cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפיל הכחול
בעשור השני של המאה ה-21
ב-1 באוקטובר 2020 זכו "הפיל הכחול" בתואר להקת השנה במצעד הרוק הישראלי השנתי תש"פ של רדיו זה רוק, וגם במקום הראשון בקטגוריית שיר השנה עם "שיר לי".
ב-16 בפברואר הוציאה הלהקה את אלבומה הרביעי בשם "צלילה חופשית", האלבום כלל את הסינגלים שיצאו שנים קודם לכן יחד עם חמישה שירים חדשים שראו אור לראשונה.
מגדל קולסרולה
מגדל קולסרולה (הגייה קטלאנית: [ˈtorə ðə kuʎsəˈɾɔlə] טורה דה קולסרולה) הוא מגדל תקשורת בעיצוב ייחודי הממוקם על גבעת טיבידאבו ברכס הרי קולסרולה, בברצלונה, קטלוניה, ספרד. הוא תוכנן על ידי האדריכל סר נורמן פוסטר ועל ידי המהנדסים האזרחיים הספרדים חוליו מרטינס קלזון ומנואל ג'וליה וילארדל. מגדל סמלי זה נבנה בשנת 1991 על ידי חברת הבנייה Cubiertas y MZOV S.A, עבור אולימפיאדת הקיץ 1992. הוא כולל תא עלייה אליו כמו מגדלים רבים, אך משתמש בכבלים מייצבים לתמיכה אופקית כמו תורן. משמש בעיקר לשידור טלוויזיה ורדיו, וגובהו מספק את נקודת התצפית הגבוהה ביותר על העיר. האנטנה העליונה מגיעה לגובה של 288.4 מטרים והקומה האחרונה בחלק העליון, בעלת שלוש עשרה קומות, מגיע לגובה של 152 מטרים. הנקודה הגבוהה ביותר של המגדל היא המקום הגבוה ביותר שאפשר להגיע אליה בסביבת העיר ברצלונה. הקומה העשירית של הפוד פתוחה לקהל הרחב.
בנייה
משקלו הכולל של המגדל הוא 3,000 טון.
מספר רב של כבלים שומרים על המגדל זקוף:
נמל התעופה הבין-לאומי חורחה צ'אבס
נמל התעופה הבין-לאומי חורחה צ'אבס (בספרדית: Aeropuerto Internacional Jorge Chávez) הוא נמל התעופה הראשי והגדול ביותר של פרו. הוא ממוקם בעיר קייאו, סמוך לנמל, כ-10 ק"מ דרומית-מערבית ממרכז עיר הבירה לימה. כמו כן הוא משמש כבסיס הפעולה המרכזי של חברת התעופה הפרואנית LAN פרו ושל רוב חברות התעופה הפרואניות.
בשנת 2009 עברו בנמל התעופה 8,786,003 נוסעים, מהם 3,955,721 בטיסות פנים ו-4,830,282 בטיסות בינלאומיות.
היסטוריה
בניית נמל התעופה החלה בשנת 1960, והוא נפתח רשמית ב-30 בדצמבר 1965. בזמנו הוא היה אחד מנמלי התעופה המודרניים ביותר באמריקה הלטינית, בעיקר בשל עיצוב טרמינל הנוסעים. במשך כ-30 שנה לא נערכו בו שינויים משמעותיים.
בשנת 2001, בהחלטת ממשלת פרו, נמסרה הפעלת נמל התעופה לחברת "לימה איירפורט פרטנרס" (Lima Airport Partners), במטרה להשיג ניהול יעיל וכדי שנמל התעופה יורחב. כיום (2010) החברה שייכת ברובה לחברה הגרמנית "פראפורט" (Fraport AG), שמנהלת מספר נמלי תעופה ברחבי העולם, בהם נמלי התעופה של פרנקפורט, קהיר, ניו דלהי ונמל התעופה הבינלאומי המלך פהד בסעודיה.
בשנת 2013 נעצרו בנמל שתי נשים וברשותם מעל ל-10 ק"ג קוקאין.
בשנת 2020 בעקבות וירוס הקורונה - נחתו בנמל 4 טיסות של חברת אל על לראשונה במדינה.
תראקית
תראקית היא שפה הודו-אירופית אשר דוברה בעבר באזור תראקיה שבבלקן. השפה התראקית היא שפה שנכחדה. כמו שפות רבות שנכחדו, אין הרבה ספרות וקטעים כתובים משפה זו אך ישנם מספר מילים בשפה התראקית בשמות נהרות ומקומות באזור תראקיה וכן מספר מילים בתראקית חדרו לשפות הקרובות וכן הן מופיעות על מטבעות ומבנים של התקופה ההיא.
גאוגרפיה
תראקית דוברה באזורים שבהם שוכנות היום המדינות: בולגריה, רומניה, מולדובה, מקדוניה, חלקים מסרביה והונגריה, צפון יוון וצפון-מערב טורקיה.
שיוך משפחתי
בעבר נחשבה השפה התראקית לענף בפני עצמו במשפחת השפות ההודו אירופיות. כיום ישנם מדענים המוצאים קשר בין שפה זו לשפה הדאקית, לשפה המקדונית העתיקה ולשפה הפריגית. בעבר היו חוקרים אשר מצאו קשר בין שפה זו לשפות האיליריות ולארמנית.
קשר לאלבנית
כיום ישנם מספר חוקרים המאמינים כי ישנו קשר בין השפה האלבנית לבין התראקית. לפי מחקרים שנעשו קיים קשר בין השפות, ויש הממקמים את השפות הללו תחת אותו הענף במשפחת השפות ההודו אירופיות. מכיוון שמאז הימים, שבהם דוברה השפה התראקית, עברה השפה האלבנית שינויים רבים, הקשר בין שפות אלו אינו קל להוכחה. כמו כן יש המוצאים קשר בין שתי שפות אלו גם לשפה הרומנית.
קשר לשפות הבלטיות והשפות הסלאביות
בשנות ה-80 ושנות ה-90 נעשו מחקרים רבים שהעלו קשר כזה או אחר בין התראקית לשפות הבלטו-סלאביות. יש הטוענים כי השפה היא שפה דרום בלטית ויש הטוענים כי כל יושבי הבלקן היו בעבר דוברי שפות סלאביות כולל דוברי האלבנית וכן דוברי הפריגית והתראקית.
סואר (ריין)
נהר הסואר (בצרפתית: Sauer בגרמנית: Saarbach) הוא נהר שאורכו 70 ק"מ ומוצאו בריינלנד-פפאלץ, גרמניה וזורם ברובו בבא-רן שבצרפת עד שהוא נשפך אל נהר הריין.
גאוגרפיה
מקור הנהר בפלאצרוואלד ליד העיר אפנבורן (Eppenbrunn) שבקרבת הגבול הצרפתי-גרמני, ברום של כ-400 מטר מעל לגובה פני הים. הנהר זורם מזרחה בשטח גרמניה עד שהוא חוצה את הגבול לצרפת כ-12 ק"מ לאחר מוצאו. בצרפת הנהר זורם בצפון חבל בא-רן וממשיך לכיוון מזרח. במהלכו הוא ניזון ממספר נהרות שהעקריים שבהם הוא האברבאך והסלצבאך. כ-5 ק"מ לאחר המפגש עם נהר הסלצבאך, הנהר נשפך אל נהר הריין ליד העיר מינשוזן.
פיסטויה
פיסטויה (באיטלקית Pistoia, נודעה בעת העתיקה כפיסטוריה) היא עיר במחוז טוסקנה שבאיטליה ובירתה של נפת פיסטויה. העיר שוכנת כשלושים קילומטרים צפונית לפירנצה. פיסטויה ידועה במיוחד בשל כך שתושביה היו חלוצים בייצור אקדחים, ואכן בשפות אירופיות נושא האקדח גם את השם "פיסטול", על שם העיר. גובהה של פיסטויה מעל פני הים הוא 67 מ"ר, שטחה 236 קמ"ר, וב-2007 מנתה אוכלוסייתה 89,224 נפש.
היסטוריה
פיסטוריום הייתה מרכז לגאלים, ליגורים ולאטרוסקים עוד בטרם הייתה למושבה רומית במאה השישית לפני הספירה. פיסטויה הרומית הוקמה על הדרך ויה קסיה, שהובילה בין אזור העיר רומא ובין ליגוריה. בשנת 62 לפני הספירה נהרגו בסמוך לעיירה איש הציבור קטילינה ורעיו, שקשרו קשר להשתלט על האימפריה.
לאחר התמוטטות האימפריה הרומית הייתה פיסטויה חלק מממלכת הלומברדים. העידן החשוב בתולדות פיסטויה החל בשנת 1177. בתקופה זו הכריזה פיסטויה על עצמה כעיר חופשית, ונבנו בה חומות ומבני ציבור מהודרים.
ב-1254 נכבשה העיר פיסטויה שתמכה באימפריה הרומית הקדושה על ידי פירנצה שתמכה באפיפיור. מאז נותרה בהשפעה ובשליטה פלורנטינית, פרט לתקופה קצרה במאה ה-14 בה נכבשה על ידי לוקה. פיסטויה סופחה רשמית לפירנצה ב-1530.
דנטה אליגיירי הזכיר לרעה את פיסטויה ביצירתו "הקומדיה האלוהית", כאשר הזכיר את ואני פוצ'י, אשר גנב את אוצר הקתדרלה של פיסטויה ב-מאה ה-13. ביצירה זו כבול פוצ'י בתוך מקלעת של נחשים, בעודו מקלל את האל, ומיכלאנג'לו קרא לבני פיסטויה "אויבי השמיים".
במאה ה-16 החל בפיסטויה ייצור של אקדחים, ומכאן קיבל האקדח ("פיסטול" בשפות אירופיות) את שמו.
