cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטיב ואי
קריירת הסולו
מאז שנת 1996 השתתף במופעי G3 שנתיים יחד עם ג'ו סטריאני, אריק ג'ונסון, אינגווי מלמסטין, ג'ון פטרוצ'י ואחרים, נוהג שנמשך עד היום. ב-2 ביולי 2005 הקליט באצטדיון אוסטרפורט-חרונינגן בהולנד, קונצרט בן שעתיים מיצירותיו, פרויקט מיוחד בשם Sound Theories עם תזמורת המטרופול של הולנד, שיצא לאור ב-2007 במהדורת CD כפולה ומארז DVD.
סטיב ואי היה מועמד שמונה פעמים לפרס גראמי, מתוכם זכה בשניים (בשנת 2006 על הביצוע הטוב ביותר לקטע האינסטרומנטלי "Lotus Feet" מתוך אלבומו "Real Illusions Reflections", ובשנת 2008 על הביצוע הטוב ביותר לקטע "The Attitude Song").
ברבות השנים, חברו סטריאני העיד על ואי כי התלמיד התעלה על המורה.
עבודה פילנתרופית
בשנת 2005, ואי החל לתמוך בארגון שלא למטרות רווח בשם "Little Kids Rock" שמספק כלי נגינה ושיעורי חינם לילדים בבתי ספר ברחבי ארצות הברית. הוא וג'ו סטריאני נמנים בין מכובדי הארגון.
הופעות בישראל
סטיב ואי הופיע בהיכל התרבות בתל אביב ב-30 ביוני 2009 בסדנת אמן לה הוא קורא Alien Guitar Secrets. בסדנה זו הוא מדבר על הקריירה שלו, נותן טיפים ושיטות כיצד לנגן טוב יותר, עונה על שאלות הקהל ומנגן ביחד עם נבחרים מהקהל. סטיב ניגן בסדנה כמה מלהיטיו. מיד לאחר הסדנה יצא לסיבוב הופעות באירופה. כמו כן הוא ניגן עם גיטריסטים ידועים בארץ ביניהם: אבי סינגולדה, ארז נץ, רועי קלנר ועוד.
ואי הגיע להופעה שנייה בישראל ב-26 במרץ 2014, בהיכל התרבות בתל אביב. ב-23 במרץ 2018 שוב העביר כיתת אמן לקהל הישראלי.
ב-15 בפברואר 2020, העביר כיתת אמן בפסטיבל "גיטרה בים האדום".
דיסקוגרפיה
{|
אינגליש אלקטריק קנברה
הקנברה פותח בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, הוא נועד להוות מחליף למטוס הדה הבילנד מוסקיטו המוצלח. הקנברה עשה שימוש בטכנולוגיית ההנעה הסילונית שהחלה להתפתח בשנות המלחמה האחרונות, מתוך כך הציג המטוס יכולות מרשימות לתקופה בעיקר בסייג רום של 15ק"מ, מהירות טיסה ועיצוב שאיפשר גמישות להתאמות ושינויים עתידיים. הצלחתו של הקנברה הובילה אותו לשרת בחיל האוויר המלכותי במשך למעלה מ-50 שנים, לצד מדינות נוספות שרכשו אותו בהן ארצות הברית שאף ייצרה גרסה מקומית תחת השם מרטין B-57 קנברה.
מטוס הקנברה נקרא כך על שם עיר הבירה של אוסטרליה שהייתה המדינה הראשונה מחוץ לבריטניה שהביעה עניין ברכישת המטוס. בשנים הראשונות ביצועי המטוס הובילו למספר שיאי עולם, בהם שיא הגובה שנקבע ב-1957 (21,430 מ'), הטיסה הטראנס-אטלנטית הסילונית הראשונה ללא עצירה או תדלוק בשנת 1951 ושנה לאחר מכן הטיסה הטראנס-אטלנטית הכפולה הראשונה על ידי מטוס סילוני - טיסה שערכה 10 שעות ושלוש דקות.
מטוסי הפצצה
הגרסאות העיקריות של הקנברה יועדו להפצצה טקטית ונשאו את האות B (הפצצה; Bombing) בשם הדגם.
מטוסי אמנעה אווירית
דגמי הפצצה טקטית שיועדו לאמנעה אווירית בעומק הטקטי של האויב, גרסאות אלו סומנו ב-(I)B (interdiction).
מטוסי צילום
גרסאות שפותחו למטרת סיור וצילום אווירי, סומנו באותיות PR (Photo-reconnaissance).
מטוסי אימון
מספר דגמים שפותחו למטרת אימון טייסים ולאימון צוותים מקצועיים במספר תחומים בהם זיהוי מטרות אוויריות, ניווט וכדומה. גרסאות אלו סומנו באות T (אימון; Trainer).
מרטין B-57 קנברה
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ותחילת מלחמת קוריאה חיל האוויר של ארצות הברית היה זקוק למפציץ טקטי למטרות אמנעה אווירית, כמחליף לדאגלס A-26 אינווידר המיושן. מספר חלופות נבחנו והקנברה נבחר ב-1951 לאחר שבוצעו תצוגות תכלית מבין חמשת המטוסים שהוצעו. חיל האוויר העדיף ייצור מקומי של מטוס וחברת גלן ל. מרטין זכתה במכרז היצור עם הזמנה ראשונית של 250 מטוסים, לאחר מכן באוגוסט 1951 הגיע מטוס הקנברה השני שנשלח מבריטניה כבסיס ליצור והפיתוח האמריקאי. משום הדחיפות לשלוח את המטוסים הראשונים ללחימה בקוריאה, המטוסים הראשונים שפותחו B-57A היו כמעט זהים לחלוטין לדגם B.2 הבריטי עליו היו מבוססים, בהמשך דגמי ה-B-57B והלאה הותאמו לדרישות חיל האוויר האמריקאי וכללו שינויים נרחבים יותר.
ה-B-57 קנברה היה המפציץ הראשון בשירות ארצות הברית שביצע גיחות הפצצה קרביות, הוא זכה להערכה רבה לאורך השנים ונחשב למטוס אמין ובעל ביצועים טובים. הקנברה שירתה בחיל האוויר של ארצות הברית בין 1954 ועד שיצא משירות צבאי ב-1983, כיום מספר מטוסים ממשיכים לשרת בנאס"א לביצוע מחקר בגובה רב כמו גם כסיוע לבחינת מערכות תקשורת. חברת מרטין פיתחה מספר דגמים עיקריים לאורך השנים, בהם מטוסי הפצצה טקטיים לאמנעה אווירית ומטוסי סיור וצילום, מטוסי קנברה שירתו באופן נרחב בעיקר במלחמת וייטנאם ולאחר מכן בהדרגה הוחלפו במטוסים מתקדמים יותר כגון הדאגלס A-3 סקייווריר והנורת' אמריקן A-5 ויג'ילנטה.
ה-B-57 של חברת מרטין נמכר בעיקר לפקיסטן וטאיוואן. בשירות פקיסטני מטוסי קנברה לקחו חלק במספר מערכות ומלחמות בהן מלחמת הודו-פקיסטן של 1965 ומלחמת הודו-פקיסטן של 1971, עד שיצא משירות מבצעי בשנת 1985.
אגוסטין רודריגס סנטיאגו
אגוסטין רודריגס סנטיאגו (בספרדית: Agustín Rodríguez Santiago; נולד ב-10 בספטמבר 1959 במרין שבספרד), הידוע בקיצור כאגוסטין, הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת השוער.
קריירת מועדונים
אגוסטין נולד במרין שבספרד וגדל במחלקת הנוער של ריאל מדריד. בעונת החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, ריאל מדריד קסטיליה, ששיחקה בליגה הספרדית השנייה. ב-16 בדצמבר 1978 ערך אגוסטין את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כששיחק 90 דקות בניצחון 2-0 על אוסאסונה במסגרת המחזור ה-15 בליגה. בעונתו הראשונה ערך 23 הופעות ליגה, ובעונתו השנייה 26 הופעות נוספות.
בעונת החל אגוסטין לשחק בריאל מדריד כשוער מחליף. ב-4 באפריל 1981 ערך אגוסטין את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, כשנכנס כמחליף בדקה ה-14 בניצחון 3-1 על סלמנקה במסגרת המחזור ה-31 בליגה בשל פציעתו של מריאנו גרסיה רמון. הוא סיים את העונה עם 4 הופעות ליגה, ובעונה הבאה ערך 16 הופעות ליגה. בעונת ערך אגוסטין 29 הופעות ליגה, בהן ספג 25 שערים, דבר שהביא לזכייתו בפרס ריקרדו זאמורה, אך בעונות הבאות שימש כשוער מחליף לשוערי הקבוצה. בעונת שיחק אגוסטין בשני משחקי הגמר של גביע אופ"א, בו זכתה ריאל מדריד לאחר שניצחה את פ.צ. קלן 5-1 והפסידה לה 2-0 במשחק הגומלין.
בשנת 1994, כשהוא בן 35, פרש אגוסטין מכדורגל. הוא היה מאמן שוערים בטנריפה למשך תקופה קצרה.
תארים
שיחק בעונות המודגשות בלבד.
