cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבנה בית המקדש
מקורות לצורת בית המקדש
באשר לבית המקדש השני, קיים מקור חיצוני חשוב - ספריו של יוסף בן מתתיהו. יוסף, שהיה כהן מירושלים וחי בסוף ימי בית שני, מסר בספריו תיאורים מפורטים על בניינו של הורדוס ועל השינויים שביצע לעומת המקדש שקדם לשיפוציו. בספריו של יוסף יש גם פרטים על מקדש שלמה, אך במקרה זה פחות ברורה מהימנותו של המידע, וגדולים יותר הסיכויים שהוא החיל על מקדש זה דברים שהכיר מתקופתו.
מקור נוסף הוא הברית החדשה, אשר בה מתואר גם כן המקדש. אמנם מכיוון שלא ברור התאריך שבו חוברו האוונגליונים השונים, מיוחס לה לרוב אמינות נמוכה יותר מזו של יוסף, שהכיר את המקדש אישית.
מקורות ארכאולוגיים
מקורות ארכאולוגיים אודות בתי המקדש נדירים. מחזורי ההרס והבניה שעברו על הר הבית, יחד עם אי-ההיתכנות של ביצוע חפירות ארכאולוגיות בו מטעמים דתיים, העלימו שרידים שיצביעו על המבנה הפנימי של המקדש. עם זאת, נותרו החומות החיצוניות של מתחם הר הבית, שאינן מתקופת בית המקדש הראשון, אלא מימי החשמונאים והתקופה ההרודיאנית, ועוד ממצאים בודדים היכולים ללמד מעט יותר.
ניתן להכליל כאן גם את הממצא הטופוגרפי, באשר לגובה פני הקרקע על הר הבית ובסביבתו, אך גם ממצא זה לא יכול ללמד הרבה על מבנהו הפנימי של המקדש (להבדיל ממיקומו הגאוגרפי המדויק), וייתכן שהוא אף השתנה במהלך הדורות.
בשנת 2011 נמצא בחורבת קאיפה דגם מפורט חצוב באבן שתוארך לתקופת דוד ושלמה, ממלכת ישראל המאוחדת, וזוהה על ידי הארכאולוג יוסף גרפינקל עם בית המקדש הראשון.
בנוסף, חוקרים שונים מוצאים סימוכין למבנהו של בית המקדש הראשון באתרי מקדשים אחרים במרחב הסורו-כנעני שנחשפו באתרים ארכאולוגיים ומתוארכים לתקופת בית ראשון. הדוגמאות המובהקות ביותר הן המקדש שנחשף בשנות ה-30 של המאה ה-20 בתל טאיינאט בדרום טורקיה והמקדש שנחשף במחצית השנייה של המאה ה-20 בעין דארה בצפון סוריה, כ-50 ק"מ צפון מערבית לקודם. שני ממצאים אלה כוללים מבנה אורכי בן שלושה חללים ושני עמודים בכניסתו, בדומה לבית המקדש הישראלי. האתר בעין דארה כולל מרכיבים אדריכליים ועיצוביים נוספים שייתכן ויכולים להסביר חלק מהמושגים בתיאור התנ"ך של מקדש שלמה, כגון, צלעות, לולים, כרובים, חלוני שקופים אטומים ועוד. הדמיון בין האתרים הללו למקדש הישראלי עשוי להתקשר גם לאזכור מעורבותם של הפיניקים בבניית המקדש (חירם מלך צור).
שילוב המקורות
מטבע הדברים, המקורות הכתובים ניתנים לפרשנויות שונות ומגוונות, בפרט כאשר חסרים פרטים אדריכליים מרכזיים, או במקרים של מונחים טכניים שמשמעותם עמומה בעבורנו. בעיות נוספות יוצרים סתירה בין המקורות השונים - בין מסורות שונות של חז"ל, או בין המקורות הפנים-יהודיים למקורות חיצוניים. במקרים כאלה ישנם שיקולים שונים בקרב החוקרים, למי לייחס משקל ואמינות גדולים יותר, והאם לפעול בדרך של הרמוניזציה ותיאום המקורות, או בדרך של קבלת מקור אחד על פני משנהו. מסיבה זו, המודלים והשרטוטים השונים שנערכו במרוצת הדורות, שונים לא במעט זה מזה. עם זאת יש לזכור שהספקות קיימים לרוב רק לגבי פרטים, ולא לגבי התיאור הכללי.
המאפיינים המשותפים לכל המקדשים
למקדשים השונים תבנית בסיסית:
המשכן
המשכן שלפי המסורת היהודית הוקם במדבר סיני לא היה בית אבנים, אלא אוהל; מכאן גם שמו הנוסף, 'אוהל מועד'. לאוהל היה 'שלד' שעשוי מקורות עצי שיטים גדולות, שעמדו בתוך 'אדנים' מכסף, ואשר ניתנות לפירוק מהיר; על גבי הקרשים פרשו יריעות של בד ושל עורות שונים. בתוך האוהל הייתה פרוכת, שהבדילה בין הקודש לקודש הקודשים. מסביב לאוהל הייתה מחיצת נוספת, שיצרה את 'החצר' שמסביב לאוהל מועד.
בהיותו אוהל, לא היו במשכן דלתות. כאמור, בין הקודש לקודש הקודשים הבדילה פרוכת, ועל פתח המשכן והחצר היה 'מסך הפתח' - יריעה המשמשת לסגירת הפתח, כבאוהל רגיל. המשכן היה ניתן לפירוק ולהרכבה, לצורך נדודים ממקום למקום (על עבודה זו היו ממונים הלויים).
אורך חצר המשכן היה 100 אמות ורוחבה היה 50 אמות. המחיצה שיצרה את החצר הייתה עשויה מ-60 עמודים בגובה 5 אמות, שציפוי ראשיהם כסף ואדניהם (בסיסי העמודים) עשויים גם מנחושת. על העמודים היו תלויים קלעים מבד. פתחה של החצר, ברוחב 20 אמה, היה בצד מזרח, ועליו היה תלוי מסך בד.
מזבח העולה שבתוך החצר היה קטן יחסית - 5X5 אמות בגובה 3 אמות. המזבח היה עשוי נחושת והיה חלול, כך שניתן היה לטלטל אותו בקלות יחסית ממקום למקום - כמו את שאר המשכן וכליו. את המזבח מלאו באדמה בכל פעם שהרכיבו את המשכן.
אורכו של מבנה המשכן היה 30 אמות, רוחבו 10 אמות, וגובהו 10 אמות. המשכן חולק בתוכו על ידי הפרוכת. החלק החיצוני, הקודש, היה בגודל של 10X20 אמות, החלק הפנימי, לקודש הקודשים, היה בגודל של 10X10 אמות. המשכן היה מורכב מ-48 קרשי עצי שיטים - 20 בכל צד בצפון ובדרום ו-8 במערב. את המזרח כיסה רק מסך; שלושה כיסויים שונים, של בדים ועורות, כיסו גם את שאר המשכן.
משכני שילה, נוב וגבעון
לא ידועים פרטים רבים על משכן שילה. עם זאת, לפי דברי חז"ל, היו קירות משכן שילה עשויים מאבנים, עם כיסוי של יריעות (כמו באוהל) ולא תקרה, ולפי מקור אחד, אף עזרת הנשים הייתה קיימת במשכן שילה. בכל השאר, נראה שהיה דמיון עקרוני בינו ובין המשכן.
עוד פחות מזה ידוע על משכן נוב ומשכן גבעון, שהיו קיימים כפי הנראה בין תקופת חורבן שילה למועד הקמת בית המקדש בירושלים. מסתבר, עם זאת, שהם היו דומים למשכנות הקודמים, בהבדל ידוע אחד - ככל הנראה למשכנות אלו הייתה תקרת אבן. מכאן, שייתכן שהיו שינויים מבניים נוספים.
בית המקדש הראשון
על פי הכתוב במקרא, המקדש שהקים שלמה המלך היה שונה שוני מהותי מכל מה שקדם לו. לראשונה עבר המקדש תהליך של מיסוד, והתקבע כבית אבנים במקום מיוחד ומסוים. מקדש שלמה נבנה במשך שבע שנים, והיה גדול ומפואר בהרבה מן המשכן במדבר וממשכן שילה. מידות ההיכל (על פי ) היו 60 אמה אורך, 20 אמה רוחב ו-30 אמה גובה. כך הכפיל שלמה את מידותיו של המשכן המקורי באורך וברוחב - ובגובה אף שילש.
אמנם, בדברי הימים (ב' ג, ד) נאמרה מידת גובה גדולה פי ארבעה - 120 אמה. הפרשנים שנזקקו לסתירה הסבירו אותה בדרכים שונות; על פי דעתו של מפרש דברי הימים (המיוחס בטעות לרש"י), מידת הגובה של 30 אמות מתייחסת רק לחללו הפנימי של ההיכל, והעליות אשר היו מעל התקרה היוו 90 אמות נוספות שהשלימו את הגובה ל-120 אמה. לעומתו, הרד"ק, מזכיר אמנם דעה זו, אך מעדיף לומר שגובה האולם בלבד, בחזית ההיכל, היה 120 אמות, ואילו הקודש שמאחוריו היו בגובה של 30 אמות בלבד. שתי השיטות נראות תמוהות במבט ראשון - מה צורך יש בעליות בגובה 90 אמות, ומה עשו בהן? וגם לשיטת רד"ק - מדוע היה האולם כה גבוה ביחס למבנים שמאחוריו, שהם העיקר? אמנם מעיון משווה במקדשים אחרים בעולם העתיק נראה, כי באותו זמן היה זה מקובל לבנות חזית גבוהה מאוד גם למקדשים שלא היו כה גבוהים; דבר זה יצר מראה מרשים כלפי הבא אל המקדש, ולא מצריך בניית המקדש כולו באותו גובה, דבר שאינו שימושי. בנוסף לאמירת חז"ל (במסכת מידות ד, ז) על כך שבית המקדש היה דומה לאריה (ועל כן נקרא 'אריאל'); ואריה הרובץ וראשו למעלה נראה דומה לצורתו של המקדש על פי רד"ק. כך דעתו של רד"ק, לפחות, מוסברת היטב.
