cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אווה הסה
פוסט-מינימליזם ופמיניזם
היא עבדה ולפעמים התחרתה עם עמיתיה הגברים באמנות הפוסט-מינימליסטית, תנועה שנשלטה בעיקר על ידי גברים. היסטוריונים רבים של אמנות פמיניסטית ציינו כי עבודתה מדגישה בהצלחה סוגיות נשיות, תוך הימנעות מאג'נדה פוליטית מובהקת. היא חשפה במכתב לאתלין הוניג (1966), כי אישה "נמצאת בעמדת נחיתות מההתחלה... אין בה את האמונה שיש לה את הזכות ל"הישגיות". חסרה לה גם האמונה שההישגים שלה ראויים". היא המשיכה להסביר, "כוח פנטסטי הוא הכרח ואומץ. אני מתעכבת על זה כל הזמן. הנחישות והרצון שלי חזקים אבל חסרה לי כל כך הערכה עצמית, שלעולם לא נראה לי שאתגבר עליה". היא הכחישה כי עבודתה היא פמיניסטית לחלוטין, הגדירה אותה כנשית אך ללא אמירות פמיניסטיות. בריאיון עם Cindy Nemser עבור Woman's Art Journal (1970), היא קובעת, "למצוינות אין מגדר".
ניתוח חזותי וביקורתי
יצירותיה של הסה מציגות לעיתים קרובות מניפולציה פיזית מינימלית של חומר, ובמקביל משנה לחלוטין את המשמעות שלו. פשטות ומורכבות זו עוררו מחלוקת בין היסטוריונים לאמנות. קיים דיון סביב אלו עבודות נחשבות גמורות ואלו נחשבות כמחקריות, סקיצות, או מודלים עבור עבודות עתידיות. הרישומים של הסה הוגדרו כטיוטות קדומות לפסלים מאוחרים יותר, אבל הסה עצמה התנערה מכל קשר. עבודתה מתוארת לעיתים קרובות כאנטי-צורה, מונח המתאר את ההתנגדות לאחידות. עבודתה מגלמת אלמנטים של מינימליזם על ידי צורות פשוטות, קווים עדינים, ופלטת הצבעים המוגבלת. כל העבודות שלה, ובמיוחד הציורים שלה, מבוססים על חזרות ועל התקדמות פשוטה.
מורשת
האמנות של הסה לעיתים קרובות מתקשרת למאבקים הרבים בחייה. זה כולל בריחה מהנאצים, הגירושין של הוריה, התאבדות אמה כשהייתה בת עשר, נישואיה הכושלים ומותה של אביה. הסרט התיעודי " אווה הסה" משנת 2016, שהוקרן לראשונה בניו יורק, התמקד בעבר הכואב שלה. בבימויו של מרסי בגלייטר, הסרט מספר את סיפור "החיים הטראגיים המושרשים" של הסה. הוא "מתמקד באותן שנים של צמיחה אמנותית, תקופה של התפתחות מהירה ופרודוקטיביות זועמת, עם מעט הקבלות בתולדות האמנות".
לחוויות ללא ספק היו השפעות עמוקות על הסה, אך ההשפעה האמיתית של יצירותיה הייתה ההמצאה הפורמלית והאמנותית שלה. לדוגמה, השימושים החדשניים שלה בחומר, תגובתה בת זמננו לתנועה המינימליסטית, ויכולתה להוביל את תנועות האמנות הפוסט-מודרניות והפוסט-מינימליסטיות. ארתור דנו מחבר את השניים ומתאר אותה כ"מתמודדת עם תוהו ובוהו רגשי על ידי המצאה מחדש של הפיסול באמצעות סרבנות אסתטית, משחק עם חומר חסר ערך בין חורבות תעשייתיות של אומה מובסת, שרק שני עשורים קודם לכן הייתה רוצחת אותה בלי לחשוב פעמיים".
תערוכות
ב-1961 הוצגו ציורי הגואש של הסה בביאנלה ה-21 לצבעי מים הבינ"ל במוזיאון ברוקלין. בד בבד הציגה את רישומיה בתערוכה "שלושה צעירים אמריקאים" בגלריית ג'ון הלר. בחודש אוגוסט 1962, היא וטום דויל השתתפו בהפנינג Allan Kaprow בבית אגודת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק בוודסטוק, ניו יורק.
ב-1963 הציגה תערוכת יחיד של עבודות על נייר בגלריית אלן סטון באפר איסט סייד בניו יורק. תערוכת היחיד הראשונה של פסלים הוצגה בכנס Kunstverein für die Rheinlande und Westfalen, Düsseldorf, בשנת 1965. בנובמבר 1968 הציגה את פסליה הגדולים בגלריה פישבאך בניו יורק, התערוכה "שרשרת פולימרים" הייתה תערוכת הפיסול היחידה שלה בימי חייה בארצות הברית. תערוכה זו הייתה מהותית בקריירה של הסה. היצירה Expanded Expansion הוצגה במוזיאון וויטני בתערוכת "אנטי-אשליה: חומרים / חומרים".
לאחר מותה היו להסה עשרות תערוכות גדולות בארצות הברית ובאירופה. אחת הראשונות הייתה במוזיאון גוגנהיים (1972), ואילו בשנת 1979, הוצגה הרטרוספקטיבה "אווה הסה: פיסול" בשלושה מקומות: בגלריה לאמנות וייטצ'אפל בלונדון, בין התאריכים 4 במאי - 17 ביוני 1979; מוזיאון קרולר-מילר באוטרלו מ־30 ביוני - 5 באוגוסט 1979; ואת קסטנר- Gesellschaft בהנובר מ-17 אוגוסט - 23 בספטמבר 1979.
בשנת 1982 ארגנה אלן הג'ונסון את הרטרוספקטיבה הראשונה שהוקדשה כולה לשרטוטים של הסה, שנדדה ל-Grey Art Gallery באוניברסיטת ניו יורק, מוזיאון אלן ממוריאל לאמנות במכללת אוברלין, אגודת הרנסאנס באוניברסיטת שיקגו, המוזיאון לאמנות עכשווית ביוסטון, והמוזיאון לאמנות בולטימור.
בשנים 1992 ו-1993 התקיימו תערוכות רטרוספקטיבה בניו הייבן, ולנסיה ופריז.
תערוכות רבות וגדולות הוצגו מאז תחילת שנות ה-2000, כולל תערוכה מרכזית ב-2002 (שיתוף פעולה בין מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית, מוזיאון טייט מודרן ומוזיאון ויסבאדן), וב-2006 תערוכות במרכז לציור בניו יורק ובמוזיאון היהודי בניו יורק. באירופה, הסה הציגה תערוכות בקרן הפונדסיו אנטוני טאפיס בברצלונה (2010) ובגלריית פרוטמרקט באדינבורו (אוגוסט-אוקטובר 2009). תערוכת רישומיה מאוסף מוזיאון אלן לזיכרון ייסע בשנים 2019–2020 למוזיאון ויסבאדן, למומוק בווינה, האוזר ווירת' ניו יורק ומוזיאון האמנות אלן ממוריאל.
שדרות בתל אביב-יפו
השדרות בתל אביב-יפו מהוות חלק מרכזי ובלתי נפרד משלד העיר ואף ממלאות תפקיד חשוב בחיי תושביה. בעיר מספר שדרות אשר לכל אחת מהן מאפיינים והיסטוריה משלה.
השדרות המרכזיות קיימות כבר עשרות שנים, אך בעיקר מאז סוף שנות ה-90 של המאה ה-20 זוכות השדרות ובראשן שדרות רוטשילד להתחדשות עירונית ענפה ושיפוץ נרחב שגרם להחייאתן ולחיזוק מעמדן כחללים ציבוריים חשובים ביותר בעיר, הן לאירועים מיוחדים והן לתרבות הפנאי. שיפוץ שדרות העיר החל בעיקר לאחר היבחרו של רון חולדאי לראש עיריית תל אביב בשנת 1998, אשר הכריז על החייאתן כיעד אסטרטגי של העירייה. השיפוץ כלל הוספת מדשאות, פרחים וספסלים, סומנו שבילי אופניים, הוסרו המשתנות הציבוריות המוזנחות שהיו בשדרה, נבנו מתקני משחקים, ומעברי הרחובות נהיו נוחים יותר. בעקבות השיפוץ, התמלאו השדרות באוכלוסיית האזור והפכו לאחד ממוקדיה המובילים של תל אביב.
שדרות רוטשילד
שדרות רוטשילד הן השדרות הראשונות בעיר, ומהוות עד היום את אחד הרחובות החשובים והמרכזיים בעיר. השדרות משתרעות מגבולה של נווה צדק (מעט מערבה לרחוב הרצל) בקצה הדרום מערבי, ועד מתחם הבימה בקצה הצפון-מזרחי. השדרות נחנכו כשהוקמה אחוזת בית בעקבות הקושי לבנות בוואדי קטן שחצה את השכונה ממזרח למערב, אותו החליטו להפוך לשדרה רחבה לכבודו של הברון רוטשילד.
שדרות רוטשילד מהוות מאז ועד היום מרכז תרבותי חשוב בעיר ואף בתודעה הציבורית של ישראל כולה. חלקן הדרומי של השדרות הוא חלק ממע"ר תל אביב, ובסביבתו נמצאים משרדי חברות הפיננסים הגדולות, דבר ההופך את השדרה גם למרכז חשוב של כלכלת ישראל.
במרכז השדרה קיימות גינות רבות, מתקני שעשועים וקיוסקים, ולאורכה סלולים שבילי אופניים.
שדרות ירושלים
שדרות ירושלים הן אחד הרחובות הראשיים של יפו. הן הוקמו ב-1915 על ידי המושל העות'מאני של יפו ונקראו תחילה על שם אחמד ג'מאל פאשה. השדרות קיימות זמן רב לפני איחוד הערים תל אביב ויפו, אך כיום מבנה השדרה דומה יותר למבנה השדרות של מרכז תל אביב, עם עיצוב המדגיש את שיוכה ליפו על ידי שימוש באלמנטים אדריכליים המאפיינים את המקום.
