cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות הפיליפינים
היסטוריה
במשך מאות שנים הגיעו לאי יהודים לזמן קצר בשל עסקים, רדיפות והיו שחיפשו הרפתקאות. הם נשארו באי רק לתקופות קצרות: שנה או שנתיים - והמשיכו לדרכם. רק במאה השנים האחרונות התגבשה במקום קהילה. בשנת 1898 עברו האיים לשליטת ארצות הברית, ונוסדה בה קהילה יהודית. בין השאר הקימו את הקהילה משוחררי הצבא האמריקאי שהחליטו להשתקע באי, אליהם נוספו פליטים ממלחמת האזרחים האמריקנית. בשנת 1917 הצטרפו לקהילה יהודים מרוסיה שברחו משם בעקבות המהפכה הבולשביקית. יהודי האי הקימו בבירת המדינה את חנות הכל-בו הראשונה, הם גם היו סוכני המכוניות הראשונים, וכן הקימו את תחנת הרדיו של האי. השלטונות האמריקאים ראו בקהילה כעין מושבה של ארצות הברית באיי האוקיינוס השקט.
הברית המשולשת (1717)
רקע
לאחר מותם של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת והמלכה אן, השתפרו היחסים בין צרפת לבריטניה. ג'ורג' הראשון ומקבילו הצרפתי פיליפ השני, דוכס אורליאן היו בני דודים ובפני כל אחד מהם ניצבו איומים שיכלו למוטט את שלטונו. הדוכס מאורליאן חשש שאויביו מפנים, ובמיוחד לואי אוגוסט דה בורבון, דוכס מיין ישתף פעולה עם צרפת במטרה להפיל אותו, ואילו ג'ורג' הראשון רצה לשכנע את הצרפתים לעכב את התמיכה בכל התקוממות נוספת של הג'ייקוביטים. על פי לואי דה רוברי, דוכס סנט-סימון, שהתנגד לברית, טען שגריר בריטניה בפריז ג'ון דאלרימפל, היתרון לשני המשטרים בטווח הקצר עלה על ההבדלים המסורתיים ביניהם. דה-רוברי, טען שהממלכות הבורבוניות צרפת וספרד צריכות להיות בעלות ברית תמיד, אך הדבר לא בא בחשבון בהתחשב במציאות אז.
יהדות הפיליפינים
היסטוריה
בשנת 1919 הוקם במנילה בית הכנסת הראשון המוכר בשם "טמפל אמיל" (בית הכנסת השתייך לזרם הקונסרבטיבי), והיום קיים בית כנסת חדש, אורתודוקסי-ספרדי.
הכיבוש היפני
בשנת 1941 הביא הכיבוש היפני סבל לקהילה, שמנתה אז 1200 נפש. השלטון המקומי נדרש לנקוט בצעדים נגד היהודים על ידי היפנים והגרמנים. ההגבלות חלו רק על היהודים שלא היו יוצאי גרמניה ושאר בעלות בריתה. יוצאי שאר הארצות נכלאו במחנה מיוחד ושאר היהודים המשיכו בחיים הסדירים. לדוגמה, הרב והחזן שהיו יוצאי גרמניה המשיכו בתפקידם. יחסם של הכובשים היפנים היה נוח, והם אפילו סיפקו קמח למצות - למרות המחסור בו, וכן דאגו כי היהודים שנכלאו יוכלו לבקר בחגים בבית הכנסת.
בנובמבר 1944 כבשו היפנים את בניין "טמפל אמיל" והפכו אותו למחסן נשק ובמהלך המלחמה על עצמאותה של מנילה העלו היפנים את הבניין באש. צבא ארצות הברית שכבש את האי שיקם את בית הכנסת, אך יהודי האי העדיפו ברובם לנטוש אותו.
בשנת 1947 התארגנו היהודים מחדש והקימו את "הקהילה היהודית של הפיליפינים" שכללה כמה מאות יהודים.
כיום
לי בלומנטל, מנכ"ל "איגוד יהודי הפיליפינים", מעריך את מספר היהודים בפיליפינים בכ-1,500 איש.
הרב הנוכחי של הקהילה, הרב אליהו עזריה סיפר כי משפחות של בני המקום, בייחוד מן האי מינדאנאו, מספרות על מסורות יהודיות שנוהגות אצלן. באזור גרות כיום כ־60 משפחות של צאצאי האנוסים. אחדות מהן מתארות היטב את חג הפסח, המצות, צום יום הכיפורים והדלקת נרות שבת.
באיי הפיליפינים קיימים בתי חב"ד בערים סבו, קלארק, אל נידו, בורוקאי ומקאטי סיטי (מנילה). בבית הכנסת הקיים יש מניין בימי שני וחמישי, בשבתות ובחגים. הקידוש של שבת בבוקר מהווה מוקד הכינוס של הקהילה – כמאה מתפללים ובני משפחותיהם.
אשתו של נשיא הפיליפינים רודריגו דוטרטה, במשך 27 שנים, הייתה יהודיה ובתם שרה דוטרטה קארפיו היא ראש העיר דבאו סיטי, השלישית בגודלה במדינה.
Galway Girl
Galway Girl (בעברית: נערת גולוויי) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר והיוצר הבריטי אד שירן. השיר הוא שיתוף פעולה בין שירן לבין הלהקה העממית האירית באוגה, שמשלבת מוזיקה אירית מסורתית עם פופ. ביום פטריק הקדוש 2017, הודיע שירן על השיר, בתור הסינגל השלישי שלו מהאלבום ÷.
מכירות ומיקומים
השיר נכנס למצעדי בריטניה והגיע למקום השני, מאחורי "Shape of You" כאשר הפך זמין להורדה. מעל מיליון מעותקי השיר בבריטניה נכון ליולי 2017.
בנוסף, השיר כבש את המקום הראשון במצעדי אירלנד, וכן בסקוטלנד ובסלובניה.
וידאו קליפ
ב-11 באפריל 2017, שירן יצר את הקליפ לשיר בעיר גולוויי, אירלנד, וצילם את עצמו על סטדיקאם. בקליפ משתתפת השחקנית האירית סירשה רונן. כמו כן, הקליפ הועלה לערוץ היוטיוב ב-3 במאי 2017.
נכון לפברואר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על מעל 500 מיליון צפיות.
הקעקוע החדש של שירן צולם בווידאו, כאשר הוא מאוית באופן שגוי: "Galway Grill".
אניש קאפור
אניש קאפור (באנגלית: Anish Kapoor; נולד ב-12 במרץ 1954) הוא פסל יהודי-בריטי יליד-הודו.
חיים מוקדמים וחינוך
קאפור נולד במומבאי שבהודו לאם יהודייה מיהדות בגדאד שבהודו, ולאב הודי בן דת ההינדואיזם מחבל פנג'אב, אשר שירת בצי ההודי. סבו מצד אימו היה חזן בבית כנסת בעיר פונה. הוא למד בבית הספר דון שבדרה דון, פנימייה לבנים במדינת אוטר פרדש. בשנת 1971 עבר לישראל עם אחד משני אחיו, בתחילה התגורר בקיבוץ גן שמואל כסטודנט באולפן לעברית. החל ללמוד הנדסת חשמל, אך התקשה במתמטיקה והפסיק לאחר חצי שנה. בישראל הוא החליט להיות אמן ובשנת 1973 הוא עזב לבריטניה, לאחר שלא התקבל ללימודים בבצלאל. למד אמנות ב"מכללת הורנסי לאמנות" ובבית הספר לעיצוב בצ'לסי שבלונדון.
בין השנים 1979–1981 לימד אמנות במכללה בעיר וולברהמפטון, ובשנת 1982 היה אמן הבית בגלריה ווקר לאמנות, בליברפול.
קריירה
בשנות ה-80 של המאה ה-20 התפרסם קאפור בשל פסליו הגאומטריים או הביומורפיים, שיצר בחומרים פשוטים דוגמת גרניט, גיר, שיש, פיגמנט וטיח. פסלים מוקדמים אלה הם לעיתים קרובות צורות פשוטות ומעוקלות, בדרך כלל מונוכרומטיות או בצבעים עזים, באמצעות פיגמנט אבקה קאפור הגדיר את הצורה של הפסלים. שימוש זה בפיגמנט אפיין את התערוכה הראשונה והמתוקשרת שלו במסגרת תערוכת הפיסול החדשה בגלריה הייוורד בלונדון בשנת 1978. ב-1983 השתתף בתערוכה בגלריית טייט שכללה את אמני הפיסול הבולטים באירופה באותה עת, יחד עם יוזף בויס, ריצ'רד לונג, רוברט מוריס ואחרים.
בסוף שנות השמונים ותחילת התשעים זכה קאפור לשבחים על עבודותיו שחקרו את "החומר" מול ה"לא-חומר", בהן הדגיש את הריק הן ביצירות פיסול חופשיות והן במיצבים שאפתניים. נראה כי רבים מפסליו באותה תקופה נסוגים למרחוק, נעלמים בקרקע או מעוותים את החלל סביבם. בשנת 1987 החל לעבוד גם באבן. עבודות האבן המאוחרות שלו עשויות אבן מוצקה וחצובה, שברבים מהם נחצבו חללים, לרוב הם רומזים ומשחקים בדואליות (אדמה-שמיים, חומר-רוח, קלילות-חושך, גלוי-בלתי נראה, מודע-לא מודע, זכר-נקבה וגוף-נפש).
בשנת 1993 הציג תערוכה במוזיאון תל אביב שכללה פסלים אבסטרקטיים מאבן.
