cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קהילת יהודי מזצ'אט
לאחר השואה
ב-1956 נערך בעיירה מרד שבעקבותיו ברחו ממנה יהודים רבים אשר חלקם עלו ארצה וחלקם היגרו למקומות אחרים. בבדיקה ב-1960 עדין התגוררו בעיירה תשע משפחות יהודיות.
נכון לשנת 2019, אין יהודים בעיירה.
The Power of Love (שיר של יואי לואיס ולהקת החדשות)
The Power of Love (בתרגום מילולי: כוחה של האהבה) הוא סינגל משנת 1985 בביצוע יואי לואיס והניוז, שנכתב והולחן עבור סרט הקולנוע "בחזרה לעתיד". עבור הלהקה, זהו שירה הראשון שהגיע אל המקום הראשון במצעד בילבורד הוט 100 והשני שהגיע אל המקום הראשון במצעד Top Rock Tracks. צד א' של הסינגל הגיע לעשרת הלהיטים של מצעד הסינגלים הבריטי, שם נכלל באלבום האולפן הרביעי של הלהקה .
שימוש בטרילוגיית בחזרה לעתיד
בשלב מוקדם של הסרט "בחזרה לעתיד", השיר נשמע ברקע כאשר מרטי מקפליי (מייקל ג'יי פוקס) נראה רוכב על סקייטבורד, בדרכו לבית הספר. בהמשך הסרט, מרטי ולהקתו מנגנים גרסת הארד רוק של השיר, כאודישן לקראת תחרות להקות בבית הספר (כאשר את אחד השופטים בתחרות מגלם יואי לואיס, שאומר למרטי שהוא ולהקתו "פשוט רועשים מדי"), ולאחר מכן השיר נשמע שוב כאשר מרטי חוזר לשכונה שלו.
בסרט ההמשך, "בחזרה לעתיד 2", מרטי המבוגר של שנת 2015 נראה מנסה לנגן את השיר על הגיטרה שלו, לאחר שפוטר מעבודתו. בסופו של דבר, הוא מנגן בצורה גרועה מאוד בגלל פציעה בידו כתוצאה מתאונת דרכים עם רולס רויס שהתרחשה בשנת 1985.
לבסוף, לקראת הסיום של הסרט "בחזרה לעתיד 3", ניתן לשמוע את השיר מנגן מתוך המכונית שבה נוהג נידלס (פלי), יריבו של מרטי, שמאתגר אותו להתחרות מולו במרוץ מכוניות גורלי.
וידאו קליפ
הוידאו קליפ של השיר, אשר צולם ביוני 1985, מציג את הלהקה מופיעה במועדון לילה (מועדון Uncle Charlie's, בו הלהקה הופיעה פעמים רבות בראשית דרכה) עם הופעת אורח של ד"ר אמט בראון (בגילומו של כריסטופר לויד) שמגיע למקום בדלוריאן DMC-12, ככל הנראה לאחר מסע בזמן, וזוג צעיר שגונב ממנו את הרכב. לואיס אמר כי הצילומים נמשכו במשך יום שלם, עד לשעה 3:00 לפנות בוקר.
מיקסים
שלוש הקלטות שונות של השיר קיימות מאז יצא לראשונה בשנת 1985. בגרסה שמופיע בפסקול המקורי של הסרט, כמו גם בגרסה המלווה את הקליפ הרשמי, משך ההקלטה הוא 3 דקות ו-51 שניות. גרסת "12 אינץ'" של השיר הופצה ברוב המדינות, שכללה גרסת ריקודים באורך 7 דקות עם שינויים בעיבוד, לרבות תוספת של קלידים וסולו גיטרה מורחב, שנמשך פי שניים לעומת הגרסה המקורית. גרסת "7 אינץ'" שיצאה בשנת 1985 לשידור בתחנות רדיו במספר מדינות, כקידום מכירות של הסרט, כללה עריכה של הרמיקס המורחב שהוזכר לעיל, עם זמן ריצה של 4 דקות ו-21 שניות. במדינות מסוימות, עריכה קצרה יותר זו הוצגה בצד B של הסינגל בגרסת ה-12 אינץ', למרות שגרסה זו מושמעת מדי פעם ברדיו, היא נכללה רק פעם אחת באחד מאלבומי האוסף של יואי לואיס, וכתוצאה מכך זוהי גרסה נדירה מאוד של השיר.
תגובות
בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית ה-13, השיר היה מועמד בקטגוריות "הסינגל האהוב ביותר" ו-"הווידאו קליפ האהוב ביותר", ואף זכה בשתי הקטגוריות. השיר היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-58, אף הפסיד לשיר "Say You, Say Me" של ליונל ריצ'י.
בוריס אברוך
בוריס לאונידוביץ' אברוך (ברוסית: Борис Леонидович Аврух; נולד ב-10 בפברואר 1978) הוא שחמטאי בדרגת רב-אמן, לשעבר חבר נבחרת ישראל.
קריירה
אברוך, יליד קרגנדה, קזחסטן, עלה לישראל בשנת 1995 ונטל חלק בקבוצות של מועדוני שחמט מובילים (באר שבע ואשדוד), שזכו מספר פעמים באליפות ישראל וגביע המדינה. חיבר ספר שחמט, העוסק בפתיחה, בשם "רפטרטואר של רב אמן - 1. ד4" שיצא לאור בשני כרכים, וזכה לביקורות אוהדות מאוד מצד קהיליית השחמט הבינלאומית.
נשוי למרגריטה, אב לשתי בנות ומתגורר בארצות הברית, אך ממשיך לייצג את ישראל. אינו פעיל מיולי 2017. אברוך הוא בן דוד של אשתו של אלוף ישראל לנוער בשחמט בשנת 1995, אליק ויידסלבר.
הופעות באולימפיאדות
בוריס אברוך השתתף בנבחרתה האולימפית של ישראל.
רודולף הילפרדינג
רודולף הילפרדינג (Rudolf Hilferding; 10 באוגוסט 1877 – 11 בפברואר 1941) היה כלכלן מרקסיסטי ותאורטיקן סוציאליסטי מוביל בתחילת המאה ה-20. הילפרדינג, אוסטרי ממוצא יהודי שימש כאחד הכלכלנים המובילים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, ואף שימש כשר האוצר של גרמניה בתקופת רפובליקת ויימאר. הילפרדינג יצא לגלות לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933. בשנת 1941 הוסגר לידי הנאצים על ידי אנשי צרפת של וישי ונרצח על ידי הגסטפו.
תקופת וינה
הילפרדינג נולד בווינה למשפחה יהודית אמידה. לאחר סיום חוק לימודיו בבית הספר, למד רפואה באוניברסיטת וינה.
כתלמיד אוניברסיטה היה הילפרדינג למכרם של סטודנטים סוציאליסטים רבים, ובהם קרל רנר, אוטו באואר ומקס אדלר. במקביל לרפואה למד כלכלה פוליטית אצל המרצה המרקסיסט קרל גרינברג, ופילוסופיה מפי ארנסט מאך. שניהם השפיעו על כתיבתו וחשיבתו.
ב-1901 סיים את לימודי הרפואה והחל עובד בווינה כרופא ילדים, אם כי ללא התלהבות יתרה. חלק ניכר מזמנו בילה בלימוד כלכלה פוליטית, עד שהבין כי שם נמצא ייעודו. אך הוא לא ויתר על עבודתו כרופא עד לאחר שפרסומיו זכו להצלחה. הוא הצטרף אל המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית. ב-1902 תרם לעיתון הסוציאל-דמוקרטי "Die Neue Zeit", מספר מאמרים בנושאים כלכליים. בתקופה זו חבר לקרל קאוטסקי שהיה אחד התאורטיקנים המרקסיסטים החשובים. השניים היו לידידים ולשותפים לדרך. שיתוף הפעולה עם קאוטסקי והכתיבה בעיתון הסוציאל-דמוקרטי הפכו אותו למתווך בין קאוטסקי למנהיג המפלגה האוסטרית ויקטור אדלר בנושאים אידאולוגיים.
באפריל 1902 כתב ביקורת על ספרו של אויגן פון בהם-באוורק, "קרל מרקס וסגירת המערכת", והגן על התאוריה המרקסיסטית כנגד התקפתו של בהם-באוורק, שהיה מראשוני האסכולה האוסטרית. כן כתב שני מאמרים חשובים בנוגע לשימוש בשביתה כללית כנשק פוליטי. כבר ב-1905 נחשב לאחד התאורטיקנים המובילים בתנועת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית, והיה למקורבם של ראשי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית באוסטריה, כמו גם של ראשי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. ביחד עם מקס אדלר ייסד וערך את "Marx-Studien" (לימודי מרקס) כתב עת תאורטי ופוליטי שהפיץ את ה"אוסטרומרקסיזם" עד לשנת 1923. רנר, אדלר והילפרדינג ייסדו אגודה לשיפור מצב ההשכלה של הפועלים, שייסדה את בית הספר הראשון בווינה לפועלים, בשנת 1903.
בתקופה זו נישא הילפרדינג לרופאה בשם מרגרתה הניגסברג, אותה פגש בתנועה הסוציאליסטית, ואשר הייתה מבוגרת ממנו בשמונה שנים. גם הניגסברג הייתה ממוצא יהודי, אף היא למדה באוניברסיטת וינה, ואף היא כתבה על בסיס קבוע ל"Die Neue Zeit". לזוג נולד בן ושמו קרל אמיל. לאחר לידת הבן חשש קאוטסקי כי מחויבותו של הילפרדינג למשפחתו תביא אותו להתרכז ברפואה ולהתרחק מהפוליטיקה. מכיוון שכך שכנע את המנהיג הסוציאליסטי הגרמני אוגוסט בבל לקבל את הילפרדינג כמרצה במרכז ההוראה של ה-SPD בברלין. ביולי 1906 קיבל הילפרדינג את המשרה ועבר לברלין.
