cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות איזמיר
המאות ה-18 וה-19
במאה ה-19 הלכו והורעו היחסים בין הקהילה היהודית לבין האוכלוסייה היוונית באיזמיר. כבר בשלהי המאה ה-18 הופנו האשמות אנטי יהודיות על ידי חלקים באוכלוסייה היוונית. בשנים 1864–1901 אירעו שישה מקרים של עלילת דם. המשטרה העות'מאנית התערבה לטובת היהודים, בעיקר ב-1872, כששני יהודים נרצחו, וב-1901, כשהמון יווני איים להתנפל על השכונות היהודיות.
במאה ה-19 נהנו חלק מהיהודים מחסותן ומהגנתן של נציגויות אירופאיות בעיר. רבים קיבלו נתינות איטלקית, אחדים נהיו נתינים צרפתים, ואחדים, כמו משפחת פאלאצ'ה ומשפחה ליאון, השיגו חסות הולנדית. בתחילת המאה ה-20 נבנה "בית אל", בית הכנסת הגדול והמרשים ביותר באיזמיר, על ידי אמנים איטלקים שהוזמנו במיוחד. יש בו השפעות אירופאיות מודרניות, בעיקר במיקומה של התיבה קרוב לארון על יד כותל המזרח.
המאה ה-20
מאז אמצע המאה ה-19, מספר היהודים באיזמיר הלך וירד בהתמדה. בשנת 1868 חיו באיזמיר כ-40,000 יהודים. בתחילת המאה ה-20 ירד מספרם ל-25,000. מתוכם הייתה קהילה אשכנזית קטנה שנוסדה על ידי פליטים מרוסיה בשנת 1905, הדבר שתרם להקמת קהילה זו היה קו אוניות נוסעים שבועי (בכל יום  רביעי) שיצא מנמל אודסה לעבר איסטנבול, איזמיר, ביירות, חיפה, יפו, עד לאלכסנדריה (בקו זה השתמשו גם אנשי העלייה השנייה שהגיעו מאודסה). קריסתה של האימפריה העות'מאנית, והמלחמה בין הטורקים ליוונים (1919 - 1921) שהרסה את העיר, גרמו לעזיבה מואצת של יהודים. רבים עזבו ליוון, לצרפת, לארצות הברית ולארגנטינה. בשנים 1921-1923 אפרים שוחמי היה מוציא עיתון יהודי "איל מונדו" ("העולם").
בשנת 1927 חיו באיזמיר כ-17,000 יהודים, וב-1947 ירד מספרם לכ-15,000.
בימי מלחמת העולם השנייה, מילאו נכבדי קהילת איזמיר תפקיד חשוב בהצלתם של כאלף יהודים משטחים יווניים שנכבשו בידי הנאצים. החל מדצמבר 1943, בעזרתם של פרטיזנים יוונים, הוברחו קבוצות של יהודים יוונים לטורקיה בסירות קטנות. הם מצאו באיזמיר מקלט וטופלו על ידי הקהילה, עד שאישרו השלטונות הבריטיים באיסטנבול את עלייתם לישראל.
בעקבות הקמתה של מדינת ישראל, עלו כ-10,000 יהודים מאיזמיר לישראל. בתחילת שנות ה-60, חיו בעיר פחות מ-2,000 יהודים, בתוך אוכלוסייה של כ-2,300,000 תושבים. הייתה זו הקהילה היהודית השנייה בגודלה בטורקיה, אחרי איסטנבול. יוסף אשכנזי היה רב העיר עד לעלייתו ארצה בשנת 1972.
הקהילה כיום
הירידה הדרמטית במספר היהודים בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 גרמה לסגירתם של כמה מוסדות קהילתיים, בהם בית הספר אליאנס, ששב ופעל עד סגירתו הסופית ב-1959. בשנות ה-60 פעל בקהילה בית ספר אחד ושני בתי כנסת, בית חולים ובית דין רבני בראשות הרב הראשי מורנו סייגורה, עד לפטירתו בשנת 1966. ב-1970, היו עדיין כמה פעילויות נוער. החיים הדתיים מרוכזים סביב שני בתי כנסת, "בית אל" ו"שער השמים", בית כנסת חדש בשכונה החדשה אלסנקאק, בה נמצאים גם משרדי הרבנות והקהילה. הפעילות התרבותית מאורגנת על ידי "ליגה", ארגון תרומות שנוסד ב-1990. בית ספר "תלמוד תורה" הוותיק נסגר ב-1998 והתלמידים הנותרים הועברו לבית הספר האמריקני המקומי. כ-150 ילדים לומדים בבית הספר היהודי היסודי, בו שפת הלימוד טורקית. עברית לומדים 15 שעות בשבוע. בית החולים היהודי בקאראטאש מטפל כיום גם בחולים לא יהודים.
קבורה
בית העלמין העתיק "בהרי באבה" היה בשימוש מאז המאה ה-17 ועד תחילת המאה ה-19, ונהרס בתחילת המאה ה-20 בשל עבודות פיתוח. בית העלמין היה אחד משלוש בתי עלמין שפעלו בעיר איזמיר. בבית עלמין זה היו קבורים אישים כגון רבי חיים פאלאג'י, רבי יוסף איסקפה ועוד. שרידיהם הוזזו מאוחר יותר לבית העלמין "גיורצ'שמה" (Gürçeşme).
משנגמר המקום בבית העלמין "בהרי באבה", הקים אלכסנדר סידי בשנת 1880 בית עלמין בורנאבאט (כיום בורנובה, עיירה במחוז איזמיר) בנוסף אליו היה קיים בית עלמין נוסף בשם “גיורצ’שמה”, שהיה בשימוש עד לשנות ה-30 של המאה ה-20. בשנות ה-30 נפתח בית הקברות החדש, שעדיין נמצא בשימוש, באזור אלטינדאג.
בית הקברות "גיורצ’שמה" נמצא במצב גרוע ומוזנח מאד, עד כי אגודת "אהלי צדיקים" יצאה בקול קורא בנושא:
"האגודה פונה בזאת לכל מי שיכול לעשות ולפעול משהו למען כבודם ומנוחתם של צדיקי ויהודי איזמיר, ומודיעה כי תשמח לשתף פעולה עם הקהילה היהודית באיזמיר לשיפוץ בית קברות זה, יחד עם שני בתי הקברות הנוספים באיזמיר, הזקוקים גם הם לשיפוץ וניקיון דחוף, ויפה שעה אחת קודם".
שונר איברי
שוּנָּר איבֶּרי או שוּנָּר סְפָרַדִּי (שם מדעי: Lynx pardinus; "pardinus" פירושו "מנומר") הוא מין טורף בגודל בינוני, החבר בסוג שונר שבמשפחת החתוליים.
בעבר אכלס את כל חצי האי האיברי, ובתחילת המאה ה־20 חיו כ־100,000 פרטים ברחבי חצי האי. אך, כתוצאה מפגיעות מעשי ידי אדם הפך לאחד ממיני הטורפים הנדירים ביותר, ומין החתול הנדיר בעולם. בפני המין עומדים איומים שונים: שינוי סביבתי, מחסור בטרף, ציד, מלכודות, תאונות דרכים ומגוון גנטי מצומצם. בשימור המין הושקעו מאמציהם של ארגונים רבים וקרוב ל־100 מיליון אירו. אם מגמת ההיכחדות הייתה נמשכת ונשלמת, הוא היה הופך למין הראשון שנכחד ממשפחת החתוליים מאז היכחדותו של הטיגריס השנחרבי, לפני כעשרת אלפים שנה.בשנים 2002 החלו פעולות שימור מתואמות בין ספרד ופורטוגל, שכללו מעקב משותף בקטלוג מאוחד. בתוך 11 שנים, שולשה כמות הפרטים, ונספרו 309 החיים בטבע, בארבעה שטחים – כולם באנדלוסיה שבדרום חצי האי. מספר זה היה נמוך כל כך, עד שניתן היה למצוא ממנו יותר פוחלצים ושטיחים עשויי פרווה מאשר פרטים חיים של המין. בתוך 9 שנים נוספות מניין הפרטים האמיר ל־1365. מגמות הנקבות והיוולדות הגורים חיוביות.
השונר האיברי ניחן במאפייני השונר, כולל רגליים אחוריות ארוכות המותאמות לקפיצה, ופרווה בגווני צהוב, כתום וחום. הוא פעיל בעיקר בשעות החושך, אם כי שעות פעילותו מותאמות בדרך כלל לאלו של הארנבונים. הוא דומה בגודלו לשונר הקנדי ולשונר המצוי, אך קטן מאחיו הצפוני. הזכר גדול מהנקבה, ובעל ציצות אוזניים ארוכות יותר. לא הרבה ידוע על תוחלת חייו של המין, אולם פרט אחד תוארך לגיל של 14 שנים. הוא ניזון בעיקר מהארנבון המצוי, המהווה כ-80 אחוז ומעלה מתפריטו. הוא טורף גם בעלי חיים אחרים, כמו פרסתנים צעירים ועופות מים, ואף ניזון מהחומר הצמחי שנמצא בקיבת טרפו. ההזדווגות מתרחשת בין ינואר לפברואר, וההיריון נמשך בין 63 ל-73 ימים, כשבסיומו, בין מרץ לאפריל, נולדים בין אחד לארבעה צאצאים. הגורים נולדים במקום מסתור, יוצאים ממנו בגיל שבועיים עד ארבעה שבועות, ונגמלים לחלוטין מחלב אמם בגיל שמונה חודשים.
אבולוציה ומיון
האב הקדמון האבולוציוני של השונרים חי בצפון אמריקה לפני כ-3.2 מיליוני שנים. המינים הראשונים שהתפתחו היו השונר המצוי ו-Lynx issiodorensis (נכחד בפליסטוקן), שנחשב לאב הקדמון של מיני השונר: שונר צפוני, שונר קנדי, ושונר איברי. לפני כמיליון שנה, עם תחילת הרביעון, הופיעו תקופות של עידני קרח באירואסיה שאילצו את אוכלוסיות דרום אירופה לנדוד אל האזור הים-תיכוני של חצי האי האיברי בחיפוש אחר מזון, ובכך גרמו לבידודן ולהתפתחותו של שונר המערות (Lynx spelaeus), שהוא אביו הקדמון הישיר של השונר האיברי (הוא היה גדול ממנו, אך עדיין קטן מהשונר הצפוני).