במזרחו של הבית היה האולם, ברוחב 10 אמות לאורך הבית ובאורך 20 אמות לרוחב הבית (כלומר כהמשך לבית); כאמור, יש הסוברים שגובהו של האולם עלה בהרבה על גובה הבית. מעבר לו חולקו 50 האמות הנותרות כך שנוצר 'קודש' באורך של 30 אמות, וקודש קודשים ('דביר') באורך של 20 אמות. ביניהם הבדיל קיר אבן (שכונה אף הוא 'דביר', ובפי חז"ל נקרא אמה טרקסין), ובו דלתות עץ; אמנם, גם פרוכת הייתה בו, ככל הנראה פרוסה על פני הפתח, אך לא ברור האם מפנים לדלת או מחוצה לה.
מקדש האבן של שלמה היה גם משופע רבות בזהב; התקרה, הרצפה והדלתות היו עשויות עץ משובח. בפתח המקדש עמדו שני עמודי נחושת גדולים, שכונו בשמות יכין ובועז. גובה העמודים היה 18 אמה, ועליהם כותרת בגובה 5 אמות.
במקום הכיור הקטן-יחסית שעמד בחצר המשכן, בנה שלמה את 'הים' - ברכת אבן עגולה בקוטר של 10 אמות, שעמדה על 12 פרים עשויים נחושת, כל שלושה מהם פונים לכיוון אחר. מעבר להם, עשה שלמה עשרה כיורות נחושת, שהוצבו על 'מכונות' (בסיסים), בעלי גלגלים גדולים. חמישה מן הכיורים העמיד בדרום וחמישה בצפון. גם מזבח העולה שבנה שלמה היה גדול הרבה יותר - 20X20 בגובה 10 אמות. בנוסף, עשה שלמה 10 מנורות זהב ועשרה שולחנות, לעומת מנורה אחת ושולחן אחד שעמדו במשכן.
ליד המקדש בנה שלמה את 'בית יער הלבנון' - ככל הנראה מעון קיץ, שהיה עשוי מעצי ארז רבים ואיפשר לרוח לנשוב בחלליו. בצמוד למקדש עמד גם ארמונו של שלמה, וכן הבית שבנה לבת פרעה, שאותה נשא לאישה.
בית המקדש השני
בניגוד לבתי המקדש הקודמים לעיל, קיימות ראיות ארכאולוגיות והיסטוריות לקיומו של בית המקדש השני. מקדש זה נבנה על ידי עולי בבל בראשית שיבת ציון בתקופת בית שני בהנהגת זרובבל מבית דוד ויהושע בן יהוצדק הכהן הגדול. לפי הכתוב במקרא, הדבר התרחש כ-70 שנה לאחר חורבן בית המקדש הראשון, בתמיכת הפרסיים ובעידודם, כפי שבוטאה בהכרזת כורש. ידוע כי המקדש הורחב משמעותית על ידי המלך הורדוס בשנת 19 לפנה"ס, ונחרב בשנת 70 בידי הרומאים.
מבנה המקדש השני
המקדש היה מורכב מהיכל ומכמה חצרות (עזרות) שהִקיפו אותו. ההיכל עמד בראש הר הבית, ואילו העזרות היו נמוכות ומוקפות חומה, שהורחבה משמעותית על ידי המלך הורדוס. חלק מפורסם ששרד מחומה זו הוא הכותל המערבי. לצידי העזרות היו מוסדות המקדש ובתי מלאכה שעסקו בתחזוק המקדש. החצר החיצונית הייתה קרויה "עזרת נשים" ובה נערכו התאספויות לשם קריאת תורה בנוכחות נשים.
שטחו של הר הבית על פי מסכת מידות היה 500X500 אמות. בתוך הר הבית היה שטח בשם החיל, שהקיף את מתחם המקדש ועזרת הנשים. שטחה של עזרת הנשים היה 135X135 אמות, והיא הייתה בגובה של 6 אמות מעל להר הבית. עזרת הנשים הייתה ממוקמת ממזרח לעזרה. מעזרת הנשים עלו בחמש עשרה מדרגות אל העזרה, שהייתה בגודל של 135 אמות (מצפון לדרום) על 187 אמות (ממזרח למערב). בתוך העזרה עמד המזבח, ששטחו 32X32 אמות, והכבש שעמד מדרום לו, שגודלו 30 אמות (מצפון לדרום) על 16 אמות (ממזרח למערב). בלב העזרה עמד מבנה ההיכל, שגודלו הכולל הוא 100X100 אמות. ההיכל חולק לשלושה חלקים: האולם, הקודש וקודש הקודשים. רוחב האולם (ממזרח למערב) היה 11 אמות ואורכו 70 אמות. אורך הקודש (ממזרח למערב) היה 40 אמות, ורוחבו 20 אמות. גודלו של קודש הקודשים היה 20X20 אמות. את שאר שטח המבנה תפסו תאים שונים שהקיפו את חלקיו העיקריים.
פול לאוטו
פול לאוטו (בצרפתית: Paul Léautaud; 18 בינואר 1872 - 22 בפברואר 1956) היה סופר צרפתי.
לאוטו נולד בפרבר פונטנה או רוז שמדרום לפריז לפרמין לאוטו, שהיה קומיקאי ב-"קומדי פראנסז", ולאשתו השחקנית ז'אן פורסטייה שנטשה את פול חמישה ימים בלבד לאחר הלידה. הוא נמסר לטיפולה של יצאנית שגידלה אותו. כאשר החל ללכת לבית ספר, עבר להתגורר עם אביו שהזניח אותו. לדבריו ידידו האמיתי באותם הימים היה הכלב "טבק" (שם שניתן לו בשל צבע פרוותו). כבר בגיל צעיר מאוד ידע כי עליו להיות עצמאי כדי לשרוד. ב- 1887, כאשר סיים את לימודיו, אביו שלח אותו לעבוד.
ב-1892, בהיותו בן עשרים שנה, גילה את כתבי הסופר אנרי בייל המכונה סטנדל - מה שהיווה שלב עיקרי בהתפתחותו הספרותית. ב-1893 החל לכתוב "יומן ספרותי" שבו המשיך עד מותו. יומן זה משקף את אישיותו וכולל הערכה סובייקטיבית של החיים הספרותיים בצרפת במחצית הראשונה של המאה העשרים.
ב-1896 עזב לאוטו את בית אביו והתנסה בחיי דלות כעצמאי. תשוקתו לשירה באה על ביטויה בקובץ "משוררים בני זמננו" שהצליח לפרסם בשיתוף עם ידיד נעוריו אדולף ואן בווה (1900). ב-1903 פרסם את ספרו "הידיד הקטן" שבו הוא מתאר את ימי ילדותו.
ב-1908 קיבל משרה קבועה ובמשך 33 שנה שימש כמזכיר כללי של בית ההוצאה לאור של מרקור דה פראנס (כתב עת לספרות). משרה זו אפשרה לו להתחיל לכתוב ביקורת על התיאטרון הצרפתי בכתב עת זה בשם העט מוריס בואסאר, ולהמשיך לעשות כן בכתבי עת שונים לספרות במשך שנים רבות.
הוא הפך את משכנו למקום מקלט לחיות עזובות (חתולים, כלבים ואפילו חמור). דאגתו הגדולה הייתה לספק להן מזון ולשם כך הקדיש את מרבית הכנסתו. ב-1912 שב להתגורר בפרבר שבו נולד ונהג לנסוע ברכבת יומיום למקום עבודתו במרכז פריז. הוא חי בחברת החיות והמשיך בכתיבת היומן הספרותי. ביומן זה כתב בין היתר ביקורת נוקבת על יצירותיהם של אנדרה ז'יד, אנטול פראנס, ז'ורז' דיאמל, פול ואלרי ורבים אחרים.
ב-1926 יצא לאור הספר "התיאטרון של מוריס בואסאר" שבו קובצו דברי הביקורת של פול לאוטו על התיאטרון הצרפתי.
לאוטו לא נישא מעולם אך היו לו מאהבות שהאחרונה שבהן, מארי דורמואה, ערכה את "היומן הספרותי" והוציאה אותו לאור לאחר מותו. יומן זה הפך ליצירת המופת של פול לאוטו (19 כרכים 1956 - 1966).
אגר (עיר)
אֶגֶר (בהונגרית: Eger) היא עיר בצפון הונגריה, מזרחית להרי מאטרה. העיר השנייה בגודלה בצפון הונגריה, ומשמשת גם כבירת מחוז הווש. העיר ידועה בעיקר בזכות המצודה שלה, המרחצאות החמים, מבנים היסטוריים (ובכללם המינרט הטורקי הצפוני ביותר), ויינותיה האדומים והלבנים. שמה הגרמני של העיר (Erlau) אומץ על ידי יהודי העיר ודוברי יידיש בכלל, והיא מופיעה בספרות היהודית המסורתית בשם ערלוי.
היסטוריה
אגר הייתה מיושבת כבר בתקופת האבן. העיר הנוכחית נוסדה במאה העשירית על ידי אישטוון הראשון, מלך הונגריה, שהקים בה את אחת מעשר הדיוקסיות של הונגריה. הקתדרלה הראשונה נבנתה בהר המצודה, על המקום בו יושבת כיום המצודה של אגר.
