cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נבי סאלח
בתקופת המנדט הבריטי
בשנת 1945, על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל היו בבעלות תושבי הכפר 2,846 דונם של קרקע, מתוכן 735 דונם של מטעי זיתים.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949, הייתה נבי סאלח תחת שלטון ירדני. "משטרת נבי צאלח" הפכה למרכז שלטון ומחנה צבא ירדני.
לאחר 1967
בעקבות מלחמת ששת הימים משנת 1967, בה נכבש נבי סאלח על ידי ישראל, הכפר נמצא תחת שלטון ישראלי. "משטרת נבי צאלח" עברה לרשות משמר הגבול ובתאי המעצר שבמבנה היו מוחזקים אסירים ביטחוניים. אך המבנה ננטש לאחר מספר שנים ולא הייתה בו נוכחות קבועה של חיילים.
ניסיון ראשון להתנחל במקום נעשה ב-9 באוקטובר 1974, ב"מבצע ההתנחלות" של גוש אמונים. כ־300 איש יצאו בחשאי ברגל באישון לילה לכיוון "משטרת נבי צאלח", מאחר שהצבא ניסה למנוע התיישבות במקום. בדרך עקפו כמה מחסומי צבא ובמקומות אחדים התפתח עימות בין המתנחלים לחיילים שניסו לפנות אותם לאוטובוסים שהמתינו בצד הדרך. עם אור ראשון הגיע הקבוצה בראשותו של מאיר הר-ציון אל "משטרת נבי צאלח", אולם חיילי צה"ל כבר המתינו להם במקום, והם עברו אל גבעה סמוכה, בתוך יער אום צפא. לאחר שהמתנחלים סירבו להענות לדרישה לעזוב את המקום, החלו החיילים לפנות אותם. המתנחלים התנגדו לפינוי והטיחו עלבונות לעבר החיילים כגון המילה "נאצי". החיילים נשאו כל אחד מהם במורד הגבעה אל הכביש שם חנו אוטובוסים. מבצע הפינוי הסתיים לפנות ערב. מאיר הר-ציון, עמד מן הצד, לא התערב בנעשה ועזב את המקום מרצונו.
ביוני 1977, התארגן גרעין של גוש אמונים, שקיבל את השם גרעין "נווה־צלח", במטרה להקים יישוב בשמורת הטבע יער דיר ניזאם הנמצא מדרום לבנין "משטרת נבי צאלח", לטענתם מאחר שזוהי שמורת טבע אלו הם אדמות מדינה.הגרעין נרשם כאגודה עות'מאנית שמטרתה: "להקים ישוב יהודי בשומרון, בעל אופי לאומי, אשר יהיה מבוסס על תעשייה וחקלאות, באזורי נבי סאלח". ב-31 באוקטובר 1977, נכנסו חברי גרעין "נווה־צלח" למבנה "משטרת נבי צאלח", בהמתנה להקמת היישוב. המתנחלים התגוררו במבנה המשטרה בצפיפות רבה, מספר משפחות בחדר, וחלקם התגוררו בתאי המעצר שבמבנה.
בפברואר 1978 נתבקש היועץ המשפטי לממשלה אהרן ברק להכריז על קרקעות באזור כאדמות מדינה, בטענה ש"אין מי שעיבד אותם ותפס חזקה". במרץ 1978 הורה שר הביטחון, עזר ויצמן, על הקפאת תחילת העבודות להקמת היישוב על פי מדיניות הממשלה, שלא לתפוס לצורכי התנחלות קרקע הנמצאת בבעלות פרטית. שר החקלאות אריאל שרון התנגד להקפאה אך שר האוצר וסגן ראש הממשלה שמחה ארליך תמך בעמדת ויצמן ואיים בהתפטרות. באמצע אפריל 1978 בעקבות שיחה של ראש הממשלה מנחם בגין עם שר הביטחון, עלו הטרקטורים הראשונים להכשרת הקרקע צמוד למבנה המשטרה עבור "יישוב זמני" בו הונחו אשקוביות, וליישוב הקבע שהוקם על גבעת "חירבת חובלתא" דרומית מערבית למבנה המשטרה, על 100 דונם שהפקעו מתושב נבי סאלח באמצעות צו תפיסה לצורכים צבאיים. כמו כן הפקעו אדמות בעמק למרגלות הכפר ("ואדי אבו ד'נב"), בו גידלו התושבים חיטה, לצורך סלילת כביש עוקף באורך 2.5 קילומטר (היום חלק מכביש 465), עד אז הכביש עבר בתוך דיר ניזאם. לאחר תחילת העבודות פנו תושבי נבי סאלח לבג"ץ בעתירה נגד הקמת היישוב וטענו שגדר שהוצבה במקום חוסמת את הגישה לחלקת אדמה אותה מעבד תושב הכפר. בעקבות הצהרת מנהלת מחלקת הבג"צים בפרקליטות המדינה, דורית ביניש, שהיא אינה יודעת מי הקים את הגדר, הוציאו השופטים צו הפסקת עבודות ל-45 יום כדי שהמדינה תוכל לברר את העובדות לאשורן. במאי 1978, שלחו המתנחלים מכתב למושל הצבאי של רמאללה עם העתקים לשר הביטחון בו כותבו כי הגדר נועדה להגן על שתילים שניטעו בצד הדרך מפני עדרים הרועים באזור, ואין בכוונתם למנוע גישה או להשתלט על אדמות. ביולי 1978, בתצהיר שהגיש מתאם פעולות הממשלה בשטחים, האלוף אברהם אורלי לבג"ץ טען כי:
במאי 1979, הוחלט כי מאחר שאין אדמות מדינה זמינות לצורך הקמת היישוב, מלבד שמורת יער דיר ניזאם, יוקצו 400 דונם ביער.
ב-29 באוגוסט 1979 פורסם כי ליישוב הוקצו 900 דונם, שעיקרן קרקעות שהוכרזו כאדמות מדינה, וקרקעות "משטרת נבי צאלח" שכבר היו בתפיסה לצורכים צבאיים (כיום קרוי אזור זה של היישוב "שכונת האשקוביות").
ב-1981 הכריז המנהל האזרחי בסך הכל על 2,060 דונם באזור נבי סאלח כאדמות מדינה והם הועברו לטובת ההתנחלות נווה צוף. ההתנחלות לא בנויה על כל השטח שהוקצה לה, אך הצבא מנע את הגישה לחלקות חקלאיות של נבי סאלח ודיר ניזאם, שההתנחלות נבנתה ממש לידן. הצבא מנע את גישת הפלסטינים לאדמות אלו. מ–2007 השתלטו המתנחלים על כ–60 דונם של התושבים הפלסטינים מנועי הגישה. בהמשך השתלטו המתנחלים על מעיין עין קווס בטענה שהמעיין לא היה בשימוש.
לאחר הסכם אוסלו, השטח הבנוי של הכפר סווג כשטח B אך 80% מהקרקעות החקלאיות של הכפר סווגו כשטח C והגישה של התושבים אליהם הוגבלה.
בזמן האינתיפאדה השנייה הוקם בכניסה לכפר מחסום צבאי לטובת הגנה על הציר ועל היישובים היהודיים. בהמשך הפך המחסום לעמדה מבוצרת עם מגדל שמירה, וכביש 465 נחסם לתנועה פלסטינית. כדי לצאת מהכפר לכיוון רמאללה נאלצים התושבים לנסוע 30 קילומטרים נוספים בדרכים עוקפות.
ב-1993 נהרגה תושבת הכפר, באסמה תמימי, בבית הדין הצבאי ברמאללה. לאחר שחיילת הדפה אותה במורד המדרגות היא נפלה, שברה את מפרקתה ומתה. ב-2011 נהרג תושב הכפר מוסטפא תמימי מרימון גז שחייל ירה עליו מטווח קצר מאוד בעת שזרק אבנים מטווח קרוב על הג'יפ בו שהה החייל. ב-2013, נהרג רושדי תמימי מירי אש חיה על המפגינים, הירי בוצע בהוראת מפקד הפלוגה לאחר שאזלו ללוחמים האמצעים לפיזור הפגנות. ב-2017, נהרג סבע נידאל עוביד, מירי רוגר בעת הפגנה בכפר. ביוני 2018, נהרג עז א-דין תמימי, בן 21, על ידי חיילים שנכנסו לכפר כדי לבצע מעצרים.
ב-1 ביוני 2023 חיילים ששמרו על ההתנחלות הסמוכה נווה צוף ירו בניגוד לפקודות לעבר נבי סאלח, ומהירי נהרג הפעוט מוחמד תמימי.
דמוגרפיה
במהלך מלחמת ששת הימים ב-1967, רבים מתושבי הכפר נמלטו והפכו לפליטים באזורים אחרים בגדה המערבית ובירדן, או עזבו לארצות הברית. בשנת 1981 מנתה האוכלוסייה 179 נפש, ב-1997 כ-371 איש ובשנת 2007 נמנו בכפר 534 תושבים. המשפחה הגדולה ביותר בכפר היא משפחת תמימי, שאחת מבנותיה היא עהד שהתפרסמה בארץ בתקיפת וביזוי לוחמי צה"ל ונעצרה בסוף שנת 2017.
אוכלוסיית הכפר:
כלכלה ומסחר
בנבי סאלח מתגוררים פקידים ברשות הפלסטינית, העובדים בעיקר ברמאללה. בנוסף לכך ישנם שוטרים במשטרה הפלסטינית וחקלאים. העיסוק בחקלאות פחת מאז הסכמי אוסלו, לפיהם 80% מאדמות הכפר נמצאות בשטח C.
מכולת קטנה משמשת את תושבי היישוב לצורך מסחר בחלק מהמוצרים.
חינוך
בנבי סאלח בית ספר אחד, "בית הספר נבי סאלח", שבו לומדים מכיתה א' עד ט'. לאחר מכן עוברים התלמידים לבית ספר התיכון האזורי בכפר בני זייד, עד כיתה י"ב.
