cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יעקב רבי
קורות חיים
בשנת 1972 זכה בפרס סוקולוב לעיתונאות לשנת תשל"א, על "תרומתו המיוחדת בהקניית התרבות היהודית והשפה לקוראי עיתון יומי".
יעקב רבי פרסם בחייו שלושה ספרים: "שיחות על עברית" (ספרית פועלים, 1977), שבו ערך והביא מבחר דברים ממדורו הקבוע בשם זה; "תשובת השנה: ישן וחדש במועדי ישראל" (ספרית פועלים, 1979), שבו עסק בהתגבשותם של חגי ישראל ובחן אותם מזוויות ראייה היסטוריות, פילוסופיות, ספרותיות-אסתטיות ואף תאולוגיות; וכן קונטרס קטן בכותרת "הדומה והשונה בגילויי ההתבוללות בארצות המערב ובמזרח אירופה" (ספריית שז"ר, 1980). כמו כן, תרגם לעברית 14 ספרים, שהתפרסמו משנות ה-40 ועד ראשית שנות ה-80.
לאחר מותו הופיעו עוד שלושה ספרים שבהם הובא חומר מעזבונו: הקובץ "מינחת זיכרון ליעקב רבי" בעריכת א.ב. יפה ובנימין טנא (עתון וספר, 1991); "יהודים ויהדות במתח הזמנים" (ספרית פועלים, 1992); ו"לשון בריאה" (מוסד ביאליק, 1994), המשכו של הספר "שיחות על עברית", ובו מבחר מאמרים ורשימות בנושא העברית המתחדשת שהתפרסמו בעיקר ב"על המשמר" בשנים 1976–1986, שערכה אלמנתו, תמר רבי.
רבי נפטר בתל אביב ב-1988, בגיל 67.
ספריו
לאחר מותו:
בל-באני
בל-באני (משמעות השם: האל הוא יוצרי) היה מלך אשור בין השנים 1691-1701 לפנה"ס. הוא היה המלך הראשון בשושלת שהקים, שנקראה לאחר מכן "השושלת האדסית", על שם אביו המלך אדאסי. שלטונו מסמן את פתיחתו של שלב היסטורי חדש באשור, וזאת לאחר תקופה של מהומות שבהם עלו לשלטון שבעה מלכים לא חוקיים, שכל אחד מהם כונה ברשימות המלכים האשוריות "בנו של אף אחד" כי שם האב לא היה ידוע והוא לא היה משושלת המלוכה. הוא היה המלך ה-48 שהופיע ברשימות המלכים האשוריות ומלך 10 שנים. לאחר מותו מלך אחריו בנו המלך ליבאיה.
ביוגרפיה
בל-באני היה בנו של אדסי, האחרון משבעת המלכים הבלתי חוקיים שהתחרו במשך 6 שנים על המלוכה. הוא היה נערץ על ידי מלכים מתקופת האימפריה נאו-אשורית כמו אסרחדון (681 עד 669 לפנה"ס) וגם על ידי בניו אשורבניפל ושמש-שום-אוכין שמלך בבבל, על כך שהחזיר את הסדר והיציבות לאחר תקופה של מהומות, והקים שושלת שהתקיימה זמן רב. הוא קיבל מעמד של אב קדמון מיתי לשושלת שלהם. אסרחדון תיאר את עצמו כ"צאצא קיים של בל-באני, הבן של אדסי, נצר יקר של בלתיל". "בלתיל", שמשמעותו היא "עיר החוכמה", היה שמו של אחד המתחמים העתיקים לאל אשור בחלק הפנימי ביותר בעיר אשור.
בועלאם ח'וח'י
בועלאם ח'וח'י (בערבית: بوعلام خوخي בתעתיק: בועלאם ח'וח'י; נולד ב-9 ביולי 1990 בבו אסמאעיל שבאלג'יריה) הוא כדורגלן קטרי יליד אלג'יריה המשחק בעמדת הבלם בקבוצת א-סד מליגת העל הקטרית ובנבחרת קטר.
לבדיאקוס
מועדון הכדורגל לבדיאקוס (ביוונית: Α.Π.Ο. Λεβαδειακός) הוא מועדון כדורגל יווני מהעיר לבדיה שבמחוז בויאוטיה, יוון. הקבוצה משחקת כיום בליגה היוונית השנייה. הקבוצה משחקת באצטדיונה הביתי בלבדיה, לבדיה סטדיום, אחד האצטדיונים הקטנים באצטדיוני קבוצות הליגה.
בועלאם ח'וח'י
קריירת מועדונים
ח'וח'י גדל במחלקת הנוער של א-שראגה מאלג'יריה. בחודש יולי 2009 חתם באל-ערבי מליגת העל הקטרית. בחודש יולי 2017 חתם בא-סד מליגת העל הקטרית.
לבדיאקוס
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1961. הקבוצה העפילה לראשונה בתולדותיה לליגה היוונית הבכירה בעונת 1987/88. בעונות הבאות ביססה את מעמדה בליגה הראשונה בתחתית הטבלה. בעונת 1990/91 סיימה הקבוצה במקום ה-17, וירדה לליגת המשנה. הקבוצה חזרה לליגה הבכירה לקראת עונת 1993/94, אז נשארה בליגה באותה העונה לאחר שדורגה במקום ה-11 בטבלה בסיום בעונה. עונה לאחר מכן ירדה פעם נוספת לליגה השנייה. הקבוצה חזרה לליגה הבכירה לקראת עונת 2005/06, אך בתום עונה זו סיימה במקום הלפני-אחרון בטבלה וירדה לליגת המשנה. בעונת 2007/08 שבה לשחק בליגה הראשונה. בתום עונת ירדה לליגת המשנה.
בועלאם ח'וח'י
קריירה בינלאומית
הוא היה חלק מסגל הנבחרת בטורנירים גביע אסיה 2015, גביע אסיה 2019 (בו זכתה נבחרתו), קופה אמריקה 2019 וגביע הזהב 2021.
נכלל בסגל נבחרת קטר לטורניר מונדיאל 2022.
עונת 1973/1974 בליגה הלאומית
עונת 1973/1974 בליגה הלאומית הייתה העונה ה-18 של הליגה הלאומית כליגת הכדורגל הבכירה בישראל.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו. הקבוצות שעלו לליגה הלאומית לעונת 1973/1974 היו בני יהודה תל אביב והפועל חדרה. העונה החלה ב-24 בנובמבר 1973 והסתיימה ב-22 ביוני 1974. בתום העונה סיימה מכבי נתניה במקום הראשון וזכתה באליפות. המבקיע המצטיין של העונה היה בני אלון מהפועל חיפה שכבש 15 שערים.
בסיום העונה הכח מכבי רמת גן ומכבי חיפה השתתפו עם ארבע הקבוצות הראשונות של ליגה א' במשחקי המבחן. התוצאה מכך, לעונת 1974/1975 הכח מכבי רמת גן נותרה בליגה הלאומית, מכבי חיפה ירדה לליגת המשנה ושמשון תל אביב חזרה לליגה הלאומית.
משחקי מבחן
במשחקי המבחן השתתפו 4 הקבוצות שסיימו במקומות הראשונים בליגות המשנה האזוריות: הפועל עכו ושמשון תל אביב מבית הצפון ; מכבי שעריים והפועל מרמורק מבית הדרום, ושתי הקבוצות שסיימו במקומות ה-15 וה-16 בליגה הבכירה: הכח מכבי רמת גן ומכבי חיפה. כל קבוצה שיחקה משחק אחד נגד חמש הקבוצות האחרות, ושתי הקבוצות שסיימו במקומות הראשונים, הכח מכבי רמת גן ושמשון תל אביב, שיחקו בליגה הבכירה בעונה לאחר מכן. מכבי חיפה ירדה לליגת המשנה. הפועל מרמורק, הפועל עכו ומכבי שעריים נשארו בליגת המשנה. המשחקים נערכו במגרשים נייטרלים לקבוצות: אצטדיון בלומפילד בתל אביב ואצטדיון הקופסה בנתניה. המשחקים נערכו בחמישה מחזורים שהחלו מיד לאחר סיום הליגה הסדירה בין התאריכים: 29 ביוני 1974 - 20 ביולי 1974.
אוניברסיטה ציבורית
אוניברסיטה ציבורית היא אוניברסיטה שרוב המימון שלה ממשלתי (ושכר הלימוד מסובסד על ידי הממשלה בזכות כך), וזה לעומת אוניברסיטה פרטית שהמימון שלה הוא פרטי והיא צריכה לכסות את העלויות שלה בעצמה (שכר לימוד לא-מתוקצב). המושג של אוניברסיטה ציבורית נפוץ במיוחד בארצות הברית שם האוניברסיטאות מחולקות לציבוריות ופרטיות.
במדינות שונות בעולם האוניברסיטאות המרכזיות הן ממשלתיות או פרטיות כמפורט בהמשך.
ישראל
ישנן תשע אוניברסיטאות מחקר ציבוריות בישראל:
בנוסף להן ישנן עשרות בודדות של מכללות וכן מכונים ומוסדות נוספים להשכלה גבוהה. כמו גם קיימות כתריסר שלוחות של אוניברסיטאות חוץ. מכלול תחומי ותכני מוסדות ההשכלה נקבעים על ידי הנהלת האוניברסיטה כמו גם מינוי הסגל האקדמי ודרכי ההוראה, אך לקבלת תארים יש לקבל את אישורו של הגוף הממלכתי המפקח על הנושאים האקדמאים, המועצה להשכלה גבוהה אשר קובע על פי נתוניו את העברת התקציב הממשלתי למוסדות המפקח בין היתר על הקמת אוניברסיטאות ומכללות אקדמאיות חדשות, הרחבת הקיימות והמלצות להכרה במוסדות אקדמיים כולל שלוחות מוסדות ההשכלה ברחבי העולם. ההבדל העיקרי בין אוניברסיטה ומכללה הוא, כי הנפקת תואר דוקטור תיתכן באוניברסיטה בלבד. באופן תאורטי, מכללה יכולה להגיש מועמדות למועצה כדי לשדרג את מעמדה למעמד אוניברסיטה.