בשנת 1995 החל קאפור לעבוד עם משטחים מבריקחם ומלוטשים של פלדת אל-חלד. עבודות אלה דומות למראה, המשקפות או מעוותות את הצופה וסביבתו. במהלך העשור שלאחר מכן התפתחו הפסלים של קאפור למניפולציות שאפתניות יותר של צורה ומרחב. הוא ייצר מספר עבודות גדולות, בהם "טאראטאנטארא" (1999) - כדור שקוטרו 35 מטרים שמוצג בגלריה הבלטית בגייטסהד (טחנת קמח שהוסבה לגלריה לאומנות), ו"מרסיאס" (2002) יצירה ענקית של פלדה ופוליוויניל כלוריד שהותקנה באולם הטורבינה הגדול של מוזיאון טייט מודרן שקיבלה את התואר "הפסל הגדול ביותר בעולם". "מרסיאס" היה אובייקט עשוי בד אדום שריחף מעל האולם העצום ובו שלושה פתחים דמויי אפרכסת של גרמופון. בשנת 2000 הוצגה יצירתו של קאפור - "מים פאראבוליים" שכללה מים צבעוניים הנעים במהירות גבוהה בכיפת המילניום שבלונדון וב-2001, הוצגה יצירתו "מראת השמים" בנוטינגהאם.
בשנת 2009 מונה קאפור למנהל האמנותי הראשון של פסטיבל האמנות בברייטון. קאפור הציג ארבעה פסלים במהלך הפסטיבל, שאחד מהם נוצר בשיתוף פעולה עם הסופר סלמאן רושדי. בספטמבר 2009, קאפור היה האמן החי הראשון שהציג תערוכת יחיד באקדמיה המלכותית לאמנויות. בנוסף לרטרוספקטיבה של הקריירה שלו עד אז, התערוכה כללה גם יצירות חדשות. בין השאר את היצירה "Shooting Into the Corner" ("לירות אל הפינה"), תותח היורה צבע ארגמן על פינת החדר.
במאי 2011, עבודתו של קאפור "לויתן", הייתה המיצב השנתי באירוע האמנות "מונומנטה" שנערך בגראנד פאלה בפריז. קאפור תיאר את היצירה כ: "אובייקט יחיד, צורה אחת, צבע יחיד...השאיפה שלי היא ליצור חלל עם מרחב המגיב לגובה ולבהירות של הגן בגראנד פאלה. המבקרים יהיו מוזמנים ללכת בתוך היצירה, לטבול את עצמם בצבע, וזו, אני מקווה, תהיה חוויה מהורהרת ופואטית".
יצירות ציבוריות בהזמנה
היצירות המוזמנות (Public commissions) המוקדמות ביותר של קאפור כוללות את הר הברזל היצוק בפרויקט האמנות Tachikawa ביפן, ויצירה ללא כותרת משנת 1995 שהותקנה בכיכר בטורונטו ודומה לפסגות ההרים. בשנת 2001 יצא את "מראת השמיים" - "Sky Mirror", חתיכת מראה גדולה המשקפת את השמים והסביבה, לאתר מחוץ לתיאטרון בעיר נוטינגהאם. ב-2004, פסלו "שער העננים", העשוי מ-110 טונות של פלדת אל חלד הוקם בפארק המילניום שבשיקגו. הצופים מסוגלים ללכת מתחת לפסל ולהביט מעלה. בסתיו 2006 הוצב פסלו - "מראת השמים" במרכז רוקפלר שבניו יורק, מאוחר יותר הוצגה עבודה זו בגני קנסינגטון בשנת 2010.
ב-2009 יצר קאפור את היצירה "Earth Cinema" - "Cinema di Terra" (קולנוע כדור הארץ) עבור הפארק הלאומי פוליאנו, הפארק הלאומי הגדול ביותר באיטליה, כחלק מהפרויקט ArtePollino. היצירה עשויה מבטון ואדמה באורך של 45 מטר, ברוחב 3 ועומק של 7 מטר. אנשים יכולים להיכנס משני הצדדים וללכת לאורכה, לראות את האדמה הריקה מבפנים.
ב-2010 הזמין מוזיאון ישראל מקאפור את פסלו "היפוך העולם, ירושלים", לכבוד סיום שיפוץ המוזיאון.
ב-2012 נבחר קאפור ליצור פסל סביבתי במרכזו של הפארק האולימפי בלונדון. הפסל קרוי "אורביט", אך מטעמי חסות נקרא ארסלורמיטאל אורביט על שם חברת הפלדה ארסלורמיטאל שמימנה את הקמתו (באנגלית: ArcelorMittal Orbit) הוא מגדל תצפית, המתנשא לגובה של כ-115 מטרים, וממוקם בין האצטדיון האולימפי ומרכז ספורט המים. טיפוס במדרגות הלולייניות אל חלקו העליון של המגדל חושף בפני מבקריו את הנוף המרהיב של הפארק האולימפי על רקע לונדון כולה.
בקיץ 2015 פסל של קאפור, שהוצב בגני ורסאי, עורר שערורייה בצרפת עוד לפני שהוצג רשמית לציבור. הפסל, מעין שפופרת מתכת גדולה שסביבה מפוזרות אבנים שבורות, זכה לכותרת "פינה מלוכלכת", ותואר על ידי קאפור עצמו כ"וגינה של המלכה". הפסל רוסס בכתובת אנטישמית כמה ימים לאחר שהוצב במקום. קאפור ביקש לא למחוק את הכתובת בטענה שהפכה לחלק מהיצירה, אך בית המשפט סירב לבקשתו.
פרויקטים אדריכליים
לאורך הקריירה שלו עבד קאפור פעמים רבות עם אדריכלים ומהנדסים. קאפור אומר כי גוף העבודה הזה אינו פיסול טהור ואינו אדריכלות טהורה. הפרויקטים האדריכליים הבולטים שלו כוללים:
שמעון כהנר
שמעון כהנר (כונה קָצָ'ה; 29 בדצמבר 1934 – 27 בינואר 2020) היה איש צבא ומנהל ישראלי. היה אלוף-משנה בצה"ל ושימש מנכ"ל אתר גבעת התחמושת ויו"ר העמותה העוסקת בתפעול אתר הזיכרון והנצחת מורשת הקרב שנערך במקום.
ילדותו
קצ'ה נולד במושב רשפון והיה בנם הבכור מבין שלושה לבני הזוג אידה ואשר כהנר, עולים ציוניים מהעיר ניז'ין שבאוקראינה. הוא למד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
פועלו כחקלאי
במקביל לשירותו הצבאי, קצ'ה הקדיש את עצמו לחקלאות ועבד במשך שנים רבות בגידול הבקר של קיבוץ נווה איתן. הוא הקים את חוות הבקר של הקיבוץ באזור יהודיה ברמת הגולן והמקום כונה החווה של קצ'ה. ובהמשך גם נעשה בעלים של חוות בקר בגלבוע, שנוהלה על ידו ועל ידי בני משפחתו.
תפקידים אזרחיים נוספים
בתפקידיו הנוספים להיותו חקלאי ואיש צבא, קצ'ה היה מזכיר ארגון מגדלי בקר לבשר, מרכז הקליטה ביישובי עמק בית שאן בעת גל העלייה הגדול בתחילת שנות ה-90, ומנכ"ל אתר גבעת התחמושת. שימש בהתנדבות כיו"ר אתר ועמותת גבעת התחמושת והיה חבר במועצה הלאומית למען הגולן ובקעת הירדן.
חייו האישיים
קצ'ה היה חבר קיבוץ נווה איתן, והיה גם למזכירו.
נפטר ב-27 בינואר 2020 ונקבר בקיבוצו. הותיר אחריו אישה, רותי, ארבעה ילדים ושבעה נכדים.
דן מיוזר
דניאל פיליפ מיוזר (באנגלית: Daniel Philip Meuser; נולד ב-10 בפברואר 1964) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס התשיעי של קהיליית פנסילבניה, מאז 2019. מיוזר, חבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן טרם היבחרו לקונגרס כמזכיר המיסים בממשלתו של מושל פנסילבניה טום קורבט בשנים 2011–2015.
ביוגרפיה
מיוזר נולד בעיר בבילון שבמדינת ניו יורק. את דרכו המקצועית החל ב-1988 בחברה "Pride Mobility Products", בית עסק שבנה עם אחיו סקוט ואביו סטן. אחיו סקוט מיוזר, הוא יושב ראש ומנכ"ל החברה. דן מיוזר עזב את החברה באוגוסט 2008 כדי להתמקד בקריירה ציבורית. במהלך כהונתו של מיוזר ב"פרייד", החברה גדלה ממחזור מכירות בן 2 מיליון דולר אמריקאי ליותר מ-400 מיליון דולר. בשנת 2002 שילמה פרייד 80 אלף דולר ליישוב חקירה ממשלתית לפיה תוכנית של החברה להפניית לקוחות תוך חיבור צרכנים מתעניינים עם קמעונאי מוצרי פרייד לא עמדה בדרישות מכיוון שהקמעונאים נדרשו לשלם לפרייד בין 10 ל-25 דולר לכל הפניה, בניגוד לתשלום שנתי קבוע.
בבחירות 2008 התמודד מיוזר למועמדות המפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס ה-10 של פנסילבניה, לאחר שהכריז על השקת מסע הבחירות שלו בספטמבר 2007. הוא הובס בפריימריז הרפובליקני על ידי איש העסקים כריס האקט, שבתורו הפסיד לנציג המחוז המכהן כריס קרני ביום הבחירות. בשנת 2011 מונה למזכיר המיסים (Secretary of Revenue) בידי מושל פנסילבניה טום קורבט, לאחר יותר משני עשורים במגזר הפרטי. התפקידים העיקריים של המזכיר כוללים ניהול ואכיפת חוקי המס של פנסילבניה, ניהול יעיל של המחלקה בצל תקציב מופחת, גבייה של למעלה מ-30 מיסים מדינתיים, קביעת תחזיות שנתיות לתקציב המדינה, פיתוח מדיניות מס עבור המושל ופיקוח על הצמיחה והיציבות של הלוטו בפנסילבניה, מה שמייצר מכירות ברוטו בסך 3.6 מיליארד דולר והכנסות נטו בשווי 1.1 מיליארד דולר בשנה. הוא מילא תפקיד זה עד 20 בינואר 2015.
