cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קייב פסז'רסקי
קייב פסז'רסקי (באוקראינית: Київ-Пасажирський; מילולית: קייב [ל]נוסעים) היא תחנת הרכבת המרכזית של העיר קייב, בירת אוקראינה. לתחנה שתי כניסות, הנקראות "התחנה המרכזית" (Центрального вокзалу) ו"תחנת הרכבת הדרומית" (Південний вокзал), אף שהן אינן תחנות נפרדות אלא מחוברות לקומפלקס משותף. הקומפלקס מורכב ממסוף רכבות בין-עירוניות ובין-ארציות, מסוף רכבת פרברים, מסוף לרכבת המהירה לנמל התעופה בוריספול ושטחי שירות ומוסכי רכבות. בצמוד לתחנה נמצאים מסוף קווי החשמלית סטארווקזלנה (Старовокзальна) ותחנת הרכבת התחתית ווקזלנה (Вокзальна), המרכיבים את המרכז התחבורתי (האב) הגדול בעיר. נכון לשנת 2018 זוהי תחנת הרכבת העמוסה ביותר באוקראינה, ומשרתת 23.4 מיליון נוסעים בשנה.
היסטוריה
בניית התחנה הראשונה באתר זה, מדרום למרכז העיר ההיסטורית, הושלמה ב-1870, כחלק מקוי הרכבת קייב-באלטה וקייב-קורסק. מבנה התחנה היה מבנה לבנים דו-קמתי בסגנון התחייה הגותית.
המבנה הנוכחי הוקם בין השנים 1927-1932 בסגנון הקונסטרוקטיביזם הרוסי. המבנה שופץ באופן מקיף בשנת 2001, באותה עת הוקמה גם חזית הכניסה הדרומית.
התחנה סובלת מעומס רב ולפי התוכניות יוחלף המרכז התעבורתי של העיר ויועבר לגדה השמאלית (המזרחית) של הדנייפר עם הפיכת תחנת דרניצה (Дарниця) לתחנת הרכבת המרכזית של הבירה.
סוראז' (פולין)
סוראז' (בפולנית: Suraż) היא עיירה במחוז ביאליסטוק בפרובינציית פודלסיה בפולין. סוראז' שוכנת על גדות נהר נרב כ-27 קילומטרים דרום-מערבית לעיר ביאליסטוק, בירת הפרובינציה. בעיירה מתגוררים 986 תושבים (נכון ל-2021).
היסטוריה
ב-1445 סוראז', שהייתה אז חלק מהדוכסות הגדולה של ליטא, קיבלה זכויות מגדבורג מהשליט קז'ימייז' היגלוני. ב-1569, עם יצירת האיחוד הפולני-ליטאי, האזור עבר לשטח הפולני באיחוד.
העיר נפגעה קשות במהלך המלחמה הצפונית הקטנה עם שוודיה במאה ה-17. במהלך מרד ינואר כנגד האימפריה הרוסית ב-1863 העיר הייתה מרכז של פעילות מורדים ובמהלך דיכוי המרד השלטון הרוסי שלל מסוראז' את הזכויות העירוניות שלה וחלק מהתושבים הוגלו לסיביר. באותה תקופה גם נקבע תוואי מסילת הרכבת בין ורשה וסנקט פטרבורג והוחלט שהוא יעבור בלאפי ולא בסוראז', מה שפגע בפוטנציאל הכלכלי שלה.
העיר סבלה נזקים כבדים הן במלחמת העולם הראשונה והן במלחמת העולם השנייה.
הקהילה היהודית
הקהילה נוצרה מחדש בסוף המאה ה-18 ובמפקד אוכלוסין ב-1799 נמנו במקום 12 יהודים. במהלך המאה ה-19 נרשם גידול משמעותי באוכלוסייה היהודית והיא הגיעה לשיאה במפקד 1897 כשהיו בסוראז' 368 יהודים, 23% מכלל האוכלוסייה. בסביבות 1865 הוקמו בית קברות יהודי ובית כנסת.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, במהלכה נהרס בית הכנסת המקומי, יהודים רבים היגרו לערים הגדולות בפולין או לארצות הברית, הקהילה הרשמית פורקה והיהודים הוכפפו לקהילת זבלודוב הקרובה יחסית. האוכלוסייה היהודית צנחה ל-120 תושבים ב-1921 ול-40 בלבד ערב מלחמת העולם השנייה.
בתחילת המלחמה סוראז' הייתה בכיבוש ברית המועצות ולא הייתה השפעה משמעותית על חיי היהודים המקומיים. זמן קצר לאחר תחילת הכיבוש של גרמניה הנאצית במבצע ברברוסה בקיץ 1941 רופאים יהודיים מסוראז' אולצו לשרת בבית חולים שדה של הגרמנים. תוך זמן קצר היהודים רוכזו וכעבור שבועיים הם הועברו לגטו ביאליסטוק, שרוב יושביו נשלחו למחנה ההשמדה טרבלינקה ב-1943.
מענק פרישה
בפקודת מס הכנסה, מענק פרישה הוא מכלול התשלומים הניתנים לעובד עקב הפסקת עבודתו. מרכיב עיקרי במענק הפרישה הוא פיצויי הפיטורים, ואליו נוספים לעיתים, בהתאם להסכמי העבודה:
פדיון חופשה נכלל אף הוא בתשלומים הניתנים עם הפרישה, אך לצורכי מס הוא נחשב כחלק מהשכר הרגיל ואינו חלק ממענק הפרישה, משום שאינו פיצוי על הפרישה אלא מימוש של זכות שנצברה במהלך העבודה.
מיסוי מענק הפרישה
בהתאם לפסיקה של בית המשפט העליון, פיצויי פיטורים אינם בגדר הכנסת עבודה. רשות המסים בישראל מחילה פרשנות זו על כל מרכיביו של מענק הפרישה. בהתאם לכך, מענק הפרישה פטור מדמי ביטוח לאומי ומדמי ביטוח בריאות.
לפקודת מס הכנסה מעניק פטור ממס הכנסה למענק פרישה. פטור זה מוגבל לתקרה בגובה משכורת חודש (אך לא יותר מ-12,230 ש"ח בשנת 2018) לכל שנת עבודה. כאשר מענק הפרישה משולם עקב מות העובד, מוכפל הסכום הפטור.
קיימות דרכים נוספות להקטנת מס ההכנסה על מענק הפרישה באמצעות רצף קצבה או רצף פיצויים. לצורך בחירה באפשרות הרצויה על העובד למלא טופס 161א ולהעבירו לידי פקיד השומה.
בהתאם ל לפקודת מס הכנסה, ניצול הפטור ממס למענק הפרישה עלול לפגוע בזכות לפטור ממס על פנסיה בגיל פרישה.
כאשר בית הדין לעבודה פוסק פיצויי פיטורים לפרילנסר שדיווח למס הכנסה כעצמאי, וקובע שלמפרע היו בין הצדדים יחסי עובד ומעביד, ככלל יוכר מענק הפרישה כפטור ממס, אולם הדבר נתון לבחינה של נציבות מס הכנסה.
Dpi
dpi - נקודות לאינץ' (dots per inch) היא יחידת מידה של כושר ההפרדה (רזולוציה) בהדפסה, סריקה או באמצעי פלט דומים. זהו נתון לכימות הנקודות שאמצעי פלט (כגון מדפסת לייזר, או מכונה להקרנת גלופות לדפוס אופסט) מסוגל לייצר לאורך של אינץ' אחד (2.54 ס"מ).
dpi ואיכות הפלט
מדפסות עם רזולוציה גבוהה יותר, מסוגלות לייצר תוצאה בעלת פרטים רבים יותר. למדפסת אין בהכרח מידת dpi אחת. זה תלוי באופן ההדפסה ובהגדרות מנהל ההתקן (תוכנת ההדפסה של המדפסת). צפיפות הנקודות שכל מדפסת מסוגלת לייצר, תלויה בעיקר בסוג טכנולוגיית ההדפסה שלה. מדפסת סיכות, למשל, אשר עובדת בעזרת סיכות זעירות המכות על סרט דיו, היא בעלת רזולוציה נמוכה יחסית, בדרך כלל בטווח של 60 עד 90 dpi. מדפסת הזרקת דיו מרססת דיו דרך חורים זעירים, ומסוגלת להגיע לרזולוציה של 240 עד 1440 dpi. מדפסת לייזר מפזרת טונר באמצעות מטען אלקטרו-סטטי, ומסוגלת להגיע לרזולוציה של 600 עד 1800 dpi. לעומת זאת, מכונה לייצור גלופות או פילמים לדפוס אופסט, המייצרת נקודות על המצע באמצעות קרן לייזר, יכולה להגיע לרזולוציה של 2540 dpi ואף למעלה מזאת.
איכות אלמנטים וקטוריים
התקן הפלט בונה אלמנטים ווקטוריים לפי הנוסחה המתמטית שמתארת אותם, בעזרת נקודות בודדות אותן ההתקן "מצייר" אחת אחרי השנייה. להתקן אין אפשרות לצייר חצאי נקודות, לכן, ככל שהרזולוציה יותר גבוהה כך איכות הרפרודוקציה תהיה טובה יותר. כושר ההפרדה של המדפסת, קובע למעשה את גודל הפרט הקטן ביותר שהיא מסוגלת לייצר. ככל שיש יותר נקודות באינץ' - כך ניתן לייצר בהדפסה פרטים קטנים יותר. לכמות הנקודות לאינץ' יש קשר שונה לתמונות ולאלמנטים הווקטוריים בקובץ המודפס. במקרה של אלמנטים וקטוריים, ככל שצפיפות הנקודות לאינץ' גבוהה יותר, קצותיהם של האלמנטים הווקטוריים (כגון קווים, טקסט) יהיו חלקים יותר. אם הרזולוציה תהיה נמוכה למדפסת לא יהיו מספיק נקודות פוטנציאליות כדי לשרטט מהן אות קטנה בצורה חלקה, וקצוותיה של האות יהיו משוננים.