אוסטרליה
באוסטרליה יש 38 אוניברסיטאות ציבוריות וארבע אוניברסיטאות פרטיות. ארבע האוניברסיטאות הפרטיות הן: אוניברסיטת הבונד, אוניברסיטת צפון אוסטרליה, הסניף האוסטרלי של אוניברסיטת קרנגי מלון האמריקאית והסניף האוסטרלי של אוניברסיטת קרנפילד הבריטית.
גרמניה
מרבית המוסדות להשכלה גבוהה הם ציבוריים ומופעלים על ידי מדינות גרמניה. כל המרצים הקבועים הם עובדי ציבור. באופן כללי, האוניברסיטאות הציבוריות זוכות למוניטין גבוה יותר מאשר מוסדות פרטיים. בין השנים 1972 - 1998 הלימודים באוניברסיטאות ציבוריות היו פטורים משכר לימוד; אולם מאז, מספר מדינות הנהיגו שכר לימוד נמוך יחסית, בעיקר לתארים מתקדמים.
פינלנד
בפינלנד כל האוניברסיטאות הן ציבוריות וללא תשלום שכר לימוד כלל.
צרפת
בצרפת רוב האוניברסיטאות הן ציבוריות ובתשלום שכר לימוד נמוך. יוצא דופן מיוחד הם בתי הספר למנהל עסקים.
קנדה
בקנדה האוניברסיטאות הן באחריות המחוז שבו הן נמצאות. רוב כמעט מוחלט של האוניברסיטאות הן ציבוריות מחוזיות.
מגדל מקייג
מגדל מקייג הוא מבנה הניצב על גבי פסגת גבעה, המשקיפה על פני העיר אובן שבחופה המערבי של סקוטלנד.
המבנה ניצב בגובה של 67 מטרים מעל פני הים. הוא בנוי מאבן גרניט מקומית, טבעתי בצורתו ובעל היקף של כמאתיים מטרים. הוא מורכב משתי קומות של קשתות מחודדות, 44 בתחתונה ו-50 בעליונה. גובהו המרבי הוא 13.7 מטרים.
פתון אדום-מקור
פֵתוֹן אֲדֹם מַקּוֹר או פתון ים-סוף (שם מדעי: Phaethon aethereus) הוא מין של פתון, עוף ימי החי בימים ובאוקיינוסים הטרופיים. תחום תפוצתו מתפרש על האוקיינוס ההודי, החלק הטרופי של האוקיינוס האטלנטי, מזרח האוקיינוס הפסיפי, האוקיינוס ההודי וגם על ים סוף.
מאפיינים
הזכר קטן, ואורכו כ-48 ס"מ, בעוד נוצות הזנב הלבנות שלו מהוות כחצי מאורכו. מוטת כנפיו מגיעה לאורך של כמטר. הסימן השחור שעל כנפיו הארוכות והלבנות בולט במעופו. מסביב לעינו יש כתם שחור, ומקורו אדום. הזכר והנקבה נראים זהים, אך לזכר יש זנב ארוך מעט יותר. אצל הצעירים הזנב קצר, גבם אפור ומקורם צהוב.
מגדל מקייג
מקייג ביקש להקים באמצעות המבנה אנדרטה למשפחתו וכן לספק עבודה בחודשי החורף לבנאים באזור. הוא היה מעריץ של האדריכלות היוונית והרומית, וביקש להקים מבנה דוגמת הקולוסיאום ברומא. תוכניתו המקורית למבנה כללה הקמת גג עליו ומגדל פנימי במרכזו, אשר בו היו אמורים להיות מוצבים פסלים שלו ושל ילדיו. כמו כן תכנן להקים באתר מוזיאון וגלריה לאמנות. מקייג כלל בצוואתו כספים שיועדו לסיום הבנייה, אך בני משפחתו התנגדו לכך והצליחו להביא לביטול הוראה זו בצוואה על ידי בית המשפט.
פתון אדום-מקור
מאפיינים
הפתון מתרבה באיים טרופיים. הנקבה מטילה ביצה יחידה על האדמה או על מדפים בצוקים. מתי שהפתון לא מתרבה, הוא מזדמן למקומות רחוקים מאוד מתחום התפוצה שלו, ופרט אחד אף נצפה בממלכה המאוחדת. פריטים מזדמנים נוספים נצפו בנובה סקוטיה, קנדה ובאי הלורד האו ליד אוסטרליה.
מגדל מקייג
השטח שסביב המגדל משמש כיום כגן ציבורי. נשקף ממנו מראה מרהיב של העיירה אובן ושל הים והאיים שמול חופה.
פתון אדום-מקור
מאפיינים
הפתון ניזון דגים ודיונונים, אך הוא אינו צולל טוב. הוא יעדיף לתפוס את הדגים ששוחים קרוב לפני המים. עם זאת הוא משתמש בגלים מתנפצים כדי להתחמק ממתקפת פרגטות שודדות.
נבושזבן
נְבוּשַזְבָּן מופיע בספר ירמיהו כרב סריס של נבוכדנצר מלך בבל.
נבושזבן מוזכר רק פעם אחת בתנ"ך, בפסוקים: בפסוקים אלו נמנים מספר אישים הממלאים את פקודת נבוכדנצר, לאחר כיבוש ירושלים וחורבן בית ראשון, להציל את ירמיהו שקרא לכניעת ממלכת יהודה לנבוכדנצר.
המצודות והמלבי"ם מפרשים על הפסוק שהאישים הנמנים בפסוק היו אלו ששלחו שליחים להוציא את ירמיהו מחצר המטרה. אזכורו של נבושזבן בפסוק עם נבוזראדן ונרגל שראצר הידועים כשרים רמי דרג מעיד, ככל הנראה, על מעמדו הרם.
השם נבושזבן היה שם נפוץ בתרבות האכדית ומשמעותו היא "נבו (אל) הושיעני".
יאני לימטאיינן
יאני לימטאיינן (בפינית: Jani Liimatainen; נולד ב-9 בספטמבר 1980) מוכר גם כאלן אנדרסן (Allan Anderssén) הוא גיטריסט פיני שנודע בעיקר בזכות ביצועיו בלהקת הפאואר מטאל הפינית "סונטה ארקטיקה".
ביוגרפיה
לימטאיינן נולד בעיר קמי שבפינלנד, ובגיל 15 הצטרף ללהקת סונטה ארקטיקה בתפקיד גיטריסט. לימטאיינן הוא אחד מהחברים המקוריים של הלהקה.
לימטאיינן למד את רוב הטכניקה שלו בעצמו, למרות שלקח מספר מועט של שיעורי גיטרה בילדותו. לסונטה ארקטיקה כתב והלחין רק שיר אחד בשם My Selene, שהופיע באלבומם הרביעי Reckoning Night.
בשנת 2007 במאי נכנס יאני לכלא למשך חודש עד שהסכים לעשות את חובותיו האזרחיות צבאיות שחויב לעשות בפינלנד, בעקבות כך הסכים עם חברי הלהקה כי ייפרדו דרכיהם, ובמקומו נכנס אלייס וילג'נן. כיום יאני עובד על מספר פרויקטים אחרים כגון :Dream Asylum ו-Sydänpuu.
משפט סוביבור
משפט סוביבור היה משפט שנערך בהאגן בשנים 1965–1966, ובו הועמדו לדין פושעי מלחמה ששירתו במחנה סוביבור. המשפט נכלל בסדרת משפטים שנערכו בשנות השישים של המאה ה-20, דוגמת משפט אייכמן בירושלים (1961) ומשפט אושוויץ השני (1963-1965), שגרמו לציבור הרחב לדעת על מעשי הזוועות שביצעו הנאצים ועוזריהם בשואה בשטח פולין הכבושה. בעשור של משפט זה ובעשורים שלאחר מכן התנהלו משפטים נוספים של פושעים נאצים ששירתו במחנות ההשמדה בלז'ץ (1965-1963), טרבלינקה (1964-1965) ומיידנק (1981-1975).
ג'ון לינדזי
ג'ון לינדזי (באנגלית: John Vliet Lindsay; 24 בנובמבר 1921 – 19 בדצמבר 2000) היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר בית הנבחרים של ניו יורק בשנים 1959-1965, וראש עיריית ניו יורק בשנים 1966-1973.
משפט סוביבור
בית המשפט הגרמני בהאגן החל את המשפט ב-6 בספטמבר 1965, ובו נידונו מעשיהם של 12 אנשי אס אס לשעבר שעבדו במחנה סוביבור בזמן מלחמת העולם השנייה. הם נשפטו בגין ביצוע פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות, וגזר הדין ניתן ב-20 בדצמבר 1966.
ג'ון לינדזי
ביוגרפיה
לינדזי נולד בניו יורק למשפחה ממעמד הבינוני-גבוה ממוצא בריטי-הולנדי. למד באוניברסיטת ייל. בשנת 1943 הפסיק את לימודיו והתגייס לצי ארצות הברית והשתתף בפלישת בעלות הברית לסיציליה. לאחר המלחמה חזר ללימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל. אחר לימודיו החל לעבוד כעורך דין.
בשנת 1951 הקים את מועדון הנוער של אייזנהאואר. בשנת 1952 היה נשיא מועדון "הרפובליקני הצעיר". בשנת 1958 השתתף בפריימריז המפלגה הרפובליקנית. ונבחר כנציג האפר איסט סייד, הלואר וגריניץ' וילג' במנהטן.
משפט סוביבור
הנאשמים והמשפט
במשפט סוביבור, הנאשמים טענו שברגע ששובצו לשירות במחנה המוות, לא הייתה להם דרך החוצה, וציטטו את כריסטיאן וירט שאמר לאנשי סגל המחנה "אם לא מוצא חן בעיניכם כאן, אתם יכולים לעזוב, אבל מתחת לאדמה, לא מעליה". למרות זאת, קליר, שביקש שיבוץ מחוץ לסוביבור, לא נהרג אלא הורשה לעזוב.
