cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המערכה על נגבה
רקע
קיבוץ השומר הצעיר נגבה עלה על הקרקע ב-12 ביולי 1939, במסגרת התיישבות חומה ומגדל. הקיבוץ הוקם על ידי גרעין 'גבעת גנים' של חברי השומר הצעיר מפולין, אליו הצטרפו החברים הפולנים של גרעין 'שמיר' שרוב חבריו עלו מרומניה. היישוב הוקם בסיוע חברי קיבוץ גבעת ברנר. בעת הקמתה הייתה נגבה הנקודה היהודית הדרומית ביותר בכל ארץ ישראל, למעט סדום.
בתחילה נקראה הנקודה בית עפה על שם הכפר הערבי הסמוך, או 'גבעת גנים' כשם הגרעין המייסד, ולאחר כשנה הוסב שמו ל'נגבה' כדי לסמל את השאיפה להתיישבות יהודית בנגב.
החלטת החלוקה הותירה את הקיבוץ בתחומי המדינה היהודית.
השטח
הקיבוץ נבנה על גבעה נמוכה, המוקפת בערוצים וברכסים, נמוכים אף הם, במרחק של כשמונה ק"מ מזרחה למג'דל, היא אשקלון של היום, כ-1,800 מטר צפונית לכביש מג'דל- אל-פאלוג'ה (קריית גת)-חברון (כיום כביש 35). הקיבוץ שכן כשני ק"מ מזרחה לדרך הפנימית לנגב (כיום כביש 232). צפונה מערבה לצומת שבין שני כבישים אלה (כיום צומת גבעתי, להלן: הצומת), נמצאה משטרת עיראק סווידאן (כיום מצודת יואב), המרוחקת כ-1,700 מ' מן הקיבוץ. מזרחה למשטרה, ודרומה מזרחה לקיבוץ, שכן כפר ערבי בעל אותו שם. כשני ק"מ מזרחה לקיבוץ שכן הכפר הערבי בית עפא, וצפונה לו, כשני ק"מ מצפון מזרח לקיבוץ, שכן הכפר הערבי עיבדיס. על הצומת חלשו מספר גבעות, אשר נודעו במהלך המלחמה כמשלטים: ממערב לצומת, מצפון ומדרום, נמצאות גבעות אשר כונו משלט הצומת הצפוני והדרומי, בהתאמה. מצפון מזרח לצומת נמצא משלט 113 והמשכו, כק"מ ממזרח, משלט 100. בין 113, מעט מזרחה ל-113, לבין 100 עבר שביל המוליך מהצומת לג'וליס. מצפון לאלה, כשני ק"מ צפונה לנגבה וכ-1,500 מערבה לעיבדיס, נמצא משלט 105.
נגבה, לצד גת וגלאון, היו היישובים היהודיים היחידים הפזורים לאורכו של ציר הרוחב האסטרטגי מג'דל -עיראק אל-מנשייה (קריית גת) - חברון. מיקומה של נגבה היווה, מנקודת ראות מצרית, איום מתמיד על ציר זה והביא לניסיונות נמרצים לכבשה (ר' להלן).
המצרים
הצבא המצרי פלש לישראל, ביום הראשון לעצמאותה, בשתי זרועות. האחת, במקביל לחוף הים התיכון, נעצרה מעט מצפון לאיסדוד. השנייה, ובה בעיקר כוחות קלים של מתנדבים, עשתה דרכה צפונה מזרחה דרך אל-פאלוג'ה (בימינו קריית גת), להר חברון. אגב כך, ניתקה זרוע זו את כל היישובים היהודיים בנגב שמדרומה. הכוחות המצריים אשר פלשו לארץ מנו שתי חטיבות סדירות, כולל ארטילריה ושריון. אלה הסתייעו בשלוש טייסות קרב. כל חטיבת חי"ר מצרית הכילה שישה גדודים, כל גדוד הכיל חמש פלוגות מהן ארבע רגלים ואחת מסייעת. נוסף לכך, לכל גדוד מצרי הייתה מחלקת תותחים נגד טנקים שש ליטראות. כמו כן הכילה הפלוגה המסייעת שלושה עשר נושאי ברן.
הישראלים
לרשות ההגנה, ואחר כך צה"ל, היו במרחבי הנגב והדרום שתי חטיבות, אשר השתתפו בקרבות על נגבה.
בקיבוץ עצמו היו 70 חברי קיבוץ, אשר קיבלו אימון טוב יחסית, וחלקם עברו קורסים מקצועיים שונים במסגרת 'ההגנה'. הקיבוץ תוגבר ב-66 לוחמי גבעתי. ב-25 במאי 1948, הגיעה תגבורת של 30 לוחמים נוספים, ובכך עלה מספר הלוחמים ל-166 איש. שרשרת של 13 עמדות הקיפה את הקיבוץ. עמדות אלה היו מיועדות לארבעה עד שישה לוחמים כל אחת. בשטח הקיבוץ נחפרו תעלות קשר שחיברו את כל המוצבים, את הבונקרים, מחסני התחמושת, המירפאה, המיפקדה וכן התחברו אל כל שוחות השועל והחפירות בקיבוץ. בכל עמדה היה מכשיר טלפון שדה EE-8. במקלט המטה הייתה מרכזייה שחיברה את כל העמדות ושלטה על הקשר ביניהן.
מצבת הנשק של המגינים כללה: שני מקלעים כבדים בזה, ולה 16,000 כדורים ו-בראונינג "0.5, 14 מקלעים מסוג מ.ג. 34, שלוש מרגמות שלושה אינץ' עם 50 פצצות לכל מרגמה, שלוש מרגמות שני אינץ', פיא"ט, 142 רובי מאוזר צ'כיים, 20 תת-מקלעים, וכן רימונים ובקבוקי תבערה.
סביב גדרות הקיבוץ נטמנו ארבעה שדות מוקשים ותשע חגורות מוקשים, במספר כולל של כ-2,200 מוקשים. היו אלה מוקשים נגד רכב וסוגים שונים של מוקשים נגד אדם: מוקשי נעל, מוקשים קופצים 47 (שרפנלים) ומוקשים מאולתרים. שדות מוקשים אלה נפרסו לכיוון צפון מזרח למשלט עיבדיס, לדרום עד לקרבת משטרת עיראק סווידאן, למערב עד לגבעה 113 ובמזרח עד לשדות בית עפה.
תחילת מלחמת העצמאות
בלילה שבין 11 ו-12 במאי 1948 עזבו הבריטים את משטרת עיראק סווידאן, ומסרו אותה לערבים, כמנהגם למסור נקודות מפתח למי שנראה כשולט בשטח.
בלילה שבין 17 ל-18 במאי יצאו מנגבה כוחות 'גבעתי' אשר תקפו, ללא הצלחה, את משטרת עיראק סווידאן. המצרים, מצדם, הפציצו את הקיבוץ באמצעות מטוסים. ניסיון נוסף נעשה יומיים לאחר מכן: ב-19 במאי 1948 הוחדרו בהחבא מבעוד לילה לנגבה כוחות 'גבעתי' כהכנה למתקפה על משטרת עיראק סווידאן. גם התקפה זו נכשלה. ב-21 לחודש חידשו המצרים את ההפצצה. אחת הפצצות, שהוטלה על ידי מטוסי וסטלנד לייסנדר, פגעה בריכוז של לוחמים והרגה את מפקד נגבה, יצחק דובנו ('יואב') וארבעה מחיילי גדוד 53. את מקומו של דובנו מילא יעקב (קובה) וילן. כן התקדם כוח מצרי לעבר הקיבוץ, אולם הכוח לא הסתער. ב-22 במאי שוב התקדם כוח מצרי אל הקיבוץ, תוך המטרת אש עזה, אולם גם בפעם הזו לא נערכה הסתערות.
ההתקפה המשולבת הראשונה
ב-2 ביוני 1948, נצפו כוחות מצריים נעים אל נגבה מן הגבעה עליה ניצבת משטרת עיראק סווידאן ומן הכפר עיראק סווידאן. בו זמנית נצפתה תנועה של העברת תותחים נגד טנקים בבית עפה לעמדות שהוכנו מראש במרחק של כ-100 מטר לפנים. בעוד הרגלים מתקדמים לכיוון נגבה, החלו מטוסי ספיטפייר להטיל פצצות שבחלקן הגדול התפוצצו מחוץ לגדרות המשק. לאחר כשבע דקות הופיעו שני מטוסי דקוטה שהטילו אף הם פצצות, שרובן לא פגע בתחומי המשק. כאשר המפציצים עזבו את שמי נגבה, החלה הפגזה של תותחי 25 ליטראות משתי סוללות שהיו מוצבות האחת ליד מג'דל והשנייה בשדה התעופה של אל פאלוג'ה.
כל השריוניות ירו כאחת אש רצופה. תותחי שש הליטראות בבית עפה ירו אף הם ברצף לכיוון המבנים והעמדות של המגינים. ופגעו בבתים ובמבני המשק. התוקפים הרגלים המצריים המשיכו לנוע והגיעו לטווח הירי של המגינים. אש נפתחה עליהם והכריחה אותם לתפוס מחסה. קרב זה נמשך כארבע שעות, ובמהלכו הגיעו חלק מהתוקפים קרוב לגדרות.
לעזרתם של המגינים באה יחידת ג'יפים של חיות הנגב מחטיבת הנגב, תחת פיקודו של ישראל כרמי. הם פתחו באש על המצרים מאגפם. נוסף להם תותח שדה 25 ליטראות שהוצב בכפר ורבורג. בשעות אחר הצהריים המצרים החלו לסגת. מספר אבדות המצרים אינו ידוע, אולם נצפו תשעה אמבולנסים ומספר משאיות אשר עסקו באיסוף הנפגעים.
