cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טלי ירון-אלדר
ביוגרפיה
טלי ירון-אלדר נולדה בתל אביב לאם מיקרוביולוגית ולאב רופא, שהיה מנהל מחלקה בבית החולים איכילוב. אביה עשה חלק מהתמחותו בארצות הברית, ובעקבות זאת עשתה המשפחה שלוש שנים באן ארבור שבמישיגן. מאז כיתה ג' ועד היום מתגוררת בתל אביב. למדה בבית הספר התיכון גימנסיה הרצליה ובנעוריה הייתה שחקנית כדורעף בליגה הלאומית. בצה"ל סיימה קורס קצינות קשר ונשארה להדריך בו.
למדה משפטים באוניברסיטת תל אביב. התמחתה במיסים אצל עו"ד משה דרוקר ועו"ד גיורא עמיר. ב-1987, מיד לאחר סיום ההתמחות, החלה לעבוד באגף מס הכנסה במשרד האוצר. בין השנים 1995-1990 למדה לתואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב. בשנים 1995-1992 הייתה למנהלת מחלקת חקיקה באגף מס הכנסה. ב-1995 התמנתה לסגנית היועץ המשפטי של אגף מס הכנסה. ב-1998 מונתה ליועצת המשפטית של אגף המכס ומע"מ.
באפריל 2002 מינה אותה שר האוצר סילבן שלום לנציבת מס הכנסה, במקומו של יוני קפלן. היא הייתה האישה הראשונה בתפקיד וגם המינוי הצעיר ביותר לו. בתפקידה זה הייתה חברה ב"ועדת רבינוביץ'" לרפורמה במס הכנסה, שבעקבות המלצותיה נחקק תיקון מס' 132 לפקודת מס הכנסה, שירון-אלדר עסקה בהטמעתו. מרכיביה העיקריים של הרפורמה:
כשעזבה את מס הכנסה מונתה ב-2004 למנכ"לית חברת הנדל"ן "ארזים" במשרה חלקית והצטרפה למשרד עורכי הדין דורון כהן, כעבור זמן עזבה אותו והפכה שותפה במשרדו של עורך הדין דוד תדמור, לשעבר הממונה על ההגבלים העסקיים, וניהלה את מחלקת המיסוי במשרד. בתחילת 2008 סיימה את תפקידה ב"ארזים". ביולי 2009 מונתה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו לחברה בוועדה המייעצת למועצה הלאומית לכלכלה. כיום היא שותפה במשרד ירון אלדר פלר ושות.
משמשת כיו"ר דירקטוריון חברת "איטריידר", העוסקת במסחר מקוון באופציות דיגיטליות.
מעורבות בפלילים
בשנת 2010 נערכה חקירה בעניינה, בחשד שלא קיימה את תקופת הצינון לה נדרשה עם סיום תפקידה בשירות המדינה, בכך שייצגה מול פקיד השומה את רו"ח אביגדור יצחקי ולקוחותיו. בהסדר טיעון הודתה ירון בעבירה שיוחסה לה, ובמאי 2012 גזר עליה בית משפט השלום בתל אביב 180 שעות של עבודות לתועלת הציבור, ללא הרשעתה.
חיים אישיים
נשואה בשנית לעו"ד רועי פלר ולהם שני ילדים משותפים. בנוסף אם לשלושה ילדים מנישואיה הראשונים.
צלולואיד
צלולואיד(בעברית: ציבית) הוא חומר תרמופלסטי דליק מאוד המיוצר מניטרט התאית ומקמפור. צלולואיד הוא חומר קרני, גמיש ומבריק המעובד מצלולוזה (תאית).
זהו הפלסטיק הראשון שיוצר באורח מסחרי, כבר בסוף המאה ה-19.
על אף שבשימושים רבים החליפו אותו חומרים פלסטיים פחות דליקים, לשימושים ייחודים רבים הוא עדיין החומר המתאים ביותר בזכות עמידותו בפני מים, שמנים וחומצות בריכוז נמוך.
משמש לייצור מפרטי גיטרה, כדורי פינג-פונג, סרטי צילום וקולנוע, לוחות לצילום ועוד.
יב
יֵב (מקופטית: Ⲓⲏⲃ או Ⲉⲓⲏⲃ; בערבית: إلفنتين, אִלְפַנְתִין, מיוונית: Ἐλεφαντίνη, אֱלֶפַנְטִינֵה - אי הפילים) הוא אי בנהר הנילוס באזור אסואן בדרומה של מצרים. כיום האי הוא חלק מהעיר אסואן. משמעות שמו היווני של האי "אלפנטינה" היא "אי הפילים", וזאת על-שום הסלעים דמויי-הפילים הנראים בו, או בשל סחר השנהב שהתנהל במקום. גם השם יב בשפת המקום משמעותו "פיל"; ומכאן גם המלה העברית "שנהב", שן של הב. אורך האי כ-1,200 מטר מצפון לדרום וכ-400 מטר לרוחב בנקודה הרחבה ביותר.
מצרים העתיקה
האי, שנודע בשם אַבּוּ או יֵבּוּ, עמד בגבול בין מצרים ונוביה. הוא היווה נקודת הגנה מצוינת לעיר ומיקומו עשהו נקודת מסחר טבעית לסחר בנהר. הגבול היה קרוב לחוג הסרטן, הנקודה הצפונית ביותר בה השמש יכולה להופיע בדיוק באמצע השמים בצהרי היום (נקודת היפוך).
אלפנטין היה מבצר שעמד לפני האשד הראשון בנילוס. בתקופת הביניים השנייה (1650 - 1550 לפני הספירה), המבצר סימן את הגבול הדרומי של מצרים.
לפי המיתולוגיה המצרית, כאן היה מעונו של ח'נום, אל האשדים בעל ראש האייל, ששמר וריסן את מימי הנילוס ממערות מתחת לאי. הסגידה לאל כאן הייתה חלק משילוש מקודש בפנתיאון המצרי. ה"שילוש האלפנטיני" כלל גם את סטיס ובתה אנוכיס, שתיהן נשותיו של ח'נום. סטיס נסגדה עוד מתקופות קדומות כאלת מלחמה וכמגינה של אזור אסטרטגי זה של מצרים. כשהתייחסו אליה כאל אלת הפיריון, היא האנישה את השפיעה הנדיבה של הנילוס שזוהתה כבתה אנוכיס. הפולחן של סטיס החל בעיר העתיקה סוונט (היום אסואן). מאוחר יותר כשהשילוש נוצר, ח'נום זוהה כבן זוגה, ולכן כאביה של אנוכיס. תפקידו במיתולוגיה השתנה מאוחר יותר ואל אחר תפס את תפקידיו בנהר. בזמן ההוא, תפקידו כקדר איפשר לו לתפקד כיוצר גוף האדם.
המקדש
קיימות עדויות של מקדש המוקדש לח'נום על האי מתקופות מוקדמות עד השושלת השלישית. רוב הקצה הדרומי של האי מכיל שרידים של מקדש שלו מאוחר יותר. המקדש נבנה כולו מחדש בתקופה מאוחרת בזמן השושלת ה-31, רגע לפני השלטון הזר של תקופת היוונים-רומאים. היוונים יסדו את בית תלמי לאורך 300 שנות שלטונם על מצרים (305 עד 30 לפני הספירה), ושמרו על מנהגים דתיים ומסורות עבר, לעיתים בזיהוים את האלים המצריים עם האלים שלהם עצמם. מצרים הפכה לחלק מהאימפריה הרומית ומסורותיה ודתה נשמרו בצד תרבויות שונות עד ל-600 לספירה.
בזמן עבר, האי שימש גם כמחצבה חשובה בספקו אבני גרניט לכל רחבי מצרים לבניית מבנים ואנדרטאות.
חפירות ארכאולוגיות מתמשכות של המכון הגרמני לארכאולוגיה באזור חשף ממצאים רבים שכעת מוצגים במוזיאון על האי, כולל מומיה של אייל של ח'נום. חפצים המתוארכים עד לתקופת טרום השושלות נמצאו אף הם על האי.
ההריסות העתיקות ביותר שעדיין עומדות על האי הם של פירמידת מדרגות מגרניט מתקופת השושלת השלישית ומקדש קטן, שנבנה עבור נומארך מקומי מהשושלת השישית בשם חֵקַיִבּ. יב הייתה בירת המחוז (נום) Ta-Seti, אחד מ-42 מחוזות שהרכיבו את מצרים העתיקה מתקופת הממלכה הישנה ועד לתקופה הרומאית.
לפני 1822, היו מקדשים לתחותמס השלישי ואמנחותפ השלישי והם נהרסו בידי השלטון העות'מאני. שני המקדשים היו שלמים יחסית עד להרס המכוון.
לוח שנה אלפנטיני
לוח שנה נדיר, הידוע בשם לוח השנה האלפנטיני של חפצים ומתוארך לתקופת תחותמס השלישי, התגלה על האי. כמו כן יש באי את אחד הנילומטרים העתיקים במצרים, שנבנה לאחרונה בתקופה הרומאית והיה עדיין בשימוש עד למאה ה-19. 90 מדרגות שירדו אל הנהר סומנו בספרות הודיות-ערביות, בספרות רומיות ובמספרים הירוגליפים. כתובות שנחרתו עמוק בסלע בתקופת השושלת ה-17 יכולות להיראות סמוך לפני המים.
