cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גאלאץ
יהודי גאלאץ
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ב-1919, הקהילה היהודית הקימה את בית הספר התיכוני היהודי. המבנה הולאם בתקופת הממשלות הפשיסטיות ונשאר בידי המדינה לאחר שעלתה לשלטון המפלגה הקומוניסטית הרומנית. רק לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי, ב-2005, הושב המבנה לידי הקהילה היהודית. המבנה משמש כעת כבית ספר תיכון על שם קוזה ולומדים בו כ-900 תלמידים.
בעת מלחמת העולם השנייה, בריטניה וארצות הברית הפציצו קשות את העיר, ונהרסו שני שלישים ממנה. השלטונות הרומניים דאגו לפינוי האוכלוסייה, פרט לאוכלוסייה היהודית. בעת גירוש היהודים מרומניה לטרנסניסטריה הוקם בגאלאץ מרכז מעבר עבור היהודים שנאספו מהיישובים הקטנים. יהודי גאלאץ עלו ברובם לישראל וכיום ישנה במקום קהילה יהודית המונה כמאתיים וחמישים נפשות.
לקהילה היהודית של גאלאץ יש בית עלמין גדול מאוד ברחוב שטפאן הגדול. בכניסה לבית העלמין יש אנדרטה המוקדשת ליהודים שנפלו במלחמת העולם הראשונה.
אולריך דרובניג
קריירה
דרובניג למד לתואר דוקטור במשפטים באוניברסיטת המבורג ותואר שני במשפט השוואתי מאוניברסיטת ניו יורק וקיבל את שני התארים ב-1959. ב-1963 החל ללמד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת שיקגו. בין השנים 1975–1997 התמנה לפרופסור באוניברסיטת המבורג ושימש כמנהל מכון פלאנק בהמבורג בין השנים 1979–1996. ערך את האנציקלופדיה הבינלאומית למשפט השוואתי.
שמואל רוזן
ביוגרפיה
שמואל רוזן (במקור: רוזנבליט) בנם של אנה (לבית שטרן) ורופא הילדים ד"ר ליאו רוזנבליט, נולד בירושלים וגדל בראשון לציון. למד בבית הספר חביב.
לאחר סיום לימודיו בתיכון שירת בנוטרות. למד שנה באוניברסיטה העברית בירושלים ואחר כך בבית הספר לתיאטרון של ארווין פיסקטור בארצות הברית (יחד עמו למדו טוני קרטיס, רוד סטייגר והארי בלפונטה). שירת ב"להקת הכרמל" וב"צ'יזבטרון" והיה בין מקימי התחנה הצבאית "גלי צה"ל".
התחיל את עבודתו ברדיו המנדטורי ב-1945, ועם קום המדינה ערך ב"קול ישראל" תוכניות על סרטים, תיאטרון, ספרות ושירה, אך הוא מזוהה בעיקר כאיש החידונים. לחידונאות נחשף בזכות חידוניו של אליעזר אֲבִיָעֵל בקול ירושלים. במשך השנים ערך והגיש תוכניות חידונים רבות: "נשאל ונענה", "עשרים מי יודע", "ושיודע לשאול", "החידון לעקרת הבית", "בתקווה שתבין את הרמז", תוכנית החידונים לילדים "בארץ הלמה", "קפד ראשו" ועוד. את התוכנית "קפד ראשו" המשיך להגיש שנים רבות לאחר צאתו לגמלאות, ועד מותו.
רוזן עסק גם בכתיבת פזמונים. פזמונו המפורסם ביותר "שוב לא נלך" (מוכר כ"ראי רחל, ראי") נכתב אחרי מלחמת ששת הימים והיה לאחד השירים המזוהים עם התקופה, בביצועו של אריק לביא. שיר מפורסם נוסף שכתב הוא "להתראות", שהלחין יעקב הולנדר וביצעה להקת פיקוד הדרום.
חיבר שלושה ספרי חידונים, רומן אוטוביוגרפי: "איש קטן אשה גדולה, או: המין הגבוה" וספר ילדים: "על עלים ושבלולים".
מהדורה של חידוניו הופיעה במשחק קופסה בשם "128 מי יודע?" שכדי לענות בו על שאלה היו מכוונים מחוג מגנטי על מראה, והיא הציגה את התשובה הנכונה. המשחק הצליח מאוד בשעתו, וכיום נחשב פריט אספנים נדיר.
בכנס הרדיו שנערך בספטמבר 2008 זכה רוזן בפרס על מפעל חיים.
רוזן נפטר ב-28 במרץ 2015 בביתו שברעננה, בגיל 89. נטמן בבית העלמין העירוני כפר נחמן ברעננה.
משפחתו
אחיו רפי רוזן התפרסם בתחום הטיפול בשיטת ה"ביורגונומי"; דודו, אחי אביו, היה פנחס רוזן, שר המשפטים הראשון של מדינת ישראל; דודנו היה הפסל יצחק דנציגר; דודו - בעלה של אחות אביו, היה ד"ר פליקס דנציגר, רופא כירורג שייסד וניהל את בית החולים דנציגר, דודנו דן רוזן הוא חתן פרס ביטחון ישראל לשנת 1978 על פיתוח טיל אוויר-אוויר "פיתון 3".
הנצחתו
ביוזמתה של רויטל עמית, שהייתה שנים רבות קריינית בתוכנית של רוזן, נקרא על שמו אולפן רשת א' של "קול ישראל" בתל אביב, ביולי 2015.
1976 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1976.
תומא
תומא הוא שם משפחה. בצרפתית: Thomas; בגרמנית: Thoma; בערבית: توما
{{פירושונים|;אישים
ראו גם
}}
יוהאן באייר
יוהאן באייר (גרמנית: Johann Bayer; 1572 – 7 במאי 1625) היה אסטרונום ועורך דין גרמני.
ביוגרפיה
התעניינותו באסטרונומיה החלה בזמן שהותו באאוגסבורג. הוא מפורסם בעיקר בזכות אטלס הכוכבים שלו, "אורנומטריה", אשר פורסם ב-1603, והיה האטלס הראשון לכסות את כל השמיים. מלבד זאת, באייר הכניס לשימוש מערכת חדשה של שמות כוכבים, אשר הפכה להיות מוכרת כ"ציון באייר", וכן הגדיר חלק מקבוצות הכוכבים המודרניות.
מכתש באייר על הירח קרוי על שמו.
בריאן קונייצקו
בריאן ג'וזף קוניצקו (באנגלית: Bryan Joseph Konietzko; נולד ב-1 ביוני 1975) הוא במאי אנימציה, סופר, מפיק ומוזיקאי אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בתור יוצר שותף ומפיק של סדרות הטלוויזיה אווטאר: כשף האוויר האחרון והאגדה של קורה.
קריירה
בנוסף לכך שקונייצקו עוסק גם בצילום, יש לו להקה בשם "Ginormous" איתה הוציא כמה אלבומים, כולל "פרשת האהבה האינטנסיבית של אבותינו" ו"בלילה, תחת אור מלאכותי".
בספטמבר 2018 הוכרז כי קונייצקו ודימרטינו ישמשו כמפיקים וכמפיקים בפועל של סדרת הלייב-אקשן הקרובה של נטפליקס המבוססת על אווטאר: כשף האוויר האחרון.
חיים אישיים
קונייצקו סיים את לימודיו בבית הספר התיכון רוזוול ברוסוול, ג'ורג'יה, צפון אטלנטה, ואז המשיך לתואר ראשון בבית הספר לעיצוב ברוד איילנד בשנת 1998. הוא מתגורר בלוס אנג'לס בקליפורניה עם אשתו ליסה.
מגדל אפק
מגדל אפק (נקרא גם מגדל צדק) הוא גן לאומי שהוכרז בשנת 1994, בתחומו שרידי ישוב יהודי מתקופת בית שני, שנהרס על ידי הרומאים בזמן המרד הגדול בשנת 67, ומצודה צלבנית, מיראבל שמה (להבדיל מתל אפק ועליו מבצר אנטיפטריס). מגדל אפק מוקף על ידי שרידי הכפר הערבי מג'דל יאבא ששכן במקום עד מלחמת העצמאות. לאחר המלחמה ישבו במקום עולים חדשים. כיום בתחום השיפוט של העיר ראש העין.
גאוגרפיה
המצודה חולשת על "מעבר אפק" שהוא מעבר צר בדרך הים (Via Maris) שהובילה ממצרים דרך ארץ ישראל לארם נהריים ובחזרה. מעבר דרך הים במישור הצר בין תל אפק למגדל אפק היה נחוץ כדי לעקוף ממזרח את נחל הירקון המתחיל בתל אפק ונמשך עד הים, הביצות והנחלים של אזור השרון במישור החוף וממערב את הדום השומרון, מדבר הסלעים ועמקי הנחלים שכיוונם ממזרח למערב.
ימי בית שני ותקופת המשנה והתלמוד
מגדל צדק נודע בשמו הקדום מימי הבית השני - מגדל אפק. באתר שרידים דלים מתקופת הברונזה ותקופת הברזל. בתקופה החשמונאית התקיים במקום כפר יהודי שנחרב על ידי הרומאים במהלך המרד הגדול, ממנו שרדו בעיקר מערות קבורה מפוארות בסגנון ירושלים. אבנים מעוטרות בודדות בשימוש משני, כתובת ומעט חרסים מעידים על התקופות הרומית והביזנטית.
תולדות המצודה
בתחילת המאה ה-12, בממלכת ירושלים, הוקמה במקום מצודה בידי משפחת איבלין בשם "מיראבל" (Mirabel - יפה נוף) על שום הנוף היפה הנשקף משם. בשנת 1187 נכבשה המצודה בידי המוסלמים. במבצר זה התבצר צבא המלכה מליסנדה שהונהג על ידי סניור רמלה כאשר מליסנדה ובנה בלדווין השלישי נלחמו על כס המלוכה. בלדווין השלישי ניצח, סניור רמלה גלה מהארץ ומליסנדה התבצרה במצודת העיר ירושלים. בשנת 1191 במסע הצלב השלישי נהרסה המצודה על ידי המוסלמים אך נבנתה בידי הממלוכים.
