cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איזי מן
קריירה רדיופונית
בשנת 2006, במלאת לקול ישראל ולקול ירושלים 70 שנה, ערך והגיש (עם יואב גינאי) שחזור של שידור הרדיו הממוסד הראשון בארץ ישראל במלון פאלאס בירושלים, שבו נערך השידור הראשון. באותה שנה החל לכתוב את הספר "קול ישראל מירושלים – מדינה מאחורי המיקרופון" המתעד את תולדות השידור בארץ מ-1936. הספר ראה אור בפברואר 2008 ולווה בתקליטור קולה של המדינה, שבו 60 קולות בולטים מתולדות המדינה שערך. כמו כן, ערך את התקליטור "הרי החדשות" שכלל קטעי חדשות בולטים שקול ישראל שידר במשך 81 שנות פעילותו. התקליטור הופיע במסגרת סדרת התקליטורים "קול ישראל מירושלים" שיצאו לאור לקראת סגירת רשות השידור.
בכאן ב' הוא עורך ומגיש את התוכנית "מה שהיה השבוע לפני" ואת "הרגעים הגדולים של הרדיו". לשנת ה-70 של הכנסת הוא ערך והגיש את סדרת התוכניות "כנסת נכבדה". בכאן תרבות הוא עורך ומגיש את המדור לחיפוש קרובים.
על תוכניתו "מאה אחוז רדיו", תוכנית שערך והגיש עם גלי צה"ל במלאת מאה שנה להמצאת הרדיו, זכה בפרס מפקד גלי צה"ל לשנת 1997, וכך היה העובד היחיד של קול ישראל שזכה בפרס מטעם התחנה המתחרה. באפריל 2015 זכה בפרס מנכ"ל רשות השידור על שם אילן רועה (את הפרס הוא חלק עם צוות יומן הצהריים: העורכת אורית ברקאי, המגישה: אסתי פרז). בשנת 2015 קיבל, כעורך והמגיש של המדור לחיפוש קרובים בקול ישראל ובשמם של כל מי שעסקו בהכנת המדור במשך כל שנותיו, פרס מפעל חיים מטעם ארגון בני ברית העולמי.
בשנת 2021 סיים מן את עבודתו ב"כאן", תאגיד השידור הישראלי.
כתיבה והנחיה
במרוצת השנים כתב יותר מ-5,600 מקאמות לאירועים ולטקסים ממלכתיים, לצה"ל, למשרד הביטחון, למינהל ההסברה ולקרן קיימת לישראל. מקאמות מפרי עטו הוקראו בטקס יום הזיכרון בכותל המערבי וכן במאות טקסים ממלכתיים וצבאיים. מקאמות רבות הודפסו בכתבי עת ובפרסומים שונים והוקראו בטקסי זיכרון, בחגי יובל, בטקסי חנוכה של אנדרטאות, באירועי מורשת ובתוכניות טלוויזיה. רבות מהמקאמות מפרי עטו מקריא מן בטקסים שהוא כותב ומנחה. 156 מהמאקמות שכתב קובצו בספר "על במותיך - מקאמות לזכרם של גיבורי ישראל", אשר יצא לאור בשלהי 2013 בהוצאת משרד הביטחון. במאי 2016 ראה אור ספרו "למען ביטחוננו" - מקאמות על צה"ל וחייליו.
במרוצת השנים חיבר המנונים לחילות ולפיקודים בצה"ל: חטיבת הנח"ל, חטיבת הקומנדו, פיקוד העורף, פיקוד הדרום, חיל השלישות, חיל האיסוף הקרבי, עוצבת חירם, מחלקת הנפגעים, מיטב, מרכז הציוד ועוד.
שירים שכתב זכו בפרסים ראשונים בפסטיבל ערד 1985 ו-1986.
דוב שחור פורמוסני
הדוב השחור הפורמוסני (באנגלית: Formosan black bear; בסינית מסורתית: 臺灣 黑熊 ; שם מדעי: Ursus thibetanus formosanus), הידוע גם בשם הדוב לבן הצווארון וגם דוב הירח, הוא תת-מין של הדוב השחור האסייתי. תת-מין זה תואר לראשונה על ידי רוברט סווינהו בשנת 1864. דובים שחורים פורמוסניים הם אנדמיים בטאיוואן. בשנת 2001 הם נבחרו לחיות הבר המייצגות ביותר של טאיוואן בקמפיין הצבעה ארצי בן חצי שנה. הדוב השחור פורמוסני הוא גם בעלי החיים היבשתי האינדמי הגדול ביותר ממשפחת הדוביים.
בגלל הניצול הקשה והפגיעה בבתי הגידול של הדובים בעשורים האחרונים, אוכלוסיות של דובים שחורים פורמוסניים בבר הולכות ומתמעטות. בשנת 1989 זן דב זה נרשום כחיה ב"סכנת הכחדה" על פי חוק שימור חיות הבר בטייוואן (סינית מסורתית : 野生 動物 保育 法). תפוצתם הגאוגרפית מוגבלת לאזורים מרוחקים ופראיים בגובהים שבין 1000-3,500 מטרים.
תזונה
הדובים ניזונים בעיקר מעלים, ניצנים, פירות, שורשים, אם כי הם אוכלים גם חרקים, חיות קטנות ונבלות. הדיאטות של הדובים בשבי, המפוקחות בפארק הלאומי יושאן כוללות צמחייה עסיסית באביב, פירות רכים עשירים בפחמימות בקיץ ופירות בעלי אחוז שומן גבוהה (כגון, בלוטים ואגוזי מלך) בסתיו / בחורף.
תפוצה
בעבר הדוב השחור הפורמוסני היה נפוץ ברחבי טאיוואן (שנקרא פורמוסה לפני הכיבוש היפני של האי ומכאן שמו). עם התפשטות התיישבות בני האדם והתיעוש באי, אזור התפוצה של הדוב הוגבל בעיקר לרכסי ההרים. ניתן למצוא אותו לאורך רכסי ההרים שואשאן המרכזיים והמושלגים. האוכלוסייה הגדולה ביותר של הדובים נראתה בהר ללה שבשמורת צ'טיאנשאן, באזור המושלג על ההר שבפארק הלאומי שיי-פא, ובפארק הלאומי טרוקו בדרום וגם בשמורת טאוושאן שבפארק הלאומי יושאן
בית הגידול והתנהגות
הדוב השחור הפורמוסני חי ביערות ההרריים בשני שלישים המזרחיים של טאיוואן בגובה של 1000–3000 מטרים. בחורף, במקום להיות בתרדמת חורף כמו הדוב שחור אסייתי באזורים הממוזגים, הם עוברים לרכסים נמוכים יותר כדי למצוא אוכל. הם פעילים במשך 54–57 אחוזים משעות האור, ופעילים יותר במהלך הקיץ (60% אחוזים משעות האור) ובמהלך הסתיו / חורף הם פעילים רק 60% אחוזים מאשר באביב (47%). הם פעילים בעיקר במהלך היום באביב ובקיץ; ויותר ויותר פעילים בלילה בסתיו / בחורף כאשר ישנם בלוטים בשפע על העצים. הם חיים כפרטים בודדים ובדרך כלל מסתובבים ופעלתנים. למעט בעונת ההזדווגות או כשהם מטפלים בגורים. דובי פורמוסה הם גם הדובים היחידים על פני כדור הארץ שבונים עצמם קינים זמניים.
אף על פי שהם נראים מגושמים ואיטיים, הדובים השחורים הפורמוסנים יכולים לגבור בקלות על בני אדם ולהגיע בריצה למהירות של 30–40 קילומטרים בשעה. הם מיומנים גם בשחייה ובטיפוס. הדובים, כמין בסכנת הכחדה והרגלם להימנע מבני אדם, הדובים השחורים הפורמוסניים נצפים לעיתים נדירות בטבע. ברוב המפגשים עם בני אדם, הדוב נסוג ובורח. הדובים יכולים להיות תוקפניים, הם ממעטים לתקוף בני אדם ללא פרובוקציה.
כבעלי חיים בודדים, הדובים השחורים פורמוסניים אינם שוהים בטריטוריות קבועות, למעט נקבות בתקופת הרבייה שלהם. תקופת החיזור של הדוב קצרה מאוד. זכר עוקב אחר נקבה כמה ימים. לאחר ההזדווגות הם חוזרים לחייהם הבודדים. נקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל 3–4 שנים וזכרים מגיעים לבגרות מינית בגיל 4–5, בדרך כלל שנה מאוחר יותר מנקבות. ההזדווגות היא בדרך כלל מחודש יוני עד חודש אוגוסט וההריון נמשך בין 6–7 חודשים. לפיכך, נקבות בבר ממליטות בדרך כלל בין החודשים דצמבר לפברואר שלאחר מכן.
בכל המלטה נולדים 1–3 גורים. הגורים מטופלים על ידי האם במשך כחצי שנה. כאשר הם חזקים מספיק כדי לעזוב את המאורה, גורי הדובים יישארו עם האם במשך כשנתיים, עד שהאם תיכנס למחזור הבא של ייחום ותבריח את הגורים. מחזור הרבייה שלהדובים השחורים הפורמוסניים נמשך כשנתיים מיום ההמלטה ועד שהאם מתייחמת ומגרשת את הגורים.
צייד הדובים במסורת הטאיוואנית
הדובים השחורים הפורמוסניים (台灣 黑熊) והנמר ערפילי טאיוואני (台灣 雲 豹) - הם שניים מהטורפים היבשתיים הגדולים ביותר באי טייוואן. הם נהגו להסתובב בין רכסי ההרים של טייוואן. עם זאת, בעוד שהנמר נכחד, הדוב, אף על פי שהיה בסכנת הכחדה, שרד. על פי מחקר של המכון לשימור חיות הבר, של האוניברסיטה הלאומית למדע וטכנולוגיה בפינגטונג, ייתכן שזה נובע מהמיתוסים והטאבו המסורתי של האבוריג'ינים הטאיוואניים.
