cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחידה 101
היסטוריה
היחידה ביצעה מספר רב של סיורים מעבר לגבול, ופעולות רבות של פשיטות ומארבים, רובן כנגד מטרות אזרחיות. מן הגדולות שבפעולות הייתה הפשיטה על מחנה הפליטים אל-בורייג' שברצועת עזה. פעולה אחרת הייתה הפשיטה לחברון במבצע כפפות משי ב-21 בדצמבר 1953, בה הוביל מאיר הר-ציון כוח קטן בפשיטה רגלית, מרחק של ארבעים ושניים קילומטרים הלוך ושוב בציר הררי, ללב העיר חברון כדי להשמיד בית של מחבל מבוקש, בליל שלג קר ורטוב בדצמבר 1953, פשיטה שנחשבת לאחת הקשות והמסובכות בתולדות צה"ל. הפעולה הנודעת ביותר של יחידה 101 היא פעולת קיביה (14 באוקטובר 1953): לאחר שמסתננים רצחו אשה ושני ילדיה ביהוד, קיבלו שר הביטחון דוד בן-גוריון והרמטכ"ל מרדכי מקלף החלטה לביצוע פעולת תגמול. בפיקוד המרכז הכינו פקודת מבצע תקיפה מיוחדת, שביצועה הוטל על יחידה 101, כנגד הכפר ממנו יצאו המסתננים. ההנחיה כללה את פיצוצם של כ-45 מבתי הכפר קיביה שבשומרון ופגיעה קשה בתושבים. בפעולה זו, שעליה פיקד אריאל שרון, נהרגו עשרות מתושבי הכפר (ההערכות נעות בין 42 ל-69 איש) ששהו בבתים בזמן הפיצוץ. בתגובה לגינוי העולמי להריגת חפים מפשע, ניסתה ישראל להתנער מאחריות לפעולה בטענה שאת הפעולה ביצעו אזרחים נזעמים (בן-גוריון הודיע כי בליל הפעולה לא נעדרה שום יחידה מבסיסה). ההסבר שניתן על ידי אריאל שרון היה כי הכוח שפוצץ בתים בכפר לא ידע שבתוכם הסתתרו אזרחים.
פעולת קיביה, ופעולות נוספות של היחידה, עוררו ויכוח על מידת מוסריותן. ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, צידד במדיניות של "יד חזקה" כלפי הערבים, ובהתנהגותו נתן גיבוי לפעולותיה של היחידה.
הלוחמים ביחידה
היחידה מנתה כחמישים לוחמים ואנשי מנהלה.
חלק ניכר מהלוחמים באו מקיבוצים ומושבים (בעיקר מעמק יזרעאל ומהשרון) על בסיס היכרות אישית בינם ובין לוחמים אחרים. מחנה היחידה היה בסמוך לחורבות הכפרים סטף וח'ירבת אל-לוז בהר איתן שבהרי ירושלים. כיום נמצא באתר המחנה חניון לילה של קק"ל. האימונים כללו סיורים וניווט למרחקים ארוכים, והודגשה שליטה בתפעול הנשק. המשמעת ביחידה הייתה רחוקה מצבאית: החיילים הסתובבו ברובם בבגדים אזרחיים וללא יחס לדרגות או סולם פיקודי. הערכים המובילים ביחידה היו דבקות במטרה, אחוות לוחמים, העזה וביצוע מושלם של משימות.
תהליך ההתמזגות עם הצנחנים
בדצמבר 1953 עברו אנשי היחידה קורס צניחה, ובחודש ינואר 1954, חמישה חודשים לאחר הקמתה, מוזגה יחידה 101 לגדוד 890 של חטיבת הצנחנים. שרון מונה למפקד הגדוד ומאיר הר-ציון הקים את מחלקת הסיור של הגדוד (לימים סיירת צנחנים). הדבר אפשר להנחיל ולמסד את הערכים והסטנדרטים שפותחו ביחידה הקטנה לצנחנים ומשם לשאר הצבא שעד התהליך היה במצב לא טוב. בנוסף, היחידה היוותה השראה להקמת סיירת מטכ"ל, המזכירה את יחידה 101 במובנים מסוימים.
מרדכי מקלף
מרדכי מקלף (19 בינואר 1920, כ"ח בטבת תר"פ – 22 בפברואר 1978, ט"ו באדר א' תשל"ח) היה הרמטכ"ל השלישי של צה"ל, בשנים 1952–1953.
ילדות ונעורים
נולד במושבה מוצא, בנם של אריה לייב מקלף ובתיה חיה לבית צימירינסקי. במאורעות תרפ"ט התנפלו תושבי הכפר הערבי הסמוך, קאלוניה, על בית משפחת מקלף, שהיה בין הבתים הקיצוניים ביישוב, ורצחו את רוב בני המשפחה. מרדכי מקלף הוא אחד הניצולים היחידים מטֶבח זה, כאשר הצליח לקפוץ מן הקומה השנייה במהלך הטֶבח (מלבדו, נמלטו גם אחיו חיים, שנלחם בפורעים ונדקר על ידם, ואחותו חנה). בין הרוצחים היה הרועה שהעסיקה המשפחה, וכן שוטר היישוב שהיה היחיד באזור שהחזיק נשק חם. הרצח זעזע את היישוב העברי, והיה בין האירועים הזכורים ממאורעות תרפ"ט. לאחר מכן גדל אצל קרובי משפחה בירושלים ובחיפה. הוא למד בבית הספר תחכמוני בירושלים וסיים את לימודיו התיכוניים ב-1938 בבית הספר הריאלי בחיפה.
ראשית הקריירה הצבאית
מרדכי מקלף היה פעיל מימי נעוריו בארגון ההגנה.
לאחר שנת לימודי הנדסה בטכניון הצטרף לפלגות הלילה המיוחדות של וינגייט. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי ויצא לאחר שירות קצר לקורס קצינים. הוא לחם בצפון אפריקה ובמשך חודשיים במסגרת הבריגדה היהודית בקרב על נהר סניו באיטליה. הוא שוחרר מן הצבא בדרגת מייג'ור (רב-סרן). למשך זמן מסוים שהה באירופה ועסק בענייני עלייה ב' ורכש, אך לאחר מכן שב לארץ ישראל, התיישב בפרדס חנה והשתלב שוב במנגנון "ההגנה" כמפקד גדוד חי"ש בחיפה.
מלחמת העצמאות
בפרוץ מלחמת העצמאות נלחם במסגרת חטיבת כרמלי, בתחילה כקצין מבצעים, לאחר מכן כמפקד גדוד 22 ומסוף מאי 1948, כמפקד החטיבה. במסגרות אלו השתתף בקרבות באזור חיפה, עכו, והגליל. לאחר מכן תכנן והשתתף במבצע חירם, במסגרתו שוחרר הגליל כולו.
אחרי המלחמה
עם סיום המלחמה עמד בראש משלחת ישראל לשיחות עם לבנון ועם סוריה. לאחר מכן, בנובמבר 1949, מונה לסגן הרמטכ"ל וראש אג"ם. במסגרת תפקידו ארגן יחד עם הרמטכ"ל יגאל ידין את צבא הקבע והקים את מערך המילואים. כמו כן הכין את צה"ל לקראת עימות צבאי עתידי (נקרא אז "הסיבוב השני"). בינואר 1952 יצא מקלף עם משפחתו ללימודי מנהל בבריטניה כהכנה לפרישה מצה"ל. הוא שב לארץ באוגוסט אותה שנה.
רמטכ"ל
לאחר התפטרותו של ידין מתפקידו, הציע שר הביטחון, דוד בן-גוריון, למקלף לקבל עליו את התפקיד. מקלף הסכים להצעה, אך התנה את הסכמתו בכך שכהונתו תמשך שנה אחת בלבד. בן-גוריון קיבל את התנאי, וב-7 בדצמבר 1952 היה מקלף לרמטכ"ל השלישי של צה"ל, והוא בן 32 שנים 10 חודשים ו-19 ימים בלבד. מקלף הוא הרמטכ"ל השני הצעיר ביותר, אחרי קודמו יגאל ידין, שהיה צעיר ממנו ב-3 חודשים בעת כניסתו לתפקיד.
מקלף, גם בלחצו של משרד הביטחון, פעל להיפטר משירותים לא צבאיים שהיו בידי צה"ל. צמצום התקנים של צבא הקבע, שלמעשה היה תנאי לכניסתו של מקלף לתפקידו, חייב קיצוצים במיוחד במצבת האזרחים שהועסקו על ידי צה"ל, שמספרם היה כמה אלפים. מקלף פעל להעברתם של שירותים שונים, כגון מאפיות, מכבסות ובית החולים תל-השומר שהופעלו בידי אזרחים עובדי צה"ל, מרשות הצבא.
מתקופת כהונתו כרמטכ"ל זכורה במיוחד תופעת הפידאיון. במסגרת המלחמה בתופעה זו הורה מקלף לרב-סרן אריאל שרון להקים יחידת קומנדו מיוחדת שתפגע בבסיסי הפידאיון, ותמגר את התופעה. שרון הקים את יחידה 101, אשר פעלה במהלך שנת 1953, עד לאיחודה עם חטיבת הצנחנים.
ב-7 בדצמבר 1953 פרש מתפקידו כרמטכ"ל, לאחר שנה בתפקיד, כפי שהתנה בעת שקיבל עליו את התפקיד.
לאחר הפרישה מצה"ל
לאחר פרישתו מצה"ל, מונה מקלף למנהל בחברת החשמל, שהולאמה באותה תקופה. בסוף 1954 הוא צורף להנהלה המצומצמת של מועצת המנהלים של החברה ויועד על ידי רוטנברג להיות מנכ"ל החברה. אולם ניסיונו להפסיק את הנוהג של מתן חשמל חינם לעובדים הוביל אותו אל מחוץ לחברה ובאפריל 1955 הוא מונה למנכ"ל מפעלי ים המלח. בתפקיד זה כיהן עד 1968 ועשה רבות לפיתוח המפעלים והאזור. לאחר מכן שימש כמנכ"ל המועצה לשיווק פרי הדר ומנכ"ל כימיקלים לישראל.
מרדכי מקלף נפטר בשנת 1978 בגרמניה מהתקף לב, ונטמן בחלקה הצבאית בבית העלמין קריית שאול.
