cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרבנות הראשית לישראל
מעמד הרבנות ביישוב היהודי
אף כי רוב הציבור הדתי והמסורתי עמדו מאחורי הרבנות הראשית, קבוצה קטנה הביעה התנגדות, מסיבות אחרות, לרבנות הראשית. בראש המתנגדים עמדו הרב יוסף חיים זוננפלד והרב יצחק ירוחם דיסקין, וההתנגדות זאת יחד עם התנגדות למינויו של הרב קוק לרבה האשכנזי של ירושלים הובילה להיפרדות מהקהילה הדתית של ירושלים, והקמת העדה החרדית כעדה יהודית נפרדת. התנגדותם למעמדה של הרבנות נבעה הן מהתנגדות עקרונית לרבנות ראשית כלל-ארצית, והן מחששם ממיסוד קשר שוטף בין הממסד החילוני לרבנות, אשר עלולה להביא לידי התערבותו בחינוך ובהלכה הדתית.
לאחר קום המדינה, נחקקו חוקים שהסדירו את מעמדה של הרבנות הראשית:
מועצת הרבנות הראשית
מועצת הרבנות הראשית היא הגוף העליון של הרבנות הראשית לישראל. אחד הרבנים הראשיים מכהן כראש המועצה (חברו מכהן כנשיא בית הדין הרבני הגדול, ולאחר חמש שנים השניים מתחלפים בתפקיד).
מאז 1980 נקבע בחוק שהמועצה מורכבת מ-15 חברים: שני הרבנים הראשיים, אחד מהרבנים הראשיים של הערים ירושלים, חיפה, תל אביב ובאר שבע ברוטציה, כך שיהיו מחציתם ספרדים ומחציתם אשכנזים ועשרה רבנים נבחרים (חצי אשכנזים, חצי ספרדים). מקום מושבה של הרבנות הראשית על פי החוק נקבע להיות בירושלים. עד שנת 2011 שימש הרב הצבאי הראשי כמשקיף במועצה, אולם בשנת 2011 תוקן החוק והרב הצבאי הראשי משמש כחבר המועצה וזאת בתנאי שהוא בעל "כושר" לרבנות עיר.
מועצת הרבנות הראשית הנוכחית
חברי מועצת הרבנות הראשית הנוכחית (ה'תשע"ט) הם שני הרבנים הראשיים לישראל (הרב יוסף והרב לאו), רבני שתיים מתוך ארבע הערים האמורות (הרב שלמה עמאר והרב יהודה דרעי), הרב הצבאי הראשי תת-אלוף הרב אייל קרים וכן עשרה רבנים (מחציתם ספרדים ומחציתם אשכנזים) אשר נבחרו לכהונה בשנת ה'תשע"ח:
הרבנים הראשיים לדורותם
בישראל ישנם שני רבנים ראשיים, אחד אשכנזי ואחד ספרדי. שני הרבנים הראשיים ועשרת הרבנים הנבחרים למועצה ממונים על ידי בחירות חשאיות ואישיות על ידי גוף של בוחרים המכיל 150 איש, בתוכו 80 רבנים: רבני ערים, מועצות ושכונות, דיינים, הרב הצבאי הראשי ועוד 70 נציגי ציבור: ראשי ערים, ראשי מועצות, שרים, ח"כים ואחרים.
רב ראשי מכהן 10 שנים, ואילו חבר מועצה נבחר לתקופה של 5 שנים (לפי הלוח העברי). עם כניסתם לתפקיד מחויבים כולם לחתום אצל נשיא המדינה על הצהרת אמונים למדינת ישראל. על הרבנים להיות אזרחי המדינה או תושביה.
הכנסייה האורתודוקסית הסרבית
היא הכנסייה העיקרית בסרביה ובמונטנגרו, והשנייה בגודלה בבוסניה והרצגובינה ובקרואטיה.
הרבנות הראשית לישראל
הרבנים הראשיים לדורותם
הנושאים בהם מטפלים הרבנים הראשיים במסגרת תפקידם נוגעים בתחומים שונים וביניהם: אחריות על מערכת בתי הדין הרבניים בישראל, הפיקוח בנושאי כשרות על: מוסדות ציבור, אולמות אירועים, קייטרינג, בתי מלון מסעדות, רשתות שיווק, הפיקוח על איטליזים ומשחטות, כשרות מוצרי המזון והבשר המיובאים, מצוות התלויות בארץ, בחינות לדיינות, רבנות, לתפקידי מוהלים, לשוחטים, הסמכתם של כל הנ"ל ועוד.
הכנסייה האורתודוקסית הסרבית
רוב מאמיניה מרוכזים בסרביה (84% מהתושבים) וברפובליקה סרפסקה (88% מהתושבים) שהיא חלק מהמדינה הפדרטיבית של בוסניה והרצגובינה. בנוסף רוב תושביה של מונטנגרו משויכים לכנסייה זו. הכנסייה האורתודוקסית הסרבית מאורגנת במיטרופוליות ואפארכיות, קודם כל בסרביה, בוסניה והרצגובינה, מונטנגרו, קרואטיה, וכן בארצות שכנות נוספות - סלובניה, רומניה (חבל באנאט) והונגריה, ובמקומות רבים בעולם שבהם חיים מהגרים סרבים (מערב אירופה, לרבות גרמניה, אוסטריה, שוודיה, וכן ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה וכו').
הרבנות הראשית לישראל
הרבנים הראשיים לדורותם
נוסף על תפקידים פרקטיים אלו, יש לרבנים הראשיים גם תפקיד ייצוגי והנהגתי: הרבנים מופיעים בפני הציבור הישראלי המגוון, ונותנים הרצאות במגוון נושאים אקוטיים הרלוונטיים לחיי היומיום הישראלי חברתי-לאומי: יחסי דת ומדינה, אלימות במשפחה, שבת, דאגה לזולת ולנזקקים ועוד. כמו כן, מקיימים הרבנים הראשיים פגישות עם מנהיגי דתות העולם בניסיון להביא להפגת מתחים דתיים ולקירוב השלום.
הכנסייה האורתודוקסית הסרבית
בראש הכנסייה האורתודוקסית הסרבית עומד פטריארך סרביה, בימינו הפטריארך איריניי (גברילוביץ'), הנחשב הראשון בין שווים בקרב מאמיני הכנסייה. שפת הפולחן היא הסרבית והסלאבית הכנסייתית העתיקה (סלאבונית). לוח השנה שלה הוא לוח השנה היוליאני.
הרבנות הראשית לישראל
הרבנים הראשיים לדורותם
להלן רשימת הרבנים הראשיים לישראל מאז כינון הרבנות הראשית:
הכנסייה האורתודוקסית הסרבית
הכנסייה הפרבוסלבית הסרבית הגיעה למעמדה האוטוקפלי עוד בשנת 1219 תחת מנהיגותו של סבא הקדוש שניהל את הארכאפרכיה של ז'יצ'ה. במאה ה-14 מעמדה הועלה לדרגת פטריארכיה, שנודעה מאוחר יותר כפטריארכיה של פץ' (1346). במאה ה-18 השלטון העות'מאני ביטל את הפטריארכיה הסרבית. הכנסייה האורתודוקסית הסרבית המודרנית המאוחדת הוקמה מחדש בשנת 1920 על ידי איחוד הפטריארכיה של קרלובצי, המיטרופוליה של בלגרד והמיטרופוליה של מונטנגרו.
הרבנות הראשית לישראל
אבני דרך בפועלה של הרבנות
דוגמאות להחלטות ופסיקות של הרבנות הראשית שעוררו בשעתן הד ציבורי גדול:
הכנסייה האורתודוקסית הסרבית
הכנסייה האורתודוקסית הסרבית מתגאה להיות מופקדת על שמירת שרידים מקודשים חשובים למאמינים הנוצרים, כמו ידו הימנית של יוחנן המטביל, יד וחלקי גולגולתו של גאורגיוס הקדוש, קטעים מהצלב הקדוש, אצבע של פאראסקבה האדוקה, גופתו של וסילי הקדוש מאוסטרוג ואחרים.
הרבנות הראשית לישראל
אבני דרך בפועלה של הרבנות
בשנת 2017 הורשע הרב יונה מצגר בעבירות של לקיחת שוחד במהלך כהונתו בסך כולל של כחמישה מיליון ש"ח. הוא נידון לשלוש וחצי שנות מאסר בפועל.
הכנסייה האורתודוקסית הסרבית
ראשית הנצרות אצל הסרבים
החל מהמאה ה-6 שבטים פגנים של הסלאבים, לרבות אבות הסרבים, חדרו מצפון לחצי האי הבלקני. אף על פי שפגשו במקום אוכלוסייה שהתנצרה עוד מן המאה ה-2. תהליך התנצרות השבטים הסרבים לקח כמה מאות שנים. בהתחלה גרמו הסלאבים הדרומיים להתמוטטות הבישופויות הקדומות ביותר שהיו באזור שבין הדנובה לים האגאי. בשנת 732 סיפח הקיסר הביזנטי לאון השישי את האיליריה המערבית לשטח הסמכות של הפטריארכיה היוונית של קונסטנטינופול, בעוד שאת השיפוט הכנסייתי באזור השאיר עדיין בידי האפיפיור מרומא. במקביל להשפעה הרומית בערי החוף, אחרי הקמת התימה (פרובינקיה ביזנטית) החדשה בדלמטיה בסביבות שנת 870 גברה בהן גם ההשפעה היוונית. בשנים 870-860 קירילוס ומתודיוס מתסלוניקי פעלו כמיסיונרים במורביה הגדולה ואחר כך בפאנוניה. מתודיוס הפך לארכיבישוף של פנוניה כשמושבו בסירמיום, בימינו סרמסקה מיטרוביצה. מקורות שונים מלמדים כי תחת חסותו הכנסייתית נכנסו גם שבטים סרבים. חניכיהם של קיריל ומתודיוס הטיפו בשפה סלבית בבולגריה, במקדוניה של ימינו, באזור אוחריד, שנכלל באותה תקופה בבולגריה ובאזורים הסרבים ובחוף האדריאטי.
