cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מסע אחר
מסע צעיר
"מסע צעיר" היה ירחון מבית מסע אחר שיועד לגילאי 6ֿ–13 שהושק בשנת 1998. הירחון עסק בטבע ובמדע. הכתבות בו היו קצרות ומנוקדות.
בשנת 2008 נרכש "מסע צעיר" על ידי קבוצת SBC והתאחד עם הירחון "גליליאו צעיר". במסגרת האיחוד הצטרפו מנויי מסע צעיר למנויי גליליאו צעיר וכתב העת המאוחד המשיך לצאת תחת השם "גליליאו צעיר".
חגי עמיר
חגי עמיר (נולד ב־7 בדצמבר 1968) הוא אחיו של יגאל עמיר ושותפו להתנקשות ביצחק רבין בשנת 1995.
ביוגרפיה
נולד בהרצליה. אימו גאולה הייתה גננת במקצועה ואביו שלמה הוא סופר סת"ם.
חגי עמיר הורשע בקשירת קשר לרצח ראש הממשלה יצחק רבין; בקשירת קשר לפגוע בתושבים ערבים ובאנשי המשטרה הפלסטינית ביהודה ובשומרון; בייצור נשק ובהחזקת נשק שלא כחוק. הוא זוכּה מעבירה של קשירת קשר לפגוע במחבלים שישוחררו לפי הסכמי אוסלו. בית המשפט המחוזי בתל אביב גזר עליו עונש של 12 שנות מאסר, ובבית המשפט העליון הוחמר העונש ל־16 שנות מאסר. אף על פי שחגי ידע על כוונת אחיו, יגאל עמיר חשש כי שירות הביטחון הכללי עוקב אחריו ומידר את חגי מפרטים על זמן יציאתו ועל דרך הגעתו לעצרת השלום שבה ירה ברבין. בתחתית המחסנית של אקדחו סידר יגאל כדורים שבהם עשה חגי שינויים. הוא טען לסירוגין קליעים רגילים (שלהם ייחס חגי יכולת חדירה טובה יחסית) וכדורים מיוחדים מסוג הולופוינט (שלדעת חגי קטלניים יותר), שמא ילבש רבין שכפ"ץ. יגאל לא השתמש בכדורי ההולופוינט. חגי סבר שיגאל לא יצליח בתוכנית ההתנקשות שלו במתכונת שבה בוצעה, וחשב שהיה צריך לבצעה בשיטות אחרות, כמו שימוש ברובה צלפים למשל.
בנובמבר 2004, בעקבות ויכוח עם השב"ס על שיחת טלפון, אמר עמיר לסוהריו: "מה אתם מפחדים שאני אחסל וארצח את שרון... אם אני רוצה אני מסוגל להרים שיחה אחת ולדאוג שיחסלו ויפוצצו את שרון". בעקבות דברים אלו הוא הורשע באיומים ונידון לשנת מאסר נוספת, שמחצית ממנה הוספה לעונשו בפועל.
ב־4 במאי 2012 שוחרר מהכלא. לאחר שחרורו החל להיות פעיל בפייסבוק, ושם הוא מפיץ את דעותיו ואף נפתחה לו קבוצת מעריצים. עמיר, בדומה לאחיו, מצדיק גם היום את מעשה ההתנקשות שביצע יגאל. את המעשה הוא מכנה "מצווה" ולשיטתו זאת הייתה הדרך היחידה "לנטרל" את רבין. למרות זאת, חגי עמיר מביע דעות התומכות בזכויות אדם, ביקר את האווירה הציבורית במהלך מבצע צוק איתן ותומך בפתרון של מדינה דו־לאומית, משום שלדעתו לא ניתן לתקן את הנזק שנגרם בעקבות הסכמי אוסלו. לדבריו "למדינה יהודית יש חשיבות, למדינת היהודים אין הצדקה קיומית". דף הפייסבוק של עמיר נחסם לעיתים קרובות עקב הדברים שהוא כותב שם, שפייסבוק מתייגת כהסתה. עמיר עצמו הגיב לאחת החסימות בהקמת דף חדש על שם "עמנואל גולדשטיין", כשמו של דמות האויב הנצחי שכולם מצווים לשנוא ולגדף מהספר 1984, באמרו שהיחס אליו הוא בדיוק כמו אל גולדשטיין.
ב־27 באוקטובר 2015, בעקבות דבריו של נשיא המדינה ראובן ריבלין באירוע לזכרו של יצחק רבין לציון 20 שנה להירצחו, שבו הצהיר שכל עוד הוא הנשיא לא יֵצא יגאל עמיר לחופשי, כתב חגי עמיר בפייסבוק: "ריבלין הוא פוליטיקאי חנפן. לא הוא קובע אם אחי ישתחרר או לא, רק הקב"ה קובע כפי שהוא קבע שרבין יתפגר אף על פי שריבלין וחבריו לא ממש הסכימו. הוא קבע שריבלין יהיה נשיא, ויגיע הזמן שהוא יקבע שריבלין יחד עם המדינה הציונית צריכים לחלוף מהעולם כפי שסדום חלפה בשל הפשעים שהם ביצעו במסגרת החוק נגד בני עמם. והיום הזה כבר לא רחוק". באותו יום נעצר עמיר בחשד להסתה, והוחלט להביאו לפני שופט.
חיים אישיים
עמיר מתגורר עם הוריו בביתם שבהרצליה ועובד כרתך וכמסגר במסגרייה שפתח. בתקופת מאסרו סיים כמה קורסים במתמטיקה באוניברסיטה הפתוחה, וכעת הוא לומד לתואר בהנדסת בניין במכללת אורט.
אפרים ליפשיץ
אפרים ליפשיץ (2004–1909) היה צייר ישראלי, יליד פולין.
קורות חיים
אפרים ליפשיץ נולד בסטולין, פולין, בשנת 1909 למשפחה דתית בת 12 ילדים. ליפשיץ למד ב"חדר" ובבית הספר "תרבות". לאחר סיום לימודיו היה ליפשיץ פעיל במסגרות ציוניות בעיירה ופעל כצייר אוטודידקט. בין השנים 1933–1935 שהה בפריז, צרפת. בשנת 1935 עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב. הוא עבד בבניין ובתיאטרון "האוהל". בשנת 1937 הצטרף לארגון "ההגנה". בתקופת מלחמת השחרור אף גויס לצה"ל מטעם מחתרת ההגנה. בשנת 1944 למד ציור אצל אהרון אבני ובין השנים 1945–1948 למד ציור בסטודיו של יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי בתל אביב.
בשנת 1951 נמנה ליפשיץ על מקימי "קבוצת העשרה" והציג בכל תערוכותיה. בין השנים 1952–1974 עבד בבנק הפועלים. בשנת 1953 נמנה עם מייסדי כפר האמנים בעין הוד ובשנת 1970 הצטרף כחבר לקריית האמנים בצפת ואף כיהן כיו"ר הקריה. בשנת 1964 הציג ביחד עם קבוצת "תצפית". בין השנים 1970–1980 היה חבר בקבוצת רוסטרום.
יצירותו המוקדמת של ליפשיץ, לפני עלייתו לארץ ישראל, לא נשתמרה. היא הכילה עבודות דקורטיביות, תפאורות, ציורי אקוורל פיגורטיביים ועוד. לאחר עלייתו שינה ליפשיץ את סגנון ציורו, שהפך לאקספרסיבי, בהשפעת יצירות "אסכולת פריז". במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 ניכרת ביצירותיו השפעת קבוצת אופקים חדשים. יצירותיו הכילו תיאורי נוף ותפנים העשויים במשיכות מכחול חופשיות, בשימוש בקווי קונטור ובשימוש בצורות דקורטיביות. סדרת הציורים "עין גדי", משנות השישים של המאה ה-20, עשויה כהפשטה של הטבע העשויה בעזרת רשת של קווים צבעוניים. בסוף שנות ה-90, בעקבות תאונת דרכים, עבר לציור בגירי פסטל.
במסגרת מיזם הנצחת אמנים ואנשי במה של עיריית תל אביב, נקבעה לוחית זיכרון על ביתו של אפרים ליפשיץ ברחוב ארלוזורוב 8 פינת אדוארד ברנשטיין 21 בתל אביב.
כורש הרצל גורדון
כורש הרצל גורדון (באנגלית: Cyrus Herzl Gordon; 1908 - 30 במרץ 2001) היה ארכאולוג יהודי אמריקאי, חוקר המזרח הקרוב הקדום ושפות קדם.
קורות חיים
גורדון נולד בפילדלפיה, בנו של בנג'מין גורדון שהיה רופא מהגר מליטא. הוא גדל במשפחה יהודית מבוססת המסורה ללימודי יהדות, מחשבת רציונלית, ופתיחות ללימודי חולין. הוא למד עברית מגיל חמש והתעניין ביוונית ולטינית מגיל צעיר.
גורדון למד לתארים B.A., M.A., ו-Ph.D. באוניברסיטת פנסילבניה, וכן השתלם בקולג'ים הסמוכים גראץ ודרופסי. לשלושת המוסדות היו תוכניות המתמחות בלימודי תנ"ך, לימודים קלאסיים ולימודי המזרח הקדום. באוניברסיטאות אלו למד גם פרסית עתיקה וגם סנסקריט.
גורדון בילה במחצית הראשונה של שנות ה-30 במזרח הקרוב כחבר בבית הספר האמריקאי ללימודי האוריינט (American Schools of Oriental Research (ASOR)), כשעבד במרכזים בירושלים ובבגדאד. הוא חפר עם ליאונרד וולי באור, ועבד עם פלינדרס פיטרי בתל אל-עג'ול. הוא עבד עם ויליאם פוקסוול אולברייט בתל בית מירסים, וליווה את נלסון גליק במסעות המחקר שלו בירדן. הוא היה מעורב בחקירת ותרגום לוחות אל-עמארנה יחד עם המשלחת של ג'ון פנדלבורי.
