cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כלנית מצויה
תיאור מורפולוגי
פקעת הכלנית היא "פקעת היפוקוטיל"; חלק ממנה מתפתח מתת-הפסיג. הפקעת, המכילה עמילן כחומר תשמורת, מתחדשת מדי שנה: בראש הפקעת הישנה נוצרת פקעת חדשה המתמלאת בזכות הפוטוסינתיזה המתרחשת בעלי הצמח, ובמהלך הפריחה מנוצלים חומרי התשמורת שהצטברו בפקעת מהשנה שעברה, והיא מצטמקת והולכת. בתחתית הפקעת הישנה ניתן למצוא מעין קליפות, שהן שרידי הפקעות משנים קודמות. מאחר שכל פקעת צומחת מעל קודמתה, היא קרבה מאוד לפני השטח, ושורשים מיוחדים בתחתית הפקעת מתכווצים ומושכים אותה כלפי מטה. ובכל זאת, בשל קרבתה לפני השטח, אין הכלנית מצויה בשדות מעובדים, משום שפקעותיה נפגעות מהחריש. לכלנית גבעול עגול בגובה 20–30 ס"מ, בעל שושנת עלים גזורים דלילה בבסיסו, ומעטפת של שלושה עלים גזורים סנטימטרים אחדים מתחת לפרח. כל גבעול נושא פרח אחד.
פרח הכלנית הוא פרח גדול שקוטרו בדרך כלל, ובזנים מתורבתים יכול להגיע גם ל-15 ס"מ. צבע הפרחים אדום עז, לבן או במנעד רחב של גוני סגול, מכחול כהה עד ורוד בהיר. הפרח בעל עטיף פשוט, ללא עלי גביע. עלי הכותרת גדולים ודקים, ומספרם אינו קבוע, אך בדרך כלל נע בין 5 ל-6. במרכז הפרח ניצבת מעין כיפה מוגבהת, הנושאת עֱלִיים ואבקנים מרובים שצבעם שחור. גודל גרגרי האבקה כ-25 מיקרון, ומספרם יכול להגיע ל-2 מיליון גרגרים לפרח. לאחר ההפריה מוקפת הכיפה בטבעת לבנה.
כל פרח פורח ימים אחדים, נסגר בשעות הלילה ונפתח בשעות היום. סגירת הפרח מגינה על האבקה מלחות ומקור, ולכן בימים גשומים יש שהפרחים נשארים סגורים. פתיחת הפרחים וסגירתם נעשית באמצעות מנגנון המבוסס על צמיחת עלי הכותרת מבסיסם: בערב צומחים התאים בצד החיצוני של עלי הכותרת ומכופפים אותם כלפי פנים, ובבוקר צומחים התאים בצד הפנימי של העלים, ופותחים אותם. התארכות עלי הכותרת גורמת להתרחבות הכתם הלבן שבבסיסם, כך שרוחב הכתם מעיד על גילו של הפרח.
עוקצי הפרחים המופרים ממשיכים להתארך, והפירות הבשלים מוגבהים בהרבה מהפרחים שסביבם. הפרי הוא קובץ של פרודות זעירות בנות זרע אחד, עטופות בשערות רכות המאפשרות את הפצתן למרחקים באמצעות הרוח.
רבייה
הכלנית מואבקת על ידי מגוון חרקים, הניזונים משפע האבקה שבפרחים. הפרחים אינם מייצרים צוף. כלניות שאינן אדומות מואבקות בעיקר על ידי זבובים, וכלניות אדומות מואבקות בעיקר על ידי חיפושיות ממשפחת הפרחיתיים (Glaphyridae), שהן ייחודיות בקרב החרקים ביכולתן לזהות צבע אדום. האבקה שממנה ניזונות הפרחיות עשירה מאוד בחלבונים, הנחוצים לתקופת הרבייה שלהן. גם חרקים מסוג תריפסים (Thysonoptera) תורמים להאבקת כלניות למרות גודלם הקטן וזאת עקב מספרם הרב.
בשלב הראשון של פריחת הכלנית הביציות בשלות בעוד שגרגרי האבקה אינם בשלים. זהו השלב הנקבי. בהמשך מופרות הביציות, השחלה מתקשה, וגרגרי האבקה מגיעים לבשלות. כלנית שהופרתה מתהדרת בכתר לבן בבסיס עלי הכותרת שלה – כך היא בולטת יותר לעיני המאביקים שלה בשלב הזכרי, שבו דרושים יותר ביקורים להפצת הכמות העצומה של גרגרי האבקה. זרעי הכלנית מכוסים בציצית שערות המסייעת להפצתם בעזרת הרוח. על-מנת לאפשר הפצה יעילה למרחקים, הגבעול הנושא את הפרח ממשיך להתארך לאחר הפריחה, כך שהפרי הבשל, שממנו משתחררים הזרעים, מוגבה מעל שאר הצמחייה.
צבעי הכלניות
כל הכלניות בארץ, על צבעיהן השונים, הן בנות אותו מין, ולכן ההפריה ביניהן אפשרית. צבעי הכלנית נקבעים באמצעות הגנים של צמח האב וצמח האם. הצבעים הנפוצים הם: אדום, לבן וסגול שנע בין גוונים של כחול עד ורוד. בסך הכול מוגדרים 25 טיפוסי צבע בכלניות. עם זאת, נראו גם כלניות בודדות בגוונים צהובים (ככל הנראה מדובר במוטציות או במחלה שפגעה בכלנית).
צבעי הכלניות נקבעים על ידי שלושה גנים בשלושה אתרים (לוקוסים): אדום, לבן וסגול. לכל גן יש שני אללים, כאשר כל אלל יכול להיות דומיננטי (שלטני) או רצסיבי (נסגני). בכלניות דווקא האללים הרצסיביים הם הקובעים את הצבע באופן הבא (כפי שפענחו דני זהרי ואורה הורוביץ):
תפוצת הכלניות הלא-אדומות בארץ ישראל מוגבלת רק לצפון הארץ ומרכזה (מאזור השפלה וצפונה), ואילו כל הכלניות דרומית לקו זה הן אדומות. הסיבה לכך היא תנאי האקלים השונים השוררים באזורי הארץ השונים, ובכך שהכלניות האדומות עמידות יותר ליובש. זו גם הסיבה לכך שבמדרונות יבשים יחסית הפונים מזרחה או דרומה שולטות הכלניות האדומות על פני הלא-אדומות. הכלניות הלא-אדומות צריכות קרקע מתאימה ותנאים של גשם, קור ולחות מספקים.
סוג הקרקע שעליה צומחת הכלנית עשוי להשפיע על ריכוז הפיגמנט, ולכן נראים לעיתים שדות כלניות שבהם כל הפרחים באותו צבע. כלניות לא-אדומות גדלות על קרקע בזלתית, על קרקעות אלוביאליות כבדות או על קרקעות עשירות במינרלים על סלע גיר קשה. לעומתן, כלניות אדומות גדלות גם על קרקע שעל גבי סלע גיר רך.
בארץ ישראל
בארץ ישראל נפוצה הכלנית החל מהצפון, עבור באזור הרי ירושלים, השרון והמרכז, וכלה בנגב המערבי בדרום. בדרום הארץ ניתן לראות בעיקר כלניות אדומות (בייחוד באזורים שליד חוות השקמים, בתרונות בארי, שוקדה, אור הנר ובין קיבוץ סעד לקיבוץ רעים), ומדי פעם גם כלניות לבנות או ורודות (נראו גם כלניות בגוון צהבהב). בחודש פברואר יוצרות הכלניות מרבדים גדולים של פריחה בצבע אדום, דבר המושך מטיילים רבים לאזור. משנת 2009 מתקיים באזורי הפריחה בפברואר פסטיבל דרום אדום, המציע אטרקציות תיירותיות שונות לצד פריחת הכלניות.
בצפון הארץ נפוצות הכלניות בשלל צבעים: אדום, לבן, כחול וסגול. בצפון נמצאים ריכוזים של כלניות ב"גבעת הכלניות" שליד שער מנשה, באזור כורזים מצפון-מערב לכנרת ובגולן מדרום מקצרין, באזור כביש 87. כמו כן, ליד מנחת מגידו ישנו שדה ובו כלניות בשלל צבעים (אם כי בשנים האחרונות פלש לשדה קנרס סורי, המסתיר חלק מהן ומתחרה עִמן על מקום מחיה). ב-7 בנובמבר 2010 נגרם נזק כבד לשדה הכלניות שליד המנחת, כאשר קבלן של מע"צ שפך עליו כ-200 מטר מעוקב פסולת של זפת ואספלט. למרות הנזק, שדה הכלניות התאושש ושב לפרוח בחורף 2011.
בישראל הכלנית היא צמח מוגן על פי חוק. בשנות ה-50 של המאה ה-20 עמדו הכלנית ופרחים נוספים בסכנת הכחדה מהנוף המקומי עקב קטיפה מרובה של פרחים, כולל לצרכים מסחריים. כתוצאה מכך נחקק בשנות ה-60 של המאה ה-20 חוק המכריז על 264 מינים כצמחים מוגנים אותם אסור לקטוף. לצד אכיפת החוק, החל מסע הסברה בראשות החברה להגנת הטבע ובסיוע מורים וגננות, שמטרתו לחנך את הציבור הרחב ואת הילדים שאסור לקטוף פרחים ובפרט צמחים מוגנים. מסע ההסברה, שהשתמש בכלנית כאחד מסמליו, נחל הצלחה רבה. רוב הציבור הפסיק לקטוף פרחים, והכלניות, לצד פרחים מוגנים אחרים, שבו ונפוצו בבתי הגידול הטבעיים שלהם ברחבי הארץ.
