cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הסחת לם
הסבר תאורטי
כדי להסביר את הסחת לם, יש להשתמש בעובדה שכאשר אלקטרון נע, הוא מבצע אינטראקציה רציפה עם הריק האלקטרומגנטי. כלומר, בכל רגע בתנועת האלקטרון, הוא מסוגל לפלוט פוטון. האנרגיה של האלקטרון מושפעת מהיכולת הזו. העובדה שהאלקטרון יכול לבצע את האינטראקציה הזו הוצגה על ידי דיראק כבר ב-1927. הבעיה הגדולה בחישוב האינטראקציה הזו, היא שחישובים תאורטיים שלה נותנים תרומה אינסופית לאנרגיה של האלקטרון. במאמרו של בתה מ-1947 הוא טוען שעל התרומה האינסופית הזו ניתן להסתכל כתרומה למסה של האלקטרון, ולפיכך התרומה הזו נמדדת כבר בכל ניסוי בו נמדדת המסה של האלקטרון. בפרט, כאשר מנסים לחשב את התרומה של האינטראקציה עם השדה האלקטרומגנטי של הריק, ניתן להפחית מהחישוב את האינטראקציה של אלקטרון חופשי עם הריק. ביצוע החישוב בצורה כזו מביא לשינוי סופי באנרגיה של אורביטל s של האלקטרון, אך לא של אף אורביטל אחר, ובכך הוא מסביר את הסחת לם. בפועל, לחישוב של בתה יש להוסיף תיקון של כ-2% הנובע מהפולריזציה של הריק.
פיתוח מתמטי של ההסבר התאורטי
בחלק זה יובא פיתוח של ההסבר התאורטי בהתאם למאמרו של בתה. בהסבר זה, הפיתוח נעשה באמצעות חישוב לא יחסותי של האינטראקציה, והתוצאה המתקבלת היא התבדרות לוגריתמית של האנרגיה, את ההתבדרות הזו קוטעים באמצעות הפעלת קטיעה באנרגיות יחסותיות.
אינטראקציה עם השדה האלקטרומגנטי של הריק
ההמילטוניאן של חלקיק בשדה אלקטרומגנטי הוא:
כעת יש לחשב את האינטראקציה בין מצב ראשוני בו האלקטרון נע במצב m בריק האלקטרומגנטי למצב סופי בו האלקטרון יכול לנוע באותו מצב או במצב אחר n, והשדה האלקטרומגנטי מכיל פוטון יחיד בעל וקטור גל \vec{k} ופולריזציה \sigma. האופרטור פועל רק על השדה החשמלי ומתקיים:
האופרטור P פועל על האלקטרון ונסמן. בכך מספיק כדי לקבל שאלמנטי המטריצה לא מתאפסים. לכן ניתן לחשב את ההשפעה של האינטראקציה בתורת הפרעות ולקבל שהשינו באנרגיה של המצב m הוא:
כאשר חושבה הסכימה על הפולריזציה ו-K היא האנרגיה של הפוטון בעל וקטור הגל \vec{k}.
רנורמליצזיה
כאמור, האינטגרל בסעיף הקודם מתבדר באופן ליניאירי, ולכן חישוב של השינוי באנרגיה באמצעותו יביא לשינוי עצום באנרגיה של המצב, גם אם הגבול העליון של האינטגרל יוחלף מאינסוף לאנרגיה החופשית של האלקטרון m_ec^2. כדי לבטל את התרומה הזו, יש לשים לב לכך שעבור אלקטרון במצב m שלא יכול לעבור למצב אחר n ניתן לחשב באופן דומה את התרומה לאנרגיה מהאינטראקציה עם השדה האלקטרומגנטי של הריק. תרומה זו תיתן:
כאשר היא האנרגיה החופשית של האלקטרון שמשמשמשת כערך קטיעה לאינטגרל. כעת נשאר רק לחשב את הסכום בסוגריים. מאחר הלוגריתם כמעט קבוע לכל הערכים של n. ולכן ניתן לחשב את הסכום:
מתוצאה זו מתקבל שהשינוי באנרגיה שונה מ-0 רק עבור ערכי המספר הקוונטי \ell השווים ל-0, כלומר רק עבור האורביטל s. חישוב של הסכום עבור האורביטל 2S1/2 נותן:
את הלוגריתם ניתן לחשב באמצעות שימוש בהפרש האנרגיות הממוצע בין האנרגיה של האורביטל לאנרגיה של שאר האנרגיות האפשריות ושימוש ב-. עבור האורביטל 2S1/2 מתקבל 7.36 והפרש אנרגיה של 4.3\mu eV בקירוב רב לערך הנצפה בניסוי.
התרומה לאלקטרודינמיקה קוונטית
הסחת לם היא הניסוי הראשון שכדי להסבירו באופן תאורטי נעשה שימוש בהחסרת איבר האנרגיה החופשית של החישוב והצבת קיטוע באנרגיות גבוהות על מנת לחשב את הערך המתקבל בניסוי. שיטות אלו פותחו לאחר החישוב על ידי מספר מדענים, הבולטים בהם הם טומונוגה, שווינגר ופיינמן, והובילו להולדת של תורת שדות קוונטיים מודרנית ובפרט של האלקטרודינמיקה הקוונטית.
כאמור, החישוב המובא כאן לא לוקח באופן מלא את האופן היחסותי של התופעה, אבל גם חישוב שמבצע זאת עדיין סוטה מהתוצאה המתקבל בכ-2%. המקור לסטייה זו היא הפולריזציה של הריק - תופעה בה הפוטון הנע יוצר זוגות של אלקטרון ופוזיטרון וירטואליים, האלקטרון הווירטואלי נדחה מהאלקטרון האמיתי בעוד הפוזיטרון נמשך אליו ובכך האלקטרונים והפוזיטרונים הווירטואליים יוצרים מיסוך של המטען החשמלי של האלקטרון המקורי, בדומה למצב בתווך דיאלקטרי. חישוב מדויק של המיסוך הזה אפשרי באמצעות אלקטרודינמיקה קוונטית, והוספת האפקט הזה מביא להתאמה גבוהה של הניסוי והתיאוריה.
לקטוש
לקטוש (Lakatos) הוא שם משפחה שמקורו בהונגרית ומשמעותו "מנעולן".
מרד אדום
הספר מציג חברת מעמדות היררכית בתרבות האנושית בעתיד הרחוק, כאשר המין האנושי כבר יישב את הירח, את מאדים וכן כוכבי לכת נוספים. הספר הוא אחד מתוך סדרה בת שישה ספרים שיצאו לאור עד 2023, שמתוכם יצא לאור ספר אחד בעברית, בתרגומה של יעל אכמון.
הספרים הבאים בסדרה, שלא תורגמו, הם הבן הזהוב (Golden Son), יצא ב-2015; כוכב הבוקר (Morning Star), יצא ב-2016; זהב ברזל (Iron Gold), יצא ב-2018; עידן אפל (Dark Age), יצא ב-2019; ומבשר האור (Light Bringer) שיצא ב-2023.
עלילת הספר
700 שנה בעתיד, האנושות יישבה את מערכת השמש ולצורך כך חילקה את עצמה ל-14 "קאסטות" לפי צבעים, לכל צבע ייעוד משלו. האדומים הם הנחותים ביותר, הזהובים שולטים. דרו הוא אדום נחות, שכורה הליום 3 במעמקי מאדים בתנאים קשים ומסוכנים - מאחר שהשלטונות מספרים לאדומים כי עליהם מוטלת המשימה לכרות את ההליום הדרוש להארצה של כוכב הלכת. אנחנו פוגשים אותו כשהוא מנסה לנצח בתחרות בין השבטים - כדי לקבל את זר הדפנה שפירושו אוכל טוב יותר עבור השבט, המתקיים בקושי.
דרו נשוי לאיו, המוצאת להורג לאחר שהפרה את החוק הנוקשה, שאוסר לשיר שיר מחאה נושן של האדומים כנגד השלטון המדכא אותם. לאחר מותה, מגויס דרו לקבוצה מחתרתית בשם "בני ארס", המייעדים לו משימה מיוחדת: להסתנן למקום הקרוי "המוסד", שם מיטב בניהם של הזהובים נלחמים על זכותם להנהיג את הדורות הבאים. לצורך כך, עליו לעבור "מקצה שיפורים" דרמטי - הליכים ניתוחיים קשים שמגביהים אותו, מגדילים אותו בדגש על מסת השריר, וגם רכישת השכלה רחבה באופן מואץ. לצד זאת, נבנית לו זהות מזויפת, של בן למשפחת זהובים שנהרגו בתאונה כך שאיש אינו מכיר אותו.
הסיפור עוקב אחר דרו וחבריו הזהובים במוסד, כאשר המשימה שלו היא כפולה - לשרוד ולהוכיח את עצמו כטוב ביותר, מבלי לחשוף לאיש את זהותו כאדום. כדי לבסס את עצמו כמנהיג, דרו נאלץ לשתף פעולה עם מי שהוא רואה בתחילה כאויביו - הזהובים הצעירים המבטיחים ביותר, ובהם קסיוס ומוסטנג, שנהפכים בהדרגה לחבריו. בסיום הספר, דרו משיג את יעדו ונכנס אל שרשרת הפיקוד, במטרה להתקדם ולהשלים את המהפכה.
הדמויות העיקריות בספר
דרו- גיבור הספר והמספר, שייך לזן האדום של בני האדם והוא האיש אשר נכנס למוסד על מנת להצית את המרד. דרו עושה זאת מתוך נקמה אישית על רציחתה של אשתו איו, על ידי הזן הזהוב.
דנסר - מנהיג בני ארס, המחתרת שמעוניינת במרד. הוא מוצא את דרו ומחשל אותו כדי שיעמוד במשימה שהטיל.