כשחזר גורדון לארצות הברית ב-1935, לא מצא משרה אקדמית קבועה, בגלל תקופת השפל. הוא עבד במספר משרות זמניות באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, במכללת סמית' וכן במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, ניו ג'רזי.
מלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-1942, התנדב גורדון לצבא ארצות הברית, כשהוא בגיל 33. כמפקד קבוצת מפענחים, גורדון ובלשנים אחרים השתמשו בכשרונותיהם לפיענוח וניתוח שפות מוצפנות.
הנאצים והיפאנים שלחו הודעות מוצפנות, לא רק בגרמנית ויפנית, אלא גם בשפות אחרות כגון ערבית, טורקית ופרסית. גורדון ציין מאוחר יותר שעבודתו כקריפטולוג עבור הצבא נתנה לו את הכלים בהם השתמש מאוחר יותר בעבודתו על הכתב המינואי ובייחוד על הכתב ליניארי א'. מאוחר יותר, הוצב גורדון במזרח התיכון ושירת במצרים, ארץ ישראל, עיראק ולבסוף באיראן. שם למד לדבר בפרסית חדשה. היו לו מספר תפקידים באירן, כולל מתורגמן ומתווך עם קצינים ושליטים מקומיים. בין לבין גם מצא זמן להמשיך במחקריו המדעיים. הוא ביקר באתרים ארכאולוגים חשובים של פרס העתיקה, ופרסם חיבור על מספר קערות השבעה ארמיים מהאוסף של מוזיאון טהראן.
קריירה אקדמאית
לאחר המלחמה, קיבל גורדון משרה מלאה בדרופסי קולג' בפילדלפיה ב-1946. הוא לימד שם עד 1956 ואז באוניברסיטת ברנדייס עוד 18 שנה. הוא עבר לאוניברסיטת ניו יורק ב-1973, והיה הדירקטור של המרכז לחקר אבלה מובילת המחקר של העיר הסורית העתיקה. במהלך הקריירה שלו הוא לימד קורסים וסמינרים ופרסם עבודות במגוון נרחב של תחומים. אלה כללו: ארכאולוגיית שדה, כתב יתדות, מכתבי אל-עמארנה, תנ"ך, עברית, אוגריתית, קערות השבעה ארמיים, לוחות נוזי, כתב ליניארי א', הומרוס, אגיפטולוגיה, חיתית, חורית, שומרית, וערבית קלאסית. הוא פרש מאוניברסיטת ניו-יורק ב-1989.
גורדון התפרסם בזכות ספריו על אוגריתית- שפה עתיקה מהמאה ה-14 לפנה"ס מעיר לחופי סוריה, שפורסמו ב-1940. הוא התעקש שהספרות האוגריתית מצביעה על קשר תכוף בין דוברי השפה לדוברי העברית העתיקה במזרח הים התיכון.
פרסומיו של גורדון כוללים: "The Ancient Near East", "Ugaritic Textbook", "Forgotten Scripts", ואת "לפני היות התנ"ך: הרקע המשותף לתרבות יוון ולעברים" ("The Common Ground of Greek and Hebrew Civilization"). הוא פרסם גם אוטוביוגרפיה, "A Scholar's Odyssey", שזכתה בשנת 2000 בפרס מהג'ואיש בוק קאונסיל. את עבודתו ממשיך חלקית תלמידו גארי א' רנדסבורג.
נקודת השקפה לא ממסדית
ללא פחד ממחלוקות מדעיות, גורדון תקף את התאוריות המסורתיות על תרבויות יוון והעברים הקדמונים. בשנות ה-60, הוא פרסם את עבודתו על הכתב המינואי, שחיזק את התאוריה הוותיקה שלו הטוענת כי התרבויות העברית והיוונית צמחו מתרבות שמית קדומה משותפת. הוא התעקש שהתרבות הזו התפרסה על פני מזרח הים התיכון, מיוון לישראל העתיקה בתקופה המינואית.
גורדון גם האמין שהעברים, הפיניקים, ואחרים, חצו את האוקיינוס האטלנטי, בימי קדם, ושהגיעו לאמריקה הצפונית והדרומית. דעה זו התבססה על עבודתו על "הכתב מנחל העטלפים" (Bat Creek inscription) שנמצא בטנסי, והכת שנמצא בפאראיבה שבברזיל, וכן על הערכתו את "אבן עשרת הדיברות" מלוס לונאס, ניו מקסיקו.
אמינות האבן מבאט קריק עורערה על ידי הארכאולוג האמריקאי רוברט מיינפורט ומארי קוואס. לאחר בחינת הקונטקסט הארכאולוגי, הכתב, וחפצים אחרים הקשורים בהם, הם טענו במגזין American Antiquity (2004) שהכתב הועתק מספר של הבונים החופשיים מ-1870, ולכן זהו זיוף של עוזר המחקר שגילה את האבן במאה ה-19.
לגבי הכתב מפראביה, פ' קרוס טען ב-1968 (מספר שנים לפני פרסום ספרו של גורדון) שגם זה זיוף מהמאה ה-19. גורדון אכן הסכים שייתכן שכתב זה הוא זיוף.
לנדסברג על הלך
לנדסברג על נהר לך (בגרמנית: Landsberg am Lech) היא עיירה בדרום-מערב בוואריה שבגרמניה, כ-65 ק"מ מערבית למינכן וכ-35 ק"מ דרומית לאאוגסבורג. לנדסברג היא בירת מחוז לנדסברג אם לך.
סקירה כללית
לנדסברג שוכנת על הדרך הרומנטית והיא מרכז אזור לכריין, אזור הגבול בין שוואביה לבוואריה. העיירה ידועה במרכזה ההיסטורי הציורי.
לנדסברג על הלך התפתחה על דרך מלח היסטורית מרכזית שחצתה את נהר הלך. כדי להגן על הגשר, הורה הדוכס היינריך הארי במאה ה-12 להקים טירה - קסטרום לנדספורך (Castrum Landespurch) - בה נכללו יישוב וטירה ישנים יותר בשם "פטין" (Phetine). עד מהרה התפתח במקום יישוב גדול יותר, שקיבל אמנת עיירה כבר במאה ה-13.
בשנת 1315 נשרפה העיר עד תום, אך נבנתה מחדש בזכות מיקומה החשוב. בשנת 1320 הורשו תושבי לנדסברג לגבות מכסי מלח, וכך התעשרה העיירה. בשנת 1419 הוטל מס נהר, שהיווה מקור הכנסה נוסף לעיירה.
העיירה ידועה בזכות הכלא בו נכלא אדולף היטלר בשנת 1924. במהלך מאסרו הכתיב היטלר את ספרו "מיין קאמפף" לרודולף הס. תאו, תא מספר 7, הפך לחלק מהפולחן הנאצי, ומעריצים רבים הגיעו לבקרו בתקופת השלטון הנאצי בגרמניה. לנדסברג על הלך הייתה ידועה גם כעיר הנוער ההיטלראי.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוקם בלנדסברג אחד ממחנות העקורים הגדולים לפליטים יהודים ניצולי שואה, מחנה העקורים לנדסברג. בלנדסברג גם היה מקום ההוצאה להורג של יותר מ-150 פושעי מלחמה לאחר 1945.
בלנדסברג נולד חתן פרס נובל ארווין נהר.
אזורים עירוניים
ללנדסברג שייכים הכפרים זנדאו (Sandau) ופסינג (Pössing) וכן הרבעים העצמאיים לשעבר ארפטינג (Erpfting), אליגהופן (Ellighofen), פיצלינג (Pitzling) ורייש (Reisch).
מחנה הריכוז לנדסברג ומחנה עקורים
מחנה לנדסברג הוקם ב-1944 כמחנה ריכוז נאצי. באוקטובר 1944 היו במחנה יותר מ-5,000 אסירים.
המחנה שוחרר ב-27 באפריל 1945 על ידי הדיוויזיה המשוריינת ה-12 של צבא ארצות הברית. בהוראתו של גנרל טיילור, אפשרו הכוחות האמריקניים לתקשורת לתעד את הזוועות והורו לאזרחים ולשומרים גרמנים מקומיים לצפות במתים ולקבור אותם. אזור המחנה הפך למחנה עקורים, מחנה העקורים לנדסברג, בעיקר לפליטים יהודים מברית המועצות והמדינות הבלטיות.
גילוי המחנה ושחרורו הופיעו בפרק 9: Why We Fight, של סדרת הטלוויזיה "אחים לנשק".
בדצמבר 2019 כתבה אשת האקדמיה והמתרגמת הישראלית אילנה המרמן על הקשיים שחוותה בניסיון לבקר באתר המחנה ולמצוא את האנדרטה לזכר הקורבנות. היא ציינה כי "עשרות שנים לאחר המלחמה התאמצו תושבי המקום והשלטונות להתעלם מקיומה ולהשכיח אותה".
ספורט
לנדסברג היא ביתם של מועדוני הספורט הבאים:
רודולף לומן
רודולף לומן (בהולנדית: Rudolf Loman; 14 באוקטובר 1861, אמסטרדם – 4 בנובמבר 1932, אמסטרדם) היה שחמטאי יהודי-הולנדי.
לומן חי בלונדון מספר שנים, שם שיחק שחמט נגד אנגלים עשירים, בדומה לתלמידו ההולנדי ז'אק דוידסון, הגם שהיה לו מקצוע נוסף, נגן עוגב. לומן חזר להולנד, שם זכה באליפות הולנד השנייה לשחמט, בשנת 1912, בעיר דלפט.
