cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
HSEQ Managment Software
שינויים בתכולות תוכנות HSEQ
לפיכך, תחום ה־HSE הורחב, בכך שהתווסף תחום האיכות Quality ליצירת המונח HSEQ, ראשי התיבות של „Health, Safety, Environment, Quality”. התוכנות המובילות לשימוש בתחום כבר נקראות „תוכנות HSEQ”, ומכילות את כלל המודולים הנדרשים והקישורים התהליכיים ביניהם בארבעת התחומים: בטיחות, גהות, סביבה ואיכות. בישראל התוכנה הוותיקה והנפוצה ביותר היא „בטיחושבת” של חברת דאס.
המזכיר הצבאי של שר הביטחון
המזכיר הצבאי של שר הביטחון הוא יועצו של שר הביטחון של ישראל לענייני צבא וביטחון.
צלב חיל האוויר (ארצות הברית)
צלב חיל האוויר (באנגלית: Air Force Cross) הוא העיטור השני בחשיבותו המוענק למשרתים בחיל האוויר של ארצות הברית והוא מוענק עבור גבורה יוצאת דופן בקרב או בפעולה במהלך שירותם. העיטור ניתן כאשר הפעולה אינה מצדיקה את מדליית הכבוד. העיטור נוסד בשנת 1960 והוא חולק מאז 193 פעמים. העיטור מוענק על ידי מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית בשם נשיא ארצות הברית.
קריטריונים
קריטריונים להענקת העיטור:
צלב חיל האוויר יוענק ליחידים אשר במהלך שירותם בחיל האוויר התבלטו במעשה גבורה עילאי אשר אינו מצדיק הענקת מדליית הכבוד. מעשה גבורה זה:
תיאור
העיטור מורכב מצלב ארד עם גימור מבריק. במרכז העיטור יש עיטם לבן-ראש מסמל ארצות הברית, על רקע ענן. העיטור מקושט בזר עלי דפנה ירוקים שקצותיהם זהובים. צידו האחורי של העיטור ריק ומתאים לחריתה.
מקבלי העיטורים
סך הכל הוענקו 193 עיטורים ל-188 יחידים. העיטור הראשון הוענק לרודולף אנדרסון לאחר מותו. אנדרסון היה טייס מטוס הריגול לוקהיד U-2 שהופל במהלך משבר הטילים בקובה.
להלן התפלגות העיטורים על פי מערכה או פעולה:
מדע המוסר
סקירה כללית
מדע המוסר עשוי להתייחס לשיקול השאלה "מה הטוב ביותר עבור האדם או כל יצור מודע?" וכיצד ניתן למקסם את פריחתם של אלו. הוצע כי ניתן להגדיר "מוסר" על בסיס הנחות יסוד הדרושות לכל דיון אמפירי, חילוני או פילוסופי, וכי חברות יכולות להשתמש בשיטות מדעיות כדי לספק תשובות לשאלות מוסריות.
"מנקודת המבט של מדעי המוח ואבולוציית המוח, הדחייה השגרתית של גישות מדעיות להתנהגות מוסרית, דחייה המבוססת על האזהרה של יום מפני גזירת הרצוי מהמצוי, נראית מצערת, במיוחד מכיוון שהאזהרה מוגבלת להסקת מסקנות דדוקטיביות. ניתן להניח בצד את הקביעה הזו למען פרספקטיבה נוירולוגית עמוקה יותר, אם כי פרוגרמטית, לגבי השאלות 'מה הן הנמקה ופתרון בעיות? כיצד פועל ניווט חברתי? כיצד מתבצעת הערכה על ידי מערכות עצבים? כיצד מוח היונק מקבל החלטות?'" (פטרישיה צ'רצ'לנד, Braintrust)
הנורמות בהן דוגלים מדעני מוסר (למשל זכויות להפלות, המתת חסד ולגליזציה של סמים קלים בנסיבות מסוימות) מבוססות על הידע המשתנה והגדל של ההבנה האנושית. בהתחשב במידת חוסר הידע הנוכחית של המדע, ובסוגיות הסמנטיות השונות, מדעני מוסר יכולים לדון בצורה משמעותית בדברים שהם כמעט בוודאות "טובים יותר" או "גרועים יותר" לשם קידום שגשוג קוגניטיבי ותודעתי, אנושי וסנטינלי (חושי).
בפילוסופיה
פילוסוף התועלתנות ג'רמי בנת'ם דן בכמה מהדרכים שבהן חקירות מוסריות הן מדע. הוא ביקר את האתיקה הדאונטולוגית על כך שזו לא הכירה בכך שצריך להניח הנחות כמו שמניח מדע המוסר, כדי שתהיה ישימה - תוך חיפוש כללים שיש לציית להם בכל מצב.
בספרות הפופולרית
פטרישיה צ'רצ'לנד מציעה כי, בהתאם לבעיית הראוי-מצוי של דייוויד יום, השימוש באינדוקציה מהנחות יסוד והגדרות נשאר דרך תקפה לחשיבה בחיים ובמדע: "ההתנהגות המוסרית שלנו, אף על פי שהיא מורכבת יותר מההתנהגות החברתית של בעלי חיים אחרים, דומה להתנהגותם בכך שהיא מייצגת את הניסיון שלנו להסתדר באקולוגיה החברתית הקיימת. ... מנקודת המבט של מדעי המוח והאבולוציה של המוח, הדחייה השגרתית של גישות מדעיות להתנהגות מוסרית המבוססת על האזהרה של יום מפני גזירת הרצוי מהמצוי נראית מצערת, במיוחד מכיוון שהאזהרה מוגבלת להסקת מסקנות דדוקטיביות. ... ערכים המושרשים במעגלים של אכפתיות - לרווחתם של העצמי, הצאצאים, בני הזוג, קרובי משפחה ואחרים - מעצבים חשיבה חברתית לגבי נושאים רבים: פתרונות סכסוכים, שמירת שלום, הגנה, מסחר, חלוקת משאבים והיבטים רבים אחרים של החיים החברתיים על כל עושרם העצום."
דליידן ולאונרד קרמייקל מזהירים: המדע הוא הסתברותי, ו-ודאות אינה אפשרית. לכן יש לצפות שהמרשמים המוסריים ישתנו ככל שבני האדם ירכשו הבנה.
אימון לקידום התנהגות טובה
מדע המוסר שואף לגלות את הדרכים הטובות ביותר להניע ולעצב אנשים, בין היתר על ידי תיקון המידות, בניית נקודות חזקות באופי ויצירת אסוציאציות נפשיות. אלה דורשות רמה מסוימת של יכולת לוגית פרקטית. ג'יימס רסט טען שגם ההיגיון המופשט הוא גורם בביצוע שיפוטים מוסריים והדגיש כי שיפוטים מוסריים לבדם אינם מנבאים התנהגות מוסרית: "שיפוט מוסרי עשוי להיות קשור באופן הדוק להתנהגות ולהכוונה, אשר בתורן משפיעות על מוסדות חברתיים, ואלה יוצרים מערכת נורמות וסנקציות שמשפיעות על התנהגות". דליידן טען שהדתות מטמיעות תחושה מעשית של סגולה וצדק, של "נכון" ו"שגוי", ומשתמשות ביעילות באמנות ובמיתוסים כדי לחנך אנשים לגבי גישה והתנהגות בנושא מצבים מוסריים.
תפקיד הממשלה
האריס טוען שמדע המוסר אינו מרמז על "עתיד אורווליאני" עם "מדענים ליד כל דלת". במקום זאת, האריס מדמיין שנתונים בנוגע לנושאים מוסריים נורמטיביים, משותפים באותו אופן כמו נתונים בנוגעים למדעים אחרים (למשל כתבי עת ברפואה שעברו ביקורת עמיתים).
דליידן מציין שלממשלה, כמו לכל ארגון, צריך להיות כוח מוגבל. לדבריו, "ריכוזיות הכוח באופן בלתי הפיך בידי אדם אחד או אליטה תמיד הובילה בסופו של דבר לרוע גדול עבור המין האנושי. הניסוי החדש של הדמוקרטיה - חריגה ברורה מהמסורת - הוא שסיים את המסורת הארוכה של עריצות". הוא גם מציין במפורש שהממשלה צריכה להשתמש רק בחוק כדי לאכוף את הנורמות המוסריות הבסיסיות, הסבירות, המוכחות והנתמכות באופן נרחב. במילים אחרות, יש הרבה מאוד נורמות מוסריות שלעולם אין זו אמורה להיות משימתה של הממשלה לאכפן.
תפקיד הענישה
מחבר אחד טען שכדי להגיע לחברה שבה אנשים מונעים על ידי אינטרס אישי מותנה, ענישה חייבת ללכת יד ביד עם שכר. לדוגמה, הכלא נותר הכרחי עבור מבצעי פשעים רבים, גם אם הרצון החופשי הליברטריאני שקרי. הסיבה לכך היא שענישה עדיין יכולה לשרת את מטרותיה: היא מרתיעה אחרים מלבצע את הפשעים שהיו עושים אלמלא היא, מחנכת ומזכירה לכולם על מה החברה מייצגת, מונעת מהפושע לעשות נזק רב יותר, מובילה בדרך כלשהי להקלה או לגמול לקורבן, ומתקנת את הפושע (ראו רצידיביזם). מחבר זה טוען שמערכת בתי סוהר צריכה לרדוף אחרי מטרות אלו, וכי זו שאלה אמפירית אילו סוגי ענישה מממשים מטרות אלו בצורה היעילה ביותר, ועד כמה מערכות כלא שונות משרתות את המטרות הללו.