המין תואר כמין נפרד כבר ברבע הראשון של המאה ה-19, אולם בהתחשב בכך כי בעבר תפוצתו של השונר האיברי חפפה לזו של השונר הצפוני, הוא נחשב בעיני חוקרים מסוימים כתת-מין קטן ודרום-מערבי של השונר הצפוני (Lynx lynx pardinus). עם זאת, במשך המחצית הראשונה של המאה ה-20 הצטברו ראיות מורפולוגיות ופלאונטולוגיות שחיזקו את ההשערה להיותו מין נפרד (Lynx pardinus). לדוגמה, נמצא כי בתקופת הפליסטוקן חיו שני המינים זה לצד זה בדרום-מערב אירופה ובהרי הפירנאים אך לא נמצאה ראיה לשלב ביניים ביניהם, מה שמרמז על כך שהיו כנראה מינים נפרדים עוד בזמן זה. עם השנים השערה זו הוכחה על ידי מחקרים גנטיים, שהראו בנוסף כי ההתפצלות האבולוציונית בין השניים הייתה מוקדמת אף מזו של השונר הצפוני ומהשונר הקנדי. בשנת 2012 פוענח רצף ה-DNA השלם של המין (גנום).
למין היה בעבר תת-מין שנקרא שונר מערות ים-תיכוני (Lynx pardinus spelaeus) שחי בדרום צרפת בסוף עידן הפליסטוקן.
תפוצה ובית גידול
השונר האיברי הוא מין אנדמי לחצי האי האיברי, וברוב עברו האבולוציוני תפוצתו לא התפשטה אל מעבר לו.
בשנת 2013 היו ארבע אוכלוסיות היכולות להתרבות עצמאית, וכולן נמצאו באנדלוסיה שבספרד:
אוכלוסיות גואדלמייטו וגואריסאס מרוחקות כ-20 קילומטרים מאנדוחר (על פי גוגל מפות), וזו האחרונה מרוחקת כ-300 קילומטרים מאוכלוסיית דוניאנה. בנוסף, המין נצפה מדרום לעיר סיודאד ריאל (מחוז קסטיליה-לה מנצ'ה), בעיר קסרס (הקהילה האוטונומית אקסטרמדורה), ואף רחוק עד העיר וילה נובה דה מילפונטש (Vila Nova de Milfontes) שבחוף המערבי של פורטוגל.
בעבר
בעבר היה נפוץ בכל חצי האי האיברי ואף באופן מצומצם בדרום צרפת. אף על פי שנכחדו אוכלוסיות אחדות בצפון ספרד מאז המאה ה-17, וכי עם תחילת המאה ה-18 נפרדה תפוצתו של המין מזו של השונר הצפוני כתוצאה מצמצום בתי הגידול שלהם, המין עדיין נחשב שכיח כמעט בכל חצי האי עד אמצע המאה ה-19. בתחילתה של המאה ה-20 התגוררו בחצי האי האיברי כ-100,000 פרטים של המין, אשר במשך המאה נעלם כליל מצפון ומזרח חצי האי, אם כי עוד היה נפוץ במרכזו ובדרום-מערבו. בשנת 1960 נשארו כ-3,000 פרטים, ועד שנות השבעים כבר היה מוגבל רק לחלקו הדרום-מערבי. בשלהי שנות ה-80 אוכלוסיית מונטס דה טולדו, שהייתה תמיד הגדולה ביותר, הייתה נתונה תחת איומים כבדים, והתנודדה על סף היכחדותה עד שזו התרחשה במהלך שנות התשעים. דעות שונות טענו כי בין השנים 1987 ו-1988 התקיימו 880 עד 1,150 פרטים (ואולי עוד 40–60 בפורטוגל) או 1,140 או 1,200.
בית גידול
השונר האיברי הוא מין המתמחה בחיים בבית גידול מסוים. הוא מעדיף מקום מחיה שבו האדמה אינה מישורית ונמצאת בעיקר בגבהים בין 400 ל-1,300 מטרים, ושהצמחייה בו מורכבת מחורשים ים תיכוניים ומקבצים צפופים של שיחים לצד מישורי אדמות עשב (Grassland). כמו כן, הוא נוטה להתרחק מפעילות אנושית. בעבר הוא היה נפוץ גם ביערות נשירים (צמחים המשירים את עליהם באופן עונתי) ומחטניים, ובדוניאנה אף באזורים מישוריים הנמצאים בחופים או בביצות העשב.
מאפיינים גופניים
משקלו דומה למשקלם של השונר הקנדי והשונר המצוי, אך קטן ממשקלו של השונר הצפוני (ואף יכול לשקול כחצי ממשקלו). הזכר והנקבה מפגינים דו-צורתיות זוויגית: הזכרים גדולים וכבדים ובעלי ציצות אוזניים ארוכות יותר מאשר הנקבות. לא הרבה ידוע על אורך חייו של המין, אך מנתונים שעלו מתיארוך גולגולת, עלה כי הפרט לו הייתה שייכת האריך ימים עד גיל 14 שנים. הגולגולת נמצאת בתחנה הביולוגית דוניאנה (Estación Biológica de Doñana), שם תיארכו את גיל הגולגולת על פי הטבעות שנוצרו על שיניה (בדומה לטבעות המתווספות לעץ בכל שנה).
התנהגות
השונר האיברי אוהב לנוח בסבך השיחים שבו ניחן בית גידולו: מעקב טלמטרי הראה כי יותר מ-90% ממנוחת היום נעשתה בין שיחים, בעיקר שיחי האברש. מנוחה זו בסבך מטרתה ככל הנראה לספק לו פורקן ממידות הלחות וטמפרטורות הקיץ הגבוהות או באופן דומה מהקור והגשם המגיעים עם החורף. כשמסיים לנוח יוצא הוא אל שטחים פתוחים או שטחי גבול בין היער לאזורי השיחים כדי לצוד את טרפו העיקרי הנפוץ שם – הארנבון המצוי – המהווה כ-80% מתפריטו או אף את כולו.
הוא טורף המתמחה במיוחד בציד הארנבון, אבל מסוגל לטרוף גם בעלי חיים אחרים (במיוחד בעונת החורף בה הארנבונים מצויים פחות): אייליים ויחמורים צעירים (המעדיפים גם הם את האזורים החביבים על הארנבונים), מכרסמים שונים, ארנבות, זוחלים, ועופות כמו חוגלות (בעיקר מהמין חוגלה אדמונית) ועופות מים ההופכים פגיעים כשהם עוזבים את הביצות כדי להטיל ביצים בבריכות קטנות באזורי השיחים (כמו מין הברווז ברכייה). מחקר שנערך בשנת 1991 הראה כי באזור דוניאנה הוא נעדר מאדמות חקלאיות או ממטעי עצים שאינם גדלים באופן טבעי בשטחו (כמו אקליפטוס ואורן), כנראה מכיוון שגם הארנבונים נעדרו מאלו. הוא לפעמים הורג טורפים אחרים, כמו חתולי רחוב ושועלים, אך אינו אוכל אותם. בדומה לחתוליים אחרים, שתי שיטות עיקריות משמשות אותו להריגת טרפו: הראשונה – נשיכת הגרון ובשל כך ריסוק בית הקול וחסימת דרכי האוויר – משמשת להריגת טרף הגדול מהחתול עצמו, והשנייה – נשיכת העורף או אחורי הראש ובשל כך נקיעת הצוואר ופגימה בחוט השדרה – משמשת להרג טרף קטן יותר, כמו הארנבונים. את הארנבונים הוא מעדיף להתחיל לאכול מראשם, בעוד שאת האיילים הוא מעדיף לגרור למחסה ולהתחיל לאכול מהירכיים. בנוסף, מהאלו האחרונים הוא מעדיף להוציא את הקיבה והמעיים בטרם אכילתם. לפני הריגתו את הארנבון, השונר האיברי "משחק" עמו קמעה – הוא משחרר אותו לרגע ולוכד אותו מיד (בדומה לחתול מבוית הצד עכבר). צריכת האנרגיה של פרט בוגר היא בערך 600–1000 קלוריות, וכמות זו קרובה מאוד לזו שארנבון בוגר יכול לספק. לרוב התזונה מגופת טרף גדולה תימשך ימים אחדים, אך מספר הארוחות מגופה יחידה תלוי בגודל הטרף ובזמן בו לוקח לאוכלי נבלות, בעיקר חזירי בר, לגלות אותה. משערים כי שונר זכר צורך 912 קלוריות ביום ואילו הנקבה צורכת 673 קלוריות ביום. הערכה זו שווה ל-379 ארנבונים בשנה לזכר ו-277 לנקבה, אם כי מספרים אלו קטנים יותר מכיוון שבדרך כלל המין לא מסתמך רק על ארנבונים כמקור המזון הבלעדי. השונר האיברי צורך גם מזון צמחי: ב-2012 התפרסם מחקר שהראה כי מערכת העיכול שלו מותאמת לתזונה משאריות צמחים הנמצאים בגופת טרפו.
השונר פעיל בעיקר לפנות ערב, אם כי הוא יכול לעשות כן בכל שעות היממה. לפעמים מתקיים שוני בין הפרטים עם חילופי העונות. לדוגמה, בקיץ המין פעיל ביותר בשעות החושך – משקיעת השמש עם רדת הליל ועד זריחתה עם עלות הבוקר – בעוד שבעונת החורף אין לו שעות סדירות בהן הוא פעיל או שהוא פעיל בשעות היום. בכל אופן, בדרך כלל שעות פעילות המין מותאמות לאלו של הארנבונים.
