cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פלאם וציטרון
דיוק היסטורי
"אני חושב שאנחנו טהרניים להפליא לגבי ההיסטוריה שלנו במדינה הזו. מטריד אותי שדרישות לדיוק היסטורי עומדות בפני פרשנות האמת באופן שלמרות שהיא לא תואמת לחלוטין את המציאות, היא איכשהו נכונה יותר. חסרה לנו הבנה שסיפורת יכולה למלא תפקיד פעיל בעיצוב זהותנו. חבל, כי זה אומר שאין לנו חוש אמיתי להיסטוריה שלנו." אמר הבמאי מדסן על הביקורות לגבי הדיוק ההיסטורי בסרטו.הסרט עורר דיון ציבורי רגשי בדנמרק ורבים התווכחו על הצגת התקופה והאירועים. מדסן הגן על עצמו ואמר שזו פרשנות ש"אף שאולי היא לא תואמת לחלוטין את המציאות, היא איכשהו נכונה יותר". מאדס מיקלסן הדגיש כי הם הראשונים "שביצעו את המחקר המקורי, ובכל זאת היו לנו פתאום הרבה מומחים כביכול שסיפרו לנו איך זה באמת ואיך טעינו". השחקן אישר כי לא ידוע יותר מדי על התקופה והם מקווים שזה מעורר את הוויכוח כך "אנשים יחקרו ויחשבו עוד על זה".
בספר היסטוריזציה של שימושי העבר, בעריכתם של הל ברג, קלאודיה לנץ ואריק תורסטנסן, השוו המחברים את הביקורת שקיבל הסרט על ייצוגה ההיסטורי לזו שקיבל מקס מאנוס, סרט נורווגי על תנועת ההתנגדות הנורווגית. בעוד שסרטו של מדסן זכה לביקורת רבה על ידי היסטוריונים, מאנוס זכה למעמד של "עבר אמיתי" וזכה לביקורות מעטות בלבד של יוצאי ההתנגדות, פוליטיקאים ואפילו המלך האראלד החמישי. נטען כי ניתן לייחס את ההבדל בביקורת על תוכן הסרטים, באומרו: "בניגוד מוחלט ל"להבה ואתרוג", [מקס מאנוס] אינו קורא תיגר על תפישות הצד הנכון והצדק והמטרה הטובה החד משמעית."
וגיף גוסיינוב
וגיף גוסיינוב (ברוסית: Вагиф Гусейнов באזרית: Vaqif Əliövsət oğlu Hüseynov; נולד ב-27 בנובמבר 1942 בקובה, רוסיה הסובייטית) הוא איש ק.ג.ב בדרגת מייג'ור גנרל.
ביוגרפיה
וגיף גוסיינוב נולד בקובה. בשנת 1970 הוא סיים לימודי עיתונות באוניברסיטה של באקו ועבד כמה שנים בעיתונות מקומית. בשנים 1973–1978 הוא היה בעבודה מנהלית במערכת הקומסומול ובשנת 1978 עבר למוסקבה. בשנת 1980 הוא חזר לבאקו ומונה לראש המפלגה בעיר (באותה תקופה זה היה תפקיד חשוב יותר מראש העיר). וגיף גוסיינוב המשיך להתקדם במערכת המנהלית של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. באוגוסט 1989 הוא מונה לראש הק.ג.ב המקומית במקום איוואן גורלובסקי
בהיותו ראש הק.ג.ב. וגיף גוסיינוב היה מעורב באירועים אלימים שהתרחשו בינואר 1990 במהלכם כוחות הצבא הסובייטי נכנסו לעיר וכ-170 מתושבי העיר נהרגו בנוסף לכ-750 פצועים.
לאחר התפרקות ברית המועצות והקמת אזרבייג'ן העצמאית, גוסיינוב הואשם בשיתוף פעולה עם כוחות הצבא הסובייטי במהלך האירועים של 1990. בשנת 1993 הוא שוחרר ומייד עזב לרוסיה בה קיבל אזרחות. בשנת 1996 הממשל האזרי האשים אותו בארגון רצח איש תקשרות וארגון פיצוץ בבניין הטלוויזיה. בקשת הסגרה לא כובדה על ידיד השלטונות של רוסיה.
החל משנת 1997 גוסיינוב היה העורך הראשי של סוכנות ידיעות ופועל במספר ארגונים ציבוריים.
בתקופת ברית המועצות הוענקו לו עיטור הדגל האדום של העמל ועיטור ידידות העמים.
פרנקלין (מיני-סדרה)
פרנקלין (באנגלית: Franklin) היא מיני סדרת דרמה ביוגרפית אודות האב המייסד של ארצות הברית, בנג'מין פרנקלין, המבוססת על ספרה של סטייסי שיף משנת 2005, "A Great Improvisation: Franklin, France, and the Birth of America".
עלילה
הסדרה מתארת את שמונה השנים שבילה בנג'מין פרנקלין כשגריר ארצות הברית בצרפת.
הפקה
בפברואר 2022 פורסם כי מייקל דאגלס יככב בסדרה בתור בנג'מין פרנקלין שתשודר באפל TV פלוס, עם קירק אליס שיכתוב את הסדרה וטים ואן פאטן יביים.
הצילומים החלו ביוני 2022 בארמון ורסאי, עם נואה ג'ופ, לודיווין סנייה, דניאל מייס, אסד בואב ואדי מארסן.
נסים רג'ואן
נסים רֶג'ואן (בערבית: نسيم رجوان; באנגלית: Nissim Rejwan; 12 בדצמבר 1924 – 24 באוקטובר 2017) היה היסטוריון, מזרחן סופר ועיתונאי ישראלי ממוצא יהודי-עיראקי, עמית מחקר במכון ע"ש הרי ס' טרומן למען קידום השלום באוניברסיטה העברית בירושלים.
קורות חיים
רג'ואן נולד ב-1924 בבגדאד למשפחה יהודית קשת יום. בין השנים 1942 ל-1945 עבד בבנק "Eastern Bank" שבבגדאד ואחר כך לתקופה קצרה של חודשיים ב"בנק זליכה", בנק יהודי פרטי. כבר בבגדאד החל בכתיבה, והיה עיתונאי ב"טיימס של בגדאד". בשנת 1951 עלה לישראל במבצע עזרא ונחמיה. הוא למד באוניברסיטה העברית בירושלים. רג'ואן החל לכתוב ביקורות ספרים ביומון "ג'רוסלם פוסט", ונהג במשך שנים לכתוב מדור קבוע בשם "הטור השולי". מאמריו בכתב העת האוונגרדי "קשת" (בעריכת אהרן אמיר) הקנו לו מעמד של הוגה דעות מרכזי.
הוא היה העורך של העיתון בערבית "אל-יום" של ההסתדרות בין השנים 1959 ל-1966. וכמו כן היה בין ראשוני הטלוויזיה הישראלית בערבית.
בשנות ה-70 נמנה עם מייסדי האגודה לזכויות האזרח בישראל.
נפטר ב-24 באוקטובר 2017.
מספריו
Books Nasserist Ideology: Its Exponents and Critics (John Wiley & Sons, N.Y., 1974) TheJews of Iraq: 3000 Years of History and Culture (Weidenfeld and Nicolson, London; Westview Press, Boulder, CO, 1987) Elie Kedourie and His Work: An Interim Appraisal (Davis Occasional Papers, The Leonard Davis Institute for International Relations, 1997) Arabs Face the Modern World: Religious, Cultural, and Political Responses to the West (University Press of Florida, Gainesville, FL, 1998) A Short History of the Jews of Iraq (Association of Iraqi Academics in Israel, Jerusalem, 1998) (in Arabic) Jews and Arabs: Retrospect and Prospects (Association of Jewish Academics from Iraq, Jerusalem, 1998) (in Arabic) Arab Aims and Israeli Attitudes: A Critique of Yehoshafat Harkabi's Prognosis of the Arab-Israeli Conflict (The Leonard Davis Institute for International Relations, 2000) The Many Faces of Islam: Perspectives on a Resurgent Civilization (University Press of Florida, Ganesville, FL, 2000) The Last Jews in Baghdad: Remembering a Lost Homeland (University of Texas Press, 2004) Outsider in the Promised Land: An Iraqi Jew in Israel (university of Texas Press, 2006) Israel's Years of Bogus Grandeur: From the Six-Day War to the First Intifada (University of Texas Press, 2006) Arabs in the Mirror: Images and Self-Images from Pre-Islamic to Modern Times (University of Texas Press, 2008)
פרסומים שונים
בהכנה
The Debunker as a Student of Politics: And Other Middle Eastern Essays A Wild Goose Chase: Five Middle Eastern Essays Living in Two Worlds: The Pains of Displacement: Memoirs, Diaries, Letters, Writings--Baghdad-Jerusalem 1924-2006 A New Iraq?: Sectarian and Ethnic Divides and the Prospects of Democeacy
ספרים שסייע בעריכתם
– Books The Middle East in Transition (W.Z.Laquere, Editor, London, 1959) Middle East Reader (Irene Gendzier, Editor, Boston, 1971) Israel, the Arabs and the Middle East (Irving Howe and G. Gershman, Editors, New York, 1975) Books on Israel (Ian Lustick, Editor, Albany, NY, 1988) At Home in Exile: Oriental Jews in Israel (Ulla Philipps-Heck, Editor, Hamburg, 1998 (in German) Islam, Judaism, and the Political Role of Religions in the Middle East (John Bunzl, Editor, University Press of Florida, 2004)
מאמרים בכתבי עת
Commentary, Judaism, Midstream, Dissent, Present Tense, Response, Congress Bi-Weekly, Hadassah Magazine, Middle East Review – New York The Jewish Chronicle, Jewish Observer and Middle East Review, New Middle East, Censorship, The Jewish Quarterly – London Temps Modernes, Esprit, Le Monde Diplomatique, L'Arche – Paris The Jerusalem Quarterly, Palestine/Israel Journal, Forum, Immanuel – Jerusalem Keshet, Amot, 'Iton Shiv'im va-Sheva', Haaretz, Davar – Hebrew
פריץ פון לוסברג
פרידריך קרל "פריץ" פון לוסברג (בגרמנית: Friedrich Karl ("Fritz") von Loßberg; 30 באפריל 1868 – 4 במאי 1942) היה גנרל גרמני, ששימש כראש מטה ארמיות וקבוצות ארמיות במלחמת העולם הראשונה.
