cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כל סיפור הוא חתול פתאום
המשפחות
אוריאנה אוהבת לקרוא, מאז ילדותה, ועדיף ספרים עבים, כמו מובי דיק.(עמ' 30–31) היא נשואה לאלסר, המקדיש את חייו למסעות אל מקומות אקזוטיים וחפירת מינרלים באדמותיהם. במשך השנים נפרדו דרכיהם, ואם כי הם ממשיכים לכאורה לחיות תחת אותה קורת גג, כשאלסר חוזר לתקופה קצרה ממסעותיו. אלסר הוא גבר קשוח, חסר סבלנות, בוטה, מזלזל באשתו המפונקת. דבר אינו מחבר ביניהם, מלבד תפקידה של אוריאנה, להכין כרטיס יפה ומפורט לכל מינרל שאלסר מביא עמו ממסעותיו ועורם במרתף בארגזים. אוריאנה נהנית לפתוח את הארגזים ולשכשך באצבעותיה באבנים, וגם לבחור לה אבנים מתאימות לתכשיטים מקוריים, אך מעבר לכך, היא מרחיקה עצמה מחיי בעלה ההרפתקן. בנם היחיד נסחף בילדותו אל ההרפתקנות של אביו ורחק מאמו הדואגת, ואת בתו תות, שהביא בגיל שנתיים אל אמו שתגדל אותה, לקח כעבור חמש שנים ומאז אין עוד קשר בין אוריאנה לנכדתה האהובה. היא מסתפקת בחיי תפנוקים בביתה היפה, מתענגת על חתול הצ'ינצ'ילה הפלומתי שלה ועל ממתקים ועוגות המעבים את גזרתה ומכבידים את צעדיה, בהתרסה כלפי בעלה השרירי וקל הרגליים והטפותיו לתזונה בריאה ולפעילות גופנית. להתמכרות זו לחיי תענוגות ותפנוקים שמה קץ פגישה מקרית עם צעיר יפה-תואר, שמשיכתה הפתאומית אליו מביאה אותה לעשיית שינוי חד באורחות חייה, בציפייה חסרת תקווה למשהו שלא יקרה.
אביה של אוריאנה, אדורנו, עזב את משפחתו, נסע לקוסטה ריקה לחיות שם את החיים שתמיד רצה, על החוף, עם יאכטה ישנה וכלב גדול, הרחק ממפיות התחרה ופסלוני החרסינה. בנו מנואל בא בעקבותיו והתיישב שם, ואחריו בא גם בנם של אלסר ואוריאנה, אביעד, והוליד בת עם אינדיאנית צעירה ופראית. במשך שש שנים מסרבת דוריטה להשיב למכתביו גדושי התיאורים, עד שהיא נשברת ומתחילה לכתוב לו על צרותיה, התקלות בבית ובבריאות, ומשקרת על יחסיה עם הבנות והנכדים, כי איך לא תשקר? את עלבונותיה היא מסכמת בחשבונות הירושה, מי יקבל מה וכמה בבוא יומה. היא המשיכה לכתוב אליו גם אחרי מותו, כי בנה מנואל, שנסע אליו וגר עמו בשנותיו האחרונות, לא סיפר לה שמת.(עמ' 39–42)
במסעו האחרון לקוסטה ריקה נתקל אלסר בצרות שבהן הסתבך בנו אביעד עם דודו מנואל, והבעיות מחריפות והולכות, עד שהסיפור מגיע אל אוריאנה והיא מחליטה לטוס לקוסטה ריקה בעצמה כדי להציל את אביעד ואת נכדתה תות. נטייתו הקבועה של אלסר לחפש הרפתקאות בכל מחיר מוליכה אותו אל הרפתקה אחרונה, ובסופו של דבר חוזרת אוריאנה הביתה עם בנה המתוסבך ועם בעלה בארון בבטן המטוס. תות נשארת בקוסטה-ריקה.
"כל סיפור הוא חתול פתאום" זכה בפרס גפן לשנת 2014.
מליסרון
מליסרון היא חברה ציבורית ישראלית העוסקת בנדל"ן מניב בישראל. במסגרת פעילותה, עוסקת בהשכרה, ניהול, השבחה, הקמה ואחזקה של שטחי מסחר ומשרדים. בעלת קבוצת קניוני עופר, ונמצאת בשליטת "עופר השקעות", חברת החזקות שבשליטת ליאורה עופר.
היסטוריה
מליסרון הוקמה בשנת 1987 כחברה פרטית, והונפקה לראשונה בבורסה לניירות ערך בתל אביב בחודש יולי 1992. בשנים הראשונות להקמתה פעילותה העיקרית של החברה הייתה הקמת פרויקט הקריון וניהולו. שלב א' של הפרויקט, בשטח של 76 אלף מ"ר שמתוכם כ־21 אלף מ"ר של שטחי מסחר, הושלם בינואר 1989. הפרויקט השני של החברה היה הקמת קניון רננים ברעננה, שהחלה בשנת 1997.
באפריל 2009, רכשה מליסרון מחברת "אפריקה ישראל נכסים" את קניון רמת אביב לפי שווי של 1.5 מיליארד שקל, ואת קניון סביונים תמורת כ-200 מיליון שקל.
במאי 2010 הכריזה על מיתוג מחדש של נכסיה כך שיכללו את השם "עופר", בהתאם לשם המשפחה של בעליה, ליאורה עופר (ביתו של יולי עופר ואחייניתו של סמי עופר). סמלי הקניונים שונו כך שתופיע בהם דמות של בעל החיים עופר איילים.
באוקטובר 2010 רכשה מליסרון את השליטה (כ-71% מהמניות) במתחרתה, "בריטיש ישראל", לפי שווי של כ-2.4 מיליארד שקל, כלומר תמורת כ-1.7 מיליארד שקל. "בריטיש ישראל" הייתה אז בעלת הקניונים הגדולה ביותר בישראל לאחר שרכשה תוך שנה וחצי 9 קניונים, ובסך הכל החזיקה ב-18 קניונים ומרכזי מסחר. לאחר רכישת "בריטיש ישראל" נאלצה מליסרון, בהתאם להנחיות שקיבלה מהרשות להגבלים עסקיים, למכור מספר קניונים שהחזיקה בבעלותה לצד שלישי שאינו קבוצת עזריאלי.
בשנים 2011–2012 רכשה מליסרון את יתרת החזקות הציבור ב"בריטיש ישראל" תמורת כ-500 מיליון שקל במזומן, וכן תמורת נתח ממניותיה, שהוקצה לבעלי המניות של "בריטיש ישראל". בכך הפכה מליסרון את "בריטיש ישראל" לחברה פרטית.
בפברואר 2013 הודיעה מליסרון על כך שבהתאם להנחיות הממונה על הגבלים עסקיים חתמה חוזים למכירתם של קניון רננים ברעננה וקניון סביונים ביהוד תמורת כמיליארד ש"ח. בהמשך שנת 2013 מכרה את חלקה (40%) בקניון הראל במבשרת ציון תמורת כ-302 מיליון שקלים, מכירה שטרם הושלמה סופית.
ביולי 2021 רכשה מליסרון את מניות "גרופר קניות חברתיות", המחזיקה בפעילות המותג "Groo" בהשקעה של כ-100 מיליון שקלים, הכוללים את עלות הרכישה בתוספת השקעה עתידית צפויה בפיתוח טכנולוגיות עד לשנת 2023, במטרה להקים זרוע דיגיטל שתשמש כפעילות תומכת לפעילות הליבה של החברה.
חברת עופר השקעות וחברת עופר פיתוח הורשעו בעבירות של תרמית בניירות ערך בשנת 2013 בפרשה שנודעה כ"פרשת מליסרון". בנוסף סמנכ"ל הכספים של עופר השקעות הורשע בתרמית בניירות ערך, הנעת משקיעים בתרמית ועבירה של דיווח בכוונה להטעות. הפרשה מתייחסת לפעילות מסחר בין 26 בנובמבר 2009 ל-1 בדצמבר על ידי חברת עופר, שנועדה לתמוך בשער איגרת החוב לקראת הרחבת סדרת איגרות חוב.
בעלות
בעת הקמתה הייתה החברה בבעלות אנשי העסקים נחמיה קפלן, זוהר פייגלין, דב ברזילאי ויהודה גבעתי. בשנת 1989 רכשה חברת "אחים עופר נכסים" 48% מהמניות תמורת 10 מיליון דולר. במאי 2004, רכשה "אחים עופר נכסים" עוד 25% ממניות החברה שהיו בבעלות שותפיה.
הנהלה
משנת 2008 מכהנת ליאורה עופר, כיושבת ראש דירקטוריון מליסרון. מאוגוסט 2009 עד 2013, שימש משה רוזנבלום כמנכ"ל החברה. החליף אותו בתפקיד אבי לוי, שכיהן קודם לכן כמנכ"ל עופר השקעות. בחודש נובמבר 2019 מונה אופיר שריד למנכ"ל החברה.
נכסי החברה
מליסרון מחזיקה בישראל ב-17 קניונים ומרכזים מסחריים, 5 פארקי הייטק ומשרדים ו-5 נכסים בעלי שוכר יחיד: {{עמודות|מספר עמודות=3
פארקי הייטק ומשרדים
}}
לימס פלשתינה
לימס פלשׂתינה (limes Palestinae, הגייה מדויקת "לימס פָּלֶשׂתינַיי") היה לימס בארץ ישראל, אשר חצה את הנגב מחוף הים התיכון, באזור צפון חצי האי סיני, עד לחוף ים המלח והערבה. הלימס של ארץ ישראל נועד להגן על האימפריה מפני פלישות של שבטי הנוודים, וכן להבטיח את נתיבי הסחר הבינלאומי החשובים. הנגב זכה בתקופה זו לשגשוג, במידה רבה הודות ללימס. מאחדות מהמצודות נשארו שרידים עד ימינו (בקרבת היישובים עין בוקק, חצבה, "חתרורים", "מוחילה", עבדת ומצד תמר בכביש דימונה-סדום.)