אנשי בונון מטאיוואן ההיסטורית מכנים את הדובים השחורים אגומן או דומן שפירושו השטן. אם מלכודת של צייד מבני בונון לוכדת בטעות דוב, עליו לבנות בקתה בהרים ולשרוף שם את גופת הדוב. הצייד צריך גם להישאר בבקתה לבדו הרחק מהכפר עד לסיום קציר הדוחן. בני רוקאי ובני פאיוואן  רשאים לצוד דובים על פי המסורת שלהם. אבל הציידים צריכים לשלם את המחיר ולשאת את הקללה העתיקה בתמורה. אנשי רוקאי מאמינים כי צייד דובים עלול לגרום למחלות. כמו כן, לא כל אחד רשאי לאכול בשר דובים, ובמיוחד על ילדים נאסר בהחלט לעשות זאת. באגדת אנשי טארוקו, הדובים השחורים הפורמוסאניים הם "מלכי היער" המכובדים, שסימניהם הלבנים על החזה שלהם מייצגים את הירח. אנשי טארוקו מאמינים כי הריגת דובים שחורים גורמת לאסון משפחתי. באופן כללי, בקרב שבטי הציידים הללו, מכבדים את ציידי החזירים כגיבורים, בעוד שאלה שציידים דובים נחשבים למפסידים.
מינים בסכנת הכחדה
בין השנים 1998–2000, בפארק הלאומי יושאן נלכדו חמישה עשר דובים שחורים פורמוסנים. החוקרים חברו לצאוורם קולארי רדיו משדרים על מנת לעקוב אחר אזורי תפוצתם והרגליהם. תצפיות הדובים נדירות מאוד ואף אחד לא יודע בדיוק כמה דובים עדיין קיימים. הדוב השחור הפורמוסני מוגן בחוק מאז 1989 אך ציד בלתי חוקי נמשך. הציד הזה ממשיך לאיים על אוכלוסיות הדובים השחורים של טאיוואן. לדוגמה, בשמונה מתוך חמישה עשר הדובים שנלכדו בסקר לעיל היו חסרות בהונות או כפות רגליים, שנגרמו על ידי מלכודות לא חוקיות.
מאז 1989 הדובים השחורים הפורמוסניים הרשומים כחיות בסכנת הכחדה ומוגנים על ידי חוק שימור מורשת התרבות בטאיוואן (סינית מסורתית : 文化 資產 保存 法). בינלאומית, כל המינים של הדוב השחור האסייתי מופיעים בנספח I של אמנת וושינגטון (חיות מוגנות) CITES האוסרת על כל סחר בינלאומי בבעלי חיים מסוג זה. המינים רשומים גם ברשימה האדומה של האיחוד הבינלאומי לשימור טבע ומשאבים טבעיים (IUCN) כפגיעים.
צייד מבני בונון אמר פעם, "אם לא היו דובים בהרים, היער היה נראה ריק והייתי מרגיש בודד." מיי-הסיו הוואנג מהמכון לשימור חיות הבר, בקמפיין לשימור הדובים השחורים הפורמוסניים, אמר גם: "איננו רוצים לאבד את הנשמה הזו של הרי טאיוואן. איננו מאחלים לצאצאינו לראותם רק בגן החיות או בספרי ההיסטוריה."
יש עדיין תקווה לדוב השחור הפורמוסני. בשנת 2009 תיעד לין יואן-יואן (חבר בקבוצת שימור הדובים השחורים של הפארק הלאומי יושאן) צילומים המציגים דובה מנסה לעזור לשני גוריה לחצות מהר את השביל ההיסטורי של בטונגגוואן (ong 通 關 古道) בחלק המזרחי של טאפן (塔芬).
שיכון צמרת
שיכון צמרת הוא שכונת וילות בצפון תל אביב שהוקמה על נכסי נפקדים כשיכון עבור פקידי ממשלה ועובדי עיריית תל אביב.
היסטוריה
השיכון הוקם על 13 דונם של נכסי נפקדים בצפון תל אביב ליד כיכר המדינה ויועד לפקידי ממשלה. ביולי 1951 פורסם בעיתונות שהשטח חולק ל-26 מגרשים וניתן במחיר מוזל לפקידים בכירים בשירות המדינה שהיו אחראים על הרכוש הנטוש. רשימת מקבלי המגרשים כללה את פנחס לבון (שטען ששמו הוכנס ללא ידיעתו ודרש שיוצא מהרשימה), מזכ"ל ההסתדרות מרדכי נמיר, קלרה אהרונוביץ אשתו של זלמן ארן, דוד הורוביץ שהיה מנכ"ל משרד האוצר שניהל את נכסי הנפקדים, האפוטרופוס לנכסי נפקדים דב שפריר, האפוטרופוס לנכסי נפקדים משה פורת, המפקח על נכסי נפקדים חיים רייזל, מרדכי זגגי החשב הכללי, ד"ר יצחק בזנר ממשרד האוצר, אלכסנדר גל, צבי פריהר, ראש מינהל התכנון אריה שרון ועוזר ראש מנהל התכנון יצחק פרלשטיין, מילמן גיסו של דב שפריר.
ועדת הכספים של הכנסת דרשה ממבקר המדינה לבדוק את הנושא. בעקבות הפרסומים שהיו בעיצומן של הבחירות לכנסת השנייה דרשה מפא"י מאנשיה לוותר על ההשתתפות בפרויקט וחלק מהמשתכנים אכן ויתרו על ההשתתפות. השאר עמדו על כך שיקבלו את המגרשים שלטענתם רכשו במחיר מלא ובאוגוסט 1953 פסק פנחס רוזן, שנקבע כבורר בעניין, שהרוכשים יקבלו מגרשים קטנים יותר תמורת 35 ל"י לדונם. שטח נוסף נמכר בסמיכות לשטח הראשוני לעובדי עיריית תל אביב, עובדי האפוטרופוס ועובדי משרד המסחר והתעשייה. שטח זה נודע כשיכון זבדיאל. על מכירת השטח הנוסף הוציא מבקר המדינה דו"ח ביקורת שביקר את המכירה.
בשנת 1962 הציע יוסף ויץ לרשום את המגרשים על שמות הקונים.
בשנת 1956 הוחל בבניית הבתים, ואלו הושלמו עד סוף שנות ה-50. הבתים שנבנו היו קטנים יחסית ונבנו בסגנונות שונים. בשנת 1969 שונתה תוכנית המתאר כך שבסמיכות לשכונה הותר לבנות בניינים של 4–5 קומות. עם זאת, בשכונה עצמה נאסר לבנות רבי קומות.
במאה ה-21 השכונה עוברת תהליך איטי של הריסת בתים ישנים והקמת בתים חדשים וגדולים יותר במקומם. בשכונה נמכרים מגרשים במעל 10 מיליון ש"ח.
יאנוס (אי)
האי יאנוס (באנגלית: Janus Island) הוא אי טרשי באורך 360 מ', השוכן 900 מ' דרומית לאי ליטצ'פילד, סמוך לחוף הדרום-מערבי של האי אנוורס בארכיפלג פאלמר. אי יאנוס הוא הדרומי ביותר מבין האיים בצד המערבי של הכניסה אל מפרץ ארתור. את שמו של האי יאנוס נתנה לו הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה (UK-APC) בעקבות סקר שטחי החסות של איי פוקלנד בשנת 1955. השם יאנוס, על שם האל הרומי הקדום יאנוס, שהיה שומר השערים, ניתן לאי על שום מיקומו בכניסה למפרץ ארתור.
אמיר קמינר
אמיר קמינר (נולד ב-19 בספטמבר 1960) הוא עיתונאי, מבקר מוזיקה, קולנוע ומסעדות ישראלי. כותב בעיתון ידיעות אחרונות במוספים השונים שלו: "7 לילות", "7 ימים", "זמנים מודרניים", "24 שעות" ו"ממון". כתבותיו מתפרסמות גם באתר האינטרנט ynet ובמגזין "פנאי פלוס". קמינר ידוע כבליין תל אביבי.
קורות חייו
קמינר נולד וגדל במושב אביחיל שבעמק חפר, שהוקם על ידי סביו וסבותיו, בוגרי הגדוד העברי במלחמת העולם הראשונה. בתיכון למד ביולוגיה וחקלאות, והשתתף בחוגים לנוער שוחר מדע. בצבא שירת בהנדסה קרבית כמש"ק חינוך בבהל"צ. בהמשך שירת במרכז אב"כ כמש"ק קישור.
בשנים 1982–1985 למד במגמה העיונית של החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב ופעמיים סיים מצטיין רקטור של הפקולטה לאמנויות. במהלך הלימודים נמנה עם מקימי כתב העת המנוח "סרטים", בו הוא פרסם את מאמרו המקיף "ויש לנו את האמנות שלנו" על הקאמפ ביצירתו של הבמאי עמוס גוטמן.
ב-1986 עבד תקופה קצרה בעיתון "להיטון" והחל לעבוד ב"ידיעות אחרונות" בתור מבקר קולנוע, תפקיד שהוא ממלא עד היום (2009). בעיקר התמקד בהחדרת תרבות הקאמפ, הקאלט (סרטי פולחן, תופעות פולחן), הדראג והשוליים לישראל. כמו כן, הוא מפרסם כתבות בתחומים נוספים: סיקור מגמות תרבויות ואופנתיות, ראיונות וכתבות נוסטלגיה. החל משנת 2000 קמינר משמש גם מבקר מסעדות, ומתמחה בביקורת ארוחות עסקיות.
הישגיו הבולטים ב"ידיעות אחרונות"
ב-1990 החל קמינר לעבוד כמבקר הקולנוע של "פנאי פלוס", תפקיד בו שימש עד שנת 2005. בשנים האחרונות הוא מפרסם במגזין "פנאי פלוס" ראיונות בינלאומיים (ראה בהמשך), מדור DVD, כתבות קולנוע ופרויקטים מיוחדים.
