cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לה מורן
לה מורן (אנגלית וצרפתית Le Morne) הוא חצי אי קטן בצורת פטיש, השוכן בפינה הדרום-מערבית של האי מאוריציוס. במרכזו של חצי האי ניצב צוק בזלתי הנושא את השם לה מורן בראבאנט (Le Morne Brabant) והנישא לגובה של 556 מטר. חצי האי והצוק הם מנופיו המוכרים ביותר של האי, ובין המאה ה-17 ותחילת המאה ה-19 הם שימשו כמקום מקלט לעבדים נמלטים. העבדים התחבאו במערות על פסגתו של ההר המבודד; הוא היה להם למצודה טבעית וצוקיו המיוערים והבלתי נגישים שימשו להם כמגן. בשנת 2008 הוכרז הנוף התרבותי של לה מורן בראבאנט כאתר מורשת עולמית, והוא משתרע על פני שטח של 3,490 דונם.
גאוגרפיה
אורכו של חצי האי לה מורן ממזרח למערב הוא כ-3 ק"מ ורוחבו כ-2 ק"מ. בקצהו המערבי הוא מתרחב ולובש צורת ראש פטיש שאורכו מפואנט מרון (Pointe Maroon) בצפון עד לפואנט סיד-אואסט (Pointe Sud Ouest) בדרום מגיע לכ-4 ק"מ; ורוחבו הוא כקילומטר בודד לכל היותר. מדרום ומצפון לחצי האי משתרעות לגונות התחומות בשוניות אלמוגים אשר מגבילות את הגישה אליו מכיוון הים.
צוק לה מורן בראבאנט שוכן במרכזו של חצי האי ונישא לגובה של 556 מטר. גילו של צוק הבזלת נע בין 8 ל-10 מיליוני שנים, ומקורו במיוקן. הוא מחורץ ומסולע ומתאפיין באין-ספור צוקים וסדקים, שחלקם נישאים כמעט למלוא גובה ההר. שטח פסגתו השטוחה של הצוק עומד על כ-120 דונם, והיא מכוסה בצמחייה סבוכה. על הפסגה אין כיום מקור מים, אך לפי עדויות היסטוריות, בתקופתם של המרונים היה עליו מקור מים בודד. נגר עילי ממשקעים זורם בוואדיות במשך חלק מעונות השנה, ובמקומות מסוימים הם אף נקווים למשך זמן מה.
רקע היסטורי
ב-1638 קמה מושבה הולנדית במאוריציוס, וזמן קצר לאחר מכן הובאו 105 העבדים הראשונים לאי ממדגסקר. היחס לעבדים במושבה ההולנדית היה מחפיר. מרידות או ניסיונות לארגן מרד הוענשו בחומרה. בחלק מהמקרים כללו העונשים כריתת איברים שונים וחשיפה בשמש למשך היום כאשר עם השקיעה הוצא העבד להורג. ב-1710 הסתיים השלטון ההולנדי באי, ואת מקומם של ההולנדים תפסו הצרפתים. ב-1735 ישבו באי 190 אירופים ו-690 עבדים, וב-1767 מנו אלה למעלה מ-3,000 אירופים וכ-15,000 עבדים. ב-1810 נכבש האי בידי הבריטים והפך למרכז עולמי לגידול קנה סוכר, ענף שהיה תלוי לחלוטין בכוח העבודה של העבדים. ב-1835 בוטלה העבדות באי, והחלה תקופת סחר הקולים.
המרונים
מספר מבקרים באי הזכירו את נוכחותם של מרונים או חבורות מרונים בסביבתו של הר לה מורן בראבאנט. הדבר תועד גם במסמכים רשמיים שעמדו על כך שהמרונים תקפו את המתיישבים שהתגוררו בסמוך למקום ואת מטעיהם. לפי המסורת המקומית, ב-1 בפברואר 1835, לאחר ביטול העבדות, יצאה משלחת אל לה מורן כדי לבשר את החדשות למרונים שהסתתרו במקום, אולם אלה פירשו את בוא המשלחת כאיום ובחרו לקפוץ מההר אל מותם. עוד ממשיכה האגדה וטוענת כי זהו המקור לשמם של ההר ושל חצי האי (Morne בצרפתית - "עגום", "קודר"). מחקרים לא מצאו תימוכין למסורת זו, אך ה-1 בפברואר מצוין מאז כיום חג לזכר ביטול העבדות במאוריציוס.
בשנת 2003 יזמו הרשויות באי את הקמתו של הפרויקט לחקר העבדים המרונים (The Maroon Slave Investigation Project או MSAIP), אשר שם לו כמטרה את מיפוי ותיעוד האתרים ברחבי האי שנקשרו בתופעה. בצוק נמצאו שלוש מערות, ומול הכניסה לאחת מהן ניצב קיר אבן מעשה אדם. במערה נמצאו סימנים להתיישבות אנושית, ובהם מקום להבערת אש ושרידי עצמות. במערה אחרת התגלו פיסות אבן שהובאו אליה ממקום אחר. המחקרים ותוצאותיהם הובילו לבסוף להכרזת חצי האי כאתר מורשת עולמית בשנת 2008.
ישיבת סלוצק - קלצק
ישיבת עץ חיים - סלוצק נוסדה בעיר סלוצק בשנת תרנ"ז (1897) על ידי הרב איסר זלמן מלצר, עברה לעיר קלצק בשנת תרפ"א (1921) עד שחדלה להתקיים בעת מלחמת העולם השנייה.
הישיבה בסלוצק
בשנת תרנ"ז נעתר הסבא מסלבודקה רבי נתן צבי פינקל להפצרותיו של רב העיר סלוצק רבי יעקב דוד וילבסקי (הרידב"ז), ושלח לסלוצק חבורה של 14 מבחירי תלמידיו בישיבת סלובודקה, על מנת לפתוח את ישיבת סלוצק. יחד עמם שלח את רבי איסר זלמן מלצר שבאותה עת כיהן כאחד מראשי ישיבת סלבודקה. תוך זמן קצר רכשה הישיבה שם ומעמד כאחת מישיבות העילית של ליטא.
הי"ד החזקה
ארבעה עשר בכירי ישיבת סלבודקה שנבחרו על ידי הסבא ונשלחו עם הרב מלצר לפתיחת ישיבת סלוצק, היו ידועים באותו הזמן כבכירי עולם הישיבות בכללותו, וגם לאחר מכן התפרסמו ברובם כמנהיגי ישיבות ידועים. בעולם התורני היה ידוע כינויים בשם הי"ד החזקה כעין שם ספרו של הרמב"ם.
בישיבה למדו, בין השאר, הרב אלעזר מנחם מן שך, הרב אריה לוין, דוד באזוב, הרב יוסף אליהו הנקין, הרב משה פיינשטיין והרב אהרון קוטלר.
הישיבה בקלצק
עקב רדיפות השלטון הקומוניסטי, הוצרכה הישיבה לגלות בשנת 1921 מתחומי רוסיה לתחומי פולין, וכך עקרה הישיבה בראשות הרב קוטלר לעיר קלצק הסמוכה לגבול הרוסי. הרב מלצר נשאר עוד כשנתיים בסלוצק עד שעקר גם הוא לקלצק. בשנת 1925 עלה הרב מלצר לארץ ישראל ומאז הוכר הרב קוטלר כראש ישיבת קלצק. במשך כמה שנים כיהן הרב שך כר"מ הישיבה והניהול הרוחני של הישיבה הופקד במשך כמה שנים בידיו של הרב יחזקאל לוינשטיין.
סגירת הישיבה
בפרוץ מלחמת העולם השנייה היה מנין תלמידי קלצק כ-260 תלמידים. עד ר"ח חשוון ת"ש 1940 נשארה הישיבה בקלצק שהייתה תחת השלטון הרוסי, בר"ח חשוון עברה יחד עם אלפי בני ישיבות לעיר וילנה שעמדה תחת שלטון ליטאי. כאשר סופחה וילנה לברית המועצות פוזרה הישיבה ל-3 סניפים, סאלוק שעל יד לטביה, דושאט ודוקשט. רבי אהרן קוטלר התגורר בסאלוק והיה מבקר תכופות בשני המקומות האחרים עד לחודש שבט תש"א 1941. אז נסגרה הישיבה.
חידוש הישיבה
בשנת 1943 הקים רבי אהרן קוטלר ישיבה חדשה בארצות הברית בשם בית מדרש גבוה היא ישיבת לייקווד עם תלמידים אחרים.
הרב צבי יהודה מלצר בנו של רבי איסר זלמן מלצר פתח את ישיבת קלצק בפרדס חנה ובהמשך ברחובות. בשנת 1956 התמזגה עם ישיבת הדרום.
פאביו באזילה
פאביו באזילה (באיטלקית: Fabio Basile; נולד ב-7 באוקטובר 1994) הוא ג'ודוקא איטלקי אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג, אלוף אולימפי מריו דה ז'ניירו 2016, שם התחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק״ג.
קריירה
במרץ 2016, באזילה זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי כאשר זכה במדליית כסף בגראנד פרי טביליסי. כחודש לאחר מכן הוא התחרה באליפות אירופה שנערכה בקאזאן וזכה במדליית הארד בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג. הוא הגיע עד שלב רבע הגמר בו הפסיד לקולין אואטס הבריטי ונשר לקרבות בית הניחומים שם ניצח את סרג'יו אולייניק ועלה לקרב על מדליית הארד. בקרב על המדליה הוא התמודד מול דזימיטרי שרשן הבלארוסי וניצח בזכות עונשים.
