cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אפופיליט
קריסטלוגרפיה
המבנה הפנימי של האפופיליט, כמו של כל המינרלים הפילוסילקטיים, הוא של שכבות מתחלפות בין יריעות של סיליקטים לבין שכבות המכילות אשלגן, נתרן, סידן, פלואור ומים. אבל בניגוד לשאר המינרלים הפילוסיליקטים, כדוגמת קבוצת הנציצים, שבהן יריעות הסיליקטים בנויות ממשושים של ארבעונים של סיליקה (SiO4), ליריעות הסיליקטים בקבוצת האפופיליט יש מבנה מיוחד. באפופיליט הארבעונים של הסיליקה מחוברים בטבעות שבהן מספר הארבעונים מתחלף בין ארבעה לשמונה ויוצרים בכך רשת המזכירה רשת של לולים. הכיוון של הארבעונים מתחלף בכל טבעת, טבעת אחת "מצביעה" למעלה, והטבעת השכנה "מצביעה" למטה.
ציסטה פרא-שחלתית
אבחון
ציסטות שחלתיות בדרך כלל מאובחנות באמצעות אולטרסאונד, CT או MRI, ובקורלציה עם הממצאים הקליניים ובדיקות אנדוקרינולוגיות. בהתאם, ציסטות פרא-שחלתיות ניתן למצוא בניתוח או במהלך הדמיה המתבצעת מסיבה אחרת.
מרבית הציסטות הן קטנות ואינן מלוות בתסמינים. הגודל הטיפוסי המדווח הוא בקוטר של 1 עד 8 ס"מ . נגעים גדולים עשויים להגיע ל -20 ס"מ או יותר בקוטר, מצב זה הופך להיות סימפטומטי ומלווה בהפעלת לחץ וכאב בבטן התחתונה. גודל הציסטות יכול להוביל לפיתול (תסביב שחלה) של השחלה וגרימת כאב אקוטי.
אפופיליט
תכונות אופטיות
אופטית המינרל הוא חד-צירי (אפופיליט-(KF) ואפופיליט-(KOH)) או דו-צירי (אפופיליט-(NaF) חיובי). מקדמי השבירה של האפופיליט-(KOH) הם: nω=1.542 ו-nε=1.543; של האפופיליט-(KF) הם: nω=1.53-1.536 ו-nε=1.532-1.538; ושל האפופיליט-(NaF) הם: nα=1.536, nβ=1.538 ו-nγ=1.544. גבישי האפופיליט שקופים עד שקופים למחצה, הם חסרי צבע או שהם מופיעים בעיקר בגוונים של לבן, חום, צהוב, ירוק, כחול, ורוד וסגול. בשקף מנוסר האפופיליט הוא חסר צבע. הברק של האפופיליט הוא זגוגי או פנינתי על משטחי הפצילות, והנפיצה שלו חזקה. כמה מדגימות האפופיליט-(KF) פלואורסצנטים בגוונים של ירוק או צהוב חיוורים.
ציסטה פרא-שחלתית
אבחון
בשלב המקדים לניתוח, ציסטות פרא-שחלתיות נראות בדרך כלל בבדיקת אולטרה סאונד. עם זאת, בשל הקרבה לשחלה, בדיקת האולטרה סאונד עשויה להציג זקיק דמוי ציסטות שחלתיות. מצב זה עשוי להוות אתגר בזיהוי הציסטה כשחלתית, או פרא-שחלתית
ממאירות
ציסטות פרא-שחלתיות הן בדרך כלל גידולים שפירים, אך עלולות במקרים נדירים להצמיח גידולים גבוליים וכן גידולים ממאירים.
אפופיליט
גילוי ומקור השם
אפופיליט-(KOH) נתגלה לראשונה ב-1978 במכרה הנחושת אור-נוב (Ore Knob Mine) שבמחוז אש (Ash) שבקרוליינה הצפונית שבארצות הברית. אפופיליט-(NaF) נתגלה לראשונה ב-1981 במכרה סמפו ליד העיירה טקאהשי (高梁市) במחוז אוקיאמה באזור צ'וגוקו שבאי הונשו ביפן.
מקור השם מיוונית ופירושו "עלה מתקלף", מתייחס לתכונה של המינרל להשיר פתיתים בחימום בשל איבוד המים בחום. השם אפופיליט ניתן במקור (1808) למינרל בודד ורק ב-1978 התבצעה הגדרתו מחדש כקבוצה, וניתנו שמות למינרלים המוכלים בה, כשב-2008 שונו השמות. שמות הסוגים של המינרלים, הן השמות הקודמים, והן השמות החדשים משנת 2008 מתייחסים לתכולת היסודות במינרל. אפופיליט-(KF) (פלואוראפופיליט) מתייחס לתכולת האשלגן והפלואור, אפופיליט-(KOH) (הידרוקסיאפופיליט) מתייחס לתכולת האשלגן וההידרוקסיל, ואפופיליט-(NaF) (נתרואפופיליט) לתכולת הנתרן והפלואור. האפופיליט מכונה גם "אבן עין הדג".
ציסטה פרא-שחלתית
טיפול
בנגעים קטנים אשר לא מלווים בסיפטומים, לרוב מסתפקים בתצפית ומעכב. נגעים גדולים יותר, נגעים אשר נצפו גדלים, נגעים סימפטומטיים (כאבים, תסביב שחלה ועוד) וכן נגעים עם ממצאים חשודים בבדיקת אולטרה סאונד (פיצוליות, פפילומיות, נוזליות ורכיבים מוצקים) נבדקים ומוסרים בדרך כלל בניתוח לפרוסקופיה.
אפופיליט
שימושים
אפופיליט הוא מינרל מבוקש בקרב אספני מינרלים. הפופולריות שלו נובעת ממספר גורמים, כולל שפע הדגימות, הגוונים השונים בהם הוא מופיע, והגבישים המושלמים שלו המסתיימים בפירמידות שאור העובר דרכן נשבר לצבעי הקשת בענן.
ציסטה פרא-שחלתית
הציסטות של מורגני
הציסטות של מורגני (באנגלית Hydatid cysts of Morgagni או Morgagni's cysts) הן ציסטות המופיעות כגידול מחובר לפני השטח באמצעות מעין גבעול צר ומוארך (pedunculated), לעיתים קטן, ולעיתים כצבר של ציסטות מרובות מחוברות לפימבריה של החצוצרות. לפיכך הן נחשבות כגרסה ספציפית של ציסטות פרא-שחלתיות. הן נקראות על שם מומחה האנטומיה, ג'ובאני בטיסטה מורגני.
בעוד שבדרך כלל הציסטות של מורגני לא מלוות בתסמינים, הובחן כי הציסטות נוטות להיות יותר נפוצות אצל נשים עם בעיות פוריות בלתי מוסברות (52.1% לעומת 25.6% בבקרה, p<0.001), לכן ייתכן כי הן עשויות לשחק תפקיד בהפרעות פוריות אצל האישה. ההסבר שהועלה להפרעות פוריות אלה הוא פגיעה שיוצר צבר הציסטות בתפקוד תקין של החצוצרות.
אפופיליט
מקור ותפוצה
האפופיליט-(KF) והאפופיליט-(KOH) הם מינרלים משניים בחללים הנוצרים בבזלת שמקורם בבועות גזים שנלכדו בלבה שממנה התמצק הסלע, שבשל צורתן קרוי הסלע בזלת שקדית (אמיגדלואידית) או בדרוזות (צבר של קלציט הנוצר בחלל מסוג זה). כמו כן בחללים בגרניט בטקטיט ובסלעים מותמרים אחרים. האפופיליט-(NaF) הוא תוצר של התמרת מגע ומצוי בסלעי סקארן המצויים בשכבות בין סלעי גרניט לשיש.
האפופיליט-(KF) הוא הנפוץ מבין המינרלים בקבוצת האפופיליט, אך על מנת להבדיל בינו לבין האפופוליט-(KOH) נדרשת בדיקת מעבדה. בין המקומות בהם ניתן למצוא את דוגמאות יפות של המינרל: טייגרהורן (Teigarhorn) בברופיורד (Berufjord) באיסלנד; באחו הגבוה ביותר באירופה – אלפה די סיאוסי (Alpe di Siusi) שבמחוז האוטונומי טרנטינו - אלטו אדיג'ה שבאיטליה; זנקט אנדראסברג (St. Andreasberg) בהרי הארץ בגרמניה; ובהר סנט-אילר שבדרום הפרובינציה של קוויבק שבקנדה. דגימות יפות במיוחד מגיעות מפונה במדינת מהאראשטרה שבהודו; גבישים גדולים במיוחד מצויים בסמוך לבנטו גונשלבס (Bento Gonçalves) במדינת ריו גראנדה דו סול שבברזיל. את האפופיליט-(KOH) ניתן למצוא במכרה הנחושת אור-נוב (Ore Knob Mine) שבמחוז אש (Ash) שבקרוליינה הצפונית (שם נתגלה לראשונה), ובאתר המינרלים פרנקלין במחוז סאסקס בניו ג'רזי שבארצות הברית; ובקימברלי שבדרום אפריקה. האפופיליט-(NaF) הוא מינרל נדיר וניתן למצוא אותו במכרה סמפו 10 ק"מ מהעיירה טקאהשי (高梁市) במחוז אוקיאמה באזור צ'וגוקו שבאי הונשו ביפן (שם נתגלה לראשונה).
בישראל ניתן למצוא אפופיליט בתצורת חתרורים שבאזור מדבר יהודה.
עונת 2010/2011 בלה ליגה
עונת 2010/2011 הייתה העונה ה-80 של לה ליגה שהיא הליגה הספרדית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-28 באוגוסט 2010 והסתיימה ב-21 במאי 2011.
