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1957–1958 ובשנת 1963 קיבל דוקטורט בהצטיינות מהאוניברסיטה העברית. דלסקי לימד באוניברסיטה העברית החל משנת 1954, התמנה לפרופסור מן המניין ב-1976. שימש פעמיים כראש החוג לאנגלית. כיהן כראש בית הספר לתלמידי חו"ל בשנים 1973–1976 והוא יצא לגמלאות כפרופסור אמריטוס החל מ-1994.
דלסקי נבחר כנשיא החברה הבינלאומית לדיקנס בשנת 1985, נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בשנת 1993, נבחר כחבר זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1999, זכה בפרס ישראל לחקר הספרות הכללית בשנת 2000, זכה בפרס על שם הארי ט. מור למלומד מצטיין עבור מפעל חיים בחקר לורנס בשנת 2001.
דלסקי היה חבר בסגל נבחרת ישראל בקריקט, תחביב שעסק בו מצעירותו.
הלל דלסקי היה נשוי לשירלי קאופמן, שהיא משוררת, אב לארבעה מנשואים קודמים וסב לעשרה נכדים.
תיאור מחקריו
הלל דלסקי חקר את הרומן האנגלי במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
The Forked Flame: A Study of D.H. Lawrence
זהו שם ספרו הראשון והידוע ביותר של הלל דלסקי שהתפרסם לראשונה בשנת 1965 וראה אור בשלוש מהדורות. החידוש בספר הוא השימוש בדיון של לורנס "Study of Thomas Hardy", שלא פורסם בחייו, כבסיס לניתוח הרומנים שלו. עבודה זו דנה מעט בהרדי ועוסקת בעיקר בענייני דת (יהדות ונצרות) ואמנות. כבסיס לדיון מגדיר לורנס את מה שהוא מבנה התודעה המנטלית ותודעת הדם, המקבילים לתפישתו לעקרון הגברי והעיקרון הנשי. ביצירותיו מבקר לורנס את התגלמותו של העיקרון הגברי, ומצדד בזה של העיקרון הנשי, אף על פי שהאמין באופן מובהק בעצמו כגבר. ניתוחי הרומנים של דלסקי מבוססים על הניגוד הזה.
לדעת דלסקי, "הקשת בענן", ו"נשים אוהבות" הם שני הרומנים הטובים ביותר של לורנס, ובין הגדולים ביותר במאה ה-20.
Dickens and the Art of Analogy
דיקנס כתב רומנים ארוכים מאוד, המשתרעים לעיתים קרובות על פני 800–900 עמודים, מלאים בדמויות רבות ושונות. ישנה הסכמה כללית שהוא ניחן בדמיון מופלא, אולם רבים משוכנעים שאין גורם מאחד ברומנים אלה. דלסקי טוען, בניגוד לדעות אלה, שביצירות המאוחרות יותר הגורם האנלוגי מצליח לאחד את רוב הדמויות בהצגת נושא מרכזי, שעל כל קורא לגלות אותו בעצמו בכל ספר וספר. ניתן להבחין בטכניקת האנלוגיה מתחילת כתיבתו של דיקנס, אבל היא מתמצית בארבעת הרומנים האלה.
Joseph Conrad: The Way of Dispossession
ספרו זה של דלסקי התפרסם ב-1977, כותרת הספר מתייחסת לטיעון שעומד בבסיסו, והוא ציטוט מטי. אס. אליוט ("Four Quartets"): "כדי לרכוש את מה שאין לך, עליך לותר על מה שיש לך." בהקשר זה כתב קונרד בספר אוטוביוגרפי ("A Personal Record"), "יש לי אינסטינקט של אימה מלאבד ולו לרגע קט את השליטה המלאה בעצמי," דלסקי סבור שהפחד הזה משתקף ביצירותיו העיקריות של קונרד. הוא מרבה לתאר מצבים שאדם עומד לפתע במבחן בלתי צפוי שמגלה, גם לאדם עצמו, את ערכו. קונרד מראה איך ערך זה תלוי ביכולתו לשלוט בעצמו. אולם בספר שמהווה שיא בהצגת נושא זה, "לנגד עיניים מערביות", מגיע הגיבור להגשמתו על ידי נכונותו לאבד את שליטתו העצמית.