רבייה ומבנה חברתי
בדומה לרוב החתוליים, השונרים אינם יצורים חברתיים. פרטים בוגרים מסגלים לעצמם נחלה המשתרעת על פני שטח של 4 עד 20 קמ"ר. לדוגמה, מעקבים בדוניאנה שנעשו באמצעות משדרי רדיו הראו כי כאשר הטרף מצוי בשפע, שטח הטריטוריה של הנקבה הוא בין 5.3 ל-10.3 קמ"ר, בעוד שבזמני מחסור השטח גדל ל-8.7 - 12.6 קמ"ר אצל הנקבה ועד 16.9 קמ"ר אצל הזכר. ככל החתוליים, שטח הטריטוריה של הנקבה קטן כשהיא מטפלת בגורים – נקבה אחת בדוניאנה הגבילה את סיוריה לשטח של 1.7 קמ"ר בחודשים שבהם טיפלה בגוריה. סימון השטח נעשה לרוב על ידי סימון ריח (בריסוס), בעיקר באמצעות הטלת שתן וגללים. את הגללים הם מעדיפים להטיל על גבי שבילים שיוצר האדם בין הצמחייה, או על גבי צמתים בין שבילי אדם למסלולי הליכה של אייליים. כדי לשמור על הטריטוריה שלו, הפרט מטייל בה תכופות ובצורה נרחבת: זכרים מסיירים בממוצע 8.4 קילומטרים ביום, בעוד שהנקבות מסיירות 6.4 קילומטרים ביום (זכר מסוים אף נצפה מהלך מרחק ממוצע של 9.3 קילומטרים ביום במשך ארבעה ימים). לפעמים מתרחשות מריבות בנוגע לגבול הטריטוריות, ואלו לעיתים מתפתחות לכדי עימותים פיזיים: במספר פעמים נצפו פרטים מגורשים משטחם ובאחד מהמקרים הפרט המגורש אף נפצע קשה. ככל הנראה, לסטטוס החברתי של הפרט השפעה על סיכוי המוות שלו, שהרי פרטים חסרי טריטוריה סבלו משיעורי תמותה גבוהים מהפרטים בעלי הקרקעות. זמן השליטה הממוצע על שטח מסוים הוא 2.3 שנים אצל נקבות ו-1.5 אצל זכרים. הבעלות על שטח מתרחשת בגיל שלוש עד שבע שנים לנקבות וארבע עד שבע שנים לזכרים.
אורח חייו של השונר האיברי עדיין לוט בחלקו בערפל. על פי תצפיות אחדות משוער כי ההזדווגות מתרחשת בין חודש ינואר לפברואר, ובעקבותיה היריון הנמשך בין 63 ל-73 ימים שבסיומו נולדים הצאצאים בין מרץ לאפריל. עם זאת, כאשר נקבה אינה מוצאת זכר, אינה מתעברת, הריונה מופרע או שגוריה אובדים היא יכולה להתייחם ולהמליט בכל זמן בשנה. גודל השגר הוא בין אחד לארבעה ולדות (לרוב שניים נולדים או שורדים), ופרק הזמן המפריד בין היריון אחד למשנהו הוא 15 חודשים. את הגורים הנקבה ממליטה במקום מסתור, כגון השיחים האהובים על המין, עצים חלולים, מערות קטנות, מאורות של בעלי חיים אחרים וכו'. נקבה אחת יכולה להשתמש במספר מקומות מסתור כאלו, ואת גוריה היא מעבירה מאחד לשני. הגורים יוצאים ממקום הולדתם בגיל שבועיים עד ארבעה שבועות, מתחילים לאכול בשר בזמן זה ונגמלים בהדרגה מחלב אמם בגיל חודשיים, ועושים זאת לחלוטין עם היותם בסביבות החודש השמיני לחייהם. לעיתים פורצות מריבות בין הגורים, ואלו יכולות להסתיים אף במוות. בגיל ארבעה חודשים הם מצטרפים לאמם במסעותיה אחר טרף ומפתחים יכולות ציד, ועד גיל שבעה חודשים הם מבלים 60% מזמנם לצד אמם. בגיל 10–11 חודשים הם הופכים עצמאיים לחלוטין (בשטח אמם), ומגיעים למשקל של כשבעה ק"ג עם הגיעם לגיל שנה. עם בוא החורף השני לחייהם או כאשר הם מגיעים לגיל 8–23 חודשים הם מתחילים לחפש אחר טריטוריה חדשה (תוך הישארות בשטח אמם). הזכר מתרחק מוקדם ורחוק יותר מאשר הנקבה. לפעמים הנקבה יורשת את טריטוריית אמה או מתיישבת לה בטריטוריה גובלת, בעוד הזכרים אינם נוטים לעשות כן. בעת חיפושם אחר בית חדש השונרים נוטים שלא ללכת יותר משני קילומטרים בשטח פתוח, אך הוכח כי הם יכולים אף לחצות מעל 5 קילומטרים של שטח פתוח אם נמצאו בו גופים "קוויים" (כמו נחלים או גדרות) היכולים לכוונם לקצהו השני של השטח. הנקבה מגיעה לבגרות מינית בגיל שנה, אך נוטה שלא לעשות כן עד גיל שנתיים–שלוש ועד אשר מוצאת היא טריטוריה משלה. סביר להניח כי פרטים שגילם יותר מעשר שנים אינם יכולים להתרבות.
איומים
השונר האיברי הוא החתול שמצוי בסכנת ההכחדה החמורה ביותר בעולם, ואולי אף הטורף הנדיר ביותר באירופה. אם תתרחש הכחדתו, יהיה הוא מין החתול הראשון להיכחד מאז היכחדותו של הטיגריס השנחרבי לפני כעשרת אלפים שנה (אם כי ישנם תת-מינים שנכחדו, כמו טיגריס ג'אווה ואריה הכף).
מצבו זה של השונר האיברי אינו תוצאה של גורם יחיד אלא של כמה גורמים במקביל. הגורם המשפיע ביותר, שהוא למעשה אוסף גורמים בעצמו, הוא השינוי הסביבתי:
בעיה עיקרית נוספת היא מיעוט טרף. השונר האיברי מבסס את רוב תפריטו על הארנבון המצוי ולפיכך, הוא מושפע ישירות משינויים המתרחשים אצל הארנבון המצוי – כל דלדול במספר הפרטים באוכלוסיית הטרף מביא לכך שבמקביל גם אוכלוסיות הטורף מידלדלות. מצבו של הארנבון נגרם כתוצאה מאיומים דומים לאלו המכחידים את השונר האיברי ובנוסף גם מהתפרצות המחלות מיקסומטוזיס (בשנות החמישים של המאה ה-20) ומחלה דימומית בארנבונים (Rabbit haemorrhagic disease) (שנות השמונים המאוחרות) – מחלות אשר גרמו לירידה קיצונית של כ-80% בגודל האוכלוסייה הכללית של הארנבון המצוי (בטבע). איומים אלו, בנוסף לכך שכ-30 מיני טורפים מבססים חלק ניכר מתפריטם עליו, מעמיקים ומחמירים את הירידה בגודל האוכלוסייה של הארנבון המצוי.
איום משמעותי בעבר היה הציד, שהיה נעשה לשם ספורט, שימוש בפרוות המין ובשרו או בעקבות תפיסתו כמזיק. לדוגמה, משערים שעד שנת 1937 נמכרו כ-500 פרוות בכל שנה בשוק הפרוות הספרדי, ושמספר זה הצטמצם ל-200 עד 300 קרוב לשנות ה-80 אשר הגיעו באופן שנתי מאזור מרכז ספרד אל מדריד הבירה לשימוש בתעשיית הפרוות. לפני שנות השבעים היה זה האיום העיקרי לקיומו של המין, אך מכיוון שקיבל הגנה מעוגנת בחוק ומפני שאוכלוסיית המין הצטמצמה באופן חריג ירד היקף הציד כמעט לחלוטין (עם זאת, פרטים אחדים עדיין ניצודים על ידי עבריינים). בדומה לרוב בעלי החיים הטורפים, השונר האיברי נתפס בעיני המקומיים והרשויות כמזיק, לפני ואחרי שנות ה-2000, ועל כן ניצוד (לרוב תפיסות אלו מוטעות ביסודן, שכן המין מתקיים כמעט לחלוטין מארנבונים מצויים). לדוגמה, בשנת 1953, הוציאו הרשויות בספרד צו המורה ליצור את "המִנְהָלוֹת המחוזיות להכחדת מינים מזיקים והגנת מיני הציד" או בקיצור "מנהלות הכחדת המזיקים", אשר כנובע משמם אחד מתפקידיהם היה לעודד את ציד המינים המזיקים, וביניהם השונר האיברי. מנהלות אלו תיעדו 152 מיתות של שונרים איברים בין 1954 לבין 1961. בתקופת זמן זו תועדו מקרי המוות רק בשישה ממחוזות ספרד (בדרום ובמערב ספרד), עובדה שככל הנראה מעידה על מספרם הנמוך באופן קיצוני של הפרטים במקומות אחרים. בנוסף, לעיתים בעלי קרקעות בתחומי תפוצתו רואים בו איום לחיות המשק שלהם והורגים אותו, אך הדיווחים על טריפת חיות משק על ידי שונרים איבריים נדירים, וכן אחדים מתייחסים אליו כמבקר רצוי המרחיק משטחם שועלים וארנבונים. המין נפגע גם מציד שלא מכוון כלפיו – שיטות ציד לא חוקיות או לא בררניות, כמו שימוש במלכודות הלוכדות כל חיה בגודל מסוים או פיזור רעלים אשר פוגעים הן בצמחים והן בבעלי החיים.