איכות תמונות ביטמפ (מפת סיביות)
ביחס לתמונות דיגיטליות - על מידת ה-dpi של מדפסת או אמצעי פלט אחר, להיות שווה או גבוהה מצפיפות הפיקסלים לאינץ' (ppi) של התמונה. אך כדי לייצר פלט באיכות דומה לתצוגה על הצג, עליה להיות גבוהה באופן משמעותי, מכיוון שטווח הצבע האפשרי לכל נקודה הוא מוגבל בהדפסה. בתהליך ההדפסה של תמונה, על התקן הפלט לתרגם את המידע ממערך של פיקסלים, בו כל פיקסל יכול לדמות מיליוני גוונים אפשריים, למערך של נקודות - רשת halftone במקרים מסוימים, או מבנים אחרים של רשתות. נקודות הדפוס מורכבות רק מארבעה צבעי יסוד, וכן מוגבלות בגווני הביניים האפשריים לכל צבע על ידי צפיפות הרשת.
כאשר התקן הפלט מייצר רפרודוקציה של תמונה בעזרת רשת halftone, הוא בונה כל נקודת רשת בעזרת נקודות זעירות בודדות, כשגודל נקודת הרשת משתנה בהתאם לגוון הנדרש באותו תא halftone. ככל שה-dpi גבוה, יותר נקודות מרכיבות כל תא halftone, וכמות גוני הביניים האפשריים גדלה. לדוגמה: מדפסת בעלת רזולוציה של 600 dpi שמדפיסה ברשת של 150 lpi, מסוגלת לייצר 16 גוני ביניים עבור כל תא ברשת. כל תא halftone מורכב מ-4x4 נקודות (600 חלקי 150), ובתוספת "צבע" הנייר הריק, כמות הגוונים האפשריים שמתקבלת היא 17. באותה צפיפות רשת, מדפסת בעלת רזולוציה של 1200 dpi תוכל לייצר 65 גוונים שונים.
תדירות רשת נמוכה מדי אינה רצויה, מפני שהיא לא מאפשרת הדפסת פרטים קטנים מספיק, ומכיוון שבמרחק צפייה נורמלי (30–40 ס"מ) המבנה שלה נראה לעין.
שימוש נפוץ ושגוי ב-dpi
עקב הקרבה בין המושגים, ישנן מספר טעויות נפוצות בשימוש במושג dpi בתחום הגרפי. לדוגמה, לא אחת מציינים את כושר ההפרדה בסריקה במונחים של dpi, על אף שיהיה זה מדויק יותר להשתמש ב-spi) samples per inch). בדומה, צפיפות הפיקסלים לאינץ' בצג מחשב או תמונה דיגיטלית, מתואר במקרים רבים ב-dpi, במקום ב-ppi) pixel per inch). הבלבול בין dpi ל-ppi הוא בלבול נפוץ ביותר, גם אצל אנשי מקצוע בתחום הדפוס והצילום. השימוש במונח dpi במקרים אלה הוא שגוי ומטעה, אף על פי שהכוונה לעיתים ברורה על פי ההקשר.
טעויות אחרות קשורות בהבנה לקויה של מהי המשמעות של dpi. כדי שהמדידה "לאינץ'" תקבל משמעות, יש צורך להגדיר את כמות האינצ'ים. תמונה דיגיטלית שנוצרה על ידי סורק או צולמה במצלמה דיגיטלית, היא בעלת רזולוציה מסוימת (בפיקסל לאינץ'), אך זו אינה בהכרח קשורה ב-dpi בו היא תודפס. למשל, תמונה של 1000x1000 פיקסלים, יכולה להיות מודפסת בגודל פיזי של 4x4 אינץ', וברזולוציה של 250 פיקסלים לאינץ', או בגודל פיזי של 10x10 אינץ', וברזולוציה של 100 פיקסלים לאינץ'. הגדרת הרזולוציה להדפסה אינה משנה כלל את גודלה בפיקסלים, או את איכותה של התמונה כקובץ, אלא רק את איכות ההדפסה שלה ואת גודלה הפיזי על הנייר.
אנדריה פרגר
אַנדְרֶיָה פְּרֶגֶר (בסרבו-קרואטית: Andreja Preger; 20 במרץ 1912 – 18 בדצמבר 2015) היה פסנתרן ומוזיקולוג יהודי אשר פעל ביוגוסלביה ובהמשך בסרביה. פרגר כיהן כפרופסור באקדמיה למוזיקה בבלגרד ובאקדמיה לאומנות בנובי סאד. לפרגר הייתה הכשרה גם במשפטים.
קורות חייו
אנדריה פרגר נולד ב-1912 בפץ', בהונגריה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, במשפחה של חייט יהודי. אמו הייתה יהודייה ילידת סלובקיה, שהייתה אז גם חלק מאותה האימפריה. הוריו היגרו לזאגרב ושם החל בלימודי נגינה. בהמשך, רכש תואר דוקטור במשפטים ובמוזיקה באוניברסיטת לייפציג. במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, עבר לספליט שבאזור הכיבוש האיטלקי ובהמשך הצטרף לכוחות הפרטיזנים של טיטו. במהלך שירותו במחתרת נמנה עם מקימי התיאטרון המחתרתי של הפרטיזנים. לאחר המלחמה מונה למנהל המקצועי של המקהלה על שם האחים ברוך.
במקביל, המשיך בנגינה בפסנתר. הוא ניגן ב-15 תזמורות ביוגוסלביה ובשלוש מחוצה לה, והופיע ב-17 מדינות, ובכללן ארצות הברית, קנדה, ברית המועצות ובריטניה. הופעותיו הוקלטו על גבי תקליטים והושמעו באופן תדיר ברדיו היוגוסלבי. ההרכב הבולט בו פעל נקרא "הטריו של בלגרד", שכלל בנוסף אליו צ'לן וחלילן ופעל בין השנים 1964 – 1984.
פרגר לימד במשך 30 שנה באקדמיה למוזיקה בבלגרד ובאקדמיה לאמנויות בנובי סאד, והעמיד שורה ארוכה של בוגרים.
גרשון דקל
גרשון דקל (25 באוקטובר 1943 - 29 ביוני 2019) היה כדורסלן ישראלי. דקל, שגובהו היה 1.88 מטר, כיכב בקבוצת הפועל תל אביב בשנות השישים ואף שימש כמאמן בקבוצה לאחר מכן.
ביוגרפיה
דקל נולד בקיבוץ גליל ים, גדל בקיבוץ גבעת חיים ושיחק בקבוצה המקומית. דקל היה הקלע השלישי בהישגיו בתולדות הקבוצה עם 3,462 נקודות.
גרשון דקל היה יועץ בכיר למחלקת ספורט ואימון במכללת וינגייט.
החל את דרכו כמורה לחינוך גופני בבתי ספר יסודיים ובבתי ספר תיכוניים (1969–1975).
אימן קבוצות בליגת-העל: מכבי רמת גן עד לסיום העונה בצמרת ליגת העל; הפועל גן שמואל עד לעלייה לליגת-העל; הפועל תל אביב, עד להגעה לגמר גביע המדינה. אימן קבוצות שונות עד לעליית ליגה: כפר ויתקין, תל יצחק, אליצור יבנה.
בשנים 1974–2002 שימש מרצה מוביל במכללות להכשרת מורים ומאמנים במכללת וינגייט, בסמינר הקיבוצים ובבית הספר למאמנים.
הפסיק לאמן בשנת 2002 לאחר שנפגע ממחלה. מאז התמקד בהעברת הידע הרב שצבר במגרש ובהוראה ובאימון על ידי יצירת מודל הוראה ואימון חדשני המחולק לשניים: (1) למורים לחינוך גופני (2) למאמנים. המודל משמש בסיס לספר "הדרך לסל" (גישה להבנת המשחק), שיצא לאור בשנת 2013 ב"הוצאת אסיף". המודל המוצג בספר הוא פריצת דרך מתודית דידקטית, בתחומי הוראה ואימון כדורסל בשני היבטים עיקריים: (1) הקניית יכולת חשיבה תוך הבנת מהלכי המשחק, (2) למידת קבלת החלטות במצבי משחק. בתחום ההקשר המדעי נכתב בספר מאמר מאת פרופסור רוני לידור, נשיא המכללה האקדמית בווינגייט, את ההקדמה כתבה ד"ר אסיה שרון.
בחצי הראשון של עונת 1977/78 שימש כמאמנה של בית"ר תל אביב מהליגה הלאומית.
נפטר ב-29 ביוני 2019.
חייו האישיים
דקל היה אב לשישה ילדים. אחד מבניו, אור דקל, משמש כיום כמאמן קבוצת נוער במועדון הספורט עירוני נתניה. גרשון נפצע ושימש כעוזר מאמן לבנו אור דקל וכיועץ למכללת וינגייט.
אפילפסיה רולנדית שפירה
בנוירולוגיה ורפואת ילדים אפילפסיה רולנדית שפירה (ידועה גם כהתקפי סילביאן) היא התסמונת האפילפטית השכיחה ביותר בילדות. אצל רוב הילדים התסמונת תחלוף עם הגיל (היא מתחילה בין הגילים 3–13) כשהשיא הוא בגיל 8–9 ומפסיקה בסביבות הגילים 14–18, ומכאן המונח שפירה. ההתקפים מתחילים סביב החריץ המרכזי במוח (נקרא גם האזור הרקתי המרכזי) הנמצא סביב החריץ הרולנדי, על שמו של לואיג'י רולנדו.