באולימפיאדת ריו 2016, באזילה התחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג וזכה במדליית הזהב. הזהב בו זכה היה ה-200 של איטליה במשחקים האולימפיים המודרניים. באזילה התחיל בסיבוב השני בו ניצח באיפון את סבסטיאן זיידל הגרמני 2 דקות ו-10 שניות מפתיחת הקרב בעזרת תרגיל סודה-צוריקומי-גושי. בשמינית הגמר הוא ניצח באיפון ניג'אט שיחאליזדה האזרי לאחר תרגיל אוקורי-ארי-ג'ימה וברבע הגמר ניצח שוב באיפון את דבאדורג'ין טומורקולג המונגולי לאחר תרגיל דה-אשי-בראי. בחצי הגמר הוא ניצח בזכות עונשים את מסאשי אבינומה היפני ובגמר באזילה גבר באיפון על המדורג ראשון בעולם, אן באול הדרום-קוריאני דקה ו-24 שניות מפתיחת הקרב בעזרת תרגיל סיאו-אוטושי מוצלח.
לאחר ריו 2016 באזילה התפרסם באיטליה והשתתף בין היתר בתוכניות ריאליטי. בשנת 2017 הוא השתתף בגרסה האיטלקית של "רוקדים עם כוכבים" בה סיים במקום השני ובשנת 2018 השתתף בתוכנית האח הגדול VIP והודח לאחר 46 ימים בתוכנית.
באולימפיאדת טוקיו 2020, באזילה הודח בקרב הראשון כאשר הפסיד בווזארי לאן צ'אנג-רים הדרום-קוריאני.
פרסים
מקור:
ההתיישבות הוולשית בארגנטינה
ההתיישבות הוולשית בארגנטינה החלה ב-1865, בעיקר לאורך החוף האטלנטי של פרובינציית צ'ובוט שבפטגוניה. בראשית המאה ה-21 מונים צאצאי הוולשים כ-20 אלף נפש, ומספר דוברי הוולשית בארגנטינה נאמד ב-1,500 עד 5,000.
היסטוריה
במהלך המאה ה-19 קרא מייקל ד. ג'ונס, מטיף ולשי מבאלה, להקמת מושבה ולשית מחוץ לוויילס, שהייתה נתונה לדעתו להשפעה אנגלית גדולה מדי. לאחר ששהה מספר שנים בארצות הברית, הגיע למסקנה כי במדינה זו נטמעים הוולשים במהירות גבוהה יחסית, ולא שומרים על מורשתם. הוא בדק מספר חלופות, בהן אוסטרליה, ניו זילנד ואף ארץ ישראל. בסופו של דבר בחר בפטגוניה, לה היו שני יתרונות עיקריים. ראשית, האזור היה מבודד, מה שאפשר לג'ונס להגשים את רעיון שימור המסורת הוולשית. שנית, באותה העת עודדו שלטונות ארגנטינה הגירה של תושבים זרים לאזורים לא מיושבים בתחומה, במטרה לחזק את שליטתה בהם. ממשלת ארגנטינה הייתה מוכנה להעניק לוולשים שטח של כ-260 קמ"ר לאורך נהר צ'ובוט.
ב-1862 הגיעו לפטגוניה סר לאב ג'ונס-פרי ולואיס ג'ונס, כדי לבדוק האם האזור מתאים להתיישבות. הם הפליגו מבואנוס איירס לכיוון אזור צ'ובוט, וסופה סחפה אותם למפרץ אותו כינו פורט מדרין (Porth Madryn), על שם אחוזתו של ג'ונס-פרי בוויילס. לאחר סיור באזור, הגיעו למסקנה שהמקום מתאים להתיישבות, ושבו לוויילס.
ב-27 ביולי 1865 הגיעה לפטגוניה קבוצה ראשונה של 153 ולשים, בהם 52 ילדים. הם צעדו לאורך נהר צ'ובוט, בחיפוש מקום שבו מים ראויים לשתייה. במהלך המסע מתו כמה מהם, ואחת הנשים ילדה תינוקת. בסופו של דבר התמקמו במקום בו שוכנת כיום העיר ראוסון. גם לאחר הקמת היישוב הראשון לא תמו תלאותיהם, לאחר שכבר באותה שנה הוצפו הבתים והשדות בשיטפון. כמו כן, ניסיונותיהם הראשונים בחקלאות נכשלו, מאחר שכמויות הגשמים במקום היו נמוכות מאלה שהיו מורגלים אליהן בוויילס.
בהדרגה, החלו המתיישבים להתאקלם. במקום אותו כינו ג'ונס-פרי וג'ונס פורט מדרין הוקמה העיר פוארטו מדרין. קשרים החלו להירקם עם בני הטוולצ'ה, ומערכת של תעלות השקיה נבנתה לאורך נהר צ'ובוט. המערכת, שהייתה הראשונה בארגנטינה, השתרעה לאורך קטע נהר של 50 ק"מ, והשקתה שדות חיטה המרוחקים 5 עד 6 ק"מ משני צדי הנהר. עד 1885, היה עמק צ'ובוט לפורה ביותר בארגנטינה, והתוצרת החקלאית של הוולשים הגיעה ל-6,000 טונות בשנה. ב-1886 הוקם הקואופרטיב קומפנייה מרקנטיל דל צ'ובוט (Compañía Mercantil del Chubut), שארגן את המסחר של הוולשים עם יתר חלקי ארגנטינה, ותפקד גם כבנק.
מאחר ששפך נהר צ'ובוט היה רדוד מכדי שספינות יוכלו להפליג בו, התעורר צורך במציאת פתרון תעבורתי אחר להעברת התוצרת החקלאית לשאר חלקי ארגנטינה. ב-1884 אישר הקונגרס הארגנטינאי הקמת מסילת ברזל שתקשר את העמק עם פוארטו מדרין. לואיס ג'ונס נסע לחפש מקורות מימון בבריטניה, ושב חזרה עם המהנדס אסאל בל, ועם 465 ולשים נוספים שהגיעו כדי לעבוד בבניית המסילה. ב-1886 הוחל בבנייה. בנקודת המוצא של המסילה קמה עיר חדשה - טרלאו (Trelew; בוולשית: העיר של לואיס, על שמו של לואיס ג'ונס). ב-11 בנובמבר 1888 נחנכה מסילת הברזל, באורך 70 ק"מ. ב-1908 נחנך קטע נוסף בן כ-50 ק"מ לגאימן, וב-1915 נחנך קטע נוסף, בין גאימן לדולאבון.
בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 פקדו את עמק צ'ובוט שיטפונות שהסבו נזקים כבדים לראוסון ולגאימן. אירועים אלה, מחלוקות עם שלטונות ארגנטינה, שדרשו כי הגברים הוולשים יתגייסו לצבא ארגנטינה ויתאמנו בימי ראשון בניגוד לאמונתם, וכן מחסור הולך וגדל בקרקעות ראויות לחקלאות, הביאו לתהליך של הגירה שלילית. כמאתיים מתוך 4,000 הוולשים בצ'ובוט עזבו אותה ב-1902, מרביתם לססקצ'ואן שבקנדה, ומקצתם לריו נגרו.
מאז מלחמת העולם הראשונה מרבית המהגרים לאזור היו איטלקים ובני עמים אירופאים אחרים, והוולשים היו למיעוט. גם כמיעוט, נותרו הוולשים קהילה מגובשת, והקואופרטיב שהקימו הקנה להם יציבות כלכלית. עם זאת, גם הקואופרטיב קרס בתקופת השפל הגדול, ורבים מהתושבים איבדו את חסכונותיהם.
ב-19 באפריל 1963 נחנך סכר על נהר צ'ובוט, כ-120 ק"מ מערבית לטרלאו, וסכנת ההצפות הוסרה מהעמק.
101 דלמטים
101 דלמטים (באנגלית: The Hundred and One Dalmatians) הוא ספר הרפתקאות לנוער מאת הסופרת הבריטית דודי סמית, משנת 1956. הספר זכה להצלחה ועובד פעמים רבות לקולנוע ולתיאטרון. בין הסרטים המבוססים על הספר הם: "על כלבים וגנבים" המונפש מ-1961 וסרט ההמשך המונפש שלו "על כלבים וגנבים 2: הרפתקאות פאטץ' בלונדון" (2003), סרט הלייב-אקשן "101 כלבים וגנבים" מ-1996 וסרט ההמשך בלייב-אקשן שלו "102 כלבים וגנבים" מ-2000, וסרט הלייב-אקשן "קרואלה" מ-2021. כמו כן, הדמות קרואלה דה ויל מופיעה בעונה הרביעית של סדרת הפנטזיה "עד עצם היום הזה".
ההתיישבות הוולשית בארגנטינה
הוולשים כיום
ברבות השנים דעכה הזיקה בין הוולשים למולדתם, ומספר דוברי השפה הוולשית הצטמצם בהדרגה. הקשרים התחדשו ב-1965, כשוולשים רבים הגיעו לפטגוניה לחגיגות לציון מאה שנים להתיישבות. בהמשך הגיעו מורים לוולשית, בניסיון להחיות את השפה, ופעילויות ומוסדות ולשים מסורתיים, כגון בתי תה הוקמו ברחבי הפרובינציה. ב-2006, כשנבחרת הרוגבי של ארגנטינה אירחה את מקבילתה הוולשית, נערך המשחק בפוארטו מדרין. מבין 20 אלף צאצאי המתיישבים הוולשים החיים כיום בצ'ובוט, בין 1,500 ל-5,000 דוברים ולשית.
101 דלמטים
תקציר העלילה
זוג כלבים דלמטיים לונדוניים בשם פונגו (Pongo) ומיסי (Missis) חיים עם מר וגברת דירלי ושתי המטפלות שלהם, נני קוק (מבשלת) ונני באטלר (משרתת). מר דירלי מתואר כאדם מוכשר פיננסית ש"חילץ את הממשלה מהחוב שלה" ומכך פטור ממס הכנסה. הכלבים רואים בבני האדם חיות המחמד שלהם, אך נותנים לבני האדם לחשוב שהמצב הפוך. בספר הן בני האדם והן הכלבים מדברים, והתקשורת ביניהם חלשה אך קיימת - כלבים מבינים לרוב את בני האדם, אך בני האדם "מבינים רק שש או שבע נביחות".