קונסטנדינוס צאצוס
קונסטנדינוס צאצוס (ביוונית: Κωνσταντίνος Τσάτσος; 1 ביולי 1899 – 8 באוקטובר 1987) היה דיפלומט, פרופסור למשפטים, ופוליטיקאי יווני. הוא כיהן כנשיא השני של הרפובליקה ההלנית השלישית מ-1975 עד 1980.
מרד אדום
הדמויות העיקריות בספר
הרב-מושל אוגוסטוס - מנהיג מאדים, שייך לזן הזהוב, אחראי למותה של איו. בסוף הסרט, מסכים דרו להימנות עם בני ביתו של אוגוסטוס, מבלי שהאחרון יידע את זהותו האמיתית של דרו.
קונסטנדינוס צאצוס
חייו
צאצוס נולד באתונה בשנת 1899. לאחר שסיים את לימודיו בבית ספר למשפטים של אוניברסיטת אתונה ב-1918 הוא הצטרף לקורפוס הדיפלומטי. לאחר שסיים את לימודי דוקטורט (1924–1928) בהיידלברג, רפובליקת ויימאר גרמניה, הוא חזר ליוון שם התמנה לפרופסור למשפטים ב-1933. ב-1940, הוא נעצר והוגלה בשל התנגדות למשטר 4 באוגוסט של יואניס מטאקסס. במהלך הכיבוש של מעצמות הציר ביוון בימי מלחמת העולם השנייה, צאצוס השתתף בתנועת ההתנגדות ובהמשך ברח למזרח התיכון, שבו פעלה ממשלת יוון הגולה.
מרד אדום
הדמויות העיקריות בספר
קסיוס- חברו של דרו במוסד, דרו הרג את אחיו על מנת להיכנס למוסד והיחסים ביניהם מסתבכים כאשר הוא מגלה על כך.
לקסה דויג
אלקסנדרה לקסיונס-דויג (באנגלית: Alexandra Lecciones-Doig; נולדה ב-8 ביוני 1973 בטורונטו, אונטריו, קנדה) היא שחקנית קנדית. כיכבה בתפקיד אנדרומדה בסדרת המדע הבדיוני האמריקאית-קנדית "אנדרומדה".
קונסטנדינוס צאצוס
חייו
צאצוס כיהן כחבר בפרלמנט ובתפקידי שרים שונים עד לעלייה לשלטון של החונטה הצבאית בשנים 1967–1974. בממשלה הראשונה של קונסטנדינוס קרמנליס שימש צאצוס במשך שנים רבות כשר של המנהל הציבורי. לאחר המטאפוליטפסי ב-1974, הוא נבחר שוב כחבר של הפרלמנט ההלני והתמנה לשר התרבות. ב-1975, הוא נבחר על-ידי הפרלמנט לנשיא הרפובליקה. הוא פרש מהחיים הפוליטיים בסיום כהונתו בת חמש השנים. הוא מת ב-1987 באתונה. הוא נקבר בבית הקברות הראשון של אתונה. הוא הותיר אחוריו את אשתו, יואנה לבית ספריאדו, אחותו של חתן פרס נובל של המשורר יורגוס ספריס ,שמתה בשנת 2000.
צאצוס כמלומד
צאצוס כיהן כפרופסור של פילוספית המשפטים מ-1933 עד 1946 כשהוא נכנס לפוליטיקה. מאז שנת 1962 הוא היה חבר בהאקדמיה של אתונה. עבודת הכתיבה העצומה שלו כוללת ספרי לימוד של תיאוריה משפטית, סקרים על פילוסופיה והיסטוריה, כמו גם יצירות ספרותיות, שירים, מסות ותרגומים של קלאסיקות יווניות ורומיות עתיקות. בשנת 1974, הוא עמד בראש הוועדה הפרלמנטרית שהגישה את הטיוטה הראשונה של החוקה החדשה.
מרד אדום
על המחבר
פירס בראון, יליד 1988, הוא סופר מדע בדיוני אמריקאי שכתב רבי מכר שזכו למקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, ביניהם "מרד אדום". הספרים שלו מפורסמים בשלושים ושלוש שפות ובשלושים וחמש מדינות ברחבי העולם. פירס בראון גר בלוס אנג'לס.
בראון, הוא מספר, בילה את ילדותו בבניית מבצרים, בהכנת מלכודות לבני דודים, ובבריחה מהמציאות לספרים ולסיפורים, ועבר 6 מדינות ו-10 בתי ספר. הוא בילה זמן רב לבד, והיה יוצר סצנות דמיוניות עצומות וסיפורים קסומים רבים.
לקסה דויג
חיים אישיים
התאמנה בהתעמלות אמנותית בילדותה. למדה את שפת הסימנים האמריקאית בנעוריה.
מרד אדום
על המחבר
בתחילת דרכו הוא עבד כמנהל רשת חברתית בחברת סטראט-אפ, ברשת ABC, ברשת NBC, וכעוזר קמפיין של סנאט ארצות הברית.
לקסה דויג
חיים אישיים
ב-2003 נישאה למייקל שנקס. לזוג שני ילדים משותפים.
מרד אדום
על המחבר
פירס בראון החל את קריירת הכתיבה שלו בגיל צעיר. כחובב פוליטיקה והיסטוריה של העת העתיקה הוא הושפע עמוקות מהכתבים הקלאסיים, ובין מקורות ההשראה ל"מרד אדום" נכללים הרפובליקה מאת אפלטון והמחזה אנטיגונה. בראון סיפר כי לפני שכתב את מרד אדום, כתב שישה ספרים אחרים שהציע להוצאות הספרים - עליהם קיבל 120 מכתבי דחייה.
ביקורות על הספר
מרד אדום התקבל בהתלהבות רבה בידי הקוראים והמבקרים, הגיע לטבלת רבי המכר של הניו־יורק טיימס ונכלל ברשימות הספרים המובחרים של אנטרטיינמנט ויקלי, באזפיד וסלף אוורנס.
בראון ציין את האהדה לה זכה מרד אדום בקרב קהילת הלהט"ב:.
מקורות ההשראה של מרד אדום
אחד ממקורות ההשראה של מרד אדום הוא המחזה אנטיגונה מאת סופוקלס, אשר מספר על הדמות המיתולוגית אשר הוצאה להורג לאחר שקברה את אחיה בניגוד לאיסור של אביה.. פירס בראון נהנה ממחזות יווניים, וקרא מחדש את המחזה אנטיגונה. הוא כתב שקרא מחזה זה בעבר לבית הספר, אך בקריאה החוזרת המחזה נשמע שונה מהקריאה בפעמים הקודמות. שבוע לאחר קריאת המחזה, הוא יצא לטיפוס הרים ברכס הקסקייד עם חבריו, ובלילה ראה את מאדים, מקום ההתרחשות בספר מרד אדום, בהיר בשמיים.
מאדים זוהר בשמיים והמחזה אנטיגונה היוו השראה לכתיבת הספר. חודשיים לאחר הטיפוס, סיים פירס בראון לכתוב את מרד אדום. .
בנוסף לכך, מספר פירס בראון שקיבל השראה לספר מרד אדום ממצוקת מהגרים אירים במאה ה-19 ושלילת זכויות אזרח של מעמד הפועלים. מצוקה זו מתבטאת בספר בעבדות זן האדומים למען הזנים האחרים, ללא ידיעתם על ניצולם.
בפרק בפודקאסט האמריקאי Dialog בו התארח בראון, הוא תיאר את מרד אדום כ.
במענה לגולשים ששאלו אותו על מקורות השראה, הזכיר בראון גם את ספרי "חולית". .
פרנק האריס
פרנק האריס (באנגלית: Frank Harris; 14 בפברואר 1856 - 27 באוגוסט 1931) היה סופר, מחזאי, ביוגרף, עיתונאי, עורך עיתון, עורך דין, יליד אירלנד. הוא נחשב לחברו הקרוב של אוסקר ויילד ויצירותיו החשובות והמשפיעות ביותר (שתורגמו גם לעברית) הן הביוגרפיה שכתב על אוסקר ויילד: חיי אוסקר ויילד, והאוטוביוגרפיה חיי ואהבותיי (ספר זה נאסר לפרסום במדינות רבות בגלל התיאורים המיניים המפורטים המצויים בו). הוא נחשב לדמות צבעונית מרכזית, אך שנויה במחלוקת בעולם הספרות, את יצירותיו החשובות הוא פרסם בערוב ימיו, כשכבר היה אזרח ארצות הברית.
מהלך חייו
פרנק האריס (ג'יימס תומאס האריס) נולד ב-1856 במחוז גולוויי באירלנד. הוריו היו ולשים, ואביו היה קצין בצי הבריטי. ילדותו עברה עליו ללא אמו שמתה בשלב מוקדם בחייו, ואביו התקשה לגדלו. האריס נשלח לאנגליה לבית ספר שהוא גם פנימייה, אותה תיאר הסופר בזיכרונותיו כמקום אשר גרם לו סבל ובו נחשף לחינוך הכולל מלקות ויחסי מין הומוסקסואליים כחלק מניצול יחסי מרות.
בשנת 1869 הוא היגר לבדו מאירלנד ללא הסכמת אביו, אל ארצות הברית. הסיבה שבחר דווקא בה הייתה שהיא נחשבה "לארץ האפשרויות הבלתי מוגבלות". בעוד אירלנד מולדתו ובעיקר אנגליה בה התחנך העיקו עליו. כנער החל לעבוד כפועל קשה יום, הוא עבד כפועל בהנחת היסודות לגשר ברוקלין, כמצחצח נעליים, כפקיד במלון, ולבסוף כבוקר. במסגרת עבודה זו הוא החל להתעשר, בעיקר בזכות מיומנות הברחת הבקר שרכש, שאפשרה לו להבריח בקר בדרך לא חוקית לארצות הברית, בעיקר לשיקגו שהתפרסמה בבתי המטבחיים ותעשיית הבשר המשגשגת שבה. אך לבסוף בעקבות מאורעות הקשורים בתעשיית הבשר בשיקגו הוא איבד את רוב הממון שצבר כמבריח בקר.