חיים אישיים
מקלף היה נשוי לאורה לבית פפר (נפטרה ב-2007), ולהם בת, עידית, ובן, אמיר. עידית נשאה לידין מור, ואמיר נישא לאורנה כהן.
הנצחתו
החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות הנפיקה מדליות כסף וארד ועליהן דיוקנו של מקלף. בשנת 1981 נקראה ספינה ישראלית על שמו. הספינה הוצאה משימוש ונגרטה בשנת 1987. במפעלי ים המלח נקרא על שמו מפעל ליצור אשלג בגיבוש קר.
פר גינט
פֶּר גִּינְט (בנורווגית: Peer Gynt) הוא מחזה מאת הנריק איבסן המבוסס על סיפורי עם נורווגיים. המחזה תורגם לעברית בידי לאה גולדברג, הוצאת דביר, שנת תשי"ד (1953). תרגום זה נעשה לא משפת המקור, אלא מארבעה תרגומים, שניים בגרמנית (הטוב בהם מאת המשורר כריסטיאן מורגנשטרן, בהוצאת ס. פישר), אחד מרוסית, מאת האנזן, ואחד מאנגלית, מאת ר. פראקהרסון שארפ, ואי-ידיעת השפה הנורווגית גרמה להאחדה בשפת הדמויות הדוברות, שכולה שפה מתוקנת ברמה גבוהה, כפי שהיה מקובל בשנות החמישים בתרגומים לעברית. איבסן חרג בלשון המחזה מן המקובל בנורווגית, והיחס לתרגום עברי היה דומה במידה רבה למה שהיה בנורווגיה באמצע המאה ה-19. כמו כן תורגם בידי איתמר אבן־זהר בשנת תשל"א (1971) להצגה ב"הבימה". תרגום זה נעשה מהמקור הנורווגי.
עלילת המחזה
"פֶּר גִינְט" הוא מחזה מחורז בן חמש מערכות מאת המחזאי הנורווגי הנריק איבסן. המחזה, שיצא לאור בשנת 1876 בנורווגית, הוא אחד המחזות הנורווגיים המוצגים ביותר ברחבי העולם. איבסן גרס, כי ל"פר גינט", סיפור העם הנורווגי שהמחזה בנוי עליו פחות או יותר, יש בסיס עובדתי, וכי אחדות מן הדמויות בו מעוצבות על פי משפחתו של איבסן עצמו, בייחוד הוריו, קנוט איבסן ומריכן אלטנבורג. תיאור ביתו של פר גינט, דמות אביו העולה מזכרונות האם אוזה, אוזה עצמה והיחסים שבינה לבין בנה, הנם זכרונות ילדותו של איבסן, בית אמו ואביו, כעדות עצמו, "רק בהפרזה מסוימת - מחמת דרישותיה של האמנות" הוא הושפע גם באופן כללי מאוסף סיפורי העם והאגדות הנורווגיים של פטר כריסטן אסביירנסן, שיצא לאור בשנת 1845 ("Huldre-Eventyr og Folkesagn").
"פר גינט" מתעד את מסעו של נושא שם זה מהרי נורווגיה אל המדבר של צפון אפריקה וחזרה. לדברי קלאוס ואן דן ברג, "מקורות המחזה רומנטיים, אבל הוא גם צופה את ההתפרקות לרסיסים של המודרניזם בראשיתו" ו"הטקסט הסינמאטי משלב שירה עם סאטירה חברתית וסצינות מציאותיות עם סוריאליסטיות." "פר גינט" תואר גם כסיפור חיים המבוסס על דחיינות והימנעות. המחזה נכתב באיטליה והמהדורה הראשונה, של 1,250 עותקים, יצאה לאור ב-14 בנובמבר 1867 בהוצאת הספרים הדנית גילדנדאל בקופנהגן. אף כי המהדורה הראשונה נמכרה כולה תוך זמן קצר, הדפסה חוזרת של עוד 2000 עותקים, שיצאה לאחר ארבעה-עשר יום בלבד, לא נמכרה כולה אלא שבע שנים אחר כך.
עלילת המחזה מזכירה עלילות דומות מן המיתולוגיה היוונית, כגון האודיסיאה של הומרוס, מסעו רב ההרפתקאות של אודיסאוס וציפייתה רבת-השנים של פנלופה, הממתינה באמונה שלמה לשובו של בעלה, כמוה כסולוויג.
תמונה א'
פר מספר לאמו, אוֹזֶה, נסים ונפלאות על מעלליו בשעות האחרונות, לתרץ את השתמטותו מעבודות המשק. אוזה, אלמנה מרת-נפש וקשת יום, מתקשה להתמודד עם אחזקת החווה וקובלת על הידרדרות מצבם הכלכלי מאז מות בעלה, ועל בנה, פר החסון בן העשרים, שמעדיף להתהולל עם חבריו במקום לסייע לה בעבודה. תחילה היא מסתייגת מסיפוריו ומלגלגת עליהם, אבל בהדרגה היא נכבשת לכושר התיאור שלו ונסחפת בעלילות הסכנה המדומות שהוא שוזר לפניה, אחוזת אימה ודאגה לשלומו, עד שהיא מתעשתת ומבינה, שנפלה שוב ברשת הבדותות שלו. פר מנסה לשכנע את אמו, שיש לו סיכוי לשאת לאישה את אינגריד, בת עשירים שאביה בעל אחוזת הגסטד וכלולותיה לאחר נועדו ליום המחרת. אמו מבכה את הסיכוי שהיה לבנה לרשת אחוזה עשירה ולחלץ את שניהם מחיי העוני, אך פר מושיבה על גבו ודוהר איתה אל בית "כלתו", בביטחון מלא שיוכל לשכנע את אביה לתתה לו ולא לחתנה המיועד. אוזה מבטיחה לספר לאביה של אינגריד את כל מעללי בנה הסורר, ועל כן מושיב אותה פר על גג טחנת הקמח, כדי שלא תקלקל את סיכוייו, ומתעלם מצעקותיה וקללותיה המלוות אותו.
תמונה ב'
פר הולך אל אחוזת הגסטד, אך בהגיעו אל הגדר הוא נרתע למחשבה על כל קרואי החתונה שיראו אותו ויבוזו לו. הוא משתרע על הדשא, בוהה בעננים ושוקע בהזיות גבורה, הוד והדר, עד שקבוצה מאנשי הכפר מגיעה אל פתח האחוזה והוא שומע את דברי הלעג והבוז עליו ועל אמו. הוא מנסה להתעלם מן העלבון ומתכוון לשוב אל אמו, היושבת על הגג, אבל צלילי המחול העולים ממשתה החתונה מושכים את לבו ואין הוא יכול לעמוד בפיתוי הבנות המחוללות, כשדה פרחים צבעוני.
תמונה ג'
נשף החתונה בעיצומו, אך הכלה מסתגרת בחדרה ומסרבת לצאת אל החתן, שבא לקבול ולתנות את עלבונו לפני אביו. פר גינט בא ומנסה להזמין נערה לרקוד עמו, אבל כולן מסרבות ומשתמטות ממנו. הנפח, אויבו משכבר, מסית את קרואי החתונה נגד פר. בכל קבוצת אורחים שהוא ניגש אליה נפסקים הדיבורים ואין איש מדבר אליו. הם מחייכים ומביטים בו בלעג. אז מגיעה סולוויג עם הוריה ואחותה הקטנה, הלגה. הם זרים במקום ואינם מכירים את פר. הוא חוסם את דרכם ושואל, אם יוכל לרקוד עם סולוויג. אביה משיב בחיוב, אך אומר שתחילה עליהם לברך את בעלי השמחה. בינתיים ניגש הטבח, המשמש גם כשר המשקים, ומציע לפר כוס משקה מכדו, אך פר מסרב בנימוס והולך לחפש את סולוויג, שמצאה חן בעיניו. סולוויג מסכימה לרקוד אתו לזמן קצר, כצו אמה, אבל כשהיא שומעת את שמו, היא נרתעת בבהלה. בחורים מקיפים את פר ומשדלים אותו לשתות עמם ולספר להם מעלילות הגבורה שלו, בהן הסיפור על השד שכלא באגוז והורה לנפח לפצח אותו בקורנס, וכאשר נמלט השד מן האגוז, שרף את ידי הנפח ומכאן האיבה ביניהם. הבחורים לועגים לבדותות ולסיפורי הרהב שלו, כולם מלבד החתן הפתי, שממשיך להתלונן על כלתו הסרבנית. סולוויג עוברת עם אחותה הקטנה, אבל מסרבת לרקוד עם פר, כי שמעה בינתיים שהוא פרא אדם. פר איננו מרפה ממנה, לועג לה ולהוריה החסודים ומאיים להפוך לטרול ולשתות את דמה - עד שהוא נבהל מעצמו וחוזר ומבקש ממנה בקול תחנונים לרקוד עמו, אבל היא מסרבת ומסתלקת. החתן מבטיח לפר שור אם יעזור לו להגיע אל כלתו, המסתגרת במזווה, ופר נעתר לו. הנפח מגיע עם קבוצה גדולה של שיכורים, פושט את מעילו ומודיע על כונתו להכות את פר עד שיוכרע מי מהם המנצח. אביה של סולוויג מנסה להרגיע אותו, אך לשווא. בינתיים מגיעה אוזה עם מקל בידה, רותחת מזעם על בנה, אך כשהנפח מחדש את איומיו, היא משנה כיוון ומאיימת עליו אם יעז לפגוע בבנה. החתן מופיע נרעש כולו, כי פר חטף את הכלה ונמלט עמה אל ההר. אוזה מאיימת ומתרה חליפות, על פר הנמלט ועל אבי הכלה, המאיים לערוף את ראשו.
תמונה א'
פר גינט ואינגריד מטפסים בהר, מיד אחרי עלות השחר. פר מגרש מעליו את אינגריד ומצווה עליה לחזור הביתה. אינגריד, לבושה בשמלת הכלה שלה, המומה ואינה מבינה, איך הוא יכול לגרש אותה אחרי שזה עתה חטף אותה מביתה ומחתנה, אבל פר לועג לה, מטיח בפניה את כל התכונות שמצא בסולוויג ואיננו מוצא באיננגריד, ובסופו של דבר צועק לעומתה,"שייקח אתכן הדבר! שתרד עמוק לקבר כל אשה!" ואינגריד מחזירה לו בלעג ובבוז: "חוץ מאחת". בזאת הם נפרדים.
