cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קריטאו
קורות חיים
מוצאו של קריטאו ממשפחת אצילים מטורטוסה שכללה גם את אסטיב דה גארט (Esteve de Garret), הנשיא ה-48 (1515–1518) של הז'נרליטט דה קטלוניה, נולד בברצלונה ב-1450 ועבר לנאפולי בעקבות אלפונסו החמישי, מלך אראגון בין השנים 1467 ל-1468. הוא התחתן עם פטרונילה ויניול (Petronilla Vignoles), הידועה בשם ניזאאה (Nisaea).
בעיר האיטלקית הוא בא במגע עם משוררים כמו ו ומ קיבל את הכינוי "קריטאו" שפירושו "בן החסדים" על כישרונותיו הרבים כמו אלה של נואם, חוקר תרבות ומוזיקאי.
ב-1486 הוא מונה לשומר החותם הגדול המלכותי, וב-1495 החליף את פונטאנו בתפקיד מזכיר המדינה של פרדיננדו השני, מלך נאפולי.
בשנת 1501, כאשר ההתקפה של לואי השנים עשר, מלך צרפת מוטטה את שושלת אראגון, הוא עזב שוב את העיר נאפולי ועבר לרומא שם מצא הגנה תחת אגוסטינו קיגי והצטרף לחוג הספרותי של.
בשנים אלו הוא כתב ספר שירים בשם "אנדימיון" באיטלקית על פי הדגם של פרנצ'סקו פטרארקה, המוקדש לאישה בשם לונה, שיצא לאור בנאפולי בהוצאת קאנטו ב-1506, וכן שני שירים בטרצינה בשמות "פאשה" (Pascha) והמטמורפוזות (Metamorphoses), שפורסמו ב-1509.
בודהה של מקדש המעיין
הפסל ממוקם בעיירה ז'אוקון, במחוז לושאן, בחנאן שבסין.
הפסל, שנבנה בשנים 1997–2008, הוא הפסל השני בגובהו בעולם. גובה הפסל כולו 152 מטרים, מהם 128 מטרים של הפסל עצמו, ו- 25 מטרים של כס הלוטוס עליו ניצב הפסל.
תיאור הפסל
הגבעה שעליה ניצב הפסל נחצבה ונבנתה מחדש כך שהפסל ניצב על שני כנים, העליון שבהם נקרא "כס הלוטוס" וגובהו 15 מטרים, כך שאם כוללים כן זה כחלק מהפסל גובהו הכולל 208 מטרים. הכן השני שנחצב ונבנה לרגלי "כס הלוטוס" מכונה "כס היהלום".
לרגלי לפסל נמצא מנזר בודהיסטי.
הפסל נבנה בעלות כוללת של כ-55 מיליון דולר. הפסל מורכב מ-1,100 חתיכות יציקת נחושת, במשקל כולל של 1,000 טונות.
מקור השם
בודהה מקדש המעיין, נקרא על שמו של המעיין החם טאנרוי הסמוך, שחומו מגיע ל-60 °C. המעיין נחשב למעיין מרפא, ולכן הוקם בסמוך לו מקדש פוקאן, שנבנה במהלך שושלת טאנג. במקדש פוקאן מצוי פעמון המזל הטוב.
חיפש אתונות ומצא מלוכה
יצא לחפש אתונות ומצא מלוכה הוא ביטוי שמקורו באמרת חז"ל על סיפור משיחת שאול למלכה הראשון של ממלכת ישראל המאוחדת על ידי שמואל הנביא, שמתואר בספר שמואל א', פרקים ו–.
ב מסופר שזקני ישראל פנו אל שמואל בבקשה להמליך עליהם מלך כפי שיש לכל העמים האחרים. שמואל התפלל לאלוהים ונענה כי עליו לשמוע בקול הזקנים.
באותו זמן, קיש בן אביאל משבט בנימין איבד אתונות, ושלח את שאול בנו בליווי נער לחפש אותן. שאול חיפש באזור הגובל בין נחלת שבט בנימין לנחלת שבט אפרים, בין שילה לרמה (עירו של שמואל הנביא), אך לא מצא אותן. הוא הציע לנערו לשוב אל ביתם, ונערו שכנע אותו לשאול בעצתו של שמואל הנביא, שנמצא ברמה.
בפגישתם, הודיע שמואל לשאול שהאתונות כבר נמצאו והוא אינו צריך לעסוק בחיפושן. בנוסף הוא הודיע לו שאלוהים בחר בו למלך ישראל, ומשח אותו למלך.
וכך שאול, שיצא מביתו רק כדי לחפש את האתונות שאבדו לאביו, זכה במלוכה.
אמרה זו קיבלה בלשון ימינו משמעות מושאלת: מי שמחפש את האתונות ומוצא את המלוכה הוא מי שעוסק בעניינים פעוטים, בזוטות, ומגיע במפתיע לגדולה.
סופרים אחדים, ביניהם אשר ברש, שאול טשרניחובסקי ובן ציון לוריא, מעלים ביצירותיהם את השאלה האם טוב לאדם להגיע במפתיע לגדולה ולזכות בדבר יקר מבלי שחיפש אותו.
אלכסיי מארסייב
אלכסיי פטרוביץ' מארסייב (ברוסית: Алексей Петрович Маресьев; 20 במאי 1916 - 19 במאי 2001) היה טייס קרב מהולל בחיל האוויר הסובייטי במלחמת העולם השנייה. הוא הפך לסמל לגבורה ולנחישות של לוחמי הצבא האדום, מאחר שחזר להילחם כטייס קרב לאחר פציעה קשה, בה איבד את שתי רגליו.
ביוגרפיה
אלכסיי מארסייב נולד בעיירה קמישין שבמחוז וולגוגרד ב-20 במאי 1916, הצעיר מבין שלושת הבנים של פועלי מפעל לעיבוד עצים. לאחר סיום בית ספר מקצועי עבד כפועל במפעל, בו גם עבדו הוריו. בגיל 18 נסע למחוז חברובסק, שם השתתף בהקמת העיר קומסומולסק על האמור. בשנת 1937 התגייס לצבא האדום. שירת תחילה כמכונאי מטוסים ביחידת משמר הגבול באי סחלין ולאחר מכן נשלח לבית ספר לטיס בעיר באטייסק שבמחוז רוסטוב. לאחר סיום ההכשרה הועלה לדרגת סגן משנה והושאר בבית הספר כמדריך.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביוני 1941 ביקש מספר פעמים לעזוב את התפקיד העורפי, אך נענה בשלילה. באוגוסט 1941, לאחר שהגרמנים התקרבו לעיר, הוא נשלח יחד עם שאר המדריכים לחזית ולחם כטייס ביחידת מטוסי יירוט מדגם יאק-1.
עד לפציעתו באפריל 1942 הספיק לבצע גיחות מבצעיות ולהפיל ארבעה מטוסים גרמנים. ב-4 באפריל 1942, במהלך משימת ליווי מפציצים במסגרת מבצע דמיאנסק, נפגע מטוסו בקרב עם מטוסי יירוט של הלופטוופה. מארסייב נאלץ לבצע נחיתת חירום בשטח האויב, שבמהלכה נפגע קשה ברגליו. במשך 18 יום בתנאי מזג אוויר קשים ובאזור מיוער, הוא נע (רוב הזמן בזחילה) לעבר השטח שבשליטה הסובייטית. לבסוף נאסף על ידי תושבים מקומיים, אשר הסתירו אותו מפני הגרמנים והעבירו אותו לידי הפרטיזנים. משם הוטס מארסייב לבית חולים במוסקבה. בבית החולים נאלצו הרופאים לקטוע את שתי רגליו עד הברך, בשל התפתחות נמק, כתוצאה מהפציעה.
למרות הקטיעה החליט מארסייב לחזור לשירות פעיל בחיל האוויר. לאחר תקופת אימונים מפרכת ומסע שכנוע של הגורמים הרשמיים בחיל, אושר לו לחזור לשירות. ביוני 1943 צורף מארסייב ליחידת מטוסי יירוט מדגם La-5, שנשלחה לחזית באזור קורסק. מארסייב לקח חלק פעיל בקרב קורסק ובמהלך כמה ימי קרבות ביולי 1943 הצליח להפיל 3 מטוסים גרמניים. סיפורו התפרסם ברחבי ברית המועצות בעקבות כתבה בעיתון "פראבדה", שפרסם העיתונאי בוריס פולבוי אשר ביקר בטייסת של מארסייב. בשנת 1946 יצא לאור ספר "מעשה באדם השלם" (פרי עטו של פולבוי), שמתאר את סיפורו של מארסייב.
באוגוסט 1943 הוענק למארסייב תואר גיבור ברית המועצות, כאות הוקרה על גבורתו. בינואר 1944 הועבר מארסייב מהיחידה הלוחמת ליחידה עורפית ולא חזר יותר לחזית. במהלך המלחמה ביצע מארסייב 86 גיחות קרביות והפיל 11 מטוסי אויב (4 לפני הפציעה ו-7 לאחר הפציעה). פרט למדליית כוכב הזהב של גיבור ברית המועצות עוטר גם בעיטור לנין, עיטור הדגל האדום, עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה ועיטור הכוכב האדום.
עד לשנת 1946 שירת כמדריך טיסה, אז השתחרר מהצבא בדרגת רב-סרן. בחייו האזרחיים היה פקיד בכיר במנגנון המפלגה הקומוניסטית. מארסייב היה דמות מפורסמת ברחבי ברית המועצות ובמדינות הגוש המזרחי, בעיקר הודות לספרו של בוריס פולבוי, שהיה ספר חובה בבתי ספר התיכוניים. הוא הרבה להופיע בחגיגות שונות והרצה פעמים רבות בפני תלמידי בתי ספר.
