cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פטריק גדס
עבודתו בארץ ישראל
בפועל תוכניתו של גדס וחזונו לא מומשו, מאחר שלהסתדרות הציונית היו מטרות אחרות, שהצטמצמו בהקמת האוניברסיטה בלבד. מרעיונו האדריכלי המקיף נותרו רק מספר בניינים שתכנן בעצמו בשיתוף עם פרנק מירס וחייקין וגם מקומם וצורתם שונו ועוותו בשל אי יכולתה של האוניברסיטה להתפתח בממדים שחזה. לא מומש חזונו שעוצב בהשפעת חיים וויצמן, להפוך את האוניברסיטה למוקד התפתחות העיר - נהפוך הוא, ירושלים היהודית התפתחה מערבה. למעשה נוצר ניכור בין האוניברסיטה העברית ובין העיר ירושלים, בניגוד לטכניון בחיפה שסביבו נבנו שכונות העיר היהודית.
בתחילת שנות העשרים המליץ דויד אידר, ממלא מקום יושב ראש ועד הצירים, בפני ד"ר ארתור רופין לשכור את שירותיו של גדס לצורך הכנת תוכנית האב של שכונת קריית שמואל החדשה בטבריה. ברוך בן-טובים, נשיא חברת "אחוזת בית" בטבריה שיזמה את הקמת השכונה, פנה אליו וגדס נענה והחל בעבודה. בהמשך הוא התבקש גם לתכנן מחדש את חמי טבריה. לעבודה בטבריה צרף אליו גדס את האדריכל יהושע סלנט, ובשנת 1921 הגישו השניים ל"אחוזת בית" את התכנית להקמת שכונת הגנים החדשה בטבריה. הם קבעו לצד הבתים גנים ציבוריים, בית מרחץ, בית חולים, בית ספר, שוק, מרכז מסחרי, מושב זקנים, בית יתומים, בריכת מים וגם בית מלון - מלון אליזבת. בתוך פרק זמן קצר החלה האגודה למכור חלקות לבנייה ובתיה הראשונים של השכונה החלו לקום. למלון הם הוסיפו קו מתאר של מבנה בעל כיפה המזכיר בצורתו את המלון שהוקם.
בשנת 1925, בגיל 71, הוזמן שנית לירושלים ובזכות יחסיו הטובים עם ההנהלה הציונית, הממשל הבריטי וראשי הקהילה הערבית בארץ נתבקש להגיש את המלצותיו לפיתוח אזור מסילת הברזל בין יפו ותל אביב. במקביל הוזמן להכין תוכנית אב לתל אביב על ידי ראש העיר מאיר דיזנגוף, תוכנית לפיתוח צפונה של העיר אשר זכתה לכינוי "תוכנית גדס".
כאשר ניגשו לתכנן את העיר תל אביב, בתחילת שנות העשרים, הסתבר כי חלקה הבנוי עד לרחוב בוגרשוב לא ניתן לתכנון מחדש, ולכן גדס עיצב תוכניות בינוי לצפונה של העיר עד הירקון - שלא היה בנוי עדיין. על פי תוכניתו עוצבו הכיכרות והכבישים הראשיים של העיר ביניהם ככר דיזנגוף עם הרחובות המתנקזים אליה. רחובות ישרים תוכננו כל השטח הצפוני: רחוב בן יהודה, הירקון, דיזנגוף ועוד. אליהם תוכננו רחובות ניצבים החוצים את העיר לרוחבה ממזרח למערב. התוכנית חוברה ב-1925, אבל אושרה רשמית רק ב-1929.
השפעה
רעיונותיו של גדס היו בעלי תפוצה עולמית: המעריץ המפורסם ביותר שלו היה התאורטיקן העירוני האמריקני לואיס ממפורד, שטען כי "גדס היה הוגה דעות עולמי בפועל, דור שלם או יותר לפני שהדמוקרטיות המערביות נלחמו במלחמת עולם".
גדס השפיע גם על כמה מתכנני ערים בריטיים (בעיקר ריימונד אונווין ופרנק מירס), המדען החברתי ההודי ראדהאקאמאל מוקרג'י והאדריכל הקטלאני, סברייה דה מונטיאו (1873–1923), כמו גם הוגים רבים אחרים של המאה העשרים.
גדס התעניין מאוד במדע האקולוגיה, דגל בשימור הטבע והתנגד בתוקף לזיהום סביבתי, מה שהביא כמה היסטוריונים לטעון שהוא היה מבשר של הפוליטיקה הירוקה המודרנית.
חוקרים ממכון גדס למחקר עירוני באוניברסיטת דנדי, סקוטלנד, ממשיכים לפתח בגישת תכנון ערים ואזורים ונושאי של רווחה חברתית ונפשית בסביבה הבנויה. בסוף 2015 הציגה האוניברסיטה תערוכה של עבודתו של גדס לציון מאה שנה לפרסום ספרו ״ערים באבולוציה״.
הנצחה
במגדל שלום מאיר בתל אביב ישנה תערוכת קבע בקומת הגלריה המציגה את עבודתיו וסיפור חייו.
אנדוגמיה
חוקרים שונים מבדילים בין שני סוגי אנדוגמיה: אנדוגמיה ערכית-נורמטיבית ואנדוגמיה התנהגותית. ביהדות מזהיר האל את בני ישראל מנישואים עם בני עמים אחרים. בספר נחמיה העם היהודי מתחייב, כי "לא ניתן בנותינו לעמי הארץ ואת בנותיהם לא ניקח לבנינו".
בחברות מתועשות אנדוגמיה ערכית לרוב אינה נחשבת לגיטימית, אך אנדוגמיה התנהגותית נפוצה מאוד. בחברה המערבית, לרוב תהיה לבני הזוג רמת השכלה דומה, אמונותיהם והערכים שלהם משותפים או דומים, הם דבקים במצוות דתיות דומות, ולעיתים הם אף מאותו אזור מגורים ולמדו יחד באותם בתי ספר.
החברות האנושיות ברחבי העולם דוחקות בבני האדם להתחתן עם בני זוג הבאים מרקע חברתי דומה, אך נמנים עם המין השני. ההיגיון של אנדוגמיה פשוט: אנשים בעלי עמדה חברתית שווה מורישים אותה לצאצאיהם, וכך שומרים על הדפוסים החברתיים המסורתיים.
אנדוגמיה ביהדות
ביהדות מזהיר האל את בני ישראל מנישואים עם בני עמים אחרים וכתב הרמב"ם שהאיסור להתחתן הוא עם כופרים בדעות העם.
מקור האיסור בתורה בספר דברים ולא תתחתן בם.
סיבת האיסור
מלבד הצווי בתורה מצאנו בספר נחמיה שהעם היהודי מתחייב כי "לא ניתן בנותינו לעמי הארץ ואת בנותיהם לא ניקח לבנינו".
GBU-43/B MOAB
Massive Ordnance Air Blast (בראשי תיבות MOAB, בעברית: חימוש פיצוץ אווירי מסיבי; מכונה גם: "Mother Of All Bombs", בעברית: "אם כל הפצצות" או "פצצת מואב") היא פצצה מונחית אמריקאית הנחשבת לפצצה הגדולה ביותר שאינה פצצה גרעינית בארסנל החימוש האמריקני. סימון הפצצה הוא GBU-43/B; ראשי התיבות GBU הם Guided Bomb Unit - פצצה מונחית.
משקלה כ-10.3 טונות. בשל גודלה, היא נישאת על ידי מטוס התובלה C-130 הרקולס או המפציץ החמקן- B-2 ספיריט.
היסטוריה
ניסויי הפצצה הראשונים נערכו לראשונה ב-11 במרץ 2003, ופעם נוספת ב-21 בנובמבר 2003, זמן קצר לפני מלחמת עיראק. תמונות הניסוי פורסמו זמן קצר לאחר מכן. הסיבה העיקרית לכך הייתה רצונה של ארצות הברית להרתיע את סדאם חוסיין, נשיא עיראק דאז, ואת צבאו. עם פרסום התמונות טען בפומבי מזכיר ההגנה של ארצות הברית דאז דונלד רמספלד:
ב-13 באפריל 2017 נעשה שימוש מבצעי ראשון בפצצה, כאשר חיל האוויר האמריקני תקף בפצצה זו מתחם תת-קרקעי של כוחות המדינה האסלאמית במחוז אצ'ין בחבל ננגרהאר באפגניסטן. הפצצה הוטלה ממטוס תובלה MC-130 הרקולס. לפי דיווח משרד ההגנה באפגניסטן, כתוצאה מהתקיפה נהרגו 94 מחבלים, הושמדו מאגר נשק ורשת מנהרות ששימשו את הארגון, ואף אזרח לא נפגע במתקפה.
חומרי הנפץ
פצצת ה-MOAB מורכבת מתערובת מיוחדת של חומרי נפץ המכונה: Composition H6. אשר כוללת: תערובת חומרי הנפץ של פצצת ה-MOAB, שוקלות כ-8.5 טונות, המהוות כ-86% מהמשקל הכולל של הפצצה.
צפיפות חומר הנפץ היא: 1.72 גרם לסמ"ק. ומהירות הפיצוץ היא: 7,367 מטרים לשנייה.
השוואה לפצצה הרוסית - FOAB
פצצת MOAB נחשבת לנשק הלא-גרעיני העוצמתי ביותר אחרי "פצצה וואקום אווירית בעוצמה מוגברת" (Aviation Thermobaric Bomb of Increased Power), הפצצה שפיתחה בתגובה רוסיה וזכתה לכינוי "אבי כל הפצצות" (FOAB), הנחשבת לחזקה ממנה פי ארבעה.
פרנס סניידרס
פרנס סניידרס (בהולנדית: Frans Snyders או Franchoijs Snijders; נולד 11 בנובמבר 1579, אנטוורפן – 19 באוגוסט 1657, אנטוורפן) היה צייר פלמי של חיות, סצנות צייד, סצנות שוק טבע דומם. הוא היה אחד מציירי בעלי החיים המומחים המוקדמים ביותר ויזם ציור מגוון רחב של נושאי טבע דומם ובעלי חיים באנטוורפן. הוא היה משתף פעולה קבוע עם ציירים מובילים באנטוורפן כגון פיטר פאול רובנס, אנתוני ואן דייק וג׳קוב יורדאנס.