The Divided Heroine: A Recurrent Pattern in Six English Novels
הספר הזה יצא לאור ב-1984. שם הספר מצביע על הנושא שלו, הגיבורה החצויה. ספר זה שונה מספריו האחרים של דלסקי בכך שלא נכתב על סופר אחד. הוא עוסק בשישה ספרים של שישה סופרים שונים: "אנקת גבהים" מאת אמילי ברונטה, "הטחנה על הנהר פלוס" מאת ג'ורג' אליוט, "טס לבית דרברוויל" מאת תומאס הרדי, "The White Peacock" מאת דייוויד הרברט לורנס, "מרת דאלוויי" מאת וירג'יניה וולף ו"קץ הפרשה" מאת גרהם גרין.
בכל ששת הספרים, הדמות המרכזית היא אישה אשר נמשכת לשני גברים שהם הפכים האחד לשני. אהבתה של האישה לשני הגברים המנוגדים מצביעה על אישיות המכילה תכונות מנוגדות. כל הספרים מתארים אישה שאינה מסוגלת להגיע לשיווי משקל כלשהו. העלילות מסתיימות על פי רוב במוות, לפעמים בהתאבדות.
Unities: Studies in the English Novel
בספר זה אסופת מאמרים על הרומן האנגלי פרי עטו של הלל דלסקי. כמחצית מן המאמרים מתפרסמים בפעם הראשונה. הספר ראה אור ב-1985, בתקופה שהשפעתו של הזרם הבקורתי דקונסטרוקציה היה בעיצומו. מבקרים באסכולה זו טענו, בין היתר, שלא יכולה להיות אחדות לרומן בגלל ניגודים שמטבע הדברים לא ניתן ליישבם. בניגוד לדקונסטרוקציה, טוען דלסקי שישנן דרכים שונות להשגת אחדות ברומן. בספר זה דן דלסקי במספר רב של סופרים ובארבע צורות אחדות. הסופרים הם: ויליאם מייקפיס תאקרי, ג'ורג' אליוט, וירג'יניה וולף, וא.מ. פורסטר בקבוצה הראשונה; דייוויד הרברט לורנס, ג'וזף קונרד וא.מ. פורסטר בקבוצה השנייה; ג'יין אוסטן, ויליאם מייקפיס תאקרי, ג'יימס ג'ויס, וגרהם גרין בקבוצה השלישית; דייוויד הרברט לורנס, תומאס הרדי, ואלן סיליטו בקבוצה הרביעית.
בשר-ודם בקסת הדיו: עיונים ברומנים אנגליים קלסיים
זהו ספרו היחיד של דלסקי בשפה העברית, אשר התפרסם בהוצאת מוסד ביאליק ב-1985. הספר הוא תרגום מעודכן של כתביו באנגלית.
Thomas Hardy and Paradoxes of Love
דלסקי טוען שהרדי הגיע למבוי סתום בניסיונו ליישב את הניגודים בגיבורות שלו והפסיק לכתוב רומנים לאחר פרסום "ג'וד האלמוני" ב-1895. הרדי עצמו נימק את הפסקת כתיבת הרומנים כתגובה לביקורות לא טובות שקיבל על שני הרומנים האחרונים והגדולים שלו ("טס לבית דרברוויל" ו"ג'וד"). לאחר "ג'וד" הרדי הקדיש את עצמו במשך למעלה משלושים שנה לכתיבת שירה - ובהצלחה גדולה.
ילדי הסתיו
ילדי הסתיו (באנגלית: Children of the Fall) הוא סרט אימה ישראלי שכתב וביים איתן גפני. זהו סרטו העלילתי השני באורך מלא של גפני כבמאי, לאחר צאת סרט הבכורה שלו "בשר תותחים" בשנת 2012.