הבחנה בין הפרחים האדומים הבולטים בישראל
בישראל יש יחסית מעט פרחים אדומים, ובולטים בהם הכלנית, הנורית (נורית אסיה) והפרג (פרג אגסני). בגלל הדמיון בין הפרחים, ובפרט עקב צבעם האדום העז, רבים מתבלבלים ביניהם. בפעילויות טבע לילדים נהוג להסביר הבדלים אלה באמצעות אגדה על שלוש נסיכות יפות, בנות משפחת כנ"ף (כלנית, נורית ופרג), שמגיעות לנשף וכולן לובשות שמלה אדומה. כל נסיכה נוקטת טקטיקה שונה (צעיף לבן, נצנצים או עגילים שחורים) כדי להיות יפה יותר ולהיבדל מרעותה.
תפוצה עולמית
בסוג כלנית כ-120 מינים הנפוצים בכל רחבי העולם, בעיקר באזורים בעלי אקלים מתון או קריר.
בעולם נפוצה הכלנית המצויה בעיקר באזורים בעלי אקלים מתון או קריר בחצי הכדור הצפוני, בדרום יבשת אירופה, מפורטוגל וספרד מזרחה ועד תוך חבל כורדיסטן וחופי צפון אפריקה (מצרים, לוב, אלג'יריה ומרוקו), כאשר היא משגשגת במיוחד בארצות אגן הים התיכון: איטליה, יוון, מלטה, קפריסין, טורקיה, סוריה, לבנון וארץ ישראל. עם זאת, ניתן למצוא כלניות גם ביפן, סין ודרום אפריקה. כלניות הובאו כצמח תרבות גם לאמריקה הצפונית וייתכן שכמה מהן התפשטו גם לטבע.
בית הגידול של הכלנית המצויה הוא בעיקר בבתות, ערבות-שיחים, חורש ים-תיכוני ושטחים טבעיים לא מופרעים. הכלנית אינה עמידה למליחות גבוהה וגדלה בקרקעות שאינן מלוחות.
השם העברי
בעברית קרוי הצמח "כלנית מצויה". השם "כלנית" נגזר מהמילה "כַּלָּה", שכן הכלנית יפהפייה ומלכותית כמו כלה ביום חתונתה. ככל הנראה נגזר השם מהצמח "כלניתא" הנזכר ב, שחוקר הצמחים היהודי-הונגרי הרב עמנואל לעף (לֵב) זיהה עם הכלנית, בניגוד לפירושים אחרים שסברו שמדובר בפרג.
בערבית
בערבית נקראת הכלנית המצויה شقائق النُعمان (שַׁקַ֫אאִ'ק א-נֻעְמַ֫אן – פצעי נועמן). שם זה מבוסס כנראה על המיתוס על אודות אל המזון והצמחייה השומרי תמוז, ששמו הפיניקי היה "נעמן". על פי מסורת זו, נפצע תמוז/נעמן אנושות מנגיחת חזיר בר שניסה לצוד, ודמו שטיפטף בעת שהובל אל אהובתו, האלה עשתרת, הפך לפרחים אדומים. אגדה זו התגלגלה בנוסח שונה מעט גם למיתולוגיה היוונית, שם נקרא האל אדוניס, על פי שמו הכנעני "אדון". לפי סברה זו, "נעמן" הוא גם מקור השם היווני Anemōnē, המשמש כיום כשם המדעי של הסוג, בעוד שהשם "אדוניס" (Adonis) ניתן כשם מדעי לצמח אחר הפורח באדום עז, דמומית, אף הוא ממשפחת הנוריתיים.
סיפור נוסף נקשר בשמו של א-נעמאן בן אל-מונד'ר (النعمان بن المنذر), המלך הלח'מי האחרון של אל-חירה, ממלכה ערבית-נוצרית שהתקיימה עד תחילת המאה ה-7 בגבול מסופוטמיה ובחצי האי ערב. על פי הסיפור, גילה המלך חלקת אדמה שופעת כלניות בין החולות, ואסר את גישת הציבור אליה, ולכן נקרא הצמח "שקאא'ק א-נעמאן", על שם המקום בו צמח ("שקאא'ק", בהקשר זה, הוא צורת הרבים של "שקיקה", חלקה פורייה מוקפת חולות).
משמעותו הערבית של השם "נעמן" נכנסה גם למסורת העברית, בפירוש אברהם אבן עזרא לספר ישעיהו. המילה "נעמנים" מופיעה בפסוק . בפירושו לפסוק זה מפרש אבן עזרא את המילה – "כמשמעו בלשון קדר, והוא צמח שיצמח מהרה", ולפיכך מסיקים פרשנים כי כוונתו לכלנית, וכי הצמח מופיע כסמל לעזובה ולארץ נטושה. הרמב"ם זיהה את הביטוי "שושנת המלך" עם "שקאיק אל נעמן", הוא הכלנית.
במיתולוגיה
שם המין, Anemone coronaria, פירושו "אָנֶמוֹנָה עטוּרה" או "אָנֶמוֹנָה הכתר". לפי מיכה לבנה, מקור השם "אנמונה" הוא בנימפה אנמון, שפירוש שמה ביוונית הוא "בת הרוח", ושהייתה נימפת רוחות הבוקר. הרוח המערבית זפיר התאהב באנמון, ובתגובה הרגה אותה אשתו הקנאית. זפיר זעק לעזרתה של אפרודיטה, אלת האהבה והיופי, והיא הפכה את אנמון לפרח אדום שמת בקיץ ומתחדש בכל חורף. סיפור זה דומה לסיפור על נעמן הכנעני ועל אדוניס היווני. לפי אובידיוס במטמורפוזות, יצרה ונוס את הפרח מדמו של אהובה אדוניס שנהרג מפגיעת חזיר בר בזרי הכלניות נהגו לעטר את מזבחה של אפרודיטה ומכאן מקור השם coronaria, שפירושו "עטרה" או "כתר". באנגלית קיבל השם Anemone משמעות כללית של פרח נאה, וממנו נגזר שמה העממי של שושנת הים, Sea Anemone.
בתרבות הישראלית
הכלניות הן מהפרחים האהובים על הישראלים, זאת בעיקר עקב צבען האדום העז והמרבדים האדומים שהן יוצרות בחורף. סקר שערכה החברה להגנת הטבע ב-2007 מצא שהכלנית היא פרח הבר המוכר והאהוב ביותר על הישראלים. במשאל שנערך ב-2013 ה'תשע"ד בקרב עשרות אלפי ישראלים על ידי החברה להגנת הטבע ו-ynet נבחרה הכלנית לפרח הלאומי של ישראל.
נתן אלתרמן ומשה וילנסקי חיברו את השיר "כלניות" שביצעה שושנה דמארי. השיר נכתב במקור כשיר טבע המתאר דורות של משפחה – נערה המתבגרת ונהפכת לסבתא, ונכדתה – שהיו יורדות לגיא לקטוף כלניות, אך הוא הפך לשיר מחאה נגד המנדט הבריטי עקב הכינוי "כלניות" שהודבק לחיילי הדיוויזיה המוטסת הבריטית השישית שהוצבו בארץ ישראל, בגלל הכומתות האדומות שחבשו.
בשטר בסך לירה אחת בסדרה הראשונה של שטרות הלירה הישראלית שהנפיק בנק ישראל בסוף שנת 1955 (סדרת נופי הארץ) ואשר עוצבה על ידי אמני יצרנית השטרות הבריטית דה לה רו, בצד הפנים הודפס נוף הגליל העליון, ועל פני סימן המים (סמל מדינת ישראל) הודפס צרור כלניות.
ב-1959 הונפק בול בעיצובו של צבי נרקיס ועליו ציור של כלנית.
הכלנית מופיעה גם בשירה הידוע של נעמי שמר "הטיול הקטן" (1957), המתאר טיול בטבע של חבורת ילדים: "לַטִּיּוּל יָצָאנוּ / כַּלָנִית מָצָאנוּ / עַל גִּבְעַת הַדֶּשֶא בַּמַּעֲרָב".
ציור של כלנית מופיע על תג היחידה של עוצבת הגליל. פגז טנק רב-תכליתי 120 מ"מ שנמצא בשירות צה"ל נקרא "כלנית" ונחשב לפגז המתקדם בסוגו בעולם.
סמל העיר כרמיאל כולל אף הוא ציור של כלנית.
בגבעת הכלניות שמול חוות שקמים בנגב הצפון-מערבי, הידועה בפריחת הכלניות שבה בחורף, קבורים אריאל שרון ורעייתו. ב-13 בינואר 2014 נקבר שרון בהלוויה צבאית בגבעת הכלניות תחת אבטחה גדולה. מבצע ארגון הלוויה וסידורי הביטחון כונה "מבצע כלניות".
דורית ראובני
דורית ראובני (נולדה ב-30 בספטמבר 1952) היא זמרת ישראלית, מהסולניות הבולטות של להקת פיקוד מרכז בתחילת שנות השבעים. בילדותה התגוררה בארגנטינה, ובעקבות כך שרה מספר שירים בסגנון דרום-אמריקאי. באלבומה האחרון שרה שירים בלאדינו. השתתפה גם בהפקת מספר דיסקים של שירי ילדים.
נעורים בשנות ה-70
ראובני נולדה בקיבוץ שער העמקים לאברהם (אלברט), יליד סקופיה, ולאסתר (אסתיקה) ילידת בלגרד, אשר עלו לישראל מיוגוסלביה ודיברו לאדינו כשפת אם. בגיל תשע נסעה עם משפחתה לשליחות בת שלוש שנים מטעם הסוכנות היהודית בארגנטינה, שם נחשפה למוזיקה הדרום-אמריקאית והושפעה ממנה. עם חזרתה לישראל המשיכה לעסוק בתחום המוזיקה. הופיעה בתוכנית "תשואות ראשונות", והתגלתה על ידי מוני אמריליו.
