cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לורנס מקדונלד
ביוגרפיה
בסוף 1822 הוא נסע לרומא כדי להמשיך ללמוד, שם ביצע כמה פסלים, בין היתר את זה של ג'ון מארי, הדוכס הרביעי. ב-1823, יחד עם גיבסון, ואמנים נוספים, הוא הקים את האקדמיה הבריטית לאמנויות ברומא, שבה המשיך כנאמן עד מותו.
לאחר כארבע שנים הוא חזר לאדינבורו, ושם הפיק פסלים של ג'ון וילסון וג'ורג' קומב. בשנת 1829, הוא שלח את פסל החזה של ג'ון מרשל (חבר פרלמנט) לאקדמיה המלכותית, והמשיך לתרום לתערוכות שלאחר מכן. בסתיו 1829, הוא הציג במוסד המלכותי, אדינבורו, קבוצת פסלים מהמיתולוגיה. ב-1829 הוא נבחר כחבר באקדמיה הסקוטית, וב-1832 הציג כמה פסלים, כולל של ג'יי גיבסון לוקהארט. לעיתים רחוקות הוא תרם לתערוכות בסקוטלנד והתפטר מחברותו באקדמיה הסקוטית ב־1858.
ב-1832 חזר לרומא, שם תפס עמדה מובילה כפסל, ובעיקר ייצר פסלי דיוקנאות, בסיוע אחיו הבכור, ג'ון, ובנו, אלכסנדר. פסל החזה של פיליפ הנרי, נמצא כעת בקנט, ועותק נמצא בגלריה הלאומית לפורטרטים, לונדון.
הוא גם הכין פסלים של וולטר סקוט (1831), פאני קמבל, סר דייוויד ביירד. וג'יימס גילספי גרהם. בין יצירותיו ניתן למנות את 'נערה ויונת דואר', 1835, ו'אורידיקה', 1849. 'יוליסס והכלב שלו', שהוצג בתערוכת פריז של 1855, הפסל זכה להערצה רבה, והפך לרכושו של לורד קילמורי.
כמה פסלים הוכשרו על ידו כשהיה ברומא, כולל ויליאם ברודי.
הוא נפטר ברומא ב-1878.
טכנולוגיה ראויה
טכנולוגיה ראויה שימשה כדי לטפל בבעיות במגוון רחב של תחומים. דוגמאות ידועות של טכנולוגיה ראויה הם היישומים כוללים: משאבות מים המופעלים באופניים, או ידנית (וציוד אחר המופעל באותו אופן), קולפן בוטנים אוניברסלי, נורות ופנסי רחוב סולאריים,  ובניינים סולאריים פסיביים. במאה ה-21 טכנולוגיה ראויה מפותחת לעיתים קרובות באמצעות עקרונות קוד פתוח, דבר שהוביל לטכנולוגיה ראויה בקוד פתוח (OSAT). באופן זה ניתן למצוא תוכניות רבות של הטכנולוגיה באופן חופשי באינטרנט. OSAT הוצע גם כמודל חדש של המאפשר חדשנות לצורך פיתוח בר-קיימא.
השיח על טכנולוגיה ראויה מתנהל לעיתים קרובות ביחס לפיתוח כלכלי וכאלטרנטיבה להעברת טכנולוגיות עתירות הון ממדינות מתועשות למדינות מתפתחות. עם זאת, ניתן למצוא פעילים בתנועת טכנולוגיה ראויה במדינות מפותחות ומתפתחות גם יחד. במדינות מפותחות תנועת טכנולוגיה ראויה צמחה מתוך משבר האנרגיה העולמי בשנות ה-70 של המאה ה-20 והתמקדה בעיקר בנושאי סביבה וקיימות. היום לרעיון טכנולוגיה ראויה היבטים רבים. בחלק מן ההקשרים ניתן לאפיין טכנולוגיה ראויה כרמת טכנולוגיה הפשוטה ביותר אשר בעזרתה ניתן להשיג מטרה נתונה. בנסיבות אחרות רעיון טכנולוגיה ראויה מתייחס לתכנון הנדסי המתחב באופן נאות בהשלכותיו החברתיות והסביבתיות. המאפיינים המקשרים בין היבטים אלה הם בריאות וסגנון חיים בר-קיימא.
רעיונות מוקדמים
בתנועת טכנולוגיה ראויה מפנים לעיתים קרובות למנהיג ההודי מהטמה גאנדי, כאבי הרעיון העומד בבסיס התנועה. אף שגאנדי מעולם לא נתן לרעיונותיו את השם "טכנולוגיה ראויה" הוא תמך וקידם טכנולוגיות "קטנות", מקומיות ובעיקר כאלה הישימות בסביבה כפרית, כדי לסייע לכפרים בהודו להפוך עצמאיים. הוא הסתייג מטכנולוגיות המניבות תועלת למיעוט על חשבון הרוב, או שהן גורמות לעלייה באבטלה. בשנת 1925 גאנדי ייסד את "אגודת הטווים של כלל הוודו" ובשנת 1935 פרש מן הפוליטיקה והקים את "התאחדות תעשיות הכפר של כלל הודו". שני הארגונים התמקדו בטכנולוגיות אשר מוקדן בכפרים בדומה לתנועת טכנולוגיה ראויה.
אף בסין יושמה מדיניות העולה בקנה אחד עם טכנולוגיה ראויה בתקופת שלטונו של מאו דזה-דונג ובתקופת המהפכה התרבותית. בתקופת המהפכה התרבותית מדיניות הפיתוח הייתה מבוססת על הרעיון של "הליכה על שתי רגליים", המקדמת פיתוח תעשייה בקנה מידה גדול לצד תעשיות בקנה מידה קטן ברמת הכפר.
ארנסט פרידריך שומאכר
אף שהיו לו קודמים ברעיון, תנועת טכנולוגיה ראויה מייחסת את יסודה לארנסט פרידריך "פריץ" שומאכר. שומאכר היה כלכלן נודע אשר עבד במועצת הפחם הלאומית של בריטניה יותר מ-20 שנה, שם האשים את גודלה של תעשיית הפחם ביחסה המבטל לנזקי למחלת כורי הפחם. עבודתו במדינות מתפתחות, הודו ובורמה, סייעה לשומאכר לנסח את העקרונות העומדים בבסיס טכנולוגיה ראויה.
תחילה שומאכר כינה את הרעיון בשם "טכנולוגיית ביניים", בדו"ח שהגיש לוועדת התכנון ההודית בו הוא תיאר את הודו כמדינה עשירה בכוח אדם וענייה במימון. הוא קידם רעיון של "טכנולוגיית ביניים תעשייתית" הרותמת את עודפי כוח האדם של הודו. שומאכר פיתח את רעיונותיו באשר לטכנולוגיית ביניים במשך מספר שנים טרם הגיש את הדו"ח לוועדת התכנון ההודית. בשנת 1955, לאחר שעבד כיועץ כלכלי לממשלת בורמה, הוא פרסם מאמר קצר "כלכלה במדינה בודהיסטית", בו הוא מותח לראשונה ביקרות על השפעות הכלכלה המערבית על מדינות מתפתחות. בנוסף לבודהיזם, שומאכר ייחס את רעיונותיו לגאנדי.
בתחילה, רעיונותיו של שומאכר נדחו על ידי ממשלת הודו ועל ידי כלכלנים מובילים בתחום הפיתוח. לאחר שחשש כי רעיונותיו ישכחו ולא ייושמו, שומאכר, בעזרת קבוצת חברים קטנה קיבץ כ-20 איש ויצר, בחודש מאי 1965, את "קבוצת פיתוח טכנולוגיית ביניים" (ר"ת ITDG). מאוחר יותר בשנת 1965 שומאכר פרסם מאמר בעיתון האובזרבר אשר עורר עניין בציבור ותמיכה בקבוצה. בשנת 1967 הקבוצה פרסמה את הספר "כלים לקידמה: מדריך לציוד בקנה מידה קטן לפיתוח הספר" אשר נמכר ב-7000 עותקים. קבוצת ITDG יצרה פורומים של מומחים ואנשי מקצוע בנושאי צרכים טכנולוגיים (למשל, בנייה, אנרגיה ומים), כדי להציע טכנולוגיות פשוטות ובסיסיות לצרכים אלה, ולא טכנולוגיות מורכבות ומתקדמות. בשנת 1973 שומאכר פרסם את רעיונותיו בספרו המרכזי "קטן הוא יפה: כלכלה בהנחה שבני אדם חשובים..."
ירידת התנועה
בשלהי המאה ה-20 ובעשורים הראשונים של המאה ה-21 חלה ירידה בפעילות התנועה. הארגונים המובילים בתחום זה בגרמניה ובהולנד הפסיקו לפעול. מחקר משנת 2011 קבע כי המחסומים הבולטים להמשך התפתחות התנועה הם תדמית הטכנולוגיה הראויה כ"טכנולוגיה לעניים", הקושי בפיתוח טכנולוגיה עמידה והעברתה, וקשיים ארגוניים במימון ובייצור המוני של הטכנולוגיה.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 החלו להתגבר גישות המאמצות רעיונות של כלכלת שוק לפתרון אותן בעיות שלמטרתן פועלת תנועת טכנולוגיה ראויה. כך לדוגמה, פול פולק, מנהל הארגון "יוזמות לפיתוח בינלאומי", פרסם בלוג שכותרתו: "מות הטכנולוגיה הראויה..." לטענת פולק פיתוחי תנועת הטכנולוגיה הראויה יקרים מדי לאוכלוסייה שלה נועדו, וכי הוחלפו על ידי מוצרים זולים בייצור המוני שאותם יכולות לרכוש אוכלוסיות כפריות עניות. רעיון זה זכה לכינוי "עיצוב ל-90% האחרים", דהיינו עיצוב מוצרים זולים ונגישים ל-90% מאוכלוסיית העולם להם אין גישה למוצרים ולמשאבים הנגישים לכל במדינות מפותחות.