ביוגרפיה
סניידרס נולד באנטוורפן כבנו של יאן סניידרס, שומר פונדק בו בילו אמנים רבים. על פי האגדה, הצייר המפורסם של המאה ה-16 פרנס פלוריס הפסיד את הונו בפונדק. אמו של סניידרס הייתה מריה גייזברכט. לסניידרס היו חמישה אחים. אחיו מיכאל הפך גם הוא לצייר, אך לא ידוע על עבודותיו.
סניידרס תועד כסטודנט של פיטר ברויגל הבן בשנת 1593, ובהמשך אימן את הנדריק ואן בלן, שהיה המורה הראשון של אנתוני ואן דייק. סניידרס הפך למורה בגילדת אנטוורפן של לוק הקדוש בשנת 1602. הוא נסע לאיטליה בשנים 9–1608 שם התגורר ברומא. לאחר מכן נסע למילאנו. יאן ברויגל האב המליץ עליו במכתב לאספן האמנות המפורסם קרדינל בורומאו. ברויגל ביקש מסניידרס לצייר עותק דיוקן של טיציאן באוסף בורומאו. הדבר נחשב כעדות לכך שסניידרס היה צייר דיוקנאות מיומן לפני שפנה לציור טבע דומם.
לסניידרס היו הרבה פטרונים כולל הבישוף של גנט אנטוניוס טרייסט שהזמין ארבעה ציורים של סצינות שוק סביב 1615. הוא היה חבר של ואן דייק שצייר את סניידרס ואשתו לא פעם. סניידרס הצליח מסחרית ורכש בית ברחוב הקייזרסטראט היוקרתי באנטוורפן. בשנת 1628 הוא הפך לדיקן הגילדה של לוק הקדוש. בתקופה 1636–1638 הוא היה אחד האמנים מאנטוורפן שסייעו לרובנס בשכר גבוה, עבור קישוט ביתן הצייד Torre de la Parada של פיליפ הרביעי מספרד. שני האמנים עבדו יחד גם על קישוטים למבצר המלכותי של מדריד וארמון בואן רטירו המלכותי במדריד. סניידרס צייר כ-60 ציורי ציד וקטעי ציורי בעלי חיים לאחר העיצובים של רובנס. בשנת 1639 קיבלו רובנס וסניידרס תוספת של 18 ציורים לביתן הצייד.
לאחר מותו של פיטר פול רובנס, סניידרס שימש כאחד השמאים על מלאי האוסף של רובנס.
בשנים 1641 ו-1642 נסע סניידרס עם אמנים אחרים לרפובליקה ההולנדית. בשנת 1646 היה סניידרס כנראה בברדה.[3] סניידרס התאלמן בשנת 1647. הוא נפטר בעצמו ב-19 באוגוסט 1657 באנטוורפן. הוא נפטר ללא ילדים והעביר את הונו לאחותו. סוחר האמנות באנטוורפן, מתאוס מוסון, רכש את אוסף האמנות הנרחב שלו שכלל יצירות של אמנים מובילים מהמאה ה-16 וה-17 פלמים והולנדים כמו רובנס, אנתוני ואן דייק, הנדריק ואן בלן, יאן ברויגל האב, פיטר ברויל האב, ג'וס ואן קליב, אדריאן ואן אוטרכט ורבים אחרים.
היו לו חניכים רבים. ביניהם ניקסיוס בארנארטס, יאן רוס, פול דה ווס. יאן פיכט היה סטודנט, ואז עוזר של סניידרס משנת 1629. פיטר ואן בוק טען שהוא היה תלמידו של פרנס סניידרס, אך באנטוורפן אין מקורות כתובים התומכים בכך. עם זאת, יש קווי דמיון סגנוניים ביצירותיו של ואן-בוק שמציעים שהוא עבד בחוגו של פרנס סניידרס.
כללי
תחילה התמסר סניידר לציור פרחים, פירות וטבע דומם. בהמשך פנה לצייר בעלי חיים. הוא התעניין במיוחד בתיאור של חיות בר, ויצר סצינות מלאות חיים העוסקות בציידים וקרבות עזים. הוא היה אחד מציירי בעלי החיים המומחים המוקדמים ביותר. לעבודתו כצייר חיות הייתה השפעה רבה על בני דורו, כמו גם על ציירי חיות הצרפתי בן המאה ה -18 ז'אן-בטיסט אודורי ופרנסואה דספורט .על פי ההערכה שהותו באיטליה השפיע רבות על סגנון ציורי הפירות שלו. הוא ראה הציור של קרוואג'יו ״סל הפירות״ באוסף של הקרדינל בוראמו במילאנו.
סצינות שוק ומטבח
הוא צייר סצנות שוק רבות. יצירתו המוקדמת ביותר בתחום זה היה בהשראת עבודתם של פיטר ארסן ויואכים בוקלר שהיו החלוצים ופיתחו את הז'אנר באנטוורפן במאה ה -16. בעוד שארסן ובוקלר כללו לעיתים קרובות סצנה דתית ברקע קטעי השוק שלהם, סניידרס נמנע מכך. בתחילה הוא עבד בסגנון של סוף הראנסנס. סגנונו התפתח בהדרגה כתוצאה מחשיפתו לאמנות איטלקית במהלך נסיעתו לאיטליה ויצירתו של רובנס לאחר שובו לאנטוורפן. כתוצאה מכך הסביבה האפלה של חיי הדומם המוקדמים שלו נעלמה אחרי 1614 והיא הפכה לצבעונית ומשובחת עם קומפוזיציה מורכבת המאפשרים לו לכלול שפע של חפצים שונים. הוא לא רק יצר הרבה סצינות שוק ומטבח גדולות וחיי דומם, וכן סצנות צייד, שכללו לרוב איילים מתים. הוא גם צייר יצירות קטנות יותר - קטעי ארוחת הבוקר וחיי דומם שמקורם באמנות הצפונית בסביבות שנת 1600. החי-הדומם החדשניים של סניידרס שילבו עצמים בקבוצות שיצרו מבנה גאומטרי. המוטיבים החוזרים היו ארנבות וציפורים מתות, כלים רדודים עם רגל גבוהה, סלים עם ענבים ופירות אחרים, כדים מאמייל וחרסינה סינית.
סיינדרס תיאר בדרך כלל את החיה שניצודה בשלב לפני שהיא מוכנה כמזון. אלה חיות מתות שלעיתים קרובות לא נועדו אפילו כמזון אלא למילוי. סיינדרס כלל בדרך כלל גם בעלי חיים כמו חתולים כדי ליצור ניגוד בין היסודות החיים הנפוצים לאלה שהם דוממים. ציורי הצייד הגדולים של סניידרס היו בעלי השפעה רבה והצייר ההולנדי יאן דייווידז דה האם, שעבד באנטוורפן קיבל השראה מהעבודה של סניידרס לפיתוח קטעי צייד גדולים שלו.
ציורי החי-הדומם הגדולים והשופעים של סניידרס זכו לפירושים רבים. חלק ראו בציורים האלה מסר תעמולתי. תצוגת השפע המפואר הקיים באנטוורפן שהייתה באותה תקופה בשליטת ספרד, אולי שימשה את מטרת התעמולה כדי להראות את עליונות השלטון הספרדי על פלנדריה בהשוואה לשליטה פרוטסטנטית בצפון הולנד המרדנית.
שיתופי פעולה
על פי ההערכה, סניידרס היה צייר דמויות מיומן בפני עצמו כפי שמעידה בקשת יאן ברויגל האב שהוא יעשה העתק לדיוקן שצייר טיצאן באוסף של בורומאו במהלך שהותו במילאנו. [3] [5] למרות זאת לעיתים קרובות הוא עדיין שיתף פעולה עם אמני דמויות כמו רובנס, אנתוני ואן דייק, גִיסו קורנליוס דה ווס ואחרים. הוא גם שיתף פעולה עם ציירי נוף כמו ג'אן ווילדנס, שסיפקו את תפאורה הנוף לסצנות הציד שלו.
שיתופי הפעולה עם רובנס היו תכופים במיוחד. יכולת ההבעה של סניידרס לצייר טקסטורות שונות של פרוות ועורות הלהיבה רובנס. רובנס השתמש בו לעיתים קרובות כדי לצייר בעלי חיים, פירות ודומם בתמונותיו שלו. סיינדרס פיתח מערכת יחסים משותפת קרובה במיוחד עם רובנס בין 1610 ל־1640. מאמציהם השיתופיים מתועדים היטב. בתקופה המוקדמת של שיתוף הפעולה שלהם, רובנס היה מצייר רישום שמן של הציור השלם ומסמן בבירור היכן סנידרס יצטרך לתת את תרומתו. הדבר תועד בציור ההכרה בפיליפואים. ייתכן שבתקופה המוקדמת הזו רובנס לא היה בטוח בכישורי הקומפוזיציה של סניידרס ורצה להראות לו את הדרך. בציור ״פרומתאוס״ שנעשה מאוחר יותר, התהפך התהליך וסניידרס עשה רישום שהותיר את המקום לדמותו של רובנס. שיתוף פעולה מפורסם בין רובנס לסניידרס הוא ״מדוזה״. יצירה זו בקנה מידה קטן, שצוירה סביב 1613–1617 / 1618, הראתה כי דרכו של סניידרס לא התאימה רק ליצירות הגדולות של רובנס, אלא גם ליצירותיו בקנה מידה קטן יותר. רובנס סמך על סניידרס כדי ליצור את העושר הוויזואלי שהלך יד ביד עם הסגנון הבארוקי שלו, שהדגיש שפע ונעימות. עבודות המברשת של שני האמנים היו כה קרובות, עד כי בני תקופה התקשו להבחין בתרומותיהם ביצירות שיתופיות.
