cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תומא בנגלטר
תומא בנגלטר (בצרפתית: Thomas Bangalter; נולד ב-3 בינואר 1975) הוא מוזיקאי, מפיק מוזיקלי, זמר, פזמונאי, תקליטן ומלחין צרפתי ממוצא יהודי. בנו של מלחין המוזיקה והאמן הצרפתי דניאל ונגארד. הוא ידוע בעיקר כחצי מצמד מוזיקת ההאוס הצרפתי לשעבר דאפט פאנק, לצד גי-מנואל דה הומם-קריסטו. הוא הקליט והוציא מוזיקה כחבר בשלישיית Stardust, הצמד Together, כמו גם אמן סולו. עבודתו של בנגלטר השפיעה על מגוון רחב של אמנים בז'אנרים שונים.
בנגאלטר היה הבעלים של חברת המוזיקה Roulé עד שנסגרה ב-2018. הוא סיפק יצירות לסרטים כגון בלתי הפיך. מחוץ להפקה המוזיקלית, הקרדיטים שלו כוללים במאי קולנוע וצלם.
קורות חייו
בנגלטר נולד ב-3 בינואר 1975 בפריז, צרפת. הוא התחיל לנגן בפסנתר בגיל שש. הוא הצהיר שהוריו הקפידו לשמור על הנוהג שלו, ועל כך הודה להם מאוחר יותר. אביו, דניאל ונגארד, היה כותב שירים ומפיק עבור אמנים. כפי שהתבטא בנגלטר, "מעולם לא הייתה לי שום כוונה לעשות את מה שאבי עשה". אביו של בנגלטר הוא יהודי, אך המשפחה לא ראתה את עצמה כדתייה.
1987-2000: השנים הראשונות והקמת דאפט פאנק
בנגלטר פגש את גי-מנואל דה הומם-קריסטו בזמן שלמד בבית הספר ליצ'י קרנו בשנת 1987. הם גילו את הקסם ההדדי שלהם מסרטים ומוזיקה של שנות ה-60 וה-70, "דברים מאוד בסיסיים של בני נוער פולחניים, מאיזי ריידר ועד הוולווט אנדרגראונד". הם ולורנט ברנקוביץ חברו בסופו של דבר והקימו להקת אינדי רוק בשם Darlin, בה בנגלטר ניגן על גיטרת בס. בנגלטר הרגיש ש"זה עדיין היה אולי יותר דבר מתבגר באותה תקופה. זה כאילו, אתה יודע, כולם רוצים להיות בלהקה". ביקורת שלילית ממגזין מלודי מייקר כינתה את המוזיקה שלהם כ"אוסף של פאנק מטופש", מה שהיווה את ההשראה לשם של להקה חדשה של בנגאלטר ודה הומם-קריסטו.
זמן קצר לפני שהגיע לגיל 18, דאפט פאנק החלו להתעניין במוזיקה אלקטרונית, מה שהוביל את ברנקוביץ' לעזוב את הקבוצה במרדף אחר מאמצים עם הלהקה הפריזאית Phoenix. ב-1993 הציג בנגלטר הדגמה של חומרי עבודה של דאפט פאנק לסטיוארט מקמילן מ-Slam שהובילו לסינגל הראשון שלהם "The New Wave". דניאל ואנגארד סיפק עצות חשובות עבור הצמד. "הוא עזר לנו בכך שהציג בפנינו מה המצב עם תעשיית התקליטים ואיך היא עבדה. מתוך ידיעה שעשינו בחירות מסוימות כדי להשיג את מה שרצינו."
בשנת 1996, בנגלטר היה בקבוצה הידועה בשם Da Mongoloids, המורכבת מארמנד ואן הלדן, בנגלטר וג'וניור סאנצ'ז, תחת חברת התקליטים Strictly Rhythm. הם יצרו את השיר "Spark da Meth", שהיה השיר היחיד שלהם.
ואנגארד הודה על מאמציו באלבום Homework. שם האלבום מיוחס בחלקו לעובדה ש-Homework הוקלטו בחדר השינה של בנגלטר. כפי שהעיר, "הייתי צריך להעביר את המיטה לחדר אחר כדי לפנות מקום לציוד". בשנים שלאחר השחרור ב-1997, בנגלטר התמקד בחברת התקליטים שלו, Roulé ("מגולגלת" בצרפתית). הלייבל הוציאה בין היתר סינגלים של Romanthony, Roy Davis Jr, וחומרי סולו של בנגלטר עצמו. יצירות הסולו של בנגלטר שוחררו על שני EP ויניל בלבד בשם Trax on da Rocks ב-1995 וב-1998 בהתאמה. השירים "Outrun", "Extra Dry" ו-"Turbo" מה-EP הופיעו מאוחר יותר במשחק הווידאו Midnight Club II. הרצועה "On da Rocks" הופיעה בסרטון מאחורי הקלעים של "Da Funk" שנכלל ב-D.A.F.T.: A Story About Dogs, Androids, Firemen and Tomatoes. בנגלטר שיתף פעולה עם אלן ברקס ובנג'מין דיימונד וב-1998 הוציא את להיט המועדונים "Music Sounds Better with You" תחת השם Stardust. בדיוק כמו Homework, הסינגל הוקלט באולפן הביתי של בנגלטר.
בערך באותו זמן של "Music Sounds Better with You", בנגלטר היה שותף להפקת הסינגל השני של בוב סינקלר שכותרתו "Gym Tonic". הסינגל גרם למחלוקת קטנה מכיוון שהוא הכיל דגימות קול מאימון של ג'יין פונדה, מה שהוביל את פונדה עצמה לסרב לאישור שהסינגל ישוחרר באופן רשמי. להקה אחרת בשם Spacedust הוציאה גרסה מוקלטת מחדש של הרצועה, שכותרתה "Gym and Tonic" והוציאו תחת East West Records להצלחה מסחרית רחבה יותר. "Gym and Tonic" הפך לסינגל ראשון בממלכה המאוחדת זמן קצר לאחר ש"Music Sounds Better with You" הגיע לשיא במקום השני באותו מצעד.
במהלך 1998, בנגלטר ודה הומם-קריסטו שיתפו פעולה עם Romanthony במה שיהפוך לראשון במפגשי האלבום Discovery. אחד מהרצועות שהופקו, "One More Time" הפך לסינגל המצליח ביותר של דאפט פאנק בשנת 2000. בנגלטר הופיע גם על סינתיסייזר Yamaha CS-60 ברצועה "Embuscade" באלבום הבכורה של Phoenix, שיצא באותה שנה. הוא גם חבר ל-DJ Falcon תחת השם Together כדי לשחרר את הסינגל שלהם, Together, בשנת 2000.
2000–2020: דאפט פאנק והפקות סולו
בנגלטר הפיק את הפסקול לסרט "בלתי הפיך", שיצא לאקרנים ב-2002. מאוחר יותר יצא אלבום פסקול באותו שם, הכולל את שיריו של בנגלטר, כמו גם את יצירותיהם של גוסטב מאהלר, אטיין דאהו ובטהובן ששימשו בסרט. הקטעים בצפון אמריקה של האלבום כוללים רק את רצועות בנגלטר. שלושה מהשירים מתוך ה-EPs של Trax on da Rocks יצאו באלבום: "Outrun", "Ventura" ו-"Extra Dry". ב-2002 יצא גם השיר "113 Fout La Merde" של להקת ההיפ הופ הצרפתית 113. ניתן לראות את בנגאלטר רוקד בקליפ, כשהוא חובש את קסדת הדאפט פאנק שלו.
Together הוציאו את הסינגל "So Much Love to Give" בשנת 2003. השיר "Call on Me" של אריק פרידץ, המבוסס על השיר "Valerie" של סטיב וינווד, נחשב בטעות כאלבום של "Together". על פי DJ Falcon, Together דגם בעבר את "Valerie" באופן דומה במיקסים הסולו שלהם לפני השיר של פרידץ, אך לא הייתה להם שום כוונה לשחרר אותו כסינגל. בשנת 2005 הוציאו דאפט פאנק את אלבום האולפן השלישי שלהם, Human After All. כפי שציין דה הומם-קריסטו, "כל אלבום שעשינו קשור קשר הדוק לחיינו. [...] הדברים הפנימיים והאישיים שתומא עבר במהלך Human After All קירבו אותו למקום שבו הוא היה באותה תקופה".
בנגלטר היה במאי האפקטים הקוליים של הסרט "Enter the Void" משנת 2009, עבודתו השנייה עם הבמאי גספר נואה בעקבות "בלתי הפיך". בתחילה פנה אליו נואה כדי להלחין את הפסקול של Enter the Void, אך בנגלטר היה עסוק בעבודה על הפסקול של טרון: המורשת באותה תקופה. במקום זאת, בנגלטר סיפק קליפים שונים של רחפנים ואווירה כדי שהסרט ילווה במוזיקה של אמנים אחרים משנות ה-60 וה-70. הוא מופיע בקרדיטים כבמאי אפקטים קוליים, והסרט כולל את השיר "Désaccords" שהולחן במקור עבור בלתי הפיך.
מאוחר יותר בשנת 2018, אלן ברקס ובנג'מין דיאמונד חשפו כי הם ובנגלטר חזרו לאולפן כדי לעבוד על גרסה מחודשת של "Music Sounds Better with You" לרגל יום השנה העשרים של השיר. הלייבל של בנגלטר, Roulé, פורק באותה שנה. הרימסטר שוחרר ב-28 ביוני 2019.