הרבנות הראשית לישראל
אבני דרך בפועלה של הרבנות
בפברואר 2020 פרסמה הרבנות הראשית קוד אתי עבור הרבנים הפועלים מטעמה.
סמל הרבנות
בשנת תשע"ה, 2015 שינתה הרבנות את הסמל הרשמי שלה ו"ריבעה" את הקצה העליון של לוחות הברית שבסמל, שקודם לכן היו מעוגלים. הסיבה לכך קשורה בהבדלי גישות בנוגע לצורת הלוחות. קיימת גישה לפיה הלוחות היו רבועים בלבד והנוקטים בגישה זו סוברים שהצגת הלוחות כמעוגלים מקורה באומנות של הנוצרים. עם זאת יש לציין שישנם גם גישות לפיהן הלוחות כן היו מעוגלים. ולכן היו שפסקו שאין כל צורך לשנות את צורתן המקובלת. בנוסף, סמל החושן הוסר.
הכנסייה האורתודוקסית הסרבית
ראשית הנצרות אצל הסרבים
הסכיזמה המזרחית משנת 1054 יצרה גבולו גבולות כנסייתיים-תרבותיים בלתי נראים באמצע הממלכה הסרבית הקדומה. המחצית המערבית שלה כולל ערי החוף של דלמטיה, טרבוניה, בוסניה ודוקליה נותרו במידה מכרעת במסגרת הכנסייה הרומית. עם תומכי רומא נמנו במיוחד מלכי ממלכת זטה מיכאילו וויסבלייביץ' וקונסטנטין בודין. האחרון הקים את בישופות בר. המיסיון הרומי-קתולי יצא מהבישופויות ספליט, בר ודוברובניק. בעומק הארץ הסרבית המשיכה שליטת הבישופות המזרחית של אוחריד תחת חסות הביזנטית.
מצב עניינים זה השפיע למשל עת התנהלות הממלכה הסרבית בימי שלטונו של סטפאן נמאניה שהוטבל בעצמו פעמיים: פעם על ידי כמרים רומיים ופעם על ידי כמרים יוונים. ממלכתו של נמאניה כללה אזורים מזני צידי הגבול הרוחני ועל כן טיפח המלך יחסים עם שתי הכנסיות, והעניק תרומות לשתיהן. אולם הייתה לו העדפה ידועה לצד האורתודוקסי. להבדיל ממנו, בניו שטפאן וווקן הלכו בעקבות הדגם הסרבי-דיוקליטי ונטו לקתוליות. רגע שיא בהתפתחות הזאת הייתה הכתרתו של שטפאן נמאניץ' בשנת 1217 על ידי לגאט של האפיפיור. עם זאת לבסוף הייתה לבסוף יד המגמה האורתודוקסית על העליונה הודות לבן הצעיר של נמאניה, רסטקו שהפך לנזיר אורתודוקסי בשם סאבה ובחר לחיות במנזרים על ההר אתוס.
הארכיבישופות ז'יצ'ה-פץ' (1219–1346)
תפקיד מכריע בהקמת הכנסייה הסרבית שיחק סאבה הקדוש (1236 - בערך 1175), בנו הצעיר של הנסיך סטפאן נמאניה. בזמנו של נמאניה נמצאה הכנסייה המקומית בידי הארכיבישופות אוחריד, עם בישופויות בניש, סטארי ראס (ראס), פריזרן וליפליאן. וזמנית בדורס (בסרבית "דראץ'"). בעקבות מסע הצלב הרביעי התפצלה האימפריה הביזנטית לשניים. בחלק המערבי שלט הדספוט של אפירוס תאודורוס הראשון אנגלוס קומננוס דוקאס, שהיה עוין למדינתם של בני נמאניה ושהארכיבישופות אוחריד נמצאה תחת שליטתו.
בניו של נמאניה, הנסיך סטפאן נמאניץ' והנזיר סאבה ניצלו את הבלבול שנוצר בעקבות השכנת האימפריה הלטינית בקונסטנטינופול כדי לארגן באוחריד ארכיבישופות עצמאית. סאבה פנה בשנת 1219 בניקאה אל הקיסר הביזנטי תאודורוס הראשון לסקריס והפטריארך מנואילוס הראשון סרנדינוס שעקרו לשם, וביקש את רשותם להקמת ארכיבישופות סרבית אוטוקפלית. בקשתו אושרה ובאותה שנה סאבה התמנה לארכיבישוף הראשון של הסרבים.
אחרי שובו קבע סאבה את המנזר ז'יצ'ה, מיסודו של אחיו סטפאן נמאניץ' כמושבו הארכיבישופי. אחר כך הקים עשר בישופויות, מתוכן שמונה ברשקה - סטארי ראס, טופליצה, מורביצה, דאבאר, בודימליה, חבוסנו, פריזרן וליפליאן, ועוד אחת בנסיכות זטה, על יד קוטור ואחת בזחלומיה, בסטון. במהלך התפשטות האימפריה הסרבית קמו זו אחר זו בישופויות נוספות בבלגרד, ברניצ'בו, ניש, באנסקה, ולבוז'ד, טטובו ודבאר. סאבה דאג לקביעת נומוקנון וטיפיקון של המנזרים והקדיש עצמו לחינוך אנשי הכמורה. הוא אסף את דוגמות האמונה בסינדיקון אורתודוקסי. הוא קבע דרכו את תקפותן של תורת אבות הכנסייה ושל החלטות הוועידות האקומניות וגינה שורה של כפירות, לרבות הידועה שביניהן- זו של הבוגומילים יחד עם סטפאן חיבר סאבה ספר על חיי האבות של הכנסייה ובנה פולחן סביב אישיותו של סטפאן נמאניה המנוח, שהורכז אחרי מותו, תחת שם הנזירות סימאון, לקדוש של הכנסייה.
יריבו המושבע של סאבה היה בזמנו ארכיבישוף אוחריד, דמטריוס כומאטנוס, שגינה את הקמת הבישופות הסרבית כ""בלתי קאנונית". אולם מחאתו של כומאטנוס לא מצא הד רב, במיוחד אחרי שהוא הכתיר את תאודורוס אנגלוס, על אפו וחמתו של פטריארך ניקאה. פרט לכך הפטריארכים האורתודוקסים בירושלים, אלכסנדריה ואנטיוכיה הכירו בארכיבישופות האוטוקפלית של סאבה.
בשנת 1253 נשדד המנזר ז'יצ'ה על ידי בולגרים וקומנים. משום כך עבר מושב הארכיבישוף משם למנזר סבטי ספאס בפץ'. מנזר פץ' נשאר מושב הפטריארך הסרבי עד לביטול הסופי של הפטריארכיה בשנת 1766, עם הפסקה בשנים 1459-1382 כשבעקבות הסכנה העות'מאנית ישב ראש הכנסייה הסרבית בז'יצ'ה ובסמדרבו.
התפשטות האימפריה של בית נמאניה הביאה להידוק הקשר בין הכנסייה למדינה. כל אחד מבני השושלת הקים לפחות מנזר אחד, פרט לרדוסלב שבזמנו תוכננה בלבד בניית המנזר סטודניצה. המידוע במנזרי בית נמאניה היה הילנדר, על ההר אתוס. מצד שני לקחו מלכי סרביה תחת חסותם ותחת חסות הארכיבישופות הסרבית גם את נתיניהם הקתוליים. המלך אורוש למשל תקף את דוברובניק לאחר שבישופי העיר הזאת התגרו בסמכות הארכיבישופות בר.
בימי שושלת נמאניה 1463- 1346
בשלהי המאה ה-13 ובתחילת המאה ה-14 התחזקה המגמה האנטי-לטינית, במיוחד מול מדיניות ההתפשטות של מלכי הונגריה, בעיקר מבית אנג'ו. העימות החריף עוד יותר באמצע המאה ה-14. הארכיבישוף של בר התגלה כאויב מר של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית, בעוד שספר החוקים של סטפאן דושאן אסר על המרת הדת ל"כפירה הלטינית".
ממלכתו של סטפאן דושאן סיפחה את כל השטח שהשתטייך לארכיבישופות של אוחריד. רק את זלחומיה הפסידה לטובת הבוסנים. חצי האי פליישאץ והעיר סטון אולצו לשלם מס שנתי למלך הסרבי לטובת המנזר הסרבי "הארכנגל הקדוש" בירושלים. דושאן תכנן להכתיר את עצמו לקיסר (צאר) והיה צריך להקים בממלכתו מוסד כנסייתי שישמש משקל נגד מול הפטריארך של קונסטנטינופול. המסורת תמכה באיחוד הישות הטריטוריאלית עם ישות כנסייתית. בשנת 1346 מינה המלך את הארכיבישוף של פץ' יואניקיה השני בתפקיד פטריארך של פץ'. כעבור 7 ימים בלבד כבר הכתיר הפטריארך החדש בסקופיה את סטפן אורוש הרביעי דושאן ל"קיסר הסרבים והיוונים" (היוונים נקראו "רומיים", כלומר "ביזנטים"). כל זה בתאום עם הפטריארך הבולגרי בטרנובו, עם הארכיבישוף של אוחריד ועם נזירי אתוס אך בלי אישור הפטריארך קליקסטוס של קונסטנטינופול.