תמונה ג'
פר ממשיך בדרכו לבדו, משוכנע שכל אנשי הכפר, עם הזקן מהגסטד, רודפים אותו חמושים במקלות וברובים, אבל הוא מתייהר בכוחו הרב לעמוד בפניהם. שלוש בוקרות מופיעות בדרכו, מחפשות את הטרולים בני זוגן. פר מציע את עצמו במקומם. השלוש מרקדות על הגבעות, מתגרות בפר מרחוק, ועל אף סיפורי הרהב שלהן על נפלאות בני זוגן הטרולים, סופן ששלושתן מסתפקות בפר.
תמונה ד'
פר, שיכור ותשוש מליל תענוגות, כושל בהרים בשעת ערביים. הוא מתייסר בדמיונות שווא ומגנה את עצמו על השקרים שסיפר. ברגע של חרטה הוא מבטיח להיטהר מחטאיו ולהתעופף משם והלאה, אך מיד חוזר לחלומות הגדולה והפאר כמקודם, רואה עצמו בדמיונו כמלך בריטניה ומדמה לראות את בית סבו, משופץ ומואר כולו בנשף חגיגי. במרוצתו הוא נתקל בסלע, נחבט בו ומתעלף.
תמונה ה'
על גבעה פוסעת אישה לבושה ירוק, ופר הולך בעקבותיה ומחזר אחריה בהתלהבות, מתרברב ומבטיח לה כל שתאבה נפשה, אם רק תלך אחריו. שניהם מתחרים זה בזה בסיפורים, זו על אביה מלך דוברה וזה על אמו המלכה אוזה, ועל מעללי הגבורה והתפארת שלהם. האישה מסבירה לו, שאצלם לכל שני פנים, ועל כן, ארמון אביה ייראה לו כמדבר שממה זרוע אבנים, אבל זה רק נדמה לו, והוא מחזיר לה בהסבר, שבביתו השיש והזהב נראים כפיח ועובש ווילון הקטיפה נראה כסחבה, וכיון שאצל שניהם הכל מהופך, אות הוא שנבראו זה לזה זה מכבר. האישה קוראת לרכב הכלולות, וחזיר גדול מתייצב לפניהם. פר והאישה בירוק יושבים על גבו. האישה ששה ושמחה במזלה הטוב ופר מצליף בחזיר להאיץ בו ואומר, "ניכר איש אציל בסוסו האביר!"
תמונה ו'
בארמון רונדה של מלך הטרולים מתעוררת מהומה, כשאיש נוצרי מופיע עם היפה בבנות מלך דוברה. הטרולים והמכשפות מתחרים זה בזה בהצעות כיצד להעניש אותו, אבל המלך סובר אחרת - בזמן האחרון הידרדר מעמד הטרולים, ואם לבן האנוש ראש אחד בלבד, הרי גם לבת המלך רק ראש אחד, וקשה כבר למצוא בעלי שני ראשים בעם הטרולים, שלא לדבר על משולשי ראשים, ועל כן, אם הגיע איש בריא וחסון למראה, ואפילו נאה, הוא מוכן לתת לו את בתו לאישה. פר מסכים, בתנאי שגם המלכות תינתן לו עם ידה. המלך מסכים לתת לזוג את חצי המלכות מיד ואת חציה השני לאחר מותו. פר מסכים, אך המלך דורש ממנו להתחייב לתנאי הטרולים, ואם יסטה מהם, לא זו בלבד שיאבד את מלכותו, אלא שגם חי לא ייצא מארצם. הוא נדרש להישאר לעד בגבולות ארץ הטרולים, הרחק מאור השמש ולא להפר את כלליה אף במחשבותיו. פר איננו נרתע, כל עוד מובטחת לו המלוכה. המלך מנסה אותו בחידה, שפר מתקשה לפתור, והמלך מסביר לו את ההבדל בין אדם לבין טרול, שחשיבותו במילה "דייך", שתהיה לו לסיסמה מכאן ואילך. בעיה חדשה מתעוררת, כשפר נדרש להצטייד בזנב כתנאי לנישואיו עם בת המלך. הוא נרתע תחילה, אך משלים עם הגזירה. ואף מתפעל מסובלנות הטרולים, שאינם דורשים ממנו להמיר את דתו ומסתפקים בלבוש ובנוהג. למרבה הצער, חושיו של פר נשארים חושי אדם גם בלבוש טרול, וכשהוא תוהה למראה פרה הפורטת על נבל וחזירונת יוצאת במחול, נסערות כל בנות הטרולים וכלתו הטריה בוכה על העלבון שעלב בה ובאחיותיה. המלך יודע איך לפתור את הקושי - לעקור את עיניו. אבל פר מתנגד בכל עוז ודורש לעזוב את ממלכת הטרולים כאדם, לא כטרול. פר מגלה לטרולים את האמת, כי איננו מלך ולא בן-מלך וגם עשיר איננו, והמלך מצווה לרוצץ את גולגולתו, אבל הטרולים הצעירים מתחננים שירשו להם לשחק בו קודם. הם מקיפים אותו מכל עבר, נושכים ונאחזים בו, והוא נס על נפשו, מחפש פתח מילוט וזועק אל אמו שתושיע אותו. ברגע זה עולה השחר וקול פעמוני הכנסייה נשמע. הטרולים נמלטים בזעקה, אולם הארמון מתמוטט ונעלם.
תמונה ז'
עלטה כבדה. פר מכה על סביבותיו בענף גדול, מנסה לברר מי עומד בדרכו, אך התשובה "אני עצמי!" איננה עונה על שאלתו והוא מנסה להבריח את בעל הקול, הנסתר מעיניו. הדובר המסתורי מתגרה בו: "אני עצמי! התוכל להגיד זאת עליך?" פר מאיים על בעל הקול וחוזר על שאלתו: "מי אתה?" כשהוא נענה באותה תשובה כמקודם, הוא משנה את שאלתו ל"מה אתה?" והקול עונה: "אני בויג - העקום הגדול!" (טרול ענק, רואה ואינו נראה, המופיע לעיתים קרובות באגדות סקנדינביות.) פר מצווה עליו לפנות לו את הדרך, וכשהבויג מסרב, הוא מצליף לעומתו בענף, אך כשהוא מנסה לעבור, הוא נתקל במשהו, ומבין מדברי הבויג, שכך לא ייפטר ממנו, גם לא באגרופים. הוא מנסה להמשיך בדרכו, אך מוצא שבכל כיוון שילך, דרכו חסומה, כי הבויג הנסתר מעין מכתר אותו סביב סביב במעגל קסמים. הוא מסרב להילחם בפר, המתגרה בו, ומסביר, כי "בויג הגדול בשלום עם הזמן ישיג את הכל!" להקת ציפורים גדולות מצטרפת אל הבויג והן מנסות לשסות אותו בפר, שנופל ארצה וקורא לעזרתו את סולוויג עם ספר התפילות שלה. צלצול פעמון כנסייה רחוק מבריח את הציפורים ומציל את פר.
תמונה ח'
פר מתעורר משנתו ליד בקתת אמו. הלגה הקטנה מופיעה עם סל מזון, אך סולויג מסרבת להתקרב אל פר ובורחת כשהוא מנסה להתקרב אליה ולשדל אותה בסיפורי גבורתו בארמון הטרול. הוא מנסה לשדל את הלגה שתדבר בזכותו אל סולויג ומנסה לשחד אותה בכפתור כסף, אך היא נמלטת בעקבות אחותה.
תמונה א'
פר כורת עץ גדול ביער, רגע שוגה שוב בדמיונות הרהב הרגילים שלו ומיד מתעשת ומכיר במצבו העגום - אמו שוב לא תדאג לצרכיו, ואם הוא רוצה בבית, בגד וארוחה, יהיה עליו להשיגם לעצמו. תוך כדי העבודה הוא שומע קול צעדים ונבעת, שמא אביה של אינגריד בא לצוד אותו, אך מיד הוא רואה שאין זה אלא בחור צעיר ומבוהל, המחזיק חרמש בידו, ובעוד פר מסתכל בו בתימהון, מניף הבחור את החרמש וקוטע לעצמו אגודל. פר מבין את תכלית המעשה - שחרור מהצבא - אך מתקשה להבין איך אפשר להוציא מחשבה כזאת לפועל. הוא מניד ראשו וחוזר לעבודתו.
תמונה ב'
אוזה וקרי שכנתה מנסות להכניס סדרים בבקתת אוזה ההפוכה, לאחר שבעליה של אחוזת הגסטד הוציא ממנה כל דבר בעל ערך והחרים את חוותה ושדותיה של אוזה, ואילו פר נעלם ואיננו. השכנה מטילה על פר את האשם במצבה העגום של אמו, אך אוזה, חולה, חלשה ודואבת, ממשיכה להגן עליו ומאשימה בכל את השטן המדיח, מה גם שאינגריד חזרה לבסוף הביתה בריאה ושלמה. אוזה מוצאת תרווד ישן ונזכרת, איך היה פר הילד מתיך בו כפתורים ויוצק מטבע, וכשביקש מאביו כפתור בדיל, נתן לו האב כפתור כסף טהור, כי רק הוא יאה לבנו. אוזה מבינה, שהיה זה היין שעירפל את שכלו, עד שלא ייחס ערך לכסף על פני בדיל. לשמחתה היא מוצאת שתי חולצות צמר שנשכחו, ומתכננת לשלוח לו מיד אחת מהן, כי חולצתו כבר קרועה ובלויה. לשכנה היא מסבירה, שגם אם חטא פר, הרי הכומר אומר שכל חטא לבסוף יכופר.
