cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המכון למחקר ולתיאום אקוסטי מוזיקלי (אירקאם)
אנסמבל אנטרקונטמפורן משמש כאנסמבל הבית של המכון.
משה מפשוורסק
רבי משה הלוי מפשוורסק (מכונה גם משה סופר סת"ם מפשוורסק; ה'ת"פ – י"ב בטבת ה'תקס"ו) מצדיקי החסידות בדור השלישי בתנועת החסידות, סופר סת"ם ומחבר ספר "אור פני משה".
ביוגרפיה
רבי משה נולד בערך בשנת ה'ת"פ לרבי יצחק הלוי ואסתר. בצעירותו עבד כמנהל בית חרושת לייצור יין שרף. התגורר בפשוורסק. נסע למגיד ממעזריטש ויש אומרים שהיה נוסע גם לרבי אלימלך מליז'נסק אך אין לזה מקור ברור. חיבב ביותר את ספרי רבי משה אלשיך וכמעט בכל קטע מספרו מזכיר את פירוש האלשיך, החוזה מלובלין כותב בהסכמתו לספרו: "ומנעוריו היה לו מדריגה שהגאון המנוח מוהר"ר משה אלשיך ז"ל היה מתגלה אליו"
היה מפורסם בקדושתו וצדקותו, הליכותיו היו בהצנע לכת, והסתיר את ידיעתו בתורה, ואף לא התיר לפרסם את ספרו 'אור פני משה' כל עוד הוא חי.
לואי נופי
ביוגרפיה
ב-2022 שיחק בעונה הרביעית בפאודה בתפקיד עאדל טוואלבה.
משה מפשוורסק
ביוגרפיה
היה סופר סת"ם והרבה מגדולי החסידות בדורו רכשו אצלו תפילין בשבילם. ביניהם נמנו רבי אלימלך מליז'נסק, רבי ברוך ממז'יבוז', רבי מרדכי מנשכיז, החוזה מלובלין, רבי דוד מללוב, רבי אורי מסטרליסק, ורבי יצחק אייזיק מזידיטשוב.
נפטר בי"ב בטבת ה'תקס"ו בפשוורסק ושם נטמן. לאחר פטירתו הדפיס חתנו רבי ישראל דוב (בשנת ה'תק"ע) את ספרו "אור פני משה".
עונת 2015/2016 בליגה הלאומית
העונה הסתיימה בניצחון של מועדון ספורט אשדוד שעלתה לליגת העל ויחד איתה עלתה הפועל אשקלון.
מכבי יבנה ומכבי קריית גת ירדו לליגה השלישית. הפועל ירושלים ניצחה במשחקי המעבר את מועדון ספורט כפר קאסם מליגה א' ונותרה בליגה הלאומית.
ז'ורדן פושה הצרפתי ממכבי הרצליה זכה בתואר מלך השערים של הליגה עם 21 כיבושים.
משחקי המבחן ללאומית
הפועל ירושלים ניצחה 3:1 בסיכום שני המשחקים ונשארה בליגה הלאומית עונה נוספת.
ג'ון הנרי לורימר
ג'ון הנרי לורימר (באנגלית: John Henry Lorimer; 12 באוגוסט 1856 – 4 בנובמבר 1936) היה צייר סקוטי שעבד על דיוקנאות וסצינות ז'אנר של חיי היומיום.
ביוגרפיה
לורימר נולד באדינבורו, בנו של ג'יימס לורימר, שהיה פרופסור למשפט ציבורי באוניברסיטת אדינבורו בין השנים 1862 ל-1890. הוא התחנך באקדמיה של אדינבורו, אוניברסיטת אדינבורו וב-1875 באקדמיה הסקוטית המלכותית, ולמד אצל ויליאם מקטאגרט וג'ורג' פול צ'למרס. לאחר מכן, בילה תקופה בפריז בלימודים עם קרולוס-דוראן. אחיו הצעיר היה האדריכל הנודע סר רוברט לורימר, אותו שרטט וצייר לאורך חייו יחד עם אחיותיו. הדיוקן הראשון של לורימר היה של אמו חנה, שהושלם בשנת 1875 כשהיה בן 19.
לורימר נדד ברחבי ספרד, איטליה ואלג'יר בין השנים 1877 ל-1891. הוא הציג באקדמיה המלכותית הסקוטית משנת 1873 ובאקדמיה המלכותית משנת 1878. בולטות בין יצירותיו "הסמכת הזקנים", התלויה בגלריה הלאומית של סקוטלנד, "ירח אביבי", התלוי במוזיאון קירקלדי ובגלריה לאמנות והיה הציור האהוב על קוראי העיתון המקומי, "גן טירת קאלי" שנמכר במכירה פומבית בשנת 2000 תמורת 32,900 פאונד. דיוקנאותיו כוללים את אלה של ליון פלייפייר, ג'וזף ליסטר, פיטר הטלי וואדל ופרדריק גאת'רי.
לורימר נבחר למקורב של האקדמיה המלכותית הסקוטית בשנת 1882 והפך לאקדמאי מן המניין בשנת 1900. הוא הציג 123 עבודות באקדמיה המלכותית הסקוטית ו-43 עבודות באקדמיה המלכותית בלונדון.
הוא היה סגן נשיא האגודה האסטרונומית של אדינבורו והשאיר להם עזבון עם מותו. מדליית הלורימר של האגודה האסטרונומית של אדינבורו מוענקת על שמו, הראשונה הוענקת לסר ג'יימס ג'ינס ב-1937.
ג'ון הנרי לורימר נפטר בביתו באדינבורו ב-4 בנובמבר 1936.
פארואזית
פארואזית (Føroyskt) היא שפה צפון-גרמאנית אינסולרית מקבוצת השפות הגרמאניות של משפחת השפות ההודו-אירופאיות המדוברת באיי פארו, וגם במדינות נוספות כגון דנמרק ונורווגיה.
השפה התפתחה מן הניב המערבי של השפה הנורדית העתיקה יחד עם הנורווגית, האיסלנדית והשפה הנכחדת הנקראת נורן. השפה החיה הקרובה אליה ביותר היא האיסלנדית.
שוג'י
שוג'י (ביפנית: 障子), באדריכלות יפנית, הוא דלת, חלון, או חוצץ העשוי נייר שקוף המחובר למסגרת עץ התומכת בשבכת עץ או חזרן.
מרבית השוג'י הם דלתות הזזה, ובכך חוסכות מקום. כיום נעשה שימוש בשוג'י בבתים מסורתיים ובבתים מודרניים כאחד, בעיקר בוואשיצו - חדר בסגנון יפני. בניגוד לעבר, כיום לא משמשים השוג'י בתור קיר חיצוני, אלא בתור קיר הפרדה בתוך הבית או כחלון.
מקיץ אל החלום
מקיץ אל החלום (או מקיץ אל חלום) הוא פזמון שכתב והלחין ברוך פרידלנד, עיבד אילן וירצברג ושרה גלי עטרי. השיר יצא לאור בשנת 1988.
רקע
פרידלנד הקליט את השיר בעצמו לאלבום השני של "תופעת דופלר" "מחליף צבעים" (1995).
בעונה הראשונה של ריאליטי המוזיקה כוכב נולד, ביצעה נינט טייב את השיר בשלב רבע הגמר. ביצוע זה העלה את הפופולריות של השיר.
אדמון אודראן
אשיל אֶדמון אודראן בצרפתית: Achille Edmond Audran , 11 באפריל 1840 ליון – 17 באוגוסט 1901 טיירסוויל) היה מלחין צרפתי, שנודע כיוצר אופרות קומיות ואופרטות, אחד ממשיכיו של ז'אק אופנבך. נודע בהמצאותיו המלודיות ובתזמור המעודן. הידועה שביצירותיו הייתה האופרה הקומית "לה מסקוט" (La Mascotte). זכה להד גדול בווסט אנד של לונדון.
ילדות וצעירות
אשיל אדמון אודראן נולד בשנת 1840 בעיר ליון לזמר האופרה המקומי, הטנור הפרובנסאלי מריוס-פייר אודראן (1887-1816) שעשה קריירה באופרה קומיק בפריז.
תחילת הקריירה המוזיקלית
נודע בעיקר כיוצר אופרות קומיות ואופרטות. נכנס לזירת המוזיקה הקלה בשנת 1862 עם הקטע "הדב והפאשה" שהלחין עבור אחד הוודווילים של אז'ן סקריב. באו אחריו "La Chercheuse d'Esprit (1864), אופרה קומית שהוצגה גם כן במרסיי. הצלחתו הראשונה בפריז הייתה האופרטה "נישואי אוליבט"
הצלחתו כמלחין אופרטות ואופרות קומיות
כבר במרסיי הלחין אודראן חצי תריסר יצירות קוליות לבמה, ביניהן המצליחה ביותר האופרה הקומית "Le Grand Mogol" (המוגול הגדול), על לברית מאת אנרי שיבו. (Chivot). ב-1884 יחד עם אלפרד דירי (Duru), יצרו אודראן ושיבו גרסה חדשה להפקה חדשה של אופרטה זו בפריז. לפריז הגיע בשנת 1879 והתגורר בהתחלה בדירה צנועה בעליית גג. אולם מצבו הכלכלי השתפר מהר אחרי הצלחת "אופרה קומית" נוספת, "נישואי אוליבט" (Les Noces de Olivette) שהוצגה כעבור שנה ברויאל סטרנד תיאטר בלונדון (1881-1880) תחת הכותרת "אוליבט". תרגם אותה לאנגלית הנרי ברוהם פארני, שנודע בעיבודיו באנגלית את יצירותיהם של גדולי האופרטה הצרפתית - אופנבך, ארווה, לקוק ופלאנקט המבקר שך העיתון "פול מול גאזט" מצא שאודראן הצליח לשחזר ביצירה זו את האווירה באנדלוסיה לא פחות טוב משהצליח ז'ורז' ביזה ב"כרמן" את זו של פרובאנס. ארבע מיצירותיו של אודראן הוצגו בבכורה מחוץ לצרפת: La paradis de Mahomet (הגן עדן של מוחמד) בבריסל (1887), "פוטיס" - בז'נבה (1896), אינדיאנה" במנצ'סטר (1886) ו"La reine des reines (מלכת המלכות) (1896) בשטרסבורג, באלזס שהייתה באותה עת מסופחת לגרמניה. הצלחת "המסקוטה" (La Mascotte) (1880) "אופרה קומית" שופעת מנגינות, בתיאטרון "Les Bouffes-Parisiens (לה בוף-פריזיין) הייתה כה גדולה שמנהל התיאטרון החתים את אודראן על חוזה אקסלוזיבי לחמש שנים. אודראן שיתף פעולה עם לבריטנים רבים, אבל בראש ובראשונה עם מקסים בושרון, אנרי שיבו, אלפרד דירי ומוריס אורדונו.