במשך כל תקופת ילדותו באירלנד ונערותו בארצות הברית, קרא האריס ספרים ולמד לעיתים באופן עצמאי. לאחר כישלונו כמבריח בקר הוא התקבל ללימודי משפטים באוניברסיטת קנזס, סיים את לימודיו והיה לעורך דין מן המניין. במהרה זנח את קריירת המשפטים לטובת קריירה של עיתונאי, במלחמת רוסיה טורקיה, הוא שימש ככתב של כמה עיתונים אמריקאים. בשנת 1878 הוא נשא את אשתו הראשונה פלורנס רות אדמס, שנפטרה שנה אחר-כך. בשנים הללו כבר יצא שם להאריס כרודף נשים וטיפוס חלקלק, והיו טענות שהאריס נשא את פלורנס אדמס רק בגלל עושרה הרב, כמו כן האשימו את האריס שבמהלך מלחמת רוסיה טורקיה, הוא סיקר את המלחמה מבית בושת באודסה ולא מהחזית כמו שהיה מחויב. האריס הכחיש את הטענות, וטען שבמהלך כל המלחמה התלווה אל הגנרל הרוסי מיכאיל סקובלב.
בשנת 1880 הגיע האריס אל לונדון והחל לעבוד כסגן עורך בעיתון איבנינג ניוז (Evening News), במהרה הוא התקדם לתפקיד העורך הראשי של העיתון ובניהולו העיתון החל לשגשג, באותן שנים ניסה האריס את כוחו בפוליטיקה וניסה להיבחר לפרלמנט הבריטי ונכשל. אחר כך רכש באמצעות הלוואה את השבועון הספרותי הבריטי סטרדיי רוויו (Saturday Review). הוא החליף את צוות הכותבים של העיתון וגייס במקומם כותבים חדשים שהיו גם חבריו: ג'ורג' ברנרד שו, תומאס הרדי ורודיארד קיפלינג. ידידים נוספים של האריס היו וולט ויטמן ותומאס קרלייל. באותם ימים היה האריס מוכר בבוהמה הלונדונית. הוא היה חברו הטוב של אוסקר ויילד, שניהם נחשבו לאישים אשר הפכו את שנינות השיחה לאמנות. האריס היה בין הבודדים אשר תמכו באוסקר ויילד בתקופת משפטו.
בין השנים 1908 ל-1931 כתב האריס סיפורים קצרים, מחזות, רומנים, ומסות ביוגרפיות על שקספיר, אוסקר ויילד וברנרד שו. בשנת 1923 הוא פרסם את הכרך הראשון של האוטוביוגרפיה שלו: חיי ואהבותיי, ועד יום מותו הוא פרסם שלושה כרכים נוספים. הכרך החמישי פורסם זמן קצר לאחר מותו. עם צאת הכרך הראשון לאור בשנת 1923 הוגשו מספר רב של תביעות משפטיות נגד האריס, בעיקר באשמת פגיעה במוסר. ברנרד שו הנהיג מספר אנשי עט ואמנים שיצאו לעזרתו של האריס, והתביעות בוטלו. ההליכים המשפטיים, הולידו תחושה של כעס ומרירות אצל האריס ופגעו במעמדו החברתי.
לאחר מותו הוא זכה לתשבחות מסופרים אשר ראו בו לוחם כנגד הצביעות הוויקטוריאנית. עם התפתחות הקולנוע במהלך המאה ה-20 אף הופקו מספר סרטי קולנוע על פי יצירותיו ודמותו גולמה על ידי שחקנים ידועי שם כדוגמת ג'ק למון
מקורות
חיי ואהבותי, (הכרך הראשון של המדורה העברית הכוללת גם מבוא על האריס שנכתב על ידי מתרגמי הספר, והקדמה שנכתבה על ידי האריס עצמו)
יחסי ארצות הברית–מצרים
בעבר נאלצה ארצות הברית לבוא במגעים מינימליים עם מצרים כאשר זו נשלטה על ידי האימפריה העות'מאנית (עד 1882) ובריטניה (1882–1945). בתקופת כהונתו של הנשיא גמאל עבד אל-נאצר (1952–1970) במצרים התערערו יחסי המדינות עוד יותר כאשר זה קומם עליו בארצות הברית את הממשל על ידי מדיניותו הפרו-סובייטית והרטוריקה האנטי-ישראלית. עם זאת ארצות הברית סייעה לשמור אותו בשלטון, בין היתר על ידי אילוץ הממלכה המאוחדת וצרפת להפסיק לאלתר את הפלישה שלהם לסיני בשנת 1956. מהלך זה השפיע רבות על התחממות יחסיהם של המדינות, ומאז ועד היום תומכת ארצות הברית במצרים צבאית וכלכלית, חרף המשברים. ארצות הברית מעניקה סיוע צבאי ואזרחי למצרים, השני בגודלו רק לישראל. בשנת 1989 קיבלה מצרים מעמד של בעלת ברית עיקרית של ארצות הברית שאינה חברה בנאט"ו (Major non NATO Ally), יחד עם ישראל ומדינות נוספות.
שנות החמישים והשישים
בשנת 1956, החלה התקרבות הדרגתית ביחסיהן של מצרים וברית המועצות. ארצות הברית חששה מכך והכינה את מזכר אומגה כמקל הרתעה שנועד להפחית את ההשפעה האזורית של הנשיא גמאל עבד אל-נאצר.
כאשר ביקשה מצרים להקים את סכר אסואן על נהר הנילוס, הבטיחה ארצות הברית לסייע במימון הפרויקט עם הלוואה של 270 מיליון דולר. אך כשזו כרתה ברית עם סין הקומוניסטית, הסתייגה מכך ארצות הברית וחזרה בה מכוונתה זו, תוך הפסקת השיחות עם מצרים. בתגובה הודיע נאצר כי הוא מלאים את תעלת סואץ, וכי ההכנסות מהפעלתה של התעלה יממנו את בניית הסכר. כאשר מימש נאצר את כוונתו זו (ב-1956) פרץ משבר עם בריטניה וצרפת, שהיו בעלי מניות בתעלה, ואיימו לפתוח במלחמה כדי לכבוש מחדש את השליטה על התעלה ולהדיח את נאצר.
באוקטובר 1956 פלשה ישראל לתעלה בתיאום עם בריטניה וצרפת, ששלחו את חייליהם לכבוש את התעלה במבצע מוסקטר. ארצות הברית, שהתנגדה מלכתחילה למלחמה, בין היתר בשל האינטרס האמריקני בנפט הערבי, הטילה לחץ דיפלומטי וכלכלי כבד על המדינות הפולשות, וביוזמתה (יחד עם ברית המועצות) התקבלה החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, הקוראת לעצור את המבצע ולהסיג את כל הכוחות. פעולה זו מצד ארצות הברית הובילה להתחממות בין יחסיה עם מצרים.
יחסי המדינות הדרדרו משמעותית משנת 1964, בעיקר בגלל נושאים הקשורים למדינות שלישיות. עם פרוץ מלחמת ששת הימים, האשימה מצרים את ארצות הברית בסיוע לישראל בקרבות וניתקה את היחסים עמה. לימים הודה נאצר שההאשמות היו מוטעות.
1967–1973
בדצמבר 1967 שלחה מצרים לארצות הברית נציגות דיפלומטית בלתי רשמית בראשות אשרף גורבאל לנהל שיחות על חידוש היחסים הדיפלומטיים בין המדינות. המשלחת הפכה לנציגות קבועה שפעלה מתוך שגרירות הודו בוושינגטון. משלחת מקבילה של ארצות הברית פעלה מתוך שגרירות ספרד בקהיר.
בנובמבר 1973, חודשו היחסים הדיפלומטיים בין מצרים וארצות הברית וגורבאל מונה לשגריר מצרים בארצות הברית. טקס רשמי לכינון יחסים מלאים התקיים בתחילת מרץ 1974.
1973–2011
לאחר מלחמת יום הכיפורים, מדיניות החוץ המצרית החלה להשתנות כתוצאה מהשינוי שחל בהנהגת מצרים, מנאצר הלהוט והקיצוני לאנואר סאדאת המתון יותר, ובד בבד החל להתרקם תהליך השלום בין מצרים וישראל. סאדאת הבין כי הגעה להסדר עם ישראל היא אינטרס מצרי, וכי הסכסוך לא ייפתר אלא בדרכי שלום. כדי להשיג מטרה זו, סאדאת החל לשפר את יחסי מדינתו עם ארצות הברית, ולאחר הפסקה של שבע שנים, שתי המדינות חזרו לכונן יחסים דיפלומטיים נורמליים ב-28 בפברואר 1974. בתיאום עם הנשיא ריצ'רד ניקסון החל סאדאת לפרום את יחסיו עם ברית המועצות, וגירש מארצו 20,000 טכנאים וחיילים סובייטים ששלחה רוסיה בעבר. בתיווכו של הנשיא ג'ימי קרטר פתח סאדאת במשא ומתן עם ישראל, שהוביל להסכמי קמפ דייוויד, ולחתימה על הסכם שלום היסטורי בין ישראל למצרים בשנת 1979.