גם תלמידו וגיסו פול דה ווס היה משתף פעולה קבוע עם רובנס. היסטוריון אמנות אחד השווה את תרומתו של פול דה ווס לסצנות הציד של רובנס עם אלה של פרנס סניידרס ומצא שדה ווס פחות מדויק באנטומיה של בעלי החיים ויש לו פחות מושג בביטוי של בעלי החיים. אחרים רואים בסצנות הציד של דה ווס יותר דינמיות שמוכיחות סגנון אישי יותר בהשוואה לאלה של סניידרס, שהיה יותר צייר של דומם. הסגנון המביע והמוטיבים של ציורי החי של רובנס השפיעו רבות על סניידר והן על דה ווס.
סניידרס צייר גם את האלמנטים של טבע דומם עבור ציירים אחרים באנטוורפן כמו ג'ייקוב ג'ורדנס, תומאס וילבוארטס בוסצ'רט, יאן ינסנס ואמנים אחרים. פרנס סניידרס שיתף פעולה עם גיסו השני קורנליוס דה ווס. דוגמה לכך הוא הציור " טבע דומם" עם פירות וירקות, אשר ככל הנראה מייצג בית חשוב. הרושם שנותן ההרכב הזה הוא של שפע כמו גם של כאוס. מבדיקה מקרוב עולה כי המוצגים מסודרים בהיררכיה המשקפת את ערכם ונדירותם. ירקות שורש זולים יותר נמצאים על הרצפה ואילו אפונה ואספרגוס יקרים מאוד מונחים בסל בצד ימין.
חיות
סניידרס היה האמן הראשון שהתרכז בתיאור סצינות שבהן הופיעו אך ורק בעלי חיים בסביבתם היומיומיות. ביצירות אלה חיות ככלבים, חתולים וקופים היו הגיבורים הבלעדיים. הסצינות כללו קטטות בין בעלי חיים, צייד על ידי בעלי חיים, סצינות מן האגדות וייצוגים סימבוליים.
שירת ציפורים
אחד הייצוגים הסמליים שיצר סניידרס וחזר באופן קבוע הוא לצייר אותו אלה הציפורים. קומפוזיציות בנושא זה מייצגות מינים שונים של ציפורים השוכנות על גזעי העץ בצורה של ״שירת ציפורים״, לפעמים עם ציון מוזיקלי. לנושא זה שורשים בייצוגים של איולוס (דמויות מהמתולוגיה היוונית) עם ציפורים בימי הביניים, הייצוג הפך לפופולרי מאוד בסוף המאה ה -16. על פי האגדה, במאה ה-13 נצפתה להקה של ציפורים שהתאספה ליד חורשת עצי אשוח מחוץ לבריסל. הם נמשכו למקום הזה על ידי דימוי של הבתולה שנראתה בין ענפי העצים. אז נבנתה במקום קפלה פרנציסקנית שהוקדשה לבתולה. הקפלה נהרסה במהלך הקרבות הדתיות במאה ה -16 אך שוחזרה מאוחר יותר. מאפיין מיוחד של הקפלה היו כלובי הציפורים שהשתלשלו מהתקרה. הציפורים בכלובים תרמו את שירתם לליטורגיה בקפלה.
נראה כי סניידרס היה קשר במיוחד למסדר הפרנציסקני והוא גם רצה להיקבר כך. בנוסף לפרשנות הדתית לציורים אלה, אפשר לומר ששירת הציפורים נחשבה לאלגוריה של חוש השמיעה. פרשנויות אחרות הן שהשירה מייצגת את החוכמה, שכן הינשוף, שהוא החיה המייצגת תכונה זו, מתוארת לעיתים כמנצחת על ״הקונצרט של הציפורים״. פרשנות נוספת היא ששירת הציפורים מרמזת באופן סמלי על הרמוניה ורגולציה בטבע, במובן של איזון.
באופן כללי יותר, דימויי שירת הציפורים מתייחס גם להרמוניה הפוליטית והסדר חברתי שהיה בזמן שבו דרום הולנד נשלטה על ידי הארכידוכס של אוסטריה אלברט ואיזבלה קלרה אוגניה. פרשנות זו מסבירה את ההצלחה ואת הביקוש לציורי ״קונצרט הציפורים״ בחוגים בורגניים ואציליים, ואמנים נוספים יצרו ציורים כאלה בהולנד ובארצות נוספות באותה העת. , אחת מארבע תמונות ״קונצרט הציפורים״ של פרנס סניידרס (במוזיאון פראדו, במדריד) מציגה ינשוף על ענף. הינשוף מנצח על 15 מיני ציפורים נוספות המוצגים בקומפוזיציה, בעוד שהוא מחזיק בספר תווים בין רגליו. כמו ברבות מהקומפוזיציות של סניידרס, הציפורים הגדולות יותר ממוקמות בסמוך לקצה ומגנות על הציפורים הקטנות יותר באמצע. כמה מינים אקזוטיים של ציפורים, הזרים לאירופה, נכללים כמו ציפור גן העדן. חלקים מהתווים נראים לעין וניתן לקרוא אותם - הן נכתבו בצרפתית. המלחין והיצירה לא זוהו. הציור נראה קומפוזיציה לארבעה קולות והוא אולי שיר צרפתי.
קופים
הקומפוזיציות שלו עם קופים הפכו פופולריים מאוד. הלובר מחזיק שני ציורי קופים. הם מראים שני קופי קפוצ'ין במזווה עם סלסלת פירות וכלים. הקופים צבועים בטבעיות. [10] בעוד שהקוף סימל מאז ימי הביניים את החוטא - היצור החמדן, המטומטם, המונע על ידי חושיו בלבד - במהלך המאות ה -16 וה -17 הוא הפך לסמל הטיפשות.
באמצעות האגירה וצריכת המזון הבלתי מבוקרת שלהם, הקופים מייצגים את טבעם הברברי המונע אך ורק על ידי יצר ותשוקה. ניתן לפרש את היצירות בלובר עם קופי קפוצ'ין בצורה סמלית: הפירות בציור, מעוררי תיאבון ותשוקה, ועם זאת הם אמורים להיכחד. הפרי מסמל אפוא את קטנות וחוסר התוחלת של החיים. עוד ניתן לראות ביצירות כלקח לניהול משק בית מוטעה, אשר מונע אך ורק על ידי שביעות רצון של החושים.
קייטי סאקהוף
קת'רין אן "קייטי" סאקהוף (באנגלית: Kathryn Ann "Katee" Sackhoff; נולדה ב-8 באפריל 1980) היא שחקנית אמריקאית. ידועה בעיקר בשל דמותה כסרן קארה "סטארבאק" ת'רייס בסדרת הטלוויזיה "בטלסטאר גלקטיקה" עליה זכתה בפרס סאטורן, בתור דנה וולש בסדרת הדרמה של רשת Fox; "24", בשל דמותה כניקו ברקינרידג' בסדרת המדע-בדיוני של נטפליקס "חיים אחרים" ובשל דמותה כוויקטוריה "ויק" מורטי בסדרת בדרמת הפשע "לונגמייר".
קריירה
תפקידה הקולנועי הראשון של סאקהוף היה בסרט "Fifteen and Pregnant" בשנת 1998, בו שיחקה את קרן גוטארוס, מתבגרת עם תינוק. הסרט המריץ אותה לעבור להוליווד ולפתוח בקריירת משחק לאחר שתסיים את התיכון. תפקידה החוזר הראשון של סאקהוף היה כאנני בסדרה של MTV, "Undressed". תפקיד המשנה הבא שלה היה כנל ביקפורד בסדרת הטלוויזיה "The Education of Max Bickford", שבוטלה לאחר עונה אחת. סאקהוף ערכה את הופעת הבכורה שלה בקולנוע בסרט "My First Mister", ולמחרת הופיעה כג'נה "ג'ן" דנציג בסרט "Halloween: Resurrection".
התפקיד הבולט ביותר של סאקהוף הוא כקארה "סטארבאק" ת'רייס במיני הסדרה ובסדרת הטלוויזיה העוקבת, בטלסטאר גלקטיקה. סאקהוף זכתה בפרס סאטורן בשנת 2005 לשחקנית הטובה ביותר בטלוויזיה בזכות גילום דמותה של סטארבאק. אישיותה של סאקהוף גרמה לכותבים לפתח את דמותה של סטארבאק כדמות הפכפכה ומורכבת יותר. רונלד ד. מור, המפיק בפועל של בטלסטאר גלקטיקה, תיאר אותה כבעלת אישיות ממגנטת והמפיק דייוויד אייק הרחיב את קביעתו של מור כשאמר:
בשנת 2007, סאקהוף לוהקה כסייבורגית המרושעת שרה קורבוס בסדרת הטלוויזיה קצרת הימים של רשת NBC, "Bionic Woman". דייוויד אייק, המפיק בפועל של התוכנית, ציין: "היא מציאה מאוד מיוחדת. השחקנים האלה שיכולים לשלב את האיכויות של כוח ופגיעות, הם בדרך כלל אלה שאנשים קוראים להם כוכבי קולנוע".
סאקהוף גילמה את הדמות הנשית הראשית בסרט הפעולה/מדע בדיוני "The Last Sentinel" ובמותחן העל טבעי "רעש לבן 2"; שניהם משנת 2007. באותה השנה שיחקה בסרט הטלוויזיה "How I Married My High School Crush", שם גילמה סאקהוף את הדמות הראשית.
סאקהוף הופיעה בהופעות אורח בפרקים של "פשע מן העבר", "ER", "חוק וסדר" ו"רובוט צ'יקן".
חיים אישיים
מ-2014 עד 2018, היא הייתה במערכת יחסים עם השחקן קארל אורבן.
בשנת 2018, סאקהוף פגשה את רובין גדסבי בוונקובר, קולומביה הבריטית. בני הזוג התארסו ב-8 באפריל 2020, ביום הולדתה ה-40 של סקהוף, ונישאו בתחילת אוקטובר 2021. לבני הזוג נולדה בת בכורה, בדצמבר 2021.