2021–הווה: פירוק דאפט פאנק ופרויקטים סולו נוכחיים
ב-22 בפברואר 2021, דאפט פאנק פרסמו סרטון בו הודיעו על פירוקם. עם בקשה להצהרה רשמית בנוגע לפירוק, בנגלטר שחרר פתק בכתב יד המצטט את השיר של דאפט פאנק "Touch" לצד קליפ של הסרט "זמנים מודרניים" משנת 1936, שבו דמות אחת אומרת לאחרת לחייך לפני ששניהם מתרחקים למרחקים. חבריו ושותפיו טוד אדוארדס הבהיר כי בנגלטר והומם-קריסטו נשארים פעילים בנפרד, וכי בנגלטר בוחן פרויקטי סולו פוטנציאליים.
במרץ 2022, הסרט En Corps, בבימויו של סדריק קלאפיש, יצא לאקרנים עם פסקול של חופש שכטר עם תרומה קצרה מבנגלטר.
ביולי 2021, הוכרז כי פרויקט הסולו הגדול הראשון של בנגלטר לאחר הפירוק של דאפט פאנק יהיה לספק את הפרטיטורה לבלט צרפתי בשם מיתולוגיות, שהוצג על ידי פרלז'וקאז'. הבלט בן 90 הדקות, שהוצג לראשונה ביולי 2022, כולל בימוי וכוריאוגרפיה מאת אנג'לין פרלז'וקאז' ומוזיקה מקורית מאת בנגלטר, עם ניהול מוזיקלי מאת רומן דיומא. הבלט הוצג לראשונה בגרנד-תיאטר דה בורדו, כאשר למופע היו תוכניות לסיבוב הופעות. גרסת אלבום של הפסקול הוכרזה מאוחר יותר כהוצאה על גבי ויניל ותקליטור באפריל 2023 על ידי חברת התקליטים אראטו רקורדס. כמו כן צוין כי בנגלטר היה מוותר על תחפושת הרובוט שלו, שכן ההודעה לעיתונות כללה ציור של פניו ללא מסיכה על ידי מאייר מגזין Vulture, סטפן מנל.
באתי, ראיתי, ניצחתי
"באתי, ראיתי, ניצחתי" או "באתי, ראיתי, כבשתי" (בלטינית: VENI, VIDI, VICI - אוּאֶנִי, אוּאִידִי, אוּאִיקִי ) הוא ביטוי לטיני שטבע המצביא והמדינאי הרומי יוליוס קיסר. לפי ההיסטוריון הרומי סווטוניוס, הביטוי הופיע בכתובת שהוצגה בטריומף שערך קיסר ברומא, לאחר ניצחונו המהיר על פארנאקס השני, מלך פונטוס, בקרב זלה, שנערך ב-2 באוגוסט בשנת 47 לפנה"ס. לפי ההיסטוריון אפיאנוס, קיסר השתמש בביטוי במכתב ששלח לסנאט הרומי לאחר הניצחון בקרב. ככל הנראה, קיסר השתמש בביטוי הן במצעד הניצחון שלו והן במכתב ששלח לסנאט. לפי פלוטרכוס, קיסר כתב את המילים לאחד מידידיו ברומא, אמאנטיוס, כשביקש לבשר לו את מהירותו של אותו קרב. בעוד שסווטוניוס כתב את המילים בלטינית, פלוטרכוס ואפיאנוס כתבו את תרגום המילים ביוונית.
תומא בנגלטר
חיים אישיים
בנגלטר נשוי לשחקנית הצרפתייה אלודי בושז, איתה יש לו שני בנים בשם טארה-ג'יי (נולד ב-2002) ורוקסן (נולדה ב-2008). בשנת 2004, הם עברו להתגורר בבוורלי הילס, קליפורניה, בשל הקריירה ההוליוודית של בושז והאינטרסים של בנגלטר עצמו בעשיית סרטים. כיום הם מתגוררים בפריז, בעוד משרדי הקריאייטיב של דאפט פאנק נשארו בלוס אנג'לס.
באתי, ראיתי, ניצחתי
יש המחזיקים בדעה כי משפט זה בא להראות את הניצחון המהיר של קיסר בקרב ואת עוצמתו וכישוריו הצבאיים. מצד שני, יש הטוענים כי המשפט נועד לבטא את הבוז שקיסר רחש לסנאט הרומי.
תומא בנגלטר
חיים אישיים
ב-2002 דווח כי בנגאלטר פרש מתקליטנים במועדונים עקב התפתחות טנטון, ואמר: "התייאשתי כי אני רוצה להגן על האוזניים שלי". אורדה מייקל מסלאם הצהיר מאוחר יותר כי בנגלטר התאושש מספיק מהמצב, וציין כי "היה לו קצת פחד וחשב שהוא פגע באוזניים שלו והיה צריך לנקוט צעדים דרסטיים למדי כדי לראות עד כמה הנזק היה גרוע".
באתי, ראיתי, ניצחתי
ביטוי זה הפך למטבע לשון שגור בעולם המערבי, לציון השגת מטרות או ניצחונות אשר באים בקלות וללא מאמץ רב.
תומא בנגלטר
עבודת פסקול
עבודה קונצרטנטית
באתי, ראיתי, ניצחתי
קדמו לביטוי זה גרסאות דומות, העונות על כלל השלושה בכתיבה:
הפתגם היה משולב בעבר כמוטו על הלוגו של חברת הטבק פיליפ מוריס.
רפצוויש
רפצוויש (בהונגרית: Répcevis) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם ברפצוויש מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 382 תושבים, ובשנת 2019 רק 322 תושבים.
יהודי רפצוויש
ברפצוויש חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
תום זיידמן-פרויד
תום זיידמן-פרויד (בגרמנית: Tom Seidmann-Freud; 17 בנובמבר 1892 – 7 בפברואר 1930) הייתה ציירת, סופרת ומאיירת ספרי ילדים יהודייה-גרמנייה. אחייניתו של הפסיכואנליטיקאי זיגמונד פרויד.
תולדות חייה
נולדה בווינה בירת אוסטריה בשם מרתֶה גרטרוד פרויד למשפחה יהודית ממוצא גליציאני, אולם כבר בגיל צעיר אימצה לעצמה שם גברי - תום (Tom). מנעוריה הרבתה לצייר ולכתוב. למדה ציור באקדמיה לאמנות של מינכן.
שלמה זלמן שוקן, שראה ב-1919 ציורים שהכינה פרויד, האיץ בש"י עגנון שיחבר לפיהם סדרת שירים לילדים על אותיות האלפבית העברי וכתב לו:
ואכן עגנון שהה במינכן עם פרויד וכתב 22 שירים, אחד לכל אחת מכל אותיות האלפבית העברי. בסופו של דבר, "ספר האותיות" של עגנון ופרויד לא יצא לאור. כתב היד של הטקסט נותר אצל שוקן, והאיורים הוחזרו לפרויד (בשנת 1984 יצא לאור "ספר האותיות", ובו הטקסט של עגנון, אך לא עם ציוריה של פרויד).
לאחר לימודיה נישאה פרויד לתעשיין היהודי יעקב זיידמן. הזוג עבר להתגורר בברלין, שם נולדה ב-1922 בתם, אביבה הררי (נפטרה בשנת 2011).
בברלין היו בני הזוג באי ביתו של שוקן, וכך הכירו את גרשום שלום וחיים נחמן ביאליק, ששהו באותה עת בברלין.
בראשית שנות ה-20 הקימו בני הזוג זיידמן-פרויד את הוצאת הספרים "Peregrin" ("פרגרין", שמשמעותו "זָר", "נווד", "הֵלך", "גולֶה" וגם סוג של עיט) ובה יצאו מספר ספרים לגיל הרך בגרמנית, כולם עם איוריה של פרויד.
באוקטובר 1929 בעלה שם קץ לחייו. פרויד שקעה בדיכאון וכעבור חודשים ספורים נפטרה מאנורקסיה.
סגנונה האמנותי
סגנונה הושפע מתנועת התכליתיות החדשה (Neue Sachlichkeit). היא ציירה נושאים ריאליסטיים בדרך מופשטת, תוך שימוש בצורות גאומטריות וצבעוניות רבה.
ד' בחשוון
פרשת בר המצוה של ילד שנולד בד' חשוון היא פרשת לך לך, אם בר המצוה חל בשנה המתחילה ביום שלישי או חמישי, או פרשת נח אם בר המצוה חל בשנה המתחילה בימים שני או שבת.
לווייתן מקור סטג'נגר
לווייתן מקור סטג'נגר (שם מדעי: Mesoplodon stejnegeri) הוא מין ממשפחת לווייתני המקור שבתת-סדרת לווייתני שיניים. הוא קרוי ע"ש החוקר לאונרד סטג'נגר (1851–1943). מין זה נפוץ בצפון האוקיינוס השקט, בעיקר בים ברינג.
מאפיינים
זהו לווייתן בעל גוף מוארך וקצה צר. הלסתות באורך בינוני והלסת התחתונה בעלת שיפוע מיוחד שהקצה עולה מעל המצח והעיניים הקטנים ובקצה שלה זוג שיניים גדולות ומעוקלות מעט. אורכו הממוצע 5.25 מ' בזכרים ו-5.5 מ' בנקבות. אורכם בלידה 2.1–2.3 מ'. צבעם אפור בעיקרו וכמו רוב המינים בעל צלקות מנשיכות כרישים.
הם חיים בטבע באזור ים ברינג ומדרימים עד מיאגי שביפן ולדרום קליפורניה. הם עשויים גם לנדוד דרומה בחורף, אך לא נצפו מספיק כדי לקבוע זאת.