אחד הרוצחים הנוראים ביותר בסוביבור היה אובר-שארפיהרר אריך באואר, שכונה "גזמייסטר", כלומר אחראי על הגז בתאי הגזים. הוא זוהה ברחובות ברלין על ידי ניצול מהמחנה בשם סמואל לרנר. ב-8 במאי 1950 באואר נידון למוות, אך עונשו הומר למאסר עולם, מאחר שעונש מוות הוצא מחוץ לחוק בגרמניה המערבית. באואר נפטר בכלא טגל בברלין בשנת 1980.
שומרים אוקראינים ספורים ששירתו בסוביבור הובאו לדין בברית המועצות, דוגמת ב' ביאלאקו, ל' ניקיפור וו' פודיאנקו. הם נמצאו אשמים בפשעי מלחמה והוצאו להורג.
ג'ון לינדזי
ביוגרפיה
לינדזי ביזר את מערכת החינוך, ובשל כך פרצה בשנת 1968 שביתת מורים שנמשכה ממאי עד נובמבר. יוזמת השביתה הייתה על ידי איגוד המורים של ניו יורק, שראו בפעולתו של לינדזי גורם לפירוק האיגוד. השביתה העמיקה את השסע בין יהודים לשחורים ופוארטו ריקנים, הללו האשימו את המורים היהודים כי הם שולטים באיגוד.
משפט סוביבור
הנאשמים והמשפט
באפריל 1963, בפני בית משפט בקייב בו אלכסנדר פצ'רסקי היה העד הראשי של התביעה, עשרה שומרים אוקראינים ממחנה סוביבור נמצאו אשמים והוצאו גם הם להורג. אחד מהם נידון ל-15 שנות מאסר.
משפט שלישי הנוגע לסוביבור נערך בקייב ביוני 1965, ובו שלושה שומרים ממחנות סוביבור ובלז'ץ הוצאו להורג על ידי כיתת יורים.
ג'ון לינדזי
ביוגרפיה
באותה שנה התקיימה גם שביתה של עובדי התברואה, שנמשכה שלושה ימים. לינדזי התבטא על שנת 1968 כי היא הגרועה בשנות פעילותו הציבורית.
בעת כהונתו נאלץ לינדזי להתמודד עם צמיחת הפשע באותה תקופה, והוא נקט ביד קשה כלפי מתפרעים. לינדזי הפעיל הגנה על השכונות היהודיות בניו יורק.
עם הירצחו של מרטין לותר קינג פרצו מהומות ביותר ממאה ערים בארצות הברית, אך בניו יורק נמנעה המהומה בשל נסיעתו של לינדזי להארלם, שם דיבר ואמר שהוא מיצר על מותו קינג.
לינדזי נחשב לפרו-ישראלי. בשנת 1972 אף ביקר בישראל. על שמו נקרא גן לינדסי בשכונת קטמון הישנה בירושלים.
בנובמבר 1999 עבר לדרום קרוליינה. נפטר ב-19 בדצמבר 2000.
ג'ימו, קיסר יפן
ג'ימו (13 בפברואר 711 לפנה"ס – 9 באפריל 585 לפנה"ס) היה הקיסר הראשון של יפן לפי ניהון שוקי וקוג'יקי. עלייתו מתוארכת באופן מסורתי לשנת 660 לפנה"ס. במיתולוגיה היפנית, ג'ימו היה צאצא של אלת השמש אמטראסו, דרך נכדה, וכן צאצא של אל הסערה. הוא פתח משלחת צבאית מ ליד הים הפנימי סטו, כבש את וקבע זאת כמרכז כוחו. ביפן המודרנית, הצטרפותו האגדית של ג'ימו מסומנת כ ב-11 בפברואר. עקב רגשות לאומניים במהלך שנות ה-30 וה-40 באימפריה היפנית, היה מסוכן להטיל ספק בקיומו של ג'ימו.
המיקום המדויק של עלייתו של ג'ימו לכס המלכות הקיסרי (כלומר ייסוד יפן) נדון במשך מאות שנים עד שבשנת 1863 טענו חוקרי מחקרים לאומיים כי זיהו אזור בתוך כמיקום המדויק.
שמו
ג'ימו מתועד כשליט הראשון של יפן בשתי כרוניקות מוקדמות, ניהון שוקי וקוג'יקי. ניהון שוקי נותן את תאריכי שלטונו בשנים 660–585 לפנה"ס. בתקופת שלטונו של הקיסר (737–806), החוקר  מינה שליטים לפני הקיסר  כ"טנו" (天皇, "ריבון שמימי"), ונתן לכמה מהם כולל ג'ימו את שמותיהם הקנוניים. לפני זמן זה, שליטים אלה היו ידועים בשם סומרה נו מיקוטו או אוקימי. זה החל תחת הקיסרית סויקו, והשתרש לאחר רפורמת טאיקה עם עלייתו של.
על פי ניהון שוקי, הקיסר ג'ימו נולד ב-13 בפברואר 711 לפנה"ס (היום הראשון של החודש הראשון של לוח השנה הסיני), ומת ב-9 באפריל 585 לפנה"ס (היום האחד עשר של החודש השלישי).
גם קוג'יקי וגם ניהון שוקי נותנים את שמו של ג'ימו כקאמו-יאמטו איורה-ביקו נו מיקוטו (神倭伊波礼琵古命) או קאמו-יאמטו איורה-ביקו נו סומרהמיקוטו (神日本磐余皇彦). איורה מציינת (שם של מקום ישן באזור נארה) אך המשמעות המדויקת שלו אינה ברורה.
ביסס באופן מסורתי את תביעתו לכס המלכות על הירידה המשוערת שלו מאלת השמש אמטראסו דרך סבא רבא שלו,.
חייו
על פי השינטו, הקיסר ג'ימו הוא צאצא ישיר של אלת השמש, אמטראסו. על פי האמונה, הוא ושלושת אחיו הגדולים נולדו וגדלו באזור מיאזאקי שבאי קיושו בדרום יפן, והחליטו לנדוד מזרחה כדי לשלוט על שטח גדול יותר. בדרך נקלעו לקרבות עם שליטים מקומיים, ואחיו הבכור נהרג באזור אוסקה של ימינו. ג'ימו הבין כי הוא ואחיו הובסו בקרבות משום שלחמו לכיוון מזרח, כנגד השמש, ולפיכך שינה את טקטיקת הקרב כך שיגיעו מכיוון מזרח לאזורי הקרבות ויילחמו כלפי כיוון מערב. הוא זכה למספר ניצחונות, בין השאר בסיוע דמותה המיתית של ציפור בעלת שלוש רגליים. כך הגיע עד יאמטו (סאקורי של ימינו). לאחר ששליט נוסף באזור זה, שטען כי אף הוא בן האלים, פגש בג'ימו והחליט לקבל עליו את מרותו, הוכתר ג'ימו לקיסר יפן. לפי המסורת, הוא מת בגיל 126, לאחר ששלט יותר מ-75 שנה, אך לא ידוע מקום קבורתו. מאמינים כי הקאמי שלו שוכנת במקדש באזור נארה.
ועידת ברמודה
ועידת ברמודה (באנגלית: Bermuda Conference) הייתה ועידה אנגלו-אמריקאית שהתכנסה בין ה-19 וה-29 באפריל 1943 בברמודה, שהייתה טריטוריה בריטית. מטרתה המוצהרת של הוועידה הייתה דיון בנושא "הפליטים המדיניים", אך למעשה היא נועדה להשקיט את דעת הקהל ואת ארגוני ההצלה היהודיים שתבעו ממעצמות בעלות הברית לעשות דבר מה על מנת לעצור את השמדת היהודים במסגרת "הפתרון הסופי". לא היו לוועידה כל תוצאות משמעותיות.
רקע
בספטמבר 1942 החלו להגיע ידיעות מוסמכות על החלת "הפתרון הסופי לבעיית היהודים" כלומר תהליך ההשמדה. הידיעות הגיעו למנהיג יהדות ארצות הברית סטיבן וייז ולמשרד החוץ שלה באמצעות מברק ריגנר ולממשלה הפולנית הגולה בלונדון. בנובמבר 1942 קם ועד ההצלה שליד הסוכנות היהודית שנועד כדי לעורר את דעת הקהל בעולם. כמו כן פעלו למען הצלת היהודים ארגונים כגון הג'וינט. תביעת דעת הקהל היהודית וההומניסטית במדינות החופשיות הייתה שמעצמות בעלות הברית "יעשו משהו" כדי לפעול ולהציל את היהודים.
אולם, האינטרסים של בעלות הברית היו אחרים והן חששו שטיפול בעודפי פליטים יקשה עליהן במאמץ המלחמתי. לכך הצטרפה העובדה שמסקנות ועידת אוויאן, שנערכה ב-1938 ובמסגרתה סירבו המדינות להגדיל את מספר המהגרים לשטחן מעבר למכסות הקיימות, היו בתוקף. במטרה להשקיט את דעת הקהל החליטו בסוף 1942 ממשלות בריטניה וארצות הברית לכנס ועידה לדיון בסוגיה, אך ביקשו להציגה כ"בעיית הפליטים המדיניים הנרדפים על ידי הנאצים" ולא כבעיה יהודית.
ההכנות לקראת הוועידה
בישיבות המכינות לקראת הוועידה צומצמו נושאי הדיון. הוחלט שלא יידון שינוי המכסה הקבועה בחוק ההגירה של ארצות הברית, שלא תידון שאלת ארץ ישראל כמקום מקלט ובפרט שלא ייפרצו גדרי "הספר הלבן" ושלא תידון שאלת סיוע לאסירים במחנות הריכוז כהעברת משלוחי מזון למשל. כמו כן הוגדרה דרישה מקדימה שלא יהיה כל משא ומתן עם השלטון הנאצי כתוצאה מהחלטות הוועידה.