הליגה כללה 20 קבוצות. שלוש הקבוצות האחרונות ירדו לליגת המשנה בסוף העונה.
על ניצחון במשחק ליגה מוענקות שלוש נקודות.
מליגת המשנה עלו ריאל סוסיאדד, לבאנטה והרקולס.
ברצלונה זכתה בתואר וזאת בפעם ה-21 בתולדות המועדון ופעם השלישית ברציפות. היא זכתה בהסופר קאפ הספרדי תוך ניצחון על ריאל מדריד בסיכום מפגש כפול - 2:3, 2:2.
אלמריה, הרקולס ודפורטיבו לה קורוניה ירדו לליגת משנה בסוף העונה.
פאשא
החל במאה ה-20 משמשת המילה "באשא" במצרים, ובמידה פחותה בארצות הסהר הפורה דוברות הערבית, לציון "אדון".
אטימולוגיה
על פי המילון לאטימולוגיה טורקית, שורש המילה הוא טורקי: beşe, שמשמעה: בן, בפרט בנו של שליט או של אדם מיוחס, נסיך; ומקורה הוא בפרסית: بچّه (תעתיק: בצ'ה), שמשמעה: ילד. המובן הטורקי: "נושא תפקיד רם דרג או פקיד בכיר בארמון" נגזר ככל הנראה מהתואר "lala-i beşe", שמשמעה: מחנך, מורה, אומן הנסיך. מוסיף המילון לאטימולוגיה ומבאר: לסברה הרווחת כי מקורה של מילה זו במילים: padişah או başağa (תעתיק: באש אע'א), שהיה כינוי לראש שבט, אין אסמכתאות.
במקורות עבריים כונה פאשא טורקי פעמים רבות בכינוי המקראי פחה, שמופיע כבר בספר מלכים א', פרק י' פסוק ט"ו, פרק כ' פסוק כ"ה ב-28 מקומות, וגם בארמית ב-10 מקומות בתנ"ך. לא ברור אם יש קשר בין המקור העברי לבין הטורקי.
נושאי התואר באימפריה העות'מאנית
לסולטאן העות'מאני ולח'דיו של מצרים הייתה הסמכות להעניק את התואר פאשא. במקור היה התואר צבאי ועם הזמן הפך לתואר כבוד גם בהיררכיה האזרחית. מפקד הצי העות'מאני כונה קפודן פאשא. בשדה הקרב נישא לפני הקצינים הבכירים דגל לפי דרגתם. על הנס היו 1–3 זנבות סוס או טווס (לפי המסורת הטורקו מונגולית), כאשר לסולטאן לבדו היה נס עם ארבעה זנבות. בין נושאי התפקיד (גם אם לא תמיד צורף להם התואר פאשא בפועל) ניתן למנות את: כמו כן, מושלי מחוזות באימפריה כונו פאשא (או באשא בחבלים דוברי הערבית). שטח שלטונם כונה פאשליק. מושלים של מחוז וילאייט או איילט נושאי התארים ביילרביי (מושל בכיר - "ביי של הביים" בתרגום מילולי) או ואלי (מושל רגיל) כונו בתואר זה. במילים אחרות, כל יחידה מנהלית הייתה פאשליק.
התואר הוענק גם לזרים שהעניקו שירותים לאימפריה העות'מאנית ולמצרים כמו הובארט פאשא, מייסנר פאשא וגורדון פאשא (צ'ארלס גורדון). בני הפאשות כונו בכינוי פאשאזאדה.
התואר מחוץ לאימפריה
במרוקו שלא הייתה תחת שלטון האימפריה הוענק התואר באשא למושלי מחוזות. גם במדינות הערביות שקמו על בסיס האימפריה הוענק התואר בהתחלה. כך למשל כונה מפקדו הבריטי של הלגיון הערבי, גלאב פאשא.
מאם ביראם דיוף
מאם ביראם דיוף (בצרפתית: Mame Biram Diouf, נולד ב-16 בדצמבר 1987 בדקאר שבסנגל) הוא כדורגלן סנגלי המשחק בקוניאספור ובנבחרת סנגל בעמדת החלוץ.
מולדה
דיוף גדל במועדון הסנגלי דיאראף, ובינואר 2007 עשה את המעבר לאירופה, כשחתם במולדה, בה התאמן החל ממרץ 2006. מולדה שיחקה אז בליגת המשנה הנורווגית. בעונת 2007, הבקיע דיוף עשרה שערי ליגה, וסייע לקבוצה להעפיל לליגת העל הנורווגית. בעונת 2008, אותה מולדה סיימה במקום התשיעי, דיוף הבקיע 11 שערים בכל המסגרות, חמישה מהם מול בראן: צמד בניצחון 4–3 במסגרת הליגה, ועוד שלושער בניצחון 8–0 במסגרת הגביע הנורווגי. בעונת 2009 הבקיע דיוף 16 שערי ליגה, ושוב הצטיין מול בראן, כשהבקיע שלושה שערים בתשע הדקות הראשונות של המשחק, והוסיף שער נוסף בדקה ה-27, בניצחון 5–2 של מולדה. בעונה זו סיימו דיוף ומולדה במקום השני בליגה.
מנצ'סטר יונייטד וההשאלה לבלקברן רוברס
במאי 2009 קיבל דיוף הצעות ממועדונים רבים, והגיע בסוף לסיכום עם מנצ'סטר יונייטד מהפרמייר ליג, ונרכש על ידה. דיוף הושאל בחזרה למולדה וסיים בה כאמור את עונת 2009. בינואר 2010 הצטרפותו של דיוף למנצ'סטר יונייטד הפכה סופית. בינואר 2010 ערך דיוף את הבכורה, כשהחליף את פול סקולס בתיקו 1-1 עם בירמינגהאם סיטי. כעבור שבוע, בניצחון 3–0 על ברנלי, החליף דיוף את ויין רוני והבקיע את השער האחרון בתוספת הזמן של המשחק.
באוגוסט 2010, לאחר שמיעט לקבל הזדמנויות, הושאל דיוף ממנצ'סטר יונייטד לבלקברן רוברס מהפרמייר ליג לעונה אחת. באוגוסט 2010 הבקיע דיוף שלושער בניצחון 3–1 על נוריץ' סיטי בגביע הפוטבול ליג. את שערו הראשון בבלקברן במסגרת הפרמייר ליג הבקיע דיוף בהפסד 1–2 לארסנל כמה ימים אחר כך, משער שבישל לו בן ארצו אל חג'י דיוף. את עונת 2010/11 סיים דיוף עם שלושה שערי ליגה ושלושה שערים נוספים בגביע, ובלקברן סיימה במקום ה-15. בתום עונת ההשאלה, חזר דיוף למנצ'סטר יונייטד. בקיץ 2011 ערך דיוף שלוש הופעות במנצ'סטר יונייטד במסגרת גביע הפוטבול ליג, ופתח את עונת 2011/12 בקבוצה, אך לא ערך הופעות ליגה עד פגרת החורף. משלא קיבל הזדמנויות, חתם דיוף בינואר 2012 בהנובר 96 מהבונדסליגה.
סטוק סיטי
ביוני 2014 עבר דיוף לסטוק סיטי בהעברה חופשית. את הבכורה במדי סטוק בפרמייר ליג ערך דיוף באוגוסט 2014, בהפסד 0–1 לאסטון וילה. את שערו הראשון בקבוצה הבקיע באותו חודש, בניצחון 1–0 על מנצ'סטר סיטי באצטדיון איתיחאד, כשביצע ריצת סולו של 70 יארד לפני שהכניע את ג'ו הארט. בדצמבר 2014 הבקיע צמד מול וסט ברומיץ' אלביון בניצחון 2–0. בסיום עונת הבכורה שלו בסטוק, 2014/15, הבקיע דיוף צמד בניצחון 6–1 על ליברפול. סטוק סיימה עונה זו במקום התשיעי, כשדיוף מבקיע 11 שערי ליגה. בספטמבר 2015 נפטרה אמו של דיוף, והוא נחלש ביכולתו למשך תקופה ארוכה, ובהמשך תופקד כקשר ימני ולעיתים אף כמגן ימני, ולא כחלוץ. במרץ 2016 הבקיע דיוף שער שוויון מאוחר מול צ'לסי, שהקנה לסטוק נקודה ראשונה אי פעם בסטמפורד ברידג' במסגרת הפרמייר ליג. את העונה סיים דיוף עם שער ניצחון מול ווסטהאם יונייטד, שסייע לקבוצה לסיים במקום השישי. את השער הזה הקדיש דיוף לאמו. את עונת 2015/16 סיים דיוף עם חמישה שערי ליגה. בעונת 2016/17 שוב תופקד דיוף בעמדות הגנתיות יותר, והבקיע רק שער אחד, במשחק מול בורנמות' במאי 2017. את העונה הזו סטוק ודיוף סיימו במקום ה-13. בספטמבר 2017 האריך דיוף את חוזהו בסטוק בשלוש שנים. בעונת 2017/18 הבקיע דיוף חמישה שערי ליגה, אך סבל מביקורות על יכולת הסיום שלו מול השער. בסיום העונה, נשרו דיוף וסטוק אל הצ'מפיונשיפ.
האטייספור
ב-31 באוגוסט 2022 חתם בקוניאספור.
קריירה בינלאומית
באוגוסט 2009 ערך דיוף את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת סנגל, בניצחון 2–1 על הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו במשחק ידידות שנערך בצרפת. באוגוסט 2010 הבקיע דיוף את שערו הראשון בנבחרת, מול כף ורדה.