העיר צמחה מסביב לקתדרלה והפכה למרכז דתי חשוב עד ימינו. בין המאות ה-14 וה-16 העיר התפתחה וגידול ענבי יין וייצור יינות, בהם העיר מפורסמת גם היום, הפכו לגורם מרכזי בכלכלתה. במאות ה-18 וה-19, הוקמו מבנים מרשימים ויפים בסגנונות הבארוק והנאו-קלאסי על ידי הבישופים של העיר.
בתקופת הכיבוש העות'מאני, הייתה אגר אחת ממבצרי הגבול החשובים והדפה בהצלחה את ההתקפה של הצבא העות'מאני במצור על העיר בשנת 1552. מגני המצודה, שמנו פחות מ-2,000 איש בהנהגתו של אישטוון דוֹבּוֹ, הצליחו להדוף התקפה של יותר מ-80,000 חיילי הצבא העות'מאני. על מצור זה נכתב הרומן המפורסם "הכוכבים של אגר" ("Egri Csillagok") מאת גזה גארדוני, שהפך לספר חובה בתוכנית הלימודים הרשמית בהונגריה. בשנת 1596 הצליח הצבא העות'מאני לכבוש את העיר לאחר מצור קצר. בתקופת השלטון העות'מאני, שנמשך 91 שנים, הפכו הכנסיות למסגדים, המצודה נבנתה מחדש, ונבנו מבני ציבור נוספים בהם מרחצאות ציבוריים ומינרטים.
בשנת 1687, עם התמוטטות השלטון העות'מאני לאחר הניסיון הכושל לכבוש את וינה, נכבשה אגר מחדש על ידי ההבסבורגים. היא החלה להתפתח מחדש ושוקמה על ידי הבישופים של העיר. התפתחות העיר והבנייה המוגברת חיזקו את ההגירה אליה. אוכלוסיית העיר גדלה בקצב מהיר מ-1,200 תושבים ב-1688 ליותר מ-17,000 ב-1787.
בתחילת המאה ה-19 אירעו בה סדרת אסונות: ב-1800 פרצה שרפה שכילתה חצי מן העיר, וב-1801 התמוטטה החומה הדרומית של המצודה ומספר בתי מגורים נפגעו. ב-1827 שוב פרצה שרפה שכילתה חלק ניכר ממרכז העיר. ארבע שנים מאוחר יותר מתו כ-200 מתושבי העיר במגפת כולרה.
תושבי אגר לקחו חלק פעיל במהפכת 1848 כחלק ממהפכות אביב העמים באירופה, אך על אף שהמהפכה דוכאה, בא הקץ לשלטון האצילים. שלטון הארכיבישוף הסתיים בשנת 1854 לאחר שוויתר על זכויותיו תמורת 50,000 פורינט. קו הרכבת שנסלל בין בודפשט למישקולץ עקף את העיר, דבר שהאט את התפתחותה הכלכלית.
שיקומה של העיר לאחר מלחמת העולם הראשונה היה איטי. פרסום הרומן "הכוכבים של אגר" (ראו לעיל) הפך את העיר לאטרקציה תיירותית והביא גם לחידוש החפירות הארכאולוגיות בתחומי המצודה העתיקה. במלחמת העולם השנייה סבלה העיר גם מהצבא הגרמני הנסוג וגם מהצבא הסובייטי שנכנס לעיר ב-30 בנובמבר 1944, אך היא לא ניזוקה בצורה רצינית.
הקהילה היהודית
אף על פי שיהודים נזכרים בכתובים בהקשר לעיר אגר החל מהמאה ה-15, התיישבות מסודרת החלה רק ב-1840 לאחר שהפרלמנט ההונגרי אישר התיישבות של יהודים בערים. ב-1842 גרו בעיר 34 משפחות יהודיות וב-1844 הגיע מספר המשפחות ל-56 שכללו 306 נפשות. ב-1848 נוסדה קהילה יהודית מאורגנת. הרב הראשון של הקהילה היה הרב יוסף צבי הירש וייס שנכדו סטיבן שמואל וייז הפך לימים לאחד ממנהיגיה הידועים של יהדות ארצות הברית. ב-1877 הוקמה קהילה אורתודוקסית נפרדת שהתפלגה מקהילת הסטטוס קוו הראשית. אוכלוסיית היהודים הגיעה לשיאה בשנת 1910 ולאחר מכן החלה לקטון עקב הגירה של היהודים לעיר הבירה בודפשט ולארצות שמעבר לים.
רבני העיר
לאחר פטירת הרב יוסף צבי וייס שכיהן כרב העיר כארבעים שנה (ה'ת"ר, 1840 - ה'תר"ם, 1880), התפלגה הקהילה. כרבני הקהילה הראשית (שנמנתה על זרם קהילות הסטטוס קוו אנטה) כיהנו: הרב ד"ר שוורץ; הרב ד"ר אליעזר שווייגר (כיהן 1904–1932); הרב ד"ר אמיל רוט (כיהן 1932–1937); הרב ד"ר זולטן רֶץ (Récz Zoltán). כרב הקהילה האורתודוקסית-החרדית כיהן משנת ה'תרמ"א, 1881, הרב שמעון סופר, בנו של הכתב סופר ונכדו של החת"ם סופר. הוא נספה באושוויץ בגיל 94 עם בנו הרב משה סופר מחבר ספר השו"ת "יד סופר" שכיהן כדיין ופוסק הלכה בעיר לצד אביו משנת 1916. אחרי תום מלחמת העולם השנייה התגבשה קבוצה של ניצולי השואה בעיר וחידשה את הקהילה, כרב הקהילה וראש הישיבה המתחדשת כיהן הרב יוחנן סופר בנו של הרב משה סופר.
מוסדות הקהילה
שתי הקהילות הקימו מוסדות מקבילים שכללו בתי כנסת, בתי ספר, בתי עלמין, מאפיות לאפיית מצות, בתי מטבחיים ואטליזים. בנוסף לכך, לקהילה האורתודוקסית היה גם מקווה טהרה. כמו כן הוקמו מוסדות חסד וצדקה לטיפול ועזרה עבור קשישים חולים ויתומים.
תקופת השואה
ב-1942 כל הגברים היהודים בגילאים 18 עד 42 גויסו לשירות העבודה ונשלחו לחזית הרוסית. רק מעטים מהם שרדו. ב-5 במאי 1944 ניתנה הוראה לרכז את יהודי אגר בגטו שהוקם במרכז העיר. ב-15 במאי הסתיים ריכוז של 1,620 יהודים בגטו. ב-8 ביוני תושבי הגטו הובלו בצעידה לבית חרושת ללבנים בקרצ'נד – מרחק של 16 ק"מ. לאחר צעידה של 10 ק"מ נוספים לתחנת רכבת בכפר הסמוך, הועמסו היהודים על קרונות בקר ונשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ. עם סיום המלחמה, רק מעטים שרדו ושבו לעיר. בלה אנגיאלושי הסתיר בביתו משפחה יהודית וקיבל הכרה כחסיד אומות העולם.
נתונים דמוגרפיים
===קבוצות אתניות===
קרוקי
קרוקי (בליטאית: Krakės, קְרַאקֶס; בפולנית: Kroki; ביידיש: קראָק) היא עיירה קטנה במחוז קובנה שבליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
קרוקי נזכרת מהמאה ה-14, ובין המאות ה-16 וה-17 הוקמו בה מנזר וכנסייה.
יהודי קרוקי
בשנת 1897 נמנו בעיירה 1,090 יהודים. בין מלחמות העולם התגוררו בה כ-470 יהודים, ופעלו בה מוסדות דת, חינוך ותרבות יהודיים. בן ציון נטלוביץ' היה רבה של העיר בתחילת המאה ה-20. פעילות יהודית, ובפרט הפעילות הציונית, נאסרה עם סיפוח ליטא לברית המועצות ביוני 1940.
בסוף יוני 1941, לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, השתלטו על העיירה ליטאים לאומנים, והחלו לעצור בה יהודים, ולהעבירם לקידן, בה הוצאו להורג. כמו כן, התעללו הליטאים בנכבדי הקהילה המקומית, ובפרט ברבנים. בהמשך, רוכזו יהודי העיירה בגטו בן רחוב אחד שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודים נוספים מיישובי הסביבה.
ב-2 בספטמבר 1941 רצחו הליטאים את כל יושבי הגטו שבעיירה ביחד עם יהודי גרינקישוק בכפר הסמוך פשטינוקאי (Pestinukai). לפי דו"ח יגר נרצחו במועד זה 1,145 יהודים, ומהם 448 גברים, 476 נשים ו-221 ילדים.
אניה בוקשטיין
ביוגרפיה
בנעוריה למדה בבית הספר לאמנויות בתל אביב במגמת דרמה, שם זכתה לקבל תפקיד בסרט "ארץ חדשה" ב-1994. לאחר מכן למדה בתיכון לאמנויות תלמה ילין שגבעתיים במגמת תיאטרון.
את שירותה בצה"ל עשתה בוקשטיין בלהקת חיל האוויר.
תיאטרון
ב-1998 שיחקה בתיאטרון בהצגת הילדים "צב צב המלך".
לאחר שירותה הצבאי, ב-2002, שיחקה בהצגה "בעלת הארמון" (על פי לאה גולדברג) בתיאטרון אנסמבל הרצליה.
בשנת 2004 החלה גם לשחק בהצגה הדרמטית "מלחמה" ב"תיאטרון הבימה". על משחקה ב"מלחמה" זכתה ב"פרס התיאטרון הישראלי", כשחקנית המבטיחה של השנה.
ב-2008 שיחקה במחזמר "אוליבר!" של תיאטרון בית ליסין.
ב-2010 גילמה את השחקנית והזמרת חיה בהצגה גטו בתיאטרון הקאמרי.
ב-2013 בהפקה של המחזמר "צלילי המוזיקה" שעלתה במשכן לאמנויות הבמה, היא שיחקה בתפקיד הראשי כמריה האומנת, לצד רוני דלומי, ענת עצמון ודינה דורון.