בריאות
בנבי סאלח אין מרפאה. במקרה חירום, נוסעים התושבים לבית החולים ברמאללה או לעיירה סלפית שליד אריאל.
דת
בנבי סאלח מסגד אחד, מסגד תמים דארי (דארי היה אחד מבני לווייתו של הנביא מוחמד ומייסד שושלת תמימי, שצאצאיה מתגוררים בכפר).
קבר נבי סאלח
בכפר נמצא מבנה מקאם: "מקאם א-נבי סאלח", המיוחס לנביא סאלח, אחד מנביאי האסלאם שקדמו למוחמד, על פי המסורת המוסלמית. אף כי מסורות אחרות מציינות את קברו של נבי סאלח ברמלה או בסיני. מתחם הקבר הוא אתר רב שכבות מתקופות היסטוריות שונות. המבנה הנוכחי הוקם בתקופה העות'מאנית; הוא שוכן על שרידיו של מבנה צלבני, אשר נבנה על גבי שרידי כנסייה ביזנטית; אשר נמצאים מאחורי מתחם הקבר.
מתחם הקבר, כולל ציון מקומו, חדר תפילה, בית בד, באר מים, חדר לימוד, אולם, חצר ושתי מרפסות. הוא בבעלות הווקף המוסלמי; הוא נשכר על ידי "המרכז התרבותי נבי סאלח" המקומי, שהוא המוסד המרכזי והחשוב ביותר בכפר.
בשנת 2003 המבנה שוקם בהנהלתו של האדריכל יארה א-שריף ובעלות של 63,000 דולר, בעיקר במימון שוודי.
גאוגרפיה
בקרבת הכפר נמצאות שמורות הטבע יער אום צפא ויער דיר ניזאם, של חורש ים תיכוני ועצי אורן. רכס ההר שעליו בנוי הכפר נקרא "רכס ג'יפנה", על שם הכפר ג'יפנה הנמצא כ-10 קילומטרים דרומית מזרחית לנבי סאלח. זהו רכס שיורד מקו פרשת המים בגובה של כ-900 מטר מעל פני הים לגובה 550 מטר באזור הכפר, כך שבסביבתו נובעים מעיינות שכבה רבים, מכיוון שמי הגשם המחלחלים נעצרים בהגיעם לתצורת מוצא, שכבות חוואר צהבהב האטום למים. המעיינות העיקריים בקרבת הכפר הם:
עין קווביש
שורת נביעות ממזרח לכפר, באזור יער אום צפא, הנובעות למרגלות מצוק בקו המגע בין שכבת הסלע המחלחלת של תצורת בית מאיר לתצורת מוצא. מי המעיין הובלו בעבר בתעלות השקיה לחלקות השלחין הסמוכות של תושבי הכפר, אך מאחר שהאזור הוכרז כשמורת טבע נאסר עליהם להשתמש במיי המעיין. באזור מעיינות שכבה נוספים: עין א-שינרה, עין אל-כלבה, עין אל-ג'רב ועין עמר שמתיבשים לאחר עונת הגשמים.
"עין אל-קוס" (מעיין הקשת)
במאי 2020 ניסה מחבל פלסטיני בן 39 לדרוס חיילי צה"ל במעיין. המחבל נורה למוות במקום.
יער אום צפא
בשמורת יער אום צפא התקיים יער צפוף טבעי של אורן ירושלים ושרידי חורש ים תיכוני. השלטונות הבריטים נטעו במקומות הפתוחים בין שרידי החורש אורן קפריסאי, אורן הסלע, ברוש ואלון התבור. הצל של העצים הנטועים אפשר לחורש להתאושש וצמחו בו עצי קטלב, אלון ואורן. בצל עצי היער גדלים מגוון סחלבים. המקום נשמר גם בימי השלטון הירדני ומצבו הטוב הפתיע את המבקרים הישראלים לאחר מלחמת ששת הימים.
איתמר דשל
איתמר דשל (נולד בשנת 1982) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש מפקד חטיבת יואב. קודם לכן שימש קצין אג"ם של עוצבת אדום ומפקד גדוד נצח יהודה.
ביוגרפיה
דשל התגייס לצה"ל, ושובץ בגדוד שמשון. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לגדוד שמשון ומונה למפקד מחלקה. לאחר מכן היה מפקד פלוגה בגדוד שמשון. בשנת 2009 הקים ושימש כמפקד הפלוגה המסייעת בגדוד נצח יהודה. לאחר מכן מונה לסגן מפקד גדוד לביא בין השנים 2012–2013. בהמשך שימש כקצין אג"ם של חטיבת שומרון. לאחר מכן מונה למפקד מגמת נצח יהודה ואימונים בבא"ח כפיר.
באוקטובר 2016 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד נצח יהודה, תפקיד בו שירת עד 17 במאי 2018. בהמשך מונה לקצין אג"ם של עוצבת אדום בין השנים 2018–2021. ב-12 בספטמבר 2021 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת יואב.
חיים אישיים
דשל מתגורר באילת, נשוי לשירה ואב לחמישה.
רולאן דומא
ביוגרפיה
דומא נולד בלימוז' והיה פעיל בתנועת ההתנגדות הצרפתית במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה הוא השלים תואר במשפטים ומדע המדינה, במכון למדע המדינה פריז ובבית הספר לכלכלה של לונדון. כעורך דין, ייצג דומא את ג'ין מון נגד האשמות שעוזרו של מון העביר סודות מדינה לקומוניסטים. במסגרת זאת הכיר את פרנסואה מיטראן, נשיא האיחוד הדמוקרטי והסוציאליסטי של הרזיסטאנס ונהיה למקורבו. כעורך דין ייצג חברים של החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה והשתתף במניעת הסגרתו של מוחמד עודא למערב גרמניה.
בשנת 1956 נבחר לאספה הלאומית של צרפת. אולם לאחר שנתיים, בבחירות שבהן זכה דה גול לניצחון סוחף, הפסיד את מושבו וחזר לאספה שוב רק בשנת 1967. בשנת 1974 הוא השתתף בהגנה על הילריון קפוצ'י במשפטו בישראל על הברחת נשק עבור אש"ף.
ביולי 1984 מונה לשר לענייני אירופה בממשלתו של לורן פביוס ובסוף אותה שנה מונה לשר החוץ. הוא החזיק בתפקיד עד תבוסת הסוציאליסטים במרץ 1986. הוא שב לתפקיד שר החוץ במאי 1988 וכיהן בתפקיד עד מרץ 1993.
ב-1999,הואשם דומא שניצל את השפעתו כדי להבטיח לכריסטין דבייר-גונקור, פילגשו דאז, משרה כשתדלנית של חברת הנפט הממשלתית ELF. היא נהנתה מרווחים, ממתנות ומעמלות ששולמו לה על ידי החברה.
ברידג'ט רגן
ביוגרפיה
רגן נולדה בקרלסבד, קליפורניה. היא גדלה במשפחה קתולית. היא התחילה לשחק בגיל צעיר במספר הפקות באזור מגוריה ולמדה בבית הספר לאמנויות של אוניברסיטת צפון קרולינה.
קריירה
מאז 2006 רגן הופיעה במספר סרטים וסדרות טלוויזיה. בשנת 2007 שיחקה בתפקיד קטן בסרט העצמאי "השמרטפיות" לצד ג'ון לגוויזאמו. בשנת 2008 היא התחילה להשתתף בסדרה "אגדת המחפש", בה גילמה את קאהלן אמנל. בשנת 2009 היא ביימה את המחזמר Camp Wanatachi בניו יורק.
בשנת 2013 רגן כיכבה בעונות החמישית והשישית של הסדרה "צווארון לבן" בתור רבקה לואו / רייצ'ל טרנר. באותה שנה שיחקה בסדרת הפנטזיה "היפה והחיה" בתור אלכס.
בשנת 2014 רגן הצטרפה לסדרה "ג'יין הבתולה", בתור רוז סולנו / סין רוסטרו.
בשנת 2016 רגן הצטרפה לקאסט העונה השלישית של הסדרה "הספינה האחרונה" ושיחקה את סשה קופר, עד לסיום הסדרה בעונתה החמישית.
חיים אישיים
רגן התחתנה עם הסופר אמון או'סאליבן, אותו פגשה בניו זילנד כשצילמה את "אגדת המחפש". לזוג שני ילדים, בן ובת שנולדו ב-2010 וב-2018.
הטוויילייט סינגרז
היסטוריה
בשנת 1997, גרג דולי ולהקת האפגן ויגס עזבו את חברת התקליטים בה היו חתומים, אלקטרה רקורדס, עקב סכסוך, וחיפשו חוזה הקלטות חדש. דולי ניצל את ההפסקה כדי להקליט אלבום קונספט, ולצורך כך הקים הרכב חדש שכלל את בארט מרטין מלהקת סקרימינג טריז, שון סמית', הארולד צ'יצ'סטר וקבוצת נגנים מניו אורלינס. ההרכב, בשם הטווייליט סינגרז, סיים את הקלטת האלבום, אך באותו זמן חתמו האפגן ויגס על חוזה הקלטות בקולומביה רקורדס, ודולי העדיף את הלהקה על פני פרויקט הסולו שלו.
בשנת 1998 הוציאו האפגן ויגס את האלבום "1965" ויצאו לסיבוב הופעות. לאחר כשנה חזר דולי אל האלבום שהקליט עם הטוויילייט סינגרז, ונתן לצמד המפיקים הבריטי פילה ברזיליה לערוך אותו. גרסת הדמו של האלבום דלפה אל רשת האינטרנט והתפרסמה בתפוצה נרחבת בקרב מעריצים. האלבום יצא בשנת 2000 בשם Twilight As Played By The Twilight Singers בחברת קולומביה. שנה לאחר מכן התפרקה רשמית להקת האפגן ויגס, והטוויילייט סינגרז הפכה ללהקתו היחידה של דולי. סיבוב ההופעות הקצר שנערך בעקבות האלבום כלל את דולי, מייקל הורגין מהאפגן ויגס וחברי להקת Howlin' Maggie.
