cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פובליוס ולריוס פובליקולה
קונסול
האירוע גרם לקולאטינוס להתפטר מכהונת הקונסול ולעזוב את העיר, ונערכו בחירות חדשות. ולריוס נבחר כקונסול החדש ברוב מכריע. עם זאת, המלך המודח טארקוויניוס לא אמר נואש, והשיג את תמיכת הערים האטרוסקיות בתביעתו למלוכה. האטרוסקים והרומאים התנגשו בקרב סילבה ארסיה ב-29 בפברואר 509 לפנה"ס. בקרב זה, ולריוס הוביל את חיל הרגלים וברוטוס את חיל הפרשים. הקרב התנדנד ללא הכרעה כל היום, ובין ההרוגים היו ברוטוס, ובנו של המלך, ארונס טארקוויניוס. אגדה המובאת אצל פלוטרכוס וטיטוס ליוויוס מספרת שבלילה, הדהד בשדה הקרב קול של אחד האלים אשר הכריז כי מספר האטרוסקים ההרוגים בקרב גדול באחד ממספר הרומאים ההרוגים (מספר האטרוסקים ההרוגים היה 11,300). הדבר עודד את הרומאים שפתחו במתקפה נוספת אשר הניסה את האטרוסקים. ולריוס נכנס לעיר רומא בתהלוכת ניצחון מפוארת וכן נשא נאום הספד לברוטוס.
עם זאת, הוא עורר עליו את כעס העם בשל כך שהוא משל כעת לבדו בלי עוד קונסול לצדו, ובשל העובדה שהוא גר בבית מפואר במיוחד על אחת הרמות של גבעת הפאלאטיום. האגדה מספרת שכאשר ולריוס שמע על כך, הוא ציווה להרוס את ביתו ועבר לגור בבית ידידיו. כמו כן הורה להפחית מסמלי הכבוד הרגילים של הקונסול. עובדה זו למעשה העניקה לו כוח נוסף, והוא הפך לפופולרי מאוד ברומא. הוענק לו הכינוי "פובליקולה", אשר משמעותו "ידיד העם" או "מכבד העם". ספוריוס לוקרטיוס טריקיפיטינוס מונה כקונסול במקום ברוטוס, אולם הוא מת כעבור כמה ימים ומרקוס הורטיוס פולביוס התמנה במקומו עד הבחירות הבאות. לפני שהגיע מועד הבחירות, דאג ולריוס למלא מחדש את שורות הסנאט אשר נתדלדלו בשל המלחמה, וכן חוקק חוקים שונים, כגון חוק שדן למוות אדם שנכנס לשררה שלא התמנה אליה בידי הציבור, חוק המאפשר לנאשם לערער בפני העם על פסק דין של הקונסולים, ועוד.
בשנת 508 לפנה"ס נבחר ולריוס לקונסול שוב יחד עם טיטוס לוקרטיוס טריקיפיטינוס. באותה שנה הצליח טארקוויניוס הגולה להשיג את תמיכתו של החזק בשליטי האטרוסקים - לארס פורסנה מלך קלוסיום. הצבא הרומי בפיקודם של שני הקונסולים התנגש בצבאו של פורסנה ליד חומות רומא, ושני הקונסולים נפצעו קשה. פורסנה הטיל מצור על רומא ושרר בה רעב כבד. בשנת 507 לפנה"ס נבחר ולריוס שוב כקונסול, וארגן פשיטות על המחנה האטרוסקי. במהלך המצור אציל רומי צעיר בשם גאיוס מוקיוס סקבולה, התגנב לתוך המחנה האטרוסקי וניסה לרצוח את פורסנה עצמו.
הניסיון נכשל, אבל פורסנה, שהסתכסך עם טארקוויניוס, מאס במצור. המלך האטרוסקי הגיע להסכם עם ולריוס, והסיר את המצור בתמורה להחזרת השטחים שהרומאים קרעו מאטרוריה, החזרת שבויי המלחמה, וקבלת העריקים אל העיר. ולריוס שלח עשרה נערים ועשר נערות אל פורסנה כבני ערובה, כאשר אחת מן הנערות הייתה בתו ולריה. הנערות הצליחו להימלט מהשבי האטרוסקי, אולם ולריוס חשש שהדבר יתפרש אצל פורסנה כמעשה תרמית, והחזיר אותן בחזרה.
בשנת 506 לפנה"ס נבחר אחיו של ולריוס, מרקוס, כקונסול לצד פובליוס פוסטומוס טובריטוס. ולריוס עצמו נלחם לצד אחיו בשני קרבות שהתרחשו באותה שנה כנגד הסאבינים. בשנת 504 לפנה"ס הוא נבחר כקונסול, שוב לצד טיטוס לוקרטיוס טריקיפיטינוס. באותה תקופה הייתה מלחמתה של רומא כנגד הסאבינים והליגה הלטינית בשיאה. ולריוס בחש בפוליטיקה הסאבינית, והצליח לגרום לעריקתם של סאבינים רבים בהנהגתו של אטיוס קלאוסוס (אבי שושלת הקלאודיי) לרומא. באותה שנה ולריוס הוביל את הרומים לניצחון, שבמהלכו הושמד הצבא הסאביני לחלוטין. בשנת 503 לפנה"ס, לאחר שערך את תהלוכת הניצחון שלו והעביר את השלטון לקונסולים הנבחרים החדשים, מת ולריוס. הוא נקבר על חשבון הציבור, ונשות רומא התאבלו עליו שנה שלמה.
מורשתו
פלוטרכוס כתב חיבור על חייו בשם "חיי פובליקולה", אשר מהווה חלק מהחיבור "חיי אישים". בחיבור זה משווה פלוטרכוס את ולריוס פובליקולה למחוקק האתונאי סולון. עם זאת, במחקר המודרני הוא נחשב לדמות אגדית למחצה.
בין השנים 1787–1788 פרסמו ג'יימס מדיסון, אלכסנדר המילטון וג'ון ג'יי, אסופה של 85 מאמרים הידועים בשם "כתבי הפדרליסט". הם פרסמו אותם תחת שם העט "פובליוס" כמחווה לפובליקולה. בתקופת מלחמת ארצות הברית–ספרד, פורסם מנשר שקרא לאמריקאים לתמוך בפיליפינים תחת שם העט "פובליקולה".
מדבר שומרון
מדבר שומרון הוא אזור גאוגרפי ייחודי, השוכן במזרח השומרון. הוא מהווה "גשר" בין הרי הגלבוע ומדבר יהודה, ומאפשר לבעלי חיים האופייניים למדבר יהודה להגיע אל מורדות הגלבוע. מדבר שומרון מקביל בתכונותיו למדבר יהודה, אך בעוד גבולותיו של האחרון ברורים למדי, הרי שגבולות מדבר שומרון קשים להגדרה.
גבולות
מדבר שומרון שוכן במזרח שומרון, באזור שלפי המקרא התנחלו השבטים אפרים ומנשה.
גבולו המזרחי הוא בהעתק שבבקעת הירדן, בקו היישובים פצאל, משואה, ארגמן ומחולה. גבולו המערבי של המדבר הוא בקו יישובי השוליים המזרחיים של במת ההר, בנקודה בה הופך הנוף לצחיח ומדברי. זהו גבול "גמיש", שכן בשנים גשומות הגבול זז מזרחה; מקובל לזהות את גבולותיו הצפוניים של מדבר שומרון בהרי הגלבוע, אך הגבול שם אינו ברור, שכן ניתן לכלול במדבר שומרון גם חלק מהשיפולים הדרום-מזרחיים של הגלבוע, המתאימים לאופי השומרון. גבולו הדרומי של מדבר שומרון הוא הקשה ביותר להגדרה: יש הרואים בנחל פרת את הגבול הדרומי בין מדבר יהודה למדבר שומרון, אך מקובל גם לזהות את ואדי עוג'ה כגבול בין מדבריות אלו.
חוסר הבהירות בנוגע לגבולותיו המזרחיים של מדבר שומרון גורם לבלבול בינו לבין בקעת הירדן, עד כי רבים טועים לזהות, למשל, את כביש אלון המוביל לסרטבא ולמעלה אפרים כחלק מבקעת הירדן. יישובים כמו מכורה, גתית או בקעות מסונפים למועצה האזורית בקעת הירדן, אף על פי שהם שוכנים מבחינה גאולוגית וגאוגרפית במדבר שומרון. הסיבה לכך היא תנאי הטופוגרפיה של האזור, השונים מהותית מאלו שבמדבר יהודה: בעוד שמדבר יהודה תחום בקו מצוק ההעתקים "הנופל" באופן ברור מגובה כמה מאות מטרים לבקעת ים המלח, הרי שירידתו של מדבר שומרון לעבר בקעת הירדן הדרגתית יותר. אמנם מדובר בירידה תלולה יחסית (בעיקר בחלקו הדרומי) מרום פסגת הר בעל חצור (1,016 מטרים מעל פני הים) עד לקו ההעתק על בקעת הירדן (כמאה מטרים מתחת לפני הים) לאורך כשמונה קילומטרים בלבד, אך הירידה מחולקת לשתי "נפילות" טופוגרפיות גדולות, המטשטשות מעט את הבדלי הגובה (כביש אלון נסלל לאורך הכתף שבין שתי מדרגות אלו). הגבול בין מדבר שומרון ובקעת הירדן אינו ברור וחד כמו זה שבמדבר יהודה; חלקו הדרומי של מדבר שומרון משתרע בין אזור כוכב השחר עד לדומא ומצפה אלון ויורד בתלילות מזרחה. ממנו וצפונה חוצים כמה עמקי תלם (כמו ואדי אפג'ם ובקעת גיתית, ועמק התלם בין קמר תרצה לקער סרטבא), היוצרים רצף טופוגרפי מתון. בשל כך מיטשטשת ההפרדה בין בקעת הירדן הצחיחה, לבין מדבר שומרון שגם נופו צחיח.
