cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מחלף קפלן
הפגנות במחלף
ביולי 2023, בעת שקודמה בכנסת הרפורמה המשפטית, המחלף וסביבתו היו מוקד להפגנות מתמשכות של מאות אלפים במחאה נגד הרפורמה המשפטית, ועל רקע זה החליט ראש עיריית תל אביב רון חולדאי לשנות את שם הצומת ל"כיכר הדמוקרטיה".
פרשת חקת
פרשת חֻקַּת היא פרשת השבוע השישית בספר במדבר. לפי החלוקה לפרקים, היא פותחת בתחילת ומסתיימת ב, וכוללת 87 פסוקים.
מפרשה זו מתחילה התורה לפרט את קורות בני ישראל במשך ארבעים שנות שהותם במדבר סיני, בשנת הארבעים ליציאת מצרים. זאת בניגוד לפרשות הקודמות בספר, שתיארו את האירועים שבשנה השנית לצאתם ממצרים.
נושאים בפרשה
הפרשה נפתחת בסוגיה הלכתית ארוכה בעניין מצוות פרה אדומה והלכות טומאת מת.
לאחר מכן מתחילה הפרשה לתאר את קורות בני ישראל במדבר סיני בשנת הארבעים ליציאת מצרים:
מבנה הפרשה
בפרשת חקת יש 87 פסוקים, אשר מאוגדים ב-6 פרשיות פתוחות ועוד 4 סתומות. הפרשה מכילה 2 סדרים, כאשר הפרשה מתחילה באמצע סדר ומסתיימת בסוף סדר וזאת בניגוד לכך שהיא מתחילה באמצע פרק ומסתיימת באמצע פרק לפי החלוקה לפרקים.
חיבורה לפרשת בלק
בחוץ לארץ, בשנים שבהן יום טוב שני של שבועות חל בשבת קוראים את פרשת חוקת יחד עם פרשת בלק העוקבת.
הפטרה
ההפטרה היא ב (התימנים מסיימים ב, בנוסח רומניא סיימו ב, ובק"ק פוזנא סיימו ב). בהפטרה מתואר סיפורו של יפתח הגלעדי ומלחמתו בבני עמון. לפני המלחמה נותן יפתח סקירה היסטורית, הכוללת גם את המלחמה נגד סיחון ועוג המתוארת בפרשה.
בשנים מסוג השג פרשת חקת נקראת בראש חודש תמוז היוצא בשבת וביום ראשון ועל כן נהוג לקרוא את הפטרת "השמים כסאי" במקום ההפטרה הרגילה של פרשת חקת (ובנוסח רומניא הפטירו כבכל שבת ראש חדש ב עד ). בחו"ל, כשקוראים חקת ובלק ביחד, נוהגים היום להפטיר בשל בלק, אבל בעבר היו קהילות שנהגו להפטיר בשל חוקת משום שמוזכר בלק בהפטרה זו.
חיזור גורלי
חיזור גורלי (באנגלית: Fatal Attraction, בתרגום חופשי: "משיכה קטלנית") הוא סרט מותחן ארוטי אמריקאי משנת 1987 (המבוסס על הסרט הקצר "Diversion"  משנת 1980) בבימויו של אדריאן ליין ובכיכובם של גלן קלוז, מייקל דאגלס ואן ארצ'ר. נושא הסרט הוא ניאוף ותוצאותיו האפשריות וההרסניות.
הסרט זכה להצלחה קופתית, וגרף הכנסות של 220 מיליון דולר חודשים בלבד לאחר שיצא לאקרנים.
עלילת הסרט
לאחר שהשניים מסכימים להיפרד ממשיכה אלכס בעקביות להטריד את דן בכל אמצעי אפשרי, מהשארת הודעות במשרדו ועד לעקוב אחריו, ולבסוף היא מודיעה לו כי היא בהריון והיא אינה מוכנה לוותר על התינוק. מפוחד מהאפשרות שאשתו תגלה על הרומן ועל פירותיו, מנסה דן להתרחק מאלכס בכל דרך אפשרית, כשכל פעם היא מצליחה להערים עליו: כאשר הוא מחליף את מספר הטלפון בביתו למספר חסוי היא מגיעה אליהם הביתה ומצליחה להשיגו, וכאשר הוא ומשפחתו עוברים אל בית בפרברים מאתרת אלכס את המיקום.
עם הזמן אופייה הפסיכוטי של אלכס מתחיל להתפרץ כאשר היא שולחת לדן הקלטות עם איומים, והשיא מגיע עם בישול ארנב המחמד של אלן בסיר מים רותחים (סצנה אשר זכתה עם השנים למעמד של פולחן). כשהמצב נהיה מסוכן, מחליט דן לספר על הרומן לאשתו כדי להיפטר מאלכס, והדבר גורם לוויכוח מר בין השניים ואף מוביל לעזיבתו את הבית.
אולם, אלכס אינה עוצרת בנקודה זו, ואוספת את אלן בסיום יום לימודים. בת', נסערת מהיעלמותה של אלן מסיירת ברחבי העיר בניסיון למצוא אותה ובחוסר תשומת לב מתנגשת במכונית ונפצעת. בסופו של היום מוחזרת אלן הביתה על ידי אלכס, שלקחה אותה ליום כיף בפארק שעשועים.
לאחר החטיפה ופציעתה של אשתו מחליט דן לצאת נגד אלכס ופורץ אל ביתה. השניים נאבקים עד אשר דן מצליח לנטרל את אלכס, אך לפני שחונק אותה למוות משחרר אותה, אלכס מתעשתת ומנסה לדקור אותו בסכין מטבח גדולה, דן עוצר אותה ויוצא מביתה, ועתה אלכס מעורערת בנפשה יותר מקודם.
לאחר שבת' משוחררת מבית החולים חוזרים היא ודן אל ביתם ומגישים תלונה נגד אלכס, אך המשטרה אינה מצליחה לאתר אותה. בביתם של השניים, מצליחה אלכס להתגנב פנימה ומנסה לרצוח את בת', אולם דן מתערב בזמן, ובמהלך המאבק אלכס מנסה לרצוח אותו, אולם בת' יורה בה ובכך מצילה את דן, והסיוט המתמשך של השניים מסתיים.
מועמדויות, והשפעה
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר בשש קטגוריות: הסרט הטוב ביותר, שחקנית ראשית (קלוז), שחקנית משנה (ארצ'ר), במאי (ליין), תסריט (ג'יימס דירדן), ועריכה. כמו כן הסרט היה מועמד במספר זהה של קטגוריות לפרס גלובוס הזהב, אך לא זכה בשום פרס. למרות זאת, נחשב הוא עד היום כסרט בעל השפעה והוא דורג במקום ה-28 ברשימת "100 סרטי האימה והמתח הגדולים ביותר של כל הזמנים" שהוכרזה בשנת 2001 על ידי מכון הסרטים האמריקאי.
דמותה של אלכס פורסט נחשבת עד היום לאחת מדמויות הרשע הקולנועיות המפורסמות ביותר, והיא דורגה במקום ה-7 ברשימת "100 הרשעים הגדולים ביותר של כל הזמנים" של מכון הסרטים האמריקאי משנת 2003, כמו כן, הדמות דורגה במקום ה-36 ברשימת "100 הדמויות הקולנועיות הגדולות של כל הזמנים" שערך המגזין "פרמייר".
בתיאטרון
בשנת 2014 הפיק תיאטרון הבימה עיבוד בימתי לסרט, בכיכובם של אקי אבני, ריקי בליך ואסנת פישמן.
הצגה המבוססת על הסרט עלתה גם בווסט אנד בלונדון, בתיאטרון "רויאל היימרקט", במרץ 2014. הצגה הייתה עיבוד של התסריטאי המקורי של הסרט ג'יימס דירדן. הגרסה החדשה שחיבר לתיאטרון התייחסה בהגינות רבה יותר לדמות שגילמה גלן קלוז.
בטלוויזיה
ביולי 2015, הודיעה רשת הטלוויזיה פוקס (רשת טלוויזיה) שהיא מתכננת גרסה טלוויזיונית לסרט, אך הפרויקט לבסוף בוטל.
קישורים חיצוניים
ביקורות
דרגון בול Z: בודוקאי
סדרת משחקי "דרגון בול Z: בודוקאי" (באנגלית: Dragon Ball Z: Budokai series) היא סדרה של משחקי וידאו מתוצרת המפתחת היפנית Dimps ובהפצתה של בנדאי נאמקו מז'אנר משחקי לחימה המבוססת על סדרת הטלוויזיה דרגון בול. הסדרה כוללת שישה משחקים עד כה, ומשחקה הראשון יוצר בשנת 2002. האחרון עד כה יוצר בשנת 2008. המשחקים מיועדים לפלטפורמות הפלייסטיישן 2 והNintendo GameCube.
סגנון המשחק דומה לרוב משחקי הלחימה בטכנולוגיית ה-3D, והמשחקיות שם דומה למדי למשחקיות של משחקי סדרת טקן. חוץ מהיכולות לבעוט ולתת אגרופים כמו בשאר משחקי הלחימה, בסדרת בודוקאי ניתן לירות גלי אנרגיה כמו בסדרה עליו המשחקים מבוססים. בנוסף, לדמויות במשחק יש את היכולת לעוף ולעשות עוד דברים הדומים למה שעושים בסדרה.
בודקאי
דרגון בול Z: בודוקאי (באנגלית: Dragon Ball Z: Budokai), ובשמו המקוצר, "בודקאי", הוא המשחק הראשון בסדרה. המשחק יוצר ביפן. הוא הוצא לאור לראשונה באירופה ב-2 בנובמבר 2002 לפלטפורמת הפלייסטיישן 2. ב-3 בדצמבר באותה שנה הוא יצא באמריקה הצפונית. מאוחר יותר בשנת 2003 הוא יצא באמריקה ובאירופה למכשיר הNintendo GameCube. זה היה משחק הדרגון בול הראשון שהגיע לכל אירופה (חוץ מהמדינות צרפת, ספרד ופורטוגל). המשחק פותח על ידי חברת דימפס, והופץ על ידי אטארי ובאנדיי.
