cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בסבוסה
מידע נוסף
הבסבוסה נפוצה בעיקר במטבח הערבי והים-תיכוני ואף מכינים אותה בצפון אפריקה ומדינות הבלקן. באזור הלבנט מכנים את המנה בשם הריסה, וכן בשטחי המגרב ובאלכסנדריה שבמצרים. הבסבוסה היא מנה פופולרית במיוחד בפי הקופטים במצרים, שכן הם אוכלים ממנה לפני צומות, כמו צום התענית הגדולה וצומות גדולים אחרים.
קיימת גם גרסה כוויתית למנה - פסטושה (או פסטוצ'ה), קינוח שנוצר לראשונה בשנת 2010. הפסטושה דומה לבסבוסה, היא עשויה מסולת אותה משרים בסירופ מתוק. אלא, שאת הפסטושה מקשטים בפיסטוקים ובמי זהר.
מוזיאון אלברטינה
אלברטינה (Albertina) הוא מוזיאון לאמנות השוכן במרכז וינה, שבאוסטריה.
אודות
בשנת 1919, עברה הבעלות על הבניין ועל האוסף שבו, ממשפחת המלוכה ההבסבורגית, אשר ברחה מהמדינה, לרפובליקה האוסטרית החדשה שהוקמה. בשנת 1921 נקבע שם המוזיאון ל"אלברטינה".
בניין המוזיאון ניזוק קשות בעת הפצצות בעלות הברית בסוף מלחמת העולם השנייה. הבניין שופץ מאז פעמים, כאשר בין השנים 1998 ל-2003 נערך שיפוץ יסודי.
אוסף המוזיאון
בשנת 2007 הוענק למוזיאון בהשאלה מקרן ריטה והרברט באטלינר (Rita und Herbert Batliner), אוסף רחב מאוד של אמנות מודרנית, אשר משמש כתצוגה הקבועה של המוזיאון. בין השאר מציגים בו יצירות של פיקאסו, מגריט, פרנסיס בייקון, מארק שאגאל ואחרים.
ליפוט ודאס
קורות חיים
ליפוט ודאס נולד במשפחה יהודית בעיירה בהונגריה ש-25% מתושביה היו יהודים לפני השואה. אביו היה ברנאט ויינברגר (1837–1904) ואמו מריה מיטלמן (1840–1907). ודאס למד משפטים באוניברסיטת בודפשט (שמו כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ופתח משרד עורכי דין בעיר הולדתו לאחר שקיבל את התואר במשפטים. הוא ייסד את התאחדות התעשיינים של מחוז סאבולץ', בה החזיק בנשיאות במשך עשר שנים. בשנת 1886 היה ממייסדי המפלגה הליברלית במחוז וערך את "עיתון של סבולץ' העליון" (Felsőszabolcsi Hírlap). בין השנים 1910 לבין 1918 היה חבר פרלמנט מטעם "מפלגת העבודה הלאומית" (שהמשיכה את הקו של המפלגה הליברלית) והיה איש סודו האישי של אישטוואן טיסה. בפרט, השתתף במאבק הפרלמנטרי באספה הלאומית להחמרת תקנות הבית. על פי הצעתו, בית הנבחרים העביר החלטה בשנת 1915 שקראו לו על שמו "לקס ודאס" (חוק ודאס), שחוקק מחדש כללי בית נבחרים מחמירים שנקבעו בעבר למאבק בפיליבסטר. בין השנים 1913–1917 הוא היה סגן שר המשפטים (מזכיר מדיני לשר), תחילה בקבינט של לאסלו לוקאץ' ואחר כך בקבינט של אישטוואן טיסה. ודאס היה מעורב בהכנת טיוטות תקנות בנושא הסכמים מחוץ לפשיטת רגל, בחקיקת עיכוב או השהייה של פעיליות כלכלית בתקופת המלחמה ובחוק העיתונות, וכן עבד על הסדרת המשפט האזרחי. לאחר נפילת ממשלת טיסה בשנת 1917, הוא עבר תחילה לאופוזיציה, ואחר כך פרש לחלוטין מהפוליטיקה. שוב עבד כעורך דין והשתתף בחיי הקהילה היהודית של פשט. הוא היה הנשיא המשותף של האגודה הספרותית היהודית-הונגרית. פרסם מספר מחקרים משפטיים בכתבי עת מקצועיים.
משפחתו
אשתו הייתה קורנליה ראדו (1869–1945), בתם של ברנאט רוזנבליט (אחר כך ראדו), רופא, ושל יוליאנה פוקס, אותה נשא ב-5 באפריל 1892 בקישווארדה.
ילדיהם:
קרחון וסלייה
קרחון וסלייה או קרחון וסילי (באנגלית: Veselie Glacier; בבולגרית: ледник Веселие) הוא קרחון בחוף אוסקר השני בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 7 קילומטרים; רוחבו 2.5 קילומטרים.
הקרחון ממוקם ברכס אוסטה; דרומית-מזרחית לקרחון ג'ורום; וצפונית-מזרחית לקרחון צ'רנוצ'נה.
הקרחון זורם לכיוון דרום-מזרח לאורך המורדות הצפוניים של הר ברקס; הקרחון נשפך אל פיורד ספיליין מערבית - דרום-מערבית מנקודת קושן.
מיפוי הקרחון
הקרחון מופה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1976.
מקור השם
הקרחון נקרא על שמו של הכפר וסילייה שבדרום מזרח בולגריה.
מניטובה
מניטובה (באנגלית: Manitoba, משפה ילידית מניטו) היא אחת מפרובינציות קנדה, והחמישית מבין הפרובינציות שהצטרפה לקנדה (בשנת 1870). במניטובה מתגוררים כ-1.2 מיליון תושבים. עיר הבירה והעיר הגדולה היחידה במניטובה היא ויניפג, שבה חיים (ב-2006) 641,000 תושבים, יותר מחצי מכלל אוכלוסיית הפרובינציה. בעיר השנייה בגודלה, ברנדון, חיים כ-41,000 תושבים, ומלבדה יש רק עוד ארבעה יישובים שבהם מעל 10,000 נפש.
גאוגרפיה
מניטובה ממוקמת במרכזה של קנדה, והיא גובלת בססקצ'ואן במערב, באונטריו במזרח, בנונאווט בצפון, ובמדינות ארצות הברית דקוטה הצפונית ומינסוטה בדרום.
גבולה הצפון-מזרחי של הפרובינציה שוכן לחופו של מפרץ הדסון, וכן נמצאים בשטחה האגמים הגדולים:
האקלים של מניטובה נוקשה בשל האוויר הארקטי הקר הזורם מצפון לדרום בחודשי החורף - בצפונה ישנם יערות עצי מחט וכן טונדרה.
בירת המדינה היא ויניפג, המכונה בשל הטמפרטורות הנמוכות בה "וינטרפג" - היינו "חורף". ערים נוספות בפרובינציה:
היסטוריה
עוד לפני הגעתם של מתיישבים אירופאים לאזור, התגוררו באזור מניטובה מתיישבים משבטי האינדיאנים אוג'יבווה ואסיניבוין. האירופאי הראשון שהגיע לאזור היה סר תומאס באטון, אשר חקר את נהר נלסון בשנת 1612.
בשנת 1763 השתלטו הבריטים על האזור, במסגרת מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, והאזור הפך לחלק מארץ רופרט - אזור בשליטת חברת מפרץ הדסון.
היישוב החקלאי הראשון בפרובינציה נוסד בשנת 1811 בידי תומאס דאגלס. בעקבות מחלוקות בין המתיישבים ובין המטיסים שחיו באזור נערך הקרב של שבעת האלונים בשנת 1816 בו נהרגו 20 מתיישבים ובהם מושל האזור.
בשנת 1869 הוחכרה ארץ רופרט לקנדה והפכה לחלק מהטריטוריות הצפון-מערביות. בשל העדר שליטה של השלטון הקנדי, המטיסים, ברשות מנהיגם לואי ריאל הקימו ממשלה זמנית. בעקבות המשא ומתן בין ריאל לממשל הפדרלי הפכה מניטובה לפרובינציה בשנת 1870.
בעת הקמתה הייתה הפרובינציה אחד חלקי שמונה עשרה מגודלה כיום, ומרובעת בצורתה - ועל כן כונתה "פרובינציית בול הדואר". הפרובינציה גדלה תוך סיפוח שטחים של הטריטוריות הצפון-מערביות עד שהגיעה לגודלה הנוכחי, עת הגיעה לקו רוחב 60° צפון בשנת 1912.
פרעות ארמלדר
פרעות אַרְמְלֶדֶר (Armleder) הוא כינוי לתקופה של רדיפת יהודים, רציחתם וחיסול קהילותיהם באזור אלזס, חבל הריין, שוואביה, פרנקוניה, בוואריה ואוסטריה בשנות ה-30 של המאה ה-14.
רקע
בשנת ה'צ"ו (1336) טען אציל פרנקוני, ארנולד פון אויסיגהיים, שקיבל הוראות ממלאך לפרוע ביהודים. הוא אסף כנופיה של נוצרים נואשים ויצא עמם למסע של שוד, רצח וביזת יהודים. חברי הכנופיה כינו את עצמם בשם "Judenschläger" (מכי יהודים).
פרעות ארמלדר
זמן מה לאחר מכן, בעיקר בשנים 1338–1339, פעל יוהאן צימברלין (Zimberlin), פונדקאי מאלזס עלית, בסגנון פעולתם של אנשי פרנקוניה. השם ארמלדר (Armleder = עור הזרוע), שבו כונו הפורעים, התבסס על מנהגם לתפור חתיכות עור קשות לשרוולי מעיליהם. מנהיג הכנופיה כונה "מלך הארמלדרים".