יהודים ביב
ביב התקיימה בסוף תקופת בית ראשון ובתקופת האימפריה הפרסית מושבה של שכירי חרב יהודים, שתפקידם היה לשמור על גבולה הדרומי של מצרים בעבור ממלכת פרס בראשות כנבוזי המלך, ולפני כן בעבור השלטון המצרי במקום. ככל הנראה היהודים התיישבו במקום כמה עשרות שנים לפני חורבן הבית הראשון, ושהו שם עד סוף שלטון ממלכת פרס באזור. ייתכן שיהודים הגיעו ליב בעקבות חורבן ממלכת ישראל ב-722 לפנה"ס, וזאת על פי נבואת הגאולה של הנביא ישעיהו: וְהָיָה בַּיּוֹם הַהוּא יוֹסִיף אֲדֹנָי שֵׁנִית יָדוֹ לִקְנוֹת אֶת-שְׁאָר עַמּוֹ אֲשֶׁר יִשָּׁאֵר מֵאַשּׁוּר וּמִמִּצְרַיִם וּמִפַּתְרוֹס וּמִכּוּשׁ וּמֵעֵילָם וּמִשִּׁנְעָר וּמֵחֲמָת וּמֵאִיֵּי הַיָּם . האל המצרי של יב היה ח'נום - אל בדמות אייל, שמזכיר את עגל הזהב של ירבעם בבית אל (המקדש הישראלי שנזכר בפפירוסים של יב). נראה כי יהודי יב עבדו גם ל'מלכת השמים' (אשרה) כפי שמוזכר בנבואת ירמיהו.
היהודים הושפעו מהסביבה הנוכרית סביבם. הם קיימו חיי קהילה ייחודיים, עסקו במסחר, נשאו נשים שבחלקן היו נוכריות, חגגו חגים יהודיים ובעיקר הקפידו על חג הפסח. הם החליפו תכתובות עם השלטון הפרסי ועם הקהילה היהודית שבארץ ישראל, אם כי במשך תקופה מסוימת שרר מתח בין שתי הקהילות משום שבני קהילת יב בנו מקדש באי. בשל הקמת מקדש זה היו גם כמה סכסוכים עם הקהילה המצרית המקומית, שהקימה גם היא מקדש לאל המצרי ח'נום, שנחשב אחראי לעליית מי הנילוס. בשנת 410 לפנה"ס, באחד הסכסוכים האלה החריבו המצרים את המקדש היהודי, והקהילה היהודית נאלצה לשקם את המקום.
לפי המסורת המסופרת בקרב הכנסייה האורתודוקסית האתיופית בימי מנשה מלך יהודה, בנו של חזקיהו, הוברח ארון הברית מבית המקדש למצרים, למקום הנקרא באר הנשמות ומשם נלקח לאי יב. לפי המסורת, כיום הוא מוחזק בכנסיית גבירתנו מרים מציון בעיר אקסום שבאתיופיה, אך רק הכומר הראשי של הכנסייה מורשה לראות אותו.
ככל הנראה היהודים חיו באי עד סוף השלטון הפרסי במקום, ולאחר מכן השתלבו בקהילה היהודית באלכסנדריה. לפי השערה אחרת מקורה של יהדות אתיופיה הוא בקהילה היהודית מימי הבית הראשון ביב.
רק מעט ידוע על הקהילה במקום, ומה שידוע לנו נודע בעיקר מתוך מכתבי יב, הכוללים כארבעים פפירוסים, כעשר מגילות קלף וכשלוש מאות אוסטרקונים (מכתבים הכתובים על-גבי שברי חרס), שהתגלו במקום במאה ה-19. כתבים אלה כתובים בניב ארמי דרומי המיוחד למקום. רוב הכתבים עוסקים בעניינים כלכליים וחברתיים ומיעוטם דן בענייני דת של הקהילה.
נילומטר
ישנם שני נילומטרים על האי. המפורסם יותר הוא נילומטר מסדרון המקושר למקדש של סטיס, עם מדרגות אבן היורדות בתוך המסדרון. ישנם סימונים וסמלים רבים על שני קירות הנילומטר למדידת גובה פני המים של הנילוס. הנילומטר השני הוא אגן מרובע הממוקם בקצה הדרומי של האי, סמוך למקדש של ח'נום ממול למלון המודרני "Old Cataract". הוא כנראה המוקדם יותר בין השניים. אחד מהנילומטרים מוזכר אצל סטרבו, היסטוריון יווני, אך לא ברור איזה מהם.
מקורות רבים טוענים שמיקום המעשיה "הבאר של ארטוסתנס", המפורסמת בשל חישוב היקף כדור הארץ בידי ארטוסתנס, היה על האי. סטרבו אמנם מזכיר שהייתה באר ספציפית ששימשה לתצפיות ושסיין נמצאת על חוג הסרטן, אך האזכור הוא של באר בסיין (אסואן) ולא על אלפנטין. אף אחד מהנילומטרים גם לא מתאים לתפקיד זה, ובכל מקרה נראה שהבאר בסיין אבדה.
בנוסף לאתר הארכאולוגי, היום האי כולל את מוזיאון אסואן בדרום האי, שלושה כפרים נובים במרכז, ומלון מפואר בצפון האי במורד הזרם.
דוד מרכוס
דוד דניאל מרכוס (באנגלית: David Daniel Marcus; 22 בפברואר 1901 – 11 ביוני 1948, ג' באדר ה'תרס"א – ד' בסיוון ה'תש"ח, נודע גם בשם הקוד הצבאי שקיבל בישראל, מיקי סטון) היה האלוף הראשון של צה"ל, במקור קולונל יהודי בצבא ארצות הברית שהגיע לארץ ישראל במלחמת העצמאות כאחד מאנשי מח"ל, על מנת לתרום מניסיונו הצבאי לצה"ל ולסייע לו להתארגן ולהילחם. שעות מספר לפני תחילת ההפוגה הראשונה הוא נורה בשוגג ונהרג מאש זקיף צה"ל.
ילדות ונעורים
דוד קיבל חינוך יהודי וכללי. הוא הכיר את התלמוד ואת התנ"ך, ואף היה בקיא גם בכתבי שייקספיר ומשוררים בריטיים נוספים. בתקופה זו סבל מהתקפות אנטישמיות קלות, אך שינס מתניים והחזיר למתקיפיו. בנעוריו, שחלפו בצל מלחמת העולם הראשונה, חלם להיות חייל ולוחם בצבא ארצות הברית. לאחר שסיים את התיכון בהצטיינות ב-1919, למד בסיטי קולג' של ניו יורק במשך שנה וחצי, ואז התקבל לווסט פוינט. ב־1924 סיים את מסלול הלימודים באקדמיה כחניך מצטיין.
שירות צבאי ואזרחי
לאחר שסיים את לימודיו בווסט פוינט המשיך את שירותו בצבא האמריקני, והשתחרר בדרגת קפטן (סרן) בחיל הארטילריה בשנת 1926. בשנים 1927–1928 למד בכיתות ערב ב"בית הספר ברוקלין ללימודי משפטים", ובתוך כך התחתן ב־27 ביולי 1927, עם אמה חייסון, מורה צעירה מברוקלין.
הוא עבד כעורך דין בפרקליטות של ניו יורק, וכשנבחר פיורלו לה גוארדיה לראש העיר ב־1934, מונה מרכוס, שהיה אחד מתומכיו, לסגן נציב בתי הסוהר בעיר. כשחלה הנציב זמן קצר לאחר מכן, מונה מרכוס כממלא מקומו. הוא נודע כסגן נציב קשוח כלפי העבריינים, אך מאידך נתן הזדמנות שנייה לפושעים שסבר כי ייתכן שיחזרו לדרך הישר. הוא ארגן פשיטה על בתי הכלא באי וולפייר, פשיטה שעליה נעשה מאוחר יותר סרט הקולנוע "האי של בלאקוול" (Blackwell's Island). ב־1936 מונה על ידי לה גוארדיה למשך שלושים יום לשופט עירוני, כדי לעזור להתמודד עם העומס בבתי המשפט בניו יורק. באפריל 1940 קודם לתפקיד נציב בתי הסוהר. עם ניסיונו בתחום המשפטים, עבר מרכוס ב־1939 לשירות מילואים בפרקליטות הצבאית (במקום שירות בתחום הארטילריה).
מלחמת העולם השנייה ולאחריה
בשנת 1940 התגייס דוד מרכוס בהתנדבות לצבא ארצות הברית, כשראה שיש סבירות גבוהה שארצות הברית תגרר למלחמת העולם השנייה. בתחילה מילא תפקיד בפרקליטות הצבאית, ולאחר מכן, ב־1942, הפך למפקד בסיס לאימוני סיירים (Rangers) באיי הוואי. תפקידו הבא היה במחלקה לעניינים אזרחיים של המפקדה העליונה של בעלות הברית בזירה האירופית (SHAEF). כשנשלח ללונדון לפני הפלישה לנורמנדי כדי לסייע להכנות להקמת מנהל אזרחי באירופה אחרי שחרורה מהכיבוש הנאצי, הצטרף, תוך חריגה מתפקידו, לפלישה עצמה ונלחם באופן פעיל בקרבות לשחרור אירופה. בעיתון "פוינטר" (Pointer) מאותה תקופה סופר על קרב שבו חיסל מרכוס עמדת מקלען והרג שישה חיילים גרמנים. בקרב אחר הרג ארבעה, ובדיווחים שונים, ואף סותרים זה את זה סופר על עלילות גבורותיו בנקודות רבות ברחבי המערכה. דרך הגעתו של מרכוס לאירופה לא ברורה כלל. בחלק מהמקורות נטען שנחת מתוך כלי שיט כלשהו ואולי הגיע בדאון. ככל הנראה, צנח מתוך מטוס עם הכוחות הפולשים הראשונים. צניחה זו הייתה הצניחה הראשונה של מרכוס בחייו. מאוחר יותר הוחזר מרכוס לארצות הברית, ובסוף המלחמה ולאחריה מילא תפקידים נוספים בתחום הדיפלומטיה: הוא היה מזכ"ל הקבוצה האמריקנית במועצת הפיקוח של בעלות הברית בברלין, והשתתף בוועידות יאלטה, טהראן ופוטסדאם. במלחמה זו ראה את ניצולי השואה ועקוריה במחנות, בהם ביקר כמעט מיד לאחר שחרורם. הוא נדהם למראה ערימות היהודים המתים ורזונם ועליבותם של הניצולים, ושיער שאילולא היו מהגרים הוריו לארצות הברית בזמן, היה גם הוא ביניהם. במכתב ששלח לג'ורג' מֶדלי ציין:
במכתב אחר לאשתו כתב:
על פעילותו הצבאית והדיפלומטית במהלך המלחמה ואחריה, זכה במספר עיטורים: עיטור השירות המצוין, כוכב הארד ועיטור ההצטיינות הצבאי, עיטור מערכת אירופה עם כוכב המלחמה מארד, עיטור שירות ההגנה האמריקני, עיטור מערכת אסיה והפאסיפי, עיטור הניצחון במלחמת העולם השנייה, עיטור צבא הכיבוש ועיטור השירות המצוין של מדינת ניו יורק. כמו כן, קיבל לאחר המלחמה את התואר 'מפקד כבוד של האימפריה הבריטית'. עיטור זה הוענק לו, באופן אירוני, כשהיה בארצות הברית בין שני ביקורים בארץ ישראל, ביקורים בהם הסתיר את זהותו מן הבריטים.
