cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דגל גרמניה
עיצובו של הדגל
הצבעים המדויקים שבהם צבוע הדגל הגרמני לא היו מפורטים רשמית כאשר אימצו את הדגל, והם השתנו מעט לאחר מכן. הקבינט הגרמני הפדרלי פרסם בשם ממשלת גרמניה ב-2 ביוני 1999 את העיצוב הרשמי המפרט את הצבעים המדויקים לדגל הגרמני:
זהב לעומת צהוב
הווקסילולוגיה מבדילה לעיתים רחוקות בין צבעי הזהב והצהוב ובהרלדיקה, שני הצבעים מצוינים כאור, אך בעבור הדגל הגרמני הצבע המדויק הוא זהב ולא צהוב.
כאשר אומץ הטריקולור השחור-אדום-זהב בידי רפובליקת ויימאר כדגלה הלאומי, זכה הדגל להתקפות חוזרות ונשנות מצידם של תומכי המלוכה, שמרנים ואנשי הימין הקיצוני אשר כינו את הדגל בכינויי גנאי שונים כגון "Schwarz-Rot-Senf" (שחור-אדום-חרדל), "Schwarz-Rot-Gelb" (שחור-אדום-צהוב) ואף "Schwarz-Rot-Scheiße" (שחור-אדום-צואה). כאשר עלו הנאצים לשלטון בשנת 1933, הדגל השחור-לבן-אדום של טרום 1918 הוחזר לשימוש במהירות והחליף את הדגל השחור-אדום-זהב ומכונת התעמולה הנאצית המשיכה לכנותו כפי שעשו זאת המלוכנים קודם לכן.
ב-16 בנובמבר 1959, ציין בית המשפט הפדרלי של גרמניה כי השימוש במינוח שחור-אדום-צהוב ודומיו דומה ל ונחשב לפוגעני. את העניין סיכם ההרלד ארנולד ראבוב בשנת 1968 כי "הצבעים הגרמניים הם שחור-אדום-צהוב אך הם נקראים שחור-אדום-זהב".
ימי הביניים
לאימפריה הרומית הקדושה אשר התקיימה בין המאה ה-10 ועד לשנת 1806 לא היה דגל לאומי אלא הצבעים שחור וזהב שימשו כצבעי הקיסר והופיעו בנס המלכותי של הקיסר: עיט שחור על רקע זהב. עיצובו של הנס שונה מעט בסוף המאה ה-13 או בתחילת המאה ה-14 כאשר מקור העיט וטלפיו נצבעו באדום. מתחילת המאה ה-15 הפך העיט לדו-ראשי.
בשנת 1804 הכריז נפוליאון בונפרטה על כינונה של הקיסרות הצרפתית הראשונה. בתגובה לכך הכריז קיסר האימפריה הרומית הקדושה פרנץ השני משושלת הבסבורג על נחלתו כאימפריה האוסטרית ומעתה נקרא פרנץ הראשון מאוסטריה. צבעי הדגל של האימפריה האוסטרית נלקחו מצבעי הנס האימפריאלי של הקיסרות. לאחר קריסתה של הקיסרות בשנת 1806 נותרו הצבעים צבעי הדגל האוסטרי עד 1918.
גם צבעי האדום והלבן היו משמעותיים באותה התקופה. כאשר השתתפה האימפריה הרומית הקדושה במסעי הצלב, דגל קרב הונף לצד הנס האימפריאלי השחור-צהוב. דגל זה, הידוע בשם צלב גאורגיוס הקדוש היה צלב לבן על רקע אדום - הצבעים ההופכיים אשר בשימוש בדגל אנגליה. אדום והלבן שימשו גם כצבעי ברית ערי הנזה (המאה ה-13 עד המאה ה-17). על ספינות הסוחר ההנזיות הונפו דגלים בצבעי אדום לבן כאמצעי זיהוי ורוב ערי הברית אימצו את הצבעים הללו כצבעי העיר, השימוש בצבעים אלו נמשך גם כיום (כדוגמת העיר המבורג).
מלחמות נפוליאון
עם התמוטטותה של האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1806 מצאו עצמם רבים מדוכסיה ומנסיכיה מצטרפים לקונפדרציה של הריין, ברית מדינות-חסות של הקיסרות של נפוליאון. לקונפדרציה לא היה דגל משלה; ובמקומו היא הניפה את הדגל הכחול-לבן-אדום הצרפתי ואת הנס האימפריאלי של ה"מגן" שלה - נפוליאון.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות זוהו הכוחות הגרמנים אשר נאבקו נגד כוחות הכיבוש הצרפתיים עם הצבעים שחור, אדום וצהוב. עובדה זו נזקפת לזכותם של חיילי ליצו פרייקור, יחידת מתנדבים של הצבא הפרוסי. מדיהם של חיילי היחידה היו שחורים ועליהם מעילים אדומים עם כפתורי זהב. בחירת הצבעים למדים הייתה פרגמטית אף על פי שהייתה זו גם התאמה של צבעי שחור-אדום-זהב אשר היו בשימוש האימפריה הרומית הקדושה לקהל הרחב. חיילי היחידה חויבו לספק לעצמם את מדיהם ועל מנת ליצור מראית עין של אחידות במראה קל היה לצבוע את כל בגדיהם בשחור, כפתורי זהב היו נפוצים ונושאי הדגלים של היחידה הניפו דגלים שחורים-אדומים. באותה התקופה סימלו הצבעים - יציאה מן החשיכה (שחור) של שיעבוד דרך עימות מדמם (אדום) אל עבר אור החירות (זהב). מכיוון שחברי היחידה הגיעו מכל קצוות גרמניה וברובם היו סטודנטים ואקדמאים, נחרטו יחידה זו וצבעיה בתודעתם של רבים מבני העם הגרמני.
הקונפדרציה הגרמנית
ותיקי הכוחות החופשיים של ליצו אשר שבו מן המלחמה הקימו בשנת 1815 אגודת סטודנטים (Urburschenschaft) בעיר יינה. כדגלה אימצה האגודה טריבנד בצבעים אדום, שחור אדום מעוטר בזהב ועל הפס השחור שובץ ענף אלון מוזהב בהתאם לצבעי המדים של הכוחות החופשיים של ליצו. כיוון שהסטודנטים אשר שירתו במסגרת הכוחות החופשיים הגיעו מכל רחבי גרמניה, הרעיון של גרמניה מאוחדת התפשט ברחבי המדינה העתידית, כאשר הוקמו אגודות סטודנטים כגון Urburschenschaft ודומתה ה-Burschenschaft ברחבי הקונפדרציה. ב-18 באוקטובר 1817, יום השנה הרביעי לקרב לייפציג, נפגשו בטירת וארטבורג אשר בסקסה-ויימאר-אייזנך (כיום בשטחי המדינה הגרמנית תורינגיה) מאות מחברי האחווה ואקדמאים נוספים מרחבי מדינות הקונפדרציה וקראו להקמתה של מדינה כלל-גרמנית חופשית ומאוחדת. הטריקולור השחור-אדום-זהב של יינה הונף במהלך פסטיבל זה ועל כן הצבעים שחור, אדום וזהב הפכו ברבות הימים לסמלה של גרמניה המאוחדת. אוסטריה, במאמציה לשימורו של הסטטוס קוו, פרסמה בשנת 1819 תקנות מחמירות אשר אסרו כל התאחדות של סטודנטים ובכך הביאה לקיצה של תקופה זו.
בחודש מאי 1832 התקבצו כ-30,000 איש ואישה בפסטיבל האמבך על מנת להפגין עבור חירות, אחדות וזכויות אדם. צבעי השחור, אדום וזהב הפכו לסמל התנועה הליברלית הדמוקרטית והרפובליקנית ברחבי המדינות הגרמניות כבר מאז פסטיבל וארטבורג ודגלים בצבעים אלו הונפו גם בהאמבך. בעוד שציורים מאותה התקופה מתארים את הדגל בצבעים זהב, אדום ושחור (בסדר ההופכי לדגל המודרני), דגלים אשר נותרו מהמאורע הזה מעידים על סדר שונה של שחור, אדום וזהב (בהתאם למופיע על הדגל המודרני). דוגמה לדגל שכזה הוא ה-"Ur-Fahne" ("הדגל הראשוני") הדגל אשר הונף מעל טירת האמבך ובו סדר הפסים הוא שחור, אדום וזהב ועל הפס האדום מופיעה הכתובת "Deutschlands Wiedergeburt" (הולדתה מחדש של גרמניה). דגל זה נמצא כיום בתצוגת קבע בטירה.
המהפכה והאסיפה הלאומית של פרנקפורט
מרידות אביב העמים של 1848–49 הוציאו מהפכנים רבים לרחובות ערי גרמניה, רבים מהם הניפו את הטריקולור השחור, אדום, זהב. הליברלים עלו לשלטון ולאחר דיון ארוך הוקמה האספה הלאומית של פרנקפורט. זאת הכריזה על הצבעים שחור, אדום וזהב כצבעיה הלאומיים של גרמניה וחוקק חוק אשר קבע את הדגל הימי האזרחי כטריקולור בצבעים אלו, כמו כן אומץ גם דגל ימי צבאי עבור הצי של הרייך (רייכספלוֹטֶה).
בשנת 1850 קרסה האספה הלאומית והקונפדרציה הגרמנית הוקמה מחדש תחת הנהגתה של אוסטריה, אשר מצידה ביטלה את כל פעולותיה של האספה, כולל את חוק הדגל. אולם, לאחר קריסתה של האספה נותרה השאלה האם יש להכליל את אוסטריה באומה הגרמנית העתידית, שכן אוסטריה הייתה אימפריה רב-לאומית ובכך הפכה את חלום "גרמניה הגדולה" (Großdeutschland) למסובך למימוש. מן הצד השני, פתרון "גרמניה הקטנה" (Kleindeutschland) כלל את האדמות הגרמניות מלבד אוסטריה. הקוטביות הפרוסית-אוסטרית בתוך הקונפדרציה הובילה למלחמה האוסטרו-פרוסית בשנת 1866. במהלך המלחמה התאחדו המדינות הדרומיות עם אוסטריה ואמצו את הדגל השחור-אדום-זהב כדגלן. אוסטריה הובסה בידי ממלכת פרוסיה וגרורותיה הצפון גרמניות ובכך נסללה הדרך למימושו של פתרון גרמניה הקטנה כמה שנים מאוחר יותר.