הכנופיה, חמושה בנשק קר: חרבות ורמחים קרדומות וקלשונים ערכה מסע שנמשך שנתיים דרך אלזס תוך רציחת יהודים רבים. בתקופה זו התפשטו הפרעות ביהודים גם מעבר לתחום פעילותו של צימברלין עצמו, אל אוסטריה, בוואריה, פרנקוניה ושוואביה. עשרות קהילות יהודיות נהרסו, בהן אנסיסהיים, רופאך וראפולטסוויילר (ריבוויל). ובסך הכל נפגעו בפרעות אלו 114 קהילות יהודיות. בפרעות נהרגו כ-5,000 יהודים.
הניצולים נמלטו לעבר קולמר, שם קיבלו את הגנת התושבים. הכנופיה צרה על העיר והחריבה את הסביבה. בתגובה פנו תושבי העיר אל שליטם, לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וביקשו את עזרתו. המלך נענה לקריאת תושבי העיר, אולם בהיוודע לראש הכנופיה שצבא המלך מתקרב, נס אל צרפת. לאחר שעזב צבא המלך את האזור, שבה הכנופיה.
כשכוחה של הכנופיה כבר איים על האצולה המקומית, כרתו נגידי אלזס ביניהם ברית נגד הכנופיה, אך התקשו במאבק מולה. וכך, כעבור שנה, כרת בשמם אביר בשם רודולף מאנדלאו (Andlau) ברית עם "מלך הארמלדרים", שעל פיה אנשי כנופיית ארמלדר קיבלו חנינה, בתמורה להתחייבותם לא לרדוף יהודים במשך עשר השנים הבאות.
בורג
בורג הוא אביזר חיבור והרכבה עם תבריג חיצוני. בדומה למסמר, שימושו העיקרי הוא הידוק פריטים על ידי החדרתו לנקב קיים או נקב שנוצר עקב החדרת הבורג. בורג הוא אחת משש המכונות הפשוטות ומכפיל את הכוח המופעל עליו כדי לחדור את החומר, באמצעות עיקרון של יתרון מכני.
קיימות שתי משפחות ברגים: ברגים עם תבריג להידוק עם אום, המתאימים לכל סוגי החומרים, וברגים קוניים המיועדים להחדרה בעיקר לעץ או לחומרים רכים אחרים.
החומרים מהם ברגים עשויים לרוב הם פלדה, פלדת אל-חלד, פליז, ארד, טיטניום, עץ ופלסטיק.
בורג ימני ושמאלי
כיוון התבריג חשוב בהרכבה, ובעיקר לשחרור של ברגים. על מנת לחסוך בעבודה, בשחיקה של התבריג, ובהפעלה של מכונות אוטומטיות, יש לדעת את כיוון התבריג. ידיעה כזו חשובה במיוחד במקרים שנדרש כוח לשחרור הבורג, כדי לא להפעיל כוח שיחזק את הבורג, ואולי ישבור את ההברגה. בתכנון חלקים נעים, יש להביא בחשבון שהכוחות הפועלים עלולים לגרום לבורג להשתחרר, במקרה של כיוון תבריג לא נכון.
בורג ימני
את רוב הברגים, יש להבריג, בעזרת מברג, בכיוון השעון אל תוך קדח שעובד בו תבריג מתאים, באמצעות כלי ייעודי הקרוי מברג. או בעזרת סכין חריטה על מחרטה.
בורג שמאלי
קיימים גם ברגים המוברגים נגד כיוון השעון - ברגים המחזקים גלגלים ימניים של משאיות, למשל, הם בעלי תבריג הפוך, על מנת שתנועת הגלגלים לא תשחרר את הברגים מהתבריג.
בורג שמאלי מבריגים על פי כלל יד שמאל: כאשר אגודל יד שמאל מצביע לתוך ההברגה, אז ההברגה של בורג שמאלי תעשה לפי הכיוון בו מצביעות אצבעות יד שמאל, כאשר הן מכופפות. ומשחררים לפי הכלל המשלים, כלל יד ימין. וגם כאן, אם האצבעות המכופפות של יד שמאל מצביעות על כיוון הסיבוב בעת חיזוק הבורג, ואגודל יד שמאל מצביע על כיוון התקדמות הבורג, זהו בורג שמאלי.
סוגי ראש
הידוק הבורג למקומו נעשה לרוב באמצעות מברג או ביט המורכב על מקדחה או מברגה המתאים בצורתו לחריץ על ראש הבורג. צורות חריצים נפוצות:
ברגים אחרים הם בעלי ראשים בצורת משושה בולט בגודל מסוים. ברגים אלו מהדקים באמצעות מפתח ברגים ביט תואם או "בוקסה" בגודל מתאים המורכבת על ראש הבורג.
הרכבה ופירוק
על מנת להגביר את החיכוך בתוך התבריג כדי למנוע את שחרור הבורג, ניתן להרכיב דיסקה קפיצית בין ראש הבורג למשטח. כדי שהבורג או הדיסקה הקפיצית לא יפגעו בפני החומר לתוכו הוברג, ניתן להוסיף דיסקת מתכת שטוחה ומחוררת ביניהם.
כאמור, מידע מוקדם על כיוון התבריג מסייע בהרכבה, ובעיקר בפירוק.
בשחרור ברגים שהוברגו בכוח רב או שהיו מהודקים במשך שנים והצטברה בהם חלודה ניתן להיעזר בזרוע מגבירת מומנט או ב"אימפקט דרייבר"/מברג דפיקה" שהוא מכשיר הממיר כוח של מכת פטיש לתנועה סיבובית המשחררת את הבורג. אימפקט דרייבר מאולתר קרוי בעגה "מברג רוסי" ועיקרו הכאה באיזמל ופטיש על היקף ראש הבורג לשם שחרורו. לעיתים הדרך היחידה להוצאת בורג היא קדיחתו - דבר שלרוב נעשה עקב שחיקת ראש הבורג.
במקרים בהם ההברגה היא בתוך חומר מתכתי הנוטה לחלודה, נעשה שימוש בתרסיס שמן המקטין את החיכוך וממיס את החלודה ובכך מסייע לשחרור הבורג.
היסטוריה
בעוד שהשערה מהשנים האחרונות מייחסת את יצירת בורג ארכימדס לסנחריב, מלך אשור, ממצאים ארכאולוגיים וציורים המעידים על שימוש במבנה דמוי בורג מופיעים רק בתקופה ההלניסטית. ההשקפה המקובלת גורסת שהמכשיר הוא המצאה יוונית, שככל הנראה הומצאה על ידי איש האשכולות ארכימדס, שחי במאה ה-3 לפנה"ס. על אף שבורג ארכימדס דומה במבנהו לבורג מודרני, הוא לא שימש כאביזר חיבור, אלא שימש לשאיבת מים.
עוד קודם לכן, במאה ה-4 לפנה"ס, תואר הבורג על ידי המתמטיקאי היווני ארכיטס. עד למאה הראשונה לפני הספירה, בירגי עץ כבר נפוצו ברחבי העולם הים תיכוני כרכיב במכבשי ברגים ששימשו לכבישת שמן זית ולכבישת מיץ ענבים בתהליך ייצור יין. השימוש בבירגי מתכת לחיבור שני רכיבים, החל באירופה רק במאה ה-15 לספירה.
מברגי כף יד קיימים מאז ימי הביניים (לכל המאוחר משנת 1580), אך ככל הנראה הפכו למוצר נפוץ רק לאחר שנת 1800, כאשר החלו להשתמש בחיבורי הברגה באופן תדיר. לפני שברגים החלו לשמש לחיבור, רוב החיבורים בוצעו בעבודות נגרות ועיבוד. מרבית החיבורים נעשו באמצעות סיכות, יתדות, שגמים ומגרעות, מסמרים, ריתוך וסוגים רבים של קשרים. לפני אמצע המאה ה-19, נעשה שימוש בפין פציל, ובמסמרות לבניית ספינות. לעיתים השתמשו גם בדבק, אך השימוש בו לא היה מאוד נפוץ. לקראת סוף המאה ה-18 התאפשר השימוש בברגים כמרכיב לצורכי חיבור בעקבות הופעת מכונות שאפשרו ייצור המוני שלהם. שיפורים נוספים באפשרויות לייצור המוני של ברגים, הובילו לירידה גדולה במחירי הברגים לאורך המאה ה-19.
בשנת 1821 נבנה מפעל הברגים הראשון בארצות הברית על ידי הארדמן פיליפס. תומאס לוור, מומחה לייצור ברגים, הובא מאנגליה כדי לנהל את המפעל. הברגים יוצרו באמצעות ליפוף חוט ברזל. מפעל הברגים לא זכה להצלחה מסחרית ונכשל, בסופו של דבר, עקב העלות הנמוכה יותר בייצור ברגים מחודדים. הוא הפסיק לפעול בשנת 1836.
לאורך המאה ה-19, הצורות הנפוצות ביותר של ראש הבורג היו חריצים ישרים פשוטים. הצורות הללו קלות לעיבוד שבבי ושירתו את רוב השימושים בצורה סבירה. בשנת 1908, פיטר רוברטסון הקנדי רשם פטנט על הראש בעל השקע המרובע. בשנת 1911 החל השימוש בראש המשושה שמוברג באמצעות מפתח אלן. בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, המציא איש העסקים האמריקאי הנרי פיליפס את בורג פיליפס, שזכה לפופולריות רבה.
בשנות ה-40 ארגון התקינה הבין-לאומי הגדיר סטנדרטיזציה של צורת הבורג, ששיפרה את תהליך הייצור ואת השימוש בו.
ניתוח מתמטי של הבורג כמכונה פשוטה
מבין שש המכונות הפשוטות, הבורג הוא המורכב ביותר לניתוח מתמטי. אחד המאפיינים של הברגה נתונה הוא מומנט ההברגה, שהוא המומנט המינימלי \tau_{min} הנדרש כדי להבריג את הבורג לנקב מסוים עבור כוח לחיצה נתון, מומנט אשר מתחתיו הבורג לא יוכל להסתובב. מומנט מינימלי זה תלוי במקדם החיכוך הסטטי \mu_{s} בין הבורג לתבריג, ברדיוס הבורג r, בזווית התבריג \alpha (שמכונה גם זווית פסיעה) ובכוח הלחיצה W המופעל אשר מדביק את הבורג לנקב.
