cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמנויות לחימה יפניות
שינובי נו ג'וטסו\נינג'וטסו
שינוֹבּי נוֹ ג'וּטְסוּ, המכונה כיום נינְג'וּטְסוּ, היא אוסף של טכניקות גרילה שפותחו על ידי קבוצות של סמוראים מהמחוזות איגה, קוקה ושיגה מיפן, שהפכו ידועים בכישוריהם כמסתננים, צופים, סוכנים חשאיים ומרגלים. לוחמים אלו נקראו שינובי בזמנם, אך בעקבות צורות קריאה שונות הנהוגות ביפנית שמם מבוטא היום נינג'ה, אף על פי שמשתמש באותם סימניות. תרגול הנין ג'וטסו כולל ריגול, חבלה, תחפושת, המלטות, מארב והתגנבות, התנקשות, ירי בחץ וקשת, רפואה, חומרי נפץ, רעלים, כישוף שחור ועוד. במקור השינובי נו ג'וטסו נלמד לצד אמנויות לחימה קונבנציונליות, כגון קנג'וטסו וג'וג'יטסו, כיום אמנויות אלה הוטמעו בתוך תוכנית הלימודים בבתי הספר המלמדים נינג'וטסו
ישנם מספר בתי ספר וארגונים העוסקים בנינג'וטסו היום, הגדול ביניהם הוא בוג'ינקאן שטוען שתכניו הועברו במגילות מתקופת יפן העתיקה, אך חוקרים מטילים ספק בגיל המגילות.
גנדאי בודו
משמעות המושג גנדאי בודו (קאנג'י: 現代武道) היא "דרכי לחימה מודרניות". המושג מתייחס לאמנויות וענפי ספורט שפותחו אחרי רסטורציית מייג'י בשנת 1868. בעקבות ירידת נחיצותן של אמנויות הלחימה עם הופעתם של כלי ירייה ביפן, אמנויות רבות היו צריכות לשנות את תפקידן בחברה. אמנויות לחימה סוימות, כמו ג'וג'יטסו וקנג'וטסו, הפכו לענפי ספורט לחימה כמו ג'ודו וקנדו, בעוד אחרות אמצו גישה של אימון רוחני ותפישה פציפיסטית כמו אייקידו.
ההבדל העיקרי בין גנדאי בודו לקוריו הוא שאמנויות הקוריו מתורגלות כפי שהיו כאשר התועלת העיקרית שלהן הייתה צבאית, בעוד שהמטרה העיקרית של גנדי בודו היא למטרות ספורטיביות, למטרות שיפור עצמי ולמטרת הגנה עצמית.
מבחינה לשונית, אמנויות הגנדאי בודו מעדיפות את סימנית הקאנג'י 道 (רומאג'י: dō) שמשמעה דרך, על הסימנית 術 (רומאג'י: jutsu) שמשמעה מדע או אמנות כדי להדגיש את הגישה ההוליסטית בה הן נוקטות בניגוד לגישה הצבאית בה נוקטות אמנויות הלחימה העתיקות. לכן שמות רבות משיטות הלחימה החדשות מורכב משם אמנות לחימה עתיקה כאשר הצליל "ג'וטסו" מוחלף בצליל "דו" (לדוגמה ג'ו-ג'יטסו- ג'ודו; קנג'וטסו-קנדו וכו')
ג'וּדוֹ
הג'ודו נוצר על ידי קאנו ג'יגורו בסוף המאה ה-19. קאנו לקח את אמנויות הלחימה קוריו שלמד (במיוחד מספר ענפים של ג'וג'טסו), ובאופן שיטתי המציא אותם מחדש לכדי אמנות לחימה עם דגש על רנדורי ותחרות, תוך הסרת טכניקות ג'וג'וטסו מסוכנות או הגבלתם לקאטה. קאנו הגה מערכת רבת עוצמה של טכניקות ושיטות אימון חדשות, שהגיעה לשיאה ב-11 ביוני 1886, בטורניר שלימים יוצג על ידי הקולנוען היפני הנודע אקירה קורוסאווה בסרטו "סאנשירוֹ סוּגאטַה" (1943).
הג'ודו הפך לספורט אולימפי בשנת 1964, והתפשט ברחבי העולם. בארגון הג'ודו הראשון אותו הקים של ג'יגורו קאנו, ה"קודוקאן", פועל ומאמן בכל רחבי העולם, ובתי ספר רבים אחרים הוקמו על ידי תלמידיו של קאנו.
קנדו
קֵנדוֹ (קאנג'י: 剣道, רומאג'י: kendō), מילולית "דרך החרב", היא ספורט לחימה מודרני המבוסס בעיקר על קנג'וטסו. ההשפעה הטכנית המרכזית הגיעה מאסכולה של קנג'וטסו ששמה איטוֹ-ריוּ, שלפי הרציונל שלה, כל השיסופים באמנות חרב סובבים סביב טכניקת החתך האנכי מלמעלה למטה (קירי-אורושי). חרבות הבמבוק הרכות המכונות שינאי, ושריון העץ הקל המכונה בּוֹגוּ, הומצאו בתקופת אדו על ידי נאגנוּמַה סירוֹזַאֵמוֹן קוּניסַאטוֹ ׁ(1688-1767), דבר שאפשר אימון בכוח מלא בלי סכנת פציעה. בתקופת שלום זו הקנג'וטסו התפתח לתחרויות בעלות אופי ספורטיבי.
היום, תרגול הקנדו ותחרויות הקנדו ביפן מנוהלות ומאורגנות על ידי ה"פדרציית הקנדו של כל יפן" (AJKF), שנוסדה ב-1951. התחרויות נשפטות לפי נקודות, כאשר המתחרה הראשון שצבר פער של שתי נקודות על היריב מוכרז כמנצח. ניתן לצבור נקודה אחת עם מכה מוצלחת ומבוצעת כהלכה לכל אחת מכמה מטרות: דקירה בגרון, או מכה לקודקוד או למצח, מכה לרקה ולצידי הפנים, לצידי הגוף או לאמות. המתרגלים מתחרים גם בקאטה, תוך שימוש בחרבות עץ או חרבות אימון ממתכת (איאייטו), על פי קאטות שפרסמה ה-AJKF.
תחרויות קנדו דומות מבחינות רבות לתחרויות סיף.
איאיידו
משמעות המילה איאִיְדוֹ (קאנג'י: 居合道) היא "דרך הנוכחות המנטלית והתגובה המיידית", והיא הווריאציה המודרנית של איאייג'וטסו, אם כי לעיתים לא ניתן להבדיל בין שתי האומנויות. החלפת הסימנית "ג'וטסו" בסימנית "דו" בתחילת המאה העשרים, בדומה לשאר אמנויות הלחימה המודרניות, נועד להצביע על שינוי הגישה מגישה צבאית לגישה הוליסטית, אך בתי ספר ואסכולות רבות של איאייג'וטסו השתנו רק בשמם, ושמרו על שיטת התרגול ותוכנית הלימודים זהה. אסכולות אחרות אימצו את השינוי באופן גורף והפכו לשיטות עם דגש על העצמה אישית ורוחניות.
בדומה לקנדו, גם תרגולי האיאיידו מאוגדים תחת "פדרציית הקנדו של כל יפן", ולכן ניתן לראות מועדוני ספורט רבים המתמחים בקנדו מציעים גם שיעורים באיאיידו.
אייקידו
משמעות המילה אייקידו (קאנג'י: 合氣道) היא "דרך ההרמוניה עם הקי" שהיא ההגיה היפנית של המילה הסינית צ'י, המתארת את אנרגיית החיים במיסטיקה הסינית. האמנות נוסדה על ידי מוֹריהֵיי אוּאֶשיבּא (1883–1969). אמנות זו היא סינתזה של הידע שרכש אואשיבא בתרגול אמנויות לחימה עם תפישתו הפילוסופית, הדתית והמצפונית. במובן זה, זו שיטת הגנדאי בודו שהכי התרחקה מההיגיון הצבאי של הקוריו.
לפי תפישתו הפציפיסטית של אואשיבא מטרת אמנות הלחימה היא לאפשר למתרגלים להגן על עצמם באופן יעיל מבלי להזיק לתוקף. הוא פיתח את שיטתו בעיקר משיטת הקוריו המכונה דאיטוֹ-ריוּ אייקיג'וג'יטסו, שעסקה בג'וג'יטסו, אך הושפע גם רבות מקנג'וטסו ופיתח גישה לפיה לוחם אייקידו נע כלוחם חרב בידיים ריקות.
קיוּדוֹ
משמעות המילה קיודו (קאנג'י: 弓道) היא "דרך הקשת" והיא השם המודרני לספורט הקשתות היפני. הקיודו מבוסס על הקיוג'וטסו, דיסציפלינה סמוראית שעסקה בירי בקשת, לעיתים בזמן רכיבה על סוס, בזמן קרב. הקשת הייתה כלי נשק חשוב בעולם העתיק, אך החל מהמאה ה-16, נשק חם החליף אט אט את הצורך בקשתות. אף על פי שכלי הנשק החמים שהיו זמינים ביפן נפלו באיכותם מכלי הנשק במערב עד שלב מאוחר (ולכן לא החליפו את כלי הנשק הקרים לחלוטין), פשטות השימוש בהם לעומת הקשת הוביל להיעלמותה האיטית משדה הקרב. אך עם אבדן שימושה הצבאי הקשת זכתה במשמעות סמלית תחת השפעת הגישות הרוחניות המרכזיות ביפן באותה התקופה, בודהיזם, שינטו, דאואיזם וקונפוציאניזם. הקשתות היפנית התפתחה לספורט ולגישה רוחנית, דוגמה לכך ניתן לראות בספר "זן באמנות הקשת". כיום, אסכולות מסוימות של קיודו מתורגלות כספורט תחרותי, בעוד אסכולות אחרות מתייחסות לקשתות בתור תרגול מדיטטיבי, לרוב בהקשר זן בודהיסטי.