הם צדים דיונונים ודגים במעמקים וחיים בלהקות קטנות עד ל-15 פרטים בחבורה. הזכרים בקבוצות לוחמניים וגורמים לצלקות ופציעות אחד לשני, אך הם מתרפאים מהר.
לא ידוע מה מצב שימורם. מדי פעם הם נתקעים ברשתות דיג באזור יפן. הם גם עלולים להיפגע מהדיג המופרז ולגווע ברעב.
דור הביט
המונח דור הביט מתאר זרם בספרות ובשירה אשר החל בארצות-הברית בתחילת שנות החמישים. את המונח טבע ב-1948 הסופר ג'ק קרואק, והוא זכה לפרסום שהחדיר אותו לשפה המדוברת, במאמר שפרסם ג'ון הולמס ב-1952 ב-The New York Times Magazine וכותרתו "זהו דור הביט". כתיבת דור הביט מאופיינת על ידי כתיבה חופשית ואסוציאטיבית, בשפת דיבור, אשר כותביה כותבים את כל אשר על דעתם ונמנעים מלערוך תיקונים בטקסט (הטכניקה החד-טיוטתית). היא מאופיינת לעיתים על ידי גישה אנטי ממסדית. היוצרים המרכזיים בזרם זה היו ג'ק קרואק, ויליאם ס. בורוז, אלן גינסברג ולורנס פרלינגטי.
דוגמה אופינית לסגנון הביטניקי הוא הרומן "בדרכים" שנכתב על ידי ג'ק קרואק. קרואק כתב ב-1952 את הספר ברציפות על גבי מגילה ארוכה, כדי שלא להיכנע להסחת הדעת של החלפת דפים בכתיבה רגילה. קרואק האמין כי "המחשבה הראשונה היא המחשבה הטובה" ולכן לא שכתב, לטענתו, את הטקסט.
תגובות נגד לתנועה
החופש יוצא הדופן שנקטו בו כותבי דור הביט היה ההפך הגמור לשירה האמריקאית באותה תקופה, שהתאפיינה במבני משקל מסורבלים וכבדות ראש. מרבית השירה אז נכתבה בידי אנשי אקדמיה ונשענה על מסורות ספרותיות, בשפה שירית מליצית ורוויה. האקדמיה האמריקנית נלחמה בחירוק שיניים מול השירה נטולת הרסן שנכתבת על ידי יוצרי שוליים ושנים רבות לא הכירה בכותבי הביט. בזמן אמת, קיבלו הביטניקים תגובות צוננות מהמבקרים שכינו אותם בין השאר, "משוררים של שערי עיתוני הסופ"ש".
אחת מתגובות הנגד נכתבה על ידי האינטלקטואל נורמן פודהורץ, לימים עורך כתב העת "קומנטרי". ב-1958 הוא כתב מאמר בשם "להגן על התרבות נגד הברברים": "יש צעקה מובלעת בספרו של ג'ק קרואק: הרוג את האינטלקטואלים המסוגלים לשוחח ברהיטות, הרוג את אלה היכולים לשבת חמש דקות רצוף על כיסאם (...) הבוהמיינים הבורים הללו אויבים את התרבות, סוגדים לפרימיטיביות, לאינסטינקטים, לאנרגיות ולדם".
בריאיון לווילג' ווייס ענה גינסברג: "פודהורץ לא כותב פרוזה, הוא לא יודע היאך לכתוב פרוזה ועל-כן אינו יכול להכיר את הבעיות של כתיבת פרוזה או שירה. פודהורץ איבד מגע עם המאה העשרים, הוא כותב עבור קוראי המאה השמונה עשרה".
על אף הביקורת זכתה שירת הביט להצלחה רבה מבחינת מכירות. ספרי שירה נמכרו לפתע במאות אלפי עותקים. כיום הם נחשבים לקלאסיקה אמריקאית מודרנית. דור הביט הצליח ברקיע תולדות הספרות לתקופה קצרה יחסית אך לדעת רבים הותיר את חותמו על ידי תיאור שאין שני לו במקוריות, באמינות ובביקורתיות של תקופה מיוחדת בתרבות האמריקנית.
מקור השם
"אלן גינסברג מספר שהשם ניתן לקבוצה על ידי קרואק בשיחה אגבית, שבה צצה השאלה "איך נקרא לשירה שלנו?", והוא השיב בשליפה Beat Poetry, בעקבות מילת סלנג שנלקחה מעולם הסמים. פירוש המילה ביט הוא שבור ורצוץ, או בהקשר של סמים "גמור" או "מחוק". השם מעיד על שירה תשושה וחבולה, אך קרואק ניכס אותו כדי לבטא קצב (Beat) וגם מצב של מבורכות אלוהית (Beatific)".
הביטוי ביטניק נטבע רק ב-1958 כתשלוב בין המילים "ביט" ו"ספוטניק", הלוויין הסובייטי ששוגר לחלל. המילה "ביטניק" הייתה כינוי גנאי לנערים מזוקנים וצמאי חופש, המשתמשים בסמים ובאלכוהול, ושהוריהם או מנהלי בית הספר חששו כי יהפכו לקומוניסטים.
החופש, הפוליטיות וגילם הצעיר של הביטניקים יהוו שנים אחר כך מודל לתנועת-נגד: למשל, ההיפים בשנות השישים והפאנקיסטים בשנות השבעים.
ביטניקים מהחצי השני של המאה ה-20 והלאה
באופן עקרוני, חלק נכבד של הספרות של ימינו מושפע מן הכתיבה הביטניקית וכן גם הכתיבה לקולנוע. הביטניקים העניקו לספרות חופש וקלילות שלא היו קיימים בה קודם. ישנם מספר יוצרים אשר יצירותיהם מושפעות ישירות מן הביטניקים של אז, ביניהם ארווין וולש, ברט איסטון אליס, דן פנטה (בנו של הסופר ג'ון פנטה), מקס ברי ולוק דייוויס. בישראל ניתן למנות בין השאר את היוצרים איתמר בן כנען, אסף גברון, גלעד מאירי ודור טוקר. בקולנוע ניתן להזכיר את הרמוני קורין, מיסטי מונדי, ג'יימס מרנדינו, גרג אראקי, אנדרו וורן וג'ורדן סוסמן. יוצרים אלו לא רק מושפעים טכנית מן הביטניקים אלא גם עוסקים בנושאים דומים: פשע, סמים, סטיות מיניות, אנארכיה והרבה הומור שחור וציני.
בשנת 2021 יצאה אנתולוגיה מקיפה לשירת הביט בעברית.
ספרים בעברית
שירה:
פתק הצבעה
פתק הצבעה הוא כלי המשמש לתיעוד בחירתם של מצביעים בהצבעה.
כל מצביע משתמש בפתק הצבעה אחד כדי להביע את בחירתו. הפתק עשוי להיות פיסת נייר בה רושם כל מצביע את בחירתו. בבחירות רשמיות של המדינה או הרשות המקומית משתמשים בפתקי הצבעה עליהם הודפסו מראש שמות המועמדים לבחירה, במטרה לשמור על חשאיות ההצבעה וכשרותה. המצביעים בוחרים פתק אחד ומטילים אותו לתוך תיבת קלפי בעמדת הקלפי המקומית.
סוג פתק ההצבעה תלוי בשיטת הבחירות הנהוגה בבחירות בכל מדינה. פתק ההצבעה עשוי להיות פתק דירוג, בו מופיעה רשימה של המועמדים וכל בוחר מדרג אותם לפי סדר עדיפות, מהגבוה לנמוך. הפתק עשוי לכלול רשימה פתוחה או סגורה של מפלגות או מועמדים, מתוכה ניתן לסמן מועמד אחד או מספר מועמדים (הצבעת אישור).
מבנה פתק ההצבעה
בעולם קיימים סוגים שונים של פתקי הצבעה, לכל אחד מהם יתרונות וחסרונות, ובדרך כלל מבנה פתק ההצבעה מותאם לשיטת הבחירות במדינה. כלומר לא סביר שבמדינה בעלת בחירות ארציות יעשה שימוש בפתק הצבעה המאפשר בחירת מועמד ספציפי. מצד שני, פתק הצבעה המאפשר דירוג של מועמדים, נפוץ יותר במדינות בעלות בחירות אזוריות.
פתק ההצבעה בישראל
בישראל פתקי ההצבעה לבחירות לכנסת הם פתקים נפרדים לכל מפלגה; הבוחר לוקח אחד מהם, מניח במעטפה ומכניס אותה לתיבת הקלפי. על כל פתק מופיעה אות או צירוף אותיות, כפי שאישרה ועדת הבחירות המרכזית, וכן כינויה של רשימת המועמדים. בדרך כלל, האות או צירוף האותיות מלוות את המפלגות השונות לאורך תקופה ארוכה. כך, למשל, ייצגה האות "א" את מפא"י והאות "ת" את אחדות העבודה - פועלי ציון. עם מיזוגן למערך, השתמשה המפלגה בצירוף "את", ועם צירופה של מפ"ם, שסימנה "מ", נוצר הצירוף "אמת", שמשמש עד היום את מפלגת העבודה. צירוף האותיות האקראי "רצ" שימש את התנועה לזכויות האזרח בבחירות לכנסת השמינית והפך לשמה הרשמי של המפלגה - רצ, אף שאין לו משמעות. לאחר התאחדות המפלגה עם "מפ"ם" נוצר הצירוף "מרצ" שגם הוא הפך לשמה הרשמי של המפלגה. הצירוף "מחל" שהוא ראשי תיבות של "מפלגת חירות ליברלית" הוא הצירוף הידוע של תנועת הליכוד בישראל על בסיס מפלגות גח"ל - גוש חירות - ליברלים. כל מפלגה חדשה שרוצה להשתמש באותיות כלשהן לפתקה, חייבת לבקש רשות להשתמש בהן מכל המפלגות שבפתקן נכללת אות זו. כך למשל, בבחירות לכנסת ה-21, כשקמה רשימת חוסן לישראל, היא רצתה שעל פתקה יהיו האותיות "חי", אך הליכוד שפתקיה הם "מחל" לא אפשרה להם להשתמש באות ח.