כדי לפתח ביטוי עבור \tau_{min}, נוח להמשיג את הבורג עצמו למישור משופע המלופף סביב ציר מרכזי בזווית פסיעה \alpha, ואת האינטראקציה המכנית בין הבורג לתבריג למשקולת המונחת על מישור משופע שעליה פועל כוח אנכי W וכוח אופקי F שעומד ביחס לישר למומנט הסיבוב המופעל על הבורג. כוח זה נתון בקשר:. על מנת שהבורג יסתובב, צריכה להתפתח החלקה של המשקולת על המישור המשופע, כלומר שקול הכוחות במקביל למישור צריך לגבור על החיכוך הסטטי. לפיכך, ניתן לרשום:
ולכן מומנט ההברגה המינימלי הוא:
ראיון (חלוקה מנהלית)
רָאיוֹן (ברוסית ואוקראינית: райо́н, בבלארוסית: раён, באזרית: rayon, לטבית: rajons, בגאורגית: რაიონი, ראיוֹני, בבולגרית: Район) הוא אחד משני סוגי תת-מחוזות בחלק ממדינות ברית המועצות לשעבר: יחידה מנהלית ותת-חלוקה של עיר (בבולגריה). במשמעות זו המונח יתורגם כמחוז או כנפה.
בברית המועצות הייתה החלוקה לראיונים נהוגה בכל רחבי המדינה. כיום, ראיון הוא תת-חלוקה של יחידה מנהלית, או במילים אחרות נפה של מחוז באוקראינה, אזרבייג'ן, בלארוס, גאורגיה, לטביה, מולדובה ורוסיה ובה ראיון יתורגם כ"נפה".
המילה "ראיון" במשמעותה חלק של יחידה מנהלית גבוהה יותר, הונהגה לראשונה ברפורמה המנהלתית הסובייטית בין השנים 1923 עד 1929, שסיווגה מחדש יחידות וולוסט (во́лость), אויזד (уе́зд), אולוס (улу́с) וקוז'ואון (кожуун) של האימפריה הרוסית כ"ראיונים".
לראיונים בדרך כלל מידה מסוימת של ממשל עצמי, וראשו לעיתים נבחר ולעיתים ממונה.
דאגלס DC-6
דאגלס DC-6 (באנגלית: Douglas DC-6) הוא מטוס נוסעים ותובלה בעל ארבעה מנועי מדחף תוצרת דאגלס איירקראפט קומפני. המטוס נבנה בין השנים 1958-1946 והוא התחרה במטוס הלוקהיד קונסטליישן.
פיתוח
המטוס פותח על ידי חברת דאגלס לפי מפרט חיל האוויר של ארצות הברית בשנת 1944 כגרסה מתקדמת למטוס הסקיימאסטר. עם סיום מלחמת העולם השנייה ביטל הצבא האמריקאי את הזמנת המטוסים, ודאגלס המירה את המטוס הצבאי לאזרחי.
מפעילים צבאיים
כמו כן המטוס היה בשירות אזרחי בכ-30 חברות תעופה.
צ'ארלס טלבוט, הדוכס הראשון משרוסברי
צ'ארלס טלבוט, הדוכס הראשון משרוסברי (אנגלית: Charles Talbot, 1st Duke of Shrewsbury; 24 ביולי 1660 - 1 בפברואר 1718) היה אציל ופוליטיקאי אנגלי.
ביוגרפיה
הוא היה בנם היחיד של פרנסיס טלבוט, הרוזן האחד-עשר משרוסברי ואשתו השנייה מרי-אן, בתו של רוברט ברודנל, הרוזן השני מקרדיגן. טלבוט היה בן סנדקותו של המלך צ'ארלס השני, על שמו הוא קרוי, וגודל כקתולי. ב-1679, תחת השפעתו של ג'ון טילוטסון, המיר את דתו לאנגליקניזם.
לאחר מות אביו ירש צ'ארלס את רוזנות שרוסברי, קיבל משרה במשק הבית של צ'ארלס השני, ושירת בצבא תחת פיקודו של ג'יימס השני. למרות זאת הוא התכתב עם הנסיך מאוראנז' ב-1687, והיה אחד משבעת החותמים על מכתב ההזמנה לוויליאם בשנה שלאחר מכן. הוא תרם חלק ממימון הפלישה המתוכננת, ולאחר שעזב לארצות השפלה על מנת להצטרף לוויליאם נחת עמו בחוף אנגליה בנובמבר 1688, בתחילת המהפכה המהוללת.
שרוסברי התמנה למזכיר המדינה למחלקה הדרומית בממשלה הראשונה של ויליאם ומרי, אך התפטר ב-1690 לאחר שהטורים השיגו עמדת כוח בפרלמנט. כשהיה באופוזיציה הוא הניח לפני הפרלמנט את החוק התלת-שנתי, אך המלך סירב להעניק את הסכמתו לכך. ב-1694 התמנה פעם נוספת למזכיר המדינה.
לאחר עלייתה לשלטון של המלכה אן ניסו מנהיגי הוויגים לשכנע את שרוסברי לחזור לכהונתו בתפקידים ציבוריים. כשחזר לאנגליה ב-1707 הוא כבר היה מרוחק מעמיתיו הפוליטיים הוותיקים, וב-1710 הסכים לקבל את תפקיד הלורד צ'מברלין בממשל הטורי, לאחר שהמלכה אישרה זאת ללא ידיעתם של רוזן גודולפין והדוכס ממרלבורו; באותה תקופה מונתה אשתו לעוזרת האישית של המלכה (Lady of the Bedchamber).
לאחר שחזר משליחות דיפלומטית בצרפת, הוא מונה ללורד לוטננט של אירלנד ב-1713; הוא היה בלונדון ביולי 1714, במהלך המשבר שהתרחש בגלל מותה ההולך וקרב של המלכה אן. ב-29 ביולי, כשהמלכה הייתה על ערש דווי, קיבל הרוזן מאוקספורד את ההודעה על פיטוריו מתפקיד הלורד אשר על האוצר (Lord High Treasurer). ב-30 ביולי התאספו שרוסברי והשרים האחרים בארמון קנזינגטון, וכשנכנסו לחדר השינה של המלכה המליץ הוויקונט מבולינגברוק למנות את שרוסברי למשרה שהתפנתה; אן קיבלה את ההצעה באופן מיידי.
לאחר מותה של המלכה ב-1 באוגוסט היה שרוסברי בעמדה בעלת כוח רב, ובעל יכולת להשפיע בסוגיה הדחופה של ירושת הכתר הבריטי. הוא הפעיל את השפעתו לטובת נסיכות הבוחר מהנובר, והיה בעל תרומה רבה לעלייתו לשלטון בשלום של ג'ורג' הראשון, ובסיכול תוכניתם של היעקוביטים להכתיר במקום אן את בנו של ג'יימס השני. אולם, למרות זאת יחסו השלילי למשרות הפוליטיות הבכירות נותר בעינו; הוא מונה ללורד צ'מברלין לאחר שהתפטר מתפקידיו באוצר ובאירלנד. את התפקיד הזה הוא עזב ביולי 1715, ומת ב-1 בפברואר 1718.
מלבד תפקידיו הרשמיים הוא כיהן גם בתפקידים טקסיים של לורד לוטננט בסטפורשייר (1681–1867), הרטפורדשייר (1689–1691), ווסטרשייר (1689 - 1718), מחוזות צפון ויילס (1694–1696), הירפורדשייר (1694 - 1704), ושרופשייר (1712–1714). בתקופת כהונתו בסטפורדשייר הוא מונה גם לתפקיד שומר הגלילים (Custos rotulorum).
לא היו לו ילדים מאשתו אדלייד, ולאחר מותו בוטלה דוכסות שרוסברי ורוזנות שרוסברי עברה בירושה לבן דודו, גילברט טלבוט.
Ginx eSports TV
Ginx eSports TV הוא ערוץ טלוויזיה בינלאומי העוסק בספורט אלקטרוני (eSports). הערוץ זמין ב-10 שפות ב-50 מדינות ליותר מ-55 מיליון בתים. הערוץ משדר מספר תוכניות ומשדר גם משחקים וטורנירים בשידור חי ממספר מקומות ברחבי העולם.
היסטוריה
Ginx tv נוסד בשנת 2007, והושק באוגוסט 2008 על פלטפורמת השידורים בלוויין של Boom TV ברומניה.
באוגוסט 2010 הודיע הערוץ כי הוא מתכנן להשיק את שידוריו בבריטניה ובאירלנד, שם צפוי לו קהל פוטנציאלי של מעל 12 מיליון צופים באמצעות Sky ו-Virgin Media. במרץ 2011 דווח כי השקת הערוץ נדחתה, ושידורי הערוץ הושקו רק ב-9 ביולי 2013.
באוקטובר 2013 הערוץ רכש את ערוץ הפוקר על מנת להגיע ל-19 מיליון בתים נוספים באירופה, בתשלום של 26 מיליון דולר.
אתר אינטרנט חדש לערוץ הושק ב-2015. האתר מאפשר ללקוחות הערוץ לרכוש מינוי לחודש, לרבעון או לשנה, ובמסגרתו יקבלו גישה לשידורי הערוץ ולתוכניות VOD נבחרות.
בישראל
בפברואר 2017 החלה החברה המפעילה את הערוץ בפעילות גם בישראל, באמצעות שותפות עם אפליקציית 4GTV של פרטנר.
בחודש יוני 2017 עלה הערוץ בשירות הטלוויזיה סלקום tv ובשירות פרטנר TV. הערוץ משודר בתרגום לעברית ברוב התוכניות.