על משקוף אחד החדרים חקוקה כתובת ביוונית: "המרטיריון של הקדוש קיריקוס". אבן זו נלקחה כנראה ממקום אחר ושימשה כאן בשימוש משני. מרטיריון הוא מקום זיכרון למרטיר (קדוש מעונה). לפי המסורת הנוצרים היה קיריקוס ילד בן שלוש שנהרג על אמונתו בימי הקיסר דיוקלטיאנוס בסוף המאה ה-3 לספירה. הכתובת היא מהמאה הרביעית-חמישית לספירה.
מג'דל יאבא
מהמאה ה-16 שכן במקום כפר בשם מג'דל יאבא. במאה ה-19 השתלט על האזור שייח' צאדק אל ג'מעיני ובנה טירה על חורבות המצודה לריכוז שלטונו ולצורך גביית מיסים באופן בלתי חוקי מעוברי אורח, עד שלבסוף הגלו אותו השלטונות הטורקים. מאז הכפר מג'דל יאבא כונה על שמו גם בשם מג'דל צאדק שתורגם לעברית כ"מגדל צדק". אבל ברוב המקורות כמו במפות נקרא המקום מג'דל יאבא.
גן לאומי מגדל אפק
בשנת 1994 הוכרז שטח בן כ-30 דונם סביב המבצר עצמו כגן לאומי. התהליך הסתיים ב-2005, עם הכרזת 1,671 דונם נוספים כחלק מהגן הלאומי מגדל אפק, לאחר הסרת התנגדות עיריית ראש העין. בשנת 2013 נסגר הפארק למבקרים עד להודעה חדשה בשל ונדליזם. בשנת 2016 החלו עבודות שיפוץ ושחזור האתר, והוא נפתח למבקרים בסיום העבודות במרץ 2021, כחלק מפארק גדול שפותח מסביבו.
אוניברסיטריו דה דפורטס
קלוב אוניברסיטריו דה דפורטס (בספרדית: Club Universitario de Deportes), המכונה בקיצור אוניברסיטריו, או "לַה אוּ" (La U, ה-"U"), הוא מועדון ספורט מהעיר לימה הנחשב לאחד מהמובילים בפרו. המועדון נוסד ב-7 באוגוסט 1924 על ידי סטודנטים מהאוניברסיטה הלאומית הראשית סן מרקוס תחת השם "פדרסיון אוניברסיטריה", ועיקר פרסומו בשל קבוצת הכדורגל שלו המשחקת בליגת העל הפרואנית, ליגה שבה מחזיקה הקבוצה בשיא רצף ההשתתפויות בעונותיה - מאז הקמת הליגה ב-1928, ובשיא הזכיות בה - 26.
המועדון נחשב לאחד משלושת המועדונים הגדולים בפרו, יחד עם אליאנסה לימה, איתה היא חולקת את ה"סופרקלאסיקו של הכדורגל הפרואני", וספורטינג קריסטל, שהמפגשים מולה מכונים "הקלאסיקו המודרני".
ברמה הבינלאומית, אוניברסיטריו הופיעה ב-31 מהדורות של גביע ליברטדורס (נכון לעונת 2020), כשהישגה הגדול ביותר היה ההגעה לגמר הטורניר ב-1972, אז הפסידה לאינדפנדיינטה מארגנטינה. ץ כמו כן, הקבוצה זכתה בשנת 2011 בעונה הראשונה של גביע ליברטדורס עד גיל 20, כשגברה על בוקה ג'וניורס הארגנטינאית.
החל משנת 2000, אצטדיונה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון המונומנטל U, אשר מכיל 80,093 מקומות ישיבה והוא הגדול באצטדיוני אמריקה הדרומית.
ג'ון פנוויק, הברונט השלישי
פנוויק נולד לאחת מהמשפחות הוותיקות באזור נורת'מברלנד. בעקבות מות אביו הוא נבחר לייצג את המחוז בבית הנבחרים, וכיהן בו בין 1677 ל-1687. לאחר מכן התגייס לצבא, וב-1688 התמנה למייג'ור גנרל. הוא היה אחד מתומכיו הראשיים של המלך ג'יימס השני, וב-1685 היה מראשי התומכים בחוק שלילת הזכויות שנחקק נגד הדוכס ממונמות'; למרות זאת הוא נותר באנגליה כשוויליאם השלישי עלה לשלטון לאחר המהפכה המהוללת של 1688.
מיד לאחר עליית ויליאם הוא החל לזמום כיצד להתנקש בו, ובשל כך נאסר לתקופה קצרה ב-1689. גם לאחר שחרורו המשיך לתכנן ניסיונות התנקשות בוויליאם, ואף העליב בפומבי את המלכה מרי השנייה ב-1691, וככל הנראה היה מעורב גם בתוכניות ההתנקשות בוויליאם שהתבצעו ב-1695 וב-1696. לאחר שהקושרים שפעלו איתו נלכדו הוא ירד למחתרת, עד שניסיון אחד מחבריו לגרום לאחד מהעדים למעשיהם לברוח מהמדינה הוביל למעצרו ביוני 1696.
על מנת להציל את עצמו הוא הציע לגלות את כל המידע שברשותו אודות ניסיונות הקשר של היעקוביטים; המידע שנחשף על ידו היה כוזב, והיה מוגבל להאשמות נגד חלק מהאצילים הוויגים הבולטים, שלא היו חד משמעיות. מקורביו של פנוויק הצליחו להשתיק את אחד משני האנשים שיכלו להפלילו, ונראה היה כי הוא יצליח להתחמק מאישום בבגידה. אולם, הממשלה הצליחה להתגבר על קושי זה באמצעות חקיקת חוק שלילת זכויות, שלאחר שורה ארוכה של דיוניו התקבל בשני הבתים של הפרלמנט הבריטי. אשתו המשיכה במאמציה להציל את חייו ללא הועיל, ופנוויק הוצא להורג באמצעות עריפת ראש בלונדון ב-28 בינואר 1697.
לפנוויק ואשתו, מרי (מתה ב-1708), בתו של הרוזן הראשון מקארליסל, היו שלושה ילדים שמתו בגיל צעיר. לאחר מותו הוא נקבר לצדם בכנסיית סנט מרטין בשדות.
מקאולי כתב על פנוויק כי מבין כל היעקוביטים הוא היה זה שוויליאם חש כלפיו סלידה חזקה במיוחד. שנאתו של פנוויק למלך נבעה ככל הנראה מתקופת שירותו בארצות השפלה, שם ננזף על ידי ויליאם שהיה עדיין נסיך אוראנז'.
ז'וזה בוסינגווה
בוסינגווה שיחק בקבוצת פורטו בשנים 2003–2008, במהלכן הבקיע 3 שערים. ב-11 במאי 2008 נרכש בוסינגווה על ידי צ'לסי בסכום מוערך של 20.6 מיליון אירו. בוסינגווה חתם על חוזה לשלוש שנים במועדון הלונדוני והוא הצטרף למועדון רשמית לאחר יורו 2008. באוגוסט 2012 חתם בוסינגווה במועדון קווינס פארק ריינג'רס לשלוש שנים.
ביולי 2013 חתם בוסינגווה שלוש שנים בטרבזונספור מליגת העל הטורקית.
טרווניקי
טרווניקי (בפולנית: Trawniki) היה מחנה ריכוז ומחנה אימון של האס אס, ששכן 40 ק"מ דרומית-מזרחית ללובלין בגנרלגוברנמן שבפולין.
המחנה עבר מספר שינויים בשלוש שנות קיומו, מיולי 1941 ועד יולי 1944. תחילה שימש כמחנה מאסר עבור אזרחים וחיילים סובייטים. מספטמבר 1941 ועד כיבושו שימש כמתקן אימון של האס אס להכשרת שומרים מקרב שבויי המלחמה, על מנת שייקחו חלק במחנות ההשמדה בהתאם למבצע ריינהרד. בין יוני 1942 לספטמבר 1943 שימש גם כמחנה עבודה לעבודות כפייה ליהודים בשביל מפעלי תעשייה שונים, ולאחר מכן חוסלו בו 6,000 יהודי המחנה. בין ספטמבר 1943 למאי 1944 שימש כמחנה-חוץ של מיידנק.
כמחנה שבויים
מחנה טרווניקי הוקם שבועיים לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות (שהתרחשה ב-22 ביוני 1941) בשטח מפעל לזיקוק סוכר מחוץ לעיירה טרווניקי הסמוכה לו. הוא הוקם על ידי יחידת גולגולת המת של האס אס על פי הוראות מפקד האס אס והמשטרה במחוז לובלין, אודילו גלובוצניק ונוהל על ידי קצין מהסגל שלו, הרמן הפלה (Hermann Höfle). במחנה נכלאו שבויי מלחמה סובייטים והיה מיועד גם לאסירים אחרים. ב-1941 היו כלואים בו 676 אסירים.
כמחנה אימון של האס אס
בחודש ספטמבר 1941, הפך גלובוצניק את המתקן למחנה אימונים של משטרת העזר של האס אס (SS- und Polizeistützpunkte). המחנה הורכב משבויי מלחמה משתפי פעולה עם הנאצים, על מנת שיוכלו לשמור על היישובים הגרמניים שתוכננו לקום בשטחים הכבושים של ברית המועצות. באוקטובר 1941 מונה קארל שטריבל לפקד על מחנה האימונים החדש ובתפקיד זה החזיק עד לכיבוש המחנה. עד שנת 1942 גויסו 2500 אסירים, בעיקר מקרב שבויי המלחמה הסובייטים, בעיקר מאוקראינה והמדינות הבלטיות.