הקונפדרציה הצפון-גרמנית והקיסרות הגרמנית
עם התפוררותה של הקונפדרציה הגרמנית, שהייתה אך ברית רופפת של מדינות, הקימה פרוסיה ב-1867 את יורשתה הבלתי רשמית - הקונפדרציה הצפון-גרמנית, קונפדרציה של ממש זו כללה את פרוסיה, המדינה הגדולה ביותר, ביחד עם עוד 21 מדינות צפון גרמניות.
השאלה איזה דגל יאומץ בידי הקונפדרציה הועלתה לראשונה בידי המגזר הימי שכן על פי החוק הימי הבינלאומי על ספינה להניף את דגל הלאום שלה ויורדי הים רצו בסימן מוכר בינלאומי לקונפדרציה. למעשה כל התנועה הימית הבינלאומית השתייכה לפרוסיה או לאחת משלוש ערי ברית הנזה ההיסטורית (ברמן, המבורג וליבק), ובהתחשב בכך הציע מזכיר לשכת המסחר של המבורג ב-22 בספטמבר 1866 כי על כל דגל מתוכנן לכלול את צבעי פרוסיה (שחור ולבן) ואת צבעי ברית הנזה (אדום ולבן). באותה השנה הוכרזה חוקת צפון-גרמניה ובה הוכרז טריקולור אופקי, בצבעי שחור-לבן-אדום, כדגל הימי האזרחי והצבאי של הקונפדרציה.
וילהלם הראשון, מלך פרוסיה היה מרוצה מבחירת הצבעים: האדום והלבן ציינו גם את נסיכות הבוחר מברנדנבורג, מדינת בוחרת אשר הייתה קודמתה של פרוסיה, והעדרו של צבע הזהב מהדגל סייע להבהרה כי המדינה הגרמנית לא כוללת את "השחור והזהב" האוסטריים. מלחמת צרפת–פרוסיה הובילה להצטרפותם של מדינות דרום גרמניה לקונפדרציה ולמעשה הובילה לאיחודה של גרמניה ולהפיכתו של המלך הפרוסי לקיסר האימפריה הגרמנית ב-1871. האימפריה הגרמנית שמרה בחוקתה על השחור-לבן-אדום כצבעיה הלאומיים בעוד שהטריקולור אשר שימש כדגל הקונפדרציה הצפון-גרמנית אומץ בשנת 1892 כדגל האימפריה.
הטריקולור השחור-לבן-אדום נותר דגלה של גרמניה עד סופה של מלחמת העולם הראשונה, אז הקיץ גם הקץ על האימפריה הגרמנית.
רפובליקת ויימאר
ההצהרה על הקמתה של הרפובליקה הגרמנית בשנת 1918 ומהפכת נובמבר אשר באה בעקבותיה, הובילו לכינונה של רפובליקת ויימאר בשנת 1919. על מנת ליצור המשכיות בין הרפובליקה החדשה לתנועה האנטי-מלוכנית של המאה ה-19, עוגן הטריקולור השחור-אדום-זהב בחוקתה של הרפובליקה החדשה כדגל הלאומי הגרמני. במקביל להכרזתו מחדש של הטריקולור כדגל הלאומי הוצע גם עיצוב בדמות צלב נורדי אדום ממוסגר בזהב על דגל שחור, אולם עיצוב זה לא התקבל בברכה. הטריקולור השחור-לבן-אדום נותר בשימוש רשמי בתוספת של הטריקולור החדש בקנטון הדגל.
השינוי בצבעי הדגל לא התקבל בברכה בקרב רבים מאזרחי גרמניה, אשר ראו בדגל החדש-ישן סמל להשפלתה של גרמניה בסיומה של מלחמת העולם הראשונה. ברייכסווהר (צבא גרמניה בין השנים 1919 - 1935) נותר הדגל הישן בשימוש בצורות שונות בעוד ששמרנים רבים, תומכי המלוכה ואנשי הימין הקיצוני רצו בהחזרתם של הצבעים הישנים תוך קריאה לדגל החדש בקריאות גנאי שונות. כפשרה בין הניצים הוחזר הדגל הישן לשירותו של השירות הדיפלומטי של גרמניה בשנת 1922.
סמלי האימפריה הגרמנית הפכו במהרה לסמלי ההפגנות והצעדות של תומכי המלוכה והלאומנים והיו בשימושם של ארגונים שכאלה, סמלים הכוללים את הטריקולור כמו גם את הרייכסקריגספלאגה (דגל המלחמה של הרייך), וכך התגלגלו הצבעים האימפריאליים לשימושן של מפלגות לאומניות רבות בתקופת הרפובליקה (מפלגות כדוגמת מפלגת העם הלאומית הגרמנית ומפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית-סוציאליסטית - המפלגה הנאצית).
ב-24 בפברואר 1924 נוסד בעיר מגדבורג ארגון הרייכסבאנר שחור-אדום-זהב (Reichsbanner Schwarz-Rot-Gold; דגל הרייך השחור-אדום-זהב) בידי המפלגות אשר הרכיבו את קואליציית ויימאר (מפלגת המרכז, המפלגה הדמוקרטית, והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית) והאיגוד המקצועי. ארגון זה נוצר על מנת להגן על קיומה של הדמוקרטיה השברירית של הרפובליקה אשר הייתה נתונה תחת לחץ תדיר הן מן הימין והן מהשמאל הקיצוני. בזכותו של ארגון זה הפך הדגל השחור-אדום-זהב לא רק לסמלה של גרמניה הדמוקרטית, אלא גם להתנגדות להקצנה הפוליטית. התנגדות זו תוארה בידי המזכיר הראשון של הארגון, אוטו הורסינג, אשר תיאר את משימתם כ"מאבק עיקש כנגד צלב הקרס והכוכב הסובייטי".
לנוכח האלימות הגואה במאבקם של קומוניסטים בנאצים ובחזרה, הקיטוב העצום בעם הגרמני וסיבות רבות נוספות, קרסה רפוליקת ויימאר בתחילת 1933 עם עליית הנאצים לשלטון ומינויו של אדולף היטלר לתפקיד קנצלר גרמניה.
גרמניה הנאצית
עם ביסוסו של המשטר הנאצי בגרמניה ב-5 במרץ 1933, ננטש הטריקולור השחור-אדום-זהב במהרה והוחזר לשימוש הטריקולור האימפריאלי השחור-לבן-אדום לצידו של דגל המפלגה הנאצית כשני הדגלים החוקיים הרשמיים של גרמניה. ב-15 בספטמבר 1935, כשנה לאחר מותו של נשיא הרייך פאול פון הינדנבורג וקידומו העצמי של היטלר למדרגת פיהרר, תמה תקופת הדגל הכפול ברייך השלישי ודגל צלב הקרס נותר לבדו כדגלה הלאומי בעוד הטריקולור נאסר לשימוש בטענה כי הוא "ריאקציונרי".
דגל צלב הקרס עוצב בידי היטלר עצמו בקיץ 1920 כדגל התנועה: דגל אדום עם דסקה לבנה ומרכזה צלב קרס שחור. הבחירה בשילוב הצבעים שחור-לבן-אדום לא הייתה מקרית, הצבעים הללו שימשו את דגל האימפריה הגרמנית והיוו. אך בנוסף לקשר ההדוק לצבעים האימפריאליים, לצבעי הדגל הנאצי הייתה משמעות נוספת; בספרו של היטלר מיין קמפף מוסבר כי.
משנת 1933 ועד 1938 טרם כניסתו לשימוש של כל דגל צלב קרס, הדגל הועבר בטקס בו הוצמד לדגל הדם, דגל-קמע אשר שימש את הנאצים בזמן הפוטש במרתף הבירה משנת 1923, בכל מצעד נירנברג. אולם, לא ידוע אם מסורת זו נמשכה גם אחרי 1938, שנתו של מצעד נירנברג האחרון.
עם נפילתו של המשטר הנאצי וסיום מלחמת העולם השנייה באירופה, נכבשה גרמניה על ידי כוחות בעלות הברית וחולקה לארבעה אזורי כיבוש. החוק הראשון שהעבירה מועצת השליטה המאוחדת היה ביטולם והחלפתם של כל החוקים הנאצים ובכללם איסור הנפתם והצגתם של דגלים וסמלים נאציים, תהליך הדה-נאציפיקציה. הצגתם של דגלים נאציים נחשבת עד היום בלתי חוקית ברוב ארצות המערב ובייחוד בגרמניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר תבוסת הנאצים במלחמת העולם השנייה, וכניעתה של גרמניה, נכבשה גרמניה וחולקה בין מעצמות הברית בהתאם להחלטות ועידת יאלטה מפברואר 1945. בהיעדרה של ממשלה לאומית ודגל לאומי חויבו ספינות צי הסוחר של גרמניה בידי ממשל הכיבוש, בהנפתו של דגל הסימון הבינלאומי של האות "C" כדגל זנב סנונית (דגל זה כונה באנגלית C Pennant ובגרמנית C-Doppelstander). על הדגל, כך קבע הממשל,. באופן דומה חויבו ספינות צי הסוחר היפני בהנפתו של דגל הסימון לאות E גם הוא חתוך כדגל זנב סנונית.