יחסי גרמניה המזרחית–גרמניה המערבית
יחסי גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית (בגרמנית: Innerdeutsche Beziehungen, "היחסים הפנים-גרמניים") התנהלו על רקע המלחמה הקרה, והעוינות בין מזרח למערב, אך גם על רקע התודעה של היות אזרחי המזרח והמערב בני אותו עם. בשנים הראשונות, פעלה גרמניה המזרחית למנוע בריחה של אזרחיה אל המערב, והשלטון בגרמניה המערבית פעל במדינות נוקשה מול השלטון של גרמניה המזרחית. החל משנת 1969 הייתה הפשרה ביחסים בין המדינות ובשנת 1974 כוננו ביניהם יחסים דיפלומטיים. היחסים שבו והתקררו בסוף שנות ה-70. המדינות התאחדו מחדש באוקטובר 1990 לאחר קריסת הגוש המזרחי.
היסטוריה
בשנת 1951 דחפה הנהגת גרמניה המזרחית לקיום שיחות על איחוד גרמניה, כדי לשמור על הנייטרלית של גרמניה המערבית במלחמה הקרה. בתחילה דרשה גרמניה המזרחית ייצוג שווה בבחירות לזה של גרמניה המערבית, אולם בהמשך הסכימה גרמניה המזרחית לוותר על תנאי זה. באוקטובר 1951 הגיב אדנאואר ב-14 סעיפים הנדרשים על מנת לקיים בחירות לאיחוד גרמניה וגרמניה המזרחית הגיבה בחיוב לרוב התנאים עם בקשה לקיום שיחות להגעה להסכמות. גרמניה המזרחית וברית המועצות המשיכו ללחוץ על איחוד גרמניה שתהיה נייטרלית במחצית הראשונה של 1952, עד שהתייצבותה של גרמניה המערבית לצד מדינות המערב הייתה לעובדה מוגמרת במאי 1952. אז הגיבה גרמניה המזרחית בסגירת הגבול בינה ובין גרמניה המערבית.
קונראד אדנאואר, נשיא גרמניה המערבית בשנים 1949–1963, קידם מדיניות של התעלמות ובידוד המשטר הקומוניסטי בגרמניה המזרחית. ממשלת גרמניה המערבית ראתה בממשלת גרמניה המזרחי ממשלה בלתי לגיטימית המחזיקה באופן בלתי חוקי בשטחים של גרמניה וכופה על תושביה שלטון דיקטטורי. בהתאם נקבעה בשנת 1955 דוקטרינת הלשטיין על פיה גרמניה המערבית סירבה לכונן קשרים דיפלומטיים עם מדינות שהכירו בגרמניה המזרחית, למעט ברית המועצות שהייתה מעצמת על. גרמניה המערבית גם פעלה למנוע קשרים כלכליים בין גרמניה המזרחית לבין מדינות לא קומוניסטיות. התעמולה של גרמניה המזרחית הציגה את ראשי גרמניה המערבית כפושעים נאצים הרוצים לקדם את המדיניות האמפריאליסטית של מדינות המערב. גרמניה המזרחית הציגה מצדה את דוקטרינת אולבריכט שדרשה שגרמניה המערבית תכיר בה כמדינה נפרדת הריבונית על השטח שבה היא שולטת, דרישה שגרמניה המערבית סירבה לקבל.
בעקבות התמנותו של וילי ברנדט לשר החוץ של גרמניה המערבית בשנת 1966, במסגרת הקואליציה הגדולה בין הנוצרים-דמוקרטים ל סוציאל-דמוקרטים, הוחל בפיתוח מדיניות האוסטפוליטיק, שכיוונה להפשרה ופיוס ביחסי גרמניה המערבית ומזרח אירופה. מדיניות זאת ניסתה להשיג יותר חופש עבור המזרח-גרמנים באמצעות מידה מסוימת של שיתוף פעולה. ב-1967 כוננו קשרים דיפלומטיים עם רומניה לקול מחאתם של ראשי גרמניה המזרחית שדרשו להיות חלק מכל הפשרה של היחסים עם גרמניה המערבית. בספטמבר 1967 שלח ראש ממשלת גרמניה המזרחית איגרת אל נשיא גרמניה המערבית, בו הוא קרא לקיום שיחות להסדרת היחסים בין המדינות. בתחילת 1970 נפתחו שיחות בין המדינות.
בדצמבר 1971 נחתם הסכם משמעותי ראשון בין המדינות, שהבטיח מעבר חופשי בין ברלין המערבית לגרמניה המערבית. בדצמבר 1972 חתמו גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית על הסכם הכרה הדדית.
ב-1974 החליפו מזרח ומערב גרמניה נציגים דיפלומטיים רשמיים במסגרת הנורמליזציה של היחסים. כחלק ממדיניות הדטאנט, במהלכה הופשרו היחסים המתוחים של המלחמה הקרה בין ארצות הברית וברית המועצות, חתמו 33 מדינות אירופה, כולן פרט לאלבניה, ב-1975 על הסכמי הלסינקי, שעיקרם כיבוד עיקרון הריבונות ושמירה על זכויות אדם וחירויות יסוד. בעת החתימה התקיים מפגש בין נשיאי גרמניה המזרחית והמערבית.
היחסים התקררו שוב בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן ב-1979. על אף התקררות, המשיך הלמוט שמידט לקדם את האוסטפוליטיק. בתחילת דצמבר 1981 ביקר שמידט בברלין המזרחית ופגש במנהיג גרמניה המזרחית, אריך הונקר, במסגרת הפסגה הגרמנית–גרמנית השנייה.
בשנת 1984 העניקה גרמניה המערבית סיוע כלכלי לגרמניה המזרחית וחתמה איתה על הסכמים שנועדו להקל על מעבר פנסיונרים בין המדינות. ההתקרבות בין המדינות הגרמניות ספגה ביקורת מצד ברית המועצות.
מצעד השבויים הגרמנים ברחובות מוסקבה (1944)
שמאל|ממוזער|280px|מצעד השבויים הגרמנים ברחובות מוסקבה בתאריך 17 ביולי 1944 הוצעדו 57,000 שבויי מלחמה גרמנים ברחובות מוסקבה לרגל הניצחון הסובייטי במבצע בגרטיון, שבו שוחררה בלארוס מן הכיבוש הנאצי.
הרקע
שנת 1943 הייתה שנת המפנה בחזית הסובייטית במלחמת העולם השנייה; בפברואר נחל הצבא האדום ניצחון בקרב סטלינגרד, ביולי התחולל קרב קורסק, שהיה הניסיון האחרון של הנאצים להשיב לאחור את גלגל המלחמה ובו נחלו הנאצים תבוסה, ומאז המשיכו כוחות הצבא האדום במתקפה מתמשכת והנאצים נחלו תבוסות בזו אחר זו ונסוגו בהתמדה מערבה.
המצעד
במהלך מבצע בגרטיון היו לצבא הגרמני אבדות כבדות, במספר כולל, לרבות בשבויים, בהרוגים, בפצועים ובנעדרים היה בין 400,000 ל-500,000. בשבי הסובייטים נמצאו בתום המבצע כמאה אלף שבויים גרמנים שנשבו במבצע, חיילים וקצינים ובהם קצינים בכירים ואף 21 גנרלים. ההנהגה הסובייטית מצאה כי זו העת המתאימה לרומם את רוח העם שסבל כה קשות והקריב כה רבות בשנות המלחמה הראשונות. וגם כדי להפיג ספקות שהתעוררו בעיתונות הבינלאומית האם הניצחון הסובייטי בבלארוס הוא כה גדול וגם כדי לסתור את טענת התעמולה הגרמנית כי הנסיגה מבלארוס הייתה "נסיגה מתוכננת", הוחלט לקיים מצעד של רבבות שבויים ברחובות מוסקבה הבירה. המשימה לארגן את המצעד הוטלה על ה-אנ קה וה דה, ארגון הביון והמשטרה החשאית של ברית המועצות. על דבר קיום המצעד נתבשר העם בבוקרו של ה-17 ביולי 1944, ברדיו ובעמוד הראשון של העיתון פראבדה, ביטאונה הרשמי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
השבויים חולקו ל-90 מקבצים כשבכל שורה צעדו זה לצד זה 20 שבויים. בראש הובילה שורה של 19 גנרלים על מדיהם הססגוניים שעליהם האותות והסמלים השונים. יתר הצועדים, קצינים וחיילים היו במדי קרב בלואים, מרופטים ומאובקים. אורכו של הטור היה 3 קילומטרים ומשך הזמן בו חלף הטור על פני כל נקודת צפייה, מראשיתו ועד סופו, היה שעה וחצי. מראשית הצעדה ועד לסיומה חלפו 6 שעות. הצועדים חולקו לשתי קבוצות שצעדו במסלולים שונים ברחובותיה הראשיים של מוסקבה ובכביש הטבעת המקיף את העיר. את הצועדים ליוו משני צידי הטור פרשים רכובים על גבי סוסים עם חרבות שלופות, ושומרים נושאי רובים.
עד ראייה למצעד היה העיתונאי הבריטי אלכסנדר ורט, שכתב לימים:
כשהסתיים המצעד עברו על פני הרחובות בהם צעד המצעד מכליות לניקוי רחובות, שבצעד סמלי התיזו מים על המסלול.
לאחר המצעד
בתום המצעד הועמסו השבויים על קרונות רכבת והובלו אל מחנות עבודה בעומק רוסיה ובסיביר. גורל השבויים הגרמנים שבשבי הרוסים לא היה כה חמור כגורל השבויים הסובייטים שנפלו בשבי הגרמנים. בעוד שהגרמנים נקטו כלפי השבויים הסובייטיים מדיניות של השמדה, לא נקטו הסובייטים במדיניות של השמדה מכוונת של השבויים הגרמנים. אף על פי כן היחס לשבויים היה נוקשה ואכזרי כאשר בלב שומריהם פיעמו רגשי נקם כנגד הפולשים על פשעי המלחמה שביצעו כנגד האוכלוסייה האזרחית של ברית המועצות. גם התנאים במחנות; עבודות הכפייה, הקור העז, הצפיפות והתזונה הלקויה, גרמו למות המוני שבויים. השבויים שוחררו לאחר שנים במספר גלים. הקבוצה הראשונה שוחררה בשנת 1946, הקבוצה השנייה שכללה שבויים שהוחזרו לגרמניה המזרחית שוחררה בשנת 1949. האחרונים הוחזרו בשנת 1956. המספר הסובייטי הרשמי של השבויים שמתו בשבי היה 365,700 מכלל כ-3.3 מיליון השבויים. היסטוריונים מעריכים כי מספרם הגיע למיליון.
