cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ראש העיר קסטרברידג'
סיפור העלילה
הצלחותיו של פארפריי בעסקים מביאות לניכור בינו לבין הנצ'רד, שמפטר אותו ודורש ממנו להפסיק לחזר אחר אליזבת-ג'יין. פארפריי פותח עסק קטן משלו, שמתחרה בעסקיו של הנצ'רד. בזכות פקחותו וכשרונותיו גדל העסק ומשגשג. כאשר רוצה הנצ'רד לגבור על פארפריי הוא מנסה להיעזר באדם הידוע ביכולתו לנבא את מזג-האוויר. בהמלצתו הוא קונה כמויות גדולות של תבואה, אך בסופו של דבר אין הנבואה מתגשמת והנצ'רד מפסיד כסף רב.
פארפריי ולוסטה קונים את ביתו של הנצ'רד, ופארפריי תופס את מקומו של הנצ'רד גם בתפקיד ראש העיר. לוסטה פוחדת שבעלה יגלה שהיה קשר קודם בינה לבין הנצ'רד ומבקשת ממנו שיחזיר לה את המכתבים ששלחה אליו. הנצ'רד שולח את המכתבים בידי ג'ופ, אחד מעובדיו לשעבר, אך הוא אינו יודע שג'ופ נוטר טינה גם לו וגם ללוסטה. בדרכו למסור את המכתבים עוצר ג'ופ בפונדק ושם הוא קורא אותם בקול בפני אנשי המעמד הנמוך ביותר בעיר, סודם של הנצ'רד ולוסטה הופך גלוי לעיני כל. הנאספים בפונדק מחליטים לארגן תהלוכת־קרניים (skimmity-ride) עם הדמויות של הנצ'רד ולוסטה. ביום שבו מתקיימת התהלוכה נקרא פארפריי לעיר אחרת ואינו מגלה את אשמתה של אשתו, אבל הזעזוע שנגרם ללוסטה כשהיא רואה את דמותה בראש התהלוכה מביא למותה תוך זמן קצר.
לאחר מותה של לוסטה משלים הנצ'רד עם אליזבת'-ג'יין ומקווה שהיא תחזור לחיות בביתו. אבל המלח ניוסון, שמתברר שעודנו בחיים, מגיע לעיר ושואל את הנצ'רד אודות סוזן ואליזבת-ג'יין. הנצ'רד מספר לו ששתיהן מתו וניוסון עוזב בצער. במשך שנה חיה אליזבת-ג'יין עם הנצ'רד, המנהל חנות קטנה. פארפריי מתחיל לחזר אחרי אליזבת-ג'יין והם מתכננים להתחתן. באחד הימים שומע הנצ'רד שניוסון חזר לעיר, הוא נפרד מאליזבת ועוזב את העיר כדי לא להתעמת איתו. אליזבת-ג'יין פגועה וכועסת כאשר היא מגלה שהנצ'רד רימה אותה ואת אביה. בינתיים מתכננים ניוסון ופארפריי את החתונה שלו עם אליזבת-ג'יין.
בערב החתונה בא הנצ'רד לקסטרברידג' כדי לראות את אליזבת-ג'יין ולבקש את סליחתה, אך היא דוחה אותו מעליה. הוא משאיר ציפור קטנה בכלוב שהביא לה כמתנת חתונה. כשהיא מגלה את הציפור המתה, היא מתחרטת על כך שעלבה בו, והיא ובעלה יוצאים לחפש את הנצ'רד. הם מגיעים אליו מאוחר מידי, ומסתבר להם שהוא כבר מת. בצוואתו מבקש הנצ'רד שאיש לא יתאבל עליו ושאיש לא יזכור אותו.
מייקל הֶנְצָ'רד
מייקל הנצ'רד הוא הגיבור הטרגי ברומן, "אדם בעל אופי", כפי שמופיע בכותרת המשנה. בפתיחת הרומן הוא עושה מעשה שלא יעשה, מוכר את אשתו ובתו. שמונה עשרה שנים אחר כך, הוא ראש עיר וסוחר מצליח, אבל אינו יכול לשכוח את חטאו ומנסה לכפר עליו. הוא מאמין שכוחות עליונים פועלים נגדו, אך הוא נאבק לשינוי מצבו ומנסה לתקן את המעוות.
הנצ'רד הוא אימפולסיבי, רגזן ונוטה למצבי רוח משתנים, אבל גם נדיב ומתחשב. הוא מנסה לפצות את סוזן ואליזבת-ג'יין על העוול שגרם להן. הוא לוקח את פארפריי תחת חסותו כי הצעיר מצא חן בעיניו ומזכיר לו את אחיו המת. כשסוזן מתה הוא מוכן לשאת לאישה את לוסטה, אף שאינו אוהב אותה יותר, כדי לשמור על שמה הטוב. הנצ'רד עוזר לבני העיר העניים, וכשהוא פושט-רגל הוא מוכר את שעונו ומשלם חובות לנזקקים ביותר שבין נושיו. כשהוא מתרגז הוא עושה הכול כדי להכשיל את יריבו, אחר-כך מתחרט על כעסו, ומנסה לכפר על מעשיו.
כשהוא שומע את הערותיהם של אנשי העיר על כך שפארפריי, מנהל העבודה שלו, מוצלח ממנו, הוא מתרתח ומפטר אותו מיד. הנצ'רד עושה כן מתוך גחמה ומתחרט למחרת, אבל פארפריי מתייחס ברצינות לפיטורין ואינו חוזר לעבוד אצלו. בכך חוזר הנצ'רד על אותו דפוס התנהגות, ששנים קודם לכן גרם לו למכור את אשתו וכשהתחרט על כך היה מאוחר מדי, כי סוזן כבר הלכה עם ניוסון.
הנצ'רד מאמין באמונות טפלות אף שאינו מודה בכך. הוא פוגש אדם שנודע ביכולתו לנבא את מזג-האוויר, כדי שיוכל להמר על מחירי התבואה ולהביס את פארפריי. החוזה מנבא גשמים וסערות, ובהתאם לכך קונה הנצ'רד כמויות גדולות של תבואה. אולם הקציר מתבצע במזג אוויר נאה, המחירים צונחים והוא נאלץ למכור בהפסד גדול את התבואה שקנה. כשמזלו בוגד בו הוא חושב שיש אנשים שמפעילים כשפים על בובה בדמותו.
דונלד פַארְפְרֵיי
פארפריי הוא צעיר סקוטי העובר בקסטרברידג' בדרכו לאמריקה. הנצ'רד מגלה את כשרונותיו לעסקים ומשכנע אותו להיות מנהל עבודה שלו. פארפריי הוא איש עסקים מוכשר ויודע גם להתנהג בחברה, הוא כובש את לב אנשי קסטרברידג' בשירתו העריבה. הנצ'רד מעריך את פארפריי ומתייעץ איתו בנושאים מקצועיים ואישיים. כבר בראשית היכרותם מספר הנצ'רד לפארפריי את סיפור חייו, אך אחר כך מתחרט על כך שנתן בידי פארפריי כוח שיוכל לנצל נגדו.
אופיו של פארפריי מנוגד לזה של הנצ'רד: הוא מחושב ורציונלי ורגשותיו שטחיים. הוא שר בפאתוס ומרגש אחרים בשירתו, אבל הנוסטלגיה והגעגועים למולדתו שהוא מביע בשירה מזויפים, והוא אינו מעוניין לחזור למולדתו. בניגוד להנצ'רד שחותם על עסקות בתקיעת-כף עורך פארפריי חוזים מסודרים, וכל עסקה נרשמת בספרי החשבונות. הוא בעל מזג טוב ואהוב על אנשי העיר, שמעריכים את ידיעותיו יותר מאשר אלו של הנצ'רד. כשהנצ'רד משפיל את אחד מעובדיו, אייבל ויטל, וגורר אותו מהמיטה בלי מכנסיים, עומד פארפריי לצידו של אייבל, מתעמת עם הנצ'רד ומאיים לעזוב אותו.
פארפריי מביא איתו את המודרניות והקידמה. הוא מביא איתו שיטות חדשות לטיפול בתבואה, וממליץ להשתמש במכונת זריעה במקום השיטות הידניות שהיו נהוגות עד אז. פארפריי מצליח בכל מה שהנצ'רד נכשל בו - הוא זוכה באהבתה של לוסטה, בתמיכתם של אנשי העיר, ולבסוף גם בתואר ראש העיר. הוא קונה את ביתו של הנצ'רד, וזה נאלץ לעבוד אצלו כשהוא נשאר חסר כל.
רגשותיו של הנצ'רד כלפי פארפריי עזים ונעים בין אהבה כעס, קנאה ושנאה. לעומתו, יחסו של פארפריי להנצ'רד הוא מתון יותר, יחס של כבוד, ידידות, רוגז ואדישות. גם רגשי האהבה שלו לנשים שבחייו אינם עמוקים: הוא נמנע מלהיפגש עם אליזבת-ג'יין כשהנצ'רד דורש זאת ממנו, מתאהב בלוסטה במהירות, וזמן קצר אחרי מותה חוזר לאליזבת-ג'יין ונושא אותה לאישה.
אליזבת ג'יין
ברומן מופיעות שתי דמויות בשם אליזבת-ג'יין. הראשונה היא בתם התינוקת של מייקל וסוזן הנצ'רד הנמכרת לניוסון יחד עם אמה ומתה בילדותה. והשנייה אליזבת-ג'יין המופיעה לכל אורך הרומן, בתו של ניוסון. סוזן מסתירה את האמת על עברה גם מהנצ'רד וגם מאליזבת-ג'יין, וכשהנצ'רד אומר לאליזבת שהוא אביה היא מקבלת את דבריו כפשוטם ומתייחסת אליו כאל הורה. היא מטפלת בו כשהוא חולה, ונעצבת על כך שהוא מתייחס אליה בקרירות.
אליזבת ג'יין רצינית, מאופקת, ומחשיבה מאוד נימוסים ומהוגנות חברתית. היא נוטה למלנכוליה ובעלת יכולת לאהוב ומעניקה מאהבתה לאמה, לאביה, לאביה החורג ואחר כך לבעלה. אליזבת מרבה לקרוא, ללמוד ולהשתפר, היא עוברת לגור עם לוסטה ולומדת ממנה איך מתנהגים בחברה. בתחילת הרומן מתוארת אליזבת כקפדנית ונאיבית, אך היא מתפתחת להיות אישה עדינה, טובת-לב ואוהבת.