לומן סיים בתיקו דו-קרב עם פאול לאונהרדט +4 -4 =2 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו), הפסיד ליאן אסר +0 -3 =1 בשנת 1913 (פלייאוף של אליפות הולנד השלישית) והפסיד לאדגר קול +1 -2 =2 בלונדון, בשנת 1922.
באליפות הולנד בשנת 1926 הגיע לומן למקום השני, אחרי מקס אויבה, מנצח התחרות.
סיום משחק בין עמנואל לסקר בלבן מול לומן, לונדון 1910.
הלבן נראה זכוי לאור הכתרתו הצפויה של הרגלי ב-ח7. לומן ניסה את מזלו ושיחק 1...צג3+ וכאן טעה לסקר ושיחק 2. מז4 (כנראה ללא מחשבה יתרה, כי מו2 ומתקדם לכוון הצריח השחור זוכה ללא קושי). 2...צג4+ 3. מז5 צח4! 4. מ:ח4 ז5+ 5. מ:ז5 מז7 ועוצר את הרגלי הלבן. שחור זכה במשחק לבסוף. לא קל לראות בעמדת הפתיחה את המסע הזוכה ז5+.
משפחתא קהילת האימוץ של ישראל
משפחתא קהילת האימוץ של ישראל היא הארגון היציג של קהילת האימוץ בישראל.
רקע
הקהילה נוסדה בשנת 2013 כהתאגדות של הורים מאמצים, מאומצים בוגרים והורים ביולוגיים במטרה להוות בית קהילתי ולייצג את קהילת האימוץ בישראל. קדמה לה עמותת "אומץ לאמץ".
מטרת הארגון להוות בית לקהילת האימוץ, לסייע לחברי הקהילה, לקדם מודעות, הכרה ומתן מענים לצורכי הקהילה.
הקהילה פועלת במסגרת עמותה הפועלת כמלכ"ר וכל הפועלים בה מתנדבים. העמותה רשומה ברשם העמותות.
קהילת האימוץ
המונח "קהילת האימוץ" מתייחס לכל מי שהאימוץ נגע בחייו או בחייה, כאשר במרכז נמצאים מי שאומצו (מאומצים), מי שאימצו (מאמצים) ומי שילדיהם נמסרו לאימוץ (הורים ביולוגיים). מעבר לכך הקהילה כוללת גם את בני המשפחה המורחבת של כל אלו אשר מעשה האימוץ השפיע על מהלך חייהם. אימוץ הוא אירוע משנה חיים לכל הנוגעים בדבר. מעבר לילדים הנמצאים במרכז, משפיעים התהליכים הכרוכים באימוץ על מעגלים רחבים מאוד ויוצרים מערכת צרכים ייחודית, רחבה ומגוונת.
יקירי הקהילה
מגן קהילת האימוץ מוענק מדי שנה במהלך כנס שנתי הנערך בחודש נובמבר שהוא חודש האימוץ הבינלאומי.
בשנת תשע"ח הוענק המגן לעובדות הסוציאליות הפעילות ומלוות את העמותה מראשיתה - אווה שנקמן צ'ליק ולרותי ברוך.
ליץ'
בעולם האפלה
בעולם האפלה ישנם מספר יצורים המכונים ליץ', המפורסם ביניהם הוא הטרמר, שבט של ערפדים שעוסקים בכישוף דם. בעולם האפלה החדש גם ישנם מספר יצורים המכונים ליץ', המשותף לכולם הוא שהם היו קוסמים שהשתמשו בתהליך קסום כדי להפוך לבני אלמוות, באופנים שונים.
ליפובנים
ליפובנים הוא כינוי שניתן לבני קבוצה אתנית ממוצא רוסי השוכנת בעיקר בדלתא של הדנובה בדרום מזרח רומניה, בדרום בסרביה באוקראינה, בדוברוג'ה, כולל בקדרילטר ובאזורים אחרים בבולגריה.
מספר הליפובנים ברומניה הוא 29,774 ומקובל לצרף למספר זה גם את מספר הרוסים שהוא 8,914. מרבית הליפובנים ברומניה מתגוררים במחוז טולצ'ה, אך יש ליפובנים גם בקונסטנצה, יאשי, סוצ'אבה ובראילה. בירת הלופבנים באוקראינה היא וילקובה בדלתא של הדנובה. בשנת 1654, הכנסייה הרוסית בהנהגת הפטריארך ניקון הנהיגה שינויים. מאוחר יותר, בתקופת פיוטר הגדול, נכפו השינויים בכוח והוטלו סנקציות על מי שלא קיבל אותם, כולל כפיית לבוש מיוחד. המאמינים, שלא היו מוכנים לשנות את אורחותיהם, נדדו למקומות שונים ובהם פולין, קנדה, אלסקה ויפן. חלק מהם הגיעו לאזור הדלתה של הדנובה בדוברוג'ה וחלק לבוקובינה.
הליפובנים הם נוצרים פרבוסלבים אדוקי האמונה הישנה בדתם, משתמשים בלוח היוליאני ומדברים ניב רוסי ישן שקלט לתוכו מילים אוקראיניות ומילים רומניות.
אטימולוגיה
הליפובנים קרויים על שמו של מייסד הכת, אב המנזר ויגורצקאיה, שב-1742, בתקופת הדיכוי הסתגר עם חסידיו במנזר קטן ונידח, חסם את הבאר והצית את עצמו. שמו של אב המנזר היה פיליפ פוסטוביאט ומהשם פיליפ נקראו החסידים "פיליפובני", שם שהתקצר ל"ליפובני".
לייב רוכמן
(יהודה אריה) לייב רוכמן (בכתיב יידי: ראָכמאַן; 3 בינואר 1918 – 14 בספטמבר 1978) היה סופר יידיש ישראלי יליד פולין.
תולדות חייו
לייב רוכמן נולד בעיר מינסק מזובייצקי שליד ורשה בירת פולין בשנת 1918. בגיל חמש התייתם מאביו, וכנער ברח להתחנך בחצרו של הרבי מפוריסוב בוורשה ובאוטבוצק. בגיל שש-עשרה קיבל סמיכה לרבנות, ובגיל שבע-עשרה התפקר והתחיל לכתוב בעיתונות היידיש.
בתחילת מלחמת העולם השנייה חזר למינסק-מזובייצק, וב-1942 ברח עם אשתו והסתתר בבית איכרים.
עקב מחלת השחפת שבה חלה, שהה שנים אחדות בסנטוריום בשווייץ. ספרו הראשון, "בדמייך חיי: יומן 1943–1944" (ביידיש: "און אין דיַין בלוט זאָלסטו לעבן: טאָג-בוך 1943–1944"), יומן שכתב במשך שנות שהותו במחבוא במהלך מלחמת העולם השנייה, הופיע בפריז בשנת 1949. הספר תורגם מיידיש לעברית ולשפות נוספות. על הספר כתב אהרן אפלפלד: "זהו אחד הדוקומנטים השקטים והבלתי פאתטיים שנכתבו על השואה. בספר זה כבר מצוי רוכמן הבוגר, שהבליע את הצעקה המרה".
בשנת 1950 עלה לישראל, ובה פרסם ספר נוסף בשם "בצעדים סומים על פני האדמה", שהופיע ביידיש בשנת 1968 ותרגומו העברי ראה אור בשנת 1976. ערב מותו בשנת 1978 התפרסם קובץ סיפורים בשם "המבול", שתורגם אף הוא מאוחר יותר לעברית. ספריו המאוחרים נושאים אופי סוריאליסטי למחצה, כאשר חיים ומתים, מוקדם ומאוחר, מציאות ודמיון, מסתופפים בהם בהדדיות.
ספרו 'בדמייך חיי' תורגם ופורסם באנגלית בצרפתית וברוסית. תרגום הספרים 'בצעדים סומים על פני האדמה' ו'המבול' ראה אור בצרפתית.
לייב רוכמן עבד שנים רבות במדור היידיש של הרדיו, ב"קול ישראל" וב"קול ציון לגולה". כמו כן כתב בעיתונות יידיש בישראל ומחוצה לה. בין היתר שימש ככתב בישראל של העיתון היידי 'פארוועאטס' בניו יורק.
ביתו היה בית ועד, ורבים באו כל העת לשהות בין כתליו. הבית היה בית של שמחה ולימוד, מעין "טיש" חסידי. בין הבאים היו הסופרים ש"י עגנון, חיים גראדה, גרשם שלום, חיים הזז, דב סדן, נחמה ליבוביץ' ועוד.
בתו של רוכמן היא המשוררת רבקה מרים ובנו הוא הכנר יהושע רוכמן.
יחסי אינדונזיה–פינלנד
יחסי אינדונזיה–פינלנד הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אינדונזיה לבין רפובליקת פינלנד.
היסטוריה
היחסים בין המדינות החלו עוד לפני הכרזת העצמאות של אינדונזיה. ב-3 בספטמבר 1923, פינלנד הקימה את קונסוליית הכבוד שלה בבטאוויה (כיום ג'קרטה). לאחר סיום מלחמת העצמאות באינדונזיה, ב-10 בפברואר 1950, פינלנד הכירה באינדונזיה ושתי המדינות הקימו את יחסיהן הדיפלומטיים הרשמיים ב-6 בספטמבר 1954.
באוגוסט 2005, מרטי אהטיסארי, נשיא פינלנד לשעבר, יזם ועזר לתיווך המשברים והסכסוכים בין המורדים האצ'אנים לבין ממשלת אינדונזיה, תמיכה זו גרמה לחתימת הסכם שלום שנחתם בהלסינקי לאחר שבעה חודשים של משא ומתן.