שיתוף פעולה צבאי
בעקבות הסכם השלום עם ישראל, הגדילה ארצות הברית את מענקי הסיוע למצרים. בין 1979 ל-2003, העניקה ארצות הברית למצרים כ-19 מיליארד דולר כסיוע צבאי, מה שהופך את הסיוע למצרים לשני בגודלו עבור מדינה שאינה חברה בנאט"ו, אחר ישראל. מלבד סיוע צבאי, קיבלה מצרים כ-30 מיליארד דולר בתור סיוע כלכלי באותן השנים. בשנת 2009 לבדה, ארצות הברית סיפקה סיוע צבאי למצרים בשווי של 1.3 מיליארד דולר, וכן סיוע כלכלי בסך של 250 מיליון דולר. בשנת 1989 הפכה מצרים, יחד עם ישראל ומדינות נוספות, לבעלת ברית עיקרית שאינה חברה בנאט"ו (Major non-NATA Ally) של ארצות הברית, מיד לאחר שנוצרה הגדרה משפטית זו. מעמד זה לא מעניק למצרים ברית הגנה עם ארצות-הברית, אך מאפשר לה שיתוף פעולה צבאי נרחב.
הצבא המצרי רואה אף הוא בחיוב את שימור היחסים בין המדינות, ומספק תמיכה עקיפה עבור מדיניות החוץ של ארצות הברית באזור. מצרים היא המעצמה הצבאית החזקה ביותר ביבשת אפריקה, ועל פי דו"ח המחקר השנתי של המכון למחקרי ביטחון לאומי צבאה הוא השני בחוזקו במזרח התיכון, אחרי ישראל.
חיכוכים בין המדינות
למרות חילוקי דעות ותקופות של חיכוכים ביחסים בין שתי המדינות, יחסי ארצות הברית-מצרים התפתחו רבות תחת שלטונו של נשיא מצרים, חוסני מובארכ, ומתקדמים, במקביל לתהליך השלום במזרח התיכון, לקראת ידידות עצמאית בין שתי המדינות. לארצות הברית אינטרס מובהק לשמר את היחסים עם מצרים בשל מעמדה הרם של מצרים במזרח התיכון והצלחתה להציג קול מתון במועצות ערביות שונות המשפיע על מדינות ערביות אחרות להצטרף לתהליך שלום כללי ולנרמל את יחסיהם עם ארצות הברית.
במהלך מלחמות ארצות הברית בעיראק ובאפגניסטן נרשמו מספר תקריות וחיכוכים ביחסי שתי המדינות, זאת במידה רבה בשל חוסר הנכונות המצרית לשלוח כוחות לאפגניסטן ולעיראק במשימות ייצוב השלום. אף שמצרים תמכה בתוקף בארצות הברית במלחמתה נגד הטרור הבינלאומי לאחר התקפות 11 בספטמבר 2001, היא סירבה לשלוח כוחות לאפגניסטן במהלך המלחמה ולאחריה. מצרים גם התנגדה להתערבות הצבאית האמריקאית בעיראק במרץ 2003, המשיכה להתנגד לכיבוש המדינה על ידי ארצות הברית לאחר המלחמה, ובהמשך סירבה להיענות לבקשות ארצות הברית לשלוח כוחות למדינה אף תחת מטריית האו"ם.
סוגיית ההשתתפות במאמצי השיקום שלאחר המלחמה בעיראק הייתה שנויה במחלוקת במצרים ובעולם הערבי כולו. המתנגדים טענו שהמלחמה הייתה בלתי חוקית מלכתחילה, ולפיכך יש צורך להמתין עד שתוקם בעיראק ממשלה ייצוגית שתוכל להתמודד משפטית עם הכיבוש. מן העבר השני, טענו תומכי ההשתתפות כי האחריות על הגנת האזרחים העיראקים צריכה לגבור, וכי מצרים צריכה להיות מעורבת בפעולה האמריקאית בעיראק על מנת לסייע להם בעת המשבר, זאת על אף שהעיראקים אינם מעוניינים בכך.
2011: ההפיכות במצרים ואחריהן
במהלך המהפכה במצרים בשנת 2011 פקידים בכירים מטעם הממשל האמריקני דחקו בשליט חוסני מובארכ ובממשלתו, ודרשו ממנו לבצע רפורמות, להימנע משימוש באלימות ולכבד את זכויותיהם של האזרחים להתאסף ולהפגין בדרכי שלום.
בסוף שנת 2011 התייחס אובמה ליחסיה הכללים של ארצות הברית עם מצרים, והכריז - בפעם הראשונה מאז חתמה מצרים על הסכם השלום עם ישראל - כי ארצות הברית אינה רואה בממשלה האסלאמית בראשות מצרים בעלת ברית או אויב. לדבריו " זוהי ממשלה חדשה שמנסה למצוא את דרכה. נצטרך לראות כיצד הם מגיבים לתקרית [בשגרירות] ואיך ישמרו על הסכם השלום עם ישראל. הגנרל מרטין דמפסי אמר אף הוא כי הקשרים הצבאיים בין ארצות הברית למצרים יהיה תלויים בפעולות של מצרים כלפי ישראל.
בשנת 2012 ניסו ארצות הברית ומצרים לשקם את היחסים ביניהם. עלייתה לשלטון של מפלגת האחים המוסלמים במצרים, הציבה אתגר גדול למדיניות האמריקאית וליחסה עם מצרים. כפי שנהגו במקומות אחרים, כך גם במצרים רקמו פקידי ממשל אמריקאים בזהירות קשרים דיפלומטיים עם הממשל המצרי החדש תוך שהם מבקשים לשמר את האוריינטציה הפרו־אמריקאית של מצרים ואת מחויבותה לשלום עם ישראל. אך מספר חודשים לאחר האירוע, ב-11 בספטמבר 2012 (יום השנה לפיגועי 11 בספטמבר) הסתערו מפגינים מצריים על שגרירות ארצות הברית בקהיר, פרצו את חומות מתחם השגרירות וניסו לחדור לתוכה, תוך תגובה רפה של גורמי החוק המצריים. המפגינים הסירו את הדגל האמריקאי והחליפו אותו בדגל עם סמלים אסלאמיים. ההתפרעויות באו על רקע המהומות בכל רחבי העולם הערבי בשל פרסום הסרט האנטי-איסלאמי, "תמימות המוסלמים", הלועג לנביא מוחמד. בהפגנות נוספות בסמוך לבנין השגרירות נפצעו 20 מפגינים בעימותים מול כוחות הביטחון.
בתגובה נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, הזהיר את הנשיא הנבחר מוחמד מורסי כי יחסי ארצות הברית עם מצרים יהיו בסכנה אם מצרים לא תוכל להגן על השגרירים האמריקאים, ואם לא יפעלו בעוצמה רבה נגד המפגינים. בריאיון לרשת הטלוויזיה טלמונדו, יום לאחר האירוע, אמר אובמה: "במצב זה אנחנו מצפים שהם [מצרים] יגיבו לעמידה שלנו על כך שהשגרירות שלנו תהיה מוגנת, הצוות יהיה מוגן ושהם ינקטו צעדים נגד האחראים כמו בכל המדינות שבהן יש לנו שגרירויות. אם לא, זאת הולכת להיות בעיה גדולה.
פרשת הארגונים האמריקאים בקהיר
הקשרים בין שתי המדינות הפכו מתוחים לאחר שחיילים ושוטרים מצריים פשטו ב-29 בדצמבר 2011 על 17 משרדים של ארגונים לא ממשלתיים ׁׁ(NGOׂ) מקומיים וזרים בקהיר, החרימו את מסמכיהם והפסיקו את פעילותם. בין הארגונים היו גם כאלה הקשורים ישירות לארצות הברית: המוסד הרפובליקני הבינלאומי (IRI), המכון הדמוקרטי הלאומי (NDI) וה-Freedom House, ארגונים הזוכים למימון של הקונגרס האמריקאי כדי לחזק ערכים דמוקרטיים ברחבי העולם.
העילה לפשיטות הייתה טענות על מימון לא חוקי מחו"ל. ארצות הברית גינתה את הפשיטות כהתקפה על ערכי הדמוקרטיה ואיימה לעצור הן את הסיוע הצבאי והן את זה האזרחי שוושינגטון מעניקה בכל שנה. ממשלת מצרים דחתה את האיום על הסף. 43 מחברי העמותות כולל סם להוד, בנו של שר התחבורה האמריקאי ריי להוד, הואשמו בניהול קרנות בינלאומיות לא חוקיות מאחר שלא נרשמו כדין, כארגונים המקבלים מימון ממקורות זרים, וכי אחרי חקירה יוחלט אם להעמיד לדין את פעיליהם. לחץ מצד גורמים אמריקאים לא הועיל, ומצרים הודיעה כי לא תאפשר לאף אחד מהפעילים, כולל אזרחי ארצות הברית, לעזוב את תחומה עד שתסתיים החקירה. בתגובה לכך ששת הפעילים אזרחי ארצות הברית ביקשו, וקבלו מקלט בשגרירות האמריקאית בקהיר שם הם המתינו עד להשלמת החקירה. בסופו של דבר הגישו המואשמים ערעור, וסוג העבירות בהם הואשמו הומר מפלילי לאזרחי ולא כללו עונשי מאסר.
2013 ואילך
ההפיכה הצבאית במצרים והדחתו של הנשיא מוחמד מורסי ביולי 2013, העכירו שוב את היחסים בין שתי המדינות. יום לאחר ההפיכה אמר נשיא ארצות הברית, אובמה שהוא "מודאג מאד" מההפיכה הצבאית, וכי הוא הנחה את הגורמים הרלוונטיים לבחון את השלכות האירועים מבחינת החוק האמריקני בכל הנוגע להמשך הסיוע מצד ארצות הברית לממשלה במצרים.
בהמשך גינה ממשל אובמה את הסנקציות והאלימות שהפעילה מצרים כלפי ארגון האחים המוסלמים ותומכיו, וביטל תרגיל צבאי משותף "כוכב זוהר". הפנטגון עצר מסירת ארבעה מטוסי קרב מדגם F-16 ועשרה מטוסי אפאצ'י מדגם AH-64 אל הכוחות המזוינים המצריים. מיד לאחר מכן הודיע הבית הלבן על השעיה חלקית של הסיוע הצבאי למצרים, והתנה את חידושו ב"התקדמות אמינה לעבר כינון ממשלה אזרחית אשר תיבחר בבחירות דמוקרטיות חופשיות והוגנות".