להלן האותיות בפתקי ההצבעה בהן נעשה שימוש בבחירות לכנסת העשרים וארבע, לפי סדר אלפביתי:
שדרת הוושינגטוניות (טירת צבי)
שדרת הוושינגטוניות בשדה אליהו  - היא שדרת דקלים מסוג וושינגטוניה חסונה לאורך כביש הגישה לשדה אליהו ולטירת צבי שבעמק בית שאן.
השדרה נשתלה על ידי קבוצת חקלאים טמפלרים שהתיישבה בעמק בית שאן, בתחילת המאה ה-20, ועיבדה את אדמות העמק. בהמשך נמכרו האדמות לקק"ל ועליהן התיישבו מקימי טירת צבי ושדה אליהו. השדרה הוכרזה כאתר מורשת והיא מפארת את כביש הגישה ליישוב.
ההיסטוריה של השדרה
מסוף המאה ה-19 ועד תחילת המאה ה-20 הגיעו הטמפלרים לארץ והתיישבו במספר מושבות. כ-10 משפחות התיישבו בעמק בית שאן והקימו בתי מגורים וחוות חקלאיות. הם הקימו את בתיהם לאורך הדרך המשמשת היום ככביש גישה לטירת צבי. המתיישבים נטעו עצי וושינגטוניה משני צידי דרך זו.
עם השנים עזבו חלק מהטמפלרים את האזור. ב-1937, כשהוקם היישוב טירת צבי, עדיין עמדו 3 מבנים והתגוררו במקום שתי משפחות טמפלריות:
ב-1938 מכרו שתי המשפחות את הקרקעות לקק"ל ונטשו את המקום.
כנראה שמשפחת רודולף וילנד עברה למושבה שרונה עד לגירוש הטמפלרים מהארץ בתחילת מלחמת העולם השנייה. קורט וילנד (בנו של רודולף) שהתגייס לצבא הגרמני היה מעורב במבצע אטלס להרעלת מקורות המים בראש העין.
המהפכה הסגולה
המהפכה הסגולה הוא מונח שמתייחס לסיום שלטון סדאם חוסיין בעיראק ועליית הדמוקרטיה במדינה.
מקור השם הוא בשמות מהפכות דמוקרטיות מהפכניות במדינות אוטוריטאריות, כגון המהפכה הכתומה באוקראינה, מהפכת הוורדים בגאורגיה ומהפכת הארזים בלבנון, שקיבלו את שמן משמות הצבעים. הסגול, במקרה של עיראק, מסמל את טביעת הצבע על אצבעם של המצביעים בבחירות הראשונות בעיראק למועצה המחוקקת בשנת 2005 (מטרתה של הטביעה החצי-קבועה הייתה למנוע הצבעה כפולה בבחירות).
המונח הופיע לראשונה לאחר בחירות 2005, בבלוגים שונים באינטרנט ובכתבי עת התומכים בפלישת ארצות הברית לעיראק. המונח הגיע לתפוצתו הרחבה ביותר בעת ביקורו של נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש בברטיסלאבה, בירת סלובקיה ב-24 בפברואר 2005, בו הוא הצהיר כי: "בזמן האחרון, אנו עדים לאירועים מכוננים בתולדות הליברליות: מהפכת הוורדים בגאורגיה, המהפכה הכתומה באוקראינה, וכעת, מהפכה סגולה בעיראק".
למרות היותו של המונח שגור למדי בקרב התקשורת השמרנית בארצות הברית, הוא לא השתרש בקרב העיראקים וגם לא בפי רוב האמריקאים.
ילדה יחפה
ילדה יחפה הוא שיר שפרסמה באוקטובר 1991 היוצרת אסתר שמיר והלחין גלעד עצמון. השיר נכתב עבור הזמרת ירדנה ארזי ובהשראת דמותה.
פרסום השיר
השיר "ילדה יחפה" פורסם כסינגל באוקטובר 1991 ולאחר מכן נכלל באלבום "אנשים זרים" שיצא בשנת 1992. "ילדה יחפה" היה המצליח בשירי האלבום אנשים זרים. השיר הופיע משך 20 שבועות במצעד הפזמונים של רשת ג' והגיע למקום שביעי במצעד השנתי. הוא נחשב עד היום כאחד מלהיטיה של ירדנה ארזי וכשיר המבטא את תדמיתה התקשורתית. ירדנה ארזי שזכתה לתואר "המלכה היחפה" ידועה כמי שהופיעה בתקשורת פעמים רבות כשהיא מציגה את כפות רגליה היחפות.
בשנת 2017 חידשה אסתר שמיר את מילות השיר, הלחינה אותו בקצב מתון יותר וביצעה אותו כביט לתחושותיה. ביוני 2018 בחר ארגון שוברות שוויון את השיר ילדה יחפה כביטוי למחאה ציבורית על מעשה אונס ילדה.
הרעיון הגלום בשיר
הדמות הניצבת במוקד השיר היא ילדה יחפה וקלועת הצמות אשר שרה שירי מולדת (בדומה לזמרת ירדנה ארזי שהתפרסמה בזכות הצמות הקלועות לראשה ומנהגה להצטלם בתקשורת יחפה) ותוהה על עתידה. דמות הילדה היא רמז לתמימות שאפיינה בעבר את החברה הישראלית. השיר שואל אם בארץ של הילדה היחפה יפרחו "דם מכבים", המסמל שכול ומלחמות, או "פרחי לילך", המבטאים תקוה ואהבה. הילדה היחפה המהווה מקור של חלום והשראה "הלכתי איתך עמוסת חלומות, אני ורבים אחרים שכמותי" מתבקשת לא לעצום את עיניה ולהמשיך בדרכה.
Radioactive (שיר של קינגס אוף ליאון)
Radioactive הוא שיר של להקת הרוק האמריקאית, קינגס אוף ליאון, והסינגל הראשון של הלהקה מתוך אלבום האולפן החמישי שלה, Come Around Sundown. הוא הרצועה השנייה באלבום. השיר זכה להצלחה מסחרית והיה מועמד לשני פרסי גראמי בקטגוריות "ביצוע שיר הרוק הטוב ביותר על ידי צמד או קבוצה" ו"שיר הרוק הטוב ביותר". השיר הושמע בסרט "אני מספר ארבע". קליפ השיר בוים על ידי סופי מולר.
וילם ואן הוגסטראטן
וילם ואן הוגסטראטן (בהולנדית: Willem van Hoogstraten 18 במרץ 1884 – 11 בספטמבר 1965) היה כנר ומנצח הולנדי.
ביוגרפיה
ואן הוגסטראטן נולד באוטרכט שבהולנד. בגיל שמונה החל ללמוד נגינה בכינור, ובין מוריו היה אלכסנדר שמולר. בגיל שש-עשרה נסע לגרמניה לקונסרבטוריון של קלן, שם למד אצל בראם אלדרינג. הוא המשיך את לימודי הכינור בפראג.
את הקריירה שלו כמנצח החל באתר מרפא ובהמשך ניצח על התזמורת בקלפלד, בשנים 1914–1918.
הוגסטראטן היה נשוי במשך שש-עשרה שנים, מ-1911 עד 1927, לפסנתרנית אלי ניי (Elly Ney). השניים נפגשו ב-1907 בקונסרבטוריון בקלן, שניי נמנתה עם סגל מוריו. הם סיירו ברחבי אירופה בנגינת מוזיקה קאמרית, לאחר שצירפו אליהם את הצ'לן פריץ רייטץ ליצירת שלישייה. הזוג התגורר בטוצינג על ימת שטארנברגר. הם הקליטו שלושה מן הקונצ'רטי לפסנתר של בטהובן, מס' 3, 4 ו-5. בתם, אלאונורה ואן הוגסטראטן, הייתה לשחקנית. הם התגרשו בשנת 1927.
ואן הוגסטראטן ניצח על פסטיבל ברהמס בווינה ועל פסטיבל מוצרט בזלצבורג. כמו כן הופיע כמנצח אורח ברחבי אירופה. הוא ניצח על הפילהרמונית של ניו יורק בסדרת הקונצרטים הקיצית באצטדיון לואיסון בשנים 1922–1939, ואף כיהן שם כמנצח-משנה מ-1923 עד 1925. בלואיסון ניצח ב-1927 על הפילהרמונית של ניו יורק בביצוע "הרפסודיה בכחול" והקונצ'רטו בפה מז'ור עם ג'ורג' גרשווין כסולן. האגודה הפילהרמונית מינתה את ואן הוגסטראטן למנהל מוזיקלי של התזמורת בין יוזף סטרנסקי ווילם מנגלברג, למשך חצי עונה עד שמנגלברג התפנה לקחת עליו את המשרה. ואן הוגסטראטן התמנה למנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של אורגון אחרי מותו הפתאומי של תאודור שפירינג בשנת 1925. במשרתו זו התמיד שלוש-עשרה עונות. מ-1939 עד 1945 כיהן כמנצח קבוע של אוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג.
ואן הוגסטראטן מת 1965 בטוטצינג, גרמניה, ונקבר שם לצד אשתו לשעבר, אלי ניי.