באוגוסט 2017 שידר הערוץ, ללקוחות סלקום tv בלבד, את גמר אליפות ישראל בספורט אלקטרוני של אותה השנה. החל מאפריל 2018 משדר הערוץ באופן קבוע את משחקי ליגת אליפות ישראל ב-League of Legends לשנת 2018.
במרץ 2018 עלה הערוץ ב HOT באפיק 93.
ב-26 בספטמבר 2019 ירד הערוץ מסלקום tv.
ב-23 באוקטובר 2019 ירד הערוץ מHOT.
הטוב מכולם
הטוב מכולם (באנגלית: The Natural) הוא סרט ספורט אמריקאי משנת 1984 בבימויו של בארי לוינסון, עם רוברט רדפורד וגלן קלוז בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "הטבעי" של ברנרד מלמוד משנת 1952. העלילה היא על קורותיו של שחקן בייסבול עם עליות ומורדות בחייו האישיים והמקצועיים ומלחמתו בשחיתויות של ההימורים בספורט.
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר: קים בייסינגר הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע.
תקציר העלילה
רוי הובס (רוברט רדפורד) מנברסקה החל להתאמן בבייסבול עוד בהיותו ילד. אביו אימן אותו ומת מהתקף לב תחת עץ. בלילה פגע ברק בעץ ומחלק מהגזע גילף רוי מחבט בייסבול וחרט עליו "ילד פלא" עם ציור של ברק.
עם הזמן הצליח רוי במשחקים ונסע לשיקגו להתנסות בקבוצת שיקגו קאבס ונפרד מחברתו אייריס גיינס (גלן קלוז). ברכבת פגש את עיתונאי הספורט מקס מרסי (רוברט דובאל) ואת אגדת הביסבול דאז - וורמר (ג'ו דון בייקר). בחניית ביניים הוא מציע לוורמר להתחרות בחבטות בייסבול ולהפתעת כולם הוא מנצח אותו ומרסי מפרסם זאת.
ברכבת ובקהל נוכחת צעירה יפה שמציגה את עצמה לרוי בשם הרייט בירד (ברברה הרשי). רוי מתלהב ממנה ובשיקגו הוא מזמין אותה לחדרו והיא ללא אזהרה מוקדמת, יורה בו ומתאבדת. רוי נפצע קשה בבטנו אך שורד ויורד מהכותרות.
16 שנים לאחר מכן, בשנת 1939 הוא מחליט לחזור לבייסבול ומתקבל לשחק בקבוצת "ניו יורק נייטס" (קבוצת פיקטיבית) בניו יורק. בעל השליטה בקבוצה הוא "השופט" (רוברט פרוסקי) והוא מקבל את רוי משיקולי תועלת בהימורי הספורט.
מאמן הקבוצה הוא פופ פישר (וילפרד ברימלי) והוא מסרב בתחילה לקבל את רוי שהוא מבוגר והגיע משום מקום אבל עוזר המאמן רד (ריצ'רד פרנסוורת') מתייחס באהדה לרוי ואכן רוי מפתיע את פופ בחבטותיו והקבוצה שנמצאת בתחתית הליגה מתחילה להצליח. השחקן הבולט בקבוצה הוא באמפ ביילי (מייקל מדסן). חברתו של באמפ היא ממו פריס (קים בייסינג'ר), יפהפייה פאם פאטאל שמתחברת לאנשים מצליחים. כאשר באמפ נהרג בתאונת דרכים מקדם פופ את רוי לראש הקבוצה.
לאחר שבאמפ נהרג מתחילה ממו להיפגש עם רוי המוקסם ממנה. "השופט" מציע לרוי להפסיד בתחרות תמורת 5,000 דולר. אם הקבוצה תודח מהתחרות ייאלץ פופ שיש לו מניות בה לפרוש ואז השופט ישתלט על כל הקבוצה. השופט מגייס ללחץ גם את ממו וגם את סוכן ההימורים גאס סנדס (דארן מקגווין) אצלו הוא מהמר.
הקרב על בריטניה
הקרב על בריטניה (באנגלית: The Battle of Britain, בגרמנית: Luftschlacht um England) היא מערכה אווירית שהתחוללה במהלך מלחמת העולם השנייה בין הלופטוואפה, חיל האוויר הגרמני, לבין חיל האוויר המלכותי הבריטי. המערכה התחוללה בחודשי הקיץ והסתיו של שנת 1940. הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה שבה התחוללה מערכה צבאית בצורה בלעדית בזירה האווירית, והייתה זו מערכת ההפצצות האוויריות הכבדה ביותר עד אז.
עיקר הקרבות התחולל בין מטוסי קרב בריטיים, שיצאו ליירט מפציצים גרמניים שבאו להפציץ מטרות בבריטניה, ובין מטוסי קרב גרמניים שליוו את המפציצים. מטרת הגרמנים הייתה להביס את חיל האוויר הבריטי, כדי להביא את בריטניה לחתימת שביתת נשק, או כדי להשיג עליונות אווירית שתאפשר את ביצוע מבצע ארי הים, הפלישה הגרמנית המתוכננת לבריטניה. המערכה הסתיימה בכישלון גרמני, והעליונות האווירית הגרמנית לא הושגה. הייתה זו הפעם הראשונה בה לא הצליחו הגרמנים להשיג את יעדיהם במערכה צבאית מאז תחילת המלחמה.
שמה של המערכה ניתן לה על ידי וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה, בנאומו 'הייתה זו שעתם היפה ביותר':
גרמניה
בסיום הקרב על צרפת שלטו הכוחות הגרמנים ישירות או בעקיפין בכל מערב אירופה פרט לבריטניה. לאחר סדרת הניצחונות הללו תכננו הגרמנים מערכה כוללת נגד ברית המועצות, אך לפני כן רצה היטלר להבטיח את שלטונו במערב אירופה, ולמנוע בכך פתיחה של חזית שנייה במערב על ידי בריטניה ובעלות בריתה. הערכתו הייתה כי ההנהגה הבריטית, לאחר המכה הקשה שספג הצבא הבריטי במערכה על צרפת והוצאת צרפת מהמלחמה, תשאף להשיג הסכם שלום שיבטיח את ביטחון האימפריה הבריטית (האיים הבריטיים ומושבותיה ברחבי העולם). רעיון זה התיישב היטב עם כוונותיו של היטלר וכן עם האידאולוגיה שלו, שכן הוא ראה בעם האנגלי חלק מהגזע הארי. הערכותיו של היטלר לא היו חסרות בסיס, והושפעו מהתנהלות ההנהגה הבריטית הקודמת, דוגמת הפאניקה שאחזה בבריטניה בספטמבר 1939, כאשר היה חשש לתקיפה אווירית גרמנית על בריטניה, וכן התרפסותו של נוויל צ'מברלין מול היטלר במשא ומתן על הסכם מינכן. למעשה הוא הופתע כאשר בריטניה וצרפת הכריזו עליו מלחמה מיד עם פלישתו לפולין, כיוון שלפני המלחמה הוא שיער שלפחות בריטניה תימנע מלעשות כן. ואמנם היו מספר פוליטיקאים בריטים בכירים ששאפו למנוע מלחמה עם גרמניה הנאצית והיו מעוניינים לפתוח בשיחות שלום עם ההנהגה הנאצית, כגון שר החוץ הלורד הליפאקס וסגנו, באטלר. ההנהגה הגרמנית לא העריכה נכונה את השינוי הקיצוני שחל בהנהגה, במדיניות וכן בהלך הרוח הציבורי בבריטניה לאחר מינויו של צ'רצ'יל לראשות הממשלה.
כאשר הוצעה להיטלר תוכנית פלישה לבריטניה הוא היסס, שכן מערכה מורכבת כזאת לא הייתה על סדר היום שלו. בנוסף, הוטרד היטלר מהפלישה הסובייטית לאסטוניה וללטביה שעוררה בו חשש מפני שיתוף פעולה עתידי בין סטלין לצ'רצ'יל. היטלר רצה לשמור על האופציות שלו פתוחות ולכן העדיף לחכות להצעה בריטית לפתוח בשיחות שלום (אולי בתיווך מדינות נייטרליות). בינתיים הוא הורה לשחרר 35 דיוויזיות חי"ר ולהגביר את יצור המצרכים לאוכלוסייה האזרחית במפעלים כדי לספק את דעת הקהל מבית.
ב-16 ביולי הוציא היטלר הוראה להכין תוכנית פלישה צבאית לבריטניה (התוכנית תקרא "מבצע ארי-הים"). הפלישה הייתה צריכה להתבצע בתנאי שתושג עליונות אווירית גרמנית בשמי בריטניה. דרישה זו באה כתוצאה מההערכות שחיל הים הגרמני לא יוכל להוות הגנה מספקת לכוח שינחת בבריטניה בגלל האבדות שספג במהלך המערכה בנורווגיה. לאחר מחקר בנושא ופיתוח תוכנית התקפה מסודרת, קבע היטלר את התנאים לפלישה, שהעיקרי שבהם היה הרס חיל האוויר המלכותי ככוח לוחם. שלא כמו במערכות קודמות, לא הראה היטלר עניין רב בקרב על בריטניה, ולא התערב בהחלטות המבצעיות במהלכו, למעט פעם אחת בה דרש לתקוף את לונדון. הפיקוד והשליטה במבצע היו בידי הרמן גרינג, מפקד הלופטוואפה.
בריטניה
לאחר עלייתו של צ'רצ'יל לשלטון נזנח הקו הפייסני מול גרמניה ואומץ קו נוקשה וחסר פשרות. כעת תמכו רק מעטים בקו הפייסני של צ'מברלין אותו הונה היטלר לפני כשנה, כאשר בניגוד להסכם מינכן פלש לפולין ב-1 בספטמבר 1939.