מויזס קאופמן
מויזס קאופמן או מויסס קאופמן (בספרדית : Moisés Kaufman, נולד ב-21 בנובמבר 1963 בקראקס, ונצואלה) הוא מחזאי ובמאי יהודי אמריקאי, יליד ונצואלה, מייסד "מיזם התיאטרון הטקטוני" בניו יורק. יחד עם חברי להקת "מיזם התיאטרון הטקטוני", הוא נודע במיוחד בכתיבתו ובהפקתו של "מיזם לאראמי" (2000), כמו כן במחזות שכתב, ובהם, Gross Indecency: The Three Trials of Oscar Wilde ו-"33 Variations" ("33 וריאציות").
קורות חיים
קאופמן נולד בשנת 1963 בקראקס בוונצואלה כבן למשפחה של יהודים אורתודוקסים דתיים ששורשיהם ברומניה ואוקראינה. אביו, חוסה קאופמן, ניצול שואה מטרנסניסטריה) ואמו - דורה לבית אקרמן - ילידת ונצואלה, בת למשפחה שהיגרה מקייב. הוא למד בישיבה ובעת חופשות המשפחה בניו יורק נחשף לתרבות שמחוץ לעולם היהדות הדתית. בעת פסטיבל תיאטרון בקראקס התוודע למחזות אוונגרד כולל לתרומותיהם של פיטר ברוק ("מלך אובו"), טדאוש קנטור, פינה באוש ויז'י גרוטובסקי (תיאטרון המעבדה "אקרופוליס""). תחילה בשנת 1985 סיים קאופמן תואר ראשון במנהל עסקים באוניברסיטה מטרופוליטנה בקראקס. אולם אחר כך עשה תפנית והצטרף ללהקת תיאטרון ניסיוני - תיאטרון תספיס, תחת ניהולו של פרננדו איבוסקי. בשנת 1987 בגיל 24 היגר לניו יורק ולמד במכללה ואחר כך למד בימוי בבית הספר טיש לאמנויות של אוניברסיטת ניו יורק ועבד בתיאטרון האוניברסיטאי הניסיוני וינג. קאופמן גילה בגיל 11 את נטייתו החד-מינית ועבר מאוחר יותר תהליך של יציאה מהארון. הוריו התוודעו לכך תוך כדי חשיפה לעבודתו התיאטרונית והביעו תמיכה בו והערכה לדרכו האמנותית. הוא מגדיר את עצמו כ"ונצואלי (או "לטינו"), יהודי, הומוסקסואל, תושב ניו יורק, ס"ך כל תרבויותי. אינני יכול לכתוב מבלי להכיל בכך את כל מה שהנני". בשנת 1991 יחד עם הבן זוג שלו, ג'פרי להוסט, הקים את מיזם התיאטרון הטקטוני. בשנת 2002 כתב והפיק יחד עם חברי להקתו "מיזם תיאטרון הטקטוני" את ההצגה "מיזם לאראמי" המבוססת על ראיונות מקיפים עם תושבים ופרשנים במדינת ויומינג ובסביבתה שהיו מעורבים באירועים שלאחר רציחת הסטונדט ההומוסקסואל מתיו שפרד ביישוב לאראמי, יומינג.
בשנת 2004 ביים קאופמן הפקה של המחזה של דאג רייט I Am My Own Wife (אני אשת עצמי) שהייתה מועמדת לפרס טוני בקטגוריית הבימוי הטוב ביותר של מחזה. בשנת 2016 הוענקה לו המדליה הלאומית לאמנויות של ארצות הברית בנוכחות הנשיא ברק אובמה.
חייו הפרטיים
משנות ה-1980 נמצא קאופמן בקשר זוגי עם הסופר והמפיק ג'פרי להוסט. הם התחתנו רשמית בשנת 2014.
אופרות בבימויו
2010 - Puss in boots (החתול במגפיים) מאת שווייה מונטסלוואג'ה בהשתתפות בובות ושחקנים.
ספרים
- על השיטה הקולבורטיבית של קאופמן והלהקה
קישורים חיצוניים
Curt Schleier How Moises Kaufman Went From a Yeshiva to Directing a Harvey Ferstein Classic, 8.11.2018 Raul A.Reyes - NBC News - Legendary Playwright Moisés Kaufman Talks about Art, LGBTQ Activism 26 0ct.2016 10Things to Know About Moisés Kaufman
בית איזי שפירא
בית איזי שפירא הוא ארגון ללא כוונת רווח, הפועל למען קידום איכות חיים וזכויות של אנשים עם מוגבלות ובני משפחותיהם. במסגרת זו מפתח הארגון שירותים חינוכיים-טיפוליים, מפעיל תוכניות הסברה לשינוי עמדות בקהילה, פועל לשינוי מדיניות ומקדם מחקר והכשרה.
הארגון נוסד בשנת 1980 על ידי נעמי סטוצ'ינר, בתו של איזי שפירא, ונקרא על שם איזי שפירא, שעסק בסיוע לאנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית. עמדתו הייתה כי "לכל אדם הזכות לחיות בכבוד ובהתאם למלוא היכולות שלו". בית איזי שפירא ממוקם ברעננה, ומדי שנה נעזרים בו כ-30,000 איש.
הכשרה
"המכון הבינלאומי ללימודי המשך בנכויות התפתחותיות ע"ש טראמפ" מהווה את חטיבת ההכשרה וההשתלמויות של בית איזי שפירא, המכוונת לשיפור איכות חייהם של אנשים עם צרכים מיוחדים. במכון היצע רחב של קורסים וימי עיון בתחום השיקום, המתקיימים בכל רחבי הארץ. קורסים אלה מיועדים לאנשי מקצוע ומתנדבים, הורים לילדים עם צרכים מיוחדים וכן בוגרים עם מוגבלויות.
התוכניות מופעלות בשיתוף עם אוניברסיטת בר-אילן וסמינר הקיבוצים. מדי שנה משתתפים בקורסים כ-3,500 משתלמים.
אחת לארבע שנים מקיים המכון כינוס בינלאומי רב-תחומי, מהחשובים בתחום השיקום.
במכון קיימת ספרייה מקצועית המהווה מרכז מידע מקצועי ומקיף בתחום הנכויות ההתפתחותיות.
מחקר
בבית איזי שפירא קיימת יחידה למחקר והערכה, המבצעת מחקרים יישומיים בתחום הנכויות, ועוסקת בהערכת פרויקטים וכתיבת מאמרים ופרסומים בכתבי עת מקצועיים. היחידה נועדה לסייע לצוות הרב תחומי של הארגון לפתח שיטות טיפול וחינוך חדשניות ולשמור על סטנדרטים מקצועיים גבוהים.
מעורבות חברתית בקהילה
בבית איזי שפירא פועלת יחידה למשפחה ופיתוח קהילתי, שעוסקת בהשפעה על מדיניות וחקיקה בנושאים רלוונטיים לשילובם של אנשים עם צרכים מיוחדים בקהילה, ולנגישות לשירותי חינוך, בריאות וחברה. בין היתר סייעה היחידה להקמת "פארק חברים" בפארק רעננה המהווה מודל לגן שעשועים המשלב תפיסה של נגישות פיזית עם נגישות חברתית. הוא כולל מתקנים לילדים עם קשיי נגישות. בפארק ומחוצה לו מופעלות תוכניות הסברה חינוכיות וחברתיות, המיועדות להגברת השילוב ולשינוי עמדות כלפי אנשים עם צרכים מיוחדים.
המרכז מפעיל את "תוכנית חן" - תוכנית לפיתוח מנהיגות בקרב בני נוער, כמנוף לשיפור עמדות כלפי אנשים עם מוגבלויות. התוכנית מתבצעת בעשרות בתי ספר בכל הארץ ועוסקת בפיתוח סובלנות ואחריות חברתית.
בנוסף, מקיים הארגון גם פעילויות קהילתיות עם בעלי צרכים מיוחדים אחרים, כגון עם דיירי כפר נחמן.
מערך המתנדבים כולל כ-500 פעילים המטפלים בילדים ובבוגרים באופן קבוע וכ-4,000 מתנדבים לפרויקטים אד-הוק.
ב-2016, ייסדו גוגל ישראל ובית איזי שפירא את הכל בראש, פרויקט חברתי ללא מטרת רווח, המאפשר לאנשים עם מוגבלות מוטורית בידיים לתפעל סמארטפון וטאבלט באמצעות תנועות ראש, ללא מגע יד.
הוקרה
המרכז זכה להכרה בינלאומית וקיבל פרסים רבים, ובהם:
ליל המדענים והמדעניות האירופי
ליל המדענים והמדעניות האירופי (עד 2018 נקרא בישראל "ליל המדענים האירופי") הוא פסטיבל מדע שנתי המתקיים במוסדות מחקר ומדע באירופה ובישראל.
באירופה
"ליל המדענים האירופי" נוסד על ידי האיחוד האירופי בשנת 2005, והוא ממומן על ידי האיחוד האירופי במסגרת קרן מארי קירי של הנציבות האירופאית. הוא מתקיים מדי שנה ביום שישי האחרון של חודש ספטמבר, במוסדות מחקר רבים באירופה. באירוע משתתפים מוסדות מכ – 30 מדינות וממעל 300 ערים. מיזמים וארגונים שיכולים לקבל מימון מטעם האיחוד האירופי לעריכת האירועים השונים הם פעילויות לעידוד מחקר מדעי בקרב אנשים צעירים בקהילה, אשר נוסדו במדינות האיחוד האירופי.