ב-1946 מונה למנהל ענף פשעי מלחמה בפנטגון. אחרי תפקיד זה, הוצע לו להיות נספח צבאי של ארצות הברית במוסקבה, אך הוא סירב להצעה, והחליט לפרוש. בתחילת 1947 חזר לברוקלין והחל לעבוד כעורך דין פרטי. בין מברכיו היה גם פיורלו לה גוארדיה, ששלח לו פתק בזו הלשון:
הוא לא הספיק לעסוק בכך זמן רב: בדצמבר של אותה שנה נקרא לדגל על ידי ארגון "ההגנה".
סיוע לצה"ל
כך, בסוף חודש ינואר 1948 נחת מרכוס בארץ ישראל. לפני בואו שינן ספרי תאוריה צבאית אמריקנית, פן יעוררו אלה את חשדם של פקידי המכס הבריטיים בנמל התעופה לוד. כשהגיע החל מיד בעבודה, סקר את המצב בשטח וחיבר חוברות בענייני צבא. הוא הופתע לראות שמפקדים רבים ב"הגנה" אינם בעלי ידע צבאי או השכלה צבאית מינימלית. רק מיעוטם שירת בבריגדה היהודית. חוברות אלו תורגמו לעברית, ושימשו את ההגנה ואת צה"ל בהמשך. לאחר מכן, החל מרכוס לסייר ברחבי הארץ, כדי לבדוק את מצב הכוחות וארגונם. ב־2 במרץ הגיש דו"ח מפורט לדוד בן-גוריון, ובו נכתבו מסקנותיו מסיוריו. בין השאר, נכתב בדו"ח כי "בפלמ"ח יש חומר אנושי מצוין, נועז, אבל רוב מפקדיהם יודעים רק לפעול בכיתה ובמחלקה". לדעתו, לא הייתה שגרת אימונים ופעילות ספורטיבית בהגנה, ולכן הכושר הגופני של אנשי ההגנה היה עלוב. הוא טען כי כדאי לייבא מאמריקה 23 קצינים, שיפקדו לפחות על גדודים. בנוסף, הציע לארגן קורס מזורז, בן ארבעה שבועות, למפקדי גדודים, ולהיות ראש המדריכים (שיהיו, לפי הצעתו, שלמה שמיר, חיים הרצוג, שלום עשת ואפרים בן ארצי). בן-גוריון ביקש לבצע את הצעתו השנייה של מרכוס, אך זה היה בלתי אפשרי בתנאי מלחמת העצמאות. על כן, יושמה בצורה חלקית: מרכוס עבר בין החטיבות בארץ ישראל והעביר חומר בכתב שהכין למפקדים. מספר ימים מאוחר יותר, ב-12 במרץ, כתב דוד בן-גוריון ביומנו, כי יש למנות את מרכוס מינוי רשמי - של סגן הרמטכ"ל - לכשיהיה צבא מסודר, אך רעיון זה לא יצא אל הפועל.
ב־28 במאי, יום נפילת הרובע היהודי, מונה מרכוס למפקד חזית ירושלים. זרותו הייתה אחד הגורמים למינויו, שכן היה חסר שיקולים אישיים ואינטרסנטיים, והיה צורך במפקד כזה לחזית רגישה זו. הוא גם לא היה שייך לאחת הקבוצות בוויכוח הקבוע בצה"ל של אותם ימים, האם לנקוט בשיטות הצבא הבריטי או ברוח האלתור הפלמ"חניקית. לרגל מינויו זה הוענקה לו דרגת אלוף, והוא היה הראשון לקבלה בצה"ל הנולד, שהיה אז בשלבי ארגונו הראשוניים כצבא סדיר (קודם לכן לא נשאו המפקדים הבכירים דרגות). בפקודת מטכ"ל מי"ט באייר ה'תש"ח, 28 במאי 1948 נקבע כי:
מרכוס החל מיד בעבודה, וניסה למצוא דרך לירושלים, שתעקוף את המצור. לבסוף נמצאה דרך בורמה. בתוך כך, ניסה צה"ל להגן על הכשרתה של הדרך לתעבורת כלי רכב, על ידי התקפות חוזרות ונשנות על הכוחות הערביים באזור ובראשם על הלגיון הירדני. ניסיונות לתקוף את הלגיון, שהתבצר בלטרון, נכשלו. מבצע בן נון א' נערך ב־24 במאי, עוד בטרם מונה מרכוס למפקד החזית. מבצע בן נון ב' ומבצע יורם נערכו תחת פיקודו, ושניהם נכשלו במשימתם המוצהרת, אך השיגו את מטרתם העקיפה: הצלת דרך בורמה.
מותו
מטהו של מרכוס שכן בכפר אבו גוש, כפר ערבי קטן שאנשיו דוגלים באזרחות נאמנה למדינת ישראל. בד' בסיוון ה'תש"ח, 11 ביוני 1948, הוא יצא מן המחנה בשעה 3:35 בלילה עטוף בסדין לבן, והודיע על כך לשומר. אולם, התחלפות הזקיפים התרחשה מוקדם מן הצפוי - במקום בשעה 4:00, התחלפו הזקיפים בשעה 3:40 לערך. העובדה שהיה זה שעות מספר בטרם תחילת ההפוגה הראשונה בקרבות, הניעה את מפקדי צה"ל להכריז על כוננות, שכן סביר היה שהערבים ינסו לתקוף ולהשיג הישגים לפני הפסקת האש. כשחזר מרכוס, שאל הזקיף מי שם. היה זה לילה ערפילי, והירח כמעט ולא נראה. מרכוס ענה באנגלית, שפה שאותה לא הבין השומר, המשיך להתקדם ודילג מעל גדר אבנים קטנה שהייתה במקום. הזקיף ירה ירייה אחת באוויר. כשהמשיך מרכוס ללכת, ירה בו הזקיף בחזה והרגו במקום.
משמר כבוד הופקד עליו, ומברק נשלח, בפקודת בן-גוריון, לטדי קולק ששהה בניו יורק באותה עת, שיבשר את החדשות לאמה מרכוס. גופתו של מרכוס הוטסה בחזרה לארצות הברית במטוס צבאי מיוחד ב־30 ביוני. הלווייתו נערכה בבית הקברות וסט פוינט ובה השתתפו, בחסות ההפוגה מהקרבות במלחמת העצמאות, משה דיין ויוסי הראל, מפקד האונייה אקסודוס. על מצבתו נכתב: "הקולונל דוד מרכוס - חייל לאנושות כולה". במקום מותו באבו גוש הוצבה אנדרטה, ועליה נכתב: "לזכר 31450, אלוף דוד (מיקי) מרכוס, שנפל במלחמת הקוממיות, ביום ד' בסיון תש"ח (11.6.48). היה נאמן לעמו היהודי ולארצו האמריקאנית". האנדרטה שהוקמה על גבעה חשופה מעל משטרת אבו גוש לא רחוק מהמקום שנהרג, נמצאת כעת בתוך היישוב החרדי קריית טלז-סטון. דוד בן-גוריון כתב מאוחר יותר, כי הופעתו של מרכוס במלחמת הקוממיות "הייתה אחד המאורעות ההירואיים והטרגיים ביותר במלחמה זו".
על שמו קרויים רחובות במספר ערים בישראל, וכן היישוב הקהילתי משמר דוד. בנוסף, קרויה על שמו שכונת נוה דוד בתל אביב.
בשנת 1962 כתב טד ברקמן (Ted Berkman) ספר ביוגרפי על מרכוס בשם "האלוף", ועל סמך ספר זה צולם ב־1966 סרט קולנוע בשם "הטל צל ענק" (שמו באנגלית של הספר), שבו שיחק קירק דאגלס את דמותו של מרכוס.
אלמנתו, אמה מרכוס (1905–1982) נטמנה לצידו בבית הקברות וסט פוינט. לזוג לא היו ילדים.
אישיותו
דוד מרכוס נתפס כאדם בעל אישיות יוצאת דופן. כמפקד, נודע בכך שהיה מתרועע עם אחרון הטוראים. דברים שהיו בעלי חשיבות רבה בעיני אנשים אחרים היו חסרי חשיבות בעיניו: הוא סירב לחסוך כסף או להחזיק כסף בבנק (אם כי בסופו של דבר פתחה אשתו חשבון משלה שלא הייתה למיקי גישה אליו); כשקיבל את משכורתו הראשונה לאחר קניית דירתו הראשונה, כשעדיין הייתה ריקה מריהוט, קנה פסנתר לאשתו. דוד מרכוס אהב להתעסק באתלטיקה, ובמיוחד היה גאה בשריריו וביכולתו להתאגרף. הוא אף קיבל הזמנה למשחקים הקדם אולימפיים של אוליאמפידת 1924. עניין נוסף שבו הרשה לעצמו להתגאות היה יכולת השתייה שלו. לנוכחותו הייתה השפעה מיידית על מוראל האנשים שלצידו, כפי שעולה ממכתבו של ג'ון קמחי, כתב צבאי שהיה בישראל, לאמה מרכוס:
תכונה זו ניכרת גם במכתב ניחומים ששלחה אווה קירשנר, שבביתה בתל אביב התגורר מיקי תקופה קצרה, לאשתו של מרכוס לאחר מותו:
דוד בן-גוריון כתב, שמרכוס רכש בפגישה הראשונה את אמונו בזכות פשטותו וכנותו הנראים לעין.