חילוקי דעות בין הממשלות התגלעו בקשר למיקום הוועידה. קנדה, למשל, התנגדה לארח אותה באוטווה, על מנת שלא ייקשר שמה בשם ועידה שנדונה מראש לכישלון. לבסוף הוחלט על האי ברמודה, טריטוריה בריטית באוקיינוס האטלנטי, שנמצאה בשל המלחמה תחת הסגר ימי, דבר שאיפשר בקרה על הכיסוי העיתונאי של הוועידה ומנע גישת גורמים כנציגי ארגוני ההצלה היהודיים. הפצרותיהם של ארגוני ההצלה לצרף מומחים מטעמם, להכין את נציגי המשלחות או לשמש כמשקיפים נפלו על אוזניים ערלות. כמו כן הגבילו השלטונות את מספר צוותי העיתונות לחמישה בלבד.
הנציגים הבריטים הבכירים לוועידה היו סגן השר ריצ'רד לואו (בנו של ראש ממשלת בריטניה לשעבר, אנדרו בונאר לואו) ואוזברט פיק ג'ורג' הול ממשרד הפנים הבריטי, דרג גבוה יותר מאשר הנציגים האמריקאים שמנו את הרולד דודז, נשיא אוניברסיטת פרינסטון, הסנאטור הדמוקרטי מאילינוי סקוט לוקס וחבר בית הנבחרים מניו יורק וראש ועידת בית הנבחרים לענייני חוץ, סול בלום, שהיה גם היהודי היחיד במשלחות לוועידה. ארגוני ההצלה והארגונים הציוניים בארצות הברית, שהבינו כי הוועידה היא הונאה, ניסו להניא את בלום מלהיות "עלה תאנה" יהודי לוועידה, אך נכשלו.
הוועידה
אחד הנושאים היחידים שעמדו על סדר היום היה החייאתה של "הוועדה הבין-ממשלתית לנושא פליטים" עליה הוחלט בוועידת אוויאן במטרה לשאת ולתת עם הממשל הנאצי, אולם הדרישה שלא לקיים כל משא ומתן שכזה מנעה את המשך הדיון הפורה בנושא, מה גם שאף אחת מהממשלות לא הסכימה לממן את פעילות הוועדה.
ההודעות לעיתונות היו אופטימיות ובישרו על התקדמות ושיחות פוריות, אך לאמיתו של דבר לא הייתה כמעט כל התקדמות. ג'ורג' בקר, חבר "סוכנות הידיעות היהודית" (Jewish Telegraphic Agency - JTA) נאם בפני הוועידה ב-25 באפריל והתריע שאם לא יהיו לוועידה כל הישגים היא לא תצליח אפילו במשימתה המוגבלת, קרי ניטרול דעת הקהל. הוא דרש הצלת 125,000 יהודים והוצאתם משטחי הכיבוש הנאצי במזרח אירופה ובהם אלפי ילדים, אולם תביעתו נדחתה.
הוועידה ננעלה ב-30 באפריל בהודעה אופטימית וקצרה לעיתונות בנוגע לסיוע ל"מספר ניכר" של פליטים.
מסקנות והשפעות
לטענת מוסד יד ושם בפרסומים הרשמיים של בית הספר המרכזי להוראת השואה, הוועידה מהווה מפתח בהבנת מדיניות הממשלים בבריטניה ובארצות הברית בסוגיית הפליטים היהודים במלחמת העולם השנייה. גם כאשר התעורר הציבור ותבע פעולה מממשלתו, היו הממשלות מוכנות להשקיע לא מעט בהונאה כדי לא לבצע את הנדרש ולהציל יהודים.
שלום חנוך
שָׁלוֹם חֲנוֹךְ (נולד ב-1 בספטמבר 1946, ה' באלול ה'תש"ו) הוא זמר-יוצר, פזמונאי, משורר, מלחין, מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי, הנחשב לאחד מראשוני היוצרים ברוק הישראלי. יצירתו, הן במסגרת שיתופי פעולה עם אמנים אחרים בתחילת דרכו והן לאחר מכן כסולן, השפיעה רבות על המוזיקה הפופולרית בישראל. במיוחד מוכר שיתוף הפעולה שלו עם הזמר אריק איינשטיין, שהניב את אלבומי הרוק הישראליים הראשונים. חתן פרס אמ"י למפעל חיים (2022).
עבודתו המוזיקלית של חנוך זכתה לאורך השנים להערכה מצד קהל המאזינים ומצד המבקרים. הוא נחשב לאחד מגדולי היוצרים בישראל, מהווה השראה למוזיקאים ואף זכה לאלבומי מחווה מצד אמנים שונים בישראל.
תחילת הדרך
כשהיה בן 12 קיבל חנוך גיטרה והתחיל לנגן ולחבר שירים, וכעבור שנתיים כתב והלחין את שירו הראשון, "לילה". כמה משיריו הבאים נכתבו עבור להקת הקיבוץ, "המשמרון", שבה היו חברים גם חנן יובל ומאיר אריאל. אחדים מהם התפרסמו אחר כך בביצועיהם של זמרים אחרים, כ"אגדת דשא", "ניסע לים", "ריסים" ו"יום אחרון".
בגיל 16 התחיל ללמוד בבית הספר לתיאטרון "בית צבי".
שירו הראשון של חנוך שיצא לרדיו היה "סתיו", שהלחין למילותיה של חברתו שמרית אור, גם היא תלמידה צעירה ב"בית צבי". את השיר ביצע הצמד חדווה ודוד, שהיה אז בראשית דרכו.
להקת הנח"ל
עם גיוסו לצה"ל התקבל חנוך ללהקת הנח"ל, והשתתף בתוכניות "מהנח"ל באהבה" (1966) ו"הנח"לאים באים הנח"לאים באים" (1967). בין השאר בלט קולו בשירים "סרנדה לעדה", "ארבע אחרי הצהריים", ואלס להגנת הצומח, "הללויה", "הייתי נער" ו"אילו ציפורים". לתוכנית "הנח"לאים באים הנח"לאים באים" הלחין שיר אחד בשם "רכלניות", דבר שנחשב חריג, שכן לא היה מקובל באותה תקופה שחברי הלהקה בסדיר מלחינים שירים לתוכניותיה. חנוך השתחרר מן הלהקה בתחילת שנת 1968, לא לפני שהקליט יחד איתה את התקליט "כל הכבוד לנח"ל", שכלל את מיטב להיטי להקת הנח"ל משנות החמישים עד תחילת שנות השישים. בתקליט זה שר חנוך את השיר "מטרייה בשניים" יחד עם כוכבת הלהקה שולה חן. השניים צוינו לראשונה על גבי העטיפה כסולני השיר, דבר שהיה חדשני בתקליטי הלהקות הצבאיות.
תחילת הקריירה
בשנת 1967 החל חנוך להופיע במועדון "החלונות הגבוהים" בתל אביב עם שירים שכתב, כחימום ללהקת החלונות הגבוהים. השחקן יוסי פולק הוא שהכיר בין חנוך הצעיר לבין מי שהיה כבר אז אחד הכוכבים הגדולים בישראל, אריק איינשטיין, שהבחין בכישרונו וביקש ממנו לכתוב לו שירים. באמצע 1967 יצא התקליטון "הגר", ובו ארבעה שירים, כולם בהלחנתו של חנוך: "הגר" (שחנוך כתב גם את מילותיו), "שבת המלכה", "ריסים" ו"פתאום בלעדיו". שירים אלו נכללו כעבור שנה באלבום האוסף "ישן וגם חדש", שאיגד את רוב הקלטותיו של איינשטיין ב"הד ארצי" בשנות השישים.
הפריצה הגדולה של חנוך התרחשה בשנת 1968, כאשר הקליט איינשטיין את אלבומו השני, "מזל גדי", שבו הלחין חנוך את כל השירים, ואף כתב את המילים לשישה מתוכם. בין השירים היו "רוח רוח", "הימים הארוכים העצובים", "לילה", "סיפור מותם של עלמה ועלם" ו"מכופף הבננות". שיתוף הפעולה בין השניים המשיך גם בפסטיבל הזמר תשכ"ט, שבו ביצע איינשטיין את שירו של חנוך "פראג". השיר המורכב, שעסק בפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה, היה חריג בין שירי הפסטיבל האחרים בכך שעסק באקטואליה. הוא הגיע למקום השביעי בפסטיבל אך זכה להצלחה ולהשמעות ברדיו בתקופה שלאחר מכן. השיר נכלל באלבומו של איינשטיין "פוזי", שיצא באותה שנה.
בשנים אלה הרבה חנוך לכתוב לאמנים אחרים: לשולה חן הלחין את "אוריה החיתי" (מילים: יהונתן גפן), "תחת כובד התפוח" (מילים: יורם טהרלב) ו"איזידור" (מילים: שמרית אור), לפופיק ארנון את "בלדה בין כוכבים" (מילים: יענקל'ה רוטבליט), לאושיק לוי את "חוזה לך ברח" (מילים: יענקל'ה רוטבליט) "לישון לישון" (מילים: מאיר אריאל) ו"אם אלוהים היה רוצה", לשלישיית "שובבי ציון" את "השומרים" (מילים: עלי מוהר) "נוגה" (מילים: מאיר אריאל) ו"היי אישה" (מילים: מאיר אריאל), ולשלישיית הגשש החיוור תרם לחן לשירו של נסים אלוני "כמו אריה וכמו קוף".
באותה שנה העלתה "להקת הכולבויניק" של קיבוץ נחל עוז את ההצגה המוזיקלית "קנטטה לקיבוץ", שהלחין חנוך.