שדרות מרכז העיר והצפון הישן
יחד עם שדרות רוטשילד, מהוות השדרות הראשיות באזור מרכז והצפון הישן של תל אביב, חלק חשוב מאוד בשלד מרכז העיר. למעט שדרות נורדאו הנמצאות בצפון האזור ומקיימות חלל ציבורי איכותי בפני עצמן, שאר השדרות שומרות על רצף עירוני ירוק וממשיכות זו את זו. הן מתחברות זו אל זו במפרקים עירוניים, כיכר הבימה וכיכר רבין, ומאפשרות להולכי הרגל ורוכבי האופניים תנועה רציפה בתוך שדרה לאורך קטעים נרחבים מן העיר. בכיכר הבימה נפגשות שדרות רוטשילד, ח"ן ובן ציון ואל כיכר רבין מגיעות שדרות ח"ן ובן-גוריון, המחוברות דרך שדרות עצים נוספות המצויות בכיכר עצמה כמו גם אל מספר רחובות ראשיים נוספים, בהם שדרות דוד המלך, שנמצאות בעברו המזרחי של רחוב אבן גבירול. שבילי האופניים, שנסללו בשדרות ושומרים על המשכיות גם דרך רחובות ראשיים נוספים, חוללו מהפכה בתפישת התחבורה בעיר. מאז שיפוץ השדרות קיימת עלייה מתמדת בשימוש באופניים בעיר ככלי תחבורה יעיל, נעים, ספורטיבי וידידותי לסביבה.
השדרות מספקות לתושבי האזור את שטח הפנאי החשוב ביותר ויעילותן העירונית באה לביטוי בזכות העובדה, שהן למעשה פארק עירוני צר, המתוח לאורך קילומטרים רבים במקביל לרחובות מגורים. את הרעיון להקמת השדרות העלה מתכנן הערים הסקוטי פטריק גדס בתוכנית המתאר שהכין לתל אביב בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20. גדס, שהיה גם ביולוג במקצועו, ראה חשיבות רבה לשדרות הירוקות אליהן יהיו קרובים במרחק הליכה קצר כל תושבי העיר.
למעט שדרות ח"ן הממשיכות את שדרות רוטשילד, שהקצה שלהן נותר פתוח במחשבה להמשך פיתוח עתידי כבר עם הקמת אחוזת בית, גדס תכנן את השדרות כרחובות רוחב (מזרח-מערב) החותכות את רחובות המסחר האורכיים ומגיעות עד הים. רחובות נוספים תוכננו להיות שדרות רחוב, בהם הרחובות ז'בוטינסקי ופרישמן, אך לבסוף נסללו כרחובות רגילים עם שדרות עצים הנטועות בהם אך ללא שטחי גינון במרכזם. באזור זה של העיר קיימות גם שדרות עצים יפות אך קטנות יותר ואזורי גינון בלב הרקמה העירונית, בהם השדרות ברחוב ז'אן ז'ורס, רחוב עמנואל הרומי, שדרות היוצ"ר (על שם יוסף צבי רימון) ועוד.
שדרות ההשכלה
שדרות ההשכלה נמצאות בשכונת ביצרון שבמזרח העיר תל אביב בין דרך השלום מצפון ועד רחוב עמינדב (המקביל לדרך יצחק שדה) בדרום. השדרה אינה סימטרית בצורתה ומגורים קיימים רק בצידה המזרחי. השדרה רציפה לכל אורכה, ואינה נקטעת על ידי אף כביש. ממערב לשדרה נמצא מתחם התעסוקה ביצרון, אזור עסקים ומסחר גדול ומתפתח, שבו מטה חברת צ'ק פוינט, אשר על פי תוכניות עתידיות יקום בו קומפלקס גורדי שחקים גדול ומשמעותי. בשדרות נמצאים גם אולפני הבירה משם משודרות תוכניות טלוויזיה כמו זו של גיא פינס ויאיר ניצני.
בשדרה חורשת אורנים שניטעה בשנות ה-50. במשך שנים רבות היה המקום מוזנח למדי. החורשה הייתה במקום פתוח והרוחות מהים גרמו לחלק גדול מהאורנים לנטות כלפי מזרח וכך הם נראים עד היום. בשנים 2008–2009 עברה השדרה שיפוץ שבמסגרתו נסלל בה שביל רחב, הוסדרה תאורה, והותקנו מתקני משחק, חצר לכלבים ובעליהם, מגרש פטאנק וריהוט גן. השיפוץ כלל אזכור והצגה של יצירת אנשי תנועת ההשכלה, שעל שמותיהם קרויים הרחובות בשכונת ביצרון הסמוכה. על תכנונה המחודש של השדרה זכה בשנת 2009 האדריכל רם איזנברג בפרס רוקח.
הרחובות הקטנים והשבילים, היוצאים משדרות ההשכלה לכיוון מזרח ומחברים את השדרות עם רחוב ביצרון, קרויים על שם חכמי תנועת ההשכלה: יהודה ליב בן-זאב, מרדכי אהרון גינצבורג, יצחק ארטר, אברהם בר גוטלובר, קלמן שולמן, אליעזר צבי צויפל, חיים זליג סלונימסקי, שלמה רובין, שלמה מנדלקרן, יצחק אייזיק בן יעקב וישראל חיים טביוב.
שדרות יהודית
שדרות יהודית נמצאות בשכונת מונטיפיורי בניצב וממזרח לדרך בגין ומערבית לנתיבי איילון (דרומית למרכז עזריאלי). על שם יהודית מונטיפיורי (1784-1862), אשתו המנוחה של משה מונטיפיורי, מי שנידב את הכספים להקמת השכונה. השדרה מוקפת בניינים קטנים ונמוכים יחסית ובמרכזה גינות ומתקני פנאי שונים. בינואר 2020 נפתח לתנועה גשר יהודית - גשר להולכי רגל ואופניים שמחבר בין הקצה המזרחי של השדרה, שהיה דרך ללא מוצא, לבין שכונת ביצרון שממזרח לאיילון.
שדרות הציונות
שדרות הציונות הן רחוב קצר מאוד בצפון החדש של תל אביב שהיה מתוכנן להיות שדרה. הרחוב ניצב לרחוב ז'בוטינסקי ממזרח לכיכר המדינה והוא הוקם בשנות ה-70. במקור, הייתה תוכנית להקמת שדרת אורך בין רחוב פנקס לרחוב ז'בוטינסקי שתקשר בין האזורים החדשים דאז של תל אביב, לשכונות צמרת ובבלי. בשל התנגדות תושבי שיכון צמרת, שכונה קטנה של בתים פרטיים באזור זה של תל אביב, נקטעה השדרה והמשכה הוא גן ציבורי קטן ושקט המשרת בעיקר את תושבי הבתים הסמוכים. ישנם מספר בתים שהכניסה אליהם היא אך ורק מהגן. כיום, השדרה עצמה היא למעשה אי תנועה באורך של כ-100 מטר בלבד בחלקה הדרומי, בין רחוב ז'בוטינסקי ורחוב משה שרת.
שדרות סמאטס
שדרות סמאטס (על שם יאן סמאטס) הן רחוב קצר בצפון החדש של תל אביב בין רחוב פנקס ורחוב יהודה המכבי, מערבית לרחוב ויצמן. המיוחד בשדרות אלו הוא שהן רחוב ללא מוצא בשני קצותיו, והגישה היחידה אליהן בכלי רכב היא מרחוב לואי מרשל החוצה אותן. בשדרה זו בית כנסת מרכזי, בית הכנסת היכל משה, ההנקרא גם "בית הכנסת סמאטס" על שם השדרה.
רחובות נוספים המכונים שדרה
בעיר תל אביב, כמו גם בערים רבות נוספות, מספר רחובות ראשיים המכונים "שדרות" על אף שאינם כאלו בפועל אלא רחובות וכבישים רגילים. רחובות כגון שדרות רוקח, שדרות שאול המלך ושדרות הר ציון קיבלו שם זה כדי להדגיש את חשיבותם אך אינם דומים לשדרות האחרות בעיר.
התחבורה בשדרות
לרוב השדרות מבנה פיזי דומה והתחבורה סביבן פועלת אף היא על פי עקרונות דומים מאוד. השדרות בנויות משטח ציבורי פתוח המתקיים למעשה באי תנועה שבין שני מסלולי נסיעה של כלי רכב. השדרות פועלות כרחוב דו סיטרי אותו חוצים רחובות שונים, חד סיטריים ברובם. לאורך השדרות צמתים רבים יחסית ללא רמזורים בהם מתאפשרת פניות או חציות מדורגות (על ידי עצירה בין שני מסלולי התנועה) מהרחובות הניצבים. תכנון התנועה באופן זה מאפשר מצד אחד את זרימת כלי הרכב לאורך השדרה, כאשר הפניות שמאלה אינן מתאפשרות לרוב ומצד שני מאפשר תנועת הולכי רגל ורוכבי אופניים נוחה ובטוחה לאורך מרכז השדרה.
קווי אוטובוסים מרכזיים עוברים בחלק משדרות העיר. בשדרות ירושלים מתוכנן לעבור הקו הראשון של הרכבת הקלה של מטרופולין תל אביב ובמקביל לשדרות רוטשילד, באזור מפגש הרחובות אלנבי ויהודה הלוי, מתוכננת להיבנות אחת מתחנות הרכבת התחתית הגדולות ביותר שתשרת את באי המע"ר שבאזור דרום השדרה.
הארי וילסון
הארי וילסון (באנגלית: Harry Wilson; נולד ב-22 במרץ 1997) הוא כדורגלן ולשי, המשחק בעמדת הקיצוני בפולהאם ובנבחרת ווילס.