קראטה
קראטה (קאנג'י: 空手) משמעו "יד ריקה". הקראטה היא אמנות לחימה מודרנית וספורט לחימה בידיים ריקות משתמשת בעיקר באגרופים ובעיטות. הקראטה לעיתים נקרא קראטֵדוֹ, או "דרך היד הריקה", בדומה לאמנויות גנדאי בודו אחרות. במקור שמה היה "יד סינית" (קאנג'י: 唐手), אך שם זה מבוטא גם הוא "קראטה".
מקורו של הקראטה באי אוקינאווה שנודע בעבר בשם ממלכת ריוקיו, אך כיום חלק מיפן. קראטה הוא מיזוג של מספר אמנויות לחימה אוקינאוויות המכונות "טֵה" שהושפעו מוו-שו בגלל הקרבה היחסית של האי לסין. האומנות אומצה ופותחה על ידי יפניים באי המרכזי של יפן, הונשו.
דרכו של קראטה להונשו התחילה עם גיצ'ין פונאקושי (船越 義珍 ,1868 – 1957), אשר נקרא אבי הקראטה, והוא מייסד זרם שוטוקאן בקראטה. אף על פי שכמה מתרגלי קראטה אוקינאווי כבר חיו ולימדו בהונשו, פונאקושי נתן הדגמות פומביות של קראטה בטוקיו בתערוכת חינוך גופני בחסות משרד החינוך ב-1917, ושוב ב-1922. כתוצאה מכך, אימוני קראטה שולבו לאחר מכן במערכת בתי הספר הציבוריים של יפן. בתקופה זו אומצו גם הקייקוגי הלבן ושיטת הדירוג של קיו/דאן (וצבעי החגורות), שמקור שתיהן במייסד הג'ודו ג'יגורו קאנו.
תרגול קראטה מאופיין בעיקר בטכניקות של אגרופים ובעיטות ליניאריות המבוצעות מתוך עמידה יציבה וקבועה. סגנונות רבים של קראטה המתורגלים כיום משלבים קאטה שפותחה במקור על ידי פונאקושי ומוריו וכלי נשק רבים ושונים שהוסתרו או אומצו באופן מסורתי מכלי חקלאות על ידי האיכרים של אוקינאווה, כמו נונצ'קו ששימש לדישה וסאי ששימש כראש לקלשון. מתרגלי קראטה רבים משתתפים גם בתחרויות קלות וללא מגע בעוד שחלקם (לדוגמה קיוקושינקאי) מתחרים בתחרויות מגע מלא עם מעט או ללא ציוד מגן. ישנם תחרויות קראטה ספורטיבי, ומתרגלי קראטה רבים מתחרים בתחרויות קיקבוקס ואמנויות לחימה משולבות.
שורינג'י קמפו
שורינג'י קמפו (קאנג'י: 少林寺拳法), מילולית "אמנות הלחימה של שאולין", היא אמנות לחימה יפנית מאוחרת שנוסדה אחרי מלחמת העולם השנייה ושיטה להגנה עצמית ופיתוח אישי. היא מבוססת על שילוב של וו-שו, וספציפית "אגרוף שאולין", וקראטה. היא משתמשת בהכאה ובגראפלינג. היא הומצאה על ידי דוֹשין סוֹ, יפני שחי במנצ'וריה בזמן הכיבוש היפני, שם נחשף לאמנויות הלחימה של דרום סין, וכאשר חזר ליפן אחרי כניעת האימפריה היפנית ונסיגתה ממנצ'וריה, החליט לייסד אמנות לחימה חדשה כדי לשקם את הזהות היפנית אחרי המשבר החומרי והרעיוני של סיום המלחמה.
הקמפו כמעט אינו מוכר בארץ, אך יש לו 1.5 מיליון מתרגלים בכל רחבי העולם, רובם מחוץ ליפן.
איברהים אפלאי
איברהים אפלאי (Ibrahim Afellay; נולד ב-2 באפריל 1986) הוא כדורגלן עבר הולנדי ממוצא מרוקאי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
קריירה
אפלאי נולד באוטרכט, והחל לשחק כדורגל במועדון החובבים המקומי USV אלינקווייק, ובשנת 2003 הצטרף לאיינדהובן. את משחק הבכורה שלו במדי הקבוצה ערך ב-4 בפברואר 2004 במשחק גביע מול רודה. בהמשך העונה שיחק בעוד שני משחקים רשמיים, ובעונת שיחק שבעה משחקים.
עונת הפריצה של אפלאי הייתה עונת. לאחר עזיבתם של דהמרקוס ביזלי ומיקה וירינן שולב בהרכב הפותח של איינדהובן במרבית משחקיה. לראשונה שותף גם במשחק של הקבוצה בליגת האלופות, נגד שאלקה 04. מאז אותה עונה אפלאי היה לאחד השחקנים הבולטים בקבוצה. בעונת הבקיע במדיה 13 שערים.
ב-24 בדצמבר 2010 חתם איברהים אפלאי לחוזה בן 4.5 שנים בקבוצת ברצלונה הכולל סעיף שחרור של 100 מיליון אירו.
בשנת 2005 זומן אפלאי לראשונה לנבחרת הולנד, למשחקים נגד צ'כיה ומקדוניה, אך לא שותף בהם. במקביל, זומן לנבחרת מרוקו, שאף במדיה יכול היה לשחק, אך הוא בחר בנבחרת הולנד, עמה הרגיש מזוהה יותר. משחק הבכורה שלו במדי הולנד היה ב-28 במרץ 2007 במשחק מול סלובניה במוקדמות יורו 2008. הוא השתתף גם ביורו עצמו, אך בדרך כלל נכנס כשחקן מחליף. כן נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2010. בשנת 2010 כבש את שערו הראשון בנבחרת בניצחון נבחרת הולנד על שוודיה במסגרת במוקדמות יורו 2012.
בתחילת עונת 2011/2012 נפצע אפלאי, ונעדר תקופה ארוכה מהמגרשים. אפלאי החלים מהפציעה בסוף העונה, ואת הופעת הבכורה שלו אחרי הפציעה עשה כשנכנס בדקה ה-71 במשחק מול ראיו ואיקאנו שהסתיים בתוצאה 0–7 לטובת ברצלונה.
ב-30 באוגוסט 2012 הושאל השחקן מברצלונה לשאלקה 04 עד לתום העונה. באוגוסט 2013, לאחר שחזר לברצלונה, נאלץ לעבור ניתוח בירך, שהשבית אותו למספר חודשים. ב-26 בינואר 2014 חזר אפלאי לסגל הקבוצה.
ב-9 באוגוסט 2014 הושאל לקבוצה היוונית אולימפיאקוס.
ב-27 ביולי 2015 חתם אפלאי בסטוק סיטי מהפרמייר ליג לשנתיים.
ב-18 ביוני 2019 חזר אפלאי לאחר שמונה וחצי שנים לפ.ס.וו. איינדהובן.
ב-31 בינואר 2021 הודיע על פרישה מכדורגל.
תארים
{{טורים
אישיים
}}
ישמעאל הכהן טנוג'י
רבי ישמעאל הכהן טנוג'י (חי במאה ה-16) היה מגדולי רבני מצרים וראש רבני קהיר, וחיבר ספרים בתוניסיה ובמצרים.
שלמה אברהם רוזאניס מצטט מדברי רבי דוד קונפורטי, ולפיו לאחר שהגיע למצרים ולאחר שחיבר את "ספר הזיכרון" בשנת ה'ש"ג (1543), עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים, בה נולד בנו רבי יהודה הכהן טנוג'י. שנים רבות לאחר מכן, חזר רבי ישמעאל הכהן טנוג'י למצרים עם שני ילדיו, יהודה, ובן נוסף, רבי שמואל הכהן.
אין להחליף בינו לבין רבי ישמעאל הכהן ממודנה המאוחר לו.
מכתביו נשתמר ספר הזיכרון (נדפס פיררה ה'שט"ו) שהביא לפרסומו.
מוטי דריאל
מוטי (מרדכי) דריאל (נולד ב-21 באפריל 1940 בבוקרשט, רומניה) הוא פרופסור לכימיה, צייר, פסל ופעיל חברתי ישראלי.
ביוגרפיה
בבית הוריו, ז'אן ואליזבט דוידוביץ, דיברו צרפתית, גרמנית והונגרית. עלה עם משפחתו לישראל ב-1950. סיים בית ספר תיכון בקריית מוצקין, התגייס לצה"ל כעתודאי בשנת 1958 והשלים תואר ראשון בכימיה בטכניון. בחופשות הקיץ גויס לקורסים צבאיים כולל קורס קצינים. עם חיולו לאחר תום לימודיו בטכניון, הוצב במעבדות המחקר של הוועדה לאנרגיה אטומית. במהלך 15 השנים הבאות, במקביל לעבודתו כחוקר, השלים תואר שני ותואר שלישי בתרמודינמיקה לא-הפיכה במכון ויצמן. שירת במילואים במלחמת יום כיפור בדרגת סרן.