בנובמבר 2014 הבקיע דיוף שער ניצחון נגד מצרים, שהקנה לסנגל העפלה לאליפות אפריקה 2015. דיוף הבקיע באליפות זו שער שוויון מול נבחרת גאנה, ובסיום המשחק ניצחה סנגל בתוצאה 2–1. עם זאת, סנגל צברה ארבע נקודות באליפות זו ולא צלחה את שלב הבתים, באליפות בה דיוף שיחק את מלוא הדקות. דיוף זומן לסגל של סנגל לאליפות אפריקה 2017, בה גאנה הגיעה לרבע הגמר והודחה בפנדלים על ידי קמרון. דיוף פתח בהרכב בשלושה משחקים מתוך ארבעה באליפות זו, והוחלף פעמיים.
בשנת 2018 זומן דיוף לסגל סנגל למונדיאל 2018. דיוף פתח בהרכב בניצחון 2–1 על נבחרת פולין, והוחלף בדקה ה-62. בתיקו 2-2 מול נבחרת יפן, נכנס דיוף כמחליף בדקה ה-86. דיוף לא שיחק כלל בהפסד 0–1 לנבחרת קולומביה במחזור האחרון של שלב הבתים. דיוף וסנגל הודחו מהמונדיאל רק בגין צבירת כרטיסים צהובים עודפת מול נבחרת יפן, לאחר ששתי הנבחרות סיימו עם מאזן זהה של נקודות ושערים וסיימו את המפגש ביניהן בתיקו.
שיכון הרבנים
שיכון הרבנים הוא מבנן בתחומי שכונת רוממה בירושלים.
היסטוריה
התאחדות הרבנים פליטי רוסיא ושאר ארצות נחלצה לסייע לרבנים שעלו לארץ ישראל מרוסיה ומארצות אחרות, בתמיכה חודשית קבועה. בשנת 1938 הוחלט להקים שכונה של 100 דירות במחיר מוזל עבור רבני רוסיה, בין תלפיות וארנונה ומשלחת לגיוס כספים לצורך העניין נשלחה לארצות הברית.
בשנת 1944 רכש התאחדות הרבנים מגרש גדול לצורך הקמת הדירות. לתכנון נבחר האדריכל אלכסנדר פרידמן ותוכננו במקום 100 דירות שבכל אחד שני חדרים ומטבח, וכן בית כנסת, בית מדרש ומקווה. הרוח החיה היה הרב קיפניס שפעל לרכישת השטח בשכונת רוממה (כיום ברחוב תורה מציון, מאחורי מתחם התחנה המרכזית ששימש אז כמושב זקנים) בעזרת מימון מארגון "עזרת תורה" בארצות הברית מיסודו של הרב יוסף אליהו הנקין. על ידו סייע הרב יעקב קלמס אשר נסע לארצות הברית כדי לגייס כספים לבנייה. אבן פינה לבניין הונח בשנת 1945 בתקווה לסיים את הבנייה בסוף שנת 1946. הבניין נבנה על ידי האחים צסיס ובשל בעיות מימון קשות התעכבה הבנייה, והיא התקדמה במספר שלבים. בסוף 1947 נוצק הגג של הקומה הראשונה. בספטמבר 1949 כבר הושלמה הקומה הראשונה.
בסוף שנת 1950 נחגגה חנוכת המקום, והשתכנו בו 17 רבנים, אך הקומה הראשונה הושלמה רק בתחילת 1952. כעבור זמן הוקמה קומה נוספת, ולימים נוספו עוד שתי קומות. אחד המסייעים לבנייה היה פייבל שיינפלד שתרם לזכר אשתו אסתר שיינפלד. הדירות ניתנו חינם לרבנים לתקופת התאקלמות.
הרב קיפניס הקים באחת מדירות השיכון את מערכת אוצר הפוסקים, שהעסיקה חלק מהרבנים שנתמכו על ידי ההתאחדות, חלקם תושבי השיכון. את מרכז אוצר הפוסקים נהגו לפקוד רבנים רבים וידועי שם כדי להיעזר במידע התורני וההלכתי הרב שנאגר במכון, כמו גם בספרייה הרחבה הקיימת במקום. משרדי המערכת, המכון והספרייה ממוקמים בצידו השמאלי של השיכון, והכניסה אליהם נפרדת מהכניסה לדירות המגורים.
רבנים מהאזור נהגו להתפלל בקביעות בבית הכנסת המקומי, ובהם הרב שמואל הלוי וואזנר שהתגורר בירושלים במשך שש שנים.
רבני השיכון לאורך השנים היו: הרב דוד שפרבר - אב"ד בראשוב, הרב אפרים פישל קליין - אב"ד וואשרהלי, הרב משה אהרן רוזנטל, הרב משה אדלר, וכיום מכהן בנו הרב בנימין אדלר.
כיום, הדירות נמצאות בבעלות "אוצר הפוסקים" ומושכרות ברובן בדמי מפתח וחלקן בשכירות רגילה.
צפריר בן זאב
צפריר בן זאב (נולד בשנת 1962) הוא קצין בצה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, אשר פיקד בעבר על חטיבת אלכסנדרוני.
שירותו הצבאי
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1980 שובץ בחטיבת גולני. בן זאב עבר את הגיבוש ליחידות החטיבתיות והתקבל לפלחה"ן גולני. בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ולחם במלחמת לבנון הראשונה, בין היתר בקרב על הבופור. בהמשך השלים קורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה ומפקד פלוגה. לאחר מכן שימש כמפקד פלחה"ן גולני והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון. במהלך תפקידו כמפקד הפלחה"ן, שימש בן זאב במבצע כחול וחום כסגנו של מפקד המבצע שכיהן אז כמפקד גדוד 12. בהמשך שימש כסגן מפקד גדוד 13 (גדעון) בתקופת גדי איזנקוט.
בהמשך מונה למפקד גדוד 51. בשנים 1994–1995 שימש מפקד גדוד דקל ולאחר מכן מונה לסגן מפקד חטיבת גולני. בשנים 1997-2000 פיקד על חטיבת אלכסנדרוני ובמקביל פיקד על בא"פ לכיש. לאחר מכן שימש כמדריך קורס מג"דים וכמדריך בכיר במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. בנוסף שימש בשנים 2002-2005 כמנהל לחימה בעוצבת הגליל. בשנת 2005 פרש מצה"ל.
בן זאב הוא בעל תואר ראשון בלימודים כלליים מטעם אוניברסיטת תל אביב ותואר שני במדע המדינה מטעם אוניברסיטת חיפה. וכן תואר ראשון במשפטים ממכללת שערי משפט. הוא עורך דין ומשמש בהתנדבות כיו"ר עמותת אוורסט, ליזמות עסקית לנוער בסיכון בכפר סבא וכחבר הוועד המנהל של עמותת גולני. בן זאב נשוי ואב לשניים.
אלינור הולם
'''אלינור ג'י. הולם (באנגלית: Eleanor G. Holm'''; 6 בדצמבר 1913 – 31 בינואר 2004) הייתה שחיינית אמריקאית. היא אלופה אולימפית (לוס אנג'לס 1932) במשחה ל-100 מטר גב ושיאנית עולם.
הולם, שיחקה את ג'יין בסרט "נקמת טרזן" לצידו של גלן מוריס.
ביוגרפיה
הולם נולדה בברוקלין, ניו יורק, אביה היה כבאי. היא החלה לשחות בגיל צעיר מאוד וכבר בגיל 13 זכתה בתואר אליפות ארצות הברית הראשון שלה.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) סיימה הולם במקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:24.4 דקות, המנצחת במשחה זה הייתה מארי בראון מהולנד (1:22.0 דקות), בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 1:23.6 דקות.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכתה הולם במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:19.4 דקות, לפני בוני מילינג מאוסטרליה (1:21.3 דקות) וואלרי דייוויס מבריטניה (1:22.5 דקות). בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אולימפי חדש של 1:18.3 דקות.
אותה שנה נבחרה הולם לאחת מ-13 כוכבות הקולנוע המבטיחות ביותר של WAMPAS Baby Star (Western Association of Motion Picture Advertisers ), לצידן של ג'ינג'ר רוג'רס וגלוריה סטיוארט.
אל אולימפיאדת ברלין (1936) הגיעה הולם כמועמדת לניצחון וכאישה נשואה משנת 1933 לארט ג'ארט (זמר ומנהל להקת "קוקונט גרוב"), אך היא הושעתה מנבחרת ארצות הברית לאחר שהשתתפה במסיבת קוקטייל ושתתה שמפניה בספינה בדרך לגרמניה. למרות זאת היא נישארה בברלין ועבדה בשרות הידיעות הבינלאומי בדיווח על המשחקים האולימפיים. לאחר חזרתה היא הפכה למקצוענית.
לצד הקריירה הספורטיבית שלה היא שיחקה בשנת 1938 בסרט הקולנוע ניקמת טרזן לצידו של גלן מוריס אלוף אולימפי בקרב עשר. בנוסף היא השתתפה ב-4 סרטי קולנוע שבהם גילמה את עצמה.
בשנת 1939 הולם התחתנה עם בילי רוז, לאחר שהתגרשה שנה קודם לכן מג'ארט שטען שהיא הביכה אותו במסע לברלין. היא נתנה 39 הופעות במשך כשבוע במופע של בעלה רוז, אקוואקייד (מופע של מוזיקה ריקודים ושחייה), לצידם של ג'וני וייסמילר, באסטר קרייב (אלופים אולימפיים ושחקני קולנוע) ואסתר ויליאמס.
בשנת 1954, התגרשה הולם מרוז וקיבלה מזונות על סך 30,000 דולר בשנה, בסכום כולל של 200,000 דולר, ששולמו ב 10 תשלומים לשנה, על פי הניו יורק טיימס. מספר חודשים מאוחר יותר היא נישאה לתומאס וואלן, מנהל קידוחי נפט.