קורא כרטיסים
קורא כרטיסים הוא מכשיר, המשמש לקריאת מידע שנמצא בכרטיסים. לשם זה שתי משמעויות:
אמיל קלפרון
בנואה פול אמיל קלפרון (בצרפתית: Benoît Paul Émile Clapeyron; 26 בינואר 1799 – 28 בינואר 1864) היה מהנדס ופיזיקאי צרפתי, מן האבות המייסדים של התרמודינמיקה.
שנותיו הראשונות
נולד בפריז למריה אגתה גוד וקלאוד קלפרון שהיה סוחר. הוא למד במכללת ז'ואיאי (Juilly), לפני שעבר ללמוד במוסדות הגבוהים אקול פוליטקניק ואקול דס מיינס (École des Mines). נשא לאישה את מלני וסאר, בתו של המהנדס פייר דומיניק באזיין (Pierre-Dominique Bazaine).
עבודתו
קלפרון פיתח דרך אלגנטית להצגת ממצאים בתרמודינמיקה, ותיאר לראשונה את מעגל קרנו כעקום סגור בדיאגרמה של לחץ כפונקציה של נפח.
קלפרון פיתח את הרעיון של תהליך הפיך ואף קבע את "עקרון קרנו", המוכר כיום כחוק השני של התרמודינמיקה.
קלפרון גם גזר את קשר קלאוזיוס - קלפרון, המאפיין את מעבר הפאזה בין שתי פאזות שונות של חומר.
אגרת גודש
אגרת גודש או תמחור גודש היא מערכת המחייבת צרכנים של מוצרים או שירותים הכפופים לעומס בתעריף גבוה יותר בשעות השיא; שירותים אלו כוללים תחבורה ציבורית, חשמל וכבישים. מטרת אגרת גודש על כבישים היא להפחית את עומסי התנועה. חברות תעופה, לדוגמה, עשויות להיות מחויבות בתעריף גבוה יותר עבור שיבוצי המראות ונחיתות בשדות תעופה בשעות עמוסות. מודלים כלכליים של אגרת גודש טוענים כי אסטרטגיית תמחור זו מסדירה את הביקוש, ומאפשרת ניהול גודש ללא הגדלת ההיצע.
בכבישים, אגרת גודש נגבית בתחנות גבייה בכניסה לכבישי האגרה או על ידי ניטור אלקטרוני של נסועת הרכב בכבישי האגרה, למשל על ידי מצלמות לזיהוי לוחיות רישוי או איכון לווייני במערכת GPS.
מאפייני גודש בכבישים
הגודש בכביש מתאפיין כך שהפחתה בנסועה אינה מקיימת יחס ליניארי להפחתה בזמן הנסיעה. למקטע כביש מסוים יש קיבולת או נפח נסועה, שנמדד במספר כלי רכב לשעה, שבו כלי רכב נוסעים ללא גודש - כלומר זמן ומהירות הנסיעה דומים או זהים לזמן ומהירות הנסיעה כשהכביש ברובו ריק. הכביש עובר למצב או "פאזה" של גודש או "פקק" כאשר הביקוש מתקרב או עולה מעל הקיבולת, ואז מהירות הנסיעה יורדת מאוד וזמן הנסיעה מתארך מאוד, והנסועה בכביש יורדת הרבה מתחת לקיבולת כשאין גודש.
לדוגמה, למקטע מסוים של כביש איילון יש קיבולת נסועה של 9,600 כלי רכב לשעה. כשהכביש ברובו ריק, מהירות הנסיעה היא כ-100 קמ"ש. כשהכביש קרוב לסף הקיבולת, מהירות הנסיעה היא כ-80 קמ"ש. במצב זה התנועה זורמת, ומהירות וזמן הנסיעה נחשבים ללא גודש. כאשר הביקוש עולה מעל 9,600 כלי רכב לשעה, חלה "קריסה" בקיבולת של הכביש לבערך 5,000 כלי רכב, מהירות הנסיעה יורדת לבערך 40 קמ"ש ולעיתים עד 0 קמ"ש, וזמן הנסיעה מתארך מעל 80% עד שהביקוש יורד והכביש חוזר לקיבולת הרגילה.
על מנת שאגרת גודש תהייה אפקטיבית, עליה להוריד את ביקושי הנסועה במקטעי הכביש מתחת לקיבולת הנסועה שלהם. התומכים באגרת גודש טוענים שירידה ב-15% בנסועה תפתור כ-54% מהגודש. על פי תצפיות, הביקוש במקטעים בנתיבי איילון בשעות העומס הוא לעיתים 30% ויותר מעל הקיבולת, ועל פי ניתוח התצפיות נדרשת הפחתה מ-120% ביקוש ל-85% ביקוש כדי שהתנועה תזרום.
עלות הגודש
עלות הגודש בכבישים למשק ישראל בשלהי עשור 2010 מוערכת בין 25 מיליארד ל-75 מיליארד ש"ח בשנה. משרדי הממשלה מעריכים את שווי הפקקים ב-25 מיליארד שקל. ההערכות מחשבות את אובדן שעות העבודה למשק ועלות הנסיעה, אך בהפחתת הפקקים יש הפחתה של עלויות נוספות, כך למשל, התועלת במערכת הסעת המונים שאינה מסתמכת על כבישים גדושים, כמו המטרו בגוש דן, נאמדת בעד 550 מיליארד ש"ח עד שנת 2040.
מודלים כלכליים
תמחור גודש הוא מושג מכלכלת השוק הנוגע לשימוש במנגנוני המחירים לצורך חיוב המשתמשים במוצר או שירות בגין ההשפעות החיצוניות השליליות הנוצרת כתוצאה מביקוש שיא העולה על ההיצע הזמין. ההיגיון הכלכלי הוא שבמחיר של אפס, הביקוש עולה על ההיצע, גורם למחסור ויש לתקן זאת על ידי גביית מחיר שיווי משקל, במקום להורידו על ידי הגדלת ההיצע. בדרך כלל משמעות הדבר היא העלאת המחיר לפרקי זמן מסוימים או במקומות בהם מתרחש הגודש. העלאת המחיר יכולה להתבצע גם על ידי הכנסת מס או אגרה חדשה.
מנגנון תמחור זה שימש במספר שירותים ציבוריים לצורך קביעת מחירים גבוהים יותר בזמני שיא כאמצעי לניהול טוב יותר של הביקוש לשירות והצורך להימנע מהשקעות חדשות ויקרות רק כדי לספק את הביקוש לזמן השיא. בתמחור גודש נעשה שימוש נרחב בשירותי טלפון, חשמל, ותחבורה ציבורית, כמו כן, מודל זה הוצע ונחקר גם על ידי כלכלני תחבורה עבור נמלי ים, נתיבים ימיים, שדות תעופה וכבישים. יישום בפועל, עם זאת, מוגבל למדי בגלל הסוגיות השנויות במחלוקת שעומדות לדיון בנוגע למדיניות זו, במיוחד עבור כבישים עירוניים, כמו ההשפעה על חלוקת המשאבים, אופן חלוקת ההכנסות ומחסומים פוליטיים.
על פי התאוריה הכלכלית העומדת מאחורי תמחור גודש, מטרת מדיניות זו היא השימוש במנגנון המחירים כדי לגרום למשתמשים להיות מודעים לעלויות שהם מטילים זה על זה בעת הצריכה במהלך ביקוש שיא, וכי עליהם לשלם עבור הגודש הנוסף אותו הם יוצרים. בכך תמחור הגודש מעודד את חלוקת הביקוש מחדש במרחב או בזמן והופך את המשתמשים למודעים יותר להשפעתם על הסביבה.
על אף שמעטים מכלכלני התחבורה לא יסכימו עם יעילותה של אגרת הגודש בהקצאת משאבים ובשיפור הרווחה, הם גם מצביעים על מספר מגבלות וסוגיות שנויות במחלוקת ביחס ליישום המדיניות הזו בפועל, לדוגמה, האם המדיניות היא פרוגרסיבית או רגרסיבית, כאשר התוצאה יכולה להיות פעמים רבות תלויה במבנה האגרה. כמו כן, בעולם האמיתי, פונקציות הביקוש לנסיעה בכבישים עירוניים מורכבות יותר מהפונקציות התאורטיות המשמשות בניתוח כלכלי. תמחור גודש פותח כפתרון טוב ביותר (first best), מתבסס על ההנחה כי התמחור האופטימלי של שטח הכביש שווה לעלות השולית אם כל שאר המוצרים במשק מתומחרים גם הם בעלות השולית. בעולם האמיתי זה לא כך, לפיכך, יישום בפועל של תמחור גודש הוא רק קירוב, או הפתרון השני הטוב ביותר (second best). בהתבסס על העקרונות הכלכליים העומדים מאחורי תמחור הגודש, חיוב הגודש האופטימלי אמור לפצות על ההבדל בין העלות הממוצעת שמשלם הנהג לבין העלות השולית המוטלת על נהגים אחרים (כגון עיכוב נוסף) ועל החברה בכללותה (כמו זיהום אוויר). האתגר המעשי של קביעת מחיר אופטימלי לכל קטע בכביש בהתחשב בכך שלא ניתן לדעת בדיוק לא את פונקציות הביקוש ולא את עקומות זרימת המהירות הספציפיות בקטע. לפיכך, קביעת המחיר הנכון לחיוב הגודש הופכת לתהליך של ניסוי וטעייה.
אגרת גודש בכבישים בעולם
יישומים בולטים של אגרת גודש בכבישים קיימים בסינגפור, לונדון וסטוקהולם. מחקרים שנעשו בנושא אגרות אלו מצאו הפחתה בנפחי התנועה, אך בלונדון ובסטוקהולם לא הייתה בטווח הארוך הפחתה בגודש.