מארסייב נפטר ב-18 במאי 2001 מהתקף לב כשעה לפני תחילת ערב הוקרה לכבוד יום הולדתו ה-85, בו אמור היה להשתתף גם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין. הוא נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
ג'ין ריס
ג'ין ריס CBE (באנגלית: Jean Rhys; נולדה בשם אלה גוונדולין ריס ויליאמס; 24 באוגוסט 1890 – 14 במאי 1979) הייתה סופרת מאמצע המאה ה-20, אשר נולדה וגדל באי הקריבי דומיניקה, על אף שהייתה בעיקר תושבת אנגליה מגיל 16. היא ידועה בעיקר בשל הרומן שלה "ים סרגסו הרחב" (1966), שנכתב כפריקוול לספרה של שרלוט ברונטה, "ג'יין אייר".
תחילת דרכה
ריס נולדה ברוזו, עיר הבירה של דומיניקה, אי בהודו המערבית הבריטית. אביה, ויליאם ריס ויליאמס, היה רופא ולשי ואמה, מינה ויליאמס, לבית לוקהארט, הייתה דומיניקנית דור שלישי קריאולית ממוצא סקוטי. (המונח "קריאולי" היה אז בשימוש נרחב ביחס לכל אדם שנולד באי, בין אם הם היו ממוצא אירופאי או ממוצא אפריקאי או שניהם.)
ריס למדה בבית ספר בדומיניקה עד גיל 16, אז נשלחה לאנגליה לגור עם דודתה. היא למדה בבית ספר לבנות בקיימברידג', שם הייתה מושא ללעג בתור אאוטסיידרית, בשל המבטא שלה. היא למדה כשנה בהאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון עד 1909. מוריה נואשו מללמד אותה לדבר "אנגלית ראויה", ויעצו לאביה לקחת אותה משם. כעת, משלא היה באפשרותה ללמוד משחק והיא גם לא רצתה לחזור לקריביים, כפי שהוריה ביקשו, היא החלה לעבוד בתור רקדנית מקהלה, בשמות במה שונים, כגון ויויאן, אמה או אלה גריי.
לאחר מות אביה, ב-1910, נראה שריס התנסתה בחיים בתור "דמימונדיין", אורח חיים הדוניסטי שהיה בטרנד באותה תקופה. היא הייתה למאהבתו של סוחר מניות עשיר, לנסלוט גריי יו ("לנסי") סמית. למרות רווקותו, סמית לא הציע לריס נישואים, והרומן שלהם נגמר. עם זאת, הוא המשיך להיות מדי פעם מקור של עזרה כספית. לאחר מספר אירועי חיים שגרמו לה לזעזוע, כולל הפלה מלאכותית כמעט-קטלנית, ריס החלה לכתוב, והפיקה גרסה מוקדמת של הרומן שלה Voyage in the Dark. בשנת 1913 היא עבדה במשך זמן מה כדוגמנית עירום.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ריס שירתה כמתנדבת בקנטינה של החיילים. בשנת 1918 היא עבדה במשרד פנסיה.
נישואים ומשפחה
ב-1919 ריס נישאה לווילם יוהאן מארי (ז'אן) לנגלה, עיתונאי, מרגל וכותב שירים צרפתי-הולנדי. והיא ולנגלה נדדו ברחבי אירופה. היו להם שני ילדים, בן, שמת צעיר ובת. הם התגרשו בשנת 1933.
בשנה שלאחר מכן נישאה ללסלי טילדן-סמית, עורך אנגלי. בשנת 1937 התיידדה עם הסופר אליוט בליס, שגם הוא הגיע מן האיים הקריביים. ההתכתבות ביניהם שרדה.
בשנת 1939 רייס וטילדן-סמית עבר לדבון, שם הם חיו במשך כמה שנים. הוא נפטר ב-1945. ב-1947 ריס נישאה למקס היימר, עורך דין שהיה בן דודו של טילדן-סמית. הוא הורשע בעבירות הונאה ונכלא לאחר הנישואים שלהם. הוא נפטר ב-1966.
קריירת כתיבה
בשנת 1924 ריס באה תחת השפעתו של הסופר האנגלי פורד מדוקס פורד. אחרי שהיא פגשה את פורד בפריז, ריס כתבה סיפורים קצרים תחת חסותו. פורד זיהה שחוויותיה כגולה ממולדתה מקנות לריס נקודת מבט ייחודית, והוא שיבח את יכולות הכתיבה שלה. "היא הגיעה מהודו המערבית, הוא הכריז, 'עם תובנה מחרידה, ותשוקה להצגת עמדת האנדרדוג, והיא נתנה דרור לעטה בגדות השמאליות של העולם הישן'". היה זה פורד שהציע שתשנה את שמה לג'ין ריס (מאלה ויליאמס). באותה העת, בעלה (הראשון) היה בכלא בשל מה שריס תיארה כ"חריגות מטבע".
רייס עברה לגור עם פורד ושותפתו לחיים, סטלה בואן. החל רומן בינה לבין פורד, אותו היא תיארה באופן בדיוני בספרה Quartet.
ברומן Voyage in the Dark (1934) ריס המשיכה את התמה שבלטה בסיפוריה הקודמים, של האישה חסרת השורשים, שעוברת יחס רע מהסביבה. ברומן זה, הגיבורה היא אישה צעיר אשר גדלה בהודו המערבית, ועובדת כנערת מקהלה באנגליה, ומרגישה מנוכרת. ב-Good Morning, Midnight, שיצא בשנת 1939, ריס משתמשת בזרם התודעה כדי לתאר את חוויותיה של אישה מזדקנת.
בשנות ה-1940 ריס פרשה, במידה רבה, מן החיים הציבוריים. מ-1955 עד 1960 היא גרה בבוד, שבקורנוול, שם הייתה אומללה, ואז עברה לדבון.
לאחר היעדרות ממושכת מן העין הציבורית היא פרסמה "ים סרגסו הרחב" ב-1966, לאחר שנים של עבודה על ניסוח ושיכלול הספר. הרומן מספר את סיפורה של האישה לה נישא רוצ'סטר, מספרה של שרלוט ברונטה, ג'יין אייר, אותה הוא כולא בעליית הגג. הספר זכה בפרס היוקרתי WH Smith Literary Award ב-1967. ברומן, ריס חוזרת לנושאים של שליטה ותלות, במיוחד בנישואים, ומתארת את יחסי הכוחות שבין גבר אנגלי ממעמד פריווילגי, לבין האישה הקריאולית מדומיניקה, שהיא חסרת אונים מול הכפייה והתמרונים שלו ושל אחרים. היא בוחנת תמות של שליטה גברית, גזענות וקולוניאליזם בהקשר של הספר הקלאסי, אך בטון ומנקודת מבט שונה לחלוטין מהמקור.
שנים מאוחרות
משנות ה-1960, ולמשך שארית חייה, ריס התגוררה בצ'ריטון פיצפיין, כפר קטן בדבון. היא הייתה אדישה לגבי התהילה הספרותית המאוחרת שלה, ואמרה על כך, "זה הגיע מאוחר מדי". היא נפטרה באקסטר ב-14 במאי 1979, בגיל 88, לפני שהשלימה את האוטוביוגרפיה שלה, אשר היא החלה להכתיב רק חודשים קודם לכן. ב-1979 שלם פורסם הטקסט בכותרת Smile Please: An Unfinished Autobiography.
מורשת והכרה
היא זכתה ב-CBE בשנת 1978. בשנת 2012 ארגון מורשת אנגליה התקין לוח זיכרון על דירתה של ריס בצ'לסי.
ארכיון
אוסף הכתבים והמסמכים של ריס מוחזק בספריית אוניברסיטת טולסה.
זו לופגרין
סוזן אלן "זו" לופגרין (באנגלית: Susan Ellen "Zoe" Lofgren; נולדה ב-21 בדצמבר 1947) היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת קליפורניה. בראשית דרכה ייצגה את מחוז הקונגרס ה-16 בשנים 1995–2013, מאז התכנסות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית מייצגת את מחוז הקונגרס ה-19. לופגרין היא יושבת ראש ועדת המנהל של בית הנבחרים.
ביוגרפיה
לופגרין נולדה בסן מטאייו (San Mateo) שבקליפורניה, בתם של מרי ויולט, עובדת בקפיטריה בבית ספר, ומילטון ר. לופגרן, נהג משאית לשינוע בירות. סבה היה שוודי. ב-1966 השלימה את לימודיה התיכוניים בתיכון גון שבפאלו אלטו, ובעודה תלמידת תיכון הייתה לופגרין חברה בארגון הפוליטי "Junior State of America". בשנת 1970 קיבלה תואר ראשון מאוניברסיטת סטנפורד, וב-1975 השלימה לימודי תואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סנטה קלרה. לאחר תום לימודיה בסטנפורד, עבדה לופגרין כחברת סגל עבור דון אדוארדס בוועדת המשפט של בית הנבחרים, כאשר הגישה הוועדה סעיפי הדחה נגד הנשיא ריצ'רד ניקסון, בעקבות פרשת ווטרגייט.
בשנת 1978 נישאה לג'ון מרשל קולינס. כאשר שבה לסן חוזה, החלה לופגרין לעבוד במשרד המחוזי של דון אדוארדס, במקביל ללימודיה באוניברסיטת סנטה קלרה. לאחר שנתיים בהן עבדה כשותפה במשרד עורכי הדין לענייני הגירה, נבחרה לופגרין לחברה במועצת המכללה של סן חוזה. לאחר מכן, ב-1981, נבחרה אל מועצת המפקחים של מחוז סנטה קלרה שנציגת מרכז העיר סן חוזה והיישובים הסמוכים לה, ומילאה תפקיד זה במשך 13 שנה.