מהפכת הרוק
בשנת 1970 יצרו איינשטיין, חנוך ולהקת הצ'רצ'ילים צליל ישראלי חדש, שהושפע מהרוקנ'רול האנגלו-אמריקני. צליל זה בא לידי ביטוי באלבום "שבלול", שבו הלחין חנוך את כל השירים. האלבום היה משופע להיטים, בהם "מה אתה עושה כשאתה קם בבוקר", "אבשלום", "קח לך אישה", "לילה של כוכבים", "אל תוותרי עלי", "אני שר", "למה לי לקחת ללב", "מה שיותר עמוק יותר כחול" ו"טוב לי". הצ'רצ'ילים, שניגנו ברוב שירי האלבום, הייתה להקה שהושפעה מהפסיכדליה של סוף שנות השישים, והדבר בא לידי ביטוי בחלק מן השירים, כמו בסולו הגיטרות בשיר "מה שיותר עמוק יותר כחול", שבו שר חנוך לבדו. ביטוי נוסף לחדשנות התקליט היה השוני בטקסטים. שפת השירים הייתה שפה מדוברת ולא שפה גבוהה, שאפיינה את הפזמונאות העברית עד אז. השיר "אני שר" היה במקור שיר מלא גסויות, ועוּדן בגרסת התקליט. לצד שירים חדשניים אלה הופיע באלבום שיר אחד בסגנון ארץ ישראל, "הבלדה על יואל משה סלומון", שכתב יורם טהרלב. באותה שנה השתתף חנוך בסרטו של בועז דוידזון "שבלול", שתיעד, בין היתר, את תהליך הפקת האלבום.
"פלסטלינה", האלבום המשותף הבא של איינשטיין וחנוך, יצא לשוק כארבעה חודשים אחרי "שבלול". שירי האלבום, שבו נטלו חלק כל חברי חבורת לול, הוצגו גם בתוכנית הטלוויזיה השנייה שהפיקה החבורה, "לול 2". מהאלבום התפרסמו השירים "אמא שלי", "מאיה", הדואט של איינשטיין וג'וזי כץ "מה איתי", "כתבו עליו בעיתון" ו"שחק אותה".
קריירה בינלאומית
בלונדון הוחתם חנוך על ידי המפיק דיק ג'יימס, שבאותה תקופה ניהל גם את אלטון ג'ון. בשנת 1971 הקליט חנוך אלבום סולו באנגלית בשם "Shalom" בחברת התקליטים של ג'יימס DJM, כשהוא מלווה בנגניו של אלטון ג'ון באותה תקופה, ובראשם הגיטריסט כיילב קוואי. התקליט הורכב בחלקו משירים שהוקלטו בעבר בעברית ("מאיה", ונעימת "פלסטלינה" שחוברו לה מילים באנגלית), ושירים שנכתבו במיוחד לאלבום. אחדים מאלה זכו מאוחר יותר לגרסאות עבריות באלבום של להקת "תמוז" ובאלבומי הסולו של חנוך. אחד השירים, "You Do Need Some Sleep", הוקלט מחדש בעברית רק כ-25 שנים מאוחר יותר לאלבומו של שלום "ערב ערב" (1997). שיר נוסף מהאלבום, "Under Tropical Moonlight", זכה להצלחה מינורית, אך התקליט עצמו נכשל מסחרית. בתקופה זו ביקר חנוך בישראל מספר פעמים, ובין היתר הקליט את שיר הנושא לסרטו המפורסם של אורי זוהר, "מציצים", שאותו גם כתב והלחין. עם שובו ארצה ב-1973 טען חנוך כי היה לו מאוד קשה להצליח מחוץ לישראל, וכי קשה לו לכתוב באנגלית, ולכן חזר לישראל.
האלבום יצא גם בישראל בשנת 1971, בחברת "התקליט חיפה" שהיו נציגי חברת DJM בישראל. בשנת 1976, בעקבות יציאת אלבומה של להקתו תמוז, הודפס האלבום "Shalom" בישראל במהדורה נוספת, על ידי חברת סי.בי.אס, אך עד מהרה אזלו העותקים המעטים שהודפסו. האלבום לא הודפס שוב, ולא הופץ לציבור הרחב במהדורת תקליטור.
השיבה לישראל ולהקת תמוז
בשנת 1973 חזר חנוך לישראל. הקלטותיו הראשונות עם שובו ארצה היו השירים "לך לפסיכיאטר", "לא יודע איך לומר לך" ו"בואי לרקוד" עם הרכב "בני נח" בהנהגתו של פרד פילד וקולות רקע במופע "זה הכל בינתיים, בינתיים זה הכל" של יהונתן גפן ודני ליטני. ניסיונו להקים הרכב על בנוסח קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג עם מתי כספי, אריאל זילבר ודני ליטני הוביל עם פרישתם של כספי וליטני להקמת להקת תמוז. בהנהגתם המשותפת של חנוך ואריאל זילבר ובשיתוף יהודה עדר (גיטרה) מאיר ישראל (תופים) ואיתן גדרון (בס), הפכה תמוז ללהקת הרוק המשמעותית ביותר של שנות ה-70. אלבומה היחיד של הלהקה, "סוף עונת התפוזים" (1976) בהפקתו המוזיקלית של לואי להב, נחשב לאבן דרך בתולדות הרוק הישראלי, ולאלבום הבולט של תקופתו.
"תמוז" יצאה לסיבוב הופעות מצליח על מנת לקדם את האלבום. אמנם הלהקה זכתה להצלחה גדולה, אך ההפקה המהוקצעת עלתה כסף רב, והלהקה הפסידה כסף. על רקע המצב הפיננסי הקשה, ועקב חוסר שביעות רצון של זילבר מהכיוון המוזיקלי המלוטש שהניב שיתוף הפעולה עם להב, נוצר מתח רב בינו ובין חברי הלהקה, ובמיוחד עם חנוך. המצב החמיר עד כדי כך, שזילבר היה עולה להופעות עם שקית נייר על ראשו, ולפעמים אף היה הורס קטעים בכוונה. הלהקה החליטה להתפרק, אך ערכה סיבוב הופעות מוצלח אחרון כדי לכסות את חובותיה.
"אדם בתוך עצמו"
לאחר פירוק תמוז הקליט חנוך את אלבום הסולו הראשון שלו בעברית, "אדם בתוך עצמו" (1977). השירים היו שקטים ומינוריים, בהם שיר הנושא ו"לילות שקטים". רוב שירי האלבום עסקו בחייו של חנוך עצמו, שהיה לאחר פרידה קשה מאשתו. באלבום ניגנו אלונה טוראל על פסנתר וכלי הקשה, אוהד אינגר על גיטרה בס, אלון הלל על תופים וכלי הקשה, חיים קריו על גיטרה חשמלית ואקוסטית, וכן חנוך עצמו בגיטרות אקוסטיות. את ההפקה לאלבום ביצע לואי להב.
בשנת 1978 הופיע חנוך בפסטיבל נביעות 1978, שנערך בנואיבה. הופעותיו בפסטיבל זכו להצלחה רבה והיו משיאי הפסטיבל. בתקופה זו הקליט את השירים "כל זמן זה הזמן" ו"היה כדאי" שהיו להיטים גדולים. באותה שנה הפיק מוזיקלית את אלבום הבכורה של חברו מאיר אריאל, "שירי חג ומועד ונופל". הייתה זו הפעם הראשונה שבה היה חנוך חתום על אלבום כמפיק מוזיקלי. בשנת 1979 יצאו אריק איינשטיין ושלום חנוך למסע הופעות משותף. המופע הוקלט בהיכל התרבות ויצא על גבי האלבום "אריק איינשטיין ושלום חנוך בהופעה משותפת". האלבום כלל שירים חדשים של איינשטיין וחנוך כשאחד מהם הוא השיר "סן פרנסיסקו על המים".
בשנת 1980 הפיק מוזיקלית את אלבומו של אריק איינשטיין "ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ד': משירי סשה ארגוב". באותה שנה כתב והלחין ליהודית רביץ את "שיר ללא שם". בנוסף הלחין לאלבומו של אריק איינשטיין "חמוש במשקפיים" את השירים "עצים", "סן פרנסיסקו על המים" ו"תל אביב גדות הירקון 1950". בשנת 1981 הלחין לנורית גלרון את השיר "עץ השדה" למילותיו של המשורר נתן זך.
חתונה לבנה
בשנת 2008 הוציאה חברת הד ארצי בהפקתו של משה לוי אלבום מחווה ל"חתונה לבנה", בשם "הדרכים הידועות". האלבום כלל גרסאות כיסוי של שירי האלבום, שבוצעו על ידי זמרים שונים. התפרסמו מתוכו ביצועיהם של אביתר בנאי ל"חתונה לבנה", של אסף אמדורסקי ל"זה רק געגוע" ושל מוש בן ארי ל"הדרכים הידועות".
המשך שנות ה-80
בשנת 1983 הקליט חנוך את האלבום "על פני האדמה", שכלל בעיקר חידושים לשירים שכתב לאמנים אחרים, "עץ השדה", "עצים", ו"הבלדה על יואל משה סלומון". לצדם מנה האלבום שלושה שירים חדשים: "על פני האדמה", "ירוק על ירוק" ו"ניגע אל החלום". להפקה המוזיקלית באלבום היה שותף לראשונה משה לוי, שהפיק מאז את כל אלבומיו של חנוך. האלבום לא הצליח, וכן גם המופע שקידם אותו, ולאחר מכן לקח חנוך הפסקה למשך שנה.
