cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בומילקר (הנומידי)
ביוגרפיה
בומילקר לקח חלק פעיל בקרב מותול, והתקפת הפילים שלו כמעט והצילה את הקרב. אולם הפילים הסתבכו בענפי העצים, והתקשו להילחם. כשראו זאת הרגליים נמלטו. הקרב הסתיים בניצחון טקטי רומאי, אולם הרומאים ספגו במהלכו אבדות כבדות. לאחר הקרב פתח יוגורתה במלחמת גרילה אכזרית נגד הרומאים. מטלוס שכנע את בומילקר לנסות ולשכנע את יוגורתה להגיע להסכם שלום, בתמורה הובטח לבומילקר שלא יפגע ויורשה לשמור על רכושו. בומילקר הפציר ביוגורתה להגיע להסכם עם הרומאים. יוגורתה השתכנע אולם התנאים שהציעו הרומאים היו קשים מדי, ויוגורתה דחה אותם, והקים צבא חדש. בומילקר הבין שאין לצפות לשלום מצד המלך, והחליט לנסות לרצוח אותו. הוא קשר קשר עם אציל נוסף בשם נאבדאלסא והשניים תכננו לרצוח את יוגורתה. אולם אחד ממשרתיו של נאבדאלסא מצא איגרת בה הדריך בומילקר את נאבדאלסא בנוגע לרצח. המשרת מיהר להביא אותה אל המלך. יוגורתה מיהר והוציא להורג את מרבית הקושרים ובכללם את בומילקר.
עונת 1967/1968 בסרייה א'
עונת 1967/1968 בסרייה א' הייתה העונה ה-66 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית ונוהלה על ידי "ליגת הכדורגל" (Lega Calcio). המשחקים החלו ב-24 בספטמבר 1967 והסתיימו ב-12 במאי 1968.
בליגה השתתפו 16 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
סמפדוריה ווארזה היו הקבוצות שעלו מהליגה השנייה.
מילאן זכתה באליפות בפעם התשיעית בתולדות המועדון.
בסיום העונה לסרייה ב' ירדו ספא"ל, ברשה ומנטובה. במקום הקבוצות שירדו לסרייה א' העפילו פלרמו, הלאס ורונה ופיזה.
כדורגלנים מצטיינים
פיירינו פרטי ממילאן כבש 15 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
בית הכנסת של ורליץ
בית הכנסת של ורליץ הוא בית כנסת ששוכן על גבעה מלאכותית בקצה המזרחי של ממלכת הגנים של דסאו-ורליץ. בית הכנסת הוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו משנת 2000.
היסטוריה
הדוכס לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו, חסיד עידן הנאורות, הקים את בית הכנסת בשנת 1790 כביטוי למדיניות הסובלנות הדתית שלו, אך גם כקישוט לגינותיו. בית הכנסת הקודם נהרס במהלך שיפוצה של ורליץ. בית הכנסת היה היחיד בעיירה הזעירה ורליץ, ושימש את הקהילה היהודית שלה בעידן בו יהודים התגוררו בנסיכויות הגרמניות באישורו של הנסיך (במקרה זה: דוכסות אנהלט-דסאו).
בית הכנסת תוכנן על ידי פרידריך וילהלם פון ארדמנסדורף, אדריכל החצר של הדוכס, שעיצב אותו על פי העתיק בטיבולי שבאיטליה.
שנים עשר פילסטרים מעטרים את החלק החיצוני. דלת אחת הובילה לקומת הקרקע אל החדר שמול ארון הקודש והשנייה לגלריה החצי עגולה שנתמכה על ידי שישה עמודים בסגנון הסדר הדורי. הבימה הייתה במרכז הבניין. יש שנים עשר חלונות עגולים מתחת לקו הגג. הגג הוא חרוטי. המרתף הכיל מקווה ותנור לחימום המים.
המשפחה (סדרת טלוויזיה)
ב-12 במאי 2016, ביטלה רשת ABC את הסדרה לאחר עונה אחת.
עלילה
הסדרה עוקבת אחר אדם, שנעלם בילדותו ונחשב למת, ומופיע אחרי עשר שנים על מפתן דלת בית הוריו, קלייר וורן, שכעת מתמודדת לתפקיד מושלת מיין, ובעלה ג'ון. שובו של הבן האבוד מאלץ את בני המשפחה להתמודד עם רגשותיהם המודחקים. האח דני מתקשה לקבל את אדם, שנראה שונה מהילד שהכיר, ואילו האחות ווילה שומרת על אחדות המשפחה בעודה מסתירה סודות משלה. עם חזרתו של הבן, השאלה הגדולה נותרת פתוחה: האם אדם הוא באמת מי שהוא מתיימר להיות?
בית רובי
בית רובי (באנגלית: Robie House) הוא נקודת ציון היסטורית לאומית של ארצות הברית שנמצאת כעת בקמפוס של אוניברסיטת שיקגו בשכונת סאות' סייד של הייד פארק בשיקגו, אילינוי. נבנה בשנים 1909–1910 ותוכנן כבית חד משפחתי על ידי האדריכל פרנק לויד רייט והוא נחשב לדוגמה הבולטת ביותר של סגנון בתי ערבה, הסגנון האדריכלי הראשון שנחשב לאמריקאי ייחודי. הוא הוגדר כנקודת ציון היסטורית לאומית ב-27 בנובמבר 1963, והופיע ברשימה הראשונה של המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-15 באוקטובר 1966. בית רובי ומבחר מבנים אחרים של רייט נרשמו ברשימת אתרי מורשת עולמית תחת הכותרת "אדריכלות המאה ה-20 של פרנק לויד רייט" ביולי 2019.
היסטוריה
רייט עיצב את בית משפחת רובי בסטודיו שלו באוק פארק (Oak Park), אילינוי בין 1908 ל-1909. העיצוב הקודם לבית משפחת רובי היה בית פרדיננד פ. טומק בריברסייד, אילינוי, שתוכנן על ידי רייט בשנים 1907–1908. בזמן שהזמין את רייט לעצב את ביתו, פרדריק רובי היה רק בן 28 ועוזר המנהל של חברת אקסלסיור אספקה, חברה בצד הדרומי של שיקגו בבעלות ובניהולו של אביו. אף על פי שעל גבי שרטוטים מאוחרים יותר של בית רובי נרשמו תאריכים משנת 1906, רייט לא יכול היה להתחיל את התכנון של הבניין מוקדם יותר מאביב 1908, כי משפחת רובי רכשה בפועל את הנכס רק במאי של אותה שנה. הוא ואשתו, לורה הירונימוס רובי, בוגרת אוניברסיטת שיקגו בשנת 1900, בחרו את הנכס בשדרות דרום וודלאון 5757 כדי להישאר קרובים לקמפוס ולחיי החברה של האוניברסיטה. הנכס היה מגרש עירוני טיפוסי בהייד פארק, באורך 55 מטרים וברוחב 18 מטרים.
הקבלן הנבחר לפרויקט, H.B. Barnard Co. משיקגו, החל לבנות ב-15 באפריל 1909. רייט לא פיקח על בניית הבית אלא רק בשלבים המוקדמים ביותר. הוא סגר את הסטודיו שלו באוק פארק בסתיו 1909 ועזב לאירופה כדי לבצע את העבודה שהובילה לפרסום ספרו, Wasmuth Portfolio. הוא ייפה את כוחו לאדריכל הרמן ו. פון הולסט, שהמשיך להעסיק את מריון מהוני גריפין , שרטטת במשרדו של רייט, וג'ורג' מאן נידקן, מעצב פנים ממילווקי, ויסקונסין, שעבד עם רייט בבית סוזן לורנס דנה בספרינגפילד, אילינוי, בית אייברי קונלי  בריברסייד, אילינוי, ובית מאייר מאי  בגרנד ראפידס, מישיגן, כדי להמשיך בעבודתם על הפרויקט. ניתן לראות את השפעתו של נידקן בעיצוב חלק מהריהוט לבית וכן בשטיחים במבואה, בסלון ובחדר האוכל.
משפחת רובי - פרדריק, לורה ושני ילדיהם, פרדריק ג'וניור ולוריין - עברו לגור בבית במאי 1910, אף על פי שהפריטים האחרונים, כולל שטיחים ורהיטים, הגיעו רק ינואר 1911. העלות הסופית של הבית הייתה 58,500 דולר - 13,500 דולר עבור הקרקע, 35,000 דולר עבור התכנון והבנייה של הבניין, ו-10,000 דולר עבור הריהוט. (שווי פשוט מותאם לאינפלציה של 58,500 דולר ב-1910 נע סביב 1.5 מיליון דולר ב-2015, אם כי דרכים אחרות להשוואת מחיר וערך לאורך זמן יכולות להעמיד את הנתון הזה על 10 מיליון דולר מבלי לקחת בחשבון פרמיה פוטנציאלית כלשהי כתוצאה מהתהילה ההיסטורית של הבית.) התקציב המקורי של משפחת רובי היה 60,000 דולר.
אולם, תקופת מגוריה של משפחת רובי בביתם הייתה קצרה. כתוצאה מבעיות כלכליות, שנגרמו עקב מותו של אביו ביולי 1908, שהשאיר אחריו חובות מהימורים, שפרדריק רובי ירש ללא ידיעתו (לכאורה מסתכם בכמיליון דולר, או שווה ערך ל-27 מיליון דולר כיום), ומהידרדרות נישואיו, פרדריק רובי נאלץ למכור את הבית לאחר שהוא ומשפחתו גרו בו 14 חודשים בלבד. דייוויד לי טיילור, נשיא חברת טיילור-קריצ'פילד, סוכנות פרסום, קנה את הבית ואת כל תכולו בעיצוב של רייט בדצמבר 1911. טיילור מת פחות משנה לאחר מכן, ואלמנתו, אלן טיילור, מכרה את הבית ואת רוב תכולתו למרשל ד. ווילבר, גזבר סוכנות הסחורה של וילבר, בנובמבר 1912. בני הזוג וילבר היו המשפחה האחרונה שגרה בבית רובי - 14 שנים.