מחקר
אזורי המוח שמעורבים באופן עקבי כאשר בני אדם חושבים על נושאים מוסריים, נחקרו. הרשת העצבית העומדת בבסיס ההחלטות המוסריות חופפת לרשת הנוגעת לייצוג כוונותיהם של אחרים (כלומר, תאוריית התודעה) ולרשת הנוגעת לייצוג המצבים הרגשיים של אחרים, מצבים הנחווים לסירוגין (כלומר, אמפתיה). ממצא זה תומך ברעיון שההיגיון המוסרי קשור הן לראיית דברים מנקודות מבט של אנשים אחרים והן לתפיסת רגשות של אחרים. תוצאות אלו מספקות הוכחה לכך שהרשת העצבית העומדת בבסיס ההחלטות המוסריות היא ככל הנראה תחום גלובלי (כלומר, ייתכן שאין דברים כמו "מודול מוסרי" במוח האנושי) ועשויה להיות ניתנת לניתוק ולפירוק לתת-מערכות קוגניטיביות ואפקטיביות מבחינה רגשית. מרכיב חיוני ומשותף של שיפוט מוסרי כרוך ביכולת לזהות תכנים בולטים מבחינה מוסרית בהקשר חברתי נתון. מחקר עדכני זיהה דמיון בין רשת הבולטות לבין זיהוי ראשוני זה של תוכן מוסרי. רשת הבולטות מגיבה לאירועים בולטים מבחינה התנהגותית, ועשויה להיות קריטית לשם ויסות אינטראקציות ברירת מחדל ובקרה חזיתית בשירות חשיבה מוסרית ותהליכי קבלת החלטות מורכבים. ממצא זה מצביע על כך שההכרה המוסרית כוללת תהליכי קשב מלמטה למעלה ומלמעלה למטה, המתווכים על ידי רשתות מוחיות בקנה מידה גדול ואינטראקציות ביניהן.
השלכות אחרות
תורת היחסיות התרבותית מציעה מספר לקחים: החוקרים חייבים להיזהר לא לשפוט את התנהגותו של אדם מבלי להבין את ההקשר הסביבתי. פעולה עשויה להיות הכרחית ומוסרית יותר ברגע שאנו מודעים לנסיבות. עם זאת, אין פרוש הדבר שכל הנורמות האתיות או המערכות האתיות יעילות באותה מידה בקידום שגשוג. דוגמה לנורמה עליונה מהימנה היא היחס השווה לנשים בכל מקום בו היא נהוגה.
ביקורת
הרעיון של מדע מוסר העוסק בנורמטיביות נתקל בביקורות רבות מצד מדענים ופילוסופים. המבקרים כוללים את הפיזיקאי שון מ' קרול, שטוען שמוסר אינו יכול להיות חלק מהמדע. הוא ומבקרים אחרים מצטטים את ה"הבחנה בין עובדה לערך", לפיה השיטה המדעית אינה יכולה לענות על שאלות "מוסריות", אף על פי שהיא יכולה לתאר את הנורמות של תרבויות שונות. לעומתם, מדעני מוסר מגינים על העמדה לפיה חלוקה כזו בין ערכים לעובדות מדעיות ("רלטיביזם מוסרי") היא שרירותית ומדומיינת, ומונעת התקדמות לקראת נקיטת צעדים נגד מקרים מתועדים של הפרות זכויות אדם בתרבויות שונות.
כף סטרנק
כף סטרנק (באנגלית: Cape Sterneck) הוא צוק שחור, מתנשא ובולט, המהווה לשון יבשה, בקצה המערבי של חצי האי צ'אוודאר, בחוף המערבי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
הכף ממוקם בצד הצפוני של הכניסה למפרץ יוז, ובצד המערבי של הכניסה למפרץ קרטיס.
הכף מפריד בין חוף דייוויס שמצפון-מזרח לו, לבין חוף דאנקו שמדרום-מערב לו.
מקור השם
ז'רלאש קרא לכף על שמו של הגיאופיזיקאי האוסטרי סטרנק, אשר הציוד שהמציא סייע למשלחת הבלגית בגילויו.
השם הבריטי של הכף הוא כף הרשל (Cape Herschel).
לקריאה נוספת
• Ute Christina Herzfeld, Atlas of Antarctica: Topographic Maps from Geostatistical Analysis of Satellite Radar Altimeter Data, P 115
פינוי מוקשים
פינוי מוקשים הוא תהליך של סילוק מוקשים מאזור מסוים (פינוי מוקשים ימיים קרוי גם שליית מוקשים). במהלך מבצעים צבאיים, המטרה היא לפנות במהירות המרבית את המוקשים שהונחו לאורך נתיב מסוים בו יעברו הכוחות הצבאיים, כאשר לעיתים קרובות פינוי המוקשים מבוצע באמצעות פתרונות כמו מגוב וגלי הדף. לעומת זאת, המטרה של "פינוי מוקשים הומניטרי" היא הסרת כל המוקשים עד עומק מסוים על מנת להפוך שטח מסוים לבטוח לשימוש של אוכלוסייה אנושית. כלבים, אשר מאומנים במיוחד לשם כך, משמשים גם כן במטרה לצמצם את החיפוש ולוודא שהאזור פונה לחלוטין ממוקשים. התקנים מכניים כגון כנפיים ומחפרים משמשים לעיתים רבות גם כן לצורך פינוי מוקשים.
לאורך השנים נבדקו מגוון רב של שיטות לאיתור מוקשים. השיטות הללו כוללות בין היתר שיטות אלקטרומגנטיות, שאחת מהן (מכ"ם חודר קרקע) מופעלת במקביל לשימוש בגלאי מתכות. שיטות אקוסטיות יכולות לחוש את החלל שנוצר על ידי המארזים של המוקשים. לאורך השנים פותחו גם חיישנים מיוחדים שמסוגלים לזהות דליפת אדים ממוקשים. בעלי חיים כמו חולדות ונמיות מסוגלות לנוע בבטחה מעל לשדות מוקשים ולזהות מוקשים.
איתור ופינוי מוקשים היא פעילות מסוכנת וציוד מגן אישי אינו מסוגל להגן מפני כל סוגי המוקשים. לאחר שמאתרים מוקשים בדרך כלל מנטרלים אותם או מפוצצים אותם באמצעות חומרי נפץ אחרים, אף על פי שבמקרים מסוימים ניתן גם להשמיד את המוקשים מבלי לגרום למוקשים להתפוצץ, באמצעות כימיקלים או באמצעות חום קיצוני.
BIG3
BIG3 היא ליגת כדורסל אמריקאית המשוחקת בשיטת שלוש על שלוש. על אף שהנהלת הליגה אינה מקושרת לליגת ה-NBA, מיועדת ליגת ה-BIG3 בעיקר לשחקני עבר ב-NBA. הליגה יוסדה על ידי הראפר אייס קיוב ואיש הבידור ג'ף קווטינטס, אשר הכריזו על הקמתה באופן רשמי ב-11 בינואר 2017. שחקן העבר קלייד דרקסלר משמש כקומישינר של הליגה מאז מרץ 2018. משחקי הליגה נערכים מדי שנה בחודשים יוני עד אוגוסט, ומשודרים ברשת הטלוויזיה האמריקאית פוקס.
בשלוש העונות הראשונות זכו באליפות קבוצות "Trilogy", "Power", ו-"Triplets", בהתאמה. בשנת 2020 לא פעלה הליגה בשל מגפת הקורונה.
מבנה הליגה
בליגה משתתפות 12 קבוצות בסך הכול, ובכל קבוצה שישה שחקנים (או שבעה שחקנים במקרה שאחד השחקנים פצוע). הליגה נערכת במתכונת של שישה משחקים בכל שבוע, בשני מחזורים שבועִיים. במחזור התשיעי נערכים משחקי פלייאוף, כאשר המדורגת ראשונה מתמודדת מול הרביעית, והמדורגת שנייה מתמודדת מול השלישית. שתי הקבוצות המנצחות מתחרות זו בזו במחזור העשירי, במשחק על אליפות הליגה.
בעונות 2017 ו-2018 השתתפו בליגה 8 קבוצות בלבד, ולקראת עונת 2019 הצטרפו 4 קבוצות נוספות.
חוקים
להלן עיקרי החוקים של ליגת ה-BIG3:
לוטננט גנרל
לוטננט גנרל (באנגלית: Lieutenant general; בגרמנית: Generalleutnant גנרל-לויטננט; בערבית: فريق פריק; סימול נאט"ו: OF-8) היא דרגה צבאית בכירה, מקבילה לדרגת רב-אלוף בצה"ל.
דרגות מקבילות בצבאות שונים
בצבא צרפת הדרגה המקבילה, Général de corps d'armée, היא מינוי בכיר במטה הכללי.
במספר מדינות (בהן ישראל) זוהי הדרגה הגבוהה ביותר בפועל.
אורי כוכבא
אורי כוכבא (8 בפברואר 1910 – 23 בנובמבר 2001) היה חבר קיבוץ נען, אמן ומנהל ארכיון יד טבנקין.
הלן דודסון פרינס
הלן דודסון פרינס (באנגלית: Helen Dodson Prince 31 בדצמבר 1905 - 4 בפברואר 2002) הייתה אסטרונומית אמריקאית.
אורי כוכבא
תולדות חייו
כוכבא נולד בשם ואלטר קוֹך (Walter Koch) בעיר ליסא (Lissa) שבגרמניה. למד ארכיטקטורה בשטוטגרט. היה פעיל בתנועה הציונית, ועלה לארץ ישראל בשנות ה-30. ב-1934 הצטרף לקיבוץ נען, והיה חבר בו עד יום מותו. ב-1938 נשלח להולנד כדי להכשיר בני נוער לעלייה לארץ במסגרת תנועת החלוץ. עם פלישת הגרמנים להולנד במהלך מלחמת העולם השנייה נעצר כנתין מדינת אויב (פלשתינה-א"י) ונשלח למחנה מעצר. בסיום המלחמה במאי 1945 שוחרר ונישא לעדינה לבית ון-קובורדן, שאותה הכיר בעת פעילותם בתנועה הציונית. בשנת 1957 יצא שוב לגרמניה המערבית להדריך בני נוער יהודי. לאחר חזרתו היה פעיל בקיבוץ וב-1976 החל לעבוד בסמינר אפעל של הקיבוץ המאוחד והיה מנהל ארכיון יד טבנקין.