בחנוכה 2016 גילמה את בל במחזמר "היפה והחיה" לצד עוז זהבי במשכן לאמנויות הבמה.
בחנוכה 2017 גילמה את מריה במחזמר צלילי המוזיקה.
בשנת 2020 החלה לשחק במחזמר "לא רק בלונדינית" בתפקיד אל וודס.
קולנוע וטלוויזיה
ב-1994, כשהייתה בת 12, גילמה את אנה, הדמות הראשית בסרט הקולנוע "ארץ חדשה" של הבמאית אורנה בן דור, לצד שולי רנד ואתי אנקרי.
ב-2003 שיחקה בסרט הקולנוע של דובר קוסאשווילי "מתנה משמיים", והתארחה כזמרת ליווי בהופעותיו של תומר יוסף.
חוק גייסו
חוק גייסו (בצרפתית: Loi Gayssot), הוא חוק שנחקק בצרפת ב-13 ביולי 1990 והופך הכחשת שואה לעבירה פלילית.
אניה בוקשטיין
קולנוע וטלוויזיה
ב-2006 הצטרפה לקאסט של העונה השלישית של סדרת הדרמה-יומית-מוזיקלית "השיר שלנו" ששודרה ב-Yes, לצד רן דנקר, נינט טייב ואושרי כהן בתפקיד תמרה וייס, מתנחלת אשר מצטרפת ללהקה צבאית. באותה שנה שיחקה בסרטו של צחי גראד "תנועה מגונה" בתפקיד ארקדיה.
חוק גייסו
החוק אוסר הטלת ספק בקיום או בגודל הפשעים נגד האנושות כפי שהוגדרו באמנת לונדון משנת 1945, שעל בסיסה הורשעו מנהיגים נאצים על ידי בית הדין הצבאי הבינלאומי בנירנברג בשנים 1945–1946 (סעיף 9).
אניה בוקשטיין
קולנוע וטלוויזיה
ב-2007 גילמה את נעמי הס, הדמות הראשית בסרטו של אבי נשר "הסודות" ועל תפקידה הייתה מועמדת בפעם השנייה לפרס אופיר באחת מקטגוריות המשחק, וכן בטקס "אנשי השנה" שנערך ב-6 בספטמבר 2007 זכתה בפרס "אשת השנה בקולנוע" על משחקה בסרט "הסודות". באותה שנה גילמה את שירי בסדרת הדרמה "מסכים"' ששודרה ב-Yes Stars ישראלי, ושיחקה בסדרת המערכונים "כפיות", שביים רני סער וששודרה בערוץ 2. בחודש מאי של אותה שנה החלה לגלם את אירנה קובלובה בסדרת הפשע "הבורר", שיצרו רשף לוי ושי כנות וששודרה ב-HOT3, וכן שבה לגלם את דמותה של תמרה וייס בעונה הרביעית של "השיר שלנו".
חוק גייסו
חקיקה
חוק גייסו הוא תיקון לחוק משנת 1881 העוסק בחופש העיתונות. חוק זה אוסר הן את האנטישמיות והן את הכחשת השואה.
אניה בוקשטיין
קולנוע וטלוויזיה
ב-2009 שבה לעונה השנייה של הסדרה "מסכים" ב-Yes Stars ישראלי.
חוק גייסו
חקיקה
הוא נקרא על שם יוזם החוק, חבר הפרלמנט הצרפתי, ז'אן קלוד גייסו, מטעם המפלגה הקומוניסטית הצרפתית. זהו אחד מכמה חוקים אירופיים האוסרים על הכחשת שואה. הסעיף הראשון שלו קובע כי "כל אפליה הנובעת מחברות או אי-חברות בקבוצה אתנית, לאום, גזע או דת אסורה". החוק גם מחייב את הוועדה המייעצת הלאומית לזכויות אדם (Commission National Consultative des droits de l'homme), שהוקמה ב-1947, לפרסם דו"ח שנתי על היחסים בין עדות אתניות בצרפת.
אניה בוקשטיין
קולנוע וטלוויזיה
ב-2010 גילמה את עדי הטניסאית בסרט האימה הראשון שהופק בישראל, "כלבת", בבימוים של נבות פפושדו ואהרון קשלס, שם שיחקה לצד ליאור אשכנזי, רן דנקר, עפר שכטר ועוד.
ב-2011 שיחקה בתפקיד אורח את דמותה של סילבי כנאפו בעונה השלישית של הסדרה הקומית "החברים של נאור" שביים וכתב נאור ציון. מאוחר יותר באותו עשור חזרה בוקשטיין לשחק את סילבי, הפעם בסדרה "עממיות", שגם היא נכתבה ובוימה על ידי נאור ציון. באותה שנה שיחקה בסרט הקצר "על מרתה לעוף" בבימויה של מעיין ריף.
חוק גייסו
חקיקה קודמת
פול מארשאנדו, חבר המפלגה הרדיקלית ושר המשפטים בממשלות דאלאדיה, הוציא ב-21 באפריל 1939 את הצו לתיקון חוק חופש העיתונות של 29 ביולי 1881. זאת לבקשת הליגה הבינלאומית נגד גזענות ואנטישמיות. הצו אפשר הגשת תביעה במקרה של "לשון הרע או עלבון שבוצעו נגד קבוצת אנשים, לפי מוצאם, גזעם או דתם, אשר נועדו לעורר שנאה בקרב אזרחים או תושבים". בצעד הראשון שננקט נגד יהודי צרפת על ידי שלטון וישי, ביטלה הממשלה הצרפתית ב-16 אוגוסט 1940 את צו מארשאנדו. הצו נכנס שוב לתוקף לאחר שחרור פריז באוגוסט 1944, המבטל את רוב חקיקת וישי.
אניה בוקשטיין
קולנוע וטלוויזיה
ב-2012 שיחקה בסרט הרוסי "המנצח" בבימויו של פבל לונגין, לצידה של לוסי דובינצ'יק. באותה שנה שיחקה גם בסרט מסע באירופה.
חוק גייסו
חקיקה קודמת
רנה פלוון, שר המשפטים בממשלות שבאן-דלמאס ומסמר בשנים 1969 – 1973, הציע ב-1972 חוק חדש נגד גזענות, אשר אומץ פה אחד על ידי האספה הלאומית, חוק 72–546 1 ביולי 1972 בנושא המאבק בגזענות. חוק זה הגיע כדרישה לאחר שב-1971 אשררה צרפת את האמנה הבינלאומית לביטול כל צורות האפליה הגזעית. זה היה שונה במידה ניכרת מהצו משנת 1939, שהתיר רק לפרקליטות לפתוח בהליך, בעוד שהחוק משנת 1972 אפשר לכל ארגון ייצוגי לפתוח בהליך משפטי.
אניה בוקשטיין
קולנוע וטלוויזיה
ב-2013 שיחקה בסרט הקצר "במקום אחר" שביימה, כתבה והפיקה מיכל זילברמן. לצד אניה שיחקו בסרט גם מעיין בלום, יאנה גור, אלדד פריבס, עלי סלימאן ומולי שולמן. באוקטובר אותה שנה שבה לגלם את אירנה קובלובה בעונה הרביעית של "הבורר" ב-HOT3. בדצמבר של אותה שנה השתתפה בתפקיד ראשי בסדרת הילדים "עולם הבובות של גלי" ששודרה בחינוכית, לצד איתי שור ויובל סגל. בקולנוע, שיחקה בסרט הדרמה הצרפתי "חברים מצרפת" בכיכובה של הזמרת סוקו.
ב-2014 שיחקה בתפקיד רחלי לב ארי בסרט הסטודנטים "תובעת" שביימה שירי נבו פרידנטל.
חוק גייסו
ביקורת
קיימת ביקורת על חוקים נגד הכחשת שואה. חוקים מעין אלה, מטבעם פוגעים בחופש הביטוי ובחופש המחשבה והדעה. טענה נוספת היא שהאפקטיביות של חקיקה זו נמוכה, וכי השימוש בה כבסיס להגשת כתבי אישום נמוך. בנוסף, אין הוכחות לקשר ברור בין חקיקה שכזו לבין ירידה במספר התקריות של הכחשת שואה.
אניה בוקשטיין
קולנוע וטלוויזיה
החל מ-2015, משחקת בוקשטיין בסדרה המתח "כפולים" במסגרת שידורי קשת בערוץ 2 בה היא מגלמת את דמותה של אסיה ברנדיץ', גננת המואשמת במעורבות בפרשיית ריגול בינלאומית ובחטיפתו של שר הביטחון האיראני בעת ביקורו במוסקבה. באותה שנה שיחקה בתפקיד אורח של עצמה בסדרה הדרמה קומית "החדש של עומרי גורדון" בכיכובו של עידו רוזנבלום שגם יצר, כתב וביים, ושודרה בערוץ 2, קשת. באותה שנה שימשה כשופטת אורחת בתוכנית המציאות "X פקטור" בעונה השנייה לצידו של רמי פורטיס.
ב-2016 שיחקה בפרק אחד בעונה השישית של "משחקי הכס" ברשת HBO האמריקאית, בו היא גילמה את קינברה. באותה שנה, גילמה את נעמי שריד בסרטו של איתן ענר "לב שקט מאוד" לצד אורי גוטליב ועירית קפלן. על משחקה בסרט הייתה מועמדת בפעם השלישית לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
ב-2017 שיחקה בפרק אחד בסדרה האמריקאית "גאון" של נשיונל ג'יאוגרפיק בו גילמה את מרגריטה קוננקובה, בכיכובו של ג'פרי ראש כאלברט איינשטיין. באותה שנה שיחקה בסרט הקצר היה שווה כל שקל.
ב-2018 שיחקה בסרט הקומדיה הישראלי "המועדון לספרות יפה של הגברת ינקלובה".