מחקר היסטורי
בשנת 1930 פרסם החוקר הגרמני אלברכט אלט מאמר שבו טען כי בתקופה שבין דיכוי המרד הגדול (66–70 לספירה) לסיפוחה של הממלכה הנבטית לאימפריה הרומית (106 לספירה) הוקמה מערכת הגנה בין ים המלח ורפיח, שהתבססה על מספר מצודות ומצדים שחוברו בדרך, ומערכת זו נקראה לימס פלשׂתינה. ההיסטוריון הישראלי מיכאל אבי יונה קיבל בתחילה את טיעוניו של אלט לגבי ראשיתו של הלימס, אך לאחר מכן הציע תיארוך מאוחר יותר – לסוף המאה ה-3 לספירה, תקופתו של הקיסר דיוקלטיאנוס.
המחקר הארכאולוגי
משנת 1958 ערך הארכאולוג מרדכי גיחון סיורים רבים, על מנת לזהות שרידים ששייכים ללימס פלשׂתינה. הוא זיהה 161 אתרים שלדעתו קשורים ללימס. הוא סבר כמו אלט שראשיתו של הלימס בסוף המאה ה-1 לספירה; לדעתו הלימס היה קו הגנה רומי שנבנה על בסיס קו ההגנה ההרודיאני, והשתרע מים המלח, דרך בקעת ערד ובאר שבע, עד הים התיכון. לאחר סיפוח הממלכה הנבטית בשנת 106 לספירה נוספו עוד קווי הגנה ללימס: הקו העובר בין רפיח–חלוצה–עבדת–פטרה והקו בערבה, המשתרע מצוער עד אילת. קווי הגנה אלו נועדו להגן על הארץ מפני פשיטות נוודים, ולהגן על המסחר בדרך הבשמים. מערך הגנה זה הגיע לשיאו בתקופת דיוקלטיאנוס, כאשר בתקופה זו גם עבר הלגיון העשירי פרטנסיס לאילת. מערך הגנה זה התקיים עד הכיבוש המוסלמי בשנת 634 לספירה.
חלק מהארכאולוגים וההיסטוריונים בישראל ומחוצה לה קיבלו את הניתוח והתיארוך של גיחון, וחלק הביעו ביקורת. ההיסטוריון ישראל שצמן סבור כי המונח 'לימס פלשׂתינה' אכן שימש לציון חלק מהנגב, ולפי תיארוך המקורות הכתובים וניתוח הממצא הארכאולוגי, זו הייתה כנראה מערכת הגנה שהוקמה לראשונה בתקופתו של דיוקלטיאנוס. בנימין איזק שולל את כל ההנחות של גיחון וקודמיו, וטען כי לימס פלשׂתינה היה אזור שהוגדר בסוף המאה ה-3 ותחילת המאה ה-4 לספירה, בעל משמעות מינהלית, והוא היה תחת שלטון צבאי שבראשו עמד דוכס. הוא מייחס למצודות חשיבות אחרת מאשר הגנה על הגבול, ולדעתו הן כנראה היו בסיס ליחידות צבא שעסקו בפעולות שונות כמו שיטור בערים, איסוף מסים, פיקוח על הדרכים ומקורות המים.
כיום ידוע, בעקבות ניתוח סקרים וחפירות שבוצעו, כי בתקופה הרומית לא התקיים בנגב מערך מבוצר צפוף, כמו שמוכר ממקומות אחרים - לאורך נהר הריין והדנובה. חלק מהאתרים שזיהה גיחון הם לא אתרים צבאיים, התיארוכים של רבים מהמצודות והמצדים אינם נכונים, ובנוסף ניתוח של המצודות והמצדים מראה שברוב התקופה הרומית לא חנו בנגב כוחות צבא גדולים שיכלו לעצור פלישה מאסיבית של נוודים מהמדבר. ידוע על מחנה צבא רומי בעבדת, המחנה תוארך על ידי פטר פביאן לראשית המאה ה-2 לספירה, והוא שימש כמרכז צבאי ראשי על דרך הבשמים, לאחר סיפוח הממלכה הנבטית לאימפריה הרומית. הדרך והביצורים בין פטרה לעבדת ננטשו בראשית המאה ה-3 לספירה, וממחצית המאה ה-3 לספירה השתמש הצבא הרומי בדרך מאילת-מעלה עקרבים-ממשית, כאשר הלגיון העשירי עבר מירושלים לאילת. ממערב לבאר שבע בתקופה זו לא ידוע על מצודות גדולות. ובבאר שבע כנראה שכנה קוהורטה שהיוותה את הכוח העיקרי בצפון הנגב.
הצבא הרומי בנגב לפי מקורות היסטוריים
נוכחותן של יחידות צבא רומיות בנגב ידועה ממקורות כתובים מהמאה ה-4 והלאה. בפפירוסי ניצנה מתוארת יחידה צבאית שחנתה בניצנה מאמצע המאה ה-5 לספירה. בחיבור הביזנטי נוטיטיה דיגניטטום (Notitia Dognitatum) מצוינת חנייתן של שש יחידות צבא בצפון הנגב: Zoara (צוער), Moleatha (מוליאתה), Berosaba (באר שבע), Birsama (באר שמע), Menois (מעון?), Chermula (כרמל). ב'אונומסטיקון של אוסביוס', מתחילת המאה ה-4 לספירה נזכרים חילות מצב בכרמל, באר שבע, צוער, תימן, תמרה, אדומים, מפעת ואילת.
הקונגרס הקונטיננטלי
הקונגרס הקונטיננטלי (באנגלית: Continental Congress) היה הרשות המחוקקת של שלוש עשרה המושבות האמריקניות, ולאחר מכן של ארצות הברית החל מ-1774 ועד 1789, תקופה שכללה הן את תקופת מלחמת העצמאות האמריקנית והן את אימוץ מסמכי "סעיפי הקונפדרציה" (Articles of Confederation, שלאחר מכן הוחלפו בחוקת ארצות הברית). למעשה, הקונגרס היה קיים בשלוש מתכונות שונות במשך 15 שנות פעילותו - תחילתו בקונגרס הקונטיננטלי הראשון, המשכו בקונגרס הקונטיננטלי השני וסופו בקונגרס הקונפדרציה.
הקונגרס
הקונגרס הקונטיננטלי הראשון, שבעצמו היה תגובה ל"חוקי הכפייה" הבריטים, היה "קונגרס חוק הבולים", שהוקם על ידי המתיישבים במחאה על החוק שנשא את אותו השם. הקונגרס הקונטיננטלי הראשון הוצע בוועידות לתיאום של המושבות, שהתקיימו באופן תדיר כדי להבטיח את שיתוף הפעולה ביניהם (שהתרחב בעקבות אי שביעות הרצון מהבריטים), אך נמשך פחות מחודשיים: מ-5 בספטמבר 1774 עד 26 באוקטובר, בפילדלפיה, אז בפרובינציה של פנסילבניה (כיום פנסילבניה). פייטון רנדולף היה נשיאו הראשון.
ההישג המשמעותי ביותר של הקונגרס הראשון היה ניסוח עצומת "מסמכי ההתאגדות" (Articles of Association) ב-20 באוקטובר. במסמכים דובר על הסכם בין שתים עשרה מתוך שלוש עשרה המושבות האמריקניות (לא כולל ג'ורג'יה), שעיקרו החרמת מוצרים בריטים והפסקת היצוא לבריטניה אם חוקי הכפיה לא יבוטלו. ההחרמה נחלה הצלחה, אך הפוטנציאל המצוי בה לא מומש עקב פתיחת הקרבות של מלחמת העצמאות של ארצות הברית ב-1775.
הקונגרס הקונטיננטלי השני התכנס ב-10 במאי 1775. ב-26 במאי הכריז הקונגרס כי בריטניה הכריזה מלחמה; ב-14 ביוני הצבא הקונטיננטלי הוקם וג'ורג' וושינגטון נבחר לעמוד בראשו יום לאחר מכן. בנוסף, מינה הקונגרס את סילאס דין כשגריר אמריקני בצרפת, והנמלים המקומיים נפתחו מחדש, כחלק מאי הציות לחוקי הנמל הבריטים (שהערימו קשיים על העברת סחורות דרך הים). ב-4 ביולי 1776 הקונגרס אימץ את הכרזת העצמאות האמריקנית.
בספטמבר 1777 נאלץ הקונגרס לנטוש את פילדלפיה עקב כיבוש העיר על ידי הבריטים. הוא התכנס בעיר יורק בפנסילבניה. בנובמבר 1777 ניסח הקונגרס את תקנון הקונפדרציה, החוקה הראשונה של ארצות הברית ושלחה לאישור על ידי המדינות. ב-1781 אישרה המדינה האחרונה, מרילנד, את תקנון הקונפדרציה וב-1 במרץ 1781 החל לפעול בארצות הברית קונגרס הקונפדרציה, שהיה המשך ישיר לקונגרס הקונטיננטלי השני. למעשה, נבחרי הקונגרס השני המשיכו בכהונתם כחברי פרלמנט גם בקונגרס הקונפדרציה. לקונגרס זה היו עשרה כינוסים במשך שמונה שנות פעילותו.
בסופו של דבר, הקונגרס הוליך את הארץ החדשה לעצמאות ולמלחמה עם מעט מאוד משאבים וכח אמיתי.
המשכו
ממשיכו של הקונגרס הקונטיננטלי הוא הקונגרס של ארצות הברית. ב-4 במרץ 1789 התכנס הקונגרס הראשון של ארצות הברית בבניין הפדרלי (Federal Hall) בניו יורק, כאשר פעולתו הראשונה הייתה ההכרזה כי חוקת ארצות הברית נכנסה לתוקפה. בניין הקפיטול בוושינגטון הבירה אירח את מושבו הראשון ב-17 בנובמבר 1800.