הלן דודסון פרינס
שנותיה הראשונות והשכלתה
הלן פרינס נולדה ב -31 בדצמבר 1905 בעיר בולטימור, מרילנד להלן והנרי דודסון. לאחר לימודי הפיזיקה והמתמטיקה, קיבלה הלן מלגה מלאה ללימוד מתמטיקה במכללת גוצ'ר, ובשנת 1927 קיבלה תואר ראשון באומנות. במהלך לימודי התואר הראשון היא הושפעה מהפרופסור פלורנס פ. הלן המשיכה ללמוד באוניברסיטת מישיגן, שם קיבלה את התואר השני ואת הדוקטורט שלה. בשנת 1934, שניהם התארים היו באסטרונומיה.
אורי כוכבא
תולדות חייו
כוכבא נפטר בקיבוצו ב-23 בנובמבר 2001.
הלן דודסון פרינס
קריירה והישגים
פרינס שימשה כעוזרת פרופסור לאסטרונומיה במכללת ולסלי בין השנים 1933–1945. לאחר מלחמת העולם השנייה חזרה למכללת הלן למכללת גוצ'ר, שם הייתה לפרופסור לאסטרונומיה בין השנים 1945 עד 1950. פרינס החלה את מחקריה במצפה הכוכבים מקמת'- הולברט בשנת 1947.
אורי כוכבא
משפחתו
כוכבא היה אחיהם של שמעון אבידן (1911–1994), מייסד ומפקד חטיבת גבעתי במלחמת העצמאות ורכז הביטחון של הקיבוץ הארצי ושל חנה. הוא היה גיסו של יהודה שמעוני (לואי ון-קובורדן), מבכירי חברת אל על וקצין המבצעים שלה, שהיה מאלו שסייעו לצוות המוסד שלכד את אייכמן. אשתו עדינה (1917–2008) הייתה אלמנתו של יואכים סימון (שושו) (1919–1943), לוחם המחתרת היהודית שהתאבד לאחר שנאסר על ידי הנאצים ועונה קשות. אורי ועדינה השאירו אחריהם שלושה בנים: יכין, קברניט באל על ואמן מוערך; יוסף, איש היי-טק בכיר; ובן מאומץ - אפרים, שהוריו נספו בשואה - חבר קיבוץ נען; נכדים ונינים.
הלן דודסון פרינס
קריירה והישגים
דודסון החזיקה במלגת דין ואן מטר ובשנת 1932 קיבלה את פרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה. לאורך הקריירה שלה פרסמה דודסון מעל 130 מאמרים בכתבי עת, בעיקר על התלקחויות סולאריות. בין תלמידיה היו האסטרונומים נן דיטר-קונקלין והרייט ה. מליסון.
אורי כוכבא
אמנותו
כוכבא היה אמן מוערך. מירב פעילותו השקיע בציור ובנגינה (קלרינט בעיקר). את פעילותו כצייר החל בעת היותו עצור במחנות בגרמניה, ואכן רוב יצירותיו תרם לבית לוחמי הגטאות. גם לאחר שחרורו המשיך באמנות הציור בסטודיו בקיבוץ. בנו יכין ממשיך את מסורתו.
טבח וולה
טבח וולה (בפולנית: Rzeź Woli) התרחש בין 5 באוגוסט ל-12 באוגוסט 1944 בפרוור וולה שליד העיר ורשה שבפולין, כחלק ממרד ורשה במהלך מלחמת העולם השנייה. במהלך הטבח נספו כ-50 אלף אזרחים פולנים. הוא בוצע על ידי היחידה ה-36 של הוואפן אס אס של גרמניה הנאצית, עליה פיקד אריך פון דם באך-צלבסקי.
מהלך הטבח
ב-5 באוגוסט החלו שלוש חטיבות גרמניות להתקדם לכיוון מרכז ורשה מקצותיו המערביים של רובע וולה, לאורך הרחובות וולסקה וגורצ'בסקה. הכוחות הגרמניים כללו יחידות מגדודי הוורמאכט והאס אס. ההיסטוריון הבריטי מרטין וינדרו תיאר את יחידתו של דירלוואנגר כ"המון מפחיד" של "משספי גרונות סדיסטים שסורבו להתקבל ביחידות אחרות". זמן קצר לאחר שהחלו להתקדם לכיוון מרכז ורשה, נבלמו שתי החטיבות הגרמניות המרכזיות באש כבדה של לוחמי התנגדות פולנים. משלא יכלו להתקדם, החלו חלק מהחיילים הגרמנים לעבור מבית לבית תוך ביצוע פקודותיהם של מפקדיהם לירות בכל התושבים. אזרחים רבים נורו במקום אך חלקם נהרגו לאחר עינויים ותקיפה מינית. לפי הערכה, 10,000 אזרחים נהרגו במחוז וולה ב-5 באוגוסט בלבד, היום הראשון של המבצע. רוב הקורבנות היו קשישים, נשים וילדים. ההיסטוריון האמריקאי טימותי סניידר, כתב כי "למעשי הטבח בוולה לא היה שום דבר במשותף עם הלחימה... היחס בין הרוגים אזרחים לצבא היה יותר מאלף לאחד, גם אם סופרים קורבנות צבאיים משני הצדדים".
ריצ'רד ג'וול (סרט)
ריצ'רד ג'וול (באנגלית: Richard Jewell) הוא סרט דרמה אמריקאי בבימויו של קלינט איסטווד, המגולל את סיפורו של מאבטח אמריקאי העובד ב-AT&T, ריצ'רד ג'וול, אותו מגלם פול וולטר האוזר, שמציל בגבורה חיי אזרחים מפצצה באולימפיאדת 1996, אך הוא מואשם כחשוד שלא בצדק על ידי עיתונאים והתקשורת הרואים בו חשוד מרכזי. לצד האוזר מככבים גם סם רוקוול, קתי בייטס, ג'ון האם ואוליביה ויילד.
הסרט יצא לאקרנים ב-13 בדצמבר 2019 בארצות הברית, על ידי האחים וורנר.
תקציר עלילת הסרט
הסרט מתעד את אירועי חייו של ריצ'רד ג'וול לאחר שחשף את המזימה שהביאה להפצצה בפארק האולימפי. אף על פי שסייע בפינוי אזרחים, ג'וול נחשב לחשוד ועובר חקירות על ידי הבולשת הפדרלית ושמו מוכפש על ידי אמצעי התקשורת בארצות הברית.
הפקה
הפרויקט הוכרז בפברואר 2014 כאשר לאונרדו דיקפריו וג'ונה היל עבדו יחד כדי להפיק את הסרט, כאשר היל אמור היה לגלם את ג'ול, ודיקפריו את עורך דין שעזר לג'וול לנווט בין אמצעי התקשורת שהכפישו אותו. פול גרינגראס החל במשא ומתן כדי לביים את הסרט עם בילי ריי שכתב את התסריט.
באפריל 2015, גרינגראס כבר לא היה מעורב בסרט, כאשר קלינט איסטווד ניהל שיחות לביים. עם זאת, בספטמבר 2016 נקבע כי עזרא אדלמן יביים.
במשך זמן-מה לא הוכרז על התפתחויות בפרויקט עד אפריל 2019, אז חזר איסטווד למשא ומתן לצורך ביום הסרט לאחר שאדלמן עזב את הפרויקט. דיקפריו והיל כבר לא היו קשורים להפקה באופן רשמי, אף על פי שהם נותרו כמפיקים. בחודש מאי רכשו האחים וורנר את זכויות הסרט מידי דיסני. ביוני לוהק סם רוקוול כעורך הדין, ופול וולטר האוזר ג'וול. קתי בייטס, אוליביה ויילד, ג'ון האם ואיאן גומז לוהקו גם הם. ביולי 2019 הצטרפה נינה אריאנדה לצוות השחקנים.
הצילומים החלו ב-24 ביוני 2019 באטלנטה.
שיווק
קדימון ראשון שוחרר ב-3 באוקטובר 2019.
ואסיליקי וקוסטאס אטירידיס
סיפור המעשה
מרקוס אסל היה איש עסקים ומתווך נדל"ן יהודי, אשר סייע לקונסטנטינוס (קוסטאס) אטירידיס, ואטירידיס חש עצמו כבעל חוב כלפיו.
משפחת אסל - מרקוס, אידה ושלושת ילדיהם, גורשה על ידי הנאצים עם שאר יהודי סלוניקי לגטאות, אך נמלטה מהגטו והסתתרה במשך כשנה וחצי אצל משפחה יוונית - מריה וודורוגלו (Maria Voudouroglou) ובנה. ב-1944 נאלצו בני משפחת אסל עקב הלשנה לעזוב את מקום מחבואם. אסל חיפש מקום מסתור חדש למשפחתו. שני אנשים שפנה אליהם סירבו לעזור להם, אך כשפנה אסל אל אטירידיס הסכימו הוא ואשתו לעזור, תוך סיכון עצמי. הם הסתירו את בני משפחת אסל במשך מספר חודשים. בני הזוג אטירידיס החליטו שבמהלך אותם חודשים לא ישלחו את בתם בת השבע לגן הילדים, על מנת שלא להסתכן בכך שהיא תספר כי בביתה מתגוררים יהודים.
באוגוסט 2017 החליט מוסד יד ושם להכיר בבני הזוג אטירידיס כחסידי אומות העולם.
הענקת האות
ב-12 בנובמבר 2017 הוענק האות בסלוניקי לוואסיליקי אטירידיס, בת 106. האות הוענק לה בטקס שנערך בבית הספר אנטוליה בעיר, שבו למדו נכדיה כמו גם תלמידים יהודים שנספו בשואה. בטקס נכחו בני משפחתה של אטירידיס, נציגי מועצת העיר, נשיא הקהילה היהודית בעיר, נשיא בית הספר ותלמידי חטיבת הביניים בו.