בשנים 1977–1984 עבד בתעשייה הכימית בנגב כמנהל אגף המחקר בחברת הברום וככימאי ראשי בפוספטים בנגב. ב-1984 חזר לוועדה לאנרגיה אטומית עד לשנת 2004. ב-1997 הקים עם חברים את עמותת "נגב שלום" ושימש כיו"ר העמותה עד לשנת 2004. לצד כנסים וצעדות לקירוב השלום עסקה העמותה במתן שיעורי עזר לעולים בבאר שבע ולילדים מהפזורה הבדואית באבו כף. בשנים 2004–2011 הקים במכללת ספיר את היחידה לפרויקטי גמר. משנת 2005 דריאל הוא פרופסור בכימיה. למוטי דריאל שני בנים ושתי בנות. מתגורר בתל אביב עם אשתו קטי.
קריירה אמנותית
דריאל עוסק לאורך שנים בציור. החל מ-2012 מצייר בעיקר בטכניקה משולבת במכחול ובמחשב לוח. כמו כן מפסל בברזל ובאבן.
יורי כץ, זוכה בפרס שרת התרבות באמנות פלסטית ב-2014 וראש ועדת שיפוט פרס אוסקר הנדלר, שאצר את התערוכה "סמוראי חיוור" בספרייה העירונית בבאר שבע, כתב על מוטי דריאל: באוקטובר 2020 יצא לאור ספר שירים של המשורר יוסי גמזו "עמק בלילה עמק בירושלים". ספר זה מאויר ב-20 מציוריו של דריאל.
תערוכות קבוצתיות
מוטי דריאל חבר באגודת הציירים והפסלים בישראל ובאגודת אמני האמנות הפלסטית בנתניה.
אוטר בסטייב
אוטר בסטייב (ברוסית: Ота́р Беста́ев; נולד ב-28 באוקטובר 1991) הוא ג'ודוקא קירגיזי אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג.
בסטייב זכה במדליית ארד באליפות אסיה בשנת 2015 שנערכה בכווית סיטי. הוא התחרה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016 והודח בשלב שמינית הגמר לאחר ניצחון על אחמד עבד-אלרחמן המצרי והפסד לאורחן ספארוב האזרי.
פרידריך היינריך, מרקיז ברנדנבורג-שוודט
פרידריך היינריך, מרקיז ברנדנבורג-שוודט (גרמנית: Friedrich Heinrich von Brandenburg-Schwedt; 21 באוגוסט 1709 - 12 בדצמבר 1788), היה מרקיז ברנדנבורג-שוודט בין השנים 1771–1788.
ביוגרפיה
פרידריך וילהלם נולד בשוודט על האודר ב-21 באוגוסט 1709 לפיליפ וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט ויוהנה שרלוטה, נסיכת אנהלט-דסאו, בתם של יוהאן גאורג השני, נסיך אנהלט-דסאו והנרייטה קתרינה, רוזנת נסאו.
בשנת 1711 מת אביו פיליפ וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט, ואחיו פרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט עלה לשלטון במקומו. פרידריך היינריך התחנך יחד עם אחיו על ידי דודם, פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה, ואחר-כך על ידי בן דודם פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה. בשנת 1711 מונה פרידריך היינריך למפקד רגימנט הרגלים ה-12 (ברנדנבורג-שוודט), אך הוא גילה עניין מועט בעניינים צבאיים. בשנת 1733 פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה היה כל כך נרגז על המצב ברגימנט של פרידריך היינריך, ואף הורה לכולאו במשך כמה שבועות. פרידריך השני, מלך פרוסיה לא התייחס כלל ליכולותיו של פרידריך היינריך, ומשום כך לא נתן לו תפקידים חשובים בצבא. בשנת 1741 הועבר פרידריך היינריך לפקד על רגימנט הרובאים ה-42 (ברנדנבורג-שוודט), אך שוב לא היה אכפת לו במיוחד, והוא השאיר את הפיקוד בפועל על הרגימנט בידי קציניו.
ב-10 בנובמבר 1734 התחתן פרידריך היינריך עם לאופולדינה מריה מאנהלט-דסאו, בתם של לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ואנה לואיזה פהזה, ממנה נולדו לו שתי בנות. נישואי השניים לא היו מוצלחים, והשניים התווכחו לעיתים כה קרובות ובאלימות כה רבה, עד כי לבסוף גרש אותה פרידריך היינריך לקולברג עד סוף חייה.
בשנת 1784 התחתן פרידריך היינריך בנישואים מורגנטיים עם השחקנית מריה מגדלנה שרלוטה קראמאן, ממנה נולד לו בן אחד, פרידריך, אשר קיבל בשנת 1786 את התואר ברון פון שטולצנברג.
ב-12 בדצמבר 1788 מת פרידריך היינריך בשוודט על האודר ללא בנים, ובעקבות כך חזרו אדמות המרקיזות לכתר הפרוסי.
משפחתו
ב-10 בנובמבר 1734 התחתן פרידריך היינריך עם לאופולדינה מריה מאנהלט-דסאו, בתם של לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ואנה לואיזה פהזה, ממנה נולדו לו שתי בנות:
שאנה מואקלר
שאנה מואקלר (באנגלית: Shanna Moakler; נולדה ב-28 במרץ 1975) היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית.
ביוגרפיה
מואקלר נולדה ברוד איילנד כצעירה מבין ארבעת ילדיו של רופא שיניים, ולה שני אחים ואחות.
ב-1992 ייצגה את רוד איילנד בתחרות "מיס הנוער של ארצות הברית", ושם עלתה לחצי הגמר, ובנוסף זכתה במקום הראשון בתחרות יופי נוספת לבנות נוער. היא עברה להתגורר בניו יורק על מנת לפתח שם קריירת דוגמנות. ב-1995 נבחרה למיס ניו יורק, ובתחרות הארצית של מיס ארצות הברית נבחרה לסגנית ראשונה. לאחר שהזוכה, צ'לסי סמית, נבחרה למיס תבל, הוכתרה מואקלר למיס ארצות הברית.
היא הופיעה על שער המגזין "קוסמופוליטן", וב-2001 חתמה על חוזה עם המגזין "פלייבוי", ובדצמבר של אותה שנה הייתה נערת החודש של "פלייבוי" ובנוסף הובילה קמפיין של מותג וויסקי.
משחק
כשחקנית היא הופיעה ב-1996 בסדרה "לויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן". ב-1997 שיחקה בסרט הקולנוע "פיתוי קטלני 3: פיתוי חדש" לצדה של ג'יימי פרסלי, ושיחקה בסרט של NBC לצד שאנון דוהארטי. ב-1998 שיחקה בפרק של סדרה המבוססת על הסרט "טיימקופ". ב-2004 שיחקה בסרט הקומדיה "מתראים עם אחרים" לצד לורן גרהאם. ב-2005 שיחקה תפקיד אורח בקומדיית המצבים "ג'ואי". ב-2006 התחרתה בעונה השלישית של "רוקדים עם כוכבים", והודחה שנייה.
חיים אישיים
מואקלר הייתה נשואה מ-2004 ועד 2008 לטראוויס בארקר, ולזוג בן ובת. בנוסף יש לה בת נוספת ממערכת יחסים קודמת שניהלה.
איברוחימחליל יולדושב
איברוחימחליל יולדושב (נולד ב-14 בפברואר 2001 ביאנגייר שבאוזבקיסטן) הוא כדורגלן אוזבקי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת ניז'ני נובגורוד מליגת העל הרוסית ובנבחרת אוזבקיסטן.
פחטקור טשקנט
יולדושב גדל במחלקת הנוער של פחטקור טשקנט מליגת העל האוזבקית. ב-1 באוקטובר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–3 על סוגדיאנה דז'יזק במסגרת המחזור ה-21 בליגה לעונת 2019. זו הייתה הופעתו היחידה במועדון בעונה זו, בסופה זכה המועדון באליפות אוזבקיסטן.
ההשאלה לבוניודקור
בעונת 2020 הושאל יולדושב לבוניודקור מליגת העל האוזבקית למשך עונה אחת. ב-25 ביוני 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–2 על לוקומוטיב טשקנט במסגרת הליגה. ב-22 באוקטובר הבקיע יולדושב את שער הבכורה שלו במועדון ובקריירה, בניצחון 2–6 על אנדיז'ן במסגרת המחזור ה-20 בליגה. בסך הכל ערך יולדושב 21 הופעות ליגה במדי המועדון במהלך תקופת ההשאלה, והבקיע שער אחד.
החזרה לפחטקור טשקנט
לקראת תחילת עונת 2021 חזר יולדושב לפחטקור טשקנט. ב-10 במרץ 2021 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער הניצחון 2–3 על נסאף קארצ'י במסגרת המחזור הראשון בליגה. יולדושב ערך 12 הופעות ליגה במדי המועדון בעונה זו לפני שעזב, והבקיע שני שערים. הוא זכה עם המועדון בסופר קאפ האוזבקי.
ניז'ני נובגורוד
ב-26 באוגוסט 2021 חתם יולדושב בניז'ני נובגורוד מליגת העל הרוסית. יום לאחר מכן, ב-27 באוגוסט, ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד חימקי במסגרת המחזור השישי בליגה לעונת 2021/2022.
קריירה בינלאומית
ב-3 בספטמבר 2020 ערך יולדושב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוזבקיסטן, בניצחון 1–2 על נבחרת טג'יקיסטן במשחק ידידות.
