cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוזף פאנקייביץ'
ביוגרפיה
בין השנים 1884–1885 למד בבית הספר לאמנויות יפות בוורשה בהנהלתו של וויצ'ך גרסון ואלכסנדר קמינסקי. לאחר קבלת מלגה, נסע לסנט פטרסבורג ללמוד באקדמיה האימפריאלית לאמנויות. בשנת 1889, הוא ושותפו לסטודיו ולדיסלב פודקובינסקי נסעו לפריז כדי להשתתף בתערוכה העולמית ושם הוענק לו מדליית כסף על ציורו בשוק ירקות.
בעודו שם, הוא הושפע מהאימפרסיוניסטים וכשחזר לפולין בשנת 1890 ניסה להציג את המגמות הצרפתיות האחרונות. תגובת המבקרים הייתה בעיקר עוינת; כזאת שהרחיקה לכת עד כדי לייעץ לו לפנות לאופטומטריסט. אולם הוא התמיד, ובהמשך הפיק סדרת פורטרטים בהשראת יצירתו של ג'יימס מקניל ויסלר. דיוקנו, "גברת אודרפלד ובתה", זכה במדליית זהב בתערוכה העולמית (1900). הוא היה גם מציג לעיתים רובות בסלון בפריז.
בשנת 1897 הוא הפך לאחד החברים המייסדים של חברת האומנים הפולנים "אגודת שטוקה". במשך תשע השנים הבאות הוא נסע ברציפות ברחבי מערב אירופה, עד שמונה לפרופסור באקדמיה לאמנויות בקרקוב בשנת 1906. הוא המשיך לנסוע בצרפת, במיוחד לאורך חוף הים התיכון, והפיק סדרה גדולה של נופים שהראו יותר ויותר את השפעתו של פול סזאן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא חי בספרד, שם פגש את רובר דלונה ושוב ספג השפעות פוסט-אימפרסיוניסטיות חדשות בסגנונו; במיוחד פוביזם הוא הפך למנהיג קבוצת אמנים צעירים המכונה הקאפיסטים (קולריסטים), שחבריה התנגדו למסורת הרומנטית באמנות הפולנית. בשנת 1923 שב לאקדמיה בקרקוב. לאחר 1925 הוא היה מנהל סניף פריז. בין תלמידיו הבולטים היו יוזף צ'פסקי, אליס הליצקה, מויסה קיסלינג, יאן רובצ'ק, זיגמונט ולישבסקי ווצלב זאוודובסקי.
בין המלחמות התפתח שוב סגנונו והפך לדקורטיבי יותר, והוא צייר סדרה של טבע דומם. הוא המשיך לצייר נופים בדרום צרפת. בשנת 1927 הוא מונה כחבר בלגיון הכבוד.
בשנת 1933 הוענק לו מסדר פולוניה רסטיטוטה. תצוגה מרכזית של עבודותיו התקיימה במוזיאון הלאומי לרגל יום הולדתו השבעים בשנת 1936.
בשנה שלאחר מכן פרש לגמלאות בלה סיוטט, ליד מרסיי, שם נפטר.
חואן פונסה דה ליאון
חואן פונסה דה ליאון (בספרדית: Juan Ponce de León, 1474 - יולי 1521) היה מגלה ארצות ספרדי, והמושל הראשון של פוארטו ריקו. הוא הוביל את המסע האירופאי הראשון לפלורידה והעניק לה את שמה.
ב-1492 השתתף דה ליאון במסעות הקרב של ספרד נגד המורים בגרנדה. בספטמבר 1493 הוא השתתף במסעו השני של כריסטופר קולומבוס לאמריקה. צי האוניות הגיע לאיים הקריביים בנובמבר 1493. אחר כך ביקרו במספר איים נוספים עד שהגיעו ליעדם באי היספניולה. ב-1504 מושל היספניולה, ניקולאס דה אובנדו, מינה אותו כמושל הגבולות של המחוז החדש, איגוויי (בקצה המזרחי של הרפובליקה הדומיניקנית של ימינו). ב-1505 דה ליאון קבל אישור לייסד עיירה חדשה במחוז איגוויי, ונתן לה את השם סלבלאון דה איגוויי.
מסעות לפלורידה
בפברואר 1512 דה ליאון קבל חוזה מלכותי בלעדי לשלוש שנים לחפש איים חדשים, "איי בנימי", שטרם התגלו צפון מערבי לאי היספניולה. הוא צייד שלוש אוניות וצוות אותן עם 200 איש שמימן מכספו הפרטי והפליג מפוארטו ריקו ב-4 במרץ 1513. ב-2 באפריל 1513 הם צפו באדמה שחשבו שהיא אי חדש וקרא לה פלורידה.
את מסעו האחרון לפלורידה ביצע ב-1521. היה זה מסע התיישבות בעל שתי אוניות ו-200 איש כולל כומר, חקלאים, בעלי מלאכה, 50 סוסים ועוד חיות מבויתות. במסע זה הותקפו על ידי מקומיים ודה ליאון נפצע מחץ מורעל בכתפו. לאחר התקפה זו הוא וצוותו הפליגו להוואנה קובה שם מת מפצעיו כעבור מספר ימים.
בתרבות
עלילת הסרט שובר הקופות "שודדי הקאריביים: זרמים זרים" סובבת סביב מחברת עתיקה שמצאו מלחים ובה כתוב שמיקומו של "מעיין הנעורים" יימצא בספינתו האבודה של דה ליאון.
הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2008)
הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2008) הם הבחירות למועצות מקומיות ולעירייות בישראל שהתקיימו ב-11 בנובמבר 2008. אחוז ההצבעה בבחירות עמד על כ-40%.
מועצת אזוריות
בשתי מועצות אזוריות התקיימו בחירות ב-2008:
אל-בטוף
במועצה אזורית אל-בטוף נבחר ריאד ח'טיב לראשות המועצה.
בוסתאן אל-מרג'
במועצה אזורית בוסתאן אל-מרג' נבחר אחמד זועבי לראשות המועצה.
אבו גוש
בבחירות למועצת אבו גוש נבחר מחדש סלים גבר, בתמיכת 52 אחוז מהמצביעים.
אבו סנאן
באבו סנאן נבחר מחדש לראשות המועצה נוהאד משלב.
אור יהודה
באור יהודה נבחר מחדש דוד יוסף, שנבחר בבחירות מיוחדות ב-2007, לראשות העיר.
אור עקיבא
באור עקיבא נבחר מחדש שמחה יוסיפוב לראשות העיר.
אורנית
באורנית נבחר לראשות המועצה שלומי לנגר.
אזור
באזור נבחר לראשונה אריה פכטר לראשות המועצה מטעם רשימת "אזור אחת".
אילת
באילת נבחר מחדש מאיר יצחק הלוי לראשות העיר.
אליכין
באליכין נבחר משה מרדכי חי לראשות המועצה.
אלעד
באלעד נבחר יצחק שלום עידן לראשות המועצה, בתמיכת 75 אחוז מהמצביעים.
אלפי מנשה
באלפי מנשה נבחר מחדש חסדאי אליעזר לראשות המועצה, בתמיכת 77 אחוז מהמצביעים.
אלקנה
באלקנה נבחר צדוק זהוראי לראשות המועצה, בתמיכת 48 אחוז מהמצביעים.
אריאל
באריאל נבחר מחדש רון נחמן לראשות העיר, בתמיכת 51 אחוז מהקולות.
אשקלון
באשקלון נבחר בני וקנין בסיבוב שני לראשות העיר.
באר יעקב
בבאר יעקב נבחר מחדש ניסים גוזלן לראשות העיר, בתמיכת 77 אחוז מהמצביעים.
באר שבע
בבאר שבע גבר רוביק דנילוביץ' (60%) על ראש העירייה המכהן יעקב טרנר (30%) ועל יוסי שלי מהליכוד (9%). בבחירות למועצה זכתה "דרך חדשה" של רוביק דנילוביץ' ב-8 מנדטים, רשימתו של טרנר ב-2 מנדטים, רשימה דתית ב-3 מנדטים, מפלגת ש"ס – 3 מנדטים, הליכוד – מנדט אחד, ישראל ביתנו 3 מנדטים וחמש רשימות מקומיות נוספות ב-7 מנדטים.
בועיינה-נוג'ידאת
בבועיינה-נוג'ידאת נבחר מחדש סאלח סולימאן לראשות המועצה, בתמיכת 95 אחוז מהמצביעים.
ביר אל-מכסור
בביר אל-מכסור נבחר יאסר חוג'יראת לראשות המועצה. מפלגתו אל־אצלאח וא־תע'ייר (החידוש והשינוי) זכתה ל־2 מושבים מה־9 במועצה.
בית ג'ן
בבית ג'ן נבחר לראשות המועצה ביאן קבלאן, בתמיכת 49 אחוז מהמצביעים.
בית דגן
בבית דגן נבחר מחדש לראשות המועצה אליהו דדון.
בית שאן
בבית שאן התמודדו חמישה מועמדים על ראשות העיר: ראש העירייה מטעם הליכוד ז'קי לוי, מועמד קדימה מרדכי יצחק, מועמד ש"ס שמעון נגר והמועמדים העצמאיים אפרים כהן ורפי בן שטרית. לוי ניצח בבחירות עם כ-47% מהקולות. בן שטרית קיבל כ-24%, יצחק-11%, נגר וכהן-9% לכל אחד. מועצת העיר הורכבה מסיעות הליכוד (4 מושבים), "חנוך לנער" (3) תנועת בית שאן החדשה (2), מפד"ל, קדימה, "ביחד" וש״ס (מושב אחד לכל אחד).