מערבית לקו אודר-נייסה החלו להתגבש מחדש המדינות הגרמניות בהתאם לקווי הכיבוש של בעלות הברית והממשלות המדיניות הוקמו. בתוך אזור הכיבוש האמריקני מוזגו צפונה של וירטמברג ובאדן ליצירתה של וירטמברג-באדן ב-1946. כדגלה, אימצה המדינה הצעירה את דגל השחור-אדום-זהב. אולם, לבחירת צבעי הדגל לא היה קשר ליצוגם ההיסטורי של הצבעים אלא לצבעי השחור והאדום של וירטמברג נוסף צבע הזהב. צבעי האדום-זהב היו במקרה גם צבעיה ההרלדיים של באדן, וכך ניתן לטעות ולחשוב כי הדגל הוא שילוב צבעי השחור-אדום של וירטמברג והאדום-זהב של באדן. בשנת 1952 הפכה וירטמברג-באדן לחלק ממדינת המחוז בת-ימינו באדן-וירטמברג אשר דגלה נקבע כביקולור שחור-זהב.
לאחר המלחמה הוקמו שתי מדינות נוספות על בסיס אזורי הכיבוש, ריינלנד-פפאלץ (האזור הצרפתי) וסקסוניה התחתונה (האזור הבריטי), אשר אימצו את הדגל השחור-אדום-זהב, מושחת בסמל המדינה כדגלן. שתי מדינות אלו הוקמו מחלקיהן של מדינות היסטוריות בעוד ששילוב צבעיהם בדגל אחד לא התקבל בדגל חדש להן. הוחלט לא להשתמש בשילוב השחור-אדום-זהב משום שלשילוב הצבעים לא היה קשר ישיר לאף אחת מן המדינות ההיסטוריות, והשימוש בדגל מתקופת רפובליקת ויימאר סימל את הדמוקרטיה החדשה.
גרמניה המערבית
לאור יחסיהן המידרדרים והולכים של ארצות הברית וברית המועצות, נפגשו נציגי שלוש המעצמות המערביות הכובשות (ארצות הברית, הממלכה המאוחדת וצרפת) במרץ 1948 והובילו לאיחודם של אזורי הכיבוש המערביים ליצירתה של מדינה גרמנית חדשה, היא הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, הידועה גם בשם "גרמניה המערבית", אשר הוכרזה רשמית בשנת 1955. במקביל התגבשה בשטחי הכיבוש הסובייטיים במזרח הרפובליקה הדמוקרטית של גרמניה, היא גרמניה המזרחית.
במהלך ההכנות שבוצעו לקראת חקיקתה של חוקת גרמניה המערבית החדשה, נערכו באוגוסט 1948 דיונים סביב שאלת הסמלים הלאומיים בעבור הרפובליקה החדשה. אף על פי שנשמעו קולות אשר קראו שלא לבחור דגל לאומי טרם איחודם של המזרח עם המערב, הוחלט להמשיך במעשה. החלטה זו הושפעה בעיקרה מטיוטת החוקה של גרמניה המזרחית אשר הוצעה בידי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה בנובמבר 1946, שם צבעי השחור-אדום-זהב הוצעו כצבעים הלאומיים בעבור הרפובליקה העתידית.
בסופם של הדיונים על הדגל החדש, נותרו לבסוף שתי הצעות סופיות. בשתיהן נעשה שימוש בצבעי השחור-אדום-זהב. הראשונה הוצעה בידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית וכללה את החזרתו של דגל רפובליקת ויימאר הישן בעוד המפלגות השמרניות תמכו בהצעתו של ארנסט וירמר שכיהן כחבר המועצה הפרלמנטרית והיה ליועצו של הקנצלר הראשון קונראד אדנאואר. וירמר הציע שתי גרסאות של "דגל המחתרת" משנת 1944 אשר עוצבו בידי אחיו ושותפו לקשר, יוזף וירמר. לבסוף נבחר הטריקולור וזאת על מנת להציג את הקשר וההמשכיות בין המדינה החדשה לרפובליקת ויימאר. עם קבלתה של החוקה ב-23 במאי 1949 הפך הטריקולור השחור-אדום-זהב לדגלה הרשמי של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
בשנת 1955 הצביעו תושבי שטח החסות הצרפתי בחבל הסאר בעד איחוד עם גרמניה. מאז הקמתה ב-1947 כשטח חסות צרפתי נפרד, הונף בחבל הסאר דגל צלב נורדי לבן על רקע כחול ואדום. על מנת לציין את זיקתו של החבל לגרמניה המערבית, נבחר דגל חדש ב-9 ביולי 1956; דגל טריקולור שחור-אדום-זהב אשר הושחת בסמלה החדש של המדינה אשר נבחר גם הוא באותו היום. דגל זה נכנס לשימוש רשמי ב-1 בינואר 1957 עם הקמתה של המדינה הגרמנית "חבל הסאר".
גרמניה המזרחית
השימוש בדגל שחור-אדום-זהב החל בגרמניה המזרחית ב-1946 וקיבל תוקף רשמי ב-1948 בכינוסו של הקונגרס העממי השני אשר החליט לאמץ את הטריקולור השחור-אדום-זהב כדגלה הלאומי של גרמניה המזרחית. בעקבות הצעתו של פרידריך אברט הבן, נבחר הדגל כדגל הרפובליקה הדמוקרטית של גרמניה עם הקמתה ב-7 באוקטובר 1949. כך הניפו בשנים 1949 עד 1959 הן גרמניה המזרחית והן גרמניה המערבית דגל זהה. ב-1 באוקטובר 1959 הוטען דגל גרמניה המזרחית בצו ממשלתי בסמל הרפובליקה הדמוקרטית של גרמניה. השינוי בדגלה של גרמניה המזרחית התקבל במערבה כניסיון מכוון להביא לפילוג בין שתי המדינות הגרמניות. הצגתו של הדגל החדש בגרמניה המערבית ובמערב ברלין שם הוא נודע כ"דגל הפילוג" (Spalterflagge) נאסרה להצגה עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-20.
המשלחת הכלל-גרמנית למשחקים האולימפיים
משנת 1956 ועד 1964 התחרו הספורטאים האולימפיים תחת דגל משותף לשתי המדינות במסגרת המשלחת הכלל-גרמנית. אולם, עם הטענתו של הדגל המזרחי בסמל הרפובליקה הדמוקרטית, היה צורך למצוא דגל חדש אשר יסמל את המשלחת המשולבת שכן אף אחת מן המדינות לא קיבלה את דגלה של השנייה. כפשרה, נבחר דגל טריקולור בצבעים הלאומיים אשר הוטען בסמל האולימפי - חמישה חישוקים לבנים המשולבים זה בזה במרכזו של הפס האדום. דגל זה שימש את חברי המשלחת באולימפיאדת מלבורן (1956), באולימפיאדת רומא (1960) ובאולימפיאדת טוקיו (1964). באולימפיאדת גרנובל (1968) התחרו הספורטאים הגרמניים בשתי משלחות נפרדות אך שתיהן הניפו את הדגל הזה.
1989 ועד היום
לאחר נפילתה של חומת ברלין בנובמבר 1989 חתכו מזרח-גרמנים רבים את הסמל הקומוניסטי מדגליהם כפי שעשו זו הונגרים רבים בתקופת המרד ההונגרי בשנת 1956, וכפי שיעשו זאת הרומנים עם נפילת משטרו הקומוניסטי של צ'אושסקו. המעשה הנפוץ של גזירת הסמל מתוך הדגל המזרחי רמז על הטריקולור החלק כסמל לגרמניה מאוחדת ודמוקרטית. לבסוף, ב-3 באוקטובר 1990, כאשר מוזגה הרפובליקה הדמוקרטית אל תוך הרפובליקה הפדרלית, הפך הטריקולור לדגלה של גרמניה המאוחדת. בשנת 1998 נוסדה הקרן לפיוס עקב רודנותה של ה-SED. משימתה של הקרן, האחראית ישירות לממשלה הפדרלית, היא לבחון וללמוד את משטרה של גרמניה המזרחית. כסמלה, משתמשת הקרן בדגלה החתוך של גרמניה המזרחית.
הטריקולור השחור-לבן-אדום אשר שימש את האימפריה הגרמנית נמצא כיום בשימושם של תומכי המלוכה ושל חברי המלוכה הגרמנית אשר רוצים ומקדמים את רעיון המונרכיה החוקתית בגרמניה. השימוש בדגל למטרות אלו נותר בצל עקב השימוש בדגל האימפריאלי בידי קבוצות ימין קיצוני. מאחר שדגל צלב הקרס אסור לשימוש בגרמניה, קבוצות ימין קיצוניות מניפות את הטריקולור האימפריאלי, דגל שהנאצים בעצמם אסרו לשימוש בשנת 1935. האיסור על השימוש בסמלים נאציים בגרמניה ובמדינות רבות במערב הוא הסיבה מדוע משחקי מחשב רבים העוסקים במלחמת העולם השנייה אינם מציגים את הדגל הנאצי וחלקם אך מציגים את הדגל הגרמני של טרום 1918. הצגתו של הדגל האימפריאלי בידי אותן קבוצות ימין קיצוניות והניסיון לקשר בין דגל זה לבין התנועות האנטי-דמוקרטיות הדוגלות ברעיונות אנטישמיים ושנאת זרים הוא נושא אשר מלוכנים רבים דוחים אותו.
השימוש בדגל בגרמניה גופא אינו נפוץ כיום, כחלק מהרצון להתרחק מהמסורת הנאצית בה נעשה שימוש מופרז בדגלים. השימוש בדגל נעשה בעיקר בידי הרשויות הרשמיות או בידי אזרחים באירועי ספורט בינלאומיים. במדינות מסוימות (כבוואריה ושלזוויג-הולשטיין) או באזורים היסטוריים אחרים (כבאדן ופרנקוניה) עשויים האזרחים להעדיף את הנפתו של הדגל המקומי על פני הדגל הלאומי.