בעקבות מפלת הצבא הגרמני והטיפול הרצחני של הנאצים בשבויי המלחמה, יבשה בסתיו 1942 האספקה של חיילים סובייטיים מתאימים לתפקידים במחנה. אנשיו של סטריבל החלו לגייס אזרחים בכפייה ותחת לחץ, בעיקר אוקראינים צעירים מגליציה ומחוז לובלין. בין השנים 1941 ל-1944 אימנו האס אס כ-5,082 גברים.
הצוערים אורגנו בשני גדודים ועברו קורסים בהבנת פקודות צבאיות בסיסיות בגרמנית, בהבנת נוהלי שומרים ובטכניקות פינוי גטאות. הם אומנו בנשק קל ואף שרו שירים בגרמנית. כאשר מחנה עבודה יהודי נבנה בצמוד למתחם האימונים, נשלחו המתאמנים לרכז את היהודים בעיירות במחוז לובלין והובילו אותם למחנה העבודה. החלק האחרון של ההשתלמות כלל רצח המוני של יהודים שנבחרו ממחנה העבודה, אשר נורו בנפרד על ידי כל שומר.
כמחנה מעבר להשמדה
בשנת 1942 שימש טרווניקי כמחנה מעבר של יהודים מקומיים. לאחר סלקציה בתחילת אפריל שנערכה בעיירה פיאסקי (הממוקמת כחצי קילומטר מטרווניקי) ליהודים מפולין, גרמניה ואוסטריה שלא נבחרו לעבודה, ליוו צוערי טרווניקי כמה מאות מהם על מנת לגרשם למחנה ההשמדה בלז'ץ למחרת היום. רובם נכלאו במבנה אסם וכתוצאה מחנק מתו באותו לילה בין 200 ל-500 יהודים. גופותיהם הושלכו למחרת בבוקר לתוך קרונות המיועדים לבלז'ץ. במהלך 1942, מדריכי אס אס ניצלו את האוכלוסייה היהודית המקומית "לצורכי אימונים". המגויסים החדשים קיבלו הכשרה מעשית והצטוו לירות בנפרד בכל היהודים שנלוו אליהם.
מחנה עבודה ליהודים
במהלך קיץ 1942, טרווניקי החל לשמש גם כמחנה עבודה בכפייה ליהודים (Zwangsarbeitslager für Juden). יחידות האס אס והמשטרה בנו מחנה עבודה סמוך למחנה האימונים, ושני המחנות הופרדו על ידי חומת האבן המקורית שהקיפה את בית החרושת הנטוש לסוכר. הופעתו של כוח עבודה יהודי בטרווניקי נעשתה בד בבד עם הליכי סילוק רכושם של יהודים שנרצחו במהלך מבצע ריינהרד. גלובוצניק בחר בטרווניקי לשמש כמחסן לבגדים שזרמו ממרכזי ההרג. ביוני 1942 הופנו למחנה שלושה קרונות משא מצוידים במטענים שנלקחו מהיהודים שנשלחו לסוביבור. באותו חודש הובאו פלוגת עבודה יהודית של 20 עד 40 נשים על מנת למיין, לכבס ולתקן את הבגדים.
באוקטובר 1942 הורה מפקד האס אס היינריך הימלר על העברת כל המפעלים בבעלות פרטית לייצור נשק וסחורות, יחד עם עובדי הכפייה היהודים שלהם, מן הגטאות אל מחנות העבודה. במסגרת זו עבר לטרווניקי בסתיו 1942 מפעל מברשות עם כל פועליו מגטו מיינדזיז'ץ פודלסקי שהחל להתחסל. במסגרת חוזה שנחתם בפברואר 1943 בין גלובוצניק פריץ אמיל שולץ הועבר בית החרושת שולץ שפעל בגטו ורשה, ונפתחו מפעלים לייצור מזרנים, פרוות ומגפיים. בעקבות מפעל המברשות ומפעלו של שולץ צמח מספר העובדים במחנה ל-4000. 1,500 עובדים נוספים הועברו מגטו ורשה אל טרווניקי. מיעוטם שוכנעו להתנדב ורובם הובאו בכפייה. מפקד המחנה סטריבל היה בעל אחריות על חלוקת העבודה, גביית כסף עבור עובדי הכפייה (חמישה זלוטי ביום לגברים וארבעה זלוטי עבור נשים) ועל הביטחון.
באותה עת התגוררו לפחות 5,633 יהודים במחנה העבודה טרווניקי. רובם היו יהודים פולנים, ומיעוטם יהודים גרמנים, אוסטרים וסלובקים.הולנדים שמונה צריפים חדשים נבנו כדי להתאים את כניסתם של האסירים. פלוגות קטנות של אסירים עבדו ישירות עבור האס אס בבנייה ותחזוקה הצריפים במחנה הכללי. שני משלוחים של פועלים יהודים הגיעו לטרווינקי מגטו מינסק לאחר חיסולו בספטמבר 1943.
בגלל האינטרסים של ייצור מוגבר, נשמרו תחילה בטרווניקי תנאים הגונים יחסית, ואף הוקמה להקה מוזיקלית מקרב האסירים היהודים. לעומת זאת, לאחר אוגוסט 1943 התנאים הורעו. טיפול רפואי נמנע ולמרות הקור שהתחיל באוקטובר, לא קיבלו העובדים בגדי חורף. הפרות של תקנות המחנה, כגון גנבה או ניסיון בריחה, הביאו גמול מהיר ואכזרי. כך למשל, כאשר שלושה יהודים נתפסו גונבים ציוד, נצטווה כל המחנה לצפות בהם מקבלים מלקות.
הטבח ביהודי המחנה
בשל סיבות מגוונות, מנהיגות האס אס העבירה את מחנה טרווניקי בספטמבר 1943 לסמכותו של המשרד הראשי למשק ומנהל של האס אס, וטרווינקי עבר להיות תחת לובלין- מיידנק. בעקבות התקוממות האסירים בסוביבור, הורה הימלר בסוף אוקטובר 1943 לרצוח את כל היהודים שנותרו במחוז לובלין. כחלק ממבצע "חג הקציר" ירו יחידות האס אס ב–3 בנובמבר 1943 בלפחות 6,000 אסירים יהודים של טרווניקי ודורוקצה, חלק מיהודי המחנה הועברו למחנה זוודוב מזרחית לזמושץ' ושם נרצחו ב-4 בנובמבר. כך חוסל כל כוח העבודה של המחנה. לאחר הטבח, הובאו כ-150 פועלים יהודים מלובלין והם שרפו את הגופות על גריל מסיבי שהובילה אליו מסילה, ולאחר מכן פיזרו את האפר ושברי העצמות לתוך תעלות. לאחר השלמת העבודה הנוראה, נורו הפועלים היהודים וגופותיהם נשרפו. צוערי המחנה חיפשו במשך מספר שבועות לאחר הטבח יהודים מסתתרים, ומי שנמצא נורה למוות במקום.
כ-40 נשים יהודיות ממוצא אוסטרי והולנדי הובאו לטרווניקי לאחר הטבח כדי לבצע משימות שונות בתוך המחנה, כגון שירותי כביסה וניקוי הצריפים לסגל האס אס והמתאמנים. הן גם מיינו את השלל והבגדים של אסירים שנרצחו לאחרונה. במאי 1944 הן הועברו למיידנק ויחידת העבודה במחנה פורקה.
שבויי מלחמה המשיכו לזרום לטרווניקי להכשרת צוערים עד סוף יולי 1944, אולם כוחות הצבא הסובייטי שהתקדמו במהירות, אילצו את הגרמנים לנטוש את טרווניקי ואת לובלין עצמה.
ב-23 ביולי 1944, כבשו הכוחות הסובייטים את טרווניקי ואת לובלין. אלף הצוערים הנותרים נמלטו להתארגנות במערב נהר הויסלה.
לאחר המלחמה
חלק מבכירי המחנה לא שרדו את המלחמה ואחרים הועמדו לדין. גלובוצניק התאבד עם לכידתו על ידי הבריטים בקרינתיה במאי 1945. מפקד בכיר במחנה העבודה, פרנץ ברטצקו, נהרג בחזית בינואר 1945. הרמן הפלה נעצר על ידי שלטונות אוסטריה בשנת 1961 והתאבד בתאו כשנה לאחר מכן. בשנת 1970 הועמדו לדין בפני בית משפט מערב גרמני בהמבורג מפקד המחנה קארל סטריבל, סגן מפקד מחנה העבודה יוזף נפירלה וארבעה קצינים נוספים מסגל המחנה, אך הם זוכו בשנת 1976.
לאחר המלחמה העמידה ברית המועצות לדין קרוב ל-1,000 מבוגרי טרווניקי בבתי דין צבאיים ובבתי משפט אזרחיים. רובם הורשעו, חלקם הוצאו להורג. גם גרמניה, ארצות הברית וישראל יזמו הליכים נגד כמה מבוגרי טרווניקי שנודעו באכזריותם כשומרים במחנות הריכוז וההשמדה, בהם ג'ון דמיאניוק וסמואל קונץ. דמיאניוק נשפט בישראל, וזוכה בערעור בבית המשפט העליון מחמת הספק שהתעורר לגבי זיהויו, ובכלל זה לגבי האותנטיות של מסמך טרווניקי.
מבין האחרונים עימם נעשה דין, ניתן למנות את יוזיאס קומפף שהיגר לארצות הברית לאחר המלחמה. הוא חי שם כאדם חופשי במשך שנים ארוכות ורק בשנת 2001 החלו משפטים כנגדו שבסופם נשללה אזרחותו האמריקנית והוא גורש חזרה לאוסטריה.
אחוזת מיינדורף
אחוזת מיינדורף (Майендорф) המכונה לעיתים גם טירת מיינדורף, היא מעון ממלכתי רשמי ברוסיה המשמש כמעון הנופש של נשיא רוסיה, ושוכן באזור רובליובקה, בכפר בארוויחה במחוז מוסקבה.