בית שמש
בבית שמש נבחר לראשות העיר המועמד החרדי משה אבוטבול, שזכה ב־46% מקולות הבוחרים וגבר על ראש העירייה המכהן דניאל וקנין מהליכוד ושלום לרנר נציג הציבור הדתי לאומי.
בני ברק
בבני ברק מונה לראשות העיר יעקב אשר, לאחר שהתייצב כמועמד יחיד מטעם רשימה מאוחדת שהייתה הרשימה היחידה שהתמודדה למועצת העיר, לא התקיימו בה בחירות בבחירות אלו. אשר, איש דגל התורה החליף את ישכר פרנקנטהל מאגודת ישראל, כחלק הסכם הרוטציה המקובל בעיר. מטעם הרשימה המאוחדת נבחרו 25 מועמדים, מתוכם 18 כנציגי יהדות התורה (אגודת ישראל ודגל התורה), 6 כנציגי מפלגת ש"ס ונציג אחד מטעם המפד"ל.
בני עי"ש
בבני עי"ש נבחר מחדש לראשות המועצה מרק בסין, בתמיכת 62 אחוז מקולות המצביעים.
בנימינה-גבעת עדה
בבנימינה-גבעת עדה נבחר לראשות המועצה אורי דיסטניק בתמיכת 58 אחוז מקולות המצביעים.
בסמת טבעון
בבסמת טבעון נבחר לראשות המועצה בסיבוב שני מוחמד זובידאת.
בת ים
בבת ים נבחר מחדש לראשות העיר שלמה לחיאני, בתמיכת 86 אחוז מקולות המצביעים.
גבעת זאב
בגבעת זאב נבחר לראשות המועצה בסיבוב שני יוסי אברהמי, כשהוא גובר על ראש המועצה המכהן עמוס טרטמן.
גבעת שמואל
בגבעת שמואל נבחר לראשות המועצה יוסי ברודני, בתמיכת 52 אחוז מקולות המצביעים.
גבעתיים
בגבעתיים נבחר מחדש ראובן בן שחר לראשות העיר, בתמכית 78 אחוז מקולות המצביעים.
ג'דיידה-מכר
בג'דיידה-מכר נבחר לראשות המועצה מוחמד שאמי בתמיכת 41 אחוז מקולות המצביעים.
גדרה
בגדרה נבחר לראשות המועצה יואל גמליאל, בתמיכת 53 אחוז מקולות המצביעים.
ג'וליס
בג'וליס נבחר לראשות המועצה בסיבוב שני סלמאן הנו.
ג'לג'וליה
בג'לג'וליה נבחר לראשות המועצה גאבר גאבר, בתמיכת 54 אחוז מקולות המצביעים.
גן יבנה
בגן יבנה נבחר מחדש אהרון דרור לראשות המועצה, בתמיכת 65 אחוז מקולות המצביעים.
גני תקווה
בגני תקווה נבחר מחדש אבישי לוין לראשות המועצה, בתמיכת 63 אחוז מקולות המצביעים.
ג'סר א-זרקא
בג'סר א-זרקא נבחר לראשות המועצה עז-א-דין עמאש בתמיכת 48 אחוז מקולות המצביעים.
ג'ש (גוש חלב)
בג'ש (גוש חלב) נבחר לראשות המועצה אליאס אליאס, בתמיכת 48 אחוז מקולות המצביעים.
דיר חנא
בדיר חנא נבחר לראשות המועצה רג'א חטיב, בתמיכת 51 אחוז מקולות המצביעים.
דימונה
בדימונה נבחר מחדש ראש העירייה המכהן מטעם דימונה ביתנו (סיעת-בת של ישראל ביתנו) מאיר כהן, שגבר עם כ-61% על ניסים פרץ מהעבודה (25%) ובני ביטון מהליכוד (14%). למועצת העיר נבחרו הסיעות: דימונה ביתנו (5), האיחוד הדתי מפד"ל–יהדות התורה, יחד וש"ס (2 כל אחת), הליכוד, יד ביד, תנופה לספורט והעבודה (מושב לכל אחת).
הרצליה
בהרצליה נבחרה מחדש לראשות העיר יעל גרמן, בתמיכת 62 אחוז מקולות המצביעים. רשימתה של גרמן, "הרצליה שלנו" זכתה ל-7 מתוך 19 המושבים במועצה.
חדרה
בחדרה נבחר מחדש חיים אביטן לראשות העיר, בתמיכה של 65 אחוז.
חולון
בחולון ניצח ראש העירייה המכהן מטעם מפלגת העבודה מוטי ששון עם כ-75% מקולות הבוחרים. רשימתו זכתה בכ-10 מתוך 23 מושבי מועצת העיר. שאר הסיעות היו ש"ס (5), "מצטיינים בחינוך", הליכוד, ישראל ביתנו ו"רשימת עמוס ירושלמי" (2). רשימת חולון אחת ורשימתו של אילן לוי קיבלו מושב אחד לכל רשימה.
חיפה
בחיפה נבחר מחדש ראש העירייה המכהן יונה יהב, שגבע על ניצב בדימוס יעקב בורובסקי (47% לעומת 37%). במועצת העיר חברו הסיעות: חיפה שלנו (4), הירוקים של חיפה, חיפה ביתנו, מהפך בחיפה (3 מושבים כל אחת), העבודה, חד"ש, צעירי חיפה, הליכוד, נטו, די-שינוי ירוקים גמלאים עסקים שכונות ועדי עובדים, יהדות התורה (2 מושבים כל אחת), המפד"ל, שדולת גמלאים חיפה-גיל, תחאלוף ערב חיפה (בל"ד) וש"ס (מושב אחד לכל אחת).
לאחר הבחירות רוב הסיעות הצטרפו לקואליציה של יהב, מלבד חד"ש, בל"ד, שינוי, מהפך בחיפה והירוקים.
ירושלים
אחוז ההצבעה בבחירות עמד על כ-43%.
הרכב מועצת העיר הנבחרת: מפלגות צדק חברתי, עלה ירוק והירוקים לא עברו את אחוז החסימה.
מיתר
בבחירות לראשות המועצה המקומית מיתר נבחר לראשונה אבנר בן-גרא.
פתח תקווה
בבחירות אלו התמודדו ראש העירייה יצחק אוחיון, אורי אהד, גנאדי בורשובסקי (ישראל ביתנו), חיים בשארי (הליכוד) וחיים כהן (רשימה עצמאית). בסופו של דבר, אוחיון ניצח בפעם השלישית (ראש העירייה הראשון בעיר המגיע להישג זה) וזכה ל-55%, אהד זכה ל-29%, בורשובסקי זכה לכ-8%, בשארי זכה לכ-3%, וכהן זכה גם הוא לכ-3%.
הרכב מועצת העיר הנבחרת:
ראשון לציון
לאחר מרוץ צמוד, ניצח דב צור את ראש העירייה המכהן מאיר ניצן ברוב של כ-52% אל מול 48%. לאחר פרסום התוצאות ניצן פרסם כי הוא פורש מהחיים הפוליטיים (בסופו של דבר הוא כיהן כראש הוועדה הקרואה בלוד).
הרכב המועצה הנבחרת: גיל, יהדות התורה ומרצ לא עברו את אחוז החסימה.
רמת גן
המועמדים הבולטים בעיר היו וישראל זינגר וראש העירייה המכהן צבי בר. בבחירות עצמן בר ניצח עם כ-56% לעומת 25% שהצביעו לזינגר. הרכב המועצה הנבחרת:
תל אביב
המועמדים הבולטים בבחירות אלו היו ראש העירייה המכהן מטעם סיעת "תל אביב-יפו" רון חולדאי, מול מועמד "עיר לכולנו" וחבר הכנסת דב חנין. בסופו של דבר חולדאי ניצח עם 51% מהמצביעים, לעומת 34% שהצביעו לחנין. מועמד הירוקים פאר ויסנר קיבל כ-4%. לאחר הבחירות חנין החליט להישאר בתפקידו כחבר כנסת ולא לכהן במועצת העיר.
בבחירות היו זכאים להצביע כ-315,000 תושבים שמתוכם הצביעו כ-35.5%.
הרכב מועצת העיר הנבחרת:
קואליציית חולדאי (21 חברים)
אופוזיציה (10 חברים)
קישורים חיצוניים
תוצאות הבחירות המלאות -
אנדראס מטאקסס
אַנְדְּרֵאָס מָטַאקְסְס (ביוונית: Ανδρέας Μεταξάς; 1790 – 19 בספטמבר 1860) היה פוליטיקאי, לוחם ודיפלומט יווני, אשר לחם במלחמת העצמאות היוונית וכיהן כראש ממשלת יוון בין 1843 ל-1844. מטאקסס היה ראש הממשלה היווני הראשון בתקופת המונרכיה החוקתית שהחלה לאחר מהפכת ה-3 בספטמבר 1843, במהלכה חתם אותון, מלך יוון, על חוקה שהגבילה את סמכויותיו והביאה את המונרכיה האבסולוטית לסופה.