פריצתו לתודעה - ההופעה ב"יומן"
באוגוסט 1989 שודרה במסגרת "יומן", ערוץ 1, כתבתו של מוטי קירשנבאום על הרחובות התל אביביים שינקין ונחלת בנימין. קמינר, בהופעתו הטלוויזיונית הראשונה דיבר על שינקין, הדקדנס התל אביבי על רקע האינתיפאדה הראשונה ומגמות בתרבות התל אביבית. הכתבה זכתה לרייטינג גבוה מאוד (ערוץ 1 היה הערוץ המשדר היחיד באותם ימים) וחוללה רעש גדול, תוך שהיא פותחת לראשונה צוהר לעולם הדראג קווינז והקאמפ בישראל. קמינר שהיה אז כתב "7 ימים" התפרסם בן לילה, והפך לסמל ההוויה התל אביבית ותרבות המקומונים.
פחות משנה, אחרי הכתבה של קירשנבאום קיבל קמינר מדור אישי שנשא את שמו. וכך בשנים 1990–1993 פרסם את "קמינר", טור אישי ביקורתי, פרובוקטיבי ומעורר מחלוקת שהופיע במקומון "תל אביב" של "ידיעות אחרונות" בו סקר ואיבחן טרנדים תל אביביים והעלה תובנות על ההוויה השינקינאית בפרט והתרבות הישראלית והעולמית בכלל. כמו כן, העלה זיכרונות מעברו האישי וניהל קרבות מעל דפי העיתון עם רון מיברג, יהונתן גפן ועוד. בעת פועלו באותן שנים החדיר קמינר לשפה המקומית ביטויים כמו "קאמפ", "קאלט", "דראג", "טראש" ו"טרנד".
חיי לילה
בשנות ה-80 ושנות ה-90 של המאה ה-20, היה קמינר לדמות מוכרת בחיי הלילה בתל אביב. הוא היה בליין ססגוני בולט במועדונים "הפינגווין", "קולנוע דן", "ליקוויד", "מטרו", "מועדון התיאטרון", "פליירום", "אלנבי 56" ו"אלנבי 58". בראשית שנות ה-90 הוא אף ערך שתי מסיבות פורים ראוותניות ומתוקשרות במועדון "אליזבט" בנמל יפו.
קולנוע וטלוויזיה
בראשית שנות ה-90 הקולנוע הישראלי עסק רבות בהוויה התל אביבית הלילית. בחלק נכבד מהסרטים האלה קמינר התארח, בעיקר בתפקיד עצמו: "סיפורי תל אביב", "חסד מופלא", "זרים בלילה" ו"שירת הסירנה". כמו כן הוא כיכב בסרט "ערב בלי נעמה" של משה ז'יל צימרמן, סרט שהתבסס על פרשיה מעברו הבלייני של קמינר. קמינר הופיע גם ב"מאחורי הסורגים 2" ו"הבועה", אך תפקידו בוטל ונשאר על רצפת חדר העריכה.
החל משנת 1998 ועד שנת 2002 הופיע באופן קבוע בתוכניות של זכיינית ערוץ 2, "טלעד": הוא הגיש פינת קולנוע בתוכנית הבוקר בהנחיית ירדנה ארזי ודב גיל-הר: "קפה טלעד", ופינות קולנוע ואוכל ב"הבילויים", בהנחיית יונה אליאן. כן שימש שופט בשעשועון "הכי טעים שיש" ב-2002.
הופעות טלוויזיוניות נוספות
החל משנת 2000, קמינר מסקר בקביעות את פסטיבל הקולנוע בקאן. בשנים האחרונות הוא מדווח גם מפסטיבלי הקולנוע של ונציה וברלין.
ראיונות עם במאים ושחקנים בינלאומיים
במהלך הקריירה שלו ערך קמינר ראיונות עם הבמאים רוברט אלטמן, וודי אלן, קישלובסקי, פדרו אלמודובר, רומן פולנסקי, האחים איתו וג'ואל כהן, קוונטין טרנטינו, לארס פון טרייר, מישל גונדרי, קן לואץ', מייק לי, אמיר קוסטוריצה, טקאשי קיטאנו, טים ברטון, דייוויד לינץ', ג'ון ווטרס, גאס ואן סנט, וים ונדרס, מרטין סקורסזה, טוד סולונדז, פרנסואה אוזון, סטיבן סודרברג, דארן ארונופסקי, בריאן דה פלמה וברנרדו ברטולוצ'י. הוא העיד כי הבמאים האהובים עליו, הם הבמאים ההומואים כמו כן, הוא ראיין עשרות כוכבי וכוכבות קולנוע (רשימה חלקית): אנג'לינה ג'ולי, ג'ורג' קלוני, ג'רי סיינפלד, דמי מור, רוברט דה נירו, אל פצ'ינו, דסטין הופמן, ניקול קידמן, דניס הופר, נטלי פורטמן, רייף פיינס, קייט וינסלט, קייט בלאנשט, פרנסיס פורד קופולה, פנלופה קרוז, ג'ודי דנץ',הית לדג'ר, ונסה רדגרייב, מיקי רורק, מריל סטריפ, אן האת'וויי, פמלה אנדרסון, סילבסטר סטאלון, אנטוניו בנדרס, מאט דיימון, חואקין פיניקס, שרליז תרון, סנדרה בולוק, יואן מקגרגור, קתרין דנב, מייקל דאגלס, אנתוני הופקינס, אנט בנינג, הלנה בונהם קרטר, סקרלט ג'והנסון, פריס הילטון, כוכבי הסדרה "אבודים" ואף שניים משחקני ג'יימס בונד: דניאל קרייג ורוג'ר מור.
מוזיקה ורדיו
בשנת 1994 החל קמינר להגיש פינת קולנוע שבועית בתוכנית הרדיו "מוטל בספק" בהנחיית טל ברמן בגלי צה"ל. הפינה שודרה במשך ארבע שנים.
במהלך הקריירה שלו ראיין קמינר את כוכבי הפופ והרוק טינה טרנר, ביורק, טינה צ'ארלס, דונה סאמר, "אירייז'ר", ג'ימי סמרוויל, פטי סמית וחברי "הרולינג סטונז".
ביקורת על סגנונו וכתיבתו
בשנות ה-90 סומן קמינר כדמות שנויה במחלוקת, כאשר בכירי הפובליציסטים באותן שנים (רון מיברג, סילבי קשת, הדה בושס) תקפו אותו וכינו אותו בכינויים לעגניים: "חבר מכוכב אחר", "קונפוציוס משינקין" ו"פלצן". באתר המסעדות RestPro כתבו עליו כי הוא "מייצג בגאווה את דפוס מבקר המסעדות הנהנתן והלא-מעמיק..." (קמינר הגיב לטענה זו באומרו "בכוונתי להמשיך לכתוב באהבה, באתיות, במסירות, במקצועיות, בכישרון, וגם ברשעות כשצריך, בעוד הכתב שלכם ימשיך בגיל 32 לנדוד בין עיתונים זניחים, ולקנא בעמיתיו שעשו את זה"). המסעדן לאור וכולדר קרא לו "איש רע שבא סתם להשמיץ ולקבור מסעדה", והמוזיקאית אלונה דניאל כינתה אותו בריאיון ב"הארץ" "מעליב... הומו רע".
ניקלבק
ניקלבק (באנגלית: Nickelback) היא להקת רוק ופוסט-גראנג' מאלברטה, קנדה שהוקמה בשנת 1995. הלהקה החלה כלהקת קאברים, והתפרסמה בזכות הסינגל "How You Remind Me" שיצא ב-2001, וכבש את המקום ה-1 במצעד הבילבורד האמריקאי.
הלהקה זכתה בתשעה פרסי ג'ונו, בפרס המוזיקה האמריקאית ובפרס של MTV על "הקליפ הטוב ביותר של השנה" (Hero), ופרס מוזיקה עולמי על "להקת הרוק עם הכי הרבה מכירות עולמיות".
הסגנון של ניקלבק מוגדר כהארד רוק בעל אופי של פוסט-גראנג'. תוכן השירים כוללים אהבות מתחילות (ובמיוחד אהבת נעורים), אהבות נכזבות ועל השנאה במערכות יחסים בלתי-מוצלחות.
היסטוריה
ניקלבק התחילו את דרכם בעיירה קטנה בשם Hana, כ-215 קילומטרים צפון מזרח לקלגרי. הם התחילו כלהקה שעושה גרסאות כיסוי לשירים מפורסמים. לבסוף נמאס להם לנגן שירים של אנשים אחרים וצ'אד, הסולן כתב כמה שירים מקוריים, לווה 4000 דולר מאביו החורג ונסע לוונקובר העיר הגדולה, כדי להקליט את השירים באולפן של חבר. על סמך התוצאות, צ'אד, מייק, ניק וברנדון (המתופף בראשית דרכה של הלהקה) עברו לוונקובר ב-1996. באותה שנה, הקליטו הלהקה את אלבום הדמו שלהם "Hesher" שכלל 7 שירים. מאוחר יותר באותה שנה, הקליטו ניקלבק את אלבום הבכורה שלהם, "Curb", שאותו הוציאה הלהקה באופן עצמאי ב-1998, ויצאו לסיבוב ההופעות הראשון שלהם. צ'אד, הסולן, מצא דרך מקורית להפיץ את שם הלהקה, הוא אמר לחברים ולמשפחה לבקש בתוכניות הרדיו את שירי ניקלבק. השירים נוגנו שוב ושוב עד שלניקלבק היו מעריצים משלהם.
מאוחר יותר ב-1998, החליטו חברי הלהקה שהמנהלים שלהם לא היו מסוגלים להביא אותם אל "השלב הבא" והם התחילו לנהל את עצמם. מייק טיפל בהפצה, צ'אד טיפל ביחסי הציבור וריאן טיפל בהזמנות ההופעות. הלהקה השקיעה 30000 דולר באלבום השני, "The State" שהוקלט ויצא כאלבום עצמאי ב-1998. האלבום סימן את פריצת הדרך של הלהקה. הסינגל של הלהקה Leader Of Men נוגן ללא הפסקה בתחנות הרדיו וניקלבק החלו להתפרסם. ניקלבק הופיעו ללא הפסקה, בסיבוב ההופעות של The State הלהקה הופיעה בכ-200 הופעות יחד עם להקות כמו Creed, 3 Doors Down ו-Fuel. הסגנון הפוסט גראנג'י של הלהקה תפס את הקהל ולבסוף חברת התקליטים "EMI" החתימה את הלהקה ו-The State יצא שוב ומכר כ-500,000 עותקים. הוא הגיע למעמד אלבום זהב בקנדה וארצות הברית.