הסרט הוקרן בישראל לראשונה במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים ב-15 ביולי 2016. בשנת 2017 הוקרן במסגרת פסטיבל אוטופיה.
הסרט היה מועמד לפרס אופיר בטקס פרסי אופיר לשנת 2018.
תקציר העלילה
בערב יום הכיפורים בשנת 1973, אל הקיבוץ עת רעים שבצפון ישראל, מגיעה רייצ'ל סטרוד (נועה מימן), לצורך התנדבות בקיבוץ. רייצ'ל, בת לאב ישראלי ולאם גויה, גדלה רוב חייה בחו"ל וכעת היא מעוניינת להתגייר ולעשות עלייה. היא נחרדת לגלות שהמציאות הישראלית איננה מה שקיוותה שתהיה וכבר ביומה הראשון שוקלת לעזוב, אך רכז המתנדבים בקיבוץ ירון וינשטיין (אקי אבני) מצליח לשכנע אותה להישאר. היא מצטרפת אל קבוצת המתנדבים שבקיבוץ, המורכבת מצעירים הוללים ממדינות שונות ברחבי העולם, הפוצחים במסע של כיף וחגיגת הנעורים הכולל סקס וסמים. רייצ'ל מנסה להשתלב בחברה הישראלית, אך המקומיים מפגינים חשדנות כלפיה וכלפי שאר המתנדבים והאידיליה הקיבוצית הופכת אט אט לסיוט קטלני.
פח'ה-צ'אס
פח'ה-צ'אס הוא שמו של משחק צ'רקסי מסורתי.
פח'ה-צ'אס הוא משחק בו נעשה שימוש במקל העשוי מעץ שאורכו כ-30 ס"מ.
משתתפים
מספר המשתתפים הוא בין שניים לעשרה משתתפים.
אופן המשחק
כל שחקן מחזיק בשני מקלות.
המשחק משוחק מחוץ לבית בשטח בוצי.
המשתתף הראשון נקבע על ידי הגרלה. המשתתף אוחז במקל בשתי ידיים ומנסה לתקוע כמה שיותר עמוק בבוץ, המשתתף השני אוחז במקל בשתי ידיים ומנסה לפגוע ולהפיל את מקלו של אויבו.
שטח המשחק חייב להיות פתוח כדי שאנשים לא ייפגעו (רדיוס של 5 מטר).
מטרתו של המשתתף הראשון זה להכניס את המקל כמה שיותר עמוק בבוץ על מנת שהמשתתף השני לא יוכל לפגוע ולהפיל את מקלו.
עכביש דייג
עכביש דייג (שם מדעי: Dolomedes) הוא סוג של עכביש החי בביצות ושייך למשפחת הענבלניים הקרובים לזאבניים. העכביש נפוץ ברחבי העולם בעיקר באזורים לחים וחמימים, ואינו מוכר בישראל.
עכבישים אלה יכולים להגיע ל-80-20 מ"מ והם בעלי גוף שחור עם ראשים מגודלים, עיניים בולטות, גפי פה שחורות חזקות ו-8 רגליים אפורות הפונות קדימה ומכוסות ב"שיער". הבטן נמוכה ומפוספסת בפסים צהובים בקצוות.
עכבישים אלו פעילי יום החיים בסביבת ביצות, מאגרי מים ושדות לחים והם שוכנים בקרבת המים. הם ניזונים מחרקים, עכבישנים אחרים כולל ענבלניים אחרים וגם מדגים. עכביש זה יכול להלך על פני המים וכן לצלול כדי לברוח מטורפים, אך יעדיף לחכות על הגדות או על צמחי מים הגדלים עליהן ולחכות לטרף כמו דגיג קטן או חרק מים שיעלה למעלה. אז העכביש קופץ במהירות ותופס את הטרף וממהר ליבשה. הטרף מומת על ידי הארס של העכביש והעכביש יכול למצוץ את לשדו.