יצירותיו של אודראן זכו להצלחה שווה בצרפת ובאנגליה, ורבות מהן נודעו גם בגרסה אנגלית. בין אלה ניתן לציין את "המוגול הגדול" (1884) עם לברית מאת פארני, בכיכובם של פלורנס סנט ג'ון, פרד לזלי וארתור רוברטס, "מסקוטה" (1881) על לברית מאת פארני, עם ליהוק שכלל את ליונל בראף והנרי ברייסי, Gillette de Narbonne" " ז'ילט דה נרבון" (באנגלית - 1883, Gillette) עם לברית מאת ה. סווייל קלארק ותוספות מוזיקליות מאת וולטר סלוטר והמילטון קלארק La Cigale et la Fourmi 1886 (הצרצר והנמלה, בגרסה האנגלית של פ.ס. ברנאנד - La Cigale) (1890) בכיכובם של ג'רלדין אולמר, אריק לואיס ובראף "Miss Helyett" (בגרסה האנגלית של ברנאנד - Miss Decima 1891),ו- La Poupée (הבובה) (1896), על לברית מאת ארתור סטרג'ס, שבה הופיעו קרטיס פואנדס ווילי אדואן.
בשנותיו האחרונות סבל אודראן ממחלות גופניות ונפשית ונאלץ לפרוש מן החברה הפריזאית. הוא נפטר בגיל 61 בטיירסוויל, על יד ז'יזור, (Gisors), במחוז אואז, בחוף הצפוני של צרפת. מקורות אחדים קבעו שהיה בן 59 ,האנציקלופדיה בריטניקה, 1911 ומאמר הספד ב"מיוזיקל טיימס" צוין כי תאריך פטירתו היה 16 באוגוסט 1901.
חייו הפרטיים
נכדו של המלחין, אדמון אודראן היה רקדן בלט, שרקד בשנים 1937–1939 בלהקת "Ballet de la Jeunesse". היה נשוי לרקרדנית הבלט לודמילה צ'רינה ונהרג בתאונת מטוס על יד ליון בשנת 1950.
מורשתו המוזיקלית
לפי "בריטניקה" משנת 1911 נחשב אודראן לאחד ממיטב ממשיכיו של ז'אק אופנבך. האופרטה "מסקוטה" הביאה ככל הנראה לשפה האנגלית את המילה הזאת ממקור אוקסיטני.
אופרטות או אופרות בופה
שירים ידועים:"אגדת המסקוטה" בביצוע הזמר הבריטון, עם פזמון במקצב של ואלס - שיר האורנגוטן - שירו של פריטליני : le...je ne sais quoi (ה..משהו הזה)- קופלט של הנסיך לורנצו - שיר הכניסה של בטין ("תן לי ללכת") - הדואט "החיות" של בטין ופיפו עם היודל של "תרנגולי ההודו" (תזכרו את טיולינו) בתפקיד הנמלה הצטיינה הזמר ז'אן גראנייה ששרה את האריה "Ma mère, j' entends le violon
טויוטה סאי
טויוטה סאי (ביפנית : トヨタ, באנגלית: Toyota Sai) היא מכונית סלון בעלת הנעה היברידית מתוצרת יצרנית הרכב היפנית טויוטה, אשר יוצרה בין השנים 2017–2009 ב-יפן.
ליליאן הלמן
הלמן הייתה נשואה לארתור קובר, הומוריסטן, תסריטאי ויחצ"ן, בין השנים 1925 ל-1932. הלמן קיימה מערכת יחסים זוגית עם הסופר דשיל האמט משנת 1931 עד מותו בשנת 1961. הם לא נישאו מעולם, משום שהאמט היה נשוי.
ב-1966 כתבה את התסריט לסרט "רדיפה" בבימויו של ארתור פן.
המוניטין של הלמן ספג מכה קשה לאחר שמרי מקארתי תקפה את אמינותה, בתוכנית הטלוויזיה המופע של דיק קאווט בשנת 1980. הלמן תבעה את מקארתי בגין הוצאת דיבה. במהלך המשפט (שלא הסתיים בימי חייה של הלמן) עלה כי זכרונותיה של הלמן, שזכו להצלחה מסחרית, בספרים כגון Pentimento, אכן זרועים בטעויות, וכן שהחלק בספר Pentimento שנקרא Julia, אשר שימש בסיס לסרט באותו שם משנת 1977, הוא ככל הנראה המצאה על בסיס חייה של מיוריאל גארדינר, פסיכיאטרית אשר סייעה למאות לברוח מהנאצים באוסטריה, ולא אוטוביוגרפיה. גם מרתה גלהורן הצטרפה להתקפה על הלמן, והוכיחה שזכרונותיה של הלמן על אודות בעלה לשעבר של גלהורן, ארנסט המינגוויי ומלחמת האזרחים בספרד היו שגויים. אות הקין של תומכת-סטאליניזם שהותירה בה מקארתי נותר מוטבע על מורשתה של הלמן, שעדיין נתפסת כדמות שנויה במחלוקת בציבור בארצות הברית.
מותה של סאביטה הלפאנאבר
סאביטה הלפאנאבר (באנגלית: Savita Halappanavar; 9 בספטמבר 1981 – 28 באוקטובר 2012) הייתה רופאת שיניים ממוצא הודי שהתגוררה באירלנד. מותה במהלך הריונה, לאחר שהצוות הרפואי סירב לבצע בה הפלה, עורר דיון ציבורי בנושא חוק ההפלות באירלנד. המחאה על מותה חיזקה את המאבק נגד החקיקה הנוקשה שהייתה נהוגה באירלנד נגד הפלות.
בגיל 31, עקב כאבים עזים שחשה בבטנה, פנתה סאביטה לבית החולים האוניברסיטאי גאלווי. סאביטה הייתה בשבוע ה-17 להריונה, וסבלה מאלח דם. היא ביקשה להפסיק את הריונה, אך הצוות הרפואי דחה את בקשתה, בנימוק שהחוק האירי אוסר הפלה מלאכותית באופן גורף, כל עוד הדופק של העובר פועם. לדברי בעלה של סאביטה, הצוות אמר לה: "זוהי מדינה קתולית". סאביטה סבלה במשך יותר מיומיים מכאבים עזים, ונפטרה בסופו של דבר מהזיהום בדמה.
בעקבות מותה, התעוררה באירלנד מחאה נרחבת, שהונהגה בין השאר על ידי בעלה של סאביטה, פראבין, ועל ידי בני משפחתה. התעורר דיון ציבורי שכלל ארגונים שנלחמים למען הזכות להפלה, ארגונים שמתנגדים (שטענו שנעשה שימוש מניפולטיבי במותה של סאביטה). רופאים טענו שיש צורך בהסדרה משפטית של נושא ההפלות. שר הבריאות של אירלנד באותה עת, ג'יימס ריילי, ממפלגת פינה גייל, אמר שיבוצע הליך שינוי והבהרה משפטית ורגולטיבית למצב בו הריון מסכן את חיי האם. הפגנות נערכו גם מול שגרירויות אירלנד בלונדון, ברלין ובריסל. שגריר הודו באירלנד זומן לשוב לארצו להתייעצויות.
המחאה על מותה של סאביטה הייתה בין הגורמים שדחפו למספר שינויים בחוק ההפלות הנוקשה באירלנד.
בשנת 2013 הוגש תיקון לחוק, המאפשר לבצע הפלה במקרה של סכנת חיים לאם. התיקון הוגש על ידי שר הבריאות ג'יימס ריילי.
במאי 2018 התקבל לאחר משאל עם תיקון לחוקה של אירלנד, המסמיך את הפרלמנט האירי לחוקק חקיקה שתאפשר הפלות. עקב כך חוקק הפרלמנט את חוק הבריאות (תקנה להפסקת הריון) 2018, שנחתם בחוק ב-20 בדצמבר 2018.
פוסומה
פוסומה (ביפנית: 襖) הם פאנלים מרובעים שניתן להזיזם מצד לצד במטרה לשנות את גודל החדר, או המשמשים דלתות. גודלם הוא לרוב 90 סנטימטרים על 180 סנטימטרים, בדומה לטטאמי, ועוביים הוא 3-2 סנטימטרים. עם העלייה בגובה הממוצע של האוכלוסייה היפנית, כך עלה גובהו של הפוסומה, והגובה הממוצע כיום עומד על 190 סנטימטרים, בעוד שבעבר הגיעו עד גובה של 170 סנטימטרים. הפוסומה בנוי מסבכת עץ המכוסה בקרטון ובשכבה של נייר או בד משני הצדדים. לרוב יש לפוסומה שולי ורנית.