קריירה מוקדמת
פון לוסברג נולד ב-30 באפריל 1868, בבאד הומבורג שהייתה חלק מהדוכסות הגדולה של הסן לגנרל מיור ויקטור פון לוסברג ואשתו מליה לבית טוסן. לאחר שלמד בבית הספר לצוערים, ב-3 בינואר 1888 הצטרף לוסברג כצוער לרגימנט המשמר ה-2 של הצבא הפרוסי בברלין, שם קיבל את קידומו לדרגת לויטננט ב-17 בספטמבר 1888 ולאובר לויטננט ב-16 ביוני 1894. באותה שנה, ב-1 באוקטובר, הוא הוזמן להכשרה נוספת באקדמיה למלחמה ולאחר מכן ב-1 באפריל 1898 למטה הכללי הגדול. כהאופטמן (מאז 22 במרץ 1900), הוא הצטרף למטה הקורפוס ה-14 ב-5 ביולי 1900, וב-1 במרץ 1903 מונה לוסברג למפקד פלוגה ברגימנט הרגלים ה-6 של באדן "קייזר פרידריך השלישי". ב-27 בינואר 1907, לוסברג הועלה לדרגת מיור וחזר לאקדמיה למלחמה כמדריך באוקטובר. שלוש שנים לאחר מכן הגיע שוב למטה הקורפוס ה-14, וב-1 באוקטובר 1912 הוא מונה למפקד גדוד ברגימנט הרגלים ה-94 ("הדוכס הגדול מסקסוניה" - תורינגיה ה-5). ב-16 בינואר 1913 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, וב-1 באוקטובר 1913 מונה לראש מטה הקורפוס ה-13 בשטוטגרט.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח לוסברג יחד עם הקורפוס ה-13 לחזית המערבית. הוא נשאר בתפקידי מטה שונים לאורך המלחמה. ב-24 בינואר 1915 הוא הועבר לפיקוד העליון של הצבא כסגן ראש מחלקת המבצעים והועלה שם לדרגת אוברסט ב-24 ביולי 1915. זמן קצר לאחר מכן מונה לראש מטה הארמייה השלישית, ובמסגרת תפקידו פיתח אסטרטגיית הגנה גמישה שהועילה לכוחות במהלך קרב שמפאן השני. טקטיקות אלו הובילו אותו לנקודות החמות של החזית המערבית ככל שהמלחמה התקדמה. ב-3 ביולי 1916, לאחר תחילת הקרב על הסום, מונה לוסברג לראש מטה הארמייה השנייה וב-19 ביולי מונה לראש מטה הארמייה הראשונה. באמצעות פעולותיו נבלמה המתקפה של בעלות הברית.
ב-11 באפריל 1917 מונה לוסברג לראש מטה הארמייה השישית, ובתפקיד זה הוכיחה הטקטיקה שלו את ערכה שוב במהלך קרב אראס, שנמשך מאז ה-1 באפריל. על הצלחותיו בקרב זה קיבל את עלי האלון עבור עיטור הפור לה מריט ב-24 באפריל 1917. ב-12 ביוני אותה שנה מונה לראש מטה הארמייה הרביעית והצליח לגבש תוכנית הגנה לפני התקפת בעלות הברית בקרב איפר השלישי ב-31 ביולי 1917. ב-3 באוגוסט 1917 לוסברג הועלה לדרגת גנרל מיור ושנה לאחר מכן מונה לראש מטה קבוצת הארמיות בהן. ב-31 באוקטובר 1918 מונה לראש מטה קבוצת הארמיות אלברכט ונשאר בתפקידו עד שהקבוצה הוחזרה לגרמניה.
הרפריד מינקלר התייחס ללוסברג כקצין המטה הכללי האינטלקטואלי של לודנדורף, שניתח את התפתחות מלחמת העולם הראשונה ופיתח את ההגנה המבצעית הגמישה העמוקה.
לאחר המלחמה
בתחילת 1919 מונה לוסברג לזמן קצר לראש מטה פיקוד דרום של משמר הגבול המזרחי ברייכסווהר, וב-24 ביולי 1919מונה למפקד בריגדת רייכסווהר ה-26. ב-1 בספטמבר אותה שנה הוא מונה לראש מטה קבוצה 2 בקאסל, וב-1 באוקטובר 1920 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
עם הקמת הרייכסווהר מונה לוסברג למפקד הדיוויזיה ה-6 במינסטר /וסטפאליה. בתפקיד זה היה גם מפקד פיקוד המחוז הצבאי השישי. ב-1 בנובמבר 1924 הועלה לוסברג למפקד העליון של קבוצת פיקוד 1 בברלין, וב-1 באוקטובר 1926 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. הוא התפטר מתפקידו ב-31 בינואר 1927 והשתחרר מהצבא באותו יום.
לוסברג בילה את שארית חייו כסופר צבאי בליבק. שם כתב ספרים וכתבים רבים. ב-4 במאי 1942 מת לוסברג בביתו ונקבר בהלווייה צבאית, שבה הספיד אותו גנרל-אוברסט פרידריך פרום.
רמפיקתיים
רמפיקתיים או דגי סכין חוליים (שם מדעי: Rhamphichthyidae) היא משפחה של דגי חשמל מהסדרה דגי-חשמל טרופיים החיים במים מתוקים טרופיים באמריקה הדרומית.
אטלנטיס (סרט, 2019)
אטלנטיס (באוקראינית: Атлантида) הוא סרט דרמה אוקראיני משנת 2019 בבימויו של ולנטין ווסיאנוביץ'. הוא הוקרן בחלק הקולנוע העולמי העכשווי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו בספטמבר 2019. בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-76 של ונציה זכה הסרט בפרס הסרט הטוב ביותר בתחרות האופקים. הוא מתוכנן לצאת לאקרנים באוקראינה בנובמבר 2020. הסרט מתרחש באוקראינה העתידית אחרי משבר אקולוגי, ומשלב בין רעב ללחימה של חיילים משוחררים לרעב ללחם ממנו הם סובלים כפועלי ייצור.
רמפיקתיים
דגים אלה קולטים את סביבתם בעיניהם וגם באמצעות שדה חשמל מאיברים המצויים מצידי גופם. הגוף מוארך עם סנפירים קצרים מאוד, "רעמה" מעל הגב ורעמה נוספת מתחת הבטן. הראש צר ובעל חוטם ארוך דמוי-חדק וחסר שיניים.
אטלנטיס (סרט, 2019)
הסרט נכתב על ידי ולנטין וסיאנוביץ', שגם ביים, צילם והפיק, לצד איה מיסליצקי ו-ולדימיר יאצנסקו. את התפקידים בסרט גילמו לוחמים מהכוחות המזוינים של אוקראינה שלחמו בסכסוך המזוין במזרח אוקראינה ומתנדבים. את אחד התפקידים המרכזיים גילם אנדריי רימארוק - קצין לשעבר במודיעין הצבאי האוקראיני.
רמפיקתיים
אלו מינים די קטנים באורך 15 ס"מ בממוצע. הם ניזונים ממיני חסרי חוליות קטנים בקרקעית הנהר או האגם וקולטים אותם באמצעות שדה החשמל שהם מייצרים. אלו יצורי לילה שבמשך היום מתחפרים בחולות הקרקעית.
אטלנטיס (סרט, 2019)
הסרט זכה בפרס האקדמיה האוקראינית לקולנוע.
רמפיקתיים
סוגים
חלק מהסוגים (Hypopygus ו-Steatogenys) משויכים לעיתים למשפחה דומה - היפופימיים (Hypopomidae).
אטלנטיס (סרט, 2019)
תקציר עלילת הסרט
הסרט מספר על החיים בדונבאס לאחר שאוקראינה ניצחה במלחמה עם רוסיה והשיבה לידיה את השטחים הכבושים. האירועים בסרט מתרחשים בשנת 2025, "שנה לאחר תום המלחמה". השטח כבר הוכרז כבלתי מיושב והסביבה כה הרוסה עד כי שינוי נראה בלתי אפשרי בטווח הזמן נראה לעין. ההרס והחורבן שולטים בכל. לדברי במאי הסרט: "זה אסון שלא רק נעצר בסביבה הקרובה, אלא מחלחל לכל עבר דרך האנשים. כולם מתמודדים עם טראומת עבר ומנסים לשלוף משהו מחייהם."
הפקה
מרבית השחקנים הם חיילים לשעבר ומתנדבים של הכוחות המזוינים של אוקראינה ואת אחד התפקידים המרכזיים גילם אנדריי רימארוק, לוחם לשעבר שהשתתף בקרבות במסגרת מלחמת האזרחים באוקראינה והלחימה בדונבאס ועובד כעת בקרן "חזור לחיים". החובשת לודמילה בילקה והמתנדב וסילי אנטוניאק הצטלמו אף הם. הצילומים התרחשו בעיקר במריאופול בינואר-מרץ 2018.