לוּסֶטה
לוּסֶטה טמפלמן היא אישה צעירה ויפה, קלת דעת ולא זהירה במעשיה. היא הייתה המאהבת של הנצ'רד בג'רזי, ורצתה להינשא לו אך לא יכלה לעשות זאת, עקב חזרתה של סוזן ונישואיה להנצ'רד. עם מותה של סוזן מגיעה לוסטה לקסטרברידג' כשבכוונתה להתחתן עם הנצ'רד ולהציל את שמה הטוב. דודתה העשירה מבאת' מתה, והורישה לה סכום כסף והיא מגיעה לקסטרברידג' כאישה עשירה.
לוסטה מזמינה את אליזבת-ג'יין לגור איתה כדי למשוך את הנצ'רד לביתה, אך תוכניתה אינה עולה יפה כי בשלב זה מתנכר הנצ'רד לאליזבת. פארפריי שמחזר אחרי אליזבת-ג'יין מגיע לביתה ופוגש במקומה את לוסטה. הם מתאהבים, לוסטה דוחה את חיזוריו של הנצ'רד ומתחתנת עם פארפריי. לוסטה חוששת שבעלה ידע על פרשיית האהבים הקודמת שלה ממכתבי האהבה השערורייתיים ששלחה להנצ'רד. היא רוצה לעזוב את קסטרברידג' מחשש שעברה יתגלה, אבל פארפריי מקבל את תפקיד ראש העיר ומסרב לעזוב. בסופו של דבר קוראים אנשי העיר את המכתבים ומארגנים את תהלוכת הלעג, עם בובות בדמות לוסטה והנצ'רד, תהלוכה שגורמת לה לזעזוע ומביאה למותה.
הגורל וחשיבות אופי האדם
כותרת המשנה של הרומן, המכנה את הגיבור "אדם בעל אופי", קובעת את הגורם העיקרי שמניע את ההתרחשויות ברומן. לא הגורל הוא שגורם להידרדרותו של מייקל הנצ'רד אלא אופיו ומעשיו. רתחנותו ומזגו החם מרחיקים ממנו את האנשים שהוא אוהב, קלות דעתה של לוסטה גורמת בסופו של דבר למותה, והזהירות המופרזת באופיה של אליזבת'-ג'יין מרחיקה ממנה את הנצ'רד.
"אופי האדם הוא הגורל" ("Character is Fate") כך מצטט תומאס הרדי את המשורר הגרמני נובאליס. האישיות היא הקובעת את דרכו של האדם. גם אם נראה שיד הגורל נגדו, האופי והמעשים הם שקובעים את גורלו ולא כוחות עליונים שאינם בשליטתו.
המזל הרע פוגע בהנצ'רד שוב ושוב. כשנראה לו שמצבו משתפר, קורה משהו שהופך שוב את עולמו. ביום שהנצ'רד מגלה לאליזבת-ג'יין שהיא בתו, הוא מוצא את מכתבה של סוזן שמגלה לו שהיא בעצם איננה בתו. הנצ'רד מתעלם מהכתוב על המעטפה, בקשה לפתוח את המכתב רק ביום נישואי אליזבת-ג'יין, ואחר כך אינו מספר את האמת לאליזבת ומתנהג אליה באכזריות. ביום שבו מתה לוסטה ואליזבת-ג'יין מוכנה לחזור ולחיות עם הנצ'רד, מגיע ניוסון לעיר כדי לחפש את בתו. הנצ'רד משקר שוב ואומר שאליזבת-ג'יין מתה לפני שנה. הוא יודע שהאמת תתגלה במהרה, אך אינו עומד בפיתוי לקבל את אהבתה של אליזבת-ג'יין שעדיין חושבת שהוא אביה.
תהפוכות מזג האוויר משבשות את החגיגות שמתכנן הנצ'רד, וחמוּר מכך ניסיונו להיעזר בחוזה מזג-אוויר מביא להפסדים כבדים, שמביאים אותו בסופו של דבר לפשיטת רגל. הנצ'רד מאשים את ההשגחה העליונה שמביאה עליו אסונות, אבל מזגו ההפכפך ותגובותיו לאירועים, הם שמביאים על הנצ'רד את מפלתו.
מתי גלעד
מתי גלעד (נולד ב-18 בינואר 1989) הוא בסיסט, מפיק מוזיקלי ומלחין ישראלי. חבר בלהקות "ג'יין בורדו" ו"לולה מארש".
ביוגרפיה
גלעד הוא בוגר רימון בית ספר למוסיקה.
ב-2012, בעת שלמד ברימון בית ספר למוסיקה, הקים עם דורון טלמון הרכב מוזיקלי, יחד עם שני חברים נוספים, כדי להשתתף בתחרות להקות בבית הספר. באותה שנה, פרשו החברים האחרים בהרכב, למעט טלמון והצטרף אל ההרכב הגיטריסט אמיר זאבי ושם ההרכב שונה ל"ג'יין בורדו". באותה שנה, החל לפעול כחבר בהרכב "אלישע בנאי וארבעים השודדים".
בשנת 2013 הקימה המוזיקאית עדי-קשת כהן את להקת "BearMoonTree" עם גלעד והגיטריסט יובל וילנר (כוכבת על). בשנת 2015 הוציא ההרכב מיני-אלבום. הלהקה הופיעה על במות שונות בארץ, ביניהן פסטיבל "Tune In".
ראש העיר קסטרברידג'
שמירה על המוניטין והשם הטוב
שמירה על המוניטין והשם הטוב הוא אחד הנושאים החוזרים ברומן. כשהנצ'רד מתעורר משכרונו בבוקר שאחרי מכירת אשתו הוא חושש שאמר את שמו למישהו, כל עוד איש אינו יודע את שמו הוא יכול להתקדם בחיים בלי שהמעשה ישפיע עליו. עשרים שנה לאחר מכן כאשר מגיעה מוכרת הדייסה לקסטרברידג' ומגלה לאנשי העיר את סודו, מאבד הנצ'רד את כבודו ואת שמו הטוב.
מתי גלעד
ביוגרפיה
בשנת 2014 הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה שלה הנושא את שמה. מן האלבום בלטו השירים "איך אפשר שלא", "עינב" ו"וויסקי". שלוש שנים מאוחר יותר יצא אלבומה השני של הלהקה.
בסמוך לפעילותו בג'יין בורדו, פעיל גלעד גם בהרכב האינדי-פופ "לולה מארש".
חיים אישיים
אשתו היא הזמרת דורון טלמון ולהם בת אחת, היא גם חברתו ללהקת "ג'יין בורדו" והסולנית. הם מתגוררים בתל אביב.
ראש העיר קסטרברידג'
מסורת מול חדשנות
הנצ'רד מייצג את אורח החיים הכפרי שבתקופה זו כבר הולך ונעלם; פארפריי מייצג את החדשנות, הטכנולוגיה המאפשרת לו לשפר את איכות הקמח מחיטה פגומה באמצעים מודרניים. דוגמה להבדלים ביניהם מוצגת בחגיגות שהם מארגנים לציון אירוע לאומי: הנצ'רד מתכנן חגיגה כפרית מסורתית הכוללות תחרויות ופרסים כגון חזיר חי, ושתיית תה, ופארפריי מציע נשף עם מוזיקה וריקודים. כשפארפריי מביא לעיר מכונת זריעה חדישה מתייחס הנצ'רד למכונה בזלזול, ואליזבת-ג'יין מעירה שהרומנטיקה שבזריעה תיעלם.
לאורך הרומן לוקח פארפריי, איש הטכנולוגיה והחדשנות, את מקומו של הנצ'רד המאמין במסורת ובאמונות תפלות, כפי שהעידן התעשייתי מחליף במהירות את החקלאות המסורתית בווסקס ובכל אנגליה.
שאול ודוד
ביחסים שבין מייקל הנצ'רד ודונלד פארפריי יש הקבלה לסיפור התנ"כי של שאול המלך ודוד. כשהם נפגשים לראשונה הנצ'רד הוא ראש העיר וסוחר אמיד ופארפריי צעיר בראשית דרכו, כפי ששאול היה מלך ודוד נער שנלקח מאחורי הצאן.
אופיו של הנצ'רד מזכיר את שאול, הוא מהיר-חמה, אימפולסיבי ונתון למצבי רוח משתנים. כשרוחו רעה עליו מזמין שאול את דוד לנגן לפניו; גם הנצ'רד נרגע כשהוא מאזין למוזיקה. כשפארפריי מגיע לראשונה לקסטרברידג' הוא שר לפני האנשים בפונדק, וקולו הערב מושך את ליבו של הנצ'רד. פארפריי הוא בן דמותו של דוד המלך. כבר המשפט הראשון לגביו מתאר אותו כאדמוני, ודוד מתואר: "וְהוּא אַדְמוֹנִי, עִם-יְפֵה עֵינַיִם וְטוֹב רֹאִי" (שמואל א' טז יב). פארפריי מוזיקלי, הוא זמר בעל קול ערב, ודוד יודע נגן.
פארפריי פותר את בעיית החיטה הפגומה שהנצ'רד והסובבים אותו אינם יכולים להתמודד איתה. ההקבלה היא לניצחון דוד על גלית הפלישתי. מיד אחר כך ממנה הנצ'רד את פארפריי למנהל עסקיו, כפי ששאול ממנה את דוד למפקד על צבאו "וַיְשִׂמֵהוּ שָׁאוּל, עַל אַנְשֵׁי הַמִּלְחָמָה". אנשי העיר מחבבים את פארפריי, וכל העם אוהב את דוד "וַיִּיטַב, בְּעֵינֵי כָל-הָעָם, וְגַם, בְּעֵינֵי עַבְדֵי שָׁאוּל." (שמואל א' יח ה). הנצ'רד שומע את אנשי העיר מדברים על הצלחתו של פארפריי ועל כך שיעלה על מעסיקו, כמו שאול השומע את הנשים כשהם חוזרים מהקרב. "וַתַּעֲנֶינָה הַנָּשִׁים הַמְשַׂחֲקוֹת, וַתֹּאמַרְןָ: הִכָּה שָׁאוּל בַּאֲלָפָו, וְדָוִד בְּרִבְבֹתָיו" (שמואל א' יח ז). מאותו יום עוין שאול את דוד, ואילו הנצ'רד מפטר את פארפריי ואוסר עליו לחזר אחרי בתו.