המשחק עוקב אחרי עלילת הסדרה דרגון בול Z, מתחילת הקרב של גוקו ופיקורו נגד ראדיץ ועד הקרב האחרון של גוהאן נגד סל. המשחק כולל 23 דמויות איתן יכולים לשחק. מצבים שכלולים במשחק הם מצב סיפור (בו משחזרים את הקרבות מראדיץ עד סל), מצב קרב רגיל (נגד המכשיר או מתחרה אחר), מצב טורניר וחנות בה אפשר לקנות תכונות ותלבושות חדשות לדמויות.
בגרסה הצפון אמריקאית הדיבוב הוא אנגלי והמדבבים של המשחק הם המדבבים של הסדרה עצמה באנגלית. בגרסאות האירופאיות של המשחק ברוב הפעמים המדבבים הם מהשפה היפנית, ובכמה מדינות גם דיבוב מסוים שמתאים לשפתם.
בודקאי 2
דרגון בול Z: בודוקאי 2 (באנגלית: Dragon Ball Z: Budokai 2), ובשמו המקוצר, "בודוקאי 2", הוא המשחק השני בסדרה. המשחק הוא משחק המשך ל"בודוקאי", והוא יוצר ביפן. הוא הוצא לאור לראשונה באמריקה הצפונית ב-4 בדצמבר 2003 לפלטפורמת הפלייסטיישן 2. ב-15 בדצמבר 2004 הוא יצא באמריקה הצפונית לגרסת הNintendo GameCube. כמו קודמו, הוא פותח על ידי חברת דימפס, והופץ על ידי אטארי ובאנדיי.
בודקאי 3
דרגון בול Z: בודוקאי 3 (באנגלית: Dragon Ball Z: Budokai 3), ובשמו המקוצר, "בודוקאי 3", הוא המשחק השלישי בסדרה. המשחק הוא משחק המשך ל"בודוקאי 2", והוא יוצר ביפן. הוא הוצא לאור לראשונה באמריקה הצפונית ב-16 בנובמבר 2004 לפלטפורמת הפלייסטיישן 2. שלושה ימים מאוחר יותר, הוא יצא גם באירופה המשחק הוצא ליפן ב-10 בפברואר 2004. כמו קודמו, הוא פותח על ידי חברת דימפס, והופץ על ידי אטארי ובאנדיי.
כמו בשני המשחקים שקדמו לו, קיימים מצבי הקרב הרגיל, הטורניר החנות ומצב הסיפור. מצב חדש שנוצר הוא ה"קרב 100", בו אתה מדורג במקום המאה בתחילה, ואתה צריך להילחם 100 פעמים כדי לעלות לפיסגת הדירוג. מצב הסיפור שופר, כשנוספו לו גם דמויות מסרטי דרגון בול Z (כמו קולר, ברולי ובארדוק), מהסדרה השלישית דרגון בול GT (כמו אומגה שנרון וצורת סופר סאייה 4) וגם מסדרת דרגון בול המקורית (גוקו עצמו כילד). למשחק יש 38 דמויות בהן ניתן לשחק. גרפיקת וטכניקת המשחק שופרה לעומת קודמיו, מה שעזר לו להיראות קרוב יותר למציאות הסדרה עצמה. בעקבות זאת המשחק התקבל ביותר אהדה מצד אוהבי הסדרה עצמה.
שין בודקאי
דרגון בול Z: שין בודוקאי (באנגלית: Dragon Ball Z: Shin Budokai), ובשמו המקוצר, "שין בודוקאי", הוא המשחק הרביעי בסדרה. המשחק הוא משחק המשך ל"בודוקאי 3", והוא יוצר ביפן. הוא הוצא לאור לראשונה באמריקה הצפונית ב-7 במרץ 2006 לפלטפורמת הפלייסטיישן 2. ב-25 במאי באותה שנה הוא יצא גם באירופה. כמו קודמו, הוא פותח על ידי חברת דימפס, והופץ על ידי אטארי ובאנדיי.
משחק זה שונה מקודמיו, שכן הוא לא מבוסס על סדרת דרגון בול Z, אלא על הסרט הספציפי: "דרגון בול Z: מיזוג נולד מחדש" (באנגלית:"Dragon Ball Z: Fusion Reborn"). המשחק כולל גם מצבי משחק שונים ממשחקיו הקודמים כמו מצב קרב רגיל, מצב "Z-Trial" שבו אתה צריך לשרוד זמן מה נגד מספר יריבים, ואפילו מצב הסיפור השתנה גם כן. במשחק זה ניתן לשחק עם 18 דמויות בלבד. קיים גם מצב החנות.
שין בודוקאי - דרך נוספת
דרגון בול Z: שין בודוקאי - דרך נוספת (באנגלית: Dragon Ball Z: Shin Budokai - Another Road), ובשמו המקוצר, "שין בודוקאי 2", הוא המשחק החמישי בסדרה. המשחק הוא משחק המשך ל"שין בודוקאי", והוא יוצר ביפן. הוא הוצא לאור לראשונה באמריקה הצפונית ב-20 במרץ 2007 לפלטפורמת הפלייסטיישן 2. ב-22 ביוני באותה שנה הוא יצא גם באירופה. כמו קודמו, הוא פותח על ידי חברת דימפס, והופץ על ידי אטארי ובאנדיי.
המשחק הזה, כמו קודמו, שונה משאר הסדרה. הוא כולל סיפור חדש בו מאג'ין בו משתחרר בזמן החלופי של טראנקס, שמזמן את לוחמי ה-Z כדי לעזור לו. במשחק ניתן לשחק ב-24 דמויות שונות.
עולם אינסופי
דרגון בול Z: עולם אינסופי (באנגלית: Dragon Ball Z: Infinite World), ובשמו המקוצר, "עולם אינסופי", הוא המשחק השישי בסדרה. המשחק הוא משחק המשך ל"שין בודוקאי 2", והוא יוצר ביפן. הוא הוצא לאור לראשונה באמריקה הצפונית ב-4 בנובמבר 2008 לפלטפורמת הפלייסטיישן 2. ב-5 בדצמבר באותה שנה הוא יצא גם באירופה. כמו קודמו, הוא פותח על ידי חברת דימפס, והופץ על ידי אטארי ובאנדיי. המשחק כולל 37 דמויות הניתנות למשחק.
ביקורת
המשחק הראשון בסדרה בודוקאי, קיבל ביקורות מעורבות. גרסת הפלייסטיישן 2 שלו קיבלה את הציון 68 מתוך 100 באתר "Game Rankings", שגובשה לאחר 41 ביקורות. באתר Metacritic ניתן למשחק הציון 67, שהוא הממוצע לאחר 28 ביקורות. הציונים שניתנו למשחק בודוקאי 2 היו דומים למדיי. המשחק בודוקאי 3 קיבל ביקורות טובות בהרבה מקודמיו בסדרה, בעיקר בעקבות שהמבקרים הרגישו את השיפור במצבי המשחק. באתר IGN ניתן לו הציון של 8 מתוך 10, ובנוסף באתר זה שיבחו את המשחק על האפקטים המיוחדים שלו ועל הפירוטכניקות שלו. האתר "GameTrailers" נתן לו ציון של 9.1 מתוך 10.
ויקטור בלאיש
ויקטור בלאיש (נולד ב-6 ביולי 1968) הוא מעצב אופנה ישראלי.
ביוגרפיה
בלאיש נולד באשקלון כאחד מארבעה ילדים. הוא סיים ב-1996 את הלימודים בשנקר, קולקציית הגמר שלו זיכתה אותו בפרס למעצבים צעירים באיטליה, לאחר הלימודים החל לעבוד בבית האופנה של רוברטו קוואלי באיטליה, ב-2000 השיק קו אופנה עצמאי משלו.
ב-2006 הוזמן בלאיש לעצב את קו הנשים של בית האופנה ג'יאנפרנקו פרה, אולם עזב לאחר חודשים ספורים וחזר לישראל.
בישראל החל לעסוק בעיקר בעיצוב שמלות כלה וערב.
בקיץ 2009 היה יושב ראש חבר השופטים בתוכנית "פרויקט מסלול".
באוגוסט 2012 השתתף בתערוכה במוזיאון העיצוב חולון, במסגרת המיזם "עונת העיצוב".
ביוני 2018, השתתף בתערוכת "מקום לאופנה: מסע בעקבות הבגד הישראלי", רטרוספקטיבה לעולם האופנה הישראלי, לרגל חגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל.
יעקב יוסף (חריף)
הרב יעקב יוסף (חריף) (ה'ת"ר, 1840 - כ"ד בתמוז ה'תרס"ב, 28 ביולי 1902) היה הרב הראשי הראשון והיחיד של העיר ניו יורק, ומייסד אגודת הרבנים. נודע כדרשן ומגיד מישרים רהוט, ומשך קהל אלפים לדרשותיו המוסריות.
ביוגרפיה
נולד לדוב, שהיה פועל עני בעיירה קרוז' שבליטא. למד בישיבת וולוז'ין, עבר לעיר קובנא, שבה למד אצל רבי ישראל מסלנט שעיצב את אופיו והתווה את דרכו המוסרית.
בגיל צעיר התקבל כרב בעיירה וילון, שבה הקים גם את הישיבה הראשונה שהוקדשו בה שעות מיוחדות ללימוד מוסר. לאחר 5 שנים עבר לכהן כרבה של יורבורג, ומאוחר יותר נתמנה לרב העיירה זאגר חדש. בשנת 1883, לאחר התמנותו של הרידב"ז לרבה של סלוצק, החליפו הרב יעקב יוסף כמו"ץ ראשי ומגיד מישרים דווילנא. נודע בדרשותיו.