רבים מן הרעיונות של טכנולוגיה ראויה אומצו בתנועת פיתוח בר-קיימא, אשר דוגלת בין היתר בבחירות טכנולוגיות המתאימות לצורכי האדם תוך שמירה על הסביבה לדורות הבאים. נכון לשנת 2018, מילון המונחים של האומות המאוחדות מפנה מן המונח "טכנולוגיה ראויה" למונח "פיתוח בר-קיימא".
משפט ההעתקה של רימן
באנליזה מרוכבת, משפט ההעתקה של רימן (באנגלית: Riemann mapping theorem) קובע כי כל תחום פשוט קשר מרוכב (פתוח) השונה מ-\mathbb{C} שקול קונפורמית לעיגול היחידה הפתוח.
המשפט מהווה תוצאה חזקה, אשר לה מסקנות רבות בתורת הפונקציות ההולומורפיות. אינטואיטיבית, הוא קובע שכל תחום פשוט קשר, מסובך כמה שיהיה, שקול לעיגול היחידה באופן אנליטי המשמר תכונות רבות - כמו שינוי בזוויות. המשפט מאפשר להסיק תכונות על תחומים פשוטי קשר שונים על ידי מחקר תכונות של עיגול היחידה, אובייקט די פשוט.
המשפט קרוי על שמו של ברנהרד רימן, מתמטיקאי גרמני מהידועים והמשפיעים ביותר במתמטיקה.
ניסוח
יהי תחום פשוט קשר. אז קיימת פונקציה הולומורפית חד חד ערכית ועל .
העתקה כזו היא העתקה קונפורמית (זו אחת ההגדרות השקולות להעתקה קונפורמית על המישור המרוכב), כלומר - כל תחום פשוט קשר שאיננו כל \mathbb{C} שקול קונפורמית לעיגול היחידה.
מגרסה "חזקה" יותר של המשפט ניתן להסיק כי הפונקציה גם יחידה כאשר קובעים נקודה שתלך לאפס. פורמלית, בהינתן, קיימת פונקציה יחידה כנ"ל המקיימת גם.
הוכחת המשפט איננה טריוויאלית כלל, ומערבת משפטים לא פשוטים רבים:
אפשר לשים לב שהמשפט לא נכון עבור, זאת משום שאז הפונקציה תהיה שלמה וחסומה, ולכן לפי משפט ליוביל - קבועה.
הוכחה
נוכיח את הניסוח הבא של המשפט: יהי תחום פשוט קשר. יהי. אז קיימת פונקציה אנליטית וחח"ע ב \Omega יחידה כך ש . לצורך ההוכחה נסמן ב-F את קבוצת כל הפונקציות האנליטיות המעתיקות באופן חח"ע את \Omega ל-D (לא בהכרח על). נוכיח את המשפט בשלבים:
שלב ראשון - נוכיח ש :
יהי הפונקציה z-z_0לא מתאפסת ב \Omegaולכן יש לה שורש אנליטי g שהוא בבירור חח"ע. נטען ש . אחרת יש z_1,z_2 כך ש לכן ולכן z_1 = z_2 אבל אז בסתירה לכך ש g לא מתאפסת ב \Omega.נבחר . לפי משפט העתקה הפתוחה, -g(\Omega) קבוצה פתוחה. לכן קיים r>0 כך ש . תהי . אז היא מעבירה באופן חח"ע את לתוך D וכיוון ש נקבל ש.
שלב שני - נמצא את f:
כל g \in F אנליטית וחח"ע ב \Omega ולכן הנגזרת שלה לא מתאפסת שם. לכן . מנוסחת האינטגרל של קושי נקבל כי ולכן מאי שוויון המשולש האינטגרלי,
ולכן. לפי הגדרת הסופרימום, קיימת סדרה f_n \in F כך ש. מתקיים |f_n|\leq 1 ולכן הסדרה חסומה וממשפט מונטל קיימת תת-סדרה f_{n_j} המתכנסת לפונקציה אנליטית f. בה"כ . נשאר להוכיח ש f מתעתיקה את \Omegaל D באופן חח"ע ועל, ש f מתאפסת ב-a וכן יחידות.
שלב שלישי - נראה ש f \in F:
יהו x \neq y. נניח ש. נגדיר ב B(x,r)סדרה. כיוון ש f_{n_j} חח"ע נקבל ש \phi_{n_j} לא מתאפסות ב \Omega. ממשפט מונטל נקבל ש במ"ש על כל תת-קבוצה קומפקטית. ממשפט הורוביץ, נקבל ש f(z)-f(y)לא מתאפסת או שווה זהותית ל-0. אבל אם היא 0 אז f קבועה ולכן בסתירה להגדרת f. לכן f חח"ע. כיוון ש נקבל ש אבל ממשפט העתקה הפתוחה f(\Omega) קבוצה פתוחה ולכן.
נסמן ונניח בשלילה ש. נגדיר נתבונן בפונקציה שנמצאת ב-F. מחישוב נקבל ש סתירה. כעת נראה ש : נניח שלא אז יש. הפונקציה לא מתאפסת ב \Omega ולכן יש לה שורש אנליטי שם,. ברור ש \psi \in Fומחישוב נקבל ש. נגדיר. אזי \nu \in Fומחישוב נקבל ש סתירה.
שלב חמישי - נוכיח יחידות:
נניח ש f,g מקיימות את התכונות. נגדיר אז S אז S(0) = 0 ומלמת שוורץ נקבל שיש קבוע c, |c| = 1 כך שמתקיים S(z) = cz. מקבלים ש לכן c ממשי ולכן c=1 ונקבל את הדרוש.
מסקנות ושימושים
המשפט מהווה תוצאה חזקה מאוד בתחום האנליזה המרוכבת, ויש לו תוצאות חשובות רבות:
יוזף בהם
יוזף בהם (בגרמנית: Joseph Böhm, בהונגרית: Böhm József, 4 באפריל 1795 פשט (הונגריה) – 28 במרץ 1876, וינה) היה כנר, מלחין ומורה יהודי-הונגרי-אוסטרי, שכיהן כמנהל הקונסרבטוריון למוזיקה בווינה. הוא היה אחד המורים למוזיקה החשובים של המאה ה-19 ונחשב למייסד האסכולה הווינאית לכינור.
קורות חיים
יוזף בהם נולד ב-1795 במשפחה יהודית בעיר פשט בהונגריה (בימי השלטון ההבסבורגי). הוא למד לנגן בכינור אצל אביו, שהיה קונצרטמייסטר של התיאטרון בפשט, וקיבל שיעורים גם אצל הכנר הצרפתי פייר רוד. אחיו, פרנץ לודוויג בהם (1846-1788), סבו מצד האם של המתמטיקאי גאורג קנטור, נודע גם הוא ככנר וסולן שעשה קריירה ברוסיה. בגיל 8 יצא למשך 4 שנים ל"מסע אמנות" בפולין ואחרי שנת 1813 השתקע בווינה. את הקריירה האמנותית הווינאית שלו התחיל בהם בשנת 1816 על ידי רסיטלים שכללו יצירות של רודולף קרויצר ופרנץ וייס. אחרי נסיעתו של איגנץ שופנציג ירש בהם את תפקידו ופתח ב- 20 בנובמבר 1816 בסדרה של שש הפקות של רביעיות מיתרים מאת בטהובן ו היידן. הוא ביצע אותן יחד עם חברי רביעיית שופנציג לשעבר שהתפרקה אחרי הפסקת תמיכת הנסיך רזומובסקי ויציאתו של שופנציג לסיורים לחוץ לארץ. הוא שיתף פעולה גם עם הכנר קרל מריה פון בוקלט.
בשובו לווינה התמנה בהם ב-1 ביוני 1819 כפרופסור ראשון לכינור בקונסרבטוריון של אגודת ידידי המוזיקה, לימים הקונסרבטוריון או האקדמיה למוזיקה של וינה, שהוקם שנה קודם לכן. ב-1821 התמנה גם לחבר בתזמורת החצר של הקיסר וחידש את הופעות הרביעייה שהיו נהוגות על ידי שופנציג בפראטר הווינאי. יחד איתו ניגנו הכנר קרל הולץ, פרנץ וייס ויוזף לינקה. לצד יוזף מייזדר, הפך יוזף בהם בשנות ה-1820, לכנר הנודע ביותר בקרב הדור הצעיר של נגני בווינה. התפרסם, בין השאר, שתכופות לא נזקק להביט בתווים בזמן הופעותיו. ערך בהמשך סיורי הופעות באיטליה, בגרמניה ובצרפת. לאיטליה ניגן לצד הפסנתרן יוהאן פטר פיקסיס.
בשנת 1823 חזר שופנציג לווינה וגייס מחדש את חברי הרביעייה בהרכב חדש שניגן יצירות מיתרים של בטהובן ושוברט בסדרות קונצרטים שזכו לפרסום רב. בסביבות 1827 הפסיק בהם להופיע כסולן וירטואוז ועזב בהמשך את הבמה. המשיך לנגן ברביעייה רק בחוג ידידיו הקרובים בהשתתפות אחדים מתלמידיו. בחוג זה ביצע בין היתר יצירות של בטהובן. בהם לימד בקונסרבטוריון בווינה למשך כמעט 30 שנה בשנים 1848-1819. הוא פרש בימי מהפכת 1848 בווינה כשהקונסרבטוריון נסגר זמנית. בשנים 1821-1868 היא כיהן לעומת זאת ככנר הראשי של תזמורת החצר. מבקר המוזיקה הנודע אדוארד הנסליק ציין כי סגנון הנגינה של בהם הצטיין ב"ניקיון ללא רבב וטון גדול, אצילי". עם תלמידיו נמנו ינה הובאי, יוזף יואכים, אדוארד רמני, מיכאל (מישקה) האוזר, היינריך וילהלם ארנסט, יאקוב דונט, גאורג הלמסברגר הבן, יאקוב גרין וזיגיסמונד בכריך. בשנת 1821 הוא השתתף ברביעיית מיתרים יחד עם הכנר קרל הולץ, הוויולן פרנץ וייס והצ'לן יוזף לינקה.