סימפטומים
אפילפסיה רולנדית שפירה מאופיינת בפרכוסים חלקיים ובאים לידי ביטוי בעיוות בפנים, ריור יתר וחוסר יכולת לדבר. ההתקפים מתרחשים בדרך כלל בלילה. אין ביטויים נפשיים כמו אאורה או אוטומטיזם. תדירות ההתקפים היא נמוכה בדרך כלל. לילדים אלה יש, בדרך כלל, אינטליגנציה והתפתחות רגילה. עם זאת מאפיינים לא טיפוסיים כמו עיכוב התפתחותי כתוצאה מפרכוסים ביום הם שכיחים למדי. יש הצטברות של נתונים שילדים עם EEG לא טיפוסי או מאפיינים קליניים נמצאים בסיכון לבעיות קוגניטיביות והתנהגותיות. כך יוצא שעבור חלק מן הילדים האבחנה לא תהיה "שפירה" כפי שסברו קודם. עם זאת, רוב הילדים מתפתחים יפה וההתקפים חולפים אצלם בהגיעם לגיל ההתבגרות
דיאגנוזה
ניתן לאשר את האבחנה כאשר הזיזים האופייניים נראים ב-EEG. רואים זיזים בוולטאז' גבוה ואחריהם גלים איטיים. דימות מוחי, בדרך כלל MRI מומלץ רק במקרים של צגה לא טיפוסית או ממצאים לא טיפוסיים בבדיקה קלינית או ב-EEG.
טיפול
בהתחשב באופי השפיר של המחלה ותדירות ההתקפים הנמוכה אין צורך, בדרך כלל, בטיפול. אם מאשרים טיפול והילד או משפחתו מעדיפים זאת הרי הטיפול הוא באמצעות תרופות אנטי-אפילפטיות. קארבאמזפין (טגרטול) היא תרופת הקו הראשון השכיחה ביותר אבל ניתן להשתמש גם בתרופות אנטי-אפילפטיות רבות אחרות כולל: ולפוראט, פניטואין, גבאפנטין (נוירונטין), לבטיראצטם (קפרה) שנמצאו יעילות גם כן. הטיפול יכול להיות קצר ואפשר, כמעט בוודאות, להפסיק לקחת את התרופה אחרי שנתיים בלי התקפים וממצאי EEG תקינים.
גנטיקה ומכניזם של המחלה
סבורים שאפילפסיה שפירה עם זיזים ברקה המרכזית היא פגם גנטי. דווח על יחסי דומיננטיות תלויי גיל וחדירות משתנה למרות שלא כל המחקרים תומכים בתאוריה הזאת. מחקרי תאחיזה הצביעו על אזור רגיש בכרומוזום 15q14 בסמוך לתת יחידה alpha-7 של הקולטן אצטילכולין. רוב המחקרים מראים על דומיננטיות קלה אצל זכרים. בשל המסלול השפיר וההתרחשויות תלויות הגיל משערים שהיא מייצגת לקות תורשתית בהבשלת המוח.
דיאגנוזה מבחנת
יש להבחין את המחלה הזאת ממצבים אחרים, במיוחד מזיזים באזור הרקתי המרכזי בלי התקפים, זיזים באזור הרקתי המרכזי עם פתולוגיה מקומית במוח, זיזים מרכזיים בתסמונת רט ותסמונת X שביר, אפילפסיה של האונה הרקתית ותסמונת לנדאו-קלפנר.
Don't Know What to Do
Don't Know What to Do (בעברית: לא יודעת מה לעשות) הוא שיר שהוקלט על ידי להקת בנות הקיי-פופ הדרום קוריאנית בלאקפינק, מתוך המיני-אלבום השלישי שלה, Kill This Love. השיר יצא לאור ב-5 באפריל 2019, על ידי חברות התקליטים אינטרסקופ רקורדס ו-YG אנטרטיינמנט, ביחד עם שאר שירי המיני-אלבום.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ג'יסו, ג'ני, טדי פארק וסיאו וונג'ין והופק על ידי טדי פארק גם כן. פארק עבר עם בלאקפינק על להיטיה הגדולים ביותר, כדוגמת "Ddu-Du Ddu-Du" שיצא בשנת 2018, "Kill This Love" שיצא בשנת 2019, ו-"How You Like That" שיצא בשנת 2020.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-100 מיליון השמעות.
הצלחה
למרות שלא יצא כסינגל, זכה השיר להצלחה רבה ברחבי העולם. במצעד 100 השירים החמים של קוריאה הדרומית הגיע למקום התשיעי. במצעד ה-Gaon של המדינה, הגיע למקום ה-38. במצעד השירים של מלזיה הגיע למקום השני, תוך שבמצעד השירים של ניו זילנד הגיע למקום ה-11.
גם במצעדי הבילבורד זכה השיר להצלחה, כאשר הגיע למקום הרביעי במצעד שירי העולם הדיגיטליים.
חיל המתנדבים בקוריאה
חיל המתנדבים בקוריאה (בצרפתית: Corps de Volontaires pour la Corée) היה כוח צבאי משותף של בלגיה ולוקסמבורג אשר השתתף במלחמת קוריאה.
היסטוריה
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, נמצאה בלגיה במשבר פוליטי חריף אשר כונה "שאלת המלוכה". עיקר המשבר נסוב סביב השאלה האם לאופולד השלישי, מלך הבלגים יוכל להמשיך ולמלוך על הארץ לאור התנהגותו הפסיבית במהלך המלחמה. המשבר הוביל להקמת ממשלת מרכז רעועה בהנהגת המפלגה הנוצרית-הסוציאלית, אשר התנגדה בחריפות לשמאל הקומוניסטי, וחפצה בסיוע מצד ארצות הברית. ב-1950, במטרה לקבל סיוע אמריקני, החליטה בלגיה, בשיתוף פעולה עם ממשלת לוקסמבורג, להשתתף במלחמת קוריאה לצד כוחות האו"ם.
בשלב הראשוני התנדבו 2,000 בלגים ולוקסמבורגים התנדבו לשרת בקוריאה. הם עברו אימונים בלאופולדסבורג, וב-31 בינואר 1951 הם הפליגו מאנטוורפן לפוסאן. עם הגעתם לקוריאה, הוכפפו תחת היחידה גם חיילים קוריאניים. באוגוסט של אותה שנה נשלח לקוריאה גדוד בלגי נוסף. כמפקד הכוח הבלגי-לוקסמבורגי מונה אלבר קראייה.
באפריל של אותה שנה עברו הבלגים את טבילת האש הראשונה שלהם בקרב נהר אימג'ין. הבלגים לחמו באומץ רב, וזכו לשבח מנשיא ארצות הברית. הגנרל קראייה נפצע במהלך הקרב ופונה לקבלת טיפול רפואי ביפן. הבלגים השתתפו גם בקרב הקטאנג'-ני ובקרב צ'אטקול, ובשניהם לחמו בהצטיינות. לאחר הפסקת האש, הוחזרו מרבית החיילים הבלגים והלוקסמבורגים לאירופה, ורק 200 נותרו לצורך אבטחת השלום. הם התפנו מקוריאה בהדרגה. אחרון החיילים הבלגים הוחזר ב-15 ביוני 1955.
101 חיילים בלגים, 2 חיילים לוקסמבורגים ו-9 חיילים דרום קוריאנים שהוצמדו אליהם נהרגו במהלך המלחמה. 478 בלגים ו-17 לוקסמבורגים נפצעו במלחמה ו-5 בלגים עדיין מוגדרים כנעדרים. 2 מתו במחנות שבויים של צפון קוריאה.
מושל מחוז מוסקבה
מושל מחוז מוסקבה (ברוסית: Губернатор Московской области) הוא המשרה הרמה ביותר במחוז מוסקבה. אחראי לניהול ענייני המחוז ועומד בראש ממשלת המחוז. תקופת כהונתו של המושל — 5 שנים.
מאז נובמבר 2012, מושל המחוז הנוכחי הוא אנדריי וורוביוב.
היסטוריה
עד 1995 המשרה הרשמית הגבוהה ביותר במחוז מוסקבה הייתה ראש האדמיניסטרציה של מחוז מוסקבה (глава администрации Московской области).
ב-4 באוקטובר 1995 הדומה המחוזית של מוסקבה (Московская областная Дума) אימצה את החוק המחוזי "אודות הבחירות לראש האדמיניסטרציה של מחוז מוסקבה מ-17 בדצמבר 1995" (ב-12 באוקטובר וב-7 בדצמבר הוכנסו שינויים). ב-17 בדצמבר 1995 נערכו הבחירות לראשות המחוז, לצד הבחירות לנשיאות רוסיה. אמנם באופן רשמי נבחר ראש האדמיניסטרציה, אך במודעות הפרסום והתעמולה נעשה שימוש במילה מושל. בבחירות בסיבוב השני ניצח אנטולי טיאג'לוב.
ב-11 בדצמבר 1996 אנטולי טיאג'לוב חתם על חוק שאומץ על ידי הדומה המחוזית, אשר בין היתר הפך את תפקיד ראש האדמיניסטרציה למושל ולצידו סגן המושל. בחתימת המסמך, הוא אישר את שינוי שם המשרה ל"מושל מחוז מוסקבה" (губернатор Московской области).