ליברפול
וילסון נולד ברקסהאם, ווילס. הוא חתם לראשונה בליברפול כשחקן בקבוצת הילדים - U9. בגיל 15 הפך לשחקן קבוע בסגל האקדמיה של ליברפול. במהלך עונת 2012/13, הופיע וילסון מספר פעמים עם ליברפול- U18 והיה שחקן קבוע ב- U16. בתחילת העונה שלאחר מכן, נעשה וילסון לשחקן סגל קבוע ב-U18.
ביולי 2014 חתם וילסון על חוזהו המקצועי הראשון עם המועדון. הוא התמודד בליגת האלופות לנוער לעונת 2014/15 בה ליברפול הגיעה ל-16 האחרונות, ואף כבש שער ניצחון בדקה ה-88 בניצחון הביתי 2–3 על ריאל מדריד ב-22 באוקטובר 2014.
ב-11 ביולי 2015, וילסון זומן לראשונה לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון לקראת סבב המשחקים שלהם בתאילנד, אוסטרליה ומלזיה במשחקי טרום העונה.
הונדורס במשחקים האולימפיים לנוער
הונדורס משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). היא מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער. לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער מהונדורוס מדליית ארד יחידה ברכיבה.
השתתפות במשחקים
המשלחת הראשונה של הונדורס למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור. המשלחת כללה ארבעה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט. המשלחת לא הגיעה להישגים גבוהים בענפים ג'ודו, הרמת משקולות ושחייה. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה הגדולה ביותר שהונדורס שלחה עד כה ומנתה 21 ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט. נבחרת הנערים סיימה במקום החמישי בענף הכדורגל. כמו כן, המשלחת לא הגיעה להישגים גבוהים בענפים היאבקות ושחייה.
מדליות לפי משחקים
width="20px"|
הארי וילסון
ליברפול
וילסון נבחר לשחקן השנה של שחקני האקדמיה בליברפול לעונת 2017/18.
הול סיטי
את שערו הראשון בקבוצה והראשון בקבוצה בוגרת, כבש בהופעתו השנייה שבוע לאחר מכן בניצחון 0–2 על נוטינגהאם פורסט. בחודש שלאחר מכן הוא כבש שני שערים ורשם שני בישולים ועזר להול להתרחק מאזור הירידה וזכה בפרס שחקן החודש של המועדון עבור חודש מרץ. הוא גם זכה בפרס שחקן החודש של הצ'מפיונשיפ עבור חודש אפריל. סך הכל הבקיע וילסון שבעה שערים ב-13 הופעות ליגה עבור הול במהלך תקופת ההלוואה שלו.
דרבי קאונטי
ב-10 ביולי 2018 חתם וילסון על חוזה חדש לחמש שנים בליברפול. שבוע לאחר מכן, הצטרף לדרבי קאונטי בהלוואה לעונה אחת בה ישחק תחת פרנק למפארד.
ב-3 באוגוסט, במשחק הראשון של העונה, ערך את הופעת הבכורה במועדון, בניצחון קבוצתו 1–2 על רדינג. ב־22 בספטמבר, כבש שער בכורה בניצחון 1–3 על ברנטפורד. שלושה ימים לאחר מכן, הוא עשה את אותו הדבר עם בעיטה חופשית מ-30 מטר בסיבוב השלישי של גביע הליגה מול מנצ'סטר יונייטד וכבש גם בניצחון בדו-קרב הפנדלים 8–7 לאחר תיקו 2-2 בתום הזמן החוקי.
בורנמות'
ב-6 באוגוסט 2019, הצטרף לראשונה למועדון מהפרמייר ליג כשהושאל לעונה אחת לבורנמות'. ב-17 באוגוסט 2019, בהופעתו הראשונה בפרמייר ליג עבור בורנמות', הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בפרמייר ליג ובקריירה בכלל, נגד אסטון וילה בניצחון החוץ 1–2. בסיום עונת 2019/2020 ירד ליגה עם בורנמות'.
קארדיף סיטי
ב-16 באוקטובר 2020 הצטרף וילסון לקארדיף סיטי מהצ'מפיונשיפ בהשאלה לעונה אחת. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון ב-18 באוקטובר כמחליף במחצית הראשונה בניצחון 1–0 על פרסטון נורת' אנד, לפני שכבש את שערו הראשון בתיקו 1–1 נגד קבוצתו לשעבר, בורנמות' שלושה ימים לאחר מכן.
פולהאם
ב-24 ביולי 2021 חתם וילסון לחמש שנים בפולהאם. הוא כבש את שער הבכורה שלו ב-8 באוגוסט בתיקו 1-1 נגד מידלסברו. הוא סיים את העונה עם 10 שערים ועלה יחד עם הקבוצה לפרמייר ליג.
קריירה בינלאומית
וילסון נכלל בסגל ווילס בגביע סין במרץ 2018. כשהוא פותח לראשונה בהרכב הנבחרת הלאומית מול המארחת סין, הוא הבקיע את שערו הראשון במשחק זה בניצחון 0–6, המשחק שוחק ביום הולדתו ה -21. לאחר הטורניר, מאמן הנבחרת, ראיין גיגס, שחקנה לשעבר של מנצ'סטר יונייטד התבדח ואמר: "חשבתי לקנוס אותו אחרי שכבש שער באולד טראפורד אבל עכשיו אני כבר לא אקנוס אותו".
נכלל בסגל נבחרת ויילס לטורניר מונדיאל 2022.
מוחמד נפאע
מוחמד נפאע (בערבית: محمد نفاع; 14 במאי 1940 – 15 ביולי 2021) היה פוליטיקאי דרוזי-ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם סיעת חד"ש.
קורות חיים
נפאע נמנה עם ראשוני סרבני הגיוס בעדה הדרוזית. למד ספרות ערבית ועברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
כיהן כמזכ"ל בנק"י לאורך שנות ה-80.
בשנת 1990 נכנס לכנסת ה-12 מטעם חד"ש במקום תאופיק זיאד וכיהן כחבר בוועדות הכנסת השונות עד 1992.
כיהן כמזכ"ל המפלגה הקומוניסטית הישראלית משנת 1993 עד שנת 2002 אז החליף אותו עיסאם מח'ול.
בשנת 2007 נבחר מחדש לתפקיד מזכ"ל מק"י, לאחר שעסאם מח'ול הודיע שלא יתמודד שנית על תפקיד זה.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-117 הסמלי ברשימת חד"ש לכנסת, ובבחירות לכנסת ה-19 הוצב שוב במקום סמלי ברשימה, המקום ה-120 והאחרון.
ב-2011 פרסם נפאע מאמר בערבית באתר האינטרנט של חד"ש, שבו הוא תקף את ישראל והמערב, גינה את ההתקוממות בסוריה והגן על בשאר אל-אסד ועל משטרים טוטליטריים נוספים:
לאחר מכן קוים ריאיון עם נפאע באתר המפלגה הקומוניסטית בו נשאל על המצב בסוריה ועל עמדתו:
נפטר ב-15 ביולי 2021.
מצעד שירי ה-R&B
מצעד שירי ה-R&B (באנגלית: R&B Songs) הוא מצעד פזמונים שבועי, בו מדורגים 25 אלבומים. זהו מצעד בילבורד שהופק על ידי מגזין הבילבורד, המדרג את אלבומי ה-R&B הנמכרים ביותר בארצות הברית. המצעד החל להתפרסם ב-11 באוקטובר 2012. המצעד משמש, יחד עם מצעד שירי הראפ, כפיצול מצעד שירי ה-R&B\היפ הופ.
שירים
==== שירים בעלי מספר השבועות הרב ביותר בצמרת המצעד ====
יחסי אוקיאניה–ישראל
המושג יחסי אוקיאניה–ישראל הם היחסים בין מדינת ישראל למדינות אוקיאניה, לאחר עצמאותן מארצות הברית, בריטניה וצרפת (ונואטו בלבד).
לכל 14 המדינות באוקיאניה (אם לא מכלילים את מערב גינאה החדשה משטח אינדונזיה ביבשת) יש יחסים עם ישראל, ו-12 מתוכן לא מכירות במדינה פלסטינית (מלבד ונואטו ופפואה גינאה החדשה).
אוסטרליה ונאורו (שתומכות בישראל באומות המאוחדות) הן בין המדינות הבודדות בעולם שמכירות במערב ירושלים כחלק משטח ישראל. גם לאיי מרשל, מיקרונזיה, פיג'י (לרוב) ופלאו יש יחסים מצוינים עם ישראל, והן תומכות בה באו"ם (גם אם הן היחידות שעושות זאת עם ארצות הברית).
עם זאת, היחסים ידעו גם עליות ומורדות. ב-2012 איי שלמה וטובאלו תמכו באו"ם בקבלת הרשות הפלסטינית כחברה משקיפה בארגון (בניגוד לעמדת שאר המדינות ביבשת וחרף עמדת ישראל). ב-2016 ניו זילנד הייתה בין היוזמות של החלטה 2334 של מועצת הביטחון של האו"ם (האנטי-ישראלית), שהביא למשבר בין שתי המדינות, שתם שנה לאחר מכן, ב-2017.
לישראל יש שגרירות בבירת אוסטרליה, סידני, ובבירת ניו זילנד, וולינגטון (שמייצגת גם את טונגה וסמואה). בעבר לישראל היה שגרירות בבירת פיג'י, סובה (שנסגרה מסיבות תקציביות). לאוסטרליה יש שגרירות בתל אביב-יפו, ולנאורו ופיג'י יש קונסוליות בעיר.