כיום ידועה העיר בשוקי הפרחים שלה.
על בני העיר המפורסמים נמנים המשורר בן המאות 14-13 צ'ינו דה פיסטויה, שחקן הקומדיה דל'ארטה פרנצ'סקו אנדריני, האפיפיור קלמנס התשיעי, המתמטיקאי המפורסם בן המאה ה-19 אנריקו בטי, במאי הקולנוע מאורו בולוניני, איש הציבור בן המאה ה-20 ליצ'ו ג'לי, והפסל מרינו מריני.
אתרים מפורסמים בפיסטויה
על אף שאינה מתויירת כערים אחרות בטוסקנה, בשל פרבריה התעשייתיים, מהווה פיסטויה עיר ימי ביניימית שמורה היטב, ובה אתרים רבים המעידים על עברה המפואר.
הקתדרלה של סן זנו, שנבנתה במאה החמישית, נשרפה ב-1108 ונבנתה מחדש במהלך המאה שלאחר מכן. תהליך הבנייה מחדש נמשך עד המאה ה-17. החזית היא בסגנון רומנסק מובהק, בעוד שהפנים כלל תוספות בסגנון הבארוק, שהוסרו בשנות ה-60. המבנה הראוי לציון בקתדרלה הוא מזבח סן יאקופו, דוגמה נפלאה לחרשות כסף שבנייתו נמשכה מ-1287 ועד המאה ה-15. במזבח מוצגות 628 דמויות. מגדל הפעמונים בסגנון הרומנסק הניצב בסמוך לקתדרלה גובהו 67 מטרים, מצוי על גבי חורבותיו של מגדל לומברדי עתיק. בסמוך למגדל מבנה טבילה עתיק בסגנון גותי, ובו רצועות שיש לבנות וירוקות.
ארמון הבישופים (Palazzo dei Vescovi) הסמוך לקתדרלה מציג אכסדרה גותית בקומה הראשונה.
מבנים חשובים אחרים כוללים:
ז'אק לאמלואז
ז'אק לאמלואז (בצרפתית: Jacques Lameloise; נולד ב-6 באפריל 1947 בשאני) הוא שף צרפתי, שמסעדתו "למלואז", בשאני שבבורגון מחזיקה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום.
פייר לאמלואז
סבו של ז'אק, פייר לאמלואז, התלמד בלוזי ובנייבר ואחרי-כן עבד בלדואיין, לפרוס ופלזה אתנה בפריז ובמלון סבוי בלונדון עם השף אוגוסט אסקופייה.
שפתניב כתום-נקודות
הדג מגיע לאורך של עד 50 ס"מ. הוא בעל ראש גדול עם עיניים בגוון כחול-ירוק וסביבם טבעות כתומות. הראש והגוף אפורים והצידיים ירוקים כהים. כפי ששמו מציין הגוף מנוקד בנקודות כתומות. הבטן והצידיים התחתונים לבנים והזנב אפור בהיר. לדג סנפיר גבי קוצני וסנפירים קצרים.
ז'אק לאמלואז
פייר לאמלואז
אחרי ששירת ארבע שנים במלחמת העולם הראשונה ושנתיים נוספות בצבא, הוא נישא לדניז, שעמה הוא חידש ב-1920 פונדק דרכים מהמאה ה-16 בשאני בשם 'Hôtel Restaurant du Commerce. לפונדק תקרה קמורה האופיינית לארכיטקטורה הבורגונדית, המעוטרת בציורים מהמאה ה-18. הוא קיבל כוכב במישלן ב-1935 ועזב את המסעדה ב-1937, כיוון שעבר ניתוח.
שפתניב כתום-נקודות
הדג קיבל את שמו בזכות ניביו הגדולות שבולטים כשהוא פוער את פיו. הוא מחפש בחולות הקרקעית רכיכות, סרטנים ויצורים קטנים נוספים. כשהוא מוצא את טרפו הוא בולע אותו ומוציא את הקונכייה בעזרת לסתותיו הגדולות. לכמה מיני צדפות ישנם קונכיות חזקות מדי ולכן הוא לוקח אותם לאלמוג אבן חזק ומטיח את הצדפה שוב ושוב באלמוג עד שהיא נפערת והשפתניב יכול לבלוע אותה.
ז'אק לאמלואז
ז'אק לאמלואז
ז'אק לאמלואז (בנם של ג'ון וסימון) נולד ב-6 באפריל 1947 בשאני במלון שהיה בבעלות הוריו.
בגיל 15 הוא הצטרף לבית ספר למלונאות פראנדי בפריז, ממנו קיבל תעודת הסמכה, אחר-כך הוא התלמד בלוקה קרטון (שם הכיר את אשתו ניקול), עבד שנה במלון סבוי בלונדון ב-1967 (כמו סבו), בקפה-מסעדה פוקט'ס (Fouquet's) בפריז ב-1968 ואחר-כך בלדואיין במשך שנה ולבסוף בלאסר ב-1970. הוא גם התלמד אצל שף הקינוחים גסטון לנוטר.
ב-1971 הוא לקח את המושכות על המסעדה המשפחתית של אביו וסבו בשאני והעלה אותה לשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום ב-1979. ב-2005 הוריד אותו המישלן לשני כוכבים וב-2007 הוא זכה מחדש בשלושת הכוכבים. הוא מגיש מטבח צרפתי בורגיניוני קלאסי עם פרשנות מודרנית. המסעדה נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם. בשנת 2008 אריק פרה מונה לשף של המסעדה.
המסעדה שוכנת במלון השייך לרשת מלונות הבוטיק רלה א שאטו.
ז'אק לאמלואז זכה בתואר לגיון הכבוד.
כריסטופאנו מאלווצי
כריסטופאנו מאלווצי (באיטלקית: Cristofano Malvezzi; 28 ביוני 1547 (הוטבל) - 22 בינואר 1599) היה מלחין ונגן עוגב איטלקי בשלהי תקופת הרנסאנס. הוא היה אחד המלחינים המפורסמים ביותר בפירנצה בתקופת המעבר לסגנון הבארוק.
חייו
מאלווצי נולד בלוקה. משנת 1551 חי בפירנצה ושירת בחצר מדיצ'י משנת 1562. הוא שימש כנגן עוגב בכמה כנסיות בעיר וכן עבד כמורה. בין תלמידיו היה יאקופו פרי, הנחשב על דעת רבים לממציא האופרה. משנת 1573 כיהן במשרה הכפולה של מאסטרו די קאפלה בקתדרלה ובכנסיית ג'ובאני באטיסטה, שנחשבה למשרת המוזיקאי הרמה ביותר בעיר. בין יצירותיו שלושה ספרי מדריגלים, ספר ריצ'רקארי, אולם רק שתי יצירות קודש - מחדל תמוה כשמדובר במלחין שהיה כה מקורב לכנסייה.
עקב פעילותו בפירנצה, המספר הרב של נגינות ביניים (intermedi) שכתב לבני מדיצ'י ולמשפחות אצולה אחרות, ספר הריצ'רקארי שהקדיש לרוזן דה בארדי והקדשת ספר מדריגלים לאמיליו דה קבליירי, יש משערים כי היה חבר ב"קאמרטה" הפלורנטינית - קבוצה של מוזיקאים ומשוררים מתקדמים, שבניסיון לשחזר את המוזיקה של יון העתיקה, יצרו את המונודיה הראשונה ובסופו של דבר את האופרה הראשונה. בין אם היה חבר בקבוצה אינטימית זו ובים אם לאו, המוזיקה שלו הייתה מהנודעות בפירנצה. אחת מיצירות המפוארות ביותר - חיבור קולוסלי של מוזיקה ל-O fortunato giorno ("יום של מזל") שנכתב לאינטרמדיו אשר נועד לחגיגת כלולות במשפחת אצולה - נכתב לשלושים תפקידים ווקאליים נפרדים, המחולקים לשבע מקהלות הממוקמות בנפרד בחלל האולם. כמה מן המדריגלים שלו נכתבו בסגנון המונודי, המרמז גם הוא לקשריו האפשריים עם הקאמרטה.
אחיו של מאלווצי, אלבריגו (1550 - 1615 בקירוב), היה גם הוא נגן עוגב ומלחין.
סריול סמואה
סריול סמואה (שם מדעי: Seriola hippos) הוא מין של דג ממשפחת הצניניתיים ומהסוג סריול החי בין מזרח האוקיינוס ההודי למערב האוקיינוס השקט לחופי אוסטרליה וניו זילנד.
הסריול הוא קרובם של סריול ללנדי וסריול אטלנטי הגדולים ותואר למדע בידי החוקר הגרמני אלברט גונטר בשנת 1876.
סריול זה מגיע לאורך 150 ס"מ ולמשקל 53.1 ק"ג. הוא בעל מבנה שרירי עם סנפירים ארוכים וחדים וראש מגודל בעל לסתות נוקשות וגדולות. הוא בעל סנפיר גב גבוה היוצר רעמה עד הזנב וכן סנפיר שת גבוה והזנב ארוך ושרירי דמוי-מגל בצורתו. צבע הדג אפור-כסוף עם גב כחול כהה עד חום ולעיתים קו הצד צהוב. פרטים מתים המוצאים מהמים נוטים להיראות חומים.
הסריול הוא דג טורף הניזון בעיקר מדגים אחרים וחסרי חוליות והוא נודד לאורך האוקיינוס, חופים סלעיים ושוניות אלמוגים בחיפוש מזון. הוא מצוי בעיקר בימים הטרופיים החמימים.
הסריול לא מצוי בסכנת הכחדה בטבע.
מוסדות חוט של חסד
מוסדות חוט של חסד הוא ארגון המנהל מספר ישיבות ברסלביות לחוזרים בתשובה בירושלים וכן פרויקטים להפצת תורת רבי נחמן מברסלב, וארגון נסיעות לקברות צדיקים בישראל ובמזרח אירופה.