כיבוש של כמעט כל מערב וצפון אירופה בידי הנאצים עורר פחד ובהלה בקרב הבריטים ורבים, ביניהם הקצינים הבכירים ביותר, האמינו שפלישה קרקעית היא רק עניין של זמן. המודיעין סירב להתחייב כי יספק אזהרה מפלישה כזאת שלושה ימים לפני תחילתה וקצינים בצי המלכותי הביעו חשש שכוחם לא יספיק על מנת לעצור את הגרמנים ולכן כמאה אלף חיילים גרמנים יוכלו לחצות את התעלה בביטחון יחסי.
צ'רצ'יל הורה על הכנות ללחימה מתמשכת מול גרמניה, ובנוסף נשא מספר נאומים כדי לחזק את המורל ורוח הלחימה בעם הבריטי.
מבצע ארי הים
מסוף 1939 תוכנן מבצע נחיתה משולב בחופי בריטניה בהשתתפות כל זרועות הצבא הגרמני בשם מבצע ארי הים, אך קשיים מבצעיים וחששות מצד כל הכוחות שנועדו להשתתף בו, כולל הלופטוואפה, הקשו על ארגונו. כאשר נהגה רעיון הפלישה לבריטניה פעלו כל זרועות הצבא בהססנות. מפקדת חיל הים הגרמני (קריגסמרינה) התריעה כי החיל לא יוכל להגן על הכוח התוקף מפני הצי הבריטי. פיקוד צבא היבשה (OKH) הביע חשש שהכוחות הקרקעיים הנוחתים ירותקו באזור הנחיתה, ויקלעו למצור בריטי.
לופטוואפה
כאשר נבנה הלופטוואפה מחדש במהלך שנות ה-30 המוקדמות, לא הצליחה התעשייה האווירית הגרמנית, בגלל קשיים שונים, לייצר מפציץ כבד וארוך טווח. כתוצאה מכך נאלץ הלופטוואפה להצטייד במטוסי קרב והפצצה קצרי טווח אשר יכלו לבצע בעיקר משימות טקטיות. אף על פי כן, עלה בידי פיקוד הלופטוואפה לבנות חיל אוויר מודרני וחזק אשר לא התקשה להשיג עליונות אווירית בכל המבצעים הצבאיים שערך הצבא הגרמני עד הקרב על בריטניה.
עם תום הקרב על צרפת והחלטת הפיקוד הגרמני על המבצע, היה על הלופטוואפה להתמודד עם קשיים לוגיסטיים ומבצעיים מרובים. צוותי האוויר, צוותי הקרקע והמטוסים היו בשירות מבצעי רצוף כמעט מאז ספטמבר 1939, והיו זקוקים למנוחה והצטיידות בדחיפות. בנוסף, נדרש להכשיר שדות תעופה בקרבת תעלת למאנש בשטח צרפת ובלגיה עבור מטוסי הקרב קצרי הטווח, לבנות ולארגן בסיסי מנהלה, מודיעין, סדנאות ומוסכים, לספק לטייסות דלק וחימוש ולתת להן זמן לקלוט מטוסים וטייסים חדשים ולהכשירם. בנוסף, ובשונה מהמערכות האחרות בהן השתתף הלופטוואפה, לא התקיימה במקביל מערכה קרקעית בה הצבא שועט קדימה ומאיים על הבסיסים והתעשייה של האויב, וכמו כן היה קושי לספק הגנה מלאה למטוסי ההפצצה שעתידים להיות חשופים יותר לאש נ"מ ומיירטי האויב מעל אדמת בריטניה.
ערב הקרב על בריטניה קיבץ גרינג כ-3,500 כלי טיס בשלושה ציי אוויר גדולים אשר כללו מטוסי קרב, מפציצים, מפציצי צלילה ומטוסי ביון.
מבנה ציי האוויר
כל צי (Luftflotte) של הלופטוואפה כלל מספר כנפות (Geschwader), וכל כנף כללה מספר להקים (Gruppe) שכללו בתוכן מספר טייסות (Staffel). לכל כנף היה תפקיד ייעודי (כגון קרב, או הפצצה) וצוידה במטוסים המתאימים לתפקיד (בדרך כלל היו לכל כנף גם כמה מטוסים ששימשו לצרכים מנהלתיים). כל כנף כללה מפקדה שהייתה מאוישת בדרך כלל בקציני הכנף (בדרך כלל אנשי צוות אוויר פעילים). ייחודן של כנפות הקרב בציים היה בכך שקצין אחיד פיקד על כולם (Jagdführer או Jafü), תפקידו היה לרכז את הפיקוד על כנפות הקרב ולהגיש את דרישותיהם למטה הפיקוד של הצי. למעשה ה-Jafü שימש כקצין קישור שכן כנפות ההפצצה שפיקדו על סדרי כוחות הרבה יותר גדולים מבחינת כוח אדם הכתיבו את דרישותיהן שהתקבלו בדרך כלל במטה הצי, וה-Jafü שלא היה לו מספיק כוח כדי להשפיע על ההחלטות, היה פשוט מעביר דרישות אלו לכנפות הקרב. מבנה ארגוני בלתי יעיל זה התברר כגורלי במהלך הקרב והקשה על כנפות הקרב למלא את ייעודן.
הערכות מודיעין
היערכות הלופטוואפה לקרב היוותה תקדים בשל היקף השימוש בכוחות האוויריים. ההערכה הייתה שיידרש כחודש של הפצצות בלתי פוסקות על המרכזים התעשייתיים ושדות התעופה. הכוונה הייתה ליצור מצב של התשה ורוויה בהגנה האווירית הבריטית על ידי תקיפות חוזרות ונשנות. ההערכות כי כוח מטוסי הקרב הבריטיים יישחק מהר מאוד בקרבות אוויר גדולים ולא יוכל להמשיך להוות כוח לוחם, הראו עד כמה נכשל המודיעין הגרמני בהשגת מודיעין איכותי על כוחות היריב.
הערכות המודיעין לגבי סדר הכוחות של חיל האוויר המלכותי (RAF) היו מדויקות, אך המודיעין לגבי יכולת יצור מטוסי הקרב של התעשייה הבריטית לקה בחסר. לפי ההערכות, תפוקת התעשייה האווירית הבריטית אינה עולה על 180–360 מטוסי קרב בחודש ונמצאת במגמת ירידה, בפועל הצליחו הבריטים לייצר 446 מטוסים ביוני, 496 מטוסים ביולי, ו-476 מטוסים נוספים באוגוסט (לאחר תחילת הקרב על בריטניה).
שיטות הלחימה של המפציצים
הלופטוואפה השתמשו בשתי שיטות הפצצה בהתאם לסוגי המטוסים שבשימוש:
שיטות הלחימה של מטוסי הקרב
תורת הלחימה של מטוסי הקרב הגרמניים גובשה במהלך מלחמת האזרחים הספרדית, במסגרתה גם נוסה לראשונה מטוס המסרשמיט החדש מדגם Bf 109. היא התבססה על מבני מטוסים הלוחמים בזוגות. מבנה הקרב הבסיסי שלהם, שכונה בפי בעלות הברית "מבנה ארבע אצבעות", היה מורכב משני זוגות מטוסים אשר טסו במרחק אחד מהשני. במבנה זה, המטוס שטס מאחור יכול היה להגן על זנבו של המטוס המוביל מבלי לפגוע בתפקודו כשותף פעיל בקרב האוויר. התברר כי שיטה זו גמישה מאוד והיא שירתה היטב את הלופטוואפה עד סוף המלחמה.
בשלב הראשון של הקרב על בריטניה הייתה חלוקת הכוחות ברורה: מטוסי מסרשמיט Bf 109 נועדו ללוות את מטוסי ההפצצה הקלים יותר, ולבצע סיורים אלימים בשמי האויב, במטרה למשוך לקרב את מטוסי הקרב הבריטיים ולהפיל כמה שיותר מהם. המסרשמיט Bf 110 נועד בעיקר למשימות ליווי למטוסי ההפצצה הכבדים יותר. אולם האבדות הכבדות שספגו מטוסי הקרב הדו-מנועיים במהלך הקרב, אילצו את הפיקוד הגרמני להוסיף להם ליווי של מטוסי מסרשמיט 109. כתוצאה מכך נדרשו מטוסי הקרב החד-מנועיים לשאת בעיקר נטל הלחימה לאורך הקרב.
מטוס המסרשמיט Bf 109 נהנה מיתרון ברור בצלילה מול יריביו הבריטים, לפיכך העדיפו הטייסים הגרמנים להישאר גבוה מעל וכקילומטר מאחורי מבני המפציצים, אך במהרה גרמו דרישותיהם של צוותי המפציצים, שהרגישו מופקרים, לשינוי ההוראות. פיקוד הלופטוואפה דרש ממטוסי הקרב להישאר צמודים למבני המפציצים בכל מחיר, לטוס באותו גובה כמותם, ולא לעזוב אותם גם במקרה שזיהו מטוסי קרב של האויב בסביבתם הקרובה. בכך איבדו מטוסי המסרשמיט את יתרונם היחסי בקרב מול יריבם העיקרי, הספיטפייר, אשר היה פחות או יותר שקול למסרשמיט Bf 109 בטיפוס ונהנה מיתרון בפנייה. אפילו מטוסי ההוריקן הקשו על טייסי הקרב הגרמנים. במהלך הקרב על בריטניה שונתה שיטת הלחימה של המפציצים מכורח הנסיבות, והם נעו בגובה ובמהירות נמוכים יותר, שאילצו את מטוסי הקרב להיאבק כדי להישאר צמודים אליהם. מטוסי הקרב נאלצו למעשה לטוס מעל המפציצים בזיגזג כדי לא לעקוף אותם. הבעיות שנבעו מהצורך להישאר צמודים למפציצים, הקטינו עוד יותר את הטווח המבצעי היעיל של מטוסי המסרשמיט, אשר גם לפני כן איפשר שהייה של מעט יותר מעשרים דקות בשמי בריטניה.