החיים בברלין ומלחמת העולם הראשונה
עבודתו העיקרית "הון המימון" (Das Finanzkapital) פורסמה ב-1910. זו הייתה אבן דרך חשובה שהיא בעלת משמעות גם בימינו. היא בנתה את מעמדו של הילפרדינג ככלכלן מוביל, ותאורטיקן מוביל בקרב אנשי האינטרנציונל הסוציאליסטי. הילפרדינג היה לדמות מובילה באגף המרקסיסטי של ה-SPD. מאז 1912 ייצג את "Vorwärts" בפגישות של ועדות המפלגה, וקיבל חלק בקבלת ההכרעות הפוליטיות בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, בהן הייתה המפלגה למפלגה הגדולה ביותר המיוצגת ברייכסטאג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התנגד הילפרדינג למדיניות ה-SPD שתמכה במלחמה, ולצד הוגו האזה הוביל את המיעוט במפלגה שהתנגד למלחמה. עם זאת נאלץ להסכים להכרעת הרוב, וביחד עם שאר עורכי העיתון "Vorwärts" חתם על הצהרה המנוגדת לדעתו הפוליטית בעניין זה. ב-1915 גויס לצבא האימפריה האוסטרו הונגרית כחובש. בתחילה הוצב הילפרדינג בבית חולים שדה למחלות מידבקות בווינה. שם חי יחד עם אשתו ושני בניו, קרל ופטר. הודות לקשריו עם קאוטסקי שמר על קשר עם אנשי המפלגה. ב-1916 נשלח כחובש קרבי אל החזית האיטלקית. במהלך כל המלחמה נותר פעיל בכתיבה ובפעילות פוליטית. הוא המשיך לפרסם מאמרים. ב-1915 פרסם מאמר בו חזר בו ממה שכתב ב"הון המימון" ופיתח לראשונה את התפיסה של "הקפיטליזם המאורגן", עמה יהיה מזוהה בשנים שלאחר המלחמה.
רפובליקת ויימאר
ב-1918 התחולל פיצול בשורות ה-SPD, ומספר חברים מובילים, וביניהם אדוארד ברנשטיין, קרל קאוטסקי והוגו האזה פרשו והקימו את "המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הבלתי תלויה של גרמניה" (USPD). הילפרדינג הצטרף לפורשים. בזמן מהפכת נובמבר שב הילפרדינג לברלין, ומאז, במשך שלוש שנים, היה לעורך עיתונה של ה-USPD, "החירות" (Die Freiheit). העיתון היה להצלחה, וזכה לתפוצה של מאתיים אלף עותקים.
"מועצת צירי העם", הממשלה הזמנית שלאחר מהפכת נובמבר, בה היו חברים אנשי ה-SPD וה-USPD, מינתה את הילפרדינג כחבר בוועדה מיוחדת שתפקידה לבחון את התנאים הסוציאליים בתעשייה. הילפרדינג בילה זמן רב בפרויקט זה, על אף שגילה שלאיש מלבדו אין בו עניין, וכי נציגי ה-SPD מתנגדים לכל רפורמה שהציע. באפריל 1919 חדלה הוועדה מפעולתה. לאחר הפוטש של קאפ שב ומונה הילפרדינג לוועדה דומה, אך גם הצעותיה של זו לא זכו למימוש.
המתחים בין ה-SPD וה-USPD, שהיו על רקע הוראתו של הנשיא הסוציאל-דמוקרט, פרידריך אברט להשתמש בחיילים כנגד מרידה בברלין ב-23 בדצמבר 1918, הביאו לפרישת ה-USPD מהממשלה. לאחר כישלון ה-USPD בבחירות לאספה הלאומית של הרפובליקה, תמך הילפרדינג בכינונן של מועצות פועלים.
ב-1919 היה הילפרדינג לאזרח גרמני, וב-1920 מונה ל"מועצה הכלכלית של הרייך". ב-1922 היה בין המתנגדים לאיחוד בין ה-USPD ובין המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, כנגדה יצא במהלך שנות העשרים, והציע במקום איחוד זה חזרה לשורות ה-SPD. ב-1922 התאחד הפלג הימני של ה-USPD, אליו השתייך הילפרדינג, עם מפלגת האם SPD. הילפרדינג היה לאחד הכלכלנים הבולטים בשורות המפלגה, שהייתה במשך זמן רב מפלגת השלטון ברפובליקת ויימאר, והמפלגה המזוהה ביותר עם הרפובליקה עצמה. בשיא האינפלציה ברפובליקה, בין אוגוסט לאוקטובר 1923 שימש הילפרדינג כשר האוצר. הוא ניסה לייצב את המארק, אך כשל. במהלך כהונתו הוחלט על השימוש ב"רנטנמארק", אמצעי שהיה בידו להביא לייצוב בסופו של דבר, אך הילפרדינג התפטר בטרם יושם הצעד.
בין 1924 ל-1933 היה הילפרדינג למוציא לאור של כתב עת תאורטי בשם "Die Gesellschaft" ("החברה"). ב-1924 נבחר לרייכסטאג ושימש כאחד מראשי מפלגתו, ודוברה העיקרי בעניינים כלכליים עד 1933. בין 1928 ל-1929 שימש שוב כשר האוצר בממשלתו של הסוציאל-דמוקרט הרמן מילר. ממשלה זו המבוססת על "קואליציה גדולה" עם מפלגות המרכז, הייתה נגועה בחילוקי דעות פנימיים ובקשיים. הילפרדינג הסתכסך עם נשיא הרייכסבאנק, היילאמר שאכט, וסכסוך זה הביא להתפטרותו בדצמבר 1929. גם לאחר התפטרותו נותר הילפרדינג בעל השפעה על מדיניותה הכספית של הרפובליקה. בשנת 1930 התפטר מילר, והוחלף בקאנצלר השמרני היינריך ברינינג. בשלב זה פעל כבר השפל הגדול את פעולתו על גרמניה. ברינינג האמין כי יש להמשיך במדיניות כלכלית שמרנית, וזאת אל מול קריאות מהשמאל ומהימין לתוכניות רדיקליות, שכללו תוכנית ליצירת מקומות עבודה יזומים, במימון גרעוני. הילפרדינג תמך במדיניותו של ברינינג, במקביל לתמיכת ה-SPD בממשלת ברינינג, וטען כי המשבר הוא אך חלק מהגיון השוק הקפיטליסטי, וכי אין טעם להתערב בו, אלא יש לתת לו לפעול את פעולתו עד שיסתיים.
גלות, הסגרה ומוות
לאחר עלייתו לשלטון של היטלר, נאלץ הילפרדינג, שהיה יהודי ופעיל שמאל בולט, להימלט. הוא חבר לעמיתו הקרוב, הפעיל הסוציאל-דמוקרטי רודולף ברייטשייד ולמנהיגים נוספים של ה-SPD, ונמלט עמם בתחילה לדנמרק, ולאחר מכן לזאארבריקן שבחבל הסאר שהוחזק אז על ידי צרפת, משם לפריז ולאחר מכן לציריך. עד 1938 חי בציריך, וב-1939 שב לפריז. בתקופה זו נותר דמות בעלת השפעה בחוגי הגולים מאנשי ה-SPD, והמשיך לכתוב ולערוך בעיתונים סוציאל-דמוקרטיים שונים בשפה הגרמנית. עד 1939 היה נציג ה-SPD באינטרנציונל הסוציאליסטי. ב-1934 פרסם בפראג את "מניפסט פראג" בשם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגולה, בו קרא ל"קץ לרודנות", ומהפכה כנגד משטרו של היטלר. המניפסט הופץ במחתרת באלפי עותקים בגרמניה הנאצית. הילפרדינג היה פעיל ברשת החשאית שאספה מידע על הנעשה בגרמניה ופרסמה אותו במערב בכותרת "דו"חות מגרמניה".
לאחר המערכה על צרפת בה השתלטו הנאצים על מחציתה הצפונית של צרפת, נמלטו הילפרדינג וברייטשייד למרסיי. עמם הייתה אריקה בירמן, מזכירתו של ברייטשייד, ובתו של הרמן מילר. החבורה הצליחה לקבל ויזה לארצות הברית והיה בכוונתם לנסות ולהגיע לפורטוגל. בעקבות רמז כי במרסיי צפויה להם סכנה, נמלטה החבורה לארל, ושם נלקחו מהם דרכוניהם. ב-9 בפברואר 1941 נעצרה החבורה על ידי אנשי צרפת של וישי ונשלחה לוישי. לאחר מכן הועברו לפריז הכבושה על ידי הגרמנים. הילפרדינג עבר עינויים קשים, ובסתיו 1941 הודיעו הגרמנים כי "תלה עצמו בתאו במחנה ריכוז". וריאן פריי, שניסה לסייע בהמלטות החבורה וכשל, בשל התעקשותם לנוע רק באמצעות מסמכים חוקיים, מאמין כי הילפרדינג נרצח על ידי הגסטפו בתוך ימים מיום הסגרתו. רוזה הילפרדינג, אשתו השנייה של הילפרדינג, שנפרדה מהחבורה קודם לכן, הצליחה להימלט ולהגיע לארצות הברית.
תורתו הכלכלית
ב-1910 הוציא הילפרדינג לאור בווינה את הספר "הון המימון" (Das Finanzkapital). הספר היה ניתוח מרקסיסטי של המעבר של ה"קפיטליזם הליברלי" התחרותי והפלורליסטי ל"הון מימון" מונופוליסטי. הספר קדם לכתיבתם של לנין ובוכארין על אותו נושא עצמו, ולפי עדותו של לנין אף השפיע עליו.