יצירות
בהם הלחין רביעיות מיתרים, וריאציות, דואטים, פולונזות, לידר, קטעים לכינור וכו'
בנטן
בנטן (באינדונזית: Banten) הוא אחד ממחוזות אינדונזיה הממוקם במערב האי ג'אווה. המחוז מכיל כ-4 ערים בכ-4 נפות שונות. המחוז הוקם באוקטובר 2000 לאחר שהופרד מהמחוז מערב ג'אווה. העיר הגדולה ביותר במחוז היא טאנגראנג, אך הבירה היא העיר סראנג.
דמוגרפיה
החלוקה הדתית של המחוז:
קומורו במשחקים הפאראלימפיים
הספורטאי היחיד אותו שלחה המדינה למשחקים, השתתף במשחה ל-50 מטר חופשי (קטגוריה S9) אך לא הצליח לסיים את התחרות במקצה המוקדם, ולא העפיל למשחה הגמר.
Violator
Violator הוא אלבומה באורך-מלא השביעי של להקת הסינת'פופ הבריטית, דפש מוד.
לאלבום נלווה סיבוב הופעות עולמי בשם World Violation.
כמו כן, לאלבום הייתה הצלחה חסרת תקדים בארצות הברית, והוא הגיע למקום 7 במצעד האלבומים האמריקאי - The Billboard 200.
בשנת 2020 מגזין הרולינג סטון דירג את האלבום במקום ה-167 ברשימת 500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים המחודשת.
מונפלייה (כדוריד)
מונפלייה (בצרפתית: Montpellier Handball) היא קבוצת כדוריד מהעיר מונפלייה שבצרפת, שמתחרתה בליגה הצרפתית בכדוריד. הקבוצה נוסדה בשנת 1982 ובשנת 1992 העפילה לליגה העליונה. היא זכתה 14 פעמים באליפות צרפת ו-9 פעמים עשתה דאבל.
בשנים 2003 וב-2018 הקבוצה זכתה בליגת האלופות בכדוריד.
יוזיאס, נסיך סקסוניה-קובורג-זאלפלד
יוזיאס, נסיך סקסוניה-קובורג-זאלפלד (בגרמנית: Josias von Sachsen-Coburg-Saalfeld; 26 בדצמבר 1737 - 26 בפברואר 1815), היה גנרל בצבא האוסטרי במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
ביוגרפיה
יוזיאס נולד ב-26 בדצמבר 1737 בקובורג, לפרנץ יוזיאס, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד ולאנה סופיה משוורצבורג-רודולשטדט, בתם של לודוויג פרידריך הראשון, נסיך שוורצבורג-רודולשטדט ואנה סופיה מסקסוניה-גותה-אלטנבורג. בצעירותו התחנך יוזיאס על ידי יוהאן אוגוסט פון שנפלד וקספר פון ברביסדורף, והשתלם בשפות ובמדעים. בשנת 1755 ליווה יוזיאס את אחותו שרלוטה סופיה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד בדרכה לחתונתה עם לודוויג, דוכס מקלנבורג-שוורין, ולאחר מכן ביקר ברוסטוק, מגדבורג, הנובר ודרזדן.
באותה שנה ליווה יוזיאס את אחותו פרדריקה קרולינה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד לחתונתה עם קרל אלכסנדר, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך בווינה, ומונה על ידי הקיסרית מריה תרזה לריטמייסטר בצבא הקיסרי. יוזיאס השתתף במלחמת שבע השנים, ונלחם בקרב לובוסיץ. בשנת 1757 הוא לחם בקרב על פראג, ולאחר מכן לחם בקרב קולין. לאחר מכן הוא לחם בקרב ברסלאו, ובשנת 1758 הוא נפצע בידו. בשנת 1759 הוא מונה על ידי הזוג הקיסרי למפקד רגימנט של קירסירים - אנסבך, ולאחר מכן השתתף תחת פיקודו של פילדמרשל פון לאודון בקרב ליגניץ וכיבוש שוויידניץ.
ב-30 ביולי 1766 הועלה יוזיאס לדרגת גנרל מיור, וב-1 במאי 1773 הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט. בין השנים 1778–1788, הוא היה מפקד העיר ברטיסלבה, ובשנת 1785 הוא מונה למושל הכללי של גליציה ובוקובינה. ב-22 באוגוסט 1786 הוא הועלה על ידי הקיסר יוזף השני לדרגת גנרל חיל הפרשים.
בתקופת כיבושה של מולדביה פגש יוזיאס את תרזה שטרופק, וב-24 בספטמבר 1789 התחתן עמה בעיר רומאן, ונולד לו ממנה בן בשם פרידריך. ב-25 באוגוסט 1808 קיבל פרידריך תואר אצולה מפרנץ הראשון, קיסר אוסטריה, וב-17 בפברואר 1853 נתן לו ארנסט השני, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה את התואר "פרייהר פון רומאן", הקרוי על שם מקום הולדתו.
דנה שרייר
דנה שרייר (נולדה ב-3 באוגוסט 1969) היא שחקנית טלוויזיה ותיאטרון ישראלית.
יוזיאס, נסיך סקסוניה-קובורג-זאלפלד
ביוגרפיה
בשנים 1793 ו-1794 פיקד יוזיאס על הצבא בארצות השפלה האוסטריות במהלך המערכה בפלנדריה. בשל ניצחונו בקרב נירווינדן במרץ 1793, חזר האזור לשליטה אוסטרית. לאחר מכן הוא פלש לצרפת, וכבש את הערים קונדה, ואלנסיין, לה קוסנוי ולנדרסייה. עם זאת, בשל מצוקה קשה, בין היתר בעקבות הפירוד בקרב כוחות בעלות הברית, הוא סבל משורת מפלות קלות מול הצבא המהפכני על הסמבר, ולאחר מכן ספג תבוסה מכריעה בקרב פלרוס.
דנה שרייר
ביוגרפיה
דנה שרייר נולדה בישראל.
יוזיאס, נסיך סקסוניה-קובורג-זאלפלד
ביוגרפיה
לאחר מכן הוא נטש את בלגיה, שהדיפלומטים ההבסבורגיים כבר החליטו לוותר עליה. בשל כעסו על כך וביקורתו הגלויה נגד מדיניותו של הברון תוגוט, התפטר יוזיאס מתפקידו כמפקד העליון (רוזן קלרפייט מילא את מקומו) ופרש לקובורג, שם מת מאוחר יותר ב-26 בפברואר 1815.
דנה שרייר
ביוגרפיה
למדה בבית הספר התיכון תלמה ילין במגמת תיאטרון, התגייסה לתיאטרון צה"ל ובוגרת בית הספר למשחק ניסן נתיב. שיחקה בסדרה שמש, בתור רקפת בארי סלע.
בעלת שני תארים בחינוך (במכללת סמינר הקיבוצים). שרייר לימדה בעבר בבית הספר "און" וכיום מחנכת בבית הספר ״ברושים״.
מהפכת 14 ביולי 1958
מהפכת 14 ביולי 1958 (בערבית: ثورة 14 تموز 1958, תעתיק מדויק: "ת'ורת 14 תמוז 1958") הייתה הפיכה צבאית בעיראק, שהביאה להפלת בית המלוכה ההאשמי. ההפיכה הונהגה על ידי תנועת הקצינים החופשיים בעיראק בהובלתם של גנרל עבד אל-כרים קאסם וקולונל עבד א-סלאם עארף. ההפיכה של קאסם הובילה למהפכה בסדרי השלטון בעיראק, ובמהלכה נרצחו כל בני משפחת המלוכה העיראקית, ובראשם המלך פייסל השני, העוצר עבד אל-אילה וראש הממשלה נורי א-סעיד. כתוצאה מהפלת השושלת ההאשמית העיראקית הוקמה הרפובליקה העיראקית עם צביון אסלאמי המעוגן בחוקה, ועבד אל-כרים קאסם החל לכהן כראש ממשלת עיראק וכמפקד הצבא. להפיכה זו היו מספר גורמים מרכזיים ובהם התגבשות זהות פאן-ערבית ואנטי-מערבית, משבר כלכלי חמור ותלות ביועצים מערביים, והן ברית בגדאד והשלכותיה. כל אלה הביאו את הציבור העיראקי ככלל ואת הקצינים בתנועת הקצינים החופשיים בפרט לתסכול עמוק מהמערכת השלטונית הקיימת ובפרט לתסכול מהמעורבות הבריטית העמוקה במדינה, ויצרו את התנאים המתאימים להפיכה. בטווח הקצר, זכתה ההפיכה לתמיכה מקרב חוגים רבים בחברה העיראקית. עם זאת, בהמשך התגלעו מחלוקות משמעותיות בתוך תנועת הקצינים החופשיים, אשר הובילו לתסכול בקרב גורמים שונים בעיראק ולבסוף גם להפלת השלטון ב"מהפכת הרמדאן" בשנת 1963.