הלהקות הצבאיות
את שירותה הצבאי התחילה ראובני ב"שלישיית פיקוד מרכז" יחד עם צביקה כרמל וגיא יפה. יחד עם השלישייה שרה כסולנית את השירים "היום היום", "יש פרחים" ו"ציפור בגשם" שזכו להצלחה רבה, כולם בלחניו ועיבודיו של מוני אמריליו שהיה המנהל המוזיקלי של השלישייה.
בסוף אותה שנה השלישייה הצטרפה לצוות הווי חטיבת הצנחנים, ובמסגרת זו שרה ראובני את השיר "מסביב למדורה" שכתב נתן אלתרמן, שזכה גם כן להצלחה רבה. את השיר הייתה אמורה לשיר בהתחלה להקת הנח"ל, אך בעקבות ה"מרד" שהתחולל בלהקה לאחר שיאיר רוזנבלום מלחין ומעבד השיר, דרש שגידי גוב יבצע את השיר, זכתה בו ראובני.
ב-1972 העלתה "להקת פיקוד המרכז" את תוכניתה "שר מי ששר אחרון". במסגרת התוכנית הקליטה ראובני כסולנית בנוסף ל"מסביב למדורה" גם את "שבחי החושך" שכתבו גם כן אלתרמן ורוזנבלום וכמו כן את השיר "האיש מן הבקעה" שכתב חיים חפר והלחין ועיבד מוני אמריליו שהפך עם השנים לנכס צאן ברזל בזמר העברי.
באותה העת היה יעקב (יענקל'ה) מנדל חבר בלהקה, ומאוחר יותר השניים נישאו.
שנות השבעים
בשנת 1974 יצא אלבומה השני, "כזאת אני". בלטו בו השירים "כזאת אני" שכתבה רחל המשוררת והלחינה דפנה אילת, "ארץ מבוא השמש", "רוח דרומית קלה", "הימים הטובים" וחידושים ל"היום היום" ו"הללויה" אותו ביצעה בדואט עם דודו זכאי. באלבום הופיע גם השיר ההיתולי "שיר קטן לערש", שכתב נתן זך כבדיחה על שירי ערש לילדים. שנה לאחר מכן השתתפה בערב שירי רחל המשוררת, ובו שרה יחד עם דני כץ וחנן יובל את השיר "פגישה, חצי פגישה" בלחנו של יובל. באותה שנה השתתפה גם במופע "ניחוחי חציר", מופע שהוקדש ליוצרי ההתיישבות העובדת.
בתקופה זו השתתפה ראובני בפרויקטים של חברת "ישראדיסק", ובמסגרתם הקליטה מספר שירי ילדים.
בשנת-1978 הוציאה את אלבום האוסף הראשון שלה, "לילות", וגם חזרה לעבוד עם יאיר רוזנבלום כשהעלתה את המופע "לקום בשש בבוקר" עם דודו זכאי בו בלטו שיר הנושא והדואט "לילות" שרוזנבלום הלחין למילותיו של טהרלב.
שנות ה-80 והלאה
ב-1982 חזרה להופיע אחרי הפסקה של מספר שנים והחל להקליט תקליט חדש. התקליט לא הושלם, אך מתוכו יצא לאור תקליט השדרים "צעדים ומיתרים".
ב-1985 העלתה את המופע "שדות ירוקים", בו שרה גרסאות כיסוי בעברית לשירים של לאונרד כהן, בוב דילן, פיטר, פול ומרי ואחרים. והוציא לאור תקליט שדרים עם שירי המופע.
ב-1986 יצאה מהדורה חדשה של אלבומה השני, "כזאת אני". מהדורה זו הודפסה בעותקים מצומצמים וגם כן לא זכתה להצלחה.
פרט לכך, בתקופה זו מיעטה ראובני בפעילותה המוזיקלית באותן שנים. היא חזרה להקליט ב-1987, בו הוציאה את התקליט "שינויים", בעזרתם של אילן וירצברג כמנהל מוזיקלי וחוה אלברשטיין כיועצת אמנותית. בין השירים המצליחים באלבום היו "קח כל מה שאלוהים נותן" שכתב והלחין שמעון גלבץ (אותה גרסה של השיר תופיע גם באלבומה הבא), "אדם צובר זיכרונות" שהלחין גלבץ למילותיה של יונה וולך וחודש לימים על ידי אברהם טל (וגם גרסה זו תופיע באלבומה הבא), "נתתי לך ללכת", "בחופשתו (שנכתב לזכרו של סא"ל אברהם חידו שנהרג בלבנון)", למילים של רחל שפירא וללחן של חנן יובל, "סיום", שכתבה לאה גולדברג והלחין וירצברג, ושיר הנושא, אותו כתבה בעצמה ראובני ללחן של וירצברג. בתקופה זו השתתפה לצד דודו פישר במופע שירי משפחת מלבסקי.
בשנות ה-90 החלה ראובני לעבוד כמורה לפיתוח קול ומכך צברה מחדש פופולריות.
בשנת 2000 הוציאה את אלבומה האחרון עד כה, "לדינו", של שירים בלאדינו, שפת האם של הוריה.
בנובמבר 2008 הוציאה ראובני לאור את הסינגל "לונה" (Luna), שיר ספרדי של פדרו הררו, בגרסה עברית שראובני תרגמה בעצמה, מתוך אלבום חדש שפרטים עליו לא נחשפו עד כה, פרט לשיר הזה. בראשית 2016 החלה להופיע במופע "שלושתנו", עם חנן יובל ואורי הרפז, ברפרטואר של מיטב שירי ארץ ישראל.
ב-17 באוגוסט 2023 יצא לאור השיר "כתונת הפסים 2023" בו השתתפה לצד אמנים ישראלים רבים אחרים.
חיים אישיים
ב-1975 נישאה ראובני ליעקב מנדל. היא אם לשלושה: טל מנדל (מפיק), אסי ומור (זמרת). מור השתתפה בעונה הראשונה של The Voice אך הודחה בשלב הדו-קרב.
ללין
ללין (באנגלית: Laline) הוא מותג טיפוח ולייף סטייל בין-לאומי. החברה מפתחת ומשווקת מגוון מוצרים המיועדים לטיפוח הפנים והגוף, רחצה ובישום. מוצרי החברה נמכרים בלמעלה מ-180 חנויות בישראל ובעולם.
ללין היא חברה פרטית בבעלות פוקס-ויזל, בנק הפועלים, רויטל לוי צוברי ומירב כהן. מנכ"ל החברה הוא רון קנובל.
היסטוריה
ללין נוסדה בשנת 1999 על ידי רויטל לוי צוברי ומירב כהן שהקימו חנות קטנה במרכז תל אביב.
בשנת 2007, כאשר הרשת מנתה 14 סניפים, חברת פוקס-ויזל, חברת הקמעונאות הגדולה בישראל המונה מעל 20 מותגים (חלקם בזכיינות בין-לאומית) רכשה 50% מהבעלות של הרשת. השותפות עם פוקס הובילה להתרחבות גלובלית ביפן, קנדה, ועוד.
בשנת 2021, פוקס רכשה 5% אחוזים נוספים ממניות החברה ובנק הפועלים רכש 20% ממניות החברה. כעת, פוקס-ויזל מחזיקה ב-55% ממניות החברה, בנק הפועלים ב-20% ממניות החברה, מירב כהן ב-12.5% ממניות החברה ורויטל לוי צוברי ב-12.5% ממניות החברה.
פעילות בין-לאומית
ב-2011, חנות המותג הראשונה נפתחה בטוקיו. כיום, רשת ללין מונה כ-37 חנויות ברחבי יפן המנוהלות על ידי זכיין מקומי.
ב-2018, נפתחו שש חנויות ללין בטורונטו, קנדה. ב-2019, נפתחו שלוש חנויות נוספות וכיום יש תשע חנויות פעילות.
ב-2022, נחתם הסכם עם זכיין מקומי בטאיוואן להקמת פעילות ללין במדינה. בנוסף לחנויות הפיזיות, במדינות בהן ללין פעילה היא מפעילה גם אתרי איקומרס.
מלחמת הכוכבים - פרק 1: אימת הפנטום
מלחמת הכוכבים - פרק 1: אימת הפנטום (באנגלית: Star Wars Episode I: The Phantom Menace, קרי "איום רפאים" או "איום נסתר") הוא סרט בסאגת מלחמת הכוכבים שיצא בשנת 1999. הסרט הוא החלק הראשון בטרילוגיה השנייה בסאגה, שכרונולוגית מתרחשת לפני הטרילוגיה הראשונה.
הסרט מספר את סיפורו של אנאקין סקייווקר, ילד עבד מכוכב נידח שהתגלה כעילוי ב"כוח" ונבחר למסדר העילית של אבירי הג'דיי. הסרט גם מניח את היסודות לסיפור קריסתה של הרפובליקה הגלקטית: פדרציית המסחר מקימה צבא ומתחילה לכפות בכוח את רצונה ואילו הרפובליקה חסרת אונים כנגדה. מנגד, אבירי הסית' - מסדר מרושע שנחשב כמת במשך שנים - נראים בשטח וייתכן שאף מושכים בחוטים מאחורי הקלעים.