הטוב מכולם
תקציר העלילה
רוי מסרב והקבוצה הולכת לכבוש את הליגה. שמו של רוי מתפרסם ולמחק לפני האחרון בריגלי פילד מגיעה גם אייריס, אהובתו הראשונה מנברסקה. היא מספרת לו שאינה נשואה וכי יש לה ילד שגר עם אביו בניו יורק.
הקרב על בריטניה
חיל האוויר הבריטי
צ'רצ'יל היה מחויב להגנת צרפת והתכוון לשלוח עוד עשר טייסות הוריקן, בנוסף לאלה שהוצבו שם לפני המערכה או הוזנקו בשלביה הראשונים. סר יו דאודינג, ראש פיקוד מטוסי הקרב של חיל האוויר המלכותי והאיש האחראי על ההגנה האווירית של בריטניה, התנגד לרעיון. הוא ציפה שעם התפוררות הכוחות הצרפתיים ונפילת צרפת בידי הגרמנים תועתק החזית לכיוון מטוסי הקרב. בחיל האוויר המלכותי הגיעו למסקנה שדרושות לפחות 52 טייסות קרב כדי להגן על שמי בריטניה, וכעת צומצם כוח המגן על בריטניה ל-36 טייסות, שאר הכוח הוצב ביבשת. דאודינג ביקש לנאום בפני הקבינט ובפגישה שהתקיימה בצהרי 15 במאי 1940, הציג תרשים המתאר את האבדות של טייסות ההוריקן מאז החל הקרב על צרפת, ותיאר את האסון שעלול לקרות אם אבדות אלה ימשיכו לעלות באותו הקצב. דבריו לא נענו ולאחר שנשלחו עשר הטייסות הנוספות, הוא נשאר עם 26 טייסות קרב בלבד, בדיוק מחצית מהכמות הדרושה לטענתו להגנת שמי בריטניה.
הטוב מכולם
תקציר העלילה
לאחר הניצחון במשחק חש רוי ברע ומתמוטט. הוא מבהל לבית חולים וננותח ומוצא מבטנו קליע שגרם לדלקת.
הקרב על בריטניה
חיל האוויר הבריטי
שרידי הטייסות, שספגו אבדות קשות, שבו מהיבשת וחיל האוויר המלכותי החל להצטייד במטוסים. ערב הקרב על בריטניה היו לו כ-700 מטוסי קרב סך הכול, מתוכם כ-400 מטוסי הוריקן, 200 מטוסי ספיטפייר וכמאה מטוסי "קו שני" ובהם: בלנהיים, דפאיינט וגלדיאטור.
הטוב מכולם
תקציר העלילה
לפני המשחק הגורלי נגד פיטסבורג פיירטס פופ פישר מיואש. השופט, ממו ודוקס לוחצים על רוי שיישחק ויפסיד תמורת 10,000 דולר אך הוא מסרב.
הקרב על בריטניה
מבנה פיקוד מטוסי הקרב
פיקוד מטוסי הקרב חולק לארבעה להקים, 10, 11, 12 ו-13, כאשר שטחו של כל להק חולק לתת-גזרות. כל שדות התעופה והטייסות בגזרה מסוימת היו כפופים לחדר מלחמה גזרתי שהיה אחראי לתפעול הטייסות. למרות החלוקה לגזרות היו הטייסות חופשיות לפעול בכל שטחי הלהק, ולעיתים כוחות מלהק מסוים נדרשו להגן על שטחו של להק אחר.
הטוב מכולם
תקציר העלילה
רוי עולה למגרש פצוע ומדמם. בתחילת המשחק הוא לא במיטבו. אייריס יושבת בקהל עם בנם המשותף היא נעמדת ורוי מבחין בה ומקבל כוחות. הוא חובט בכל הכוח במחבט "ילד הפלא" שלו אך המחבט נבקע לשניים. אייריס מצליחה להעביר לו פתק ובה היא כותבת שהיא יושבת עם בנם המשותף.
הקרב על בריטניה
מבנה פיקוד מטוסי הקרב
מעל כל תתי-הגזרות עמד מרכז הפיקוד של הלהק אשר החליט איזה טייסות להקפיץ ולאן. למרות היררכיה פיקודית זאת, ניתן לחדרי המלחמה מרווח שיקול דעת בהפעלת כוחותיהם. כל מרכזי הפיקוד של הלהקים היו כפופים לחדר המלחמה המרכזי של פיקוד מטוסי הקרב וחדר המלחמה היה מקבל את דיווחי סוללות המכ"ם ומחלק את הידיעות למרכזי הפיקוד של הלהקים.
הטוב מכולם
תקציר העלילה
נער המחבט בובי סבוי מביא לו מחבט אותו גילף למענו רוי. רוי חובט בשארית כוחותיו והכדור עף רחוק וגבוה גבוה ומנפץ את פנסי האצטדיון – "הניו יורק נייטס" ניצחו.
הקרב על בריטניה
שיטת היירוט של הפיקוד
כאשר זיהתה סוללת מכ"ם מבנה אויב, הייתה נשלחת ידיעה לחדר המלחמה של פיקוד מטוסי הקרב, שהיה מעביר אותה ללהק המתאים. מרכז הפיקוד של הלהק היה מחליט איזו תת-גזרה להפעיל, ובה היה מפעיל את הטייסות ואת כוחות הנ"מ שתחת חסותה. חדר המלחמה הגזרתי היה מקבל, בנוסף, מידע רציף מתצפיתנים שסיפקו מידע מדויק לגבי מספר המטוסים התוקפים, כיוונם והרכב המבנה.
הטוב מכולם
תקציר העלילה
בסוף רואים את רוי מאמן את בנו בחווה בנברסקה ממש כמו שאביו אימן אותו.
הקרב על בריטניה
שיטת היירוט של הפיקוד
לאחר המראת המטוסים המיירטים היה צורך בזיהויים בעודם באוויר, לכן היה מטוס אחד בכל טייסת מצויד במשדר שכונה "Pip-Squeak", המשדר שידר במשך 14 שניות בכל דקה לצורך זיהויים וזיהוי כיוונם. בגלל אורך השידור, כל מרכז גזרתי היה יכול לשלוט על לא יותר מארבע טייסות בכל זמן נתון, ובדרך כלל על פחות.
שיטת הלחימה של מטוסי הקרב
שיטת הלחימה של חיל האוויר ערב הקרב על בריטניה נשענה על תורת לחימה מיושנת אשר לא התאימה למטוסים מודרניים. טייסות הקרב היו מתחלקות לשלשות וכל שלשה טסה כצוות ב"מבנה וי מכונס", המוביל בראש ושני פקודיו בעמדות קרוב מאחוריו, אחד בכל צד; או ב"מבנה קו ישר" (Line Abreast), כמה מטוסים טסים זה לצד זה במקביל. לתורת לחימה זו היו מספר חסרונות בולטים שהפכו אותה לבלתי יעילה.
במבנה צמוד היו המטוסים בולטים לעומת מטוס בודד שהיה בעל סיכויים טובים יותר לחמוק מעינו של האויב. בטיסה במבנה מכונס נפגעת תשומת הלב של הטייסים העוקבים בגלל הצורך להישמר מפני התנגשות, השמירה על הזנב, שהיא המטרה של טיסה במבנה הופכת משנית; המוביל, עסוק בניווט יותר מאשר בהטסת המטוס או חיפוש האויב, עלול שלא להבחין באויב מתקרב. למבנה וי הייתה חולשה נוספת: בעוד שהגרמנים לחמו בזוגות, בלוחמה בשלשות היה מטוס אחד מתנתק בסופו של דבר ממבנהו ונשאר לבד, מצב מסוכן מאוד לכל טייס קרב. במהלך הקרב על בריטניה זנחו טייסות רבות את תורות הלחימה המיושנות לטובת שיטות הדומות יותר ל"מבנה ארבע אצבעות" הגרמני.
הטייסים הבריטים הפרו עקרון נוסף של תורת הלחימה העיקרית שלהם שגרסה שבעת קרב אין להתקרב אל מטוס האויב, במיוחד אם זהו מפציץ, למרחק קטן מ-594 מטר (650 יארד). הטייסים גילו במהרה שממרחק כזה קשה לפגוע במטרתם, והנזק מהפגיעות המעטות היה לרוב מזערי. כדי לבצע יעף וצרור שיהיה יעיל יותר, נאלצו הטייסים להפר הוראה זו ולהתקרב אל מטוסי האויב למרחק של כמה עשרות מטרים, לעיתים קרובות תוך סיכון עצמי.
מאד
מאד (בהונגרית: Mád, במקורות היהודים נקראת לעיתים מאדע) הוא כפר בצפון-מזרח הונגריה, במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן. הכפר נמצא באזור הידוע בתעשיית היין של טוקאי. עד לימי השואה הייתה בכפר קהילה יהודית שנודעה בשל רבנים ידועי שם שכיהנו בה. מאד היא נקודת המוצא והסיום של דרך רבני הפלאים (הונגריה).
הקרב על בריטניה
יו דאודינג
יו דאודינג (Hugh Dowding), ראש פיקוד מטוסי הקרב, היה האיש האחראי על פיתוחם של הקלפים החזקים של הפיקוד: מטוס הספיטפייר, ומערכת היירוט החדשה, שכונתה מערכת דאודינג - מערך שכלל גילוי (מכ"ם, ותצפיתנים), תקשורת מאובטחת היטב ומערך נ"מ. בשביל לנצח במערכה הגה דאודינג תוכנית אסטרטגית שבמרכזה עמדה מערכת היירוט והיכולת שהעניקה. הוא הבין היטב עוד לפני תחילת המערכה שכוחותיו יהיו במיעוט כרוני לאורכה וכי הם יהיו תמיד בסכנה של שחיקה. במצב זה לא יוכלו לספוג אבדות גבוהות. מערכת היירוט אפשרה לו להזניק כוחות של טייסות בודדות למקומות הנכונים כדי לא להיגרר לקרבות אוויר ענקיים, מה שאפשר לדאודינג לחסוך בכוחותיו וכן להימנע מחשיפת מלוא כוחו בפני האויב. ואכן נוכח מיעוט המטוסים המיירטים העריך המודיעין הגרמני בכל רגע נתון שחיל האוויר הבריטי על סף קריסה. למעשה, תוכניתו האסטרטגית הייתה לנצח את האויב על ידי "עקיצות יתוש", קרב התשה מר שיגרום לאויב אבדות בלתי נסבלות לטווח הארוך, תוך שמירה על כוחותיו שלו.