ב-1994 נכנסה לופגרין לבחירות מקדימות בנות שישה מתמודדים במפלגה הדמוקרטית שהתקיימו במחוז הקונגרס ה-16 של קליפורניה, לאחר שאדוארדס פרש מהחיים הפוליטיים לאחר 32 שנים בקונגרס. המחוז, היה ועודנו מעוז דמוקרטי מובהק, ולכן היה ברור שהמנצח בבחירות המקדימות ייבחר בבחירות הכלליות לנציג השני של המחוז מאז הקמתו בשנת 1963 (בשנים 1963–1975 נספר כמחוז התשיעי, אחר כך כמחוז העשירי בשנים 1975–1993, ואז כמחוז ה-16 בשנים 20131993, ולבסוך כמחוז הקונגרס ה-19 מאז 2013). כאנדרדוג מוחלט, הצליחה לופגרין לגבור על טום מקנרי, ראש עיריית סן חוזה, בפער של קצת יותר מ-1,100 קולות.
לופגרין היא יו"ר משלחת קליפורניה אל בית הנבחרים, המונה 46 חברים. היא מכהנת כחברה בוועדת המשפט, ויושבת בראש ועדת המשנה לענייני הגירה, אזרחות, פליטים, ביטחון גבולות ומשפט בינלאומי. החל משנת 2009 כיהנה לופגרין כיו"ר ועדת האתיקה של בית הנבחרים, ומילאה תפקיד זה עד 2013. במהלך הליך ההדחה הראשון של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, נמנתה לופגרין בין שבעת מנהלי בית הנבחרים של משפט ההדחה בסנאט של ארצות הברית.
המועצה המלכותית של סקוטלנד
המועצה המלכותית של סקוטלנד (אנגלית: Privy Council of Scotland) הייתה גוף שייעץ למלכי סקוטלנד. המועצה נהגה להיפגש בחדר הציור המערבי שבארמון הולירוד. חדר זה היה ידוע עד המאה ה-17 בתור חדר המועצה.
מבחינת טווח תפקידיה הייתה המועצה לעיתים יותר חשובה מהאחוזות בניהול המדינה. רשומותיה כוללות מידע על מגוון רחב של נושאים, ובהם פוליטיקה, מנהל, כלכלה וענייני חברה. המועצה פיקחה על ניהול הנושאים המשפטיים, בקרת המסחר והתחבורה הימית, נקטה באמצעי חירום נגד מגיפות, העניקה רישיונות מסע, ניהלה את נושא שבועות האמונים, גירשה קבצנים וצוענים, עסקה בנושא מכשפות, אנשים שלא קיבלו את מרות הכנסייה האנגליקנית, ויעקוביטים, וגם בחוסר הסדר הציבורי ברמות והגבול עם אנגליה.
מועצת הלורדים הסודית, כפי שהיא כונתה אז, הייתה חלק מהגוף הכללי של לורדי המועצה, בדומה לאספת הלורדים והלורדים של האוצר. לאחר 1532 רוב הסמכויות המשפטיות הועברו ל-College of Justice, גוף המקביל לבית המשפט העליון של סקוטלנד המודרני. המועצה נפגשה באופן סדיר והייתה פעילה בעיקר כשהמונרך המכהן היה קטין. רשומה נפרדת של המועצה המלכותית מתוארכת ל-1545, וככל הנראה היא מסמנת את הנקודה שבה המועצה הסודית נפרדה מגוף האב שלה.
לאחר השבת המלוכה ב-1660 מינה צ'ארלס השני יועצים מלכותיים בעצמו, והקים בלונדון מועצה שדרכה ניהל את העניינים באדינבורו, מצב שנמשך גם לאחר המהפכה המהוללת ב-1688/1689. המועצה המשיכה להתקיים במשך שנה אחת לאחר קבלת חוקי האיחוד של 1707, ובוטלה ב-1 במאי 1708. "רשומות המועצה המלכותית של סקוטלנד (1545 - 1689) נערכו ופורסמו בין 1877 ל-1970 על ידי ג'ון היל ברטון, דייוויד מסון, פיטר האם בראון והנרי מקלאוד פאטון.
הלורד נשיא המועצה היה אחד מאנשי הממשל הבכירים ביותר בסקוטלנד. הלורד צ'נסלור פיקח על המועצה אקס אופיציו (ex officio - מתוקף תפקידו), אך ב-1610 החליט ג'יימס השישי שנשיא בית המשפט העליון יהיה אחראי בהיעדרו של הצ'נסלור, וב-1619 התווסף התואר נשיא המועצה המלכותית. שני התפקידים הופרדו ב-1626 כחלק מהחלטת צ'ארלס הראשון על ארגון מחד של המועצה המלכותית ובתי המשפט. הלורד נשיא המועצה הפך לאחד מפקידיו הראשיים של המלך ב-1661, אך כמעט ולא הופיע בפני הפרלמנט.
דמיטרי ביקוב
דמיטרי לבוביץ' ביקוב (ברוסית: Дмитрий Львович Быков; נולד ב-20 בדצמבר 1967) הוא סופר, משורר ופובליציסט רוסי ממוצא יהודי, מבקר ספרות, מגיש רדיו וטלוויזיה, עיתונאי, מורה לספרות, מבקר קולנוע. הוגה דעות ופעיל פוליטי המתנגד להנהגה הרוסית המודרנית, בפרט לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
ביוגרפיה
נולד במוסקבה בשם דמיטרי זילברטרוד. אביו, לב זילברטרוד, היה רופא אף אוזן גרון ואמו, נטליה ביקוב - מורה ללשון וספרות רוסית. שני הוריו היו יהודים. הוריו התגרשו כשדמיטרי היה תינוק. כשגדל - החליף את שם משפחתו מזילברטרוד לביקוב, שם משפחתה של אימו.
דמיטרי ביקוב רואה בעצמו רוסי (למרות מוצאו היהודי) ואף הוטבל לנצרות אורטודוקסית.
ביקוב הוא ביוגרף של בוריס פסטרנק, מקסים גורקי, ולדימיר מיאקובסקי, ובולאט אוקוג'אבה.
ביקוב סירב פעמיים להזמנה אישית לפגישה של אנשי תרבות עם ולדימיר פוטין - ב-7 באוקטובר 2009, ו-29 באפריל 2011.
דמיטרי ביקוב הוא אנטי-סטליניסט נחרץ.
ב-29 ביולי 2022 פורסם שמשרד המשפטים של רוסיה הכניס את ביקוב לרשימה של "סוכנים זרים" בתקשורת ההמונים.
ז'ירונד (שפך נהר)
הז'ירונד נוצר מהתלכדות שני נהרות הגארון והדורדון (Dordogne) בבק ד'אמבז (Bec d'Ambès) ונשפך אל מפרץ ביסקאיה. הנהר נתן את שמו למחוז ז'ירונד.
אורכו של השפך 75 ק"מ ובשפך רוחבו מגיע ל-12 ק"מ בכך הוא שפך הנהר הגדול ביותר במערב אירופה ומשתרע על שטח של 635 קמ"ר. רוחבו הרב של שפך הנהר איפשר בהיסטוריה את התפתחות המסחר הימי הנרחב באזור כולו ואת בניית העיר בורדו והתפתחותה על גדות הגארון. כך שכלכלת האזור לא כוללת רק דיג אלא גם איפשר את התפתחות כלכלת הנפט והאלקטרוניקה בזכות נמל הנפט בבק ד'אמבז והקמת תחנת כוח גרעינית בבלאי.
איים בז'ירונד
בכל אורך שפך הנהר יש איים הממוקמים בו. האיים השתנו עם הזמן בעקבות שימושים שונים של בני האדם וכן בגלל החולות ששינו מקומם בהתאם לזרמים השונים. להלן רשימת האיים הגדולים מצפון לדרום:
היווצרות שפך הנהר
שפך הנהר זורם על משטח גירי מתקופת הקרטיקון. הרי האלפים והרי הפירנאים נוצרו כתוצאה מהקימוט האלפיני לפני 60 מיליון שנה, והקימוט ייצר קמר בז'ונזה (Jonzac) וצוקים בדרום מאדוק. זרמי המים שפגעו בצוקים יצרו את שפך הנהר. באותה תקופה כל האזור היה מוצף ים ורק לקראת סוף תקופת השלישון הייתה ירידה במפלס המים. תחילת הרביעון אופיין בתקופת קרח וחום מחזוריות, ושינויים אלו הם שעיצבו את שפך הנהר בצורתו הנוכחית. לפני כ-2,000 שנה נוצרו הביצות בגדות השפך, ולפני כ-1,000 שנה נוצרו הדיונות והחופים. כיום הביצות כולן יבשו אך הז'ירונד ממשיך להתחדש כל העת. כך למשל ב-1999 שקע האי קרוט (île de la Croute) מתחת למים, וכך העיירה בורג' מצאה את עצמה מול נהר הדורדון ולא מול הז'ירונד.