אוסטרליה
יחסי אוסטרליה–ישראל הם היחסים ההיסטוריים והדיפלומטיים שבין אוסטרליה למדינת ישראל. לקשרים ממד היסטורי משמעותי, וראשיתם במלחמת העולם הראשונה, כשכוחות אוסטרליים לחמו בארץ ישראל לצד מדינות ההסכמה ומילאו תפקיד מפתח בקרב על באר שבע. נכון ל-2021 מתנהלים בין המדינות יחסים חמים וידידותיים וקיים ביניהן שיתוף פעולה רחב. לישראל שגרירות בקנברה, ולאוסטרליה שגרירות בתל אביב.
שגריר אוסטרליה בישראל מנובמבר 2020 הוא פול לינדזי גריפית'ס.
איי מרשל
בין מדינת ישראל ואיי מרשל קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים וכן שיתוף פעולה רחב בנושאים שונים.
היחסים הרשמיים בין שתי המדינות מוסדו לראשונה בשנת 1987, כאשר מאז ולאורך השנים נחשבה איי מרשל, בדומה למדינות איים נוספות באוקיינוס השקט, כתומכת עקבית של ישראל בגופים בינלאומיים, בעיקר במסגרת דיונים והצבעות בארגון האומות המאוחדות, יחד עם ארצות הברית, וזאת אף במקרים של התנגדות כמעט גורפת לפעולותיה של ישראל. תמיכה זו, אשר במקרים מסוימים תוארה כתמיכה בלתי מסויגת, נובעת בעיקרה, כך נטען על ידי רבים, מהישענותה של המדינה על תמיכתה של ארצות הברית, אשר מהווה את בעלת בריתה הפוליטית העיקרית, ומעבירה בכל שנה לאיי מרשל סיוע כספי משמעותי המוערך בסך של 65 מיליון דולר לשנה. עם זאת, בניגוד לפלאו, מיקרונזיה, נאורו, ונואטו ואיי שלמה, אזרחי ישראל מחויבים להיכנס עם ויזה לאיי מרשל, ולהפך.
איי שלמה
בין מדינת ישראל ואיי שלמה קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
היחסים הרשמיים בין שתי המדינות מוסדו לראשונה בשנת 1998, לישראל אין שגרירות במדינה. בשנת 2008 הצביעה איי שלמה בעד אימוץ דו"ח גולדסטון, והייתה למדינה היחידה באזור הפסיפיק שהצביעה כך באו"ם. בשנת 2012 תמכה איי שלמה בהצבעה על החלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם לשדרוג מעמדה של הרשות הפלסטינית למדינה משקיפה.
מיקרונזיה
בין מדינת ישראל והמדינות הפדרטיביות של מיקרונזיה קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים החל משנת 1988 וכן נכון לשנת 2021 שיתוף פעולה רחב בנושאים שונים. היחסים ההדדיים בין שתי המדינות החלו אך זמן קצר לאחר שמיקרונזיה זכתה לעצמאות מארצות הברית בשנת 1986, בעקבות החלטת עצרת האומות המאוחדות. מאז ועד היום נחשבת מיקרונזיה, בדומה למדינות איים נוספות באוקיינוס השקט כגון איי מרשל ופלאו, כתומכת עקבית של מדינת ישראל בגופים בינלאומיים, ובין היתר במסגרת דיונים והצבעות בארגון האומות המאוחדות. לטענת רבים, מקורה של תמיכה זו, אשר נדמית לעיתים כבלתי מעורערת וכזו שאינה תלויה בדבר, היא בהישענותה המוחלטת של מיקרונזיה על תמיכתה של ארצות הברית, אשר באה לידי ביטוי בין היתר בסכום של כ-100 מיליון דולר אשר זו מעבירה לה מדי שנה. לטענת המבקרים, אחד מהתנאים להעברת הסיוע הכספי, הוא תמיכה בעקרונות הבסיס של מדיניות החוץ של ארצות הברית, וביניהם התמיכה בקיומה של מדינת ישראל. עם זאת, טענה זו נשללת בעקביות על ידי ממשלתה של מיקרונזיה, וכן על ידי גורמים נוספים בשתי המדינות, אשר מדגישים את משקלם הרב של העקרונות היהודים-נוצרים בקרב תושבי המדינה מאחורי הרצון לעמוד לצידה של מדינת ישראל, וכן את הסיוע הכלכלי הרחב המוענק למיקרונזיה על ידי ישראל, בעיקר בתחומי החקלאות והרפואה.
בין היתר, תמיכתה הפוליטית של מיקרונזיה בישראל באה לידי ביטוי במסגרת הדיון באו"ם בדבר הכרה רשמית במדינה פלסטינית, אשר נערך בשנת 2011, כאשר מיקרונזיה הייתה אחת מהמדינות הבודדות בעולם, אשר גיבו את עמדתה של ישראל וסירבו להכיר בקיומה של מדינה פלסטינית. התמיכה המיקרונזית בישראל באה לידי ביטוי פעם נוספת בשנת 2012, במסגרת ההחלטה שהתקבלה בעצרת האו"ם לקרוא לישראל לאפשר לפקחי הגרעין של האו"ם גישה למתקניה הגרעינים. בהצבעה זו מיקרונזיה התנגדה להחלטה, לצד ישראל וארבע מדינות נוספות, וזאת לעומת רוב מוחץ של 174 מדינות שתמכו בהחלטה.
קיריבטי
יחסי ישראל–קיריבטי הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מדינת ישראל לבין הרפובליקה של קיריבטי.
בעת ההצבעה באו"ם על הפיכת הרשות הפלסטינית למדינה משקיפה באו"ם (החלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם) בחרו נציגי קיריבטי להיעדר מן ההצבעה ולא לנקוט עמדה בסכסוך הישראלי–פלסטיני.
קיריבטי היא אחת מ-48 המדינות (ביניהן ישראל) שלא מכירות במדינה פלסטינית.
אנדראס שמידט
אנדראס שמידט (בגרמנית: Andreas Schmidt; נולד ב-30 ביולי 1960) הוא זמר בריטון גרמני.
קריירה
שמידט נולד בדיסלדורף והיה תלמידם של אינגבורג רייכלט ודיטריך פישר דיסקאו. לאחר הופעת בכורה בשנת 1984 בדויטשה אופר ברלין בדון פסקואלה של דוניצטי, המשיך לשיר בלהקה זו, באופרות של מוצרט, רוסיני, וגנר ופוצ'יני. כן יצא להופעות אורח בבתי אופרה שונים בארצות הברית ובאירופה, בהם בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, לה סקאלה במילאנו ומטרופוליטן אופרה בניו יורק.
שמידט הופיע גם בקונצרטים עם תזמורות מן הידועות והחשובות בארצות הברית, בהן הפילהרמונית של ניו יורק, תזמורת קליבלנד, התזמורת הסימפונית של סינסינטי והתזמורת הסימפונית של שיקגו ועם התזמורות הגדולות של אירופה. כן הרבה להקליט לחברות שונות, בין השאר רקוויאם גרמני של ברהמס עם ברברה בוני, קרן הפלא של הנער של מאהלר ומתאוס פסיון, רי"ב 244 ברשימת יצירות באך, אופרות שונות ומחזורי שירים של שוברט וריכרד שטראוס.
יאן סמאטס
ביוגרפיה
עם שובו לדרום אפריקה עסק בעריכת דין ובעיתונאות בקייפטאון הבריטית. כעיתונאי ואנגלופיל, היה תומך נלהב בשלטון הבריטים, והחל מטפח את החלום של דרום אפריקה מאוחדת תחת האימפריה הבריטית, ברוח חזונו של ססיל רודס. בעקבות אכזבתו מדרכו המיליטנטית של ססיל רודס, עבר בשנת 1898 ליוהנסבורג שברפובליקה הדרום-אפריקאית הבורית, ובהמשך לבירה פרטוריה, שם מונה על ידי הנשיא פול קרוגר לפרקליט המדינה.
כשפרצה המלחמה האנגלו-בורית ב-1899 הועמד בראש יחידת קומנדו בורית והצטיין בלוחמת גרילה. בשנת 1907 מונה לשר בממשלתו של לואי בותה, שהייתה כפופה לבריטים ששלטו בטרנסוואל בעקבות ניצחונם במלחמה. עם קבלת עצמאותה של דרום אפריקה והקמת "איחוד דרום אפריקה" ב-1910, המשיך סמאטס לכהן בממשלה תחת בותה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, אז חזר לשירות צבאי. הוא היה בין מקימי צבא דרום אפריקה, ובשנת 1916 הוביל 55,000 חיילים מצבא דרום אפריקה במערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם הראשונה, בה גורש הצבא הגרמני מאפריקה. בסתיו 1917 הוזמן על ידי ראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג' להיות חבר בקבינט המלחמה הבריטי, שם סייע בהקמת חיל האוויר המלכותי. אחרי המלחמה היה סמאטס פעיל בוועידת השלום בפריז ב-1919 ובקביעת שיטת המנדטים בהסכם ורסאי, על פיה קיבלה דרום אפריקה את המנדט על דרום-מערב אפריקה הגרמנית, לימים רפובליקת נמיביה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה דחה הפרלמנט את בקשתו של הרצוג להנהיג מדיניות נייטרלית, וקיבל את הצעתו של סמאטס לנתק את היחסים עם גרמניה. בעקבות זאת התפטר הרצוג, סמאטס קיבל את ראשות הממשלה והוביל מדיניות פרו-בריטית, שבאה לידי ביטוי בהתייצבות דרום אפריקה לצד בעלות הברית, צעד שלא זכה לפופולריות רבה בקרב עמיתיו האפריקאנרים האנטי-בריטים. סמאטס, שהיה ידידו הקרוב של וינסטון צ'רצ'יל מימי מלחמת העולם הראשונה, הוזמן שוב לכהן כחבר בקבינט המלחמה האימפריאלי הבריטי. באמצע 1940 שלח סמאטס את צבא דרום אפריקה לקניה למלחמה נגד כוחות הציר באפריקה.