גאולוגיה
המסלע בשומרון מגוון, אך מורכב בעיקר מסלע גיר קשה, בשל היותו חלק מקמרי רמאללה ותרצה. מבחינה זו שונה מדבר שומרון באופן מובהק ממדבר יהודה, שכן האחרון מורכב ברובו מסלע קירטון רך, המאפיין את הקער שבו שוכן רוב מדבר יהודה. המסלע הגירני במדבר השומרון יוצר נוף קשה ומצוקי, בניגוד לנוף הרך של מדבר יהודה. אך באזור קער סרטבא, בו המסלע מורכב מסלע קירטון רך, ניתן להבחין בבירור כיצד משתנים פני הקרקע מנוף מצוקי לגבעות עגלגלות, האופייניות למדבר יהודה.
משקעים
קו המשקעים בחלקו המזרחי של מדבר שומרון דומה לזה שבמדבר יהודה: כ-200 עד 300 מ"מ גשם בשנה. בחלקו המערבי נע קו המשקעים בין 300 ל-400 מ"מ בשנה.
צומח
צמחיית מדבר שומרון אופיינית גם למדבר יהודה, וכוללת בני שיח דוגמת רותם, אשל, מלוח, לענת המדבר וכדומה. עם זאת, בחלקו המערבי של מדבר שומרון ניתן להבחין בצמחייה ים תיכונית, כמו חבורת אלון-אלה (בעיקר אלת המסטיק וחרובים). בחלקו הצפוני של מדבר שומרון, באזור החפיפה עם מורדות הגלבוע, נוצר אזור בעל ייחוד בוטני, ובו מפגש נדיר של חברת צומח מגוונת ולעיתים אנדמית, כמו גם מגוון של בעלי חיים היכולים להיפגש רק באזור זה.
יקותיאל יהודה טייטלבוים (ייטב לב)
רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים (ה'תקס"ח, 1808 − ו' באלול ה'תרמ"ג, 8 בספטמבר 1883) היה רבה של קהילת יהודי אוהעל בשאטוראליאויהיי ולאחר מכן רבה של סיגט, והאדמו"ר הראשון מסיגט. מכונה ה"ייטב לב" על שם ספרו.
תולדות חייו
נולד לרבי אלעזר ניסן טייטלבוים, אב"ד דרוהוביץ', בן רבי משה טייטלבוים מאוהלי, ה"ישמח משה". ונקרא על שם זקינו רבי יקותיאל יהודה - זלמן לייב סג"ל לנדא אב"ד דרוהוביטש, בגיל צעיר נשא לאשה את רחל, בתו של רבי משה דוד אשכנזי, אב"ד טולצ'ובה. בשנת ה'תקצ"ג, נתקבל לאב"ד סטרופקוב שבהונגריה ונשא במשרה עד שנת ה'תר"א.
לאחר פטירת סבו ה"ישמח משה" בשנת ה'תר"א, סירב אביו להחליפו ויקותיאל יהודה נקרא למלא את מקומו באוהלי. הסיעה החסידית שם מנתה רק כמה עשרות משפחות מתוך יותר מאלף; בכתב המינוי שלו חויב להפסיק לחלק קמיעות, להתפלל רק בנוסח אשכנז בבית ובציבור, לא להאריך בדרשותיו ולא לקלל איש. הוא לא עמד בכך, ולבסוף קצו בו הפרנסים וגירשוהו מקץ כמה שנים של מריבות. מחליפו היה הרב ירמיה לעוו, מתנגד קנאי שרדף בעזות את חסידי העיר.
אחרי שסולק קיבל את רבנות גורליצה. בשנת ה'תרט"ז נבחר כאב"ד דרוהוביץ' תחת אביו, לאחר משא ומתן של קרוב לשנתיים. בשנת ה'תרי"ח הוזמן לשאת הספד בלווייתו של אחד מפרנסי סיגט, שמואל זיינוויל כהנא (חתן רבי יהודה כהנא הלר, מחבר "קונטרס הספקות"), ודבריו הותירו רושם עז. הוא נקרא לרבנות העיר, והחל למלא את תפקידו בי"ח בתמוז באותה שנה. חסידים רבים נסעו אליו. עם זאת, הוא עצמו נסע כחסיד לרבי חיים הלברשטאם מצאנז.
בימי הקרע ביהדות הונגריה כשל בצירוף סיגט ללשכה האורתודוקסית החדשה בשל התנגדות בקהילה. היא נותרה במעמד סטטוס קוו, אף כי תושביה התנערו מכינוי זה, שהיה לגנאי בפי היראים.
עוד קודם הוציא את ספרו של סבו, "ישמח משה" על התורה. בהיותו בסיגט סידר את תשובות סבו על שולחן ערוך, בכותר "השיב משה". בהרבה מקומות הוסיף את תשובותיו שלו, תחת החתימה 'ודו"ק הייט"ב'. בין תלמידיו היו הרב שלמה יהודה טבק, וףהרב חיים אריה כהנא והרב ישראל חיים פרידמן. התכתב עם רבי מנחם מנדל פנט מדעש. רבי אלי' הרשובסקי אב"ד דרוהוביץ' בעל "אזור אליהו", רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינאווא, רבי אהרון הלברשטאם אב"ד צאנז, גיסו (אחי אשתו) רבי יואל אשכנזי אב"ד זלוטשוב מחבר ספר שו"ת מהר"י אשכנזי, רבי יוסף יואל דייטש אב"ד מונסטרישץ', רבי משה תאומים אב"ד הורודנקא מחבר ספר שו"ת דבר משה, רבי שרגא פייבל שרייאר אב"ד ברדשין מחבר ספר "גחלי הקדש", ורבי שמואל ארנפלד בעל "חתן סופר".
נפטר בשבת, ו' באלול ה'תרמ"ג, לאחר שכיהן משך 25 שנה כרב בסיגט, שם נבנה "אוהל" על קברו.
הספדים עליו נדפסו בספר לקוטי חבר בן חיים, בספר "אמרי שבח", דף ז', בשם אבי המחבר רבי מאיר יהודה ליב הכהן גלאז אב"ד רוהאטין, ובספר "איה סופר" מאת הרב מרדכי רובינשטיין, מגיד מישרים בקרקוב.
משפחתו
בנו, רבי חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים, מילא את מקומו כרבה של סיגט. בכורו אברהם אהרן טייטלבוים כיהן כרבה של קולבסוב, ושניים נוספים, רבי משה יוסף, אב"ד איהל [חתן רבי דוד מקשאנוב]. רבי אליהו בצלאל, אב"ד טעטש. בנותיו הענדל, פעסיל ואלטה נישאו בהתאמה לישראל יעקב יוקיל טייטלבוים (אב"ד וואלובה), ברוך הלברשטאם (מגורליץ) ומשה הורוויץ (מרוזבדוב).
פנחס כהן גן
קורות חיים
פנחס כהן גן נולד בשנת 1942 בעיר מקנס שבמרוקו למשפחה יהודית שומרת מצוות מהמעמד הבינוני-גבוה. אביו, משה הכהן, היה צייר שהפסיק מלאכה זו כדי לפרנס את משפחתו כסוחר, ואמו, רבקה לבית גן, שמשה כמורה לצרפתית. הוא למד בתלמוד תורה, שבו לימדו גם חשבון. בשנת 1949 עלה לישראל ביחד עם הוריו וארבעת אחיו באונייה "קדמה", וגדל בקריית ביאליק, בשכונה של יוצאי גרמניה. בנעוריו עבד כהן גן בבנייה, כדי לעזור לפרנסת המשפחה. לימים תיאר בדיעבד את תחושת הבידוד שחש כמזרחי בחברה הישראלית בתקופת ראשית הקמת המדינה. כבר בעת נעוריו נמשך לאמנות ולמד פיסול אצל אהרון אשכנזי.
ב-1954 הצטרף לתנועת הנוער "השומר הצעיר" והמשיך להדריך בה עד לגיוסו לצה"ל. את שירותו הצבאי עשה בנח"ל. בשנת 1962 עזב את קיבוץ להבות הבשן ועבר לירושלים, שם החל ללמוד בבצלאל, אולם נאלץ להפסיק את לימודיו לאחר כשבוע עקב מצוקה כספית. עם שובו לחיפה למד רישום אצל מרסל ינקו ופיסול אצל מיכאל גרוס במסגרת סמינר אורנים. בשנת 1967 החל בשנית את לימודיו בבצלאל. ב-1968, במהלך לימודיו, נפצע בפיגוע בשוק מחנה יהודה.
פעולות, 1972-1975
פעולות אחרות נשאו אופי אוונגרדי יותר, בכך שלא העמידו במרכזם אובייקט אמנותי שמרני. כחלק מ-"פרויקט ים המלח", שנוצר בין השנים 1973-1972 חיבר כהן גן שרוולים עשויים פלסטיק למעיין באזור עין רואר, דרומית לעינות צוקים (עין פשחה), הגיעו עד למי ים המלח וצפו עליהם. בתוך בשרוולים גידל כהן גן דגים כסמל לניתוק תרבותי ולניסיונות השתלבות עקרים בנוף.
בעוד התוכן הגלוי של עבודות אלו מרמז לשאלות פוליטיות, הרי ששאלות של זרות, הגירה, פליטות ושל מצבים נפשיים, המבוטאים בשאלת הממד העדתי בחברה הישראלית, מהווים את תוכנם הסמוי.
בשנת 1974 הכיר את בת זוגו האדריכלית איה ולד, בפתיחת תערוכתו של רוברט ראושנברג במוזיאון ישראל. השניים היו בקשר עד לשנת 1980.
אדם-צורה-נוסחה, 1975-1985
במחצית השנייה של שנות השבעים שהה כהן גן בארצות הברית לשם לימודים באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. בין היתר למד אצל היסטוריון האמנות מאיר שפירו (Meyer Schapiro). בתקופה זו הציג כמה תערוכות בגלריה של ברטה אורדנג ובגלריות של מקס פרוטץ' (Max Protetch) בניו יורק וושינגטון די. סי.. חלק מן העבודות נוצרו על מפות שולחן שנרכשו ממלון שפשט רגל.