קפה (צמח)
קפה (שם מדעי: Coffea) הוא סוג צמח ממערכת בעלי פרחים, שבו כעשרה מינים שונים של עצים נמוכי קומה ושיחים. הצמח מוכר בעיקר בשל משקה הקפה המופק מטחינת או חליטת פוליו של העץ וערבובם עם נוזל חם או קר.
הקפה צומח, כך במקור, באזורים בעלי אקלים טרופי או סובטרופי ובעיקר באפריקה ובאסיה. עם זאת, הקפה הובא לארצות דרום אמריקה וגדל באזורים הטרופיים שם בכמות גדולה מאוד, במיוחד בברזיל.
קליקה
{{פירושונים| קְלִיקָה: קַלִיקֵה:
ראו גם
}}
האיום (סדרת טלוויזיה)
האיוֹם (ברוסית: Грозный, מילולית: גרוֹזְנִי) הוא שמה של סדרת טלוויזיה היסטורית רוסית בהפקת החברה הרוסית לשידורי רדיו וטלוויזיה, אודות חייו של איוואן הרביעי, שליט והצאר הראשון של רוסיה, שפרק הבכורה שלה שודר ברשת רוסיה-1 בשנת 2020 ומאז שודרו מדי יום פרקים כפולים. הצילומים נערכו בפברואר 2020.
הצאר אִיוַואן וַאסִילְיֶיבִיץ', איוואן הרביעי, שכונה "האיום" - אחת הדמויות המפורסמות והשנויות במחלוקת ביותר בהיסטוריה. מי הוא? המדינאי הגדול ביותר או הרודן האכזר? בעל אוהב ועדין או רוצח עקוב מדם? ילד שאיבד את הוריו בשלב מוקדם וסבל מהשפלה אינסופית מהילדים והאפוטרופוסים הקרובים לו, או הצאר הרוסי הגדול שהביא ניצחון לארצו והקים כוח ברוסיה בלתי ניתן לשבירה?, הסדרה מגוללת את קורותיו של הצאר הרוסי איוואן הרביעי. האיש, שנולד לשלוט, גדל כיתום, סבל מדיכוי והשפלה מעמיתיו. הצאר, שביקש להקים מעצמה אחידה ובלתי ניתנת להריסה ברוסיה, נבגד שוב ושוב על ידי מקורביו ואחרי שזכה לאהבה רבה, הוא איבד אותה בחשכת הקונספירציות והתככים. זהו סיפורו של שליט שהוביל ניצחונות גדולים אך גם תבוסות גדולות.
עלילה
1571. מוסקבה הרוסה לאחר הפשיטה האכזרית של החאן דיוולט-גיריי. השליט איוון האיום, כשהוא מחליט שממלכתו הגיעה לסיומה, מתחיל לכתוב כרוניקה של חייו. הוא נזכר ביתמותו המוקדמת, ההשפלה מצד האפוטרופוסים, חברים שהפכו לאויבים ואויבים שהוא היה חסר רחמים כלפיהם. הוא לא יכול לברוח מזיכרונות אשתו אנסטסיה, שנישואיה היו התקופה המאושרת בחייו, של אהבה שהאירה את השנים הראשונות לשלטונו...
איוואן הרביעי הצעיר מוקף באנשים נאמנים ויועצים חכמים. הוא כבש את קאזאן, הקים צבא חדש, הקים מערכת חוק חדשה ונולד לו יורש. אך עד מהרה השלטון הטוב לכאורה מסתיים: היורש מת ואחריו אשתו האהובה, והיועצים הנאמנים לשעבר, בזה אחר זה, הופכים לבוגדים. איוואן הרביעי הופך בהדרגה לאותו איוון האיום - עריץ אכזרי ועכשיו השמועות על אכזריותו ונטייתו האלימה הולכות ומתממשות ושינויים אלה באופיו של הצאר משנים את ההיסטוריה. אויבים מתקרבים לפתחי רוסיה - האם המדינה תשרוד?
מבחינה כרונולוגית, הסדרה מכסה את 26 השנים הראשונות לתקופת שלטונו של איוואן הרביעי (1547-1573). דרך היחסים שלו עם האנשים סביבו, מוצגים אירועים היסטוריים: המרד במוסקבה (1547), אישור מערכת החוקים (1550), ייסוד בית הדפוס הראשון במוסקבה (1553), כינון יחסי סחר ודיפלומטיה עם אנגליה (1553), בניית קתדרלת ההשתדלות ב (1555-1561), המערכה על מוסקבה נגד החאן של קרים דיוולט-גיריי (1571), האופריצ'נינה (1565-1572) וקרב מולודי (1572).
סכימנוזאורוס
סכימנוזאורוס (שם מדעי: Scymnosaurus; מיוונית עתיקה: "לטאת גור אריות") הוא סוג נכחד של תראפסיד מקבוצת התרוצפליה אשר חי בדרום אפריקה במשך הפרם עד לתחילת הטריאס שלפני 265 עד 250 מיליון שנה מזמננו.
הסוג תואר ב-1903 על ידי החוקר הסקוטי דרום-אפריקני רוברט ברום והוא נחשב לבן למשפחה Scylacosauridae או ה-Lycosuchidae. כיום מזוהים 3 מינים מאומתים שלו: S. ferox, S. watsoni ו-S. major, בעוד מין רביעי מוצא: S. warreni, נחשב לעיתים למשוייך לסוג מוסכורינוס. מאובניהם של מרבית הפריטים לא היו מזוהות למעט הימצאתם ברחבי דרום אפריקה, מה שמקשה על איתורם המדויק. עם זאת הם הגיעו אל החוקר ברום, אשר עסק בזיהוים של תראפסידים שונים בין 1903 ל-1950.
היה זה התרוצפל הגדול ביותר, בייחוד אצל המין: S. major, אשר היה בעל גולגולת עבה ומוארכת באורך 210 מ"מ. היצור עצמו הגיע לגודל של צבוע מודרני והיה בעל מבנה שיניים ארוכות מכוסות אמייל שהותאם לקריעת טרף. הוא היה כנראה יצור חם דם עם מטבוליזם גבוה כמו אצל יונקים ועופות, על פי המבנה של פיו.
בלטלקום
בלטלקום (בבלארוסית: «Белтэлекам») היא חברת התקשורת הלאומית של בלארוס.
החברה הנמצאת בבעלות מלאה של ממשלת בלארוס ומופעלת על ידי משרד התקשורת, לחברה רשת קווים של סיבים אופטיים והיא הספקית היחידה לטלפוניה נייחת בבלארוס. היא מספקת שיחות למרחקים ארוכים ובינלאומיים, גישה בפס רחב לאינטרנט באמצעות ADSL ושירותי Wi-Fi.
החברה הוקמה בשנת 1995 כחברה ממשלתית האחראית על שירותי התקשורת במדינה, שהופרדו ממשרד התקשורת שבמסגרתו הוענקו שירותים אלה עד להקמת החברה. בדומה למקבילתה הרוסית, החברה נוטלת חלק בפרויקטים ממשלתיים בתחום התקשורת האלקטרונית והיא מפתחת את מיזם הממשל האלקטרוני (לרבות פורטל השירותים הממשלתיים) ואת מערכת המחשוב של הבחירות לפרלמנט ולנשיאות.
ב-2021 החלה בלטלקום לשתף פעולה עם חברת התקשורת הקוריאנית SRPOST במטרה לקדם הקמת ערים חכמות בבלארוס ולפתח פתרונות תקשורת מתקדמים.
בעקבות ההתרחשויות הפוליטיות בבלארוס בשנת 2021, והטענות לפגיעה בזכויות אדם במדינה, האיחוד האירופי פתח בחרם על מוסדות המדינה בהן גם בלטלקום.
ג'וליו טרצי
ג'וליו מריה טרצי די סנטה'אגתה (באיטלקית: Giulio Maria Terzi di Sant'Agata; נולד ב-9 ביוני 1946) הוא פוליטיקאי איטלקי, שכיהן כשר החוץ בשנים 2011–2013.
טרצי נולד בעיר ברגמו באיטליה. למד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת מילאנו.
טרצי הוא דיפלומט מקצועי. כיהן עד למינויו לתפקיד שר החוץ, כשגריר איטליה בארצות הברית (2009–2010). קודם לכן כיהן כשגריר ארצו למוסדות האו"ם בניו יורק (אוגוסט 2008–2009). בשנים 2002–2004 כיהן טרצי כשגריר איטליה בישראל.
טרצי כיהן כשר החוץ של איטליה מ-16 בנובמבר 2011. ב-26 במרץ 2013 התפטר מתפקידו לאחר שהוחלט על הסגרת שני חיילים איטלקים המואשמים ברצח להודו, בניגוד לדעתו. ההתפטרות נעשתה כחודש לפני שהממשלה סיימה את כהונתה.
מארג'רי אלינגהם
מארג'רי לואיז אלינגהם (באנגלית: Margery Louise Allingham; 20 במאי 1904 - 30 ביוני 1966) הייתה מחזאית, כותבת למגזינים ולעיתונים וסופרת אנגלייה. היא מפורסמת בשל סדרת ספרי המתח שכתבה ויצירת דמותו של הג'נטלמן והבלש החובב אלברט קמפיון. אלינגהם ידועה כאחת מ"מלכות הפשע" יחד עם אגאתה כריסטי, דורותי ל. סיירס ונאיו מארש.