נומידותריום
נומידותריום (שם מדעי: Numidotherium; משמעות השם: "בהמת פוספט") הוא סוג נכחד של פילאי קדום ממשפחת הנומידותריים, אשר חי במשך האאוקן של צפון אפריקה לפני 46 מיליון שנה מזמננו. סוג זה הכיל מין אחד - Numidotherium koholense.
יונק זה הגיע לגובה 90 עד 100 ס"מ בכתפיו ולמשקל של 200 עד 300 ק"ג, מה שהופך אותו לאחד מהגדולים שבמשפחתו, אשר הכילה חלק מהפילאים הקטנים ביותר.
המאובנים של פילאי זה התגלו באלג'יריה ובלוב שבאותה תקופה היו לחות בהרבה מכיום וכללו אזורי ביצות ומקווי מים. היונק הקדום היה בעל חוטם קצר דמוי חדק של טפיר ובעל שיניים חדות דומות לשיני שפן. הוא היה בעל גוף חביתי שתמך במשקלו והיה בעל כפות קטנות עוטות פרסות.
הנומידותריום הזכיר במעט את הבריתריום שאולי התפתח ממנו וחי בדומה להיפופוטם באזורי ביצות וליחך עלים, פירות וצמחי מים.
נורית שניט
נורית שניט (נולדה ב-26 בפברואר 1944) היא משפטנית ישראלית שכיהנה כפרקליטת מחוז מרכז.
ביוגרפיה
נורית שניט נולדה בירושלים ב-26 בפברואר 1944. היא למדה משפטים במסגרת לימודי ערב, תוך כדי שירותה הצבאי, בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב והשלימה אותם לאחר מכן ב.
את תקופת התמחותה עשתה שניט אצל השופטים הדסה בן עתו וחיים שטיינברג. ב-1972, לאחר שהוסמכה לעריכת דין, התקבלה לעבודה בבית המשפט השלום בתל אביב ובמחוז מרכז של פרקליטות המדינה. בשנת 1988 התמנתה כפרקליטת מחוז מרכז, תפקיד בו כיהנה עד שנת 2004, עת פרשה לגמלאות.
במהלך עבודתה בפרקליטות מחוז מרכז שמשה שניט בתפקיד התובעת במשפט הרצח של החיילת אורלי דובי ובמשפט הריגול של שמעון לוינזון, וכן הורתה על העמדה לדין החייל שוקי בסו שירה באביו למוות באשמת הריגה בלבד (ולא בעבירת רצח). שניט ניהלה גם את תיק השוחד של השר לשעבר סאלח טריף.
בחודש דצמבר 2005 מונתה שניט כחברה בוועדת זיילר לבדיקת אירועי פרשת האחים פריניאן.
פעילות ציבורית והוקרה
במקביל לתפקידיה בפרקליטות, כיהנה במספר תפקידים ציבוריים ובהם כנציגת שר המשפטים בוועדה המחוזית לתכנון ובניה ובוועדה הפסיכיאטרית, שתיהן של מחוז המרכז, חברה בוועדה לתיקונים בסדרי הדין הפלילי ודיני הראיות בראשות שופט העליון אליהו מצא ועמדה בראשות הוועדה לבחינת אופן תפקוד הוועדות הפסיכיאטריות והועדה לבחינת מעמדו של הפסיכיאטר המחוזי בבית המשפט. לאחר פרישתה לגמלאות, כיהנה בבית הדין המשמעתי של עובדי המדינה, בבית הדין של יועצי השקעות בבורסה ובוועדת העיזבונות של האפוטרופוס הכללי. משנת 2004, לאחר שעברה הכשרה באוניברסיטת תל אביב, רשומה כמגשרת בהנהלת בתי המשפט.
משנת 2005 כיהנה כדירקטורית בחברת שניב תעשיות נייר עד לשנת 2008 בה עברה לכהן כדירקטורית בדירקטוריון מדרשת שדה בוקר.
בשנת 2004 הוענק לה אות הוקרה "נשים במשפט" מטעם לשכת עורכי הדין בישראל.
במאי 2019, לצד בכירים לשעבר בפרקליטות המדינה ובייעוץ המשפטי לממשלה, חתמה על גילוי דעת כנגד חקיקת פסקת התגברות והרחבת חוק החסינות.
טום קלי
'''תומאס פ. קלי (באנגלית: Thomas F. Kelly'''; נולד ב-16 באפריל 1952) הוא מוזיקאי אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות שותפותו לכתיבת שירים עם הפזמונאי האמריקאי בילי סטיינברג. סטיינברג וקלי כתבו יחד שירים רבים עבור אמני מוזיקה פופולרית, כולל חמישה סינגלים שדורגו במקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 בשנות ה-80.
ביוגרפיה וקריירה
במקור מאינדיאנה, קלי התגורר באפינגהם, אילינוי מ-1963 עד 1966, לפני שעבר חזרה לווסט לאפייט, אינדיאנה, שם סיים את לימודיו בתיכון וסט לאפייט ב-1967. קלי למד באוניברסיטת מזרח אילינוי, אוניברסיטת דרום אילינוי קרבונדייל ואוניברסיטת פרדו, אך לבסוף החליט לעזוב כדי להמשיך בקריירה המוזיקלית שלו. הוא ניגן בגיטרה בס והצטרף לכמה להקות ברחבי אילינוי ואינדיאנה בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, כולל ה-טריפאריס, דה גייפינג האגרס, דה ואן אייד ג'אקס ודה גילד.
בשנת 1974 עבר קלי ללוס אנג'לס עם אשתו הראשונה, קיי קלי, ושני ילדיו, בארי ודניס. הוא הצטרף ללהקתו של דן פוגלברג, "פולס גולד", יחד הוציאו שני אלבומים ב-1976 ו-1977. קלי זכה להצלחה בעסקי המוזיקה בלוס אנג'לס, כשביצע קולות רקע עבור אמנים רבים. הוא הופיע עם להקת טוטו בסיבוב ההופעות העולמי שלה ב-1979 כזמר רקע וגיטריסט, וביצע קולות רקע בשלושה מאלבומיה. ב-1981 הוא כתב את הלהיט הראשון שלו, "Fire and Ice", עם פט בנאטר לאלבומה, Precious Time.
בהמשך הקריירה שלו, כתב את הלהיט הבין-לאומי "Like a Virgin" של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, הלקוח מאלבומה השני, Like a Virgin.
חיים אישיים
קלי כתב את "In My Dreams", שהוקלט על ידי REO Speedwagon עם קווין קרונין, אבל קלי חדל מלכתוב שירים החל מאמצע שנות התשעים, ויצא לחצי פרישה ב-1998. הוא התחתן בשנית ונולדו לו שני ילדים נוספים, ספנסר וטייסון קלי, עם אשתו השנייה, פולי קלי. בנו, טייסון, המשיך את דרכו ככותב שירים וכמוזיקאי. נכון לשנת 2011, הוא מתגורר בת'אוזנד אוקס, קליפורניה ליד שרווד קאנטרי קלאב.
אסכולת שיקגו (אדריכלות)
אסכולת שיקגו היא סגנון אדריכלי שהיה נפוץ בעיר שיקגו עם תחילת המאה ה-20 שהושפע מבית הספר לאדריכלות בעיר. הסגנון היה ניכר בגורדי שחקים שנבנו בעיר שהיו גורדי השחקים הראשונים בעולם והגבוהים ביותר בעולם עד תקופה זו. לסגנון אדריכלי זה הייתה השפעה רבה על התפתחות האדריכלות בארצות הברית וכן על האדריכלות המודרנית שהתפתחה באירופה ובשאר העולם.
מאפייני הסגנון
עיקר התפתחות הסגנון החלה בזכות התפתחויות טכנולוגיות של אותה תקופה ובעיקר השימוש בפלדה לבניין. ניתן לומר כי אדריכלות זו התפתחה בעיקר בזכות ההתפתחות העצומה של תעשיית הפלדה בארצות הברית בשיא המהפכה התעשייתית. הבניינים נבנו על בסיס שלד פלדה ומילויו בלבנים, לרוב מסוג טרה קוטה. השימוש בשלד פלדה איפשר ליצור חלונות גדולים בחזית. בדומה לתנועה המודרניסטית באירופה, דגלה גם אסכולת שיקגו בביטול הקישוטיות באדריכלות. לעומת האדריכלות המודרנית באירופה, אדריכלי אסכולת שיקגו לא ביטלו את הקישוטיות לחלוטין אלא רק עידנו אותה מעט והמשיכו, אם כי במידה מועטה, את הסגנון הנאו-קלאסי שרווח בארצות הברית של המאה ה-19.
הבניינים של אסכולת שיקגו שאבו השראה מהאדריכלות הקלאסית שהשתמשה בסדרים קלאסיים שהגדירו בין השאר את חלוקת חזית המבנה לשכבות, או לפחות את חלוקת השכבות של כל סוג של עמוד. דבר זה בא לידי ביטוי בקומת הקרקע (ששימשה לרוב לחנויות) כבסיס העמוד, קומות האמצע שהדגישו את הקווים האנכיים כמו החריצים בעמודים הקלאסיים והקומות העליונות שייצגו את כותרת העמוד. רוב הבניינים רם הסתיימו בקרניז ססגוני בדומה לקרניז שהופיע מעל הארכיטרב הקלאסי. אופי העיטורים, אפילו שהיו פשטניים ומינימליסטיים באופן יחסי, הזכיר את סגנון העיטורים הקלאסי.
"חלון שיקגו" הוא פרט פיתוח של אסכולת שיקגו. זהו חלון המחולק ל-3 חלקים כאשר החלק המרכזי הוא פאנל זכוכית גדול יותר. מאפיין חשוב בסוג זה של חלונות הוא הגריד הסדור שעל פיהם הם מסודרים התואם את גאומטריית החזית כולה.