באוגוסט 1958, נרכש בית רובי על ידי ויליאם זקנדורף, ידיד של רייט ויזם נדל"ן בניו יורק, שהיה מעורב בכמה פרויקטי פיתוח בצד הדרומי של שיקגו באותה תקופה. זקנדורף רכש את בית רובי לפי דרישת רייט מהסמינר הדתי, באמצעות חברת הפיתוח שלו Webb & Knapp. בפברואר 1963 תרם זקנדורף את הבניין לאוניברסיטת שיקגו. האוניברסיטה השתמשה בבית רובי כמכון עדלי סטיבנסון לעניינים בינלאומיים, ומאוחר יותר שימש הבניין כמטה של אגודת הבוגרים של האוניברסיטה. ב-15 בספטמבר 1971 הכריזה הוועדה על ציוני דרך בשיקגו, בתמיכתו של ראש העיר ריצ'רד ג'יי דיילי, על בית רובי כנקודת ציון של העיר שיקגו.
בינואר 1997 הוציאה האוניברסיטה את משרדיה מבית רובי והסבה אותו ב-1 בפברואר עבור עריכת סיורים, תפעול, גיוס כספים ושיקום לקרן פרנק לויד רייט. בשנת 2002, החלה קרן פרנק לויד רייט לשחזר את בית רובי למראהו המקורי משנת 1910, כאשר השחזור הושלם והבית שיקף בצורה הטובה ביותר את כוונת התכנון של האדריכל והלקוח. Harboe Architects, משרד מוביל בשימור היסטורי, ביצע הערכה, הכין תוכניות לשיקום והוביל את שיקום פנים הבית. הקרן פועלת לפי הנחיות שפותחו על ידי שר הפנים של התקנים לטיפול בנכסים היסטוריים. השיקום הושלם ב-2019, בעלות של למעלה מ-11 מיליון דולר. לאחר שיקום מבני חיצוני גדול, שכלל בניית קונסטרוקציית פלדה, עבודות לבנים חיצוניות והתקנת מערכות מכניות מודרניות, השיקום המשיך והתמקד באלמנטים הפנימיים, כגון עבודות עץ, זכוכית ורהיטים.
אדריכלות
בית רובי הוא אחת הדוגמאות הידועות ביותר לסגנון האדריכלי של בתי ערבה של פרנק לויד רייט. המונח נטבע על ידי מבקרי אדריכלות והיסטוריונים (לא על ידי רייט) שהבחינו כיצד הבניינים ומרכיביהם השונים חבים את השפעתם העיצובית לנוף וחיי הצמחים של הערבה התיכונה של ארצות הברית. אופייני לבתי ערבה של רייט, הוא עיצב לא רק את הבית, אלא את כל חללי הפנים, החלונות, התאורה, השטיחים, הריהוט והטקסטיל. כפי שכתב רייט ב-1910, "די בלתי אפשרי להתייחס לבניין כדבר אחד ולריהוט שלו כדבר אחר... כולם הם פרטים מבניים של אופיו ושלמותו."
חוץ
הכרכובים הזיזיים הבולטים בגג, פסים רציפים של חלונות זכוכית אמנותיים והשימוש בלבנים רומיות מדגישים את הקווים האופקיים של המבנה. הקו האופקי הזכיר לו את הערבה האמריקנית והיה לסימן של מנוחה ומחסה, כיאה לבית. הקירות החיצוניים נבנו ב-2 שכבות לבנים. ליבת לבני שיקגו עם ציפוי דקורטיבי של לבנים רומיים בצבעי אדום-כתום עם כתמי ברזל. כדי להדגיש עוד יותר את האופקיות של הלבנים, החיבורים האופקיים מולאו בטיט בצבע שמנת והחיבורים האנכיים הקטנים מולאו בטיט בצבע לבנים. מרחוק, ביצוע מורכב ויקר זה יוצר רושם של קווים רציפים של צבע אופקי וממזער את המראה של לבנים בודדות. העיצוב של חלונות הזכוכית האמנותיים הוא דוגמה מופשטת של זכוכית צבעונית ושקופה תוך שימוש בזוויות 30 ו-60 מעלות, האהובות על רייט. רייט השתמש בעיצובים דומים בשטיחי קיר בתוך הבית ועבור השערים המקיפים את החללים החיצוניים וסוגרים את חצר המוסך. התקציב העתיר של משפחת רובי, אפשר לרייט לתכנן בית עם כמות פלדה גבוהה, שאפשרה יצירת גגות זיזיים ארוכים וסטייה מינימלית בבנייתם. האדניות, המשקופים, אדני החלונות ושאר העיטורים החיצוניים עשויים מאבן גיר בדפורד.
פנים
בתוכנית, הבית מעוצב כשני מלבנים גדולים שנראים מחליקים האחד על גבי השני. רייט התייחס למלבן בחלק הדרום-מערבי של האתר, המכיל את חללי המגורים העיקריים של הבית, כ"חלל העיקרי". בקומה הראשונה נמצאים חדר ה"ביליארד" (הקצה המערבי) וחדר המשחקים לילדים (הקצה המזרחי). מחדר הביליארד הייתה גישה לכספת גדולה ואזור אחסון שנבנה מתחת למרפסת הקדמית שבכניסת הבית בקצה המערבי של המגרש. חדר הביליארד וחדר המשחקים מובילים למעבר קטן ולדלתות בסמוך למרכז הבניין ולגינה סגורה בצד הדרומי של המבנה. דלת נוספת מחדר המשחקים נפתחת לחצר בקצה המזרחי של המגרש. בקומה השנייה נמצאים חדר הכניסה בראש גרם המדרגות המרכזי, הסלון (הקצה המערבי) וחדר האוכל (הקצה המזרחי). אח מובנה הפריד במקור בין מסדרון הכניסה לסלון. חדרי המגורים והאוכל נמצאים זה לצד זה לאורך הצד הדרומי של הבניין ונפתחים דרך סדרה של שתים עשרה דלתות צרפתיות, המכילות לוחות זכוכית אמנותית למרפסת חיצונית לאורך הצד הדרומי של הבניין המשקיפה אל הגן הסגור. הקצה המערבי של הסלון מכיל "חרטום" עם חלונות זכוכית אמנותית ושתי דלתות זכוכית אמנותיות הנפתחות אל המרפסת המערבית מתחת לגג הזיזי המצליל אותה. רייט התכוון שדיירי הבית יעברו בחופשיות מהחלל הפנימי לחלל החיצוני.
המלבן בחלק הצפוני-מזרחי של האתר, המכונה "החלל הקטן", מכיל את החדרים היותר פונקציונליים והשירותיים של הבית. בקומה הראשונה הדלת הראשית ואולם הכניסה (הקצה המערבי) שממנו מוביל גרם מדרגות אל חדרי המגורים והאוכל בקומה השנייה. חצי חדר רחצה ממוקם בצד הצפוני של אולם הכניסה. מזרחה יותר נמצאים ארון מעילים וגרם מדרגות אחורי, חדר הדוודים, חדר הכביסה ומחסן הפחמים, ואחריהם בית מלאכה קטן, חצי חדר רחצה נוסף ומוסך לשלוש מכוניות. המפרץ המערבי ביותר של המוסך הכיל במקור בור מכונאי, והמפרץ המזרחי ביותר הכיל ציוד לשטיפה וניקוי מכוניות. בקומה השנייה של "החלל הקטן" יש חדר שינה לאורחים מעל אולם הכניסה וחדר רחצה מלא צמוד. מזרחית לגרם המדרגות האחורי נמצאים המטבח, מזווה המשרתים, וחדר הישיבה של המשרתים. שני חדרי שינה וחדר רחצה מלא מעל המוסך משלימים את המגורים עבור המשרתים המתגוררים.
הקומה השלישית חופפת באופן חלקי את החלל העיקרי והקטן במרכז המבנה. רייט התייחס לקומה השלישית כ"בלוודר", "המקום השולט על נופים יפים". הצד הדרומי של הקומה השלישית מכיל את חדר השינה הראשי, פינת הלבשה, חדר רחצה מלא, וארון קטן ודלת זכוכית אמנותית, מרפסת הפונה דרומה ומערבה. שני חדרי שינה נוספים וחדר רחצה מלא ממוקמים בצד הצפוני של קומה זו. כל החלונות במפלס זה מכילים לוחות זכוכית אמנותית. מגירות השידה מובנות בקירות חדרי השינה מתחת לחלונות, וחודרות אל חללי הגגות הזיזיים.
שטח הבית כולו הוא 841.9 מטרים מרובעים.
הארובה היא פתח יציאה בודד לארבעה קמינים - אחד בחדר הביליארד, חדר המשחקים, הסלון וחדר השינה הראשי. גרם המדרגות הראשי ממסדרון הכניסה לקומה השנייה חדרי המגורים והאוכל עולים דרך ארובה נוספת הממוקמת במרכז הבית. הארובות בנויות מאותן לבנים ואבן גיר כמו החלק החיצוני.