תקופת רבנותו בניו יורק
בסוף שנת תרמ"ח (1888) הגיע לארצות הברית. בבואו לניו יורק מצא את הקהילה היהודית בארצות הברית מפוזרת ומפולגת, ורמתה הרוחנית הייתה נמוכה. הוא החל בעבודה מאומצת ליצור מסגרת שתאחד את כל הקהילות ובתי הכנסת של ניו יורק ותפקח על סדרי השחיטה. בעבודה זו התעמת עם קצבים וכן עם נותני כשרות אחרים שלא אבו לוותר על חזקתם.
למרות שבתחילה הייתה התלהבות גדולה ממינויו של הרב הרהוט, התאכזבו חלק מהתושבים מקנאותו לענייני הדת והכשרות, ואותם שלחמו מקודם בעד המינוי החלו להתנגד לו בשל כוונותיו בתחום השחיטה. מתנגדיו עוררו מהומה על הביורוקרטיה והעלויות המוגזמות שלטענתם הסבה להם ההשגחה על כשרות הבשר, וסירבו לקבל את הוראותיו. תומכי הרב פנו לגדולי אירופה כדי שיביעו תמיכה ברב יעקב יוסף, בהם יוסף זכריה שטרן משאוול. בשנת תרמ"ט קיבלו מכתב מהמהרי"ל דיסקין שהיה כבר בירושלים, המביע תמיכה גורפת ברב יעקב יוסף. במכתב נאמר:.
למרות תמיכת גדולי אירופה ברב יוסף, לא פסקה ההתנגדות לו, והיא לובתה על ידי רבנים שאיבדו את משכורתם עקב הקמת אגודת הקהילות, שכן הקהילות הפנו את המיסים לאגודה, אשר לא היו לה אמצעים מספיקים למינוי רבנים. בשל קשייה הכלכליים של האגודה נעשה הסכם עם הקצבים שהם ישלמו את משכורות הרבנים, צעד שהביא לשליטה של הקצבים ברבנים. בעקבות מצב זה הקים הרב יעקב יוסף בסמוך לפטירתו את "אגודת הרבנים", כדי לייצב את מעמד הרבנים ולסדר את תחום הכשרות.
נפטר בשנת 1902 (תרס"ב). על שמו ישיבת רבנו יעקב יוסף, שהוקמה במנהטן וכיום נמצאת בסטטן איילנד (בית הספר היסודי) וניו ג'רזי (התיכון והישיבה הגבוהה).
ספריו
בשנת תרמ"ח הוציא בווילנא את ספרו לבית יעקב, דרושים על התורה, חידושים ודרשות בשני כרכים. החיבור נדפס שוב בבני ברק בשנת תשס"ב.
לודאש מתי
לוּדַאש מַּתִי (בהונגרית: Ludas Matyi בתרגום חופשי: "מתי רועה האווזים" היה שבועון סאטירי הונגרי בין 1945 לבין 1992 ובמשך רוב תולדותיו שימש כתוצר העיקרי של ההומור "הרשמי" של המשטר הקומוניסטי המתון תחת הנהגתו של יאנוש קאדאר, מנהיג הונגריה משנת 1956. לודאש מתי היה המגזין ההומוריסטי (בדיחות) היחיד בהונגריה לאורך עשרות שנים. בין כותביו ועורכיו היו גם יהודים לרבות פרנץ קישהונט (מקודם הופמן) ולימים אחרי עלייתו ארצה אפרים קישון.
לודאש מתי הופיע החל מ-14 במרץ 1990 (לאחר החלפת השלטון בהונגריה) בשם "לודאש החדש" (Új Ludas). יוז'ף ארקוש היה העורך הראשי של השבועון - ושבועון זה הופיע עד 1992. במקביל הופיע בתקופה זו גם הלודאש מתי הקודם עם כותרת המשנה "שבועון ההומור ההונגרי". הגיליון האחרון של זה הופיע בדוכני העיתונים ב-30 בדצמבר 1993. השבועון לא הופיע בשנים 95–1994. בסוף שנות התשעים הושק לודאש מתי כמגזין דו שבועי, אך ניסיון זה לא צלח. משנת 2010 ועד היום יוצא המגזין מדי חודשיים עם תשבצים בשם לודאש מתי פאזל. הקריקטורות מופיעות רק כאיורים נלווים של החידות בעיתון.
המגזין, שהיה מלא בקריקטורות מצוירות ולרוב גם עם מעט הומורסקות (התכונות העיקריות של ההומורסקה הן דמויות משורבטות ספרותית, אורך קצר והתרכזות בתכונות העיקריות של הדמות, וכן ההומור עליז קליל ועדין), כך ששבועון פנה גם למי שפחות התעניין בפוליטיקה. עם זאת, השבועון היה כלי יעיל יותר לתעמולה פוליטית מאשר העיתונים הפוליטיים היומיים. שם השבועון ניתן לו ידי אנדור גאבור (גריינר) שזה עתה חזר ב-1945 מברית המועצות אחרי מלחמת העולם השנייה. השם ניתן על בסיס שירו של המשורר ההונגרי מיהאי פזקש בשם לודאש מתי משנת 1817. אנדור גאבור כתב גם את התוכנית העסקית של המגזין שהתחיל אז.
ההתחלה
בגיליון הפתיחה החגיגי של 20 במאי 1945 העיתון "נתן במה" לדברי המשורר מיהאי פזקש (1828-1766), שאמר כביכול כי השבועון הוא בלתי מפלגתי. עם זאת, העיתון היה קשור בבירור גם בעיני הקוראים, לשמאל, וביתר דיוק למפלגת העובדים ההונגרית הקומוניסטית. הגיליון ראשון הופיע ב-20 במאי 1945 כאמור ומספר העותקים היה בתחילה בערך 200,000, אם כי לאחר מלחמת העולם השנייה היה מחסור גדול בהונגריה בנייר. בתוך מספר שנים מספר העותקים הגיע ל 400,000 ובשיא ל-650,000. הגיליון הראשון היה מתומחר בשני פנגה הונגרי, ומחיר חג המולד באותה שנה (1945 כאמור) כבר היה 3,000 (והשבועון התבדח על ההיפר-אינפלציה).
תקופת יאנוש קאדאר
לודאש מתי נקשר בהומור הונגרי למסורת ש"דיגדגה" וביקרה בעדינות את הפוליטיקה ואת המנהיגות הרשמית במהלך עשורים והגיעה לשיאה באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20. בתחילה, הביקורת הובילה לחיכוך עם הפוליטיקאים, אולם בהמשך, ראשי השלטון למדו לחיות איתה ואפילו להשתמש בה. אחת המשימות החשובות של עורכי השבועון הייתה לראות ולהבין את הגבולות ולדעת תמיד במי ובאילו מוסדות אסור לשטות ולהתבדח עליהם, ומי אלה שהביקורת עליהם לא אכפת לשלטון ואפילו מתייחס אליה כהגשמה שיטתית של הזכות לביקורת. לדוגמה, הבדיחות על חברת התחבורה הציבורית בבודפשט ה- BKV, הרדיו ההונגרי והטלוויזיה ההונגרית הפכו ל"טרף חופשי". תיאור הפוליטיקאים הפך לנדיר בהרבה מאשר בהתחלה.
מדורי השבועון
בשפת המקור: מתורגם לעברית:
הדמויותיו החוזרות והנשנות
בשפת המקור: בתרגום לעברית:
חברי הצוות
היו בשבועון מאות חברי צוות: סופרים, קריקטוריסטים, מאיירים הן עובדי השבועון (פנימיים) והן חיצוניים שפעלו בו מפעם לפעם. נזכיר רק אחדים לדוגמה:
חוק האפס של התרמודינמיקה
חוק האפס של התרמודינמיקה הוא חוק פיזיקלי בסיסי, הקובע כי שני גופים, הנמצאים, כל אחד בנפרד, בשיווי-משקל תרמי עם גוף שלישי, נמצאים בשיווי-משקל תרמי האחד עם השני גם כן. בניסוח מתמטי יותר, יחס שיווי-המשקל התרמי הוא טרנזיטיבי.
שיווי-משקל תרמי בין שתי מערכות הוא מצב שבו הפרמטר התרמודינמי של הטמפרטורה קבוע בין מערכות, אך הפרמטרים האחרים רשאים להשתנות (למשל, לחץ, נפח, אנטרופיה, מספר חלקיקים ופוטנציאל כימי), במילים אחרות – במצב זה לא מתקיים מעבר של חום בין המערכות. למשל, כוס תה חם אינה נמצאת בשיווי-משקל תרמי עם חדר ממוזג, עד אשר תתקרר לטמפרטורה של הסביבה, אך למרות השוואת החום, עדיין ישנו אידוי של מים מהכוס לאוויר (מספר חלקיקים משתנה).
היסטוריה
השם "חוק האפס של התרמודינמיקה" מקורו בכך, שחוק זה נוסח ונקבע כחוק פיזיקלי רק בשנות ה-30 של המאה ה-20, אחרי ששלושת החוקים הראשונים של התרמודינמיקה נוסחו ומספורם השתרש. הסיבה לניסוח המאוחר היא, שחוק זה נראה לפיזיקאים רבים מובן מאליו ולכן קביעתו כחוק פיזיקלי נפרד נראתה מיותרת.
ניסוח פורמלי
עבור מערכת קנונית המצומדת לאמבט תרמי ניתן להגדיר טמפרטורה דרך פרמטר שיווי המשקל כאשר \ K_B הוא קבוע בולצמן.
אנטל דוראטי
אנטל דוראטי (במקור דויטש, בהונגרית: Doráti Antal; 9 באפריל 1906 – 13 בנובמבר 1988) היה מנצח ומלחין יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
דוראטי נולד בבודפשט, לאב שהיה כנר בתזמורת הפילהרמונית של בודפשט. הוא למד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, הלחנה אצל זולטאן קודאי וליאו ויינר, ופסנתר אצל בלה בארטוק. בין חבריו לכיתה באקדמיה היו מתיאש שייבר ועדן פרטוש. הופעת הבכורה שלו בניצוח הייתה בשנת 1924 עם בית האופרה של בודפשט.