ההתיישבות הוולשית בארגנטינה
הוולשים כיום
ההשפעה הוולשית ניכרת גם בסגנון הבנייה של החלקים הישנים יותר בערי צ'ובוט. אחד המבנים הבולטים בטרלאו, סלון סן דוד, הוא העתק של קתדרלת סנט דייוויד בסנט דייווידס.
שמות מקומות
חלק משמותיהם של יישובים שונים בצ'ובוט מקורם בוולשית, ולאחרים שם ולשי בנוסף לשמם הספרדי.
101 דלמטים
תקציר העלילה
מיסי ממליטה חמישה עשר גורים. לאחר שבני הזוג דירלי חוששים שהמאמץ להניק חמישה עשר גורים יחליש מאוד את מיסי, הם מחפשים כלבה מיינקת לגורים. לאחר חיפושים ממושכים, מוצאת גברת דירלי כלבה דלמטית נטושה וקוראים לה פרדיטה (אבודה בלטינית), שככל הנראה איבדה את גוריה אך עדיין מפיקה חלב. פרדיטה מספרת לפונגו את סיפורה על אהובה האבוד, כלב דלמטי בשם פרינס. מהרומן עם פרינס פרדיטה המליטה שמונה גורים, אך הם נמכרו על ידי בעליה. פרדיטה חיפשה אותם, ובכלות כוחה, נמצאה על ידי גברת דירלי.
מר וגברת דירלי השתתפו בארוחת ערב מפוארת על ידי שכנתם, קרואלה דה-ויל, אישה עשירה אך מאיימת מאוד, שכל אהבתה נתונה לבגדיה העשויים פרווה משובחת. בספר אף מצוין שלקרואלה חתולה פרסית לבנה, שהמליטה מספר פעמים, ובכל פעם קרואלה לקחה את החתלתולים והטביעה אותם. מר וגברת דירלי מודאגים מהתבטאויותיה על כלביהם, שיש צורך להטביע אותם ולקחת את הפרוות. בספר מתואר כי האוכל שמוגש מתובל בפלפל חריף, וכי בעלה הוא סוחר פרוות שאימץ את שם משפחתה של אשתו (במקום שאישה תאמץ את שם משפחת בעלה).
לאחר זמן קצר הגורים נעלמים על ידי זוג גנבים בשם הוראס וג'ספר. בני האדם עושים כל שביכולתם לאתר אותם, אך נכשלים. הכלבים, לעומת זאת, משתמשים ב"נביחת בין הערביים" - שיטת ריכול בין כלבים ולהעברת הודעות. בעזרת רשת תקשורת זאת, מגלים זוג הדלמטיים כי נראו גורי דלמטיים באחוזה במחוז סאפוק בשם "אחוזת אבדון" (Hell Hall) שהייתה שייכת לאבות-אבותיה של קרואלה וכעת שייכת לקרואלה דה-ויל. הכלבים מנסים לאותת לזוג דירלי היכן הגורים, אבל נכשלים. הכלבים מחליטים לקחת את המושכות לידיים ובורחים במטרה להשיב את הגורים. לאחר מסע באזור הכפרי של לונדון, הם פוגשים בקולונל, כלב רועים אנגלי זקן, והוא מספר להם על היסטורית האחוזה ועל העובדה שיש בה תשעים ושבעה גורים דלמטיים, ביניהם גוריהם של פונגו ומיסי. זוג הכלבים חודרים אל האחוזה בדיוק כשקרואלה מגיעה. היא מורה לנוכלים, ג'ספר והוראס, לשחוט את הכלבים ולהפשיט את עורם עוד באותו הערב, עקב הפרסום הרב שנוצר בעיתונים אחרי שנגנבו גורי משפחת דירלי. הכלבים מגבשים תוכנית לברוח ולהגיע לבית משפחת דירלי קודם לערב חג המולד.
לאחר שהבינו שכלבים דלמטיים בולטים יתר על המידה, לא כל שכן 99, מחליטים הכלבים להתגלגל בפיח ולכסות את עצמם. הם תופסים טרמפ על משאית ומגיעים ללונדון בדיוק בערב חג המולד, ומתוודעים לחתולה של קרואלה, אותה היא שונאת לאחר שלקחה ממנה את גוריה. בעזרתה, הכלבים הורסים את ארון הבגדים של קרואלה וקורעים את מעילי הפרווה היקרים שלה. לאחר מכן הם מגיעים אל ביתם, ויחד עם פרדיטה - שלא באה עם פונגו ומיסי אלא נשארה - מתעגל המספר למאה כלבים דלמטיים. מתברר שבתוך 97 הגורים נמצאים גם שמונת גוריה של פרדיטה.
החתולה של קרואלה מודיעה לפונגו ומיסי שקרואלה ובעלה הפרוון פשטו את הרגל מכיוון שבעלה של קרואלה לא הספיק לשלם על כל הפרוות שנהרסו, לכן הם מוכרים את אחוזת האבדון ומהגרים לארצות הברית. מר וגברת דירלי קונים את האחוזה ומשפצים אותה - בעזרת הכסף שמר דירלי השיג לאחר שחילץ את הממשלה מחוב עוד פעם - ומציע להקים שושלת של דלמטיים, וכן שושלת של דירלי לטפל בהם. לקראת סוף הספר מתאחדת פרדיטה עם אהבתה, פרינס, ובני הזוג דירלי, שסירבו להפריד ביניהם, מרשים לפרינס להישאר, וכך נהפכים למאה ואחד כלבים דלמטיים.
בעברית
תרגום שני, של גילי בר-הלל, הופיע ב-2012 במסגרת הסדרה "הרפתקה: סופרים מתרגמים קלאסיקה", של הוצאות אוקיינוס ומודן.
עיבודים לבמה בישראל
ב-2010 ההצגה שבה ובה שיחקו עפר שכטר בתפקיד ג'ון, עדי הימלבלוי בתפקיד אנה, חנה לסלאו (שבהמשך החליפה אותה עדי ארד) בתפקיד קרואלה דה ויל, חני נחמיאס וציפי שביט בתפקיד האומנות ואת תפקידי הגנבים גילמו אודי ואביעד.
ב-2014 עלתה ההצגה "101 כלבים דלמטים" שם שיחקו אורנה דץ בתפקיד אנה, משה דץ בתפקיד ג'ון, חני נחמיאס ומיקי קם בתפקיד האומנות, דנה אינטרנשיונל בתפקיד קרואלה דה ויל ואת תפקידי הגנבים גילמו קובי מימון וירון ברלד.
בקיץ - 2023 עתיד לעלות על הבמות בישראל עיבוד בימתי חדש לכל המשפחה ״101 כלבים דלמטים״
דברה זית
דברה זית (בגעז: ደብረ ዘይት - "הר הזיתים"; באורומו: Bishoftu) היא עיר במדינת אורומיה שבאתיופיה, השוכנת במרכז המדינה, במרחק של כ-40 ק"מ מהבירה אדיס אבבה. מיקומה של העיר בלב שדה געשי, בין חמישה אגמים השוכנים בלועות געשיים, ובקרבתם של שלושה נוספים, הפך אותה לעיר קיט פופולרית עבור תושבי הבירה הסמוכה. העיר משמשת כמרכז תעשייתי לציוד צבאי, מזון, עיבוד עורות ועוד, וכן כמקום מושבו של "מרכז דברה זית למחקר חקלאי" שנוסד ב-1953. בשנת 2008 מנתה אוכלוסיית העיר 165,222 תושבים.
היסטוריה
לפני מלחמת העולם השנייה שכן במקום כפר קטן שנקרא "בישופטו". מסילת אדיס אבבה-ג'יבוטי שנסללה בתחילת המאה ה-20 חלפה בסמוך לכפר, וביישוב קמה תחנת רכבת שפעלה כל עוד קטע המסילה היה בשימוש (תצלום - ג). בשנת 1937 החליטו האיטלקים להקים במקום יישוב וחווה חקלאית נסיונית. הם ייעדו למטרה זו קרקע חקלאית בשטח של 150 קמ"ר, שהייתה שייכת בחלקה לקיסר אתיופיה היילה סלאסי, והחלו ביוזמה שנוהלה על ידי "רשות בישופטו האגררית, פרויקט לאומי עבור לוחמים" (Azienda Agraria di Biscioftu dell'Opera Nazionale per i Combattenti). אבן הפינה הונחה ב-9 בדצמבר 1937, אך כחצי שנה לאחר מכן שכנו במקום רק 21 מבני מגורים, לצד מספר מבני ציבור. עם זאת, מיישוב זה החלה העיר מתפתחת. כאשר הקיסר היילה סלאסי שב לאתיופיה עם סיום הכיבוש האיטלקי, הוא הקים בעיר ארמון, אותו כינה בשם "פיירפילד" ("Fairfield"), בהשפעת הווילה בה התגורר בעת גלותו בעיר באת' שבאנגליה.
ב-1946 הוחלט על הקמתו מחדש של חיל האוויר האתיופי ועל העברת מרכזו מנמל התעופה הבינלאומי אדיס אבבה בולה אל שדה תעופה קטן שהוקם בפאתיה הדרומיים של דברה זית. נמל בולה נדרש לפעילותה של חברת אתיופיאן איירליינס שנוסדה ב-1945, ולשם כך הוקם השדה החדש שזכה לשם "הראר מדה", והמשמש מאז כבסיסו העיקרי של החיל (תצלום - ב). בחודש מאי 1991, מהלך מלחמת האזרחים האתיופית, נכבשה העיר על ידי המורדים שאיגפו את הבירה, והשתלטו על בסיס חיל האוויר ועל הציוד הסובייטי שנותר בו. לאחר שהבירה הסמוכה נכבשה, שימש הבסיס כמקום מאסרם של מספר מבכירי השלטון הקודם.