ב-2001, ניקלבק הוציאו את האלבום "Silver Side Up", אשר הביא להתפרסמות הלהקה. הרבה מהשירים באלבום נכתבו עוד לפני הקלטת The State, ונבחנו על הקהל הנלהב בסיבובי ההופעות. השינוי המשמעותי שהיה בקבוצת השירים הזאת, היה סגנון כתיבת השירים של צ'אד, השירים היו יותר קליטים ודיברו על דברים יותר רציניים. Too Bad מדבר על האב שאף פעם לא היה בסביבה כשצ'אד ומייק היו צריכים אותו. Never Again נכתב על אלימות במשפחה ובתים הרוסים. How You Remind Me, הסינגל הראשון של הלהקה שהצליח בכל העולם באופן מסחרר, נכתב כ-15 דקות לפני שהלהקה נכנסה לסטודיו. את Silver Side Up הקליטה הלהקה עם המפיק ריק פראשר (Pearl Jam, Temple Of The Dog). האלבום הושלם תוך 5 שבועות ואת 13 השירים מיקסס Randy Staub (U2, Metallica). השילוב בין ניקלבק לריק פראשר והפופולריות ההולכת וגדלה של הלהקה שלחה את האלבום לראשי המצעדים בכל העולם. במצעד הבילבורד הגיע האלבום למקום השני. האלבום יצא ביום בו התרחשו פיגועי 11 בספטמבר. הסינגל "How You Remind Me" הפך ללהיט גדול והגיע למקום הראשון במצעדים הקנדיים והאמריקאים. זאת הייתה הפעם הראשונה מאז American Women של "Guess Who" שלהקה קנדית הייתה בראש המצעד האמריקאי והקנדי.
הסינגלים הבאים: "Too Bad" ו"Never Again" הגיעו גם הם למקום הראשון במצעד הרוק.
לאחר שניקלבק הצליחו והתפרסמו בכל העולם, הפיק צ'אד את הלהקות Default ו Theory Of A Deadman, כמו כן הוא גם עשה דואט עם ג'וזי סקוט מSaliva לפסקול של ספיידרמן.
אלבומה החמישי של הלהקה, All the Right Reasons, יצא ב-2005. הסינגל המוביל מתוך האלבום הוא "Rockstar". ב-30 בספטמבר 2008 הוציאה הלהקה את הסינגל "Gotta Be Somebody" לקראת יציאת אלבומה השישי, "Dark Horse" ב-18 בנובמבר 2008. לפני יציאתו של האלבום השביעי הוציאה הלהקה את הסינגלים "When We Stand Together" ואת "Bottoms Up" האלבום החדש שיצא השנה Here And Now יצא למכירה ב-21 בנובמבר באייטיונס חנות האינטרנט של החברה "אפל" ולאחר כמה ימים שווק לחנויות, זהו האלבום השביעי של הלהקה.
אלבומים
(כל הנתונים מדברים אך ורק על מכירות בארצות הברית.)
עמוס רולידר
עמוס ארנסט רוֹלידֶר (נולד ב-26 ביולי 1947) הוא פרופסור לחינוך. מכהן כראש המחלקה ללימודי ניתוח התנהגות במכללה האקדמית כנרת. ידוע גם בעקבות הופעותיו במספר תוכניות טלוויזיה.
בשנת 2021 נחשפה פרשת התעללותו בילדים ונערים בקנדה ובמדינת ישראל.
קורות חיים
רולידר נולד וגדל במושב כפר יהושע כילד שלישי ליהושע והלגה. אביו היה נפח ועלה מגרמניה לפני מלחמת העולם השנייה. אובחן בגיל 12 כבעל הפרעת קשב ופעלתנות יתר. בשנת 1969 קיבל תעודת הוראה ממכון וינגייט שבנתניה. בשנים 1969–1972 שירת בצה"ל כפקח טיסה. בשנים 1972–1976 היה מורה לחינוך גופני בתיכון הרי אפרים. בשנת 1977 קיבל תואר שני בחינוך גופני מאוניברסיטת בריגהאם יאנג ביוטה שבארצות הברית. רולידר המשיך את לימודיו באוניברסיטת המדינה של אוהיו, שם קיבל ב-1979 תואר שני נוסף בחינוך מיוחד, ובשנה זו קיבל גם תואר דוקטור בחינוך גופני (כותרת הדיסרטציה: "Effects of Enthusiasm Training on Subsequent Teacher Enthusiasm Behavior"). בשנת 1983 היה בהשתלמות פוסט-דוקטורט במחלקה לפסיכולוגיה התנהגותית באוניברסיטת מאונט סנט וינסנט שבהליפקס בקנדה.
החל משנת 1981 עבד כמרצה בכיר במסלול מחקר בפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה עד שנת 1988. בשנת 1989 החל ללמד במחלקה לפסיכיאטריה באוניברסיטת מקמסטר בקנדה, בה שימש תחילה כפרופסור חבר, ובהמשך משנת 1992 עד שנת 1995 כפרופסור מן המניין. בשנים 1989–1994 היה ראש התוכנית ההתנהגותית במרכז הרפואי לפגועי ראש בבית החולים האוניברסיטאי צ'אדוק מקמסטר שבאונברסיטת מקמסטר. עבודתו בבית חולים זה ספגה ביקורת והאשמות כלפיו באלימות והתעללות כלפי מטופלים. ביוני 2021 פורסמה בתוכנית "זמן אמת" בערוץ כאן 11 כתבת תחקיר אודות פעילותו זו. בתחקיר הוצגה שיטת טיפול באמצעות אלימות כלפי המטופלים, והובאו עדויות של מטופלים, בני משפחה ועמיתיו למחלקה. בנוסף הוצגו קטעים מתחקיר דומה שהוצג בקנדה בשנת 1996 אודות שיטותיו של רולידר. רולידר הכחיש את הטענות, והמכללה האקדמית כנרת אף גיבתה אותו. בעקבות פרסום התחקיר ב"זמן אמת", החליטה מכללת בית ברל בה לימד רולידר, להפסיק את ההתקשרות עמו. בנוסף, מאז שידור התחקיר הופעותיו בטלוויזיה דעכו.
בינואר 2022 שודר ב"זמן אמת" תחקיר נוסף אודותיו, בו השתתפו מטופלים ישראלים של רולידר, שנטען כי השתמש בהם באותן שיטות כפי שנטען בתחקיר הקודם.
בשנת 1996 החל ללמד ולכהן כראש החוג למדעי התנהגות במכללה האקדמית עמק יזרעאל. החל משנת 2013 משמש כראש המחלקה ללימודי מדעי ההתנהגות במכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן.
בנוסף משנת 2007 משמש רולידר חבר בוועדה למינוי פרופסורים במדעי החברה של המועצה להשכלה גבוהה.
בשנת 2011 נבחר על ידי ארגון מנתחי ההתנהגות העולמי (ABAI) לעמית הארגון(ABA Fellow list).
פעילות תקשורתית ופרסומות
רולידר הגיש בעבר את תוכניות הטלוויזיה "סדרת חינוך" עם אברי גלעד שעסקה בנושאי חינוך והיבטיו השונים ו"המדריך למי שמחנך" עם קובי מחט שעסקה בטיפים ופתרונות מעשיים לקשיי התנהגות של ילדים ונוער.
רולידר מגיש את תוכנית הטלוויזיה "אספת הורים" בכל יום שישי בערוץ 2, כמו כן הוא מגיש באופן קבוע פינה בנושאי חינוך ילדים ונוער ב"תוכנית חיסכון" של חברת החדשות של ערוץ 2, בנוסף הוא מגיש תוכנית רדיו שבועית ברדיו קול רגע בשם "רולידר FM". בשנת 2011 יצא ספרו "הורות ללא רגשות אשם".
בשנת 2014 השתתף בתוכנית המציאות, "הצילו! אני לא יודע לבשל", אשר שודרה בערוץ 2.
בשנת 2015 כיכב בפרסומת טלוויזיה עבור המותג "קליק", בה הוא מנחה את ההורים כיצד לאכול את החטיף ולהתחמק מלחלוק אותו עם הילדים.
באותה שנה הנחה לצד אילנית לוי את התוכנית "זמן רולידר" בערוץ 20.
ב-2017 החל להנחות, בצוותא עם יעל גולדמן, את התוכנית "משפחה לפני הכל" המשודרת בקשת 12.
חיים אישיים
רולידר נשוי לאורה ואב לשלושה. מתגורר בזכרון יעקב.
Som du vill
Som du vill (בעברית: כרצונך) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר השוודי תיאוז, אשר יצא לאור ב-5 בפברואר 2022. עם השיר התמודד בתחרות המלודיפסטיבלן 2022 והעפיל לגמר שהתקיים ב-12 במרץ 2022.
יוריוס
יוריוס וקלנקו (, נולד ב-6 ביולי 1990) הידוע בשמו הפרטי בלבד - יוריוס, הוא זמר ליטאי. הוא נבחר לייצג את ליטא באירוויזיון לשנת 2019 בתל אביב, ישראל לאחר שזכה בתחרות "Eurovizijos Atranka 2019" שמהווה את הקדם הליטאי לאירוויזיון.
יוריוס כבר הופיע בעבר באירוויזיון 2015 שהתקיים בווינה, אוסטריה, כחלק מהמשלחת הליטאית. הוא השתתף בנשיקה חד-מינית שהתקיימה במופע הגמר. בשנת 2017 הוא שר את השיר "Get Frighten" שהשתתף ב-Eurovizijos Atranka 2017 והוצג בידי אמנית דראג בשם לוליטה זירו שעשתה לו ליפסינק.