Blackberry Belle ו-She Loves You
בשנת 2001 החל דולי לעבוד על אלבום נוסף בשם Amber Headlights. העבודה נפסקה בינואר 2002 בעקבות מותו של חברו, הבמאי טד דמי, ודולי שקע בדיכאון עמוק, ממנו התאושש בעקבות קריאת ספרו של ג'ק לונדון, מרטין עדן. דולי זנח את Amber Headlights והחל לכתוב אלבום קונספט חדש בשם Blackberry Belle. השיר הראשון באלבום נקרא Martin Eden, כמחווה לספר שקרא.
הלהקה עזבה את חברת קולומביה, וחתמה על חוזה הקלטות עם חברת תקליטים עצמאית בשם One Little Indian Records. בהקלטות של אלבום זה השתתפו נגנים רבים, ביניהם מארק לאנגן, סולן סקרימינג טריז, אפולוניה קוטרו, פטרה האדן ומטיאס שנברגר. האלבום קיבל ביקורות טובות מאוד ממרבית מבקרי המוזיקה, והביא להכרה בטוויילייט כלהקה אמיתית ולא רק פרויקט צד של דולי. בסיבוב ההופעות שנערך בארצות הברית ובאירופה לאחר יציאת האלבום, השתתפו סקוט פורד, ג'ון סקיביק, מנואל אגנלי ובובי מקנטייר.
בשנת 2004 הוציאה הלהקה את אלבומה השלישי, She Loves You, המורכב מגרסאות כיסוי לשירים מסגנונות מוזיקליים מגוונים, ביניהם גרסאות כיסוי לשירים של פליטווד מק, ג'ורג' גרשווין, ביורק וג'ון קולטריין.
Powder Burns ו-Dynamite Steps
לאחר סיבוב ההופעות, חזר דולי אל האלבום Amber Headlights, והוציא אותו כאלבום סולו. באותו זמן החל דולי לכתוב שירים חדשים לאלבום נוסף של הטוויילייט סינגרז, Powder Burns. ההקלטות לאלבום נערכו באולפן בניו אורלינס, ובמהלכן פגע בעיר הוריקן קתרינה. ההקלטות נמשכו בזמן שהעיר הייתה מוצפת וציוד ההקלטה הופעל באמצעות גנרטורים. המשתתפים באלבום כללו את ג'ון קורלי מהאפגן ויגס, דייב קצינג מקווינס אוף דה סטון אייג', ג'וזף ארתור ואני דיפרנקו.
Powder Burns יצא במאי 2006, והלהקה יצאה לסיבוב הופעות נוסף, כשההרכב כלל את סקוט פורד, דייב רוזר, ג'ף קליין ובובי מקנטייר. לחלק מההופעות הצטרף גם מארק לאנגן. במהלך סיבוב ההופעות, שנערך בארצות הברית, אירופה, אוסטרליה וניו זילנד, הופיעה הלהקה, יחד עם לאנגן, גם בישראל.
בסוף שנת 2006 הוציאה הלהקה מיני-אלבום נוסף בשם A Stitch in Time, הכולל גרסאות כיסוי למאסיב אטאק ול-Fat Freddy's Drop. ב-2007 הופיעה הלהקה לראשונה בטלוויזיה, בתוכנית "ג'ימי קימל לייב".
אלבום האולפן החמישי של הלהקה, Dynamite Steps, יצא לאור ב-15 בפברואר בחברת סאב פופ וקיבל ביקורות טובות. בעקבות האלבום יצאו דולי והלהקה לסיבוב הופעות נוסף, תחילה באירופה (כולל שתי הופעות בישראל) ואחר-כך בארצות הברית.
מלחמת האזרחים ביוון
מלחמת האזרחים ביוון (ביוונית: Ελληνικός εμφύλιος πόλεμος) התרחשה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ממרץ 1946 עד אוגוסט 1949. המלחמה נערכה בין הצבא היווני, כוחות הביטחון, השמרנים, המלוכנים והליברליים בתמיכה בריטית ואמריקאית בצד אחד, לבין הצבא הדמוקרטי של יוון (DSE), שהיה הזרוע הצבאית של המפלגה הקומוניסטית היוונית (KKE) מגובה בבולגריה, יוגוסלביה ואלבניה בצד השני. הייתה זו התוצאה של מאבק מקוטב מאוד בין הפלגים הפוליטיים במדינה שהחל בשנת 1943, במהלכו של הכיבוש בידי מדינות הציר. המאבק התמקד בהשתלטות על החלל השלטוני שיצר כיבוש יוון על ידי מדינות הציר במלחמת העולם השנייה. זה היה אחד הסכסוכים הראשונים של המלחמה הקרה, ואחת הדוגמאות הראשונות של מעורבות בריטית ואמריקנית לאחר המלחמה בפוליטיקה הפנימית של מדינה זרה. מלחמת האזרחים הסתיימה בתבוסת הקומוניסטים ובתחיית הדמוקרטיה היוונית לראשונה מאז משטר 4 באוגוסט של הדיקטטור יואניס מטאקסס.
רקע
מלחמת האזרחים אירעה על רקע עליית כוחו של השמאל, ככוח עיקרי שנאבק בנאצים ובמשתפי הפעולה איתם. עוד קודם למלחמת האזרחים התקיימו התנגשויות אלימות בין ימין ושמאל. התנגשויות התקיימו בין 1942 ל-1944 בזמן הכיבוש, כאשר הממשל היווני היה בגלות, ללא היכולת להשפיע על המתרחש במולדת, וקבוצות התנגדות שונות החלו לצבור כוח.
לאחר שחרורה של יוון, במענה לניסיון לפרוק את המליציות מנשקן, פרצו אירועי דצמבר 1944 ביוון, שהסתיימו בהפסד של חזית השחרור הלאומית (EAM) והזרוע הצבאית שלה, צבא השחרור העממי היווני (ELAS Ελληνικός Λαϊκός Απελευθερωτικός Στρατός) שניסו למנוע את פירוקן מנשקן ולהשתלט על המדינה. הממשלה שנתמכה על ידי בריטניה, הצליחה לגבור על כוחות השמאל. למרות זאת המתח נשאר והיו מספר התנגשויות בין כוחות הימין והשמאל.
מלחמת האזרחים
קבוצה של כ-30 יוצאי ELAS בראשות "קפטן איפסילנטי", אלכסנדרוס רוסיוס (Αλέξανδρος Ρόσιος) תקפה בערב הבחירות הכלליות, 30 במרץ 1946, תחנת משטרה בליטוחורו (Λιτόχωρο). אירוע זה נחשב כפותח את השלב השלישי של מלחמת האזרחים ביוון, שלב שבמקורות שונים נחשב כמלחמת האזרחים עצמה (בעוד האירועים הקודמים נחשבים כשלבים מקדימים). המלחמה התמשכה עד 1949. ניצחון כוחות המערב במלחמת האזרחים הוביל את הכנסת יוון לברית נאט"ו ב-1951.
ההתקפה בליטוחורו נחשבה כהפרה של הסכם ורקיזה, בתגובה להרג זה נרדפו, נשלחו לגלות ונאסרו אנשים המשתייכים לחזית השחרור הלאומית. העיתון הקומוניסטי האשים את הממשל בפברוק ההתקפה. בתגובה להתקפות הממשל, חבורות של ותיקי ELAS שחיו בגלות הסתננו חזרה ליוון ממקומות מושבם ביוגוסלביה, אלבניה ובולגריה והתאגדו למסגרת בשם הצבא הדמוקרטי של יוון (DSE) בפיקודו של הגנרל מרקוס ופיאדיס (גנרל מרקוס). ביוני היו כ-2,600 לוחמי גרילה ובסוף 1946 עמדו לרשות הצבא הדמוקרטי כ-15,000 לוחמים לעומת כ-90,000 חיילים בצבא הממשלה. ב-1948 היו כ-20,000 לוחמי גרילה, מתוכם כמה מאות שאינם יוונים, ברובם ממקדוניה.
האיכרים ניצבו בין הפטיש לסדן. כאשר הגיעו הקומוניסטים לכפרים, הם נטלו מזון, בהמות ואף לוחמים מבני הכפר. וכאשר הגיעו לכפר כוחות הממשלה הם הוקיעו את האיכרים האזרחים כאוהדים קומוניסטיים משום שספקו אספקה לפרטיזנים, אסרו אותם ואף הגלו אותם. בנוסף, בהשפעת יועצים אמריקאים, נקטה הממשלה בטקטיקה של פינוי של כפרים באמתלה שהם היו תחת איום ישיר של התקפה קומוניסטית. וכך שללו מהפרטיזנים אספקה ומתגייסים.
ב-18 ביוני העביר הפרלמנט חוק אבטחה דרקוני, החוק הגדיר פשעים חדשים ועונשים חדשים או החמרת עונשים קיימים. אחד הפשעים החדשים שהוגדרו בחוק היה חברות בכנופיה חמושה. חוק זה אפשר לממשלה לאסור מפגשים ציבוריים ושביתות, וכן נתן למשטרה סמכות לעצור ולכלוא בלי צו.
הטקטיקה ששימשה את לוחמי הגרילה הקומוניסטיים במהלך תקופה זו הייתה לבחור יעד מתאים, יישוב (עיר או כפר) שהיה מבודד וקל להגנה. כוחות הגרילה התאחדו לצורך הפעולה, ערכו מתקפת פתע (לרוב בלילה), השתלטו על תחנת המשטרה המקומית (או הרסו אותה). גייסו מרצון או בכפייה את הכפריים הצעירים, החרימו מוצרי מזון ובעלי חיים ואם נתקלו בכוחות ממשלה שבאו ליישוב נטמעו בתוך האוכלוסייה או נסוגו עם הלוחמים שגייסו ועם המזון אל המסתור שלהם בהרים.