מרכוס לא היה ציוני באופן ה"רשמי" של המילה, ולפני בואו לארץ לא ידע כמעט דבר על הציונות. מאידך, כשהגיע לארץ ישראל נדהם ממראה עיניו; רוחם של אנשי המקום הרשימה אותו, ודבר זה מורגש היטב במכתבים ששלח באותה תקופה:
זהבית כהן
זהבית כהן (מוכרת גם בשם זהבית יוסף-כהן; נולדה ב־16 בנובמבר 1963) היא אשת עסקים ישראלית, מכהנת כמנכ"לית קרן ההשקעות הפרטית אייפקס פרטנרס ישראל.
קורות חיים
זהבית כהן נולדה וגדלה בפתח תקווה, כזהבית שוחט, להורים ממוצא עיראקי. במשפחתה היו ארבעה ילדים.
שירתה בצה"ל ככתבת השבועון "במחנה", בין היתר בתקופת מלחמת לבנון הראשונה. לאחר שחרורה מצה"ל נסעה לארצות הברית, נישאה ליהודי אמריקאי, ממנו התגרשה. למדה לתואר ראשון בחשבונאות באוניברסיטת דוקן, בפיטסבורג ותואר שני במינהל עסקים (MBA) באוניברסיטת פיטסבורג.
מלמדת במסגרת תוכניות לימודי חוץ למנהלים בבית הספר לניהול וורטון של אוניברסיטת פנסילבניה. חברה ב-Consulting faculty של המכללה למינהל. כמו כן לימדה במרכז הבינתחומי הרצליה.
חברה בחבר הנאמנים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון, בוועדת ההשקעות של האגודה למלחמה בסרטן ובוועדה המייעצת למועצה הלאומית לכלכלה. משנת 2009 מכהנת כיו"ר חבר הנאמנים של המכללה האקדמית בית ברל.
כהן נהגה להציג עצמה כבעלת תואר דוקטור (PhD) מאוניברסיטת לאסאל בלואיזיאנה האוניברסיטה (שנסגרה ומפעילהּ נידון למאסר) אינה מוכרת כמוסד להשכלה גבוהה בארצות הברית ולכן גם לא בישראל. כתוצאה מכך, התארים שהעניקה אינם קבילים והיא נחשבת לבית חרושת לתארים. בעקבות תחקיר על כך שפורסם ב"ידיעות אחרונות" לאור חשדות שעוררו כותבים בוויקיפדיה העברית אמרה כהן שהוטעתה על ידי האוניברסיטה האמריקאית, שלא הייתה מוסמכת להעניק תוארי דוקטור, והסירה את התואר ד"ר משמה.
קריירה עסקית
החלה בקריירה עסקית בחברת ראיית החשבון האמריקאית Coopers & Lybrand (שהתאחדה לאחר מכן עם Price Waterhouse). לאחר מכן מונתה לתפקיד סגן נשיא בחטיבת הכספים בבנק צ'ייס מנהטן. ב-1998 שבה לישראל, הצטרפה לקונצרן אי.די.בי שהיה בשליטת משפחת רקנאטי, ושימשה חשבת הקבוצה. לאחר שהשליטה עברה לנוחי דנקנר, נשארה בחברה ושימשה משנה למנכ"ל. היא כיהנה בדירקטוריונים רבים כנציגת אי.די.בי.
אייפקס פרטנרס
ב-2006 עברה לחברת אייפקס פרטנרס, שבה היא משמשת מנכ"ל המשרד בישראל ושותפה בקרן הבינלאומית. היא משמשת נציגת הקרן בדירקטוריון חברת בזק, בו כיהנה בעת פרשת האופציות, והייתה מעורבת ברכישת גרעין השליטה בחברת תנובה. המכירה לוותה בקשיים עקב המספר הרב של בעלי המניות בתנובה – חברי מושבים וקיבוצים, שחלקם חשש מפני מסירת השליטה בחברה לידי גורם חיצוני שהוא תאגיד בעלי הון. על כך נכתב ב-TheMarker: "על הדרך המזהירה בה ניהלה זהבית כהן את המערכה על תנובה, עוד ילמדו בבתי ספר למינהל עסקים. היא לא ויתרה על אף פגישה עם אחרון בעלי המניות, עברה יום יום ממושב למושב ומקיבוץ לקיבוץ, כדי להרגיע את הרוחות הסוערות ובכל מקום ומקום זכתה מיד לאהדה ולאמון".
ב-2 באוקטובר 2011, בעקבות חקירת רשות ההגבלים העסקיים חשדות להסתרת מידע על ידי תנובה ועל רקע מחאת הקוטג' וחרם הצרכנים על מוצרי החברה שארגנה התאחדות הסטודנטים והביא לירידה במכירות, הודיעה זהבית כהן על התפטרותה מתפקידיה כיושבת ראש הדירקטוריון של תנובה ושל פסגות אך המשיכה לכהן כדירקטורית.
בסוף 2013 מונתה לשותפה בקרן אייפקס העולמית. ב-2014 הובילה את מכירת 56% מתנובה לחברת ברייט פוד הסינית, לפי שווי חברה של 8.6 מיליארד ש"ח. ב-2015 הקימה את קרן ההשקעות AMI, שגייסה כספים מאייפקס וממשקיעים ישראלים וזרים, ורכשה את חברת ההסעדה "שולץ" ואת zap group.
הישגים
בשנת 2009 דורגה רביעית מבין 50 הנשים המשפיעות בישראל על פי מגזין ליידי גלובס. שנה לאחר מכן זכתה כהן בתואר אשת השנה של ליידי גלובס ומאז שמה חוזר ומופיע ברשימות. בשנת 2018 דורגה במקום ה-22
חיים אישיים
נשואה לחיים כהן, מנכ"ל we4G, אחיו של ראש המוסד לשעבר יוסי כהן, ולהם שלושה ילדים.
אלכסנדר גגלו
אלכסנדר גגלו (ברוסית: Александр Гегелло; 23 ביולי 1891 – 11 באוגוסט 1965, מוסקבה) היה אדריכל סובייטי שפעל בעיקר בלנינגרד. הוא תכנן בניינים בסגנון קונסטרוקטיבסתי.
ביוגרפיה
אלכסנדר גגלו נולד בדניפרו (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה) למשפחת רופא. אביו נפטר לפני הוא נולד. אחרי סיום גימנסיה הוא עבר עם משפחתו לסנקט פטרבורג. בשנת 1910 הוא התחיל ללמוד במכון הפוליטכני בעיר ולאחר סיום השנה הראשונה עבר למכון להנדסה אזרחית. גגלו סיים את הלימודים רק בשנת 1920 עקב אירועי מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים ברוסיה שגרמו להפסקות בלימודים. בשנת 1921 הוא התחיל ללמוד אדריכלות וסיים את הלימודים בשנת 1923.
בשנים 1926–1927 גגלו תכנן ביחד עם אדריכל נוסף בנייה מחדש במתחם בית החולים הקליני בוטקין למחלות זיהומיות. בשנת 1929 הוא התחיל ללמד במכון להנדסה אזרחית ועבד שם עד לשנת 1933.
בשנת 1932 הוא תכנן הבית הגדול בליטייני שבנייתו הסתיימה בשנת 1933.
בשנת 1934 גגלו מונה לראש משרד אדריכלות ממשלתי בלנינגרד וניהל אותו עד לשנת 1948. בתקופה זו המשרד תכנן בניינים רבים בלנינגרד ובערים נוספות של ברית המועצות דוגמת תיאטרון בטשקנט ובפולוצק. בשנת 1936 הוא נסע להשתלמות לאנגליה, צרפת ושוודיה.
בשנת 1950 גגלו עבר למוסקבה ומונה לסגן נשיא של אקדמיה לאדריכלות.
על פעילותו בתחום פעמיים הוענק לו עיטור הדגל האדום של העמל בשנת 1944 ו-1956. בסך הכול גגלו תכנן כ-300 בניינים, מהם 100 פרויקטים מומשו בפועל.
המנון ויילס
"ארץ אבותי העתיקה" (בוולשית: Hen Wlad Fy Nhadau) הוא ההמנון הלאומי של ויילס אשר נכתב על ידי אוון ג'יימס והולחן על ידי בנו ג'יימס ג'יימס בשנת 1856.
בשנים שלאחר כתיבת השיר הוא החל לצבור פופולריות בעיקר בביצועים שלו באייסטפווד' (פסטיבל מוזיקה וולשי שנתי) בל'אנגול'ן בשנת 1858 ובבנגור בשנת 1874, כאשר הסולן הוולשי המוכר רוברט רייס ביצע אותו. בשנת 1899, ההמנון הפך לאחד השירים הראשונים בשפה הוולשית אשר הוקלטו, כאשר מדגי ברייס ביצעה אותו בהקלטה של חברת גרמופון.
בשנת 1905, בפעם הראשונה בהיסטוריה בוצע השיר בפתיחה של תחרות ספורטיבית. שירת ההמנון הלאומי של הקבוצות המשתתפות בתחרות הייתה תמיד נפוצה, אך מעולם היא לא בוצעה לפני כן בתחילת התחרות. היה זה במשחק רוגבי בין נבחרת ניו זילנד ברוגבי (האול-בלאקס) לבין נבחרת ויילס ברוגבי, כאשר באופן מסורתי הנבחרת הניו זילנדית הייתה פותחת את משחקיה עם ריקוד ההאקה. כתגובה הציע ארגון הרוגבי הוולשי שהשחקן טדי מורגן יתחיל בשירת ההמנון לפני המשחק ושהקהל יצטרף בשירה, מה שאכן קרה. המשחק עצמו נקרא על ידי העיתונות התקופתית "משחק המאה", כאשר ויילס הצליחה להביס את הנבחרת הניו זילנדית שעד אז הייתה בלתי מנוצחת.