לאחר מבצע בגרטיון המשיך הצבא האדום בתנופת התקדמות רצופה עד לכיבוש ברלין וכניעת גרמניה הנאצית. המצעד הבא שעבר ברחובות מוסקבה היה מצעד הניצחון של הצבא האדום במוסקבה ב-24 ביוני 1945.
המערכת הרוסית לניהול אסונות
המערכת הרוסית לניהול אסונות, הנקראת רשמית מערכת המידע הרוסית המקיפה לאזהרת האוכלוסייה במקומות הומי אדם (ברוסית: Общероссийская комплексная система информирования и оповещения населения в местах массового пребывания людей, בראשי תיבות: OKSION) היא מערכת מורכבת של רוסיה לניטור, דיווח ומתן התראות על אסונות. היא נוצרה במסגרת תוכנית יעד פדרלית ל"הפחתת סיכונים מאסונות טבע ואסונות ידי אדם בפדרציה הרוסית עד שנת 2010". במאי 2011 נבנו והופעלו 596 מתקני מסוף OKSION ב-37 מרכזי נתונים. הוקמו 2,590 פלזמות ו-1,035 מכשירי התראה.
המתחם כולו מנוהל על ידי "OKSION", מערכת מורכבת שנועדה ליידע ולהזהיר את האוכלוסייה במקומות הומים.
כריסטוף, נסיך שלזוויג-הולשטיין
כריסטוף, נסיך שלזוויג-הולשטיין (בגרמנית: Christoph Prinz zu Schleswig-Holstein; נולד ב-22 באוגוסט 1949) הוא דוכס שלזוויג-הולשטיין וראש בית אולדנבורג.
ביוגרפיה
כריסטוף נולד ב-22 באוגוסט 1949 באחוזת לואיזלונד, לפטר, דוכס שלזוויג-הולשטיין ומריה אליקס, נסיכת שאומבורג-ליפה, בתם של שטפן, נסיך שאומבורג-ליפה ואינגבורג אליקס, דוכסית אולדנבורג. לכריסטוף יש דיפלומה בהנדסה חקלאית. בנוסף הוא שירת כחייל מילואים בצבא הגרמני במשך שנתיים בדרגת לויטננט.
בשנת 1965 מת סבו וילהלם פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין, ואביו ירש את נחלותיו ותאריו. בשנת 1980 מת אביו, וכריסטוף ירש את תאריו. מאז 1980, כריסטוף יושב בראש מועצת המנהלים של הקרן המשפחתית המחזיקה בטירת האבות, טירת גליקסבורג. הוא חבר מייסד של קבוצת הייעוץ GLC Glücksburg ומכהן כיו"ר המועצה המייעצת שלה. הוא מתגורר בגרונהולץ ליד שוואנסן, שם יש לו אינטרסים עסקיים בחקלאות, ייעור ונדל"ן. הוא הבעלים של האחוזות גרונהולץ ובינבק והוא אחד מבעלי האדמות הגדולים של שלזוויג-הולשטיין. אחותו, הנסיכה אינגבורג, יושבת ראש מועצת המנהלים של קרן משפחתית נוספת, ה-Stiftung Louisenlund.
משפחתו
ב-23 בספטמבר 1981 התחתן פטר עם אליזבת נסיכת ליפה-וייסנפלד, בתם של אלפרד קרל פרידריך גאורג פרנץ, נסיך ליפה-וייסנפלד ואשתו הברונית אירמגרד יולינקה ואגנר פון ורבורן, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים:
ים סרדיניה
ים סרדיניה הוא גוף מים בים התיכון בין הארכיפלג הספרדי של האיים הבלאריים והאי האיטלקי סרדיניה.
הנקודה העמוקה ביותר בים היא בעומק של כ-3,000 מטר, כ-150 ק"מ צפונית מערבית לאי מנורקה.
וילי גרין
וילי ג'וליוס גרין (באנגלית: Willie Julius Green; נולד ב-28 ביולי 1981) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל אמריקאי. שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 2003–2015, וממוצעיו הכוללים לאורך התקופה הם 8.3 נקודות, 1.8 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים למשחק.
מאז שנת 2021 משמש כמאמן קבוצת ניו אורלינס פליקנס.
קריירת משחק
גרין נולד וגדל בדטרויט שבמישיגן, ובין השנים 1999–2003 למד באוניברסיטת דטרויט מרסי. בעונתו האחרונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, 2002/2003, הוביל את כל שחקני מחוז Horizon עם ממוצע של 22.6 נקודות למשחק, וזכה בתואר השחקן המצטיין של המחוז.
בדראפט ה-NBA 2003 נבחר גרין בבחירה ה-41 על ידי סיאטל סופרסוניקס, ומיד הועבר בטרייד לפילדלפיה 76'. במהלך 7 עונותיו בקבוצה פתח במחצית מהמשחקים בהם שותף, ותרם 9.4 נקודות בממוצע למשחק. במשחק האחרון של עונת קלע שיא קריירה של 37 נקודות בניצחון קבוצתו מול טורונטו ראפטורס. עונתו הפורייה ביותר הייתה, בה שימש כשחקן חמישייה קבוע ורשם שיא קריירה של 12.4 נקודות בממוצע למשחק.
בספטמבר 2010 הועבר עם ג'ייסון סמית' בטרייד לניו אורלינס הורנטס, בתמורה לדריוס סונגאילה וקרייג בראקינס. בעונתו היחידה בקבוצה קלע 8.7 נקודות בממוצע למשחק, כמחליפו מהספסל של מרקו בלינלי.
לקראת עונת חתם על חוזה באטלנטה הוקס.
בקיץ 2012 הועבר בטרייד ללוס אנג'לס קליפרס, בתמורה לזכויות הדראפט על סופוקליס שחורציאניטיס. בעונת העפיל עם הקליפרס לסיבוב השני בפלייאוף, לראשונה בקריירה שלו.
ביוני 2014 הצטרף לאורלנדו מג'יק. לאורך עונת קלע 6.9 נקודות בממוצע למשחק עבור המג'יק, ובסיומה פרש ממשחק, בגיל 33.
קריירת אימון
לקראת עונת הצטרף גרין לצוות האימון של גולדן סטייט ווריורס, אותה אימן סטיב קר. בכל שלוש עונותיו בתפקיד העפילה גולדן סטייט לסדרת גמר ה-NBA, ובשתיים מתוכן (2017 ו-) זכתה באליפות הליגה.
ביוני 2019 מונה לעוזר מאמן בפיניקס סאנס, תחת המאמן הראשי מונטי ויליאמס.
ביולי 2021 מונה למאמן הראשי של קבוצת ניו אורלינס פליקנס.
שירותי רפואת חירום (רוסיה)
שירותי רפואת חירום (ברוסית: Скорая Медицинская Помощь; עזרה רפואית דחופה) ברוסיה הוא שירות לאומי לסיוע רפואי הניתן לאזרחים במקרים של תאונה, מחלות, פציעות, הרעלות ומצבים אחרים הדורשים התערבות רפואית דחופה. שירותים אלה ניתנים בדרך כלל על ידי העירייה או ממשלת המחוז, או בית חולים ציבורי ולרוב מתוקצבים על ידי הרשויות המקומיות. מספר החירום לחיוג אמבולנס ברוסיה הוא 03 או מוקד החירום הלאומי 112. השירות פועל בשיתוף פעולה הדוק עם המשרד למצבי חירום והגנה אזרחית של רוסיה.
מקביל למגן דוד אדום הישראלי.
היסטוריה
ב שירותי רפואת חירום הופיעו לראשונה בשנת 1897 בוורשה, פולין כשהוקמה תחנת אמבולנסים. לאחר מכן נחנכו תחנות בערים לודז', וילנה, קייב, אודסה, ריגה, חרקוב, סנקט פטרבורג ומוסקבה. ניתן לייחס את הופעת האמבולנסים ברחובות מוסקבה לשנת 1898. עד לאותה תקופה הובלו הקורבנות, שלרוב נאספו על ידי שוטרים וכבאים לחדרי המיון בחסות תחנות המשטרה. הבדיקה הרפואית הנדרשת במקרים כאלה נעדרה ולעיתים קרובות אנשים שנפצעו קשה בילו שעות ללא סיוע הולם. במוסקבה הופיעו שני האמבולנסים הראשונים במסגרת יחידות המשטרה באפריל 1898. הכרכרות נרכשו בתרומות פרטיות מהסוחרת קוזנצובה, שגם מימנה את עבודת התחנות בהתחלה. בסנקט פטרבורג נפתחו חמש תחנות אמבולנסים ראשונות ב-7 במרץ 1899 ביוזמתו של הרופא המנתח ניקולאי וליאמינוב. תחנת האמבולנסים באודסה, שהחלה את עבודתה ב-29 באפריל 1903, הוקמה ביוזמתו ועל חשבונו של הרוזן מ.מ. טולסטוי.