היסטוריה
המוסדות הוקמו על ידי הרב שלום ארוש ואשתו הרבנית מרים על פי הוראת אליעזר ברלנד, בשנת 1985 בקטמון שבירושלים. הרב ארוש מעביר שיעורים בבקרים ובשבתות והתלמידים מפיצים את ספרי רבי נחמן מברסלב וכן פרסומים נוספים ודיסקים. הלימודים מתקיימים בשני סדרים, בוקר וצהרים.
הישיבה נמצאת בשכונת שמואל הנביא, ובסמיכות למתחם מעבר מנדלבאום, והחל מ-2005 גם הכולל שוכן באותו מבנה.
השומרוני הטוב
השומרוני הטוב הוא מונח, במקורו נוצרי, המתאר סיוע של אדם אחד לאחר, שניתן מתוך רצון להיטיב לזולת, ללא ציפייה לתמורה.
מקור הביטוי
בדרשה זאת מפרש ישו למאמיניו את הפסוק ואהבת לרעך כמוך, שואל "מי הוא 'רעך'", ונותן כדוגמה סיפור על אדם פצוע ששכב בדרך. לפי הדרשה עבר במקום כהן ולא סייע לו, עבר לוי ולא סייע לו, ואילו דווקא השומרוני, שלפי היהדות היה בדרגה מעמדית פחותה (ובין יהודים ושומרונים התקיימה איבה), עצר במקום, חבש את פצעיו, השקה אותו, הביאו לפונדק, ואף שילם מכספו לבעל הפונדק עבור הלנת הפצוע. המשל מבטא תפיסה מוסרית אוניברסלית לפיה כל אדם, ללא שום הבדל בשיוך הקבוצתי שלו, יכול שימצא בקרבו אמפתיה ואכפתיות כלפי זולתו ואפילו הם זרים גמורים - או שלא למצוא אותם. כוונת הפסוק, אומר ישו, היא לצוות עלינו לגלות אמפתיה ואכפתיות כלפי האחר באשר הוא.
לדעתו של שמריהו טלמון המשל אינו נסב על שומרוני טוב, כי אם על ישראלי טוב, אם כי זה אינו הפירוש המקובל.
בהשאלה, הפך מושג "השומרוני הטוב" בהמשך לביטוי לאדם המסייע לאחר באופן מיידי וללא תמורה.
מקבילות ביהדות
ייתכן שיש במשל הד לסוגיית הטמאות כהן למת מצווה. המת המוטל בדרך מכונה בהלכה "מת מצווה". ב נמצא דיון על טומאת מת מצווה :"כֹּהֵן גָּדוֹל וְנָזִיר אֵינָן מִטַּמְּאִין לִקְרוֹבֵיהֶן, אֲבָל מִטַּמְּאִין לְמֵת מִצְוָה. הָיוּ מְהַלְּכִין בַּדֶּרֶךְ וּמָצְאוּ מֵת מִצְוָה, רַבִּי אֱלִיעֶזֶר אוֹמֵר, יִטַּמָּא כֹהֵן גָּדוֹל וְאַל יִטַּמָּא נָזִיר. וַחֲכָמִים אוֹמְרִים, יִטַּמָּא נָזִיר וְאַל יִטַּמָּא כֹהֵן גָּדוֹל."
בחקיקה המודרנית
במספר מדינות באירופה ובארצות הברית קיים "חוק השומרוני הטוב", שנחקק ברוח הביטוי. החוק מגן מתביעות על אדם המושיט עזרה לאדם אחר הנמצא בסכנה (למשל בתאונת דרכים, וכו'), ולא מאפשר לתבוע אדם שמושיט עזרה, אף אם הגישהּ לא נכון. מטרת החוק להתמודד עם חוסר נכונותם של אנשים להגיש עזרה בשל החשש שיתבעו.
בישראל חוקק חוק לא תעמוד על דם רעך, התשנ"ח-1998. בניגוד לחוק השומרוני הטוב שעוסק בהגנה מפני תביעה אזרחית, החוק הישראלי מחייב הושטת עזרה כחלק מהמשפט הפלילי.
אנדרה נהר
אנדרה (אשר דב) נֶהֶר (André Neher; 22 באוקטובר 1914 אוברנה, אלזס – 23 באוקטובר 1988 ירושלים) היה פרופסור, חוקר, הוגה דעות ופילוסוף יהודי-צרפתי, ישראלי החל משנת 1974.
קורות חיים
יליד אוברנה שבחבל אלזס שבצרפת. בילדותו למד בבית הספר הכללי ולימודי יהדות אצל הרב ז'רום לוי רב המקום. כמה חודשים לפני הגיעו לגיל בר-מצווה עבר עם הוריו לגור בעיר שטרסבורג, בנעוריו למד בישיבת עץ חיים במונטרה שבשווייץ בראשותו של הרב ירחמיאל אליהו בוצ'קו והיה קשור מאוד לישיבה זו. היה אחד ממעצבי דמותה הרוחנית של יהדות צרפת לאחר מלחמת העולם השנייה, יחד עם יעקב גורדין, עמנואל לוינס, והרב יהודא ליאון אשכנזי. לימד גרמנית בשטרסבורג לפני מלחמת העולם השנייה, אך עם תחילת השואה פוטר ממשרתו. לאחר מכן שימש כראש המכון למדעי היהדות של אוניברסיטת שטרסבורג. ב-1948 התמנה כפרופסור.
בין תלמידיו, תיאודור דרייפוס, ברנארד (יששכר) פיקאר ובנימין (בנו) גרוס. במשך שנים שמע שיעורים מפי רבו מר שושני.
בשנת 1974, בגיל 60, עלה לישראל עם רעייתו רנה והתגורר בשכונת רחביה בירושלים. הרצה באוניברסיטת תל אביב.
נהר חיבר את הספר משנתו של המהר"ל מפראג, שבעזרתו החל את תנועת לימוד המהר"ל באירופה בכלל ובצרפת בפרט. בהשפעת ספרו נפתח מדור ללימודי מהר"ל באוניברסיטת שטרסבורג, בה נהיה לאחר מכן מרצה ופרופסור למהר"ל.
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
השקפתו
בהשקפתו של נהר, החידוש של היהדות לעומת דתות אחרות הוא החשיבות שהיא מעניקה לעולם החולין.
את ייחודה של היהדות בהקשר הקיומי האנושי ראה כתגובה יהודית של תקווה, נוכח אבסורד הקיום. נהר הגדיר כ"שלושה מונחי מפתח של ההיסטוריה היהודית" את: "אושוויץ" כמסמל את חיפוש המשמעות והתקווה גם במקום של אבסורד, "תל אביב" כמסמלת את היכולת לשקם את החרב ולתת לו משמעות ו"ירושלים" כמסמלת את היכולת להעניק משמעות נוספת לצד משמעות שכבר הייתה קודם לכן.
בהיבט הפוליטי, נהר הראה כי "בכל משבר חשוב בתרבות המודרנית מתבלטים היהודים בעת ובעונה אחת גם כפעילים בשורות החלוץ וגם, מתוך תגובה אוטומטית, כקרבנות מועדפים".
ספריו
בעברית:
טרוטת השור
טרוטת השור (שם מדעי: Salvelinus confluentus), היא מין של טרוטה מהסוג Salvelinus השייך למשפחת הסלמוניים. תחום תפוצתו המקורי במי נהרות קרים בצפון-מערב אמריקה הצפונית בארצות הברית וקנדה מאלסקה ועד קליפורניה. מבחינה היסטורית, הייתה טרוטת השור מכונה בארצות הברית בשם (Salvelinus malma), אך סווגה מחדש כמין נפרד ב-1980. טרוטת השור רשומה כמין בסיכון על פי חוק המינים בסכנת הכחדה של ארצות הברית (1998) וכפגיעה ברשימה האדומה של המינים המאוימים של IUCN.
תפוצה ובית גידול
טרוטת השור שוכנת במים הקרים והצלולים של הנהרות בהרים הגבוהים ונהרות החוף של צפון-מערב אמריקה הצפונית, כולל יוקון, קולומביה הבריטית, וושינגטון, אורגון, איידהו ומערב מונטנה, כמו גם בנהר שבצפון נבדה. אוכלוסיית טרוטת השור קיימת מזרחית לקו פרשת המים של אמריקה באלברטה, שם היא מוגדרת כדג הפרובינציאלי. תחום התפוצה ההיסטורי של טרוטת השור כלל גם את צפון קליפורניה, למשל בנהר מקלאוד, אך נראה כי הוא נכחד באזור זה.
תזונה
טרוטת השור צעירה ניזונה מזואופלנקטון ומזואובנתוס, במיוחד ימשושיים. ככל שהם גדלים, הם מתחילים להיזון יותר ויותר מדגים אחרים. בחוף מדינת וושינגטון, חלק מהאוכלוסיות הדרומיות ביותר של טרוטת השור ניזונות בעיקר מביצים ומדגיגים של אלתית, כמו גם מדגים.
שימור
טרוטת השור היא דג מבוקש על ידי דייגים חובבים בצפון קנדה. הדג הושמץ פעם כמי שמאיים על אוכלוסיות של מינים מקומיים אחרים המוערכים יותר על ידי דייגים. חלק מתחומי השיפוט בקנדה מפרסמים את הדרישה לשחרור הדג לאחר לכידתו בסיסמה "לא שחור, תחזיר אותו" (No black, put it back), רמז לכתמים השחורים שאי קיומם על סנפיר הגב מעיד שהדג שנלכד הוא טרוטת השור ויש לשחררו.
