cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבצע יונתן
תכנון המבצע
כמפקד המבצע מונה תא"ל דן שומרון, קצין חי"ר וצנחנים ראשי (קחצ"ר). לצדו בצוות המתכננים היו סגן מפקד סיירת מטכ"ל רס"ן מוקי בצר שלהיכרותו המוקדמת והאינטימית עם נמל התעופה באנטבה משהות רצופה קודמת של כמה חודשים כמדריך לחימה לכוחות האבטחה המקומיים הייתה חשיבות מכרעת בגיבוש תחושת המסוגלות והההחלטה לאשר את המבצע בקרב דרג מקבלי ההחלטות, אל"ם אהוד ברק, אל"ם שי תמרי, סא"ל חיים אורן וסא"ל רן בג. אנשי המוסד, בפיקוחו של מייק הררי שחדר לשדה התעופה במסווה של איש עסקים איטלקי, שלמה גל ועוד, השתתפו בצוות בדיקת ההתכנות לקראת מבצע אפשרי; הם הפיקו צילום אוויר של נמל התעופה באוגנדה, ומידע על סימון המסלולים שהיה חיוני להנחתת מטוסי התובלה, על כך קיבל הררי את עיטור המודיעין הגבוה ביותר של ישראל. יוני נתניהו, מפקד סיירת מטכ"ל, היה בסיני בעת תכנון הפעולה וכאשר תכנון הפעולה היה בשלבים האחרונים הוא הצטרף לצוות המתכננים ומונה למפקד הכח של הסיירת במבצע.
ב-3 ביולי המריאו ארבעה מטוסי C-130 הרקולס ("קרנף") של חיל האוויר משדה התעופה באופירה וטסו לאנטבה. רק כשכבר היו מעל אתיופיה התקבל אישור הממשלה למבצע. באופן רשמי דובר על כך שאם הממשלה לא תאשר, המטוסים יחזרו על עקבותיהם.
עיקרי התוכנית היו הטסת מטוסי הרקולס משדה התעופה באופירה שבסיני ליעד באוגנדה תוך חמיקה ממכ"ם אויב, כשחלק מהטיסה בגובה נמוך מעל ים סוף, להנחית את הכוח התוקף בעקבות מטוס תובלה בריטי שהיה אמור לנחות במוצ"ש בשעה 23:20, להתקרב לטרמינל במכונית מרצדס דמוית זו של מנהיג אוגנדה אידי אמין דאדא (שיצא לכנס באיי מאוריציוס ומשם ניהל את המשא ומתן מול ישראל), להשתלט על הטרמינל ולהרוג את המחבלים (בתוך דקות ספורות מרגע תקיפת האולם בו שוהים החטופים), תוך התעלמות ככל האפשר מהחיילים האוגנדים, שיתוק חיל האוויר האוגנדי על ידי פיצוץ מטוסי הקרב שלהם על ידי כוח שיגיע במטוס השני, ולבסוף הנחתת המטוס הרביעי והעברת הנוסעים אליו. בחזרה, תוכננה עצירת תדלוק קצרה בניירובי שבקניה. נחיתת המטוסים הנוספים התאפשרה על ידי הנחת פנסים נישאים בשולי המסלול על ידי חיילים מהמטוס הראשון.
הכוחות המשתתפים וסדרי הכוחות
משימות:
הכוח כלל 66 לוחמים. מפקד הכוח: אל"ם מתן וילנאי, מפקד חטיבת הצנחנים.
משימות: הכוח כלל 79 לוחמים ואנשי חיל האוויר. מפקד הכוח: אל"ם אורי שגיא, מפקד חטיבת גולני
מפקדי המבצע
מפקד המבצע בשטח היה קצין חי"ר וצנחנים ראשי, תא"ל דן שומרון. מפקד הכוח האווירי היה מפקד בח"א 27 הנווט אל"ם עמי איילון.