מאז תחילת המאה ה-20, סבסדה העיר באופן חלקי את הפעלת תחנות האמבולנס. באמצע שנת 1902 שירתו במוסקבה 7 אמבולנסים שפעלו מתחנות המשטרה בסושצ'בסקי, סרטינסקי, לפורטובו, טאגאנסקי, יאקימנסקי ופרסננסקי ובתחנת כיבוי האש פרצ'יסטנסקי. רדיוס השירות היה מוגבל לגבולות יחידת המשטרה הללו. הכרכרה הראשונה להסעת נשים הופיעה בבית היולדות של האחים בחרושין בשנת 1903 ובכל זאת, הכוחות הזמינים לא הספיקו כדי לתמוך בעיר הצומחת.
בסנקט פטרבורג כל אחת מחמש תחנות האמבולנס צוידה בשתי עגלות קיטור, 4 זוגות של אלונקות ידיים וכל מה שנדרש לעזרה ראשונה. בכל תחנה היו 2 עובדים תורנים (לא היו רופאים תורנים) שתפקידם היה להעביר את הקורבנות ברחובות ובכיכרות העיר לבית החולים או לתחנה. המפקד הראשון של כל תחנות העזרה הראשונה תחת ועדת אגודת הצלב האדום היה ג.י. טרנר.
שנה לאחר פתיחת התחנות (בשנת 1900) הופיעה התחנה המרכזית ובשנת 1905 נפתחה תחנת העזרה הראשונה השישית. עד שנת 1909 הוצג ארגון העזרה הראשונה (אמבולנס) בסנקט פטרבורג בצורה הבאה: התחנה המרכזית, שכיוונה והסדירה את עבודת כל התחנות האזוריות וקיבלה גם את כל הקריאות לאמבולנס. בשנת 1912, קבוצה של רופאים בת 50 איש הסכימה ללכת בחינם להתקשר לתחנה כדי לספק עזרה ראשונה.
מאז 1908 הוקמה אגודת האמבולנסים על ידי מתנדבים נלהבים עם תרומות פרטיות. במשך מספר שנים ניסתה האגודה להקצות מחדש את תחנות האמבולנס של המשטרה, בהתחשב בכך שעבודתן לא הייתה יעילה מספיק. בשנת 1912, במוסקבה, נרכש האמבולנס הראשון, המצויד על פי פרויקט של ד"ר ולדימיר פטרוביץ' פומרצוב, בכספים הפרטיים שנאספו ונפתחה תחנת האמבולנס דולגורוקובסקאיה. רופאים - חברי האגודה וסטודנטים מהפקולטה לרפואה עבדו בתחנה. עזרה הוענקה במקומות ציבוריים.
לאחר פירוק ברית המועצות, בשנת 1995 אורגנה פעילות שירות רפואת החירום במסגרת המשרד למצבי חירום והגנה אזרחית. מאז 1 בינואר 2013, התמיכה הכספית בשירותי רפואת חירום מתבצעת על חשבון הקרן הפדרלית לביטוח בריאות חובה. בהתאם לחקיקה הרוסית, טיפול חירום ודחוף ניתן בחינם לכלל האזרחים. כך, גם בהיעדר פוליסת חובה לביטוח רפואי, על צוות האמבולנסים נאסר לעזוב איש ללא עזרה. התשלום עבור שירותי אמבולנס מתבצע מתקציב העירייה המסבסדים שירותי רפואת חירום.
כוח אדם
שירותי רפואת חירום מפעילים אמבולנסים ובהם רופאים, אחיות ושליח (שהוא שילוב של עוזר רופא ופרמדיק), כאשר נהגי אמבולנס נבחרים מסוכנות המכשירה אותם כנהגים מקצועיים. אמבולנסים מאוישים לכל הפחות על ידי אחות ומטפלים. משימת הנהג היא נהיגה בלבד ואין לו כישורים רפואיים ואפילו לא הכשרה לנהיגה מיוחדת.
PBG SA
.PBG S.A היא חברה פולנית, שבסיסה בפוזנן שבפולין. היא הוקמה בשנת 1994. החברה עוסקת בתכנון, ביצוע ותיקון של צינורות וציוד להובלת נפט, גז טבעי, מים ושפכים, תשתית למתקני חימום ואחסון דלק. החברה נסחרת בבורסת ורשה. החברה השתתפה בניית פרויקטים גדולים דוגמת האצטדיון הלאומי בוורשה.
ב-4 ביוני 2012 הגישה .PBG S.A בקשה לפשיטת רגל, שהוכרזה בצו מ-13 ביוני 2012. מאז החברה פעלה תחת פירוק.
נכון לשנת 2019, מעל ל-60% ממניות החברה היו בידי בעלי מניות שונים, כ-24% ממניות החברה היו בידי מלגוז'טה וישנייבסקה והיתר בידי הבנקים.
צ'ארלס ויטאקר
צ'ארלס אוונס ויטאקר (באנגלית: Charles Evans Whittaker; היה שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1957–1962. לאחר שעסק בעריכת דין במגזר הפרטי בקנזס סיטי, הוא מונה כשופט בבית המשפט הפדרלי המחוזי של המחוז המערבי של מיזורי. ב-1956 מינה הנשיא דווייט אייזנהאואר את ויטאקר כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים בסבב השמיני. ב-1957 אושר מינויו לבית המשפט העליון של ארצות הברית. במהלך תקופת כהונתו הקצרה יחסית בבית המשפט העליון בתקופת נשיאותו של ארל וורן, היה ויטאקר לשון המאזניים. ב-1962 הוא לקה בהתמוטטות עצבים והתפטר מכהונתו. לאחר פרישתו הו שימש כיועץ המשפטי הראשי של חברת ג'נרל מוטורס ולעיתים קרובות מתח ביקורת על התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח ועל בית המשפט העליון בנשיאותו של וורן.
ראשית חייו
צ'ארלס ויטאקר נולד בחווה ליד טרוי שבקנזס, כבנם של צ'ארלס אדוארד ויטאקר, חוואי, ושל אידה איב מילר, מורה בבית ספר מהייגרסטאון, מרילנד. הוא למד בבית הספר הסמוך בבוש קריק, שבו היה חדר לימוד אחד, ולאחר מכן המשיך את לימודיו בבית הספר התיכון של טרוי עד לנשירתו מהלימודים בגיל 16 בעקבות מותה של אמו. את שלוש השנים הבאות הוא בילה בעבודה בחווה המשפחתית ועסק גם בציד ובהנחת מלכודות. ויטאקר החל לגלות עניין במשפטים בעקבות קריאת ידיעות בעיתונים על משפטים פליליים. בקיץ 1920 הוא הגיש בקשה ללמוד לימודי ערב באופן חלקי בבית הספר למשפטים של קנזס סיטי (כיום בית הספר למשפטים של אוניברסיטת מיזורי בקנזס סיטי) ולאחר שיחה עם נשיא בית הספר למשפטים, אוליבר דין, הוא התקבל בתנאי שישלים את לימודיו התיכוניים. מיד לאחר מכן הוא נרשם לבית הספר התיכון מנואל שבקנזס סיטי. את ארבע השנים הבאות הוא העביר בעבודה במהלך היום כדי לפרנס את עצמו, ובערבים למד בבית הספר התיכון במקביל ללימודיו בבית הספר למשפטים. אחד מחבריו לספסל הלימודים בבית הספר התיכון היה הארי טרומן, לימים נשיא ארצות הברית. ויטאקר סיים את לימודיו ב-1924 עם תואר במשפטים ובאותה שנה התקבל ללשכת עורכי הדין של מיזורי. הוא הצטרף למשרד עורכי הדין "ווטסון, אס, מרשל ואינגס" בקנזס סיסטי, שם הוא עבד קודם לכן במשרה מלאה כנער שליח. הוא צבר ניסיון בדיני תאגידים כשבין לקוחותיו נמנו חברת יוניון פסיפיק, חברת הקמעונאות מוטגומרי וורד, וסיטי ניישונל בנק. הוא פיתח קשרים הדוקים עם המפלגה הרפובליקנית.
שופט פדרלי
ב-11 במאי 1954 מונה ויטאקר על ידי הנשיא דווייט אייזנהאואר כשופט בבית המשפט הפדרלי של המחוז המערבי של מיזורי, במקומו של השופט אלברט ריבס, שקיבל מעמד של שופט בכיר (פרישה למעשה). ב-7 ביולי אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית. בתפקיד זה כיהן ויטאקר עד לקידומו לבית המשפט הפדרלי בסבב השמיני ב-21 ביוני 1956.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
ב-2 במרץ 1957 מינה הנשיא אייזנהאואר את ויטאקר כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של השופט סטנלי ריד שפרש. ב-19 במרץ אושר המינוי על ידי הסנאט וב-25 במרץ הוא הושבע לכהונתו. ויטאקר היה אחד מארבעת שופטי בית המשפט העליון הרפובליקנים שמונו על ידי אייזנהאואר (שלושת האחרים היו: ארל וורן, ג'ון מרשל הרלן השני ופוטר סטיוארט) בנוסף לויליאם ברנן הדמוקרט. במקביל לכהונתו בבית המשפט העליון שירת ויטאקר כשופט בבתי המשפט הפדרליים לערעורים בסבב השמיני והעשירי. בשל מצב בריאותו הוא קיבל מעמד בכיר (פרישה למעשה) ב-31 במרץ 1962, וב-30 בספטמבר 1965 הוא פרש סופית מכהונתו.