ביוגרפיה
מטאקסס נולד באיים היוניים ב-1790, עת היו חלק מהרפובליקה של ונציה. משפחת מטאקסס הייתה משפחה אמידה ומוכרת שהיגרה מקונסטנטינופול במהלך המאה ה-15. על אף שלא ניתן לו חינוך מיוחד, מטאקסס ידע לדבר באופן שותף באיטלקית וצרפתית נוסף על יוונית שהייתה שפת האם שלו והיה למומחה בהיסטוריה של יוון העתיקה. מטאקסס היה חלק מאחוות פיליקי אטריה ובפרוץ מלחמת העצמאות היוונית גייס מיליציה בת 350 איש לפלופונסוס. מטאקסס נשלח עם כוחותיו, בהצעת דימיטריוס איפסילנטי, לכבוש את פטרס מידי האימפריה העות'מאנית. עקב פציעתו של מטאקסס במהלך קרב לאלס, הוא היה מעורב רק במנהל הפוליטי להמשך מלחמת העצמאות. במסגרת הפוליטית של הרפובליקה ההלנית הראשונה, מטאקסס צידד עם הרוזן יואניס קפודיסטריאס.
בסיומה של מלחמת העצמאות נותר מטאקסס חבר בממשלה היוונית הזמנית עד להגעתו של אותון, מלך יוון, זאת למרות מאבקים עם הפוליטיקאי רב ההשפעה יואניס קולטיס. הממשל של אותון הונהג בידי עוצרות של פוליטיקאים מממלכת בוואריה אשר דגלו במונרכיה אבסולוטית. מטאקסס היה מעורב במספר תפקידי מנהל משניים בפלופונסוס עד שהוגלה למרסיי, המונרכיה של יולי, בידי משטר העוצרות עקב דעותיו הליברליות. בהמשך נקרא לשוב ליוון ושירת כשגריר יוון בממלכת ספרד והיה לשר לענייני הצבא בממשלתו של אלכסנדרוס מברוקורדאטוס. במותו של המצביא והפוליטיקאי תיאודורוס קולוקוטרוניס הפך מטאקסס למנהיג 'המפלגה הרוסית' השמרנית, מלוכנית מתונה, אשר תמכה בחיזוק הקשרים של יוון עם האימפריה הרוסית. מטאקסס היה מעורב, ביחד עם דמטריוס קאלרגיס (אנ'), בהוצאה לפועל של מהפכת ה-3 בספטמבר 1843, שהביאה את המלך אותון לחתום על חוקה אשר הביאה לסיום שלטון העוצרות והסדירה מונרכיה פרלמנטרית.
עם המהפכה וביטול העוצרות הגיע הממשל הבווארי ביוון לסיומו, ומטאקסס מונה לראש ממשלת יוון החדש. מטאקסס היה הראשון מבין ראשי השרים היוונים שנקרא בתואר 'ראש ממשלה'. ממשלתו של מטאקסס הייתה ממשלה זמנית והוטל עליה לפקח על ניקיון הבחירות הכלליות לאספה המחוקקת לפי חוק זכות הבחירה החדש שנקבע לפי החוקה. לאחר מכן המשיך מטאקסס לפעול במספר תפקידי מפתח בממשלות שונות ונותר פוליטיקאי רב השפעה. הוא כיהן בתור שר האוצר בממשלתו החדשה של יואניס קולטיס בין 1844 ל-1847. ב-1850 הועלה לדרגת לוטננט גנרל על פועלו והוענק לו עיטור מסדר הגואל מידי המלך אותון. באותה השנה נשלח מטאקסס לקונסטנטינופול לשמש כשגריר יוון באימפריה העות'מאנית. בפרוץ מלחמת קרים התפטר ממשרת השגריר בזעם ופרש מהפוליטיקה.
בשנותיו האחרונות היה מטאקסס מעורב בניהול ארגונים שונים לקידום חינוך ביוון. הוא נותר בעל תדמית ציבורית של אדם כן, חזק, אמיץ ופטריוטי עם פטירתו באתונה ב-1860.
שניאור ובר
שניאור זלמן ובר (נולד בח' באלול ה'תשנ"ו, 23 באוגוסט 1996) הוא איש תקשורת ופובליציסט ישראלי. העורך הראשי של עיתון "מרכז העניינים". בעבר כיהן כעורך הראשי של אתר בחדרי חרדים ורשת העיתונים קו עיתונות דתית.
ביוגרפיה
נולד וגדל בירושלים, בשכונת בתי אונגרין הסמוכה למאה שערים לרב עידו ארליך-ובר. למד בישיבה קטנה בתומכי תמימים באלעד, את דרכו בעיתונות התחיל בהיותו תלמיד בישיבת חב"ד במגדל העמק, אז פרסם ראיונות אישיים ונדירים שחוללו סערה. בהמשך שימש כעורך אתר חב"ד שטורעם.נט. שירת בצה"ל ושימש כחזן צבאי ברבנות הצבאית, שם זכה לאותות הצטיינות על פועלו.
כתלמיד ישיבה קיים ראיון נדיר ויוצא דופן עם אב"ד העדה החרדית הרב יצחק טוביה וייס שפורסם בשבועון כפר חב"ד, כן ערך ראיון שחולל סערה עם מנהיג קהילת המתמידים הרב לייב מינצברג, בו הביע האחרון באופן מפתיע התנצלות על דברים שפורסמו בשמו נגד חסידות חב"ד.
הצטרף לאתר בחדרי חרדים והיה לעורך האתר. בשנת 2019 מונה לעורך רשת המקומונים קו עיתונות דתית. במסגרת תפקידו הרחיב ושדרג את עיתון סוף השבוע של הרשת – "כל ישראל". בנוסף, פרסם טור פרשנות ופובליציסטיקה שבועי. מפרסם מעת לעת מאמרי דעה פובליציסטיים.
ביולי 2021 מונה לעורך הראשי של עיתון "מרכז העניינים", בעל תפוצה של 135 אלף עותקים במגזר החרדי, והחליף בתפקיד את העיתונאי יצחק נחשוני.
במסגרת תפקידו הרחיב את העיתון והוסיף מדורים חדשים בתחומים שונים לצד מוספים מיוחדים. בעריכתו, שם דגש על מאמרי דעה ופרשנות וכן כתבות מגזין שבועיות. במקביל ערך ריאיונות אישיים עבור העיתון עם גדולי ישראל בהם הרב שמעון בעדני, הרב יצחק זילברשטיין, הרב מאיר מאזוז, הרב משה מאיה, הרב שלמה עמאר.
בספטמבר 2022 פרסם בעיתון 'מרכז העניינים' מאמר מאת ראש האופוזיציה בנימין נתניהו שבו קרא לחסידים ולליטאים להמשיך להיות מאוחדים, זאת על רקע החשש מפיצול ביהדות התורה לקראת הבחירות לכנסת. המאמר חולל סערה וגרר ביקורת ביהדות התורה נוכח מה שהשתמע כהתערבות של נתניהו במחלוקת פנימית במפלגה.
בנובמבר 2022 ערך ריאיון עם רבם של יהודי איראן, הרב יהודה גראמי, שבו תיאר האחרון את מצבם של יהודי איראן לנוכח המצב המתוח ששרר במדינה והסכנה הנשקפת למשטר.
חיים אישיים
נשוי ואב לארבעה. אחיו הוא העיתונאי אריה ארליך, עורך מגזין בעיתון 'משפחה'.
פוליאתילן מוקצף
פוליאתילן מוקצף (באנגלית: Expanded polyethylene או EPE ) הוא קצף המיוצר מפוליאתילן. בדרך כלל הוא עשוי מתאים מורחבים ('חרוזי EPE') שנוצרו בעזרת חומר ניפוח, ואחריו יציקה לתוך תבנית בתא קיטור - התהליך דומה לזה המשמש לייצור קלקר.
EPE הוא קצף העשוי תאים סגורים בצפיפות נמוכה, קשיח למחצה. ייצור קצפי EPE דומה לזה של פוליסטירן מורחב (קלקר). למרות שניתן לייצר את התאים בצפיפות שונה נהוג מבחינה יישומית להפריד בין קצף פוליאתילן בצפיפות נמוכה (LDPE) לקצף פוליאתילן בצפיפות גבוהה (HDPE). השימוש הנפוץ ביותר לפוליאתילן מוקצף הוא כתחליף לקלקר ופוליאוריתן קשיח או גמיש. ומשמש בעיקר לריפוד אריזות. התאים המוקצפים יעילים במיוחד בספיגת אנרגיה קינטית ולכן שומרים על תוכן החבילה מפגיעות מכניות.
ג'ון קרטין
ג'ון ג'וזף קרטין (באנגלית: John Joseph Curtin ; 8 בינואר 1885 – 5 ביולי 1945) היה מדינאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה הארבעה עשר מ-1941 ועד למותו וכן היה מנהיג מפלגת הלייבור מ-1935 ועד מותו. ב-1941 הקים קרטין ממשלת מיעוט וב-1943 הנהיג את מפלגתו במערכת בחירות שבה זכתה הלייבור בשני שלישים של מושבי בית הנבחרים, שיא שקיים עד היום. במלחמת העולם השנייה הנהיג קרטין את אוסטרליה לנוכח סכנת הפלישה היפנית וכיום הוא נחשב לאחד מראשי הממשלה הגדולים של ארצו. כשסוף המלחמה נראה באופק, מת קרטין בעודו מכהן בתפקידו. לזמן קצר ירש אותו פרנק פורד ולאחר מכן כיהן בתפקיד בן צ'יפלי.