סיכון רב משמעות, שהוא תוצר לוואי של האיומים המוזכרים לעיל, הוא מיעוט הפרטים באוכלוסייה יחידה. אוכלוסיות המין מופרדות מאוד זו מזו, ומורכבות מפרטים בודדים. עובדה זו מובילה לשני תת-איומים עיקריים: פגיעות למוות ומגוון גנטי דל. האיום הראשון – פגיעות למוות – משמעו שכל אבדה של פרט בעקבות מוות טבעי, כמו מחלה או נפילה, יכולה להיות זו שתסתום את הגולל על עתידו של המין. לדוגמה, פרטים נדבקים בכלבלבת מכלבי חווה. האיום השני – מגוון גנטי מצומצם – עלול להוביל למומים קטלניים, כמו מערכת חיסון ירודה או ספירת זרע נמוכה. בעבר כל אוכלוסיות השונר האיברי יכלו להתרבות ביניהן ולפיכך גם ניחנו במגוון גנטי רחב היקף, אולם כתוצאה מהאיומים שבהם שרוי המין נוצר תהליך אבולוציוני הנקרא "צוואר בקבוק" שבו האוכלוסיות התמעטו בקצב מהיר וקיצוני, שבתורו גרם לכך שיחד עם חלק מהאוכלוסיות שנעלמו אבדו גם תכונות שונות, והצטמצם המגוון הגנטי. לדוגמה, מאז שנות השישים מצויים בדוניאנה רק פרטים עם פסים ונקודות גדולים, בולטים וצפופים. דוגמה לכך היא מצבה של אוכלוסיית דוניאנה בשנת 2005: בשנה זו האפילה מגפה של וירוס הלוקמיה בחתולים (Feline leukemia virus) על דוניאנה, שם הרגה ארבעה פרטים עם התפרצותה – המחלה הועברה ככל הנראה על ידי חתולים מבויתים אשר נפוצים בדוניאנה. בעקבות בדיקות נרחבות של אוכלוסיית הפרא, נתגלה הווירוס בעוד שבעה פרטים, אותם העבירו לבידוד במרכז לוס ויירס (Los Villares) לשיקום שונרים אשר בעיר קורודבה, שם נפטרו שניים מהמחלה לאחר מכן.
המחלה לא נתגלתה באוכלוסיות אחרות, והוגבר הפיקוח עליהן כדי למנוע את התפרצותה. בדוניאנה חוסנו 16 פרטים, ולאחר חודשים מספר בהם לא דווח על קיומה, נראה כי המגפה נעצרה. עם בידוד הפרטים החולים, נחקרה המחלה ועל כן משערים כי בנוסף למגעים בין השונרים לחתולי הבית, התבססה המחלה על מערכת החיסון הירודה של אוכלוסיית דוניאנה – פגם הנובע ממגוון גנטי דליל (רק כ-30% מהמגוון הגנטי של אוכלוסיית אנדוחר נמצא בזו של דוניאנה).
שימור
גופים, חוקים ואמנות רבים פועלים להצלתו של המין מסכנת ההכחדה בפניה הוא ניצב, והעיקריים ביניהם:
אלו פועלים במספר תחומים: בית גידול, הארנבון המצוי, מגוון גנטי ומודעות. בפני השימור ניצבים מכשולים רבים עקב המציאות הפוליטית, הכלכלית, הניהולית והחברתית, כמו שיתוף פעולה לוקה בחסר בין הגופים הפועלים, תפיסות חברתיות מוטעות לגביו, חוסר במוטיבציה ובתקציבים לשימורו.
התחום הראשון – השמשת בית גידול קיים או יצירת אחד חדש: ניהול מספר אזורים בעלי סביבה מתאימה ושטח בגודל של לפחות 500 קמ"ר, כך שיוכלו לספק מקום מחסה מתאים ובית עתידי לאוכלוסיות המיועדות להשתחרר לטבע. אזורים אלו צריכים להיות רחוקים מכבישים, פעילות חקלאית או תוכניות להקמת תשתית (כמו במרכז ובמערב סיירה מורנה או במונטס דה טולדו). לדוגמה, בשנת 2003, הארגון פאונה ופלורה אינטרנשיונל (Fauna and Flora International) בשיתוף עם הארגון הפורטוגלי Liga para a Protecção da Natureza (LPN) הצליחו להקים "מסדרון" טבעי ששטחו 185 קמ"ר המקשר בין ספרד לפורטוגל, ובכך לעודד שונרים לנדוד ממקום אחד למשנהו. פעולה זו הוכתרה כהצלחה לאחר שנצפה פרט בן שנתיים נודד את כל 250 הקילומטרים מדוניאנה עד העיר וילה נובה דה מילפונטש (Vila Nova de Milfontes) שבחוף המערבי של פורטוגל.
התחום השני – שימור הארנבון המצוי: השבת ארנבונים שנולדו בשבי לטבע, שיפור תנאי בית הגידול, הבראת פרטים, בירוא מחלות ופיתוח חיסונים, פיקוח על הצמחייה הקשורה אליהם, מניעת ציד על ידי האדם, פיקוח הציד על ידי טורפים ובניית מאורות לשימושם. לדוגמה, המוסד הספרדי הלאומי לשימור הטבע (Instituto para la Conservación de la Naturaleza – ICONA), בשיתוף עם המועצה הספרדית הלאומית למחקר (Consejo Superior de Investigaciones Científicas – CSIC), הנפיק תוכנית לשימור השונר האיברי בדוניאנה, ובין יתר מטרות תוכנית זו הן העברת הפרסתנים הפולשים בשטחו של השונר, והמתחרים עם הארנבונים על מזון או מצריכים שטחי מרעה אותם יוצרים באמצעות הרס בית הגידול המקומי. כמו כן, באנדוחר גודרו שטחים אותם אכלסו מחדש בארנבונים ואליהם ניתן רק לשונרים להיכנס (ולא לטורפים אחרים).
התחום השלישי – הבטחת מגוון גנטי נרחב, אשר תקף הן בטבע והן בשבייה. בטבע, מנוהלים חילופי פרטים בין אוכלוסיות באופן מלאכותי (על ידי האדם) ויצירת "מסדרונות" בין מקומות המחיה המפורדים שלהם שיעשו זאת באופן טבעי גם כן. בשבייה, מנוהלות תוכנית רבייה והשבה לטבע אשר מהוות כ"גלגל הצלה" במקרה ויכחד מהטבע. לדוגמה, שנת 2005 היוותה את אבן הפינה לרביית השונר בשבייה: ב-28 במרץ הצליחה תוכנית רבייה שנוהלה על ידי השלטונות הספרדיים והאנדלוסיים לגרום להיוולדם של שלושה גורים – שתי נקבות וזכר אחד. בנוסף, למרות דאגתם של ארגוני השימור, בשנת 2011 פורסם מחקר שהראה כי במשך 50,000 השנים האחרונות התרחשה שונות גנטית קטנה מכדי להוות סכנת מוות המרחפת מעל המין.
התחום הרביעי – יצירת מודעות חברתית בנוגע למצבו של המין, במטרה להביא לשינוי ביחס הציבור כלפיו (במיוחד אצל בעלי קרקעות בתפוצתו) וגיוס תרומות שיעזרו לקיים את הפעולות הנזכרות לעיל. ארגונים ואנשים פרטיים רבים פועלים לחינוך סביבתי בבתי ספר, אצל ציידים, בעלי קרקעות, פוליטיקאים וכו'. לדוגמה, הארגון "SOS Lynx" הפורטוגלי הוא ארגון הפועל לקידום שימורו של השונר האיברי והמודעות הציבורית לגבי מצבו. בין חודש פברואר של שנת 2005 לחודש ספטמבר של שנת 2010 הוציא הארגון לאור את העיתון "LynxBrief", ששם לעצמו למטרה לייעל שיתופי פעולה בין הארגונים הפועלים בנושא שימור המין, לספק במת דיון לנפשות הפועלות, ולעקוב ולדווח אחר מצבו של המין, בית גידולו והפרויקטים המנוהלים לשם שימורם.
כמו כן, חלק בלתי נפרד משימור מין כלשהו הוא מעקב מדוקדק אחריו, המאפשר לחוקרים לדעת את מצבו ומיקומו, להבין את אופי ושיעור הבעיות בפניהן הוא ניצב, ולהבין איך משפיעות פעולות השימור עליו. בנוסף, המעקב הפך למעט פוליטי מכיוון שאם תוכח הימצאותו של המין באזור מסוים, הרשויות המקומיות מחויבות חוקית לשמר את האזור ולפתח תוכנית שימור. ישנן שלוש שיטות עיקריות למעקב: צילום פסיבי, בדיקת עקבות ודגימות דנ"א. שלוש שיטות אלו נמצאו אמינות מצפייה ישירה של האדם, שהיא לעיתים קרובות סובייקטיבית, מועדת לשגיאות וקשה לביצוע מכיוון שהשונר האיברי חמקני, במיוחד בצמחייה הסבוכה המזרח-תיכונית. הצילום הפסיבי נעשה באמצעות הצבת מצלמות ולפניהן פיתיון המונח על מגש רגיש לתנועה, כך שכאשר שונר מתקרב לפיתיון ודורך על המגש – המצלמה פועלת. שיטה זו היא המדויקת והחיונית ביותר, ועל כן פרוסות כ-200 מצלמות באזור אנדוחר, אך היא גם יקרה בהתחשב בכך שמשתמשים בה בשטח גדול, ולאור העובדה שכל מצלמה עולה כ-200 אירו וכי יש לתקנן ולהחליף את סרט הצילום שלהן מדי פעם בפעם. השיטה השנייה – בדיקת עקבות – משמשת בעיקר בדוניאנה, שם האדמה החולית מקלה על יצירת העקבה (לעומת האדמה הסלעית שבסיירה מורנה). מכיוון ששיטה זו קשה לביצוע פיתחה החברה WildTrack תוכנת מחשב בעלת אלגוריתם המזהה עקבות של מיני בעלי חיים שונים ואף של פרטים שונים באותו המין. השיטה השלישית – דגימות דנ"א – נעשית על ידי איסוף דנ"א משיער והפרשות של המין, וחיונית מכיוון שאי אפשר לעמוד על אופייה של שארית כלשהי מפני הדמיון בין אלו של השונר האיברי לאלו של מינים אחרים (כמו חתול הבר).
אזכורים באמנות
במסגרת 80 התחריטים המכונים "לוס קאפריצ'וס" שהכין הצייר הספרדי פרנסיסקו דה גויה בין השנים 1797 ל-1799 התפרסם במיוחד תחריט מספר 43 שכותרתו "תרדמת התבונה מולידה מפלצות" (El sueño de la razon produce monstrous). בין המפלצות המקיפות את האיש הישן מצויר שונר איברי הרובץ לימינו של החולם.