מאד
היסטוריה
תעודות מראות על הימצאות יהודים באזור כבר במאה ה-17. מהמאה השמונה עשרה ידוע על קהילה יהודית מסודרת בכפר. היהודים עסקו בעיקר בתעשיית היין, שהייתה מפותחת באזור. מקצתם היו בעלי כרמים ומקצתם עסקו בייצור ומסחר ביין.
הקרב על בריטניה
הסופרמרין ספיטפייר
ריינגלאד מיטשל, מהנדס ראשי בחברת סופרמרין, עבד על דגם של מטוס קרב ב-1933, אך נאלץ לצאת לחופשת מחלה באירופה עקב מחלת הסרטן בה לקה. בזמן הזה נפגש ושוחח עם טייסים גרמנים, וכאשר חזר מהחופשה הוא סבר כי היתקלות בין בריטניה לגרמניה היא בלתי נמנעת, וכי למטוס קרב חדיש יהיה תפקיד מכריע בקרבות. למרות עצת הרופאים ריינגלאד מיאן לנוח והחל לעבוד על דגם חדש. הדגם הראשון היה בעל כנפי שחף (כלומר מוטות מעלה בבסיסן, ומוטות מטה מאמצע הכנף) וכני נסע קבועים, המטוס לא השיג ביצועים מספקים ולכן ננטש. הדגם השני תוכנן עבור מנוע רולס-רויס VP-12 שהיה באותה עת בפיתוח. המטוס טס לראשונה ב-5 במרץ 1936. מבנה המטוס היה מהפכני לתקופתו ודרש טכנולוגיות וחומרים רבים ליצורו, אך ביצועיו העדיפים על המסרשמיט Bf 109 בכל מצב פרט לגבהים של מעל ל-6,100 מטר (20,000 רגל) הפכו אותו למטוס קרב חשוב, ולסמל חיל האוויר הבריטי במלחמת העולם השנייה.
מאד
היסטוריה
בית כנסת מפואר נבנה במאד בסוף המאה ה-18 והוא קיים עד היום. עם פרוץ שואת יהודי הונגריה, רוכזו היהודים בבית הכנסת המקומי, ומשם הועברו לעיר שאטוראליאויהיי, ומשם נשלחו ברכבות לאושוויץ שם נספו רובם. לאחר המלחמה חזרו מעט יהודים לכפר אך לאחר זמן קצר עזבוהו.
הקרב על בריטניה
הוקר הוריקן
ההוקר הוריקן עוצב בידי סידני קאם, לאחר ששתי הצעות שהוצעו לחיל האוויר נדחו. ההוקר עוצב סביב הרולס-רויס VP-12 שהיה עדיין בפיתוח, תוך דגש על שימוש בחומרים ומכשירי ייצור קיימים. המטוס היה מעין גישור בין המטוסים הדו כנפיים של תחילת שנות השלושים ומטוסי קרב חדישים העשויים ממתכת של שנות הארבעים. אף על פי שרוב חומרי הייצור היו קורות עץ ובדים היה ההוריקן עמיד מאוד בנזק יחסית לספיטפייר, ובשל פשטות החומרים והטכנולוגיה, ניתן היה לתקן נזקים חמורים תוך זמן קצר.
מאד
רבני הקהילה
על אף היותה של קהילת מאד קהילה קטנה, היא נודעה ברבנים ידועי שם, שלחלקם יצא שם ברחבי הונגריה כולה ואף מעבר לה.
הרב הראשון של הקהילה שידוע לנו היה הרב משה ואהל, שנפטר שם בכ"ד באב ה'תקנ"ט, הרב משה ליטמן, הרב צבי הרש. משנת ה'תקס"ט כיהן כרב המקום בנו של הרב משה ואהל, הרב ישראל עוזר ואהל, עד לפטירתו בא' בשבט ה'תק"ף. לאחר פטירתו, מונה כרב המקום הרב עמרם רוזנבוים.
הקרב על בריטניה
הוקר הוריקן
בקרבות אוויר ההוריקן לא היה יריב שקול ל-Bf 109, אך עדיין היה קטלני בידיו של טייס מוכשר. כ-1,715 מטוסי הוריקן השתתפו בקרב בין יולי לאוקטובר 1940, וגרמו לכ-80 אחוז מההפלות המיוחסות למטוסי קרב.
מטוסי קו שני
בריסטול בלנהיים - מטוס ההפצצה עיקרי של חיל האוויר הבריטי בתחילת מלחמת העולם השנייה. גרסה מיוחדת הותאמה לתפקיד מטוס קרב כבד. המטוס לא התאים לתפקיד והתקשה להתמודד עם מפציצי האויב. גרסה מיוחדת נוספת הותאמה לתפקיד מטוס קרב לשעות הלילה ובה נעשה לראשונה שימוש במכ"ם אווירי ליירוט, אך כאמור התקשה המטוס לתפקד מול מפציצי האויב ולכן לא בלט גם בתפקיד זה.
מאד
רבני הקהילה
לאחריו, בין השנים 1861 ל-1881 פעל במקום הרב עמרם בלום, מחבר שו"ת בית שערים. הוא גם עמד בראש הישיבה שהייתה במקום עוד מתקופת רבנותו של סבו – ר' עמרם חסידא – שעלה להתיישב בצפת.
הקרב על בריטניה
מטוסי קו שני
בולטון פול דפאיינט (Boulton Paul Defiant) - המטוס יועד להיות מיירט, אך התגלה כמעמסה על חיל האוויר וסבל אבדות קשות. המטוס נשא צריח עם 4 מקלעים כבדים שהיו קטלניים, אך זריזותם של מטוסי הקרב החד-מושביים לא אפשרה פגיעה יעילה. בנוסף התותחן האחורי לא היה מסוגל לכוון ולירות תוך כדי תמרונים. מבני הוריקן היו משתמשים במטוס אחד או שניים מסוג זה, בשל צלליתם הדומה, זאת כדי להפתיע את טייסי הקרב של האויב עם אש מאחור. לאחר שתחבולה זאת איבדה את יעילותה המטוס שובץ לקרב-לילה.
מאד
רבני הקהילה
לאחריו נתקבל כרב יליד המקום – הרב אברהם יהודה הכהן שוורץ, מחבר שו"ת קול אריה. הוא היה רב המקום עד פטירתו בשנת 1883. לאחריו שימש ברבנות בנו, גם הוא יליד מאד – ר' נפתלי הכהן שוורץ, מחבר שו"ת בית נפתלי. גם הוא כאביו עמד בראש הישיבה במקום עד פטירתו הפתאומית בשנת 1897.
הקרב על בריטניה
מטוסי קו שני
גלוסטר גלדיאטור - מטוס קרב דו כנפי קל זה לא התאים כלל למערכה, והתקשה להשיג את מפציצי האויב. מטוס זה היה בעדיפות אחרונה להזנקה ליירוט.
מאד
רבני הקהילה
אחריו היה רב המקום – הרב מרדכי יהודה ליב וינקלר, מחשובי הרבנים במרכז אירופה באותה תקופה. בימיו הגיעה הישיבה במאד לשיא גדולתה. הוא שימש כרב המקום וכראש הישיבה עד פטירתו בהיותו זקן מופלג בשנת 1932.
הקרב על בריטניה
המכ"מ ומרכזי היירוט
בשנת 1934 הוקמה ועדה לקביעת המשך מחקרים בתחום ההגנה האווירית, שהוקמה עקב החשש מתקיפה אווירית. הכיוון העיקרי שהיא חקרה היה "קרן מוות", משדר גלי מיקרו שתאורטית היה צריך לשרוף את מבני המטוסים על צוותיהם. כחלק מהדיונים שלחה הוועדה שאילתא לרוברט ווטסון-ואט בקשר לישימות המחקר, בתגובה רשמית שנשלחה בפברואר 1935 ווטסון-ואט הציע לזנוח את רעיון קרן המוות ולהתרכז בשלושה תחומי מחקר: החזר גלי רדיו מעצמים, כשיטה לגילוי מבנים וכיוונם; תקשורת רדיו לטובת הכוונת המטוסים המיירטים למטרתם ומשדרים מוצפנים לטובת זיהוי מטוסים ידידותיים. הוועדה החליטה לאמץ המלצות אלו, והחלה לתמוך במחקרים הללו. במאי אותה שנה נבנה תורן רדיו ראשון והניסויים החלו.
הגרמנים הובילו במרוץ מול הבריטים בכל הנוגע לטכנולוגיית מכ"ם, הדגם הפעיל הראשון של המכ"ם היה מוכן כבר בשנת 1934, אבל הם פיגרו ביכולת השימוש המעשי במערכת. לעומתם בבריטניה פיתוח מערכות ההתראה, ושיטות השימוש וההפעלה המעשית שלהן פותחו ביחד, כאשר מדענים וקצינים מחיל האוויר שעבדו בצמוד שיתפו רעיונות ושיטות. במהלך ניסוי היירוט שכונה "ניסוי ביגן-היל" המדענים חקרו את הבעיות בהפיכת מידע הקלט מהמכ"ם למידע שימושי, ושיטות לשימוש במידע זה לצורך יירוט מיטבי. השיטות שפותחו עשו שימוש בבקרים קרקעיים, מפות וחישוב מהיר של מסלולי טיסה לטובת חישוב מקום מפגש.