היסטוריה
המעון נבנה עבור הברונים מיינדורף בסגנון של ארמון צרפתי. האדריכל הראשון היה פיוטר בויצוב שפיקד על פרויקט הבנייה הראשון שנמשך מ-1874 ועד 1885. את הבנייה הזמינה נאדג'דה קזאקובה, שנישאה תחילה לקצין המטה הכללי הרוסי וריגין אך ב-1891 הוא נפטר והיא נישאה ב-1904 לברון בוגדן מיינדורף, שגריר רוסיה בדנמרק, ב-1914 נסעו הברונים לנופש מחוץ לרוסיה, אך פרוץ מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים ברוסיה קברו כל סיכוי לשוב לביתם.
לאחר מהפכת אוקטובר התגורר ולדימיר לנין בטירה, וב-1935 נבנה מרכז נופש והבראה של ממשלת ברית המועצות, שבו נחו מיכאיל בולגאקוב, סרגיי קורוליוב ויורי גגארין.
בתקופת מלחמת המולדת הגדולה, המעון שימש כבית חולים צבאי. בפארק שלצד המעון היה בית עלמין צבאי שמאוחר יותר הוצבה בו אנדרטה ופסלו של יבגני ווּצ'טיץ', לזכר קרב סטלינגרד.
כיום המעון שייך לנשיא רוסיה, ומשמש את הנשיא בעת פגישתו עם מנהיגים זרים ובדיונים עם מנהיגי המפלגות בפרלמנט. כך למשל בנובמבר 2008 נחתם במקום "הסכם מיינדורף", הסכם בין ארמניה ואזרבייג'ן על סיום הסכסוך על נגורנו קרבאך.
מבואות הנגב
מבואות הנגב הוא בית ספר תיכון וחטיבת ביניים, השוכן בקיבוץ שובל, ולומדים בו תלמידים מכיתה ז' עד כיתה י"ב. בית הספר מדגיש את החינוך הסביבתי, את האחריות של האדם על סביבתו ועל יכולתו להשפיע עליה באמצעות למידה ואזרחות פעילה.
היסטוריה
המוסד החינוכי מבואות הנגב הוקם בשנת 1963, בשני מבנים בקיבוץ שובל. במחזור הראשון למדו 39 חניכים. בצוות ההקמה המצומצם היו שאול שריר מקיבוץ שובל ויוסף אלפייה מקבוץ בית קמה, ושאול שריר היה מנהלו הראשון של המוסד. המוסד השתייך לשני קיבוצים של השומר הצעיר – שובל ובית קמה. בסוף שנות השישים הצטרפו למוסד החינוכי גם הקיבוצים דביר ולהב. המוסד שימש כבית ספר ופנימייה. התלמידים היו בני ארבעת הקיבוצים והסגל החינוכי היה מתוך חברי הקיבוצים. בכל כיתה למדו 20 - 25 תלמידים. לכל כיתה היה מחנך ולכל שכבה היה מדריך. המחנכים הראשונים היו אלי לוי ושאול שריר. בין המורים הראשונים יהודה באואר שלימים הפך להיות חוקר השואה ואת חיים אורון (ג'ומס) שהיה חבר כנסת ושר החקלאות.
בבקרים היו התלמידים לומדים את מקצועות בית הספר ובנוסף למדו על הקיבוץ, השואה, מוזיקה, חקלאות. בצהריים עבדו התלמידים בענפים השונים בקיבוץ. בשעות הערב חזרו התלמידים לפנימייה. ערבים מסוימים הוקדשו לנושאי תרבות. אחרים לפעילויות של תנועת השומר הצעיר. שאר הערבים נותרו לצפייה בטלוויזיה. בשנים אלו עדיין לא הייתה טלוויזיה בחדרים. רוב פעילויות הערב אורגנו על ידי התלמידים. התלמידים ישנו בפנימייה ואכלו בחדר האוכל של קיבוץ שובל.
המוסד נועד לחנך את התלמידים לחיי הקיבוץ, לערכי יסוד וללימודי המשך. המוסד התאים את מערכת הלימודים והמבחנים לבקשות וצרכי התלמידים. הלינה והפעילויות במוסד היו דרך ליצירת מערכת חברתית ייחודית.
במשך השנה נפגשו התלמידים עם מסגרות שאינן של הקיבוץ, במסגרת מעורבות חברתית – אירוח בכפר ערבי, עבודה במפעל בתל אביב, מפגש עם חרדים.
פורים היה ועודנו חג משמעותי מאוד במוסד החינוכי. תלמידי כיתה י"א בחרו כל שנה נושא ייחודי לפורים. הם בנו מבנים מיוחדים, קישטו את בית הספר על פי הנושא הנבחר. הכינו הצגה ומסיבה לאחריה.
בסוף השנה נערכו תערוכות של המגמות השונות והצגת סוף שנה. בשנים הראשונות הגיעו ההורים לחדר האוכל של קיבוץ שובל כדי לצפות בהצגה.
בתחילת שנות התשעים הצטרפו למוסד תלמידים מהישוב להבים. באמצע שנות התשעים הצטרפו תלמידים מאופקים ורהט. בשנים שלאחר מכן הצטרפו גם תלמידים מבאר שבע, נתיבות, לקיה, מיתר, הקיבוצים משמר הנגב, כרמים ומושבים מהאזור – מבועים, גילת, מסלול, ברוש. בית הספר עבר לחמישה ימי עבודה בשבוע. תלמידי הקיבוצים הפסיקו לעבוד בענפי הקיבוץ.
בשנת 1998 הגיעה קבוצת נעל"ה ראשונה למבואות הנגב. בכיתה י' הם למדו לימודי עברית ולימודים כלליים בכיתה נפרדת להם. בכיתות י"א – י"ב הם הצטרפו לכיתות הרגילות בבית ספר. בשעות שאינן שעות הוראה הם חיו ופעלו בפנימייה שבתוך בית הספר.
בתחילת המאה ה-21 עבר בית הספר שינוי פדגוגי והפך לבית ספר ניסויי.
בשנת 2008 סיימו תלמידי הקיבוצים את הלינה בפנימייה, אם כי הפעילות החברתית ממשיכה בשעות הערב במרכז החברתי שבבית ספר. בשנת 2009 בית הספר עבר לאחריות מועצה אזורית בני שמעון.
תלמידי בית הספר
בבית הספר לומדים תלמידים מיישובי המועצה האזורית בני שמעון - שובל, בית קמה, דביר, להב, ברוש, גבעות בר, כרמים, משמר הנגב, נבטים, תאשור ותדהר. בית הספר קולט חניכים מכפר הנוער "עדנים". בשנת 2017 הפסיק לקלוט תלמידים מחבר העמים אשר למדו במסגרת תוכנית נעל"ה. בנוסף לכך, בית הספר נהג לקבל תלמידים מהיישוב מיתר. בבית הספר לומדים 850-1000 תלמידים.
קולצובו (מחוז נובוסיבירסק)
קולצובו (ברוסית: Кольцо́во) הוא יישוב עירוני במחוז נובוסיבירסק, רוסיה, הנמצא כ-10 קילומטרים צפונית מזרחית לאקדמגורודוק ובמרחק כ-20 קילומטרים דרום-מזרחית לעיר נובוסיבירסק. קולצובו היא עיירה בעלת מעמד כנאוקוגרד של הפדרציה הרוסית.
מבואות הנגב
תלמידי בית הספר
התלמידים בחטיבה העליונה בבית הספר נחלקים לכיתות עיוניות וכיתות מסלול בגרות רגיל, ומלבדן הייתה בעבר קיימת כיתה נפרדת לחניכי תוכנית נעל"ה וכיתה נפרדת לתלמידים מכפר הנוער "עדנים". התלמידים ככלל נדרשים לתעודת בגרות מלאה על פי משרד החינוך, אך גם לבגרות של 3 יח"ל במדעי הסביבה ובביולוגיה. זאת כיוון שבית הספר מדגיש את ערכי הסביבה ומבקש להקנות אותם לתלמידיו.
קולצובו (מחוז נובוסיבירסק)
היסטוריה
קולצובו הוקמה בשנת 1974 סביב המרכז המדעי הממלכתי לווירולוגיה וביוטכנולוגיה, מכון המתמחה בחקר וירוסים מסוכנים. היישוב הוקם כביתו של המכון והוא נקרא על שם ניקולאי קולצוב, גנטיקאי וביולוג סובייטי.
מבואות הנגב
תלמידי בית הספר
בתיכון שלוש עשרה מגמות ברמה של 5 יחידות לימוד: ערבית, לימודי ארץ ישראל, פיזיקה, כימיה, ביולוגיה, מדעי הסביבה, מדעי החברה, אמנות פלסטית, רוסית, חקלאות, מזרחנות ומגמת הנדסת אלקטרוניקה ומחשבים.
התוכנית לחדשנות חינוכית
בשנת הלימודים תשס"ט התחיל בית הספר מבואות הנגב להפעיל בתחומו את התוכנית לחדשנות חינוכית. עיקרי התוכנית הם שימוש מעשי במחשבים ניידים ("מחשב לכל תלמיד") ושילובם בתוכנית הלימודים, יחד עם למידה מבוססת חשיבה בשיטה של "אשכולות למידה". אשכולות הלמידה הם דיסציפלינות, כמו מדעים וסביבה - מדעים, ביולוגיה, למודי סביבה, כימיה, פיזיקה. הומניסטיקה - היסטוריה, אמנות, תנ"ך וספרות, ומדעי החברה -אזרחות, מדעי המחשב, סוציולוגיה ופסיכולוגיה.
קולצובו (מחוז נובוסיבירסק)
היסטוריה
בשנת 1990 (או 1989), הכפר נובובורסק הפך לחלק מקולצובו. בעבר, היישוב הזה היה חלק מאזור יישוב אחר.