בישראל
"ליל המדענים והמדעניות האירופי" מתקיים בישראל החל משנת 2007, ביוזמת ובמימון האיחוד האירופי, בתמיכת משרד המדע והטכנולוגיה. במסגרת האירוע, למשך מספר שעות בשעות הערב של יום חמישי הקודם ליום שישי האחרון של ספטמבר, פותחים במקביל מוסדות מחקר ומדע ומוזיאוני המדע את שעריהם לקהל הרחב ללא תשלום. המוסדות מציעים מפגשים עם מדענים ומדעניות, סיורים במעבדות, הרצאות, מופעים, הדגמות וסדנאות. מטרת האירוע היא לאפשר לציבור הרחב להתוודע מקרוב אל הפעילות הנערכת במוסדות המחקר והמדע ולהנגיש המדע לציבור. מדי שנה משתתפים קרוב ל-60,000 אנשים בפעילויות בכ-14 מוקדים ברחבי הארץ.
בישראל האירוע מתקיים בחסות משרד המדע והטכנולוגיה המקיים מדי שנה גם אירוע ארצי מאחד במוסדות, נוסף לפעילויות האחרות המתקיימות בכל מוסד:
פאטי אקין
ביוגרפיה ודרכו הקולנועית
אקין נולד בהמבורג להורים מהגרים מטורקיה. אביו הגיע מג'ייג'ומה שבמחוז זונגולדק והתיישב בגרמניה כמהגר עבודה ("מהגר אורח") ב-1966. האם הגיעה שלוש שנים מאוחר יותר. אקין גדל בשכונת מהגרים מעורבת ובעייתית, דבר אשר השפיע רבות על נקודת מבטו הקולנועית. עם זאת, סיפר אקין בראיון, כי היה בר מזל, מכיוון שהשתלב בחברה הגרמנית ודיבר את השפה, אף על פי שמרבית התלמידים בכיתה היו מהגרים, ובבית דיברו בעיקר טורקית. הוא מספר שאמו היא זו שהשפיעה עליו רבות על מנת שישלים את בחינות הבגרות וירכוש השכלה גבוהה, דבר שהיה חריג בשכונת המהגרים בה גדל. בנעוריו התנסה בכתיבת תסריטים וסיפורים קצרים, צילום, תיאטרון ואף היה חבר בלהקת מוזיקה.
את דרכו הקולנועית החל בשנת 1993 כעוזר מאחורי הקלעים בחברה הפקות בהמבורג, בה התנסה אף כמפיק, שחקן ותסריטאי. בשנת 1994 נרשם ללימודי תקשורת חזותית באוניברסיטה לאומניות בהמבורג, ובין השנים 1995 - 1998 ביים מספר סרטים קצרים, המוכר בהם הוא "קצר ונטול כאב" (1998) שזיכה אותו בפרס בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בלוצרן, שווייץ. לאחר מכן ביים סרטים נוספים כמו "ביולי" (2000), "שכחנו לחזור" (2001), ו "סולינו" (2001). בשנת 2004 הקים יחד עם שותפים את חברת ההפקות "קוראסון", ובאותה שנה יצא סרטו "עם הראש בקיר" - מלודרמה ברוטלית ונוקבת עטורת פרסים, כחלק מטרילוגיית סרטים העוסקים באהבה ומוות. הסרט השני בטרילוגיה זו הוא "בקצה גן עדן" (2007).
ב-2005 ביים סרט תעודה על סצנת המוזיקה באיסטנבול, בשם "לחצות את הגשר הצליל של איסנבול", בו הופיעו מוזיקאים טורקים ידועים כגון ג'זה, סזן אקסו ואיינור דוגן. הסרט מסופר מפיו של אלכסנדר האקה מהלהקה הגרמנית "איינשטירצנדה נויבאוטן"; האקה גם כתב את המוזיקה עבור סרטו הקודם של אקין, "עם הראש בקיר". אקין מספר שהמניע לסרט היה להציג את צדדים נוספים, יפים, של העיר הכל כך מגוונת איסטנבול, לאנשים שאינם מכירים אותה, או מכירים חלקים מסוימים שלה.
ב-2017 יצא לאקרנים סרטו "משום מקום".
סגנון קולנועי ונושא ההגירה בסרטיו
בסרטיו הוא משלב, דרך ביקורת נוקבת והומור, נושאים חברתיים ופוליטיים רבים, לעיתים מעוררי מחלוקת, הלקוחים מהמציאות ומשתלבים זה בזה - קונפליקטים בין מזרח ומערב הגירה, סיפורי אהבה, תרבות, מוזיקה, ואוכל. עם זאת, אי אפשר להתעלם מהנושא הדומיננטי בסרטיו: שילובם של המהגרים הטורקים בגרמניה, השפעותיהם על החברה הגרמנית ולהפך, קשיים ודעות קדומות.
בראיון עמו, משנת 2007, בנושא הגירה, טען כי "אין בגרמניה השתלבות חברתית של מהגרים...דבר הנובע מפחד וחוסר אמון בין שני הצדדים". כשנשאל בהמשך הריאיון אם אינו מייצג בדיוק את אותה השתלבות חברתית, ענה: "כן, אבל אני לא בעל דוכן דונר, נהג מונית או מנקה. אנשים אלו מזדהים עמי, אך בעצם איני מייצג אותם כלל, אני יוצר אינדיבידואלי".
חיים אישיים
אקין נשוי ואב לילד. דעותיו הפוליטיות של אקין שנויות במחלוקת. הוא נחקר במשטרת גרמניה לאחר שנראה לבוש בחולצת טי בה מופיע צלב קרס במקום האות S במילה BUSH, ובראיון איתו השווה את מדיניות נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש למדיניות הרייך השלישי.
1931 בברית המועצות
הנהגה
מעשית, יוסיף סטלין בתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הבולשביקית מרכז בידיו את השלטון במדינה.
פיג'ו
פיג'ו (בצרפתית: Peugeot, מבוטא פֶּז'וֹ) היא חברה צרפתית גדולה לייצור רכב, המהווה חלק מקבוצת PSA. ראשיתה בסוף המאה ה-19 כחברה לייצור אופניים, ובתחילת המאה ה-21 היא יצרנית הרכב הגדולה ביותר בצרפת.
היסטוריה
פיג'ו החלה את דרכה ב-1810 כמפעל משפחתי קטן לייצור מטחנות קפה בעיירה הרמניקור. מפעל זה עבר בהמשך לייצור להבי מסורים והתגלגל לייצור אופניים. ארמאן פז'ו הציג את דגם ה"לה גראנד בי" של אופני "גרוש ולירה" ב-1882. מאז ייצרה החברה טווח נרחב של דגמי אופניים, עד אשר עסקי הרכב והאופניים פוצלו ב-1926.
מסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 ייצרה ברישיון את דגם דה דיון בוטון תלת-אופן שהיה כלי תחבורה בתצורת תלת-אופן ממונע שנבנה בצרפת על ידי "De Dion-Bouton"
ההנעה בקיטור חייבה מנוע כבד וגדול, ודרשה הכנה ממושכת לחימום המים בטרם הנסיעה, ועד מהרה נזנחה לטובת מנוע בעירה פנימית. בשנת 1890 הוצג דגם הפיג'ו הראשון עם מנוע בעירה פנימית מתוצרת דיימלר וארבעה גלגלים.
ב-1892 כבר בנה פיג'ו 92 מכוניות, מספר מכובד באותם ימים. בשנה זו היה פיג'ו הראשון שהרכיב צמיגי גומי למכוניות ממונעות בנזין. אלו היו צמיגים ממקשה אחת; צמיגים מנופחי אוויר הגיעו ב-1895. עם זאת, המכוניות עדיין הזכירו בצורתן ובאופן ניהוגן כרכרות ללא סוסים.
בשנת 1896 כבר השתמש פיג'ו במנועים מתוצרתו, שהוכנסו תחת מכסה המנוע בקדמת הרכב כמקובל מאז אמצע המאה ה-20. כמו כן המכונית נשלטה באמצעות גלגל הגה והחלה להידמות למכוניות של ימינו.
בשנת 1897 ייצרה פיג'ו את דגם פיג'ו סוג 15. עד שנת 1901 בנתה "פיג'ו" 276 יחידות.
בשנת 1899, בנוסף לדגם ה"פיג'ו סוג 27", בנתה "פיג'ו" שמונה דגמים : "פיג'ו סוג 14 ("Peugeot Type 14" ), פיג'ו סוג 15, פיג'ו סוג 16, "פיג'ו סוג 21 ("Peugeot Type 21" ),פיג'ו סוג 24, "פיג'ו סוג 26 ופיג'ו סוג 28
בסך הכל יוצרו על ידי "פיג'ו" בשנת 1899 300 כלי רכב.
ב-1903 החלה פיג'ו לייצר גם אופנועים, ב-1913 הושק פיג'ו 500 M, ומאז היא ממשיכה לייצר אופנועים וקטנועים.
במרוץ אינדיאנפוליס 500 של 1913 זכתה מכונית פיג'ו נהוגה בידי ז'ול גו. מכונית זו הונעה במנוע בן ארבעה צילינדרים בטור שתוכנן על ידי ארנסט הנרי. לזכייה של מכונית מתכנון שכזה הייתה משמעות רבה על התפתחות מנועי המרוץ, שכן זה היה המנוע הראשון בעל גל זיזים עילי כפול וארבעה שסתומים לצילינדר (תצורה שהייתה מקובלת בתחילת המאה ה-21 במנועי מכוניות רבים). בשנה זו כבר ייצרה פיג'ו כמחצית מכלל המכוניות שיוצרו בצרפת והמשיכה בניצחונותיה באינדיאנפוליס גם ב-1916 וב-1919, השנה בה נפתח מפעל פיג'ו בעיר סושו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עסקה פיג'ו בעיקר בייצור מלחמתי - תחמושת, וכלי רכב מאופניים ועד טנקים. עם תום המלחמה התחדש היצור האזרחי וב-1926 נפרדה חטיבת האופניים מחטיבת הרכב.