ב-2020 השתתפה בסדרה PPS של Yes.
במרץ 2022 השתתפה בסדרה "דור אחד וחצי", העוסקת בעולים מברית המועצות בשנות ה-90 של המאה ה-20, בהפקת כאן 11.
בספטמבר 2022 שיחקה בתפקיד ראשי, של התובעת רעות, בסרט "כל מה שאני יכולה" בבימוי של שירי נבו פרידנטל. בסוף דצמבר 2022 חזרה לשחק את סופי כץ בסדרה המדובב.
ביולי 2023 שיחקה בסרט "הפילגש" בבימוי של מעיין ריף.
מוזיקה
ב-2013 הוציאה בוקשטיין אלבום ראשון, שנשא את שמה, ובו שמונה שירים שכתבה והלחינה. את האלבום הפיק ג'וני גולדשטיין, שגם השתתף בהלחנת השיר "יום אחד" מתוכו. הסינגלים שבלטו מהאלבום הם "יום אחד", "אף אחד" ו"שבע דקות".
ביוני 2017, בשיתוף פעולה נוסף עם הדי ג'יי עופר ניסים, הוציאה סינגל נוסף, "ילד או גבר", שאותו ביצעה לראשונה באירועי הגאווה חודשיים לפני כן. באוגוסט 2017 שימשה זמרת החימום בהופעת הצ'יינסמוקרס בלייב פארק ראשון לציון. בספטמבר הוציאה את אלבומה השני, "רוקדת".
ב-25 באוקטובר 2021 הוציאה עם אקו ועם שירי מימון את השיר "בנות".
ב־13 בינואר 2022 הוציאה את השיר "עד שבא הבוקר" עם קליפ מיוחד שצילם בתאילנד בעלה, דותן ויינר.
חיים אישיים
בספטמבר 2013 נישאה לדותן ויינר. באוגוסט 2018 נולדה בתם. היא מתגוררת בגבעתיים. בין היתר בוקשטיין שותפה פעילה במאפיית ברמן משנת 2019.
שי-לי שפיגלמן
שי-לי שפיגלמן (נולדה ב-3 בדצמבר 1974) הייתה מנכ"לית משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה, ראש מטה ישראל דיגיטלית ומילאה תפקידים בכירים במיקרוסופט ישראל.
ביוגרפיה
שירתה בחיל האוויר, במסגרתו עברה קורס מודיעין אוויר ושירתה כראש משמרת חדר התרעה בחיל. בשנת 1998 קיבלה תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב ובשנת 1999 הוסמכה כעורכת דין. בשנת 2001 קיבלה תואר שני במדיניות ציבורית מאוניברסיטת הרווארד.
בשנים 2002–2003 הייתה ראש צוות בחברת הייעוץ האסטרטגי "שלדור".
בשנים 2003–2006 הייתה מנהלת רגולציה, קשרי ממשל ואחריות חברתית במיקרוסופט ישראל. בשנת 2007 שימשה כסגן מנהל מחלקת האסטרטגיה בבנק הפועלים. מדצמבר 2007 עד אפריל 2013 הייתה סמנכ"לית שיווק ואחריות חברתית וחברת הנהלה של מיקרוסופט ישראל מחקר ופיתוח.
באוקטובר 2014 עברה לשירות המדינה ושימשה סגנית ראש המטה לאסטרטגיה, חינוך וקשרי חוץ במיזם "ישראל דיגיטלית" של המשרד לשוויון חברתי. בפברואר 2017 מונתה לראש מטה "ישראל דיגיטלית". בתפקידה זה הובילה את גיבוש התכנית הדיגיטלית הלאומית של הממשלה, ויישומה בשיתוף משרדי הממשלה השונים, בתחומי החינוך הדיגיטלי, בריאות דיגיטלית, כלכלה בעידן הדיגיטלי, ערים חכמות, דאטה, אוריינות דיגיטלית ותחומים נוספים. בשנת 2018 ובשנת 2019 נכללה ברשימת 100 המשפיעים בעולם בתחום הממשל הדיגיטלי של אתר Apolitical.
ביוני 2020 מינה אותה שר המדע והטכנולוגיה, יזהר שי, למנכ"לית משרדו. במסגרת תפקידה כמנכ"לית משרד המדע והטכנולוגיה, היא הובילה את גיבוש אסטרטגיה ארוכת טווח תכלול מדיניות ופעולות משרדי הממשלה השונים בתחומי המדע, הטכנולוגיה, החדשנות והחלל. זאת באמצעות, השקעות במחקרים ובטכנולוגיות פורצות דרך, ניהול מערכת ענפה של שיתופי פעולה מדעיים בינלאומיים, שילוב מגוון אוכלוסיות בפעילויות בדגש על הפריפריה, ויצירת ממשק המחבר בין הממשלה לבין תעשיית STEM מחקר ולימודי החדשנות הישראלית.
שפיגלמן המשיכה בתפקידה תחת השרה אורית פרקש-הכהן, ובאוקטובר 2021 הודיעה על פרישתה מהתפקיד. היא הוחלפה ב-14 בנובמבר על ידי הילה חדד-חמלניק.
חיים אישיים
שפיגלמן היא אם לארבעה. מתגוררת בסביון, שם הייתה חברת המועצה ומחזיקת תיק החינוך המשלים והקהילה מאוקטובר 2013 עד אוקטובר 2014.
ריזה (ראפר)
ריזה (RZA) הוא שם הבמה של הראפר האמריקאי רוברט פיצג'ארלד דיגס (Robert Fitzgerald Diggs; נולד ב-5 ביולי 1969) הוא ראפר, שחקן, במאי קולנוע מפיק מוזיקלי ומנהיג הרכב ההיפ הופ וו טאנג קלאן. הוא הפיק את כל אלבומי וו טאנג שיצאו ורבים מאלבומי הסולו של חברי הלהקה. שם הבמה שלו הוא קיצור של המילים "Ruler, zig-zag-zig, Allah". המילה הראשונה לקוחה מאנגלית ומשמעותה הוא שליט, המילה האחרונה היא שמו של אלוהים באסלאם, ושלושת המילים "זיג-זאג-זיג משמעותם "ידע, חכמה, הבנה" ב"אלפבת העליון", שהוא כתב מיסטי שהומצא על ידי תנועת אומת חמשת האחוזים.
היסטוריה
רוברט דיגס נולד ב-5 ביולי 1969 בברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית. בן למשפחה בת 14 נפשות. את הילדות העביר בפיטסבורג, פנסילבניה. את קריירת ההיפ הופ שלו החל בשנת 1991 כאשר הוציא EP בשם "Ooh I Love You Rakeem" בו בעצם יש שני שירים במספר גרסאות שונות. סך הכל 8 רצועות. הEP יצא בלייבל 'טומי בוי רקורדס' ולאחר ה EP נפרדו דרכיהם של ריזה וחברת התקליטים. בשנת 1992 הקים יחד עם ג'יזה, ואול דירטי בסטרד את הוו טאנג קלאן.
בשנת 1993 יצא סינגל הבכורה של וו טאנג קלאן בהפקת ריזה. באותה שנה יצא אלבום הבכורה שלהם "Enter the Wu-Tang (36 Chambers)" אשר גם אותו הפיק ריזה. האלבום מכר פלטינה, קידם את הוו טאנג קלאן והפך אותו לאחד ההרכבים המשפיעים של סצנת החוף המזרחי. עם השנים הפך האלבום לקלאסיקת היפ הופ. בשנת 1994 הקים ריזה את ההרכב "Gravediggaz" אשר היה עוף מוזר בזמנו בגלל הסגנון המיוחד שלו.
קריירת קולנוע וטלוויזיה
ריזה ביים, שיחק והכין פסקולים לסרטים רבים. בין הסרטים בו שיחק ניתן למנות את 'מת לצעוק 3' והופעת אורח בסרט "גוסט דוג: דרכו של סמוראי" שאף הפיק את הפסקול שלו.
את קריירת המשחק החל בשנת 2000 לצד הראפר ג'יזה. שניהם שיחקו בסרט "קפה וסיגריות" של הבמאי ג'ים ג'ארמוש. בנוסף השתתף במספר סדרות ובתוכנית של דייב שאפל.
תפקידו הגדול ביותר בסרט קולנוע עד עכשיו היה בסרט "אמריקן גנגסטר" בתפקיד של השוטר מוזס ג'ונס. הסרט יצא בשנת 2007 בבימויו של רידלי סקוט ובכיכובם של דנזל וושינגטון וראסל קרואו. בשנת 2009 שיחק בדרמת הפשע "Life Is Hot in Cracktown" בתפקיד: סמי, סוחר הסמים. בשנת 2010 שיחק בסרט "שלושת הימים הבאים".
בשנת 2011 שיחק בסרט השלישי בסדרת הסרטים הקומית "הרולד וקומר 3: חוגגים את חג המולד" בכיכובם של קאל פן וג'ון צ'ו.
בשנת 2015 השתתף בסרט "הגבר המושלם" לצד סם רוקוול ואנה קנדריק ובהמשך כיכב במותחן הפעולה "עריק 72" בתור הבלש אדמס.
בשנת 2017 ביים את סרטו הראשון "אהבה בלי חרוזים", דרמה מוזיקלית בכיכובה של אזיליה בנקס, שם מגלמת ראפרית בת 25 אשר רוצה להצליח ולפצוח בקריירה מוזיקלית. הסרט עלה בסוף שנה זו.
בשנת 2019 יצר לרשת הולו את סדרת הטלוויזיה "וו טאנג קלאן: סאגה אמריקאית" שעלתה בבכורה ב-4 בספטמבר 2019, ומתארת באופן בדיוני על הקמתה של להקת וו טאנג קלאן. העונה השנייה עלתה לשידור ב-8 בספטמבר 2021; העונה השלישית והאחרונה עלתה ב-15 בפברואר 2023.
