cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רחובות תל אביב-יפו
הארבעה
הרחוב קרוי על שמם של "הארבעה" – ארבעת חברי ההגנה עמירם בלינקוב, שרגא הר, אהרן ידידיה ואריה קסלמן, אשר נהרגו ב-1946 בהתקפה על מפקדת הצבא הבריטי בשרונה. הרחוב מתחיל ברחבת הסינמטק הנקראת "כיכר השוטר" על-שמו של "רב-שוטר שמואל ויצמן", במפגש עם רחובות קרליבך ושפרינצק שהייתה כיכר בצורת משולש לפני הקמת הסינמטק ב-1989. תוואי הרחוב היה גבולה הדרומי של המושבה שרונה ועד היום נמצאים מצפון אליו בתים טמפלרים. כיום, הרחוב הוא חלק מרובע העסקים של תל אביב והוא מקביל לאזור העסקים של רחוב החשמונאים והוא חלק מפרויקט דרום הקריה.
לאורך הקטע הדרומי של הרחוב קיימים שורת מבני משרדים כחלק מ"מתחם גבעון" הנמצא בין הארבעה והחשמונאים ולאורכו בנויה אכסדרה מסחרית. לאורך האכסדרה הדרומית של הרחוב מצויות מסעדות גורמה רבות אשר בזכותן הפך הרחוב לשם דבר כרחוב של מסעדות ידועות רבות. לאורכו של הרחוב ישנם מסעדות רבות ובתי קפה. בסופו של הרחוב מצוי היקב הטמפלרי של המושבה "שרונה".
ברחוב זה נימצאים:
הברזל
הרחוב מציין אזור תעשייה בו הוא מצוי ומתחיל ברחוב ראול ולנברג אליו הוא מקביל ואל החלק המזרחי החדש של פארק הירקון. הוא מסתיים בכיכר הפונה אל רחוב הארד מול קריית עתידים. ברחוב זה ישנם מסעדות ובתי קפה לאורך יחד עם בנייני משרדים המשרתים לצד בעלי מקצועות חופשיים חברות היי טק מפורסמות.
הירקון
רחוב המקביל לחוף הים לכל אורך מרכז העיר. הרחוב הוא מרכזה התיירותי של תל אביב ולאורכו מוסדות ועסקים רבים המשרתים את התיירים הבאים לעיר בהם בתי מלון, שגרירויות ומקומות בילוי רבים. ברחוב הירקון נמצא המספר הגדול ביותר של שגרירויות. מבין המלונות ברחוב נמצאים הגדולים והחשובים ביותר בהם מלון דן תל אביב, מלון שרתון תל אביב, מלון הילטון תל אביב ומלון הרודס.
אתרים חשובים נוספים ברחוב הם:
החשמל
ברחוב נמצא גם גן החשמל שנודע לשמצה במשך שנים רבות בגלל פעילויות זנות וסמים. בשנים האחרונות עבר המקום שיפוץ נרחב ונפתחו בסביבתו אף חנויות יוקרה.
המלך ג'ורג'
נקרא תחילה "רחוב הכרמל" (חלקו הממשיך לשוק הכרמל נקרא כך עד היום) ושונה ב-1935 לכבוד 25 שנה למלכותו של ג'ורג' החמישי.
המסגר
רחוב ראשי באזור התעשייה הישן של תל אביב, בין הרחובות בגין בצפון והרכבת בדרום. סלול על תוואי דרך עפר בתוואי הרחוב. בדרומה של דרך זו הייתה חווה חקלאית שהוקמה על ידי פרוטסטנטים אמריקאים בשם "הר התקווה", כבר באמצע המאה ה-19. הדרך עברה בין השדות צפונה לכיוון פרדס מונטיפיורי והמושבה הטמפלרית שרונה. על שטח הפרדס הוקמה שכונת מונטיפיורי ועל שטח החווה קם בית הספר התיכון שבח מופת בשנות ה-40, הקיים במקום עד היום, ונמצא צמוד אל שכונת הרכבת ובצידו הצפון-מערבי של רחוב המסגר נמצא הכפר הערבי חסן ערפה העתיד להתפנות לטובת בנייתם של גורדי שחקים ושל הרחבת המע"ר אל הכביש המהיר איילון.
בין האתרים ברחוב:
העלייה
המשכו הדרומי של רחוב אלנבי בין כיכר המושבות בצפון ועד דרך שלמה בדרום. ברחוב העלייה הוקם מחנה קליטת העולים הראשון בתל אביב אשר העניק לרחוב את שמו. מדרום לדרך שלמה הופך הרחוב לרחוב שוקן.
הרחוב מהווה את גבולה המזרחי של שכונת פלורנטין וגבולה המערבי של שכונת נווה שאנן. המרחוב מאופיין בחזית מסחרית לכל אורכו בעסקים המשרתים את תושבי שתי השכונות. בקצהו הדומי נמצא בית הספר ביאליק רוגוזין.
ברחוב נמצא שוק העלייה שנבנה בסגנון הבינלאומי בשנת 1938 במסגרת המרכז המסחרי.
הרברט סמואל
הרחוב המקביל לכל אורך "טיילת להט" – הקטע המרכזי של חוף תל אביב בין חוף גורדון עד פארק צ'ארלס קלור. הרחוב המערבי ביותר בעיר (לא כולל יפו). בנוי בחלקו המזרחי בלבד בבתי מלון, שגרירויות ועסקים המשרתים את התיירות בעיר. רבים מהמבנים לאורכו נמצאים בין רחוב הירקון והטיילת אשר המרחק ביניהם קצר מאוד.
הרכבת
ציר תחבורה ראשי המחבר את מרכז ודרום העיר עם נתיבי איילון דרך מחלף לה גוארדיה. בעבר שימש תוואי הרחוב את מסילת הרכבת יפו–ירושלים וזהו מקור שמו. המסילה הובילה מתחנת הרכבת יפו דרך תחנת הרכבת תל אביב יהודה הלוי. זו הועתקה דרומה בשנת 1970 ולבסוף נסגרה עם פתיחת מסילת איילון.
ביוני 2008 נפתחה בקצה המזרחי של רחוב הרכבת מנהרת לה גוארדיה, העוברת מתחת לרחוב המסגר, ומחברת את רחוב הרכבת עם רחוב לה גוארדיה.
ברחוב זה נמצאים :
הרצל
הרחוב הראשון בעיר. היה הרחוב הראשי של אחוזת בית עם היווסדה וחצו אותו תחילה 4 רחובות נוספים שנקראו לאחר מכן על שם אישים נוספים הקשורים לרוח הציונות והגשמתה: אחד העם, שדרות רוטשילד, ליליינבלום ויהודה הלוי. הרחוב היה ליבה ההיסטורי של תל אביב אשר סביבו אוחדו השכונות היהודיות הראשונות עם אחוזת בית וממנו המשיכה לצמוח העיר העברית.
בימיו הראשונים הגיע ממסילת הרכבת יפו–ירושלים בדרום ועד לבניין הגימנסיה העברית "הרצליה" שעמד באופן מונומנטלי בקצהו הצפוני.
ברחוב זה הותקן הרמזור הראשון בארץ, הפסאז' הראשון, המעלית הראשונה בארץ, ופנס הרחוב הראשון בארץ.
ויצמן
רחוב ויצמן הוא רחוב אורכי ראשי באזור הצפון החדש של העיר המתחיל בדרום בשדרות שאול המלך ומסתיים ברחוב בני דן בצפון העיר, סמוך לפארק הירקון. הרחוב כולל מסחר בחלקו וכן מספר רב של מבני ציבור. בשנות ההקמה הראשונות של אזור הצפון החדש כונה הרחוב "קיבוץ גלויות" לאחר שרחוב ז'בוטינסקי החליף את שמו. עם החלפת שמו לוויצמן, עבר השם קיבוץ גלויות לדרך בדרום העיר.
אתרים ברחוב:
ז'בוטינסקי
רחוב ז'בוטינסקי הוא ציר רוחב בצפון תל אביב הישן והחדש. הוא מוביל מרחוב הירקון (ליד גן העצמאות) ועד דרך נמיר במזרח. המשכו החדש הקרוי רחוב יעקב דורי ממשיך דרך גשר מודעי עד למתחם הבורסה ברמת גן.
הרחוב תוכנן במסגרת תוכנית גדס כאחד מצירי הרוחב הראשיים. חלקו המערבי של הרחוב החל להתפתח בשנות ה-30 המאוחרות עד שנות ה-50. חלקו שממזרח לאבן גבירול הוא מאוחר יותר וכולל בנייה משנות ה-60 וה-70. בית החולים אסותא היה המבנה הראשון ברחוב והוקם ב-1934. הרחוב נקרא תחילה "רחוב קיבוץ גלויות" ושמו שונה לאחר מותו של ז'בוטינסקי. השם "קיבוץ גלויות" הוקצה בתחילה לתוואי הרחוב שלאחר מכן שונה שמו לוויצמן ואז הועבר השם לדרך בדרום העיר (ראו דרך קיבוץ גלויות).
מדרום לרחוב בסמוך לאבן גבירול נמצא מתחם סומייל. בחלקו המזרחי והחדש יותר של הרחוב נמצא גם בניין הגימנסיה העברית "הרצליה" שעברה אליו בשנות ה-60 ממשכנה ההיסטורי בהרצל-אחד העם. בהמשכו נמצאת כיכר המדינה.
ח"ן
שדרה המחברת בין מתחם הבימה לבין כיכר רבין. חודשה עם שאר שדרות העיר בסף שנות ה-90. לפי תוכנית גדס, שדרות ח"ן אמורות להיות המשך ישיר של שדרות רוטשילד, כאשר בין השדרות נמצאת כיכר גדולה. סביב כיכר זו נמצאים כיום תיאטרון הבימה, היכל התרבות וגן יעקב. כיום מנסה העירייה לחזק את הקשר בין שני הצירים ההמשכיים והדבר מתוכנן לבוא לידי ביטוי עם סיום חידוש מתחם התרבות.