הצבא היווני היה מצויד היטב עם טנקים בריטיים, מכוניות משוריינות, תותחים, מקלעים כבדים ותחבורה מוטורית אולם בגלל זמן התארגנות ארוך לפעולה, סטטיות וחוסר גמישות הצבא לא הצליח בלוחמה שלו נגד כוחות ה-DSE הניידים.
כוחות הממשלה ספגו תבוסות משנת 1946 ועד לשנת 1948, אולם התגברות התמיכה האמריקאית, מחסור במגויסים חדשים ל-DSE והמחלוקות בין טיטו וסטלין הובילו לניצחון כוחות הממשל בתמיכה מערבית. אחת הסיבות לניצחון כוחות הממשל הייתה החלטת הקומוניסטים לעזוב את לוחמת הגרילה ולעבור, מספטמבר 1947, למלחמה קונבנציונלית בהיקף מלא.
במהלך 1947 הבריטים החליטו שההרפתקה ביוון יקרה להם, ושאין ביכולתם להמשיך לתמוך בממשלת יוון. לפיכך הם הוציאו את רוב הכוח הצבאי וצמצמו בצורה מהותית את הזרמת הכספים. בתגובה, ב-3 במרץ 1947, הממשלה היוונית ביקשה באופן רשמי סיוע מארצות הברית (ארצות הברית כבר הייתה מעורבת, אם כי לא באופן רשמי). ב-12 לחודש הכריזה ארצות הברית על דוקטרינת טרומן, העבירה כסף לממשלה היוונית ויועצים הגיעו בטיסה. ציוד צבאי משמעותי הגיעו רק בקיץ. זה לא הפריע לצבא היווני לפתוח כבר באפריל 1947 בסדרת מתקפות באזורים שונים של הארץ. במחצית השנייה של 1947 הגיעו מארצות הברית לצבא יוון כמויות אספקה וציוד ניכרות. הצטיידות זו עזרה לצבא במלחמתו בכוחות ההתנגדות.
ב-24 בדצמבר 1947, בשאיפה ליצור "מדינה בתוך מדינה" הכריזו ראשי ה-KKE, בשידור מרדיו אלבניה בשם הממשלה היוונית החופשית הדמוקרטית, על הקמת ממשלה חלופית בה היו חברים חברי הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ועל תוכנית עשר נקודות להתנהלות העניינים ביוון. צעד זה לא זכה לתמיכה של ממשלה כלשהי אולם גרם להחרפת המאבק הממשלתי בקומוניסטים ולהעברת חוק המכריז על המפלגה הקומוניסטית כלא חוקית, איסור על הפצת עיתוני המפלגה ועל כך שחברות במפלגה אינה חוקית.
ב-25 בדצמבר כוחות הצבא היווני מחוזקים בקצינים אמריקאים הצליחו להתגבר על מתקפה של כוחות השמאל על העיירה קוניטה (Κόνιτσα) שבאפירוס, התקפה שבה נהרגו למעלה מ-1,200 לוחמי שמאל.
בקיץ של שנת 1948 החטיבה השלישית של DSE בפלופונסוס ספגה תבוסה שנבעה בין היתר מחוסר בתחמושת ומחוסר הצלחתם לכבוש את מחסני התחמושת של הממשלה ליד זחרו (Ζαχάρω) שבמחוז אליס. בקרבות נהרגו אלפי לוחמי שמאל ואזרחים רבים שנחשדו בסיוע לכוחות השמאל הוגלו למחנות.
ב-1948 נוצר משבר בין רוסיה לבין יוגוסלביה והרוסים גירשו את יוגוסלביה מהקומינפורם. יוגוסלביה הייתה התומכת העיקרית של הקומוניסטים היווניים עוד משנות הכיבוש הנאצי, המשבר בין ברית המועצות לבין יוגוסלביה העמיד את ה-KKE בפני הצורך לבחור בין נאמנות לברית המועצות לבין שמירה על מערכת היחסים עם בעלת הברית הקרובה ביותר שלה (יוגוסלביה), המפלגה, אחרי מאבקים פנימיים, החליטה לבחור בנאמנות לברית המועצות. לאחר תקופת מה, בתגובה לצעדי המפלגה הקומוניסטית היוונית, סגר טיטו ביולי 1949 את הגבול בפני כוחות השמאל ופירק את המחנות שביוגוסלביה. לכוחות השמאל נותרו מחנות באלבניה.
הגנרל אלכסנדרוס פאפאגוס שעמד בראש כוחות הממשלה, פתח באוגוסט 1949 במתקפה על כוחות השמאל בצפון המדינה, המתקפה קיבלה את הכינוי "מבצע לפיד". בשל חוסר התמיכה של טיטו ובשל חולשת ה-DSE, ניצח צבא הממשלה את כוחות ה-DSE. חלק מהכוח נסוג לאלבניה, חלק אחר, יחד עם הנהגת המפלגה הגיע לטשקנט שבאוזבקיסטן וחלק נכנע.
ב-16 באוקטובר הודיע ניקולאוס זכריאדיס על "הפסקת אש זמנית כדי למנוע השמדה מוחלטת של יוון", הפסקת האש סימנה את סופה של מלחמת האזרחים ביוון.
לקיחת ילדים ממשפחותיהם
אחת מדרכי השליטה של הקומוניסטים על האוכלוסייה בכפרים שבשליטתם, הייתה הוצאתם של קרוב ל-30,000 ילדים מיוון למדינות סוציאליסטיות (מדינות הגוש המזרחי). פעולה זו הייתה ועודנה נושא טעון רגשית ושנוי מאוד במחלוקת. במקביל, ביוזמת המלכה פרדריקה, הוצאו ילדים (במספר דומה או עולה על מספר הילדים שנשלחו למדינות הקומוניסטיות) מחזקת משפחותיהם (משפחות שהשתייכו לשמאל או נחשדו בתמיכה בשמאל) והם נשלחו לחינוך מחדש במחנות שהקימה המלכה, או נמסרו לאימוץ למשפחות נאמנות למלוכה ולימין, וחלקם אף נמסרו לאימוץ בארצות הברית.
מיעוט מהילדים שנשלחו למדינות הסוציאליסטיות חזרו בשנים 1975–1990 ליוון אולם רובם נשארו במדינות אליהן נשלחו.
דנהאם
דנהאם הוא שם משפחה אנגלי שמקורו באנגלית תיכונה: "דאן" – גבעה; "האם" – בית. שם זה משמש ליישובים רבים ברחבי העולם האנגלו-סקסי.
מועדון ווינX (סדרת טלוויזיה, 2025)
מועדון ווינX (באיטלקית: Winx Club) היא סדרת טלוויזיה איטלקית בהנפשה ממוחשבת, מסוגת פנטזיה והרפתקאות, אשר נוצרה על ידי איג'יניו סטראפי והופקה על ידי Rainbow S.p.A בשיתוף Rai Ragazzi. הפקה זו משמשת כאתחול לסדרת טלוויזיה בעלת אותו שם, אשר שודרה בין השנים 2004–2019 וכללה 208 פרקים שהתפרסו על שמונה עונות. הסדרה צפויה להתחיל את שידורה בשנת 2025, כאשר היא חודשה לעונה שנייה שנמצאת בפיתוח.
הפקה
סדרת הטלוויזיה המקורית, "מועדון ווינX", החלה את שידוריה בשנת 2004, לאחר שפותחה על ידי איג'יניו סטראפי במהלך שנות ה-90, כאשר היא הסתיימה בשנת 2019 וכללה 208 פרקים שהתפרסו על שמונה עונות. בספטמבר 2020, בפסגת הרישוי המקוונת ברוסיה בה חברת ההפקה הראשית של הסדרה, Rainbow S.p.A, חשפה את התוכניות שלה, הוכרז שעובדים על עונה תשיעית לסדרה המקורית, כאשר נחשף שפורמט העונה שונה והיא תכלול 52 פרקים באורך 13 דקות, במקום הפורמט הרגיל הכולל 26 פרקים באורך 22 דקות. כמו כן נאמר שהיא תחל את שידוריה בשנת 2021 ותסתיים בשנת 2022. ב-12 בפברואר 2021 פרסם אתר "Imperoland" שהעונה התשיעית נמצאת בעבודה תחת השם "Winx Club Shorts" ("מועדון ווינX קצרים"). ב-11 באפריל 2021 פרנצ'סקו ארטיבאני, אחד מכותבי הסדרה, שיתף "בדיוק סיימתי לכתוב את הסיפור לעונה התשיעית". ביום השני של אירוע "Cartoon Digital" שהתרחש במאי 2021, הוצגה אסטרטגיה שיווקית של Rainbow S.p.A, כאשר היא כללה תמונה של פלורה מתוך העונה. בפסטיבל הסרטים של ונציה שהתרחש בספטמבר 2021, נחשפה תצוגה מקדימה הכוללת תמונה של בלום, פלורה וסטלה כפיות.
באירוע "Brand Licensing Europe" שהתרחש בנובמבר 2021, הוכרז שהעונה התשיעית תשמש כאתחול לסדרה המקורית ושהסלוגן שלה יהיה "!more magical than ever" ("קסום מתמיד!"). עוד באותו אירוע נחשפה תמונה של ששת הפיות בתלבושת אזרחית. בהמשך החודש נחשף על ידי מטאו אוליבטי שהאתחול יחל את שידוריו בתחילת שנת 2023, ולא בשנת 2021 כמו שפורסם בהתחלה. בינואר 2022 סטראפי סיפר שהאתחול יותאם לגיל קהל היעד שהיה בעונות הראשונות של הסדרה המקורית, לאחר שבעונות המאוחרות שלה גיל קהל היעד ירד. בכתבה שפורסמה באוגוסט 2022 סטראפי פרסם שעובדים על כתיבת האתחול, כאשר הוא צפוי לצאת בשנת 2024, השנה בה מציינים 20 לסדרה המקורית, ולא בשנת 2023. עוד הוא אמר שהאתחול יהיה בהנפשה ממוחשבת והוא יכלול תקציב גבוה מאוד, לכן ככל הנראה יהיה שיתוף פעולה עם חברות מתמחות אחרות שיכסו חלק מהתקציב. בנוסף הוא ציין שעובדים על פיתוח עונה שנייה לאתחול.