סכין סימן 2 של הצי האמריקני
סכין סימן 2 של הצי האמריקני היא סכין לחימה ושימוש כללי. הדגם בשימוש בקרב בצבאות שונים בעולם לצד אזרחים (אספנים, שטח). דגם הסכין עוצב ופותח עבור הצי האמריקני בשנת 1942 במהלך מלחמת העולם השנייה, ונכנס לשימוש בקרב חיילי הצי בתחילת 1943. זמן קצר לאחר שהוכנסה לשימוש מבצעי, הסכין צברה פופולריות רבה בקרב הכוחות המזוינים האמריקנים וסופקה באופן נרחב לחיל הנחתים ולכוחות צבא היבשה. בתקופת המלחמה לבדה יוצרו מעל ל-2 מיליון יחידות. בישראל הסכין נכנסה לשימוש בצה"ל בתחילת שנות ה-50 ומכונה עד ימינו בשם סכין פלסים, שכן הייתה בשימוש חיל ההנדסה הקרבית לאיתור מוקשים.
רקע
בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה ארצות הברית הייתה בתהליך של התאוששות ממשבר הכלכלי שפקד אותה בעשורים הקודמים. הצבא היה בתהליך איטי של התעצמות ורכש, בתחילת מלחמת העולם השנייה, המצב השתנה. במסגרת זאת, הצי האמריקני העלה דרישה דחופה לאספקת סכינים לחיילים ללחימה ומטלות שונות. באותה תקופה הדרישה בקרב חיילים לסכינים המותאמות לשימוש צבאי הייתה גבוהה מאוד והפתרון הזמני שניתן לחיילים, היה רכישה עצמית, שימוש בדגמים ישנים ממלחמת העולם הראשונה ותרומות שהושגו, בין השאר במבצע פרסום "Save a life with a knife" שעודד אזרחים לתרום סכינים. הדגם שנופק בתחילה לצי, ה-MARK1, היה קטן ופחות התאים לצורכי החיילים, אשר הציפו דרישה לסכין יותר גדולה. במהלך התהליך לאפיון סכין המתאימה לחיילי הצי וכוחות הנחתים, נבחנו ונוסו מספר דגמים, למשל "סכין יחידת הפשיטה" (פגיון בהשראת פגיון הפייברן סייקס - אך אלו לא התאימו לעבודות שטח שונות בעיקר בגלל הפרופיל הצר שלהן והעובדה שהחוד היה נוטה להישבר.
פיתוח וייצור הסכין
ה-MARK2 עוצב על ידי שני קציני נחתים אמריקנים, קולונל ג'ון מ דייוויס ומייג'ור האוורד אי. בתחילה העיצוב נדחה על גורמים שונים בצי ובנחתים, אך לבסוף העיצוב אומץ על ידי צי ארצות הברית ב-23 בנובמבר 1942, הייצור החל בדצמבר 1942 והמשלוח הראשון של-MARK2 הופץ ב-27 בינואר 1943, כאשר היצרן היה קמילוס (Camillus) שייצרה כ-1,000,000 יחידות. סכינים נוספות יוצרו על ידי חברת יוניון קטלרי (union cutlery) המוכרת בשמה קא-באר (KaBar), חברת פאל (Pal) וחברת רובסון (Robeson) ובסך הכל יוצרו בתקופת מלחמת העולם השנייה קרוב ל-2.5 מיליון יחידות.
השימוש במהלך מלחמת העולם השנייה
בתחילה הסכין סופקה ליחידות הלוחמות שעבדו עם הצי, יחידות החוד בדגש על "יחידות הפשיטה" (יחידות מובחרות של נחתים אשר ביצועו פשיטות על מאחזים ומוצבים יפניים בזירת הפסיפיק) ואף החליפה את הפגיונות שסופקו ליחידות אלו בתחילה. ככל שעבר הזמן, הסכין סופקה ליותר ויותר יחידות. חיילים בצבא האמריקני החלו לוטשים עיניהם לעבר הסכין. עם השנים הדגם סופק לצבא האמריקני באופן סדיר והיה חלק מהציוד הבסיסי שסופק לחיילים, עד ימינו. במקביל, בוצע שימוש נרחב בדגם בקרב צבאות רבים, כולל בצה"ל.
במהלך השנים נוספו עוד יצרניות לדגם (וחלקן הפסיק). מ-1980, אונטריו מספקת את הסכין לצבא ארצות הברית.
אספנות
הדגמים השונים של הסכין, כולל אלו שעברו שינויים קלים בזמן הייצור במלחמת העולם השנייה, הן "חומר" לאספנים בתחום ויש מגוון לא קטן של סכיני MARK2. קיימות אף טבלאות כיצד לזהות את הסכינים הללו ובאיזו תקופה יוצרו.
נתונים טכניים
ה-MARK2 אופיינה כדלקמן:
בצה"ל
השימוש בצה"ל
מוערך כי סכינים אלו הגיע לראשונה לצה"ל ב-1949, במסגרת סיוע של יהדות ארצות הברית ותורמים שונים, אשר רכשו עודפי אמל"ח של הצבא האמריקני ממלחמת העולם השנייה. בתחילה הסכין סופקה לחטיבות החי"ר והצנחנים, וזכתה לכינוי "סכין קומנדו". במהלך השנים, הסכין החלה להיעלם משורות הצבא וסופקה באופן כמעט בלעדי לחיילי חיל ההנדסה וכונתה "סכין פלסים".
בנימין שמר
בנימין (בני) שמר (15 בדצמבר 1925, כ"ח בכסלו תרפ"ו - 28 באוגוסט 2013, כ"ב באלול תשע"ג) היה לוחם האצ"ל מפורצי כלא עכו ויקיר העיר תל אביב-יפו.
קורות חיים
נולד ב-15 בדצמבר 1925 בבית החולים "משגב לדך" בעיר העתיקה בירושלים. הוריו היו בתיה (רבינוביץ) ודב (ברל) שמעיה. השלישי מבין ארבעה אחים - ישראל, שרה וציפורה. הוא גדל בשכונת ימין משה, שם למד ב"חדר".
בהיותו בן 8 עקרה משפחתו ליפו ובה למד בבית הספר המקומי של כי"ח אליאנס. בגיל 12 הצטרף לתנועת בית"ר וכבן 15 החל לעזור בפרנסת המשפחה.
כעבור שנתיים ב-1942 היה לחבר באצ"ל ופעל בהפגנות נגד הספר הלבן ובהדבקת כרוזים בחוצות הערים.
לאחר הפילוג בין האצ"ל ללח"י התנדב כנוטר במשטרת היישובים העבריים ושירת ברמת דוד שבעמק יזרעאל, שם השתלם בשימוש בנשק ובקרב פנים אל פנים.
עם גמר שירותו חזר לאצ"ל, ומיוני 1946 השתתף במבצעיו הקרביים, בהם: הצתת רכבת בדרכה לדרום, חטיפת 5 קצינים בריטים בתל אביב למניעת תלייתם של שני לוחמים (יוסף שמחון ומיכאל אשבל) שנתפסו בפשיטה על המחנה הבריטי בסרפנד ונידונו למוות, התקפה על מחנה צבאי ליד קריית מוצקין, וב-1947 השתתף בפריצה לכלא עכו לשחרור אסירי המחתרת שנכלאו בו.
בזמן מלחמת העצמאות בפסח 1948, השתתף בקרב על מנשייה בשערי יפו, שבו נפצע ואושפז.
לאחר פירוק האצ"ל התגייס לצה"ל והתמנה למפקד בסיס קליטה ומיון של עולים. ב-1948 סולק מהצבא לאחר שנאשם כי תחת פיקודו צוירה על קיר המחנה הכתובת "להעמיד לדין את רוצחי אלטלנה".
בתקופה זו התחתן עם יהודית רוטשטיין להם נולדו שני ילדים - דרור ונורית, הם התגוררו בעיר ת"א.
עם שחרורו, נתקבל לעבודה בעיריית תל אביב-יפו כמפקח, ולאחר מכן שימש כמנהל יחידת תברואה מונעת. לאחר 32 שנות עבודה בעירייה פרש לגמלאות.
ב-1982 נהרג בנו במלחמת שלום הגליל.
לאחר מכן נבחר להנהלת יד לבנים בתל אביב ולהנהלה הארצית. ובנוסף נבחר למועצה הציבורית להנצחת החייל במשרד הביטחון.
במסגרת פעילותו ביד לבנים העביר בקשה להשמעה ושירת המנון המדינה בטקסי יום הזיכרון, בקשתו התקבלה ומונהגת בכל הטקסים בארץ.
היה מיוזמי אתר זיכרון באוניברסיטת תל אביב להנצחת תלמידיה ומוריה שנהרגו במערכות ישראל.
ב-1984 נתמנה כמזכיר הארצי של "ברית חיילי האצ"ל" אשר בבית ז'בוטינסקי (מצודת זאב) ושימש בתפקיד זה עד שנת 2005. ב-1988 נפטרה רעייתו יהודית. ב-1989 התחיל בנימין פרק ב' בחייו עם חיה שמיר אשר עבדו יחדיו כפעילי ליכוד במצודת זאב. בנימין שימש כיושב ראש סניף הליכוד בצפון ת"א. היה בקשר הדוק עם ראשי ושרי ממשלות למיניהם. ב-2002 קיבל את אות יקיר העיר תל אביב-יפו. ב-2005 הידרדר מצבו הבריאותי. באוגוסט 2013, בכ"ב באלול תשע"ג, הלך לעולמו.
פרס באפט"א לטלוויזיה לסדרה הקומית הטובה ביותר
פרס באפט"א לטלוויזיה לסדרה הקומית הטובה ביותר מוענק מדי שנה כחלק מפרסי האקדמיה הבריטית לטלוויזיה. עד לשנת 2015 נקרא הפרס בשם "פרס באפט"א לטלוויזיה לקומדיית המצבים הטובה ביותר".