הארולד ראמיס
הארולד ראמיס (Harold Ramis; 21 בנובמבר 1944 – 24 בפברואר 2014) היה במאי קולנוע, תסריטאי, מפיק, שחקן וקומיקאי יהודי-אמריקאי.
ביוגרפיה
ראמיס נולד בשיקגו, בן למשפחה יהודית. ב-1966 סיים תואר ראשון באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ולאחר מכן חזר לשיקגו. הוא כתב לעיתונים שונים, והיה עורך מדור הבדיחות בפלייבוי.
בתחילת שנות השבעים נטל חלק במיזם המערכונים "Second City" שם הכיר בין השאר את ביל מארי, דן אקרויד, ג'ון בלושי ויוג'ין לוי עימם שיתף פעולה לאורך הקריירה. הוא כתב עם כריס מילר ודאגלס קני את התסריט לסרט "בית החיות" בכיכובו של בלושי שיצא ב-1978 והיה להצלחה גדולה. הפרויקט הבא שלו היה כתיבת התסריט לסרט "Meatballs" שיצא ב-1979 ואף הוא זכה להצלחה. הוא המשיך בכתיבת תסריטים לקומדיות מצליחות בהם "מהומה במועדון" (סרט אותו גם ביים), "שים פס על הפס". יחד עם דן אקרויד כתב את התסריט לסרט "מכסחי השדים" ואף שיחק בו. הסרט היה להצלחה בינלאומית והובילה גם לסרט ההמשך "מכסחי השדים 2" אותו כתב. ב-1993 כתב, ביים והפיק את הסרט "לקום אתמול בבוקר" עבורו זכה בפרס באפט"א לתסריט המקורי הטוב ביותר. בתקופת הצילומים הוא הסתכסך עם כוכב הסרט וחברו הטוב עד אז ביל מארי. הצלחה נוספת שלו הייתה בכתיבה ובימוי של הסרט "בואו נדבר על זה".
ב-2010 לקה בדלקת כלי דם שהובילה למותו ב-2014. ראמיס היה נשוי פעמיים ולו ארבעה ילדים משלוש נשים.
יצחק גל-נור
יצחק גל-נוּר (נולד ב-1940, סאו פאולו, ברזיל) הוא פרופסור אמריטוס בקתדרה על-שם הרברט סמואל למדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים, עמית מחקר בכיר במכון ון-ליר בירושלים וכיהן כראש האגודה הישראלית למדע המדינה.
מוזס אינגרם
מוניק דניז אינגרם (באנגלית: Monique Denise Ingram; נולדה ב-6 בפברואר 1994), הידועה באופן מקצועי בשם מוזס אינגרם, היא שחקנית אמריקאית. היא ידועה בזכות תפקידה כג'ולין במיני-סדרה של נטפליקס, "גמביט המלכה" משנת 2020. על תפקיד זה, היא הייתה מועמדת לפרס אמי לבידור בפריים-טיים לשחקנית משנה יוצאת מן הכלל במיני-סדרה או סרט. היא ידועה גם בתפקידה כרווה סוונדר/האחות השלישית במיני-סדרה של דיסני+, "אובי-ואן קנובי" משנת 2022.
יצחק גל-נור
גל-נור שימש מרצה אורח באוניברסיטאות רבות בעולם וערך עבור את סדרת הספרים "Advances in Political Science" בהוצאת Cambridge University Press. בשנים 1994–1996 היה נציב שירות המדינה בתקופת כהונתה של ממשלת יצחק רבין. בין תפקידיו הנוספים: ממונה על תחום מדעי הרוח והחברה בהנהלת הקרן הלאומית למדע (2001–2007); חבר בחבר המנהלים של האוניברסיטה העברית (2003–2007); חבר הנהלה וראש תחום "אתיקה בארגונים ציבוריים" במרכז לאתיקה בירושלים (מאז 2004); סגן יושב-ראש המועצה להשכלה גבוהה (2007–2008).
מוזס אינגרם
ביוגרפיה
אינגרם גדלה בבולטימור במשפחה מעורבת של שישה ילדים; אמה עבדה בטיפול בילדים ואביה החורג עובד עירייה. בגיל 10, אמה ומורה בבית הספר היסודי של וינדזור הילס רשמו אותה לתוכנית תיאטרון אחרי בית הספר. מאוחר יותר היא למדה בבית הספר לאמנויות בבולטימור, סיימה את לימודיה בשנת 2012.
יצחק גל-נור
ילדות ולימודים
יצחק גל-נור נולד בעיר סאו פאולו שבברזיל. עם הקמת מדינת ישראל המשפחה עלתה ארצה ולאחר חודשי הפלגה ארוכים הגיעה לישראל בפברואר 1949. התחנך בכפר הנוער "הדסים", וסיים שם בית ספר יסודי ותיכון ב-1959. הוא התקבל לעתודה האקדמית ולמד באוניברסיטה העברית בשנים 1959–1962, בחוגים מדע המדינה והיסטוריה של המזרח התיכון. ב-1965 התקבל לתוכנית המ.א. בבי"ס מקסוול למנהל ציבורי באוניברסיטת סירקיוז שבמדינת ניו יורק. נושא עבודת הדוקטורט שלו, בהדרכת פרופסור (מינהל ציבורי) ופרופסור ג'סי בירקהד (כלכלה) היה: "תקצוב ציבורי: ניתוח תפוקות של שרותי חינוך".
מוזס אינגרם
ביוגרפיה
בשל מגבלות כספיות, אינגרם דחתה הצעה ללמוד באוניברסיטת הווארד ונרשמהם למכללה הקהילתית של בולטימור ב-2012. למרות שלבולטימור לא הייתה תוכנית דרמה, היא קיבלה עידוד על ידי היועצת שלה להמשיך לשחק ולאודישן להצגות מקומיות. היא גם לקחה על עצמה מספר עבודות חלקיות ומלגות כדי לממן את לימודיה.
יצחק גל-נור
ילדות ולימודים
גל-נור נשוי לדורון, אב לשלושה ילדים. המשפחה מתגוררת בירושלים מ-1969. בין תחביביו אוסף גל-נור מהדורות ספרים בכל השפות של דון קיחוטה מאת סרוואנטס, בעיקר ספרי ילדים מאוירים, ומלקט בדיחות פוליטיות. עם עמיתו סטיבן לוקס מאוניברסיטת אוקספורד הוא פרסם בנושא זה, ב-1985 בבריטניה ובארצות הברית, את No Laughing Matter ובעברית: "הצחקתם אותנו". הוזמן להרצות על "פוליטיקה והומור", לדוגמה, במרכז האקדמי בקהיר ב-1992, וכיהן במערכת כתב-העת International Journal of Humor.
מוזס אינגרם
ביוגרפיה
בשנת 2015, היא זכתה בתחרות אזורית של האגודה הלאומית לאמנויות ואותיות, וסיימה במקום הרביעי בתחרויות הלאומיות. הזוכה בתחרות ההיא, ג'ונתן מג'ורס, עודד אותה לעבור אודישן לבית הספר לדרמה של ייל. היא התקבלה בתמיכת מלגות ונרשמה בסתיו 2016.
יצחק גל-נור
באקדמיה הישראלית
ב-1970 התמנה גל-נור למרצה במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית. את הדרגה של מרצה בכיר עם קביעות קיבל ב-1974 והוא התמנה לפרופסור מן המניין ב-1992. גל-נור מילא שורה של תפקידים באוניברסיטה העברית בתחום האקדמי והמינהלי: חבר הוועדה לתכנון ופיתוח אקדמי (1970); ראש תוכנית המ"א במינהל ציבורי (1975–1978); ממייסדי כתב העת מדינה וממשל (1975); יושב-ראש הוועדה לרפורמה בכוח-אדם באוניברסיטה (1976); מרכז מסלול רוח/חברה במכינה הקדם-אקדמית (1977–1979); ראש המחלקה למדע המדינה (1979–1981); מנהל המכון ע"ש לוי אשכול (1982–1986); מייסד ועורך סדרת הספרים אשכולות לחקר החברה, הכלכלה והפוליטיקה בישראל (1986–1992); יושב-ראש הוועדה לדוקטורנטים במדעי הרוח והחברה (1991–1993); מנהל מרכז שאשא למחקרים אסטרטגיים (1999–2001); חבר סגל במרכז גילה לחינוך אזרחי ודמוקרטיה (2001–2005); חבר צוות ההקמה של בית הספר למדיניות ציבורית (2002); חבר הוועד הפועל של האוניברסיטה העברית (2003–2007).
מוזס אינגרם
ביוגרפיה
לפני שהחלה את לימודיה ייל, היא שינתה את שמה למוזס. "אז כשהגענו לבית הספר [ייל] הם רצו שנרשום את השמות שלנו כי זו הפעם הראשונה שהם יתפרסמו כדי שאנשים יוכלו לראות אותם. ולפני שהגעתי לייל היה לי זמן כזה בניסיון לגרום לדברים לעבוד שהשם שלי פשוט לא הרגיש מתאים. אז התפללתי ושאלתי את אלוהים, 'מה זה? אני יודע שזה לא השם שלי עכשיו, אבל זה משהו'. וכמה ימים אחר כך שמעתי את השם מוזס בראשי וזהו."