האגמים
סביב מרכזה של העיר שוכנים שלושה אגמים - "אגם בישופטו" (תצלום - 1) מדרום למרכז המשמש מרכז לעופות ימיים; "אגם הורה" צפונית-מזרחית לו שמשמש כמרכז נופש וספורט ימי, כמו גם מרכז לעופות ימיים (תצלום - 2); והאגם העונתי "צ'לקלקה" צפונית-מערבית ללב העיר (תצלום - 3). מעט צפונה ממרכז העיר נמצאים שני אגמים נוספים - "אגם בישופטו גודה" (תצלום - 4) ו"אגם קירופטו" (תצלום - 5).
אנצ'וטאותיס
אנצ'וטאותיס (שם מדעי: Enchoteuthis מילולית: "דיונון חנית") הוא סוג נכחד של רכיכה גדולה מקבוצת הסילוניות שהתקיימה במשך הקרטיקון העליון בימים שלחופי אמריקה הצפונית בים הפנימי המערבי ובאוסטרליה. הסוג תואר למדע ב-1868 בידי Miller & Walker.
יצור זה היה דומה מאוד לדיונון ענק מודרני ואחד מחסרי החוליות הגדולים ביותר שהתגלו, קרוב לתוסוטאותיס (על פי מספר חוקרים מדובר באותו הסוג) עם גלימה מאובנת באורך של 2 עד 3 מטרים ובדומה לו היה קרוב יותר לתמנונאים המודרניים (אם כי המיון שלו נתון במחלוקת). הסוג הכיל 3 מינים: Enchoteuthis melanae - הקרוי על שם המגלה שלו - מלאני בונר, Enchoteuthis tonii ו- Enchoteuthis cobbani. המאובנים שלו התגלו במרכז אוסטרליה, בארצות הברית (בקנזס, ויומינג ודקוטה הצפונית והדרומית) ובקנדה במניטובה ובקולומביה הבריטית.
ככל הנראה יצור זה חי בדומה לדיונון הענק והיה בעל זרועות בעלות כפתורי יניקה איתם תפס טרף כמו דגים וסרטנים. הוא עצמו נטרף בידי מוזאזאוריים שונים או דגים גדולים כמו הקימוליכתיס, כשבמרכז בטנו של פרט אחד הכיל רכיכה צעירה שכנראה הרגה את טורפה באמצעות חסימת הזימים שלו בעוד הוא ניסה לבלוע אותה.
הקרן הלאומית למדע (ישראל)
הקרן הלאומית למדע (באנגלית: ISF - Israel Science Foundation) היא הגוף המרכזי כיום התומך במחקר הבסיסי במדינת ישראל. מענקי המחקר של הקרן ניתנים על בסיס תחרותי, על פי מדדי מצוינות מדעית, במסלולים שונים לפי הצורך. הקרן מפעילה מערך שיפוט והערכה בינלאומיים הייחודיים לה, המאפשרים לה לבחון את הבקשות ולדרגן בסופו של דבר.
פעילות הקרן מקיפה את כל התחומים: מדעים מדויקים וטכנולוגיה, מדעי החיים והרפואה, מדעי הרוח והחברה. מקבלי המענקים הם חוקרים ישראלים באוניברסיטאות, במכוני המחקר, במוסדות להשכלה גבוהה אחרים ובבתי החולים.
כ-1,500 מדענים ישראלים נהנים מדי שנה מתמיכת הקרן. תמיכה זו מהווה כשני-שלישים מסך מענקי הקרנות למחקר בסיסי העומדים לרשות החוקרים בישראל.
רקע
ממשלת ישראל החליטה, בשנת 1972, להקצות כספים למחקר הבסיסי בישראל על בסיס תחרותי ועל סמך הצטיינות אישית, והטילה על האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים לפעול למימוש התוכנית. לשם כך הקימה האקדמיה את הזרוע למחקר בסיסי. תקציב הזרוע החדשה בא ממקורות ממשלתיים, באמצעות הוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת) של המועצה להשכלה גבוהה. הקרן נוהלה על ידי האקדמיה, ולא שונתה באופן משמעותי במשך חמש-עשרה השנים שלאחר מכן.
בעקבות תוכנית זו יזמה הוועדה לתכנון ולתקצוב תוכנית תקציבית רב-שנתית לקידום מערכת ההשכלה הגבוהה והמחקר בה. תוך כעשור הפכה הקרן לגוף המרכזי בישראל למימון מחקר בסיסי לפי אמות מידה תחרותיות. בשנת 1992, הוסב שם הקרן ל"קרן הלאומית למדע" ובכך ניתן ביטוי למרכזיותה.
הקמת העמותה
בכ"ב באייר תשנ"ה (ה-25 במאי 1995) הוקמה הקרן הלאומית למדע כעמותה ונרשמה כחוק אצל רשם העמותות לאור הגידול בהיקף פעולתה. בכך נשלם התהליך שהחל ב-1987 שמטרתו שינוי מעמדה המשפטי של הקרן והפעלתה כמסגרת ארגונית עצמאית, אשר שואבת את סמכותה מהקהילה המדעית. מטרת העמותה המוצהרת היא:
מבנה
העמותה פועלת באמצעות מועצה, הנהלה אקדמית וועד מנהל:
תקציב הקרן
97% מתקציב הקרן הלאומית למדע הם הקצבת ות"ת; 3% הנותרים באים מתרומות ישירות, מפרסים, מקרנות מיועדות למחקר ומקרנות שמורות המנוהלות על ידי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. בעת הקמתה עמד תקציב הקרן על 300,000$, כיום התקציב קרוב ל-742 מיליון ש"ח .
תהליך השיפוט בקרן
תהליך השיפוט בקרן בנוי על שילוב של סיקור עמיתים ודיונים בוועדות מקצועיות, במטרה לבחון את אמות המידה הנדרשות בכל אחד מהמחקרים המועמדים. בשלושת תחומי המחקר שבהם תומכת הקרן מוקמות מדי שנה ועדות מקצועיות לטיפול בבקשות המוגשות ואלו מעבירות סיכומים לראש התחום הרלוונטי. האחרון מוסיף את הערותיו לסיכומים, מגיש להנהלת הקרן וזו מביאה את המלצותיה לאישור מליאת המועצה של הקרן הלאומית למדע.
מסלולי המענקים
קיימים מספר מסלולים שונים לקבלת המענקים מהקרן: בנוסף, מעודדת הקרן בביצוע שיתופי פעולה מחקריים בינלאומיים במסגרת מספר תוכניות שונות.
על פי אתר הקרן הלאומית למדע סכומי המענק הממוצעים במסלולי הם:
ג'ונה לומו
ג'ונה טאלי לומו (אנגלית: Jonah Lomu; 12 במאי 1975 - 18 בנובמבר 2015) היה שחקן רוגבי ניו זילנדי. לומו נחשב לכוכב-העל הבינלאומי הראשון של הרוגבי יוניון, וזכה להצלחה רבה שסייעה לפרסם את המשחק ברחבי העולם בשנות ה-90. את פריצתו לתודעה עשה לומו בגביע העולם של 1995, אז הוביל את נבחרתו לגמר, שם הפסידה למארחת דרום אפריקה.
לומו הוא מלך הטריים של גביע העולם בכל הזמנים (15) יחד עם בריאן הבאנה הדרום אפריקאי, אף על פי שהשתתף בשתי אליפויות בלבד. הוא רשם 37 טריים ב-63 משחקי טסט עבור ניו זילנד בין השנים 1994 ל-2002, אך נאלץ לפרוש מהמשחק ב-2003 בעקבות מחלת הכליות ממנה סבל. ב-24 באוקטובר 2011, הוא נבחר כחבר בהיכל התהילה של הרוגבי העולמי.
חייו
לומו נולד במאי 1975 בחבל אוקלנד למשפחה ממוצא טונגאי. הוא החל את קריירת הרוגבי שלו כחלוץ כנף (Flanker), אך בהמשך שינה את עמדתו לשחקן כנף (Wing). ב-1994, כשהיה בן 19 שנים ו-45 ימים ערך לומו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניו זילנד, ובכך היה לשחקן הצעיר ביותר בתולדות הנבחרת. שנה לאחר מכן, זומן לומו במפתיע לסגל הנבחרת שהשתתפה בגביע העולם שנערך בדרום אפריקה. בחמישה משחקים בטורניר, הוא רשם שבעה טריים - מתוכם ארבעה בחצי הגמר נגד אנגליה. בגמר הפסידה ניו זילנד למארחת, אך למרות זאת נבחר לומו לשחקן המצטיין של האליפות.
בסוף שנת 1995 התגלתה אצל לומו תסמונת נפרוטית - מחלת כליות נדירה, שגרמה לו לקחת הפסקה מרוגבי. רק ב-1997 הוא חזר למשחק פעיל, ושנה לאחר מכן לקח חלק בטורניר רוגבי השביעיות של משחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בקואלה לומפור, מלזיה. בטורניר, הוביל לומו את ניו זילנד למדליית הזהב, לאחר ניצחון בגמר על פיג'י. בסוף 1999, היה לומו חלק מסגל ניו זילנד לגביע העולם שנערכה בוויילס. באליפות עצמה, רשם לומו שמונה טריים, אך ניו זילנד הודחה בחצי הגמר על ידי צרפת. לאחר האליפות, זכה לומו להצעות מקבוצות פוטבול מה-NFL ומקבוצות רוגבי מהפרמיירשיפ האנגלית, אך הוא החליט לחזור לניו זילנד.