מנהל החבילות RPM
RPM נכתבה במקור על ידי אריק טוראן ומרק יואינג לשימוש עבור הפצת הלינוקס רד האט, אך כיום היא משמשת עבור הפצות נוספות של לינוקס ואף מערכות הפעלה אחרות כגון Novell NetWare ו־IBM AIX. בעוד RPM מכילה תוכן מהודר ומוכן לשימוש, SRPM מכילה את קוד המקור של החבילות וכן סקריפטים שאינם מהודרים. החבילות המנוהלות במערכת זו הם בפורמט RPM. מקור השם RPM הוא ראשי תיבות של Red Hat Package Manager – מנהל החבילות של רד האט. בדומה למערכת dpkg שפותחה בהפצת דביאן, מערכת RPM מכירה רק חבילות שמותקנות במערכת המקומית ולא יודעת להתקין חבילות ממאגרי חבילות מרוחקים. לשם כך משתמשים במערכות כמו YUM ו־urpmi שבנויות מעליה.
ביברס אל-ג'אשנכיר
אל-מלכ אל-מוזפר רוכן א-דין בייברס אל-ג'אשנכיר אל-מנסורי (בערבית: الملك المظفر ركن الدين بيبرس الجاشنكير المنصورى), הידוע גם כבייברס השני (מת ב-1310), היה סולטאן ממלוכי, השנים-עשר מבין הסולטאנים הבחרים, אשר שלט במצרים בשנים 1308–1309.
ביברס אל-ג'אשנכיר היה בכיר ממוצא ממלוכי-צ'רקסי בחצרו של הסולטאן קלאוון, ושל שני בניו ח'ליל בן קלאוון ומוחמד בן קלאוון. בין השאר מונה לאמיר, לג'אשנכיר (נושא גביע) ולמשנהו של מוחמד יורשו ובנו של קלאון, בתקופת שלטונו השנייה (1299–1308). ב-1303 פיקד על הצבא הממלוכי והביס את קוטלושאה המונגולי בקרב מרג' א-סאפר ליד דמשק.
הממלוכים הבורג'ים התחזקו בתקופת שלטונו השנייה של מוחמד בן קלאון, והחלו לגבות דמי חסות, שכונו "חימאיה" (حماية, "מס שמירה"). יריביהם של הממלוכים הבורג'ים היו ממלוכים מבית א-צאלח ואל-מנצור, שמנהיגם כונה סלאר, וממלוכים שכונו "אשרפיה" בהנהגתו של ביברס אל-ג'אשנכיר. בסופו של דבר נמלט הסולטן, מוחמד בן קלאון, מקהיר לכרכ שבעבר הירדן ב-1308, בשל חוסר היציבות הפוליטי במדינה.
על ביברס אל-ג'אשנכיר נכפה להחליפו, והוא שלט במדינה כ-11 חודשים. בתקופת שלטונו נמשך חוסר היציבות, וגם הוא נמלט לבסוף עם נאמניו מקהיר בשנת 1309. את מקומו שב ותפס מוחמד בן קלאון, אשר החל את תקופת שלטונו השלישית והאחרונה. ביברס אל-ג'אשנכיר נתפס והוצא להורג ב-1310.
אפקט ארובה
אפקט ארובה (באנגלית: Stack effect, Chimney effect, או Flue-gas stack) הוא הכינוי לתופעה פיזיקלית תרמודינמית של הסעת חומר גזי, בעיקר אוויר וגזי בעירה ושרפה בתוך בניינים וארובות. הכוח המניע לתנועת הגז הוא ציפה הנובעת מהפרש בצפיפות החומר והלחות בין הפנים והחוץ של המבנה. ככל שהפרש הטמפרטורות גדול יותר וככל שהמבנה גבוה יותר, הכוח חזק יותר. התופעה מסייעת לאוורור טבעי, ולבעירה. תופעה דומה בנוזלים נקראת בשם תרמוסיפון.
הסבר התופעה
הכוח המניע הוא הציפה של גז חם על פני הגז הקר. ברוב החומרים צפיפות החומר יורדת עם עליית הטמפרטורה, כתוצאה הזורם הקל יותר עולה למעלה בכוח ששיעורו יחסי ישר להפרש בצפיפות החומר. הפרש הלחצים בין תחתית הארובה לאוויר שבחוץ נקבע על ידי משוואת ברנולי:
כאשר:
במהירות נמוכה, שינוי הלחץ הוא:
בתחום הטמפרטורות ולחצים המצויים בארובה או בבניין, כולל במקרה שרפה, ז"א לחץ של 1 עד 5 אטמוספירות, טמפרטורה של 0 עד 700 מעלות צלזיוס, האוויר מתנהג בקירוב טוב כמו גז אידיאלי ולכן:
כאשר: ומתקבל
נציב נתונים סטנדרטיים לאטמוספירה ולקבוע הגרוויטציה (במערכת היחידות הבינלאומית):
(במדריך ASHRAE
במקום 3474 רשום 3460)
הספיקה נקבעת על ידי הנוסחה: :
ערך אופייני של C בארובות הוא 0.6 עד 0.7
הנוסחאות לא כוללות השפעות של שינוי הלחץ החיצוני, של חימום או קירור של הארובה או צינורות, של רוחות ועוד. במקרה של ארובות גבוהות או לחצי שרפה גבוהים, הנוסחאות שימושיות רק כקירוב.
ארובות
ארובה משמשת לשני תפקידים בו זמנית, האחד לסלק גזים שרופים ועשן מקמינים, תנורים, כבשנים, מנועים ועוד. והשני, משיכת האוויר המשמש לבעירה. עוצמת המשיכה היא לפי הנוסחאות דלעיל. במקרים רבים הארובה היא הכוח המניע היחיד לאספקת אוויר לבעירה. שימוש במפוחים ומשאבות מצמצם את תפקיד הארובה כמניע לאספקת האוויר. ככל שהארובה גבוהה יותר, משיכת האוויר חזקה יותר. ארובות בגובה של מאות מטרים נבנות משיקולי איכות הסביבה, כדי שהגזים השרופים יתפזרו טוב יותר. ארובות בדרך כלל עטופות בבידוד תרמי, וזאת כדי שהגז בארובה לא יתקרר. כפי שרואים בנוסחאות, המשיכה של הארובה גבוהה ככל שהטמפרטורה בתוך הארובה גבוהה יותר. קירור הגז בארובה עלול להביא להיפוך כיוון הזרימה, עד כדי כניסת גזים שרופים חזרה לחלל הבעירה או לחדר בו נמצא הקמין. החתך האופייני לארובות גבוהות, הולך וקטן עם הגובה, הארובה נראית כמו קונוס קטום. התכנון הזה נובע משיקולים של מכניקת הזורמים ותרמודינמיקה, וגם, במידה פחותה, משיקולים של חוזק המבנה. הגז עולה בארובה אל האוויר הפתוח, שהוא בלחץ נמוך יותר מאשר בבסיס הארובה, ירידת הלחץ גורמת לקירור האוויר, ובהתאם אפקט הארובה נחלש. הצרת החתך שומרת על הלחץ כך שהטמפרטורה לא תרד עד כדי פגיעה ביעילות הארובה.
בניינים
מכיוון שבניין בדרך כלל אינו אטום, הרי שבמזג אוויר חם תיווצר תנועת אוויר מחלקו התחתון של הבניין אל עבר הגג התופעה מורגשת במיוחד בימים חמים – תנועה של אוויר חמים במעלה המדרגות. המבנה האופייני של חאן (מבנה) נועד להשיג אוורור טבעי. החאן סגור מכל הצדדים. השמש מכה על חצר החאן, האוויר החם עולה ויוצא מתחום החאן, כי מעל החצר אין גג, ובמקומו, מהפתחים בקומת הקרקע, בהיקף החאן, נכנס אוויר המגיע מחוץ לחאן. משב הרוח מקל על עומס החום.
התפשטות אש ועשן
תכנון בניינים לבטיחות אש ולמקרי שרפה חייב להתחשב בתופעה.
המושל הכללי של הודו
המושל הכללי של הודו שכונה גם "המשנה למלך של הודו" (באנגלית: Governor-General of India; Viceroy of India) היה המושל הכללי של הודו הבריטית וראש המנגנון השלטוני של הממשל הבריטי בהודו ובפרובינציות שלה ("הראג' הבריטי") כלומר השטחים הנמצאים כיום במדינות הודו, פקיסטן, בנגלדש, בורמה וסרי לנקה. התפקיד התקיים עוד מזמן שלטון חברת הודו המזרחית הבריטית על חלקים מתת-היבשת ההודית, הפך לתפקיד שלטוני (שהונחה על ידי השלטון המרכזי בלונדון באמצעות המשרד לענייני הודו) בתקופת השלטון הישיר של הממלכה המאוחדת על הודו (1853-1947) ובין קבלת העצמאות של הודו ופקיסטן (1947) ועד 1950 היה נציג מלך הממלכה המאוחדת בתפקידו כקיסר הודו ופקיסטן (תפקיד זה הוחלף על ידי נשיא הודו ונשיא פקיסטן).
רקע
בשנת 1600 נוסדה חברת הודו המזרחית הבריטית כחברה ציבורית למסחר, בעיקר מסחר תבלינים עם הודו וציילון. בין השנים 1612–1757 התאפיינה הנוכחות הבריטית בהודו באופן של ערי מסחר המוגנות על ידי מצודות עם חילות מצב מצומצמים. ערים אלו התרכזו תחילה לאורך החוף המערבי ובהמשך גם בחוף המזרחי, עד למפרץ בנגל, כאשר הערים המרכזיות היו קולקטה, בומביי ומדראס, שהפכו לימים למרכזי השלטון של שלושת מחוזות השלטון בהודו. ניצחון כוחות חברת הודו המזרחית בקרב פלסי (1757) היה נקודת מפנה במעורבות הבריטית בהודו משום שציין את השלב בו חברת הודו הבריטית התחילה לשלוט ישירות על טריטריות בהודו.