באופן מסורתי נהוג לצייר על הפוסומה, בדרך כלל תיאורי טבע, כגון הרים, יערות או חיות. הפוסומה המודרני עשוי להגיע חלק, או עם הדפסי מניפות, עלי שלכת, פרחי סאקורה, עצים או צורות גאומטריות.
בדומה לשוג'י, נעים הפוסומה על מסילות עץ ברצפה ובתקרה. המסילה העליונה נקראת קמואי (鴨居) והתחתונה - שיקיאי (敷居). פוסומה, שוג'י וטטאמי מהווים את מרכיביו העיקריים של הוואשיצו - חדר בסגנון יפני מסורתי.
Popular Problems
Popular Problems הוא אלבום האולפן ה-13 של הזמר הקנדי לאונרד כהן. האלבום יצא ב-22 בספטמבר 2014. רוב שירי האלבום הם חדשים, מלבד מספר שירים, שכבר בוצעו בעבר.
ביקורת
מאז צאתו זכה האלבום לביקורות חיוביות. אתר Metacritic, המאגד ביקורות שונות, נתן לאלבום ציון 86 מתוך 100 משקלול של 26 ביקורות. תום ג'ורק מאתר AllMusic כתב כי בגיל שמונים, כהן מראה שעוד יש לו מה להציע, וטען שזהו אלבומו הטוב ביותר מאז "The Future" שאותו הוציא ב-1992. הניו יורק טיימס כתב סקירה חיובית אך מתונה. כהן מכונה בה "אחד כותבי האפוריזם הטובים ביותר". באותה סקירה טענו המבקרים ג'ון פרלס, נייט צ'ינן וג'ון קרמניקה (Jon Pareles, Nate Chinen & Jon Caramanica), כי השיר "Did I Ever Love You" הוא פיספוס וטעות גדולה, בשל קולות הרקע הקופצניים שליוו את כהן. ניק מקורמיק מאתר הטלגרף כינה את האלבום "יצירת מופת".
גם בעיתונות הישראלית זכה האלבום לביקורות טובות. רז ישראלי מאתר nrg כתב בביקורתו כי "לאונרד כהן חותם קריירה עילאית באלבום מופת. האלבום החדש של לאונרד כהן לא צפוי כשם שהוא עצוב, מרתק ומפתיע כפי שהגיח לעולם, בסמוך ליום הולדתו ה-80. ההשלמה של המשורר הדגול עם המוות מקבלת פנים של אלבום פרידה מופתי של אמן שלא היה ולא יהיה כמוהו לעולם". מני אבירם מאתר "וואלה!" ציין כי האלבום "מרגש עד דמעות". באתר "יוסמיוסיק" קיבל האלבום ארבעה וחצי כוכבים מתוך חמישה, וצוין כי "יש בו [=באלבום] זרימה מופלאה של יוצר שממזג תבונה ותחושה".
מצעדים ומכירות
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הקנדי, ומכר 20,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו. בשבוע השני ירד למקום השני, לאחר אלבומו של בריאן אדמס Tracks of My Years, ומכר 10,500 עותקים. נכון לינואר 2015, נמכרו 68,000 עותקים של האלבום בקנדה.
בארצות הברית הגיע האלבום למקום ה-15 במצעד בילבורד 200, למקום הראשון במצעד הפולק ולמקום הרביעי במצעד אלבומי הרוק, ומכר 20,000 עותקים. נכון למאי 2015, האלבום מכר 67,000 עותקים בארצות הברית.
אלברט סלומון
אלברט סלומון (21 ביולי 1935 - 20 בנובמבר 2020), שהיה ידוע כ"אלברט הבולגרי" היה "טרובדור" מודרני, נגן אקורדיון ופעיל חברתי בולגרי-ישראלי. היה ידוע גם בשל עזרתו לדרי הרחוב בתל אביב. סלומון נהג לערוך בקביעות מסיבות רחוב ברחוב מרכז בעלי מלאכה בתל אביב, אליהן הזמין את דרי הרחוב שבהם טיפל.
ביוגרפיה
אלברט סלומון נולד ב-21 ביולי 1935 בסופיה שבבולגריה ליעקב ורגינה סלומון, ולו אחות קטנה בשם ביאטריס. בשנת 1943, בימי השואה, הוגלה למחנה העבודה סומוביט-טרגובישטה בעוד שרבים מבני משפחתו נרצחו. ב-1948, בתחילת העלייה ההמונית, עלה עם משפחתו לישראל דרך יוגוסלביה, והוא ומשפחתו השתקעו בבת ים וביפו, שבהן התיישבה רוב הקהילה הבולגרית. בצבא שירת סלומון בגדוד המיעוטים והשתתף במארב כנגד מחבלים. על פעולה זו זכה לציון לשבח וכן למכתב הוקרה מנשיא המדינה, יצחק בן-צבי.
למרות היותו תלמיד מצטיין בבולגריה, נתקל סלומון בקשיי קליטה בישראל ובגיל צעיר נאלץ לעזור לפרנס את משפחתו. הוא למד את מקצוע הרפדות מאביו ועבד ביחד איתו בעסק שפתח ברחוב מרכז בעלי מלאכה בתל אביב. את העסק ירש מאוחר יותר מאביו.
לפרסומו ברחבי ישראל זכה סלומון בעקבות נגינתו באקורדיון. סלומון הכיר 600 שירי עם שאותם שר בבולגרית, מקדונית, סרבית ועברית.
השתתף לא פעם בכתבות, תוכניות אירוח, תוכניות רדיו ופאנלים עם אלכס אנסקי, יוסי אלפי, אלברט כהן, דב אלבוים, אלי יצפאן, ישראל אהרוני, גברי בנאי, גידי גוב, פרדי גרובר ושי בשידור, וכן במספר סרטים אשר שודרו בין היתר בערוץ הראשון.
אלברט סלומון נפטר בבית החולים איכילוב ב-20 בנובמבר 2020, ונקבר בבית העלמין בחולון. הוא היה אב לשלושה וסב לשבעה.
כחודש לאחר מותו, דרי השכונה, בני משפחתו וחבריו ערכו לכבודו מסיבת רחוב, באותו המתחם בו עבד רוב חייו, שם הוצג לקהל שלט לזכרו.
במאי 2022, אשתו במשך כ־60 שנה, שוש, נפטרה ונקברה בחלקת הקבר שלו.
פעילות חברתית
סלומון נהג לדאוג לחסרי הבית. בחצר החנות שלו נהג להעמיד מספר מיטות, דאג למים זורמים ומתקני היגיינה וכן דאג גם למלבושם של חסרי הבית. על פעילות זו היה מועמד לקבל הוקרה מעיריית תל אביב-יפו. אלא שלדבריהם, הטפסים הוגשו באיחור.
בעסק שלו, ברחוב מרכז בעלי מלאכה בתל אביב, נהג סלומון לערוך מסיבות רחוב מדי יום שישי, בהן היה מנגן באקורדיון ומעמיד מזון ומשקאות למען חסרי הבית שהוזמנו לקחת חלק במסיבות.
ב-2019, בעקבות מחאה כנגד סגירת שדרות ירושלים ביפו על ידי עיריית תל אביב, כשנשאל ראש העירייה, רון חולדאי, באשר לאלברט סלומון אשר נוהג להגיע כל יום שישי לשדרה ולנגן, אמר חולדאי "אז יבוא בולגרי אחר". בתגובה, הביע סלומון שקשה לו לקבל את זה היות שרון חולדאי היה ידיד אישי שלו ושהוא גר בתל אביב מאז 1948.
לגונת גאראבוגאזקול
לגונת גאראבוגאזקול (בטורקמנית: Garabogazköl Aylagy, אגם המצר השחור) היא שקע טופוגרפי ממזרח לים הכספי, בשטחה של טורקמניסטן, המהווה לגונה של ים זה. הלגונה משתרעת על פני שטח של 18,000 קילומטר מרובע.
בין הלגונה לבין הים הכספי מפריד רכס סלעי נמוך, שבו תעלה צרה שדרכה זורמים מי הים אל הלגונה. מפלס מי הלגונה משתנה מעת לעת בהתאם למפלס מי הים הכספי, ולעיתים הופכת הלגונה לרדודה מאוד. על גבי הרכס, כ-50 קילומטרים מצפון לתעלה, שוכנת העיירה גאראבוגאז (Garabogaz) ובה כ-10,000 תושבים.
רמת המליחות של מי הלגונה - 35% - היא גבוהה מאוד, בדומה למימי ים המלח (מליחות מי הים הכספי היא 1.2% ושל מרבית הימים על פני כדור הארץ - 3-4%). בשל מליחותה אין בלגונה צמחייה מימית. הפקת מלח מהלגונה החלה בשנות ה-20 של המאה ה-20. בשנת 1973 הסתיימה הקמתו בגאראבוגאז של מפעל מודרני להפקת מלחים מהלגונה.
בשנת 1980, על רקע דאגה מירידת מפלס מי הים הכספי עקב אידוי, נחסמה התעלה שהוליכה מים ממנו אל הלגונה. עד 1984 התייבשה הלגונה כליל. עקב כך התעוררו בעיות סביבתיות קשות, כאשר מלח שנישא ברוח מהלגונה היבשה המליח את הקרקע על פני שטח נרחב ממזרח לה. ביוני 1992, לאחר שמפלס מי הים הכספי שב לעלות, נפרץ המחסום בתעלה שבינו לבין הלגונה והיא הוצפה שוב.
עבד א-רחים וכילי
עַבְּד א-רַחִים וַכִּילִי (בערבית: عبد الرحيم الوكيلي; בתעתיק מדויק: עבד אלרחים אלוכילי, נולד ב-12 בדצמבר 1970 ברבאט שבמרוקו) הוא כדורגלן עבר מרוקאי ששיחק במיינץ 05, מינכן 1860, קרלסרוהה ונבחרת מרוקו בעמדת הקשר ההתקפי.