לקראת סוף שנת 1942 העביר סמאטס החלטה בפרלמנט בדרום אפריקה המתיר לחיילי ארצו להתנדב לשירות במלחמה מחוץ ליבשת אפריקה.
בבחירות לפרלמנט בשנת 1943 הגדילה המפלגה המאוחדת של סמאטס את כוחה. בתום המלחמה מילא סמאטס שוב תפקיד בוועידת השלום בפריז. בכך היה למדינאי היחיד שחתם על הסכמי השלום של סיום שתי מלחמות העולם.
מדיניותו הפרו-בריטית של סמאטס והתייצבותו לצידה במלחמה גרמו לירידת הפופולריות שלו בקרב בני עמו האפריקאנרים, ובבחירות 1948 הוא נוצח ברוב קטן. בחירות אלה העלו לשלטון את המפלגה הלאומית בראשות דניאל פרנסואה מאלאן, שהנהיגה את משטר האפרטהייד הגזעני במשך ארבעת העשורים הבאים.
ממשלת בריטניה הכירה בתרומתו הרבה לטובת האימפריה הבריטית, והעניקה לו תעודות כבוד ואותות הצטיינות רבים. הוא מת ב-1950 בגיל 80 בחוותו שליד פרטוריה.
עמדותיו ומורשתו
בהיותו סטודנט, כתב מאמר בו טען שהתרבות היא תוצאה של השתחררות הדרגתית מכבלי המגבלות הביולוגיות. הוא הדגים זאת בהתפתחות של החוק האזרחי משלב החוק הפרימיטיבי אל הכרה מתרחבת בזכויות אדם, ומחוק שנגע רק למשפחה לחוק המקיף עמים ובהמשך את האנושות כולה.
בשנת 1926 הוציא סמאטס את ספרו, הוליזם ואבולוציה, בו טבע את המונח הוליזם, שהוגדר כ"נטייה בטבע ליצור שלם הגדול מסכום חלקיו על ידי אבולוציה יצירתית". ההוליזם של סמאטס הייתה ריאקציה לפרגמנטציה של המדע וקריאה למדע שיוכל לתפוס את היצירה השלמה וכללה גם אלמנטים מיסטיים. סמאטס ראה באבולוציה דרך בה נוצרו יצורים יותר ויותר משוכללים והוליסטיים. רוב ההוליסטיים הגרמנים התעלמו מתרומתו של סמאטס לתחום.
סמאטס היה למנהיג האחרון של דרום אפריקה לפני שלטון האפרטהייד. עמדותיו ביחס לאוכלוסייה השחורה היו מורכבות ולעיתים קרובות מלאות סתירות. מחד סמאטס גדל במושבת הכף שבה, לפחות ברמה הפורמלית, נהנו שחורים בעלי רכוש משוויון זכויות ולכן ביחס למנהיגים האפריקנרים במזרח המדינה עמדותיו ביחס לסוגיית הגזע היו ליברליות יותר. מאידך הוא היה חלק מאליטה שלטונית לבנה שרצתה לשמר את ההגמוניה שלה בכל מחיר. אומנם סמאטס לא חלק את ההשקפות הגזעיות של המפלגה הלאומית ביחס לאוכלוסייה השחורה, וראה באורבניזציה של האוכלוסייה השחורה (שהלאומנים קראו להגביל) דבר בלתי נמנע שעל הלבנים ללמוד לחיות איתו. לצד זאת הוא ראה בשחורים נחותים מבחינה תרבותית וסירב להעניק להם שוויון זכויות מלא (לרבות זכות בחירה אוניברסלית), מתוך אמונה שעליהם להגיע ל"רמת התפתחות גבוהה" קודם לכן, בהנחיית האדם הלבן. בתקופת שלטונו הראשונה (1919-1924) שחורים בעלי רכוש בשטחי מושבת הכף לשעבר יכלו להצביע לפרלמנט הדרום אפריקאי זאת על בסיס המסורת הבריטית שאפשרה זכות הצבעה מלאה לכלל בעלי הרכוש (שבתוכם היה גם מספר מצומצם אך משמעותי מספיק של שחורים). סמאטס תמך בזכות הזו וחסם עם מפלגתו בפרלמנט במשך מספר שנים את ניסיונות המפלגה הלאומית לשלול אותה. אך מנגד בכהונתו השנייה (1939-1948) כראש ממשלה נמנע, משיקולים פוליטיים, מלבטל את השינויים של קודמו בתפקיד, הרצוג, שהגבילו עוד יותר את הייצוג הפוליטי של השחורים בעלי הרכוש למספר מקומות מוגבל בפרלמנט. לצד זאת לקראת סיום שלטונו בשנת 1948 הקים סמאטס את וועידת פאגאן שקבעה שיש לצמצם את הסגרגציה ולפעול לשלב את האוכלוסייה השחורה יותר, וכן לקדם אותה מבחינה כלכלית (אך עדיין לא דיברה על שוויון זכויות). וועדה זו זכתה לגינוי מוחלט של המפלגה הלאומית שבהמשך עלתה לשלטון והלכה בכיוון ההפוך דרך כינון שלטון האפרטהייד.
סמאטס והציונות
סמאטס היה תומך נלהב בתנועה הציונית ובהקמת מדינת ישראל. הוא אהד את הצהרת בלפור שקראה להקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל, והפך חבר קרוב של חיים ויצמן אותו הכיר בלונדון. סעיף 22, שעל-פיו הוקם משטר המנדטים, היה בעיקרו פרי-רוחו של סמאטס, שניסח את הפרטים בתזכיר שנודע לימים בשם "החלטת סמאטס", ואושר רשמית על ידי "מועצת העשר" ב-30 בינואר 1919. בהחלטה זו נקבע גם כי ארץ-ישראל תהיה אחד משטחי המנדט שיוקמו, כפי שנחזה מראש בהצהרת בלפור. הוא המליץ לציונים לנהוג במתינות ובסבלנות בהפיכה לרוב בארצם, כפי שביקש להנהיג בדרום אפריקה. עם הקמת מדינת ישראל היה מראשוני מדינאי העולם להכיר בה, זמן קצר לפני שפינה את השלטון למפלגה הלאומית שהביסה אותו בבחירות.
הקיבוץ רמת יוחנן נקרא על שמו (העברי), ורחובות הנושאים את שמו קיימים בתל אביב, בירושלים, ובבאר שבע.
תניס חצי-אלף
תַנְתַלָאס "תניס" חצי-אלף (באנגלית: Tanis Half-Elven) הוא דמות בדיונית מסדרת ספרי הפנטזיה "רומח הדרקון". הוא הוצג לראשונה בספר הראשון בסדרת "שישיית המפגשים" "נשמות אחיות", פרי עטם של מרגרט וייס וטרייסי היקמן.
תניס (תנתלאס הוא שמו האלפי) נולד בשנת 249 אחרי החורבן הגדול (אחה"ח). לידתו היא תוצאה של מעשה אונס. כאשר אימו, אלסנה, ובעלה, קֶתְ'רֶנָאן קאנאן, אחיו של דובר השמשות, סולוסתרן, הותקפו בידי חבורת שודדים. התוקפים הרגו את בעלה, והשאירו אותה למות לאחר שאנסוה. היא הוחזרה לקלינוסט וטופלה, שם גם ילדה את בנה. אולם, היא נותרה פגועה מעצם החוויה שעברה, ומתה זמן קצר לאחר מכן. עצם מותה וסיבות לידתו של תניס שינו את יחסם של האלפים, המעריכים את חייהם, אל תניס בהמשך.
ילדותו בקאלינוסט
את ילדותו העביר תניס בביתו של דובר השמשות, יחד עם האחים לבית קנן גילתנאס, פורתיוס ולאורנה. תניס פגש בחלמיש כור-אש לראשונה קרוב לגיל ארבעים, בשנת 288 אחה"ח, כאשר חלמיש התבקש להגיע לקאלינוסט לייצר חפצי אמנות עבור דובר השמשות, סולוסתרן. תניס העמיק את היכרותו עם חלמיש עשרים שנה לאחר מכן, כאשר חברתו למשחקי הילדות, לאורלנתלסה קנן (לאורנה) הציעה לתניס להתחתן עימה. תניס הסכים למורת רוחם של חבריו האלפים, אשר סלדו ממנו בשל חציו האנושי. לאורנה העניקה לו טבעת משובצת בשבעת עלי קיסוס מזהב. חלמיש לימד את תניס כישורי נפחות בסיסיים, אשר בעזרתם חישל את סכינו הראשונה. אז הואשם תניס ברצח מיילדת העיירה, אֶלְד אֵילֵאָה והעדויות הנסיבתיות הספיקו כדי לכלוא אותו בעוד חלמיש מחפש אחר עדות אשר תוכיח את חפותו. חלמיש אכן מצא עדות חלקית, ותניס נמלט ממעצרו, ובדרך אף הציל את אחיה של לאורנה, גילתנאס ממוות בטוח. תניס שב אל מגדל השמשות והצליח למנוע התנקשות בכל המשפחה המלכותית מידיו של קוסם החצר, מִירֶל, אשר לא היה אחר מאַרֶלָאס קאנאן, אחיו של דובר השמשות אשר נעלם שנים רבות קודם לכן. בשל אירועים אלו, תניס גמר אומר בליבו לעזוב את קאלינוסט ולשוב עם חלמיש למרגוע, ולעזור לו בעסקיו.