שפתן ראשתני אסייתי
שפתן ראשתני אסייתי המכונה קובאדי (שם מדעי: Semicossyphus reticulatus) הוא מין של דג ממשפחת השפתוניים המצוי במזרח האוקיינוס השקט בקרבה לחופי סין, יפן, קוריאה ואיי בונין ומצוי סביב שוניות סלעיות בימים ממוזגים. הוא קרוב משפחתו של השפתן הראשתני הקליפורני (Semicossyphus pulcher).
דגים אלה יכולים להחליף את מינם במהלך עונת הרבייה. הזכרים הגדולים אוספים נקבות ומושכים אותם לטריטוריה שלהם אך הנקבות החזקות והגדולות ביותר יכולות להחליף את מינם לזכרים וגם להתחרות עם הבעלים הישן על השטח.
שניצל וינאי
שניצל וינאי (בגרמנית: Wiener Schnitzel - פרוסה וינאית), נקרא באוסטריה בשמות "וינר שניצל" או במילה אחת "וינרשניצל", הוא שניצל דק העשוי מנתח גדול של בשר מצופה בפירורי לחם.
השניצל הווינאי מהווה את אחת מן המנות המזוהות והמפורסמות ביותר של המטבח האוסטרי.
היסטוריה ושם
הביטוי "וינר שניצל" הופיע לראשונה בסוף המאה ה-19, כאשר התיעוד הכתוב הקדום ביותר הוא מספר בישול משנת 1831.
עד לפני שנים ספורות, היה נהוג לחשוב שפלדמרשל יוזף רדצקי פון רדץ הביא את המתכון לשניצל הווינאי מאיטליה לווינה בשנת 1857. הבלשן היינץ דיטר פוהל הוכיח בשנת 2007 שמדובר באגדה ולא בטענה אמיתית.
פוהל אף מטיל ספק ותוהה במחקרו אם מקור השניצל הווינאי הוא מאיטליה. לטענתו, כל המנות שנקלטו למטבח האוסטרי ממטבחים אחרים שמרו על שמן המקורי, אפילו אם קיבלו הטיה או הגייה גרמנית, דוגמת הגולאש או הפנקייק, אך המילה "שניצל" לא מופיעה בספרי בישול העוסקים במטבח האיטלקי. לטענת פוהל, הסיפור המקורי מתייחס ככל הנראה למנה איטלקית דומה המכונה "עגל בנוסח מילאנו".
ניתן למצוא את המנה תחת השם "וינר שניצל" גם בשווייץ.
הכנה
את השניצל הווינאי הקלאסי מכינים מנתח עגל בעובי של כארבעה מילימטרים, משטיחים את נתח הבשר ככל הניתן וטובלים אותו בקמח, בלילת ביצים ופירורי לחם. יש למנוע מפירורי הלחם לחדור לנתח הבשר, שכן הם אמורים להישאר יבשים וליצור מעטפת לשניצל. את השניצל מטגנים בכמות גדולה של שומן חזיר או חמאה מזוקקת בטמפרטורה של בין 160 ל-170 מעלות עד שהוא מקבל גוון צהוב-זהוב. השניצל כולו חייב להיות טבול בשמן, אחרת הוא לא יתבשל באופן שווה. בזמן הטיגון נהוג להפוך את השניצל על צדיו מספר פעמים. הטיגון מסתיים כאשר השניצל מקבל גוון חום-בהיר או זהוב עז.
באופן מסורתי, נהוג להגיש את השניצל הווינאי עם סלט המורכב מווינגרט, מעירית או מבצל, עם סלט תפוחי אדמה או עם סלט מלפפונים. כיום הווינרשניצל מוגש לצד אורז, צ'יפס או תפוחי אדמה מבושלים. לרוב, המנה תוגש גם עם לימון לחיזוק הטעם של פירורי הלחם והרטבתם ומעט פטרוזיליה. צורת הגשה נוספת היא בתוספת ריבה (בדרך כלל מפירות יער, כגון דובדבן ותות), לצד השניצל.
אזכורים בתרבות
במחזמר "צלילי המוסיקה" משנת 1959 (שעלילתו מתרחשת בזלצבורג שבאוסטריה) מזכירים את השניצל הווינאי בשיר "My Favorite Things". בשיר מזכירים אכילת שניצל עם אטריות, אולם דבר זה אינו נפוץ כלל וכלל באוסטריה. טום לרר חיבר שיר בשם "ואלס השניצל הווינאי", אותו ביצע באלבומו משנת 1953.
טבח יער רומבולה
טבח יער רומבולה (בלטבית: Rumbula) הוא טבח שאירע בתקופת השואה ביער רומבולה, סמוך לריגה שבלטביה, ובו נרצחו כ-25 אלף יהודים, רבים מהם בני קהילת יהודי ריגה.
הטבח ההמוני אירע בתאריכים 30 בנובמבר ו-8 בדצמבר בשנת 1941 (י' בכסלו ו- י"ח בכסלו ה'תש"ב). הקורבנות – כ-24 אלף תושבי גטו ריגה וכאלף יהודים גרמנים שהועברו ברכבת לשדה הקטל. הרצח בוצע על ידי האיינזצגרופן בעזרת משתפי פעולה מקומיים של קומנדו ארייס ויחידות משטרה לטביות. בראש המבצע עמד קצין האס אס פרידריך יקלן.
טבח יער רומבולה וטבח יהודי קייב בבאבי יאר (בסוף ספטמבר 1941) נמנים בין פעולות הרצח הגדולות ביותר בשואה עד תחילת פעולתם של מחנות ההשמדה.
רקע: שלבים ראשונים בשואת יהודי לטביה
השואה בלטביה החלה ב-22 ביוני 1941, כאשר הצבא הגרמני פלש לברית המועצות, ובכלל זה למדינות הבלטיות ליטא, לטביה ואסטוניה שנכבשו לפני כן על ידי כוחות סובייטיים. מעשי רצח של יהודים, קומוניסטים ואחרים החלו כמעט מיד, והם בוצעו על ידי חוליות הרצח הגרמניות האיינזצגרופן וכן ארגונים אחרים, כולל משטרת הביטחון הגרמני (הסיפ"ו) ושירות הביטחון (האס דה).
הלטבים בירכו תחילה את הגרמנים בהתלהבות, כשראו סיכוי לעצמאותה של לטביה מידי הסובייטים. אלה היו תקוות שווא, והשטח הכבוש של לטביה הצטרף באותו חודש לנציבות הרייך אוסטלנד. פעולות הרצח של הגרמנים נתמכו על ידי לטבים רבים, שלפי הסטריאוטיפ הפופולרי של "הקומוניסט היהודי", זיהו את כל היהודים כתומכי הסובייטים. בפעולות משטרת העזר הלטבית ובפעולות אחרות ביקשו הנאצים ליצור את הרושם כאילו האוכלוסייה הלטבית המקומית הייתה אחראית לרצח היהודים וניסו לעורר פוגרומים נגד היהודים. הם הפיצו שמועות שהיהודים היו אחראים להצתות נרחבות ופשעים אחרים, ודיווחו על שמועות אלה לממונים עליהם. מדיניות זו של הסתה, במה שקראו הנאצים "פעולות טיהור עצמיות", הוכרה לבסוף ככישלון.
המטרה של הנאצים הייתה להפוך את לטביה ל"יודנריין", מטוהרת מיהודים. מושל נציבות אוסטלנד, הינריך לוזה, לא כל כך רצה להשמיד את היהודים אלא לגנוב את כל רכושם, להגביל אותם לגטאות ולהעביד אותם כעובדי כפייה למאמץ המלחמתי הגרמני. סכסוך בירוקרטי זה האט את קצב ההריגה בחודשים ספטמבר ואוקטובר 1941. לוזה, כחלק מה"מנהל האזרחי" נתפס על ידי האס-דה כמי שמתנגד לתוכניות שלהם. ב-15 בנובמבר 1941, שאל לוזה את אלפרד רוזנברג "האם כל היהודים עתידים להירצח" ללא קשר לשיקולים כלכליים. עד סוף חודש אוקטובר, קיבץ לוזה את כל יהודי ריגה והסביבה לתוך גטו בפרוורי העיר – גטו ריגה, כ-10 קילומטרים מרומבולה.
מניעים
המניע של ראש האס-אס היינריך הימלר היה לחסל את היהודים הלטבים בריגה, כך שיתאפשר ליהודים המגורשים מגרמניה ואוסטריה להיכנס לגטו ריגה ולהשתכן במקומם. רצח המוני דומה של יהודי הגטאות בוצעו בקובנה ב-28 באוקטובר 1941 (10,000 הרוגים), ובמינסק, שם נורו 13,000 יהודים ב-7 בנובמבר וכ-7000 נוספים ב-20 בנובמבר. כדי לבצע תוכנית זו, הימלר הביא את קצין האס-אס פרידריך יקלן מאוקראינה, שבה ארגן מספר מעשי רצח המוניים, ובכלל זה באבי יאר (30,000 הרוגים). צוותו של יקלן, שכלל כ-50 איש, הגיע ב-5 בנובמבר 1941. יקלן לא הגיע איתם, אלא נסע לברלין, שם נפגש עם הימלר, שאמר לו להורות ללוזה להרוג את אסירי גטו ריגה כולם על פי צו שלו ושל היטלר.
יקלן נסע לאחר מכן לריגה והסביר את המצב ללוזה, שלא הביע התנגדות נוספת. באמצע נובמבר 1941 שכנע יקלן את אלפרד רוזנברג, מפקדו של לוזה בהיררכיה הנאצית, שעבודת הפרך של גברים יהודים בגילאי 16–60 חשובה למאמץ המלחמתי של גרמניה. כתוצאה מכך, אנשים אלה יישארו בינתיים בחיים, ואילו נשים, ילדים, זקנים ונכים יוצאו להורג. תוכניתו של יקלן לביצוע ההפרדה הזאת של הקורבנות נודעה בשם "הגטו הקטן" בתוך גטו ריגה, שם עתידים להצטופף אלה שלא חוסלו.