עלילת הסרט
בשנת 32 לפני הקרב ביבין (BBY), זוג אבירי ג'דיי, קווי-גון ג'ין ותלמידו אובי-וואן קנובי, יוצאים למשימה סודית בכוכב הלכת נאבו - שם עליהם לפתור סכסוך בין הכוכב נאבו לפדרציית הסחר שהטילה עליו מצור. דארת' סידיוס שמתמרן את פדרציית הסחר, מורה להם להשמיד את שני אבירי הג'דיי. השניים מצליחים לשרוד ולהימלט לפני הכוכב נאבו. חייזר דחוי ומגושם בשם ג'אר ג'אר בינקס מסייע לשניהם למצוא מחסה, אך בני עמו, הגאנגאנים מסרבים להתערב בסכסוך לטובת נאבו ושולחים אותם מממלכתם. בינתיים, צבא הדרואידים של פדרציית הסחר כובש את כוכב נאבו ועוצר את המלכה אמידאלה. קווי-גון ואובי-וואן מחלצים את המלכה הצעירה כדי להביאה לבירת הרפובליקה בקורסאנט כדי שתוכל לבקש עזרה עבור בני עמה הנתונים תחת מצור של פדרציית הסחר הבדלנית. במהלך הבריחה פוגשים לראשונה את R2D2 שמתקן את החללית שבה הם בורחים אחרי שנפגעה מבלאסטר.
במהלך מסע הבריחה מהכוכב נאבו, נאלצת החללית שלהם לנחות על כוכב חולי ומדברי בשם טטואין. בטטואין הם פוגשים בילד קטן וכשרוני בשם אנאקין סקייווקר, שהוא ואמו נמכרו לעבדות. אנאקין נחשב למהנדס מוכשר וטייס מצטיין. קווי-גון בודק את אנאקין ומוצא שהכוח חזק בו מעל ומעבר לכל דבר שאי פעם ראה. אי לכך, הוא מחליט לאמצו ולאמנו להיות אביר ג'דיי תוך אמונה שאנאקין הוא "הנבחר" שיביא לאיזון בכוח לפי דבר הנבואה העתיקה. כדי להציל את הילד ולאמצו קווי-גון מארגן התערבות על מרוץ פודים שאם ינצח הוא יזכה בחלקי חילוף עבור החללית ובחירותו של אנאקין. אנאקין משתתף במרוץ פודים מסוכן כדי להשיג להם כסף לתקן את ספינתם ומנצח בו. בעקבות הניצחון הוא נפרד מאימו ומתכונן להצטרף אל זוג אבירי הג'דיי במסעם לקורוסאנט. בינתיים, דארת' סידיוס שולח את תלמידו, דארת' מול, להרוג את שני הג'דיי וללכוד את המלכה. דארת' מול תוקף אותם על טטואין אך קווי-גון מצליח להילחם בו, לעכב אותו ולברוח על הספינה לקורוסאנט.
בקורוסאנט, מספר קווי-גון למועצת הג'דיי על התוקף המסתורי שנלחם בהם בטטואין. בגלל שליטתו בכוח, הג'דיי חוששים שמדובר באביר סית', לוחם של מסדר שהוצא מחוץ לחוק ולכאורה הוכחד כבר לפני דורות, העוסק בצד האפל של הכוח. קווי-גון מספר למועצה על אנאקין ומבקש רשות לאמנו. מועצת הג'דיי מסרבת בטענה שהילד מבוגר מדי בשביל להתחיל באימונים וכן מפני שיודה חש בו ענן של פחד.
בינתיים, בסנאט הגלקטי, הסנאטור פלפטין - שיושב מטעם נאבו - משכנע את המלכה פאדמה אמידאלה להגיש הצעת אי-אמון בקנצלר הנוכחי (הנשיא ואלורום) בעקבות המצב בכוכבה. פלפטין עושה זאת כדי שיוכל להיבחר אחר כך לנשיא הרפובליקה. מיואשת מחוסר המעש של הסנאט ומוטרדת מכך שעד אשר פלפטין ייבחר זה יהיה מאוחר מדי, המלכה אמידאלה מחליטה לחזור לכוכב נאבו ולהדוף את המתקפה עליו. קווי-גון, אובי-וואן ואנאקין מתלווים אליה.
בכוכב נאבו, המלכה אמידאלה כורתת ברית עם אנשי הגאנגאן כנגד פדרציית הסחר. בקרב הגדול שנערך על פני מישורי הדשא של הכוכב, כותשים הדרואידים לאט לאט את הגאנגאנים. אך מהפך גדול מתרחש כאשר אנאקין מטיס ספינת-קרב קטנה אל לב תחנת החלל השולטת בדרואידים של הפדרציה ומצליח להשמיד אותה, ובכך גורם לשיתוקם וניטרולם של כל הדרואידים ולהפיכתו של צבא פדרציית הסחר לחסר תועלת. בינתיים, בארמון בנאבו, בזמן שהמלכה ואנשיה לוקחים את ראש פדרציית הסחר בשבי, מתעמתים קווי-גון ואובי-וואן עם דארת' מול, שמשתמש בחרב אור דו-להבית. דארת' מול הורג את קווי-גון ואז אובי-וואן הורג את דארת' מול. על ערש דווי, משביע קווי-גון את אובי-וואן לאמן את אנאקין בדרכי הכוח.
אחרי הקרב, אובי-וואן מוכתר לדרגת "אביר ג'דיי" ומעלה את בקשתו האחרונה של מורו בפני יודה, ראש מועצת הג'דיי והמאסטר החכם מכולם. בהסתייגות רבה וחוסר רצון, יודה מאשר לאובי-וואן לאמן את אנאקין. מאחר שיש תמיד שני סית' - מורה ותלמיד - חושדים במועצת הג'דיי שיש עוד סית' שמסתתר היכן שהוא. בינתיים, תושבי נאבו חוגגים את ניצחונם עם פיוס היסטורי בין בני האדם לגנגנים.
הפקת הסרט
תקציב הסרט היה 115 מיליון דולר, והוא צולם בעיקר באולפני האחים וורנר, ליבסדן באנגליה, עם צילומים נוספים במדבר התוניסאי ובארמון האיטלקי "פלצו ראלה" בקסרטה. עבודת פרסום רבה הקדימה את הסרט, והניבה פרי: הסרט גרף מעל ל-431 מיליון דולר בקולנוע בארצות הברית, ובנוסף מעל ל-493 מיליון דולר מחוצה לה. עובדה זו הופכת את הסרט לאחד משוברי הקופות הגדולים של כל הזמנים.
קבלה ביקורתית
למרות הצלחתו הכלכלית הסרט זכה לביקורות קשות ונחשב כאכזבה בקרב המעריצים. דמותו של החייזר המגושם ג'אר ג'אר בינקס נהפכה לשנואה ביותר בקרבם וברשת רצו עשרות סרטים ובדיחות בהן החייזר מוצא את מותו בדרכים שונות ומשונות.
מוזיקה
את המוזיקה לסרטי מלחמת הכוכבים, הלחין וכתב המוזיקאי הידוע ג'ון ויליאמס.
מלחמת הכוכבים: פרק 1 - אימת הפנטום: פסקול הסרט המקורי
משה אלוש
משה אלוש (נולד ב-23 ביולי 1965) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, שבתפקידו הסדיר האחרון שירת כראש מטה אגף כוח האדם בין השנים 2011–2014.
לפני גיוסו, אלוש שיחק בקבוצות הנוער והנערים של הפועל באר שבע. אלוש החל את שירותו הצבאי כלוחם בחיל התותחנים, ולאחר שנתיים יצא לקורס קציני שלישות. לאורך השנים כיהן בתפקיד קצין שלישות בחטיבה סדירה, מפקד קורס השלמת קציני שלישות בבה"ד 11, קצין שלישות באוגדה, ראש ענף חיל רגלים בזרוע היבשה, ראש ענף תגבורת סדיר בבקו"ם, קצין השלישות של פיקוד הצפון ומפקד יחידת מיטב (איחוד של יחידות בקו"ם ומנהל הגיוס לשעבר).
אהבה ואנרכיה (סדרת טלוויזיה)
אהבה ואנרכיה (בשוודית: Kärlek & Anarki) היא סדרת טלוויזיה שוודית בת 8 פרקים, ששידורה ברשת נטפליקס החל בנובמבר 2020. במאית הסדרה היא ליסה לנגסת' שהיא גם התסריטאית הראשית יחד עם אלכס הרידי.
SIC (פורטוגל)
SIC (בשם המלא: Sociedade Independente de Comunicação, בתרגום לעברית: חברת תקשורת עצמאית), היא רשת טלוויזיה מסחרית פורטוגלית, אשר מפעילה כמה ערוצי טלוויזיה ובראשם SIC, הערוץ המסחרי הראשון בפורטוגל שהחל לשדר ב-6 באוקטובר 1992.
רשימת כל ערוצי הטלוויזיה שהרשת מפעילה:
היסטוריה
SIC נוסדה ב-1987, אולם לא פעלה. באותה עת, בעלי השליטה בחברה היו Granada Television, יחד עם Expresso, Impala ו-Projornal. לא ידוע מדוע Granada TV עזבה את החזקותיה בחברה לפני ש-Globo החלה להחזיק בחלק גדול מההחזקות בחברה לפני תחילת השידורים.
בשנת 2005 איבד SIC את ההובלה בטבלות המדרוג לאחר שעקף אותו ערוץ TVI.
כיום, משדר הערוץ בעיקר תוכניות אקטואליה, אופרות סבון וסדרות רכש ממדינות אחרות. כך למשל משדר SIC את סדרות CSI השונות ואת 'מחשבות פליליות' ו'הפמליה'.
בינואר 2021 עמדו שיעורי הצפייה בערוץ על 19%, מה שממקם אותו במקום הראשון במדינה.
צ'יבין
הנהר, אשר מקורו מהרי צ'ינדרל (השייך לרכס ההרים של הקרפטים הדרומיים), עולה במפגש של שני נהרות קטנים יותר: Râul Mare ו-Râul Mic; נהרות אלה ממוקמים לא רחוק מראש הרי צ'ינדרל. מסלול הנהר, שאורכו הכולל 82 ק"מ, נמצא כולו על שטחה של מחוז סיביו, אשר בדרום טרנסילבניה. אגן הניקוז משתרע על פני 2,184 ק"מ.