תמונה ג'
פר משלים את עבודתו על הבקתה החדשה בקביעת מנעול על הדלת. סולוויג מופיעה על מגלשיים, נענית לבשורה שהביאו לה אחותה הקטנה, ואמו של פר, והרוחות הגדולות, וחלומותיה בלילות הארוכים וגעגועיה בימים הריקים. למען פר עזבה הכל לעד, וקשה עליה הפרידה מאחותה ומהוריה, אך בלכתה אל פר ידעה, כי הביתה היא הולכת. פר החושש מנסה להזהיר אותה מן הצפוי להם בבקתת העוני הקטנה, הרחק מכל, בידיעה שאסור לו לצאת מן היער כי כל הפוגש בו יהרגנו, אך סולויג איננה חוששת, כאן ביער היא מרגישה בביתה, חופשייה מכל. פר מכניס אותה אל הבקתה ויוצא, אך בחוץ עוצרת אותו אישה מזדקנת בשמלה ירוקה ועמה ילד צולע, עם בקבוק שיכר בידו. היא מזכירה לו מי היא - בת מלך הטרולים - וטוענת שהילד הוא בנו. כשפר מכחיש בזעם, היא מצווה עליו לגרש את האישה שהביא אל ביתו ואז יראה איך יופיה שלה מתחדש כמקודם. פר מנסה לגרשה, אך היא צוחקת ומבטיחה לו, שלא יוכל להיפטר ממנה, כי היא תימצא תמיד בינו לבין אהובתו, תשב עמם ליד האח ותשכב עמם במיטתם, וגם אם ינסה לפגוע בה, לא יוכל. פר מבין, שחטאי העבר לא יניחו לו, לא אינגריד ולא האישה בירוק, ואסור לו להביאה למחיצתה של סולויג, הזכה והטהורה. כשסולויג עומדת בדלת וקוראת לו לבוא, הוא מבקש ממנה לחכות לו, בלי שיידע אם ומתי יוכל לחזור אליה.
תמונה ד'
אוזה חולה, ומרגישה שזמנה אוזל. ביתה ריק מכל, לאחר שאויביו של פר רוקנו אותו, והיא חוששת שלא תזכה עוד לראות את בנה לפני מותה, אך פר מופיע לפתע. בכל שמחתה על שובו, אוזה דואגת לשלומו, כי יש מי שמתנכל לו, אבל פר מבטל את דאגותיה. הוא איננו מבין תחילה שאוזה קרובה לסופה, וכשהוא תופס, הוא עושה כל שביכולתו להביאה שקטה ורוגעת אל קיצה. הוא מעמיד פנים, שמיטתה היא מזחלת, כפי שעשתה היא בילדותו, וכמו מסיע אותה, בפטפוט בלתי פוסק, אל שערי גן העדן. אוזה מקשיבה לדברי הדמיון והרהב שלו, כרגיל, ואט אט נסחפת אל מותה ללא כאב או פחד. כשהשכנה נכנסת לראות מה שלומה, היא מוצאת את פר לצד אמו המתה. הוא מבקש ממנה לעשות עמה חסד של אמת ואילו הוא יימלט מן החוק, למרחקי-מרחקים.
תמונה א'
על חוף דרום-מערב מרוקו מיסב פר, לבוש הדר, עם ארבעה גברים - אמריקאי, צרפתי, גרמני ושוודי. פר מתייהר ומתרברב, כדרכו, בעושרו הרב, בניסיונות שהתנסה בהם בארמון הטרול כדי לשמור על חירותו כאדם וכרווק. קהל מאזיניו מקבל את כל דבריו ורואה בו מלומד ואיש עסקים מצליח. הוא מתאר לפניהם במלל רב את הצלחותיו עסקיות, במכירת פסלים לעובדי אלילים מצד אחד ובמכירת כלים נחוצים למסיונרים לעבודת הקודש שלהם להכנסת העכו"ם בברית הנצרות. לצד העושר שצבר בדרך זו, נחה דעתו בידיעה, שעל כל אליל שמכר, שלח מסיונר לשבור אותו, כך שלמעשה, כל עמלו היה תעמולה לכנסייה. גם בסחר עבדים עסק, אבל כשקהל פילנתרופים רדף אחריו, כיפר על עוונו במשלוח הכושים לאי שקנה בדרום, שם הושיב אותם בבתים טובים, האכיל אותם לשובע וגם בנה בתי ספר לבניהם, אבל לבסוף משך ידו מכל העניין, מכר את המטע ברווח טוב ולפני לכתו, גם דאג לכל אחד מהם, כולל התינוקות, למנה יפה של גרוג ולטבק לאלמנות. בכך, סבור הוא, כיפר על העוולה והעוון והוא שלם בנפשו. הוא פורש לפני הארבעה את משנת העם הנורווגי, לאטום את האוזניים מלשמוע לנחש המסית, ולדאוג תמיד לגשר צר, שעליו יוכל כל איש לחזור על עקבותיו, וכך ימצא תמיד את דרכו בין טוב לרע. הוא נורווגי, אך רואה עצמו כאזרח העולם, שלקח מארצות העולם מה שמצא בהן לתועלתו. לשאלת קהלו, מה יעשה בהון שצבר, הוא מודיע להם, שבכוונתו להיות קיסר, כי "האני הגינטי" הוא, ודרוש לו רק זהב, כדי שיהיה קיסר מושלם, וכל מה שיש לו יספיק רק לקיסרות בממלכה זעירה למשך שלושה ימים, ואילו הוא שואף להיות פר גינט מושלם עד לבלי די, מקודקוד עד כף רגל. אך בשיא התלהבותם של השומעים, כשבהערצתם לפר הם סבורים, שהוא מתכוון להושיט עזרה ליוון במלחמתה עם הטורקים, הוא מצנן את התלהבותם ומסביר, שאת כספו ילווה דווקא לטורקים, ואם הם רוצים להילחם לצד היוונים - אדרבא, כך יזכו לשם ולכבוד, אך בלעדיו. הוא, סר פיטר גינט הנהו, איש חופשי. הוא פונה עורף לידידיו-מעריציו לשעבר, המגלים בשיחתם את הסיבות האמיתיות לתמיכתם במלחמת השחרור של יוון. מאכזבתם נולדת תוכנית חדשה - לשדוד, או כדבריהם, להחרים, את ספינתו של פר בעזרת הצוות, שישחדו לעמוד לצדם. בזה אחר זה הם מקבלים את התוכנית, על אף התנגדות מוסרית לכאורה.
תמונות ב', ג', ד'
פר מגלה את דבר השוד, מתרוצץ נואש על החוף, פונה אל אלוהים בתחינות, דורש ממנו להחזיר את הספינה אל החוף, ומזכיר לו את המסיונרים ששלח אל הכושים, הנצרות שהפיץ, ועכשיו הוא מצפה להצלה. ואכן, בעוד הוא מתמקח עם אלוהים, פורץ סילון אש מן הספינה ולנגד עיניו היא מתפוצצת ונעלמת במימי הים. פר מאושר ומהלל את אלוהיו, שעשה בו חסד על אף כל חטאיו. הוא בטוח שהאל לא יכזיב אותו.
מחנה צבא מרוקאי. חיילים יושבים סביב מדורה. עבדים באים במרוצה בזה אחר זה ומודיעים, כי סוס המלך ולבוש המלכות נגנבו. המפקד נכנס ומודיע, שמי שלא ימצא את הגנב, דינו מאה מלקות. החיילים עולים על סוסיהם ודוהרים.
פר יושב על ענף עץ. קופים מתעללים בו, רוגמים אותו בבוץ וגללים. הוא מנסה להתרפס לפני הקוף הזקן, אך לשווא.
תמונה ה'
במערה במדבר מתחבאים הגנבים שגזלו את סוס המלך וגלימתו. הם רואים פרשים במרחק, נבהלים ונמלטים, ואת השלל הם משאירים מאחוריהם. פר מופיע, מתענג על יפי השחר ועל נפלאות הבריאה סביבו, לטאות, צפרדע, חיפושית - מכולן הוא מתפעל, כי הן מסתפקות במועט ואינן מייחלות לדבר. הוא בטוח ביכולתו לעמוד בניסיון ועל אף חרדתו ממצבו הנוכחי, הוא בטוח שיצליח לעלות מחדש. למראה גבעה, עולות בו תוכניות גרנדיוזיות, איך, בשתי ידיו, יפלס תעלות בגבעה, יפרוץ את הסכר ויהפוך את מדבר סהרה לגן פורח, אדמה פורייה, גשמי ברכה, עורקי תחבורה, וגם את סגנון אירופה יביא לאפריקה, והוא המלך, יקים את גינטניה מדינתו הצעירה. לו רק סוס ניתן לו, היה יוצא למסע צלב! הסוס הגנוב צוהל, ופר מגלה לתדהמתו את המערה עם כל השלל, שהגנבים נטשו במנוסתם. פר מתקשה להאמין למראה עיניו, אך מקץ רגע הוא מקבל את המצב, לובש את הגלימה, מתחמש בחרב, עולה על הסוס ודוהר אל המדבר.
תמונה ז'
פר מנגן בכלי מיתרים ערבי ליד אוהלה של אניטרה, מספר את עלילות נדודיו בים ובמדבר ואת תהילת אניטרה. אניטרה מתעוררת משנתה והם משוחחים ביניהם, כלומר, פר מדבר ואניטרה עונה קצרות ומודה, שאת מחצית דבריו לא הבינה כלל. פר מבטיח לה, כי יעניק לה הן נשמה והן שאר רוח. שוב אין הוא מבקש להפוך את המדבר לגן פורח, אך הוא מנסה לבאר לאניטרה את פשר המילה חיים, שבעיניו משמעה להיות תמיד הוא, ה"אני" שלו הוא ישותו, בנעוריו ובבגרותו. הוא בטוח, שבזכות נעוריה של אניטרה הפתיה, יוכל למשול בממלכתו. אך בעודו מהלל את אניטרה ויתרונותיה, נרדמת זו לצדו ונוחרת. פר חושש לרגע, שלשווא אמר את מיטב דבריו באוזניה, אך מיד מתנחם באמונה, שהיא חולמת עכשיו ונישאת על גלי הזמר שזימר באוזניה. הוא מעניק לה בשנתה תכשיטים ואבני חן וכך מכתיר אותה בחלומה. פר גינט השיג הלילה את השיא של ה"אני", רק בזכות עצמו הלילה, אישיותו היא ניצחונו!