חייה ויצירתה
מארג'רי לואיז אלינגהם, בתם הבכורה של הרברט ואמילי ג'יין (לבית יוז), נולדה בשנת 1904 בפרבר לונדוני. שני הוריה השתייכו למשפחות הקשורות לעולם המו"לות, ובעצמם התפרנסו מכתיבה ועריכה. במהלך ילדותה של אלינגהם היא הרבתה לכתוב סיפורים ומחזות, היא הרוויחה את שכרה הראשון בגיל שלוש עשרה עבור סיפור שהתפרסם במגזין של דודתה, ובבגרותה היא תתפרנס מכתיבה לעיתונים. זמן קצר אחרי לידתה של מארג'רי, המשפחה עזבה את לונדון לטובת בית ישן בכפר במחוז אסקס. מארג'רי למדה בבית הספר המקומי ואז בבית ספר לנערות בקיימברידג'. בסוף שנות העשרה שלה היא החלה לסבול מבעיה בבלוטת התריס שתאובחן רק בגיל מבוגר יותר, ופיתחה חרדה חברתית ממנה תסבול במשך שארית חייה. למרות זאת, בשנת 1920 אלינגהם שבה ללונדון לצורך לימודיה. במהלך הכנות להעלאת מחזה שכתבה היא פגשה את פיליפ יונגמן קרטר, שעיצב את התפאורה למחזה, ובשנת 1927 השניים נישאו. בני הזוג המשיכו לשתף פעולה ופיליפ עיצב את הכריכות לרבים מספריה של אלינגהם. ספרה הראשון ראה אור בשנת 1923 והיה ספר הרפתקאות על טבעי, שלטענת אלינגהם התבסס על מסרים שקיבלה בזמן סיאנס, טענה שבעלה הפריך מאוחר יותר. הספר התקבל היטב, אבל לא היה הצלחה מסחרית. אחר מספר ניסיונות כתיבה שלא נשאו פרי, אלינגהם החליטה לנסות לכתוב ספר מתח. ספרה הראשון בז'אנר זה התפרסם בשנת 1927, תחילה כסיפור בהמשכים בעיתון ומאוחר יותר כספר. הפריצה שלה התרחשה בשנת 1929 עם פרסום ספרה השלישי בו אלברט קמפיון הופיע לראשונה, אם גם בתור דמות משנה. הוא הופיע שוב בספרה הבא, בין היתר הודות ללחצים מצד העורכים האמריקאיים שלה שנשבו בקסמי הדמות. קמפיון הצליח כל כך שאלינגהם הפכה אותו לגיבור הראשי של עשרות ספרים וסיפורים קצרים שנכתבו עד לאמצע שנות השישים של המאה העשרים. עם הזמן דמותו התפתחה וקיבלה נפח שונה. סגנון הכתיבה של אלינגהם גם התפתח, והיא שילבה אלמנטים מז'אנרים נוספים בחלק מהספרים המאוחרים יותר. בשנת 1934 בני הזוג אלינגהם קנו בית באזור הכפר של אסקס, ואף על פי שהמשיכו להחזיק במגורים בלונדון, אלינגהם ראתה בכפר את ביתה האמיתי. במהלך מלחמת העולם השנייה אלינגהם התנדבה לשלל פעולות אזרחיות שנועדו לסייע למאמץ המלחמתי. בשנת 1941 היא כתבה ספר על חוויות החיים באסקס בזמן שציפו שם לפלישה נאצית. אלינגהם פרסמה עשרות ספרים, סיפורים, נובלות ומאמרים תחת שמה, ושלושה ספרים תחת שם העט מקסוול מארץ'. למרות הצלחתה, היא סבלה מבעיות כלכליות בשל תסבוכת עם מס ההכנסה. כמו כן, העיבו על חייה בעיות בריאות שונות ובעיות בחיי הנישואים. אלינגהם חלתה בסרטן השד וב-30 ביוני 1962 הלכה לעולמה. ספר הקמפיון האחרון שלה הושלם בידי בעלה על פי בקשתה, וראה אור בשנת 1968. השלמות נוספות לעבודתה – עם ובלי קמפיון – המשיכו להתפרסם במהלך שנות השבעים.
היחטפות
היחטפות בבלשנות עברית היא תהליך שבו תנועה מפנה את מקומה לשווא נע או לחטף.
דוגמאות
גוף שלישי עבר מופיע הפועל עָשָׂה, ואילו צורת הרבים היא עֲשִׂיתִם הקמץ תחת העי"ן פינה מקומו לחטף פתח. זוהי היחטפות.
הסבר התופעה
הסבר התופעה נעוץ בכלל: תזוזת ההטעמה גוררת היחטפות. לדוגמה, במילה לָקַח הטעם על ההברה קַח, ואילו בלְקַחְתֶּם הטעם על ההברה תֶּם, יוצא כי במעבר לצורת הרבים זזה ההטעמה.
מכיוון שדובר השפה יודע שעליו "לשמור אוויר" להברה המוטעמת, הוא מעדיף לקצר את זמן ההגיה של ההברות הראשונות והלא-מוטעמות, כלומר להחטיף אותן.
חטף מול שווא נע
דוגמאות:
גוף שלישי עבר הָלַךְ  ואילו צורת הרבים הֲלַכְתֶּם
גוף שלישי עבר חָרַשׁ ואילו צורת הרבים חֲרַשְׁתֶּם
ארץ לובה
ארץ לובה או חוף לובה (באנגלית: Loubet Coast) הוא קטע החוף המערבי של ארץ גרהאם בחצי האי האנטארקטי, המשתרע לאורך 168 ק"מ בין כף בלו לכיוון צפון-מזרח ובורז'ואה פיורד לכיוון דרום-מערב. דרומית לחוף לובה נמצא חוף פאלייר, צפונית לו חוף גרהאם.
גילוי החוף
החוף התגלה על ידי המשלחת הצרפתית השלישית לאנטארקטיקה אשר חקרה את האזור בינואר 1905 בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו.
החוף מופה על ידי סוקרים בריטיים בין השנים 1976–1978.
בדחן
אמנות הבדחן, יותר מאמנויות אחרות, כמעט וכלתה עם השמדת יהדות מזרח אירופה בשואה, ולא התאוששה לאחריה.
מעמד הבדחן
הבדחנים הראשונים נזכרו כבר בסוף ימי הביניים, במאה השלוש עשרה והארבע עשרה. דמות הבדחן התפתחה בהשפעת דמות הליצן (או ליצן חצר) האירופית, כמקבילה יהודית לה.
מעמד הבדחן הלך והתפתח בקהילות ישראל במזרח אירופה, והוא קנה לו כלים אמנותיים מגוונים, דקלום והצגה, אלתור, וזימרה ועוד. בתחילה, כונו הבדחנים 'לצים' או 'גחכנים', אולם בהמשך, בעקבות השיפור במעמדם, כונו בדחנים. בנוסף, נדרשה מהם שליטה מופלאה בטקסטים היהודיים על כל צורותיהם. במאתיים השנים האחרונות שלפני השמדת יהדות מזרח אירופה, הפכו הבדחנים למנחים ולמנהלי הטקסים היהודיים; חופות ולידות, בריתות ופדיונות, טקסי חג הפורים ועוד, נוהלו על ידי הבדחנים, בלוויית תזמורת כליזמרים או בשירה עצמית.
ברוב המקרים היו הבדחנים אנשים עניים ופשוטים, ועל פי רוב כדי למצוא פרנסה הם נאלצו לנדוד מעיר לעיר כדי למצוא את פרנסתם. למרות זאת, היו גם בדחנים בעלי מעמד ועשירים. לעיתים נודו הבדחנים על ידי רבני ונכבדי הקהילה, וזאת משתי סיבות עקריות: בשל עוניים של רוב הבדחנים, הנכבדים היו מושא לעגם וצחוקם; וכמו כן היו רבנים שהתנגדו לשימוש ההומוריסטי שעשו לעיתים הבדחנים בפסוקי תורה או גמרא.
בדחנים ידועים
הבדחן היהודי המפורסם ביותר היה "הרשל'ה מאוסטרופולי", ובדחן ידוע נוסף הוא מוטקה חב"ד.
אליקום צונזר (צונזער; 1835–1913), יליד וילנה, נחשב לגדול הבדחנים של המאה התשע עשרה וראשית המאה העשרים, והוא מאפיין את דמות הבדחן במיטבה. צונזר חיבר עשרות שירים בחרוזים והתאים להם לחנים משלו, שהיה מאלתר לפי טעם הקהל ודרישתו. בעת שמשוררי ההשכלה הראשונים שקדו על שירה עברית שקולה, מנויה וחרוזה, שורר אליקום צונזר את שיריו בלשון יידיש עממית. שלושה דורות של יהודים שרו את שיריו, פיזמו את פזמוניו והתענגו על הלחנים שלו.
אליקום צונזר השכיל לשלב בפזמוני הבדחנות שלו משלים עממיים, מוסר השכל חכם וביקורת חברתית נוקבת. כל החברה היהודית, מכל המעמדות, נהתה אחר יצירתו העממית. והמשורר איציק מאנגר הגדירו כ"הבדחן הגדול, עתרת-תפארת של כל החתונות, מטיף המוסר הגדול וחורז החרוזים הנפלא אשר לעמך ישראל".
בתרבויות שונות מקובלים דמויות בדיוניות של בדחנים ששימשו בסיפורי עם בלבד, כמו ג'וחא בארצות ערב וואן דר מרווה בהולנד.
כיום
על פי רוב, הגראמער משמש גם כבדחן, אך ישנם אנשים שמקצועם הוא בדחנות. הבולטים שבהם הם יענקל מילר ממונסי (ניו יורק) ויעקב צוקר מבני ברק.
ישראל באירוויזיון 1999
ישראל השתתפה באירוויזיון 1999 עם השיר "יום הולדת" בביצוע של להקת "עדן", בתחרות שהתקיימה בבנייני האומה בירושלים.
בחירה פנימית
ועדה ברשות השידור בחרה בשיר יום הולדת בביצוע של להקת עדן לייצג את ישראל באירוויזיון 1999.
באירוויזיון
להקת עדן הייתה ה-19 בסדר ההופעה בתחרות, אחרי אוסטריה ולפני מלטה. בתום ההצבעה קיבל השיר 93 נקודות והגיע למקום ה-5 מתוך 23 מדינות שהשתתפו. הצבעת הקהל הישראלי העניקה את ה-12 נקודות שלה לגרמניה.