זהו יובל חשוב של נהר אולט, הזורם אליו בסמוך לעיירה טלמאצ'יו. נהר צ'יבין יוצר שקע הנקרא שקע סיביו, בו היא העיר סיביו, אותה חוצה נהר זה. הנהר זורם דרך אזור המכונה מרגינימה סיבולוי (Mărginimea Sibiului), אזור הידוע בזכות מורשתו התרבותית ההיסטורית הייחודית.
זהר שביט
חייה ופועלה
זהר שביט נולדה כזהר דרור, לציפורה לבית קרסנינסקי ילידת יאשינובקה בפולין ולמיכאל פיינברג, שהיה נכדו של העילוי מוויטבסק ונינו של הגאון מווילנה. אביה עיברת את שמו למיכאל דרור. אביה נולד ביאלטה, וגדל בבית שבנה האדריכל קרסנוב ובו התגורר מקסים גורקי. משורר הילדים הסובייטי סמואיל מרשק היה נשוי לדודתו. אביה גדל במשפחה יהודית מתבוללת של סוחרים עשירים ונעשה ציוני בהשפעת יוסף טרומפלדור, ישב בכלא בשל פעילותו הציונית ועלה לישראל בשנת 1925. כשעלה לישראל גזר על עצמו לא לדבר רוסית ותוך שלושה חודשים למד עברית. את רוב חייו הקדיש לכתיבת המילון העברי-רוסי.
שביט הייתה בנעוריה חניכה בשומר הצעיר וסיימה בהצטיינות את לימודיה בגימנסיה הרצליה. ב-1978 סיימה את הדוקטורט בהנחייתו של פרופסור איתמר אבן-זהר במסלול הישיר ללימודי דוקטורט לתלמידים מצטיינים באוניברסיטת תל אביב. שהתה בשבתונים באוניברסיטת נורת'ווסטרן, ובאוניברסיטת פנסילבניה בארצות הברית, באוניברסיטת גטינגן ואוניברסיטת קלן בגרמניה, ובאוניברסיטת פריז 8 בצרפת. השתתפה בסמינרים מחקריים רבים באוסטריה, איטליה, בריטניה, ארצות הברית, בלגיה, ברית המועצות, גרמניה, דנמרק, ספרד, צרפת, פינלנד, שוודיה, תאילנד, ונתנה הרצאות, בחלקן הגדול הרצאות פתיחה, בכנסים בכל רחבי העולם.
ספריה ומאמריה האקדמיים יצאו לאור באנגלית, ספרדית, גרמנית, צרפתית, פורטוגלית, ערבית, טורקית, שוודית, נורווגית, צ'כית, פינית ודנית. ערכה כמאה וחמישים ספרים, בעיקר בהוצאות מסדה וכתר. בנוסף עסקה בתרגום ספרות ילדים. ב-1978 זכתה בעיטור כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער על תרגומה לספר "חוות הקסמים".
זהר שביט היא בת זוגו של ההיסטוריון והסופר יעקב שביט ואמם של המתרגמת נגה שביט, הסופר וחוקר האסלאם פרופסור אוריה שביט, וחוקר הקולנוע, העיתונאי והסופר ד"ר אבנר שביט.
פעילותה הציבורית
שביט הייתה יועצת לשר המדע, התרבות והספורט מתן וילנאי בשתי תקופות כהונותיו, ובמסגרת זו קידמה את חוק הקולנוע, חוק הספריות הציבוריות, וחוק המועצה הציבורית לתרבות. שימשה כיועצת לוועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת. הייתה חברה בדירקטוריונים של סינמטק תל אביב, קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, במועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו ובוועדות המערכת של מכון ליאו בק, "קשר" ויד יצחק בן-צבי. היא חברה כיום (2019) במועצת המנהלים של האופרה הישראלית ובמועצת הפרסים הספרותיים של משרד החינוך והתרבות.
עמדה בראש וועדת "חזון אלפיים" שגיבשה מסמך הדן בתרבות במדינת ישראל. יזמה את הפרויקט "ספר לכל בית" ועמדה בראשו שש שנים.
בשנת 2003 עמדה שביט בראש רשימת "שינוי" למועצת העיר תל אביב-יפו. בהיותה חברת מועצת העיר מונתה לתפקיד יועצת ראש העירייה לענייני תרבות, וכיהנה בו עד שנת 2021. במסגרת התפקיד יזמה את פרויקט "שירה על הדרך" בתל אביב וגם פעלה להעברתם של ארכיון התיאטרון וארכיון גנזים לבית אריאלה.
ב-2004 יזמה יחד עם דובר העירייה הלל פרטוק את פרויקט "שירה על הדרך", שכלל תחרות שירה בין כותבים צעירים ותליית קטעי שירי משוררים ישראליים ידועים בשלוש שדרותיה המרכזיות של העיר וכן על גבי משאיות אשפה ואמצעי שילוט מרכזיים בעיר ובתחנות אוטובוס.
פעילותה האקדמית והמחקרית
שביט בנתה באוניברסיטת תל אביב שני תחומי מחקר: היסטוריה חברתית של התרבות העברית ומחקר תרבות הילד והנוער. היא כתבה עבודות מחקר מקיפות וראשוניות על צמיחתם של הממסדים של התרבות העברית ושל הספרות העברית באירופה ובארץ-ישראל, ועל תפקידם של הטקסטים לילדים ולנוער בבניית זהות לאומית-תרבותית, ובבנייתה של תמונת עבר לאומית. מחקריה על החברה היהודית במרחב דובר הגרמנית בתקופת ההשכלה עסקו בתפקיד שמילאו הטקסטים לילדים ולנוער בבנייתו של הביטוס יהודי חדש, באימוץ המודלים של הבורגנות הגרמנית, ובבניית הרפרטואר התרבותי של יהדות גרמניה.
ספרה רחב ההיקף "בנייתה של תרבות עברית" (736 עמודים), שפרסמה כעורכת וכמחברת ראשית ב-1998, עוסק בהיסטוריה החברתית של התרבות העברית בארץ-ישראל. הספר הוא הכרך החמישי במסגרת הסדרה תולדות היישוב היהודי בארץ-ישראל מאז העלייה הראשונה, שראתה אור מטעם האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ובשיתוף מוסד ביאליק. הספר הציע תיאור ראשון מסוגו של מכלול תהליכי הצמיחה וההתגבשות של הממסדים של התרבות של החברה היהודית בארץ-ישראל, והוא בוחן את הזיקה בין הקמתם לבין המעמד שכבשה לעצמה התרבות העברית במרכז סדר היום של הנהגת היישוב והאליטה התרבותית.
לצד ספר זה פרסמה שביט שורה של ספרים ומאמרים על בנייתה של התרבות העברית, ובהם ספרה "החיים הספרותיים בארץ ישראל 1910–1933" (1982). מחקר זה חשף, על סמך אלפי מכתבים פרטיים ותעודות שונות, פרקים לא ידועים בהפיכתה של ארץ-ישראל למרכז ההגמוני של הספרות העברית, וכן תיאר את המאבק הבין דורי על השלטת הנורמות המודרניסטיות במרכז הזה.
גולת הכותרת של מחקרה בתחום ספרות הילדים הוא ספרה "Poetics of Children's Literature" (1986), שנוסח מעובד שלו, "מעשה ילדות", ראה אור בעברית ב-1996. מחקר זה חילץ את ספרות הילדים מהמסגרת הפדגוגית הצרה שבה נדונה בדרך כלל, ודן בה בהקשרים תרבותיים רחבים. הישגו החשוב הוא העמדת מודל תאורטי הדן בתפקודה של ספרות הילדים כספרות כפולת-נמענים – הילד כנמען רשמי, והמבוגר כנמען שתפקידו משתנה מתקופה לתקופה. בצד הספר הזה פרסמה שביט שורה ארוכה של מחקרים על התפתחותה של ספרות הילדים העברית, ובמיוחד על התפקיד המרכזי שמילאה בהגשמת הפרויקט הציוני של החייאת הלשון. כמו כן פרסמה מחקרים על תרגום לעברית של יצירותיהם של סופרים קאנוניים, ובהם אריך קסטנר ומירה לובה.
מאז אמצע שנות השמונים של המאה העשרים עסקה שביט במחקר על צמיחתה של המערכת של הספרים לילדים ובני נוער יהודים בארצות דוברות הגרמנית ובנתה שדה מחקר שהיה כמעט בלתי מוכר עד אז. התוצאות של המחקר הזה ראו אור בעבודת-יעץ בשני כרכים (1,495 עמודים) שפרסמה יחד עם הנס-היינו אוורס "Deutsch-jüdische Kinder- und Jugendliteratur. Von der Haskalah bis 1945. Die deutsch- und hebräischsprachigen Schriften des deutschsprachigen Raums. Ein bibliographisches Handbuch" בהוצאת מצלר (Metzler), וכן בספר שפרסמה יחד עם אנה ולפל, "Deutsch-Jüdische Kinder- und Jugendliteratur: Ein literaturgeschichtlicher Grundriß". ספר זה תיאר לראשונה את קווי היסוד בהתפתחותם של הספרים לילדים יהודים במרחב דובר הגרמנית, ואת נסיבות ההיווצרות וההתפתחות של השדה הזה עד סופו המר. במחקרים האלה תיארה שביט את התפקיד שמילאה ספרות הילדים והנוער היהודית בעיצוב הזהות היהודית בגרמניה וכיצד שימשו הספרים לילדים ולבני נוער כסוכני תרבות במגעים בין התרבות היהודית לגרמנית, ופעלו כפופוליזטורים של רעיונות "גדולים ועמוקים" וכמתווכים חשובים ביותר בין שתי התרבויות. מעמדה של ספרות הילדים והנוער כשולית יחסית אפשר לה להחדיר דגמים חדשים לתרבות היהודית ביתר קלות, ואלה היו אחראים ליצירתם של דימויי ידע חדשים ושל אמונות רווחות, הרבה יותר מטקסטים אחרים, לעיתים "נחשבים יותר".