המעי הדק
המעי הדק הוא חלק המעי המתחיל בבעלי החוליות ביציאה מן הקיבה (בשוער) ומסתיים במעי הגס. המעי הדק הוא החלק העיקרי של מערכת העיכול, ובאמצעותו נספג רוב המזון בגוף האדם. ערך זה מתמקד במעי האדם, למרות שהתהליך עצמו נכון למרב היונקים (יוצאי הדופן העיקריים הם מעלי גירה).
תיאור
המעי הדק בנוי כצינור מפותל. אורכו הממוצע הוא כ-6–8 מטרים, קוטרו כ-3 ס"מ, אך הגודל אינו אחיד בכל הגילאים, והוא ממלא את רוב חלל הבטן. המעי הדק מתחלק לתריסריון, מעי ריק ומעי עקום.
התריסריון הוא קטע המעי המתחיל ביציאה מהקיבה ואורכו כ-28 ס"מ. הוא מקבל הפרשות מהלבלב, מכיס המרה ומהכבד. המעי הריק נמצא אחרי התריסריון בחלקו העליון של חלל הבטן ואורכו כ-3 מטר. המעי העקום הוא הקטע האחרון במעי הדק ונמצא בחלקו התחתון של חלל הבטן. אורכו מ-3 עד 4 מטרים והוא מסתיים במעי הגס. בין המעי הדק לגס נמצא השסתום האילאו-צקאלי (ICV) המונע מעבר של חיידקים הנפוצים יותר במעי הגס למעי הדק.
תפקידי המעי הדק
למעי הדק שני תפקידים עיקריים:
למעי הדק מבנה מיוחד שנועד למלא תפקידים אלו. שטח הפנים שלו מוגדל על ידי בליטות דמויות-אצבע הנקראות מוריגים או סיסים (Villi), שהן בליטות אשר עשויות מתאי אפיתל העוטפות כלי דם ולימפה. על גבי המוריגים מצויות בליטות קטנות הנקראות סיסונים. הקיפולים, המוריגים והסיסונים מגדילים את שטח הפנים של המעי הדק פי 500, מבערך חצי מ"ר לצינורית באותו אורך, לכ-250 מ"ר.
במעי הדק מסתיים תהליך הפירוק של חומרי המזון ולו ההשפעות העיקריות של תהליך זה. המזון שוהה בתוך המעי הדק כ-3 שעות. במשך זמן זה נשלם עיכולם של חומרי המזון למיניהם.
תהליך העיכול
בתריסריון, שהוא חלקו העליון של המעי הדק, נפתחות שתי בלוטות המפרישות מיצי עיכול ואנזימים. בתוך התריסריון מתעכל המזון בהשפעת מיץ המרה ומיץ הלבלב. מיץ הלבלב מכיל אנזימים המפרקים פחמימות, שומנים וחלבונים:
תהליך העיכול של מולקולות המסיסות במים (תוצרי הפחמימות והחלבונים) שונה מאלו שלא מסיסים. תוצרי הפחמימות, חומצות אמיניות וחומצות שומניות קצרות שרשרת עוברים בדיפוזיה דרך קרומי התאים, לעומתם הליפידים שהם תוצרי השומנים מתפזרים במעיים כתחליב שמותנה בנוכחות מלחי המרה, ולאחר ספיגתם הם עוברים לכלי הלימפה.
תנועת המעי
דפנות המעי הדק מתכווצות לצורך ביצוע מספר פעולות:
צריף בן-גוריון
צריף בן-גוריון הוא אתר תיירות מורשת בקיבוץ שדה בוקר שבמרכזו צריף המגורים ששימש את דוד בן-גוריון ואת אשתו פולה בשנים 1953-1973. צריף המגורים נשמר קרוב ככל האפשר למצבו טרם מותו של בן-גוריון ומוצגים בו חפציו האישיים, הרהיטים המקוריים וספרייתו העשירה. את הצריף מקיפות תצוגות נוספות שקשורות לשדה בוקר ולבן-גוריון. הצריף מנוהל על ידי המכון למורשת בן-גוריון. במקום מתקיימים סיורים עצמאיים ומודרכים ואירועים.
עלייתו של בן-גוריון לשדה בוקר
במאי 1953, כאשר חזר מפתיחת 'מעלה העצמאות' בדרך לאילת, ראה בן-גוריון לצד הדרך צריף ומספר אנשים. הוא עצר את הרכב, ירד ושוחח עם תושבי המקום. הם סיפרו לו כי הם קבוצה של צעירים שנלחמו בנגב במלחמת העצמאות, והם סבורים כי לא די להילחם עליו אלא יש להתיישב בו. בן-גוריון התרשם מאוד גם מהעובדה כי התושבים אינם שייכים לתנועה התיישבותית מסוימת ואינם מזוהים מפלגתית.
מספר ימים אחרי הביקור כתב בן-גוריון מכתב לחברי שדה בוקר:
בן-גוריון ביקר עוד כמה פעמים במקום ובביקורו בסוף ספטמבר 1953 אף תרם לקיבוץ 1,200 לירות לצורך רכישת גמלים. באותו ביקור שאל בן-גוריון לתנאי ההצטרפות לקיבוץ ונענה שיש רק תנאי אחד: שלא להתעסק בפוליטיקה. בימים שלאחר אותו ביקור ביקש ראש הממשלה בן ה-67 להצטרף אל היישוב. לאחר קבלתו ליישוב הוצע לבן-גוריון להתגורר באחד ממבני הבלוקים של הקיבוץ אך הוא העדיף להתגורר בצריף. דבר הקמת הצריף פורסם בעיתונות החל מ-16 באוקטובר 1953, אך ב-22 באוקטובר 1953 פורסמה סוג של הכחשה בה נטען שטרם בוצעו מדידות להקמת הצריף. ב-10 בנובמבר 1953 ביקרה פולה בן-גוריון בצריפים בשדה בוקר שכבר עמדו על תילם ובחרה את הצבע בה יצבעו את הצריפים.
המעבר לשדה בוקר תאם את חזונו של בן-גוריון. הנגב מוקם גבוה בסדר העדיפויות שלו כמנהיג שנים רבות לפני שהחליט להתגורר בו. כבר בספר שכתב יחד עם יצחק בן-צבי בתקופת מלחמת העולם הראשונה, 'ארץ ישראל בעבר ובהווה', הזכיר את הנגב בתור עתודת קרקע חשובה לציונות. משנות השלושים לא חדל לפעול להכללת הנגב במדינה שתקום ולעודד את ההתיישבות בו. עם זאת בן-גוריון לא פרט את הסיבות לעלייתו (כפי שהקפיד לומר) לשדה בוקר, ובעיתונות הועלו השערות רבות לגבי סיבות פרישתו של בן-גוריון ומעברו המפתיע לשדה בוקר. בין ההשערות שהועלו: רצון לקחת חלק במפעל הקמה, עייפות מפוליטיקה, הרצון לקדם את ההתיישבות בנגב; צעד דרמטי אחרון לסחוף המונים לנגב; וגעגועיו לתקופת עבודתו בחווה בסג'רה בצעירותו.
ועדת הקבלה
פרוטוקול ועדת הקבלה של בן-גוריון לשדה בוקר:
בן-גוריון בשדה בוקר
בתחילת נובמבר 1953 הודיע בן-גוריון על כוונה להתפטר מראשות הממשלה, וב-14 בדצמבר 1953 עברו פולה ודוד בן-גוריון להתגורר בשדה בוקר. בן-גוריון חשב שפולה תישאר בביתם בתל אביב, אבל להפתעתו לא רק שפולה עברה איתו לנגב והפכה את שדה בוקר לביתה, אלא שהיא השתלבה בחיי החברה במקום יותר מבן-גוריון.
הסוכנות היהודית דאגה לבנייה של שלושה צריפים שישמשו את מתחם המגורים. הצריפים היו זהים לצריפי הרכבה סקנדינביים שהוקמו באותה התקופה בכל רחבי הארץ על מנת לפתור בעיות מגורים. אחד מצריפים אלה הוכשר לצורכי הזוג: שני חדרי שינה נפרדים, חדר אירוח וחדר עבודה גדול ובו ספרייה המכילה מקום לאלף ספרים. היה זה הצריף היחיד במקום שהיו בו מים זורמים וביוב, מיתקן לחימום מים, מקרר וגז. הצריף מוקם במרכז המשק, במקום צריף קטן שעמד שם קודם. לקראת בואו של בן-גוריון נבנו במקום עמדות שמירה וגדר והובאו גנרטורים. שני צריפים נוספים שימשו את עוזריו של בן-גוריון, את השומרים ששמרו עליו ואת האורחים הרבים.
בן-גוריון עבד 4 שעות ביום וביקש להקדיש את שאר זמנו לקריאה וכתיבה. הוא עבד בתחילה בשדה אך האבטחה של ראש ממשה לשעבר הייתה מורכבת מדי. אחר כך עבד בדיר ובתחנה המטאורולוגית במקום. לאחר התקף של כאבי גב, התרכז בעבודות קלות.
בתקופה הראשונה לחייו בשדה בוקר לא נשא בן-גוריון תפקיד רשמי אבל הוא הרבה לנסוע ברחבי הארץ ולפגוש אנשים. במפגשים רבים קרא לנוער להירתם למשימות הלאומיות של התקופה: קליטת עליה והתיישבות, בעיקר בנגב. בנוסף כתב ופרסם מאמרים, בעיקר על חשיבות הנגב למדינה ולחברה בישראל. רבים ורבות המשיכו לפנות אליו בכתב בשאלות, טענות ובקשות עזרה, עם חלק מהכותבים והכותבות ניהל התכתבות ואף התכתבות ענפה.