אברהם ושרה (שיר)
אברהם ושרה (ביידיש: אברהם און שרה) הוא שיר יידי מאת המשורר איציק מאנגר. השיר תורגם לעברית וזכה למספר ביצועים, מהם התפרסם במיוחד זה של אריק איינשטיין.
כתיבת השיר
השיר התפרסם בשנת 1935 בספרו של מאנגר "חומש לידער" (שירי החוּמש), שראה אור בוורשה. בספר זה נכללו שירים העוסקים בגיבורי ספר בראשית, מאדם הראשון דרך אבות האומה ועד ליוסף. השירים נכתבו בסגנון אנכרוניסטי המשווים לגיבורי התורה תכונות ומעשים המאפיינים תקופות מאוחרות יותר ובעיקר מאפיינים את תקופתו של המשורר.
שירי הספר נכנסו מאוחר יותר לחטיבת "מדרש איציק" של מאנגר. בכך ביקש המשורר להראות את הקשר בין הפרשנות המדרשית של חז"ל לבין פרשנותו שלו, שגם היא מחקה במידה מסוימת את דרך המדרש.
תוכן השיר
השיר עוסק בשיחה מדומיינת בין שרה לאברהם. שרה, המצפה לילד, שואלת את אברהם מתי זה יקרה, שכן כל אישה בגילה כבר ילדה ילדים הרבה. אברהם בתפקיד הבעל האדיש טוען כנגדה שצריך רק ביטחון באל, ואם האל ירצה "אפילו מטאטא יורה". כך נמשך הדו-שיח, שבו מזכירה שרה גם את בנה של הגר השפחה ואת הרגשתה המשונה כלפיו.
תרגום לעברית
תרגום לעברית עכשווית יותר נעשה על ידי נגה רובין שהוציאה לאור מחדש את "מדרש איציק" (הוצאת כרמל, תשפ"ג, 2022).
להלן הטקסט המקורי ותרגומים לעברית של שני הבתים הראשונים:
פרידריך כריסטיאן השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג
פרידריך כריסטיאן השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (בדנית: Frederik Christian II, hertug af Slesvig-Holsten-Sønderborg-Augustenborg; 28 בספטמבר 1765 – 14 ביוני 1814), היה חתנו של כריסטיאן השביעי, מלך דנמרק וחותנו של כריסטיאן השמיני, מלך דנמרק.
ביוגרפיה
פרידריך כריסטיאן נולד ב-28 בספטמבר 1765 בארמון אוגוסטנבורג, אוגוסטנבורג, לפרידריך כריסטיאן הראשון, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ולשרלוטה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-פלן, בתם של פרידריך קרל, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-פלן וכריסטינה אירמגארד, רוזנת רבנטלוב.
בפברואר 1779 הציע המדינאי הדני אנדראס פטר ברנסטורף שפרידריך כריסטיאן, שהיה מיוחס לכל המשפחות הדניות החשובות, יתחתן עם לואיזה אוגוסטה, נסיכת דנמרק, בתם של כריסטיאן השביעי, מלך דנמרק וקרוליין מתילדה, נסיכת בריטניה, ובכך לאחד את שני הענפים של בית אולדנבורג, ולמנוע את נישואי לואיזה אוגוסטה לבית המלוכה השוודי. ואכן באביב 1785 הגיע פרידריך כריסטיאן לקופנהגן, וב-27 במאי 1786 התחתנו השניים בארמון כריסטיאנסבורג.
במשך תקופה ארוכה התגוררו השניים בארמון כריסטיאנסבורג, ונולדו להם 3 ילדים. בשנת 1794 נשרף הארמון, וזמן קצר לאחר מכן מת אביו פרידריך כריסטיאן הראשון, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, ופרידריך ככריסטיאן עלה לשלטון במקומו, והמשפחה עברה להתגורר בארמון אוגוסטנבורג.
לואיזה אוגוסטה הייתה שונה לגמרי מבעלה, ובעוד שהוא היה טיפוס כבד ורציני, שהתעסק בפילוסופיה ובפוליטיקה, היא הייתה טיפוס עליז ומאושר ונהנתה מהחיים. נאמר על לואיזה אוגוסטה שהיו לה מאהבים רבים, ואף נטען שילדיה נולדו למעשה מהרופא קרל פרדיננד סואדציני, אם כי אין לכך הוכחות. לואיזה אוגוסטה אהדה את המהפכה הצרפתית, ומשום כך פיתחה דעה אנטי-בריטית.
במהלך השנים התגלע סכסוך בין פרידריך כריסטיאן לגיסו פרדריק השישי, מלך דנמרק בנוגע לדוכסויות שלזוויג-הולשטיין ואזור זונדרבורג, ואשתו לואיזה אוגוסטה צידדה באחיה. כמו כן סייעה לואיזה אוגוסטה לטרפד את תוכניות פרידריך כריסטיאן להיבחר למלך שוודיה, לאחר מות אחיו קרל אוגוסט, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, ואכן ז'אן ברנדוט הוכתר כנסיך הכתר השוודי.
היחסים בין השניים התדרדרו יותר ויותר, ופרידריך כריסטיאן ניסה להגביל את השפעתה על הילדים, אולם הוא מת במפתיע ב-14 ביוני 1814. לאחר מותו השתלטה אשתו לואיזה אוגוסטה על אחוזתו ועל חינוך הילדים, ובשנת 1820 חזר בנו כריסטיאן אוגוסט השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג וקיבל את הנחלות.
משפחתו
ב-27 במאי 1786 התחתנה פרידריך כריסטיאן עם לואיזה אוגוסטה, נסיכת דנמרק, בתם של כריסטיאן השביעי, מלך דנמרק וקרוליין מתילדה, נסיכת בריטניה, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
גיום פוסטל
גיום פוסטֶל (25 במרץ 1510 – 6 בספטמבר 1581) היה איש אשכולות, פוליגלוט, מזרחן ופילוסוף צרפתי, נוצרי-קתולי שחי בשלהי תקופת הרנסאנס. עסק בחקר התאולוגיה היהודית והמוסלמית, בספרות הקבלה והמיסטיקה הקדומה והיה ידוע בתקופתו כמומחה לתרבות המזרח התיכון ולשפות שמיות.
פוסטל ביקר במקומות שונים באירופה ובמזרח התיכון ונשלח כדיפלומט ובלשן מטעם ממלכת צרפת לאימפריה העות'מאנית.
שליטתו בשפות השמיות, ביניהן עברית וערבית, ויכולתו לקרוא יצירות וכתבי יד רבים בשפתם המקורית הייתה חריגה בתקופה זו באירופה המערבית הנוצרית. מסעותיו לארצות המזרח התיכון תרמו רבות להעברת רעיונות מהמזרח למערב. הוא תרגם חלקים מכתבי יד לשפה הלטינית ואף הוציא אסופה מתורגמת של כתבים במגוון שפות, וממקומות שונים.
פוסטל היה ידוע כבעל תפיסת עולם סינקרטית, המניחה שכל הדברים בעולם הם חלק ממערכת אחת שלמה. תפיסתו הייתה בעלת היבטים אסכטולוגיים ותאולוגיים והתמקדה בשילוב רעיונות מדתות האסלאם, הנצרות והיהדות. הוא האמין שהעולם צריך להתאחד מבחינה רוחנית תחת הכנסייה הקתולית, ומבחינה פוליטית - בחסות מלך צרפת. אחד הידועים שבספריו הוא "דה אורביס טראי קונקורדיה" (De orbis terræ concordia, "על ההרמוניה של העולם"), בו פוסטל פורס את משנתו ומטיף ל"דת אמת" אחת המבוססת על רציונליזם.
המנון פקיסטן
ההמנון הלאומי של פקיסטן (באורדו: قومی ترانہ) ידוע גם בשם פאכ סרזמין (באורדו: پاک سرزمین, "אדמה טהורה"). המוזיקה הולחנה על ידי אחמד ע'ולאם צ'אגלה (احمد غلام چھاگلہ) ב-1949, טרם חיבור המילים, אשר נכתבו על ידי חאפז ג'אלונדרי (حفیظ جالندھری) ב-1952. השיר אומץ רשמית כהמנון הלאומי הרשמי של פקיסטן באוגוסט 1954 והוקלט באותה השנה על ידי אחד עשר הזמרים הגדולים של פקיסטן, ביניהם אחמד רושדי, כווכב ג'האן, רשידה ביגום, נג'ם עארה, נסימה שאהין, זוואר חוסיין, אח'תר עבאס, ע'ולאם דסתגיר, אנואר זאהיר וואח'תר וואסי עלי.
גיום פוסטל
ביוגרפיה
רוב הידע על חייו של פוסטל מבוסס על מה שהוא בעצמו החליט לחשוף, על כתבי יד גנוזים ועל אזכורים ביוגרפיים של בני תקופתו, ביניהם המזרחן והגאוגרף אנדרה טבת וכן ז'אק אוגוסטה דה תו, אותם פגש פוסטל בפריז. גיום פוסטל נולד למשפחה ענייה בכפר קטן ליד העיר ברנטון, בנורמנדי תחתית שבממלכת צרפת. תאריך לידתו המדויק אינו ברור וישנן סברות שונות לגביו, החל מ-1475, 1487, 1505 ועד 1510. השנה המקובלת על רבים להולדתו של פוסטל היא 1510. חוקרים מסבירים את הגרסאות המוקדמות יותר לשנת לידתו - באגדות ובמיתוסים שנפוצו אודותיו כדמות מאריכת ימים. אחת האגדות מספרת למשל שפוסטל גילה את סוד הכנת השיקוי לחיים ארוכים. על דמותו של גיום פוסטל ואריכות חייו המופלגת כתב בן דורו, הסופר והפילוסוף פרנסיס בייקון: "גיום פוסטל, יליד צרפת, בן דורנו, חי קרוב ל-120 שנה; החלק העליון של שפמו עוד היה שחור ולא אפור בכלל. הוא היה בעל מוח מתוסבך ושכל לא שפוי, מן המעולים שבמטיילים, וכן מתמטיקאי, ובמידה מסוימת גם נגוע במינוּת"
המנון פקיסטן
היסטוריה
בתחילת 1948, הציע א"ר ע'אני, מוסלמי מטרנסוואל שבדרום אפריקה, שני פרסים של חמשת אלפים רופי, אחד למשורר ואחד למלחין, עבור כתיבה והלחנה של המנון לאומי חדש עבור המדינה העצמאית החדשה. הפרסים פורסמו מטעם לשכת העיתונות הממשלתית ביוני 1948. בדצמבר 1948, ממשלת פקיסטן הרכיבה את ועדת ההמנון הלאומי (NAC) במטרה לחבר ולהלחין את ההמנון הלאומי הרשמי של פקיסטן. בראש ה-NAC עמד בתחילה שיח' מוחמד אכרם ובין חבריה היו מספר פוליטיקאים, משוררים ומוזיקאים, ביניהם עבדור ראב נישתר, אחמד ע'ולאם צ'אגלה וחאפז ג'אלונדרי. הוועדה נתקלה בקשיים במציאת מילים ולחן הולמים.