טשרניחובסקי
הרחוב מתחיל ברחוב אלנבי ומקביל לביאליק ונמשך צפונה עד לדיזנגוף. הרחוב נקרא תחילה "רחוב בצלאל" ושמו שונה לטשרניחובסקי לאחר מותו של המשורר.
כרחוב הסמוך לקינג ג'ורג' שהיה בעבר רחוב שוק (כמו המשכו הדרומי בשוק הכרמל) התפתח במתחם שביניהם שוק שנודע כשוק בצלאל (בעיקר לאורך רחוב בית לחם הקטן המחבר בין הרחובות). על אף שהשוק דעך ברמת פעילותו עם השנים קיימות בו עדיין חנויות רבות המוכרות בעיקר ביגוד והוא נקרא עד היום "בצלאל", כשמו הקודם של הרחוב.
מצפון לשוק נמצא צידו המערבי של גן מאיר ובקרבתו שכן בעבר קצין העיר תל אביב. בחלק הצפוני של הרחוב, וסביב רחוב בוגרשוב, שכנה שכונת נורדיה, שכונת צריפים של פליטים יהודים שברחו מיפו. באזור רחוב טשרניחובסקי וגן מאיר מתחילה טופוגרפיה נמוכה וקיים ואדי קטן לכיוון הים. ואדי זה כמעט ואינו מורגש כיום בתוך הסביבה הבנויה (הבדלי הגובה המשמעותיים ביותר הם בין ביאליק וטשניחובסקי) אולם עד שנות ה-60 סבל אזור זה מהצפות רבות.
לבסוף פונתה השכונה ועל חלק משטחה נבנה הדיזנגוף סנטר אשר טשרניחובסקי הוא הרחוב האחורי של המתחם. כיכר השוטר בפינת בוגרשוב הייתה פעם מעגל תנועה מרכזי שבוטל עם בניית הסנטר אולם חלק ממבנה הכיכר המקורית נותר במקום זה.
יגאל אלון
רחוב אורך ראשי במזרח תל אביב, המוביל משכונת התקווה ונווה צה"ל בדרום, דרך יד אליהו ושכונת ביצרון, ומסתיים בנחלת יצחק בצפון. הרחוב, שנקרא בעבר רחוב גיבורי ישראל, מסתיים סמוך למחלף הרכבת בנתיבי איילון. אורכו של הרחוב הוא 2.9 ק"מ, והוא מקביל לנתיבי איילון שממערב לו ולדרך משה דיין שממזרח לו. בחלקו הצפוני של הרחוב פועל אזור תעשייה, שחלק מהמפעלים שהיו בו (סיפולוקס, אמקור, הארגז) פינו מקומם למגדלי משרדים. חלקו הדרומי של הרחוב הוא חלק משכונת יד אליהו ומאופיין בבתי מגורים.
יהודה הימית
רחוב מדרום ליפו העתיקה ומצפון לשכונת עג'מי המחבר בין נמל יפו ושדרות ירושלים וממשיך לדרך בן צבי. יהודה הימית הוא אחד הרחובות העתיקים ביפו מחוץ לחומות. הוא נקרא בעבר "רחוב פייסל" על שמו של פייסל הראשון, מלך עיראק ושונה לאחר קום המדינה. הוא ככל הנראה הרחוב היחיד בארץ הקרוי על שם קרב בו הפסידו היהודים.
יהודה הלוי
אחד מחמשת הרחובות הראשונים של העיר. הרחוב מתחיל בנווה צדק בדרום מערב ומסתיים בפינת הרחובות אבן גבירול ומרמורק. בעבר, גם חלקו הדרומי של אבן גבירול נקרא יהודה הלוי ושמו בקטע הקיים כיום שונה בשנות ה-50 ונקרא על שמו של רבי שלמה אבן גבירול, מגדולי שירת ימי הביניים של יהדות ספרד גם הוא. לכל אורכו, מקביל הרחוב לשדרות רוטשילד והוא מחולק לכמה קטעים בעלי אופי שונה מאד.
יותר מכל מזוהה הרחוב כמרכז הבנקאות בישראל, משום שלאורך חלקו הדרום-מערבי שוכנים משרדי ההנהלה הראשית של שלושת הבנקים הגדולים: בנק לאומי, בנק הפועלים ובנק דיסקונט לישראל.
יהודה המכבי
מכיכר מילאנו שברחוב אבן גבירול ועד דרך נמיר. המשך הרחוב הוא בשכונת בבלי. רחוב מגורים, מסחר ובילוי, הומה בתי קפה ומסעדות. בפינת רחוב ויצמן נמצא תיכון עירוני ד' וברחוב שטריקר החוצה אותו, סמוך מאוד לפינת הרחוב נמצאים תיכון עירוני י"א והקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב. רחוב יהודה המכבי מקביל לנחל הירקון וסמוך אליו.
יהודית
שדרות יהודית הן הרחוב הראשי של שכונת מונטיפיורי בניצב וממזרח לדרך בגין ומערבית לנתיבי איילון (דרומית למרכז עזריאלי). הן נקראו בשם זה להנצחת יהודית מונטיפיורי (1784–1862), אשתו המנוחה של משה מונטיפיורי אשר נידב את הכספים להקמת השכונה, אשר אליו הצטרפה ברוב מסעותיו לארץ ישראל. השדרה מוקפת בניינים קטנים ונמוכים יחסית ובמרכזה גינות ומתקני פנאי שונים. בטרם הפכה דרך בגין לציר תנועה עמוס במיוחד הייתה השדרה המשכו הטבעי של רחוב הארבעה הנמצא ממערב. בסוף הרחוב נמצא גשר יהודית שחיבר בין שדרות יהודית לשכונת ביצרון.
יפו
ציר היסטורי, חלק מדרך יפו-שכם או בחלקה הקצר יותר דרך יפו-פתח תקווה. המשכה של דרך פתח תקווה (כיום דרך בגין) ממזרח. המשכה המערבי של דרך יפו העובר ביפו נקרא "רחוב אילת" אך מדובר למעשה באותו הרחוב. הקצה המערבי ביותר של הדרך הוא רחוב רזיאל המגיע עד כיכר השעון. במקום בו מסתיים הרחוב ומתחיל רחוב אילת ניצב "מבנה טרנספורמטור" עתיק.
לאורכו של הציר שוכנים שכונת פלורנטין, בית רומנו ו"שכונת מרכז מסחרי". ברחוב חנויות רבות לאביזרי אופנה ודוכני שתייה שפועלים על המדרכות.
יפת
רחוב יפת הוא אחד הרחובות הראשיים של יפו והוא קרוי על שם יפת בנו של נח. בעבר נקרא "רחוב עג'אמי", על שם איברהים אלעג'אמי, קדוש פרסי. הרחוב היה בעבר דרך שהקיפה את חומות יפו העתיקה אשר לאחר הריסת החומה וצמיחת העיר, הפכה לרחוב מסחרי מרכזי. ברחוב יפת פינת רחוב ציונה תג'ר מצוי מבנה טרנספורמטור שתוכנן בידי האדריכל אלכסנדר ברוולד בשנת 1923.
יצחק שדה
רחוב יצחק שדה הוא רחוב רוחב, התוחם את שכונת יד אליהו מצד צפון. הרחוב מתחיל בגשר מעריב במערב, ונמשך עד דרך משה דיין במזרח. בתחילת הרחוב, ועד לצומת עם רחוב יגאל אלון, הוא אזור תעשייה ומסחר, ומהצומת ומזרחה נמצאים בתיה הצפוניים של יד אליהו. בחלקו ממוקם הרחוב על גשר מעל נתיבי איילון, ועל כן עד ראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 הוא נקרא "רחוב הגשר" (אמנם בראשית שנות השישים, טרם הוקמו נתיבי איילון, אך הגשר היה קיים, וחיבר בין שתי גדותיו של ואדי מוסררה (נחל איילון).
ברחוב ממוקמים בית נצבא, הסינרמה, בית מגורי העיתונאים וגן לנדס.
הרחוב קרוי על שמו של האלוף יצחק שדה, מפקד הפלמ"ח, שהיה גם איש חינוך בעל השפעה רבה על הנוער.
שד' ירושלים
שדרות ירושלים הן אחד הרחובות הראשיים של יפו. הן הוקמו ב-1915 על ידי המושל העות'מאני של יפו, אשר התקנא בשדרות רוטשילד שהקימו היהודים בתל אביב, ונקראו תחילה על שם אחמד ג'מאל פאשה. בזמן השלטון הבריטי שונה שמן לשדרות המלך ג'ורג' החמישי, ועם איחוד תל אביב ויפו שונה שמן לשדרות ירושלים. בטרם האיחוד, כבר היה בתל אביב רחוב בשם שדרות ירושלים ושמו הוחלף לשדרות הר ציון.
השדרות היו קיימות זמן רב לפני איחוד הערים תל אביב ויפו, אך כיום מבנה השדרה דומה יותר למבנה השדרות של מרכז תל אביב, עם עיצוב המדגיש את שיוכה ליפו על ידי שימוש באלמנטים אדריכליים המאפיינים את המקום. בתחילת השדרה הוקם בשנת 1924 מבנה טרנספורמציה שתוכנן בידי האדריכל ריכארד קאופמן ונהרס בשנת 2010 כדי לפנות מקום להולכי רגל.
מצדן הדרומי נמשכות השדרות בשדרות העצמאות בבת ים ומצדן הצפוני – לרחוב קויפמן.