מבואות הנגב
התוכנית לחדשנות חינוכית
המורה אינו מתפקד יותר בתור מרצה ומעביר ידע, אלא יותר בתור מנחה ויועץ. הידע של התלמיד מגיע ממקורות שונים, שאת חלקו הוא אוסף בעצמו. הערכת התלמיד היא בעיקר לגבי עבודות החקר שלו. בבית הספר הכיתות הן חכמות. כל השולחנות מותאמים לחיבור המחשב של כל התלמידים. בכל כיתה מסך ומקרן שיכול להתחבר למחשב המורה וחיבור לרשת בית הספר. בעזרת המחשבים והאינטרנט יכולים המורים והתלמידים לגשת למידע רב. הם יכולים להעביר ביניהם חומרי למידה ותוצרים. ניתן להכין מצגות, סרטונים, מסמכים. כל החומרים יכולים להיות בתוך לקמפוס הווירטואלי של בית הספר הנמצא ברשת. בקמפוס נמצא החומר הלימודי של כל כיתה וכל מגמת לימוד.
קולצובו (מחוז נובוסיבירסק)
היסטוריה
בינואר 2003, קיבלה קולצובו מעמד של נאוקוגרד (עיירת מדע), שהיא אמורה לשמור עד סוף 2025. המעמד מוענק לערים עם ריכוזים גבוהים של יכולות מחקר מדעיות וייצור. קולצובו קיבלה את מעמד זה בצו נשיא רוסיה מספר 45 מיום 17 בינואר 2003, המאפשר לה לקבל תקציבים נדיבים לפיתוח העיר.
מבואות הנגב
ביצועי הבנה
התלמידים מתבקשים במהלך השנה להכין משימות, שהן בדרך כלל שאלות חקר בלימודי הדמוקרטיה, מדעים וסביבה, היסטוריה, הומניסטיקה. ביצועי ההבנה מסכמים את הנושא שנלמד לעיתים בצורה של עבודה כתובה ולעיתים בצורה של עבודה יצירתית ומעשית. בסוף יחידת לימוד התלמידים נדרשים להכין משימת ביצוע הבנה מסכם. בעזרת ביצועי ההבנה התלמידים לומדים לאסוף מידע, לעבוד עצמאית או בצוותים, להציג את התוצרים מול קהל. מטרת התוכנית לחדשנות חינוכית היא פיתוח דמות בוגר בית-ספר, היוצא עם יכולות חשיבה והתמודדות עם בעיות בעולם האמיתי בכלל ובעולם התעסוקה בפרט.
התוכנית חלה על כל הכיתות בבית הספר. מבואות הנגב הוא בית הספר הראשון בישראל שאיגד את שיטת אשכולות למידה יחד עם שיטת הטכנולוגיה הממוחשבת, ויצר תוכנית חלוצית ראשונה מסוגה.
קולצובו (מחוז נובוסיבירסק)
מדע ועסקים
בקולצובו מפותח מחקר בתחום הווירוסים, בזכות מרכז וקטור המבוסס בו והיא מהווה למרכז חדשני בתחום.
מבואות הנגב
פרויקטים
תחנת רדיו מבואות הנגב הוקמה בשנת 2012 ביוזמתו של מנהל בית הספר אז עדו ארגמן. התחנה הוקמה לטובת התלמידים ממגמת התקשורת בבית-הספר מבואות הנגב, מקצוע הרחבה אשר חלקו המעשי הוא התמחות בעיתונות רדיו. תוכנית הלימודים היא של מפמ"ר תקשורת וקולנוע. לרדיו מבואות הנגב ניתן להאזין בתדר 106fm ממנו משדרים בתי ספר נוספים בדרום, בהתאם ללוח שידורים שנקבע מראש. תלמידי המגמה משדרים שידורים חיים של מוזיקה, מגזינים וספיישלים וכאשר אין שידורים התחנה משמשת את התלמידים לצורכי עבודה עיתונאית על פרויקט הבגרות ברדיו - שעת שידור ערוכה על נושא שנבחר מראש. במסגרת דרישות המגמה על כל תלמיד לבחור נושא ולהעמיק בו. התוצר הסופי הוא שעת שידור ערוכה המכילה כתבות רדיופוניות, ראיונות, קטעי מידע מוזיקה ועוד. אולפן הרדיו הוקם כחלק מפרויקט הרדיו החינוכי של קול ישראל לו שותפים: משרד התקשורת, משרד החינוך, ותחנת ״קול ישראל״. התדר 106fm ניתן בחסות של קול ישראל, ואת הקמת האולפן והתחזוקה מממנת מועצה אזורית בני שמעון.
קולצובו (מחוז נובוסיבירסק)
מדע ועסקים
המחקר שנערך בקולצובו כולל התפתחויות מהשורה הראשונה, כגון חיסונים נגד סרטן השד, הפטיטיס A ו-A + B, חיסון טיפולי נגד HIV וחיסון נגד שפעת H1N1; מערכות בדיקה לאבחון מוקדם של סרטן, מחלות זיהומיות, זיהומי TORCH, זיהומי זואונוזיס, הפטיטיס C וכן נגיפי מוות מסוכנים כמו אבולה, מרבורג, מאצ'פו, לאסה, דנגי וקדחת צהובה והיה במוקד המאבק בנגיף הקורונה בשנת 2020.
מבואות הנגב
פרויקטים
זורעים נתינה בפרויקט משתתפים כ־20 תלמידים נבחרים משכבה ח' שבמהלכו הם לומדים את ערכי התרומה והנתינה דרך עבודה בגן הירק בבית הספר. במפגשים התלמידים מקבלים כלים וצוברים ידע בוטני - כיצד לשתול, לזרוע לגדל ירקות ולתחזק גינת ירק. במהלך השנה התלמידים עובדים באופן עקבי אחת לשבוע בגן הירק ובסופו של תהליך הם קוטפים את התוצרת החקלאית שגידלו, מסדרים בארגזים ותורמים לנזקקים ולרעבים. הפרויקט מזמן לפחות יציאה אחת מבית הספר לטובת "מפגש עם קו העוני" באמצעות עזרה באריזות מזון בעמותה לנזקקים, קטיף תוצרת במקומות אחרים או סיור בבית תמחוי. הפרויקט מאפשר לתלמידים ללמוד לעומק מהו עוני ולחוות תהליך מתמשך של התנדבות לטובת מטרה חשובה - תרומת מזון לרעבים. הפרויקט מחייב את התלמידים להירתמות, עקביות, עבודה פיזית קשה ובכך מפתח יכולת להיות שותף, להשפיע ו"לעשות משהו בשביל מישהו" שהוא בעל ערך.
קולצובו (מחוז נובוסיבירסק)
מדע ועסקים
לקולצובו יש גם מספר חברות הפעילות בייצור מזון פונקציונלי, כמו פרוביוטיקה נוזלית עם תכולת 100% של ביפידומבקטריה, מוצרים המבוססים על תמציות טהורות של אורן ואשוח, סוגים שונים של תוספי מזון.
מבואות הנגב
פרויקטים
פרויקט "בית גלעד" הוא פרויקט דגל בשכבת ט'. במסגרת הפרויקט נפגשים כמדי שנה, תלמידים נבחרים מכל כיתה עם קשישים מ"בית גלעד" - מרכז יום לוותיקים מקיבוצי המועצה האזורית בני שמעון. הבית מכיל מרכז תעסוקה: בית מלאכה לעבודות יד והוא מיועד לוותיקים עצמאיים המעוניינים בעבודה במלאכות שונות ובמסגרת חברתית חמה. במסגרת המפגשים {בין 6-8 במשך השנה} התלמידים נחשפים למאפייני "הגיל השלישי", יוצרים קשר ותקשורת עם המבוגר ומקיימים פעילויות משותפות ומגוונות במהלך השנה ובייחוד לקראת החגים. המבוגרים נרגשים ומצפים למפגשים עם הנוער הצעיר ובכך מזמן הפרויקט מעורבות חברתית – קהילתית והעשרת הידע דרך הלמידה המשותפת עם הקשישים. את הפרויקט מלווה מחנכת אחראית בשכבה בשיתוף מדריך השכבה מהמרכז החברתי.
קולצובו (מחוז נובוסיבירסק)
מדע ועסקים
לא רק וירולוגיה וביוטכנולוגיה בהיבטים שונים מושכים תשומת לב של חוקרים בעיר. קולצובו היא ביתה של חברת טכנולוגיות מידע גדולה "המרכז טכנולוגיות פיננסיות", שמפתחת תוכנה למגזר הפיננסי, הבריאותי והציבורי, הידועה ביצירת מערכת התשלומים הרוסית "הכתר המוזהב".
מבואות הנגב
פרויקטים
יזמים צעירים הוא פרויקט בו קבוצה של תלמידים משכבה ט' עוברים תהליך שנתי, במהלכו הם הוגים, מייצרים ומשווקים מוצר פרי תכנונם. התהליך מלווה על ידי מורה מבית הספר ומונחה על ידי סטודנטים למנהל מאוניברסיטת בן-גוריון. התלמידים נחשפים במהלך התהליך לעקרונות השיווק, הפיתוח, המחקר ועוד. במהלך השנה מתקיימים מספר ימי שיא בהם לומדים התלמידים על נושא היזמות מפי מומחי אקדמיה ושטח. בפרויקט משתתפים כיום 26 תלמידים משכבה ט', הקבוצה הגדולה ביותר במרחב הנגב.
בית מדרש בית ספרי הוא מפגש קבוע של בית המדרש בנושא "צדק חברתי". אחת לחודש מתכנסים 15 תלמידי שכבה י' בסוף יום לימודים ולומדים יחד סוגיות בנושא צדק חברתי דרך המקורות היהודיים. הלימוד מתקיים באווירה בית מדרשית בלתי פורמלית ומטרתו להציף סוגיות עתיקות יומין אך אקטואליות, תוך שאיבת השראה מין המקורות ובחינה של הדומה והשונה בין אז והיום.
קולצובו (מחוז נובוסיבירסק)
מדע ועסקים
לקולצובו תשתית לעסקים מדעיים, הכוללת:
מבואות הנגב
פרויקטים
רוקחים עולם היא תוכנית שבה תלמידי שכבה ח' ילמדו אודות תהליך פיתוח תרופה וסוגי תרופות. במהלך השיעורים התלמידים עושים ניסויים וחוקרים על תרופות. לבסוף, אחרי שיכינו רעיון לתרופה במפגש אחרון כל הרעיונות יוצגו לפני האנשים של תעשידע ובנוסף יבקרו התלמידים של הפרויקט במפעל "קמהדע" ויצפו בתהליך הכנת התרופות. במסגרת התוכנית יהיו 10-14 מפגשים.