הולם ניפטרה במיאמי ממחלת כליות בגיל 90.
Laila's Wisdom
Laila's Wisdom הוא אלבום האולפן השני של הראפרית האמריקאית, רפסודי. האלבום יצא לאור ב-22 בספטמבר 2017, על ידי חברת התקליטים רוק ניישן.
קורווה
קוֹרְוֶה (בעברית - "מס עובד", בצרפתית: Corvée), הוא מונח ששימש בחברות פיאודליות לציון סוג של מס שנתי לא כספי שהצמית או הווילן היה צריך לשלם למלך, לווסאל, לאדון העליון או לאדון הטירה באמצעות ביצוען של עבודות שנתיות ללא שכר באחוזותיהם. עבודות אלה נקראו לפעמים opera riga. החריש והקטיף היוו למעשה את חלק הארי בהן.
מקור השם
מקור המילה בפועל הלטיני "corrogare" שמשמעותו "לדרוש", בלטינית: angaria. כאשר דרש האדון עבודות נוספות, הקרויות opera corrogata (עבודה נדרשת, מגויסת), ומכאן המונח הפך ל "coroatae, בהמשך "corveiae", ובסופו של דבר "corvée", במשמעות נרחבת - גם של עבודות שנתיות סדירות וגם של עבודות כפויות במצבי חירום. בלטינית ה"קורווה" נקראה "angaria".
רקע
היו מבחינים "עבודה כפויה פרטית" - בצרפתית corvée privée ועבודה כפויה ציבורית corvée publique. משמעות הראשונה הייתה של ימי עבודה (שבפרובינציות אחדות בצרפת היו מכונים "ארבאן" arban ) שאותם היה חייב האיכר לבצע על אדמת האדון -בלטינית - pars dominica. הם התקיימו בעיקר בימי החריש, הקציר והבציר. בעבודות אלו גויסו גם בעלי החיים שברשות האיכר.
בתחום החקלאות נחשבה הקורווה יעילה יותר מהעבדות. תמורתה זכה האיכר בהיתר לעבד את אדמתו, להשתמש בטחנת הקמח ובנהרות שעל אחוזת האדון. איכות העבודה הייתה יותר טובה מבעבודת העבדים והיא איפשרה לאיכר בהתאם להיקף עבודתו לצבור כמות יותר גדולה של מוצרים.
בימי הביניים הקורווה החקלאי לא הייתה לגמרי ללא תמורה. לפי המנהג, יכלו העובדים בה לצפות לתגמולים קטנים, לעיתים בצורת מזון ומשקאות שנצרכו במקום. הקורווה כלל לפעמים גם את הגיוס לצבא. פעמים אחרות משמעות המונח הייתה אספקה כפויה לצרכים צבאיים, לרוב אספקת עגלות ובעלי חיים להובלה. הקורווה עורר תרעומת רבה בקרב האיכרים מכיוון שביצועה נדרשה בדיוק בתקופות שבהן היה עליהם לטפל בשדות שלהם. במאה ה-16 התחילה ירידה בדרישה לקורווה כשהיא הוחלפה בתשלומים בכסף. אולם בהרבה מקומות באירופה המשיך הנוהג עד למהפכה הצרפתית וגם אחריה.
עבודות כפייה ציבוריות בעת העתיקה
עבודות כפייה ציבוריות התקיימו לכל אורך ההיסטוריה, גם בעת העתיקה ובחברות הדספוטיות ובחברות שבהן התקיימה עבדות: למשל במצרים העתיקה, בשומר, בישראל העתיקה בימי שלמה המלך, ברומא העתיקה, במזרח אסיה, ועוד.
באימפריה הרומית המאוחרת אזרחים ביצעו "עבודות לטובת ציבור" - opera publica - כתחליף לשילום מיסים; לעיתים קרובות היה מדובר בבניית דרכים וגשרים. האדונים הרומאים דרשו מקולונים שעל אדמותיהם ומהעבדים המשוחררים מספר ימי עבודה. במקרה של האחרונים עבודות אלה נקראו opera officialis.
הקורווה באירופה
בחלק מאירופה, בעיקר בדרומה, ירדה ה-"קורווה הפרטית" "corvée privée" בחשיבותה החל מן המאה ה-11 כשגבר השימוש השוטף במטבעות. עבודה זו הצטמצמה ללא יותר מיום-יומיים בשנה והיה ניתן להחליפה בתשלום כספי. עם זאת, את הצמיתים ואת האיכרים החופשיים העניים ביותר יכלו לנצל לעבודות כפויות "כרצונו" של האדון (היו "corvéables à merci").
בצפון אירופה ובאנגליה הקורווה הפרטי נשאר משמעותי לכל אורך ימי הביניים.
הקורווה בוטלה בצרפת במהלך המהפכה הצרפתית על ידי צווי אוגוסט שהוצאו ב-4 באוגוסט 1789. יחד איתה בוטלו עוד מספר פריבילגיות פיאודליות שהוענקו לבעלי האחוזות הצרפתים בימי הביניים.
בימי "המשטר הישן"
בצרפת, זירת עימות בעבר בין התרבויות הגרמאניות והרומית, ואחת היורשות של האימפריה הפרנקית, מצאה שיטת הקורווה קרקע פורייה. זאת במסגרת הפאודליזם של ימי הביניים עם משטר הצמיתות המבוסס על העיקרון: "אין אדמה ללא אדון" (nulle terre sans seigneur) ומאוחר יותר במסגרת המונרכיה האבסולטית.
עם השכנת המשטר הפאודלי בצרפת מצאו האיכרים את עצמם תחת עול שכמעט לא היה לו אח ורע בשאר מדינות אירופה המערבית. בצרפת היה קיים מגוון רב של דרגות כפיפות, ובהתאמה, דרגות שונות של קורווה.
במאות 7-12 החלק הכי חסר זכויות באוכלוסייה - האיכרים הצמיתים (serfs, gens de pleine poeste, hous de cors) נדרשו לקורווה שרירותי לגמרי, כפופים לחלוטין לחסדי האדון.
בימי "המשטר הישן" הבחינו "קורווה אישית" (corvée personnelle) - מס על מגורי האיכר חסר הנכסים, ו"קורווה ריאלית" (corvée réelle) שהייתה מס על נכסי האיכר, אפילו אם מגוריו היו מחוץ לאחוזות האדון. הקורווה כללה בממוצע 3 ימי עבודה כפויה בשנה.
הקורווה הסניוראלית בוטלה בימי המהפכה הצרפתית ב-4 באוגוסט 1789. בשנת 1738 החליט המפקח הכללי של אוצר ממלכה, פיליבר אורי על הנהגת קורווה מלכותית כללית לצורך הרחבתה והתחדשותה של מערכת הדרכים הציבוריים בצרפת. "קורווה הדרכים הגדולות" בוטלה עוד בשלהי תקופת "המשטר הישן". לפי רעיון של הכלכלן הפיזיוקרט פייר סמואל דו פון דה נמור (דופונט) הוציא שר האוצר טורגו צו שישי שביטל את הקורווה הנ"ל, תוך הסתמכות על הישיגים של המהנדס פייר-מארי-ז'רום טרסאגה שצמצמו את כוח האדם הדרוש לעבודות. אולם החלטות אלה בוטלו ב-1776. ב-1785 הצליח בסופו של דבר שארל-אלכסדר דה קאלון לבטל את הקורווה פעם נוספת. סופית היא בוטלה בימי המהפכה הצרפתית בשנת 1791.
קורווה מודרנית - במאות 19-20
עד לתקנון ה"חכירה" (fermage) משנת 1946 סבלו החוואים שחכרו אדמות מלחצים שרירותיים מצד בעלי האדמות החכורות. בנוסף לדמי החכירה חויבו החוואים במספר ימי עבודה ללא תשלום לטובת הבעלים - למשל "שלושה ימי חרישה" (כולל עבודת אדם, שימוש בסוסיו ובציודו) ואספקת עובדים בזמן קציר החציר. סוגי קורווה מודרנית אחרים היו בתחום הובלת העצים ואפילו בהאכלת כלבי בעלי האחוזה. מיוזמתו של פרנסואה טנגי-פריז'אן, שר החקלאות בממשלת הגנרל דה גול ב-1946 הוחלט על חידוש אוטומטי של חוזי החכירה (bail ברבים baux) ועל הגבלת האפשרויות להפסקת החוזים על ידי המחכיר (bailleur)
עד לשנות ה-1950 נכפו על האיכרים הצרפתים עוד מערכת קורווה בצורת "מיסים מקומיים", אותם יכלו לשלם על ידי עבודות, למשל השתתפות בשיפוץ הדרכים בעזרת סוסיהם וציודם.
גרמניה, "האימפריה הרומית הקדושה", האימפריה ההבסבורגית
תולדות ה"קורווה" בגרמניה עד למאה ה-12 דומות לאלו שבצרפת, אם כי האיכרים הגרמנים נהנו מהרבה יותר חופש ורק מאוחר יותר מצבם החמיר. הקורווה הייתה חלק ממשטר האריסות (בצרפתית ובאנגלית:Socage) ששלט בכלכלה הפאודלית של תחום מלכותו של בית הבסבורג - מאוחר יותר האימפריה האוסטרית - ובמרבית המדינות הגרמנית שהיוו חלק מהאימפריה הרומית הקדושה בעלת הלאום הגרמני. החוואים והאיכרים נדרשו לעמול קשות בעבודה חקלאית עבור האצילים אדוניהם. כשכלכלת הכסף השתרשה, חובה זו הוחלפה בהדרגה על ידי תשלום מיסים לאדונים.