וובאן והשפך
סבסטיאן דה וובאן שהיה אחראי הביצורים של לואי הארבעה עשר, בנה מערכת ביצורים לאורכי חופי צרפת על מנת להגן על צרפת ממתקפות של יורדי ים ובפרט ההולנדים והאנגלים. במסגרת הביצורים על וובאן הוטל להגן על הז'ירונד כנתיב שיט חשוב למסחר של צרפת כאשר במעלה השפך ממוקם נמל בורדו שהיה הנמל העיקרי של צרפת. וובאן החל את בניית הביצורים בסוף המאה ה-16 כאשר המיקום שהוא בחר למיקום הביצורים היה העיר בלאי. הוא בנה את מצודת בלאי אולם לאחר בניית הוא גילה כי המצודה עצמה אינה מספקת מענה לשליטה על כל המעבר בז'ירונד משום שהארטילריה שישבה במבצר לא יכלה להגיע עד לצידו השני של הנהר.
בעקבות כך בין 1690 ל-1693 בנה וובאן את פור מדוק מצידו השני של השפך ואת פור פאטה על אי במרכז השפך כך שבסוף המאה ה-17 הז'ירונד נסגר לתנועה של כוחות עוינים. הביצורים האלו הועמדו למבחן רק ב-1814 במהלך המלחמה של הקואליציה האנטי-צרפתית השישית בפירנאים.
דגון (מכ"ם ימי)
דגון היא מערכת מכ"ם ימית משולבת עם מערכות הלחימה של הספינה, שכללה מספר חיישנים לביצוע הניווט וגילוי של מטרות שטח, ים ואוויר, כולל זיהוי עמית-טורף. היא פועלת כמערכת משולבת המציגה תמונת זירה על גבי עמדות מפעילים במי"ק וגשר הספינה בו זמנית יחד עם העברת תמונת המטרות, אשר התגלו במערכת המכ"ם באופן אוטומטי, למערכת השליטה והבקרה של הספינה. המערכת הייתה בשימוש בחיל הים הישראלי על ספינות סער 4, סער 4.5, וסער 5.
דגון פותח ועבר לייצור סדרתי, לפי דרישות טכניות ולוח זמנים של חיל הים הישראלי אשר ליווה ופיקח על כל השלבים. כל הפעילויות הללו בוצעו במפעל אלתא של התעשייה האווירית לישראל במספנת חיל הים ובמספנות ישראל. לוח הזמנים של הפעילויות הללו החל מהמחצית השניה של שנות ה-60 ונמשכו עד תחילת שנות ה-80 של המאה ה-20. הפיתוח העצמי של מערכת דגון היה צעד הכרחי לנוכח האמברגו הצרפתי המוצהר, וגם של חרם בריטי ואמריקאי בפועל, שהוקשח לאחר מלחמת ששת הימים, יחד עם מדיניות חיל הים להתבסס על מערכות מפיתוח עצמי.
היסטוריה
פיתוח וייצור מערכת מכ"ם ימית - דגון, עבור חיל הים הישראלי במפעל אלתא של התעשייה האווירית לישראל התבסס על התשתית שנוצרה על ידי חיל האוויר הישראלי עם קליטת מטוסי מיראז' 3 בראשית שנות ה-60. בינואר 1970 הגיעו לישראל ספינות הטילים הראשונות של חיל הים, מסוג סער 1, שהצליחו לשבור את האמברגו הצרפתי ולעזוב את נמל שרבורג שבצרפת במבצע שנודע בשם "ספינות שרבורג". עוד במהלך 1969 התגבשה בישראל הדעה שגם אם הצרפתים ישחררו בסוף את הספינות, קרוב לודאי שהן תגענה ללא מכ"ם וללא מערכות נשק. רק בחלק מספינות סער 1 וסער 2, שהגיעו לישראל לפני הספינות שנמלטו משרבורג, היה מכ"ם חיפוש שטח ואוויר מתוצרת חברת הצרפתית. אי לכך, החלו גישושים בין נציגי חיל הים ואלתא לבדיקת האפשרות לפתח ולספק את המכ"מים עבור ספינות סער 4.
יוזמי הפרויקט בחיל הים היו מחויבים להכיר בעובדה שלמפעל בעל ניסיון כה צעיר כאלתא משימה אחת של פרויקט פיתוח מכ"מ היא מטלה כבדה בעלת סיכונים טכנולוגים משמעותיים. בעת ההיא, פרויקט פיתוח מכ"ם מוטס שנקרא בשם מ-2001, היה אתגר מספיק גבוה. צוות הפרויקט שנבחר על ידי החברה נלחם כדי לשכנע את חיל הים לא לפנות למפעל מנוסה יותר מחוץ לארץ ולתת לאלתא את העבודה. הצטרפותו של סרג' לנדסמן לצוות רק חיזקה את ביטחון חיל הים לעמוד בהצלחה במשימה הזאת. סרג' לנדסמן היה אחד מבכירי מהנדסי המכ"ם בחברת תומפסון CSF בצרפת אשר שוכנע על ידי ד"ר נינו לוי לעלות לישראל ולהצטרף לאלתא. לוי היה באותה עת מהנדס בכיר וראש תחום מכ"ם בחברת אלתא ובהמשך כיהן בה כסמנכ"ל ומנכ"ל החברה. בנוסף, באלתא, אחד הנימוקים העיקרים שהובאו כדי לשכנע את הנהלת המפעל להכנס לפרויקט פיתוח הדגון היה כי פרויקט מ-2001 כבר נותן יכולת טכנולוגית בלעדית לגלות מטוסי אויב מנמיכי טוס אשר יתקפו את הספינות מכיוון היבשה וכן של מטרות ימיות, כאשר זאת היתה גם אחת הדרישות העיקריות של הביצועים שחיל הים דרש.
בהתנעת הפעילויות של הפרויקט, באלתא, נוצר צורך דחוף גם לתגבר את צוות הפיתוח של תחום המכ"ם. כך נקלט חיים אשל שבהמשך קיבל את ראשות הפרויקט, ד"ר קלוד סמסון, אלי גולן, יעקב צליל, יוסף ארדיטי ועוד רבים וטובים. הצוות גדל אך היה עדיין ברובו חסר ניסיון למעשה. ניסיון מעשי בפיתוח מכ"ם היה רק לסרג' לנדסמן ולד"ר נינו לוי, כאשר ניסיונו של לנדסמן עלה על כולם בכמה מידות. בליווי הפיתוח, ייצור וההתקנות בספינות הראשונות, השתתפו אנשי חיל הים, אשר בנוסף לסא"ל עמוס דגן שמונה עם הזמן לראש ענף גילוי ומחליפו סא"ל משה גולן, לקחו חלק גם קציני הפרויקט (מהנדסים) ממחלקת הציוד של חיל הים, אשר היו בתפקיד בסדר כרונולוגי, רוברט ויס, שמעון מניקביץ ויורם ויס, וכן הטכנאים חיים דובז'נסקי, ישראל אנשל, יוסי פוקס ויהודה צירקל, אשר ניהלו וביצעו בקרה של הפרויקט באופן יומיומי באלתא תחת פיקוד ופיקוח של ראש ענף גילוי במפקדת חיל הים. בפועל, כולם עשו רוב הזמן של שירותם הצבאי, בחובה וקבע, באלתא.
הפרויקט, בשנים 1970 ו-1971, עסק בעבודה מאוד אינטנסיבית על בניית אבות הטיפוס של פרויקט מ-2001 ושל דגון. לקראת אמצע 1971 הדברים התחילו להיכנס לתלם כאשר כל תת המערכות שהיוו סיכוני פתוח נבנו ונוסו בהצלחה. במלחמת יום הכיפורים אלתא התגייסה לסייע למאמץ המלחמתי ע"י זירוז אספקות הציוד שקודם לכן שכב תקוע בויכוחים אין ספור בין מינהל היצור ואגף פיקוח איכות והנדסה של המפעל. מכ"מי דגון הראשונים הותקנו באח"י רשף ואח"י קשת והספיקו לתרום להצלחתו המבצעית של חיל הים בקרבות מלחמת יום הכיפורים מול חילות הים של האויב, למרות שעדיין סבל ממחלות ילדות שתוקנו תוך כדי המלחמה. להצלחה זאת תרמו מהנדסים כמו יאיר אלון ואלי גולן שצברו בינתיים ניסיון והתמודדו עם הבעיות.
שני הפרויקטים, דגון ומ-2001, זיכו את חברת אלתא יחד עם חיל הים וחיל האוויר, בפרס ביטחון ישראל, והפכו את חברת אלתא לבית המכ"ם של ישראל בעת ההיא ומשך זמן רב אחריהם.
מערכת מכ"ם ימית - דגון הותקנה בכל 12 ספינות סער 4, אשר חלקן הוסב לספינות סער 4.5 וחלקן היו ספינות מאותו הדגם אך מסדרת בנייה חדשה. מאוחר יותר, עם הגעת ספינות סער 5 מארצות הברית, הותקנו גם בהן מערכות דגון. בנוסף נרכשו עוד שתי מערכות, להדרכת מפעילים וטכנאים ולתחזוקה. בנוסף, בוצע רכש חלפים ראשוני ובהמשך נרכשו חלפים לתחזוקה שוטפת, לקראת סוף שנות ה-70, לאחר תום תקופת האחריות של אלתא ומעבר לביצוע תחזוקה שוטפת על ידי חיל הים.
תצורה ותכונות מערכת דגון ימית
* תצורת מערכת דגון כללה את תת היחידות הבאות:
אבולוציה של מערכת מכ"ם ימית - דגון
מתחילת ההפעלה המבצעית מערכת דגון צברה ניסיון שעזר לתקן את תקלות הילדות שלה, ומהן עלו במהלך הזמן דרישות לשיפורים במקביל ליישומים נוספים מהם נוצרו נגזרות חדשות שהתבססו על התצורה הראשונה שנכנסה לשירות בספינות. להלן מתוארות נגזרות ושידרוגים אלו.