תפקיד המושל הכללי
ממשלת בריטניה, שהבחינה בתפקוד לקוי של החברה, ייסדה במסגרת חוק הרגולציה של 1773 (Regulating Act of 1773) שני גופים שנועדו לפקח על פעילות החברה, תפקיד "המושל הכללי של פורט ויליאם" (קולקטה) ו"המועצה העליונה של בנגל". המושל הכללי והמועצה, שנבחרו לתקופות כהונה של חמש שנים, פיקחו לא רק על בנגל אלא גם על האחזויות החברה בפונג'ב, בומביי, מדראס ואוטר פרדש (אגרה ואווד). חוק הצ'רטר של 1833 הקנה מעמד חוקי לפיקוח המושל הכללי על כל השטחים הבריטיים בהודו.
במאי 1857 התפרץ המרד ההודי ברחבי צפון ומרכז הודו. כתוצאה מהטראומה שבהתפרצות הדרמטית של המרד וניהולו הבעייתי, למרות הדיכוי שלו לבסוף, בוטל שלטון החברה המזרחית ההודית וזה הוחלף בשלטון ישיר של הממלכה המאוחדת. החל מאוגוסט 1858, כוחות צבא הודו הבריטית וגופי הניהול והאדמיניסטרציה עברו לידי השלטון הבריטי. לשם כך הוקם המשרד לענייני הודו בממשלה הבריטית שהיה אחראי לניהול הודו בפיקוח הפרלמנט ותפקיד המושל הכללי (שנקרא כעת "המשנה למלך - Viceroy") הוגדר כנציג השלטון המרכזי וראש המנגנון השלטוני.
מתחת למושל הכללי התקיימה היררכיה שלטונית, שחילקה את הודו לפרובינציות, כאשר בראש כל אחת מהן מנגנון של מושלים, תתי-מושלים, נציבים ואנשי מנהל. ראשי המנגנון (המושל הכללי ומושלי הפרובינציות) התמנו על ידי ממשלת בריטניה, בעוד הפקידים בדרגים הנמוכים יותר מונו על ידי המושל הכללי או בהרשאתו.
מועצת הודו
כבר לפי החוק מ-1773 סייעה בידי המושל מועצה מייעצת שמנתה ארבעה דירקטורים מחברת הודו המזרחית הבריטית, בהצבעות לגבי החלטות היה לכל אחד מהם קול ולמושל היו שני קולות. כוחה של המועצה ירד עם הזמן, מספר חבריה הופחת לשלושה וב-1786 חדלו המלצותיה להיות מחייבות. ב-1853 החליף השלטון המרכזי את החברה. שלושה חברי מועצה התמנו על ידי מזכיר המדינה לענייני הודו וחבר נוסף היה מינוי של המלך, חבר נוסף זה הצטרף לדיוני המועצה רק בסוגיות עקרוניות. חוק מועצת הודו מ-1861 קבע את מספר החברים הממונים על ידי המלך לשניים. יחד עם השלושה שמונו על ידי המשרד לענייני הודו, עמדו חמישה אלה בראש המחלקות הביצועיות של השלטון. מושל הודו יכול היה לצרף למועצה בין 6 ל-12 חברים נוספים (המספר עלה ל-16 ב-1892 ול-60 ב-1909). המועצה המורחבת שימשה כגוף המחוקק לכל ענייני הפנים של הראג' הבריטי.
המועצה קיבלה סמכויות נרחבות ב-1919 כמועצת המדינה והגוף המחוקק לענייני פנים (Council of State and a Legislative Assembly), אך עם זאת למושל הייתה סמכות לפעול ללא הרשאת המועצה בנושאים בעלי חשיבות פוליטית או ביטחונית וכן במסגרת מצב חירום, הוקנתה לו זכות וטו, זכות לעצירת כל דיון וזכות להעביר כל חוק, גם אם רק נציג בודד תמך בו. כן נקבע אז לראשונה שבמועצה ישתתפו לפחות שלושה נציגים הודים מקומיים.
נסיכויות ומועצת הנסיכים
המושל הכללי כיהן גם כריבון הנסיכויות ונשא לפיכך בתארים ניזאם (שליט) של היידראבאד, מהרג'ה של מייסור, מהרג'ה של גווילור (במאדהיה פרדש), מהרג'ה של ג'אמו וקשמיר ומהרג'ה של ברודה (גוג'ראט), כאשר הנציגות המונרכית המקומית פועלת תחתיו. ב-1920 נוסדה מועצת הנסיכים, אשר התכנסה מדי שנה בראשות המושל הכללי, אשר איפשרה לנציגי הנסיכויות המקומיים להביא את צורכיהם ישירות בפני השלטון. למועצה התקיימו ועדות מתמידות בנושאים שונים שעסקו במנהל שוטף בין פגישות המועצה. המושל הכללי היה גם אחראי על חלוקת תוארי "חאן סאהיב".
נחל אילן
נחל אילן הוא נחל אכזב בפרוזדור ירושלים.
תוואי הנחל
ראשיתו של הנחל בסביבת אנדרטת פורצי הדרך לירושלים. הנחל זורם אל נחל נחשון בעמק איילון בקרבת שער הגיא. הוא מתחתר במדרון המערבי של הרי ירושלים.
צמחייה
סביבת הנחל עשירה בצומח טבעי. בעקבות השרפה בשער הגיא בשנת 1995 באזור העליון של הנחל נשרף יער האורנים בסביבה.
אתרים בסביבת הנחל
מעל אפיקו של הנחל בגדתו הצפונית עברה דרך הלניסטית-רומית. מאבני המיל שנמצאו בסביבה ועד חורבת מצד עוברת הדרך הקדומה.
חורבת מצד
מצד מהתקופה הרומית ששמר על הדרך העתיקה בין ירושלים לאמאוס ניקופוליס. המצד בנוי על יסודות הלניסטיים, וכנראה שבמקור נבנה על ידי החשמונאים אחרי ששמעון התרסי כבש את גזר ועלה על ירושלים. החורבה נמצאת כ-5 מיל מאמאוס, על גבעה שמתנשאת לגובה 530 מ' מעל פני הים. במקום נמצא מטבע עם טביעת רכב של הלגיון העשירי פרטנסיס. המקום ננטש בסוף המאה הראשונה. בסמוך למצד בריכה לאגירת מים וכן מקבץ של אבני מיל רומיות.
עין עלקת
על גדתו הדרומית של הנחל במדרון נמצאו שרידיה של חורבת עלקת, בית אבן שבסביבתו בורות מים והמעיין "עין עלקת". ייתכן ושרידיו הם מהתקופה הביזנטית. עד קום המדינה התקיים יישוב בסביבה שתושביו ברחו עם פרוץ מלחמת העצמאות.
המזכיר הצבאי של נשיא המדינה
המזכיר הצבאי של נשיא המדינה הוא יועצו של נשיא מדינת ישראל לענייני צבא וביטחון. נושא המשרה נקרא בעבר השליש הצבאי לנשיא המדינה. השליש עובד בצמוד לנשיא, מלווה אותו בטקסים ובביקורים בישראל ומחוצה לה ומשמש לעיתים כבא-כוחו.
מאפייני התפקיד
המזכיר הצבאי הוא קצין בדרגת תת-אלוף, והוא חבר בפורום מטכ"ל.
המזכיר אחראי על העברת תוכן צבאי וביטחוני לנשיא וכן לקשר בין הנשיא לצה"ל ולמערכת הביטחון ועל הקשר עם משפחות חללי צה"ל ומשפחות הנעדרים.
פרסוכוס
פרסוכוס (שם מדעי: Parasuchus; מלטינית: "קרוב לתנין") הוא סוג של זוחל נכחד מקבוצת הדיאפסידה שחי בטריאס לפני 222.5-212 מיליון שנה מזמננו. מאובני הזוחל התגלו במאדהיה פרדש ואנדרה פרדש שבהודו. למרות מראהו הוא לא היה קרוב לתנין או לאף זוחל מודרני אלא השתייך לסדרה הנכחדת פייטוזאורים.
ליצור התגלה מין אחד שהתבסס על שני מאובנים שנמצאו ב-1885 בהודו. בתוך בטנו של אחד מהם נמצאו שרידי זוחל מסוג Malerisaurus שנטרף או נאכל. במשך זמן רב הסוג Paleorhinus, שמאובניו נמצאו באירופה ואמריקה הצפונית, אוחד עם סוג זה וכיום רואים בו רבים טקסון מוטל בספק. עם זאת כמה חוקרים רואים ב-Paleorhinus סוג נפרד.
תיאור
זוחל זה הגיע לאורך 2.5 מטר, הגיע לגובה 35 סנטימטר והגיע לשקל 50-100 קילוגרם. מבנה לסתותיו הזכיר לסתות של גאביאל עם שיניים מובלטות מהלסת והחלק הקדמי של הלסת העליונה בלט כלפי מעלה, בצורה שנועדה לעזור לו לנשום במים. ככל הנראה היה לו ציפוי שריון דומה לזה של התנינים הקיימים.
רפדיה
רפדיה (ברומנית: Repedea; בהונגרית: Oroszkő, אורוסקה, או Ruszkirva, רוסקירווה; ביידיש: קריווה) היא עיירה במחוז מרמורש ברומניה בת 4,716 תושבים. עד השואה התקיימה בעיירה קהילה יהודית.
העיירה רפדיה שוכנת על הכביש בין רוסקובה לפוינילה דה סוב מונטה. כמעט על תושבי הכפר הם רותנים.
הקהילה היהודית
ידוע על יהודים במקום משנת 1768, כשבאופן מסורתי הקהילה הייתה תחת חסותה של קהילת פוליין ריסקווה (פוינילה דה סוב מונטה). כמעט כלל היהודים השתייכו לחסידות קוסוב או חסידות ויז'ניץ. ב-1930, ערב השואה, חיו במקום כ-240 יהודים מתוך כ-1,760.