האמנות שיצר כהן גן החל מתקופה זו זנחה את "הפעולה" המושגית לטובת אובייקטים אמנותיים מסורתיים יותר. החל משנת 1976 הרבה כהן גן ליצור הדפסים, כדוגמת "כיווני הרוחות בים-המלח: ערב, צהרים, בוקר" במרכז ברסטון לגרפיקה. בשנת 1978 הוצגה במוזיאון תל אביב תערוכה גדולה של עבודות החדשות בשם "יצירות לאחר המושג". שרה ברייטברג סמל, אוצרת התערוכה, הציגה את יצירותיו החדשות של כהן גן, כמבטאות את האכזבה שמן הצירוף של מדע ואמנות, צירוף שאפיין את יצירתו המושגית והמוקדמת של כהן גן. עם זאת טען כהן גן כי הוא אינו מעוניין להתרכז באיכותה הגרפית של יצירת האמנות, כי אם בניסיון ל"צמצום המרחק שבין הרעיון לבין ביטויו החזותי". בעיני הביקורת האמנותית נתפשו העבודות כ-"ציור מושגי" וכנסיגה מן המושגיות החמורה של עבודתו המוקדמת של כהן גן. אדם ברוך העיר על תערוכתה זו כי כהן גן מבקש ליצור "תמונת אידאה" אנושית.
מוטיב שגור בעבודת היה העימות שבין 'אמנות' ל'מדע'. עימות זה סימל את מה שכינה כהן גן כ"תורת האמנות היחסית" - אפיסטמולוגיה במסגרתה חוקי היצירה האמנותית נתפשים כמערכת ייחוס דינמית של תרבות וחוקי טבע משתנים.
בסדרת העבודות "עימותי נוסחה וציור" (1982), לדוגמה, השתמש כהן גן בחלוקה של משטח העבודה לשניים. בחלקן העליון של העבודות יצר כהן גן ציור אקספרסיבי ועשיר בצבע ובו שיבץ דימויים של דמויות אדם אנונימיות, שהיוו חידוש באמנות על רקע הגישות המושגיות בציור ובאמנות בישראל ובארצות הברית. בחלקן התחתון הופיעו דימויים של גופים תלת־ממדים ונוסחאות על רקע לבן. הנוסחאות היוו ביטוי לטקסטים טקסטים פילוסופיים-אסתטיים, בהם פירק כהן-גן את מעשה האמנות ליחידות ולהקשרים ביניהן, והציג אותן כמערכת לשונית-מתמטית.
בעבודות אחרות מתקופה זו, כגון "המדע האחר באפור" (1982) או "פארדיגמה ישראלית של הבן האובד מס' 1" (1982), מופיע ריבוי של דמויות. מרדכי עומר העיר על יחסי הדמויות והרקע בעבודות אלו כי הם יוצרים חלל אטום, שעל אף מוחשיותו היינו "בלתי-ניתן לחישה".
ביטוי נוסף לעיסוק בתפיסת החלל הופיע בעבודות כגון אלו שהוצגו בסדרת התערוכות "ציור שטח, ציור חלל, ציור תהום" (1981) בגלריה גימל בירושלים ובמיצב "רישומי תדמית המשטח הלא ישר, או ציור לקידום בעיה מס' 457617" (1981) בגלריה נעמי גבעון בתל אביב. במיצב זה בנה כהן גן גופים הנדסיים משוכללים, עשויים מסגרות עץ המחופים בבדי ציור צבועים שהיוו ניסיון לבדיקת הקונבנציות של הגאומטריה האוקלידית, כביטוי לעיסוק באפיסטמולוגיה של האמנות.
עיבוד ההיסטוריה
במחצית שנות השמונים המיר כהן גן את דימוי הדמות האנונימית בדימוי של ראש חסר גוף. השימוש בדמות מרחפת זו אפשר גם שינוי של הקומפוזיציה ביצירותיו של כהן גן, שהפכה אקספרסיבית יותר. הראש הכרות, טען מרדכי עומר, מהווה ביטוי לחוסר האיחוי שבין גוף ונפש. במקומות בהם המשיך כהן גן להשתמש בדמות מלאה, הופיעה זו כרישום קווי, בדומה ל"דמויות גפרורים".
אף על פי שכבר בעבודותיו המוקדמות הופיעו בעבודותיו התייחסויות לאירועים פוליטיים וחברתיים, במהלך שנות השמונים והתשעים מופיעות ביצירותיו התייחסויות נרחבות יותר אל אירועים היסטוריים. בריאיון עיתונאי טען כהן גן כי "כל התפלספות על בעיה אנושית כואבת עושה מזה בעיה אסתטית".
לצד התייחסות אל העימות בין מזרח למערב בתרבות, הקדיש כהן גן מקום נרחב ביצירותיו אל השואה. בשנת 1988, לדוגמה, ערך ביחד עם קבוצת סטודנטים הפגנה אל מול בניין המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, שהציג באותה עת תערוכה של האמן הגרמני אנסלם קיפר (Anselm Kiefer). הקבוצה הניפה שלט ובו האימרה "אנסלם קיפר הוא הצייר שאדולף היטלר לא היה", במטרה למחות על תהליך הלגיטימציה שעברה גרמניה, בחסות יצירתו של קיפר. בין התייחסויות האמנותיות בולטת העבודות בתערוכה "ואלה שמות", שהתקיימה באוקטובר 1992 במסגרת הביתן הישראלי לביאנלה לאמנות באיסטנבול, טורקיה. במסגרת התערוכה הציג כהן גן רישומים המוקדשים לקהילות יהודיות, מאירופה ומן המזרח הקרוב, שנחרבו בשואה.
ב 1 באוקטובר 1989 הועלה לדרגת פרופסור חבר בבצלאל.
בשנת 1992, בעקבות תרומה של 300 עבודות למוזיאון תל אביב, נפתחה בביתן הלנה רובינשטיין תערוכה רטרוספקטיבית מיצירותיו על נייר. באותה עת שהה כהן גן בפריז, צרפת, שם קיבל סטודיו לחצי שנה בקריית האמנים "הסיטה".
במקביל לעבודתו כאמן, המשיך כהן גן לכתוב בשנים אלו כתבים בנושא אסתטיקה ובהם התייחסויות ביוגרפיות שונות. על המרכזיים שבם נמנים ספר האמן שהוציא כהן גן בשנת 1991 בשם "מילון תחביר הציור והפיסול", ובו מילון פיקטיבי של 200 ערכים המתורגמים לשש שפות. והספר "אמנות, משפט והסדר החברתי", ובו תיעוד של מאבק משפטי שניהל כהן גן החל משנת 1993, כנגד בצלאל במטרה להשוואת תנאיו של פרופסור לאמנות לזה של פרופסור למדעים.
משקה קל
משקה קל הוא משקה שאינו מכיל אלכוהול (כמו משקה חריף), הנצרך בדרך כלל כשהוא קר. משקה קל עשוי בדרך כלל ממים בצירוף חומרי טעם. חלק ניכר מהמשקאות הקלים הם משקאות מוגזים, כלומר כאלה שמומס בהם פחמן דו-חמצני. בקבוצת המשקאות הקלים נכללים גם מאלט ומיצים, אך משקה המכיל חלב אינו נכלל, בדרך כלל, בקבוצה זו. רבים מהמשקאות הקלים ממותקים, באמצעות סוכר או באמצעות ממתיק מלאכותי.
היסטוריה
משקה קל העשוי מרסק של פירות, שורשים או פרחים נעשה בימי הביניים על ידי כימאים מוסלמים. בערך בשנת 1265 הופיע באנגליה משקה פופולרי בשם Dandelion and burdock, שנעשה משורשיהם של שני צמחים. המשקה תסס באופן טבעי. בשנות ה-60 של המאה ה-20 נמצא שאחד ממרכיביו הוא חומר מסרטן. שיווק מסחרי של משקאות קלים, עשויים ממים, מיץ לימון ודבש, החל במאה ה-17. בשנת 1676 קיבלה חברת Compagnie des Limonadiers הפריזאית מונופול לשיווק משקה זה.
בשנת 1767 גילה הכימאי האנגלי ג'וזף פריסטלי דרך להמיס פחמן דו-חמצני במים, ולייצר מי סודה. המצאה זו היא בסיס למשקאות המוגזים. אנגלי אחר, ג'ון מרווין נות' שכלל את המצאתו של פריסטלי, ומכר מתקן לייצור מי סודה. הכימאי השוודי ינס יאקוב ברצליוס החל, בשלהי המאה ה-18, להוסיף חומרי טעם (תבלינים, מיצים ויין) למי סודה.
השפעות בריאותיות
מחקרים רבים בדקו לאורך השנים את השפעותיהם הבריאותיות של משקאות קלים מסוגים שונים, כאשר מחקרים רבים התמקדו במשקאות ממותקים מסוגים שונים.
בסיכום מחקרים רבים שנאספו בעשור השני של המאה ה־21, סימנה סוכנות המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן את המשקאות הקלים הממותקים כגורם המרכזי בצריכת הסוכרים בתזונה של ארצות הברית. מחקרים רבים קישרו בין צריכה קבועה של משקאות קלים ממותקים למגוון תסמינים כמו עודף משקל, סוכרת מסוג 2, מחלות לב, מחלות שונות הפוגעות בכליות, מחלת כבד לא אלכוהולית, עששת וחורים בשיניים, ושיגדון.
בעקבות העלייה ההדרגתית במודעות הציבורית לנזקים הבריאותיים של המשקאות הקלים הממותקים, החלו חברות משקאות רבות לייצר גרסאות חלופיות למוצרי הדגל שלהן, למשל, משקאות המתבססים על ממתיקים מלאכותיים במקום סוכר.