ברחוב זה מצויים מבנים היסטוריים רבים כגון:
ירמיהו
רחוב מסחרי בצפון העיר, בסמוך לשפך הירקון ומתחם נמל תל אביב. במהלך שנות ה-70 נפתחו ברחוב שהיה אזור מגורים, מעל 60 מסעדות, למרות מחאות תושבי הרחוב שבקשו למנוע את הפיכת הרחוב למתחם בילוי. עד אוקטובר 2007 פעל ברחוב קולנוע פאר, מן השרידים האחרונים של בתי קולנוע בתל אביב הישנה. ברחוב ירמיהו פועלים בתי קפה, מסעדות ומועדונים והוא מקובל כאתר בילויים. בקצה הרחוב תחנת השכרה לסירות משוטים ופדלים בנחל הירקון, הפועלת עשרות בשנים באותו מקום, וסמוך אליו מתחילה טיילת קרשים, המובילה עד לנמל תל אביב, המתפתח בשנים האחרונות כמרכז בילוי הומה ומצליח.
סביב הרחוב ובניצב לו עוד מספר רחובות הקרויים על שם נביאים.
לבנון
רחוב ראשי בשכונת רמת אביב. בעבר נקרא הרחוב רחוב האוניברסיטה על שם אוניברסיטת תל אביב השוכנת לצדו, ובשנת 1986 הוחלף שמו לאחר מותו של ראש העיר השישי של תל אביב, חיים לבנון, אשר יזם את הקמת האוניברסיטה בשנות ה-50 של המאה ה-20.
צדו הדרומי-מזרחי של הרחוב מאוכלס רובו במוסדות ציבוריים: מוזיאון ארץ ישראל, תזמורת צה"ל, מוזיאון הפלמ"ח, בית הספר להנדסאים, מכון התקנים הישראלי ואוניברסיטת תל אביב כולל כיכר אנטין.
לה גוארדיה
הרחוב קרוי על שם פיורלו לה גוארדיה, ראש עיריית ניו יורק בין השנים 1934–1945. יש המבטאים את שם הרחוב והמחלף בטעות "לה גארדיה" (שנים רבות הופיע תעתיק שגוי זה על שלטי הרחוב).
לאורך הרחוב נמצאים בעיקר בנייני המגורים של שכונת יד אליהו – שיכונים בגובה 3–4 קומות. מחלף לה גוארדיה שבקצהו המערבי של הרחוב מחבר את רחוב לה גוארדיה עם נתיבי איילון.
בחודש מרץ 2017 אישרה ועדת התכנון המקומית בתל אביב תוכנית להפיכת חלק מהרחוב למתחם בילויים.
בינואר 2023 נוסף לרחוב נתיב תחבורה ציבורית.
לוינסקי
הרחוב הוקם בשנות ה-20 במסגרת תוכנית המתאר של שכונת נווה שאנן שביצע האדריכל יוסף טישלר.
ליליינבלום
מראשוני הרחובות בעיר אשר הוקם במסגרת "אחוזת בית". תחילתו ברחוב פינס בשכונת נווה צדק, והוא נמשך מזרחה עד רחוב אלנבי.
בהמשכו של הרחוב נמצאים משרדי הנהלות של בנקים, כחלק ממתחם הבנקאות של לב תל אביב. ברחוב נמצאים משרדי הנהלה של מספר בנקים כמו כן גם סניפו הראשי של בנק ישראל בתל אביב. בתקופה שבה נאסרה על תושבי ישראל החזקה של מטבע זר היה הרחוב מרכז פעילותם של חלפני כספים, שהחליפו כספים באופן בלתי חוקי אך גלוי.
אתרים נוספים ברחוב:
מזא"ה
רחוב מגורים ברובו, צר ובעל אופי שקט ושכונתי. עם זאת, הוא אוצר מספר פניני אדריכלות ידועות. ברחוב מספר רב של בניינים היסטוריים משנות ה-20 וה-30 המייצגים את תל אביב בצעירותה. חלק מן הבניינים הם בסגנון האקלקטי וחלקם בסגנון הבינלאומי. רבים מהם עברו שיפוץ בעשור האחרון והרחוב אף הפך, יחד עם שדרות רוטשילד ועוד מספר קטעי רחובות נוספים בסביבה, לאטרקציה תיירותית עבור שוחרי אדריכלות. טרם בניית בתי הרחוב, היה במקום כרם גפנים ומחנה שקלט עולים חדשים בתקופה זו.
אתרים חשובים לאורך הרחוב:
מרמורק
רחוב קטן וקצר אך בעל חשיבות גדולה בשלד מרכז העיר; המשכו של רחוב קרליבך ממזרח ושדרות בן ציון במערב וקושר בין רחוב אבן גבירול ויהודה הלוי עם כיכר הבימה ושדרות רוטשילד. הרחוב הוא גם גבול בין שני הרבעים המרכזיים של תל אביב, 3 ו-5.
הרחוב שופץ במהלך 2006–2007 ובמסגרת השיפוץ הורחבה המדרכה על חשבון שטחים פתוחים פרטיים של בתי מגורים ובכך התאפשרה סלילת שביל אופניים היוצר רצף שבילים בין השדרות לבין רחוב אבן גבירול. חלקו המערבי של הרחוב ממשיך לעבור שיפוץ יחד עם חידוש מתחם הבימה.
הרחוב גם צר, הוא כולל נתיב נסיעה אחד בכל כיוון, אך למרות זאת הנסיעה מזרחה מוגבלת בשעות היום לתחבורה ציבורית בלבד.
משה סנה
דרך משה סנה היא ציר האורך המרכזי בצפון-מזרח תל אביב. היא מהווה חלק מכביש 482, וכן את המשכם הישיר של רחוב בן-גוריון ההרצלייני ורחוב סוקולוב ברמת השרון מצפון, ושל רחוב מבצע קדש בגבול רמת גן-בני ברק מדרום.
הכביש נסלל במהלך שנות ה-30, כדי לקצר את הדרך מרמת השרון והרצליה לתל אביב, והוא נחנך באוקטובר 1941 בשם "דרך הרצליה". עד אז, נאלצו תושביהן של מושבות אלה לנסוע דרך רמתיים ופתח תקווה, וסלילת הכביש קיצרה את הדרך מ-35 ק"מ ל-12 ק"מ בלבד. בסוף שנות ה-80 של המאה העשרים שונה שמה של דרך הרצליה. חלקה הצפוני, מרחוב דבורה הנביאה ועד רמת השרון, נקרא על שם משה סנה ואילו חלקה הדרומי, מרחוב דבורה הנביאה ועד קצה תחום שיפוטה של תל אביב נקרא על שם פנחס רוזן, שר המשפטים הראשון של ישראל.
נווה שאנן
הרחוב הוקם בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 כחלק משכונת פועלים שהוקמה על ידי אגודת נווה שאנן. הרחוב תוכנן כעוד אחד מהרחובות המעגליים של תוכנית "המנורה" של האדריכל יוסף טישלר. המשכו הטבעי של הרחוב, אשר נקטע על ידי מבנה התחנה המרכזית החדשה שהוקם במרכז השכונה ועל חלק משמעותי ממנה, הגיע לדרך שלמה. החל משנות ה-30 החלו בהדרגה להיכנס לשכונה עסקי תעשייה זעירים, סדנאות ובתי מלאכה אשר גרמו לשכונה, שתוכננה להיראות דומה לשכונת לב תל אביב, לאבד מצביונה השכונתי ולהפוך לאזור חצי תעשייתי הכולל בו מגוון של עסקים שאינם בהכרח משתלבים עם שכונת המגורים. דבר זה גרם להידרדרות מתמשכת של מצב הרחוב והשכונה שאף החמיר מאוד עם הקמת התחנה המרכזית. התחנה, שקטעה את קצה הרחוב, נבנתה במשך כ-30 שנה ורבים מבקרים את בנייתה כזו שהמיתה לגמרי את השכונה והפכה אותו לאזור מנותק, מנוכר ומוזנח.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, עם פתיחת התחנה המרכזית החדשה, החלה העירייה בניסיונות לקדם את הרחוב המוזנח שהמשיך רק להדרדר. ב-6 בספטמבר 1996 נחנך המדרחוב בו הושקעו מאמצים רבים למתיחת הפנים של הרחוב. הפיכתו למדרחוב נועדה בין השאר להקל ולהנעים את דרכם של הולכי הרגל העוברים בין שתי התחנות המרכזיות ולנסות באופן זה להחיות אותו. אולם, מתחילת העשור ועד ימינו הפך מדרחוב נווה שאנן לאחד הרחובות הידועים ביותר לשמצה בעיר בשל "פעילויות השוליים" בהם בתי בושת, מועדוני פיפ שואו, בתי הימורים ופשיעה רבה סביבם.
הרחוב גם הפך למרכזה של אוכלוסיית העובדים הזרים בישראל. רבים מהם מתאכלסים בשכונה שכן היא מאפשרת דיור זול במיוחד. ברחוב וסביבו התפתחו אף חנויות רבות ומוסדות שונים הקשורים לאוכלוסייה הזרה, במיוחד אוכלוסייה מזרח אסייתית הכוללת עובדים מתאילנד, סין והפיליפינים. אנשים רבים החלו לכנות אזור זה כ"צ'יינהטאון של תל אביב" בשל אופייה האסיאתי ההולך ומתגבש של המקום.
נורדאו
השדרה הצפונית ביותר של אזור מרכז העיר. מקשרות בין אבן גבירול ועד חוף הים. בקצה השדרה עמד מלון שרתון הישן עד שנהרס. השדרה שוקמה ושופצה אף היא יחד עם שאר השדרות בתל אביב בסוף שנות ה-90.
נחלת בנימין
רחוב נחלת בנימין הוא מן הרחובות הוותיקים בעיר אשר החל כשכונה שקמה ב-1909 והצטרפה לתל אביב ב-1911. הרחוב נמשך מכיכר מגן-דוד בצפון (מפגש אלנבי, המלך ג'ורג', שינקין והכרמל) עד דרך שלמה בדרום.