לקריאה נוספת
, 15
פולינה ז'מצ'וז'ינה
פולינה ז'מצ'וז'ינה (ברוסית:  Поли́на Жемчу́жина; 11 במרץ 1897, פולוהי - 1 באפריל 1970, מוסקבה) הייתה אשתו היהודיה של ויאצ'סלב מולוטוב – שר החוץ של ברית המועצות בזמן מלחמת העולם השנייה. השרה (אישה) הראשונה בממשלת ברית המועצות.
קורות חיים
פולינה ז'מצ'וז'ינה נולדה בשנת 1897 בשם פרל קרפובסקאיה, בת לחייט יהודי מעיירה פולוהי במזרח אוקראינה, שהייתה אז בתחומי רוסיה הצארית. אביה היה קרוב משפחה של הרב קוק ואמה הייתה מצאצאיו של הבעל שם טוב. אחיה הוא דוד יזרעאלי.
חרף ייחוסה המשפחתי בחרה בצעירותה להצטרף לתנועה המהפכנית הרוסית והצטרפה לבולשביקים. בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה, שפרצה לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917, שירתה כקומיסרית לתעמולה בצבא האדום. כקומוניסטית נאמנה בחרה לכנות עצמה בשם ז'מצ'וז'ינה, ברוסית – פנינה, שהוא תרגומו של שמה פרל שמובנו פנינה. באופן דומה נהגו רבים ממנהיגי התנועה המהפכנית בשנות המהפכה ומלחמת האזרחים כסטלין (מקודם ג'וגאשווילי), טרוצקי (מקודם ברונשטיין), מולוטוב (מקודם סקריאבין) ואחרים.
בשנת 1919 פגשה בכנס מפלגתי את ויאצ'סלב מולוטוב, שהחל אז להתבלט כאחד ממנהיגי המפלגה הקומוניסטית וחבר הוועד המרכזי שלה. הם נישאו בשנת 1921. כששמעו הוריה שנישאה לגוי ישבו עליה שבעה. במחצית הראשונה של שנות ה-20 של המאה ה-20 היא למדה כלכלה. לאחר סיום הלימודים היא עבדה במערכת המפלגתית ומונתה למנהלת בית החרושת לייצור בושם. ככל הנראה הייתה מעורבת בתחילת ייצור של בושם סובייטי פופולרי שנקרא מוסקבה אדומה.
היא התקדמה במערכת השלטון הסובייטי ומילאה תפקיד בכיר בהנהלת תעשיית המזון. ז'מצ'וזינה ומולוטוב התגוררו בקרמלין בשכנות לסטלין ואשתו השנייה נדיז'דה אללויבה, ושתי הנשים הפכו לידידות. ערב אחד בנובמבר 1932 השתתפו שתיהן בסעודה רבת משתתפים שנערכה בקרמלין לרגל יום השנה החמישה עשר למהפכת אוקטובר. במהלך הסעודה נזף סטלין בנוכחות אורחים באשתו והיא יצאה מחדר הסעודה כשפולינה מלווה ומנחמת אותה. למחרת בבוקר נמצאה אשתו של סטלין מתה בחדרה, וההערכה הרווחת הייתה שהתאבדה. מאז ואילך גילה סטלין יחס עוין לז'מצ'וז'ינה.
בשנת 1936 מונתה לאחראית על תעשיית מוצרי הקוסמטיקה. התקדמותה הגיעה לשיאה בשנת 1939 כאשר נתמנתה למשרת השרה האחראית על תחום הדיג בסובנארקום, מועצת השרים של ברית המועצות, והייתה לאשה הראשונה שכיהנה בתפקיד שר בברית המועצות.
בימי מלחמת העולם השנייה תמכה בוועד היהודי האנטי-פשיסטי, קשרה קשרי ידידות עם שלמה מיכאלס אחד מראשי הוועד ונכחה בהצגות התיאטרון היהודי הממלכתי שמיכאלס היה מנהלו האמנותי (מיכאלס נרצח בשנת 1948 בתאונת דרכים מבוימת).
לאחר הקמת מדינת ישראל נתמנתה גולדה מאירסון לצירת ישראל בברית המועצות. כאשר הגיעה למוסקבה השתתפה ב-7 בנובמבר 1948 בקבלת פנים שערך שר החוץ מולוטוב לכבוד יום המהפכה. שם נפגשו שתי הנשים וז'מצ'וז'ינה לא יכלה להסתיר את התרגשותה ואמרה לגולדה ביידיש: "איך בין א יידישע טאכטער" (אני בת ישראל) והוסיפה: "שיהיה לכם טוב. כאשר לכם יהיה טוב – טוב יהיה לכל היהודים בעולם".
לאחר שנודע לסטלין על פגישתה של ז'מצ'וז'ינה עם גולדה מאירסון ועל השיחה שהתקיימה ביניהן, הוא הורה לעצרה ולהעמידה לדין באשמת בגידה והכריח את מולוטוב להתגרש ממנה. בסוף שנת 1948 נדונה ז'מצ'וז'ינה לחמש שנות מאסר במחנה עבודה. לאחר מות סטלין במרץ 1953 שוחררה פולינה מהמחנה. שאלתה הראשונה בצאתה לחופשי הייתה "מה שלום סטלין?". כשנאמר לה שסטלין מת, היא התעלפה. לאחר השחרור חזרה לחיות עם מולוטוב, ומאז ועד למותה בשנת 1970 בני הזוג לא נפרדו. מולוטוב האריך ימים אחריה ונפטר בשנת 1986, והוא בן 96 שנים במותו.
אלון גל
אלון גל (נולד ב-6 באוגוסט 1967) הוא מאמן אישי, מגיש תוכניות טלוויזיה וסופר ישראלי.
ביוגרפיה
אלון גל נולד וגדל בשכונת נווה שאנן בחיפה. בשנת 1985 התגייס לצה"ל, שירת בעוצבת געש והשתחרר בדרגת סגן. בסיום שירותו הצבאי למד לתואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת חיפה, ותואר שני בחינוך וניהול מוסדות חינוך במכללה ללימודים אקדמיים. כמו כן, למד קורס מאמני שחיה במכון וינגייט. גל הוא בוגר קורס ניהול בכיר במכללה לביטוח וסיים ארבע שנות לימודים בבית ספר לאימון. בשנת 2002 הקים את חברת האימון "תות- תקשורת ותוצאות בע"מ".
בשנת 2006 החל להגיש את תוכנית המציאות המצליחה "משפחה חורגת" בזכיינית "רשת" בערוץ 2, אשר שודרה במשך 6 עונות עד שנת 2012. במקביל, בשנת 2008 הגיש בזכיינית גם את התוכנית "אלופים של החיים".
הפיק עם העיתונאי גיא מרוז ב-2009 וב-2010 את פסטיבל זכרון יעקב לאמני רחוב. יחד עם המוזיקאי יאיר ניצני השיק ביוני 2010 את "מדיה באז", מכללה לניהול עסקי מוזיקה, בידור ומדיה. הופיע בסדרה דני הוליווד.
כתב את הספרים "30 יום עם אלון גל", "סודותיהם של המצוינים", "100 שיעורים על החיים", "פרויקט ההצלחה של חיי", ו"הסיפור לשבת". בנוסף הוציא תקליטור בשם "בדרך להצלחה" ו"מקורבן למצליחן".
בשנת 2012 הוביל את הסרט התיעודי "להסתכל לגזענות בעיניים", אשר שודר גם הוא בזכיינית "רשת" בערוץ 2.
בשנת 2013 החל להגיש לצדה של מרגלית צנעני את התוכנית "חי בבוקר עם מרגול ואלון גל" בערוץ 24. בשנת 2014 השתתף בעונה האחרונה של הסדרה "רמזור" בתפקיד אורח למשך מספר פרקים לאורך העונה, כעורך דין העוסק בענייני גירושין.
בשנת 2021 החל להגיש את התוכנית "יש לכם עסק" ברשת 13, העוסקת בסיוע לעסקים בקשיים.
מאז מרץ 2010 מגיש גל תוכנית ייעוץ שבועית בתחנת הרדיו 103fm. התוכנית משודרת בימי שישי בשעה 8:00.
אלון גרוש ואב לשלושה ילדים ומתגורר בזכרון יעקב.
ב-1 באוקטובר 2021 פורסמה בעיתון "ידיעות אחרונות" עדות של כתבת העיתון נעם ברקן, לפיה גל ביצע בה מעשים מגונים כשהייתה בת 18, וכן גם עדות נוספת של אישה, לפיה גל נגע בה במקומות אינטימיים כאשר הגיעה אליו לטיפול בהפרעות אכילה. בעקבות הכתבה הוצאה תוכניתו של גל "יש לכם עסק" לחופשה מערוץ רשת 13.
לאורנה קנן
שנותיה הראשונות
בשנת 288 אחה"ח, כאשר לאורנה הייתה בת שבע עשרה, היא ביקשה מתניס להינשא לה. הוא השיב בחיוב, אולם עשה זאת כדי שתלך ותספר לאֶחיה, פורתיוס וגילתנאס. עשרים שנה לאחר מכן, היא העניקה לתניס טבעת הבטחה, אשר תאלץ אותו להתארס לה, אף שלא היה מודע לכך. אביה, סולוסטרן, הודיע לה כי היא תתארס לטִירֶסִיאָן, כדי שתוכל להודיע זאת לחצר המלוכה הקאלינסטית, אולם היא הודיעה על אירוסיה לתניס - דבר שהביך את משפחתה ואת תניס. בלא ידיעתה, קוסם חצר המלכות, מִירָאל, הציע לה נישואין, אך היא דחתה אותו בבוז והוא הטיל עליה לחש כדי שתשכח זאת.
אלון גל
ביקורת
לצד מספר סיפורי הצלחה על היכולת של גל לעזור לעסקים קטנים, נמתחה ביקורת על היכולת של גל לעזור, ועל כך שחלק מעצותיו הובילו להרעת המצב העסקי של לקוחותיו.
