cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קוויאר
קוויאר אמיתי
קוויאר יוצר במקור מביצי דגים של שלושה מינים שחיים בים השחור ובים הכספי ושייכים למשפחת החדקניים:
קוויאר המופק משלושת מיני החדקניים האלו יקר מאוד והוא נקרא לעיתים "קוויאר אמיתי" או "קוויאר שחור", אם כי צבעו לא תמיד שחור ולמעשה ככל שהצבע בהיר יותר כך האיכות גבוהה יותר.
סוגי קוויאר אחרים
על מנת להפיק קוויאר במחיר זול יותר וכן על מנת להתמודד עם הדלדלות אוכלוסיית החדקנים בטבע, החלו להפיק קוויאר ממיני חדקניים אחרים (כגון קלוגה, שטירל, חדקן האגם חדקן סיבירי וחדקן לבן), מהכלאות שלהם עם המינים ה"מקוריים", וכן מדגים שאינם ממשפחת החדקניים (כגון חדקן שיניים אמריקאי, סלמון, טרוטה וקרפיון). הקוויאר המופק מסלמון ומטרוטה הוא בגווני אדום-כתום ולכן מכונה "קוויאר אדום".
קיים גם קוויאר המופק מביצי חלזונות.
קוויאר הוא מוצר מהחי, אך קיים חיקוי עשוי מסויה או מאצות ים שנמכר בשוק הצמחוני.
קוויאר אמיתי יכול להקרא רק "קוויאר", אך מוצר שאינו קוויאר אמיתי מציין בשמו את הדג ממנו הופק (למשל "קוויאר סלמון").
ייצור של קוויאר
בעבר כל הפקת הקוויאר בעולם הייתה מבוצעת באזור תפוצתם הטבעי של החדקניים מדגים שגדלו בטבע. קוויאר המופק בדרך זו נחשב למובחר יותר, וכ-85% ממנו מגיע מאיראן ומרוסיה, שתיים מהמדינות השוכנות לחופי הים הכספי. שוויו הרב של הקוויאר הוביל לדיג אינטנסיבי של החדקניים ומספרם בטבע הלך ופחת. מלבד דיג היתר, זיהום מים והחדרת מין פולש (מנמיופסיס) לים השחור ולים הכספי בידי האדם הובילו את החדקניים לסכנת הכחדה וכתוצאה מכך התדרדרה תפוקת הקוויאר.
במאמץ לשימור אוכלוסיית החדקניים, אסרה CITES ב-2001 ייצוא קוויאר על ארבע מתוך מחמש המדינות המקיפות את הים הכספי: רוסיה, אזרבייג'ן, טורקמניסטן וקזחסטן. האיסור בוטל לאחר 9 חודשים. ברוסיה נקטו גם בהפסקת דיג לשנה ובאיראן הוגבל הייצוא. בספטמבר 2005 אסר שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית את ייבוא קוויאר הבלוגה מהים הכספי וחודש לאחר מכן נאסר ייבוא קוויאר בלוגה גם מהים השחור. האיסורים וההגבלות הובילו לעלייה במחירי הקוויאר ולמאבק בדיג ובסחר לא חוקי.
בשל הירידה בהיקפי ייצור הקוויאר ועל מנת להגן על החדקניים בטבע החלו חלופות שונות להתפתח, בהן חלופות זולות יותר מביצי סלמון צפון אטלנטי וקרוביו. קוויאר שמגיע ממיני חדקן אחרים משיג מחירים גבוהים גם הוא. הקוויאר הזהוב של מין השטירל נחשב בעבר למעדן מלכים, אך כיום שכיחות המין קטנה והוא נמצא במצב שימור פגיע. גידול החדקניים בבריכות דגים צמח בשנים האחרונות, בייחוד באורוגוואי, קליפורניה וצרפת. גידול חדקניים בבריכות וייצור קוויאר מבוצע גם בישראל. הראשונה להפיק קוויאר בישראל הייתה חברת "קוויאר הגליל" מקיבוץ דן. הקוויאר אינו כשר, והחברה אינה משווקת את תוצרתה בישראל מחשש שהרבנות תשלול את הכשרות של חברת האם "דגי הדן" המוכרת דגי פורל כשרים. החברה השנייה בישראל המייצרת קוויאר היא "Jordan River Black Caviar". כיום הרוב המוחלט של קוויאר בעולם מגיע מחוות גידול.
בראשית המאה ה-20 היו קנדה וארצות הברית הספקיות העיקריות של קוויאר לאירופה. את הקוויאר הן הפיקו מחדקן האגם באזור המערב התיכון, ומחדקן קצר אף וחדקן אטלנטי שמשריצים בנהרות החוף המזרחי של ארצות הברית. כיום חדקן קצר אף מוגדר במצב שימור "פגיע" ברשימה האדומה של IUCN.
תהליך ההכנה
בדרך כלל הפקת קוויאר מסחרית כרוכה בהימום הדג באמצעות חבטה בראשו, זאת על מנת למנוע מהדג לחוש מצוקה ולשחרר בגופו חומר המעניק לביצים טעם מר. לאחר מכן מבוצע חתך בבטן הדג ומוצאות ממנו השחלות. יש מגדלים המנסים הוצאה כירורגית של ביצי הדגים מחדקן חי, על מנת לאפשר לנקבה לייצר עוד ביצים בתקופת חייה. לאחר הוצאת השחלות מהדג, מופרדות מהן הביצים באמצעות שפשוף עדין על גבי רשת והן נאספות לקערה. בשלב הבא הביצים נשטפות, ומומלחות על ידי מומחה שמחליט על כמות המלח. על מנת להגיע לקוויאר ברמה הגבוהה ביותר, מבוצע כל התהליך בצורה ידנית.
לאחר ההמלחה, הקוויאר מיושן בטמפרטורה של 2 עד 4 מעלות צלזיוס, ומשם מועבר לאריזה בקופסאות פח, זכוכית או חרסינה. כל היצרנים בעולם נדרשים לארוז את הקוויאר על פי תקנות מוקפדות. האריזה חייבת להכיל סימן ברור שמעיד אם היא נפתחה והתווית חייבת לכלול מידע בפורמט אחיד אודות המין שממנו הופק הקוויאר, מקום גידולו (בר/שבי), מדינת הייצור, שנת הייצור ועוד.
שיטות הכנה
להלן שיטות ההכנה השונות מסודרות על פי איכות התוצר:
ערכים תזונתיים
בין המרכיבים החיוניים המצויים בקוויאר, שניים מהם בולטים בנוכחותם – חומצות שומן מורכבות (הידועות גם כקבוצת אומגה 3) ופוספוליפידים.
כשרות
הקוויאר כשר רק אם הוא מופק מביצי דגים כשרים, דוגמת הסלמון. קוויאר שחור אינו כשר מכיוון שהוא מופק מביצי חדקניים שהם חסרי קשקשים. יחד עם זאת, בעבר הייתה מחלוקת לגבי כשרות דג השטירל, אחד מסוגי הדגים מהם הכינו קוויאר זהוב. קיימים היום מאכלים דמויי קוויאר כמו קוויאר שחור ואדום מאצות ים.
אנטוניו קנובה
אנטוניו קנובה (באיטלקית: Antonio Canova; 1 בנובמבר 1757 - 13 באוקטובר 1822) היה פסל שיש פיגורטיבי איטלקי ונציגו הידוע ביותר של הסגנון הניאו קלאסי.
נושאי פסליו לקוחים בעיקר מן המיתולוגיה.
בין תלמידיו: ג'ון גיבסון, רינלדו רינלדי.
דניאל רות
דניאל פרנסואה רוֹת (בצרפתית: Daniel François Roth; נולד ב-31 באוקטובר 1942) הוא נגן עוגב, מלחין ומחנך צרפתי.
לימודים
רות נולד במילוז, צרפת. הוא החל את הכשרתו המוזיקלית בקונסרבטוריון בעיר הולדתו, אצל ז'וזף ויקטור מאייר. ב-1960, נכנס לקונסרבטואר של פריז, שם סיים את לימודיו עטור בחמישה פרסים ראשונים - בעוגב ואלתור מוזיקלי, (1963, אצל רולנד פלצ'ינלי), הרמוניה (1962, אצל מוריס דיריפלה), קונטרפונקט ופוגה (1963, אצל מרסל ביץ', וליווי פסנתר (1970, אצל אנרייט פואי-רוז'ה). כמו כן למד נגינה בעוגב אצל מארי-קלייר אלן.
דניאל רות הוא אביהם של המנצח והחלילן פרנסואה קסאבייה רות והוויולן ונסן רות.
קריירה
בשנת 1963 מילא דניאל רות את מקומה של רולנד פלצ'ינלי כנגן העוגב הגדול בבזיליקת סקרה קר בפריז, שם החליף את מורו לשעבר כנגן עוגב בשם בלבד בשנת 1973, משרה בה החזיק עד 1985, כאשר התמנה לנגן עוגב בשם בלבד בכנסיית סן-סולפיס, פריז. קודמיו בתפקיד זה היו שארל-מארי וידור, מרסל דיפרה וז'אן-ז'אק גרוננואלד
דניאל רות זכה בכמה תחרויות עוגב יוקרתיות, בהן, תחרות "Amis de l'orgue" והגראן פרי בנגינת עוגב ובאלתור בקונקור דה שארטר ב-1971.
מ-1974 עד 1976 היה דניאל רות אמן הבית ב"מקדש הלאומי של לידת הבתולים" ופרופסור לעוגב באוניברסיטה הקתולית בוושינגטון הבירה. כמו כן עבד כמורה לעוגב במרסיי, (1979-1974), שטרסבורג (1988-1979) וזארבריקן (1995-1988). בין השנים 1995 ל-2007 לימד נגינה בעוגב ואלתור באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של פרנקפורט. נוסף לכך, היה יועץ לעוגב החדש של קארל שוקה בפילהרמונית של לוקסמבורג, שאותו חנך בשנת 2005.