משנתו השיפוטית
בבית המשפט העליון שהיה מפולג באותה תקופה, היה ויטאקר לשון המאזניים. לדבריו של פרופסור האוורד בול, היה ויטאקר "שופט חלש והססן באופן קיצוני", "שחוזר על ידי שתי הקליקות של בית המשפט בשל העובדה שבדרך כלל הצבעותיו היות תלויות באוויר ובאופן טיפוסי הוא חבר לקליקה שהעלתה את הטיעון האחרון, אך לא בהכרח הטוב ביותר". ויטאקר כשל בפיתוח משנה שיפוטית עקבית ודווח שהוא עצמו חש כלא כשיר לתפקידו כמו שאר שופטי בית המשפט העליון. לאחר שהתייסר במשך חודשים על הצבעתו בפסק הדין "בייקר נגד קאר", פסק דין שהיה ציון דרך ועסק בחלוקה מחדש של מחוזות הבחירה, סבל ויטאקר במהלך אביב 1962 מהתמוטטות עצבים. בעצתו של נשיא בית המשפט העליון, ארל וורן, פסל ויטאקר את עצמו מלדון בתיק ופרש מפעילותו בבית המשפט העליון החל מה-31 במרץ אותה שנה, בציינו את תשישותו מעומס העבודה הכבד ואת המתח שסבל ממנו כסיבה להתפטרות.
שנותיו האחרונות
ב-30 בספטמבר 1965 פרש ויטאקר סופית מכהונתו בבית המשפט העליון והיה ליועץ המשפטי הראשי של חבר ג'נרל מוטורס. הוא גם היה למבקר תקיף של בית המשפט העליון בנשיאותו של וורן וכן של התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח. הוא אפיין את המרי האזרחי מהסוג שהובילו מרטין לותר קינג וחסידיו כבלתי חוקי. הוא כתב מאמר לכתב העת FBI Law Enforcement Bulletin שבו הוא יעץ למוחים לפעול דרך בתי המשפט במקום לצאת לרחובות.
צ'ארלס ויטאקר נפטר ב-27 בנובמבר 1973 בבית החולים סנט לוק שקנזס סיטי כתוצאה ממפרצת בטנית. הוא הותיר אחריו את רעייתו וינפיריד ר. פו, שאותה נשא לאישה ב-1928, ואת שלושת בניו: צ'ארלס קית ויטאקר, נוירוכירורג; קנט א. ויטאקר, עורך דין; וגרי ט. ויטאקר, ברוקר.
בית המשפט הפדרלי שבמרכז קנזס סיטי, שבו שוכן בית המשפט הפדרלי של המחוז המערבי של מיזורי, קרוי על שמו.
מפרץ ג'נובה
מפרץ ג'נובה (נקרא גם מפרץ גנואה; באיטלקית: Golfo di Genova) הוא החלק הצפוני ביותר של הים הליגורי. רוחבו של המפרץ הוא כ-145 קילומטרים. המפרץ נמשך מהעיר אימפריה במערב עד לה ספציה במזרח. העיר הגדולה ביותר על חופי המפרץ היא ג'נובה.
כביש 3855
הכביש עוקף את בית שמש ממזרח ודרכו אפשר להגיע לשכונות המזרחיות של העיר. הוא מוביל גם למושבים הסמוכים לבית שמש ממזרח, כמו זנוח, מחסיה ונחם.
לאורך 5 ק"מ תוואי הכביש חופף לתוואי נחל זנוח. בקטע זה נשפכים לנחל היובלים נחל אזן, נחל מערה, נחל דולב, נחל מחסיה ונחל יעלה וכקילומטר אחד לפני החיבור עם כביש 38 הוא נשפך לנחל שורק. מהכביש יוצאים מסלולי טיול, בין השאר לשמורת נחל דולב ושביל ישראל עובר מתחת לכביש, סמוך לקצהו הדרומי.
היסטוריה
כביש 3855 נסלל כבר בתחילת המאה ה-21, ככביש צר דו נתיבי. בשנת 2012 הורחב הכביש ונבנה שטח הפרדה בנוי לכל אורכו, על ידי החברה הלאומית לדרכים במטרה להקל על הפקקים בכביש וכדי לאפשר גישה יותר קלה אל כביש 375. כמו כן נפתח הקטע האחרון של הכביש המחבר אותו לכביש 38. סלילת הכביש אז הסתיימה כחצי-שנה לפני המועד המקורי שלו.
שלטון המיעוט
שלטון המיעוט, המכונה גם "שלטון האליטות", הוא מצב שבו קיימת קבוצה בעלת עליונות פוליטית, כלכלית או תרבותית, השולטת במדינה או באזור מסוים, אף על פי שהיא מייצגת רק חלק קטן מהאוכלוסייה הכללית. בדרך כלל קבוצה כזו היא קבוצה אתנית בעלת מאפייני גזע, לאום, דת או תרבות, והיא מחזיקה בכמות בלתי מידתית של מוקדי כוח.
במחקרים אחדים נטען שקיים שלטון מיעוט של האדם הלבן בתוך המערכת הבינלאומית, והם מכנים תופעה זו "אפרטהייד עולמי". האנתרופולוג ויליאם הבילנד ערך מחקר בשנת 1993 על פערי ההכנסות והכוח הכלכלי בין לבנים ושחורים ברחבי העולם, ומצא ש-71% מכלל הרווחים הכלכליים בעולם נעשים על ידי אירופאים ממוצא לבן. נשיא דרום אפריקה תאבו מבקי השתמש במונח "אפרטהייד עולמי" בנאום מפורסם משנת 2002.
תופעת שלטון המיעוט באפריקה לא מוגבלת ללבנים. הדוגמה המפורסמת ביותר של שלטון מיעוט באפריקה היא שלטון שבט הטוטסי ברואנדה ובבורונדי.
ישנם מקרים נוספים של מצבים בהם קבוצת מיעוט תופסת את רוב העמדות הכלכלית, ומשיגה עוצמה כלכלית גבוהה יותר מרוב האוכלוסייה. הדוגמאות הבולטות הן של יוצאי דרום אסיה במזרח אפריקה, והסינים באינדונזיה ומלזיה.
1992 באסטרונאוטיקה
אירועים בולטים
במהלך השנה בוצעו 97 שיגורים (מהם 55 (56%) על ידי רוסיה).
שיגורי לוויינים
שיגורים שנכשלו מסומנים ב אדום. שיגורים מאוישים מסומנים ב ירוק.
ארנב ננסי הולנדי
ארנב ננסי הולנדי (באנגלית: Netherland Dwarf rabbit) הוא זן של ארנב בית שמקורו בהולנד. במשקל 0.50–1.59 ק"ג, ארנב ננסי הולנדי הוא אחד מגזעי הארנב הקטנים ביותר, והגזע הקטן ביותר מבין הארנבים המבויתים. לעיתים מבלבלים בין ארנב ננסי, ארנב ננסי הולנדי וארנב פולני אך לארנב הננסי ההולנדי ישנן אוזניים קצרות יותר מהאחרים, ואופי שונה.
זן הארנב הננסי ההולנדי התחיל להיווצר בראשית המאה ה-20. נלקחו ארנבים פולניים, והורבעו עם ארנבי בר אירופאים קטנים יותר, שחלקם אף סבלו מגן הגמדות. לאחר מספר דורות החיה שהתקבלה הייתה ארנב בית קטן מאוד שקיים במגוון רחב של צבעים ודוגמאות. ננסיים הולנדיים יובאו לראשונה לבריטניה בשנת 1948. בשנות השישים והשבעים ארצות הברית ייבאה את ארנבותיה הננסיות הראשונות. הגזע התקבל על ידי איגוד מגדלי הארנבים האמריקני בשנת 1969 באמצעות שינוי בתקן הבריטי. הארנבים הננסים ההולנדיים, המשיכו לסבול מבעיות אישיות של פחדנות ותוקפנות, וזו הייתה תוצאה של מגדלים שבחרו את הפריטים המורבעים לפי גודל, ולא לפי אופיו של הארנב. הארנבונים הננסיים הראשונים התנהגו יותר כמו ארנבות הבר האלה מאשר חיות בית ולא היו חיות מחמד טובות. עם זאת, לאורך דורות של גידול סלקטיבי, הגמד ההולנדי המודרני בוית לארנב בית עדין וידידותי, אם כי הוא עדיין יכול לשמור על נטייה אנרגטית יותר מגזעים גדולים יותר.
בשל העובדה שארנבים ננסיים ממש קטנים ופחדנים באופן יחסי, לרוב הם לא יהיו חיית מחמד טובה לילדים קטנים (אם כי ההתאמה תשתנה בין ארנבים בודדים). ילדים אוהבים לשחק עם חיית המחמד, ולהרים אותה וללטף אותה, בעוד הארנב הננסי ההולנדי לא אוהב זאת, ואף ינשך, ישרוט ויחל להיאבק בפראות מכיוון שהוא רואה זאת כסכנה משמעותית לחייו. לעיתים קרובות תאונות יכולות לקרות אם הילד מפיל אותם, מה שמוביל לפציעות קשות עקב רגישותו של הארנב ננסי ועצמותיו השבירות יחסית.
עם זאת, ארנבים ננסיים יכולים להיות חיות מחמד מעולות למבוגרים. הם פורחים בסביבה שקטה ויציבה עם הרבה אינטראקציה אנושית. הם ניתנים לאימון, שקטים ונקיים. צורכי הטיפוח הם מינימליים, אך הארנב נהנה מהברשה יומיומית. נדרש זמן להיקשר עם הארנב ("בונדינג") וכדי לבנות אמון, מכיוון שגזעי הגמדים לעיתים קרובות עצבניים יותר ומרוחקים יותר מגזעים גדולים יותר. עם זאת, כאשר הארנב נקשר עם בעליהם הם מייצרים חיות מחמד מלאות חיבה.