תמונה ח'
פר חוטף את אניטרה ורוכב עמה במדבר על סוסו הלבן. אניטרה מתנגדת, מאיימת לנשוך אותו אם לא יניח לה. פר מסביר, שאל להם להישאר זמן רב מדי באותו מקום והגיעה שעתו להמשיך בדרכו, כי עכשיו אין הוא נביא, אלא קיסר. לבקשתה, הוא מעניק לה טבעת מאצבעו, יורד מן הסוס ומוליך אותו תוך שירת הלל ליופיה ולו עצמו, הצעיר ועול הימים. אניטרה שואלת אם יש לו עוד טבעת, והוא ממשיך ומתייהר לפניה, רוקד ומשווה עצמו לתיש ולשכוי יפה-כרבולת. אניטרה מבקשת ומקבלת מידיו את בגדיו ואת צרור הזהב שלו, ופר כורע לפניה ומבקש: "תני לי סבל, יגון וכאב, מתוקים עד אין חקר פצעי אוהב". אניטרה חוקרת, היכן הוא אותו גן עדן שלו. עוד אלף פרסה, מבטיח לה פר, ושם תזכה בנשמה המובטחת, אך אניטרה עונה, "לא תודה, גם באין נשמה לי שלום, אך ביקשת סבל... ושפחתך תעשה ותשמע! שלום!" היא מצליפה בו בשוט ומדהירה את הסוס למדבר. פר מביט אחריה כמוכה רעם, ומסכם, לאחר שתיקת תדהמה ממושכת: "אבל זהו... השד..."
תמונה ט'
כעבור שעה, באותו מקום, פר פושט מעליו את בגדי הטורקי ועומד כתייר אירופי, חבוש כובע קטן במקום התרבוש. הוא תוהה על עצמו, איך הלך שולל ומסביר לעצמו, שלא הוא ששגה, זה היה הנביא, כי להיות נביא זה עסק ביש, כי מנקודת ראותו של נביא, הן עליך להיות שוטה גמור, ורק משום כך נמשך אחרי אותה אווזה פותה. הוא צוחק לעצמו כשהוא חושב, איך כרכר ופיזז לפניה. היא לקחה אומנם את רוב כספו, אבל עוד נשאר לו די הצורך לחיות כזעיר בורגני, בלי דאגות לסוסים, כרכרה ורכב, והעיקר - הוא שולט במצב. לאחר שיקול מהיר, הוא מחליט לחיות מעתה כנוסע-חוקר, לעבור ממדינה למדינה ולעמוד על טיב האדם, מרחוק, כאחד מקהל הצופים. הוא משוחרר ומאושר, מושל החיים, הקיסר! אין לו עוד עניין לא בחיי ההווה ולא בנשים, רק את העבר יחקור ובכך אושרו.
תמונות י', י"א, י"ב
בקתה ביער נורווגי. סולוויג, אישה בגיל העמידה, יושבת בפתח הבקתה וטווה בפלך. היא שרה שיר געגועים לפר, שבשובו אליה היא ממשיכה להאמין לאחר השנים הרבות שחלפו.
פר מתהלך במצרים והוגה במסע שיערוך אל עברו. הוא מדמה את עצמו במרחבי מצרים, בגנים התלויים בבבל, בטרויה, ביוון העתיקה - רק שאז הוא נזכר שביוון נטושה מלחמה, ואם כך, עדיף להתרחק ממנה - ובשבתו למרגלות פסל ממנון הוא שומע שירה, מציין זאת בפנקסו למען החוקרים, אך מחליט שהייתה זו רק אשליית חושים חסרת חשיבות.
בקרבת גיזה, רואה פר את הספינקס, שמזכיר לו את הבויג העקום, שפגש בארץ הטרולים. הוא שומע קול דובר בגרמנית מכיוון הספינקס ונדהם, אך מיד מופיע מאחורי הפסל איש גרמני, שמודיע לפר כי מאחר שהשיב על השאלה מי הוא הספינקס - "הוא - הוא עצמו!" כי כך אמר לו הספינקס בכבודו ובעצמו, הרי שפר גינט הוא המושיע, המשיח אשר לו חיכה עד בוש... פר גינט מזדהה לפניו בדרכונו, להוכיח כי הוא אכן פר גינט, והגרמני מודיע לו כי הוא קיסר החזון, ומושכו אחריו.
תמונה א'
בים הצפון, ספינה שטה בסערה מול חופי נורווגיה; פר גינט, זקן ששערו וזקנו שיבה, עומד על הסיפון בלבוש ספן. הוא משוחח עם הקברניט, שעומד ליד ההגה. הוא מדבר על ההרים המוכרים לו, ומתעניין באחרים, שאינו יכול לראות ממקום עמדו. הקברניט מעיר, שניכר כי פר מכיר את המקום, ופר מעלה זכרונות משנים רחוקות. הוא מציין, שאין איש מחכה לו על החוף, ועל כן הוא מוכן לסייע במעט הכסף שיש לו לנצרכים מבין המלחים. הקברניט מספר לו, שהם כולם אביונים, אך הטבח הוא העני מכולם, ואישה ובנים מחכים לו בבית. הוא מברך את פר, על רצונו לסייע לו, אך פר ממהר לחזור בו מכוונתו. אין הוא מוכן לזרוק את הכסף, שעליו עמל כעבד, לאישה ובן, משום שהוא מקנא בטבח, שיישב הערב מול אח מבוערת, אל שולחן ערוך, מוקף באשתו ובילדיו, בעוד שלו, לפר, אין איש מחכה. הוא מייחל לכך, שהימאים השבים לבתיהם ישתכרו, יקללו, יכו בשולחן, והנשים תצווחנה בפחד - חזון זה משמח את לבו של פר. בים הסוער נראית ספינה נטרפת, ועל סיפונה שלושה אנשים, אך הקברניט מסרב להוריד סירה להצילם, על אף בקשותיו הנמרצות של פר, שהפקרת אנשים חיים לגלי הים מעוררת את זעמו, כשהוא חושב על האישה והבנים המצפים לשובם. הספינה שוקעת, ופר פוצח בקינה על החסד והאהבה הנוצרית שפסו מן העולם, ורק הוא לבדו איננו אשם, כי לא חס על ממונו. בים הסוער, הוא אומר, אין יתרון לצדיק על פני רשע, והאדם לא יהיה הוא עצמו לעולם. צר לו על עצמו, כי רך ועדין היה, וגמלו לו רעה תחת טובה. הוא מבטיח לעצמו, כי בשובו לכפר ישיב לעצמו את בית אמו, יסתגר בו ולא יניח לאיש להיכנס, גם אם יעמדו כעניים בפתח כל בני כפרו - אדרבא, שיזחלו לפניו! אדם זר מופיע בחשיכה מאחורי פר ופונה אליו בדברים. פר תוהה על קנקנו, כי מעולם לא ראה אותו קודם על סיפון האוניה וחשב, שהוא הנוסע היחיד, אך האיש, שפניו חיוורים כסיד, מסביר, שאיננו עולה  לסיפון במשך היום. פר מציין את עוצמת הסערה האיומה, והאיש עונה, "מצוינת, מה?" פר משתומם, אך האיש מתענג בקול על הסיכוי למספר האוניות העומדות לשקוע בים והפגרים שיהיו מאכל לדגים. פר מזדעזע, אך האיש ממשיך באותו קו וחוקר אותו, אם ראה פעם איש תלוי, או גווייה של טובע. פר מנסה להתנער מדיבורים אלה, אך בן-שיחו איננו מרפה. הוא חוזה אסון לאוניה, ומבקש מפר להעניק לו, במקרה זה, את פגרו הנכבד, תשורה שרק למדע יש עניין בה. פר פוקד עליו להסתלק ואומר, שאם אכן תטבע הספינה, יראה בו את האשם. האיש מסתלק, וכאשר מופיע סוור מצוות הספינה, שואל אותו פר אם ידוע לו, שמטורף חסר-מצפון נוסע בספינה. אך הסוור אומר לו, כי הוא הנוסע היחיד ומלבדו אין אף נוסע. הצופה על התורן מכריז על אדמה. פר מצווה להעלות את קופת הברזל שלו, אך לצוות יש דאגות דחופות יותר, כשהתורן נשבר, דופן הספינה נפרצת והיא מיטלטלת ברוח.
תמונה ב'
הספינה טבעה. פר והטבח נאחזים בתורן סירת ההצלה, הקרובה לטבוע גם היא. שניהם נאבקים על אחיזה בתורן, הטבח טוען שזכותו גוברת כי יש לו ילדים קטנים, ופר טוען להפך, דווקא הוא זכאי להינצל, כי לעת עתה אין לו בנים. הטבח טובע ואילו פר מצליח לטפס על שבר הסירה. הנוסע המוזר מופיע לפתע על שבר הסירה לידו ומברך אותו בשעה טובה, שמח בהצלחת נבואתו שהתקיימה. פר מנסה לסלק אותו, והוא ניאות לשחות לצד הסירה ורק לאחוז בה בקצה אצבעו. הוא מתמקח עם פר על גווייתו ופר משתיק אותו בגסות, אך כשהוא משתתק, הוא מנסה לדלות ממנו את זהותו ואת חפצו. הנוסע אומר, כי ימתין לטרפו ולשאלתו הנחרדת של פר הוא משיב, כי הוא ידידו. שיחה מוזרה מתנהלת ביניהם, כשפר דוחה באי-אמון את דברי הנוסע משום שהוא בטוח שקצו קרוב ואילו הנוסע מרגיע אותו: "הן הגיבור איננו מת לפני סיום המחזה." ונעלם. פר מסכם לעצמו, "עכשיו נהיר לי העניין: היה זה מורליסט טרחן..."
תמונה ג'
פר מגיע אל בית קברות הררי כשמתקיים בו טקס קבורה. פר משער, שמי מבני כפרו מובא כאן לקבורה, ושמח שלא הוא האיש. מדברי ההספד שנושא הכומר מתברר לנו, שהנקבר הוא אותו עלם, שפר פגש לפני שנים רבות, כשכרת לעצמו את האגודל כדי להשתחרר משירות בצבא, ומאז היה טומן תמיד את יד ימינו במעיל כדי שלא יראה איש שרק ארבע אצבעות בידו. אך על אף הבוז והלעג שהיו מנת חלקו על המעשה שעשה, הצליח האיש בחייו, בנה בית, נשא אישה וגידל שלושה בנים, פר מתברך בלבו: "יהי-נא גורלי גורל אכזר, אבל פר גינט לנצח הוא עצמו - אם גם עני ודל הוא - הוא ישר".