עם זאת, ביחס לתגובותיהם הנחרצות של מדינות העולם כנגד האירוע, אותו הגדירו מתחילה כהפיכה צבאית לכל דבר, התייחסות ארצות הברית לאירועים הייתה הססנית ומתונה, ובהודעות הממשל נשמרה זהירות כלפי האירועים, בייחוד בנוגע להגדרתם. לאורך כל התקופה נמנעה ארצות הברית מלעסוק בשאלה אם התרחשה במצרים הפיכה צבאית והסתפקה בהודעות גינוי רפויות. ביולי 2013 הודיע תת-מזכיר מחלקת המדינה לקונגרס כי ארצות הברית לא תכריז בפירוש על המצב כהפיכה צבאית. לדברי הבכיר "החוק לא קובע כי יש חובה לקבוע אם התקיימה הפיכה, וזה לא מתאים לאינטרס הלאומי שלנו לעשות קביעה כזו". כחודש לאחר מכן התבטא שר החוץ ג'ון קרי שהצבא לא השתלט על המדינה אלא בסך הכל "שיקם את הדמוקרטיה".
בשנת 2016 הכריז נשיא ארצות הברית ברק אובמה על רצונו "להילחם" בדיכוי שהשלטון המצרי מקיים לתפיסתו:.
לעומת זאת נשיא ארצות הברית שנבחר לאחר מכן, דונלד טראמפ, ראה כמטרה עליונה שיתוף פעולה עם המשטר המצרי במאבק מול האסלאם הרדיקלי:
איגוד השיווק הישראלי
איגוד השיווק הישראלי (לשעבר: איגוד המפרסמים בישראל) מאגד את החברות המשווקות והמפרסמות במשק הישראלי בכל התעשיות, השירותים והענפים. האיגוד הוא מרכז מקצועי עבור כל העוסקים בשיווק בארגון: המנכ"לים, סמנכ"לי השיווק, אנשי התקשורת השיווקית, מנהלי המותגים, מנהלי הפרסום וכל אנשי אגף השיווק בחברה. איגוד השיווק הוא חבר בפדרציה העולמית של המפרסמים בה חברים איגודים מקבילים מ-55 מדינות נוספות מרחבי העולם. האיגוד מונה כיום כ-200 ארגונים וחברות במשק הישראלי במגוון תעשיות, שירותים וענפים.
בראש האיגוד ומעל הצוות הניהולי של האיגוד, עומד יו"ר האיגוד והנהלה ציבורית הנבחרת אחת לארבע שנים בידי חברי האיגוד ובכפוף לתקנון האיגוד.
רקע היסטורי
איגוד השיווק הישראלי הוקם כ"איגוד המפרסמים בישראל" בשנת 1961, בידי 15 חברות אשר בקשו להקים גוף שידאג לצרכים המקצועיים של החברות המפרסמות במשק, ישמיע את קולן, ויסייע לחבריו לשווק ולפרסם ביעילות ובהגינות. החברות אשר יסדו את האיגוד הן: אל על, אסם, בנק הפועלים, בנק לאומי, דובק, דלק, יצהר, סיבים כימיים, עלית, עסיס, צים, רבלון, שמן, תלמה ותנובה.
בשנת 2004 ניסח האיגוד את "האמנה לאחריות ולהגינות בפרסום" המהווה מסמך יסוד בהתקשרות השיווקית בישראל. כמו כן השתתף האיגוד בפרוש כללי האתיקה ובגיבוש מדריך האתיקה לפרסומות, אשר אומץ על ידי מרבית החברות בארץ, וכונה "התו האתי".
אנדראה סטלזר
אנדראה סטלזר (באנגלית: Andrea Stelzer; נולדה בשנת 1965) היא דוגמנית גרמנייה-דרום אפריקאית.
ביוגרפיה
עקב היותה בעלת אזרחות גרמנית היא הלכה לנסות את מזלה בתחרויות יופי בגרמניה, היא השתתפה בתחרות מיס גרמניה כנציגת בוואריה וזכתה שם.
במיס תבל 1989 עלתה לשלב חצי הגמר, במהלך התחרות היא רואיינה במהלך הראיון סיפרה שהיא נמצאת בשלבי כתיבת ספר אודות ניסיונה בתחום הדוגמנות ותחרויות יופי המיועד לקהל יעד של נערות ובנות צעירות.
בשנים 1986, 1990 ו-1994 השתתפה בתחרות הדרום אפריקאית ארצית של מיס הוואין טרופיק.
ב-1990 גם עלתה לחצי הגמר של תחרות בשם "Miss All Nations".
ב-1992 במהלך הפסטיבל הגרמני בדרום אפריקה מותג חדש של ורדים נקרא על שמה "Teehybride Andrea Stelzer".
כיום (2019) היא מחזיקה בסוכנות דוגמנות משל עצמה.
ישכר בריש גרויברט
רבי ישכר בעריש גְרוֹיבַּרְט (בכתיב יידי: גרויבארט, או: גראהבארט; מאי 1847, ה'תר"ז – כ"ה בחשוון ה'תרע"ד, 12 בדצמבר 1913) היה רבה של בנדין, מחבר שו"ת "דברי יששכר" ופוסק הלכה מפורסם בפולין. עסק גם בפעילות ציבורית, והיה מהרבנים הבולטים מפולין שהשתתפו בוועידת פטרבורג.
ביוגרפיה
נולד בשרנסק שבמזוביה (פולין הקונגרסאית, כיום פולין), לבנימין ודבורה רעכיל (נכדת רבי זעליג משרנסק מתלמידי החוזה מלובלין), בצעירותו היה עילוי מפורסם בסביבתו, והיה לתלמידו של רב העיירה רבי ישראל יהושע מקוטנא. נשא אשה מפלוצק, ובה התגורר לאחר נישואיו. נמנה עם חסידות גור.
כבר מגיל צעיר לימד תלמידים בפלוצק (בהם היה נחום סוקולוב, שהקדיש מאמר לזכרו בעיתונו הצפירה לאחר פטירתו). בתקופה זו התפרנס מחנות מכולת שניהלה אשתו. לאחר שהתרושש פנה למקצוע הרבנות ומונה לרבה של רצ'ונז' בשנת תרל"ח. בשנת תרמ"א עבר לכהן ברבנות בפרושניץ, ולאחר מכן בשנת תרמ"ו בשדליץ, לאחר פטירתו של רב העיר הקודם רבי ברוך מרדכי ליבשיץ. בשנת 1893 נבחר לרבנות בבנדין. בבנדין הייתה קהילה יהודית גדולה ומבוססת, והיא הייתה הקהילה היהודית המרכזית בזגלמביה.
אחיו, הרב יהודה ליב גרויבארט מסטשוב וטורונטו, תיאר אותו כאיש אשכולות: "בקי ברוב הש"ס, בעל כושר נאום, משורר, ועסקן ציבורי". שלט גם בשפה הרוסית - מה שהיה נדיר אצל רבנים בפולין בתקופתו. למדנותו זכתה להערכה גם אצל רבי יוסף רוזין שנהג באי-הערכה גם כלפי למדנים מפורסמים בדורו.
פעילות ציבורית
בשנת 1909 היה מיוזמי כינוס רבנים לכל רבני הסביבה בפיוטרקוב שהתקיים מספר פעמים בתקופה זו, ואף נבחר פעמיים ליושב ראש הכינוס.
New-Map
New-Map הייתה חברה צרפתית לייצור אופניים, אופנועים ומכוניות.
המפעל לייצור אופניים הוקם בסוף המאה ה-19 על ידי יוסף מרטין. בהמשך בנו פול מרטין החליט לעבור לייצור כלי רכב עם מנוע.
ישכר בריש גרויברט
פעילות ציבורית
היה מהרבנים הבולטים בוועידת הרבנים שנערכה בפטרבורג בשנת תר"ע בה השתתף כנציג מחוז זגלמביה שבפולין. במהלך הוועידה צידד בעד השכלה מינימלית לרבנים ברוסיה במטרה שלא להזדקק יותר למוסד הרבנות מטעם.
בימי מהפכת 1905 פעל לשחרור אסירים יהודים רבים שנעצרו עקב תמיכה במהפכנים.
New-Map
המפעל החדש הוקם באזור ליון והתמחה בייצור אופנועים. בתוצרת החברה הורכבו מנועים מיצרנים ידועים באירופה.
בשנת 1938 החל ייצור מכוניות מדגם Baby VB-54. בתקופה עד לשנת 1945 נבנו ונמכרו כ-1000 מכוניות מצוידות במנוע 100 סמ"ק עם קירור אוויר מתוצרת Sachs. המכוניות הייתה ללא גג, ללא דלתות אך עם מגן קידמי. היא הייתה מיועדת ל-2 נוסעים. בשנת 1946 פס הייצור עבר למכונית גדולה יותר עם מנוע 125 סמ"ק. התכנון היה מבוסס בעיקרו לדגם ישן עם שיפורים והתאמות קטנות. בשנת 1947 המפעל עבר לקלרמון פראן והחל ייצור מכוניות מדגם Rolux. ייצור נפסק בשנת 1952 לאחר בניית 300 מכוניות בלבד. החברה שינתה את שמה ל-Société de Construction du Centre והמשיכה בייצור אופנועים ומכונית על 3 גלגלים בשם Solyto. במכונית זו היה מותקן מנוע 125 סמ"ק היו לה 3 הילוכים ללא הילוך אחורי. דגם זה היה מיוצר בספרד בשם Delfín תחת הסכם מסחרי עם חברה מקומית. המפעל היה ממוקם בברצלונה. דגם זה היה מצויד במנוע 197 סמ"ק והיה יכול להגיע למהירות של 60 קמ"ש עם משא של 250 ק"ג. הוא היה מיוצר בשנים 1957–1959 ונבנו כמה עשרות יחידות.