בנובמבר 2022, כשהתייחס לביטול של הסדרה "גורל: סאגת ווינX" שמשמשת כעיבוד לייב אקשן לסדרת המקור, סטראפי הזכיר את סדרת האתחול והבטיח שהיא תסחוף את המעריצים בחזרה אל העולם של ווינX. בהמשך החודש סיפר סטראפי בריאיון "עבור האתחול מחדש של ווינX אנחנו עושים עבודה רבה במונחים של כתיבה, יחד עם סופרים איטלקים ואמריקאים [חשוב לו שהסדרה תצליח בארצות הברית] כדי למזג את הרגישויות של שתי התרבויות". עוד הוא אמר שקהל היעד של האתחול הוא לבנים ובנות, כמו כן שסגנון הכתיבה יותאם לבני נוער, קהל יעד שמאוד מעניין אותו, "אבל גם מכוון לחזון משותף של כל המשפחה". בנוסף הוא שיתף שהסיפור יהיה "קצת יותר דומה ללייב אקשן". הוכרז גם שהאתחול יופק בשיתוף Rai Ragazzi ושהוא צפוי לעלות במקור לשידור בינואר 2024, לציון 20 שנה לסדרת המקור.
במרץ 2023 נודע שהאתחול יחל את שידוריו בשנת 2025 ולא בשנת 2024 כפי שתוכנן, בנוסף פורסם שעלילתו תהיה חדשה ולא כרימייק לסדרת המקור. בכנס Napoli Comicon שהתרחש במאי 2023, סטראפי שיתף שהסיבה לשינוי שנת השידור היא עיקוב בהפקה שנובע מהסכם שנעשה עם חברה גדולה שמעוניינת להשיק אותו ברחבי העולם בדיבוב ל-40 שפות שונות. עוד באותו כנס הוא סיפר שבאתחול יסופרו סודות גדולים שעדיין לא הופיעו, ושעלילתו תתחיל ממקורות הסאגה "אבל הפורמט, ההנפשה והנושאים יעודכנו". ביוני 2023, במהלך פסטיבל סרטי האנימציה הבין-לאומי אנסי, נחשפו הפיות בתלבושת אזרחית חדשה, ללא טקנה, כמו כן פורסמה תמונת קונספט מתוך האתחול בה מוצגת בלום כפיה נלחמת נגד הקוסמים של המעגל השחור, הנבלים הראשיים בעונה הרביעית של סדרת המקור ושל זו. ביולי 2023, במהלך Ischia Global Fest, נחשפה התמונה של טקנה בתלבושת אזרחית חדשה. בהמשך החודש, במהלך Riminicomix, סטראפי סיפר שנותרה להפקת האתחול כשנה וחצי עד שתגיע לסיומה.
מדיה ומוצרים נלווים
בתחילת שנת 2023, שנתיים לפני יציאת הסדרה, ביצת קינדר שממותגת לפיה יצאה לרשתות השיווק לקראת הפסחא, כאשר לדמויות שמקבלים בהפתעה יש מודל ופעילויות באפליקציית Applaydu. ביולי 2023, במהלך Giffoni Film Festival, נודע שחברת Rainbow S.p.A נמצאת בשלב משא ומתן עם חברות שישיקו בובות אופנה בהשראת הסדרה.
מאגר העדויות של הקולנוע הישראלי
מאגר העדויות של הקולנוע הישראלי הוא מיזם ניו מדיה תיעודי רחב יריעה, שנוסד בשנת 2005 על ידי הקולנוענים מרט פרחומובסקי ואביטל בקרמן במטרה לתעד את ההיסטוריה של הקולנוע הישראלי דרך עשרות ראיונות מצולמים עם אנשי מפתח בתולדותיו. הראיונות, שאורכם נע בין שעה אחת ל-14 שעות, עוסקים בפירוט רב בביוגרפיה המקצועית של האישים, שמספרים בגוף ראשון את סיפורה של העשייה הקולנועית בארץ מזוויות שונות. בין הגופים שתמכו בהפקת המיזם לאורך השנים: קרן הקולנוע הישראלי, מועצת הפיס לתרבות ולאמנות, סינמטק ירושלים - ארכיון ישראלי לסרטים, סינמטק תל אביב, איגוד התסריטאים ואיגוד הבמאים.
המראיין המרכזי במיזם הוא מרט פרחומובסקי. כמו כן, משתתפים בו מראיינים אורחים מהדור החדש של מבקרי וחוקרי קולנוע, בהם שמוליק דובדבני, יאיר רוה, פבלו אוטין, מאיה פנחסי ויסמין ששון.
בינואר 2009 פורסמה ב-ynet סדרה של עשר כתבות ובהן קטעים נבחרים מראיונות המיזם. בדצמבר 2011 זכו יוצרי "מאגר העדויות של הקולנוע הישראלי" מרט פרחומובסקי ואביטל בקרמן בפרס אמנות הקולנוע מטעם משרד התרבות והספורט על יצירת המיזם.
באפריל 2015, אחרי עשור של איסוף חומרים, עלה לאינטרנט האתר של המיזם.
עד אוקטובר 2020, הופקו במסגרת מאגר העדויות הקולנוע הישראלי כ-350 שעות של ראיונות עם 76 אישים: מנחם גולן, נילי המאירי, אסי דיין, פרדי שטיינהרדט, זאב רווח, אלי ירקוני, חיים טופול, יאיר פרדלסקי, מוסקו אלקלעי, מיכאל שוילי, יואל זילברג, הלגה קלר, איציק קול, שלמה מוגרבי, יהודה ג'אד נאמן, קולי סנדר, יצחק (צפל) ישורון, שלמה סוריאנו, אברהם הפנר, דני שיק, נסים דיין, אמיל (מילק) קנבל, משה מזרחי, לארי פריש, מיכל בת-אדם, דב הניג, גבי עמרני, יוני המנחם, אריה אליאס, נפתלי אלטר, ליה ון-ליר, רחל גולן, אלי תבור, שמואל אימברמן, יצחק (איז'ו) שני, מיכה שגריר, צבי שפילמן, אפרת לביא, חיים שרייבר, רם לוי, יחיאל נאמן, אמנון סלומון, טובה דרורי, יוסף שילוח, אילן אלדד, נחמן אינגבר, יכין הירש, בועז דוידזון, יגאל בורשטיין, לבנה פינקלשטיין, אורי ברבש, גילה אלמגור, דן וולמן, יהודה ברקן, רוני יעקב, רונה דורון, נעמי שחורי, אלי כהן, ינקול גולדווסר, חיים מרין, דניאל וקסמן, אלכס מסיס, טובה אשר, לינה צ'פלין, רנן שור, אדם גרינברג, דינה צבי ריקליס, צביקה קרצנר, דני בן מנחם, איתן גרין, כתריאל שחורי, מרק רוזנבאום, עידית שחורי, ערן ריקליס ועמית ליאור.
שמואל דוד לוצאטו
שמואל דוד לוּצאטוֹ (בקיצור: שַדָּ"ל, באיטלקית: Samuele Davide Luzzatto; א' באלול ה'תק"ס, 22 באוגוסט 1800 – י' בתשרי ה'תרכ"ו, 30 בספטמבר 1865) היה פרשן מקרא, בלשן עברי, משורר, פילוסוף, חוקר ספרות ומתרגם. איש תנועת ההשכלה היהודית, מראשוני אנשי חכמת ישראל וראש בית המדרש לרבנים בפדובה שבאיטליה.
עיקר עיסוקו היה בפירוש המקרא בדרך הפשט, מה שהחשיב כדבר היותר נחוץ ומועיל לעם ישראל בכל דור ובפרט בדורו. הוא עסק בכך מילדותו, מדי שלוש שנים היה חוזר על פירושיו ומתקנם, מבאר אותם ודן בהם עם תלמידיו.
יחד עם נחמן קְרוֹכְמַל (רנ"ק), שלמה יהודה ליב הכהן רפפורט (שי"ר) ויום-טוב ליפמן צוּנְץ היה שד"ל ממייסדי תנועת חכמת ישראל, שעסקה במחקר מדעי-אקדמי של ענפי היהדות. תחומי עיסוקו היו רבים ומגוונים: הוא תרגם את חמשת חומשי התורה וכמה ספרי מקרא נוספים לאיטלקית והוסיף להם ביאור עברי ומבואות, חיבר שירים, כתב ספרי דקדוק לעברית ולארמית, תרגם את סידור התפילה לאיטלקית, פרסם מחקרים בהיסטוריה יהודית, בשירת ימי הביניים, בקבלה, בתפילה והגות יהודית, וערך ספרי שירה, ביוגרפיות וספרי ביבליוגרפיה. הוא פרסם מאות מאמרים בכתבי עת עבריים, ועמד בקשר של החלפת דעות והשפעה הדדית עם כל אנשי חכמת ישראל בני זמנו.
אסכולת שד"ל לא העמידה תלמידים רבים, לא אצל אנשי תנועת ההשכלה, שבעיניהם נחשב כשמרן מדי, ולא אצל האורתודוקסים, שבעיניהם נחשב כחדשן מדי. לעומת זאת, בתפקידו כראש בית המדרש לרבנים בפדובה, הייתה לו השפעה רבה על דמותה של יהדות איטליה, הן בחייו והן בדורות שאחריו. השקפותיו הלאומיות השתקפו גם בפעולותיהם של אנשי דור התחייה, לאחר שקיעתה של תנועת ההשכלה.