ראשית חייו
ג'ון קרטין נולד בעיירה קרסוויק שבמדינת ויקטוריה. אביו היה קצין משטרה ממוצא אירי ובראשית חייו הוא גודל על ברכי הנצרות הקתולית. הוא למד בבית ספר עד גיל 13, אז החל לעבוד בעיתון בעיירת הולדתו. עד מהרה הוא הפך להיות פעיל הן במפלגת הלייבור והן במפלגה הסוציאליסטית של ויקטוריה, שהייתה ארגון בעל גוון מרקסיסטי. הוא כתב עבור עיתונים רדיקלים וסוציאליסטים וככל הנראה הוא קיבל אז לראשונה הצעה לעמוד לבחירה למשרה ציבורית כמזכיר מועדון פוטבול אוסטרלי, אך הובס. מוקדם יותר, בין השנים 1903 – 1904 הוא שיחק בשורות מועדון זה.
ראשית הקריירה הפוליטית
ב-1925 התמודד קרטין פעם נוספת כמועמד לפרלמנט והפסיד וב-1928 נבחר לראשונה במסגרת בחירות ביניים לאחר פרישתו של ויליאם ווטסון. בבחירות הכלליות של 1929 הוא נבחר מחדש וציפה להיות חבר בממשלתו של ראש הממשלה ג'יימס סקאלין, אך אי שביעות הרצון מהרגלי השתייה שלו הותירה אותו על הספסלים האחוריים. ב-1931 החליט ווטסון לשוב לפרלמנט והביס את קרטין בקלות. בבחירות אלו נחלה מפלגת הלייבור תבוסה מוחצת וכוחה בפרלמנט הצטמק ל-14 מושבים בלבד. לאחר התבוסה היה קרטין לתומך נלהב של אוסטרליה המערבית בוועדה פדרלית לסיוע הכלכלי למדינות. ב-1934, כאשר הודיע ווטסון על פרישתו הסופית, עמד קרטין שוב לבחירה והצליח לזכות במושב הקודם שלו בפרלמנט.
ב-1935, כאשר התפטר סקאלין מתפקידו כמנהיג המפלגה, העמיד קרטין את עצמו לבחירה כדי להחליף אותו, למרות שלא היו צפיות שהוא יזכה. מתחרהו היה פרנק פורד, חבר פרלמנט ידוע שהיה מצוי במדיניות הכלכלית בממשלתו של סקאלין. האגף השמאלי של המפלגה והאיגודים המקצועיים תמכו בקרטין, בניסיון לנסות לחסום את פורד מלזכות בתפקיד המנהיג. עם תמיכתם הצליח סקאלין להביס את פורד בהפרש של קול אחד ולהיות מנהיג מפלגת הלייבור ומנהיג האופוזיציה. תמיכתם הוענקה לקרטין על בסיס הבטחה שלו לוותר על הרגלי השתייה שלו, הבטחה שאותה קיים. בבחירות של 1937 עלה במעט מעמדה של הלייבור וב-1939 הוא השתפר במידה משמעותית. בבחירות של 1940 הנהיג קרטין את הלייבור לזכייה בחמישה מושבים נוספים בפרלמנט.
ראש ממשלה
בספטמבר 1939 הכריז ראש ממשלת אוסטרליה, רוברט מנזייס על הצטרפותה של אוסטרליה למלחמת העולם השנייה לצדה של בריטניה ונגד גרמניה. ב-1941 נסע מנזייס לבריטניה לדון על תפקידה של אוסטרליה באסטרטגיית המלחמה ולהביע את דאגתו בנוגע להגנתה של סינגפור. בזמן שהותו בבריטניה, איבד מנזייס את תמיכת מפלגתו ובשובו הוא אולץ להתפטר. התפטרותו חשפה את מפלגת אוסטרליה המאוחדת למשבר מנהיגותי, למרות שהיא הייתה בשלטון מזה עשור. המפלגה בחרה בראש הממשלה לשעבר, בילי יוז כמנהיגה החדש. עם זאת היה אז יוז כבר בן 78 ומבוגר מדי כדי שיוכל להנהיג את אוסטרליה בעת מלחמה. למרות שמפלגת אוסטרליה המאוחדת הייתה השותפה הבכירה בקואליציה, שוכנע יוז לוותר על תפקידי מנהיג הקואליציה וראש הממשלה ובמקומו נבחר ארתור פאדן ממפלגת הכפר.
כבר בתקופת כהונתו של מנזייס כראש ממשלה, סירב קרטין לקבל את הצעתו להצטרף לממשלה לאומית עקב מצב המלחמה, בין השאר עקב חששו שצעד כזה יפלג את מפלגת הלייבור, למרות שהוא הסכים להשתתף במועצת המלחמה המייעצת של הפרלמנט. באוקטובר 1941 חצו שני חברי הפרלמנט העצמאיים שעד אז העניקו רשת תמיכה לממשלתו של מנזייס, ארתור קולס ואלכסנדר וילסון, את הקווים, חברו למפלגת הלייבור, הצביעו נגד התקציב וגרמו להפלת הממשלה. המושל הכללי, הלורד גאורי, סירב לתת יד לעריכת בחירות פחות משנה לאחר כינון הפרלמנט, במיוחד לאור המצב הבינלאומי הרגיש. הוא זימן את וילסון וקולס, וקיבל את הבטחתם לתמיכה בקרטין במידה והוא ימונה להיות ראש ממשלה ובכך להבטיח יציבות שלטונית. ב-7 באוקטובר 1941 הושבע קרטין לתפקיד ראש הממשלה בהיותו בן 56.
ב-7 בדצמבר 1941 תקפו היפנים את פרל הארבור והמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט פרצה. קרטין פנה לאומה בנאום ברדיו באומרו: "אנשי ונשות אוסטרליה... אנו במלחמה עם יפן. זהו המצב החמור ביותר בהיסטוריה שלנו. לנו האוסטרלים יש מסורות בנות קיימא. אנו נשמור עליהן. אנו נצדיק אותן. אנו נגן על הארץ הזו ונשמור עליה כמבצר של דובר האנגלית וכמקום בו הציוויליזציה תמשיך להתקיים". ב-10 בדצמבר הוטבעו הספינות אה"מ פרינס אוף ויילס ואה"מ ריפאלס על ידי מפציצים יפנים ליד חופי מלאיה. היו אלה ספינות הקרב העיקריות האחרונות שחצצו בין יפן לבין אסיה, אוסטרליה והאוקיינוס השקט, מלבד כמה ספינות ששרדו את ההתקפה על פרל הארבור. ב-23 בדצמבר שיגר קרטין מברקים לנשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט ולראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, באומרו, "משמעות נפילתה של סינגפור היא בידודם של הפיליפינים, נפילתם של איי הודו המזרחית ההולנדים וניסיון להחניק את כל שאר הבסיסים. בכוחכם להתמודד עם המצב... אנו נקבל בשמחה את מפקדי הכוחות האמריקנים באוקיינוס השקט. אנא שיקלו זאת בדחיפות".
קרטין קיבל כמה החלטות גורליות במסגרת המאמץ המלחמתי. ב-26 בדצמבר פרסם העיתון מלבורן הרלד מנשר מאת קרטין:
מנשר היסטורי זה נחשב לאחד החשובים בתולדותיה של אוסטרליה, ומהווה נקודת תפנית ביחסיה של אוסטרליה עם מדינת האם שלה, בריטניה. רבים חשו שקרטין נטש את הקשרים המסורתיים עם בריטניה מבלי לבסס קודם את השותפות החלופית עם ארצות הברית. נאום זה ספג גם ביקורת בחוגים גבוהים בממשלות אוסטרליה, בריטניה וארצות הברית. תגובתו של צ'רצ'יל הייתה זועמת, רוזוולט אמר שהיה לנאום "טעם של פאניקה". בכל אופן, הנאום השיג את מטרתו בכך שהסב את תשומת הלב לאפשרות של פלישה יפנית לאוסטרליה.
במקביל, הפעילה ממשלתו של קרטין חוק שהכיר במעמדה של אוסטרליה כדומיניון על פי חוק וסטמינסטר של 1930 ושעד אז אוסטרליה לא הכירה בו. החוק נכנס לתוקף בדיעבד מ-3 בספטמבר 1939 עם פרוץ המלחמה. למרות שמבחינה פוליטית החוק היה תוצר של מדינות הממשלה לשינוי כיוון כלפי ארצות הברית, מבחינה חוקתית הוא סימן את הפיכתה של אוסטרליה לאומה עצמאית עם בית מלוכה נפרד ולא עוד כפופה לחוק הבריטי ולמלוכה הבריטית.
קרטין יצר יחסי עבודה קרובים עם המפקד העליון של בעלות הברית בזירת דרום מערב האוקיינוס השקט, גנרל דאגלס מקארתור. הוא הבין שאוסטרליה תזכה להתעלמות אם לא יהיה לה מליץ יושר חזק בוושינגטון די. סי. והוא רצה שתמיכה זו תבוא מצדו של הגנרל מקארתור. הוא העביר את הפיקוד על כוחות ההגנה של אוסטרליה והנחה את המפקדים האוסטרלים להתייחס לפקודותיו של מקארתור כאילו הגיעו ישירות מממשלת אוסטרליה.
ממשלת קרטין הסכימה שהקורפוס האוסטרלי הראשון, על בסיס דיוויזיות חיל הרגלים השישית והשביעית, יועבר מצפון אפריקה לפיקוד המשותף האמריקני-בריטי-הולנדי-אוסטרלי באיי הודו המזרחית ההולנדיים. נפילתה של סינגפור ב-15 בפברואר 1942 נתפסה כאסון הצבאי הגרוע ביותר מאז מערכת גליפולי. הדיוויזיה השמינית בשלמותה על 15,384 אנשיה, נפלה בשבי, למרות שמייג'ור-גנרל בנט הצליח להימלט. צ'רצ'יל ניסה להפנות את הקורפוס האוסטרלי הראשון לטובת תגבור הכוחות הבריטים בבורמה, מבלי לקבל את אישורה של ממשלת אוסטרליה. קרטין עמד על כך שהקורפוס ישוב לאוסטרליה, למרות שהוא הסכים שהגוף העיקרי של הדיוויזיה השישית יישאר כחיל מצב בציילון. האיום היפני קיבל יתר תוקף ב-19 בפברואר כאשר הפגיזו את דרווין, ההפגזה האווירית הראשונה על צפון אוסטרליה.