כמו בכל בתי הערבה, רייט עיצב את גופי התאורה בבית רובי. ברחבי הבית ניתן למצוא פמוטי קיר בצורת חצי כדור התלויים מתחת למתקן מרובע בגוון ברונזה. בחדרי המגורים והאוכל בקומה השנייה, גופי תאורה כדוריים בתוך ריבועי עץ משולבים כקישוט בתקרה, ומקשרים עוד יותר את שני החללים יחדיו ויזואלית. גופי תאורה שקועים לאורך הצד הצפוני והדרומי של חדרי המגורים והאוכל, מכוסים בסורגי עץ בעיצובו של רייט, המגנים על זכוכית צבעונית שקופה ומפזרת אור. מכיוון שכל האורות הללו ניתנים להפעלה עצמאית, ניתן ליצור אפקטים שונים בתוך החללים הללו. בנוסף, בסלון עמדה מנורת שולחן בעיצוב רייט עם גוון זכוכית אומנותית על גבי שולחן ספרייה גם הוא בעיצוב רייט.
קורות הפלדה בתקרות וברצפות נושאות את רוב משקל המבנה אל העמודים התומכים בחזיתות המזרחית והמערבית. בעקבות זאת, לקירות החיצוניים יש חשיבות מבנית סטטית מועטה, ולכן תוכננו בהם מספר רב של פתחים - דלתות וחלונות המכילים 174 לוחות זכוכית אמנותיים ב-29 עיצובים שונים. במקום צורות מסוגננות מהטבע, הצורות הגיאומטריות הן ששלטו בתכנון ועיצוב הבית. השילוב של זכוכית רבה והיעדר עמודים מבניים פנימיים הביאו לתחושת חלל אוורירי שמשדר גודל, והדגיש את התוכנית הפתוחה שרייט העדיף וכיוון אליה.
רייט עיצב גם את הרהיטים, השטיחים והטקסטיל עבור רוב בתי הערבה שיצר. עם זאת, ריהוט בעיצוב רייט בבית רובי נבנה רק עבור אולם הכניסה, חדרי המגורים והאוכל, חדר השינה לאורחים ומיטה אחת עבור חדרי השינה בקומה השלישית. חלק מהיצירות הללו מיוחסות לשותפו של רייט בעיצוב הפנים, ג'ורג' מאן נידקן. מצבו הכלכלי של רובי לאחר מות אביו עשוי להיות ההסבר לכך שהבית כולו לא היה מרוהט ברהיטים בעיצובו של רייט. רוב הרהיטים המקוריים נמצאים כיום באוסף המוזיאון החכם לאמנות באוניברסיטת שיקגו, אם כי רק שולחן האוכל והכיסאות מוצגים פחות או יותר בקביעות. אחת מהפריטים הבולטים ברהיטים שעיצב רייט עבור בית רובי היא ספה עם משענות יד מורחבות, בהשראת השלוחות הזיזיות של הגג החיצוני בבניין, היוצרות למעשה שולחן צד בכל צד של הספה. הספה בעיצוב רייט מושאלת מאז 1982 למוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק ומוצגת כחלק מהריהוט בסלון המשוחזר של בית פרנסיס וו. הקטן (1915) הממוקם במוזיאון. ניתן למצוא זיזים זעירים גם במדפים של מזנון חדר האוכל המובנה והאי המשמש להכנת האוכל במטבח.
חשיבות אדריכלית
בית רובי היה אחד הבתים האחרונים שרייט עיצב בביתו ובסטודיו שלו באוק פארק, אילינוי וגם אחד מבתי הערבה האחרונים שלו. לפי סקר מבנים היסטוריים אמריקאיים, הצהירה הוועדה של העיר שיקגו על ציוני דרך אדריכליים בעיר: "המשחק הנועז של מישורים אופקיים על מסת הארובה, הזיזים והחלונות בעלי ההבעה המבנית, יצרו צורה חדשה של עיצוב ביתי". מכיוון שמרכיבי הבית מעוצבים ומתואמים היטב, הוא נחשב לדוגמה מובהקת לאדריכלות סגנון בתי הערבה של רייט ול"מקל המדידה" לעומתו מושווים כל שאר בתי הערבה.
הבית והשם של משפחת רובי הונצחו בפרסום המפורסם של ארנסט ווסמוט משנת 1910, "בניינים ופרויקטים שהושלמו של פרנק לויד רייט" ("Ausgefuhrte Bauten und Entwurfe von Frank Lloyd Wright", הידוע גם בשם "The Wasmuth Portfolio"). פרסום זה הציג את רוב העיצובים של רייט, כולל אלה שלא נבנו, במהלך שנותיו באוק פארק והביא אותם לידיעתם של תלמידי בית הספר הבאוהאוס בגרמניה ובית הספר דה סטייל בהולנד. לודוויג מיס ואן דר רוהה, בין שאר האדריכלים הגדולים מהמאה ה-20, טען שרייט השפיע רבות על הקריירה שלהם. מיס ואן דר רוהה ביקר מאוחר יותר בבית רובי ובבית של רייט (טליסין ) בספרינג גרין, ויסקונסין.
המשמעות האדריכלית של בית רובי הובהרה כנראה בצורה הטובה ביותר במאמר משנת 1957 במגזין House and Home: "במהלך עשרות שנות הניצחון של האקלקטיות היו גם מחדשים רבים - פחות מוכרים מאנשי המקצוע האופנתיים, אבל השפיעו בצורה יותר מתמשכת. מבין המחדשים הללו, אף אחד לא יכול היה להתחרות בפרנק לויד רייט. לפי כל קנה מידה בית רובי שלו היה הבית של המאה העשרים - אכן בית המאה." "מעל הכל, בית רובי הוא יצירת אמנות מפוארת. אך, בנוסף, הבית הציג כל כך הרבה מושגים בתכנון ובנייה שלא ניתן למדוד את מלוא השפעתו במדויק במשך שנים רבות. בלי הבית הזה, חלק גדול מהאדריכלות המודרנית כפי שאנו מכירים אותה היום, עשוי שלא היה להתקיים."
בשנת 1956, The Archectural Record בחר את בית רובי כ"אחד משבעת בתי המגורים הבולטים ביותר שנבנו אי פעם באמריקה".
בשנת 1991, המכון האמריקאי לאדריכלים שם את רובי האוס בין העבודות המובילות בכל הזמנים של אדריכלים אמריקאים.
בשנת 2008, שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית הגיש את בית רובי, יחד עם תשעה מבנים נוספים של פרנק לויד רייט, בניסיון קבלת סטטוס מורשת עולמית. 10 האתרים הוגשו כאתר אחד שלם. ביולי 2012, הודיע שר הפנים, קן סלזאר, כי הוא ימנה רשמית את בית רובי ועשרה מבנים נוספים בעיצוב רייט כמועמדים אמריקאים למעמד של מורשת עולמית. ההחלטה הסופית על ההכללה ברשימה התקבלה על ידי הוועדה למורשת עולמית, שהורכבה מנציגים מ-21 מדינות ובייעוץ של המועצה הבינלאומית למונומנטים ואתרים. לאחר הגשת ההצעות המתוקנות, הנכסים נרשמו ביולי 2019 ברשימת המורשת העולמית תחת הכותרת "אדריכלות המאה ה-20 של פרנק לויד רייט".
בית רובי הוא הנושא של ספר תיעודי ומדריך של PBS משנת 2013, "10 בניינים ששינו את אמריקה".
לרגל חגיגות המאתיים של אילינוי 2018, בית רובי נבחר כאחד מ-200 המקומות הגדולים של אילינוי על ידי המכון האמריקאי לאדריכלים אילינוי (AIA אילינוי).
סביבה
בזמן שבית רובי החל להיבנות בשנת 1909, המגרשים המקיפים את אתר הבית היו פנויים ברובם למעט המגרשים שמיד צפונה בשדרות וודלון, שהיו מלאים בבתים גדולים. מזרחית למגרש ומעבר לסמטת שירות עירונית, נבנה בסביבות 1923 בית בסגנון פרובינציאלי צרפתי לפיזיקאי זוכה פרס נובל, אלברט אברהם מייקלסון. המגרשים מדרום היו ריקים והעניקו נוף פתוח וללא הפרעה לפארק מידוויי פליסנס, אחד מהאתרים של התערוכה הקולומביאנית העולמית. ממערב, גוש שלם של קרקע פנויה הפריד בין האתר לבין הקמפוס ההולך וגדל של אוניברסיטת שיקגו, אך ב-1930 נבנו קפלת רוקפלר (1928), הסמינר התאולוגי של שיקגו (1928), והמכון האוריינטלי (1930).
מצד דרום מעבר לרחוב 58 מבית רובי נמצא מרכז צ'ארלס מ. הארפר של בית הספר לעסקים של אוניברסיטת שיקגו. עוצב על ידי האדריכל יליד אורוגוואי רפאל וינולי והושלם בשנת 2004, הבניין מכבד את קנה המידה של בית רובי ומכיל אלמנטים המהדהדים את תרומתו של רייט לאוצר המילים של האדריכלות המודרנית.
Santería
Santería (באנגלית: Santeria, ובעברית: סניטריה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הספרדייה לולה אינדיגו, ביחד עם הזמרת-יוצרת דניס רוזנטל והזמרת-יוצרת המקסיקנית דנה פאולה. השיר יצא לאור ב-28 באוגוסט 2020, על ידי חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק ספרד, כסינגל שלא מתוך אלבום.
השיר הגיע למקום ה-11 במצעד השירים שבקוסטה ריקה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי לולה אינדיגו, דניס רוזנטל, דנה פאולה, דייוויד מורילו, דואק גרמן ופליפה גונזלס עבד והופק על ידי מנגו ונבאלז. באפריל 2020 דנה פאולה אישרה את שיתוף הפעולה הזה, תוך שהצהירה כי בו ישתתפו גם האמניות לולה אינדיגו ודניס רוזנטל וזאת, בנוסף לכך שציינה ששמו יהיה "Santería".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-12 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
נכון לאוקטובר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-20 מיליון צפיות.