הקמת הפטריארכיה בפץ' לא שינתה בהרבה את המצב בכנסייה. האוטוקפליה של ארכיבישוף אוחריד נותרה על כנה, גם מנזרי אתוס שמרו את הפריבילגיות שלהם. הבישופים בסקופיה, פריזרן, זטה וברשקה הועלו למעמד של מטירופוליטיים. מנזר לסנובו הפך למושב של בישופות חדשה בחסות המטרופוליה של סקופיה. בראש האפרכיות היווניות המסופחות בדרום התמנו בישופים נאמנים למלך הסרבי. זכויות הכמורה לא נפגעו.
בשנים 1349 ו-1354 הוצא ספר החוקים של סטפאן דושאן - זקוניק דושאנוב" שכלל הוראות חשובות בנוגע לפטריארכיה. כמו בקושטא, הפטריארך של פץ' נבחר על ידי מועצה מורכבת מנציגי הכנסייה ומן הקהילה, בעצה אחת עם המלך. הבישופים נבחרו על ידי סינוד. התואר המלא של הפטריארך של פץ' היה: .לפטריארך הייתה קנצלריה ובראשה מזכירים הקרויים "לוגותטים".
בעקבות התחזקות הפטריארכיה הפכה הכנסייה האורתודוקסית הסרבית לאחד מעמודי התווך של החברה הפאודלית. בבעלותה היו אדמות רבות - אחוזות של מנזרים, שנקראו "מטוכיה" (מיוונית) ובהם הועסקו איכרים רבים. עד לכיבוש העות'מאני נכסיה היו פטורים ממסים והיא נהנתה מפריבילגיות נוספות. הכנסייה הייתה אחראית לעבודות רבות שבוצעו באחוזותיה כמו כריתת יערות, הקמת יישובים כפריים, ובניית דרכים ובניינים, העושר המופלג גרם לתופעות שחיתות, כמו מכירת משרות ולפעימים אפילו שימוש באלימות לשם השגת עמדות מפתח מכניסות רווחים. בנוסף להכנסות שנבעו מן המנזרים ונכסי הכנסיות הבישופים גבו מס נוסף מאנשים שלומם, שמילאו תפקידים של אקסרכים. האקרכים נדרשו לפקח על שמירת מצוות הדת והמוסר באפרכיה. האפרכיות התחלקו לפרוכיות. מאוחר יותר הוקם מוסד הפרוטופופיאט. בראש כל פרוכיה התמנה כומר (פופ) על ידי הבישוף בהתיעצות עם ראש נכבדי המקום. לכל כומר הוקצו שלושה שדות אדמה אותם היה אמור לעבד. הותר לכומר גם לצבור רכוש שיוכל להוריש, אולם היה חייב לשלם עמלות לבישוף הממונה עליו. בנוסף לעיסוקיהם הדתיים, החקלאות היוותה תעסוקה מרכזית של הכמרים הפשוטים.
תפקיד חשוב בחיי הקהילות שיחק בית הדין הכנסייתי שהיה עורך, בין השאר, משפטים פליליים ואזרחיים שנגעו בתושבים שבשטח השיפוט של הכנסייה. חלק מהכמרים והנזירים, שנבחרו בקפידה, היו עוסקים בעבודת ריפוי פסטורלית ובווידוי. מעמד הכנסייה התחזק גם באמצעות פסיקות כנסייתיות נגד עבודת האלילים, האמונות הטפלות והכישופים.
הכרזת הפטריארך בפץ' לא עוררה תגובה מידית מהפטריארך בקונסטנטינופול. רק ב-1352, אחרי לחצים מצד הקיסר יואנס השישי קטנטקוזינו, הטיל הפטריארך קליקסטוס הראשון אנתמה, כלומר נידוי נגד הצאר סטפאן דושאן והפטריארך יואניקיה השני. אולם בקורת חריפה נגד המהלך בא מתוך סרביה עצמה. סרבים רבים התנגדו להפרדת הפטריארכיה וראו בה סטייה מדרכו של סבא הקדוש. הביזנטים חידשו בינתיים את חסותם על מנזרים באתוס ורבים מנזירי אתוס סירבו לשתף פעולה עם הסרבים לאחר שראשי הכנסייה הסרבית נודו.
עם הזמן, תוך התמודדות עם התקדמות הצבאות העות'מאנים, נעשו מספר פעמים ניסיונות לקרב את קונסטנטינופול ופץ'. קודם כל בשנת 1368 הושג איחוד חלקי בין שלטונו של יובאן אוגליישה ובין הפטריארך מקונסטנטינופול. אוגליישה, אחיו השל המלך הסרבי ווקאשין שלט כדספוט על סרס ועל אזור דרמה. הוא העביר את הכנסיות שבשטח שיפוטו אל חסותו של הפטריארך בקונסטנטינופול ומינה את מטרופוליט בדראמה לאקסארך. אחרי תבוסתם של בית מרניאווצ'ביץ' על ידי הקיסר יוחנן החמישי פלאולוגוס, חידשו לזר הרבליאנוביץ' והנזיר איסאיה הסרבי מאתוס את המאמצים להתפייסות. לבסוף הכיר הפטריארך פילותאוס בפטריארכיה סרבית בשנת 1375 והסיר את צו הנידוי. הסרבים נתבקשו בתמורה שלא להפריע לחיזוק נוכחותה של הכנסייה הביזנטית בבלקן.
תחת השלטון העות'מאני
בשנת 1459 השלימה האימפריה העות'מאנית את כיבוש סרביה והפכה אותה לפאשליק. אף על פי שהיו מספר סרבים שהתאסלמו, רוב רובם המשיכו להישאר נאמנים לכנסייה הסרבית האורתודוקסית. במאות השנים של כיבוש עות'מאני מילאה כנסייה זו תפקיד מוביל בשמירת הזהות והמסורת התרבותית הלאומית. בהתחלה העות'מאנים לא הרשו פעולתם של פטריארך סרבי ואף של ארכיבישוף בסרביה. אחרי מות הפטריארך ארסניה השני בשנת 1463 לא נבחר לו יורש. הפטריארכיה בוטלה בפועל והכנסייה הועמדה תחת חסות הפטריארך האקומני בקונסטנטינופול, שהיה ראש קהילת הנוצרים האורתודוקסים בכל האימפריה העות'מאנית במסגרת חקיקת ה"מילט". בשנת 1557 הודות להתערבות המצביא והווזיר מוצא סרבי מהמט סוקולו (סוקולייביץ') הסכים הסולטאן הטורקי סולימאן המפואר להתחדשות מוסד הפטריארכיה הסרבית בפץ'. הפטריארך שנבחר היה מקאריה סוקולוייביץ',אח או בן דוד שלמהמט סוקולו. הפטריארך הפך בהמשך לעיתים קרובות לדובר האוכלוסייה הסרבית בפני השער העליון. סמכויות הפטריארכיה בפץ' בתחום הדת הופעלו כלפי מאמינים בסרביה, מונטנגרו, בוסניה-הרצגובינה, קרואטיה, צפון מקדוניה ודרום-מזרח בולגריה, וכן כלפי הכנסיות הסרביות בשטחי הונגריה וטרנסילבניה. פטריארכים רבים פעלו למען השגת השחרור מתחת העול העות'מאני. המרידות הראשונות של הסרבים נגד העות'מאנים הונהגו על ידי בישופים: הבישוף טודור בווייבודינה בשנים 1606-1593, הבישוף ויסריון בהרצגובינה בשנים 1597-1609, הפטריארך ארסניה השלישי בשנים 1689-1688 ואחרים. מונטנגרו, ששמרה על אוטונומיה, הונהגה בעצמה על ידי נסיכים-בישופים.
בשנת 1766 שוב סגרו הטורקים את הפטריארכיה וכפו על הסרבים חזרה לחיק הפטריארכיה האקומנית היוונית. מונו בסרביה בישופים יוונים שנקראו "פנריוטים" או "פנרים" לפי רובע פנר באיסטנבול. הם היו מנוכרים לצאן מרעיתם הסרבי שהאשים אותם בהידרדרות רוחנית של הקהילות. רק במונטנגרו ובוויבודינה, שבהן העות'מאנים לא שלטו, נותרו ארכיבישופויות אוטונומיות ששמרו על הגחלת של מסורת הפטריארכיה הסרבית.
הפטריארכיה בקרלובצי
בתקופה זו עוד נוצרים סרבים המירו דתם לאסלאם כדי להתחמק מהמסים הכבדים שהטילו עליהם הטורקים כתגמול על מרידותיהם וההתנגדות העיקשת. אחרים נמלטו עם מנהיגיהם לשטחים בשליטת המונרכיה ההבסבורגית, בהן הובטחה להם אוטונומיה. מושב הארכיבישופים הועבר מפץ' לסרמסקי קרלובצי, תחת שליטה אוסטרית. המיטרופוליה הסרבית החדשה בקרלובצי הכריזה עצמה פטריארכיה בשנת 1848.
פיצול לשלוש
אחרי תחיית העצמאות של סרביה בהתחלת המאה ה-19 קמה מחדש ארכיבישופות אורתודוקסית עצמאית בבלגרד, בירת המדינה. היא הפכה לאוטוקפלית בשנת 1879,שנה אחרי שהמעצמות הכירו בועידת ברלין (1878) בעצמאות סרביה. אולם בעקבות המצב הגאו-פוליטי בבלקן הכנסייה הסרבית נשארה מפוצלת. לצד הארכיבישופות של בלגרד, שנודעה בשם ה"מטירופוליה של בלגרד" פעלו במקביל הבישופות של סרמסקי קרלובצי בוויבודינה ודרום הונגריה, תחת השלטון האוסטרי ואחר כך-אוסטרו-הונגרי, הארכיבישופות או המטרופוליה של נסיכות מונטנגרו, והכנסייה הסרבית אורתודוקסית בבוסניה-הרצגובינה ודלמטיה. אחרי 1878 עם כיבוש בוסניה-הרצגובינה על ידי אוסטרו-הונגריה, כנסייה אחרונה זו הועמדה בחסות הארכיבישופים הרחוקים של בוקובינה וגליציה. המטרופוליה של צטיניה במונטנגרו ראתה עצמה יורשת של הפטריארכיה של פץ' וראשיה, מיטרופוליטיים הקרויים "ולדיקה" נקראו גם "אקסארכים של הכס של פץ'"
הממלכה היוגוסלבית. האיחוד מחדש של הכנסייה
בעקבות מלחמת העולם הראשונה התאחדות השטחים היוגוסלבים תחת כתר ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים איפשרה סוף-סוף את איחוד הכנסייה האורתודוקסית הסרבית. הוקמה בשנת 1920 פטריארכיה אקמונית אוטוקפלית סרבית שמושבה בבלגרד. המטרופוליט של בלגרד, דימיטריה פבלוביץ' הוכרז כפטריארך הראשון שלה. לכנסייה הייתה השפעה פוליטית וחברתית רבה בממלכת היוגוסלבית ונאבקה בהצלחה נגד כוונות הממשלה לחתום על קונקורדט עם הותיקן.