בדצמבר 1984 וינואר 1985 הקליט חנוך את אלבומו המצליח ביותר, "מחכים למשיח", שבו בלטו שירי מחאה פוליטיים וחברתיים: "מחכים למשיח", שעסק במשבר מניות הבנקים ובמשבר הכלכלי, "לא עוצר באדום", שההשערה הרווחת היא שנכתב על אריאל שרון, שר הביטחון במלחמת שלום הגליל, "אין מחלוקת" ו"שוקו". לצדם נכללו שירים אישיים כמו "זה לא נוח" ושירי אהבה כמו "קרן שמש מאוחרת" ו"דז'ה וו". האלבום כלל הפקה יותר פופ-רוקית שהתאימה לרוח התקופה ולמוזיקה האמריקאית הפופולרית של ברוס ספרינגסטין, שהצליח באותו זמן עם האלבום "Born In The USA". האלבום יצא במרץ 1985 והצליח רבות ביקורתית ומסחרית, ומכר עד סוף שנות ה-90 בפורמט של תקליט ובהוצאה מחודשת על דיסק כ-70,000 עותקים. הופקו קליפים לשירים "מחכים למשיח" ו-"דז'ה וו", שצולמו בהאנגר בנמל יפו שם נערכו חזרות לפני תחילת סיבוב ההופעות "מחכים למשיח". עם חנוך בשירה וגיטרה השתתפו המעבד משה לוי בקלידים וקולות, חיים רומנו בגיטרה, אוהד אינגר בבס ואלון הלל בתופים. בחלק מההופעות הצטרפו ירוסלב יעקובוביץ' בסקסופונים ודפנה ארמוני בשירה.
בעקבות האלבום תכנן חנוך מסע הופעות באולמות קטנים, אך בסופו של דבר הוחלט לקחת הימור, ולערוך ארבע הופעות אצטדיון גדולות בבריכת הסולטן בירושלים, באמפיתיאטרון בקיסריה, באמפי בצמח (במסגרת "ליל אהבה בצמח") ובפארק הירקון, שם הופיע חנוך מול 150,000 איש. הופעות אלו נחלו הצלחה חסרת תקדים, שהפכה את חנוך לכוכב הרוק הפופולרי בישראל באותה תקופה. התופעה "מחכים למשיח" והביקוש הבלתי נגמר הובילו לכך שנערכו עוד 10 הופעות ענק ב-1985, ביניהם בפסטיבל טאבה ביולי ובהיכל התרבות בתל אביב, ולעוד סיבוב שנקרא "מחכים למשיח ב'" עם 14 הופעות באמצע 1986, ביניהם שוב בפארק הירקון, בצמח, בבריכת הסולטן ועוד.
בשנת 1986 הפיק חנוך מוזיקלית את אלבום הבכורה של דפנה ארמוני, וכתב והלחין בו את רוב השירים, בהם "אלה", "אוהבת אותך עוזבת אותך", "למה דווקא איתך" ו"היא תיקח אותך". באותה שנה חיבר את המוזיקה לסרט כפפות בבימויו של רפי אדר. בשנת 1988 הפיקה גרושתו של חנוך, ליהי, סרט המתעד את הופעותיו בשם "רומן אמיתי". בסרט תועדו הופעותיו בשנה זו בעיקר עם חומר חדש שטרם יצא על גבי אלבום. הקהל עדיין נהר להופעות, אך לא עיכל בקלות את השירים החדשים. בהמשך השנה הופיעו שירים אלה ואחרים באלבום "רק בן אדם", שכלל שירים כ"נגד הרוח", "כדי לחיות", "בסוף אמצא אותך" ושיר הנושא. האלבום לא זכה להצלחה, לדעת חנוך מכיוון שנגינת הכלים הוקלטה באנגליה ואילו השירה בישראל, מה שגרם, לכאורה, לניתוק מסוים בין השניים. האלבום קיבל גם ביקורת על כך שניגנו נגנים לא ישראלים. גם ההופעות שליוו את האלבום לא זכו להצלחה רבה.
שנות ה-90
בשנת 1991 הקליט חנוך את אלבומו "בגילגול הזה", שזכה להצלחה גדולה. בין השירים בלטו "אומרים שבלי" (למילותיו של מאיר אריאל), "דיאלוג", "בדיוק כמוך", שיר הנושא ו"ככה וככה", שהיה הסינגל המצליח ביותר מהאלבום.
בשנת 1992 הוציא אוסף שירים שקטים (חלקם מתוך סיבוב הופעות אקוסטי שנקרא "מישהו הפסיק את הזרם"), בשם "לא יכול לישון עכשיו", ובו שיר אחד חדש, "מביאה הכל", שהוקדש לידידתו של חנוך, השחקנית טליה שפירא, שנפטרה באותה תקופה.
בשנת 1997 הקליט חנוך את אלבומו "ערב ערב", שבו בלטו השירים "אל תקרא לי עם", "המלצה ליומית", "הליקופטר", "לעולם לא אעזוב אותך עוד", "אוזניים לטלפון" ושיר הנושא. בהמשך השנה הלחין לאלבומו של אריק איינשטיין "לאן פרחו הפרפרים" את השיר "שלום חבר" למילותיו של יעקב רוטבליט, שנכתב לזכר ראש הממשלה יצחק רבין. היה זה שיתוף פעולה ראשון של איינשטיין ושל חנוך לאחר 17 שנה. שיתוף הפעולה הביא להקלטת אלבום משותף של השניים, "מוסקט", שיצא ב-1999. חנוך הלחין את כל שירי האלבום, כתב את המילים לחלק מהם, ועיבד אותם יחד עם משה לוי ואמיר צורף. בין השירים בלטו הדואט של חנוך ואיינשטיין "כל אחד רוצה", "גיטרה וכינור" ו"שמור על עצמך".
העשור הראשון של המאה ה-21
בשנת 2001 הפיק לייבל עצמאי בשם C90 בוטלג של חנוך מסיבוב ההופעות של "חתונה לבנה", בשם "לבן של חתונה". בדיסק הכפול, שהופץ בעשרים עותקים ממוספרים בלבד, תועדה הופעה שהוקלטה על טייפ פשוט בתיאטרון "הדר" בגבעתיים בינואר 1982. בשנת 2002, במלאת 25 שנים לצאת האלבום "אדם בתוך עצמו", הוצא האלבום מחדש בתוספת הקלטה מחודשת של השיר "כל פעם קצת יותר" (שהופיע בעבר ב"ערב ערב") שהוקלטה בשנת 2000 בביתו של טכנאי ההקלטה טומי פרידמן בשיתוף עם דויד ברוזה.
בשנת 2001 הלחין חנוך שני שירים לאלבום לאט של יוסי בנאי, "מכתבים ברוח" ו"איך זה קורה", שניהם בהפקתו המוזיקלית של יונתן בר גיורא.
בשנת 2004 הוקלט המופע "יציאה" של חנוך עם משה לוי, ויצא כאלבום הופעה אקוסטי כפול. בסוף השנה הוציאה חברת "מדיה דיירקט" אוסף בן חמישה תקליטורים, המסכם את הקריירה של חנוך מתחילתה ועד אז. באלבום נכללה גרסה חדשה של חנוך לשיר "למה לי לקחת ללב". בקיץ 2005 חבר חנוך לשלמה ארצי למופע משותף בשם "התחברות". המופע זכה להצלחה רבה, ויצא גם הוא באלבום כפול וב-DVD. עבור המופע כתבו ארצי וחנוך ביחד את השיר "אני רואה אותך".
משנת 2005 מופיע חנוך בקביעות במועדון הבארבי בתל אביב, במופעים שנפתחים בשעות הקטנות של הלילה. מופעים אלה, שזכו לשם "חיות לילה", תועדו על גבי DVD שיצא במארז אחד עם אלבומו "שלום חנוך" מ-2009.
בשנת 2008 הופיע ככוכב אורח בתפקיד עצמו בתוכנית הפרודיה "רד בנד", שעוסקת בעולם המוזיקה הישראלי.
באפריל 2009 הוציא חנוך את האלבום "שלום חנוך", בהפקה מוזיקלית של משה לוי ואייל קצב. הסינגלים שקדמו לאלבום היו "פתוחים לאהבה", שיר המחאה "אלוהים" ו"אומרת לי לעד".
העשור השני של המאה ה-21
ב-2010 יצא חנוך עם סדרת מופעים בשם "ארבע תחנות", העוברת בתחנות הזמן שלו כיוצר. התחנה הראשונה הוקדשה לאלבומים "שבלול", "פלסטלינה" ו-"Shalom", השנייה ל"אדם בתוך עצמו" ו"סוף עונת התפוזים", השלישית ל"חתונה לבנה" ו"על פני האדמה" והרביעית ל"מחכים למשיח" ו"רק בן אדם". בהופעות נהג לארח בהפתעה אמנים כדוגמת: אהוד בנאי, ברי סחרוף, ריטה, אביב גפן, תום ואורית פטרובר (היהודים), נינט טייב, אסף אמדורסקי, דנה ברגר, יזהר אשדות וקרן פלס. הופעות אלו תועדו הן על גבי אלבום הופעה בן ארבעה תקליטורים, והן על גבי DVD.
במרץ 2012 יצא אלבום ההופעה של חנוך "יציאה 2", שכלל שירים נוספים מהמופע "יציאה". באותה שנה יצא גם אלבום בשם "לילה של כוכבים", ובו גרסאות כיסוי של אמנים שונים לשיריו של חנוך, שעובדו כשירי ילדים.
בשנת 2014 נודע כי חנוך עובד על אלבום אולפן חדש. ב-1 באפריל באותה שנה הוציא את הסינגל "זאת'י ההורה", שיר שלבסוף לא שולב באלבום.
ב-4 בינואר 2015 יצא הסינגל הראשון מתוך האלבום, "תמיד זה עכשיו". ב-3 במרץ באותה שנה הופיע חנוך בתוכנית "גב האומה" והציג בהופעת בכורה את השיר "אנשים". למחרת, ב-4 במרץ, יצא הסינגל הרשמי לתחנות הרדיו. האלבום המלא, אשר נקרא "המקרה והטעות", יצא ב-20 במרץ 2015. לסינגלים, ולשירים נוספים מהאלבום, צולמו גם קליפים בבימויו של הבמאי והעורך עודד פרבר. בעקבות האלבום יצא שלום חנוך לסיבוב הופעות ארצי, בין השאר במועדון הזאפה, מועדון הפורום בבאר שבע ובפסטיבל ישראל. ב-22 באוקטובר באותה שנה קיים מופע מיוחד בפסטיבל הפסנתר, "צד ב'", ובו ביצע שירים שמעולם לא בוצעו בהופעותיו.