באוקטובר 2017 הודיע מיוזר כי יתמודד אל בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית במחוז הקונגרס התשיעי של פנסילבניה. נציג המחוז המכהן לו בארלטה פרש מבית הנבחרים בשל התמודדותו לסנאט של ארצות הברית. במרץ 2018, למעלה ממאה חברים בוועדה הרפובליקנית של מחוז לבנון הביעו פה אחד את תמיכתם במיוזר. ב-15 במאי 2018 ניצח מיוזר בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית. במהלך הבחירות הכלליות גבר על מועמד המפלגה הדמוקרטית דניס וולף, לשעבר מזכיר החקלאות של פנסילבניה, עם 59.7% מקולות הבוחרים. כהונתו החלה בינואר 2019, עם התכנסות הקונגרס ה-116 של ארצות הברית.
מיוזר תומך בתנועות נגד הפלות ובביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה. בדצמבר 2020 נמנה בין 126 חברי בית הנבחרים מהמפלגה הרפובליקנית שחתמו על מכתב ידידי בית המשפט לשם הבעת תמיכה בתיק "טקסס נגד פנסילבניה", תובענה ייצוגית שהוגשה לבית המשפט העליון של ארצות הברית בניסיון לערער על תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 במספר מדינות מתנדנדות, בהן ג'ו ביידן ניצח את הנשיא המכהן דונלד טראמפ. בית המשפט העליון מיאן לדון בתיק על סמך שלטקסס אין זכות עמידה לערער על תוצאות בחירות במדינה אחרת, על סמך פרק 3 לחוקת ארצות הברית.
K-56
K-56 הייתה צוללת גרעינית מפרויקט 675 (על פי קוד דיווח נאט"ו: צוללת מסדרת אקו 2) של הצי הסובייטי.
היא הוכנסה לשירות בצי האוקיינוס השקט.
תאונת התנגשות
ב-13 ביוני 1973 השלימה הצוללת מבחני שיגור לטילי שיוט מסוג SS-N-3 Shaddock בים יפן והייתה בדרכה חזרה לנמל בליווי אוניית הטילים הסובייטית Vladivostok. על סיפון הצוללת היו 36 אורחים: קצינים, טכנאים אזרחיים מסנקט פטרבורג  וצוות מהצוללת האחות K-23, כולם שהו במדור השני בצוללת.
בשעה 01:00 בערך, צוות הניווט הבחין באמצעות המכ"ם במגע על פני המים כ-75 קילומטרים קדימה, אשר נע לעברם במהירות 9 קשר. מאחר שזה היה המגע היחיד והואיל ויעברו כמעט שעתיים עד שהצוללת והעצם יהיו קרובים אחד לשני, הקפטן לא היה מודאג.
המכ"ם של הצוללת עבד בעוצמה מלאה במשך כל היום לטובת טילי השיוט והיה זקוק לתחזוקה, מצב אשר דרש להעביר אותו "המתנה חמה". הקפטן נתן אישור לטפל במכ"ם והסתמך על תצפיות לזיהוי סכנות.
שעתיים מאוחר יותר, המכ"ם הופעל מחדש וזוהו מיד 4 עצמים. 3 דקות לאחר מכן, התצפיות זיהו את אורות הניווט של הספינות. הקפטן הורה על פעולת התחמקות, אך שתי דקות מאוחר יותר, ספינת המחקר Academician Berg ששטה במהירות 9 קשר, פגעה ב-K-56 ויצרה בה חור בגודל 4 מטרים במדור הראשון והשני.
הקצינים במדור השני סגרו את הדלתות האטומות למים במטרה למנוע את הצפת המדורים. כאשר מי הים הגיעו לסוללות, רבים מהקצינים והאזרחים במדור השני נהרגו מגז כלור.
22 המלחים במדור הראשון הצליחו להשתלט על ההצפה ושהו בכיס אוויר עד שהקפטן על עם הצוללת וייצב אותה על שרטון.
ביום למחרת, ספינות הצלה הרימו את הצוללת מהשרטון וגררו אותה לנמל.
ועדת החקירה קבעה כי ההתנגשות של Academician Berg עם K-56 הייתה "תאונת ניווט עם תוצאות חמורות".
הרוגים
בתאונה נהרגו 27 אנשים: מומחה אזרחי, 16 קצינים, 5 נגדים ו-5 מלחים.
אגס
אַגָּס (שם מדעי: Pyrus) הוא סוג במשפחת הוורדיים שמקורו באזור איראן ובו 25 מיני עצים, חלקם מניבים פרי טוב למאכל אדם.
מאפיינים
עונת פריחת האגס היא האביב – בה פורח פרח צחור בעל ריח מתקתק. המאביקים הם חרקים אוספי אבקה וצוף, לרוב דבורים, הנמשכות לצבעם הבוהק של הפרחים ולריחם. מועדי הבשלת הפרי – מן הקיץ עד הסתיו המאוחר. פרי האגס דמוי-תפוח והוא מכונה פרי מדומה מכיוון שהחלק הנאכל בו הוא מצעית הפרח, ולא רק השחלה המופרית.
בישראל גדל בר מין אחד של אגס - המין אגס סורי, הגדל באזור החורש הים-תיכוני. מטעים מסחריים של אגס תרבותי נפוצים מאוד בישראל.
האגס התרבותי
המין העיקרי אותו מגדלים באופן תרבותי עבור פריו בעולם המערבי מכונה אגס תרבותי (Pyrus communis), ולו כ-5,000 זנים, שמתוכם ידועים בשמותיהם כ-1000 זנים נפרדים שבויתו באופן נפרד. זהו עץ פרי גבוה ורחב-נוף שמסוגל להגיע לגובה של עד 17 מטרים בתנאי הגידול המתאימים. זני האגס המרובים שונים זה מזה בתכונות רבות, שהעיקריות בהן הן: גודל הפרי וצורתו, טיב הציפה - יבשה או עסיסית, רכה או קשה, כמות הסוכר וכמות המינרלים והוויטמינים.
למרות זניו הרבים של האגס, גדל בישראל זן עיקרי אחד הנקרא ספדונה. פריו בגודל בינוני, ירקרק, בעל ציפה דקה ועסיסית, מתמוססת ובעלת טעם טוב. הקטיף - מאמצע יולי עד ראשית אוגוסט. כושר השתמרותו טוב (באווירה מבוקרת אפשר לאחסנו אפילו עד אפריל). ה"ספדונה" הובא לארץ ישראל בשנות ה-30 של המאה ה-20 מאיטליה, ביחד עם שני זני אגסים אחרים (ג'נטיל וקוסטיה), על ידי שמואל סבוראי מקיבוץ עין חרוד. ביחד עם רעייתו, שרה יצקר הוא גידל אותם בחלקה נסיונית של עצי פרי בקיבוצו. זנים אלו נקלטו היטב בישראל עקב היותם פחות רגישים להיעדר קרה בחורף.
לאגס התרבותי מספר מזיקים עיקריים: סס הנמר, כנימת הפרלטוריה, פילוקסרת האגס, עש התפוח, זבוב הפירות, גרב ומין מסוים של חיידק שקיבל את השם חירכון (Fire blight באנגלית) התוקף גם את האגס הסורי. בשנים האחרונות (מסוף שנות ה-90) תוקף חיידק זה מטעים נוספים.
האגס בספרות הקדומה
האגס איננו מוזכר בתנ"ך, אך בדברי חז"ל ידוע האגס ומדובר בו בהזדמנויות שונות כגון: בנושא כלאיים, הרכבה ושביעית. בספרות חז"ל האגס מתואר כעץ הקרוב לקרוסטמלין לעניין כלאיים והרכבה: "ובאילן-האגסים והקרוסטמלין, הפרישין והעוזררין אינן כלאיים זה בזה"; "ר' יוסי בי ר' בון והתני אף הרוגייני' בשוקי של ציפורין היו מרכיבין קרוסטמלין על גבי אגס".
האגס באמנות
האגס מעוטר באמנות הרומית והביזנטית בציורי הקיר, בגילופי אבן ובפסיפסים מאיטליה, מטורקיה ומיוון. לעיתים האגס מלווה במיני פרות אחרים בתיאורים של מחרוזות צומח במסגרות של תמונות, האגס משובץ בצנצנות זכוכית מלאות פרות נאים, או מונח על מדפי מטבח עמוסי מצרכים, פרות וירקות.
Svea Velocipede
דגם "Svea Velocipede" שיוצר ללא שרשרת
דגם ""Svea Velocipede"" יוצר ללא שרשרת. כונן הגלגל פעל לפי עיקרון אחר לגמרי.
האחים פרדריק ובירגר, שהיו טייקונים, מהנדסים מעצבים תעשייתיים וממציאים, השתמשו במנוף, בתיל ובדיסק עגול אקסצנטרי קבוע מוצמד לסרן מסתובב מחוץ למרכז, עם קיזוז המרכז שלו לציר, וכל המנגנון שפותח היה במקום בשרשרת.
האופניים היו מונעים על ידי לחיצה על דוושות המנוף לסירוגין, ובולמים על ידי דריכה בשתי הדוושות בעת ובעונה אחת.