קברניטי מטוסי ההרקולס היו:
חפ"ק המבצע
על ניהול המבצע מחדר פיקוד במטוס בואינג 707 הופקד אלוף בני פלד. חפ"ק רפואה
על ניהול המבצע בהיבט הרפואי במטוס בואינג 707 הופקד סא"ל ד"ר ערן דולב. משתתפים נוספים:
חטיבת הצנחנים: גיורא איילנד אריה נייגר, מתי הררי וישי בר.
סיירת מטכ"ל: אודי שלוי, פנחס בוכריס, עמוס בן אברהם, דני ארדיטי, רז גור אריה, עמר בר-לב, תמיר פרדו ויפתח רייכר-עתיר.
צוות האזנה מיחידה 8200: ב-1 ביולי 1976 קיבלה יחידה 8200 את הפקודה להשתתף במבצע. היחידה התקינה שש עמדות עבודה במטוס הפיקוד (בואינג) שחג מעל אנטבה בזמן הפעולה. העמדות, שנקראו “מארזים”, כללו מקלטי רדיו בהתאם לתחומי התדרים המבוקשים, מכשירי טייפ להקלטה וציוד שמע. בכל עמדה ניתן היה להאזין בו-זמנית לארבעה מקורות שונים. המשימה הייתה לתת כיסוי בהאזנה לאורך הטיסה לאנטבה, במהלך הפעולה עצמה ובדרך חזרה. האיומים שארבו לכוחות כללו סכנת התגלות, הזנקת מטוסי קרב נגד מטוסי חיל האוויר והתבטאויות בתקשורת הבין - לאומית המעידות על חשיפה. צוות האלחוטנים, הטכנאים והקב"ר נבחרו בקפידה וחולקו לקבוצות לפי השפה הנדרשת: ערבית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, רוסית ושפות הנהוגות באפריקה, כמו סווהילית. זאת למרות שהטייסים מתורגלים בדרך כלל לדבר אנגלית, אבל ייתכן כי בשעת לחץ יעברו לדבר בשפת אימם.
מבצע החילוץ
למרות תנאי הטיסה הקשים המטוסים הגיעו בזמן המתוכנן והנחיתו את המטוסים בצורה נוחה. המטוס הראשון תוכנן לנחות על מסלול חשוך אך נחת על מסלול מואר. לוחמי סיירת צנחנים, תחת פיקודו של דורון אברוצקי (אלמוג), היו הכוח הראשון שפעל באנטבה, ולאחר שקפצו מהמטוס הראשון בעודו נוחת על המסלול, אבטחו את נחיתת שלושת המטוסים האחרים, הניחו פנסים על מסלול הנחיתה כדי לעשותו מואר עבור המטוסים הבאים והשתלטו על מגדל הפיקוח החדש. ואמנם פקח הטיסה במגדל הפיקוח כיבה את המסלול מייד עם נחיתת המטוס השני. החפ"ק של דן שומרון, מפקד המבצע, וכן לוחמי סיירת מטכ"ל פרקו במהרה מן המטוס הראשון בעוד שלושת המטוסים הנוספים נוחתים. מהמטוסים התקדמו הכוחות אל הטרמינל במספר ג'יפים ובראשם רכב מרצדס מהדגם שהיה עשוי להראות כמו רכב השרד של אידי אמין. הרכב הנ"ל היה מונית ישראלית מסוג מרצדס 220 דיזל שנצבע בשחור לרגל מבצע החילוץ.
על פי התכנון, היה על הכוח לנסוע עד למקום החטופים ולא להשתהות כלל, גם אם הם בסכנה, כדי שלא לאבד את גורם ההפתעה, אולם בכניסה לטרמינל נתקל הכוח בשני חיילים אוגנדיים, ויוני נתניהו הורה לירות בהם. נתניהו ומפקד נוסף ירו בחיילים באקדחי ברטה המצוידים במשתיקי קול, ככל הנראה עקב חששו של נתניהו כי הללו יסכנו את הגעת הכוח ליעדו. אחד החיילים האוגנדים התאושש מעט ואז נורה בקלצ'ניקוב ומא"ג. קולות הירי משכו את תשומת לבם של כוחות הביטחון האוגנדיים לפעולה.