בנוסף, נכתבה גם ביקורת על הדרך בה גל מציג את קורות חייו וכן נשמעו ספקות לגבי האפקטיביות של תוכנית הטלוויזיה שלו, "משפחה חורגת". מנגד, ישנם מבקרים שמציינים כי תוכנית הטלוויזיה מספקת שעשוע ושאין להתייחס אל גל כאל בר סמכא. בשנת 2021 התפרסם כי קורס הנושא את שמו ואשר סיפק עבורו תכנים - "המרוץ לדירה תוך 180 יום בשיטת אלון גל" - איכזב עשרות לקוחות אשר שילמו אלפי שקלים עבור הקורס, וכשגילו שהוא לא עומד בציפיות שלהם וביקשו לבטלו - לא הצליחו לקבל את כספם בחזרה.
לאורנה קנן
שנותיה הראשונות
מיראל ניסה לתפוס את השלטון, כאשר כל משפחת המלוכה הייתה במגדל השמש. בניסיונו לעשות זאת, הרס כמה מעמודי המגדל, וטירסיאן הקריב את חייו כדי להציל את חייה של לאורנה שעמדה להימחץ למוות תחת לבנה ענקית. מיראל נעצר, אולם תניס החליט לעזוב את הממלכה ודבר זה שבר את ליבה של לאורנה.
מלחמת הרומח
לאורנה מילאה תפקיד מרכזי לקראת סופה של מלחמת הרומח, מהרגע בו המלחמה החלה לאיים על ממלכת קאלינסטי. אז פגשה לאורנה בחבורת גיבורי הרומח ובמיוחד באהובה לשעבר, תניס. מאז, חייה השתנו ושינו גם חייהם של רבים אחרים.
פקס תרקס ותורברדין
כאשר בני החבורה הגיעו לקאלינוסט, בירת קאלינסטי, לאורנה חשבה תחילה כי תניס שב בגללה. אך כשתניס משיב לה את טבעת האירוסין, היא נמלאת כעס ואינה מדברת עמו כל זמן שהותו שם. אולם, כאשר חבורת הגיבורים עוזבת את קאלינוסט, לאורנה מתגנבת ועוקבת אחריהם עד לפקס תרקס. לבסוף, היא משיגה אותם והם מרשים לה להצטרף אליהם בלית ברירה. לאחר מכן, היא ממשיכה איתם לתורברדין ומסייעת במציאת מקבת כראס. מציאת המקבת גורמת לגמדים להתאחד, והם מציעים מקלט לפליטי מחנה העבדים אשר שיחררו לאורנה וחבריה בפקס תרקס. אחד מפליטים אלו הוא אליסטן, אשר רופא בידי סהר-פז והחל להטיף את תורת האלים העתיקים, ולאורנה סופגת אליה את מילותיו. בזמן זה, ממשיכים אנשי החבורה, כך הם סבורים, לעיר הנמל.
טרסיס וחומת קיר הקרח
כאשר הגיעו בני החבורה לטרסיס, הם גילו כי העיר נמצאת בלב יבשה ואינה מהווה כבר נמל, ועל כן הפליטים לא יכלו להימלט בדרך הים. זמן קצר לאחר הגעתם לעיר, התקיף צבא הדרקונים האדום בשילוב חוליה קטנה של צבא הדרקונים הכחול בפיקודה של הגבירה הכחולה את העיר. לאורנה ומספר מחבריה הופרדו מחבורתו של תניס, והיא מצאה את עצמה בדרך לחומת קיר הקרח יחד עם סער בהיר-להב, גדילן קוץ-רגל, חלמיש כור-אש והאבירים בריאן דונר, אראן ארוך-קשת ודרק שומר הכתר על מנת למצוא בועת דרקון. בדרכם, חוו לאורנה וחבריה את אותו סיוט משותף, אשר חלמו גם תניס וחבורתו שהיו באותה העת בסילבנסטי. בחלום, נהרגה לאורנה על ידי דרגונים.
בקיר הקרח, לאורנה וסער השיגו רומח דרקון קפוא מאביר אשר היה כלוא בתוך קרחון, בעודו רוכב על דרקון כחול (שאף הוא, היה כלוא בקרחון). לבסוף, בלב מצודתו של פאל-תאס, האלף האפל, שר הדרקונים הלבן, לאורנה התעמתה עמו והרגה אותו, לא לפני שהאחרון הרג את בני לווייתה, בריאן ואראן. חבורתה של לאורנה אספה את בועת הדרקון של שר הדרקונים ושמו פעמיהם אל האי סנקריסט.
ארגות וצריח הכהונה הראשי
בדרך לסנקריסט, ספינתם התרסקה על דרום יבשת ארגות, שם נשבו על ידי אלפי סילבנסטי. האלפים הפנו אותם לאלפי הקאלינסטי אשר גם היו על האי, שם נכלאו. לאורנה סייעה לחלמיש, גדילן והשאר להימלט משבי האלפים. הם נסו אל ההרים, שם הייתה מצויה מצודה סולאמנית בצידו האחר של האי סנקריסט, לא לפני שחברו אליה אחיה, גילתנאס ושפחה משבט הקאגונסטי, אלפי הפרא, בשם סילברה. סער ודרק שמו פעמיהם למצודה, בעוד לאורנה, אחיה, סילברה, חלמיש וגדיל נסו בדרך אחרת כדי לנער מעליהם את רודפיהם.
הם הגיעו למערה שעליה התנוססה דמות דרקון. לאורנה והאחרים, מלבד גדיל, נפלו תחת השפעתו של כישוף הרדמה זמן קצר לאחר כניסתם למערה. כאשר קמו, לאורנה גילתה כי סילברה היא למעשה דרקון כסוף וכי רומחי הדרקון האגדיים אכן קיימים, בעוד גדיל פגש מחדש בידידו, פיזבן. חלמיש רצה להצטרף לגדילן ופיזבן, אולם לאורנה שכנעה אותו לנסוע עימה ולעזור לה לדון עם האבירים באשר לבועת הדרקון שנמצאה. לאחר שנפגשו עם האבירים במועצת האבן הלבנה, לאורנה נסעה עם חלמיש, סער וגדילן לצריח הכהונה הראשי. שם, הם הקימו מערך הגנה קטן להדוף את צבאות הדרקונים שעתידים היו להגיע. הם לחמו בגבורה נגדם והדפו אותם בעזרת בועת דרקון נוספת שמצאה לאורנה בצריח. אך במהלך הקרב, סער קיפד חייו. הוא הקריב עצמו בקרב יחיד מול שרת הדרקונים הכחולה (קיטיארה) כדי להעניק ללאורנה את הזמן לו נזקקה כדי להימלט מהצריח.
המצביאה הזהובה
לאחר הניצחון בצריח הכהונה הראשי, לאורנה מוצאת את תכשיט הכוכב של סער ומניחה אותו עליו במהלך קבורתו. בפגישתה עם לורד גונתר בעיר פלנתאס, מינה אותה גונתר למצביאת צבאות האבן הלבנה ולאבירת כבוד של סולאמניה. לרשותה הועמדה דרקונית כסופה בשם קַלָאתַ'אן, כאשר שבו דרקוני הטוב לקרין. לאורנה הובילה את צבאה למערכת נגד שיותר מאוחר נקראה המערכה על וינגארד, ובה הצליחו לשחרר את כל השטח בדרך לקאלאמן. לאורנה וצבאה רכבו לקאלאמן, שם ניתן לה קבלת פנים של גיבורים.
לאחר שאחד מסגניה של קיטיארה, בַּקָרִיס, נשבה בידי צבא האבן הלבנה, לאורנה קיבלה מכתב סודי בו נאמר לה כי תניס נפצע ונשבה בידי צבאות הדרקונים וכי הוא מוצע לצבאות הטוב חזרה תמורת בקריס. לאורנה גמרה אומר להסכים לעסקה, אך זו התגלתה כמארב. היא נלכדה על ידי כוחות הזדון ונלקחה למעוז כוחות האופל, לנראקה. קיטיארה התכוונה להשתמש בה כמתנה למלכת האופל. כאשר ראתה לאורנה במקדש האופל את תניס, בשמחתה השליכה עצמה לרגליו אולם הוא הדף אותה מעליו, מה שגרם לה לכעס רב. כאשר תניס הרג את אריאקס, היא נמלטה על נפשה מהחדר בלעדיו. כאשר תניס הצליח לבסוף להשיג אותה, היא סירבה לכל קשר עמו ואף התכוונה ללחום בו. אך תניס הבהיר לה כי הוא רק העמיד פנים וברצונו רק להיות איתה. יחד ברחו השניים מנראקה יחדיו בתום המלחמה.
מלחמת הכאוס
לאחר סיומה של מלחמת הרומח, התחתנו תניס ולאורנה בשנת 353 אחה"ח. נולד להם בן אחד בשם גילתאס סולוסטרן לאחר 15 שנה. הם בנו את ביתם, בשם סוף המסע, ליד העיר סוֹלַנְתוּס אשר בסולאמניה. לאורנה עבדה בחריצות כשגרירה בין בני האנוש לאלפים כדי לתחזק את הברית שנוצרה בין האומות בזמן מלחמת הרומח יחד עם תניס. אולם, הם נכשלו במאמציהם. מעט לפני פרוץ מלחמת הכאוס, בנה גילתאס נחטף לקאלינסטי, והומלך כמלך-בובה של אצילי הממלכה. לאורנה הגיעה אחריו ונשארה כיועצתו האישית.
בזמן מלחמת הכאוס, נכנע גילתאס לאבירי טאקיזיס, אך לאורנה עדיין נשארה שם בתפקיד המשפיע של המלכה האם. מאוחר יותר גילתה כי בעלה תניס נהרג בצריח הכהונה הראשי, דבר שגרם לה צער רב.