גורלם היה כגורל כל יהודי האזור שחיו בזמן מלחמת העולם השנייה תחת השלטון ההונגרי. עם כניסת הגרמנים להונגריה באביב 1944, גורשו יהודי המקום לגטו בווישאו דה סוס ומשם גורשו לאושוויץ. בית הכנסת היחיד בעיירה הועלה באש עם גירוש היהודים. מאז אין יהודים במקום. בעיירה בית קברות יהודי ובו כ-20 מצבות.
פייר ניראק
נפתלי כהן (1893/1898 – 1960), שנודע בשם העט פּיֶיר נירָאק (Pierre Neyrac), היה סופר יהודי צרפתי יליד היישוב היהודי בישראל, רופא במקצועו.
ביוגרפיה
נפתלי כהן נולד בשנת 1893 בצפת, בנם הבכור של שרה לבית ליאון וד"ר אליהו (אליאס) כהן. אביו היה מראשוני הרופאים ילידי ארץ ישראל ביישוב, רופא בצפת והגליל ורופא המושבה פתח תקווה. אבי-אביו, ר' מיכל הכהן, היה מדפיס ועיתונאי בירושלים", ממייסדי העיתון העברי הראשון בארץ ישראל, "הלבנון", וממייסדי שכונת נחלת שבעה.
לאחר סיום לימודי הרפואה באוניברסיטה הצרפתית בביירות, שב לפתח תקווה. נישא לצלה לבית אטינגון, ילידת רוסיה, בת למשפחה עשירה של חסידי חב"ד (אחותה של הפסנתרנית נדיה אטינגון-רייכרט). לאחר נישואיהם עברו להתגורר בפריז בירת צרפת, שם נולדה בתם תקוה. הנישואים לא עלו יפה; לאחר גירושיהם שבה צלה לפתח תקווה, ואילו כהן השתקע בעיירה נוזונוויל (Nouzonville) שבמחוז ארדן, בצפון-מזרח צרפת, על גבול בלגיה, שם מצא משרה כרופא מחוזי. בנוזונוויל נישא כהן לסימון, צעירה נוצרית מקומית, ולזוג נולדו ארבע בנות. כהן לא שמר על קשר עם בתו הבכורה תקוה.
במקביל לעבודתו כרופא, זכה החל בראשית שנות ה-30 להצלחה כסופר, ונודע בשם העט "פייר ניראק" (Pierre Neyrac) – אנגרמה של שמו של המחזאי הצרפתי ז'אן רסין (Racine), שאותו העריץ. לארץ ישראל נודע מקום מרכזי ביצירתו של ניראק. הוא פרסם שלושה ספרים, שלושתם בהוצאת גלימר. ספרו הראשון, הרומן "האדישות האבודה" (L'Indifférence perdue) או "אני מחפש את האדישות האבודה", שראה אור ב-1933, היה מעין זיכרונות של עריק מהצבא העות'מאני בפלשתינה במלחמת העולם הראשונה. הספר עורר סערה בעולם הספרות בצרפת, וניראק היה מועמד לפרס גונקור. כעבור שנה התפרסם ספרו "מותה של פרִידה" (La Mort de Frieda), מעין רומן המשך (פרידה הייתה אחותו שנפטרה ממחלה בגיל צעיר). עם עליית הנאצים לשלטון חיבר מחזה בשם "היהודי האחרון" – חזון אימים שבו היטלר השמיד את כל העם היהודי פרט למסַפר. במלחמת העולם השנייה הושמד כתב היד. במלחמה נדד עם משפחתו. אחריה שב לארדנים, והחל לכתוב פואמות, שפרסם בכתבי עת ספרותיים. ב-1956 הופיע ספרו האחרון, הרומן "נעורי אליהו" (La Jeunesse d'Élias), המתאר את דמותו של אביו, ד"ר אליהו כהן, ועלילתו מתרחשת אף היא בארץ ישראל.
כהן מת ב-1960 מיתת נשיקה. נקבר בעיר וורדן בצרפת.
כהן חי ומת בצרפת. יצירותיו לא תורגמו לעברית, פרט לקטעים ספורים שתרגם ירוחם לוריא, בן זוגה של בתו תקוה וינשטוק.
בשנת תשס"ז-2007 פרסמה וינשטוק ספר סמי־אוטוביוגרפי לבני הנעורים בשם "בעקבות האב האבוד", המגולל את סיפור חייה וחיפושה אחר אביה.
רוז'נה זאטקובה
רוז'נה זאטקובה (בצ'כית: Růžena Zátková; 15 במרץ 1885 – 29 באוקטובר 1923) הייתה ציירת ופסלת שנחשבה כ"פוטוריסטית הצ'כית האותנטית היחידה." כתוצאה מהמורשת הבוהמית שלה ומהגיל שלה. כשהייתה ברומא, הפכה לקשר אמנותי חשוב בין הפוטוריזם הרוסי והאיטלקי. זאטקובה נחשבה לאחת מחלוצי האמנות הקינטית.
ביוגרפיה
נולדה ב-1885 למשפחה מהמעמד הבינוני-גבוה בבוהמיה, רוז'נה הייתה אחת מחמש אחיות. אמה, פסנתרנית מוכשרת, עודדה את חמש בנותיה להמשיך בחינוך באמנויות. זאטקובה למדה מוזיקה בפראג ולמדה גם אצל הצייר אנטונין סלביצ'ק בבית הספר הפרטי שלו. מאוחר יותר היא השתתפה בשיעורי ציור במינכן.
ב-1910 נישאה זאטקובה לדיפלומט הרוסי באסילו קוושינקי ועברה לגור איתו בבית גדול מחוץ לרומא. עם זאת, בשל האימפוטנציה וההומוסקסואליות של קוושינקי, הנישואים מעולם לא הושלמו. זאטקובה תיארה את עצמה כ"נשואה ולא נשואה", שכן בני הזוג מעולם לא נפרדו רשמית אלא חיו בנפרד למשך שארית חייהם. קריסת נישואיה של זאטקובה הותירה את האמנית חופשיה לטייל ולעסוק במקצועה. היא עברה לרומא, שם פגשה את ארתורו קאפה, אחיה של האמנית העתידנית בנדטה קאפה, והחלה איתו ב"רומן אהבה אינטנסיבי" שיהפוך לקבוע לכל החיים. בחלק זה של חייה, זאטקובה מעולם לא הפסיקה לצייר, אף שעבודתה המוקדמת מורכבת בעיקר מנופים ודיוקנאות אימפרסיוניסטיים.
גם זאטקובה וגם בנדטה קאפה למדו אצל ג'אקומו באלה, וזאטקובה צוינה כבעלת השפעה על סגנונה האמנותי של קאפה. ב-1915, זאטקובה השתתפה בפגישה בביתו של פיליפו תומאזו מארינטי במילאנו, מחבר המניפסט העתידני הראשון. נוכחותה באירוע זה סימנה את כניסתה הציבורית של זאטקובה למעגל העתידנים האיטלקים של מארינטי. עד 1915, סגנונה האמנותי הגיע לצורתו הבוגרת ביותר, והיא החלה לבטא את הדינמיות והאכזריות שיבואו להגדיר את יצירתה. זאטקובה שימשה כגשר בין תנועות אמנות איטלקיות ורוסיות, ותערוכותיה באיטליה "מיזגו אלמנטים מרכז אירופיים וסלאביים לתוך זרם הניסוי האוונגרד האיטלקי." הקריירה שלה הגיעה לשיא ב-1922 לאחר תערוכה של רוב עבודתה ברומא. בחוברת לתערוכה זו, הצייר אנריקו פרמפוליני שיבח את עבודתה, ותיאר את פסליה כבעלי "גבריות מעולה".
עם זאת, השנים האחרונות לחייה של זאטקובה היו קשות במידה רבה, בעקבות מחלתה והגלייתו של ארתורו קאפה לצרפת. לאחר התדרדרות בריאותה היא מתה משחפת בשנת 1923 בגיל 38.
מורשת אמנותית
בהשראת השימוש האמנותי של ג'אקומו באלה בתנועה ובמהירות, יצירותיה של רוז'נה זאטוקבה נחשבות לדוגמאות חלוציות לאמנות קינטית. עבודותיה תוארו כחסרות "ביישנות" ובעלות תחושת מומנטום "לוהטת". זאטקובה קיבלה גם השראה מהפרימיטיביות, ועבודותיה כוללות לעיתים קרובות מוטיבים הנובעים ממסורות האמנות העממית של מולדתה. זאטקובה הייתה חברה קרובה של מייסדי הנאו-פרימיטיביות, מיכאיל לריונוב ונטליה גונצ'רובה; הם נפגשו לראשונה ב-1915, כאשר סרגיי דיאגילב הזמין אותם להתארח איתו ועם הבלט הרוסי בווילה שווייצרית ששכר. ב-1916.
זאטקובה מעולם לא פרסמה אף אחת מיצירותיה, ויצירת ציר זמן סופי של הקריירה שלה התבררה כקשה. רבות מיצירותיה של זאטקובה נעלמו בנסיבות מסתוריות (כולל כמות היצירות הגדולה שנותרה לארתורו קאפה לאחר מותה), ונדרשת בחינה מחודשת של מעורבותה בת העשור בתנועה הפוטוריסטית האיטלקית.
שניים מציוריו של זאטקובה, הוצגו לצד עבודות של ג'אקומו באלה ואומברטו בוצ'וני בתערוכה ב-2014 במוזיאון גוגנהיים.
נמוטוני
נמוטוני או מבצר נמוטוני (Namutoni) הוא מחנה לילה בקצה מדבר המלח אטושה בחבל אושיקוטו שבצפון נמיביה. המחנה מהווה את אחד משערי הכניסה לפארק הלאומי אטושה. ככל הנראה קיים קשר בין שם המקום לבין שפת הנמה המדוברת באזור.