סטפן סופיאנסקי
סטפן אנטונוב סופיאנסקי (בבולגרית: Стефан Антонов Софиянски;נולד ב-17 בנובמבר 1951, סופיה, הרפובליקה העממית הבולגרית) הוא פוליטיקאי בולגרי אשר בין 1995 ל-2005 כיהן כראש עיריית סופיה וב-1997 עמד לתקופה קצרה בראש ממשלת מעבר בבולגריה.
ביוגרפיה
סופיאנסקי נולד בסופיה בירת בולגריה ואת השכלתו האקדמית רכש בעירו. הוא כיהן במספר תפקידים פקידותיים ציבוריים בתקופת המשטר הקומוניסטי בבולגריה. לאחר קריסת השלטון הקומוניסטי במדינה, הצטרף סופיאנסקי למפלגת איחוד הכוחות הדמוקרטיים ובהמשך הפך לסגן יושב ראשה. בנובמבר 1995 נבחר סופיאנסקי לראש עיריית סופיה והוא כיהן בתפקידו כ-10 שנים. בפברואר 1997 הטיל הנשיא פטר סטויאנוב על סופיאנסקי לעמוד בראש ממשלת מעבר, בעקבות התפטרותו של ז'אן וידנוב ועד לכניסתו לתפקיד של איוון קוסטוב. ב-2005 התפטר מתפקיד ראש עיריית סופיה כדי לכהן בפרלמנט הבולגרי. ב-1 בינואר 2007 מונה לחבר זמני בפרלמנט האירופי וזאת עד לבחירות שנערכו בבולגריה לתפקיד זה.
אירועים השנויים במחלוקת
ב-1996 חנכה הקרן הקיימת את יער בולגריה הממוקם סמוך ליער חרובית ובו הוצבה אנדרטה לכבודו של בוריס השלישי, מלך בולגריה ואשתו יואנה על פועלם להצלת יהודי בולגריה. הנושא עורר מחלוקת קשה בין משפחות הנספים בשואה מקרב יהודי תראקיה ומקדוניה לבין חלק מיוצאי "בולגריה הישנה". הוקמה ועדה בראשות השופט משה בייסקי אשר המליצה להסיר את האנדרטה. האנדרטה הוסרה ובמקומה הוקם גלעד לזכר 11,343 יהודי תראקיה ומקדוניה שהובלו למחנות ההשמדה ולכבוד העם הבולגרי. גם החלטה זו עוררה מחלוקת קשה, זכתה להדים נרחבים בתקשורת הבולגרית וסופיאנסקי ראש העירייה דאז, הציב בסופיה לאות מחאה העתק של האנדרטה שהוסרה מיער בולגריה ובה הכיתוב בעברית להנצחת המלך ואשתו.
ב-2008 התבטא סופיאנסקי בחריפות נגד הקהילה הגאה במדינה וציין כי לו היה עדיין בתפקיד ראש עיריית סופיה לא היה מאשר את מצעד הגאווה בעיר.
טניס באולימפיאדת אנטוורפן (1920)
אולימפיאדת 1920 נערכה באנטוורפן, בלגיה. תחרויות הטניס נערכו בין ה-16 באוגוסט ל-24 באוגוסט במגרשי מועדון הטניס וההוקי של העיירה קוניך ליד אנטוורפן.
נערכו תחרויות הגברים, הנשים, זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבות (סך הכל 5 מדליות זהב).
סוזן לנגלן מצרפת זכתה בשתי מדליות זהב. מקס דקוז'י, שזכה במדליה כבר באולימפיאדת 1900 זכה בשתי מדליות נוספות.
משתתפי התחרות
בתחרות השתתפו 75 טניסאים (52 גברים ו-23 נשים) מ-14 מדינות:
תחרות הגברים
בתחרות השתתפו 41 טניסאים מ-14 מדינות.
במשחק על המקום השלישי צ'ארלס וינסלו ניצח את אוסוואלד טרנבול  וזכה במדליית ארד.
תחרות הנשים
בתחרות השתתפו 18 טניסאיות מ-7 מדינות.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 44 טניסאים מ-11 מדינות. במשחק הגמר אוסוואלד טרנבול ומקס ווסנם ניצחו את איצ'ייה קומגאה וסאיצ'ירו קאשיו  ב-4 מערכות. במשחק על מדליית ארד מקס דקוז'י ופייר אלברן נפגשו עם פרנסואה בלנשי וז'ק בריניון  וזכו ב-4 מערכות.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 18 טניסאיות מ-5 מדינות. במשחק הגמר קטלין מקיין וויניפרד מקנייר ניצחו את ג'רלדין בימיש ודורותי הולמן  בשתי מערכות. במשחק על מדליית ארד אליזבת ד'איין וסוזן לנגלן זכו בניצחון טכני על הזוג הבלגי.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 32 טניסאים מ-7 מדינות. במשחק הגמר סוזן לנגלן ומקס דקוז'י ניצחו את קטלין מקיין ומקסוול ווסנם  בשתי מערכות. במשחק על מדליית ארד מילדה סקרבקובה ולדיסלב ז'מלה ניצחו את אמורי הנסן ואריק טגנר  בשתי מערכות.
אודסה יאנג
אודסה יאנג (באנגלית: Odessa Young נולדה ב-11 בינואר 1998) היא שחקנית אוסטרלית, המוכרת מתפקידיה בסרטים "מיליון רסיסים קטנים" (2018), "אומה של רוצחים" (2018), בסרט הביוגרפיה אודות הסופרת שירלי ג'קסון - "שירלי" (2020) ובשל הופעתה במיני-סדרה "העמדה" המבוססת על הרומן באותו שם מאת סטיבן קינג.
ביוגרפיה
יאנג נולדה וגדלה בסידני, אוסטרליה. אביה הוא מוזיקאי ואמה סופרת. היא למדה בבית ספר תיכון לאמנויות הבמה בסידני, והשתתפה שם במספר הפקות תיאטרון. יומיים לאחר שמלאו לה 18, היא עברה מסידני ללוס אנג'לס, קליפורניה ולאחר שנתיים עברה לויליאמסבורג, ברוקלין, ניו יורק.
קריירה
יאנג החלה לשחק באופן מקצועי בגיל 11, כאשר לוהקה דרך המורה שלה לדרמה לתפקיד בתוכנית הילדים האוסטרלית "My Place ." היא שיחקה בסדרות טלוויזיה "Wonderland" ו- "Tricky Business" לפני שעשתה את המעבר לקולנוע.
בשנת 2015, היא שיחקה בסרט "הבת" לצד ג'פרי ראש וסם ניל. היא לוהקה לתפקיד "הבת" לאחר ששינתה את הדמות שלה כך שתראה פחות בוגרת מאשר באודישן הראשון שלה. באותה שנה שיחקה בתפקיד ראשי לצד ראדה מיטשל ב- Searching for Grace,. על תפקידה בסרט "הבת", זכתה יאנג לשבחי הביקורת וזכתה בשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי בטקס פרסי האקדמיה האוסטרלית לקולנוע והטלוויזיה 2016. הופעתה ב"הבת" זיכתה אותה גם בפרס השחקנית הטובה ביותר מאיגוד מבקרי הקולנוע האוסטרלי.
בשנת 2016, היא הייתה במשא ומתן אחרון לגלם את התפקיד הנשי בסדרת הטלוויזיה "When The Street Lights Go On" on.
בשנת 2017, יאנג שיחקה בסדרת האינטרנט "High Life". על הופעתה, היא זכתה בפרס האקדמיה הבינלאומית לטלוויזיה באינטרנט לשחקנית הראשית הטובה ביותר - דרמה. בשנת 2018, היא זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל השנתי החמישי של סדרות האינטרנט של ונקובר על תפקידה באותה סדרה.
ב-2018 שיחקה בסרטים "אומה של רוצחים" ו-"מיליון רסיסים קטנים". באותה שנה, היא גם עשתה את הופעת הבכורה שלה באוף ברודוויי במחזה "ימים של זעם" בתיאטרון טוני סיזר, שם היא גילמה את קווין.
בשנת 2019 לוהקה יאנג לתפקיד במיני-סדרה "העמדה", שעלתה לשידור בסוף שנת 2020 ברשת פרמאונט+.
בשנת 2020, יאנג לוהקה כמארחת בסדרת הטלוויזיה של HBO, טוקיו וויס. לאחר מכן היא הוחלפה על ידי רייצ'ל קלר, כאשר היא פרשה מההפקה בגלל בעיות בזמנים הקשורים במגפת הקורונה. . עוד בשנת 2020, שיחקה יאנג בסרט הקולנוע "שירלי".
בשנת 2021 היא לוהקה לתפקיד בסרט הבריטי "Mothering Sunday".
סן פדרו דה מקוריס
סן פדרו דה מקוריס (בספרדית: San Pedro de Macorís) היא בירת מחוז סן פדרו דה מקוריס ברפובליקה הדומיניקנית. העיר היא אחת מעשר הערים הגדולות במדינה, ומונה כ-217,000 תושבים, כולל המטרופולין שלה. היא ניחנה באקלים סוואנה טרופי.