עכבישים אלה נושאים את ביציהם בפיהם ומעבירים אותם ממקום למקום.
לוטמיים
הלוטמיים הם משפחת פרחים. בעת הפריחה מכסים פרחיה בשפע את השיחים בחורשות הים־תיכוניות. משפחה קטנה זו מונה כ־170-200 מינים בשמונה סוגים המרוכזים בעיקר באזורים הממוזגים של אירופה ואגן הים התיכון, עם נוכחות בצפון אמריקה ומינים אחדים גם באמריקה הדרומית. רוב הלוטמיים הם שיחים ובני־שיח נמוכים, ומיעוטם עשבים, והם מעדיפים בתי גידול יבשים ופתוחים לאור שמש. בני משפחת הלוטמיים גדלים היטב בקרקעות דלות ומינים רבים מביניהם מאכלסים גינות נוי ברחבי אירופה והעולם.
מורפולוגיה
ללוטמיים פרחים בולטים בצבעים צהוב, ורוד ולבן, בעלי תוחלת חיים קצרה. הפרחים דו־מיניים נכונים, בודדים או סדורים בתפרחת מסוימת, לרוב בעלי חמישה עלי כותרת ולעיתים שלושה (הסוג Lechea). עלי הכותרת מפורדים, מקומטים בניצן הסגור, ולעיתים נשארים מקומטים גם בפרח הפתוח (לוטם שעיר ושמשון השלחופיות). בגביע חמישה עלים, שלושה מהם רחבים ויוצרים את הדור הפנימי, ושני האחרים צרים מהם במידה ניכרת ויוצרים את הדור החיצוני. לעיתים שני עלי הגביע החיצוניים מצטמצמים לכדי חפיות, ומשאירים גביע בן שלושה עלים בלבד.
האבקנים מרובים ובעלי אורך בלתי אחיד, יושבים על דיסקית. זירי האבקנים חופשיים. השחלה עילית, בעלת שלושה עלי־שחלה בדרך־כלל, עם שליות דפניות ושתי ביציות או יותר על כל שליה. הפרי הלקט בעל חמש או עשר קשוות (שלוש ב־Helianthemum). הזרעים קטנים, בעלי קליפה קשה ובלתי חדירה למים, ומשקלם נע בסביבות 1 גרם.
אקולוגיה
יכולתם של הלוטמיים להשתלט בהצלחה על בתי גידול ים־תיכוניים רבים נובעת משתי תכונות אקולוגיות חשובות: זיקה למיקוריזה והתחדשות מהירה אחרי שרפה.
רוב מיני הלוטמיים מסוגלים ליצור מערכת סימביוטית עם פטריית שורש מסוג Tuber. במערכת זו, הפטרייה משלימה את מערכת השורשים בתפקיד ספיגת המים והמינרלים מתוך הקרקע, ובכך מאפשרת לצמח המארח להתקיים על קרקעות דלות במיוחד, כגון קרקעות קירטון. בפרט, תכונה מעניינת של T. melanosporum היא יכולת הפטרייה להמית את כל הצמחייה מלבד המארח באזור התפתחות התפטיר שלה, ובכך להקנות לצמח בלעדיות על אזור הקרקע הסמוך.
כמו כן, הלוטמיים הסתגלו בצורה אופטימלית לשריפות יער הפוקדות תכופות את אזורנו. הזרעים הרבים המבשילים בכל עונה אינם נובטים בעונת הצמיחה הבאה. קליפתם הקשה אינה מאפשרת חדירה של מים והנביטה כתוצאה מכך, והזרעים נשארים תקופה ארוכה במצב של תרדמת. גודלם הזעיר מאפשר להם לחדור פנימה אל תוך הקרקע. כאשר השרפה פוקדת אזור מסוים ומחסלת את הצמחייה שבו, מתרככת קליפת הזרעים כתוצאה מהחימום, והזרעים ששרדו נובטים זמן קצר אחרי השרפה. מנגנון זה מאפשר ללוטמיים להגיע למלאי זרעים רדומים גדול, שרובו נובט בבת אחת וכך מתקבל יתרון על־פני צמחים אחרים באכלוס השטח שהתפנה.