אחרי מלחמת שלושים השנה הדרישות לקורווה עלו יותר מדי והשיטה הפכה לבלתי יעילה. הצמצום הרשמי של הקורווה נקשר לביטול הצמיתות על ידי השליט ההבסבורגי והקיסר יוזף השני בשנת 1781. עם זאת הקורווה שרדה והיא בוטלה רק בימי אביב הימים - מהפכות 1848, יחד עם ביטול אי השוויון החוקי בין האצולה לאנשים הפשוטים.
בוהמיה (הארצות הצ'כיות) הייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה וגם של אדמות בית הבסבורג. הקורווה בשפה צ'כית נקרא "רובוטה" (robota). (בשפות סלאביות אחרות "רובוטה" היא כל סוג של עבודה). המונח הצ'כי הושאל גם בחלק מגרמניה, שבה נקרא הקורווה "רובאט" ("Robath") וגם בהונגריה, שבה השתמשו במילה robot, - כולל ברומנית בטרנסילבניה- robotă.
הנסיכויות הרומניות
בנסיכויות הרומניות הקורווה נקרא clacă (קלאקה). בעיני קארל מארקס הקורווה בנסיכויות הרומנית בתקופה המודרנית היו מעין צורה טרום-קפיטליסטית של שעות עבודה נוספת כפויה. בנוסף לעבודה להבטחת קיומו היה על האיכר הרומני לבצע עבודות נוספות עבור הבויאר, בעל האחוזה. לפי התקנון האורגני, קודקס הטרום-חוקתי בהשראה רוסית של ולאכיה במחצית הראשונה של המאה ה-19, האיכר הצמית היה חייב לבויאר 14 ימי עבודה בשנה, אולם בפועל היה מדובר ב-42 יום, כיוון שיום עבודה נחשב הזמן הדרוש לאספקת התפוקה היומית הממוצעת והיקף תפוקה זו נקבע לפי מכסות גבוהות מאוד. הסעיפים לגבי הקורווה היו אמורים לבטל את משטר הצמיתות אבל לא השיגו יעד זה. בשנת 1864 בימי השליט של נסיכות רומניה (הנסיכויות הרומניות המאוחדות) אלכסנדרו יואן קוזה יושמה רפורמה אגררית שביטלה את הקורווה והפכה את האיכרים לבעלי אדמה חופשיים. בעלי אחוזות היו זכאים לפיצוי ששולם מתוך קרן שהאיכרים נדרשו להפריש כספים אליה למשך 15 שנים. בנוסף האיכרים היו צריכים לקנות את האדמה שחולקה להם, אמנם במחיר מתחת לערך בשוק. חובות אלה עדיין דחפו את האיכרים לחיים של חצי-צמיתים.
האימפריה העות'מאנית וטורקיה המודרנית
באימפריה העות'מאנית הופעלה קורווה בשם "אנגאריה" (Angarya). האיכר האריס היה חייב לבצע עבודות ללא תשלום על אדמות האדון שלו - ה"אע'ה" (אגה) - בדרך כלל חודשיים בשנה, בנוסף למיסים בכסף ובמוצרים. נעשה ניסיון להפסיקן בעת רפורמות הטנזימאט. בשנת 1856 הוחלט שוב על הפסקת הקורווה. ב-1876 שוב הוכרז על ביטול הקורווה, להוציא זמני מלחמה. חוקי טורקיה המודרנית אוסרות על קורווה, ומאפשרת רק עבודה בהתנדבות או עבודות כפויות במצבי חירום או עבודות כפויות של אסירים.
אימפריית אינקה ופרו המודרנית
באימפריית אינקה הופעלה שיטה הקרויה מיט'א לפיה נגבה מס באמצעות עבודה כפויה כשירות ציבורי למלכות. בשיאה, נדרשו איכרים מסוימים לבצע לא פחות מ-300 ימי עבודה כפויה בשנה. אחרי כיבוש פרו, אימץ השלטון הקולוניאלי הספרדי את השיטה הזאת אולם החליפה אותה לעבודת חובה של הילידים במכרות הכסף.
שיירים של שיטת מיט'א קיימים בעבודה הקהילתית הנקראת מינק'א המחייבת את בני קצ'ואה. למשל בכפר החוות אוקרה, קרוב לקוסקו כל אדם בוגר נדרש לבצע 4 ימי עבודה ללא תשלום בחודש למען הקהילה. בימי הנשיא פרננדו בלאונדה טרי בשנות ה-1960 נתבקשה האוכלוסייה להשתתף במאמץ פדרלי של עבודות תשתית ברוח מסורת האינקה.
ארצות הברית
בכמה מושבות, לימים מדינות, בצפון אמריקה, השתמשו בעבודות ציבוריות כפויות מסוג "קורווה" בעבודות תשתית כמו תחזוקת דרכים והשימוש בהן המשיך במידה מסוימת בארצות הברית. אחרי המהפכה האמריקאית צמצמו המנהלים המקומיים את השיטה, תוך כדי ההתפתחות הכלכלה המוניטרית. אחרי מלחמת האזרחים האמריקאית ניסו כמה ממדינות הדרום, שחסרו אמצעים כספיים זמינים, להחליף את המיסוי בעבודות ציבוריות חובה או פטור מהן תמורת קנס או מס מיוחד. השיטה לא הצליחה בגלל האיכות הירודה של העבודה. ב-1894 הכריז בית המשפט העליון של מדינת וירג'יניה כי הקורווה הפרה את חוקת המדינה. אלבמה הייתה ב-1913 המדינה האחרונה בארצות הברית שביטלה עבודות אלה.
האיטי
הממלכה הראשונה של האיטי שהוקמה בקאפ -האיסיין בראשות אנרי כריסטוף כפה על הציבור שיטת עבודות קורווה ציבוריות לצורך בנייה מסיבית של ביצורים נגד פלישה צרפתית. בעלי המטעים יכלו לשלם בכסף ולשלוח את פועליהם לעבוד במקומם. שיטה זאת איפשרה לממלכת האיטי להיות יותר חזקה כלכלית מרפובליקת האיטי בראשות אלכסנדר פטיון שבירתה הייתה בפורט-או-פרנס ושביצעה רפורמה אגררית וחילקה את האדמות לעובדים.
אחרי פלישת ארצות הברית להאיטי בשנת 1915 בהתאם לתיקון רוזוולט לדוקטרינת מונרו, חיזק הצבא האמריקאי הכובש את השימוש בעבודות ציבוריות כפויות מסוג "קורווה" לצורך שיפור התשתית. גורמים רשמיים בהאיטי משערים כי מעל 3,000 תושבי האיטי מתו תוך כדי עבודות אלה.
שרידי קורווה וסוגים אחרים של עבודות חובה ללא תשלום בתקופה המודרנית ועכשווית
הקורווה נשאר בזיכרון הקולקטיבי העכשווי כסמל לשעבוד האיכרים על ידי הסניורים הפאודלים ועל ידי המונרכיות, בדומה למס המעשר החקלאי (בצרפתית - dîme, בגרמנית - der Zehnte, ברוסית - דסיאטינה, באנגלית tithe) והגאבלה (צרפת) (המס על מלח) באזורים אחדים במדינות מסוימות הוכרחו התושבים לבצע עבודות ציבוריות ללא תשלום, כדוגמת פינוי שלגים, בניית אסמים וכו'. עבודות חובה ציבוריות ללא תשלום נכפו על ידי ממשלות מסוימות, כמו המשטר הצבאי במיאנמר בשנת 2004 ממשלת ז'אן-פייר רפרן בצרפת קבע יום עבודה בחג ללא תשלום - כ"יום סולידריות עם הקשישים". כיום מדינות רבות שמרו את העבודות הציבוריות הכפויות רק למסגרת השירות בצבאי או למסגרות בתי הסוהר או מחנות עבודה לאסירים. השלטון הנאציונל-סוציאליסטי (נאצי) בגרמניה כפה עבודות כפייה לאזרחי גרמניה ולתושבי הארצות הכפויות. עבודות פרך נכפו על ידי הנאצים על המוני אסירים מקבוצות אתניות, דתיות, חברתיות או פוליטיות שנועדו לדיכוי או להשמדה (כמו היהודים). גם השלטון הקומוניסטי בברית המועצות, בסין העממית ובארצות אחרות יזם עבודות כפויות ציבוריות על התושבים לעיתים קרובות במסווה של "עבודה התנדבותית" (לצד עבודות התנדבותיות אמיתיות) או ייעדו אותם לאסירים כולל אסירים פוליטיים, ולאוכלוסיות שנועדו ל"חינוך מחדש".
קישורים חיצוניים
הלקסיקון האנציקלופדי ברוקהאוס-אפרון (רוסית) כרך ג, 1891
ניסאן פרינץ רויאל
ניסאן פרינץ רויאל  (ביפנית: 日産・プリンスロイヤル, באנגלית: Nissan Prince Royal) היא מכונית שרד מסוג לימוזינה אשר נבנתה בין השנים 1966–1967, עבור קיסר יפן על ידי יצרנית הרכב היפנית "Prince Motor Company" אשר התמזגה בשנת 1966 עם יצרנית כלי הרכב היפנית ניסאן.
סך הכול יוצרו 5 יחידות.
הסיעה הבלתי תלויה – לאחדות העבודה
הסיעה הבלתי תלויה – לאחדות העבודה הייתה סיעה קצרת ימים שפרשה ממפ"ם בתחילת 1952 והצטרפה למפא"י בתחילת 1954, בתקופת כהונתה של הכנסת השנייה.
הסיעה נוצרה ב-21 בפברואר 1952 כאשר פרשה ממפ"ם קבוצת חברים, יוצאי התנועה לאחדות העבודה ההיסטורית, בראשות חברי הכנסת דוד ליבשיץ וחנה למדן. רוב חברי חטיבת אחדות העבודה במפ"ם נשארו במפלגה.