קריירת מועדונים
וכילי החל את הקריירה האירופית שלו במועדון החובבים יונגסהיים מגרמניה. בשנת 1994 החל לשחק במיינץ 05, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה. וכילי שיחק במועדון שלוש עונות וחצי, אך לא הצליח להעפיל עם המועדון לבונדסליגה, וסיים לרוב במרכז הטבלה. בעונתו השלישית בקבוצה, 1996/97, הבקיע וכילי 12 שערים והיה לאחד השחקנים החשובים בקבוצתו. וכילי פתח את עונת 1997/98 במיינץ, ובחצי העונה הראשון הבקיע עשרה שערים. יכולת זו גררה התעניינות מקבוצות הבונדסליגה, ובפגרת החורף של אותה עונה חתם במינכן 1860 מהבונדסליגה, אך הוסיף רק עוד שלושה שערים עד לתום העונה. וכילי נשאר עונה נוספת במינכן 1860, והבקיע שלושה שערים בעונה זו. בתום עונה וחצי במינכן 1860, עזב וכילי את הקבוצה, ועבר לטניס בורוסיה ברלין מהבונדסליגה השנייה. וכילי שיחק בקבוצה עונה אחת, בה הבקיע שבעה שערים. בקיץ 2000 חזר למיינץ 05, שעדיין הייתה בבונדסליגה השנייה. וכילי שיחק במועדון עונה אחת, בה מיעט להופיע והבקיע חמישה שערים. לאחר מכן חתם בסקודה קסנתי מליגת העל היוונית, שם היה לשחקן משמעותי בקבוצה, ובעונה וחצי הבקיע 14 שערים, וסייע לקבוצה להתמקם בחלק העליון של הטבלה. בפגרת החורף של עונת 2002/03 חתם וכילי בקרלסרוהה, ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה. וכילי שיחק במועדון שתי עונות וחצי, אך לא הצליח להעפיל איתו לבונדסליגה, ומיעט להבקיע. בתום עונת 2004/05 פרש וכילי ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית
לווכילי 11 הופעות במדי נבחרת מרוקו, בהן הבקיע שני שערים. וכילי השתתף עם נבחרת מרוקו בגביע אפריקה לאומות 1998, בו הודחה מרוקו ברבע הגמר לאחר הפסד 2-1 לנבחרת דרום אפריקה, ובמונדיאל 1998, בו הודחה מרוקו בשלב הבתים. בטורניר זה וכילי היה חלק מהסגל המרוקאי, אך לא שותף לדקה. לאחר מונדיאל 1998, וכילי לא זומן עוד לנבחרת.
צ'וק ליין
צ'וק ליין או חוט סימון הוא כלי עבודה ידני המשמש לסימון קווים ישרים בעבודות בניה ונגרות.
מבנה
לצ'וק ליין גוף אליפטי שבתוכו חוט ארוך, חזק ואלסטי. החוט עשוי מחומר הסופח אבקת סימון ובקצהו מותקן תופסן.
אל תוך גוף הכלי ממלאים מדי פעם אבקת סימון צבעונית הצובעת את החוט.
ייעודים ואופן שימוש
השימוש בצ'וק ליין מיועד לסימון קווים ישרים על גבי משטחי עבודה שונים. שימוש נפוץ במיוחד הוא בעת בניה בלוחות גבס: לוח הגבס מותקן על גבי ניצבים מאלומניום או מעץ ומחובר אליהם באמצעות ברגים. כדי שהברגים ייתקעו בניצב ולא יפספסו אותו משמש הצ'וק ליין ליצירת קו על גבי הגבס והברגים ננעצים לאורכו.
שימוש נוסף הוא לשם חיתוכי עץ ופאנל מבודד שאינם דורשים דיוק רב.
אופן השימוש נעשה באמצעות הנחת התופסן בצידו האחד של המשטח המסומן, משיכת גוף המכשיר לאחור ופריסת החוט בצמוד למשטח המיועד לסימון. לאחר מכן מותחים את החוט בדומה למיתר ומטיחים אותו במשטח כדי שהאבקה שעל גבי החוט תיצור קו המשמש לסימון תחום העבודה הרצוי.
חנאג'רה
חֵנֵאגְ'רֶה היה שבט בדואי גדול, אשר נטה את אוהליו בארץ ישראל, בסיני, הנגב ומדבר יהודה.
על פי מפקד האוכלוסין של ממשלת המנדט בשנת 1931, נמצא כי השתייכו אליו שלושת אלפים ושבע מאות חמישים ושש נפש. על פי הערכתו של יצחק בן-צבי ב-1937, כלל השבט כארבעת אלפים ארבע מאות שלושים ושתיים נפש.משפחות השבט הידועות הן: אבו מדין, צואהרה (דואהרה), סֻמירי ונצירה.
לורנס סאמרס
לורנס הנרי סאמרס (באנגלית: Lawrence Henry Summers; נולד ב-30 בנובמבר 1954) הוא כלכלן יהודי-אמריקאי. הוא כיהן כמזכיר האוצר ה-71 של ארצות הברית בין השנים 1999–2001, תחת נשיא ארצות הברית ביל קלינטון. עד נובמבר 2010 כיהן סאמרס בממשלו של הנשיא ברק אובמה כמנהל המועצה הלאומית לכלכלה בבית הלבן. ב-1993 הוענקה לו מדליית ג'ון בייטס קלארק בהוקרה על תרומתו לכמה תחומים שונים בכלכלה.
בין השנים 2001 ל-2006 כיהן כנשיא אוניברסיטת הרווארד, תפקיד ממנו התפטר בעקבות הצבעת אי אמון של סגל האוניברסיטה, הצבעה שבחלקה הגדול נבעה מסכסוך בין סאמרס להוגה הדעות קורנל וסט, סוגיות הנוגעות לשאלת קיום ניגוד עניינים ביחסיו עם אנדריי שלייפר ונאום שנשא ב-2005 בו הציע את האפשרות לפיה תת-ייצוג של נשים בתחומי המדע וההנדסה יכול לנבוע מ"זמינות שונה של כישרון בקצוות העליונים" ופחות קשור לדפוסים של אפליה וסוציאליזציה.
ראשית חייו
סאמרס נולד למשפחה יהודית בניו הייבן, קונטיקט. הוריו, אניטה, נצר ליהדות רומניה ואביו, רוברט היו שניהם פרופסורים לכלכלה, מרצים באוניברסיטת פנסילבניה. האב, רוברט, הוא אחיו של פול סמואלסון, חתן פרס נובל לכלכלה והאם, אניטה, היא אחותו של קנת' ארו שזכה אף הוא בפרס זה.
בגיל 16 החל סאמרס ללמוד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, שם לקח חלק באיגוד הפרלמנטרי לדיבייט פרלמנטרי. תחילה למד פיזיקה אך עד מהרה פנה ללימודי כלכלה. הוא סיים את התואר הראשון ב-1975. לאחר שנתו השלישית עשה התמחות אצל מרטין פלדסטיין, חבר במועצת היועצים הכלכליים לנשיא ארצות הברית. ב-1982 סיים את הדוקטורט באוניברסיטת הרווארד תחת הנחייתו של פלדסטיין. ב-1983 והוא בן 28 בלבד, הפך סאמרס לאחד הפרופסורים מן המניין הצעירים בתולדות הרווארד. באותה תקופה אובחן סאמרס כחולה בלימפומת הודג'קין. הוא עבר טיפולים והחלים לחלוטין מהמחלה. ב-1987 בילה שנה כחוקר אורח בבית הספר לכלכלה של לונדון.
מאשתו הראשונה, ויקטוריה פרי, הוא אב לתאומות ולבן. בדצמבר 2005 נישא לאליסה ניו שמכהנת אף היא כפרופסור בהרווארד.
כלכלן באקדמיה
כחוקר, סאמרס תרם תרומות חשובות במגוון תחומים בכלכלה, בראש ובראשונה בתחומי המימון הציבורי, שוק העבודה, מקרו-כלכלה וכלכלה פיננסית. כמה מעבודותיו המוקדמות של סאמרס הסיקו כי מסי הון ותאגידים הם צורה לא יעילה של מיסוי. סאמרס מצא כי קיצוץ שיעור המס על רווחי הון יכול לסייע בהשגת צמיחה כלכלית. מאוחר יותר, כשעבד בבית הלבן בממשליהם של רונלד רייגן וביל קלינטון, הוביל סאמרס מהלכים שתאמו את עמדותיו אלו. אחד הממצאים הבולטים של סאמרס בתחום כלכלת העבודה הוא שדמי אבטלה ותשלומי העברה מגבירים למעשה את האבטלה (ראו גם: מלכודת הרווחה).
סאמרס עסק גם בכלכלה בינלאומית, דמוגרפיה כלכלית, כלכלת פיתוח והיסטוריה כלכלית. ככלל, עבודתו של סאמרס שמה את הדגש על ניתוח מידע כלכלי אמפירי לצורך מתן תשובות לשאלות ספציפיות דוגמת "האם ניתן לצפות את התשואות של מניות ותיקי מניות? האם רוב מקבלי דמי אבטלה סובלים מאבטלה ארעית?". ב-1993 הוענקה לו על עבודתו מדליית ג'ון בייטס קלארק על ידי האגודה האמריקאית לכלכלה.
משרות ציבוריות
סאמרס כיהן במועצת היועצים הכלכליים של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בשנים 1982–1983. כמו כן כיהן כיועץ כלכלי של מייקל דוקאקיס בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1988.