גורמים למהפכה
בשנים שלפני מהפכת יולי 1958 הייתה בעיראק מעורבות עמוקה של כוחות בריטיים, הן בנושאים פוליטיים והן בנושאים חברתיים וכלכליים, וזאת על אף שעיראק הוגדרה כמדינה עצמאית. מעורבות זו גרמה לתסכול עצום בקרב הציבור העיראקי, והיא הייתה גורם מרכזי ביותר ביצירת התנאים החברתיים המתאימים להפיכה של 1958 אשר מתוארים להלן. כמו כן, האיבה העמוקה כלפי הנוכחות וההשפעה הבריטית במדינה הייתה גם זו שהובילה את הקצינים החופשיים ואת ההמון העיראקי לרצוח את משפחת המלוכה ההאשמית ואת נורי א-סעיד, אשר מעל לכל נתפסו כמשתפי פעולה של הבריטים וכעושי דברם. סיבה נוספת לזעם נגד בית המלוכה הייתה חרפת ההפסד לציונים במלחמת 1948. הכעס כלפי "משטר התבוסה" היה משמעותי במדינות רבות בעולם הערבי ובכללן במדינה העיראקית, ובתוך מספר שנים לאחר המלחמה (ארבע שנים במקרה המצרי ועשור במקרה העיראקי) המשטרים שנתפסו כאחראים לתבוסה שילמו את מחירה.
התגבשות זהות פאן-ערבית ואנטי-מערבית
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה התפיסה הפאן-ערבית והאנטי-אימפריאליסטית התפשטה בעיראק ביתר שאת. זאת, בין היתר בזכות מערכת החינוך שהפכה לפלטפורמה להנחלת זהות לאומנית פאן-ערבית והתנגדות לאימפריאליזם, וסייעה ביצירת מעמד ביניים משכיל ואקטיבי יותר.
להיותה של מערכת החינוך פלטפורמה להנחלת רעיונות אנטי-אימפריאליסטיים היו מספר גורמים. בין הגורמים ניתן למנות את המנהיגים שעיצבו את מערכת החינוך העיראקית בשנות ה-20 וה-30 של המאה העשרים (ובהם סאמי שווכת ומוחמד פאדל אל-ג'מאלי), אשר דגלו בעצמם בפאן-ערביות ובאנטי-אימפריאליזם, ועל כן עיצבו את מערכת החינוך לאור עקרונות אלה.
בנוסף, בתקופה זו הגיעו לעיראק פליטים פוליטיים רבים מאזור פלסטין וסוריה, אשר ברחו מרדיפות פוליטיות של הבריטים והצרפתים. חלק מגולים אלה הועסקו אף הם במערכת החינוך העיראקית, וטיפחו את התודעה הלאומנית והאנטי-מערבית בקרב תלמידיהם בעיראק. כך הם הצליחו ללבות את הזעם הציבורי כנגד הממשלה העיראקית שאיפשרה את המעורבות הבריטית, ולטפח בקרב הצעירים את הכמיהה לשינוי.
גורמים כלכליים
בעקבות מלחמת העולם השנייה הכלכלה העיראקית נקלעה למיתון ולשפל עמוק, מה שהוביל לאינפלציה משמעותית ולירידה ברמת החיים של האזרחים. על אף הצורך בנקיטת צעדים כלכליים משמעותיים מטעם הממשלה, בפועל ראש הממשלה נורי א-סעיד ויורש העצר עבד אל-אילה התקשו להגיע להסכמה על מדיניות כלכלית מגובשת שתסייע לצאת מהמשבר. התפקוד הלקוי של המנהיגות העיראקית במשבר הכלכלי הוסיפה לתסכול ולזעם שחוו אזרחים עיראקים רבים כלפיה.
התנהלותו של ראש הממשלה נורי א-סעיד בסוגיית הנפט והישענותו על יועצים זרים הוסיפו גם הם לטינה הציבורית נגד המערב. כך למשל, א-סעיד אמנם הגיע להסכם בשנת 1950 עם חברת הנפט העיראקית (IPC) לפיו יוגדלו התמלוגים ששולמו לממשלת עיראק, אך לטענת רבים בציבור גם לאחר ההסכם התמלוגים נותרו נמוכים מידי. בנוסף, במסגרת הסכם זה הוחלט כי התמלוגים יועברו לפיתוח תשתיות על ידי "מועצת הפיתוח", שכללה שלושה יועצים זרים מתוך שישה חברים בסך הכל. נוכחות זרה זו עוררה מורת רוח עממית נוספת כלפי מדיניותו של א-סעיד.
ברית בגדאד והשלכותיה
בשנת 1955 חתמה עיראק על ברית בגדאד (CENTO) עם איראן, פקיסטן וטורקיה. באופן רשמי, הוצג ההסכם ככזה שמטרתו, בין היתר, להבטיח הגנה הדדית בין המדינות, לעודד שיתוף פעולה כלכלי ולהבטיח הימנעות מהתערבות בענייניה הפנימיים של כל מדינה. בפועל, בתקופה החתימה על ההסכם נעשתה מתוך לחץ כבד של מעצמות המערב ובראשן בריטניה וארצות הברית, מתוך שאיפה לממש את האסטרטגיה האנטי-קומוניסטית בתקופת המלחמה הקרה. ראש ממשלת עיראק, נורי א-סעיד, הצטרף להסכם גם משום שראה בו הזדמנות למיצוב עיראק כמדינה מובילה ובעלת השפעה בקרב מדינות ערב, ובפרט כהזדמנות להחלשת הדומיננטיות המצרית בליגה הערבית. אזרחי עיראק התנגדו בתוקף להצטרפות מדינתם לברית בגדאד, בעיקר משום שהיא שירתה במובהק את האינטרסים האזוריים של בריטניה וארצות הברית. ההתנגדות הציבורית לברית בגדאד גברה בשנת 1956, כשפלשו צבאות מערביים של בריטניה, צרפת וישראל למצרים במסגרת "התוקפנות המשולשת". עיראק, כבעלת ברית של בריטניה, נאלצה לתמוך במהלך צבאי זה. ההבנה בקרב הציבור העיראקי כי המחויבות של עיראק לכוחות האימפריאליסטים הייתה כה חזקה עד שהיא נאלצה לתמוך בפלישה מערבית למדינה ערבית הובילה למורת רוח נרחבת. הציבור העיראקי, שאהד ברובו את מצרים ואת האידאולוגיה הפאן-ערבית שקידם נאצר, ראה בתמיכת עיראק בכוחות המערביים השפלה קשה. התמיכה העיראקית במערב הובילה לגל מהומות והתפרעויות ברחבי עיראק ובפרט בבגדאד, מוסול ונג'ף, אשר זיעזעו את המשטר ונתפסו כאיום על יציבותו ואף על קיומו.
תנועת הקצינים החופשיים בעיראק בתקופה שלפני ההפיכה
מהפכת הקצינים החופשיים במצרים (1952) בהובלת גמאל עבד אל-נאצר, במסגרתה הופל השלטון המלוכני במצרים ותחתיו הוקם משטר רפובליקני, הכתה גלים בעולם הערבי כולו וסחפה אחריה אזרחים ערבים רבים. בעקבות המהפכה, גם בעיראק החלו להתגבש קבוצות שונות של אנשי צבא שביקרו את השלטון המלוכני וביקשו להחליפו. תחילה, היו אלה קבוצות נפרדות שהתגבשו סביב עיסוק צבאי מסוים, יחידה וכדומה. בהמשך, בהשפעת התפתחויות משמעותיות באזור (למשל "התוקפנות המשולשת" בשנת 1956), התאגדו קבוצות אלו בהדרגה לתנועה אחת שקראה לעצמה "תנועת הקצינים החופשיים".
הגידול במספר חברי התנועה הובילה לצורך במיסוד וארגון מחדש של מבנה של התנועה. תחילה, הוחלט על הקמת ועדה עליונה שהורכבה מאחד עשר קצינים מדרגת רב-סרן ועל לגנרל. הוועדה העליונה קבעה כי בתרחיש של תכנון הפיכה צבאית, על התנועה להבטיח שמפקדי היחידות הצבאיות המרכזיות יהיו חלק מארגונה, או לכל הפחות יסכימו עם עקרונותיה.
בפועל, מלבד התנגדותם לסטטוס קוו באותה תקופה ולמעורבות הבריטית במדינה, היו לחברי המועצה העליונה ולחברי התנועה כלל מעט עקרונות פוליטיים משותפים. לפיכך עלה צורך במציאת איש צבא בכיר ומוערך דיו שיעמוד בראשות התנועה, ויסייע באיחוד השורות.
הצורך באיחוד השורות לצד ההחלטה של הוועדה העליונה בדבר הצורך שבמעורבות קצינים בכירים, הביאו את הוועדה לפנות לגנרל עבד אל-כרים קאסם, קצין צבא מוערך, בבקשה שיעמוד בראש תנועת הקצינים החופשיים. לאחר מינויו ליו"ר התנועה, צירף קאסם לתנועה גם את עמיתו קולונל עבד א-סלאם עארף שהיה אז בן 36, וסייע לתנועה ביצירת בסיס תמיכה לתנועה בקרב הקצינים הצעירים בצבא העיראקי. כמו כן, במהלך השנה וחצי שקדמו למועד שבו בוצעה ההפיכה לבסוף, דאגו הקצינים החופשיים להציב נציגים מטעמם ברוב היחידות והמחנות של הצבא, בהמתנה ליום הפקודה.
כיו"ר תנועת הקצינים החופשיים ניהל קאסם מגעים עם מפלגות וארגונים אזרחיים רבים. בכך הוא מיצב את התנועה ככזו שאינה מזדהה עם אף פלג או מפלגה בעיראק, מה שאיפשר לה לזכות לתמיכה רחבה מקצינים בדרגות שונות ומפלגים שונים. בהמשך לכך, התנועה שמרה על עמימות מסוימת בכל הקשור ליחסה כלפי הרפובליקה הערבית המאוחדת, וכלפי הביטוי המעשי של רעיון הפאן-ערביות ככלל. בעוד חלק מתומכיה האמינו כי ברגע שהתנועה תעלה לשלטון היא תצטרף לרפובליקה הערבית המאוחדת, אחרים ראו לנכון לדחות את ההחלטה למועד מאוחר יותר. ייתכן כי ההסכמה המעורפלת בלבד על נושא הפאן-ערביות והיעדר החלטה רשמית אודות פעולות התנועה בהקשר זה לאחר ההפיכה, הובילו לסכסוך העמוק בתוך התנועה לאחר ההפיכה - משעה שנדרשה הכרעה מעשית בסוגיה.