מעט לאחר הצגתה החל השפל הכלכלי הגדול, שפגע קשות במכירות. בתקופת מלחמת העולם השנייה השתלטו הנאצים על מפעלי החברה והסבו אותם לייצור צבאי. המפעלים הופצצו כבדות בידי בעלות הברית. הייצור האזרחי חודש בשנת 1948 עם דגם ה-203, שאחריו באו דגמים נוספים שהתאפיינו בקו אלגנטי של המעצב האיטלקי פינינפארינה. פיג'ו החלה במכירות בארצות הברית ב-1958 ושיתפה פעולה עם רנו ווולוו בתכנון דגמים שונים.
בשנת 1974 רכשה פיג'ו 30% מחברת סיטרואן, והשתלטה עליה כליל ב-1976. חובבי סיטרואן המושבעים טענו מאז, כי חדשנותה ונועזותה של סיטרואן נפגעו בשל השתלטות זו. החברה המאוחדת נקראה PSA (Peugeot Société Anonyme), ושמרה על שני שמות המותג החולקים ביניהם מכללים שונים ומשאבים טכניים.
דגם ה-404 המפורסם הוצג לעולם בשנת 1960, ולאחריו הושלמה סדרה 4 במלואה, מהפיג'ו 104 ועד ה-604.
בשנת 1983 השיקה פיג'ו את אחד הדגמים המוצלחים ביותר בתולדותיה, מכונית הסופרמיני פיג'ו 205, שיוצרה במשך כ-15 שנים וזכתה להצלחה גדולה בעולם. עם זאת, מכירות פיג'ו בארצות הברית נחלשו, בעיקר עקב אי התאמת דגמיה לטעם הקהל שם. ב-1991 הפסיקה פיג'ו את מכירותיה בארצות הברית לאחר 33 שנות פעילות בשוק זה.
ספורט מוטורי
פיג'ו זכתה להצלחה רבה בתחום הספורט המוטורי, ובפרט במרוצי ראלי עם הפיג'ו 504 העמידה, גרסאות בעלות הנעה כפולה ומגדש-על של פיג'ו 205 ופיג'ו 206. פיג'ו זכתה בראלי דקר ברציפות מ-1987 עד 1990.
בשנות ה-90 התחרו מכוניות פיג'ו במרוץ 24 השעות של לה מאן, וזכו בו בשנים 1992 ו-1993.
פיג'ו אף מספקת מנועים לקבוצות המתחרות בפורמולה 1, כקבוצת "פרוסט" ב-1998–2000.
בשנת 2022 פיג'ו תחזור להתחרות במרוץ 24 השעות של לה מאן.
מוצרים אחרים
פרט לכלי רכב שונים, פיג'ו מייצרת גם מטחנות פלפל ומלח האהודות על חובבי הבישול.
בישראל
דגמי פיג'ו זכו לפופולריות רבה בישראל, במיוחד טרם הגעת המכוניות היפניות בשנות ה-70 המאוחרות. צה"ל השתמש רבות במכוניות פיג'ו, ובכך הקנה להן הילת אמינות ואיפשר לנהגים רבים לעמוד על טיבן ממקור ראשון.
מכוניות הפיג'ו 404 וה-504 זכו למוניטין בשל עמידותן ואמינותן היוצאות דופן בתנאים קשים, קלות הטיפול העצמי בהן ונוחותן. עד היום הן מבוקשות מאוד בקרב תושבי הרשות הפלסטינית ובמדינות אפריקה. ייצור הפיג'ו 504 נמשך בניגריה עד לשנות ה-90.
בשנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 זכתה פיג'ו 205 להצלחה רבה בשוק הרכב בישראל. נוחות הנסיעה, הביצועים, מחירה הנמוך וכן התנהגות הכביש המצוינת תרמו להצלחתה, כמו גם בחירתו של צה"ל ב-205 כרכב לסגני אלופים. ה-205 שווקה בישראל במספר גרסאות, הבסיסית שבהן צוידה במנוע בנפח 1 ליטר והבכירה ביותר הייתה גרסת הספורט, 205GTi, ששווקה עם מנוע 1.9 ליטר.
באמצע שנות ה-90 הכריזה פיג'ו על החלפת של ה-205 בשני דגמים חדשים, פיג'ו 106 ו-פיג'ו 306. שניהם זכו להצלחה סבירה בישראל אולם לא הצליחו לשחזר את הצלחתה של ה-205, שהמשיכה להימכר לצידם עד לשנת 1999, אז הוחלפה בפיג'ו 206, שהוחלפה בשנת 2007 בפיג'ו 207. באותה שנה החלה להימכר גם פיג'ו 107 בקטגוריית מכוניות המיני, וזכתה להצלחה יחסית בישראל, החל משנת 2009 עם החלת רפורמת ה"מיסוי הירוק" של כלי הרכב בישראל. המכונית נמכרת בישראל עם מנוע בנזין בנפח 1 ליטר ותיבת הילוכים ידנית או אוטומטית-רובוטית.
נתוני מכירות
על פי נתוני קארזון (עיבוד מאגר כלי רכב פרטים ומסחרים עד 3.5 טון):
דגמי פיג'ו
מסורת מספור זו החלה ב-1929 עם הפיג'ו 201. כל המספרים מ-101 ועד 909 עם אפס במרכזם הם סימנים רשומים של פיג'ו. אף שב-1963 אולצה פורשה לשנות את שם דגם הקופה החדש שלה, 901, ל-911 בשל עובדה זו, פיג'ו התירה למכוניות מסוימות מתוצרת בריסטול ופרארי לשמור על שם הדגם שלהן, שהכיל אפס באמצעו.
פיג'ו משתמשת גם בשיטת מספור בת ארבע ספרות, כאשר שתי האמצעיות הן אפסי, ומסמלת דגמי פנאי. מכונית הקונספט פיג'ו 4002 הייתה הראשונה להציג את המספור החדש, ובשנת 2005 הוחל בשיווקה של מכונית ה-פיג'ו 1007, שהיא דגם מוגבה (מבוסס על שלדת ה-206). 4007 הוא רכב שטח רך שנקנה ממיצובישי ומבוסס על דגם האאוטלנדר שלה.
דגמי עבר
מבחר חלקי מדגמי העבר של פיג'ו:
מסחריות
מכוניות מסחריות רבות של תאגיד פיג'ו סיטרואן פותחו בשיתוף עם פיאט ומיוצרות במפעלים משותפים:
ACE (אנזים)
אנזים ההופך אנגיוטנסין (באנגלית: Angiotensin converting enzyme ובקיצור: ACE; נקרא גם peptidyl dipeptidase A, carboxycathepsin ו-CD 143) הוא אנזים הנמצא בעיקר בנימי הריאה שהופך את אנגיוטנסין 1 הלא פעיל לאנגיוטנסין 2.
אנגיוטנסין 2 פועל באמצעות קישור לקולטן AT1, וגורם לתופעות שונות:
מעכבי ACE
במקרים של יתר לחץ דם או אי ספיקת לב ניתנות תרופות המעכבות את פעילותו של האנזים ACE (כגון קאפטופריל, ליזינופריל), השייכות לקבוצת מעכבי ACE. תרופות אלו מדכאות את הפעילות שלו: באמצעות חסימת ההשפעה של אנגיוטנסין 2 על העצבים הסימפתטיים, הן מרחיבות את כלי הדם באמצעות פעילות ישירה (עיכוב פעילות הברדקינין), מעודדות הפרשת נתרן ומים בזכות הירידה בפעילות אלדוסטרון, ולכן בעלות אפקט משתן והקלה במצבי בצקת, ומעכבות תהליכי remodeling של שריר הלב (המתקיימים במצבים של יתר לחץ דם כרוני, אי ספיקת לב או אוטם). תרופות אלה אינן גורמות לרפלקס טכיקרדיה.
תופעות הלוואי של התרופות: ירידה באלדוסטרון, תת לחץ דם, עליה ברמת האשלגן בדם (היפרקלמיה), שיעול כרוני אשר יכול להביא לאנגיואדמה - בצקת הלוע והלשון. אין לתת תרופות אלו כאשר יש סכנה לאי ספיקת כליות חריפה. אין לקחת תרופות אלו במשך כל ההיריון היות שהן מעכבות ככל הנראה את התפתחות העובר.
חטיבת שילו"ח
חטיבת שילו"ח (שיטות לחימה וחדשנות) היא יחידה באגף התכנון ובניין הכוח הרב זרועי העוסקת בפיתוח שיטות לחימה רב-זרועיות חדשניות ובחדשנות טכנולוגית. היחידה הוקמה במסגרת תר"ש תנופה, התוכנית הרב-שנתית שהנהיג הרמטכ"ל אביב כוכבי. מפקד החטיבה הוא תת-אלוף יובל גז.
ייעודה של החטיבה הוא לעצב ולגבש שיטות לחימה רב-זרועיות חדשות תוך התאמתן לאיומים העתידיים על ישראל, הכוללים גם את מימד הסייבר וטווחים גאוגרפיים רחוקים. ייעוד נוסף הוא ריכוז תחום החדשנות הטכנולוגית כמענה לאיומים אלו ולצורכי הצבא.