הפרס הוענק בין השנים 1973 ל-1980. אחר כך חולק הפרס מדי שנה החל משנת 2000.
בין השנים 1981 ל-1999, הפרסים לקומדיות מצבים היו כלולים בקטגוריית התוכנית או הסדרה הקומית הטובה ביותר.
זכיות מרובות
3 פרסים
2 פרסים
מועמדויות מרובות
7 מועמדויות 4 מועמדויות
3 מועמדויות 2 מועמדויות
ערן הילדסהיים
ערן הילדסהיים (נולד ב-22 בדצמבר 1975) הוא עיתונאי עצמאי ובלוגר העוסק בתחומי הכלכלה והחברה.
ביוגרפיה
בשנת 2011 הקים את בלוג "הכלכלה האמיתית" העוסק בכלכלה וחברה תוך אתגור המוסכמות המקובלות בחומים כגון אופן יצירת הכסף, עולם הבנקאות, תחום הבריאות, השפעת התאגידים הגדולים על חיי האזרחים ועוד. בשנת 2012 הבלוג נבחר על ידי עיתון ידיעות אחרונות לבלוג הכלכלי הטוב ביותר לשנה זו. בשנים 2014 - 2017 ערך והגיש ברשת א' של קול ישראל תוכנית הנושאת את שמו של הבלוג הכלכלה האמיתית. עם סגירת קול ישראל ופתיחת תאגיד השידור הציבורי, עבר הילדסהיים להגיש את התוכנית "מכאן ומכאן" ברשת כאן תרבות עד להורדתה משידור בינואר 2018.
משנת 2016 הוא חבר בוועד המנהל של "שקוף" (בעבר "קרן התחקירים העצמאית"). בשנים 2016-2017 שימש כפרשן בתוכנית לילה כלכלי ששודרה בערוץ עשר. משנת 2017 הוא בעל טור דעה בגלובס.
מנובמבר 2018 השתתף הילדסהיים בתוכנית התחקירים "הרשת החברתית" בערוץ רשת 13, לצדם של תומר אביטל ואור-לי ברלב.
הילדסהיים נשוי ואב לשלושה.
הניחו את הנשק!
הניחו את הנשק! או הניחו את נשקכם! (בגרמנית: !Die Waffen nieder) הוא ספר שכתבה הסופרת ופעילת השלום האוסטרית ברטה פון זוטנר. הספר מתאר את חייה של בת אצולה אוסטרית (כפי שזוטנר עצמה הייתה), דרך קורותיהן של ארבע מלחמות.
עלילה
גיבורת הספר היא הרוזנת האוסטרית מרתה אלטהאוס. בגיל 19, אלטהאוס מאבדת את בעלה הראשון הרוזן ארנו דוצקי, אשר נלחם בצבא האוסטרי במלחמת אוסטריה-סרדיניה. בעקבות כך, היא הופכת לפציפיסטית. היא נישאת פעם נוספת לברון פרידריך טילינג, אשר חרף היותו קצין בצבא האוסטרי שותף לדעותיה הפציפיסטיות. הוא נלחם בצבא האוסטרי במלחמת שלזוויג השנייה ולאחר מכן במלחמת אוסטריה–פרוסיה. אחיה ואחיותיה של אלטהאוס נפטרים מכולרה שבאה בגלל המלחמה, ואביה מת מצער לאחר שאיבד את בניו. היא עצמה פושטת את הרגל, ונחשפת לתנאים המזעזעים של פצועי המלחמה. פרידריך פורש מהצבא כדי לתמוך בפעילות השלום של אשתו. במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה הוא נתקע בפריז, ואלטהאוס נוסעת כדי להציל אותו. עם זאת, היא מאחרת את המועד והוא נורה למוות בידי הקומונה הפריזאית בחשד שהוא מרגל פרוסי. רודולף, בנה של אלטהאוס מנישואיה הראשונים, ממשיך את דרכה של אמו בפעילות פציפיסטית.
התקבלות הספר
זוטנר כתבה את הספר לאחר שבעצמה חוותה את המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) כאשר שהתה בבלקן, הוציאה את הספר לאור בדרזדן, הקיסרות הגרמנית, לא רק כדי להביע את דעותיה הפציפיסטיות, אלא גם כדי לפרנס את משפחתה. הביקורות על הספר לא היו חיוביות במיוחד. לב טולסטוי סיכם אותו כ"אמונות עמוקות, אך בלי כישרון". עם זאת, הספר נחל הצלחה אדירה. בגרמנית הוא הודפס ב-37 מהדורות לפני 1905, ותורגם לשש עשרה שפות.
זוטנר כתבה מאמר בעיתון "העיתונות החופשית החדשה" (Neue Freie Presse) בו קראה להקמת ארגון שלום אוסטרי (Gesellschaft der Friedensfreunde). שנה לאחר פרסום הספר, זוטנר ייסדה את אגודת השלום הגרמנית (Deutsche Friedensgesellschaft) ונתמנה ליושבת ראש האגודה. בין השנים 1892-1899. זוטנר זכתה למוניטין בינלאומי כעורכת הירחון הפציפיסטי "הניחו את הנשק!", שנקרא על שם הספר. ב-1903 היא פרסמה ספר המשך בשם "Marthas Kinder" שלא זכה להצלחה רבה ומעולם לא התפרסם. ב-1905 היא הפכה לאשה הראשונה שזכתה בפרס נובל לשלום. על בסיס הספר נעשו שני סרטים. האחד ב-1914 והשני ב-1952.
בית הכנסת של האדמו"ר מהוסיאטין
בית הכנסת של האדמו"ר מהוסיאטין שוכן ברחוב ביאליק 19 בתל אביב. ידוע גם כבית שרייבמן.
היסטוריה
הבית, בן קומה אחת, נבנה על שטח קרקע שהיה בבעלותו של הסופר ש. בן ציון. בתחילת שנות ה-20 רכשה חוה שפירא את הקרקע ויזמה את בניית הבית, בתכנונו של האדריכל יוסף ברלין. באמצע שנות ה-20 שכר את הבית ד"ר גרהרד שרייבמן, שהקים בו סנטוריום. השכן חיים נחמן ביאליק, שהתגורר בבית ממול, חידש עבורו את המילה "מבראה".
בשנת 1931 רכש את הבית אפרים ישמעלוף, איש עסקים אמיד שהקים מלון מפואר ברחוב אלנבי. הוא טיפח את הבית והוסיף בחצרו האחורית בריכת נוי ובוסתן. את חדרי הבית פיארו ציורי קיר נאים, בפינותיו נקבעו עמודים יווניים ומרצפות פרחוניות עיטרו את הכניסה לבית ואת חדריו.
בשנת 1937 עלה לארץ ישראל האדמו"ר רבי ישראל פרידמן מהוסיאטין ובחר להתיישב בתל אביב בנימוק כי "בעיר יהודית זו אין צריחי כנסיות ולא נשמעים בה פעמוניהן". הוא שכר את "בית שרייבמן" בדמי מפתח והסב אותו לבית כנסת ובו אולם תפילה גדול וחדרים נלווים וכן שימש לדירתו הפרטית. מאז הפך הבית למרכז חסידות הוסיאטין בישראל. לאחר פטירתו, בשנת תש"ט (1948), מילא את מקומו חתנו הרב יעקב פרידמן. הוא התגורר במקום עד לפטירתו, בשנת תשי"ז (1956), ואת מקומו מילא בנו הרב יצחק פרידמן. עם השנים התדלדלה האוכלוסייה הדתית באזור ופעילות בית הכנסת דעכה, הבניין הוזנח וציורי הקיר בקירות הפנימיים התפוררו.
המאבק על הבית
בשנות ה-70 ביקשו בעלי הנכס להביא להוצאתם של חסידי האדמו"ר מהוסיאטין מהבניין. בתביעה שהוגשה לבית המשפט נטען כי על פי חוק הגנת הדייר, לאחר פטירתם של דיירי הבית אדמו"רי הוסיאטין, השימוש בנכס על ידי המתפללים הוא בלתי חוקי.
באותה תקופה רכש היזם החרדי אלכסנדר שוב שליש מהנכס והתחייב להותיר על כנו את בית הכנסת שבקומת הקרקע, על שמו של האדמו"ר מהוסיאטין. לאחר פטירתו ירש בנו חיים שוב את חלקו. בשנת 1984 החזיקו בבניין מלכה אשר (בהמשך עבר חלקה לבנה אפרים אשר ולבתה עדנה רוזנשיין), אלכסנדר שוב ובן ציון איסמעילוף. בתחילת 1988 החליט בית המשפט על חלוקה בעין של המבנה בין שלושת השותפים. לאחר מכן רכש מר שוב את חלקו של איסמעילוף במבנה עבור שבעה מילדיו.
הבעלים תכננו להרוס את הבית ולהקים במקומו בניין קומות או לחלופין מלון בוטיק. אולם עיריית תל אביב החליטה שהבניין מיועד ל"שימור מחמיר" אשר מתיר לשפץ את הבניין הקיים ולבנות עליו קומה אחת נוספת בלבד. בשנת 2009 הגישו בעלי הנכס תביעה נגד עיריית תל אביב בסך 23.6 מיליון שקל בטענה שתוכנית השימור פוגעת בזכויות הקניין והשימוש בנכס. מחלקת השימור של עיריית תל אביב הגיעה להסכם עם הבעלים כי הם ישקיעו על חשבונם בשיקומו ושיפוצו של הבניין תמורת מימוש הנכס כבניין מגורים. הבעלים פוצו על ידי העירייה ב-20 מיליון שקלים. בתגובה הקימו מתפללי בית הכנסת ועד פעולה נגד סילוקם מהמקום וסגירת בית הכנסת. בהמשך הוכרז המבנה כמבנה מסוכן והמתפללים פונו ממנו. משנת 2016 ועד 2018 נוהלו הליכים משפטיים בין אחת הבעלים לבין השאר, וסיכומו של דבר, בית המשפט הורה על פירוק השיתוף ואישור הסכם המכר של הנכס לאחדים מן הבעלים. לאחר סיום המשפט, הוציאו הבעלים היתר בניה שעיקרו שינויים פנימיים בקומת הקרקע, תוספת מרתף, תוספת של קומה א' והתקנת מעלית. הבעלים הצהירו בעת המשפט כי בכוונתם להרחיב את הבית על פי היתר הבניה ולמכרו לאחר מכן.