גיום פוסטל
ביוגרפיה
ידוע כי פוסטל החל לעסוק בהוראה כבר בגיל 13 בכפר קרוב לפונטויס. בשנות ה-30 של המאה ה-16 הוא החל לרכוש השכלה פורמלית בקולג' סנט-בארב בפריז וקיבל תואר מאסטר באומנויות, מתמטיקה ורפואה. לצד השכלתו הפורמלית, פוסטל נחשף לראשונה לתחומי הגאוגרפיה והשפות הזרות, בזכות הימצאותם של המוני סטודנטים מארצות שונות באירופה. הוא החל ללמוד את השפה העברית ואת העברית-לטינית בעזרת יהודים שחיו בסביבת מגוריו. הוא למד באופן עצמאי יוונית, ובעזרת חבר מפורטוגל ובזכותו למד גם פורטוגזית וספרדית. ההתוודעות לתחום הגאוגרפיה ולתגליות החדשות שנעשו על ידי יורדי ים מספרד ופורטוגל, עיצבה במידה רבה את משיכתו למסעות לארצות שונות. החשיפה הייחודית לספרד ופורטוגל נבעה מכך שקולג' סנט-בארבה מומן בחלקו על ידי ממלכת פורטוגל. ב-1528 פגש פוסטל את מייסדו העתידי של מסדר הישועים, איגנטיוס מלויולה, שהגיע באותה שנה לקולג' סנט-בארב. "גילויו" של פוסטל את השפה הערבית מיוחסת לאותה תקופה בה פגש לראשונה את איגנאציוס.
התקרבותו של פוסטל לחצר המלכות בצרפת היוותה רגע מכונן שתרם להמשך התפתחותו ולמפגש שלו עם המזרח. באמצע שנות ה-30 של המאה ה-16 המוניטין של פוסטל כבלשן ומומחה לשפות הלך והתבסס. הוא עורר את תשומת לבו של מלך צרפת פרנסואה הראשון, ושל אחותו מרגריט מנווארה. פוסטל הוצג לראשונה על ידי המלומד הביזנטי יאנוס לאסקריס, שהיה מקורב גם לבית מדיצ'י. הודות ללאסקריס ולתלמידו, שהיה שגריר ממלכת צרפת בחצר המלכות של הסולטן סולימאן הראשון, צורף פוסטל למשלחת אל האימפריה העות'מאנית, מהיותו שולט בשפות שמיות. משימתו הייתה לאסוף כתבי יד לספרייתו של המלך פרנסואה הראשון.
פוסטל ניצל את שהותו באימפריה העות'מאנית ללימוד טורקית ולהעמקת ידיעתו בשפה הערבית. הוא המשיך לשקוד על חקר הספרות היוונית ועל כתובים בערבית  העוסקים ברפואה, במתמטיקה ובפרשנויות שונות לאריסטו. נוסף על כך רכש פוסטל ספרים בקבלה ובתאולוגיה מרופאו היהודי של הסולטן סולימאן הראשון.
המנון פקיסטן
היסטוריה
ההמנון, ללא המילים, נוגן בפעם הראשונה לכבוד מנהיג מדינה זרה במהלך ביקורו של השאה של איראן בקראצ'י, ב 1-במרס 1950, בידי להקת חיל הים הפקיסטני.
גיום פוסטל
ביוגרפיה
מצויד בספרים רבים, פוסטל חזר לצרפת ב-1537 דרך ונציה, שם פגש את המדפיס הנוצרי דניאל בומברג, ואת הבלשן העברי רבי אליה בן אשר, המוכר כאליהו בחור. ההיכרות בין השלושה הובילה לפרסום ולהדפסת הטקסטים שהיו בחזקתו של פוסטל. ישנן עדויות מתקופת שהותו של פוסטל בוונציה, לכך שבנוסף לשפות שכבר ידע, שלט גם בשפות: פונית, ארמנית ושומרונית. המפגש עם אותם מלומדים, ועם משכילים נוספים מומחים למזרחנות, עוררה בפוסטל את הרצון להפיץ את לימוד השפה הערבית באירופה, במטרה להפיץ את בשורת כתבי הקודש הנוצריים במזרח.
עם חזרתו ב-1538 לצרפת החל לפרסם את כתביו הראשונים ולכהן כפרופסור לעברית, לערבית וליוונית. במקביל, פוסטל המשיך במגמתו להפיץ את הפילוסופיה והקבלה הנוצרית באמצעות מאמרים ותרגום יצירות לערבית ועברית. הפסקת ההתעניינות בו מצד חצר המלוכה הצרפתית הניעו את פוסטל להעתיק מגוריו לרומא ב-1544, שם הצטרף למסדר הישועים של איגנטיוס מלויולה.
המנון פקיסטן
היסטוריה
ב-3 במאי 1950 נוגן ההמנון לכבוד ראש ממשלת פקיסטן ליקאת עלי ח'אן במהלך ביקורו בארצות הברית. למרות זאת, ההמנון קיבל הכרה רשמית רק באוגוסט 1954. ה-NAC הפיצה הקלטות של הלחן בקרב משוררים בולטים, אשר אשר בתגובה חיברו והציעו כמה מאות שירים להערכה על ידי הוועדה. בסופו של דבר, המילים שנכתבו על ידי חאפז ג'אלונדרי אושרו וההמנון הלאומי החדש שודר בפומבי בפעם הראשונה ברדיו פקיסטן ב-13 באוגוסט 1954, מושר על ידי חאפז ג'אלונדרי עצמו. המלחין, אחמד ע'ולאם צ'אגלה, מת ב-1953, לפני שההמנון הלאומי החדש אומץ רשמית. ב-1955, ביצעו את ההמנון הלאומי 11 הזמרים המובילים של פקיסטן: אחמד רושדי, כווכב ג'האן, רשידה ביגום, נג'ם עארה, נסימה שאהין, זוואר חוסיין, אח'תר עבאס, ע'ולאם דסתגיר, אנואר זאהיר ואח'תר וואסי עלי.
גיום פוסטל
ביוגרפיה
ב-1553 פוסטל כבר עזב את מסדר הישועים בגלל חוסר הלימה בין תפיסתו הקבלית-אסכטולוגית לתפיסת המסדר האפוקליפטית. הוא המשיך וכתב יצירות המשלבות טקסטים ותפיסות קבליות יהודיות ונוצריות. התעמקותו בכתבים מיסטיים ובהגות אסכטולוגית הביאתהו לתפיסה טיפולוגית משיחית, אותה מצא בדמותה של נזירה סגפנית, שהייתה אחות בבית חולים בוונציה, לה קרא "חווה החדשה". לאחר מותה של אותה אחות-נזירה, פוסטל החליט שישותה התמזגה עם ישותו, וכך חש שגופו מכיל הן את היסוד הנקבי והן את הזכרי, בו זמנית. דימוייו הקבליים של פוסטל והתעסקותו במיסטיקה הביאו לבסוף למאסרו ב-1553 בידי האינקוויזיציה הוונציאנית. כתביו נגנזו ונאסר עליו לכתוב בנושאים תאולוגיים.
המנון פקיסטן
הלחן
המוזיקה שהולחנה על ידי אחמד ע'ולאם צ'אגלה ב-1949, משקפת את הרקע שלו במוזיקה מזרחית ומערבית. עשרים ואחד כלי נגינה ושלושים ושמונה טונים שונים משתתפים בנגינת ההמנון הלאומי, שאורכו 80 שניות.
גיום פוסטל
ביוגרפיה
גיום פוסטל עזב את ונציה וחזר לפריז; לבסוף, גם שם נשלח למאסר, ואת שארית חייו עשה בכלא עד למותו בשנת 1581.
המנון פקיסטן
המילים
מילות ההמנון, שנכתבו על ידי המשורר דובר האורדו, חאפז ג'אלונדרי ב-1952, הן בעלות מכנה משותף עם פרסית וכוללות אוצר מילים רב בשפה זאת, מה שהופך את ההמנון למובן בשתי השפות. אף שורה בשלושת בתי השיר אינה חוזרת על עצמה. המילה היחידה ששייכת לאורדו באופן מובהק היא המילית 'kā'.