לקראת סיומה של שנת 1942, תוצאותיהם של הקרבות בים האלמוגים, במפרץ מילן ובשביל קוקודה, הצליחו לעצור את סכנת הפלישה. באותה תקופה הרחיב קרטין גם את סעיפי חוק ההגנה (Defence Act), כך שחיילים מילואים אוסטרליים יוכלו להישלח אל מחוץ לאוסטרליה ל"טריטוריות אחרות בדרום-מערב האוקיינוס השקט שהמושל הכללי מוצא שהן קשורות להגנתה של אוסטרליה" גישה זו עמדה בניגוד לדעותיהם של רוב עמיתיו הוותיקים של קרטין מהצד השמאלי של המפה הפוליטית, בהנהגתו של ארתור קאלוול. בתקופת מלחמת העולם הראשונה התנגד קרטין לגיוס החובה וכן ב-1939, כאשר הוגשה הצעת חוק בנושא על ידי ממשלתו של מנזייס, אך הוא שינה את דעתו תחת הלחצים של מלחמת העולם השנייה. הלחצים שנבעו מהמאבקים הפנימיים בתוך הלייבור, השפיעו קשות על מצב בריאותו של קרטין, שלא היה במיטבו גם בתקופות רגועות. הוא סבל במשך כל חייו ממחלות הקשורות ללחץ נפשי והיה מעשן כבד. בשנים אלו נהג קרטין וכמוהו אחרים בממשלה, לעבוד 16 שעות ביממה.
בתחום המדיניות החברתית, יישמה ממשלת קרטין שורה של רפורמות מתקדמות במהלך תקופת כהונתה. הונהגו קצבאות ששולמו לגרושות ואלמנות, בעוד שהקמתה של "מועצת תעסוקת הנשים" (Women's Employment Board) הובילה להגדלת שכרן של חלק מהנשים במהלך המלחמה. האבוריג'ינים הוכנסו למעגל הזכאים להטבות חברתיות וקצבאות הילדים הורחבו. בנוסף, הוגדלו קצבאות הזקנה והנכות במקביל להסדרים הדדיים בתחום זה עם ניו זילנד. ב-1942 התאפשר לעובדי ציבור זמניים להצטרף לתוכנית הפרישה לגמלאות הממשלתית במידה והם היו מועסקים במשך יותר מחמש שנים והיה להם אופק תעסוקתי ברור. חוק ימי החופשה של העובדים הפדרליים של 1943 הבטיח את קבלתה של החופשה בתשלום שנהוג היה להעניק לעובדים וותיקים, גם לעובדים הזמניים. ב-1943 הוקמה ועדה אוניברסיטאית שהעניקה פטורים לסטודנטים משירות צבאי כדי להמשיך את לימודיהם וכן הוענקו לסטודנטים אלה פטור משכר לימוד, ועל פי מבחן הכנסה, הם קיבלו מלגות קיום. ב-1941 הוענקה הזכאות לקצבאות זקנה לאנשים ממוצא אסיאתי שהיו נתינים בריטים, ליוצאי איי האוקיינוס השקט ולחלק מהאבוריג'ינים. באותה שנה גם הוגדרו קצבאות הזקנה כהכנסה פטורה ממס והונהגו שורה של הטבות לאלמנות וגרושות וקצבאות ילדים.
לבחירות הכלליות של 1943 הנהיג קרטין את מפלגתו עם עמדה חזקה. קואליציית האנטי-לייבור הייתה כמעט במצב גסיסה באותה תקופה ופאדן ויוז לא היו מסוגלים להתחרות בקרטין. בבחירות הוביל קרטין את הלייבור לניצחון הגדול ביותר שלה אי פעם, כשהוא זוכה בשני שלישים ממושבי הפרלמנט וכשקואליציית האנטי-לייבור צמצמה כוחה ל-19 מושבים בלבד, כולל 7 מושבים למפלגת הכפר, מפלגתו של פאדן. כמו כן זכתה הלייבור לרוב של 22 מתוך 36 מושבי הסנאט. מעודד מהצלחתו, קיים קרטין משאל עם על הזכות לזכויות יתר חוקתיות לממשלה במשך חמש שנים לאחר תום המלחמה, ובהם שליטה של הממשלה על המונופולים, התאגידים, דיני נאמנות, מערכת הבריאות, תשלומים למשפחות, חופש הביטוי, דת, שיקום חיילים משוחררים, חקיקה בנוגע לאבוריג'ינים ואמצעי הגנה כנגד שימוש לרעה בצעדי חקיקה. משאל האם נדחה ברוב של 54%, למרות שזכה לתמיכה באוסטרליה המערבית ובאוסטרליה הדרומית.
מותו
ב-1944, כאשר עשה חלק ניכר מזמנו בנסיעות ללונדון ולוושינגטון די. סי. להיפגש עם צ'רצ'יל, רוזוולט ומנהיגים אחרים של בעלות הברית, כבר סבל קרטין ממחלת לב. בראשית 1945 כשסיום המלחמה כבר היה באופק, החלה בריאותו להתדרדר במהירות.
ג'ון קרטין מת ב-5 ביולי 1945 במעון ראש הממשלה בקנברה בגיל 60. הוא היה ראש הממשלה השני שמת תוך כדי כהונתו בתוך שש שנים והיחיד עד היום שמת בתוך מעון ראש הממשלה (The Lodge). כומר קתולי נקרא לערש הדווי שלו אך התבקש לעזוב. כל חייו סירב קרטין להציג את כף רגלו בכנסייה קתולית, אפילו לו בטקסי נישואין של ידידיו. גופתו הוטסה לפרת' במטוס DC-3 דקוטה של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי שלווה על ידי תשעה מטוסי קרב. בטקס ההלוויה שלו שנערך בבית הקברות קאראקטה שבפרת' השתתפו יותר מ-30,000 איש בנוסף לעוד רבים שניצבו ברחובות.
לאחר מותו, ירש אותו בתפקידו פרנק פורד שהוחלף לאחר שמונה ימים בבן צ'יפלי שנבחר להיות מנהיג הלייבור וראש הממשלה.
מורשתו
ג'ון קרטין יזכר על הניצחון הסוחף ביותר של מפלגת הלייבור במערכת הבחירות של 1943, על השורה של התיקונים החברתיים שהנהיג במהלך שנות כהונתו ועל הפיכתה של אוסטרליה למדינת רווחה. העברתו של החוק שקיבל את חוק וסטמינסטר, בניגוד לעמדתן של ארבע ממשלות קודמות, ציינה את עצמאותה החוקתית של אוסטרליה. חוק זה יחד עם חוקת אוסטרליה וחוק אוסטרליה (Australia Act) של 1986, הוא אחד ממרכיבי המפתח של המסגרת החוקתית המודרנית של אוסטרליה.
מותו בטרם עת העניק לו מקום מיוחד בהיסטוריה של הפוליטיקה האוסטרלית. מנהיגי מפלגת הלייבור שבאו אחריו, במיוחד בוב הוק וקים ביזלי, שאפו להמשיך את דרך "תנועת הלייבור הפטריוטית" של קרטין. גם חלק מהפוליטיקאים השמרנים חלקו כבוד למורשתו של קרטין. מיד לאחר מותו העביר הפרלמנט האוסטרלי החלטה לשלם קצבה שנתית של 1000 ליש"ט לאלמנתו של קרטין, עד אשר נחקק חוק שהסדיר תשלום קצבאות לאלמנותיהם של ראשי הממשלה לשעבר.
על שמו של קרטין נקרא מחוז הבחירה באוסטרליה המערבית, שאותו הוא ייצג במהלך הקריירה הפוליטית שלו, פרבר של הבירה קנברה, אוניברסיטה בפרת' וספרייה על שמו בתוכה, מכללה לאומנויות בפרמנטל, בית ספר לרפואה בקנברה, תחנת בקר בטריטוריה הצפונית, בניין המטה לשעבר של מפלגת הלייבור במלבורן ועוד מבנים, רחובות ופארקים ברחבי אוסטרליה. ב-1975 הנפיק הדואר האוסטרלי בול הנושא את דיוקנו. ב-14 באוגוסט 2005, ביום השנה ה-60 לסיום המלחמה באוקיינוס השקט, הוסר הלוט מעל פסל ארד של קרטין בחזית בניין העירייה של העיר פרמנטל שבאוסטרליה המערבית.
Christmas With Tony Bennett and the London Symphony Orchestra
Christmas With Tony Bennett and the London Symphony Orchestra (בעברית: חג המולד עם טוני בנט והתזמורת הסימפונית של לונדון) הוא אלבום האולפן ה-51 ואלבום חג המולד השני של זמר הג'אז האמריקאי טוני בנט. את האלבום הוציאה לאור בשנת 2002 חברת התקליטים קולומביה רקורדס. שירתו של בנט מלווה לצליליה של התזמורת הסימפונית של לונדון.