בשנת 2020 עלה סרטו השני "עיר רצחנית", דרמת פשע בכיכובם של טרנס הווארד, אית'ן הוק והראפר T.I.. באותה שנה שיחק בסרט הדרמה "החיים בשנה אחת" בכיכובם של השחקנים הצעירים ג'יידן סמית' וקארה דלווין.
בשנת 2021 השתתף בסרט "סתם אחד" בכיכובו של בוב אודנקירק. באותה שנה שיחק בסרט הרומנטי "Hard Luck Love Song" בכיכובה של סופיה בוש.
בשנת 2022 השתתף בסרטו של ראסל קרואו "Poker Face", והוא תרם את קולו לסרט ההנפשה "המיניונים: עלייתו של גרו".
דיסקוגרפיה
להלן אלבומי סולו של ריזה:
דייוויד הילייר
דייוויד הילייר (אנגלית: David Hillier; נולד ב-18 בדצמבר 1969) הוא כדורגלן עבר אנגלי.
קריירה
הילייר נולד באזור רובע לואישהאם שבלונדון, ולפני שהצטרף לארסנל בינואר 1984 הוא שיחק בנבחרות בתי ספר בלבד. מאוחר יותר הוא חתם על חוזה חובבן, ובפברואר 1988 חתם על חוזה המקצוען; הילייר היה הקפטן של ארסנל בניצחון על דונקסטר רוברס בגמר גביע ה-FA לנוער ב-1988. הוא קודם לקבוצת המילואים של המועדון, זכה עמה באליפות הליגה המשולבת בעונת 1989/1990, וערך את הופעת הבכורה בסגל הבכיר במשחק גביע הליגה מול צ'סטר סיטי ב-25 בספטמבר 1990.
הילייר חזר להרכב בעונה שלאחר מכן, אך בעקבות פציעה נוספת החמיץ את הניצחון על פארמה בגמר גביע המחזיקות של 1994. בתקופה זו חל פיחות במספר דקות המשחק שלו, בעיקר לאחר החתמתו של סטפן שוורץ. למרות זאת השתתף הילייר בגמר אחרון במדי ארסנל, לאחר שנטל חלק בהפסד לריאל סרגוסה בגמר גביע המחזיקות של 1995.
מעמדו של הילייר התדרדר עוד יותר בהשוואה לימיו הראשונים בארסנל, והוא היה אחד השחקנים הפחות חשובים בתקופתו של ברוס ריוק. כמו כן, הנהלת ארסנל הייתה מודאגת מהתנהגותו של הילייר מחוץ למגרש. במרץ 1995 נערכה בדיקת סמים במתחם האימונים של ארסנל, ובה התברר כי בדמו של הילייר יש שרידי קנאביס. הקריירה שלו בארסנל נפגעה עוד יותר לאחר שנתפס בגנבה של 3,000 לירות שטרלינג ממטענו של נוסע בנמל התעופה לונדון גטוויק; במשפט שנערך מאוחר יותר הוא נקנס על ידי השופטים ואף אולץ לשלם את הוצאות המשפט. הילייר כבר היה ברשימת ההעברות של ארסנל כשארסן ונגר הגיע בסתיו 1996, והוא לא היה נחוץ לתוכניותיו של המאמן הצרפתי. הוא הועבר לפורטסמות' תמורת רבע מיליון לירות שטרלינג, לאחר שהשתתף ב-142 משחקים והבקיע 2 שערים עבור ארסנל.
במשך שנתיים וחצי השתתף הילייר ב-67 משחקים במדי פומפיי, ובפברואר 1999 עבר לבריסטול רוברס מהליגה השנייה. הוא לא זכה שם להצלחה רבה ושוחרר ב-2002; הוא פרש ב-2003 לאחר ששיחק במשך תקופה קצרה בבארנט.
לאחר פרישתו הוא עבד ככבאי באזור בריסטול, וכמאמן של המועדון החובבני אולדלנד אבוטוניאנס.
קרשי
קרשי (באוזבקית: Қарши/Qarshi; בפרסית: نخشب - נח'שב; ברוסית: Карши) היא בירת מחוז קשקדריה בדרום אוזבקיסטן. העיר שוכנת כ-400 ק"מ דרום-מערבית לבירה טשקנט ובקרבת הגבול עם טורקמניסטן. על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2022 מתגוררים בקרשי 283,200 בני אדם. לעיר חשיבות בהפקת גז טבעי, ומפורסמת גם בשטיחים הנארגים בה.
All I Ever Wanted (שיר של ארנדה)
All I Ever Wanted הוא שיר של להקת הרוק האמריקאית ארנדה, מתוך אלבום האולפן הראשון שלהם משנת 2008, "Aranda". השיר נכתב והופק על ידי סם ווטרס, לואי ביאנקניאלו ודמיון ארנדה. בשנת 2009, השיר זכה לגרסת כיסוי על ידי הזמרת האמריקאית קלי קלרקסון, באלבומה All I Ever Wanted, אשר הופץ כסינגל ב-9 במרץ 2010.
כתיבת השיר
השיר "All I Ever Wanted" נכתב על ידי דמיון ארנדה, לואי ביאנקניאלו וסם ווטרס.
גרסתה של קלי קלרקסון
זמרת הפופ האמריקאית קלי קלרקסון הקליטה גרסת כיסוי של השיר, והוציאה אותו כסינגל הרביעי מאלבום האולפן הרביעי שלה, הנושא את אותו השם.
רנה אובר דה ורטו
רנה אובר ד'אובף דה ורטו, הידוע כאב (המנזר) ורטו (בצרפתית: René Aubert d'Auboeuf de Vertot, או "l'"abbé Vertot; 25 בנובמבר 1655 בטירת בנטו בחבל קו, בנורמנדיה - 15 ביוני 1735 פריז) היה היסטוריון צרפתי ואיש כמורה.
רקע משפחתי וצעירותו בדרך הדת
רנה אובר דה ורטו נולד בטירת בנטו (Bennetot) בפאי דה קו (Pays de Caux) לאביו פרנסואה אובר דה בנטו, אציל עני, שהיה מיוחס לכל המשפחות הנכבדות של נורמנדיה, ולאמו לואיז לבית דלאנגר דה מאנווייֶט. אחיו הקטן, שמת צעיר וללא ילדים, היה שמבלאן של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, אחי המלך לואי הארבעה-עשר. תחילה בחר רנה אובר דה ורטו בקריירה של כומר. הוא נסע ללמוד במכללת הישועים ברואן ולאחר מכן נרשם לסמינר הדיוקסי. שנתיים אחרי התחלת הלימודים נעלם מן הסמינר. רק כעבור שישה חדשים נמצאו עקבותיו במנזר הקפוצ'ינים בארז'נטאן, בו מצא את ביתו מתוך רצון להיות נזיר בשם "האח זכריה". התמסר לצורת החיים הסגפנית של הקפוצ'ינים עד כדי כך שגרם לעצמו זיהום מחדש של פצע ישן ברגלו. הסכים לבסוף לקבל טיפול בחיק המשפחה. אחרי שכנועים רבים מצד בני המשפחה והרופאים, כולל ייעוצים בסורבון, הסכים, באישור האפיפיור, לעבור למשטר נזירות מקל יותר.
הנורברטינים
ורטו התקבל בגיל 22 למנזר של מסדר הנורברטינים (פרמונסטראטנזי) בוואלזרי. מסדר זה נוהל באותה תקופה על ידי האב ניקולא קולבר, ששמע על כישורי הנזיר הצעיר ומינה אותו למזכירו האישי. זמן קצר אחר כך מינה אותו לאב המנזר ז'ואייאנוואל. לפי כללי המשפט הקאנוני נאסר על נזיר העובר ממסדר אחד למשנהו להפיק מן המעבר תועלת או רווח כלשהו. משום כך העלאתו של ורטו בהייררכיה של מסדר הנורברטינים נתקלה בהתנגדות רבה, אף על פי שהמהלך נהנה מברכת האפיפיור. המועצה המחוזית של המסדר ביטלה את המינוי בראש המנזר ז'ואייאנוואל, כל עוד לא אושר על יד המלך. נוכח המצב, התפטר ורטו ללא דיחוי ולפי בקשתו, נשלח מטעם המסדר ככומר פשוט תחילה לכפר קרואסי-סיר-סן (Croissy-sur-Seine), על יד מארלי. בתפקיד זה מצא את השקט הנפשי ופנאי שאיפשר לו להקדיש את מרצו לקריאה וללימוד.
"הקשר בפרטוגל"
עוד בהיותו צעיר מנה בין ידידיו את פונטנל ואת האב דה סן-פייר, בני נורמנדיה כמוהו. השיחות איתם ודעתם עודדו אותו ויש אומרים כי בעצתם התחל לעסוק בכתיבת ספרי היסטוריה. בשנת 1689 פרסם את ספרו הראשון "היסטוריה של הקשר בפורטוגל" (Histoire de la conjuration de Portugal). הספר, שדן בהפיכה נגד השלטון הספרדי משנת 1640, זכה להצלחה מידית. כתבה מאדאם דה סבינייה מיד אחרי הוצאתו לאור. גם האב דומיניק בואור, המבקר המפורסם ביותר באותם הזמנים, אישר כי לא הכיר סגנון יפה מזה בצרפתית. אמר בוסואה לקרדינל דה בויון. באותה תקופה אירועי המהפכה המהוללת באנגליה שנמצאה בכותרות ובמרכז השיחות השליכה על ההפיכה בפורטוגל עיניין מיוחד זמני. רבים מצאו בספר רמזים, אף על פי שהמחבר לא התכוון לכך בכלל. ההצלחה לא העבירה אותו על דעתו. למרות קרבתו הגאוגרפית, ורטו לא חיפש את אורות פריז ואת התחנפויותיה. אחרי שסיים את הספר, אם העסיק אותו משהו, זו המשאלה לחזור למקומות הולדתו, אליהם התגעגע.