דימיטריס חדזיס
דימיטריס חַדְזִיס (וכן חאג'יס, ביוונית: Δημήτρης Χατζής; ) היה סופר יווני.
חייו
בין השנים 1949 ו־1974 חי חדזיס כגולה פוליטי ברומניה, בגרמניה המזרחית, בצרפת ובהונגריה ועסק בלימודי ביזנט, בכתיבת דוקטורט ובהוראת ספרות יוונית.
עם שוב הדמוקרטיה ליוון חזר למולדתו, ובמשך זמן־מה לימד תרבות יוונית באוניברסיטת פּטרס. בשנות חייו האחרונות ייסד וערך את כתב־העת "המנסרה", שהציג לקהל הקוראים היווני טקסטים ממיטב הספרות העולמית בת־זמנו.
חדזיס מת בשנת 1981.
יצירתו הספרותית
יצירתו הספרותית מסתכמת בארבעה ספרים שכתב במהלך ארבעת עשורי חייו האחרונים: הרומן "האש" (1946), קובצי הסיפורים "סופה של עירנו הקטנה" (1953) ו"חסרי־ישע" (1966) והרומן "הספר הכפול" (1976).
הקובץ "סופה של עירנו הקטנה" ראה אור בעברית בתרגום יעקב שיבי בהוצאת כרטא בשנת 2003.
רציחות וייטצ'אפל
רציחות וייטצ'אפל הוא השם שניתן לסדרת 11 מעשי רצח אכזריים של יצאניות שהתרחשו בין השנים 1888 ל-1891 בשכונת וייטצ'אפל שבמזרח לונדון ובסביבותיה. חמישה מבין 11 מעשי הרצח ידועים בשם "הרציחות הקאנוניות", והם מיוחסים לרוצח המכונה ג'ק המרטש. קיימת מחלוקת באשר לזהות הרוצח בששת המקרים האחרים, שמאפייניהם לא תואמים לחלוטין את שיטת הפעולה של המרטש. חוקרים שונים בחרו מדי פעם בפעם לייחס למרטש רצח אחד או יותר מתוך השישה בנוסף לחמש הרציחות הקאנוניות, אך גם היום אין התקדמות בפרשת וייטצ'אפל. כמו במקרה של חמש הרציחות הקאנוניות, גם גופותיהן של רציחות וייטצ'אפל צולמו באופן חלקי או מלא (שהיה קשה לצפייה) ופורסמו בעיתונות.
אמה אליזבת סמית'
בשעות הבוקר המוקדמות של ה-3 באפריל 1888, נכנסה אמה אליזבת סמית', יצאנית בשנות ה-40 לחייה, לאכסניה שבה התגוררה ברח' ג'ורג' שבשכונת ספיטאלפילדס, כשהיא חבולה ופצועה קשה. בעודה שוכבת על ערש דווי, סיפרה סמית' לחוקרי המשטרה את שאירע לה: היא יצאה בשעה 18:00 בערב לחפש אחר לקוחות למכור להן את גופה וסיימה את עבודתה לקראת הבוקר. לדבריה, כאשר שבה לכיוון האכסניה, מספר נערים החלו לעקוב אחריה והיא הייתה מודעת לכך. כשהגיעה לרח' אוסברון שבוייטצ'אפל הם התקיפו אותה באכזריות (דבר שגרם לפגיעות פנימיות), אנסו ושדדו אותה, ולאחר מכן החדירו בחוזקה עצם קהה לתוך איבר מינה. סמית' הועברה בדחיפות לבית החולים הקרוב, אך נפטרה מפצעיה ביום שלמחרת עקב פגיעות פנימיות שלא טופלו בזמן.
הקשר לג'ק המרטש
זמן קצר לאחר תחילת מעשי הרצח של ג'ק המרטש, שוער כי סמית' היא אחת מקורבנותיו הראשונים. עם זאת, דעה זו לא מקובלת על מרבית החוקרים כיום מכיוון שתופעת כנופיות הנערים התוקפים ושודדים יצאניות הייתה שכיחה באותה עת. כמו כן, אין נימוק משכנע לפקפק בגרסתה של סמית'. אף אם היא שיקרה או מסרה פרטים שגויים מסיבה כלשהי, הרי שדפוס הפשע עצמו אותו היא תיארה, הכולל אונס, שוד והתקפה על ידי כנופיה ולא על ידי אדם אחד, אינו תואם כלל את מאפייני הרצח של שאר קורבנותיו של המרטש.
מרתה טבראם
ב-6 באוגוסט 1888 יצאה מרתה טבראם, יצאנית בת 39, עם ידידתה מרי אן קונלי לאחד הפאבים שבוייטצ'אפל. שם הן פגשו שני חיילים ושתו איתם לשוכרה. זמן מה לאחר מכן, ב-7 באוגוסט 1888, בשעה 3:30, נמצאה בפועל גופתה של טבראם בחצר ג'ורג' שבוייטצ'אפל, אך בשל החושך הרב ששרר באזור לא היה עדיין ברור אם היא מתה או ישנה. דבר זה התברר רק בשעה 4:45, לאחר הזריחה. קונלי, שהייתה האדם האחרון שראה את טבראם בחיים, מסרה בעדותה כי בשעה 23:45 שתיהן נפרדו − היא פנתה עם אחד החיילים לסמטת אנג'ל וטבראם פנתה עם החייל השני לעבר חצר ג'ורג'. זו הייתה הפעם האחרונה בה טבראם נראתה בחיים. בשעה 1:50, אישה בשם אליזבת מהוניי חזרה לביתה בחצר ג'ורג' ולא הבחינה בדבר חריג. בשעה 2:00 שוטר שסייר סמוך לחצר ג'ורג' תיחקר חייל שעמד במקום. כשנשאל למעשיו, השיב החייל (שכנראה הוא אותו אדם שהלך עם טבראם) שהוא מחכה לחייל אחר שהלך עם בחורה (הכוונה לחייל שהלך עם קונלי). בשעה 3:30, ג'ורג' קרו נכנס לחצר ג'ורג'. הוא ראה אישה חסרת בית שוכבת על המדרכה. ג'ורג' קרו חשב כי האישה, הלוא היא טבראם, ישנה, ומכיוון שזה לא היה מראה נדיר באותה תקופה הוא לא ייחס לכך חשיבות.
בדיקה רפואית גילתה, שטבראם נרצחה ב-39 דקירות סכין. 38 מתוכן נעשו בסכין מטבח פשוטה ואילו הדקירה האחרונה ככל הנראה נגרמה כנראה, במכוון, מפגיון או כידון. משום כך, החוקרים הניחו שהרוצח היה מלח או חייל. מספר חיילים ששהו באזור נחקרו ושוחררו. הרוצח לא נתפס מעולם.
הקשר לג'ק המרטש
מספר חוקרים העלו סברה שייתכן וטבראם הייתה קורבנו הראשון של המרטש. העובדה כי מדובר ברצח אכזרי של יצאנית בעזרת סכין ממניע לא ידוע, פחות מחודש לפני תחילת פעולתו של המרטש, מחזקת את טענתם. יחד עם זאת, קיימים הבדלים רבים שקשה להתעלם מהם. קורבנותיו של המרטש נרצחו כולן באמצעות סכין ארוכה ומשוננת, בעוד שטבראם נרצחה באמצעות סכין מטבח פשוטה ופגיון או כידון - כלים שהמרטש לא השתמש בהם במקרה של חמש הרציחות הקאנוניות. צווארה לא שוסף, וזאת בניגוד לכל קורבנותיו של המרטש. נוסף על כך, למרות העובדה שהגופה הושחתה באופן יסודי, הרוצח לא ביצע בה פעולת ביתור. למרות ההבדלים הללו, חוקרים רבים עדיין מאמינים שטבראם היא בעלת הסיכויים הגבוהים ביותר להיות הקורבן ה-6 של הרוצח האכזרי מבין כל הקורבנות האפשריים הנוספים.
חמש הרציחות הקאנוניות
"חמש הרציחות הקאנוניות" מתייחסות לסדרת רציחות של חמש יצאניות: מארי אן (פולי) ניקולס, אנני צ'אפמן, אליזבת סטרייד וקתרין אדווס (האירוע הכפול) ומרי ג'יין (מארי ג'אנט) קלי. הרציחות בוצעו כולן בשנת 1888 בין ה-31 באוגוסט ל-9 בנובמבר. הן נקראות כך בין היתר בגלל הדמיון הרב בנסיבות מקרי הרצח ומאפייניהם:
חמש הרציחות הקאנוניות מיוחסות לג'ק המרטש, אך חוקרים ספורים חולקים על כך.
רוז מילט
רוז מילט, יצאנית בת 26, נראתה משוחחת עם שני מלחים בסמוך לחצר קלארק שבוייטצ'אפל ב-19 בדצמבר 1888 בשעה 19:55. בשעה 2:30, מילט נצפתה בפעם האחרונה, בחברת שני גברים כשהיא שתויה. בשעה 4:15, שוטר הסיור רוברט גולדינג מצא את גופתה מוטלת בחצר קלארק, כאשר רגלה השמאלית מורמת כלפי מעלה. בניגוד לשאר הקורבנות, בבדיקה פתולוגית ראשונית לא אותרו סימני אלימות על הגופה - דבר שהקשה מאוד על הרופאים לקבוע את סיבת המוות. עם זאת, לבסוף נמצא סימן עמום על צווארה שהוביל את הרופאים למסקנה כי הרוצח חנק אותה למוות. חוקרים חלוקים בשאלה האם החנק של מילט הוא רצח או תאונה. מרביתם מאמינים כי מילט נחנקה ברצח, אך רצח בחניקה מתאפיין במספר סימנים, בהם לשון משורבבת החוצה וסימני אגרופים קמוצים - שלא נמצאו על הגופה. ישנה סברה אחרת ולפיה מילט נחנקה בתאונה - נטען כי מילט כנראה מעדה במדרכה ונחנקה למוות מהצווארון הקשיח של חולצתה, למרות שבבדיקה הפתולוגית לא נמצאו שאריות אלכוהול בקיבתה או שאריות של אלכוהול שנפלט החוצה. אף על פי שהמשטרה קבעה לבסוף שהחנק של מילט היה רצח על ידי אדם לא ידוע, עד היום החוקרים לא יודעים לקבוע אם מותה של מילט היה תאונה מקרית או רצח מכוון.