כדי למלא את פקודתו של הימלר לפנות את גטו ריגה, יקלן היה צריך להרוג 12,000 איש ביום. בזמן הזה של השנה היו שמונה שעות של אור ביממה, ולכן, הטור האחרון של הקורבנות צריך היה לעזוב את גטו ריגה לא יאוחר משעה 12:00 בצהריים. שומרים הוצבו בטור משני הצדדים לאורך מסלול של 10 ק"מ. לשם כך נדרשו 1,700 אנשים לביצוע מבצע הטבח ההמוני.
איתור והכנת המקום
יקלן ועוזרו פול דגנהארט חיפשו אתר בקרבת ריגה לביצוע ההרג. ריגה הייתה ממוקמת באזור ביצתי שבו מפלס המים היה קרוב לגובה פני הקרקע, ודבר זה הפריע לסילוק נאות של אלפי גופות. יקלן היה צריך קרקע מוגבהת. כמו כן, האתר היה צריך להיות בצדו הצפוני של נהר דיוונה במרחק הליכה מהגטו גם בצד הצפוני. ב-18 או 19 בנובמבר יקלן נתקל ברומבולה כשנסע מדרום למחנה הריכוז סלספילס (אז בבנייה), והמקום התאים למה שהוא חיפש. האתר היה סמוך לריגה, היה על קרקע מוגבהת והייתה לו קרקע חולית, כשהחיסרון היחיד היה הקרבה לכביש (כ-100 מטרים).
פקודות
ביום חמישי, 27 בנובמבר 1941, קיים יקלן פגישה עם ראשי היחידות המשתתפות במשרדי ריגה של משטרת המגן, סניף של משטרת הסדר, כדי לתאם את פעולותיהם בטבח הקרוב (דבר זה עולה בקנה אחד עם התפקיד המשמעותי שמשטרת הסדר מילאה בשואה, כמספקת כוח אדם עיקרי לביצוע גירושים רבים, פעולות חיפוש בגטו ומעשי טבח). יקלן כינס פגישת תכנון שנייה של מפקדים בכירים בשבת, 29 בנובמבר 1941. לפי גרסאות מאוחרות יותר שניתנו על ידי הנוכחים, יקלן נשא נאום לקצינים על כך שזוהי חובתם הפטריוטית להשמיד את היהודים בגטו ריגה, בדיוק כמו שהיה קורה אילו היו בחזית הקרבות המשתוללים במזרח. קצינים גם טענו מאוחר יותר, כי יקלן אמר להם שאי השתתפות ברצח ייחשב לנטישה.
פינוי לגטו הקטן
ב-27 בנובמבר 1941 אזור של ארבעה בלוקים בגטו ריגה כותר בתיל דוקרני. אזור זה נודע בשם "הגטו הקטן". למחרת הוציאו הנאצים צו המחייב את כל הגברים הכשירים לעבודה לעבור לגטו הקטן ושאר האוכלוסייה הייתה צריכה להתרכז ב-30 בנובמבר באזור אחר לצורך "עבודה קלה" בגטו, עם ציוד של לא יותר מ-20 ק"ג. התגובה בקרב היהודים הייתה זעזוע. בבוקר של יום שבת, 29 בנובמבר, סיימו הנאצים את הפרדת הגברים הכשירים לגטו הקטן. סך הכל נשלחו כ-4,000 גברים כשירים לגטו הקטן, בעוד יהודים גרמנים החלו להגיע ולאכלס את הגטו הגדול.
הרג הקבוצה מגרמניה
המשלוח הראשון של כ-1,000 יהודי גרמניה לגטו ריגה יצא מברלין ב-27 בנובמבר 1941, והגיע לריגה כעבור יומיים. בהגיעם לריגה, טרם הוחלט אם הם יעבדו ויורעבו למוות לאורך זמן או יירצחו מייד, ולכן הנאצים השאירו את הקבוצה ברכבת. הימלר החליט, כנראה ברגע האחרון, שהוא לא רוצה שיהודים אלה יירצחו מייד, אלא לשכן אותם בגטו בדירות שיתפנו לאחר רצח היהודים הלטבים, אך צו זה לא הגיע בזמן לריגה. בצהרי יום ראשון, 30 בנובמבר, הימלר הורה בטלפון לריינהרד היידריך, ראש ה-אס דה שהיה גם הבוס של יקלן, לא לרצוח את היהודים שהגיעו מברלין. אולם באותו זמן הם כבר לא היו בין החיים.
באותו בוקר הנאצים הובילו את היהודים הגרמנים לתחנת רומבולה ומשם הצעידו אותם אל זירת הפשע הסמוכה וירו בכולם. זו הייתה הקבוצה הראשונה שנרצחה באותו יום. למחרת הוציא הימלר הוראות קפדניות ליקלן, כי אין לבצע רצח המוני ביהודים שגורשו מגרמניה ללא הוראה מפורשת שלו.
הפשיטה על הגטו
ב-30 בנובמבר, בשעה 4:00 לפנות בוקר, חוליות של כ-80 אנשי המשטרה היהודית, אנשי האס דה, משטרת המגן הגרמנית ואנשי קומנדו ארייס פשטו על מגורי האסירים בגטו ריגה והורו להם להתייצב לאספה בעוד חצי שעה. אחד מניצולי הגטו, מקס קאופמן, תיאר את הפשיטה, כשאלפי גרמנים "שיכורים לחלוטין" ולטבים פלשו לגטו, פרצו לדירות וצדו את הדיירים כשהם צועקים בפראות. הוא תיאר כי ילדים נזרקו מחלונות קומה שלישית. פלוגות הפשיטה חתכו פתחים מיוחדים בגדר כדי לאפשר גישה מהירה יותר לכביש המהיר דרומה לעבר היער.
אף על פי שהגברים הכשירים לעבודה כבר לא היו במקום, אסירים רבים גילו התנגדות כשנאלצו לצאת מדירותיהם וניסו לערוק מהעמדות שבהם העמידו אותם. הנאצים רצחו בין 600 ל-1,000 איש בתהליך הפינוי. בסופו של דבר האסירים נעצרו וצעדו החוצה, בהם היו אזרחים ידועים של ריגה. בין האחראים המרכזיים לביצוע הפינוי ומי שנתן את ההוראות לשומרים הלטביים היה הרברטס צוקורס, טייס לטבי מפורסם ומשתף פעולה עם הנאצים שכונה "הקצב מריגה".
היהודים הורשו לשאת עמם כמה מזוודות כבתור אחיזת עיניים, כדי ליצור אצלם את הרושם שהם הולכים ל"יישוב מחדש". פרידה מיכלסון, אחת מהניצולים הבודדים של הטבח בבורות, תארה מאוחר יותר את מה שראתה:
המצעד לבורות ההריגה
קבוצה ראשונה של אסירים הגיעה לרומבולה ב-30 בנובמבר בסביבות השעה 9.00 בבוקר. האנשים נצטוו להתפשט ולהפקיד את הבגדים וחפצי הערך שלהם במקומות מיועדים ובתיבות איסוף. חפציהם הופקדו לפני שנכנסו ליער. הם צעדו לכיוון בורות ההרג. אם היו יותר מדי אסירים בבת אחת, הם הוחזקו ביער הסמוך עד שהגיע תורם. כשערימות הבגדים הפכו לענקיות, חברי קומנדו ארייס העמיסו אותם על משאיות כדי להעבירם בחזרה לריגה. האסירים הוצעדו במורד הרמפות לתוך הבורות, במקבץ של אחד עשר איש כל פעם, כשהם נאלצים לדרוך על קורבנות שכבר נורו ושרבים מהם היו עדיין בחיים. נכים וקשישים נעזרו בידי אסירים אחרים.
הקורבנות נאלצו לשכב עם הפנים כלפי מטה על גבי אלה שכבר נורו ועדיין התפתלו כשהם עולים ויורדים בתוך הבורות. עם הנשק האוטומטי הרוסי, הצלפים רצחו את האסירים ממרחק של כשני מטרים ביריות בודדות על ראשיהם. רק כדור אחד הוקצה לאדם על פי "שיטת יקלן".
הירי נמשך עד השקיעה ונראה שהסתיים בשעה 17.00. יקלן עצמו תיאר את רומבולה במשפטו בתחילת 1946, "כל היהודים הלכו ברגל מגטו ריגה לאתר הפריקה. בסמוך לבורות, הם היו צריכים להפקיד את חפציהם שנשטפו, מוינו ונשלחו בחזרה לגרמניה. יהודים - גברים, נשים וילדים, עברו דרך חגורת ביטחון של המשטרה בדרכם לבורות, שם נורו על ידי חיילים גרמנים".
אנשי היחידות ירו מסף הבורות הקטנים יותר לעבר הבורות הגדולים יותר, הם ירדו לקברים בין כל המתים והגוססים על מנת לירות בקורבנות נוספים. קפטן אוטו שולץ-דה בויס, מעתודות ההנדסה של הצבא הגרמני שהיה במקרה בסביבה, דיווח לימים את מה שראה:
עד סוף היום הראשון נורו כ-13,000 איש, אך לא כולם מתו. אנשים עירומים ופצועים הסתובבו עד למחרת, ביקשו עזרה, אבל לא קיבלו אותה מאף אחד. לדברי פרופ' אזרגליס:
ארבע צעירות נמלטו תחילה מהכדורים. עירומות ורועדות, הן עמדו לפני קני היורים וצרחו מכאב שהן לטביות ולא יהודיות. היורים האמינו להן והן נלקחו חזרה. בבוקר למחרת יקלן החליט על גורלן. אחת מהן הייתה אכן לטבית שאומצה כילדה על ידי יהודים. אחת מהן קיוותה לתמיכה מבעלה הראשון, סגן בצבא. כשהוא נשאל בטלפון על אזרחותה, הוא ענה שהיא יהודייה ושלא אכפת לו מגורלה, והיא נרצחה. האישה השנייה לא זכתה לרחמים מיקלן, כי היא הייתה אשתו הלטבית של יהודי שעסקה בלימודי יהדות. עם תשובה כזו הוא צווה את מותה כי הייתה "נגועה ביהדות". רק הצעירה השלישית נתנה ליקלן תשובות מתקבלות על הדעת ובכך ניצלו חייה.