ההתקפה המשולבת השנייה
יום לפני תום ההפוגה הראשונה, שעמדה לפוג ב-9 ביולי, הפרו המצרים את הפסקת האש ותקפו מספר משלטים שהוחזקו בידי צה"ל, כבשום ופנו לשלב הבא בנסיונותיהם להתקדם צפונה. בכך נפתחו קרבות עשרת הימים בדרום. ב-8 ביולי 1948 החלה מתקפה מצרית משולבת על בית דראס, משלט עיבדיס ומשלטי ג'וליס. מקרבות אלה ומפי שבויים נודע למגינים כי צפויה התקפה על נגבה, אשר הייתה בכוננות גבוהה מאז 8 ביולי.
ב-12 ביולי (יום השנה התשיעי להקמת הקיבוץ) בשעה 06:25, החלה לנחות על נגבה הרעשת תותחים ומרגמות מעשרות קנים. ההרעשה נמשכה כ-90 דקות. מיד עם סיומה הופיעו שתי טייסות מפציצים מצריים מעל שמי נגבה. האחת, טייסת מטוסי "דקוטה" והשנייה מטוסי "וסטלנד לייסנדר". הדקוטות הטילו את מטענן שנפל חלקו בתוך שטח הקיבוץ וחלקו מחוצה לו. מטוסי הלייזנדר הטילו מטען של כ-20 פצצות רסק ותבערה שפגעו במדויק בתחומי המשק וגרמו מיד לשרפות באזורים שונים של הקיבוץ. מבנים בערו וקרסו וביניהם הרפת וגן החיות של הילדים. עמדה בערה ולוחמיה עמלו לכבות את הלהבות. דקות ספורות מתום ההפצצה הגיעו ארבעה מטוסי ספיטפייר והטילו מטען של שמונה פצצות של 50 קילוגרם. התצפיתן שעל מגדל המים דיווח על יחידות גדולות של שריון יורדות בכיוון נגבה ממצודת עיראק סויידאן, מהכפר הסמוך לה ומגבעה 113, מאחוריהן נעו גדודי רגלים. יחידות השריון כללו כ-20 טנקים רובם קלים ומיושנים עם תותחי 2 ליטראות. בין הטנקים התוקפים היו שני טנקים מסוג מטילדה עם תותחי 40 מ"מ ושני טנקים בינוניים מסוג M13/40 חמושים בתותחי 47 מ"מ. בו זמנית חזרה טייסת הספיטפיירים והחלה בהפצצת הקיבוץ. כעשר דקות לאחר מכן החלה התקדמות של שריוניות ונושאי ברן תוך כדי פליטת אש חזקה מתותחים ומכונות ירייה. תוך כ-20 דקות התקרבו יחידות הרגלים לטווח ירי האש של המגינים. כולם פתחו באש רובים, גם המגינים וגם התוקפים. ארבע שריוניות עלו על מוקשים והתפוצצו. גם שלושה טנקים נפגעו. שניים מהם נגררו מיד למצודה המצרית. טנק שלישי מסוג M13/40 עלה על מוקש כ-80 מטר מדרום לגדר, ונעצר לאחר שהמוקש קרע את השרשרת שלו. עשרות לוחמים מצריים נראו נפגעים מירי המגינים ומפגיעות המוקשים. טנק מצרי אחר הגיע לגדר, לפתע הסתובב לאחור והחל לנוע דרומה לכיוון המצודה, ללא סיבה ברורה. אחריו פנו ונסוגו שאר הטנקים, השריוניות והחיילים.
אחר הצהריים ניסו המצרים לתקוף שוב. אולם גם הפעם הצליחו המגינים להודפם, תוך גרימת אבדות כבדות בשורותיהם. עשרות פצועים מצריים נלקחו על ידי חבריהם לכיוון המצודה. כן גררו המצרים כלי רכב משוריינים שנפגעו. הקרב הסתיים בשעת בין הערביים לאחר כתשע שעות של לחימה.
אבדות המגינים: חמישה הרוגים וארבעים וחמישה פצועים. אבדות המצרים אינן ידועות, אך היו גדולות יותר.
אחרית דבר
אחרי 12 ביולי 1948, המצרים לא עשו ניסיונות נוספים לכבוש את נגבה, וכללית, משלב זה והלאה נקטו בגישה פסיבית. האיום על נגבה הוסר סופית עם כיבוש משטרת עיראק סווידאן, על ידי כוחות צה"ל, ב-9 בנובמבר 1948.
עסק שחור
~עסק שחור (לעיתים מכונה גם העייסק) הייתה תוכנית היפ-הופ ומוזיקה שחורה בתחנת הרדיו גלגלצ. התוכנית שודרה באופן שבועי בימי חמישי בחצות ברציפות מ-1996 ועד 2007 ומגישיה נודעו בסגנון ההומור הפרוע שלהם. למרות שהתוכנית לא הייתה תוכנית הרדיו הראשונה שעסקה באופן בלעדי במוזיקה שחורה והיפ הופ (קדמה לה תוכניתו של מומי לוי בתחנת הרדיו 88FM), היא הייתה פופולרית מאוד, בין השאר עקב סגנונה הייחודי. את התוכנית הנחו בתחילה לירון תאני ואייל פרידמן, ובהמשך גורי אלפי החליף את פרידמן.
על התוכנית
התוכנית החלה בשידוריה ב-1996. אייל פרידמן, אז חייל צעיר בתחנת גלגלצ, חבר ללירון תאני, שדר ו-DJ והשניים החלו לשדר תוכנית היפ הופ שבועית. השם שנבחר לתוכנית, "עסק שחור", הוא שמו של שיר מאלבום ההיפ הופ הישראלי הראשון, "חומוס מטמטם" (בביצועו של נייג'ל האדמו"ר). שני השדרים הצעירים גם הצמידו לעצמם כינויים בזמן שידור התוכנית - אייל פרידמן כונה "קוואמי דה לה פוקס" ואילו לירון תאני כונה "דון ג'חנון" (עקב מוצאו התימני).
התוכנית התבלטה בתחנת הרדיו המונוליטית, הן בגלל תכניה המוזיקליים והן בגלל סגנון ההגשה הייחודי של מנחיה אשר שילב מוזיקה, סגנון הגשה הומוריסטי רווי בדיחות, אלכוהול, השמעה של תחנות רדיו המשדרות במקביל, ראיונות עם כוכבי היפ הופ ושירים היתוליים. מרבית כוכבי היפ הופ בארץ זכו לחשיפה ראשונה בתוכנית, ביניהם סאבלימינל והצל, הדג נחש, כלא שש, שאקה בלאקה זולו, השבט, הארכיון, סגול 59 ועוד רבים אחרים. רבים בקהילת ההיפ הופ העברי רואים בה את אחת מהסיבות המרכזיות להצלחתו של הז'אנר בארץ.
בשנת 2000 עזב פרידמן את התוכנית על מנת להקדיש את זמנו לפרויקט היפ הופ משלו, בויאקה, יחד עם נמרוד רשף וקוטג'. ביקורת נשמעה על התוכנית אשר קידמה בגלוי את בויאקה למרות עזיבתו של פרידמן. זמן קצר לאחר מכן, הפרויקט נחל כישלון ופרידמן חזר לתוכנית, אך ב-2004 עזב אותה שוב על מנת לעבוד על אלבום הסולו שלו, "כולם יודעים את התשובות". את מקומו תפס הקומיקאי וחבר להקת פאנקנשטיין לשעבר, גורי אלפי. ב-2007 בעקבות מעברו של לירון תאני למנהל התוכניות של רדיו תל אביב עזב תאני את גלגלצ וב-20 בספטמבר 2007 שודרה התוכנית האחרונה, שנמשכה 4 שעות ובה התארחו אמנים רבים שהתארחו בה בעבר.
דייוויד הייד פירס
דייוויד הייד פירס (באנגלית: David Hyde Pierce; נולד ב-3 באפריל 1959) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי זוכה פרס טוני ופרס אמי, אשר ידוע במיוחד בגילום דמותו של ד"ר ניילס קריין בסדרה "פרייז'ר".
קריירה
תפקידו החשוב הראשון היה בסדרה "בכוחות הקיימים" קומדיה פוליטית אמריקנית פרי יצירתם של מרתה קאופמן ודייוויד קריין. בנוסף, הוא שיחק בסרטים רבים כגון: "נדודי שינה בסיאטל", "אהבה ממבט שלישי", "גדולה מהחיים" ו"ניקסון" ותרם את קולו למספר סרטי הנפשה, ביניהם "אוסמוזיס ג'ונס".
בשנת 2022 החל לגלם את הדיפלומט פול קושינג צ'יילד (אנ') ובעלה של השפית ג'וליה צ'יילד בסדרה "ג'וליה"; דרמה קומית תקופתית של רשת HBO Max.
קומפלקס הספורט אולימפיסקי
קומפלקס הספורט "אולימפיסקי" (ברוסית: Спортивный комплекс Олимпийский) הוא אחד מהיכלי הספורט הגדולים ביותר ברוסיה השוכן בנפת משצ'אנקה במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי של מוסקבה, בשדרות אולימפיסקי, לא הרחק מתחנת המטרו "שדרות השלום".
הקומפלקס נבנה ב-1980 במקום אצטדיון בורובסטניק שנהרס. המבנה נבנה במיוחד עבור אולימפיאדת 1980 במוסקבה. מאז שנפתח הקומפלקס נותר קומפלקס הספורט הגדול ביותר באירופה מסוגו ובעת פתיחתו לא היו אולמות ספורט מקבילים לו בעולם.
בינואר 2019 המתחם נסגר לצורך שיפוצים שיימשכו 3 שנים.
מבנה
הקומפלקס מורכב משני אולמות: אולם סגלגל רחב ובו אצטדיון מקורה; ואולם סגלגל קטן יותר ובו מספר בריכות שחייה. האצטדיון מכוסה בתקרה בעובי 5 מילימטר. הקומפלקס נבנה על פי פרויקטים משותפים של אדריכלים ממוסקבה ושאר ברית המועצות, כשבראשם מיכאיל פוסוחין וב. טיכור. המהנדס ו. נאדז'דין פיקח על עבודת הבנייה.