יחד עם שמואל פיינר (בר-אילן) וכריסטוף שולטה (פוטסדם) ניהלה שביט פרויקט מקיף על רפובליקת הספרים של תנועת ההשכלה, ופירותיו פורסמו בספר שערכה עם שמואל פיינר, נטלי ניימרק-גולדברג וטל קוגמן: "הספרייה של תנועת ההשכלה". חידושו של המחקר הזה הוא בעיקר במתודולוגיה שהציע לדיון בתרבות הספר ומקומו בחברה היהודית. לצורך המחקר פותח מסד נתונים, המבוסס על יצירתו של מאגר ספרים רחב היקף. על בסיס מסד הנתונים הזה בחן המחקר את התהוותה של רפובליקת הספרים של תנועת ההשכלה בין השנים 1755–1830, ואת מנגנוני הפעולה שלה בשוק הספרים היהודי.
יחד עם פרופסור זימונה לסיג (בראונשוויג, וושינגטון) ניהלה מחקר מקיף שנושאו, "Innovation through tradition? Approaching cultural transformations during the ‘Sattelzeit’ via Jewish educational media". מחקר זה בחן את האופן שבו המדיות השונות לילדים ולבני נוער חוללו שינויים מרחיקי לכת בחברה היהודית במרחב דובר הגרמנית; מחקריה במסגרת זו התמקדו בשאלת התפקיד שמילאו התרגומים של הטקסטים לילדים ולנוער בשינויים שחלו בהביטוס של החברה היהודית; בנוסף בחנה כיצד שימשו הטקסטים לילדים כפלטפורמה להחדרת ערכי הבורגנות הגרמנית, ובכללם הבילדונג (Bildung), לחברה היהודית, וזאת בהקשר של הזיקה בין תנועת ההשכלה לפילנתרופים בכלל, וליואכים היינריך קאמפה בפרט.
במחקרה על בניית תמונת העבר בגרמניה, שפורסם בספר "עבר בלא צל" (נוסח מורחב שלו ראה אור באנגלית ב-2005 בשם "A Past Without a Shadow"), דנה שביט ברומנים ההיסטוריים לילדים שראו אור בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה. מחקר זה, שעורר סערה אקדמית וציבורית בגרמניה ובישראל כאחד, תיאר את תמונת העבר המסולפת שהציגו סופרי הילדים הגרמנים הבולטים לאחר מלחמת העולם השנייה. בתמונת עבר זו הפכה גרמניה לקורבן העיקרי, ולעיתים גם הבלעדי, של שתי מלחמות העולם, של הרייך השלישי, ואפילו של השואה, כשהעוולות, הזוועות ורצח העם היהודי נותרו בצל. תמונת העבר המעוותת הזו נולדה לא מתוך רצון להכחיש את השואה, אלא כתוצאה מקיומו של צופן מובנה – מודע ולא מודע – בלבו של השיח ההיסטורי הגרמני; שיח המפנה את אור הזרקורים אל סבלו של העם הגרמני, מבחין בין "גרמנים" ו"נאצים", ומותיר את קורבנותיו של "הפתרון הסופי" מחוץ לתמונה ומחוץ לזיכרון.
החל משנת 2017 מתמקד מחקרה של שביט בהיסטוריה החברתית של העברית ביישוב בארץ-ישראל. מחקר אחד שלה משרטט את המפה הלשונית של החברה היהודית בארץ-ישראל בשלהי התקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט, וממפה את הריאליה הלשונית של המרחב הציבורי ושל חלקים מן המרחב הפרטי. המחקר בוחן את הלשונות שבהן השתמשו היהודים בתקופת היישוב ואת "חלוקת העבודה" ביניהן. המחקר האחר, משחזר את תולדותיו של מילון הלשון העברית הישנה והחדשה של אליעזר בן-יהודה ובו בוחנת שביט, בעזרת חומר ארכיוני שגילתה, כיצד הפך המילון של בן-יהודה ממילון מעשי למילון מדעי.
ספריה
1. זהר שביט. החיים הספרותיים בארץ ישראל, 1933-1910. מכון פורטר וסמיוטיקה בשיתוף עם הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1982, 467 עמ'. 2. Zohar Shavit. Poetics of Children’s Literature. The University of Georgia Press: Athens and London, 1986, 200 pp.
2a. Zohar Shavit. Poética da Literatura para Crianças. Caminho, colecção universitária: Lisaboa, 2003, 255pp (Translation of the above into Portuguese).
2b. Zohar Shavit. Poetics of Children’s Literature. The University of Georgia Press, Athens and London, 2009, 200 pp. Paperback Edition.
2c. Zohar Shavit. “Teksters ambivalente status”. In Harald Bache-Wiig (red.), ''Nye Veier Til Barneboka. Landslaget for norskundervisning (LNU) og Cappelen Akademisk''. Forlag: Oslo, 1997, 97-133 (Norwegian translation of chapter three: “The Ambivalent Status of Texts”).
2d. Zohar Shavit. ''La posicion ambivalente de los textos. El caso de la literatura para ninos''. In Montserrat Iglesias Santos, Teoria de los Polisistemas, Arco/libros: Madrid, 1999, 147-181 (Spanish translation of chapter three: “The Ambivalent Status of Texts”).
2e. Zohar Shavit: Poetika otroške književnosti Sodobnost 11, November 2016 1551-1575 (Slovene translation of chapter two: "The Self-Image of Children's Literature").
4. Zohar Shavit. David Friedländer: Lesebuch für jüdische Kinder [David Friedländer: Lesebuch for Jewish Children]. Neu herausgegeben und mit Einleitung und Anhang versehen von Zohar Shavit, Dipa: Frankfurt a.M., 1990, 102 pp. 5. זהר שביט. מעשה ילדות. מבוא לפואטיקה של ספרות ילדים. עם עובד והאוניברסיטה הפתוחה: תל אביב, 1996 (השתתפה בכתיבה: בשמת אבן-זהר), 456 עמ'. נוסח מורחב ומעובד של Poetics of Children’s Literature. 6. Zohar Shavit und Hans-Heino Ewers, in Zusammenarbeit mit Ran HaCohen und Annegret Völpel. ''Deutsch-jüdische Kinder- und Jugendliteratur. Von der Haskalah bis 1945. Die deutsch- und hebräischsprachigen Schriften des deutschsprachigen Raums. Ein bibliographisches Handbuch'' [German-Jewish Literature for Children and Adolescents. From the Haskalah to 1945. The German and Hebrew Texts in the German Speaking Area. A Bibliographical Handbook], Metzler Verlag: Stuttgart, 1996, 1495 Seiten. 7. זהר שביט (מחברת ועורכת ראשית). בנייתה של תרבות עברית. כרך חמישי במסגרת תולדות היישוב היהודי בארץ-ישראל מאז העלייה הראשונה. האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ומוסד ביאליק: ירושלים, 1998, 736 עמ'.
8. זהר שביט. עבר בלא צל. אופקים, עם עובד: תל אביב, 1999, 402 עמ'. 9. Annegret Völpel, Zohar Shavit. ''Deutsch-Jüdische Kinder- und Jugendliteratur. Ein literaturgeschichtlicher Grundriß'' [German-Jewish Literature for Children and Adolescents. A literary-historical outline]. Metzler Verlag: Stuttgart Weimar, 2002, 465, Seiten.
10. Zohar Shavit. A Past without Shadow. Routledge: New York, 2005, 336 pp. 11. שמואל פיינר, זהר שביט, נטלי ניימרק-גולדברג, טל קוגמן (עורכים). הספרייה של תנועת ההשכלה. עם עובד: תל אביב, 2014, 504 עמ'.
משה ורבין
ביוגרפיה
ורבין נולד ברחובות לשרה ויהושע ורבין. ורבין למד לתואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית במסגרת העתודה האקדמית. הוא שירת ככלכלן במטכ"ל, אך בעקבות מלחמת ששת הימים עשה הסבה לחיל השריון ושירת בחטיבה 7. במלחמת יום הכיפורים שימש כקצין אג"ם של אוגדה 146 שנלחמה בקרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן. בהמשך שירת כמח"ט של חטיבה 395. לאחר שהשתחרר מצה"ל ב-1978, עבד בניהול פרויקטים ובשנת 1980 החל לעבוד ברשות שמורות הטבע כמנהל מחוז צפון. בהמשך היה מזכיר של ועדת הפנים ואיכות הסביבה בכנסת. ב-1983 התמודד על ראשות המועצה המקומית מטעם רשימת "רמת השרון אחת" שנתמכה על ידי המערך. בסיבוב הבחירות הראשון זכה ב-39.50% מהקולות, ובסיבוב השני גבר על יריבו, גד פניני, לאחר שזכה בכ-62.7% מקולות הבוחרים.
במהלך כהונתו כראש המועצה הושלמה בנייתו של בית יד לבנים והוקם גן הסלעים הסמוך, והוקם בית הספר לג'אז רימון. מערכת התחבורה במועצה שודרגה, כיכר העצמאות ושדרות ביאליק עוצבו מחדש, נסללו כבישים ומדרכות חדשות ורחובות רבים הוגדרו כחד-סיטריים.