מחקרים רבים בחנו גם את הנזקים הבריאותיים של משקאות קלים עם ממתיקים מלאכותיים, ומצאו תוצאות מעורבות, אשר בחלק מהמקרים הצביעו על נזקים בריאותיים ובחלק לא. סקירת מחקר שפורסמה בשנת 2016 בכתב העת PLoS One מצאה מתאם משמעותי בין מימון של מחקר על ידי תעשיית המשקאות הקלים לבין תוצאות שאינן מצביעות על נזקים בריאותיים. מתוך המחקרים שנסקרו, 92% מאלו שמומנו בדרכים אחרות כן הצביעו על השפעות בריאותיות שליליות דוגמת סוכרת או יתר לחץ דם.
ז'אניו קואדרוס
ז'אניו דה סילבה קואדרוס (פורטוגזית: Jânio da Silva Quadros ; 25 בינואר 1917 - 16 בפברואר 1992) היה מדינאי ברזילאי ששימש כנשיא ברזיל בתקופת "הרפובליקה השנייה" בשנת 1961, ופרש מתפקידו לאחר ששימש בו במשך כשמונה חודשים.
חייו
קואדרוס נולד בעיר קמפו גראנדה במדינת מאטו גרוסו דו סול. בטרם פנה לפוליטיקה לימד את השפה הפורטוגזית באוניברסיטת סאו פאולו, וכן שימש כמרצה למשפט פלילי באוניברסיטת מקנזי בסאו פאולו.
את הקריירה המטאורית שלו ניתן לייחס לשימוש הנרחב שעשה ברטוריקה פופוליסטית ובהתנהגותו המוחצנת. בין 1948 ל-1950 היה חבר מועצת העיר סאו פאולו ולאחר מכן, בין 1951 ל-1953 היה חבר במועצת המחוקקים של סאו פאולו. הוא היה לראש עיריית סאו פאולו בשנת 1953, ולמושל מדינת סאו פאולו בשנת 1955. בשנת 1958 החל במסע הבחירות שלו מטעם מפלגת האיחוד הלאומי הדמוקרטי, מפלגת ימין מתונה, שהתנגדה למדיניותו של ז'טוליו ורגאס, הדמות המעצבת בפוליטיקה הברזילאית של אמצע המאה ה-20, אשר הנשיא ז'וסלינו קוביצ'ק נראה כממשיכו.
את מסע הבחירות שלו ניהל קואדרוס באופן בו הטיל את הדופי בבעיות המדינה ובמיוחד באינפלציה ובשחיתות על קודמו בתפקיד, ז'וסלינו קוביצ'ק. ססמת הבחירות שלו הייתה כי הוא "המטאטא אשר יטאטא את השחיתות". בשנת 1960 נבחר ברוב מרשים לכהונת נשיא ברזיל. עם זאת, החוקה הברזילאית שהייתה בתוקף באותו הזמן איפשרה בחירות נפרדות לסגן הנשיא, ולסגנו (ויורשו המיועד במקרה של פרישה) של קאדרוס נבחר איש השמאל, ז'ואו גולאר, איש מפלגת העבודה הברזילאית.
קאדרוס הושבע לנשיאות ב-31 בינואר 1961, והיה הנשיא הברזילאי הראשון שהושבע בבירה הפדרלית החדשה, ברזיליה. כנשיא, גילה קואדרוס מוזרויות. הוא אסר על ההימורים, ואסר על הנשים ללבוש ביקיני. הוא ניסה לנהל מדיניות חוץ עצמאית, למורת רוחה של ארצות הברית. ברזיל בהנהגתו חידשה את היחסים עם ברית המועצות ועם קובה. קואדרוס העניק את "אות צלב הדרום" לארנסטו צ'ה גווארה.
מבחינה כלכלית נקט קואדרוס בצעדים בלתי פופולריים, כהקפאת המשכורות והגבלת האשראי, ובה בעת ניהל מגעים עם נציג תנועה מהפכנית בצפון, "ליגת האיכרים" לקראת רפורמת קרקעות אפשרית.
ב-25 באוגוסט 1961 התפטר מתפקיד הנשיא, בתקווה כי העם יקרא לו לשוב לנשיאות ויעניק לו סמכויות רבות יותר. צעד זה תוכנן בקפידה. קואדרוס הניח, ככל הנראה, כי הקונגרס יעדיף לקרוא לו לשוב, ולהעניק לו סמכויות נוספות, במקום למנות את סגנו, החשוד כאיש השמאל הקיצוני. קואדרוס המתין עד שיצא גולאר לביקור ממלכתי בסין ואז הודיע על התפטרותו, מתוך הנחה שסגנו לא יצליח לתמרן את עצמו לכס הנשיאות מסין הרחוקה. את ההתפטרות הסביר לעם בפעולתם של "כוחות נוראים". הימור זה נכשל. הקונגרס הלאומי של ברזיל קיבל את התפטרותו של קואדרוס בחפץ לב. מינה את סגנו, ז'ואו גולאר לנשיא במקומו. בשנה שלאחר התפטרותו ניסה קאדרוס לשוב ולהיבחר למשרת מושל סאו פאולו, אך נכשל.
התפטרותו של קואדרוס הביאה למשבר פוליטי חריף, שכן הצבא ואנשי הימין חשדו בגולאר כי הוא קומוניסט, וניסו למנוע את עלייתו לכס הנשיאות. המדינה נכנסה למשבר פוליטי חריף שהגיע לשיא בשנת 1964 כאשר השתלטה כת צבאית על השלטון בברזיל, והחלה דיקטטורה בת עשרים ואחת שנים. בתחילה לא אישר הצבא לקאדרוס להשתתף בחיים הפוליטיים (כשם ששלל את זכויותיהם הפוליטיות של הנשיאים לשעבר ז'וסלינו קוביצ'ק וז'ואו גולאר), אך בשנות ה-80 שב קואדרוס לפעילות. הוא הצטרף למפלגת העבודה הברזילאית, והיה מועמד למשרת מושל סאו פאולו ב-1982 אך הפסיד. הוא שב ונבחר לראשות עירית סאו פאולו בשנת 1985, לאחר שהביס בבחירות את המועמד החזק פרננדו אנריקה קרדוזו, שנבחר לאחר שנים לנשיאות. קואדרוס שימש כראש העיר עד שנת 1988. בשנת 1989 הביע עניין לשוב ולרוץ לנשיאות, אך צירוף נסיבות שכלל את מות אשתו, בריאותו הלקויה, ועלייתו של פרננדו קולור דה מלו, שמדיניותו נראתה דומה לזו של קואדרוס, הניא אותו מכוונה זו. הוא מת בסאו פאולו בשנת 1992.
לאחר פרישתו מכס הנשיאות פרסם קואדרוס מספר ספרים העוסקים בשפה הפורטוגזית (לרבות מילון פורטוגזי), ובהיסטוריה של ברזיל, כמו גם ספר בשם "חמישה עשר סיפורים" שפורסם בשנת 1983.
אורי אולניק
אורי אולניק (17 במאי 1963 - 25 באפריל 2016) היה מנכ"ל משרד התקשורת ומנהל בחברות הייטק.
ביוגרפיה
אולניק נולד בקיבוץ רביבים, אמו מיכל הייתה לוחמת פלמ"ח ובהמשך עבדה במפעל המתכות בקיבוץ. אביו משה היה חבר פלמ"ח גם כן ובהמשך מילא מספר תפקידים בכירים במשק.
אולניק למד עריכת דין ועבד במשרד אביטל דרומי. בשנת 1999 הצטרף למשרד התקשורת כיועץ לשר התקשורת, בנימין בן אליעזר. לאחר החלפת הממשלה בשנת 2001 מונה על ידי שר התקשורת ראובן ריבלין למנכ"ל המשרד. ביוני 2004 הודיע לשר התקשורת באותה עת, אהוד אולמרט, על רצונו לפרוש ולפנות לדרך חדשה שאינה בתחום התקשורת. בתקופת כהונתו במשרד התקשורת בוצעו מספר רפורמות, בין היתר הגברת התחרות בדואר, סיום מכרזי דור 3 בסלולר, קידום מהלך לפרטת בזק ועוד.
לאחר פרישתו ממשרד התקשורת כיהן בתפקידים בכירים בחברת קומברס ומשנת 2009 בחברת אמדוקס.
נפטר בעת טיול באיטליה. אולניק היה נשוי לדפנה והשאיר אחריו שני בנים. ונקבר בקיבוצו רביבים.
שיגהירו האגיסאקי
שיגהירו האגיסאקי (ביפנית: 萩嵜 繁博; נולד ב-1962 בקיוטו, יפן) הוא לוטננט קומנדר לשעבר בצי היפני, שהואשם כמרגל שהעביר סודות צבאיים לרוסיה.
הגיסאקי עבד במכון הלאומי לחקר ההגנה ונעצר ב-8 בספטמבר 2000 בזמן שנפגש עם הנספח הצבאי הרוסי, סרן ויקטור בוגטנקוב, במסעדה בטוקיו. לאחר מכן הודה האגיסאקי בהעברת מידע סודי לבוגטנקוב. בוגטנקוב עצמו עזב את יפן זמן קצר לאחר בחסות חסינותו הדיפלומטית. על פי גורמים ביפן, האגיסאקי נפגש עם בוגטנקוב או סוכנים רוסים אחרים לפחות בעשר הזדמנויות ומסר להם מידע על תוכניות הגנה, תקשורת ופעילות צבאית של ארצות הברית ביפן. המעצר הגיע זמן קצר לאחר ביקורו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, זמן קצר לאחר מכן ובמהלכו דיברו פוליטיקאים רוסים ויפנים על יחסים חמים בין המדינות — ככאלה, הגילויים גרמו לתרעומת ציבורית רבה.