הרוצחים
שומרים גרמנים מהאיינזצגרופן, שמאוחר יותר נשפטו על פשעי מלחמה, טענו שהלטבים עשו את מרבית ההרג. בלטביה, לעומת זאת, נשמעו סיפורים על שוטרים לטביים שסירבו פקודה לירות באנשים. הירי בפועל נעשה על ידי 10 או 12 גברים, שומרי הראש של יקלן, שכללו גם רוצחים מנוסים. יקלן לא סמך על גורמים אחרים לביצוע ההרג. אף על פי שהאס-דה ומשטרת הסדר הלטבית היו מעורבות, יקלן הקצה את הכיתה שלו לפקח על כל היבט של הפעולה. יותר מאוחר, הנהג של יקלן, יוהנס זינגלר, טען בעדותו כי יקלן אילץ אותו להצטרף לרצח על ידי איומים לפגוע בו ובמשפחתו, אולם על פי מעשי טבח דומים שארגן ברוסיה ובאוקראינה, ההשתתפות הייתה לרוב מרצון והיו גם כאלה שחיפשו להתנדב, ומי שסירב לקחת חלק בירי לא סבל מהשלכות שליליות.
יקלן דרש מבכירים נאצים לחזות בטבח רומבולה. הוא עצמו עמד בראש הבורות וכיוון באופן אישי את היורים. נציב הרייך היינריך לוזה גם היה שם, לפחות לזמן מה. רוברטס אוזיס, מפקד המיליציה של משתפי הפעולה הלטבים היה נוכח לזמן ממושך. ויקטור ארייס, שהיה שיכור, עמד קרוב מאוד לבורות ההרג ופיקח על אנשי הקומנדו הלטבים שלו, ששמרו על המקום והזרימו את הקורבנות לתוך הבורות.
סילוק הגופות מהגטו
כשהנאצים גילו שקבוצה של כ-20 חולים נלקחה לבית החולים בגטו במקום לרומבולה, החולים הוצבו ברחוב על מזרני קש ונורו בראשם. בגטו היו עדיין מאות גופות שנותרו מהפינוי של הבוקר וגם כאלה שהיו שרועים ברחובות ועדיין נשארו בחיים. חוליה של יהודים כשירים נאלצה לאסוף את כולם ולקחת אותם לבית הקברות היהודי באמצעות מזחלות, מריצות ועגלות סוסים. הם נאספו למכתש גדול שפוצצו באדמה, ולתוכו הושלכו הגופות.
בגטו עצמו נשקף הרצח ההמוני, הדם זרם בתעלות הביוב ושלוליות של דם קפוא נראו היטב ברחוב. הגברים בגטו הקטן שנוצר זה עתה נשלחו לתחנות העבודה שלהם ביום ראשון, כפי שהיה ביום הקודם. בדרך, הם ראו את העמודות שנוצרו עד לצעדה לרומבולה, והם שמעו בכי, צעקות וירי, אבל הם לא יכלו לדעת פרטים. האסירים ביקשו מכמה מהחיילים הגרמנים שאותם הכירו ללכת לגטו כדי לראות מה קרה. החיילים סירבו וממרחק, הם יכולים עדיין לראות "הרבה דברים נוראיים". הם דיווחו על כך ליהודים של פלוגות העבודה, שביקשו מהם להשתחרר מוקדם מהעבודה כדי לדאוג למשפחותיהם. כשחזרו לגטו הם מצאו חפצים פזורים ברחובות שהם נאלצו לאסוף אותם ולשאתם לביתן השמירה. הם גם מצאו צרור קטן שהתברר כילד חי, תינוק כבן ארבעה שבועות. שומר לטבי לקח את הילד משם.
הטבח ב-8 בדצמבר
ההפסקה בפעולת ההשמדה הייתה בשל מזג אוויר גרוע וכן בשל הצורך לפתור את המחלוקות עם הממשל האזרחי בדבר חלוקת הרכוש השייך ליהודים שנרצחו. נראה שחיסול הגטו הופסק זמנית גם בגלל הצורך להסביר לשלטונות הנאצים את רציחתם של היהודים הגרמנים. הימלר היה מוטרד בגלל הפקרותו של יקלין ואיים כי הוא יעניש על "פעולות לא מורשות ופעולות בניגוד להוראות שניתנו על ידי המשרד הראשי לביטחון הרייך". ב-4 בדצמבר נאלץ יקלין לגשת באופן אישי למפקדתו של הרייכספיהרר-אס-אס במזרח פרוסיה למתן הסבר. רק לאחר חזרתו לריגה, חודשה ההוצאה להורג ברומבולה.
הטבח ברומבולה חודש ביום שני, 8 בדצמבר 1941. באותו יום נעצרו אסירים רבים בגטו ריגה וצעדו אל מחוץ לעיר בדיוק כמו ביום 30 בנובמבר, אך הפעם הם לא הורשו לקחת עמם את חבילותיהם כפי שהיה בפעם הקודמת. נאמר להם שמטענם יילקח מהגטו על ידי משאית לנקודת היציאה ל"יישוב מחדש" שלהם. לאמהות עם ילדים קטנים ולאנשים מבוגרים נאמר שהם יכולים לרכב על מזחלות שיהיו זמינות במקום. לפחות שני שוטרים, גרמני ולטבי, שלקחו חלק בטבח הקודם שאירע כאמור ב-30 בנובמבר, סירבו להשתתף שוב בטבח של 8 בדצמבר. המצעד עצמו היה מהיר ואכזרי ואנשים רבים נרמסו למוות.
קאופמן הבחין במקלעים בשלג בסמוך ליער ושישים עד שמונים חיילים, שאותם זיהה כצבא הגרמני (בספרו, הצהיר קאופמן בביטחה שהצבא הגרמני מילא תפקיד בטבח רומבולה).
פרידה מיכלסון צעדה באותו בוקר עם שאר היהודים בטור ארוך לבורות ההריגה ביער, והבחינה שהוא מוקף בטבעת של אנשי אס אס. את רגעי האימה תיארה כך:
מתוך 12,000 אנשים שהוצאו בכפייה מהגטו לרומבולה באותו יום, ידוע רק על שלושה ניצולים, שמאוחר יותר גם כתבו דו"חות: פרידה מיכלסון, אלה מדלה ומאטיס לוטרינס. מיכלסון שרדה כשהתחזתה למתה כשאר הקורבנות והושלכה לתוך ערימות של נעליים. מדלה טענה שהיא לטבית לא יהודיה וכך ניצלה. לורינס, שהיה מכונאי, שכנע כמה נהגי משאיות לטבים לאפשר לו ולאשתו (שהנאצים מאוחר יותר מצאו ורצחו) להסתתר, כשהם לבושים בבגדים שנלקחו מהקורבנות, מתחת למשאית שהוחזרה בחזרה לריגה.
בין אלה שנרצחו ב-8 בדצמבר היה הסופר וההיסטוריון היהודי הנודע שמעון דובנוב. דובנוב נמלט מברלין בשנת 1933, כאשר הנאצים עלו לשלטון, וחיפש מקלט בריגה. ב-8 בדצמבר 1941 הוא היה חולה מדי מכדי לצעוד אל היער, ועל כן הוצא להורג בגטו ונקבר בקבר אחים.
טבח יער ביקרניקי
כמה אסירים יהודים שלא היו "כשירים לעבודה", הצליחו להימלט מהטבח ב-30 בנובמבר וב-8 בדצמבר ולהסתתר בגטו הקטן החדש. ב-9 בדצמבר 1941 החלו הנאצים בפשיטה נוספת, הפעם בגטו הקטן. הם ערכו חיפושים בגטו בזמן שהגברים היו בעבודה. כל מי שנמצאו מסתתרים במחבוא, נלקחו באוטובוסים אל יער ביקרניקי שנמצא צפון מזרחית לריגה, שם נרצחו ונקברו בקברי אחים. כ-500 בני אדם נרצחו בפעולה זו. כמו במקרה של רצח רומבולה, פינויים מהגטו חדל ב-12.00 בצהריים.
מספר הקורבנות
מספרם המדויק של קורבנות של הטבח ברומבולה אינו ידוע בוודאות. על פי ההערכות השמרניות ביותר, בין 30 בנובמבר ל-8 בדצמבר 1941, נרצחו כ-25,000 גברים, נשים וילדים. מספר זה כולל כ-23 אלף יהודים לטבים שנרצחו ביער רומבולה, כ-1,000 איש שנרצחו בגטו ריגה או בדרך לרומבולה, וכן כ-1,000 יהודים גרמנים שהגיעו מברלין. מקור אחר המבוסס על דוחות הגרמנים דיווח על 27,800 אנשים שנרצחו באותו זמן. אחרים העריכו את מספר הקורבנות בין 28,000 ל-30,000 איש.