ביקורים
בבית הספר ביקרו אנשי משרד החינוך ואנשי חינוך והוראה מרחבי הארץ, כדי לראות וללמוד את התוכנית לחדשנות חינוכית.
קולצובו (מחוז נובוסיבירסק)
מדע ועסקים
בשנת 2013 המשרד לפיתוח כלכלי של רוסיה אימץ תוכנית להקמת פארק ביו-רפואי וטכנולוגיות מידע בפרברי נובוסיבירסק שבמרכזה קולצובו. בשנת 2014, 35 חברות מקולצובו, כמו גם חברות ביוטכנולוגיה מאקדמגורודוק וברדסק הסמוכות, יצרו שותפות ללא מטרות רווח, חברת BioPharm, כמכשיר לטיפוח שיתוף פעולה והגנת האינטרסים שלהן בתחום.
מבואות הנגב
ביקורים
בינואר 2010, ביקרו בבית הספר סטודנטים ממכללת אוברלין שבאוהיו, ארצות הברית, הלומדים לתואר ראשון בלימודי סביבה. הם לומדים על גופי המים בצפון ארצות הברית ומשתתפים בפרויקט לימודים על הסביבה בישראל.
חיי חברה
המרכז החברתי פועל לכלל בני הנוער בגילאי ז' עד י"ב במועצה אזורית בני שמעון ותלמידי מבואות הנגב. המרכז ממוקם בתוך בית הספר וכחלק ממנו - תוך התאמה בזמני הפעילות, חלק מפעילויות בית ספריות - טיולים שנתיים, חינוך חברתי בית ספרי, ליווי מקצועי על ידי יועצות בית הספר ועוד. במרכז ישנם שישה מדריכים לפי קבוצות גיל והוא מלווה על ידי רכזת הדרכה מועצתית. הרעיון המרכזי שעומד בבסיסו של המרכז החברתי הוא "אוטונומיה מודרכת" - הנערים והנערות מנהלים את אורח החיים במרכז ומקבלים החלטות עקרוניות וחשובות לגבי המקום ולגבי עצמם. הצוות החינוכי במרכז מפקח, מציב את הכללים ומוסכמות המקום ומלווה את הנערים. הנערים במרכז מחולקים לוועדות שונות: ועדת מועדון, ספורט, צופית, חלות, עלון, תרבות ועוד. במרכז קיים גם צוות הגברה הפעיל בתחום בית הספר מחוצה לו והנערים לומדים לתפעל מערכות הגברה ומקבלים מעט שיעורי העשרה בחשמל ואלקטרוניקה ברמה בסיסית. את הוועדות מרכזים נערים משכבת י"א. הוועדות נפגשות לפגישות תכנון והכנה לקראת פעילויות שבאחריותן. מטרות המרכז יצירת מוקד עניין משמעותי עבור הנוער, המאפשר מפגש חברתי, יזמות, שייכות וביטחון עצמי. פיתוח כישורים אישיים וקבוצתיים בקרב בני הנוער. חינוך בני הנוער לאחריות, מנהיגות, מעורבות חברתית ועשייה בקהילה. חיזוק הקשרים של בני הנוער במועצה. חינוך לניהול עצמי (אוטונומיה מודרכת). הגברת מעורבות בני הנוער בפעילות המועצה.
קולצובו (מחוז נובוסיבירסק)
מדע ועסקים
ב-16 בספטמבר 2019 אירע פיצוץ בחדר טיהור בקומה החמישית בבניין בן שש קומות במתחם המעבדה בקולצובו. באותה תקופה שופץ האזור, ולכאורה לא היו בחדר חומרים ביולוגיים מסוכנים. החלונות התפוצצו וקבלן אחד נשלח לטיפול נמרץ בבית חולים עם כוויות קשות. הנהלת המעבדה הבטיחה לארגון הבריאות העולמי כי המאגר לאבעבועות שחורות לא הושפע מהאירוע. עם זאת, בתרחיש גרוע יותר, אין זה שולל את האפשרות שהפיצוץ עלול היה לפזר סוג כלשהם של פתוגנים.
חברה וכלכלה
קולצובו הוא הנאוקוגרד הכי פחות מאוכלס ברוסיה, אך הוא מוביל בקרב נאוקוגרדים אחרים בהכנסות ממסים, בהיקף מוצרי החדשנות המיוצרים, בבנייה למגורים ובשיעור הילודה. קולצובו מוקפת בעצי מחט ועץ ליבנה. בנייני הדירות מתחלפים במטעים ירוקים. מיקומה של עיירת המדע, קרבתה לנובוסיבירסק ומרכז המדע הסמוך אקדמגורודוק, יוצרים אווירה ואנרגיה מיוחדים מחיי העסקים והחברה.
מאז 2006 בקולצובו הוקמו 4 שכונות חדשות ומתוכננת בניית שכונה חמישית בקולצובו יש מתחם רפואי ברמה גבוהה, כולל מרפאה משופצת עם מרכז חדש לשיקום ילדים עם שיתוק מוחין, בתי ספר, כולל פנימייה עם התמחות בביוטכנולוגיה, גני ילדים, מרכזי בילוי, מרכז אמנות ששופץ, בית ספר, מרכזי מסחר, חנויות, בתי מרקחת, שוק, בתי קפה, ומלון. פארק קולצובו מציע סקי בחורף ודיג ורכיבה על סוסים בקיץ. בקולצובו יש אצטדיון, ששופץ בשנת 2008, עם מסלולי ריצה, מגרש טניס, מגרשי כדורגל וכדורעף. חיי החברה פורחים עם הופעות בתיאטראות וקונצרטים שמגיעים מנובוסיבירסק. בנוסף פועל מה שמכונה "פרלמנט הנוער", המיישם פרויקטים חברתיים ואורגן על ידי סטודנטים החיים בקולצובו.
שיתוף פעולה בינלאומי
קולצובו מפתחת באופן פעיל שיתופי פעולה בינלאומיים. לעיר המדע מגיעים לעיתים קרובות משלחות עסקיות ומדעיות ממדינות אירופה ואסיה, כמו פינלנד, גרמניה, הולנד, נורווגיה, סין, תאילנד ואחרות. עסקיה של קולצובו מעורבות בפרויקטים לייצוא לחו"ל, למדינות כמו פינלנד, יוון, גרמניה ואחרות.
אנה ריד
אנה ריד (באנגלית: Anna Reid; נולדה ב-1965) היא עיתונאית וסופרת בריטית, הכותבת בעיקר על ההיסטוריה של מזרח אירופה.
חייה
ריד גדלה בקיימברידג' ולמדה בבית-ספר לבנות. היא למדה משפטים באוניברסיטת אוקספורד והיא בעלת תואר שני בכלכלה ובהיסטוריה של רוסיה מבית הספר ללימודי מזרח אירופה והעמים הסלאבים בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
את מזרח אירופה "גילתה" לאחר שפוטרה מעבודתה בחופשות הלימודים כאו-פר בשוודיה, אז הפליגה במעבורת לפולין, שהייתה אז תחת הממשל הצבאי לאחר פעולות הממשלה למחיצת ההתנגדות של תנועת "סולידריות". ב-1989 שהתה ריד בברלין בזמן נפילת החומה.
לאחר שעבדה כיועצת ועיתונאית לענייני עסקים, עברה ב-1993 להתגורר בקייב, שם שמשה ככתבת האקונומיסט והדיילי טלגרף באוקראינה. ב-1995 חזרה ללונדון, נישאה והחלה לעבוד על ספרה הראשון. החל מ-2003 ועד 2007 עבדה עבור צוות החשיבה הבריטי "Policy Exchange", היא ערכה כמה מפרסומי הצוות ונהלה את תוכנית ענייני החוץ שלו. כיום היא מתגוררת במערב לונדון.
ריד פרסמה שלושה ספרים על ההיסטוריה של מזרח אירופה וזכתה בביקורות משבחות על תאוריה הציוריים של המקומות אותם היא חוקרת ובמיוחד על ספרה "לנינגרד" (שתורגם לעברית), שהוא הספר הראשון במאה ה-21 המתאר את המצור על לנינגרד (כיום סנט פטרבורג) על ידי הגרמנים בין 1941 ל-1944. ריד עשתה בספר שימוש במקורות ראשוניים מהמצור, שהתגלו לאחרונה ולא פורסמו קודם לכן, ובהם יומנים אישיים של אזרחים פשוטים שסבלו מהקור העז והרעב הקיצוני בזמן החורף הקשה במיוחד של סוף 1941 ותחילת 1942. בין העדים המרואינים בספר נמצא גם הישראלי איליה פרנקלך, שלאחר המתקפה הגרמנית על ברית המועצות התגייס ל"מליציה העממית" של לנינגרד.
כשנשאלה על אישיות היסטורית נערצת, בחרה ריד באליזבת הראשונה כאישיות האהובה עליה וכאישיות הכי פחות אהודה את הצאר האחרון של רוסיה ניקולאי השני.
מריה קוסוויי
מריה קוסוויי (באנגלית: Maria Cosway ; 11 ביוני 1760 – 5 בינואר 1838) הייתה אמנית ומחנכת איטלקית-אנגלית. היא עבדה באנגליה, בצרפת ובהמשך באיטליה, טיפחה מעגל גדול של חברים ולקוחות.
היא הציגה באקדמיה המלכותית לאמנויות, וציירה את הדיוקן הראשון של נפוליאון שהוזמן באנגליה. קוסוויי הייתה מארחת חברתית מפורסמת יחד עם בעלה, הצייר ריצ'רד קוסוויי. היא ניהלה מערכת יחסים רומנטית קצרה עם המדינאי האמריקני האלמן תומאס ג'פרסון בשנת 1786, בפריז.