ב-2002, כשהוא בן 27 בלבד, הודיע לומו על פרישתו מהנבחרת בעקבות מחלתו הקשה. משחקו האחרון במדי ניו זילנד היה בניצחון 43–17 על ויילס ב-23 בנובמבר. הוא המשיך לשחק ברמת המועדונים עד שנת 2003, בה החלה התדרדרות במצב הכליות שלו. לומו, שכבר סבל מנזק עצבי ברגליו, נאלץ לפרוש בשנית ממשחק על מנת לעבור השתלת כליה. לאחר שהתאושש, חזר לומו לשחק במספר קבוצות מקצועניות באירופה, עד שפרש סופית בשנת 2010. שנה מאוחר ביותר, בזמן גביע העולם שנערכה במולדתו, התחיל לומו לחוש ברע. גופו החל לדחות את ההשתלה שעבר ב-2004, ולכן נאלץ לעבור טיפולי דיאליזה באופן קבוע.
מורשתו
בעקבות הישגיו המרשימים בגביע העולם של 1995, זכה לומו לפרסום רב ומהר מאוד הפך ל"פנים" של ענף הרוגבי (שבדיוק הפך למקצועני) בעולם. כל משחק שבו הוא היה מעורב משך קהל צופים רב, והוא אף קיבל הצעה להשתתף בסרט "העולם אינו מספיק" מסדרת ג'יימס בונד. מספר שנים אחרי גביע העולם, נבחרה הופעתו בחצי הגמר נגד אנגליה במקום ה-19 ברשימת "מאה רגעי הספורט הגדולים" של ערוץ 4.
במהלך השנים, יצאו לאור שני משחקי וידאו שנשאו את שמו של לומו - "Jonah Lomu Rugby" ו-"Jonah Lomu Rugby Challenge", ודמותו אף הונצחה בסרטו של קלינט איסטווד - "אינוויקטוס", המספר את סיפורו של גביע העולם ב-1995.
וולוטה
ווֹלוּטה (יש המתרגמים לעברית "לוליין") היא מוטיב קישוטי דמוי ספירלה הנפוץ באדריכלות קלאסית ובסגנונות אדריכלות ועיצוב שונים. המונח עצמו קשור לכותרת העמוד האיוני אך וולוטה הייתה אלמנט קישוטי בעמודים עתיקים יותר ומאפיינת עיצובים שונים נוספים.
מקור השם הוא במילה הלטינית "voluta" שפירושו "מגילה" וזאת משום צורתו ה"מגולגלת" של הקישוט. העיצוב שמקורו בכותרות עמודים, תוכנן לתת תחושה של עמוד המחזיק בעדינות את העומס מעליו ומתגלגל נוכח המשקל. יש גם הרואים בו דמיון לקרניים של טלה. כותרות בעלות וולוטות היו קיימות בארמונות ומקדשים חיתים והיו נפוצים בסגנונות בנייה קדומים של הסהר הפורה. אדריכלות יוון העתיקה זיקקה את סגנון הכותרת והגדירה את מידותיה ויחסי הרכיבים בה מעובי התבליט ועד רדיוס הספירלה. הסדר האיוני, שמקורו באיוניה, השתמש בזוג וולוטות בכותרות ומאוחר יותר הסדר המשולב כלל ארבע וולוטות המשולבות בתבליטי עלים בסגנון קורינתי.
מלבד מופע בכותרות עמודים, וולוטות בסדרי גודל אחרים קיימים גם במבנים רבים כאלמנטים קישוטיים בגג ובסיומת של מעקות או פתחים. האלמנט נפוץ בעיקר באדריכלות הבארוק ובאופן כמעט מוגזם בסגנון הרוקוקו שאת שמו קיבל על שם צורות דמויות הקונכיות המאפיינות אותו.
הוולוטות סיפקו השראה גם לעיצובים של רהיטים שונים ואף כלי נגינה כסיומת אסתטית של חלקים שונים באובייקט. בעיצוב המונח אינו נקרא וולוטה אלא קיימים שמות אחרים (כגון "צמרת" לכלי מיתר) אך מקורו הוא בוולוטות האדריכליות.
לוחמי התמורות
לוחמי התמורות הוא ספר פנטזיה עברית שכתב הרב ארז משה דורון, מחסידי ברסלב, שעניינו הוא רוחניות יהודית.
עלילה
גיבורי הספר הם עולו, בנו סג, סיהרא, אחיה צלאי, ומאן, שהוכשרו להיות לוחמי תמורות לקראת המלחמה האחרונה על גורל ממלכת בני קדם מול חיוויא, ישות הרשע שמרעילה את מחשבותיהם של השותים ממימי הנהר אליו הוא מזרים את מחשבותיו האפלות.
התמה המרכזית של הספר היא המאבק בין אור לחושך. הלוחמים ברוע הם לוחמי התמורות - אנשי רוח ובעלי מוסר שחיים בכפרים. הספר מלמד כי כל אחד יכול להיות לוחם ולהשפיע על גורל העולם דרך בנייה של האני העצמי והתמודדות עם הרוע החיצוני. הספר מתאר את ייסורי הנפש של הדמויות, החולשות והניסיונות של כל אחת מהן לנוכח האתגרים המוצבים בפניה כמשל להתחבטויות הנפש שעובר האדם. רוב הדמויות המרכזיות בספר הן מעין אלגוריה לכוחות מרכזיים שקיימים בעולם הרוחני, שמהווים במובן מסוים גם אב טיפוס לכוחות מרכזיים בחברה ובנפש האנושית. לכל אחת מהדמויות ישנו מסלול ייחודי משלה, כאשר לכל אחד ישנו תפקיד אחר במשימה הגדולה של מלחמת הטוב נגד הרע.
מחולל התמורות
מי שהביא את הגל הגדול, הוליד את השקופים, הצמיח לבני האדם כנפיים בסוף הספר.
בעל התמורות
שליחו של מחולל התמורות, היכלו מעבר להר האש.
מלך הכתר הלבן
מלך בני קדם, נרצח בתחילת הספר על ידי שבעת יועציו.
שבעת הקיסרים
שבעת יועציו של מלך הכתר הלבן, מחריבי חמשת הערים, בוני עיר המגדל, ויוצרי עשרת הממירים.
עשרת הממירים
עשרה יצורי אופל שנוצרו על ידי שבעת הקיסרים, תפקידם הוא להמיר אנשים מבני הכפרים לעבודת המגדל. נהרגו על ידי עולו
מאן
מומר, לקראת סוף הספר חזר להיות לוחם תמורות, ולחם עם לוחמי התמורות במערכה האחרונה.
חיוויא
שד שלחש לחישות למי הנהר וגרם למימיו להפוך לשחורים, בסוף הספר נוצח על ידי סיהרא.
סיהרא
אחותו של צלאי, לוחמת תמורות, הגיעה אל בעל התמורות ובסוף הספר ניצחה את חיוויא.
צלאי
אחיה של סיהרא, לוחם תמורות, ילד שובב, לקח אבן מאבני המגדל, מצא את הגלימה עם מפת מנהרות הזמן והואשם כי התנקש באחד הקיסרים.
עולו
אביו של סג, לוחם תמורות, הרג את עשרת הממירים, עבר הכשרה ארוכה במדבר הלבן, ראה את בעל התמורות.
סג
בנו של עולו, קיבל מאחד הממירים משחק דומה למשחק הכוחות. בעקבות כך עולו לוקח אותו איתו. בארץ האפרים הירוקים הוא אובד ולקראת סוף הספר מוצא את אביו.
טקלא
חבר ילדות של עולו, מתחזה לבעל התמורות.
לוחמי התמורות
לוחמי התמורות הם בני הכפרים, פשוטי העם, שמתכוננים להילחם בחיוויא ובחייליו - הצללים, הקיסרים ובני עיר המגדל. הם מוכשרים במספר מיומנויות, אחת מהם הוא ריקוד סערה, ריקוד איטי בהתחלה שעובר למהיר מאוד עם הזמן. לוחמים שיודעים לרקוד את הריקוד נקראים רוקדי סערה, הוא נראה תמים, אך למעשה מדובר באמנות לחימה.
לוחמי התמורות מאמינים במחולל התמורות שמשגיח עליהם תמיד ורוצה בטובתם.
לוחמי התמורות ויהדות
שמות הגיבורים לקוחים מהארמית של התלמוד ושל ספר הזוהר. התלמוד והזוהר הם גם הרקע הרוחני מאחורי המסר של הספר. לדוגמה, חיוויא הוא נחש בארמית וסיהרא היא הלבנה (בשפה המדרשית והקבלית היא הפן הנקבי באלוקות, השכינה).
הרב דורון עושה שימוש גם בתורת רבי נחמן מברסלב. תפקידה המכריע של סיהרא במאבק הסופי מבטא את התפיסה הברסלבית ביחס לתפקיד הפרט במאבק ברוע ובקידום הגאולה. המאבק בין כוחות הטוב והרוע מתקיים תוך ציפייה לבואו של מחולל התמורות היחיד והמיוחד, שירפא את הריקנות השולטת בכל.
אנדראש פלדמר
אנדראש פלדמר (בהונגרית: Feldmár András; באנגלית: Andrew Feldmár; בודפשט, 28 באוקטובר 1940) הוא פסיכותרפיסט יהודי-הונגרי-קנדי שהיגר לקנדה בגיל 16.
פעילותו מנוגדת לפרקטיקה המסורתית של פסיכולוגיה ופסיכיאטריה, ככל שהוא מחשיב את מה שנקרא שיטה נפוצה לאבחון מחלות נפש (ראה. DSM-V ) והטיפול המבוסס עליו. מהות גישתו היא שבמקום להשתמש בהתבוננות ובשיטות, על המטפל להיכנס למערכת יחסים אנושית אמיתית, כלומר ספונטנית וכנה, עם המטופל שלו. במקום תיוג, טיפול תרופתי ושינוי של המטופל, הוא שם דגש על שינוי סביבת האדם הסובל והזדהות עמו. פלדמר תומך בשימוש מוצדק מבחינה טיפולית ב-MDMA, LSD וחומרים פסיכדליים אחרים תחת פיקוח מומחים, ומדגיש שתרופות אלו יכולות לעזור לא לבד, אלא כמרכיב של מערכת היחסים בין מטפל למטופל. הוא משתתף כיועץ במחקר שנערך בימינו על פסיכותרפיה פסיכדלית ומציג את הנושא בכנסים בינלאומיים.
ביוגרפיה
אנדראש פלדמר נולד ב-1940 בבודפשט, במשפחה יהודית חילונית. הטראומה שהשפיעה על כל חייו היא, שבהיותו בן שלוש וחצי אמו גורשה לאושוויץ, אביו נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) וסבתו נשלחה לגטו בודפשט. הוא עצמו ניצל על ידי אישה קתולית צעירה, שסיכנה את חייה והסתירה אותו בתור קרוב משפחתה במשך שנה וחצי עד ליום הולדתו החמישי. אביו, אמו וסבתו שרדו בנס את השואה וחזרו הביתה למזלם והם החזירו אותו אליהם מהאישה הצעירה שהוא, הילד, כבר למד לאהוב. משפחתו התפרקה לחלוטין לאחר מכן. הוריו התגרשו במהרה, הוא גר עם אמו וסבתו, ביקר את אביו פעם בשבוע רק לכמה שעות. בדצמבר 1956 (לקראת סוף המרד ההונגרי), בהיותו בן שש עשרה בלבד, בעידוד אביו ולמרות מחאות אמו, הוא יצא לגבול לבדו, עבר אותו בהצלחה ובילה את ערב השנה החדשה כבר בווינה. לאחר עיכוב קצר בלונדון, מצא הצלב האדום לבסוף את קרוביו בטורונטו, שסיפקו לו לינה ועזרה עד שהצליח לעמוד על רגליו, ללמוד אנגלית, להירשם לאוניברסיטה ולמצוא עבודה. הוא הפך למתמטיקאי ולאחר מכן למד פילוסופיה, אך לאחר שגם נישואיו התפרקו ופעמיים, ושניהם לאחר שלוש וחצי שנים בלבד, הוא החל ללכת לפסיכואנליזה וכתוצאה מהניסיון הזה בחר לבסוף בפסיכותרפיה כמקצוע.
הוא קיבל תואר ראשון בהצטיינות (Bachelor of Arts - תואר ראשון של ארבע שנים) במתמטיקה באוניברסיטת טורונטו, ואחריו תואר דוקטור, גם הוא במתמטיקה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור, אותה נטש בשנתו האחרונה. הוא השלים תואר שני (Master of Arts) בפסיכולוגיה ותואר שני באמנויות, ולאחר מכן השלים את לימודי הדוקטורט שלו באוניברסיטת סיימון פרייזר בוונקובר, אך לא השלים את הכשרתו עקב מחלוקות מקצועיות בנוגע לתזה שלו על מצבים היפנוטיים עמוקים. ספרו של גזה גארדוני: The Invisible Man פורסם בארצות הברית ב-1969 בתרגומו של פלדמר.
מ-1969 עבד כפסיכולוג קליני בוונקובר, שם פגש את רונאלד דייוויד לאינג ב-1974. הפסיכיאטר הסקוטי הטיל ספק באופן קיצוני בדוגמות של הפסיכיאטריה של המאה ה-20 הן בעבודתו התאורטית והן המעשית. פגישה זו הגדירה את עבודתו המדעית של פלדמר, את תפיסתו המקצועית, את יחסיו עם העולם ואת מקצועו לכל החיים. לפגישה הייתה השפעה רבה עליו: הוא עבר ללונדון, הפך לתלמידו של לאינג ולחברו לכל החיים. בלונדון למד לא רק מלאינג, אלא גם מאחרים שעבדו סביב לאינג. האנתרופולוגיה של הריפוי מהבוטנאי פרנסיס האקסלי, פסיכותרפיה קיומית מג'ון היטון (John Heaton), ניהול משברים רוחניים ותרפיה או מדיטציה בישיבה, "זאזן" של ליאון רדלר (Leon Redler), יוגה ממינה סמיון (Mina Semyon), וטיפול קהילתי מיו קרופורד (Hugh Crawford). את תעודת ההכרה שלו כפסיכותרפיסט קיבל מהמייסדים והמורים של אגודת פילדלפיה (Philadelphia Association), באופן אישי מרונאלד לאינג ומפרנסיס האקסלי.
הוא חזר לקנדה ב-1975, ובחר בקריירה מעשית ולא תאורטית, נאמן למורשת לאינג התחיל פרקטיקה פרטית בוונקובר, יותר מ-100 אלף שעות בילה עם המטופלים שלו. הוא השיג תוצאות יוצאות דופן עם טיפול באנשים פסיכוטיים, ובבית הספר בפאלו אלטו רכש ניסיון בטיפולים קצרים מיוחדים אצל פאול ואצלאוויק. הטיפול של פלדמר הוא פנומנולוגיה בין-אישית אמפירית, כלומר על מנת לרפא כאב ובלבול, הוא אינו מחפש את ההסבר אצל הפרט החולה, אלא אמונתו היא שצרות מתעוררות תמיד במרחב שבין הפרטים, במערכות יחסים, ונובעות מהאופן שבו אנו, בני אדם, מתייחסים זה לזה. פלדמר מכנה את הטיפול שלו רדיקלי או טיפול אימהי. זה רדיקלי כי הוא ניזון מהשורשים העתיקים ביותר, הוא אימהי, כי בטיפול הוא יוצר סביבה למטופל, כמו אמא אוהבת לילד שלה, שבה במהלך המשחק אתה יכול להראות את עצמך ללא בושה, כפי שאתה, להתאבל ולבכות על מה שאיבדת.
סרטים על עבודתו
פלדמר הופיע בסרט מ-1989 בשם Did you used to be R. D. Laing.
לאסלו לנהרדט צילם סרט קצר באיטליה בשנת 2021, אשר נוצר בהשראת עבודתו של אנדראש פלדמאר.
ניהול תהליכים עסקיים
תהליכים מנוהלים
תהליך עסקי מורכב מאוסף של מרכיבים: מונח אחר המתאר חלק מהתהליך הוא תת-תהליך. תת-התהליך מורכב ממספר פעילויות שביחד מהוות חלק מוגדר מהתהליך. כך למשל בתהליך המטפל בשלושה מסמכים, יכול תת-התהליך לכלול את כל הפעילויות המטפלות באחד מהמסמכים.
הבחנה עיקרית היא בין שני סוגי תהליכים: ממוחשבים ואנושיים: טווח התהליך עשוי להיות פנימי למחלקה בארגון, כלל ארגוני או חוצה ארגונים. לדוגמה תהליך של ניהול מלאי חוצה גבולות של ארגונים. התהליך כולל פניה לספקים חיצוניים וביצוע פעילויות ביחס לפריטים בתוך ארגון הספק (בדיקת זמינות פריטים, לחישוב עלות פריטים, חישוב זמן עד הספקה וכיוצא בזה). תהליכים מסוג Micro processes הם בעלי טווח מוגבל יחסית. תהליכים אלה מתבצעים ברמת עמדת המשתמש.
מחזור חיים
איור מספר 1 מתאר את מחזור החיים המתואר המנוהל באמצעות כלי BPM.
מחזור החיים מורכב מהשלבים הבאים: ההצעות לשיפור התהליך הן קלט לשלב התכנון, בו מתבצע ניתוח ותכנון מחודש של התהליך. לאחר הניתוח והתכנון מתבצע שוב מחזור החיים.
המעבר בין המודל לקוד לביצוע מבוצע על ידי רוב כלי ה-BPM וכלי BPA באמצעות Round Tripping.
בשיטה של Round Tripping מהמודל אפשר לייצר באופן אוטומטי "שלד" של קוד ביצוע אותו "מעבה" תוכניתן ומהקוד ניתן לייצר את המודל. אוטומציה של המעבר מקוד למודל מונעת טעויות במעבר משלב לשלב ומקצרת את משך הזמן לייצור קוד ממודל ולייצור מודל מקוד. Round Tripping אינה הגישה היחידה למעבר בין מודל לקוד ובחלק מכלי ה-BPM המודרניים מיושמות גישות אחרות.
תוכנות BPM
קיימות בתחום תוכנות תשתית המתאורת ומבצעות תהליכים עסקיים באמצעות מחשב. השימוש במודל ממוחשב של התהליך העסקי מאפשר לאנשי עסקים שאינם מומחי מחשוב לקבל תצוגה גרפית של התהליך מראשיתו ועד סופו. ראיית התהליך כולו מאפשרת שיפור התהליך ומחברת בין אנשי העסקים לבין מומחי המחשוב.
התוכנה מיועדת למחשב תהליכים בתוך ארגון ותהליכים החוצים את גבולות הארגון לארגונים אחרים. לדוגמה תהליך של חיתום פוליסה בחברת ביטוח יכול להיות מורכב מפעילויות הבאות:
ברמה הבסיסית של שימוש ב-BPM מנסים לבצע את התהליך כפי שהוא על ידי מיחשובו באמצעות תוכנת BPM. ברמות מתקדמות יותר המטרה היא להפיק תועלות עסקיות מהותיות מעבר למיחשוב התהליך בהיבטים הבאים:
קשר למערכות ERP
אחד השימושים הנרחבים ביותר במערכות BPM הוא בתוך מערכות Enterprise Resource Planning. במקרים אלה השימוש העיקרי ב - BPM הוא לניהול תהליכים הקשורים לנתונים המנוהלים במערכות ERP (כספים, לקוחות, מלאים, מכירות, רכש, עצי מוצר וכדומה).
בדרך כלל מערכות אלה לא מאפשרות משלוח מספר משימות במקביל כתוצאה מטריגר אחד. כדי לעקוף בעיה זאת משתמשים ביכולות ה-ERP שכוללות ניהול סטטוסים וחוקים עסקיים.
משחק האולסטאר של ה-MLS
משחק ה-ALL STAR ב-MLS הוא משחק כדורגל המתקיים כל שנה במסגרת ליגת ה-MLS. הרעיון למשחק נוצר ממשחקי אולסטאר אחרים בליגות ה-NBA, ה-NFL וה-MLB, הגם שמבנהו קשיח פחות.
בשישה מתוך תשעת משחקי האולסטאר, המשחק נערך בין קבוצת המזרח לקבוצת המערב. פעמיים, בשנים בהן נערכים משחקי גביע העולם בכדורגל, נערך המשחק במסגרת בינלאומית; ב-1998, נבחרת השחקנים האמריקאים של ה-MLS שיחקה נגד נבחרת הזרים של הליגה. ב-2002, נבחרת ארצות הברית בכדורגל שיחקה נגד כוכבי ה-MLS.
Guild Wars Prophecies
Guild Wars Prophecies (מבוטא "גִילְד ווֹרְז פְּרוֹפֶסִיז") הוא חלקה הראשון של סדרת המשחקים ההמוניים Guild Wars.
משחק האולסטאר של ה-MLS
ב-2003, שיחקה נבחרת כוכבי ה-MLS נגד הקבוצה המקסיקנית "צ'יבאס" דה גוודלחרה בלוס אנג'לס, במה שהיה, כנראה, אחד המשחקים התחרותיים ביותר בתולדות הליגה. ב-2004, תוכנן מפגש בין כוכבי הליגה לבין ריאל מדריד, אך בוטל לאחר שריאל כשלה בניסיונה להעפיל האוטומטית לשלב הבתים, והמשחק נערך בפורמט הרגיל של המערב נגד המזרח. ב-2005, שיחקו כוכבי הליגה נגד פולהאם מהפרמייר ליג באצטדיון קולומבוס קרו באוהיו, במשחק שנערך לכבוד חלוץ קולומבוס קרו לשעבר, ושל פולהאם כיום, בריאן מקברייד.
Guild Wars Prophecies
המשחק ראה אור באפריל 2005, והצליח מעל לצפיותיה של ArenaNet, החברה אשר יצרה אותו.
משחק האולסטאר של ה-MLS
בשנת 2008, נערך משחק האולסטאר בעיר טורונטו שבקנדה, לכבוד קבוצת ה-MLS החדשה, טורונטו.
בשנת 2023 נערך משחק האולסטר בעיר וושינטון, בו ארסנל מהפרמייר ליג ניצחה 5-0.
Guild Wars Prophecies
בעברית ניתן לקרוא למשחק "הנבואות" (מאנגלית: Prophecies), שם שהוצמד לו רק לאחר יציאת הכותרים הבאים בסדרה (Factions - Nightfall), כדי שתינתן האפשרות להבדיל.
שטח המשחק
המשחק מתרחש במחוז, או יבשת, בשם טִירִייה. טירייה היא יבשת רחבה ומגוונת בעלת נופים שונים ומרהיבים, ממדבריות צחיחות ועד לג'ונגלים אקזוטיים.
קו הזמן
כל שנה בטיריאה מחולקת לארבע עונות, ובכל עונה 90 ימים.
הספירה החלה מאירוע בשם Exodus (היציאה), שבו האלים הישנים עזבו את העולם הגשמי.
שנים מלפני האקסוֹדוּס יסומנו ב-(BE (Before the Exodus, ושנים אחריו יסומנו ב-(AE (After the Exodus. השנה 0 תסומן כ"השנה 0".
חלקות טיריאה
את טיריאה ניתן לחלק לחלקים, לפי סוג הנוף והממלכה.
יש כמה שיטות חלוקה, הנפוצה מבניהן -
עלילה
לאחר שאסקלון יצאה ממלחמת הגילדות, גדלה היכולת להגן על הממלכה מהאויבים מהצפון - הצ'ארים. הצ'ארים זימנו מטאורי אש וקריסטל על ידי סגידה לטיטאנים, אירוע המכונה 'הצריבה', וכך החריבו את כל אסקלון.
השחקנים משויכים לקבוצת האסקלוניאנים שהחליטו לקבל את ההזמנה של קריטיה ולעבור לגור שם, בבית חופשי מהצ'ארים. כדי להגיע לטיריאה נדרש לעבור את ה-Shiverpeak Mountains.
השחקנים מגלים שהם הגיעו להרים, מושבם של הגמדים, בזמן מלחמתם עם ה-Stone Summits (בתרגום חופשי: אבני הפסגה), אומה גדולה של גמדים שחושבים שההרים שייכים רק להם. השחקנים עוזרים לגמדים במלחמה תוך כדי מסעם לעבר טיריה, מכיוון שהגמדים נתנו להם להיכנס להרים, לעומת ה-Stone Summits שהחליטו שההרים שייכים רק להם.
לאחר מכן המסדר שולח את השחקנים לחלץ את השרביט של אור, חפץ המחיל בתוכו עוצמה רבה, לפני שהאל מתים ישיגו אותו. השחקנים מצליחים במשימה, ומקבלים את התואר 'נבחרים' על ידי המסדר.
קבוצה של נבחרים טריאניאנים נחטפת על ידי קבוצה קטנה המכנה את עצמה 'הלהב הזוהר' (Shining Blade), והשחקנים נשלחים על ידי המסדר לחלץ אותם מהג'ונגלים של מגואומה.
השחקנם מחליטים לראות בעצמם, ועוקבים אחרי חברי המסדר המובילים את הנבחרים למקום מסתורי בג'ונגלים של מגואומה. הם מגלים שהמסדר מקריב את הנבחרים לאליו - אלה שלא רואים (the Unseen Ones).
השחקנים הורגים את מנהיג הקבוצה המקריבה, ואת שאר הלוחמים איתו. הם מסכימים להצטרף ללהב הזוהר. השחקנים גונבים בחזרה את השרביט של אור, וניצלים ברגע האחרון, כשהם חותכים את הגשר המפריד בינם לבין המוני לוחמי המסדר. אבניה, מנהיגת הלהב הזוהר, מוצאת את הקוסם הגדול שהציל את העולם מאיימת הצ'ארים, ומגייסת אותו אליהם.
השחקנים מחליטים לחסל את כל המסדר אחת ולתמיד, אך וזיר קילבורן, הקוסם, אומר שהם לא מספיק חזקים. השחקנים אומרים שאם כך - אין תקווה, אך וזיר מרגיע ואומר שאם הם ישיגו את ברכת האלים הם יוכלו לנצח, לשם כך הם צריכים לשוט למדבר הגביש.
במדבר הגביש (קריסטל) השחקנים עוברים ארבע משימות, באחרונה מביניהם הם יצטרכו להרוג כפיל של עצמם בקרב שווה כוחות, כדי למקד את מבט האלים בהם. כשנגמרת המשימה האחרונה, השחקנים מגיעים למערת הדרקונית גלינט, הנביאה הגדולה. היא מחליטה לספר להם על הנבואה - מישהו, או משהו, עומד לפתוח את דלתות קומאלי, ולשחרר מהם נשק עצום. בנוסף, היא מסבירה ש'אלה שלא רואים' הם גזע המורסאט, שהציל את קריטיה מהצ'ארים. השחקנים מבינים שהמורסאט ציוו על מסדר הגלימה הלבנה להקריב את הנבחרים כדי לשמור על סוללות הנשמה, השומרות שהדלתות לא יפתחו, משום שהמוסאט מפחד מהנשק.
גלינט שולחת את השחקנים ל-Shiverpeak Mountains הדרומיים, וכך הם עושים. הם מגלים שהגמדים עדיין נלחמים ב- (שבט גמדים מרושע)Stone Summits, ושמה שנשאר מהלהב הזוהר ממשיך להילחם במסדר הגלימה הלבנה, ובמורסאט שהגיעו לעזרתם. מה שנוצר זאת מלחמה גדולה בין השחקנים, הגמדים והלהב הזוהר ל-Stone Summits, מסדר הגלימה הלבנה והמורסאט.
השחקנים מגלים שלמורסאט יש יכולת עצומה, שבעזרתה הם יכולים לרטש את אויביהם במהירות. הם מבינים שאין סיכוי להילחם במורסאט כך, אך אבניה אומרת שאולי סיר, יצור מוזר, יוכל לעזור. השחקנים מגיעים לסיר, שמכשף את שריונם מפני היכולת המיוחדת. בשתי המשימות הבאות השחקנים יחלצו את אבניה, שנפלה בשבי, ויכבשו בחזרה את בירתם של הגמדים.
תוך כדי הלחימה בהרים הדרומיים, השחקנים מצליחים להרוג את מנהיג מסדר הגלימה הלבנה ומנהיג ה-Stone Summits, ואויבם הנותר הוא המורסאט. השחקנים שטים לאיי טבעת האש כדי להילחם בקרב סופי במורסאט, ששומרים מכל משמר על דלתות קומאלי.
בעזרתם של הוזיר והגמדים, השחקנים מגיעים ללוע האבדון הר הגעש, שם הם מגרשים את המורסאט. השחקנים מגיעים לדלות של קומאלי, אך מגלים שהוזיר הוא בעצם הליץ' לורד, מנהיגם של האל מתים בקרייטא, והוא פתח את דלתות קומאלי לפניהם. מתוך הדלתות יוצאים היצורים האגדיים - הטיטאנים.
השחקנים מחסלים את הליץ' לורד בקרב גדול, אחרי שעברו את צבא הטיטאנים שלו, סוגרים את דלתות קומאלי וכך מצילים את העולם מהנבואה.
משימות אחרונות
למרות חיסולו של הליץ' לורד וסגירת דלתות קומאלי, נותרו עוד טיטאנים בעולם. גלינט מגייסת את השחקנים להילחם בהם ב'קווסטים' אחרונים.
בנוסף מלחמת הגמדים ב-Stone Summits עדיין לא הגיעה לסופה. שארית ה-Stone Summits עדיין שולטת בכמה אזורים בהרים הדרומיים. באחד מעדכוני המשחק נוסף אזורם התת- קרקעי.
ציוני דרך
כשיצא, Guild Wars Prophecies התקבל היטב אצל מבקרי המשחקים והשחקנים. בשנת 2005 זכה המשחק בכמה פרסים, הכוללים את "משחק התפקידים הטוב ביותר למחשב האישי" של IGN ו-"MMORPG השנה" של GameSpy. בשנת 2006 המשחק דורג במקום הרביעי בסדרת "המשחק הטוב ביותר" של Computer Games Magazine, ובנוסף כלל את התואר "הטכנולוגיה הטובה ביותר".
בדצמבר 2006 המשחק ושני הבאים אחריו בסדרה מכרו יותר מ-3 מיליון עותקים, עובדה שמיקמה את הסדרה במקום השלישי, מיד לאחר World of Warcraft ו-RuneScape, ברשימת ה-MMOG הפופולרים ביותר.
מחוזות סרביה
מבחינה מנהלית סרביה מחולקת ל-29 מחוזות (округ, אוקרוג) ועיר בעל מעמד עצמאי – בלגרד. כל מחוז מחולק לנפות. חלוקה זו בתוקף משנת 1991. בנוסף לכך, סרביה מחולקת למרכז סרביה, וויבודינה וקוסובו, ולחמישה אזורים סטטיסטיים.
אלפא פי אלפא
אלפא פי אלפא (באנגלית: Alpha Phi Alpha; בקיצור ΑΦΑ) היא אחווה בין-אוניברסיטאית הפועלת בעיקר בארצות הברית אך גם במדינות רבות נוספות, ולרוב מוכרת כאחווה הראשונה שהוקמה בידי אפרו-אמריקנים.
תולדותיה
האחווה הוקמה ב-4 בדצמבר 1906, בקמפוס של אוניברסיטת קורנל, באית'קה, עיר בצפונה של מדינת ניו יורק שבארצות הברית. מייסדי האחווה - הנרי א. קאליס, צ'ארלס ה. צ'פמן, יוג'ין ק. ג'ונס, ג'ורג' ב. קלי, נתנאל א. מוריי, רוברט ה. אוגל וורטנר ו. טנדי, שכונו "שבעת התכשיטים" ("Seven Jewels"), קידמו את האחווה במהירות רבה, וכבר תוך שנה מייסודה של האחווה - בשנת 1907 - הסניף השני הוסמך והוכר רשמית באוניברסיטת הווארד שבעיר וושינגטון. החל משנת 1908, הסניף שבהווארד היווה אב טיפוס לשאר הסניפים.
כדי לייצג את רעיונותיה, משתמשת האחווה בסמלים ומוטיבים ממצרים העתיקה אפילו יותר מאשר בסמלים אפריקאיים; סמליה העיקריים הם הפירמידות במצרים והספינקס הגדול של גיזה.
החל משנת 1945, היא נפתחה לבני כל הגזעים. בין בוגרי התנועה הבולטים ניתן למנות את מייסד NAACP ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז; ראש ממשלת ג'מייקה לשעבר, זוכה מלגת רודז, נורמן מנלי; זוכה פרס נובל לשלום, מרטין לותר קינג; סגן נשיא ארצות הברית, יוברט האמפרי (חבר לשם כבוד); האתלט ג'סי אוונס; השופט האפרו-אמריקני הראשון בבית המשפט העליון של ארצות הברית, ת'ורגוד מרשל; וראשי עיריית אטלנטה, ג'ורג'יה, מיינארד ג'קסון ואנדרו יאנג.
כיום
כיום מונה אחוות אלפא פי אלפא מעל ל-700 סניפים ביבשות ואזורים שונים: דרום אמריקה וצפונה, אפריקה, אירופה ואיי הודו המערבית. מעל 175,000 אנשים הוכרו כחברים באחווה. ארכיון האחווה נשמר במרכז המחקר "Moorland-Spingarn", אחד מהגדולים שבגופי התיעוד של החיים וההיסטוריה התרבותית של האפרו אמריקנים בארצות הברית.
האחווה עוסקת במפעלים פילנתרופיים יחד עם ארגוני צדקה ורווחה שונים, בהם ארגון הצופים של ארצות הברית ואגודות אחרות הדואגות לרווחת הקהילה. אנדרטת מרטין לותר קינג, אשר נחנכה בוושינגטון ב-2011, נמנית אף היא בין מפעליה של אלפא פי אלפא.
האחווה נתקלת בקשיים ובעיות דומות לאלה של אחוות אחרות, ובשנת 2001 אף בוצעה השעיה לשנתיים בשל טקס חניכה משפיל באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
קרב אנגלפילד
קרב אנגלפילד (באנגלית: Battle of Englefield) נערך ב-31 בדצמבר 870 סמוך לרדינג במחוז ברקשייר שבאנגליה של ימינו. היה זה הראשון מתוך סדרה של קרבות בין כוח הפלישה של הוויקינגים הדנים לבין האנגלו-סקסונים של ממלכת וסקס. הקרב והמערכה כולה, אשר החלה בכיבושה של רדינג ב-28 בדצמבר על ידי הדנים והקמת בסיס מבוצר בה, מתוארת בכרוניקה האנגלו-סקסונית.
שלושה ימים לאחר שכבשו את רדינג והתבססו בה, שלחו הדנים כוח סיור רכוב למשימת איסוף מזון מהסביבה הקרובה, תוך כדי בזיזת יישובים קטנים. הדנים, בפיקודם של שני רוזנים, קרבו אל הכפר אנגלפילד ושם חסם את דרכם כוח אנגלו-סקסוני מקומי, בפיקודו של אתלוולף רוזן ברקשייר, לוחם מנוסה, אשר עשר שנים קודם לכן הדף בראש אנשיו מברקשייר צי ויקינגי שניסה לתקוף את וינצ'סטר. לא ברור האם עשו הדנים שימוש בסוסיהם בקרב או שירדו מהם מהם לפני תחילתו. במהלך הלחימה נהרגו דנים רבים, כולל סידרוק, אחד הרוזנים, והנותרים נמלטו בחזרה לרדינג.
ניצחון האנגלו-סקסונים בקרב קטן זה אפשר למלך אתלרד ולאחיו אלפרד לגייס כוחות מאזורים סמוכים לברקשייר, להתאחד עם אתלוולף ואנשיו ולצעוד במשותף לעבר רדינג. הניצחון באנגלפילד סייע להרמת מורל האנגלו-סקסונים והגביר את ביטחונם, אך גם הוביל אותם להתקפה על המחנה המבוצר הדני ברדינג, אשר הסתיימה בתבוסתם ובמותו של אתלוולף.
מנחם פינקלשטיין
מנחם (פכו) פינקלשטיין (נולד ב-1951) הוא משפטן ישראלי המכהן כנציב תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות. קודם לכן כיהן כיו"ר ועדת פינקלשטיין לבדיקת אירוע בריחת האסירים הביטחוניים מבית סוהר גלבוע בספטמבר 2021, כפרופסור למשפטים במרכז האקדמי פרס, כסגן נשיא בית המשפט המחוזי מרכז וכפרקליט הצבאי הראשי בדרגת אלוף.
ראשית חייו
פינקלשטיין למד בבית הספר היסודי הממלכתי-דתי ביל"ו שבתל אביב, ובשנות ה-60 למד בתיכון עירוני ב' ("צייטלין") שבתל אביב. לאחר מכן למד במסגרת העתודה האקדמית לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב, וסיים אותו בהצטיינות. במלחמת יום הכיפורים היה לוחם חי"ר בסיני בשירות מילואים, ולאחר מכן התגייס לשירות סדיר בפרקליטות הצבאית. את קורס הקצינים בבה"ד 1 סיים כחניך מצטיין פלוגתי. בשנת 1974 עבר קורס קציני תותחנים, ולאחר מכן שירת גם במינוי משנה כקצין בגדוד תותחנים.
בשנות ה-80 יצא ללימודי תואר דוקטור למשפטים באוניברסיטת בר-אילן. חלקים מעבודת הדוקטורט שלו פורסמו בספר "הגיור - הלכה ומעשה" בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן.
בצה"ל
עיקר שירותו הצבאי היה בפרקליטות הצבאית.
ראשות התביעה והסנגוריה
בשנים 1983–1984 שימש לראשונה בתפקיד התובע הצבאי הראשי. לאחר אירוע "קו 300" ופרסום דו"ח ועדת החקירה בראשות האלוף מאיר זורע, התמנה על ידי היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר, לחבר בצוות החקירה של האירוע בראשות פרקליט המדינה, יונה בלטמן. בניגוד לחבריו לצוות, חשד פינקלשטיין שרוב מעשי האלימות כלפי המחבלים באו מצד אנשי השב"כ, וכן סבר שמבחינה עובדתית ומשפטית אי אפשר לייחס לתת-אלוף יצחק מרדכי אחריות למותם של שני המחבלים, עמדה שהתקבלה בסופו של דבר.