תמונה ד'
פר מגיע בדרכו אל מכירה פומבית לאחר מות במשפחה. אנשים סביבו מזכירים את שמו בלי להכירו. בין השאר מוצג למכירה התרוד, שבו היה מתיך כפתורים בילדותו, ואנשים נזכרים במעשה האייל, שפר דהר על גבו אל ראש ההר, מראים לנפח אסלק את הקורנס שבו ניפץ את האגוז שפר הביא לו עם שד בתוכו ומציגים כביכול את מעיל הקסמים, שבו נכנס פר, רואה ואינו נראה, אל אינגריד ביום כלולותיה. פר מצטרף לשיחה ומציע את ארמון רונדה המפואר. בחור מציע תמורתו כפתור ופר נוזף בו על המחיר הנמוך. הוא מוסיף ומציע סחורות למכירה, כולן פרי דמיון ובדיות, לרבות קיסרות לכל דורש, כולל כתר של קש יבש. כשמאיימים עליו בבית סוהר על רוב שקריו, הוא שואל, כשכובעו בידו, מי היה פר גינט? הנשאל משיב, כי מספרים על פר גינט שהיה משורר ובעל הזיות, וכשפר הנלהב דוחק בו להמשיך לספר, הוא מוסיף, שהאיש היגר לארצות הנכר, ושם כמובן העלו אותו לגרדום. פר מתפעל: "נאמן היה גינט לעצמו עד הקבר!"
תמונה ה'
פר גינט זוחל ביער, אוכל בצל ברעבונו ואחר מקלף אותו ומשווה אותו, קליפה אחר קליפה, לעצמו, בכל גלגוליו. הוא מבקש להגיע אל לב הבצל, אך מוצא רק קליפות. לתמהונו הוא רואה לפניו בקתה, שנראית לו מוכרת. הוא שומע את שירת סולוויג שעודה מחכה לו מתוך הבקתה וקם על רגליו, חיור מאוד. "כאן אחת הזוכרת ואחד שכח, זו חיכתה נאמנת, זה בגד-הלך... הה אמת החיים! אין עוד שביל עד ביתי! הה אימת לבבי! כאן הייתה ממלכתי!"
תמונה ו'
יער אורנים לאחר שריפה. עצים חרוכים. פר מתהלך ביניהם, שומע קול מוזר, כבכי של ילד. נתקל בפקעות המתגלגלות לרגליו על הארץ ובועט בהן. הפקעות אומרות לו, כי הן מחשבותיו, והאם היטב חשב אותן? האם הציב אותן על רגליים ללכת עליהן? פר עוקף את הפקעות ואומר, כי ממחשבותיו נולד רק בעל מום צולע ואמו מרשעת. הפקעות ממשיכות להציק לו בדבריהן, מאשימות אותו במר-גורלן, כי בגללו לא נשאו פרי והיו למאכל תולעים. היו מזמוריו, והוא לא שר אותן, צמחו בלבו, ושם קבר אותן, כי מת בלבו כל אשר חלם. גם קני קש שבורים מצטרפים למקהלת המאשימים, ואליהם נוסף קולה של אוזה, המאשימה אותו בעוד שקרים ומכנה אותו שד. פר נואש, מבקש לברוח: "לשאת אין לי כוח גם את חטא השד!"
תמונה ז'
עדיין ביער, פר קורא בשיר אל הקברן ואל הכלבים, שיבואו ויעזרו לו לקבור את מתיו. מתיך הכפתורים מופיע, ואחרי שהוא מוודא כי פר גינט הוא הוא האיש שלפניו, הוא שמח על מזלו, כי פר גינט הוא האיש שהוטל עליו לקחת. פר מתפלא, אך מתיך הכפתורים מציג עצמו לפניו ומסביר לו, כי ישים אותו בתרוודו. פר מבין כי הגיעה שעתו, אבל איננו סבור, שעוונו גדול די הצורך לכך שיתיכוהו בתרווד, כי אומנם היה שוטה, אבל רשע גמור לא היה. הוא מתווכח, מנסה לשנות את גזר הדין ולסלק מעליו את מתיך הכפתורים, אך זה מסביר לו, שאומנם לא הגיע לדרגת פשע גדול, הדורש כוח ומרץ ושכל ואון, אבל גם אם אין מקומו בשאול, להסתלק שוב לא יוכל ואחת דינו - להיות מותך בתרווד. פר ממשיך להתווכח, כי איננו מוכן שיתיכו אותו עם פלוני ואלמוני בגוש אחד, אך מתיך הכפתורים משיב לו, כי כך נהוג בעולם כולו, במטבע שאינו עובר עוד לסוחר. פר איננו מרפה - על עצמו איננו מוכן לוותר. הוא מוכן להיענש במאה שנים בתופת, כי זה מוסרי בעיניו, אבל לאחר מכן יוכל לנסות שוב את מזלו, אבל לקבל שפר גינט יותך בתרווד ויהיה כחומר ביד היוצר - לא, לכך אינו מוכן, כי ה"אני" שלו לנצח יאבד. מתיך הכפתורים מתפלא על צעקה זו על דבר כה קטן, כי הרי פר מעולם לא היה הוא עצמו. על טענותיו הנרעשות של פר, כי כל-כולו היה פר גינט, רק פר ולא אחר, הוא משיב, שלפי הפקודה שקיבל, עליו "להביא את פר גינט. נשמתו אבודה. הוא המרה את פי גורלו, ועל כך, עם הפסולת בתוך התרווד יותך." פר ממשיך להתווכח, טוען כי אולי טעות היא, מזכיר את שמות אביו ודודו, אך הם הותכו כבר מזמן בתרווד. פר מבקש אורכה, להביא הוכחות להיותו הוא עצמו, ומתיך הכפתורים נענה באי רצון ומשחרר אותו - עד לפגישתם הבאה.
תמונה ח'
פר אץ-רץ לחפש עד שיאשר את זהותו. קבצן ישיש פונה אליו לבקש נדבה, פר מסרב, אך הישיש מזהה אותו כנסיך פר ומזדהה לפניו כמלך דוברה, לפנים זקן רונדה, טרול עריץ ומושל בהרים, אך מלכותו נגזלה, הונו נשדד והוא רעב, בן-בלי-בית, קבצן נודד בדרכים. פר שש עליו - הנה העד שביקש. השניים מעלים זכרונות, פר מתנצל על משוגותיו מימים עברו, כשהיה צעיר וחם מזג, והטרול אומר לו, כי בחוכמה עשה כשדחה את כלתו, שמצאה לה אחר, אותו טרול שממנו גזל אז פר את שלוש הבוקרות. פר איננו מתעניין במשפחת חותנו לשעבר, ואך מבקש ממנו תעודה לאישור זהותו ובתמורה מבטיח לו כוס משקה. הטרול מסכים לעזור לו, אך מבקש טובה תחת טובה, ופר מתחמק בטענה כי אין לו כרגע מזומנים, ומזכיר לטרול את הוויכוח שהיה ביניהם, כשמלך דוברה רצה לנקר את עיניו כדי להפכו לטרול ולאלץ אותו לוותר על עצמו, אך פר התנגד בכל תוקף: "אהבה וכבוד, כל זה טוב - אך איני מוותר על עצמי! עצמותי היא אני, ואני - עצמי! אשר נא לי זאת אישור רשמי." אך הישיש מסרב להישבע שבועת-שקר, כי הרי פר לבש זנב טרול בביתו ואף שתה מי דבש. הוא ממשיך וטוען, כי הסיסמה שרשם אז לצד אוזנו של פר, "מה מבדיל בין אדם לטרול? - טרול אתה ודייך באשר הנך!" הפכה אותו לטרול, ואכן, פר חי כל חייו על פי סיסמה זו, ובזכותה היה לאיש גדול. פר מתנגד, זועם, מכחיש, אך הטרול שולף מכיסיו צרור עיתונים ומראה לו את הכתוב במאמר בעיתון הטרולים - "זנב וקרניים אינם העיקר, כי הטרול ניכר ב"דייך שלנו!" ומסכם: "אתה המשל לסיסמה שלנו!" פר תוהה: וכי טרול אני? והישיש עונה: "אלא מה אתה, פר?" פר דוחה את דבריו כשטות והבל, מציע לו פרוטה ומסלקו מעליו. הישיש מספר לו, כי צאצאיו מתנכרים לו כולם, טוענים כי איננו קיים אלא בספרים, בדמיונות ושקרים. פר מנחם אותו, כי זו צרת רבים, אך הישיש מתלונן, כי לטרולים אין עזרה סוציאלית, וגם לא יאה למלך רונדה לפנות למושב זקנים...
תמונה ט'
בפרשת הדרכים מופיע מתיך הכפתורים ותובע מפר את התעודה, אך מבין מארשת פניו, שלא השיג אותה. לאחר דין ודברים, מסכים מתיך הכפתורים לדחות את גזר הדין עד לפרשת הדרכים הבאה, כדי לאפשר לפר למצוא כומר מוודה.
תמונה י'
הוא ממשיך בדרכו. איש בא לקראתו עם מלכודת ציפורים בידו ופר חושב אותו לכומר, אך בשיחה ביניהם מסתבר, שמדובר בשטן בכבודו ובעצמו. השטן מציע לו חדר חם בביתו, אך פר מסתייג ומבקש אפשרות לעבוד בעתיד לדירה אחרת. לחיזוק טענתו הוא מונה את חטאיו הרבים - סחר עבדים, משלוח אלילים לסין, התחזות לנביא - אך השטן איננו מתרשם. פר מוסיף ושולף את מעשה הטבח שהטביע בים כדי להציל את נפשו, אך השטן מתנער ממנו: "סבור אתה, עת מחיר הדלק מאמיר יום-יום, נבזבז עליך אש גיהנום?", לא, חובבים כמוהו נידונים רק לתרווד. הוא מוסיף ומסביר לפר, כי רק מי שהיה הוא 'עצמו כל הימים, הוא חוטא של ממש, ולא פר ושכמותו. פר שואל לשמו של אותו איש, שבמעשיו השחיר את עצמו עד תום, ושומע, כי שם האיש הוא פר גינט. הוא משיב לשאלת השטן, כי לאחרונה ראה את פר גינט בכף התקווה הטובה, והשטן נחפז לשם בכל המהירות. פר שמח שהוליך את השטן שולל והרחיקו מעליו, אך רוחו נופלת כשהוא חושב, כי איש לא יזכור אותו לאחר מותו. תהלוכת מתפללים עוברת בשירה, ופר אחוז פחד, אומר לעצמו, "הלא מת הייתי עוד לפני המוות".