המבצר החל את דרכו כתחנת משטרה גרמנית. המבנה הראשון של המבצר הוקם בשנת 1904, אך נחרב זמן קצר לאחר בנייתו. כעבור שנתיים נבנה המבצר מחדש. במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש המבצר את הגרמנים כמחנה מעצר לשבויים בריטים. במהלך המערכה בדרום-מערב אפריקה במלחמה, נערכו הכוחות הגרמנים האחרונים באזור בין נמוטוני לטסומבה. שם הופתעו על ידי הכוחות הדרום-אפריקאיים בעקבות כישלון ההגנה הגרמנית בקרב אוטווי.
המבצר כיום הוא שימור של צורתו ותנאיו של המבנה משנת 1957, והוא משמש כאכסניה וכנקודת תצפית אל הפארק הלאומי של אטושה.
קרמיקה ישראלית
קרמיקה ישראלית עוצבה בארץ ישראל ובמדינת ישראל החל מראשית המאה ה-20. לצד קדרות מסורתית, פעלו בארץ אמנים שיצירותיהם נוצרו במסגרת תעשייתית. עד לשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20 התקיימה בישראל מסורת מקומית שהדגישה את ערכי הטבע ואת המקומיות כביטוי לזהות הציונית. החל משנות ה-80 של המאה ה-20 החלו להופיע ביצירות האמנים הישראלים ביטויים שביקשו לערער על מסורת זו על ידי שילוב הקרמיקה במדיה אמנותיות נוספות ובשימוש בתכנים אישיים וביקורתיים.
קרמיקה מסורתית
בתחילת המאה ה-20 התקיימו בארץ-ישראל מסורות ערביות של עיצוב קרמי מחומר מקומי. היו אלו בעיקר כלים פונקציונליים, שנועדו לשימוש בקרב האוכלוסייה המקומית בארץ ישראל. כלים נוספים יובאו מאזורים שכנים.
יצירה מקומית באובניים התנהלה בעיקר באזורים עירוניים או בכפרי קדרים. הייתה זו מלאכה שנעשתה באופן מסורתי על ידי גברים. במפקד מטעם ממשלת המנדט, שנערך בשנת 1928 ברחבי ארץ-ישראל, נמנו 77 סדנאות קדרות (של יחידים ושל קבוצות), ואילו במפקד שנערך בשנת 1931 נמנו 211 קדרים שונים. רבות מן הסדנאות פעלו במרוכז, והתבססו על קרבה משפחתית בין הקדרים. דוגמאות לכך ניתן למצוא בסדנאות הקדרות שפעלו בכפר הקדרים ראשיא אל פֻח'אר (תל פאחר) שבמורדות החרמון או בחברון, בסדנאות השונות של משפחת אלפֻאח'ורי. כלים אלו נצרפו בתנורים מסורתיים שהוסקו בעצים, בפחם או בגללים בשרפה נמוכה. סדנאות שונות פעלו גם בעזה, והתייחדו ביצירתם של כלי חרס שחורים (פֻח'ארה אסוַד) שנוצרו על ידי הוספת חומרים אורגניים כמוץ שעורה לתנור או בשריפת חיזור (תְִַטויסה). העשן מבעירת חומרים אלו בתוך התנור, העניק לכלים את צבעם השחור האופייני.
לצד אלו התקיימה מסורת של יצירת כלי בישול או כלים שימושיים אחרים לשימוש עצמי מסלע חרסיתי מעורב בקש או חצץ. עבודות אלו נעשו על ידי נשים בבניית-יד ונצרפו בתנורים מאולתרים, בתנורי בישול או אף ללא שרפה כלל. כלים כאלו, שמקורם באזור השומרון ומאזור רמאללה, לדוגמה, התאפיינו גם בשימוש בעיטור העשוי תחמוצת הברזל, שמקורה בבקעת הירדן.
במהלך המאה, החלו מסורות אלה להיפגע ולהתמעט בעקבות מגמות התיעוש, והחל משנות השמונים גם בשל יבוא כלים מתחרים מחוץ לישראל. עד לשנת 1999, לדוגמה, פעלו בעיר חברון 11 סדנאות שונות. אולם בשנת 2007 נמנו בעיר שמונה קדרים בלבד. באפריל 1983 נערכה במוזיאון ארץ ישראל תערוכה שהציגה את הקדרות של הכפר רשיא אל פאחר מלבנון.
אמנות הקרמיקה הארמנית
בשנת 1919 הזמינו שלטונות המנדט הבריטי קבוצה של אמנים ארמנים, ניצולי רצח העם הארמני, במטרה לשפץ את אריחי כיפת הסלע. ניסיון זה שיקף את העניין הבריטי באומנות מסורתית ברוח תנועת האמנויות והאומנויות. ראשיתה של אומנות הקרמיקה הארמנית היא במאה ה-15 בערים כגון איזניק או קוטחיה שבטורקיה, אולם המפגש עם האמנות הארץ-ישראלית העתיקה ועם המוטיבים הנוצריים יצר סינתזה אמנותית ייחודית.
האמן המרכזי בשנים ראשונות אלו היה דוד אוהנסיאן, שהתמחה בעיצוב קרמיקה דקורטיבית למבנים ומונומנטים, רבים מהם בהזמנת השלטון הבריטי. הסדנה שהקים - "אריחי כיפת הסלע" - ייצרה לא רק עבודות מונומנטליות, אלא גם כלים שימושיים או דקורטיביים. בין העבודות המרכזיות שיצר אוהנסיאן בירושלים היו אריחים עבור מלון אמריקן קולוני (1923), בית המזרקה בבית החולים סנט ג'ון, בית המזרקה במוזיאון רוקפלר ועוד. בין המוטיבים המרכזיים שבעיטוריו היו עץ הברוש, צבעונים ושריגי גפן האופייניים לאמנות העות'מאנית המסורתית.
הסדנה שהקים אוהנסיאן, הפרידה בין מלאכת העיצוב, שבוצע על ידי אוהנסיאן, לבין ביצוע היצירות על פי הדגמים שהכין. לשם כך הועסקו בסדנה קדרים, שוליות ואמנים - נשים בעיקר - שהתמחו בציור. עם זאת, חלק מן היצירות - בייחוד אלו שנוצרו עבור המרחב הציבורי - נשאו את חתימתו של האמן הראשי. הסדנה השתמשה בתנור בנוי אבן, שהוסק בעצים. דגם סדנה זו הועתק לסדנאות ארמניות אחרות שהוקמו בירושלים בהמשך.
האמנים מגרדיש קרקשיאן ונישאן בליאן, שפרשו בשנת 1922 מסדנתו של אוהנסיאן, הקימו בית מלאכה משותף בשם "Palestine Pottery", ובו פיתחו קו עצמאי שכלל דימויים פיגורטיביים הזרים לאמנות הטורקית המסורתית. כך, לדוגמה, שילבו השניים דימויים מתוך פסיפסים עתיקים שהתגלו בארץ ישראל, כגון "פסיפס הציפורים" או הפסיפס מח'רבת אל-מפג'ר. פעמים רבות קיבלו דימויים אלו פרשנות תאולוגית נוצרית. פעילות הסדנה המשותפת נמשכה ברציפות עד שנת 1964, אז הקימו סטפן קרקשיאן ומרי בליאן, יורשיהם של האמנים המייסדים, שתי סדנאות עצמאיות שעשו שימוש בדגמים שפותחו בעבר, ואף יצרו דגמים חדשים.
הקרמיקה של בצלאל
במסגרת "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות" נפתח בשנת 1924 בית מלאכה לקרמיקה בראשותו של יעקב איזנברג. כבר ב-1917 הרהר שץ במחשבה על פתיחת מחלקה לעיצוב חפצים דקורטיביים ביציקה וכן מחלקה לציור על "חרסינה". מלאכה זו כבר נלמדה בבצלאל בעזרת כלי פורצלן מוכנים שיובאו מחוץ לפלשתינה לשימוש בצלאל. שץ ראה בפעילות בית החרושת ללבנים ולרעפים שפעל במתחם "בית היתומים שנלר" בירושלים משנת 1895 בקירוב, כעדות לצורך המעשי בתעשייה מקומית כזו, שתעשה שימוש בחומר מקומי שיובא ממוצא.
איזנברג, תלמיד בצלאל בשנים 1913–1919, נסע עם סיום לימודיו לווינה, למד בה בבית הספר למלאכת אמנות, והשתלם בייצור ובעיצוב קרמיקה. המחלקה הפרידה בין לימוד עיצוב היצירות, שנעשה ברובו בידי מורי בצלאל, ובייחוד זאב רבן, לבין הייצור המעשי של היצירות. בין החפצים שנוצרו במחלקה בולטים אריחי הקיר המעוטרים שנוצרו בשנות העשרים והשלושים. לצד אלו החלה להתפתח גם תעשייה של חפצי קרמיקה עיטוריים בעלי אופי מסחרי יותר, כגון "אריח עם דיוקנאות יהודים". בין העבודות הידועות שנעשו במחלקה ידועים האריחים ששובצו בתל אביב בבית הספר אחד העם, בבית ביאליק, בבית לדרברג ובבית הכנסת של מושב זקנים.
סגנון העיצוב של האריחים הושפע מהאר-נובו ומסגנון ה"יוגנדסטיל". הדבר התבטא בשטיחות המרחב המתואר ובעיצוב מסגרות דקורטיביות עשירות. מבחינה רעיונית "אריחי בצלאל" ביטאו את השאיפה לטרנצנדנטליות, במסגרתה נוצקו אריחים עם דימויים מן המסורת היהודית ובעלי תוכן ציוני.