סינגפור
סינגפור החילה אגרת גודש בשנת 1975. בתחילה דווח על ירידה משמעותית בנפח התנועה, אפילו מעבר לרמות אותן תכננו, מה שיצר תת-ניצול של תשתיות. כמו כן, נפח משמעותי של התנועה הוסט לשעות ולאזורים שלא היו תחת האגרה והגבירו את הגודש בהם. חלק מתוצאות לא מכוונות אלו תוקנו בהמשך עם עדכון תוכנית האגרה. חוקרים מעריכים שהיעילות של אגרת הגודש בסינגפור תלויה בהגבלות נוספות הקיימות על שימוש בכלי רכב, כמו הגבלות על בעלות על כלי רכב, מכסות ייבוא רכב, ואכיפה "דרקונית".
לונדון
לונדון החילה אגרת גודש בפברואר 2003. ב-2018 דיווחה "תחבורה ללונדון" שנפח התנועה בשנים 2016/7 נמוך ב-22.4% מזה שהיה בשנים 2007/8. על אף הירידה בנפח התנועה, הגודש עלה חזרה לרמתו שלפני האגרות עוד בשנת 2006. מכון המחקר INRIX פרסם שהגודש בלונדון המשיך לעלות באופן עקבי בין שנת 2012 לבין 2015. העלייה בגודש מיוחסת על ידי רשות התחבורה לגידול משמעותי בביצוע עבודות בכבישים ושינויים ברשת הכבישים שפגעו בקיבולתם לשנע כלי רכב פרטיים ולא מיוחסת לעלייה בנסועת כלי רכב, שירדה. עם זאת, על פי משה גבעוני, אי-אפשר לייחס את הירידה בנסועה לאגרה, ויכול להיות שהירידה נגרמה עקב העבודות בכביש. אגרת הגודש בלונדון עזרה לממן את שינוי ייעוד הכבישים והוספת קיבולת לתחבורה ציבורית, ואגרות הגודש בערים אחרות גם הן שימשו למימון שיפור התחבורה הציבורית. בעקבות הצעה להרחבה של אגרת הגודש ב-2020 עלתה ביקורת בלונדון שאגרת הגודש לא הפחיתה את הגודש והיא רק נועדה לגביית כספים.
סטוקהולם
סטוקהולם החילה אגרת גודש שנקראת "מס גודש" ביולי 2007, לאחר ניסוי שנערך במחצית הראשונה של 2006. על פי אליאסון, בסטוקהולם ב-2014 היה נפח התנועה נמוך בלמעלה מ-20% מזה שב-2005, לפני יישום האגרה. על פי רשות הדרכים של שוודיה הגודש לא פחת בסטוקהולם בחמש השנים שלאחר החלת מס הגודש, ונפח התנועה בסטוקהולם היה גבוה יותר ב-2014 מאשר ב-2005. כבר בשנת 2005, לפני החלת האגרה, נפח התנועה במרכז העיר החל לרדת, ונפח התנועה הכולל בעיר היה בעלייה, מגמות שנמשכו לאחר החלת אגרת הגודש.
מבקרים טוענים שתמחור הגודש אינו הוגן, מטיל נטל כלכלי על היישובים הסמוכים, משפיע לרעה על העסקים הקמעונאיים ועל הפעילות הכלכלית בכלל ומייצג היטל מס נוסף. למרות זאת, בסטוקהולם לדוגמה, שיעורי התמיכה במס גדלו משמעותית לאחר יישומו ולא נצפתה פגיעה כלשהי בעסקים. האגרה בסטוקהולם נחשבת להצלחה גם כיוון שבעת החלתה כלי רכב חשמליים היו פטורים מאגרה, מה שעודד שימוש בכלי רכב אלה ותרם גם כן להפחתה בזיהום האוויר ובתחלואה. התוכנית היוותה גם דוגמה לתוכנית דומה שהופעלה ב-1 בינואר 2013 בעיר גטבורג. סך ההשפעה של האגרה בגטבורג הייתה שלילית בגלל זמינות נמוכה של תחבורה ציבורית.
ישראל
ב-2008 התקבלה החלטת ממשלה לבחון הטלת אגרת גודש ואף הוקם צוות על מנת להציע תוכנית פיילוט לנושא. עם זאת, שר התחבורה והבטיחות בדרכים ישראל כ"ץ שכיהן בתפקיד ברצף ממרץ 2009 ועד יוני 2019 לא קידם את החלטת הממשלה שחייבה אותו לבחון נושא זה. בדוח ביקורת מיוחד של מבקר המדינה על משבר התחבורה הציבורית מציין המבקר ש"אי-החלת העלויות החיצוניות על המשתמשים אינה יעילה ואינה הוגנת, ומשמעותה סבסוד המשתמשים ברכב פרטי, לדוגמה חלק מתושבי המטרופולינים הגדולים, על ידי אלה שאינם משתמשים בו או המשתמשים בו בהיקפים קטנים, כמו חלק מתושבי הפריפריה; הסבסוד במקרה זה נכפה על האחרונים ומביא לחוסר יעילות בשימוש בתחבורה." חברות אשר מפתחות תוכנה או חומרה הניתנת לשימוש עבור גביית אגרת גודש, למשל חברת איתוראן וחברת מוביליטי אינסייט חברו עם אורי יוגב (לשעבר מנהל אגף תקציבים באוצר) על מנת לקדם החלת אגרת גודש בדיוני הכנסת ובכנסים וניירות עמדה. בשנת 2021, נכללה בהצעת חוק ההסדרים תוכנית להטיל אגרת גודש בגוש דן.
בשנת 2021 נקבע שכל הכבישים שמובילים לערי המטרופולין יחולקו משנת 2025 ל-3 טבעות, שבמרכזן אזורי התעסוקה בעיר תל אביב. גביית המס תשתנה כך שבשעות הבוקר ישלם מי שיחצה את הטבעות לכיוון המרכז ובשעות אחר הצהריים והערב ישלם מי שייסע אל מחוץ למטרופולין. בסך הכול, מי שיסע לתל אביב בשעות העומס ויצא ממנה בשעות העומס, כלומר יחצה את כל 3 הטבעות, ישלם 37.5 שקלים ביום רק כאגרה. חלק המאגרה הוגדר מראש לצורך פיתוח תחבורה ציבורית. זאת בנוסף להשקעות אחרות בתחבורה זו.
בערים שבהן השימוש בתחבורה ציבורית נמוך, לאגרת גודש יש השפעה כללית שלילית. על פי שיחות פנימיות במשרד התחבורה, שרת התחבורה מרב מיכאלי טוענת שאגרת הגודש היא מס רגרסיבי, טענה הנתמכת מחקרית.
בהצעה משנת 2021 האוצר קיווה שבקרוב מחיר הנסיעה על הכביש יושפע מהנסועה (קילומטראז') ושעת הנסיעה על ידי שימוש במכשיר ניטור ואיכון רציף שיותקן ברכב. ההצעה להתקין ברכב מכשיר לאיכון רציף כדי לעקוב אחר מיקום הרכב לצורך מיסוי עלתה שוב בטיוטת התוכנית הכלכלית משנת 2023 של שר האוצר בצלאל סמוטריץ'.
כאוס מהלך
כאוס מהלך (באנגלית: Chaos Walking) היא סדרת מדע בדיוני למתבגרים, שנכתבה על ידי הסופר האמריקני-בריטי פטריק נס. עלילתו מתרחשת בעולם דיסטופי שבו כל היצורים החיים יכולים לשמוע את מחשבותיו של זה בזרם של דימויים, מילים וצלילים הנקראים רעש. הסדרה נקראת על שם שורה בספר הראשון: "הרעש הוא אדם ללא פילטר, ובלי פילטר, אדם הוא פשוט תוהו ובוהו." הסדרה מורכבת מטרילוגיית רומנים ושלושה סיפורים קצרים.
בשלושת הרומנים מופיעים שני מתבגרים, טוד יואיט וויולה איידה, שנתקלים בסוגיות מוסריות שונות ובסכנות גבוהות כשבכוכב הלכת שסביבם פורצת מלחמה. הספר הראשון "החור שברעש" (2008) מתחיל בכך שטוד נאלץ לברוח מהעיר שלו לאחר שגילה חלקת שתיקה, נקייה מרעש. בספר השני "השקט והשאל" (2009), המתחים גוברים כשמלחמת אזרחים בין שני פלגים מנוגדים פורצת ובספר האחרון, "הסכין והרקיע" (2010), המינים הילידים של העולם החדש מורדים נגד בני האדם כשבדיוק ספינה מלאה מתיישבים חדשים אמורה להגיע לכוכב הלכת. הסדרה זכתה כמעט בכל פרס גדול למדע בדיוני לילדים בבריטניה, כולל בפרס הגרדיאן לשנת 2008, בפרס ג'יימס טיפטרי ופרס ספרי הנוער והילדים של קוסטה. הספר השלישי זכה במדליית קרנגי בשנת 2011. הסדרה זכתה לשבחים על התמודדותה עם נושאים כמו פוליטיקה מגדרית, גאולה, משמעות המלחמה וההבחנה הלא ברורה בין טוב לרע, הכל מושחל דרך הנרטיב המורכב והמהיר המאפיין את העלילה.
הרומן הראשון מסופר כולו על ידי טוד, השני מסופר דרך נקודות המבט של טוד וגם של ויולה והספר השלישי מסופר מנקודת מבטו של טוד, ויולה ו"השקט".
תפיסה
נס טוען כי הרעיון ל"כאוס מהלך" נבע מ"רעיון אחד באמת רציני ורעיון אחד טיפשי למדי": כיצד עומס מידע משפיע על בני נוער, וכיצד רוב הכלבים המדברים הבדיוניים "לעולם לא מדברים כמו... אני חושב שכלבים באמת היו מדברים".
נס תכנן את הסדרה כטרילוגיה למן ההתחלה, והחליט לשים את נושא המעוף בספר הראשון, שאלת העריצות בספר השני ועניין המלחמה בספר השלישי.