בשנת 1892 נרשם פטנט בנדון.
בתמיכתו של אלפרד נובל ובהשתתפות המהנדס השוודי "George Spaak" נמכרו דגמי "Svea Velocipede" במספר מוגבל של יחידות  ב-שוודיה וב-בריטניה במשך כ-10 שנים באמצעות חברת "The New Cycle Company".
דז'ה אורבן
דז'ה אורבן (נבמקור אוסטררייכר, בהונגרית: Orbán Dezső; דיור, 26 בנובמבר 1884 – סידני, אוסטרליה, 5 באוקטובר 1986) היה צייר אוונגרד, גרפיקאי, מורה לאמנות יהודי-הונגרי.
קורות חיים
אורבן נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף אוסטררייכר ויוליה שרפר. תחילה למד מדעי הרוח ולאחר מכן אמנויות בפריז. הושפע רבות מאומנותם של פול סזאן ואנרי מאטיס. משנת 1900 וגם בעשור השני של המאה ה-20 צייר בסגנון פוסט-אימפרסיוניסטי נוף, טבע דומם, עירום. לימים סגנונו הפך ליותר צבעוני ודקורטיבי. לאחר הגירתו לאוסטרליה הוא אימץ את הסגנון האקספרסיוניזם המופשט. בשנת 1912 התקבל לתא הבונים החופשיים "אמונה ישנה" ( Neuschloss). ב־8 באוקטובר 1915 בבודפשט, נשא לאישה את הרופאה אליס ויידה, בתם של אנטל וייס ופאני פופר. שניהם שניהם המירו את דתם לנצרות פרוטסטנטית.
הוא היה אמן שהציג בווינה, בברלין, בקלן. הצטרף לקבוצת השמונה (ציירים) והציג איתם ((קבוצת השמונה (1909-1919) הייתה קבוצת האמנים האוונגרדים ההונגריים המשמעותית ביותר בראשית המאה העשרים. אומנות קבוצת השמונה הושפעה מהאמנויות האוונגרדיות של המאה העשרים, בעיקר פוביאניות, פוסט-אימפרסיוניזם ובמידה פחותה אקספרסיוניזם, קוביזם וארט נובו. בתחילת המאה הם נחשבו בהונגריה לקבוצת אמנים מהפכנית)). הוא הציג בבודפשט משנת 1917, מספר פעמים בשנת 1918 במוזיאון ארנסט, ובשנת 1923 בהליקון. הוא הקים את בית הספר לעיצוב וסדנה באטלייה בבודפשט, שם יישם ולימד גרפיקה פרסומית.
בשנת 1939 היגר עם משפחתו לאוסטרליה בגלל הרדיפות הגזעניות בהונגריה. באוסטרליה לימד כמורה לאומנות והקים את הסטודיו של אורבן (Orban’s Studio). הוא כתב מדריך לאמנות יצירתית באנגלית. שיצא לאור בסידני בשנת 1957. היו לו תערוכות בסידני (1943, 1974, 1975); ובלונדון בשנת 1980. עבודותיו המוקדמות נשמרות בגלריה הלאומית של הונגריה ובמספר מוזיאונים אחרים בהונגריה. בשנת 1984 נערכה ב"היכל האומנויות" בבודפשט תערוכה מיצירותיהם של אמנים הונגרים המתגוררים בחו"ל, ודז'ה אורבן שלח תמונה לתערוכה, אותה תרם למוזיאון לאמנות יפה (בודפשט) לאחר התערוכה.
ברטולדו די ג'ובאני
ברטולדו די ג'ובאני (באיטלקית: Bertoldo di Giovanni, אחרי 1420 - 28 בדצמבר 1491, בפוג'יו א-קאיאנו שליד פירנצה, איטליה) היה פסל איטלקי שהתמחה ביצירות קטנות. היה תלמידו של דונטלו ומורהו של מיכלאנג'לו.
חייו
בנעוריו היה ברטולדו תלמידו ושימש כשוליתו של דונטלו, אחד מגדולי הפסלים האיטלקים של תקופת הרנסאנס. לאחר מות דונטלו, ברטולדו קיבל את האחריות לסיים תבליטים על שני דוכנים (pulpito) בבזיליקת סן לורנצו שדונטלו הותיר בלתי גמורים. ברטולדו פיתח סוג חדש של פסלי ברונזה קטנים למטרות אספנות, והתמחה גם בייצור מדליונים. אחת מיצירותיו הידועות של ברטולדו היא תבליט ברונזה של קרב (ראו צילום להלן) שבוצע עבור לורנצו דה מדיצ'י, אז מנהיגה של פירנצה. היצירה נעשתה בהשראת סרקופג יווני-רומי שנמצא בפיזה.
סוג זה של פיסול התאים מאוד ללורנצו שהעדיף להשקיע באוספיו הפרטיים מאשר, כמו אבותיו, בפרויקטים ציבוריים גדולים. לקראת שנות ערוב ימיו של ברטולדו העביר לורנצו את רוב אוספיו, כולל יצירות אומנות עתיקות, אל גן מדיצ'י ליד מנזר סן מרקו, ופתח את הגן בפני אומנים לצורך הנאה ולימוד. לורנצו מינה את ברטולדו כאוצר העתיקות שם אך משימתו העיקרית הייתה לחנך דור חדש של אומנים מצוינים ולהיעזר לשם כך באוסף האומנות שבגן.
ג'ורג'ו וזארי (היסטוריון אומנות הרנסאנס) כותב בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר שלורנצו ביקש מדומניקו גירלנדיו לשלוח לו מתלמידיו המצטיינים בפיסול כדי שיוכלו להתאמן בגנו. גירלנדיו שלח, בין השאר, את מיכלאנג'לו בן ה-15 שלאור כישרונו הרב נשאר ללמוד שם ואף לגור בבית הדוכס כ-4 שנים. אחת מיצירותיו הראשונות של מיכלאנג'לו, תבליט של קרב בין לפיטים וקנטאורים, הושפע מתבליט סצנת הקרב של ברטולדו.
בערוב ימיו חי ברטולדו בווילה פוג'ו א קאיאנו של משפחת מדיצ'י שליד פירנצה, ושם מת ב-28 בדצמבר 1491.
מצב חירום תעופתי
מצב חירום תעופתי הוא מצב שבו מוכרז על נחיתת חירום של מטוס נוסעים בשדה תעופה בינלאומי. ישנם שני מצבי חירום. "חירום 2" ו"חירום 3".
חירום 2
חירום 2 הוא מצב שבו מוכרז חירום על אובדן מנוע בזמן טיסה, או על כל מצב חירום שרוב הסיכויים שהמטוס ישרוד, אך יש עדיין סיכוי לאסון תעופתי.
במצב זה מוזנקים רכבי חירום כגון: כיבוי אש, לפעמים אמבולנסים, ולפעמים גם מוזנקים רכבי כיבוי אש חיצוניים.
חירום 3
חירום 3 מוכרז אחרי חירום 2 (אם אחרי שמוכרז חירום 2, המצב מסתבך, מכריזים על חירום 3.) במצב זה מוזנקים רכבי החירום הבאים: כיבוי אש, אמבולנסים, רכבי כיבוי אש חיצוניים, רכב מדרגות (Air stairs) ו־2–3 אוטובוסי שדה תעופה (Airport Bus).
על מגדל הפיקוח לעכב נחיתות והמראות במרחב שדה התעופה ולהפנות את רוב היחס שלהם למטוס הנוחת נחיתת חירום.
דמוגרפיה של ממלכת ירושלים
פרנקים
פרנקים מלשון "פרנג' " ("צרפתי" בערבית) הם הכינוי בפי המוסלמים לתיאור הכובשים הצלבנים. ראשיתה של האוכלוסייה הפרנקית בארץ ישראל הוא במסע הצלב הראשון, אך מתוך עשרות אלפי משתתפיו רק קומץ צלבנים נותרו בארץ ישראל. המקורות מוסרים שהצבא הצלבני המגויס שנותר בארץ ישראל כלל כמה מאות אבירים וכמה אלפי רגלים בלבד. מטרת הצלבנים הייתה גירוש המוסלמים מארץ הקודש ו"שחרור" כנסיית הקבר. משהסתיימה המלחמה, רוב הצלבנים חזרו לאירופה. עם הזמן, גדלה האוכלוסייה הפרנקית והגיעה ל-100–120 אלף כשהיא מהווה כשליש מתושבי הארץ.
על אף שככלל אוכלוסייה זאת שמרה על תרבות אירופאית, במשך הדורות בארץ היא גם ניכסה לעצמה מנהגים מהתרבות המקומית ויחסה כלפי יתר תושבי הארץ, לרבות המוסלמים, היה הרבה פחות עוין מאשר זה של המהגרים החדשים ילידי אירופה, ואף לא נדיר היה למצוא קישרי ידידות בינם לאוכלוסיות הילידות, דבר שלא פעם עורר עליהם ביקורת מקרב ילידי אירופה שבזו והתנשאו מעליהם.