ימי הכיבוש הנאצי-פאשיסטי
מלחמת העולם השנייה והכיבוש הנאצי גבו מהכנסייה הסרבית קרבן כבד. השלטון הפאשיסטי-אוסטשי בקרואטיה יצא לרדיפות אכזריות נגד הסרבים וכנסייתם ודרש לכפות על האוכלוסייה האורתודוקסית הסרבית להצטרף ל"כנסייה אורתודוקסית קוראטית" חדשה. שלושה בישופים ו-515 כמרים סרבים נרצחו. כנסיות אורתודוקסיות סרביות רבות ניזוקו או נהרסו. בסרביה שנכבשה על ידי הגרמנים, הפטריארך גברילו דוז'יץ' נעצר בשנת 1941 בתוך מנזר ובשנת 1944 נשלח למחנה הריכוז דכאו שם שהה מספר חדשים ב"בונקרי הכבוד" שנועדו לאסירי צמרת.
בימי יוגוסלביה הקומוניסטית
אחרי גירוש הכוחות הנאצים והפאשיסטים קמה הרפובליקה הפדרטיבית ה"עממית", אחר כך "סוציאליסטית" של יוגוסלביה תחת שלטון ליגת הקומוניסטים היוגוסלבית בראשות טיטו. מיד אחרי המלחמה טיטו ביטל זמנית את מוסדות הכנסייה הסרבית בגלל קשריה עם המונרכיה הסרבית בגולה ועם התנועה הלאומנית של הצ'טניקים.
בדומה למקרי הדתות האחרות, הכנסייה עמדה בהמשך בפיקוח הדוק של המדינה, נאסרו שיעורי הדת בבתי הספר, נכסים רבים שלה הופקעו והשלטון שם מגבלות על הפעילות הדתית בקרב האוכלוסייה. עם זאת, השלטון הקומוניסטי העניק לכנסייה חירויות שהיו בלתי נתפסות בשאר הגוש המזרחי.
בשלהי השלטון הקומוניסטי, תוך כדי התחזקות המגמות הלאומניות בשנות ה-80 חלה תחייה דתית מודגשת בכל רחבי יוגוסלביה.
ימי התפרקות יוגוסלביה והמלחמות הנלוות לה
בנסיבות הפוליטיות הסוערות של התפרקות יוגוסלביה אחרי שנת 1991 גם הכנסייה הסרבית מצאה עצמה מעורבת. מחד היא רואה עצמה כשומרת של האומה הסרבית, לרבות מחוץ לגבולות הרפובליקה הסרבית, מאידך נאלצה להתגונן מפני חיבוק הדוב של הכוחות הלאומניים הרדיקליים שביקשו לנצל אותה למטרותיהם הלוחמניות. הכנסייה בכלל ובעיקר כמה ממנהיגיה לא הסתירו את אהדתם לעניין הלאומי הסרבי בעימות עם השאיפות הלאומיות של הקבוצות האתניות השכנות - הסלביות והאלבנית. כך למשל, בסוקולאץ, על יד סרייבו, ראש הכנסייה, הפטריארך פאבלה חילק את הלחם הקדוש לרדובאן קאראג'יץ' ולראטקו מלאדיץ', ימים ספורים אחרי שאנשיהם ביצעו את הטבח בסרברניצה. מאוחר יותר התנגד להסגרתם ופנה לאו"ם ולבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר עם בקשה לשחררם. ברם גם בשנות ה-1990 ובמיוחד בשנות ה-2000 עשה הפטריארך פבלה ג'סטות של תמיכה כלפי האופוזיציה לסלובודן מילושביץ'.
במלחמות היוגוסלביות הוכו קשות כמה מענפיה של הכנסייה הסרבית האורתודוקסית. אחרי פריצת המלחמה ב-1991 ניזוקו ונהרסו כנסיות רבות בקרואטיה. אלפי סרבים באפארכיות זאגרב, קרלובץ בסלאבוניה ובדלמטיה הפכו לפליטים ובראשם בישופים וכמרים שלהם. אחרי ההימלטות ההמונית של הסרבים מקרואטיה בשנת 1995 כתוצאה מהמלחמה האכזרית שבה הופצצה דוברובניק הפצצות כבדות על ידי הסרבים, האפארכיה האורתודוקסית הדלמטית ננטשה כמעט לחלוטין. היא הועברה זמנית לקנין אחרי הקמת הרפובליקה הקקיונית של קריינה הסרבית בקרואטיה. האפארכיה האורתודוקסית של סלאבוניה הועברה מפקראץ לדארוואר. שני מנזרים אורתודוקסים ניזוקו במיוחד אחרי "המבצע סופה" של הצבא הקרואטי: בימי המלחמה בבוסניה והרצבגובינה היה צורך בפינוי האפארכיות ביחאץ' ופטרובאץ, דאבאר-בוסניה וזבורניק וטוזלה. מושב האפארכיה מדאבאר-בוסניה הועבר זמנית לסוקולאץ ומושב האפארכיה של זבורניק-טוזלה הועבר זמנית לביילינה. נחרבו מנזרים וכנסיות גם באפארכיה של זהומלייה.
בעקבות מלחמת קוסובו, אחרי שנת 1999 רבים מהאתרים הקדושים הסרבים באזור זה נשארו ריקים ממאמינים. נותרו בהם רק הכמרים והנזירים. אחרי כניסת כוחות נאט"ו לאזור ביוני 1999 לפי דיווחים מסוימים ניזוקו ונהרסו כנסיות סרביות רבות וכמה כמרים נרצחו בפרעות אלבניות נגד הסרבים בשנת 2004 נפגעו כ-35 כנסיות ומנזרים בקוסובו, כמה מהם קשות.
פילוגים במקדוניה ומונטנגרו
עוד בימי השלטון הקומוניסטי בשנת 1967 קמה באופן רשמי כנסייה אורתודוקסית מקדונית כשלוחה של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית ברפובליקה המקדונית שהייתה חלק מהפדרציה היוגוסלבית, במסגרת המאמצים לחיזוק הזהות הלאומית הסלבית מקדונית. הכנסייה הסרבית לא הכירה בה.
בשנות ה-1990 התגבשה גם כנסייה מונטנגרית נפרדת, היא הפכה לכנסייה האורתודוקסית השנייה כחשיבות במונטנגרו, מוכרת על ידי השלטונות, ובימינו משתייכים אליה מעל 20% מהמאמינים האורתודוקסים.
בימינו
בימינו כפופות לכנסייה האורתודוקסית הסרבית 40 דיוקסיות ברחבי העולם, על 3,600 קהילות ו-2,000 הכמרים שלהן. בסביבות 80 % מקרב 11,000,000 סרבים בעולם מכירים בה ככנסייתם. לכנסייה גם 200 מנזרים פעילים שבהם דרים כ-230 גברים ו-1,000 נשים, שבחרו בחיי נזירות. הכנסייה מפקחת גם על שש פקולטות לתאולוגיה אורתודוקסית בבלגרד, קרגוייבץ שבמרכז סרביה, סרמסקי קרלובצי שבצפון סרביה, בצטיניה במונטנגרו, בפוצ'ה - בבוסניה והרצגובינה, ובפריזרן באזור קוסובו. בעקבות מלחמת קוסובו בשנת 1999 הפקולטה בפריזרן עברה לניש, בדרום סרביה. ישנם עוד שני סמינרים תאולוגיים של הכנסייה בבלגרד ובליבטיוויל, אילינוי, בארצות הברית, עוד מכון תאולוגי בבלגרד ועוד אקדמיה תאולוגית בפוצ'ה.
הכנסייה האורתודוקסית הסרבית היא חברה במועצת הכנסיות העולמית.
בוהר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
בגדאד (פירושונים)
בגדאד (תעתיק מדויק: בַּעְ'דַאד – בערבית: بغداد; באנגלית: Baghdad) {{פירושונים| גאוגרפיה והיסטוריה: אחר:
ראו גם
}}
מוזיאון הפצצה האטומית (נגסאקי)
מוזיאון הפצצה האטומית (ביפנית: 長崎原爆資料館) הוא מוזיאון הממוקם בעיר נגסאקי שביפן.
המוזיאון הוקם לזכר הטלת פצצת האטום על העיר בשעה 11:02:35 ב-9 באוגוסט 1945 במהלך מלחמת העולם השנייה. המוזיאון ממוקם בסמוך לפארק השלום בנגסאקי - מוקד הפיצוץ.
המוזיאון הראשון הוקם באתר בשנת 1945, זמן קצר לאחר תום המלחמה. המוזיאון הנוכחי נפתח באתר באפריל 1996, לרגל ציון יובל להטלת הפצצה.