מהלך ההפיכה
ביולי 1958 לקה טלאל מלך ירדן מבית המלוכה ההאשמי בנפשו באופן פתאומי ו"נשלח לטיפולים" מחוץ לירדן. במקומו עלה לשלטון בנו חוסיין, שהיה אז נער בן 16. כבר בתחילת דרכו המלך חוסיין חשש להמשך שלטונו, הן מפני ניסיון הפיכה פנימי והן מפני פלישה של גורמים חיצוניים ובהם ישראל והרפובליקה הערבית המאוחדת (רע"ם, נקראה בישראל קע"ם). כתוצאה מכך, ביקש המלך חוסיין מבן דודו, פייסל השני מלך עיראק, שיישלח כוחות עיראקיים שיסייעו בסיכול ניסיונות הפיכה כאלה. המלך פייסל השני נענה לבקשתו של המלך חוסיין ושלח מספר יחידות מצבא עיראק לכיוון ירדן. בין היתר, שלח פייסל את החטיבות הצבאיות שבפיקודם של גנרל עבד אל-כרים קאסם וקולונל עבד א-סלאם עארף. בפועל, במקום לתגבר את הכוחות הירדנים, חזרו הכוחות העיראקיים על עקבותיהם והסתערו על ארמון המלוכה בבגדאד.
קאסם ועארף ניצלו את חולשת המלוכה העיראקית ואת השאננות של שירותי הביטחון שלה לטובת הוצאת ההפיכה הצבאית אל הפועל - עד לאותה עת, מתוך ניסיון למנוע תרחיש של הפיכה צבאית, כל תנועה של יחידה צבאית נדרשה לאישור מפקדים בכירים ולא ניתנה תחמושת לרוב יחידות הצבא בשגרה. בעקבות הצורך בסיוע למלוכה הירדנית קיבלו יחידות צבא עיראק תחמושת רבה, אותה בפועל ניצלו לטובת ביצוע ההפיכה הצבאית נגד המשטר העיראקי עצמו.
לאחר ההשתלטות על הארמון משמר המלוכה העיראקי נכנע, והארמון וכל מרכזי הממשלה נפלו לידי הצבא. משפחת המלוכה ההאשמית בראשותו של המלך הצעיר פייסל השני ודודו עבד אל-אילה נהרגה במהלך המהומות על ידי קציני צבא, וראש הממשלה נורי א-סעיד נהרג בלינץ' בידי המון זועם, בזמן שניסה להימלט כשהוא מחופש לאישה.
בעקבות ההפיכה
ההפיכה הצבאית בהובלתו של קאסם הביאה למהפכה בסדרי השלטון העיראקי. לאחר ההפיכה כיהן עבד אל-כרים קאסם כראש הממשלה ושר הביטחון, ועבד א-סלאם עארף כסגן ראש הממשלה, שר הפנים וסגן מפקד ראשי של כוחות הצבא. כשבועיים לאחר ההפיכה הכריזה ממשלת עיראק על כינונה של חוקה זמנית, לפיה עיראק הוכרזה כרפובליקה וכחלק מהאומה הערבית, והאסלאם נקבע כדת המדינה הרשמית. בתוך כך, מוסד הסנאט בוטל וסמכויות החקיקה הועברו לממשלה, כמו גם רוב סמכויות הרשות המבצעת.
במהלך החודשים הראשונים שלאחר ההפיכה, זכה שלטונו של קאסם לתמיכה רחבה בקרב החברה העיראקית, בעיקר מצד קבוצות שהיו מדוכאות תחת שלטון המלוכה. כך למשל, הכורדים שדוכאו תחת השלטון המלוכני תמכו בהפיכה מתוך ציפייה לקבלת זכויות רבות יותר מבעבר. גם הקומוניסטים, שנתפסו על ידי השלטון הישן באור שלילי, תמכו בהוקעת המעורבות המערבית-קפיטליסטית בעיראק. הם ראו בקאסם, שהרבה לדבר על רפורמות סוציאליסטיות, כמנהיג ראוי למדינה העיראקית והפכו לחלק מתומכיו הבולטים. תומכים נוספים בהפיכה היו תומכי מפלגת הבעת', שציפו גם הם לרפורמות הסוציאליסטיות שהבטיח קאסם. עארף עצמו, סגנו של קאסם, היה איש בעת' בכיר, ייצג את האינטרסים של המפלגה בשלטון ובמידת מה גם היה סמל לשיתוף הפעולה בין הקצינים החופשיים לבעת'. בהמשך הוא אף נכלא בשל זיהויו עם הבעת'. גורם נוסף שתמך בהפיכה היה האפנדיה, קבוצת העלית העירונית, אשר הייתה אמנם נאמנה לשלטון המלוכני כל עוד שלט במדינה, אך הדבר נבע בעיקר מאינטרס של שימור הסטטוס-קוו. על כן, מרגע שהייתה לאפנדיה ההזדמנות, היא בחרה שלא להגן על השלטון המלוכני בהפיכה.
בנוסף, כתוצאה מההפיכה ומהמהפכה שבעקבותיה פורק "האיחוד הערבי" (בערבית: الاتحاد العربي; תעתיק מדויק: אל-אתחאד אל-ערבי, המכונה גם "הפדרציה הערבית" או "הממלכה ההאשמית המאוחדת"). "האיחוד הערבי" היה איחוד פוליטי בין ירדן ועיראק שהוקם בפברואר 1958 כתגובה לאיחודן של סוריה ומצרים במסגרת הרפובליקה הערבית המאוחדת (רע"ם). עם זאת, כבר ביום שלאחר ההפיכה הצבאית, החליט קאסם לפרוש מהאיחוד, וכך הביא לפירוקו. כך, על אף הנטיות הפאן-ערביות של תנועת הקצינים החופשיים בעיראק בתקופה שלפני ההפיכה, מרגע שעלה עבד אל-כרים קאסם לשלטון הוא נמנע בעקביות מקידום רעיון הפאן-ערביות, עובדה שעוררה תסכול בקרב קציני התנועה שדגלו ברעיון זה. על כן, בטווח הארוך המשטר המהפכני החדש התקשה לשמור על יציבות ולבסס את מעמדו, ובתוך חוגי המהפכנים החלו "טיהורים", בעיקר בקרב אלה שנחשדו בנטיות פרו-נאצריסטיות. לבסוף, בפברואר 1963 התרחשה "מהפכת הרמדאן" אשר הביאה להפלת משטרו של קאסם על ידי האגף העיראקי של מפלגת הבעת', ולמינויו של סגנו של קאסם לשעבר, עבד א-סלאם עארף, לנשיא עיראק.
לודזה
לוּדזָה (בלטבית: Ludza; ברוסית: Люцин; ביידיש: לוּצִין) היא עיר בלטביה המזרחית, בחבל לטגליה. אוכלוסיית העיר מונה כ-10,000 תושבים, ביניהם קומץ יהודים.
תולדות העיר
לודזה נזכרת מהמאה ה-12, ובסוף המאה ה-14 נבנה בה מבצר אבן, אשר עומד על תילו עד ימינו. בשנת 1561 נכללה העיר באיחוד הפולני-ליטאי, ובחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכללה בשטחי האימפריה הרוסית.
בשנת 1777 הוענקו ללודזה זכויות עיר.
יהודי לודזה
ב-3 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, תוך שהגיעו אליה מאות פליטים יהודים מליטא ומלטביה. כעבור כשבועיים נורו בידי הלטבים חלק מהפליטים היהודים שהגיעו לעיר. בהמשך החודש רוכזו כ-1,000 היהודים שנותרו בעיר בגטו קטן שהוקם באזור עני בה, בצפיפות רבה, אשר נשמר בידי המשטרה הלטבית. על יהודי הגטו הוטלו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי, איסור הליכה על מדרכות וחובת ביצוע עבודות כפייה קשות ומשפילות. מעת לעת אנסו ורצחו השוטרים הלטבים נערות יהודיות מהגטו, ורצחו בו עשרות יהודים נוספים, ובהם רב הקהילה.
בסוף יולי 1941 לאור מדורות של ספרי קודש בוערים ברחוב רז'יצקי בוצעה אקציה של ירי בקבוצות של 5-6 יהודים בכל פעם בירי אקדח בעורף. באקציה זו נרצח גם הרב בן-ציון דון-יחיא.
ב-17 באוגוסט 1941 נרצחו בידי שוטרים לטבים כ-800 מיהודי הגטו שבעיר בבורות ירי על גדת אגם צירמה, כשבעה ק"מ מהעיר. רצח היהודים העירומים באתר זה צולם בידי קצינים גרמנים. לאחר ששבו השוטרים לעיר, רצחו בה עוד כ-30 עד 40 נשים וילדים יהודים, תוך אונס הנשים. ב-27 באוקטובר 1941 שולחו כ-120 היהודים האחרונים שנותרו בגטו שבעיר לגטו דאוגבפילס, ונרצחו חלקם בדרך לעיר וחלקם לאחר הגעתם אליה.
כ-25 יהודים בעלי מקצוע שהושארו בעיר נרצחו ב-2 באפריל 1942 ביער סמוך. מקהילת לודזה שרדו את השואה חמישה אנשים.