הבחירות הבאות היו הבחירות למושל וסגן המושל של מחוז מוסקבה שנערכו ב-19 בדצמבר 1999. אף אחד מהמועמדים לא גרף את מחצית הקולות הדרושים מהקולות ובסיבוב השני התמודדו ביניהם גנאדי סלזנייב עם ולדימיר קאשין כסגנו (27,52%) בוריס גרומוב וסגנו מיכאיל מן (20,91%). הסיבוב השני התקיים ב-9 בינואר 2000. גרומוב זכה לתמיכת תנועת ברית כוחות הימין וגרף 48.09% בעוד סלזניוב הגיע ל-46.39%. למושל מחוז מוסקבה לתקופת כהונה בת ארבע שנים נבחר בוריס גרומוב (תנועת "המולדת").
באפריל 2001 כהונת המושל הועלתה מ-4 ל-5 שנים
כהונתו של המושל גרומוב עמדה לפוג בפברואר 2004, אבל באוגוסט 2003 בוריס גרומוב ביקש מדומה המחוזית להפחית את תקופת כהונתו (הליך זה נקבע כבר בחוק "אודות הבחירות למושל מחוז מוסקבה") ולערוך את הבחירות הבאות ב-7 בדצמבר 2003, במקביל לבחירות של הדומה הממלכתית. החלטה זו התקבלה בשל הרצון לשמור על כספי התקציב הנדרש כדי לנהל את מערכת הבחירות. ב-17 בספטמבר הדומה המחוזית אישרה את ההחלטה. באוקטובר גרומוב הצהיר כי בכוונתו להתמודד על תפקיד המושל, כעצמאי. להרשמה כמועמד נדרש לאסוף 80 אלף חתימות עד 6 בנובמבר. ב-7 בדצמבר 2003 התקיימו הן הבחירות לדומה הממלכתית והן הבחירות למושל מחוז מוסקבה. בבחירות לדומה, גרומוב נבחר לכהן כחבר פרלמנט, אך הוא וויתר על המנדט ובבחירות למושל המחוז, הוא ניצח כבר בסיבוב הראשון, עם 83% מהקולות.
בדצמבר 2004, על פי יוזמתו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין הליך הבחירות המושלים הוחלף בהליך מינויים ונקבע כי מושל המחוז ממונה בהצבעת חברי הפרלמנט המחוזי (הדומה המחוזית של מוסקבה) בהמלצת נשיא הפדרציה הרוסית. ב-28 במרץ 2005 ההחלטה אומצה על ידי הפרלמנט.
תקופת כהונתו של המושל עמדה לפוג, בהתאם לחוק, רק בשנת 2008, עם זאת, כבר ב-18 באפריל 2007 ולדימיר פוטין קיבל את בקשת גרומוב להעריך את רמת האמון בו וב-2 במאי 2007 פוטין הגיש לדומה המחוזית את הצעתו למנות את בוריס גרומוב למושל. ב-4 במאי 2007, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין מינה אותו לקדנציה שלישית כמושל מחוז מוסקבה בשל "ההתקדמות המשמעותית בפיתוח המחוז". מועמדותו לתפקיד המושל התקבלה פה אחד על ידי כל 50 חברי הפרלמנט המחוזי.
במאי 2012 שוב נערכו שינויים בחקיקה המחוזית לפיהן ממשלת מחוז מוסקבה ממונה על ידי המושל ולא בהצבעת הדומה כפי שהיה עד אז. בנוסף הוחלט כי תפקיד סגן המושל יכונה גם בשם ראש ממשלת מחוז מוסקבה (Председатель Правительства Московской области).
למשך זמן קצר כיהן סרגיי שויגו כממלא מקום מושל מחוז מוסקבה.
ב-15 בנובמבר 2012 לממלא מקום מושל המחוז מונה אנדריי וורוביוב ממפלגת רוסיה המאוחדת. הוא הציע לתקן את החקיקה המחוזית מחדש ולמזג את תפקיד מושל מחוז מוסקבה עם תפקיד ראש ממשלת המחוז. אלא שהחוק אוסר במפורש על מועמד לתפקיד המושל ליזום יוזמות שכאלה, אך חברי הדומה הצליחו למצוא דרך שלא להפר את החוק: על הנייר נרשמה קבוצת חברי הדומה המחוזית כמי שהציעו את היוזמה למיזוג התפקידים.
בבחירות שנערכו ב-8 בספטמבר 2013 אנדריי וורוביוב זכה ב-78,94% מהקולות הוא שב וזכה בקדנציה נוספת בבחירות 2018, כשזכה ברוב של 62,52% מהקולות.
הליך הבחירות והפיטורים
הליך בחירת ומינוי המושל מעוגן בחוק הפדרלי מדצמבר 2004 ובספר החוקים של מחוז מוסקבה.
הבחירות התקיימו ב-1995, 1999, 2003. בשנים 2007 ו-2012, מושל המחוז נבחר על ידי נשיא רוסיה ומונה על ידי הדומה המחוזית. הבחירות הישירות למושל נערכו שוב ב-8 בספטמבר 2013.
הליך פיטורי המושל מעוגן בחוק הפדרלי "אודות העקרונות הכלליים של ארגוני החקיקה וגופי הרשות המבצעת של מחוזות הפדרציה הרוסית" (סעיף 19) ובספר החוקים של מחוז מוסקבה.
ביוני 2012, נערכו תיקונים באשר לבחירת ופיטורי המושל.
אליהו (אורטוריה)
אליהו (בגרמנית: Elias) היא אורטוריה, שחיבר פליקס מנדלסון בשנת 1846 לפסטיבל ברמינגהאם באנגליה. האורטוריה מתארת אירועים שונים בחיי הנביא אליהו, מתוך הספרים מלכים א' ומלכים ב'.
המוזיקה וסגנונה
היצירה חוברה כמנחה לקודמיו הבארוקיים של מנדלסון, באך והנדל, כאות הוקרה למוזיקה שלהם, שהייתה אהובה עליו. ב-1829 ניצח מנדלסון על המתאוס פסיון של באך, בביצוע מלא ראשון מאז מות המלחין, והיה לו חלק חשוב בהפצת יצירותיו של באך לקהל הרחב. האורטוריות של הנדל, לעומת זאת, לא יצאו מעולם מן האופנה. אליהו בנויה לפי דגם האורטוריות של שני רבי האמן האלה מתקופת הבארוק; עם זאת, סגנונה משקף בבירור את נטיותיו הטבעיות של מנדלסון עצמו כמלחין מראשית התקופה הרומנטית.
היצירה כתובה לארבעה סולנים ווקאליים (בס/בריטון, טנור, אלט, סופרן), תזמורת סימפונית מלאה (הכוללת טרומבונים, אופיקלאידה ועוגב) ומקהלה גדולה, השרה על פי רוב בארבעה קולות, אך מדי פעם בשמונה או בשלושה קולות (נשים בלבד). את תפקידו של אליהו, התפקיד הראשי באורטוריה, שר זמר בס- בריטון.
במקור חיבר מנדלסון את היצירה לטקסט גרמני, אבל כאשר פסטיבל ברמינגהאם הזמין אצלו אורטוריה, הורה לתרגם את הלברית לאנגלית וביצוע הבכורה היה בגרסה האנגלית.
הסיפור התנ"כי
הרקע לעלילת האורטוריה מקורו בספרי מלכים א' ו-ב'. מנדלסון משתמש באפיזודות התנ"כיות, המסופרות בנוסח לאקוני למדי במקור, ליצירת סצינות דרמטיות עזות מבע, כמעט מבעיתות בעוצמתן. אין ספק, שבכך הן עונות על הטעם בתקופתו של מנדלסון, ופה ושם אפשר לאתר בהן גם עקבות לסנטימנטליות ויקטוריאנית. בין האפיזודות החייאתו של נער מת, הבאת גשם לישראל החרבה הודות לתפילותיו של אליהו ועלייתו השמיימה ברכב אש לעיני אלישע ההמום ("אבי, אבי, רכב ישראל ופרשיו!") הדרמטית ביותר באפיזודות היא אולי "התחרות בין האלים", כשאלוהי ישראל מאכל קורבן בעמוד אש, אחרי רצף כושל של תפילות קדחתניות מצד העברים אל הבעל, האל שבחרו לעבוד. מנדלסון לא נרתע מתיאור האפיזודה בכל האכזריות שבתנ"ך, כשהמשכה הוא שחיטת כוהני הבעל בידי אליהו.
אין לדעת, איך ראה מנדלסון עצמו את הטקסט התנ"כי לאור ההיסטוריה האישית שלו כיהודי מומר (הוא היה ללותרני בגיל שבע), אף כי מלומדים רבים התחבטו בסוגיה זו. חלקה האחרון של האורטוריה מציג הקבלות בין חיי אליהו לחיי ישו.
מבנה
היצירה בשני חלקים נפתחת עם נאום מפי אליהו, שלאחריו מנוגנת הפתיחה. הפרקים מפורטים בטבלה הבאה, עם התמליל בגרמנית, מקור תנכי והקולות. המקהלה בדרך כלל בארבעה קולות SATB, ולעיתים עד שמונה. הסולנים הם אליהו (בריטון), סופרן (S), לעיתים קרובות שרה גם את האלמנה והמלאך השני, האלט (A), שרה את המלאך הראשון והמלכה, טנור (T), שר את עובדיה ואחאב. מנדלסון הסתמך על כמה סולנים, סופרנית ראשונה ושנייה בפרק 2, ואלטיות ראשונה ושנייה בפרק 35. אך בדרך כלל היצירה מבוצעת עם ארבעה סולנים.