במהלך הקריירה שלו ניצח על תזמורת מינסוטה בשנים 1949 - 1960, על תזמורת רשות השידור הבריטית משנת 1963 עד 1966 ועל התזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם. משנת 1970 עד 1975 ניצח על התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית בוושינגטון ובין השנים 1975 ל-1978 היה מנצחה על הפילהרמונית המלכותית בלונדון.
דוראטי הלחין גם יצירות אחדות, ביניהן אופרה "הנבחרים", קונצ'רטו לצ'לו, רביעיית מיתרים ווריאציות לפסנתר על נושא של בארטוק.
את ההקלטה הראשונה שלו עשה עם הפילהרמונית של לונדון בשביל חברת HMV ("קול אדוניו", His Master’s Voice). במהלך הקריירה שלו הקליט דוראטי מעל 600 תקליטים.
דוראטי התאזרח בארצות הברית בשנת 1947.
קריירה
דוראטי התפרסם בעיקר בהקלטותיו למוזיקה של צ'ייקובסקי. הוא היה המנצח הראשון שהקליט את כל שלושת הבאלטים של צ'ייקובסקי - אגם הברבורים, היפהפייה הנמה ומפצח האגוזים - בשלמותם. הקלטות אלה נערכו בשנת 1954, לחברת ההקלטות מרקורי, עם התזמורת הסימפונית של מיניאפוליס, ששמה שונה בהמשך לתזמורת מינסוטה, כחלק מסדרת "נוכחות חיה" המפורסמת שלהם. כל שלושת הבאלטים הופצו תחילה בנפרד, אבל אחר כך הופצו מחדש באלבום של שישה תקליטים אריכי-נגן. דוראטי לא חזר להקליט את "אגם הברבורים", אבל הוא הקליט בסטריאו את "היפהפייה הנמה" (שוב במלואו) עם תזמורת הקונצרטחבאו לחברת פיליפס - כל זאת במשך תקופה של עשרים ושבע שנים. כמו כן הקליט את כל ארבע הסוויטות התזמורתיות של צ'ייקובסקי עם תזמורת פילהרמוניה החדשה והיה המנצח הראשון שהקליט את "הפתיחה 1812" עם תזמורת מיניאפוליס ובלוויית תותחים אמיתיים, תזמורת כלי נשיפה ממתכת ופעמוני כנסייה. בין הקלטותיו גם שש הסימפוניות של צ'ייקובסקי עם התזמורת הסימפונית של לונדון. הקלטותיו הועברו לתקליטורים.
נוסף לכל אלה, גם היה הראשון להקליט את הבלט "קופליה" של ליאו דליב, עם תזמורת מיניאפוליס. ההקלטה הדיגיטלית שעשה לפולחן האביב של סטרווינסקי זיכתה אותו ב"גראן פרי דו דיסק" הצרפתי.
דוראטי החזיק במשרת מנצח ראשי בתזמורות הבאות:
דוראטי ניצח על הופעת הבכורה העולמית של הקונצ'רטו לויולה של בארטוק, (שהושלם על ידי טיבור שרלי), עם התזמורת הסימפונית של מיניאפוליס, בשנת 1949. הוא ערך הקלטות רבות, בייחוד יצירות מאת בארטוק וקודאי וההקלטה המלאה הראשונה של הסימפוניות שכתב יוזף היידן, עם תזמורת פילהרמוניה הונגריקה, וכן יצירות רבות אחרות משלו, ביניהן גם חלק מן האופרות.
מלבד היצירות המקוריות שהלחין, גם עיבד יצירות משל יוהאן שטראוס הבן לבלט נשף הסיום, כמו גם הלנה היפה וכחול הזקן של אופנבאך, ויריד בסורוצ'ינסק של מוסורגסקי.
האוטוביוגרפיה שלו Notes of Seven Decades יצאה לאור בשנת 1979. בשנת 1983 העניקה המלכה אליזבת השנייה לדוראטי תואר אביר כבוד של האימפריה הבריטית.
דוראטי מת בגרצנזה, שווייץ.
הדרך הנאוקאטקומנאלית
הדרך הנאוקאטקומנאלית היא קבוצה בתוך הכנסייה הקתולית, המתמקדת בעיצוב האמונה הנוצרית בקרב נוצרים בוגרים, וקבלת הנצרות מחדש מתוך בחירה מושכלת. חברי הקבוצה נוטלים את השראתם מהקטכומנים (יוונית κατηχούμενος; לטינית catechumenus) הקדומים, פגאנים אשר החלו בתהליך ההתנצרות והכינו עצמם לטבילה; ועל כן בחרו בשמם שמשמעותו "הדרך הקטכומנית החדשה".
הדרך הנאוקאטקומנאלית הוקמה במדריד בשנת 1964 על ידי קיקו ארגואלו (Kiko Argüello) וכרמן הרננדז (Carmen Hernández), וזכתה להכרת הכס הקדוש בשנת 2008.
הקבוצה פעילה במסגרת קהילות קטנות המונות עשרות מאמינים כל אחת. מספרן של הקהילות ברחבי העולם מוערך בכ-40,000, ומספר חבריה הוא כמיליון איש. עוד מפעילה הקבוצה כ-85 סמינרים. בישראל פועלות כ-15 קהילות קטנות של הדרך הנאוקאטקומנאלית, ועיקר פרסומה בארץ בא לה בזכות דומוס גלילאה ("בית הגליל"), סמינר בינלאומי לכמרים, שנחנך בשנת 2003 על הר האושר, בברכת האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
תנועות אמצעיות
תנועות אמצעיות הן תנועות אשר בעת הגייתן נמצאת הלשון באמצע יחסית לגג חלל הפה. התנועות האמצעיות מתחלקות לחצי-סגורות, חצי-פתוחות וקיים גם השווא שהוא תנועה מרכזית אמצעית שאינה מסווגת עם שתי הקבוצות הקודמות.
הוראס סמואל
הוראס ברנט סמואל (באנגלית: Horace Barnett Samuel; 28 במאי 1883, ברמינגהאם – 9 במרץ 1950, לונדון) היה עורך דין, סופר ויועץ כלכלי יהודי-בריטי, שפעל גם בארץ ישראל. בתולדות היישוב זכור כסניגורם של אברהם סטבסקי ושל צבי רוזנבלט במשפט רצח ארלוזורוב.
ביוגרפיה
משפט מפורסם שהופיע בו סמואל כסניגור, באותה תקופה, היה משפטו של יעקב סגל מבלפוריה שנאשם בשנת 1925, עם ראשית יישובה של עפולה, ברצח של ערבי תושב עפולה בעת התנגשות עם ערביי המקום. סגל נידון ל-12 שנות מאסר וסמואל הביא לזיכויו במסגרת ערעור.
סמואל קיבל למשרדו כמתמחה, ולאחר מכן כשותף, את ברנרד ג'וזף, לימים דב יוסף, מבכירי עורכי הדין בארץ ושר המשפטים בממשלות ישראל. בשנת 1926 פירק סמואל את השותפות עם ג'וזף ושניהם פעלו במשרדים נפרדים באותו בניין. בשנת 1928 שב סמואל לבריטניה. בלונדון יצא לו מוניטין של ליטיגטור המעדיף הופעה במשפט מעניין על פני משפט משמים ומכניס יותר.
בנוסף לפעילותו המשפטית פרסם הוראס סמואל מספר ספרי פרוזה ותרגומים. ספרו הראשון "The Quisto Box" יצא לאור בשנת 1925. היה זה סיפור סאטירי בסוגת המדע בדיוני על המצאת מכונה טלפתית המסוגלת לקרוא מחשבותיהם של בני אדם וגורמת להרס חייהם ולמהומה כלל עולמית. הוראס סמואל תרגם לאנגלית גם ספרים של ארתור שניצלר ואף הוציא עם שניצלר ספר משותף בשם "The green cocaktoo".
בשנת 1930 פרסם סמואל ספר זיכרונות בשם "Unholy Memories of the Holy Land" ("זיכרונות לא קדושים מן הארץ הקדושה"). מנקודת התצפית שלו, כיהודי ששירת במנגנון השלטון הצבאי הבריטי בשנים הראשונות של השלטון הבריטי, הוא תיאר את מערכת היחסים בין שלוש צלעות המשולש הארץ ישראלי: הבריטית, היהודית והערבית. הוא הסביר את יחסם השונה של הפקידים הבריטים כלפי היהודים והערבים בראשית ימי המנדט בגישה הרומנטית-אוריינטליסטית כלפי הערבים ה"ציוריים" לעומת היהודים קצרי הרוח שקיוו למימוש הצהרת בלפור.
משפט רצח ארלוזורוב
בשנת 1933, לאחר רצח ארלוזורוב, כשנעצרו שני החשודים ברצח אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט, והתנהלה נגדם חקירה מוקדמת על ידי שופט חוקר לקראת העמדתם לדין, חיפש מנהיג התנועה הרוויזיוניסטית זאב ז'בוטינסקי עורך דין מן השורה הראשונה שייצגם במשפט. ראשית פנה לישראל גרוזנברג, שהיה ראש צוות ההגנה במשפט בייליס, וכאשר זה סירב לקבל עליו את התפקיד, שמע ז'בוטינסקי דברים בשבחו של סמואל והוא פנה אליו. לבקשת סמואל העביר אליו ז'בוטינסקי את חומר החקירה. בסוף חודש ספטמבר 1933 קיבל עליו סמואל את התפקיד.
סמואל הפליג בספינה לאלכסנדריה וממנה ברכבת דרך מדבר סיני לארץ ישראל והגיע לתחנת הרכבת בלוד ב-22 בנובמבר 1933.