היסטוריה
בשנת 1858 היא קיבלה את שמה הנוכחי, סן פדרו דה מקוריס. בסוף המאה ה-19 הוצפה העיר בפליטים קובניים שנמלטו מאימת מלחמת העצמאות הקובנית, שהביאו איתם את הידע לגידול קני סוכר, והפכו את הגידול לענף החקלאות המרכזי באזור. המחסור בסוכר העצים במלחמת העולם הראשונה, וסן פדרו משכה גל של אנשי עסקים אירופאיים. הפריחה הכלכלית הביאה לגיוס של המוני עובדים אפרו-קריבים מאיי האנטילים הקטנים, שעם השנים הפכו לרוב בקרב תושבי העיר.
ספורט
סן פדרו ידועה כמקום הולדתם של שחקני בייסבול רבים, כשבה נולדו כ-100 שחקני MLB, והעיר מוכרת גם בשם "The Cradle of Shortstops".
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה קואבה לאס מרבייאס.
2005 בארצות הברית
2005 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 229 שנה מיום היווסדה.
ארנולד סקיי
ארנולד סקיי (במקור שֵנוַואלד, בהונגרית: Székely Arnold; בודפשט, 6 בנובמבר 1874 – מונטריאול, 24 בספטמבר 1958) היה פסנתרן, מורה למוזיקה יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
הוא נולד במשפחה יהודית כבנם של ברנאט שיינוואלד ויאנקה הירש. במקור התכונן לקריירה משפטית, אך בשנת 1898 הפך לתלמיד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. הוא למד פסנתר אצל אישטוואן תומאן, ואז בשנה האחרונה למד פסנתר גם אצל הווירטואוז קלמן שובאן. כפסנתרן בוגר הוא שיכלל את כישוריו בברלין, תחת פרוצ'ו בוזוני. הוא חזר להונגריה בשנת 1905 ומשנת 1907 הפך למורה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. משנת 1920 עד 1939 היה ראש החוג להכשרת מורים לפסנתר. כפסנתרן נתן כמה קונצרטים מצליחים בבית ובחו"ל. הוא פרש בשנת 1939 בגיל שישים וחמש, אך המשיך לעבוד. הוא היה מורה בבית הספר למוזיקה פודור. בשנת 1948 העביר הרצאה בפדגוגיה מוזיקלית בפריז. הוא התיישב בקנדה בשנת 1951, לימד שם ולמרות גילו המתקדם הופיע גם כמבצע.
היו לו כמה וכמה תלמידים מפורסמים :
לובוש קוהואוטק
לובוש קוהואוטק (בצ'כית: Luboš Kohoutek; נולד ב-29 בינואר 1935) הוא אסטרונום צ'כי ומגלה שביטים ואסטרואידים במערכת השמש. נכון ל-2018 גילה 76 גופים ובהם שביט קוהואוטק.
ביוגרפיה
לובוש קוהואוטק נולד בינואר 1935 להינק ולירמילה קוהוטואק. אחיו צטיראד קוהואוטק היה מלחין ומורה למוזיקה. אביו היה מורה לפיזיקה.
קוהואוטק החל להתעניין באסטרונומיה עוד בגיל 14 בתיכון, כשהתחיל עם צפיית מטאורים עם טלסקופ שבנה בעצמו. הוא למד תואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטת מסריק בעיר ברנו והמשיך ללימודי אסטרונומיה באוניברסיטת קארל בפראג, אותם סיים ב-1958. בזמן לימודיו, היה צופה בלילות יחדיו עם של ייז'י גרייגר שהפך גם הוא לאסטרונום צ'כי מפורסם.
לאחר מכן זכה במשרה במצפה הכוכבים של אוניברסיטת המבורג הנמצא בברגדורף. בעקבות הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה ב-1968 הוא החליט להישאר במערב גרמניה.
תצפיותיו ותגליותיו הביאו לו פרסום והכרה. בין השאר הוא מוכר בזכות גילוי מספר שביטים ואסטרואידים וביניהם השביט 75D/Kohoutek ו-76P/West–Kohoutek–Ikemura. על שמו גם שביט קוהואוטק, שעורר ציפיות גבוהות בזמן מעברו ליד השמש ב-1973, אולם לא הגיע לדרגת הבהירות הצפויה ונודע ככינוי ל"מאכזב".
במסגרת מחקרו אחר שרידים של שביט בילה, הוא ביצע תצפיות רבות בין השנים 1967–1981. בעוד הוא לא הצליח למצוא את שרידי השביט, באותו זמן קוהואוטק גילה 76 אסטרואידים, ביניהם גם את כוכב לכת מינורי.
הוא ביצע תצפיות גם ממצפה הכוכבים בצ'ילה, ובמצפה קאלאר אלטו בספרד.
גופים שגילה
קוהואוטק ידוע בעיקר עקב גילויים של 76 של אסטרואידים ו-5 שביטים.
חלק משמות הגופים ניתנו על ידי מציעים אחרים, לאחר שקוהואוטק ויתר על זכותו להעניק שם. לחלק טרם ניתן שם כיוון שלקח זמן להשיג תצפיות נוספות עד להערכת המסלול.
אלכסנדר יגיילו
אלכסנדר יגיילו (בפולנית: Aleksander Jagiellończyk - אלכסנדר יגיילונצ'יק, בליטאית: Aleksandras Jogailaitis, 5 באוגוסט 1461 - 19 באוגוסט 1506) היה החל משנת 1492 דוכס גדול של ליטא ואחר כך, בשנים 1506-1501- מלך פולין. אלכסנדר היה בנם של המלך קז'ימייז' הרביעי יגיילו ושל אשתו, אליזבת מאוסטריה.
ביוגרפיה
אחרי מות אביו ב-20 ביולי 1492 עלה אלכסנדר על כס הדוכסות הגדולה של ליטא, שהייתה באוניה פרסונלית עם הכתר הפולני. בשנת 1501 מת אחיו יאן הראשון אולברכט, מלך פולין, ואלכסנדר עלה לשלטון גם בממלכת פולין.
המחסור הכספי של הכתר גרמה לתלותו של אלכסנדר בחסדי הסנאט הפולני והאצולה, השלאכטה, שהשתלטו על מטבעות המדינה, שהיו עד אז אחד המקורות העיקריים לפרנסת המלכים הפולנים. בימי שלטונו גם סמכויותיו קוצצו ומעמדו היה לנחות. מחוסר משאבים, לא היה מסוגל אלכסנדר לעמוד מול לחצי המגיסטר הגדול של האבירים הטבטונים ולא יכול היה למנוע מאיוואן השלישי, הנסיך הגדול של מוסקבה לפלוש יחד עם הטטרים לתחומי הדוכסות הגדולה של ליטא.
אלכסנדר הסתפק בלהציב חיל מצב ליטאי בעיר סמולנסק ובעוד כמה מבצרים ולהיעזר לשירותי התיווך של אשתו, הלנה, בתו של איוואן השלישי על מנת להגיע אחרי התבוסה הקשה בקרב ודרושה, לשביתת נשק עם חמיו. לפי תנאי אותו הסכם נאלצה ליטא לוותר על שליש משטחה לטובת המדינה הרוסית שעוצמתה עלתה והלכה.
בימי שלטונו, ספגה פולין השפלה מידי נסיכות מולדובה שבגבולה הדרומי. רק אחרי מות שטפן הגדול בשנת 1504, הנסיך הנערץ של המולדבים, הייתה מסוגלת פולין להחזיר את השפעתה על נסיכויות הדנובה. התערבות האפיפיור יוליוס השני על ידי לא פחות מ-29 בולות לטובת פולין ועל ידי סיוע כספי, כולל מדמי פטרוס, יכלו להגביל במשהו את שחצנות המסדר הטבטוני.
אלכסנדר יגיילו מעולם לא הרגיש בבית בפולין והסתמך קודם כל על נתיניו הליטאים. ידו הימנית הייתה המגנט האמיד הליטאי מיכאל גלינסקי, שהצדיק את אמון מלכו בו על ידי ניצחונו הגדול על הטטרים בקרב קלצק ב-5 באוגוסט 1506. בשורת הניצחון הגיעה אל אלכסנדר ברגעיו האחרונים לפני מותו בווילנה.
לפי מקורות מסוימים היה לו לפחות בן אחד, שהמשיך את השושלת, אך הדבר לא וודאי. אלכסנדר יגיילו היה השליט האחרון מבית גדמינים, שושלת ששמרה על השימוש בשפה הליטאית של אבותיה. אחרי מותו בית יגלו היה דובר פולנית בלבד.
באד ויימסבאך-ניידהארטינג
באד ויימסבאך-ניידהארטינג (בבווארית: Bad Wimsbach-Neydharting) היא עיירה ומקום מרפא במחוז ולס שבמדינת אוסטריה עילית באוסטריה.
עיירות תאומות
לבאד ויימסבאך-ניידהארטינג עיר תאומה אחת:
הגיבור האחרון (תוכנית טלוויזיה רוסית)
הגיבור האחרון (ברוסית: Последний герой), היא גרסה רוסית לתוכנית המציאות הטלוויזיונית האמריקאית "הישרדות" ("Survivor"), המופקת ומשודרת ברשת הטלוויזיה TV3 ברוסיה. התוכנית משודרת מאז 17 בנובמבר 2001, בהנחיית סרגיי בודרוב הבן. את העונה הששית הנחתה קסניה סובצ'ק שהייתה המנחה-אישה השנייה בתולדות הזיכיון כולו.