האוכלוסייה היהודית של הממלכה
מסכת הכיבושים ותהליך התבססות שלטונם של הצלבנים אנשי אירופה בארץ, פגעו אנושות ברצף החיים והמסורות של הקהילות המקומיות, במיוחד בעשור הראשון. מרקמי היישוב היהודי והשומרוני בתרבות, בכלכלה ובממשל העצמי, נהרסו על ידי הכובשים. רוב תושבי הערים נרצחו ומיעוטם נתפסו לעבדות, שהייתה אמצעי מקובל למימון מסעי מלחמה. גם לאחר הכיבוש נאסרה ישיבת יהודים ומוסלמים בירושלים. והעיר כולה, בין החומות, הפכה לאזור נוצרי בלבד. ובשכונת היהודים בצפון-מזרח העיר יושבו תושבי עבר הירדן סורים-נוצרים. אולם אחר העשור הראשון, הורשו להתגורר בה מספר אמנים יהודים, שמלאכתם הייתה צביעת בדים, אשר הוענקה להם רשות מגורים ומונופולין מאת המלך הצלבני המקומי. קהילות יהודיות גדולות נותרו במרחב הגליל; בכפרים: ביריה, גוש חלב, דלתון, נברתא, עמוקה, ברעם, מירון, עין זיתים, אלעלויה ועלמה. וכן, בערים: צור, עכו, צפת, טבריה, שבה התגוררה משפחת רבי נהוראי שהתייחסה אל רבי יהודה הנשיא, ואשקלון, שרובן נכנעו לצלבנים בתקופת מסעות הכיבוש, הגם שחלקן נהרסו ונשדדו.
החברה היהודית התדלדלה מאוד בעקבות הכיבוש הצלבני; ובשל כך הסתיימה תקפותו בחיי היומיום של התלמוד הירושלמי; המתיישבים היהודים שבאו אחר כך, הביאו עמהם את התלמוד הבבלי. ההיסטוריון בנימין זאב קדר תיאר את יציאתה האחרונה של ההנהגה התורנית מהארץ: "הישיבה הארצישראלית", והגאון אביתר שעמד בראשה, נמצאו בשעת בואם של הצלבנים ארצה בעיר צור. אביתר נפטר בשנת 1109, ואז עברה הישיבה לחדרך שליד דמשק, ואחר כך לדמשק עצמה, ושוב לא חזרה לארץ-ישראל... ושוב לא יכולה הייתה לשמש מוסד עליון" ליהודי הארץ. בנוסף, גרמו מסעי הצלב בקהילות באירופה ובארץ ישראל, והנסיבות הקשות בעקבותיהם, שכללו את הרס המרקם החברתי, התפוררות המשפחה והיעדרותם התכופה והיעלמותם של רבים, לשינויים בהלכה; ועיקרם, התקנת סדרת תקנות חדשות ומגבילות בענייני היחסים בתוך המשפחה היהודית: למשל, צמצום זכויות הירושה של הבעל, איסור עיגון האישה הנשואה, ואיסור ערעור על תוקף גט לאחר נתינתו; וכן תקנות מחמירות נוספות בענייני היחסים בין יהודים לגויים: למשל, איסור התדיינות "לפני ערכאות של נכרים", שנחשבה למלשינות.
מאידך גיסא, במקביל להרס ולחורבן שהטילה בארץ, תרמה הנוכחות האירופית לשיפור והגברת התחבורה אליה, ובכלל זה, לתגבור קווי האוניות לנמלי הארץ, מצפון עד דרום, ובמיוחד נמל יפו. עקב כך, התגברה תנועת עלייה לרגל וחקירת הארץ על ידי אירופאים, ובכלל זה של יהודים, במאה ה-12. מפורסמת עלייתו של המשורר והפילוסוף רבי יהודה הלוי שיצא לדרכו מספרד בשנת 1140 אל ארץ ישראל, אם כי יש הסוברים שנפטר כבר במצרים; בפיוטיו תיאר את געגועיו בהיותו בספרד בשלטון הערבים, אל ארץ ישראל הנתונה בשלטון "הפרנקים"; הידועים בהם "צִיּוֹן, הֲלֹא תִשְׁאֲלִי" ו"מִכֶּבֶל עֲרָב" שהוכנסו לסדר הקינות הנאמר בתשעה באב:
מגרמניה הגיע במחצית השנייה של המאה ה-12, הנוסע יעקב בן נתנאל הכהן; רבי משה בן מימון, הרמב"ם, סייר בארץ בשנת 1165; ככל הידוע, בערים עכו, ירושלים וחברון, ומשם חזר למצרים מקום מושבו.
בשנת 1170, בא לסייר בארץ הנוסע בנימין מטודלה, מספרד. הוא תיאר את נופי הארץ, את אוכלוסייתה וכלכלתה, ומסר סקירות על חיי הקהילות היהודיות, ובמיוחד בירושלים: "היא עיר קטנה ובצורה תחת שלש חומות ואנשים בה הרבה. וקוראים להם הישמעאלים: יעקוביין וארמים, ויוונים וגורגים, ופרנקוש, ומכל לשונות הגויים, ויש שם בית הצביעות (צבעים) שקונין אותו (בזיכיון מהשלטונות) היהודים בכל שנה מן המלך, שלא יעשה שום אדם צביעה בירושלים כי אם היהודים לבדם, והם כמו מאתיים, יהודים דרים תחת מגדל דוד בפאת המדינה (העיר). ... ויש בירושלים ארבעה שערים: שער אברם, ושער דוד, ושער ציון, ושער ג'ושפט, הוא שער יהושפט לפני בית המקדש, שהיה בימי קדם".
הנוסע פתחיה מרגנסבורג שהיה תלמידו של רבינו תם, סייר בארץ בשנת 1180; הוא תיאר יישוב יהודי מועט ומדוכדך, שבו כשלוש מאות משפחות. הנוסעים הזכירו בכתביהם "חסידים" או "פרושים" בין העולים והתושבים היהודים בארץ באותן שנים; כנראה, מתנועת חסידות אשכנז אשר פרחה באותה תקופה והעלתה על נס אמונה דתית עמוקה, סגפנות ולמדנות; מנהיגה היה רבי יהודה החסיד מחבר ספר חסידים.
ירושלים
בערך משנת 1210, החלה תנועת עליה לרגל לארץ של נוסעים ותלמידי חכמים. רוב העולים נסעו דרך מצרים, ומיעוטם נסעו הישר לנמל עכו. חבורות העולים באו ממגוון תפוצות ישראל: מארצות אסיה, ספרד, צפון אפריקה ואשכנז. ראש הגולה רבי דוד בן זכאי ממוסול ביקר בארץ בשנים 1210-1209. חבורת עולים שכללה ראשי ישיבות מבתי המדרש של בעלי התוספות בצרפת, עלתה לארץ עם בני משפחותיהם ותלמידיהם. כנראה, הראשון בהם, היה רבי שמשון משאנץ, ועד רבי יהונתן הכהן מלוניל. הנוסע רבי שמואל ב"ר שמשון, תיאר באגרת מפורטת את סדר מסעותיו בארץ בשנת 1211:
חבורת העולים לרגל אשר רבי שמואל נמנה עליה, המשיכה וסיירה ממערב לירושלים, ואחר כך, הצפינה אל בקעת הירדן, בקרה בבית שאן וטבריה; ומשם אל הגליל, אל היישובים: צפת, ברעם, גוש חלב, מירון ועלמה, והגיעה עד לדן ודמשק. שנים ספורות אחריהם, ביקר בארץ ובירושלים המשורר יהודה אלחריזי, ותיאר את פתיחת העיר ליהודים על ידי השליטים המוסלמים:
גל עליה מצרפת, כלל את רבי יחיאל מפריז, מייסד "האקדמיה התלמודית" בעיר, אשר עלה עם משפחתו וקבוצה גדולה של תלמידיו בשנת 1258, לאחר שריפת התלמוד ובעקבות משפט פריז, רבי יחיאל ייסד אף ישיבה בעכו שנקראה "מדרש הגדול דפאריש", אשר מומנה על ידי נדיבים באירופה. הוא ראה בתקופתו ימות המשיח והאמין שיזכה לראות את בית המקדש נבנה בימיו; הנוסע אשתורי הפרחי הביא בספרו כפתור ופרח שראה אור בראשית המאה ה-14, שמועה לפיה "רבינו חננאל דפרי"ש ז"ל אמר לבוא לירושלים והוא בשנת שבע-עשרה לאלף השישי ושיקריב קרבנות בזמן הזה".
רבי משה בן-נחמן, הרמב"ן, פייטן, פרשן המקרא ופוסק הלכה, ממנהגם של יהודי ספרד; יצא לארץ ישראל לאחר ויכוח דתי בברצלונה. רמב"ן החשיב את מצוות יישוב ארץ ישראל, כמצוות עשה, ובכלל זה כיבוש הארץ, לדבריו: "נצטווינו לרשת הארץ, אשר נתן לנו ה', ולא נעזבה ביד זולתנו מן האומות או לשממה". תחילה התגורר בעכו, ואחר בירושלים אליה נכנס ביום ט' באלול ה'כ"ז 1267; בארץ ישראל השלים את פירושו על התורה ובה נקבר (1270). מהארץ כתב רמב"ן את אגרותיו בסגנון שירי אל משפחתו שנותרה בספרד; הן הופצו לימים בקהילות היהודים והשפיעו על גלי הגירה נוספים לארץ. באגרות הוא תיאר רגשות התפעמות ואבלות בהגיעו אל העיר:
הוא סקר בצער עמוק את מצבה של ירושלים, כפי שנשקף לנגד עיניו:
"ומה אגיד לכם בעניין הארץ כי רבה העזובה וגדל השממון, וכללו של דבר כל המקודש מחברו חרב יותר מחבירו, ירושלים יותר חרבה מן הכל וארץ יהודה יותר מן הגליל, ועם כל חרבנה היא טובה מאוד, ויושביה קרוב לאלפים ונוצרים בתוכם כשלוש מאות, פליטים מחרב השולטן, ואין (הרבה) ישראל (יהודים) בתוכה, כי מעת באו התתרים (המונגולים) ברחו משם, ומהם שנהרגו בחרבם, רק שני אחים צבעים קונים הצביעה (זיכיון לעיסוק בצביעה) מן המושל, ואליהם יאספו עד מנין מתפללים בביתם בשבתות. רמב"ן לא נח על שמריו, ועודד את הקהילה הזעירה להקים בית כנסת:
בית הכנסת הוקם בחורבה נטושה בסמוך אל הרובע היהודי.