כמה מהפרקים הם בצורות פשוטות המקובלות באורטוריה, כמו רצ'יטטיב ואַרִיָה. אחרים חוקרים שילובים היברידיים, כגון רצ'יטטיב למקהלה, להשגת אפקט דרמטי. הפתיחה מובילה ללא הפסקה (attacca) לפרק המקהלה הראשון. המקהלה ממלאה את תפקיד העם ("Das Volk") אך משמיעה גם את דעתה, כמו בדרמה יוַנית. קטעי הקריינות מתוך ספר מלכים מודגשים ברקע ירוק.
קבלה
"אליהו" הייתה פופולרית בביצוע הבכורה שלה ומבוצעת מאז לעיתים קרובות, בעיקר בארצות דוברות אנגלית. היא חביבה במיוחד על מקהלות חובבים. המלודרמה, כוח המשיכה הברור וקטעי המקהלה המרגשים שלה מהווים בסיס לאין-ספור ביצועים מוצלחים.
עם זאת, היו מבקרים, ביניהם ברנרד שו וריכרד וגנר, ששפטו את היצירה לחומרה, תוך שימת דגש על ההשקפה הקונבנציונלית והסגנון המוזיקלי משולל ההעזה.
צ'ארלס רוזן משבח את היצירה באופן כללי - "מלאכת המחשבת של מנדלסון מתעלה ללא קושי של דרישות האורטוריה ושתיהן [גם האורטוריה השנייה שלו, "פאולוס"] מהוות דוגמאות מרשימות לצורה מוזיקלית זו במאה ה-19." עם זאת, רוזן גם הגדיר את מנדלסון כ"ממציא הקיטש הדתי במוזיקה". לדעת רוזן, המוזיקה הדתית של מנדלסון "מיועדת לגרום לנו להרגיש, שאולם הקונצרטים הופך לכנסייה. המוזיקה אינה מבטאת דת אלא אדיקות... זהו קיטש במובן זה, שהוא מציג כתחליף לדת עצמה את קליפתה הרגשית."
לקריאה נוספת
דעותיו של צ'ארלס רוזן מצוטטות מתוך ספרו The Romantic Generation (1995), Cambridge: Harvard University Press, ISBN 0-674-77933-9
יעקב שטרן
יעקב שטרן (1932 – 1 באוגוסט 2008) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, שירת כראש מחלקת המבצעים במלחמת יום הכיפורים וכקצין אג"ם פיקוד הצפון במלחמת ששת הימים.
חייו
שטרן נולד בשטרסבורג שבצרפת, ב-1936 עלה לארץ ישראל, גדל ולמד בתל אביב. כנער בתקופת מלחמת העצמאות היה חבר בלח"י.
לאחר המלחמה התגייס לצה"ל, עבר קורס קצינים ושימש מדריך בבית הספר לקצינים עד 1953. לאחר מכן שירת מפקד פלוגה וכמפקד סיירת גולני, מפקד פלוגה בחטיבת הצנחנים ומדריך בקורס מפקדי פלוגות. היה חבר במשלחת הסיוע הצבאי הישראלי לאתיופיה ומילא תפקידים באגף ההדרכה. שירת כקצין אג"ם ובשנים 1960 עד 1962 פיקד על גדוד 12 בחטיבת גולני. לאחר תקופת לימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה שירת כסגן מפקד החטיבה. במלחמת ששת הימים שירת כקצין אג"ם בפיקוד הצפון תחת פיקודו של דוד אלעזר. לאחר המלחמה מונה למפקד חטיבה 3 שתחת פיקודו הפכה לחטיבה 820, חטיבה מרחבית שהייתה אחראית על הביטחון השוטף בגזרת רמת הגולן, ושירת בתפקיד עד 1970. יצא להשתלמות במכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית בפורט לוונוורת' ועם שובו מונה למפקד בית הספר לחי"ר (בה"ד 3).
ב-1972 מונה לראש מחלקת המבצעים באג"ם. תחת אחריותו היו נושאי הכוננות, הגיוס ועדכון התוכניות המבצעיות של הפיקודים ערב מלחמת יום הכיפורים ובמהלכה. ב-1974 מונה לראש מטה פיקוד הצפון, תחת מרדכי גור. בתפקידיו הבאים שירת כמפקד עוצבת אתגר וכנספח צבאי בדרום אפריקה.
ממשלת אירלנד
ממשלת אירלנד (באירית: Rialtas na hÉireann, באנגלית: Government of Ireland) היא הגוף המהווה את הרשות המבצעת של אירלנד.
חברי הממשלה
מבנה ממשלת אירלנד מוסדר ביסודו על ידי חוקת אירלנד. בראש הממשלה עומד הטישך (ראש הממשלה). סגן ראש הממשלה קרוי טנשטה והוא ממונה על ידי הטישך מקרב חברי הממשלה.
הטישך ממונה לתפקידו על ידי נשיא אירלנד על פי תמיכתו של הדאל אירן. הטישך מציג את מועמדויותיהם שאר חברי הממשלה, המאושרות על ידי הדאל והם ממונים על ידי הנשיא. שרי הממשלה מכונים לעיתים "שרי קבינט" בשונה מ"שרי מדינה" (שנקראו לפני 1977 מזכירים פרלמנטרים), שהם שרים זוטרים שהם לא חלק מהקבינט. כל אחד מהשרים אחראי בדרך כלל על אחד ממשרדי הממשלה. לעיתים ממונים שרים בלי תיק, אם כי הדבר לא נעשה מאז 1977.
בנוסף, עשויים להשתתף בישיבות הממשלה התובע הכללי, המצליף הראשי של הקואליציה וחלק מהשרים הזוטרים.
הנשיא
נשיא אירלנד הוא לא חבר בממשלה. חוקת אירלנד לא מגדירה את הנשיא כראש הרשות המבצעת. במקום זאת הוא מאציל את הסמכות הניהולית על הקבינט לטישך. בנוסף, לנשיא אין שיקול דעת בבואו למנות את הטישך, זוהי חובה חוקתית שעליו למלא. באופן דומה ממונים השרים, על פי המלצת הטישך ובאישור הדאל.
תקופת הכהונה
באופן רגיל, הממשלה מכהנת עד למינויו של טישך חדש על ידי הדאל אירן.
על הממשלה לקבל את אמון הדאל כדי להמשיך לכהן. במקרה שהטישך חדל לקבל את תמיכת הרוב בדאל, על הדאל להתפזר או שעל הטישך להתפטר מתפקידו. בסמכותו של הנשיא לפזר את הדאל על פי בקשת הטישך במקרה שזה איבד את אמון הדאל, אך לנשיא הזכות לסרב לבקשה כזו, ובכך הוא יכול לאלץ את הטישך להתפטר.
סמכויות
הסמכות הניהולית של הממשלה כפופה למגבלות מסוימות: לשרי הממשלה אחריות משותפת לפעולותיה. כל אחד מהשרים אחראי על פעולות משרדו. פעולות משרדי הממשלה מבוצעות בשם השרים, ובדרך כלל לשר יש מידע מועט על פרטי הפעולות הללו. מצב זה סותר את כללי המשפט המקובל שאדם שקיבל סמכות, לא יכול להאציל אותה. כלל זה מסביר את המשפט המצוין בתכתובות של משרדי הממשלה "השר הורה לי לכתוב...", גם אם השר מעולם לא ראה את המסמך המדובר.
כאשר אחד מתפקידי השרים מפסיק להתקיים (בשונה משינוי שם המשרד, דבר הקורה לעיתים קרובות יותר), סמכויותיו מועברות לשרים אחרים. המשרדים שבוטלו הם: משרד התקשורת, העבודה, הדואר והטלגרף, השירות הציבורי והאספקה, שאוחדו עם משרדים אחרים.
במקרה שהממשלה לא ממלאת את חובותיה על פי החוקה, היא עלולה לקבל הוראה מבית משפט על פי צו עשה. שרים שלא ממלאים את חובותיהם החוקתיות, עלולים להימצא אשמים בביזיון בית המשפט ואף להאסר.
היסטוריה
ממשלת אירלנד נוצרה על פי חוקת אירלנד משנת 1937, חוק השרים והמזכירים משנת 1924 ועל פי תיקונים לחוקה הכוללים הוראות מפורטות בנוגע למעמד ולתפקידי הממשלה באופן כללי. לממשלת אירלנד קדמה המועצה המבצעת של מדינת אירלנד החופשית שפעלה משנת 1922 ועד 1937.
שרי הממשלה הנוכחית
ממשלת אירלנד הנוכחית החלה את כהונתה ב-17 בדצמבר 2022. שרי הממשלה הם:
לאופולד בלום
לאופולד בלום (באנגלית: Leopold Bloom) הוא גיבור ספרו של ג'יימס ג'ויס, "יוליסס". בלום נמנה עם הדמויות הבדיוניות המוכרות והחשובות בספרות המודרנית. הוא מקביל באופן פארודי לדמותו של הגיבור המיתולוגי אודיסאוס.
קדושה דסידרא
קדושה דסִדרא (או קדושת ובא לציון) היא לקט של פסוקים מהתנ"ך, הנאמרים בסדר התפילה היהודי, לרוב בתפילת שחרית.
לאופולד בלום
בלום הוא תושב דבלין, אירלנד, בן 38, נשוי ואב לבת. מוצאו יהודי, אך הוא נוצרי בדתו. ב"יוליסס" מוצג בלום כאדם בעל חולשות, עם נטייה לגרגרנות ולמציצנות, אך עם זאת כאדם אנושי ובעל חמלה. מוצאו היהודי של בלום מציב אותו בקונפליקט מתמשך בין לאומיותו האירית לבין זהותו היהודית. "יוליסס" מתמקד בעלילותיו של בלום על פני יום אחד, 16 ביוני 1904, במהלכו משוטט בלום ברחבי דבלין. דמותו של בלום נחשפת לעיני הקורא באמצעות טכניקת זרם התודעה, שבה מבטא בלום באמצעות מחשבותיו את תחושותיו, לבטיו ומאווייו.