ג'פרי ארצ'ר (סופר יליד 1940)
ביוגרפיה
בלבול רב שורר בכל הנוגע לפרטי חייו של ארצ'ר; יש ראיות לכך, שארצ'ר עשה שימוש במידע דו-משמעי או בדה פרטים במקרים רבים - למשל, פעם טען בראיון טלוויזיה, שאביו היה משנה למלך ברוניי. לא זו בלבד שאין זה נכון, אלא שבברוניי לא היה מעולם משנה למלך.
שנות חייו הראשונות
ארצ'ר נולד בבית החולים ליולדות בלונדון ורוב ילדותו עברה עליו בעיר החוף וסטון-סופר-מר, נורת' סומרסט, אנגליה. הוא למד בבית הספר ולינגטון בסומרסט (ולא כפי שאהב לרמוז, לטענת כמה אנשים, בקולג' ולינגטון בברקשייר, היוקרתי יותר). אחרי שסיים את בית הספר, עבד במספר מקומות, כולל הכשרה צבאית והוראה. הוא טוען גם להכשרה למשטרה, אך כמה עיתונאים הזימו את דבריו אלה כבדיה.
אוקספורד
התקבל ללימודים בקולג' ברייסנוז באוקספורד, לשנה של לימודי תעודה בחינוך, אף כי בסופו של דבר נשאר שם למשך שלוש שנים. הוא איננו בוגר של אוניברסיטת אוקספורד, על אף טענתו בראיונות מאוחרים.
בשנות לימודיו באוקספורד נחל הצלחה בינונית באתלטיקה, בתחרויות ריצה למרחקים קצרים וריצת משוכות. כמו כן עשה לו שם בגיוס כספים למפעל הצדקה אוקספאם, שלא היה ידוע אז ברבים. בעיקר התפרסם בהצלחתו להשיג את תמיכת הביטלס במסע לגיוס כספים. בתקופה זו פגש את אשתו, מרי, סטודנטית מבריקה, שרבים סבורים כי הייתה לה יד ברומנים המצליחים ביותר שלו.
פוליטיקה וכתיבה
בשנת 1974 שקע ארצ'ר בחובות כבדים, אחרי שנפל קורבן להונאת השקעה, שהייתה קשורה ב"אקוואבלאסט", חברה קנדית. כשעמד לפני פשיטת רגל, ויתר על מקומו כחבר פרלמנט בבחירות הכלליות של אוקטובר 1974 ופנה לכתיבה. ספרו הראשון, Not a Penny More, Not a Penny Less (דין פרוטה) נחל הצלחה, ובסופו של דבר הצליח להימנע מפשיטת רגל. "קין והבל" התגלה כספרו הנמכר ביותר, שהגיע למקום הראשון ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס. על פי ספר זה נוצרה מיני-סדרה בטלוויזיה. ארצ'ר רכש את בית הכומר הישן בגראנטצ'סטר, בית שנקשר בשמו של המשורר רופרט ברוק.
בשנת 1976 נתפס ארצ'ר בגנבת מעילים בחנות בטורונטו, קנדה, אם כי לא הוגשה תביעה נגדו. אחרי שהכחיש במשך שנים רבות את קיומה של תקרית זאת, מודה עכשיו ארצ'ר באמיתותה.
הקריירה הפוליטית של ארצ'ר שבה לחיים לאחר שכתיבתו הנחילה לו פרסום. הוא התמנה לסגן יו"ר המפלגה השמרנית בממשלת מרגרט תאצ'ר, קיבל בשנת 1992 תואר ברון למשך חייו (שאינו עובר בירושה) מאת ג'ון מייג'ור ונבחר על ידי המפלגה כמועמד לראשות העיר לונדון בבחירות של שנת 2000. ויליאם הייג, אז מנהיג המפלגה השמרנית, תמך בו בפומבי ודחה ספקות בדבר התאמתו, לאור הקריירה הקודמת שלו. ארצ'ר נאלץ לפרוש מן המירוץ כשהתגלה, שהוא עומד לפני אישום בשבועת שקר (ראו להלן). לאורך הקריירה שלו, כל השנים הבאות, נחקר על ידי העיתונאי מייקל קריק, שרכש פרסום-מה כביוגרף הלא-רשמי של ארצ'ר ואל-הנקמות שלו.
שבועת שקר
בשנת 1987 הגיש ארצ'ר תביעת דיבה נגד ה"דיילי סטאר", כשהעיתון טען שהיו לו יחסי מין עם פרוצה אירית, מוניקה קוכלאן. הוא זכה במשפט וקיבל 500,000 ליש"ט נזיקין, אבל פסק הדין לא שכנע את כולם. העיתונאי אדם רפאל כתב בזמנו מאמר, שרמז - תוך עקיפה זהירה של חשש דיבה - כמה וכמה דברים: שארצ'ר הלך כנראה עם פרוצה; שבמשפט, ארצ'ר ועורכי דינו הסיטו את תשומת הלב מסוגיה זו אל התכסיסים שה"דיילי סטאר" נקט כדי להפיל את ארצ'ר בפח, ושאנשי ה"דיילי סטאר" יכולים להאשים רק את עצמם בכך. בדיחות דעת רבה גרם גם תיאורו של השופט קולפילד את הגברת ארצ'ר: "המשוללת היא חן? הלא ינעם ריחה?" השתמע מכך שלארצ'ר לא היה שום צורך בפרוצה כשיש לו אישה מקסימה כל כך.
כמה שנים אחר כך טענו שניים: חבר של ארצ'ר (שלווה ממנו סכום כסף נכבד וסירב להחזיר), ועוזרו האישי לשעבר (שארצ'ר קיים אותו למחצה בתמיכתו), שהוא בדה אליבי במקרה ההוא. נראה שהם היו מודאגים ממועמדותו של ארצ'ר למשרת ראש עיריית לונדון והטילו ספק בהתאמתו למשרה. המזכיר האישי ניהל, כמתברר, יומן חשאי של תנועותיו של ארצ'ר. על טענה זו התבססה התביעה נגד ארצ'ר, אך המזכיר העלה עוד טענה מפתיעה, לפיה היה ארצ'ר מעורב ברצח מגישת הטלוויזיה הבריטית, ג'ין דנדו, אשר, כפי שנרמז בהצהרות מודלפות, נהרגה כנראה בשוגג על ידי מתנקש שארצ'ר שכר כדי לרצוח עד מפתח במשפט שבועת השקר. דברים אלה נראים אומנם כהאשמה שלא תיאמן, אבל יש לזכור כעובדה שבכרך הראשון של "יומני הכלא" שלו, ארצ'ר מספר על אסיר שמציע לטפל במזכיר לשעבר של ארצ'ר.
ב-19 ביולי 2001 נמצא לורד ארצ'ר אשם ונשפט למאסר בן ארבע שנים.
אירועים אלה עוררו ספק ציבורי ניכר באשר לצדקת פסק הדין במשפט הדיבה. ההיבט האירוני ביותר של משפטו היה שהאליבי שהמציא לא היה לתאריך הנכון.
בראשית תקופת מאסרו הושם ארצ'ר בכלא פתוח, משם יצא לעבוד בתיאטרון רויאל בלינקולן, אנגליה, והורשה לצאת מדי פעם לביקורים בביתו. דיווחים בתקשורת, שהמשיכה לגלות בו עניין, אמרו שהוא ניצל לרעה את זכותו זו כשיצא לארוחות צהריים עם ידידים, ובספטמבר 2002 העבירו אותו לכלא לינקולן. באוקטובר 2002 דווח שארצ'ר הציע להחזיר ל"דיילי סטאר" את סך 500,000 הלירות שקיבל כדמי נזיקין, יחד עם הוצאות המשפט בסדר גודל של מיליון לירות שטרלינג.
ביולי 2003 שוחרר ארצ'ר על תנאי, לאחר שנשא מחצית מעונשו. בספטמבר 2003 הכריזה הממשלה על רפורמות שימנעו מעבריינים שהורשעו לשרת בבית הלורדים; תומכים טענו שהתארים לא נשללו מלורדים רבים, בעלי הרשעות חמורות פי כמה, כמו ידידו של הרולד וילסון, לורד קאגאן. הרפורמות הללו לא מומשו לפי שעה.
נושאים ביצירתו
לעיתים קרובות לוקח ארצ'ר את דמויותיו מן המעמדות העליונים באנגליה והוא מרבה לדון במניירות וברגישויות, שמקורן ברובד זה של החברה. רוב יצירותיו ממוקמות בארצות הברית, אם כי דמויותיו נוטות להשתמש בתחביר בריטי.
הוא מרשה לעצמו מידה ניכרת של חירות ספרותית כשהוא שוזר יחדיו את חייהם של שני גיבורים מקבילים (קין והבל, Sons of Fortune), או גיבור ונבל (As the Crow Flies, First Among Equals) בעלילות אלה יש אופי אפי והן מקיפות כמה עשורים, לא פעם עם קווי עלילה מקבילים, המתייחסים לאירוע מנקודות ראות שונות. גיבורים רבים סובלים מבעיות פוריות (As the Crow Flies), או מאבדים את ילדם היחיד (First Among Equals, Sons of Fortune), ליצירת רושם דרמטי.
יצירותיו ה"לא-אפיות" ("עניין של כבוד", סיפור מרדף, ו- Shall We Tell the President?, מותחן בלשי) מתרחשות בדרך כלל במסגרת זמן קצרה בהרבה ומספר הדמויות בהן קטן יותר.
סדרת דברי ימי קליפטון
סדרת ויליאם ווריק
ג'יימס גילספי גרהם
ג'יימס גילספי גרהם (באנגלית: James Gillespie Graham; 11 ביוני 1776 – 11 במרץ 1855) היה אדריכל סקוטי, בולט בתחילת המאה ה-19.
ביוגרפיה
גרהם נולד בדנבליין ב-11 ביוני 1776. הוא היה בנו של מלקולם גילספי, עורך דין.