יצחק גל-נור
באקדמיה הישראלית
בנוסף כיהן בתפקידים אקדמיים אחרים בישראל: חבר הנהלת האגודה הישראלית לקרנות מחקר (1992–2004); חבר הנהלה וראש תחום מדעי הרוח והחברה בקרן הלאומית למדע (2001–2007); חבר הנהלה וראש תחום ארגונים ציבוריים במרכז לאתיקה (2004 - ). בשנת 2007 נבחר על ידי המועצה להשכלה גבוהה לשמש סגן יושב ראש המועצה, תפקיד אשר עזב בשנת 2008 לאחר שלא הצליח לבצע את השינויים שלשמם הסכים לקבל את התפקיד. מאז 2007 עומד בראש הפרויקט "אחריות המדינה, גבולות ההפרטה וסוגיית הרגולציה" של המרכז לצדק חברתי ע"ש יעקב חזן במכון ון ליר (עם ד"ר אמיר פז-פוקס). מטרתו לחקור ולנתח את מדיניות ההפרטה בישראל ולגבש המלצות למדיניות, כולל הסדרתה בחקיקה. בשנת 2012 נבחר לראש האגודה הישראלית למדע המדינה.
מוזס אינגרם
ביוגרפיה
היא קיבלה את "פרס הנסיכה גרייס" בשנת 2018. בשנה האחרונה שלה בייל, אינגרם קיבלה ביקורות נלהבות על הופעתה הראשית בתור ויולה בגרסה אפרוצנטרית של הלילה השנים עשר שכתב ויליאם שייקספיר. היא סיימה את לימודיה לתואר שני באמנויות ביוני 2019.
יצחק גל-נור
תפקידים ציבוריים
גל-נור פועל לקידום המינהל הציבורי בארץ. בשנות ה-70 שימש יועץ לאגף התקציבים במשרד האוצר בשיטות תקצוב, ואחר כך למחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי במשרד החוץ בהערכת פרויקטים. לטכניון סייע בעיצוב מחדש של המבנה הארגוני; ולאלכ"א (האגודה לקידום כוח אדם) של הג'וינט, בהכנת תוכנית להכשרת מנהלים (1991-1988). היה חבר בוועדה הממשלתית להכנת הרפורמות בשיטת הבחירות (1991-1989) ועמד בראש התוכנית לרפורמה בממשל במכון הישראלי לדמוקרטיה (1993-1991).
מונה על ידי הממשלה לתפקיד הכפול של נציב שירות המדינה והממונה על הרפורמות במינהל הציבורי (1996-1994). היה זה ניסיון להצעיד את הביורוקרטיה הציבורית בישראל לעידן חדש. הרפורמה שהנהיג כללה ארגון מחדש של משרדי הממשלה, ביזור סמכויות, הקמת סגל בכיר על-משרדי בשירות המדינה והכשרתו בשיטות ניהול חדישות, ביטול המינויים הפוליטיים, שינוי שיטת המכרזים, הנהגת חוק חופש המידע, גיוס ערבים וקידום נשים לשירות המדינה. על פעולתו זו כנציב שירות המדינה, נכתבה חוות דעת חיובית בדו"ח מבקר המדינה לשנת 2003, והוענק לו "אות אביר השלטון" ברשות המבצעת על ידי התנועה למען איכות השלטון בישראל (1998). את רשמיו מתפקידו סיכם גל-נור בספר (2003): "לא, אדוני הנציב".
מוזס אינגרם
קריירה
לאחר מכן הופיעה אינגרם בדרמת האנסמבל של פיטר הדג'ס "The Same Storm" וכליידי מקדאף בסרט "הטרגדיה של מקבת'" של ג'ואל כהן, שהוקרן בבכורה בפסטיבל הקולנוע של ניו יורק בספטמבר 2021. בשנת 2022, היא הופיעה בסרט "אמבולנס" של מייקל ביי, תוך ציון מועמדותה לאמי ולתפקידים אלה, המגזין וראייטי כינה אותה כאחד מעשרת השחקנים הראויים לצפייה ב-2021.
יצחק גל-נור
תפקידים ציבוריים
שימש יושב-ראש וחבר בוועדות ציבוריות רבות, ביניהן: חבר הוועדה לבחינת בתי המשפט המקומיים, 1993; חבר הוועדה הציבורית לעניין חופש המידע, 1995; חבר הוועדה לבחינת כינונה של רשות שיפוט עצמאית, 1995; יו"ר הוועדה הציבורית לבדיקת תנאי עבודתם של חברי הכנסת, 2000; יו"ר הוועדה לבדיקת תפקידי המגזר השלישי בישראל והמדיניות הננקטת כלפיו 2003; חבר הוועדה להקמת בית ספר לרפואה בגליל, 2007. כמו כן היה פעיל בעמותות: חבר הנהלת הקרן החדשה לישראל ויושב ראש ועדת "שתיל"; יו"ר-שותף עמותת סיכוי - לקידום שוויון אזרחי; חבר הנהלה ימק"א ירושלים.
מוזס אינגרם
קריירה
אינגרם הופיעה במיני סדרת הספין-אוף של דיסני+ מלחמת הכוכבים, "אובי-וואן קנובי" בתור רווה סוונדר / האחות השלישית, אינקוויזיטורית שפועלת לצוד ג'דיי שורדים לאחר צו 66. עבור תפקידה כרווה סוונדר בסדרה זו, אינגרם קיבלה מאות הודעות ישירות באינסטגרם המכילות איומי מוות והתגובות פוגעניות גזעניות, שלפיהן חשפה דוגמאות ב-31 במאי 2022. דבר שגרם לדיסני ולעמיתיה, כולל יואן מקגרגור, להגן עליה. מקגרגור, הגיב בסרטון שפורסם בחשבונות המדיה החברתית הרשמיים של מלחמת הכוכבים, וכינה את ההודעות הפוגעניות "איומות" ואמר כי "אם אתה שולח לה הודעות בריונות, אתה לא מעריץ של מלחמת הכוכבים בעיניי". על הופעתה במיני-סדרה, היא קיבלה את פרס סאטורן לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה.
יצחק גל-נור
יריד המידע ותפקידיו בקביעת מדיניות
גל-נור היה בין הראשונים שניסחו כללים להבנת השימוש במידע בתהליכים פוליטיים ומנהליים. במאמרו (1975) ב-Public Administration Review [הפנייה] הוא הגדיר חשאיות כ"ערך המוסף של מידע" וסלל את הדרך לניתוח השוואתי של תופעת הסודיות והפומביות במשטרים דמוקרטיים. לפי גישתו, במישור האקסיומטי ניצבים זה מול זה שני אינטרסים ציבוריים: זכות הציבור לדעת לעומת הפריבילגיה של הממשל לחיסיון. במישור המעשי, מידע הוא משאב נדיר ובפוליטיקה מתקיים שוק חליפין שבו ניתן לזהות היצע וביקוש, כמו גם מתווכים. זרימת המידע מתבצעת בערוצים אנכיים (היררכיות של ארגונים), אופקיים (בין רשויות מחליטות), ואלכסוניים (בין מרכזי החלטה לבין סביבות חיצוניות רלוונטיות). בזרימה האלכסונית ניתן למצוא את השדולות -- אלה ה"ממוסדות" שהצליחו כבר להשיג נגישות לשלטון, ה"חיצוניות" שפונות לדעת הקהל, וה"מתמרנוֹת" שיושבות על הגדר.
ההשערות שהסתעפו מגישתו זו נגעו לשאלת החשאיות במשטרים דמוקרטיים, בגופים הנבחרים והמינהליים גם יחד. בספר ההשוואתי שערך ופרסם ב-1977: Government Secrecy in Democraciesמוצג ניתוח של עשר מדינות דמוקרטיות, ובהן ישראל (הספר תורגם ליפנית). ההקדמה לספר נכתבה על ידי קרל פרידריך מאוניברסיטת הרווארד, מבכירי מדעני המדינה במאה העשרים. בסיכום כתב גל-נור שהתרבות הפוליטית ויריד המידע הם שחורצים את אופיים של תהליכי קביעת המדיניות במדינות דמוקרטיות.
תוצר-לוואי של עבודתו העיונית הייתה מעורבותו האינטנסיבית של גל-נור בפעילות בינלאומית להשרשת זכות הציבור לדעת ובהכנת הצעות חוק לחופש המידע (לדוגמה, מייסד וחבר ב-Freedom of Information Commission בבריטניה). בערך שכתב ב-International Encyclopedia of Communications, Oxford University Press, 1989 [הפנייה] הוא בחן גם את המהפכה המחקרית והמעשית שעמיתיו והוא תרמו לה, ושהביאה בעקבותיה לחקיקת חוקים לשמירת חופש המידע כמעט בכל המדינות הדמוקרטיות. בישראל הוא יזם את הקמת הוועדה הציבורית והשתתף כחבר בניסוח הצעתה לחוק חופש המידע שהתקבל בכנסת ב-1998.
חקר המערכת הפוליטית בישראל
בספרו מ-1982 ראשיתה של הדמוקרטיה בישראל הוא יישם את המודל הקיברנטי לחקר המערכת הישראלית וזיהה את המעבר מהדגם הפוליטי-ביורוקרטי שנוצר בתקופת היישוב ונמשך בראשית שנות המדינה, לדגם של תקשורת פוליטית רב-ערוצית, לרבות הערוצים המקוונים שהפכו דומיננטיים מאוחר יותר. הוא הצביע אז על החולשה המוסדית שהתלוותה למעבר הזה. במחקרים על תהליכי קביעת מדיניות בישראל – לדוגמה, במדיניות חברתית, חברות ממשלתיות, משק המים – הראה שקיימת זליגה של דפוסי פעולה פוליטיים אל עבודתו של הדרג המינהלי. התוצאה: העדר עבודת מטה אוטונומית שתעצב את החלופות האפשריות להכרעת הדרג המדיני.