שימושים
הסוגים לוטם (Cistus), שמשון (Helianthemum) ו־Halimium מהווים שיחי נוי מצוינים בזכות פריחתם היפה. דרישות הקרקע שלהם מעטות, והם שורדים היטב גם את החורף המושלג של צפון אירופה ואנגליה, אף שאינם גדלים שם בבר.
ממיני לוטם, במיוחד מ־Cistus ladaniferus, מפיקים שרף ריחני המשמש בתעשיית הבשמים.
היכולת של לוטמיים ליצור מיקוריזה עם פטריית הכמהין (Tuber) שהיא מעדן יקר ערך, הובילה למחקרים אחדים שניסו להשתמש בצמחים אלה כמארחים לכמהה בבתי גידול תרבותיים. גודלם הקטן של שיחי הלוטמיים עשוי לתת יתרון כלכלי על פני השימוש בעצי אלון ואורן שהם המארחים הנפוצים של גידולים כאלה, שכן הם תופסים פחות קרקע ועשויים לתת יותר תנובה ליחידת שטח. עם זאת, עד עתה לא התקבלו תוצאות מסחריות בתחום מחקר זה.
טורקמניסטן
טורקמניסטן (בטורקמנית: Türkmenistan נהגה: טירקמנית'אן, ברוסית: Туркмения) היא מדינה השוכנת במרכז אסיה. בעברה הייתה חלק מברית המועצות (ונקראה באותה תקופה "הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטורקמנית"), והפכה למדינה עצמאית ב-27 באוקטובר 1991. אוכלוסייתה מונה כ-6,031,200 בני אדם (נכון ל-1 ביולי 2020).
רוב תושבי טורקמניסטן הם מוסלמים, והיא אף חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
היסטוריה
במשך מאות בשנים, הטריטוריה של טורקמניסטן נכבשה על ידי אימפריות ומלוכות שונות עקב היותה מרכז מעבר חשוב באסיה המרכזית.
המדינה גובלת באפגניסטן בדרום-מזרח, באיראן בדרום, בקזחסטן בצפון, באוזבקיסטן בצפון ובמזרח, ויש לה חוף על הים הכספי. אלכסנדר מוקדון כבש אותה בדרכו להודו. לאחר מות אלכסנדר מוקדון, אימפריית פרתיה כבשה אותה ומלך פרתיה שלט על הממלכה מבירתו החדשה ניסה בטורקמניסטן - שרידי העיר מצויים היום בפרבר של הבירה אשגבאט.
ב וה-8 הביאו הערבים את האסלאם לאזור ובתקופה זו התהוותה דרך המשי המפורסמת בין סין ל ואירופה, והמסחר בטורקמניסטן קיבל תמריץ משמעותי.
ב וב הקים שבט הסלג'וק הטורקמני אימפריה אזורית שהתרחבה עד בגדאד (מאוחר יותר הטורקמנים הסלג'וקים ועמים טורקים אחרים התאחדו ויצרו את האימפריה העות'מאנית).
ב הוביל ג'ינג'יס חאן את המונגולים למסע כיבושים עד אירופה, וטורקמנים רבים מצאו את מותם עקב אכזריות המונגולים. לאחר מותו איבדו המונגולים את שליטתם בטורקמניסטן, עד שטימור לנג (צאצא של ג'ינג'יס חאן) השתלט על האזורים שאבדו והקים את האימפריה הטימורית.
טורקמניסטן הכריזה על עצמאותה ב-27 באוקטובר 1991, יחד עם רוב מדינות הגוש הסובייטי לאחר התמוטטות ברית המועצות.