אחת הבעיות הנפוצות ביותר בגידול ארנבים היא גדילת שיניי הארנב. בעיות אלו נובעות לעיתים מבעיות גנטיות, ובהרבה מהמקרים, תזונה לא נכונה של הארנב. אם שיניי הארנב גדולות מידיי, הוא צריך לעבור ניתוח לשיוף שיניו אחרת לא יהיה מסוגל להמשיך לאכול בצורה תקינה.
אורך החיים הצפוי של ארנב ננסי הולנדי מוערך בין 7 ל־10 שנים.
יוסיף פרנק
יוסיף פרנק (בקרואטית: Josip Frank; 16 באפריל 1844, אוסייק, האימפריה האוסטרית - 17 בדצמבר 1911, זאגרב, האימפריה האוסטרו-הונגרית) היה פוליטיקאי, משפטן ולאומן קרואטי. נמנה עם ראשי מפלגת הזכויות הקרואטית הלאומנית. יהודי מומר. נכדו היה אאוגן קווטרניק ראש שירותי הביטחון של משטר האוסטאשה במדינת קרואטיה העצמאית.
קורות חיים
הוא השתלב בחיים הפוליטיים ומתח ביקורת על ההנהגה הקרואטית בשל רצונה בהשתלבות באימפריה האוסטרו-הונגרית, ויצירת ישות הכלאיים ממלכת קרואטיה-סלאבוניה תוך ויתור על שאיפותיהם הלאומיות של הקרואטים. ב-1880 נבחר למועצת העיר זאגרב. ב-1890 הצטרף "למפלגת הזכויות הקרואטית" ועד מהרה השתלב בהנהגתה והיה לאידאולוג הראשי שלה. ב-1897 התמנה ליושב ראש המפלגה. הוא נבחר לפרלמנט (הסאבור) הקרואטי והיה חבר בוועדות הכספים והתקציבים שלו. פרנק נקט במדיניות אנטי סרבית מובהקת והתנגד לרקימת קשרים קרובים עם ממלכת סרביה. במקביל עמדותיו הלאומניות-קיצוניות הובילו לעימותים בתוך מחנה הימין הלאומני הקרואטי, ולהחלשת כוחו. ב-1908 חל פילוג במפלגת הזכויות הקרואטית. ב-1909 חלה יוסיף פרנק ונאלץ לפרוש מפעילות פוליטית. מפלגתו מיתנה את עמדותיה, והתאחדה מחדש בשם "מפלגת הזכויות הנוצרית-סוציאלית". יוסיף פרנק נפטר ב-1911 ונקבר בבית הקברות מירוגוי. מפלגתו הייתה הכר האידאולוגי לצמיחת תנועת האוסטאשה ואנשי התנועות הבדלניות כונו "פרנקיסטים" על שמו.
שני בניו של יוסיף פרנק, ולדימיר ואיבו המשיכו את דרכו הפוליטית. ביתו אולגה נישאה לסלאבקו קווטרניק מראשי תנועת האוסטאשה ובנם אאוגן היה ראש שירותי הביטחון של הארגון.
ריק דבלין
ריצ'רד אליוט דבלין (באנגלית: Richard Elliot Doblin; נולד ב-30 בנובמבר 1953) הוא פעיל אמריקאי למען ליגליזציה של טיפול פסיכדלי, המייסד והמנכ"ל של האגודה הרב-תחומית למחקרים פסיכדליים (MAPS), ששמה לעצמה למטרה להביא ללגליזציה רחבה של השימוש בסמים פסיכדליים. לדעתו סמים פסיכדליים ומשני תודעה אחרים, יכולים "לפתוח את המוח האנושי" והוא רוצה לקדם את המחקר בתחום על מנת לקבל אישורים של ה- FDA כך שכל רופא יוכל לרשום מרשם למטופליו.
תולדות חיים וקריירה
ריק דבלין נולד בשנת 1953, גדל במשפחה יהודית קונסרבטיבית בפרברי שיקגו. הוא הבכור מבין ארבעה ילדים למורטון דבלין, רופא ילדים, ולארלין דבלין, מורה. דבלין גדל בבית בו זיכרון השואה ומסירות לישראל יחד עם שיחות מורכבות על מלחמת וייטנאם זכו למעמד שווה. מגיל צעיר הוא חיפש חוויות רוחניות, ולטענתו ההתנסות הראשונה שלו בסמים פסיכדליים הייתה בגיל 17.
התנסות זו הובילה אותו לפרוש מלימודי תואר ראשון בניו קולג' של פלורידה וכעבור כעשור (ב-1982) היה לתלמידו של סטניסלב גרוף, חוקר חלוץ בתחום הפסיכדליים והלא מודע, במכון אסלן (אנ') בקליפורניה. מ-1975 עד 1982, דובלין היה הבעלים של חברה בשם Braxas Construction, הממוקמת באזור סרסוטה, פלורידה, שהתמחתה בהעברת בתים.
בשנת 1986 דבלין הקים את ההתאחדות הרב-תחומית למחקרים פסיכדליים (MAPS), שנה לאחר שהמנהל לאכיפת הסמים בארצות הברית הכריז על MDMA כחומר נרקוטי בקטגוריה 1, הסיווג המחמיר ביותר של הממשל.
בשנת 1987 השיג את התואר הראשון בפסיכולוגיה מניו קולג' של פלורידה, ובשנת 2001 קיבל דוקטורט במדיניות ציבורית מבית הספר לממשל ע"ש קנדי בהרווארד.
דובלין התחתן עם לין דובלין בשנת 1993. יחד יש להם שלושה ילדים עדן, לילה ואליאורה והם מתגוררים בבוסטון, מסצ'וסטס.
ההתאחדות הרב-תחומית למחקרים פסיכדליים
מאז 1986, ההתאחדות הרב-תחומית למחקרים פסיכדליים (MAPS), שיש לה משרדים בסרסוטה, פלורידה, אך מנוהלת בעיקר מהמשרד הביתי של דבלין, נמצאת בחזית התנועה שטוענת כי סמים כמו MDMA (אקסטזי), פסילוציבין (הלוצינוגן שנמצא ב- "פטריות קסם"), ו-LSD יכולים לשמש לטיפול ב"כל דבר", מהפרעה פוסט-טראומטית-מתח ועד הפרעה טורדנית-קומפולסיבית. הקבוצה גם משקיעה כ-15 אחוז מזמנה ומשאביה בתמיכה במריחואנה רפואית. כפי שעולה מהצהרת המשימה שלה, המחקרים שתוכננו וממונו על ידי MAPS שואפים "לפתח פסיכדליה ומריחואנה לתרופות מרשם מאושרות על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA), וללמד את הציבור בכנות על הסיכונים והיתרונות של תרופות אלו".
דבלין טוען שאם הכל יתקדם כהלכה, הוא צופה, שעד סוף 2023 יאושרו הטיפולים ב-MDMA בארצות הברית, בקנדה ובישראל.
בשנת 2018 הוגשה תלונה רשמית על פגיעות מיניות של מטפלים המועסקים ב-MAPS שעסקו בניסוי קליני שבדק השפעת MDMA בטיפול פסיכדלי לנפגעי תקיפה מינית. רק ארבע שנים לאחר מכן הגן דבלין על הארגון וטען "ההתנהגות המינית הלא אתית הזו קרתה לאחר שהטיפול הסתיים..." טענה שקרית ככל הנראה מכיוון שסרטונים מהטיפול פורסמו ומעידים על התנהגות לא אתית לכאורה של המטפלים.
קישורים חיצוניים
הרצאה בטד עתידה של הפסיכותרפיה בסיוע פסיכדלי
מיכאל כהן
מיכאל יוסף כהן (נולד בשנת 1940, באנגליה) הוא היסטוריון ופרופסור אמריטוס להיסטוריה מאוניברסיטת בר-אילן, שם הופקד על הקתדרה על-שם לזרוס פיליפס.
ביוגרפיה
כהן למד לתואר ראשון באוניברסיטת לונדון בהיסטוריה אותו סיים בהצטיינות ב-1969. הוא סיים את לימודי הדוקטורט בית הספר לכלכלה של לונדון בהנחיית פרופסור אלי כדורי ב-1971. עבודתו לדוקטורט הייתה בנושא "מדיניות בריטית ופוליטיקה בארץ ישראל 1939-1936". הוא שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת דיוק, באוניברסיטת מרילנד, אוניברסיטת בריטיש קולומביה, אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל ובבית הספר לכלכלה של לונדון. ב-1998 שהה כעמית מחקר במכון למחקר מתקדם.
תחומי מחקרו הם ההיסטוריה של המנדט הבריטי, הקמת המדינה ומאבק המעצמות במזרח התיכון בזמן המלחמה הקרה, מדיניות המעצמות כלפי ארץ-ישראל, מדינת ישראל והמזרח התיכון במאה ה-20, יחסם של טרומן וצ'רצ'יל ליהודים ולציונות, ההיסטוריה המודרנית של אנגליה, התהוות הפרלמנט האנגלי והמהפכה התעשייתית.
על פי מחקריו, שלושה גורמים עיקריים השפיעו על הבריטים לעזוב את ארץ ישראל: לחץ אמריקאי, ערעור השלטון בארץ ישראל עצמה, והתגברות ההעפלה.
פסטל דה טנטוגל
פסטל דה טנטוגל (בפורטוגזית: Pastel de Tentúgal) הוא מאפה ממולא ומתוק הנפוץ בפורטוגל ובקרב מדינות הדוברות פורטוגזית.