ב-1955 שב בן-גוריון לכהן כשר ביטחון ולאחר מספר חודשים נבחר שוב כראש ממשלה ושימש בתפקיד זה עד 1963. בכל התקופה בן-גוריון אמנם התגורר בשדה בוקר אך בילה את רוב זמנו בביתו שבתל אביב. רק בשנת 1963 לאחר שפרש מתפקידיו בממשלה הוא עבר לגור כדרך קבע בקיבוץ. בשנת 1968 נפטרה פולה ובן-גוריון נותר לבדו בצריף. הוא חי בקיבוץ עד פטירתו בשנת 1973.
הקמת המוזיאון
לפני מותו כתב בן-גוריון בצוואתו:
שנה לאחר מותו נחנך הצריף כמוזיאון בנוכחות נשיא המדינה, ראש הממשלה ורבים אחרים.
חוק דוד בן-גוריון, התשל"ז 1976, קיבע את הפיכת הצריף למוזיאון וקבע כי יוקם מכון למורשת בן-גוריון והוא:
באתר מיצג אנימציה המתאר את אבני הדרך המרכזיות בחייו של בן-גוריון ובו מוצג חזונו לפיתוח הנגב. המוזיאון עוצב על ידי אורי דה בר ועל עבודה זו הוענק לו פרס בן-גוריון.
מתחם צריף בן-גוריון היום
הצריף נשמר קרוב ככל האפשר למצבו עם מותו של בן-גוריון בסוף שנת 1973. הוא כולל ספרייה מרשימה וכן תמונות וחפצים נוספים שהוצגו בבית עוד בחייהם של בני הזוג. בנוסף להכרות עם דוד ופולה בן-גוריון הצריף מאפשר הכרות עם התרבות החומרית של ישראל בשנותיה הראשונות: הריהוט, כלי האוכל, התמונות על הקירות – כולם מצביעים על סגנון ישראלי משנות החמישים והששים.
במשך הזמן צורפו לצריף המגורים מבנים נוספים והיום שוכן במקום מתחם מוזאלי מגוון:
הצריף נגיש לדוברי עברית, ערבית ואנגלית וניתן בו תרגום לשפות נוספות.
בכל שנה מבקרים בצריף אלפי חיילים, תלמידים, מבוגרים ותיירים. בשנת 2010 שופצו הצריף והתערוכה כחלק ממיזם ציוני דרך של משרד ראש הממשלה. בשנת 2020 בעת התפרצות נגיף הקורונה בישראל היה צריף בן-גוריון לאחד מאתרי המורשת הראשונים בישראל שערכו סיורים וירטואליים באמצעות אפליקציית זום.
בינואר 2022, החלו עבודות שימור בצריף ותיעוד החפצים בו, כחלק ממיזם "ארץ חפץ" של יד בן-צבי, ובשיתוף משרד ירושלים ומורשת. במסגרת זו, מתעדים את ספרייתו של בן-גוריון בצריף, המכילה כ-5000 ספרים, שירשמו בפורטל, ויונגשו לקהל הרחב.
ז'אן-פרנסואה לה פרוז
ז'אן-פרנסואה גאלו, רוזן לה פרוז (23 באוגוסט 1741 – 1788) (Jean-François Galaup, Comte de La Pérouse) היה מגלה ארצות צרפתי.
ביוגרפיה
זַ'אן-פְרַנְסוּאַה גַאלוֹ נולד ליד אלבי, צרפת, למשפחת אצולה מדרג נמוך. הוא התגייס לחיל הים הצרפתי בהיותו בן חמש עשרה, במסלול של פרחי קצונה, והוסיף לשמו את הסיומת לַה פֶּרוּז, על-שם נחלה משפחתית. בשנת 1759 השתתף בקרב בתעלת למאנש במלחמת שבע השנים נפצע ונלקח בשבי האנגלי. במהלך השבי הוא למד להכיר את הרעיונות והמוסדות האנגליים. בסוף שנות ה-60 של המאה ה-18 הוא פיקד על ספינה באזור סין. החל משנת 1780 הוא לקח חלק במלחמת העצמאות של ארצות הברית. באוגוסט 1782 התפרסם כשלכד שני נמלים אנגליים בחוף מפרץ הדסון. הוא נהג בשבויים בהוגנות כאשר השאיר אותם עם ציוד מספיק כדי לשרוד את החורף. שנה אחר כך קבל את הסכמת משפחתו לנישואיו ללואיז-אלאונור ברודו (Louise-Eléonore Broudou), קריאולית (כלומר ממוצא מעורב אירופאי ושחור), מ"איל דה פראנס" (כיום מאוריציוס).
מסעותיו
בשנת 1785 מונה לה פרוז על ידי לואי השישה עשר, מלך צרפת כראש משלחת מחקר לאוקיינוס השקט. ספינותיו היו "ל'אסטרולאב" (L'Astrolabe) ו-"לה בוסול" (La Boussole), ספינות סוחר בדוחק של 500 טון כל אחת, שלצורך המשלחת הוגדרו מחדש כפריגאטות.
בין 114 אנשי צוותו היה צוות גדול של מדענים: אסטרונום, פיזיקאי, שלושה חוקרי טבע, מתמטיקאי, שלושה שרטטים ואפילו לשני אנשי הכמורה הייתה השכלה מדעית. הוא הפליג מברסט באוגוסט 1785, הקיף את כף הורן, וחקר את המושבה הספרדית בצ'ילה. משם הפליג לאלסקה דרך אי הפסחא והוואי. בסוף יוני 1786 נחת ליד הר סט. אליאס (St. Elias) באלסקה, וחקר את הסביבה. בזרמי הים החזקים במפרץ שלה פרוז כינה "פורט דה פרנס", הקרוי כיום "מפרץ ליטוּיה", אבדו למשלחת לה פרוז 21 איש בדוברה ושתי סירות. משם הפליג למונטריי שבקליפורניה, אליה הגיע באמצע ספטמבר 1786, ושם חקר את ההתיישבויות הספרדיות, ורשם הערות ביקורתיות על היחס לאינדיאנים במיסיונים הפרנציסקנים.
כמו ג'יימס קוק, שהיה נערץ עליו, ידע להתייחס לילידים שפגש במסעותיו בכבוד, בנועם וללא התנשאות. גם כלפי אנשי צוותו שלו היה יחסו טוב והוגן.
הוא חצה את האוקיינוס השקט למקאו. שם מכר את הפרוות שרכש באלסקה, וחילק את הרווחים בין אנשיו. שנה אחר כך, לאחר ביקור במנילה, החל לחקור את חופי צפון מזרח אסיה. הוא ראה את האי קֶלְפָּאר (Quelpart), כיום צ'ג'ו (Jeju) בקוריאה הדרומית, מקום שנצפה על ידי אירופאים רק פעם אחת לפני כן כשספינה הולנדית נטרפה לחופי האי ב-1635. הוא ביקר בחוף קוריאה גופא, ואז חצה ל"אוקו-יסו" (Oku-Yeso) כיום האי סחלין שברוסיה.
תחנתו הבאה של לה פרוז הייתה סמואה. לפני שעזב, ילידי סמואה תקפו קבוצה מאנשיו והרגו שנים עשר איש ובהם דה לאנגל (de Langle) קברניט ה"אסטרולאב". משם הפליג לה פרוז למפרץ בוטאני (ליד סידני) והגיע ב-26 בינואר 1788, בדיוק כשהקפטן ארתור פיליפ העתיק את המושבה ממפרץ בוטאני לפורט ג'קסון. הבריטים קבלו אותו באדיבות, אך לא יכלו לסייע לו במזון, כיוון שלא היה להם מלאי. לה פרוז שלח את יומניו ומכתביו לאירופה באוניה בריטית, השיג עצים ומים טריים, והפליג לקלדוניה החדשה, איי סנטה קרוז ואיי שלמה, שם אבדו עקבותיו. לפני שהפליג למסעו האחרון, הוא שלח תיאור מפורט של מסעו לפריז, אשר התפרסם לאחר מותו.
אחרי מותו
שתי הספינות התנפצו על שונית האלמוגים, תחילה "בוסול" ואחר כך "אסטרולאב". מטען הספינה "אסטרולאב" הורד ממנה, ואז המלחים פרקו את הספינה. קבוצת אנשים, כנראה ניצולי הבוסול, נטבחה על ידי המקומיים. האחרים בנו סירה קטנה משברי ה"אסטרולאב" והפליגו מערבה תשעה חודשים אחר כך. כנראה שסירה זו טבעה, ייתכן שבאיי שלמה.
גאל מונפיס
גאל מונפיס (בצרפתית: Gaël Monfils; נולד ב-1 בספטמבר 1986 בפריז) הוא טניסאי צרפתי מקצועי. בשיא הקריירה שלו (7 בנובמבר 2016) דורג במקום השישי בעולם בדירוג סבב ה-ATP. נכון למאי 2022, מדורג במקום ה-21.
הוא זכה ב-11 תארים ביחידים. הישג השיא שלו הוא פעמיים הגעה לשלב חצי הגמר בטורנירי גראנד סלאם, אליפות צרפת הפתוחה (2008) ואליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס (2016).
ביוגרפיה
מונפיס נולד וגדל בפריז. הוא החל לשחק טניס בגיל 4. בשנת 2004 זכה בטורנירי הנוער של אליפות אוסטרליה הפתוחה, אליפות צרפת הפתוחה ואליפות וימבלדון. בשנת 2005 התחיל בקריירת טניס מקצועית.
נבחרת סמואה בכדורגל
נבחרת סמואה בכדורגל לגברים קיימה את משחקה הבינלאומי הראשון בשנת 1979 מול ואליס ופוטונה, סמואה הפסידה 1-3.