קדושה דסידרא
תוכן התפילה
התפילה כוללת פסוקי קדושה מנבואת המרכבה של ישעיהו ויחזקאל עם התרגום הארמי שלהם, ולקט של פסוקים נוספים, בעיקר מספר תהילים. לקראת הסוף נאמרת תפילת "יהי רצון",.
הלכותיה
קדושה דסידרא נאמרת בתפילת שחרית בימי חול לאחר תחנון וקריאת התורה, ובשבת ויום טוב בתחילת תפילת מנחה, לאחר פתיחת אשרי יושבי ביתך. בבית האבל ובתשעה באב, משמיטים את הפסוק השני הפותח במילים "ואני זאת בריתי". כמו כן, היא נאמרת לאחר תפילת העמידה בתפילת ערבית של מוצאי שבת, בהשמטת שני הפסוקים הראשונים, ומתחילה במילים "ואתה קדוש".
לאופולד בלום
מאז 1954 מצוין 16 ביוני כיום חג על ידי מעריצי ג'ויס, וקרוי על שמו של בלום "בלומסדיי" ("יומו של בלום").
רקע
בלום נולד בדבלין, אירלנד, ב-1866, כבנו היחיד של רודולף ויראג, מהגר יהודי מסומבטהי שבהונגריה, שהמיר את דתו לנצרות הפרוטסטנטית, שינה את שמו לרודולף בלום, והתאבד לבסוף. אמו של בלום, אלן היגינס, הייתה אירית פרוטסטנטית. בלום נשא לאישה את מריון (מולי) טווידי בשנת 1888, ונולדו להם שני ילדים, מיליסנט (מילי) ורודולף (רודי), אך האחרון מת מספר ימים לאחר לידתו. המשפחה חיה בדבלין, ברחוב אקלס מספר 7. בלום הוא בן 38, מוכר מודעות פרסום במקצועו.
על אף היותו אחד משני גיבורי הספר, בלום מופיע לראשונה רק בפרק הרביעי, "קאליפסו". מרבית העלילה מתמקדת בקורותיו של בלום ביום אחד, 16 ביוני 1904, הנקרא כיום על שם גיבורו "בלומסדיי" - יומו של בלום. במשך אותו יום משוטט בלום ברחובות דבלין, משתתף בלווייתו של חברו פאדי דיגנאם, עוסק מעט בעסקי המודעות מהם הוא מתפרנס, מבקר בחוף הים ומגיע שם לסיפוק מיני, ומסתובב עם בן-לווייתו הצעיר ממנו בשש-עשרה שנים, סטיבן דדאלוס, שהוא גם גיבור ספר אחר של ג'ויס, "דיוקן האמן כאיש צעיר", ברובע הזונות, בעוד אשתו מתנה אהבים עם מאהבה.
האתרים בהם מסתובב בלום הם אמיתיים. כך, למשל, מתרחש הפרק השישי "האדס", שבו מובא דינגאם לקבורה, באזור בית הקברות גלאסנווין בדבלין. בפרק השמיני "לסטריגונים" מובא במדויק מסלול הליכתו של לאופולד בלום לאורך מספר רחובות בעיר, מסלול שהונצח על ידי אבני מרצפת בהן חקוקים ציטוטים מהספר.
דמותו של בלום
כבר בתחילה מוצג בלום לשלילה כגרגרן:
מעשהו הראשון של בלום הוא רכישת כליות חזיר באטליז השכונתי, לשם הכנת ארוחת בוקר למולי, אשתו. בדרך חזרה הוא מביא לה מכתב ממאהבה, ששמו עזאזל בוילאן (Hugh 'Blazes' Boylan). בהמשך, הוא מכין לה את ארוחת הבוקר, שאותה הוא מגיש לה בעודה במיטתה. כל אותו זמן מולי בלום מתכרבלת במיטה, תוך מתן הוראות לבעלה, אותו היא מכנה "פולדי". בלום מוצג כדמות חלשה וצייתנית, כבעל המציית לאשתו ומקבל את רצונה ללא עוררין, כמתואר בפרק "קירקי": "והגברת היא האדון, היא זו שלובשת את המכנסיים".
שם הפרק הרביעי, "קאליפסו", שבו מתחיל בלום את מסעו, הוא ביטוי נוסף לאירוניה שמביע ג'ויס: בעוד אודיסאוס שהה במחיצת הנימפה קליפסו שבע שנים עד שאולצה לשחררו מחמת געגועיו לאשתו פנלופה, הרי שבלום נמצא בביתו שלו, במחיצת אשתו, וממנו הוא מתחיל את מסעו.
בניגוד לאודיסאוס, המחסל את מאהבי אשתו, מבליג בלום על בגידותיה ואינו מגיב. בפרק "קירקי", בו מציאות ודמיון משמשים בערבובייה, אומר בוילאן, מאהבה של אשתו, לבלום: "אתה יכול להציץ בחור המנעול ומותר לך לשפשף את עצמך בזמן שאני מכניס לחור שלה כמה פעמים", והאחרון משיב לו בהכנעה: "תודה רבה, אדוני. אני אעשה את זה, אדוני. מותר לי גם להביא שני חברים שיהיו עדים למעשה ויצלמו את זה?". בלום מושיט לבוילאן צנצנת משחה וממשיך: "וזלין, אדוני? תמצית מי תפוז...? מים פושרים...?". במרבית המקרים בהם מצטלבות דרכיהם, עושה בלום, החושש מבוילאן, כל מאמץ כדי להסתתר מפניו.
בפרק "אוכלי הלוטוס" הולך בלום לבית דואר ומוציא מכתב המיועד לאלטר אגו שלו, הנרי פרח, והממוען לתא הדואר שלו. בולט הניגוד בין בלום, שמכתבי אהבה מנשים מגיעים אליו תחת שם בדוי, לאשתו, שמקבלת ממאהבה מכתבים באופן גלוי, ושבעלה בעצמו מביא לה את מכתביו. מולי בלום מודעת לפלירטוטיו של בלום, לאחר שראתה אותו כותב מכתב בסתר, ומביעה את דעתה על בעלה: "גולם שאפשר לעבוד עליו... כל הגברים נעשים קצת ככה בגילו, בייחוד עכשיו שהוא מתקרב לארבעים" (יוליסס, פנלופי). גם כאן בולט הניגוד בין בוגדנותם של בני הזוג לבין נאמנותם של אודיסאוס ופנלופה זה לזה. לאופולד ומולי בלום לא קיימו יחסי מין מזה עשר שנים, מאז מות בנם רודי.
במהלך הספר נחשפת נטייתו של בלום למציצנות, וחיבתו הבלתי מוסתרת לתחתוני נשים, שאותה חושפת גם מולי בלום במונולוג המסיים את הספר. בפרק "נאוסיקה", בסצנה המתרחשת על חוף הים, מגיע בלום לפורקן מיני כשהוא מאונן בקרבתה של נערה יפה.
על אף חולשותיו, מצטייר בלום כאדם אנושי, בעל חמלה, כפי שהדבר מתבטא בסצנת בית החולים ליולדות בפרק "שורי השמש", שבה הוא נזכר בלידת בנו רודי. מכריו מתארים אותו כאדם הגון ושקט, כזה שאפשר לסמוך עליו. בקרב מכריו האירים הוא נחשב לאאוטסיידר, אחד שאינו מפריז בשתייה, נמנע מניבולי פה, סולד מאלימות ונמנע ככל האפשר מעימותים.
ג'ויס אף התבטא כי קיימת בבלום הומוסקסואליות חבויה.
שני אירועים משמעותיים בעברו משפיעים על בלום ומופיעים רבות בהרהוריו: התאבדותו של אביו רודולף ב-1886, ומותו של בנו התינוק רודי (שנקרא על שם אביו) שמונה שנים מאוחר יותר. ניכר בו כי מציק לו היעדר בן יורש לשושלת ויראג. בפרק "האדס", שבו מדבר סיימון דדאלוס על בנו סטיבן, נזכר בלום בבנו המת רודי: "אילו רודי הקטן היה נשאר בחיים. לראות אותו גדל. לשמוע את קולו בבית. הולך לצידה של מולי בחליפת איטון. בני...".
קדושה דסידרא
הלכותיה
כמו בקדושת יוצר, נחלקו הראשונים אם יחיד, המתפלל בלא מניין, רשאי לומר קדושה זו. למעשה, נהוג ברוב הקהילות לומר קדושה זו אף ביחיד, אבל בנוסח תימן בלדי לא אומרים אותה.
חשיבות אמירתה
עיקר חשיבות קדושה דסידרא הוא בהיותה המסיימת הרשמית של תפילת שחרית. המשמעות להלכה היא שרק לאחר אמירת קדושה דסידרא מותר לחלוץ תפילין (אם אדם טרוד וממהר לעיסוקיו האחרים). לאחר קדושה דסידרא שליח הציבור אומר קדיש תתקבל, ובכך מצוין סיום התפילה.
התלמוד הבבלי משבח את תפילת קדושה דסידרא, באומרו שהעולם מתקיים עליה, כלומר קיים בזכות אמירתה.