כשנשאל מדוע הוא סייע לבוגטנקוב, אמר האגיסאקי כי בוגטנקוב רמז שהוא יכול לסייע בטיפול בבנו החולה של האגיסאקי. האגיסאקי אמר גם כי בוגטנקוב הבטיח סיוע בהשגת מידע היסטורי על חיל הים הסובייטי שהאיגסאקי היה זקוק לפרויקט מחקר והבין את עמדותיו הדתיות החזקות של האגיסאקי.
האגיסאקי ערער על פסק דינו ב-27 בנובמבר 2000. בשנה שלאחר מכן ניתן עונש מאסר של 10 חודשים. באוקטובר הוא כבר השתחרר.
גאורגיוס אגריקולה
גאורגיוס אגריקולה (Georgius Agricola) (24 במרץ 1494 - 21 בנובמבר 1555) היה רופא מחוזי באחד מאזורי המכרות החשובים בגרמניה. בשל גישתו המדעית נחשב אגריקולה לאבי התורה של חקר המינרלים - המינרלוגיה.
שמו האמיתי היה גאורג באואר (Georg Bauer), ואגריקולה הוא כינויו בלטינית (Bauer בגרמנית פירושו איכר, מילה המקבילה למילה אגריקולה בלטינית). הוא גילה שמחלות מסוימות, הנפוצות אצל הכורים, נגרמות מתנאי העבודה הגרועים ששררו באותם הימים במכרות. תגלית זו הטרידה אותו מאוד, אך לא היה באפשרותו לעשות דבר לשינוי המצב.
בהיותו קרוב כל כך למכרות, החל אגריקולה להתעניין בסלעים ובמינרלים, מתוך כוונה למצוא ביניהם חומרים שיוכלו לשמשו למטרות רפואיות. במהלך חיפושיו אחר סלעים ומינרלים ערך אגריקולה ביקורים רבים במכרות, נפגש עם כורים ולמד להכיר את בעיותיהם. הוא פרסם ספרים אחדים על סלעים ומינרלים, שאחד מהם שימש מקור מידע עיקרי לחוקרים, לכורים ולמעבדי מתכות במשך כמאתיים שנה.
מריה ביאטריצ'ה, נסיכת סבויה
מריה ביאטריצ'ה, נסיכת סבויה (באיטלקית: Maria Beatrice di Savoia; 6 בדצמבר 1792 – 15 בספטמבר 1840), הייתה בתו של ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה, ואשתו של פרנץ הרביעי, דוכס מודנה.
ביוגרפיה
מריה ביאטריצ'ה נולדה בטורינו ב-6 בדצמבר 1792, לויטוריו אמנואלה, דוכס אאוסטה, ולמריה תרזה מאוסטריה-אסטה, בתם של הארכידוכס פרדיננד, דוכס ברייזגאו ומריה ביאטריצ'ה ד'אסטה, דוכסית מאסה. בשנת 1798 ברחה משפחתה מטורינו מפני כוחותיו של נפוליאון, ולאחר שעברו בפארמה ופירנצה, התיישבה המשפחה לבסוף בסרדיניה, שם שהו עד לאחר מפלת נפוליאון בשנת 1814.
ב-20 ביוני 1812 התחתנה מריה ביאטריצ'ה עם דודה פרנץ, ארכידוכס אוסטריה-אסטה, באישור מיוחד של האפיפיור פיוס השביעי, ונולדו להם 4 ילדים.
בשנת 1814 הוכתר בעלה פרנץ כדוכס מודנה, אולם במהלך שלטון מאה הימים ברחו בני הזוג ממודנה מפני ז'ואקים מירא, וחזרו אליה רק לאחר הבסתו. בשנת 1831 פרץ מרד בדוכסות, ומריה ביאטריצ'ה ברחה עם משפחתה, אך חזרה לבסוף בסיוע צבאי אוסטרי. ב-15 בספטמבר 1840 מתה מריה ביאטריצ'ה בטירת קטאיו, כתוצאה ממחלת לב.
משפחתה
ב-20 ביוני 1812 התחתנה מריה ביאטריצ'ה עם פרנץ הרביעי, דוכס מודנה, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
שבר הפין
שבר הפין הוא פציעה הכוללת קרע ברקמת הפין הספוגית אצל הזכר האנושי. הפציעה, שאיננה שכיחה, נגרמת בדרך כלל כתוצאה מפגיעת טראומה כוחנית בפין זקוף. צליל ביקוע וכאב חד מלווים את רגע הפציעה. שבר הפין נחשב למצב חירום רפואי, המחייב לרוב התערבות כירורגית מיידית כאמצעי טיפול. עיכוב במתן הטיפול מעלה את הסבירות לסיבוכים ולפגיעה בלתי הפיכה בתפקוד המיני בעתיד. שיעור הסיבוכים כתוצאה מאמצעי טיפול שאינם כירורגיים עומד על 11%-52. הסיבוכים כוללים קרע תמידי ברקמת הפין, נזק לשופכה, כאב ובעיות בעת מתן שתן וקיום יחסי מין.
ככלל, פציעה מסוג זה נדירה. הגורם הנפוץ ביותר - כ-30% מהמקרים - לשבר הפין הוא קיום יחסי מין. על פי מחקר שנערך ב-2014, התנוחות בעלות הסיכון הרב ביותר הן כאלה בהן האישה נמצאת למעלה, לעומת זאת, התנוחה המסיונרית היא הבטוחה ביותר. המחקר משער כי בתנוחות בהם האישה למעלה היא נמצאת בשליטה ומשקל גופה על הגבר. לעומת זאת, בתנוחות שהגבר נמצא בשליטה יש לו את היכולת לעצור במידה והוא חש אי נוחות, וכך להפחית את הסיכוי לפגוע בעצמו.
גורמים אחרים עשויים להיות כיפוף יתר של הפין בשעת אוננות, תאונות עבודה, פצעי ירי ושאר טראומות מכניות כולל התהפכות במיטה, מכות ישירות וסגירה מהירה של פרטי לבוש על פין זקוף.
ים ברינג
ים ברינג הוא ים שולי בצפון האוקיינוס השקט, גובל באלסקה במזרח, בסיביר וחצי האי קמצ'טקה שברוסיה במערב, האיים האלאוטיים בדרום, איי קומנדור בדרום-מערב, ומצר ברינג, המפריד בין ים ברינג לבין ים צ'וקצ'י של אוקיינוס הקרח הצפוני בצפון.
שטחו של ים ברינג שני מיליון קמ"ר. מדרום לו מצויים האיים האלאוטיים. מצר ברינג מחבר את הים עם אוקיינוס הקרח הצפוני ומפריד בין אלסקה לסיביר, ורחבו כ-80 ק"מ. הים נקרא על שמו של יורד הים הדני ויטוס ברינג, שהגיע אליו בשנת 1728 וחקר את האזור ביסודיות.
החי בים
אוכלוסיית הדגה בים שגשגה ומשכה דייגים רבים מאמריקה, קנדה, רוסיה, סין ויפן. ואמנם, מאורעות העשור האחרון ממחישים את הנזק העצום שעלול להסב דייג לא מבוקר. ב-1989 העלו הדייגים ברשתותיהם כ-1.5 מיליון טון דגים. בתוך שלוש שנים צלל השלל לכדי 11 אלף טון בלבד - ירידה של 99 אחוזים. שיטות מתקדמות לאיתור להקות דגים ואיסופם לאוניות הקירור העצומות, ושווקים רעבים לכמות דגים גדולה, הביאו לדילול קיצוני של הדגה. יש בים יותר מ-80 מיני לווייתנים ודולפינים, שגם הם יונקים ימיים מאותה משפחה, ונחשבים בטעות, כמו הלווייתנים, לדגים. אבל בנתיב זה, הסמוך לחוף הצפון-מערבי של אלסקה, במצר ברינג המפריד בין אלסקה לסיביר, שטים רק שני סוגי לווייתנים: הבלוגה ולווייתן הקשת.
רקפת לוי
רקפת לוי (נולדה ב-1959) היא מעצבת תפאורה ותלבושות. זוכת פרס אופיר ופרס התיאטרון הישראלי. מקימה ומנהלת בית ספר לעיצוב לאמנויות במה בתל אביב.
ביוגרפיה
לוי גדלה בקריית אונו ולה שתי אחיות, בשנת 1983 לוי השלימה את לימודיה במדרשה לאמנות, והמשיכה ללימודי עיצוב אופנה במכללת שנקר, אותם סיימה בשנת 1993.
לוי מלמדת במוסדות רבים, בהם מכללת שנקר, "בית הספר לתיאטרון חזותי" בירושלים, "מכללת ויטל לאמנות" בתל אביב, האקדמיה לעיצוב בצלאל, ובית הספר "קלישר" לאמנות.
לוי עיצבה את החלל והתלבושות למספר רב של הצגות, מופעי מחול, הפקות מוזיקליות, סרטים, תוכניות טלוויזיה ואופרות.
משנת 1991 מעצבת, בשיתוף עם אוהד נהרין את תלבושותיהן של להקות המחול בת שבע ואנסמבל בת שבע.
בשנת 2007 ביימה ועיצבה את האופרה "סינדרלה" באופרה הישראלית החדשה.
לוי חברה בוועדה לקרן התרבות אמריקה-ישראל, ונמצאת בוועדת השופטים לתחרות המחול הבינלאומית של מרכז סוזן דלל ותחרות המחול ליוצרים צעירים.
תיאטרון
לוי החלה את דרכה בעיצוב עבור קבוצת המרכז התיאטרוני בנווה צדק, בשנים 1984–1985, שם עיצבה להצגות "המלך ישן" של קובי ניב בבימויו של ישראל גוריון ואת "בערבות הנגב" של הסופר יגאל מוסינזון בבימויו של סיני פתר וכן בשנת 1987 עיצבה עבור סולן הפקות להצגה "אמא יהודיה" של דן אלמגור בבימויו של ישראל גוריון.