שם הרחוב הוא סוגיה מעניינת ושנויה במחלוקת: מייסדי השכונה החליטו שאותו "בנימין" שעל שמו נקראת יהיה מי שיסייע למימון הקמתה. אם הקרן הקיימת לישראל תסייע, הרחוב יקרא של שם בנימין זאב הרצל. אם הברון בנימין אדמונד דה רוטשילד יסייע, השכונה תקרא על שמו. מכיוון שבסופו של דבר אף אחד לא סייע, נקבע כי הרחוב יקרא על שם שבט בנימין.
הרחוב ידוע כאחד הרחובות המרשימים ביותר בו שולט הסגנון האקלקטי בארץ ישראל. לאורכו מבנים רבים המסוגננים בתערובת של סגנונות אוריינטליים ואירופאים וכוללים קשתות, עיטורי אר נובו, קישוטים נאו-קלאסיים ובתים צבעוניים.
המסחר ברחוב התפתח למרכז של חנויות וסוחרי טקסטיל הגדול מסוגו בישראל. מרבית החנויות בחלק הצפוני של הרחוב מוכרות בדים ומוצרים נלווים. כפועל יוצא, בסביבת הרחוב סדנאות רבות של מעצבי אופנה וטקסטיל.
מאז 1986 הפך חלקו הצפוני של הרחוב למדרחוב בו מתקיים יריד אמנים פעמיים בשבוע.
נחמני
רחוב נחמני נמצא בלב העיר במקביל למזא"ה. הוא קרוי על שמו של הרמב"ן – רבי משה בן נחמן, שכונה גם "נחמני". הוחלט שלא לקרוא לשם הרחוב רמב"ן כדי לא להתבלבל עם רמב"ם הנשמע דומה. בתקופה המקבילה הוקמו גם בשכונת רחביה בירושלים רחובות בשמות אלה אלא ששם נקראו הרחובות הפוך: רחוב רמב"ן (ירושלים) ובמקביל אליו "שדרות בן מימון" על שם הרמב"ם.
אתרים ברחוב:
נמיר
דרך נמיר, או בשמה הקודם "דרך חיפה", היא כביש ראשי הממשיך מהעיר צפונה לכביש החוף (כביש ארצי מס' 2) לכיוון חיפה. הדרך משתרעת מצומת תנובה (מפגש עם דרך בגין ושאול המלך) ועד מחלף גלילות שהוא הנקודה הצפונית ביותר בשטחה המוניציפלי של העיר.
אתרים חשובים ורחובות חוצים לאורך הדרך (מצפון לדרום):
עזה
רחוב עזה הוא רחוב אורך ביפו המוביל מדרך בן צבי במרכזה של העיר אל שכונת יפו א' (דקר). אורכו של הרחוב כ-1.2 ק"מ, ובחלקו הצפוני הוא מקביל לשדרות ירושלים. הרחוב קרוי על שמה של העיר עזה, והוא חופף את הדרך ההיסטורית שהובילה דרומה, לכיוונה. לאורך צידו המערבי של הרחוב, ניצבת שורת בתים שחלקם הוקמו במאה ה-19, ובמחצית השנייה של העשור הראשון של המאה ה-21 החלה תנופת פיתוח ושיפוץ במקום. חלקו הצפוני של הרחוב שופץ, ולאורכו נסללה מדרכה רחבה להולכי רגל ולרוכבי אופניים.
פנקס
רחוב ראשי וציר כניסה לעיר מכיוון מחלף ההלכה שבנתיבי איילון. הרחוב נמשך מדרך נמיר ועד רחוב אבן גבירול בכיכר ה"קסטל" אליה מתחברות גם שדרות נורדאו.
אתרים ברחוב:
פרוג
רחוב פרוג הוא רחוב צידי קטן במרכז העיר בין רחוב בן עמי שליד כיכר דיזנגוף לבין רחוב גורדון ובמקביל לדיזנגוף. על אף היותו רחוב קטן, הוא ידוע בזכות מספר מבנים שנמצאים בו וכרחוב המייצג נאמנה את העיר הלבנה של תל אביב. בין המבנים הידועים הנמצאים בו נמנים:
באזור רח' פרוג פעל בשנות ה-20 וה-30, שיא תקופת צמיחתה של תל אביב, בית חרושת ללבני סיליקט. בלבנים אלו נעשתה מרבית הבנייה בתקופה זו. מאזור הרחוב, עוד טרם בנייתו המלאה, נחצב הסיליקט לייצור הלבנים. מסיבה זו רבים מן הבניינים לאורך הרחוב, כמו גם בכמה רחובות סמוכים, בנויים נמוך יותר ממפלס הרחוב והם כוללים קומות מרתף או חצרות מונמכות (חצרות אנגליות). החצר המונמכת הבולטת ביותר היא זו החצר הפנימית שבין בית צעירות מזרחי לבין מעונות עובדים שדרכה גם עובר השביל המחבר בין פרוג לבין דב הוז.
לרחוב פונה צידו האחורי של "פסאז' דיזנגוף" שמעליו שכן בעבר התיאטרון הקאמרי וכיום תיאטרון בית ליסין. כרחוב אחורי המשרת בין השאר את באי התיאטרון, זכה להתייחסות מבדחת מצד יוסי בנאי במופע יחיד בו טען כי אפשר להחזירו לערבים בתמורה לשלום מלא.
פרישמן
רחוב פרישמן הוא אחד מרחובות הרוחב החשובים במרכז העיר המחבר בין כיכר רבין במזרח למלון דן ולחוף פרישמן שנקרא על שם הרחוב. הרחוב חוצה ממערב למזרח מספר רחובות חשובים. זהו הרחוב הדרומי ביותר של אזור הצפון הישן החוצה ממזרח למערב את שטח תל אביב הישנה של עד קום המדינה, אשר תוכנן במסגרת תוכנית גדס. מצפון לרחוב זה עוד מספר רחובות רוחב מקבילים המחברים כיום את חוף הים וציר אבן גבירול. בשל היותו רחוב המקשר בין הים לרחובות המרכזיים של תל אביב, יש לאורכו מספר מקומות חנויות ומקומות בילוי. בעיקר בחלקו המערבי.
קדם
רחוב קדם הוא הרחוב הראשי העובר לאורך טיילת החוף של יפו. לאחר קום המדינה נקרא רחוב 60.
הרחוב מתחיל מדרום ליפו העתיקה ומסתיים ליד גבול בת ים.
קיבוץ גלויות
דרך קיבוץ גלויות הוא ציר ורחוב ראשי בדרום העיר. הדרך מבוססת על תוואי היסטורי של דרך שהובילה מיפו ללוד והמשכה המזרחי של הדרך, הידוע גם ככביש 461, אכן משנה את שמו לרחוב הלח"י, דרך בר-לב ולבסוף ל"דרך לוד" בתחומי העיר רמת גן. הדרך מתחילה בפינת רחוב שלמה ומסתיימת במחלף קיבוץ גלויות. הדרך היא גם חלק ממחלף חיל השריון המחבר את הקטע המרכזי של נתיבי איילון עם הקטע הדרומי של הכביש, המוביל אל חולון, בת ים ואל ראשון לציון.
מלבד היותו ציר תחבורה ראשי המחבר את דרום העיר עם נתיבי איילון, מהווה הרחוב את גבולן הצפוני של השכונות גבעת הרצל וקריית שלום, וכן את גבולה הדרומי של שפירא.
בעבר, רחוב ז'בוטינסקי של היום היה קרוי "רחוב קיבוץ גלויות". לאחר מותו של זאב ז'בוטינסקי, שונה שם הרחוב ובהמשך הוקצה השם "קיבוץ גלויות" לרחוב הנקרא היום ויצמן. לאחר שגם שמו הוחלף, הועבר השם לדרך המוכרת כיום.
עם האתרים השוכנים לאורכה של דרך קיבוץ גלויות נמנים גני הטבע, בית הנוער העובד והלומד (משכן ברנר וחבריו), תחנת הרכבת תל אביב דרום ובית הספר הולץ. שלושה עצי שקמה ניצבים בלב המסלול המוביל מערבה בדרך, והחוצץ בין נתיביו. לידם, מצידו הצפוני של הכביש, שוכנים שרידיו של בית קברות שייח' מוראד ובו קבר שייח' בשם זה השוכן במבנה קטן שלו שתי כיפות. על המבנה קבועה כתובת ממלוכית.
קפלן
מצירי הכניסה הראשיים לעיר מנתיבי איילון, המוביל ממחלף השלום למרכז העיר בפינת הרחובות אבן גבירול ודיזנגוף. הרחוב היה בעבר רחובה הראשי של המושבה הגרמנית שׂרונה ולאורכו בתים רבים שנשמרו מתקופה זו. לאחר נטישת המושבה במלחמת העולם השנייה התמקמו במבנים הבריטים ולאחר הקמת המדינה השתמשו בהם צה"ל ומוסדות ישראלים נוספים. כך למעשה צמחה הקריה הנמצאת סביב רחוב קפלן שכיום רק מצפונו. מדרומו נחנך בעשור השני של המאה ה-21 מתחם שרונה.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 הוקמו בחלקו המערבי של הרחוב ובסביבתו, שהיו מחוץ לתחומי המושבה הישנה, בנייני ציבור מוסדיים רבים, בהם בנייני הסוכנות היהודית, בית העיתונאים, בית הסופר, בית יכין ועוד. רוב בניינים אלו נבנו בסגנון הברוטליזם שאפיין את הבנייה בארץ באותן שנים והם חלק ממרכז עסקים הנמשך גם בשדרות שאול המלך. בשל היותו ציר מרכזי המקשר בין נתיבי איילון ורכבת השלום ללב העיר לאורכו ממשיכים לבנות גורדי שחקים רבים בעיקר משטחים אשר אוזרחו מהקריה.