בכך ראה הילפרדינג אפשרות למעבר לסוציאליזם שהייתה שונה מזו שחזה מרקס: "ברגע שהון המימון הביא את ענפי הייצור החשובים ביותר תחת חסותו, די בכך לחברה, דרך האורגן המבצע שלה, המדינה, שיילקח על ידי מעמד הפועלים, לשים ידה על הון המימון על מנת לשלוט בענפי ייצור אלו". לא היה עתה צורך להלאים חוות של איכרים זעירים ועסקים קטנים. הם יעברו את תהליך הסוציאליזציה באופן עקיף דרך הסוציאליזציה של המוסדות שהון המימון הפך אותם לתלויים בהם. כך, משום שמעמד שליט צר שלט עתה בכלכלה, המהפכה הסוציאליסטית תקבל תמיכה רחבה יותר, כאשר תלאים רק את רכושו של מעמד צר ומצומצם. המעבר לסוציאליזם יהיה עתה דרך מערכת כלכלית חופשייה ממשברים ושינוי אלים.
קאי סיגבאן
קאי מאנה סיגבאן (בשוודית: Kai Manne Börje Siegbahn; 20 באפריל 1918 – 20 ביולי 2007) היה פיזיקאי שוודי, שזכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1981 על תרומתו לפיתוח ספקטרוסקופיית אלקטרונים ברזולוציה גבוהה. אביו הוא מאנה סיגבאן שזכה אף הוא בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1924.
חייו
סיגבאן נולד בעיר לונד שבשוודיה. בשנת 1944 הוא קיבל את תואר הדוקטור באוניברסיטת סטוקהולם. היה פרופסור במכון השוודי המלכותי לטכנולוגיה בשנים 1951–1954 ולאחר מכן פרופסור לפיזיקה ניסויית באוניברסיטת אופסלה בשנים 1954–1984, באותו תפקיד בו החזיק אביו בעבר.
זכה בפרס נובל על פיתוח שיטה של ספקטרוסקופיית קרני איקס פוטואלקטרונית (XPS), אותה כינה ספקטרוסקופיית אלקטרונים לאנליזה כימית (ESCA, כיום הגדרה זו הורחבה גם לשיטות נוספות כגון ספקטרוסקופיית אלקטרוני אוז'ה). היה פעיל כמדען במעבדת אנגסטרום באוניברסיטת אופסלה, עד מותו ב-2007.
תחנת הכוח הגרעינית רוסטוב
תחנת הכוח הגרעינית רוסטוב (ברוסית: Ростовская атомная электростанция) היא תחנת כוח גרעינית רוסית הממוקמת על הגדה השמאלית של מאגר צימליאנסק בזרם הנמוך של נהר הדון ליד וולגודונסק, שבמחוז רוסטוב.
בניית כור רוסטוב-1 החלה בשנת 1977 ופעילותו החלה בשנת 2001. בניית כור מספר 2 החלה בשנת 1983 והסתיימה בשנת 2010. יחידה 3 התחברה לרשת החשמל לראשונה בדצמבר 2015. יחידה הכור מספר 4 עברה ביקורת ראשונה ב-7 בדצמבר 2017 והוכנה לפעילות ב-28 בספטמבר 2018. יחידות מספר 3 ו--4 הן כור מסוג VVER-1000/320.
ההתחדשות התעשייה הגרעינית לאחר נפילת ברית המועצות התרחשה ברוסטוב בראשית שנות האלפיים, עם סיום בניית יחידה 2 בשנת 2010, יחידה 3 בשנת 2015 ויחידה 4 בשנת 2017. יחידה 4 הייתה הכור האחרון מדגם VVER-1000 / V-320.
אליפות וימבלדון 1910
אליפות וימבלדון 1910 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-20 ביוני והסתיימה ב-30 ביוני. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים.
תחרות הגברים
התחרות נערכה בשני שלבים. בשלב הראשון המתחרים חולקו ל-8 בתים. מנצח השלב הראשון קיבל זכות להתמודד מול מנצח אליפות וימבלדון 1909 על התואר. לתחרות זו נרשמו 92 טניסאים, מהם 68 מבריטניה. בגמר תחרות הגברים טוני וילדינג (ניו זילנד) ניצח את בילס רייט (ארצות הברית) ב-5 מערכות. במשחק על האליפות הוא שיחק נגד ארתור גור (מנצח אליפות וימבלדון 1909) וניצח ב-4 מערכות.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 34 טניסאיות (מהם 30 בריטיות) שחולקו ל-4 בתים. בגמר התחרות דורותי דאגלס צ'יימברס (מנצחת בשנים 1903, 1904 ו-1906) נפגשה עם אדית ג'ונסון הבריטית וניצחה אותה ב-2 מערכות. במשחק האליפות היא שיחקה נגד דורה בוטבי (מנצחת אליפות וימבלדון 1909) וניצחה אותה ב-2 מערכות. בכך דורותי דאגלס צ'יימברס זכתה בתואר הרביעי.
דוד ביכמן
דוד ביכמן הוא צייר ומאייר חרדי ישראלי.
אליפות וימבלדון 1910
תחרות הזוגות
בתחרות הזוגות השתתפו 39 זוגות שהתחרו על הזכות להתמודד על התואר במשחק נגד מנצחי אליפות וימבלדון 1909. לתחרות נרשמו זוגות טניסאים ממספר מדינות, כמו בתחרות הגברים. בגמר התחרות של השלב הראשון נפגשו קנט פאואל (בריטניה)/רוברט פאואל (קנדה) עם מייג'ור ריצ'י (בריטניה)/טוני וילדינג (ניו זילנד) שהיו מנצחי תחרות זוגות בשנת 1908. המשחק הסתיים בניצחון של זוג ריצ'י/וילדינג והם נפגשו עם מנצחי השנה הקודמת ארתור גור והרברט רופר-בארט במשחק שהסתיים בניצחונם ב-3 מערכות. לטוני וילדינג זה היה התואר השני באליפות זו ותואר שלישי בתחרויות זוגות.
דוד ביכמן
איוריו של ביכמן, מעטרים ספרים של סופרים חרדים רבים נוספים, כמו כל סדרת ספריו של "רבי מנדל", וחלק מספרי הילדים של חיים ולדר. מדי שבוע מופיע איור הומוריסטי שלו בעלון השבת "נר לשולחן שבת", וכן איור בעלון השבת "למעינו מים" בעריכת הסופר מרדכי חלמיש.
רועה דובים
רועה דובים (Boötes) היא קבוצת כוכבים בחצי הכדור הצפוני של השמים המתארת אדם השומר או מוביל את הדובה הגדולה והדובה הקטנה בשמים. זו גם אחת מ-48 קבוצות הכוכבים שהוגדרו על ידי תלמי. בקבוצה נמצא ארקטורוס - הכוכב הרביעי בבהירותו בשמים והבהיר ביותר בחצי הכדור הצפוני של השמים. כמו כן, נמצא ULAS J1342+0928 - הקוואזר המרוחק ביותר שידוע למדע, במרחק 13.2 מיליארד שנות אור מאיתנו.
כוכבים חשובים
איזר (ε ברועה דובים) הוא כוכב כפול המורכב מזוג כוכבים קרוב מאוד בצבעים כתום וכחול בבהירויות מדרגות 3 ו-5. מפאת קרבתם של זוג הכוכבים צריך טלסקופ על מנת להפריד ביניהם.
מופריד (η ברועה דובים) הוא תת-ענק צהוב במרחק של 37 שנות אור עם בהירות מדרגה 2.7.
ν1 ברועה דובים ו-ν2 ברועה דובים הם זוג כוכבים לא קשורים זה לזה בבהירות מדרגה 5 ובצבעים כתום ולבן.
מיתולוגיה
הדמות אותה מיצגת הקבוצה זוהתה עם דמויות מיתולוגיות שונות מהמיתולוגיה היוונית, ביניהן אטלס, איקריוס הכורם, וארקס בנם של זאוס ושל קליסטו. במיתולוגיות עתיקות יותר, הדובה הגדולה והדובה הקטנה היו שוורים ורועה דובים היה מנהיג את השוורים שהיו קשורים לכוכב הצפון סביב לו, ובכך סובב את השמיים על צירם.
ז'ואן ויניולי
ז'ואן ויניולי אי פלאדוואל (בקטלנית: Joan Vinyoli i Pladevall; 3 ביולי 1914 - 30 בנובמבר 1984) היה אחד מגדולי משורריה של קטלוניה במאה העשרים.
ויניולי נולד בברצלונה, ספרד, בשנת 1914. בין השנים 1937 ו-1984 פרסם ויניולי 16 ספרי שירה, ביניהם "נתק ראשון" (1937), "על חיים וחלום" (1948), "המושתק" (1956), "מציאויות" (1963), "עכשיו שכבר מאוחר" (1975) ו"שליטה בקסם" (1984). כתיבתו הפורייה קשורה קשר הדוק לחוויותיו האישיות ולתפיסותיו האמוניות. ויניולי היה מתרגמו של רילקה לקטלאנית.
פורד פלקון XR
פורד פלקון XR (באנגלית: Ford Falcon (XR), קרוי גם: Ford Fairmont (XR)) היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית הרכב פורד אוסטרליה, חברת בת של פורד אשר יוצרה בין השנים 1966–1968 באוסטרליה.
ארגמן
בתנ"ך ארגמן הוא אריג מצמר הצבוע בצבע הארגמן. הארגמן מוצג מספר פעמים כגון (שמות, כה, ד) "וּתְכֵלֶת וְאַרְגָּמָן וְתוֹלַעַת שָׁנִי, וְשֵׁשׁ וְעִזִּים." בעברית בת ימינו משמש השם ארגמן גם כשם נוסף לצבע האדום העמוק או הכהה.