המאפה מורכב מבצק העשוי מקמח ומים וממולא בחלמון ביצה וסירופ סוכר שאותם מערבבים יחד ולאחר מכן אופים או מטגנים.
למאפה צורת אצבע ישרה, ירח או חצי ירח.
היסטוריה
המאפה מוזכר לראשונה במאה ה-16 לאחר שנוצר במנזר נוסה סניורה דה נאטיבידאדה (Nossa Senhora da Natividade) על ידי אחריות מהמסדר הכרמליתי שחיו שם.
בעקבות פירוקם של המסדרים הדתיים וסגירתם של מנזרים רבים בזמן המהפכה הליברלית, החלו נזירים למכור את הקינוח על מנת לייצר הכנסות.
בעקבות הביקוש הרב, החל המנזר להעסיק נשים מהיישוב על מנת שיעזרו בהכנת המאפים.
בשנת 1898, נסגר המנזר אך מתכוניו נשמרו ביידי משפחות הפועלות שעבדו במנזר.
סם נוג'ומה
סמואל דניאל נוג'ומה (נולד ב-12 במאי 1929) הוא פוליטיקאי נמיבי והנשיא הראשון של נמיביה (כיהן 1990-2005). הוא הנהיג את ארגון העם של דרום-מערב אפריקה (SWAPO) במאבק הארוך כנגד השלטונות של דרום אפריקה, וכיהן כנשיא כאשר נמיביה קיבלה את עצמאותה ב-21 במרץ 1990. לאחר מכן הוא נבחר שוב לנשיא בשנת 1994 וב-1999 עד למרץ 2005. כנשיא SWAPO הוא כיהן בשנים 1960-2007.
מפרץ פטהייה
מפרץ פטהייה (בטורקית: Fethiye Körfezi) הוא מפרץ בים התיכון בדרום מערב טורקיה. הערים פטהייה וגוצ'ק ממוקמות סביב המפרץ. זהו אזור פופולרי לתיירות ויאכטות. עד שנת 1923 הוא היה ידוע כמפרץ מגרי, השם היווני של פטהייה.
סם נוג'ומה
נוג'ומה הוא בנה של קוקו הלבי מפינגנה קונדומבולו משושלת אואקוומבי, ושל בעלה דניאל אואטני נוג'ומה. נוג'ומה הוא הבכור מבין 11 הילדים שלהם. אמו מתה בשנת 2008 כשהיא מעל גיל 100.
ב-1960 נעשה נוג'ומה לנשיא ארגון העם של דרום-מערב אפריקה (SWAPO), בתקופה שבה הנהיגה ממשלת דרום אפריקה מדיניות של אפרטהייד. לאחר שנים שבה קרא לאו"ם לשחרר את דרום-מערב אפריקה משלטון דרום אפריקה, אישר נוג'ומה להקים התנגדות צבאית וכך החלה מלחמת העצמאות של נמיביה שנמשכה 24 שנים. במהלך המאבק, נוג'ומה אימץ את הכינוי "שפיישונה" שמשמעותו "ברק".
נשיא נמיביה
כמנהיג SWAPO נבחר נוג'ומה פה אחד לנשיא בבחירות ב-1989 שהיו תחת פיקוח האו"ם, והושבע על ידי מזכ"ל האו"ם חוויאר פרז דה קוויאר ב-21 במרץ 1990.
בשנת 1992 החליטה ממשלת נורווגיה לעצור את משלוח הסיוע לנמיביה בגלל הבצורת, וזאת בגלל רכישה של מטוס סילון נשיאותי חדיש ויקר וכן 2 מסוקי אח"מים על ידי נמיביה, וזאת מספר שבועות לאחר שנוג'ומה ריתק את תשומת הלב הבינלאומית בבקשת הסיוע לארצו. גם שנים רבות לאחר מכן, בוקר נוג'ומה על מענקים מוגזמים שהוא מקבל על חשבון מדינת נמיביה.
נוג'ומה נבחר שוב לנשיאות נמיביה בדצמבר 1994 ברוב של 76.3% מהקולות. חוקת נמיביה שונתה על מנת שיתאפשר לנוג'ומה לרוץ גם בבחירות לכהונה שלישית ב-1999, בהם הוא נבחר לנשיאות ברוב של 76.8% מהקולות. החוקה לא איפשרה לו לרוץ בנובמבר 2004 לכהונה רביעית, ולא נעשו ניסיונות לשנות את החוקה שוב. היפיקפוניה פוהאמבה נבחר במהלך ועידת SWAPO למועמד מטעמה בבחירות לנשיאות. הוא זכה ברוב גדול מן הקולות ב-21 במרץ 2005 ונתמנה לנשיא נמיביה.
לאחר תקופת הנשיאות
בעת שפוהמבה נבחר לנשיאות במקומו של נוג'ומה, נותר נוג'ומה כנשיא SWAPO. היו ספקולציות שנוג'ומה מתכנן לנסות להיבחר להנהגת SWAPO שוב ב-2007 ולאחר מכן לרוץ לבחירות לנשיאות ב-2009, אך בתחילת אוקטובר 2007 הבהיר נוג'ומה שאין לו כל כוונה להתמודד להנהגת SWAPO, והוא יעמוד לצידו של פוהמבה, סגן נשיא SWAPO, בבחירות לאחר 47 שנות הנהגת המפלגה. ב-29 בנובמבר 2007, במהלך ועידת המפלגה נבחר פוהמבה להנהגת SWAPO ללא מתחרים. נוג'ומה אמר שהוא "מעביר את לפיד ההנהגה לחבר פוהמבה". ועידת SWAPO החליטה לתת לנוג'ומה את תואר הכבוד "מנהיג המהפכה הנמיבית", זאת בנוסף לתואר שכבר החזיק בו נוג'ומה - "אבי האומה של העם הנמיבי".
גם לאחר סיום נשיאותו, נותר נוג'ומה פעיל בסביבה הפוליטית ומשתתף בקמפיינים ובאסיפות של SWAPO ברחבי המדינה.
בשנת 1990 קיבל נוג'ומה את פרס אינדירה גנדי מממשלת הודו, וב-2005 תואר דוקטור לשם כבוד במינהל ציבורי מטעם הפולטכניון של נמיביה.
בית הכנסת אטדגי
בית הכנסת אטדגי הוא בית כנסת ברובע המדינה שקזבלנקה, מרוקו. הוא נחנך מחדש על ידי מוחמד השישי, מלך מרוקו ב-20 בדצמבר 2016, לאחר עבודת שיפוץ ושחזור. מענק ממשלתי של כ-844,000 דולר מימן את השחזורים. במהלך עבודות השיפוץ שוקם גם גן בית הכנסת.
לצדו שוכן מוזיאון המוקדש למלאח, או הרובע היהודי, של קזבלנקה.
היסטוריה
בית הכנסת היה אחד האתרים היהודיים החשובים בעיר, ליד בית כנסת נוסף שנקרא בית הכנסת של אנשי אסואירה. בית הכנסת אטדגי נהרס בהפצצת בעלות הברית במהלך הקרב הימי בקזבלנקה בנובמבר 1942. השיקום החל בשנת 2011, יותר מחצי מאה לאחר שנהרס.
גת'ין אנתוני
גת'ין אנתוני (באנגלית: Gethin Anthony) הוא שחקן אנגלי, מוכר בעיקר בשל גילום דמותו של רנלי באראת'און בסדרה "משחקי הכס" המבוססת על סדרת ספריו של הסופר ג'ורג' ר. ר. מרטין.
ביוגרפיה
אנתוני למד בבית ספר באזור קינגסטון שעל נהר התמזה, ובשנתו האחרונה היה למדריך. לאחר מכן, חזר לבית הספר כמורה לדרמה במשרה חלקית. הוא קיבל מלגה לאקדמיה הבריטית-אמריקאית לדרמה בלונדון, שם עבר סדנאות למשחק עם פיונה שו, אלן ריקמן ובריאן קוקס. הוא בעל קול טנור, והוא אף מיומן בריקוד אפריקני. אנתוני למד ספרות אנגלית באוניברסיטת אוקספורד והיה נשיא אחוות הדרמה באוניברסיטה, ולאחר מכן המשיך לאקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון.
כיום, הוא מככב במחזה המבוסס על חייו של הצאר בוריס גודונוב בתיאטרון שייקספיר המלכותי.
מדקדקי העברית בימי הביניים
מדקדקי העברית בימי הביניים הם שורה של מלומדים יהודים, החל מרב סעדיה גאון (רס"ג) במאה העשירית, אשר חקרו את הדקדוק ואוצר המילים של השפה העברית.
רבים מן המונחים והרעיונות שפיתחו משמשים את חוקרי העברית עד היום. תחום דקדוק העברית פעל תוך מגע הדוק לשני תחומים אחרים - פרשנות המקרא שנתחברה בתקופת הראשונים, ועולם הפיוט והשירה ששגשג בעיקר על רקע תור הזהב של יהדות ספרד.
היסטוריה
עוד לפני תחילת המחקר הדקדוקי פעלו בעלי המסורה, שהעלו על הכתב, בסביבות המאה השמינית, את אופן הקריאה של המקרא כפי שנמסר להם במסורת. התקיימו שלושה ענפים מרכזיים של המסורה - המסורה הטברנית, המסורה הבבלית והמסורה הארצישראלית - ובתוך כל זרם היו חלוקות משנה. בעלי המסורה המציאו את סימני הניקוד וטעמי המקרא, השתמשו בהם כדי לתאר את הדרך המדויקת של הקריאה בתורה, וצירפו הערות וחיבורים המסייעים לשמור על דיוק מסירת הנוסח. בעלי המסורה עדיין לא פיתחו חשיבה דקדוקית, אלא התרכזו בעיקר בתיעוד אופני הקריאה והנוסח, ולמעשה יצרו מעין "הקלטה" של נוסח התורה כפי שהיה בזמנם.