ביוגרפיה
שמואל דוד לוצאטו נולד בעיר טריאסטה שבאיטליה, אז באימפריה ההבסבורגית, לחזקיה ורבקה מלכה (לבית לא-לי), בני משפחת לוצאטו המפורסמת. אביו חזקיה היה חרט עץ במקצועו, שעסק רבות גם במכניקה, ולדברי שד"ל אף הכין תוכנית של מנוע קיטור, אך מחוסר אמצעים לא עלה בידו להגשימה. חזקיה היה תלמיד חכם ואיש יודע ספר, שעסק רבות בקבלה ואף ניסה כוחו בכתיבה, דבר בו הוא לא הצליח.
שני אחיו הגדולים של שד"ל נפטרו בילדותם, ועל כן שלח חזקיה את בנו ללמוד בבית ספר יהודי כבר בגיל שלוש, משום שחשש שמא לא יספיק לקיים בו את המצווה ללמד את הבן תורה. בגיל שמונה החל שד"ל לכתוב שירים בעברית ובאיטלקית, וכבר אז החל לחשוב על חיבור פירוש חדש למקרא. עד גיל שלוש עשרה המשיך ללמוד בבית הספר הציבורי, אך נאלץ לעזבו עקב מחלה קשה שתקפה אותו בשל התעמקות יתרה בלימודיו. מכאן ואילך למד שד"ל בעיקר באופן עצמאי, תוך לימוד עם אביו. מלבד העברית, האיטלקית והצרפתית, שלמד בבית הספר, החל ללמוד גם גרמנית, לטינית ושפות שמיות, בהן הגיע לשליטה טובה, ונעזר בהן בחיבוריו ובמחקריו. הוא רכש ידיעות רבות מקריאה בספרים עבריים ולועזיים, לרבות ספרי פילוסופיה ובהם ספריהם של ג'ון לוק, קונדיאק, משה מנדלסון, מונטסקייה ואחרים. בתקופה זו, מקריאה בספר עין יעקב, הגיע שד"ל למסקנה כי הניקוד והטעמים מאוחרים הרבה לזמן האמוראים, דבר שהוביל אותו לפקפוק בתורת הקבלה ובספר הזוהר, שרבים מרעיונותיהם מבוססים על הניקוד. בגיל ארבע עשרה נפטרה אמו, והוא נאלץ לעזור בפרנסת הבית. תחילה ניסה אביו ללמדו את מקצוע החרטות, אך שד"ל לא היה מוכשר למלאכה זו. יותר מאוחר ניסה שד"ל לעסוק בשענות ואחר כך גם בייצור ספגטי, אך גם עיסוקים אלו לא הביאו פרנסה למשפחתו. לבסוף הצליח שד"ל למצוא עבודה כמורה פרטי, דבר שפרנסו בדוחק, אך הותיר לו די זמן ללימודיו. בגיל חמש עשרה בערך החל שד"ל ללמוד אצל הרב אברהם אליעזר הלוי, רבה של טריאסטה, ובגיל שבע עשרה סיים את התלמוד. רבו זה הציע לסמוך את שד"ל לרבנות, דבר שהיה יכול להביא לו מעמד ופרנסה, אך שד"ל סירב משום שחשש שהדבר יפריע לו בלימודיו. הוא אף סייע לרבו במאבקו נגד שינוי סדרי התפילה שהציעו ראשוני הרפורמים; שד"ל כתב אז חיבור נגד הרפורמים בשם "על הערים הנדחות", שנדפס רק כמה שנים אחר כך. מאוחר יותר עזב שד"ל את הרב הלוי בשל חילוקי דעות ביניהם. לאחר פטירתו של הרב הלוי ב-1824 כתב עליו קינה לבקשת ראשי הקהילה בטריאסטה.
עד גיל שמונה עשרה כתב כמה עשרות שירים, אותם הוציא לאור לאחר מספר שנים בשם "כנור נעים". בגיל תשע עשרה יצא לאור לראשונה בדפוס שיר של שד"ל, שנכתב לרגל ביקורו של קיסר אוסטריה פרנץ השני בטריאסטה, שהייתה אז תחת שלטונה של אוסטריה. בשנת 1819 הורה הקיסר לתרגם את סידור התפילה לאיטלקית - עבודה זו הוטלה על שד"ל, שביצעה תוך כשנה, והסידור יצא לאור בשנת 1821. בערך בתקופה זו הכיר שד"ל את יצחק שמואל רג'יו (יש"ר מגוריציאה). הם התכתבו שנים ארוכות, וידידותם נמשכה עד פטירתו של יש"ר ב-1855. רג'יו, שהיה מבוגר משד"ל, חיבבו והעריכו מאוד.
בגיל עשרים ושמונה, נשא שד"ל לאישה את בלהה בת-שבע סגרה, בתו של רפאל ברוך סגרה שהיה אחד מרבותיו. באותה עת התקבל שד"ל למשרת פרופסור בבית המדרש לרבנים שהוקם בפדובה, משרה שקיבל, בין היתר, בשל המלצתו החמה של יש"ר, ובשל הפרסום הרב לו זכו שיריו. שנה לאחר מכן, נולד בנו בכורו, לו קרא "אוהב גר" על שם המחקר על תרגום אונקלוס שבו היה עסוק באותו זמן. בשנת 1832 נולד בנו השני, שנקרא ישעיה על שם פירושו לספר ישעיהו שכתב באותה העת, אך ישעיה נפטר כעבור שנה. מעט אחר כך נולדה בתו מלכה, וב-1836 בנו חזקיה רפאל ישעיה, שנקרא על שם אביו ובנו של שד"ל. בשנת 1841 מתה אשתו של שד"ל, בלהה בת-שבע, לאחר שטיפל שנים ארוכות במחלת נפש שסבלה ממנה, והוא נשא לאישה את אחותה לאה. בכך לא מלאה סאת ייסוריו של שד"ל; משני בנים ובת שילדה לו אשתו השנייה, מת בן אחד בגיל שבע. מספר שנים אחר כך, ב-1851, נפטרה גם בתו מלכה בגיל 18. בשנת 1854 מת בנו הבכור אוהב גר, בהיותו כבן 24. אוהב גר היה במותו בלשן ידוע, עסק בחקר כתובות שעל מצבות, ונודע במחקריו בשפת סנסקריט. הידיעה על מות בנו גרמה לשד"ל לאבל גדול, והוא מתאר שרק הימצאותם של אשתו ושאר משפחתו הצליחה להוציא אותו מאבל זה.
ב-1841 קיבל הזמנה ממקס ליליינטל להשתתף בהקמת בתי הספר הממשלתיים ליהודים בתחום המושב של האימפריה הרוסית, אך השיב בשלילה, גם בשל המרחק הרב מאיטליה וגם משום שהסתייג משיתוף הפעולה עם השלטונות הרוסיים לשם כפיית השכלה על יהודי מזרח אירופה.
שד"ל נודע במחקריו ובתרגומיו גם מחוץ לעולם היהודי, והיה חבר ה"איסטיטוטו ונטו" (Istituto Veneto), שהיה מעין מכון למחקר מדעי של מחוז ונטו. הוא פרסם מאמרים בכל כתבי העת העבריים של זמנו, ביכורי העתים, כרם חמד, המגיד, אוצר נחמד ואחרים. הוא עמד בקשר מכתבים עם כל אנשי חכמת ישראל, גם כאלה שחלק על דעותיהם, ובהם רנ"ק, שי"ר, צונץ, אברהם גייגר, יהושע השל שור, משה שטיינשניידר, יצחק מרדכי יוסט ועוד. עם שי"ר היה לו סכסוך מר בשנים 1839 - 1841 על עניינים של השקפת עולם וגם של קנאת סופרים, אך לאחר מכן התפייסו ועמדו בקשר חם עד פטירתו של שי"ר.
עבודתו של שד"ל כראש בית המדרש לרבנים לא פרנסה אותו די, לעיתים איחר בית המדרש בתשלום משכורתו, והיא אף קוצצה מספר פעמים בשל קשיים תקציביים ובשל הכיבושים הזרים של צפון איטליה באותה תקופה. רוב חייו היה עני מרוד, ואת מעט הכסף שהיה לו השקיע בתמיכה בתלמידיו וברכישת כתבי יד עתיקים של מדרשים וספרות חז"ל. שד"ל נפטר בפדובה בליל יום הכיפורים תרכ"ו (30 בספטמבר 1865), בגיל 65, כשהוא עני, חולה וכמעט עיוור. פורסמו עליו הספדים רבים על ידי משכילי דורו. על מצבתו בבית הקברות בפדובה נכתב רק: "שד"ל, לו דומיה תהלה, נולד בטריאסטי התק"ס, נפטר בפאדובה התרכ"ו".
עם תלמידיו הרבים נמנים רבי שמואל חיים זלמן, משה יצחק אשכנזי, בנו אוהב גר, הלל דלה טורה, מרדכי מורטרה, אהוד לא-לי, אליעזר אליהו איגל, הרב יצחק חיים קסטיליוני, האחים פארדו (יעקב חי ויצחק), אברהם חיים מיינשטר, והרב סאמאטו. שד"ל היה מורה מסור לתלמידיו וביקש לעצב את רוחם כיהודים אוהבי עמם ודורשי אמת; הם מצדם העריצו אותו. תלמידיו מוזכרים פעמים רבות בפירושיו, כאשר לעיתים הוא מביא פירושים בשמם, ולעיתים מתפלמס עמם. לתלמידיו היה חלק משמעותי בשימור ועריכת כתביו כפי שהם מוכרים כיום.
הגותו
הגותו של שד"ל הושפעה רבות מהגותם של גדולי תנועת ההשכלה היהודית וראשי היהדות הרפורמית, אך הוא הקפיד על קיום המצוות המעשיות לפי היהדות המסורתית. השקפותיו משלבות רציונליזם וחתירה לאמת יחד עם רומנטיקה, גאווה לאומית ושאיבה רעיונית מהוגי היהדות בימי הביניים.