עד להקמת החטיבה, המחקר והפיתוח של טכנולוגיות ביטחוניות, היה מפוזר בין יחידות טכנולוגיות ייעודיות בזרועות ובחיילות צה"ל לבין היחידה למחקר ופיתוח (מו"פ) שכפופה למנהל למחקר ולפיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית (מפא"ת) שבמשרד הביטחון. גם התעשיות הביטחוניות לקחו חלק במו"פ הביטחוני.
החטיבה מובילה את פרס הרמטכ"ל לחדשנות שניתן מ-2020 לפרויקטים חדשניים בצה"ל ופתחה את המכללה הצבאית ליזמות וחדשנות.
יחסי אזרבייג'ן–שווייץ
יחסי אזרבייג'ן–שווייץ הם היחסים הדו-צדדיים שבין הרפובליקה של אזרבייג'ן לבין הקונפדרציה השווייצרית.
שתי המדינות הן חברות במועצת אירופה ובארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
שיתוף פעולה כלכלי
בנובמבר 1998 שתי המדינות הסכימו לשפר את קשריהם הכלכלי, והממשלה השווייצרית הסכימה להעניק לאזרבייג'ן זיכוי בסך 50 מיליון דולר.
שווייץ רואה באזרבייג'ן מדינה חשובה לשיתוף פעולה כלכלי. הנשיא האזרי הדגיש את חשיבות הקשרים בין שתי המדינות. הסכם בין ממשלתי בין שתי המדינות נחתם בבאקו באוקטובר 2000.
שר החוץ השווייצרי ביקר באזרבייג'ן בפברואר 2006 ונפגש עם הנשיא האזרי. בפגישתם, הדגישו השניים את חשיבות היחסים ביניהן. במהלך הביקור התמקדו השניים בעיקר בשיתוף פעולה כלכלי, אך השר העלה את סוגיית העימות של אזרבייג'ן עם ארמניה. בעקבות זאת ביקר שר האנרגיה השווייצרי באזרבייג'ן באוקטובר 2007, ולאחר מכן נחתם הסכם אנרגיה בין שתי המדינות.
דגש נוסף היה על היחסים ועל המשך הפיתוח בעת ביקורו של שר החוץ השווייצרי בבאקו במאי 2009. בפגישה זו אמר עמיתו האזרי כי ארצו שמה "חשיבות רבה להגברת שיתוף הפעולה עם שווייץ" והביע תקווה כי הקשרים הדו-צדדיים בין המדינות יגדלו.
האיחוד האירופי
לשווייץ היה חלק בפיתוח הקשרים בין אזרבייג'ן לאיחוד האירופי. שווייץ שימשה "קרקע נייטרלית" עבור פגישות בין פקידים אזרים לנציגים של ארגונים וממשלות מערביות.
יחסים דיפלומטים
אזרבייג'ן מחזיקה בשגרירות בברן. מאידך, שווייץ מחזיקה בשגרירות בבאקו.
גוג'י
גוג'י ברי, (ג'וז'י ברי או וולפברי) הוא פרי יער של שיח רב שנתי ממשפחת הסולניים. השם "גוג'י" מתייחס לפריו של Lycium barbarum, וגם לפריו של המין L. chinense. השיח צומח לגובה של 1–3 מטרים.
מקור הצמח בדרום מזרח אירופה ואסיה. תפוצתו היא בחצי הכדור הצפוני. הפריחה מתרחשת בחודשים יוני עד ספטמבר, בהתאם לקו הרוחב, הגובה מעל לפני הקרקע, והאקלים. מחקרים ביו-מולקוריים מראים שהמינים L, barbarum ,L. chinense ו-L. ruthenicum, משתייכים לקבוצה טקסונומית אחת (ענף/clade).
תיאור
עלי הצמח מסודרים בקבוצות של עד שלושה עלים. העלים מחודדים בקצוות ורחבים במרכז, אורכם 7 ס"מ ורוחבם עד 3.5 ס"מ. הפרחים צומחים בקבוצות של 1–3 בחיק העלים. עלי הגביע יוצרים פרח דמוי פעמון צינורי מאונות משולשות. עלי הכותרת הם בצבע סגול בהיר, ובגודל 9–14 מ"מ, עם חמש עד שש אונות קצרות.
הפרי הוא ענבה. הפירות הם בצבע כתום בהיר עד אדום, בצורת אליפסה ובגודל 1–2 ס"מ. מספר הזרעים בכל פרי הוא 10–60 וצבעם צהוב. הפירות מבשילים בחודשים יולי עד אוקטובר. השיח מתרבה בעזרת קני שורש תת-קרקעיים ועל מנת למנוע את התרבותו יש לתחום את הקרקע ברדיוס מסוים מסביבו.
שיווק
מתחילת המאה ה-21 משווק הפרי בעולם המערבי כמאכל בריאות. לעיתים מגובה בהצהרות מדעיות לא מאומתות על ערכו הבריאותי כביכול. רמת הוויטמין סי בפרי דומה לפרי הדר ותות שדה.
משווקי הפרי מפיצים את הסיפור המיתולוגי על סיני בשם לי קינג יון שאכל כל יום מהפרי וחי 256 שנה (1677- 1933).
ביקורת על משווקים בארצות הברית
בשנת 2006 הוציא מנהל המזון והתרופות האמריקאי הודעת אזהרה לשניים ממשווקי מיץ הגוג'י שהצהירו בניגוד לחוק שהמוצר הוא "תרופה לריפוי, הפחתה, טיפול או מניעת מחלה" כשאין לזה הערכה מדעית.
בשנת 2009 הוגשה בבית משפט בארצות הברית תובענה ייצוגית נגד 'פרי לייף', משווק פרי ומיץ גוג'י. התביעה האשימה את המשווק במצגי שווא, פרסומת כוזבת ומטעה, ועוד.
בישראל
רוב פירות הגוג'י שנמכרים בישראל הם מיובשים ומיובאים.
בשנים האחרונות (2010 בערך) התחילו כמה חוות חקלאיות (בשרון; במושב אביגדור, בצפון; חוות הגוג'י במושב ציפורי) לגדל את פרי הגוג'י למכירת הפרי הטרי. זרעים ושיחים של הפרי מזנים שונים (הימלאיה - גדול, טיבט - קטן) ניתנים לקנייה במשתלות והוא מומלץ לגידול בגינה.
יחסי בוטסואנה–צרפת
יחסי בוטסואנה–צרפת הם יחסי החוץ בין בוטסואנה וצרפת.
גוג'י
בישראל
בקיץ 2014 נקטף לראשונה, היבול הראשון של פרי הגוג'י בתחנת הניסיונות מרכז ופיתוח רמת הנגב. החוקרים במרכז ניסו לפתח את דרכי הגידול, קטיף, ושיפור חיי המדף של הפרי. תוך כשנה התאפשר גידולו המסחרי במשתלות וחממות מותאמות ברחבי הארץ.
יחסי בוטסואנה–צרפת
סקירה כללית
בהתבסס על ערכים דמוקרטיים משותפים, היחסים הדו-צדדיים בטוחים וידידותיים. צרפת פתחה שגרירות בגאבורון ביולי 2000, כאשר מטה הקהילה לפיתוח דרום אפריקה (SADC) עבר לעיר. ראש הנציגות הדיפלומטית הצרפתית הוא גם הנציג המיוחד של צרפת ב-SADC. במרץ 2019 פתחה בוטסואנה שגרירות מתפקדת במלואה בפריז (צרפת הייתה בעבר מכוסה מבריסל) המסמלת את עוצמת הקשרים בין שתי המדינות.
ב-31 בדצמבר 2017 היו רשומים 96 צרפתים (כולל 34 בעלי אזרחות כפולה), בעוד 26 בוטסואנים היו רשומים בצרפת בשנת 2016.
אלון אלטרס
אלון אלטרס (נולד ב-1960) הוא סופר, משורר ומתרגם ישראלי.
ביוגרפיה
אלטרס נולד ביפו בשנת 1960, להורים יוצאי רומניה. הוא למד רומנית בבית הוריו ופנה ללימודי איטלקית, בהתבססו על הדמיון בין שתי השפות. ב-1992 החל ללמד ספרות כללית באוניברסיטת תל אביב ושנה לאחר מכן זכה בפרס "סופר-מורה" מטעם משרד החינוך.
אלטרס זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 2001 ובפרס שר התרבות האיטלקי ב-2003 על תרומתו להפצת הספרות האיטלקית בישראל. כתב חמישה רומנים וארבעה ספרי שירה. זכה במענק פיתוח לכתיבת תסריט לפי הרומן השני שלו, "השמלה השחורה של אודליה", מטעם המיזם לפיתוח תסריטים של קרן דן דוד. הוא מתרגם בעיקר מאיטלקית.
ב־2016 קיבל את פרס רמת גן להצטיינות ספרותית על תרגום הספר החברה הגאונה מאיטלקית.
בשנת 2022 השתתף בהקמת הוצאת סשת לתרגום מקביל של ספרי ילדים לעברית וערבית.
ולטר קאדוב
לימים בורמן היה לראש לשכת הקנצלר במפלגה הנאצית ומזכיר אישי של אדולף היטלר. רודולף פרנץ הס מונה עם הזמן למפקד מחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ.
ולדמר הרביעי, מלך דנמרק
ולדמר הרביעי אטרדאג (בדנית: Valdemar IV Atterdag, משמעות כינויו – "שחר חדש"; 1320 לערך – 24 באוקטובר 1375) היה מלך דנמרק מ-1340 ועד למותו.