הוא בולט בעיקר בעבודתו בסגנון הברוניאלי הסקוטי, כמו בטירת אייטון, והוא עבד גם בסגנון התחייה הגותית, בו הושפע מאוד מיצירתו של אוגוסטוס פוגין. עם זאת, הוא גם עבד בהצלחה בסגנון הנאו-קלאסי כפי שהודגם בעיצובו של בית בלית'סווד ברנפרו, עשרה קילומטר במורד נהר קלייד מגלאזגו.
גרהם עיצב בעיקר בתים כפריים וכנסיות. הוא ידוע גם בעיצוב הפנים של בתים וארמונות, עבודתו הטובה ביותר היא זו בטירת טיימות.
כמה מהכנסיות שלו כוללות את קתדרלת סנט אנדרו בגלאזגו, ואת הקתדרלה הרומית-קתולית סנט מרי וכנסיית היילנד טולבות' באדינבורו.
הוא היה אחראי על תכנון אחוזת מוריי בעיר החדשה של אדינבורו, ועל עיצוב כיכר המילטון והרחובות הסמוכים בעיר החדשה של בירקנהד, אנגליה. על פי פרנק ארנייל ווקר, ייתכן שהוא היה אחראי לשיפוץ טירת ג'ונסטון, רנפרושייר. הוא תכנן ובנה בית ברחוב אלבני 34 בעיר החדשה של אדינבורו עבורו ועבור אשתו וחי שם מ-1817 עד 1833.
בשנת 1815 הוא התחתן עם מרגרט אן גרהם, בתו של בעל אדמות עשיר, ויליאם גרהם מאורצ'יל (נפטר 1825) בפרתשייר. נולדו להם שתי בנות. בשנת 1825, עם מות אביה של אשתו, ירשו בני הזוג את אחוזתו הכפרית הגדולה, וג'יימס נודע לאחר מכן בשם ג'יימס גילספי גרהם.
אשתו מתה ב-1826, והוא נישא שוב, לאליזבת קמפבל, בתו של מייג'ור ג'ון קמפבל מגדוד ה-76.
אוסאמי נאגנו
אוסאמי נאגנו (ביפנית: 永野 修身; 15 ביוני 1880 - 5 בינואר 1947) היה אדמירל צי (גנסוי) בצי הקיסרי היפני, אשר שירת בתפקיד מפתח כראש מטה הצי בין השנים 1941–1944, במהלך רוב המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט. לאחר כניעת האימפריה היפנית נאגנו הועמד לדין בבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק אך נפטר בכלא סוגאמו מהתקף לב לפני שהוכרע גזר דינו.
קריירה מוקדמת
נאגנו נולד בשנת 1880 בקוצ'י, האימפריה היפנית, למשפחת סמוראים לשעבר אשר תמכו בו, כמו משפחות רבות של סמוראים לשעבר באותה התקופה, ללמוד לקראת קריירה צבאית.
לאחר שהשלים קורס קצינים באקדמיה הצבאית הקיסרית, נאגנו השתתף במלחמת רוסיה–יפן בקרב פורט ארתור. נאגנו התמחה בארטילריה ימית ובשנת 1910 הועלה לדרגת לוטננט קומנדור (מקביל למייג'ור). עם הצטרפות יפן למדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה, נאגנו השתתף במשלחת היפנית למצור על צ'ינגדאו נגד מושבת האימפריה הקולוניאלית הגרמנית בשאנדונג.
הודות להישגיו המקצועיים נשלח נאגנו לפני מלחמת העולם הראשונה ללימודים בארצות הברית, שם למד באוניברסיטת הרווארד אשר בקיימברידג' לפני ואחרי המלחמה. בשנת 1920 נאגנו ייצג את יפן בוועידה הימית בוושינגטון שקבעה הגבלות בייצוג הנשק הימי של מעצמות בעלות אינטרסים באוקיינוס השקט באזור. בקנה מידה לזמן ארוך הועידה תרמה לעלייתה של יפן כמעצמה ימית לעומת ארצות הברית, האימפריה הבריטית ועוד.
נאגנו המשיך לעלות בדרגות בצי והפך בשנת 1936 לשר הצי הקיסרי. באותה השנה נאגנו ייצג את יפן בחתימת ההסכם הימי השני של לונדון שהיה בהמשך לוועידה הימית בוושינגטון. שנה לאחר חתימת ההסכם, תקרית גשר מרקו פולו והקרב על שאנגחאי גררו את מזרח אסיה לתוך מלחמת סין–יפן השנייה, מה שגרם ליפן לסגת מההסכם שנחתם בלונדון והביא לפגיעה ביחסי החוץ של יפן.
מלחמת העולם השנייה
עם עליית ההשפעה של הצבא על הפוליטיקה היפנית עקב אירועים כגון ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932 ומינויים של בכירים בצבא כהידקי טוג'ו לראש ממשלת יפן, מונה נאגנו לראש המטה הכללי של הצי הקיסרי באפריל 1941. נאגנו היה בין התומכים והמתכננים העיקריים של המתקפה על פרל הארבור אשר הכניסה את ארצות הברית למלחמת העולם השנייה והחלה את המערכה באוקיינוס השקט.
דעתו האישית נאגנו הייתה נגד מלחמה עם ארצות הברית; הוא הניח שאפילו אם יפן תשתלט על מושבות בריטניה והולנד באסיה, ארצות הברית עם מדיניותה הנייטרלית עדיין לא תיכנס למלחמה נגד יפן ותשאיר את האחרונה להקים את האימפריה אדירה משלה ללא התערבות. עם זאת, כמו שעשה מספר פעמים בעבר, נאגנו העביר רבות מכלל הסמכות הפיקודית אל קצינים בכירים כאיסורוקו יממוטו. יממוטו, אף שגם הוא התנגד למלחמה נגד ארצות הברית, קיבל בצייתנות את הוראותיו של הדרג הצבאי העליון תחת הידקי טוג'ו והוביל את הצי היפני להתקפה הגדולה בפרל הארבור שהביאה בסופו של דבר את ארצות הברית למלחמה.
נאגנו למעשה איבד את סמכותו מעל חיל הים לאחר המתקפה על פרל הארבור; יממוטו הרחיקו, למעשה, מהפיקוד והמעורבות על ההחלטות האסטרטגיות. בפברואר 1944 נאגנו הורד מדרגת ראש המטה הכללי של הצי ועד סוף המלחמה שירת בתור יועצו הימי האישי של הירוהיטו, קיסר יפן.
משפט
לאחר כניעת האימפריה היפנית, נאגנו היה בין הקצינים בדרג הגבוהה ביותר שנחקרו על ידי קציני חיל הים של ארצות הברית. מהחקירות איתו הוא תואר כ"משתף פעולה יסודי", "ערני מאוד", "אינטליגנטי" ו"להוט לפתח ידידות עם ארצות הברית". נאגנו הואשם בבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק על פשעי מלחמה עקב מעורבותו במתקפה על פרל הארבור, אך לפני שהוכרע משפטו הוא נפטר עקב התקף לב בתחילת 1947, בכלא סוגאמו.
אברהם ישראל רובין
הרב אברהם ישראל רובין (נולד בל' בסיון - תש"ז, 18 ביוני 1947) הוא רב ומו"צ חסידי בעיר רחובות וראש מערך הכשרות בד"ץ מהדרין.
ביוגרפיה
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 מונה הרב רובין על ידי הרב שמחה קוק, רב העיר רחובות, לנהל את מחלקת הכשרות במועצה הדתית של העיר, ולאחר מכן ניהל את מחלקת המהדרין. בתקופה זו מערכת הכשרות העירונית פעלה בשיתוף פעולה עם מערך הכשרות של OU. לאחר מספר שנים שיתוף הפעולה הופסק, ובעקבות זאת הקימו הרבנים קוק ורובין את הבד"ץ, כמערכת כשרות פרטית בעיר. על אף שניהלו מערכת כשרות ממשלתית, התיר להם המשרד לשירותי דת לנהל מערכת כשרות מקבילה. בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 קבע מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס, כי ההפעלה הכפולה אינה חוקית, ומהווה ניגוד עניינים פסול. בעקבות כך, פרש הרב קוק מהבד"ץ, והרב רובין עזב את המועצה הדתית.
בשנת תש"ע החל במתן השגחה לחלק ממוצרי מחלבת שטראוס שהיו עד אז תחת הכשר הרב לנדא. בחודש שבט תש"ע הודיע הרב משה יהודא ליב לנדא על הסרת השגחתו מכלל מוצרי מחלבת שטראוס, ומוצרי המחלבה כולם עברו להשגחתו של הרב רובין.
רון ברואר
רונלד צ'ארלס "רון" ברואר (באנגלית: Ronald Charles "Ron" Brewer; נולד ב-16 בספטמבר 1955) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1978–1986. ממוצעיו הכוללים לאורך 8 עונותיו בליגה הם 11.9 נקודות, 1.9 ריבאונדים ו-1.8 אסיסטים למשחק.
אביו של כדורסלן העבר רוני ברואר.
קריירת מכללות
ברואר נולד וגדל בעיר פורט סמית' שבארקנסו, ובין השנים 1975–1978 למד באוניברסיטת ארקנסו. לאורך תקופתו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה שיתף פעולה עם שני חברי היכל התהילה של הכדורסל לעתיד – המאמן אדי סוטון והשחקן סידני מונקריף. בעונת 1977/1978 הובילו ברואר ומונקריף את הקבוצה להעפלה הראשונה מזה 33 שנים לשלב פיינל פור טורניר אליפות המכללות; במשחק חצי הגמר הפסידה ארקנסו מול אוניברסיטת קנטקי, ובמשחק על המקום השלישי גברה על אוניברסיטת נוטרדאם, בה שיחקו קלי טריפיוקה, ביל ליימביר, אורלנדו וולרידג' וביל הנזליק. לאורך אותה עונה קלע ברואר 18.0 נקודות בממוצע למשחק, ובסיומה נבחר לחמישייה השנייה של העונה בליגת המכללות (Second-team All-American).