הצלחתו של פארפריי גורמת להנצ'רד לקנא בו עד כדי רצון להרוג אותו, שאול מנסה להרוג את דוד פעמים אחדות אך נכשל, "וַיְבַקֵּשׁ שָׁאוּל לְהַכּוֹת בַּחֲנִית, בְּדָוִד וּבַקִּיר, וַיִּפְטַר מִפְּנֵי שָׁאוּל, וַיַּךְ אֶת-הַחֲנִית בַּקִּיר; וְדָוִד נָס וַיִּמָּלֵט, בַּלַּיְלָה הוּא" (שמואל א' יט י). אליזבת-ג'יין רואה את הנצ'רד ופארפריי עומדים בקומה העליונה במחסן התבואה, ונדמה לה שהנצ'רד הניע את ידו בצורה שהייתה יכולה להפיל את פארפריי אבל חזר בו ברגע האחרון. אליזבת מחליטה להזהיר את פארפריי, כפי שמיכל בת שאול מזהירה את דוד. אחרי שהנצ'רד הושפל במעמד טקס קבלת הפנים לאישיות המלכותית, הוא מנסה שוב להרוג את פארפריי. הנצ'רד קורא לפארפריי להגיע לאסם ולהאבק איתו, אבל כיוון שהוא חזק מפארפריי הוא קושר לעצמו את הזרוע השמאלית, כדי להגיע לשוויון כוחות ביניהם. הם נאבקים והנצ'רד יכול להפיל את פארפריי מבעד לפתח ולהמיתו, אך ברגע האחרון אהבתו אליו גוברת והוא מוותר.
פארפריי משגשג ומצליח בכל, ועולה לדרגת ראש העיר, כשלעומתו מצבו של הנצ'רד הולך ומדרדר עד מותו. כך דוד מחליף את שאול כמלך ישראל. נישואי פארפריי ואליזבת-ג'יין בסופו של הסיפור מקבילים לנישואי דוד למיכל בת שאול.
הפניה של הנצ'רד לחוזה מזג-האוויר כדי לדעת את העתיד מקבילה להליכתו של שאול לבעלת האוב בעין-דור (שמואל א' כח). כשהנצ'רד הולך לשאול בעצת חוזה מזג האוויר, מתברר לו שהחוזה ציפה לו והכין ארוחה לשניהם. הרדי מתאר את הרגשתו של הנצ'רד בדומה לשאול המתקבל אצל שמואל כשהוא מחפש את האתונות. "וַיַּעַן שְׁמוּאֵל אֶת-שָׁאוּל, וַיֹּאמֶר אָנֹכִי הָרֹאֶה--עֲלֵה לְפָנַי הַבָּמָה, וַאֲכַלְתֶּם עִמִּי הַיּוֹם; וְשִׁלַּחְתִּיךָ בַבֹּקֶר, וְכֹל אֲשֶׁר בִּלְבָבְךָ אַגִּיד לָךְ" (שמואל א' ט' יט).
תרגום לעברית
"ראש העיר קסטרברידג'" תורגם לעברית על ידי א"ד שפיר וראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1977.
תרגום חדש מאת עודד פלד יצא לאור בשנת 2013 בהוצאת כרמל.
עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה
ב-1978 הפיק ה-BBC סדרת דרמה טלוויזיונית "ראש העיר קסטרברידג'" שזכתה לשבחים רבים. התסריט נכתב בידי דניס פוטר, ובתפקידים הראשיים הופיעו אלן בייטס בתפקיד מייקל הנצ'רד, ואנה מאסי בתפקיד לוסטה.
"ראש העיר קסטרברידג'" היא סדרת טלוויזיה נוספת לפי הרומן שהפיק ערוץ ITV הבריטי ב-2003. בתפקידים הראשיים הופיעו קירן הינדס, ג'ודי מיי ופולי ווקר.
מייקל וינטרבוטום ביים בשנת 2000 את סרט הקולנוע "התמורה" (The Claim), שהוא עיבוד חופשי ל"ראש העיר קסטרברידג'". העלילה הועתקה לקליפורניה של שנות הבהלה לזהב. בסרט מככבים פיטר מולאן, שרה פולי ונסטסיה קינסקי.
מייזי לוקווד
ב"עולם היורה: נפילת הממלכה", היא מוצגת בתחילה כנכדתו של בנג'מין לוקווד, אם כי מתגלה בהמשך הסרט שהוא למעשה שיבט אותה מבתו המנוחה. הכותב המשותף קולין טרבורו הציג שיבוט אנושי לסדרת הסרטים כדי לחקור את ההשפעות המלאות של הכוח הגנטי. הסרט סימן את הופעת הבכורה של סרמון, והיא שיחזרה את התפקיד בסרט ההמשך, "עולם היורה: עולם חדש" (2022). בסרט, היא יוצרת קשר הדוק עם בטא, הצאצא הא-מיני של "ולוצירפטור Blue" של אוון. מאוחר יותר, היא ובטא נחטפות על ידי ביוסין למטרות מחקר, מה שגרם לאוון וקלייר לצאת למשימת חילוץ. בעודה בביוסין, מייזי לומדת שהיא לא רק משובטת משרלוט אלא שהאחרונה גם ילדה אותה בצורה א-מינית, מה שהופך אותן לבת ואם. טרבורו, שהיה שותף לכתיבה וביים את "עולם היורה: עולם חדש", אמר שתפקידה של מייזי כבתה של שרלוט תמיד היה מתוכנן.
סיפור הרקע המשובט של מייזי, המקור המתפתח והדמות הכללית קיבלו קבלת פנים מעורבת מצד המבקרים, אם כי הביצועים של סרמון זכו לשבחים מסוימים.
עולם היורה: נפילת הממלכה
מייזי לוקווד מוצגת בתחילה כנכדתו בת התשע של סר בנג'מין לוקווד, שאומצה על ידו לאחר שאמה שרלוט מתה בתאונת דרכים. מייזי גרה באחוזת לוקווד ומטופלת על ידי עוזרת הבית של המשפחה איריס. יש לה תשוקה לדינוזאורים והיא אוהבת לחקות אותם כפעילות משחק. מייזי מביעה סקרנות לגבי אמה, אם כי בנימין אינו מרשה לה לראות תצלומים שלה.
מאוחר יותר, מייזי מוקסמת מסרטון של אוון גריידי מאמן את vוולוצירפטור שלו, כולל כחול. לאחר מכן היא מגלה את תוכניתו של אלי מילס למכירה פומבית של הדינוזאורים של איסלה נובלאר, ונסערת כשהיא מגלה את גופתו של סבה, לאחר שמילס חנקה אותו. היא תופסת את אלבום התמונות שלו, ומגלה שבתו הייתה זהה לה במראה במהלך הילדות. כשבנג'מין מת, מילס הופך לאפוטרופוס של מייזי ומפטר את אייריס.
כשאוון וקלייר מגיעים, מייזי מזהה את אוון מהסרטון ואת קלייר מפגישה שהייתה לה עם בנג'מין. אוון וקלייר יוצרים קשר עם מייזי ומנחמים אותה בעקבות מות סבה. בתור האפוטרופוס שלה, מילס מתעמתת עם אוון וקלייר, ודורשת ממייזי להישאר איתו כשהוא חושד שהם רוצים לטפל בה. הוא מודיע להם שמייזי היא למעשה שיבוט של בתו המנוחה של בנג'מין. לאחר מכן היא נרדפת ברחבי אחוזתו של בנג'מין על ידי "האינדורפטור" לאחר שהוא נמלט. אוון וקלייר עובדים כדי להגן על מייזי מפני ה"אינדורפטור", ומצליחים להרוג אותו בעזרת בלו. כאשר הדינוזאורים השבויים שלא נמכרו מאוימים על ידי דליפת מימן ציאנידי, מייזי משחררת אותם לטבע. בהיותה שיבוט, היא מזדהה עם הדינוזאורים ומאמינה שהם צריכים להיות חופשיים. אוון וקלייר ממשיכים לאמץ את מייזי.
עולם היורה: עולם חדש
ארבע שנים חלפו מאז התקרית באחוזה, ושמועות נפוצו על קיומה של מייזי כשבט. בסיירה נבאדה, מייזי חיה בבידוד עם אוון וקלייר, שחוששים שהיא תיחטף למטרות מחקר אם תעזוב את הבית. מייזי, כיום בת 14, הפכה למרדנית בגלל החיים בבידוד ונוסעת לטיולים סודיים לעיר כדי לחקור את החברה ללא ידיעת הוריה. היא גם סובלת משבר קיומי בגלל היותה שיבוט, והיא סקרנית ללמוד עוד על שרלוט. כשבלו מופיעה בבקתה של המשפחה עם תינוק, מייזי שמה לה בטא ויוצרת איתה קשר. מאוחר יותר, שניהם נתפסים על ידי שכירי חרב שנשכרו על ידי חברת ביוסין, והובאו למטה החברה באיטליה.
בביוסין, מייזי פוגשת את ד"ר הנרי וו, שמראה את הסרטונים שלה של שרלוט. פעם היא גרה עם המדענים באיסלה סורנה, ומאוחר יותר הפכה לגנטיקאית ולקולגה של וו. הוא מסביר שהסיפור של שרלוט שמתה בתאונת דרכים ובנג'מין משבט אותה היה רק כיסוי שגיבש בנג'מין. בנוסף להיותה השיבוט של שרלוט, וו מגלה למייסי שהיא גם נולדה על ידי שרלוט, מה שהופך אותן לבת ואם; מייזי נולדה בצורה א-מינית לאחר ששרלוט תמרנה את הביצית שלה. מתברר ששרלוט מתה למעשה ממחלה גנטית בעוד מייזי הייתה צעירה, אך היא הצליחה למנוע את המחלה אצל האחרון על ידי שינוי הגנום שלה. וו ניסה, ללא הצלחה, לשחזר את המחקר של שרלוט. הוא רוצה לחקור את ה-DNA המשתנה של מייזי ובטא כדי למצוא פתרון לארבבי הענק של ביוסין, המאיימים על אספקת המזון העולמית.