לווייתן מקור שיני-מעדר
לווייתן מקור שיני-מעדר (שם מדעי: Mesoplodon traversii) הוא מין ממשפחת לווייתני המקור שבתת-סדרת לווייתני שיניים. הוא התגלה בטבע על ידי ג'יימס הקטור בשנת 1873 ותואר כתת-מין של לווייתן מקור ליארד, אך בהמשך סווג כמין עצמאי. מין זה מעולם לא נצפה בטבע והוא התגלה על ידי מספר קטן של גולגולות, באי רובינזון קרוזו, ובניו זילנד ובאיים הקרובים.
מאפיינים
זהו לווייתן מוארך ובעל לסתות ארוכות יחסית לקרוביו, בייחוד הלסת הקדמית. השיניים גדולות מאוד ובולטות אך הלסת ישרה יחסית. הם בולטות גם כשהפה סגור אך גם המצח מאוד גדול והמבנה מאוד מזכיר את מבנה הלסת של לווייתן מקור שיני-עלים. סנפיר הגב גדול ובולט והגוף בשחור ותחתית ומרכז הגוף לבן עם סנפירים שחורים. אורכם הממוצע 5-5.5 מטר. הנקבות גדולות מהזכרים. כתם כהה משתרע על העין כשהלחיים לבנות והלסתות שחורות.
מין זה מעולם לא נצפה בטבע, אך נראה שהוא חי כמו רוב בני הסוג, בקבוצות קטנות וצולל לתפוס דיונונים ודגים בעומק ומתבגרים במהירות.
אל-מנאר
אל-מנאר (בערבית: المنار - "המגדלור", "המַשוּאה") הוא ערוץ טלוויזיה של חזבאללה, שהוקם ב-1990.
התחנה מהווה כלי רב-השפעה במכלול התעמולתי של הארגון, הכולל גם את תחנת הרדיו רדיו נור ואתרי אינטרנט אחדים. עם יציאת צה"ל מלבנון בשנת 2000, התחנה עברה מתיחת פנים אינטנסיבית והפכה לאחת התחנות המקצועיות במרחב המזרח-תיכוני; "אל-מנאר" עברה לשדר שבעה ימים בשבוע, 24 שעות ביממה, רכשה ציוד אלקטרוני מתקדם, והחלה לשדר לרחבי העולם באמצעות לווייני תקשורת. על פי המרכז למורשת המודיעין, הלוויינים מופעלים על ידי תאגידים וחברות ערביות ומערביות בהן חברות אמריקניות ואירופיות. שתי חברות עיקריות: Arabsat הסעודית ו-Globesat הצרפתית קונות זמן שידור במספר רב של לוויינים המשדרים לרחבי העולם ומקצים אותה לרשת אל-מנאר. בעבר עמדו לרשותה כמה מאות עובדים - שדרים, כתבים, טכנאים, צלמים ומתרגמים שפעלו במסירות רבה במימון איראני נדיב ביותר. התחנה בחרה להתמקם בשכונה שיעית מוזנחת בדרום ביירות – "חארת חרייכ" – שכונה שהיוותה תפאורה אפורה בניגוד גמור לשכונותיה התוססות של ביירות המתחדשת. המנכ"ל הרשמי של התחנה הוא עבדאללה קציר, חבר הפרלמנט הלבנוני לשעבר מטעם ארגון חזבאללה.
בכניסה לבניין הטלוויזיה הוצבו שומרים חמושים 24 שעות ביממה, שבדקו כל דבר – מקטן ועד גדול. במרתף ענק, מוגן היטב מהפגזות, הקימה התחנה ארכיון וידאו מרשים שהיה מוכן ומזומן לכל נושא חדשותי שעלה על הפרק. על מנת שהתחנה תוכל לשדר בעתות מצוקה, נבנה אולפן טלוויזיה נוסף, לא פחות משוכלל מהאולפן המקורי, באחד מרחובותיה של השכונה השיעית, הרחק מעיני הציבור. משדרי התחנה יכולים לפעול ממקומות שונים בלבנון אם התחנה הראשית תהיה משותקת, אך עם מגבלות מסוימות כמו העלאת שידורים חיים בכל עת. החשיבה הכוללת בנוגע לתפקידה של התחנה בעיני חזבאללה בעתות מצוקה נתנה מענה טכנולוגי מקיף ככל האפשר כדי להמשיך את השידורים גם בתנאים קשים.
קהל היעד שלה הוא העם הלבנוני, הפלסטינים, וקהילות ערביות ומוסלמיות ברחבי העולם. עם השנים צברה התחנה פופולריות רבה, הן במזרח התיכון והן בריכוזי מוסלמים ברחבי תבל. כל מי שעסק בענייני המזרח התיכון, בדרגה כלשהי, הזדקק לעיתים קרובות לדיווחי התחנה. מעבר לעניין התעמולתי של התחנה, מקימיה הבינו היטב שכדי להגיע לקהל רחב, חשוב לנהל מערכת דיווחים מדויקת ככל שניתן ובמהירות רבה ככל האפשר. על כן, התחנה פרשה כתבים רבים במדינות ערביות רבות ובערים שונות, מעיראק ועד עזה, ודומה היה כי התחנה מדווחת מכל מקום, בכל עת ובכל נושא, בדומה לאל-ג'זירה. התחנה לא היססה להשתמש בכתבות ששודרו בתחנות הטלוויזיה בישראל, אם אלה תאמו את פרשנותה אם כי לעיתים שיקרה בתרגום.
היסטוריה
כך למשל, בעת מלחמת לבנון השנייה, לאחר פגיעת קטיושה במוסך הרכבת בחיפה, העבירה "אל-מנאר" בשידור חי את הדיווחים של התחנות הישראליות כהוכחה ליכולתו של חזבאללה לפגוע בכל מקום, כפי שהובטח. במקרים רבים, ההתלהמות של הכתבים הישראלים שימשה להמחשת רעיונו של נסראללה בדבר החולשה האינהרנטית של החברה הישראלית הנמצאת על סף קריסה. (נסראללה לא היה הראשון שחשב כך - יאסר ערפאת פיתח תאוריות שלמות בנושא, עוד בשנות ה-60 ובעיקר לאחר מלחמת ששת הימים).
במהלך מלחמת לבנון השנייה הופצצו אולפני התחנה בפרבר הדרומי של ביירות מספר פעמים, דבר שהביא להפסקת השידורים לכשתי דקות בלבד ולא פגע ביכולת התחנה להמשיך לשדר, ככל הנראה מאולפנים חלופיים.
שימוש תעמולתי בערוץ
אחת המשימות החשובות של תחנת "אל-מנאר" הייתה להגביר את התעמולה של האסלאם הרדיקלי, ולהפיח רוח חיים במאבק בציונות על כל המשתמע מכך: היא פעלה למען איראן וסוריה, למען הגברת כוחו של חזבאללה בלבנון, עידוד פעולות טרור נגד ישראל והמערב, ועידוד ההקרבה האישית של הלוחמים. כמו כן עסקה התחנה בהעברת מסרים אנטי-ישראליים ואנטי-מערביים (בעיקר אנטי אמריקניים) חריפים וברורים. כך למשל שודרה המשוואה מגן דוד גדול מצלב קרס, ומתחתיו הכיתוב "ישראל גרועה מהנאצים". בסדרה האנטי-ציונית "הפזורה" ("אלשתאת") נעשה שימוש במוטיב רצח ילדים נוצריים לצורכי פולחן. הכול היה מותר, ולמעשה שום דבר לא עמד בדרכה להפוך לאימפריה תקשורתית חובקת-עולם. הדימוי התקשורתי של "אל-מנאר" בעולם השפיע על הדימוי של חזבאללה כארגון כל-יכול, ומכאן גם היוהרה שאפיינה את חסן נסראללה בהתנהגותו כלפי לבנון, ישראל, והמערב.
ביקורת
בתגובה להודעה האמריקאית, מסר מנכ"ל אלמנאר לשעבר עבדאללה קציר כי הוא רואה בהחלטה האמריקנית פגיעה בתאגיד תקשורתי לבנוני הפועל באופן מקצועי ואובייקטיבי. עוד מסר קציר, בהודעתו שפורסמה בתחילת אפריל 2006, כי מאחורי ההחלטה האמריקנית עומדים מניעים פוליטיים בהשפעת הלובי הציוני בארצות הברית, וכי הערוץ ימשיך לשדר ולהפיץ את שידוריו לכל העולם, כולל ארצות הברית וקנדה.
מדינות ערביות ומערביות התבוננו בתהליך זה בדאגה רבה, אולם מאומה לא היה יכול לעצור את התחנה, שכן היא פעלה דרך תאגיד לבנוני חוקי שהוקם למען מטרה זו. האמריקאים ניסו לפעול נגד התחנה באמצעות חסימת מקורות המימון שלה, ובשל כך הופעל במרץ 2006 צו נשיאותי אמריקאי נגד "אל-מנאר", שהוגדרה כארגון טרור. הצו הנשיאותי – שמספרו 13244 – פורסם לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001 והוא מדבר על "חסימת ומניעת עסקאות עם אנשים אשר מבצעים פעולות טרור, או מאיימים לבצע פעולות טרור או תומכים בפעולות טרור". ההודעה האמריקאית כללה את כל אמצעי התקשורת של חזבאללה, הרדיו והטלוויזיה, וכן את הארגון עצמו, שכן אנשי הארגון הם אלה שמפעילים אותם, והם אלה הנהנים מהפירות שמניבים אמצעי התקשורת האלה.