קנדידו רונדון
מרשל קַנְדִידוֹ מָרִיָּאנוֹ דֶּה סִילְבָה רוֹנְדוֹן (בפורטוגזית: Cândido Mariano da Silva Rondon; 5 במאי 1865 – 19 בינואר 1958) היה קצין בשורות הכוחות המזוינים של ברזיל אשר נודע במסעות הגילוי שלו ביער האמזונאס בתחילת המאה ה-20 במדינות מאטו גרוסו ורונדוניה (הקרויה על שמו). רונדון הנהיג תנועה פוליטית לשימור אורח חייהם של הילידים הברזילאים ללא הפרעה חיצונית. מסעות הגילוי שלו התקיימו בתמיכה ממשלתית בתקופת נשיאותו של אפונסו פנה. רונדון היה למנהלו הראשון של שירות ההגנה האינדיאני מטעם הממשלה הברזילאית והיה בעל חלק מרכזי בהקמת השמורה האינדיאנית שינגו (Xingu). בשנת 1913 עמד לצד תאודור רוזוולט בראש משלחת חקר לתוך נהר האמזונאס.
דגון (מכ"ם ימי)
מערכת "דגון חוף"
הנגזרת הראשונה של מערכת דגון הימית היתה מערכת "דגון חוף" שייעודה היה עבור מערך הגילוי החופי של ישראל ובעיקר בחופי הים התיכון. תצורה זו גם יוצאה בגרסאות להתקנה קבועה וכמערכת ניידת.
קנדידו רונדון
ביוגרפיה
רונדון נולד בשנת 1865 לאב פורטוגזי ואם ילידית, בכפר סנטו אנטוניו דה לבגר (Santo Antônio do Leverger) בדרום מערב האימפריה הברזילאית, בדרום מאטו גרוסו. ילדותו הייתה קשה: אביו מת לפני שנולד, אמו נפטרה כשיה בן שנתיים בלבד. גם הסבים והסבתות איתם נשלח לגור נפטרו במהרה, ולבסוף הוא גודל על ידי דודו. הוא למד בבית ספר צבאי והצליח להרוויח הערצה בקרב מעגל הפעילות שלו עוד בתחילת הקריירה הצבאית שלו.
דגון (מכ"ם ימי)
ממשק עם מערכת שליטה ובקרה ימית
שדרוג נוסף כלל ממשק שהעביר את כל מטרות מערכת המכ"ם באופן אוטומטי ובזמן אמת למערכת שליטה ובקרה של הספינה.
גילוי טילי ים-ים
שדרוג משמעותי של מערכת דגון היה על ידי תוספת יכולת גילוי טילי ים-ים, הטסים בגובה נמוך של מטרים מעטים מעל פני הים ובנוסף הם גם בעלי תדמית ו נמוך מאוד. המערכת היתה צריכה להתמודד ולגלות את טילי הים-ים בטווחים שאפשרו את הפעלת אמצעי ההתגוננות של הספינות מפניהם בהסתברות גבוהה מאוד יחד עם קצב התראות שווא נמוך במיוחד.
משמעות שדרוג זה היא תוספת של תת-מערכת שידור וקליטה הפועלת על עיקרון של מכ"ם ולכן חייבת להיות גם קוהרנטית. שידרוג זה בוצע על ידי תוספת משדר/מקלט, ומעבד אות ספרתי מהיר אשר שולבו עם האנטנה וכונני תפעול ותצוגה של מערכת דגון ועם מערכת שליטה ובקרה של הספינה.
שדרוג זה מתואר ביתר פירוט בקישור זה.
אחרית דבר
מערכות המכ"ם ממשפחת דגון שירתו את חיל הים מתחילת שנות ה-70 ועד שנות ה-90 של המאה ה-20. החליפו אותן מערכות מודרניות יותר, שגם הן פותחו וייוצרו בישראל על ידי מפעלי התעשיות הביטחוניות. המערכות החדשותמותקנות בכל ספינות, קורבטות והפריגטות שבשירות פעיל בחיל הים ובמערך הגילוי של חופי מדינת ישראל.
קנדידו רונדון
ביוגרפיה
בעת הנחת תשתית זו, רונדון גם חקר כמה מהשטחים המסוכנים ביותר בעולם, מצא הריסות עתיקות, מיפה אזורים חדשים וגילה יובלי נהרות שהיו ידועים בעבר רק על ידי הילידים שהתגוררו שם בתוך יער האמזונאס. אולם, בניגוד לרוב החוקרים הלא ילידים שלפניו, רונדון התעקש להתייחס לאנשים הילידים באדיבות וללא התקוטטות או אלימות. בידיעה כי בעבר נתקלו הילידים באכזריות מצד החוקרים שחדרו לאזורי מחייתם ולבתיהם, סירב רונדון לתקוף, אך נתקל בעוינות מצד שבטים ילידים שונים שכבר מאסו מההתערבות של החוקרים המערביים בתוך חייהם. רונדון אחת אמר שפעל לפי הסיסמה "למות במידת הצורך, אך לעולם לא להרוג".
במקום התנגשויות צבאיות ואיומים נגד שבטים אינדיאנים ילידים, רונדון נהג להשאיר מתנות לאנשים ילידים כשהוא עבר בהתיישבויות מרכזיות בתוך האמזונאס. פעם אחת הוא ניגן תקליט של זמר האופרה האיטלקי אנריקו קארוזו בויקטור טוקינג משין כדי למשוך את תשומת ליבם של האינדיאנים המקומיים ולהתיידד איתם. הוא כמעט נהרג על ידי חץ מורעל בנסיעה אחת במהלך התקפה של שבט אינדיאני עוין שהתנגד למעורבות החוקרים באזור, אך עדיין התעקש כי אנשיו לא יתנקמו לאינדיאנים.
עמדתו הנאורה של רונדון כלפי אנשים ילידים נעוצה בפוזיטיביזם, הפילוסופיה שלפיה ניתן היה להכיר את העולם רק באמצעות עובדות מנוסות; הוא השליך דת ומערכות אמונה אחרות לטובת וידע קונקרטי וחקר מדעי ישיר. זה גרם לו להאמין באחווה אוניברסלית ובשוויון של כל העמים. בתקופת כהונתו של נשיא ברזיל, אפונסו פנה, הועברו כספים מצידה של הממשלה את רונדון בכדי שיפתח את משלחותיו. בשנת 1913 ארגן רונדון משלחת למעמקי נהר האמזונאס ביחד עם מספר חוקרים נוספים, בהם נשיא ארצות הברית לשעבר, תאודור רוזוולט. במהלך המסע לגילוי ההתקשרות של נהר הריו דה דובידה עם נהר האמזונאס, נפצע רוזוולט וחלה אנושות. בנו של רוזוולט סירב להשאיר את אביו מאחור ורונדון העריך את חייו של רוזוולט כחשובים יותר מעצם המשלחת והורה על האטת התנועה.
רונדון הטמיע את אמונותיו לאיחוד פעולה עם מקומיים בסוכנות הממשלתית הראשונה בברזיל להגנה על עמים ילידים, שאותו הוא סייע להקים. למרות כל הפציעות הפיזיות בחייו לאורך הקריירה הארוכה שלו, הוא חי עד גיל 92, ומת בשנת 1958 בריו דה ז'ניירו. מדינה ברזילאית שעשה רבות לחקור אותה נקראה על שמו בשנת 1982 - רונדוניה, הגובלת בבוליביה מדרום-מערב. הוא היה מועמד לפרס נובל לשלום שנה לפני מותו אך לא זכה בפרס בסופו של דבר. המורשת המרכזית שלו מחולקת בין התרומה המדעית שלו למסעות החקר הרבים ברחבי האמזונאס לבין פעילותו במסגרת היותו סנגור עבור עמים ילידים מצידה של הממשלה הפדרלית.
על פעילותו היה רונדון למרשל בשורות הצבא הברזילאי.
מקומות הקרויים על שמו
מדינת רונדוניה, האוניברסיטה הפדרלית של מאטו גרוסו דו סול, מחוז רונדון ומחוז מרשל קנדידו רונדון - שניהם במדינת פארה, מחוז מרשל רונדון ומחוז רונדופוליס - שניהם במדינת מאטו גרוסו, הפקולטה על שם מרשל רונדון - סאו מנואל במדינת סאו פאולו, פקולטה על שם מרשל רונדון - קויאבה במדינת מאטו גרוסו, מוזיאון רונדון באוניברסיטה הפדרלית מאטו גרוסו, ספריית המרשל רונדון במוזיאון האינדיאני שבריו דה ז'ניירו, המחוז העירוני מרשל רונדון - במדינת פרנה, נמל התעופה הבינלאומי מרשל רונדון, הכביש המהיר על שם מרשל קנדידו רונדון - במדינת סאו פאולו, מרמוסט רונדון - קוף ממשפחת המרמוסטיים. כמו אלו, נקראו על שמו של רונדון רחובות, כבישים, שכונות ובתי ספר שונים ברחבי ברזיל.