עראבה (נפת ג'נין)
עראבה (בערבית عرابة) היא עיירה בצפון השומרון בשטח A, הממוקמת כ-13 ק"מ מדרום מערב לג'נין. העיירה שוכנת בגובה של 350 מטרים מעל פני הים, ליד עמק דותן המצוי בין הר הכרמל ושכם. על פי אומדן הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, נכון ל-2017 מונה עראבה 11,479 תושבים, כולם מוסלמים.
היסטוריה
אדמות עראבה כוללות את ח'ירבת אל-חמאם ותל אל מחפר, שמשויכים ליישוב הכנעני ארובות, שמוזכר בספר מלכים א', או לעיר נרבתא מתקופת בית שני.
בעראבה התבססה משפחתו של חוסיין עבד אל-האדי, שהחזיקה בעבר באדמות באזור עפולה, בית שאן, ג'נין ושכם.
בשנת 1971 חוברה העיירה לרשת החשמל.
בין ילידי עראבה המפורסמים נמנים חוסיין עבד אל-האדי, פח'רי עבד אל-האדי (מראשי הכנופיות במרד הערבי הגדול, 1939-1936), אבו עלי מוסטפא וח'דר עדנאן.
מטריונה אדמוביץ'
מטריונה אדמוביץ' (ברוסית: Матрена Адамович; 6 באוגוסט 1893 – 8 במרץ 1986) הייתה נוצרייה אורתודוקסית, שעבדה כמטפלת בילדים, מחסידי אומות העולם, שהצילה במלחמת העולם השנייה יהודים ממוות בידי הנאצים.
קורות חיים
מטריונה אדמוביץ' התגוררה בבלארוס. בצעירותה לא למדה בבית ספר והחלה לעבוד מגיל צעיר, בעיקר כמטפלת בילדים.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
לפני פלישת גרמניה הנאצית לבלארוס ביוני 1941, מטריונה עבדה כמטפלת בבית משפחת נחום וריבה פינקלשטיין בעיר מינסק כמטפלת לשתי בנותיהן זויה (Zoya) ואניה (Ania). עם פלישת גרמניה, המשפחה היהודיה והמטפלת נמלטו מזרחה, אך לא יצאו מגבולות מחוז המשנה אורשה שבצפון בלארוס, שכן נחום פינקלשטיין, לא חשב שהגרמנים יגיעו כל כך רחוק. באורשה, גויס נחום לצבא האדום ובאוגוסט 1941 הוכרז כנעדר. האם ריבה, גויסה גם היא לצבא, כך שכאשר הגרמנים כבשו את האזור ב-16 ביולי 1941, מטריונה נשארה לבדה לטפל בשתי הבנות. מטריונה החליטה ללכת עמן לכפר גורבטסביצ'י (בבלרוסית: Гарбацэвічы) שבנפת בוברויסק של היום) שם התארחו אצל משפחת מינצ'וקוב, אולם גורשו מיד עם הגעת הגרמנים לכפר. מטריונה מצאה עבורן מסתור אצל משפחת פיליפוב, אך לאחר כשבוע נאלצו לנוס גם משם משום שהגרמנים השתמשו בביתה הגדול של המשפחה להקמת מטה .S.S. עם זאת, משפחת פיליפוב ביקשה מאניסיה, אם משפחת וסילצ'ונוק (Vasilchonok) לתת להם מחסה. אניסיה הסכימה להסתיר את מטריונה ושתי הבנות והן שהו תחת חסותה במשך שלוש שנים. אף על פי שמטריונה סיפרה לכולם ששתי הבנות הן בנותיה, תושבים רבים בכפר לא האמינו בעיקר בשל חזותן היהודית של הבנות, שבלטה במיוחד אצל אניה. משפחת וסילצ'ונוק הגנה עליהן מפני חשדות התושבים. לתקופה מסוימת הסתתרו זויה ואניה במרתף הבית תחת ערימת תפוחי אדמה. בשל המחסור במזון, בני משפחת פיליפוב סייעו לכל אורך התקופה גם הם, בכך שהביאו למסתתרות שאריות אוכל של חיילי ה-S.S. ששהו כאמור בביתם, ובנוסף נרתם לעזרה באספקת מזון גם סנדקם של ילדי משפחת וסילצ'ונוק.
במהלך התקופה אניה הצטרפה אל כוחות הפרטיזנים ונהרגה במהלך פעילותם לאחר כמה חודשים.
בשנת 1944 מטריונה יצאה מן הבית על מנת לחפש מלח, לשם תיבול המזון חסר הטעם. היא נתפסה על ידי חיילים גרמנים שהסיעו אותה ברכבם לכפר למעצר. עם הגעתה למטה ה-S.S. מטריונה בכתה בכי חזק מאוד, שנשמע על ידי אולגה וסילצ'ונוק, בת ה16. אולגה הזעיקה את בני משפחת וסילצ'ונוק והם התגייסו להצילה מעבודות הכפייה שיועדו לה על ידי הנאצים. הם חששו שמטריונה המבוגרת שצלעה ברגל אחת, לא תשרוד את העינויים והעבודות הקשות. אולגה התנדבה להציע לחיילים הנאצים להחליף את מטריונה בעבודות הכפייה. היא טענה בפניהם כי היא תוכל להועיל להם יותר. החיילים נענו לבקשתה ומטריונה הושלכה מהרכב במשיכת צווארונה.
לאחר המלחמה
זויה התאחדה עם אמה לאחר המלחמה והן חזרו למינסק. בשנים הראשונות לאחר המלחמה החיים במינסק היו קשים ביותר בשל ההרס הכבד ששרר בכל מקום וזויה ואמה התגוררו בצריף דל.
מטריונה אדמוביץ' עבדה כמטפלת של בתה של זויה בשנות ה-60, וגרה עם משפחתה של זויה עד יום מותה.
הכרה והנצחה
מטריונה אדמוביץ' הוכרזה כחסידת אומות עולם ב-25 ביולי 2005. שמה חקוק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות עולם ביד ושם בירושלים.
משה הגר (רדוביץ)
ביוגרפיה
נולד לרבי יוסף אלטר הגר וללאה נכדת רבי משה צבי מסאווראן, בסביבות שנת ה'ת"ר. אביו החל לכהן כאדמו"ר אחרי פטירת רבי חיים הגר מקוסוב בשנת תרי"ד, בעיירה רדאוץ (רדוביץ).
בשנת ה'תרל"ג הוריו עלו לארץ ישראל, והוא מילא את מקום אביו כאדמו"ר ברדוביץ. עלה כמה פעמים לארץ ישראל, לבקר את הוריו, וכן טיפל בקבורת אביו בחיפה ובהקמת האוהל על קברו.
נפטר בשנת ה'תרס"ב ונקבר בבית הקברות היהודי העתיק בצפת, סמוך לקבר האר"י.
פרשת הגט
בשנת ה'תרנ"א התגרש מאשתו חיה. מסדר הגט היה רבי מרדכי יאליש, רבה של פיסטין. חיה טענה כי הגט נמסר לה בכפייה, ותבעה אותו לדין תורה בפני רבי יצחק קונשטט, רבה של רדאוץ, שהוציא עליו כתב סירוב. חיה הדפיסה קונטרס עם מכתבי רבנים הקובעים שהגט בטל ושאסור לו לשאת אשה נוספת מחמת חרם דרבנו גרשום. בקונטרס מופיעים מכתבי הרבנים: רבי יעקב ויידנפלד אב בית דין הרימאיליב, רבי יצחק יהודה שמלקיש, רבי יצחק הורוביץ רבה של סטניסלב ובנו רבי אריה לייבוש הורוביץ רבה של סטרי.
ספרו
רבי משה כתב את דברי תורתו בספר "ויקח משה", בספר כלולים גם כ־70 'תורות' מדברי תורתו של אביו רבי יוסף אלטר ולכן הוא קרא לספר על שם הפסוק "ויקח משה את עצמות יוסף עמו". הודפס על ידי בנו רבי ישראל מרדוביץ, מונקאטש, תרס"ז, ובמהדורה חדשה על ידי ישיבת בית ישראל ודמשק אליעזר, קריית ויז'ניץ, תשע"ד.
הספר מלא ברמזים וקשה להבנה, הוא עושה שימוש רב בראשי תיבות ובנוטריקון. בסוף הספר מופיעים כמה שירים ביידיש.
דניס אייבי
דניס אייבי (באנגלית: Denis Avey; 11 בינואר 1919 - 16 ביולי 2015) היה חייל בריטי במלחמת העולם השנייה, שטען שהציל אסיר יהודי במחנה הריכוז אושוויץ בעת שהיה שבוי במחנה סמוך. אייבי קיבל את אות גיבור השואה הבריטי.
