cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוד בן חסין
קורות חייו
ר' דוד חסין היה משורר פורה והותיר אחריו למעלה מ-250 שירים, אשר חלקם הגדול התפרסם 15 שנה לאחר מותו בספר בשם "תהילה לדוד" שיצא לאור באמשטרדם בשנת תקס"ז וזכה מאז לשלוש מהדורות נוספות. כמו תלמידי חכמים רבים אחרים במרוקו ר' דוד חסין עסק לפרנסתו כסופר סת"ם. הוא נהג לנסוע ולבקר את הקהילות היהודיות השונות ברחבי מרוקו, וכך עוד בחייו שיריו התקבלו למסורות הפיוט ברחבי האזור. לעומת שירת ספרד אשר נכתבה בעיקר בלשון המקרא ר' דוד חסין עשה בשירתו שימוש בכל רובדי הלשון העברית ובעיקר לשון המקרא ולשון חז"ל. שירתו הושפעה גם מן הקבלה והדבר ניכר הן מבחינת הנושאים והתכנים, והן מבחינת העיצוב והדימויים.
בית מרכז האמנויות (יפו)
הקמת המבנה
קומת המגורים של הבית תוכננה במתכונת המכונה "בית חלל מרכזי", אשר כללה שורה של מרכיבים אופייניים דוגמת אולם מרכזי ולצידו חדרי המגורים, שלוש קשתות בחזית ציר האורך של האולם, מרפסות פתוחות, גגות רעפים וחלונות ודלתות מעץ. בחלקו האחורי של האולם המרכזי חולק האולם על ידי ארקדה בת שלוש קשתות ויצר אזור מתוחם ששימש לאירוח.
דוד בן חסין
קורות חייו
ר' דוד חסין חי בתקופה רווית סבל עבור היהודים במרוקו. במהלך חייו סבל המלאח של מקנס מפגעי טבע, כגון בצורת קשה וממושכת, שהקשו על חיי תושביו. בנוסף יושבי המלאח נפגעו מאלימות אנטי-יהודית ומרדיפות שונות. בערוב ימיו של ר' דוד חסין עלה לשלטון מולאי יזיד, שרדף באכזריות את היהודים ברחבי מרוקו. ר' דוד חסין הקדיש שירים לתיאור הרדיפות שחוו יהודי מרוקו, ורבים משיריו הם שירי נחמה המנסים לעודד את רוחן של הקהילות המוכות. נושאי שירתו מתמקדים לפיכך בנושאי הגלות ומצוקותיה והתקווה לגאולה וחידוש העבר של עם ישראל.
בית מרכז האמנויות (יפו)
הקמת המבנה
מיקומו של הבית בשולי העיר בתקופה בה הוא הוקם חייב את בעלי הבית לנקוט באמצעים להגנתו מפני תוקפים ושודדים. עדות לכך ניתן לראות בחלקו העליון של גרם המדרגות המוביל אל קומת המגורים, שם נבנתה עמדת שמירה ובקיר הותקן חרך ירי. השומר שישב בעמדה המשקיפה על גרם המדרגות התלול יכול היה לפגוע בכל תוקף שינסה לעלות אל קומת המגורים בלי רשות.
דוד בן חסין
קורות חייו
שירתו נפוצה מעבר למרוקו וצפון אפריקה והגיעה לקובצי פיוטים במזרח, עד תימן הרחוקה.
בית מרכז האמנויות (יפו)
עיטורי הקיר והתקרה
בעיטור המרכזי של אחד מחדרי הבית שולבו פעמיים האותיות .D.F, ככל הנראה ראשי התיבות של בעל הבית פדול דבאס. העיטור המרכזי שבחדר זה, שהורכב מצורת ריבוע אליו הוצמדו ארבעה חצאי עיגול, מקורו באמנות תקופת הבארוק באירופה ולא בעולם האמנות המקומי. דבר זה מעיד על מקורות ההשראה של האמן שעיטר את הבית.
האמן שעיטר את הבית לא חתם את שמו, אולם מהשוואת הסגנון והמרכיבים ששולבו בעיטורים עם יצירות דומות בבית אחר ביפו בו מופיעה חתימת האמן ניתן לשער כי הבית עוטר על ידי אמן מקומי בשם חנא סע'ביני.
בית העסק של מחמוד זבלאווי
מחמוד זבלאווי, בעל קרקעות באזור יפו, פעל בשלב מסוים בבניין זה. הוא היה זה שמכר את האדמות למייסדי שכונת "אחוזת בית", לימים תל אביב.
בנקו דה רומא
בינואר 1919, בעקבות קבלת רישיון מן הממשל הבריטי, החל הבנק האיטלקי החשוב "בנקו דה רומא" את פעילותו בארץ ישראל. הסניף המרכזי נפתח בירושלים, וביפו נפתח סניף של הבנק. הסניף היפואי שכן בבית שברחוב יפת 28, וכמנהלו שימש סגן הקונסול האיטלקי ביפו, אלפונסו אלונזו, אשר התגורר בקרבת מקום, ברחוב יפת 39.
פעילותו של "בנקו דה רומא" בארץ ישראל הופסקה בשנת 1940, בעקבות הצטרפותה של איטליה למלחמת העולם השנייה.
בית מערכת "פלסטין"
במבנה התמקמה בתקופה מסוימת מערכת העיתון הערבי פלסטין, אשר הוקם לראשונה בשנת 1911 ופעל בהפסקות עד לפרוץ מלחמת העצמאות.
הממשל הבריטי
בשלב מסוים הוחזק הבית על ידי גורמים של הממשל הבריטי. עדות לתקופה זו, בה בוטח המבנה על ידי חברת הביטוח הבריטית "רויאל", נותרה בדמות סימן האש שהותקן על חזית המבנה לצד פתח הכניסה.
היחידה למיפוי של חיל האוויר
במהלך מלחמת העצמאות השתלט צה"ל על רבים מן הבתים הנטושים של יפו, והשתמש בהם כמחסנים ומשרדים של יחידות במגוון תחומי עיסוק. בבית שברחוב יפת 28 התמקמה יחידת המיפוי של חיל האוויר שעסקה בפיענוח צילומי אוויר וסיפקה שירותי מודיעין ליחידות צה"ל השונות.
קומת הקרקע
משך שנים רבות שימשה קומת הקרקע לצורכי מסחר, ובמקום פעלו חנויות שונות.
קומת המגורים
בשנת 2005 נפתח במבנה בית ספר תיכון לאמנויות בשם "מוזות", המהווה מסגרת חינוכית המיועדת לבני נוער שנשרו ממסגרות לימודיות קודמות ומעוניינים לשלב לימודי אֹומנות בלימודים לבגרות.
החל משנת 2022 מאכלס המבנה את התיכון החברתי תל אביב-יפו - בית-ספר של רשת דרור בתי חינוך הפועל למעורבות בחברה ובקהילה ולהעצמת בני נוער. בתיכון קיימות שלוש מגמות לימוד: אקו חקלאות אורבנית, סאונד והפקה מוזיקלית, אמנות ותקשורת חברתית.
ברק ייבין
ברק ייבין (נולד בשנת 1963) הוא נגן קרן יער, מוזיקאי, מנצח ומורה ישראלי.
לימודים וקריירה
ברק ייבין נולד בירושלים והוא בוגר האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, שם למד ניצוח אצל מנדי רודן. את התואר השני למד באוניברסיטת אינדיאנה בארצות הברית אצל מירון בלום. כמו כן השתלם במסגרת זו בנגינת קרן טבעית, ובניית כלים עתיקים אצל ריק סרפינוף, ואצל ז'אן מישל מארו בפריז.
לאורך השנים שימש ברק ייבין בתפקיד נגן קרן ראשונה בסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, סימפונט רעננה, ונגן אורח בתזמורות והרכבים שונים בישראל ומחוצה לה. בעבר ניגן בתזמורת הסימפונית ירושלים.
ייבין מנחה ומנצח קונצרטים למשפחה ולילדים עם הרכבים שונים לרבות תזמורת הבמה הישראלית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הקאמרית רמת גן ועוד. כמו כן, הוא מדריך, ומנצח בסדנאות והרכבים שונים.
ברק ייבין שימש בעבר בתור מנהל הקונסרבטוריון למוזיקה במבשרת ציון (ה"מוזיקון").
ייבין משמש גם כמנהל הקונסרבטוריון של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. שם הוא משמש גם כמורה לקרן יער וגם מנצח ומנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית הייצוגית ושל תזמורת כלי הנשיפה הייצוגית.
ברק ייבין היה המנצח של התזמורת הקאמרית אריאל וכיום הוא חבר בחמישיית המתכת הישראלית משנת 1998.
חיים אישיים
ברק הוא בנם של הסופרת והמחזאית עדה אמיכל ייבין והארכאולוג זאב ייבין. לברק חמישה ילדים. ביניהם הזמרת נעמי ייבין וחוקר התנ"ך יותם ייבין.
פלסירה
פלסירה (שם מדעי: Placerias) הוא סוג של זוחל שחי בתקופת הטריאס, לצד הדינוזאורים הראשונים, כגון הצלופיזיס והפלטאוזאורוס, ופוסטוסוכוס. על פניו של הפלסירה היו חטים קטנים, ששימשו כנראה לחפירה באדמה על מנת למצוא שורשים למאכל. מאובניו נמצאו באריזונה ובקולורדו שבארצות הברית.
הפלסירה תואר על ידי החוקר פרידריך אוגוסטוס לוקאס (Frederic Augustus Lucas) ב-1904.