במהלך אירועי מונדיאל 2006 אשר נערך בגרמניה הפך השימוש בדגל לנפוץ עד מאד. אף-על-פי שהתפוצה בשימוש בדגל לוותה בידי רבים בתערובת רגשות של הפתעה ודאגה, הדאגה רבת השנים כי דגלים גרמניים מונפים וגאווה גרמנית ישובו ויזכירו את העבר הנאצי התבטלה עם סיומו של הטורניר בקרב כולם.
הדגל האזרחי
הדגל הלאומי הגרמני (Bundesflagge) כולל רק שלושה פסים אופקיים שחור-אדום-זהב והוצג כחלק מתוך חוקת גרמניה המערבית בשנת 1949 (תחת סעיף 22). לאחר יצירתם של דגלים ממשלתיים וצבאיים בשנים שלאחר מכן, נותר שימושו היחידי כדגל אזרחי ודגל ימי אזרחי וזהו מעמדו כיום. בנוסף משמש הדגל גם רשויות ממשלתיות לא פדרליות על מנת לציין את הקשר שלהן לממשל הפדרלי, כך ממשלות המדינות הגרמניות מניפות את הדגל הלאומי לצד דגלי המדינות עצמן.
דגל השירות הפדרלי
הדגל הממשלתי דגל גרמניה מוכר רשמית כדגל השירות של הרשויות הפדרליות (Dienstflagge der Bundesbehörden או בקיצור Bundesdienstflagge). דגל זה הוצג לראשונה בשנת 1950 והוא למעשה הדגל האזרחי מושחת במגן הידוע כ"מגן פדרלי" (Bundesschild) הממוקם במרכז הדגל ומוזח מעט לכיוון התורן, מעל הפס האדום וחופף חמישית מהפסים השחור והצהוב. המגן הפדרלי הוא גרסה של סמל גרמניה בשינוי קל של עיצובו של העיט ובשינוי צורתו של המגן, המגן הפדרלי מעוגל בקצהו בעוד הסמל הרשמי לא. את הדגל המדיני רשאית להניף רק רשות פדרלית וכל שימוש אחר בו אסור והעושה שימוש בדגל זה צפוי להקנס.
דגל השירות של הצי הגרמני
מאחר שהכוחות הצבאיים הגרמניים (הבונדסוור) הם רשות פדרלית הם רשאים להניף את הדגל המדיני אשר משמש כדגל הקרב ביבשה. בשנת 1956 נכנס לשירות דגל השירות של הצי (Dienstflagge der Seestreitkräfte der Bundeswehr) שהוא למעשה הדגל המדיני עם זנב סנונית בקצהו, כדגלה הצבאי הימי של גרמניה. דגל זה משמש גם כדגלון החרטום של הצי הגרמני.
דגלים אנכיים
בנוסף לתצורה האופקית הרגילה מונפים על בניינים ציבוריים רבים דגלים אנכיים. רוב בנייני העירייה מניפים לצד הדגל המקומי גם את הדגל הלאומי בצורה זו (דגלי עיריות רבות בגרמניה קיימים רק בתצורה שכזו מסיבה זו). היחסים של הגרסאות האנכיות אינם מפורטים בשום מקום. בשנת 1996 הוצגה לראשונה סכמה של הדגל המדיני בתצורה אנכית בו המגן הפדרלי הוצג במרכזו של הדגל כאשר הוא מכסה חמישית משטחם של הפסים השחור והזהב. כאשר הדגל נתלה בצורה אנכית, הפס השחור תמיד יהיה מצד שמאל של הדגל, כמו בתמונה. אם יונף על תורן בצורה אנכית, יהיה הפס השחור צמוד לתורן.
פרוטוקול הדגל
בעקבות צו ממשלתי אשר פורסם ב-22 במרץ 2005, קיימת החובה להניף את הדגל מעל בניינים ציבוריים בימים הבאים:
ימי הבחירות לבונדסטאג ולפרלמנט האירופי הם גם ימי דגל רשמיים בנוסף לימי הדגל הרשומים מעלה. הצגתם הציבורית של דגלים על מנת לציין אירועים נוספים - כגון בחירתו של נשיא או יום מותו של אישיות פוליטית בכירה (שאז הדגלים יונפו בחצי תורן) - תצווה בנפרד בסמכותו של משרד הפנים הפדרלי כאשר יש להניף את הדגלים בחצי התורן - דגלים אנכיים לא יורדו גם הם, במקום זאת, יוצמדו פסים שחורים לאות אבל לדגלים בן אם בראש התורן (אם הדגל מונף מתורן) ובין אם בכל קצה של המוט המחזיק את הדגל (כאשר הדגל תלוי כנס).
המיתוס של סיזיפוס
המיתוס של סיזיפוס נחשב למוביל בפילוסופיית האבסורד, והשפיע עליה רבות.
מבנה המסה
המסה של קאמי מורכבת מארבעה פרקים ואחרית דבר.
קאמי פותח את הספר בשאלה: האם הכרה בחוסר המשמעות של החיים צריכה להוביל להתאבדות? נקודת המוצא שלו היא תודעת האבסורד. את האבסורד מגדיר קאמי כעימות הנוצר בין השאיפה האנושית להבין את העולם לבין חוסר המובנות של העולם. מטרתו היא לנסח את המסקנות הנובעות ממצב זה. הוא דן במספר הוגים שניסו לענות של שאלה זו: יאספרס, שסטוב, קירקגור והוסרל. קאמי מזהה מכנה משותף במסקנות כולם: הן מבטלות את אחד הצדדים במשוואת האבסורד. בכך, מחשבת האבסורד של ההוגים שוללת את עצמה. כך למשל, קירקגור קורא לביטול התבונה. עבורו, חוסר המובנות של העולם הוא האלוהות ולכן יש לוותר על השאיפה להבין. הוסרל, לעומתו, מבטל את חוסר המובנות של העולם ומתיימר להסביר אותו לאור תורתו הפנומנולוגית. ביטול אחד הצדדים במשוואת האבסורד מבטל את האבסורד, ומכיוון שהאבסורד הוא נקודת המוצא של הוגים אלו, קאמי מכנה את מהלכיהם "התאבדות פילוסופית". הוא מבקש לשמר את משוואת האבסורד ולברר מהן המסקנות הנובעות ממנה. בסיום הפרק הראשון הוא מסיק שלוש מסקנות, שהן בקצרה: המרד, החירות והתאווה. וביתר פירוט: שימור משוואת האבסורד מושג על ידי התעקשות האדם להחזיק בתבונתו, תוך הכרה במוגבלותה ובאי יכולתה להבין ולהסביר את העולם. קאמי מכנה התעקשות זו "מרד", מסקנתו הראשונה ממצב האבסורד. המסקנה השנייה היא החירות האבסורדית. חירות זו היא הבחירה המודעת בחיים ללא תקווה וללא נחמה, שהמוות הוא הדבר הוודאי היחיד בהם. בחיים נעדרי משמעות כאלה, טוען קאמי, מה שחשוב הוא לחיות כמה שיותר, ולא כמה שיותר טוב. זוהי המסקנה השלישית: את האדם האבסורדי צריכה להניע התאווה לחוש את החיים, את החירות ואת המרד כמה שיותר. לאור מסקנות אלה, ההתאבדות אינה הפתרון לחיים נעדרי המשמעות, משום שגם היא תהווה הסכמה ותבטל את מצב האבסורד. הפתרון הוא ההתעקשות להמשיך לחיות חיים חסרי משמעות, נוכח המוות הבלתי נמנע.
הפרק מציג שלוש דמויות אבסורדיות: דון ז'ואן, השחקן והכובש. קאמי מדגיש כי הדמויות אינן בהכרח מודלים לחיקוי, אולם הן ממחישות את החיים על פי החשיבה האבסורדית. הדמות האבסורדית מודעת למציאות הכבולה בזמן ולוודאות המוות. היא חיה כדי למצות את החיים, כל דמות בדרכה. דון ז'ואן עושה זאת בשדה האהבה ועובר מאשה לאשה, השחקן לובש דמויות שונות וחי חיים מגוונים, והכובש מתמסר למאבק ולתחושת הגדולה של רוח האדם. כולם מודעים לארעיות מעשיהם: דון ז'ואן יודע כי אהבתו היא בת חלוף, השחקן מודע לקוצר חייהן של הדמויות שהוא מגלם והכובש יודע כי הניצחון הנצחי, שהוא הניצחון האמיתי היחיד, הוא מחוץ להישג ידו. כולם משמרים את משוואת האבסורד בחייהם, ופועלים מתוך המרד, החירות והתאווה, מסקנות החשיבה האבסורדית.
בפרק זה קאמי מבקש לברר אם תיתכן יצירת אמנות אבסורדית, תוך התמקדות ברומן. קאמי שואל אם האבסורד יכול להתקיים ברומן, שבו הפיתוי להסביר הוא החזק ביותר מבין האמנויות, ושהתקווה והאשליה נכנסים אליו על נקלה. היצירה האבסורדית צריכה לשמור אמונים לאבסורד, ולהימנע ממתן משמעות, הסבר או תקווה. הוא בוחן את נושא ההתאבדות אצל דוסטויבסקי, ומוצא בקירילוב (דמות מתוך 'שדים') דמות אבסורדית. קירילוב הוא מורד, והוא חופשי. הוא בוחר להתאבד לא מתוך ייאוש המבטל את האבסורד, אלא כדי להיות אלוהים. קאמי מסכם כי נושא ההתאבדות אצל דוסטויבסקי הוא אבסורדי באמת.
בסיום הפרק קאמי מתאר את היצירה האבסורדית: בדומה לכובש, למאהב ולשחקן, האמן האבסורדי משקיע מאמץ יומיומי, אינטליגנציה ותאווה בעיסוק שהוא חסר תועלת לחלוטין. אולם בעולמן של הדמויות האבסורדיות, האדם הוא האדון היחיד. מלבד המוות, הממתין בסוף הדרך, יש רק חירות ואושר.