מקור השם
מקור שם הצבע עצמו אינו ברור כל צרכו, אולם כבר בתעודות כתובות אכדית שנתגלו באוגרית ישנה התייחסות לשני מושגים: argamanu ו-takiltu. מונחים אלו מופיעים לראשונה בכתובות שתוארכו לתקופת מלכותו של מלך אשור, תגלת-פלאסר השלישי. בכתובות קדומות יותר, מצוין צבע הארגמן (כאשר הכוונה, ככל הנראה, לארגמן אדום) בלוגוגרם ZA.GIN.SA5 שם הצבע בשפת אוגרית הוא "פחמ" (phm) ומשמעותו, ככל הנראה, צמר צבוע בצבע אדום. משמעות המילה "ארגמן" באוגריתית היא, ככל הנראה, מס או מנחה ומופיעה בהקשר זה בחוזה שופילוליומה וניקמאדו שנתגלה בין תעודות הארכיון. מונח זה קשור למילה (arkamma(n, הנזכרת בתעודות כתובות חיתית ואכדית מן הממלכה החיתית.
ייצור הארגמן
את הצבע הכינו מנוזל הגוף של חלזונות מסוג ארגמונים. הכנענים הפיקו את הארגמן משני חלזונות: מארגמונית אדומת-פה (Thais Haemastoma) ומארגמון חד-קוצים שבהם הצבען העיקרי הוא דיברומואינדיגוטין, מולקולה של אינדיגו בתוספת שני אטומי ברום.
חשיבותו בעולם העתיק
צבע הארגמן נזכר במגוון הקשרים בארכיון אוגרית, בייחוד כסמל שררה ומעמד בחילופי סחורות בין שליטי ממלכת אוגרית לבין האימפריה החיתית סביב המאה ה-14 לפני הספירה. לדברי קרמון, מכתבי אל-עמארנה משמשים אף הם מקור חשוב להבנת חשיבותו הגוברת של צבע הארגמן כסמל מעמד; כך, לדוגמה, מוזכר לדבריה מלך מיתני העושה שימוש בצמר ארגמן לרגל אירוע חשוב. צבע הארגמן ובדים הצבועים בצבע זה נזכרים גם בתעודות אשוריות המתוארכות לאלף הראשון לפני הספירה ומעידים לדברי קרמון על חשיבות גוברת של בדים צבועי ארגמן כמנחה עם עליית האימפריה האשורית. האזכור הראשון לצבע זה בטקסטים אשוריים. מופיע בתעודות משלוח מס שקיבל המלך האשורי תוכולתי-נינורתה השני מידי שליטי ממלכות ארמיות בעמקי נהרות הפרת והחבור.
לדברי קרמון, הפרסים הם שמיסדו את צבע הארגמן כסמל ממלכתי רשמי. לדבריה, על אף חשיבותו הגוברת של הצבע כסמל מעמד בממלכת פרס, לא נאסר השימוש בצבע לאנשים פרטיים והמשיך לשמש הן כסמל מעמד אישי והן כסמל שלטון וסמכות דתית. קרמון ממשיכה ומעירה כי עד סופה של ממלכת פרס נחשב צבע הארגמן כסמל לסמכותם של שליטי הממלכה האחמנית.
בהתייחסה לתולדות השימוש בארגמן בתקופה הקלאסית, קרמון מעירה כי אופנת לבישת בגדי ארגמן כסמל מלכות אומצה, בדומה למנהגים פרסיים אחרים, על ידי אלכסנדר הגדול, אשר העלה את חשיבותם של בגדים אלו כסמל שלטון ויוקרה עבורו ועבור מקורביו. היא מוסיפה כי בעקבות צעד זה קיבל הארגמן מעמד מרכזי בתרבות ההלניסטית כסמל לסמכות ועושר בחצרות המלכות, הפקידות הרשמית ואנשים פרטיים. קרמון מעירה כי הפופולריות של צבע הארגמן בעולם ההלניסטי הגיעה לשיאה במאה הרביעית לפני הספירה. על אף הפופולריות העצומה של הארגמן בממלכות הדיאדוכים, הגיע הארגמן לשיא הפופולריות שלו ברפובליקה הרומית סביב המאה השלישית לפני הספירה. לקראת סוף הרפובליקה מתפתחת תגובת נגד לאומית מוסרית כנגד צבע הארגמן זאת כתולדה של הלהיטות הציבורית המופרזת לצבע זה, ביוזמתה נחקקים מספר חוקים המיועדים להגביל את לבוש בגדי ארגמן על ידי נשים. חרף תנועה זו ממשיך השימוש בבגדי ארגמן כסמל מעמד וסמכות ברפובליקה הרומית. לטענת קרמון, השינוי המשמעותי הראשון ביחס ללבוש בגדי ארגמן מתעורר עקב עלייתו של יוליוס קיסר לשלטון כדיקטטור, אז מתחילה התנגדות רפובליקנית לשימוש בבגדי ארגמן כסמל שלטונו של הדיקטטור באופן המזכיר את סמלי השלטון של המלכים ההלניסטיים. בתקופה זו נחקקו חוקים אשר יועדו להגביל את השימוש בבגדי ארגמן, אולם לדברי קרמון היו מוגבלים ביותר ודנו בעיקר בהגבלת השימוש בבדים צבועים בארגמן הצורי- היקר והמשובח מבין בדי הארגמן המוכרים מתקופת שלהי הרפובליקה וראשית הקיסרות. בהתייחסו לחשיבות הצבע ברומא הקיסרית ולמונופול הקיסרי על ארגמן צורי, מספר סווטוניוס על מקרה שאירע בימי נירון. לדבריו, לאחר שאסר על ממכר הארגמן הצורי המבוקש, שצבעו כצבע האחלמה (אמטיסט), שלח נירון שליח מטעמו ביום שוק במטרה למכור כמה ליטראות מן הצבע האסור. חנויותיהם של אותם סוחרים אשר רכשו צבע מידי השליח נסגרו. סווטוניוס ממשיך ומתאר מקרה נוסף, בו גברת לבושה בבגד הצבוע בצבע האסור ברסיטל שערך נירון נגררה החוצה ולא רק שהופשטה מבגדיה אלא גם נושלה מכל רכושה (סווטוניוס, חיי שנים-עשר הקיסרים, ספר שישי, פרק 32).
בסכמו את חשיבות בדים צבועים ארגמן בתרבות הקלאסית, ג'נסן מעיר כי היוונים קנו והתיקו מלבוש פיניקי עשוי צמר צבוע שכונה כיתון בידי תושבי גבל. הוא ממשיך ומתאר את חשיבותו של עיטור ארגמן במגוון דגמי הטוגה ברומא הקיסרית ומשמעותם החברתית. הוא מביא כדוגמה את הטוגה פיקטה (toga picta) - האדרת הצבועה בארגמן, אשר נודעה כמלבוש בלעדי של הקיסרים הרומאיים החל מימי הקיסר אוגוסטוס. ג'נסן ממשיך ומציין חוקים מחמירים המגבילים את לבישת בגדים צבועים ארגמן, המצויים בקודקס החוק הרומאי שנתגלה בביירות ומתוארך לתקופת שלטונו של הקיסר יוסטיניאנוס. קרמון אף היא מזכירה את חשיבותם של בדים צבועים ארגמן ברפובליקה הרומית וברומא הקיסרית, אולם בניגוד לג'נסן אינה טוענת כי האיסור על לבישת ארגמן היה יעיל או גורף. לטענתה, הניסיון ליצור מונופול קיסרי הוביל לתוצאה הפוכה מהרצוי, עם הופעתם של מגוון חיקויים זולים של צבע הארגמן אשר הפכו בדים צבועים בצבע זה לנגישים עבור המעמדות הבינוניים ואף עבור המעמדות הנמוכים באימפריה הרומית. קרמון ממשיכה ומסבירה כי במאה השנייה לספירה הגיע השימוש בצבע הארגמן כסמל חברתי לשיאו. לדבריה, חרף העובדה כי חיקויים וגרסאות זולות של הצבע היו נגישים בשוק החופשי באימפריה הרומית, החל מן המאה השנייה לספירה ובייחוד החל מהמאות 3–4 לספירה (בתקופת שלטונם של הקיסרים דיוקלטיאנוס וקונסטנטינוס), הפכו צבע הארגמן המשובח (הצורי) ובייחוד בדי משי צבועים בצבע זה לנחלתם הבלעדית של הקיסרים הרומיים. קרמון מוסיפה כי בתקופת שלטונו של הקיסר קונסטנטינוס, חלה עלייה ניכרת במעמדו של צבע הארגמן, אז נהפך לסמל הקיסרות, "ארגמן קיסרי", בשימוש בלעדי של משפחת הקיסר מהולדתם ועד מותם.
בארכאולוגיה
ב-20 בינואר 2021 פורסם כי שרידי אריג, גדיל וסיבי צמר, הצבועים בצבע ארגמן המתוארכים לסביבות שנת 1,000 לפנה"ס, נתגלו באתר "גבעת העבדים" בתמנע, בערימות של פסולת תעשייתית של הפקת נחושת.