ג'אקומו בארוצי דה ויניולה
ג'אקומו בארוצי דה ויניולה (באיטלקית: Jacopo Barozzi da Vignola; ) היה אדריכל איטלקי.
ביוגרפיה
דה ויניולה נולד בשנת בכפר ויניולה (Vignola) שליד בולוניה, כפר ששמו הפך לכינויו. בבולוניה התחנך כצייר. כאן בא גם במגע עם האדריכלים שהשפיעו עליו: בלדסרה פֵּרוּצי וסבסטיאנו סֵרליוֹ. פרוצי השפיע עליו כאדריכל, כשהחל בבולוניה בבניית הבזיליקה של סן פטרוניו. סרליו השפיע עליו כתאורטיקן של האדריכלות.
בשנים 1543-1541 שהה ויניולה בארמונו של פרנסואה הראשון בפוֹנטינבּלוֹ שבצרפת. שם הכין לארמון העתקי ברונזה מפסלים שבאוסף הוותיקן. אחר-כך חזר לבולוניה ועסק בהשלמת הבזיליקה של סן פטרוניו.
מוזיאון הפצצה האטומית (נגסאקי)
בסמוך למוזיאון ממוקם היכל הזיכרון הלאומי לזכר קורבנות פצצת האטום שנפתח בשנת 2003.
ג'אקומו בארוצי דה ויניולה
ביוגרפיה
בשנת 1550 עבר לרומא לצמיתות. כאן נכנס לעבוד בשרותם של האפיפיור ומשפחת פארנֵזֵה. עבור האפיפיור בנה, יחד עם האדריכלים ג'ורג'ו וזארי וברתולמיאו אמאנאטי, את הווילה ג'וליה (Villa Giulia) שבצפון העיר (שבה מצוי כיום המוזיאון האטרוסקי), ותכנן עבור משפחת פארנזה את מעון הקיץ של הקרדינל אלסנדרו בקאפרהרולה שליד ויטֵרבּוֹ, ואת ארמונו של אוטאביו פארנזה, דוכס פארמה ופיאצ'נצה, בפיאצ'נצה (Piacenza).
מפעל הבנייה הדתי החשוב ביותר שתכנן היא כנסיית ה"ג'זו". זו כנסיית-האֵם של המסדר הישועי, שנבנתה במרכזה של רומא. הוא התבקש לתכנן כנסייה גדולה שבה תינתן לכל באי הבית האפשרות לחזות ולשמוע בבהירות את הדרשות שנשאו בה. כדי לעמוד בדרישה יצר כנסייה בעלת אולם תווך קצר ורחב, ובעיקר אולם החסר טורי עמודים וחסר סיטראות. לכנסייה נבנה גם אולם-ערב (טרנספט) שזרועותיו קצרים במיוחד. ויניולה תכנן את הכנסייה והחל לפקח על בנייתה אך לא ראה בהשלמת המפעל, דבר שנעשה בידי ג'אקומו דלה פורטה.
חמשת הסדרים
למרות הישגיו בתחומי האדריכלות תהילתו באה לו בזכות חיבור צנוע בשם: "כללים לחמשת הסדרים של האדריכלות" (Regole delli cinque ordini d’architettura), שנדפס לראשונה ברומא, בשנת 1562. מן המהדורה הראשונה (1562) נותר עותק בודד, השמור בספריה הלאומית שבפירנצה.
זהו ספר של תאוריה אדריכלית, שהיא סוגה ספרותית שהייתה מקובלת במאות החמש-עשרה והשש-עשרה באיטליה, בדומה לספריהם של לאונה בטיסטה אלברטי (1485), סבסטיאנו סרליו (1537) ואנדראה פלדיו (1570). הספר של ויניולה הוא קונטרס המחזיק 32 לוחות, שבו הטקסט המלווה כל שרטוט הוא מינימלי, רשום ככותרת או ככיתובית בין פרטי האיור.
בלוח מספר 3, מן המהדורה השנייה ואילך, הציג המחבר, זה ליד זה, את חמשת דימויי הסדרים של האדריכלות הקלאסית: הטוסקאני, הדורי, האיוני, הקורינתי והסדר המשולב, על-גבי בסיסי אבן מוגבהים (פדסטלים). לוח זה הפך עם הזמן להיות תווית ההיכר של החיבור ושל ויניולה, וברבות השנים הפך להיות האיור המצוטט ביותר בתחום התאוריה והלימוד האדריכליים.
ההצגה של תורת הפרופורציות היא ברורה ביותר, מבוססת על מוֹדוּל יחיד (רדיוס העמוד בבסיסו), ועל יחסים הניתנים במספרים טבעיים קטנים. הם גם מתאימים בדיוק למתואר ולרשום בשרטוטים. דבר זה עשה את החיבור לכלי-עזר שימושי ביותר לאדריכל, עובדה שתרמה יותר מכל לתפוצתו הגדולה.
לעומת אנדראה פלאדיו, שהיה לאדריכל תקופת הרנסאנס הנחקר ביותר בעת החדשה, כעדות הביבליוגרפיה העצומה על אודות מפעל חייו, כך היה ויניולה, באמצעות ספרו, לאדריכל הנלמד ביותר של כל הזמנים, על ידי אדריכלים, כעדות המספר העצום של מהדורות לו זכה החיבור (למעלה מחמש-מאות מהדורות עד לשנת 1974). רק עם ירידת קרנה של מורשת האדריכלות הקלאסית, שנדחקה ממקומה עם כניסת המודרניזם, ירדה במחצית המאה התשע-עשרה גם הפופולריות של הספר.
תרגום לעברית של ספרו בידי רוני רייך (שהוסיף לו מבוא, הערות ומפתחות) ראה אור ב-2001.
רוס בלקנר
רוס בלקנר (באנגלית: Ross Bleckner; נולד ב-1949) הוא צייר יהודי-אמריקאי המתגורר בעיר ניו יורק.
הארי יאנוש
הארי יאנוש (בהונגרית: Háry János) היא האופרה המפורסמת והמנוגנת ביותר של המלחין ההונגרי זולטאן קודאי. הוא חיבר אותה בשנת 1926, והיא הועלתה לראשונה בבית האופרה שבבודפשט. הליברית לאופרה נכתבה בידי בלה פאוליני וז'ולט הרשני.
עלילה
גיבור האופרה הוא הארי יאנוש, חייל משוחרר, היושב בבית המרזח בכפרו ומהנה את כל שומעיו ב"הרפתקאות" שעברו עליו.
הוא מספר איך התאהבה בו הקיסרית מארי-לואיז, אשתו של נפוליאון, אהבה שהייתה העילה להכרזת המלחמה על אוסטריה מצד נפוליאון, אך הארי יאנוש עושה מעשי גבורה בקרב ולבסוף מסתער על נפוליאון בכבודו ובעצמו, והלה נאלץ לבקש ממנו רחמים.
בחגיגת ניצחון חוזר הארי יאנוש לווינה, אך הגעגועים לכפרו גוברים והוא חוזר לביתו ולאהובתו הכפרית.
סוויטה
האופרה זכתה להצלחה מועטה, עד שבשנת 1927 יצר קודאי סוויטה תזמורתית מהמוזיקה של האופרה, וזו זכתה להצלחה רבה. בסוויטה תזמורתית זו משתתף הצימבלום.
פרקי הסוויטה הם:
קבוצת פולקסווגן
בשנת 2007 מכירות הקבוצה עמדו על כ-6.19 מיליון כלי רכב, כ-10% משוק הרכב העולמי. באותה השנה הכריזה החברה כי בכוונתה להכפיל את מכירותיה ובכך לעבור על טויוטה ולהפוך ליצרנית הרכב הגדולה בעולם עד 2018.
בשנת 2015 נחשפה פרשת "דיזלגייט" - החברה זייפה נתוני זיהום בכחצי מיליון כלי רכב.
היסטוריה
פולקסווגן נוסדה ב-1937 כקונצרן לאומי על ידי המשטר הנאצי בגרמניה כדי למכור את החיפושית. ב-1945, לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, השתלט הצבא הבריטי על המפעל ההרוס. מייג'ור איוון הירסט, מפקדו של המפעל, ניסה לפרקו ולשלוח אותו לבריטניה, אך אף יצרנית רכב לא הייתה מעוניינת במכונית, שלפי דו"ח רשמי בריטי "לא עמדה בדרישות הטכניות הבסיסיות ממכונית". כחלק מהתוכניות התעשייתיות לגרמניה מפעלים רבים, ובהם מפעלה של פולקסווגן, עמדו בפני סכנת פירוק. מספר המכוניות הגרמניות שיוצרו אז הוגבל לכ-10% ממספר המכוניות שיוצרו ב-1936. המפעל לא פורק מכיוון שייצר כלי רכב לצבא הבריטי וב-1948 מסרה ממשלת בריטניה את החברה לגרמניה, והיא נוהלה על ידי בכיר אופל לשעבר היינריך נורדהוף.
ב-1960, כשחלק מנתחה של הממשלה הגרמנית בחברה החל להיסחר בשוק המניות, שונה שמה של החברה ל-Volkswagenwerk Aktiengesellschaft (פירוש המונח "Aktiengesellschaft" המקוצר לעיתים ל-AG הוא "חברה ציבורית"). ב-4 ביולי 1985 שונה השם ל-Volkswagen AG, המשקף את אופייה המגוון והגלובלי של החברה, ולא רק את מפעלה הראשי ומפקדתה, ה-Volkswagenwerk בוולפסבורג, גרמניה.