הבנייה החלה ב-1977 על ידי חברת גלבמוספרומסטרוי (Главмоспромстроя).
בומברדייה
בומברדייה (.Bombardier Inc) הוא תאגיד קנדי, המייצר מטוסים, רכבות וציוד נופש. התאגיד נוסד בשנת 1942 על ידי ג'וזף-ארמנד בומברדייה, תחת השם L'Auto-Neige Bombardier Limitée.
בתחילה, מוקמו מפעליה בעיר Valcourt, השוכנת בקנטונים המזרחיים שבקוויבק. כיום, נמצאים משרדי בומברדייה הראשיים במונטריאול, קנדה.
קומפלקס הספורט אולימפיסקי
האירועים הבולטים שאירח הקומפלקס
כמו כן, אירח הקומפלקס קונצרטים בינלאומיים למוזיקה של מיטב אמני תבל, בהם: בריטני ספירס, רמשטיין, שאקירה, סקורפיונז, מטאליקה, אלטון ג'ון, ג'ורג' מייקל, מייקל ג'קסון, מדונה, אוזי אוסבורן, אלה פוגצ'ובה, ולרי לאונטייב, מקסים ואחרים.
בומברדייה
היסטוריה
ג'וזף-ארמנד בומברדייה היה מכונאי, שחלם לבנות רכב שיוכל "לצוף על השלג". בשנת 1937, הוא תכנן ובנה את רכב השלג הראשון שלו במוסך הקטן שלו בעיר Valcourt, קוויבק.
באמצע שנות השלושים, בומברדייה השיג פריצת דרך טכנולוגית בתכנון כלי רכב בעלי יכולת נסיעה בשלג בתנאי דרך קשיים. בשנת 1937, נמכרו 12 רכבי שלג בשם B7. בשנת 1942 נוסדה חברת L'Auto-Neige Bombardier Limitée.
רכבי השלג הראשונים היו גדולים ויכלו לשאת מספר נוסעים. ייעודו של רכב השלג היה לעזור לאנשים לנוע בחודשי החורף הארוכים. רכבי שלג שימשו באזור הכפרי של קוויבק להסעת הילדים לבית הספר, לנשיאת משאות, לחלוקת דואר ושירתו גם כאמבולנסים.
המצאה זו הייתה מאוד נחוצה באזור הכפרי, ועד מהרה החל העסק לשגשג. בשנת 1941 פתח בומברדייה מפעל גדול חדש.
פריצת מלחמת העולם השנייה פגעה קשות בעסק הצעיר, עקב הגבלות ממשלתיות על הצריכה הפרטית. כדי לשמור על העסק, בומברדייה העביר את הייצור לצרכים צבאיים. לאחר סיום המלחמה, חווה בומברדייה מהלומה נוספת בעסק רכבי השלג שלו. בשנת 1948, ממשלת קוויבק העבירה חוק, המחייב את כל הכבישים והדרכים המקומיים להיות נקיים משלג. מכירותיה של חברת בומברדייה נפלו בחצי בשנה אחת. בעקבות זאת, החליט בומברדייה להרחיב את מגוון המוצרים בעסק שלו; תחילה, על ידי ייצור רכבי פינוי שלג, המתאימים לתנאים עירוניים (רוחב דרכים ומדרכות), ואחר כך על ידי ייצור רכבים בעלי עבירות גבוהה לתעשיות הכרייה, חיפושי הנפט והיערנות.
רכבים אלו היו בעלי מגלשיים קדמיים נשלפים, הניתנים להחלפה בזוג גלגלים קדמיים בעת שימוש על משטחים לא מושלגים, וכך הורחב משמעותית טווח השימוש של הרכב. דגמים אלו התפתחו עם הזמן. במהלך 1951, מבנה העץ של הרכב הוחלף במבנה פלדה. בדגם זה הותקן מנוע קרייזלר בעל שישה צילינדרים וגיר ידני עם 3 הילוכים.
בומברדייה רצה לפתח רכב שלג קל ומהיר עבור נוסע אחד או שניים. בסוף שנות החמישים, ארמנד בומברדייה ובנו הבכור, ז'רמן, פיתחו מספר אבות טיפוס של אופנוע שלג. בשנת 1959 אופנועי השלג הסדרתיים הראשונים סופקו למכירה.
Ski-Doo נקרא במקור "Ski-Dog", משום שבומברדייה רצה ליצור רכב שימושי עבור ציידים, שיחליף מזחלות שנמשכות על ידי כלבים. עקב טעות, צויר השם "Ski-Doo" במקום "Ski-Dog" על אב הטיפוס הראשון. מהר מאוד גילה הציבור כי הרכב החדש מסוגל לצלוח את השלג בקלות ובמהירות, וכך נולד ענף ספורט חורפי חדש, שמקורו בקוויבק. בשנה הראשונה, מכר בומברדייה 225 רכבי "Ski-Doo". ארבע שנים לאחר מכן, נמכרו 8,210 כלי רכב. בומברדייה לא רצה להתמקד יותר מדי ב-"Ski-Doo" בלבד, כיוון שזכר את הכישלונות הקודמים שלו, שנבעו מהתמקדות במוצר אחד, ולכן החליט לגוון. בומברדייה האט את קידום קו ה-Ski-Doo, כדי למנוע ממנו להשתלט על יתר המוצרים של החברה, אך עדיין לתת לו לשלוט בשוק רכבי השלג. רכבי השלג של בומברדייה הפגינו ביצועים יוצאי דופן וצברו מוניטין טוב יותר מרכבי שלג של חברות מתחרות: Polaris ו-Arctic Cat. בשנת 1975, בומברדייה השלימה את רכישת חברת Moto-Ski.
ארמנד בומברדייה נפטר מסרטן ב-18 בפברואר 1964, בגיל 56. הוא השאיר אחריו עסק משגשג, אך עם ריכוזיות יתר של אדם אחד. ז'רמן שלט בחברה שלו על כל תחומיה - אפילו השרטוטים במחלקת המחקר היו פרי עטו. בעת מותו, מכירות החברה הגיעו ל-20 מיליון דולר קנדים, ששווי ערך לכ-160 מיליון דולר קנדים בשנת 2004. הדור הצעיר נכנס לעמדת השליטה על החברה: המנהלים והבעלים החדשים היו בנו וחתנו. הצוות הצעיר ארגן מחדש את החברה וביזר סמכויות, התאים את החברה לנורמות עסקיות מודרניות. החברה אימצה את החדשנות הטכנולוגית האחרונה ואת המחשוב כדי להתמודד עם מלאי וחשבונות, שופרו רשתות הפצה, והוכנסה תוכנית תמריצים עבור צוות מכירות.
בשנת 1967, L'Auto-Neige Bombardier Limitée שינתה את שמה ל-Bombardier Limited וב-23 בינואר 1969 החברה הונפקה לציבור, ונרשמה בבורסאות מונטריאול וטורונטו.
תעופה
בומברדייה איירוספייס (בצרפתית: Bombardier Aéronautique) היא חטיבה העוסקת בתחום התעופה. לחברה היה היקף פעילות עולמי רחב מאד, אך בפברואר 2020 מכרה 75% ממניותיה בפרויקטים מובילים (A220 ו-A330) לחברת איירבוס ומאז היא נחשבת לשחקן לא משמעותי בשוק כלי הטיס המסחריים.
פעילות בומברדייה בתחום התעופה החלה עם רכישת החברה הממשלתית קנדאייר בשנת 1986, שמשרדיה נמצאים במונטריאול. הרכישה באה אחרי שהחברה, שהייתה בבעלות ממשלת קנדה, רשמה את ההפסד הגדול ביותר בהיסטוריה בין החברות הקנדיות. ב-1989 נרכשה חברת שורט ברדרס, שבסיסה בבלפסט, שבצפון אירלנד. ב-1990 נרכשה חברת לירג'ט, שבסיסה בעיר ויצ'יטה, קנזס בארצות הברית, שפשטה את הרגל. לירג'ט ממשיכה לפעול כחברת בת של בומברדייה ומייצרת מטוסי מנהלים תחת השם Learjet. הרכישה האחרונה התרחשה ב-1992, אז רכשה בומברדייה את החברה המפסידה דה הבילנד קנדה, שהייתה בבעלות חברת בואינג.
בומברדייה איירוספייס מהווה כיום למעלה ממחצית ההכנסות של חברת בומברדייה. בין המטוסים הפופולרים ביותר של בומברדייה היום, נמצאים מטוסי הנוסעים: דאש 8, CRJ100/200/440 ו-CRJ700/900/1000. החברה מייצרת גם את הבומברדייה 415 - מטוס כיבוי אמפיבי, ואת סדרות מטוסי המנהלים: גלובל אקספרס ו-צ'לנג'ר.
תחבורה
פעילות החברה בתחום זה החלה בשנת 1970, אז רכשה בומברדייה את חברת Lohner-Werke, חברה אוסטרית לייצור מנועים לאופנועי שלג וחשמליות. ההזמנה הגדולה הראשונה בתחום זה הייתה לייצור ציוד נייד עבור הרכבת התחתית של מונטריאול.
בשנת 2001 רכשה בומברדייה את יצרנית הרכבות הגרמנית Adtranz, מידי דיימלר-קרייזלר. רכבות של Adtranz היו בשימוש נרחב בגרמניה ובבריטניה. עם רכישת Adtranz, נכנסה בומברדייה לתחום הרכבות החשמליות.
בומברדייה מייצרת קטרים, קרונות, מערכים, רכבות מהירות, רכבות קלות, חשמליות ורכבות תחתיות. מוצרי בומברדייה משמשים לתחבורה ציבורית בכל העולם.