תמונה י"א
בפרשת הדרכים, פונה מתיך הכפתורים אל פר גינט ותובע את הרשימה. פר מודה, שלא הצליח להשיג אותה ומתיך הכפתורים מודיע לו, שתמה האורכה. פר מצביע אל אור במרחק, בקתה, שממנה עולה קול שיר של אישה. פר אומר, כי שם ימצא את כל רשימת חטאיו. מתיך הכפתורים אוחז בידו ואומר לו להכין עצמו לשוב לביתו, אך פר אומר כי ביתו הנה הוא שם, לפניו, ומגרש את מתיך הכפתורים מלפניו, כי תרוודו לא יוכל להכיל את כל חטאיו. מתיך הכפתורים מסתלק ופר קרב לבקתה. באותו רגע יוצאת סולוויג מפתחה, נשענת על מקל, כמעט עיוורת, פניה מפויסים וספר תפילות בידה. פר כורע לפניה ומציג עצמו: "הנה החוטא, פסק דינו פסקי." סולויג מאושרת, נושאת ברכה לאל, ובניגוד לדברי פר, מצהירה כי הוא לא חטא מעולם. מתיך הכפתורים מופיע ודורש את הרשימה. פר מבקש מסולוויג לזעוק חמס על כל חטאיו, אך היא מכירה רק בשמחה שהביא לחייה ומברכת על שובו כאשר הבטיח. פר אומר לה, כי אבוד הוא אלא אם תוכל היא לפתור את החידה: איפה היה פר גינט מאז ראתה אותו לאחרונה? אם לא תדע את הסוד ופתרונו, יהיה פר אבוד לעד. סולוויג מחייכת: "היה היית באמונתי, בתקוותי ובאהבתי." פר מתרפק עליה והיא שרה לו שיר ערש ומרדימה אותו בחיקה. מתיך הכפתורים מזכיר לו, כי עוד ייפגשו על אם דרך אחרונה - ובכך תמו דבריו.
סוף המחזה
הפקות חשובות
בקולנוע, שנים לפני שהיה לכוכב-על, שיחק צ'ארלטון הסטון בן השבע-עשרה בתפקיד פר בגרסת סטודנטים של סרט אילם דל-תקציב על פי המחזה בשנת 1941. מכל מקום, מעולם לא נוצרה גרסה שלמה של "פר גינט" בסרט מדבר באנגלית אף כי היו כמה הפקות טלוויזיה, וסרט מדבר הופק בגרמנית ב-1934.
ב-1957 הפיק אינגמר ברגמן גרסה בימתית באורך חמש שעות של "פר גינט" בתיאטרון העירוני של מאלמה, שוודיה, עם מקס פון סידוב בתפקיד פר גינט. ברגמן חזר והפיק את המחזה כעבור 34 שנים, בתיאטרון הדרצטי המלכותי של שוודיה, הפעם עם בריה אלסטדט בתפקיד הראשי. ברגמן בחר שלא להשתמש במוזיקה של גריג, וגם לא ביצירה המודרנית יותר של האראלד סוורוד, אלא במוזיקת עם נורווגית מסורתית, וגם בה רק בצמצום.
ב-1993 כיכב כריסטופר פלאמר בגרסה קונצרטית משלו למחזה עם התזמורת הסימפונית של הרטפורד, קונטיקט. הייתה זו גרסת ביצוע חדשה ושיתוף פעולה של פלאמר והמנהל המוזיקלי של תזמורת הרטפורד, מייקל לנקסטר. פלאמר חלם זה מכבר להופיע בתפקיד הראשי בהפקת במה מלאה של המחזה, אבל הדבר לא עלה בידו. ההפקה של 1993 לא הייתה גרסה בימתית מלאה, אלא גרסה קונצרטית מצומצמת ביותר, עם קריינות של פלאמר, שגם שיחק בתפקיד הראשי, ועם מוזיקת הליווי של אדוורד גריג במלואה. הגרסה הזאת כללה מקהלה ותפקידי שירה לסופרן ומצו סופרן. פלאמר ביצע שוב את הגרסה הקונצרטית ב-1995 עם התזמורת הסימפונית של טורונטו בניצוח לנקסטר. ההפקה של 1995 שודרה ברדיו קנדה. היא לא הוצגה מעולם בטלוויזיה ולא הוצאה למכירה על תקליטור.
אלכס ג'נינגס זכה בפרס אוליבייה כשחקן הטוב יותר לשנים 1996/1995 על הופעתו בהפקת "פר גינט" של להקת שייקספיר המלכותית.
ב-1999 ביים בראהם מאריי הפקה של תיאטרון הרויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר עם דייוויד תרפול כפר גינט, ג'וזט בושל-מינגו כסולוויג ואספן שנברג כמתיך הכפתורים.
ב-2001, בקונצרטי ההפרומס של ה-BBC, ביצעו התזמורת הסימפונית של גוטנבורג וזמרי שירות השידור הבריטי, בניצוח מנפרד הונק, את המוזיקה הנלווית למחזה במלואה, בנורווגית עם קריינות אנגלית מפי סיימון קאלו.
הפקות בישראל:
הכנרת
הכנרת היא ימה בצפון מזרחה של ישראל. זהו אגם המים המתוקים הגדול בארץ ישראל. בעבר סיפקה הכנרת כרבע מצריכת המים בישראל, אך בעקבות ירידת מפלס המים כתוצאה משנות בצורת שפקדו את ישראל, פחתה שאיבת המים מהאגם ומתקני ההתפלה היו לספק המים העיקרי. כיום מספקת הכנרת בין 2 אחוזים מסך הצריכה ל־13 אחוזים. מפלס מי הכנרת משתנה תכופות על פי עונות השנה ובהתאם לשנים גשומות או שחונות ונמצא לרוב בתחום של 209 עד 212 מטרים מתחת לפני הים. בשנות בצורת נחשפים איים בכנרת עקב ירידת המפלס. הכנרת היא הימה המתוקה הנמוכה ביותר בעולם.
שם הימה
השם "כנרת" מופיע ברשימת הערים שנכבשו על ידי תחותמס השלישי ממצרים שחי במאה ה־15 לפנה"ס. כנרת היא העיר ה־34 ברשימה. בנוסף מופיע אזכור לשם זה ב"פפירוס לנינגרד 1116A", המכיל רשימה של תבואה ושיכר שסופקו לשליחים של ערים שונות מארץ כנען.
השם מופיע גם במקרא, בספר במדבר, בספר דברים ובספר יהושע.
לפי הדעה הרווחת, השם כנרת, הנגזר מן המילה "כינור", נובע מצורתו של האגם – צורת כינור (הכינור המוזכר במקרא דמה בצורתו לנבל). אולם ככל הנראה דעה זו איננה נכונה, שכן בתקופה זו לא היו מפות של הימה. יתרה מכך, במפות מימי הביניים המתוארכות לשנים 1250–1332 לספירה מופיע הים בצורות שונות שבינן לבין צורת כינור אין מאומה. נראה שהסבר זה נוצר כתוצאה משיבוש של דברי התלמוד: "ולמה נקרא שמה כנרת, שמתוקים פירותיה כקול הכינור" (, בתרגום לעברית). ואכן כלי זמר בשם "כינר" מופיע בניבים כנעניים עתיקים, ואזכור ל"מדגת כנרת" נמצא בעיר אוגרית בלוחות המתוארכים למאה ה־16 לפנה"ס. בלוחות מוזכר אל כנעני בשם זה, וככל הנראה כלי הנגינה שימש במקדשו.
שמה של הכנרת במשנה, בתלמוד ובתוספתא הוא ימה של טבריא על־שם העיר טבריה הסמוכה אליה, ככל הנראה על מנת לא להזכיר את שמו של האל הכנעני. במקורות אלה מופיע לעיתים השם גינוסר כשמה של הכנרת, על שם בקעת גינוסר הסמוכה אליה. שם זה התקבל גם בשפות אירופיות אחדות. בערבית התקבל השם "ימת טבריה" (بحيرة طبريا, "בּוּחיירת טַבַּרִ֫יַא"), וכך גם בצרפתית. בנוסח היווני של הברית החדשה וכן בתרגום הוולגטה ללטינית מכונה הכנרת "ימת הגליל" (יוונית: θαλάσσης τῆς Γαλιλαίας, "תלאסאיס טיס גליליאס", לטינית: Mare Galilaeae). שם זה מקובל כיום באנגלית: Sea of Galilee.
גאולוגיה
אגם הכנרת נמצא במרכז בקע הירדן, בחלקו הצפוני של השבר הסורי אפריקאי. כיוונים אחדים של תנועות טקטוניות מאפיינים את אזור הכנרת, כשם שהם אופייניים לבקע הסורי־אפריקני כולו:
לכנרת בצורתה הנוכחית קדם אגם הלשון, המלוח, שהשתרע מאזור צפון הכנרת ועד חצבה בדרום. לאגם הלשון קדם אגם עובדיה, שהיה קטן יותר ומימיו מתוקים. אגם הכנרת נוצר בצורתו הנוכחית לפני פחות מ־20,000 שנים, כתוצאה משקיעה טקטונית אחרי התייבשותו של אגם הלשון.
גאוגרפיה
רומה של הכנרת בתקופה המודרנית מצוי בטווחים של 208.8 - עד 214.87 - מטר מתחת לפני הים. ברום המרבי, שטח פני האגם הוא כ־168 קמ"ר והעומק המרבי כ־44 מ'. הנקודה העמוקה ביותר בקרקעית הכנרת נמצאת ברום של 256 - מ' מפני הים. קודם לבנייתו של סכר דגניה על מוצא הכנרת לירדן הדרומי בשנות ה־30 של המאה ה־20, ווסת מפלס הכנרת בעיקר על ידי זרימה לירדן הדרומי ובאופן משני על ידי התאדות בקיץ, כאשר גובה מוצא הירדן עמד על סביב 212.3-, מה שמנע ירידת מפלס לגובה נמוך יותר. שחזור על בסיס נתונים שונים מהתקופה שקדמה לבניית סכר דגניה העלה שגובה המפלס נע בין 209 - ל־211-, עם שינוי שנתי של 90–120 ס"מ בין מפלס השפל למפלס השיא. בניית סכר דגניה איפשרה להעלות את גובה מפלס הכנרת למפלס גבוה יותר (אך לא כזה שיגרום הצפות בטבריה), ומנגד להורידה עד 214.5 - (באמצעות העמקת המפלס באזור מוצא הירדן שנעשתה במקביל לבניית סכר דגניה).