בפרק האחרון מוצגת דמותו המיתית של סיזיפוס. קאמי משתמש בסיפורו של סיזיפוס, שנידון לחיים של סבל מעגלי ולא נגמר, כמטפורה לחייהם של אנשים העובדים באופן משמים ושגרתי במשרדים ובבתי חרושת. הרגע הטראגי ביותר לתפיסתו של קאמי הוא בזמן ההליכה של סיזיפוס חזרה אל תחתית ההר - כאשר הוא מודע לגורלו חסר התכלית. סיזיפוס הוא הגיבור האבסורדי. אבל מודעות זו, מרגע שמצטרפים אליה המרד, החירות והתאווה האבסורדיים, הופכת גורל זה לניצחון. קאמי מסיים את הפרק במילים: "יש לחשוב על סיזיפוס שמח".
באחרית הדבר של הספר, קאמי מנתח את התקווה והאבסורד ביצירותיו של פרנץ קפקא. טענתו העיקרית כלפי קפקא היא, שאף על פי שיצירותיו הן בעלות תוכן אבסורדי (כגון המשפט), הרי שנכשל ככותב אבסורדי מכיוון שהתקווה חודרת אל יצירתו (למשל ב'הטירה').
פרשנויות וביקורות על הספר
במסה עוסק קאמי בשאלת משמעות קיומו של האדם ותאוריית האבסורדיזם. כיוון שכך, לאורך השנים עלו פרשנויות שונות והסברים שונים למשמעות של הספר, והוא ממשיך להעסיק רבים גם כיום.
פרשנותו של סארטר
המסה עוררה תגובות רבות, וכעבור זמן קצר ז'אן-פול סארטר כתב מאמר בשם 'פירוש על הזר', המנתח את הספר 'הזר' לאור הדברים שקאמי כתב במסה 'המיתוס של סיזיפוס'. מאמר זה נחשב עד היום לאחד מהיסודות שעליהם נשענים כל העוסקים בהגותו של קאמי. על פי ניתוח זה "הגיבור של היצירה אינו טוב ואינו רע, אינו מוסרי ואינו לא-מוסרי. הקטגוריות האלה אינן תואמות אותו: מינו מיוחד מאוד הוא, זה המין שהסופר מייחד לו את השם אבסורד."
בהמשך כותב סארטר כי "אפשר לומר שהמיתוס של סיזיפוס מכוון לתת לנו את התפיסה, והזר מבקש לעורר בנו את התחושה. סדר הופעתן של שתי היצירות מאשר כמדומה את ההנחה הזאת. הזר, שהופיע תחילה, משליך אותנו, ללא דברי פרשנות, אל ה"אקלים" של האבסורד. ואחר-כך באה המסה ומאירה את הנוף."
ביקורתו של הרברט הוכברג
הפילוסוף הרברט הוכברג (Herbert Hochberg) הוא אחד ממבקרי 'המיתוס של סיזיפוס'. הוכברג מוצא בטיעון האבסורד של קאמי שתי טעויות: הראשונה היא התפיסה שלפיה הכרה באבסורד מחייבת שימור שלו. הוא מביא דוגמה של יבלת וטוען שהסרת היבלת אין משמעה התכחשות לעובדת קיומה. הטעות השנייה היא גזירת ערכים מעובדות, המהווה לדעת הוכברג קפיצה לוגית. קאמי גוזר מעובדת האבסורד את שימור האבסורד כערך. לגזירה זו אין צידוק, לדעת הוכברג. הוכברג מותח ביקורת גם על מה שהוא מכנה 'האתיקה של האדם האבסורדי'. קאמי גוזר מערך שימור האבסורד שני ערכים נוספים: את ערך החיים וערך החירות. לדעת הוכברג, אתיקה זאת קורסת מאליה, משום שערך החירות לעיתים מנוגד לערך החיים. הוכברג מביא את דוגמת "המתנקש הצודק" מן 'האדם המורד' של קאמי כדי להוכיח קריסה זו של האתיקה. "המתנקש הצודק" הורג למען ערך החירות (מתנקש בעריץ). מכיוון שבמעשה זה הוא לא שמר על ערך החיים, הוא גוזר על עצמו עונש מוות ומתאבד. בכך, לדעת הוכברג, הוא ביצע שלושה מעשים שהאתיקה של קאמי שוללת: רצח, גזר דין מוות והתאבדות.
ביקורתם של דוף ומרשל
גם חוקרי הפילוסופיה דוף ומרשל (R. A. Duff & S. E. Marshall) מוצאים ב'מיתוס של סיזיפוס' ניסיון לתאר את האבסורד שבמציאות האנושית ולבנות אתיקה על בסיס אבסורד זה. אולם אין הם מסכימים עם הוכברג שערך שימור האבסורד נגזר מעובדת האבסורד. לטענתם, ערך זה נגזר מערכי ההגינות והיושר, המונחים ב'מיתוס של סיזיפוס' כהנחת יסוד. כאן, לטענתם, נמצא הכשל של קאמי, משום שבעולם האבסורדי של 'המיתוס של סיזיפוס', אין ערכים כלל. ההגינות והיושר, כמו גם השאיפה לאושר, הם ערכים מטפיזיים שקאמי מחזיק בהם חרף העולם האבסורדי שהוא מציג. הואיל והעולם האבסורדי של 'המיתוס של סיזיפוס' לא מאפשר ערכים כאלה, קאמי דוחה עולם זה ובונה ב'האדם המורד' עולם אחר, שיאפשר לו לבנות את אתיקת המרד שלו.
פרשנותו של שגיא
פרופ' אבי שגיא מתאר את ספרו 'אלבר קאמי והפילוסופיה של האבסורד' כפרי "שנים ארוכות של מחקר קאמי והוראתו". בספרו הוא מגיב לפרשנויות ולביקורות של סארטר, הוכברג ודוף ומרשל. בעניין פרשנותו של סארטר, שגיא כותב כי אף על פי שהפרשנות של סארטר הגיונית, אין היא מעוגנת כמו שצריך בתוך הכתובים: "קיים פיתוי רב לפרשנות הזאת, שכן שתי היצירות הופיעו בסמיכות זמנים, וקאמי עצמו ראה בהן מעין מקשה אחת. עם זאת, קשה לעגן את הפרשנות הזאת בתוך הסיפור. אמנם המונח אבסורד מופיע בסופו של הסיפור. אולם אופן השימוש של קאמי במונח הזה בסיפור דומה לאופן השימוש של סרטר – האבסורד הוא ביטוי לאקראיות שבקיום... ואולם מכאן לא נובע, שהמערכת המושגית ההולמת את שני הסיפורים זהה." בהמשך מציג שגיא את פירושו החלופי וכותב כי "להערכתי, זו המשמעות העמוקה של הסיפור ולא ההתנסות בתחושת האבסורד. זווית התיאור היא אפוא חברתית מובהקת. מרסו זר לחברה. אין ביצירה זו רמיזה כלשהי למושגי האבסורד המטפיזיים נוסח המיתוס של סיזיפוס".
אשר לביקורתם של הוכברג ודוף ומרשל, שגיא מערער על קריאת 'המיתוס של סיזיפוס' כטקסט אתי, ומבקש לקראו כטקסט "שמשמעותו אונטולוגית-אקזיסטנציאלית". לטענתו, הכרה במצב האבסורד היא עבור קאמי לא חובה מוסרית אותה הוא מבקש להוכיח ולהצדיק, אלא "המימוש של התודעה האנושית". אימוץ האבסורד הוא לא ערך, אלא תהליך של הכרה עצמית.
פרשנותם של אומברלו ולומברד
סטיבן אומברלו (Steven Umbrello) וג'סיקה לומברד (Jessica Lombard) מציעים את המיתוס של סיזיפוס, בגרסת קאמי, כמיתוס המתאים לתיאור הפוסט-הומניזם. הפוסט-הומניזם הוא זרם המבקש לפרוץ את גבולות ההגדרה האנושית, ולחרוג מן הדיכוטומיות ההומניות המוכרות של גוף/נפש, סופי/אינסופי, מוות/אלמוות, אל/אדם, שמים/ארץ. סיזיפוס של קאמי, המאושר, מהווה לטענתם את המודל של האדם הפוסט-אנושי של הפוסט-הומניזם: אדם שפרץ את גבולות האנושי והפך לישות בלתי מוכרת לבוראיו, האלים. סיזיפוס הפך במרד שלו מאנושי לפוסט-אנושי, לפי תפיסת הפוסט-הומניזם.
קוסמוס (משפחת משגרים)
קוסמוס הוא משגר לוויינים וחלליות רב־שלבי בעל מנוע דלק נוזלי, אשר שימש את ברית המועצות ורוסיה לשיגור לוויינים.
פיתוח המשגר החל במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 במשרד בראשות מיכאיל יאנגל בדניפרופטרובסק. הבסיס לתכנון היה טיל בליסטי חד-שלבי מדגם R-12U. לצורך השיגור בקפוסטין יאר נבנה אתר שיגור חדש. השיגור המוצלח הראשון בוצע ב-16 במרץ 1962 כאשר שוגר לוויין "קוסמוס 1". לפני זה בוצעו מספר שיגורים כושלים. על בסיס הדגם הראשון פותחו מספר דגמים נוספים שהיו בשימוש עד לשנת 1967. בהמשך פותחו דגמים נוספים על בסיס טיל R-14U. ממספר סיבות תכוון וייצור בהדרגה עברו לעיר אומסק. השיגור האחרון של משגר מדגם זה בוצע בשנת 2010.
בסך הכול בוצעו כ-600 שיגורים ששלחו לחלל כ-1000 לוויינים.
אוסטרופשיזם
אוֹסְטְרוֹפַשִׁיזְם (בגרמנית: Austrofaschismus) הוא כינוי לשלטון שהתקיים באוסטריה בשנים 1933 עד 1938. כפי שמעיד שמו, לשלטון זה היו סממנים פשיסטיים.