בפברואר 2020 חתמה החברה על כתב הסכם לרכישת חטיבת ציוד מסילתי של בומברדייה (Bombardier Transportation) על ידי אלסטום. הרכישה הסתיימה ב-29 בינואר 2021 ועסקי התחבורה של בומברדיה הפכו לחלק מאלסטום.
פעילות בישראל
בומברדייה מקיימת פעילות עסקית בישראל בתחום התחבורה הציבורית החל מסוף שנות התשעים של המאה ה-20.
מנכ"ל בומברדייה ישראל הוא ערן כהן.
שלמה פינס
שלמה פּינֶס (Pines; 5 באוגוסט 1908 – 9 בינואר 1990) היה חוקר פילוסופיה יהודית וכללית, פרופסור לפילוסופיה יהודית, קבלה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, חתן פרס ישראל למדעי הרוח לשנת תשכ"ח.
ביוגרפיה
פינס נולד בקיץ 1908 בפריז, שבה שהתה משפחתו במסגרת לימודי הדוקטורט של אביו. האב, מאיר פינס, היה ממייסדי מפלגת הפועלים הציונית-סוציאליסטית (ס"ס) ומנהיגיה, ושימש מטעמה ציר לקונגרס הציוני השביעי. בין קרובי משפחתו מצוי יחיאל מיכל פינס. בהיותו בן תשעה חודשים שבו הוריו לרוסיה והתגוררו בריגה ולאחר מכן בעיר הנמל ארכנגלסק, שבה התגוררו עד מעברם לאנגליה בשנת 1919. בשנת 1921 השתקעו בגרמניה.
פינס סיים את לימודיו ולמד גם יוונית וערבית ובשנת 1925 החל בלימודי פילוסופיה וערבית באוניברסיטת היידלברג. בשנת לימודיו הראשונה ביקר לראשונה בארץ ישראל. בשנת 1926 עבר ללמוד באוניברסיטת ז'נבה ולמד בלשנות וספרות צרפתית. כעבור שנת לימודים אחת עבר שוב ולמד באוניברסיטת ברלין, בה סיים את לימודיו בשנת 1934 בתואר דוקטור. בשנים אלו הוא למד פילוסופיה, ערבית, פרסית, טורקית וסנסקריט. עבודת הדוקטורט של פינס עסקה בנושא "תרומות לתורת האטומים האיסלאמית" (Beiträge zur islamischen atomenlehre) (ב-1997 ראתה אור מהדורה מעודכנת של המחקר בתרגום לאנגלית).
בשנת 1932 חזר פינס לפריז. בשנים 1937–1939 הרצה במכון להיסטוריה של המדעים והטכנולוגיה והחל בכתיבת מאמרים, בהם הראשון בסדרת מאמריו על אבו אל-ברכאת אל-בגדאדי. בתקופה זו פגש את פאני רירחובסקי, סטודנטית לפילוסופיה, ונישא לה. בשנת 1940 הם עלו לארץ ישראל עם בנם הבכור.
בתקופת מלחמת העולם השנייה עבד פינס במשרד הצנזורה האימפריאלית. לאחר קום המדינה, הועסק במחלקה למזרח התיכון של משרד החוץ והתמחה בענייני פרס של שושלת פהלווי. בשנת 1952 עזב את המשרד והתמנה למרצה באוניברסיטה העברית בירושלים בחוג לפילוסופיה יהודית וקבלה וכן בחוג לפילוסופיה. בשנות עבודתו האקדמית הוא קודם לדרג פרופסור מן המניין (1961) ופרש כפרופסור אמריטוס (1977).
מחקריו
בין השנים 1952–1988 פרסם פינס 158 פרסומים מדעיים, בהם ערכים בתחום פילוסופיה יוונית עבור האנציקלופדיה העברית. מרבית מחקריו עסקו בטקסטים פילוסופיים ומדעיים מימי הביניים תוך התמקדות בהגותם של אבן סינא, רמב"ם, חסדאי קרשקש ואחרים. פינס התפרסם במיוחד בזכות התרגום האנגלי שלו ל"מורה הנבוכים" לרמב"ם – תרגום שפורסם ביחד עם הקדמה מדעית ארוכה על המקורות הפילוסופיים של הספר, הכוללת הקדמה מאת ידידו הפילוסוף ליאו שטראוס על 'כיצד לקרוא את מורה הנבוכים'. בשנות השישים החלו מחקריו להתפרס לטקסטים דתיים וסנסקריטיים ותקופת התמחותו הורחבה להוגים מהרנסאנס והעת החדשה, דוגמת ברוך שפינוזה, ניטשה ואחרים. ידיעותיו בשפות רבות תרמו להרחבת היקף עבודתו, אשר עסקה בכתבי פילוסופיה, מדע ודת שנכתבו במשך מאות ואלפי שנים.
בשנת 1960 נבחר פינס כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ובשנת 1968 זכה בפרס ישראל למדעי הרוח על מפעל חייו. בשנת תשל"ה-1975 זכה בפרס רוטשילד על עבודתו בתחומי מדעי היהדות והפילוסופיה הערבית והערבית-יהודית. ב-1984 זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל על מפעל חייו במחקר הפילוסופיה היהודית.
שירות הביון והביטחון של דנמרק
שירות הביון והביטחון של דנמרק (בדנית: Politiets Efterretningstjeneste) הוא סוכנות לביטחון לאומי וביון של דנמרק. הסוכנות מתמקדת אך ורק בענייני ביטחון לאומי, בעוד פעולות לסיכול ריגול וחתרנות מתבצעות על ידי שירות הביון של משרד ההגנה (Forsvarets Efterretningstjeneste), המנוהל על ידי משרד ההגנה המלכותי.
מטרת הארגון היא "למנוע, לחקור, ו[לנהל] מבצעי למניעת פעילויות המהוות או עלולות להוות איום על שמירתה של דנמרק כמדינה חופשית, דמוקרטית ובטוחה."
משימות
לוחמה בטרור כוללת בלימת מתקפות טרור בדנמרק וביצוע מבצעים למניעת הפיכת דנמרק לבסיס מבצעים לפעולות טרור כנגד מדינות אחרות. יתר על כן, הארגון מנסה לאסוף ראיות כדי להבטיח שהטרוריסטים יועמדו לדין. דנמרק מחויבת לציית לאו"ם ולאיחוד האירופי בהחלטות הנוגעות להסגרת חשודים בטרור.
מלבד שלושה תחומים עיקריים אלה, הארגון מספק גם ייעוץ לחברות דניות כיצד להימנע ריגול והוא מעורב ישירות בניהול מבצעים למניעת ריגול תעשייתי אם ישנו חשד למעורבות של סוכנות ממשלתית זרה. ראש הארגון מתפקד כיועץ לביטחון לאומי של ממשלת דנמרק, רשויות ציבוריות, ענפים אחרים של המשטרה, יחד עם גופי ביטחון אחרים בדנמרק.
הארגון אחראי גם לאספקת שירותי אבטחה ושומרי ראש לבני משפחת המלוכה הדנית, פוליטיקאים ואנשים אחרים. בין האישים שאותם הארגון מאבטח הם: מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק, פרדריק, נסיך דנמרק, ראש ממשלת דנמרק, הנריק, נסיך דנמרק, מארי, נסיכת דנמרק, יואכים, נסיך דנמרק.
מבנה
הגוף מהווה חלק מהמשטרה הדנית אבל מדווח ישירות לשר המשפטים. מטה הארגון ממוקם בקופנהגן ולו גם משרדים באורהוס ואודנסה. השירות משתף פעולה באופן הדוק עם המשטרה הדנית והיא מחזיקה בנציגים בכל תחנות המשטרה בדנמרק.
מחלקת הביטחון
מחלקת הביטחון מספק תמיכה מבצעית ליחידות אחרות וכולל גם יחידת התערבות מיוחדת, גופי אבטחת אישיח ויחידת המשא ומתן. מחלקת הביטחון גם כוללת: מרכז לתיאום ביטחוני, שאחראי לתיאום בין כל גופי הביטחון בדנמרק.
פיקוח והשגחה
כמה ארגונים בדנמרק מפקחים על השירות במטרה לוודא שהסוכנות אינה עושה שימוש לרעה בסמכויותיה.
מלבד אלה, הסוכנות נמצאת גם תחת פיקוח בתי המשפט של דנמרק (אשר צריכים לאשר צעדי חקירה, כגון ציתות).
ביקורת ויחסי ציבור
בסוף שנות התשעים של המאה העשרים, הגוף היה נתון לביקורת ציבורית בשל היותו סגור בפני הציבור. בשל כך הארגון השיק אתר אינטרנט משלו ובו הארגון מפרסם דו"ח שנתי לציבור על פעילויות קיצוניות בדנמרק ורמת האיום לאומי.
בעקבות דו"ח על מחדל בהתנהלות הארגון במהלך אירועי הירי בקופנהגן בשנת 2015, ראש הארגון, ינס מדסן התפטר.
אבו סנאן
אַבּוּ סְנַאן (בערבית: أبو سنان; בהגייה ספרותית: אַבּוּ סִנַאן, בתעתיק לטיני: Abu Sinan) היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1964.
היסטוריה
לפי המסורת הוקם היישוב במאה ה-13 על ידי השייח באז. משמעות שמו של היישוב הוא "בעל השיניים", והשם הוא כנראה על שם החרב בעלת שני החודים של השייח באז, מייסד הכפר. במחצית השנייה של המאה ה-19 התגוררו בכפר בין 250-400 נפשות, כמחציתם דרוזים וכמחציתם נוצרים, וכן מוסלמים מעטים. האחוז הגבוה של הדרוזים בכפר נבע מהקרבה לאזור הדרוזי ממזרח, שכלל את ירכא, ג'וליס, יאנוח וג'ת. מקור המים בכפר היה במי בורות בלבד. במפקד האוכלוסין של 1922 היו בכפר 43 מוסלמים, 247 נוצרים ו-228 דרוזים.