ערב הקרב על בריטניה אורגן מחדש כל מערך ההגנה האווירית; הוקמה שרשרת עמדות מכ"ם לאורך חופו המזרחי של האי הבריטי (שם קוד Chain Home או CH) שכללה תחנות מכ"ם למרחקים גדולים ותחנות מכ"ם עם אנטנות סובבות אשר מכסות הרבה פחות שטח אווירי, אבל נותנות כיוון מדויק יותר וכן מאפשרות זיהוי בגבהים נמוכים (Chain Home Low או CHL).
היערכות הכוחות הקרקעיים
היערכות לפלישה בבריטניה החלה עוד בספטמבר 1939 כאשר החשש מפני האפשרות של שימוש בנשק בלתי-קונבנציונלי (לוחמת גזים) על ידי הגרמנים גרם לממשלה הבריטית להורות על חלוקת מסיכות גז לאוכלוסייה האזרחית ועל פינוי נשים וילדים מהערים הגדולות. בניית אמצעי הגנה סטטיים כגון קווי חפירות ומכשולים לטנקים נמשכה עד לקיץ 1940.
סדר הכוחות של הכוחות הקרקעיים שנועדו להגן על בריטניה לא היה מרשים (בלשון המעטה). במאי 1940 הם כללו 15 דיוויזיות חי"ר (במצבה חסרה, שלא עלתה על חצי מהמצבה המלאה) ודיוויזיית שריון אחת שכללה 963 טנקים, מתוכם רק 103 יכלו להתמודד מול הטנקים הגרמניים הבינוניים מדגם פאנצר סימן 3 ופאנצר סימן 4. כוחות הקרקע הבריטיים קיבלו רק שישית מהמצבה המלאה של קני הארטילריה והתותחים נגד-טנקים. מתוך שמונה דיוויזיות החי"ר אשר שמרו על החופים, רק אחת צוידה בתותחי שדה, ולאף אחת לא היו כלי רכב משוריינים. לאחר פינוי הכוחות הבריטיים מצרפת (מבצע דינמו) שופר המצב, והסד"כ הבריטי גדל לכדי 27 דיוויזיות, אך המחסור בציוד ואמצעי לחימה עדיין היה חמור. תוכניות ההגנה השתנו מהגנה נייחת המבוססת על קווי חפירות, פילבוקסים ועמדות מקלעים, להגנה ניידת המבוססת בעיקר על יחידות ממונעות, שנועדו להגן על צמתים מרכזיים ונקודות אסטרטגיות.
במאי 1940 הקימה ממשלת בריטניה יחידות מיליציה מקומית (שכונו משמר המולדת). תוך חודשיים הגיע מספר המתנדבים לכדי מיליון איש, אך הצבא היה מסוגל לחמש ולצייד רק חלק קטן מהם. החימוש של יחידות המתנדבים הללו כלל לעיתים נשק קר (חרבות, סכינים ואלות למיניהן). התפקיד העיקרי של יחידות ההגנה האזרחית היה לחימה נגד כוחות מוצנחים של האויב, אך הם הועסקו גם במשימות שמירה ובידוק בשעות העוצר.
חיל הים הבריטי לא בטח ביכולתו למנוע אפשרות של חצייה מהירה ומפתיעה של התעלה (פלישת בזק) על ידי הגרמנים. כוחותיו בתעלת למאנש תוגברו, וכללו במהלך הקרב על בריטניה לא פחות מ-36 משחתות וכ-1,100 ספינות קטנות יותר, אף על פי שכוחות אלו היו נחוצים לצורך הגנת שיירות האספקה לבריטניה.
הערכות המודיעין
מוקדם במהלך המלחמה הצליחו הבריטים (בעזרת הפולנים) לפצח את מכונת הצופן הגרמנית הידועה בשם אניגמה. פריצת דרך זאת הקנתה להם יתרון מבצעי מהמעלה הראשונה. בעזרת יירוט תשדורות (שקיבלו את שם הקוד "אולטרה") אניגמה ותשדורות לא מקודדות, וכן משמעת קשר ירודה של יחידות הלופטוואפה, הייתה לחיל האוויר הבריטי תמונה ברורה על סדר הכוחות ותנועת הכוחות בצד הגרמני, וכן מידע ספציפי על תקיפות מתוכננות. פריצת דרך זאת בתורת המודיעין האלקטרוני היוותה התקדמות משמעותית בהתפתחותו.
שלב ראשון - הקרב על התעלה
השלב הראשון בקרב על בריטניה החל ב-1 ביולי עם תקיפת שיירות ימיות השטות בתעלת למאנש, למרות האבדות סירבה ההנהגה הבריטית לבטל את השיירות, מה שחייב את דאודינג להגן עליהן, דבר שהיה בעייתי כיוון שטווח תחנות המכ"ם לא נתן התראה מוקדמת מספיק כדי ליירט את מטוסי האויב ביעילות, והוא נאלץ לארגן סיורים אוויריים של טייסות קרב, מה שגרם להם להיכנס לקרבות אוויר רבים מעל לתעלה, בדיוק להפך מכוונתו המקורית של דאודינג. הגרמנים ראו בשלב זה כהכנה לשלב הבא (תקיפת האיים) וצוותי מטוסי הצלילה התאמנו על תקיפת ספינות והסבו להם נזק כבד. למעשה הנזק היה כה כבד עד כדי ביטולן של השיירות הנוספות על ידי הצי. אך עד אז ספג חיל האוויר הבריטי 98 אבדות, מול 227 מטוסים לגרמנים. אף על פי שהאבדות של הבריטים היו נמוכות יחסית לאבדות של הגרמנים, הן היו בלתי נסבלות בטווח הארוך. בנוסף על כך לבריטים לא הייתה יכולת משמעותית לחילוץ טייסים מופלים כמו שהייתה לגרמנים, וטייסים רבים טבעו בטווח ראייה מהחוף הבריטי.
הגרמנים לא הצליחו להעריך נכון את הצורה בה מערכת המכ"ם פועלת בחיל האוויר הבריטי, למעשה הערכותיהם על שיטת הפעולה של הבריטים השפיעה רבות על תורת הלחימה שלהם. זמן מה לאחר תחילת הקרבות מעל לתעלה הטיסו הגרמנים כוחות קרב גדולים כדי לחפות על המפציצים בתקווה לגרור את המטוסים הבריטים לקרבות גדולים. אף על פי שסיורים אוויריים התקיימו הם עדיין הוזנקו בכוחות קטנים והיו לעיתים בנחיתות של עשר לאחד. זה יצר את הרושם שהכוחות הבריטים קטנים ממה שהם באמת, ושהכוחות הבריטים היו קרובים לקריסה. הגרמנים גם מצאו שמפציציהם ומטוסי הקרב הדו מנועיים (המסרשמיט Bf 110) היו נחותים ונלחמו בחיסרון מול מטוסי הקרב הבריטים, לכן מטוסי הקרב החד מנועיים (המסרשמיט Bf 109) נאלצו לספק הגנה לכל המשימות של כלל המטוסים וכן לנהל משימות משלהם וכך נשאו ברוב נטל הלחימה לאורך הקרב. טייסי הקרב הגרמנים יצאו לעיתים למשימות עצמאיות בהן מטרתם הייתה ליירט ולהפיל כמה שיותר מטוסים בריטיים, ואכן במהלך משימות אלו סבלו הבריטים הרבה יותר אבדות מאשר במשימות חיפוי למטוסי מודיעין, תקיפה או הפצצה. אך חולשתם של המפציצים מול המיירטים הבריטים עלתה לגרמנים במטוסים ואנשי צוות רבים כל כך, עד כדי כך שגרינג הורה לטייסי הקרב להישאר צמודים למבנה המפציצים ולא לעזוב אותו אפילו בזיהוי מטוסי אויב.
שלב שני - תקיפת השדות
השלב השני החל ב-8 באוגוסט, אך בפועל עד ל-11 באוגוסט התקיפות של הלופטוואפה היו מרוכזות עדיין על שיירות אספקה. החל מאותו יום החלו הגרמנים תוקפים את הנמלים והיישובים בחוף, ובמספר קרבות גדולים האבדות של הגרמנים נראו קשות. היירוטים המוצלחים בנוסף לניתוח המודיעין האלקטרוני שעקב אחר התקשורת של המטוסים המיירטים, הביא את הגרמנים למסקנה כי לבריטים יש שיטת יירוט מתקדמת, וכן כי המכ"מים הפזורים לאורך החוף וברחבי בריטניה קשורים לזה ויש צורך דחוף להרוס אותם לפני תחילת התקיפה העיקרית ("יום הנשר"). תחילת המתקפה נקבעה ל-13 באוגוסט, כך שלגרמנים נותר יום אחד לנסות ולהשבית את תחנות המכ"ם הבריטיות. ב-12 באוגוסט הותקפו מספר תחנות בדובר, ראי, פוונסי וקנט בשני גלים. בגל הראשון לא נהרסה אף סוללת מכ"ם, אך כולן, למעט הסוללה בדובר, הושבתו למספר שעות לצורך תיקונים, מה שמנע מחיל האוויר הבריטי להזניק בזמן מטוסי קרב למספר הפצצות שחלו במקומות אחרים באותו הזמן. מאוחר יותר באותו יום הותקפה סוללת מכ"ם נוספת בוונטור שבאי וייט, והפעם הנזק היה חמור והסוללה הושבתה למספר שבועות. הבריטים הזניקו סוללה ניידת כדי להחליף את הסוללה בוונטור ועם חזרתן לפעילות של שאר הסוללות שנפגעו מוקדם יותר, עומס התקשורת שהמודיעין הגרמני עקב אחריו גדל והיה נדמה כאילו כל התחנות חזרו לפעילות מלאה. אנשי המודיעין הגרמני הסיקו כי סוללות המכ"ם הבריטיות הן מטרות שאין אפשרות להשבית לפרק זמן משמעותי, ומאז היו התקיפות עליהן מועטות מאוד.