אנגלברט דולפוס, קנצלר אוסטריה בשנים 1934-1932, ייסד בה משטר הדומה למשטר באיטליה הפשיסטית. למשטר שלו היה גוון דתי אדוק. דולפוס, שחשש מאנשלוס עם גרמניה הנאצית, הוציא את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית והמפלגה הנאצית האוסטרית אל מחוץ לחוק, והנהיג באוסטריה משטר חד-מפלגתי של מפלגת חזית המולדת האוסטרית.
בשנת 1934 נרצח דולפוס על ידי נאצים אוסטרים עקב אי הסכמתו לסיפוח. במקומו עלה לשלטון קורט שושניג שהמשיך את מדיניות קודמו. בשנת 1938 דרש אדולף היטלר משושניג לשחרר את הנאצים הכלואים בבתי הכלא, למסור לידי הנאצים מספר תפקידים בממשלת אוסטריה ולהכריז על המפלגה הנאצית כחוקית. שושניג "אולץ" להתפטר לאחר שהיטלר טען כי הוא לא עמד בהסכם ביניהם.
ב-12 במרץ 1938 פלשה גרמניה לאוסטריה, וכעבור מספר ימים נערך משאל עם בקרב האוסטרים על איחוד עם גרמניה. המשאל לווה במסע הפחדה, תעמולה וטרור. ההצעה זכתה לרוב עצום.
שורשים
המקור של התנועה האוסטרו-פשיסטית טמון ב"שבועת קורניאובורג" - הצהרה שפרסם הארגון הצבאי החברתי-נוצרי "היימווהר" (Heimwehr) ב-18 במאי 1930. ההצהרה גינתה הן את "מאבק המעמדות המרקסיסטי" והן את המבנה הכלכלי של הקפיטליזם הליברלי. יתר על כן, היא דחתה במפורש את "המערכת הפרלמנטרית המערבית הדמוקרטית והמדינה [הרב-צדדית]".
ההצהרה הופנתה בעיקר לאופוזיציה הסוציאל-דמוקרטית, בעיקר כתגובה לתוכנית לינץ מ-1926, וגם על ידי פוליטיקאים נוצריים רבים, מה שהציב את אוסטריה על מסלול של מערכת סמכותנית.
חזית המולדת
חזית המולדת (בגרמנית: Vaterländische Front, VF) היה הארגון הפוליטי הדומיננטי בתקופת האוסטרופשיזם. הארגון טען כי הוא אינו ארגון מפלגתי, ומטרתו היא לאחד את כל אנשי אוסטריה תחת מדינה אחת וכך להתגבר על חלוקות פוליטיות וחברתיות. הארגון נוסד ב-20 במאי 1933 על ידי הקנצלר מהמפלגה הנוצרית-סוציאלית אנגלברט דולפוס כמפלגה ריכוזית, ששאבה השראה מהדגם הפשיסטי באיטליה, והיא דגלה בלאומיות אוסטרית ובעצמאות מגרמניה הנאצית על בסיס הגנה על הזהות הדתית והקתולית של אוסטריה, מפני מה שנתפס בעיניהם כפרוטסטנטיות הדומיננטית מצד אומה הגרמנית, המאיימת עליהם.
אידאולוגיה ועקרונות
רעיון "קהילת העם" (בגרמנית: Volksgemeinschaft) האוסטרופשיסטי שונה מזה של הנאציונל-סוציאליסטים בגרמניה. נקודת הדמיון הייתה בכך ששניהם נועדו לתקוף את הרעיון של מאבק מעמדי על ידי האשמת השמאלנות בהשמדת האינדיבידואליות, ובכך לסייע בהכנת מדינה טוטליטרית. בנוסף, דולפוס טען שהוא מעוניין "להתעלות" מעל לסוציאליזם הלאומי של היטלר ("überhitlern").
נקודת המחלוקת, לעומת זאת, היא שהאוסטרופשיזם התמקד בהיסטוריה של אוסטריה. הכנסייה הקתולית מילאה תפקיד גדול בהגדרת האוסטרו-פשיסטים את ההיסטוריה והזהות האוסטרית, אשר יועדה לגרום לניכור מהתרבות הגרמנית.
לפי האידאולוגיה הזאת, האוסטרים היו "גרמנים טובים יותר" (עד אז רוב האוכלוסייה הגרמנית הייתה פרוטסטנטית) ולכן אוסטריה נחשבה למדינה "גרמנית" שנייה, אך להשקפתם היא עדיין צריכה להישאר עצמאית מגרמניה "המקורית". המונרכיה הפכה לאידיאל של מדינה חזקה ומבוססת, מעמד שאוסטריה איבדה לאחר אמנת סן ז'רמן.
משפט וחוקה
לאחר שהפרלמנט פורק, הממשלה פיזרה גם את בית המשפט החוקתי (Verfassungsgerichtshof). ארבעת חברי הקהילה הנוצרית של בית המשפט החוקתי התפטרו, והממשלה אסרה על מינויים של שופטים חדשים, מה שהוביל לסגירת בית המשפט דה-פקטו.
בספטמבר 1933 הקימה הממשלה מחנות מעצר לאנשי האופוזיציה הפוליטית. הסוציאל-דמוקרטים, הסוציאליסטים, הקומוניסטים ואנרכיסטים נחשבו כולם לדיסידנטים הנידונים למאסר. לאחר הפוטש של 1934, גם נאציונל-סוציאליסטים נידונו למאסר.
ב-11 בנובמבר 1933 החזירה הממשלה את עונש המוות על פשעים כגון רצח, הצתה ו"אלימות ציבורית על ידי נזק זדוני לרכושם של אחרים".
ג'ון גונתר, עיתונאי אמריקאי, כתב ב-1940 כי המדינה "החרימה את זכויות האזרח בצורה פנטסטית", וציין כי בשנת 1934 פשטה המשטרה על 106,000 בתים בווינה וביצעה 38,141 מעצרים של נאצים, סוציאל-דמוקרטים וקומוניסטים. הוא הוסיף, עם זאת: "'אבל - וזה היה אבל חשוב - הטרור מעולם לא הגיע לרמת הכוח המדכא של הטרור הנאצי. רוב הנעצרים יצאו במהרה מהכלא. אפילו בשלבה הקיצוני ביותר, קשה היה להתייחס ברצינות לדיקטטורה של קורט שושניג... זה היה בגלל תכונות אוסטריות ייחודיות כמו עדינות, פשרנות ועצלנות'."
מדיניות כלכלית
בשנת 1930, בעקבות המשבר הכלכלי של שנת 1929, המשק והמסחר האוסטריים עברו ממצב של שוק חופשי למצב של אוטרקיה.
בין השנים 1932 ו-1933 האבטלה גדלה באופן דרסטי, ביותר מ-25%. בתגובה, הממשלה יצרה את מה שמכונה "קואופרציות" (שיתופי-פעולה) בין העובדים והמפעלים.
שקיעה
המשטר באוסטריה שרד כל עוד איטליה הפאשיסטית פרסה את מטריית ההגנה שלה מפני האימפריאליזם של גרמניה הנאצית. אולם, כאשר ניסה מוסוליני לשים קץ לבידוד הבינלאומי הגובר של איטליה (בעקבות הפלישה לאתיופיה) על ידי יצירת הברית עם היטלר ב-1938, נותרה אוסטריה לבדה מול לחץ גרמני הולך וגובר.
כדי להגן על עצמאותה של אוסטריה, הגיע שושניג להסכם עם היטלר, לפיו יקבלו חנינה 17,000 נאצים אוסטריים וישולבו בחזית המולדת. לאחר מכן, ארתור זייס-אינקווארט, מנהיג הנאצים האוסטריים, מונה לשר הפנים והביטחון. ככל שהלחץ הנאצי גבר, ניסה שושניג לגייס תמיכה עממית לעצמאותה של אוסטריה באמצעות משאל עם. היטלר טען בתגובה לניסיון הונאה והצבעה מזויפת מצד שושינג, ודרש ממנו להעביר את הממשלה לנאצים האוסטריים, אחרת יהיה עליו להתכונן לפלישה. שושניג, שלא היה מסוגל להשיג תמיכה בצרפת או בבריטניה, התפטר כדי למנוע שפיכות דמים. לאחר שהשתלטו הנאצים על וינה, מונה הנשיא מיקלס, שסירב תחילה להיות הקנצלר, וביקש שהצבא הגרמני יכבוש בחזרה את אוסטריה.
למחרת פלש היטלר לאוסטריה והכריז עליה כחלק מהרייך הגרמני, והיא סופחה רשמית לאחר מכן ב-15 במרץ 1938 (אנשלוס).
סרחיו אסנחו
סרחיו אסנחו אנדרס (בספרדית: Sergio Asenjo Andrés; נולד ב־28 ביוני 1989) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ריאל ואיאדוליד.
קריירה
אסנחו נולד בפלנסיה, קסטיליה ולאון, החל לשחק בריאל ואיאדוליד, ועד מהרה בלט במועדון. הוא התחיל את עונת עם קבוצת המילואים של ויאדוליד, בליגה השלישית של ספרד, כאשר הקבוצה ניצלה מירידת ליגה בעונה שלפני זו. עם זאת, בעקבות הופעות מאכזבות של שוערי הקבוצה הבוגרת קיבל אסנחו את ההזדמנות הראשונה שלו בלה ליגה, נגד ויאריאל, ב-12 בדצמבר 2007. המשחק נגמר בניצחון 2:0 לוויאדוליד, כאשר אסנחו שמר על רשת נקייה.
בעקבות הופעותיו המוצלחות של אסנחו בחמשת המשחקים הראשונים שלו, נשאר אסנחו בשער ויאדוליד עד סיום העונה, והיה השוער הצעיר בליגה, בן 19 בלבד. בסיום עונה זו חתם אסנחו על החוזה המקצועני הראשון שלו, כאשר חתם עד סוף עונת.