ארגמן ביהדות
לצבע הארגמן חשיבות רבה במקורות היהודיים ובראשם המקרא והתלמוד. לדברי קרמון, המילה "ארגמן" (המופיעה גם בנוסחים "אַרְגְּוָנָא" ו"אַרְגְּוָן") מצוינת במקרא 39 פעמים. צבע ארגמן (דהיינו, בדים צבועים ארגמן) נזכר לדבריה בייחוד ברשימות מוצרי יוקרה ולרוב יחד עם מוצר יוקרתי נוסף, כגון צבע התכלת. כך, לדוגמה, נזכרים התכלת והארגמן בפסוקים הנוגעים לתיאור המשכן, ובייחוד כחלק מרביעיית מוצרי יוקרה ("תכלת וארגמן ותולעת שני ושש", "שש וארגמן", "בגד ארגמן"), קרמון מוסיפה ומעירה כי הארגמן והתכלת נזכרים לרוב כצמד ולא בנפרד וכי מהמקרא עולה כי לצבע התכלת הייתה חשיבות גדולה מזו של צבע הארגמן בסולם הקדושה. לדבריה, חשיבות זו באה לידי ביטוי בתפקיד מרכזי של צבע התכלת בתחום הדת - מעילו של הכוהן הגדול היה עשוי מתכלת בלבד וצבע זה חיוני לקיום מצוות שזירת פתיל התכלת בציציות, אותה מעביר משה לבני ישראל למען יזכרו את מצוותיו. זאת ועוד, לדברי קרמון הארגמן מוזכר במקרא כמקור להערכה אישית ועושר וכן כסמל שלטון בקרב מלכי ישראל. בהתבססו על אנציקלופדיה יודאיקה, קורן מעיר כי במסגרת חקר המקרא מקובל לתארך את יציאת מצרים, אחריה נזכר לראשונה במקרא צבע הארגמן, למאה ה-13 לפני הספירה. לדבריו, בתקופה זו כבר התקיימה תעשייה ענפה לייצור צבע הארגמן ברחבי אגן הים התיכון. חשיבותו של צבע הארגמן ותפקידם המרכזי של הפיניקים בהפצתו נזכרים אף הם במקרא. כך, לדוגמה, מסופר בספר דברי הימים ב' כי בעת תכנון בית המקדש שלח המלך שלמה שליחים אל מלך צור, חירם, בבקשה לשאול מידיו פועלים מיומנים בייצור ארגמן, תכלת וצבע השני.
מלבד אזכורים לייצור צבעי הארגמן והתכלת במקרא, זכו צבעים אלה למספר אזכורים בספרות חז"ל, בייחוד בקשר למצוות התכלת. בתלמוד הבבלי נזכר צבע התכלת בהקשר של קדושה: "היה ר"מ אומר מה נשתנה תכלת מכל מיני צבעונין מפני שהתכלת דומה לים וים דומה לרקיע ורקיע דומה לכיסא הכבוד". לפי ספר הזוהר, ארגמן הם ראשי תיבות של חמשת המלאכים אוריאל, רפאל, גבריאל, מיכאל ונוריאל.
לדברי קרמון, ניתן להבחין בתלמוד ובמשנה בהתפתחות לא מבוטלת בכל הנוגע לכמות המונחים המציינים צבעים והפירוט הטכני לעומת מקורות קדומים יותר. קרמון מוסיפה ומציינת כי למילה "ארגמן" משמעות כפולה בספרות חז"ל, הן כצבע והן כבד צבוע; חוסר הבהירות בנוגע למשמעות המילה הוביל, לדבריה, לעמימות בנוגע לגוון עצמו: במגילת המקדש נעשה ניסיון להרחיב את ההגדרה המצומצמת המופיעה במקרא על ידי הדגשת גוון מסוים (אדום) מבין גוני הארגמן. בדומה למונח ארגמן, גם המושג "תכלת" בא לייצג צמר הצבוע בגוון מסוים, ככל הנראה תוך התייחסות למנעד גוונים רחב.
מיתולוגיה
על גילוי הארגמן מספרת האגדה הצורית כי לפני עידן ועידנים הייתה בת הים טירוס צועדת על שפת הים עם הרקולס אהוב ליבה. לפתע פיצח כלבה של טירוס קונכייה קטנה בשיניו, וכהרף עין נצטבע פיו בצבע אדום לוהט. אז אמרה טירוס להרקולס כי אם לא יכין לה שמלה צבועה בצבע זה היא לא תוסיף לראות את פניו. אסף הרקולס קונכיות רבות והכין לטירוס את בגד המלכות הארגמני, שהיה גם לצבען של גלימות המלכים במשך דורות רבים.
נבחרת שווייץ בכדורסל
נבחרת שווייץ בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של שווייץ. נחשבת לאחת הנבחרות החלשות באירופה.
נבחרת שווייץ השתתפה 5 פעמים באליפות אירופה בכדורסל והישג השיא שלה הוא מקום רביעי באליפות אירופה הראשונה שהתקיימה בשנת 1935 בביתה. בשנת 1946 שוב התקיימה אליפות אירופה בשווייץ ובאליפות זו סיימה הנבחרת במקום החמישי. בשלוש האליפויות הבאות בהן הנבחרת השתתפה היא לא הגיעה להישגים משמעותיים. הופעתה האחרונה של הנבחרת באליפות אירופה הייתה בשנת 1955 ומאז לא הצליחה להעפיל לאף טורניר משמעותי.
נבחרת שווייץ השתתפה 3 פעמים במשחקים האולימפיים והישג השיא שלה הוא המקום התשיעי בשנת 1936.
כיוון השעון
תנועה עם כיוון השעון היא תנועה מעגלית הנעשית מלמעלה לכיוון ימין וכאשר היא מגיעה למטה היא ממשיכה את תנועתה שמאלה עד הנקודה העליונה וחוזר חלילה.
רישוד סובירוב
רישוד רשידוביץ' סובירוב (באוזבקית: Rishod Rashidovich Sobirov; נולד ב-11 בספטמבר 1986) הוא ג'ודוקא אוזבקי, זוכה שלוש מדליות ארד אולימפיות ופעמיים אלוף העולם.
כיוון השעון
תנועה בכיוון ההפוך נקראת "נגד כיוון השעון".
תנועתו של עצם הנראה למתבונן מסוים כנע עם כיוון השעון, תיראה למתבונן הנמצא מולו, מעברו השני של העצם, כתנועה נגד כיוון השעון.
רמירו הראשון, מלך אראגון
רָמִירוֹ הראשון (1000 לערך-1063) היה המלך הראשון של אראגון (1035–1069). רמירו היה בנו הלא-חוקי של סנצ'ו השלישי, מלך נווארה, כשמת אביו קיבל את תואר רוזן אראגון. רמירו ערער על סמכותו של אחיו הצעיר גרסיה סנצ'ס השלישי, שקיבל את השלטון בנווארה מאחר שהיה בן חוקי לאביו. עד מהרה (1043) התעמתו בקרב טפאיה (Tafalla). רמירו נחל תבוסה, אך בכל זאת התנער משלטונו של אחיו והמליך עצמו למלך אראגון. ב-1044 עם מות גיסו נוספו לתחום שלטונו האזורים סובררבה (Sobrarbe) וריברגוסה (Ribargoza).
רישוד סובירוב
קריירה
המדליה הראשונה בה זכה בקריירה המקצועית הייתה באליפות אסיה בשנת 2007 שנערכה בכווית סיטי, אז זכה במדליית הכסף.
רמירו הראשון, מלך אראגון
רמירו נהרג ב-1063, במהלך קרב גראוס ויורשו היה סנצ'ו הראשון, בנו מאשתו חיסברגה.
כיוון השעון
במתמטיקה, מקובל להתייחס לכיוון השעון ככיוון השלילי (ונגד כיוון השעון הוא הכיוון החיובי).
רישוד סובירוב
קריירה
באליפות העולם בשנת 2010 שנערכה בטוקיו, סובירוב זכה במדליית הזהב לאחר שניצח בחצי הגמר את בסלאן מודראנוב הרוסי ובגמר את גאורגי זנטראיה האוקראיני לאחר ריתוק מוצלח שהעניק לו איפון. באותה השנה הוא השתתף במשחקי אסיה שנערכו בגואנגג'ואו וזכה במדליית הזהב לאחר ניצחון בגמר על הירואקי היראוקה היפני.
כיוון השעון
מקור המונח
המונח "כיוון השעון" נובע מכיוון הסיבוב של מחוגי שעונים מכניים. "כיוון השעון" נובע מכיוון תנועת הצל בשעוני שמש שהיו בשימוש באירופה, הנמצאת בחצי הכדור הצפוני (כיוון שהתקדמות הצל בשעוני שמש בחצי הכדור הדרומי מנוגד לכיוון השעון).
רישוד סובירוב
קריירה
באליפות העולם בשנת 2011 שנערכה בפריז, סובירוב שוב זכה בתואר. בשמינית הגמר הוא ניצח את פליפה קיטדאי הברזילאי, ברבע הגמר הוא ניצח את איגר מושקייב האזרי ובחצי הגמר ניצח את קים וון-ג'ין הקוריאני כאשר קיבל ניקוד ווזארי שניות בודדות לסיום הקרב. בגמר ניצח את הירואקי היראוקה היפני כאשר ביצע תרגיל שהעניק לו ווזארי כעשר שניות לסיום הקרב. באותה השנה הוא גם זכה בגראנד סלאם פריז, גראנד סלאם מוסקבה ובטורניר המאסטרס היוקרתי.
כיוון השעון
מקור המונח
מנגד, סיבוב חפץ מעגלי שמאלה היה כינוי לסיבובו נגד כיוונם של מחוגי שעוני השמש העתיקים. עם התפתחות השעונים בעת החדשה נהפכו המושגים עם/נגד כיוון השעון לאומדן מקובל לסיבוב מעגל ימינה ושמאלה בהתאמה.
רישוד סובירוב
קריירה
באולימפיאדת לונדון 2012, סובירוב שוב זכה במדליית הארד. ברבע הגמר הוא ניצח את פליפה קיטדאי הברזילאי, בחצי הגמר הפסיד ל‎ארסן גלסטיאן הרוסי ונשר לקרב על הארד בו ניצח את סופיאן מילו הצרפתי.