אליס מקנזי
אליס מקנזי, יצאנית בשנות ה-40 לחייה, נמצאה מתה ב-17 ביולי 1889 בסמטת קסטל. ידידתה דיווחה כי ראתה לאחרונה את מקנזי בחיים בשעה 23:40. בשעה 00:15, השוטר ג'וזף אלן חלף בסמטת קסטל ולא הבחין בדבר חריג. בשעה 00:50 חזר אלן לסמטה ומצא את גופתה של מקנזי. הגופה נמצאה כשחצאיתה מופשלת כלפי מעלה. רופא שבדק את הגופה קבע כי מותה של מקנזי נגרם משתי דקירות בצוואר. כמו כן, הרוצח ניסה ללא הצלחה, ככל הנראה, להשחית את הגופה.
הקשר לג'ק המרטש
חוקרים חלוקים בדעותיהם בסוגיית זהות הרוצח של מקנזי. המצדדים בדעה שהמרטש היה מעורב מצביעים על מספר מאפיינים שמשותפים לחמש הרציחות הקאנוניות: רצח של יצאנית באמצעות סכין משוננת וארוכה ללא מניע ידוע, השחתת הגופה, חצאית מופשלת כלפי מעלה ולעיתים לקיחת איברים פנימיים. הם טוענים כי המאפיינים המשותפים אינם מותירים מקום לספק: למרות שרוב המאפיינים האלה לא מאפיינים את הרצח של מקנזי, עדיין מדובר במרטש, שחזר לפעול אחרי הפסקה של כמעט שנה. המתנגדים, לעומת זאת, גורסים כי למרות הדמיון קיימים הבדלים רבים. הסכין שבה בוצע הרצח הייתה קצרה מזו שבה נהג להשתמש המרטש כדי לבצע את זממו, וכי ניסיונות ההשחתה הכושלים היו שטחיים ביותר ולא תאמו את אופן פעולתו. יתר על כן, הממצאים בזירה הראו כי רוצחה של מקנזי היה שמאלי בעוד המרטש היה ימני.
אלמונית לא מזוהה - תעלומת וייטצ'אפל
ב-2 באוקטובר 1888, לחרדתו, גילה פועל שעבד באתר הבנייה של מטה הסקוטלנד יארד החדש ברציף ויקטוריה שבוסטמינסטר, גופת אישה מחוסרת ראש וגפיים עטופה באריג. הגופה נמצאה בתוך כספת במרתף. חקירת המשטרה העלתה כי הגופה הונחה בכספת זמן מה אחרי ה-29 בספטמבר, התאריך שבו הסתכל ביקר, לדבריו, בתוך הכספת הפתוחה אך לא הבחין בדבר חריג. מאוחר יותר התברר כי זרוע מדממת שנמצאה על גדות התמזה ב-11 בספטמבר ונחשבה תחילה כמתיחה של סטודנט לרפואה, אינה מלאכותית ושייכת לגופה האלמונית. עיתונאי שנעזר בכלב גישוש מצא את אחת מרגלי הגופה קבורה סמוך לאתר הבנייה, זמן קצר לאחר גילוי שאר חלקי הגופה בכספת (להוציא את הזרוע שנמצאה על גדות נהר). רופאים שבדקו את הגופה העריכו כי מדובר באישה בת 24, שמתה כחודשיים לפני כן מסיבה לא ידועה. הם גילו כי הרחם נעקר מהגופה ונלקח על ידי הרוצח, באופן המעיד כי מבצע המעשה היה בעל ידע אנטומי. למרות שהועלו השערות נוספות לזהותה של האישה (שכללו גם שמות), הראש ושאר הגפיים לא נמצאו מעולם וזהותה של האישה נותרה בגדר תעלומה עד היום. המקרה נודע מאז בשם "תעלומת וייטצ'אפל".
הקשר לג'ק המרטש
הגופה נמצאה בשיא פעולתו של המרטש. משום כך, רווחו ספקולציות כי מדובר בקורבן נוסף של הרוצח הנודע, אך המשטרה שללה זאת מכל וכל. החוקרים העריכו כי לרצח זה יש קשר למקרה אחר הנקרא "הגו מרחוב פינצ'ין", שגם בו נמצאה גופת אישה כרותת גפיים ברחוב פינצ'ין שגם זהותה לא ידועה (למרות שהועלו השערות) ולא נודעה עד היום, אך למרות מאמציהם, החוקרים לא הצליחו לבסס קשר כזה. השאלה מה זהותה של הנרצחת ומעט הראיות שנמצאו בזירה מקשים מאוד על המשך חקירת המקרה כיום. יש לציין כי בניסיון לקשר את תעלומת וייטצ'אפל למקרה הגו מרחוב פינצ'ין, הועלתה ההשערה שגם במקרה של האישה שנמצאה ברחוב פינצ'ין היה מדובר בקורבן של המרטש.
פרנסס קולס
פרנסס קולס, יצאנית בשנות ה-20 לחייה, נרצחה ברח' צ'יימבר ב-13 בפברואר 1891. ידידתה של קולס, אלן קלגהר, ראתה אותה לאחרונה בחיים בשעה 1:45, בעת שהשתיים שוחחו מספר דקות עד שגבר חלף ליד קולס. קלגהר מסרה כי היא הכירה אותו בעבר וכי היה מוכר לה כאדם אלים ופראי, ושהיא הזהירה את קולס מפניו, אך זו לא שעתה לדבריה והתלוותה לגבר. השוטר שמצא את הגופה דיווח כי קולס הייתה עדיין בחיים וגססה בעת שהתקרב אליה, וכי הצליח להבחין מרחוק באדם שנמלט מהמקום, ושזמן קצר לאחר מכן היא מתה. רופא שבדק את גופתה של קולס מצא כי גרונה שוסף מספר פעמים בסכין. זמן קצר לאחר מכן, נעצר מאהבה של קולס, תומאס סדלר. עדים מסרו כי הם ראו את הזוג רב יום לפני כן וכי סדלר נראה מסתובב שיכור זמן קצר לפני הרצח. כתב אישום באשמת רצח הוגש נגדו, אך חבר המושבעים זיכה אותו בבית המשפט. חילוקי דעות קיימים עד היום בקרב החוקרים בנוגע לאשמתו ולמידת מעורבותו של סדלר ברצח.
הקשר לג'ק המרטש
שיסוף הצוואר והעובדה כי לא היה מניע ברור לרצח, גרמו למספר אנשים להאמין שקולס הייתה עוד קורבן של המרטש. מרבית החוקרים פוסלים אפשרות זו מכמה טעמים: כמו כן, הרצח אירע לאחר יותר משנתיים שבהן המרטש לא היה פעיל, ולכן רבים הטילו חשש וספק בהנחה שהרוצח במקרה הזה הוא המרטש ששב לפעול.
צונדאפ יאנוס
צונדאפ יאנוס (בגרמנית: Zündapp Janus) היא מכונית מיקרו, בעלת 2 דלתות: דלת קדמית ל-2 נוסעים כולל נהג, ודלת אחורית ל-2 נוסעים נוספים, אשר יוצרה על ידי יצרנית האופנועים הגרמנית צונדאפ (Zündapp-Werke GmbH) בין יוני 1957 לאוקטובר 1958.
יוצרו כ-6,902 יחידות. ב-6 החודשים הראשונים לייצור דגם "צונדאפ יאנוס" יוצרו 1,731 יחידות.
דגם ה"צונדאפ יאנוס" היה דגם המכונית היחידה אשר בנתה יצרנית האופנועים "צונדאפ".
ואחאקה (מדינה)
המדינה החופשית והריבונית של וַאחַאקָה או בקיצור ואחאקה היא אחת מ-31 המדינות המרכיבות את המדינות המקסיקניות המאוחדות (מקסיקו). ואחאקה ממוקמת בחלקה הדרומי של מקסיקו, מערבית למצר טוואנטפק. ואחאקה גובלת במדינות גררו במערב, פואבלה בצפון-מערב, וראקרוס בצפון, צ'יאפס במזרח ובאוקיינוס השקט בדרום. בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא ואחאקה.
העיר ואחאקה והאתר הארכאולוגי של מונטה אלבאן, הנמצאים בתחומי מדינת ואחאקה, הוכרו כאתר מורשת עולמית.
יחסי יפן–עיראק
יחסי יפן–עיראק הם היחסים הבילטרליים שבין יפן לבין רפובליקת עיראק.
היסטוריה
בשנת 1939 ייסדה יפן את משרד בבגדאד; בשנת 1955 פתחה גם עיראק לשכה בטוקיו. בשנת 1960 שודרגו שתי הלשכות לשגרירויות.
בשנת 1991, לאחר פינוי כל הדיפלומטים היפנים מעיראק בעקבות מלחמת המפרץ, השעתה יפן באופן זמני את השגרירות שלה.
סחר
בשנת 2018 ייצאה עיראק ליפן סחורות בשווי כולל של 145 מיליארד ין, וייבאה מיפן סחורות בשווי 34 מיליארד ין.
אווה גרין
אווה גאל גרין (בצרפתית: Eva Gaëlle Green; ) היא שחקנית ודוגמנית יהודיה צרפתית. נודעת בזכות השתתפותה בסרטים ההוליוודיים "ממלכת גן עדן" (2005) ו"קזינו רויאל" (2006) שזיכה אותה בפרס באפט"א, ובסרט "300: עליית האימפריה" (2014).