בשנת 1989 החלה לעצב את התלבושות בהצגות בתיאטרון הקאמרי עבור "שיינדלה" של אמנון לוי בבימויו של רמי דנון, ומשם לשורה של הצגות בתיאטרון רפרטוארים נוספים. בתיאטרון הבימה "הדה גאבלר" של הנריק איבסן בבימויה של רנה ירושלמי, "הר לא זז" של גלעד עברון בבימויו של חנן שניר. משם התמקדה בהצגותיו של חנוך לוין - "ההולכים בחושך", "כריתת ראש", ו"אשכבה" שעבור האחרונים זכתה בפרס התיאטרון הישראלי. בתיאטרון החאן עיצבה ל"אנה גלקתיה" של אופירה הניג ו"האישה המופלאה שבתוכנו" של חנוך לוין.
בשנת 2000 עיצבה בתיאטרון חיפה תלבושות עבור "רומיאו ויוליה" של ויליאם שקספיר בבימויו של יוסי פולק. המשיכה בפעילותה בתיאטרון גשר עם ההצגות "העבד" ו"שושה", שניהם על פי יצחק בשביס-זינגר ובבימויו של יבגני אריה.
בשנת 2004 עיצבה בתיאטרון נדנדה תלבושות עבור הצגת הילדים "כספיון" אשר פועלת בתכניקת התיאטרון השחור, שעיבדה איילה קורקוס על פי ספרו של פאול קור, ובבימויו של אבי מלכה.
אופרה
לוי ביימה ועיצבה בשנת 2007 את ההצגה "סינדרלה" באופרה הישראלית. בנוסף, משנת 1991 עיצבה מספר אופרות. בהן "נערות טולדו" של יהושע סובול וגבי אלדור; "Idomeneo" (1993) של וולפגנג אמדאוס מוצרט ודייוויד אולדן; מיומנה (1998) באופרה; "הספר מסביליה" (2001) של ג'ואקינו רוסיני ודן ארליך.
מחול
לוי מעצבת במשך שנים את התפאורה והתלבושות עבור להקת המחול בת שבע יחד עם הכוריאוגרף אוהד נהרין. עיצבה עבור מיטב ההופעות הבולטות של הלהקה. בהם "אנאפאזה" (1994), "סאבוטז' בייבי" (1998), "ממותות" (2002).
לוי עיצבה בהפקות בינלאומיות, בשיתוף עם נהרין, ובהפקות ישראליות של אנסמבל בת שבע "זאצ'צ'ה" (1997), ו"כמויות" (2002); ולהקת המחול הקיבוצית "כוח משיכה" (1986).
טלוויזיה
לוי עיצבה בהפקות רבות בהן עבור הסדרות זהו זה! ורחוב סומסום ופרומואים וקליפים לתוכנית לילה גוב בהנחייתו של גידי גוב. עיצבה את התלבושת עבור דנה אינטרנשיונל באירוויזיון (ירושלים, 1999). וכן עיצבה עבור פרסומות של חברות בולטות, בהן: אל על, Esc, טבעול, עמינח ועוד.
משרד רואי חשבון
משרד רואי חשבון הוא משרד המספק שירותי ראיית חשבון ללקוחותיו. השירותים כוללים תחומים עיקריים, אחדים: ביקורת חשבונות, מסים, חוות דעת כלכליות וייעוץ ארגוני.
לעיתים מופעל משרד רואי חשבון על ידי רואה חשבון יחיד, אך פעמים רבות מתאגדים רואי חשבון אחדים למשרד משותף, המסוגל להציע מגוון רחב יותר של התמחויות. גודלו של משרד רואי חשבון עשוי להגיע למאות עובדים ואף יותר. לקוח הזקוק לשירות בתחום זה יוכל לקבלו במשרד גדול אחד, או בשיתוף פעולה בין משרדים קטנים אחדים.
התקשרות של לקוח עם משרד רואי חשבון נעשית בשתי דרכים עיקריות:
העובדים במשרד רואי חשבון הם מסוגים אחדים:
צורת ההתאגדות המקובלת למשרד רואי חשבון היא שותפות.
מאליק אבונה
קריירת מועדונים
לאחר שהבקיע 12 שערים ב-17 משחקים בעונת 2012-13 בעבור מונאנה מהליגה הגבונזית, חתם אבונה בשורות וידאד קזבלנקה המרוקאית, כאשר במדיה הבקיע 8 שערים בעונת הבכורה שלו. בקיץ 2015 הצטרף חתם לאל-אהלי המצרית. כעבור עונה הצטרף לטיינג'ין טדה הסינית.
נבחרת גבון
ב-9 בנובמבר 2012 ערך אבונה הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים במשחק נגד ערב הסעודית. אבונה נכלל בסגל לגביע אפריקה לאומות 2015 וכבש במשחק הפתיחה נגד בורקינה פאסו.
ארז'בט באטורי
באטורי גרה בטירת צ'אכטיצה (סלובקית: Čachtice). היא נהגה לשכור משרתות צעירות תוך שהבטיחה להן חינוך טוב. על פי החשדות שהועלו היא הייתה מענה אותן ולאחר מכן רוצחת אותן, ועל פי שמועות אחדות גם חותכת את גופן ורוחצת בדמן של בתולות. על פי אותן שמועות, היא האמינה שהרחצה בדם תגרום לה להישאר יפה וצעירה.
לאחר מות בעלה, היא וארבעה משתפי פעולה הואשמו בעינוי וברצח של מאות נשים, עם מקור אחד המייחס להם מעל 650 קורבנות, אם כי המספר בו הם הורשעו היה 80. אליזבת עצמה הועמדה לדין ולא הורשעה. עם זאת, בשנת 1610 היא נכלאה בטירת צ'אכטיצה באחד החדרים, עד מותה כעבור ארבע שנים. שותפיה לפשע הוצאו להורג.
ילדותה
אליזבת באטורי נולדה באחוזה משפחתית בנירבאטור, הונגריה, ב-7 באוגוסט 1560, ובילתה את ילדותה בטירת אצ'ד (Ecsed). אביה היה ג'ורג' באטורי, אח של אנדרו בּוֹנָוונטורה באטורי, שהיה ווייבוד של טרנסילבניה, בעוד אמה אנה באטורי (1539-1570) הייתה בתו של סטיבן באטורי מסומליו, ווייבוד אחר של טרנסילבניה. דרך אמה, אליזבת הייתה אחייניתו של האציל ההונגרי סטפאן באטורי, מלך פולין, והדוכס של טרנסילבניה.
כאישה צעירה היא למדה לטינית, גרמנית ויוונית.
חיי נישואים
אליזבת הייתה מאורסת לפרנץ נדסאדי, במה שהיה כנראה הסדר פוליטי בחוגי האריסטוקרטיה. בני הזוג נישאו ב-8 במאי 1575, כשהייתה בת 15. היא עברה לטירת נדסאדי בסרבר ובילתה זמן רב לבדה, בעוד בעלה למד בווינה.
מתנתו לחתונה לאליזבת באטורי הייתה טירת צ'אכטיצה, השוכנת בהרי הקרפטים, ליד טרנצ'ן הקטנה (טרנצ'ין של ימינו). בשנת 1578 הפך נדסאדי למפקד הראשי של צבא הונגריה, והוביל אותם למלחמה נגד העות'מאנים. בהיעדר בעלה, ניהלה אליזבת באטורי את ענייני העסקים ואת האחוזות.
היא הייתה אישה משכילה שיכלה לקרוא ולכתוב בארבע שפות. היו כמה מקרים שבהם היא התערבה למען נשים חסרות כל, כולל אישה שבעלה נתפס על ידי הטורקים ואישה שבתה נאנסה ונכנסה להריון.
בשנת 1585 ילדה אליזבת את בתה הראשונה, אנה. בתה השנייה, אורסולה, ובנה הראשון, תומאס, שניהם מתו בגיל צעיר. לאחר מכן ילדה אליזבת עוד שלושה ילדים, קתרין (1594), פול (נולד בסביבות 1597) וניקולס.
בעלה של אליזבת נפטר בשנת 1604 בגיל 47, על פי הדיווחים, בגלל פציעה מתמשכת בקרב. בני הזוג היו נשואים 29 שנים.
תחילת החקירה
בין השנים 1602 ו-1604 התלונן השר הלותרני אסטבן מגיירי על מעשי אליזבת בפומבי ובבית המשפט בווינה, לאחר שהשמועות התפשטו. לשלטונות ההונגריים לקח זמן להגיב על התלונות של מגיירי. לבסוף, בשנת 1610, המלך מתיאס מינה את גיורגי טורזו, הפלטין (תואר אצולה) של הונגריה, לפתוח בחקירה. טורזו הזמין שני נוטריונים לאסוף ראיות במרץ 1610.
עוד לפני קבלת התוצאות, טורזו דן בהמשך ההליכים עם בנה של אליזבת, פול. משפט והוצאה להורג היו מעוררים שערורייה ציבורית ומביישים משפחת אצולה בעלת השפעה רבה (אשר באותה העת שלטה בטרנסילבניה), ורכושה הרב של אליזבת היה נלקח על ידי השלטון. טורזו, יחד עם פול, תכנן במקור שאליזבת תילקח אל מנזר, אבל כשעדויות הרציחות התפשטו, הוסכם כי אליזבת באטורי צריכה להיות כל הזמן תחת מעצר בית קפדני, אבל שמעונש נוסף יש להימנע. נקבע גם כי מתיאס לא יצטרך לפרוע את החוב הגדול שלו אליה, חוב שלא יכל לכסות עקב בעיות כספיות.
שנותיה האחרונות ומותה
במהלך המשפט של המשרתים שלה, באטורי הושמה תחת מעצר בית בטירה שלה. היא נשארה שם במשך ארבע שנים, עד יום מותה.
המלך מתיאס דחק בטורזו להביא אותה לבית המשפט ושני נוטריונים נשלחו לאסוף ראיות נוספות, אך בסופו של דבר בית המשפט לא פתח בהליכים נגדה.