עמוס מלר
עמוס מֶלֶר (1938, עין החורש – 23 בינואר 2007, תל אביב) היה נגן חלילית, מנצח, מלחין ומשורר ישראלי.
רישוד סובירוב
קריירה
באליפות העולם בשנת 2015 שנערכה באסטנה, סובירוב התחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג וזכה במדליית הארד. בשמינית הגמר הוא ניצח את אלוף העולם המכהן מסאשי אבינומה היפני בתוך דקה וחצי, אך ברבע הגמר הפסיד לאן באול הדרום-קוריאני ונשר לקרבות בית הניחומים. סובירוב ניצח את אליו ורדה האיטלקי ועלה לקרב על מדליית הארד בו גבר על ילדוס זומאקנוב הקזחי.
כיוון השעון
ראו גם
CCW Lewoskrętność
עמוס מלר
ביוגרפיה
מלר ניגן והקליט רסיטלים כחלילן סולן, זכה בפרס בינלאומי על יצירתו "פבנה". כתב שמונה ספרים, בהם ספר השירה "בתנועה מתמדת" עליו זכה בפרס רחל לשירה. הוא שימש במקביל כמנצח בחמש מקהלות ושתי תזמורות: מקהלת צדיקוב, גבעתיים, בת ים, נס ציונה ודן, חולון ותזמורת סולני ישראל. כמו כן היה מנצח אורח בארצות רבות ועד סין הגיע כדי לנצח על תזמורתה הפילהרמונית. כמו כן היה מנצחה של התזמורת הקאמרית רמת גן.
רישוד סובירוב
קריירה
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו בשנת 2016, סובירוב זכה במדליית הארד בפעם השלישית ברציפות, הפעם בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג. סובירוב הגיע עד רבע הגמר והפסיד לאן באול הדרום-קוריאני, אך לאחר שניצח את וונדר מתיאו מההרפובליקה הדומיניקנית בקרבות בית הניחומים, הוא הגיע לקרב על מדליית הארד שם ניצח באיפון את אדריאן גומבוץ הסלובני כאשר הצליח להכניע אותו עם תרגיל חניקה.
לשכת ברקאי
לשכת ברקאי היא לשכה של הבונים החופשיים הפועלת בתל אביב-יפו. לשכה זו היא תחת חסותה של הלשכה הגדולה למדינת ישראל של בונים חופשיים קדמונים ומקובלים. מספר הלשכה הוא 17. לשכת ברקאי היא הלשכה הוותיקה ביותר מבין הלשכות הפעילות בישראל בעשור הראשון של המאה ה-21.
עמוס מלר
ביוגרפיה
מלר עשה רבות לקירוב המוזיקה הקלאסית לציבור, שלא היה בקהל המאזינים הטבעי שלה, כגון תושבי עיירות פיתוח. לשם כך נהג לבצע מוזיקה מזרחית, המוכרת היטב למאזינים, בכלי נגינה מן התזמורת הקלאסית. שנים רבות ערך והגיש קונצרטים של מוזיקה קלאסית ב"בית אלון" בגבעתיים מידי שבת בבוקר בהם הופיעו טובי האמנים ומוזיקאים צעירים. הקונצרטים האלה היו פתוחים לקהל הרחב בחינם.
לשכת ברקאי
היסטוריה
באוגוסט 1891, פועלים מצרפת, אשר השתתפו בהקמת מסילת הרכבת יפו–ירושלים, הקימו ביפו את הלשכה הראשונה של הבונים החופשיים בארץ ישראל - לשכת "השער של היכל המלך שלמה" (Le Port du Temple de Salomon), בנשיאותו של האח גוּסטב מילוֹ.
עמוס מלר
ביוגרפיה
הפסנתרן אסף זוהר אמר כי מלר קידם מוזיקאים צעירים בתחילת דרכם כשהזמין אותם להופיע עם התזמורת הקאמרית רמת גן, כשהיה מנצחה. בין הנערים שיצאו נשכרים מכך היו אסף זוהר עצמו והפסנתרן דניאל גורטלר.
זכה במקומות ראשונים בפסטיבלי זמר, עם השירים: שירו לזכר יאנוש קורצ'אק ושירו לזכר ראול ולנברג הוקראו בבנין האו"ם על ידי שחקן התיאטרון ג'ורג' בימו, במסגרת אירוע לציון אישים מיוחדים שתרמו לאנושות.
מלר ניצח על התזמורות הפילהרמוניות של סין העממית, צרפת, סנקט פטרבורג, סופיה, אתונה, אנטוורפן, דבלין, וכן התזמורת הקאמרית של אנגליה ובולגריה, והתזמורות הלאומיות של הונדורס וצ'כיה.
לשכת ברקאי
היסטוריה
בשנת 1905, יזם חבר הלשכה (האח) משה שיינברג, הקמת לשכה חדשה בארץ ישראל, במסגרת מסדר המזרח הגדול של צרפת (Le Grand Orient de France). ב-2 באפריל 1906, אישרה המועצה העליונה של המזרח הגדול בצרפת, את ייסוּדה של הלשכה, שנקראה קודם לכן "השער של היכל המלך שלמה", והלשכה הוקמה במזרח יפו, שמספרה: 3077 ושמה: "ברקאי" שמשמעותו" האיר השחר".
מקור שמה של הלשכה בסדר העבודה היומי בבית המקדש.
מפגשי פעילוּת הלשכה בראשית דרכּה, התקיימו בביתו של האח יעקב אלחנן ליטוינסקי ביפו, בנשיאותו של האח אלכסנדר פיאני – שהיה נשיאה הראשון של ברקאי.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הופסקה העבודה בלשכה - כמה מן האחים עזבו את הארץ ואחרים הוגלו על ידי השלטונות העות'מאניים.
נשיא הלשכה המכהן דאז, האח קיסר עראקטינג'י הוגלה על ידי השלטונות הטורקיים לאנטוליה המרכזית.
בראשית 1919, שב הנשיא עראקטינג'י מגלותו ומצא את היכל הלשכה – ריק. הטורקים שדדו את הציוד, הרהיטים וכל שהכיל הבית. עראקטינג'י שיקם וסידר את היכל הלשכה מחדש בביתו ביפו, והלשכה פעלה עד פרוץ מאורעות יפו בשנת 1921, ושוב היה הכרח בסגירת הלשכה.
בשלְהֵי שנת 1924, החלה הלשכה לפעול מחדש ומספר חבריה גדל.
מאורעות 1929 מנעו פעם נוספת את המשך פעילוּתה הסדירה של הלשכה; האחים הערבים עזבו את הלשכה, ורק מעטים מהם שבו אליה עם סיום המהוּמוֹת.
מאורעות הדמים בשנת 1936 שיבשו את העבודה הסדירה שהופסקה שוב לתקופה קצרה.
האח יעקב מיכלין, נשיאה החמישי של הלשכה, אירח בתל אביב את הנשיא הגדול של מסדר המזרח הגדול של צרפת, האח ארתור גרוסייה, מראשי הברית המסונית העולמית ונשיא הפרלמנט בצרפת.
בשנת 1938 נשלח האח מיכלין כציר מטעם הלשכה אל הכנס של המזרח הגדול בצרפת, בו הודגשה מחאתו של הנשיא הגדול ארתור גרוסייה נגד חילול כבוד האנושות על ידי גרמניה הנאצית ונגד עינוי היהודים על לא עוול בכפם בשם טוֹהַר הגזע.
ב-20 בינואר 1942 קבלה לשכת ברקאי את חסות הלשכה הלאומית הגדולה בארץ-ישראל וקבלה את המספר שבע-עשרה - 17- (בגימטריה: טו"ב).
הנשיא הששי של הלשכה, האח נפתלי יצחק ילין, הקדיש את מירב ומיטב מרצו וכישרונו להעברת הלשכה של המזרח בצרפת ללשכה הלאומית בארץ ישראל, ולתרגום ספרי העבודה וחומר רב נוסף לשפה העברית.
בין השנים 1944 עד 1946, שנות כהונתם של הנשיא השביעי האח אריה אורן והנשיא השמיני האח משה אופיר הצטרפו חברים נוספים לשורות הלשכה ועבודותיה.
זה לא הלשכה היחידה שפועלת בעיר תל אביב. כך למשל בשנת 1969 הוקמה לשכת "אחווה" ולנשיא שלה נבחר מאיר שיל"ת.
דורה הלר
דורה הלר (נולדה ב-28 במרץ 1968, מזרח ברלין) היא אתלטית ישראלית, אלופת ישראל בתחרות ישראמן (2011 ו-2013) ואלופת ישראל בתחרות חצי ישראמן (2010).
ביוגרפיה
דורה הלר נולדה במזרח ברלין שבגרמניה. הוריה, קלאוס וקרלה, רופאים במקצועם ושחיינים חובבים. להלר אח הצעיר ממנה, אולי (1970), המתגורר במינכן. בילדותה נהגה לרכוב על אופניים, לשחות, לרוץ למרחקים ארוכים ולרכב על סוסים להנאתה. היא רכבה על אופני פלדה לבית הספר וחזרה, כעשרה קילומטרים ביום.
בשנת 1984 עברה יחד עם משפחתה לפרנקפורט שבמערב גרמניה, ובשנת 1988 עלתה לישראל לבדה מטעמי ציונות במסגרת הסוכנות היהודית וחיה בקיבוץ עין השופט.
הלר למדה באוניברסיטת תל אביב בחוג להיסטוריה בשנים 1990–1998 וקיבלה תואר ראשון ותואר שני. בשנים האלה גם הכירה את בן זוגה הראשון, גדי אלגזי, ונולדו להם שלושה ילדים, מיתר (1991), ענבר (1994) וזמיר (1998).