ב-2005 נערך מבצע ראשון מסוגו בישראל להזזת חמישה מבתי הטמפלרים המוגדרים כמבנים לשימור לצורך הרחבת הכביש.
קרליבך
רחוב מסחרי באזור העסקים של העיר – בין צומת מעריב (במפגש עם דרך בגין) ועד צומת הרחובות אבן גבירול-יהודה הלוי-מרמורק. המסחר ברחוב שגשג שנים רבות בזכות השוק הסיטונאי שהתקיים עד שנת 2006 לאורך קטע ארוך מצידו המערבי של הרחוב.
בעורפו המערבי של רחוב קרליבך נמצא רחוב צקלג (מכונה גם מתחם צקלג) אשר נבנה על אדמות שהיו בעבר בית קברות טמפלרי של תושבי שרונה.
ברחוב מתוכננת תחנת רכבת קלה תת-קרקעית, תחנת קרליבך בקו האדום והקו הירוק של הדנקל כמו כן, על פי תוכנית הפיכת מתחם השוק הסיטונאי לשכונת מגורים, יהפוך הרחוב לשדרה.
שד' רוטשילד
מן הרחובות החשובים ביותר בעיר והשדרה הידועה והחשובה ביותר מבין השדרות בתל אביב. השדרה מילאה תפקיד מרכזי בהתפתחות האורבנית של העיר, ולאורכה אתרים חשובים רבים. השדרה הייתה ועודנה הלב התרבותי של תל אביב, והיא חלק מלבה הכלכלי של ישראל, בהיותה אחד הרחובות העיקריים במרכז העסקים הגדול והחשוב של המדינה.
השדרה קמה יחד עם רחובותיה הראשונים של אחוזת בית ב-1909 והייתה בשנותיה הראשונות של העיר גם השטח הירוק הפתוח היחידי בעיר. בשדרה עמד בית העירייה הראשון (נקרא אז בית הוועד), הקיוסק הראשון בעיר וכן ביתם של כמה מן האישים המרכזיים בהנהגת העיר והיישוב בהם מאיר דיזנגוף אשר בביתו, אשר הוסב למוזיאון תל אביב, אף נערכה הכרזת המדינה.
אדריכלות המבנים בשדרות רוטשילד מספרת בעצמה את סיפור התפתחותה של תל אביב: מבתים קטנים בחולות, דרך "בתי החלומות" האקלקטיים (המאפיינים את חלקה הדרומי), בתי ה"באוהאוס" (הסגנון הבינלאומי) ועד גורדי השחקים המודרניים הממשיכים להיבנות ברחוב עד היום.
רוקח
שדרות רוקח הן כביש ראשי בצפון תל אביב המוביל משכונות עבר הירקון דרך נתיבי איילון לכיוון מרכז העיר באזור שפך הירקון. הרחוב מקביל לנחל הירקון ולפארק הירקון המשתרע מדרום לו לכל אורכו. בשל כך, אופייה של השדרה פרוורי ופתוח. יחד עם פארק הירקון ומתקני הספורט הרבים שבו, הפכה השדרה לאזור לפעילות נופש וספורט, וגם מצפון לה שוכנים מגרשי טניס. אתרי עניין לאורך הרחוב:
רזיאל
רחוב בצפונה של יפו, המחבר בין שדרות ירושלים ודרך אילת בקצהו הצפון-מזרחי לבין כיכר השעון בצידו הדרום-מערבי. רחוב רזיאל הוקם על תוואי הדרך ההיסטורית מיפו לשכם; דרך שהמשכה מזרחה הוא בתוואי הרחובות דרך יפו-תל אביב, דרך בגין וציר ז'בוטינסקי. רחוב רזיאל שימש כרחוב הראשי והחשוב של העיר עד לסלילת שדרות ירושלים.
בתחילת הרחוב מצוי "בית הסראיה הטורקי החדש" שבו שכנה עיריית יפו עד להעברתה אל הבניין בשדרות ירושלים מספר 45.
חלקו המזרחי של רחוב רזיאל נקרא "רחוב בוסטרוס", על שם נג'יבּ בוסטרוס, ערבי נוצרי, שבנה בו שורת חנויות. חלקו המערבי נשא את השם "עוואד" או "הווארד", על שמו של ערבי מרוני אמיד שמוצאו ממלטה בשם איסכנדר עוואד או אלכסנדר הווארד.
נקודת הציון החשובה ברחוב היא "בית סורסוק" שנחנך בשנת 1925 ונחשב בזמנו לבניין המשרדים היוקרתי ביותר ביפו, ושכנו בו, בין היתר, משרדיהם של קונסולים זרים, של סוחרים אמידים ושל חברות ספנות.
ליד כיכר השעון נמצא "בית המשרד הארצישראלי" שבו פעלה התנועה הציונית בראשית דרכה.
שאול המלך
רחוב מרכזי מצומת הדרכים בגין-ודרך נמיר במזרח ועד רחוב אבן גבירול במערב. הרחוב מאופיין בעיקר בבנייה של רצף מבני ציבור ורק מעט מבני מגורים ומסחר בקצהו המערבי. רוב חלקו הדרומי של הרחוב הוא חומתה הצפונית של הקריה ובה שער אחד ראשי "שער שאול המלך".
תוואי הדרך בה סלול רוב הרחוב היה קיים כבר בתחילת המאה ה-20 והמשיך דרום מערבה אל רחוב יהודה הלוי עד מרכז תל אביב הישן. החל משנות ה-60 נבנו לאורך הרחוב בנייני משרדים ומוסדות ציבור רבים בהם:
שבזי
שבזי הוא רחובה הראשי של שכונת נווה צדק והרחוב המסחרי היחיד בשכונה. הרחוב עובר למעשה בין שכונת נווה צדק ושכונת שבזי הקרויה על שם הרחוב אולם כיום מקובל להתייחס לשתי השכונות כאל "נווה צדק" והגבול בין השכונות ההיסטוריות אינו ניכר. הרחוב חוצה את כל השכונה ממזרח למערב החל מאזור מגדל שלום ועד אזור החניונים של סביבת תחנת הרכבת יפו.
שינקין
שינקין הוא רחובה המסחרי הראשי של שכונת לב תל אביב החוצה אותה ממערב למזרח – מכיכר מגן-דוד ועד רחוב יהודה הלוי. במרוצת השנים הפכו רחוב שינקין והרחובות הסמוכים לו למקום מגורים לאמנים צעירים ולאנשי רוח. נפתחו בו בתי עסק ייחודיים, והרחוב הפך בהדרגה לסמל התרבות התל אביבית הצעירה, הפתוחה והחופשית. בשינקין וסביבתו מתגורר גם מספר רב של תושבים חרדים, חלק גדול מהם חסידי גור שנשלחו על ידי האדמו"ר של החסידות לשליחות במקום. הללו חיים עם שכניהם החילוניים בשלווה שאזורים אחרים (בירושלים, למשל) יכולים להתקנא בה. בבית הכנסת הגדול מאחורי גינת שינקין שוכן בית חב"ד המרכזי של תל אביב.
הוויית הרחוב מתוארת היטב בסרט "הבועה" והוא מוזכר רבות ביצירות אמנות נוספות דוגמת השיר "גרה בשינקין" של להקת מנגו שאף מזכיר את "קפה תמר" הוותיק ברחוב.
שלוש
רחוב בשכונת נווה צדק ומהחשובים בשכונה. מחבר בין גשר שלוש, המגשר בין השכונה לבין רחוב אילת (המשך דרך יפו-תל אביב) מעל מה שהיה פעם מסילת הרכבת יפו–ירושלים, לבין חלקה הצפוני של השכונה בה הוא פוגש את מתחם המגדלים של מנשייה.
ברחוב נמצא בית אהרן שלוש (בית מס' 32) שהוקם על ידי אהרן שלוש בשנת 1892, חמש שנים לאחר הקמת השכונה. את הגשר הורה להקים מושל יפו לכבודו של שלוש לאחר שזה התהפך עם כרכרתו יום אחד ונפצע כאשר חצה את המבתר שבו עברה מסילת הרכבת יפו-ירושלים.
בפינת רחוב רוקח נמצא גם בית ש"י עגנון, עליו מסופר ברומן "תמול שלשום". עלילת סרט הקולנוע הבית ברחוב שלוש מתרחשת ברחוב זה ובשכונת נווה צדק.
בקרבת הרחוב נמצא גם מרכז סוזן דלל.
שלמה המלך
רחוב המקביל לדיזנגוף המתחיל בפינת המלך ג'ורג' והנביאים ומסתיים בצפון ברחוב ארלוזורוב וממשיך משם כ"רחוב יהושע בן נון". יחיאל מוהר ובנו עלי מוהר התגוררו ברחוב שלמה המלך 79. במקום הוצב לאחר מותו של הבן שלט הנצחה.
שלמה (סלמה)
דרך שלמה (או רחוב שלמה), הקרויה לרוב בשם "סַלַמֶה", נמצאת בדרום העיר, סמוך לשכונות פלורנטין, נווה שאנן ושפירא. הדרך חיברה בעבר בין יפו והכפר הערבי סלמה ונקראה על שמו. הכפר הערבי ננטש ונחרב במהלך מלחמת העצמאות ובמקומו נבנו מספר שכונות בדרום מזרח העיר. לאחר קום המדינה, שונה שם הרחוב ל"דרך שלמה" על שם הכפר היהודי שהתקיים במקום בתקופת בית שני.