החור שברעש
הספר מתחיל זמן קצר לפני שטוד יואיט מגיע לבגרותו והופך לגבר. בפרנטיסטאון טוד חונך להאמין שרעש הוא תוצאה של חיידק שנוצר על ידי הספקל שהרג את כל הנשים ושיחרר רעש על הגברים הנותרים. לאחר שגילו חלקת שתיקה בביצה, הוריו הפונדקאיים מיד אומרים לו שהוא צריך לרוץ ומשאירים לו רק את מפת העולם החדש, הודעה ושאלות רבות ללא מענה. עד מהרה הוא מגלה את מקור השתיקה: ילדה בשם ויולה. על השניים למהר להזהיר התיישבויות אחרות על הכנותיה של פרנטיססטאון למלחמה ולהימלט מפני אהרון, מטיף מטורף, כשראש העיר דייוויד פרנטיס מכין צבא לכיבוש.
השקט והשאל
בהמשך לאירועי הספר הראשון, הספר השני מתחיל בהפרדה בין טוד לוויולה כשהם מגלים שראש העיר הגיע לפניהם להייבן. טוד נכלא ונאלץ לעבוד עם דייוויד פרנטיס ג'וניור כדי להתעלם מספאקל המשועבדים ואילו ויולה מתחילה להתלמד אצל מרפא ידועה, המאהבת קויל. עם זאת, המאהבת קויל מובילה גם ארגון טרור, "השקט", כדי להחזיר ל"נשיא" פרנטיס, שמרחיק את ויולה וטוד כשהם מעורבים עוד יותר בתככי הסיעות היריבות.
הסכין והרקיע
בספר החותם את הטרילוגיה, מתרחשת מלחמה שמסתיימת בעולם כששלושה צבאות צועדים לתוך ניו פרנטיסטאון. העולם החדש נמצא בתוהו ובוהו כשהספאקל והמתיישבים יוצאים למלחמה, שאותה יוזם ראש העיר פרנטיס וספאקל המורד, 1017. טוד וויולה מסרבים לוותר אחד על השני או על מה שהם מאמינים בו, אך כדי לשרוד נדרשות בחירות קשות. הגיבורים מוצאים כי להחלטותיהם השלכות קשות, וההימור רק עולה ככל ששלושת הצדדים נלחמים על מה שהם מאמינים שנכון. נושאים שנחקרו בספרים קודמים מובאים סוף סוף לנקודת שיא: האם גאולה אפשרית, האם חייהם של מעטים שווים את חייהם של רבים, ומה נדרש כדי לגדול בעולם מלא החלטות מפלצתיות.
סיפורים קצרים
נס פרסם שלושה סיפורים קצרים המתרחשים בעולם הסדרה. "העולם החדש" פורסם לראשונה כספר להורדה בחינם ב-29 ביוני 2009; "הים הרחב, הרחב" ו"נוף השלג" פורסמו בחינם ברשת ב-16 במאי 2013. כל סיפור מיועד ליצירה נלווית לרומנים: "העולם החדש" נועד לקריאה אחרי הספר הראשון; "הים הרחב והרחב" אחרי הספר השני; ו"נוף השלג" אחרי הספר השלישי. הסיפורים הקצרים נכללו במהדורות הרומנים בבריטניה בשנת 2013.
העולם החדש
"העולם החדש" הוא פריקוול קצר לטרילוגיה, המפרט את האירועים שהובילו להתרסקות הספינה של ויולה על העולם החדש, לפני שפגשה את טוד יואיט.
נוף שלג
"נוף שלג" מתרחש לאחר אירועי הספר השלישי ומסופר על ידי לי. בסיפור, לי ווילף מצטרפים למסע מחקר של מתיישבים חדשים הנוסעים לגבול הצפוני של כוכב הלכת.
מיקומים
הטרילוגיה מתרחשת על כוכב לכת בשם העולם החדש, אשר מיושב על ידי קבוצה קטנה של מתיישבים אדוקים דתיים מהעולם הישן (אולי כדור הארץ) עשרים ושלוש שנים לפני תחילת אירועי הספר הראשון. העולם החדש הוא ביתם של ספאקל אינטליגנטיים, כמו גם יצורי ים ענקיים. העולם החדש יושב במקור כדי להפוך ל"דרך חיים חדשה, נקייה ופשוטה וישרה וטובה". בפרט, המתיישבים התכוונו להקים כנסייה שתשאיר אחריה שחיתות לטובת טוהר. עם זאת, החיידק, שנמצא באטמוספירה של כדור הארץ, הציב כמה בעיות שעצרו את התפתחות החזון הזה. שיירת ספינות שנייה, בהנחה שהראשונה לא שרדה, מגיעה לעולם החדש בסוף אירועי הספר השלישי.
פרנטיסטאון
בהתחלה, ההנחה הייתה שפרנטיסטאון, המאוכלסת רק בזכרים, היא היישוב האנושי היחיד בעולם החדש, וכי כל הנקבות נהרגו על ידי מחלה שנבעה מלוחמה ביולוגית במהלך המלחמה נגד המינים האינטליגנטים של העולם החדש, המכונים ספאקל (Spackle). עם זאת, הטענה הוכחה כשקר עם גילוי ההיסטוריה האמיתית של העיר. לקראת סוף הספר הראשון, מתגלה כי כל נשות פרנטיססטאון נהרגו בפעולה של אי שפיות לאחר מלחמת הספאקל, שהונעה על ידי ראש העיר (פרנטיס) וכומר מטיף מטורף (אהרון).
הגברים בעקבות ראש עיריית פרנטיססטאון כיוונו במקור להשתלט על העולם החדש כנקמה על היותם מבודדים על פשעיהם, וקיבלו את ראש העיר פרנטיס כמנהיגם המוחלט. עם סיום הסדרה אינספור חסידיו של פרנטיס נהרגים, במלחמה האפוקליפטית האחרונה נגד הספאקל. אינספור ספאקל נהרגים אף הם, אם כי הקורא מקבל תובנות עמוקות הרבה יותר באורח חייהם וארגונם, בעיקר מקיף את קולותיהם הסמכותיים של "השמיים" והשקט. כעת המלחמה נמצאת בידיו של פרנטיס ומשרתת כעת לא כל כך את מטרת הנקמה על מעשים קודמים, אלא את השובע של רצונו המגלומני לשליטה מוחלטת על כוכב הלכת. ברם שליטה זו גובה מחיר של ידע מוחלט, נטל פאוסטיאני שבסופו של דבר גדול מכדי לשאת.
הייבן
בהיותה היישוב הגדול ביותר בעולם החדש, הייבן היוותה המפתח המוביל של טכנולוגיה ומחקר. ביישוב פותחה תרופה לרעש, והייתה העיר האחרונה שהשתלטה עליה פרנטיסטאון, אליה נכנעו. בסוף הספר הראשון, שמה של העיר נקראה ניו פרנטיסטאון, וראש העיר פרנטיס קיבל במהירות את תפקיד הנשיא. לפני כן תושבי הייבן תפסו ושמרו את ספאקל כמשרתים, כשכולם נהרגו, מלבד 1017. זה דרבן את פרוץ המלחמה שהתרחשה בספר השלישי בסדרה.
פסקאל אובולו
פסקאל אובולו (בצרפתית: Pascale Obolo; נולדה ב-7 בינואר 1967) היא במאית קולנוע ואמנית קמרונית.
ביוגרפיה
אובולו נולדה בקמרון, לאב שדגל במטרה הפאן-אפריקאית, וגידל אותה באידאולוגיה קומוניסטית, כולל לימוד השפה הרוסית וביקורים בברית המועצות. לאחר שאביה הוגלה מקמרון בשל אי הסכמתו עם הנשיא אהידג'ו, הוא לקח את משפחתו (אמה הייתה אחות, ויש לה 6 אחים ואחיות) לפרוורי פריז. היא גדלה שם, בשכונות מהגרים, מגיל שש, והפכה שם בנערותה לחלק מתרבות ההיפ-הופ, בו, לגברי אבולו, מצאה שייכות שלא הצליחה למצוא בתרבות הצרפתית. היא השתתפה במספר הרכבים עם נערות אחרות, אשר נאלצו להילחם על מקומן והלגיטימיות שלהן בתחום המוזיקה שהיה מאוד בשליטה גברית. הנערות היו, על פי אובולו, "מאוד מסורות ומאוד פמיניסטיות".
אובולו היא בוגרת קונסרבטוריון הקולנוע Conservatoire Libre du Cinéma Français באוניברסיטת פריז VIII היא ידועה בשל סרטיה הפמיניסטיים המתעדים נשים בהיפ הופ בפרוורי צרפת ובתרבות המוזיקלית של אפריקה. ב-2005 יצא סרט הבכורה שלה, Calypso at Dirty Jim's, מחווה למוזיקת הקליפסו של טרינידד, אשר זכה בפרסים רבים ב-2006 כולל את פרס פסטיבל הסרטים הפאן-אפריקאי של קאן ופסטיבל סרטי אפריקה בתפוצות בניו יורק. בשנת 2008 היא הפיקה את הסרט הקצר La Femme invisible (האישה הבלתי נראית). סרטה הראשון באורך מלא, סרט תיעודי על קליפסו רוז, Calypso Rose: Lioness of the Jungle, יצא ב-2011.
אובולו היא מייסדת שותפה של מגזין האמנות Afrikadaa, וגם משתתפת ביריד ספרי האמנות של אפריקה (AABF). המגזין הוא לטענתה של אובולו הראשון שהוא של אפריקאים ועבור אפריקאים. היא עבדה עם מכון גתה בקמרון במשך מספר שנים על מה שהיא מתארת כ"פרויקט מונחה אדריכלות של סרט-פוגש-דפוס".
מלאקה
מֵלַאקָה (במלאית: Bandaraya Melaka וגם Bandar raya Melaka; בכתב ג'אווי: بندراي ملاك; בטמילית: மலாக்கா மாநகரம்) היא בירת מדינת מלאקה שבמלזיה. העיר שוכנת על החוף המערבי של חצי האי המלאי, 245 קילומטרים צפונית לסינגפור ו-147 קילומטרים דרומית לקואלה לומפור בירת מלזיה. העיר משתרעת משני צדדיו של נהר מלאקה, שזורם דרך העיר העתיקה ומרכז העיר ונשפך למצר מלאקה. לעיר היסטוריה עשירה, ובשנת 2008 צירף אותה ארגון אונסק"ו לרשימת אתרי המורשת העולמית, יחד עם ג'ורג' טאון שבאי פינאנג, כ"ערים היסטוריות במצרי מלאקה".