קורות חיים
גרין נולדה בפריז שבצרפת. אמה מרלן ז'ובר היא שחקנית יהודייה צרפתית ילידת אלג'יריה. אביה וולטר גרין הוא רופא שיניים ממשפחה נוצרית ממוצא שוודי וצרפתי. גרין הגדירה את עצמה גם כ"יהודייה חילונית שמעולם לא-ביקרה בבית כנסת כילדה". היא טענה בעבר ש"אני מרגישה כמו אזרחית העולם. לקולנוע ולחיים אין גבולות". לה אחות-תאומה לא-זהה שנולדה שתי דקות אחריה, ג'וי (ג'והאן). את ילדותה העבירה ברובע השבעה-עשר של פריז. גרין מגדירה את משפחתה כבורגנים, וטענה שאחותה שונה ממנה מאוד.
גרין התחנכה בצרפת ולמדה באוניברסיטה האמריקאית בפריז, מוסד דובר-אנגלית. העבירה חלק מזמנה גם באנגליה ובאירלנד. גרין הייתה תלמידה שקטה, וכילדה פיתחה התעניינות באגיפטולוגיה לאחר שביקרה במוזיאון הלובר בגיל 7. כשהייתה בת 14, לאחר שראתה את איזבל אג'אני בסרט "סיפורה של אדל ה.", החליטה שהיא רוצה להיות שחקנית. בתחילה חששה אמהּ שמא קריירת משחק תהיה יותר מדי בשביל בתה הרגישה, אך בהמשך היא החלה לתמוך בשאיפה זו של גרין. בגיל 17 נרשמה לשלוש שנות לימודים בבית הספר לדרמה ע"ש סיינט פול בפריז. היא הצהירה שבהפקות בית הספר "תמיד בחרתי את התפקידים המרושעים באמת. זוהי דרך מצוינת להתמודד עם הרגשות היומיומיים שלך".
משחק
לאחר לימודי הדרמה, גרין החלה לשחק על הבמות בפריז, ואף הייתה מועמדת לפרס מולייר על הופעתה בהצגת התיאטרון "Jalousie en Trois Fax" ב-2001. ב-2002 הופיעה גם בהצגה "Turcaret".
לאחר מכן, הבמאי ברנרדו ברטולוצ'י גילה את גרין, והחליט ללהק אותה לככב בסרטו "החולמים" שיצא לאקרנים ב-2003. בראיון הוא תיאר אותה כ"כל כך יפה, שזה לא הוגן". גרין הסכימה להצעתו של ברטולוצ'י, למרות ההתנגדות הראשונית של הוריה. בסרט השתתפה בסצינות עירום רבות, וטענה בראיון שהרגישה טבעית על הסט, אך הייתה נבוכה כאשר הוריה ראו את הסרט. הופעתה קיבלה ביקורות טובות, חלקן השוו אותה לשחקנית האמריקאית ליב טיילר. גרין הביעה פליאה, כאשר דקה מהסרט נחתכה בעבור השוק האמריקאי, ואמרה כי "יש כל כך הרבה אלימות, הן ברחובות והן על המסך....אני חושבת שסקס מפחיד אותם".
הסרט הבא בו השתתפה היה ארסן לופן ב-2004, וגרין גילמה בו את מושא אהבתו של לופן. לטענתה נהנתה מהתפקיד, אף על פי שהיא מעדיפה בדרך כלל לגלם דמויות מורכבות יותר.
הופעתה ב"החולמים" שכנעה את רידלי סקוט ללהק אותה לסרטו "ממלכת גן עדן" שיצא ב-2005, סרט על מסעי הצלב, בו גרין מגלמת את סיבילה, מלכת ירושלים. אמנם זכתה בזכות תפקיד זה להכרה בינלאומית, אך לאכזבתה, הרבה מזמן המסך שלה נחתך בעריכה. סטפני זקרק כתבת באתר Salon שיבחה את הופעתה: "היא לא ממש ידעה מה לעשות עם הדיאלוג המאולץ של הדמות שלה, אך היא כל כך מלכותית שאתה בקושי מבחין". נב פירס מה-BBC כינה את הדמות שלה "צולעת". גרין הייתה מרוצה כשהמורכבות של דמותה שוחזרה בגרסת הבמאי.
ב-2005 גרין הייתה מהמועמדות המובילות לשחק בסרטים "הגנן המסור" (תפקיד שניתן בסוף לרייצ'ל וייס) ו"הדליה השחורה".
ב-2006 היא לוהקה ברגע האחרון לתפקידה של וספר לינד בסרט "קזינו רויאל" בסדרת סרטי ג'יימס בונד. על הופעתה בסרט קיבלה ביקורות חיוביות: המגזין "אנטרטיינמנט ויקלי" מנה אותה בין ארבע נערות בונד הטובות ביותר, ומגזין "IGN" דירג אותה כפאם פאטאל הטובה ביותר. על הופעתה בסרט זכתה בפרס באפט"א ובפרס אמפייר. שני הפרסים נבחרו בידי הקהל הבריטי.
ב-2007 הייתה גרין מהמתמודדות המובילות לתפקיד הראשי בסרט "סוד". מי שנבחרה בסוף לתפקיד היא ססיל דה פראנס. באותה שנה, גרין שיחקה את המכשפה סרפינה פקלה בחידוש לספר "מצפן הזהב", בו כיכב גם דניאל קרייג שכיכב לצדה קודם ב"קזינו רויאל", אך השניים לא הופיעו באותן סצנות.
ב-2009 הופיעה בסרט "פרנקלין" בו גרין גילמה את דמותה של אמיליה, אישה סכיזופרנית בעלת הפרעת זהות דיסוציאטיבית. בנוסף באותה שנה, שיחקה בסרט "סדקים" בתור גברת ג'י, מורה מסתורית שמלמדת בבית-ספר לבנות ומתאהבת באחד מתלמידותיה. ב-2009 הייתה אמורה לקבל את התפקיד הראשי בסרטו השנוי במחלוקת של לארס פון טרייר, "אנטיכרייסט", אך לפי דבריו של טרייר, סוכניה של גרין סירבו שתיקח חלק בסרט. בסופו של דבר, שארלוט גינסבורג לוהקה לתפקיד במקומה.
ב-2010 הופיעה בסרט "רחם", בו היא משחקת אישה שמשבטת את בעלה המת. הסרט הוא שיתוף פעולה של הבמאי בנדרק פליגף והשחקן מאט סמית. ב-2011 גרין ככבה בעונה הראשונה של הסדרה "קמלוט" בתור המכשפה מורגן לה פיי. גרין הצהירה: "זה סיפור כזה סמלי, ויש לך רק 10 פרקים לחקור את האופי של הדמות [...] יש לה אומץ". ב-2012 שיחקה גרין בתור אנג'ליק בוקארד בסרט של הבמאי טים ברטון "צללים אפלים" לצד ג'וני דפ ואחרים. ב-2013 כיכבה ב"300: עליית האימפריה" בבימויו של נועם מורו הישראלי, סרט ההמשך לשובר הקופות "300", בעליית האימפריה גילמה את דמותה של ארטמיסיה המצביאה חסרת-הרחמים וצמאת-הדם של הלוחמים הפרסים.
החל מ-2014 משחקת בתפקיד הראשי בסדרת האימה הטלוויזיונית "פני דרדפול" מבית Showtime האמריקאית, בתור ונסה אייבס - מתקשרת עם העולם הבא. על תפקיד זה קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב. בקיץ 2014, יצא לאקרנים סרט ההמשך "עיר החטאים: עלמה להרוג" בו גרין מגלמת את אווה לצידם של מיקי רורק, ג'סיקה אלבה ועוד. ב-2016 כיכבה בסרט נוסף של הבמאי טים ברטון "המעון של מיס פרגרין לילדים משונים".
בשנת 2017 כיכבה בסרט הצרפתי "מבוסס על סיפור אמיתי", בבימויו של רומן פולנסקי שגם כתב את התסריט לצידו של אוליבייה אסאיאס. ב-2019 כיכבה בסרט הדרמה "פרוקסימה", עבורו הייתה מועמדת לפרס לומייר לשחקנית הטובה ביותר.
ב-2020 שיחקה בתפקיד מרכזי במיני-סדרה התקופתית הבריטית-ניו זילנדית "המאורות".
בשנת 2021 לוהקה לגלם את מיליידי בסרט "שלושת המוסקטרים: ד'ארטניאן", ובסרט ההמשך "שלושת המוסקטרים: מיליידי".
דוגמנות
במקביל לקריירת המשחק שלה, גרין דגמנה לחברות "Breil", "Emporio Armani", "Lancôme", "היינקן", ולבושם "Midnight Poison" מבית "כריסטיאן דיור".
ב-2007 גרין נבחרה במקום השישי במגזין "אמפייר" בדירוג כוכבות הקולנוע הסקסיות בכל הזמנים, במגזין זה דורגה גם הדמות שגילמה בסרט "קזינו רויאל" במקום התשיעי ברשימת הדמויות הסקסיות בהיסטוריה של הקולנוע.
ב-2012 המגזין הצפון-אמריקאי "Shalom Life" בחר את גרין למקום השני בדירוג "50 הנשים היהודיות המוכשרות, האינטליגנטיות, המצחיקות והיפהפיות ביותר", מעל השחקנית האמריקאית דיאנה אגרון, והישראליות בר רפאלי וגל גדות.
חיים אישיים
גרין מחשיבה עצמה לחנונית, "כשאנשים פוגשים בי לראשונה הם סבורים שאני קרה... אני נשארת בדיסטנס, ואני חושבת שזו הסיבה שאני נמשכת כל-כך למשחק". גרין מתגוררת לבדה. היא טוענת שהיא חיה חיים מאופקים, ובראיון פירטה "אנשים יופתעו לגלות שאני טיפוס של בית. אני לא אוהבת לצאת למועדונים או מסיבות פרועות. אחרי יום צילומים, אני אוהבת לחזור הביתה ולהרגע מול האח עם כוס יין וספר. משעמם, הא?"
גרין תומכת ביוניצ"ף.
ה'תשע"ז
ביום שחרור ירושלים ה'תשע"ז נחגגו 50 שנה לשחרור העיר במלחמת ששת הימים.