ועדת הכנסת הכירה בליבשיץ ולמדן כסיעה נפרדת ב-4 במרץ, אך שם הסיעה אושר רק כעבור שנה, ב-10 במרץ 1953.
ליבשיץ ולמדן הקימו, ב-20 ביוני 1952, את מפלגת הפועלים לאחדות העבודה. המפלגה התקיימה במשך כשנה וחצי, עד שב-13 בינואר 1954 התמזגה עם מפא"י.
חטיבת אחדות העבודה במפ"ם התקיימה עד אוקטובר 1954, אז הקימו חבריה את סיעת אחדות העבודה - פועלי ציון.
מברישן ירוק
מברישנית או מברישן ירוק (שם מדעי: Micrommata virescens) הוא מין של עכביש ממשפחת המברישניים. עכביש זה אינו טווה קורים אלא צד חרקים על העלים והגבעולים של הצמחים בהם יש לו הסוואה מלאה. למברישן ארס חלש המשמש כנגד חרקים קטנים ובצד התחתון של רגליו נמצאות מברשות שיער קצרות וכהות. בעזרת מברשות אלו העכביש אורג שק שינה המשמש את הנקבות גם להטלת ביצים. בקיץ מטילה הנקבה כ-60 ביצים ירקרקות בשקים אלו, ושומרת עליהם במחבוא קבוע בין עלים. הוא חי באירופה.
מבנה גוף
גודלה של הנקבה הוא בין 12–15 מילימטר ושל הזכר 8–10 מילימטר. צבע הראשחזה של הנקבה הוא ירוק בהיר ובטנה ירקרק-צהבהב ומסביב לעיניה יש לה שיער לבן. צבע הראשחזה של הזכר הוא ירוק כהה ובטנו חום עם שני פסי אורך צהובים.
מקום חיותו
עכביש זה, נמצא בצמחייה נמוכה, במקומות לחים ואף על צמרות העצים.
קישורים חיצוניים
אתר עם תמונות מברישן ירוק בגרמנית
אליפות וימבלדון 1889
אליפות וימבלדון 1889 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-1 ביולי והסתיימה ב-13 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרות זוגות גברים. זו הייתה תחרות נוספת בה האחים רנשו הפגינו את יכולתם.
תחרות הגברים
התחרות נערכה בשני שלבים. בשלב הראשון המתחרים חולקו ל-2 בתים. מנצח של השלב הראשון היה מקבל זכות להתמודד מול מנצח אליפות וימבלדון 1888 על התואר. לתחרות מתמודדים נרשמו 24 טניסאים. ויליאם רנשו היה המנצח של שלב המתמודדים וכעת היה עליו להתחרות מול אחיו ארנסט, זוכה האליפות ב-1888. המשחק בין האחים הסתיים בניצחון של ויליאם ב-4 מערכות. בכך הוא זכה בתואר השביעי שלו בתחרות גברים.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 6 טניסאיות. הטניסאיות התחרו על הזכות להיפגש במשחק האחרון עם מנצחת אליפות וימבלדון 1888. כמו בשנה הקודמת בלאנש בינגלי (היליארד) ניצחה בשלב זה. מכיוון שלוטי דוד לא התייצבה למשחק, בלאנש בינגלי הוכתרה בתואר האלופה.
תחרות הזוגות
בתחרות הזוגות השתתפו 9 זוגות שהתחרו על הזכות להתמודד על התואר במשחק נגד האחים רנשו, מנצחי אליפות וימבלדון 1888. הזוג הבריטי ארנסט ליוויס/ג'ורג' היליארד ניצחו בתחרות המתמודדים אך הפסידו לאחים רנשו ב-5 מערכות.
רצח יצחק רבין
רצח ראש ממשלת ישראל יצחק רבין הוא רצח פוליטי שאירע ב־4 בנובמבר 1995 (י"ב בחשוון ה'תשנ"ו) בכיכר מלכי ישראל בתל אביב. בתום עצרת תמיכה בשלום ונגד האלימות בוצע הרצח על ידי יגאל עמיר, שהתנגד לדרכו המדינית של רבין ובמיוחד לחתימתו על הסכמי אוסלו.
הרצח גרם לזעזוע נרחב בחברה הישראלית, והיו לו השלכות רבות גם על המצב הפוליטי במדינה. המקרה אף תואר כנקודת שבר ביחסים בין הימין לשמאל. בעקבות הרצח נקבע יום הזיכרון ליצחק רבין, החל מדי שנה בתאריך י"ב בחשוון.
האווירה הציבורית לפני הרצח
בעקבות ההתקדמות בתהליך אוסלו וחתימת הסכם ביניים נוסף, שהעניק לפלסטינים שלטון עצמי בערים הפלסטיניות הגדולות ובעוד כ־450 כפרים בשטחי יש"ע, שוסעה המדינה במחלוקת פנימית עזה. באוגוסט ניסה צעיר לדרדר את מכוניתו של השר יוסי שריד לתהום, וב־2 באוקטובר 1995 נערך טקס פולסא דנורא מול ביתו של רבין בירושלים. בליל הדיון על הסכמי אוסלו ב התקיימה הפגנת רבבות בכיכר ציון בירושלים, ששם נאמו ראשי מפלגות הימין. במהלך ההפגנה נשמעו קריאות "בדם ואש את רבין נגרש" ו"מוות לרבין" וכן נשרפו תמונותיו של רבין. בתום ההפגנה צעדו כמה מאות מהמפגינים מהכיכר למשכן הכנסת ושם השתוללו באלימות, ניסו לפרוץ לרחבת הכנסת והרסו את מכוניותיהם של שרי הממשלה וחברי הקואליציה. יו"ר הכנסת, שבח וייס, שלל מחבר הכנסת חנן פורת את זכות הדיבור במליאה בשל המהומות והורידו מהדוכן בצעקות "תרגיע את האנשים שלך שם שבחוץ". במהלך ההפגנה ולאחריה פורסמה כרזה שיצר קטין, ובה הוצג רבין כשהוא לבוש במדי אס אס, ואחד מעותקיה נמסר לכתב הטלוויזיה ניצן חן על ידי סוכן שירות הביטחון הכללי אבישי רביב. עותק נוסף, של אותה כרזה, נמסר לעיתונאית רינה מצליח על ידי איתמר בן גביר.
לא רחוק מההפגנה, השר בנימין בן אליעזר הותקף במכוניתו בדרכו לכנסת. אחרי כמה ימים, כשרבין השתתף בכינוס במכון וינגייט, המון התנפל על מכוניתו ואחד הנוכחים ניסה להתפרץ לעברו ולתקוף אותו פיזית. לאחר אותה תקרית התראיין לטלוויזיה איתמר בן גביר, פעיל כך (ולימים שר בממשלת ישראל), עם סמל של מכונית קאדילק, שלטענתו נעקר ממכוניתו של רבין, ואמר: "כמו שאנחנו הגענו לסמל הזה – אנחנו יכולים להגיע לרבין".
במחנה השמאל היו שהתריעו מפני פגיעה ברבין בידי פעילי ימין קיצוני. למשל, אריה כספי כתב בעיתון "הארץ" שבועיים לפני הרצח: אל מול האשמות וחששות אלה, היו בימין שהאשימו את השמאל בפרובוקציה ובניסיון לסתימת פיות.
גם במחנה הימין התריע אהרן דומב, איש מועצת יש"ע, במכתב לרבין ב־13 במאי 1994: "אנו מצידנו עושים כל מאמץ, אולם מצאתי לנכון להתריע בפניך על כך, וכי באם תמשיך בדרך זאת תישא לפחות 'באחריות עקיפה' (בניסוחה של ועדת כהן) בגין פעולה שטנית של יחיד" (רצח פוליטי).
כבר מספר חודשים לפני הרצח שמו של יגאל עמיר היה ידוע לאנשי המחלקה היהודית בשב"כ והוא היה תחת מעקב של מספר סוכנים (בפרט אבישי רביב), כחלק מרשימה של אנשי ימין קיצוני שהתנגדו להסכמים.
כמשקל נגד להפגנות הימין, ארגנו תנועות השמאל במוצאי שבת, 4 בנובמבר 1995, הפגנה גדולה לתמיכה בקואליציה, בממשלה וברבין תחת הכותרת "כן לשלום, לא לאלימות".
הרצח
הרצח אירע בליל י"ב בחשוון התשנ"ו, בשעה 21:45 בכיכר מלכי ישראל בתל אביב, בתום הפגנת התמיכה בממשלה "כן לשלום, לא לאלימות". העצרת הסתיימה בביצוע "שיר לשלום" שבו השתתף גם רבין. הדף ובו מילות השיר נותר בחולצתו של רבין והוכתם בדמו, והפך מאוחר יותר לאחד מסמלי האירוע.
בעת שצעד רבין מהמדרגות היורדות מן הכיכר אל עבר דלת מכוניתו הפתוחה, מלווה במאבטחיו, אנשי היחידה לאבטחת אישים, התקרב הרוצח, יגאל עמיר, תושב הרצליה וסטודנט למשפטים באוניברסיטת בר־אילן, בעל השקפה ימנית קיצונית, לעבר רבין וירה לעברו שלוש יריות מטווח קצר. שתיים פגעו ברבין, שלא לבש אפוד מגן, במרכז הגוף, ואחת במאבטחו יורם רובין. עמיר התמקם באזור הירידה מבמת העצרת אל החניה, בלא שעורר את חשדם של המאבטחים ושל השוטרים שהוצבו במקום. עמיר היה יכול לפגוע בשמעון פרס, שעבר בקרבתו זמן קצר קודם לרבין, אך נמנע מכך מאחר שראה בראש הממשלה רבין אובייקט משמעותי יותר לפגיעה. רבין הוחש אל מכוניתו והובל למרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי, שם נפטר מפצעיו כעבור 40 דקות. עמיר נעצר מיד במקום הרצח לאחר שהמאבטחים והשוטרים השתלטו עליו, בלא שהשתמשו בנשקם.