בין השנים 2000–2002 למדה הלר סיעוד בבית חולים איכילוב ובשנים 2003–2007 עבדה באסותא במחלקה לטיפול נמרץ, שם פגשה את בן זוגה לשעבר, מייק מילגרם, וילדה את בנם המשותף, אייבי (2007). בשנת 2007 עברה להתגורר עם משפחתה במצפה רמון.
בין השנים 2003–2005 הלר התמודדה עם מחלת האנורקסיה שנבעה מהאופי התחרותי וההישגי שלה. לאורך כל חייה היא הציבה לעצמה סטנדרטים גבוהים, גם בתחומים שלא עוסקים בספורט כמו לימודי התואר הראשון והשני. הלר מספרת כי בתקופה שהתמודדה עם המחלה היא התחרתה נגד עצמה; הן בגוף והן בנפש. בן זוגה חשף אותה לעולם הספורט התחרותי, דבר שתיעל את יצר התחרות למקום בריא וספורטיבי, בעזרת הגוף והנפש ולא נגדם.
כיום, היא עובדת כאחות במרפאה בשדה בוקר.
הלר, משמשת כשופטת בתחרויות טריאתלון, ריצות קצרות וריצות ארוכות בישראל ומחוצה לה.
קריירה ספורטיבית
עד גיל 35 עסקה הלר בספורט באופן חובבני בלבד, היא התאמנה על אופני כושר, שחייה, ריצה ורכיבה על סוסים. בן זוגה, מייק, עודד אותה לעזוב את אופני הכושר לטובת רכיבה על אופני כביש, ומשם החלה את דרכה המקצועית בשילוב של ריצה למרחקים ארוכים, רכיבה על אופניים ושחייה תחרותית. הלר משתתפת בתחרויות לפי קבוצות גיל הנבדלות מתחרויות מקצועיות, והמתחרה העיקרית המתמודדת מולה בישראל היא נינה פקרמן המשתתפת אף היא בתחרויות מקצועיות.
בשנת 2009 השתתפה הלר בטור טראנס אלפ. בשנת 2010 היא זכתה במדליית זהב בתחרות חצי ישראמן בתוצאה של 5:53 שעות וסיימה במקום עשירי בקבוצת הגיל שלה בתחרות איירון-מן שנערכה בגרמניה. ב-18 ביולי אותה שנה היא השתתפה בתחרות צ'אלנג' רות בתוצאה של 10:52 שעות, שנערכה אף היא בגרמניה.
אלופת ישראמן
בשנת 2011 זכתה הלר במדליית זהב בתחרות ישראמן בתוצאה של 11:44:04 שעות. בשנת 2012 היא זכתה במדליית כסף בתחרות ישראמן בתוצאה של 11:48:14 שעות, אחרי אירנה מאזין (11:45:45 שעות), שניצחה אותה לאחר קרב צמוד שהוכרע רק בשלב מאוחר בריצה ולפני מרים בר און (13:04:02 שעות). אותה שנה, היא סיימה במקום חמישי בקבוצת הגיל שלה בטריאתלון אבו דאבי (3 ק"מ שחייה, 200 ק"מ רכיבה באופניים ו-20 ק"מ ריצה). בשנת 2013 היא זכתה בפעם השנייה במדליית זהב בתחרות ישראמן בתוצאה של 12:41:41 שעות, לפני אירנה מאזין (13:01:11 שעות) וקרן מרץ (13:06:57 שעות). אותה שנה היא קבעה את שיאה האישי בתחרות איירון-מן בפרנקפורט, גרמניה בתוצאה של 10:44 שעות.
הספורט והתזונה הם חלק בלתי נפרד מחייה של הלר. היא ומשפחתה צמחוניים וכולם עוסקים בספורט, הן לשם ההנאה והן לשם התחרות. מיתר, בנה הבכור, מתחרה אף הוא בטריאתלון ותחרויות איש הברזל. הוא זכה במקום שלישי לגילו בתחרות חצי איש-ברזל, במקצה האולימפי, שנערכה בחיפה בשנת 2012.
קצין ציות
קצין ציות הוא מנהל בארגון שתפקידו לפקח על הציות של הארגון ועובדיו להוראות החוק והרשויות החלות על הארגון, ובפרט הוראות המשפיעות על התפקוד השוטף של רבים מעובדי הארגון. בנוסף לפיקוח עוסק קצין הציות בגיבוש מדיניות ציות, וביצירה ובהטמעה של נהלים שנועדו להבטיח את הציות הנדרש. תפקידו של קצין הציות אינו קשור באופן ישיר עם המבקר הפנימי של הארגון. קיימת הבחנה בין קצין ציות - שעיקר עבודתו הוא בקרה שוטפת למניעת כשל, לבין מבקר פנימי שעיקר עבודתו הוא בביקורת לאחר מעשה (כולל ביקורת על עבודת קצין הציות).
תפקיד זה קיים בעיקר בארגונים שפעילותם נתונה לרגולציה נרחבת, כגון ארגונים פיננסיים (בנק, חברת ביטוח), חברות ביטחוניות, ארגוני בריאות (קופת חולים, בית חולים) וחברות תשתיות וכרייה. כשל בציות של ארגונים אלה להוראות הרגולציה עלול לפגוע קשות בתפקודם. בארגונים אחרים בארצות הברית מונה קצין ציות בעקבות חקיקת חוק סרבנס-אוקסלי והאירועים שהביאו לחקיקתו.
הדיווח של קצין ציות ראשי הוא להנהלת הארגון ולדירקטוריון.
בבנקאות בישראל
מחודש יולי 2002 מונה קצין ציות לכל תאגיד בנקאי ולכל בנק בישראל, על פי הוראת הפיקוח על הבנקים בבנק ישראל. הנימוק שניתן לחובת מינוי קצין ציות הייתה העובדה כי בעולם נוסחו החובות החלות על התאגיד הבנקאי ביחסיו עם לקוחותיו ולכך השלכות ניכרות – ארגוניות, נוהליות ועסקיות. תפקידו של הקצין, שהוא מנהל בכיר בבנק, לסייע לדירקטוריון ולהנהלה לקיים את אחריותם לציות לדרישות החוק בתחום השירות לצרכן ובתחום איסור הלבנת הון. החשיבות שיש לתת לאכיפה מלאה של חובות אלה ובראש וראשונה מניעת הלבנת הון הובהרה כאשר מדינת ישראל נכללה ברשימה השחורה של המדינות מלבינות ההון של ה-FATF.
דירקטוריון התאגיד בנקאי חייב לקיים דיון בתוכנית "ציות", לקבוע את מתכונתה ואפילו את אופן יישומה. קצין הציות אחראי ליישומה בבנק. הוא ידווח למנהל הכללי על הפעולות שעל הבנק לנקוט בטרם ייצא לציבור בהצעה לפעילות בנקאית חדשה וכן לפני שתקבע הוראה חדשה ביחס בנק-לקוח. הוא יגיש דוחות תקופתיים למנכ"ל ולדירקטוריון, אשר יכללו סיכום של פעולותיו והמלצותיו. בנוסף, הוא ידווח מיידית למנהל הכללי על כל הפרה מהותית של הוראה צרכנית.
מינוי קצין ציות נדרש במערכת הבנקאות גם במסגרת הניהול הכללי בתחום הנקרא ניהול סיכונים. מטרת המעקב אחרי עבודת הבנקאי, בעת ביצועה או בטרם הוצאתה לפועל, היא להקטין במידה משמעותית את ההסתברות להפרה של חוקים והוראות. במידה ויהיו הפרות חוקים והוראות הם יתגלו על ידי קצין הציות מוקדם ככל האפשר. כך תצומצם חשיפת התאגיד ומנהליו לתביעות, לרבות בגין הפרות של חובות הזהירות והאמונים המוטלות על נושאי המשרות הניהוליות בבנק. במקביל, לתאגיד הבנקאי יימנעו הפסדים כספיים ופגיעה במוניטין.
אכיפת הציות בבנקאות חלה על כל הפעילות הבנקאית, לרבות בתחומים שבהן העבודה נעשית על ידי עובדים רבים, כמו עובר ושב, מטבע חוץ וניירות ערך.
בנק ישראל מונה סדרה ארוכה של חוקים צרכניים בתחום הבנקאות שעל קצין הציות לטפל בציות וביניהם:
ליקויי בנייה
ליקויי בניה הם מגוון פגמים תקלות או כשלים הקיימים במבנה משעת בנייתו ואשר עלולים לפגום בערכו, בשלמותו, במראהו, בהנאת המשתמשים ובביטחונם ובנקיון ואיכות סביבת המבנה.
סוגי ליקויי בניה
קיימים סוגים רבים של ליקויי בנייה, אולם בעיקרון הם מתחלקים לשלושה סוגים עיקריים:
כללי
בחוק המכר (דירות), תשל"ג-1973 מוגדרים ליקויי הבניה כפער בין מה שהובטח בחוזה המכר לרוכש הדירה ובין מה שקיים בשטח, בפועל. ליקויי הבניה יכולים לבוא לידי ביטוי בצנרת המבנה, באיכות הגימור, בשלד המבנה, בפער בין התוכניות שאושרו לבין מה שנבנה בפועל, או במגוון רחב של תקלות ומה שאינו עומד בנדרש, על פי התקנים ותוכניות הבנייה.
ליקויי בנייה קונסטרוקטיביים, בשלד המבנה, עלולים לסכן את חיי השוהים בו, אך גם סדקים בקירות, בעיות נזילות או חיפויים שאינם מושלמים, יכולים למנוע שימוש מיטבי במבנה.