האוכלוסייה היהודית של עכו
אולם בשנת 1286 התלקח בקהילה היהודית בארץ ישראל ובמצרים פולמוס עז על משנת הרמב"ם; רבי דוד נכדו התגורר אז בעכו, והתפלמס עם המבקשים להחרימם ומניעת הפצתם, ובראשם רבי שמואל קטן, חכם שבא מצרפת; לאחר דין ודברים, הודיעו מנהיגי הקהילות במרחב הארצישראלי, הנשיאים ממשפחת ראשי הגולה, והנגידים במצרים, על תמיכתם במשנת הרמב"ם, ובכך הטביעו את חותמם על מקומה ביהדות בהמשך הדורות. שנים ספורות לאחר מכן, נחרבה הקהילה היהודית התוססת, כאשר העיר עכו נהרסה ותושביה הומתו או נשבו ונמכרו לעבדות על ידי הכובשים הממלוכים; הממלוכים הטילו על העיר מצור ב-5 באפריל 1291, והעיר נפלה בידיהם ב-28 במאי 1291.
נוצרים לא קתולים
מלבד הכובשים הקתולים, ישבו בארץ הרבה נוצרים שרובם השתייכו לכנסייה האורתודוקסית. נוצרים אלה היו תושבים ותיקים בארץ ישראל ושורשיהם נעוצים בתקופה הביזנטית. הנוצרים האלה נהנו מכמה זכויות יתר יחסית לאוכלוסייה המוסלמית והיהודית של הממלכה, אך נמנעה מהם הגישה לרובד העליון של החברה, והם נחשבו לנחותים יחסית לפרנקים.
הפרנקים לא הצליחו לשלב בצורה טובה אוכלוסייה זאת, בשונה ממדינות צלבניות אחרות כגון אדסה וטריפולי שם התקיים שיתוף פעולה אדוק עם הארמנים והמרונים (בהתאמה) שמונו על ידי השליטים הפרנקים למשרות בכירות בשלטון ובמקרה של הראשונים אף לחמו בצבאותיהם. לעומתן שיתוף הפעולה בין הפרנקים לנוצרים המקומיים בארץ הקודש התבסס על אינטרסים קרים, והסתכם בעיקר בהגנה של הראשונים על אדמותיהם החקלאיות של האחרונים מפשיטות, ובתמורה האחרונים סיפקו לראשונים מזון; וכן בעידוד התיישבותם של הנוצרים המזרחיים בערים הגדולות, ברבעים נטושים של מוסלמים ויהודים כפי שהיה בירושלים על מנת לאכלס אותן ולקדם את המסחר.
היחס של אוכלוסייה זאת כלפי הממלכה היה אמביוולנטי. מחד הם מעולם לא מרדו בה וקיבלו את הסדר החדש (זאת בשונה למשל מהסלג'וקים בסוף המאה ה-11 שנגדם התקוממו תושבי ירושלים שהיו נוצרים ברובם), ובנוסף קיימו אף הסדרי הגנה עימם ולקחו חלק מרכזי בכלכלת הממלכה. מאידך הם גילו אדישות כלפי גורל הממלכה ואף חשו הקלה מסוימת כשצלאח א-דין החזיר את הדומיננטיות האורתודוקסית לכנסיית הקבר כשמינה פטריארך מזרם זה כשכבש חזרה את העיר.
על אף שתחילה רבים מהם ראו בצלבנים כמשחררים, ובירכו על היציבות השלטונית שהם הביאו לאזור, זאת לאחר כשלושה עשורים של אנרכיה בארץ (לאור המאבקים בין הסלג'וקים לפאטימים על השליטה בה); במשך מרבית הזמן היו הנוצרים המזרחיים נייטרלים בין הצדדים, ולרוב בכל פעם שנכבשה עיר על ידי אחד מהצדדים נשארו הנוצרים המזרחיים במקומם והמשיכו בשגרת חייהם. עם זאת מדיניות הרס הערים הבצורות (לרבות במישור החוף) שנקטו בהמשך הממלוכים במאה ה-13 נגד הצלבנים על מנת למנוע את חזרתם, פגעה בעקיפין גם בנוצרים המזרחים, והפך אוכלוסייה זאת לחסרת הגנה מפשיטות הנוודים והוביל לדילול מספרה בארץ באופן משמעותי.
מוסלמים
בעת מסע הצלב הראשון טבחו הצלבנים ללא רחמים באוכלוסייה האזרחית של ארץ ישראל בכל מקום שבו הצליחו לגבור על המוסלמים. הטבח נפסק רק בשנת 1110 כשהבינו הפרנקים שאם ימשיכו כך תתרוקן הארץ מיושביה ולא יהיו להם מקורות פרנסה, כי במספרם הדל לא היה בכוחם לעבד את הקרקע ולספק את צורכי המזון של עצמם. בהמשך עם צמיחתה של אליטה מקומית ילידת הארץ השתנה היחס כלפי האוכלוסייה המוסלמית ואליטה זאת נהגה בהם באופן יחסי בסבלנות גדולה יותר, והם נהנו מחופש דת מסוים וכן נרקמו אף קשרי ידידות בינם לבין פרנקים מקומיים. דבר אשר פעמים רבות אף גרר ביקורת נגדם מאנשי הכמורה והאצולה ילידי אירופה שביקרו באזור.
המוסלמים ישבו לרוב בכפרים והיו נתונים לאוטונומיה פנימית. המס בתוצרת חקלאית הועלה לפאודל הפרנקי אדון הכפר, וראש הכפר היה אחראי על העברת המס. נטל המס לא היה כבד במיוחד, ולמעט התקופה הראשונה של שנים אחדות, האוכלוסייה המוסלמית חיה ברווחה יחסית ולא מרדה במשעבדיה.
מיעוטים קטנים
מלבד האוכלוסיות שצוינו לעיל התגוררו בארץ ישראל בתקופה הזאת גם מספר מיעוטים נוספים: דרוזים, בדואים ושבטים טורקמנים.
הבדואים והטורקמנים היו אוכלוסייה של נוודים ונוודים למחצה. הם נעו בקשת רחבה ממצרים עד נהר הפרת בחיפוש מתמיד אחר מרעה חדש לעדריהם. הצלבנים הכירו בצרכיהם המיוחדים ואפשרו להם לעבור בשטחם ללא הפרעה תמורת תשלום עבור השימוש בשדות.
אוכלוסייה אחרת היא העדה הדרוזית שנוצרה רק דור אחד לפני בוא הצלבנים לארץ ישראל. קיים מחסור במקורות שיתארו את תולדות העדה בתקופה זו. קשה לקבוע בוודאות את מקום מושבם של הדרוזים, אך נראה שמרכז כוחם היה בלבנון.
ניב אחיטוב
ניב אחיטוב (נולד ב-1943) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב, מופקד הקתדרה למחקרים בהערכת מידע ע"ש מרקו ולוסי שאול, מנהל אקדמי של המכון לחקר האינטרנט, ומנהל מכון הנרי קראון למחקר עסקים בישראל. החל מאוקטובר 2011 הוא כיהן כנשיא מרכז אקדמי דן עד לשילובו, באפריל 2013, במרכז ללימודים אקדמיים, שם מכהן אחיטוב כדקאן בית ספר "דן" ללימודי היי-טק. תחומי עיסוקיו הם אסטרטגיה וניהול מערכות מידע, מדיניות טכנולוגיית המידע בארגון, השלכות חברתיות ועסקיות של האינטרנט, וניהול ומדיניות עסקית. אחיטוב זכה בפרסים על תרומתו במחקר, עשייה והוראה בתחום מערכות המידע.
ביוגרפיה
למד לתואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנות ה-70 ניהל את מחלקת המיחשוב בבנק ישראל. קיבל שני תוארי מוסמך, במנהל עסקים ובמערכות מידע, בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב, החל בפעילות אקדמית וציבורית ענפה בתחומי עיסוקיו. בשנת 1979 קיבל תואר דוקטור בניהול בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב. בשנים 1978–1981 הוא היה חבר סגל בתחום מדעי הניהול ומערכות מידע בפקולטה לניהול באוניברסיטת קלגרי ובאוניברסיטת בריטיש קולומביה (UBC) בקנדה. מאז מילא תפקידים רבים באקדמיה ובסקטור הציבורי והעסקי.
בתו היא העיתונאית נטע אחיטוב.
אוניברסיטת תל אביב
אחיטוב מילא תפקידים נוספים באוניברסיטה, בהם הוא כיהן כסגן נשיא וכמנכ"ל האוניברסיטה בין השנים 1999–2002, וכדקאן הפקולטה לניהול ע"ש רקנאטי בין השנים 1989–1994. כיהן כיו"ר הוועדה לספריות העתיד ויו"ר הוועדה לקורסים וירטואליים, והשתתף בוועדה לתכנון אסטרטגי באוניברסיטה. כיהן כמנהל המרכז לחקר עסקים גלובליים ע"ש מקס פרלמן, כמנהל המכון למערכות מידע ניהוליות ע"ש מרסל ואני אדמס, וכיו"ר תוכנית הלימודים במערכות מידע.