לאחר שרופאי המרכז הרפואי תל אביב אשר טיפלו ברבין הכריזו על מותו בתום מאבק קצר על חייו, קרא מנהל לשכתו, איתן הבר, הודעה מטעם הממשלה לציבור, מחוץ לשערי בית החולים, ובה אישר את מותו של רבין. לשון ההודעה:
ההודעה נוסחה בידי הבר בשיתוף שמעון פרס ומילותיה הראשונות, "ממשלת ישראל מודיעה בתדהמה", הפכו למטבע לשון. את המילה "בתדהמה" הוסיף יוסי שריד, כאשר הבר שאל לדעתו על נוסח ההודעה הסופי.
על פי דבריו בחקירתו, עמיר סבר שהסכמי אוסלו הם סכנה קיומית למדינת ישראל. הוא תכנן למנוע את קידומם בידי ראש הממשלה, על ידי התנקשות בו. עמיר הודה במעשה וטען שפעל לבדו ועשה זאת "בקור רוח". ואת ההשראה לרצח רבין שאב מברוך גולדשטיין, שביצע את טבח מערת המכפלה. בפברואר 1994 נסע עמיר להלוויה של גולדשטיין. הוא שוחח עם חבריו של הרוצח, ועליהם אמר: "זה לא סתם ציבור פנאטי קיצוני, זה ציבור שמאוד לוחם בעד העם. מאוד חשובים לו ערכים... אחרי גולדשטיין זה התחיל. אז עלה לי הרעיון שצריך להוריד את רבין." לדבריו לרצח קדמו שלושה ניסיונות קודמים שלא צלחו: בינואר, באפריל ובספטמבר 1995.
לדברי חגי עמיר, אחיו של יגאל עמיר שסייע לו בהכנות לביצוע הרצח, יגאל עמיר חשש כי השב"כ עוקב אחריו, ועל כן מידר את חגי אחיו מפרטים על זמן יציאתו ועל דרך הגעתו למקום העצרת. יגאל עמיר מילא בעצמו את מחסנית אקדחו לסירוגין בכדור מסוג הולופוינט ובכדור רגיל, מתוך חשש שרבין ילבש אפוד מגן, שאותו כדור ההולופוינט אינו חודר. בתחתית המחסנית סידר יגאל עמיר כדורים מיוחדים שהכין אחיו חגי, אליהם ייחס חגי יכולת חדירה טובה יותר. סמוך למקום העצרת ביצע יגאל עמיר תרגילים שונים כדי לוודא כי אינו תחת מעקב. עמיר הסתיר את כיפתו בכיסו וניסה להתלבש בסגנון דומה לפעיל שמאל, לשם היטמעות בקהל.
הלוויה והאבל
ארונו של רבין הוצב ברחבה שלפני משכן הכנסת בירושלים ואנשים רבים, שהגיעו למקום ביום ובלילה, המתינו בתור ארוך כדי לעבור על פני הארון. מרבית גופי החדשות העריכו את מספר העוברים על פני הארון במאות אלפים, אך היו גם הערכות נמוכות יותר (עשרות אלפים) וגבוהות יותר (עד למעלה ממיליון). זכורות במיוחד מילות הפרידה שאמר בעברית נשיא ארצות הברית ביל קלינטון:. טקס ההלוויה נפתח בשעה 14:00 בצפירה דומיה בת שני דקות שהושמעה במדינה כולה. צפירה זו הייתה הצפירה האחרונה שהושמע באופן חד פעמי (ולא בימי הזיכרון)
רבין נקבר בהלוויה ממלכתית בחלקת גדולי האומה בהר הרצל בירושלים. בהלווייתו השתתפו כ־40 ראשי מדינות ונשיאים.
לאחר מותו פורסמו בעיתונות הישראלית הספדים של מנהיגי ישראל והעולם המדגישים את הישגיו ומעמדו כמדינאי דגול, בהם הוא תואר כצבר טיפוסי, כאחד מאבות האומה וכמנהיג. למעשה, רצח רבין גרם לכך שהוא הפך לסמל מייצג של ערכי הסובלנות והדמוקרטיה, ושל חתירה להסכמי שלום.
חוק יום הזיכרון ליצחק רבין קובע את יום י"ב בחשוון, מועד הרצח לפי הלוח העברי, כיום זיכרון ממלכתי, שיצוין במוסדות המדינה, במחנות צה"ל ובבתי הספר.
נוסף ליום זיכרון זה, נערכה במהלך השנים עצרת הזיכרון המרכזית לרבין, שאינה ממלכתית, במוצאי שבת הקרובים ל־י"ב בחשוון, בכיכר רבין בתל אביב. בעצרת לקחו חלק אנשי רוח ותרבות, פוליטיקאים ואמנים.
תיעוד הרצח
לאחר הרצח התברר כי רוני קמפלר, רואה חשבון במקצועו העובד במשרד מבקר המדינה, תיעד במצלמת וידאו את ההתנקשות ברגע התרחשותה. קמפלר השתתף בעצרת שבסופה נרצח רבין. לדבריו ביקש להנציח את האירוע לצורך הכנת סרט אישי, בהיותו צלם חובב. לקראת סיום העצרת הסתובב עם מצלמתו ברחבה הסמוכה למדרגות בית עיריית תל אביב, מאחורי בימת הנואמים, וצילם את הנעשה בה בזמן שנשמעו הנאומים על הבמה. כשראה שהצפיפות אינה מאפשרת לו לצלם, עלה לגג קניון "גן העיר" הסמוך, שממנו נשקפה אותה רחבה. בין היתר התמקדה עדשת מצלמתו ביגאל עמיר, שהסתובב ברחבה. בהמשך הסרט נראה רבין יורד במדרגות ומתקרב למכוניתו, ועמיר מתקרב אליו עם אקדח שלוף ויורה בו בגבו. לאחר מכן תועדה המהומה המתפתחת במקום, עד שהצילום הסתיים בחטף.
קמפלר מסר את הקלטת שצילם לוועדת שמגר, ועל פי מכתב תודה שקיבל ממנה, לדבריו, סייעה הקלטת רבות לחקירת הרצח. הקלטת שימשה גם ראיה במשפטו של הרוצח.
בדצמבר 1995, חודש וחצי לאחר הרצח, מכר קמפלר לחברת החדשות של ערוץ 2 ולעיתון "ידיעות אחרונות" שמונה דקות מתוך הסרט, אותן דקות גורליות שצילם ברחבה, מאחורי במת הנואמים ומגג בניין גן העיר. הקלטת זכתה לצפיית שיא בערוץ 2, וכן לפרסום עולמי לאחר שרשתות זרות שידרו קטעים ממנה.
חקר נסיבות הרצח
בעקבות הרצח הוקמה ועדת חקירה ממלכתית בראשות נשיא בית המשפט העליון בדימוס מאיר שמגר ("ועדת החקירה לעניין רצח ראש הממשלה מר יצחק רבין ז"ל"). ב־28 במרץ 1996 פרסמה הוועדה את ממצאיה. היא מתחה ביקורת על תפקוד השב"כ בהגנת ראש הממשלה, אך שללה תאוריות קשר שהועלו באשר לרצח.
על ראש השב"כ, כרמי גילון, כתבה הוועדה: "במילוי תפקידו לא שקד במידה נדרשת ולא פיקח כנאות על הארגון, ההיערכות, הדריכות, הכוננות והפעולה התקינה של אגף האבטחה בכל הנוגע ליחידה לאבטחת אישים שבו, ובפרט בקשר לאבטחת ראש הממשלה המנוח", וציינה כי החלטתו להתפטר תוך כדי עבודתה "משקפת את דעתנו ואיננו רואים צורך בהמלצה נוספת". דרור יצחקי, ראש אגף האבטחה בשב"כ, התפטר מתפקידו מייד לאחר הרצח. גם בעניינו קבעה הוועדה כי לא מילא כראוי את תפקידו. הוועדה המליצה שבני להב, ראש היחידה לאבטחת אישים, "לא ימשיך במילוי תפקידו בשירות הביטחון הכללי", והוא פוטר מהשירות. הוועדה ציינה אנשי שב"כ נוספים שהתרשלו בתפקידם.
על המהפך שחולל הרצח כתבה הוועדה:
האשמת מחנה הימין-דתיים
לאחר הרצח החלו להישמע קולות רבים בשמאל, אשר טענו כי האווירה הציבורית הטעונה ששררה לפני הרצח היוותה הסתה, ושהיה קשר ישיר או עקיף בינה ובין הרצח, וביקשו לנקוט אמצעים משפטיים (כגון העמדה לדין) כנגד רבנים ופוליטיקאים מהימין שלטענתם הסיתו לרצח. שופט בית המשפט העליון בדימוס חיים כהן טען כי "כל הסימנים מעידים שהחלת דין רודף על ראש הממשלה מפי פוסקי הלכה כלשהם הביאה אחד שומר מצוות לידי שפיכות דמים". השופט בדימוס אליהו מצא טען, שביטויי ההסתה שנשמעו בציבוריות הישראלית לפני מקרה הרצח השפיעו על הרוצח והכשירו את הקרקע לקראתו, וכראיה לדבריו הביא מדברי עמיר בחקירתו לאחר הרצח:.