דיוויזיית המילואים ה-18 (האימפריה הגרמנית)
דיוויזיית המילואים ה-18 (בגרמנית: 18. Reserve-Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-2 באוגוסט 1914 כחלק מהגיוס הגדול של פרוץ מלחמת העולם הראשונה. היא נכללה במסגרת קורפוס המילואים ה-9 בפיקוד מקס פון בהן, אשר בתורו נערך בחזית המערבית כחלק מהארמייה הראשונה בפיקוד אלכסנדר פון קלוק. הדיוויזיה השתתפה בפלישה הגרמנית לבלגיה, שם שהתה בשבועות הראשונים של המערכה, ולאחר מכן השתתפה בקרב על האן. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בפלנדריה ובארטואה, ובשנת 1916 היא לחמה בקרב על הסום. בשנת 1917 היא לחמה בקרב אראס ובקרב פשנדל, ובשנת 1918 הדיוויזיה השתתפה במתקפת האביב ונלחמה נגד מתקפת מאה הימים, כולל בקרב קמברה השני. לאחר המלחמה חזרו חיילי הדיוויזיה לגרמניה, ובינואר 1919 פורקה הדיוויזיה.
שישה עורבים
שישה עורבים (באנגלית: Six of Crows) הוא ספר פנטזיה שנכתב על ידי הסופרת האמריקאית לי ברדוגו.
הספר עובד לסדרת טלוויזיה בשם "צל ועצם" (המבוססת גם על הספר באותו שם), אשר עלתה לשירות נטפליקס באפריל 2021.
תקציר
קטרדם היא עיר מסחר בינלאומית שמקדשת שני דברים בלבד – כסף ותענוגות. קאז, פושע צעיר ומסתורי שנחוש לסלול את דרכו לצמרת, לוקח על עצמו משימת התאבדות. הצלחת הפעולה לא זו בלבד שתקרב אותו אל הנקמה שאינה נותנת לו מנוח ותעשיר אותו מעבר לכל דמיון אלא גם תציל את העולם מהרס. כישלון אינו בא בחשבון.
ספרי המשך
הסופרת לי ברדוגו כתבה ספרים נוספים בעולם שבו עלילת הספר "שישה עורבים" מתקיימת, הידועים בשמם "טרילוגיית הגרישה" (הספרים: "צל ועצם", "מצור וסופה", "הרס ותקומה") שיצאו לאור גם הם ב"אריה ניר הוצאה לאור" ולמעשה מקדימים את מאורעות הספר במספר שנים.
ספר ההמשך של שישה עורבים נקרא "Crooked Kingdom" (בתרגום חופשי: "ממלכה עקומה") אשר יצא לאחרונה לאור בעברית.
לי ברדוגו אישרה כי תוכניתה לטווח הארוך עבור עולם הגרישה תכיל ספר שלישי ל"שישה עורבים".
עיבוד לטלוויזיה
בינואר 2019 הכריזה חברת נטפליקס כי בתוכניתה לעבד את "צל ועצם" (הספר הראשון בטרילוגיית הגרישה) ו"שישה עורבים" לסדרה בעלת שמונה פרקים, בבימויו של אריק הייסרר. הסדרה עלתה לשידור באפריל 2021. ביוני 2021 הודיעה נטפליקס על חידוש הסדרה לעונה שנייה.
מכון המחקר הפטרבורגי לחיסונים וסרומים
מכון המחקר הפטרבורגי לחיסונים וסרומים (ברוסית: Санкт-Петербургский научно-исследовательский институт вакцин и сывороток, בראשי תיבות: СПбНИИВС) הוא מוסד מחקר ממשלתי רוסי שנחשב למכון המחקר וייצור החיסונים הוותיק ביותר ברוסיה.
היסטוריה
הקמתו החלה עם הקמת תחנת פסטר בפטרבורג בשנת 1886, שם פותח חיסון נגד כלבת. בשנת 1890 העובדים העיקריים של התחנה הועברו למכון הקיסרי לרפואה ניסיונית (Императорский институт экспериментальной медицины), שבמעבדותיו נוצרו חיסונים, סרומים נגד רעלים, טוברקולין ותכשירים חיסוניים אחרים.
בשנת 1916 התרכז ייצור החיסונים והסרומים במחלקה עצמאית, שלאחר מהפכת אוקטובר הפכה לאחד ממארגני המאבק במחלות זיהומיות בסנקט פטרבורג, בשורות הצבא האדום והרפובליקה שאך הוקמה.
בשנים שלאחר המלחמה הועבר מערך ייצור החיסונים לרמה טכנולוגית חדשה, כשהארגון צויד בטכנולוגיה חדשה. בשנים 1970–1976 נבנה מתחם מחקר וייצור מיוחד ברובע קרסנוסלסקי בעיר, לשם הועבר המכון. בשטח של יותר מ-15 דונם, ממוקמות מעבדות מדעיות, יחידות ייצור ועזר. הדבר הביא לייצור תרופות חדשות בעלות יעילות גבוהה במיוחד: חיסון נגד שפעת, אינטרפרון, קולאליזין, תרופות לחיסון אנזימים ותכשירים אחרים.
לאחר התפרקות ברית המועצות הועבר המכון לאחריות הסוכנות הביו-רפואית הפדרלית של משרד הבריאות של רוסיה. בשנת 2020 המכון נרתם למאמץ הבינלאומי לפיתוח חיסון נגד נגיף הקורונה והוא מפתח חיסון רוסי רביעי, אחרי ספוטניק V, EpiVacCorona ו-CoviVac. החיסון ישתמש בזיכרון אימונולוגי לבניית חסינות לתאי T. טכנולוגיה זו תאפשר להגן על בני אדם ממוטציות שונות של נגיף הקורונה. ניסויים קליניים החלו ביולי 2021.
פעילויות
במאה העשרים ואחת, פעילויות מכון המחקר לחיסונים וסרומים הן:
קבורת נספי האונייה סלבדור בישראל
קבורת נספי האונייה סלבדור בישראל נערכה ב-31 באוגוסט 1964. הנספים היו בין 238 מעפילים מאוניית המעפילים סלבדור, שטבעו לאחר שהאונייה אבדה בדצמבר 1940 בים השיש. הם נקברו בטורקיה ושרידי 199 מהם הובאו לישראל.
רקע
האונייה סלבדור, מפרשית בת 100 טון, נרכשה במסגרת מפעל ההעפלה הפרטי של ד"ר ברוך קונפינו. היא הייתה כשירה לשיט אך בקושי. היא יצאה ב-3 בדצמבר 1940 מנמל וארנה שבבולגריה. בשל מצוקתם של יהודי בולגריה בשל הרדיפות האנטישמיות נגדם ורצונם לצאת את המדינה ובשל רצונה של ממשלת בולגריה להביא ליציאת יהודים ממנה, הפליגה האונייה ועליה 352 מעפילים במקום 250 בלבד שהיו מיועדים לעלות עליה. מקצת הנוסעים הועלו עליה בכוח על ידי המשטרה. האונייה נגררה מוארנה על ידי אונייה אחרת לקרבת הבוספורוס ובהמשך נגררה לנמל איסטנבול. כעבור ימים אחדים נגררה אל מחוץ לנמל אל ים השיש, ולמחרת, 12 בדצמבר, טבעה בסערה. 114 מיושביה ניצלו והגיעו לחוף העיירה סיליברי, אך 238 טבעו. 66 מהנספים היו ילדים. גופות 199 מהנספים נמצאו ונקברו בסיליברי. האסון עורר תדהמה וזעם גדולים בקרב יהודי בולגריה.
העלאת ארונות הנספים לישראל
הידיעה על מקום קבורתם המדויק של נספי הסלבדור בסיליברי אבדה עם הזמן עד כי נדמה היה שלא יהיה אפשר למוצאו. הוא אותר מחדש רק לאחר מאמצים מיוחדים ואיתור עדי ראייה לקבורה. הקברים נפתחו על ידי אנשי הקהילה היהודית בטורקיה ובמימונה, ושרידי 199 הקורבנות הוכנסו ל-40 ארונות. חברת צים שלחה לאיסטנבול על חשבונה את האונייה צים אשדוד על מנת להעביר את הארונות לישראל. ב-26 באוגוסט 1964, לאחר טקס זיכרון שנערך בבית הכנסת נווה שלום בעיר בנוכחות רבים מיהודי איסטנבול, הועלו הארונות על סיפונה. תפילה נערכה גם בבית הקברות היהודי בעיר על ידי קצין הרבנות הצבאית, בנוכחות אנשי הקהילה, דיפלומטים ישראלים ואנשי המשלחת הישראלית להעלאת הקרבנות לארץ.
הטקסים בישראל
על פי החלטה מוקדמת הגיעה ב-30 באוגוסט 1964, יום הזיכרון השנתי להעפלה, האונייה צים אשדוד לקרבת נמל יפו. הארונות הועברו ממנה אל החוף על גבי דוברה שלוותה על ידי ספינות של חיל הים.
העצרת לזכר נספי ההעפלה
בשעות הערב ב-30 באוגוסט התקיימה בנמל יפו עצרת לזכר נספי מפעל ההעפלה, שהיוותה את האירוע המרכזי של יום ההעפלה. בעצרת השתתפו הנשיא זלמן שזר ורעייתו, שרים וחברי כנסת וקהל של אלפי אנשים. על גבי שובר הגלים של הנמל הוצבו מפרשים סמליים מוארים של חמש אוניות המעפילים שטבעו בדרכן לארץ ישראל - סטרומה, פאטריה, לילי, מפקורה וסלבדור. שתי רפסודות שצפו בנמל שימשו כבמה לטקס. על אחת מהן ישבו נשיא המדינה ואשתו והנואמים בטקס. על האחרת ניצבו זמרי מקהלת צדיקוב.
בעצרת נשא דברים מנכ"ל משרד הביטחון אשר בן נתן, שהיה גם יושב ראש ועדת הביצוע של שנת ההעפלה. אחריו נאמה שרת החוץ גולדה מאיר. המקהלה שרה את השיר "בחשאי ספינה גוששת". קריין קרא תפילת יזכור לזכר 2,000 המעפילים שנספו בים בדרכם לארץ, בטקסט מיוחד שחיבר הסופר אהרן מגד.