דניאל רות הוא "אביר לגיון הכבוד, "חבר במסדר האמנויות והספרות, ו"חבר כבוד בקולג' המלכותי של נגני עוגב". ב-2006, קיבל את "פרס אירופה למוזיקת קודש אירופאית" מאת פסטיבל גמינד של שוואביה (גרמניה).
מונמורנסי
מונמורנסי (מצרפתית: Montmorency) היא קומונה ("מועצה מקומית") כ-15.3 ק"מ צפון-מערבית למרכז פריז. העיר העתיקה ידועה במיוחד כמקורה ומעוזה של אחת ממשפחות האצולה העתיקות והנכבדות ביותר בצרפת, בית מונמורנסי. כיום העיר היא פרבר יוקרה של פריז.
היסטוריה
מונמורנסי נזכרת לראשונה בשנת 993 בשם הלטיני Mons Maurentiacus, לאמור "הר מאורנטיאקוס". ה"הר" הוא גבעה החולשת על העיר שעליה הוקמה טירה – טירה שהייתה מעוזה של משפחת בית מונמורנסי עד הריסתה בידי האנגלים במהלך מלחמת מאה השנים.
בשנת 1793, בשיאה של המהפכה הצרפתית, שונה שם העיר, אשר הזכיר יותר מדי את "המשטר הישן" (המלוכה והאצולה) ל-אמיל (Émile) על-שם ספרו של ז'אן-ז'אק רוסו, שנמלט אל העיר מ"פריז הרועשת" ושהה בה בין אפריל 1756 לדצמבר 1757.
ב-1813, עם הרסטורציה שונה שם העיר לאנגיאן (Enghien), כשם הדוכסות שהוענקה לבית מונמורנסי, אולם היחס לעיר נשאר תמיד כאל "מונמורנסי". ב-1830 הוחזר השם מונמורנסי כשמה הרשמי של הקומונה.
לפי מפקד האוכלוסין של 1999 כוללת הקומונה 20,599 איש.
יאן מרטין
יאן מרטין סונבורן (נולד ב-20 בנובמבר 1984) הוא כדורסלן עבר ישראלי-ספרדי ששיחק בעמדת הפאוור פורוורד. עבר במספר קבוצות בספרד ובליגת העל הישראלית, ובעונתו במכבי אשדוד ב-2010 זכה בתואר תגלית העונה של ליגת העל. גובהו 2.03 מטרים.
משפחה
מרטין נולד לאם יהודיה-גרמניה, דוגמנית לשעבר, בשם שרה. הוא התגורר בילדותו בקיבוץ הדתי שדה אליהו בעמק בית שאן ושיחק בקבוצת הילדים של מכבי חיפה. אביו, פרננדו מרטין, היה הכדורסלן הספרדי הראשון בליגת ה-NBA. הוא שיחק בקבוצות אסטודיאנטס מדריד, ריאל מדריד ופורטלנד טרייל בלייזרס. בשנת 1989 נהרג האב בתאונת דרכים בדרכו למשחק. קבוצתו, ריאל מדריד לא השתמשה מאז מותו בגופייתו (מספר 10) במשחקיה עד היום.
קריירה
מרטין החל לשחק במחלקת הנוער של קבוצת אסטודיאנטס מדריד, המועדון בו החל אביו לשחק. מאז שנת 1997 החל לשחק בנבחרות הצעירות בספרד. בעונת שיחק גם בנבחרת ספרד הצעירה. בעונת שיחק מרטין בליגה השנייה בספרד, בקבוצת המשנה של ריאל מדריד והעמיד שם ממוצעים של 15.5 נקודות ו-6.7 ריבאונדים למשחק. בעונת שיחק בקבוצת "לסקאס טולדו" שם שיחק 25 משחקים עם ממוצע של 6.5 נקודות למשחק.
בעונת החל מרטין להתאמן עם מכבי תל אביב, אך לא שותף במשחקים. משם הגיע לאליצור יבנה מהליגה הלאומית, בה קלע 16.8 נקודות למשחק. בישראל מרטין אינו נחשב לשחקן זר בשל יהדותו.
בחודש ספטמבר 2010 חתם במכבי אשדוד, העולה החדשה לליגת העל הישראלית. בעונתו הראשנה בליגת העל זכה מרטין בתואר תגלית העונה שהוא מעמיד שורה סטסטית של 6.4 נקודות ו-2.5 ריבאונדים ב-19.9 דקות למשחק בעונה הסדירה.
בחודש יוני 2011 חתם בהפועל גלבוע גליל מליגת העל הישראלית לקראת עונת, ולקראת עונת חתם בהפועל אילת אך שוחרר לפני תחילת העונה בעקבות חתימתו של ליאור חכמון בקבוצה.
בספטמבר 2013 חתם בדפורטיבו אסטודיו מהליגה השנייה בספרד, ושוחרר ב-2014.
וסילי זייצב
וסילי גריגוריביץ' זָייצב (ברוסית: Васи́лий Григо́рьевич За́йцев; 23 במרץ 1915 - 15 בדצמבר 1991) היה צלף סובייטי, מגיבורי מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
וסילי זייצב נולד בכפר ילינינקה במחוז צ'ליאבינסק שבהרי אורל. הוריו היו איכרים. לאחר סיום בית ספר יסודי, למד זייצב בבית הספר המקצועי לבינוי. הוא עבד כפועל בניין בעיר מגניטוגורסק ובשנת 1937 התגייס לחיל הים הסובייטי. הוא עבר הכשרה בסיסית והוצב בעיר ולדיווסטוק, שם שירת כפקיד באגף הכספים של מטה הצי. לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות ביוני 1941 הגיש מספר בקשות לעבור לתפקיד קרבי. רק כעבור כשנה, בספטמבר 1942, אושרה בקשתו. הוא צורף ליחידת חי"ר שהורכבה ממלחי הצי ושנשלחה לחזית סטלינגרד. במהלך הקרב על סטאלינגרד, בין 10 בנובמבר ל-17 בדצמבר 1942, הרג זייצב 114 חיילים וקצינים גרמנים ובהם 11 צלפים. עוד קודם לכן הרג זייצב 32 חיילי ורמאכט בעזרת רובה המוסין הסטנדרטי. אהדת הציבור לזייצב התפתחה על ידי שמועות שעברו מפה לאוזן, והיא היוותה זריקת עידוד לחיילים המותשים של הצבא האדום שלחמו בסטלינגרד.
מקורות סובייטים טוענים כי הגרמנים הביאו את מפקד בית הספר הגרמני לצלפים, אוברסט היינץ תורבלד (יש הטוענים שהיה זה מיור ארווין קוניג) על מנת לחסל את זייצב, אך זייצב גבר עליו. לאחר מצוד של מספר ימים זיהה זייצב את יריבו מתחבא מתחת לערימה של לוחות מתכת וירה בו למוות. הכוונת הטלסקופית של יריבו, לכאורה השלל המוערך ביותר של זייצב, עדיין מוצגת כיום במוסקבה במוזיאון הצבא, אך סיפור דרמטי זה עדיין לא אושר בעיקרו. לסיפור זה אין שום תזכורת בדיווחיו של אלכסנדר שרבקוב על אף שכמעט כל היבט של צלפות דווח לעומק.
זייצב גדל בהרי אורל ולמד צליפה על ידי ציד איילים. "זייצ" משמעו "ארנב" ברוסית. הצלפים שאימן נקראו "זייצָ'טַה", משמעו ארנבים צעירים. מספר ההריגות של 30 הצלפים אשר זייצב אימן מוערך ב-1,126 חיילי אויב. אנטוני ביוור כותב בספרו שזו הייתה תחילתה של "תנועת הצלפים" בארמייה ה-62 של הצבא האדום. התקיימו ועידות על מנת להפיץ את תורת הצליפה ולהחליף מידע על טכניקות ועקרונות אשר לא היו מוגבלים לצליפה בלבד.
בינואר 1943 נפצע זייצב בעיניו מרסיסי פצצת מרגמה וכתוצאה מהפציעה סבל מעיוורון. האופתלמולוג הסובייטי הנודע פרופסור ולדימיר פילאטוב הצליח לשחזר את ראייתו. לאחר ההחלמה חזר זייצב לשירות צבאי פעיל. תחילה היה מדריך בבית ספר לצליפה בעורף אך כעבור זמן קצר ביקש לשוב לחזית. כמפקד מחלקה ולאחר מכן מפקד פלוגה השתתף בקרבות לשחרור אוקראינה ומולדובה. בסתיו 1944 נפצע קשה בקרב על נהר הדניסטר ובכך סיים את השתתפותו במלחמה. בקיץ 1945 שוחרר זייצב מהצבא בדרגת קפיטן. מספר ההריגות הכולל שוודאו, של זייצב, הוא 242. זייצב מאשר זאת גם בספרו "זכרונות הצלף" (Записки снайпера). לאחר המלחמה למד זייצב הנדסת מכונות ולאחר סיום לימודיו עבד בתעשיית הטקסטיל, והיה מנהל מפעל בעיר קייב.
וסילי זייצב נפטר ב-15 בדצמבר 1991. בצוואתו ביקש להיקבר בוולגוגרד (שמה הנוכחי של "סטלינגרד") לצד הלוחמים שנהרגו בקרב על הגנת העיר. אך למרות זאת נקבר בקייב, עיר מגוריו. רק בינואר 2006, באישורו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, הועבר ארונו של זייצב מקייב לוולגוגרד והוא נקבר בבית העלמין בגבעת מאמייב למרגלות אנדרטת אמא מולדת. הרובה של זייצב מוצג כיום במוזיאון סטלינגרד.