ברחוב זה נמצאים מטה משטרת תל אביב והתחנה המרכזית החדשה של תל אביב
יעקב בר
יעקב "יַשקָה" בר (בירנבוים) (10 ביוני 1928, ביאלובז'גי, פולין – 28 באפריל 2008, אשקלון) היה אלוף-משנה בצה"ל, מקים מתקן אימונים 500 (לימים באלי"ש) ומפקדו השלישי של מחנה מטכ"ל.
ביוגרפיה
בר נולד ב-10 ביוני 1928 כיעקב דוד (ישקה) בירנבוים בביאלובז'גי שבפולין, עיירה שמנתה כ-15,000 תושבים, כמחציתם יהודים. בנם הבכור של ר' שלמה מאיר וחוה אסתר.
בתקופת מלחמת העולם השנייה
לאחר מכן נשלח בר לעיר לייפציג, ובינואר 1945 הגיע ברכבת למחנה ההשמדה בוכנוואלד, שם סומן כעציר פוליטי (באמצעות משולש אדום על בגדיו). בפברואר 1945 הועלה על רכבת והועבר למחנה טרזיינשטט, ששימש "גטו ראווה"; המסע ברכבת ארך כשלושה שבועות ובסופו שרדה רק כעשירית מהנוסעים. כאשר שוחרר המחנה במאי 1945 ניגש אל בר טנקיסט רוסי והציע לו אוכל ומים, תמונה אשר תיחרט בזיכרונו מאוחר יותר כאשר יתגייס לחיל השריון. לאחר מכן הגיע בר למשרדי הצלב האדום בפראג כפליט וביקש סיוע על מנת לחזור לביתו. כאשר חזר לביתו גילה כי ככל הנראה הוא השורד היחיד ממשפחתו וכי כעת העיירה נשלטת על ידי לאומנים פולניים המתנכלים ליורשי הרכוש היהודי, בנו של ראש העיר אף האיץ בו לעזוב את המקום מחשש לחייו. בעזרת שארית רכושו קנה בר תעודות מזויפות וחזר לקהילה היהודית בפראג.
העלייה לישראל ותחילת דרכו בצה"ל
לאחר שחזר לפראג הצטרף בר אל גרעין הכשרה אשר נקרא על שמו של מרדכי אנילביץ' ולאחר שסיים את ההכשרה, בגיל 17, הצטרף לתנועת הבריחה ופיקד על נקודת הברחה בצ'כיה בה הוברחו יהודים מצ'כיה אל חבל בוואריה בדרום גרמניה. לאחר מכן עסק במשך כשנה במסגרת אותו הגרעין בהכשרה בעיר לנדסברג הסמוכה למינכן. בשנת 1947, לאחר הליכה ממושכת לגבול איטליה, שם פגש ברכבים של הבריגדה היהודית אשר הסיעוהו לעיר הנמל ג'נובה, עלה בר על הספינה "שאר ישוב" בדרכו לארץ ישראל, יחד עם כ-700 מעפילים נוספים. הספינה התגלתה על ידי הבריטים ולאחר קרב קצר בו נפצע הועברו נוסעיה למחנות המעצר בקפריסין, שם שהה כחצי שנה.
לאחר שהונפקה לו תעודת זהות מזויפת על ידי "ההגנה", בה נרשם כקטין על אף היותו בן 19, נכנס בר לישראל במסגרת מכסות העלייה. כאשר הגיע לישראל נלקח למחנה דורה על יד נתניה ומשם לקיבוץ המעפיל ומיד ביקש להתגייס לצה"ל. כאשר הגיע אל קצין המיון במחנה מאיר ביקש בר להתגייס ליחידת שועלי שמשון אך לאחר בירור רפואי בו הבחינו בעקמת בגבו נענה בשלילה. הוצע לו, על ידי שני חברים אשר אותם הכיר עוד מהתקופת ההכשרה בתנועת הבריחה ואשר ליוו אותו במסע ההעפלה שלו לארץ ישראל ובמחנות בקפריסין, להצטרף אליהם אל אוהל בו ישבו דוברי רוסית מבלי לדעת לאן מיועדים יושבי האוהל. בר הצטרף אליהם וכך נשלח לחיל השריון. בר ויושבי האוהל הועברו למחנה תל השומר, שבו התאמנו יחידות השריון באותה העת, ולאחר אימונים הוצב בתפקיד נהג טנק הוצ'קיס בגדוד 82, בפלוגה שהורכבה מדוברי שפות סלביות ולכן כונתה "הפלוגה הסלבית", ולקח חלק בלחימת הגדוד במלחמת העצמאות. לאחר מכן נשלח לקורס אפסנאים וממשיך לשירות קבע במהלכו עבר גם קורס פיקוד קרבי לאחריו חזר אל גדוד 82 בתפקיד רס"פ ותוך זמן קצר מונה לתפקיד רס"ר הגדוד.
בר שירת בגדוד 82 במשך 14 שנה, במהלכן לחם במבצע קדש תחת פיקודו של המג"ד אברהם אדן (ברן). בתום מבצע קדש התייצב בר בפני מפקד גייסות השריון וביקש להשתחרר, לקצינים הרבים אשר באו לביתו וניסו לשכנעו לשוב לצבא הציב אולטימטום - קורס קצינים. לבסוף ניתן האישור ובר יצא אל קורס הקצינים והוא בן 26, אך במהלך המיון הרפואי הבחינו שוב בגבו העקום. בר התעקש והתחייב כי במידה ויקרה משהו במהלך הקורס הוא יישא בתוצאות. לבסוף הגיע להסדר יחד עם סגן מפקד גייסות השריון ומפקד בה"ד 1, אברהם יפה. לאחר הקורס קיבל בר דרגת סגן ומונה למפקד מחנה ג'וליס בו ישבה חטיבה 7. בשנת 1958 חזר לגדוד 82 כסגן מפקד הגדוד, במקביל שימש גם כמפקד פלוגת המפקדה בגדוד.
הקמת מתקן אימונים 500
במהלך השנים שעברו מקום המדינה גדל חיל השריון ונוצר צורך להקים בסיס אימונים לאימון כוחות המילואים של החיל ובר נקרא אל התפקיד ונתן ליחידה את מספרה - 500. ב-2 ביולי 1962, לאחר שהקים את מתקן האימונים חש"ן 500 מונה למפקד הבסיס. בתחילה שירת הבסיס את כוחות המילואים של החיל אולם לאחר זמן מה כללה תוכנית האימונים במתקן גם את הכוחות הסדירים ובהמשך אף אימוני יחידות מחוץ לחיל השריון. בשנת 1963, לאחר שהתמנה לסגן-אלוף קיבל בר, במקביל לפיקוד על מתקן חש"ן 500, מינוי חירום כמפקד אגד התחזוקה של אוגדת הפלדה.
במהלך מלחמת ששת הימים נסגר בסיס האימונים והטנקים של הבסיס יצאו למלחמה כחטיבה חדשה - חטיבה 500. בר יצא למלחמה עם אוגדת הפלדה כמפקד אגד התחזוקה. לאחר המלחמה מונה לסגנו השני של מפקד חטיבה 7, שמואל גורודיש, בעודה פרוסה לכל אורכה של תעלת סואץ. ב-1968 עזבה החטיבה את התעלה ובר חזר לצאלים והקים מחדש את מתקן אימונים 500.
מפקד מחנה מטכ"ל
בשנת 1971 מונה בר על ידי הרמטכ"ל חיים בר-לב למפקד מחנה מטכ"ל בקריה. בר שירת כמפקד מחנה מטכ"ל כ-10 שנים, תחת פיקודם של הרמטכ"לים דוד אלעזר (דדו), מוטה גור ורפאל איתן. במהלך תקופתו כמפקד מחנה מטכ"ל במהלך מלחמת יום הכיפורים הקים יחידה שתפקידה היה לבצר את המחנה כנגד התקפות מן האוויר, ובמהלך הפסקת האש הגיע לסיני על מנת לדאוג לצורכיהן של יחידות השריון ששהו שם.
בשנת 1974 עלה לדרגת אלוף-משנה ובשנת 1980 פרש מן השירות הצבאי.
חייו לאחר השחרור מצה"ל
לאחר שוויתר על חופשתו עם השחרור מצה"ל המשיך לדאוג לרווחת החיילים, הפעם כמנכ"ל האגודה למען החייל וכפעיל בארגון "צוות - ארגון גמלאי צה"ל" שבו היה יו"ר סניף אשקלון ויו"ר מחוז יהודה ואף קיבל את אות "יקיר צוות" לאחר 20 שנות פעילות בארגון. ב-1986 הקים והתמנה למנכ"ל הראשון של עמותת יד לשריון בלטרון וב-1990, לאחר שעזב תפקיד זה היה פעיל בסוכנות היהודית. ב-1993 התמנה לנהל את פרויקט שיקום שכונות באשקלון ובבאר שבע והיה יו"ר הדירקטוריון בחברת "אפרידר".
בר השאיר אחריו את אשתו רינה, ילדיו עמוס וענת ו-5 נכדים.
קרואסון
קְרוּאָסוֹן (בצרפתית: Croissant,, בתרגום מילולי: "סהר") הוא מאפה מפורסם מהמטבח הצרפתי, המכונה על שם צורת הסהר שלו.
היסטוריה
הקרואסון התפתח מהקיפפרל, מאפה אוסטרי שהתיעוד המוקדם ביותר שלו הוא מהמאה ה-13. אחת האגדות הקולינריות הידועות על מקורו של הקרואסון מספרת שהוא הומצא ב-1683 בווינה על מנת לחגוג את תבוסתו האימפריה העות'מאנית לבית הבסבורג בקרב וינה, וסיומו של המצור על העיר, כאשר האופים שנותרו ערים כל הלילה כדי להשגיח על המאפים היו אלו ששמעו את חפירת המנהרה של הטורקים והזהירו מפניה, וצורת הסהר נגזרת מהסהר שבדגל האימפריה העות'מאנית.