בצד זאת, הצעותיו להקים בית אופרה ולפתור את בעיית הדיור לזוגות צעירים באמצעות יישובם בשומרון לא קודמו. כן התפרסם בשל עימותיו עם מבקר המועצה, שמחה שנקר, שהגיעו עד לכדי פיטורי המבקר ולהתערבותה של מבקר המדינה, מרים בן-פורת. בעקבות עימותים אלה תוקנה פקודת העיריות ב-1990, והוסדרו מחדש הליכי הפיטורים של מבקרי הרשויות המקומיות. בשנת 1986 הוגש נגדו כתב אישום בו נטען שהוא לא הרס מבנה בלתי חוקי אף על פי שנדרש לעשות זאת בצו של בית משפט.
לקראת הבחירות ב-1989 החליט סניף המערך המקומי שלא לתמוך בורבין, אלא באפרים חירם. ורבין התמודד ברשימה עצמאית ("רשימת ורבין"), והפסיד לחירם בסיבוב הבחירות השני, לאחר שקיבל כ-47% מקולות הבוחרים. בשנת 1991 הוא ניסה שוב לקדם את תוכניתו להתיישבות בשומרון, הפעם בעלי זהב.
ב-1993 התמודד בשלישית על ראשות המועצה, אך דורג במקום השלישי עם כ-20% מהקולות. לאחר סיום כהונתו כראש המועצה ניהל חברה להתפלת מים.
חיים אישיים
בנו עברי נשוי לחברת הכנסת לשעבר איילת נחמיאס-ורבין.
סרקוסוכוס
סרקוסוכוס (שם מדעי: Sarcosuchus) הוא סוג של זוחל ענק דמויי תנין, שחי בתור הקרטיקון, כ-112 מיליון שנה לפני זמננו. פירוש שם הסוג: "תנין בשר" (Sarco = בשר, Suchus = תנין). המין Sarcosuchus imperator חי בצפון אפריקה והמין Sarcosuchus hartti חי באמריקה הדרומית. סרקוסוכוס היה שייך לענף "דמויי תנינאים" (Crocodylomorpha), ואף שלא היה שייך לסדרת התנינאים (Crocodilia), במראהו ואורח חייו היה דומה לתנינים של היום, למעט גודלו הרב. תזונתו העשירה כללה גם דינוזאורים בינוניים בגודלם וגם דגים גדולים. מאחר שלא ידוע הרבה על Sarcosuchus hartti (עקב מיעוט מאובנים), ערך זה דן בעיקר במין Sarcosuchus imperator שידוע מחומר מאובנים רב יותר והתפרסם בעיקר בזכות גודלו הרב.
אנה לאופולדובנה
אנה לאופולדובנה (ברוסית: Анна Леопольдовна, בגרמנית: Elisabeth Katharina Christine von Mecklenburg-Schwerin; 7 בדצמבר 1718 - 18 במרץ 1746), נכדה של איוואן החמישי, הייתה עוצרת במשך תקופה קצרה במהלך שלטונה של איוואן השישי.
סרקוסוכוס
המין סרקוסוכוס אימפרטור (Sarcosuchus imperator) היה מבין דמויי התנינאים הגדולים ביותר שחיו אי פעם. לפי שלדים מאובנים שנמצאו חלקם במדבר סהרה מסתבר שאורכו הכולל היה 9–12 מטרים, גולגולתו הגיעה לאורך של בן אדם בוגר (כ-1.80 מטר), ומשקלו הגיע ל-4–8 טונות. הסרקוסוכוס ניזון מדינוזאורים הדרוזאוריים או צמחוניים אחרים כשם שהתנינאים בני ימינו ניזונים מזברות או גנו. לבד מגודלו העצום, הסרקוסוכוס היה כמעט העתק מושלם של התנינים בני ימינו, ואף השתמש בשיטות טריפה דומות, מה שמרמז על הצלחת המין כולו. גם בעידן הדינוזאורים הוא נחשב לאחד הטורפים האימתניים השורצים בנהרות וללא ספק טורף-על באזור תפוצתו. הוא חלק את אותם נהרות באפריקה עם הספינוזאורוס, שהיה דינוזאור תרופוד גדול יותר (אורכו נע בין 14 ל-18 מטרים ומשקלו הוערך בין 7 ל-20 טונות). לא ברור אם השניים התחרו ביניהם, על אף שחלקו את אותו בית גידול, שכן הספינוזאורוס ניזון ככל הנראה בעיקר מדגים ודגי סחוס גדולים.
המאובנים הראשונים של סרקוסוכוס נתגלו על ידי הפלאונטולוג הצרפתי אלבר-פליקס דה לאפארן במדבר סהרה, בסדרת משלחות בין השנים 1946 ל-1959. ממצאים אלו היה חלקיים וכללו שברים מהגולגולת, שיניים, מספר חוליות ואוסטאודרמים. ב-1964 נתגלתה גולגולת כמעט שלמה בניז'ר, אך רק בשנים 1997–2000 נתגלו מאובנים טובים של כלל היצור, כאשר הפלאונטולוג האמריקאי פול סרנו גילה מאובנים של 6 פרטים, כולל אחד עם שלד שמחציתו שלם וכולל את רוב עמוד השדרה.
תיאור
סרקוסוכוס היה קרוב משפחה ענק של התנינאים, כאשר פרטים בוגרים הגיעו לאורך של 9–12 מטר ומשקל של כ-4–8 טון מטרי. היה לו חרטום ארוך, שהיווה כ-3/4 מכלל אורך הגולגולת. בכל צד של הלסת העליונה היו 35 שיניים ובלסת התחתונה היו 31 שיניים בכל צד. הלסת העליונה הייתה ארוכה יותר מהתחתונה וכסתה את התחתונה כאשר נסגרה, תופעה המכונה overbite. בפרטים צעירים צורת החרטום הזכירה את זו של הגאביאל, אך בפרטים בוגרים היא נהייתה רחבה יותר, וקרובה יותר לרוחב חרטום של תנין. בקצה החרטום הייתה לסרקוסוכוס תפיחה גדולה, שנקראת bulla, המזכירה את התפיחה שיש בקצה חרטומו של הגאביאל (בעוד שבגאביאל היא נמצאת רק אצל זכרים, אצל הסרקוסוכוס היא נמצאה בכל הגולגולות שנתגלו עד עתה). מטרת תפיחה זו עדיין לא ידועה, אך הסברות הנפוצות הן שהיא כנראה שימשה לשיפור חוש הריח או כמגבר להפקת קולות ורעשים.
כמו כל התנינאים, גם סרקוסוכוס היה מכוסה בקשקשים כאשר גבו היה מכוסה במגיני עצם הנקראים אוסטאודרמים (מכונים באנגלית dermal scutes). האוסטאודרמים כיסו באופן רציף את כל המשטח מתחילת הצוואר ועד לאמצע הזנב, והיו דומים לגוניופולודיים (Goniopholididae) כמו גוניאופוליס (Goniopholis) וסונוסוכוס (Sunosuchus). תצורה זו היא בניגוד לתנינאים המודרניים, בהם יש רווח בין האוסטאודרמים של הצוואר לאוסטאודרמים של הגוף.
אנה לאופולדובנה
ביוגרפיה
אנה נולדה ב-7 בדצמבר 1718 ברוסטוק בשם קתרינה כריסטינה, נסיכת מקלנבורג-שוורין, לקרל לאופולד, דוכס מקלנבורג-שוורין וליקטרינה איוואנובה מרוסיה, בתם של איוואן החמישי, צאר רוסיה ופראסקוביה סאלטיקובה. בשנת 1722 הגיעה קתרינה כריסטינה עם אימה לרוסיה, וכעבור מספר שנים עברה לנצרות אורתודוקסית תוך שינוי שמה לאנה לאופולדובנה. בשנת 1739 התחתנה אנה עם אנטון אולריך, דוכס בראונשווייג, ממנו נולדו לה 5 ילדים. אנה הייתה מקורבת לאנה, קיסרית רוסיה, וקרבה זו הובילה להחלטה של הקיסרית כי יורש העצר הבא יהיה בנה של אנה. בנה הראשון - איוואן השישי, נולד באוגוסט 1740, וכאשר באוקטובר 1740 מתה אנה, קיסרית רוסיה, איוואן הוכתר לקיסר, וארנסט בירון מונה לעוצר.
סרקוסוכוס
גודל
סרקוסוכוס היה יצור ענק ואחד מדמויי התנינאים הגדולים ביותר שחיו אי פעם: אורכו היה או יותר ומשקלו הגיע ל-4–8 טונות. טווח ההערכות די רחב מאחר שטרם נמצא שלד שלם שלו וההערכות השונות מתבססות על שיטות שונות של אקסטרפולציה ממאובנים חלקיים (בעיקר הגולגולת).
אחת הדרכים להעריך אורך כולל (TBL) של תנינאים הוא לפי אורך הגולגולת הכולל שלהם (THL), שנמדד בקו האמצע (midline) מקצה החרטום ועד קצה שולחן הגולגולת מאחור. בתנינאים חיים יש מתאם חזק בין אורך הגולגולת (THL) לאורך הגוף הכולל (TBL). מתאם זה קיים בשני הזוויגים בפרטים בוגרים ותת-בוגרים. בהיעדר שלד שלם של סרקוסוכוס, הפכה שיטה זו למועדפת כדי להעריך את אורכו הכולל.