בעונת שמר אסנחו על מעמדו כשוער הראשון של הקבוצה, אך החמיץ שלושה חודשים בעקוצה פציעה בברכו, פציעה טורדנית שחזרה על עצמה בהמשך הקריירה של השוער.
ב-8 במאי 2010 לאחר עונה בה המעיט אסנחו להופיע, נפצע השוער, שנית בברך, כאשר זאת הייתה פציעה רצינית שהשביתה אותו עד חודש נובמבר אותה שנה. לאחר שחזר מהפציעה, הושאל אסנחו למאלגה, לאחר שלא מצא את מקומו בהרכב אתלטיקו.
ב-6 בפברואר 2011, במשחק של מלאגה מול סביליה, נפצע פעם נוספת באותה הברך, פציעה שהשביתה אותו עד לסיום העונה.
בעונות ו- מצא עצמו אסנחו כשוער שני באתלטיקו, כאשר השוער הבלגי הצעיר טיבו קורטואה הגיע בהשאלה מצ'לסי.
בתחילת עונת הושאל אסנחו לוויאריאל, העולה החדשה ללה ליגה. ב-28 ביוני 2014 חתם באופן קבוע בוויאריאל לחמש שנים.
ב-26 במאי 2021 זכה עם ויאריאל בליגת האירופית לאחר שקבוצתו ניצחה בפנדלים את קבוצת מנצ'סטר יונייטד.
ב-7 ביולי 2022 חזר לאחר 13 שנה לריאל ואיאדוליד.
קריירה בינלאומית
בשנת 2006 אסנחו זומן לנבחרת ספרד עד גיל 17, לקראת טורניר אליפות אירופה לנבחרות עד גיל 17. הנבחרת זכתה בטורניר, כאשר בכל המשחקים פתח אסנחו בהרכב.
אסנחו זומן לנבחרת ספרד עד גיל 19 באליפות אירופה לנבחרות 2007. תפקידו בנבחרת בטורניר זה היה חסר משמעות, כאשר שימש כשוער מחליף. אך זה השתנה בחצי הגמר נגד צרפת. אחרי 0-0 במשחק ובהארכה, המשחק הוכרע בקרב בעיטות עונשין. אסנחו הציל שני פנדלים, וספרד עלתה לגמר נגד יוון. בגמר הראה אסנחו תצוגת שוערות מצוינת, וספרד ניצחה 1:0 והוכתרה כאלופת אירופה עד גיל 17 לשנת 2007.
אסנחו שיחק לראשונה בנבחרת הצעירה של ספרד אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2009, שם פתח בכל המשחקים. בנוסף הוא גם שיחק בנבחרת ספרד עד גיל 20 באליפות העולם לנבחרות, שנערכה באותה שנה במצרים.
מגן לקהילות היהודיות (עמותה)
מגן לקהילות היהודיות (בעבר: לא תשתוק - ע"ר) היא עמותה הפועלת בישראל בתחום הסיוע לנפגעי אלימות מינית פיזית ומילולית, ומניעת אלימות במשפחה ומחוצה לה. העמותה פועלת באמצעות הפצת מידע, חינוך והדרכה להורים ואנשי מקצוע, ליווי ותמיכה לנפגעי אלימות ומשפחותיהם בהתמודדות עם רשויות החוק האכיפה.
רקע
באוקטובר 2015, פרסמה אביגיל קרלינסקי, חרדית מבית ליטאי, פוסט בפרופיל הפייסבוק האישי שלה שעסק בתחושת הביטחון של נשים. בעקבות פניות רבות שהיא קיבלה מנשים מהחברה החרדית שנפגעו בתקיפות מיניות, היא החליטה יחד עם צביקי פליישמן ורחל גוטליב רושגולד, גם הם מהחברה החרדית, לפתוח עמוד פייסבוק בשם "לא תשתוק". עמוד הפייסבוק הזה הפך לכתובת עבור ילדים נפגעי עבירות מין בחברה החרדית והוביל לשיח על פגיעות מיניות. לאחר מספר שנות פעילות החליטה קרלינסקי שלא לקחת חלק פעיל בניהול העמותה, שבראשה עומדים כיום פליישמן ורושגולד שהיו שותפים למיזם מיום הקמתו.
פעילות
העמותה מצהירה שמטרותיה לפעול למען שורדי התעללות וניצול מיני באמצעות מערכת המשפט.
חזון העמותה הוא לפעול לטובת יצירת קהילות יהודיות בטוחות יותר בישראל וברחבי העולם, באמצעות פיתוח ויישום תוכניות ושירותים שמטרתם ליצור שקיפות ולהעמיד בראש סדר העדיפויות את רווחתם של הקורבנות. העמותה פעילה מזה שנים בקהילה החרדית בישראל, ובפעילותה מטילה אחריות על תוקפים, ושואפת לבטל את הסטיגמות הנלוות לנפגעי תקיפות מיניות.
רודולף קמפה
רודולף קמפה (בגרמנית: Rudolf Kempe; 14 ביוני 1910 – 12 במאי 1976) היה מנצח גרמני.
ביוגרפיה
קמפה נולד בדרזדן, שם למד מוזיקה. הוא ניגן באבוב בכמה תזמורות לפני שהתמנה למנצח האופרה של לייפציג בשנת 1937. הוא ניהל את התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן משנת 1949 עד 1952, ואת האופרה הממלכתית של בוואריה במינכן משנת 1952 עד 1954 (כממשיכו של גאורג שולטי. הופעת הבכורה שלו בפסטיבל ביירוית הייתה בשנת 1960. משנת 1961 עד 1975 ניצח על התזמורת הפילהרמונית המלכותית, משנת 1965 עד 1972 עבד עם תזמורת טונהאלה בציריך, ומשנת 1967 עד מותו ניצח על הפילהרמונית של מינכן. בחודשי חייו האחרונים, עמד בקשרים קרובים עם תזמורת רשות השידור הבריטית. הוא מת בציריך.
בעיקר זכור קמפה הודות להופעותיו והקלטותיו מיצירות ריכרד שטראוס (שאת מכלול יצירותיו התזמורתיות הקליט) וריכרד וגנר.
כביש 34
כביש 34 (או כביש יד מרדכי - נתיבות) הוא כביש אורך בישראל המתחיל בצומת נתיבות בדרום ומסתיים בצומת יד מרדכי בצפון. אורכו של הכביש הוא 20 ק"מ.
על-פי תוכנית משרד התחבורה שעליה פורסם בסוף שנת 2018 לעדכון המספור של רבים מכבישי ישראל – קטע כביש 25 בין באר שבע לצומת נתיבות צפוי לשנות את מספרו ולהוות את המשכו של כביש 34 דרומה.
ב-5 במאי 2019 נהרג האזרח משה פדר מפגיעת טיל קורנט (נ"ט), שנורה מצפון רצועת עזה, בעת שנסע על כביש זה באזור קיבוץ אור הנר.
הרובע החמישי של פריז
הרובע החמישי של פריז (בצרפתית: Ve arrondissement), הממוקם בגדה השמאלית של נהר הסן, הוא אחד הרבעים המרכזיים של פריז, בירת צרפת. רובע זה מכיל את אזור הרובע הלטיני, ובו רבות מהאוניברסיטאות, הקולז'ים ובתי הספר המפורסמים של צרפת.
הרובע החמישי הוא גם אחד האזורים העתיקים ביותר של פריז, שנבנה כבר בתקופת העת העתיקה. עקבות של שרידי העבר ניתן למצוא באתרים כארנה של לוטטיה, אמפיתיאטרון רומאי, ובית המרחץ של קלוני, שהוא בית מרחץ רומאי.
הרובע החמישי של פריז מכסה שטח בן 2.541 קמ"ר במרכז העיר.
דמוגרפיה
שיא צפיפות האוכלוסין ברובע היה בשנת 1911, אז הגיע מספר התושבים ל-121,378 איש (שהם כ-47,768 תושבים לקמ"ר). בשנת 1999 מנתה האוכלוסייה 58,849 איש, בעוד שהרובע הציע 48,909 משרות.
הרבעים הפנימיים
כל אחד מעשרים הרבעים של פריז מחולק בעצמו לארבעה רבעים (quartiers). הרבעים הפנימיים של הרובע החמישי הם:
אפקט מסבאואר
אפקט מסבאואר הוא תופעה פיזיקלית שהתגלתה על ידי הפיזיקאי הגרמני רודולף מסבאואר בשנת 1958. היא מתארת פליטה חסרת רתע של קרינת גמא על ידי אטומים בחומר מוצק ומהווה את הבסיס לספקטרוסקופיית מסבאואר.
היסטוריה
פליטה ובליעה של קרני רנטגן בגזים נצפתה בעבר וציפו כי תופעה דומה תתגלה עבור קרינת גמא. זו נוצרת במעברי אנרגיה בגרעיני אטומים, בניגוד לקרינת X-ray, שנוצרת במעברי אנרגיה אלקטרוניים. עם זאת, ניסיונות לצפות בתהודה של קרינת גמא בגזים נכשלו. מסבאואר הצליח לצפות בתהודה באירידיום מוצק, מה שהעלה את השאלה למה תהודת גמא אפשרית במוצקים אך לא בגזים. מסבאואר הציע שבעוד שבגזים חלק מהאנרגיה אובדת לרתע, מה שמונע את תופעת התהודה, עבור אטומים במוצק, חלק מהתגובות הגרעיניות יכולות להתרחש כמעט ללא רתע. הוא שייך את התהודה בה צפה לחלק זה של אירועים חסרי רתע. גילוי והסבר זה זיכו אותו בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1961, יחד עם מחקרו של רוברט הופסטדטר אודות פיזורי אלקטרונים בגרעיני אטומים.