Yotpo
Yotpo (יוטפו) היא חברת היי-טק ישראלית המפתחת פלטפורמת שיווק לאתרי אינטרנט, המאפשרת יצירת המלצות גולשים, הטמעת תוכן גולשים חזותי ותוכניות תגמולים.
נכון ליולי 2018, בחברה 300 עובדים במשרדים בישראל, ארצות הברית, ואנגליה.
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 2011 על ידי תומר תגרין ועמרי כהן. בינואר 2014 השלימה החברה את סבב הגיוס הראשון שלה, בו גייסה 10.7 מיליון דולר בהשתתפות בלאמברג קפיטל, קרן רודיום ונוספים.
ביוני 2015 השלימה החברה את סבב הגיוס השני שלה, בו גייסה 15 מיליון דולר בהשתתפות הקרנות מרקר, ויטנאג' וכמו כן Innovation Endeavors של אריק שמידט ודרור ברמן.
ביוני 2016 השלימה החברה את סבב הגיוס השלישי שלה, בו גייסה 22 מיליון דולר והכריזה כי בכוונתה להכפיל את כמות עובדיה בארץ ובחו״ל. בשנת 2017 הודיעה החברה כי תשכור בניין בן 3 קומות ברחוב דוד חכמי בתל אביב, לצורך התרחבות החברה. באותה שנה הודיעה יוטפו על סבב גיוס נוסף, בו הכפילה את סך הגיוסים שלה, שנכון לשנת 2018 עומד על סך 101 מיליון דולר.
באוגוסט 2018 החברה הודיעה על רכישת חברת סטארט-אפ אמריקאית בשם Swell Rewards, המפתחת פלטפורמה ליצירת תוכניות תגמול והפניות (Referral marketing) עבור אתרי מסחר אלקטרוני.
בינואר 2020 החברה הודיעה על רכישת חברת סטארט-אפ בולגרית בשם SMSBump, העוסקת בשיווק באמצעות הודעות סמס עבור אתרי מסחר אלקטרוני.
באוגוסט 2020 גייסה החברה 75 מיליון דולר בהובלת הקרן BVP.
במרץ 2021 השלימה החברה את סבב הגיוס השישי שלה, בו גייסה 230 מיליון דולר בשווי של 1.4 מיליארד דולר.
בין לקוחות יוטפו ניתן למצוא מותגים כגון GoPro, אוורלסט, חברת הביטוח האמריקאית Esurance ועוד.
דו"ח רטיג
דו"ח רטיג (בספרדית: Informe Rettig) הוא השם בו מוכר הדו"ח הסופי מיום 9 בפברואר 1991 של הוועדה הלאומית לאמת ולפיוס (Comisión Nacional de Verdad y Reconciliación) שחקרה את הפרת זכויות האדם שהובילו להיעלמות או למוות בצ'ילה במהלך שנות הדיקטטורה הצבאית של אוגוסטו פינושה.
הוועדה מונתה בידי נשיא צ'ילה פטריסיו איילווין, ובראשה עמד ראול רטיג, שגריר לשעבר מטעם ממשלתו של סלבדור איינדה, על שמו נקרא הדו"ח. הוועדה התכנסה משך כתשעה חודשים ודנה באירועים שאירעו בין ה-11 בספטמבר 1973 ו-11 במרץ 1990. התקופה שכוסתה בדו"ח עוררה מחלוקת, שכן היו מי שטענו שעל החקירה לכלול גם את תקופת שלטונו של האיחוד העממי תחת נשיאותו של סלבדור איינדה (1970–1973), בטענה שהבנת תקופה זו חיונית להבנת האירועים במהלך שנות הדיקטטורה.
הדו"ח קבע כי במהלך שנות הדיקטטורה נרצחו 2,279 איש ואישה. 164 מתוכם מסיבות פוליטיות, ואילו 2,115 מהפרת זכויות אדם. הוועדה המליצה עם נקיטת מספר צעדים לפיצוי בני משפחות הקורבנות שיושמו בשנים שלאחר הגשת הדו"ח.
כחודש לאחר הגשת הדו"ח, ב-4 במרץ 1991 פנה פטריסיו איילווין, נשיא צ'ילה, בשידור טלוויזיה וביקש את סליחתה של האומה הצ'יליאנית כולה.
ברוס אקרמן
ברוס ארנולד אקרמן (באנגלית: Bruce Arnold Ackerman; נולד ב-19 באוגוסט 1943) הוא משפטן חשוב בתחום המשפט החוקתי בארצות הברית ומופקד הקתדרה על שם סטרלינג בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ייל ואחד המשפטנים המצוטטים ביותר בארצות הברית, עם כ-46 אלף ציטוטים. הוא חבר ב-American Law Institute ובאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (נבחר ב-1986).
ביוגרפיה
ברוס אקרמן קיבל את התואר הראשון שלו מאוניברסיטת הרווארד ב-1964 ואת התואר הראשון במשפטים מהפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ייל ב-1967. הוא התמחה אצל שופט בית המשפט העליון לערעורים הנרי ג'י פרנדלי מ-1967 עד 1968, ואחר כך אצל שופט בית המשפט העליון מרשל הארלן בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1968 ל-1969.
ברוס אקרמן הצטרף לסגל של אוניברסיטת פנסילבניה ב-1969. הוא כיהן כפרופסור באוניברסיטת ייל מ-1974 עד 1982 ובאוניברסיטת קולומביה מ-1982 עד 1987. מאז שנת 1987 הוא מופקד הקתדרה על שם סטרלינג בפקולטה למשפטים ולמדע המדינה באוניברסיטת ייל. הוא מלמד באוניברסיטת ייל קורסים הנסובים על תפיסות הצדק, על התאוריות שלו הנוגעות לתמורות חוקתיות (כלומר, חוקת המייסדים שונתה בעקבות מלחמת האזרחים בארצות הברית, תקופת השיקום והניו דיל).
אקרמן הוא חבר באקדמיה אמריקאית לאמנויות ולמדעים משנת 1986.
אשתו, סוזן רוז-אקרמן, מכהנת אף היא כפרופסור בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ייל, ומלמדת קורסים על חוק ומנהל. בנם, ג'ון מיל אקרמן, הוא אקדמאי החי ועובד במקסיקו. אקרמן הוא חבר מסדר ההצטיינות הצרפתי וזוכה פרס הנרי פיליפ על מפעל חיים מטעם החברה הפילוסופית האמריקאית.
עבודותיו
תחומי מחקרו כוללים תאוריות חוקתיות, פילוסופיה פוליטית, משפט השוואתי ופוליטיקה, משפט וכלכלה, היסטוריית החוקה האמריקנית, סביבה וצדק חברתי.
עבודותיו העיקריות כוללות את "צדק חברתי במדינה הליברלית" (1980), "אנו העם: המייסדים" (1991) ו"אנו העם: טרנספורמציה" (1998).
ספרו הנודע ביותר הוא "אנו העם: המייסדים", בשל טיעונו של "תפנית הזמן", שלפיה הרכב מסוים של בית המשפט העליון החליף את הפילוסופיה המשפטית שלו לכזו שהתירה באופן נרחב יותר את התחיקה של הניו דיל.
אקרמן כתב בצוותא עם אן אלסטוט את "חברת מחזיקי הפקדונות" בשנת 1999, שמשמש בסיס לקרן הנאמנות לילד בבריטניה.
עיראקית יהודית
עיראקית יהודית היא קבוצה של ניבים של ערבית יהודית אשר דוברו בפי יהדות עיראק.
מאפייני השפה
הניבים היו שונים במקצת בין עיר לעיר ואזור לאזור, וכך למשל השפה בפי הקהילה הגדולה של יהודי בגדאד הייתה מעט שונה מהשפה בפי היהודים בקהילה הצפונית מוצול. הניבים היהודיים היו בשימוש יהודים בלבד והושפעו מהעברית והארמית. אף על פי שהניב לא היה רחוק בצורתו מהערבית שהייתה מדוברת בפי המוסלמים, מוסלמים רבים הבינו אותו בלקות או שלא הבינוהו כלל.
השפה התאפיינה בהיגוי מיוחד של מילים ערביות עממיות, למשל היה בה שימוש ניכר בעיצור פ אשר אינו קיים בשפה הערבית הרגילה. כמו כן נעשה בה שימוש במילים ייחודיות, מהמקורות היהודיים ומשפות אחרות. כמו כן התאפיינה השפה במליציות רבה, גם בצורת ההיגוי וגם באוצר מילים ייחודי, ושמשה בסיס לפולקלור העשיר של יהודי בגדאד.
הניב של העיראקית יהודית שדובר באזור בגדד נקרא ערבית יהודית בגדאדית.
תפוצת השפה
במקור השפה דוברה בקרב היהודים תושבי האזורים השונים בעיראק אך עם הגירתם של יהודי עיראק למדינות אחרות השפה נדדה עימם.
בישראל השפה הייתה בשימוש נרחב בקרב יהודים עולי עיראק, ועד היום ישנם ישראלים רבים, אפילו צברים שהוריהם עלו מעיראק, אשר נוהגים להשתמש בה.
כמו כן השפה הייתה בשימוש בקהילה הבגדדית בהודו ושאר הקהילות של יוצאי עיראק ברחבי המזרח הרחוק כגון ראנגון, סינגפור והונג קונג.
במהלך המאה ה-19 הוציאו דוברי השפה (בעיקר בהודו) מספר עיתונים בעיראקית יהודית שבהם ונמסרו דיווחים על המתרחש בקהילות היהודיות בעולם, בדגש על בגדד ושאר הקהילות שדוברות ערבית יהודית. כמו כן על גבי עיתונים אלה (ובעיקר בעיתונים שיצאו בכלכותה בעריכתו של רבי שלמה תווינא) פורסמה ספרות מקורית בעיראקית יהודית וכן ספרות שתורגמה מעברית לעיראקית היהודית.