סולטנות מלאקה (1511-1400)
העיר נוסדה על ידי הנסיך המלאי-הינדי פרמסווארה, ששלט על העיר פלמבנג שבסומטרה כווסל של קיסר אימפריית מג'פהיט שבג'אווה. פרמסווארה ניסה למרוד בקיסר ונמלט מצבאותיו של האחרון אל טומסיק (Temasek וגם Tumasik - סינגפור העתיקה), אז בשלטון של שליט מלאי בחסות ממלכת סיאם. הוא השתלט על טומסיק ושלט בה 5 שנים, עד שהעיר הותקפה על ידי צי שנשלח מג'אווה על ידי אימפריית מג'פהיט. בעקבות ההתקפה, הפליגו הנסיך ואנשי חצרו צפונה במעלה חצי האי המלאי, עד שהגיעו לאתר שבו נשפך נהר הברטם (כיום הנהר מלאקה) לים, במקום הצר ביותר במצר ים שעתיד להיקרא מצר מלאקה. הנסיך החליט להקים במקום זה את בירתו החדשה בזכות התנאים הטופוגרפיים של המקום - גבעות המקיפות אותו ומגינות מרוחות המונסון, ביצות המונעות גישה לגבעות מצד היבשה ושפך הנהר שיכול היה לשמש כנמל מים עמוקים. על אחת הגבעות הוא הקים ארמון מבוצר.
הדעות חלוקות לגבי שנת הייסוד המדויקת. העיר עצמה חגגה את שנת ה-600 לייסודה באוגוסט 1990, כלומר על פי שלטונות העיר היא נוסדה ב-1390, אבל היסטוריונים שונים נוקבים בתאריכים שונים בין 1376 ל-1402, כשהשנה המקובלת ביותר היא 1396. גם מקור שם העיר שנוי במחלוקת. הסיפור המקובל על מקור שם העיר מתאר כיצד פרמסווארה נח מתחת לעץ במהלך מסע ציד וצפה בכלביו מנסים לתקוף איילון מלאי - מין יונק קטן - שהתגונן בפניהם בעוז. אומץ הלב שהראה האיילון הזכיר לנסיך את מצבו והוא החליט לקרוא למקום על שם העץ שתחתיו נח. העץ, אמבליקה שחורה (Phyllanthus emblica), קרוי במלאית "פוקוק מלאקה" (Pokok Melaka). מכאן שם העיר (שממנו נגזרו אחר כך שמות הנהר העובר בעיר, המדינה שבה היא נמצאת ומצר הים הסמוך).
את הסולטאן מט'פר ירש בנו, ראג'א עבדולה (Raja Abdullah), כסולטאן מנסור שאה (Mansur Syah; שלט 1456–1477). אשתו הייתה האנג לי פו (ה), בתו של שי דאן לי באו מפאלמבאנג. תקופתו נחשבת כתור הזהב של הסולטנות. מדינות רבות בחצי האי המלאי, בסומטרה, בבורנאו ובאיים נוספים, הפכו למדינות חסות של הסולטנות. מלאקה הפכה לגורם חשוב בסחר התבלינים בשל היותה גשר בין איי התבלינים לבין השווקים במזרח התיכון ובאירופה, והסולטנות הייתה למרכז הפצת האסלאם במלאיה ובסומטרה. הסולטאן הבא, עלאא אלדין קרי משובש "אלאודין", ריאיאת שאה (Alauddin Riayat Syah 1488-1477), מת בנסיבות מסתוריות, ועל כיסאו עלה בנו, רג'א מחמוד, כסולטאן מחמוד שאה, סולטאן מלאקה (Mahmud Syah; שלט 1488–1511), הסולטאן השמיני והאחרון של סולטנות מלאקה. בתחילת המאה ה-16 הייתה סולטנות מלאקה בשיא כוחה ותהילתה. העיר הייתה לבירת אימפריה רחבה, מרכז מסחר בבדים מהודו, חרסינה ומשי מסין ותבלינים מאיי התבלינים, כמו גם מרכז להפצת האסלאם בארכיפלג של מלאיה. אך דווקא בתקופה משגשגת זו עתידה הייתה הסולטנות להסתיים בחטף.
ב-11 באוגוסט 1509 הגיעה לנמל מלאקה משלחת בת 5 ספינות פורטוגזיות, שבראשה עמד דיוגו לופש דה סקווירה (Diogo Lopes de Sequeira). קורות משלחת זו עתידות היו להתחיל תקופה חדשה במלאקה – תקופת השלטון הפורטוגזי.
שלטון פורטוגזי (1641-1511)
המשלחת הפורטוגזית הפליגה מגואה שבהודו לאחר שלפורטוגזים נודעה חשיבות מלאקה כמרכז סחר בין הודו לדרום-מזרח אסיה. מטרתה הייתה ליצור קשרי ידידות עם השליט ולהקים במקום את הנציגות הפורטוגזית מזרחית להודו. דה סקווירה שלח לחוף את אחד מהקברניטים עם מכתב ממלך פורטוגל ומתנות עבור הסולטאן. המשלחת התקבלה תחילה בסבר פנים יפות, אלא שסוחרים מוסלמים מהודו וסוחרים ערבים שכנעו את הסולטאן שלא לתת אמון בפורטוגזים כי מטרתם האמיתית היא להשתלט על המסחר של מלאקה. הסולטאן התכוון להשתלט על הספינות, אלא שהמזימה נתגלתה לדה סקווירה שהצליח להימלט עם ספינותיו, אך אחד מקברניטיו וכעשרים מלחים ששהו על החוף נלכדו, וחלקם הוצאו להורג.
הפורטוגזים שלטו בעיר במשך כ-130 שנים. מטרתם המקורית - לשלוט במסחר שבין אירופה והודו לבין דרום-מזרח אסיה באמצעות שליטה במלאקה שבאמצע נתיב השיט - לא הושגה. אומנם במשך השנים גדל שטח העיר בשליטתם והוקמו הרבעים טרנקירה (Tranqueira), ילר (Yler) וסבה (Sabba), אך הקהילה הפורטוגזית הקטנה שישבה בעיר לא הצליחה לשלוט במצר, והסוחרים, שבעבר התרכזו במלאקה, התפזרו בין ערי נמל בסומטרה ובחצי האי המלאי. במשך תקופה זו הותקפה העיר פעמים רבות. הסולטאן מחמוד ניסה לשווא להחזיר את העיר לשליטתו ב-1512 וב-1520. גם בניו, שהקימו סולטנות בג'והור (Johor) שבקצה הדרומי של חצי האי המלאי ובפרק (Perak), תקפו ללא הצלחה את העיר ב-1551 וב-1587. לפורטוגזים היו אויבים נוספים. סולטנות אצ'ה שבקצה הצפוני של סומטרה החלה להתחזק בעקבות כיבוש מלאקה בידי הפורטוגזים, כאשר סוחרים מוסלמים העבירו את מרכז הפעילות לבירה באנדה אצ'ה. סולטנות אצ'ה הייתה בין המדינות הראשונות בדרום-מזרח אסיה לאמץ את האסלאם כדת המדינה, והיא הייתה בת ברית של האימפריה העות'מאנית, אשר העבירה אליה נשק חם ומומחיות בייצורו. בשלב מסוים החלה הסולטנות לנסות לכבוש את מלאקה על רקע היריבות הדתית והכלכלית. ניסיון ראשון נעשה ב-1537. החשש מכוחה העולה של סולטנות אצ'ה הביא את סולטנות ג'והור לכרות ברית עם הפורטוגזים, וב-1568 הצליחו הכוחות של שניהם להדוף התקפה נוספת של אצ'ה. ב-1571 ניסתה שוב סולטנות אצ'ה לכבוש את העיר, אך ללא הצלחה.
ב-1545 הגיע המיסיונר הישועי פרנסיסקו חאווייר למלאקה, והיא שימשה לו בסיס יציאה למקומות שונים בדרום-מזרח אסיה, כדוגמת יפן, איי מאלוקו וסין. ב-1548 הוא הקים את קולג' סאו פאולו במלאקה לבני כל הגזעים. ב-1552 הוא הפליג ממלאקה לסין, אך לא הורשה להיכנס לסין ומת על האי שאנגצ'ואן, 14 קילומטר מהחוף הדרומי של סין. גופתו הובאה למלאקה, והוא נקבר בכנסיית סאו פאולו במלאקה ב-22 במרץ 1553. חודשיים אחר כך הועברה גופתו לגואה, שם היא מצויה עד היום. קבר פתוח בכנסיית סאו פאולו במלאקה מסמן את מקום קבורתו הראשון של חאווייר.
בתחילת המאה ה-17 הופיע גורם חדש בזירה, ההולנדים. ב-1606 שלחה חברת הודו המזרחית ההולנדית צי בן 11 ספינות בניסיון משותף עם סולטנות ג'והור לכבוש את מלאקה. הם הטילו מצור על מלאקה, אך הפסיקו אותו כאשר הפורטוגזים שלחו צי בן 20 ספינות מגואה. בקרב הימי שהתפתח מול כף רשדו (Cape Rachado) שבסמוך למלאקה, איבד כל צד שתי ספינות, וההולנדים החליטו לסגת.
ב-1628 הצליחה סולטנות אצ'ה לכבוש את מלאקה, אך שנה אחר כך הצליח כוח משותף של הפורטוגזים וסולטנות ג'והור לכבוש מחדש את העיר, תוך הסבת אבדות כבדות לסולטנות אצ'ה.