קריירת משחק מקצועית
בדראפט ה-NBA 1978 נבחר ברואר על ידי פורטלנד טרייל בלייזרס בבחירה השביעית, מיד אחרי לארי בירד שנלקח שישי. בסיום עונתו הראשונה בפורטלנד נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה, לאחר שקלע 13.3 נקודות בממוצע למשחק. בעונה העוקבת הציג שיפור קל, וסיים כקלעי השלישי של קבוצתו, עם ממוצע של 15.7 נקודות למשחק.
בדצמבר 1980, לאחר כשתי עונות וחצי בפורטלנד, הועבר בטרייד לסן אנטוניו ספרס. ב-7 בנובמבר 1981 קלע שיא קריירה של 40 נקודות בניצחון הספרס מול ניו יורק ניקס, ושלושה ימים לאחר מכן שבר את שיאו כשקלע 44 נקודות בניצחון מול לוס אנג'לס לייקרס.
בדצמבר 1981 הועבר בטרייד לקליבלנד קאבלירס, במדיה קלע 19.4 נקודות בממוצע למשחק עד לסיום העונה. על אף הצטיינותו, סיימו הקאבלירס את עונת עם המאזן הגרוע ביותר בליגה; 15–67.
בדצמבר 1982 נשלח בטרייד לגולדן סטייט ווריורס, בתמורה לוורלד בי. פרי, ובינואר 1984 הועבר בחזרה לסן אנטוניו, תמורת בחירת דראפט עתידית. בשנתיים הבאות שיחק לתקופות קצרות גם עבור ניו ג'רזי נטס (1985), שיקגו בולס (1985) וקליבלנד קאבלירס (1986) בטרם פרש ממשחק בקיץ 1986, בגיל 30. בכך, שיחק עבור שתי קבוצות שונות בכל אחת מ-6 עונותיו האחרונות בליגה. ב-4 מהעונות העפיל עם קבוצתו לפלייאוף ה-NBA, אולם בכל המקרים הודח כבר בסיבוב הראשון.
נס בתא מספר 7
תחילת הסרט
הסרט מספר אודות ממו, גבר הלוקה במוגבלות שכלית קשה הגורמת לו להתנהג כמו ילד קטן. ממו חי עם סבתו פאטמה, שמטפלת בו ובבתו אווה שסובלת מהצקות רבות בבית הספר עקב המוגבלות של אביה. ממו רוצה לקנות לבתו ילקוט שהיא מאוד רצתה, אך לא היה לו מספיק כסף לכך. כדי להשיג את סכום הכסף הדרוש, תכנן ממו למכור תפוחים מסוכרים ביריד הילדים. לאחר שהשיג את הכסף, ניגש ממו יחד עם בתו אל החנות, אך בדיוק באותו הרגע שהה שם איידן, מפקד בדרגת סגן אלוף, שרכש את התיק עבור בתו, סדה. ממו מתעמת עם איידן ומנסה להוריד את התיק בכוח מגבה של סדה, אך אביה ממהר להגיב ומפיל את ממו אל הרצפה.
ההאשמה
ממו הלך לרעות את הצאן שלו בשדות והבחין במסיבה שערכה משפחתה של הילדה סדה, יחד עם חברי משפחה וילדיהם. הילדים מבחינים בממו ורצים לעברו, וסדה, כשהילקוט על גבה, משחקת איתו תופסת תוך כדי שהם מתרחקים מהאזור בו שהתה המשפחה. בשלב מסוים מטפסת סדה על צוק גבוה וברגע של היסח דעת היא מועדת, ראשה נחבט בסלע, והיא נופלת אל תוך האגם. ממו קופץ אחריה במטרה להצילה, אך הוא מוציא אותה מהמים כשהיא מתה וחולצתו מגואלת כולה בדם. בדיוק ברגע זה מגיעה משפחתה של סדה לחוף ומאשימה את ממו ברצח. בשל פיגורו, ממו לא מצליח להסביר שהוא לא פגע בה. איידין, אביה של סדה, מודיע שיעשה הכל כדי שממו יקבל עונש מוות, ובינתיים נכנס ממו לבית הסוהר לקראת מתן גזר דינו. במהלך חקירתו של ממו, הוא מוחתם בכוח על הודאה באשמה.
ממו שובץ בתא מספר 7. כאשר האסירים הכלואים בו מגלים שהאסיר החדש בתאם רצח ילדה קטנה, הם מתנפלים עליו ומכים אותו. ממו לא מבין את הסיבה לכך, ונשלח למרפאה עד יעבור זעם. לאט לאט האסירים בתא מבינים שמדובר באדם עם מוגבלות, ומתחילים לחבב אותו. תוך כדי ההתרחשויות בתא, נקרא ממו לבית המשפט לצורך הקראת גזר דינו, שם הוא מתבשר כי יוצא להורג. ממו מציל את חייו של האסיר האחראי והחזק, אסקורוזלו. מרגע זה, האסירים מנסים לעזור לממו במטרה להמתיק את ימיו האחרונים, ובסופו של מהלך מתוכנן היטב הם מבריחים את בתו של ממו, אווה, אל תוך התא בכלא. אווה מספרת לאביה שהצליחה לדבר עם עד ראייה שמוכן להעיד כי ממו איננו רוצח, ובנקודה זו מבינים חבריו של ממו לתא כי חברם הופלל. תוך כדי ביקורה של אווה בכלא, סבתו של ממו קוראת פתק שהשאירה לה אווה, בו היא מספרת שהלכה לבקר את אביה בכלא. סבתו של ממו מתכוונת לצאת מהבית על מנת להחזיר את אווה, אך היא לוקה באירוע לבבי, מתמוטטת ומתה. מורתה של אווה לוקחת עליה חסות.
ההוצאה להורג
האסירים יוצרים קשר טוב עם ממו, ואפילו סרן פארוק, סוהר בכיר, ומפקד הכלא נאיל מבינים שמדובר באדם עם מוגבלות שהופלל על לא עוול בכפו. אווה הקטנה מספרת למפקד הכלא כי אדם אחד ראה מה קרה לילדה הקטנה שמתה. מפקד הכלא מצליח לאתר את אותו אדם וגורם לו להופיע לצורך מתן עדות, אך בדרך הוא פוגש את איידן שיורה בראשו והורג אותו על מנת שעדותו לא תישמע. מתברר שאסיר מבוגר ושקט שיושב בקצה של תא מספר 7 בוהה בכתם שעל הקיר ומדמה אותו לעץ שתחתיו קבר את בתו שאותה רצח לאחר ששיקרו לו על כבודה. בשיחות המעטות שמנהל האסיר השקט עם חבריו לתא מתברר שהוא חי עם עצמו בחרטה גדולה שקשה לו לשאת.
באחד הימים מתקבל צו רשמי המודיע על תאריך הוצאתו של ממו להורג בחצר הכלא. בתוך כך, בנייתו של הגרדום מתחילה מיד, והאסירים לא שותקים על כך. ביחד עם פארוק ונאיל, הם מחליטים להציל את ממו ורוקמים תוכנית. ממו עצמו לא מודע לתכנונים סביבו, ורוצה להיות עם אווה, שממשיכה לבקרו בכלא, מה שמסב לו אושר. רק כשהוא מבחין בגרדום דרך חלון משרדו של מנהל הכלא, תוך כדי שהוא מחבק את אווה, הוא מבין שהוא נדון לתלייה, ולא רוצה שבתו תעזוב אותו. יוסוף, האסיר השתקן שרצח את בתו, משוחח עם האסיר חאפיז, מוסלמי אדוק, שאומר לו שכדי שיוכל להיפגש שוב עם הבת שלו בגן עדן עליו להציל ילדים של אחרים. בעקבות שיחה זו מחליט יוסוף להיות חלק מהתכנית ולהחליף את ממו בהוצאה להורג. הוא מודיע לאסירים שהוא מקריב את עצמו למען האהבה שבין אב ובתו.
בליל התלייה האסירים מארגנים תאונת דרכים בין איידן, אביה של סדה, לבין חבריהם שנמצאים מחוץ לכלא, כך שלא יספיק להגיע לכלא על מנת לצפות בתלייתו של ממו. המוציאים להורג תולים את יוסוף במקום את ממו, ובסיום - ממו מתאחד עם ביתו ושניהם מוברחים על ידי נאיל ופארוק למדינה אחרת.
אריה אורון
אריה אורון (שטרן) (1916 - 28 באפריל 1999) היה שגריר ישראל הראשון באיטליה ושגריר ישראל בוונצואלה בשנים 1961–1963. כיהן כמנכ"ל חברת עמידר בשנים 1963–1970, מהנדס במקצועו.
ביוגרפיה
נולד ב-1916 כאריה (לייב) שטרן בלובומל, פולין. עלה לארץ ישראל ב-1935. אורון סיים לימודי הנדסת חשמל וכימיה בפקולטה להנדסת חשמל ובהפקולטה לכימיה בטכניון וכיהן גם כיו"ר אגודת הסטודנטים שם. במרץ 1938 ארגן קבוצת סטודנטים מהטכניון, שיחד עמו השתתפו בעלייה לחניתה במסגרת מבצע חומה ומגדל. בשנת 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, התגייס לצבא הבריטי ושירת כקצין בארמייה השמינית של הצבא הבריטי במצרים ובלוב. הוא לחם במערכה נגד כוחות גרמניה הנאצית שלחמו בחזית צפון אפריקה תחת פיקודו של ארווין רומל.