בים הודלקו חמישה אורות ירוקים ולפידים הודלקו לאורך שובר הגלים. חמישה ילדים מקהילת עולי בולגריה ושלושה מניצולי סלבדור בסירת חיל הים הניחו על פני מי הנמל חמישה זרים לזכר אוניות המעפילים שטבעו.
בתום העצרת יצא קהל המשתתפים ברגל אל אצטדיון בלומפילד לעצרת זיכרון לנספי סלבדור. ארונות הנספים הוסעו שמה על גבי משאיות צבאיות בליווי אופנועים.
העצרת לזכר נספי האונייה
ארונות הנספים, שנעטפו בדגלי ישראל, נישאו לתוך אצטדיון בלומפילד על ידי 160 עולים מבולגריה, מהם ניצולים מהאסון. חזנים שצעדו לפניהם נשאו תפילות. הארונות הונחו על במת העצרת משני צידיה. שלושה ילדים מבני ניצולי סלבדור הדליקו נר זיכרון. דגל הלאום הורד לחצי התורן. קריין הקריא את סיפורה של האונייה סלבדור. השחקנית חנה רובינא קראה את השיר "לנוכח החוף" מאת יעקב פיכמן. חזן קרא את תפילת יזכור ואל מלא רחמים. נאמרה תפילת קדיש.
הנואמים בעצרת היו שלמה זלמן שרגאי, ראש מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית, דוד יוספאור, יושב ראש התאחדות עולי בולגריה ונציג הממשלה, שר העבודה יגאל אלון. בתום העצרת הוצבו ליד הארונות משמרות כבוד אזרחיים וקהל עבר על פניהם.
ההלוויה בהר הרצל
ב-31 באוגוסט הובאו ארונות הנספים לירושלים. לפני ההלוויה נערך טקס ברחבת מוסד יד ושם הסמוך. אל הקהל הצטרפו סגן ראש הממשלה אבא אבן, נשיא בית המשפט העליון יצחק אולשן, שלישו של נשיא המדינה אלוף-משנה א. רז, ראש עיריית ירושלים מרדכי איש-שלום ונכבדים נוספים. משה שרת, יושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית, נשא דברים ובין השאר אמר:
לאחר הטקס הובלו הארונות מיד ושם אל מקום הקבורה הסמלי שנקבע להם בבית הקברות הצבאי בהר הרצל - במדרון ההר הפונה אל מוסד יד ושם, לא הרחק מחלקת גדולי האומה. משמר כבוד של חיילים ליווה את הטקס. חיילי הרבנות הצבאית ערכו את הקבורה בפיקודו של הרב הראשי בצה"ל האלוף שלמה גורן, שהספיד את הנספים. נאמרו פרקי תהילים ותפילות אל מלא רחמים וקדיש.
המצבה שנבנתה על גבי קבר האחים היא משטח בטון מוקף בערוגת צמחים, שעליו נקבעו 236 לוחות אבן לבנה ללא כיתוב. שלט אבן רחב בשולי החלקה מונה את שמות כל הנספים בטביעת הסלבדור. שני שלטי אבן נוספים הניצבים בצד החלקה מספרים את סיפור טביעת האונייה והעלאת שרידי הנספים באסון לקבורה בישראל.
בדצמבר 1992 הובאו לקבורה בחלקה צמודה לחלקת נספי הסלבדור ונמוכה ממנה 22 ארונות של נספים בטביעת האונייה אגוז. האונייה טבעה ב-1961 מול חוף מרוקו כשעל סיפונה עולים שיצאו בדרכם לישראל. הנספים הובאו לישראל ממקום קבורתם המקורי במרוקו. באותה חלקה ניצבות מצבות לזכר 22 נספים נוספים בטביעת האגוז, שגופותיהם לא נמצאו.
אירוויזיון למוזיקאים צעירים 2006
האירוויזיון למוזיקאים צעירים 2006 הייתה התחרות ה-13 של האירוויזיון למוזיקאים צעירים. התחרות התקיימה ב-12 במאי 2006 ברטהאוס פלאץ בווינה שבאוסטריה. התחרות אורגנה על ידי איגוד השידור האירופי בשיתוף רשות השידור האוסטרית (Österreichischer Rundfunk ,ORF). מוזיקאים משבע מדינות השתתפו בגמר הטלוויזיוני. זו הייתה הפעם הראשונה שהתחרות נערכה תחת כיפת השמיים ובמהלך הפסטיבל השנתי של וינה. אוסטריה והמשדרת ORF אירחו בעבר את התחרות בשנים 1990 ו-1998.
18 מדינות השתתפו בתחרות. המשתתפים ביצעו קטע קלאסי לבחירתם ולוו בתזמורת הסימפונית של וינה, בניצוח כריסטיאן ארמינג. בולגריה וסרביה ומונטנגרו עשו את הופעת הבכורה שלהן בעוד צ'כיה חזרה לתחרות.
אנדריאס ברנטליד משוודיה זכה בתחרות, בעוד נורווגיה ורוסיה מוקמו במקומות השני והשלישי, בהתאמה.
מיקום
רטהאוס פלאץ, כיכר הממוקמת מחוץ לבית העירייה של וינה, הייתה המקום המארח של גמר האירוויזיון למוזיקאים צעירים 2006.
פורמט
שלברט גילט הייתה המנחה של תחרות 2006.
מדינות משתתפות
בשנה זו, 18 מדינות השתתפו בתחרות. שבעת המתמודדים הטובים ביותר נבחרו על ידי חבר שופטים בינלאומי.
חצי גמר
מדינות מודגשות הן אלו שעלו לשלב הגמר.
גמר
לרגל חגיגות 250 שנה להיוולדו של המלחין וולפגנג אמדאוס מוצרט שחי באוסטריה, היצירות שביצעו המועמדים בשלב הגמר הוגבלו ליצירות שלו או מזמנו.
פרסים הוענקו לשלוש המדינות המובילות. הטבלה הבאה מדגישה את המקומות הראשונים באמצעות זהב, כסף וארד. תוצאות הניקוד של שאר המשתתפות אינן ידועות ואף פעם לא פורסמו על ידי איגוד השידור האירופי.
מאיי
מאיי (בהונגרית: Mályi) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי מאיי
במאיי חיו מעט יהודים ובמקום קיים בית קברות יהודי. תושבים יהודיים מהכפר שנרצחו בשואה מונצחים בלוח זיכרון בהייצ'בה שבמישקולץ.
דוד גלפיאן
דוד גלפיאן (בארמנית Դավիթ Գալֆայան נולד ב-31 באוקטובר 1970 בירבאן, ארמניה הסובייטית) הוא פעיל חברתי ארמני־ישראלי, אחד ממייסדי ומנהליי "נויאן טאפאן" – מרכז לתרבות וחינוך ארמני בעיר פתח תקווה, סופר, פובליציסט, אומן תלת מימד, מרצה לאנימציה תלת־ממדית במכללת "סלע" בינלאומית, מנהל פורטל המדיה "ישרארמדיה", חבר באיגוד הסופרים של ארמניה.
ביוגרפיה
דוד עלה לישראל בשנת 1997. בשנת 2007 סיים את לימודיו בפקולטה לאנימציה תלת-ממדית במכללת "סלע". כעבור שנה הוזמן להצטרף לצוות המרצים. בישראל זכה להעביר בהצלחה רבה מספר תערוכות תלת מימד עם יצירותיו. הנושאים העיקריים ביצירותיו הם ההיסטוריה של ארמניה ותכנים שונים של כתבי הקודש, ומיתולוגיה ארמנית טרם קבלת הנצרות. הנושא האחרון היווה השראה לספר "תעלומות ארץ אררט" שנכתב יחד עם מנדל קורסונסקי, ויצירותיו של דוד גלפיאן היו חלק בלתי נפרד בספר. עבודותיו של דוד מקשטות את מנזר ניקולאס הקדוש ביפו (מתוך סדרת היצירה "יונה הנביא"-בריחה, קבלת החופש") וכן הפרסקה "המלאכים מיכאל וגבריאל" שמקשטת את הקיר של המנזר "המלאכים הקדושים" בירושלים.
בשנת 2011 דוד ייסד סטודיו לאנימציה תלת מימד "סופי", לקח חלק במספר סרטים של הבמאי טומי לאנג כגון "זוג או פרד" ואחרים. בשנת 2019 בעיר פתח תקווה הקהילה הארמנית הקימה אנדרטת זיכרון ראשונה לזכר רצח העם הארמני, ודוד גלפיאן הוא האומן של האנדרטה.
סדרת הספרים "הייאסה"
סדרת הספרים כתובה בסגנון של היסטוריה אלטרנטיבית עם אלמנטים של פנטזיה בשפה פשוטה, עובדה שגרמה לפופולריות רבה לא רק בקרב הדור המבוגר אלה גם בקרב הצעירים והנוער. בהייאסה הסופר מגלה לקוראים את ההיסטוריה הלא ידועה של ארמניה ועמים שכנים מתוך דפי ההיסטוריה הגנוזים ומתוך המיתוסים העתיקים של הארמנים שומרים אתיופים ועמים אחרים שעמדו בערש ההיסטוריה האנושית, עובדה שהמדע האירופי מנסה בהצלחה רבה להסתיר. הסדרה יצאה לאור בישראל, רוסיה וארמניה.