ילדות
אייבי נולד באסקס, בריטניה. משפחתו החזיקה בחוות סוסים וניהלה משק עצמאי. הוא למד לרכוב מגיל צעיר. אביו וסבו של אייבי, שלחמו במלחמת העולם הראשונה היו עבורו מודלים לחיקוי. אביו היה בארטילרית הפרשים המלכותית (RHA) ונלחם במלחמת העולם הראשונה, אך לא דיבר על המלחמה כלל עם אייבי. אייבי אהב סוסים ונהג להשתתף במרוצים. בבית ספרו בעיירה אפינג, היה חבר בנבחרות אתלטיות, ואף נבחר על ידי התלמידים להיות "נער הראש" של בית ספרו, תלמיד הנבחר לייצג את בית הספר באירועים ואחראי על התלמידים בעלי התפקידים בבית הספר. אייבי קיבל מלגה ולמד במכללה הטכנולוגית של לייטון, וב-1939, בגיל 20, התגייס לצבא.
מלחמת העולם השנייה
בתחילת מלחמת העולם השנייה, בגיל 21, נשלח למצרים למערכה מול האיטלקים, כחלק מיחידת "עכברושי המדבר". באותה תקופה עבר מספר קרבות בצפון אפריקה. באותו מאבק נדרש להתגנב בשקט דרך בסיס בו 200 איטלקים, אושפז בגלל מחלת המלריה, ונפצע בקרב. הוא נלקח בשבי על ידי הגרמנים במתקפה ליד טוברוק בלוב, כאשר חברו נהרג מול עיניו. בהמשך הועמס על ספינה, שנפגעה על ידי טורפדו. וכך הצליח להשתחרר, כשהוא צף על ארגז עץ לחוף יוון, שם חוואי הציל אותו. ביוון נתפש מחדש. לאחר מכן עבר תקופה בת חודשים בה עבר בין מחנות שבויים ביוון, איטליה, אוסטריה, פולין ולבסוף הגיע למחנה שבויים ליד אושוויץ. במהלך אותו זמן ניסה לברוח מספר פעמים וראה במו עיניו אלימות נוראית ותנאי עבודה לא אנושיים.
במחנה שבויים E715, צמוד למחנה הריכוז, שהה במשך שנתיים. שם הופתע לגלות את היחס המשפיל והאלימות הבלתי פוסקת של הנאצים ביהודים.
את מחנה השבויים תיאר כך: "אין דשא, אין צמחייה מאף סוג, רק בוץ בחורף ואבק בקיץ".
החיילים במחנה השתדלו לשמור שרוחם לא תשבר ולכן ארגנו מחזות, אך הוא ניסה להימנע מהשתתפות כי לא רצה להתמודד עם הזוועות שחווה דרך הסחת דעת. הוא חרג ממנהגו כשניתנה לשבויים האפשרות לנהל משחקי כדורגל (אם כי מועטים).
בדיעבד הביע אייבי חרטה על הנאיביות שלו. הנאצים צילמו אותם ואף נתנו להם חליפות חדשות. הוא סבר שהיה זה חלק מתעמולה נאצית שמטרתה הייתה לגרום לציבור לחשוב שהנאצים פועלים בצורה הומנטרית כלפי שבוייהם, כולל היהודים. הצלב האדום אף דיווח כי השבויים יכלו לשחק כל עוד היו מספיק שומרים, דבר שהיה שקרי.
במפעל עבד לצד היהודים וראה יהודים מתים כל יום, מוכים למוות או קורסים מהתשה ורעב. השבויים לפעמים היו מצליחים לקבל יותר מרק בארוחת הצהריים, והשאירו אותו ליהודים. אם שומר ראה יהודי שותה מהמרק היה שופך אותו ומכה את היהודי.
"אנשים מדברים על חוסר האנושיות של אדם לאחר, אך זה לא היה אנושי או חסר אנושיות – זה היה בהמתי. לאהבה ושנאה לא הייתה משמעות שם. זאת הייתה אדישות. הרגשתי השפלה עם כל רצח חסר דעת אליו הייתי עד אך לא יכולתי לעשות לגביו דבר. חייתי בתועבה."
בעקבות אותה חוויה, טען שהיה נחוש בדעתו לחיות יום אחד במחנה הריכוז כדי לחוות ממקור ראשון כיצד חיים היהודים ואילו פשעי מלחמה נעשים בהם. הוא אפילו ראה את המתאגרף היהודי, ויקטור פרץ, אותו העריץ בצעירותו.
אייבי סיפר שהתיידד עם יהודי בשם האנס והשניים ביצעו חילוף זמני. את שהותו במחנה הריכוז הוא מתאר כגיהנום עלי אדמות, חוויה גרועה בהרבה מהשהות במחנות שבויים.
פעילות להצלת יהודים
אייבי פגש יהודי גרמני בשם ארנסט לובתל. ארנסט סיפר לו שיש לו אחות בבירמינגהם, אנגליה, שהיגרה כחלק מהקינדר-טרספורט. כשאייבי שמע את שם העיר, הוא הרגיש חיבור עם האסיר היהודי. אייבי ביקש את הכתובת שלה, ודרך קוד סתרים שנהג להשתמש בו עם משפחתו בילדות, כתב לאמו ליצור קשר עם סוזן, אחותו של ארנסט. דרך אמו מסר לאחותו של ארנסט שהוא בסדר וביקש שתשלח לו כמה שיותר סיגריות. במכתביו, ניסה להעביר מידע בצורה עקיפה. לדוגמה, כשהתכוון ליהודים, הזכיר את ראש ממשלת בריטניה בתקופת המלכה ויקטוריה, או את משה. הוא ניסה גם להעביר כמה שיותר מידע על המחנה, כדי שתדווח עליו למשרד המלחמה. בזכות אותן סיגריות ארסנט הצליח לשרוד. לאחר כמה חודשים קיבל מכתב תשובה. אייבי הבריח פנימה את שאר הסיגריות במנות, ולא בבת אחת.
במקרה אחר, אייבי העליב שומר נאצי שהתעלל ביהודי, ונענש בצליפה בחזרה שגרמה לו לאבד את העין.
לאחר המלחמה
ב-1945 ברח מהמחנה. ב-1947 העביר את כל המידע שהשיג על אושוויץ לרשויות הצבא, אך לא התייחסו לעדותו ברצינות, מה שגרם לו להלם, ובעקבות זאת נמנע מלשוחח על חוויותיו.
אייבי סבל מהפרעת דחק פוסט-טראומטית. לאחר המלחמה עבר לעבוד בהנדסה.
וינקו ילובאץ
וינקו ילובאץ (בקרואטית: Vinko Jelovac; נולד ב-18 בספטמבר 1948) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל קרואטי-סלובני, בגובה 2.08 מטר, ששיחק בעמדת הסנטר. בעונת 1997/1998 אימן את מכבי תל אביב. בשנת 2012 נבחר להיכל התהילה של הספורטאים הסלובנים.
דניס אייבי
הכרה והנצחה
סיפורו הונצח בסרט דוקומנטרי על ידי ה-BBC, בו פגש את סוזן, אחותו של ארנסט. אז גילה לראשונה שבזכות הסיגריות הציל את חייו של ארנסט.
בשנת 2010 קיבל את אות גיבור השואה הבריטי. יד ושם לא הכירו בו כחסיד אומות העולם, בטענה שלא ניתן לאמת את סיפור החילופין שלו. ב-2022 הצהיר החוקר אלון שפירא שאייבי בדה את סיפור ההצלה.
וינקו ילובאץ
ביוגרפיה
ילובאץ שיחק במדי נבחרת יוגוסלביה בכדורסל, והשתתף באולימפיאדת 1972 ובאולימפיאדת 1976 (מדליית כסף). זכה עם הנבחרת במדליית זהב באליפות העולם בכדורסל 1970 ובמדליית כסף באליפות העולם בכדורסל 1974. כמו כן זכה במדליית זהב עם הנבחרת בטורנירים אליפות אירופה בכדורסל 1973, אליפות אירופה בכדורסל 1975 ואליפות אירופה בכדורסל 1977 ובמדליית זהב באליפות 1971 של משחקי הים התיכון.
לאחר פרישתו הפך למאמן כדורסל, בעונת 1997/1998 אימן את מכבי תל אביב והיה שותף לזכייה בדאבל (אליפות וגביע). לאחר שעזב את מכבי תל אביב חתם בציבונה זאגרב, אך פוטר לאחר שנה וחודשיים בעקבות ארבעה הפסדים רצופים. לאחר מכן אימן בק.ק ספליט.
למה לי לקחת ללב
למה לי לקחת ללב הוא פזמון שכתבו אריק איינשטיין ושלום חנוך והלחין שלום חנוך. השיר נכלל בסרט "שבלול" שיצא לאור בשנת 1970.
רקע
השיר יצא לרדיו בקיץ 1970 והקדים את הסרט ואת האלבום בהם נכלל. הוא הפך במהירות ללהיט. השיר נכלל בסרט "שבלול" שיצא למסכים באוקטובר 1970 ונכלל באלבום שיצא בעקבותיו. במצעד הפזמונים העברי השנתי של קול ישראל לשנת התש"ל (1970) הגיע השיר למקום השני.
השיר כולל חמישה בתים: שני הבתים הראשונים מינוריים, ובבית השלישי יש מעבר לקצב הרוק. בשני הבתים האחרונים ישנה חזרה לצליל מינורי.
להקת הצ'רצ'ילים הקליטה ב-1971 גרסה אנגלית לשיר. את המילים כתב רוב הכסלי, והשיר נקרא "Danielle Sanders Walks Through The Park".