המעבר למרגוע
בסתיו שנת 329 אחה"ח, תניס וחלמיש נתקלו בבת אנוש בשם רִיַאנָה בעודם מטיילים ביער. בני לווייתה של ריאנה, קַארֶל ודַארִין מעמק הרוחות, נשבו בידי מכשף זדוני בשם גַאדַאר. תניס וחלמיש הסכימו לנסוע איתה ולעזור לה לשחרר את חבריה. הם הותקפו על ידי ארבעה רוחות רפאים, אשר נשלטו על ידי גאדאר. לאחר לחימה קצרה, הצליחו להביס את הרוחות על ידי שימוש באש. גאדאר ניסה לפתות את תניס להגיע אליו על מנת להשתמש בתמצית חייו של תניס כדי להאריך את חייו שלו. כדי לבצע זאת, גאדאר שלח רוח רפאים נוספת כדי לשבות את תניס ולהביאו לטירתו של גאדאר. חלמיש פרץ לטירה ושחרר את תניס ממש רגע לפני שגאדאר הטיל את הכישוף שעתיד היה להרוג את תניס. תניס הצליח לתקל את גאדאר, ומייד גילה כי לגאדאר ילד צעיר בשנת ה-13 לחייו, אולם נראה כקשיש. מתברר כי גאדאר היה כה אכזר, אשר השתמש בלחש המסוכן גם על בנו שלו. בנו של גאדאר התחנן כי תניס יניח לו למות, ותניס העניק לו את בקשתו זו בכך שאחז בו ברגעיו האחרונים.
היכרותו עם גיבורי הרומח
בשנת 331 אחה"ח, פגש תניס לראשונה בגדילן קוץ-רגל (גדיל) לאחר שגדילן "גנב" צמיד קסום מחלמיש, אשר נועד לסֶלָאנָה סוֹנְלוּאַנַאוֹ. יחדיו הם יצאו למסע אל טירת טַנְטָלוֹן ונשבו על ידי בַּלְקוֹמְבּ, אך לבסוף השתחררו והשיבו את הצמיד לבעליו. כעבור שלוש עשרה שנים, הכיר תניס את קיטיארה אות-מאטר כאשר שמע אישה הקוראת לעזרה. הוא חש לעזרתה רק כדי לגלות כי הייתה זו קיט אשר השתעשעה עם תוקפיה ההובגובלינים. יחדיו הם ערכו מסע אל קיר הקרח, שם חשב כי היא בהריון ממנו. הוא פגש את סער בהיר-להב בחנות במרגוע, וזמן קצר לאחר מכן את אחיה למחצה של קיט - קרמון ורייסטלין.
בסתיו אותה שנה, סער, תניס, חלמיש וגדיל נלכדו בזמן סופת שלגים בין העיירה תל ומפלט. הם מצאו מקלט, אך לא מצאו עצים לקושש כדי להבעיר אש. סער ותניס יצאו לחפש עצים, ומהר מאוד דרכם אבדה להם. בעודם מנסים למצוא את דרכם חזרה, הם שמעו מוזיקה ובזכותה הצליחו לשוב אל המקלט. גדיל ניגן במקטרתו, והנגינה הביאה אליהם ארנב, צבי ואייל למאכל. מקץ יומיים, שבו אל ביתם לאחר שהסופה שככה. שנה לאחר מכן, עבר תניס עם חבריו הרפתקה קסומה נוספת לאחר שגדילן נהפך לסנאי ונשבה יחד עם זוג אוהבים בידיו של מכשף בשם רִיב. באותה הרפתקה, הפך רייסטלין את תניס לשועל אדום.
כאשר התפצלו בני החבורה, איש איש למסעותיו, נפרד תניס מקיטיארה.
מלחמת הרומח
במלחמת הרומח, היה לתניס תפקיד מרכזי כמנהיג הבלתי רשמי של חבורת גיבורי הרומח. הוא הדמות הראשונה המופיעה בפרק הראשון בטרילוגיה המרכזית, רשומות רומח הדרקון, והוא אשר מניע את החבורה ומכריע את החלטותיה. גם כאשר החבורה מתפצלת בהמשך העלילה, הוא נותר בעיניהם המנהיג.
פגישה מחודשת ומנוסה
תניס חוזר למרגוע, ופוגש בחלמיש וגדילן. לאחר היתקלות עם משמר גובלינים בראשותו של שר המעט טודי, מבין תניס כי המצב בארץ השתנה. לאחר שהם מגיעים לפונדק הבית האחרון, הוא פוגש בשאר חבריו למעט קיטיארה, אשר הודיעה דרך שליח מסתורי, כי לא תגיע. הדבר היה בעיני בני החבורה לאות רע. בפונדק הם פוגשים גם בסער, אשר הביא עמו זוג ברברים משבט קה-שו, סהר-פז ומי-נהר אשר נשאו עימם מטה בדולח כחול. אל הפונדק מגיע הדריק, התיאוקרט העליון, מנהיג כת כוזבת הנקראת "המבקשים". בפונדק נמצא גם איש זקן ומסתורי, אשר, מספר סיפור על האלים העתיקים לנער צעיר, ובסיפורו גם מכליל את סהר-פז, ממנה הוא מבקש לשיר שיר. הדריק, אשר נמלא זעם, מנסה להתנפל עליה, אולם מועד אל תוך האח ומתחיל לבעור. גדילן מושיט לו את המטה של סהר-פז כדי להצילו, והמטה שבראשו היה גביש בדולח כחול, מרפא את פצעיו באופן קסום. האיש הזקן לפתע קם ומאשים את סהר-פז בהיותה מכשפה ואת בני החבורה כמסייעים. תניס מבין כי אין ברירה, ועליהם להימלט מהפונדק. טיקה מסייעת בידיהם והם נסים לביתה, שם הם לנים את הלילה.
זק טרות ופקס תרקס
לאחר מכן, תניס וחבריו מחליטים להגיע למישורי שבט קה-שו, אולם שם הם מגלים כי הכפר נשרף ונתקלים לראשונה בדרגונים. הם עוברים ביער הקודר, ומשם לזק טרות, שם הם מביסים את הדרקונית השחורה קיסנת' ומשיגים את דיסקיות מישקאל, אלת הריפוי. בני החבורה חוזרים למרגוע, ומגלים כי נכבשה בידי צבאות הדרקונים. הם נלכדים בידי שר-המעט טודי ומובלים במכלאות כעבדים למצודת פקס תרקס. בדרך, הם מחולצים על ידי בני עמו של תניס, האלפים, המובלים על ידי חברו מילדות, גילתנאס, והם נלקחים לקאלינסטי. מנהיג האלפים, דובר השמשות, מחליט כי יש לשחרר את העבדים במצודת פקס תרקס. תניס פוגש שם לראשונה מזה זמן בלאורנה, אשר מגלה כי הוא מאוהב באישה אחרת, ומשחררת אותו משבועת אהבתו לה. בני החבורה מגיעים למצודה ומצטרפים אליהם לוחם בשם אֶבֶּן, לאורנה, קוסם זקן בשם פיזבן ואיש מסתורי בשם בֶּרֶם. הם פורצים למצודה בעזרת דרך סתרים אלפית, ה"סְלָא-מוֹרִי". בתוך המצודה, זוכה תניס בחרב האלפים המקודשת, קוטלת-הדרקונים מידיו של מלך האלפים האגדי, קית' קנן. החבורה מעמיקה אל המצודה, אך נכלאים ומבינים כי בגדו בהם. במכלאות הם פוגשים באליסטן, אותו מרפאת סהר-פז. לבסוף, מצליחה החבורה לשחרר את העבדים מהמכלאות, להביס את שר הדרקונים המרושע קטב מרירי ומגלים כי אבן הוא הבוגד, אשר נהרג במהלך אירועי החילוץ.
נישואיו והולדת בנו
לקראת שנת 353 אחה"ח, לאחר מאורעות מלחמת הרומח, תניס נישא לבחירת ליבו לאורנה, והיא מביאה לעולם את בנם גילתאס, שעתיד להיהפך למלך על אומות האלפים. תניס נהפך לדמות פופולרית ביבשת אנסאלון, וניתן לו תואר כבוד של אבירי הורד.
מלחמת הכאוס ומותו
באמצעה של מלחמת הכאוס, לקראת 383 לאחה"ח, תניס מת בהגנתו על צריח הכהן הגדול בפלנתאס.
תכונות אופי
תניס הוא דמות רגועה וכנה, ואינו משקר אלא אם נחוץ בכך לצורך המשימה. סער בהיר-להב ציין, כי בעוד שבועתו כאביר סולאמניה מחייבת אותו ללכת בדרכי כבוד, הרי שתניס חי לפיהם כבדרך השגרה. אישיותו המיוחדת של תניס בנוסף ליכולתו לבצע החלטות הרות גורל וכן להקשיב לכל אחד הופכים אותו למנהיג כה יעיל ולאסטרטג מבריק.
תניס הוא איש חרבות וקשת מיומן, אך משום שגדל בצל האלפים וחונך לפיהם שהריגה היא דבר אסור, הוא מתעב לחימה. למרות זאת, בעוד האלפים מאמינים שיש לנצור את החיים באשר הם, תניס מבין מתי הדבר נחוץ (כמו הקרב עם קטב מרירי).
הקדמה
הקדמה לספר מופיעה לפני גוף הספר וכוללת פנייה של המחבר או העורך אל הקורא, לשם הצגת עניינים אחדים הנוגעים לספר. להקדמה ניתנות כותרות שונות: הקדמה, פתיחה, מבוא, פתח-דבר ואפילו אקדמות מילין (prolegomena). בספר "המשפט" מאת חיים כהן ניתנה להקדמה הכותרת "דברי הסבר, אזהרה, התנצלות ותודה". הקדמות נמצאות לרוב בספרי עיון ומחקר ומיעוטן בספרות בדיונית.