לאופולד בלום
המקורות לעיצוב דמותו של בלום
במוזאון ג'וייס בטריאסטה קובעים שהשם לאופולד בלום נקבע בעקבות השותפים (היהודים) לאופולדו פופר ואדולף בלום. משפחות פופר ובלום החזיקו חברת ספנות ושילוח בינלאומית ולאופולד ואדולף ניהלו את הסניף שלה בטריאסטה. ג'ויס שהה בטריאסטה ולאופולד פופר שכר את שרותיו כמורה לאנגלית לבנותיו וביניהן עמליה פופר (לימים ריזולו). קיימות טענות שלעמליה ולג'ויס הייתה פרשיית אהבים, שהונצחה בספרו "ג'אקומו ג'ויס".
חברו של ג'ויס, פדריג קולום, העיד כי ג'ויס עצמו לא הכיר אף יהודי מקהילת דבלין, ותר אחרי כאלה כאשר חיפש בשנת 1902 מקורות למימון עיתון יומי חדש שרצה להקים. המקור הראשוני לדמותו של בלום היה כפי הנראה דבלינאי בשם אלפרד ה. האנטר (Alfred H. Hunter), שג'ויס חשבו ליהודי, אשר סייע לג'ויס בעת שנקלע לקטטה ב-22 ביוני 1904. ב"יוליסס", בסצנה המשחזרת את האירוע, מחלץ בלום את סטיבן דדאלוס מקטטה שאליה נקלע, והם ממשיכים לביתו של בלום.
התקרית הביאה אותו ככל הנראה לידי הרעיון לכתוב יומן מסע חד-יומי על שיטוטיו של יהודי בדבלין. בספטמבר 1906, בעת שהותו ברומא, כתב ג'ויס לאחיו סטניסלאוס כי "יש לי סיפור חדש ל'דבלינאים'. הוא עוסק במר האנטר". חודשיים מאוחר יותר חשף את שמו, "יוליסס", ובסופו של דבר לא כלל אותו ב"דבלינאים" (אוסף סיפורים קצרים של ג'ויס) אלא הפך אותו לספר בפני עצמו.
שמו של האנטר נזכר כמי שהשתתף בהלווייתו של מת'יו פ. קיין (Matthew F. Kane), חבר של אביו של ג'ויס, ג'ון. קיין עצמו היה הבסיס לדמותו של מרטין קנינגהאם, המופיע הן ב"דבלינאים" והן ביוליסס. ריצ'רד אלמן (Richard Ellmann), הביוגרף של ג'ויס, כתב ב-1982, שנים רבות לאחר כתיבת הביוגרפיה, כי הוטעה לחשוב שהאנטר היה יהודי.
קיימת סברה, כי ג'ויס טווה את עיקר דמותו של בלום סביב איטלו זבבו, סופר איטלקי ממוצא יהודי, שג'ויס התוודע אליו בעת שהותו בטריאסטה שבאיטליה בין השנים 1904 ל-1915. זבבו ביקש לשפר את האנגלית שבפיו, ונרשם לבית הספר לשפות "ברליץ", שם עסק ג'ויס בהוראת אנגלית למחייתו. בין זבבו לג'ויס התפתחו יחסי ידידות עמוקים, למרות הבדלי הגיל, וג'ויס נהג להגיע לבית משפחת זבבו כדי ללמד את בני המשפחה אנגלית. לזבבו היו מספר מאפיינים שמזכירים את דמותו של בלום: אשתו הייתה נוצרייה, הוא המיר את דתו לנצרות, ואביו היה ממשפחה שמוצאה מאוסטרו-הונגריה. בתו של זבבו, שלמדה אף היא אצל ג'ויס, טענה כי אביה היווה עבור ג'ויס מקור השראה לדמותו של בלום. היא ציינה כי גם אמהּ הייתה דמות שהשפיעה על עיצוב דמותן של חלק מהנשים שברומן. עם זאת, בראיון שנערך עמה לשם הפקת סרט דוקומנטרי, היא אמרה כי נחישותו של ג'ויס לדלות פרטים על יהודים גרמה לאביה אי-נוחות. זבבו עצמו צוטט כמי שביקש מאחיו של ג'ויס, סטניסלאוס, כי יגלה לו סודות על אירים - שכן "אחיך שאל אותי שאלות כה רבות על יהודים, עד כי הייתי רוצה להשתוות עמו."
דמויות נוספות שייתכן שג'ויס הסתמך עליהן בעיצוב דמותו של בלום, היו תיאודורו מאייר (Teodoro Mayer) מטריאסטה, שאביו היה הונגרי, כמו אביו של בלום, שהיה הבעלים של העיתון "Il Piccolo della Sera", שבו כתב ג'ויס מאמרים.
נטען גם לא אחת כי בעיצוב דמותו הנשית קמעא של בלום הושפע ג'ויס גם על ידי הפילוסוף היהודי המומר אוטו ויינינגר, ובעיקר מספרו "מין ואופי", חיבור אנטי-פמיניסטי בו השווה ויינינגר את היהדות לנשיות, תוך הדגשת נחיתותן של השתיים. ויינינגר, ששם אביו היה לאופולד, המיר את דתו לנצרות, ומאוחר יותר שם קץ לחייו.
מוצאו היהודי של בלום
לאופולד בלום הוטבל לנצרות שלוש פעמים, ואמו הייתה נוצרייה, כך שעל פי ההלכה אינו יהודי. הוא גם לא נימול. למרות זאת, מוצאו היהודי מוזכר פעמים רבות בעלילת הספר. לפי המתואר, בראשית חייו הוא קיבל חינוך יהודי. בפרק "אאולוס" הוא עוצר בבית דפוס, מביט בסַדָּר המסדר את האותיות בכיוון ההפוך, מימין לשמאל, ונזכר בליל הסדר שבו היה אביו מקריא את ההגדה בעברית (בחלונית משמאל).
בפרק "איתקה" הוא מביע חרטה על כי זלזל באמונות ובמנהגים של היהדות, כמו עירוב בשר בחלב, שמירת שבת ואיסור על השמעת השם המפורש.
יחסו ליהדותו הוא אמביוולנטי. מחד, הוא אינו יהודי בדתו, ומאידך, הוא נרתם להגן על מוצאו היהודי. לאורך כל הרומן הוא משתדל להימנע משימוש בשמו של ישו הנוצרי. מאידך, בפרק "אוכלי הלוטוס" הוא מגיע לכנסייה קתולית ומשתתף במיסה, אלא שבמהלך התפילה הוא מהרהר על האפשרות להיפגש עם מרתה, האישה עמה הוא מתכתב, ביום ראשון לאחר התפילה.
בפרק "הקיקלופים" נקלע בלום לעימות עם אירי לאומני ואנטישמי המכונה "האזרח" ומשיב לו כגמולו:
"מנדלסון היה יהודי וקרל מרקס ומרקאדנטה ושפינוזה. והמושיע היה יהודי ואביו היה יהודי, האלוהים שלהם..." האנטישמי שואל: "האלוהים של מי?". "טוב, אז הדוד שלו היה יהודי", עונה בלום. "אלוהים שלכם היה יהודי. ישו היה יהודי בדיוק כמוני."
בתגובה לדבריו, מאיים האנטישמי לפצפץ את גולגולתו, ובלום נמלט מהמקום בכרכרה כל עוד נפשו בו. בפרק "אמאוס" מצטדק בלום על התקרית בפני סטיבן דדאלוס ואומר:
לאומיות אירית מול זהות יהודית
ג'ויס מעמיד את גיבורו בקונפליקט מתמשך בין מוצאו היהודי ללאומיותו האירית. קודם העימות עם "האזרח" האנטישמי, שואל אותו "האזרח" לאיזו אומה הוא משתייך, ותשובתו של בלום היא: "אירלנד... אני נולדתי כאן. אירלנד". עם זאת, בהמשך הוא מוסיף: "גם אני שייך לגזע שסבל משנאה ומרדיפות. גם עכשיו. ממש ברגעים אלה. בשנייה הזאת".
בהמשך הפרק שואל אחד מהנוכחים, "אחרי הכל, למה שיהודי לא יוכל לאהוב את ארצו כמו כל אחד אחר?", ונענה: "בתנאי שהוא יהיה בטוח קודם איזו ארץ היא ארצו".
בפרק "איתקה", בתשובה לשאלה "איזה המנון זימר בלום?", מוזכרות שתי השורות הראשונות של "התקווה" (והיחידות שבלום זוכר מההמנון), ולא המנון אירלנד:
גם בהשוואה לידידו סטיבן דדאלוס האירי, בלום הוא היהודי. בפרק "איתקה" מדקלם דדאלוס בלדה אירית עממית, ובלום מדקלם כנגדו קטע משיר השירים.
בלומסדיי
16 ביוני, הנקרא על שם בלום (בלומסדיי), הפך במקומות מסוימים בעולם, ובאירלנד בפרט, ליום חג. ביום זה נערכות בדבלין פעילויות הקשורות לספר "יוליסס", כגון כנסים אקדמיים, הצגות והקראות פומביות מ"יוליסס", טיולי פאבים וסיורים לאורך המסלול שעשה בלום באותו יום ועוד.
העיר ההונגרית סומבטהי, שבה על פי הספר נולד רודולף ויראג, אביו הבדיוני של בלום, חוגגת אף היא מדי שנה את בלומסדיי.
בלום בתרבות
כמו כן זכה בלום להנצחות רבות בספרות ובתרבות הפופולרית:
על שמו של בלום נקראו פאבים איריים ברחבי העולם, בכלל זאת בישראל.
יחסי אוסטרליה–ישראל
יחסי אוסטרליה–ישראל הם היחסים בין אוסטרליה לישראל. בין המדינות מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, וכן קשרים כלכליים ותרבותיים ענפים. לישראל ישנה שגרירות בקנברה, ולאוסטרליה שגרירות בתל אביב.