אפיון חומרים
אִפְיוּן חֳמָרִים הוא תחום חשוב ובסיסי במדע חומרים ובהנדסת חומרים העוסק בזהוי חומרים ומאפייניהם – המבנה, מיקרו־מבנה והרכב. קיימים שלושה סוגים של שיטות עיקריות לאפיון חומרים:
גבולות הגדרת המונח משתנים מהקשר להקשר וכמה הגדרות משמשות לו במקביל. לעיתים משתמשים בשיטות נוספות הלקוחות מתחומים שונים למשל אנליזה כימית ובדיקות מקרוסקופיות שונות. קנה המידה של המבנים הניתנים לאפיון נעה בין אנגסטרמים בודדים, למשל בהדמית אטומים יחידים וקשרים כימיים, עד סנטימטרים, כגון הדמיה של גרעינים גסים במתכות. חלק מהשיטות מקנות מידע על עומק הדגמים וחלקן רק על פני השטח של הדגם, חלקן פוגעות או משנות את הדגמים וחלקן בדיקות לא הורסות, חלקן כמותיות וחלקן איכותיות.
טכניקות אפיון רבות ידועות כבר מאות שנים, כמו מיקרוסקופיה אופטית בסיסית, למשל, ומנגד מתודולוגיות וטכניקות חדשות מתגלות ומתפתחות כל העת. בפרט כניסתם של מיקרוסקופ האלקטרונים וספקטרוסקופיית מסות היונים השניוניים, במהלך המאה ה־20, חוללה מהפכה בתחום, איפשרה הדמיה וניתוח של מבנים בקני מידה קטן בהרבה משהיה ניתן בעבר, והובילה לגידול עצום ברמת ההבנה שלנו בדבר הקשר בין מבנה החומרים השונים ומאפייניהם התנהגותיים. בעשורים האחרונים המצאת מיקרוסקופ הכוח האטומי הגדילה עוד יותר את הרזולוציה המרבית אפשרית בניתוח דגימות מסוימות עד כדי דימות של אטומים יחידים בשריג.
מיקרוסקופיה ועקיפה
מיקרוסקופיה היא שם כולל למספר טכניקות אפיון אשר חוקרות וממפות את פני השטח והשכבות הקרובות לפני השטח של הדגם. טכניקות מיקרוסקופיה שונות משתמשות בפוטונים, אלקטרונים, יונים או בגשש פיזי ומיפוי הכוחות בינו לבין פני הדגם. הן אוספות נתונים על המבנה הדגם במגוון סקלות  אורך. דוגמאות נפוצות של מכשירי מיקרוסקופיה הן:
בדיקות מקרוסקופיות
מגוון עצום של טכניקות מתחומי הנדסת החומרים, גם כאלה שלא נחשבות כשיטות קלסיות לאפיון חומרים, משמשות לאפיון על ידי מדידת תכונות מקרוסקופית שונות והישענות על ידע מוקדם. למשל:
דימיטר שישמנוב
קורות חייו
דימיטר שישימנוב נולד בסופיה. אביו איוואן שישמנוב היה דיפלומט וכיהן כשגריר בולגריה לרפובליקה העממית של אוקראינה, ואימו לידיה שישמנובה הייתה סופרת, עיתונאית ומתרגמת נודעת. דימיטר שישמנוב רכש השכלה אקדמית במשפטים באוניברסיטת ז'נבה. בין השנים 1932–1935 כיהן כראש המחלקה המשפטית במשרד הפנים של בולגריה. בתקופה זו התפרסמו מספר מחזות וסיפורים קצרים אשר כתב. מ-1935 ועד 1940 כיהן כשגריר בולגריה לממלכת יוון ובהמשך בין 1940 - 1943 כיהן כמזכיר הכללי וסגן שר החוץ בממשלתו של בוגדאן פילוב. באוקטובר 1943 התמנה לשר החוץ בממשלתו של דוברי בוז'ילוב וכיהן עד יוני 1944 עת התפטר בוז'ילוב.
בעת כהונתו כסגן שר החוץ עלתה שאלת גורלם של יהודים נתיני בולגריה שאינם מתגוררים בשטחה. בחילופי מכתבים מיוני 1942 בין המשרד הראשי של הגסטפו בברלין לשגריר הגרמני בסופיה אדולף בקרלה, מצוין כי הושג הסכם עקרוני בעל פה בין בולגריה לגרמניה לפיו לא תעמוד אף אחת מהממשלות על זכויות יהודים שהיו בעבר נתיני אחת המדינות ומתגוררים בשטחים הנתונים לשליטתן. מצוין שבעוד שאת היהודים אזרחי בולגריה המתגוררים בשטחה לא ניתן כרגע להגלות מזרחה בשל סיבות לוגיסטיות, הרי שקיימת דחיפות שהיהודים בעלי נתינות בולגרית המתגוררים בגרמניה ובארצות הנתונות לשליטתה, יגורשו לאלתר. בקרלה השיב שהמזכיר הכללי של משרד החוץ דימיטר שישמנוב הודיע לו שממשלת בולגריה מוכנה לחתום מיידית על הסכם כתוב ברוח הדברים, וכי ממשלת בולגריה מאשרת לגרש יהודים בעלי נתינות בולגרית המתגוררים בגרמניה ובארצות הנתונות לשליטתה.
בשלהי 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת של בולגריה נעצר שישמנוב והועמד לדין במסגרת "משפטי העם" בבית הדין העממי שהוקם לשפיטת בכירי הממשל הקודם ומשתפי פעולה עם הנאצים. שישמנוב נמצא אשם והוטל עליו עונש מוות. הוא הוצא להורג על ידי כיתת יורים בשטח בית הקברות המרכזי בסופיה ב-1 בפברואר 1945. ב-1996 ביטל בית המשפט העליון הבולגרי את פסק הדין של בית המשפט העממי בשל אי סדרים בהליכים המשפטיים, וזיכה את שישמנוב מכל אשמה.
סאבה קירוב
סאבה טודורוב קירוב (בבולגרית: Сава Тодоров Киров; 22 בפברואר 1893, חאסקובו, נסיכות בולגריה – 1972, פריז, צרפת) היה משפטן, דיפלומט ופוליטיקאי בולגרי, אשר ב-1943 כיהן לתקופה קצרה כשר החוץ של בולגריה בממשלתו של דוברי בוז'ילוב.
קורות חייו
סאבה קירוב נולד בחאסקובו. הוא רכש השכלה אקדמית במשפטים באוניברסיטת סופיה. ב-1920 החל לעבוד במשרד החוץ והדתות הבולגרי. הוא כיהן בצוות השגרירות הבולגרית בפריז ובוורשה ובין 1935–1936 כיהן כשגריר בולגריה לפולין. בין 1936 - 1940 כיהן כשגריר בולגריה לממלכת רומניה, ובין 1940 - 1943 כיהן כשגריר בולגריה לטורקיה. בספטמבר 1943 מונה לשר החוץ של בולגריה בממשלתו של דוברי בוז'ילוב, אך שוחרר מתפקידו לאחר כחודש ימים. בפברואר 1944 מונה שוב לתפקיד שגריר בולגריה בצרפת וכיהן בתפקידו עד דצמבר באותה השנה. לאחר סיום תפקידו ביקש וקיבל מקלט מדיני בצרפת, ושם הלך לעולמו ב-1972.
טלומאץ'
טלומאץ' (באוקראינית: Тлумач; בפולנית: Tłumacz; ביידיש: טאלמיטש) היא עיר קטנה במערב אוקראינה, במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבחבל פוקוטיה, שבה התקיימה קהילה יהודית גדולה עד מלחמת העולם השנייה.
תולדות העיר
הידיעה הראשונה על העיר היא משנת 1213. מעמד של עיר הוענק לה כנראה בראשית המאה ה-15. במאה ה-17 סבלה מפשיטות הטטרים, הקוזאקים וההונגרים.
בשנת 1772 עברה לשלטון אוסטריה, ובשנת 1839 הוקם בה בית חרושת גדול לסוכר, אשר סייע להתפתחות העיר. בשנת 1919 עברה העיר לשלטון פולין.
תולדות הקהילה
הידיעה הראשונה על יהודים בעיר היא משנת 1592. כשעברה העיר לשלטון אוסטריה, הוכבד עול המיסים על תושביה היהודים.
בשנת 1785 הוקם בעיר בית ספר מיסודו של הרץ הומברג. הרב הראשון הידוע של העיר הוא שמואל מרגליות, שישב בה בראשית המאה ה-19.
בין למדני העיר נודע הרב יחיאל פישל קסטלמן, אשר עלה בשנת 1850 עם משפחתו לארץ ישראל, התיישב בצפת, ונסע כשליח לקהילות היהודיות בעיראק ובכורדיסטן.
ראשית המאה ה-20
בשנת 1897 הוקם בעיר ארגון ציוני בשם "תקוות ישראל", ובשנת 1906 עלה הציוני הראשון בן העיר לארץ, הוא הסופר שלום שטרייט.
בראשית המאה ה-20 הוקם בעיר בית ספר מיסודו של הברון הירש, ובשנת 1906 נוסד בה בית ספר עברי בשם "שפה ברורה". כמו כן, הוקם בעיר תלמוד תורה.
באוגוסט 1914, במהלך מלחמת העולם הראשונה, נכבשה העיר על ידי הרוסים, ובמשך מספר ימים פרעו הקוזאקים ביהודי העיר, תוך ביזת רכוש ואונס נשים. בשנת 1915 חזרה העיר לשליטת אוסטריה, אך כעבור ימים אחדים שבו הגייסות רוסיים לעיר, והורו על גירוש הגברים היהודים בני 10 עד 70 ממנה. כששבו היהודים לבתיהם לאחר המלחמה, מצאו שנבזזו. עד שנת 1924 יהודים רבים היגרו מהעיר לארצות הברית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה השתקמה הקהילה בסיוע הג'וינט, ופעלו בה תנועות נוער ציוניות, לרבות גרעין של תנועת השומר הצעיר, שעלה לארץ והיה בין מייסדי בית אלפא, וקן של תנועת בית"ר. בראשית שנות ה-30 פעל בעיר האדמו"ר אלימלך לאם.
בשנת 1937 בזזו איכרים אוקראינים חנויות של יהודים בעיר.
ראשית מלחמת העולם השנייה
בספטמבר 1939, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, נכבשה העיר על ידי הצבא האדום, והחיים הציבוריים היהודיים בעיר שותקו. יהודים שהואשמו בבורגנות ופליטים יהודים ממערב פולין הוגלו מזרחה.
ביום 7 ביולי נכבשה העיר על ידי ההונגרים, ובראשית אוגוסט 1941 הגיעו לעיר כאלף פליטים יהודים מאזור הרי הקרפטים. חלק מפליטים אלו נמסרו על ידי ההונגרים לאוקראינים, וביחד עם עשרות יהודים מכפרי הסביבה הוטבעו בנהר דניסטר.
בשואה
בספטמבר 1941 הועברה העיר לשלטון הגרמנים, עת שהתגוררו בה כ- 2,100 יהודים, כשליש מאוכלוסיית העיר, פרט לפליטים היהודים שהגיעו אליה קודם לכן. בראש היודנרט שהוקם בעיר הועמד אליהו רטנר, אשר נרצח עם סגנו באותו החודש לאחר שסירב להסגיר לגרמנים 8 יהודים שחיפשו. במקומם מונו ד"ר שטיינברג וסגנו הרצל שיפר.
באוקטובר 1941 נצטוו יהודי העיר למסור לגרמנים את הכסף והזהב שברשותם, ובדצמבר צוו למסור את הפרוות שברשותם, ולרהט 32 דירות עבור הגרמנים. ב- 5 באפריל 1942 בוצע הגירוש הראשון מהעיר. כאלף יהודים שהגיעו למקום הכינוס הועברו לגטו סטניסלבוב, ושם נרצחו.
בתחילת אוגוסט 1942 החלו הגרמנים בחיסול הגטו, שמנה כ- 1,200 איש, ובמשך כחודש ימים הוציאו להורג קבוצות יהודים בבית הקברות היהודי של העיר ובסטניסלבוב. שמונים יהודים אחרונים הושארו בגטו לאיסוף חפצי היהודים, והוצאו להורג לאחר מכן. מספר מיהודי העיר שהצליחו להימלט ממנה הצטרפו לקבוצות פרטיזנים בסביבתה.
ביום 10 בספטמבר 1942 הוכרזה העיר כ"נקייה מיהודים", תוך הודעה כי מי שיעניק מקלט ליהודים צפוי לעונש מוות, וכך נתגלו רבים מן היהודים שהסתתרו בסביבת העיר בשל הלשנות.
לאחר השואה
לאחר יציאת הגרמנים מהעיר ביולי 1944 שבו אליה עשרות בודדות של יהודים, אך בשל גילויי אנטישמיות, לרבות רצח שני יהודים, עזבו אותה.
כיום אין בעיר יהודים. בית הכנסת הגדול של העיר הוסב בתקופה הסובייטית לבית מלאכה, ובית הקברות היהודי העתיק הושמד לחלוטין.
ישראל אנדס
ישראל אנדס (באנגלית: Israel Hands) היה פיראט בן המאה ה-18, הידוע גם בשם "בזיליקה אנדס". הוא נודע בעיקר בזכות היותו השני בשרשרת הפיקוד של השודד הנודע לשמצה אדוארד טיץ', הידוע יותר בכינויו "שחור הזקן".
ביוגרפיה
האזכור ההיסטורי הראשון של אנדס היה בשנת 1718, כאשר שחור הזקן הורה לו לפקד על ספינת ״אדוונטצ׳ר״ של דייוויד הריוט לאחר שנלקח בשבי על ידי טיץ', במרץ 1718. בחורף 1717–1718 התמקם ליד נמל ורה קרוז, במקסיקו וחצה את מפרץ הונדורס. ב־4 או 5 באפריל 1718,הצליח שחור הזקן להשתלט על ספינה עם עשרת תותחים, והכריח את קברניטה להצטרף אליו. עוד היה על סיפונה גם אדוארד רובינסון, תותחן הספינה, שלימים היה מעורב בקרב על נהר קייפ פייר. באותה העת, שחור הזקן הפך את ישראל אנדס לקפטן של ״האדוונצ׳ר״ שהחליט להפליג לצפון קרוליינה. מאוחר יותר, ביוני 1718, השיט טיץ' את ספינת הדגל שלו, "נקמת המלכה אן", אל צפון קרוליינה. הוא ביקש עזרה מאנדס, אבל הספינה של אנדס הייתה פגועה וננטשה. טיץ', אנדס וסטאד בונה, לקחו כמחצית מהפיראטים, והפליגו לאוקראוקי, בצפון קרוליינה.
ב־22 בנובמבר 1718 נהרג טיץ' על ידי חיילים שנשלחו מווירג'יניה, בפיקודו של רוברט מיינארד. באותה תקופה היה אנדס באת' בצפון קרוליינה, והתאושש מהפציעה שלו. עם זאת, הוא לא הצליח להימלט מאזור הפיראטים שהתרכזו בבאת' בעקבות מותו של שחור הזקן. לאחר לכידתו של אנדס, נלקחו הוא וחמש עשרה אחרים לוויליאמסבורג, וירג'יניה, לעמוד לדין. בתמורה לעסקת חנינה, העיד אנדס נגד גורמים מושחתים בצפון קרוליינה עימם טיץ' היה בקשר.
מה שקרה לאנדס לאחר המשפט, לא ידוע בוודאות. עם זאת, בספר "ההיסטוריה הכללית של הפירטים" של קפטן צ'ארלס ג'ונסון, נאמר כי אנדס מת כקבצן בלונדון.
קרב האומות (טורניר בין-לאומי)
קרב האומות היא האליפות הבינלאומית הראשונה בעולם עבור קרבות ימי הביניים וסיוף היסטורי. מתקיים ביחד עם פסטיבל שנתי של שחזור ההיסטוריה של ימי הביניים. לפי מספר המדינות שמשתתפות באליפות נחשב לגדול ביותר בתחום.
יסודות
לפי הכללים, כל נבחרת חייבת להכיל לפחות 8 ולא יותר מ-50 לוחמים. להצטרף לנבחרת יכול כל בן אדם שרוצה, גם נציג של אחד המועדונים של סייף היסטורי, וגם בודד, שעונים לדרישות הבאות:
היסטוריה
"קרב האומות" הראשון נערך בשנת 2010 במבצר חוטין, אוקראינה. השתתפו ארבע מדינות - רוסיה, אוקראינה, בלארוס, פולין. רוסיה נצחה ברוב המקצים. בשנת 2011 התקיים "קרב האומות" השני והשתתפו בו כבר 7 נבחרות; 4 משנה שעברה ו-3 חדשות: איטליה, גרמניה, קוויבק. המקומות הראשונים היו עדיין ברוסיה. בפסטיבל השתתפו כ-30,000 צופים. ב"קרב האומות 2012" שנערך בוורשה, פולין, השתתפו מעל 12 מדינות.
רשימה של מדינות וגודל נבחרות וגם המועמדות שבו הם השתתפו: במדינות אחרות, אירלנד צרפת רומניה צ'כיה, אוסטרליה שוודיה בלגיה ניו זילנד מתכננים להתחרות ב"קרב האומות 2013"
סוגי תחרות
סוגי התחרות בין נבחרות ותאור קצר:
צ'אנגן CS95
"צ'אנגן CS95" (באנגלית: Changan CS95) הוא SUV (ראשי תיבות של Sport utility vehicle) מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Changan Automobile אשר מיוצר משנת 2017 ועד היום.
כיבוש צפון סוריה על ידי טורקיה
הכיבוש הטורקי בצפון סוריה הוא הכינוי לאזורים בצפון סוריה שהכוחות המזוינים של טורקיה והצבא הסורי החופשי בעלת בריתם כבשו מאז אוגוסט 2016, עם פתיחת מבצע מגן הפרת, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה. אף על פי שאזורים אלה מכירים באופן נומינלי בממשלה המזוהה עם האופוזיציה הסורית, הם מהווים למעשה פרוטו-מדינה נפרדת תחת ממשל צבאי טורקי.
אזורים בשליטה טורקית בסוריה כוללים שטח של 8,835 קמ"ר המקיף למעלה מ-1,000 יישובים, כולל ערים גדולות כמו עפרין, אל באב, עזאז, ג'ראבלוס ותל אבייד. רוב היישובים הללו נכבשו מידי המדינה האסלאמית של עיראק והלבנט (דאעש) ומהכוחות הסוריים הדמוקרטיים (SDF), שניהם הוגדרו כארגוני טרור על ידי ממשלת טורקיה, על אף שחלק מהעיירות, כולל עזאז, היו תחת שליטת האופוזיציה הסורית לפני ההתערבות הטורקית. שטחים בשליטת ממשלת הביניים הסורית (קואליציית ארגוני אופוזיציה) עברו לשליטת טורקיה שהחלה להרחיב את סמכותה החלקית שם (שמתבטאת בין היתר במתן אזרחות טורקית לאזרחים סורים). אזורים אלה מכונים "אזורים בטוחים" על ידי הרשויות הטורקיות. הכיבוש הוביל להפרות זכויות אדם ולטיהור אתני באזורים מסוימים.
גאוגרפיה
שטחו של אזור הכיבוש הטורקי נכלל באזורים הצפוניים של מחוזות חלב, א-רקה ואל-חסכה. ב-26 בפברואר 2018, השטח התאחד עם מחוז אידליב שברובו נשלט על ידי המורדים.
הצבא הלאומי הסורי כבש שטח של 2,225 קמ"ר במהלך מבצע מגן הפרת . אזורים שנכבשו במהלך המבצע כללו כפרים בין הערים עזאז לאל-ראי. בעקבות מבצע ענף זית נפת עפרין נכנסה לאזור הכיבוש של הצבא הלאומי הסורי, כולל העיר עפרין, המרכז המנהלי של הנפה. לפי מפקד האוכלוסין הסורי של 2004, אוכלוסיית הנפה מנתה 172,095 תושבים לפני המלחמה.
במהלך מבצע מעיין השלום כבשו הכוחות המזוינים של טורקיה ובעלות בריתה שטח כולל של בין 3,412 ל-4,220 קמ"ר ו-68 יישובים, כולל ראס אל-עין ותל אבייד.
דמוגרפיה
האזור הנשלט על ידי טורקיה מגוון מבחינה אתנית, מיושב בעיקר על ידי טורקמנים, ערבים, כורדים ויזידים, עם מיעוטים צ'רקסים ליד עזאז. החל משנת 2020, הערבים היוו רוב באזורים שבשליטת טורקיה. לפני הכיבוש הטורקי, באזור אל-באב היה רוב ערבי, בעוד שבאזור עפרין היה רוב כורדי. אוכלוסיי. תל אבייד הייתה ברובה ערבית, בעוד אוכלוסיית ראס אל-עין הייתה כורדית. עם זאת, כל האזורים הללו הושפעו מאוד מתזוזות פליטים ותנועת אוכלוסייה עקב מלחמת האזרחים, מה שהקשה על הערכות דמוגרפיות מדויקות. מספר רב של פליטים סורים עברו מרצונם או שלא מרצונם לאזורים אלה לאחר ההתערבות הטורקית.
אוכלוסיית הטריטוריות הנשלטות על ידי טורקיה היא בדרך כלל מוסלמית, כאשר אוכלוסיית האזור שנכבש במבצע מגן הפרת וכן תל אבייד היא שמרנית מאוד בכל הנוגע לדת. היו כמה קהילות נוצריות באזורי הכיבוש של טורקיה: קהילה נוצרית אוונגליסטית קטנה התקיימה בעפרין, בעוד שנוצרים (רובם ארמנים ואשורים סורים) חיו בתל אבייד ובראס אל-עין. רוב הנוצרים הללו נמלטו לאחר כיבוש העיר, מחשש שירצחו.
טיהור אתני וחטיפת נשים
לאחר שטורקיה כבשה את נפת עפרין בתחילת 2018, היא החלה ליישם מדיניות של יישוב מחדש של לוחמים ערבים ופליטים מדרום סוריה בבתים הריקים שהיו שייכים לעקורים המקומיים. רוב התושבים הקודמים, רובם כורדים או יזידים, נמנעו מלשוב לעפרין. אף על פי שכמה מיליציות כורדיות של ה-SNA והמועצות האזרחיות הנתמכות על ידי טורקיה התנגדו למדיניות יישוב מחדש זו, רוב יחידות ה-SNA תמכו בהן באופן מלא. פליטים ממזרח ע'וטה, דמשק, אמרו שהם חלק מ"שינוי דמוגרפי מאורגן", שנאמר כי יחליף את האוכלוסייה הכורדית בעפרין ברוב ערבי. יותר מ-200,000 בני אדם ברחו ממחוז עפרין במהלך ההתערבות הטורקית עד מרץ 2018, בעוד ש-458,000 עקורים מאזורים אחרים של סוריה התיישבו בעפרין בעקבות ההתערבות הטורקית.
דווח כי נשים ונערות יזידיות וכורדיות אחרות נחטפו על ידי ה-SNA מאז שהחל כיבוש עפרין בתחילת 2018, וביצעו בהן כופר, אונס, נישואים בכפייה ועוד. נטען שרבות מהן נהרגו מאוחר יותר. פעילות זו פורשה כחלק ממדיניות אסלאמית של הרתעת נשים מלעזוב את בתיהן ולהרחיקן מהפעילות האזרחית שהן עודדו לקחת בה חלק תחת המנהל האוטונומי של צפון ומזרח סוריה, כמו גם חלק מתוכנית רחבה יותר להרתיע את חזרתם של פליטים יזידים וכורדים אחרים שנמלטו מעפרין ב-2018.
אכיפת החוק
טורקיה ארגנה רשות אכיפת חוק חדשה בשטחים הכבושים בתחילת 2017 הנקראת "המשטרה החופשית", המחולקת למשטרה לאומית ולכוחות ביטחון הציבור. היא מאומנת, מתחמשת ומתוקצבת על ידי השלטונות הטורקיים, וכתוצאה מכך נאמנה לטורקיה.
המשטרה הלאומית, בראשות האלוף עבדול רזאק אסלן, מחולקת עצמה לכוח המשטרה האזרחית ולכוחות המיוחדים. רוב פעילי המשטרה עברו הכשרה באקדמיה הלאומית לשוטרים בטורקיה. כדי לשמור על האבטחה בנפת עפרין, טורקיה העסיקה גם חברים לשעבר במשטרת מזרח ע'וטה החופשית שעברה לצפון סוריה לאחר כיבוש מזרח ע'וטה על ידי צבא סוריה.
בנוסף, טורקיה הקימה מספר בתי משפט באזור המעסיקים שופטים סוריים ועוקבים אחר הקוד המשפטי של סוריה, תוך פיקוח ותמיכה של שופטים ותובעים טורקים. בעזאז הוקם "בית דין לטרור" מיוחד.
כלכלה
ביולי 2018, טורקיה מילאה "תפקיד בולט יותר ויותר - ושנוי במחלוקת - בכלכלה המקומית של האזור". היא השקיעה רבות באזור, סיפקה משרות עבודה וסייעה בבנייה מחדש של הכלכלה. פרויקטי פיתוח בהובלת טורקיה שיקמו תשתיות כמו סכרים, חשמל וכבישים. חברות פרטיות טורקיות השיקו פרויקטים באזור, וכך גם מספר חברות ואנשי עסקים סוריים. תוצאה בעייתית אחת של ההשפעה הכלכלית של טורקיה הייתה שמשבר המטבע והחובות של המדינה השפיע גם על האזור, שכן טורקיה משלמת משכורות ושירותים בלירה טורקית שערכה ירד מאוד במהלך 2018, ופוגעת בכלכלה המקומית.
תיירות
כתוצאה מהפלישה הטורקית, קרס מגזר התיירות של עפרין ששרד את מלחמת האזרחים עד אותה נקודה. לאחר שהקרב בין ה-SDF לכוחות פרו-טורקים הסתיים ברובו, טורקיה ניסתה לייצב מחדש את האזור ולהחיות את התיירות המקומית. היא הסירה את השליטה ההדוקה על מבקרים ועוברים שהייתה קיימת בעבר תחת הממשל בראשות PYD, והמועצות המקומיות החדשות והמשטרה החופשית ניסו לספק יציבות ותמריצים לתיירים לחזור. ביולי 2018, הצעדים הללו החלו להשפיע, כאשר חלק מהמבקרים הגיעו לאזורי הפנאי הפופולריים של עפרין, כמו אגם מיידנקי.
חינוך
טורקיה לקחה "שליטה מלאה על התהליך החינוכי" באזור, ומממנת את כל שירותי החינוך. אלפי מורים באזור מקבלים שכר מטורקיה. מספר בתי ספר נפתחו או נבנו לאחרונה, כאשר תוכניות הלימודים שלהם הותאמו חלקית לתוכנית הלימודים בטורקיה: אף על פי שתוכניות הלימודים של משרד החינוך הסורי עדיין מספקות את הבסיס, חלקים מסוימים שונו כדי להתאים את תוכנית הלימודים לנקודת המבט הטורקית ביחס להיסטוריה, למשל החלפת הכינוי "הכיבוש העות'מאני" ב"שלטון עות'מאני". טורקית נלמדת כשפה זרה מאז כיתה א' ואלו שלומדים בבתי ספר באזורי הכיבוש יכולים ללמוד לאחר מכן באוניברסיטאות בטורקיה.
הליגה הערבית
הליגה הערבית (בערבית: الجامعة العربية; בעבר: جَامِعَة الدُّوَل الْعَرَبِيَّة גַ׳אמִעַת אַ-דֻוַל אַלְ-עַרַבִּיַה, באנגלית: Arab League) היא ארגון בינלאומי לשיתוף פעולה אזורי ולתיאום מהלכים חברתיים ופוליטיים משותפים הכולל את כל מדינות ערב ומדינות בעלות זיקה למדינות ערב. בסך הכול מונה הארגון כיום 22 חברות, מהן 18 מדינות דוברות-ערבית, שלוש מדינות שהן כן מדינות מוסלמיות והערבית היא אומנם כן אחת השפות הרשמיות בהן אך לא השפה הראשית, (סומליה, ג'יבוטי וקומורו), ו"הארגון לשחרור פלסטין" (אש"ף) שהייתה לו חברות מלאה מאז 1976 כ'ארגון', ומאז 1988 נציגותו בליגה נקראת בשם "מדינת פלסטין". משנת 2011 הושעתה חברותה של סוריה בליגה הערבית עד לשנת 2023. מקום מושבה הקבוע של הליגה הערבית הוא בקהיר.
היסטוריה
הליגה הערבית נוסדה ב-22 במרץ 1945 בקהיר שבמצרים. לארגון הצטרפו שש מדינות ערביות, שכבר היו אז עצמאיות, או קרובות לכך: מצרים, סוריה, עיראק, ערב הסעודית, לבנון וירדן. בנספח לאמנת הליגה, נקבע שכל עוד אין מדינה לפלסטינים, הם ייוצגו בליגה על ידי "מייצג פלסטין" שימונה על ידה. תימן הצטרפה לארגון ב-5 במאי 1945. מטרתה הראשית של הליגה מוגדרת כך:
בשנות החמישים הצטרפו לארגון לוב, סודאן, מרוקו ותוניסיה, בשנות השישים כווית ואלג'יריה, בשנות השבעים איחוד האמירויות, בחרין, קטר, עומאן, מאוריטניה, סומאליה וג'יבוטי. קומורו הצטרפו בשנת 1993. אש"ף הצטרף לארגון בשנת 1976 כ"מדינת פלסטין", לאחר שמשנת הקמתו (בוועידת הפסגה הראשונה של הליגה), 1964, היווה משקיף.
כבר בשנת 1942 החלה הממלכה המאוחדת לפעול להקמת הליגה הערבית על מנת לשמור על האינטרסים שלה במזרח התיכון. היוזמה להקמת הארגון הייתה של ממשלת מצרים, בתמיכת בריטניה, ששלטה על חלקים גדולים מן המזרח-התיכון בשנות הארבעים. בשנת 1942 ניסתה בריטניה ליצור שיתוף-פעולה בינה לבין מדינות ערב במלחמת העולם השנייה. שיתוף-פעולה כזה היה חיוני, כיוון שחלק גדול מהמנהיגים הערביים נטו לתמוך בגרמניה, ומכיוון שקרבות קשים התנהלו בצפון אפריקה והיו עלולים להתפשט לתוך המזרח התיכון. בין השנים 1942–1944 נערכו פגישות הכנה בין המדינות המייסדות כאשר מצרים היא זו שהובילה את השיחות. בספטמבר-אוקטובר 1944 נערכה באלכסנדריה שבמצרים ועידה מכינה, שהמליצה על הקמת ליגה של מדינות ערב. הוועידה הסתימה ב-7 באוקטובר 1944, אז נוסח "פרוטוקול אלכסנדריה", שעליו חתמו נציגי מצרים, עיראק, עבר הירדן, סוריה ולבנון (לנציגי ערב הסעודית ותימן לא הייתה סמכות לחתום ללא אישור מלכיהם). הפרוטוקול כלל את עקרונות האיחוד, והסעיפים העיקריים שלו נכללו לאחר מכן באמנת הליגה הערבית. הפרוטוקול כלל נספח על פלסטין, בו הודגשה זכותם של הערבים לעצמאות והובטח סיוע למאבקם. בוועידת היסוד של הארגון ב-1945, ייצג את הפלסטינים נציג שמונה על ידי הוועדה, במעמד של משקיף. בכך למעשה, נטלו לעצמן מדינות ערב חסות על הפלסטינים ועל מאבקם בציונות.
עד שנת 1950 נחתמו בין המדינות המייסדות הסכמי תרבות, הסכמים כלכליים והסכמי הגנה הדדית, ובשנת 1953 הוקמה מועצה כלכלית-חברתית. סמכויותיה של הליגה הערבית מוגבלות, ויכולת ההשפעה שלה אינה גדולה. לפי תקנות הארגון (עד פסגת אלג'יריה – 22-23 במרץ 2005), חובה לקבל החלטות על דעת כל חברות הארגון. עובדה זאת שיתקה את היכולת לקבל החלטות רבות. בפסגת אלג'יריה הוחלט כי התקנות ישונו, ובחלק מההחלטות יידרש רוב של שני-שלישים בלבד, ואף רוב רגיל (בסוגיות מנהלתיות). כמו כן, הוחלט לאפשר קבלת החלטות בהצבעה במקרה של העדר קונצנזוס. שינויים אלה בעתיד אולי יאפשרו לליגה הערבית לעמוד בקצב האירועים והאתגרים ולהכריע בסוגיות בלי להזדקק לקונצנזוס, שתמיד עיכב את קבלת ההחלטות.
בתקופה שבין תום מלחמת העולם השנייה ובין מלחמת העצמאות עסקה הליגה הערבית באופן תכוף בשאלת ארץ ישראל. הכינוסים שעסקו בכך התקיימו באינשאס (מצרים, מאי 1946), בלודאן (סוריה, יוני 1946), צופאר (לבנון, ספטמבר 1947) ועאליה (לבנון, אוקטובר 1947). בשנת 1946 הכריזה הליגה על חרם של מדינות ערב על סחר עם היישוב היהודי בארץ ישראל. בשנים 1947–1949, התנהלו כינוסי הליגה באופן שוטף. הליגה הייתה המפעילה להלכה של "צבא ההצלה", אם כי בפועל הפיקוד היה בידי פאוזי אל קאוקג'י. ברקע דיוני הליגה התגבשה התוכנית להצטרפות הצבאות הסדירים של מדינות ערב למלחמה. מנהיג הפלסטינים אמין אל-חוסייני טען בזיכרונותיו ב-1954, כי החלטות המושב השלישי של מועצת הליגה בעאליה בלבנון בין ה-7 וה-9 באוקטובר 1947, בו הוחלט על תמרונים צבאיים ועל הכנות לפלישה לארץ ישראל, היו ראשית הבגידה של מדינות ערב בעניין הפלסטיני. מושב מועצת הליגה בקהיר ב-7 בפברואר 1948 דחה את דרישת הוועד הערבי העליון להקמת ממשלה פלסטינית זמנית במקביל לפינוי הבריטי, ולמסירת השלטון באזורים המפונים לידי "ועדות לאומיות". כמו כן, הוא לא אישר מינוי נציג של הוועד ליד המפקדה הכללית של צבאות הפלישה לארץ ישראל. על סף הפלישה, אמר מזכ"ל הליגה עבד א-רחמן עזאם לדיפלומט הבריטי אלק קירקברייד על היהודים: "אנחנו נטאטא אותם אל הים".
לאחר סיומה של המלחמה, הפעילה הליגה את ועדת "החרם הערבי", שמקום מושבה בדמשק. על אף מרכזיותו של הסכסוך הישראלי-ערבי בסדר היום של הליגה הערבית, לא הצליח הארגון לגבש מדיניות אחידה בנושא זה או בנושא בעיית הפליטים הפלסטינים. בשנת 1949 סיפחה ירדן את הגדה המערבית והעניקה אזרחות לפליטים הפלסטינים שישבו בתחומה, בניגוד לדעת מדינות ערב האחרות.
ב-1964 נערכו שתי פגישות פסגה בקהיר, בירת מצרים, בין ראשי המדינות החברות. בפגישה הראשונה הוקמו ארגוני-משנה בין-ערביים לחינוך, תרבות ומדע. בפגישה השנייה הוקם "הארגון לשחרור פלסטין". ארגון זה התקבל מאוחר יותר, ב-1976 כמדינה חברה בארגון. בשנה זו נדרש הארגון למשבר בלבנון שהידרדר למלחמת אזרחים והוסכם על הקמת כוח בין-ערבי לשמירת השלום בלבנון. הצלחתו של כוח זה בהרגעת הרוחות בלבנון לא הייתה משמעותית.
ב-1979 התחולל משבר בארגון עקב חתימת הסכם השלום בין מצרים לישראל, הסכם שבא בעקבות ביקורו של נשיא מצרים אנואר סאדאת בכנסת בירושלים ב-1977, להפתעת כל מדינות הליגה. מצרים הורחקה מהארגון, ומטה הארגון הועבר מקהיר לתוניס. מצרים הוחזרה לארגון עשר שנים מאוחר יותר ב-1989, ובאותה שנה חזר מטה הארגון לקהיר. גם "הסכם אוסלו" בין ישראל לאש"ף ב-1993 לא נעשה בתיאום עם הליגה הערבית.
בשנת 1990 התחולל משבר נוסף בארגון כתוצאה מפלישת עיראק לכווית וניסיונה לספח את כווית לשטחה. הארגון קיבל החלטה המגנה את עיראק, ומאוחר יותר שיתף פעולה עם ארצות הברית ששלחה כוחות צבא לכווית ולעיראק. עם התחדשות המשבר בעיראק ב-2003 התנגד הארגון לפלישה המחודשת של ארצות הברית לעיראק ולהחזקת כוחות צבאיים אמריקניים בה, אך לא הצליח להוציא מקרבו פעולה ממשית, למרות הסכמים בינערביים המכוונים למקרים מסוג זה ממש (הסכם ההגנה ההדדית). לוב הכריזה, על רקע זה, על כוונתה לפרוש מהארגון באוקטובר 2002 עקב התנגדותו של מנהיגה, מועמר קדאפי, למדיניות הארגון, ועקב רצונו לשתף פעולה עם מדינות וארגונים אפריקניים תוך צמצום הזיקה למדינות ערב האחרות. לאחר משא ומתן אינטנסיבי שניהלו מזכ"ל הליגה, עמר מוסא, ושל נשיא מצרים, חוסני מובארכ, חזרה בה לוב מכוונת הפרישה, אף שהיא ממשיכה למחות על פעולותיה ומחדליה.
בשנת 1992 התחולל משבר בסומליה שהביא לרעב כבד, ולהתמוטטות המשטר בה. גם במקרה זה, לא הצליחו חברות הליגה לגבש מענה למשבר. המצב בסומליה התייצב בעקבות סיוע מארצות הברית ומאירופה, ללא שיתוף פעולה משמעותי מצד מדינות הליגה הערבית.
על אף כל זאת, משמש הארגון פורום חשוב למפגשים קבועים בין ראשי מדינות ערב ולהתייעצויות ותיאומים ביניהם. במצבי משבר יש חשיבות גדולה ליכולתו של הארגון לכנס בחסותו את כל ראשי מדינות ערב. הליגה הערבית גם משמשת פורום לגיבוש עמדה ערבית אחידה, בעיקר בעניינים בעלי חשיבות הסברתית, ולהצגתה בפני מדינות אחרות או ארגונים בינלאומיים אחרים. היא גם מספקת מראית-עין של שיתוף פעולה בין-ערבי, דבר שעדיין נתפס כבעל חשיבות, אפילו ברמה הסמלית, בקרב הציבור הערבי.
בשנת 2011 החלו גלי מחאות בעולם הערבי. המחאות הגיעו ללוב, והסלימו למלחמת אזרחים בין המורדים למנהיג לוב מועמר קדאפי ותומכיו. קדאפי הורה לצבא להשתמש בכל האמצעים כדי לדכא ולהרוג את המורדים, ובעקבות ההוראה הושעתה לוב מהליגה הערבית. לאחר הדחתו של קדאפי מהשלטון בחודש אוגוסט 2011 והוצאתו להורג באכזריות בידי המורדים הלובים, החזירה הליגה הערבית את לוב לחיק המדינות החברות, כאשר את המדינה מייצגת מועצת המעבר הלאומית. בחודש נובמבר 2011 השעתה הליגה הערבית את סוריה בעקבות הדיכוי האלים של אזרחיה בידי משטרו של אסד.
בשנת 2016 התמנה שר החוץ לשעבר של מצרים אחמד אבו אל-רייט למזכיר הכללי של הליגה הערבית. כל המזכירים הכלליים של הארגון, למעט אחד, היו מצריים. בשנים 1979–1990 כיהן בתפקיד שאד'לי קליבי מתוניסיה.
חברות
החברות הנוכחיות (ובעבר) בליגה (ותאריך הצטרפותן):
מטה הליגה הערבית נמצא בקהיר שבמצרים. במהלך השעייתה של מצרים, תוניס שבתוניסיה שימשה כמטה הליגה.
מדינות משקיפות
כיום בליגה הערבית ישנן חמש מדינות משקיפות:
טרנדלג
בשנת 1804 פוצל המחוז לצפון טרנדלג (Nord-Trøndelag) ודרום טרנדלג (Sør-Trøndelag), אך בשנת 2018 אוחדו המחוזות מחדש למחוז אחד.
העיר הגדולה ביותר בטרנדלג היא העיר טרונדהיים. המרכז הניהולי הוא שטיינקר, ואילו טרונדהיים מתפקדת כמשרדו של ראש עיריית המחוז. שתי הערים מכהנות בתפקיד מושל המחוז; עם זאת, שטיינקר מכילה את הפונקציות העיקריות.
טרנדלג הוא אחד האזורים הפוריים ביותר של נורווגיה, עם תפוקה חקלאית גדולה. רוב הייצור מסתיים במערכת השיתופית הנורווגית לבשר וחלב, אך תוצרת חקלאית היא עסק שצומח בהתמדה. בשטח המחוז נמצא אגם סאלסוואטנה, אגם השני בעומקו הנורווגיה.
היסטוריה
טרנדלג (יחד עם חלקים ממורא אנד רומסדל) נמסרה לזמן קצר בשנת 1658 לשוודיה בחוזה של רוסקילדה ונשלטה על ידי המלך צ'ארלס העד עד שהוחזר לדנמרק-נורווגיה לאחר אמנת קופנהגן בשנת 1660. במהלך תקופה זו, שוודים גייסו 2,000 גברים בטרנדלג, ואילצו נערים צעירים עד גיל 15 להצטרף לצבאות השוודים שנלחמו נגד פולין וברנדנבורג. צ'ארלס X חשש שהטרונדרס יתקוממו כנגד הכובשים השוודים שלהם, וחשב שנבון להרחיק חלק גדול מהגברים. רק כשליש מהגברים אי פעם חזרו לבתיהם; חלקם נאלצו להתיישב בדוכסות אסטוניה השוודית דאז, מכיוון שהשוודים חשבו שיהיה קל יותר לשלוט שם בטרונדרים תוך שימוש במקסימום העתיק של חלוקה ושלטון.
בסתיו 1718, במהלך המלחמה הצפונית הגדולה, הצטווה הגנרל קרל גוסטף ארמפלדט על ידי המלך צ'ארלס העשירי השוודי להוביל צבא שוודי של 10,000 איש לטרנדלג ולקחת את טרונדהיים. בגלל קווי האספקה הגרועים שלו לשוודיה, צבא ארמפלדט נאלץ לחיות מהאדמה, מה שגרם לסבל רב לתושבי האזור. הקמפיין של ארמפלדט נכשל: מגיני טרונדהיים הצליחו להדוף את המצור שלו. לאחר שנהרג צ'ארלס ה -13 במצור על פרדריקסטן בדרום מזרח נורווגיה, הורה ארמפלד לשוב בשוודיה. במהלך הנסיגה שלאחר מכן נתפסו 6,000 הקרוליאנים הסחוטים והמורעבים ששרדו בסופת שלגים עזה. אלפי קרוליאנים קפאו למוות בהרי נורווגיה, ומאות נוספים נכו לכל החיים.
ממשל
המחוז מנוהל על ידי עיריית מחוז טרנדלג. העיירה שטיינקר היא מושב מושל המחוז וממשל המחוז. גם למושל המחוז וגם לעיריית מחוז טרנדלג יש משרדים בטרונדהיים.
המחוז מפקח על 41 בתי הספר העל יסודיים, כולל תשעה בתי ספר פרטיים. בשישה מבתי הספר לומדים יותר מ-1,000 תלמידים. במחוז יש עשרה בתי ספר תיכוניים עממיים.
תרבות
התיאטרון הרשמי של האזור הוא תיאטרון טרנדלג בטרונדהיים. בסטיקלסטאד בוורדל, המחזה ההיסטורי בשם דרמת סנט אולב הושמע מדי שנה מאז 1954. הוא מתאר את ימיו האחרונים של אולף השני, מלך נורווגיה.
ג'אז ברמה גבוהה מאוד נשמע לעיתים קרובות בטרונדהיים, בגלל ההשכלה הגבוהה בג'אז בטרונדהיים. טרונדהיים היא גם המרכז הלאומי של מוזיקת רוק; מוזיאון המוזיקה הפופולרי Rockheim נפתח שם בשנת 2010. Trøndelag ידועה גם במגוון המקומי של מוזיקת הרוק שלה, שמבוצעת לעיתים קרובות בניב מקומי, המכונה "trønderrock".
האזור ידוע ברבים בזכות מבשלת בית הירח שלו, הנקראת קרסק. אף על פי שהיא אסורה רשמית, אומנות הייצור של משקאות ביתיים טהורים ככל האפשר עדיין מחזיקה חשיבות בחלקים בטרנדלג. המסעדות מוגשות באופן מסורתי מעורבב עם קפה. באזורים הדרומיים אנשים נוטים להשתמש בקפה פילטר רגיל, ואילו בצפון הם בוחרים להגיש קרסק עם קפה חלש ככל האפשר.
"המנה הרשמית" של האזור היא סודה המורכבת מבשר כבשים או בקר וכדורי בשר בציר מבושל. הכבשה האפור הנורווגית טרונדר היא זן של כבשים מבויתות שנמצאות בסכנת הכחדה, שמקורן בטרנדלג בסוף המאה ה -19. כרגע נותרו כ־50 בעלי חיים בודדים ונמצאים מאמצים להחיות את הגזע.
צ'אנגן CS85
"צ'אנגן CS85" (באנגלית: Changan CS85) הוא קרוסאובר בתצורת קופה (פסטבק ) מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Changan Automobile אשר מיוצר משנת 2019 ועד היום.
הצלב האדום
הצלב האדום, או תנועת הצלב האדום והסהר האדום הבין-לאומי הוא קבוצה של ארגונים העוסקים בסיוע הומניטרי. קבוצת הארגונים של הצלב האדום כוללת את הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום, שמטרתו הגנה על חייהם ועל כבוד האדם של קורבנות סכסוך מזוין, את ארגוני הצלב האדום והסהר האדום הלאומיים של המדינות השונות, כולל מגן דוד אדום הישראלי ואת הפדרציה הבין-לאומית של ארגוני הצלב האדום והסהר האדום העוסקת בתיאום וארגון שיתופי פעולה בין הארגונים הלאומיים.
המשרדים הראשיים של ארגוני הצלב האדום נמצאים בז'נבה שבשווייץ. משרדיו בישראל שוכנים בשכונת בית חנינא בירושלים.
היסטוריה
הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום הוקם על ידי ז'אן אנרי דינן, דינן יצא ב-1859 לצפון איטליה וזועזע מהמראות של קרב סולפרינו שהתנהל בין הצרפתים והאיטלקים לבין האוסטרים. הוא ראה אלפי פצועים ואנשים גוססים מופקרים ללא עזרה, ופרסם ב-1862 ספר בשם "זכר סולפרינו", בו הציע להקים אגודות של מתנדבים לסיוע לנפגעים, וניסח אמנה בין-לאומית להגנה על פצועים, שבויי מלחמה, רופאים ואחיות. ארבעה מבני עירו הצטרפו ליוזמתו והקימו ב-1863 את הוועד הראשון של הצלב האדום. ב-1864 התכנסה בז'נבה ועידה בהשתתפות 12 מדינות שקיבלו את "אמנת ז'נבה הראשונה", שנתנה חסינות לצוותים רפואיים ולכל אזרח המושיט יד לצוות רפואי, טיפול רפואי וסימון אחיד של צוותי הצלה רפואיים.
עם השנים הוקמו במדינות שונות ארגונים לאומיים של הצלב האדום והסהר האדום. למרות שהתנועה היא בין-לאומית, כל ארגון לאומי של הצלב האדום או הסהר האדום הוא עצמאי. בשנת 1919, לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, הוקמה הפדרציה הבין-לאומית של ארגוני הצלב האדום והסהר האדום שנועדה לתאם בין הארגונים הלאומיים ולגייס סיוע בין-לאומי למקרי אסון.
סמלי הארגון
הסמל שנבחר לארגון הוא צלב אדום על רקע לבן. ההסבר הרשמי לסמל הוא אימוץ דגל שווייץ בהיפוך צבעים כסמל הארגון, אולם נראה כי המסורת הנוצרית, שעל-פיה אסור לפגוע באנשים ובמבנים הנושאים את סמל הצלב, השפיעה על בחירת הסמל.
במלחמת רוסיה-טורקיה, בין 1876–1878, סימנה האימפריה העות'מאנית את צוותי העזרה הראשונה שלה בסהר אדום, זאת כדי להימנע משימוש בסמל נוצרי, וכיוון שסימלה הלאומי של האימפריה העות'מאנית (כמו גם של טורקיה המודרנית) הוא סהר לבן על רקע אדום. ב-1878 הוכר הסמל עקרונית על ידי ועד הצלב האדום, ובמהרה אומץ בארצות מוסלמיות אחרות. ב-1929 תוקן תקנון הארגון הבין-לאומי, כך שיוכרו רשמית שני סמלים נוספים: הסהר האדום, ו"האריה והשמש האדומים". הסמל האחרון שימש את איראן שביקשה להימנע מסמל מוסלמי מובהק בתקופת שלטון השאה. לאחר המהפכה האסלאמית שהתחוללה באיראן ב-1979 והדחת השאה, החליפה איראן את סמל האריה והשמש בסמל הסהר האדום, אם כי הוועד הבין-לאומי לא ביטל את הכרתו בסמל הישן.
מגן דוד אדום והצלב האדום
ב-1950 ביקש ארגון "מגן דוד אדום" להתקבל לתנועת הצלב האדום והסהר האדום העולמית, אולם נדרש ממנו להחליף את סמלו לאחד משלושת הסמלים המוכרים. דרישת ישראל להכיר בסמל מגן דוד אדום כסמל רביעי נדחתה, בין היתר בשל לחץ ארצות ערב. "מגן דוד אדום" הצטרף לוועד הבין-לאומי כמשקיף, אך לא כחבר מלא. יש מדינות נוספות שביקשו להכיר בסמלים באופן שונה מהמקובל. למשל ב-1936 התנגד הוועד הבינל' של הצלב האדום להצעה האפגנית לאימוץ מסגד אדום על רקע לבן כסימון הבחנה. כך גם להצעות שעלו בהמשך מזימבבואה, בורמה ומדינות נוספות.
ב-2002 חתם מגן דוד אדום על הסכם לשיתוף פעולה עם הצלב האדום האמריקאי, וב-2004 עם הצלב האדום הצרפתי.
בשנת 2005, בלחץ ישראל וארצות הברית, ובעקבות היחלשות ההתנגדות של ארצות ערב לצירוף מגן דוד אדום, החליט "הוועד הבין-לאומי" לאמץ סמל נוסף, נטול הקשרים דתיים או לאומיים. הסמל שהתקבל הוא ריבוע אדום חלול העומד על קודקודו, על רקע לבן. הסמל החדש מכונה "הקריסטל האדום" (וכן "המעוין האדום" או "היהלום האדום"). לפי הנחיות הארגון שנוסחו במה שמכונה "הפרוטוקול השלישי", מותר לארגון מקומי לשלב סמל מקומי בתוך הקריסטל האדום, ובלבד שהודיע על כך מראש לארגון בז'נבה. לפיכך, סמל מגן דוד אדום יושם בתוך הקריסטל האדום בשימוש רשמי. כמו כן, התירו ההנחיות להשתמש בצלב האדום ובסהר האדום זה בצד זה, כפי שביקשו כמה מחברות חבר המדינות, שבהן אוכלוסייה נוצרית ומוסלמית מעורבת. לצורך סימון צוותי הצלה נייטרליים בעת מלחמה מותר השימוש רק בצלב האדום, בסהר האדום או בקריסטל האדום בלא כל תוספת.
זמן קצר לפני צירוף מגן דוד אדום ל"וועד הבין-לאומי" נחתם הסכם לשיתוף פעולה בינו לבין ארגון "הסהר האדום הפלסטיני" הפועל ביהודה ושומרון וברצועת עזה, הסכם שהקל על תהליך ההצטרפות. ההסכם מאפשר לסהר האדום הפלסטיני להיעזר בשירותי מגן דוד אדום, שציודו הרפואי טוב יותר, ומסדיר טוב יותר את סוגיית המעבר של אמבולנסים פלסטיניים בתקופות של מתח ביטחוני. באופן חריג התקבל הסהר האדום הפלסטיני כחבר ב"וועד הבין-לאומי", אף על פי שהוא אינו כפוף לשום מדינה מוכרת, אלא רק לרשות הפלסטינית ולאש"ף.
מוזיאון הצלב האדום
מוזיאון הצלב האדום הוקם בשנת 1988 וממוקם בז'נבה, שווייץ. כולל תערוכות העוסקות בתחום ההיסטוריה של הפעילות הומניטרית של הצלב האדום, משמעות הפעילות ההומינטרית, עדויות של אוכלוסיות שנפגעו, ויצירות אומנות שנוצרו על ידי אוכלוסיות אסירים ושבויים שנתמכו על ידי הצלב האדום.
פאטוס נאנו
פאטוס נאנו (באלבנית: Fatos Nano; ), נולד ב-16 בספטמבר 1952) הוא פוליטיקאי אלבני שכיהן כראש ממשלת אלבניה בין השנים 1997 ל-1998 ובין 2002 ל-2005. הוא היה המנהיג הראשון ומייסד המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה.
ביוגרפיה
פאטוס נאנו נולד בטירנה לטאנה נאנו, מנהל לשעבר של הרדיו האלבני, ולמריה נאנו.
בשנתו השנייה בתיכון הקים להקת רוק שהוא היה הסולן שלה, הם ניגנו את המוזיקה של הביטלס, מוזיקה שהייתה לקהל הרחב במדינה באותה תקופה. הוא סיים את לימודיו בכלכלה פוליטית באוניברסיטת טירנה בשנת 1974. לאחר סיום לימודיו בשנת 1978 עבד נאנו בניהול המפעלים המתכתיים של אלבסן עד 1981. מ-1981 עד 1984 שימש נאנו ככלכלן בחווה החקלאית של פריסקה בטירנה. ב-1984 מונה כחוקר בעיות סוציו-אקונומיות ורפורמות בכלכלות השוק של מדינות הגוש המזרחי במכון למחקרים מרקסיסטיים-לניניסטים בטירנה, שם עבד עד 1990.
קריירה פוליטית
נאנו החל את הקריירה הפוליטית שלו בדצמבר 1990, אז מונה למזכיר הכללי של מועצת השרים. בינואר 1991, הוא קודם לתפקיד סגן ראש הממשלה, בממשלת אדיל סארצ'ני. נפילת המשטרים הקומוניסטיים במדינות שונות במרכז ומזרח אירופה אילצה את הנשיא רמיז אליה להסיר בהדרגה את הנומנקלטורה הקומוניסטית הישנה מהשלטון והממשלה, ובסוף פברואר 1991, מינה אליה את נאנו לראש ממשלת המעבר במטרה לארגן את הבחירות הפוסט-קומוניסטיות הדמוקרטיות הראשונות במדינה שנערכו באותה שנה ולהכין את המעבר של המדינה לקראת דמוקרטיה ליברלית וכלכלת שוק. הבחירות לפרלמנט נערכו ב-31 במרץ 1991 שם זכתה מפלגת הלייבור של אלבניה ברוב. רמיז אליה מינה את נאנו בפעם השנייה לראש הממשלה החדש. עם זאת, ממשלתו החדשה לא החזיקה מעמד יותר מהראשונה, שכן שבוע אחד לאחר שביתה כללית שאורגנה על ידי האיגודים העצמאיים אילצה אותו להתפטר כעבור שבועיים. הקונגרס ה-10 של מפלגת הלייבור נערך ביוני 1991, אשר קיבל שלוש החלטות חשובות; תחילה היא שינתה את שמה של מפלגת הלייבור למפלגה הסוציאליסטית של אלבניה, אחר כך היא גירשה את כל חברי הפוליטביורו, ולאחר מכן היא בחרה בננו כמנהיגה החדש של המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה ב-13 ביוני 1991.
מאסר
לאחר שהמפלגה הדמוקרטית של אלבניה זכתה בבחירות לפרלמנט ב-22 במרץ 1992, הקים הפרלמנט בתחילת 1993 ועדה שתחקור את פעילותו של פאטוס נאנו בגין שחיתות והתעללות לכאורה עם ניהול הסיוע ההומניטרי שניתנה על ידי איטליה במהלך המשבר הכלכלי שנמשך מ-1990 עד תחילת 1992.
ב-3 באפריל 1994 נגזרו על נאנו 12 שנות מאסר. עצומה חתומה על ידי 700 אלף איש נשלחה לנשיא סאלי ברישה בבקשה לשחרר את נאנו מהכלא.
בשנת 1997, קריסת הונאת פונזי סימנה את תחילתו של מרד עממי נגד הנשיא ברישה, שנאלץ להתפטר ביולי 1997. ברישה כינס בחירות לפרלמנט בטרם עת ב-29 ביוני והעניק חנינה כללית לכל האסירים ב-1997. במרץ 1997, גם נאנו שוחרר מהכלא. נאנו נמצא חף מפשע על ידי בית משפט בטירנה בגין שימוש לרעה בכוח ושחיתות לכאורה בשנת 1999.
קדנציה שנייה ושלישית
הבחירות לפרלמנט ב-29 ביוני 1997 היו ניצחון מוחץ עבור המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה. נאנו מונה לראש הממשלה על ידי הנשיא רג'פ מיידני. הפיכה במדינה בוצעה ב-14 בספטמבר 1998 על ידי ההנהגה הרדיקלית של המפלגה הדמוקרטית של אלבניה במהלך הלוויה של אזם חיידרי במטרה להשתלט על השלטון בכוח ולרצוח את נאנו. כדי להימנע מרציחתו על ידי ההמון הזועם, החליט נאנו לברוח למעון הממשלה בפוגרדץ.
לאחר שהמפלגה הסוציאליסטית זכתה בפעם השנייה בבחירות לפרלמנט ב-24 ביוני 2001, חזר נאנו לפוליטיקה לאחר שנתיים של חוסר פעילות על ידי פתיחת התנועה שנקראת קתרזיס.
בתחילת 2002 ניסה נאנו ללא הצלחה להתמודד על תפקיד נשיא אלבניה, אך ב-25 ביולי 2002 הוא מונה על ידי הנשיא החדש שנבחר אלפרד מויסיו לראש הממשלה בפעם השלישית.
בחורף 2004, אורגנו מספר הפגנות עם למעלה מ-20,000 איש על ידי האופוזיציה בראשות סאלי ברישה בדרישה מנאנו להתפטר מתפקיד ראש הממשלה, אשר נודעה בשם תנועת "נאנו הסתלק".
ב-3 ביולי 2005 הפסידה המפלגה הסוציאליסטית בבחירות וברוב בפרלמנט. נאנו התפטר מתפקיד ראש הממשלה וגם כיו"ר המפלגה הסוציאליסטית ב-1 בספטמבר 2005. מאז, הוא פרש מהחיים הציבוריים והפוליטיים, והוא ממעט להופיע לראיונות בתוכניות אירוח פוליטיות ובכלל.
שימור מזון
שימור מזון הוא ביצוע פעולות למניעת קלקול, ריקבון של המזון, לזמן רב ככל האפשר. ריקבון המזון נובע מתהליך טבעי של השחתת חומרים אורגנים על ידי פעילות אנזימים וצמיחתם של שמרים, עובש ובקטריות. כדי שתהליך זה יקרה, דרושה סביבה מתאימה מבחינת pH, טמפרטורה, לחות ואספקת חמצן. מניעת אחד או יותר מהגורמים הללו, מעכבת או מפסיקה את תהליך הריקבון.
שיטות שימור מסורתיות
במהלך ההיסטוריה גילה האדם דרכים רבות למניעת בזבוז מזון, וחשיבות עליונה יוחסה לשימורו. שיטות עתיקות של החמצה, עישון וכבישה, מעניקות טעמים וניחוחות ייחודיים למזון המשומר. החל ביבוש המזון על ידי השמש, דרך מלחים ושמנים שונים. שימור המזון, פתר לאדם כמה בעיות: כבר לא היה צורך לנדוד כדי לצרוך את בשר הציד במקום שבו ניצוד, אלא אפשר היה להעבירו ממקום למקום. בחלק מן השיטות והתהליכים משתמשים גם בימינו אלה:
בחינת ההסמכה של לשכת עורכי הדין
בחינת ההסמכה של לשכת עורכי הדין (נקראת גם "בחינת לשכת עורכי הדין" או "בחינת הלשכה") היא בחינה פנימית מטעם לשכת עורכי הדין בישראל שייעודה הוא לבחון את הידע של בוגרי לימודי משפטים לאחר ההתמחות שמבקשים להיות מוסמכים כעורכי דין, דבר שיאפשר להם לקבל רישיון לעסוק בעריכת דין בישראל.
הבחינה נערכת בשני מועדים מדי שנה, בדרך כלל בחודשים דצמבר ויוני. הבחינה נערכת בהתאם להוראות סעיפים 38–40 של חוק לשכת עורכי הדין, התשכ"א-1961, ובהתאם לתקנות לשכת עורכי הדין (סדרי בחינות בדיני מדינת ישראל, באתיקה מקצועית החלה על עורכי דין זרים ובבחינת ההסמכה לעריכת דין), התשכ"ג-1962.
אחוזי המעבר של הבחינה מצויים בירידה חדה בשנים האחרונות. במועד מאי 2013 עברו את הבחינה 77% מהניגשים, במועד אוקטובר 2015 שיעורי המעבר ירדו ל-59.7%, במועד אפריל 2017 השיעור כבר היה 44%, ואילו במועד דצמבר 2017 השיעור עמד על 34% (במועד יוני 2018 עברו את הבחינה 32% מהנבחנים).
בהתאם לתיקון מס' 38 לחוק לשכת עורכי הדין, הוצאה מידי לשכת עורכי הדין המעורבות בחיבור הבחינות. חיבור הבחינות הוטל על "ועדה בוחנת" שממונה על ידי שר המשפטים. ועדה כזו מונתה לראשונה ב-16 במאי 2017, על ידי שרת המשפטים איילת שקד (עד אותו מועד, מעולם לא מונתה ועדה בוחנת כחוק). ב-16 בינואר 2019 הודיעה שרת המשפטים איילת שקד, כי בסיכום עם יו"ר ועדת הכנסת ח"כ מיקי זוהר, ח"כ אסנת מארק ונציגי לשכת עורכי הדין הוחלט להעמיד את ציון המעבר בבחינת ההסמכה של לשכת עורכי הדין על 60 במקום 65.
נבחן שנכשל בבחינה יכול לגשת לבחינה במועדים הבאים, ללא הגבלת מספר המועדים.
מבנה הבחינה
בעקבות רפורמה בחוק לשכת עורכי הדין, החליטה שרת המשפטים איילת שקד על שינוי מתכונת בחינת ההסמכה ללשכת עורכי הדין, החל ממועד נובמבר 2017. מטרת השינויים היא לטייב את הליך הבחינות ולוודא כי מתמחים הניגשים לבחינה אכן ישלטו בדין המהותי לצד הדין הפרוצדורלי. זאת, כדי להבטיח שלמקצוע עריכת הדין יוסמכו בעלי הכישורים המתאימים לשמש כעורכי דין.
עד למועד מאי 2017, הבחינה הורכבה משני חלקים, החלק הראשון הוא החלק העיוני, ולאחר שנבחן עבר בהצלחה את החלק העיוני, הוא נבחן בחלק השני שהורכב מבחינה בעל-פה. בתיקון לתקנות מיוני 2017 בוטלה הבחינה בעל-פה.
ממועד דצמבר 2017 הבחינה בנויה משלושה חלקים:
כדי לעבור את הבחינה על הנבחן לעבור את רף ה-60 נקודות (עד למועד יוני 2018 היה על הנבחן לעבור רף של 65 נקודות וגם לקבל ציון העולה על שליש מסך הנקודות המקסימלי, בכל אחד מחלקי הבחינה).
מבנה הבחינה העיונית בעבר (עד למאי 2017)
בעבר, בחינת ההסמכה הייתה מבחן רב-ברירתי ונחלקה לחמישה פרקים כאשר בכל פרק יש כ-20 שאלות ובסך הכל בבחינה יש כ-100 שאלות שכל אחת מהן שווה נקודה אחת. פרקי הבחינה הם:
החלק השישי נוסף לבחינה החל ממועד מאי 2015. משך הזמן המוקצב לבחינה עמד על כשלוש שעות וחצי, וכדי לקבל ציון עובר, על הנבחן לענות נכונה על לפחות 65 שאלות, או לענות נכונה על 12 שאלות לפחות בכל פרק.
הבחינה בעל-פה (בוטלה)
הבחינה בעל-פה הייתה נערכת בדרך כלל כשבועיים עד שלושה שבועות לאחר הבחינה העיונית, במתכונת עד מועד דצמבר 2017. הבחינות בעל-פה נערכו במשך כשבוע בפני בוחנים שונים ומועדי הבחינה בעל-פה היו מתפזרים בין ימות השבוע. הוועדה הבוחנת לבחינה בעל-פה מורכבת משופט ושני עורכי דין - האחד מהמגזר הציבורי והאחר מהמגזר הפרטי. בדרך כלל הבחינה בעל-פה הייתה בנושא שהנבחן התמחה בו בהתמחות, אולם הנבחן נשאל לעיתים גם על ידע משפטי שלא מתחום התמחותו. משך הבחינה היה נע בין 5 דקות ל-30 דקות.
הבחינה בעל-פה בוטלה בחודש יוני 2017.
נתוני מעבר
בשנת 2000 החלה לשכת עורכי הדין בתיעוד ממוחשב של מעבר הנבחנים. בבחינות שנערכו בנובמבר 2011 נכשלו כ-44% מהנבחנים. בבחינות שנערכו בנובמבר 2015 נכשלו כ-40% מהנבחנים ובבחינות שנערכו במאי 2016 נכשלו 46% מהנבחנים. שלושת המועדים הנ"ל מחזיקים בכמות הנכשלים הגדולה ביותר של בחינות ההסמכה של לשכת עורכי הדין, כאשר בחינת נובמבר 2016 מחזיקה בשיא במספר הנכשלים בכל היסטורית הבחינות של לשכת עורכי הדין, שבה נכשלו יותר מ-70%. אחרי קבלת עתירות, עלה אחוז העוברים בבחינת נובמבר 2016 מ-30% ל-37%.
להלן נתוני מעבר בחינת ההסמכה של לשכת עורכי הדין:
טענות בדבר מאפייני הבחינה
שיעור הנכשלים הגבוה בבחינות הלשכה הוביל פעמים רבות להגשת עתירות לבית המשפט, שכללו השגות על סדרי הבחינה ודרישה לפסול שאלות שלטענת העותרים היו לא תקינות. בדיון אחת מעתירות אלה העיר שופט בית המשפט העליון, יצחק עמית: "בריטואל החוזר על עצמו מדי כחצי שנה, נדרש בית משפט זה לערעורים שעניינם ביקורת שיפוטית על בחינות לשכת עורכי הדין."