פרסומים מחקריים
אחיטוב פרסם עשרות מאמרים מחקריים בתחום מערכות מידע ניהוליות המתמקדות בתכנון ופיתוח, מדיניות, ניהול, אבטחת מידע, כלכלת מידע ויישום ושימוש במערכות מידע. הוא פרסם גם מאמרים בנושאים הקשורים לפער הדיגיטלי ולנגישות המידע בעידן האינטרנט. בשנת 1990 דורג במקום השלישי בעולם בין אנשי המדע במערכות מידע לפי איכות וכמות המאמרים שפורסמו על ידו בין השנים 1985-1990.
חיבר ספרים והשתתף בכתיבת פרקים בספרים. בין ספריו הבולטים הספרים "עולם ללא סודות: על חברת המידע הפתוח" (עם עובד, 2001), "מערכות מידע לניהול", ו"Principles of Information Systems for Management", (האחרון פורסם בארבע מהדורות ונמכר בעשרות אלפי עותקים בארצות הברית ובעולם).
פעילות אקדמית מחוץ לאוניברסיטת תל אביב
אחיטוב לימד בכמה אוניברסיטאות בעולם, בהן אוניברסיטת ניו יורק, מכון סטיבנס לטכנולוגיה בניו ג'רזי, אוניברסיטת קלרמונט בקליפורניה, אוניברסיטת צ'ולה לונקורן בבנגקוק ואוניברסיטת פריז-דופין בפריז.
אחיטוב היה נשיא מרכז אקדמי דן, שאותו הקים יחד עם יזמים ואנשים מהתעשייה הטכנולוגית בארץ בשנת 2011. באפריל 2013 הודיעה הנהלת המכללה על כשל כלכלי ועל מיזוגה עם המרכז ללימודים אקדמיים, שם המשיך אחיטוב לעמוד בראש פעילות בית הספר.
חברות בוועדות ודירקטוריונים ופעילות ציבורית
אחיטוב כיהן כדירקטור בכמה חברות וארגונים, ביניהם חברת השקעות דיסקונט, קבוצת עזריאלי, רפק תקשורת ותשתיות, ואייס אוטו דיפו. היה חבר ועדת ההשקעות בחברת הביטוח מגדל. בין השנים 1996–1999 היה יו"ר הדירקטוריון של "מעלות" - חברה ישראלית לדירוג ניירות ערך, שלוחתה של חברת "סטנדרד אנד פורס" בישראל. ארגונים שבהם אחיטוב כיהן כדירקטור בעבר כוללים את מטריקס, הראל השקעות ביטוח וקריית עתידים.
בשנת 1994 מונה אחיטוב על ידי שר המדע לחבר בוועדה הלאומית למערכות מידע ותשתיות, תפקיד אותו מילא במשך כחמש שנים. ובשנת 2006 מונה על ידי ראש הממשלה לחבר הוועדה הלאומית לטכנולוגיה של חברת המידע, במשך כשלוש שנים.
תפקידים נוספים שאחיטוב ממלא כיום הם חברות בוועד המנהל של מרכז האתיקה, חברות בוועדת ההיגוי של שותפות תל אביב לוס אנג'לס, וחברות בהנהלת תיאטרון בית ליסין. הוא גם כיהן כחבר ההנהלה בקבוצת הכדורגל של הפועל תל אביב.
אחיטוב תרם לחברות רבות בייעוץ ניהולי ובתכנון מערכות מידע ניהוליות, הוא היה אחד העורכים של כתב העת MIS Interrupt במשך כמה שנים, והיה חבר מערכת של כמה כתבי עת חשובים העוסקים בתחום הניהול ומערכות המידע.
נציגויות בחוץ לארץ
אחיטוב היה הנציג של ממשלת ישראל באונסקו בתחום טכנולוגיית המידע, משנת 1996 ועד 2011. הוא היה חבר בוועדת IFAP - Information for All Program של אונסקו משנת 2007. הוא חבר בוועדה המייעצת האקדמית של המכון לחדשנות ויצרנות מידע, בסן פרנסיסקו (The Institute for Innovation and Information Productivity) משנת 2007 ועד 2011. הוא משמש כנציג של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בוועדה הבינלאומית לטיפול בנתונים לצורכי מדע וטכנולוגיה, בפריז (The Committee on Data for Science and Technology -- CODATA) משנת 2006.
פרסים
בשנת 2005 קיבל אחיטוב פרס איל"א (האיגוד הישראלי לטכנולוגיית מידע) על מפעל חיים בתחום ניהול מערכות מידע בעקבות תרומתו הרבה במחקר, בעשייה, בהכשרת תלמידים, ובעקבות המוניטין הבינלאומיים שצבר בתחום.
אד, אדד ואדי
אד אדד ואדי (באנגלית: Ed, Edd n Eddy) היא סדרת אנימציה מבית היוצר של AKA cartoon הקנדית, המשודרת בערוץ "Cartoon Network". הסדרה מספרת על חוויותיהם של שלושה חברים: אד, אדי ודאבל די (Edd). בסדרה, מנסים השלושה להשתלב, להרוויח כסף ולעיתים גם לתחמן ילדים ברחבי השכונה, לרוב בשביל מטרה מסוימת אחת: השגת סוכריית ענק הנקראת: Jawbreakers ("שוברת שיניים"), העולה 25 סנט.
לסדרה מספר אתרי מעריצים, וגם משחק מחשב המבוסס על עלילתה.
הסדרה שודרה מ־4 בינואר 1999 עד 8 בנובמבר 2009, מה שהופך אותה לסדרה בעלת חיי המסך הארוכים ביותר ב-Cartoon Network.
בין 2007 ל-2008 הייתה הסדרה בפסק-זמן משום שיוצרי הסדרה הפיקו את סרט הטלוויזיה "אד, אדד ואדי במסך הגדול" ("Ed, Edd n Eddy's big picture show") שממשיך את מסעו הארוך של אד, אדד ואדי בחיפוש אחר אחיו של אדי. הסרט, שיצא בשנת 2009, מסכם את הסדרה.
הדמויות הראשיות
שלוש הדמויות הראשיות בסדרה מציגות כל אחת מהן תכונות של ילדים צעירים בחברה. יחד הם מייצגים אישיות של ילד ממוצע:
הדמויות המשניות
בסדרה ישנן דמויות משנה רבות המאופיינות גם הן בתכונות ובהתנהגויות קיצוניות:
ריצת 60 מטר משוכות
ריצת 60 מטר משוכות היא ריצה במסגרת מקצועות האתלטיקה הנערכת בדרך כלל בתחרויות באולם. המתחרים בריצה זאת רצים לאורך מסלול של 60 מטר וצריכים לעבור 5 משוכות רגילות.
שיא אזורי
תוצאות פנים בלבד, מעודכן לפברואר 2021
אדוונטיזם
אדוונטיזם (אדוונט: התגלות שנייה) היא אמונה, שלפיה עתיד לחזור ישו לעולמנו בקרוב.
אמונה זו רווחת בקרב כמה עדות נוצריות פרוטסטנטיות, ששורשיהן בהתעוררות הגדולה, גל של התעוררות דתית שהתרחש בארצות הברית בתחילת המאה ה-19. המטיף הבפטיסטי ויליאם מילר (1782-1849) מפיטספילד שבמסצ'וסטס מילא תפקיד מרכזי בהתפתחות תנועה דתית זו, בחזיונותיו להתגלותו של ישו מחדש באוקטובר 1844, המבוססים על פרשנותו לספר דניאל. מעבר לרקע המשותף באמונה משיחית זו, מרבית העדות האדוונטיסטיות מציינות את יום המנוחה בשבת (ולא ביום ראשון כמקובל בזרמים המרכזיים של הנצרות).
בין הזרמים אשר ניתן להגדירם כאדוונטיסטים:
המרחצאות הרומיים של באת'
המרחצאות הרומיים של באת' הם מתחם היסטורי בעיר באת' שבאנגליה, ושמה נובע מהם (bath באנגלית - מרחץ). המרחצאות, הפעילים מאז התקופה הרומית היו אתר תיירות פופולרי במהלך ימי הביניים. פופולריות האתר הגיעה לשיאה במהלך המאה ה-18 וה-19.
המרחצאות הוצגו בסדרת הטלוויזיה "שבעת פלאי עולם הטבעיים" כאחד מפלאי מערב בריטניה.
מים חמים
קיימים בעיר באת' שלושה מעיינות חמים. המרחצאות הרומיות נבנו סביב המעיין הגדול ביותר שספיקתו כ-1,250,000 ליטרים ביממה בטמפרטורה קבועה של 46.5 מעלות צלזיוס. המים מכילים 43 מינרלים.
היסטוריה
המעיינות הם מעיינות חמים, הפורצים בלחץ מבטן האדמה. טמפרטורת המים נעה בין 46 ל-83 מעלות צלזיוס. הקלטים היו הראשונים שהשתמשו במעיינות, והאמינו שמדובר במתנה של האלה המקומית סוליס שעבורה הוקם במקום מקדש. המרחצאות הוקמו אחרי הכיבוש הרומי של אנגליה בשנת 43 לספירה. על פי כתובת שנתגלתה במקום, ידוע כי הרומאים היו במקום בשנת 75 לספירה. הרומאים זיהו את האלה סוליס עם האלה מינרווה והקימו עבורה מקדש מצפון למעין, ומדרומו הם בנו שורת מרחצאות לטיהור ולריפוי. המעיין היה קדוש לרומאים והם עשו בו שימוש כפול. אתר תפילה שבמהלכה הושלכו למעיין תרומות לסוליס מינרווה, ומקור מים למרחצאות. במעיין עצמו איש לא שחה בשל קדושתו. מדרום למעיין נבנתה העיר הרומית "אקווה סוליס" - "המים של סוליס". בשל מיקום המעיינות בעיר הפכה עיר זו לאתר תיירות פופולרי החל מהמאה הראשונה ועד המאה החמישית (נסיגת הרומאים מאנגליה).