גורל היהודים שנשלחו לריגה
היהודים הגרמנים שהגיעו במשלוחים לגטו ריגה הבינו שלפני הגעתם חיו בבתים בהם שוכנו יהודים שעזבו בחיפזון. מזון קפוא או מבושל נשאר על השולחנות, עגלות תינוקות, בקבוקים של חלב קפוא ואף כתמי דם נצפו בבתים ובשלג. מאוחר יותר נודע להם משמועות, כי לפני הגיעם נרצחו 30,000 יהודים לטבים שהתגוררו בגטו. נמצאו גם מספר גופות של היהודים הלטבים במרתפים ובעליות הגג.
החל בקיץ 1943, הגרמנים צימצמו בהדרגה את שטח הגטו, גירשו את תושביו למחנה קייזרוואלד או שרצחו אותם ביער ליד ריגה. החיסול הסופי של הגטו התקיים בדצמבר 1943. האסירים שבאו לאחר מכן מגטאות לייפאיה ודאוגבפילס גורשו לקייזרוואלד. עם התקדמות הצבא האדום, הגרמנים רצחו את מרבית האסירים ואלה שנותרו הועברו למחנה הריכוז שטוטהוף ביוני 1944.
לקחי הנאצים
רודולף לנגה, מפקד האיינזצקומנדו 2 בלטביה, הוזמן לועידת ואנזה כדי לתת את נקודת מבטו על הפתרון הסופי המוצע לשאלה היהודית. הנאצים לא מצאו שירי היא שיטה אפשרית לרצח של מיליוני אנשים, בפרט בעקבות דיווחים כי אפילו חיילי אס-אס לא הרגישו נוח לירות על יהודים גרמנים מתבוללים, בניגוד ל"אוסטיודן" ("יהודי המזרח"). דיווחיו של לנגה ושל מפקדים אחרים נתנו גושפנקה לשיטת ההמתה בגז.
טשטוש מעשי הטבח
לאור התבוסה בחזית המזרחית, החלו הגרמנים לטשטש את עקבות הרצח של היהודים הלטביים (פעולות דומות ננקטו גם במחנות נוספים במסגרת מבצע 1005). בסוף מרץ 1944 באו לריגה תת-יחידות זונדרקומנדו 1005, בפיקודו של אס אס האופטשטורמפירר וולטר הלפסגוט. בשל גודלן העצום של משימות היחידה, היא התחזקה במפקדים של האס דה ומשטרת הביטחון בריגה. באותו זמן, צוות מחנה קייזרוואלד הודיע לאסירים שהם מחפשים עובדים לעבודה ב"קומנדו החדש" תוך הבטחת מזון ועבודה טובה יותר. הגרמנים הצליחו לגייס בדרך זו 40–50 יהודים שלא היו מודעים לאופי העבודה שהם גויסו אליה. הם לנו במאורת יער מאולתרת ונאלצו לחפור קברים ולשרוף גופות נרקבות על ערימות עץ. ריח הגופות השרופות נישא למרחוק. העבודה נמשכה עד הימים הראשונים של יוני 1944, ולאחר מכן כל העובדים היהודים נרצחו וגופותיהם נשרפו ברומבולה.
שפיטת מבצעי הטבח
טבח רומבולה, יחד עם רבים אחרים, היווה את בסיסו של משפט האיינזצגרופן שלאחר מלחמת העולם השנייה, שבו מספר מפקדי האיינזצגרופן נמצאו אשמים בפשעים נגד האנושות.
כמה מהאחראים הראשיים לטבח רומבולה הובאו לדין. ויקטורס אראייס הצליח לחמוק במשך זמן רב ממשפט במערב גרמניה, אך לבסוף נידון למאסר עולם בשנת 1979. הינריך לוזה ופרידריך זנקה הועמדו לדין בבתי משפט במערב גרמניה ונידונו לתקופות מאסר. הרברטס צוקורס ברח לדרום אמריקה, שם הוא חוסל על ידי סוכני המוסד. אדוארד שטראוך הורשע במשפט האיינזצגרופן ונידון למוות, אך הוא מת בכלא לפני כן, בספטמבר 1955. פרידריך יקלן נתלה בפומבי בריגה ב-3 בפברואר 1946 לאחר משפט בפני השלטונות הסובייטיים.
הנצחה באתר
לאחר מלחמת העולם השנייה, הנצחת השואה כמעט ולא הייתה קיימת בתחומי הרפובליקה הסובייטית של המדינות הבלטיות, שנמשכה עד לשנת 1991. עם זאת, אתר רומבולה בלט בכך שהוא היה כמעט היחיד על שטחה של ברית המועצות לשעבר, שהקהילה היהודית המקומית הצליחה להקים אנדרטה בתחומו. זה קרה לראשונה בשנת 1962, ביוזמתו של היישוב היהודי של ריגה. פעילים של הקהילה היהודית ניגשו תחילה לאתר ומיינו את העצמות, בעזרתו של אחד מחברי הקבוצה שהיה רופא, ל-3 קבוצות לפי מין וגיל (גברים, נשים וילדים), ניקו אותן והכינו אותן לקבורה נאותה.
בתחילה הוצב לוח עץ, שהורד במהירות על ידי השלטונות הסובייטיים. הדבר נעשה בטענה שהוא מנציח רק קורבנות יהודים (אף על פי שרק יהודים נרצחו שם). הקהילה היהודית לא ויתרה, והרשויות אפשרו להקים אנדרטה אחרת, אבל התעקשו על נוסח כללי יותר, שיעלה בקנה אחד עם מדיניות התעמולה הסובייטית השמה דגש על קורבנות הפשיזם. בהחלטת פשרה עם השלטונות, הונחה במקום בשנת 1964 אבן שעליה נכתב, כי במקום קבורים אזרחי ברית המועצות, קורבנות הפאשיזם. מוצאם היהודי לא הוזכר. מעל הכיתוב חקוק סמלה של ברית המועצות, הפטיש והמגל. עם השנים האנדרטה הוזנחה ומספר פעמים אף הושחתה על ידי מקומיים.
רק לאחר קריסת ברית המועצות והקמת הרפובליקה של לטביה, נסללה הדרך להנצחת הקורבנות היהודים במקום. אתר רומבולה הפך מוכר יותר ויותר ונערכו בו טקסי זיכרון. בשנת 2001, בטקס האזכרה במלאת 60 שנה לטבח, אמרה נשיאת לטביה, ואירה ויקה-פרייברגה, כי "אנחנו יכולים להריח את העשן שעלה מרומבולה, שם גופות שנקברו נשרפו כדי למחוק ראיות".
בנובמבר 2002, הוקם אתר הנצחה במקום על ידי השלטונות הלטביים. בכניסה לאתר הוצב פסל של עץ הכורע תחת עול האבנים עליו. בתחילת הדרך פזורים כמה אבני זיכרון, אחת מהן חרוטה בשלוש שפות (עברית, לטבית ואנגלית), והיא התווספה לרגל הביקור הממלכתי הראשון של נשיא מדינת ישראל משה קצב בלטביה בשנת 2005.
לאורך השביל אל תוך היער נראים אבני בטון אפורים זהים נושאי מגן דוד, ועליהם חרוט הכיתוב "1941-1944". בלבו של אתר הזיכרון מוצבים לוחות אבן מסודרים בצורת מגן דוד ועליהם חקוקים שמות הנרצחים. במרכזם מומנט עשוי מחוטי פלדה ששורשיו צומחים מהאבנים שעל הקרקע ויוצרים את הצורה של מנורה, סמל יהודי נוסף. לידם אנדרטת אבן עם הסבר כי זוהי המצבה שהוצבה בשנת 1964 ביוזמתה של הקהילה היהודית בריגה, וכי זה היה הזיכרון היהודי היחיד לקורבנות הטרור הנאצי בכל ברית המועצות.
באתר ההנצחה הראשי ולאורך הדרך עמוק אל תוך היער פזורים מספר קברי אחים מלבניים שבמרכזם צומח דשא, והם מורמים בגובה של מדרגה מעל פני הקרקע ומתוחמים בבטון. סלע בודד ניצב על כל אחד מקברי אחים אלה. האתר מחולק ל-7 חלקות; 3 חלקות לנשים, 3 חלקות לגברים וחלקה אחת לילדים.
כנסיית בן האלמנה
כנסיית בן האלמנה היא כנסייה קתולית סמוך למסגד הכפר נין השוכן למרגלותיה הצפוניים של גבעת המורה. לפי המסורת הנוצרית, במקום זה, שהיה ידוע בעבר בשם "נעים" או "נעין", הקים ישו את בנה היחיד של אלמנה מקומית לתחייה.
המסורת הנוצרית
הקמתו לתחייה של בן האלמנה נזכרת רק בבשורה על-פי לוקאס, ולפי סיפור המעשה חולל ישו את הנס ליד שער העיר בעת לווייתו של הנער:
סיפור המעשה מזכיר את האירוע הידוע יותר של הקמת לזרוס מבית עניה לתחייה, אך בעוד שאת בן האלמנה הקים ישו לתחייה ביוזמתו ובשל רחמיו על האלמנה, בענינו של לזרוס נתבקש לעשות כן על ידי אחותו של לזרוס, ואף השתהה ימים מספר בטרם חולל את הנס.
הכנסייה
הכנסייה הראשונה במקום הוקמה במאה ה-5 והפכה לאתר עלייה לרגל. המבנה הנוכחי פשוט בתוכניתו ובמראהו, וצורתו כשל מלבן. הוא נושא גג רעפים אדום, אשר נראה רק ממרחק מה מהמבנה, ובחזיתו הוא נושא גמלון בצורת פעמון. במרכז הגמלון צלב ברזל פשוט, ומשני צדדיו הוא תחום בשתי פירמידות קטנות, הניצבות על מעין פודיום. המבנה עצמו עשוי מאבן. בכל אחד משני קירות הצד קבועים שני חלונות, ובחזיתו שני חלונות נוספים שביניהם חלון בצורת קואדרופויל. מעל חלונות החזית קבוע כרכוב ומעליו כרכוב נוסף המקיף את המבנה כולו. הדלת בחזית המערבית עשויה מתכת פשוטה, ומעליה לונטה. מצפון לכנסייה מחובר אליה בית מגורים שתושביו שומרים את מפתח המבנה, ולצד החזית הצפונית מונח סרקופג פתוח.