Still Falling for You
Still Falling for You הוא סינגל של הזמרת האנגליה, אלי גולדינג, שיצא ב-19 באוגוסט 2016 בהוצאת חברת התקליטים פולידור רקורדס. השיר מופיע בפסקול של הסרט ברידג'ט ג'ונס בייבי. השיר נכתב על ידי אלי גולדינג, טובה לו, ריקרד יירנסון, איליה סלמנזאדה ושלבאק, והופק על ידי איליה סלמנזאדה ושלבאק.
טאוכניץ
טאוכניץ (בגרמנית: Tauchnitz) הוא שמה של משפחת מדפיסים ומו"לים גרמנית.
בני המשפחה פרסמו ספרות בשפה האנגלית ברחבי יבשת אירופה מחוץ לבריטניה, כולל סדרות ראשונות של רומנים מאת צ'ארלס דיקנס.
בית הדפוס וההוצאה לאור של משפחת טאוכניץ קם בלייפציג בסוף המאה ה-18 ופעל בה עד מלחמת העולם השנייה. בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 העתיקה החברה את פעילותה לשטוטגרט.
אף שחוקי ההגנה הבינלאומיים על זכויות יוצרים עדיין לא היו קיימים בתקופה שקודם כינון אמנת ברן, שילמו בני טאוכניץ לסופרים עבור עבודותיהם שפרסמו, ואף הגבילו את פרסומיהם מבחינה גאוגרפית כדי לאפשר לסופרים כמו דיקנס או בולוור-ליטון לקיים הסדרים נפרדים לגבי פרסום ומכירת יצירותיהם בבריטניה.
בני משפחה מפורסמים
הבולטים בבני המשפחה:
המפלגה הדמוקרטית של רוסיה
המפלגה הדמוקרטית של רוסיה (ברוסית: Демократическая партия России) היא תנועה פוליטית בפדרציה הרוסית שהוקמה ב-26 במאי 1990 כאלטרנטיבה למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. בשיא כוחה, בינואר 2007 מנתה המפלגה כ-82,183 חברים. ב-15 בנובמבר 2008 בכנס של המפלגה הוכרז על פירוק התנועה וב-31 בדצמבר אותה שנה חדלה רשמית מלהתקיים, כאשר אוחדה עם תנועה דמוקרטית חדשה בשם "המעשה הנכון" (Правое дело).
המפלגה הוקמה על ידי ניקולאי טראווקין כתנועה דמוקרטית, שביקשה לשבור את המונופול של המפלגה הקומוניסטית על הפרלמנט. בבחירות לדומה שהתקיימו בשנת 1993 למפלגה תמכו כ-5.5% מהבוחרים. ביוני 1991 המועמד לנשיאות רוסיה שנתמך על ידה, בוריס ילצין, נבחר ברוב קולות והיה לנשיא המדינה הראשון של רוסיה. אחד מנציגי המפלגה הבכירים היה מיכאיל קיסליוק, מושל מחוז קמרובו בשנים 1993—1997.
באביב 2012 המפלגה הוקמה מחדש ובראשה הועמד אנדריי בוגדנוב, שהוחלף בהמשך על ידי בנו לאחר עזיבתו. המפלגה השתתפה במערכות הבחירות לרשויות המקומיות אך לא הצליחה להשיג יותר מ-2% בבחירות למועצות המקומיות ולפרלמנטים המחוזיים.
ג'יימס ברק
ראשית חייו
ברק נולד בשנת 1809 למשפחה ענייה בלונדון והתמודד עם חירשות מלידה. בילדותו התייתם מהוריו, ונאלץ כילד לעבוד למחייתו בבתי מלאכה. הוא מעולם לא רכש השכלה, ובנעוריו עבד קשה למחייתו כווטרמן בנהר התמזה (העביר נוסעים מצדו האחד של הנהר לצדו השני). בתקופה זו למד איגרוף ממתאגרף עבר זקן שעבד איתו בנהר, והתאמן בזמנו הפנוי.
קריירת איגרוף
ברק, ששקל 90 ק"ג, התחרה בקטגוריית המשקל הכבד . הוא התנשא לגובה 1.88 מטר והיה גבוה מרוב הגברים בתקופתו. כנהוג בתקופתו, הוא נלחם במפרקים חשופים (ללא כפפות איגרוף ) ובקרבות ללא מגבלת זמן.
קרב האיגרוף הראשון שלו נערך בשנת 1828 מול המתאגרף הוותיק נד מרפי. לאחר 50 סיבובים, הקרב הופסק והוכרז כתיקו עקב רדת החשכה שלא אפשרה את המשכו. בשנת 1832, ברק קרא תיגר על האלוף המכהן והמבוגר ממנו, ג'ם וורד, אולם וורד עשה ככל שביכולתו כדי להתחמק מקרב מול ברק מפני שחשש ממנו. סירובו של וורד להתמודד מול ברק הטוען לכתר אילץ אותו לפרוש. בשנת 1833, נלחם ברק בקרב אליפות בריטניה במשקל כבד מול הארי מקון. ברק ניצח בנוקאאוט בסיבוב ה-59 וזכה באליפות. אף על פי שברק היה אלוף בריטניה, ג'ם וורד סירב להעביר אליו את חגורת האליפות.
ב-30 במאי 1833, נלחם בקרב הגנה על התואר מול האלוף האירי סיימון ביירן. קרב זה, שנמשך שלוש שעות ושש דקות, היה אלים מאוד. בסיבוב ה-19, ברק נפל ארצה לאחר שביירן נגס באוזנו השמאלית. הקרב הוכרע בסיבוב ה-99, לאחר שביירן, שספג מכות נמרצות, נפל על הקרקע ולא הצליח לקום. לאחר שלושה ימים, ביירן מת מפצעיו. ב-2 ביולי, ברק נעצר באשמת רצח סיימון ביירן. ב-11 ביולי 1833 נערך משפטו בו הוא זוכה מאשמה בטענה שמדובר היה בתאונה, ושוחרר מהכלא. ברק עדיין היה נחוש להתמודד מול המתאגרף ג'ם וורד שנחשב לאגדי והמשיך לקרוא עליו תיגר. וורד, בניסיונות להתחמק, קבע תעריף גבוה עבור השתתפותו בקרב, וברק יצא למסע קרבות ראווה ברחבי אירופה על מנת לגייס כסף לקרב המיוחל. הוא חסך את כל כספו, וכשהשיג את הסכום הנדרש, וורד העלה את התעריף כדי להימנע מהקרב. ברק המשיך לקרוא תיגר על וורד פעמים רבות, אך ללא הצלחה. לאורך הקריירה שלו, וורד ספג ביקורת על כך שסירב להתמודד מול היריב הצעיר ממנו - ברק.
ברק התקשה למצוא באירופה יריבים שיסכימו להיכנס איתו לזירה משום שלאחר מקרה המוות של ביירן, מתאגרפים רבים חששו להתמודד מולו. בשנת 1836, ברק נסע לארצות הברית כדי להילחם בקרבות ראווה וכן כדי להיענות לקריאת התיגר של האלוף האירי, סם או'רורק, ששהה באותה העת באמריקה. כשאו'רורק היה בבריטניה, הוא הציע לברק להתמודד מולו בקרב האליפות בתנאי שזה יערך באירלנד. ברק סירב לתנאי זה, ואו'רורק נסע לארצות הברית והשמיץ אותו שוב ושוב בטענה שהוא פחדן עלוב. השמצות אלו הגיע לידיעתו של ברק שהחליט להתמודד מולו, והקרב בין השניים נערך בניו אורלינס ב-6 במאי 1837. בכך היה ברק לאלוף הבריטי הראשון שנלחם באמריקה. או'רורק היה מאוד פופולרי בקרב קהילת המהגרים האיריים והיו לו מעריצים רבים בקהל. בסיבוב הראשון, ברק הפיל את או'רורק על הקרקע. בסיבוב השני, אחד מחברי הכנופיה של או'רורק דחף את ברק הישיר אל אחיזתו של או'רורק. בסיבוב השלישי, ניכר היה שאו'רורק נפגע קשה וכי הוא עומד להפסיד בקרב. בשלב זה, האירוע יצא משליטה כשההמון הזועם התפרץ לזירה. ברק, שהיה בסכנת חיים של ממש, הצליח בקושי וברגע האחרון לעלות על סוס ולנוס על נפשו.
בשנת 1839, שב ברק לאנגליה. ב-12 בפברואר 1839, התמודד מול ויליאם תומפסון בקרב הגנה על התואר. היה זה הקרב הראשון של ברק שנערך תחת חוקי האיגרוף של לונדון. חוקים חדשים אלו אסרו, בין השאר, שריטות, בעיטות, נשיכות, שימוש באבנים והכאת היריב בעודו בקרקע. בסיבוב העשירי, ברק הפיל את יריבו אל הקרקע וחבט בראשו בזמן שהוא מנסה לעמוד על רגליו. על פי החוקים החדשים הדבר אסור ולכן ברק נפסל ואיבד את תואר האליפות לתומפסון. זמן מה לאחר מכן, תומפסון נפצע ברגלו, נאלץ לפרוש, ותואר האליפות שב אל ברק. ב-22 בספטמבר 1840, ברק התמודד בקרב הגנה על התואר מול ניק וורד, אחיו הצעיר של ג'ם וורד. ברק הכה את וורד מכות נמרצות אולם בשלב מסוים של הקרב, הכנופיה של וורד הכריחה את השופט לפסול את ברק בטענה לעבירה, וברק איבד את התואר. בשנת 1842, ברק קרא תיגר על ויליאם פרי אולם זה סירב. לאחר מכן, ברק לא קיבל הזדמנויות נוספות לקרב על התואר.