ראשית הקרמיקה העברית, 1950-1932
במאמרה "כלים טכנו. לוגיים" (2011), טענה שלומית באומן כי הקרמיקה הישראלית העכשווית מאופיינת בנתק מן המסורת הפלסטינית המקומית וב"היעדר תעשייה קרמית מקומית, המאפשרת דיאלוג בינה ליוצרי המקום".
בעוד האמנים הארמנים והערבים הארץ-ישראלים פעלו מתוך מסורות עצמאיות, הרי שאמני הקרמיקה העבריים נדרשו ליצור סינתזה בין האמנות והאומנות האירופית לבין התנאים בארץ-ישראל של ראשית המאה ה-20. הדבר התבטא הן בעיצוב הדגמים והן בטכניקות העבודה, שנטו למיכון. בנוסף, בעוד הקדרות המקומית המסורתית הסתמכה על סדנאות משפחתיות ועל פעילות משותפת של אוּמָנים, הרי שהקדר העברי תפש את עצמו גם כאָמָּן, ויצירותיו נועדו לבטא גם את שפתו האמנותית הייחודית.
חוה סמואל, שעלתה לארץ-ישראל בשנת 1932, הקימה את "היוצר", בית המלאכה הראשון לקרמיקה ביישוב העברי בירושלים. "כד וספל", המפעל הקרמי שהקימה בשנת 1934 בראשון לציון ביחד עם פאולה אהרונסון, יצר מגוון של כלים שימושיים וחפצי נוי, תוך שילוב של עבודה על אובניים לצד יציקות קרמיות. סגנון הכלים היה ברובו פונקציונלי, והושפע מרוח המודרניזם והבאוהאוס האירופי. מירה ליבס, תלמידה בסטודיו של סמואל ואהרונסון, תיארה את היצירה של בית המלאכה כפועל יוצא של המטרה "ליצור כלים פשוטים, פונקציונליים ויפים, וזאת גם כדי לחנך את טעמו של הקהל שהיה אז למטה מכל ביקורת. הצורות היו בדרך כלל בהשפעת ה'באוהאוס', שפאולה למדה בו, והעיטורים-הציורים הפשוטים והמקסימים של חווה".
נושאי העיטורים שיצרה סמואל הושפעו הן מהארכאולוגיה הארצישראלית והן מהאמנות האוריינטליסטית, שבהשפעתה יצרה דמויות בסגנון "מזרחי", כגון "מוכרת התרנגולות" ודמויות מן העולם היהודי. בשונה מן הדימויים מן העולם היהודי שביצירות אמני "בצלאל", יצירותיה של סמואל ושל בני דורה, היו חסרות את הממד הרליגיוזי. דימויים אלו נותרו, על פי רוב, כדימויים פולקלוריסטיים. סגנון עיטור הכלים של סמואל התאפיין בהתמקדות בדימויים בודדים, המצוירים - ברובם - ביד חופשית, תוך שימוש בזיגוגים.
לעומת הכלים שיצרו סמואל ואהרונסון, יצירתה של הדוויג גרוסמן ביקשה לנסח "מקומיות" ארצישראלית בעיצוב קרמיקה. גרוסמן עלתה לארץ ישראל בשנת 1933 לאחר שהוכשרה בקדרות בגרמניה. כבר בשנים הראשונות לפעילותה בארץ ישראל ביצעה גרוסמן סקרי קרקע במטרה לבחון את אופן השימוש בחומר מקומי ליצירת כלי קרמיקה. בנוסף, חקרה גרוסמן את דרכי עיצוב הקרמיקה הארצישראלית העתיקה ואת אופן פעילותם של הקדרים הערבים והארמנים ברחבי הארץ. ביצירתה הקרמית הדגישה גרוסמן את השימוש בחומרים ארץ-ישראליים. עבודות כדוגמת כד משנת 1943, מעידות על ההשפעה של ממצאים ארכאולוגיים מקומיים. טכניקת העיבוד של החומר כללה עיטור גאומטרי בסיסי, תוך שימוש בצבעי אנגוב מקומיים בגוונים טבעיים.
הד לתפיסותיה של גרוסמן ניתן למצוא כבר בראשית שנות ה-40, כשיעקב לב, שכיהן משנת 1939 כראש המחלקה לפיסול ב"בצלאל החדש", החל ללמד במחלקה שיעורי קדרות. מרבית הכלים שנוצרו במוסד לא נצרפו בתנור ולכן לא שרדו, אולם מאמרו "הכלי הנאה" (1941), מדגים את הגישה המודרניסטית לעיצוב הכלי והדגשת היחסים השונים שבין חלקיו, ברוח ה"באוהאוס". אולם תצלומי הכלים שצורפו למאמר מעידים על השפעת הארכאולוגיה הארץ-ישראלית בבחירת טיפוסי הכלים, בהימנעות מעיטורים ובמרקם הגס שבו עוצבו.
יצירתה של חנה חר"ג צונץ, שהגיעה לארץ ישראל בראשית שנות הארבעים, מהווה אף היא ניסיון לחיבור עם "מקומיות" ארצישראלית. אצל צונץ התבטא הדבר בעיקר בשימוש בחומרים מקומיים. מרבית עבודותיה נוצרו בשימוש באובניים, אולם היא יצרה גם עבודות בעלות אופי ארכיטקטוני. על אף השימוש העקבי בחומר מקומי, יצירותיה של צונץ נבדלות מן הקו הארכאולוגי שיצרה הדוויג גרוסמן או מן העיטור האוריינטלי של חוה סמואל. צורות הכלים שיצרה הושפעו מן המודרניזם האירופי, בהימנעות מעיטור ובקו האורגני שלהן, והן עושות שימוש בחיפוי של טרה סיגילטה (Terra sigillata) או של גלזורות. בנוסף ליצירתה העצמאית, הייתה חר"ג צונץ פעילה במחקר טכני במסגרות אקדמאיות שונות והייתה שותפה למספר מיזמים תעשייתיים.
פרס פריצת הדרך במתמטיקה
פרס פריצת הדרך במתמטיקה (באנגלית: The Breakthrough Prize in Mathematics) הוא פרס בינלאומי שנתי שהוכרז בשנת 2014 במסגרת פרסי פורצי הדרך וממומן על ידי יורי מילנר, מארק צוקרברג ויזמים נוספים והוא מגיע עם מענק כספי של 3 מיליון דולר. הפרס מתגמל תגליות משמעותיות בענפי המתמטיקה הרבים. מייסדי פרסי פורצי הדרך הצהירו כי הם רוצים לעזור למדענים להיתפס כסלבריטאים, והם מקווים שהדבר עשוי לגרום ל"סטודנטים צעירים יותר לשאוף להיות מדענים". ועדת הפרס בוחרת גם עד שלושה זוכים ב"פרס אופקים חדשים במתמטיקה" והחל משנת 2021 מוענק "פרס הגבולות החדשים על שם מרים מירזחאני" לעד שלוש זוכות.
קרמיקה ישראלית
מן האדמה אל הנוף ומן הנוף אל החומר, 1980-1950
במהלך שנות החמישים והשישים חלה פריחה בעשייה הקרמית בישראל ונעשו צעדים למיסוד אמנות זו בישראל. לצד קדרות מסורתית והשתרשות של מסורת ה"קדרות הסטודיו" (Studio Pottery) החלו להתפתח מדיות נוספות שכללו פיסול קרמי ומגמות של תיעוש לצד תעשייה זעירה, ששאבו את רוחן מן המודרניזם האירופי. באופן כוללני בלטה בקרב אומני הקרמיקה, כמו בקרב אמנים ישראלים רבים אחרים, השאיפה לערך של "מקומיות", שזוהתה עם האדמה, הנוף והארכאולוגיה של ארץ ישראל.
פרס פריצת הדרך במתמטיקה
הזוכים בפרס
להלן רשימת זוכי פרס פריצת הדרך במתמטיקה, לפי סדר כרונולוגי:
פרס אופקים חדשים במתמטיקה
עד שלושה פרסי אופקים חדשים במתמטיקה (100,000 דולר לזוכה) זמינים לחוקרים צעירים בתחילת דרכם. להלן זוכי הפרס הבינלאומי:
קרמיקה ישראלית
תיעוש
בשנות ה-50 של המאה ה-20 החלה בישראל מגמה מעשית של שילוב בין התעשייה הקרמית בישראל הצעירה, לבין מעצבים ואומנים, במטרה לקדם ולהעלות את קרנה של תעשייה זו. ניסיונות דומים החלו גם בשנות ה-60 במכון הישראלי לקרמיקה וסיליקטים בטכניון ובבצלאל, שם החלו בבחינת חומרים קרמיים לעיצוב.
פרס פריצת הדרך במתמטיקה
פרס הגבולות החדשים על שם מרים מירזאח'אני
החל משנת 2021, מוענק פרס בין-לאומי הנושא את שמה של המתמטיקאית מרים מירזאח'אני, לעד שלוש נשים מתמטיקאיות שסיימו את הדוקטורט בשנתיים האחרונות. הפרס על סך 50,000 דולר לזוכה, מוענק מדי שנה עבור הישגים מוקדמים בקריירה, על ידי קרן פרס פריצת הדרך שנוסדה על ידי יורי מילנר ויזמים נוספים. מספר הפרסים הועלה מאחד לשלושה, "בגלל העניין הרב שמייצר הפרס והזכאות הגבוהה ביותר של מועמדויות". להלן זוכות הפרס:
קרמיקה ישראלית
תיעוש
אהרון כהנא, שפתח בשנת 1956 ביחד עם רעיתו מידא כהנא סדנה גדולה שכללה אסיסטנטים, בשם "בית היוצר", היטיב להגדיר את הסגנון הרווח כשילוב שבין הפשטה מודרניסטית לבין מוטיבים עממיים ודקורטיביים. שילוב זה איפשר "להחדיר את האמנות לעם", ולעשות שימוש ב"צורות רבות שלא נתקבלו על דעת הצופים מתקבלות ברצון כשהן מעטרות את תוצרי הקראמיקה."