תוכן ההקדמה
ההקדמה עוסקת בנושאים הבאים (כולם או מקצתם):
דברי תודה
את ההקדמה נהוג לחתום בדברי תודה למסייעים ביצירת הספר, ויש המקדישים למטרה זו פרק נפרד שכותרתו "דברי תודה". הזוכים לתודות הם:
דברי תודה יוצאי דופן מופיעים בפתח ספרו של אורי בר-יוסף, "הצופה שנרדם":
נחיצות ההקדמה
ממאפייניה של ההקדמה נובע שכתיבתה מתבצעת בשלב מתקדם ביותר של יצירת הספר (אם כי הקורא פוגש אותה כבר בתחילת הקריאה). הקדמה מקובלת בספרי עיון רבים, אך אין חובה לצרפה לספר, כפי שמציינים מחברי הספר Winning Ways במשפט המתחיל את ההקדמה לספרם:
בספרו האוטוביוגרפי "כאשר הייתי נער קטן" כותב אריך קסטנר:
ההקדמה במהדורות נוספות
במהדורה חדשה של הספר יש הנוהגים להתייחס אל ההקדמה כאל כל חלק אחר של הספר, כלומר לשנותה כך שתתאים לתוכן הספר במהדורה זו.
אחרים הנוהגים להותיר את ההקדמה למהדורה הראשונה ללא שינוי, ולצרף הקדמה נוספת, ובה תיאור החידושים הנכללים במהדורה החדשה. הכותרת מציינת את המהדורה לכבודה נתחברה הקדמה זו, למשל "הקדמה למהדורה השלישית". כאשר הספר זוכה למהדורות אחדות, מצטברות בשיטה זו הקדמות אחדות.
במהדורה מתורגמת מוסיף לעיתים המתרגם הקדמה משלו בה הוא מפרט שיקולים לבחירת סגנון התרגום, בחירת משלב השפה וכן מפרט מי שעזרו לו (בדרך כלל בספרי עיון ומחקר). יש פעמים שהמחבר עצמו מוסיף הקדמה מיוחדת לתרגום.
הקדמה מאוחרת
בדרך כלל נכתבת ההקדמה לספר על ידי מחבר הספר. לעיתים נכתבת ההקדמה שנים רבות לאחר מות המחבר, ובמקרה זה היא נושאת אופי שונה לחלוטין - היא כוללת דברי פרשנות, על ידי פרשן של הספר או עורך שלו. דוגמאות אחדות:
בספרות היהודית העתיקה
ברוב ספרי המקרא המרכיבים את התנ"ך, לא מצאנו עדיין את המנהג להקדים הקדמה כפרק נפרד לספר הבא אחריה, למעט פסוק פתיחה קצר המצהיר על מחברו של הספר (כך למשל פסוק ההקדמה בפתח ספר ישעיהו: 'חֲזוֹן יְשַׁעְיָהוּ בֶן-אָמוֹץ אֲשֶׁר חָזָה עַל יְהוּדָה וִירוּשָׁלִָם בִּימֵי עֻזִּיָּהוּ יוֹתָם אָחָז יְחִזְקִיָּהוּ מַלְכֵי יְהוּדָה'). גם רוב ספרי חז"ל (למשל: שישה סדרי המשנה של רבי יהודה הנשיא) אינם מלווים בהקדמה פורמלית. אפשר שהנוהג להקדים פרק הקדמה שלם חלחל לספרי היהודים מספרויות ותרבויות אחרות. כך למשל, הספר בן סירא (מן המאה ה-3 או ה-2 לפני הספירה) איננו מלווה בהקדמה, אך לתרגומו היווני בידי נכדו של המחבר בן סירא, הוסיף הנכד המתרגם דברי הקדמה. רק החל מספרות הגאונים ואילך, המצב משתנה באופן ברור ואנו מוצאים יותר ויותר ספרים עם הקדמה פורמלית. הראשון הידוע בכתיבת מונוגרפיות הכוללות הקדמה הוא רב סעדיה גאון. גם לספר הפסיקה הלכות גדולות מתקופת הגאונים, מצורפת הקדמה מיוחדת.
רנו
רֶנוֹ (בצרפתית: Renault) היא יצרנית רכב צרפתית, שנוסדה בשנת 1899 על ידי לואי רנו, ביחד עם שני אחיו מרסל ופרננד. החברה מייצרת מגוון רחב של מכונית פרטיות ומסחריות. בעבר ייצרה החברה גם משאיות, טרקטורים, טנקים, אוטובוסים ומטוסים.
לפי נתוני איגוד יצרני הרכב הבינלאומי (OICA) בשנת 2016 הייתה רנו היצרן התשיעי בגודלו מבחינת מכוניות שייצר. בשנת 2017 השותפות רנו-ניסאן-מיצובישי הייתה ליצרן המכוניות הפרטיות הגדול בעולם, כשהיא מדיחה את קבוצת פולקסווגן מראשות טבלת המכירות.
רנו מחזיקה ב-43.4% ממניות חברת ניסאן היפנית ו-1.3% ממניות תאגיד דיימלר AG הגרמני (מאז שנת 2012 רנו מייצרת את המנועים עבור מרצדס A קלאס ומרצדס B קלאס). החברה מחזיקה בבעלותה את יצרניות הרכב אלפיין הצרפתית, דאצ'יה הרומנית, רנו סמסונג מוטורס הדרום קוריאנית ו-AvtoVAZ הרוסית. בנוסף מחזיקה החברה בחברות בנק העוסקות במימון, הפצה וחלקי חילוף. לחברה יש מיזמים משותפים בטורקיה ובאיראן.
חברת משאיות רנו שהוקמה בשנת 1978 נמצאת מאז שנת 2001 בבעלות יצרנית הרכב השוודית וולוו. חברת רנו חקלאות, שייצרה טרקטורים מאז שנת 1918, נמכרה בשנת 2008 לחברה הגרמנית Claas.
רנו וניסאן משקיעות כספים רבים בפיתוח מכוניות חשמליות. נכון לדצמבר 2019 מכרה הקבוצה למעלה מ-273,000 מכוניות חשמליות מדגמים שונים.
לחברה פעילות ענפה בספורט המוטורי במיוחד בפורמולה 1, ראלי ופורמולה אי.
1898–1918: הקמה ושנים ראשונות
החברה הקומה בשנת 1898 בשם "חברת רנו פרייס" (בצרפתית: Société Renault Frères) על ידי האחים לואי, מרסל ופרדננד רנו. לואי היה מהנדס שכבר התנסה בתכנון ובנייה של מספר אבות טיפוס לפני החיבור עם אחיו. הוא התמקד בצד התכנון והפיתוח, בעוד שני אחיו התמקדו בצד הניהולי והכלכלי של החברה.
המכונית הראשונה של החברה הייתה מדגם רנו וטורט (Voiturette) שנמכרה לחבר של אב המשפחה לאחר שזה השתתף בנסיעת מבחן שנערכה לו ב-24 בדצמבר 1898. בשנת 1903 החלה החברה לייצר בעצמה את המנועים למכוניות, שעד אז נקנו מחברת דה דיון-בוטון. הרכישה הגדולה הראשונה של מכוניות התרחשה בשנת 1905 בה נרכשו מכוניות מדגם AG1 שנועדו לשמש כצי מוניות. בהמשך שימשו המכוניות האלה את הצבא הצרפתי להובלת חיילים במהלך מלחמת העולם הראשונה וזכו לכינוי "le taxi de la Marne". בשנת 1908 יצרה החברה 3,575 מכוניות והפכה ליצרנית הרכב הגדולה בצרפת.
האחים הבינו את החשיבות של השתתפות באירועי ספורט מוטורי על מנת לקבל חשיפה ופרסום. רנו השתתפה במרוץ הראשון שהתקיים מעיר לעיר בשווייץ, דבר שהוביל לעלייה מהירה במכירות. לואי ומרסל התחרו בעצמם במכוניות החברה. מרסל נהרג בתאונה שאירעה במהלך מרוץ פריז–מדריד בשנת 1903. לאחר מותו של מרסל, לואי חדל להתחרות, אך החברה נשארה מעורבת מאוד בענף. פרדננד פרש בשנת 1906 מניהול החברה בשל סיבות רפואיות. עם מותו בשנת 1909 הפך לואי לבעלים ולמנהל היחיד של החברה.
משלבים מוקדמים רכשה החברה מוניטין כחברה המאמצת חדשנות. בשנים הראשונות מכוניות נחשבו למותג יוקרה. מחירה של מכונית רנו קטנה היה כ-3,000 פרנק צרפתי, שווה ערך ל-10 שנים של משכורת של פועל ממוצע. בשנת 1905 החברה החלה לאמץ שיטות של ייצור המוני וב-1913 אימצה את גישת הטיילוריזם. באותה שנה החל ייצור "רנו Type DM" ובהמשך "רנו Type EI". בשנת 1917 החל ייצור "רנו Type FK".
החברה החלה לייצר אוטובוסים ורכבי משא בעידן שלפני מלחמת העולם הראשונה. במהלך שנות המלחמה עברה החברה לייצור תחמושת, מנועי מטוסים וטנקים. הרכבים היו מוצלחים מאוד ולואי הוענק עיטור לגיון הכבוד על תרומתו למאמץ המלחמתי. במקביל ייצאה החברה מנועים שנמכרו ליצרני רכב אמריקאיים.
1919–1938: בין שתי מלחמות עולם
בשנת 1918 הרחיב לואי רנו את תחומי הפעילות לייצור כלי רכב לחקלאות ותעשייה. מלחמת העולם הראשונה הובילה לייצור של מוצרים חדשים רבים. בשנת 1919 הוצג הטרקטור הראשון של החברה, שנוצר על בסיס טנק ה-FT שפותח בתקופת המלחמה. הטרקטור יוצר על לשנת 1930. רנו נאבקה עם הפופולריות הגדולה למכוניות קטנות וזולות ("מכוניות לעם"), בעוד ששוק המניות ובעיות עם כוח העבודה עכבו את צמיחתה של החברה. הדבר אילץ את החברה לחשוב על דרך יעילה יותר להפצת מכוניותיה. בשנת 1920 חתם לואי רנו על הסכם הפצה עם גוסטב גואדה, יזם מצפון צרפת.