פוליטיקה
באופן רשמי, מוגדרת טורקמניסטן כרפובליקה דמוקרטית שבראשה עומד נשיא, אולם בפועל השלטון במדינה אינו דמוקרטי. מאז עצמאותה באוקטובר 1991, שלט בה ספרמורט ניאזוב שליטה מלאה. ב-28 בספטמבר 1999, אף הורחבה תקופת כהונתו לצמיתות על ידי הפרלמנט (מג'לס). המפלגה הדמוקרטית של טורקמניסטן (DPT), מפלגתו של ניאזוב, הייתה המפלגה החוקית היחידה במדינה, ואין אופוזיציה. לפני קבלת העצמאות נקראה מפלגת השלטון "המפלגה הקומוניסטית של הרפובליקה הסובייטית של טורקמניסטן".
ניאזוב יזם פולחן אישיות סביבו, וכינה את עצמו "טורקמנבאשי" (אבי הטורקמנים). פניו נראו בכל מקום ועל כל דבר במדינה התנוססה תמונתו, החל בשטרות כסף ובטפסי בנקים, וכלה במודעות רחוב בערים, בבתי ספר ואפילו על בקבוקי וודקה. הנשיא גם שינה את שם חודש ינואר לשמו, והעניק לחודשים האחרים את שמות בני משפחתו. על מגדל גבוה בעיר הבירה הציב פסל זהב בדמותו, המסתובב במשך היום כך שפנה תמיד אל השמש; ספר שכתב ניאזוב, שתוכנו הוא אפוס המגולל את תולדות האומה הטורקמנית, הופיע בכל הספריות הציבוריות ובתוכניות הלימוד, וכל האזרחים חויבו לקרוא בו. בקיאות בספר נדרשה כתנאי לקבלת שירותים שונים. פולחן האישיות, לטענת ניאזוב, נועד "ליצור אחדות טורקמנית שתגבש את האומה הטורקמנית."
בין השאר חוקק ניאזוב חוקים יוצאי-דופן, כמו איסור על גידול שפמים וזקנים, או איסור על האזנה לאופרה. כל האזרחים חויבו לשאת תעודות זהות בכל עת, והוטלו מגבלות חמורות על כניסה למדינה ויציאה ממנה. כאשר עלה ניאזוב לשלטון הוא הצהיר כי עד שנת 2020 יחולקו מים, מלח, חשמל וגז חינם לכל התושבים. בשנת 2006 הודיע שמועד התחלת ההטבות יידחה בעשר שנים, לשנת 2030.
על אף שחוקת טורקמניסטן מגינה על חופש העיתונות, שלטה הממשלה בתקשורת, והיו קיימים רק שני עיתונים לא-ממשלתיים - "אדלט" ו"גלקיניש", שאף הם נוסדו בצו הנשיא. תחנות הכבלים שהיו קיימות במדינה בשנות ה-80 נסגרו, ומהתושבים נמנעה גישה לאינטרנט.
הכוח העצום שרוכז בידי הנשיא ומקורביו הוביל לשחיתות גדולה. שחיתות זו לא טופלה, כיוון שמערכת המשפט הייתה כפופה למשטר, וכל השופטים מונו על ידי ניאזוב לכהונה של חמש שנים ללא פיקוח הרשות המחוקקת.
ניאזוב שלט במדינה עד מותו ב-21 בדצמבר 2006. כממלא מקומו התמנה גורבנגולי ברדימוחמדוב, וב-11 בפברואר 2007 נבחר ברוב של 89 אחוזים לנשיא. עם בחירתו הודיע ברדימוחמדוב כי ימשיך את דרכו של ניאזוב, אך בפועל החל לצמצם משמעותית את פולחן האישיות של קודמו ופעל להפסקת הבידוד הבינלאומי של המדינה. כמו כן הסיר חלק מההגבלות שהוטלו על חופש המידע, חופש העיתונות וחופש התנועה במדינה.