דמותו של זייצב הונצחה בשני סרטים: סרט רוסי-צרפתי "מלאכי המוות" (1993) (Ангелы смерти) וסרט אמריקאי-בריטי "אויב בשער" (2001), שם גולמה דמותו על ידי השחקן ג'וד לאו.
מלאכים בשמי ברלין
מלאכים בשמי ברלין (בגרמנית: Der Himmel über Berlin, "השמיים מעל ברלין"; באנגלית: Wings of desire) הוא סרט קולנוע מערב-גרמני מ-1987, שבוים על ידי הבמאי הגרמני וים ונדרס. הסרט עוסק בחיים בברלין באותה תקופה, וכן, באמצעות הדמויות, קורץ לעברה ולעתידה של ברלין וגרמניה כולה. הסרט זכה לשבחים רבים, כולל מועמדות לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן וזכייה בפרס הבמאי. כיום הסרט נחשב ליצירת מופת ולאחד מטובי הסרטים בכל הזמנים.
עלילת הסרט
דמיאל וקסיאל היו קיימים עוד לפני שהייתה קיימת ברלין; למעשה, עושה רושם שהם היו קיימים מאז ומעולם.
דמיאל וקסיאל אינם עוסקים במלאכת מלאכים רגילה, אלא עסוקים ב"לאסוף, לתעד, לשמר" את המציאות. מדי יום הם משוטטים בברלין ומתעדים מחשבות ואירועים מעניינים הנקרים בדרכם. ("מישהו הרוצה לשים לחייו סוף, הדביק בולים ממהדורה ראשונה על מכתבי-הפרידה שלו, על כל אחד בול אחר. אחר-כך דיבר אנגלית עם חייל אמריקאי, בפעם הראשונה מאז ימי חוק-לימודיו, ועשה זאת באופן רהוט", קסיאל).
דמיאל מתאהב באמנית טרפז יפהפייה ששמה מריון (סולוויג דומרטין). בדידותה, יופייה וחוכמתה של מריון שובים את דמיאל והוא מתחיל לקבל מאפיינים גשמיים. (הסרט צולם בשחור-לבן, המשקף את העולם כפי שרואים אותו המלאכים, וקטעי צבע משקפים את העולם כפי שנראה לבני-האדם). לאחר התאהבותו במריון מתחיל דמיאל לראות את העולם בצבע.
דמיאל נתקל בפיטר פאלק ("קולומבו", בתפקיד עצמו) המגלם בסרט שחקן המגיע לברלין כדי לצלם סרט על מלחמת העולם השנייה. דמיאל מגלה שפיטר הוא מלאך לשעבר, שלבש צורה גשמית לאחר שמאס בקיום הסטרילי של המלאכים.
לבסוף, הופך דמיאל לאנושי ומתעורר ברחוב כששריון - המלאך שלו לידו וראשו מדמם. הוא מבין שהפך לאנושי ויוצא לחוות את העולם ולחפש את מריון.
עוד דמות בסרט היא הומר (קורט בואה, בקריצה ברורה להומרוס), משורר גרמני זקן שחולם לכתוב "אפוס של שלום".
("מה הפגם בו, בשלום, שהשראתו אינה בת-קיימא, שסיפורו לעיתים רחוקות מסופר?", הומר).
המלאך קסיאל עוקב אחר הזקן בעודו מחפש את כיכר פוטסדאם ומוצא במקומה חורבות שבמרכזן עוברת חומת ברלין.
בסוף הסרט מוצא דמיאל את מריון והם משוחחים כאילו הם מכירים זה את זה זמן רב. דמיאל מתאחד עם האישה שאליה השתוקק זמן כה רב.
מקורות השפעה
הדיאלוג בסרט, וכן מחשבותיהן של הדמויות, מתאפיינות לעיתים בסגנון לירי מאוד, השאוב מכתיבתו של המשורר הגרמני ריינר מריה רילקה וממחזותיו וספריו של הסופר האוסטרי פטר הנדקה, אשר אחראי למוטיב "הילדות" החוזר על עצמו בסרט. הנדקה עצמו היה שותף לכתיבת התסריט.
מקורות השראה נוספים היו ציוריו של האמן השווייצרי פאול קלה, וציורו אנגלוס נובוס, בהשראתו כתב ולטר בנימין לקראת סוף ימיו את ה"תזה על מושג ההיסטוריה".
פסקול
פסקול הסרט כולל שני שירים של הלהקה ניק קייב והזרעים הרעים. שניים מחברי הלהקה, ניק קייב ובליקסה ברגלד, מופיעים בסרט בתפקיד עצמם. כמו כן, הפסקול כולל את השיר "When I Go" של להקת מינימל קומפקט הישראלית.
סרט המשך ועיבוד הוליוודי
ונדרס ביים סרט המשך, בהשתתפות חברי הקאסט המקורי בשם "כה רחוק, כה קרוב" שזכה לביקורות מעורבות.
הסרט עובד לאנגלית וצולם ב-1998 תחת השם "עיר של מלאכים", בכיכובם של ניקולס קייג' ומג ראיין. הגרסה האמריקאית רומנטית יותר ומלבד קווי-העלילה הבסיסיים, אין דמיון רב בינה לבין המקור. הסרט עובד גם לתיאטרון.
ג'יימס סטוקדייל
ג'יימס בונד סטוקדייל (באנגלית: James Stockdale; 23 בדצמבר 1923 – 5 ביולי 2005) היה איש צבא אמריקני, סופר ומועמד לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית.
חייו
סטוקדייל, יליד אילינוי, סיים את אקדמיה של הצי בשנת 1946. לאחר מכן נכנס לקורס טיס.
ב-1965 נפגע מטוס הסקייהוק שלו מאש נ"מ מעל צפון וייטנאם. סטוקדייל צנח ונחת בכפר קטן, שבו נשבה והוכה. הוא הוחזק בכלא הילטון האנוי הידוע לשמצה במשך שבע שנים וסבל עינויים קשים עד שחרורו ב-1973. ב-1976 זכה במדליית הכבוד, שהצטרפה ל-24 עיטורים אחרים שבהם זכה במהלך שירותו, כולל מדליית השירות המצוין של הצי (3 פעמים), כוכב הכסף (4 פעמים), אות לגיון ההצטיינות, צלב התעופה המצוינת (פעמיים), כוכב הארד (פעמיים), מדליית האוויר, עיטור לב הארגמן ומדליית השבי. מהצי פרש בדרגת סגן אדמירל (מקבילה בערך לדרגת תת-אלוף). הוא שירת כנשיא מכללת המלחמה של הצי ונשיא "המצודה" (הקולג' הצבאי של קרוליינה הדרומית).
אחר שחרורו עסק במחקר צבאי באקדמיה. כתב מספר ספרים, הן על פילוסופיה, שבה הייתה לו השכלה אקדמית, והן על חוויותיו במלחמה. יחד עם אשתו כתב את "באהבה ובמלחמה - סיפור התנסות והקרבה של משפחה". ספר זה עובד לסדרת טלוויזיה מצליחה.
ב-1992 פנה אליו רוס פרו, המועמד העצמאי לנשיאות ארצות הברית, והציע לו לשמש כסגנו. סטוקדייל, שהכיר את פרו בשל פעילות בענייני סיוע לשבויי מלחמה, נאות. אולם הוא זכור ממערכת בחירות זו בעיקר בשל הופעתו האומללה בעימות הטלוויזיוני בין המועמדים לסגן נשיא. סטוקדייל הסביר שלא היה לו מושג שפרו, שחזר למרוץ אחר פרישה ממנו, עדיין מצפה ממנו לרוץ איתו כסגן נשיא, ודבר זה הביא לכך שכאשר הבין את הדבר נותר לו זמן מועט להתכונן להופעה הטלוויזיונית.
ב-2005 הלך לעולמו לאחר תקופה ארוכה של מחלת אלצהיימר.
וועקער
וועקער (נהגה: "וֶקֶר"; בעברית: מעורר) היה כינויו של הממונה להעיר את בני העיירה לתפילת שחרית, ובפרט לאמירת סליחות. התפקיד היה בדרך כלל באחריותו של שמש העיר. נוהג זה היה בעיקר בשטעטלאך במזרח אירופה וביישוב הישן.
הוועקער נהג לדפוק על חלונות הבתים, ולקרוא: "קומו לעבודת הבורא" ("שטייט אויף צו עבודת הבורא"), או בימי הסליחות "קומו לאמירת סליחות" ("שטייט אויף צו סליחות"). חלק מהמעוררים נהגו להוסיף משפט מוסר או שירים להשכמת הבוקר. את קריאתו היה אומר בנעימה מיוחדת.
בשנים האחרונות חידשו חסידי בעלז את המנהג, ובשכונת קריית בעלז בירושלים מסתובב כרוז עם רמקול, הקורא לקום לאמירת הסליחות. לחסידות בעלז נוסח מיוחד, שחלקו מורכב מפיוט ליום כיפור: "ישראל עם קדושים, שטייט אויף צו עבודת הבורא, שטייט אויף צו סליחות, שטייט אויף צו עבודת הבורא, אנא כנה, עורו נא, התעוררו נא, עימדו נא, התייצבו נא, קומו נא, חלו נא, בעד הנפש חנו נא, פני דר עליון, שטייט אויף צו סליחות, שטייט אויף צו עבודת הבורא, אשרי יושבי ביתך עוד יהללוך סלה".
וועקער בישיבות
תפקיד הוועקער (בכל ימות השנה), קיים בישיבות בהן יש פנימייה. בחלק מהישיבות ניתן התפקיד ל"אלטער בחור", בחור מהשכבה המבוגרת בישיבה.
אזכורים בתרבות
בעשור הראשון של המאה ה-20 הופיע עיתון בשם "דער יודישע וועקער" בגליציה ועיתון בשם "המעורר" בלונדון.
י.ל. פרץ כתב ספר שירה בשם "דער וועקער".