כלכלן ראשי של הבנק העולמי
ב-1991 עזב סאמרס את הרווארד וכיהן ככלכלן הראשי של הבנק העולמי עד 1993. בתפקידו זה אמר בריאיון, ב-1991: "אין גבול לכושר הנשיאה של כדור הארץ שעלול לחייב בכל עת בעתיד הנראה לעין. אין סיכון לאפוקליפסה עקב ההתחממות הגלובלית או כל דבר אחר. הרעיון שצריך לשים מגבלות לצמיחה בשל גבולות טבעיים הוא טעות עמוקה, אשר אם פעם תצבור השפעה, תהיה לה עלויות חברתיות מזעזעות".
בדצמבר 1991 חתם סאמרס על מזכר שהודלף לאמצעי התקשורת. לאנט פריטצ'ט, כלכלן סביבתי אמריקאי מאוניברסיטת הרווארד, טען שגם הוא וגם סאמרס התנסחו בסרקזם. במזכר נטען ש"ההיגיון הכלכלי של השלכת פסולת רעילה במדינות בעלות הכנסה נמוכה, הוא ללא רבב ואנחנו צריכים להתמודד עם זה... אני תמיד חשבתי שמדינות מעוטות אוכלוסייה באפריקה מאופיינות ב'תת-זיהום' משמעותי".
ממשל קלינטון
ב-1995 מונה סאמרס על ידי הנשיא ביל קלינטון לסגן מזכיר מחלקת האוצר תחת המנטור הוותיק שלו רוברט רובין. ב-1999 החליף את רובין כמזכיר האוצר.
חלק גדול מכהונתו במחלקת האוצר של ארצות הברית התמקדה בעניינים כלכליים בינלאומיים. הוא הפגין מעורבות עמוקה במאמצים של ממשל קלינטון לחלץ את מקסיקו כאשר המטבע שלה קרס, וכך גם כשרוסיה חוותה את משבר הרובל באוגוסט 1998. סאמרס הקים פרויקט דרכו מכון הרווארד לפיתוח בינלאומי ייעץ לממשל הרוסי בין השנים 1992 ל-1997. מאוחר יותר התעוררה שערורייה כאשר התברר כי חלק מחברי הפרויקט מטעם הרווארד השקיעו ברוסיה בעצמם, כך שלא היו יועצים אובייקטיביים. סאמרס עודד את מי שהנהיג באותה העת את רוסיה, בוריס ילצין, לנקוט באותה המדיניות שסאמרס קידם בתקופת ממשל קלינטון: הפרטה, ייצוב וליברליזציה. סאמרס גם לחץ על ממשלת קוריאה הדרומית להעלות את שיעור הריבית ולאזן את תקציבה בעיצומו של מיתון, מדיניות עליה נמתחה ביקורת על ידי פול קרוגמן וג'וזף שטיגליץ. על פי מסמכים שהתפרסמו ב-2009 היווה סאמרס קול בולט בממשל קלינטון נגד הפיכת ארצות הברית למובילה עולמית בצמצום פליטת גזי חממה ונגד לקיחת חלק בפרוטוקול קיוטו.
סאמרס הוביל את ההתנגדות בקרב ממשל קלינטון לקיצוצי המיסים שהוצעו ב-1999 על ידי הקונגרס של ארצות הברית שנשלט באותה העת על ידי המפלגה הרפובליקנית.
נשיא הרווארד
כשהפך ג'ורג' ווקר בוש לנשיא ארצות הברית ב-2001 עזב סאמרס את משרת מזכיר מחלקת האוצר וחזר לאוניברסיטת הרווארד, הפעם למשרת נשיאהּ ה-27 של האוניברסיטה, מיולי 2001 ועד יוני 2006. הוא נחשב לנשיא היהודי הראשון של הרווארד, אם כי קודמו ניל רודנסטיין היה ממוצא יהודי, וזכה לשבחים מצד הקהילה היהודית של הרווארד על תמיכתו. כך או אחרת, מספר החלטות שקיבל בתפקידו כנשיא הרווארד משכו ביקורת ציבורית.
פרשת קורנל ווסט
בפגישה שהתקיימה באוקטובר 2001 מתח סאמרס ביקורת על ראש המחלקה ללימודים אפריקאים אמריקאים, קורנל וסט על כך שנעדר שלושה שבועות ממשרתו כמרצה לטובת השתתפות בקמפיין הבחירות של ביל בראדלי שהתמודד על תפקיד מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית בשנת 2000. כמו כן טען סאמרס כי וסט הביא לאינפלציה בציוני הסטודנטים. סאמרס אף טען כי אלבום הראפ של וסט היווה "מבוכה" לאוניברסיטה. וסט התקומם בתוקף נגד ההאשמות. וסט שלאחר מכן כשהתייחס לתקרית בספרו "Democracy Matters" כינה את סאמרס "לא מעודכן" ו"שחקן משולח רסן", חזר ללמד באוניברסיטת פרינסטון בה לימד לפני שעבר להרווארד.
הבדלים בין המינים
בינואר 2005, בוועידה בנוגע לגיוון כוח העבודה בתחומי ההנדסה והמדעים שנערכה בחסות National Bureau of Economic Research הצית סאמרס מחלוקת בדבריו על "מדוע נשים אולי אינן מיוצגות כראוי באוניברסיטאות ובמוסדות המחקר המובילים בתחומי המדעים וההנדסה". סאמרס הקדים לדבריו את האמירה שהוא אימץ גישה פוזיטיבית לחלוטין ולא גישה נורמטיבית ושדבריו נועדו להיות "ניסיון לפרובוקציה".
סאמרס החל בכך שזיהה שלוש היפותזות להשערת השונות הגדולה של זכרים בקצה העליון של משרות בתחומי המדעים וההנדסה:
ההיפותזה השנייה, זמינות שונה של כישרון בקצוות העליונים, ייצרה את המחלוקת העיקרית. בדיונו בהשערה זו, אמר סאמרס כי "אפילו הבדלים קטנים בסטיית התקן [בין המינים] יתורגמו להבדלים גדולים מאוד [מן הממוצע] במאגר הזמין". סאמרס הפנה למחקר ממנו השתמעו הבדלים בין סטיות התקן ב-5% העליונים בכיתות י"ב על פי בדיקות שונות. לאחר מכן המשיך לטעון כי אם מחקר זה היה מתקבל, אז "מה שלא תהיה מערכת המאפיינים... המותאמים בדיוק להפוך למהנדס אווירונאוטיקה ב-MIT או כימאי בברקלי... שונים, ככל הנראה, גם בסטיות התקן שלהם".
סאמרס סיכם את דיונו על שלוש ההיפותזות באומרו:
דברים אלו שנאמרו בזמן ארוחת צהריים גררו האשמות בסקסיזם ותגובות שליליות חזקות, הן ברמה הלאומית, הן בהרווארד. סאמרס התנצל על הדברים שוב ושוב. עם זאת, ישנה סברה כי המחלוקת תרמה לעזיבתו של סאמרס את משרת נשיא הרווארד בשנה שלאחר מכן, ואף עלתה לסאמרס באי מינויו למשרת מזכיר מחלקת האוצר של ארצות הברית בממשל אובמה.
התמיכה וההתנגדות לסאמרס בפקולטה לאמנויות ולמדעים בהרווארד
ב-15 במרץ 2005 העבירו חברי סגל הרווארד לאמנויות ולמדעים אשר מנחים סטודנטים לתואר שני באמנויות ומדעים בבית הספר ללימודים מתקדמים של הרווארד וסטודנטים לתואר ראשון בהרווארד קולג', החלטה המביעה "חוסר אמון" במנהיגותו של סאמרס. ההצעה עברה ברוב של 218 תומכים אל מול 185 מתנגדים ו-18 נמנעים. הצעה שנייה שהציעה ביקורת מתונה יותר על נשיאותו עברה ברוב של 253 תומכים אל מול 137 מתנגדים, כששוב 18 אנשים נמנעו.
חברי הרווארד קורפוריישן, הגוף המנהל העליון של האוניברסיטה, אחראים על בחירת הנשיא ופרסמו הצהרת תמיכה ברורה בסאמרס.
חברי סגל הפקולטה לאמנויות ולמדעים הביעו דעות מנוגדות בדבריהם על סאמרס. הפסיכולוג המשפיע סטיבן פינקר הגן על הלגיטימיות שבדבריו של סאמרס בהרצאה בינואר אותה שנה. כשנשאל האם דברים של סאמרס היו בתחום של שיח אקדמי לגיטימי השיב פינקר:
סאמרס זכה לתמיכה חזקה יותר בקרב הסטודנטים בהרווארד קולג' מאשר בקרב סגל הקולג'. מאחד הסקרים עלה כי הסטודנטים התנגדו להתפטרותו ביחס של שלושה לאחד, כאשר 57% מהמשיבים התנגדו להתפטרות ו-19% תמכו בה.
ביולי 2005 החבר האפרו-אמריקאי היחיד במועצת המנהלים של הרווארד קורפוריישן, קונראד הארפר, התפטר מתפקידו באומרו שכעס הן על דברי נשיא האוניברסיטה על נשים והן על כך שסאמרס קיבל העלאה בשכרו. במכתב ההתפטרות של הארפר לסאמרס נאמר: "לא יכולתי ואינני יכול לתמוך בהעלאת שכרך... אני מאמין שהאינטרס של הרווארד דורש את התפטרותך".
פרשת אנדריי שלייפר
הרווארד ואנדריי שלייפר, כלכלן זוכה מדליית ג'ון בייטס קלארק, ידידו ובן חסותו של סאמרס, שילמו, בצעד שנוי במחלוקת, סכום של 28.5 מיליון דולר על מנת ליישב תביעה משפטית שהוגשה על ידי הממשל הפדרלי בשל ניגוד עניינים שהיה לשלייפר בעת שייעץ לתהליך ההפרטה ברוסיה. הממשל האמריקאי תבע את שלייפר תחת חוק False Claims Act, חוק המטיל אחריות על אנשים וחברות, קבלנים פדרליים בדרך כלל, אשר הונו תוכניות ממשלתיות, בשל העובדה ששלייפר קנה מניות רוסיות בעת עיצוב ההפרטה של המדינה. ב-2004 פסק שופט פדרלי שבעוד שהרווארד הפרה את החוזה, שלייפר ושותפו היו אחראים לנזק שמאפשר להרשיעם בפיצויי עונשין משולשים בהיקפם.