תוכנית למיזוג עם פורשה
שני היצרנים הגרמניים הרבו לשתף פעולה לאורך ההיסטוריה. החל מתכנון הגרסה הראשונה של פולקסווגן (ה"חיפושית") על ידי פרדיננד פורשה, עוד לפני שפורשה ייצר מכוניות בעצמו. הדגמים הראשונים של פורשה היו מבוססים על דגם פולקסווגן (החיפושית) וחלקו רכיבים רבים. מכוניות פורשה רבות בנויות עד היום בתצורה הייחודית של החיפושית: הנעה אחורית ומנוע מקורר-אוויר מאחור. שיתוף הפעולה המשיך לאורך השנים כאשר פולקסווגן היה מותג עממי ופורשה מותג יוקרה,וב-2002 הציגו שתי החברות פיתוח משותף לרכב הכביש-שטח הקאיין של פורשה, יחד עם הטוארג של פולקסווגן. לשני כלי הרכב שלדה זהה, ומיוצרים באותו מפעל, אך העיצוב והכיול שונים.
ב-2005 רכשה יצרנית רכבי הספורט הגרמנית פורשה 20% ממניותיה של קבוצת פולקסווגן. היא המשיכה לרכוש נתחים נוספים מהחברה ובמרץ 2008, כשהיא מחזיקה ביותר מ-31% מהמניות, הכריזה פורשה כי היא מתכוונת לרכוש יותר מ-50% ממניותיה של פולקסווגן. בהקשר זה הוזכר כי מהלך ההשתלטות נבע גם מכוונה להגן על פולקסווגן מפני השתלטות מחוץ לגרמניה. כמו כן, שוער כי על ידי המיזוג, תוכל פורשה להימנע מקנסות שערכם מוערך בכ-400 מיליון אירו בשנה בגין פליטת מזהמים מכלי הרכב שהיא מייצרת על פי התקינה שתדרש על ידי האיחוד האירופי בשנת 2011. ממוצע פליטת המזהמים של דגמי פורשה, שהם בעלי משקל גבוה ומנועים גדולים הנוטים לזיהום אוויר, הוא גבוה, ומיזוג בין החברות ישקלל את כלל דגמי פולקסווגן ויוביל לתוצאות טובות יותר. ממוצע פליטת המזהמים של דגמי פולקסווגן עמד כבר ב-2008 קרוב לתקן המיועד.
עד לינואר 2009 הגדילה פורשה את החזקותיה בקבוצה ל-50.8% והודיעה שבכוונתה להגדיל את החזקותיה ל-75% עד לסוף השנה. בחודש מאי באותה שנה, לאחר שמנהלי פורשה נוכחו לדעת שההון שבידם לא יספיק להשלמת הרכישה, החליטו שתי החברות בישיבה משותפת ב-6 במאי 2009 על מיזוג עתידי בין קבוצת פולקסווגן לפורשה החזקות רכב. הודגש שתישמר העצמאות של חטיבות קבוצת פולקסווגן ובמיוחד עצמאות פורשה.
המיזוג תוכנן להתבצע במהלך 2011. עם זאת, בספטמבר אותה שנה נודע על ביטול המיזוג עקב סיבוכים משפטיים, והוא בוצע באופן שונה בשנתיים שלאחר מכן.
פטריוט
{{פירושונים| הפטריוט:
Aquarius
Aquarius (בעברית: מזל דלי) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת האמריקאית טינשיי. האלבום יצא לאור ב-3 באוקטובר 2014 על ידי חברת התקליטים תקליטי RCA. מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים.
האלבום הגיע למקום ה-17 במצעד הבילבורד 200.
רקע והפקה
האלבום הופק על ידי טינשיי עצמה ביחד עם מפיקים מוזיקליים נוספים, בדומה לצורת ההפקה במיקסטייפים שלה In Case We Die, Reverie ו-Black Water. האלבום עצמו זכה להצלחה, תוך שנכנס למצעד אלבומי ה-R&B\היפ הופ השנתי של בילבורד.
בסמוך לצאתו, עלה האלבום לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
מול תא הזכוכית
"מול תא הזכוכית" הוא מקבץ כתבות של המשורר חיים גורי שהיה חבר מערכת העיתון "למרחב", וסיקר את משפט אייכמן מראשיתו ועד סופו. רשימותיו פורסמו מדי יום בעיתון, תחת הכותרת "מול תא הזכוכית", ומאוחר יותר כונסו בספר תחת אותו שם, שראה אור בשנת 1962 וזיכה את מחברו בפרס סוקולוב.
רקע היסטורי
כתבותיו של גורי ליוו את המשפט. במשפט אייכמן, ניתנה לניצולי השואה בפעם הראשונה האפשרות לספר קבל עם ועולם את סיפורם. מאה ואחד עשר עדי התביעה גוללו את מגילת הענות והמוות, מעליית הנאצים לשלטון בגרמניה ועד כבות האש במשרפות. רבים מהישראלים נחשפו יום אחר יום לעדויות על העם היהודי שנהרג, ש"הועלה קרבן על מזבח הגזע". בכתבה הראשונה בספר כותב גורי: "היום ישב הוא לראשונה בתא הזכוכית המשוריינת מפני כדורים ופצצות, אך החדירה למבטנו [..] בהישמע הקול: בית המשפט! נקום כולנו והרגע הזה ייחרת לדורות בתולדות עמנו ובתולדות גזע האדם. היום תעלה מבית הדין בירושלים צעקה שמעטות כאלה, והצעקה הזאת תעבור מסוף העולם ועד סופו. זו צעקה השייכת לצעקות שאי אפשר לברוח מפניהן ואי אפשר להשתיקן". מציטוט זה אנו מבינים כי לדעתו של גורי ישראל בתום משפט אייכמן הייתה שונה מישראל שלפניו. משפט אייכמן העלה לתודעה את הניצולים דרך סיפורם האישי, ונחשב לאחד הגורמים הראשונים שהביאו לשינוי תודעת השואה בארץ. ההאשמה "מדוע הלכתם כצאן לטבח?" שהועלתה בארץ בעבר החלה להתפוגג, ואצל רבים הובעה תחושה של שותפות גורל עם הניצולים ואף הרגשת אשמה על היחס הלא מתחשב מספיק כלפיהם מצד ילידי הארץ.
בשנת 1947 שהה גורי בשליחות "ההגנה" במחנות העקורים בהונגריה ופעל שם בקרב שרידי תנועות הנוער הציוניות, על מנת לארגן את ניצולי השואה לקראת העלייה לארץ ישראל. השפעת השואה ניכרת היטב בשיריו ובסרטיו של גורי, אף שלא חווה אותה על בשרו. הוא ספג את השפעתו ממנה כשהיה שליח במחנות העקורים, כששוחח ארוכות עם ניצולי השואה שוכני המחנות. מצבם העגום של הניצולים וסיפוריהם על השואה חדרו עמוק לליבו, דבר שהתבטא בהמשך ביצירותיו.
גדעון האוזנר
גדעון האוזנר (26 בספטמבר 1915 – 15 בנובמבר 1990) היה משפטן ופוליטיקאי ישראלי. כיהן כיועץ המשפטי לממשלה, כחבר הכנסת וכשר בממשלת ישראל. ידוע בעיקר כמי שהיה התובע מטעם מדינת ישראל במשפט אייכמן.
גורי מתאר את נאום הפתיחה של התובע במשפט, גדעון האוזנר, כנאום מכונן בעל השפעה יוצאת דופן: "אומרים, ובצדק, כי נאום האישום של היועץ המשפטי גדעון האוזנר היה מעמד בלתי נשכח. הייתי שם. אני מאשר את הדברים האלה. אילו הייתי קורא את עיקרי דבריו בספר [...] הייתי עומד, ירא אני. [...] אבל דברים ידועים אלו נאמרו בבית המשפט מול איש נאשם, באווירה המיוחדת במינה השוררת בבית הדין הזה, בירושלים, ופתע, בדרך פלא זכו לכח בלתי משוער מראש, לעצמת תדהמה, שאין לה אחיות. ניתן לשער לפיכך, כי המילים האלה זכו לשעת חסד מיוחדת במינה".
נאומו הידוע של האוזנר נפתח במילים אלו: "במקום זה, בו אני עומד לפניכם, שופטי ישראל, ללמד קטגוריה על אדולף אייכמן - אין אני עומד יחידי; עִמדי ניצבים כאן בשעה זו שישה מיליון קטגורים. אך הם לא יוכלו לקום על רגליהם; לשלוח אצבע מרשיעה כלפי תא הזכוכית ולזעוק כלפי היושב שם: אני מאשים. מפני שעפרם נערם בין גבעות אושוויץ ושדות טרבלינקה, נשטף בנהרות פולין וקבריהם פזורים על פני אירופה לאורכה ולרוחבה. דמם זועק, אך קולם לא יישמע. אהיה על כן אני להם לפה ואגיד בשמם את כתב האישום הנורא".
אדולף אייכמן
אוטו אדולף אייכמן (19 במרץ 1906, זולינגן, גרמניה - 31 במאי 1962, רמלה, ישראל) היה פושע מלחמה נאצי. כראש מחלק היהודים בגסטפו, בדרגת אובר-שטורמבנפיהרר (סגן-אלוף) באס אס בגרמניה הנאצית, היה מהאחראים הראשיים לביצועה בפועל של תוכנית הפתרון הסופי להשמדת היהודים במלחמת העולם השנייה ובמהלך השואה. בשנת 1960 נלכד על ידי המוסד בארגנטינה והובא למשפט בישראל. הורשע על פי החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, נידון למוות בתלייה, והוצא להורג ב-31 במאי 1962.
דוגמה להצגתו של גורי את אדולף אייכמן, הנאשם, מתבטאת בתיעוד הקראת כתב האישום המכיל תיאורים זוועתיים, ותגובת אייכמן אליהם, המושווה לתגובה פסל: "שעה תמימה נמשכת קריאת כתב האישום בעברית ובתרגום גרמני. אושוויץ, חלמנו, בלזץ, סוביבור, טרבלינקה, מיידנק-- נשמע קולו השקט של השופט, כשהוא מתחלף בקולו של המתורגמן הישראלי בעל המבטא הוינאי-- בין השנים 1939-1945- גזים, שריפות, יריות, תליות... הפסל לא נע [...] השופט לנדאו קורא פרט אחר פרט, עבירה אחר עבירה ודבריו נופלים אל ים הדומייה [...] הפסל לא נע".