לאחר שהרומאים עזבו המקום ניטש. המקדש נחרב והמרחצאות התמוטטו ונקברו. במהלך ימי הביניים הייתה העיר אתר עלייה לרגל, בשל האמונה בתכונות הרפואיות של המעיינות. מעל המעיין הקדוש נבנה במאה ה-12 מרחץ המלך (King's Bath), ועולי רגל רבים הגיעו אל העיר בתקווה להירפא ממחלות שונות באמצעות שתיית המים ורחצה בהם.
שתיית מי המעיינות הפכה פופולרית במאה ה-18, ולצורך כך נבנה חדר המשאבה ליד מרחץ המלך. קווי הרכבת שנבנו והובילו אל העיר בתקופה זו הגבירו את זרם המבקרים באתר. בתקופה זו נבנו מבני האירוח הקיימים כיום על המעיינות על ידי האדריכל ג'ון ווד ובנו (שנקרא אף הוא ג'ון ווד). המבנה, שנבנה בסגנון נאו-קלאסי הכיל חדרי אירוח וחדרים למפגשים חברתיים. במהלך התקופה הוויקטוריאנית גברה הפופולריות של האתר, ושמנה וסולתה של לונדון נהגו להגיע לעיר באת' לנפוש בה, לשתות את מי המרחצאות (בשל האמונה בסגולותיהם הבריאותיות) ולהתרחק מזיהום האוויר הרב של לונדון. בשל הפופולריות הרבה של המרחצאות הורחבו המבנים תוך שמירה על הסגנון הנאו-קלאסי של המבנים. בשלהי המאה ה-19 נערכו במקום חפירות ארכאולוגיות והתגלו שרידי המרחצאות. בשנת 1897 נפתחו המרחצאות לקהל כמוזיאון ארכאולוגי.
כיום ידוע שמי המרחצאות מסוכנים לרחצה ולשתייה, בשל העובדה שהרומאים הובילו את המים אל מבני המרחצאות בצינורות עופרת. מרחצאות חדשים שנבנו בקרבת מקום מאפשרים רחצה במים שנשאבים מבטן האדמה שלא דרך הצינורות הרומאיים.
בשל חשיבותו ההיסטורית והתרבותית של מבנה המרחצאות, הוכרז המבנה כמבנה לשימור.
שלמה בובר
שלמה בן ישעיהו אברהם הלוי בּוּבֶּר (בכתיב יידי: באָבער; ה' בשבט תקפ"ז, 2 בפברואר 1827 – י"א בטבת תרס"ז, 28 בדצמבר 1906) היה מלומד יהודי, חוקר ומהדיר של מדרשים, שעבד לפרנסתו כבנקאי; חי כל חייו בעיר למברג (לבוב); סבו של מרטין בובר.
תולדות חייו
שלמה בובר נולד למשפחה אורתודוקסית בעיר למברג. אביו, ישעיה אברהם הלוי, שהיה נצר למשפחת רבנים ותלמיד חכם בזכות עצמו, הקנה לבנו חינוך תורני. חינוך זה איפשר בהמשך את מפעלו הספרותי האדיר. בצעירותו הושפע שלמה בובר מחיבורים של אנשי חכמת ישראל כדוגמת יום-טוב ליפמן צונץ ונחמן קרוכמל.
בובר התמקד בלימוד ספרות המדרשים והאגדה מתקופת התלמוד ואילך. הוא קיבל על עצמו את המשימה הכבירה להוציא לאור שורה של מדרשים מתקופה זאת במהדורה מוגהת ומפורשת באופן מדעי; לשם כך עמד בקשרי מחקר עם אישים כמו אליקים כרמולי ושד"ל.
שלמה בובר היה יהודי שומר תורה ומצוות. בספר "רקוויאם גרמני" מתאר עמוס אילון את שלמה בובר ואשתו (עקב היותם סבו וסבתו של מרטין בובר) באופן הבא: לצד תיאור זה, אנו מוצאים בדבריו של מרטין בובר עצמו את תיאור דמותו של סבו, רבי שלמה בובר, באופן הנוטה להדגיש דווקא את הצד המסורתי שבו:
שלמה בובר גם עסק בצורכי הקהילה היהודית בעירו, ושימש כחבר בנשיאות הקהילה היהודית בלמברג מאז שנת 1870. כמו כן נמנה עם הכותבים הבולטים בכתב העת עברי אנכי.
לפרנסתו עבד כבנקאי וכלכלן. עובדה זאת מקבלת משנה חשיבות לאור העובדה שלצד מפעליו הדגולים בתחום המדרש, היה שלמה בובר גם בנקאי חשוב בתקופתו. הוא היה חבר במועצת המנהלים של הבנק 'האוסטרי-הונגרי' ושל 'קופת החיסכון הגליציאנית'. כמו כן היה יושב ראש לשכת המסחר של עירו למברג. כהוקרה על פועלו בתחום הכלכלי קיבל שלמה בובר את תואר הכבוד Kaiserlicher Rat (שמשמעו "יועץ הקיסר") מהקיסר האוסטרו-הונגרי.
הערכת פועלו בתחום המדרש וספרות הראשונים
לצד ההערכה הרבה שזכה לה בקרב אנשי חכמת ישראל בזכות פרסומיו וחיבוריו, זכה שלמה בובר להערכה גם בקרב הציבור המסורתי. דבריו מובאים לעיתים גם בספרות התורנית, ותמיהה שכתב בביאורו לפסיקתא דרב כהנא הובאה גם בחיבור קלאסי כמשנה ברורה בשם 'המבאר'. בחיבור אשר נכתב על רבי דוד לוריא (רד"ל), שהיה אחד מגדולי ישראל במחצית הראשונה של המאה ה-19, כתב קרוב משפחתו - ר' שלמה לוריא כך: ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
יחסי ישראל–מונקו
יחסי ישראל–מונקו הם היחסים הדיפלומטיים שבין מדינת ישראל לבין נסיכות מונקו.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו בשנת 1964.
בשנת 2012, ישראל ייצאה למונקו סחורה בשווי אלף דולר אמריקאי והיא כללה התקנים אורתופדיים.
Where No Life Dwells
Where No Life Dwells (מאנגלית: במקום בו לא שוכנים חיים) הוא אלבום הבכורה של להקת הדת' מטאל השוודית אנלישד. האלבום יצא לאור במאי של שנת 2001.
רשימת שירים
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי אנלישד.
מבצעים
אנלישד
לון נול
מרשל לון נול (באנגלית: Marshal Lon Nol; 13 בנובמבר 1913 – 17 בנובמבר 1985) היה פוליטיקאי וגנרל קמבודי ששימש כראש הממשלה פעמיים (1966–1967; 1969–1971) וכשר הביטחון מספר פעמים. הוא הוביל את ההפיכה הצבאית של 1970 נגד הנסיך נורודום סיהאנוק והפך את עצמו לנשיא של הרפובליקה הקמארית ששלטה עד 1975. הוא היה המייסד והמנהיג של המפלגה הרפובליקנית החברתית קצרת הימים, והמפקד העליון של הכוחות המזוינים של הקמאר. לאחר עליית הקמר רוז', ברח לון נול לארצות הברית ונשאר שם עד מותו ב-1985.
ראשית חייו
נול נולד ב-13 בנובמבר 1913 במחוז פרי וונג, למשפחה של קמאר-סינים מעורבת. אביו לון הין היה מבני הקמאר ממחוז טאי נין שכיהן לימים כראש מחוז בסיאם ריפ וקאמפונג. סבו מצד האם היה מהגר סיני ממחוז פוג'יין שהפך מאוחר יותר למושל פרי ונג. נול התחנך בבית הספר המיוחד הצרפתי בסייגון, ואחריו באקדמיה הצבאית המלכותית הקמבודית.
בממשלה הקולוניאלית
נול מצא עבודה בשירות הציבורי הקולוניאלי הצרפתי בשנת 1937. הוא הפך לשופט, ועד מהרה הוכיח את עצמו כאוכף יעיל של השלטון הצרפתי נגד שורה של מהומות אנטי-קולוניאליות בשנת 1939. ב־1946 הוא התמנה למושל מחוז קראטי. הוא הפך לשותף של המלך נורודום סיהאנוק, ובשלהי שנות הארבעים, כשהקים מפלגה פוליטית ימנית, מונרכית שנעשתה מעורבת בעולם הפוליטי הקמבודית המתפתח. הוא הצטרף לצבא ב-1952 וביצע פעולות צבאיות נגד וייט מין.
אחרי העצמאות, המפלגה הלאומנית של נול שיתפה פעולה עם מפלגות ימין קטנות והפכו לליבה של סנגקום - הארגון שהקים סיהאנוק לקראת הבחירות 1955. סנגקום זכתה בבחירות וסיהאנוק הפך לראש הממשלה.
בממשלת סיהאנוק, 1955 - 1970
נול מונה לרמטכ"ל ב-1955, ומפקד הכוחות המזוינים ב-1960, וכיהן כשר הביטחון. באותה תקופה הוא היה תומך נאמן של סיהאנוק, ומשטרתו סייעה לדיכוי התנועה הקומוניסטית הקטנה והחשאית בקמבודיה. הוא מונה לסגן ראש הממשלה ב-1963. בעוד סיהאנוק - בניסיון להרחיק את ארצו מהשפעת מלחמת וייטנאם - ניהל מדיניות חוץ של "נייטרליות קיצונית", הקשורה עם סין וסובלנות לפעילות של צפון וייטנאם. נול נשאר ידידותי כלפי ארצות הברית, ואמר כי הוא מתחרט על סיום הסיוע האמריקני לאחר 1963.