תיאור קצר של הסדרה
יחידה צבאית מיוחדת של המודיעין הצבאי הסובייטי "גרפון" שנשלחת לעיראק למשימה בזמן מבצע "סופת המדבר" של צבא ארצות הברית, נתקלת בהתנגדות מאסיבית. היחידה נחלצת מתוך הפצצת חיל האוויר האמריקני ומתוך ניסיון חיסול מצד גדוד אמריקאי, פועלת לפי הפרוטוקול הצבאי ומוצאת את עצמה בעבר בתקופה של בניית מגדל בבל. זוהי העת להתאחד ולהתגבר על כל הקשיים על מנת למצוא את הדרך חזרה הביתה.
בד דמשק
בד דמשק (בערבית: دمشق) הוא בד עם הדפס או עיצוב שנארג הפוך על הבד בתהליך האריגה.
תהליך האריגה
אריגת בד דמשק היא אחת מחמש טכניקות האריגה הבסיסיות של מרכזי האריגה הביזנטיים והמזרח תיכוניים של ימי הביניים הקדומים.
בד דמשק ארוג מחוטי משי, צמר, פשתן, כותנה או סיבים סינתטיים. בדי דמשק שזורים בחוט שתי אחד ובחוט ערב אחד, בדרך כלל ההדפס או העיצוב מתקבל בצד של חוט השתי בגוון מבריק.
בתחילת המאה ה-19 הומצא הנול של ז'אקאר ונודע כמכונה הראשונה שפעלה בעזרת כרטיסי ניקוב. כיום רוב ייצור בדי דמשק הוא ממוחשב ומיוצר באירלנד ואיטליה.
היסטוריה
השם דמשק מקורו מהעיר דמשק בסוריה, חלק מדרך המשי, שהיה מרכז מסחר וייצור חשוב באותה תקופה. בדמשק ייצרו את הבד החל מימי הביניים. בדי הדמשק התמעטו לאחר המאה ה-9 מלבד בספרד האסלאמית. בדי דמשק הובאו לאירופה במאה ה-11 על ידי הצלבנים שעברו דרך העיר דמשק. במאה ה-13נעשה שימוש של בדי דמשק בבתי מלוכה ואצולה.
המילה "Damask" הופיעה לראשונה בשפה מערב אירופאית באמצע המאה ה-14 בצרפתית. במאה ה-13 נארגו בדי דמשק על נולים באיטליה, בעיר לוקה ובצפון צרפת בערים אמיין וקאין. הדוגמה הנפוצה שנארגה על הבד הייתה של מעוינים. סגנון זה נקרא “Venetian weave”.
מהמאה ה-14 עד ה–16, רוב בדי הדמשק נארגו בצבע לבן, עם הדפסי סאטן מבריק. בדי דמשק דו-צבעוניים היו בעלי חוטי שתי וערב בצבעים מנוגדים כשלפעמים הוספו חוטי זהב וחוטים מתכתיים אחרים.
בתחילת המאה ה-16היה המקור העיקרי של בדי דמשק מאזור פלנדריה היום, האזור הפלמי של בלגיה. במאה ה-16 האזור היה חלק מארצות השפלה הספרדיות, ומאוחר יותר הרפובליקה ההולנדית. רוב הייצור התקיים בעיר קורטרייק. החוטים היו חוטי פשתן אשר גודלו בשפע במדינות קרות בצפון אירופה. מלכים נהגו לתעד ניצחונות בקרבות באמצעות ציורים על גבי הבדים וכן סמלים ודמויות של בתי המלוכה השונים באירופה. בסוף המאה ה-16, עקב מלחמות דת באזור ושינויים תכופים בשליטת האזור, נדד יצור הדמשק לשוודיה, אירלנד, סקוטלנד והולנד. הצרפתים והאנגלים, שהיו הלקוחות הגדולים ביותר, המשיכו לרכוש את בד הדמשק מייצור של קורטרייק שנחשב לאיכותי.
עיצובי מפות השולחן הושפעו מאוד מתיעוד מסורת עריכת שולחנות של אצולה ומציירים פלמים. ציירי הארלם ההולנדים ציירו עבור בד דמשק. לכל דוגמת בד או פריט ניתן שם על פי העיצוב או הדפוס הארוג בו.
במאה ה-18 וה-19, התרחב הייצור לצרפת וצפון אירלנד. באירלנד תעשיית הדמשק התרחבה עם הקמת בתי אריגה על ידי (William Coulson') אשר פועלים עד היום.
חשיפה ומכירה לקהל הרחב של מפות שולחן מבד דמשק ברשתות גדולות התאפשרה עקב ירידה מחירי עלות הייצור בצפון אירלנד בה שכר הפועלים היה נמוך ביותר.
במאה ה-18, בין השנים 1785–1792 פיתח אדמונד קרטרייט, כומר אנגלי, את הנול המונע על ידי כוח מכני ולא בכוח אדם. נול זה חולל מהפכה בתחום הטקסטיל, וממנו התפתחו מאוחר יותר הנולים האוטומטיים והממוחשבים המשמשים כיום בתעשייה, ואשר באמצעותם ניתן לארוג דוגמות בד סבוכות מאוד.
שימוש מודרני
עד תחילת המאה ה-20, בד דמשק נחשב הבד היחיד המתאים לפאר את שולחנם של בתי מלוכה ואצולה. על בדי הדמשק הוטבעו סיפורי בית המלוכה, ניצחונות במלחמות, סמלים משפחתיים, ראשי תיבות של מחותנים, אירועי משפחה מיוחדים ועוד. בתי מלוכה אירופיים מחזיקים עד היום מלאי של מפות אלו. ניתן למצוא כמה דוגמאות של אוספים אלה במוזיאונים באירופה.
במהלך המאה ה-20 יצר האמן ההולנדי כריס לבו מספר רב מאוד של עיצובים לבד דמשק עבור מפות שולחן. הוא נשלח למחנה הריכוז דכאו לאחר שסייע בהצלת יהודים, שם מת ב-1945. הוא הוכר כחסיד אומות העולם ושמו מופיע ביד ושם.
בד דמשק נארג בנול ז'אקאר ממוחשב. בדרך כלל באריגים בצבע מונוכרומטי (בצבע יחיד) בסיבי משי, פשתן או בסיבים סינתטיים, עם הדפסים של פרחים, פירות, ציורים של אמנים, וראשי תיבות של הרוכשים'. ניתן למצוא בתי אריגה של בד הדמשק, רק באיטליה ובאירלנד.
האוכל דג ביום דג ניצל מדג
האוכל דג ביום דג ניצל מדג הוא פתגם שמעודד אכילת דג בשבת, לפי ההסבר: מי שיאכל דג ביום ד"ג כלומר, ביום שבת שהוא היום השביעי (ד"ג בגימטריה שבע), ינצל מד"ג שהוא ראשי תיבות של דין גיהנום.
יש שפירשו שניצל מד"ג הוא ראשי תיבות של מדורי גיהנום, ויש שכתבו שהכוונה ניצל מדין גלגול.
המפרשים שהכוונה שאכילת דגים מצילה מגלגול הסתמכו על דברי הרב חיים פלאג'י שכתב בשם ספר גדי מקולס (דף ח:), שמי שלא אוכל דגים בשבת חוזר בגלגול.
מקור
האזכור הראשון לאמרה הוא בספרו של רבי יעקב רקח "שלחן לחם הפנים" (סימן רמב):
מקור נוסף הוא בספר ברוך אברהם מאת רבי ברוך אברהם מני (בנו של רבי אליהו מני) אשר הביא אף הוא את פתגם זה:
בשם חז"ל
מקובל בציבור לייחס את אמרה זו לחז"ל על אף שמימרא זו לא הוזכרה לא בגמרא, לא במדרש, ולא במקום אחר.
לדוגמה כך כתבו הרב מרדכי סגרון בספרו דברי מרדכי (אמור), הרב דוד חנניה פינטו בספרו פחד דוד (דרשה לשבת הגדול), הרב יעקב נחמני בספרו מעט דבש (עמ' רכא), הרב ניסים דיין בספרו פירות ביכורים (עמ' לב) ועוד, כך גם במספר אתרים.
המתנגדים לאמרה
הרב יוסף משאש התבטא בצורה נחרצת נגד המנהג:
ואנג שון
ואנג שון (בסינית : 汪顺; נולד ב-11 בפברואר 1994) הוא שחיין סיני, האלוף האולימפי (טוקיו 2020), זוכה מדליית ארד אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016), פעמיים ברציפות זכה במדליית ארד באליפות העולם (קאזאן 2015 ובודפשט 2017), פעמיים ברציפות אלוף העולם בבריכת 25 מטר (וינדזור 2016 והאנגג'ואו 2018) ושיאן אסיה במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
מדליית ארד באליפות עולם
באליפות העולם שנערכה בשנגחאי, סין ביולי 2011 זכה במדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי, ביחד עם לין ז'נג, יונקי לי וסון יאנג בתוצאה של 7:05.67 דקות, אחרי ארצות הברית (7:02.67 דקות) וצרפת (7:04.81 דקות), כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 1:47.09 דקות.
2012
באולימפיאדת לונדון (2012) סיים במקום 22 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:00.85 דקות.
2013
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד באוגוסט 2013 זכה במדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי, ביחד עם האו יון, לי יונקי וסון יאנג בתוצאה של 7:04.74 דקות, אחרי ארצות הברית (7:01.72 דקות) ורוסיה (7:03.92 דקות), כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 1:47.41 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא לאומי חדש של 1:56.86 דקות.
2015
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה ביולי 2013 זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא לאומי חדש של 1:56.81 דקות, אחרי ראיין לוכטה מארצות הברית (1:55.81 דקות) וטיאגו פריירה מברזיל (1:56.65 דקות).