החזרה לנורמנדיה ו"תולדות ההפיכות בשוודיה"
שב לאזור הולדתו כשבשנת 1694 אושרה לו משרה חדשה בפרביל (סן-מריטים) בפאי דה קו. בפברואר 1696 עבר לסן-פאאר, שם נשאר עד שנת 1703. בסן פאאר כיהן יחד עם עוד כומר. הפרוכיה חולקה ביניהם, אך שניהם שרתו באותה כנסייה:ורטו במזבח הראשי, והכומר השני במזבח המוקדש לקדוש קיקיפא. גם המשרה הזאת, ולצדה - הכנסה של 3000 ליברות, איפשרה לו להיות עצמאי, לקנות ספרים ולהתפנות לעיון וכתיבה. שבע שנים אחרי ספרי הראשון, פרסם את "תולדות ההפיכות בשוודיה", שסיפוריהן היו עוד יותר מגוונים ומעניינים מההפיכה בפורטוגל. גוסטב ואסה, המנודה, שהתחבא במכרות השוודיות, והועלה על כס המלכות על ידי מעריציו האיכרים, הייתה דמות שונה לחלוטין מז'וזה פינטו ריביירו, המזכיר, שהשיג את הכתר עבור אדונו ההססן והעצלן, ז'ואו הרביעי. גם ספר זה זכה להצלחה רבה. הוצאו חמש מהדורות זו אחר זו ותורגם לכמה שפות. החצר בסטוקהולם הטילה על שליח שלה שנסע לצרפת לפגוש את המחבר ולהזמין אצלו ספר "היסטוריה כללית של שוודיה". השליח סבר בהגיעו לפריז כי ימצא את הכומר מעורה בחברה הספרותית ובחיי הסלונים בבירה. הופתע מאוד לגלות כי מדובר בכומר כפרי החי בפרובינציה ושנודע רק באמצעות לספריו. בנסיבות אלה המגעים נעצרו וננטש הרעיון להעסיקו את האב ורטו כהיסטוריון רשמי של שוודיה.
באקדמיה לכתובים ולספרות
בשנת 1701 כשהמלך ביצע רפורמה בהאקדמיה לכתובים ולספרות והעלה את מספר חבריה, ורטו האב התמנה לחבר שותף "עם מגורים בסן פאאר". מפני שתקנון האקדמיה דרש שיגור בפריז, ביקש פסק זמן בן שנתיים עד שיהיה זכאי לקצבה והכנסתו תהיה ודאית. הוא גם הבטיח עם זאת לשלוח חיבורים שכדבריו, חשובים יותר מעצמו. האקדמיה והשר הסכימו והוא התייצב לראשונה באקדמיה רק בשנת 1703. כעבור שנתיים התמנה לחבר מלא עם קצבה קבועה ופעילותו בהמשך מתועדת בארכיון המוסד. בשנת 1706 התפטר מתפקידיו ככומר בפרוכיה של סן פאאר.
הברונית סטאל
באחד הטיולים שנהג לעשות בנורמנדיה, הובא האב ורטו למנזר סן לואי ברואן, בו הכיר את מרגריט דה לונה, לימים ברונית דה סטאל (Staal), אשה לא יפה, חסרת כל רכוש, אבל בעלת אופי ושנינות מלאי קסם. האב ורטו הראה כלפיה ידידות אמיצה. הוא היה כמעט בן שישים ודמיונו נשאר לוהט כמו בימי צעירותו. התחיל לדבר עם כולם לשבחי כישוריה ותכנן לשתף איתה את רכושו הדל. למרות שמירת הגבולות המוכתבים על ידי גילו ומעמדו, התקשה להסתיר את להיטותו לגביה. היא עצמה הרגישה יותר מבוכה מאשר נחת ובזכרונותיה דיווחה על מכתב שקיבלה מהאב ורטו, בו הוא התבטא כאיש עולם הגדול, עם יותר קלילות דעת ממה שהיה אפשר לצפות בהתחשב בסגפנותו החסודה בנעוריו.
הספר על נחלת ברטניה
בשנת 1710 פרסם ורטו את Traité de la mouvance de Bretagne. כפי שמסביר ל.ג. מישו בביוגרפיה הקצרה שלו, "אף על פי שהמשפט הציבורי הצרפתי לא ייחס כמעט שום סמכות אמיתית לשורשי המונרכיה הצרפתית, בכוח מסורת מסוימת, מרבית הסופרים השתדלו להציג את השלטון המלכותי כמרכזי וחובק כל מאז ומעולם. זה היה שריד ממגמת הקהילות לחפש אצל המלכות את משענתן נגד השאיפות השתלטניות הפאודליות. להפך, המשאלה לשמור על הפריבילגיות ועל כבודן העצמי כארצות הקנתה לכמה פרובינציות רוח שונה. הברטונים, יותר מכולם, אהבו להציג את עצמם יותר כקשורים מאשר כמזוהים לחלוטין עם המונרכיה הצרפתית. ההיסטוריונים שלהם נהנו לספר על עצמאותו עתיק היומין של חבל ארצם והיו מעוררים מחדש את המריבות שהתחוללו בעבר כל פעם שדוכסי ברטניה נשבעו אמונים או הביעו מחוות כבוד למלכי צרפת. בהתחלה ניסה ורטו לדחות את טענותיהם בחיק ה"אקדמיה" . אחרי שהרחיב את היריעה בספרו המודפס פרץ הפולמוס ביתר שאת. נקטו בו עמדה סופרים שונים והברטונים הגיבו בהתאם. האב ורטו הוכיח בסוגיה זו את חריפותה האופיינית. בעיניו זה היה מעין מרד של ברטניה, במיוחד שקמו בה אז, ובאותה תקופה זה לא היה נדיר, מהומות אחדות נגד פקידי המלך. מכל אלה יצא כעבור שנים מספר מתחת קולמוסו של ורטו ספר "ההיסטוריה השלמה של התיישבות הברטונים בגאליה". בספר זה ביקש האב ורטו, לקבוע, בכל מחיר, כי איחודה של ברטניה עם צרפת היה מבוסס על זכויות, סדר ולגיטימות קדומים." אולם כשהספר הוצא לאור על ידי האקדמיה לכתובים, נראה ללא דופי והברטונים נראו בסופו של דבר משוכנעים ללא עוררין כי היו מאז ומתמיד תחת הסוברניות של מלכי צרפת. כנקודה בעייתית ניתן להזכיר כי ורטו חשב לנכון באותה תקופה לדווח לרשויות המלכות על הדעות, הלא כשרות בעיניו, של הסופר ניקולא פררה (Fréret), כפי שבאו לידי ביטוי בנאום על "מוצא הצרפתים". פררה נשפט בגין חילול כבוד המלך ונשלח לכלא לשישה חדשים.
"ההפיכות ברפובליקה הרומית"
היצירה האהובה בה השקיע הטעם והרגש הרבים ביותר הייתה "תולדות ההפיכות ברפובליקה הרומנית". לא היה בה מחקר חדש של ההיסטוריה של רומא. לא ניסה בספר זה לגלות דרך השירה, המסורות, ספרי ההיסטוריה, את מעמדה החברתי, הממשל וחוקיה בתקופות השונות שלה. הוא תפס כאמיתית את התמונה שהלימודיו הקלאסיים יצרה בדמיונו. והוא ביסס על כך את השקפותיו הפוליטיות. אהב לספר ולתאר, ההיסטוריה נתגלתה לו בפן הדרמטי שלה. אומרים עליו שכתב על ההפיכות ברומא כפי שקורניי חיבר את הטרגדיות שלו. היה לוקח כל כך ללב את הדברים, שנראה פעם פורץ בבכי בעת שקרא את דברי וטוריה אל קוריולנוס. בספרו יש לחפש מעל לכל את כישרונו כמספר. "אין לצפות למצוא בספרו את צבע הזמנים ובמקומות. הרגשות, המנהגים, היחסים החברתיים, הכל לוקח צורה מודרנית, כמו בטרגדיה של התיאטרון הצרפתי. כך נהגו להציג באותה תקופה גם את ימי הקדם, גם את ארצות הניכר. גם התרגומים היו כתובים לפי שיטה זו". "באותה תקופה נראה למחברים שלא ניתן להבין אותם לולא חיפשו אנלוגיות שקרבו את המנהגים העתיקים או הזרים אל תקופתם וארצם. הם תרגמו לצרפתית לא רק את המלים, אלא גם את המחשבות והרגשות. חיפשו להעתיק לזירה המודרנית את הגבורים הקדומים".
"ההפיכות ברומא" שפורסמו בשנת 1719 זכו להערכה בפי כל, כולל באנגליה. הלורד סטנהופ, שר של המלך ג'ורג' הראשון פנה לאב ורטו כאל האדם המוסמך ביותר שיוכל להאיר לו כמה תמיהות לגבי הקמת הסנאט הרומי.
היסטוריון של מסדר האבירים ההוספיטלרים
מסדר האבירים ההוספיטלרים כדי יכתוב מסכת היסטורית שלמה על תולדות המסדר. זה הפך לעבודתו העיקרית של ימי זקנתו ולספרו הרחב ביותר. הפעם, לדברי לואי גבריאל מישו, ספר זה הוא עולה באיכויותיו על ספר שהכתב לפי הזמנה על ידי היסטוריון רשמי. כדבריו, הוא נכתב עם אותו חופש הרוח המתרחק במידה שווה" גם מהנכונות החנפנית למלא את רצון השררה, שהייתה שכיחה למדי אצל היסטוריות משלהי המאה ה-17,וגם הגישה המכפישה, המזלזלת, של אנשי "האסכולה הפילוסופית".