אשכול נוסף היו המחקרים ה"היסטוריים" על הסכמי השלום עם מצרים והספר "ושבו בנים לגבולם: ההכרעות על מדינה ושטחים בתנועה הציונית" (1995); באנגלית - The: "Partition of Palestine: Decision Crossroads in the Zionist Movement,1995. המחקרים האלה עוסקים בתהליכי קביעת מדיניות, והספר דן בהכרעות הטריטוריאליות בתנועה הציונית ומנתח את שיטת ההתמודדות של ההנהגה דאז עם הדילמה של "שטחים לעומת מדינה". הספר הוגדר כאחד הניסיונות הראשונים לנתח הכרעות היסטוריות בשיטות מחקר של מדעי החברה. להם ניתן להוסיף מחקרים בתחומים ספציפיים של מדיניות: ועדות חקירה כאמצעי לקבלת החלטות; תפקידי המפלגות והתקשורת; וניתוח תוכן כמותי של קבלת ההחלטה בכנסת על הסכמי השלום עם מצרים (עם אברהם דיסקין), שפורסם ב-Political Studies [הפנייה].
בשנת 2004 הרחיב גל-נור את היריעה ופרסם מאמר בכתבי-עת למשפטים (באנגלית ובעברית) על המשפטיזציה (Judicialization) [הפניות] של החיים הציבוריים בישראל. במאמר, הוא הצביע על הפרה-דיספוזיציה לפיה מחלוקת מסוימת שהוסדרה קודם במסגרות חברתיות-כלכליות-פוליטיות תמצא לאחר תהליך המשפטיזציה את פתרונה בחקיקה ובפסיקה. במאמר הוא בוחן את ההנחה שבתי המשפט יכולים להציל את הפוליטיקה, ובכלל זה את הערכים וכללי המשחק הדמוקרטיים, והגיע למסקנה שלמשפטיזציה של החיים הציבוריים יש נקודת שבר שמאחוריה עלולה להסתתר אנרכיה. מסקנתו היא שהתרבות הפוליטית, ולא רק החקיקה והפסיקה, היא שמאפשרת את תפקודה הנאות של הפוליטיקה.
ב-2004 החלו גל-נור ודנה בלאנדר במחקר מקיף על המערכת הפוליטית בישראל. הספר המערכת הפוליטית בישראל התפרסם בעברית בשני כרכים בהוצאת עם עובד בקיץ 2013. כתב היד נמצא בשלב השיפוט הסופי ב-Cambridge University Press. ספר זה מסכם שנות מחקר ארוכות ומוסיף עליהן ממצאים חדשים. הספר סוגר מעגל, כי עמוד השדרה התאורטי שלו הוא ההבחנה בין כושר היגוי לבין ייצוגיות דמוקרטית. אם תפקידה של מערכת פוליטית כמוהו כהיגוי של ספינה, כושר היגוי הוא לא רק היכולת להנחותה להשגת מטרות משותפות, אלא גם להבטיח את הישרדותה, להשקיע בחיוניות העצמית שלה, להסתגל לשינויים בסביבתה, וכמובן - לעצב מדיניות ולקבל החלטות מחייבות. מערכת פוליטית ללא כושר היגוי היא ספינה שההגה שלה מנותק. היא יכולה רק לצוף על פני המאורעות.
גל-נור פעל להרחיב את המחקר על ישראל, הקים וערך את ספריית אשכולות על חברה ופוליטיקה בישראל בהוצאת עם עובד וכתב הקדמות לספרים של יאיר אהרוני על הכלכלה הפוליטית בישראל; יעל ישי על קבוצות אינטרס; אברהם דורון ורלף קרמר על מדיניות הרווחה; דן כספי ויחיאל לימור על תקשורת; אברהם דיסקין על הבחירות ועוד.
פוליטיקה, מינהל ומדיניות ציבוריים
באשר למחיצה הרצויה והאפשרית בין "פוליטיקה" לבין "מינהל" גל-נור שייך לאסכולה שמגדירה את הבירוקרטיה הציבורית כמוסד של המדינה, על כל המשתמע מכך, ולא לאסכולה שרואה בו מינהל עסקי. מחקריו בתכנון, תיקצוב וקבלת החלטות שייכים לענף האמפירי-טכני הקרוב יותר לתורת הניהול; עם זאת, כבר בעבודת הדוקטורט שלו התפיסה הייתה משולבת: "תיקצוב ציבורי ככלי פוליטי ומינהלי" - עקרונות לניתוח תפוקות בשרותי חינוך כבסיס להכרעות תקציביות. מאמרו הראשון (1969) בכתב-עת בינלאומי היה על שיטות תקצוב.
גל-נור היה בין הראשונים שבחנו את תהליכי התיקצוב בישראל בראשית שנות ה-70: אם התקציב הוא התוכנית הפוליטית המוסכמת (והחוקית) היחידה של הממשלה, השאלה האמפירית היא על סמך איזה מידע מתקבלות הכרעות תקציביות? משאלה זו הסתעפו שתי סוגיות שהעסיקו אותו שנים רבות בעבודתו המדעית. הראשונה, העדרו של מידע אמין כבסיס לתכנון ולתיקצוב, בעיקר בקביעת מדיניות חברתית. מכאן העניין שלו ב"אינדיקטורים חברתיים", והזמנתו לערוך את השנתון של ה-American Academy of Political & Social Sciences שהוקדש לנושא זה (1971). בהמשך, בהשפעת לואי גוטמן ראש המכון למחקר חברתי שימושי, כתב את המאמר על אינדיקטורים חברתיים בישראל ונבחר למערכת של כתב העת הבינלאומי שנוסד ב-1974: Social Indicators Research.
יחסי גומלין בין פוליטיקה למינהל ציבורי
כאשר בשנות ה-70 הומרה בארצות הברית גישת ה"ניהול" הצרה בתפיסה כוללנית של "מדיניות ציבורית", נעשו מחקריו של גל-נור — לרבות הדגש על שוק המידע ותפקידיו בקביעת מדיניות - לבעלי השפעה. כיום כבר מקובל לנתח תהליכים של קביעת המדיניות בכלים משולבים של מדע המדינה, כלכלה, ניהול, משפטים ועוד. גישה זו הוצגה עוד קודם במחקריו: לדוגמה, המימד הערכי בתכנון-תקצוב (1969); ניתוח מוצרים ציבוריים כמו משאב המים (1980), שפורסם אחר כך ב-Policy Analysis. פרסומיו התקבלו לכתבי העת שהם האכסניות המרכזיות ביותר, הן במדע המדינה, מינהל ציבורי ומדיניות ציבורית והן בתחומים אחרים: תקשורת (Communication Yearbook; והאנציקלופדיה הבינלאומית לתקשורת); כלכלה (רבעון לכלכלה); משפטים (Israel Law Review); וגאוגרפיה (Political Geography). דוגמה בולטת היא הערך "שירות המדינה" שתרם למהדורת שנות ה-2000 של האנציקלופדיה הבינלאומית למדעי החברה (ולנוסח המקוון המעודכן שיתפרסם ב-2014). הוא מציג שם הגדרה שונה של שירות המדינה: "השומר והמפרש של ה-common good". כביורוקרטיה ציבורית, לשירות המדינה מאפיינים של התנהגות ניהולית, אך כמנגנון של המדינה המופקד על ביצוע ההיגוי של המשימות הקולקטיביות, על מוצרים ציבוריים ועל רגולציה, יש בו גם מאפיינים של התנהגות פוליטית. דוגמה לגישתו זו הוא תחום מחקרו החדש מאז 2007: "אחריות המדינה וגבולות ההפרטה" (ראו בהמשך).
שירות המדינה בישראל
ניסיונו המעשי כנציב שירות המדינה הניב מאמר שכתב עם שני עמיתים על "הניהול הציבורי החדש" שפורסם בארצות הברית (1998) ב-Administration & Society, ובעברית ברבעון לכלכלה. [הפניות] בעקבות המאמר הוזמן ב-1999 (ושוב ב-2004) ללמד בבית הספר למדיניות ציבורית באוניברסיטת ברקלי, ארצות הברית. בשנת 2007 פורסם הספר: מינהל ציבורי בישראל: התפתחות, מבנה, תפקוד ורפורמות, נוסח מעודכן פורסם באנגלית ב-2011. [הפניות] המשכו בספר שנכתב יחד עם ג'ניפר אושר ואלמה גדות-פרז, הסביבה הפוליטית של קביעת המדיניות הציבורית (2012). [הפנייה] הספר בוחן את סוגיית החיץ בין פוליטיקה ומינהל, מונה את מעלותיה של הפוליטיקה כמנגנון חברתי ומציג תשעה אירועים מתוך המציאות בישראל, לדוגמה: גלגולו של מס הבורסה; החוק כאמצעי להנהגת העדפה מתקנת; המשבר ברשויות המקומיות. פרק אחר דן ב"ביצועיזם" לעומת חוק וכללי אתיקה ומציג את פרשת "נתיבי נפט" (1972).
ראוי להדגיש את תרומתו המעשית של גל-נור למינהל הציבורי בישראל. כנציב שירות המדינה הוא פעל לביזור סמכויות, לאקדמיזציה של השירות, לביטול המינויים הפוליטיים, להנהגת העדפה מתקנת לקבוצות מקופחות ועוד. כסגן יו"ר המועצה להשכלה גבוהה, כיו"ר וחבר בוועדות ציבוריות רבות מאוד, כיועץ, כמורה וכמרצה הוא פעל ליישום תורתו ולהנחלתה. ניסיונו כנציב שירות המדינה פורסם בספר ב-2003 - לא, אדוני הנציב: מאחורי הקלעים של הפוליטיקה והמינהל בישראל.