ביוני 2005 הודיעו הרווארד ושלייפר כי הגיעו להסדר סופי עם הממשל הפדרלי. באוגוסט, הרווארד, שלייפר ומחלקת המשפטים של ארצות הברית הגיעו להסכמה לפיה האוניברסיטה תשלם 26.5 מיליון דולר על מנת ליישב את התביעה בת חמש השנים. שלייפר היה אחראי לתשלום של שני מיליון דולר נוספים. בשל העובדה שהרווארד שילמה כמעט את כל הפיצויים ואִפשרה לשלייפר לשמור על משרתו, התעוררו טענות בדבר משוא פנים של סאמרס. המשך התמיכה שלו בשלייפר העצימה את חוסר הפופולריות של סאמרס בקרב פרופסורים אחרים.
הפסדים בשל נגזרים פיננסיים
במהלך כהונתו של סאמרס כנשיא הרווארד חתמה האוניברסיטה סדרה של עסקות חילופי שערי ריבית - נגזרים פיננסיים פופולריים בעלי נזילות גבוהה שניתן להשתמש בהם לצורך גידור או ספקולציה - בהיקף של שלושה מיליארד ו-520 מיליון דולר. סאמרס אישר את ההחלטה להיכנס לחוזי חילופי שערי הריבית כנשיא האוניברסיטה וכחבר תאגיד הרווארד, הגוף השולט בן שבעה החברים, הנושא באחריות הנאמנות האולטימטיבית של המוסד. עד סוף 2008 איבדו פוזיציות אלו כמיליארד דולר משווין, מה שאילץ את הרווארד ללוות סכומים משמעותיים בתנאים קשים, על מנת להימנע מהפסדים כבדים עוד יותר. בסופו של דבר שילמה הרווארד 497,600,000 דולר "דמי סיום" לבנקי השקעות והסכימה לשלם עוד 425 מיליון דולר במהלך 30–40 השנים הבאות. ההחלטה להיכנס לפוזיציית ההחלפות יוחסה לסאמרס וזכתה לכינוי "הימור הריבית המאסיבי" אשר נגמר ברע.
התפטרות ממשרת נשיא הרווארד
ב-21 בפברואר 2006 הודיע סאמרס על כוונתו לפרוש בסוף שנת הלימודים, התפטרות שתוקפה החל מ-30 ביוני 2006. הנשיא לשעבר דרק בוק שימש נשיא בפועל בזמן שהאוניברסיטה חיפשה מחליף, חיפוש שהסתיים כשהוחלט למנות כמחליפה את דרו גילפין פאוסט ב-11 בפברואר 2007. לאחר שנת שבתון קיבל סאמרס את הזמנת האוניברסיטה להצטרף כפרופסור, אחד מעשרים מרצים עם משרה החלה על כלל תחומי האוניברסיטה, בבית ספר צ'ארלס וו. אליוט של האוניברסיטה, עם משרדים בבית הספר קנדי לממשל ובבית הספר למנהל עסקים של הרווארד. באוקטובר 2006 הצטרף ל-D. E. Shaw & Co., חברת ניהול השקעות גלובלית שבסיסה בארצות הברית כמנכ"ל במשרה חלקית, עבודה עליה השתכר בנדיבות והמשיך להחזיק בה גם לאחר סיום תקופתו בהרווארד. בנוסף, סאמרס הוא בעל טור בFinancial Times.
קריירה בתקופה שלאחר הרווארד
עם מותו של הכלכלן הליברטריאני מילטון פרידמן כתב סאמרס מאמר מערכת בהניו יורק טיימס תחת הכותרת "The Great Liberator" בו טען כי "כל דמוקרט ישר יודה שכולנו פרידמנים כעת". סאמרס כתב, כי על אף העובדה שהתרומות של פרידמן לתחום המדיניות המוניטרית כבר הועלו על נס, התרומה החשובה ביותר של פרידמן הייתה אולי "בשכנוע אנשים בחשיבות של לאפשר לשוק החופשי לפעול".
ב-2006 היה סאמרס חבר פאנל של דמויות בולטות אשר בחנו את עבודתה של ועידת האו"ם לסחר ופיתוח.
בפברואר 2009 ציטט סאמרס את ג'ון מיינרד קיינס כשאמר: "כאשר הנסיבות משתנות אני משנה את דעתי" בהתייחס הן לכשלים שבהסרת הרגולציה על וול סטריט, הן לתפקיד ההנהגה החדש שלו בחילוץ הממשלתי בהתמודדות מול משבר הסאבפריים.
המועצה הלאומית לכלכלה
כמנהל המועצה הלאומית לכלכלה של הבית הלבן בלט סאמרס כדמות מפתח בקבלת החלטות כלכליות בממשל אובמה, משרה בה משך שבחים לצד ביקורת. בתפקידו זה התגלעו חיכוכים בינו לבין פול וולקר, נגיד הבנק הפדרלי לשעבר, כאשר וולקר האשים את סאמרס בעיכוב המאמצים לארגן פאנל של יועצים כלכליים חיצוניים ואילו סאמרס מידר את וולקר מפגישות בבית הלבן ולא הראה עניין בשיתוף פעולה בהשגת פתרונות מדיניות למשבר הכלכלי. מצד שני, על פי הדיווחים התלהב אובמה עצמו מהעבודה שעשה סאמרס בשבועות הראשונים במשרה, ואילו פיטר אורסג, בעצמו יועץ כלכלי בכיר, קרא לסאמרס "אחד מהכלכלנים המבריקים בעולם".
בינואר 2009, כשניסה ממשל אובמה להעביר תקציב שיתמרץ את הפעילות במשק, ביקר את סאמרס פיטר דה-פאזיו, נציג בית הנבחרים של ארצות הברית המייצג את אורגון מטעם המפלגה הדמוקרטית, כשאמר שהוא חושב שהנשיא ברק אובמה קיבל עצות "לא נבונות מלארי סאמרס. לארי סאמרס שונא תשתיות". דה-פאזיו, לצד כלכלנים ליברלים דוגמת פול קרוגמן וג'וזף שטיגליץ טען שיותר תקציבי תמרוץ צריכים להיות מופנים לטובת תשתיות, בעוד שסאמרס תמך בקיצוץ מסים. בסוף 2008, סאמרס, לצד יועצים כלכליים של הנשיא הנבחר דאז ברק אובמה, הציגו תזכיר המציע אפשרויות לחבילת תמריצים כלכלית בהיקף של 550 עד 900 מיליארד דולר. על פי הניו ריפבליק, כריסטינה רומר, יועצת כלכלית בכירה לאובמה, המליצה תחילה על חבילה בסך 1.8 טריליון, הצעה שסאמרס דחה על הסף מתוך האמונה שכל סכום שיתקרב לטריליון דולר יידחה על ידי הקונגרס של ארצות הברית. רומר תיקנה את ההמלצה שלה ל-1.2 טריליון, סכום שסאמרס הסכים לכלול בתזכיר, אולם ברגע האחרון סיכל סאמרס את האפשרות למימוש סכום זה.
סאמרס הותקף על קבלת טובות הנאה מסיטיגרופ, בין היתר ארוחות חינם במטוסי החברה בשנת 2008. על פי הוול סטריט ג'ורנל, קרא סאמרס לסנטור כריס דוד המייצג את קונטיקט וביקש ממנו להסיר את ההגבלות על שכר הבכירים בחברות שנהנו מתוכנית התמריצים של הממשל, בכלל זה סיטיגרופ.
ב-3 באפריל 2009 הופנתה אל סאמרס ביקורת נוספת על כך ששולמו לו מיליוני דולרים על ידי חברות שכעת יש לו השפעה, כמשרת ציבור, על גורלן. סאמרס הרוויח חמישה מיליון דולר מקרן הגידור D. E. Shaw וליקט 2.7 מיליון דולר מהרצאות שנשא בפני חברות בוול סטריט שקיבלו כספי חילוץ ממשלתיים.
בתחילת אפריל 2010 דיווח ג'ושוע גרין כי סאמרס היה מתוסכל מתפקידו במועצה הלאומית לכלכלה וכי כעס שלא נבחר להחליף את בן ברננקי כראש הבנק הפדרלי. באותה עת ההערכה כי סאמרס יעזוב בקרוב את תפקידו נחשבה לסבירה.
ב-21 בספטמבר 2010 הודיע הבית הלבן כי סאמרס יתפטר מתפקידו במועצה הלאומית לכלכלה בסוף השנה, על מנת לחזור לאוניברסיטת הרווארד. בנאום בפני המכון למדיניות כלכלית (Economic Policy Institute) התריע סאמרס מפני העלויות הזוחלות של הממשל והסכים עם הטיעון של דניאל פטריק מויניהאן כי מעורבות ממשלתית מוגברת במגזר הבריאות היא רעיון מסוכן.
קריירה לאחר המועצה הלאומית לכלכלה
נוסף על משרת הוראה באוניברסיטת הרווארד, לאחר שעזב את ממשל אובמה הצטרף סאמרס ביוני 2011 לדירקטוריון של חברת Square, חברה המפתחת מערכת תשלומים אלקטרונית וכמו כן שימש יועץ מיוחד לקרן ההון סיכון אנדריסן הורוויץ.
ביולי 2017 ביקר בישראל כדי לשאת הרצאה במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית. בראיון בעת ביקורו טען שהוא מתנגד לנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ. בנוסף טען שהוא מתנגד לתנועת ה-BDS והוסיף כי היא תנועה אנטישמית.