במסגרת תוכנית החירום הכלכלית של 2003 אוחדה המועצה המקומית אבו סנאן עם שכנותיה, ג'וליס, יאנוח-ג'ת וירכא לרשות מקומית אחת - גיי"א. תושבי הכפרים התנגדו לאיחוד ופעלו לסיכולו. כעבור כשנה בוטל האיחוד, ואבו סנאן חזרה להיות מועצה מקומית עצמאית.
בבחירות לראשות המועצה שנערכו בנובמבר 2008 נבחר נוהאד משלב, שקיבל 3,098 קולות וגבר על יריבו, הזימה עלי, שקיבל ארבעה קולות פחות ממנו. אחוז המצביעים מתוך כלל בעלי זכות הבחירה היה 84.1%. עם זאת, ב-17 בפברואר 2009, ביטל בית המשפט את זכייתו של נוהאד והכריז על עלי כמנצח, עקב זיופים שנתגלו בבחירות. בחודש נובמבר 2014 התחוללה באבו סנאן קטטה גדולה בין מוסלמים ודרוזים, שבה נפצעו 41 בני אדם, 40 מהם מוסלמים, כתוצאה מזריקת רימון רסס לתוך ההמונים.
גאוגרפיה
אבו סנאן שוכנת בגליל המערבי, כ-10 ק"מ צפונית-מזרחית לעכו, בגובה של כ-70 מ' מעל פני הים. היא גובלת במועצה אזורית מטה אשר בצפון, בירכא במזרח ובכפר יאסיף בדרום. בתחומי המועצה נובע עין זוך, וכן מתחיל בה תוואי נחל האכזב נחל זוך, יובל של נחל יסף.
צפונית לכפר נמצא קבר שיח' עבדאללה.
אוכלוסייה
כיום יש ביישוב רוב מוסלמי: כ-55% מאוכלוסיית היישוב הם מוסלמים, כ-30% הם דרוזים וכ-15% הם נוצרים.
הכוכב המסתורי
הכוכב המסתורי (בצרפתית: L'Étoile mystérieuse) הוא הספר העשירי בסדרת הקומיקס "הרפתקאותיו של טינטין" אשר נכתב ואויר על ידי הסופר והצייר הבלגי הרז'ה. רצועות הקומיקס של עלילת הספר הוצגו לראשונה במהלך שנת 1941 בשחור לבן במגזין "לה סואר" ושנה לאחר מכן יצא בצבע.
בישראל יצא הספר בגרסה עברית בשנת 2008 על ידי הוצאת הספרים מ. מזרחי. הקומיקסאי הישראלי אורי פינק יצר את התרגום לעברית של גרסה זו.
עלילת הספר
טינטין ושלגי מבחינים בכוכב גדול ומשונה בדובה הגדולה, ופונים למצפה כוכבים כדי לברר את העניין. פרופסור פוצדל, מנהל המצפה, מסביר לטינטין כי הכוכב הוא למעשה מטאור, שלפי חישוביו אמור לפגוע בכדור הארץ ולהביא לסוף העולם. המטאור, שעם התקדמותו לכיוון הארץ גורם לגל חום בלתי נסבל, גורם לפאניקה רבה, ואדם המציג את עצמו בשם "הנביא פיליפוס" מכריז ברחובות שהגיע יום הדין. לבסוף המטאור חולף על פני כדור הארץ מבלי לפגוע בו, ומתברר שחישוביו של הפרופסור פוצדל היו שגויים. אך חלק קטן מהמטאור נוחת בכדור הארץ, בים הארקטי, וגורם לרעידת אדמה. פרופסור פוצדל מגלה שהמטאור מכיל סוג חדש של מתכת, ומארגן משלחת על מנת להגיע אל המטאור ולאסוף דגימות מהמתכת החדשה. אל המשלחת מצטרפים טינטין, שלג וקפטן האדוק, ומדענים נוספים. הם יוצאים למסע בספינה בשם "אורורה". כשטינטין עולה לספינה הוא נתקל באדם מסתורי, ומגלה שהוא הטמין מקל דינמיט בספינה, אך מצליח לכבות אותו לפני שיתפוצץ.
בינתיים, בנקאי עשיר מסאו ריקו בשם בולווינקל יוצר משלחת משלו, שמטרתה דומה - להשיג את המטאור. חברי המשלחת שלו יוצאים בספינה בשם "פארי". כדי להשיג את מטרתו, מנסה בולווינקל לחבל במסעה של משלחת המדענים - הוא אחראי למקל הדינמיט שמצא טינטין על סיפונה, ומאוחר יותר, בזמן ההפלגה, ניסה לנגח אותה עם ספינה אחרת וכך לגרום לה לטבוע בלב ים. ניסיונות החבלה לא מצליחים, אך כשה"אורורה" עוגנת באיסלנד על מנת לתדלק הוא מצליח לעכבם: חברת הדלק שייכת לו, והוא פוקד על העובדים שלא לתדלק ספינה בשם "אורורה". העובדים נשמעים להוראתו וכשקפטן האדוק מגיע כדי לבקש תדלוק, הפקיד משקר ואומר שאין מספיק דלק. מזימתו כמעט מצליחה, אך הקפטן פוגש את ידידו הוותיק קפטן צ'סטר, שעוזר לו להשיג תדלוק בדרך מתוחכמת.
ה"אורורה" עוקפת את ה"פארי" וכמעט מגיעה למטאור, אך הם נאלצים לסטות ממסלולם עקב איתות SOS שקיבלו, בקשת עזרה מהספינה "קנטאקי סטאר" שהתנגשה בקרחון. טינטין מגלה שהאיתות מזויף, שהספינה "קנטאקי סטאר" כלל אינה קיימת, ושבולווינקל אחראי לזיוף. מכיוון שה"אורורה" כבר פנתה לכיוון ההפוך מהמטאור ולא תספיק להשיג את ה"פארי", טינטין, יחד עם שלג וחבר צוות נוסף, נשלח במטוס ימי לכבוש את המטאור לבדו. טינטין צונח מהמטוס, ומגיע למטאור בשלום רגע לפני שהמשלחת היריבה מגיעה אליו. הוא מניף את דגל משלחתו על המטאור כדי להכריז בעלות, והמשלחת היריבה נאלצת לעזוב.
תקלה ב"אורורה" גורמת לכך שהיא תגיע למטאור רק בעוד שלושה ימים, וטינטין מחליט להישאר על המטאור, יחד עם שלג, עד שה"אורורה" תגיע.
במהלך שהותו על המטאור, הוא מגלה שלמתכת החדשה יש מספר תכונות מוזרות - היא מחממת את הסביבה, וכל מה שנוגע בה ישירות מתחיל לגדול בקצב מואץ. כך, גלעין תפוח שזרק טינטין על אדמת האי הופך תוך מספר דקות לעץ תפוח ענק. מאוחר יותר המטאור מתחיל לנטות על צידו ולשקוע אל תוך הים. טינטין מצליח לקחת אבן גדולה מהמטאור לפני שקיעתו, והוא ושלג נאספים על ידי המטוס הימי. משימת המשלחת הוכתרה בהצלחה, הידיעה מתפרסמת ברדיו ונאמר שבולווינקל (שלא מוזכר בשמו, אלא מוזכר כ"בנקאי מסאו ריקו") ישלם על פשעיו.
ביקורת
הספר ספג ביקורת רבה, בשל ההשקפות הגזעניות או האנטישמיות שנטען שביטא. לדבריו של בנואה פטרס, קומיקסאי ומומחה ליצירותיו של הרז'ה, "הכוכב המסתורי מהווה את 'האישום העיקרי' נגד הקומיקסאי". להשקפות אלו הייתה משמעות רבה במיוחד בתקופת פרסום הקומיקס, לאחר מלחמת העולם השנייה.
גילויי אהדה לגרמניה
הרכב שתי המשלחות היריבות אינו נייטרלי: כל המשתתפים במשלחת ה"אורורה", המשלחת ה"טובה", הם ממדינות נייטרליות או כאלה שעמדו לצד גרמניה (שוודיה, פורטוגל, ספרד, צרפת וגרמניה), ואילו אויביהם הם אמריקאים. לדבריו של ההיסטוריון פסקל אורי, "בין אם הרז'ה אוהב את זה ובין אם לא, לנושא זה של אירופה הממוינת בקפידה... הייתה משמעות פוליטית מדויקת מאוד בשנת 1942".
נושא זה גרם למתיחות עזה בין הרז'ה לאחיו, פול רמי, שבתקופת פרסום הקומיקס שהה בגרמניה כשבוי מלחמה. אחד מהשבויים האחרים תיאר איך הפך פול ל"ירוק מזעם" כשראה בעיתון את הסצנה שצייר אחיו, שבה המשלחת האמריקאית מובסת. אירוע זה הותיר חותם מתמשך ביחסים בין שני האחים.
גילויי אנטישמיות
לאחר מלחמת העולם השנייה ולאחר שנחשפו ברחבי העולם ממדי השואה, צונזרו החלקים בהם הופיעו הדמויות היהודיות בספר - הסצנה בה הופיעו דמויותיהם של יצחק ושלמה הוסרה לחלוטין מהמהדורה החדשה של הספר "הכוכב המסתורי" ואילו השם "בלומשטיין" שונה לשם הנייטרלי יותר "בולווינקל" ומוצאו שונה למדינה הבדיונית "סאו ריקו".