בימי הביניים
את העיסוק הדקדוקי בימי הביניים החל רס"ג שפעל במאה העשירית. במקביל לפעולתם של מדקדקים ערביים שהחלו לחקור את דקדוק לשון הקוראן פנה רס"ג לעסוק בדקדוק לשון המקרא. לתועלת מחברי הפיוטים כתב את "ספר צחות הלשון", ובו כללים דקדוקיים עבור המשוררים, וכן את "האגרון", מילון עברי מצומצם. הוא בעצמו חיבר מספר רב של פיוטים ובהם המחיש את התפיסה הלשונית שלו.
את מלאכתו של רס"ג, המשיכו תלמידיו דונש בן לברט ומנחם בן סרוק, שחיברו ספרי דקדוק, בין השאר לתועלת המשוררים והפייטנים. במחצית המאה ה-10 בן סרוק חיבר את "מחברת מנחם" - מילון ללשון העברית וללשון הארמית המצויות במקרא. ה'מחברת' מכנסת (מחברת, מהפועל לחבר) מילים מן הלשונות הללו. המחברת נפוצה במהירות אצל הרבנים ופרשני המקרא; בין השאר מצטט אותה רש"י בפירושיו למקרא, כאשר הוא מבאר מילים קשות: "מנחם חיברו בחלק...".
דונש בן לברט חיבר ספר שיצא בתקיפות נגד "המחברת" של מנחם בן סרוק; הוא תקף אותו תחילה בענייני דת והוקיע אותו על כך שהתנגד לדברי חז"ל. הוא גינה את בן סרוק על כך שנמנע מהשוואה ללשון הערבית. ספרו נקרא "תשובות דונש בן לברט" (עם הכרעות רבנו תם). בנוסף על כך, כתב דונש גם בערך 200 השגות על רס"ג. המהדורה של ספר זה נקראת "תשובת דונש בן לברט על רס"ג". דונש היה גם המדקדק הראשון שהבחין בין פועל עומד לפועל יוצא, וגם הראשון שמיין פעלים לבניינים כבדים וקלים באמצעות השורש פע"ל.
המחלוקת בין אסכולת דונש לאסכולת מנחם נמשכה עוד דורות רבים. על השגות דונש השיבו תלמידי מנחם בן סרוק, הם תקפו אותו על שימושו בערבית במשקלים ובדקדוק. גם אברהם אבן עזרא כתב ספר הגנה על רס"ג. יהודי בן ששת, תלמידו של דונש, נחלץ להגנתו ויצא בכעס רב-נגד ההתקפות על דונש. רבנו תם, נכדו של רש"י, כתב הכרעות בין שתי האסכולות. רבי יוסף קמחי, אביו של רד"ק, צידד בדונש.
רבי יהודה חיוג' חידש את תפיסת השורש השלָשי בעברית. את תפיסותיו פיתח והעמיק רבי יונה אבן ג'נאח, שנחשב לגדול מדקדקי העברית בימי הביניים. תפיסת השורש השלשי אומצה במהירות רבה על ידי חכמי ספרד, אבל התעכבה מלהגיע לצרפת ולאשכנז; העיונים הדקדוקיים של רש"י בפירושו לתורה מבוססים עדיין על התפיסה הישנה של מהות השורש. גם אחרי אבן ג'נאח המשיכו להיכתב ספרי דקדוק עבריים, למשל בידי רבי דוד קמחי ובתקופה מאוחרת יותר בידי רבי אליהו בחור.
ג'ושוע ליינדו
ג'ושוע ליינדו אדוארדס (באנגלית: Joshua Liendo Edwards; נולד ב-20 באוגוסט 2002) הוא שחיין קנדי, זוכה 3 מדליות מאליפות העולם (בודפשט 2022), מדליית כסף במשחה שליחים משולב 4x100 מטר חופשי ו-2 מדליות ארד במשחים האישיים ל-100 מטר חופשי ול-100 מטר פרפר. הוא שיאן קנדה במשחים ל-50 מטר חופשי, 50 מטר פרפר ול-100 מטר פרפר.
ליינדו הוא שחיין כהה עור.
ביוגרפיה
ליינדו נולד בסקרבורו (כיום חלק מטורונטו), אונטריו, אך גדל בילדותו בטרינידד וטובגו ושם למד לשחות. בגיל 9 חזר עם משפחתו לעיר הולדתו ושם החל להתאמן בשחייה. כיום הוא מתאמן באוניברסיטת פלורידה.
מקום רביעי בשליחים באולימפיאדה
באולימפיאדת טוקיו (2020) הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם ברנט היידן, יורי קיסיל ומרקוס ת'ורמאייר בשיא קנדה חדש של 3:10.82 דקות, 6 עשיריות איטי ממדליית ארד. נוסף לכך, במשחים האישיים הוא סיים במקום 11 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 51.50 שניות, במקום 14 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.19 שניות ובמקום 18 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.03 שניות, אחרי מירון חרותי מישראל (22.01 שניות) שסיים במקום 17.
מדליית זהב באליפות עולם (בריכת 25 מטר)
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות בדצמבר אותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות, זהב ו-2 ארד. מדליית זהב במשחה שליחים משולב 4x50 מטר חופשי ביחד עם יורי קיסיל, קיילה סנצ'ז ומרגרט מקניל בתוצאה של 1:28.55 דקות, לפני הולנד (1:28.61 דקות) ורוסיה (1:28.97 דקות). כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 20.94 שניות. מדליות ארד אישיות, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 20.76 שניות, אחרי בן פראוד מהממלכה המאוחדת (20.46 שניות) וראיין הלד מארצות הברית (20.70 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 45.82 שניות, אחרי אלסנדרו מירסי מאיטליה (45.57 שניות) וראיין הלד (45.63 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום 14 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 50.29 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע שיא קנדה חדש של 50.00 שניות ועלה מהמקום השישי. במשחה ל-50 מטר פרפר בשלב המוקדמות הוא סיים רביעי וקבע שיא קנדה חדש של 22.52 שניות אך פרש מהתחרות.
סגן אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביוני הוא זכה ב-3 מדליות, 1 כסף ו-2 ארד. מדליית כסף במשחה שליחים משולב 4x100 מטר חופשי ביחד עם חאוויר אסבדו, קיילה סאנצ'ז ופני אולקסיאק בתוצאה של 3:20.61 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 3:19.38 דקות ולפני ארצות הברית (3:21.09 דקות), כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 48.02 שניות. מדליות ארד במשחים האישיים, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 47.71 שניות, אחרי דוד פופוביץ' מרומניה (47.58 שניות) ומקסים גרוסה מצרפת (47.64 שניות) ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 50.97 שניות, אחרי כרישטוף מילאק מהונגריה (50.14 שניות) ונאוקי מיזונומה מיפן (50.94 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא קנדה חדש של 21.61 שניות, במקום שישי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:11.99 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 47.87 שניות ומקום 11 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:35.62 דקות, כשחיין שלישי הוא שחה את הפרפר ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 51.26 שניות.
2023
באליפות המכללות שנערכה במרץ 2023 הוא זכה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף. מדליית זהב במשחה ל-100 יארד חופשי בתוצאה של 40.28 שניות, לפני ג'ק אלכסיי (40.92 שניות) וביורן סיליגר (40.93 שניות), שניהם מאוניברסיטת קליפורניה, מדליות כסף במשחה ל-50 יארד חופשי בתוצאה של 18.40 שניות, אחרי ג'ורדן קרוקס מאוניברסיטת טנסי (18.32 שניות) ולפני ביורן סיליגר (18.32 שניות) ובמשחה ל-100 יארד פרפר בתוצאה של 43.40 שניות, אחרי יוסף ראמאדן מוירג'יניה טק (43.15 שניות) ולפני תומר פרנקל מאוניברסיטת אינדיאנה (44.04 שניות).
שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה בטורונטו בסוף מרץ ותחילת אפריל אותה שנה קבע ליידנו במשחה ל-50 מטר פרפר שיא קנדה חדש של 23.27 שניות ובמשחה ל-100 מטר פרפר שיא קנדה נוסף של 50.36 שניות.
הנדריק לייס
ביוגרפיה
הנדריק לייס נולד באנטוורפן כבן של הנדריק יוזף-מרטינוס לייס ומריה טרזיה קריין. אביו ניהל עסק דפוס המתמחה בתמונות דתיות שהודפסו מלוחות נחושת ישנים. התחריט הראשון של הנריק לייס היה תמונת הלוויה שנעשתה בשנת 1831. הנריק לייס לא התעניין בבית הספר, אך היה מאוד להוט לציור. הוריו תמכו בנטייתו ונתנו לו ללמוד אצל צייר שגר בסמוך.
לאחר מכן למד לייס באקדמיה לאמנויות יפות באנטוורפן. בין השנים 1829 עד 1832 למד לצייר דגמי פסלים ומשנת 1832 עד 1833 למד ציור מהחיים. בתקופה זו החל לעבוד בסטודיו של גיסו, צייר הז'אנר פרדיננד דה בריקילר. בעקבות תקרית עזב לייס את האקדמיה מעולם לא חזר לשם, אפילו לא כמורה לאחר שהגיע להצלחה בינלאומית.