מייזי בורחת מהבלימה ופוגשת את ד"ר אלן גרנט וד"ר אלי סאטלר, שנמצאים בביוסין וחוקרים את תקריות הארבה. אלי מגלה שהיא הכירה את שרלוט; הם הכירו כששרלוט הגיעה לאוניברסיטה של אלי כמרצה, שבמהלכן אלי פגשה את מייזי שנים קודם לכן כשהייתה תינוקת. אומרים ששארלוט דאגה מאוד למייסי. לאחר התאחדות עם הוריה, מייזי עוזרת לאוון ואלן לאחזר את בטא מתוך מתקן הביוסין. מייזי גם משכנעת את האחרים לקחת את ד"ר וו, כשהיא מסכימה לתת לו ללמוד אותה ואת בטא כדי לפתור את משבר הארבה. לאחר שסגרה את האמת על עברה, מייזי חוזרת בשמחה לחיים עם אוון וקלייר, ובטא מוחזרת לבלו.
רקע הפקה
"עולם היורה: נפילת הממלכה" ו"עולם היורה: עולם חדש" נכתבו על ידי קולין טרבורו, שגם ביים את האחרון. הוא כלל את הרעיון של שיבוט אנושי במאמץ לחקור את מלוא ההשפעות שיכולות להיות לכוח הגנטי ביקום הסרטים של פארק היורה. הוא אמר כי "אנחנו הרבה יותר קרובים לשיבוט בני אדם מאשר לשיבוט דינוזאורים. זה הרגיש לי כמו הרבה פחות קפיצה ממה שעושים דינוזאורים. [. . . ] להיות בעלת דמות שיש לה אהבה כה עמוקה וחשה אובדן כזה וחוסר יכולת להמשיך, אני חושב שזה משהו שכולנו מרגישים. אז הרעיון שאולי תוכל להחזיר מישהו בדרך זו מבוסס רגשית על רעיון אוניברסלי מאוד".
המפיק בפועל סטיבן ספילברג תמך בקונספט השיבוט האנושי והתלהב מהשאלות שהוא יכול להעלות בסרט ההמשך של הסרט, בעוד טרבורו היה עצבני אם הקהל יקבל רעיון כזה. לפי במאי "עולם היורה: נפילת הממלכה" חואן אנטוניו ביונה, היבט השיבוט האנושי נוצר בהשראת הסופר המנוח מייקל קרייטון, שכתב את הספר "פארק היורה" (1990) ואת ספר ההמשך שלו "העולם האבוד" (1995). באיונה אמר כי "לספר את הסיפור של מייזי היה כמו דרך לנסות לגלות מה מייקל קרייטון יחשוב על הרגע בו אנו חיים כרגע". בנוגע לרצף האחוזה שבו מייזי רודפת אחרי ה"אינדורפטור", באיונה השווה את הסצנות ל"סוף הקלאסי של אגדה, של סיפור גותי, כמו לסיים בראש הטירה עם הנסיכה במגדל והדרקון רודף אחריו. הילדה הקטנה". כ-2,500 בנות רואיינו לתפקיד מייזי, שבסופו של דבר הלכו לאיזבלה סרמון, לציון הבכורה שלה בסרט.
תפקידה של מייזי כבתה של שרלוט תמיד תוכנן על ידי טרבורו, שאמר ש"חשוב מאוד להבין שמייזי לא נוצרה על ידי איזה גבר שהתגעגע אליה". טרבורו אמר שהוא ושותפה לכותבת "עולם היורה: עולם חדש" אמילי קרמייקל "באמת ראו הזדמנות להפוך את זה, בתקווה, לסיפוק רגשי יותר ממה שהיה יכול להיות". דרשה הייתה מרוצה מהאפיון של מייזי ב"עולם היורה: עולם חדש": "לא רק שהיא המשובט הזה, אלא שהיא גם מתבגרת. היא מנסה להבין את מקומה בעולם. היא מנסה להתבגר [. . . ]. היא לא רק ניסוי מדעי. היא בן אדם". כדי לתאר את שרלוט, טרבורו רצה לזקן דיגיטלית את פניה של סרמון ואז להוסיף אותן לכפיל גוף. במהלך חיפוש הליהוק אחר כפילים, טרבורו נתקל בשחקנית אלווה טריל, שחלקה תווי פנים דומים עם סרמון. לאחר דקלום שורות, טרבורו התרשם מההופעה של טריל והחליט ללהק אותה לתפקיד שרלוט, וביטל את רעיון ההזדקנות הדיגיטלית.
מייזי היא הנושא של "הרפתקאות מייזי לוקווד", סדרת ספרים מאת הסופרת טס שארפ המתרחשת בין שני הסרטים.
קבלה
גריים מקמילן, כתב ב"הוליווד ריפורטר", גילה שההצגה של בנג'מין ומייזי לוקווד "גורמת מיד לשאר הפרנצ'ייז של היורה להיראות משעמם בהשוואה. בטח, יש דינוזאורים שמתרוצצים, אבל יש גם מדען אחר שככל הנראה משבט בני אדם אמיתיים כבר שנים". הוא ציין שהדינוזאורים הם נקודת המוקד של הסרטים, וטען כי על ידי הורדת "פוקוס השיבוט מהדינוזאורים – אפילו רק עבור דמות אחת, כחלק מגילוי הלם – זה משנה את מה שהסדרה כולה עוסקת".
בן קוצ'רה מ"פוליגון" העלה השערות שלמייזי יש DNA של דינוזאור, והתאכזבה מהפיתול העלילתי בסופו של דבר שהיא שיבוט אנושי, ומצאה שהוא לא מפותח. בהתייחס לתאוריית הדינוזאורים וחשיפת השיבוט, כתב קוצ'רה שהסרט "מבלה 'הרבה' מזמן הריצה שלו בהגדרת מה שהיה אחד מהפיתולים העלילתיים המגוחכים ביותר האפשריים, ואז נסוג ממנו ברגע האחרון כדי לספק במקום זאת. משהו שנראה אפילו משעמם את הדמויות בסרט".
ליז יאנג מ-MovieWeb ציינה הקבלות בין מייזי לדינוזאורים של הסדרה, וכתבה כי "עולם היורה: נפילת הממלכה" "נראה כי משתמש בנוכחותה של מייזי כשבט כמטאפורה לדינוזאורים ולהשפעתם על העולם והחברה". מאט גולדברג מהאתר "Collider" מצא שהסרט, כולל הטוויסט המשובט שלו, צפוי מדי: "מה שאמור להיות חשיפה מרכזית מאבד את כל ההשפעה שלו מכיוון שהסרט כל כך מטומטם עד כדי גיחוך ובכל זאת הוא מניח שהקהל לא מעורב במה שקורה". הוא גם מתח ביקורת על שחרור הדינוזאורים על ידי מייזי, וכתב "יש כפתור אדום גדול שמוביל אל החוץ, וזה אמצעי הזהירות היחיד במקום. מייזי לוחצת על הכפתור ואומרת, 'הם בדיוק כמוני', אז אני מניח שמייזי אוכלת אנשים והורסת מערכות אקולוגיות".
בהתייחסה לתפקידה "עולם היורה: עולם חדש", כתב ניק ברטלט מהבלוג "": "בתור מי ששחררה את הדינוזאורים לעולם, היית חושב שתהיה לה קשת מעניינת בסרט הזה, שעלולה להתחבט עם מצפונה על ההשלכות של מעשיה. או השלמה עם זהותה החדשה. למרבה הצער, זה בקושי נוגע, והסיפור שלה מתסכל בסופו של דבר". הוא כינה את ההופעה של סרמון "חזקה במיוחד בסצנות ללא דיאלוג", אבל גילה שהיא "אכזבה מאפיון קלישאתי", וכתב, "במקום שיש לה אישיות כלשהי, היא פשוט מתוארת כמתבגרת זועפת סטריאוטיפית, ואין לה כימיה איתה. הורים פונדקאים". ברטלט אמר כי "חוט העלילה המתפתל בנוגע לאמיתות המקורות הביולוגיים שלה, אף על פי שהוא בסדר בפני עצמו, הורג את המומנטום ובעצם משמש כהסחת דעת מהדינוזאורים".
האסקדרילה הלבנה
האסקדרילה הלבנה (ברומנית: Escadrila Albă) המכונה גם האסקדרילה הסניטרית, הייתה יחידת תעופה צבאית רומנית מופעלת בידי טייסות רומניות, שעסקה בהעברת פצועים במהלך מלחמת העולם השנייה ושימשה כשירות אמבולנסים אוויריים.
האסקדרילה הלבנה הורכבה ממטוסים קטנים, בעיקר מסוג RWD-13 מתוצרת פולין. המטוסים היו צבועים בלבן עם צלב אדום ומכאן כינוי היחידה, שהומצא על ידי קורציו מלפרטה. כל הטייסים היו נשים ובאותה תקופה הייתה יחידה במינה בין חילות האוויר. היחידה הורכבה ב-1939 לפי מודל הארגון הצבאי למחצה הפיני Lotta Svärd. ב-1942 היחידה שינתה שמה ל-Escadrila 108 Transport Uşor (אסקדרילה 108 תובלה קלה) והוצבה באזור סטלינגרד, בשדה התעופה קוטלניקובו. בשלב זה הצטרפו לאסקדרילה טייסות נוספות, בהן גם סמאראנדה בראסקו.
למרות סימון המטוסים עם הצלב האדום, הם הותקפו על ידי מטוסים סובייטיים, לכן, מסוף 1941, נצבעו המטוסים בצבעי הסוואה.
לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944 ועליית הקומוניסטים לשלטון ברומניה פורקה האסקדרילה והטייסות הגיעו לבתי כלא או במקרים הטובים יותר סולקו מחיל האוויר והודרי.