בפברואר 2023 פנה אליו בנימין נתניהו כדי לקבל את תמיכתו ברפורמת לוין, אך סאמרס הביע התנגדות לתוכנית, והדגיש כי הרפורמה הנדרשת צריכה להתבצע בתהליך אחר ובקצב איטי יותר, וכי הרפורמה המוצעת עלולה לפגוע בכלכלת ישראל.
מועמדותו למשרת נגיד הפדרל רזרב
ב-2013 עלתה לסדר היום מועמדותו של סאמרס למשרת נגיד הפדרל רזרב, כמחליפו של בן ברננקי בשנת 2014. לאחר שהתעוררה התנגדות עזה בחוגים שונים למינוי, בכלל זה התנגדות של סנאטורים רבים משתי המפלגות, כמו גם מכתב פתוח שנשלח לנשיא ארצות הברית ברק אובמה, עליו חתמו למעלה מ-350 כלכלנים ובו הפצירו באובמה למנות לתפקיד את ג'נט ילן, הודיע סאמרס על הסרת מועמדותו לתפקיד.
בתרבות הפופולרית
הסרט הרשת החברתית שיצא בשנת 2010 העוסק בהקמת הרשת החברתית פייסבוק מראה את סאמרס, בתוקף תפקידו דאז כנשיא אוניברסיטת הרווארד, פוגש את טיילר וקמרון וינקלווס על מנת לדון עִמם בהאשמותיהם נגד מארק צוקרברג. סאמרס מתואר כמבטל את חששותיהם של התאומים וכלא מסוגל להעריך את הערך הפוטנציאלי של פייסבוק. בריאיון שהעניק סאמרס ביולי 2011 נראה היה כי הוא מאשר את הדיוק של הסרט ביחס לתיאור הדרך בה טיפל בטענותיהם של התאומים.
סאמרס הוזכר מספר פעמים במהלך הופעתו של ברק אובמה בתוכנית הסאטירית הדיילי שואו.
חיזוי פרמטרי
חיזוי פרמטרי - חיזוי שניתן באמצעות נוסחאות ולא ערכים סופיים קבועים. הנוסחאות משמשות להצבת ערכי פרמטרים או משתנים אלפא-נומריים ספציפיים בהתאם לתנאי היישום. עקב זאת, לחיזוי פרמטרי יש דרגת חופש, שמקנה לו גמישות, התאמה למגוון גדול של מצבים, אפשרויות הפצה במערכות, יכולת סימולציה ואופטימיזציה, והשגת דיוק גבוה יותר.
בפרדיגמה של חיזוי פרמטרי משתמשים ביחסים בין הרכיבים, כדי להפעיל ולהעביר מידע לצורך תכנון גאומטריות ומבנים מסובכים. מקורו של המושג "פרמטרי" הוא במתמטיקה (ראו: תיאור פרמטרי של עקום), שמתייחס לשימוש בפרמטרים מסוים או משתנים שניתנים לשינוי כדי להפעיל או לשנות את התוצאות הסופיות של משוואה או מערכת משוואות. תכנון פרמטרי מהווה חלק מתכנון אדריכלי. ההתחשבות בכוחות משתנים כגון מזג אוויר, תנאי הקמה, תרבות ושימוש, היוותה תמיד חלק מתהליך התכנון.
חיזוי וביג דטה
חיזוי של תופעות על סמך ביג דטה מחייב גישה פרמטרית, בגלל מגוון המצבים הגדול, ישויות שאינן ניתנות לייצוג דיגיטלי, וקצב אירועים גבוה מאוד שמקצר את זמן התגובה. ניצנים ראשונים של שימוש בחיזוי פרמטרי לשטף נתונים במגוון רחב של מצבים ובקצבים גבוהים, ניתן לראות במערכות AI מסוג מערכות מומחה שמכילות בסיסי חוקים. הקושי המיוחד בביג דטה הוא, שהנתונים הם לא מפוקחים, ולכן לא ניתן בשיטות המסורתיות לבצע את ההגדרות הנדרשות לעיל בצורה אנליטית עקבית וממצה כנדרש, ונדרש לבצע הקבצה באמצעות כריית נתונים מסוג ניתוח אשכולות (clustering).
רובע התעלות של אמסטרדם
אמסטרדם, בירת הולנד, ידועה בכינוי "ונציה של הצפון" בזכות רשת התעלות שלה, הנמתחת לאורך של למעלה מ-100 קילומטרים, ובהם כ-90 איים ו-1,500 גשרים. שלוש התעלות הראשיות - הרנחראכט, פרינסנחראכט וקייזרסחראכט - נחפרו בתור הזהב של הולנד במאה ה-17, ויצרו חגורות קונצנטריות מסביב לעיר, הידועות בכינוי חרכטנחורדל. לאורך התעלות שוכנים 1,550 מבנים מונומנטליים. טבעת התעלות מהמאה ה-17, לרבות שלוש התעלות שלעיל, הוכרזה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-2010.
היסטוריה
אמסטרדם הוכרזה כעיר ב-1306, ובשלהי ימי הביניים הייתה לאחד ממרכזי הסחר הימי החשובים ביותר באזור. ב-1369 הצטרפה העיר לליגה ההנזטית, עמה קיימה קשרי מסחר ענפים. למרות התפתחויות אלה נותרה אנטוורפן כמרכז הסחר הימי הראשי של הים הצפוני וארצות השפלה. שמה של העיר נגזר משילוב בין המילים Amstel (הנהר שלמרגלותיו היא שוכנת) והמילה Dam (סכר), על שם סכר גדול שנבנה על מנת להגן על העיר מפני מי הים. התפתחותה של העיר הואטה בגלל אדמות הביצה שהקיפו אותה, וכתוצאה מכך החל תהליך הדרגתי לייבוש הביצות במקביל לבניית בתי מגורים על תילי אדמה. גבול העיר באותה עת סומן על ידי תעלת סינגל שניקזה את מי הביצות והגנה על העיר מפני פלישה צבאית. בשלהי המאה ה-15 נבנו בעיר ביצורים.
ארצות השפלה עברו ב-1515 לשלטונו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ולאורך המאה ה-16 פרצו שורה של מרידות על רקע סוגיות דת מאחר שהאוכלוסייה המקומית נטתה לתמוך ברפורמציה, בעוד שקרל היה קתולי אדוק. ב-1581 הכריזו שבע פרובינציות על הקמת הרפובליקה ההולנדית, ולאחר מכן החלה הגירה לאמסטרדם של הוגנוטים מצרפת, משפחות יהודיות וסוחרים מאנטוורפן, וזאת בשל הסובלנות הדתית באופן יחסי שהייתה בעיר. היחסים הצבאיים עם ספרד המשיכו להיות מתוחים, אך למרות זאת חל גידול בפעילות המסחר הימי בעיר. ב-1602 וב-1621 הוקמו חברת הודו המזרחית ההולנדית וחברת הודו המערבית ההולנדית בהתאמה, על מנת לסחור עם האוקיינוס ההודי ועם יבשת אמריקה. ב-1648 הוכרה הולנד כמדינה עצמאית במסגרת שלום וסטפליה, וכתוצאה מכך חלה עלייה רבה בחשיבותה.
כתוצאה מהתפתחותה המהירה של אמסטרדם בשלהי המאה ה-16 לא נותר עוד מקום לבנייה חדשה בגבולות שהותוו על ידי הסינגל. בפרויקט בנייה רחב למטרות הגנה ופיתוח אורבני הורחק קו הגבול של העיר בכ-800 מטרים, והתבסס על תעלה חדשה בשם סינגלחראכט. האזור שנוצר בין הסינגל לבין הסינגלחראכט שימש לבניית אזור אורבני חדש שהיה צורך להתאימו לבנייה מאחר שהיה רווי מים. במסגרת הפרויקט נבנו נמל ואזור מסחר חדשים לאורך רשת של שלוש תעלות שאפשרו לכלי שיט לעגון במקום. התעלות החדשות נבנו בצורת קשתות קונצנטריות במקביל לתעלת סינגל. חפירתן של שתי התעלות הראשונות החלה במקביל בנהר איי ונמשכה לכיוון דרום, ולאחר שעבודות הכרייה הגיעו עד לתעלת ליידסחראכט ניתן היה להתחיל במילוי השטחים שנוקזו ובעבודות הבנייה עליהם. ב-1620 נחפרה תעלה שלישית, ולאור הצלחת הפרויקט החלה חפירת תעלה רביעית באמצע המאה ה-17.
האזור הידוע כיורדאן, הנמצא בין הקטע המערבי של הרובע לקו ההגנה של הסינגלחראכט, נבנה בהתאם לתוכנית המתאר הישנה של העיר ולא בהתאם לתוכנית החדשה שהתאפיינה בקווים ישרים. היורדאן הוא החלק היחיד בהכרזה של אונסק"ו שגובל בפרינסנחראכט. הוא הוקם על ידי סוחרים ממעמד הביניים שניהלו את העיר, ופיקחו על כל עבודות ההרחבה שהותאמו לדרישות המסחר ודרישות האבטחה הצבאית.
אמסטרדם הפכה במשך השנים לאחת מערי הבירה הגדולות ביותר באירופה, ונמלה הפך לאחד מהחשובים ביותר בסחר הימי האירופאי. עושרה של העיר בשלהי המאה ה-17 אפשר להמשיך ולפתח את הנדל"ן שלאורך תעלותיה. בזכות סובלנותה הדתית והפוליטית הצליחה העיר להגדיל את המגזר העסקי, את מגזר בעלי המלאכה, וכן את המגזר האמנותי שלה. בהכרזה על הרובע כאתר מורשת עולמית ציין אונסק"ו כי התפתחות העיר לאורך התעלות שלה והימנעותה מהצפות לאורך כל ההיסטוריה שלה הפכו למודל שנחשב כמתאים להתפתחות אורבנית, ויושם במספר ערים אירופיות במהלך המאה ה-18, כגון ערים בשוודיה, אנגליה ורוסיה, שבה תוכננה סנקט פטרבורג על ידי הצאר פטר הגדול בתנאים דומים לאלו שבהם התפתחה אמסטרדם.