במהלך שנות העשרים התרחב מגוון המכוניות שהציעה החברה. בשנת 1928 ייצרה החברה 45,809 מכוניות בשבעה דגמים שונים. רוב המכוניות שנמכרו היו הדגמים הקטנים והזולים. ה-18/24CV, הדגם היקר ביותר, היה גם הדגם הכי פחות נמכר. מחירי המכוניות הושפעו גם ממנה סגור/פתוח, כאשר מכוניות ללא גג היו זולות יותר בהשוואה לדגמי הרודסטר. לונדון נחשב לזירת פעילות משמעותית עבר רנו באותה שנה, משום ששימשה כנתיב מעבר של מכוניות רבות למדינות צפון אמריקה.
בין השנים 1930-1926 יוצר ה-רנו ויוואסיקס ואוטובוס רנו PN. בשנות ה-30 היה בייצור דגם ספורטיבי "רנו ויוה ספורט".
בשנת 1929 הוצג לראשונה דגם רנו ריינאסטלה שהיה הראשון במשפחת דגמי הסטלה שיוצרו עד לשנות הארבעים. שנתיים לאחר מכן הציגה החברה לראשונה מנועי דיזל ברכבים המסחריים שבנתה.
רנו הייתה אחת מיצרניות הרכב שהמשיכו לעסוק בייצור מנועי מטוסים לאחר מלחמת העולם הראשונה. בסוף שנות העשרים היא ניסתה לייצר מנוע צבאי בעל עוצמה גבוהה כדי להתחרות במנועים מתוצרת פראט אנד ויטני האמריקאית, שייצרה מנועים מוצלחים למטוסי נוסעים, אך לא הצליחה להגיע לאותן תוצאות במטוסים צבאיים. בשנות השלושים רכשה החברה את יצרנית המטוסים "קודרון", שהתמקדה בייצור מטוסים קטנים, רכשה מניות בחברת אייר פראנס והייתה שותפה להקמת חברת "אייר בלו" שעסקה בשילוח דואר אווירי. המטוסים של רנו-קודרון קבעו מספר שיאי מהירות בשנות השלושים. במקביל המשיכה החברה לעסוק בפיתוח טנקים וייצרה את דגם ה-D1 וה-R35.
במהלך שנות העשרים איבדה רנו את מעמדה כיצרנית הרכבים הצרפתית הגדולה לטובת חברת סיטרואן. דגמי סיטרואן נחשבו לחדשניים ופופולריים יותר ונמכרו בכמות גדולה. באמצע שנות השלושים היצרנים הצרפתים נפגעו מהשפל הגדול. רנו יכלה בתחילה לקזז הפסדים באמצעות עסקי הטרקטורים, הרכבות והנשק שלה, בעוד סיטרואן הגישה בקשה לפשיטת רגל, ובהמשך נרכשה על ידי מישלן. בכך חזרה רנו שוב למעמדה כיצרנית הצרפתית המובילה, מעמד אותו שימרה עד לשנות השמונים.
1939–1944: מלחמת העולם השנייה
לאחר הכניעה של צרפת לגרמניה בשנת 1940 סירב לואי רנו לייצר טנקים עבור גרמניה הנאצית, בתגובה לקחו הגרמנים את השליטה על מפעלי החברה. רנו עצמו המשיך לייצר משאיות. ב-3 במרץ 1942 שיגר חיל האוויר המלכותי הבריטי 235 מפציצים שהפילו 460 טון של פצצות על מפעל הייצור בבילנקורט ומסביבו. ההפצצה גרמה לנזקים כבדים למבנים ולנפגעים. רנו שיפץ את המפעל במהירות רבה, אך שנה לאחר מכן נפגע המפעל שוב מהפצצות. הפעם היו אלו מטוסי חיל האוויר של ארצות הברית שהפציצו ב-4 באפריל 1943 ושבו לשני סבבים של הפצצות במהלך חודש ספטמבר אותה שנה.
שבועות ספורים לאחר שחרור פריז נפתחו מחדש שערי המפעל בבילנקורט. הפעילות החלה לאיטה באווירה שהושפעה שסיפורי עלילה וקונספירציות פוליטיות. בשנת 1936 היה המפעל בבילנקורט מוקד לאי שקט ואלימות פוליטית תחת שלטון מפלגת החזית העממית של לאון בלום. המתחים הפוליטיים התחדשו לאחר הפתיחה המחודשת של המפעל ושיקפו את המתח שבין תומכי הקפיטליזם ובין תומכי ההתנגדות הקומוניסטית. בתגובה למצב הכאוטי במפעלי רנו התכנסה מועצת השרים תחת נשיאותו של שארל דה גול. הפוליטיקה האירופאית אחרי המלחמה התחלקה בחדות בין קומוניסטים ואנטי-קומוניסטים. דה גול היה נחוש למנוע מהמפלגה הקומוניסטית של צרפת את הניסיונות לנכס לעצמה את ההצלחה של תנועת ההתנגדות הצרפתית. מבחינה פוליטית המפעל בבילנקורט נחשב למעוז קומוניסטי. הממשלה החליטה "לדרוש" את המפעל. שבוע לאחר מכן מונה פייר לאפוש, ממנהיגי ההתנגדות עם רקע בהנדסה ובניהול, מונה כמנהל הזמני של המפעל.
הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית האשימה את לואי רנו בשיתוף פעולה עם הגרמנים. באווירה הפוליטית של אחרי השחרור רבו ההאשמות מעין אלה ועורכי הדין של רנו ייעצו לו להתייצב בפני שופט ולהגן על עצמו. ב-22 בספטמבר 1944 התייצב בפני השופט מרסל מרטין. למחרת נעצר יחד עם בכירים נוספים בתעשיית הרכב הצרפתית. היד הקשה בה נקט רנו במהלך שביתות העובדים בין השנים 1936–1938 הותירה אותו ללא בני ברית פולטיים שהיו מוכנים לבוא לעזרתו. הוא נכלא בכלא הצרפתי בו מת ב-24 באוקטובר 1944, בנסיבות לא ברורות, בעודו ממתין למשפטו.
1945–1971: התחייה לאחר המלחמה
תחת ניהולו של פייר לאפוש חוותה החברה צמיחה מסחרית לצד מאבקי עובדים רבים, שנמשכו עד לשנות השמונים.
במהלך המלחמה פיתח לואי רנו בחשאי את הדגם CV4, שהיה בעל הנעה אחורית. הדגם הושק על ידי לאפוש בשנת 1946. בשנת 1951 הציגה החברה את דגם רנו פרגאט (יוצר עד 1960), שהיה בעל מנוע 4 צילינדרים בנפח 2 ליטר. דגם ה-CV4 התגלה כאמין מאוד ואיפשר לחברה להתחרות בהצלחה בדגמים כמו המוריס מיינור והפולקסווגן חיפושית. עד לשנת 1961 נמכרו למעלה מחצי מיליון מכוניות מדגם זה.
הממשל הצרפתי רצה להסב את רנו לחברה לייצור משאיות בלבד, אך לאפוש התנגד למגמה זו ותכנן את דגם הדופין, כיורש של ה-CV4. הוא פיקח אישית על פיתוח האב טיפוס של המכונית, עד למותו, בשיתוף פעולה עם האומנית פול מארו, שהתמחתה בטקסטיל וצבע. הדגם נמכר היטב וזכה להצלחה גם מחוץ לצרפת, במיוחד באפריקה וצפון אמריקה. תחילה נמכר הדגם גם בארצות הברית, אך הוא היה מיושן יחסית למתחרות, דוגמת שברולט קורווייר. במקביל מכרה החברה את דגם הרודסטר קרוול, שמחוץ לארצות הברית וקנדה נמכר כרנו פלורידה.
במהלך שנות החמישים רכשה רנו יצרניות צרפתיות של ציוד מכני כבד ("סמואה" ו"לטיל"). בשנת 1955 היא מיזגה את החברות יחד עם חטיבת המשאיות והאוטובוסים של החברה והקימה את Saviem (ראשי תיבות של: Société Anonyme de Véhicules Industriels et équipements Mécaniques. בתרגום לעברית: חברה ציבורית לייצור כלי רכב תעשייתיים וציוד מכני בע"מ).
1972–1980: העידן המודרני
רנו 5, הדגם הקומפקטי והחסכוני, הושק בשנת 1972 וזכה להצלחה מסחרית רבה, הצלחה שהתגברה לנוכח משבר האנרגיה העולמי שהתרחש בסמוך לפרוץ מלחמת יום הכיפורים. במחצית הראשונה של שנות השבעים המשיכה התרחבות החברה לשווקים נוספים בעולם, כולל דרום מזרח אסיה. משבר האנרגיה הוביל את רנו לנסות לחדור שוב לשוק האמריקאי.
במהלך שנות השבעים יזמה החברה שיתופי פעולה רבים במזרח אירופה (דאצ'יה הרומנית היא הדוגמה הבולטת) ובדרום-אמריקה. בנוסף חתמה על הסכמים לשיתוף פעולה טכנולוגי עם וולוו ופג'ו. החברות פיתחו במשותף את מנוע ה-PRV V6 בו נעשה שימוש בדגמי רנו 30, פג'ו 604 ווולוו 270. בעקבות הרכישה של סיטוראן על ידי פג'ו והקמת קבוצת PSA הצטמצם שיתוף הפעולה בין החברות. בדצמבר 1974, בטרם נרכשה סיטרואן, מכרה החברה לרנו את חברת Berliet שעסקה בייצור אוטובוסים ומשאיות. בשנת 1978 איחדה רנו את החברה שנרכשה יחד עם חברת Saviem והקימה את "רנו כלי רכב תעשייתיים" ( Renault Véhicules Industriels), שהפכה בהמשך ל"משאיות רנו".