הפשיטה על ירמות'
הפשיטה על ירמות' שלחופי אנגליה, בוצעה על ידי הצי הקיסרי הגרמני ב-3 בנובמבר 1914, במהלך מלחמת העולם הראשונה. הפשיטה כוונה כנגד עיירת החוף והנמל גרייט ירמות' (Great Yarmouth), המכונה לרוב בפשטות ירמות', שבנורפוק. הפשיטה, שכללה הפגזה מן הים והנחת מוקשים, גרמה לבריטים נזק ישיר מועט, אך צוללת בריטית אחת טבעה כתוצאה מפיצוץ מוקש. הייתה זו הראשונה מבין כמה פשיטות שביצע הצי הגרמני על חופי בריטניה.
רקע
בעת מלחמת העולם הראשונה נהנה הצי המלכותי הבריטי מיתרון גדול על הצי הגרמני, מה גם שהבריטים הקפידו לשמור חלק גדול מספינותיהם מרוכזות בכל נקודת זמן. נראה היה, אם כן, שכדאי לצי הגרמני להימנע מעימות ישיר בים הפתוח עם הבריטים, כיוון שאז עשוי לבוא יתרון זה לידי ביטוי. מסיבה זו נתן הקייזר וילהלם השני הוראה בהתאם, שאסרה על הצי הגרמני להגיע לעימות מקיף עם הצי הבריטי שלא בקרבת חופי גרמניה. במקום זאת בחר הצי הגרמני בפעולות לחימה עקיפות, בהן לוחמות קבוצות קטנות יחסית של ספינות, ופשיטות על חופי בריטניה היו אחת מדרכי הלחימה האלה. נוספה לכך התקווה שהבריטים יפזרו חלק מספינותיהם לצורך הגנת מטרות אפשריות לפשיטה, במקום לרכזן. כן הגרמנים קיוו שספינות בריטיות שירדפו אחר הפושטים, יתעמתו עם הגרמנים סמוך לחופיהם של האחרונים, ובתנאים עדיפים לגרמנים.
המשימה והכוחות
בראש הכוח הפושט עמד סגן אדמירל פרנץ פון היפר, מפקד שייטת סיירות המערכה הגרמניות. תחת פיקודו עמדו סיירות המערכה 'זיידליץ' (Seydlitz), אשר שימשה כספינת הדגל, 'פון דר טן' (Von der Tann) ו'מולטקה' (Moltke), הסיירת המשוריינת 'בליכר' (Blücher), וכן הסיירות הקלות 'שטרסבורג' (Strassburg), 'שטרלזונד' (Stralsund), 'קולברג' (Kolberg) ו'גראודנץ' (Graudenz). מטרת הפשיטה הייתה מיקוש הים הצפוני סמוך לחוף ירמות' ולחוף לואסטופט (Lowestoft) שבסאפוק, מעט דרומה משם, שהייתה בסיס ימי בריטי חשוב, וכן הפגזת ירמות'. באשר לצד הבריטי, חופי ירמות' נסרקו באופן שוטף על ידי שולת מוקשים אחת, 'הלסיון' (Halcyon, 'שלדג'), ועל ידי שתי משחתות ישנות, 'לייבלי' (Lively, 'מלא חיים') ו'ליאופרד' (Leopard). בקרבת מקום שייטה המשחתת 'סאקסס' (Success, 'הצלחה') ועוד שלוש משחתות עגנו בנמל, כמו גם שלוש צוללות.
הפשיטה
הכוח הגרמני המיועד לפשיטה עזב את בסיסו בנהר היאדה (Jade) שבסכסוניה, הנשפך אל הים הצפוני, ב-2 בנובמבר 1914, בשעה 16:30. מעט אחריו יצאו שתי שייטות של אוניות מערכה גרמניות, שנותרו מאחור, למקרה שכוח בריטי ייצא למרדף אחרי הכוח הפושט. רוב מסעו של הכוח הפושט נערך בלילה, כך שההסתברות שייראו על ידי ספינות אחרות, למשל ספינות דיג, ירדה בהרבה. ב-2 בנובמבר בשעה 6:30, בהתקרב הכוח לירמות', 'הלסיון' הבחינה לראשונה בשתי סיירות, יצאה לקראתן, שידרה התראה, והחלה לספוג אש פגזים שהלכה וגברה. 'לייבלי', שהייתה מרוחקת כשני מייל (3.2 ק"מ) מאחור, החלה לפזר מסך עשן. דייוויד ביטי, שעמד בראש כוח של סיירות מערכה, נתן פקודה לרדוף אחרי הפושטים, ואליו נועדו להצטרף כוחות נוספים מן הצי הגדול הבריטי, שעגנו באירלנד (אז חלק מבריטניה). באותה עת כבר היו הפושטים מרוחקים כ-80 ק"מ מחופי אנגליה בדרכם למימי גרמניה. כניסתם לבסיסם התעכבה בשל ערפל כבד, אך הדבר אירע כבר בעת היותם בחופי גרמניה. בשל אותו ערפל אבדה לגרמנים הסיירת המשוריינת 'יורק' (Yorck), שלא הייתה חלק מן הכוח הפושט, לא הרחק מנמל וילהלמסהאפן. הספינה חרגה מנתיבה, עלתה על שני מוקשים, וטבעה במים רדודים. רבים מאנשי צוותה נהרגו, ואחדים, שנאחזו בגוף הספינה, ניצלו בשל המים הרדודים בהם שקעה.
אחרית דבר
הגרמנים המשיכו בפשיטות מאותו סוג גם בהמשך המלחמה. כך לדוגמה, בנוסף לפשיטה האמורה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי, באביב 1916 הגרמנים ביצעו את הפגזת ירמות' ולואוסטופט.
מקסתון
מקסתון (Maxthon, נקרא בעבר MyIE2) הוא דפדפן אינטרנט חינמי אשר מפותח בסין. הוא משתמש במנוע פריסת תצוגה Trident אשר בו משתמש הדפדפן אינטרנט אקספלורר אך מסוגל אף להשתמש בטכנולוגיית מנוע פריסת התצוגה Gecko אשר בו משתמש הדפדפן פיירפוקס. הדפדפן פועל בפלטפורמות שונות במחשבים ובמכשירים ניידים.
בחודש ינואר 2006, מפתחי מקסתון הפכו לפרטנרים של מיקרוסופט בדוכן שלה ביריד צרכני מוצרי אלקטרוניקה.
ב-2005 קיבל הדפדפן מימון ראשוני מצד מורטן לונד (שהשקיע גם בסקייפ) ו-WI Harper Group. ב-2006 קיבלה מקסתון השקעה נוספת מקרן הון סיכון Charles River Ventures.
ב-2007 השקיעה גוגל כמיליון דולר בדפדפן, ככל הנראה מדובר בהשקעה אסטרטגית מצד גוגל.
גרסה 2.0 של הדפדפן שוחררה ביולי 2007 ומציגה מספר שיפורים ותכונות נוספות.
גרסה 3 יצאה באמצע שנת 2009.
בדצמבר 2012 יצאה גרסה 4 תחת השם Maxthon Cloud Browser.
צ'ו ריונג-האי
סגן מרשל צ'וי ריונג-הא (בהאנגול: 최룡 해, בהאנג'ה: 崔龍海; נולד ב-15 בינואר 1950) הוא פוליטיקאי וקצין צבא צפון קוריאני המכהן כנשיא נשיאות אספת העם העליונה המהווה את הפרלמנט החד-ביתי של קוריאה הצפונית וסגן יו"ר הוועדה לענייני המדינה מאז אפריל 2019. הוא גם חבר בנשיאות הפוליטביורו וסגן יו"ר מפלגת הפועלים של קוריאה. הוא שימש גם כמפקד הצבאי של המנהיג העליון של קוריאה הצפונית קים ג'ונג-און.
מועדון הכדורסל ליידה
ליידה (בקטלאנית: Club Esportiu Ciutat i Provincia de Lleida Basquetbol ) היא קבוצת כדורסל ספרדית מהעיר ליידה שבקטלוניה.
צ'ו ריונג-האי
ביוגרפיה
צ'ו נולד בנפת סינצ'ון שבמחוז דרום חוונגהא בדרום 15 בינואר 1950 כבן של צ'ו היון, שכיהן כשר ההגנה של צפון קוריאה משנת 1968 עד 1976. הוא התגייס לשירות בכוחות המזוינים העממיים של קוריאה הצפונית בשנת 1967 וסיים את לימודיו באוניברסיטת קים איל-סונג כמומחה פוליטי וכלכלי.
מועדון הכדורסל ליידה
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בקיץ 1997 על ידי איחוד מספר קבוצות של העיר. בשנת 1999 הקבוצה עלתה לליגת משנה הספרדית ובשנת 2001 היא עלתה לליגת העל הספרדית בכדורסל. היא שיחקה בליגה העליונה במשך ארבע עונות. באותה תקופה הקבוצה שיחקה גם בתחרויות יורוקאפ. בעונת 2002/03 הקבוצה עלתה מהבית המוקדם ובסיבוב הראשון ניצחה את אורל גרייט ובהמשך הודחה מהמפעל על ידי קרקה נובו מסטו. גם בעונת 2003/04 הקבוצה הודחה בשלב השני הפעם על ידי אסטודיאנטס מדריד. בין כוכבי הקבוצה בתקופת הזהר שלה היו חיימה קומס, פאבלו לאסו ורוג'ר גרימאו.
צ'ו ריונג-האי
ביוגרפיה
בשנות השמונים הוא היה חבר מוביל בליגת הנוער העובדת הסוציאליסטית, בהיותו סגן יו"ר שלה משנת 1981 ויו"ר משנת 1986. בשנת 1986 הוא נבחר גם לסגנו של ועידת העם העליונה, חבר הנשיאות שלה, וחבר מן המניין בוועד המרכזי של מפלגת הפועלים של קוריאה. בשנות ה-90 הוא גם הוביל את התאחדות הכדורגל של קוריאה הצפונית ואת איגוד הטקוונדו לנוער קוריאני. הוא זכה בתואר גיבור קוריאה הצפונית בשנת 1993. הוא הוחלף כמזכיר הראשון של ליגת הנוער על ידי ראי איל-חוואן בישיבת המליאה ה-14 של מרכז הליגה (ינואר 1998), רשמית "בגלל מחלתו". זה היה למעשה בגלל שביקורות מפלגה שגרתיות מצאו שהוא מוכר גרוטאות מתכת לקונים זרים ללא אישור רשמי. הוא עמד בפני הוצאה להורג אך קים קיונג-הוי, אחותו של המנהיג דאז קים ג'ונג-איל, התערבה כדי להציל את חייו.
מועדון הכדורסל ליידה
היסטוריה
לאחר תקופה של מספר עונות בליגה העליונה, הקבוצה ירדה לליגת משנה ואף לליגה מקומית. ביוני 2012 הוכרז על הפסקת הפעילות של המועדון והקמת קבוצה אחרת שתייצג את העיר.
צ'ו ריונג-האי
ביוגרפיה
לאחר שהתמודד עם חינוך מחדש באמצעות עבודה, צ'ו היה סגן מנהל המחלקה לעניינים כלליים של הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים של קוריאה, אז מזכיר הראשי של ועד המפלגה במחוז הוונגהי משנת 2006 עד 2010. בספטמבר 2010, במהלך הוועידה השלישית של מפלגת הפועלים מקוריאה, הועלה לדרגת גנרל וכן כחבר במזכירות מפלגת הפועלים של קוריאה והנציבות הצבאית המרכזית, וחבר חלופי בפוליטביורו. כמו כן מונה למזכיר לענייני צבא.
מועדון הכדורסל ליידה
תארים
תארים מקומיים:
צ'ו ריונג-האי
ביוגרפיה
צ'ו לא זכה להתייחסות ציבורית מיוחדת עד מותו של המזכיר הכללי קים ג'ונג איל בדצמבר 2011. צ'ו נתפס אז כאיש מפתח בהבטחת שלטונו של קים ג'ונג און. באפריל 2012 הוא קיבל מבצעים חשובים לסגן מרשל, חבר נשיאות הפוליטביורו של הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים של קוריאה, סגן יו"ר הוועדה הצבאית המרכזית, מנהל הלשכה המדינית הכללית של הכוחות המזוינים העממיים של קוריאה הצפונית וחבר בוועדת ההגנה הלאומית של קוריאה הצפונית, שמילא במידה רבה את הודעה שנשארה לא עסוקה במותו של ג'ו מיונג-רוק ועבדה כמתווכת כוח אצל קים ג'ונג און.
צ'ו, הנחשב לבני טיפוח של ג'אנג סונג-טאק, נראה כחלק מתוכניתו של קים ג'ונג און להחזיר את שליטת המפלגה על הצבא לאחר שההפך על ידי קים ג'ונג איל, במיוחד לאחר פיטורו סגן מרשל ריא יונג הו. למעשה, לצ'ו אין רקע צבאי חזק ונראה שהוא תמך בהעסקת חיילים לבניית מתקנים אזרחיים. הצ'וסון אילבו מדווח כי גורם דיפלומטי אמר כי צ'ו ממנה את חברי ליגת הנוער הסוציאליסטית לתפקידים צבאיים מרכזיים ו"השתלט על עסקים שונים המנוהלים על ידי הצבא, מאבדים אמון ונאמנות בקרב החיילים. "הבדיקות של צ'ו הן היחידות כאלה, מלבד זה של קים ג'ונג און וראש הממשלה, המדווחים בפריסה ארצית על ידי כלי תקשורת ממלכתיים.
בדצמבר 2012, צ'ו הורד מדרגת סגן מרשל לגנרל, מכיוון שרשם כמנכ"ל KPA בישיבה ארצית לציון יום השנה הראשון למוות של קים ג'ונג-איל ב -16 בדצמבר ובטקס הפתיחה של ארמון השמש קומסוסאן, אם כי הוא לבש סמלים של סגן מרשל במהלך העצרת לחגיגת ההשקה המצליחה של קוואנגמיונגסונג 3 יחידה 2 ב -14 בדצמבר. זה יהיה בד בבד עם הרדתו של היון יונג-צ'ול לאותה דרגה והסרתו של קים ג'ונג-גאק כשר הביטחון, ועשוי להיות תוצאה של חוסר שביעות הרצון הגובר של הצבא החזק מעל כהונתו של צ'ו. צ'ו נראה ללא הסבר כשהוא לובש שוב את סמלי המשנה של המשנה למרשל בפגישה בפברואר 2013 והפך לשליח המיוחד של קים ג'ונג און לשותף האסטרטגי סין.
בתחילת 2014 נעדר צ'ו באופן ניכר ממספר אירועים ציבוריים בהם הוא בדרך כלל ישתתף עם המנהיג הבכיר. במרץ 2014 דווח כי צ'ו נכלא ונחקר. צ'ו נראה לאחר מכן בציבור בהליכה ברפיון.
שבח קנביל
שבח קנביל (בכתיב יידי - קנעביל; כ"א בשבט ה'תרכ"ג, 10 בפברואר 1863 – ו' בתשרי ה'תרצ"ט, 1 באוקטובר 1938) היה ביוגרף ועיתונאי, מחבר הספרים "תולדות גדולי הוראה" ו"גרם המעלות".
ביוגרפיה
נולד ברוז'ניאטיב, לרבי אליעזר ליפמן קנביל אב"ד בריזדוביץ' ורוז'ניאטיב שבגליציה ולרבקה טעמריל בת הרב מרדכי היילפרין, ביום הבר מצווה שלו אביו נפטר, לאחר שנה אמו עברה יחד איתו לברודי. אמו המלומדת שכרה לו מלמדים, ולמד שם בקלויז המקומי, קנביל למד גם אצל רבי אברהם בנימין קלוגר.
בהגיע לפרקו נשא לאשה את פריידא בת רבי יעקב ליכטמאן מטיסמניץ. והתפרנס כמנהל חשבונות בבנק. בשנת תרע"ד נמלט מאימת הרוסים וגר בפרוסניץ ואחר כך בווינה.
בטיסמניץ הוציא לאור דו-שבועון ביידיש בשם "יידישעס פאמיליען-בלאט". כמו כן כתב בעיתון מחזיקי הדת תחת השם "שק"ל".
מאשתו פריידא שנפטרה כ"ז אייר תש"א נולדו לו שלושה בנים ושתי בנות, א. מרים, נספתה בשואה עם בעלה ישראל לוסטיג, יחד עם בניהם חיים וליפא וחנה, ב. ברכה, אשת הסופר יהודה יצחק מיילן. (כונה י. י. מילין). נפטרה בה' כסלו תשל"ג, ג. יעקב נפטר באמריקה בכ"ח באלול תשכ"ז, ד. יהודה לייביש, נפטר באנגליה, לונדון, בה' כסליו תשכ"ח, ה. חיים נפטר באנגליה, בי"ד בתמוז תשל"א.
חיבוריו
החל לכתוב חיבור על תפילת הקדיש אך לא הספיק לסיימו.
בשנת ה'תרצ"ו הוציא לאור את חיבורו של אביו שו"ת וחידושי מהרא"ל.
דני ועליזה
דני ועליזה (באנגלית: Deadline for Danny) הוא סרט קצר ישראלי משנת 1953 בבימויו והפקתו של ברוך דינר לפי הזמנה מקרן היסוד.
הסרט דובר אנגלית ונועד להשיג תרומות מיהדות התפוצות בהציגו את המצב הקשה בישראל בתקופת הצנע. שם הסרט באנגלית מבטא את עלילתו - הילד דני רוצה להציל את פרתו עליזה לפני שיגיע המועד האחרון לשחיטתה.
את צילומי הסטילס צילם רודי ויסנשטין שמופיע בתפקיד קטן בסרט. את המוזיקה חיבר מרק לברי.
תקציר העלילה
דני ארנון (אברהם טנא) הוא ילד בן תשע, יתום מאם, שגר במושב עם אביו שמוליק (זלמן לביוש), סבתו, אחיו ואחותו.
הוא קשור לפרה עליזה אותה הוא מלווה מאז היוולדה, חולב אותה ומחלל לפניה.
במושב נערכת תחרות הפרה המצטיינת. דני מביא את עליזה אך השופט חמור הסבר (רפאל קלצ'קין) מסלק אותם מהתחרות.
יש חוסר במזון לפרה והיא מפסיקה לתת חלב. דני מנסה להעביר מזון מהגדי לעליזה אך נתפס על ידי אביו שמוליק (זלמן לביוש). מזכיר המושב (רודי ויסנשטיין) אומר לשמוליק כי יש לשחוט את עליזה. שמוליק מזמין את השוחט וקובע כי יגיע מחר בבוקר לקחת את עליזה לשחיטה.
דני נוסע לירושלים במאמץ להציל את עליזה ורואה שבאטליזים תלויות הודעות שאין בשר.
הוא מנסה להתקבל במשרדי ראש הממשלה, הביטחון, המסחר, הבריאות ועוד אך מכולם הוא נדחה עם ערימת טפסים שעליו למלא. לבסוף הוא מתפרץ עם הטפסים לישיבה של משרד החקלאות. שר החקלאות (מיכאל גור) משוחח איתו ומסביר את המצב הכלכלי הקשה בארץ וכי חובה לשחוט את הפרה שאינה מניבה חלב.
דני חוזר למשק במשאית עמוסה שקי גרעינים ביחד עם אברהם (נתן כוגן) ממשרד החקלאות. החקלאים במושב מתנפלים על המשאית ועל אברהם שמודיע להם שכמות הגרעינים קוצצה בגלל המצב. דני מצליח להגניב גרעינים לעליזה, הוא יודע שזמנה קצוב וכי השוחט עומד להגיע ומשמיע לה בחליל מנגינה עצובה. להפתעתו עליזה מתחילה לתת חלב. עליזה ניצלה ולקול צהלתו של דני מתקהלת המשפחה סביב הפרה והסבתא אומרת כי עליזה היא פרה יהודייה ולכן אוהבת מנגינות עצובות....
על הדרך עץ עומד
על הדרך עץ עומד (במקור ביידיש: אויפֿן וועג שטייט אַ בוים; בתעתיק אנגלי: Oyfn veg shteyt a boym), הוא שיר יידי מאת איציק מאנגר שנכתב בוורשה בירת פולין בשנת 1938, התפרסם לראשונה ב-21 באפריל 1938 בעיתון הוורשאי "נײַע פֿאָלקסצײַטונג" ולאחר מכן נכלל בקובץ שיריו "וואָלקענס איבערן דאַך" (עננים מעל הגג), שראה אור בשנת 1942 בלונדון בהוצאה 'אַליינעניו' (לבדי), הוצאה עצמית של המחבר. שירו של מאנגר הוא גרסה למוטיב העממי היהודי של עץ כפוף העומד על אם הדרך. גרסתו המפורסמת של שיר עממי זה מספרת על יהודי שנוסע לארץ ישראל בעיניים דומעות ועל שמחת בית ישראל כשייסעו לארץ.
שירו של מאנגר הוא בלדה לירית על ילד המבקש להפוך לציפור שתעוף אל העץ הנטוש, העומד לבדו בחורף כדי לזמר לו שיר עליז ולנחמו; האמא היהודייה, הדואגת לבנה פן יצטנן, ואהבתה-דאגתה כמעט חונקת אותו, מפצירה בבנה שילבש בגדים חמים שמא יקפא, אולם עם הבגדים גופו כבד והוא אינו יכול לעוף, והעץ נותר מיותם. קוראי השיר לא הסתפקו ברובד הפשטני ומצאו בו, בדיעבד, את אווירת השואה הממשמשת ובאה ורבדים סמליים עמוקים יותר. לממד הטרגי של השיר הוסיפה המלודיה שנכתבה לו, כנראה על ידי פיליפ לסקובסקי. על אף שנכתב זמן קצר לפני מלחמת העולם השנייה, השיר מזוהה במידה רבה עם זיכרון השואה ועם העולם היהודי במזרח אירופה שחרב. השיר הוא שירו הפופולרי ביותר של מאנגר. הוא זכה למספר תרגומים לעברית – הידוע שבהם הוא של נעמי שמר – ולביצועים רבים ביידיש ובעברית.
מוטיב העץ השחוח העומד על הדרך: שיר עם וגרסאותיו
ניסיונו של מאנגר לשוות לשירו אופי 'עממי' עולה בבירור משורות הפתיחה, שאותן נטל מאוצר השירה העממית ביידיש. באוצר זה יש כמה שירים שמתחילים בדיוק באותן מילים, שמספרות על עץ שעומד אי-שם על אם הדרך. הידוע שבאלה נדפס בראשית המאה ה-20 באנתולוגיה החלוצית "ייִדישע פֿאָלקסלידער אין רוסלאַנד" (שירי-עם יהודיים ברוסיה), שערכו שאול גינזבורג ופסח מארֶק (סנקט פטרבורג 1901). מי שתיעד את מילות השיר היה המשורר אברהם רייזן (שגר אז במינסק), שרשם כך:
לשיר עממי זה היה גם לחן עממי.
על פי חוקרת הספרות זיוה שמיר, בשיר עממי זה "נעשית הקבלה בין העץ העומד בדד על אם-הדרך לבין היהודי הנודד, סמלה של אומה בודדת וקשת-גורל, המחכה לגואלה". כמו כן, לדבריה, "נוסחת הפתיחה, הממקמת את האילן במרחב הטופוגרפי, אופיינית לשירי-עם רבים ביידיש". ההקבלה מחוזקת בחריזה – העץ הוא "איַינגעבויגן" (כפוף) והיהודי נוסע לארץ ישראל "מיט פֿארוויינטע אויגן" (בעיניים דומעות). יש ביניהם אפוא מפגש; העץ הוא תחנה בדרכו הארוכה של העולה לארץ ישראל. פרט חשוב ביחס לשירו של מאנגר, שהעמיד במרכז שירו את העץ הבודד ואת הציפורים שנטשוהו, הוא שארץ ישראל, הנזכרת כאן פעמיים, אינה נזכרת אצלו אף לא ברמז.
ב-1915, בשבתו בברלין, חיבר הסופר והמשורר זלמן שניאור (1887–1959) נוסח של 'שיר עם', שאינו אלא וריאציה עברית של שיר יידי זה: "על אם-הדרך עומד עץ, / עומד הוא קדורנית; – / הולך יהודי במקל ותרמיל / ומציץ אחורנית. // רבונו-של עולם!.. צאן-קדשים, / הבה נתפלל מנחה! / בעלות יהודים לארץ-ישראל / גדולה תהי השמחה." גם כאן מדובר בשיר לאומי ולא בשיר ציוני, שכן העולה לארץ ישראל אינו חלוץ צעיר הבא להפריח את שממות הארץ, אלא יהודי זקן, "עולה ציון של הדורות הקודמים", כניסוחו של דב סדן, שנפשו הומייה מגעגועים לארץ והוא מבקש להתפלל בכותל המערבי ובקבר רחל.
השיר תורגם לעברית מספר פעמים. תרגום אחד נמצא בעיזבונו של המשורר והמחנך האמריקני חיים אברהם פרידלנד (1891–1939), בשם 'נוסע יהודי לארץ-ישראל'. השיר, שפורסם ב-1963, פותח בבתים: עַל פָּרָשַׁת הַדְּרָכִים עוֹמְדָה שִׁטָּה / וּשְׁלוּחִים לָאָרֶץ סְבָכֶיהָ, / נוֹסֵעַ יְהוּדִי לְאֶרֶץ-יִשְׂרָאֵל / וְיוֹשֵׁב וּבוֹכֶה תַּחְתֶּיהָ. // הוּא יוֹשֵׁב וּבוֹכֶה וְיָדָיו הוּא נוֹטֵל / וּמִנְחָה חֲרִישִׁית מִתְפַּלֵּל – / לְאֶרֶץ-יִשְׂרָאֵל כִּי נֵלֵךְ כֻּלָּנּוּ, / נָרִיעַ בִּזְמִירוֹת וְהַלֵּל.". תרגום נוסף נעשה על ידי יוסף בן-סיון (רייכרודל) (1909–1971), שנתן לו את הכותרת 'עץ בודד, עץ אָבֵל', ופותח במילים: "עֵץ בּוֹדֵד, עֵץ אָבֵל / שַׁח עֲלֵי דְּרָכַיִם. / אִישׁ עִבְרִי עוֹלֶה צִיּוֹנָה / בְּדִמְעוֹת עֵינַיִם. // אֵל טוֹב וְחַנּוּן – / שְׁעַת מִנְחָה הִגִּיעָה. / כַּאֲשֶׁר תְּקַבְּצֵנוּ עִיר-הַקֹּדֶשׁ / בִּזְמִירוֹת נָרִיעַה.". תרגום זה עובד למקהלה על ידי משה ביק והושר בכמה מקהלות פועלים בשנות ה-30 של המאה ה-20. השיר תורגם לעברית גם על ידי אברהם לוינסון (1891–1955), ונקרא בתרגומו 'על השביל עץ עומד': "עַל הַשְּׁבִיל עֵץ עוֹמֵד / הוּא כָּפוּף, גִּבֵּעַ, / יְהוּדִי לְאֶרֶץ-יִשְׂרָאֵל / בִּדְמָעוֹת נוֹסֵעַ. // אֱלֹהֵי-אָבוֹת, / זְמַן מִנְחָה הִגִּיעַ, / לִכְשֶׁנָּבוֹא לְאֶרֶץ-יִשְׂרָאֵל / נַעֲלֹז וְנָרִיעַ.". בשני המקרים נוסף לשיר הישן תוכן עממי נוסף שלא היה במקור, על אודות מכנסיו הקרועים של העולה, והטלאי שיוטלא בהם – כלומר, התיקון שיתחולל – בארץ ישראל.
שיר דומה, 'על אם הדרך', תורגם גם הוא כנראה מאותו שיר יידי עצמו. גרסה נוספת לשיר מצויה במחזה "ילדי הצל" לבן-ציון תומר (1961), העוסק בקליטתם של ילדים ניצולי השואה (ילדי טהראן) במדינת ישראל של שנות ה-50; המערכה השנייה נפתחת בשיר: "עַל הַדֶּרֶך עֵץ עָמַד / שָׁרָשָיו בָּרוּחַ. / עֵץ בְּלִי יַעַר הוּא עָמַד, / ראֹשוֹ לָבָן, פַּרוּעַ. [...] רַק הֶעָלִים, שְׂרִידֵי הָעֵץ, / כַּצִּפֳּרִים בָּרוּחַ, / עָפִים לְאֶרֶץ-יִשְׂרָאֵל, / עַל אַדְמַתַהּ לָנוּחַ.".
השפעה ופולמוס
המוטיב הקדום של 'עץ על אם הדרך' השפיע על משוררים רבים, בעברית וביידיש, ועל כך עמד בהרחבה דב סדן במאמרו 'על אם הדרך: לדרכו של שיר עם ושלוחותיו', שהתפרסם בהמשכים בגיליונות "הפועל הצעיר" בשנת תשי"ט. סדן הראה בין היתר כיצד נספג השיר בזיכרון חורבנה של יהדות מזרח אירופה בשואה. כך למשל שיר יידי שכתב זלמן שניאור כבר ב-1940, בתחילת המלחמה, הנקרא 'לעבן קלויסטער...' (ליד המנזר). בשיר, שנכתב בפריז, מהדהד שיר העם 'אין מיטן וועג שטייט אַ בוים', ששניאור עצמו תרגם מיידיש בשנת 1915; בתרגום עברי פירושו: "על יד המנזר עומד עץ / עומד הוא כפוף; / תלוי בו רב העיירה / ועיניו מנוקרות. // הו, אלוהים, אלוהים, אל הגויים, / האם נרדם אתה בשמים? / השמש מתה, צלבך נרקב, / וענניך עבשים. // בוא הורד את היהודי מן העץ, / והכתר אותו למנהיג! / והעולם הנטבל-מחדש / ישתחווה לקדוש המעונה.". וביתר שאת בשירו של אהרן צייטלין 'ברוך שֶׁקִּדְּשָׁנוּ', שנכתב בשנת תש"ג-1943: "עַל הָהָר עוֹמֵד עֵץ, / מַבִּיט הוּא לְמַטָּה: עֲיָרָה הָיְתָה שָׁם בַּגַּיְא - / נִשְׁחֲטָה, נִשְׁחָטָה. // סַהַר צָף מֵעַל לָעֵץ, / סַהַר אוֹרוֹ יָהֵל. / עַל עֲיָרָה בָא הַקֵּץ, / עֲיָרָה שֶׁל יִשְׂרָאֵל. // נִכְרַת זֶרַע-אֲדֹנָי, / גָּבְרוּ עֲמָלֵקִים. / שְׁמָמָה, דְּמָמָה שָׁם בַּגַּיְא, / הַמִּגְרָשִׁים רֵיקִים. // צְלָלִים עוֹלִים מִן הַגַּיְא / וְנָשְׂאוּ קוֹל וְרָנוּ: / בָּרוּךְ אַתָּה, אֲדֹנָי! / בָּרוּךְ שֶׁקִּדְּשַׁנוּ!".
עוד לפני המלחמה פרסם העיתונאי והמתרגם מרדכי סבר (סברדליק) בעיתון "דבר" שיר בשם 'על אם הדרך' ("במנגינה העממית הידועה") כתגובה לאירועי ליל הבדולח, הפותח בבתים: "עַל אֵם דֶּרֶך בַּגּוֹלָה / עֵץ בּוֹדֵד שׁוֹחֶה לוֹ... / – אֵי הַדֶּרֶך הָעוֹלָה / אֶרֶץ-יִשְׂרָאֵלָה? // יְהוּדִי דַּכָּא, נוֹדֵד / תָּר בְּדִמְעַת-עַיִן: / אָנָה, אָנָה אֶמָּלֵט / מֵרְדִיפוֹת בְּנֵי קַיִן?". (סבר תרגם מאוחר יותר גם את שירו של איציק מאנגר; ראו הפרק תרגומים לעברית להלן.)
ישנן עוד מספר דוגמאות הקשורות בשיר ובזמר העברי בארץ ישראל. מטבע הדברים, בארץ ישראל הנבנית ומתחדשת קשה היה לקבל כפשוטו את השיר הגלותי על העץ השחוח – בין אם מדובר בעץ, שבצל ענפיו מתפלל היהודי הזקן תפילת מנחה, בין אם מדובר בנער המאנגרי, שאמו דואגת לבל יצטנן. ואכן, היו שהשתמשו באותם מוטיבים אבל בצורה מהופכת ומתפלמסת, שמקדמת את חזונם הציוני: נערים צעירים וחסונים העולים לארץ ישראל, מפריחים את שממות הנגב או נושאים בגאון את עמם עלי שכם. שיר אחד, מאת אברהם שלונסקי, נכתב לפני שירו של מאנגר, בשנת 1925, כששהה המשורר הצעיר בפריז. שירו הארוך, 'לֵךְ-לְךָ', נדפס שנה לאחר מכן בכתב העת "הַשִּׁלֹּחַ", שבאותה עת כבר נדפס בירושלים. זהו שיר מרד חילוני של צעיר, שנטש את העולם המסורתי, המזוהה עם סבו, ועלה לארץ ישראל (שלונסקי עצמו עלה לארץ ב-1921). הוא יוצא לדרכו בלא טלית או תפילין ובלא תפילת הדרך (שאותה הוא מצפה כי יאמרו הוריו). גם באונייה העושה דרכה לארץ הוא שומע 'אל מזמור חלוצים בקודש', אך אז מגיחים גם ספקות, שמתגלמים ב"זֶמֶר ידוע", שאינו אלא אותו זמר יידי עממי. שלונסקי תרגם את שתי השורות הראשונות של אותו זמר: "שָׁם בָּרְחוֹב עוֹמֵד עֵץ / וְלָאָרֶץ שׁוֹחֶה. / הוֹלֵך יְהוּדִי לְאֶרֶץ-יִשְׂרָאֵל / הוֹלֵך הָלוֹךְ וּבוֹכֶה – – –". שנה לאחר מכן נדפס השיר שוב בספר שיריו "בַּגַּלְגַּל" (1927), ושם הכניס שלונסקי שינוי נוסח קטן: במקום "שם ברחוב" כתב "על הדרך".
שני שירים עבריים אחרים נכתבו ביישוב בימי מלחמת העצמאות, לאחר פרסום שירו של מאנגר (עליו ראו להלן). אחד, מאת שחקן התיאטרון והפזמונאי שמואל פישר, שביקש להגיב ישירות לשירו של מאנגר. שירו של פישר נקרא 'שיר על עץ' ולמעשה אין זה תרגום אלא גרסה ציונית פולמוסית, נעדרת ליריות ועמוסת פאתוס תעמולתי. פישר נשאר מחויב למנגינה המקורית של לסקובסקי, אך את המילים והתוכן שינה לחלוטין. האווירה המזרח-אירופית המושלגת שבשירו של מאנגר הוחלפה במרחבי הנגב הארץ ישראלי; עץ השִׁקְמָה הוא עץ בודד אך מוכר היטב לכל אדם בערבה והוא מעין תחליף אֵם. שלא כמו "האמא המאנגרית", שמנסה לעצור את בנה ומונעת ממנו לפרוח, האמא של פישר שולחת את בנה מן העיר ("הקריה הרחוקה") אל ההתיישבות החקלאית בנגב, שם הוא ישקה בזיעת אפיו את השדות, ישמור ויילחם. לדברי מאיר נוי, השיר הושר בימי המלחמה 'בחזית ובעורף [...] בהתרגשות רבה". השיר הוקלט על ידי יפה ירקוני בשנת 1955 ועל ידי איתן מסורי (נכלל באלבומו "שירי כחול-לבן", 1986).
שיר מפורסם הרבה יותר משני אלה הוא של נתן אלתרמן. השיר, שנקרא 'על אם הדרך', פורסם לראשונה ב"טור השביעי" של אלתרמן בעיתון "דבר" בערב פסח תש"ז (1947). זהו שיר מעפילים, וכמו שירו של שלונסקי גם הוא מתכתב עם שירי העם ביידיש שקדמו למאנגר: "אֶל זֶה הָעֵץ אֵי-פַּעַם, בֵּן, / אֲבִי-אִמְּךָ הִגִּיעַ. / [...] / נָשָׂא בִּבְכִי תְּפִלַּת מִנְחָה, / עִם אֱלֹהָיו בִּשְׁנַיִם. // עַל כָּךְ סֻפַּר, עַל כָּךְ הֻגַּד, / בְּשִׁיר יָפֶה, שָׁכוּחַ. / [...] / עַל הַסִּיּפוּן נִצָּב הוּא רָם, / חָבוּק בְּחֶבֶל פֶּלֶד, / הָעֵץ הַשָּׂב מִשִּׁיר הָעָם, / מִזֶּמֶר הַקַּפֶּלוֹת.". שירו של אלתרמן הולחן בידי נעמי שמר ב-1971 (כלומר, שנתיים לפני שתרגמה בעצמה את שירו המקורי של מאנגר), תוך שקיצרה לא מעט את הנוסח המקורי של השיר. השיר בוצע על ידי להקת חיל הים עם הסולנית חיה ארד בתוכנית 'שירת הים'.
פרסום השיר והתקבלותו
השיר התפרסם לראשונה ב-21 באפריל 1938 בעיתון הוורשאי "נײַע פֿאָלקסצײַטונג", שבוע לאחר שעזב מאנגר לפריז. ממשלת קוזה-גוגה שללה ממנו את אזרחותו הרומנית, ובעקבות זאת סירבו שלטונות פולין להאריך את אישור השהייה שלו, למרות פניותיו החוזרות ונשנות. מאנגר כתב את השיר לפני שעזב, וביום נסיעתו לפריז השאיר אותו במערכת העיתון, שבו כתב בקביעות עד לגירושו מפולין, כדי שיפורסם עם עזיבתו. השיר קשור בעזיבתו מאונס של מאנגר את ורשה: בשיר העם עוזב היהודי בבכי כדי לעלות לציון, ואילו מאנגר נאלץ לעזוב את ורשה ולצאת לגלות נגד רצונו. כותרתו המקורית של השיר, שאותה שינה מאנגר מאוחר יותר, הייתה "איציק מאנגער – א פויגל" (איציק מאנגר – ציפור), והיא מראה עד כמה אישי היה השיר (גם בשיר עצמו נזכר השם 'איציק', כשהאֵם פונה לדובר בשמו). כעבור כעשרים שנה העיד מאנגר כי כתב את השיר "לזכר אמי – אם יהודייה פשוטה, שלא ידעה קרוא וכתוב, אבל ניחנה בים של אהבה שעלול היה להכביד על הכנפים החזקות ביותר".
כעבור כחודשיים, בחודש יוני, נדפס השיר שוב – הפעם תחת הכותרת הסתמית "ליד" (שיר) – בכתב העת הספרותי הניו-יורקי הוותיק "די צוקונפֿט" (שם הוקדש לאברהם לְיֶסין). בהמשך נדפס השיר בספר שיריו של מאנגר "וואָלקענס איבערן דאַך" (עננים מעל הגג), שראה אור בשנת 1942 בלונדון בהוצאה 'אַליינעניו' (לבדי), הוצאה עצמית של המחבר, ששימשה אותו לבדו. מאוחר יותר נכלל השיר בקובץ שיריו "ליד און באַלאַדע" (ניו יורק 1952), שראה אור לרגל יובלו של המשורר. ב-1966 היה השיר בין אלה שקרא מאנגר בתקליט "איציק מאנגער לייענט איציק מאנגער" (איציק מאנגער קורא איציק מאנגער), שהופק בישראל ביוזמתו של שלום רוזנפלד.
השיר זכה להצלחה מידית בוורשה. הוא היה לשיר פופולרי ביותר (אולי גם בזכות הלחן; ראו להלן), כמו גם לשירו הפופולרי ביותר של מאנגר. הוא צוטט והושר לעיתים מזומנות, לרבות בגטו ורשה ובגטו לודז' בעת המלחמה. יש התולים את הפופולריות הרבה של השיר, גם בימינו, בנושאו האוניברסלי של אדם צעיר הניצב על סף ההתבגרות ומנסה למצוא את דרכו העצמאית בעולם, או בהשתמעויות האלגוריות שלו.