עידן בני התמותה
בזמן עידן בני התמותה, נשארה לאורנה בקאלינוסט וסייעה לבנה בניהול הממלכה, ובו בעת ניסתה לשחרר אותו מחייו כמלך-בובה. באחד הימים, דרקונית-על בשם בֶּרִילִינְתְרַנוֹקְס (בריל) תבעה לעצמה את כל השטח מסביב לקאלינסטי. האלפים העדיפו להיכנע לבריל ולא להיהרג. לאורנה הייתה אחת משני האנשים היחידים אשר היו עדים לחתונתם הסודית של בנה לאלפית קאגונסטי בשם קֶרִיַאנְסֶרַאי. מרשל אַלֶכְּסִיוּס מֶדָאן, אביר האופל אשר מונה לאחראי על קאלינסטי מטעם מסדרו, ניסה לבקש את ידה, אולם אז פרצה מלחמת הנשמות.
מלחמת הנשמות
בזמן מלחמת הנשמות, לאורנה סייעה לרבים מאלפי קאלינסטי להימלט מקאלינוסט בטרם התקיפה בריל את העיר. שאר האלפים נלחמו לצידם של בעלי בריתם בני-האנוש והגמדים. בקרב מכריע זה, לאורנה הצליחה להשמיד את בריל בעזרת תכסיס שבסיומו השתמשה לאורנה ברומח דרקון כדי להורגה. אולם, במותה, המיטה בריל שואה על כל בירת קאלינסטי, בכך שקרסה על כל העיר, והרגה את לאורנה עצמה. גופתה של לאורנה מעולם לא נמצאה, וכנראה, נמצאת באגם המוות, המהווה את חורבות קאלינוסט.
מראה ואופי
כיאה לדמות של נסיכת אלפים, נבנתה דמותה של לאורנה כעלמה חיננית ועל פניו, מפונקת. בצעירותה, לאורנה הייתה רזה, צבע עיניה ירוק כצבעם של עלים בתקופת האביב. שערה זהוב כאור הבוקר (ומכאן כינויהּ: המצביאה הזהובה), ועורה חלק בצבע חום כצבעם של גזעי עצים ביער. גם כשהתבגרה, המשיכה לשמור על מראה היפה והמושך - אשר היה למושא חמדתם של כמה וכמה מאנשי קרין - ביניהם תניס, לורד סות' ומרשל מדאן.
כשהייתה צעירה, הייתה נערה תמימה ונלהבת, אך אלו דהו עם נסיונותיה וחוויותיה במלחמת הרומח, ובהמשך, בחייה עם בעלה, תניס, וגם לאחר שנהרג במלחמת הכאוס, המשיכה לאורנה כמלכה-האם להיות דמות להערצתם של בני עמה ומחוצה לה.
הערות שוליים
List of Dragonlance characters
ג'רי וסט
וסט נודע ביכולות הקליעה וניהול המשחק שלו, כמו גם ביכולת העילאית שהפגין ברגעים המכריעים של משחקים, שבזכותה קיבל את הכינוי "מיסטר קלאץ'". וסט נבחר 12 פעמים לאחת מחמישיות העונה של הליגה, הופיע 14 פעמים במשחק האולסטאר, וכן נבחר חמש פעמים לאחת מחמישיות ההגנה של העונה, על אף שהתואר נוצר לקראת סיום הקריירה שלו. הוא הוכנס להיכל התהילה של הכדורסל ב-1980 ונבחר לאחד מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA ב-1996.
לאחר פרישתו ממשחק כיהן וסט כמאמן הלייקרס במשך שלוש שנים, ומאוחר יותר שימש כצייד כישרונות. בין 1982 ל-2002 הוא כיהן בתפקיד הג'נרל מנג'ר של המועדון, והיה שותף לבניית הקבוצה שזכתה בשבע אליפויות. לאחר מכן שימש בתפקיד זהה בממפיס גריזליס, והוליך אותה להופעתה הראשונה במשחקי הפלייאוף. בשנת 2014 בחר בו עיתון הארץ כשחקן הכדורסל הלבן השני הטוב ביותר אי פעם, לאחר לארי בירד.
ביוגרפיה
וסט נולד בצ'ליין שבמערב וירג'יניה למשפחה ענייה, והיה החמישי מבין שישה ילדים. אמו, סשיל סו, הייתה עקרת בית ואביו, הווארד סטיוארט, עבד כחשמלאי במכרה פחם. בשל מבנה גופו הקטן והשברירי הוא קיבל הזרקת ויטמינים בילדותו, ונאלץ להתרחק ממשחקי הספורט של חבריו כדי שלא להיפגע. כאשר גדל הוא בילה זמן רב בפעילויות ספורט אישיות, בייחוד בכדורסל, ונהג לזרוק לסל עד שעות הערב המאוחרות, גם בתנאי מזג אוויר קשים.
ב-1952 החל וסט ללמוד בתיכון "איסט בנק" (East Bank) שבמדינת הולדתו, ושיחק בנבחרת הכדורסל של בית הספר. בשל קומתו הנמוכה הוא שותף מעט על ידי המאמן, דיוק שאבר, במשך שנתו הראשונה בקבוצה. אולם, בהמשך פיתח בעזרתו של שאבר את הקשיחות ומשחק ההגנה, ובקיץ 1953 גדל עד לגובה של 1.83 מטרים. דברים אלו תרמו לשיפור מעמדו של וסט בקבוצה, והוא הפך לבסוף לסמול פורוורד הפותח שלה.
בשנים הבאות הפך וסט לאחד מכדורסלני התיכונים הבולטים במדינה. ב-1956 נבחר ל"אול-אמריקן", נבחרת השחקנים המצטיינים בתיכוני ארצות הברית, ולשחקן השנה של מערב וירג'יניה. באותה שנה הפך לשחקן התיכונים הראשון בתולדות המדינה שקולע למעלה מ-900 נקודות בעונה, והשיג 32.3 נקודות בממוצע למשחק. הוא נודע ב"ג'אמפ שוט" היעיל שלו שאפשר לו לקלוע סלים רבים, גם בעת לחץ הדוק מצד השחקנים היריבים. הוא הצעיד את איסט בנק לזכייה באליפות המדינה לעונה זו, וכהוקרה על הישגיו שינה בית הספר את שמו ל"ווסט בנק" (West Bank) מדי שנה ב-24 במרץ, יום הזכייה, עד לסגירתו בשנת 1999.
בעונת 1958/1959 המשיך וסט את הצטיינותו והוביל את מערב וירג'יניה להעפלה לגמר אליפות המכללות. לאורך הטורניר, שנערך אז במתכונת של חמישה שלבים, הוא קלע 160 נקודות (32 בממוצע למשחק) - כמות שיא באותה תקופה. במשחק הגמר, בו הפסידה קבוצתו לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, קלע 28 נקודות והוריד 11 ריבאונדים, ונבחר לשחקן המצטיין בפיינל פור הטורניר. באותה שנה זכה וסט במספר תארים אישיים יוקרתיים, ובהם נבחרת ה"אול-אמריקן" של ליגת המכללות ושחקן השנה של החטיבה הדרומית (SoCon). וסט הפגין קשיחות יוצאת דופן במשחקיו, וכראייה לכך, במשחק מול אוניברסיטת קנטקי המשיך לשחק גם לאחר ששבר את אפו והוביל את קבוצתו לניצחון.
בעונתו האחרונה באוניברסיטה, 1959/1960, הגיע וסט לשיאים חדשים עבורו והעמיד ממוצעים סטטיסטיים מרשימים במיוחד של 29.3 נקודות, 16.5 ריבאונדים ו-4.3 אסיסטים למשחק. במשך אותה עונה השיג "דאבל דאבל" כמעט בכל משחק שבו שותף. הוא סיים את תקופתו באוניברסיטת מערב וירג'יניה עם שנים עשר שיאים שונים בתולדותיה, ובהם מספר הנקודות ומספר הריבאונדים הכולל. עוד בטרם פנה לקריירה מקצוענית, השתתף וסט עם נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת רומא. הוא היה אחד מהשחקנים הבולטים בנבחרת וכיהן כקפטן לצדו של אוסקר רוברטסון, וסייע לה לזכות במדליית הזהב תוך שניצחה בכל משחקיה. הנבחרת האמריקאית של אותה אולימפיאדה נחשבת לגדולה ביותר בתולדות כדורסל החובבים, והונצחה לימים בהיכל התהילה של הכדורסל.
ראשית הקריירה
וסט הגיש את מועמדותו לדראפט ה-NBA ב-1960, ונבחר במקום השני על ידי לוס אנג'לס לייקרס, מועדון שעבר באותה שנה ממיניאפוליס. פרד שאוס, שאימן את וסט גם באוניברסיטת מערב וירג'יניה, מונה למאמן הלייקרס והסיט את וסט מעמדת הפורוורד, בה שיחק במכללות, לעמדת הרכז.
על אף שהתקשה בתחילה להסתגל לחיים ב-NBA, הצליח וסט להרשים את חבריו לקבוצה ביכולותיו ההגנתיות, במשחקו האתלטי ובמוסר העבודה הגבוה שלו. הוא התפתח במהירות לאחד משני השחקנים הבולטים של הלייקרס, לצידו של הסמול פורוורד אלג'ין ביילור. בעוד שביילור הופקד לרוב על קליעת נקודות מתחת לסל, וסט היה הבחירה הראשונה בקבוצה לזריקה מטווחים ארוכים. בשל כך כונו השניים "מר פנים" (Mr. Inside) ו"מר חוץ" (Mr. Outside). וסט השיג ממוצעים של 17.6 נקודות, 7.7 ריבאונדים ו-4.2 אסיסטים למשחק בעונת הבכורה שלו, ובזכות כך נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של הליגה. הוא סייע ללייקרס לנצח ב-36 משחקים והעפיל עמה למשחקי הפלייאוף, שם הודחה הקבוצה על ידי סנט לואיס הוקס בגמר המערב, בתום סדרה של שבעה משחקים.