בשנת 1843, פרש ברק מאיגרוף עם מאזן תוצאות של 15 ניצחונות ושני הפסדים. לאחר הפרישה עסק באימון, אך חלה והדרדר לעוני מחפיר.
בשנת 1845, בגיל 35, נפטר משחפת.
מחוז הגליל
מחוז הגליל (באנגלית: Galilee-Acre District) היה אחד מששת מחוזות המנדט הבריטי. המחוז כלל חמש נפות:
גאוגרפיה
המחוז כלל את יחידות הנוף עמק החולה ואצבע הגליל, הגליל העליון המערבי והמזרחי, הגליל התחתון, בקעת בית הכרם ובקעת בית נטופה.
בקעת כנרות, בקעת יבנאל ועמק הירדן, עמק בית שאן, עמק חרוד, שולי עמק יזרעאל הצפוניים, מישור עכו ומישור הנעמן שבמישור החוף הצפוני.
בתוכנית החלוקה לחלוקת שטח המנדט הבריטי על ארץ ישראל לשתי מדינות, יהודית וערבית, שהתקבלה ב-29 בנובמבר 1947 שטחי הנפות צפת, טבריה וביסאן (בית שאן) היו רובם בשטח המדינה היהודית. שטחי נפות עכו ונצרת היו רובם בשטח המדינה הערבית כולל הערים נצרת ועכו וכן המועצה המקומית נהריה.
היסטוריה
מחוז הגליל נוצר בשנת 1921 עת חולקה ארץ ישראל לשבעה מחוזות: כנען, הגליל, שומרון, יפו, ירושלים, באר שבע ועזה. ביולי 1922 חולקה הארץ מחדש לארבעה מחוזות ומחוזות כנען והגליל אוחדו, תוך שנפת בית שאן הועברה למחוז שומרון. ביוני 1924 אוחדו מחוזות הגליל והשומרון ליצור את מחוז צפון.
מחוז הגליל הוקם מחדש בשנת 1937 עת פוצל מחוז הצפון למחוז הגליל ומחוז חיפה.
אוכלוסייה
לפי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל:
בנפת צפת היו 53,620 תושבים מתוכם 46,920 ערבים ו-6,700 יהודים.
בנפת עכו היו 68,330 תושבים מתוכם 65,380 ערבים ו-2,950 יהודים.
בנפת טבריה היו 39,200 תושבים מתוכם 26,100 ערבים ו-13,100 יהודים.
בנפת ביסאן היו 23,590 תושבים מתוכם 16,590 ערבים ו-7,000 יהודים.
רודי דורנבוש
רידיגר "רודי" דורנבוש (בגרמנית: Rüdiger "Rudi" Dornbusch; 8 ביוני 1942 – 25 ביולי 2002) היה כלכלן גרמני אשר פעל רוב חייו בארצות הברית, ושימש כפרופסור במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) במשך 27 שנים. מחקריו עסקו בעיקר בנושאים של מאקרו-כלכלה, כלכלה בינלאומית, אינפלציה ושערי חליפין.
נולד בעיר קרפלד שבמדינת נורדריין-וסטפאליה. הוא סיים לימודים במדעי המדינה באוניברסיטת ז'נבה בשנת 1966. אחר כך נסע לארצות הברית, שם השלים תואר שני (1969) ודוקטורט בכלכלה מאוניברסיטת שיקגו (1971), ולאחר מכן שימש כמרצה שם.
בשנת 1975 מונה לפרופסור חבר במחלקה לכלכלה באוניברסיטת MIT ובשנת 1984 מונה לפרופסור מן המניין. הוא המשיך ללמד באוניברסיטת זאת עד למותו בשנת 2002.
אוסטין נורת'
אוסטין נורת' (באנגלית: Austin North; נולד ב־30 ביולי 1996) הוא שחקן אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו בתור לוגן ווטסון בקומדיית המצבים של ערוץ דיסני "זה הסוף שלי" (2014–2015), וגם מתפקידו בתור טופר ת'ורנטון בסדרת הנעורים "חופים של סודות" (2020–הווה) של נטפליקס.
ביוגרפיה
נורת' נולד בסינסינטי, אוהיו, ובבגרותו עבר עם משפחתו לאטלנטה, ג'ורג'יה.
קריירה
בגיל חמש עשרה, נורת' החל את קריירת המשחק המקצועית שלו ב-2011, כשהופיע במספר תפקידי אורח בסדרות טלוויזיה, בין היתר ב"בית ספר לאמנויות לחימה", "ג'נרל הוספיטל", "החרשנים" ו"תראו את אבא".
בשנת 2018, נורת' שיחק בקומדיית הנעורים "All Night" של הולו, שם גילם את דמותו של אוז.
משנת 2020 נורת' משחק את התפקיד הראשי של טופר ת'ורנטון בדרמת הנעורים "חופים של סודות" לצדם של צ'ייס סטוקס, מדלין קליין, מדיסון ביילי, ג'ונתן דייוויס, רודי פאנקו ודרו סטארקי. הסדרה עלתה לשידור בבכורה בנטפליקס ב-15 באפריל 2020.
בשנת 2023, נורת' ערך את הופעת הבכורה שלו בסרט הדרמה הרומנטית "אסון יפהפה", המבוסס על הרומן באותו שם מאת ג'יימי מקגווייר (אנ') שיצא לאור בשנת 2011; הסרט, שיצא לאקרנים ב-12 באפריל 2023, שם שיחק בתפקיד של שאפלי מדוקס. בהמשך השנה, פורסם כי יצא סרט המשך "חתונה יפהפיה" המבוסס אף הוא על ספר ההמשך באותו שם.
הרפובליקה המרכז-אפריקאית במשחקים הפאראלימפיים
הרפובליקה המרכז-אפריקאית השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים אתונה (2004), ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע. במשחקי החורף לא נטלה הרפובליקה המרכז-אפריקאית חלק מעולם.
הרפובליקה המרכז-אפריקאית שלחה שתי משלחות לאולימפיאדות הנכים באתונה ובבייג'ינג, אשר כל אחת מהמשלחות כללה ספורטאי בודד. הספורטאי הראשון שייצג את המדינה במשחקים הפאראלימפיים היה תיבאוט מוביאה שהתחרה בהרמת כוח (עד 56 ק"ג) במשחקים של שנת 2004. ספורטאיה הנכים של הרפובליקה המרכז-אפריקאית מעולם לא זכו במדליה פאראלימפית.
פרסניה
פרסניה (בהונגרית: Parasznya) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית פרסניה קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות מ-1,251 תושבים בשנת 1990 עד 1,143 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-8%).
בפרסניה חיו מעט יהודים.
אובה ויקטורין
אובה אריק אקסל ויקטורין (בשוודית: Owe Erik Axel Wiktorin; נולד ב-7 במאי 1940) הוא גנרל שוודי בדימוס אשר שימש כמפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל) השמיני של צבא שוודיה.
ביוגרפיה
ויקטורין נולד במוטלה ב-7 במאי 1940. בין 1961–1962 הוא הוכשר כטייס בבית הספר לטיסה בליונגביהד, וב-1964 התגייס לחיל האוויר השוודי. ב-1969 הוא מונה למפקד טייסת בכנף סאקרבורג. בין 1971–1973 הוא שרת באגף התכנון במשרד ההגנה. כמו כן הוא למד במכללת הסגל של הצבא השוודי ובמכללה האווירית לפיקוד ומטה בארצות הברית. בין 1980–1983 הוא שימש כראש אגף התכנון ולאחר שימש כסגן מפקד כנף יאמאטלנד עד 1984. ב-1986 הוא קום לדרגת גנרל מאיור וב-1991 לדרגת גנרל-לויטננט. שנה לאחר מכן הוא מונה למפקד המחוז הצבאי הדרומי. ב-30 ביוני 1994 הוא הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל).
ויקטורין היה המפקד העליון הראשון שנכנס לתפקיד לאחר סיום המלחמה הקרה. תקופת כהונתו התאפיינה בשינוי כללי באסטרטגיה של הכוחות המזוינים השוודיים. מגישה שנועדה להתגונן מפני ברית המועצות, לגישה גמישה יותר שנועדה להיערך לאיומים מגוונים. כמו כן, התאפיינה תקופתו בקיצוצים מסיביים בתקציב ההגנה לאחר שהאיום הסובייטי הוסר. הוא סיים את תפקידו ב-30 ביוני 2000.
יעל מאירי
יעל מאירי (נולד/ה ב-1982 ברעננה) היא/הוא אמן/ית רב-תחומי/ת ישראלי/ת. האמנות של מאירי עוסקת בזהות, לאומיות, גוף, מגדר וקוויריות, ומטפלת בנושאים אלו באמצעות שילוב בין צילום למיצב.
אמנות
ביצירות של מאירי, מהות האובייקטים הופכת לקווירית. הגוף והאובייקט ההטרו-נורמטיבי מתפרק ובכך אינו כפוף עוד למושג המהותי וההכרחי. נושא הגוף בעבודות של מאירי הוא עיסוק בגבולות. "אנחנו נולדים/ות לתוך גוף, אבל הוא לא לגמרי מייצג אותנו. הגוף הפיזי הוא הגבול של ה'אני', אך ה'אני' הרבה יותר גדול מאשר הגוף הפיזי. העניין שלי בגוף היה תמיד אותו עניין: איך בן אדם מניח את הגוף שלו, מה נוח לו לעשות עם הגוף".