בספרו של חיים ולדר, "שימו לב אל הנשמה", מופיע סיפור (בדיוני) בו עומדת דמותו של ר' יהודה (יידל) כהן, שהיה וועקער בשכונות מאה שערים ובתי אונגרין בירושלים. שם הספר ניתן על שם כותר הסיפור, בשל מנהגו של ר' יידל לשיר את הפיוט "אודה לאל לבב חוקר" בעת העירו את האנשים. בספרו "יש דברים נסתרים" מופיעה דמות של וועקער בישיבה (בספר הוא מכונה "פאטשער").
באוסף בדיחות חכמי חלם, מופיעה בדיחה העוסקת ב"וועקער"
לאופולד השני, מלך הבלגים
לאופולד השני, מלך הבלגים (Léopold II) (לואי פיליפ מארי ויקטור – Louis Philippe Marie Victor) (9 באפריל 1835 – 17 בדצמבר 1909) היה מלך הבלגים, נסיך בלגיה, דוכס סקסוניה, נסיך דוכסות סקסוניה-קובורג-גותה, דוכס בראבנט, קיסר קונגו הבלגית בין 1884 ל-1908, החליף את אביו לאופולד הראשון על כס המלכות הבלגי ב-1865. אמו הייתה לואיז, נסיכת אורליאן. בהיותו חסר בנים, החליף אותו אחיינו אלברט הראשון לאחר מותו.
מלך זה נודע בשל היותו הבעלים הפרטיים של קולוניה שלמה – "מדינת קונגו החופשית", שם שלט מ-1884 עד 1908. הקונגולזים הוכרחו לאסוף את חומר הגומי שהיה מוצר מבוקש מאוד בזמנו ברחבי העולם. בזכות קולוניה זו, התעשר לאופולד השני במהירות. רבים מהמבנים ההיסטוריים בבריסל נבנו על ידיו באמצעות כספים אלו והוא כונה בשל כך "המלך הבונה". אולם, בעקבות לחץ דיפלומטי מאוד גדול של הבריטים אשר קבלו על היחס האלים וחסר האנושיות של בעלי הקולוניה כלפי המקומיים, נאלץ לאופולד לוותר על מעמדו כ"בעלים" הבלעדיים של קונגו, וזו עברה לשליטת האומה הבלגית כולה ושמה שונה ל"קונגו הבלגית".
נעוריו ותחילת דרכו
לאופולד נולד בבריסל ב-9 באפריל 1835, ללאופולד הראשון, מלך הבלגים וללואיז, נסיכת אורליאן, בתם של לואי פיליפ, מלך הצרפתים ושל מריה אמליה מנאפולי וסיציליה. לאופולד התגייס לצבא בלגיה בגיל צעיר. בשנת 1850 מתה אמו שהושפעה עמוקות מפטירת אביה זמן קצר קודם לכן.
נישואיו
לאופולד התחתן בבריסל ב-22 באוגוסט 1853 עם מריה הנרייטה, ארכידוכסית אוסטריה, בתו של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה ושל מריה דורותיאה, דוכסית וירטמברג, ממנה נולדו לו ארבעה צאצאים.
בנוסף, היו ללאופולד השני שני בנים מבלאנש דלקרואה, הברונית של ווגאן (Vaughan) בלא נישואים. לאופולד התחתן עם דלקרואה כחמישה ימים לפני מותו, שני הבנים אומצו על ידי בעלה השני אנטואן דוריה (Antoine Durrieux) ב-1910.
מלך הבלגים
הוא כונה "המלך הבונה" כיוון שהפך על פיהן ערים כמו בריסל ואוסטנד ויצר בנייה חשובה בארדנים. בבריסל, הוא אחראי לבניית שדרות רבות, פארקים ציבוריים ושינויים גדולים בארמון המלכותי של בריסל. לאחוזתו שבארדנים היו 6700 דונם של יערות ושטחים חקלאיים, מגרש גולף וארבע טירות. באוסטנד, הוא בנה היפודרום וכן את פארק מארי-הנרייט על שם אשתו. הוא גם הרחיב את האחוזה המלכותית שבלאקן.
לכבוד יום הולדתו השישים וחמישה ב-1900, הכריז לאופולד השני על רצונו להעביר את כל רכושו הפרטי למדינה (כתוצאה מביקורת בין-לאומית על צבירת ההון האישי מניצול קונגו ואוכלוסייתה) בתנאי שזה יישמר ולא ייהרס, בתנאי שיתוחזקו הפארקים ובתנאי שיינתנו אמצעים מסוימים לידי המשפחה המלכותית. ב-1903 הסכימה הממשלה הבלגית לתרומתו ובתנאי שהמשפחה המלכותית היא אשר תממן את התחזוקה ללא השתתפות המדינה. התרומה המלכותית צריכה הייתה להיות תחת פיקוח של שר האוצר הלאומי.
במהלך מלכותו לאופולד תמך בהחזקת צבא חזק על מנת לשמור על הנייטרליות של בלגיה.
אינטרסים באפריקה
ב-1876 ארגן לאופולד השני אגודה בינלאומית שמטרתה לתמוך בתוכניתו הפרטית לפיתוח מרכז אפריקה. ב-1879 יצא הנרי מורטון סטנלי לקונגו לאחר שרכש את הזכויות מלאופולד ופיתח שם את המסחר, כולל בניית כביש מהנהר שזורם בעומק השטח ועד ל-Stanley Pool (כיום Pool Malebo), שם ניתן לשוט בנהר בצורה טובה.
בוועידת ברלין בשנים 1884–1885 הכירו נציגים מ-14 ארצות אירופיות ומארצות הברית במלכותו של לאופולד על "המדינה העצמאית של קונגו". ב-1891, הוא שלח את איש המסעות הקנדי ויליאם גראנט סטיירז להשתלט מחדש על קטנגה שאותה ניסה לתפוס גם ססיל רודס.
הכיבוש היה בעיקר באזור הנילוס הפנימי. לאופולד ניסה ליצור מערכת של קווי רכבת לאורך נהר הקונגו ושלוחותיו וכן ניסה ליצור אפשרויות מימון מקומיות כדי שהאזור יוכל לתחזק את עצמו.
כלפי מדינות אירופה וביניהן בלגיה, המלך לאופולד נראה כפילנתרופ והציג עצמו כמי שעוזר ל"מקומיים" ורק בשנת 1908 התגלו השיעבוד והאלימות הקשה. המטרה לא הייתה לעזור לאיש כי אם להעשיר את הונו האישי ובזכות כך בלגיה שגשגה.
הירידה הדרסטית בהיקף האוכלוסייה בקונגו עקב הניצול בראשותו של המלך
התחרות בין הקולוניות השונות הייתה אז בשיאה. העושר הגדול הנמצא באזור זה גרם לניצול קשה של האוכלוסייה המקומית, כולל עבדות, תת-תזונה ופגיעות גופניות קשות, במיוחד בתעשיית הגומי. החברות שייצגו את המלך לאופולד היו קובעות מכסות שבועיות של גומי. העונש למי שלא עמד במכסה היה כריתת כף יד ימין. בתיאורים מהתקופה סופר על יום בו נכרתו יותר מאלף כפות ידיים. הנוהל שבו הכריחו את המקומיים לעסוק באיסוף הגומי, כלל את שביית הנשים, והכרחת הגברים והנערים לצאת ליערות ולעסוק באיסוף. עקב כך חיי הכפר נהרסו לחלוטין, הילודה כמעט נעצרה, לא היה מי שיעסוק בליקוט וגידול מזון, מגפות ומחלות התפרצו בין המקומיים.
בבלגיה התייחסו אל השבויים כאל חיות והציגו אותם לראווה במה שנראה כגני חיות, בין היתר היו שלטים בהם נכתב כי אסור להאכיל את האנשים בבוטנים.
הסתייגות עולמית מלאופולד
כל האמור הביא לירידה באוכלוסיית קונגו, שנעה לפי הערכות שונות בין 8–10 מיליון נפש מתוך 20 מיליון בין השנים 1880–1920, בהן הבלגים שלטו באזור זה. עקב מצב זה החלה הסתייגות עולמית מלאופולד בראשות הבריטים לקראת תחילת המאה ה-20. הסופר והעיתונאי הבריטי אדמונד דנה מורל (Edmund Dene Morel) הוא אחד מהראשונים שיידעו את העולם לנעשה על ידי המלך הבלגי. בשנת 1900 הבחין כי אוניות שהגיעו עמוסות בגומי מקונגו הוחזרו לקונגו כשהן נושאות נשק ותחמושת עבור הצבא הבלגי המקומי. בעקבות הלחץ הציבורי החלה ממשלת בריטניה בחקירה רשמית.
מספר שנים מאוחר יותר החלה הקהילייה הבינלאומית, כולל דמויות נודעות כמו הסופר מארק טוויין, להתנגד לשיטות האכזריות שננהגו בקונגו. ב-1908 הלחץ הבינלאומי היה כה כבד, עד שלאופולד נאלץ למסור את המושבה, שהייתה קודם לכן בבעלותו הבלעדית, לידי הממשלה הבלגית. כאשר קונגו עברה לשליטת הממשלה הבלגית היא קיבלה את השם "קונגו הבלגית". האוכלוסייה המקומית קיבלה יחס טוב בהרבה מזה שלו זכתה מידי המלך. הבלגים היו המעצמה האירופאית היחידה שבנתה אוניברסיטה במושבתה, והמתיישבים נבחרו בקפידה על ידי הממשלה הבלגית על מנת למנוע ניצול התושבים המקומיים. עם זאת, במשך 12 שנים נוספות נמשכו מעשי הרצח והזוועה על ידי בעלי המטעים.
בתקופה שבין 1885 ל-1908 נהרגו בין 5 ל-15 מיליון מהתושבים על ידי הבלגים (המספר המקובל הוא כ-10 מיליון), וברבים שלא עמדו בתפוקות העבודה במטעי הגומי נעשו מומים, ככריתת יד ימין. אירועים אלו נחשבים כיום לרצח עם.