הרז'ה אמר על כך בריאיון מאוחר יותר:
מקמילן TAC-50
רובה McMillan TAC-50 (מקמילן טאק-50) הוא רובה צלפים המיוצר בארצות הברית על ידי חברת האחים מקמילן. זהו רובה צלפים לטווח הרחוק המיועד הן נגד בני אדם והן נגד מטרות קשות וציוד. הרובה מבוסס על תכנונים קודמים של אותה חברה, שהופיעו לראשונה בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20. חברת האחים מקמילן מייצרת מספר גרסאות של רובים בקליבר 0.5 אינץ', בהתבסס על אותה פעולה, עבור יישומים צבאיים, משטרתיים ואזרחיים. רובי TAC-50 הם בעלי דיוק מצוין, והיצרן התחייב על מקבצים בפיזור של חצי דקת קשת עם תחמושת צליפה ברמת Match Grade. לשם השוואה, הדיוק של בארט M82A1 - גם הוא רובה בקליבר 0.5 אינץ' - נע בין 1 דקת קשת (עם תחמושת Match Grade) ל-3 דקות קשת (עם תחמושת רגילה). כלומר: ה-TAC-50 מדויק יותר באופן ניכר.
מפרט
ה-TAC-50 הוא רובה בקליבר 0.5 אינץ' ומשתמש בתחמושת 0.5 BMG שידועה גם כ-12.7x99 מ"מ נאט"ו, מאחר שזו התחמושת הכבדה התקנית של מדינות המערב. תחמושת זו מאפשרת לו טווח ירי של, כאשר בתנאים מסוימים הוא יעיל גם מעבר לטווח של 2 ק"מ. תחמושת זו היא רבת עוצמה ושימושית גם נגד מטרות קשות ושריון קל.
רובה TAC-50 הוא רובה בריחי ידני המופעל על ידי בריח מסתובב. לבריח הענק יש זיזי נעילה קדמית כפולה, והבריח עצמו מחורק באופן בורגי להפחתת המשקל. הקנה הכבד ברמת match-grade מיוצר על ידי Lilja Barrels גם הוא מחורק, כדי לפזר חום מהר ולהפחית מהמשקל הכולל. לוע הקנה מעוצב כך שיופחת הרתע הגדול בעת הירי. הרובה מוזן בידי מחסנית חיצונית נתיקה, המכילה 5 כדורים. הקת והמעצה עשויים מפיברגלאס ומיוצרת על ידי McMillan Stocks ומתוכננים לשימוש גם עם חצובות דורגל. עקב הקת ניתן לכוונון ל"אורך המשיכה" (length of pull) על ידי מרווחי גומי וניתן לקיפול הצידה לשם אחסון קומפטי. לרובה אין כוונות ברזל אך ניתן להתקין עליו מגוון כוונות טלסקופיות או כוונות לראיית לילה. בצבא הקנדי, הכוונת הטלסקופית הסטנדרטית שמותקנת עליו היא כוונת טלסקופית X16.
כיום מקמילן מייצרים ומשווקים דגם משופר יותר TAC-50C, שעיקר השיפורים הם שיפורי ארגונומיה, קת מתכוונת נוחה יותר עם תמוכת לחי ניתנת לכוונון, מסילות פיקטיני על המתפסים ועוד שיפורים חימושיים.
יכולות וביצועים
רובה ה-TAC-50 מחזיק בשיא הצליפה הארוכה ביותר, כלומר: הריגת לוחם אויב מהמרחק הגדול ביותר. שיא זה עומד על ונקבע ב-2017.
הרובה שבר את השיא לראשונה ב-2002 כאשר רב-טוראי רוב פרלונג (Rob Furlong) מצבא קנדה שלחם ב-2002 באפגניסטן, ירה ברובה TAC-50 והרג חמוש של הטליבאן מטווח של 2430 מטר (7972 רגל, 1.509 מייל). ביריה הראשונה פרלונג החטיא, בשנייה הוא פגע רק בתרמיל של החמוש. בשלישית הוא פגע בפלג גופו העליון של החמוש והרג אותו. הישג צליפה מרשים זה לא אופייני לטווח הירי האפקטיבי שבו יש הסתברות גבוהה לפגיעה ביריה ראשונה. מכיוון שבעמק שאח אי-קוט צפיפות האוויר נמוכה בהרבה מהצפיפות בגובה פני הים (העמק נמצא בגובה 2,432 מטר מעל פני הים) הטווח האפקטיבי המקסימלי של הרובה התארך בכ-600 מטר. מאז נשבר השיא מספר פעמים.
השיא נשבר שוב בעזרת הרובה TAC-50 ביוני 2017: צלף מהכוחות המיוחדים של צבא קנדה ירה לעבר מחבל דאעש בעיראק ופגע בו ממרחק של 3450 מטר, פגיעה זו התאפשרה הודות לכך שהצלף ירה מגג בניין בעוד החמוש עמד על הקרקע.
ג'ון אוגדון
ג'ון אנדרו הווארד אוגדון (באנגלית: John (Andrew Howard) Ogdon; 27 בינואר 1937 - 1 באוגוסט 1989) היה פסנתרן ומלחין אנגלי.
חייו
אוגדון החל בלימודי הפסנתר באופן רציני בשנת 1945, בקולג' המלכותי למוזיקה במנצ'סטר, אצל איזו אלינסון. מוריו בשנים הבאות היו קלוד ביגס, אגון פטרי, מיירה הס, ריצ'רד הול וג'ורג' לויד. בתקופת לימודיו השתתף ב"קבוצת המוזיקה החדשה" של מנצ'סטר, שם ניגן בהשמעות בכורה מיצירותיו הוא ויצירותיהם של חבריו ללימודים ולקבוצה, אלכסנדר גר, הריסון ברטוויסל ופיטר מקסוול דייוויס. בשנת 1958 דרך כוכבו כאשר החליף בליברפול בהתראה קצרה פסנתרן שחלה, וניגן את הקונצ'רטו השני לפסנתר של ברהמס, כמעט בקריאה מהדף. באותה שנה ניגן בליברפול את הקונצ'רטו של בוזוני בשליטה ובבקיאות שהדהימו את קהל שומעיו. רושם דומה השאיר על הקהל בהופעתו הראשונה ברסיטל בלונדון בשנת 1959. כעבור שנה זכה בפרס בוזוני ובשנה שלאחריה בפרס ליסט. בשנת 1962 חלק עם ולדימיר אשכנזי את הפרס הראשון בתחרות צ'ייקובסקי במוסקבה, ששימש לו נקודת זינוק לקריירה בינלאומית.
הרפרטואר של אוגדון הקיף כמעט את כל ספרות הפסנתר על כל היבטיה, מיצירות המופת של התקופה הקלאסית והרומנטית ומוזיקה של המאה ה-20 המשיך לתמיכה ביצירות נודעות פחות של מלחיני עבר והווה, מבוזוני וליסט אל רבים מבני זמנו וארצו, אם בביצועי בכורה ואם בהקלטות. בין השאר הרבה להופיע עם ברנדה לוקאס, שהייתה ב-1960 לאשתו.
שליטתו של אוגדון בפסנתר, יכולתו להתגבר על כל אתגר, כוח ההתמדה המופלא וכישרונו לקלוט יצירות כבדות-משקל בקריאה ראשונה אפשרו לו להשיג שיאים מוזיקליים, שנחשבו עד אז לבלתי מושגים. הודות לצניעות ולהיעדר הראוותנות שאפיינו אותו הצליח אוגדון בחבר בהרכבים קאמריים וכמלווה, ועם זאת היה וירטואוז מבריק, שהציב תמיד ובכל עת את כישוריו בשירות המוזיקה. גישתו ליצירות שניגן הייתה מעמיקה; הוא הרבה בעיון ובמחקר ומעולם לא התייחס לרפרטואר שלו כאל דבר המובן מאליו. אוגדון היה מלחין פורה, בעיקר לכלי מקלדת, וראה בהלחנה גורם שאין לו תחליף במכלול התפתחותו המוזיקלית ובגישתו לביצוע.
בשנות ה-70' התגברה מחלת הנפש של אוגדון, שאובחנה כסכיזופרניה. ההישג המזהיר ביותר של שנותיו האחרונות היה הקלטה וביצוע של "אופוס קלוויצ'מבליסטיקום" מאת קייחסרו שאפורג'י סוראבי (Sorabji), יצירה כבדה, ארוכה (יותר מארבע שעות) ומורכבת, שהצלחתו של אוגדון לרתק לה את קהל מאזיניו מעידה הן על גאוניותו היחידה במינה של המבצע והן על עוצמתה הרגשית והאינטלקטואלית של המוזיקה. ההקלטה בת ארבעת התקליטורים, שיצאה לאור חודשים אחדים לאחר מותו של סוראבי נחשבת לגולת הכותרת בקריירה של אוגדון.
אוגדון מת בלונדון ב-1 ביולי 1989.
נייר ערך המיר
נייר ערך הָמִיר (באנגלית: Convertible security) הוא נייר ערך הניתן להמרה בנייר ערך אחר או בניירות ערך אחרים, בהתקיים תנאים מסוימים. בבורסה לניירות ערך נסחרים מספר סוגים של ניירות ערך המירים, בהם כתבי אופציה ואיגרות חוב להמרה. המשקיע רואה את כלי ההמרה למניה כערך מוסף אשר נותן חשיפה לצמיחה עתידית של החברה. במועד הנפקתם מבטיחים מוצרים אלו מחיר מופחת עבור המניה במקרה של כתב אופציה, או ריבית במקרה של איגרת חוב.
כתב אופציה
כתב אופציה (Warrant) הוא נייר ערך המיר, המאפשר לרכוש מניה בשני תשלומים – בעת הרכישה ובעת מימושו (המרתו) למניה. כתב האופציה מקנה למחזיק זכות לרכוש מניה במחיר ידוע מראש שפורסם בתשקיף ("מחיר המימוש").