קוסווי הקימה בית ספר לבנות בפריז, אותו ניהלה בין השנים 1803 ל־1809. זמן קצר לאחר סגירתו הקימה מנזר קתולי ובית ספר לבנות בלודי, צפון איטליה, אותו ניהלה עד מותה.
ילדות באיטליה
היא נולדה בשנת 1760 בפירנצה, איטליה לצ'ארלס הדפילד, אך היא סיפרה שהיא ילידת שרובסברי, אנגליה, ואמא איטלקייה. אביה היה בעל פונדק מצליח בליבורנו, שם התעשר מאוד. בני הזוג הדפילד הפעילו שלושה פונדקים בטוסקנה, בהם נהגו לשהות האריסטוקרטים הבריטים שיצאו ל"טיול הגדול". היא הייתה אחת משמונה ילדים, מריה הפגינה כישרון אמנותי בגיל צעיר במהלך החינוך שלה במנזר רומי-קתולי. היא נשארה קתולית אדוקה כל חייה. ארבעה מילדי הדפילד נהרגו על ידי אחות חולה נפש, שנתפסה לאחר ששמעו אותה מדברת על הריגת מריה. האחות טענה כי קורבנותיה הצעירים יישלחו לגן עדן לאחר שהרגה אותם. היא נדונה למאסר עולם. מריה, אחיה ריצ'רד וג'ורג', ואחותה הצעירה שארלוט ניצלו.
לאחר מותו של אביה, מריה הביעה רצון להפוך לנזירה. שלוש שנים לאחר מכן היא ואמה נסעו לאנגליה. הם התיישבו בלונדון בשנת 1779.
אחיה של מריה, ג'ורג' הדפילד, הפך לאדריכל ועיצב את בית ארלינגטון בוירג'יניה. מאוחר יותר היה בבעלותו של רוברט א. לי, ממפקדי הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
ראשית הקריירה
בהיותה עדיין בפירנצה, מריה הדפילד למדה אמנות אצל ויולטה סרוטי ויוהאן זופני. בשנים 1773 - 1778 העתיקה ציורים בגלריה אופיצי. על עבודתה היא נבחרה לאקדמיה בפירנצה בשנת 1778. היא גם נסעה לרומא, שם למדה אמנות אצל פומפו באטוני. היא למדה אצל אנטון רפאל מנגס, הנרי פוסלי וג'וזף רייט מדרבי.
שתי אמניות, אנג'ליקה קאופמן ומרי מוזר, היו בין החברים המקוריים באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון בשנת 1768. אנגליקה קאופמן עזרה למריה הדפילד להשתתף בתערוכות באקדמיה. בשנת 1781 היא הציגה לראשונה, שלוש עבודות, והמשיכה להציג בהצלחה סצינות מיתולוגיות.
נישואין והצלחה חברתית
ב־18 בינואר 1781 התחתנה מריה הדפילד עם אמן אחר, צייר הדיוקנאות ריצ'רד קוסוויי, במה שנחשב כנישואי נוחות. הוא היה מבוגר ממנה בעשרים שנה, והיה לא נאמן כלפיה. נימוסיה האיטלקיים היו נראו מוזרים, ובעלה השאיר את מריה מבודדת עד ששלטה היטב בשפה האנגלית. בעלה גם אסר על אשתו לצייר, אולי מחשש לרכילות שהקיפה ציירות. הדיוקן העצמי שלה עם הזרועות המקופלות, נתפס כתגובה למגבלת עבודתה. זרועותיה המקופלות מסמלות חוסר היכולת שלה להתאמן. [11] אולם, עם הזמן הוא הבין את הכישרון של אשתו ועזר לה לפתח אותו. יותר מ -30 מיצירותיה הוצגו באקדמיה המלכותית לאמנות משנת 1781 עד 1801. עד מהרה היא שיפרה את המוניטין שלה כאמנית, במיוחד כאשר הוצגה דיוקנה של הדוכסית מדבונשייר. בשנת 1784 עברו הם עברו לבית שומברג, במרכז לונדון, ופיתחו סלון אופנתי לחברה הלונדונית. ריצ'רד היה הצייר הראשי של הנסיך מוויילס, ומריה שימשה כמארחת אמנים, חברי חצר המלוכה כולל הנסיך, ופוליטיקאים. היא ידעה לדבר בכמה שפות ובשל מסעותיה באיטליה ובצרפת וצברה מעגל חברים בינלאומי. אלה כללו את אנג'ליקה שווילר צ'רץ ואת האמן ג'ון טרומבול. מריה קוסווי ארגנה לאורחים שלה קונצרטים ורסיטלים. לריצ'רד ומריה נולדה ילדה אחת, לואיזה פאולינה אנג'ליקה. מריה נסעה לעיתים קרובות ליבשת. כששהתה בליון, צרפת, עלתה לרגל לקבר הקדוש של מרים בלורטו. זה היה כדי למלא נדר שהעניקה לאחר שילדה ילד חי. בזמן שנסעה ביבשת נפטרה בתה הצעירה לואיזה.
בצרפת
מריה קוסוויי טיפחה קשרים בינלאומיים בעולם האמנות. כששלחה חריטה של הציור האלגורי שלה "השעות" לחברה הצייר הצרפתי ז'אק-לואי דייוויד, שהתפעל מהציור. מריה קוסוויי התפרסמה היטב ברחבי צרפת והיו לה לקוחות מכל רחבי היבשת קוסוויי גילתה גם עניין בפוליטיקה הצרפתית. בשנת 1797, היא התגוררה ברחוב אוקספורד בלונדון, והזמינה את האמן פרנצ'סקו קוסיה ליצור את מה שהיה אמור להיות הדיוקן הראשון של נפוליאון שנראה באנגליה. ייתכן שקוסוויי הייתה האדם הראשון בבריטניה שראה את פניו של נפוליאון. בהמשך הדיוקן שלה הפך לעדות המוקדמת ביותר של הערצה בריטית לנפוליאון. מאוחר יותר הציור נרכש על ידי סר ג'ון סואן (א') ומוצג בחדר ארוחת הבוקר של מוזיאון סר ג'ון סואן.
עם תומאס ג'פרסון
בהתעקשותו של בעלה, מריה חזרה ללונדון. מכתב האהבה "דיאלוג של הראש מול הלב" של ג'פרסון בן 4,000 המילים, נכתב בין התאריכים 12–13 באוקטובר 1786. המכתב מתאר את ראשו משוחח עם ליבו - מאבק בין המעשי לרומנטי. יש שטוענים כי ג'פרסון היה לא שלם בזיקתו הרומנטית בשלב זה בחייו. אשתו, מרתה ג'פרסון נפטרה ארבע שנים לפני כן. ובאותה העת, נודע לו על מותה של בתו הצעירה לוסי, ושתי בנותיו האחרות לא היו איתו. עם זאת נראה כי קוסוויי החלה לפתח רגשות חזקים יותר לג'פרסון, אך כשחזרה לפריז לפגוש אותו שוב, היא מצאה אותו מרוחק יותר. קתולית אדוקה שלא רצתה להביא ילדים לעולם. יש היסטוריונים שמאמינים ששום דבר לא התפתח מעבר להתכתבות ביניהם. מכיוון שג'פרסון היה דיסקרטי מאוד, איש אינו יודע בוודאות את היקף הקשר ביניהם. ג'פרסון הפסיק בסופו של דבר לכתוב אליה, אבל היא יצרה איתו קשר מחדש וההתכתבויות המחודשות שלהם נמשכה עד מותו. ההתכתבויות ביניהם שרדה. לפני שג'פרסון עזב את פריז, הוא כתב לה, "אני נוסע לאמריקה ואת נוסעת לאיטליה. אחד מאיתנו הולך בדרך הלא נכונה, כי הדרך הפעם תהיה שגויה ותוביל אותנו רחוק יותר זה מזה." קוסוויי הציגה את ג'פרסון בפני חברתה אנג'ליקה שווילר צ'רץ, גיסתו של יריבו אלכסנדר המילטון. צ'רץ' המשיכה בהתכתבויות עם ג'פרסון וגם עם קוסוויי בהמשך החיים. ההתכתבויות איתם מצויה בארכיון אוניברסיטת וירג'יניה.
קוסוויי וג'פרסון החזיקו שניהם בתמונות של השני - הוא החזיק בהדפס של דיוקנה שצייר בעלה של מריה. ואילו ג'ון טרומבול הוזמן על ידי מריה לצייר דיוקן של ג'פרסון. הציור היה מאוחר יותר בבעלות ממשלת איטליה. בחגיגות 200 השנה לארצות הברית, העניקה ממשלת איטליה את הציור לממשל האמריקני. הציור תלוי עכשיו בבית הלבן.
חיים מאוחרים
קוסוויי נסעה עם אחיה ג'ורג' הדפילד לאיטליה, שם התגוררה בצפון במשך שלוש שנים ואז חזרה לאנגליה לאחר מותה של בתה בגיל 10, כשהיא מתרכזת בציור, והשלימה כמה תמונות דתיות לקפלות.
למרות המלחמה של נפוליאון עם אנגליה, היא נסעה לצרפת. בפריז שכנע אותה ג'וזף פש להקים מכללה לנשים צעירות, אותה ניהלה משנת 1803 עד 1809.
הדוכס מלודי הזמין אותה לאיטליה להקים מנזר ובית ספר קתולי לבנות בלודי (ליד מילאנו). היא ניהלה את בית הספר לבנות בצפון איטליה עד מותה בשנת 1838.
בשנת 1821 חזרה קוסוויי לזמן קצר לאנגליה כדי לטפל בבעלה לפני מותו. בעזרת סר ג'ון סואן, היא מכרה מכירה פומבית של אוסף האמנות הגדול של ריצ'רד, והשתמשה בכספים לתמיכה בבית הספר והמנזר.
במכתב לג'פרסון, התאבלה מרתה קוסוויי על אובדן של חברים ותיקים הדדיים בעקבות מותה של אנג'ליקה שווילר צ'רץ.