ההמנון באורדו
پاک سرزمین شاد باد \ كشورِ حسين شاد باد تُو نشانِ عزمِ عالی شان \ ارضِ پاکستان! مرکزِ یقین شاد باد
پاک سرزمین کا نظام \ قوّتِ اُخوّتِ عوام قوم، ملک، سلطنت \ پائندہ تابندہ باد! شاد باد منزلِ مراد
پرچمِِ ستارہ و ہلال \ رہبرِ ترقّی و کمال ترجمانِ ماضی، شانِ حال \ جانِ استقبال! سایۂ خدائے ذوالجلال
תעתיק IPA
Pāk sarzamīn shād bād \ Kishwar-i ḥasīn shād bād Tū nishān-i ʿazm-i ʿālī shān \ Arẓ-i Pākistān! Markaz-i yaqīn shād bād
Pāk sarzamīn kā niz̤ām \ Quwwat-i Ukhuwwat-i ʿawām Qaum, mulk, salt̤anat \ Pāyindah tābindah bād! Shād bād manzil-i murād
Parcam-i sitārah o-hilāl \ Rahbar-i taraqqī o-kamāl Tarjumān-i māẓī, shān-i ḥāl \ Jān-i istiqbāl! Sāyah-yi Khudā-yi Ẕū l-jalāl
תרגום לעברית
את מופת של נחישות עליונה \ ארץ פקיסטן!
יהא מבורך מוקד היציבות
הסדר הטהור בארץ זו \ הוא כוחה של אחוות העם
לאום, מדינה וריבונות \ זרחו והאירו תמיד!
דגל כוכב וסהר \ מדריך ההתקדמות והשלמות
פרשן העבר, מופת ההווה \ מורה דרך לעתיד!
צל אלוהים בעל הכבוד
ציון לוי
הרב ציון רחמים לוי (אלול תרפ"ה, 1925 - כ"ה בחשוון תשס"ט, 23 בנובמבר 2008) היה הרב הראשי של יהדות פנמה במשך 57 שנים.
קורות חיים
נולד בארץ ישראל למקובל הרב יעקב לוי שהיה דיין בבית דינו של הרב רפאל אנקווה במרוקו לאחר שעלה לארץ ישראל למד בישיבת המקובלים בית אל בעיר העתיקה בירושלים.
מסופר שכאשר עלו הוריו לארץ ממרוקו התפללה אמו שתזכה ללדת את בנה בארץ ישראל, ואכן לאחר שירדו מהאונייה והגיעו לירושלים נולד שם.
בצעירותו למד בישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה בירושלים, והיה לחברותא של הרב עובדיה יוסף, שעמו המשיך להתכתב בנושאים הלכתיים במשך השנים. בגיל 17 לערך קיבל סמיכה לרבנות ולאחר מכן התמנה להשגיח על כשרות הבשר של ירושלים.
בגיל 23 לאחר נישואיו לשרה לבית ביטון נשלח על ידי ראש ישיבת פורת יוסף רבי עזרא עטיה, לכהן כרב בפנמה. פעל שם כשוחט ומוהל. מצב היהדות בקהילה בשנים הראשונות לכהונתו הצריך לקבל היתר להתפלל ללא מניין, כיוון שלא היה שם מניין שומרי שבת. הרב לוי הקים מוסדות רבים.
הלווייתו יצאה מישיבת פורת יוסף, בראשות הרב עובדיה יוסף, שהספיד את ידיד נעוריו. כמו כן הספידוהו הרבנים הראשיים לישראל. נקבר בהר המנוחות. לאחר פטירתו נבחר על פי בקשתו בנו, הרב חיים לוי, למלא את מקומו.
סטאר 200
סטאר 200 (בפולנית: Star 200) היא משאית, בעלת הנעה 4x2, אשר יוצרה על ידי יצרנית כלי הרכב הפולנית "Fabryka Samochodów Ciężarowych "Star בין השנים 1976–1994.
דגמי "סטאר 200" היו בשירות הצבא הפולני, בשירות המשטרה, ובשירות מכבי אש, כבאיות.
קלמאן גרנייה
קריירה
גרנייה החל לשחק כדורגל בקבוצות הנוער של עיר הולדתו אנונה (Annonay). בגיל 11 עבר לשחק בקבוצות הנוער של אולימפיק ליון. במאי 2008 חתם על חוזה הבוגרים הראשון שלו בליון והחל לשחק בשורות ליון מתחילת עונת. במשך שתי עונות הוא שיחק בעיקר כמחליף עד שבעונת 2011/12 הוא הפך לשחקן הרכב. גרנייה חתם ב-2013 על חוזה לשלוש שנים נוספות בקבוצת ליון שהוארך לאחר מכן. במהלך 2017 עבר בהשאלה לרומא לחצי שנה ולאחריה חזר לליון. ב-31 בינואר 2018 לאחר כעשור בליון חתם בגנגאן לשנה וחצי.
גרנייה היה חלק מהסגל של כל הנבחרות הצעירות של צרפת מהנבחרת עד גיל 16 בשנת 2007. ב-2008 סיים כסגן-אלוף אירופה לנבחרות לאומיות עד גיל 17 וב-2010 זכה עם צרפת באליפות אירופה לאומות עד גיל 19. ב-2012 הוא הועלה לנבחרת צרפת בכדורגל עד גיל 21 בה שיחק 5 משחקים וביוני 2013 עלה לסגל הנבחרת הבוגרת ושיחק לראשונה במדיה במשחק ידידות נגד אורוגוואי.
תארים
צרפת אולימפיק ליון
סטרפסודוס
סטרפסודוס (שם מדעי: Strepsodus; מילולית מיוונית עתיקה: "שן עקומה") הוא סוג נכחד דג מהמחלקה בעלי סנפירים בשרניים, אשר התקיים במשך הקרבון שלפני 345 עד 306.9 מיליון שנה באמריקה הצפונית ואוסטרליה.
הסוג התגלה בתצורות מספר מאובנים בפנסילבניה, וירג'יניה המערבית, בריטניה ואירלנד והוא נאסף בידי החוקרים למוזיאון לגאולוגיה שבלונדון. הסוג תואר בשנת 1865 בידי החוקרים האנגלים: תומאס הנרי האקסלי ורוברט את׳רידג׳. בסוג זה נכלל מין יחיד - Strepsodus sauroides.
דג זה היה טורף גדול יחסית וקרובו של הריזודוס, אשר היה בעל גוף באורך של 3 עד 5 מטרים, כך שהיה אחד מהגדולים בבני קבוצתו אך קטן מהריזודוס, דבר הידוע בעיקר מקשקשיו שהגיעו לאורך 40 מ"מ. בדומה לריזודוס ומינים קרובים הוא היה דג בעל מבנה חצי-אמפיבי והייתה לו לסת עבה וגבוהה בעלת ניבים מזדקרים, עיניים קטנות וסנפירים קטנים שהתאימו כנראה לתנועה על קרקעית הים. היה זה כנראה טורף אורב שתפס דגים אחרים, רכיכות וסרטנים ובעלי ארבע רגליים קטנים.
תומר הדדי
תומר הדדי (נולד ב-24 ביולי 1983) הוא מלחין, פסנתרן, מעבד, מנצח ומנהל מוזיקלי ישראלי.
ביוגרפיה
למד בצעירותו בתיכון "מור מטרו ווסט" רעננה במגמת המוזיקה. בוגר תואר שני בבית ספר הגבוה למוזיקה מאנס קולג' בניו יורק בהצטיינות, זוכה פרס טכניקה במוזיקה 2011 ע"ש פליקס זלצר, בוגר תואר ראשון באקדמיה למוזיקה בירושלים למד עם צבי אבני, מיכאל וולפה, סלבה גנלין, חיים פרמונט ואחרים. זוכה פרס ע"ש בוסלהב מרטינו על יצירה תזמורתית עבור היצירה "integration for orchestra 2010" שבוצעה על ידי התזמורת הקאמרית הישראלית בפסטיבל צלילים במדבר 2010.
זוכה פרס ע"ש מרסל בזנסון לקומפוזיציה הטובה ביותר בתחרות האירוויזיון 2010 באוסלו שבנורווגיה, שם ייצג את ישראל עם השיר "מילים" אותו הלחין עבור הזמר הראל סקעת. הלחין שירים למיטב אמני ישראל בהם בועז שרעבי, אילנית, שירי מימון, שלומי שבת, הראל סקעת, ליאור נרקיס, יזהר כהן, לטקסטים של מיטב הפזמונאים בישראל כגון רחל שפירא, יואב גינאי, דודו ברק, יוסי גיספן, נועם חורב ואחרים.
הפיק מוזיקלית אלבומים ושירים ביניהם של הזמר שי גבסו, אילנית, בועז שרעבי ואחרים. ליווה בפסנתר את הזמרת ריטה בהופעותיה בישראל ובעולם במשך 3 שנים. הוא מנהל מוזיקלית את הזמרת הבינלאומית ליאל קולט איתה הופיעה כמנצח בתוכנית הטלטון של הקומיקאי ג'רי לואיס בלאס וגאס, ומנהל מוזיקלית את הזמר דודו פישר בהופעותיו בעולם. הפיק מוזיקלית את חגיגות עשור למרכז פרס לשלום, ועיבד עבור אומנים בינלאומיים כגון אנדראה בוצ'לי, מרסדס סוסה ואחרים. ניגן עם להקת ה"סקורפיונס" ועיבד לתזמורת את השיר "הללויה" של לאונרד כהן להרכב "הטנורים הקנדיים" שטיפס במצעדי הבילבורד האמריקאי למקום הראשון. לאחרונה הפיק מוזיקלית את אירוע "HOPE" קונצרט הומניטרי באצטדיון הוולודרום בברלין. בין האומנים המשתתפים הטנור האיטלקי אל באנו, הזמרת היווניה אלקיסטיס פפדופולוס, ההרכב הבינלאומי "סווידיש האוס מאפיה", הזמר תאו קרוז ואחרים. את שיר הסיום לאירוע, אותו כתב סטיבי וונדר, עיבד תומר בשיתוף המפיק הומברטו גטיקה.
הדדי הלחין כמה פסקולים לסרטים, ביניהם הפסקול לסרט "Reverie" שנבחר כבחירה רשמית בפסטיבל קאן 2010 וזכה בפרסים בפסטיבלים ברחבי ארצות הברית.