התחנה נאסרה לשידור בצרפת בגלל תכניה שכללו הסתה אנטישמית.
יחסי ישראל–סורינאם
יחסי ישראל–סורינאם הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין מדינת ישראל לבין רפובליקת סורינאם.
היסטוריה
היחסים בין שתי המדינות כוננו בפברואר 1976.
בנובמבר 2014 נפגש שגריר ישראל שאינו תושב בסורינאם, מגיד עמירם, עם שר החוץ של סורינאם, וינסטון לקין. במהלך הפגישה הצהיר השגריר על הסיוע שהעניקה ישראל לסורינאם במסגרת תוכנית מש"ב.
ביולי 2017 התקיימה מהדורתה ה-20 של תחרות הספורט המכביה עם 10,000 ספורטאים באצטדיון טדי בירושלים בה השתתף הג'ודוקא יגאל קופינסקי, הנציג היחיד של סורינאם. בנובמבר 2020, שר החוץ של סורינאם אלברט רמדין נפגש עם הנשיא צ'אן סנטוהי, וכן עם נציגים שונים של מדינות זרות בסורינאם, כולל קונסול הכבוד הישראלי יוסף חיים הרוש. כתוצאה מהפגישה אמר רמדין כי ארצו רוצה להגביר את רמת היחסים הדיפלומטיים ולמנות שגריר שאינו תושב בישראל.
שיתוף פעולה
ישראל סייעה לסורינאם בבניית אודיטוריום באוניברסיטת אנטון דה קום, פארק תעשייה וחממות.
החל מסוף 2020, שתי המדינות משתפות פעולה בחקלאות ובחינוך. בסוף נובמבר 2020 קיים ראש משרד החוץ של סורינאם שיחות עם ראשי משרד החינוך, המדע והתרבות בסורינאם ומשרד החקלאות והסביבה במטרה לבחון את הפוטנציאל לשיתוף פעולה בין סורינאם לבין ישראל.
נציגויות דיפלומטיות
ישראל מחזיקה קונסוליה בבירת סורינאם פרמריבו, ואילו סורינאם מחזיקה בישראל קונסוליה בתל אביב.
ב-30 במאי 2022 התקיים הביקור הראשון בישראל של שר חוץ סורינאמי, אלברט רמדין. בפגישה עם מקבילו הישראלי יאיר לפיד הודיע רמדין כי מדינתו מתכננת להעביר את שגרירות סורינאם בישראל בירושלים "בעתיד הקרוב". לפיד הכריז בתגובה על נכונותה של ישראל לשלוח מטען של סיוע הומניטרי לסורינאם עבור מאבק בתוצאות של שיטפונות במדינה. אולם, חודש לאחר מכן ב-24 ביוני, אמר נשיא סורינאם צ'אן סנטוחי לאספה הלאומית כי פתיחת השגרירות לא תתקיים לאור מחסור בתקציב. עם זאת, לא שלל אפשרות שהשגרירות תפתח בעיר בעתיד.
יהדות סורינאם
בעבר התגוררה בסורינאם קהילה יהודית גדולה, אשר אף קלטה פליטים יהודים מגרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. אולם, לאחר המלחמה היגרו יהודים רבים, חלקם לישראל וחלקם למדינות אחרות, וכיום הקהילה מונה רק כמה עשרות משפחות.
החל משנת 2017 פועל בפרמריבו בית הכנסת נווה שלום.
אליהו צבי סולובייצ'יק
הרב אליהו צבי סולובייצ'יק (קובנה ה'תקס"ב בערך – פפד"מ ה'תרמ"א) היה רב ומחבר ספרים, אשר טען שהברית החדשה הוא ספר יהודי והנוצרים טעו בהבנת דבריו.
ביוגרפיה
אבי משפחת סולובייצ'יק היה רבי יצחק בן רבי יוסף סג"ל סולובייצ'יק אשר היגר מבריסק לאחד מפרברי קובנה בנו משה ונכדו רבי יוסף היו מחשובי העיר ורבניה, רבי יוסף נשא את רלקה בתו של רבי חיים מוולוז'ין אשר הייתה גם אחיינית של רבי זלמן מוולוז'ין, מזיווג זה נולדו שני ילדים, הראשון, היה יצחק זאב – אביו של רבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (בית הלוי) אשר ממנה יצאה שושלת בריסק.
השני היה אליהו צבי סולובייצ'יק אשר נולד ככל הנראה בתקס"ב, בעיר קובנה שבליטא. אביו היה הרב יוסף סולובייצ'יק, שנמנה עם נכבדי הקהילה, ואמו הייתה רלקה, בתו של ר' חיים מוולוז'ין. מאותם נישואים נולד גם אחיו הגדול של אליהו צבי, יצחק זאב, אביו של הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (בית הלוי) שנחשב לראשון לשושלת בריסק.
על שנות חייו הראשונות של ר' אליהו צבי אין כמעט מידע. בשנת תר"ד או תר"ה הוכרח לעזוב את קובנה מטעמים בריאותיים ואחרים, ורוב שארית חייו עברו עליו בנדודים. תחנתו הראשונה הייתה בעיר גדנסק, שהגיע אליה בחוסר כל; שם הדפיס, ככל הנראה לצורך מחייתו, את הספר "תולדות אדם", העוסק בתולדות דודו, רבי זלמן מוולוז'ין (אחיו של ר' חיים מוולוז'ין). במהדורתו השמיט את הערותיו ודרשותיו של רבי יחזקאל פייוויל שנספחו לספר במהדורות קודמות, והשאיר רק את התולדות. באותה שנה הדפיס גם את ספר המדע לרמב"ם, ובנפרד - את הלכות עכו"ם לרמב"ם עם באור קצר משלו, הספרים נדפסו בהסכמת הרב ישראל ליפשיץ בעל התפארת ישראל ועוד. הספר נדפס גם בקניגסברג בגרמנית, אך לא ידוע אם ר' אליהו צבי סולובייצ'יק היה המתרגם או העורך. מאוחר יותר תורגם על ידי כמה מלומדים לאנגלית ונדפס באנגליה ה'תרכ"ג בהסכמת הרב נתן מרקוס אדלר, הרש"ר הירש ועוד. לאחר השואה נדפס שוב הספר בעברית במינכן על ידי הרב יצחק מאיר זעמבא (אחיינו של רבי מנחם זעמבא).
על אף ריחוקו הגאוגרפי והנפשי מישיבת וולוז'ין, בספרייה הלאומית קיים מכתב פרי עטו אשר מעודד אספת כספים למען הישיבה.
קול קורא
בין 1863–1868 כתב ר' אליהו צבי סולובייצ'יק ספר בשם קול קורא אשר מיועד לאחד את התנ"ך התלמוד והברית החדשה, המהדורה הראשונה המצויה היא תרגום לאנגלית משנת 1868, הספר תורגם על ידי כמרים נוצרים, בתחילת הספר מבאר את י"ג עיקרי אמונה בהטיה מסוימת כלפי האמונה הנוצרית, ולאחר מכן מבאר את מתי על פי היהדות.
ב-1870 – ה'תר"ל היגר לצרפת והדפיס שם את הספר בתרגום לצרפתית (על ידי רבין וואג) וב-1875 הדפיס את באורו למרקוס, ב-1877 הדפיס בלייפציג את קול קורא על מתי בגרמנית שתורגם על ידי פרופסור מוריץ גרינוואלד, ב-1879 הספר על מתי תורגם בהדרכת קורצג בארניצקי לפולנית ונדפס בפריז, רק אחרי כל אלו נדפס הספר בעברית ב-1880 בפריז, היו שכתבו שעל ספר זה נמצאו הסכמות מאת הרב הרפורמי נחמיה בריל ועמו הרש"ר הירש אך לא סביר ששניהם יחתמו יחד ולא סביר שרש"ר יתן הסכמה לספר זה, ועל כן יש שפקפקו על עדות זו.
פירושו לברית החדשה מתאפיין בניסיון להתאים את דברי הספר ליהדות. המחבר מתפאר בכך שהוא היחיד אשר הבין את הספר לאמיתו. הוא הסתמך על רבי יעקב עמדין אשר גם כתב דברים מעין אלו.
בהקדמה למהדורה העברית כתב:
המוציאים לאור של ספר זה היו מסיונרים וכן עמותות נוצרית שונות, הספר נדפס בירושלים על ידי יהודי שהתנצר בשם יוסף עצמון, וכן ב-1985 על ידי ג. אקרוט.
משפחתו
אליהו צבי הוא נכדו של רבי חיים מוולוז'ין, ודודו של ר' יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק - הבית הלוי, אבי הרבנים המפורסמים לבית משפחת סולובייצ'יק.
בנו, שמחה, היגר מסלוצק ללונדון ומשם לישראל. בנו של שמחה, זלמן יוסף הלוי סולובייצ'יק, היה רוקח ואיש ציבור; בתו חיה שרה נישאה לרב מרדכי יהושע קרויזר, מאבות משפחת קרויזר.
בנו של זלמן היה יצחק ליב, ובנו של יצחק ליב הוא פרופסור רונלד סלובי. בנו של רונלד סלובי הוא פיטר סלובי נשיא אוניברסיטת ייל, שהוציא לאור את כתבי זקנו אליהו צבי סולובייצ'יק בתרגום לאנגלית.