חלל הכנסייה עשוי מאולם בודד שבצידו המזרחי אפסיס, אך זה אינו בולט ממסגרת המבנה, ואינו ניכר מבחוץ. באפסיס קבועות שתי דלתות המובילות לחדרים קטנים המנצלים את הרווח שבין האפסיס לבין מסגרת הבניין המלבנית. שתי קשתות מחלקות את האולם לשלוש רצועות רוחביות, ובתקרת כל אחת מהן קמרון צולב. שני חלונות הצד קבועים ברצועה השנייה והשלישית, דבר המעניק למבנה את חזותו הסימטרית מבחוץ. הרצפה עשויה מאריחים שחורים ולבנים, והמזבח ניצב על במת שיש קטנה. המזבח הוא רהיט הקבע היחיד בכנסייה, גם הוא עשוי משיש והוא מעוטר בעיטורים מוזהבים.
תיאורי הנס
הקירות הלבנים והריקנות במבנה מבליטים שני ציורים המתארים את הנס. האחד קבוע באפסיס מאחורי המזבח והאחר בקיר המערבי מעל דלת הכניסה. שני הציורים שונים עד מאוד בסגנונם, ולמעשה מתארים שתי נקודות זמן שונות - האחת ממש לפני הנס, והאחרת מיד לאחריו. בתמונה שמעל האפסיס, הדמויות מטושטשות וסגנונו כמעט אקספרסיוניסטי. דמותו של ישו, כשהוא לובש גלימה אדומה, היא היחידה המזוהה בבירור, בשל כך שהוא ניצב במרכז המעמד ופניו מצוירות בצבעים בהירים. לרגליו נראית האלמנה לבושה שחורים כשהיא מתחננת על בנה בטרם הקימו ישו לתחייה. ברקע עצים ונוף כפרי מטושטש, והתמונה משדרת יגון וחוסר ודאות.
התמונה מעל הכניסה מציאותית וברורה בהרבה, ובה שלוש דמויות המזוהות בבירור. הבן נראה כשהוא ישוב על אלונקה מיד לאחר שניעור לחיים, והוא עדיין עטוף בתכריכיו. מימין לו נראית האלמנה לבושה בשחורים כשהיא כורעת על ברכיה, ושניהם מביטים בישו הניצב משמאל לבן. הנוף הנראה ברקע חד וברור, וכולל את קשת שער העיר שדרכה נראים עצי דקל ומבנה לבן. תמונה זו משדרת שמחה, הכרת תודה ואופטימיות.
סלפאיס (סיפור קצר)
סלפאיס (באנגלית: Celephaïs) הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה. פ. לאבקרפט הנכתב בתחילת נובמבר 1920 ופורסם במאי 1922 בכתב העת "הקשת". זה הוא סיפורו של קורנס, מתבודד אומלל אשר אינו מבין את העולם והעולם אינו מבין אותו, המוצא נחמה בחלומותיו בהם הוא הולך לבקר את העיר הבדיונית הקרויה סלפאיס.
עלילה
מדי לילה רואה קורנס בחלומותיו את העיר הנפלאה של סלפאיס היושבת בתוך העמק הירוק שמעבר לו שטות מפרשיות מפוארות לעבר המקום שבו הים פוגש את השמיים. אך בכל בוקר הוא נאלץ לקום אל תוך חייו העגומים, כשהוא מתעורר בביתו שבלונדון. גלמוד וחסר כל לאחר שאיבד את משפחתו ורכושו, מסתובב קורנס בעיר הגדולה בחוסר מעש יום אחר יום.
בניסיון למצוא טעם לחייו הוא מתחיל לכתוב על מסעותיו הליליים, אך המעטים שמוכנים לקרוא על חלומותיו רק צוחקים עליו ולועגים לו. תחילה מחליט לשמור את כתביו לעצמו, אך משהוא מבחין שככל שנסיגתו מהמציאות המכוערת גדלה כך חלומותיו נהיים יפים יותר, מפסיק לכתוב בכלל.
כעבור חודשים רבים בהם חיפש את העיר המסתורית בחלומותיו נהיה קורנס חסר סבלנות מחייו היומיומיים ומההפסקות הארוכות שבין לילה ללילה, ובשל כך מתחיל להשתמש בסמים. הוא מספר כי סם החשיש העניק לו עזרה רבה, ופעם אחת אף שלחו לחלק בחלל שבו "צורות אינן קיימות" ולמעשה לא קיים דבר, פרט לגזים זוהרים הלומדים את סודות היקום ומספרים לו כי הגיע לחלק בחלל הנמצא מחוץ לדבר אותו הוא מכיר בשם "נצח".
לאחר שהוציא את כל כספו נאלץ קורנס לעזוב את עליית הגג בה הוא גר ולצאת אל הרחוב, נידון להתהלך ברחבי העיר ללא מטרה. לבסוף הוא חוצה גשר ומגיע למקום בו "מגיעה ההגשמה", כדבריו, בדמות תהלוכה של אבירים אשר באו מסלפאיס כדי לקחת אותו איתם.
הלכה למעשה, הסיפור מסתיים בתיאור קודר של גופתו של קורנס הנשטפת מהים אל עבר סלעי צוק עליו נמצאת טירה עתיקה, מה שמותיר את הקורא בנקודה בה אין לדעת האם לחלומותיו של קורנס הייתה אי פעם איזו אחיזה אמיתית והוא אכן הלך לסלפאיס עם תהלוכת האבירים, או שהיה זה מחזה שווא פרי דמיונו, והוא מת בים כאביון מרוד.
השראה
קיים דמיון רב בין "סלפאיס" לסיפורו של הלורד דנסאני "הכתרתו של מר תומאס שאפ" בו הדמות הראשית שוקעת יותר ויותר בממלכה הדמיונית הקרויה "לארקר" עד שהיא מתחילה להזניח את עסקיה ואת חייה היומיומיים, ולבסוף נלקחת לבית משוגעים.
עולמו של ה. פ. לאבקרפט
בסיפור "משימת החלום של קאדאת' האבודה" נפגש הגיבור רנדולף קרטר עם קורנס, ומגלה כי "החולם הגדול" נתקף בגעגועים לבית ילדותו שבקורנוול, והפך חלקים נרחבים מסלפאיס למקומות בהם ביקר כילד. קורנס מייעץ לקרטר, הנמצא במשימה משלו בארץ החלומות, להיזהר במשאלותיו - ייתכן שיתגשמו. פרט זה מלמד כי קורנס אמנם מת במציאות שהרי גופתו נשטפה החוצה מהים, אך שכעת הוא חי בעיר החלום של סלפאיס.
זאוואתא
זאוואתא (בערבית: زواتا) היא עיירה פלסטינית בנפת שכם. זאוואתא שוכנת 4.4 קילומטר צפונית-מערבית למרכז שכם, למרגלותיו הדרום-מערביים של הר עיבל. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, העיירה מנתה 2,275 תושבים באמצע שנת 2016. בתחומי הכפר נמצאים שרידי אמת מים העתיקה משכם לסבסטיה ושרידי המסילה העות'מאנית לשכם. מצפון לכפר ישנו מעיין שופע, 'עין זאוואתא'.
היסטוריה
לפי עדויות ארכאולוגיות האזור היה מיושב החל מהתקופה ההלניסטית בארץ ישראל. הארכאלוג שארל קלרמון-גנו ערך סקר ארכאולוגי ומצא אריחי טסרה מתקופת בית תלמי
במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 214 מוסלמים, ובמפקד 1931 היא גדלה ל-247 מוסלמים אשר שכנו ב-73 בתים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 330 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 3,558 דונם, מתוכם 1,842 שימושו לגידולי דגנים.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות של 1949, עברה זאוואתא משליטה בריטית לירדנית.
לאחר 1967
במלחמת ששת הימים, בחצות ליל ה-7 ביוני 1967, החלה מתקפת חטיבה 37 על אזור שכם. החטיבה נכנסה אל העיר בשעה 10:45 בבוקר והלחימה נמשכה עד הערב, בסיומה נפל כל האזור בידי כוחות צה"ל והכפר עבר משליטה ירדנית לישראלית.
חינוך
בשנת 2007 הוקם בכפר בית ספר לתלמידים מצטיינים מאזור שכם המכין את התלמידים לבחינות ה–SAT האמריקאיות
דוד ורנר
הרב דוד יחיאל ורנר (נולד בה'תרצ"ד, 1934) הוא רבה האשכנזי של העיר חדרה לשעבר. אחראי על תחום המשחטות ברבנות הראשית לישראל.
תולדות חייו
נולד בארץ ישראל בשנת 1936 לרב שמואל ברוך ורנר, אב בית דין תל אביב ולקיילה יהודית, בתו של הרב יעקב משה חרל"פ. למד בישיבת חברון. כן למד בכולל היכל התלמוד . נשא את יפה בת הרב אביעזר ציצוביץ (נפטרה בשנת ה'תשע"ח).
בסוף שנות החמישים ותחילת שנות השישים כיהן כרב בשכונת רמת חן ברמת גן.
בשנת 1966 נבחר לתפקיד רב העיר חדרה, לצד הרב הספרדי שלום אלבז. ייסד בחדרה כולל אברכים "ברכת שמואל" ומרכז תורני להפצת יהדות. היה חבר מועצת הנהלת מדרשית נעם. בשנת 2016 פרש לגמלאות, אך בהיעדר מחליף, ממשיך לשאת בתפקיד באופן לא רשמי.