אחריות המדינה וגבולות ההפרטה
משנת 2007 עומד גל-נור בראש הפרויקט: "אחריות המדינה, גבולות ההפרטה וסוגיית הרגולציה", במרכז לצדק חברתי ודמוקרטיה ע"ש יעקב חזן במכון ון ליר בירושלים. בפרויקט משתתפים כארבעים חוקרים מכל האוניברסיטאות בארץ מתחומי מדע המדינה, מדיניות ציבורית, כלכלה, משפטים ועוד, ובראשו ועדת היגוי של מומחים מתחומים אלה.
מטרת הפרויקט היא לתעד את מדיניות ההפרטה בישראל מאז 1985, לחקור את הסמכויות השלטוניות הניתנות והלא ניתנות להפרטה, ועל סמך המחקר להציע מסמך מדיניות שיוצג לציבור ויוגש למקבלי ההחלטות. בהתאם לכך נבחנו ההיבטים התאורטיים של תפקיד המדינה וגבולות אחריותה; נבדקה ההפרטה בשירותים חברתיים (חינוך, בריאות, רווחה, תוכנית ויסקונסין); ובנושאים כגון: הפרטת הביטחון; הפרטת המרחב; הפרטת הפנסיה התעסוקתית; עובדים בעידן של הפרטה; וכן פרק על הגרעון הרגולטורי של עידן ההפרטה. המחקרים יתפרסמו בספר בעריכתם של גל-נור, אמיר פז-פוקס ונעמי ציון, בהוצאת מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד בסוף 2013. המלצות המדיניות בספר כוללות סדרת מבחני-סף (לדוגמה, לגבי תחרותיות או חלוקה שוויונית) שיאפשרו לקובעי המדיניות לבחון אם וכיצד לבצע את ההפרטה, ובהבדלים המתבקשים, גם הלאמה. בנוסף, מפרסם המרכז דוח שנתי הסוקר את ההפרטות וההלאמות שבוצעו באותה שנה בישראל, וכן ניירות מדיניות על סוגיות אקטואליות של הפרטה.
כדי לתרגם את ממצאי המחקר למדיניות הפרטה/הלאמה, הוכנה הצעה להסדרת תהליכי ההפרטה בחקיקה ראשית. מטרת החוק היא לקבוע שיש מעשי שלטון שנשארים באחריותה, בַּעֲלוּתָהּ ובמימונה המלאים של המדינה, ושניתנים על ידי עובדי מדינה. לעומת זאת, כאשר קיימת הצדקה לשנות את המצב לגבי מוצר או שירות ציבוריים, יש להנהיג הליך מסודר ושקוף בהתאם למדיניות כללית. החוק משרטט את הגבולות של ה"גרעין קשה" של סמכויות שלטוניות שלהן אחראית המדינה, ואותן חייבת הממשלה כרשות מבצעת לבצע בעצמה; קובע גדרות להפרטה ומגדיר אמות-מידה להפרטות של פעולות הממשל שאינן מטבען בעלות אופי ממשלי, ובצדן מנגנוני פיקוח ובקרה שיש להקימם לאחר הפרטה.
בהמשך ישיר למחקר על ההפרטה, החל הצוות הבינתחומי בראשות גל-נור לבחון ב-2013 את מדיניות הרגולציה (אסדרה) בישראל. המטרה היא להניח תשתית לידע כללי על רגולציה ולהכין המלצות על סמך המחקר למדיניות כוללת. המחקר כולל שני חלקים: הראשון, ניתוח סוגיות כלליות בשאלת הרגולציה, תוך בחינת הסוגיות השנויות במחלוקת בין תפיסות שונות. השני, בחינה פרטנית של תחומים בהם מבצעת המדינה רגולציה כגון: שרותי רווחה, בנקאות, תחבורה ציבורית, משאבי אנוש, תקשורת, איכות הסביבה, ארגוני המגזר השלישי, שלטון מקומי, חברות ממשלתיות. על סמך ממצאי המחקר יוצג מיפוי של אחריות המדינה ותפקידיה הרגולטורים, לרבות המסגרות הארגוניות העוסקות בכך, ויוצגו המלצות למדיניות רגולציה, לרבות "מורה דרך" לניהול תהליך קבלת החלטות בענייני הפרטה, המיועד לשרת את מקבלי ההחלטות במשרדי הממשלה השונים, בבואם לבחון את נחיצותן ויעילותן של הפרטות.
הקורפוס ה-53 (האימפריה הגרמנית)
הקורפוס ה-53 (בגרמנית: Generalkommando zbV 53 היה קורפוס של צבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה. הוא הוקם בספטמבר 1916 ופורק בתום המלחמה.
היסטוריה
הקורפוס ה-53 הוקם בספטמבר 1916. עם תחילתה של מלחמת החפירות הכיר הצבא הגרמני כי לא ניתן עוד לתחזק את יחידת הקורפוס המסורתית, שהייתה מורכבת משתי דיוויזיות, בעוד שבזמנים מסוימים (ובמקומות מסוימים) היה די בקורפוס בן שתי דיוויזיות, בפעמים אחרות היו נחוצות 5 או 6 דיוויזיות. לפיכך, תחת פיקודו של הינדנבורג (מקיץ 1916) נוצרו מטות קורפוס ללא דיוויזיות אורגניות. הקורפוס החדש הזה נקבע כמפקדה כללית לשימוש מיוחד (בגרמנית: Generalkommandos zur besonderen Verwendung).
הקורפוס לחם בגזרות שונות של החזית המזרחית, ובסתיו 1918 הועבר לבלקן, שם לחם כחלק מהארמייה ה-11 עד סוף המלחמה.
יורקטאון
{{פירושונים| יישובים:
קרבות:
ספינות:
ראו גם
}}
סטאר מריאנאס אייר
סטאר מריאנאס אייר (באנגלית: Star Marianas Air) הוא שמה של חברת תעופה אזורית אמריקאית, שמרכזה באי טיניאן שבאיי מריאנה הצפוניים, טריטוריה של ארצות הברית באוקיינוס השקט. החברה מפעילה קווי תעופה מקומיים קצרים וכן טיסות שכר בין איי מריאנה הצפוניים והאי גואם, גם הוא טריטוריה של ארצות הברית באוקיינוס השקט.
החברה הוקמה בשנת 2008 ולבסוף קיבלה את רישיון העבודה מרשות התעופה הפדרלית האמריקנית בחודש אפריל 2009. בתחילה הפעילה החברה מטוס בודד מסוג פייפר צ'רוקי 6, ובהמשך נקנו עוד מטוסים מדגם זה ומדגם פייפר נבאחו.
שמה של החברה נגזר מתוך שמות האיים אליהם השירות בוצע בעבר או מבוצע בהווה - סאיפאן, טיניאן, אגוויגן ורוטה.
בשנים 1998 עד 2005 פעלה חברה בשם "Pacific Island Aviation" באותה הבעלות שמרכזה היה בעיירה גראפאן, בירת איי מריאנה הצפוניים והיא הפעילה טיסות עם יעדים דומים.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה (נכון לאפריל 2019) כולל תשעה מטוסי פייפר צ'רוקי 6 בעלי שישה ושבעה מושבים המשמשים בעיקר לטיסות מטען ונוסעים קצרות בין טיניאן לסאיפאן, חמישה מטוסי פייפר נבאחו דו מנועיים בעלי עשרה מושבים המשמשים את החברה לטיסות לרוטה וגואם וכן אחד עשר מטוסים קלים בעלי 4 מושבים מדגמי ססנה 172 ופייפר צ'ירוקי קרוזר המשמשים את החברה לטיסות כיף לתיירים מסביב לאי סאיפאן.
כיצד מועילה ומזיקה ההיסטוריה לחיים
כיצד מועילה ומזיקה ההיסטוריה לחיים הוא חיבור של הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה שיצא בשנת 1874. החיבור מורכב מעשרה פרקים, ופורסם במקור כחלק מאסופתו של ניטשה עיונים שלא בעיתם. החיבור תורגם לעברית על ידי ישראל אלדד, ויצא יחד עם הספר דמדומי שחר בהוצאת שוקן בשנת 1968.
תוכן הספר
בפתח הספר ניטשה מצטט את גתה:
יוזף חלמונסקי
יוזף מריאן חלמונסקי (בפולנית: Józef Chełmoński; 7 בנובמבר 1849 – 6 באפריל 1914) היה צייר פולני של בית הספר הריאליסטי עם שורשים בהקשר ההיסטורי והחברתי של התקופה הרומנטית המאוחרת בפולין המחולקת. הוא מפורסם בציורים מונומנטליים, המוצגים בגלריה הלאומית לאמנות בקרקוב ובוורשה.
ביוגרפיה
חלמונסקי נולד בכפר בוצ'קי ליד לוביץ' שבמרכז פולין הקונגרסאית בשליטת הצבא הרוסי. המורה הראשון שלו לציור היה אביו יוזף אדם (בעל משק קטן ומנהל הכפר בוצ'קי). אמו הייתה איזאבלה לבית סוסקובסקה. לאחר שסיים תיכון בוורשה, למד יוזף בכיתת רישום בוורשה (1867–1871) ולקח שיעורים פרטיים מוויצ'ך גרסון. משנת 1871 עד 1874 חי חלמונסקי במינכן. הוא עבד עם ציירים פולנים שהתאספו סביב יוזף ברנדט ומקסימיליאן ג'ירימסקי. בשנים 1872 ו- 1874 ביקר חלמונסקי בשטחים הפולניים (פולין, כמדינה עצמאית, לא הייתה קיימת בתקופה זו), בהרי הטטרה ובאוקראינה.
ציוריו הראשונים נעשו בהשפעת גרסון. העבודות שבאו בעקבותיה היו נופים וכפרים. בשנת 1875 נסע חלמונסקי לפריז, שם הציג תערוכות חשובות רבות והתפרסם בעולם האמנות. עם הזמנות רבות, הרמה האמנותית של ציוריו פחתה.