GeForce 800M
סדרת מאיצי הגרפיקה GeForce 800M היא משפחת כרטיסים גרפיים שפותחה על ידי חברת Nvidia. כל הכרטיסים בסדרה מיועדים לשוק המחשבים הניידים בלבד, זאת לאחר ש-Nvidia החליטה לדלג על הסדרה למחשבים הנייחים לסדרה הבאה (GeForce 900).
ספייס ג'אם: אגדה חדשה
ספייס ג'אם: אגדה חדשה (באנגלית: Space Jam: A New Legacy) הוא סרט קולנוע אמריקאי המהווה סרט המשך לסרט "ספייס ג'אם" משנת 1996. הסרט משלב אנימציה עם שחקנים בשר ודם. הכוכבים הראשיים העיקריים בסרט הם הכדורסלן לברון ג'יימס (המחליף של מייקל ג'ורדן מהסרט הקודם) והארנב המצויר באגס באני. את הסרט ביים מלקולם די. לי.
עלילה
בזמן שטיילו באולפני האחים וורנר, כוכב העל ושחקן ליגת ה-NBA לברון ג'יימס ובנו דום נקלעו לעולם המכיל את כל הדמויות והסיפורים של האחים וורנר, בשליטתו של נבל עוצמתי בשם אל ג'י (דון צ'ידל). בעזרתו של באגס באני, לברון יוצא אל העולם הדמיוני של הלוני טונס כדי להציל את בנו האבוד. כדי לחזור הביתה, לברון והמצוירים מוכרחים לחשוף את התוכנית של אל ג'י ולנצח במשחק כדורסל נגד גרסאות דיגיטליות וחזקות של השחקנים המעולים של ליגת ה-NBA וליגת ה-WNBA בזמן שכל העולם צופה במשחק.
יחידת השרוטים
את הgood squad מדבבים מיטב שחקני ליגת ה-NBA וליגת ה-WNBA:
דיבוב לעברית
הדיבוב הופק על ידי שרון כהן ולני כהן
הפקה
סרט המשך אחר נקרא "ספיי ג'אם" וג'קי צ'אן היה אמור לככב בו. האולפנים תכננו גם סרט בשם "רייס ג'אם" בכיכובו של ג'ף גורדון. גרסה נוספת לסרט תוכננה בכיכובו של שחקן הגולף טייגר וודס, ומייקל ג'ורדן עצמו יככב בתפקיד קטן יותר. עוד תכנון היה בשם "סקייט ג'אם", בכיכובו של טוני הוק בתפקיד הראשי, אולם לאחר ההפצה הכושלת של לוני טונס: חוזרים לאקשן, זה לא יצא לפועל.
במשך השנים היו שמועות על סרט המשך, ב-3 במאי 2016 נודע כי אכן יתרחש סרט המשך בכיכובו של לברון ג'יימס ואת הסרט יביים ג'סטין לין. ב-19 בספטמבר 2018 חשפה חברת האחים וורנר כי לברון ג'יימס יככב בסרט ההמשך, הסרט יבוים על ידי טרנס ננס וראיין קוגלר יפיק את הסרט. הפקת הסרט התחילה בקיץ 2019 בתקופת הפגרה מה-NBA. ב-16 ביולי 2019 נודע כי נאנס עזב את בימוי הסרט עקב בעיות הפקה ומלקולם די. לי יחליפו.
במרץ 2020, נחשפו תמונות מהצילומים בהם מככבים דמויותיהם של המסכה, הג'וקר, המכשפה המרשעת מן המערב, זה ולורד וולדמורט.
שיווק והפצה
ב-30 באפריל 2020, חשף לברון ג'יימס באינסטגרם את הכותרת, "ספייס ג'אם: מורשת חדשה", ואת לוגו הסרט.
ב-18 באוגוסט 2020 נחשפו חליפות הכדורסל של לברון מתוך הסרט.
סידני קרוסבי
סידני פטריק קרוסבי (אנגלית Sidney Patrick Crosby; נולד ב-7 באוגוסט 1987), הוא שחקן הוקי קרח קנדי בעמדת החלוץ המרכזי, קפטן קבוצת פיטסבורג פינגווינס מה-NHL. קרוסבי נבחר בדראפט על ידי הפינגווינס מתוך ליגת הנוער המקצוענית של קוויבק (QMJHL).
ספייס ג'אם: אגדה חדשה
שיווק והפצה
ב-3 באפריל 2021 יצא הטריילר הראשון של הסרט, ובו הובטח שיופיעו בסרט עולמות וזיכיונות נוספים השייכים לאחים וורנר.
סידני קרוסבי
בעונה הראשונה שלו ב-NHL סיים קרוסבי במקום השישי מבחינת ניקוד אישי לאחר שהשיג 102 נקודות (39 שערים ו-63 אסיסטים). בעונה השנייה כבר הוביל את הליגה עם 120 נקודות (36 שערים ו-84 אסיסטים) וזכה בגביע ארט רוס (גביע לשחקן עם מירב הנקודות בסוף עונת NHL), וכך הפך להיות השחקן הצעיר ביותר, והיחיד מתחת לגיל 20, שזכה בתואר נקודות בליגה מקצוענית של ענף ספורט בצפון אמריקה. באותה עונה, זכה קרוסבי גם בגביע הארט כ-MVP של העונה הרגילה, ופרס טד לינדזי כ-MVP מטעם איגוד שחקני ה-NHL. הוא היה השחקן השביעי בהיסטוריית ה-NHL שהצליח לזכות בכל שלושת התארים הללו. לאחר שהפסיד עם קבוצתו בסדרת גמר גביע סטנלי בעונת 2008 לדטרויט רד וינגס, זכה קרוסבי עם הפינגווינס בגביע סטנלי בעונת 2009, והפך להיות הקפטן הצעיר ביותר בהיסטוריית ה-NHL שזוכה באליפות. בעונה 2009–2010, סיים קרוסבי שני עם 109 נקודות (51 שערים ו-58 אסיסטים), 51 השערים שלו היו שיא אישי חדש אשר השווה אותו עם שיאן הליגה סטיבן סטמקוס, אשר הקנה לו את הזכייה בגביע מוריס "רוקט" רישאר (גביע מלך השערים ב-NHL).
בזירה הבינלאומית, קרוסבי שיחק עם נבחרת קנדה לנוער בשתי אליפויות עולם לנוער, בהן זכו במדליית כסף בשנת 2004, ובמדליית זהב בשנת 2005. הוא שיחק עם נבחרת קנדה באליפות העולם של IIHF בשנת 2006 וסיים את הטורניר במקום הראשון מבחינת נקודות. באולימפיאדת ונקובר (2010), קרוסבי הבקיע את שער הניצחון בהארכה במשחק הגמר נגד נבחרת ארצות הברית, ובכך הביא את נבחרת קנדה לזכייה במדליית זהב לאחר ניצחון 2-3.
ספייס ג'אם: אגדה חדשה
שיווק והפצה
הסרט יצא לאקרנים ב-16 ביולי 2021.
סידני קרוסבי
קריירה מוקדמת והוקי לנערים
סידני קרוסבי החל לשחק הוקי בעצמו, במרתף ביתו כשהיה בן שנתיים. הוא גרם נזק רב למייבש הכביסה המשפחתי בכך שבעט עליו את הדיסקית באופן קבוע. בגיל שלוש הוא למד להחליק על הקרח. בגיל 7 הוא התראיין בפעם הראשונה לעיתון. בגיל 14 הוא הוביל את ליגת הטריפל A ילדים עם 217 נקודות של עונה רגילה ופלייאוף.
ספייס ג'אם: אגדה חדשה
שיווק והפצה
ב-26 במרץ 2022 זכה לברון ג'יימס בפרס פטל הזהב בקטגוריית השחקן הגרוע ביותר לשנת 2021 על הופעתו בסרט.
סידני קרוסבי
2005–2006
סידני קרוסבי נבחר ראשון בדראפט ה-NHL בשנת 2005 על ידי הפינגווינס ב-30 ביולי 2005.
ספייס ג'אם: אגדה חדשה
שיווק והפצה
הסרט מכיל הופעות אורח רבות של דמויות מסדרות וסרטי קולנוע של אולפני האחים וורנר לכל אורך ההיסטוריה שלהם. ביניהן: באטמן, סופרמן, וונדר וומן, הארי פוטר, קינג קונג, סקובי דו, משפחת קדמוני(הפלינטסטונס) ועוד.
סידני קרוסבי
2005–2006
את הופעת הבכורה שלו בNHL עשה קרוסבי ב-5 באוקטובר 2005 נגד ניו ג'רזי דווילס, ומסר אסיסט לשער הראשון של קבוצתו באותה עונה שהובקע על ידי מארק רקי בהפסד 1-5. הוא הבקיע את שער ה-NHL הראשון שלו במשחק בית נגד בוסטון ברואינס כעבור שלושה ימים. באותה עונה הספיק לשחק 26 משחקים לצד גדול כוכבי הפינגווינס בכל הזמנים, שהוא גם הבעלים של הקבוצה, מריו למיה, לפני שלמיה פרש סופית ממשחק.
למרות הציפיות הגבוהות מהקבוצה ומפתיחת הקריירה של קרוסבי, וחיזוק הקבוצה על ידי רכישת סרגיי גונצ'ר, זיגמונד פאלפי ומארק רקי, הפינגווינס סימו את העונה עם הדירוג הנמוך ביותר בחטיבה המזרחית.
עם זאת, העונה הראשונה של קרוסבי ב-NHL הייתה הצלחה אישית כשסיים את העונה כרוקי עם הכי הרבה אסיסטים (63) והכי הרבה נקודות (102), ובכך שבר שני שיאים שהוחזקו בידי מריו למיה. בנוסף, הוא הפך לשחקן ה-NHL הצעיר ביותר שסיים עונה אחת עם יותר מ-100 נקודות. בסופו של דבר, קרוסבי סיים במקום השישי הכללי בנקודות, ובמקום השביעי הכללי באסיסטים.