ההסתייגות מלאופולד בבלגיה
בעקבות התפשטות תנועת ה-Black Lives Matter, והסרת אנדרטאות לזכר מנהיגי הקונפדרציה מהמרחב הציבורי בארצות הברית, נשמעו גם בבלגיה קריאות להסרת פסלו של לאופולד השני. אנדרטאות של המלך הושחתו או הוסרו בהחלטה של עיריות מקומיות. באנטוורפן, החליטה העירייה להסיר את פסלו של המלך, לאחר שרבבות חתמו על עצומה להסרתו. בגנט כוסה פסל המלך בצבע אדום עם שלט שנכתב עליו "אני לא יכול לנשום". בעיירה לוון הודיעה מועצת העיר כי היא מסירה פסל בדמות המלך שניצב בחזית בית העירייה. לעומתם, הערים ברוז' ואוסטנד לא שינו שמות רחובות על שם המלך לאופולד השני, והביעו תמיכה בהשארת הפסלים בדמותו ולכבודו במרחב הציבורי. בבריסל הבירה, עיקר המחאות התמקדו בפסל הגדול של המלך הרוכב על סוסו. בעקבות המחאות הללו, החליטה עיריית בריסל לבחינת מהלך של דה-קולוניזציה בעיר שיקבל ביטוי בהסרת סממנים קולוניאליסטיים מהרחובות הכיכרות והפארקים. לשם כך הוקם צוות מומחים שכלל 16 אזרחים בלגים בעלי רקע משפטי, אקדמי ואדריכלי, ועוד ארבעה נציגים מהעירייה והוועדה המלכותית לאתרים ומונומנטים. מטרת הוועדה הייתה לבחון מה יעלה בגורלם של האנדרטאות הבעייתיות במרחב הציבורי. דוח הוועדה התפרסם בפברואר 2022, אך לא אושר בפרלמנט הבלגי. עם זאת, הממשלה אישרה בעקבות כך תוכנית פעולה בת 14 שלבים עם פעולות קונקרטיות, אך מחקריות ותעודיות בעיקרן, שמבוססות רק על חלק מהמלצות הדוח. הפוליטיקאים נרתעו מהסרת פסלו של לאופולד השני בבריסל.
משפחתו
לאופולד התחתן בבריסל ב-22 באוגוסט 1853 עם מריה הנרייטה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה ומריה דורותיאה, דוכסית וירטמברג, ממנה נולדו לו ארבעה צאצאים:
בנוסף, היו ללאופולד השני שני בנים מבלאנש דלקרואה, הברונית של ווגאן (Vaughan) בלא נישואים: המלך לאופולד השני נפטר ב-17 בדצמבר 1909, ונקבר באזור המלכותי של כנסיית נוטרה-דאם (Notre-Dame) בלאקן שבבריסל. מכיוון שמת ללא בנים, עלה לשלטון במקומו אחיינו אלברט הראשון, מלך הבלגים.
סיפורי יצחק שמי
סיפורי יצחק שמי הוא ספר משנת 1951 שכינס לראשונה את כל הסיפורים שפרסם הסופר העברי יצחק שָמי במשך חייו. הספר, שיצא לאור רק לאחר מותו של הסופר, תרם לחשיפת יצירותיו של שמי, מראשוני הסופרים העבריים החדשים, שבגלל כתיבתו המצומצמת נשכח במשך הזמן ולא נודע לקהל קוראים רחב.
תולדות הספר
על אף שהספר יצא לאור רק לאחר מותו של יצחק שמי במרץ 1949, הרעיון לספר נולד עוד כששמי היה בחיים. בשלהי 1949 ביקש מ. נוימן – לשעבר בעלי בית ההוצאה לאור "מצפה", שפרסם את ספרו של שמי "נקמת האבות" כשלושים שנה קודם – לברר מה עלה בגורלו של יצחק שמי. משנודע לו כי שמי חולה ומתגורר בחיפה, הגיע לשם ושכנע את שמי, שכבר לא כתב זה שנים, לכנס את כתביו, ואף הציע לו תשלום על כך. אולם, כעבור כמה שבועות נפטר שמי. כתביו נמסרו לבית ההוצאה "מצפה", בצירוף מכתב שכתב שמי ושמצוטט במבוא לספר:
הרשימה כללה שישה סיפורים קצרים ששמי פרסם בביטאונים ספרותיים שונים, את הנובלה היחידה שחיבר – "נקמת האבות", שני פרקים ראשונים של סיפור לא גמור בשם "שומר המסגד האחרון", וכן מספר מאמרים פרי עטו, בנושאים שונים, שעסקו בין השאר בספרות ובתיאטרון הערביים. בית ההוצאה מסר את האוסף לידיו של הסופר אשר ברש, ידידו של שמי משכבר הימים, וביקשו לערוך את הספר. ברש החליט לפרסם רק את נחלתו הסיפורית של שמי, ומתוכה בחר רק בעבודותיו הגמורות. משום כך הספר כולל רק שבעה סיפורים, שבמקור פורסמו בין 1907 ל-1937, בתוספת מבוא מאת ברש, שבו הוא מסכם את יצירתו של שמי כך: "משא יצירה קל רק מבחינת הכמות. אבל מבחינת האיכות -- משקלו רב. וראוי למקום כבוד במדף הפרוזה העברית החדשה".
מכלול הסיפורים
ממכלול שבעת הסיפורים, אשר נכתבו במשך תקופה שמשתרעת על פני שלושים שנה, ניכרת התפתחותו של שמי כסופר במשך חייו. סיפוריו הראשונים, שכתב עוד בטרם מלאו לו עשרים שנה, היו תיאוריים בעיקרם, ובמקום לספק עלילה הם שטחו בפני הקורא פרקים מחיי הדמות המרכזית, שעזרו להבין את אופייה ומהותה. במשך הזמן אימץ לעצמו שמי את המבנה הקלאסי של ז'אנר הסיפור הקצר הכרוך סביב עלילה, אשר הולכת ומסתבכת בתחילת הסיפור, מגיעה לנקודת שיא, עד שלבסוף מסתיימת. בסיפוריו האחרונים חזר שמי למבנה פחות סטנדרטי, שבו הוא נטה לסטות מהעלילה, כדי לספק פרטים על דמויותיו וליצור אווירה שמשקפת את עולמם. למרות שמבנה הסיפורים, אורכם, ותוכנם שונה מסיפור לסיפור, בכולם גיבורי הסיפור הן בני עדות המזרח או ערבים, ובכולם הדמות המרכזית עוברת משבר שאיתו היא אינה יכולה להתמודד. להלן הסיפורים הכלולים בספר, לפי הסדר שבו הם מופיעים:
"נקמת האבות"
נקמת האבות היא היצירה הנודעת ביותר של שמי. הסיפור יצא לאור לראשונה כנובלה בשנת 1927 על ידי ההוצאה לאור "מצפה". הסיפור כרוך סביב נימר אבו אילשאואריב, תושב העיר שכם אשר בתחילת הסיפור מתנדב להנהיג את משלחת העיר בתהלוכות מוסאם נבי מוסא של אותה השנה. במהלך המסע מסתכסך אבו אילשאואריב עם מנהיג המשלחת החברונית, סכסוך שמסתיים בשפיכות דמים. אבו אילשאואריב בורח לקהיר בתקווה להגיע להסכם עם משפחתו של המנהיג החברוני. באין הסכם, אילשאואריב מחליט בכל זאת להסתכן ולעלות לרגל לעיר חברון, לבקש את סליחת שלושת האבות על כך שבמעשיו חילל את זכרם, ושם הוא מוצא את מותו.
הסיפור בולט בין סיפוריו של שמי בגין התיאור המפורט של חיי הערבים בארץ ישראל בתחילת המאה העשרים. המבקר יעקב רבינוביץ טען שבסיפור זה שמי "העלה את הסיפור הערבי אצלנו ב-נקמת האבות לשלימות ציורית ולאמיתיות-תוכן יותר מכל אלה שקדמוהו, וגם לידי עומק. ולפרקים נדמה לך כי אמן ערבי מלידה לא יכול היה למסור את חיי אומתו ביותר אמת" (מסלולי ספרות, 1971, 60). הסיפור זכה לפרסום גם בהקשר לא ספרותי, כשב-1955 מצאו על גופתו של החייל אורי אילן פתקים שנוקבו בדפים מהעתק של הספר המקורי שנמצא בתאו בהם ביקש אילן, בין השאר, שינקמו את מותו.
בין חולות הישימון
סיפור זה פורסם במקור בביטאון "מולדת" בשנת 1913. "בין חולות הישימון" הוא סיפור בדואי המתרחש בחצי האי ערב על רקע קנאה גדולה שרוחש שיח' ג'עפר כלפי מַנְצוּר, בן לשבט ליִש, על סוסתו המפוארת. תחילה מזמין השיח' את מנצור לסעודה ומנסה לשכנעו למכור לו את הסוסה, אך מנצור מסרב. ג'עפר מציע לו לתתה לו במתנה. תגובתו של מנצור מכעיסה את השיח': "את בתי אתן לך לאָמָה ואולם מסוסתי לא אוכל היפרד, רצחני וִירִשְׁתָנִי!". לאחר ימים ארוכים של דכדוך שולח השיח' את עבדו, מורג'אן, לגנוב את הסוסה. העבד מופיע במחנה של מנצור, מתוודה שהוא נשלח על ידי השיח' כדי לגנוב את הסוסה, ומתריס במנצור שיתן לו רק לילה אחד לנסות לגנובה. מנצור שוצף מזעם, אך מזמין את העבד להישאר עמו בלילה. בתחבולה מתוחכמת מצליח מורג'אן לגנוב את הסוסה תחת אפו של מנצור. רק ברגע האחרון מבין מנצור מה קורה, ויוצא לרדוף אחרי העבד עם סיח צעיר, בן הסוסה. כעבור ימים רצופים של רדיפה, הסוסה עליה רוכב העבד נפצעת מאבן חצץ שפוגעת ברגלה, ומנצור מצליח להקטין את הפער. הסיפור מסתיים בכך שמנצור מחליט לתת לעבד להתחמק על מנת שלא לפגוע בשמה הטוב של הסוסה, שסיח צעיר השיגהּ.