בין השנים 1878–1887 ביקר חלמונסקי בפולין, וינה וונציה. בשנת 1887 שב לפולין ובשנת 1889 התיישב בכפר קוקלובקה זרצ'נה. מגע עם מולדתו וטבעה הם אלמנטים המתגלים ביצירות האמנות שלו, מאותה תקופה הם האהובים ביותר.
חלמונסקי ייצג את המגמה באמנות בשם "ציור פטריוטי פולני".
הוא נפטר בקוקלובקה ליד גרודז'יסק מזובייצקי בשנת 1914.
יצחק למפרונטי
הרב יצחק חזקיה ברבי שמואל לַמפּרוֹנטי (לעיתים נכתב לאמפרונטו; באיטלקית: Lampronti; כ"א בשבט ה'תל"ט (3 בפברואר 1679) – י"ב בכסלו ה'תקי"ז (5 בדצמבר 1756) היה רב ורופא בפדובה ופרארה, מחבר האנציקלופדיה ההלכתית הראשונה "פחד יצחק".
תולדות חייו
יצחק בן שמואל למפרונטי נולד בפרארה למשפחה עשירה וידועה שהגיעה לאיטליה מטורקיה בראשית המאה ה-17. בגיל שש התייתם מאביו ואמו שלחה אותו ללמוד תורה אצל חכמי עירו. מגיל ארבע-עשרה למד תורה ופוסקים במשך כמה שנים אצל הרב מנוח פרובנציאל בעיר לוגו שבמחוז רוונה. אזי נסע לפדובה על מנת ללמוד רפואה באוניברסיטת פדובה, ובמקביל למד בישיבת העיר שבראשה עמד ר' יצחק כהן מהחזנים (יחכ"ם). לאחר סיום לימודיו נסע למנטובה ולמד אצל ראש רבני איטליה, ר' יהודה בריאל. בשנת ה'ת"ע (1710), בגיל 31, הוסמך כרב, ובשנת ה'תק"ג (1743) היה לראש ישיבת פרארה ולרבה הראשי.
לפי שלל המקורות הרפואיים, ההלכתיים והמדעיים שמביא למפרונטי ב"פחד יצחק", הייתה ספרייתו רחבה ומגוונת ביותר, והוא אף מזכיר מספר פעמים ששלח מכרים במיוחד על מנת להביא לו ספרים נחוצים.
נפטר בחודש כסלו תקי"ז, ובנו רבי שלמה התמנה תחתיו. בעקבות הצו שלא לסמן קברי יהודים במצבות, שהוצא על ידי האינקוויזיציה בפרארה כחצי שנה לפני מותו, מקום קבורתו אינו ידוע.
בשנת 1872 הניחה עיריית פרארה לוח זיכרון לכבודו על הבית שבו חי ופעל. בירושלים נקרא רחוב למפרונטי על שמו, וביפו נקרא על שמו רחוב "פחד יצחק".
"פחד יצחק"
מפעלו הענק של למפרונטי היה חיבור האנציקלופדיה "פחד יצחק", שכללה, בסדר אלפביתי, ביאורים למושגים ומונחים בספרות התלמוד, המדרש והספרות הרבנית של תקופתו. האנציקלופדיה העשירה כוללת בנוסף להגדרות מושגים גם ביוגרפיות קצרות, "סדר דורות" (גנאלוגיה), אגדות, פתגמים ורשימות ביבליוגרפיות. בעבודתו זו ריכז חומר רב של שאלות ותשובות ופסקי הלכה של רבים מרבני תקופתו, חומר שהיה מצוי עד אז רק בכתבי יד.
הכרך הראשון של האנציקלופדיה (אותיות א–ב) נדפס על ידו בשנת ה'תק"י (1750) בוונציה. בשנת ה'תקי"ג (1753) נדפס הכרך השני (אותיות ג–ד). שאר החלקים עד האות מ' נדפסו לאחר מותו על ידי בנו שלמה, תחילה בוונציה ולאחר מכן בליבורנו. שארית כתב היד הודפסה על ידי חברת מקיצי נרדמים במאה ה-19.
תלמידיו
הרב למפרונטי עמד בראש ישיבה לרבנים (Accademia Rabbinica) בפריארה שהייתה אחת החשובות והמרכזיות ביהדות איטליה. הוא דאג לקרב ולטפח צעירים מוכשרים. במסגרת זו הוציא כתב עת פנימי בשם "ביכורי קציר", שהכיל מחקרים הלכתיים מאת טובי תלמידי. מבין תלמידיו הידועים:
משפחתו
הוא נישא לרחל בת משה ישראל גורצי.
בניו: פרופ' רוברטו בקי, הסטטיסטיקאי הישראלי יליד איטליה, מייסד הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, הוא צאצא שלו.
פרנסיסקו ברו
פרנסיסקו "פאקו" ברו סאנס (בספרדית: Francisco "Paco" Bru Sanz, לעיתים נודע בשם הקטלאני "פרנססק" (Francesc); נולד ב-12 באפריל 1885 במדריד שבספרד, נפטר ב-10 ביוני 1962 במאלגה שבספרד) היה כדורגלן ומאמן ספרדי-קטלאני. ברו שיחק כבלם בראשית המאה ה-20 בקבוצות הקטלאניות אינטרנסיונל, ברצלונה ואספניול וכן בנבחרת קטלוניה. לאחר שפרש ממשחק ב-1916 הפך לשופט והוא היה השופט של שני משחקי גמר הגביע הספרדי ב-1916 וב-1917. ב-1920 החל בקריירת אימון, והוא היה מאמנה הראשון של נבחרת ספרד, עת זכתה במדליית כסף באולימפיאדת אנטוורפן. בהמשך אימן את נבחרת פרו במונדיאל 1930 ומאוחר יותר את קבוצות הליגה הספרדית ריאל מדריד וגרנדה.
כשחקן
ברו אמנם נולד במדריד ב-1885, אך כעבור מספר שנים היגרו משפחתו והוא לברצלונה, שם החל לשחק כדורגל. ב-1901, בגיל 16 בלבד, עשה את צעדיו הראשונים בקריירת המשחק, כשהצטרף לקבוצה הברצלונאית אינטרנסיונל, שם גם שיחק אחיו פרדריק כשוער. בפברואר-מרץ 1902 הוא השתתף עם הקבוצה בטורניר הידידות "מדליית התאחדות ההתעמלות הספרדית", בו שיחק בתור חלוץ ב-10 מתוך 12 משחקים והבקיע 3 שערים. אינטרנסיונל סיימה במקום השישי מתוך שבע קבוצות. ב-30 בנובמבר אותה שנה ערך את הופעתו הרשמית הראשונה, בהפסד 0–6 לאספניול באליפות קטלוניה.
ב-1904 זכה ברו עם אינטרנסיונל בטורניר "קופה טורינו", טורניר משני בחשיבותו. ב-1906 הצטרף לברצלונה מועדון הכדורגל הבכיר בעיר, שם עבר באופן קבוע לעמדת הבלם. יחד עם שחקנים כרומה פורנס, עזר לברצלונה לזכות 3 פעמים ברציפות באליפות קטלוניה בין 1909 ו-1911. ב-1910 היה שותף לזכייתה הראשונה בתולדותיה בגביע המלך הספרדי, והוא פתח במשחק הגמר בו ניצחה ברצלונה את אספניול מדריד 3-2. באותה שנה התפצלת תחרות הגביע ונערכו שני טורנירים במקביל, כששניהם מוכרים היום על ידי התאחדות הכדורגל הספרדית. ב-1911 עזב את ברצלונה ליריבתה העירונית, אספניול, שם זכה פעמיים נוספות באליפות קטלוניה. ב-1915 הגיע גם עם אספניול לגמר הגביע, אך הפעם לקח חלק בתבוסה 0–5 לאתלטיק בילבאו. בהמשך השנה שב לברצלונה, ולצד שחקנים כפאולינו אלקנטרה וג'ק גרינוול, זכה פעם נוספת באליפות קטלוניה. ב-1916 פרש מכדורגל.
במקביל לכך ששיחק בקבוצות בעיר ברצלונה, שותף ברו גם במשחקיה של נבחרת קטלוניה, שקיימה את משחקיה הראשונים באותה תקופה. מכיוון שהנתונים מתקופה זו חלקיים מאוד, ידוע כי לקח חלק בשישה משחקים לפחות, בין 1904 ל-1915.
כשופט
מיד לאחר פרישתו עבר ברו לעבוד כשופט כדורגל. לפי הסיפורים מאותה תקופה, לפני משחקו הראשון כשופט, הוא נכנס לחדר ההלבשה, הניח אקדח קולט על שולחן בחדר, בו נכחו השחקנים ואנשי הצוות של הקבוצות, והחל להתלבש מבלי לומר מילה. לאחר שסיים להתלבש, הכניס את האקדח למכנסיו. הוא נשאל על ידי אחד השחקנים מה העניין, ובתגובה הסביר שרצה שיהיה משחק שקט ורגוע, מפני שזהו משחקו הראשון בתפקיד. האקדח היה למעשה אקדח דמה, אך השחקנים לא ידעו זאת, והמשחק התנהל בשלווה. ברו היה השופט בשני משחקי גמר הגביע הספרדי. הראשון היה ב-1916, משחק בו הביסה אתלטיק בילבאו את ריאל מדריד בתוצאה 0–4. הגמר השני היה ב-1917, אז מדריד הצליחה לגבור על ארנס גצ'ו. בנוסף גם שפט משחק ידידות בין נבחרת קטלוניה לבין נבחרת קסטיליה.