אם מחיר המימוש נמוך ממחיר המניה בשוק – כתב האופציה נמצא "בתוך הכסף" וכדאי למשקיע לממש את האופציה למניה. אם מחיר המימוש גבוה ממחיר המניה בשוק, כתב האופציה נמצא "מחוץ לכסף" ולא כדאי למשקיע לממש את האופציה למניה. לכל כתב אופציה הנסחר בבורסה אורך חיים מוגבל, בדרך כלל בין שנה לארבע שנים, שלאחריו הוא פוקע.
מניה המתקבלת ממימוש כתב אופציה היא מניה חדשה שהחברה מנפיקה עבור המממש. מימוש האופציה בעבור החברה הוא גיוס כסף נוסף. מחזיק האופציה רשאי לממש את זכותו במהלך חיי כתב האופציה. בתום חיי האופציה, פוקע תוקפה, היא לא שווה דבר, לא ניתן להמירה למניה ואף לא ניתן לסחור בה. ישנם גם כתבי אופציה המאפשרים המרה לניירות ערך אחרים, כמו איגרות חוב או איגרות חוב להמרה.
שטר הון
שטרי הון הם ניירות ערך המירים הניתנים להמרה למניות. הם דומים מאוד לכתבי אופציה, אולם, בדרך כלל, אין להם מחיר מימוש או תאריך פקיעה. לפיכך, כל התמורה שהתאגיד מצפה לקבל, עבור ההקצאה העתידית של המניות שתבוצע בעת המרת שטר ההון, משולמת לתאגיד כבר בעת הקצאת שטר ההון עצמו.
יש להבחין בין שטרי הון שהם ניירות ערך המירים לבין ניירות ערך אחרים המכונים "שטר הון", כגון סוג של אג"ח המונפק בדרך כלל על ידי בנקים.
איגרת חוב להמרה
איגרת חוב להמרה (Convertible Bond) היא למעשה איגרת חוב המשולבת עם כתב אופציה הניתן להמרה למניה. ההמרה מתבצעת לפי יחס שנקבע מראש ופורסם בתשקיף, המשקף את מספר איגרות החוב להמרה שיש להמיר על מנת לקבל מניה אחת ("יחס ההמרה"). יתרונן של האג"ח להמרה הוא, שהן משלבות סיכוי לרווח במסלול המנייתי, כאשר המניה עולה, עם סיכון מוגבל במסלול איגרת החוב, כאשר המניה יורדת.
גם לאג"ח להמרה תקופת חיים מוגבלת וידועה, שבסופה יכול המשקיע לקבל את ההשקעה בחזרה בתוספת תשלומי הריבית המגיעים למחזיקי אג"ח רגילות, או להמיר את האג"ח במניות ביחס ההמרה. הנפקת אג"ח להמרה מאפשרת לחברה לגייס הלוואות בריבית נמוכה יותר מאיגרות חוב רגילות בשל הזכות הנוספת אותה מקבל המשקיע.
מנקודת המבט של המנפיק קיימים מספר יתרונות בהנפקת אג"ח להמרה. ראשית, בדרך כלל אג"ח להמרה נושאות ריבית מופחתת בהשוואה לאג"ח שאינן להמרה. שנית, האפשרות שאיגרות החוב יומרו למניות וכך ימחק החוב של החברה (בעת ההמרה, ההון העצמי של החברה גדל בשיעור הקיטון בהתחייבויות שלה). שלישית, ההטבה של אפשרות ההמרה למניה מוסיפה לאטרקטיביות של האיגרת והופכת את גיוס הכספים לפשוט יותר. כמו כן, חלוקת אופציות למנהלים מהווה תמריץ משמעותי עבור המנהלים (אם מחיר המניה עולה), תוך שאינה עולה כסף (ישירות) לבעלי המניות.
מניה ניתנת להמרה
קיימות מניות שניתן להמירן למניות מסדרה אחרת. זה המצב, למשל, בסוגים מסוימים של מניות בכורה אשר מקנות לבעליהן את הזכות להמירן למניות רגילות.
דניאל דה רידר
דניאל רובין פרדריק דה רידר (בהולנדית: Daniël Robin Frederick de Ridder; נולד ב-6 במרץ 1984) הוא כדורגלן עבר הולנדי ממוצא ישראלי-יהודי, ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
קריירה
דה רידר נולד באמסטרדם לאם ישראלית ולאב הולנדי. החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של אייאקס אמסטרדם. לקראת עונת עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון וב-21 בינואר 2004 ערך את הופעת הבכורה שלו, במשחק מול רודה. את השער הראשון שלו בליגת העל ההולנדית כבש ב-16 במאי 2004, מול וילם II. בתום העונה הראשונה שלו בקבוצה הבוגרת זכה עם אייאקס באליפות.
לקראת עונת עבר דה רידר לסלטה ויגו הספרדית, שם שיחק ב-17 משחקים בעונה הראשונה שלו במועדון ושלושה משחקים בעונה השנייה, שבסיומה ירדה הקבוצה לליגה השנייה בספרד.
דה רידר השתייך לסגל הנבחרת הצעירה של הולנד, איתה זכה באליפות אירופה לנבחרות צעירות בשנת 2006, וכן בשנת 2007. בזכייה השנייה היה דה רידר אחד השחקנים המשמעותיים בנבחרת ההולנדית ובמשחק הגמר בישל שלושה שערים בניצחון 1-4 על סרביה. מספר שנים לאחר מכן ביקש דה רידר להצטרף לסגל נבחרת ישראל, אך בקשתו לא אושרה על ידי פיפ"א מכיוון ששיחק בנבחרת הצעירה של הולנד.
לקראת עונת עבר דה רידר לברמינגהאם מהפרמייר ליג האנגלית ולאחר עונה אחת חתם בוויגאן. בוויגאן רשם 18 הופעות בעונה הראשונה שלו בקבוצה. בתחילת העונה השנייה שלו לא נכלל דה רידר בהרכב באף משחק ולקראת חלון ההעברות של ינואר 2010 ביקש לעזוב את המועדון.
ב-20 בינואר 2010 הודיעה הנהלת הפועל תל אביב שסיכמה על השאלת דה רידר עד סוף העונה, בה נאבקה הקבוצה על האליפות. דה רידר חתם בקבוצה כעבור יומיים ובסוף העונה סייע לה לזכות בדאבל. את שער הבכורה שלו במדים האדומים כבש במחזור הראשון של הפלייאוף העליון, בניצחון 0-1 על בני יהודה, לאחר שקבוצתו נותרה בעשרה שחקנים, ובכך למעשה הציל את סיכויי קבוצתו לזכות בתואר האליפות. את שערו השני בקבוצה כבש במחזור ה-33 מול מ.ס. אשדוד.
בתום תקופת השאלתו עזב את ישראל וחזר לוויגאן, אך שוב לא קיבל שם הזדמנות לשחק ולקראת עונת חתם בגראסהופרס ציריך מהליגה השווייצרית. בחודש נובמבר 2011 היה מועמד לתואר שחקן החודש בשווייץ.
ב-23 באוגוסט 2012 חזר להולנד אחרי שבע שנים וחתם בהירנביין. דה רידר כבש שלושה שערי ליגה, אך בינואר 2013 נפצע ולא חזר יותר לשחק, עד שבתום העונה שוחרר מהקבוצה. לאחר שנה בה לא שיחק כלל, חתם ב-21 בינואר 2014 בקבוצת וואלבייק מהליגה הבכירה בהולנד, במדיה ערך עד תום העונה עשר הופעות בהן כבש שני שערים. לקראת עונת חתם בקבוצת קמבור מאותה הליגה, ובמדיה ערך 21 הופעות וכבש שני שערים. ביוני 2015 שוחרר מהקבוצה וביולי 2015 פרש ממשחק פעיל.
אוניברסיטת פאביה
אוניברסיטת פאביה (איטלקית: Università degli Studi di Pavia) היא אוניברסיטה בעיר פאביה, במחוז לומברדיה באיטליה. האוניברסיטה נוסדה בשנת 1361 והפעילות האקדמאית שבה מאורגנת בתשע פקולטות. האוניברסיטה היא חלק מקבוצת קוימברה שנוסדה ב-1985 והמאגדת בתוכה שלושים ותשע אוניברסיטאות אירופאיות מרכזיות במטרה לעודד שיתוף פעולה מדעי-לימודי בהיקף נרחב. אוניברסיטת פאביה חברה גם באיגוד האוניברסיטאות האירופאי (EUA).
היסטוריה
כבר בשנת 825 נוסד בפאביה בית ספר חשוב לרטוריקה על ידי לותאר הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בית ספר זה התבסס על בית ספר למשפטים שהוקם על ידי הקיסר הרומי תאודוסיוס הראשון. לאורך תקופת ימי הביניים שגשג בית הספר והרחיב את לימודי המשפטים שבו. בשנת 1361 החליט קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בעידודו של שליט העיר גלאצו ויסקונטי השני, כי בפאביה יוקם מוסד ללימודים כלליים. האפיפיור, בוניפקיוס התשיעי, העניק למוסד זה את אותו המעמד לו זכו מוסדות דומים בבולוניה ובפריז. בשנת 1485 פורסם הצו האימפריאלי שהעניק למוסד ללימודים כלליים את מעמדו כאוניברסיטה.
הפעילות האקדמאית נפגעה עמוקות בתקופת קרב פאביה עקב הנזקים הקשים שנגרמו לעיר ולמוסדות האוניברסיטה במהלך הקרב, והתקשתה להשתקם בשל מגבלות השלטון הספרדי שהתבסס בעיר בעקבות המלחמה. פריחתה המחודשת של האוניברסיטה החלה במחצית השנייה של המאה ה-18 בעידוד השליטים האוסטרים מריה תרזה ויוזף השני. בשנת 1858 היוו סטודנטים מאוניברסיטת פאביה כוח משמעותי בתנועה לאיחוד איטליה, דבר שהוביל לצו זמני לסגירת האוניברסיטה מטעם השלטונות האוסטריים. אירועים מסוג זה באוניברסיטאות ברחבי איטליה היו דבר אופייני בשנים שטרם איחוד איטליה וייסוד ממלכת איטליה המודרנית. עם הקמת ממלכת איטליה חזרה האוניברסיטה לפעילות שגרתית.