שם התוכנית הרוסית הוא רעיון שהצע על ידי סרגיי סופונב מהערוץ הראשון ברוסיה, בה שודרו שש העונות הראשונות, עד מרץ 2009. עשור לאחר סיום העונה הששית, בספטמר 2018 הוחלט כי החל ממרץ 2019 התוכנית תשודר בערוץ TV3. בעונה החדשה ישתתפו מדיומים ושחקני קולנוע וטלוויזיה רוסיים. הצילומים החלו בינואר 2019 באי פלוואן שבפיליפינים. למנחה נבחרה השחקנית יאנה טרויאנובה. העונה השמינית החלה את שידוריה במרץ 2020 בערוץ TV3 רוסיה. בינואר 2021 החלו צילומי עונה תשיעית ובה היו 16 משתתפים. באוקטובר 2019 התוכנית זכתה בפרס TEFI הרוסי בקטגוריית "תוכנית הריאליטי הטובה ביותר".
עירד רובינשטיין
עירד רובינשטיין (נולד ב-23 ביוני 1980) הוא שחקן, במאי וכותב ישראלי; זוכה פרס התיאטרון הישראלי לשנת 2015 על עבודת הבימוי שלו למחזה "רומיאו ויוליה" שהועלה בתיאטרון באר שבע, ולשנת 2017 על בימוי "מלך הכלבים" בתיאטרון בית לסין.
ביוגרפיה
עירד רובינשטיין נולד וגדל בראשון לציון.
בצה"ל שירת במשך ארבע שנים כלוחם ומפקד ביחידה 669 – יחידת החילוץ של חיל האוויר. הוא בוגר בית צבי במחזור מ"ה (2007), ובוגר קורס משחק מול מצלמה אצל רותי דייכס. במהלך לימודיו שיחק בתפקידים ראשיים רבים, בהם ד"ר דייסארט ב"אקווס", רוי כהן ב"מלאכים באמריקה", ואף השתתף בהצגה "מישהו לרוץ איתו" - קופרודוקציה של בית צבי בשיתוף תיאטרון בית ליסין. בשנה השלישית ללימודיו קיבל את תפקידו הקולנועי הראשון בסרט "הבודדים", בבימויו של רנן שור. עם תום לימודיו קיבל הזדמנות ממנהל בית צבי, גרי בילו, לביים את צמד המחזות הקצרים "ההודי רוצה לברונקס/ התור" מאת ישראל הורוביץ בבית צבי, ובהמשך בתיאטרון הספרייה, וכך החל לביים ולשחק במקביל.
כשחקן
בשנים 2006–2009 השתתף רובינשטיין בסדרות: "בשורות טובות", "האי" 2, ובהצגות: "אובססיה", "פנטזיה", "ריצ'רד השלישי", "עקומים", בתיאטרון הספרייה.
בשנת 2010 שיחק בהצגה "יחסים מסוכנים" בתיאטרון הסימטה בתפקיד ואלמון, והשתתף בסדרה "השועלים".
בשנת 2012 השתתף בסדרות "חטופים" (עונה 2) ו"אופוריה".
בשנת 2013 הצטלם לסרטים "מכתבי אהבה במלחמה", (בסרט השתתפו גם עידו ברטל ונועה בירון) ו"סינדרום ירושלים" - קופרודוקציה גרמנית ישראלית, ולסדרה "רמזור".
בשנת 2014 שיחק בהצגה "הגיבן מנוטרדם" של תיאטרון באר שבע.
בשנת 2018 שיחק תפקיד ראשי בסדרה "שלטון הצללים" בתפקיד השר גלבוע (הוט)
בשנת 2021 שיחק תפקיד משני בסדרה "נעלמים" בתפקיד אבינועם גושן (הוט)
כבמאי תיאטרון
ב-2012 ביים את "משהו למות בשבילו" עיבוד ל"המתאבד" מאת ניקולאי ארדמן בתיאטרון חיפה.
ב-2014 ביים את "המחברת הגדולה" בסטודיו למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין. ההצגה הועלתה לאחר מכן בתיאטרון גשר.
ב-2015 ביים את "רומיאו ויוליה" בתיאטרון באר-שבע, על בימויה זכה בפרס התיאטרון הישראלי לשנה זו.
כמו כן עיבד וביים את "מר ורטיגו" ע"פ ספרו של פול אוסטר בתיאטרון גשר.
ב-2016 ביים ועיבד את "גרין מייל" ע"פ ספרו של סטיבן קינג בתיאטרון באר-שבע. כמו כן ביים את "קוריולנוס" מאת שייקספיר בתיאטרון הבימה בכיכובם של גיל פרנק וגילה אלמגור, ואת "הר לא זז" מאת גלעד עברון בתיאטרון בית ליסין.
ב-2017 ביים את "במנהרה" מאת רועי חן בתיאטרון גשר, את "1984" ע"פ ספרו של ג'ורג' אורוול בתיאטרון הבימה, עיבד וביים את "דונה פלור נשואה לשניים" ע"פ ספרו של ז'ורז' אמאדו בתיאטרון באר-שבע, וכמו כן עיבד וביים את ההצגה "מלך הכלבים" בתיאטרון בית לסין ע"פ ספרו של שלום אש. על בימויה של הצגה זו זכה בפרס התיאטרון הישראלי לשנה זו.
2018 ביים את "אותלו" מאת שייקספיר בתיאטרון הקאמרי בכיכובו של עמוס תמם.
ב-2018 בים בתיאטרון בית לסין את המחזה "לילה אחד, מרקוביץ'", שאותו כתב יחד עם יואב שוטן-גושן על פי ספרה של איילת גונדר-גושן.
ב-2019 תרגם וביים בתיאטרון הקאמרי את המחזה "מיזרי" מאת ויליאם גולדמן על פי הרומן של סטיבן קינג.
באותה שנה ביים את המחזה "הנכד", אותו כתב יחד עם גור קורן, בתיאטרון הקאמרי.
ב-2023 ביים בתיאטרון הקאמרי את המחזה "הבן של מושיקו הגדול" מאת גיל ארי כהן, ואת המחזה "המלך עומד למות" מאת אז'ן יונסקו.
ככותב
עירד רובינשטיין הוא זוכה פרס "קיפוד הזהב" 2012 על עיבוד "אגף 6" על פי צ׳כוב לבמה (יחד עם יפים קוצ'ר).
מלבד "אגף 6" עיבד לבמה את המחזות: ״גרין מייל״ בתיאטרון באר שבע, וכמו כן עיבד יחד עם יואב שוטן את ״מר ורטיגו״, "דונה פלור נשואה לשניים", ו״מלך הכלבים״, שהייתה מועמדת לפרס המחזה הטוב ביותר לשנת 2017.
תרגם את "משהו למות בשבילו" בתיאטרון חיפה.
כתב יחד עם יואב שוטן-גושן ואיילת גונדר-גושן את התסריט לסרט ״באב ג׳הנום״ (בימוי: יבגני רומן).
כתב יחד עם יואב שוטן-גושן את המחזה "לילה אחד, מרקוביץ'" על פי ספרה של איילת גונדר-גושן וגם ביים אותו.
תרגם את המחזה "מיזרי" מאת ויליאם גולדמן על פי הרומן של סטיבן קינג.
כתב יחד עם גור קורן את המחזה "הנכד" על פי "העצים מתים זקופים" מאת אלחנדרו קסונה וגם ביים אותו.
בית הכנסת בלוקסמבורג
בית הכנסת בלוקסמבורג (בלוקסמבורגית: Synagog Stad Lëtzebuerg) הוא בית כנסת יהודי בעיר לוקסמבורג, לוקסמבורג. בית הכנסת בעיר נהרס על ידי הנאצים בזמן השואה. מבנה חדש נבנה לאחר המלחמה.
בית הכנסת השני
בשנת 1894 הוקם בית כנסת חדש בפינת רחוב נוטרדאם ורחוב אלדרינגן. הוא תוכנן על ידי האדריכלים הגרמנים לודוויג לוי וצ'ארלס ארנדט, שפיקחו גם על הבנייה. בית הכנסת נבנה בסגנון נאו-מורי בדומה לבית הכנסת הגדול של פירנצה. היה בו מקום ל-300 אנשים, 150 למתפללים גברים, 120 למתפללות ו-30 מושבים למקהלה ולתלמידי בית הספר. הוא נפתח ב-28 בספטמבר 1894 על ידי הרב הראשי יצחק בלומנשטיין, חברי הממשלה וחברי מועצת העיר. במאי 1941 בית הכנסת חולל על ידי הגסטפו ונהרס בהדרגה עד 1943. הקהילה התקשתה למצוא חברה שתהיה מוכנה לעשות את התיקונים הדרושים.
בית הכנסת השלישי
לאחר מלחמת העולם השנייה תוכניות לבניית בית כנסת שלישי הוגשו על ידי האדריכלים ויקטור אנגלס ורנה מאילייט. חלונות בית הכנסת תוכננו על ידי פרנץ קינן.
נפתלי תמיר
נפתלי (נתי) תמיר (נולד ב-11 בדצמבר 1944) הוא דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל באוסטרליה, ניו זילנד, פינלנד, ליטא, פיג'י ופפואה גינאה החדשה.
בית הכנסת בלוקסמבורג
בית הכנסת השלישי
הבנייה החלה ב-12 ביוני 1951 בשדרת מונטריי. בית הכנסת נחנך ב-28 ביוני 1953 על ידי הרב הראשי צ'ארלס לרמן בנוכחות ז'אן, דוכס לוקסמבורג.
נפתלי תמיר
ביוגרפיה
נפתלי תמיר נולד ב-11 בדצמבר 1944 ברמת גן. הוא מילא מספר תפקידים דיפלומטיים במשלחות ישראל בטוקיו, וושינגטון די. סי. ושטרסבורג ומשנת 1999 ועד שנת 2000 כיהן כשגריר ישראל בפינלנד.