מימון שכר טרחתו של סמואל הוסדר באמצעות תרומה של נדבן יהודי מדרום אפריקה, אך התעוררה בעיה בקשר לזכותו להופיע בפני בתי המשפט בארץ ישראל, לאור היעדרותו בת חמש השנים. הבעיה נפתרה כאשר שכר סמואל משרד והציג בדלתו שלט נחושת בשלוש השפות הרשמיות, ובכך נחשב כעורך דין ארץ ישראלי. הופעתו של סמואל בבית המשפט כסניגורם של נאשמי רצח ארלוזורוב עוררה סנסציה בארץ ישראל, וזאת בפרשה שלא חסרו בה סממנים סנסציוניים קודם לכך.
ב-26 בינואר 1934, עוד לפני פתיחת המשפט, הטיל סמואל מה שכונה "פצצה משפטית" בהודיעו כי "נמצאו רוצחי ד"ר ארלוזורוב", כאשר נתגלו לפתע שני חשודים נוספים, וערבי בשם עבדול מג'יד מסר מרצונו הודאה במשטרה שארלוזורוב נרצח על ידיו ועל ידי חברו עיסא דרוויש תוך כדי ניסיון לתקוף מינית את סימה ארלוזורוב. בהמשך נתברר כי שני הערבים, שהיו חשודים במעשה רצח ביפו, נפגשו בכלא עם נאשמי רצח ארלוזורוב וכנראה מהם למדו על הפרשה. לאחר מכן חזרו בהם מן ההודאה, ושוב חזרו והודו, ולבסוף חזרו בהם כליל מעדותם וטענו שסטבסקי ורוזנבלט הבטיחו להם אלף לירות (סכום עתק באותם הימים) תמורת הודאתם.
משפטם של סטבסקי ושל רוזנבלט החל ב-23 באפריל 1934 בבית המשפט לפשעים חמורים בירושלים. אב בית הדין היה השופט הבריטי אוון קורי, המשנה לזקן השופטים, ולצדו ישבו בדין השופט הבריטי אוליבר פלאנקט, ממלא מקום נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים; השופט היהודי ד"ר יוסף משה ולירו והשופט הערבי עלי חסנה. התובע היה קצין התביעות של משטרת המנדט עו"ד בכור-שלום שטרית.
לצדו של סמואל כראש צוות ההגנה עמדו שלושה עורכי דין נוספים: יוסף קייזרמן, יצחק בן ימיני וצבי אליהו כהן. את סימה ארלוזורוב, שהייתה עדה במשפט, ליווה עו"ד ברנרד ג'וזף.
העדות המרכזית במשפט הייתה עדותה של סימה ארלוזורוב שהעידה במשפט כי זיהתה את סטבסקי ואת רוזנבלט כרוצחי בעלה. סמואל וצוות ההגנה התרכזו במאמץ לקעקע את עדותה ולערער את מהימנותה. הדבר צלח בידם רק לגבי אחד מהנאשמים. ב-8 ביוני 1934, שבוע לפני שמלאה שנה מליל הרצח, ניתן פסק הדין. היה זה פסק דין קצר ולקוני במילים ספורות, שהוקרא על ידי השופט אוון קורי, שבו הורשע סטבסקי, ברוב דעות של קורי עצמו והשופט פלאנקט ברצח ונגזר עליו עונש מוות וצבי רוזנבלט זוכה מאשמה, כי לזיהויו על ידי סימה ארלוזורוב לא נמצא סיוע. השופט יוסף משה ואלירו, בדעת מיעוט, סבר שיש לזכות את הנאשמים, שכן הרצח אירע אגב ניסיון לתקיפה מינית.
מלבד גילוי כישוריו המקצועיים בהופעתו בבית המשפט לא נסחף סמואל לכל פעילות פוליטית או ציבורית, למורת רוחם של הרוויזיוניסטים. בעודו מתכונן לערעור חלה סמואל בדלקת התוספתן ואושפז לניתוח.
מאמציו של סמואל נשאו פרי בערעור שהגיש על הרשעתו של סטבסקי לבית המשפט העליון המנדטורי בירושלים. בדין ישבו השופטים פרנסיס בייקר וג'וליאן דה-פרייטס ואב בית הדין היה זקן השופטים מייקל מקדונל. ב-20 ביולי 1934 זוכה אף סטבסקי, על ידי כל השופטים, וזאת על בסיס דיני הראיות שנהגו בארץ ישראל המנדטורית (אך לא בבריטניה עצמה) שלפיהם אין להרשיע אדם ברצח על סמך עד ראייה אחד בלבד, ללא עדות מסייעת. על כן נפסק שעדותה של סימה ארלוזורוב אין בה כדי להרשיע את סטבסקי, מאחר שעדותה לא נתמכה בשום גורם אחר שקשר את סטבסקי לרצח. בית המשפט העליון התייחס גם לנושא מעורבותם ברצח של עבדול מג'יד ושל עיסא דרוויש וקבע שלא הייתה זו אלא "קונספירציה להכשיל את מטרות הצדק על ידי הדחתו של עבדול-מג'יד לעדות שקר לטובת האינטרסים של הסניגוריה".
שובו לבריטניה
מיד לאחר פסק הדין בערעור, ב-25 ביולי 1934, יצא סמואל את הארץ ושב לבריטניה. הוא שב לשמש עורך דין בלונדון, התמחה בשוק ההון, ולא שמר על קשר עם חיי הציבור בארץ ישראל, למעט שני גילויי דעת שפרסם בשנת 1936, עם פרוץ מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט, שבהם גינה את ממשלת המנדט.
על משפט רצח ארלוזורוב, שהיה פסגת הישגיו, כתב ספר שלא נמצא לו מוציא לאור וכתב היד שלו שמור במכון ז'בוטינסקי.
הוראס סמואל נפטר בלונדון בשנת 1950.
ארוטיקה
ארוטיקה (מיוונית - ארוס שמשמעו תשוקה) היא התעסקות כלשהי במיניות האדם, בצורה ישירה או עקיפה.
מוסכמה חברתית מקובלת היא, שנושאים ארוטיים שייכים לצנעת הפרט, ועל כן הם בדרך כלל אינם נדונים בפומבי, או שנדונים במרומז, ואין מקובל לעסוק בהם בצורה פומבית וישירה.
פורנוגרפיה היא מסגרת שבה (למרות הטאבו החברתי), קיים עיסוק ישיר, ולעיתים בוטה או חסר רגשות, במיניות האדם.
ההקשרים שבהם הארוטיקה יכולה לבוא לידי ביטוי:
מבצע עמוד ענן
מבצע עמוד ענן היה מבצע צבאי של צה"ל ברצועת עזה, שהחל ב-14 בנובמבר 2012 והסתיים ב-21 בנובמבר 2012. המבצע החל עם חיסולו בסיכול ממוקד של אחמד ג'עברי, מפקדה בפועל של הזרוע הצבאית של החמאס. במהלך המבצע נערכו אלפי תקיפות על יעדים ברצועת עזה, ובמקביל נורו מרצועת עזה כ-1,500 רקטות לעבר יישובי הדרום ולראשונה בוצע ירי גם לעבר ערי המרכז בהן ראשון לציון, תל אביב וירושלים. המבצע הסתיים כעבור שבוע בהכרזה על הפסקת אש. המבצע לא כלל כניסה קרקעית לרצועה והתנהל בעיקרו על ידי חיל האוויר ובאופן מצומצם, חיל הים, חיל התותחנים ויחידות נוספות.
שם המבצע נלקח מעמוד הענן המתואר בספר שמות כעמוד נסי שהנחה את בני ישראל והגן עליהם בצאתם ממצרים.
לפי דובר צה"ל, במהלך המבצע פגע צה"ל בלמעלה מ-1,500 מטרות והרג כ-30 פעילי טרור בכירים, ומנגד נורו על ישראל 1,506 רקטות, כאשר 421 מתוכן יורטו על ידי מערכת כיפת ברזל. במהלך המבצע נהרגו שני חיילים וארבעה אזרחים ישראלים, כתוצאה מפגיעת רקטות. אזרח נוסף שנדרס בעת שרץ למרחב מוגן בקריית מלאכי ונפצע קשה, נפטר מפצעיו כשנה וחצי לאחר המבצע.
לפי צה"ל נהרגו ברצועה 177 בני אדם, מהם 120 מחבלים ו-57 אזרחים. על פי מרכז המידע למודיעין ולטרור זוהו 169 הרוגים ברצועה, מתוכם 101 פעילי טרור ו-68 אזרחים בלתי מעורבים. על פי מקורות פלסטינים, נהרגו במבצע 139 פלסטינים, רובם אזרחים, מתוכם 34 ילדים.
היציאה למבצע
המבצע החל לאחר התדרדרות ביטחונית בגזרת רצועת עזה בשבוע שקדם לו. ביום שלישי, 6 בנובמבר, נפצע חייל צה"ל לאחר שהופעל מטען חבלה על הכלי בו שהה, זאת במהלך פעילות סמוך לגדר המערכת. ב-8 בנובמבר, בפעולת חישוף של צה"ל בתוך רצועת עזה נהרג נער פלסטיני בן כ-13 בחילופי אש, ולאחר מכן פוצצה מנהרת נפץ. ב-10 בנובמבר בוצע ירי טיל נ"ט מסוג מילאן על ג'יפ סיור צבאי שגרם לפציעתם של ארבעה חיילים. בתגובה הפציץ צה"ל ברצועת עזה, הפצצות שגרמו להרג של שבעה פלסטינים, מהם חמישה אזרחים. באותו ערב החל ירי רקטות ופצצות מרגמה אל עבר יישובים בעוטף עזה, לרבות אשקלון ואשדוד, ובלילה תקפו מטוסי חיל האוויר הישראלי מספר מטרות ברצועה. על פי דובר צה"ל, פעילות צה"ל יצאה לדרך בעקבות "המצב הבלתי נסבל בדרום הארץ ובמטרה לפגוע בארגוני הטרור הפועלים ברצועת עזה".