ב-21 באוגוסט 1614 אליזבת באטורי נמצאה מתה בטירתה. מאחר שהיו כמה צלחות של מזון שלא נגעו בהן, תאריך המוות האמיתי שלה אינו ידוע. היא נקברה בכנסיית צ'אכטיצה, אך בשל המהומה של תושבי הכפר על כך ש"הנמרה של צ'אכטיצה" נקברה בבית הקברות שלהם, גופה הועבר לבית הולדתה באצ'ד, שם נטמן בקריפטה של משפחת באטורי.
חייה ועברה היוו השראה לסרט "גבירת צ'אכטיצה" בכיכובה של סבטלנה חודצ'נקובה.
לקריאה נוספת
באנגלית בגרמנית
אבלינו (נפה)
נפת אבלינו (באיטלקית: Provincia di Avellino) היא נפה במזרחו של מחוז קמפאניה שבדרום איטליה. הנפה משתרעת על שטח של 2,791 קמ"ר, ובשנת 2007 התגוררו בה 438,006 נפש. בירתה של הנפה בעיר אבלינו.
הנפה גובלת בנפת בנוונטו בצפון-מערב, בנפת פוג'יה במחוז פוליה בצפון-מזרח, בנפת פוטנצה במחוז בזיליקטה בדרום-מזרח, בנפת סלרנו במחוז קמפאניה בדרום, ובנפת נאפולי במחוז קמפאניה במערב.
כשהלב הוא חופשי (שיר של גלי עטרי)
רקע וכתיבה
השיר זכה לחיבוק חם מתחנות הרדיו, לשבחים מהמבקרים, וכן נכנס לפלייליסט של גלגלצ ושל כאן גימל. הודגשה לחיוב פשטותו של השיר, וכן אף עלתה התייחסות להיותו שיר מחאה רלוונטי מתמיד.
לאופולד אידליץ
לאופולד אידליץ (באנגלית: Leopold Eidlitz; 23 במרץ 1823 – 1908) היה אדריכל ניו יורקי בולט.
תולדות חייו
אידליץ נולד בפראג, אז בתחומי האימפריה האוסטרית, לאברהם ויהודית אידליץ. את תחילת הכשרתו הטכנית עשה בבית ספר תיכון בפראג ולאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטה הטכנית של וינה, שם למד מנהל עסקים. בשנת 1843 עזב את וינה והיגר לארצות הברית.
לאחר הגעתו לניו יורק, עבד שלוש שנים במשרדו של האדריכל ריצ'רד אפג'ון, בתקופה בה עבודתו על כנסיית השילוש הקדוש הייתה בעיצומה. בשנת 1846 הקים שותפות עם האדריכל הגרמני קרל אוטו בלש, שאת הכשרתו עבר אצל האדריכל פרידריך פון גרטנר במינכן.
אחת מעבודותיהם המשותפות הייתה תכנון מבנה הכנסייה האפיסקופלית של סנט ג'ורג' (1846–1849), בניין אשר עומד עד עצם היום הזה. קהילת הכנסייה האפיסקופלית הייתה מרוצה כל כך מהתכנון כך שלאחר ששרפה הרסה את המבנה בשנת 1865 הוקם המבנה מחדש בדיוק על פי התוכניות המקוריות.
בשנים 1876–1881 היה אידליץ מעורב בתכנון בניין הקפיטול של מדינת ניו יורק, פרויקט שיחד עם היותו אולי המפורסם ביותר שלו, הביא לפגיעה מסוימת במוניטין האישי עקב מחלוקת ציבורית שנוצרה סביב פיטוריו של האדריכל תומאס פולר לאחר שכבר החל בתכנון הבניין.
על אף שכונה האדריכל האמריקאי היהודי הראשון, התאמץ אידליץ להסתיר את מוצאו היהודי. נישואיו, למשל, נערכו על ידי כומר אפיסקופלי.
אידליץ התערה היטב בחברה הניו יורקית ואף היה חבר במועדון חברים ניו יורקי יוקרתי. בשנת 1857 נמנה עם מייסדי המכון האמריקאי לאדריכלים.
מעבודותיו
בנוסף, חיבר מאמרים רבים שפורסמו בכתבי עת מקצועיים. אידליץ כתב (1881) את הספר "The Nature and Function of Art, More Especially of Architecture", בו העלה תאוריה המחברת בין רעיונות גרמניים של אמנות ומדע לטרנסצנדנטליזם אמריקאי.
ריצ'י ריגן
ריצ'רד ג'וזף "ריצ'י" ריגן (באנגלית: Richard Joseph "Richie" Regan; 23 בנובמבר 1930 – 24 בדצמבר 2002) היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בקבוצת רוצ'סטר/סינסינטי רויאלס מליגת ה-NBA בין השנים 1955–1958. בעונת נבחר להשתתף במשחק האולסטאר, ולאורך 3 עונותיו בליגה רשם ממוצעים כוללים של 8.3 נקודות, 2.9 אסיסטים ו-2.6 ריבאונדים למשחק.
ביוגרפיה
בדראפט ה-NBA 1953 נבחר ריגן על ידי רוצ'סטר רויאלס בבחירה הרביעית, אולם באותה שנה התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית, במדיה שירת בשנתיים הבאות. לקראת עונת הצטרף לרוצ'סטר, יחד עם שחקני הרוקי ג'ק טוויימן ומוריס סטוקס. בעונת נבחר להשתתף במשחק האולסטאר, לצדם של טוויימן וסטוקס, על אף שרשם ממוצעים צנועים יחסית של 9.8 נקודות ו-3.1 אסיסטים למשחק. בסיום עונת עזב את הקבוצה ופרש ממשחק, בגיל 27 בלבד.
בין השנים 1960–1970 שימש כמאמן הראשי של קבוצת הכדורסל באוניברסיטת סיטון הול, בה שיחק בעברו כסטודנט. מאזנה הכולל של הקבוצה לאורך התקופה עמד על 112 ניצחונות ו-131 הפסדים (46.1%).
ב-24 בדצמבר 2002 נפטר ריגן כתוצאה מאי-ספיקת לב, בגיל 72.
איקילילו דואנינה
איקילילו דואנינה (בקומורית: Ikililou Dhoinine; נולד ב-14 באוגוסט 1962) הוא פוליטיקאי שכיהן כנשיא קומורו בשנים 2011–2016.
ביוגרפיה
דואנינה נולד בכפר ג'וייזי (Djoièzi) שבאי מוהלי, הקטן מבין שלושת האיים שמרכיבים את קומורו. ב-1986 קיבל תואר ראשון במתמטיקה מבית הספר הלאומי להשכלה גבוהה שבגראן קומור, ובהמשך למד רוקחות באוניברסיטת גמאל עבד אל נאצר בקונקרי שבגינאה. ב-1994 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטה זו. לאחר מכן שב לקומורו, ומונה למנהל ייצור בבית המרקחת הלאומי האוטונומי במורוני.
בשנת 2006, עם בחירתו של הנשיא אחמד עבדאללה מוחמד סאמבי, מינה אותו סאמבי לסגנו. במקביל, כיהן עד 2009 כשר הבריאות, הסולידריות והשוויון המגדרי. באותה שנה, ועד ראשית 2010 עבר לתפקיד שר האוצר, תפקיד שגם אותו מילא במקביל לתפקידו כסגן הנשיא.
על פי החוקה של קומורו, הנשיאות במדינה עוברת ברוטציה בין שלושת האיים, וב-2011 הגיע תורו של האי מוהלי. המפלגה הלאומית לצדק (Parti national de la justice) בחרה בו כמועמדהּ לנשיאות, בתמיכת הנשיא סאמבי. בסיבוב הבחירות המוקדם, שנערך באי מוהלי בלבד, דורג ראשון עם 28.2% מהקולות. בסיבוב השני, שנערך ב-26 בדצמבר 2010 כלל המדינה, בו התמודד מול מוחמד סעיד פאזול, שכיהן כנשיא בין 2002 ל-2007 ומול עבדו ג'אביר. הוא נבחר לנשיא לאחר שזכה ל-61.1% מקולות הבוחרים, והחל לכהן בתפקידו ב-26 במאי 2011. עם בחירתו הבטיח להיאבק בשחיתות. דואנינה כיהן כנשיא עד 26 במאי 2016. הוא הוחלף בתפקיד על ידי אזאלי אסומאני.
דואנינה נשוי ואב לשניים.
ג'עפר פאנאהי
ג'עפר פאנאהי (בפרסית: جعفر پناهي; נולד ב-11 ביולי 1960) הוא במאי קולנוע ותסריטאי איראני, מהמשפיעים ביותר על הגל החדש האיראני. הוא זכה להכרה מהתאורטיקנים ומבקרי הקולנוע ברחבי העולם וזכה בפרסים רבים ובהם פרס אריה הזהב בפסטיבל ונציה ופרס דוב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
ב-20 בדצמבר 2010 נכלא פאנאהי לשש שנות מאסר ונאסר עליו למשך 20 שנים להפיק סרטים, לכתוב תסריטים, או להעניק כל סוג של ריאיון לתקשורת באיראן ולתקשורת הזרה, כמו גם לעזוב את מדינתו. עוד קודם לכן, בפברואר 2010, איראן מנעה את השתתפותו בפסטיבל הקולנוע בברלין.
מארי קורץ
מארי קורץ (בגרמנית: Marie Kurz; 6 באוגוסט 1826 – 26 ביוני 1911, מינכן) הייתה משוררת וסופרת ואשתו של הסופר, היחצ"ן והמתרגם הרמן קורץ ואמם של הסופרת איזולדה קורץ, הפסל ארווין קורץ ואדגר קורץ.
ג'עפר פאנאהי
קורות חיים
פאנאהי הוא בנו של צייר, הוא גדל באחד האזורים העניים של טהראן. לאחר לימודי קולנוע בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה בטהראן, עשה כמה סרטים עבור הטלוויזיה האיראנית, היה עוזר במאי של עבאס קיארוסטמי בסרטו "דרך עצי הזית". על סרטו הראשון, "הבלון הלבן", זוכה פאנאהי בפרס מצלמת הזהב בפסטיבל קאן 1995.