ב-2001 פרסם המשורר רוני סומק בספרו "המתופף של המהפכה" שיר בשם "משל בדואי על סוסה ונמשל על אורוות המוח" שמבוסס על סיפורו של שמי ומשתמש בו כמשל על הקושי בפני משורר אשר כל יצירה חדשה שלו תמדד כנגד יצירותיו הקודמות.
בשנת ה'תשנ"ג התפרסם ב"מגון" לכיתה ח', (מדריך למורה), בהוצאת תוכניות לימודים של משרד החינוך מאמר של ד"ר אביבה מהלו, (עמ 15 - 22), שבו היא מנתחת את הסיפור לרבדיו השונים ומעלה הצעות להוראתו בחטיבת הביניים.
ג'ומעה אַלאַהבּל
סיפור זה היה אמור להיות הראשון ממחזור סיפורים בשם "רועים" שתכנן שמי לכתוב על חיי הערבים. בניגוד לתוכניותיו, לא עלה בידי שמי לכתוב סיפורים נוספים בסדרה, ו"ג'ומעה אלאהבל" היה הסיפור האחרון שאי פעם פרסם. הסיפור בולט מבין סיפוריו הקצרים של שמי בגין אופיו הנטורלסיטי. למרות שחלק מהקשיים שעובר ג'ומעה בחייו נובעים מאנשים שמנצלים אותו או מתנכלים אליו, סופו הטראגי של ג'ומעה אינו תוצאה של לחץ חברתי אלא תוצאה של מאורע לא צפוי ואקראי, בעיטה אחת של פרדה כפויית טובה שרק מספר שעות קודם הציל ג'ומעה את חייה. עובדה זו מעלה את הסיפור מעבר לביקורת חברתית, כפי שהיא מצטיירת בסיפוריו האחרים של שמי. אומנם גם בסיפור זה מדגיש שמי את חוסר האנושיות של הכפריים, שמאכלסים את העולם שהוא מתאר, לא רק בגלל אכזריותם כלפי ג'ומעה אלא גם בגלל יחסיהם בינם ובין עצמם, שסכסוכיהם מסתיימים "כמעט תמיד בבטן שסועה כצבר נחתך ובגולגולות מבוקעות כאבטיחים." אך המוטיב העיקרי בסיפור הוא אכזריות הגורל ואדישות הטבע. בגין ייחוד זה שיבחה המבקרת חמוטל בר יוסף את הסיפור בהערתה ש"אין בספרותנו גם היום הרבה סיפורים כמו ג'ומעה אלאהבל", אפילו שאת שאר כתיבתו של שמי תיארה בר יוסף כ"בלתי מהוקצעת" וכ"כתיבת בוסר." "ג'ומעה אלאהבל" בולט גם בעובדה שבסיפור זה פיתח שמי את סגנונו האתנוגרפי לשיא, והסיפור רווי בפרטים על הנוף, החוקים הפנימיים, והמסורת של כפרים ערביים כמו הכפר בו מתגורר ג'ומעה. במאמרה סיכמה בר יוסף את סגנונו של שמי כך: "אין הוא יודע חיסכון מהו, אף במקום שסופר אחר היה מסתפק באינפורמציה יבשה. בספרו על פיטוריו של הרועה הזקן הוא משלב דיגרסיות בלתי משמעותיות, כגון 'קרה פעם מקרה לא טהור וצבוע טרף את כבשתו החומה של השיח דאבור, זו המיועדת לתשלום נדר ושמחרוזת זגוגיות צבעוניות ענודה לה על צווארה.' המשפט מסורבל. אבל הכבשה, ועמה תרבות עשירה מתנוונת, מזדקרות בתוך שתיים-שלוש מילים."
אב ובנותיו
סיפור זה פורסם במקור בביטאון "התקופה" בשנת 1923. הסיפור מתרחש בדמשק. האב שבסיפור, חכם צבי כוהן, חוזר ברכבת לביתו בדמשק לאחר שבע שנים בהן צבר רכוש במקומות מרוחקים. מטרתו כעת היא להשיא את בנותיו לאנשים הגונים, והוא כבר רואה בעיני רוחו כיצד משפחתו תקבל את פניו בתחנה. כשהוא מגיע ליעדו הוא נוחל אכזבה, שכן אף איש לא בא לפוגשו, ובתו הבכורה ג'מילה ניתקלת בו באקראי תוך נסיעתה בכרכרה. הבת מתביישת באביה, שכן הוא בעל גינוני עניות שלא לרוחה, ואין הוא מודע לשינויים הרבים שחלו מאז עזיבתו. כאשר השניים מגיעים לביתם, גם שאר בנותיו, טירה ורוזה, אינן נרגשות לראותו אלא מתייחסות אל בואו במיאוס. חכם צבי חש במועקה אך אינו מתוודע אליה. המציאות, שאינה כלל לרוחו, מתחוורת לו כאשר הוא שומע את דברי הנוכחים על בנותיו בתפילת ערבית בבית הכנסת, ובפרט כאשר שכנו מפנה אותו למועדון המירג' שם מופיעות בנותיו. בהגיעו למקום, האב כועס וזועם על הפריצות של בנותיו: "הנני! תיכף עולה אליכן, בנות-כלבים!" הוא עולה לבמה ונושך וחובט בבתו הבכורה אשר רוקדת חשופת חזה לצלילי הדרבוקה לקול שירתה של רוזה ולקול פריטה של טירה בנבל: "כחיה טורפת התנפל על הרוקדת, אחזה בשערותיה, נשכה בשיניו ואגרופיו ניתכו כמטר על ראשה". כעבור רגע ההמון עצר בעדו והשליכו מן המדרגות, בדיוק כפי שנתגלה שיקרה לו בחלום שחלם עוד קודם לכן בביתו.
הבריחה
סיפור זה פורסם במקור בביטאון "העברי החדש" בשנת 1912. הסיפור מתמקד בחכם בכור קמחי, יהודי ספרדי בא בימים אשר מובא על ידי אחיינו חיים לבית אבות. למרות חששותיו בהתחלה, מתלהב חכם בכור מהמקום, לאחר פגישה עם מנהל המוסד, ומתרשם לחיוב מהעובדה שבמקום זה מותר לאשכנזים וספרדים להתפלל יחדיו במניין. במהרה מתגלים לחכם בכור התנאים המזוויעים במוסד, תחילה בחדרון עלוב ולאחר מכן בארוחת צהריים תפלה שבה הוא מוצא פגר זבוב בצלחתו. הוויכוח, שמתפתח בין דיירי המוסד לאחר הארוחה, מוציא את חכם בכור מדעתו. בהמשך אותו היום הוא צופה בתהליך גסיסתו של אחד הקשישים במוסד, וחכם בכור רואה נגד עיניו את הגורל הצפוי גם לו. הוא אוזר אומץ לברוח מהמוסד ומצליח במשימתו, אך הסיפור מסתיים בנימה עגומה כשמחוץ לכותלי המוסד הוא מבין שבעצם אין לו לאן ללכת: "כאן במרחב זה ישב ובכה והערה את כל היגונים הכלואים בקירבו: אנה יברח?..."
העקרה
סיפור זה פורסם במקור בביטאון הספרותי "העומר" בשנת 1907, והיה הסיפור הראשון ששמי פרסם. עלילת הסיפור מתרחשת בדמשק, וכל-כולו של הסיפור עוסק בתחושותיה של פלור, אשה עקרה נשואה, בערב שבו לוקח לעצמו בעלה פרסיאדו, שהוא גם בן-דודה, אשה שנייה. אשה זו, אשר מוזכרת רק בתור "הבתולה", צעירה מפלור, ופרסיאדו נישא לה על מנת שזו תספק לו ילדים. שמחתם של הנוכחים בטקס הכלולות, והעובדה שבמשך הלילה מתחילים האורחים להתעלם ממנה, מעיקות על ליבה של פלור. תוך כדי הסיפור מתגלה שהייתה זו פלור עצמה שהציעה לפרסיאדו לקחת לו אישה שנייה, לאחר שראתה את יחסו אל ילד זר במהלך סדר פסח. פרסיאדו ניאות מיד להצעתה ומוצא לעצמו אישה תוך שבוע ימים. במשך ערב הנישואים מתמלאת פלור זעם, עד אשר "רוצה היא למרוט את ראש החצופה שהעיזה לגזול ממנה את בעלה. רוצה היא לגלגל מן המדרגות את כל האספסוף הזה שבא הנה לאכול בשרה, לסבוא את דמה." לבסוף נמלטת פלור לחדרה. כאשר נכנס פרסיאדו, הוא מביט עליה ברחמים אך מיד פונה החוצה ויוצא, והסיפור נגמר בכך שפלור נכנעת לפחדיה ומסיקה שבעלה ישכח אותה.
חשיבות הספר
החשיבות שמייחסים מבקרים לסיפוריו הקצרים נובעת בעיקר מהדמויות שמופיעות בהן, קרי יהודים בני עדות המזרח וערבים. לעובדה זו יש משמעות כפולה. ראשית, סיפוריו של שמי נותנים קול לקהילות היישוב שמרבית הספרות מאותה התקופה התעלמה מקיומן, ולכן מהווים מקור מהימן נדיר על אורח חייהן. שנית, רבים מייחסים חשיבות סמלית לעובדה שיהודי כמו שמי היה בכלל יכול להכיר את התרבות הערבית על בוריה ולכתוב סיפורים כאלו אודותם. פעילים פוליטיים במיוחד השתמשו בסיפוריו כעדות ליחסי ידידות והבנה שררו פעם בין יהודים וערבים בעיר חברון, בניגוד ליחס העוין והמתוח ששרר בין שתי הקהילות בחברון לפחות מאז מאורעות תרפ"ט. דוגמה לכך הייתה החלטתה של האגודה האקדמית הפלסטינית לאמץ את שמי ב-2004 – למרות היותו סופר עברי, יהודי, ובנוסף לכל ציוני – כאחד מ"הסופרים הפלסטינים" החשובים של המאה העשרים.
ג'י הנליוס
ז'נביב נייט הנליוס (באנגלית: Genevieve Knight Hannelius; נולדה ב-22 בדצמבר 1998), הידועה כג'י הנליוס (באנגלית: G Hannelius) היא שחקנית וזמרת אמריקאית. היא ידועה בעיקר בשל תפקידה בתור אייברי ג'נינגס בסדרה "דוג בלוג" בערוץ דיסני, ובזכות תפקידה בתור רוזבאד מסדרת הסרטים "איירבאד".
ביוגרפיה
ג'י הנליוס נולדה ב-22 בדצמבר 1998 בבוסטון, מסצ'וסטס. אביה הוא שוודי. היא עברה להתגורר בעיירה יארמאות', מיין בגיל 3 ולאחר מכן בגיל 9 עברה עם משפחתה ללוס אנג'לס כדי לקדם את קריירת המשחק שלה.
במאי 2017 סיימה את לימודיה התיכוניים בבית ספר סיירה קניון בלוס אנג'לס.
קריירה
התפרסמה לראשונה בשנת 2009 כאשר שיחקה בתפקיד אורח בעונה השלישית של הסדרה "האנה מונטנה" ששודרה בערוץ דיסני, ובכיכובה של מיילי סיירוס, וכאשר שיחקה בסדרה "תנו לסוני צ'אנס" באותו ערוץ ,שם גילמה את דמותה של דקוטה קונדור, ילדה בת 9 אשר מנצלת את מעמדה של אביה בתור מנהל האולפנים.
בשנת 2010 שיחקה בסרט "מדריך בהפרעה" סרט מקורי של ערוץ דיסני, וכן, שיחקה בסרט "החיפוש אחר הכפות של סנטה", גם הוא סרט של ערוץ דיסני.
Panzerhaubitze 2000
Panzerhaubitze 2000, או בקיצור PzH 2000, הוא תותח מתנייע (תומ"ת) הוביצר בקליבר 155/L52 מ"מ תוצרת גרמניה (פותח על ידי Krauss-Maffei Wegmann). ה-PzH 2000 נחשב לתומ"ת המתקדם ביותר בשימוש בעולם. בעל יכולת ליצור אש בקצב מהיר של 3 פגזים ב-9 שניות, או 10 פגזים ב-56 שניות. מגיע לטווח של 30 ק"מ ועד 40 ק"מ עם תחמושת לטווח ארוך. בעל 5 אנשי צוות וטעינה אוטומטית. חוץ מהצבא הגרמני משמש התומ"ת גם צבאות יוון, אוקראינה, הולנד ליטא, פולין ואיטליה.
פיתוח
ב-1986 איטליה, הממלכה המאוחדת (בריטניה) וגרמניה הסכימו לבטל את תוכנית הפיתוח של התותח המתנייע PzH 155-1 SP70 עקב בעיות באמינות הכלי וליקויים בתכנון (למשל, היותו מותקן על תובת טנק מוסבת). כתוצאה מכך הוקמה מועצה בשם Joint Ballistics Memorandum of Understanding (JBMOU) שהציבה תקנים לקנה תותח בקליבר 155 מ"מ/52 (אורך של כ-8 מטר) שהתבסס על הצעתה של בריטניה. המועצה ביקשה מהתעשייה הגרמנית פתרונות ותכנונים לתותח שיענה על הדרישות של JBMOU. התכנון של קראוס-מאפי וגמן (Krauss-Maffei Wegmann) נבחר.
חברת רהיינמטאל תכננה את הקנה בקליבר 155 מ"מ ואורך 8 מטר לפי דרישות ה-JBMOU, עם קווי כרום לכל אורכו ובלם לוע בקצהו. התותח משתמש במערכת חנ"ה (חומר נפץ הודף) מודולרית בעלת 6 מטעני חנ"ה (5 מהם זהים) כדי לשלב וליצור מטען הודף אופטימלי לירי לטווח מסוים. התחל מוטען בנפרד, באמצעות חגורת הסעה. כל שלבי הטעינה מבוצעים באופן אוטומטי. הטווח המקסימלי של התותח הוא 30 ק"מ עם פגז L15A2 התקני (שתוכנן במקור על ידי בריטניה עבור FH-70 והוסב בגרמניה עבור ה-M-109G וה-FH-70), 35 ק"מ עם פגזים בעלי Base bleed  להקטנת הגרר, ומעל 40 ק"מ עם פגזים הנעזרים בהנעה רקטית. באפריל 2006 ירה התותח PzH 2000 פגזי V-Lap (הנעזרים בהנעה רקטית) של דנל למרחק של 56 ק"מ, עם טווח ירי מרבי של כנראה 60 ק"מ. לתותח יש אפשרות לירי פגזים במתכונת MRSI (ירי מתותח יחיד כך שמספר פגזים שנורו אחד אחרי השני יפגעו במטרה באותו זמן).
וגמן תכנן גם את התובה, שחולקת מספר רכיבים עם הלאופרד 1 ואת הצריח המסתובב שנושא את התותח. ניידות הכלי בשטח היא טובה מאוד והכלי משוריין כדי לספק הגנה מפני אש אויב. התותח כולל מכ"ם מערך מופע בחזית כדי למדוד את מהירות הלוע של כל פגז הנורה מהתותח. התומ"ת מאפשר שידור וקליטה של מידע על הירי ועל הפגיעות בקשר רדיו מוצפן ממרכז השליטה והבקרה (שו"ב) של הסוללה. צוות התותח כולל 5 חיילים, אך ניתן לתפעלו גם באמצעות 3 בלבד: מפקד, תותחן/טען ונהג.
ההצעה של וגמן זכתה והוא קיבל ב-1996 הזמנה לייצור 185 כלים שישלחו לכוח התגובה המהיר הגרמני, ובעקבותיה הזמנה של 410 כלים לצבא היבשה הגרמני. וגמן ו-קראוס-מאפיי, שני מתכנני רק"מ מרכזים עבור צבא גרמניה, התמזגו ב-1998.
מספר צבאות בחנו את המערכת, ויכולתה לספק אש מדויקת לטווח 40 ק"מ עזרה מאוד בשיווק הכלי. מחירו של הכלי: 4.45 מיליון דולר אמריקני.
מערכת ה-PzH 2000 נשקלה עבור תוכנית ה"קרוסיידר" (XM2001 Crusader) של צבא ארצות הברית אך לא עמדה במספר דרישות של ה"קרוסיידר". בפרט, ב"קרוסיידר" הצוות והתותח נמצאו בתאים נפרדים.
שימוש מבצעי ושינויים
תומ"ת ה-PzH 2000 ערך את טבילת האש המבצעית שלו באוגוסט 2006 כאשר צבא הולנד השתמש בו לירי על מטרות טאליבאן בפרובינציית קנדהר באפגניסטן, כחלק ממבצע מדוזה. מאז שימש התותח לסייע באש באופן סדיר לכוחות הקואליציה בפרוביניציית אורוזגן (גם באפגינסטן). ה-PzH 2000 ירה הרבה גם בזמן הקרב על חורה ונודע כ"זרוע הארוכה" של הכוחות. הטאליבאן כינה את התותחים בשם "החיות של טארין קווט".
אחוזת דג'אני
לדברי המחבר, זהו "ספר פוליטי במובן זה שהוא נוגע בנושאים פוליטיים בוערים, כמו הסכסוך היהודי-פלסטיני, זכות השיבה הפלסטינית ועברה המוסלמי של תל אביב. הספר נוגע גם בשאלת ההכחשה וההדחקה של האחוזות והכפרים הפלסטיניים בלב לבה של הישות הציונית היהודית-חילונית, בטריטוריה הקטנה בין נחל איילון (ואדי מוסררא בפי הפלסטינים) לבין הים התיכון, בין יפו (יאפא בפי הערבים) לנחל הירקון (נהר אלעוג'א אצל הערבים)."
כדברי מחברו, הספר "נוגע בנושאים פוליטיים בוערים, כמו הסכסוך היהודי-פלסטיני". לפיכך אין פלא שהספר זכה לא רק לביקורת ספרותית, אלא גם לביקורת פוליטית, ויש שראו בו רומן אנטי-ציוני.
עלילת הספר
קלווריסקי עולה לארץ ישראל בשנת 1895 עם אשתו, המגלה כלפיו קרירות מינית. במפגש מקרי ברחוב ביפו, הוא מבחין בצאלח, ומיד נוצר ביניהם קשר רגשי. אמו של צאלח, עפיפה דג'אני, מזמינה את קלווריסקי לאחוזת המשפחה, בתקווה שיעזור לרפא את הילד הסובל מדיכאון. הוא מגיע לשם, וחושק גם באישה (שבעלה נמצא בנסיעה ממושכת) וגם באדמה הפורייה של אחוזת דג'אני. בינו לבין עפיפה מתפתח רומן, וכן מתפתחים יחסי אהבה-שנאה בינו לבין צאלח, שיש לו חזיונות על כך שהיהודים יביאו על הפלסטינים את חורבנם, ושעל אדמת האחוזה הם יקימו שלושה מגדלים - עגול, משולש ומרובע.