ההחלטה על היציאה למבצע התקבלה בישיבה של פורום התשיעייה ב-13 בנובמבר. בעת ההכנות למבצע, כאשר הוחלט כי מהלך הפתיחה של המבצע יכלול בנוסף לפגיעה בתשתיות החמאס גם מהלך של סיכול ממוקד, התעקש הרמטכ"ל, בני גנץ, כי אחמד ג'עברי יהיה היעד הנבחר, אף שהלה הסתתר ולא הרבה להיראות בפומבי, וזאת כדי להשיג פגיעה משמעותית ככל שניתן כבר בתחילת המבצע. על מנת להונות את החמאס וכדי לסייע בהשגת יתרון ההפתעה בעת פתיחת המבצע, הועברה לכלי התקשורת דיסאינפורמציה שכללה מסרים מפייסים שנושאם היה תום סבב הלחימה, וכן הצהרות כלליות בלבד של שר הביטחון אהוד ברק והשר בני בגין על תגובה עתידית של ישראל. בבוקר יום פתיחת המבצע יצאו ברק וראש הממשלה בנימין נתניהו לסיור ברמת הגולן, מה שנתפס מאוחר יותר כמצג שווא לפיו נושא הגזרה הסורית הוא הנושא המרכזי שעומד בראש סדר היום בישראל, ולא נושא הירי מרצועת עזה.
לאחר תחילת המבצע תיאר שר הביטחון של ישראל, אהוד ברק, את מטרותיו: "חיזוק ההרתעה, פגיעה קשה במערך הרקטות, פגיעה כואבת בחמאס ובארגוני הטרור, צמצום הפגיעה בעורף האזרחי שלנו".
היום הראשון
המבצע החל בצהרי 14 בנובמבר, בסמוך לשעה 4 אחר הצהריים, בסדרת תקיפות של חיל האוויר הישראלי שכוונו לבכירי חמאס וליעדים צבאיים של הארגון. אחמד ג'עברי, שהיה מפקד הזרוע הצבאית של חמאס ברצועת עזה, חוסל בתקיפה מהאוויר, בעת שנסע ברכבו. על התקיפה פיקד ראש השב"כ יורם כהן. בנוסף הותקפו מחסנים ובורות שיגור שהכילו רקטות קרקע-קרקע פג'ר 5 (בעלות טווח של כ-75 ק"מ). שר הביטחון ברק הודיע כי הושמדו רוב רקטות הפג'ר 5. כמו כן תקף חיל הים מספר מטרות בצפון הרצועה, חלקן בעומק היבשה. בהתקפות נהרגו לפחות 10 אנשים. בדיקה של האו"ם העלתה שתינוק ואישה שנמנו עם הרוגים אלה נפגעו מרקטה פלסטינית תועה.
לאחר החיסול הכריז שר הביטחון על מצב מיוחד בעורף בטווח של 40 ק"מ מרצועת עזה. הממשלה אישרה הכרזה זו לתקופה של חודש.
בעקבות פעולות אלו הגיב החמאס בירי של קסאמים באזור עוטף עזה וגראדים לעבר באר שבע. באותו ערב יירטה מערכת כיפת ברזל מספר רקטות שנורו מרצועת עזה לעבר באר שבע, אך חלק מהרקטות פגעו בעיר וגרמו נזק לרכוש, באותו לילה, נרשמו יותר מ־50 רקטות שנורו לעבר באר שבע ורקטות נוספות שנורו על ערים אחרות. בנוסף לירי הגראדים, חמאס איים בשיגור רקטות פג'ר 5 אל עבר גוש דן.
הרמטכ"ל, בני גנץ, הורה להזיז כוחות חי"ר ושריון לעבר גבול הרצועה, לקראת אפשרות של כניסה קרקעית לרצועה. בנוסף הוחלט כי ביום שלמחרת, 15 בנובמבר 2012, לא יתקיימו לימודים במרחב הדרום, והועלתה רמת הכוננות בגופי ביטחון אזרחיים בדרום.
היום השני
חמאס המשיך לשגר רקטות ליישובי ישראל. בקריית מלאכי נהרגו שלושה ישראלים מפגיעה ישירה של גראד בבניין, לראשונה ירו המחבלים רקטות לעבר גוש דן: רקטה נפלה בשטח פתוח בראשון לציון ולאחר מכן נפלו גם שתי רקטות באזור הסמוך לתל אביב ונשמעה בה אזעקת אמת לראשונה מאז מלחמת המפרץ. נשמעו אזעקות גם בחולון, באר יעקב, כפר חב"ד ובת ים. לדברי ארגון החמאס היו אלו רקטות M-75.
צה"ל המשיך להזיז כוחות חי"ר דרומה, ואף החל בחלוקת צו 9 לבעלי תפקידים מיוחדים. חלוקת הצווים אושרה בידי ועדת החוץ והביטחון באותו היום.
במהלך 24 השעות הראשונות של המבצע נורו כ־250 רקטות לעבר ישראל, כ-71 מהן יורטו על ידי סוללות כיפת ברזל. עיקר הירי כוון לעבר אזור חבל אשכול, אופקים, אשדוד, אשקלון, קריית גת, קריית מלאכי ובאר שבע.
לקראת הערב נערך משאל טלפוני בין שרי הממשלה לאישור עקרוני לגיוס 75 אלף חיילים שאושר פה אחד. בפועל, גויסו במהלך כל המבצע כ־57,000 חיילים.
בערב תקף צה"ל כ-70 עמדות תת-קרקעיות לשיגור רקטות לטווח בינוני. בלילה המשיך צה"ל בתקיפת מטרות ואתרי שיגור. לילה שקט יחסית עבר על תושבי ישראל.
היום השלישי
החמאס המשיך לשגר רקטות לעבר יישובי הדרום ומרכז הארץ. הישאם קנדיל, ראש ממשלת מצרים, הגיע דרך מעבר רפיח לביקור תמיכה ברצועת עזה. במהלך ביקורו, דן קנדיל עם ראש ממשלת חמאס, אסמאעיל הנייה, על התנאים להפסקת אש. נתניהו נענה בחיוב לבקשתו של קנדיל לנצור את האש למשך שלוש השעות שבהן היה אמור לבקר ברצועה, אך בסופו של דבר קטע קנדיל את ביקורו כבר לאחר שעה וחצי.
אחר הצהריים נורתה לראשונה רקטת M-75 לעבר ירושלים, שנפלה בשטח פתוח דרומית לירושלים, מבלי לגרום נזק. הזרוע הצבאית של חמאס (גדודי עז א-דין אל-קסאם) קיבלה על עצמה את האחריות לשיגור.
מאוחר בערב, הרג חיל האוויר הישראלי את אחמד אבו ג'לאל, מפקד פלוגה במערך הקרקעי של חמאס, בעת שהיה ברכב בדרכו לשגר טיל נ"ט יחד עם שני אחיו, פעילי חמאס גם כן. חאלד שאער, פעיל נוסף במערך הנ"ט של חמאס, נהרג אף הוא. בלילה הופצץ בניין משרד הפנים של חמאס ברצועת עזה.
ממשלת ישראל אישרה גיוס 75,000 חיילי מילואים.
היום הרביעי
צה"ל הפציץ לפנות בוקר את בניין ממשלת חמאס בעזה ובתוכו לשכתו של ראש ממשלת חמאס, אסמאעיל הנייה.
בהוראת שר הביטחון הוצבה סוללת כיפת ברזל נוספת, חמישית במספר, כחודשיים מוקדם מן הצפוי, להגנת גוש דן. הסוללה ירטה רקטה ראשונה כשעה בלבד לאחר שהפכה למבצעית.
בצד ההתקפי, ביצע חיל האוויר הישראלי מספר סיכולים ממוקדים בהם נהרגו מספר פעילי חמאס, בהם בכיר במערך הברחות הנשק.
היום החמישי
במשך הלילה תקף צה"ל מעל ל-70 מטרות ברצועת עזה. בשעות הבוקר פרץ צה"ל אל השידור של תחנת הרדיו של רצועת עזה ושידר הודעת אזהרה ליישובים ברצועת עזה הנמצאים ליד גבול ישראל מפני כניסה קרקעית לרצועה.
אחר הצהריים ניסה צה"ל לחסל את ראש מערך הרקטות של חמאס, יחיא רביע, אך בטעות תקף את בית משפחת אל-דאלו. עקב הטעות בזיהוי, נהרגו 12 פלסטינים.
בבוקר שוגרו שלוש רקטות לעבר מרחב גוש דן, שתיים מהן יורטו על ידי כיפת ברזל והשלישית נפלה בים. לאורך היום שוגרו כ-100 רקטות לעבר אשקלון, מועצה אזורית חוף אשקלון, אשדוד, שדרות, מועצה אזורית שער הנגב, מועצה אזורית שדות נגב, קריית גת, נתיבות, באר שבע, אופקים, גן יבנה ומועצה אזורית אשכול. מספר רקטות פגעו פגיעה ישירה בבניינים באופקים, אשדוד, אשקלון ובאר שבע. 40 רקטות יורטו על ידי כיפת ברזל. לקראת ערב שוגרו לראשונה לעבר גוש דן רקטות מסוג פג'ר 5.
היום השישי
דובר צה"ל הודיע בבוקר כי ירי הרקטות נחלש ב-40 אחוזים. בהמשך היום נורו לישראל כ-105 רקטות ו-48 מהן יורטו על ידי כיפת ברזל.
בשעות הערב, בעקבות מידע מודיעיני שסיפק השב"כ, הפציץ חיל האוויר הישראלי מבנה בו שהו 4 מחבלים מהג'יהאד האסלאמי. הארבעה נפגעו בהתקפה אך לא ידוע האם נהרגו. כמו כן, חיסל צה"ל פעיל חמאס שנסע ברכב המסומן כרכב עיתונות, על מנת שזה יקנה לו חסינות מפני פגיעה.