מאפים בעלי צורת סהר מכונים "סהרון" במספר מקומות. "סהרוני וניל" הם עוגיות העשויות מגרסה של בצק פריך.
ב-30 בינואר מצוין יום הקרואסון הבינלאומי.
אופן הכנה
הקרואסון עשוי מגרסה של בצק שמרים יסודי, שדרך הכנתו היא בטכניקה המקובלת בהכנת בצק עלים. לאחר הכנת בצק השמרים מוכנסת לתוך הבצק חמאה ממקור חיצוני, החמאה מרודדת לתוך הבצק מספר פעמים, מה שתורם למראה והמרקם המעולעל של הקרואסון (בחיתוך אנכי של קרואסון אפוי, רצוי לראות תבנית משושים בדומה לחלת דבש). בתהליך היצור מקפידים מאוד על טמפרטורת עבודה נמוכה בחדר היצור, ועל דיוק במהלך "הקיפולים". הבצק מקופל שלוש פעמים. לאחר מנוחה בקירור, הבצק מרודד ואז נחתך למשולשים מוארכים המגולגלים סביב עצמם, כשהגלגול האחרון מלווה במתיחת הבצק.
התפתחותה של תעשיית הבצקים הקפואים החדירה את הקרואסון אל שוק המזון המהיר. בדרך כלל בשוק התעשייתי מוחלפת החמאה במרגרינה, עמה נוח בהרבה לעבוד, ומשיקולי עלות חומר הגלם.
אידומניאו
אידומניאו, מלך כרתים, או איליה ואידאמנטה (באיטלקית: Idomeneo, re di Creta ossia Ilia e Idamante) הנודעת בדרך כלל בשם "אידומניאו" (ק. 366 ברשימת קכל), היא אופרה סריה איטלקית מאת מוצרט, ללברית שהלבריתן ג'מבטיסטה וארסקו עיבד מטקסט צרפתי של אנטואן דאנשה, שאנדרה קאמפרה כתב לו בשנת 1712 מוזיקה והכתיר את היצירה בשם "אידומיני" (Idoménée). בשנת 1780 הזמין קרל תאודור, הנסיך הבוחר של בוואריה, את מוצרט ווארסקו לכתוב אופרה לחגיגות בחצרו. לא ברור אם המזמין הוא שבחר בנושא, או שהיה זה מוצרט.
ההלחנה
בלברית ניכרת בבירור השראתו של פייטרו מטסטאזיו והמתווה הכללי שלה, שלא לומר פיתוח הדמויות בסגנון מטסטאזיו ובעיקר השפה הפיוטית במודגש, המשמשת בקטעי השירה השונים ובקטעי הרצ'יטאטיבים. סגנון פרקי המקהלה, שירי הלכת והבלטים היה צרפתי במובהק ותמונת האוניה הטובעת לקראת סוף המערכה הראשונה זהה כמעט, במבנה ובעיבוד דרמטי, לתמונה דומה ב"איפיגניה בטאוריס" של גלוק. תמונות הקורבן והאורקל דומות ל"איפיגניה באאוליס" ו"אלצ'סטה" של גלוק. ב"אידומניאו" נהנה מוצרט מחירות יצירה, שכמותה לא ידע עד אז, בהיותו האחראי לכל היבטיה של האופרה. בעיקר נהנה מן הזמרות שעמדו לרשותו בביצוע הבכורה ומן התזמורת המעולה. "אידומניאו" מצטיינת בעיקר בעצמאותה ממסורת וסכמטיות אופראיות. מוצרט הרשה לעצמו תחבולות נועזות, כגון שימוש בשתי מקהלות מנוגדות בתמונת טריפת הספינה, אחת על הבמה ואחת במרחק, וקישור רצף קטעים ווקאליים בקשר דרמטי בתמונות מקהלתיות וקטעים אינסטרומנטליים. לתקופתו של מוצרט הייתה זו דרמה בצורת אופרה, בעלת חופש והעזה שלא נודעו קודם.
קורט קרמר העלה סברה, לפיה הכיר וארסקו את קלצאביג'י ומתוך כך את יצירתו של גלוק, בייחוד את "אלצ'סטה" חלק גדול מן הקטעים הדרמטיים ביותר של וארסקו כתוב בסגנון הצרפתי העדכני ביותר, בתיווכו של קלצאביג'י. מוצרט, מכל מקום, הוא האחראי לכך, שהתערובת הזאת של סגנונות צרפתיים (פרט לכמה קטעי מקהלה) מתרחקת מגלוק ומצרפת וחוזרת לשורשים האיטלקיים יותר של האופרה סריה; אחרי הכל, כל הזמרים קיבלו את הכשרתם בסגנון האיטלקי הקלאסי, והרצ'יטאטיבים הם כולם קלאסיקה איטלקית.
תולדות הביצועים
האופרה הוצגה לראשונה בתיאטרון קווילייה של הארמון במינכן ב-29 בינואר 1781, בניצוח המלחין, שהיה אז בן 25. "אידומניאו" הייתה האופרה הבוגרת הראשונה של מוצרט. בכתיבתה הפגין שליטה בגוון תזמורתי, רצ'יטאטיבים בליווי אינסטרומנטלי וקו מלודי. מבחינה דרמטית, האופרה דבקה במסורות האופרה סריה, תוך שימוש בקטעי מקהלה והצגת הסיפור באמצעות רצף של תפאורות ולא בפיתוח העלילה כהלכתו. מוצרט הסתכסך עם הלבריתן, כומר החצר וארסקו, כשהוציא ושינה חלקים גדולים מן הטקסט, עד למילים והברות מסוימות, שלא היו לרוחם של הזמרים (יותר מדי i ב-"rinvigorir", שמבוטא באיטלקית כמו ב-bee). "אידומניאו" בוצעה שלוש פעמים במינכן. מאוחר יותר בשנת 1781 שקל מוצרט (אך לא הוציא לפועל) שינויים, שהיו מקרבים יותר את היצירה לרוח סגנונו של גלוק; לשם כך היה עליו להפוך את אידומניאו לבס ואת אידאמנטה לטנור.
הופעה קונצרטנטית התקיימה ב-1786 בארמון אאוארספרג בווינה. לכבוד הופעה זו הוסיף מוצרט מוזיקה חדשה, הוציא כמה קטעים ושינה את תפקיד אידאמנטה מקסטראטו לטנור.
את הצגת הבכורה בבריטניה העלתה "גראנד אופרה" של גלאזגו, אגודת חובבים, ב-1934.
בימינו "אידומניאו" נמנית עם הרפרטואר האופראי הסטנדרטי. יצאו לה כמה הקלטות (ראו להלן) והיא זוכה לביצועים תדירים.
הגרסה של ריכרד שטראוס
בשלהי שנות ה-20' של המאה ה-20 החל ריכרד שטראוס לעבוד על גרסה מחודשת, שעלתה בהצגת בכורה ב-1930. הגרסה החדשה הזו כללה לברית גרמנית חדשה מאת לותאר ולרשטיין, שהייתה בחלקה תרגום של הלברית האיטלקית המקורית, אך בכמה שינויים, שבאו לשקף את שינויי העיבוד במוזיקה. הוא הוציא והחליף כמעט שליש מן הפרטיטורה של מוצרט במוזיקה משלו, ועיבד מחדש חלק גדול מן המוזיקה שנותרה. לדוגמה, אריית הפתיחה של איליה, "Padre, germani, addio!" נשארה שלמה ברובה הגדול, עם שינויים ספורים ברצ'יטאטיב הארוך שלפניה, אבל כשאידאמנטה נכנס (כפי שנכתב במיוחד לקול טנור בגרסה זו), הוא שר את "Non temer amato bene" ק. 490 (תוספת לעריכה המקורית של מוצרט ל"אידומניאו") במקום את "Non ho colpa". כמו כן נעשו אי-אילו שינויים חשובים בעלילה, כגון הפיכת הנסיכה אלטרה לכוהנת איסמנה. מבקרים ציינו, שהתוספות של שטראוס מכילות מזיגה של סגנון ההלחנה הקלאסי עם הצליל האופייני של שטראוס עצמו. ב-1984 הציג פסטיבל בעיקר מוצרט של ניו יורק את הגרסה של שטראוס עם ג'רי האדלי בתפקיד הראשי, דלורס ציגלר כאידאמנטה, ואלסנדרה מארק כאיסמנה.
תפקידים
צוות המשתתפים בהצגת הבכורה, 29 בינואר 1781
מחטיים
מחטיים (שם מדעי: Pinales; בעבר: Coniferales) היא סדרה של צמחים וסקולריים חשופי זרע השייכת למחלקת המחטניים.
מחקרים מולקולריים רבים מראים כי המחטיים הם קבוצה פרפילטית ביחס לגנטאים.
סאלו פלור
סאלו פלור (בצ'כית: Salo Flohr ; 21 בנובמבר 1908 – 18 ביולי 1983) היה שחמטאי יהודי-צ'כי ולאחר מכן סובייטי שנחשב לשחמטאי מוביל בתחילת המאה ה-20, בדרגת רב אמן. הפך לגיבור לאומי בצ'כוסלובקיה במהלך שנות ה-30 ושמו שימש בין היתר למכירת מוצרי יוקרה של אותו הזמן. הוא שלט ברבות מהתחרויות לפני מלחמת העולם השנייה ובנקודת זמן מסוימת נחשב למתמודד של ממש על תואר אלוף העולם בשחמט. פלור היה גם סופר שחמט מכובד וכן שופט שחמט בינלאומי.
ביוגרפיה
לפלור הייתה ילדות קשה מלווה במשברים אישיים. הוא נולד למשפחה יהודית בהורודנקה שהייתה אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום נמצאת באוקראינה. פלור ואחיו איבדו את הוריהם במהלך מלחמת העולם הראשונה בטבח ושניהם נמלטו למדינה שזה עתה נוצרה - צ'כוסלובקיה.