כמאמן
ב-1920 החליטה התאחדות הכדורגל הספרדית להקים את נבחרת ספרדית שתשתתף באולימפיאדת אנטוורפן. לצורך כך נקראו שלושה מאמנים - ברו, חוסה בראונדו וחוליאן רואטה. השלושה זומנו למחנה אימונים שנערך בעיר ויגו לקראת האולימפיאדה, אך בראונדו ורואטה סירבו מסיבות אישיות. בשל כך, נותר ברו בודד כמאמן הנבחרת. לאימון הראשון לא הגיע אף שחקן בסקי מהקבוצות אתלטיק בילבאו, ארנס גצ'ו, ריאל סוסיאדד וריאל אוניון אירון, שמבחינתו של ברו היו צריכים להיות הבסיס לנבחרת ספרד הראשונה בהיסטוריה. הוא התעקש על זימונם, וכבר באימון השני והשלישי הייתה הנבחרת מוכנה, עם ציוד מתאים ושחקנים שתאמו לתוכניתו של ברו, כגון ריקרדו זאמורה, פליקס ססומאגה, פיצ'יצ'י, חוסה מריה בלאוסטה וז'וזפ סמיטייר.
באולימפיאדה עצמה, ניצחה ספרד בשמינית הגמר את משער של פטריסיו אראבולסה. ברבע הגמר היא הפסידה 1–3 ל, כשהכובש היחיד לזכותה היה מריאנו אראטה. מנקודה זו קרו מספר אירועים מעוררי מחלוקת. את משחק הגמר עזבה בזעם במחצית הראשונה, כמחאה להחלטתו של השופט להרחיק את אחד משחקניה, ונבחרת בלגיה קיבלה את מדליית הזהב באופן אוטומטי. כתוצאה מכך, נערך טורניר שמטרתו קביעת הזוכה במדליית הכסף של האולימפיאדה. בנוסף לאירוע בגמר,, שהפסידה בחצי הגמר, כבר שבה לביתה, כך שהקבוצות שהפסידו ברבע הגמר התחרו על ההזדמנות לשחק נגד הנבחרת הנוספת שהפסידה בחצי הגמר,. ספרד ניצחה את 2-1 משערים של בלאוסטה ושל דומינגו אסדו ואת  2-0 מצמד של ססומאגה. במשחק על מדליית הכסף ניצחה ספרד את הולנד 1–3 הודות לצמד נוסף של ססומאגה ושער אחד של פיצ'יצ'י, וכך זכתה נבחרת ספרד במדליית הכסף.
בעונת 1943/1944 אימן ברו את מאלגה, שהייתה אז בליגה השלישית, אך לא הצליח לעזור לה לעלות חזרה לליגה השנייה. בעונת 1948/1949 אימן את ריאל סרגוסה, שגם היא הייתה בליגה השלישית, לאחר שהייתה בתחילת העשור בליגה הראשונה, והוא הדריך אותה בחזרה לליגה השנייה.
ברו נפטר ב-10 ביוני 1962 במאלגה.
ריצ'רד קרליל
ריצ'רד קרליל (באנגלית: Richard Carlile; 8 בדצמבר 1790 – 10 בפברואר 1843) היה עיתונאי בריטי, פעיל מרכזי במאבק למען זכות בחירה אוניברסלית ב ולמען חופש העיתונות בבריטניה.
ביוגרפיה
ההתעניינות שלו בפוליטיקה החלה בחורף 1816, כשבעקבות משבר כלכלי צומצמו מאוד שעות העבודה שלו, מה שיצר בעיות קשות בפרנסת המשפחה. הוא החל להשתתף בפגישות פוליטיות, בהם דוברים בהם, הנרי האנט, דיברו על חוסר השוויון בזכות ההצבעה ובצורך ברפורמה פרלמנטרית. באפריל 1817 הקים יחד עם ויליאם שרווין בית דפוס ברחוב פליט בלונדון (רחוב ששמו הפך שם נרדף לענף העיתונות באנגליה). כדי להתפרנס, הוא החל להדפיס ולחלק ספרים של רפורמטורים כמו תומאס פיין וספריו זכויות האדם ו עידן התבונה, ולחלקם בתשלום ברחובות לונדון. כדי להנגיש את הספרים לאנשים עניים שידם אינה משגת לקנות ספר, חילק את הספרים לחלקים ומכר אותם כעלונים. הוא לקח על עצמו גם את הפצת השבועון הרדיקלי "הגמד השחור", שהיה האסור באותה עת, הממשלה העמידה לדין מוצאים לאור, וחוק הביאס קורפוס היה מושעה.
לאחר זמן קצר החל קרלייל להוציא עיתון רדיקלי בשם "הגיליון הפוליטי של שרווין", שפרסם דברים שנאמרו בפגישות למען הרפורמה הפרלמנטרית, וקטעים מתוך ספרים ופואמות, בעיקר של תומכי הרפורמה, כמו לורד ביירון ופרסי ביש שלי (שכתב פואמה ארוכה אחרי ששמע על טבח פיטרלו, שהציעה לראשונה את שיטת המאבק של אי-אלימות). הפופולריות של העיתון הכניסה לו רווח של 50 ליש"ט בשבוע.
טבח פיטרלו ו"הרפובליקן"
קרליל היה אמור להיות אחד הנואמים המרכזיים על הבמה בשדה פיטר במנצ'סטר, ב-16 באוגוסט 1819, בנוכחות 60 אלף גברים נשים וילדים ממעמד הפועלים. מטרת האספה הייתה לעורר תמיכה ברפורמה בייצוג הפרלמנטרי וזכות השתתפות בבחירות (שלא הייתה לבני מעמד הפועלים באות עת). האירוע הוביל לטבח פיטרלו. לאחר שהתחילה המתקפה של גדוד חיילים על הקהל. קרלייל הצליח לחמוק ללא פגע והוסתר על ידי חברים רדיקלים, עד שבמהרה תפס טרמפ עם מרכבת הדואר ללונדון ופרסם לראשונה את סיפור הטבח בפיטרלו. כך היה למעשה אחד מכתבי השטח הראשונים, שכן עד אז העיתונות הבריטית דיווחה בעיקר על מה שקרה בלונדון. מעבר לפרסום מעשי הצבא והאצולה, הוא גם ביקר את חלקה של הממשלה בטבח.
יומיים לאחר הטבח, כשפורסם דיווחו של קרלייל ב"גיליון הפוליטי של שרווין", הגיבה הממשלה בסגירתו של העיתון ובהחרמת העיתונים והעלונים שהיו שם. קרלייל הגיב בשינוי שם העיתון ל"רפובליקן" ובגיליון שהופיע ב-27 באוגוסט דרש ש"הטבח בפיטרלו צריך להיות הנושא המרכזי של העיתונות עד שיובאו האשמים לדין... כל אדם במנצ'סטר שעדיין תומך בצורך ברפורמה צריך תמיד להיות חמוש – גמול נהיה חובה ונקמה מעשה של צדק". בתגובה, המדינה תבעה את קרלייל על המרדה והסתה ועל חילול הקודש, על פרסום חומר שעלול לגרום לאנשים לשנוא את הממשלה, ועל פרסום ספריו של תומאס פיין. באוקטובר 1819 הוא נמצא אשם, ונשלח לכלא דורצ'סטר ל-3 שנים עם קנס של 1,500 ליש"ט. כשסירב לשלם את הקנס, שוב פשטה הממשלה על משרדי עיתונו ועיקלה את הציוד הנמצא שם. למרות זאת, בעודו בכלא, המשיך לכתוב כתבות ל"רפובליקן" שעכשיו הודפס על ידי אשתו ג'יין, ושבזכות הפרסום של משפטו מכר הרבה יותר עותקים מעיתונים פרו-ממשלתיים דוגמת "הטיימס".
כדי לרסן את העיתונים העצמאיים הממשלה העלתה את המס על עיתונים, שהוטל לראשונה בשנת 1712, פי שתיים, החל מדצמבר 1819 ל-7 שילינג וקבעה הגבלות נוספות. בתקופה שבה עובדים הרוויחו פחות מ -10 שילינג בשבוע זה הקשה עליהם להרשות לעצמם עיתונים רדיקליים, ומוצאים לאור ניסו אסטרטגיות שונות להתחמק מהמס. קבוצות היו מאגדות את המשאבים שלהן באגודות קריאה ובאגודות מנוי לרכישת ספר או עיתון במשותף, ולעיתים קרובות קוראו אותו בקול רם זה לזה.
המשך המאבק
כשיצא מהכלא היה קרליל לתומך נלהב בזכויות האישה וטען ששוויון בין המינים צריך להיות המטרה של כל תומך ברפורמה. בעיתוניו פרסם מאמרים שטענו בעד זכותן של נשים להצביע ולעמוד לבחירה בפרלמנט. ב-1826 פרסם את ספרו "הספר לכל אישה", בו טען שלנשים צריכה להיות אפשרות לשלוט על הילודה ובעד שחרור מיני של האישה. ב-1827 היה מעורב בקמפיין נגד עבודת ילדים.
ב-1830 קרליל נכנס שוב לכלא לשנתיים וחצי, הפעם על פרסום מאמר שתמך בקמפיין של פועלים חקלאיים נגד קיצוצי שכר והמלצתו לפועלים לראות את עצמם במלחמה עם הממשלה. עם שחרורו הוציא לאור עיתון חדש, "The Gauntlet", שלמרות מכירות של מעל 20,000 עותקים חובות ענק מצטברים גרמו לו לסגור אותו. הקנסות של הממשלה יחד עם בילוי של 10 שנים בכלא הכניעו אותו. הוא מת עני ב-1843. בהלווייתו נכחו אנשים רבים, שהעריכו את תרומתו בקידום חופש העיתונות.