מארי קורץ
ביוגרפיה
הוריה של מארי קורץ היו קולונל אוגוסט פרייהרר פון ברונוב וילהלמין פרייפרו פון ברונוב.
ג'עפר פאנאהי
קורות חיים
שניים מסרטיו עוסקים בנושא השוויון והיעדר החירות בחברה האיראנית: "המעגל" (Dayereh, זוכה פרס אריה הזהב בוונציה בשנת 2000) וסרטו "זהוב ארגמן" (Talay Sorkh, זוכה פרס חבר השופטים "מבט מיוחד" 2003). שני הסרטים הוחרמו על ידי ממשלת איראן בגלל נושאיהם. "המעגל" דן במעמד הנשים באיראן ובמיוחד במעמדן של הזונות, ו"זהוב ארגמן" מספר את סיפורו של חייל ותיק במלחמת איראן–עיראק המתמודד מול חוסר הצדק החברתי.
מארי קורץ
ביוגרפיה
אווה מריה פריין פון ברונוב גדלה בשטוטגרט ולודוויגסבורג. לאחר שמשפחתה רכשה אחוזה באוברסלינגן, הם עברו לשם. היא קיבלה חינוך מקיף בצורה יוצאת דופן לאישה מהמאה ה-19. זה הפך אותה לאוהבת ספרות ומעריצה את העולם העתיק. באותה תקופה היא הייתה פציפיסטית וסוציאליסטית מוקדמת. במהלך המהפכה של 1848/49 היא הייתה פעילה פוליטית במחנה הדמוקרטי. היא הופיעה כדוברת מהפכנית וכתבה מניפסטים פוליטיים. כמחאה נגד קוד הלבוש הבורגני, היא לבשה באותה תקופה בגדי איכרים מסורתיים.
ג'עפר פאנאהי
קורות חיים
שניים מסרטיו הוקרנו בפסטיבל הקולנוע ירושלים בשנת 2011:
מארי קורץ
ביוגרפיה
ב-23 בפברואר 1848 הכירה את התאולוג והסופר הרמן קורץ באסלינגן אם נקאר, לו נישאה בשנת 1851. נולדו להם ארבעה בנים ובת אחת.
משפחתה
מארי קורץ הייתה אשתו של הסופר הרמן קורץ ואמהם של חמשת ילדיה: הרופא אדגר קורץ, המשוררת והסופרת איזולדה קורץ, הפסל ארווין קורץ ואלפרד ובלדה קורץ.
ג'עפר פאנאהי
קורות חיים
בשנת 2012 זכה פאנאהי בפרס סחרוב לחופש המחשבה ביחד עורכת הדין פעילת זכויות האדם האיראנית, נסרין סוטודה. נשיא הפרלמנט האירופי, מרטין שולץ, אמר "אישה ואיש אשר לא נכנעים לאיומים ולהפחדה ואשר החליטו לשים את גורל ארצם בפני עצמם".
בשנת 2015 יצא הסרט "טקסי" בבימויו ובכיכובו, עליו זכה בפרס דוב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
בשנת 2022 בית המשפט באיראן גזר שש שנות מאסר על פאנאהי, זאת לאחר שפרסם פוסטים שמבקרים את השלטון ואת מעצרו של במאי אחר, מוחמד ראסולוף.
אנסטסיוס השני (אפיפיור)
אנסטסיוס השני (בלטינית:  Anastasius II; מת ב-19 בנובמבר 498) כיהן כאפיפיור מ-24 בנובמבר 496 ועד מותו.
אנסטסיוס השני היה בנו של כומר, וכיום הוא קבור בבזיליקת פטרוס הקדוש.
הוא כיהן במהלך השבר בין הכנסייה המערבית למזרחית. ניסיונו לאחות את הקרע בין הכנסיות, הביא לעלייתו של לאורנטיוס לאחר מותו. בשל כך ספג ביקורת על ידי ראשי הכנסייה באותה עת, ולימים מעשיו זכו לביקורת ב"ליבר פונטיפיקליס". בשל ביקורת זו מיקם אותו דנטה אליגיירי במעגל השישי בתיאור הגיהנום המופיע בספרו "הקומדיה האלוהית", המעגל השמור לכופרים. אולם, חוקרי דנטה מודרניים טוענים שמדובר בטעות, וכי האדם שדנטה התכוון אליו הוא אנסטסיוס הראשון, שהיה באותה תקופה קיסר האימפריה הביזנטית.
אנסטסיוס היה האפיפיור השני במהלך 500 השנים הראשונות של הכנסייה, אשר לא הוכר כקדוש נוצרי (הראשון היה האפיפיור ליבריוס).
בית דין
בישראל
במשפט בישראל, מקובל להבדיל בין בית משפט ובין בית דין, במאפיינים של "מי", "מה", ו"איך". מי קובע את פסק הדין: בבית משפט רק שופטים קובעים את פסק הדין, ואילו בבית דין גם חסרי השכלה משפטית עשויים להיות קובעי פסק הדין (רבנים, נציגי ציבור, קצינים ועוד). על פי מה ניתן פסק הדין: בבית משפט פסק הדין ניתן רק על פי החוק הישראלי, ואילו בבית דין מתחשבים במערכת משפט נוספת (ההלכה, תקנות צבאיות ועוד). איך מתנהל סדר הדין: בבית משפט יש מערכת פרוצדורלית קבועה לפיה מתנהל סדר הדין, לעומת זאת לכל בית דין יש מערכת פרוצדורלית עצמאית.
עם זאת, במדינת ישראל הטשטש מעט הגבול בין בית הדין ובית המשפט, עם הקמתם של בית המשפט לענייני משפחה ובית המשפט לעניינים מנהליים, שעל אף שיש בהם מקצת ממאפייני בית הדין, הם נחשבים לחלק ממערכת בתי המשפט הכלליים.
מרניאו
עריה העיקריות הן עיר הבירה סאו לואיס, אימפרטריז, טימון וקסיאס.
מרכז החלל אלקנטרה נמצא בצפון המדינה, לא רחוק מסאו לואיס. הפארק הלאומי לנסויס מרניינסס נמצא בצפון-מזרח המדינה.
היסטוריה
למרות שסאו לואיס הוקמה על ידי הצרפתים ב-1612, יש אומרים שהיא דווקא דומה מאוד לעיר פורטוגזית, הצרפתים איבדו את העיר לפורטוגזים ב-1614.
ב-1621, המדינות סיארה, מרניאו ופארה אוחדו למדינה אחת שנקראה אסטדו דו מרניאו. שנשארה עצמאית עד 1774, כאשר הפכה למנוהלת בידי הקולוניה הברזילאית.
מרניאו לא הצטרפה להצהרת העצמאות הברזילאית של 1822, אבל בשנים המאוחרות יותר, הפורטוגזים סולקו בידי לורד קוקרן והיא הפכה לחלק מהאימפריה הברזילאית.
דגל
הדגל של מרניאו עוצב על ידי המשורר ז'ואקים דה סוסו אנדראדה, ואומץ ב-21 בדצמבר 1889.
הרצועות הצבעוניות מסמלות את הקבוצות האתניות השונות המרכיבות את האוכלוסייה במרניאו. הפינה השמאלית העליונה מסמלת את מרניאו עצמה, ואמורה להוות את בטא עקרב, כפי שקבוצת הכוכבים עקרב מתוארת בדגל ברזיל. הדגל הוא ביחס של 2:3.
קווארי
הקווארי (שם מדעי: Dasyuroides byrnei; קרוי גם חולדת כיס זנב-מברשת), הוא מין של טורף כיס קטן דמוי חולדה ממשפחת נמיות הכיס, האנדמי ליבשת אוסטרליה ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר מדעית בשנת 1896 על ידי הביולוג הבריטי וולטר בולדווין ספנסר, וקרוב מבחינה גנטית וחיצונית לסוג מולגרה. בעבר היה מקובל לפצל את הקווארי ל-2 תת-מינים, אולם חלוקה זו אינה קיימת עוד.
אנטומיה
הקווארי הוא בין טורפי הכיס הגדולים במשפחת נמיות הכיס לאחר הדסיור המנומר, נמיית הכיס והשד הטסמני: אורכו הכולל 24–32 ס"מ (ראש וגוף 13–18 ס"מ, זנב 11–14 ס"מ) ומשקלו 70–140 גרם; בכך הוא מתקרב לגודלה של חולדה מצויה. הזכרים גדולים יותר מהנקבות. הפרווה של הקווארי רכה וצפופה ומורכבת משערות קצרות; היא דלילה יחסית באזור הראש ובפרט באוזניים. הפרווה בהירה בדרך כלל עם צבע אפרפר-צהבהב, אך לעיתים היא עשויה להיות אפורה כהה עם גוון חום דהוי. הבטן, המפשעה, הגרון, הסנטר והגפיים של הקווארי בצבע לבן בוהק, וסביב העיניים יש לו טבעות לבנות בולטות. האוזניים, החוטם וכפות הרגליים בצבע ורדרד, ועל החרטום יש לעיתים פס שחרחר דהוי.
לקווארי מבנה גוף גוצי ושמנמן, ראש רחב וחרטום מחודד. האוזניים הדקיקות שלו גדולות ורחבות ולהן צורה משולשת. יש לו עיניים גדולות, שחורות ובולטות, וחוטם קטנטן וריבועי המוקף בשפם דקיק וארוך במיוחד. הירכיים שלו גדולות ורחבות, והרגליים האחוריות ארוכות באופן ניכר מהקדמיות ומקנות לו תנוחה שפופה; לרגליים הקדמיות חמש אצבעות לעומת ארבע אצבעות ברגליים האחוריות. השיניים והטפרים שלו קצרים וחדים.