לאחר שאביו של צאלח חוזר ממסעו ומת בפתאומיות, צאלח חושד שקלווריסקי רצח אותו כדי להיות לבן-זוגה של עפיפה (מה שמזכיר את עלילת המחזה "המלט", יחד עם אלמנטים נוספים כגון צמד הסרסורים סלים וסאלם שאחריתם מזכירה את דמויותיהם של רוזנקרנץ וגילדרשטרן, וביקורו של צאלח בבית הקברות). קלווריסקי משכנע את עפיפה להעביר לרשותו את האחוזה, מסלק את האריסים הערבים ומביא במקומם מתיישבים יהודים.
שפתו של הספר
אלון חילו זכה לשבחים על השימוש שהוא עושה (בקטעי היומן לכאורה של קלווריסקי) בעברית האופיינית לתקופת העלייה הראשונה. לדוגמה:
פרס ספיר
הספר זיכה את מחברו בפרס ספיר לשנת 2009. בנימוקי השופטים נאמר:
בגלל חשד לניגוד עניינים של יו"ר ועדת הפרס לשנת 2009, יוסי שריד, החליט מפעל הפיס לבטל את כל הליך בחירת הזוכים, ובכלל זה את זכייתו של אלון חילו.
ביקורת פוליטית
כדברי מחברו, הספר "נוגע בנושאים פוליטיים בוערים, כמו הסכסוך היהודי-פלסטיני". לפיכך אין פלא שהספר זכה לא רק לביקורת ספרותית, אלא גם לביקורת פוליטית.
אריק גלסנר טען כי יש בספר "מעשה חנופה ועיוות מוסרי" בהצגה של היהודים כבר בתקופת העלייה הראשונה כחזקים ורשעים ושל הפלסטינים כחלשים וצדיקים, תוך התרפסות כלפי אגף באינטליגנציה הישראלית המדגיש את הפן הקולוניאליסטי בציונות. בנוסף, החזרה אל ראשית הציונות היא לטענתו אסקפיסטית, "כיוון שהמחשבה שהכל רקוב היא האליבי המושלם לאי עשייה".
הסופר אהרן מגד ביקר גם הוא את התמות המקופלות בספר ועל אף ששיבח את איכותו הספרותית, כינה אותו "רומן אנטי ציוני מובהק" שהיהודים מוצגים כרשעים ומכוערים והערבים כמעט כולם יפים ותמימים.
ביקורת בגין הטעיית הקורא
אהרן מגד קבל על הצגת דמותו של חיים מרגליות קלווריסקי, בצורה "הפוכה לחלוטין מכל מה שסיפרו לי עליו אלה שהכירוהו", מציין שקלווריסקי "היה מראשוני המטיפים להבנה יהודית-ערבית, ממייסדי "ברית שלום" ומהוגי הרעיון של מדינה דו-לאומית" וטען לפגיעה באתיקה הספרותית ולהטעיית הקורא.
בהרצאה שנשא אליקים רובינשטיין באוניברסיטת חיפה על פועלו של קלווריסקי, הוא מחה על ההתייחסות כלפיו בספר "אחוזת דג'אני", וציין שבספר מוצג קלווריסקי "כאדם שפל ובעל אמות מידה מוסריות ירודות", בעוד קלווריסקי ההיסטורי היה "מי שדווקא חיפש פשרות וחיים משותפים עם הערבים וכמי שתואר על ידי מנהיגי היישוב באותה תקופה כמי שתומך יתר על המידה בחיים משותפים אלו." לדעת רובינשטיין מדובר ב"הטלת דופי שאינה מוצדקת, וגם חורגת מהחירות הספרותית".
חלק נכבד מן הביקורת כלפי חילו נוגע בעובדה כי בחמש המהדורות הראשונות של הספר נכתב בהקדמה "מאת המביא לדפוס" כי ביסס את ספרו על יומנו האישי של קלווריסקי, ועל יומנו של הנער צאלח. רק בעקבות תרעומת מצד קוראים ומבקרים, ובעיקר מצד משפחתו של קלווריסקי, ציין המחבר במהדורה השישית כי לא היו כל יומנים, וכי הספר כולו הוא פרי דמיונו בלבד.
בהסכם גישור שנחתם בין בני משפחתו של חיים מרגליות קלווריסקי ובין הסופר אלון חילו התחייבו הסופר והמו"ל, בתרגומים עתידיים של הספר, לשנות את שם הגיבור לאייזק לומינסקי, לא להשתמש בספר בכתב ידו של קלווריסקי ולציין כבר בעמוד הראשון של הספר שמדובר בסיפור בדיוני. חילו שב והבהיר כי "אין באמור בספרו כדי לבטא התרחשויות אמיתיות, מעשים או פעולות של קלווריסקי, ומדובר בעלילה פרי דמיונו",
סאלו (פינלנד)
סאלו (בפינית: Salo) היא עיר הממוקמת באזור דרום-מערב פינלנד בפינלנד. אוכלוסיית העיר היא 52,312 (נכון ל-31 בינואר 2019), והיא משתרעת על שטח של 2,168.30 קמ"ר, כאשר 181.78 ממנו הוא מים. צפיפות האוכלוסייה היא 26.33 לקמ"ר.
סאלו ממוקמת בין עיר הבירה הלסינקי לבירת המחוז טורקו, מה שהופך אותה לעיר קטנה וסואנת. המרחק הקצר מערים גדולות אלה שומר על אזור סאלו וחיי העסקים שלו חיים וצומחים. החקלאות ממלאת גם היא חלק ניכר בהתפתחות האזור.
בעבר הייתה בסאלו תעשיית מוצרי צריכה וטלפונים ניידים גדולים, במפעל ייצור שהופעל על ידי נוקיה ולתקופה קצרה על ידי מיקרוסופט מובייל בשנות העשרים של המאה העשרים עד לסגירתו. נוקיה הייתה בעבר המעסיקה הדומיננטית בעיירה, וסגירת המפעל בשנת 2015 הובילה לאבטלה גבוהה.
סאלו הוא עיר הולדתו של נשיא פינלנד, סאולי ניניסטה.
היסטוריה
סאלו פעלה כמרכז המסחר הכפרי לפחות מאז המאה ה-16, ומוקמה באזור דרך החוף הגדולה, הדרך המזרח-מערבית החשובה חצתה את נהר סאלו, אשר סיפק את הדרך אל הים. בשנת 1887 סאלו הפכה רשמית לעיר שוק ובתחילת 1891 לעירייה עצמאית. שטח העירייה היה בתחילה קטן מאוד, 0.65 קמ"ר בלבד. בשנת 1932 השטח צמח ל-18 קמ"ר כאשר האזורים אוסקלה והאליקו שבסביבה השכנה סופחו לסאלו. בסופו של דבר סאלו הפכה לעיירה בשנת 1960. עיריית אוסקלה אוחדה עם סאלו 1967, עיריות ועיירות רבות אחרות אוחדו עם סאלו בתחילת 2009.
תעשייה
סאלו ידועה היטב בפינלנד ובעולם בזכות מפעל הטלפונים הניידים הגדול שלה שהופעל על ידי נוקיה. נוקיה החלה לייצר טלפונים ניידים בסאלו לראשונה בשנת 1981. מפעל חדש המשתרע על כ-15,000 מ"ר נפתח ביוני 1995. בשלב זה הועסקו שם 1,200 איש והיא ייצאה מוצרים ל-70 מדינות החל משנת 1995. נכון לשנת 2008 הועסקו במפעל 5,000 איש.
בשנת 2012, עקב הפסדים כספיים כבדים, נוקיה פיטרה שליש מכוח העבודה של סאלו והעבירה בהדרגה את הייצור לאסיה. הייתה לכך השפעה שלילית על העיר עם עליית האבטלה. בשנת 2010 נוקיה היוותה 95% מההכנסות ממיסי החברות בעיירה, שהסתכמו בכ-60 מיליון אירו, אך אלו הסתכמו ב-14 מיליון אירו עד 2012. בסוף השנה סאלו כבר לא ייצרה חומרה והפכה למרכז מחקר ופיתוח.
לאחר שהמרכז הוחזק בידי מיקרוסופט מובייל, הפיטורים המשיכו ובסופו של דבר ביוני 2015 מיקרוסופט הודיעה על סגירת המפעל, מה שהעמיד את משרות 1,100 העובדים בסיכון. בשלב זה שיעור האבטלה של סאלו עמד על 15%, והפיטורים יכלו לדחוק זאת ל-20%.
ספורט
העיר היא ביתה של קבוצת הכדורסל סאלון וילפאס ויקינגס, אשר משחקת בליגה הפינית הראשונה, קוריסליגה. היא משחקת את משחקיה הביתיים בסאלוהלי.
תחבורה
בשנת 2016, העיר סאלו חתמה על מכתב כוונות עם החברה וירג'ין הייפרלופ ואן מלוס אנג'לס במטרה לפתוח בפרויקט לבניית צינור הייפרלופ באורך 50 ק"מ בין סאלו לטורקו.
ערים תאומות
לסאלו יש תשע ערים אחיות:
ביאלה (נפה)
ביאלה (באיטלקית: Provincia di Biella) היא נפה בצפון מחוז פיימונטה באיטליה.
פרדי סטוורס
פרדי סטוורס (Freddie Stowers; 12 בינואר 1896 - 28 בספטמבר 1918) היה חייל אפרו-אמריקאי בצבא ארצות הברית, אשר נהרג בקרב בצרפת במלחמת העולם הראשונה. למעלה מ-70 שנה לאחר מותו הוא עוטר בעיטור מדליית הכבוד של הקונגרס, העיטור הגבוה ביותר של ארצו.
ביוגרפיה
סטוורס נולד בקרוליינה הדרומית כנכדו של עבד לשעבר. היה עובד חווה, נשא אשה ונולדה להם בת.