הסחר הימי של העיר שובש במהלך המלחמות מול צרפת ואנגליה בשלהי המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19, ובעקבות בניית מספר תעלות חדשות במאה ה-19 חודש הנמל. לקראת סוף המאה ה-18 החלה מגמה נוספת, ובה הומרו מחסנים לבתי מגורים על מנת להתמודד עם האוכלוסייה שהלכה וגדלה ועם דרישות העיר כעיר בירה. לאורך המאה ה-19 החלה הקמתם של מבני משרדים שהתאימו במאפייניהם השונים, כגון סגנון אדריכלי, למבנים הישנים יותר. במלחמת העולם השנייה גורשו כ-100,000 מיהודי אמסטרדם על ידי הנאצים. רוב היהודים התגוררו עד לגירושם באזור התעלות. העיר לא ספגה נזקים חומריים רבים במהלך המלחמה.
תיאור
אמסטרדם נבנתה מסביב לנמל ולרשת התעלות המהווים גורם חשוב בכלכלת העיר. ברובעי העיר השונים יש בתי מגורים ומחסנים המעורבבים זה בזה, וערבוב זה קשור למסחר הימי. רובע התעלות הוקם בתקופה שבה הרפובליקה ההולנדית הייתה בשיא כוחה, והוא מייצג את תוכנית בניין העיר שהוצאה לפועל בעיר והייתה בין הגדולות ביותר מסוגה באירופה. הרובע משתרע על האזורים האורבניים של אמסטרדם שנבנו בין המאה ה-16 למאה ה-17 מערבית ודרומית לנמל ולעיר העתיקה. הרובע בנוי בצורת טבעת שסובבת את העיר העתיקה שהוקפה קודם לכן על ידי תעלת סינגל. באמצעות בניית מערכת התעלות הקונצנטריות מסביב לעיר העתיקה ניתן היה לייבש את הביצות שהקיפו אותה. התעלות חוברו לנהרות אמסטל ואי, ועל ההצטלבות בין שני הנהרות הללו נבנה הנמל. התעלות שימשו כנתיבי תחבורה בין הנהרות ובין הנמל, ועל שטח הקרקע שנחשף בעקבות ייבוש הביצות נבנו בתי מגורים ומבנים מסחריים עבור הסחר הימי.
חלקו הפנימי של רובע התעלות תחום על ידי מרכז העיר ההיסטורי מהמאה ה-15 והמאה ה-16, שעליו נבנתה תעלת סינגל. בהכרזה של אונסק"ו על הרובע כאתר מורשת עולמית נכללו גם גדות הסינגל והבתים שעל הגדות. הגבול הדרומי הפנימי של הרובע תחום על ידי חלק מנהר אמסטל ותחילת תעלת הרנחראכט. גבולו המזרחי של הרובע הוא הקטע המעוקל של תעלת פלאנטז' מוידרחראכט, וגבולו הדרומי מגיע בחזרה לנהר אמסטל דרך תעלת ניווה אכטרחראכט. מערבית לנהר משתרעת תעלת פרינסנחראכט שצורתה טבעת, וצפונית לנהר, מעבר לתעלת בריוורסחראכט, גובל הרובע בבתים של רחוב הארלמר הנמצאים בצד של מסילת הרכבת.
בתוך רובע התעלות משתרעות ההרנחראכט והקייזרסחראכט, המחוברות לתעלת סינגל באמצעות רשת תעלות אנכית אך רדיאלית. גדות התעלות אמנם צרות אך עדיין רחבות דיין כדי לשמש את הולכי הרגל של העיר, ולעיתים יש בהן עצים, תאי שיט וגשרים בצמתים המחברים בין התעלות השונות. התוכנית האורבנית של הרובע בוצעה בהדרגה החל משלהי המאה ה-16 ועד שלהי המאה ה-17. תוכנית זו הטילה אילוצים רבים על תנועת הסחורות בתוך אמסטרדם בגלל ממדי התעלות.
המבנים השונים ברובע התעלות נבנו בסגנון אדריכלי שהותאם במידת האפשר לדרישות המסחר הימי ולתפקיד חלק מהמבנים כמחסנים. לדוגמה, חלק מהסוחרים בנו את בתיהם בצמוד לגדת התעלה כשבחזית הבית שלהם משובצים גמלונים צרים, גבוהים ומגוונים בצורתם, שדרכם ניתן היה להעביר סחורה לתוך הבית ישירות מהתעלה. בחזית הגמלונים שובצו בנוסף שורות של חלונות גדולי ממדים. השוני והגיוון בגמלונים אפשרו לסוחרים השונים לעצב את בתיהם לפי טעמם האישי, ודרכם ניתן ללמוד על התמורות שחלו בסגנון האדריכלי באמסטרדם לאורך המאה ה-17 ועד למאה ה-18, וכן על המעבר ההדרגתי מהשילוב בין אדריכלות ימי הביניים לאדריכלות הרנסאנס לשילוב בין אדריכלות הבארוק וההשפעות של אירופה הקלאסית. השילוב החדש של הסגנונות האדריכליים אופיין בקווים ישרים לא-רצופים, צורות דמויות פעמון ובהמשך גם בגמלונים שבהם קרניזים. המחסנים שהוקמו ברובע במהלך ה-17 מעולם לא היוו רוב מקרב כלל הבניינים, ובמשך השנים בוצעו בהם שינויים למטרות פיתוח. המחסנים נבנו עם חזיות גמלונים בין בתי המגורים, והם מקנים לרחובות הרובע את הרצף הסגנוני שלהם.
מרבית הכנסיות ברובע השתייכו לזרם הפרוטסטנטי. חלק מהן בלטו בגובהן או בנפחן בהשוואה לבתי המגורים והמחסנים שנבנו בסמוך אליהן, וזאת בעיקר בשל מגדלי הפעמונים שלהן. למרות זאת, מבחינת סגנונן האדריכלי הכנסיות התאימו לשאר המבנים ברובע ולא הפרו את הסגנון הכללי שהיה מקובל בחזיתות המבנים. ברובע התעלות יש כיכרות ספורות בלבד, ורוב העצים נשתלו לאורך התעלות. רובע התעלות היה הגדול וההומוגני ביותר מסוגו במאה ה-17, והוא ייחודי בשילוב בין התעלות לבין המבנים. עיריית אמסטרדם וממשלת הולנד הכריזו על למעלה מ-4,000 מבנים מכל הסוגים ברובע כמבנים לשימור בדרגות שונות של הגנה.
טטאמי
טטאמי (ביפנית: 畳) הוא שטיח מחצלת המכסה את הרצפה בחדרים בעיצוב יפני מסורתי. באופן מסורתי ממלאים את ליבת המשטח בקש האורז, וכיום גם בשבבי עץ או בפוליסטירן. את הליבה עוטפים במארג עשב סוף. גודל הטטאמי כמעט אחיד, האורך כפליים מהרוחב. צדי הטטאמי האורכיים עטופים ברצועות בד רקומות.
היסטוריה
בימינו, חדרים מרוצפי טטאמי מצויים בבתי העץ המסורתיים שהם מרבית הבתים ביפן שמחוץ לערים הגדולות, וגם ברבות מהן. בבתים יפניים מודרניים הנבנים בסגנון מערבי, כוללים לעיתים קרובות מעט "חדרי טטאמי", בדרך כלל רק אחד לשמירה על המסורת. חדרים אלה מכונים ואשיצו (和室: "חדר בסגנון יפני"). עם זאת, נהוג ביפן למדוד את גודלו של כל חדר לפי מספר הטטאמי שניתן לפרוש בו.
גודל
גודלו של הטטאמי משתנה בין חלקי יפן. באזור קיוטו גודלו של הטטאמי הוא לרוב 95.5×191 סנטימטר, והוא מכונה קיוֹמָה. באזור נגויה הגודל הוא לרוב 91×182 סנטימטר, ונקרא אָאינוֹמָה (מילולית: "באמצע"). באזור טוקיו גודל הטטאמי הוא לרוב 88×176 סנטימטר, ונקרא אדומה או קאנטומה. מבחינת עובי, השוני בין הסוגים השונים נע בין 5.5 סנטימטר בקיוטו ל-6 סנטימטר בטוקיו.
עובי הטטאמי הוא כ-5.5–6 ס"מ. חדרי שינה מסורתיים הם של 4.5–6 טטאמי וחדרי מסחר (חנויות) 5.5–8 טטאמי.
חדרים נבנים במידות התואמות למספר הטטאמי המרצפים אותן. דוגמאות:
חדר של 3 טטאמי: 1.82×2.73 מטר (בערך 5 מ"ר)
חדר של 4.5 טטאמי: 2.73×2.73 מטר (בערך 7.5 מ"ר)
חדר של 6 טטאמי: 2.73×3.64 מטר (בערך 10 מ"ר)
חדר של 8 טטאמי: 3.64×3.64 מטר (בערך 13 מ"ר)
סידור
ישנם חוקים בנוגע למספר הטטאמי בחדר ולסידורם בו. בתקופת אדו היו סידורים שנחשבו מביאי מזל, וכאלה שנחשבו מביאי מזל רע. הסידורים מביאי המזל הם אלה שנמצאים כיום בשימוש ביפן. בסידורים אלה יוצרים המפגשים בין הטטאמי צורת T, בעוד שבסוג השני יוצרים המפגשים צורת +.