לאחר מלחמת העולם השנייה ידעה אוניברסיטת פאביה זינוק מחודש בפעילות האקדמאית שלה ובשנות ה-70 הצטרפו לפקולטות הקלאסיות הפקולטות החדשות לכלכלה ומסחר ולהנדסה.
במהלך ההיסטוריה, זכתה אוניברסיטת פאביה לפרסום עולמי בזכות עבודתם של מדענים ידועים רבים, בהם המתמטיקאי ג'ירולמו קרדאנו (יליד פאביה, 1501-1576), הפיזיקאי אלסנדרו וולטה (פרופסור באוניברסיטת פאביה בין השנים 1769-1804), המשורר אוגו פוסקולו (מרצה בין השנים 1809-1810) והאנטומיסט קמילו גולג'י, מגלה אברון גולג'י וזוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (פרופסור באוניברסיטת פאביה משנת 1861 ועד מותו).
גורם מרכזי נוסף בביסוסה של פאביה כאוניברסיטה בעלת שם באיטליה ובאירופה הוא פעילותם של חמישה קולג'ים פרטיים וציבוריים, שהעתיקים בהם הם גיזליארי קולג' ובורומאו קולג' שנוסדו במאה ה-16. קולג'ים אלו מספקים לתלמידיהם את כלל צורכיהם הלוגיסטיים והלימודיים במהלך לימודיהם במסלולים השונים באוניברסיטה, במטרה לעודד מצוינות אקדמאית. קולג'ים אלו ידועים בכללי משמעת קפדניים ודרישות סף אקדמאיות גבוהות על מנת להתקבל (מעבר מבחני כניסה קפדניים) ולהישאר (שמירה על ממוצע ציונים מצטיין) כסטודנטים במסגרתם במהלך שנות הלימודים באוניברסיטה.
אוניברסיטת פאביה מציעה מגוון רחב של מסלולי לימוד לתואר ראשון, שני ודוקטורט, הן בשפה האיטלקית והן בשפה האנגלית. פעילות מחקרית מתבצעת במחלקות, מכונים, מרפאות, מרכזים ומעבדות בשיתוף פעולה הדוק עם גופים ציבוריים ופרטיים, בהם תאגידים, תעשיות ומפעלים מרחבי איטליה ואירופה.
מבנה ארגוני
אלה הן תשע הפקולטות הנכללות באוניברסיטת פאביה:
קמפוסים
אוניברסיטת פאביה מאורגנת מבחינה גאוגרפית סביב שני קמפוסים מרכזיים: הפקולטה למוזיקה ממוקמת בעיר קרמונה ומוגדרת כקמפוס קרמונה.
ישראלים באוניברסיטת פאביה
החל משנות ה-2000, אוניברסיטת פאביה זוכה לפריחה במספר הסטודנטים הישראלים הנרשמים אליה לצורך לימודים אקדמאיים, רובם המכריע בתחום לימודי הרפואה. האוניברסיטה מושכת סטודנטים ישראלים רבים בעקבות דירוגה האקדמאי הגבוה, שכר הלימוד הסמלי ועלות המחיה הנמוכה יחסית בפאביה. נכון לאוגוסט 2010, כ-60 סטודנטים ישראלים לומדים באוניברסיטה. מסלולי לימוד נוספים הנפוצים בקרב סטודנטים ישראלים הם רפואת שיניים, רוקחות ומוזיקה.
ד"ר הילית כהן מנתחת הלב הראשונה והיחידה בישראל סיימה את לימודי הרפואה ב"אוניברסיטת פאביה" בשנת 2004.
פעולת כראמה
פעולת כַּרָאמַה (בפי צה"ל: מבצע תופת) הייתה פשיטה נרחבת של כוחות שריון, צנחנים וחיל אוויר של צה"ל, ב-21 במרץ 1968, על מפקדת הפת"ח והעומד בראשה יאסר ערפאת, בכפר הירדני כראמה שבדרום בקעת הירדן. במקביל לפעולה זו התקיימה פשיטה נוספת על יעדים של הפת"ח מדרום לים המלח (נקראת מבצע אסותא על ידי צה"ל). כוחות הלגיון הירדני הניעו יחידות למגע עם כוחות צה"ל ופתחו עליהם באש, ובכך הפכה הפעולה לקרב בהיקף מלא.
רקע
השתלטות ישראל על הגדה המערבית במלחמת ששת הימים ביוני 1967, הביאה תוך זמן קצר להרס תשתיות ובסיסי ארגוני הטרור הפלסטינים שהתמקמו בשטח זה. ארגונים אלו, ובראשם הפת"ח, עברו לפעול משטח ממלכת ירדן והתבססו בשטח בקעת הירדן המזרחית. מבחינתם היה זה שטח אידיאלי שנהנה מעורף של מחנות פליטים סמוכים, גבול ארוך עם ישראל ומכשול טבעי של נהר הירדן ושל שטח חקלאי מרושת בתעלות השקיה שהיקשו על פעולה ישראלית משוריינת. שני הארגונים הפלסטינים, החזית העממית לשחרור פלסטין ואש"ף שבראשו עמד יחיא חמודה (יאסר ערפאת היה מפקד הפת"ח שהשתייך לאש"ף), החלו לשלוח חוליות פשיטה שחצו את נהר הירדן וביצעו מיקושים ופיגועים בשטחים שבשליטת ישראל וכמו כן ביצעו ירי מרגמות על יישובים ומוצבים ישראלים. לאחר שהכוחות הישראלים הגיבו באש, נהגו יחידות הצבא הירדני לפתוח באש ארטילרית על הכוחות הישראלים, וכך התפתחו תקריות אש רבות.
לשיא הגיעו הדברים ב-14 וב-15 בפברואר 1968 בעת שהירדנים הפגיזו את יישובי עמק בית שאן במשך יום שלם וצה"ל הגיב באש ארטילרית ובתקיפה אווירית נרחבת על בסיסי פת"ח וצבא ירדן. התקיפה הישראלית הנרחבת הביאה למנוסת פליטים ירדנים שברחו מאזור אירביד לאזור עמאן ולפגיעה קשה בתעלת הע'ור המזרחית שהובילה מים מהירמוך לבקעת הירדן לצורכי חקלאות. בעקבות ההתקפה הישראלית הכריז המלך חוסיין על שינוי במדיניותו ועל מלחמה בארגונים הפלסטיניים שקנו אחיזה בשטח הממלכה. הצהרות אלו נתקלו בהתנגדות פנים ירדנית שחוגים נרחבים בה, כולל ראש הממשלה, בהג'ת א-תלהוני, תמכו באותה עת בפליטים הפלסטינים שעשרות אלפים מהם אך הגיעו לירדן בעקבות מלחמת ששת הימים. בפועל, כמעט ולא נעשו פעולות נגד הארגונים הפלסטינים.
זירת הקרב
הקרב התחולל בככר הירדן המזרחית, באזור המכונה הע'ור, שהוא שטח מישורי וחקלאי ברובו בין הרי עמאן ונהר הירדן. בדרום, סמוך לגאון הירדן, מגיע רוחב הע'ור ל-15 קילומטר, ובצפון, סמוך לגשר דמיה, רוחבו כקילומטר אחד בלבד. גבולות הגזרה היו הקו שבין ארגמן ועג'לון בצפון וים המלח בדרום. רוחב הגזרה היה כ-15 קילומטרים ואורכה כ-50 קילומטר. רוחב נהר הירדן עשוי להגיע בעונת האביב ל-500 מטר ואף ל-1,000 מטר ועל גדותיו קיים סבך שיחים וצמחייה המקשה על חצייתו שלא במעברים הקבועים.
מעברי הירדן העיקריים באותה עת היו (מצפון לדרום):
הכבישים העיקריים באותה עת היו:
העיירה כראמה, מוקד הקרב, שוכנת על כביש הבקעה הירדני, כ-4 קילומטרים ממזרח לנהר הירדן וכ-22 קילומטר מערבית לעמאן (מול הכפר עוג'ה א-תחתא שבבקעת הירדן המערבית). לפני השתלטות הארגונים הפלסטיניים על העיירה היו בה כ-20,000 תושבים, אולם עם השתלטותם של ארגונים אלו על העיירה עזבו אותה רוב תושביה. כ-7 קילומטרים מדרום לכראמה, על צומת כביש הבקעה הירדני וכביש עמאן-גשר אלנבי, נמצאת העיירה שונת נימרין. העיר סלט נמצאת כ-18 קילומטר מצפון מזרח לכראמה.
כוחות צה"ל
המבצע הישראלי הוגדר כמבצע פיקודי של פיקוד המרכז בפיקודו של עוזי נרקיס. להלן סדר הכוחות אשר עמדו לרשות הפיקוד:
כוחות צבא ירדן
בגזרת אזור הקרב היו פרוסים כוחות של דיוויזיה חי"ר 1 הירדנית עליה פיקד מיור-גנרל משהור חדיסה . הדיוויזיה הייתה מתוגברת וכללה: בסך הכל מנתה הדיוויזיה 105 טנקי פטון מדגמי M-47 ו-M-48, 88 קנים ארטילריים, 18 מרגמות 107 מ"מ ו-24 תותחים מתנייעים נ"מ מסוג M42 דאסטר.
הכוחות הפלסטינים
אנשי הארגונים הפלסטיניים; הארגון לשחרור פלסטין והחזית העממית לשחרור פלסטין מנו כ-900 אנשים שהתרכזו בכראמה. כמו כן, נמצא במקום גדוד קומנדו 141 המצרי. חימושם של אנשי ארגוני הטרור הפלסטינים התבסס על נשק קל, מטולי RPG ומרגמות 80 ו-120 מ"מ.