עלייתו לכס המלוכה
ולדמר היה בנו הצעיר של כריסטופר השני, מלך דנמרק והוא בילה את רוב ימי ילדותו ונערותו בגלות בחצר מלכותו של לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בבוואריה, לאחר תבוסתו של אביו ומותם של שני אחיו הגדולים, אריק ואוטו. מכאן הוא היה טוען לכתר והמתין לשובו למולדתו.
לאחר רציחתו של גרהרד השלישי, רוזן הולשטיין-רנדסבורג על ידי נילס אבסון ואחיו, הוכרז ולדמר כמלך דנמרק באספה שהתכנסה בוויבורג ב-24 ביוני 1340 בניהולו של אבסון. על ידי נישואיו להלוויג, בתו של אריק השני, דוכס שלזוויג, ועל ידי מה שהתיר לו אביו, הוא שלט על כרבע משטחה של יוטלנד מצפון לנהר קונגה.
אבסון ניסה לשחרר את שטחו המרכזי של יוטלנד מרוזני הולשטיין באמצעות המצור שהטיל על טירת סונדרבורג ב-2 בנובמבר 1340, אך הוא ואחיו נהרגו בניסיון זה.
דנמרק הממושכנת
תחת שלטונו של כריסטופר השני נכנסה דנמרק לפשיטת רגל ואדמותיה מושכנו בחלקים. ולדמר שאף להחזיר את החובות ולקבל חזרה את אדמותיה של דנמרק. ההזדמנות הראשונה הגיעה באמצעות הכספים שהלוויג הביאה אתה בעת נישואיהם. החוב שעליו שועבד חלקו הצפוני של יוטלנד שולם באמצעות מיסים שנגבו מהאיכרים בשטחים שמצפון לנהר הקונגה. ולדמר הצליח להחזיר לעצמו את צפון פריזיה ב-1344 ועד מהרה הוא הטיל שם מיסים כדי לשלם את החוב עבור דרום יוטלנד, 7,000 מארקים של כסף. העלייה בשיעור המיסוי של האיכרים גרמה לאי שקט בקרבם.
לאחר מכן הפנה ולדמר את תשומת לבו לשלן. הבישוף של רוסקילדה, שבבעלותו היו טירת קופנהגן והעיר, העביר את שניהם לוולדמר לאחר שקיבל בטוחות לגביית מס על הסחר שעבר במיצר ארסונד. ולדמר היה המלך הדני הראשון שמשל בקופנהגן. הוא הצליח לכבוש או לרכוש טירות ומבצרים נוספים עד שהיה ביכולותו לגרש את ההולשטיינים. כאשר אזל כספו הוא לקח את טירות קלאונדבורג וסובורג באמצעות שימוש בכוח הזרוע.
כשהוא עדיין בעיצומה של מערכה זו, יצא ודלמר לאסטוניה כדי לנהל משא ומתן עם אבירי המסדר הטבטוני ששלטו שם. האוכלוסייה הדנית מעולם לא היגרה לאסטוניה במספרים משמעותיים וכך, עבור 19,000 מארקים, ויתר ולדמר על אסטוניה הדנית, שהייתה פרובינציה רחוקה במזרח ובסכום זה התאפשר לו לכסות את החובות שתמורתם היו ממושכנים חלקים של דנמרק שהיו חשובים לו יותר.
בשנת 1346 לערך, יזם ולדמר מסע צלב כנגד ליטא. הכרוניקן הפרנציסקני, דטמר מליבק, ציין שוולדמר נסע ב-1346 לליבק ואז יצא לפרוסיה יחד עם אריך השני מסקסוניה כדי להילחם בליטאים. בכל אופן, מסע הצלב נגד הליטאים הסתיים בלא כלום. תחת זאת יצא ולדמר למסע עלייה לרגל לירושלים (ללא אישור האפיפיור). מסעו נחל הצלחה והוא נעשה אביר מסדר הקבר הקדוש. הוא הוקע על ידי האפיפיור קלמנס השישי על אי קבלת אישור מוקדם למסעו.
ב-1346, עם שובו, קיבץ ולדמר צבא והמשיך במהלך להשבתה של טירת וורדינגבורג, מפקדתן הראשית של ההולשטיינים. עד לסוף השנה היה כבר כל שלן ברשותו. הוא הפך את טירת וורדינגבורג למעונו הרשמי, הרחיב את הטירה ובנה את המגדל שהיה לסימן ההיכר של העיר. המוניטין של ולדמר על עריצותו כנגד אלו שהתנגדו לו, גרמו לרבים לחשוב היטב לפני שהם החליפו צדדים. מדיניות גביית המס שלו כתשה את האיכרים, שחששו לעשות כל דבר מלבד לשלם את המיסים. ב-1347 השלים ולדמר את גירושם של הגרמנים מדנמרק וזו הייתה שוב לאומה מאוחדת.
באמצעות הכנסתו שגדלה, היה ולדמר מסוגל לשלם עבור החזקתו של צבא גדול יותר ובדרכים בוגדניות הוא הצליח להשיג לעצמו את הבעלות על טירת ניבורג ועל מזרח האי פין ואיים קטנים נוספים. תשומת הלב של ולדמר עברה כעת לסקונה, שהייתה עדיין תחת שליטתו של מלך שוודיה, כאשר אסון הכה את האזור כולו.
המוות השחור
ב-1349 הכתה את דנמרק באופן בלתי צפוי מגפת המוות השחור. על פי המסורת הגיעה המגפה לדנמרק על סיפונה של ספינת רפאים שהגיע לחוף של צפון יוטלנד. אלה שעלו לסיפונה מצאו את מותם ופניהם היו נפוחים ושחורים, אך הם חיו מספיק זמן כדי לקחת את חפצי הערך ממנה וכדי להעביר את המחלה לכלל האוכלוסייה. אנשים בדנמרק החלו למות באלפיהם. במהלך השנתיים הבאות השתוללה המחלה בכל רחבי הממלכה. בעיר ריבה חדלו להתקיים 12 קהילות דתיות בדיוקסיה אחת. בכמה עיירות מתו כל התושבים עד כי לא נשאר בהן אף תושב אחד. שיעור המתים הכללי בדנמרק בשנים 1349 – 1350 הגיע ל-33% עד 66% מהאוכלוסייה. תושבי הערים הוכו באופן קשה יותר בהשוואה לתושבי הכפרים ורבים נטשו את הערים. ולדמר לא לקה במחלה והוא ניצל את מותם של יריביו כדי להגדיל את אדמותיו ורכושו. הוא סירב להפחית את שיעור המיסים בשנה שלאחר מכן, למרות שפחות איכרים עיבדו פחות אדמות. גם הכנסותיהם של האצילים הצטמצמו ועול המס הכביד עוד יותר גם עליהם. בשנים הבאות פרצו מרידות רבות.
המשך השבת האדמות
ב-1354 נפגש ולדמר עם אציליו באספה ויחד הם גיבשו הסדר שלום. התנאים של כתב הזכויות הבהירו שהאסיפה תתכנס לפחות פעם בשנה ביום יוהאן הקדוש, 24 ביוני. המערכת הישנה שנוסדה ב-1282 הוחזרה על כנה וזכויותיהם של כל הצדדים הושבו למצב שלפני כתב הזכויות של כריסטופר השני, שביטל את סמכויותיו של המלך.
ולדמר הגיב בגיוס צבא, צעד לתוך דרום יוטלנד ולקח לעצמו שטחים נוספים שהרוזנים הגרמנים קרעו מדנמרק בשנים הקודמות. מרידות התפשטו ברחבי פין וולדמר כבש את שארית השטחים שהיו תחת שלטונם של ההושלטיינים באי. כתב הזכויות הוכח להיות כבלתי מעשי כאשר המלך התעלם מהתנאים ומרידות מקומיות המשיכו. באותה שנה התחולל משבר מוניטרי שגרם לפאניקה בכל צפון אירופה.
ג'ק שוסטק
'''ג'ק וו. שוסטק (Jack W. Szostak'''; נולד ב-9 בנובמבר 1952 בלונדון) הוא ביולוג מולקולרי קנדי אמריקאי המשמש פרופסור לגנטיקה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד וחוקר בכיר בבית החולים הכללי מסצ'וסטס, אחד מבתי החולים האוניברסיטאיים הבולטים בעולם. שוסטק זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2009, יחד עם אליזבת בלקברן וקרול גריידר, על תגליתם באשר לדרך שבה הטלומר מגן על הכרומוזום ותגלית האנזים טלומראז. כמו כן תרם לפרויקט גנום האדם, פרסם תגליות באבולוציה של רצפי חלבון וחומצות גרעין, והוא בין החוקרים הבכירים בעולם של ראשית החיים.
ולדמר הרביעי, מלך דנמרק
המשך השבת האדמות
ב-1358, שב ולדמר לפין כדי לנסות להתפשר עם נילס בוגה ועם כמה אצילים אחרים ושני בישופים. המלך סירב להיכנע לתנאיהם, ולפיכך הם עזבו את הפגישה בחמת זעם. כאשר הם הגיעו לעיירה מידלפרט, כדי למצוא ספינה שתחזיר אותם ליוטלנד, הם נרצחו בידי הדייגים שאת שירותיהם הם שכרו. ולדמר הואשם במעשה ותושבי יוטלנד חסרי הסבלנות התמרדו נגדו שוב. הם הסכימו לתמוך בהחזרת זכויותיו של המלך ואז חזרו בהם.
ג'ק שוסטק
שוסטק גדל בקנדה. הוא בעל תואר ראשון במדעים בתחום הביולוגיה של התא מאוניברסיטת מקגיל במונטריאול, אותה סיים בגיל 19. הוא סיים לימודי דוקטורט בביוכימיה באוניברסיטת קורנל, אז עבר לעבוד בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד, שם הוא עומד בראש מעבדה.