פלור התיישב בפראג, ובהדרגה צבר מוניטין של שחמטאי מוכשר בכך ששיחק בבתי הקפה הרבים של העיר תמורת כסף. במהלך 1924 השתתף במשחקים סימולטניים שניתנו על ידי ריכרד רטי ורודולף שפילמן. פלור עצמו נהנה להופיע במשחקים סימולטניים עד לשנות השבעים לחייו.
טוען לכתר אליפות העולם
פלור ניצח בתחרויות לזכרו של קאוטסקי שנערכו בפראג בשנים 1928 ו-1929, ופתח את הקריירה הבינלאומית שלו בתחרות רוגאסקה סלטינה בסלובניה. בתחרות ראשונה זו הגיע למקום השני, אחרי עקיבא רובינשטיין. פלור החל גם לעבוד כעיתונאי שחמט, ואחת מהמטלות הראשונות שלו הייתה לכסות את תחרות ברלין 1928 שם המשיך להרוויח כסף ממשחקי שחמט ששיחק מהצד.
יכולתו השחמטאית של פלור הגיעה לשיאה בשנות השלושים, כאשר היה לאחד מהשחקנים החזקים בעולם ולמועמד מוביל על כתר אליפות העולם. פלור זכה באליפות צ'כוסלובקיה בשנים 1933 ו-1936 ושיחק בתחרויות רבות ברחבי אירופה כאשר הוא מסיים לרוב בין שלושת הראשונים. ניצחונותיו הבולטים היו בבד סליאץ' בשנת 1932 כאשר חלק מקום ראשון עם מילן וידמר, סכוונינגן 1933, בד ליבנורדה בשנת 1934 עם 9.5/11, ברצלונה 1935 שם חלק מקום ראשון עם ג'ורג' קולטנובסקי, מוסקבה 1935 שם חלק מקום ראשון עם אלוף העולם לעתיד מיכאל בוטביניק, פודהברדי בשנת 1936 עם תוצאה יוצאת דופן +10 =6 -1 (13/17), קמרי 1937 שם חלק מקום ראשון עם שמואל רשבסקי וולדימיר פטרוב. במהלך אותה תקופה היו לו גם תוצאות נוספות ראויות לציון כגון תחרות ברן ב-1932, חלק מקום שני עם 11.5/15 אחרי אלוף העולם אלכסנדר אלכין, ציריך 1934, חלק מקום שני עם 12/15 אחרי המנצח אלכסנדר אלכין ופרנו 1937, שני אחרי פול שמידט.
פלור ביקר לעיתים קרובות באנגליה, והצטיין בתחרויות הייסטינגס של ראשית שנות השלושים. הוא ניצח בתחרויות 1931/32, 1932/33, 1933/34, חלק מקום ראשון עם מקס אויבה וג'ורג' אלן תומאס בשנת 1934/35
! !! !!01!!02!!03!!04!!05!!06!!07!!08!!09!!10!!תוצאה
והיה שני אחרי ראובן פיין בשנת 1935/36. כמו כן ניצח בתחרות מרגייט בשנת 1936, לפני אלוף העולם לשעבר חוסה ראול קפבלנקה.
בשנת 1936 הוזמן לתחרות השחמט בנוטינגהאם 1936 הנחשבת עד היום לאחת התחרויות החזקות שהתקיימו אי פעם. פלור הגיע למקום השביעי וזכור ניצחונו על קפבלנקה מתחרות זו.
בנוסף הייתה לפלור הצלחה לא מבוטלת בדו-קרבות שקיים. פלור ארגן שני דו-קרבות מול יריביו העיקריים להתמודדות על אליפות העולם נגד אלכסנדר אלכין. בשנת 1932 סיים בתיקו +3 -3 =10 מול מקס אויבה שזמן קצר לאחר מכן הפך לאלוף העולם, ובשנת 1933 סיים בתיקו +2 -2 =8 מול מיכאל בוטביניק שהפך לאלוף העולם לאחר מלחמת העולם השנייה. בנוסף ניצח פלור את יסטה סטולץ 5.5-2.5 בשנת 1931, שנה לאחר מכן ניצח בהפרש קטן את מיר סולטאן חאן שהיה אלוף אנגליה בשנים 1932-1933 3.5-2.5. כמו כן ניצח פלור את יוהנס ון דן בוש 6-2 באותה שנה. בשנת 1933 ניצח דו-קרב מול אוסקר נגלי 4-2 ואת הנרי גרוב 4.5-1.5.
הופעות באולימפיאדות
פלור שיחק בנבחרתה האולימפית של צ'כוסלובקיה בחמש אולימפיאדות: בין היתר ניצח את גדעון סטולברג, גזה מארוצי, אריך אליסקסיס, פרדריק ייטס והרמן שטיינר בין היתר ניצח את מילן וידמר וולדאס מיקאנס בין היתר ניצח את יצחק קשדן. בין היתר ניצח את פאול קרס, יסטה סטולץ, ולדימיר פטרוב, בין היתר ניצח את גדעון סטולברג וחוליו בולבוצ'אן.
באולימפיאדות אלו זכה פלור בשש מדליות: מדליית כסף אישית באולימפיאדה השלישית שהתקיימה בהמבורג, מדליית ארד קבוצתית באולימפיאדה הרביעית שהתקיימה בפראג, מדליית כסף קבוצתית ומדליית ארד אישית באולימפיאדה החמישית שהתקיימה בפולקסטון, מדליית זהב אישית באולימפיאדה השישית שהתקיימה בורשה ומדליית זהב אישית באולימפיאדה השביעית שהתקיימה בסטוקהולם. התוצאה המצטברת של פלור הייתה 60/82, הישג יוצא מהכלל של 73% מול צמרת השחמטאים מכל העולם, אמנם למעט שחקני ברית המועצות שלא נטלו חלק באירועים אלו.
מועמד רשמי לאליפות העולם - משברים
פלור התחתן בשנת 1935, ובשנת 1937 נבחר על ידי פיד"ה כמועמד הרשמי להתחרות מול אלכין על אליפות העולם. מלחמת העולם השנייה שכבר איימה באופק הפכה עבור פלור לבלתי אפשרית את משימת גיוס הסכום הכספי הנדרש בארצו צ'כוסלובקיה, וכך נפלה תוכנית ההתמודדות. בשנת 1938 היה פלור אחד משמונה שחקני העילית שהוזמנו לתחרות AVRO. פלור סיים במקום האחרון ובכך בא הקץ לסיכוייו להתמודד מול אלכין. AVRO הייתה ככל הנראה הפעם היחידה בהיסטוריה השחמטאית בה שמונה השחמטאים המובילים בעולם התחרו זה מול זה בתחרות חשובה.
! מספר !! style="text-align:right" | שם !! !! 1 !! 2 !! 3 !! 4 !! 5 !! 6 !! 7 !! 8 !! תוצאה
בשעה ש-AVRO הייתה תחרות חזקה ביותר, ומקומו האחרון של פלור לא היה בחזקת בושה, התוצאה שלו ניתנת להסבר גם בנסיבות האישיות הקשות בעת ההיא. לאחר הסכם מינכן בשנת 1938 נכנס הצבא הגרמני בהסכמת המעצמות אל חבל הסודטים בו היה רוב לתושבים שמוצאם האתני גרמני, ולפלור, ממוצא יהודי אוקראיני הייתה סכנה אישית חמורה. פלור נשאר בהולנד עד תחילת 1939 ושיחק במספר תחרויות קטנות. הוא חלק מקום 1-3 עם 3.5/5 בתחרות אמסטרדם יחד עם מקס אויבה ולאסלו סאבו. הוא חלק מקום 3-4 בתחרות נוספת באמסטרדם (ניצחו: מקס אויבה ושמואל לנדאו) וניצח בתחרות באארן עם 2.5/3. לאחר מכן נמלטו פלור ובני משפחתו לשוודיה, ולבסוף, בעזרת ידידו מיכאל בוטביניק, למוסקבה. בזמן ששהה בשוודיה חלק יחד עם רודולף שפילמן מקום 1-2 בתחרות גטבורג עם 10/11.
אזרח סובייטי - התאוששות שחמטאית
פלור הצליח לחזור לרמתו השחמטאית הגבוהה לאחר שחש ביטחון במוסקבה. הוא ניצח בתחרות קמרי עם תוצאה מצוינת של 12/15 וכן ניצח בתחרות חזקה מאוד שהתקיימה בלנינגרד ומוסקבה עם 12/17. חלק מקום שני בתחרות מרגייט עם 6.5/9 (המנצח: פאול קרס)
וחלק מקום שני בתחרות בורנמות עם 8.5/11 אחרי אלוף העולם לשעבר מקס אויבה.
פלור לא שיחק בתחרות סובייטיות רשמיות חזקות בין השנים 1940-1942. הוא הפסיד דו-קרב לולדימיר מקוגונוב 2-0 בעיר באקו בשנת 1942. באותה שנה התאזרח והפך לאזרח סובייטי. פלור פיתח את קריירת הכתיבה שלו בארצו החדשה, ותרם מאמרים למספר עיתונים סובייטים וכן לביטאונים שונים. כאשר ברית המועצות עצרה את הפלישה הנאצית, ולאחר מכן החלה להדוף את הכוחות הגרמניים התחדשה פעילות שחמטאית מסוימת, ובשנת 1943 ניצח פלור בתחרות קטנה אך חזקה בבאקו. בשנת 1944 הוא חלק מקום ראשון עם אלכסיי סוקולסקי בתחרות גדולה בקייב. בשנת 1945 הוא פרש מאליפות ברית המועצות לאחר שלושה משחקי בלבד.