רוברט סווארציוס
רוברט סרווציוס (31 באוקטובר 1894 – 7 באוגוסט 1983) היה עורך דין גרמני שהגן על אדולף אייכמן במשפטו. ייצג פושעי מלחמה נאצים נוספים במשפט נירנברג.
גורי, על אף היכרותו עם מערכת המשפט והפרוצדורות, עדיין התקשה לקבל את האבסורד שבהגנה על אייכמן: "הד"ר סווארציוס קם. בעוד מרחפות בחלל האולם אותן מילים המנסות להיות באות כח יורידית לצעקה המחרידה ביותר שצעק אדם אי פעם, קם ד"ר סווארציוס, פרקליטו השמנמן- אדמדם של האיש היושב כעת בתא הזכוכית. זה היה ברור מראש. הייתי מוכן לכך ואף על פי כן, אני חש כעת איך הבחילה שמה מחנק לגרוני".
ביקורות על הספר
הספר זכה לתהודה רבה, ועורר את התחושה שגורי הצליח לשקף את המשפט בצורה הטובה ביותר. כפי שאומר יחיעם ויץ: "באמצעות הספר הזה ניתן למשש, בקצות האצבעות ממש, את "משק כנפי ההיסטוריה" של אותם ימים". גם אלון גן טוען כי יותר מכל אדם אחר היטיב חיים גורי בכתביו להסביר את השינוי מטלטל הזהות שעורר משפט איכמן.
ביקורת אחרת מציינת כי הספר עוצר נשימה, גם בקריאתו ארבעים שנה אחרי שנכתב. אורנה קדוש מסבירה כי בגלל דרך הכתיבה הניו-ז'ורנליסטית, "גורי מאפשר לקורא לחדור לראשו וללבו, ולהיות איתו שם באולם המשפט, עם כל המחשבות והרגשות שהדברים האיומים מעוררים. בשפה רזה, בלי פאתוס, בלי פיוט, יצר גורי ספר שהוא שיר קינה."
מסאטו אוצ'ישיבה
מסאטו אוצ'ישיבה (ביפנית: 内柴正人; באנגלית: Masato Uchishiba; נולד ב-17 ביוני 1978) הוא ג'ודוקא עבר יפני אשר התחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג, פעמיים אלוף אולימפי מאתונה 2004 ובייג'ינג 2008. אוצ'ישיבה מחזיק במדליית כסף מאליפות העולם משנת 2005, מדליית ארד ממשחקי אסיה ומדליית זהב מהאוניברסיאדה.
ביוגרפיה
אוצ'ישיבה נולד בעיר קושי שביפן בשנת 1978 והחל ללמוד ג'ודו בגיל 9 לטענתו "על מנת לנצח את אחיו בקרב". אוצ'ישיבה למד באוניברסיטת קוקושיקן שבטוקיו וסיים בהצטיינות תואר בחינוך גופני. בשנת 1999 זכה במדליה המשמעותית הראשונה שלו בקריירה המקצועית כאשר זכה במדליית הזהב בטורניר היוקרתי 'Jigoro Kano Cup Tokyo' (כיום גראנד סלאם טוקיו).
בשנת 2001 הוא השתתף באוניברסיאדת בייג'ינג וזכה במדליית הזהב. בשנת 2002 הוא זכה במדליית הארד במשחקי אסיה שנערכו בפוסן שבקוריאה הדרומית.
באולימפיאדת אתונה בשנת 2004, אוצ'ישיבה התחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג וזכה במדליית הזהב. בקרב הראשון הוא ניצח את חורחה לנסינה הארגנטינאי, בשמינית הגמר הוא ניצח את דשדאווה גאנטומור המונגולי וברבע הגמר ניצח באיפון את מאגומד צאפארוב הרוסי. בחצי הגמר ניצח את גאורגי גאורגייב הבולגרי באיפון תוך פחות מדקה ובגמר גבר על יוזף קרנייק הסלובקי באיפון כדקה וחצי מפתיחת הקרב. באליפות העולם בשנת 2005, אוצ'ישיבה זכה במדליית הכסף לאחר שהפסיד בגמר לז'ואאו דרלי הברזילאי.
באולימפיאדת בייג'ינג, אוצ'ישיבה התחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג וזכה שוב במדליית הזהב. בקרב הראשון הוא ניצח את חואן קרלוס חסינטו מהרפובליקה הדומיניקנית, בשמינית הגמר הוא ניצח את אראש מירסמעלי האיראני וברבע הגמר ניצח את מיראלי שאריפוב האוזבקי. בחצי הגמר ניצח את יורדניס ארנסיביה הקובני ובגמר ניצח את בנג'מין דרבולה הצרפתי.
בפברואר 2009, הוא זכה במדליית זהב בגראנד סלאם פריז היוקרתי. בשלב רבע הגמר הוא ניצח באיפון את מיכאל פולייב הרוסי לאחר ריתוק מוצלח, בחצי הגמר הוא ניצח את אן ג'ונג-הוואן בזכות ניקוד יוקו ובגמר ניצח בניקוד ווזארי ויוקו את בנג'מין דרבולה הצרפתי.
פין 1
פין 1 היה המען של מתחם מגורים ומשרדים נושן, מוזנח ומלוכלך ברחוב פין (ע"ש הסופר והבלשן שמואל יוסף פין) בתל אביב שעמד על תילו עד 2015. בשנותיו האחרונות שימש הבניין כמוקד לזנות וסחר בסמים, והפך לסמל למצב המתדרדר של שכונות דרום תל אביב.
בקיץ 2015 נהרס המתחם, ובמקומו נבנה בית מגורים חדש בן 7 קומות ובו 53 יחידות דיור.
היסטוריה
הבניין שכן מול התחנה המרכזית הישנה של תל אביב במתחם לוינסקי, במפגש הרחובות פין, סלומון וארלנג'ר. למבנה בצורת האות "ח" היו שתי קומות. במשך תקופת פעילותה של התחנה המרכזית הישנה, שכנו במקום משרדים שונים של חברת אגד. לאחר פתיחת התחנה המרכזית החדשה ב-17 באוגוסט 1993, עברו המשרדים מהמתחם.
לאחר מכן שימש הבניין כבית דירות העומדות להשכרה לזמן קצר לצורכי זנות. בהמשך התפתח בו שוק סמים משגשג, וסוחרי הסמים השתלטו עליו וניהלו ממנו את עסקיהם, תוך ניצולם של המכורים שצרכו סמים ומכרו אותם לאחרים, והתפרנסו בעיקר מזנות. המקום התפרסם ועם השנים ההזנחה פשטה בו. מחוסרי בית ומכורים נוספים שנפלטו מביתם או ממסגרות טיפוליות נקבצו אליו, וחלקם השתעבדו לסוחרי הסמים שעבדו במקום. במקום נמכרו סמים מהקשים ביותר כדוגמת הרואין, קוקאין וקראק דרך "כספומטים" שהפעילו הסוחרים - חלונות מכוסים בהם ניתן לקבל סמים תמורת כסף בלי להתוודע לזהות המוכר. בבניין אירעו אירועים פליליים למכביר, ומשטרת ישראל ערכה במקום פשיטות בתדירות גבוהה.
בתקופה זו הפך המתחם לכ־70 דירות חדר, חדרים וכוכים שחלקם בנויים בתוך אחרים (ללא מקלחת ושירותים), שהשקיפו על חצר פנימית, ובהם השתכנו זונות ומחוסרי בית. תנאי המחיה בבניין ומצבם הסוציאלי של דייריו היו קשים ובסוף 2007 תוארו כדלקמן: תכופות התקשר תיאור המקום עם תוכן השיר "במקום הכי נמוך בתל אביב" אף על פי שלא נכתב עליו.
למתחם היו בעלים ידועים שגבו תשלום שכירות (על בסיס יומי ובאמצעות צד שלישי) מהדיירים השונים שחיו בו והשתמשו בו לצרכיהם, כאשר בצד הניהול השוטף נשא ישראלי בשם אבי נגר. על פי הכללים שהונהגו במקום אסור היה לשתי נשים לשכור חדר יחדיו במתחם, והנשים שהתגוררו במתחם היו מחויבות לשכור חדר לבד, או לגור בחדר אחד יחד עם סוחר סמים או סרסור. במקרה אחד הורשע גובה כספי השכירות בתקיפה אלימה של אשה על רקע סכסוך לגבי תשלום שכירות. בתקופה שהחלה את התדרדרות המבנה החזיקו בו (במסגרת כינוס נכסים) עיריית תל אביב ובנק המזרחי. העירייה מכרה את חלקה לחברה בשם "אליהו את שלום ניהול והשקעות יזמות נדל"ן". מאוחר יותר הייתה "חברת אור כתום" רשומה בעיריית תל אביב כמחזיקה בשטח המתחם. למרות עבירות תכנון ובנייה רבות שהיו במתחם, לא נקטו הרשויות בפעולות כנגד בעלי המתחם.
ב־2007 פורסם כי המתחם נמכר לקבוצת משקיעים (חברת גאות), יחד עם מבנים נוספים במתחם לוינסקי.