בעוד השלים את הספר ארוך היריעה הזה, חל שיפור במעמדו. לואי דוכס אורליאן (1752-1703), בנו של העוצר פיליפ (1723-1674), מינה אותו למזכיר-מתורגמן ואחר כך למזכיר של אשתו הטריה, הנסיכה של באדן. האב ורטו התעורר עם הכנסה מכובדת, מגורים בפאלה רויאל ויכול היה להעביר את סוף חייו בנוחות ומנוחה. לעומת זאת בריאותו התחילה החלש.
סוף ימיו
אחרי 1726, תקופה בה כתב את "ההיסטוריה של מלטה" כושרו הגופני והנפשי ירד. עדיין תכנן עבודות היסטוריות כמו על "הפיכות של פולין" ו"ההפיכות של קרתגו", אך התקשה להתמיד. כשהעירו לו כי אינו יכול יותר לקרוא וכתוב, התעקש להשיב שיכול לעומת זאת להכתיב ושיש לו מספיק ידע כדי לא להזדקק למחקרים חדשים. כרגיל היה מעמיד במקום הראשון את האפקט הדרמטי של הסיפור על חשבון דקדקנות מלומדת של הפרטים. ברוח זו מפורסמת תשובתו לאלו שהציעו לו מסמכים מעניינים אודות המצור על רודוס:. האב ורטו נפטר ב-15 ביוני 1733 בפאלה רויאל בפריז כמעט בגיל 80.
כתביו
Histoire de la conjuration du Portugal); (תולדות הקשר בפורטוגל) 33 מהדורות עד שנת 1859,; תורגם לספרדית - Histoire des révolutions de Suède et Histoire des révolutions du Portugal, 5 מהדורות במהלך המאה ה-19 (1819-1846). 1726 רנה אובר דה ורטו, Histoire de l'Ordre de Malte ou Histoire des chevaliers hospitaliers de St-Jean de Jérusalem, appelés depuis les chevaliers de Rhodes (תולדות המסדר של מלטה או תולדות האבירים ההוספיטלרים של יוחנן הקדוש מירושלים) (לפי הזמנת המסדר) (ב-1727 מהדורה שלישית, עד 1780 - 12 מהדורות, והחל משנת 1839 - 4 מהדורות, מתוכן - 3 "לשימוש הנוער"), מהדורות מקוצרות בשנים 1837–1885, תרגום לאנגלית (1728) -1819 - Œuvres choisies, 12 vol. in-8¡, Paris, L. Janet (מבחר ספריו) -1830 Œuvres de l'abbé de Vertot, 3 vol. in-12, Paris, Lequien et fils (en fait, Révolutions de la république romaine). (יצירותיו ב־3 כרכים) -1844 Œuvres choisies de l'abbé de Vertot (Révolutions de la république romaine, Révolutions de Suède et du Portugal, Dissertations historiques)
II ביבליוגרפיה אקדמית של האב ורטו, לפי רוזייר ושאטל, תזכיריו בקבצים של האקדמיה לכתובים וספרות, פריז, אטוגוסט דיראן, 1856) Table générale et méthodique des mémoires contenus dans les recueils de l'Académie des inscriptions et belles-lettres, Paris, Auguste Durand, 1856. (תולדות האקדמיה לכתובים - תקצירי הרצאות, ללא הטקסט המקורי) 1709. H. I, 1717, ע' 162–168 «De la signification du mot regnum dans quelques historiens du Bas-Empire, surtout dans ceux qui ont écrit de la monarchie française», .(על משמעות המילה "רגנום" אצל כמה היסטוריונים מן האימפריה הרומית המאוחרת, במיוחד אצל אלו שכתבו על המונרכיה הצרפתית) (תזה המנסה להבהיר את מקורם האמיתי של הצרפתלים על ידי הקבלת מנהגיהם לעומת אלה של הגרמאנים הקדומים) (על הבדל בין השריון ולבין הטאבארד (על מונומנט שנמצא במנזר פקאן - עם סכימה מצורפת «De l'usage des harangues chez les historiens grecs et latins», 1713. H. III, 1723, ע' 89–91. (השימוש בנאומים אצל היסטוריונים יוונים ורומים) (על האל אירמינסול, אצל הסקסונים הקדומים) (תזה הדנה בסוגיה אם הייתה צרפת, מאז שנוסדה המונרכיה, מדינה תורשתית או אלקטיבית) donné injustement le titre odieux de fainéants et d'insensés''', בין 1711 ובין 1717) M. IV, 1723, ע' 704–728 (תזה על אחרוני המלכים משושלתנו הראשונה, שהיסטוריונים רבים מאוד הגדירו אותם בתואר המביש של "עצלנים וטפשים" (תזה על מקור ממלכת איבטו) (בין 1717 ובין 1711) (אופיו של אוגוסטוס, בהשוואה לשריו, אגריפס ומאיקנס) (תזה על קביעת חוקי הצנע אצל הצרפתים)
קישורים חיצוניים
C.Volpilhac - Auger- Mon Siège est fait ou la méthode historique de l'Abbé de Vertot, Cromohs, 2 (1997): 1-14,), Universita di Firenze (Cyber Review of Modern Historiography)
יחסי איחוד האמירויות הערביות–לבנון
יחסי איחוד האמירויות הערביות–לבנון (בערבית: العلاقات اللبنانية الإماراتية) הם היחסים בין איחוד האמירויות הערביות ובין '''הרפובליקה הלבנונית.
רקע
לאיחוד האמירויות הערביות יש שגרירות בביירות, ואילו לבנון מחזיקה שגרירות באבו דאבי וקונסוליה כללית בדובאי. שתי המדינות הן חלק מהמזרח התיכון וחולקות קשרי תרבות קרובים. ישנם מאות אלפי לבנונים גולים החיים ועובדים באיחוד האמירויות הערביות.
תקריות דיפלומטיות
ב-30 באוקטובר 2021 הודיעה איחוד האמירויות לשגרירים לחזור ארצה כאות הזדהות עם סעודיה, לאחר שזו השיבה את שגריריה מלבנון, בשל "הסגנון הבלתי מקובל" מצד כמה בכירים בלבנון כלפי סעודיה.
פסיכותרפיה המרוכזת באדם
פסיכותרפיה המרוכזת באדם (Person-Centered Therapy), ידועה גם כטיפול ממוקד בלקוח (Client-centered therapy), היא שיטת טיפול שפותחה על ידי הפסיכולוג ההומניסטי קרל רוג'רס בשנת 1951. השיטה זוכה לשימוש נרחב בתחום בריאות הנפש ומהווה בסיס לאסכולת הפסיכותרפיה ההומניסטית.
רוג'רס מכנה את מקבל הטיפול בשם "לקוח", להבדיל מהמושגים "חולה", "פציינט" או "מטופל" אשר בעלי קונוטציה שללקוח יש מחלה או שבודקים אותו בניסוי. זאת משום שלמילה "לקוח" יש משמעות של לקיחת אחריות אקטיבית ורצונית לטפל בבעיות של עצמו. הטיפול בשיטה זו מתאים לאנשים בעלי שיקול דעת תקין היות שהטיפול בשיטה זו מונחה על ידי החלטות מקבל הטיפול ולא על ידי החלטות המטפל.
אחדים מרעיונותיו של רוג'רס ובייחוד עיקרון העל של השיטה, עקרון הלקוח במרכז, אומצו גם על ידי בעלי מקצועות טיפוליים מסוימים בתחומי הרפואה והפרא רפואה. המשותף למקצועות מסוימים אלה ולשיטת הפסיכותרפיה המרוכזת באדם הוא שהם נותנים שירות לאנשים בעלי שיקול דעת תקין, בתחומים בהם למקבל השירות יש כלים לשפוט את השירות שהוא מקבל.
מרכיבי הטיפול
מרכיבי היסוד של הטיפול הנפשי על פי רוג'רס הם:
תפקיד המטפל
תפקיד המטפל ליצור מערכת יחסים חיובית וסביבת טיפול לא שיפוטית. המטפל עושה זאת על ידי האזנה ושיקוף של רגשות ותחושות הלקוח. במסגרת הטיפול המטפל מעודד את הלקוח לבטא ולחשוף את עצמו מבלי להשתמש במנגנוני הגנה. מטרת הטיפול היא לטפל בחסכים ולערוך שינויים בדפוסי חשיבה תוך פיתוח הערכה עצמית גבוהה. באופן זה גוברים סיכוייו של הלקוח לקבל את עצמו, להגיע למימוש עצמי ולתפקד בשלמות.
גלינה זיבינה
גלינה איוונובנה זיבינה-פיודורובה (ברוסית: Галина Ивановна Зыбина-Фёдорова; נולדה ב-22 בינואר 1931) היא אתלטית סובייטית בעבר. היא אלופה אולימפית (הלסינקי 1952), אלופת אירופה (ברן 1954), 4 פעמים אלופת ברית המועצות (1955-1952) ושיאנית עולם בהדיפת כדור ברזל, פעמיים אלופת ברית המועצות (1952 ו-1957) בהטלת כידון. נוסף לכך, היא הצטיינה גם בזריקת דיסקוס.
הייתה לאתלטית הראשונה בהיסטוריה שהדפה כדור ברזל מעבר ל-16 מטר.
ביוגרפיה
זיבינה נולדה בלנינגרד. בתקופת המצור על לנינגרד במלחמת העולם השנייה סבלה זיבינה מרעב וקור. אמה ואחיה נפטרו בתקופה זו. אביה נהרג בקרבות בחזית.
באליפות אירופה שנערכה בבריסל, בלגיה בשנת 1950 זכתה זיבינה במדליית ארד, בהטלת כידון בתוצאה של 42.75 מטר. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 13.07 מטר