בשנת 2011 בוצע הקונצ'רטו הראשון לפסנתר של תומר בבכורה על ידי התזמורת של מאנס קולג' ניו יורק המנצח אייזיק סליה והסולנית נטלי טננבאום. בארץ בוצע על ידי התזמורת הקאמרית הישראלית בפסטיבל "צלילים במדבר" בניצוחו של רועי אזולאי. הפרק השני ביצירה מוקדש לסבתו רינה הדדי ומשלב את הפיוטים "אל נורא עלילה ו"מי אל כמוך" מתפילות יום הכיפורים.
לאחרונה הוזמן תומר לעבוד על האלבום השני של הזמרת הצעירה ג'קי אבנקו (America's Got Talent) ולהקלטות של התזמורת הסימפונית של לונדון באולפני אבי רוד המפורסמים עבור חברת סוני. בנוסף עובד תומר על האלבום השני של הרכב הטנורים הצעירים איל וולו שיצא בחברת יוניברסל. לאחרונה עבד תומר על שירים של הכוכב האמריקאי מייקל בובלה.
תומר מתזמר ויוצר עיבודים תזמורתיים עבור התוכנית "דה וויס ישראל" ועבור אומנים רבים ביניהם שלומי שבת, אייל גולן ואחרים.
ב-2013 סיים תומר את הקלטות אלבום הסולו האינסטרומנטלי הראשון שלו בשם "Origins" שכולו עיבודים בניחוח קלאסי לפסנתר ותזמורת לפיוטים ומנגינות יהודיות. האלבום נמכר בין השאר בשיתוף פעולה עם המעצבת מיכל נגרין בעיצוב מיוחד בחנויות הרשת בארץ ובעולם.
בנובמבר 2013 הפיק מוזיקלית מופע לזמר דודו פישר במסדרת תחנת PBS - השידור הציבורי האמריקאי. תומר ניצח על התזמורת הסימפונית של ספרינגפילד ועל מקהלת הילדים של ספרינגפילד מיזורי. התוכנית הוקלטה בעיר ברנסון שבמיזורי ארצות הברית ותשודר במסגרת הקונצרטים המשודרים של תחנת PBS. תומר משמש כמנהל המוזיקלי ופסנתרן של הזמר דודו פישר בהופעותיו בכל בעולם.
בשנת 2014 ניצח תומר על תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, הסנפונייטה הישראלית באר שבע ותזמורות נוספות, וכתב עיבודים ותזמורים ל סימפונט רעננה ואחרות. באותה השנה הלחין את השיר "יחד ננצח" עבור שרית חדד.
בשנת 2015 הקים את הרכב הטנורים הישראלים ״קול אספרנזה״ עם הזמרים נמרוד גרינבויים, עומר שיש ונדב ענבר והסופרניות שי טרי וביאטה ליפסקה המופיעים ברחבי העולם.
באותה שנה הקליט תומר אלבום עם הזמר דוד ד'אור בשם ״מזמור לדוד - הפרויקט של דוד ד'אור ותומר הדדי״ כחלק מסדרת האלבומים המצליחה שירת רבים. האלבום בהפצת התו השמיני זכה למעמד אלבום זהב ונמכר בגרסה נוספת בתוספת ספר תהילים.
תומר הופיע כמנצח ומנהל מוזיקלי עם תזמורות רבות בכל העולם ביניהם התזמורת הסמפונית מינריה במקסיקו סיטי, התזמורת הסמפונית של ספרינגפילד מיזורי, התזמורת הסמפונית של ברוקלין ואחרות.
בשנת 2019 ניצח תומר בבכורה על התזמורת הפלהרמונית הישראלית במופע עם דוד ד׳אור וזמרות אורחות- גליקריה ונרקיס. תומר כתב את רוב העיבודים למופע.
ענף שורש היד הכפי (עורק החישור)
עֲנַף שֹׁרֶשׁ הַיָּד הַכַּפִּי (TA: ramus carpalis palmaris) הוא ענף עורקי קטן של עורק החישור המספק דם לשורש כף היד.
ראשיתו של ענף שורש היד הכפי סמוכה לגבול התחתון של השריר הכפן המרובע. הענף מתקדם לאורך קדמת שורש כף היד ומשיק למקבילו מעורק הגומד.
חוף פאלייר
חוף פאלייר (Fallières Coast) הוא קטע החוף המערבי של חצי האי האנטארקטי שבין כף פיורד בורז'ואה וכף ג'רמי, על מפרץ מרגריט ומדף הקרח וורדי.
מדרום משיק לו חוף ריימיל ומצפון חוף לובה.
גילוי החוף
חוף פאלייר נחקר לראשונה בינואר 1909 על ידי המשלחת הצרפתית לאנטארקטיקה (1910–1908) בראשות ז'אן-באטיסט שארקו.
שקלאר
שקלאר הוא שם משפחה יהודי שמקורו במזרח אירופה, פירושו בפולנית ובאוקראינית היא "זגג".
טחנת רוח
טחנת רוח היא מנוע הרותם את אנרגיית הרוח לטחינת דגנים לקמח. למנועים המונעים על ידי הרוח יש גם שימושים אחרים, כגון שאיבת מים ודישה. כיום משתמשים בטורבינת רוח, המנצלות גם הן את אנרגיית הרוח, להפקת חשמל.
באירופה
באירופה, השתמשו בטחנות רוח החל מימי הביניים. אזורים מפורסמים שבהם השתמשו בטחנות רוח היו בהולנד וספרד. טחנות הרוח של ספרד ממלאות תפקיד נכבד בספרו של מיגל דה סרוונטס, דון קישוט.
מקורות פרסיים מראים שהיה שימוש בטחנות רוח כבר במאה הראשונה והשנייה לפני הספירה.
בארצות הברית
בארצות הברית נעשה שימוש בטחנות רוח לצורך שאיבת מים בחוות ובתחנות הרכבת (מים שנועדו לקירור הרכבות) במערב התיכון.
ההתפתחות בשאיבת המים בארצות הברית הייתה הגורם העיקרי בהתפתחות החקלאות בצפון אמריקה, באזורים נרחבים בהם ללא טחנות רוח לשאיבת מים לא הייתה מתפתחת חקלאות בשל מחסור במקורות מים זמינים.
התפתחות זו תרמה גם להתפשטות פסי הרכבת בכל העולם, על ידי שאיבת מים בצורה קלה מבארות כדי לספק צרכים של רכבות קיטור. טחנות רוח עדיין משמשות לשאיבת מים במקומות רבים בהם חיבור לחשמל אינו אפשרי.
טורבינה בעלת הרבה להבים, סוג של טחנת רוח, הייתה נפוצה מאוד בארצות הברית בעבר. טורבינה זו ניצלה את הרוח החזקה לשם שאיבת מי תהום.
טורבינות רוח
עיקרון ניצול אנרגיית הרוח עליו בוססו טחנות הרוח משמש כיום לייצור חשמל. מתקנים הדומים לטחנות רוח, והקרויים טורבינת רוח, מפיקים אנרגיה חשמלית. טורבינות אלה, הממוקמות בדרך כלל על הרים גבוהים או באזורים שטוחים בהם יש הרבה רוח, מנצלות את אנרגיית הרוח להפקת חשמל. בישראל קיימות חוות טורבינות רוח בצפון רמת הגולן, ברמת סירין שבגליל התחתון ועל הגלבוע.
ענף שורש היד הגבי (עורק החישור)
עֲנַף שֹׁרֶשׁ הַיָּד הַגַּבִּי (TA: ramus carpalis dorsalis) הוא ענף עורקי קטן של עורק החישור המספק דם לשורש כף היד.
ג'ייסון מיוז
ג'ייסון אדוארד מיוז (באנגלית: Jason Edward Mewes; נולד ב-12 ביוני 1974) הוא שחקן טלוויזיה וקולנוע אמריקאי, מוכר בעיקר בדמות סוחר הסמים המקלל "ג'יי", החצי הקולני יותר בצמד הקולנועי-בדיוני ג'יי ובוב השקט, לצידו של חברו קווין סמית'.
קריירה
את דמותו של ג'יי גילם בשבעה סרטי קולנוע: "מוכרים בלבד" (בתפקידו הקולנועי הראשון), "עכברי הקניון", "לרדוף אחרי איימי", "דוגמה", "ג'יי ובוב השקט מכים שנית", "מוכרים בלבד 2" והופעת אורח בסרט "צעקה 3". ביחד עם סמית' הופיע גם בסדרת הטלוויזיה המצוירת "מוכרים בלבד". כמו כן, כיכב בפרק הפיילוט של סדרה בבימויו של קווין סמית', שנקראה "שונאים את האל". הסדרה לא המשיכה מעבר לפרק הפיילוט.
ב-2006 השתתף בסרט "ישבנים למעלה" בתפקיד הראשי, בסרטו של דייוויד ארקט "טריפ קטלני" ובסרט "תקוות גדולות" לצד לייסי שאבר. ב-2008 השתתף בסרטו של סמית', "זאק ומירי עושים פורנו", אך הפעם לא בתפקיד הקבוע של ג'יי. ב-2009 שיחק בסרט "שני גברים וחלום".
בשנת 2010 החל מיוז להגיש יחד עם סמית' את הפודקאסט השבועי "Jay & Silent Bob Get Old" ("ג'יי ובוב השקט מזדקנים") ברשת "סמודקאסט", ובשנת 2011 החלו השניים להגיש באתר גם תוכנית יומית בשידור חי תחת השם "Jay & Silent Bob Get Jobs" ("ג'יי ובוב השקט מקבלים עבודות").
בשנת 2012 שיחק בקומדיה "נובס" לצד מויסס אריאס וסברינה קרפנטר. בשנת 2015 שיחק לצד דני טרחו בסרט הפעולה "צוות הלילה".
בשנת 2021 דיבב את דמותו של סטינקור בסדרה המונפשת שיצר חברו קווין סמית' לנטפליקס "שליטי היקום: הגילוי".
חיים אישיים
כיום מתגורר מיוז בלוס אנג'לס עם ג'ורדן מונסנטו, אשתו מאז 2009. ב-1 באפריל 2015 לשניים נולדה בת.