שגריר אוסטרליה בישראל מ-2023 הוא ראלף פיטר קינג, שגריר ישראל באוסטרליה מאז תחילת 2022, הוא אמיר מימון.
לפני קום המדינה
התנועה הציונית הייתה פעילה באוסטרליה החל מתחילת המאה ה-20. כוחות הפרשים האוסטרלים הקלים השתתפו ב (כחלק מחיילי האימפריה הבריטית). בשנת 1927 נבחר הגנרל היהודי-אוסטרלי ג'ון מונש לנשיא התנועה הציונית באוסטרליה.
בפברואר 1941 ערך ראש ממשלת אוסטרליה רוברט מנזיס ביקור בארץ ישראל בדרכו ללונדון.
החל מהמחצית השנייה של שנות ה-40 של המאה ה-20 הפעילה אוסטרליה לשכת מסחר עם ארץ ישראל, ומספר משלחות מסחריות ערכו ביקורים.
כינון היחסים
ב-29 בנובמבר 1947 כיהן שר החוץ האוסטרלי הרברט וור אוואט כיו"ר ועדת העצרת הכללית של האו"ם בעת ההצבעה על סיום המנדט הבריטי וסייע לקדם את תוכנית החלוקה של האו"ם. אוסטרליה הייתה מן המדינות הראשונות שהביעו תמיכה בתוכנית על אף הלחץ הכבד מצד בריטניה להימנע בהצבעה. ב-29 בינואר 1949 הכירה אוסטרליה דה פאקטו במדינת ישראל. אך עדיין לא כננו יחסים דיפלומטיים מלאים בין המדינות.
באוקטובר 1949 הסכימו ישראל ואוסטרליה להחליף נציגים בדרג צירים. ציר אוסטרליה בישראל החל בתפקידו בדצמבר 1949. הוא הגיש את כתב אמנתו לנשיא חיים ויצמן בקריה בתל אביב ב-4 בינואר 1950.
ציר ישראל הראשון באוסטרליה, ג'וזף אייבור לינטון, הגיש את כתב אמנתו ב-25 ביוני 1950.
במחצית השנייה של המאה ה-20
במרץ 1967 ביקר שר החוץ אבא אבן באוסטרליה ונפגש עם ראש ממשלת אוסטרליה הרולד הולט בפרלמנט האוסטרלי בקנברה.
ב-22 באוקטובר 1973, כחברה זמנית במועצת הביטחון של האומות המאוחדות הצביעה אוסטרליה בעד החלטה 338 שקרא להפסקת אש מידיית במלחמת יום הכיפורים ולביצוע החלטה 242 של מועצת הביטחון על כל חלקיה, כולל את נסיגתה של ישראל מכל השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים.
ב-10 בנובמבר 1975 הצביעה אוסטרליה נגד החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם הקובעת כי "ציונות היא צורה של גזענות ואפליה גזעית".
בינואר 1987 ערך ראש ממשלת אוסטרליה בוב הוק ביקור רשמי בישראל. במהלך הביקור הצהיר כי אוסטרליה מכירה בזכות ההגדרה העצמית של הפלסטינים, ובכלל זה להקמת מדינה עצמאית.
במאה ה-21
במהלך מלחמת לבנון השנייה בשנת 2006 הביעו ראש ממשלת אוסטרליה ג'ון הווארד ושר החוץ האוסטרלי אלכסנדר דוונר את תמיכתם בישראל.
בינואר 2014 הצהירה שרת החוץ האוסטרלית, ג'ולי בישופ, שההתנחלויות בשטחי יהודה ושומרון אינן מנוגדות לחוק הבינלאומי. ביוני 2014 הכריז שר החוץ של ממשלת אוסטרליה, בפרלמנט האוסטרלי, כי ממשלתו איננה רואה בשלטון ישראל במזרח ירושלים שטח כבוש באותה שנה כאשר נידונה באו"ם השאלה האם לשנות את מעמדה של הרשות הפלסטינית מחברה משקיפה לחברה מלאה, הצביעה אוסטרליה נגד.
ביחס להחלטה 2334 מדצמבר 2016 שקבעה שההתנחלויות אינן חוקיות התבטא ראש הממשלה מלקולם טרנבול ואמר כי היא "חד-צדדית ומטרידה".
בפברואר 2017 ביקר ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו באוסטרליה. במסגרת הביקור דנו נתניהו ועמיתו האוסטרלי מלקולם טרנבול, על הרחבת הסכמי הסחר ועל חיזוק הקשר הביטחוני בין שתי המדינות, זאת לאחר שמספר ביקורים קודמים שתוכננו, בוטלו.
בפברואר 2020 ביקר נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין באוסטרליה ונפגש עם ראש ממשלת אוסטרליה סקוט מוריסון, ראש ממשלת ניו סאות' ויילס גלדיס ברג'יקליאן והקהילה היהודית באוסטרליה.
התנחלויות וירושלים
היחס להתנחלויות ומעמד ירושלים משתנה בין שתי המפלגות המרכזיות. בעוד שעמדת מפלגת הלייבור האוסטרלית היא ביקורתית ביחס לישראל בסוגייה זו, עמדת המפלגה הליברלית של אוסטרליה תומכת ומגבה את מדיניות ישראל.
יחס להתנחלויות
בדצמבר 2012 אמר שר החוץ האוסטרלי בוב קאר ממפלגת הלייבור "אוסטרליה מתנגדת לכל סוג של בנייה בהתנחלויות וכי פעילות מסוג זה פוגעת במאמצים להגיע לפתרון שתי המדינות, שבלעדיו, ישראל לעולם לא תהנה מביטחון".
בינואר 2014 חזרה בה ממשלת אוסטרליה מעמדתה הקודמת כאשר שרת החוץ האוסטרלית ג'ולי בישופ תקפה את הלחץ החד צדדי שהפעילו מדינות מערב אירופה על ישראל והתבטאה בעד ההתנחלויות. בישופ אמרה: "הייתי רוצה לראות איזה חוק בינלאומי מכריז על ההתנחלויות כבלתי חוקיות".
בדצמבר 2018 ראש ממשלת אוסטרליה, מלקולם טרנבול מהמפלגה הליברלית, גינה את החלטה 2334 של מועצת הביטחון של האו"ם נגד ההתנחלויות ביהודה ושומרון ואמר כי היא "חד-צדדית ומאוד מטרידה".
הכרה בירושלים כבירת ישראל
עם הקמת מדינת ישראל אוסטרליה לא הכירה בירושלים כבירתה, מאחר שתוכנית החלוקה קבעה כי ירושלים תהיה חלק מאזור בשליטה בין־לאומית (שאמור היה לכלול גם את בית לחם), בהובלת מושל זר שימונה על ידי האו"ם, ומועצה שתורכב מנציגי התושבים של האזור. בסוף 1949 אף הובילה אוסטרליה מהלך ליישום ההחלטה להפיכת ירושלים לעיר בין־לאומית. ההצעה אוחדה עם הצעות דומות נוספות ועברה ברוב של שני שלישים כנדרש ב כהחלטה 303 של העצרת הכללית של האו"ם ב-9 בדצמבר 1949.
ביוני 2018, כינוס מועצת המפלגה הליברלית של אוסטרליה (אז מפלגת השלטון) הצביע בעד העברת השגרירות האוסטרלית מתל אביב לירושלים. ההחלטה גם קראה לעצור את הסיוע הכספי לרשות הפלסטינית עד שתפסיק לשלם קצבאות למשפחות אסירים פלסטינים. את ההצעה יזם פלג צעירי המפלגה, והיא זכתה לתמיכה של 43 נציגים, לעומת 31 שהתנגדו. אולם שרת החוץ של אוסטרליה ג'ולי בישופ הודיעה כי ההחלטה לא תיושם.
באוקטובר 2018 הודיע ראש ממשלת אוסטרליה סקוט מוריסון, זמן קצר לאחר שנכנס לתפקיד, שוקל להעביר את שגרירות אוסטרליה בתל אביב-יפו אל ירושלים, ובכך להכיר בירושלים כבירת מדינת ישראל. שלושה ימים אחר כך פרסמה סוכנות הביון האוסטרלית, כי העברת שגרירות אוסטרליה מתל אביב-יפו לירושלים עלולה להצית גל מחאה אלים ברצועת עזה וביהודה ושומרון, מה שהעיב על ההעברה הפוטנציאלית.
ב-14 בדצמבר אותה שנה הודיע ראש ממשלת אוסטרליה במסיבת עיתונאים בסידני, כי מדינתו מכירה במערב ירושלים כבירת ישראל, אך השגרירות לא תועבר מיד לירושלים. עוד ציין כי בירושלים יוקמו משרדים לענייני ביטחון ומסחר, ויוחל בתהליך בחינת אתר עתידי לשגרירות. החלטה זו התקבלה בתגובות צוננות בישראל: מצד אחד מדובר בהכרה בירושלים מצידה של מדינה מערבית, אך מצד שני גם באי-הכרה באיחודה של העיר מצידה של ידידה קרובה. באפריל 2019 פתחה אוסטרליה רשמית משרד מסחרי וביטחוני ברחוב המלך ג'ורג' בעיר.
ב-18 באוקטובר 2022 חזרה בה ממשלת אוסטרליה בהנהגת מפלגת הלייבור מההכרה בירושלים כבירת ישראל והודיעה כי "מעמדה הסופי של ירושלים היא סוגיה שיש לפתור כחלק מכל משא ומתן לשלום בין ישראל לעם הפלסטיני". משרד החוץ הישראלי הודיע בתגובה כי הוא יזמן במהלך היום את השגריר האוסטרלי בישראל לשיחת הבהרה.