בית הכנסת בלוקסמבורג
בית הכנסת השלישי
בנובמבר 2018 הוצב לוח הנצחה במקום בו עמד בית הכנסת שנהרס ברחוב נוטרדאם.
נפתלי תמיר
ביוגרפיה
בינואר 2005 הוא מונה לשגריר ישראל באוסטרליה ובמקביל שימש גם כשגריר לא-תושב בניו זילנד, פיג'י ופפואה גינאה החדשה המינוי לתפקיד השגריר בניו זילנד התרחש רק באוגוסט 2005 לאחר סיום המשבר הדיפלומטי החריף ששרר בין ישראל לניו זילנד בעקבות תפיסתם של שני סוכני מוסד לכאורה ושליחתם לכלא ב-2004 לאחר שניסו להשיג דרכון ניו זילנדי בדרכי מרמה, במה שנודע כ-"פרשת הדרכונים". ישראל התנצלה בפני ניו זילנד ותמיר הגיש את כתב האמנתו לראש ממשלת ניו זילנד, הלן קלארק בבניין הממשלה בבירה ולינגטון ובכך תם סופית המשבר. תפקידים אלו מילא עד שנת 2007.
במהלך כהונתו כשגריר באוסטרליה התפרסם תמיר לאחר אמירה שנויה במחלוקת שאמר בראיון לעיתון הארץ, ובה אמר בין השאר כי "אסיה היא ביסודה יבשת של גזע צהוב. אוסטרליה וישראל אינן שייכות לו - אנחנו שייכים ביסודנו לגזע הלבן" וכי "ישראל ואוסטרליה הן כאחיות באסיה. אנחנו שוכנים באסיה בלי מאפיינים אסיאתיים, עורנו לא צהוב ועינינו אינן מלוכסנות". תמיר הכחיש את האמירות. מאוחר יותר נוקה מכלל אשמה על ידי בדיקה פנימית שנערכה במשרד החוץ.
בנוסף כיהן כשגריר ישראל בליטא וכממונה על היחסים בלטביה בתחילת העשור השני של המאה ה-21.
פנטון איילמאר
סר פנטון איילמאר (באנגלית: Sir Fenton John Aylmer; 5 באפריל 1862 – 3 בספטמבר 1935) היה קצין בכיר בצבא בריטניה. השתתף במלחמה האנגלו-בורמזית ובהמשך במערכה בהונזה-נאגאר שם זכה בצלב ויקטוריה על אומץ ליבו בפריצת המצור על מבצר נילט. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת במערכה במסופוטמיה שם פיקד על המערכה לפריצת המצור על כות.
נעוריו
איילמאר נולד ב-1862, בהייסטינגס שבסאסקס, לפנטון ג'ון איילמאר ואיזבלה אלינור לבית דרלינג. אח צעיר לארתור פרסי איילמאר. איילמר היה הברון ה-13 בסדר הברונים של שושלת איילמאר. בנעוריו נשלח ללמוד באקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ' שבקרבת לונדון שם הוכשר כקדט במסלול של חיל ההנדסה המלכותי.
השנים הראשונות
עם סיום האקדמיה, ב-1880, התגייס איילמאר לצבא הבריטי והועלה לדרגת לוטננט. ב-1886 ו-1887 השתתף במערכה האנגלו-בורמזית שבסופה כבשה בריטניה את בורמה.
המערכה בפקיסטן
לאחר המערכה בבורמה קודם איילמאר לדרגת קפטן והוצב ברגימנט ההנדסה הבנגלי (שהיה חלק מחיל ההנדסה המלכותי של צבא הודו הבריטית) ונשלח לפקיסטן. במסגרת משימה זו השתתף איילמאר, ב-1891, במערכה בהונזה-נאגאר כנגד נסיכויות הונזה ונאגאר שבמחוז גילגיט-בלטיסטן (פקיסטן).
ב-2 בדצמבר 1891 הוביל איילמאר את הפריצה למבצר נילט ועל אף שנפצע קשה המשיך את ההתקפה עד שאיבד את הכרתו. על אומץ ליבו ונחישותו בקרב זה זכה איילמאר בצלב ויקטוריה. ב-1893 קודם לדרגת מייג'ור.
ב-1895 היה איילמאר שותף למסע לפריצת המצור על צ'יטראל וזאת לאחר שכ-400 לוחמים הודים, בפיקודו של צ'ארלס טאונסנד, התבצרו במבצר צ'יטראל  שבעיר צ'יטראל  מול כיתור שהטילו עליו כוחות משבטים פשטונים מקומיים. המצור הסתיים לאחר 46 ימים בניצחון הבריטים ונסיגת המקומיים.
השירות בהודו
לאחר סיום המערכה בפקיסטן עבר איילמאר להודו והמשיך בשירותו בחיל ההנדסה המלכותי של צבא הודו הבריטית וקודם לדרגת לוטננט קולונל. ב-1901 קודם לדרגת קולונל ומונה לקצין אספקה בצבא הודו הבריטית. ב-1912 קודם לדרגת מייג'ור גנרל ומונה לשליש ראשי של צבא הודו הבריטית.
המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשאר איילמאר לשרת בהודו. ביוני 1915 קודם לדרגת לוטננט גנרל ונשלח למערכה במסופוטמיה כדי לפקד על הדיוויזיה השביעית "מירוט". זמן קצר לאחר הגיעו לבצרה שבמסופוטמיה לכדו הטורקים את חיילי הדיוויזיה השישית "פונה" (בפיקודו של צ'ארלס טאונסנד) בעיר כות ופתחו במצור על כות. על פי הוראתו של מפקד המערכה במסופוטמיה ג'ון ניקסון הוקם "קורפוס חידקל" לחילוץ הנצורים ואיילמאר מונה לעמוד בראש קורפוס זה.
הקורפוס מנה כ-20,000 חיילים וכלל את הדיוויזיה השביעית (בפיקודו של ג'ורג' ג'ון יאנגהאזבנד) ואת הדיוויזיה ה-12 (בפיקודו של ג'ורג' פרדריק גורינג) וכן מספר יחידות עצמאיות. הקורפוס יצא באמצע דצמבר 1915 מבצרה והתקדם במעלה החידקל לכוון כות. במהלך החודשים הבאים ניהלו חיילי הקורפוס סדרה של קרבות נגד קווי הביצורים העות'מאנים שכללו, בין השאר, את הקרבות הבאים: רובם של קרבות אלו הסתיימו בהפסד של הבריטים או בניצחונות חסרי משמעות אך גרמו להיקף נפגעים עצום ליחידות הבריטיות (כ-12,000 חללים או פצועים) ובעיקר לא הביאו לפריצת המצור על כות. בעקבות כישלון המשימה החליט הפיקוד הבריטי לשחרר את איילמאר מתפקידו ולהחליפו בלוטננט גנרל ג'ורג' פרדריק גורינג.
סיום הקריירה
לאחר שחרורו ממסופוטמיה חזר איילמאר להודו ומונה למפקד של דיוויזיה אזורית עד שחרורו הרשמי מהצבא ב-1922. לאחר מכן חזר לאנגליה ומונה לקולונל של כבוד בחיל ההנדסה המלכותי, תפקיד אותו מילא עד פטירתו ב-1935. גופתו נשרפה בקרמטוריום בגולדרס גרין שבלונדון היכן שאפרו נשמר.
משפחתו
ב-1913 נשא איילמר לאישה את ליידי אלזי ג'ולי ריזלי (אופרמן) שהתאלמנה ב-1911 מסיר הרברט הופ ריזלי. לזוג לא נולדו ילדים. אלזי נפטרה ב-1934.
דגי סכין עירומים
דגי-סכין עירומים (שם מדעי: Gymnotidae) היא משפחה של דגי חשמל מהסדרה דגי-חשמל טרופיים החיים בנהרות וביצות באמריקה הדרומית ובאמריקה המרכזית.
במשפחה שני סוגים, אך כמה חוקרים מעריכים שהסוג אלקטרופוס שייך למשפחה עצמאית.
דגים אלה משתמשים בתהליך ביו חשמלי בגופם וכך חשים את הסביבה בנהרות העכורים של האמזונאס או האורינוקו ונהרות ואגמים טרופיים נוספים. הם בעלי סנפירים קטנים והם כמעט עיוורים. לדגים אלה אין שיניים והם בולעים את מזונם בשלמותו.
הם מפיקים חשמל בכמות חזקה מאוד - עד 860 ואט אצל הצלופח החשמלי, דבר היכול להרוג אדם. הם ניזונים מדגים קטנים ויצורים נוספים המתים ממכת חשמל רצינית.
משתה בלשאצר (רמברנדט)
משתה בלשאצר (בהולנדית: Het feestmaal van Belsazar) הוא ציור שמן על בד מעשה ידי הצייר ההולנדי רמברנדט ואן ריין. היצירה, ברוחב 209 ס"מ ובאורך 167.6 ס"מ, מוצגת כיום בגלריה הלאומית בלונדון.
רקע ותיאור היצירה
משתה בלשאצר מתואר בספר דניאל. הנסיך בלשאצר ערך סעודה גדולה ובה שתו הוא ומקורביו מתוך גביעי זהב וכסף קדושים שנבזזו מבית המקדש על ידי נבוכדנצר  מלך בבל, לפתע יצאו אצבעות יד אדם וכתבו כתובת מסתורית על הקיר בהיכלו של המלך,. המלך, מחוויר ונבהל, שואל לעצת החכמים והקוסמים, אך אף אחד לא מצליח לפתור את משמעות הכתובת. לבסוף קורא המלך לדניאל שמפרש אותה כנבואת חורבן לבבל. הסיפור מסתיים בכך שמלבישים את דניאל ארגמן ועונדים רביד זהב על צוארו, ובו בלילה נהרג בלשאצר.