עד לשנת 2012 התקיימה במדינה רק מפלגה בודדת. לאחר הסדרת החוק, הוקמה מפלגה נוספת - מפלגת התעשיינים והיזמים. בבחירות לפרלמנט שנערכו בשנת 2017 היא זכתה ב-11 מושבים מ-125. המפלגה נחשבת ככלי של המפלגה השלטת למניעת ביקורת על כך שטורקמניסטן היא מדינה של מפלגה אחת.
ברדימוחמדוב הודיע בשנת 2022 על בחירות בזק בהן יבחר אדם אחר, צעיר. בנו, סרדאר ברדימוחמדוב, נחשב כיורשו המיועד. ברדימוחמדוב זכה בבחירות לנשיאות טורקמניסטן ב-2022 ברוב של כ-73% מקולות המצביעים. הבחירות הוגדרו על ידי משקיפים מהמערב כלא חופשיות ולא הוגנות.
על אף שיגור לוויין התקשורת הראשון של טורקמניסטן באפריל 2015, TurkmenAlem52E/MonacoSAT הוציאה הממשלה איסור גורף על שימוש בצלחות לוויין ופתחה בתהליכים של הריסת צלחות הלוויין הקיימות, לפי דיווח, כדי לפגוע באפשרות לשמוע את Radio Azatlyq, השידור הטורקמני של רדיו אירופה החופשית.
כלכלה
כלכלת המדינה מבוססת על חקלאות, גידול מקנה, משאבי נפט וגז טבעי. 3% משטח המדינה משמשים את החקלאות, 61.5% מהשטח משמשים למרעה, 8% מכוסים יערות.
גידול מקנה: בקר, צאן, חזירים.
הדיג בים הכספי מניב 38,000 טון דגים בשנה. 43% מכוח העבודה מועסקים בחקלאות, יערנות ודיג.
התעשייה במדינה מועטה ועוסקת בעיקר בעיבוד התוצרת החקלאית והמכירות. מייצרים תזקיקי נפט, טקסטיל, מוצרי צמר, מוצרי מזון. 15% מכוח העבודה מועסקים בתעשייה.
המדינה עשירה בגז טבעי אך נמנעה בשנים האחרונות מלמכור אותו למדינות זרות.
תחבורה
24,000 ק"מ דרכים, מתוכן 19,500 כבישי אספלט. 2,180 ק"מ מסילות ברזל.
נהר אמו דריה משמש עורק תחבורה פנימי חשוב. בצי הסוחר 34 אוניות שנפחן כולל 33,000 טון.
לחברת התעופה הלאומית "טורקמניסטן איירלינס" 36 מטוסים. היא מקיימת בעיקר קשרי תעופה עם מדינות שכנות ומדינות מזרח ומערב אירופה.
גאוגרפיה
גודלה של המדינה הוא 488,100 קמ"ר. על כ-70% משטחה משתרע מדבר קאראקום.
מרכז הארץ נשלט על ידי מדבר קאראקום ושקע טוראן אשר ברובם שטוחים. לאורך הגבול הדרום מערבי מתפרס רכס קופטדאג על פני 2,912 קמ"ר. הנקודה הגבוהה ביותר היא הר Aýrybaba (שמו הרשמי שונה ב-2004 לכבוד ניאזוב: Beýik Saparmyrat Türkmenbaşy belentligi) המתנשא לגובה 3,138 מטר.
האקלים הוא יבשתי צחיח ברוב שטחה של המדינה. הבדלי הטמפרטורה בין החורף לקיץ ובין היום והלילה גדולים. הטמפרטורות הממוצעות של החודש הקר ביותר ושל החודש החם ביותר הן: לחוף הים הכספי 32,0, בדרום מזרח 32, - 6, בצפון מזרח 33, - 13. הגשמים יורדים באביב ובחורף וכמותם הממוצעת 75–300 מ"מ. בהרים כמותם יותר גדולה.