בבדיקת איתור ליקויי בניה, או בביקורת מבנים, ניתן לאתר מגוון רחב של ליקויי בניה. לאיתור ליקויי הבניה ניתן להסתייע בחברות פיקוח בניה, המעסיקות מהנדסי בנין למטרה זו.
תקופות האחריות הקבועות בחוק בגין ליקויי בנייה
בהתאם לקבוע בחוק המכר (דירות) ישנן שתי תקופות אחריות הנוגעות לליקויי בניה:
ישנה הפרדה בין תקופת האחריות לתקופת הבדק: תקופת הבדק - תקופה שתחילתה מעת מסירת הדירה ומחולקת למספר שנים בהתאם לטיב הליקוי, כמפורט בהמשך. תקופת האחריות - תקופה של שלוש שנים שתחילתה בתום תקופת הבדק,. להלן פירוט תקופת הבדק בהתאם לרכיבי הבניה השונים (יובהר שתקופת האחריות הנה תוספת של שלוש שנים מעבר לתקופות הבדק כמפורט להלן):
לפי חוק ההתיישנות, בכל מקרה, רוכש הדירה רשאי לתבוע את קבלן הבניין או היזם במשך תקופה של שבע שנים, בנוגע לליקויי בנייה יהא אשר יהא טיב הליקוי. במקרים מיוחדים, בעיקר כשקיימים ליקויים נסתרים או יסודיים אזי ההתיישנות מתחילה מרגע שהליקוי התגלה לראשונה ולמעשה אין מגבלת התיישנות.
שריף עבדור-רחים
ג'וליוס שריף עבדור-רחים (באנגלית: Julius Shareef Abdur-Rahim; נולד ב-11 בדצמבר 1976) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1996–2008.
ביוגרפיה
עבדור-רחים שיחק בקבוצת הכדורסל של "תיכון וילר", והוביל אותה לזכייה באליפות ליגת התיכונים של ג'ורג'יה בשנת 1994. לאחר מכן שיחק שנה אחת באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בדראפט ה-NBA 1996 נבחר במקום השלישי על ידי ונקובר גריזליס. בכל 5 עונותיו עם הגריזליס היה הקלעי המוביל של קבוצתו, עם ממוצע כולל של 20.8 נקודות למשחק.
ביוני 2001 הועבר עם ג'מאל טינסלי בטרייד לאטלנטה הוקס, תמורת פאו גאסול, ברווין נייט ולורנזן רייט. בעונת נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA, כשחקן "נבחרת המזרח".
בפברואר 2004 הועבר עם ת'יאו ראטליף ודן דיקאו בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס, תמורת וסלי פרסון וראשיד וולאס.
בקיץ 2005 חתם על חוזה בקבוצת סקרמנטו קינגס. בעונת השתתף לראשונה בקריירה בפלייאוף ה-NBA, אך קבוצתו הודחה כבר בסיבוב הראשון. בסיום עונת פרש מממשחק פעיל, בגין פציעות חוזרות בברכיו.
נבחרת ארצות הברית
בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת סידני (2000) ייצג עבדור-רחים את נבחרת ארצות הברית, וזכה עמה במדליית הזהב.
ציפורה הלר
ציפורה הלר (נולדה ב-20 בספטמבר 1925) היא משוררת שנולדה בצפת וחיה בתל אביב-יפו.
באפריל 2022 הוציאה לאור את ספרה "ובכל זאת מתלקח האור", המסכם שמונה עשורי כתיבת שירה.
תחילת דרכה
הלר היא דור חמישי בצפת, בתם של הרב אברהם זיידה הלר ופרידה לבית ברז"ל, נצר לרב שמואל הלר, מנהיג צפת במחצית השנייה של המאה ה-19. גדלה בבית דתי-לאומי. חברה באגודת הסופרים העברים במדינת ישראל. למדה בצפת ב"בית הספר המזרחי" ובתיכון העירוני. כן למדה באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20 מדעי היהדות ופילולוגיה קלאסית באוניברסיטה העברית בירושלים אצל פרופסור גדליה אלון ופרופסור משה שוובה.
לאחר מלחמת העצמאות הגיעה להרצאותיו ב של חתן פרס ישראל, פרופסור שמעון הלקין, שהמליץ ליצחק למדן על פרסום שיריה בירחון "גליונות". לאחר מכן פרסמה משיריה בביטאון אגודת הסופרים "מאזנים", בעיתון ידיעות אחרונות, ובכתבי עת נוספים. כמו כן, בהמלצת אברהם שלונסקי, שיריה הודפסו בביטאון "על המשמר".
המשך דרכה כמשוררת
ספרה הראשון "שירי מדבר ונחש" הופיע בהוצאת מחברות לספרות בשנת 1965 בעריכתו של ישראל זמורה, וזכה לביקורות תומכות בעיתונות ובקרב אוהבי השירה בישראל.
הלר עבדה במשרד מבקר המדינה בירושלים ואחר כך בתל אביב כמנהלת ביקורת ראשית עד שנת 1975, ופרשה לגמלאות.
ספרה השני "צפת עיר ההר והאור" (בשם צפורה הלר-אלאור) שהופיע בהוצאת טרקלין בשנת 1983, בסיוע קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב ועיריית צפת, לא זכה לביקורות כלשהן ולהתייחסות קהילת השירה הישראלית.
עשייתה וחייה המאוחרים
בשנת 1975 החלה במסע לימודי המדיטציה טרנסצנדנטלית מחוץ לישראל וחזרה לישראל כמורה. אחר כך יצאה להשתלמות מיוחדת בשווייץ תוך דיאלוג עם מהרישי מהש יוגי על הקורס שהורתה בשם "מדע האינטליגנציה היצירתית".
התהודה האפסית לספר שיריה השני הובילה אותה להחליט שלא לפרסם יותר משיריה החדשים, ולהמשיך בשגרת חייה בתל אביב-יפו.
בדצמבר 2006 העניק לה הוועד המנהל של אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל את תעודת יקירת קסת הזהב "כמי שהגיעה לגבורות ותרמה לבניין הספרות העברית ולהעשרת השפה העברית".
בשנים 2020-2021 הייתה עדה מרכזית בסרטו של רנן שור, בן אחותה, "בלוז לרב הלר", על אביה הרב אברהם זיידה הלר.
במהלך הצילומים מעדה הלר ברחוב מול דירתה במרכז תל אביב. היא הזעיקה את אחיינה רנן שור לחדר המיון בבית חולים איכילוב, והפקידה בידיו מפתח לדירתה. שור וצוותו מיינו את אלפי השירים שמצאו בדירתה.
במהלך תקופת מגפת הקורונה בישראל החליטה הלר לערוך את מיטב שיריה בשמונה עשורי כתיבה ולהוצאתם המיידית, בהוצאת שור – הלר.
באפריל 2022, בבית ההורים פאלאס דיור מוגן, הושק ספר שיריה "ובכל זאת מתלקח האור", בעריכת עליזה ציגלר ורנן שור. הספר כולל ממואר של הלר על פגישה עם המשוררת לאה גולדברג; מכתבים ששלחו אליה שמואל יוסף עגנון, אברהם שלונסקי ולאה גולדברג; פתח דבר של נורית זרחי, ואחרית דבר של פרופסור אריאל הירשפלד, המעמיד אותה בשורה אחת עם המשוררים הנודעים של תקופתה.
"האם ייתכן שבתוך כל הזרמים שהשירה נשטפת בהם יקום משורר שהוא אי בפני עצמו? הפגישה עם שיריה של ציפורה הלר מוכיחה שאכן כן הוא". נורית זרחי
"לצפורה הלר קול משלה; קול אינטימי, קאמרי, כמעט חרישי לעיתים, אבל הוא ייחודי לגמרי, אינו דומה לשירת בני דורה הנודעים (חיים גורי, יהודה עמיחי) ואינו שותף לחוויית השייכות של בני דורה למסע ההירואי של דורם." אריאל הירשפלד
שירים בכתב ידה, ראיון וידאו שערך עמה יחזקאל המאירי וחליפת מכתבים בינה לבין אביה אברהם זיידה הלר נמצאים במוזיאון בית המאירי בצפת.
רבבות שיריה, התכתבויותיה ותִּעוּדָהּ מאז שנת 2020 נמצאים בארכיון רנן שור בת"א.
משפחתה
אחיותיה הן:
דוד אייכלר
דוד אייכלר (7 בפברואר 1951 – 16 במאי 2021) היה פרופסור אמריטוס במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. תחום התמחותו העיקרי היה אסטרופיזיקה.
ביוגרפיה
דוד אייכלר נולד בשנת 1951 בברוקלין, וגדל במונסי ניו יורק. את הדוקטורט עשה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. את הפוסט דוקטורט עשה באוניברסיטת שיקגו, והיה חבר סגל באוניברסיטת מרילנד. עלה לארץ בתחילת שנות השמונים והצטרף לאוניבסיטת בן-גוריון בשנת 1983. הפך להיות חבר באיגוד האסטרונומי הבינלאומי ב-2003.
אייכלר התגורר בבאר שבע. היה נשוי לאביבה, ולהם ארבעה בנים.
מחקר אקדמי
אייכלר עסק באסטרופיזיקה. חיבר כ-113 מאמרים אקדמיים בנושאים של אסטרופיזיקה, קוסמולוגיה, ופיזיקת חלקיקים. בשנות השמונים הציע יחד עם צבי פירן, מריו ליביו מהטכניון ודויד שרם מאוניברסיטת שיקגו הסבר הנוגע להתמזגות של כוכבי נייטרונים. התאוריה אוששה בשנת 2017. חיבר עם רוג'ר בלנפורד מאמר פורץ דרך בנושא האצת חלקיקים ב-1987. ב-2001 טען כי הבזק קרני גמא עלול להתרחש ב-2004, טענה אשר הוכחה כנכונה.