העבודות הראשונות של מאירי היו צילום תיעודי של הופעות פאנק במועדון הרוגטקה ב-2012. הפעילות הניבה שש חוברות צילום בהוצאה עצמית, ביניהן "אם תמצאי את עצמך בפנזין הזה תקבלי אחד בחינם", "תקוע", "בשביל שיהיה לי מקום" ו"רייטג'נדרד". "התחלתי לעשות פנזין כי הצילומים שלי רצו בית. לא יכולתי לאפשר להם להתגלם בחומר. רציתי לתת משהו לא/נשים בצילומים שלי, שיוכלו ללכת הביתה עם הצילום".
דימוי בולט בעבודות של מאירי הוא זרוע ויד גברית ממורכזת בצילום ואוחזת בפירות, בירקות, בחפצים או בידיים אחרות. דימוי זה מתכתב עם האיקונוגרפיה של התנועה הציונית, שבה יד אוחזת ביבול האדמה, בכלי עבודה ובנשק. דימויים אלה ייצגו את גאולת הגוף היהודי הגלותי, הרזה, החלש, ויצירת גוף של הציוני החדש. בעבודות אלה של מאירי נשבר דימוי הגוף הציוני.
בעבודה הטסטוסטרון של גולי (2013) מצולמת יד של מאירי המחזיקה מיכל זכוכית קטן ועליו תווית עליה כתוב Testoviron - בקבוק של ההורמון הגברי טסטוסטרון, המשמש לשינוי מגדרי. הבקבוק הקטן מרכזי בתמונה, ובכך יוצר התרסה. יד פאלית חודרת אל הצילום ומציגה בגאווה את הבקבוק. הצילום מבקש ללכוד את מבטו של הצופה, הרגיל לסווג מגדרי, ולערער על המושג 'טבעי' לגבי מגדר. בכך מוצע לבחון מחדש את הדימוי הציוני של הגבריות - המגדר הגברי, המיוצג באומנות הציונית בהקשר לעבודת כפיים ותוצר האדמה.
בצילום מנגו (2015) מופיעה כף יד רטובה מעט, המחזיקה זרע מנגו מבוקע שדומה בצורתו לאיבר מין נקבי. הדימוי הארוטי באחיזת היד את הגרעין שובר את האיקונוגרפיה הציונית, ומנסה להביא את הצופה למחשבה לגבי הפעולה שקדמה לצילום - היניקה והמציצה של תוכן הפרי.
עוד מוטיב שמופיע בעבודות של מאירי הוא דקל. הדקלים בצילום נמצאים במרחב הציבורי, אך מצולמים ללא אנשים בסביבתם. הדקלים הפאליים מאבדים מהאון הגברי לנוכח המרחב הריק. בצילום אגבה (2016) מופיע ציור קיר של עץ דקל, המצויר בסגנון נאיבי, ומעל המבנה מבצבץ קצהו של עץ דקל אמיתי. לפני המבנה מזדקרים שני עמודי חשמל ישנים, עשויים עץ, שאינם בשימוש, ובין עמודי החשמל צומח צבר, שצורתו מזכירה תמנון. הדימוי הרומנטי-אוריינטלי של הדקל מתערער בצילום. עמודי החשמל של המפעל הציוני עומדים כאנדרטאות של אין-אונות ותבוסה, והסימבול הציוני האוריינטלי - הדקל, שאינו מין מקומי אך הפך לחלק "טבעי" מהנוף הציוני - משולל מהטבעיות שלו בעזרת ציור הקיר המתפורר שעל הקיר.
Rightgendered - התערוכה שאצרה גליה גור זאב ב-2017 בגלריה פלורנטין 4, הייתה התערוכה הראשונה של מאירי שלא הוצגה בחלל אלטרנטיבי. התערוכה עסקה בחוסר הנוחות בגוף, בשינוי מין ובגבולות הגוף באמצעות צילומי גוף מצולק, פירות אכולים וירקות. על פי מאירי, "סביב התערוכה הנוכחית אני מתקשר/ת עם המיינסטרים בפעם הראשונה באופן נרחב". ההצבות של מאירי בחללים משלבות בין הצילומים השונים. אופן התצוגה כלל תצלומים ממוסגרים, דבוקים ללא מסגרת כטפט וממוסמרים לקיר ללא מסגרת.
בתערוכה הקבוצתית "10/ 20/ 30/ 70+" (2018), שהוצגה במוזאון ארץ ישראל בתל אביב לרגל אירועי הגאווה, הוצגה העבודה דיפטיכון של זוגיות של מאירי, שנוצרה מתלייה צמודה של העבודה מנגו ליד העבודה הטסטוסטרון של גולי. הניגוד בין הארוטיקה והנשיות שיוצרת העבודה מנגו לבין היד האוחזת בבקבוק הטסטוסטרון מסמל עבור מאירי מעבר בין מגדרים.
בשנת 2018 הוענק למאירי פרס ARTiq, פרס הביכורים לאומנות גאה של המיזם לקידום אומנות להטב"קית בישראל.
ב-2018 יצא בהוצאה עצמית באמצעות גיוס המונים הספר Doing Right By You, הכולל 180 צילומים. "הספר עוסק ברצון לבחור איך אנחנו רואות ונראות תוך התייחסות לגוף, מגדר, יחסי כוחות ואינטימיות". הספר השתתף בירידי ספרים, בהם יריד ספרי האומנות של שיקגו, ספרי הצילום באיסטנבול, וגם היה אחד מ-20 ספרים שהוצגו בלוס אנג'לס בתערוכת ספרי הצילום של MOPLA.
בעקבות הספר הוצגה ב-2019 במוזיאון חיפה לאמנות תערוכה אותה אצרה סבטלנה ריינגולד. חומרי הגלם בתערוכה הם האמנ/ית, הקרובים אליו/ה והסובב אותם. המייצבים יצרו טריטוריות גופניות או גופים טריטוריאליים, שעשו דקונסטרוקציה ליחסים בין דימויים, לתפקידים ומושגים של מיניות, למגדר ולציונות. מיצבי הצילום בתערוכה בנו קשר אלים בין מרחבים ישראליים לבין גופים קוויריים, נוצרה זליגה בין נראות נשית וגברית, וכך התגלה השבר שבבינאריות המגדרית, שהיא חלק מהמבט המודרני שרגיל לזהות, לסווג ולקטלג.
ב-2019 הוצגה התערוכה בטון מסופח, הכוללת פסלים המשלבים בין יצירות בטון ותצלומים. העבודות עסקו בטשטוש גבולות והתייחסו להיטמעות כאל מצב הישרדותי שאפיין מגזרים מסוימים במהלך ההיסטוריה. העבודות הוצגו על הקירות החיצוניים של מתחם "אתר" במוזאון יפו.
בן סימון
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ארבבו
ארבבו (Ervebo) הוא שמו המסחרי של החיסון לאבולה שמשווקת מרק. הוא ידוע גם כ-Recombinant vesicular stomatitis virus–Zaire Ebola virus (rVSV-ZEBOV). החיסון פותח בידי מדענים קנדים במעבדות הלאומיות בוויניפג, הרישיון המסחרי עליו עבר לחברת ניולינק ג'נטיקס, והיא מכרה אותו למרק. החל מ-2018 נעשה בו שימוש נרחב כדי לחסן עשרות אלפים בהתפרצויות אבולה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, דבר שנעשה בהצלחה גדולה.
החיסון נחשב לבעל אפקטיביות גבוהה ביותר, שעולה כעבור עשרה ימים ממתן החיסון ל-100% בהפחתת תמותה ו-97.5% בהפחתת הסיכוי למקרה אבולה.
1985 בישראל
1985 בישראל (ה'תשמ"ה-ה'תשמ"ו) הייתה השנה בה חגגה 37 שנה מיום היווסדה.
צבא וביטחון
בשנת 1985 בוצעו מספר פיגועי טרור על ידי הפלסטינים בולטים שגררו תגובה צבאית ישראלית:
נולדו
(קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1985)
נפטרו
(קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1985)
רדושטיאן
רדושטיאן (בהונגרית: Radostyán) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית רדושטיאן קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות מ-646 תושבים בשנת 1990 עד 564 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-12%).
ברדושטיאן חיו מעט יהודים.
פרויקט הסידור הפתוח
פרויקט הסידור הפתוח (באנגלית: Open Siddur Project) הוא פרויקט אקדמי-טכנולוגי בתחום מדעי הרוח הדיגיטליים לאיסוף טקטסטים ליטורגיים יהודיים לצורך הדפסת סידור תפילה אישי מותאם אישית לפרקטיקה הרוחנית של קוראיו. מטרתו העיקרית היא שיתוף ליטורגיה יהודית וטקסטים דומים ולעודד את זמינותם בנחלת הכלל. בשיתוף עם פרויקטים אחרים בתחום הרחב יותר של "יהדות פתוחה" פרויקט הסידור הפתוח משתף טקסטים וקוד מקור, מעודד יוזמות דומות של תוכן מבוסס משתמשים לאמץ רישיונות תוכן פתוח, ופונה לבעלי זכויות בטקסטים ליטורגיים לשחררם תחת רישיונות אלה.
מטרת הפרויקט
הפרויקט שם לו למטרה להנגיש טכנולוגיה ותכנים נחוצים להדפסת סידורים אישיים, או כל סוג דפוס, בין אם נייר או דיגיטלי, המכיל טקסטים יהודיים. הפרויקט ונחה על ידי תפיסה עיצובית "ממוקדת משתמשים", המדגישה חופש בחירה בכל מה שקשור בפרקטיקה ובביטוי הרוחני: