cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוד שטרן
קורות חיים
שטרן נולד בעיירה סובאלק שבצפון-מזרח פולין, (במערב תחום המושב של האימפריה הרוסית). למרדכי, רופא שיניים, ולהדסה-לאה לבית של גרושקין-ליפשיץ, מיילדת. הוא האח הצעיר של אברהם, לימים מפקד הלח"י ("יאיר"). ביתה של משפחת שטרן היה בית יהודי חילוני. למד בגימנסיה העברית בעיר הולדתו. היה פעיל בתנועת בית"ר, ארגן את הכינוס הראשון של התנועה בפולין, שימש כחבר המפקדה בפלך ביאליסטוק ונתמנה לקצין נציבות בית"ר בפולין. בשנת 1929 יצא ללימודי הנדסה בטכניון בברין שבצ'כוסלובקיה. בשנת 1935 סיים את לימודיו בתואר מהנדס, נישא לחברתו הינדה לבית שפרלינג וביחד עלו בשנת 1935 לארץ־ישראל במסגרת פלוגות הגיוס של בית"ר. לאחר עלייתו לארץ שימש כמפקד פלוגת הגיוס של בית"ר בהרצליה ועבר קורס סגנים של האצ"ל. לאחר מכן עבר לתל אביב ושימש כמפקד הקן בעיר, ממלא מקום נציב בית"ר וכחבר בהנהלת התנועה הרוויזיוניסטית. לימים הצטרף, כאחיו, לארגון לח"י.
משנת 1942 ניהל שטרן חברת בנייה שהייתה בבעלות הסתדרות העובדים הלאומית של תנועת החרות. החברה בנתה בנייני מגורים והייתה מהראשונות שבנו באילת, דימונה ובאר שבע, כמו גם בירושלים שלאחר מלחמת ששת הימים, וכן את היכל הספורט יד אליהו. ב-5 באוגוסט 1947 נכלא במחנה המעצר בלטרון, יחד עם ראשי ערים אחרים ופעילי התנועה הלאומית, בעוון סיוע למחתרות. מאוחר יותר הועבר לעתלית ושוחרר במרץ 1948.
לאחר קום המדינה היה פעיל ב"מפלגת הלוחמים" של יוצאי הלח"י ובארגון רשימת הלוחמים (ט"ו) לבחירות לכנסת הראשונה. בסוף שנות השישים יזם את הקמת לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים והיה חבר בה.
בשנת 1969 כיהן כחבר מועצת עיריית תל אביב. בשנת 1979 נבחר שטרן לכנסת התשיעית מטעם הליכוד במקום שמואל רכטמן, והיה חבר בוועדות הכנסת השונות. שטרן היה גם חבר הנהלת תנועת החרות ושימש כציר הליכוד לקונגרס הציוני העולמי.
בשנים 1981–1988 כיהן שטרן כנשיא התאחדות הקבלנים. לאחר סיום תפקידו מונה לנשיא כבוד של ההתאחדות. כמו כן היה יו"ר העמותה להנצחת מורשת לוחמי חירות ישראל.
חנות תגרים
חנוֹת תגרים (חאן אל תוג'אר) - הוא אתר ארכאולוגי של חאן (אכסניה) ממלוכי גדול, בגליל התחתון, מול הכניסה לקיבוץ בית קשת, על נתיב דרך הדואר הקדומה.
החאן היה בנוי סביב חצר מרכזית ובה באר. החאן כלל מסגד מפואר ממנו נותרו שרידי שלושה צריחים. מכלול החאן מוקף חומה שייתכן שהיא מאוחרת, רק מן המאה ה-16. שמו של החאן מעיד על השוק שהתקיים סביבו (תגרים = סוחרים).
קלעת אל חאן
על הגבעה ממול חנות תגרים מימין לכניסה לבית קשת נמצאים שרידי מצודה הנקראת בערבית קלעת אל חאן על שם החאן שממולה. תפקיד המצודה היה לשמור על החאן המבודד ולהגן עליו מהתקפות. החאן נבנה במקום נמוך על יד הדרך הראשית אך במיקום שאיננו מוגן ועל כן היה צורך במצודה שתגן עליו.
1973 בספורט
גביע דייוויס
נבחרת אוסטרליה מנצחת בטורניר גמר גביע דייוויס את נבחרת ארצות הברית בתוצאה 0:5.
אליפות אירופה
נבחרת יוגוסלביה זוכה באליפות.
אליפות דרום אמריקה
ברזיל זכתה באליפות וארגנטינה  זכתה במקום השני.
גביע אירופה לאלופות
פלקנסטרו וארזה זוכה באליפות
גביע אירופה למחזיקות גביע
ספרטק לנינגרד מנצחת את יוגופלסטיקה ספליט  77:62.
הגביע הביניבשתי
איניס וארזה זוכה בתואר.
אליפות העולם
אליפות העולם הראשונה בשחייה נערכה בבלגרד, יוגוסלביה ב-31 באוגוסט - 9 בספטמבר 1973.
טוויד
שם האריג נלקח מנהר טוויד (Tweed river) שמהווה בחלקו המזרחי את הגבול הגאוגרפי בין אנגליה לסקוטלנד.
אוריגמי מודולרי
אוריגמי מודולרי הוא כינוי לאמנות בה ניתן ליצור צורות מורכבות מחיבור יחד של יחידות בסיס שכל אחת מהם מורכבת מקיפולי נייר פשוטים. זהו תת-ענף לאוריגמי, אמנות קיפולי הנייר היפנית שבה באמצעות קיפולים בלבד, ללא שימוש במספריים ובדבק, ניתן להפוך פיסת נייר מרובעת לצורות הדומות לפרחים, ציפורים ועוד. באוריגמי מודולרי, נבנות יחידות בסיס בעזרת שיטות של אוריגמי, ומשולבות יחד ליצירת צורות מורכבות. אוריגמי מודולרי מתעסק בעיקר ביצירתם של צורות מתמטיות: פאונים (בעיקר בעלי סימטריות רבות ומורכבות) וריצופים. אוריגמי מודולרי הוא כלי פופולרי להוראת המתמטיקה.
היסטוריה
העדות הראשונה לבניות שאותן ניתן לייחס היום לאוריגמי מודולרי נמצאת בספרון של היאטו אוקה (Hayato Ohoka) משנת 1734 בשם 'Ranma Zushiki'. הספר כולל מספר מודלים של אוריגמי וביניהם בנייה של קובייה, המתבססת על מספר יחידות בסיס. צורה נוספת מהאוריגמי המסורתי הבנויה מיחידות בסיס היא ה'קוסודמה' - כדור של פרחים. גם בקיפול הנייר הסיני המסורתי ישנם כמה צורות המבוססות על יחידות בסיס כמו נייר הג'וס.
האמנות המודרנית של אוריגמי מודולרי התחילה בשנות ה-60 של המאה ה-20 בעבודותיו של רוברט נייל (Robert Neale) בארצות הברית, ובעבודותיו של מיטסונובו סונובה (Mitsonobu Sonobe) ביפן. בעקבות עבודות אלו הפך העיסוק באוריגמי מודולרי לפופולרי מאוד ברחבי העולם, וגרם לשטף של יצירות רבות וחדשות.
יחידות בסיס
השלב הראשון בבנייה של צורות באוריגמי מודולרי הוא יצירתן של יחידות בסיס. יחידות בסיס מקופלות בשיטות של אוריגמי מסורתי. היחידות מכילות לרוב 'כיסים' ו'כנפיים', המאפשרים שילוב של היחידות זו בזו על ידי הכנסת הכנפיים של יחידה אחת לתוך הכיסים של יחידה אחרת. חלק מיחידות הבסיס מאפשרות יצירה של מגוון רחב של צורות. להלן דוגמאות למספר יחידות בסיס פופולריות:
קישורים חיצוניים
אתרים עם גלריות והוראות בנייה: הקשר בין אוריגמי למתמטיקה:
דרק ג'רמן
דרק ג'רמן (באנגלית: Derek Jarman; 31 בינואר 1942 – 19 בפברואר 1994) היה במאי קולנוע, מעצב במה, אמן וכותב אנגלי.
ביוגרפיה
ג'רמן נולד בשם מייקל דרק אלוורת'י ג'רמן בנורת'ווד, במידלסקס. הוא למד בפנימיית קאנפורד בדורסט ומ-1960 בקינגס קולג' בלונדון. מ-1963 הוא בילה את ארבע השנים הבאות בבית הספר לאמנות סלייד בקולג' יוניברסיטי בלונדון. הוא החזיק סטודיו בבאטלר וורף בלונדון, והיה חבר הסצנה סביב הפסל אנדרו לוגן במהלך שנות ה-70.
סרטים
סרטיו המוקדמים היו סרטים ניסיוניים קצרים במצלמת סופר 8, פורמט שהוא לעולם לא נטש ובהמשך הוסיף לשכלל (בסרט Imagining October מ-1984, The Angelic Conversation מ-1985, The Last of England מ-1987 ו-The Garden מ-1990), במקביל ליצירה העלילתית המסורתית שלו.
ג'רמן פרץ לתודעה תחילה כמעצב בסרטו של קן ראסל משנת 1970, The Devils, ולאחר מכן הודות לסרטו החלוצי משנת 1976, סבסטיאן - ככל הידוע הסרט הבריטי הראשון שהציג הומוסקסואליות באופן חיובי, והסרט הראשון דובר לטינית.
בסרט הבא, Jubliee (צולם ב-1977, שוחרר ב-1978), הנחשב ליצירת המופת הראשונה שלו, אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, נוסעת קדימה בזמן לארץ שממה הנשלטת על ידי אליזבת השנייה, בת ימינו. Jubilee נחשב סרט הפאנק הבריטי הראשון והשתתפו בו להקות וזמרים רבים, בהם וויין קאונטי (מלהקת Wayne County & the Electric Chairs), ג'ורדן, טויה וילקוקס ולהקת אדם והנמלים.
לאחר עיבוד נועז של המחזה השייקספירי הסערה ב-1979 (סרט שזכה לביקורת חיובית מצד מומחים, אבל מבקרי קולנוע אהבו פחות), ג'רמן בילה את שבע השנים הבאות בהפקת סרטי סופר 8 ניסיוניים ואיסוף הכסף הנחוץ להפקת סרטו הבא, קאראווג'ו (מאוחר יותר הוא טען כי שיכתב את התסריט יותר משבע עשרה פעמים במהלך אותה תקופה). הסרט יצא לאור לבסוף ב-1986 בפני קהל רחב יותר (למעט Jubiliee, שהפך סרט פולחן, הוא נחשב לסרט המוכר ביותר של ג'רמן), בעיקר הודות למעורבות, לראשונה, של ערוץ 4 של ה-BBC במימון והפצה. הסרט מציין תקופה חדשה בקריירה של ג'רמן, אשר כל סרטיו מומנו מעתה חלקית על ידי חברות טלוויזיה, ושם הם גם זכו לחשיפה העיקרית שלהם. ג'רמן גם עבד בפעם הראשונה עם טילדה סווינטון בסרט זה.
סיום העבודה על הסרט ציין גם את נטישת הנרטיב המסורתי ביצירתו של ג'רמן. תסכולו מהפורמליות שמכתיב פורמט 35 מ"מ והתלות בממסד, שגרמה לעיכובים ארוכים (שבע שנים להפקת קראווג'יו ונטישת מספר פרויקטים אחרים), גרמו לג'רמן לחזור לסופר 8 ולשכלל את הפורמט בו עבד בעבר.
הסרט הראשון בפורמט זה, The Last of England, סיפר את קורותיה של מדינה מנוונת הקורסת תחת המדיניות הכלכלית של תאצ'ר. "יפה להכאיב... הסרט הוא אחת היצירות הקולנועיות האישיות הבודדות בשלהי שנות ה-80 -- הוא קורא לנו לפקוח את עינינו ולראות את החורבן שמביאים חמדנות ודיכוי, לראות את הנזק שלא ניתן לתקן לערים, כפרים ונשמותינו, כיצד השמיים שלנו, גופינו, הורעלו," כתב הוילג' ווייס. במהלך שנות ה-80 ג'רמן היה עדיין אחת הדמויות הציבוריות היחידות באנגליה מחוץ לארון, והוא פעל נגד חקיקה מפלה והגברת המודעות לאיידס.
במהלך העבודה על The Garden הדרדרה בריאותו. אף שהצליח להשלים את צילומי הסרט, הוא לעולם לא עבד על פרויקט גדול נוסף לאחר מכן, והסתפק בפורמט הצנוע יחסית של הסרט העלילתי הבא, אדוארד השני (קרוב לוודאי הסרט הפוליטי ביותר שלו, בהשראת האקטיביזם הקווירי שלו) ו-Wittgenstein (אנ') קומדיה טרגית המבוססת על חייו של הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין. ג'רמן התלונן לאחר מכן כי עם היעלמותה של תעשיית הקולנוע העצמאי, הוא לא יכל להשיג מימון לסרטיו עוד. הוא התפרנס מבימוי וידאו קליפים עבור להקות ואמנים אחדים, בהם מריאן פייתפול, הסמיתס והפט שופ בויז.
ב-1989 סרטו War Requiem החזיר לבמה את השחקן האגדי לורנס אוליבייה (שפרש ב-1987). זה היה הסרט האחרון בו הוא השתתף.
בזמן העבודה על Blue הוא כבר היה עיוור וגסס ממחלות וסיבוכים הקשורים באיידס. הסרט כולל שוט בודד של מסך בצבע כחול רווי, המשמש רקע לפסקול שהולחן על ידי סימון פישר טרנס ומוזיקה מקורית של Coil ואמנים אחרים, כאשר ג'רמן מתאר את חייו וחזונו. כאשר הסרט הוצג בטלוויזיה באנגליה, ערוץ 4 הציג את התמונה בזמן שהפסקול הושמע במקביל בערוץ 3 של ה-BBC - פרויקט שיתופי ללא תקדים עד אז.
יצירתו האחרונה, Glitterbug, הופקה עבור התוכנית Arena בערוץ 2 של ה-BBC והיא שודרה זמן קצר לאחר שהלך לעולמו. הסרט הוא אוסף קטעים בסופר 8 שצולמו עם חברים ובני זוג במהלך הקריירה שלו, והוא קולאז' נוגע ללב של זיכרונות, אנשים ורגעים שאבדו בזמן, בליווי פסקול שהלחין בריאן אינו.
עבודות אחרות
החלוציות של ג'רמן מתבטאת ביצירת והרחבת פורמט הווידאו קליפ, אבל הוא בלט גם כפעיל זכויות הומואים.
ג'רמן ביים את מסע ההופעות של הפט שופ בויז ב-1989 - אירוע תיאטרלי עם תלבושות מיוחדות וקטעי וידאו מקוריים שליוו את השירים השונים. הוא היה מעורב גם באופרה L'Ispirzione של Sylvano Bussotti, שהוצגה לראשונה על במה בפירנצה ב-1998.
ג'רמן יזכר גם בגלל גינת הקוטג' שהוא עיצב מאוחר בשלהי חייו, בצל תחנת הכוח Dungeness, שם התגורר. הקוטג' נבנה מעץ עטוי זפת ועל צידו שורות משירו של ג'ון דון, The Sun Rising, מעוצבות באותיות עץ מוגבהות. לצורך עיצוב הגינה, המתוארת במספר ספרים, הוא השתמש בחומרים שמצא בסביבה. ג'רמן חזר לצייר (ראו הספר: Evil Queen: The Last Paintings, 1994) באותה תקופה.
הוא פרסם מספר ספרים, בהם האוטוביוגרפיה Dancing Ledge, אסופת שירים A Finger in the Fishes Mouth, שני כרכים של יומניו Modern Nature ו-Smiling in Slow Motion, ושתי מסות על יצירתו וסרטיו The Last of England (התפרסם גם תחת הכותרת Kicking the Pricks) ו-Chroma. עוד פורסמו תסריטיו (Up in the Air, Blue, War Requiem, Caravaggio, Queen Edward II ו-Wittgenstein: The Terry Eagleton Script/The Derek Jarman Film), עיון אודות הגינה המפורסמת Derek Jarman's Garden ו-At Your Own Risk, ממואר.
סרטים קצרים
עבודות מוקדמות של ג'רמן בסופר 8 צורפו לאחדים מהסרטים שלו ב-DVD
ווסטוק 1
ווסטוק 1 (ברוסית : Восто́к, "מזרח") הייתה הטיסה המאוישת הראשונה לחלל. כחלק מתוכנית ווסטוק, ווסטוק 1 שוגרה ב-12 באפריל 1961, כשהיא נושאת את הקוסמונאוט הרוסי יורי גגארין. זו הייתה הפעם הראשונה בה אדם שייט מעבר לאטמוספירה, והפעם הראשונה בה אדם שהה במסלול סביב כדור הארץ (לאחר שהכלבה לייקה הייתה בעל החיים הראשון בחלל, על גבי ספוטניק 2).
לזכר המשימה מציינים מדי שנה (בעיקר ברוסיה) את יום הקוסמונאוטים ב-12 באפריל.
המשימה החלה בשעה 06:07:00 לפי שעון גריניץ' מנמל החלל בייקונור, וכללה הקפה בודדת סביב כדור הארץ. הנחיתה התרחשה ב-07:55:00 שעון גריניץ' באזור כפר סמלובקה (Смеловка) במחוז סראטוב.
המשימה עברה במשטר אוטומטי - כך שיורי גגארין היה למעשה נוסע ולא טייס.
ערבית יהודית
ערבית יהודית היא קבוצת ניבים של השפה הערבית, אשר דוברו בפי יהודים שחיו בספרד ובארצות ערב. מונח זה מתייחס גם לערבית שנכתבה באותיות עבריות בידי יהודים החל בימי הביניים וגם לשפת היום-יום המדוברת. כמו הלאדינו והיידיש, גם קבוצת ניבים זו היא מן השפות היהודיות שהתפתחו בקרב יהודי התפוצות. מימי הביניים ועד תחילת העת החדשה, הייתה זאת השפה היהודית הנפוצה ביותר.
אוגוסט פאבי
אוגוסט ז'אן-מארי פאבי (אנגלית: Auguste Jean-Marie Pavie, ; 31 במאי 1847 - 7 ביוני 1925) היה עובד ציבור קולוניאלי, חוקר ודיפלומט צרפתי, ששימש דמות מרכזית בביסוס השליטה הצרפתית בלאוס בשני העשורים האחרונים של המאה ה -19. לאחר קריירה ארוכה בקמבודיה וקוצ׳ינצ׳ינה, הפך פאבי לסגן הקונסול הצרפתי הראשון בלואנג פרבאנג ב־1886, והפך בסופו של דבר למושל הכללי הראשון של המושבה הצרפתית החדשה לאוס.
ערבית יהודית
עם התפשטות האסלאם והתהליך ההדרגתי של התאסלמות העמים במזרח התיכון, במרכז אסיה ובצפון אפריקה, תפסה הערבית היהודית את מקומה של הארמית, ומראשית המאה התשיעית הייתה גם לשפת היום-יום בארצות האסלאם דוברות הערבית. כמו אצל שאר דוברי הערבית, גם בקרב היהודים דוברו ניבים שונים במקומות שונים. השפה נכתבה - לעיתים לפי הניב המקומי ולעיתים בשפה הקלאסית האחידה - באותיות עבריות (ולא באלפבית הערבי), עם תוספת של נקודות דיאקריטיות לאותיות ערביות שאין להן מקבילה בעברית. במאה העשירית קבע ר' סעדיה גאון תעתיק קבוע ועקבי.
אוגוסט פאבי
קריירה מוקדמת
יליד דינאן בברטאן, לא היה לאוגוסט פאבי כל הכשרה דיפלומטית או הכשרה באקדמיה צבאית. במקום זאת, בהסתמך על האפשרות להרפתקה בארצות רחוקות, הוא התגייס לצבא בשנת 1864, בגיל שבע עשרה. בשנת 1869, הוא הוצב בקונצ׳יצ׳ינה כחלק מחי"ר ימי. הוא נקרא לחזור לשירות צבאי בצרפת בשנה שלאחר מכן, במהלך המלחמה הצרפתית-פרוסית, שם הגיע לדרגת רב-סרן. ב־1871 הוא חזר לקוצ'ניצ'ינה, כחלק מהמנהל המקומי של הדואר והטלגרף, ומיד מונה למנהל תחנת הטלגרף הקטנה בנמל קמבודי המרוחק קמפוט, שם שירת במשך עשור.
ערבית יהודית
רוב הניבים המדוברים של הערבית היהודית החלו להיעלם במאה העשרים. תהליך נטישת השפה החל עוד בארצות המוצא, עם המעבר ההדרגתי של הקהילות היהודיות בצפון אפריקה לשימוש בצרפתית כשפה עיקרית והמעבר ההדרגתי בארצות כגון עיראק וסוריה לשימוש בערבית סטנדרטית. תהליך ההיעלמות של ערבית יהודית המשיך ביתר שאת כשרוב יהודי ארצות ערב היגרו לצרפת, לישראל ולארצות אחרות והתחילו לדבר בשפה המקומית (צרפתית או עברית ישראלית). משום כך נחשבת היום השפה הערבית היהודית, כמו שאר השפות היהודיות, שפה בסכנת הכחדה.
אוגוסט פאבי
קריירה מוקדמת
השירות בקמפוט העניק לפאבי את ההזדמנות לרכוש ידע מעמיק על ההודו-סינים, תרבותם ולשונותיהם. הוא היה אחד האירופאים המעטים ביישוב זה על נהר הקמפוט לרגלי הרי הפיל. הוא התערב במקומיים והתנהג כיליד קמבודיה: הלך יחף, חבש כובע רחב שוליים, צייר את החיים בקמבודיה, רשם את כל מה שמצא מעניין. גישתו של פאבי עוררה תגובות מעורבות: המעורבות שלו בחיים הקמבודים ספגה ביקורת מצד פקידים צרפתים בקוצ'ינצ'ינה. עם זאת, קצין צרפתי אחד, ציין בזמנו כי "מתחת למראה החולשה הגופנית, קיימת אנרגיה וחוזק של רצון אדירים."במהלך תקופה זו, פאבי פיקח על בניית קו הטלגרף בין פנום פן לקמפוט.
ערבית יהודית
רוב ספרות ההגות היהודית של חכמי יהדות ספרד בימי הביניים נכתבה בערבית יהודית וכך גם חלק מספרי פרשנות המקרא וההלכה. זאת לעומת שירת ימי הביניים של יהדות ספרד, שנכתבה בעיקר בעברית. החיבורים שנכתבו בערבית היהודית תורגמו לעברית למען יהודי אשכנז וצרפת; בין המתרגמים מפורסמת משפחת.
אוגוסט פאבי
קריירה דיפלומטית
בשנת 1879, פאבי משך את תשומת ליבו של צ'ארלס לה מיירה דה וילרס, מושל קוצ׳ינצ׳ינה שהיה לו קשר הדוק עם הלוביסטים הקולוניאליים בצרפת. פאבי הפך ליועץ של המושל, והוטל עליו להוביל משלחת במשך חמש שנים כדי לחקור את האזור המשתרע ממפרץ סיאם ועד אגם המים המתוקים הגדול טונלה סאפ בקמבודיה ומעבר לנהר המקונג. בתקופה זו הוא שיפר את כישורי התצפית שלו שעזרו לו במשימות עתידיות כחוקר וכדיפלומט. אלה היו מה שנקרא "משימות פאבי" שביצע אותן במשך 16 שנים 1879–1895 במהלכן פאבי, מלווה בעוזריו, חקרו את כל חצי האי ההודו סיני. בסוף המשימה הראשונה שלו, פאבי היה אחראי על בניית קו טלגרפי בין פנום פן לבין בנגקוק, פרויקט גדול.
ערבית יהודית
בערבית יהודית נכתבו כתביו של הרב סעדיה גאון ובהם התרגום הערבי למקרא המשמש את עדת תימן, וחיבוריו בתחומים המגוונים של ההגות היהודית, הבלשנות העברית וההלכה; כתבי הרמב"ם ובהם מורה נבוכים, פירוש המשניות וספר המצוות (אך לא משנה תורה שנכתב בעברית); ספר הכוזרי של רבי יהודה הלוי, חובות הלבבות של אבן פקודה ועוד חיבורים רבים בהלכה, בפרשנות, בפילוסופיה, בדקדוק ובתחומים נוספים. חלק גדול של הקורפוס העצום של גניזת קהיר כתובים גם הם בערבית יהודית.
אוגוסט פאבי
קריירה דיפלומטית
הממונים עליו התרשמו מאוד מכישוריו בניהול הפרויקט הגדול הזה, שפאבי הועבר לשירות הדיפלומטי כסגן הקונסול הראשון בלואנג פרבאנג בשנת 1886. מינויו של פאבי שיקף את רצונם של הצרפתים להמשיך בהתפשטותם הקולוניאלית בהודו-סין, למרות יריבותם עם בריטניה, הכוח הקולוניאלי המרכזי השני באזור. הבריטים כבר הקדימו את ההתפשטות הצרפתית, וכבשו את בורמה במלחמה האנגלו-בורמנית השלישית. הסיפוח הצרפתי החדש בלואנג פרבאנג היה תוצר של ויתור סיאמי על דרישות מתמשכות לחלק מהשטחים הגובלים בנהר המקונג.
ערבית יהודית
בעת המודרנית חל גיוון בשימושים בערבית יהודית. לצד ספרי הגות וכתבים רבניים, יצאו לאור גם עשרות כתבי עת ועיתונים בערבית יהודית בקהילות השונות של יהדות ארצות ערב ואף בקהילת הבגדאדית בהודו. ספרות חילונית בערבית-יהודית גם היא חוברה ופורסמה, ויצירות קלאסיות רבות של ספרות העולם תורגמו לדיאלקטים המקומיים השונים של השפה.
אוגוסט פאבי
קריירה דיפלומטית
פאבי המשיך להיות קונסול בשנת 1886 וקונסול כללי בשנת 1891. בשנת 1887 לואנג פרבאנג הותקפה על ידי שודדים סינים ותאיים, בתקווה לשחרר את בניו של מנהיגם שהיו שבויים. פאבי מנע את תפיסתו של השליט המקומי החולה אוון חאם, על ידי הרחקתו מן העיר הבוערת למקום מבטחים בבנגקוק, סיאם. בכך זכה בהכרת תודה ולבניית אמון בתוכניות הקולוניאליות צרפתיות, שהיו אמורות להיות אחד העיסוקים העיקריים של פאבי משנת 1888 והלאה. לאחר מכן הקים פאבי מערכת יחסים ידידותיים עם ממלכות באזורים ההרריים של טונקין, באגן הניקוז של הנהר השחור, והן הצטרפו לשטח החסות הצרפתית שנוצר בהודו-סין. פאבי התייחס לסוג כזה של דיפלומטיה - ״כיבוש הלב", שם שהפך לכותרת האוטוביוגרפיה שלו.
ערבית יהודית
טקסטים שנכתבו בערבית יהודית מכילים בדרך כלל מאפיינים של ה. בעוד שהערבים המוסלמים השתדלו מאז ראשית האסלאם לכתוב בערבית הקלאסית, היהודים לא היו מחויבים לאידיאל של השפה הערבית ולכן שכיחות בכתיבתם תופעות מן הערבית המדוברת. לפיכך, חקר הערבית היהודית יש בו כדי לתרום לחקר הערבית המדוברת של ימי הביניים, ובכלל זה הערבית שדוברה בפי המוסלמים. מצד שני, חוקרי הערבית היהודית מסתייעים פעמים רבות בהשוואות עם הניבים המודרניים של הערבית המדוברת.
אוגוסט פאבי
קריירה דיפלומטית
בשנת 1892 הוא התמנה לשגריר בבנגקוק. ומילא תפקיד חשוב בדיפלומטיה בזמן תקרית פקנאם עם ספינות הקרב במלחמה הצרפתית-סיאמית ב -1883. תקרית שהביאה להקמת הפרוטקטוראט הצרפתי בלאוס. הוא היה הנציב הכללי הראשון של המושבה הצרפתית החדשה של לאוס ב־1894. באותה תקופה, לאוס הפכה לחלק מהודו-סין הצרפתית, והצטרפה לאנאם, לטונקין, לקוצ׳ינצ'ינה (שיוצרים יחדיו את וייטנאם המודרנית) וממלכת קמבודיה. כתוצאה ממהלכים אלה - נהר המקונג, המכונה "הנהר שלנו" על ידי פוליטיקאים צרפתים ולוביסטים קולוניאליים, נשלט כולו על ידי צרפת.
ערבית יהודית
תעתיק
את האות תא מרבוטה ة מקובל לתעתק הׄׄ / ה࣫ (ה' עם שתי נקודות למעלה). במבנה של סמיכות, לעיתים קרובות מאוד צוינה האות תא מרבוטה בסוף הנסמך בתעתיק לאות ת.
אוגוסט פאבי
המשלחות
במהלך משימותיו השונות, הצליח פאבי לסקור שטח של 676,000 קמ"ר, ועבר 30,000 ק"מ באזורי ההרים ממזרח המקונג, ברגל, על גבי פיל או במורד הנהר על רפסודות. פאבי אסף במסעותיו כמות גדולה של מידע מדעי. הוא לווה בצוות של עד 40 עוזרים, עם מגוון רחב של מומחיות, מארכאולוגיה ועד אנטומולוגיה, חלקם כמו דיפלומט-רופא פייר לפטר-פונטליס והאימונולוג אלכסנדר ירסין שהתפרסם בזכות עצמו. רבים הוכשרו בפריז במכון מחקר להודו סין, אשר פאבי עזר להקים בשנת 1885. המכון הפך מאוחר יותר לבית הספר להכשרת צוותים לקולוניות, בשנת 1889 ומאוחר יותר - עד ימינו למוסד הלאומי של צרפת להכשרת עובדי מדינה. פאבי עשה מאמץ מיוחד כדי להבטיח כי מוסדות אלה יכשירו גם ילידים מהקולוניות עצמן. הוא ליווה באופן אישי את הקמבודים הראשונים שהגיעו לצרפת.
המשלחת הראשונה של פאבי, מ 1879 עד 1885, כיסתה את שטחי קמבודיה ודרום סיאם עד בנגקוק. המשימה השנייה, מ־1886 עד 1889, כיסתה את צפון לאוס ואת חקר הנהר השחור בטונקין עד האנוי. המשימה השלישית, מ -1889 עד 1891, עסקה בחיפושים אחר נהר המקונג מסאיגון ללואנג פראבאנג. המשימה הרביעית, בין 1894 ל -1895, כללה את שטחי לאוס הגובלים עם סין ובורמה על הגדה השמאלית של נהר המקונג, עד לנהר האדום.
פרישה לגמלאות
עם פרישתו מתפקידיו בהודו סין, פאבי חזר לצרפת ב־1904, והחל לעבוד בהכנת זיכרונותיו ותצפיותיו לפרסום. בין השנים 1898 ו 1921 הוא פרסם את רב זכרונותיו בשבעה כרכים שיצאו בפריז בשנים 1898-1921.
פאבי מת בתורי, בריטני.
דווייט יורק
דווייט אברסלי יורק (נולד ב-3 בנובמבר 1971 בטרינידד וטובגו) הוא כדורגלן עבר טרינידדי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
יורק החל את הקריירה שלו בשנת 1989 באסטון וילה, שם שיחק ברוב הקריירה שלו, עד שנת 1998. משם הוא עבר למנצ'סטר יונייטד והיה שותף לעונת הטרבל שלה. באותה העונה כבש 18 שערי ליגה וסיים כמלך שערי הפריימר ליג בצוותא עם ג'ימי פלויד האסלביינק ומייקל אואן. במנצ'סטר הוא קיבל את הכינוי "הנסיך הטרינידדי". ב-2002 עבר יורק לבלקברן רוברס וב-2004 עבר לברמינגהאם סיטי שם שיחק עד שנת 2005. בעונת 2005/2006 הצטרף לסידני מליגת העל האוסטרלית אך בתום עונה אחת בלבד שב לליגה האנגלית כשחתם בסנדרלנד, שבמדיה שיחק בשנותיו האחרונות בקריירה. לאחר ששוחרר מהקבוצה ב-2009 והפך לשחקן חופשי החליט יורק לפרוש מכדורגל בגיל 37.
יורק שיחק בנבחרת טרינידד וטובגו החל משנת 1989. הוא העפיל עם נבחרתו לראשונה בתולדותיה למונדיאל 2006, שם היא הודחה בשלב הבתים. יחד עם פט ג'נינגס וראסל לטאפי, יורק מחזיק בשיא ההשתתפויות בטורנירי מוקדמות מונדיאל שונים כאשר הוא נטל חלק ב-6 כאלה (1990, 1994, 1998, 2002, 2006, 2010).
אח"י אילת (א-16)
"נורת'לנד" - בשירות משמר החופים האמריקאי
האונייה נבנתה כשוברת קרח וכספינת תותחים ארקטית עבור משמר החופים האמריקני (USCG) והוכנסה לשירות ב-7 במאי 1927 בשם "נורת'לנד" (Northland) וסימנה WPG-49. הוצבה בים ברינג עד 1938 עת הוצאה מהשירות. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הוחזרה לשירות בשנת 1940 והועברה לאוקיינוס האטלנטי שם ביצעה פטרולים מול חופי גרינלנד. ב-12 בספטמבר 1941 השתלטה על ספינת דיג נורווגית שהובילה סוכנים גרמנים ומשדרי רדיו בדרכם להקמת תחנת חוף. הייתה זו הפעולה הצבאית הימית היזומה הראשונה של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה (עוד לפני המתקפה על פרל הארבור). בהמשך המלחמה ביצעה פעולות הצלה, תפיסת ספינות ריגול והשמדת תחנות מטאורולוגיות של הגרמנים. על פעילותה במהלך מלחמת העולם השנייה זכו האונייה וצוותה בשני עיטורים. בשנת 1944 הוצאה מהשירות.
אוניית המעפילים "מדינת היהודים"
האונייה נרכשה על ידי המוסד לעלייה ב' של ארגון "ההגנה" בבולטימור בינואר 1947. תחת שם הקוד "צפונית" היא הפליגה לצרפת עם ציוד ואספקה לאוניות מעפילים נוספות. היא הגיעה לנמל באיון בחוף האטלנטי של צרפת, שם הוכשרה לשמש אוניית מעפילים, כלומר הותקנו בה מאות דרגשי שינה ובתי שימוש. אז גם שינו אנשי ההגנה את שמה ל"מדינת היהודים" על שם ספרו של מייסד התנועה הציונית, בנימין זאב הרצל.
הספינה יועדה תחילה לקחת מעפילים בנמל גדנסק שבפולין, אך בעקבות פרשת "אקסודוס - יציאת אירופה" שונתה המשימה, והוחלט שהיא תיקח מעפילים ממדינות הגוש הקומוניסטי בים השחור. באוגוסט 1947 הפליגו שתי ספינות מעפילים, "מדינת היהודים" ו"גאולה" (בשמה הקודם Paducah) – שתיהן מהאניות "האמריקאיות" של המוסד לעלייה ב' עם צוות שרובו מתנדבים יהודיים מצפון אמריקה – מבאיון לבורגס שבבולגריה. למפקד האונייה מונה איש הפלי"ם, יוסף אלמוג (פינצ'וק), ורב החובל היה אמריקאי, מורגן מיצ'ל. לצידם היו 26 ימאים. מפקד האונייה האחות "גאולה" היה מוקה לימון. מלווים נוספים היו אברהם מירון ושמואל הוכמן (הרם). הגדעונים (אלחוטנים) היו אהרון מיכאלי ופתחיה פייג.
ב-23 בספטמבר 1947 עלו על סיפונה של "מדינת היהודים" 2,664 מעפילים בנמל בורגס שבבולגריה ומספר קטן יותר על האונייה האחות "גאולה". בין המעפילים היו יהודים מרומניה שהגיעו במאורגן מבוקרשט בהסכמת ברית המועצות, שלטונות רומניה ובולגריה וכן פליטים שהגיעו ממחנות עקורים ברכבות או בשיט דרך הדנובה. למעלה ממחצית מנוסעיהן היו צעירים וצעירות מתחת לגיל 18 ותינוקות רבים.
במהלך ההפלגה נערכו מפקדי "ההגנה" והמעפילים להתנגדות פעילה למניעת תפיסת האונייה על ידי הבריטים. לקראת סוף המסע התקבלה הוראה שיש להתנגד פסיבית, מחשש שהחיילים הבריטים, שדווחו על נשק באונייה, יפתחו באש. ב-2 באוקטובר, בהתקרב הספינות, בנפרד כבר, לחופי ארץ ישראל, הגיעו לקרבתן חמש משחתות בריטיות נוספות. "מדינת היהודים" הוקפה בשלב זה בארבע משחתות, בעודה ממשיכה בהפלגתה לתל אביב.
החל משעות הצהריים של 2 באוקטובר ניסו הבריטים להשתלט על האונייה. תוך תמרונים הצליחה האחרונה לחמוק מקרבתן של המשחתות, שניסו שוב ושוב להתקרב אליה וכל אותו זמן המשיכה במסעה מזרחה, לכיוון החוף. בשעה שש בערב החלו הבריטים לירות פצצות גז מדמיע ולהתיז סילוני מים על הסיפון במשך 25 דקות. מגני האונייה ונוסעים נפגעו, בהם תינוק שנחנק למוות מהגז. השליטה על האונייה הועברה מהגשר לחדר בירכתיים ששימש כחדר הגה משני.
שתי משחתות התקרבו אליה והיא הצליחה לנגוח באחת מהן ולהסב לה נזק. אולם המשחתת השנייה הצליחה להנחית חיילים על האונייה. בקרב שהתפתח ללא נשק חם היו נפגעים משני הצדדים, בנוסף לנפגעים שכבר היו על הספינה קודם לכן, בהם התינוק שנחנק מהגז. וכל אותה עת המשיכה האונייה להפליג מזרחה אל החוף. רק לאחר שהבריטים הצליחו לפרוץ פתח בסיפון, לחדור לחדר המכונות ולנתק את צינורות הדלק נעצרה האונייה במרחק של כעשרה קילומטרים מחוף תל אביב.
האונייה נגררה על ידי משחתת בריטית לנמל חיפה בשעה שמונה בערב של 2 באוקטובר ונקשרה ל"רציף הדמעות" ליד אחותה "גאולה", שגם עליה השתלטו הבריטים במקביל ואף היא נגררה לחיפה. הבריטים החזיקו את המעפילים על האוניות שלושה ימים ולאחר מכן הועלו מעפיליהן לשלוש ספינות גירוש למחנות המעצר בקפריסין.
"אח"י אילת" - בשירות חיל הים
עם השתלטות כוחות ההגנה על נמל חיפה באפריל 1948, נמצאו במקום כעשר אוניות מעפילים שהוחל בהסבתן לספינות מלחמה. הראשונה שהושלמה הייתה "מדינת היהודים" שהייתה במצב המכני הטוב מכל ספינות "צי הצללים" (כינוי ספרותי שניתן לספינות המעפילים). האונייה שופצה על ידי מספנת חיל הים שהוקמה באותם ימים. בתחילה לא היה חימוש מתאים לצייד את הספינות ובחלקן הותקנו תותחי דמה מקרטון, ולאחר מכן תותחים יבשתיים 65 מ"מ (נפוליאונצ'יק) שנקשרו לסיפון. שמה שונה ל"אח"י אילת" וניתן לה הסימון א-16. באח"י אילת הותקנו, בנוסף לנפוליאונצ'יק, שני תותחי 20 מ"מ ומקלעים, אך בעיקר סמכו על חרטומה המחוזק שישמש כאמצעי ניגוח. לאחראי על השיפוץ ומפקדה הראשון נתמנה יוסף אלמוג.
האונייה יועדה להיות אוניית שירות ואבטחת חופים. צוות האונייה מנה 8 קצינים, 7 מפקדי סירות ו-53 בעלי דרגות אחרות. על האונייה שרתו גם קצינת קשר, חובשת ופקידה.
האונייה השתתפה בקרב הימי הראשון של הצי הצעיר. ב-4 ביוני 1948 התקרבה האונייה המצרית "אמירה פאוזיה" ואיתה עוד שתי ספינות לחוף תל אביב, כנראה בכוונה של הנחתת כוחות בחוף. "אילת", ששייטה באזור עתלית, נשלחה דרומה לכיוונן יחד עם אח"י חנה סנש. הראשונים לפתוח באש היו המצרים שתחילה החטיאו, אך שני פגזים פגעו באונייה והסבו לה נזקים קלים. תגובת האש של "אילת" הייתה לא יעילה ופגזיה לא עברו שליש הטווח ליעדם. לאחר מספר דקות של קרב ביקשה האונייה סיוע אווירי. לאחר כשעה הגיע הסיוע האווירי שגם יעילותו הייתה נמוכה. בתקיפה האווירית השתתפו שלושה מטוסי חיל האוויר הישראלי. אחד המטוסים נפגע ונפל לים ושני טייסיו, (בנו של יושב ראש הכנסת הראשון, יוסף שפרינצק) ו (בנו של אליעזר ליפא סוקניק, ואחיו של יגאל ידין), נהרגו. אנדרטה שיצר בנימין תמוז לזכרם מוצבת בגן העצמאות בתל אביב. תוצאות הקרב לגבי שני הציים לא היו משמעותיות אבל הספינות המצריות לא הצליחו לבצע את משימתן ונסוגו.
במסגרת קרבות עשרת הימים שלאחר ההפוגה הראשונה, השתתפה במתקפה על טירה ועין חוד. בין ה-17 ל-18 ביולי 1948 הפגיזה יחד עם אח"י וג'ווד את חופי לבנון בסמוך לצור. תקלות רבות אפיינו את מצב האונייה והחימוש שלה.
גילוי שבר אוניית מעפילים
לאחר המלחמה הוסבה לשמש כאוניית אימונים של גדנ"ע ים וקורס חובלים, כספינת אם עבור שייטת 13 ואוניית אספקה.
בשנת 1950 בפיקוד אולי וצלר יצאה אילת עם קורס גדנ"ע ים לסיור מתמשך באיי הים האיגאי. בסיור זה הגיעה לאי סירנה, ונתנה כבוד לחללי ספינת המעפילים "רפיח", שקבורים במקום.
יציאה משירות פעיל
שנים רבות עמדה על הרציף המקביל לפתח בקרבת המגדלור האדום של נמל חיפה. שמשה כחדר אוכל ומחסן ליחידת הצוללים ההגנתיים ופלגות הטרפדות. מאז נקרא הרציף עצמו בשם א-16.
בשנת 1955 לקראת רכישת המשחתות מסדרה Z מבריטניה הוחלף שם האניה ל"אח"י מצפן". וכך המשיכה עד סיימה את שירותה בשנת 1961, ונמכרה לסוחרי גרוטאות בשנת 1962.
קיובייס
קיובייס היא תוכנה שפותחה על ידי חברת steinberg להקלטה, עיבוד ועריכה של מוזיקה. על פי מכללת BPM קיובייס היא אחת מחמש התוכנות להפקת מוזיקה המובילות בשוק כיום.
היסטוריה
היא שוחררה לראשונה בשנת 1989. בשנת 2003 נרכשה על ידי חברת ימאהה. בשנת 2022 שוחררה קיובייס 12.
מחירים
מחירי התוכנה נעים מסביבות כאלפיים שקלים לגרסת ה-Pro, עד כמאתיים שקלים לגרסת ה-Le.
אבינועם עובדיה
אבינועם עובדיה (נולד ב-27 בפברואר 1960) הוא כדורגלן עבר ישראלי. עובדיה שיחק בעמדת המגן הימני, היה משחקניה הבולטים של שמשון תל אביב בשנות ה-80, ושחקן נבחרת ישראל בכדורגל.
ביוגרפיה
עובדיה נולד וגדל בנהריה בבית מסורתי-דתי. שיחק במחלקת הנוער של הפועל נהריה מגיל 16 וחצי בתפקידים התקפיים והצטרף לקבוצה הבוגרת ב-1977, בתפקיד החלוץ. בספטמבר 1978 הושאל עובדיה לשמשון תל אביב, ושם הוסט לעמדת המגן. שנה לאחר מכן נקנה על ידי הקבוצה. מספרו של עובדיה היה 9 בסגל השחקנים, ולרוב היה ממלא את תפקיד המגן ימני, אולם עובדיה היה מגן זריז ומהיר בעל אופי התקפי, ולעיתים קרובות היה מוצב גם בעמדות התקפיות יותר של הקשר הקיצוני ואף בתפקיד החלוץ אותו מילא בנוער.
בעונת 1979/1980 הגיע עם שמשון למקום השלישי, ו-2 עונות לאחר מכן סיימה הקבוצה בתור סגנית האלופה בעונת 1982/1983, שהיה למעשה הישג השיא של המועדון בליגה הבכירה. ב-1983 זומן ושיחק עובדיה בנבחרת האולימפית של ישראל. ב-1985/1986 הגיעה הקבוצה למעמד גמר גביע המדינה שם הפסידה לבית"ר ירושלים לאחר הארכה. בשנים 1986/1987 ו-1987/1988 זכתה הקבוצה בתארים הרשמיים היחידים שלה, גביע הטוטו לעונה זו, כשהוא חלק משמעותי בהרכבה והפך לקפטן הקבוצה. כמו כן בשנים אלו נחשב עובדיה לאחד המגינים האיכותיים בליגה, והגיע לשחק בנבחרת ישראל הבוגרת, שם רשם 12 הופעות בינלאומיות ושער אחד, במשחק ידידות נגד נבחרת מלטה ב-1987.
ב-1992 פרש עובדיה מכדורגל פעיל, בגיל 32, לאחר שבילה כמעט את כל הקריירה בשמשון.
דף חדש
דף חדש הוא אלבום הסולו הראשון של הזמרת סיוון. האלבום יצא לחנויות בשנת 2008.
על אלבום זה עבדה סיוון תוך כדי הופעות בישראל ומחוצה לה עם משפחת תאקט, כאשר היא גם כתבה חלק מהשירים. לצד סיוון שותפים לכתיבת השירים סינרגיה, סאבלימינל, איציק שמלי, מטרו, בוסקילז ועוד.
מערות אורנית
מערות אורנית (אׇרְנִית) הן מכלול של מערות גדולות במערב הכרמל, מערות המסה (קרסט) שאורכן כמה עשרות מטרים והן כוללות אולמות רחבים ומחילות.
המערות נמצאות בנחל גלים, בשולי העיר טירת כרמל, כקילומטר וחצי דרום מזרחית מהשטח הבנוי. המערות נקראות בשם הנחל שבו הן נמצאות (נחל אורנית), בגדתו הצפונית.
הפתח הצפון מזרחי של המערות, שהוא הפתח הגבוה מוביל לאולם גדול וממנו יוצא מסדרון גבוה המתפצל לשתי קומות. בשתי הקומות יש חלונות טבעיים שמהן נשקף נוף לצפון ולמערב.
המערות נסקרו על ידי יעקב עולמי, שגילה קטעי ברקציה עם כלי צור ושברי עצמות מלוכדים. הכלים שייכים לתרבות המוסטרית של תקופה הפלאוליתית התיכונה, וכן נמצאו כלים השייכים לתקופה הכלקוליתית. בנוסף, בכמה מחדרי המערות קיימים מכתשים וספלולים חצובים בסלע, ללא שרידים ארכאולוגיים אחרים שהשתמרו. לפי צורת הספלולים ייתכן שהם שייכים לראשית התקופה הנאוליתית הקדם-קירמית כ-11,000 שנים לפני זמננו. מערות אלו הן אתר מקלט חשוב לעטלפי חרקים שהם בע"ח מוגנים, ולכן הכניסה לתוכן אסורה בחודשים אוקטובר עד מרץ, תקופת תרדמת החורף של העטלפים.
קיים שביל המוביל את המבקרים מטירת כרמל אל המערות, וממשיך משם אל נחל ספונים.
נחל אורנית- המסלול באורך 3 קילומטר בכרמל, ראשיתו של הנחל כ-2.5 קילומטר מדרום מזרח לטירת כרמל, משם הוא יורד לכיוון צפון מערב ומתחבר אל נחל גלים- כחצי קילומטר ממזרח לטירת כרמל.
אברהם גולדפאדן
אברהם גוֹלדפַאדְן (או גולדפדן; בכתיב יידי: גאָלדפֿאַדען, במקור גאלדענפאדים; 24 ביולי 1840, סטרוקונסטנטינוב (קונסטנטין הישנה), האימפריה הרוסית (אוקראינה) – 9 בינואר 1908, ניו יורק) היה מחזאי, משורר, מלחין, במאי תיאטרון ושחקן תיאטרון יידישאי ועברי, אבי התיאטרון היהודי המודרני.
ב-1876 ייסד גולדפאדן ברומניה להקת תיאטרון שנחשבה ללהקת התיאטרון המקצועית הראשונה בעולם שהציגה את מופעיה ביידיש. כמו כן, כתב את המחזה העברי הראשון שהוצג בארצות הברית ב-1906.
נעורים וראשית הבגרות
גולדפאדן נולד בעיירה בווהלין (סמוך לקמנייץ פודולסק), בדרום-מערב האימפריה הרוסית, בתחום המושב היהודי (כיום אוקראינה). למד ב"חדר", אבל משפחתו בת המעמד הבינוני הייתה קשורה מאוד להשכלה, ואביו, שהיה משכיל ולפרנסתו שימש שען, דאג שיקבל שיעורים פרטיים בגרמנית וברוסית. כילד העריך וחיקה את ביצועיהם של בדחנים בחתונות ואת חבורת האמנים הנודדים "זמרי ברודי", ובשל הצטיינותו בכך קנה לו את הכינוי "אברהמלע בדחן" (אברהמל'ה הבדחן). ב-1855 רשם אותו אביו לבית ספר של המדינה, לאחר שהתברר לו שתלמידים בבית ספר זה ישוחררו מהגיוס לצבא. מוריו בבית הספר היו אברהם בֶּר גוטלוֹבּר ואליעזר צבי צווייפל. בשנת 1857 הוא החל ללמוד בבית המדרש לרבנים בז'יטומיר. בית מדרש זה, בחסות השלטונות הרוסיים, היה מוסד בעל רוח מודרנית, וגולדפאדן יצא משעריו כמורה וכמשורר (וכן כבעל ניסיון מסוים בתיאטרון חובבים). מנהל הסמינר היה חיים זליג סְלוֹנִימְסקי, שערך מאוחר יותר את "הצפירה". אשתו התלהבה במיוחד ממחזהו של שלמה אטינגר סערקעלע, והעלתה אותו בסמינר, במחזה שבו גילם גולדפאדן את סרקלה. על כך התגאה גולדפאדן, בהיותו יד ימינה של גב' סלונימסקי. כן היה אחראי על התפאורה ועל הדרכת השחקנים האחרים. בז'יטומיר היה גולדפאדן בן בית אצל וַרשַבסקי, אביו של המשורר מרק ורשבסקי.
ב-1865 פרסם גולדפאדן את ספר השירה הראשון שלו, ציצים ופרחים, שפורסם בעברית. ספר השירים הראשון שלו ביידיש, דאָס יידעלע ('היהודי הקטן'), יצא לאור ב-1866. ב-1867 קיבל גולדפאדן משרת הוראה בסִימפֶרוֹפּוֹל. שנה אחרי כן עבר לעיר אודסה, ובה התגורר תחילה בבית דודו. שם עזר לו בן-דודו, שהיה פסנתרן, לכתוב מוזיקה לכמה משיריו.
באודסה חידש גולדפאדן את היכרותו עם סופר יידיש אחר, יצחק יואל לינֶצקי, שאותו הכיר בז'יטומיר. כמו כן פגש במשורר העברי אליהו מרדכי ורבל (שבתו, פאולינה, עתידה הייתה להיות אשתו של גולדפאדן), ופרסם שירים בעיתון "קול מבשר". באותה תקופה כתב את שני מחזותיו הראשונים, די צוויי שכנות ('שתי השכנות') ודי מומע סאָסיע ('הדודה סוסיֶה'). ב-1869 הוציא לאור את הספר די יידענע ('היהודייה'), שיצא בשלוש מהדורות במהלך שלוש שנים. באותה תקופה התפרנסו הוא ופאולינה בעיקר ממשכורתו הצנועה כמורה – 18 רובל בשנה. לכך נוספו שיעורים פרטיים שהעביר וכן משרה כקופאי בחנות כובעים.
ב-1875 עבר גולדפאדן לעיר מינכן שבגרמניה, כשבכוונתו ללמוד רפואה. תוכניתו זו לא עלתה יפה, והוא פנה ללבוב שבגליציה (אוסטריה), שם פגש שוב בלינֶצקי. השניים החליטו להוציא יחד עיתון בשם ישראליק, שהופיע מ-23 ביולי 1875 ועד 2 בפברואר 1876, אז נסגר עקב איסור הממשלה להפיצו ברוסיה. שנה לאחר מכן עבר לצ'רנוביץ שבבוקובינה, שם ערך את היומון היידי דאָס בוקאָווינער איזראַעליטישע פֿאָלקס-בלאַט ('עיתון העם היהודי של בוקובינה'). כתב העת החזיק מעמד רק שלושה חודשים, בשל יכולתו הכלכלית הרעועה של גולדפאדן. בעקבות חוסר הצלחה זה עבר ליאשי, על פי הזמנתו של יצחק לִיבּרֶסקוֹ (1850–1930), אדם אמיד שהתעניין בתיאטרון.
יאשי
כשהגיע ליאשי ב-1876 היה גולדפאדן ידוע יותר כמשורר מוכשר – שרבים משיריו הולחנו ונעשו שירים פופולריים – מאשר כאיש עסקים כושל. עם זאת, כאשר ביקש מיצחק ליברסקו כסף להקמת עיתון נוסף, לא היה ליברסקו מעוניין בהצעה. אשתו של ליברסקו אמרה כי העיסוק בעיתונות יידיש היא דרך טובה למות ברעב, וסברה שיהיה ביקוש רב יותר לתיאטרון ביידיש. ליברסקו הציע לגולדפאדן 100 פרנקים לשם קיום רסיטל פומבי של שיריו בגנו של שמעון מארק, שהיה ידוע בשם Grădina Pomul Verde ('גן העץ הירוק').
במקום מופע פשוט ערך אותו גולדפאדן כמופע דמוי ווֵדְווִיל, שבו שיחק לצד ישראל גרודנר ושכר גולדשטיין. הופעה זו, או הביצוע שלה מאוחר יותר באולם בבוטושאן, נחשבת לרוב להצגת התיאטרון המקצועי הראשונה ביידיש. עם זאת, בהרכב צוות השחקנים בהופעה יש כדי להדגים את חוסר הדיוק בניסיון להצביע על הופעה אחת כ"ראשונה". גרודנר, למשל, כבר שר בעבר משיריהם של גולדפאדן ושל אחרים בסלונים ביאשי. למעשה, בהופעה אחרת המועמדת להיות ההופעה המקצועית הראשונה בתיאטרון יידיש הופיע, בין היתר, גרודנר. הוא שר במופע באודסה ב-1873, שכלל גם כן שירים של גולדפאדן, על אף שגולדפאדן לא היה מעורב בו באופן אישי. במופע זה שולב כנראה בין השירים חומר מאולתר, מבלי קטעי קישור כתובים.
על אף הידע הרחב שרכש גולדפאדן בתיאטרון, לא הצליחה ההופעה ב"גן העץ הירוק" להיות דרמטית הרבה יותר מהופעותיו של גרודנר בשלוש השנים שקדמו לה; השירים היו קשורים זה בזה, עם מעט יותר אופי ועלילה, ובשילובו של אלתור רב. בהופעה הראשונה העלו את המחזה די באָבע מיטן אייניקל ('הסבתא עם הנכד'), או דאָס בינטל האָלץ ('מעט עצים').
לאחר מכן המשיך גולדפאדן לעסוק בעבודות עיתונאות שונות, אך הבמה הייתה למוקד פעילותו. המשורר הרומני המפורסם מיכאי אמינסקו, שהיה אז עיתונאי, ראה את אחת ההופעות ב"עץ הירוק" מאוחר יותר באותו קיץ, ובסקירתו כתב שהיו בלהקה שישה שחקנים (טעות טיפוגרפית מ-1905 שינתה זאת ל-16 שחקנים). הוא התרשם מאיכות הזִמרה והמשחק, אך חשב שהקטעים היו "בלי הרבה עניין דרמטי". ביקורת חיובית זו נכתבה על אף שאמינסקו היה ידוע בדעותיו האנטישמיות. אמינסקו צפה בארבעה מחזות מוקדמים של גולדפאדן: הרביו המוזיקלי די וועלט ווי אַ גן-עדן ('העולם כמו גן עדן'), דער פֿאַרליבטער פֿילאָזאָף און דער אויפֿגעקלערטער חסיד ('הפילוסוף המאוהב והחסיד המשכיל – דיאלוג בין פילוסוף מוקסם מפילוסופיה וחסיד נאור'), רביו מוזיקלי אחר בשם דער שווער מיטן איידעם ('חותן עם חתנו') וקומדיה בשם פֿישל דער בעל־עגלה און זיין קנעכט סידור ('פישל בעל העגלה ועבדו סידור').
בחיפוש אחר תיאטרון
אחרי השהות המוצלחת בגאלאץ, חוותה הלהקה ניסיון מוצלח פחות בבראילה, אך כעת כבר היו חבריה מנוסים יותר, והם החליטו לנסות את מזלם בעיר הבירה בוקרשט.
בוקרשט
גם לבוקרשט, כמו ליאשי, הגיע גולדפאדן עם מוניטין מבוססים. תחילה הופיעו שחקניו בראשית האביב, בסלון של לאזאר קפגיו בדרך וקארשטי (Calea Văcăreşti), בלב האזור היהודי. לאחר שהתחמם מזג האוויר, הם עברו לגן ז'יגניצה (Jigniţa) ברחוב נגרוּ וודה (Negru Vodă), שעד אז משך אליו רק קהל שהתגורר בסמוך למקום.
שני השחקנים הראשונים שלו היו ישראל גרודנר ושכר גולדשטיין, אך הם כבר לא הספיקו למחזות שרצה לכתוב. לכן, בבואו לבוקרשט התחיל לחפש אחר שחקנים חדשים. הוא נתקל בקושי בגיוס שחקנים ללהקה שהחל לבנות: הוא הבין שיתקשה למצוא שחקנים מקצועיים, משום שאם הם היו יהודים ששיחקו בתיאטרון רומני מקצועי, יהיה קשה לשכנעם לשחק ביידיש בתיאטרון אלמוני, ללא תנאים הולמים. על כן החליט לבסס את התיאטרון שהקים על הצגות מוזיקליות, שלליהוקן יצליח לגייס בקלות יחסית זמרים יהודים מקרב ה"משוררים" (הזמרים במקהלות בתי הכנסת) ומקרב הזמרים העממיים נוסח "זמרי ברודי".
עם המשוררים בצוותו נמנו לאזאר צוקרמן (ידוע גם כלייזר צוקרמן – זמר ורקדן; הוא המשיך עם גולדפאדן לניו יורק והייתה לו קריירה בימתית ארוכה), משה זילברמן ושמחה דינמאן, אך את התגלית המרכזית היווה זיגמונד מוֹגוּלֶסקוֹ: בחור בן 18, יתום שכבר התקדם כזמר, ולא רק כסוליסט במקהלות בתי הכנסת הגדולים של בוקרשט, כי אם גם בבתי קפה, במסיבות ואפילו במקהלות הכנסייה. לפני שקולו התחלף הוא שר עם צוקרמן, דינמאן ומשה וואלד ב"מקהלה האיזראליטית" ('היהודית'), כשהוא מופיע בטקסים חשובים בקהילה היהודית. בנוסף, נהג מוגולסקו לחקות שחקנים רומנים מסוימים. גולדפאדן שמע על אודותיו, והחליט לזמנו ללהקה. מבחן הבמה שלו אצל גולדפאדן כלל סצנה מתוך Vlăduţu Mamei ('ילד של אמא'), שהיווה מאוחר יותר בסיס לקומדיה הקלילה של גולדפאדן שמענדריק, אָדער, די קאָמישע חתונה ('שמֶנדריק, או, החתונה הקומית'), שבה כיכב מוגולסקו כאדם צעיר, אומלל ותמים ביותר.
גיוס זה של חזנים עורר מחלוקת מסוימת. החזן ישראל קופר, החזן הראשי של בית הכנסת הגדול של בוקרשט, סבר שיש בכך משום חילול הקודש, כאשר חזנים שרים על במה חילונית עבור קהלים שיש בהם עירוב בין המינים, וכשהחזנים והמתפללים נשארים עד מאוחר בהצגות וכך לא יכולים להגיע בזמן לתפילת שחרית.
בסוף אותו קיץ כבר ניתן היה לומר כי תיאטרון היידיש הפך לעובדה מבוססת בבוקרשט. זרם הסוחרים היהודים והמתווכים שהגיעו אליה בתחילת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הגדיל מאוד את הקהל. עם הבאים היו ישראל רוזנברג ויעקב ספיבקובסקי, שהיה צאצא למשפחת יהודית רוסית עשירה ומעורבת בתרבות הגבוהה. שניהם הצטרפו ללהקתו של גולדפאדן, אך עזבו לאחר זמן לא רב, על מנת לייסד את תיאטרון היידיש הראשון באימפריה הרוסית.
כדי למשוך את הקהל שלא היה גדול שוב ושוב היה עליו לכתוב מספר גדול של מחזות ושירים. בנוסף לכתיבה מקורית הוא תרגם מחזות מרומנית, מצרפתית, מגרמנית ומשפות אחרות. בשנתיים הראשונות לפעילותו כתב 22 מחזות, ובסופו של דבר כתב כ-40. אף שלא הצליח תמיד להשאיר את השחקנים בלהקתו כאשר הפכו לכוכבים בזכות עצמם, המשיך, במשך שנים רבות, לגייס כישרונות חדשים, ולהקתו הייתה למקום שבו ניתן לרכוש הכשרה טובה לקריירה בתיאטרון היידיש. בסוף השנה כתבו גם אחרים מחזות ביידיש, בהם משה הורוביץ, שחיבר את דער טיראַנישער באַנקיר ('הבנקאי העריץ'), או גרודנר במחזהו קורווע און גנב ('זונה וגנב'). תיאטרון היידיש הפך לתיאטרון גדול עם במות משוכללות, מקהלות ותוספות שונות, שנועדו לסצנות בעלות משתתפים רבים.
גולדפאדן נעזר ביון גיקה, שהיה אז מנהל התיאטרון הלאומי הרומני, כדי להקים בצורה חוקית "אגודה דרמטית", שתטפל בעניינים המנהליים של התיאטרון. ממסמכי האגודה ניתן ללמוד שהלהקה בז'יגניצה כללה את מוריס טייך, מיכל ליכמן (גליקמן), לאזאר צוקרמן, מרגרטה שוורץ, סופיה פלאנדי, אבא גולדשטיין וקלרה גולדשטיין. ממסמכים דומים נודע שכאשר גרודנר ומוגולסקו פרשו מן הלהקה, עזבו אתם י' רוזנברג, יעקב ספיבקובסקי, פ' שפירא, מ' בנדרבסקי, אנטה גרודנר ורוזה פרידמן.
יון גיקה היה בעל ברית רב ערך לתיאטרון היידיש בבוקרשט. בכמה מקרים הביע את דעתו האוהדת על איכות המשחק, וכן על ההיבטים הטכניים של תיאטרון היידיש. ב-1881 הוא רכש עבור התיאטרון הלאומי הרומני תלבושות – שבהן השתמשו קודם בטקס שהתקיים בהצגה ביידיש, לכבוד הכתרתו של שלמה המלך – על מנת להשתמש בהן בטקס ההכתרה האמיתי של קרול הראשון, מלך רומניה.
התקופה בבוקרשט הייתה מוצלחת ביותר עבור התיאטרון מבחינה חומרית, ואפשרה לגולדפאדן להשקיע בתפאורה, בתלבושות ובמשכורות נאות לשחקנים. תיאור נוסף על גולדפאדן בבוקרשט אפשר לראות בכתבה מאת ברנרד נתנזון בהמליץ
פנייה למחזות דרמטיים
בעוד שקומדיה קלילה וסאטירה היוו את הבסיס לתיאטרון היידיש כאמצעי ביטוי מסחרי מצליח, הן לא היו מבססות את גולדפאדן כ"שייקספיר ביידיש" (כפי שכינה אותו "הניו יורק טיימס" עם מותו ב-1908). כאדם שקרא רבות בשפות אחדות, הוא היה מודע היטב לכך שאין מסורת של ספרות דרמה ביהדות מזרח אירופה. הקהל שלו חיפש רק "כוס טובה של יין ושיר ביידיש". שנים אחרי כן ניסח את שדרש הקהל ממנו: "אנחנו לא הולכים לתיאטרון כדי שיבכו לנו [...] יש לנו צרות משל עצמנו בבית מהאישה ומהילדים! אנחנו הולכים לתיאטרון כדי שיעודדו אותנו וכדי שעבור הפרנק שאנחנו משלמים ישמחו אותנו ונצחק טוב טוב". גולדפאדן כתב שמצב זה העמיד אותו בעימות עם הקהל: "רציתי לנקום בקהל [...] משום שמאוד כעסתי עליו על שהוא מכריח אותי בכוח לעשות בלגן על הבמה שלי. לא אחים! אם כבר יש לי במה ברשותי היא תהיה בית ספר עבורכם. אתם, שלא היה לכם זמן ללמוד, להשכיל, תבואו אלי כדי לראות איך אני מצייר עבורכם תמונה נאמנה של החיים. אתם תראו את עצמכם כמו במראה עם תכונותיכם הטובות והרעות [...] כשצחקתם ונהניתם מהבדיחות הקומיות שלי, לבי בכה אז כשהסתכלתי עליכם. עכשיו, אחים, קחו לכם דרמה, טרגדיה מן החיים. אתם בוכים ולבי אז שמח". אבל "עימותו" עם הקהל היה מבוסס על הבנת קהלו זה. כך למשל, לדבריו: "כתבתי את די כישוף־מאַכערין (המכשפה) ברומניה, מקום בו האוכלוסייה היהודית והרומנית מאמינה מאוד במכשפות".
גם בשנים הראשונות של להקתו לא נמנע גולדפאדן מכתיבה על נושאים רציניים. הצגת הוודוויל שלו בבוטושאן הייתה די רעקרוטן ("המגויסים"), שעסקה בקבוצות המגייסים בכוח שחטפו אנשים מן הרחוב לגיוס לצבא הרומני. כבר לפני 1876 תרגם גולדפאדן את "האי השומם" מאת אוגוסט פון קוֹצֶבּוּ (Kotzebue). כך נעשה מחזה מאת אריסטוקרט גרמני ומרגל רוסי למחזה הלא-קומי הראשון שבוצע באופן מקצועי ביידיש. אחרי ההתחלה, שבה היו בעיקר וודווילים וקומדיות קלות (על אף ש"שמֶנדריק" ו"שני קוני למל" היו מחזות מתוחכמים יחסית), התחיל גולדפאדן לכתוב מחזות רציניים רבים ביידיש על נושאים יהודיים. המפורסם ביותר מהם הוא שולמית, גם כן מ-1880. גולדפאדן עצמו אמר שהמעבר לנושאים רציניים הפך לאפשרי לאחר שחינך את הקהל שלו. נחמה סנדרוב הציעה שסיבה שוות-משקל הייתה העובדה שבעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית הגיעו לרומניה יהודים רבים מרוסיה, שנחשפו לתיאטרון מתוחכם יותר בשפה הרוסית. פנייתו החדה של גולדפאדן לנושאים רציניים חפפה בערך את הבאת להקתו לאודסה.
גולדפאדן היה גם תאורטיקן של תיאטרון וגם איש מעשה בתחום. על היותו תאורטיקן ניתן ללמוד מהתעניינותו, כמעט מתחילת עיסוקו בתיאטרון, בתפאורה שתתמוך בנושאי מחזותיו. חלק נכבד מן הקהילה היהודית, וגולדפאדן בתוכם, הכיר כבר את התיאטרון העכשווי בשפות אחרות. מסעותיה הראשוניים של להקתו של גולדפאדן ביאשי, בבוטושאן, בגאלאץ, בבראילה ובבוקרשט יכלו בקלות להיות מסעות של להקה דוברת רומנית. מן ההתחלה ניתן היה לראות בתיאטרון היידיש ביטוי לאופי הלאומי היהודי, אך הערכים התיאטרליים של להקת גולדפאדן היו בדרך כלל אלו של התיאטרון הרומני של אותה תקופה. כמו כן, היידיש היא שפה גרמאנית, שעל אף שדוברה בעיקר בקרב יהודים, היא נטמעה גם בלשונם של לא-יהודים במולדובה ובטרנסילבניה והייתה לשפת מסחר חשובה. העובדה שהראשון שכתב על תיאטרון יידיש היה המשורר הלאומי הרומני מיכאי אמינסקו היא עדות לכך שהעניין בתיאטרון יידיש חצה את גבולות הקהילה היהודית.
כבר מן ההתחלה משך אליו תיאטרון היידיש ביקורת תיאטרון, בדומה לכל תיאטרון אירופי אחר בזמנו. ברקוביץ' מצטט חוברת שחיבר ג' אברמסקי אשר פורסמה ב-1877, שבה תיאר וביקר אברמסקי את כל מחזותיו של גולדפאדן מאותה שנה. הוא דן בשאלה מהו אופיו הראוי של תיאטרון היידיש, והרהר בכך שיכול להיות לו דמיון לתיאטרון האנגלי בתקופה האליזבתנית. הוא ציין מקורות רבים לצורה זו שמתחילה לצמוח (בטווח שנע מפורים שפיל לקרקס ופנטומימה). הוא שיבח את התפקידים הנשיים החזקים, אך ביקר היבטים מסוימים שראה בהם חולשה: שחקן גבר המשחק בצורה לא משכנעת את האם במחזה שמענדריק, או המחזה די שטומע כלה כולו.
רוסיה
אביו של גולדפאדן כתב לו שישכנע את להקתו לבוא לאודסה (האימפריה הרוסית). העיתוי היה מתאים: סופה של המלחמה פירושו היה שרוב הקהל המשכיל והאמיד היה עכשיו באודסה ולא בבוקרשט. הסוחרים והיזמים שעברו לבוקרשט בזמן המלחמה העות'מאנית-רוסית חזרו לאודסה רוזנברג כבר עזב את להקתו של גולדפאדן וביצע את הרפרטואר של גולדפאדן באודסה. בין השאר העלה את המחזות "די שוועבעלעך", "די דריי טויבע", "בריינדעלע קאזאק" ומחזות אחרים של גולדפאדן.
גודזילה
גודזילה (שיבוש של גודזירה, לפי המקור היפני: ゴジラ ) הוא מפלצת בדיונית מסוג זוחל פרהיסטורי. גודזילה התפרסם בעולם בזכות סרטי מפלצות יפניים מתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20. גודזילה הוא אחד הראשונים ממשפחת מפלצות הענק המופיעות בסרטים אלו (אם כי קינג קונג הופיע לפניו).
אברהם גולדפאדן
רוסיה
בעזרת הלוואה שקיבל מליברסקו פנה גולדפאדן מזרחה, עם קבוצה בת 42 איש, כולל שחקנים, מוזיקאים ובני משפחותיהם. אחרי סיום המלחמה העות'מאנית-רוסית הִרבו הוא ולהקתו לנסוע ברחבי האימפריה הרוסית. במיוחד נסעו לחארקוב, למוסקבה ולסנקט פטרבורג. יעקב אדלר תיאר את גולדפאדן בתקופה זו כרודף תענוגות, יהיר, שקשה להגיע אליו כמו לְקיסר. הוא המשיך לכתוב מחזות בקצב מהיר, בעיקר מחזות בנושאים רציניים, כמו דאָקטאָר אַלמאַסאַדאָ, אדער, די יידן אין פּאַלערמאָ (דוקטור אלמסדו, או, היהודים בפלרמו'), שולמית ובר כוכבא. האחרון היה אופרטה אפלה למדי על מרד בר כוכבא, שנכתבה אחרי הפוגרומים שהתרחשו לאחר רצח הצאר אלכסנדר השני ב-1881, כשהנטייה הייתה נגד אמנציפציה ליהודים.
גודזילה
דמותו של גודזילה הופיעה לראשונה במהלך 27 באוקטובר 1954, בסרט גודזילה, מבית היוצר של טוהו ובהמשך נוצר זיכיון גדול על שמה.
אברהם גולדפאדן
רוסיה
פרטים נוספים מספר העיתונאי הצרפתי ויקטור טיסו (Tissot), שהיה בברדיצ'ב כאשר להקתו של גולדפאדן שהתה שם. הוא צפה בשני מחזות – די רעקרוטן, שהצגת הבכורה שלה התקיימה בבוטושאן, ודי שוועבעלעך ('הגפרורים'). תיאורו של טיסו מציג תמונה של התיאטרון ושל הקהל שאותו פגשה להקתו של גולדפאדן מחוץ לערים הגדולות: ברוסיה משכו גולדפאדן ולהקתו קהלים גדולים, והיו פופולריים באופן יחסי בקרב יהודים אינטלקטואלים. עם זאת, עם הזמן הם הסתבכו גם עם ממשלת הצאר וגם עם גורמים שמרניים בקהילה היהודית. גולדפאדן קרא לשינוי בעולם היהודי:
גודזילה
תיאור
לגודזילה צורת דינוזאור דמוי-תרופוד בעל גוף זקוף וזנב מוטל על הקרקע (בדומה לאיורים מוקדמים ושגויים של טירנוזאורוס ושל איגואנודון), ידיים חסונות, לוחיות גב (בדומה לסטגוזאורוס) וראש מפחיד בעל שיניים חדות.
אברהם גולדפאדן
רוסיה
קריאה כזו עלולה הייתה להיתפס כקריאה מעורפלת, אך היא עוררה התנגדות מצד אלו שהיו בעד שמירת המצב הקיים. תיאטרון היידיש נאסר ברוסיה החל מ-14 בספטמבר 1883, כחלק מהריאקציה האנטי-יהודית שהתקיימה אחרי הירצחו של הצאר אלכסנדר השני. שהותם של גולדפאדן ולהקתו בסנקט פטרבורג הייתה לשהוּת ללא מטרה, וכך הם פנו לכיוונים שונים. חלקם פנו לאנגליה, חלק לניו יורק, חלק לפולין ואחרים לרומניה.
באותו זמן (1880) כתב גולדפאדן את המחזה דער פֿאַנאַטיק, אָדער די ביידע קוני לעמל הקנאי, או שני הקוני למל), שהתפרסם מאוחר יותר בשם די צוויי קוני לעמל (שני קוני למל). המחזה התבסס במקורו על ספרון גרמני בשם "נתן שלומיאל". אותו ספרון היווה גם את הבסיס למחזהו של יוסף לטיינר די צוויי שמואל שמעלקעס (שני שמואל שמלקה). תחילה עלה המחזה תחת השם דער פֿאַנאַטיק, אבל מאוחר יותר נודע רק כ"שני קוני למל".
ורשה והנסיעה הראשונה לניו יורק
בעת שתיאטרון היידיש המשיך להצליח במקומות שונים, התערערו יחסיהם של גולדפאדן ומוגולסקו. הם רבו והתפייסו כמה פעמים, כשריביהם נובעים משאלת הזכויות למחזות. מוגולסקו ושותפו משה פינקל שלטו באותה עת בתיאטרון היידיש ברומניה. באותו זמן פעלו עוד עשר להקות יידיש, מצליחות פחות, שהתחרו על הקהל. מוגולסקו בלט מעל כולם בתיאטרון בבוקרשט. השבחים שזכה להם דמו לאלה שקיבלו השחקנים החברים בתיאטרון הלאומי. הוא שיחק ברומנית וביידיש, כשהוא מושך קהל שתחומיו התרחבו הרבה מעבר לקהילה היהודית.
נראה שגולדפאדן איבד את התלהבותו מתיאטרון באותה תקופה. ייתכן שהגורם לכך היה האיסור להציג תיאטרון יידיש ברוסיה. בכל מקום בו שהה כתב מחזה שנגע בחיי המקום, אך אין אף מחזה שנכתב על ורשה. בשנת 1886 הקים להקת תיאטרון בוורשה, שלא זכתה להצלחה מיוחדת.
גודזילה
מקור ומין
מוצאו של גודזילה מוצג בכמה סדרות סרטים בשינויים קלים.
אברהם גולדפאדן
ורשה והנסיעה הראשונה לניו יורק
ב-1887 נסע לניו יורק (כמו שעשה גם מוגולסקו באופן עצמאי). כשהגיע לשם קיבלו אותו השחקנים שכבר היו בארצות הברית – קסלר, מוגולסקו ואחרים – בכבוד רב והזמינו אותו לראות את מחזהו "בר כוכבא" בתיאטרון "רומעניע אָפּערע הויז" (בית האופרה הרומני), אך התנאי שלו, על פי דוד קסלר, היה שהוא יהיה מנהל התיאטרון. לדבריו, "לתיאטרון זר לא אכנס". הדבר עורר התנגדות בקרב השחקנים, אבל גולדפאדן ניהל משא ומתן אינטנסיבי עם מנהלי תיאטרון בניהולם של לוי וגולדשטיין, שהסכימו לקבל אותו. דוד קסלר סיפר שהשחקנים חששו לגורלם כשגולדפאדן העמיד תנאי שהוא יהיה מנהל התיאטרון, והם החליטו לא לשתף איתו פעולה. הם הכריזו על שביתה שבה השתתפו בין היתר קסלר, מוגולסקו, פינק ולעאון פיינמאן. רק השחקניות פינקל וקרפ שברו את השביתה. דרכו של גולדפאדן בתיאטרון זה הסתיימה אחרי כישלון ההצגה הראשונה שהציגו – אין גיהנום און גן עדן ('בגיהנום ובגן עדן'). מנהלי התיאטרון הרחיקו את גולדפאדן אחרי הכישלון הזה. אותו מחזה זכה להצלחה גדולה מאוד שנים אחרי כן בשם לא תחמוד, אָדער, דאָס צענטע געבאָט ('לא תחמוד, או, הדיבר העשירי'). מאוחר יותר גולדפאדן ניסה, ללא הצלחה, לייסד בית ספר לתיאטרון.
גודזילה
מקור ומין
בסדרת סרטי שׁוֹוָּה גודזילה היה זוחל פרהיסטורי דמוי דינוזאור אשר נחשף לקרינה אטומית והגיע לגודל של 50 מטרים. סיפור זה מופיע גם בסדרת סרטי מילניום.
אברהם גולדפאדן
ורשה והנסיעה הראשונה לניו יורק
אחרי כישלונות אלה נסע לפריז, כשהוא דחוק בכסף. הוא כתב שם שירה, עבד על מחזה מבלי לסיימו והקים להקת תיאטרון שמעולם לא הגיעה לידי ביצוע מחזה כלשהו, כיוון שהקופאי ברח עם כל הכסף שאספה.