תיאור התופעה
קרינת גמא נוצרת בתהליכים שמתרחשים בגרעין האטום, כתוצאה ממעבר ממצב לא יציב בעל אנרגיה גבוהה למצב יציב עם אנרגיה נמוכה יותר. האנרגיה של הפוטון שנפלט בתהליך מתאימה להפרש בין שתי הרמות, פחות כמות האנרגיה שהולכת לאיבוד ברתע לאטום הפולט. אם אנרגיית הרתע "האבודה" קטנה יחסית לרוחב הקו הספקטרלי של התהליך, אזי הפוטון עדיין יכול להיבלע על ידי אטום שני, מאותו סוג של הראשון. תהליך זה של פליטה ובליעה מכונה תהודה. אנרגיית רתע נוספת הולכת לאיבוד בבליעה, ולכן על מנת שתתרחש תהודה, אנרגיית הרתע צריכה להיות קטנה ממחצית רוחב הקו עבור המעבר האנרגטי הרלוונטי.
ניתן למצוא את כמות האנרגיה בגוף הנרתע משימור תנע:, כאשר PR הוא הרתע של האטום הפולט (הנרתע), ואילו Pγ הוא התנע של הפוטון הנפלט. הצבת גודל זה במשוואת האנרגיה תיתן :, כאשר השתמשנו בקשר עבור הפוטון.
עבור גזים, החלקיקים הפולטים והבולעים את הקרינה הם אטומים, והמסה שלהם היא יחסית קטנה, מה שגורם לאנרגיית רתע גדולה שמונעת תהודה. אותה משוואה עבור אנרגיית רתע תקפה גם עבור במקרה של קרני רנטגן, אבל במקרה זה אנרגיית ותנע הפוטון קטנים משמעותית, ולכן אובדן האנרגיה לרתע הוא קטן יותר ותהודה עדיין יכולה להתרחש גם בפאזה הגזית של חומר.
במוצק, הגרעינים קשורים במבנה של סריג ולכן תהליך הרתיעה שונה: הסריג כולו נרתע, אך מכיוון שהמסה שלו גדולה מאוד יחסית לאטום, אנרגיית הרתע היא זניחה. עם זאת, אנרגיה של תהליך דעיכה יכולה לקבל תוספת או להיגרע באמצעות תנודות בסריג, שמתוארות באמצעות פונונים. אפקט מסבאואר מתרחש מכיוון שקיימת הסתברות סופית שדעיכה תתרחש ללא מעורבות פונונים. לכן, עבור חלק מהאירועים האנרגטיים (שנתון על ידי פקטור לם-מסבאואר), הסריג כולו מתפקד כגוף הנרתע ואירועים אלה הם בפועל חסרי רתע. במקרים אלה, מכיוון שאנרגיית הרתע היא זניחה, קרינת הגמא הנפלטת היא בעלת אנרגיה מתאימה לבליעה חוזרת על ידי אטום אחר ותהודה יכולה להתרחש.
מאפיין נוסף של התהליך הוא רוחב קו קטן של הקרינה הנפלטת, התלוי בזמן מחצית החיים של הדעיכה. משמעות רוחב קו קטן הוא שהקרינה רגישה מאוד לשינויים קטנים במעברים אנרגטיים בגרעין. למעשה, קרינת גמא יכולה לשמש ככלי לבחון את האינטראקציות בין הגרעין והאלקטרונים שלו ושל שכניו. זהו הבסיס לספקטרוסקופיית מסבאואר, אשר משלבת את אפקט מסבאואר יחד עם אפקט דופלר כדי לחקור אינטראקציות אלה.
מעברים אופטיים ללא פונונים הוא תהליך אנלוגי לאפקט מסבאואר, שניתן לצפות בו בכרומופורים בסריג בטמפרטורות נמוכות.
אליהו קפשאלי
רבי אליהו קפשאלי בן אלקנה (1490, הרקליון, כרתים - נפטר בסביבות 1555), היה החכם האחרון במשפחת קפשאלי, והנודע שבהם.
קורות חייו
נולד בקנדיה שבאי כרתים לר' אלקנה, שהיה מתלמידי מהר"י מינץ בפדובה.
בכתביו לא נזכרה שנת הולדתו במפורש, אך מתוך כתביו ניתן לשער זאת: בספרו "סדר אליהו זוטא" נכתב על אירוח אנשים שגורשו מספרד על ידי אביו ושם כותב הרב קפשאלי: ; בהתייחס לכך שיצא ללמוד בפדובה בגיל 25, יוצא שנולד בשנת רמ"ה בערך.
בילדותו למד תורה מפי אביו, ואחר כך נשלח ללמוד בישיבת פדובה המפורסמת, אליה הגיע ביום כ"ז בכסלו ה'רס"ט. מספר ימים לאחר הגעתו נפטר ראש הישיבה מהר"י מינץ, ובנו רבי אברהם מונה לכהן תחתיו. את עיקר תורתו קיבל מפי רבי ישראל מפירושא (רבי ישראל ב"ר יחיאל אשכנזי), שהיה תלמיד חבר של מהר"י מינץ.
בשלב מסוים עבר לוונציה, שם המשיך ללמוד מפי רבי ישראל מפירושא, ומפי אחי אמו, רבי מנחם בן שמואל דלמדיגו. בשנת רע"ד עזב את ונציה וחזר למקום הולדתו קנדיה, שם התמנה לראש הקהל. בשנת רפ"ח מונה לכהן כרב הכולל של כל קהילות קנדיה, ותיקן תקנות חשובות. הרב קשפאלי לא היה נוטל שכר עבור משרתו, והיה מחלק מכספו למטרות צדקה ולפדיון שבויים.
.ag
.ag היא סיומת האינטרנט (ccTLDs - Country Code Top Level Domains) הלאומית של שמות המתחם (Domain name) של אתרי אינטרנט הרשומים באנטיגואה וברבודה, החל מ-1991. הרשמות אתרי אינטרנט בסיומות אינטרנט משניות ושלישיות הם זמינות ואין הגבלות בנוגע למי ומה מיקומו של הנרשם. בסיומות אינטרנט משניות, יופיע דומיין האתר לפני .ag, בסיומות אינטרנט שלישיות יופיע דומיין האתר לפני .com.ag, .org.ag, .net.ag או .co.ag
VinFast LUX SA2.0
VinFast LUX SA2.0 הוא SUV (ראשי תיבות של Sport utility vehicle) מהודר ובגודל בינוני, מתוצרת יצרנית הסטארט אפ המתמחה בתעשיית הרכב VinFast חברת בת של הקונגלומרט הווייטנאמי Vingroup  המיוצר משנת 2019 בווייטנאם.
דגם "VinFast LUX SA2.0" מבוסס על דגם SUV גרמני "BMW X5 (F15)" מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית BMW (פלטפורמה ושלדה).
שירת צלילים עיליים
שירת צלילים עיליים (או שירת אוברטונים) היא אופן שירה שבו הזמר יוצר תחושה של הפקת יותר מגובה צליל אחד ברגע נתון. בעזרת בקרה על מעבר האוויר מהריאות, דרך מיתרי הקול, חלל הפה, חלל האף והשפתיים, יכול הזמר לשלוט על התהודה (או הפורמנט) של גלי קול שהוא מפיק. באופן כזה, מתאפשרת הגברתו של צליל עילי מסוים ומתקבל אפקט הנשמע כמו מספר צלילים שונים (זאת אף על פי שבפועל מופק תדר יסודי אחד ממיתרי הקול).
שירת צלילים עיליים קיימת במסורות רבות, לעיתים כאמצעי מדיטטיבי.
קיימות טכניקות שונות להפקת צלילים עיליים בשירה, חלקן גרוניות - כמו בשירת גרון אינואיטית או שירה טיבטית, ואחרות מסתמכות על התהודה בחלל האף.
בית הכנסת שושנת הזהב (לבוב)
בית הכנסת טורי זהב או שושנת הזהב בעיר לבוב נחשב אחד מבתי הכנסת היפים באוקראינה, והוא גם בין העתיקים שבהם. הוא נקרא "שושנת הזהב" לזכר רוזה, אשתו של יצחק בן נחמן שרנצליס, מפרנסי העיר, שהיה מעורב בהקמתו. בשמה של רוזה נקשרה אגדת עם, לפיה היא מסרה את נפשה על קידוש השם ובכך הצילה את בית הכנסת, אולם כפי הנראה המדובר באגדה בלבד. מקורו של השם "טורי זהב" בספרו של הרב דוד הלוי סגל בעל הטורי זהב (הט"ז). בית הכנסת נשרף על ידי הנאצים ב-1941 ועמד בחורבנו עשרות שנים לאחר מכן.
היסטוריה
בשנת 1580 רכש יצחק בן נחמן (שרנצליס), מיהודי לבוב העשירים ומבאי שולחנו של מלך פולין סטפן בטורי, חלקת אדמה במרכז לבוב, ברחוב בליאכר. כעבור שנתיים הזמין בן נחמן את האדריכל האיטלקי פאולו רומנו לתכנן את בית הכנסת. בשנת 1595 נבנה בבית הכנסת אולם כניסה מפואר, וכן גלריה ששימשה כעזרת נשים.
בשנת 1604 הוחרם בית הכנסת על ידי הישועים. ארבע שנים וחצי אחר כך (בחודש אדר ה'שס"ט), לאחר ששילמו כופר בסך 20,600 זהובים, קיבלו יהודי העיר בחזרה לידיהם את בית הכנסת. ככל הנראה יש לכך קשר למאבקים בין האצולה המקומית לבין המלך זיגמונט השלישי (שהישועים היו בני בריתו) כחלק ממלחמת רוסיה–פולין (1605–1618). רבי יצחק הלוי סגל חיבר לזכר המאורע "שיר גאולה", ועל פי הוראת רבני העיר מהר"ם לובלין ורבי יהושע פלק כץ, נהגו מאז לשיר אותו בבית הכנסת בכל שנה, בשבת לאחר פורים.