היצירה מתעדת את הרגע הסוער ביותר במשתה. בלשצאר בדיוק נעמד ומסתובב בבהלה למראה היד האלוהית הרושמת את הכתובת בצבע זהב, תוך שהוא מעיף מידו גביע יין. גופה של האישה שלימינו נסוג מתוך פחד וידה מגוננת על ראשה. גם עיניהם של הגבר והאישה שלשמאלו של המלך פעורות בבהלה, ורק אישה אחת היושבת למול המלך נראית רגועה ואדישה למתרחש סביבה. תווי הפנים הברורים מציגים את רגשותיהם של המלך ושאר הנוכחים מתוארים באופן מדויק ובולט, פרטי הלבוש אף הם מתוארים בצורה חיה ומפורטת בסגנון הריאליסטי, המציג דמויות ואירועים בצורה נאמנה למציאות.
הכתובת
אלמנט עיקרי בציור הוא הכתובת עצמה. רמברנדט לא ידע עברית, אך הכיר את צורת אותיות האלפבית העברי שאותן הכניס לכמה מציוריו. בנוסף, הוא היה מיודד עם הרב מנשה בן ישראל ואף למד אצלו יהדות. סדר האותיות אינו מוצג מימין לשמאל אופקית, כמקובל בשפה העברית, אלא מלמעלה למטה, כשסדר הטורים מימין לשמאל, כך שבקריאה רגילה נכתב "ממתוס ננקפי אאלרן". הסיבה לשינוי זה איננה חוסר היכרותו של רמברנדט בפרטי השפה, שכן בציור לוחות הברית הוא כתב את עשרת הדיברות בצורה נאותה, מימין לשמאל. הצייר הסתמך ככל הנראה על פרשנות תלמודית של האמורא שמואל, המופיעה לצד דעות אחרות בתלמוד הבבלי, וטוענת שהכתובת נרשמה בצורה זו בדרך צופן, ומסיבה זו נעלם פשרה מחכמי המלכות.
ציור זה הוא יוצא דופן בעבודותיו של רמברנדט מבחינת טכניקות הציור בהן השתמש האמן, וקשה להשוותו לכל יצירה אחרת שלו. מגוון הצבעים רחב ועשיר בצורה יוצאת דופן וכולל פיגמנטים נדירים כגון ששר, עופרת, בדיל-צהוב, אוכרה ואזוריט.
יציאת מחשב (חומרה)
בחומרת מחשב, יציאת מחשב (באנגלית: Port) מאפשרת לחבר בין מחשב למחשבים אחרים או לחיבור לציוד היקפי כגון התקני קלט ופלט.
ליציאות מחשב יש שימושים רבים - לחיבור צג, מצלמת אינטרנט, רמקולים או ציוד היקפי אחר. מבחינה פיזית יציאת מחשב היא שקע מיוחד במחשב, אליו ניתן לחבר כבל או התקן מיוחד.
ליציאות המחשב הנפוצות יש מגוון רחב של צורות כגון עיגול (PS/2), מלבני (FireWire), מרובע (תקע טלפון), טרפז (D-Sub), וכו'. ישנם מספר יציאות מחשב שהפכו סטנדרטיות ברוב המחשבים, כגון יציאת ה-USB.
New Deli
ניו דלי (או בשמה המסחרי New Deli) היא רשת מזון מהיר ישראלית המציעה מבחר גדול של כריכים.
פעילות
הרשת הוקמה בינואר 2004. הסניף הראשון הוקם ברחוב הלל בירושלים. הרשת זכתה לפופולריות ושנתיים לאחר מכן פתחה סניף גם במושבה הגרמנית בירושלים, ונפתחו סניפים נוספים במקומות שונים בארץ. בשנת 2017, פתחה ניו דלי לראשונה סניף בצפון הארץ.
נכון לשנת 2021 מונה הרשת 35 סניפים בפריסה ארצית. סניפי הרשת פועלים בזכיינות.
אמונד הזקן, מלך שוודיה
אמונד הזקן (בשוודית: Emund den gamle, בשוודית עתיקה: Æmunðær gamlæ, או Æmunðær gammal, או Æmunðær slemæ; מת: 1060) היה מלך שוודיה מ-1050 ועד מותו.
אמונד היה בנו הבלתי חוקי של אולוף סקטקונונג, מלך שוודיה. אשתו של אמונד הייתה אסטריד, בתם של האציל הנורווגי ניאל פינסון, ושל גונהילד ממשפחת סקילגה שמאזור הלוגלנד שבנורווגיה. אמונד ואסטריד הביאו לעולם שלושה ילדים שעליהם ידוע: הבנים אנונד ואינגבר, ששניהם מתו על פני אביהם, ובת, ששמה לא ידוע, אך היא הייתה אשתו של סטנקיל, מלך שוודיה ואמם של שני מלכים שוודים נוספים, אינגה הזקן ואלסטן סטנקילסון.
אמונד ירש על כס המלכות את אחיו, אנונד יקוב בשנת 1050 לערך. דווח שהוא כונה Emund Slemme ("הרע"), בשל העובדה שהוא התנגד באופן פעיל לכמרים מהארכיבישופות של ברמן לטובתו של המיסיונר האנגלי, אוסמונדוס. בקובץ "החוק הוסטרוגוטי" (Västgötalagen) מצוין שאמונד היה אדם לא נעים כאשר הוא שאף להשיג מטרה כלשהי ושהוא התווה את הגבול בין שוודיה לבין דנמרק.
הכינוי "הזקן" ידוע מכתביו של אדם מברמן וככל הנראה הוא מציין את העובדה שהוא עלה לכס המלוכה בזקנתו או שהוא היה מבוגר יותר מאחיו וקודמו, אנונד יקוב.
אמונד היה אחרון מלכי בית מונסו. אדם מברמן מציין ביצירתו, "מעשי הבישופים של הכנסייה של המבורג" (Gesta Hammaburgensis ecclesiae pontificum), שבנו, אנונד, מת כאשר הוא פיקד על התקפה שוודית על "ארץ הנשים" (Terra Feminarum), התקפה שהסתיימה בתבוסה שוודית. לאחר מותו של אמונד ירש את כתרו חתנו, סטנקיל. על פי אחת הסאגות היה אמונד מלך לזמן קצר בלבד.
פנסיון לכלבים
בדרך כלל הפנסיון כולל מקום ללינה, אוכל, טיולים פעמיים ביום, מיזוג אוויר ותאורה. יש עוד מגוון שירותים שבעלי פנסיון מציעים לבעלי הכלבים כמו: טיפוח, אילוף, אוכל מיוחד, צעצועים וצילום.
בישראל
פנסיון הכלבים הראשון בישראל הוקם על ידי אגודת צער בעלי חיים בשנות ה-30 של המאה ה-20. תחילה שימש כמקלט לבעלי חיים שננטשו ובהמשך גם שימש כפנסיון עם 20 מקומות לחיות מחמד. בעשורים הראשונים אחרי קום המדינה היו מעט מאוד פנסיונים ברחבי הארץ. בשנות ה-90 החלה צמיחה בתחום ופנסיונים רבים נוספו והציעו את שירותיהם, כשהם מתחלקים ל-3 קטגוריות נפוצות: פנסיון כלבים פתוח עם כלובים, פנסיון כלבים פתוח ללא כלובים, פנסיון כלבים ביתי.
סוגים
בישראל הפנסיונים נחלקים לשלושה סוגים עיקריים:
חקיקה
אין היום הסדר חקיקה בכל הנוגע לפנסיונים לכלבים בישראל. כפי שנכתב בפסק דין של בית המשפט לתביעות קטנות בחיפה משנת 2014: "מעמדו של פנסיון לכלבים, אינו מוסדר בחוק. אין מדובר בעיסוק הטעון רישיון (אין הכוונה לרישיון עסק, אלא חוק המגביל, מגדיר או מתווה עיסוק ספציפי), ואין הדברים נזכרים בחוק להסדרת הפיקוח על כלבים תשס"ג 2002), ואין מדובר בעיסוק המצריך הכשרה מסוימת או עמידה בתנאי סף מסוימים. די לו לאדם שיחליט שמעוניין הוא לפתוח כלבייה/פנסיון לכלבים, והוא אף אינו נדרש לעמוד בכל סטנדרט, ידע או בחינת היכולת לעשות כן – די לו שיבקש רישיון עסק". על פי תקדימים חוקתיים, במקרה של התרשלות בשמירה על הכלב, המשפט בישראל מחמיר עם בעלי פנסיון. בעל הפנסיון לא פטור מאחריות, ואם החליט לשמור על הכלב, הוא צריך לעשות את מרב המאמצים לשמור על בריאותו הנפשית והפיזית. בדרך כלל פנסיונים גדולים בשטחים פתוחים דורשים אישורים מיוחדים ממשרדי הממשלה.
קישורים חיצוניים
דוגמה לפנסיון כלבים בישראל - https://dogfarmhefer.co.il/
ארמדיל חשוף-זנב גדול
ארמדיל חשוף-זנב גדול (שם מדעי: Cabassous tatouay) הוא מין של ארמדיל דרום אמריקאי. המין נפוץ בארגנטינה, ברזיל, פרגוואי, פרו ובוליביה. הוא ניזון מחסרי חוליות קטנים וגדול יחסית לארמדילים אחרים.
מנחם בשבת תרבות
מנחם בשבת תרבות הוא ספר שיצא לאור בשנת 2016 בהוצאת הקיבוץ המאוחד. הוא מוצג כחיבור של הדמות הבדויה "מנחם המשעמם".