היום השביעי
בוקר יום זה התאפיין במטחי רקטות כבדים על רקע המשא ומתן על הפסקת אש. צה"ל המשיך לתקוף מטרות טרור ברצועת עזה, כולל משגרי רקטות ומנהרות תת-קרקעיות וכן פגע ב-11 חוליות שיגור. בשעות אחר הצהריים (בסביבות השעה 17:00) נהרגו 13 מחבלים בתקיפות צה"ל.
בצהריים אישר צה"ל ל-120 משאיות הנושאות סחורות וציוד הומניטרי להיכנס לרצועת עזה דרך מעבר כרם שלום, אך חמאס תקף את המעבר בירי רקטות ומרגמות ובכך גרם לסגירתו ולביטול כניסת המשאיות לרצועה.
במהלך היום נורו לעבר שטח ישראל כ-88 רקטות ויותר מ-40 מהן יורטו על ידי כיפת ברזל. רקטות אחדות פגעו בערים וגרמו לפצועים ולנזק. בצהריים נשמעה אזעקת אמת נוספת בירושלים רבתי ורקטה נחתה בכפר פלסטיני בגוש עציון. לראשונה מתחילת המבצע, פגעה רקטה מסוג פג'ר 5 בשטח בנוי בראשון לציון, מספר בני אדם נפצעו ונגרם נזק גדול למבנה.
ביהודה ושומרון פרצו הפגנות סוערות במהלכן הותקפו חיילים, שוטרי מג"ב, אזרחים וכלי רכב ביידוי אבנים ובבקבוקי תבערה. בחלחול נהרג מאש חיילי צה"ל פלסטיני שתקף חייל.
בשעות אחר הצהריים נהרגו חייל צה"ל ואזרח ישראלי בעקבות פגיעות פצצות מרגמה במועצה אזורית אשכול. כמו כן, מעל ל-10 אזרחים נפצעו מפגיעות רקטות בערים באר שבע, אשקלון וראשון לציון.
היום האחרון (שמיני)
רקטות נורו לעבר מועצה אזורית שער הנגב, אופקים, באר שבע, מועצה אזורית אשכול, מועצה אזורית בני שמעון, קריית גת, קריית מלאכי, אשדוד, גן יבנה ואשקלון. לא היו נפגעים או נזקים ברכוש. במושב בתחומי מועצה אזורית באר טוביה הייתה פגיעה ישירה בבית; מספר אנשים לקו בחרדה, והבית עלה באש. צה"ל המשיך לתקוף ברצועת עזה. במהלך אותו יום המשיך המשא ומתן על הפסקת אש. קצין צה"ל נפצע באורח אנוש מפגיעת רקטה, ולמחרת מת מפצעיו.
בשעות הצהריים, מחבל הטמין מטען חבלה באוטובוס דן, קו 142, שד' שאול המלך בתל אביב. מפיצוץ המטען כ-22 אנשים נפגעו, 3 מהם במצב בינוני-קשה. כעבור מספר ימים עצר השב"כ את המחבל שביצע את הפיגוע: ערבי-ישראלי מטייבה שהתאזרח בישראל במסגרת איחוד משפחות.
ביום זה כיפת ברזל יירטה כ-26 רקטות.
בשעות הערב התקיימה מסיבת עיתונאים במצרים בה הצהירו שר החוץ המצרי מוחמד כאמל עמר ושרת החוץ האמריקנית הילרי קלינטון על הפסקת אש מוסכמת על חמאס ועל ישראל. מסיבת עיתונאים התקיימה גם בירושלים בהשתתפות ראש הממשלה נתניהו, שר הביטחון ברק ושר החוץ ליברמן, שהודיעו על תמיכתם בהסכם להפסקת האש. הפסקת האש נכנסה לתוקף בשעה 21:00 אך בפועל גם בשעות שלאחר כניסת הפסקת האש לתוקף שוגרו לעבר יישובי הדרום רקטות ופצצות מרגמה, ולמחרת לא התקיימו לימודים ביישובים שבטווח 40 ק"מ מרצועת עזה.
סיכום
צה"ל דיווח כי פגע בלמעלה מ-1,600 מטרות וחיסל מעל 65 פעילי טרור. לפי דובר צה"ל, מתוך 177 פלסטינים שנהרגו במבצע, כ-120 היו מחבלים.
בבדיקה שערך המרכז למורשת המודיעין כחודש לאחר סיום המבצע, זוהו 169 הרוגים ברצועה, מתוכם 101 פעילי טרור ו-68 אזרחים בלתי מעורבים.
מקורות פלסטינים רשמיים דיווחו שמאז תחילת המבצע נהרגו 102 אזרחים ו-45 חמושים ברצועת עזה. לפי תחקיר ארגון "בצלם" נהרגו במבצע 167 פלסטינים. 87 מהם השתתפו בלחימה, 7 היו יעד להתנקשויות, 87 מההרוגים הפלסטינים לא היו מעורבים בלחימה 20 מהם ילדים עד גיל 12 ו-11 הרוגים שלא ניתן לקבוע בוודאות האם היו מעורבים בלחימה. רוב ההרוגים מקרב האזרחים הפלסטינים נהרגו בארבעת הימים האחרונים למבצע.
ישראל
פעילות צה"ל במבצע עמוד ענן התאפיינה בעיקר בתקיפות אוויריות על יעדים ברצועת עזה, בהתאם לכך נטל בו חלק עיקרי חיל האוויר. ישראל גייסה עשרות אלפי חיילי מילואים כהיערכות אפשרית לפעילות קרקעית נרחבת ברצועת עזה, שלבסוף לא התממשה, בין היתר בשל החשש מביטול חד צדדי של הסכם השלום עם מצרים על ידי שלטון האחים המוסלמים, וכן בשל התרוקנות מלאי טילי הטמי"ר במערכת כיפת ברזל.
שאר התקיפות התמקדו ביעדים צבאיים אחרים ויעדים שלטוניים של החמאס, כדוגמת בניין ממשלת החמאס ולשכתו של אסמאעיל הנייה, ואף יעדים תקשורתיים כדוגמת תחנות טלוויזיה, וכן גשרים. ישראל נמנעה כמעט לגמרי מתקיפת תשתיות אזרחיות אחרות, כדוגמת דרכים ומערכת אספקת החשמל. זאת בניגוד לטקטיקה במבצע עופרת יצוקה, שכללה פגיעה קשה בתשתיות אזרחיות. ניתן דגש במהלך הלחימה על שימוש בחימוש מונחה מדויק על מנת למנוע פגיעות סביבתיות בעת פגיעה במטרות ששכנו בסביבה אזרחית צפופה.
יעדי תקיפה אחרים היו מנהרות ההברחה המקשרות בין רצועת עזה למצרים. במהלך הלחימה נפגעו כשני שלישים ממנהרות אלו.
במהלך המערכה ישראל שלטה באופן מוחלט באוויר רצועת עזה, ועל כן מרבית ההתקפות בוצעו מהאוויר באמצעות מטוסי ומסוקי חיל האוויר הישראלי, אך במספר מקרים בוצעו תקיפות מספינות חיל הים, ומהקרקע על ידי סוללות ארטילריה וחימוש מונחה מדויק, כגון טילי ה"תמוז".
מערך ההגנה הישראלי התבסס על סוללות כיפת ברזל שיירטו חלק משמעותי מהרקטות שכוונו לעבר מרכזי אוכלוסייה ישראלים. פיקוד העורף הנחה את תושבי ישראל כיצד להתגונן במקרה של אזעקות ושיגורי רקטות. אזעקות שפעלו בערי ישראל נתנו התרעה קצרה להיכנס למרחבים מוגנים, ממ"דים ומקלטים, כאשר זמן ההתרעה עלה בהתאם למרחק של היישוב מרצועת עזה.
חמאס
החמאס התמקד בתקיפת יעדים אזרחיים ישראליים באמצעות רקטות, בייחוד באזור אשקלון, אשדוד ובאר שבע. בניסיון להתגבר על מערכת כיפת ברזל, ירה החמאס מטחים של מספר רקטות בו-זמנית. מספר מצומצם של רקטות ארוכות טווח נורה לאזור גוש דן וגוש עציון. הרקטות שנורו הועברו לחמאס מאיראן בשנים שקדמו למבצע, והוכנסו אל הרצועה דרך מצרים.
לדברי המרכז למורשת המודיעין לאורך כל המבצע השתמש חמאס באזרחים כמגן אנושי. את תשתיותיו ומטות הפיקוד שלו מיקם חמאס בלב תשתיות אזרחיות, בהן שכונות מאוכלסות בצפיפות, בתי ספר, מסגדים ובתי חולים, כולל בית החולים המרכזי אלשפאא שבמערב הרצועה. רקטות אוחסנו בבתי חולים, מסגדים, בתי מגורים ומפקדות חמאס. משגרי רקטות רבים הוטמנו מתחת לקרקע בלב שכונות אזרחיות, והופעלו בשלט רחוק. ירי הרקטות הכבד בוצע בחלקו הניכר מלב ריכוזי אוכלוסייה על מנת להרתיע את צה"ל מירי כבד אל עבר המשגרים שעלול היה לגרום גם פגיעה באזרחים ונזק סביבתי.
חמאס שיגר כ-20 טילי נ"מ כנגד מטוסי חיל האוויר בניסיון לפגוע בשליטה האווירית המוחלטת של ישראל בשמי רצועת עזה, אך אף אחד מהטילים לא גרם נזק.
כחלק מלוחמה פסיכולוגית ותעמולה במהלך המבצע הפיץ חמאס שקרים ודיסאינפורמציה על מנת לחזק את התודעה על ניצחון חמאס, ומנגד על אכזריות צה"ל. שקרים שהפיץ חמאס כללו טענות על פגיעה ב"כנסת הציונית", הפלת מטוס קרב מדגם F-16, תמונות של ילדים מתים שלכאורה נהרגו בהפצצות צה"ל אך בפועל צולמו במלחמת האזרחים בסוריה ועוד.