פעולות הרשויות
תוכניות לשיקום המקום נדונו במהלך השנים במשרדי הממשלה, ברשות הלאומית למלחמה בסמים ואלכוהול ובוועדה למאבק בנגע הסמים, אך הן לא יצאו אל הפועל. ב־23 בספטמבר 2008 פינתה משטרת ישראל את הבניין מהשוהים בו ונקטה מספר פעולות למניעת הפעילות העבריינית במקום. בין היתר הוצא צו סגירה לבניין, נהרסו המדרגות בין הקומות, נותק החשמל ונאטמו ה"כספומטים" ששימשו למכירת סמים. עם זאת, כעבור זמן שבו אל הבניין מקצת מדייריו, והוא שב לתפקד באופן דומה.
מאוחר יותר, לאחר מאבקים נשנים של הרשויות והמשטרה, השתכנו במקום עובדים זרים ממוצא אפריקני. ב-13 ביוני 2010 פרצה דליקה בבניין, כאשר שהו בתוכו כמאה בני אדם. לא היו נפגעים.
כעבור זמן הסתבר כי בעקבות פעולות הרשויות פחת היקף הזנות והסחר בסמים במקום, אולם האנשים שפונו מהבית עברו להתגורר במקומות נטושים אחרים בתל אביב, ולא נמצא להם פתרון הולם. לטענת המשטרה והרשות למלחמה בסמים היתרון היה נעוץ בכך שריכוז האוכלוסייה פחת, ופיזורה לקבוצות קטנות יותר השפיע לטובה. אולם לדברי יואב בן ארצי, רכז הטיפול במחוסרי בית ומכורים בעיריית תל אביב, במבחן התוצאה לא נראה שיפור בהיקף הזנות והסחר בסמים, ולטענתו כמה מן המכורים אף שבו להתגורר בבניין.
הריסה ובנייה מחדש
ב־2015 החלה הריסת מרבית שטח המתחם לצורך בנייה מחדש של בית מגורים בו 53 יחידות דיור קטנות, לצד חניון תת-קרקעי וקומת מסחר. במתחם נותרו שתי מובלעות בהם מתגוררים דיירים בדמי מפתח שסירבו למכור את שטחם ליזם, שהוא קבוצת רכישה. שטחים אלו לא נהרסו, ואינם כלולים בתוכנית הבנייה החדשה.
היכל הזיכרון הלאומי לזכר קורבנות פצצת האטום
היכל הזיכרון הלאומי לזכר קורבנות פצצת האטום (ביפנית: 国立長崎原爆死没者追悼平和祈念館) הוא אתר הנצחה הממוקם בעיר נגסאקי שביפן, לזכר קורבנות הטלת פצצת האטום על העיר נגסאקי. אתר ההנצחה ממוקם בסמוך למוזיאון הפצצה האטומית ולפארק השלום.
אתר ההנצחה מנציח את זכרם של 150,000 קורבנות הפצצה. באתר מוצגים תמונות ועדויות של שורדי הפצצה.
האתר תוכנן על ידי האדריכל היפני אקירה קוריו והוקם בין נובמבר 2000 לדצמבר 2002. האתר כולל שני מפלסים. במפלס התחתון ממוקמים אזור ייעוץ וספריה, חדר הרצאות, חדר מולטימדיה המציג תמונות של תוצאות הפצצה, ואולם זיכרון ובו 12 עמודי אור המסמלים את התקווה לשלום. במפלס העליון תערוכת קבע ובה קטעי יומנים של שורדים, וכן תצפית על אולם הזיכרון. עיקר המפלס העליון הוא בריכת מים דרכה ניתן לראות את עמודי האור מהמפלס התחתון.
משארף
היסטוריה
בכתב העת מתפרסמים שירים, סיפורים, מסות ותרגומים מספרות העולם, בין השאר מעברית.
שלום מרדכי שבדרון
רבי שלום מרדכי הכהן שבדרון (כ"ז בניסן תקצ"ה, 26 באפריל 1835 - ט"ז בשבט תרע"א, 14 בפברואר 1911), ידוע בכינויו המהרש"ם מברז'אן היה רב ופוסק מפורסם בגליציה.
תולדות חייו
נולד בכ"ז בניסן תקצ"ה (1835) לרבי משה הכהן בכפר ביעניוב סמוך לזלוטשוב שבגליציה, ומילדותו התפרסם בשקדנותו המופלגת. מסופר כי נהג ללמוד שש עשרה שעות ביממה ולא לישון יותר משלוש וחצי שעות. בצעירותו היה מחסידיו של רבי שלום רוקח מבעלזא, והיה גם אצל רבי מאיר מפרמישלאן. לאחר מכן החל לנסוע לרבי אברהם מסטרטין ולרבי יצחק אייזיק מזידיטשוב. לאחר פטירת הנ"ל היה נוסע לרבי דוד משה מצ'ורטקוב ולרבי מהוסיאטין. קיבל סמיכה להוראה (הורמנא דרבנן) בגיל צעיר מאוד מרבי יוסף שאול נתנזון מלבוב, והתחתן בגיל 16 עם בתו של ר' יקיר מבילקמין.
לאחר נישואיו התגורר תחילה בבילקמין אצל חותנו ואחר כך בזלוטשוב. סירב לקבל על עצמו רבנות ועסק במסחר יין, בקר, ועצים, אך לאחר שפשט את הרגל נאלץ לקבל על עצמו רבנות.
כיהן ברבנות בפוטוק-זלוטי (תרכ"ז-תרל"א), אחר כך ביאזלוביץ (שם כתב את ספרו "משפט השלום") וכעבור שבע שנים מונה לאב"ד בקהילת בוצ'אץ'. בשנת תרמ"א התקבל לרבנות ברז'אן כמחליפו של רבי יצחק יהודה שמלקיש. בברז'אן כיהן ברבנות עד יום מותו בט"ז בשבט תרע"א. בשנותיו האחרונות נישא נישואים שניים לגיטל, בתו של הרב שמשון מרגליות מזלוזיץ ואלמנת הרב שמואל יצחק שור.
בנו היה הרב יצחק שבדרון. אחת מבנותיו נישאה לרב שלום רובינשטיין אב"ד לאנשי. נכדו, הקרוי על שמו, היה "המגיד הירושלמי" הרב שלום שבדרון. נכדו זה הוציא לאור רבים מספריו של סבו.
פועלו
המהרש"ם ייסד בברז'אן ישיבה בשם "תושייה".
שאלות הלכתיות נשלחו לרב שבדרון ממדינות רבות באירופה. החפץ חיים התייעץ בו. על פי סיפור של מהר"ם שפירא מלובלין, סיים המהרש"ם את ספר ארבעה טורים לפחות מאה ואחת פעמים עד גיל 39. בתו סיפרה כי נהג לשנן את הלכות נטילת ידיים לפני כל סעודה, את הלכות ברכת המוציא במהלכה ואת הלכות ברכת המזון לפני הברכה. בכל סעודת מלווה מלכה היה עורך סיום על מסכתות שבת ועירובין, שאותן שינן מדי שבת.
פסיקתו הייתה מקורית ורבנים קנאים חלקו עליו. אחד הבולטים בהם היה רבי צבי הירש שפירא ממונקץ'. במהלך העימות ביניהם פרסם המהרש"ם את החיבור "גילוי דעת". היה מעורב בהחלטות של כולל גליציה. בלטה פסיקתו להתיר מצות מכונה בפסח על אף שהשתייך לעדת החסידים. כתב תשובות בנושאים אקטואליים, דוגמת שימוש בחשמל ושאלות רפואיות. כך למשל כתב (שו"ת ח"ב, סימן רמ"ו) כי הבערת חשמל בשבת - לא הייתה במשכן ולכן איננה אסורה מדאורייתא.
היה בקי במספר שפות ונהג להתייעץ עם רופאים ומומחים בשאלות מקצועיות הנוגעות לתחומם.
מספריו
חיבר כמה עשרות חיבורים שחלק מהם אבדו. את מרבית חיבוריו ההדיר בנו, הרב יצחק שבדרון (בעל ה"מנחת יצחק" על התוספתא), ואחריו המשיכו בעבודה זו גם בניו (ביניהם המגיד הירושלמי, רבי שלום שבדרון).
מחיבוריו שנדפסו:
שדות ים
היסטוריה
במאי 1940 עלו 15 חברים בשדות ים ובאפק, למחנה אוהלים על גבעה במרחק כמה עשרות מטרים מחורבות קיסריה. העולים היו שותפים בקבוצה יהודית ערבית של דייגים שפעלה בהדרכה של דייגים מיוגוסלביה. בהמשך, הגיעו למחנה האוהלים חברים נוספים של קבוצת שדות ים. בפברואר 1941 תואר המחנה:
במהלך 1941 הוגבלה התפתחות הקבוצה בשדות ים בהיעדר הסכם עם פיק"א של שימוש בקרקעותיה. במחצית השנייה של שנת 1941 עברו חברי הקבוצה לקרקעות של פיק"א שהיו במרחק כמה מאות מטרים מהנקודה המקורית. באוקטובר 1941 דווח על חנוכת מפעל מים במקום. בידיעה נכתב שבמקום 32 תושבים המפעילים גם לול ומכוורת ובונים את בתיהם מאבני המקום. ביוני 1942 חנכו חברי הקבוצה בית קברות במקום, בקברם את חברת הקבוצה, חוה טראובה. במקביל, המשיך להתקיים המחנה של שדות ים ליד קריית מוצקין.
בתחילת 1941 הפקיעו הבריטים את ספינת הדיג פלד לצורך המאמץ המלחמתי במלחמת העולם השנייה. חברי שדות ים התפרנסו בנוסף לדיג מתיירות ושייט, בהשטת טיילים, אירוחם לסעודות דגים והדרכתם בחורבות קיסריה.
חסמיק חרוטיוניאן
המוזיקה של אנסמבל שוגהקן מופיעה בפסקול של הסרט "אררט". האלבום של חרוטיאניאן, "שירי ערש ארמניים" הוכר על ידי הניו יורק טיימס בתור אלבום מוזיקת עולם יוצא דופן  לשנת 2004.