ב-29 בנובמבר 2015 הוציא חנוך סינגל חדש, "גיטרה", שמקדם את חידוש סיבוב ההופעות האקוסטי משנת 1992 "מישהו הפסיק את הזרם" עבור מועדון בארבי. ב-29 בינואר 2016 התקיימה ההופעה הראשונה.
ב-26 במאי 2016 הוציא את הסינגל "המדינה הזאת צריכה אמא", שיר מחאה פמיניסטי שעתיד היה להשתלב באלבומו הבא. ב-8 ביולי באותה שנה הוציא כסינגל את "איך זה את", שיר שהופיע באלבומו עם אריק איינשטיין "מוסקט", שהקליט מחדש בדואט עם הזמרת שרית חדד. ב-30 באוגוסט באותה שנה הוציא את הסינגל "זום" - שיר הנושא מתוך אלבומו החדש, וב-4 בספטמבר באותה שנה יצא האלבום המלא - "זום".
ב-20 וב-22 בספטמבר 2018, שלום חנוך ומתי כספי קיימו מופע משותף, "העיקר זה השירים", שנערך במשכן אמנויות הבמה בתל אביב. בעקבות הצלחת המופע השניים המשיכו לסיבוב הופעות משותף. בשנת 2019 השתתף במופע מחווה לאלבום "מזל גדי" שיצר עבור אריק איינשטיין כחמישים שנה לפני כן.
בסוף 2020 הלחין חנוך וביצע עם נינט טייב את השיר "לילה טוב תפילילה" - השיר הפותח את האלבום "שרים תפילילה", ובו ביצועים מולחנים לשירי ספר הילדים המצליח "תפילילה" שכתבה ביתו מאיה חנוך עם מיכל כהן-חי. האלבום יצא בהליקון (חברה) בהפקתו המוזיקלית של יונתן בר גיורא וזכה ללמעלה מחצי מיליון האזנות בשנת 2021.
שנות העשרים המאה ה-21
במהלך שנת 2020, עם השבתת עולם התרבות עקב פרוץ משבר הקורונה, הוציא את השיר "הטוב, הרע ואחותך", יחד עם הראפר טונה. באותה שנה הציג בפסטיבל הפסנתר, שנערך במתכונת טלוויזיונית בערוץ כאן 11, את המופע "תמונת מצב", שכלל שירים ברוח אקטואלית. בפברואר 2021 הוציא את שיר המחאה "שלטון".
ב-26 באפריל 2021 יצא אלבומו ה-14 בעברית, אלבום אקוסטי ברוחו שהוקלט בשיתוף המוזיקאים משה לוי (פסנתר), אלי מגן (קונטרבס) ותמיר מוסקט (תופים) - "הרצל לילנבלום". האלבום זכה לביקורות אוהדות בקרב מבקרי המוזיקה.
ב-2022 השתתף ב"שלום" - סדרה דוקומנטרית בת 3 פרקים שצילמה ענת גורן, ושמתעדת בין היתר את יצירת האלבום "הרצל לילנבלום". בהמשך השנה הוציא ספר שירה ראשון - "פתקים" - המכיל גם כמה מפזמוניו. בסוף אותה שנה קיבל פרס מפעל חיים מטעם אמ"י וכן תואר דוקטור לשם כבוד ממכון ויצמן.
זמר מחאה
שלום חנוך נודע במשך רוב שנות פעילותו כזמר מחאה חריף, ואף נחשב על ידי רבים כמי שפיתח את ז'אנר "שירי המחאה" בזמר העברי. שירו "מחכים למשיח" נחשב לשיר המחאה הבולט ביותר ברוק הישראלי וכאב הטיפוס של שירי המחאה בישראל.
בין שירי המחאה הידועים שכתב:
אלבומיו א-לי-מות ורק בן אדם תוארו כאלבומי קונספט מחאתיים.
חיים אישיים
בשנת 1968 נישא לליהי עפרון-חנוך, נכדתו של גדעון מר ובת-דודתו של ג'וליאנו מר. לשניים בת אחת, מאיה חנוך - סופרת, במאית, ציירת וכותבת ספרי ילדים (לה הקדיש את שירו "מאיה", עוד בטרם נולדה. הזוג היו חלק מחבורת לול, והקליטו את השיר). נכדו עמרי קרן (בן למאיה חנוך ולדרור קרן) הוא מוזיקאי. חנוך התגרש מעפרון בסוף שנות השבעים; תקופה מסוימת לאחר מכן היה בזוגיות עם השחקנית והזמרת דפנה ארמוני. מאז אמצע שנות השמונים מצוי בזוגיות עם לימור ירון, ולהם בת בשם רומי שנולדה ב-1994, מוזיקאית אף היא. הוא מתגורר בתל אביב בשכונת נווה צדק. בראיונות שונים, וכן בכמה משיריו, הזדהה כאתאיסט.
דיסקוגרפיה
{{טורים
אוספים
}}
מאו מאו
מאו מאו (החנית הבוערת בלשון קיקויו) היה שמה של תנועת מחתרת שפעלה בקניה והנהיגה מרד בשנים 1952–1956 כנגד הממשל הבריטי והשלטון המקומי במושבת קניה שנוהל על ידי הבריטים. מרבית חברי התנועה היו מבני שבט הקיקויו וגם בני שבטי אמבו ומרו נמנו עימם. הבריטים הוציאו את התנועה אל מחוץ לחוק כבר בשנת 1950 כאשר החלו המאו מאו לבצע פעולות אלימות. המרד הסתיים בשנת 1956 בתבוסת המאו מאו ובחיסולם הכמעט מוחלט. עם זאת, הבריטים ששלטו בקניה מאז 1895, עזבו ארץ זו בדצמבר 1959.
אחת הסיבות לטינת הקיקויו ללבנים היה שטף המתיישבים ב"רמות הלבנות" לאחר מלחמת העולם השנייה. בשנת 1952 חיו בקניה 42,000 מתיישבים לבנים ו־1.25 מיליון אפריקאים.
בשנת 1950 התנגדות הקיקויו ב"רמות הלבנות" הפכה להיות אלימה ובוצעו פעולות חבלה כנגד המתיישבים הלבנים. למרות זאת, אפילו נציגי הקיקויו בבית הנבחרים הקנייתי פקפקו בכך שלמאו מאו גודל משמעותי. בשנת 1952 הפעולות נגד האירופאים הפכו לשכיחות יותר והתפשטו למחוזות נקרו, נוישה ולקיפיה. באוקטובר המרד הפך למלחמה.
מאו מאו
המאו מאו ניצלו טקסים מסורתיים של הקיקויו לגייס חברים, לעיתים בניגוד לרצונם, על ידי שימוש בשבועות דם. אלו שסירבו עונו ונרצחו. שבועת המאו מאו הייתה כי חבר לעולם לא ילשין על חבר אחר, ימכור אדמה או יעזור לאירופאים. הם נשבעו לגרש את כל המתיישבים הלבנים ולהרגם לפי פקודה.
טקס החנוכה כלל הקרבת כבשה, הוצאת ליבה ושתיית דמה מעורב בדם משתתפים בטקס. הגעה לדרגות בכירות יותר הייתה כרוכה בשבועות וטקסים נוספים. לאחר הטקס הם סימנו שלוש שריטות זעירות על פרק יד שמאל, להן קראו נדמור איטשתו. המאו מאו תקפו אפריקאים אחרים שסירבו להצטרף אף תחת איומים או כאלו שנחשדו בשיתוף פעולה.
באותה העת הם הקימו צבא גרילה שנקרא צבא ארץ החופש. הם היו חמושים בחניתות, "סימי" (חרבות ארוכות), "קיבוקו" (שוטים) ו"פנגה" (משטה מפלדה רכה). פנגה הייתה הנשק החביב עליהם. המאו מאו אף יצרו רובים, שרבים מהם התפוצצו בעת הירי. הם אף הצליחו להשיג 460 רובים על ידי גנבה או כשלל. המאו מאו התחבאו ביערות במבוק באברדר והר קניה. הם אספו והחביאו בגדים ונשק אך עדיין סבלו ממחסור. המאו מאו חפרו מלכודות כדי להגן על מקומות המסתור. נשים רבות הצטרפו למרד על ידי מחאות פוליטיות רחבות והעברת סיוע, מזון ומידע מודיעיני למאו מאו.
חיילי המאו מאו לבשו מכנסי חאקי קצרים וטוניקות ללא סימני זיהוי. הם שאפו לתאר עצמם כלוחמים אימתניים. המאו מאו היו מאורגנים בתאים אולם קבוצות חמושות רבות השתמשו במבנה ובדרגות של הצבא הבריטי. הם אף מינו שופטים שיכלו להטיל קנסות ולפסוק עונשים נוספים. העונש על התחברות ללא מאו מאו היה לכל הפחות קנס.
בקבוצת מאו מאו טיפוסית היו כמאה חברים. הקבוצות ומנהיגיהן היו שונות זו מזו. המנהיגים דרשו ציות מלא מהחברים. המנהיגים הבולטים היו: סטנלי מתנגי, וארוהיו איטוטה (נודע כגנרל סין, מנהיג אזור הר קניה) ודדן קימאתי, מנהיג יער אברדר. דדן קימאתי הכריז על עצמו כ"האביר המפקד של חצי כדור הארץ האפריקאי ולורד חצי כדור הארץ הדרומי".
המאו מאו תקפו בחשכה, חוות מבודדות על פי רוב, אך גם בתים בפאתי ניירובי. הטקטיקה של המאו מאו הייתה ברוטאלית. הם הרגו וגרמו לנכויות בעזרת פיגיונות, אף לאנשי משטרה מבני הקיקויו. הם פגעו בחיות החווה ושרפו מבנים. קורבנותיהם נרצחו בשלל דרכים אכזריות. ראשי וידי הקורבנות נגדעו לעיתים כדי למנוע את זיהויים.
מצב החירום
ב-20 באוקטובר 1952 הכריז שר המושבות הבריטי אוליבר ליטלטון על מצב חירום והודיע על כך לבית הנבחרים. האלימות גברה והנציב האשים פוליטיקאים מקומיים בקנוניה. כוחות הביטחון עצרו 183 מהם, ביניהם ג'ומו קניאטה, שיהיה בעתיד הנשיא הראשון של קניה.
הבריטים הזרימו כוחות לקניה, בהם אף טייסים ומשחתת. סך כל הכוחות הבריטים הגיע ל־55,000 חיילים בפיקודו של ג'ורג' ארסקין.
הבריטים סבלו ממחסור במודיעין בתחילת העימות. היו קצינים בכירים שחשבו שהמרד משני יחסית למשבר במלזיה. חיילים רבים לא ידעו לזהות את המאו מאו וירו בחפים מפשע. היו שאספו ידיים קטועות כדי לזכות בפרס לא רשמי של 5 שילינג.
המתיישבים הלבנים, שרבים מהם היו בני המעמד הבינוני-גבוה, פיטרו את כל בני הקיקויו מחשש שהם חברים במאו מאו. הם התחמשו ובמקרים מסוימים בנו מבצרים. נשים נשאו אקדחים ומתיישבים רבים סייעו למשטרה.
גם פקידים בריטים חשדו בבני הקיקויו. הם חשבו כי "ארגון הקיקויו המרכזי" הוא הזרוע הפוליטית של המאו מאו. נשיאת נשק וחברות במאו מאו הוצאו מחוץ לחוק. חלק ניכר מבני המאו מאו הוגלו ל"כפרים חדשים", שהיו מחנות מעצר.
ב־24 בינואר 1953 הרגו המאו מאו את משפחת רוק - אב, אם וילד בן שש. הם נרצחו בעזרת פנגה, ייתכן ועל ידי עובדים לשעבר.
ב-25-26 במרץ תקפו המאו מאו את הכפר לארי ושרפו בין 84 ל־150 מבני הקיקויו שלא היו חברים בארגון בבקתותיהם. חלק ניכר מהקורבנות היו בני משפחותיהם של חיילים ששירתו ב"משמר המולדת של הקיקויו".
הבריטים והקנייתים שלא היו במאו מאו הגיבו בהכאות ובהוצאות להורג.
במאי 1953 הפך "משמר המולדת של הקיקויו" באופן רשמי לחלק מכוחות הביטחון. המשמר לקח חלק ניכר במאבק במאו מאו. רבים מהנלחמים במאו מאו התנצרו. הם הקימו מערך מודיעין וביצעו פשיטות למקומות שנחשדו בתמיכה במאו מאו.
הצ'יף נג'ירי הציע לאפשר ביטול נדרים לחברי המאו מאו. הבריטים אישורו זאת והציעו 2 שילינג למומר.
ב־1953 ירד כוחם של המאו מאו בשל ההתנגדות הצבאית וסכסוכים פנימיים. באותה השנה הקים הממשל כנופיות של אפריקאים נאמנים וחברי מאו מאו לשעבר וקצינים לבנים.
הם ניסו להסתנן למאו מאו וחיפשו והשמידו כנופיות מאו מאו אמיתיות. בכנופיות הממשל היו אף מתיישבים שניסו להתחזות לאפריקאים.
בסוף שנת 1953 פשטו כוחות הביטחון על יער אברדר, הרגו ושבו 125 אנשי מאו מאו.
ב־15 בינואר 1954 וארוהיו איטוטה נתפס. הוא אושפז ונחקר. ואחר מכן שותף בדיונים עם המאו מאו באזור הר קניה ביוזמת סין. המשא ומתן ארך שלושה חודשים ונכשל.
באפריל 1954 יצא הצבא ל"מבצע סדן" בניירובי. העיר הושמה במצור והצבא בדק 30,000 תושבים ועצר 17,000 מהם. על העצורים היה להוכיח את חפותם או להישלח למחנות מעצר. חפים מפשע רבים נעצרו. העיר נותרה בשלטון צבאי עד לסוף השנה.
ב־1955 מנו המאו מאו לא יותר מ־15,000 איש. בינואר החלו "רובאי המלך האפריקאים" ב"מבצע פטיש". הם סרקו את יערות הרי אברדר, שם נתקלו בהתנגדות מעטה שכן רוב המורדים עזבו. משם עברו לאזור הר קניה. שם עצרו 5,500 אנשי גרילה והרגו 24 מתוך 51 מנהיגי כנופיות. המאו מאו נדחקו לעומק היער.
רוב הקיקויו פנו נגד המאו מאו. "משמר המולדת של הקיקויו" והלבנים לא סייעו לכך ביחסם הברוטאלי לאזרחים ועצורים. חוקרים השתמשו באלימות רבה. במחנה המעצר הולה 11 אנשים נהרגו ובין 22 ל־60 איש נפצעו לאחר שהשומרים ניסו להכריח 88 עצורים לעבוד. היו דיווחים על סירוס שבויים מהמאו מאו בעזרת פליירים. הממשל ניסה להסתיר ולטייח מקרים אלו.
בהמשך השנה הוכרזה חנינה כללית. היא מנעה תביעות כנגד "משמר המולדת של הקיקויו" וגם אפשרה למאו מאו להיכנע. שיחות השלום עם המאו מאו נכשלו ב־20 במאי 1955. הצבא פתח במתקפה סופית נגד המאו מאו באברדר, תוך שימוש מסיבי בכנופיות מתחזות. באותו זמן כמעט שלא נותרה למאו מאו תחמושת.
מנהיג המאו מאו האחרון דדן קימתי נתפס ב־21 באוקטובר 1956 בניירי על ידי כנופיה מתחזה. הצבא הבריטי השאיר את סיום המאבק לכוחות הביטחון הקנייתים.
נפגעים
ההערכות מספר הנפגעים שנויות במחלוקת. "משמר המולדת של הקיקויו" טען כי הרג 4,686 מתוך 10,527 אנשי המאו מאו, אולם אחרים מעריכים את מספרם בכ־30,000. מאו מאו נוספים נהרגו בסכסוכים פנימיים ובשל התנאים הקשים. המאו מאו הרגו בין 2,484 ל־11,000 אפריקאים. 32 מתיישבים לבנים נהרגו.
ממשל מושבת קניה הוציא להורג בתליה כ-1,090 לוחמי "מאו מאו".
ים בלגיר
ים בלגיר (באנגלית: The Sea of Belegaer), נקרא גם הים הגדול, הוא ים בדיוני המופיע בלגנדריום של טולקין. הים מפריד בין הארץ לתיכונה, לאמן, ובעידן השני אף היה מקום משכנה של ממלכת האי - נומנור.
מרכז משמעו"ת
היסטוריה
מרכז משמעו"ת נוסד בשנת 1994 כיוזמה של ד"ר לאה גנור מנהלת המרכז בשיתוף עם עיריית קריית מוצקין ומשרד החינוך. במרכז ניתן דגש על סוגיות הקשורות בעם היהודי במדינת ישראל ובתפוצות, זיכרון השואה והתקומה, מאבק באנטישמיות, קשרי חינוך עם פולין וגרמניה בתוכניות חינוכיות המאגדות תחומי תוכן ערכיים הנוגעים לישראלים ויהודים במדינת ישראל בעבר בהווה ובעתיד.
ים בלגיר
מעולם לא הובהר מלוא היקפו של ים בלגיר לאחר התרחשות אקלבת, אך הוא הגיע מספיק צפונה כדי שחלקים ממנו יהיו מכוסים בקרח, ואף הרבה למטה אל הדרם החמים. לפני העידן השני, ים בלגיר נמתח עד פער אילמן בצפון הרחוק, עד למקום בו התחבר לאילמן וקפא בדרום הרחוק. ים בלגיר היה צר יותר בצפון מאשר בדרום, וחלקו הרחב ביותר נמצא ליד מחגורת הארץ.
מרכז משמעו"ת
היסטוריה
בפעילויות המרכז משתתפות קבוצות מגוונות כגון: תלמידים, משלחות נוער ומבוגרים מחו”ל, מורים, חיילים, שורדי השואה, עולים חדשים וקהילה.
ים בלגיר
לפני שינוי העולם
לפני השמדת שני הפנסים על ידי מלקור, ים בלגיר לא היה קיים כיוון שאז הייתה קיימת רק מסה יבשתית גדולה וארץ אלמרן המוקפת באגם הגדול. לאחר מכן, הבלגיר התחיל כגוף מים גדול שנמצא בין אמן לארץ התיכונה. צורתו נותרה ללא שינוי עד המלחמה למען העלפים במהלך שנות העצים, במהלך המלחמה, כאשר השתנתה הארץ, ים בלגיר התרחב והעמיק וצורתו השתנתה. לאחר המלחמה, הולא אולמו משך את העלפים שרצו להגיע לארץ הברוכה על האי טול ארסאה מעבר לבלגיר אל ביתם החדש שבאמן.
מרכז משמעו"ת
היסטוריה
המרכז מארגן ומלווה את פעילות הזיכרון וההנצחה של השואה והגבורה בעיר. כמו כן, המרכז משמש כבית עבור שורדי/ות השואה המהווים עמודי תווך בפעילויות היומיומית תוך כדי שמירה על קשר רציף וקבוע עם השורדים.
ים בלגיר
לפני שינוי העולם
יבשת אמן, ביתו של הולאר, היוותה את הקצה המערבי של בלגיר. לפני חורבן בלריאנד במלחמת החרון בסוף העידן הראשון, הים היה צר ומכוסה קרח בצפון, ויצר את מיצר הלקרקסה הקשה. עלפי הנולדור המורדים שנמלטו מולינור עברו לארץ התיכונה באמצעות ספינות ובדרך מעברי הקרח המסוכנים שבהלקרקסה. סיעת פאנור חצתה באוניה לאורך החופים ואילו סיעת פינגולפין עשתה את המסע הקשה, כשהיא מצפינה מעלה מאמן לאורך קו החוף ואל מצר הלקרקסה.