לדעתו של שד"ל, אין התורה מחייבת את האדם להאמין ברעיונות דתיים ובדוֹגמות, אלא לקיים את המצוות המעשיות בלבד. בעניין זה חולק שד"ל על רבים מהפילוסופים היהודים, מעצבי עיקרי האמונה היהודית, ביניהם הרמב"ם, רס"ג ועוד. עניין הגותי זה רואה שד"ל במאמר חז"ל "לא המדרש עיקר, אלא המעשה". שד"ל עצמו משתמש בביטוי "דוגמה" פעמים אחדות בספריו, אך נראה שהוא מתכוון לאמונות שאפשר לאמתן שכלית, ולא לדוגמה כפירושה הנפוץ - דבר שאין לערער עליו. בנושא זה מסכים שד"ל עם משה מנדלסון, שהיה מהוגי הרעיון, אך חולק עליו בפירוש הביטוי דת - או כלשונו "ריליגיו". לדעתו של מנדלסון, הדת היא קובץ של דוגמות, וכיוון שאין ביהדות חיוב מעשי להאמין בעקרונות מסוימים, אין היהדות נחשבת דת. שד"ל, לעומתו, הבין את המושג דת דווקא כקובץ הוראות מעשיות, ולדידו היהדות היא הדת "הטהורה" ביותר.
את עקרונות היהדות רואה שד"ל כהנחות יסוד של האומה היהודית עוד טרם קבלת התורה, והם, לדעתו, הסיבה לבחירתו של האלוהים באברהם ובזרעו. לדעתו, בחר האל בקבוצה שדעותיה הקדומות מתאימות ביותר לקבלת התפקיד של היהדות. בעקרונות אלו מונה שד"ל את הרחם (רגש הרחמים) וגמול שמים (הכולל את המונותאיזם והאמונה בשכר ועונש). את הכוחות המוסריים והפילוסופיים המשפיעים על העולם מחלק שד"ל לשניים: אטיציזמוס ואברהמיזמוס. האטיציזם (נהייה אחר העבר הקלאסי, כלומר תרבות יוון העתיקה - Atticism) הוא מקור החכמה והפילוסופיה, בעלת המוסר המשתנה. האברהמיזם (היהדות, אותה מכנה שד"ל כך, כדי להדגיש שלדעתו מקור האמונה הישראלית הוא באברהם; לעיתים קרובות גם "יודאיזמוס") הוא מקור המוסר הנצחי, והאמונה בשכר ועונש. לדעתו של שד"ל, ייעודו של העם היהודי הוא להפיץ את אמונותיו וללמדן את כל העמים. לשיטתו של שד"ל, אין בבחירת עם ישראל משום הפליה לטובה. בחירתו של העם היהודי תקפה, לדעתו, כל עוד הוא מקיים את ייעודו, ואינה אינהרנטית לו.
את רעיונותיו בדבר חשיבות המוסר שאב שד"ל מכתביו של ר' נפתלי הרץ וייזל, אם כי הוא חלק עליו בדבר משמעותו של המוסר. לדידו של וייזל, מהווה המוסר נושא המאחד את היהודים עם הגויים. לדעתו של שד"ל, שהתנגד מאוד לאמנציפציה (בה תמך וייזל), היהדות נבדלת מהדתות האחרות בצורת המוסר שבה, ועל היהדות להיבדל מהנצרות כדי להישאר עם האברהיזמוס.
את התורה רואה שד"ל כספר רציונלי ומובן, נקי ממסתורין. שד"ל התנגד התנגדות רבה לקבלה ולמיסטיקה, ומתוך כך התנגד בחריפות גם לתנועת החסידות; וכן התנגד לעיסוק בפילוסופיה. במפרשים את התורה פרשנות פילוסופית רואה שד"ל "חוטאים בדקדוקים מיותרים" ואומר עליהם ש"חשבו בחסידותם לשרת את התורה... וכמעט שגרמו לה נזק, לו אפשר היה לגרום נזק לאמת". הוא התנגד גם לתפיסת "שביל הזהב" של הרמב"ם, ולדעתו מקורה מחוץ ליהדות.
את התפילה והקורבנות רואה שד"ל כדבר האמור להשפיע על האדם ועל החברה, ואין בהם השפעה על החלטותיו של האלוהים. בדומה לכך רואה שד"ל את אמירת הקדיש על הנפטר. לדעתו, חז"ל לא טרחו ללמד דבר זה לכלל העם, שכן רוב העם לא יוכל להבינו כראוי, ואילו האמונה כי הקדיש והמעשים הטובים מועילים לנפטר מועילה להמון העם לקיים את המצוות.
בהשקפתו והגותו הושפע שד"ל רבות גם מפילוסופים לא-יהודים, בעיקר מאטיין דה קונדיאק, מג'ון לוק ומז'אן-ז'אק רוסו - עליו הוא כותב בהערצה רבה.
מבין חכמי ישראל, מבקר שד"ל קשות את הרמב"ם בשל נטייתו לפילוסופיה, ואת רבי אברהם אבן עזרא בשל נטייתו למיסטיקה ובשל נטייתו להסתיר את דבריו ודעותיו, להיחפז לחרוץ משפט ולהתכבד בקלון חבריו. לרש"י (לו הוא מייחס את כל המידות ההפוכות לראב"ע – מתינות בדין, תמימות לב וענווה) ולרשב"ם, התייחס בכבוד רב, וכן העריך במיוחד את ר' יהודה הלוי - בעיקר בשל יושרם ואמונתם הפשוטה. גישה זו שונה במובהק מגישתם של רוב אנשי תנועת ההשכלה, שהעלו על נס את הרציונליזם של הרמב"ם והסתייגו משיטותיהם של רש"י וריה"ל. שד"ל גם נלחם בתוקף בשיטתו של שפינוזה, שקרנו עלתה באותה תקופה אצל המשכילים, ומחה על טענותיו של שפינוזה בדבר כתיבת התורה שלא על ידי משה וניסיונו לסמוך אותן בפירוש האבן עזרא:
האמת
שד"ל ייחס חשיבות מרובה למידת האמת, כבסיס לכל פעולה של מחקר או פרשנות. לדעתו, חוקר אמיתי הוא המוכן לקבל כל תוצאה של מחקרו - תהא אשר תהא, והיכול להתנתק מכבלי הדעות הקדומות. תכונה זו הביאה את שד"ל לנקוט פעמים רבות לשון חריפה כלפי חוקרים ומלומדים בני דורו, דבר שלא תרם לקשרי הידידות שלו עם אנשים אחרים.
את יחסו לאמת, ואת מוכנותו להחזיק בה על אף המחלוקות והקשיים, מזכיר שד"ל בחיבוריו פעמים רבות, בין היתר בסונטה הידועה שלו האמת נסי:
פעמים רבות יצא שד"ל בצורה חריפה נגד ידידיו, ללא משוא פנים וללא ויתור. שד"ל גם מספר כיצד עוד בהיותו נער כבן 14, כאשר הייתה אמו על ערש דווי, סירב בנמרצות להפצרותיו של אביו להתפלל עליה או לעשות לזכותה פעולות על פי שיטת הקבלה - שיטה שרק כשנה לפני כן הגיע למסקנה בדבר אי נכונותה.
יחסו לעברית
שד"ל אהב את הלשון העברית כלשון הקודש העולה על כל הלשונות, חיבר שיר בשבחה, והשתדל לדבר ולכתוב בעברית. הוא העביר את שיעוריו בעברית, וגם את כתביו התאמץ להוציא לאור בעברית בלבד (מה שלא תמד עלה בידו במקומות בהם היו מעט קוראי עברית). הוצאתו לאור של פירושו ותרגומו לספר ישעיהו, עבודה ששד"ל ייחס לה חשיבות רבה, התעכבה כי שד"ל ביקש להדפיסה בעברית בלבד. את ספריו בשפות אחרות הוציא שד"ל רק מחוסר ברירה. בהשפעתו, הוכנסו לבית המדרש לרבנים כללים המחייבים את המורים ללמד לפחות חלק משיעוריהם בעברית, לימוד חובה של ספרות עברית חדשה, ובחינות ההסמכה לרבנות כללו מבחן על פה בעברית בלבד, וחיבור בעברית מודרנית. בעיניו הייתה העברית לשון לאומית, ולא רק לשון ספר ותרבות. כשכתב לו רש"ר הירש מכתב בגרמנית, נזף בו שד"ל בשיר:
רבים רואים בשד"ל את אחד מאבותיה של השפה העברית המודרנית. השפה בה כתב שד"ל את חיבוריו נאה וברורה, והיא נקראת בקלות ובבהירות גם היום. צורה זו של כתיבה בהירה ונאה אינה אופיינית כלל לחיבוריו של שד"ל באיטלקית; חיבורים אלו כתובים בשפה כבדה ואינם נוחים לקריאה. כאשר נדרש בתחילת המאה העשרים תרגום חדש של הסידור לאיטלקית, נאלצו המוציאים לאור לתרגם את הסידור מחדש, על בסיס תרגומו של שד"ל.
יחסו לעלייה לארץ ישראל
שד"ל התבטא פעמים מספר על יחסו החם לשיבת ציון ויישוב הארץ. במכתב לאברהם כהן משנת 1854 משבח שד"ל את העלייה לארץ ישראל, מטיף לחקלאות ועבודת כפיים, ומדבר על בתי דין יהודיים שיפסקו בהתאם לתורת ישראל. באיגרת אחרת, משנת 1848, מדבר שד"ל על כך שאין תקוות הלאומיות היהודית בעצמאות מדינית בלבד, אלא בעצמאות רוחנית, של התפתחות התרבות היהודית והתורה. לדעתו, כיבוש הארץ הוא כיבוש של תפילה ועבודה רוחנית, ולא רק כיבוש של עבודה והשתלטות.
למעשה, אין לראות באף אחד ממכתביו הוראה מעשית, שכן שד"ל לא ראה עצמו כרב, ולא נהג להורות הלכה למעשה בשום נושא הלכתי. יש לראות במכתבים אלו ביטויים שונים של השקפתו הלאומית, שיש הרואים בה את ניצניה הראשונים של הציונות הדתית.