כדי להעריך את אורכו השתמשו בשתי משוואות רגרסיה, כלומר: נוסחה ל-TBL כתלות ב-THL, כאשר נוסחה זו תלויה במספר פרמטרים אותם על החוקר לקבוע על סמך מדידות. באחת מהן נקבעו הפרמטרים הללו על סמך מדידות של 17 גאביאלים מצפון הודו שחיים בשבי, ובשנייה על סמך 28 פרטים של תנין הים מצפון אוסטרליה שחיו בטבע. שני מערכי נתונים אלו חוזקו בנתונים מהספרות לגבי פרטים גדולים. הגולגולת השלמה הגדולה ביותר של סרקוסוכוס היא באורך ולפי ההערכות אלו הייתה שייכת לפרט באורך. אורכו ללא הזנב הוערך ב-5.7 מטר באמצעות משוואה ליניארית המתבססת על נתונים לגבי תנין הים. אחרי הערכת האורך הכולל, הוערכה גם המסה (משקל) בהתבסס על קשרים אמפיריים במיני תנינאים שחיים כיום ושינוי סקלה איזומטרי. המשקל שנתקבל בהערכה זו היה כ-.
אנה לאופולדובנה
ביוגרפיה
לקראת סוף 1741 נאלצה אנה לוותר על השלטון ולהסכים למינוי של יליזבטה לקיסרית.
לאחר איבוד שלטונה, הועברה אנה עם משפחתה למצודה ליד ריגה, ולאחר מכך לכפר במחוז ארכנגלסק. בנה איוואן היה איתה תקופה מסוימת, אך לאחר מספר שנים נשלח למצודה ליד סנקט פטרבורג, בה נהרג בשנת 1764. בהיותה בגלות היא הולידה עוד 4 ילדים, ונפטרה ב-18 במרץ 1746 במהלך הלידה האחרונה.
M72 לאו
כללי
עד שהוחלף על ידי ה-M136 AT-4, היה הלאו נשק הנ"ט הקל העיקרי של צבא ארצות הברית. הלאו פותח בשנות ה-60 של המאה ה-20, על מנת להחליף את הבזוקה כנשק נ"ט ברמת מחלקת החי"ר. הלאו הוא רקטה נגד טנקים בקוטר 66 מילימטר, עם צינור שיגור חד-פעמי. המשגר מורכב משני צינורות, והפנימי שבהם נפתח טלסקופית אחורה לפני השימוש, ודורך את הנשק. הרקטה עצמה מיוצבת במעופה על ידי סנפירים הנפרשים עם שיגורה, וראש הנפץ הוא מסוג מטען חלול.
סרקוסוכוס
גודל
מחקר שנערך ב-2019 הראה שרוחב הגולגולת בבסיסה (כלומר, בחלקה העורפי) הוא מדד טוב להערכת הגודל הכולל של דמויי תנינאים. מאחר שמורפולוגית הגולגולת של הסרקוסוכוס דומה לזו של הגוויאל, היא שימשה כבסיס לכיול הרגרסיה ולהערכת אורכו ומשקלו. לפי הערכות אלו אורכו הממוצע היה ומשקלו כ- ואילו אורכו ומשקלו המרביים היו כ- ו-. הערכות אלו מציבות אותו כקטן יותר מהדיינוסוכוס, אך עדיין גדול באופן ניכר מהתנינאים בני ימינו.
אנה לאופולדובנה
ביוגרפיה
לאחר מותה, בעלה וארבעת ילדיה התגוררו בכפר, עד אשר בשנת 1787 יקטרינה הגדולה נתנה להם אישור לעזוב את רוסיה.
סרקוסוכוס
גודל
לשם השוואה, התנינאי הגדול ביותר שחי כיום הוא תנין הים (Crocodylus porosus), שאורכו המרבי מגיע ל-, ומשקלו נע בדרך כלל בין 600 ל-1000 ק"ג ולא עולה על 2 טונות. הסרקוסוכוס היה ארוך כמעט פי 1.5–2 מהתנין המודרני הגדול ביותר וארוך כמעט פי 2–3 מהתנין הממוצע. הוא היה כבד הרבה יותר (פי 2–4) אפילו מתנין הים הגדול ביותר.
ז'אקמל
ז'אקמל (בקריאולית האיטית: Jakmèl) היא עיר בדרום האיטי, בירת מחוז דרום מזרח.
M72 לאו
כללי
למרות סיווגו כנשק נגד טנקים השימוש בו הוא בעיקר כנגד מבנים וכלי רכב קלים יותר כמו נגמ"שים ומשוריינים אחרים, זאת בעיקר עקב שיפור המיגון של טנקים בשנים האחרונות. יכולת חדירת השריון של הלאו היא פלדה בלבד (להשוואה: רקטת RPG-7 ישנה הייתה יכולה לחדור כ-330 מ"מ פלדה ואילו רקטת RPG-7 מודרנית: כ-600 מ"מ). עם הזמן יוצרו ללאו רקטות משופרות, בדגמים כגון M72A6 ו-M72A7 ו-M72E10.
אנה לאופולדובנה
משפחתה
בשנת 1739 התחתנה אנה עם אנטון אולריך, דוכס בראונשווייג, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
ז'אקמל
אוכלוסיית העיר מונה כ-137,966 תושבים (נכון ל-2019).
העיר הייתה הראשונה שהיה לה חשמל, בשנת 1925, ולכן היא מכונה "עיר האור".
סרקוסוכוס
תבנית הגדילה
כאמור, סרקוסוכוס הגיע לגדלים עצומים, כמעט פי 2 יותר מכל תנינאי מודרני. סרנו בדק כיצד הגיע לגודל כזה. הוא מצא מאובן של תת-בוגר (שגודלו כ-80% מהגודל המרבי של פרט בוגר) פרס את אחד האוסטאודרמים בחתך רוחב ובחן את טבעות הגדילה של העצם. הוא ספר 40 קווי גדילה, דבר שהצביע על כך שלסרקוסוכוס לקח 50–60 שנה להגיע לגודל מלא. מאחר שתנינאים מודרניים בדרך כלל לא מגיעים לגילאים אלה, סרנו שיער שסרקוסוכוס הצליח לגדול לממדים עצומים על ידי כך שעבר תקופת גדילה מואצת במהלך ילדותו. אסטרטגיית גדילה כזו יוחסה גם לדיינוסוכוס, תנינאי ענק בעל גודל דומה: ומשקל של 5–8.5 טון.
תזונה
מחקר מ-2014 שהתבסס על דגם ביומכני של גולגולת סרקוסוכוס, הסיק שבניגוד לדיינוסוכוס והתנינים המודרניים, סרקוסוכוס לא היה יכול לבצע את "גלגול המוות": תמרון אלים בו התנין מתגלגל סביב עצמו בפראות על מנת לבתר גוויות ולתלוש חתיכות בשר. אין זה אומר שהוא לא צד בעלי חיים גדולים, אלא שכנראה הוא לא ביתר אותם כמו שתנינים מודרניים עושים כיום.
בית גידול
מאובני סרקוסוכוס אימפרטור (S. imperator) נמצאו באזור Gadoufaoua של מדבר טנרה ובעיקר בתצורת אלרחז (Elrhaz Formation, ) של קבוצת טגמה, שמתוארכת לסוף גיל האפטיאן ותחילת גיל האלביאן של הקרטיקון התחתון, כ-112 מיליון שנה לפני זמננו. הסטרטיגרפיה של האזור והימצאותה של פאונה מימית במאובנים שם מעידים שבעבר אזור זה היה אזור יבשתי עשיר בנהרות מים מתוקים ובעל אקלים טרופי לח. הסרקוסוכוס חלק את המים עם הדג התמים-גרמי לפידוטוס והדג הצלקנתי מאוסוניה. מבחינת דינוזאורים, הפאונה כלל את לורדוזאורוס ממשפחת האיגואנודונטידים, שהיה הדינוזאור הנפוץ באזור, את קרוביו אורנוזאורוס וארניזאורוס, את הזאורופוד ניז'רזאורוס ועוד מין ללא שם. הדינוזאורים הטורפים כללו את סוקומימוס ממשפחת הספינוזאוריים, את האאוקרכאריה ממשפחת הקרכרודונטוזאוריים והקריפטופס ממשפחת האבליזאוריים.
מאובני סרקוסוכוס הארטי (S. hartti) נמצאו באגן רקונקוו (Bacia do Recôncavo) שבברזיל בתצורה אילהס. זה היה אזור עם אגמים רדודים בגיל האפטיאן, בערך מאותה תקופה של השכבה בה נמצאו מאובני סרקוסוכוס אימפרטור באפריקה. גם כאן הפאונה הייתה מימית, וכללה את דגי הלפידוטוס והמאוסוניה. לרוע המזל, בכל הנוגע לדינוזאורים שם, חומר המאובנים רעוע ביותר, וכל מה שניתן לומר הוא שהיה שם לפחות מין אחד של תרופוד ומין אחד של איגואנודונטיד.
מיון
סרקוסוכוס מסווג תחת הענף פולידוזאוריים (Pholidosauridae). זוהי קבוצה (שבמיון הלינאי הייתה ככל הנראה מסווגת כמשפחה) של זוחלים דמויי תנין שקרובים, אך לא נכללים בסדרת התנינאים, הענף הכולל את כל התנינאים שחיים כיום בהם תנינים, אליגטורים, קיימנים וגאביאליים. רוב הפולידוזאוריים הם בעלי חרטום ארוך וצר, וכולם חיו בבתי גידול מימיים. חלקם חיו בים ופיתחו עמידות למים מלוחים, וחלקם (כמו סרקוסוכוס) חיו במקווי מים מתוקים. המינים היותר קדומים בקבוצה זו, חיו בסביבת חוף הים ושפכי נהרות בהם מי ים מלוחים מתערבבים עם מים מתוקים ויוצרים מים מליחים. בניגוד לשאר חברי הקבוצה, שהיו אוכלי דגים מתמחים, סרקוסוכוס היה טורף מגוון יותר ולצד דגים טרף גם חולייתנים גדולים וחיות יבשה, בהם דינוזאורים. בתוך קבוצה זו הסרקוסוכוס הכי קרוב לסוג טרמינונאריס (Terminonaris).