ההולנדים לא ויתרו על תוכניתם לכבוש את העיר. ב-1619 הם הקימו את באטוויה (כיום ג'קרטה). היישוב הפך בהדרגה למרכז המסחר החשוב ביותר באזור, אבל קיומה של מלאקה מנע יצירת מונופול בתחום זה. ההולנדים גם חששו שגורם אירופאי נוסף ישתלט על מלאקה, ולכן תקפו שוב ב-1640. כמו בפעם הקודמת הם הטילו מצור על העיר, וכמו בפעם הקודמת הייתה סולטנות ג'והור בת בריתם כשהשלימה את המצור הימי של ההולנדים במצור יבשתי. ב-14 בינואר 1641, לאחר מצור ממושך בן 8 חודשים, כשהפעם לא בא איש לעזרם, נכנעו הפורטוגזים במלאקה.
לא נותרו כמעט מבנים מתקופת השלטון הפורטוגזי במלאקה, אך הנוכחות בת 130 השנים השאירה את חותמה בדרכים אחרות. המדיניות הפורטוגזית הייתה לעודד את המלחים והלוחמים לשאת נשים מקומיות, והמשפחות שהוקמו באופן זה יצרו קהילה נוצרית הקיימת עד ימינו, ומכונה קריסטנג (Kristang). בני הקהילה דוברים פורטוגזית, לחבריה שמות פורטוגזיים והם מתגוררים ביחד בפרבר של מלאקה.
"סג'אראה מלאיו" - "ההיסטוריה (של) המלאים" - "תולדות המלאים"
הספר המפורסם מאת תון סרי לאלאנג הוא ספור תולדות ממלכת מלאקה, אבל סביר שנכתב מחוץ לה, כי באותו זמן נשלטה המדינה בידי פורטוגל, שתי גרסאות נכתבו, הראשונה בשנת 1536 והשנייה בשנת 1612. הספר כתוב במאלאית קלאסית בכתב ג'אווי ונחשב לאחד מ 3 האוצרות הספרותיים הגדולים ביותר של השפה המאלאית.
שלטון הולנדי (1795-1641, 1825-1818)
תקופת השלטון ההולנדי הייתה תקופה רגועה בהשוואה לתקופת השלטון הפורטוגזי, בין השאר משום שההולנדים השכילו לקשור ברית עם סולטנות ג'והור, שהייתה האויב המר ביותר של הפורטוגזים. המושלים ההולנדים מטעם חברת הודו המזרחית ההולנדית עשו מאמצים להחיות את מלאקה כמרכז הסחר האזורי והבינלאומי, אך נסיונותיהם כשלו בשל התנגדות מנהלי החברה, שהתכוונו שמרכז המסחר של החברה יהיה העיר בטאוויה (כיום ג'קרטה) באי ג'אווה. בנוסף, נפגעה הכלכלה של מלאקה מהתחרות מול נמל המסחר של אצ'ה ומאוחר יותר מול נמל ריאו באי בינטאן (כיום באינדונזיה). התפקידים שמנהלי חברת הודו המזרחית ייעדו למלאקה היו לתת שירות למרכז בבטאוויה, לשמור על הביטחון במצר מלאקה, לשמר את הקשרים הדיפלומטיים עם השליטים המלאים, ולספק בדיל מהמכרות העשירים שבקרבת מלאקה עבור המסחר העשיר שבין מדינות אסיה.
העיר שגשגה למרות הפגיעה בכלכלתה. עדות לכך הם המבנים שנותרו עד ימינו. ב-1645 הקימו תושבים סיניים את מקדש צֶ'נְג הוּן טֶנְג (Cheng Hoon Teng), אחד המקדשים הסינים העתיקים ביותר במלזיה. ב-1650 הוקם "בית העירייה" (Stadthuys בכתיב הולנדי עתיק) עבור המושל ההולנדי וסגנו, ובין השנים 1741 ל-1753 הוקם בניין הכנסייה המרכזי (אז Bovenkerk - הכנסייה במעלה הגבעה בהולנדית, כיום כנסיית Christ Church), הכנסייה הפרוטסטנטית העתיקה ביותר במלזיה שעדיין פועלת.
מתחילת המאה ה-18 היגרו תושבים מדרום סולאווסי, שהייתה נתונה במלחמת אזרחים, למקומות שונים בארכיפלג, ובסופו של דבר התיישבו בתחומי סולטנות ג'והור. תושבים אלו השתייכו לעם הבוּגיס (Bugis) והיו ידועים בכישוריהם הימיים וביכולתם כלוחמים. הם התחזקו והפכו לשליטים האמיתיים של סולטנות ג'והור. ב-1756 פנה הסולטאן סולימאן (Sulaiman) אל ההולנדים במלאקה בבקשה לסייע לו במלחמתו בבוגיס והבטיח תמורה חומרית וסיוע צבאי אם ההולנדים יתקפו את הבוגיס במבצרם בלינגי (Linggi, כיום במדינת נגרי סמבילן). הבוגיס לא חיכו להולנדים ותקפו ראשונים. מלאקה הושמה במצור, והבוגיס שרפו בתים בפרברי העיר, ומדי פעם פרצו לעיר עצמה. באמצע 1757 הגיע הצי ההולנדי למלאקה ותקף בדצמבר את לינגי. הבוגיס נאלצו לחתום על הסכם שלום שכלל העברת חסות על שטחים בחצי האי המלאי לידי ההולנדים. העימות עם הבוגיס חזר 30 שנים אחר כך. בתקופה זו הפכו הבוגיס את נמל ריאו למרכז סחר משגשג באופיום, בדיל, בדים ופלפל שחור. ב-1784 הטילו ההולנדים מצור על ריאו ונסוגו לאחר 3 חודשים. בתגובה תקפו הבוגיס את מלאקה. הצי, בפיקודו של יקוב פיטר ואן ברם (Jacob Pieter van Braam), הביס את הבוגיס וגרש אותם מריאו.
בינואר 1795, לאחר שהצבא הצרפתי המהפכני נכנס להולנד, הוקמה בהולנד הרפובליקה הבטאווית על פי המודל של הרפובליקה הצרפתית. הסטאדהאודר, הנסיך וילם החמישי, נמלט לאנגליה והקים שם ממשלה גולה. ממעונו הזמני שבארמון קיו בלונדון כתב הנסיך סדרה של מכתבים למושלים של המושבות של הולנד ובו ביקשם "למסור את מושבותיהם לידי הבריטים לשם שמירה עד שהצרפתים יובסו". ב-15 באוגוסט 1795 הופיע צי בן 15 אוניות מלחמה בריטיות ובהן 3,500 לוחמים מול מלאקה. מפקד הצי, סיר הנרי ניוקומן (Henry Newcomen), העביר למושל מלאקה אחד ממכתביו של וילם החמישי וכן את הדרישה להיכנע. לאחר התנגדות סמלית קיבל אברהם קופראוס (Abraham Couperus), מושל מלאקה, את התביעה ומלאקה עברה לידי הבריטים.
ב-21 בספטמבר 1818 חזרה העיר לידי ההולנדים. שש שנים אחר כך חתמה הולנד על הברית האנגלית-הולנדית של 1824. על פי תנאי הברית ויתרה הולנד על כל נכסיה הטריטוריאליים צפונית למצר מלאקה (כולל מלאקה) בתמורה למושבה האנגלית בנקולן (Bencoolen, כיום בנגקולו - Bengkulu) באי סומטרה ומאחזים נוספים כמו האי סולטאנה ו"מבצר דייוויד הקדוש" שבו התחולל מרד נגד הבריטים. ב-8 באפריל 1825 חזרה מלאקה לידי הבריטים. כך מומש ההסכם.
שלטון בריטי (1818-1795, 1942-1825, 1957-1945)
מצב הכלכלה של מלאקה, שהחלה להידרדר עוד בתקופה ההולנדית (משום שההולנדים ריכזו את מאמציהם בבטאוויה- ג'קרטה), החמיר עוד יותר עם העברתה ב-1795 באופן זמני לידיים בריטיות. במקור התכוונו הבריטים להחריב את העיר על מנת למנוע תחרות עם פינאנג. הם ויתרו על תוכניתם, כאמור, בעקבות התערבותו של סטמפורד ראפלס, אבל גם כשקיבלו את העיר לידיהם באופן קבוע ב-1825 הם הגבילו את פיתוחה. הפקת משאבי הטבע של זהב ובדיל מהסביבה פחתה, והנמל של מלאקה איבד מחשיבותו, בייחוד לאחר שנפתח הנמל בסינגפור. ב-1826 חיברו הבריטים את מושבותיהם בפינאנג, מלאקה וסינגפור ויצרו את מדינת "מושבות המצרים" (Straits Settlements). פינאנג הייתה לבירת המושבה החדשה. ברבות השנים הלכה ופחתה חשיבותה של מלאקה. סינגפור, לעומת זאת, הלכה והתפתחה, וב-1832 הועברה אליה בירת המושבה. מושבות המצרים היו תחת שליטתו של המושל הכללי של הודו שבקולקטה, אך ב-1867 הופרדה המושבה מהודו והוכרזה "מושבת כתר" בשליטה ישירה של משרד המושבות בלונדון. מלאקה הפכה לעיר קטנה נידחת, למעט תקופה קצרה בתחילת המאה ה-20 כשגומי הפך לזמן מה למוצר חשוב מאוד, ולכן הנמל במלאקה (הקרובה למטעי הגומי) שגשג לתקופה קצרה. תושבי העיר היגרו לסינגפור ולקואלה לומפור, עיר שנוסדה ב-1850, אבל כבר ב-1896 הייתה לבירת פדרציית מדינות מלאיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה כבשו היפנים את מלאקה ב-15 בינואר 1942. יחסם לאוכלוסייה המקומית המלאית היה סביר, זאת בניגוד ליחסם לתושבים ממוצא סיני בהם ראו אויבים בפוטנציה, והם דיכאו ביד קשה ניסיונות התמרדות. היפנים במלאקה נכנעו יחד עם כל הארמייה ה-7 ששלטה במלאיה ובבורנאו ב-15 באוגוסט 1945, לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי.