cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מערכת תואם
גרסאות המערכת
בתחילת הדרך מערכת תואם נוצרה עבור תרגול ואבחון במקצוע החשבון בלבד ויועדה לתלמידי כיתות ב' עד ז'. היא הוטמעה בפעם הראשונה בשנת 1977, במסגרת פיילוט שנערך בבית ספר בנתיבות, ובמשך 6 שנים לוותה על ידי הצוות המקצועי של תואם למקצוע המתמטיקה, בראשותה של פרלה נשר מאוניברסיטת חיפה. הלומדה בחשבון נוצרה מתוך תוכנית האבחון והתרגול שהכינה קבוצת סטנפורד, אך בשלב מאוחר יותר התווסף לה ניסיון שהצטבר בישראל מהפעלת המערכת וממחקרים חדשים על לימוד מקצוע החשבון בבתי ספר. במאמר שפרסם אוסין על אותן 6 שנות לימוד, ועסק בהתקדמות התלמידים במקצוע המתמטיקה, נכתב כי "השילוב בין סגנון ההוראה הפרונטלית לבין התרגול המותאם אישית במחשב, השפיע לטובה על התקדמות התלמידים: קצב התקדמות הממוצע בחשבון הוכפל". לאחר הצלחת הפיילוט בנתיבות, הוחלט להרחיב את מערכת תואם לבתי ספר נוספים בארץ, וכן הוקמו צוותים נוספים במטח לאפיון ולכתיבת תכנים במקצועות נוספים: הבנת הנקרא, אנגלית, מיומנויות מחשב, שפות תכנות נוספות ועוד. בגרסה מתקדמת שוכללה המערכת והציעה גם משחקים ותכנות לעיבוד תמלילים ולנתונים.
אודרי לורד
חשיבה וביקורת על משנתה הפמיניסטית
טיעוניה חיזקו נשים מזרחיות, פלסטיניות ולסביות בישראל במאבקן הפמיניסטי מול הגזענות של פמיניסטיות אשכנזיות ויהודיות בארגוני נשים ובכנסים. הן זכו להישג ב-1992 כאשר הוסכם על מדיניות לייצוג שווה לנשים אלה בכנסים, מדיניות ששינתה את פני הפמיניזם בשטח. טיעוני לורד רלוונטיים עדיין ומחייבים התמודדות תאורטית ופוליטית מתמדת.
מערכת תואם
כיתות המחשבים ומסופי המערכת
בכל בתי הספר אליהם הוכנסה מערכת תואם הוקמו כיתות מחשבים בסדרי גודל משתנים. בדרך כלל הייתה זו כיתה גדולה שבה פעלו 16 מסופים שחוברו למערכת מחשב PDP-11 של חברת דיגיטל שהייתה שיא הטכנולוגיה. פעמיים בשבוע היו מגיעים התלמידים לכיתת המחשבים כדי לתרגל שיעור של 20 דקות על מערכת תואם בחשבון או בנושאים האחרים. המערכת הייתה מבוססת על תאוריית למידה יחידנית מותאמת. היא בחרה תרגילים באופן אוטומטי בתחילת התרגול ממגוון מסלולי לימוד, שאפשרו בחירה והתקדמות בקצב מותאם ואישי על ידי התלמידים. כל תלמיד היה חייב לתרגל על המחשב את כל התרגילים שהוצעו לו על ידי המערכת על פי רמתו. המערכת לא הקנתה לתלמיד חומר חדש, אלא סיפקה לתלמיד תרגילים לפי רמת ידיעותיו. התרגול במערכת תואם השלים את למידת הנושא בשיטות ובאמצעים אחרים שנלמדו בכיתה או בבית. המערכת סיפקה משוב מיידי לתלמיד בסיום כל תרגיל ואף מתריעה מספר פעמים אם התשובה אינה נכונה או זמן פתרון התרגיל עבר. באפשרות התלמיד הייתה היכולת לתרגל תרגילים ברמה גבוהה לו גם כאשר החומר לא נלמד בכיתה. בסיום השיעור בכיתת המחשבים כל מורה היה מקבל משוב מדויק וסטטיסטיקות על כל תלמידיו בכיתה באמצעות פלט המחשב. המערכת התריעה למורה על קשיים בהם התלמיד נתקל במהלך התרגול כמו הערות הנוגעות לזמני פתרון התרגילים ואפשרה למורה להוסיף זמן לתלמיד לפתרון התרגילים באם התקשה להשלימם בזמן.
רכיבי החומרה של המערכת
המערכת כללה דיסק קשיח, יחידת CPU, חיבור למדפסת סיכות (מתוצרת HONEYWELL או CITIZEN), מתג הפעלה וכפתור הפעלה מחדש עליו נרשמה המילה RESET. חלקה התחתון כלל יחידת תקשורת, כרטיסי חיבור למסופי המחשבים וספק כח. בגרסתה האחרונה המערכת הייתה מוגבלת ל-16 מסופים בכל כיתת מחשב. מערכת תואם הותקנה על מחשבי חברת דיגיטל PDP-11 נכתבה בפסקל על מערכת הפעלה שנקראה RSTS 9.3 אך בעברית אנשי מט"ח קראו לה "מערכת אריסטוס". מערכת זו הייתה בין הראשונות בעולם שתמכה במושג שנקרא TIME SHARING שבו המעבד מחלק את הזמן שלו בין מסופים.
מבנה לומדת החשבון של מערכת תואם
לומדת תואם ללימודי החשבון הייתה מחולקת ל-15 מסלולים (טבלה 1) - רצף של תרגילים מדורגים בנושא מסוים. לדוגמה: במסלול מספר 2 ישנם רק תרגילי חיבור וחיסור עד 20, במסלול מספר 11 ישנם רק תרגילים עם שברים. התרגילים בכל מסלול מדורגים בכמה רמות, לפי דרגות קושי ולפי תוכנית הלימודים של משרד החינוך. המסלול היחידי שנכתב בישראל היה מסלול מספר 14 – בעיות מילוליות. המסלולים האחרים נכתבו על ידי הצוות מאוניברסיטת סטנפורד. התלמיד היה מגיע ומתיישב מול המסוף, מקליד את מספרו האישי בן 4 ספרות, לוחץ על מקש ירוק "קדימה", המערכת הייתה מזהה את התלמיד ומבקשת אימות נוסף על ידי לחיצה על המקש הירוק "קדימה". השיעור התחיל ונמשך 20 דקות כאמור.
תרומת תואם למערכת החינוך בישראל
לאחר שנים ולאור ההצלחה הגדולה של המערכת, היא הוטמעה במספר רב של בתי ספר ברחבי ישראל. בשנות ה-80 המאוחרות הגדילה מט"ח לעשות והחלה לשווק את המערכת במדינות אחרות כמו ספרד, דרום אמריקה ואף באפריקה. צוות של מט"ח נסע לאותן מדינות, הטמיע והדריך מורים ואנשי צוות בבתי ספר על שימוש במערכת והפקת המיטב ממנה.
בזכות מערכת תואם, לאלפי תלמידים בישראל הייתה האפשרות לתרגל חשבון, הבנת הנקרא ואנגלית. תואם נתנה הזדמנות לתלמידים ולמורים לחוות את קדמת הטכנולוגיות שבסופו של דבר הייתה האסטרטגיה העיקרית של מט"ח וד"ר יונה פלס - קידום החינוך באמצעים טכנולוגיים חדישים. בשנות ה-90 המאוחרות קיבלה מט"ח החלטה אסטרטגית והחלה בפרויקט הסבת לומדות החשבון והבנת הנקרא על מערכות תואם המקוריות (מחשבי דיגיטל 11-PDP) למערכות מתקדמות בפלטפורמת IBM PC. לומדת האנגלית נמכרה לחברת צד שלישי ולפי מקורות, לעולם לא הוסבה למערכת מתקדמת.
לקראת תחילת שנת 2000 החליטה מט"ח להוציא את מערכות תואם המקוריות (מחשבי PDP של דיגיטל) מכל בתי הספר בארץ ולהחזיר אותן למשרדי מט"ח. כעבור מספר שבועות כל מערכות תואם הישנות נשלחו לגריטה. לפי מקורות ראשונים לאף אחד מיוצרי תואם שרואיינו לא זכור אם נשמרה מערכת אחת לצורך היסטוריה או הנצחה.
יחסי ארצות הברית–שוודיה
בין ארצות הברית לבין ממלכת שוודיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, והן מקיימות ביניהם קשרים בשלל תחומים. בנוסף, הנציגות הדיפלומטית של שוודיה בקוריאה הצפונית, מייצגת ושומרת שם על האינטרסים של ארצות הברית.
היסטוריה
בין השנים 1820–1930 היגרו כ-1.3 מיליון שוודים לארצות הברית ורובם התיישבו במרכז ובמערב ארצות הברית, וחלק ניכר מתוכם התיישבו במינסוטה. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית תמכו רוב המהגרים השוודים בכוחות האיחוד.
בשנת 1952 ביקר טאגה ארלנדר, ראש ממשלת שוודיה בבית הלבן, ונפגש עם נשיא ארצות הברית הארי טרומן. במהלך המלחמה הקרה נערכה הממשלה השוודית בחשאי לקבלת סיוע מארצות הברית, במקרה של תוקפנות סובייטית. בין השנים 1968–1976 היו היחסים בין המדינות קרירים, עקב התנגדותה התקיפה של שוודיה למעורבותה של ארצות הברית במלחמת וייטנאם. בשנים שלאחר מכן התחזקו היחסים בין המדינות, ולאחר פיגועי 11 בספטמבר תמכה שוודיה בפלישה לאפגניסטן. בשנת 2003 התנגדה שוודיה לפלישה לעיראק וטענה כי היא מנוגדת לחוק הבינלאומי, אולם התנגדותה הייתה פחות נחרצת מהתנגדותה למלחמת וייטנאם. בשנת 2011 שיתפה שוודיה פעולה עם הכוחות האמריקניים ועם כוחות נאט"ו במלחמת האזרחים בלוב, וחיל האוויר השוודי השתתף בתקיפה הבינלאומית בלוב.
יחסים כלכליים
בין ארצות הברית לשוודיה מתקיימים יחסי מסחר פעילים, וארצות הברית כיום היא שותפת הסחר השלישית בגודלה בשוודיה. בנוסף, חברות אמריקניות הם החברות הזרות המיוצגות ביותר בשוודיה.
יחסים דיפלומטיים
ארצות הברית מחזיקה בשוודיה רק שגרירות בסטוקהולם, ואילו שוודיה מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די. סי., ו-28 קונסוליות כבוד באנקורג', אטלנטה, בוסטון, שיקגו, קליבלנד, דאלאס, דנוור, דטרויט, פורט לודרדייל, הונולולו, יוסטון, ג'יימסטאון, קנזס סיטי, לאס וגאס, מילווקי, מיניאפוליס, ניו אורלינס, ניו יורק, נורפוק, אומהה, פילדלפיה, פיניקס, ראלי, סולט לייק סיטי, סן דייגו, סן פרנסיסקו, סיאטל וסנט לואיס.
רנדולף ל. ברהם
רנדולף לואיס ברהם (Randolph Lewis Braham; 20 בדצמבר 1922 – 25 בנובמבר 2018) היה היסטוריון ופוליטולוג אמריקאי יהודי-הונגרי, יליד רומניה, פרופסור אמריטוס של אוניברסיטת ניו יורק. התפרסם במיוחד הודות למחקריו בתחום פוליטיקה ההשוואתית ותולדות השואה בהונגריה ורומניה.
קורות חיים
ברהם נולד בבוקרשט שברומניה בשם אדולף אברהם (Adolf Ábrahám), כבן הזקונים של לאיוש (איציק לייב) אברהם, יליד הכפר מיקה במחוז קלוז' שברומניה, ושל אסתר, בת לבית כ"ץ, מהכפר פנטיצ'או  גם מאותו אזור בטרנסילבניה. בעת לידתו שהו הוריו בבירת רומניה, בוקרשט, ככל הנראה בעת חיפוש עבודה. אדולף הקטן, שנודע בין מקורביו בכינוי "פיצי", חזר עם הוריו זמן קצר לאחר לידתו לביתם בעיר הטרנסילבנית דז', גם היא בקרבת קלוז'.
ברהם גדל בתנאי דלות. כמו רוב בני המיעוט היהודי בעיר דז', הוריו השתייכו לזרם אורתודוקסי המתון, ודיברו הונגרית. ברהם למד בבית ספר יסודי יהודי ולאחר מכן בתיכון הרומני "פטרו רארש" בו היה תלמיד מצטיין. בילדותו קיבל גם שיעורי תורה מסורתיים. בנעוריו השתלב בחוגי החברה והתרבות של הצעירים היהודים בעיר, חלק מהם במסגרת תנועת בית"ר. כמו כן, מיוזמת ההורים, היה חניך בשעות הפנאי בבית מלאכה לנגרות ולמד יצור רהיטים. שליטתו במלאכה שימושית זו הייתה לו לעזר רב בעת גיוסו לגדודים הטרום-צבאיים "לבנטה" בשנים 1941–1942, כשאיפשרה לו להיות פטור מעבודות פרך. אף על פי שאהד כל חייו את הציונות, חלם מגיל קטן להגר לארצות הברית, שבה שהה חלק ממשפחתו (דוד ושלוש דודות היגרו לשם בשנות העשרים של המאה ה-20).
שנות השואה
החל משנת 1938 התחילו להתמודד ברהם ומשפחתו עם החוקים האנטישמיים מזמן "הדיקטטורה המלכותית" של קרול השני. בשנת 1940 בעקבות תכתיב וינה פונה צפונה של טרנסילבניה על ידי רומניה ועבר בחזרה לשליטת הונגריה אחרי הפסקה של 22 שנה. יהודי האזור שהכירו זמנים טובים יותר בשנות האימפריה האוסטרו-הונגרית קיוו לשיפור חייהם לעומת האווירה האנטי-יהודית ששררה תחת השלטון הרומני. אבל בינתיים המשטר ההונגרי של מיקלוש הורטי, במיוחד בגלגוליו האחרונים, הנהיג בהדרגתיות חוקים אנטישמיים וההסתה נגד היהודים בהונגריה לא פחתה מזו שברומניה. בנסיבות אלה לא הספיק ברהם לסיים את לימודי התיכון ובחינות הבגרות ונשלח החל מ-4 באוקטובר 1943 למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) שנשלחה עם הצבא ההונגרי לחזית המזרחית באוקראינה כסיוע בפלישתה של גרמניה הנאצית לשטחי ברית המועצות.
במסגרת יחידה זו עבד בחפירות ועבודות אחרות באזור קולומיה וסטניסלבוב. בדצמבר 1944 במהלך נסיגת הכוחות הגרמנים וההונגרים בחזרה להונגריה מפני מתקפת נגד סובייטית, ברחו ברהם עם עוד ארבעה מחבריו היהודים ומצאו מקלט ביישוב כפרי באזור נירי בצפון-מזרח הונגריה, קרוב לגבול עם סלובקיה. שם קיבלו קורת גג וצרכי מחייה מידי משפחה נוצרית הונגרית בשם נובאק. בהמשך, בינואר 1945 נלקח ברהם בשבי על ידי הצבא הסובייטי ונאסר במחנה שבויים. למזלו הוא שוחרר ולא נשלח למחנות הגולג.
לעומת מצבו הטוב יחסית, משפחתו בדז' וסביבתה נאסרה בגטאות בקיץ 1944, נושלה מכל נכסיה ונשלחה על ידי הגרמנים למחנות המוות בפולין הכבושה, על ידי הממשלה הפרו-נאצית החדשה של דמה סטויאי. 13 מתוך 15 בני המשפחה הגרעינית של ברהם, כולל הוריו, נרצחו.
לאחר המלחמה וההגירה לארצות הברית
בחזרתו לטרנסילבניה, כמעט חסר משפחה, קיבל ברהם שוב את האזרחות הרומנית וסיים את לימודי התיכון. מצא חבר בעיר טרגו מורש איתו חצה את הונגריה כדי להגיע לאזורים הכבושים על ידי האמריקאים באוסטריה וגרמניה, משם אפשר היה להגר יותר בקלות לארצות הברית. נקלט במחנה עקורים בשדה התעופה לשעבר אינרינג בבוואריה והתחיל לעבוד בשרותי הסיוע לפליטים במסגרת ה"אונראא" (מנהל האומות המאוחדות לסעד ושיקום) והג'וינט. במשך שנתיים השתתף בקורסים באוניברסיטת מינכן, כולל בתחום מדעי המדינה שהתחילו לעניין אותו אחרי שהיה עד ליישומים הזוועתיים בשטח של הניסויים הפוליטיים הפאשיסטי -נאציונל-סוציאליסטי והקומוניסטי.
הלימודים ופעילותו בארצות הברית
בניו יורק אדולף אברהם הצעיר, שינה את שמו לשם אמריקאי יותר, רנדולף לואיס ברהם. הוא עבד לפרנסתו בעבודות שונות, כולל בחנות העניבות של בני דודיו, וכך מימן את לימודיו במכללת סיטי קולג'. כבר ב-1948 השיג את התואר הראשון וכעבור שנה את התואר השני במדעי המדינה. בהמשך, בעזרת מלגת הילל נרשם לבית הספר החדש למחקר חברתי, הNew School המפורסם, שבה סיים את עבודת הדוקטורט שלו בשנת 1952. עם מוריו שם נמנו הרבה גולים מארצות הרייך השלישי כמו הכלכלנית פרידה וונדרליך, המשפטנים ארנולד ברכט ואריך חולה, כמו כן המשפטן הרוסי-צרפתי בוריס מירקין -גצביץ'. בשנת 1953 ברהם קיבל את אזרחות ארצות הברית.
בין השנים 1954–1959 הצטרף לצוות חוקרים במכון למחקר יהודי ייווא ועסק בשיתוף פעולה עם מכון יד ושם שנוסד לא מזמן (ב-1953) באיסוף מסמכים, ספרים ומכתבים הקשורים לשואת היהודים בהונגריה ובשטחים שנשלטו על ידי הונגריה. קרא חומר רב - אוטוביוגרפיות, עדויות אישיות, זכרונות, עיתונים, עבודות תאולוגיות ובתחומים אחרים המתייחסים לתקופת השואה בהונגריה. פרי עמלו זה הוא ספרו "ביובליוגרפיה מובחרת ומוערת" על שואת יהדות הונגריה (1962), כמו כן אוסף מסמכים תחת הכותרת "חרבן יהדות הונגריה. דיווח תיעודי" (1963).
ברהם לימד במשך כארבעים שנה פוליטיקה השוואתית באוניברסיטת סיטי בניו יורק. היה חבר בוועד האקדמי של מוזיאון השואה האמריקני בוושינגטון וכיהן כיועץ מיוחד של מוזיאון המורשת היהודית בניו יורק. הוא מנהל את המכון לחקר השואה של אוניברסיטת סיטי בניו יורק. בינתיים הוא תרם את אוסף המכתבים שלו למוזיאון השואה בוושינגטון.
ספריו ומחקריו שימשו מקור חשוב לבתי המשפט במדינות שונות, כמו ארצות הברית, קנדה, גרמניה וישראל בדיונים בנוגע לתביעות פיצויים ותביעות לגבי פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות בזמן השואה.
ברהם נפטר ב-25 בנובמבר 2018. היה נשוי משנת 1954 לאליזבת, מהנדסת אלקטרוניקה, ילידת העיר הגרמנית מנהיים, שמשפחתה ניצלה בעת המשטר הנאצי הודות לבריחה לאיטליה. לזוג שני בנים ושני נכדים.
ספרים ומאמרים
רנדולף ברהם כתב והשתתף בעריכתם של מעל שישים ספרים ומעל 300 מאמרים. (The Geographical Encyclopedia of the Holocaust in Hungary), 3 vols. Budapest,Park Könyvkiadó,
Air and Simple Gifts
אריה ומתנות פשוטות (באנגלית: Air and Simple Gifts) היא יצירה להרכב קאמרי, שנכתבה על ידי מלחין הסרטים האמריקאי ג'ון ויליאמס לכבוד השבעתו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
היצירה נוגנה לראשונה בציבור בטקס השבעתו של הנשיא אובמה בבירה וושינגטון, על ידי אנטוני מקגיל (קלרינט), יצחק פרלמן (כינור), יו-יו מה (צ'לו) וגבריאלה מונטרו (פסנתר). למרות שבטקס ניגנה הרביעייה, הושמעה היצירה מהקלטה שנעשתה יומיים לפני כן, מחשש לתקלות. זאת הייתה הפעם הראשונה שיצירה נכתבה במיוחד ונוגנה בטקס השבעה של נשיא ארצות הברית.
ויליאמס ביסס את היצירה על שיר ידוע של שייקרים מהמאה ה-19, "מתנות פשוטות". מוטיבים מרכזיים ביצירה נלקחו מהבלט "אביב בהרי האפלצ'ים" של אהרן קופלנד. קופלנד נבחר כמלחין כיוון שוויליאמס ידע שהוא אחד המלחינים האהובים על אובמה.
אורך היצירה הוא כ-4 דקות וחצי, והיא מורכבת משלושה חלקים.
פרשת וזאת הברכה
פָּרָשַׁת וְזֹאת הַבְּרָכָה (גם פרשת ברכה) היא פרשת השבוע האחת-עשרה והאחרונה בספר דברים והאחרונה בתורה כולה. לפי החלוקה לפרקים, היא מתחילה ב ומסתיימת בסוף הספר, . בקריאת פרשת וזאת הברכה מסיימים את קריאת התורה של ספר דברים ושל התורה כולה, ורבים נוהגים להכריז בסיום הקריאה "חזק חזק ונתחזק". פרשת וזאת הברכה היא הפרשה הקצרה ביותר במניין המילים והאותיות.
בניגוד לכל שאר פרשות השבוע, שקוראים אותן בשבתות, את פרשת וזאת הברכה קוראים בחג שמחת תורה, שנקבע לציון סיום מחזור קריאת התורה על פי מנהג הקריאה הבבלי, שבו מסיימים את התורה כולה בכל שנה. העולה האחרון לקריאת הפרשה נקרא "חתן תורה", ומיד אחריו קוראים לעולה נוסף, המתחיל לקרוא את פרשת בראשית, והוא נקרא "חתן בראשית".
ברכת משה
חלקה הראשון של הפרשה (פרק ל"ג) מתאר את הברכות, שברך משה את שבטי ישראל לפני מותו. אחרי מבוא כללי מברך משה כל אחד מהשבטים, פרט לשבט שמעון. רוב הברכות עוסקות בתיאור אופי השבט או אופי נחלתו.
מות משה
חלקה השני של הפרשה (פרק ל"ד) מתאר כיצד עלה משה להר נבו, צפה על כל ארץ ישראל, מת ונקבר. בני ישראל מתאבלים על משה ומקבלים עליהם את הנהגת יהושע בן נון. התורה מסתיימת בתיאור גדולתו של משה וייחודו משאר הנביאים.
נחלקו תנאים במעמד הפסוקים האחרונים בתורה, המתארים את מיתת משה עצמה ומה שאחריה. לפי רבי יהודה פסוקים אלו לא נכתבו על ידי משה, שכבר מת בזמן כתיבתם, אלא על ידי יהושע בן נון. רבי שמעון חולק ואומר שלא ייתכן שחלק מהתורה נכתב שלא בידי משה, אלא משה כתבם בדמע מפי ה’, על אף שבפועל הם עדיין לא התקיימו בפועל.
מבנה הפרשה
בפרשת וזאת הברכה יש 41 פסוקים, אשר מאוגדים ב-2 פרשיות פתוחות ועוד 8 סתומות. הפרשה מכילה סדר אחד, כאשר הפרשה מתחילה בתחילת הסדר ומסתיימת בסוף הסדר בדומה לכך שהיא מתחילה בתחילת פרק ומסתיימת בסוף פרק לפי החלוקה לפרקים.
הפטרה
הגמרא קובעת: "ליו"ט האחרון קורין כל הבכור מצות וחוקים ובכור ומפטירין (מלכים א ט, א) ויהי ככלות שלמה, למחר קורין וזאת הברכה ומפטירין (מלכים א ח, כב) ויעמד שלמה." עם זאת, מובא בסדר רב עמרם גאון ש"יש שמפטירין בראשית יהושע ויהי אחרי מות משה עבד ה' עד רק חזק ואמץ", פרשה המתארת את מה שהתרחש מיד אחרי מות משה. במשך ימי הביניים, היו קהילות שנהגו בשני המנהגים, והיום נוהגים כולם להפטיר ביהושע.
צייד בודד הוא הלב (ספר)
צייד בודד הוא הלב (באנגלית: The Heart Is a Lonely Hunter) הוא רומן הביכורים של הסופרת האמריקאית קארסון מקאלרס, אשר יצא בשנת 1940. מקאלרס הייתה בת 23 בזמן פרסום הספר. הספר מתאר את קורותיו של אדם חירש-אילם בשם ג'ון סינגר, ועל האנשים שהוא פוגש בהם בשנות ה-1930, בעיירה קטנה בג'ורג'יה. הסיפור מתמקד בבדידותם ומאבקיהם של אנשים בשולי החברה, אלכוהוליסטים, שחורים הסובלים מגזענות, עניים, מתבגרים ועוד.
תקציר העלילה
הספר מתחיל בהתמקדות בחברות שבין ג'ון סינגר וספירוס אנטונפולוס. שניהם מתוארים כחרשים-אילמים, אשר חיים יחדיו מזה מספר שנים. אנטונפולוס חווה התדרדרות במצבו הנפשי, ומתחיל להתנהג באופן הרסני ומופרע, למרות ניסיונות התערבות מצד סינגר, ובסופו של דבר, הוא מאושפז במוסד לחולי נפש מחוץ לעיר. סינגר, שנותר בדד, עובר לגור בחדר באכסניה.
המשך הספר מסופר ממספר נקודות מבט של אנשים אותם פוגש סינגר, ומספר על הניכור והאתגרים שבחייהם: מיק קלי, נערה "טומבוי" שאוהבת מוזיקה וחולמת לקנות פסנתר; ג'ייק בלאונט, אלכוהוליסט שפעיל בתנועת איגוד העובדים; ביף בראנון, בעליו של הדיינר המקומי; וד"ר בנדיקט מאדי קופלנד, רופא שחור אידיאליסט.
ביקורת וקבלה
כאשר פורסם הרומן, הוא עורר סנסציה בעולם הספרות, ונסק לראש רשימת רבי המכר של 1940. הספר, הראשון של מקאלרס, היה גם הראשון בשורת ספרים פרי עטה שנתנו קול לאלה שבדרך כלל מחוקים ומושתקים - הדחויים, הנשכחים, הפגועים והמדוכאים בחברה.
"Modern Library" דירג את "צייד בודד הוא הלב" כמספר 17 ברשימת "100 הרומנים הטובים ביותר בשפה האנגלית מהמאה ה-20". טיים מגזין כלל אותו ב"רשימת טיים של 100 הרומנים הטובים ביותר בשפה האנגלית מ-1923 עד 2005". בשנת 2004 הספר נבחר למועדון הקריאה של אופרה וינפרי.
עיבודים
הספר עובד לסרט באותו השם בשנת 1968, בכיכובם של אלן ארקין, סנדרה לוק וסיסלי טייסון.
עיבוד לבמה הוצג לראשונה ב-30 במרץ 2005, בתיאטרון "Alliance" באטלנטה, ג'ורג'יה.
האמן הבריטי ג'ו סימפסון ביסס את עבודתו באותו השם על הספר, בשנת 2014, כחלק מסדרת עבודותיו שכותרתה "לונדון".
תרגום לעברית
הספר תורגם לעברית פעמיים:
Ich hatte viel Bekümmernis, רי"ב 21
Ich hatte viel Bekümmernis (בעברית: היה לי צער רב) רי"ב 21, היא קנטטה בשני פרקים שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בוויימאר. תאריך ההלחנה המדויק אינו ידוע והיא מסומנת על ידו כיצירה לכל עת (באיטלקית: e per ogni tempo). ביצועה הראשון היה ביום ראשון השלישי לאחר חג השילוש הקדוש, שחל ב-17 ביוני 1714.
היסטוריה ומילים
מלבד הערכת התקופה שבה הלחין באך את הקנטטה לא ידועים עוד פרטים על כך. אלפרד דירר משער שהוא לא חיבר אותה בבת אחת, אלא צירף בהזדמנויות שונות כמה חלקים שהלחין בנפרד במועדים שונים. ג'ון אליוט גרדינר סבור שביצועה הראשון המלא היה בדצמבר 1713 בהאלה, ואילו ב-1714 ביצע באך גרסה מקוצרת. לאחר מכן השתמש בה באך שוב בהזדמנויות שונות, באופנים ובהרכבים שונים.
הטקסט נכתב כנראה על ידי משורר החצר סלומון פרנק (Salomon Franck) שכתב עוד קנטטות של באך מאותה תקופה. הוא כולל מספר פסוקים מספר תהלים ומחזון יוחנן ופסוק ממזמור של המשורר הגרמני גאורג נוימרק (Georg Neumark).
מבנה והרכב מבצע
הקנטטה נכתבה בשני פרקים, הראשון נועד לביצוע לפני הטקס בכנסייה והשני אחריו. צורת ביצוע זו אינה חריגה בקנטטות שלו, אך לא בכולן ידוע כיצד התחלקו, בניגוד לזו. היא מבוצעת על ידי שלושה סולנים, סופרן, טנור ובס בליווי מקהלה בת ארבעה קולות. הכלים המשתתפים הם שני כינורות, ויולה, אבוב, בסון, ארבעה טרומבונים, שלוש חצוצרות, טימפאני (שניהם מופיעים רק בחלק האחרון) ובאסו קונטינואו עם עוגב. בקנטטה אחד עשר חלקים:
הקלטות
היצירה הוקלטה מעל ל-40 פעמים על ידי מנצחים רבים, בהם ניקולאוס הרנונקור (ב-1972), סיגיסוולד קאוקן (ב-1988), פיליפ הרווחה (ב-1990), טון קופמן (ב-1994), מסאקי סוזוקי (ב-1999) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).
צ'כים
צ'כים (בצ'כית: Češi - צֶ'שי או Čechové - צ'כובֶה) הם עם סלאבי מערבי ממרכז אירופה החי ברובו בשטחי הרפובליקה הצ'כית. מיעוטים צ'כים חיים גם במדינות שכנות, בעיקר סלובקיה ואוסטריה, גרמניה, כמו כן בארצות הברית, ברזיל, קנדה, ארגנטינה, איטליה ואחרות. השפה הצ'כית היא שפה סלאבית מערבית, קרובה מאוד לשפת הסלובקים השכנים.
בין דמויות השליטים החשובים והמשפיעים ביותר של העם הצ'כי ששלטו באזור הנ"ל בימי הביניים בולט קארל הרביעי לבית לוקסמבורג שהיה בן לאב גרמני ולאם צ'כית.
בפולקלור ובתרבות הצ'כית תופסים מקום מכובד אגדות על דמותו של צ'ך, האב המיתי של הצ'כים, שלפי המסורת, הוביל את שבט אבותיהם אל האזור שהפך לצ'כיה, וכן על פז'מיסל "החרש", המייסד החצי-אגדי של השושלת המלכותית ששלטה בצ'כיה למשך 400 שנה עד שנת 1306. בימי הרנסאנס, מבשרי הרפורמה בכנסייה הנוצרית בצ'כיה, התאולוג יאן הוס והמצביא יאן ז'יז'קה שפיקד על המורדים הצ'כים נגד האימפריה הרומית הקדושה, נחשבים לגיבורים לאומיים של הצ'כים וסביב חייהם ומאבקם נגד הדיכוי הזר ולמען שמירת הצביון התרבותי והלשוני, נפוצו אגדות וסיפורים מכוננים רבים.
למרות החשיבות הלאומית של הזרם הדתי הפרוטסטנטי בהיסטוריה של עמם, בימי שלטון הגרמני-אוסטרי בארצם רוב הצ'כים חזרו במרוצת מאות השנים לנצרות הרומית הקתולית שהייתה הדת השלטת באימפריה ההבסבורגית. כמה מקדושי הכנסייה שפעלו בשטחי צ'כיה, ואצלב הקדוש, הנחשב לקדוש המגן של האומה הצ'כית, יאן נפומוק, פרוקופ מפראג, אדלברט מפראג, לודמילה מבוהמיה ואגנס מבוהמיה, וכן ויטוס הקדוש שלא היה יליד המקום אך שרידים מגופתו הובאו לפראג ושעל שמו נקראת קתדרלה מפורסמת בפראג, תופסים מקום חשוב בפנתאון הלאומי הצ'כי. בימינו מספר משמעותי של צ'כים אינם מחשיבים עצמם כדתיים מאמינים.
השם
לפי מסורת עממית הצ'כים קראו לעצמם לפי המנהיג המיתי - האב הקדמון (praotec) צ'ך (Czech), שהוביל בזמנו את שבטי הצ'כים אל ארצם החדשה - אל בוהמיה וההר ז'יפ. בהתאם לאגדה אחיו של צ'ך, לך, נתן את שמו לעם הסלאבי השכן, ה"לכים", כלומר הפולנים. הגרסה הקדומה ביותר של מסורת זו הופיעה ב"כרוניקת הבוהמים" (Chronica Bohemorum) של קוזמס מפראג בסביבות 1120. בטקסט זה בשפה הלטינית שם המנהיג צ'ך מוזכר כ-Bohemus. לפי אחת ההשערות המילה "צ'ך" - Čech קשורה שורש "צ'ל" čel (חבר בשבט - člen rodu) המופיע במילה בת זמננו "člověk" (ראו גם ברוסית "צ'לובק") שמשמעותה "אדם" ובמילה čeledin "חתן".
"ch" (ך) (המהווה בצ'כית פונמה עצמאית) היא סיומת ארכאית, המציינת בני אדם. היא בשימוש גם בימינו לפעמים (למשל במילים כמו "staroch" המחליפה את "stařec" - קשיש, או "brach, בשביל "bratr" - אח).
לפי השערה אחרת, השם "צ'כים" בדומה ל"סקסונים" (Sachse) נגזר מהכינוי "סאקים" שעבר לשפה הרומית וציין עמים נוודים באזור. המילה "צ'לובק" קשורה לעומת זאת למילה "סלאבי" (או "סלובקי").
תאוריות אחרות התייחסו בעבר למילה "צ'טה" שמשמעותה "צבא" או למילה "צ'כי" cechy - "מקום יבש".
תת-קבוצות
ישנן כמה תת-קבוצות בתוך העם הצ'כי, למשל ה"חודים", המורבים והשלזים הצ'כים. כמה מתושבי מוראביה ושלזיה בחרו במפקד משנת 2001 להירשם בנפרד משאר הצ'כים לפי הזהות האזורית הזאת: 380,000 (3.7% מכלל האוכלוסייה) נרשמו כ"מורבים" ו-11,000 כ"שלזים" (0.1% מכלל האוכלוסייה). הבחירה החופשית בקטגוריה "אתנית" כזאת ניתנת להסבר כביטוי לתחיית הפטריוטיזם המקומי אחרי נפילת המשטר הריכוזי הקומוניסטי.
היסטוריה
השבטים הסלאבים הגיעו לאזורים הצ'כים של ימינו (צ'כיה או ארצות הצ'כים) בשני גלים: הראשון במחצית השנייה של המאה ה-6 והשני במחצית הראשונה של המאה ה-7. שבטים סלאבים מערביים אלה התמזגו לתוך עם אחד. במאה ה-7 הקימו הסלאבים המערביים באזור את הממלכה של סאמו ובמאה ה-10 החלק מהם שנקראו "מורבים" (מזוהים בימינו כחלק מהצ'כים) הקים את ממלכת מוראביה הגדולה. המדינה שקדמה ישירות את צ'כיה של ימינו התהוותה ככל הנראה בסוף המאה ה-9. היא הייתה תחילה מרכיב במסגרת האימפריה הרומית הקדושה, אך נהנתה עד שנת 1620 (הקרב על ההר הלבן) ממידה רבה של עצמאות. הצ'כים השיגו את עצמאותם כלאום נפרד בשנת 1918 ביחד עם הסלובקים במסגרת צ'כו-סלובקיה (במקור: צ'כיה-סלובקיה) שפורקה בשנים 1938–1939 מיוזמת היטלר. חלק משטח המדינה שבה חיו גרמנים סודטים סופחה ישירות לגרמניה הנאצית מתוקף הסכם מינכן, בשנים 1939 - 1945 הקימה גרמניה הנאצית על שטחי צ'כיה הנשארים את "הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה". בסלובקיה הוקמה רפובליקה סלובקית ראשונה תלויה בגרמניה. בשנת 1945 תחת כיבוש סובייטי הוקמה מחדש צ'כוסלובקיה, בה הושלט משטר קומוניסטי בשנים 1948–1989. בשנים 1989–1993 הופל המשטר הקומוניסטי והמדינה הפדרטיבית אימצה משטר דמוקרטי פדרטיבי. בשנת 1993 שתי המדינות המרכיבות - צ'כיה וסלובקיה נפרדו אחרי משא ומתן ביניהן והוכרזה "רפובליקה צ'כית" עצמאית.
האוכלוסייה הצ'כית התרכזה למשך תקופה ארוכה אך ורק בשטחי צ'כיה של ימינו. החל מן המאה ה-13 קמו כמה מובלעות צ'כיות קטנות באזור ז'יטומיר ובסביבות 1600 באזור לבוב בשטחי אוקראינה של ימינו. אחרי המהפכה התעשייתית ועד שנת 1945 קם ריכוז קטן של צ'כים גם בחבל ווהלין. דרך הגירה קמו נקודות התיישבות צ'כית גם בארצות הברית, אוסטרליה וכו'. אחרי גירוש הגרמנים הבוהמים והגרמנים המורבים (שהגיעו לבוהמיה ומוראביה בהתחלה במאה ה-13 באישור השליטים הצ'כים) הצ'כים הפכו בתום מלחמת העולם השנייה לרוב גם בארץ הסודטים.
שפה
הצ'כים מדברים צ'כית, שפה סלאבית מערבית, המדוברת כיום על ידי 12 מיליון אנשים בעולם. היא שפה נטייתית, עם מערכת מסובכת של הטיות וזמנים. היא משתמשת באלפבית לטיני עם סימנים דיאקריטיים. ההיגוי מתאפיין בהטעמה, הבחנה ברורה בין תנועות ארוכות וקצרות והעיצור הספציפי ř. השפה הצ'כית היא שפה רשמית של הרפובליקה הצ'כית ואחת השפות הרשמיות של האיחוד האירופי. במידה רבה הצ'כית מובנת לדוברי סלובקית וסורבית לוסטיאנית וליהפך.
דת
בהשפעת השליחים הסלאבים הקדושים קירילוס ומתודיוס שבאו ממקדוניה ולפי דוגמת מלכי בוהמיה, הקדושה לודמילה ובוז'יבוי הראשון הצ'כים התנצרו בצומת המאות תשיעית ועשירית. בזמן הפילוג בין כנסיות המזרח והמערב הצ'כים היו בתחום ההשפעה של האימפריה הרומית הקדושה בעלת לאום גרמני ואימצו את הנצרות הרומית-קתולית. במאה ה-14 חלק מהאוכלוסייה הצ'כית מרדה ובעקבות מותו על המוקד של התאולוג הצ'כי יאן הוס הקימה את הכנסייה ההוסיטית שנמנתה בהמשך עם זרמי הפרוטסטנטיזם. מרד זה דוכא ללא רחמים על ידי הקיסר הקתולי של האימפריה הקדושה בעת מסעות הצלב נגד ההוסיטים. אחרי הרפומציה ההוסיטית רוב הצ'כים (מעשרים כ-85%) הפכו לחסידיהם של יאן הוס, פטר חלצ'יצקי ומטיפים רפורמיים אחרים. תבוסת המעמדות הבוהמיים בקרב בהר הלבן הביאה לשינויים דתיים דרסטיים וגררה שורה של פעולות עוצמתיות מצד בית הבסבורג על מנת להחזיר את האוכלוסייה הצ'כית לחיק הכנסייה הרומית-קתולית. אחרי השתלטותם מחדש על בוהמיה, הצ'כים אולצו להמיר את דתם לנצרות הרומית-קתולית. כל סוגי הקהילות הפרוטסטנטיות לרבות הענפים השונים של ההוסיטים, התורנים והרפורמים או גורשו או נרצחו או המירו בכוח את דתם לדת הקתולית.
בשנת 1977 בימי המשטר הקומוניסטי תיאר ריצ'רד פליקס סטאר את הצ'כים כ"בדרך כלל סובלניים ואפילו אדישים כלפי הדת". במפקדים האחרונים בשנת 2011 (שכלל אמנם גם אזרחים בעלי מוצא לא צ'כי) 44,7% מהנשאלים לא הכריזו את עצמם שייכים לדת כלשהי, 34.5% הכריזו עצמם כ"לא מאמינים" ןרק 6,7% הצהירו על עצמם כ"מאמינים וחסרי דת". מתוך השאר שהצהירו על השתייכות לקהילות דתיות, מרביתם ((10.5% מהתושבים) הכריזו עצמם כרומים-קתולים והאחרים (כ-0.5%) ענו שהשתייכו לכנסייה האוונגלית של האחים הבוהמיים ולכנסייה ההוסיטית הצ'כוסלובקית. לפיכך כ-70% מאוכלוסיית צ'כיה הכריזה עצמה כלא שייכת לאף דת, והצ'כים נתפסים כאחד העמים הפחות דתיים באירופה. התופעה נקשרה במקרה זה לדחיית מורשת הכנסייה הרומית-קתולית שהייתה בזמנו דת המדינה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, כמו כן להתרחקות מן הדת בימי המשטר הקומוניסטי.
ב-2015 מרכז המחקר Pew מצא עדיין ש-72% מאוכלוסיית הרפובליקה הצ'כית מגדירה עצמה כ"לא דתית", קטגוריה הכוללת את האתאיסטים, האגנוסטיים, ואת אלה שמכריזים ש"אין להם דת כלשהי". 26% הכירזו עצמם כ"נוצרים", רובם רומים-קתולים.
רוזנות איזנבורג
רוזנות/נסיכות איזנבורג (בגרמנית: Grafschaft/Fürstentum Isenburg) היה חבל ארץ בגרמניה שנמצא בדרום הסן של ימינו, בשטחים מצפון ומדרום לפרנקפורט. מדינות איזנבורג מקורן מהנידרלהנגאו (הנמצאת בריינלנד-פפאלץ), שהתחלקה ב-1137 לאיזנבורג-איזנבורג ואיזנבורג-לימבורג-קוברן. רוזנויות אלו חולקו ביניהן פעמים רבות במהלך 700 השנים הבאות.
בית איזנבורג
בית איזנבורג הייתה משפחת אצולה ותיקה של גרמניה מימי הביניים, שנקראה על שם טירת איזנבורג בריינלנד-פפאלץ. השושלת כונתה לעיתים "בית רומרסדורף" לפני המאה ה-12, ומקורו של הבית באצולה ההסיאנית של נידרלהנגאו במאה ה-10. הוא התחלק לענפים של איזנבורג-איזנבורג ואיזנבורג-לימבורג-קוברן ב-1137, לפני שחולקה שוב ליחידות קטנות יותר, אך עד שנת 1500 נותרו רק הקווים של איזנבורג-בידינגן (באיזנבורג עילית) ואיזנבורג התחתית. בשנת 1664 נכחד סניף איזנבורג התחתית. קו בידינגן המשיך להתחלק, ובתחילת המאה ה-19 התקיימו הקווים של איזנבורג-בידינגן, איזנבורג-בירשטיין, איזנבורג-מירהולץ ואיסנבורג-וכטרסבך. כיום עדיין קיימים הנסיכים (הקתוליים) של איזנבורג (בבירשטיין), הנסיכים (הלותרניים) של איזנבורג (בבידינגן ורונבורג) והרוזנים (הלותרניים) של איזנבורג-פיליפסייך.
"עץ משפחה" של רוזנויות איזנבורג
איזנבורג, הרוזנות המקורית חולקה עם מותו של הרוזן רמבולד השני ב-1137 ל:
נסיכות איזנבורג
רק בשנת 1806 הייתה מדינה שנקראה פשוט "איזנבורג". כאשר האימפריה הרומית הקדושה הובסה על ידי נפוליאון הראשון מצרפת באותה שנה, האימפריה בוטלה והקונפדרציה של הריין הוקמה בין מדינות גרמניה השונות. כתמריץ להצטרף לקונפדרציה, נאמר שכל מדינה שהצטרפה יכולה לספח את שכנותיה. הנסיך קרל מאיזנבורג-בירשטיין הצטרף לקונפדרציה וקיבל את הרוזנויות האיזנבורגיות של איזנבורג-בידינגן, איזנבורג-מירהולץ, איזנבורג-פיליפסייך ואיזנבורג-וכטרסבאך.
הנסיכות המשיכה תחת שלטונו של הנסיך קרל לאורך תקופת נפוליאון, אך סופחה על ידי אוסטריה בדצמבר 1813, בהתעקשותו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, שכעס על כך שאיזנבורג הקימה רגימנט לשירות צרפתי על ידי גיוס עריקים פרוסים ונוודים. נסיך איזנבורג היה אחד משלושת הנסיכים המקוריים היחידים של האימפריה שנחלתם סופחה בסוף עידן נפוליאון (האחרים היו נסיך ליין והנסיך דאלברג, נסיך אשפנבורג). החלטה זו אושרה בקונגרס וינה. אדמות הנסיכות חולקו בין הדוכסות הגדולה של הסן ובין נסיכות הבוחר מהסן.
הגמ"ח המרכזי
הגמ"ח המרכזי הוא קרן גמ"ח הלוואות בקהילה החרדית שהוקמה בשנת 2002 ובה התורם מכספו לקופת הגמ"ח מקבל זכות קדימה לקבל בעתיד הלוואה נוחה ומענק עבור נישואי צאצאיו בהתאם לגודל תרומתו.
מייסד הגמ"ח הוא הרב גבריאל יוסף לוי, ראש ישיבת באר התורה בבית שמש, יחד עם הרב עזריאל אוירבך, הרב אריה דביר ורבנים נוספים מהחוג החרדי ליטאי. בהנהלת הגמ"ח חברים רבנים, רואה חשבון ואישי ציבור. יו"ר הוועד המנהל היה יוסף קריינדלר, מנהל ישיבת באר התורה. מנהל הגמ"ח הוא משה מונטג, לשעבר חבר מועצת עיריית בית שמש מטעם דגל התורה. משרדי הגמ"ח מצויים בבית אקה נדל"ן בשכונת רוממה שבירושלים.
נכון לפברואר 2017 חברים בגמ"ח כ-126,000 בתי אב.
התוכנית הכלכלית של הגמ"ח
על פי התוכנית הכלכלית של הגמ"ח, כל הורה התורם לגמ"ח "יחידת השתתפות" בת 4,800 ש"ח מקבל תמורתה זכות ללוות עד 40,000 ש"ח בעת נישואי ילדיו. תקנון הגמ"ח מאפשר לתרום עבור כל ילד עד 4 יחידות השתתפות. מחצית מסך כל יחידת השתתפות מוחזר כמענק לזוג הצעיר.
כדי להימנע מהאיסור ההלכתי על נטילה או מתן של ריבית, החוזה הנחתם עם הגמ"ח מפריד באופן פורמלי בין "יחידת ההשתתפות" המוגדרת כתרומת ההורה, לבין ההלוואה הניתנת לבנו של התורם. לפי החוזה לתורמים ניתנת רק זכות קדימה בבואם לקבל הלוואה ואין התחייבות מלאה למתן ההלוואה.
הונו העצמי של הגמ"ח מבוסס על הפקדות ההורים, בשווי כולל של מיליוני דולרים, וכן על הפקדות שניתנות לגמ"ח כהלוואה לטווח ארוך על ידי מי שמוותרים על הריבית שכספם יכול להניב באפיקי השקעה אחרים.
המרכזים הקוריאניים לבקרת מחלות ומניעתן
המרכזים הקוריאניים לבקרת מחלות ומניעתן (בראשי תיבות: KCDC; בקוריאנית: 질병관리본부) הוא ארגון תחת משרד הרווחה והבריאות של קוריאה הדרומית האחראי על השתלת איברים וקידום בריאות הציבור באמצעות ניהול מניעה, הסגר, ניסוי ומחקר על מחלות זיהומיות, מחלות ופגיעות כרוניות ונדירות. הארגון נוסד בדצמבר 2003.
הגמ"ח המרכזי
התרחבות פעילותו
ב-2003 יצא כרוז החתום על ידי רבנים ליטאים רבים (בראשות הרב יוסף שלום אלישיב והרב אהרן יהודה לייב שטיינמן) הקורא להצטרף לגמ"ח. ביולי 2009 הגיע מספר בתי האב החברים בגמ"ח לכ-10,000 בתי אב אשר זכאים לכ-95,000 יחידות הלוואה של 10,000 דולרים כל אחת. ובפברואר 2017 פורסם כי בגמ"ח יש מעל 125 אלף משפחות.
עם השנים, הגמ"ח החל לפעול בתחומים נוספים ובהם המאבק בעליית מחירי הדירות בשכונות "מתחרדות" דוגמת קריית היובל בירושלים, ופרדס כץ בבני ברק. מומחים מטעם הגמ"ח העריכו את מחירן הריאלי של הדירות בשכונה, פרסמו אותו והצהירו על מניעת הזכות ליהנות משירותי הקהילה מהרוכשים דירות במחיר גבוה מהמחיר שעליו הוכרז. הגמ"ח השתתף במכרז הקרקעות של האוניברסיטה העברית בירושלים. מנהלי הגמ"ח עניינו בעלי הון חרדים מהארץ ומחו"ל כדי לממן רכישת קרקע לשם בניית דירות במחיר מוזל. בסופו של דבר לא זכה הגמ"ח במכרז.
המרכזים הקוריאניים לבקרת מחלות ומניעתן
== היסטוריה ==
בועז יונה
בועז יונה (נולד ב-6 ביוני 1960) הוא איש עסקים ישראלי, שהיה מנכ"ל ובעלים של חברות בקבוצת "חפציבה דיור ואחזקות", הכוללת מספר רב של חברות פרטיות ושלוש חברות ציבוריות (חפציבה גלובל בע"מ, חפציבה ג'רוזלם גולד בע"מ וחפציבה חופים בע"מ), שעיקר עיסוקן היה בייזום ובבניית פרויקטים למגורים ולמסחר, ובפיתוח ובהפעלה של נכסים מניבים, בישראל ובחו"ל. בעקבות משבר כספי שפקד את החברות הן הועברו לפירוק על ידי בית המשפט. הוא נדון לשבע שנות מאסר על עברות מרמה הקשורות להתמוטטות החברות.
משפחתו
בועז יונה הוא בנם של מרדכי יונה, מייסד חברת "חפציבה", ושל אשתו חפציבה, שעל שמה נקראת החברה. יונה נשוי לתמר ואב לשלושה ילדים.
פרשת חפציבה
באוגוסט 2007 נקלעו חברות "חפציבה" למשבר כספי, ובועז יונה נמלט מישראל. ב-30 באוגוסט, לאחר מרדף של שבועיים, נעצר יונה באיטליה. הוא הוסגר לישראל ב-16 ביוני 2008 וחתם על הסדר טיעון, לפיו יישלח ל-7 שנות מאסר. ב-6 באוקטובר הורשע יונה, על פי הודאתו, בקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, באי קיום הוראות חוק ניירות ערך, ברישום כוזב במסמכי תאגיד ובגנבה בידי מורשה.
בהמשך פירט גזר הדין:
ב-19 בנובמבר 2008 קיבל בית המשפט המחוזי בירושלים באופן חלקי את הסדר הטיעון בין בועז יונה לפרקליטות. נגזרו עליו 7 שנות מאסר בפועל ועוד 3 שנים על תנאי, וכן ביטול לצמיתות של רישומו של יונה בפנקס הקבלנים לעבודות הנדסה בנאיות.
השופט משה רביד החליט שמצבו הכלכלי של יונה, שהוכרז פושט רגל, אינו צריך להוות שיקול בקביעת הפיצוי, וקבע כי על יונה לשלם סך של 8 מיליון שקלים - כפול מהסכום שנקבע בהסדר הטיעון. יונה ערער על החלטה זו, בטענה שמדובר בפיצוי חסר תקדים, שיש לכבד הסדרי טיעון ושיש להתחשב במצבו הכלכלי. ב-17 ביולי 2011 פסק המשנה לנשיאת בית המשפט העליון, אליעזר ריבלין, כי יונה יפצה את קורבנות התמוטטות קבוצת חפציבה ב-4 מיליון שקל בלבד. ריבלין שב וקבע כי כאשר מתקיים איזון ראוי בין האינטרס הציבורי שבהענשת העבריין לבין טובת ההנאה שניתנת לו במסגרת הסדר הטיעון, יש לכבדו. גם אם בית המשפט מחליט שלא לכבד את ההסדר, אין הוא יכול להטיל עונש החורג ללא יחס מזה שעליו הסכימו הצדדים.
ב-1 במרץ 2012 שוחרר יונה מהכלא, לאחר שמעונשו הופחת שליש בזכות התנהגות טובה, וניתן לו קיצור נוסף כשחרור מנהלי.
בינואר 2022 נעצר לחקירה בחשד לעבירות של הונאת נושים, מרמה במסגרת הליכי פשיטת רגל וחדלות פירעון, ועבירות על חוק איסור הלבנת הון.
טוקסידומון
טוקסידומון (באנגלית: Tuxedomoon) היא להקת אוונגרד, פוסט פאנק וגל חדש, שהוקמה ב-1977 בסן פרנסיסקו ובשנות השמונים היא עברה לפעול מבריסל. הלהקה פעילה עד היום ובין שיריה המוכרים לקהל הרחב ניתן לציין את השיר "In a Manner of Speaking" שזכה לגרסת כיסוי על ידי נובל ואג. מתוך אלבומיה הרבים, האלבום מלחמות קודש (Holy wars) הוא המצליח ביותר מבחינה מסחרית, הלהקה ביקרה מספר פעמים בישראל והיא נחשבת לאחת הלהקות היותר חשובות ומשפיעות בתחום הגל החדש והאוונגרד המוזיקלי.
ההתחלה בסן פרנסיסקו
להקת טוקסידומון הוקמה בשנת 1977 בעיר סן פרנסיסקו קליפורניה, ארצות הברית, על ידי בליין רנינג'ר וסטיבן בראון שהיו סטודנטים למוזיקה והם התוודעו זה לזה במהלך קורס למוזיקה אלקטרונית בסיטי קולג' של סן פרנסיסקו. בעקבות קשריו של בראון עם התיאטרון המקומי הלהקה החלה להיעזר מדי פעם בזמרים גרגורי קוריאקשאנק, ויקטוריה לאו ובזמר האמריקאי ממוצא סיני וינסטון טונג אשר הפך לסולן העיקרי של הלהקה. טונג היה ידוע כאמן תיאטרלי, יוצא דופן באופן שירתו ובמראהו. טונג הוא זה שצירף אל ההרכב את חברו אמן המולטימדיה והקולנוען ברוס גדולדיג אשר החל להיות אחראי על הצד הוויזואלי של הלהקה אשר התבטא בסרטוני הווידאו שהלהקה הפיקה ובהופעות חיות אשר הלהקה קיימה. הלהקה זכתה להכרה מסוימת ב-1978 כאשר היא זכתה להיות להקת החימום של הרכב הפוסט פאנק האמריקאי דיבו Devo לקראת צאת המיני אלבום EP הראשון של טוקסידומון No tears היא צרפה אל שורותיה את הגיטריסט מייקל בלפר ואת המתופף פול זהל וב-1979 הצטרף אל הלהקה נגן הבס פיטר פרינסיפל.
שיא הפעילות
בשנת 1979 הלהקה הוחתמה בחברת התקליטים ראלף רקורדס אשר ראתה כיעוד טיפוח להקות חדשניות וחתרניות, (בין היתר להקת הרזידנטס The Residents הייתה חתומה באותו לייבל) לאחר שהלהקה הוציאה לאור מספר סינגלים והחלה אף להופיע, היא זכתה להצלחה מקומית וב-1980 יצא אלבום הבכורה של טוקסידו מון ושמו Half Mute האלבום תייג את הלהקה כלהקת פוסט פאנק וגל חדש ניסיוני חשובה, מבחינה מוזיקלית ניכרו באלבום השפעות של מוזיקה קלאסית, מוזיקת ג'אז, אמביינט ומבחינת אופן השירה והטקסטים גם השפעות של זרם התודעה, פאנק ופוסט פאנק. בשנת 1981 עדיין בלייבל של ראלף רקורדס הלהקה הוציא את אלבומה השני: תשוקה Desire. האלבום הוקלט באנגליה והופק על ידי גארת' ג'ונס (אשר בין היתר הפיק כמה מאלבומי להקת דפש מוד), וג'והן פוקס (שעזב את להקת אולטראווקס). להקת טוקסידומון היא הרכב פוסט פאנק וגל חדש ניסיוני, והטקסטים של שיריה נחשבו ונחשבים עד היום כחתרניים תחת השפעת זרם התודעה. בארצות הברית של סוף שנות השבעים, מוזיקת הגל החדש, הפאנק והפוסט פאנק לא היו נפוצים, כמו בבריטניה ובאירופה ומראשית דרכה הלהקה נחשבה כיוצאת דופן אפילו בסן פרנסיסקו (עיר שבה קהילת הלהט"ב נפוצה מאוד ואנשי העיר היו די פתוחים יחסית לשאר ארצות הברית לחתרנות על כל גווניה) ולמעשה הלהקה נחשבה לעוף מוזר בארצות הברית.
בתחילת שנות ה-80 הלהקה יצאה למסע הופעות באירופה, הלהקה זכתה להצלחה באירופה, שם הסצנה של הגל החדש הניסיוני זכתה לתהודה נרחבת והלהקה השתקעה בתחילה ברוטרדם, הולנד ואחר כך מצאה בית חם בבריסל, בלגיה. טוקסידומון הוחתמה בלייבל הבלגי crammed, אשר בו הייתה חתומה להקת מינימל קומפקט (טוקסידומון חתומה עד הימים הללו בלייבל זה)
בשנות התשעים והאלפיים הלהקה המשיכה לפעול להוציא אלבומים, ולהופיע.
להקת טוקסידומון הופיעה בישראל מספר פעמים וזכתה לאהדה רבה, בשנות ה-80, בשיא הקריירה, הופיעה שלוש פעמים בישראל. ב-1984 הופיעה לעיני הקהל הישראלי בקולנוע דן. ב-1985 הופיעה הלהקה בהיכל התרבות, במוזיאון תל אביב ובחיפה. בביקור ב-1985 הופיעו יחד עם יהודה פוליקר. ב-1988 הופיעה הלהקה ב, ושוב אירחה את יהודה פוליקר.
בשנות האלפיים הלהקה חזרה להופיע בישראל, בשנת 2004 ובשנת 2007.
שמואל וינטרוב
הרב שמואל זנוויל וינטרויב (י"ט בתמוז תרנ"ד, 23 ביולי 1894 - י"ט בסיוון תש"ב, 4 ביוני 1942) היה ראש ישיבת בית יוסף-נובהרדוק בפינסק ורבה של קרלין.
תולדות חייו
נולד בפרוסקורוב, אוקראינה, למשה-יעקב וחיה וינטרוב. אביו היה מחסידי ז'ינקוב ושימש כראש השוחטים ובודקים בעירו. בשנת תרס"ז (1907), בהיותו בן שלוש עשרה, עבר ללמוד בישיבת נובהרדוק, אצל ה"סבא" מנובהרדוק הרב יוסף יוזל הורוביץ. כעבור שנתיים עבר ללמוד בישיבת טלז, שבראשה עמד הרב אליעזר גורדון. הוא החשיב עצמו תלמידו של הרב רפאל אלתר שמואלביץ, חתנו של הסבא מנובהרדוק, שהיה אז ר"מ בישיבת טלז. בשנת תרע"א (1911) עזב הרב שמואלביץ את ישיבת טלז, בהוראת חותנו, ועבר לכהן כר"מ בישיבת סלוצק, בראשה עמד הרב איסר זלמן מלצר. יחד עמו עזב גם תלמידו שמואל וינטרוב והצטרף אליו כתלמיד בישיבת סלוצק. כעבור זמן שב וינטרוב לישיבת נובהרדוק כדי להיות קרוב אל ה"סבא" מנובהרדוק.
ה"סבא" מנובהרדוק הקים בפולין וברוסיה רשת של ישיבות שפעלו ברוח שיטת נובהרדוק ומינה את תלמידיו לעמוד בראשות הישיבות. את תלמידו שמואל וינטרוב מינה, בשנת תרע"ח (1918), לעמוד בראש הישיבה בברדיצ'ב. הישיבה שכנה בבית מדרשו של רבי לוי יצחק מברדיצ'ב, והרב וינטרוב שימש בה ראש ישיבה ומנהל רוחני. בנוסף היה יוצא לדרוש בבתי הכנסת השונים בברדיצ'ב. הוא גם יזם הקמת גרעינים נוספים של ישיבות ברוח נובהרדוק בערי הסביבה, בהן לובר, פולנאה, רומאנוב, קונסטנטין וחמלניק. הוא עצמו היה פוקד את הישיבות השונות ומשמיע שיחות מוסר בפני התלמידים וכן דורש בפני יהודי המקום. באחת השבתות, בעודו דורש בפני יהודי לובר, נעצר בידי חיילים רוסים ונכלא למשך תקופה.
בעודו ראש ישיבה בברדיצ'ב נישא לליבא טלינגטור, בתו של שלמה טלינגטור, מחסידי בויאן. כשהתנכל המשטר הקומוניסטי לרב וינטרוב בתואנה שהוא טפיל המתבטל מעבודה, מסר חותנו את ניהול המפעל שבבעלותו לידי חתנו, ובמסווה זה המשיך הרב וינטרוב לקיים את הישיבה. עם הזמן התנכלו השלטונות לרשת ישיבות נובהרדוק והן נסגרו בזו אחר זו. היחידה ששרדה הייתה הישיבה בברדיצ'ב, ויחד עימה סניפיה הקטנים שפעלו בעיירות שבאזור ברדיצ'ב. כשסכנת הסגירה נעשתה מוחשית החליט הרב וינטרוב להעתיק את ישיבתו וסניפיה לפולין. כשחצה את הגבול נתפס על ידי חיילים פולנים והובא למעצר, אולם הוא חלה ואושפז ולאחר שהבריא התירו לו שלטונות פולין להישאר בתחומי המדינה.
כעבור זמן הקים גרעין של ישיבת נובהרדוק בעיירה קאוול. כעבור זמן פשטו חיילים פולנים על הישיבה וערכו חיפושים במטרה לאתר מהגרים לא חוקיים. שמונה עשר מתלמידי הישיבה נתפסו וגורשו לברית המועצות. הרב וינטרוב נאלץ לנדוד מקאוול ולהעתיק את ישיבתו לעיירה אושמינה. בשנת תרצ"ב (1932) הגיע לקאוול הרב יצחק אורלנסקי ופתח ישיבה לצעירים על יסוד שרידי הישיבה שפעלה בראשות הרב וינטרוב.
גם בהיותה באושמינה סבלה הישיבה מהתנכלויות מגורמים שונים, בהם פעילים ציוניים שפעילות הישיבה לא הייתה לרוחם. הרב חיים עוזר גרודזנסקי הציע לרב וינטרוב להעביר את ישיבתו לאיוויה, עיירת הולדתו, והוא קיבל את ההצעה. בשנת תרפ"ג (1923) פתח את ישיבתו באיוויה. תושבי המקום סייעו לתלמידי הישיבה ורשמו אותם כילדי העיירה ששבו לפולין מרוסיה, ובכך הסירו מעליהם את סכנת הגירוש לרוסיה.
כעבור שנתיים, בשנת תרפ"ה (1925), החליט הרב וינטרוב להעביר את ישיבתו מאיוויה לעיירה הסמוכה וואלקוויסק. הוא הותיר באיוויה חלק מתלמידיו הצעירים אשר היוו גרעין לישיבה חדשה, בראשה העמיד את הרב יהושע לב. הישיבה החדשה באיוויה המשיכה לפעול עד שנת תרפ"ט (1929), אז פרצה שריפת ענק בעיירה שכילתה את רוב בתיה. בעקבות זאת נאלצה הישיבה לעבור לפרוזאני.
ישיבתו הוותיקה של הרב וינטרוב, שעתה שכנה בוואלקוויסק, המשיכה לסבול מקשיים ומהתנכלויות שונות. רבים מבני המקום השתייכו למשכילים, ואלה לא ראו בעין יפה את הופעתם של תלמידי נובהרדוק בעירם. כעבור מספר חודשים נאלץ הרב וינטרוב לשוב ולהעתיק את ישיבתו, הפעם לסמיאטיץ'. הישיבה פעלה בסמיאטיץ' במשך שנתיים, ובשנת תרפ"ז (1927), לאחר שנבחר רב חדש לעיר שנמנה עם "המזרחי", החליט הרב וינטרוב להעביר את ישיבתו לפינסק שבבלארוס. הוא נערך להעברת הישיבה, ובין השאר פנה לרב יעקב ישראל קניבסקי והציע לו לכהן כר"מ בישיבה בפינסק.
בנוסף לתפקידו כראש הישיבה הגדולה בפינסק התמנה הרב וינטרוב, בשנת תר"צ (1930), לרבה של קרלין. על כתב המינוי חתם גם האדמו"ר מקרלין רבי אברהם אלימלך פרלוב. חניכי אסכולת נובהרדוק דחו עקרונית את הרעיון למשרת רבנות, והרב וינטרוב היה הראשון והיחיד מתלמידי ה"סבא" מנובהרדוק שהסכים לקבל על עצמו את הרבנות. בתחילה סירב להצעה אולם השיקול שהכריע את הכף היה טובת הישיבה וכן יכולת ההשפעה על המצב הרוחני של יהודי פינסק. הוא סבר שכרב יוכל לרתום את תושבי המקום לסייע לישיבה. הוא עצמו תרם את חלק הארי ממשכורתו לקופת הישיבה. כרב הוא פעל בקרב יהודי פינסק, תוך שיתוף פעולה עם רבה של פינסק הרב אהרן וואלקין.
הרב וינטרוב, כראש הישיבה וכרב המקומי, פעל נמרצות להקמת מבנה של קבע לישיבה. באותה שנה הונחה אבן הפינה לבניין הישיבה בטקס מרשים, אך קשיים כלכליים האריכו את משך הבנייה ורק בשנת תרצ"ט (1939) הושלם המבנה. אולם מעולם לא בא המבנה לידי שימוש. זמן קצר מאוד לאחר מכן פרצה מלחמת העולם השנייה, ופינסק הפכה יעד להפצצות הרוסים. על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב נפלה פינסק בחלקם של הרוסים ומבנה הישיבה החדש הוכשר לשימושם של אנשי השלטון.
הרב וינטרוב נמלט עם משפחתו וקבוצת תלמידים לווילנה, שעמדה לעבור לשלטון ליטא. בתוך זמן קצר הפכה העיר מקום מקלט לכעשרים ישיבות ובהן למעלה מאלפיים תלמידים. הרב וינטרוב שיכן את ישיבתו באחד מבתי המדרש בעיר. במקביל שהו בעיר עוד חמש ישיבות מרשת ישיבות בית יוסף של נובהרדוק. כעבור זמן דרש השלטון הליטאי מתלמידי הישיבות לעזוב את וילנה. הרב וינטרוב ותלמידי ישיבתו עברו לווילקומיר, שם פרס עליהם את חסותו הרב המקומי, יוסף זוסמנוביץ', חתנו של הרב משה מרדכי אפשטיין. הישיבה המשיכה להתקיים בווילקומיר בראשות הרב וינטרוב, ולצדו הרב זוסמנוביץ' שאף הוא מסר שיעורים לתלמידי הישיבה. בד בבד השיג הרב וינטרוב אשרת כניסה לארץ ישראל עבורו ועבור בני משפחתו, והוא החליט לצאת את ליטא בדרכו לארץ ישראל. כך נהגו ראשי ישיבות נוספים, מתוך תקווה שבהיותם מחוץ לטווח הסכנה יוכלו לפעול להצלת תלמידי הישיבות.
בקבוצה שיצאה עם הרב וינטרוב מליטא לכיוון ארץ ישראל היו רבנים מפורסמים ובני משפחותיהם, ובהם: הרב דוד פוברסקי ועמו בנו הרב ברוך דב פוברסקי, הרב אריה שפירא מביאליסטוק (בנו של הרב רפאל שפירא), הרב יעקב משה ליבוביץ והרב משה ברנשטיין, בנו וחתנו של הרב ברוך דב ליבוביץ), הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי, הרב יוסף דב סולובייצ'יק והאדמו"ר מסטריקוב הרב אברהם לנדא. הקבוצה הגיעה למוסקבה, משם לאודסה, משם באונייה לטורקיה, ומשם לארץ ישראל.
בניסן תש"א (1941) הגיעה הקבוצה לארץ ישראל. שוטרים אנגלים העבירו את הקבוצה למחנה המעצר בעתלית, ומשם נסע הרב וינטרוב עם משפחתו לירושלים. מיד עם בואו הוא התמנה לנשיא הכולל "עטרת יוסף" בתל אביב, לנשיא הכולל "עץ יוסף" בירושלים ולראש ישיבת בית יוסף בירושלים - שלושתם מאסכולת נובהרדוק וקרויים על שם ה"סבא" מנובהרדוק. כמו כן ערך כינוס גדול של חניכי ישיבות נובהרדוק בארץ ישראל.
בי"ט בסיוון ה'תש"ב (1942) שנה לאחר עלייתו לארץ ישראל, נפטר והוא בן ארבעים ושמונה. נקבר בהר הזיתים בירושלים. אשתו נפטרה חמישים שנה אחריו, בשנת תשנ"ב (1992), בהיותה בת תשעים ושבע.
צאצאיו
ילדיו:
עודד פהר
עודד פאר (נולד ב-23 בנובמבר 1970) הוא מדבב ושחקן קולנוע וטלוויזיה ישראלי בעל קריירה בינלאומית. ידוע בתפקידו כארדת' ביי בסרטי הקולנוע המומיה והמומיה חוזרת וכן כקרלוס אוליברה בסרטים "האויב שבפנים: אפוקליפסה" ו"האויב שבפנים: השמדה". בישראל שיחק את מושיקו בוארון בסדרת הטלוויזיה "בשבילה גיבורים עפים".
ביוגרפיה
פהר נולד וגדל בתל אביב לאב פיזיקאי ממוצא גרמני ולאם ישראלית צברית, מטפלת במעון יום. לעודד אח בוגר, אחות, ואחות חורגת צעירה. שירת בחיל הים בין השנים 1989 עד 1992. לאחר שחרורו מהצבא עבד כמאבטח באל על בגרמניה.
השתתף במשך תקופה קצרה בקורס דרמה בפרנקפורט, ובעקבות המלצה שקיבל שם עבר ללמוד במשך תקופה ארוכה יותר בבית הספר למשחק היוקרתי באנגליה, הבריסטול אולד ויק.
קריירה
פריצתו הגדולה של פהר לקולנוע האמריקאי הייתה בסרט "המומיה" משנת 1999, כאשר גילם לוחם בשם ארדת' ביי, מנהיג כת מוסלמית אדוקה בשם המדג'אים. באותה שנה גילם גם את דמותו של הג'יגולו אנטואן לקונטה בקומדיה "הג'יגולו מת מצחוק".
בשנת 2000 השתתף פהר במיני סדרה מבית הולמרק "לילות ערב". שנה לאחר מכן השתתף בסדרת הטלוויזיה "UC: Undercover" בערוץ NBC. בין השנים 2002–2003 השתתף בסדרה "Presidio Med" מבית היוצר של ER, ששודרה בערוץ CBS. בשנים 2004 ו-2007 שיחק בסרט "האויב שבפנים: אפוקליפסה" ובסרט ההמשך "האויב שבפנים: השמדה". פהר דיבב את דמותו של דוקטור פיית ב"ליגת הצדק: סדרת האנימציה" בין השנים 2003–2005. בין השנים 2005–2006 גילם את הדמות הראשית בסדרת הדרמה האמריקאית "תא רדום". בשנת 2008 גילם את דמות המשנה בסרט המתח "הנבגדת", בתפקיד חוטף העובד עבור סוחרי סמים. בשנת 2010 השתתף כסוכן המוסד בעונה הראשונה השנייה והשלישית של הסדרה פרשיות סמויות בערוץ USA וכן בתפקיד דומה בסדרת המדע בדיוני "V".
הופעות האורח של פהר כוללות השתתפות בסרט ההמשך "הג'יגולו מת מצחוק 2" משנת 2005, בעונתה השביעית של סדרת הפנטזיה והעל-טבעי "מכושפות" בתפקיד השד הרע זאנקו, בסדרה המצוירת אבא אמריקאי בפרק Stan of Arabia מעונתה הראשונה, בפרק Mystery in Space בסדרת האנימציה "באטמן: האמיצים והנועזים", וכן בסדרת הטלוויזיה "מדיום" בתפקיד ד"ר תומאס סטאטלר. בשנת 2010 הופיע בפרק בסדרת הבת של חוק וסדר, "חוק וסדר: לוס אנג'לס".
בין השנים 2019-2015 הופיע פהר בתפקיד אורח בסדרה האמריקאית "הרשימה השחורה" כסוכן מוסד ישראלי.
ב-2016 לוהק לתפקיד ג'אפר בעונה השישית של הסדרה האמריקאית "עד עצם היום הזה".
ב-2017 שיחק בסדרה "24: מורשת" בתפקיד עסאם נסרי. באותה שנה גם השתתף בתפקיד אורח בעונה הרביעית של הסדרה "המדריך לרוצח".
בשנת 2019 שיחק בסדרה "דם ואוצרות" בתפקיד כרים פארוק, מחבל מצרי אשר מנסה לעשות פיגוע המוני בעזרת יצירות וממצאים עתיקים.
בשנת 2020 שיחק בעונה השלישית בסדרה "מסע בין כוכבים: דיסקברי" בתפקיד אדמירל צ'ארלס ואנס, המפקד העליון של צי הכוכבים במאה ה-32.
חיים אישיים
פהר נשוי לרונדה טולפסון ולזוג שלושה ילדים. הוא מומחה באמנות הלחימה הפקידו.
אקיטן (רומנסה)
אֵקִיטָן (Equitan) היא עלילה ברטונית, סוג של שיר-עלילתי, שכתבה מארי דה פרנס בשלהי המאה ה-12. השיר הוא אחד מתריסר השירים הידועים כעלילות של מארי דה פרנס. כשאר העלילות שלה, אקיטן כתוב צרפתית עתיקה, בחריזה של זוגות משפטים בני 8 הברות. בפואמה זו, המונה 320 שורות, המחברת מתרה באלו הזוממים לפגוע באדם אחר, שהם עלולים להיקלע למצב-ביש.
עלילה
אקיטן, מלך נאנט, מתאהב באשתו הנאווה של סוכן-ביתו. המלך מתייסר בשל רגשותיו אליה מחד, ונאמנותו לסוכן-ביתו מאידך. כאשר אקיטן מתוודה בפניה על רגשותיו, היא מפקפקת בכוונותיו בשל פערי המעמדות ביניהם. הוא משכנעה שרגשותיו כנים, ובכך נפתחת פרשת-אהבים ביניהם.
יום אחד, אשת סוכן-הבית שואלת את המלך בדמעות אם יום יבוא והוא ישליכנה מעליו לטובת אחרת, רמת-יחס. המלך אומר לה שהיא אהבתו היחידה, ושאלמלא בעלה היה כבר נושאה לאישה לפני זמן רב. האישה, בשומעה זאת, מציעה להרוג את סוכן-הבית באמבט מים רותחים. התוכנית היא שהמלך ובעלה ירחצו באמבט, ואז יוכל המלך לטעון מאוחר יותר שסוכן-הבית נפטר ללא סיבה נראית לעין בעת הרחצה. איש, כמובן, לא יטיל ספק בעדות המלך.
מאוחר יותר, המלך וסוכן-ביתו יוצאים למסע-ציד. הם שוהים בבקתת-ציד ובה שני אמבטים זה לצד זה בחדר השינה. כשסוכן-הבית יוצא לרגע להביא דבר-מה, המלך והאישה מכינים את מלכודתם, ואז מתנים אהבים. סוכן-הבית חוזר אל הבקתה ונתקל בדלתו הנעולה של חדר-השינה. הוא מטיח את אגרופיו בדלת בעוצמה רבה, עד שלבסוף היא נכנעת, ונדהם מהמחזה הנגלה לנגד עיניו - שני האוהבים, מעורטלים. המלך, בוש בעירומו, בניסיון להסתיר את מבושיו קופץ למקום המחסה הראשון שהוא רואה - אמבט המים הרותחים. סוכן הבית, נזעם מבגידת אשתו, משליך גם אותה אל האמבט, והזוג הנואף נשלק למוות.
ארדשיר הראשון
ארדשיר הראשון (בפרסית אמצעית:, בפרסית חדשה: اردشیر بابکان) היה מדינאי פרסי בן המאה ה-3 לספירה. הוא מייסד האימפריה הסאסאנית.
חייו
הוא נולד בדרום פרס לפאפאכ, ובהיותו מבוגר במקצת, החל בגיבוש דעות פוליטיות שונות, עד שלבסוף הוא התמרד, ניצח את ארטבן הרביעי והכריז על עצמו כמושל באזורו. מעט זמן לאחר מכן, הוא השתלט על שאר פרס, הכריז על עצמו כמושל על כולה, ובשנת 226 לספירה ייסד את מלכות פרס החדשה. באותה שנה הוכתר בתואר "מלך מלכי אירן".
למרות ההצלחה במלחמה נגד הפרתים ויסוד ממלכה חדשה, ארדשיר לא הצליח לכבוש את מסופוטמיה מידי הרומאים, ששלטו ברוב האזור באותה עת, ורק בימי בנו שאפור הראשון תצליח הממלכה לצמצם את שטחי הרומאים לסוריה.
נבחרת אוסטריה בכדורסל
נבחרת אוסטריה בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של אוסטריה. הנבחרת מנוהלת על ידי התאחדות הכדורסל האוסטרית, ונחשבת לאחת הנבחרות החלשות ביותר באירופה.
הנבחרת העפילה 6 פעמים לאליפות אירופה בכדורסל והישג השיא שלה הוא המקום ה-11 בשנת 1951.
הר הוזמר (קולומביה הבריטית)
הר הוזמר או הר הוסמר (באנגלית: Mount Hosmer) הוא הר ברכסי החזית של הרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.