כתביו
The Bible, the Talmud, and the New Testament: Elijah Zvi Soloveitchik's Commentary to the Gospels (Jewish Culture and Contexts), edited Shaul Magid, translator Jordan Gayle Levy, with Peter Salovey. Philadelphia: University of Pennsylvania Press, 2019. ISBN 9780812250992
ג'ו הולדמן
קורות חיים
נולד ב-1943, למשפחה יהודית באוקלהומה סיטי. אחיו הגדול היה ג'ק הולדמן, לימים סופר מדע בדיוני אף הוא. המשפחה נדדה ברחבי ארצות הברית והולדמן גדל בפוארטו ריקו, ניו אורלינס, וושינגטון הבירה, אלסקה, ומרילנד. כשהיה בן 12 קנה לו אביו טלסקופ ומאז רצה הולדמן הצעיר להיות אסטרונאוט.
עם סיום לימודיו קיבל הולדמן צו גיוס. הוא ניסה להתחמק בכמה וכמה צורות, לרבות ניסיון להתנדב ל"חיל השלום" ואף הצהרה על סירוב לגיוס מטעמי מצפון, אך נכשל. שקל התחמקות מהצבא על ידי בריחה לקנדה או שוודיה, אך החליט לבסוף שלא לעשות כן, משום שהדבר היה חוסם סופית את שאיפתו, שעדיין הייתה קיימת אז, להיות אסטרונאוט.
התגייס ושירת בדיוויזיה הרביעית של צבא ארצות הברית (1968–1969) כמהנדס קרבי, נפצע במלחמת וייטנאם וזכה בעיטור לב הארגמן.
המשיך ללמוד באוניברסיטת מרילנד לתואר שני בשנים 1969–1970 ואף הספיק לעשות את עבודת המאסטר במתמטיקה ומחשבים, אך נשר לפני הסיום בשל רצונו להתחיל לכתוב.
גר כיום לסירוגין בגיינסוויל (פלורידה) ובקיימברידג' (מסצ'וסטס).
כתיבתו
היצירה הראשונה פרי עטו של הולדמן, שפורסמה, הייתה שיר, והבמה בה התפרסם השיר הייתה הוושינגטון פוסט. עד לגיוסו לצבא ארצות הברית הוא הספיק כבר לכתוב, אך לא למכור עדיין, גם שני סיפורי מדע בדיוני קצרים.
כשהשתחרר, הצליח לפרסם את שני סיפוריו בתוך זמן קצר ביותר. סיפורו הראשון, "Out of Phase" התפרסם במגזין המדע הבדיוני "גלקסי", בספטמבר 1969 ואילו הסיפור השני התפרסם באחד המגזינים הזולים של התקופה, אך כעבור שנים אחדות הפך לפרק בסדרה הטלוויזיונית אזור הדמדומים.
הולדמן הצליח להתקבל לסדנת הכתיבה השנתית, "Milford Writer's Workshop", שארגן דיימון נייט במילפורד, פנסילבניה ושם הכיר בין השאר גם את הסופר בן בובה. הוא סיפר לבובה על רעיון שחשב, לספר, על רקע ניסיונו הקרבי בווייטנאם. בובה הסכים לקבל לבדיקה את שני הפרקים הראשונים, הם אכן מצאו חן בעיניו והוא המליץ על הספר והסופר הצעיר, בפני המוציאים לאור שלו וכך התפרסם ספרו הראשון של הולדמן, "War Year", בהוצאת Holt, Rinehart and Winston, ב-1972.
ב-1975 קיבל הולדמן תואר שני בכתיבה יוצרת (MFA) מאוניברסיטת איווה. הוא החל לכתוב לפרנסתו והחל מ-1983 החל גם להרצות וללמד כתיבה יוצרת ב-MIT ובאוניברסיטאות אחרות.
ספריו
בנוסף, הולדמן כתב גם שני ספרים, שיצאו לאור בהוצאת Pocket Books, בשם העט "רוברט גראהם" וכן כתב את הספר "THERE IS NO DARKNESS", יחד עם אחיו ג'ק הולדמן.
סיפורים קצרים, שירים, מאמרים ותסריט
כמה עשרות סיפורים קצרים פרי עטו פורסמו אף הם במגזיני מדע בדיוני שונים ואף בפלייבוי. אחד מהם הפך ב-1985 לאפיזודה אחת בסדרה אזור הדמדומים. כמו כן, כתב מספר שירים, שהתפרסמו בין השאר במגזינים OMNI והארפרז (כתב עת), וכן כתב מאמרים מדעיים, שאינם בדיוניים. אחד האחרונים, שנסב על מעבורת החלל אף זכה בפרס הקוראים של המגזין Analog לאותה שנה.
ב-1990 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "ROBOT JOX", אשר הולדמן היה התסריטאי שלו.
אחד מסיפוריו הקצרים הידועים ביותר של הולדמן הוא "The Mazel Tov Revolution", שהתפרסם לראשונה בספטמבר 1974, במגזין המדע הבדיוני Analog ולאחר מכן גם בשתי אסופות שהולדמן הוציא לאור מסיפוריו הקצרים: "Infinite Dreams" (1978) ו-"Vietnam and Other Alien Worlds" (1993). הסיפור התפרסם גם בחלק השני של אסופת סיפורי המדע הבדיוני היהודיים, "More Wandering Stars" של ג'ק דאן (1981). הולדמן מספר בו על איש מאדים דובר יידיש ובסיפור זה ניכר מוצאו היהודי של המחבר.
בית הכנסת העתיק בעין גדי
שרידי בית הכנסת העתיק בעין גדי  נמצאים ליד שמורת עין גדי שבמדבר יהודה. במקום היה יישוב בתקופות עתיקות, להם יש אזכורים במקרא, אולם הממצאים בבית הכנסת הם מהמאה ה-3 לספירה, שאז התחדש היישוב לאחר חורבנו הקודם ממרד בר כוכבא, עד המאה ה-6 לספירה, אז חרב המקום שוב, ובית הכנסת נשרף.
ממצאי החפירות
בשנת 1965 נחשפו בשעת חריש בשדה ממצאים שהעידו על קיום בית כנסת. החפירות הארכאולוגיות בוצעו בשנים 1970- 1972 על ידי דן בר"ג, י. פורת ואהוד נצר.
במקום נחשף בית כנסת שהתקיים כ-400 שנה, שחלקו הראשון הוא מהמאה ה-3. ציר האורך של בית הכנסת הוא מצפון לדרום, הפתח במקור היה מצפון, ורק לאחר מכן נפתח הפתח מדרום.
בקיר המזרחי של בית הכנסת, חקוק בקיר מושב לראש הקהל, המכונה במקורות "קתדרא דמשה".
השלב השני של בית הכנסת נבנה במאה ה-6. הבניין הורחב, נוספו פתחים וחדרים נוספים ובצמוד לקיר הדרומי הוקמו ספסלים. התגלה מתקן דמוי במה, מעברו מדרגה, אולי "דוכן" להנחת ספר תורה.
בתוך בית הכנסת מצאו החופרים את מה שנראה כארון הקודש ובו שרידים מפוחמים רבים של קלף, אחד מהם פוענח כקטע מראשיתו של ספר ויקרא. הקטע על גבי מגילה שרופה, מהמאה השישית לספירה פוענח רק בשנת 2015 באמצעות סריקת CT, 45 שנים לאחר מציאת המגילה.
בית הכנסת חרב בשרפה במאה ה-6. בתי מגורים שנמצאו לידו, חרבו אף הם באותה שרפה.
הממצאים במקום
מהשלב הראשון בבית הכנסת נשתמרה רצפת פסיפס ובה דגם דמוי צלב קרס – דגם שנמצא גם בבתי הכנסת בקצרין ובגמלא ועוד. זהו מוטיב עיטורי עתיק, שהיה בשימוש בתרבויות רבות, כפי שנחשף בחפירות ארכאולוגיות ברחבי העולם.
פסיפס מאוחר יותר כלל כתובות בשפה הארמית, המוצגות כיום במוזיאון רוקפלר. תוכן הכתובות הוא:
הרצפה כללה דגמי מנורות המקיפים את השטיח המרכזי. שני שטיחי פסיפס בעלי מבנה גאומטרי של מרובעים ומשולשים, בהם דגמי צמחים ועופות. בארבע פינות מרכז הפסיפסים מעוטרים זוגות טווסים זכרים. כל זוג טווסים אוחז באשכול ענבים עגולים. במעגל המרכזי מעוצבים שני עגורים ושתי פורפיריות כחולות, שבעבר, כנראה, היו מאוד נפוצות בטבע בארץ ישראל.
ממצא נוסף הוא מנורת ברונזה קטנה יצוקה עם שבעה הקנים (22 ס"מ על 14 ס"מ) שככל הנראה הייתה חלק מקישוט ארון הקודש,
ממצא ייחודי נוסף, הוא אוסף של עצמות של עז וכבש שנמצאו מתחת לארון הקודש. מרבית העצמות היו שרופות. החופרים לא הצליחו לקבוע האם העצמות נשרפו יחד עם בית הכנסת, או שנשרפו לפני כן. הועלתה השערה שהעצמות הן שריד למזבח קדום יותר מתקופת בית שני, כמה מאות שנים לפני כן.
כן נמצאו במקום אוצר של 5,000 מטבעות מהמאה ה-4 עד זמנו של יוסטינוס השני (565-578) ייתכן ומדובר בקופת הצדקה של בית הכנסת; גביע מברונזה; קישוטי פרוכת רקומה חוטי ועלי זהב ומנורת שבעת קנים נוספת זעירה עשויה מכסף.
הכתובת המוקדשת לתורמים
קטע מהפסיפס עם הכתובת המוקדשת לתורמים לשיפוץ בית הכנסת מוצג במוזיאון הכט בחיפה. הכתובת היא בארמית.