מריה קוסוויי נפטרה בשנת 1838 בבית הספר שלה בלודי.
יונאס הקטור
יונאס הקטור (בגרמנית: Jonas Hector, נולד ב-27 במאי 1990 בזארבריקן שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
קריירת מועדונים
הקטור שיחק כנער במועדון הספורט של אוורסמאכר, ממנו עלה לקבוצה הבוגרת בשנת 2009. הקטור שיחק בקבוצה זו עונה אחת, שבה הופיע 34 פעמים והבקיע תשעה שערים. יכולותיו התגלו על ידי פ.צ. קלן, שהחתימה אותו על חוזה בשנת 2010. תחילה שיחק הקטור בקבוצת המילואים, ובשנת 2012 החל לתפוס מקום של קבע בקבוצה הבוגרת, והיה חלק מחוליית הגנה שכללה גם את השוער טימו הורן ואת המגן דומיניק מארו. בתום עונת 2012 ירד הקטור לליגת הבונדסליגה השנייה עם פ.צ. קלן, לאחר שהקבוצה ספגה 75 שערים באותה עונה. בעונת 2012/13 סיימה קלן במקום החמישי בבונדסליגה השנייה וכשלה לעלות בחזרה. בתום עונת 2013/14 זכה הקטור עם הקבוצה באליפות הבונדסליגה השנייה כשהקבוצה סופגת 20 שערים בלבד, והעפיל חזרה אל הבונדסליגה. בעונת 2014/15 היה הקטור חלק משמעותי בהצלחת הקבוצה, שסיימה במקום ה-12 במרחק יחסית רב מהתחתית, עם ניצחונות יוקרתיים על בורוסיה דורטמונד ועל שאלקה 04. הקטור משמש מגן שמאלי בקבוצה, ומהירותו מסייעת לו לבנות התקפות ואף לבשל ולהבקיע שערים לעיתים. בעונת 2015/16 סיימו הקטור וקלן במקום התשיעי בבונדסליגה. בעונת 2016/17 היה הקטור שותף מלא להצלחתה של הקבוצה, שסיימה במקום החמישי והשיגה כרטיס למפעל הליגה האירופית. את החצי הראשון של עונת 2017/18 החמיץ הקטור עקב פציעה, ובתקופה זו צברה קלן שש נקודות ליגה בלבד. הקטור חזר למחצית השנייה של העונה, אך לא הצליח להושיע את הקבוצה מנשירה אל הבונדסליגה השנייה. עם זאת, הודיע הקטור כי יישאר בקבוצה והאריך את חוזהו. במחזור האחרון של עונה זו, הבקיע הקטור שער בהפסד 1–4 לוולפסבורג, כשהוא מסתנן ומסתובב בין מספר שחקני הגנה ובועט לרשת. שער זה נבחר כשער העונה בבונדסליגה לעונת 2017/18.
קריירה בינלאומית
בנובמבר 2014 זומן הקטור לראשונה לסגל נבחרת גרמניה על ידי המאמן יואכים לב, למשחק מוקדמות יורו 2016 מול נבחרת גיברלטר, בו החליף את אריק דורם, ולמשחק ידידות מול נבחרת ספרד. הקטור זומן לעוד מספר משחקים לאחר מכן, כאשר בספטמבר 2015 בישל שני שערים במשחק מוקדמות יורו 2016 מול נבחרת פולין, לתומאס מולר ומריו גצה. ב-29 במרץ 2016 הבקיע הקטור את שער הבכורה שלו במדים הלאומיים, בניצחון 1–4 על נבחרת איטליה במשחק ידידות.
הקטור זומן לסגל יורו 2016 על ידי המאמן יואכים לב, והיה בו שחקן הרכב קבוע. במשחק רבע הגמר מול נבחרת איטליה, שהוכרע בדו-קרב פנדלים, הקטור בעט את הפנדל ה-18 והאחרון במשחק, והכריע את ההתמודדות בתוצאה 6–7 לגרמניה.
הקטור היה חלק מהסגל הגרמני למונדיאל 2018, אך החמיץ את המשחק הראשון בשלב הבתים בו הפסידה גרמניה 0–1 לנבחרת מקסיקו. הקטור פתח בשני המשחקים האחרים של גרמניה, בהם ניצחה 1–2 את נבחרת שוודיה והפסידה 0–2 לנבחרת דרום קוריאה. הקטור וגרמניה הודחו במפתיע כבר בתום שלב הבתים של המונדיאל.
תארים
עם פ.צ. קלן:
סעיד חווא
סעיד חווא (1935–1989; ערבית: سعيد حوى) היה הוגה דעות אסלאמיסטי סורי, ממנהיגי תנועת האחים המוסלמים בסוריה.
קורות חייו
סעיד חווא נולד בשנת 1935 בשכונת העוני אלעיליאת בעיר הסורית חמאת. בגיל שנה התייתם מאמו, ואביו, מוחמד דיב חווא, נקלע לסכסוך דמים שבסופו נאלץ לגלות מן העיר למספר שנים מחשש לנקמת דם. לאחר שהסגיר עצמו לרשויות בהסכמת משפחת הנרצח, אביו שהה שנה נוספת בבית סוהר. חווא גדל אצל סבתו, שהקפידה על חינוכו של הילד למרות תנאי העוני הקשים שבהם חיו. בהיותו בן שבע, חזר אביו לחמאת והקים דוכן למכירת ירקות בשוק העיר. כדי שיוכל לסייע בהתפתחות העסק, הוצא חווא מבית-הספר, אך המשיך ללמוד ולהתפתח תחת חסות המשפחה. אביו של חווא היה מודל השראה לבנו והמריץ אותו להתמיד בקריאת ספרים ולשנן קטעים מן הקוראן. כמו כן מוחמד דיב היה פעיל פוליטית בתנועה הסוציאליסטית של אכראם אל-חוראני, כנציג של שכונת אלעיליאת נגד בעלי הקרקעות הגדולים של חמאת. חווא היה צעיר מדי כדי לחוות את פעילותו של חוראני ממקור ראשון, אולם ספג את מורשתו הפוליטית דרך אביו. אף שאימץ קו אידאולוגי שונה לחלוטין מזה של חוראני החילוני, חווא זקף לזכותו את הנחלת מתודות הארגון והתכנון הדרושים לצורך הנעת ההמונים בדרך להגשמת יעדים פוליטיים.
לאחר שלוש שנים של עבודה בשוק מצבה הכלכלי של המשפחה השתפר, וחווא חידש את לימודיו הסדירים בבית-ספר ערב דאר אל-אנסאר, שהיה שייך לזרם הסלפיה. הוא המשיך בלימודיו בבית-הספר על שם אבן רושד, התיכון המרכזי בעיר. אחד המורים בתיכון היה השייח' הצופי מוחמד אל-חאמד, הוא אשר יותר מכל עיצב את השקפתו הדתית של חווא. אל-חאמד למד בפקולטה לשריעה באוניברסיטת אל-אזהר שבמצרים, ובשהותו במדינה הושפע רבות ממייסד האחים המוסלמים חסן אל-בנא. כששב לחמאת והחל לשמש כקאדי וכמטיף בעיר, היה גם ממקימי הסניף המקומי של תנועת האחים המוסלמים. בנוסף לכך שימש אל-חאמד בתור השייח' הצופי העירוני של מסדר הנקשבנדיה, זאת בניגוד לכמה מן הזרמים הסלפים האחרים שפעלו בסוריה באותה עת והתנגדו לאורח החיים הצופי. שני מוטיבים מרכזיים אלו - הצופיות והאחים המוסלמים - הונחלו לחוא ישירות בידי אל-חאמד.
בשנת 1953 הצטרף חווא לאחים המוסלמים בהוראתו של מורו אל-חאמד. עד מהרה הוכיח חווא יכולות רטוריות וארגוניות מרשימות, והתקדם במהירות בשורות הארגון. הוא היה שותף להקמתו של ארגון חמוש שפשט על מקומות בילוי שלא היו לרוח האסלאם, ואגב כך התחכך באופן מתמיד עם הכנופיות שתמכו באכראם אל-חוראני. בשלב מסוים הוצע לחווא לנטוש את "האחים" ובמקום זאת להקים ענף דתי בתוך המפלגה של אל-חוראני, אך הוא סירב בתוקף. במחצית השנייה של שנות ה-50 התמקד חווא בהשלמת לימודיו הדתיים ובצופיות. עקב כך עזב את לראשונה את חמאת, ועבר ללמוד בפקולטה לשריעה באוניברסיטת דמשק.
אשר כהן (פסיכולוג)
אשר כהן הוא פרופסור מן המניין בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. נשיא האוניברסיטה העברית ה-14. מחקרו עוסק בפסיכולוגיה קוגניטיבית בכלל, ובקשב בפרט.
ביוגרפיה
כהן גדל בשכונת שמואל הנביא בירושלים כאחד משבעה ילדים, מצד אביו הוא צאצא למשפחת ליפקין שגרה בחברון ובירושלים, אמו היא ילידת מאה שערים. הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית (1979) ותואר שני בפסיכולוגיה באותה אוניברסיטה (1983). הדוקטורט שלו הוא בפסיכולוגיה מאוניברסיטת אורגון (1987). לאחר שנתיים כפוסט-דוקטורט באוניברסיטת אורגון הוא מונה למרצה בכיר לפסיכולוגיה באוניברסיטת אינדיאנה ושימש בתפקיד זה בשנים 1989–1993. בשנת 1992 מונה למרצה בכיר במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית. בשנת 1999 מונה לפרופסור חבר ובשנת 2005 לפרופסור מן המניין. כהן כיהן כראש החוג לפסיכולוגיה בשנים 2008–2012 ושימש כיושב ראש ארגון הסגל האקדמי הבכיר של האוניברסיטה. בשנת 2012 מונה לתפקיד רקטור האוניברסיטה. ב-1 בספטמבר 2017 החל לכהן כנשיאה ה-14 של האוניברסיטה העברית.