ישכר בריש גרויברט
פעילות ציבורית
על אף שבלבו נטה לציונות והביע אהדה לחובבי ציון ולקרן קיימת לישראל עוד משנות רבנותו המוקדמות, הסתיר את נטיותיו אלו שלא היו מקובלות בסביבתו החסידית בפולין (עם זאת הוא העניק הסכמה נלהבת לספר "גאולת הארץ" התומך בחיבת ציון), ועם יסודה של תנועת אגודת ישראל, השתתף בועידת קטוביץ שנערכה בשנת תרע"ב, ואף היה ראשון הנואמים בוועידה.
פטירתו
בסוף ימיו חלה בסרטן בריאותיו. ביום הושענא רבה תרע"ד הובהל לבית החולים היהודי בברסלאו, ונפטר כעבור כחודש ימים בכ"ה בחשון.
בנו, הרב יקותיאל זלמן, תלמיד ישיבת ראדין וחבר תנועת המזרחי, היה כבן 22 בלבד בעת פטירת אביו, ובבחירות שנערכו לרבנות העיר אחרי פטירתו של אביו רי"ב הוא נתמך בעיקר על ידי הציוניים. מולו התמודד על המשרה רבי דוד בורנשטיין, בנו הבכור של רבי שמואל בורנשטיין מסוכטשוב - אז רבה של וישוגרוד. ר"ד בורנשטיין נתמך על ידי חסידי אביו, וכן על ידי חסידי גור שלא ראו בעין יפה את הצטרפותו של רי"ז לתנועת המזרחי. לאחר שרי"ז גרויברט נבחר ברוב קולות לרבנות, בוטלו התוצאות בעקבות הלשנה לגנרל גוברנטור, ונערכו בחירות חוזרות, בהן הצטרף למועמדים גם רבי ישעיהו אנגלרד. בבחירות החוזרות נבחר רי"ז גרויברט בשנית לרבנות העיר, אך סבל ממחלוקות בקהילה מצד החסידים ומתנגדי הציונות, ומתנגדיו גם הלשינו עליו שהוא מעודד צעירים להימנעות מגיוס. כעבור כשש שנות רבנות בבנדין היגר לארצות הברית בשנת תר"פ, שם כיהן כרב בשיקגו ובקהילת "בני עמנואל" בברונקס. נפטר בשנת 1942.
בז' באדר תשכ"א, הועלה ארונו של רבי ישכר בעריש לארץ ישראל בהשתדלותה של בתו רחל גוטמן, ונטמן בהר המנוחות.
נובוגורסק
נובוגורסק (ברוסית: Новогорск) הוא מחוז משנה בעיר חימקי במחוז מוסקבה. עד 2004 נודע ככפר בשטח השיפוט של חימקי, במרחק של 5–7 ק"מ מכביש הטבעת במוסקבה. הקרבה לבירה מאפשרת לאנשים לנסוע למוסקבה בתחבורה ציבורית. הנסיעה בכביש מתחנת האוטובוס בנובוגורסק לתחנת הרכבת התחתית הקרובה בדרך כלל לוקח לא יותר מ-10 דקות.
המקום ידוע כמאכלס את "הכפר האולימפי נובוגורסק", מתקן האימונים של נבחרת רוסיה בכדורגל. נכון למפקד אוכלוסין משנת 2002 התגוררו כאן 2,764 איש.
היסטוריה
הכפר היה מקום מפלט לבני האצולה ושיכן מספר בתי אחוזה, הרחק ממוסקבה. בשנת 1772 נבנתה כנסייה.
בשנים 1845–1846 חי כאן הפובליציסט והסופר הרוסי אלכסנדר הרצן, כמו גם המתורגמן והרופא ניקולאי קטצ'ר והפובליציסט ניקולאי אוגאריוב.
לאחר מהפכת אוקטובר הוקם כאן סובחוז והכנסייה נסגרה. באמצע שנות ה-30 בתי האצולה הוסבו לבתי נופש בניהול המשטרה החשאית נקוו"ד והסובנרקום ונקראו בשמות "נובוגורסק" ו"נאגורנויה". הכפר הוקם בשם "נובוגורסק" באותן שנים.
ביולי 2004 הכפר נבלע בתחום השיפוט של העיר חימקי והפך לחלק ממנה
קסונג
קָּסוֹנְג היא עיר במחוז צפון הואנג-הה בדרום קוריאה הצפונית בקרבת הגבול עם קוריאה הדרומית. בסמוך לעיר נמצא אזור התעשייה קסונג המשותף לקוריאה הדרומית, וכפר התעמולה הצפון קוריאני. בעבר הייתה עיר הבירה של ממלכת Taebong ובהמשך של שושלת קוּרְיאוּ. בזמן שהייתה עיר הבירה של קוריאו העיר שגשגה כמרכז מסחר לייצור ג'ינסנג. כיום היא מתפקדת כמרכז תעשייה קלה של צפון קוריאה, וכיעד מרכזי עבור מבקרים זרים בקוריאה הצפונית.
נכון לשנת 2009, אוכלוסיית העיר מונה 192,578 תושבים.
היסטוריה
הממצאים הארכאולוגיים המוקדמים ביותר להתיישבות באזור קסונג, מתוארכים לתקופה הנאוליתית. חפצים כגון כלי חרס, כלי אבן, וגרזנים מאבן נחשפו בקסונג. שם העיר השתנה במהלך ההיסטוריה מכיוון שהיא נכבשה על ידי ממלכות רבות.
ב-555 הפכה לחלק משטחה של ממלכת שִילָּה, ושמה שונה ל-Song'ak-gun במהלך אותה תקופה.
בירת שושלת קוריו
שילה החלה לדעוך בשלהי המאה ה-9, תקופה בה אדוני מלחמה יריבים עלו. שושלת קוריאו נוסדה בשנת 918, ועלתה לשלטון בקוריאה כבר בשנת 936, תווך שהיא מחליפה את שילה כממלכה השלטת. המלך וואנג-גּוֹן (태조, Wang Geon) השתלט על שטחה של שילה, והעביר את עיר הבירה לעיר הולדתו - קסונג. העיר שימשה בירה של חצי האי הקוריאני במשך כ-460 שנה, גם בתקופת הכיבוש המונגולי, עד לייסודה של ממלכת צ'וסון בסוף המאה ה-14, אז הבירה עברה 60 קילומטר דרומה, להאנסיאונג (סיאול).
המאה ה-20 ועד היום
במהלך הסיפוח היפני בשנים 1910–1945, היפנים הגו את שמה של העיר כ"Kaijō". קסונג נשארה במחוז קיאנגי עד מלחמת קוריאה. כאשר קוריאה חולקה באמצעות קו רוחב 38 צפון, לאחר מלחמת העולם השנייה, קסונג הייתה בצד הדרומי של הקו (בתוך קוריאה הדרומית). עם זאת, במהלך הקרבות נכבשה על ידי צבא העם הקוריאני בימים הראשונים של מלחמת קוריאה. העיר נכבשה מחדש על ידי כוחות האו"ם ב-9 באוקטובר 1950, כוחות האו"ם נטשו את העיר ב-16 בדצמבר אותה שנה. העיר נשארה תחת שליטה צפון קוריאנית / סינית עד סוף המלחמה.
המגעים להפסקת אש החלו בקסונג ב-10 ביולי 1951, אבל הועברו ל-Panmunjom הסמוכה ב-25 באוקטובר 1951. הסכם שביתת הנשק שנחתם ב-27 ביולי 1953 מכיר בקוריאה הצפונית כבעלת השליטה בקסונג מה שהופך אותה לעיר היחידה שהשליטה בה הועברה מקוריאה הדרומית לקוריאה הצפונית כתוצאה מהמלחמה. לאחר המלחמה קסונג וחלק ממחוז קיאנגי שנכבש אורגנו מחדש לתוך "אזור קסונג". ב-1955 קסונג הפכה ל"עיר בשליטה ישירה". בשנת 2002 הוקם לא הרחק מהעיר אזור התעשייה קסונג. ב-2003, החלקים שנותרו מהעיר (למעט אזור התעשייה), הפכו חלק ממחוז צפון הואנג-הה. העיר קרובה לאזור המפורז הקוריאני שמחלק בין צפון לקוריאה הדרומית.
גאוגרפיה
קסונג היא העיר הדרומית ביותר של קוריאה הצפונית. איי קסונג של העיר אינצ'ון נמצאים מדרום מעבר לתעלה צרה. קסונג משתרעת על שטח של 1,309 קמ"ר, היא מוקפת הרים. על גבעה לצד העיר (Janam בגובה 103 מטרים) נמצא פסלו של קים איל-סונג.
נקודות ציון
האוניברסיטה לתעשייה קלה, האוניברסיטה הקומוניסטית והמכללה לאמנות ממוקמים בעיר. מוזיאון קוריאו, שוכן בלב האקדמיה הקונפוציאנית העתיקה, המכילה שרידי תרבות ואומנות עתיקים (אף על פי שרבים מהם עותקים, המקוריים מוחזק בכספת של המוזיאון המרכזי להיסטוריה בפיונגיאנג). כעיר הבירה של ממלכת קוריאו, גבעות הקבורה הכדוריות של מרבית מלכי קוריאו נמצאים באזור, אם כי על-פי רוב אינם נגישים; שניים מהקברים, אף על פי שקבורים בהם בני משפחת המלוכה של שושלת צ'וסון, לא נכללו כאתרי מורשת עולמית של הקברים המלכותיים של שושלת צ'וסון, עקב מיקומם בקוריאה הצפונית.
מאכלים
מכיוון שקסונג הייתה עיר הבירה של קוריאו בכמעט 500 שנות שלטונה, התרבות הקולינרית התפתחה מאוד. הסגנון המפואר המטבח בקסונג משווה לעיתים קרובות עם זה של סיאול. קימצ'י מצופה, דנגו ומאכלים נוספים מייצגים את המטבח של קסונג. Umegi, הוא מאכל חגיגי בקסונג, עדין ומתוק עם טעם אגוזי. המנה נעשית על ידי לישת תערובת אורז דביק עם קמח ומים חמים, לאחר מכן מעצבים את התערובת לכדורים ומוסיפים אגוז או צנובר אחד לכל כדור, לאחר מכן מטגנים אותם ומצפים בסירופ.
כלכלה
לקסונג יש תנאים טבעיים לחקלאות בזכות הטופוגרפיה, אקלים ואדמה. מערכת אספקת המים נבנתה עבור חקלאות מתקדמת והיא כוללת 18 מאגרי מים וכ-150 תחנות שאיבה. אדמות חקלאיות, מהווה 27% משטחה של קסונג. אורז, תירס, סויה, חיטה ושעורה הם הגידולים החקלאיים העיקריים. ייצור האורז מהווה 60% מסך ייצור התבואה. בנוסף, מגדלים ירקות ופירות (כולל תפוחים ואפרסקים) וכן משקי חיות. קסונג מתמחה בגידול האפרסקים, במיוחד אפרסק לבן, אשר מהווה כ-25% מסך הפירות.
קסונג מהווה מרכז תעשייה קלה בצפון קוריאה. בעיר קיים מפעל לעיבוד תכשיטים ומפעל רקמה. עוד בתקופת שושלת קוריאו הייתה קסונג מרכז למלאכת אומנות בעוד תעשיית הטקסטיל הייתה העסק העיקרי, יחד עם סחורות נוספות. תעשיית עיבוד המזון המדורגת אחרי תעשיית הטקסטיל, מייצרת בעיקר מיסו, שמן, מזון משומר, משקאות אלכוהוליים, משקאות קלים ועוד. בעיקר מפעל לייצור כלים חקלאיים ותיקוני טרקטורים.
החל משנת 2002, ממוקם בעיר המטה של הבנק המרכזי של צפון קוריאה.
קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית מפעילות במשותף את אזור התעשייה. פארק התעשייה אשר נבנה בשנת 2003, מעסיק מעל 53,400 צפון קוריאנים במפעלי טקסטיל ומפעלים אחרים. בתחילת 2013, כ-887 דרום קוריאנים עבדו במתחם, אשר ייצר מוצרים בשנת 2012 בשווי מוערך של כ-470 מיליון דולר.
בעקבות מתחים ב-2013, פארק התעשייה היה סגור באופן זמני. הוא נסגר שוב ב-2016.
תחבורה
קסונג מחוברת לפיונגיאנג וערים אחרות על ידי רכבת וכבישים רחבים. היא גם מחוברת במסילת ברזל לסיאול דרך תחנת דורה במעבר הגבול, אך הקו אינו פעיל.
דייוויד באק
'''דייוויד ג'. באק (באנגלית: David J. Buck''') הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל. שירת כמפקד חיל האוויר ה-14 בפיקוד החלל של חיל האוויר, ומפקד הפיקוד המשותף לחלל בפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית.
ביוגרפיה
ב-1986 סיים לימודי תואר ראשון והתגייס לחיל האוויר. שירת כקצין בכנף הטילים האסטרטגיים ה-44, המפעילה טילים בליסטיים בין יבשתיים. שימש קצין פיתוח בטייסת הניסויים 576 ועוזר למפקד חיל האוויר העשרים של ארצות הברית. לאחר לימודים במכללת המלחמה של הצי שימש ראש ענף וכותב נאומים במפקדת פיקוד החלל של חיל האוויר.
בשנים 2000–2002 פיקד על טייסת השיגורים לחלל הראשונה בנמל החלל קייפ קנוורל. בשנים 2003–2005 שימש ראש מחלקה באגף התכנון של המטות המשולבים. ביוני 2005 מונה למפקד להק בסיס האוויר 821 בבסיס חיל האוויר תול בגרינלנד. ביוני 2006 מונה לסגן קצין תכנון בפיקוד החלל. באוגוסט 2007 מונה לסגן מפקד כנף החלל ה-50. ביוני 2008 מונה למפקד כנף החלל ה-30. במאי 2010 מונה לראש אגף כוחות החלל במפקדת כוחות האוויר של פיקוד מרכז. קודם לדרגת בריגדיר גנרל וביוני 2011 מונה לסגן מפקד מרכז הלוחמה של חיל האוויר בבסיס נליס שבנבדה. במאי 2013 מונה לראש אגף מבצעי אוויר, חלל וסייברספייס בפיקוד החלל. באוגוסט 2014 קודם לדרגת מייג'ור גנרל ומונה לסגן מפקד פיקוד החלל של חיל האוויר.
באוגוסט 2015 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד חיל האוויר ה-14 ולמפקד הפיקוד המשולב לחלל של הפיקוד האסטרטגי בבסיס ונדנברג. שירת בתפקיד עד דצמבר 2017. הוא צפוי לסיים את שירותו בחיל האוויר בפברואר 2018.
לבאק תואר ראשון בניהול אוניברסיטת קנזס ניומן בויצ'יטה, תואר שני בניהול מאוניברסיטת דקוטה הדרומית, תואר שני בלימודי ביטחון לאומי ואסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצי, תואר שני באסטרטגיית ניהול משאבים לאומיים מהמכללה לתעשייה של הכוחות המזוינים. הוא בוגר תוכניות פיתוח מנהיגות באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת וירג'יניה ובאוניברסיטה לביטחון לאומי.
חנה סמוך
חנה סמוך-רום (נולדה בשנת 1947) היא אתלטית עבר ישראלית, אלופת ישראל (1966), ושיאנית ישראל בקפיצה לרוחק ובקרב חמש.
ביוגרפיה
סמוך גדלה בחיפה. היא בוגרת בית ספר תיכון ליאו בק בעיר.
סמוך התאמנה בקבוצת הפועל חיפה בהדרכת יצחק מנדלברוד. בתחרות שנערכה ביוני 1964 היא קבעה בקפיצה לרוחק תוצאה של 5.55 מטר, הטובה ב-3 ס"מ מהשיא הישראלי אך שיא זה לא אושר בטענה שהייתה רוח גבית חזקה מדי. באליפות הפועל באתלטיקה שנערכה במכון וינגייט בתחילת יולי אותה שנה היא זכתה ב-4 מדליות זהב, בריצת 60 מטר בשיא ישראלי חדש לנערות של 7.8 שניות, בריצת 100 מטר בשיא הפועל חדש לנערות של 12.6 שניות, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.35 מטר ובקפיצה לגובה בתוצאה של 1.47 מטר.
באליפות ישראל באתלטיקה לנוער שנערכה במכון וינגייט בסוף יוני 1965 זכתה סמוך ב-4 מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.7 שניות, בריצת 80 מטר משוכות בשיא ישראלי חדש לנערות של 12.9 שניות, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.35 מטר ובקפיצה לגובה בתוצאה של 1.40 מטר. שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה במכון וינגייט ביולי אותה שנה היא זכתה ב-4 מדליות, 2 כסף ו-2 ארד. מדליות כסף, בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 12.9 שניות, אחרי אנדרה אביגל (12.5 שניות) ולפני אילת לרון (13.1 שניות), בקפיצה לגובה בתוצאתה של 1.40 מטר, אחרי מיכל למדני (1.65 מטר) ולפני בתיה עופר (1.30 מטר). מדליות ארד, בריצת 100 מטר בתוצאה של 13.0 שניות, אחרי מרים סידרנסקי (12.0 שניות) ואילנה קרוך (12.7 שניות) ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.14 מטר, אחרי גאולה גדישביץ (5.41 מטר) וסמדר מודעי (5.33 מטר).
שיאנית ישראל בקרב חמש
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל בריצות שליחים ובקרב רב שנערכה במכון וינגייט ביולי 1965 זכתה סמוך במדליית זהב בקרב חמש בשיא ישראלי חדש (שיא יסוד) של 3664 נקודות (ברזל: 8.43 מטר, 80 מטר משוכות: 13.1 שניות, גובה: 1.45 מטר, רוחק: 5.16 מטר ו-200: 27.1 שניות), לפני מרים סידרנסקי (3659 נקודות). חודש וחצי לאחר מכן, בתחרות האתלטיקה של המכביה ה-7 שנערכה בסוף אוגוסט היא זכתה במדליית ארד בקפיצה לרוחק בשיא אישי חדש של 5.45 מטר, אחרי גאולה גדישביץ שקבעה שיא ישראלי חדש ושיא מכביה חדש של 5.61 מטר וסמדר מודעי (5.53 מטר).
שיאנית ישראל בקפיצה לרוחק
במסגרת תחרות ליגה באתלטיקה שנערכה בתחילת ינואר 1966 קבעה סמוך בקפיצה לרוחק שיא ישראלי חדש של 5.69 מטר. שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרות שנערכה בתל אביב ב-22 בינואר היא שיפרה את שיאה הישראלי והעמידה אותו על תוצאה של 5.85 מטר. שיא זה החזיק מעמד 8 חודשים וחצי ונשבר על ידי סמדר מודעי (5.90 מטר).
אלופת ישראל
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה באצטדיון רמת גן לאור זרקורים בסוף יוני 1966 זכתה סמוך במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.60 מטר, לפני סמדר מודעי (5.43 מטר) ושירי קרינסקי (5.21 מטר).
תארים והישגים
באירוע הצדעה לנשים בספורט, שהתקיים במסגרת הפסטיבל הבינלאומי "פמינה 2001" זכתה סמוך לכבוד.
מבצע סבון
מבצע סבון (באנגלית: Operation Soap) הייתה פשיטה של משטרת טורונטו נגד ארבע סאונות בטורונטו, אונטריו, קנדה, שהתקיימה ב-5 בפברואר 1981. הפשיטה, עם 286 גברים עצורים, היא המעצר ההמוני הגדול ביותר בקנדה מאז משבר אוקטובר ב-1970, לפני שנשבר במהלך הפלייאוף של גביע סטנלי ב-2006 באדמונטון, אלברטה.
בסופו של דבר, רוב האישומים הקשורים לאירוע בוטלו, אף על פי שחלק מבעלי הסאונות נקנסו. חוק בית הבושת של קנדה, שלפיו הוגשו האישומים בפשיטה זו, נותר בתוקף עד לביטולו ב-2019, אם כי הוחל לעיתים רחוקות נגד מוסדות הומוסקסואליים לאחר הפשיטה.
באותה תקופה, האמונה הרווחת כי הפשיטות אושרו על ידי היועץ המשפטי לממשלה של אונטריו, רוי מקמורטי וממשלת המחוז. עם זאת, בריאיון עיתונאי שנתן מקמורטי ב-2007, הוא אמר כי אין לו קשר לפרשה: "האירוניה של כל העניין היא שהבעתי את דאגתי בפני מפקד המשטרה; שזה באמת נראה כאילו אנחנו מתמוססים למדינת משטרה. כל העניין נראה נורא. ללא ספק, זו הייתה אחת החוויות המתסכלות ביותר שלי." לאחר הפרשה, מקמורטי היה נשיא בית המשפט של אונטריו והיה מבין אלו ששפטו בהחלטת בית המשפט לערעורים של אונטריו לטובת נישואים של זוגות מאותו המין מ-2003.
העיתונאי מת'יו הייס מתח ביקורת על סימון הפשיטות, על ידי התקשורת, כסטונוול של קנדה. לדברי הייס, יש להרחיב את ההבחנה הזו לפשיטות בתי המרחץ מיסטיק וטרוקקס מ-1977 במונטריאול, שהובילו תוך חודשים ספורים את קוויבק לממשלה הראשונה בקנדה שחוקקה חוק האוסר על אפליה על רקע נטייה מינית.
רקע
רצח עמנואל ז'אק, נער מהגרים, הוביל להפגנות גדולות ברחוב יונג ב-1977. המומנטום הפוליטי מההפגנות הוביל את משטרת טורונטו לפשוט על חנויות למבוגרים, מכוני עיסוי ודוכני נעליים לאורך כל רחוב יונג. המשטרה ערכה פשיטות על מפעלים אלה והגישה כתבי אישום נגד בעלי עסקים, וסגרה למעשה עסקים רבים, גם אם יבוטלו אישומים רבים.
ראש העיר ג'ון סוול תמך בתוקף בזכויות להט"ב בתקופת כהונתו כראש עיריית טורונטו בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20. הוא גינה פשיטות משטרה, כולל הפשיטה השנויה במחלוקת על המגזין הגאה The Body Politic . סוול התנגד נחרצות לפשיטות אלו. עם זאת, דעותיו בסופו של דבר עלו לו בבחירתו מחדש. ללא גינוי אזרחי עז על פשיטות על מוסדות הומוסקסואלים, מבצע סבון היה הפשיטה הראשונה על ממסד הומוסקסואלי לאחר שסוול עזב את תפקידו.
Endtroducing.....
Endtroducing.....‎ הוא אלבום הבכורה של מוזיקאי ההיפ הופ דיג'יי שאדו. האלבום יצא לראשונה ב=19 בנובמבר 1996 על ידי חברת התקליטים "Mo' Wax Records" הלונדונית, והופץ פעם נוספת ב-7 ביוני 2005 על ידי "Island Records".
הילדה דוליצקיה
ביוגרפיה
הילדה הינדה בת ישראל יעקב נולדה בעיירה ראדומישל שבפלך קייב, בת למשפחת הורנשטיין החסידית האמידה, שניהלה מפעלים לסוכר ברוסיה, מחסידי רוז'ין-סדיגורה-בויאן. בבית הוריה קלטה ניגונים מסורתיים וחסידיים, ושלטה בפרקי חזנות. ביום הצהרת בלפור (1917) הופיעה בזמרה בקייב. המהפכה הבולשביקית גרמה נזק רב למשפחתה בנפש וברכוש, והיא ברחה עם בעלה, שלום דוליצקי, כפליטה לווינה בירת אוסטריה. שם למדה בקונסרבטוריון בשנים 1923–1925. הופעתה הראשונה הייתה ב-1927, ומאז השתתפה בסוף שנות ה-20 ובתחילת שנות ה-30 במופעים של שירים יהודיים מזרח-אירופיים ביידיש, יצאה לסיבובי הופעות עם תיאטראות נודדים באוסטריה, גרמניה, פולין, צ'כוסלובקיה ורומניה, שרה ברדיו והקליטה משיריה בתקליטים.
בראשית יולי 1946 נעצרה על ידי שלטונות המנדט בעת שהופיעה בקפה פנורמה בחיפה, נידונה למעצר מנהלי בן שנה ונשלחה לבית הסוהר לנשים בבית לחם. בתחילה הייתה שמועה כי נעצרה בשל שיריה, ואמנים ועסקנים ביישוב התגייסו לטובתה, אולם לבסוף התברר שהמעצר היה בעקבות הלשנה שקרית, והיא שוחררה בסוף אותו חודש.
במלחמת העצמאות ובשנותיה האחרונות הרבתה להופיע בפני חיילים (הייתה בין האמנים הנודדים האזרחים, שנדדו בין עמדות החיילים בארץ). אלה שיבשו בכוונה את שמה, הִילדה, וכינו אותה "היָלדה", אולי בשל קומתה הקטנה, מרץ הנעורים שלה ו"החיוניות שגילתה בכל ישותה בכל שיר וכל מספר".
העיתונאי ואיש התרבות אורי קיסרי כתב לאחר מותה:
לדברי לאה הורנשטיין,
בתה, ליה דוליצקיה, עלתה לארץ ישראל ב-1938 במסגרת עליית הנוער, הייתה שחקנית וזמרת. נכדתה היא השדרנית עיינה אילון.
קבוצת ארמיות צפון
קבוצת ארמיות צפון (בגרמנית: Heeresgruppe Nord) הייתה קבוצת ארמיות גרמנית במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
גרמניה השתמשה בשתי קבוצות ארמיות כדי לפלוש לפולין ב־1939: קבוצת ארמיות צפון וקבוצת ארמיות דרום. במערכה זו קבוצת ארמיות צפון הונהגה בידי פדור פון בוק.
במבצע ברברוסה קבוצת ארמיות צפון הייתה אחת משלוש קבוצות ארמיות שפלשו לברית המועצות ב־22 ביוני 1941. מטרתה העיקרית הייתה לכבוש את הרפובליקות הבלטיות של ברית המועצות, לנינגרד ולהגיע לגבול עם פינלנד. כדי לבצע את המשימות קבוצת הארמיות צפון כללה את הארמייה ה-16, הארמייה ה-18, ארמיית הפאנצר הרביעית והצי הראשון של לופטוואפה. בהמשך צורפה לכוחותיה הדיוויזיה הכחולה הספרדית.
בתחילת הפלישה הגרמנית לברית המועצות, קבוצת ארמיות צפון במסגרת מבצע ברברוסה הגיעה תוך זמן קצר לפרברי לנינגרד והחלה במצור על העיר. באוגוסט 1944, לקראת סיומו של מבצע בגרטיון, בה כמעט חוסלה קבוצת ארמיות מרכז, נותרה קבוצת ארמיות צפון מכותרת בקורלנד שבלטביה והיינץ גודריאן ביקש מאדולף היטלר רשות לפנותם לגרמניה. היטלר סירב לבקשה וקבוצת ארמיות צפון נותרה בכיס קורלנד עד סיום המלחמה. בינואר 1945 שמה הוחלף לקבוצת ארמיות קורלנד.
ג'ו מהיט
ג'ו מהיט (בצרפתית: Joe Mahit; נולד ב-17 ביולי 1992) הוא ג'ודוקא מונואטו אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג.
הוא התחרה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016 והודח בסיבוב השני לאחר שהפסיד לג'יימי מאטה מארובה.
יחידת מרעול
יחידת מִרעוֹל היא יחידת מילואים לאיתור בני אדם על בסיס ניתוח שטח. היא שייכת לאוגדת אזור יהודה ושומרון.
ייעודה הוא איסוף מודיעין גלוי, מעקב והתחקות אחר תנועה בשטח. היחידה פועלת בביצוע מרדפים אחר מבוקשים, באיתור אמל"ח, ובמיפוי כוחות בשטח. היחידה מורכבת מ-60 חיילי מילואים, הכוללים הידרולוגים, גאולוגים, מומחי בוטניקה, מהנדסים, מדריכי טיולים וגששים.
היסטוריה
היחידה הוקמה ב-2015 בעקבות לקחי מבצע "שובו אחים" בשנת 2014.
בספטמבר 2021 פעלו לוחמי היחידה בחיפוש אחר המחבלים שנמלטו מבית הסוהר גלבוע, והביאו ללכידתם של זכריא זביידי ומוחמד קאסם עארדה באום אל-גנם ובשל כך קיבלה היחידה תעודת הערכה מהרמטכ"ל אביב כוכבי.
סו (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
רומולה דה פולסקי
רומולה דה פולסקי צ'לפאלווי אש לובוצי (בהונגרית: Cselfalvi és lubóczi Pulszky Romola, שם משפחתה לאחר הנישואין ניז'ינסקי, בצרפתית: Romola Nijinsky 20 בפברואר 1891 בודפשט - 8 ביוני 1978 פריז) הייתה רקדנית ואצילה הונגרית, שקשרה את חייה בחיי רקדן הבלט והכוראוגרף ואצלב ניז'ינסקי.