במשך חלקים גדולים מעונת חסרה הלייקרס את ביילור, שזומן לשירות מילואים בצבא ארצות הברית והשתתף ב-48 משחקים בלבד. בהיעדרו לקח וסט את תפקיד הקלע המצטיין של הקבוצה, והשיג ממוצעים של 30.8 נקודות, 7.9 ריבאונדים ו-5.4 אסיסטים שבזכותם נבחר לחמישייה הראשונה של העונה. הוא החל להתפרסם בזריקות הרבות שקלע ברגעים המכריעים של משחקים, ובשל כך קיבל משדר הרדיו של הקבוצה את הכינוי "מיסטר קלאץ'", שדבק בו מעתה ואילך לאורך על הקריירה.
הלייקרס ניצחה באותה עונה 54 משחקים, והבטיחה העפלה אוטומטית לגמר המערב במשחקי הפלייאוף. לאחר שגברה על דטרויט פיסטונס בתום סדרה של שישה משחקים, פגשה הקבוצה את בוסטון סלטיקס בסדרת הגמר של הליגה. שתי הקבוצות חלקו ביניהן את הניצחונות בשני המשחקים הראשונים, ובשניות סיום המשחק השלישי השווה וסט את התוצאה. שלוש שניות לסיום הוא חטף את הכדור מסם ג'ונס, וקלע את סל הניצחון במשחק עם השמעות הבאזר. עם זאת, בוסטון השוותה את תוצאת הסדרה על 3-3 לאחר המשחק השישי, וגררה משחק שביעי ומכריע שנערך בביתה. הלייקרס פיגרה לאורך כל אותו משחק, אך וסט ופרנק סלבי קלעו זריקות חשובות והצליחו להשוות את התוצאה על 100:100. לאחר מכן החמיצה הקבוצה מספר הזדמנויות לנצח במשחק, ולבסוף הוביל ג'ונס את בוסטון לניצחון בהארכה. סדרת הגמר של אותה שנה פתחה יריבות ארוכת-שנים בין שתי הקבוצות, אשר נחשבת ליריבות הגדולה בתולדות ה-NBA.
בעונת, כשהוא משחק שוב באופן קבוע לצידו של ביילור, השיג וסט ממוצעים של 27.8 נקודות, 7 ריבאונדים ו-5.8 אסיסטים למשחק, ונבחר פעם נוספת לחמישיית העונה הראשונה. עם זאת, הוא החמיץ את שבעת השבועות האחרונים של העונה הסדירה, בשל פציעה במיתר הברך. הלייקרס העפילה פעם נוספת לסדרת הגמר מול בוסטון, אך סבלה מכושרו הלקוי של וסט שטרם החלים מפציעתו באופן מלא, והפסידה בסדרה לאחר שישה משחקים. בעונת 1963/1964 השיג וסט לראשונה את ממוצע הקליעות הגבוה בקבוצתו, עם 28.7 נקודות למשחק, לעומת 25.4 של ביילור, אשר העיד כי הוא סובל מבעיות בברכיו. הלייקרס הציגה יכולת חלשה לאורך העונה, ניצחה 42 משחקים בלבד, והודחה על ידי סנט לואיס הוקס כבר בסיבוב הפלייאוף הראשון.
הפיכתו למוביל הלייקרס
בעונת השיג וסט שיא אישי בעבורו של 31 נקודות בממוצע למשחק, שני בליגה רק לוילט צ'מברלין. לאחר שסיימה את העונה הסדירה עם 49 ניצחונות, פגשה הלייקרס את בלטימור בולטס בגמר המערב; אולם, ביילור נעדר מהסדרה בעקבות פציעה קשה במיוחד בברכו, והותיר לווסט את תפקיד מנהיג הקבוצה. אף שהלייקרס הוכתה בתדהמה בעקבות פציעתו של ביילור, קלע וסט 49 נקודות במשחק הראשון בסדרה והוליך את הקבוצה לניצחון. במשחק השני הוא קלע 52 נקודות, כמעט מחצית מנקודות קבוצתו שניצחה 115:118. בלטימור ניצחה בשני המשחקים הבאים בסדרה, שנערכו בביתה, אך במשחק החמישי והמכריע סייע וסט לקבוצתו להשיג ניצחון דרמטי של 115:117. הוא סיים את הסדרה כולה עם 46.3 נקודות בממוצע - שיא כל הזמנים לסדרת פלייאוף בודדת. אף על פי כן, בסדרת הגמר גברה בוסטון בתום חמישה משחקים על הלייקרס, שסבלה מסגל חסר. במשחק הראשון קלע וסט 26 נקודות בלבד מול השמירה החזקה של קיי סי ג'ונס; הוא שב לקלוע במספרים גבוהים במשחקים הבאים, אך ברבע האחרון של המשחק החמישי החמיץ 14 מתוך 15 זריקותיו לסל, ולא מנע הפסד נוסף של קבוצתו.
בעונה הבאה,, השיג וסט ממוצעים של 31.3 נקודות, 7.1 ריבאונדים ו-6.1 אסיסטים למשחק. הלייקרס סיימה את העונה הסדירה עם 45 ניצחונות, גברה על סנט לואיס הוקס בסדרה צמודה של שבעה משחקים בגמר המערב, ופגשה פעם נוספת את בוסטון בסדרת הגמר הכללית. וסט נעזר הפעם בביילור, שלדבריו הציג "75 אחוזים" מיכולתו לפני הפציעה. שתי הקבוצות חלקו ביניהן את הניצחונות ששת המשחקים הראשונים, כאשר פורוורד בוסטון, ג'ון האבליצ'ק, מנע מווסט להפגין את כישורי הקליעה הרגילים שלו וגם ללייקרס קשיים רבים בעזרת גובהו ומהירותו. במשחק השביעי והמכריע, וסט וביילור הוגבלו שניהם יחד ל-18 זריקות בלבד במחצית הראשונה. הלייקרס חזרה מפיגור גדול לפיגור של 95:93 ארבע שניות לסיום, אך בוסטון הצליחה לשמור על התוצאה וזכתה פעם נוספת באליפות על חשבון היריבה.
בעונת השתתף וסט ב-67 משחקים בלבד בעקבות פציעה; ממוצעיו העונתיים צנחו בצורה משמעותית, אל 28 נקודות, 5.9 ריבאונדים ו-6.8 אסיסטים למשחק. הלייקרס חוותה עונה מאכזבת, במהלכה ניצחה 36 משחקים בלבד, והודחה על ידי סן פרנסיסקו ווריורס כבר בסיבוב הפלייאוף הראשון. לאחר אותה עונה פרש המאמן הוותיק, פרד שאוס, ובמקומו מונה בוץ' ואן ברדה קוף. תחת הדרכתו ניצחה הלייקרס 52 משחקים בעונת, אך וסט עצמו סבל שוב מפציעות ושותף ב-51 משחקים בלבד. הוא קלע 26.3 נקודות למשחק - הממוצע הנמוך ביותר עבורו מאז עונת הרוקי - ונבחר רק לחמישיית העונה השנייה, לאחר שש עונות רצופות שבהן נבחר לחמישייה הראשונה. במשחקי הפלייאוף ניצחה הקבוצה את שיקגו בולס ואת סן פרנסיסקו ווריורס, בדרך למפגש נוסף עם בוסטון בסדרת הגמר. במשחק הראשון בסדרה קלע וסט שבע בלבד מתוך 24 זריקותיו, וקבוצתו הפסידה 107:101. וסט סייע לקבוצתו להשוות את הסדרה על 2-2 לאחר שקלע 38 נקודות במשחק הרביעי, אך נפצע בקרסולו ולא יכול היה לשחק בשיא כוחו בהמשך הסדרה. במשחק החמישי קלע וסט 35 נקודות למרות פציעתו, אך הלייקרס הפסידה בהפרש של שלוש נקודות, והובסה גם במשחק השישי. בתום הסדרה טען וסט כי קבוצתו הפסידה בשני משחקים שבהם הייתה אמורה לנצח.
שיתוף הפעולה עם צ'מברלין
לקראת עונת צירפה הלייקרס לשורותיה את הסנטר וילט צ'מברלין, שבעת זכה שלוש פעמים רצופות בתואר ה-MVP של הליגה, במסגרת עסקה עם קבוצתו פילדלפיה 76'. צירופו נועד לסייע לווסט ולביילור לגבור על בוסטון סלטיקס, לאחר שהפסידו להם חמש פעמים בסדרות גמר. במסגרת העסקה הועבר לפילדלפיה ארצ'י קלארק, חברו של וסט ל, בנוסף לעזיבתו של גייל גודריץ' שנבחר על ידי הקבוצה החדשה פיניקס סאנס. בעקבות כך שיחק לצד וסט ג'וני אגן, שנחשב לחלש מבחינה הגנתית, מצב שלא מצא חן בעיני המאמן. הרכש החדש צ'מברלין נקלע לעימותים תכופים עם קפטן הקבוצה ביילור, ואף התעמת בתקשורת עם ואן ברדה קוף. וסט, שהורגל לשחק בקבוצות עם אווירה חברתית טובה, הושפע לרעה מהמאבקים בתוך הקבוצה והשיג את ממוצע הקליעה הנמוך בקריירה שלו - 25.9 נקודות למשחק. למרות זאת, הוא נבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה, תואר שחולק לראשונה בשנה זו.
לאחר שניצחה ב-55 משחקים בעונה הסדירה, גברה הלייקרס על אטלנטה הוקס (המועדון שעבר מסנט לואיס) ועל סן פרנסיסקו ווריורס, ופגשה פעם נוספת את בוסטון בסדרת הגמר. על אף שהלין בפני מאמן היריבה, ביל ראסל, על עייפות, קלע וסט 53 נקודות במשחק הראשון בסדרה והוביל את קבוצתו לניצחון בהפרש של שתי נקודות. במשחק השני קלע 41 נקודות בדרך לניצחון נוסף. לבסוף, החליט ראסל להציב על וסט במשחק השלישי. במהלך המשחק נאלץ וסט לרדת לספסל לפרקי זמן ארוכים בעקבות התעייפותו, ובכל פעם שהוחלף ירדה קבוצתו לפיגור גבוה; לבסוף הפסידה הלייקרס בהפרש של שש נקודות. גם במשחק הרביעי ניצחה בוסטון מסל של סם ג'ונס בשנייה האחרונה.