ישראל
חמאס הגיב במתקפת טילים על כל ערי דרום-מרכז ישראל, ואף ירה טילים לעבר ירושלים ותל אביב. הייתה זו הפעם הראשונה שטילים כוונו לעבר מערב ירושלים. הייתה זו גם הפעם הראשונה שטילי החמאס נורו לעבר תל אביב. בעולם הערבי תקפו את חמאס על הירי לכיוון ירושלים, מחשש לפגיעה במסגדי הר הבית.
במשך זמן המבצע לא התקיימו לימודים ביישובים ששוכנים במרחק של עד 40 ק"מ מגבול רצועת עזה. עקב ירי הרקטות לא התאפשר עיבוד חקלאי למשך כשבוע בשדות הסמוכים לרצועת עזה, וחלק מהשדות נפגעו עקב נוכחות של כוחות צבאיים גדולים בתוכם. מספר רפתות ולולים נפגעו באופן ישיר מירי רקטות. עלות הנזק הישיר והעקיף למגזר החקלאי בתחום המועצה האזורית אשכול הוערך בכעשרות מיליוני שקלים.
1,790 פגיעות ברכוש דווחו בעקבות הלחימה. בהתאם לחוק מס רכוש וקרן פיצויים נתן משרד האוצר פיצוי למי שניזוק כלכלית מהלחימה. הפיצוי ניתן בגין נזק ישיר (רכוש שניזוק, מפעלים בטווח 7 ק"מ מרצועת עזה שהעבודה בהם הושבתה) ונזק עקיף (הורים המתגוררים בטווח של 40 ק"מ מרצועת עזה, שלא באו לעבודתם משום שבתי הספר שבהם לומדים ילדיהם נסגרו). כללי מתן הפיצוי נקבעו גם בהסכם קיבוצי, גם בצו הרחבה לפיו, וגם בתקנות מס רכוש וקרן פיצויים (תשלום פיצויים) (הוראת שעה). מנתוני התאגדות המלונות עולה כי בחודש דצמבר חלה צניחה ממוצעת של 14% בליינות תיירים וירידה של 3% בלינות ישראלים.
מתקפות של פצחנים (האקרים) גרמו לשיבושים בפעולת אתרי אינטרנט בישראל. המתקפות כללו התקפות מניעת שירות, שגרמו לאיטיות בפעולת אתרים שהותקפו ואף להשבתה שלהם לזמן קצר. במתקפה אחרת נפרץ אתר ynet ונלקחו ממנו פרטי דואר אלקטרוני (כולל שאלת זיהוי והתשובה לה במקרה של אובדן סיסמה) של קרוב לחצי מיליון משתמשים. באתרים שונים הושחת דף הבית, ונכתבו בו דברי נאצה.
רצועת עזה
עקב ניסיון של סוחרים להעלות מחירים על רקע התקיפות, הודיע נציג ממשלת חמאס על סנקציות חריפות שיוטלו על מפקיעי מחירים.
במהלך המבצע, חמאס הוציא להורג בלינץ' 6 פלסטינים שנחשדו בשיתוף פעולה עם ישראל.
אבדות
בישראל היו 6 הרוגים ו-240 פצועים.
לפלסטינים היו 223 הרוגים מזוהים, מתוכם 155 פעילי טרור ו-69 אזרחים. בצד הפלסטיני היו יותר מ-470 פצועים.
בישראל
בישראל זכה המבצע לתמיכת רוב המערכת הפוליטית, מהימין ועד לשמאל. מפלגת מרצ, מפלגת חד"ש והמפלגות הערביות הביעו התנגדות. היו אישים בשמאל הישראלי שכינו את המבצע "מלחמת בחירות" שמטרתה להחליף את סדר היום החברתי-כלכלי בסדר יום ביטחוני, וטענו שהמבצע לא יועיל לישראל בטווח הרחוק.
על פי אייל זיסר, ההישג הבולט של המבצע הוא שהחמאס, לראשונה מאז הקמתו, הסכים להניח את נשקו, לוותר על ההתנגדות ואף הסכים להיות "שוטר מטעם ישראל המחויב לשמור על השקט לאורך הגבול". חבר הכנסת אריה אלדד ומיכאל בן ארי גינו את עצירת המבצע וטענו כי "הפסקת האש היא הנפת דגל לבן של ממשלת נתניהו".
על פי יצחק בן ישראל, האפשרות של כיבוש מוחלט של רצועת עזה והשלטת שלטון ישראלי על כ-1.5 מיליון פלסטינים בניגוד לרצונם איננה מעשית, וכיבוש רצועת עזה לזמן מוגבל וחיסול הרקטות והמחרטות איננה יעילה, כי לאחר היציאה הם יתחמשו שוב, ולכן האסטרטגיה של ישראל צריכה להיות פעולות גמול שמטרתן הכאבה והשפלה, בסיבובים חוזרים ונשנים, עד שימאס לחמאס לצאת לסיבובים נוספים. במסגרת פעולות אלו ישראל צריכה לשאוף שכל סיבוב ייגמר באופן חד משמעי, במחיר כמה שיותר קטן לישראל (באמצעות מיגון וכיפת ברזל למשל), ולדאוג לכך שהצד השני ידע שלישראל יש נכונות ורצון לא מוגבלים להמשיך בעימותים הללו ככל שיידרש.
בעולם
נשיא ארצות הברית ברק אובמה הביע תמיכה בישראל אך ביקש להימנע מפגיעה בחפים מפשע, והבהיר כי הוא רואה בישראל את הצד המותקף.
גם האיחוד האירופי כמו גם ממשלות אירופה גילו הבנה כלפי ישראל. הנציגה העליונה של האיחוד האירופי קתרין אשטון, קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל, שר החוץ הצרפתי לורן פביוס, שר החוץ של בריטניה, ויליאם הייג, ושר החוץ הגרמני גידו וסטרוולה הביעו עמדות דומות לאלו של ארצות הברית - ראו בחמאס את התוקפן והכירו בצורך של ישראל להתגונן תוך שימוש באמצעי תקיפה נגדית, אולם ביקשו התקפה מדודה של ישראל והימנעות מפגיעה בחפים מפשע. קתרין אשטון גם ביקשה מממשלת מצרים להפעיל את ההשפעה שיש לה על חמאס כדי להגביל את האלימות מצידה עד הבאתה לסיום.
הפגנות פרו-פלסטיניות התקיימו במספר ערי בירה אירופיות וקראו להפסקת התקיפות הישראליות בעזה ולשחרור פלסטין. רוסיה, ונצואלה, ומדינות אחרות גינו את ישראל על התקפותיה ברצועת עזה.
מועצת הביטחון התכנסה לישיבת חירום ביוזמת מצרים. בישיבה לא התקבלה כל החלטה ולא פורסמה כל הודעה. המזכיר הכללי של האו"ם באן קי-מון ביקר בישראל וקרא להפסקת אש בין שני הצדדים.
מצרים קראה לישראל להפסיק את המבצע והחזירה את שגרירה למצרים עם פתיחת המבצע. שגריר ישראל במצרים הוחזר לישראל עוד לפני תחילת המבצע. ממשלת סוריה גינתה את ישראל ואמרה כי "פשעיה ברבריים". בנוסף ציינה סוריה כי על העם הערבי להתאחד ולפעול נגד ישראל למען העם הפלסטיני.
מזכ"ל הליגה הערבית, נביל אל-ערבי, ומשלחת של עשרה שרי חוץ ערבים, בהם שרי החוץ של לבנון, קטר, סודאן וטורקיה הגיעו למעבר רפיח על מנת להביע הזדהות עם הפלסטינים.
בדצמבר 2012 פרסום ארגון זכויות האדם Human Rights Watch דו"ח לפיו ארגוני הטרור הפלסטינים הפרו את דיני המלחמה הבינלאומיים במהלך המבצע כאשר שיגרו למעלה מ-1,500 רקטות לעבר ישראל, כ-60 מהן התפוצצו בקרב ריכוזי אוכלוסייה. על פי הדו"ח, ארגוני הטרור ירו רקטות מאזורים צפופי אוכלוסין סמוך לבתים ובכך חשפו את האוכלוסייה האזרחית לתגובה ישראלית לירי.
הסיקור התקשורתי
ההתנהלות התקשורתית של ממשלת ישראל במהלך המבצע כללה שלושה גופים עיקריים - דובר צה"ל, משרד החוץ ופיקוד העורף. יחידת דובר צה"ל התמקדה בפעילות שמטרתה להציג את הפעולות הצבאיות לקהל הישראלי בעוד משרד החוץ התרכז בהסברה לקהל הבינלאומי. פיקוד העורף התרכז בהסברה מצילת חיים לאזרחי ישראל במטרה למזער פגיעות פיזיות ונפשיות כתוצאה מהסיכון הביטחוני. מבצע זה הוא הראשון בו נעשה שימוש ברשתות החברתיות על ידי כל הגורמים להפצת מסריהם. פיקוד העורף וחברת הסושיאל מדיה וובדאן, שניהלה את ההסברה האינטרנטית עבורו, זכו בפרס הבינלאומי SMLA מטעם בית הספר לעסקים וורטון בעבור פעילות חלוצית זו של הסברה מצילת חיים ברשתות חברתיות.
כלי תקשורת רבים בעולם ציינו כי עיתוי המבצע נראה קשור לבחירות הקרבות בישראל.
באירופה תפס המבצע עניין משני עקב העיסוק בהפגנות הענק על רקע המשבר הכלכלי.
חמאס ופעילים פרו-פלסטיניים הפיצו תמונות שמתארות לכאורה ילדים שנהרגו בהפצצות צה"ל ברצועת עזה, אך הן התגלו כתמונות שצולמו במקומות אחרים, בעיקר בסוריה ובישראל.