מיקומה הוא על הבקע הסורי־אפריקני, מה שגורם לפערים טופוגרפיים גדולים (כ־550 מטר) בינה לבין השטח שסביבה. הכנרת, כמו ים המלח, היא למעשה תוצר של הבקע, וצורתו המיוחדת היא למעשה מעוין שהתעגל ברבות הימים בשל בליה של הטבע. (באזור הכנרת הבקע לא היה ישר אלא מזוגזג, והיו בו מדרגות אופקיות, וכאשר חלק אחד ממנו הועתק ממקומו צפונה, נוצר חלל בצורת מעוין).
בעבר, בשנת גשמים ממוצעת סיפקה הכנרת כשליש מצריכת המים בישראל, אך רצף שנות בצורת, בצירוף תצרוכת המים העולה של ישראל כתוצאה מגידול האוכלוסייה והתפתחות התעשייה הביאו למצב שהמפלס התדרדר. מנגד נבנו מתקני התפלת מים ומפעלים לטיהור מי שפכים שמפצים על יכולת השאיבה המוגבלת של הכנרת בימינו. כיום הכנרת מספקת רק 2% מתצרוכת המים הכללית של ישראל. היקף חופי הכנרת נע בין 55 ל־60 ק"מ לפי גובה המפלס. במפלס הגבוה ביותר שטחה הוא כ־169 קמ"ר ובמפלס הנמוך ביותר 161 קמ"ר.
המערכת האקולוגית
בכנרת 19 מיני דגים טבעיים לאגם ועוד 8 מינים זרים שאוכלסו בה. המין הנפוץ ביותר באגם, הלבנון (הידוע גם כ"סרדין") הוא דג קטן שחי כבוגר בלהקות במים הפתוחים שם הוא ניזון מזואופלנקטון ומהווה כ־80% מסה"כ הדגים באגם. בכנרת גם מיני אמנוניים שונים, הידוע שבהם הוא אמנון הגליל, בגלל ערכו המסחרי הרב. מין זה ניזון בעיקר מאצת הפרידיניום. למינים אחרים ממשפחת האמנוניים (אמנון מצוי, אמנון ירדן, אמנונית יוסף, 2 מיני טברנון) תפקידים במארג המזון כאוכלי אצות, זואופלנקטון, דטריטוס וחסרי חוליות.
דיג וייצוב המערכת האקולוגית
הכנרת מהווה מקור דגה לדייגים מקצועיים וחובבים. מדי שנה נידוגים כ־2,000 טון דגים בכנרת, כשליש מתוכם לבנון הכנרת (Acanthobrama terraesanctae), שליש קיפון (בורי, דג המאוכלס בכנרת ואינו יכול להתרבות בה) והשאר אמנון הגליל, אמנון הירדן, כסיף שפל־עין ומספר מינים נוספים.
פיתוח על קו המים
בעשורים האחרונים, עקב שאיבת מים מהכנרת מחד גיסא, והתמעטות המשקעים ומקורות המים הזורמים אליה מאידך גיסא, ירד מפלס המים בכנרת אל מתחת לקו האדום התחתון (213 - מ' מתחת פני הים). בעבר ניתנו אישורים על ידי עיריית טבריה לגופים שונים, לפתח את חופי הכנרת לצורך בילוי והפקת רווחים משטחים אשר יהפכו יבשתיים וישמשו למטרות שונות, אולם יותר מאוחר הפכו פעולות אלה לשנויות במחלוקת, ואף הוגשו עתירות לבג"ץ על ידי גופים ציבוריים שונים למניעתן. ב־2008 הוקם על פי חוק הסדרת הטיפול בחופי הכנרת "איגוד ערים כנרת" אשר נועד להסדיר את הטיפול בחופי הכנרת. איגוד ערים כנרת מוביל להכנתה של תוכנית מתאר ארצית חדשה תמ"א 13/13 שתסדיר את הטיפול בחופי הכנרת, תציין היכן מותר לפתח חוף לצורכי תיירות ובאיזו מידה והיכן אסור ויש לשמר. השטחים אשר יובשו בעבר אושרו לכך בתמ"א 13 הישנה. על פי טענת עיריית טבריה, ייבוש מקטע מהכנרת לצורכי פיתוח תיירותי אינו מפחית את כמות המים באגם, וכאשר זה נעשה על פי הנחיות מקצועיות אף אינו פוגע במערכת האקולוגית שלו.
הידרולוגיה
מקורות מי אגם הכנרת הם מעיינות הירדן, מי נגר עילי המתנקזים אל הכנרת משטח אגן ההיקוות שלה (כ־800 מיליון מ"ק), מעיינות הנובעים בתוך הכנרת וגשם היורד ישירות על האגם (כ־70 מלמ"ק). מקור נוסף למי הכנרת הוא הטיית מי שיטפונות מהירמוך לכנרת.
שטח אגן ההיקוות של הכנרת הוא 2,730 קמ"ר, רובו של שטח זה נמצא במדינת ישראל ומקצתו (660 קמ"ר) בתחום לבנון. האחרון כולל חלקים מדרום לבנון המנוקזים על ידי נחל שניר (אזור חאצביא), עמק עיון המנוקז על ידי נחל עיון וחלק קטן נוסף המנוקז על ידי נחל דישון. שטח אגן ההיקוות אשר בשליטת ישראל כולל את הר החרמון ורובה המוחלט של רמת הגולן, את עמק החולה והגליל העליון המזרחי (מהר מירון ומזרחה), וחלק קטן של הגליל התחתון המזרחי.
על פי מחקרים שהתבססו על גובה פני הכנרת מהמאה ה־19 ועד הקמת סכר דגניה בשנת 1932, העריכו החוקרים שלפחות באלף השנים האחרונות שקדמו להקמת הסכר, מפלס הכנרת לא ירד מתחת לרום 212.50 - מ'.
כמות המים השנתית הממוצעת הנכנסת לאגם נאמדת בכ־870 מלמ"ק, כאשר הנתון המקסימלי הוא 1538 מלמ"ק בעונת הגשמים 1968–1969, וכל 1.65 מלמ"ק קוב שווה ערך לעלייה של כסנטימטר במפלס הכנרת. ההתאדות השנתית הממוצעת מהאגם מסתכמת בכ־270 מלמ"ק, וכ־70 מלמ"ק גולשים לירדן הדרומי דרך סכר דגניה, בממוצע שנתי. שאיבת המים למוביל הארצי מסתכמת בכ־430 מלמ"ק, ושאיבה ישירה מהאגם לצרכנים וכן כמות מים המועברת למדינת ירדן על פי הסכם שנחתם עמה מסתכמת בכ־120 מלמ"ק נוספים. כמות המים המקסימלית הניתנת לשאיבה דרך המוביל הארצי בחודש היא 50 מלמ"ק. פתיחה מקסימלית של סכר דגניה מאפשרת הזרמה של כ־13.5 מלמ"ק ליום לירדן הדרומי, שהם כ־8 ס"מ ממפלס הכנרת. בחורף 1968–1969 שוחררו כ־900 מלמ"ק דרך סכר דגניה, על מנת למנוע את הצפת חופי הכנרת. פתיחה נוספת של סכר דגניה נעשתה בשנת 1992 וחורף שנת 2003/4 בעקבות כמות רבה של משקעים. ב־24 במאי 2013 נפתח סכר דגניה שוב במסגרת התוכנית לשיקום הירדן הדרומי מהכנרת ועד לאזור שפך נחל בזק.
הרוב המוחלט של מי הנגר העילי המגיעים לכנרת (כ־70% בממוצע בשנים 1975–2008) מגיעים מנהר הירדן, והשאר מנחלי רמת הגולן המתנקזים ישירות אל הכנרת (נחל משושים, נחל יהודיה, נחל דליות ונחל סמך) ומנחלי הגליל המזרחי המתנקזים ישירות לכנרת (נחל עמוד ונחל צלמון). בנוסף, הגשם הישיר על פני האגן והמעיינות מוסיפים ביחד כ־100 מלמ"ק. בניגוד לסברה רווחת, רק כעשרה אחוזים ממי הכנרת מגיעים מהפשרת שלגים בחרמון לאחר עונת הגשמים.
העלייה השנתית הממוצעת במפלס הכנרת עומדת על 157 ס"מ לשנה. העלייה היומית הגבוהה ביותר שנמדדה הייתה של 36 סנטימטר ב־23 בינואר 1969.
ריבוד בכנרת
במשך חודשי הקיץ נוצרות בכנרת שכבות מים נפרדות בעקבות הפרשי טמפרטורה, תופעה הקרויה "ריבוד אגמים" או "ריבוד תרמי". כאשר השכבה העליונה (אפילמיניון) מתחממת בעקבות קרינת השמש המחממת את פני המים עד לעומק של כ־15 מטר ומביאה את המים עד לטמפרטורה של 25°–30° מעלות צלזיוס, ואילו השכבה התחתונה (ההיפולמיניון) נשארת קרה כמו טמפרטורת הימה בחורף (כ־15° מעלות). הבדלים אלו נגרמים בגלל צפיפות המים – מים חמים קלים יותר ממים קרים, ולכן עולים כלפי מעלה. בין שתי השכבות ישנה שכבת ביניים החוצצת ביניהם (מטלמיניון או תרמוקלינה) שעוביה נע בין 2–5 מטר. התרמוקלינה מתחילה להיווצר בחודש אפריל ומתייצבת באזור חודש מאי, ואז מתחילה לרדת בקצב של 3 סנטימטר ביום עד שהיא מגיע לעומק שבין 22–25 מטר. בין שתי השכבות יכולים להגיע הבדלי הטמפרטורות עד ל־15° מעלות.
בשל הניתוק בין השכבות נוצרת תופעה שבה רק החלק העליון של האגם מקבל חמצן בעקבות מגעו עם האוויר, ואילו החלק התחתון נטול חמצן לחלוטין במשך 8–9 חודשים, בתחילת החורף השכבה העליונה מתחילה להתקרר והבדלי הטמפרטורה והצפיפות קטנים עד שבתחילת ינואר משתוות הטמפרטורות של שתי השכבות ונוצר ערבול מלא של האגם עד לקרקעית במשך 3–4 חודשים (היפוך), בזמן ההיפוך חמצן מגיע לכל חלקי האגם.
אגם הכנרת הוא אגם מונומקטי חם כלומר בעל היפוך אחד בשנה.