למעשה, השיח העיתונאי לאחר מותו של רבין הבליט שתי זירות עימות מרכזיות בחברה הישראלית: חילוניים מול דתיים ושמאל נגד ימין. בעיני השמאל, פוליטיקאים מהימין התעלמו מהסיסמאות, מהשלטים ומהמיצגים האלימים בהפגנות הימין ואף שלהבו את ההמונים שפקדו את ההפגנות. חמור מכך, הם טענו שרבנים החילו על רבין ״דין רודף״ שהצדיק את גדיעת חייו כדי למנוע מסירת שטחים. מנגד, פוליטיקאים מהימין ומנהיגי ציבור ציוניים־דתיים טענו כי הם, למעשה, הקורבנות, משום שסומנו כאשמים ברצח על לא עוול בכפם.
רבים בימין טענו כי מדובר בניצול פוליטי של הרצח, שעשה מתנקש בודד, ובניסיון לבלום את הביקורת נגד הסכמי אוסלו וספיחיהם. הרב אליעזר מלמד נחקר בגין מכתב ששלח לרבנים בפברואר 1995 ובו כתב שלל סיטואציות בהן יחידים ייטלו את החוק לידיהם אך שאל אם יש מקום "שחכמי ישראל וראשי הציבור צריכים להזהיר את רוה"מ ואת שרי הממשלה, שאם ימשיכו למסור את תושבי יש"ע לשלטון מרצחים, על פי ההלכה יהיה הכרח להעמידם למשפט ציבורי ולהענישם כדין של מוסר". לא הוגש נגדו כתב אישום. היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, אמר לימים שלא הוכח כי הסתה גרמה לרצח.
נוער הנרות
במהלך תקופת "השבעה" לאחר הרצחו של ראש הממשלה פקדו נערים ונערות רבים את כיכר מלכי ישראל, בתי ספר ומרכזי ערים נוספות, כשהם מדליקים נרות נשמה רבים, מניחים פרחים ושרים שירי אבל לצד תמונתו של ראש הממשלה המנוח. נוער הנרות הביע את דעותיו ורגשותיו באמצעות כתיבה על קירות המקיפים את הכיכר. התופעה הפתיעה רבים מהמבוגרים בחברה הישראלית אשר הניחו שהנוער הישראלי מנותק ויהיה אדיש לרצח.
התגובה החרדית
בציבור החרדי התחולל מעבר מהיר מהלם לתגובת נגד. בימים הראשונים שאחרי הרצח היה זעזוע עמוק, שבוטא על ידי המודיע, יומון אגודת ישראל, בדרך חריגה. רבין זכה להצמדת 'ז"ל' לשמו, דבר שאינו מקובל בו כאשר מדובר באישים חילוניים. יתד נאמן, ביטאון הליטאים, נתן לאירוע כותרת ראשית גדולה ביותר: "תדהמה וזעזוע! זו התחושה הראשונית לאחר פרסום הידיעה הרשמית על הרצח המזוויע של ראש הממשלה יצחק רבין", הכריז העיתון. אחר כך הופיעה ב"יתד נאמן" נימת התנצלות שלא היה בכותרת הגדולה משום השתתפות ב"אבל הלאומי" (המירכאות במקור).
השפעת הרצח על תהליך השלום
קשה להעריך את השפעתו של הרצח ביחס למציאות שהייתה נוצרת אילולא בוצע. עם זאת, בניגוד לדעה הנפוצה, נראה כי מהזיכרון הקולקטיבי הישראלי נמחו תהליכים שאיימו על יכולת העמידה בהסכם אוסלו גם אילולא הרצח. "מדד השלום", המודד את תמיכת הציבור הישראלי בשלום, הראה ירידה של כ־15% בשנה שקדמה לרצח. לדברי משה יעלון, רבין עמד לעצור את הסכמי אוסלו לאחר שהתברר כי ערפאת עומד מאחורי הטרור.
היו שטענו שבטווח הרחוק השיג הרצח את תכליתו. נשיא ארצות הברית ביל קלינטון טען שאילולא נרצח רבין, היה מושג הסכם שלום מקיף בין ישראל לפלסטינים בתוך שלוש שנים.
השפעת הרצח על המפה הפוליטית
סקרים שנערכו בתקופה שלפני הרצח הראו תמיכה ציבורית רחבה ביותר לימין ולבנימין נתניהו. בין אמצע 1994 לאמצע 1995 הוביל נתניהו על רבין בעקביות, בהפרשים משתנים. תוך ימים אחדים חלה הידרדרות ברורה בתמיכה הציבורית בנתניהו, ולאורך החודש לאחר הרצח היה ברור כי פרס מוביל על נתניהו בכ־30%. עם זאת, לא היה שינוי בהרכב המחנות הפוליטיים בישראל. בינואר 1996 החל שינוי במגמה, אף שפרס עוד הוביל בכ־20%, והפיגועים שהתרחשו עד הבחירות הטו את הכף לטובת נתניהו, ברוב קטן ביותר.
בועז העצני טען: "אי אפשר להגזים בחומרת הנזק שגרם רצח רבין לעם ישראל, ארץ ישראל ומדינת ישראל". לדבריו: "רבין עמד לנחול תבוסה מוחצת בבחירות 1996, שהייתה מובילה להתמוטטות הלגיטימציה להסכמים... הרצח מנע הכרעה בדעת הקהל נגד ההסכמים ואיפשר את המשך ההידרדרות".
יונה יהב, ראש עיריית חיפה, טען בשנת 2012 כי "לא קיים בהיסטוריה רצח פוליטי שהצליח כל כך כמו רצח רבין. רוב העם הפך ימני, השיח הפוליטי הפך להיות לגמרי ימין. הפסקנו לחלוטין את השיח עם שכנינו ועם הפלסטינים תושבי ישראל. גרמנו להתרחקות של הדור הצעיר בארצות הברית ממדינת ישראל. התחלנו להימאס על המועמדים לנשיאות בארצות הברית". דבריו נוגדים את הראיות לפיהן לא חל שינוי בהרכב המחנות הפוליטיים בישראל והתמיכה הציבורית בנתניהו, מנהיג הימין באותה עת, ירדה בעשרות אחוזים בעקבות הרצח.
העמדה לדין
חמישה אנשים הועמדו לדין בעקבות הרצח, אך איש מלבד יגאל עמיר לא הואשם ברצח באופן ישיר. הועמדו לדין:
האגדה של טרזן
האגדה של טרזן (באנגלית: The Legend Of Tarzan) הוא סרט פעולה-הרפתקאות המבוסס על הספר "טרזן מלך הקופים" מאת אדגר רייס בורוז. הסרט בוים על ידי דייוויד ייטס ונכתב על ידי אדם קוזאד וקרייג ברואר, כשבתפקידים הראשיים מככבים אלכסנדר סקארסגארד, מרגו רובי, סמואל ל. ג'קסון וכריסטוף ואלץ. הסרט יצא לאקרנים ברחבי העולם ב-1 ביולי 2016, ובישראל ב-7 ביולי באותה שנה.
הצילומים החלו באולפני "Warner Bros" שבבריטניה ב-30 ביוני 2014, והסתיימו ב-3 באוקטובר 2014. הסרט הוקדש לזכרו של ג'רי ויינטראוב, מפיק הסרט, שנפטר ב-6 ביולי 2015.
עלילת הסרט
לאחר שספינתם נטרפה, ג'ון קלייטון, אשתו אליס, ובנם הקטן, ג'ון קלייטון ה-III נתקעים בבית עץ בג'ונגל בשטחי קונגו, אפריקה. אליס מתה מנסיבות טבעיות, וג'ון נהרג על ידי הקופים; ומותירים את תינוקם לגורלו. התינוק נלקח על ידי קופה בשם קאלה ובנה, אקוט. משפחת הקופים מכנים את התינוק "טרזן" - לבן עור. בבגרותו, טרזן פוגש אישה בשם ג'יין פורטר, ומתאהב בה. זמן קצר לאחר מכן, קאלה נרצחת על ידי צייד צעיר המשתייך לשבט אחר, וטרזן הורג אותו כנקמה, מבלי לדעת שהוא היה בנו של הצ'יף מבונגה.
כתוצאה מועידת ברלין, קונגו התחלקה בין בלגיה לבריטניה. ממשלת בלגיה נמצאת על סף פשיטת רגל ובתגובה, המלך ליאופולד השני של בלגיה מחליט לחלץ את מרבצי המחצבים העשירים של אגן הקונגו, תוך כדי שליחת משלחת בראשותו של לאון רום כדי לאבטח את היהלומים האגדיים של אופר. המשלחת נקלעת למארב, וכל אנשיה נטבחים למעט רום. מנהיג השבט, צ'יף מבונגה, מציע לו את היהלומים בתמורה לטרזן.
בתחילת הסרט, ג'ון קלייטון ה-III שחזר לאנגליה כלורד גרייסטוק, מוזמן על ידי המלך ליאופולד, באמצעות ראש ממשלת בריטניה, בחזרה לקונגו כדי לשמש כשליח סחר של הפרלמנט. ג'ורג 'וושינגטון ויליאמס, מנסה לשכנע את ג'ון ללכת, כשהוא חושף שהוא מודע לכך שג'ון שהוא טרזן. בתחילה, ג'ון דוחה את ההזמנה. עם זאת, ויליאמס חושד כי הבלגים משעבדים את אוכלוסיית קונגו, ומשכנע אותו לנסוע על מנת כדי להוכיח את חשדותיו. ג'יין מתאכזבת כאשר ג'ון אומר לה שהיא לא יכולה לבוא לנסיעה בשל איבוד תינוקם שנים לפני. בסופו של דבר, הוא שוקל מחדש ומאפשר לה לבוא עמו.