היו שטענו כי קיים דמיון בלחן בין "למה לי לקחת ללב" ובין "You Never Give Me Your Money" של החיפושיות שיצא לאור באלבומם Abbey Road בספטמבר 1969.
קפטן הוק (משחק מחשב)
קפטן הוק (באנגלית: Captain Claw, קפטן קלאו; בתרגום מילולי: "רב חובל טופר") הוא משחק פלטפורמה בהוצאת חברת מונולית' שיצא לאור בשנת 1997 למחשב האישי.
גיבור המשחק הוא חתול בשם קפטן קלאו (שמו המלא באנגלית: Captain Nathaniel Joseph Claw; קפטן נת'ניאל ג'וזף קלאו), שודד ים ומפקד על ספינת שודדים.
למרות השם שבו הופץ ונודע המשחק בישראל, לגיבור או למשחק בכללותו אין קשר, ישיר או מרומז, לקפטן הוק מספרי פיטר פן.
העלילה ומהלך המשחק
סיפור העלילה מתחיל כאשר ספינתו של קפטן קלאו מותקפת בלב ים על ידי הארמדה הספרדית, בשליחות הממלכה שבה קלאו הוא פושע מבוקש. במהלך הקרב מובסים קלאו וצוותו, וקלאו נלקח בשבי. בתא כלאו מוצא קלאו מכתב הטוען בתוקף לקיומו של "קמע תשע הנשמות" – חפץ קסום שבכוחו להעניק לבעליו כמעט-אלמוות ושהאגדה על אודותיו מוכרת לכול – וכן מצורפת למכתב פיסת מפה למציאת תשע אבני החן המרכיבות אותו. קלאו מצליח לפרוץ את שלשלאותיו, להתגבר על שומר תאו ולברוח מהכלא.
המשחק מתחיל כאשר קפטן קלאו פותח במסעו מחוץ לתא, בכלא "לה-רוקה" (La Roca) שם הוא נאבק בחיילי הממלכה, לעבר היעד המסומן בפיסת המפה שבידו. כך הוא ממשיך כאשר בכל פעם לקראת היעד הבא הוא מוצא פיסה נוספת מתוך המפה השלמה עם יעד נוסף, ובכל יעד ניצב קלאו מול דמות המחזיקה באחת מאבני החן של הקמע, וכדי להשיג את אבני החן יאלץ להביס את אותה דמות בקרב פנים אל פנים. הדמות הראשונה היא לה-רו (LeRauxe), האדמירל שהביס את קלאו בלב ים ושבה אותו. במהלך מסעו בעקבות פיסות המפה שבידיו קלאו מגיע לעיירה ובה הוא מגלה פרטים נוספים על חיפושי הקמע. אויבו משכבר הימים, שודד הים אדום-זנב (Red Tail), גם הוא בדרכו להשיג את הקמע ובידיו שתיים מאבני החן. היעד הסופי הוא אי הטיגריס (Tiger Island), בו נמצא המקדש – מקום משכנו של קמע תשע הנשמות. קלאו מביס את אדום-זנב, נכנס למקדש ושם זוכה בקמע.
מבנה המשחק
המשחק מכיל ארבעה עשר שלבים, כאשר באופן מכליל, כל זוג של שני שלבים עוקבים מתרחש באזור אחד במפה שקפטן קלאו מרכיב במהלך התקדמותו (אך לא באותו מקום, כך שיש שינוי בסגנון הסביבה בין שני השלבים למרות הדמיון ביניהם). סופו של השלב הראשון הוא בהשגת פיסת המפה הבאה, וסופו של השלב השני הוא בקרב-בוס שיזכה אותו באבן אחת מתוך תשע אבני החן של הקמע. בסוף כל זוג שלבים מופיע קטע אנימציה המגולל את עלילת המשחק וההגעה לאזור ההתרחשות הבא (פרט לזוג השלבים האחרון שבסופו של כל אחד מהם יש קרב-בוס).
זהו משחק פעולה מסוג פלטפורמה. הוא מבוסס בעיקרו על קטעי פלטפורמה מאתגרים, בהם משטחים נעים ונעלמים, הדורשים תזמון ודיוק רב. לצד הבט מרכזי זה, הבט עיקרי נוסף הוא לחימה. במשחק אויבים רבים כאשר הנשק העיקרי של קפטן קלאו הוא מכות מטווח קרוב. לצד הנשק לטווח הקרוב, לקלאו יש אקדח, "טופר-קסם" ומקלות דינמיט בעלי תחמושת מוגבלת, או חרב אש, חרב קרח וחרב חשמל העומדות לרשותו למשך זמן מוגבל החל מרגע השגתן.
לצד משחק העלילה לשחקן יחיד בן ארבעה עשר השלבים, קפטן הוק מציע עורך שלבים בהתאמה אישית על פי נושאי ארבעה עשר השלבים המקוריים, וכן אפשרות למשחקי רשת.
טל מדינה
טל מדינה (נולדה ב-29 באפריל, 1993), היא מעצבת אופנה ישראלית מייסדת ובעלים "סטודיו מדינה",  בית אופנה לשמלות כלה ושמלות ערב בתפירה עילית. מדינה היא דור שלישי למעצבות אופנה ובוגרת תואר במחלקה לעיצוב אופנה שנקר.
ביוגרפיה
טל נולדה באשדוד למיכל וסמי מדינה. למדה בכיתות מופ"ת ובמקביל, בילתה חלק ניכר בילדותה בסטודיו לשמלות כלה שניהלה אימה. כבר בילדותה החלה להכיר מקרוב את עולם האופנה ולהתנסות בעיצוב ותפירה. מחוכים מהווים אלמנט מרכזי בסגנון העיצובי של מדינה.
בין השנים 2011-2013 שירתה בתפקיד מסווג ביחידת שלדג, שם הכירה גם את מי שלימים יהיה בעלה ושותפה, יובל.
בשנת 2016 החלה לימודי תואר ראשון במחלקה לעיצוב אופנה בשנקר, וסיימה בהצטיינות בשנת 2019.
קולקציית הגמר של טל מדינה בשנקר כללה 8 פריטי לבוש המעבירים מסר חברתי על חברות סגורות בכלל, והחברה החרדית בישראל בפרט.
המשבר בעסק המשפחתי
בינואר 2017, במהלך לימודיה בשנקר, נקלע העסק המשפחתי של אימה מיכל לקשיים. על רקע משבר זה, מחליטה טל לצאת למסלול קריירה עצמאי ומקימה בעצמה את סטודיו מדינה, אליו היא גייסה את אימה, מיכל, כמנהלת התפעול בסטודיו בשל ניסיונה הרב בייצור ועיצוב שמלות כלה. תוך זמן קצר, עיצוביה של טל מדינה זכו להד ברשתות החברתיות. עד היום, שירת הסטודיו אלפי לקוחות.
שיתופי פעולה והישגים בולטים
טל מדינה ביססה את מעמדה כמשפיענית רשת בתחומי אופנה ולייף סטייל. השפעתה בתחום הולידה שיתופי פעולה עם מספר מותגים מובילים בישראל וקמפיינים ברשתות החברתיות וביניהם קסטרו, טרמינל איקס ופקטורי 54.
עיצוביה של טל מדינה נלבשו על ידי ידועניות בישראל וביניהן נטע אלחימיסטר אופירה אסייג, אגם רודברג, עינב בובליל, רוני דלומי ואלה לי להב. כמו כן, נבחרה טל כמלבישה רישמית בתוכנית The Voice בישראל ובאנגליה.
בשנת 2017, הציגה טל מדינה את שמלות הכלה של סטודיו מדינה  בשבוע האופנה הבין לאומי לשמלות כלה בניו יורק ושמלותיה הופיעו במגזין ווג. במספר הזדמנויות נוספות, השתתפה מדינה בשבועות אופנה ברחבי ארה"ב.  וכן בתערוכות כגון "הנשף" שהוצגה במוזיאון העיצוב בישראל.
חיים אישיים
טל מדינה נשואה ליובל והשניים הפכו להורים בשנת 2021 עם לידת בנם נח.
טל משקיעה מזמנה בפעילות התנדבותית וחברתית, תורמת שמלות כלה למען נשים במעגל האלימות במסגרת ארגון "רוח נשית" ומעניקה הכוונה וייעוץ כיזמית ובעלת עסק לחיילים משוחררים המעוניינים בפיתוח קריירה בתחום עיצוב האופנה.
פטרישיה היטון
פטרישיה הלן היטון (באנגלית: Patricia Helen Heaton; נולדה ב-4 במרץ 1958) היא שחקנית ומפיקה אמריקאית. ידועה מתפקידה כדברה בארון בסיטקום של CBS "כולם אוהבים את ריימונד" (1996–2005) שזיכה אותה בשני פרסי אמי, כפרנסס "פרנקי" הק בסדרה הקומית של ABC "מקום טוב באמצע" (2009–2018), וכד"ר קרול קני בסיטקום של CBS "הקריירה השנייה של קרול" (2019–2020).
ביוגרפיה
היטון נולדה באוהיו שבארצות הברית, לפטרישיה (לבית הארד) ולצ'אק היטון, שהיה כתב ספורט ב'Plain Dealer'. גדלה בחינוך קתולי אדוק.
יש לה שלוש אחיות, שרון אליס ופרנסס, ואח, מייקל, גם כן עיתונאי ב'Plain Dealer', בעל הטור "Minister of Culture".
במהלך לימודיה באוניברסיטת המדינה של אוהיו, הייתה היטון חברה באחוות דלתא גמא. היא בוגרת תואר ראשון בדרמה. בשנת 1980 עברה לניו יורק כדי ללמוד אצל מורה הדרמה ויליאם אספר.