יחסו לרפורמה
שד"ל התייחס בחריפות לשינויים בהלכה אותם הנהיגו אנשי היהדות הרפורמית. את הסמכות שנותנת התורה לחכמים ראה כסמכות לפרש את התורה בלבד אך לא לשנות את חוקיה, כמו שפירשו אותה הרפורמים. לדבריו, לא ניתן לנסח קובץ חוקים כך שיענה על כל הבעיות האפשריות, והסמכות של החכמים אמורה לענות על בעיה זו. לדבריו של שד"ל, הדעות השונות הניתנות בתלמוד הן כדי לאפשר פסיקה המתאימה לכל מקרה לגופו. בעניין זה מבקר שד"ל את הרמב"ם על כך שערך את משנה תורה, וטוען שאין מקום לפסיקה נוקשה אחרי התלמוד. שד"ל מאפשר הוספת חוקים במקרים שיש בכך צורך. לגבי חרם דרבנו גרשום כתב שדבר כזה אפשרי בכל זמן, אם יש לכך צורך אזרחי, חברתי או כלכלי. גם לגבי התפילות ציין שייתכן שאפשר להוסיף תפילות לשלום המלכות או תפילות בשפות אחרות.
בנוסף לפארודיה המוקדמת "אל הערים הנידחות", תקף שד"ל בשנות ה-40 את הרעיון הרפורמי של שליחות ישראל להפיץ מוסר בעמים ואת הפירוש-מחדש שלהם למשיחיות כעניין אוניברסלי, שאינו כרוך בשיבה לציון. בדומה לבן דורו שמשון בן רפאל הירש, למרות תמיכתו במחקר מדעי, ראה בדת בבסיסה דבר שמעבר להשגת אנוש ושאינו יכול להישפט באופן רציונלי. שד"ל הצביע על האמונה בתורה מן השמים ובקיומו של מעמד הר סיני, על אף הסתייגותו מנושא עיקרי האמונה, כיסוד שאי-אפשר לעבור עליו מבלי לצאת מן הגדר. על רקע זה נבעה התנגדותו המוחלטת לביקורת המקרא, אף שלעיתים נדירות הסכים כי נפלו טעויות קטנות באיות מילים. הוא החליט ללמד את הנושא בבית-המדרש לרבנים בפדובה מטעמים של "דע מה שתשיב לאפיקורס". ב-1831 כתב על יצחק מרדכי יוסט, כשזה פרסם מאמר בו אימץ את מסקנותיו של מבשר השערת התעודות וילהלם מרטין לברכט דה וטה: "שנאתי מאסתי את יאסט... אויב ה' וצורר היהודים." ב-1836 כתב לאברהם גייגר הצעיר כי ההכרה בכך ש"התורה יצאה מידי משה" היא יסוד האמונה, ומי שפועל לערער אותה שקול לרוצה "להשמיד, להרוג ולאבד את היהודים" והטיל ספק בכך שיוכל לשמור עמו על יחסים תקינים. הוא תקף גם את צבי גרץ כשהלה כתב כי התלמוד הבבלי נעלה על הירושלמי הואיל וספח השפעות זרות.
פועלו
מלבד מלאכת ההוראה, עסק שד"ל רוב ימיו במחקר ובכתיבה. שד"ל כתב פירושים למקרא, ועבודות מחקר מפורטות בתחומי הבלשנות, הספרות והביבליוגרפיה. את מחקריו הוציא לאור בספרים, אך חלקם הגדול מפוזר באיגרות ובמאמרים בכתבי עת, או שלא יצא לאור כלל. בחקירותיו התפרס על פני מקצועות רבים ביהדות ובתולדות ישראל, ואף קרא על עצמו בפרפרזה על אמרתו של פובליוס טרנטיוס אפר: "Judaeus sum, Judaici nihil a me alienum puto" ("יהודי אני, ושום דבר יהודי אינו זר לי").
תרגומיו ופירושיו למקרא
פירושיו של שד"ל למקרא הם ממפעליו החשובים ביותר. כבר בהיותו כבן שמונה, ראה שד"ל צורך בחיבור פירוש חדש למקרא, ורוב עבודות המחקר שלו מכוונות למטרה זו.
פירושיו הם בדרך הפשט, ומבוססים על הבנת רוח הקדמונים, שקדנות, על לימוד מפרשים קודמים, ועל הגיונו תוך דקדוק בדרכי לשון הקודש. לדוגמה, פירושו לספר ישעיהו חובר נדבך נדבך. הוא היה הוגה ארוכות בפירוש לפסוק בזיקה לפירושי המפרשים, עד שמסכים בדעתו מה הפשט, ומסדר את מחשבתו במילים, ובשיעור דן בפירושו עם תלמידיו. כך היה עושה פסוק פסוק, וחוזר על הספר כולו כמה פעמים.
בפירושיו הוא מכריע בין מפרשים שקדמו לו, או מפרש פשט חדש תוך שחולק על מפרשים קודמים או גם באופן שלא בהכרח תואם את פרשנות חז"ל, לעיתים אף משתמש בפרשנות חיצונית כמו תרגום השבעים, הירונימוס וחוקרים נוצרים אחרים, וכן בפרשנים בני דורו, כמו משה מנדלסון והרץ הומברג, ולפעמים גם בפירושי תלמידיו, לפי הכלל: קבל את האמת ממי שאמרה.
את פירושיו למקרא מבסס שד"ל על עשרה יסודות, אותם הוא מזכיר בהקדמה לפירושו לישעיהו:
ביסודות אלו חולק שד"ל הן על רוב הפרשנים המסורתיים - שראו בעין רעה מחלוקת על הראשונים, ושללו כמעט לחלוטין פירוש בניגוד לדעת חז"ל, והן על פרשני תנועת ההשכלה - שניסו לפרש את המקרא לפי הנחות היסוד שלהם, ולא לפי הנחות היסוד של כותבי הספר. ביסוד השישי, וכן מוזכר הנושא ביסוד השמיני, מבקר שד"ל את המנסים לפרש את המקרא בלי ידיעה מספקת בלשונו, ביניהם הוא מזכיר בפירוש את משה מנדלסון.
במחקריו הפרשניים מוכן שד"ל לקבל כל תוצאה אובייקטיבית. מחד גיסא, שולל שד"ל את חלוקתו של ספר ישעיהו לשני נביאים, ומאידך גיסא, סובר שלא ייתכן כי שלמה כתב את מגילת קהלת. בפירושיו לנ"ך ניתן למצוא הערות רבות הנוטות לביקורת המקרא הנמוכה (בהם משנה שד"ל לעיתים את מקומה של אות במשפט, אך לא מוסיף או מחסיר אותיות), אם כי בפירושיו לתורה שנכתבו מאוחר יותר נמנע שד"ל מפירושים כאלה.
בפירושיו מרבה שד"ל לצטט פירושים מאביו ומתלמידיו, להתפלמס עם פרשנים אחרים, ולעיתים רבות חוזר בו מפירושים אותם כתב במקומות אחרים.
הספר הראשון עליו ערך שד"ל פירוש, היה ספר ישעיהו, שיצא עם תרגום איטלקי בשנת 1851, ואחריו יצאו בשנת 1856 פירושים לירמיהו, יחזקאל, משלי ואיוב. פירושיו לתורה יצאו לאור בצורה מקוטעת בספר בשם "המשתדל" בשנת 1847, ואחר כך במהדורה שלמה יותר, עם תרגום לאיטלקית בשנת 1861. פירושיו לתורה לא נערכו מעולם כספר שלם, אלא סודרו מתוך רשימות של שיעוריו בבית המדרש לרבנים. כמו כן, פירש שד"ל את מגילת קהלת, וכתב פירוש על שני פרקים בתהילים. קטעי פרשנות אחרים מפוזרים בין שאר כתביו, איגרותיו הרבות, ומחקריו הספרותיים והבלשניים.
מחקר
בתחום המחקר עסק שד"ל בשלשה נושאים עיקריים: דקדוק, בלשנות, וספרות. את מחקריו ערך שד"ל למטרות של פירוש המקרא - עבודתו העיקרית.
שד"ל עסק הרבה בדקדוק של לשון הקודש, מה שנדרש הן עבור פירוש המקרא והן לצורך לימוד עברית לתלמידיו. הוא כתב ספר מקיף בלשון איטלקית על דקדוקה, שלא תורגם לעברית. ההקדמה לספר תורגמה על ידי חיים קסטיליוני לחוברת בשם "תולדות לשון עבר", אברהם כהנא עיבד וסיכם את הספר כולו לספר "דקדוק לשון עברית: אטימולוגיה / שד"ל". ספרו של שד"ל "בית האוצר" כולל הבחנות מעמיקות על הוראות מילים נרדפות בעברית, והשפיע על הספר "יאיר אור" של המלבי"ם. הערות דקדוקיות רבות מפוזרות בשאר חיבוריו ובאגרותיו. שד"ל רצה להוציא לאור מילון חדש של השפה העברית. במחקריו בתחום המילונאות שנעשו לצורך כך עסק שד"ל בסמנטיקה, אטימולוגיה ומורפולוגיה. כן עסק שד"ל בתולדותיהם ובספריהם של מדקדקי העברית בימי הביניים.
במחקריו בשפה הארמית הניח שד"ל את היסודות לקיומם של שני ניבים נפרדים בארמית - הארמית המקראית והארמית התלמודית. בנושאים אלו כתב שד"ל את "דקדוק הארמית המקראית" ו"דקדוק הארמית התלמודית" - שתורגמו מאיטלקית לאנגלית, גרמנית וכמו כן לעברית על ידי חיים צבי לרנר (1880). בנוסף, כתב שד"ל מחקר מפורט על תרגום אונקלוס בשם "אוהב גר", בו כללי התרגום לארמית, והשוואה בלשנית בין הארמית של אונקלוס לסורית. הוא גם היה מן הראשונים בתקופתו שקבעו כי לשון חז"ל הייתה שפה חיה ומדוברת.