בעיראקית יהודית נכתבו שירים רבים אשר מושרים ומושמעים עד היום על ידי יהודים יוצאי עיראק וצאצאיהם בדרך כלל באירועים מיוחדים (חתונה, בר מצווה וכו') לדוגמה:
הסרט הישראלי "מפריח היונים" הוא הסרט היחיד הדובר עיראקית יהודית (בניב הבגדדי).
חיים אורמיאן
חיים יוסף אוֹרְמיאן (Ormian; כ"ז בכסלו תרס"ב, 8 בדצמבר 1901 – א' בתמוז תשמ"ב, 22 ביוני 1982) היה פסיכולוג ומחנך, מראשוני הפסיכולוגים בישראל. נודע בעבודותיו החינוכית בתחום הפסיכולוגיה. חתן פרס ישראל לחינוך לשנת תשל"א.
קורות חיים
חיים יוסף (הנריק) אורמיאן (בפולנית: Henryk Ormian) נולד ב-1901 בטרנוב שבגליציה, (אז, האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום בפולין). בילדותו קיבל חינוך מסורתי וכללי, ובנעוריו החל לפעול בתנועת "השומר הצעיר" ונבחר להנהגת התנועה בגליציה. את לימודיו האקדמיים בתחום הפסיכולוגיה עשה באוניברסיטת וינה, שבה הוסמך ב-1925 לדוקטור. באותה תקופה למד גם מדעי היהדות בסמינר העברי בווינה תחת צבי פרץ חיות. בשנת 1924 שב לפולין והחל להרצות בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת לודז' (1924–1936) ולהורות בבית הספר העברי בלודז' (1925–1936). בשנת 1931 נישא לרות יַארבּלוּם (אחייניתו של מארק יארבלום, מראשי ציונות צרפת בין מלחמות העולם).
SpaceX
SpaceX (ובשמה המלא: Space Exploration Technologies Corporation) היא חברה אמריקאית, המפעילה שירותי שיגור לחלל ומייצרת חלליות מטען וחלליות מאוישות.
חיים אורמיאן
קורות חיים
פעילותו הציבורית החלה בפולין במסגרת תנועת "השומר הצעיר". בנוסף פעל להרחבת פעילות קרן קיימת לישראל ותנועת "החלוץ". בלודז' נבחר לעמוד בראש סניף "תרבות" והיה פעיל במסגרת "איחוד קיבוץ בורוכוב". בתחום המקצועי נמנה עם חברי האגודות הפולניות לפסיכולוגיה ולחינוך.
SpaceX
החברה נוסדה ב־2002 על ידי היזם אילון מאסק, ממייסדי PayPal וטסלה מוטורס. היא פיתחה את המשגרים פאלקון 1, פאלקון 9 ופאלקון כבד, אשר תוכננו כך שיהיה אפשר לעשות בהם שימוש חוזר. החברה גם פיתחה את חללית המטען דרגון 1.0 ואת אחותה המאוישת דרגון 2, הראשונה טסה לחלל למעלה מ־20 פעמים והשנייה מטיסה אסטרונאוטים מאז 2020.
חיים אורמיאן
קורות חיים
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל. תחילה התגורר שנים אחדות בתל אביב והורה בגימנסיה שלווה. אחר כך עבר לירושלים, שם היה מורה בבית המדרש למורים בית הכרם ומשנת 1945 מרצה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית. היה ממייסדי האגודה הישראלית לפסיכולוגיה (שבמסגרתה נבחר לכהן כיו"ר ועד סניף ירושלים וכיו"ר הוועד הארצי) וייסד את התחנה להדרכה מקצועית של "ההסתדרות הציונית הדסה", שאותה גם ניהל במשך שנה. בין פעילויותיו האחרות: חבר ארגון "ההגנה", חבר מועצת המורים למען קרן קיימת לישראל (1937–1942), חבר המרכז לחינוך ותרבות של הסתדרות העובדים הכללית, חבר המחלקה להוצאות ספרותיות של מרכז המורים (אוצר המורה), וכן חבר הוועדות למונחים בחינוך ובפסיכולוגיה של האקדמיה ללשון העברית.
בשנת 1950 הצטרף אורמיאן למשרד החינוך והתרבות. במהלך השנים כיהן כמפקח על הסמינרים להוראה, ובין השנים 1956–1959, ובשנית בין 1965–1966, עמד בראש המחלקה להכשרת והשתלמות מורים.
חיבר וערך שורת ספרים בנושאי חינוך ופסיכולוגיה. ערך את 'שעלים: ספריה פידאגוגית למדריכים' בהוצאת המחלקה לענייני הנוער של ההסתדרות הציונית ואת ספריית 'מקראות פדגוגיות' של אוצר המורה. כמו כן עסק בעריכה מדעית של ספרים שונים בפסיכולוגיה, בהם כתבי זיגמונד פרויד (דביר, מ-1966), מבוא לפסיכולוגיה של הילגרד ואטקינסון (בסדרת "אוצר המורה") ו"הפסיכולוגיה ההתפתחותית של ז'אן פיאז'ה" מאת ג'ון פלאבל בתרגום עמשי לוין (אוצר המורה, תשל"א).
SpaceX
במאי 2020, ספייס אקס שיגרה את משימת SpaceX Demo-2 ושלחה זוג אסטרונאוטים לתחנת החלל הבינלאומית באמצעות החללית דרגון 2, בכך הייתה לחברה הפרטית הראשונה שמשגרת בהצלחה חללית מאוישת, 8 שנים קודם לכן במאי 2012 היא שלחה לראשונה מטען על גבי דרגון 1.0 לאותו יעד.
חיים אורמיאן
קורות חיים
בשנת תשל"א זכה בפרס ישראל לחינוך על מפעל חייו.
SpaceX
פרויקטים עתידיים של החברה כוללים את חללית הענק סטארשיפ. וכן מערך של אלפי לוויני אינטרנט בשם "STARLINK".
חיים אורמיאן
קורות חיים
היה אב לשניים: נדי אורמיאן (חבר קיבוץ יטבתה, כתב מדריך טיולים לאירופה) ודלית אורמיאן (עורכת רדיו ב"קול ישראל").
לקריאה נוספת
ביבליוגרפיה של כתביו:
SpaceX
היסטוריה
סיפורה של ספייס אקס מתחיל בהשתתפותו של אילון מאסק במפגש של אגודת מאדים האמריקאית באמצע 2001. במפגש זה עלו כמה יוזמות לשיגור ניסויים ביולוגיים לחלל ואף למאדים לשם קידום חקר החלל וההתענינות הציבורית בו (בין הרעיונות שעלו – שליחת עכברים זכרים ונקבות לחלל תוך מתן אפשרות להזדווגות ולהבאת צאצאים, או שליחת תא שינחת במאדים וינסה לגדל צמחים באדמה המקומית בתוספת דשן ואטמוספירה מתאימה). מאסק התלהב מהרעיונות ואחרי עוד כמה דיונים החליט לתרום 20–30 מיליון דולר לנושא. הוחלט שמאסק יטוס לרוסיה וינסה לקנות טיל בליסטי בין־יבשתי משופץ. בין אוקטובר 2001 לפברואר 2002 מאסק ניהל משא ומתן על קניית טיל או שניים, אך המפגשים לא צלחו והאחרון שבהם הסתיים ב"פיצוץ" מצידו של מאסק שזעם על המחיר הגבוה שהוצע לו ועל חוסר הגמישות של הרוסים. עוד בטיסה חזרה לארצות הברית הוא החל להרהר ברעיון להקים חברה שתבנה טיל קטן בעצמה והתחיל לחשב מה תהיה העלות של טיל כזה, ומשם הדרך להקמת ספייס אקס הייתה קצרה.
בין הראשונים שמאסק לקח אליו לעבוד על הקמת החברה היו: טום מיולר, מומחה טילים בעל שם שעבד תקופה בחברת TRW, כריס טומפסון, מהנדס אווירונאוטיקה בבואינג, ומייקל גריפין שיתמנה כעבור כמה שנים לראש נאס"א (גריפין עזב את החברה אחרי זמן קצר). הרעיון הראשוני היה לבנות טיל קטן שיוכל לשגר מטען בן כמה מאות קילוגרם למסלול בעלות של כמה מיליוני דולרים. עם השנים חזונה של ספייס אקס הלך והתרחב עד כדי בניית טיל וחללית מאוישת הגדולים שנבנו אי פעם, בניית ושיגור אלפי לווייני אינטרנט, חזונה לטווח הארוך מדבר אף על יישוב כוכב הלכת מאדים באלפי בני אדם.
החברה נוסדה ביוני 2002, במחסן בן 7,000 מ"ר בשדרות איסט גרנד 1310 באל סגונדו, פרבר של לוס אנג'לס.
התוכנית הראשונית הייתה שספייס אקס תבנה את המנועים בלבד בעצמה ותוציא חוזים לספקים לשאר המרכיבים של הטיל, אך עם הזמן מאסק נוכח שחברות אווירונאוטיקה אחרות לא עומדות בקצב שרצה, מקובעות לטעמו, ויקרות מאוד, והחליט לעבור לייצור עצמי של כל מרכיבי הטיל כמעט, עד הפרטים הקטנים ביותר, כולל לוחות אם, מעגלים חשמליים, לוחות סולאריים, חיישנים שונים וכן גוף הטיל עצמו שספייס אקס מעבדת ומרתכת במפעל שלה (חברת ULA לשם השוואה, מסתמכת על יותר מ־1,200 ספקים שונים שמפוזרים על פני הגלובוס לייצור טיליה). האסטרטגיה הזו הוכיחה את עצמה והביאה ליעילות גדולה בהרבה ובעיקר לחיסכון עצום בהוצאות, כך למשל ספייס אקס ייצרה מכשיר רדיו במחיר של 5,000 דולר בעוד שמחירו של מכשיר כזה בשוק הוא למעלה מ־50,000 דולר, במקרה אחר מהנדסיה של ספייס אקס הצליחו לייצר רכיב מסוים שעולה 120,000 דולר ב־3,900 דולר.