שיירת הרכבים של הכוח, ובה המרצדס ושני הג'יפים מסוג לנדרובר, בלמה במקום. הלוחמים יצאו מן הרכבים במרחק 25 מטרים לערך מבית הנתיבות הישן. מוקי בצר המשיך עם חייליו רגלית למקום החטופים, ויוני נתניהו התקדם לעבר נקודת הפיקוד שנקבעה מראש. בצר השיב אש לעבר מספר חיילים אוגנדים תוך כדי ריצה, וכתוצאה מכך נאלץ להאט מקצב ריצתו ולהחליף מחסנית (על פי גרסה אחרת - השתהה מעט בניסיון לשחרר מעצור בנשקו). נתניהו שחשש כי הכוח לא יגיע מהר דיו ליעד, שינה את תנועתו ותוך שהוא מאיץ בלוחמיו להתקדם נטל את הובלת ההסתערות. לאחר מספר מטרים בראש הכוח הוא נפגע מירי חייל אוגנדי ממגדל הפיקוח על פי הגרסה הרווחת, או מהטרמינל עצמו, על פי גרסה אחרת, ונפצע קשה. סא"ל יונתן נתניהו מת מפצעיו עוד בטרם החל שלב החילוץ של החטופים.
כוח סיירת מטכ"ל הגיע לבניין הטרמינל ופרץ פנימה. אמיר עופר היה הלוחם הראשון שעבר בפתח והרג את המחבל הראשון. אחריו פרצו מפקד הצוות שלו, אמנון פלד, שהרג עוד מחבל ומחבלת, ומוקי בצר ועמוס גורן שהרגו את המחבל הרביעי והאחרון באולם. החטופה אידה בורוכוביץ נהרגה מאש המחבלים; גם פסקו כהן נפגע מחילופי אש, כאשר החיילים ירו לעבר מחבל שישב בקרבתו; כאשר נכנסו כוחות צה"ל, התרומם ממקומו צעיר בן 19 בשם ז'אן ז'אק מימוני וחיילי צה"ל ירו בו בטעות. בצר נטל את הפיקוד על כוח ההשתלטות וביחד עם מפקד המבצע, תא"ל דן שומרון, תיאם את תנועת בני הערובה למטוסי הפינוי.
כוח הצנחנים, בפיקוד מתן וילנאי, נע לעבר הטרמינל החדש והשתלט עליו כמעט ללא התנגדות ונפגעים, זולת סמ"ר סורין הרשקו, מהפלוגה המסייעת של גדוד 890, שנפצע קשה מקליע אקדח שנורה על ידי אדם בלבוש אזרחי, ונותר משותק מהצוואר ומטה. כוח הנגמ"שים בפיקוד רס"ן שאול מופז שכלל 4 נגמש"י BTR 40, שמשימתו כאמור הייתה לרתק באש את מגדל הפיקוח, הצליח לבסוף לנטרל את מקורות הירי. כמו כן השמידו לוחמי הסיירת, בפיקוד עמר בר-לב, שמונה מטוסי מיג שחנו בשדה התעופה, על מנת למנוע מרדף אפשרי אחרי מטוסי חיל האוויר.
לאחר פעולת החילוץ
הנוסעים, תחת אבטחה של לוחמי חטיבת גולני בפיקוד אורי שגיא, הועברו למטוסי ההרקולס שטסו לקניה, לצורך תדלוק וטיפול בפצועים, גם כאן נטל חלק איש המוסד מייק הררי שהסדיר את עניין התדלוק בקניה. בקניה הוקם בית חולים שדה צה"לי שנפרס בשדה התעופה בניירובי. בית החולים נוהל על ידי אל"ם אהוד ברק, שהיה ממתכנני מבצע החילוץ. בשדה התעופה גילה ברק על מותו של חברו הקרוב יוני נתניהו. ברק העביר על כך עדכון לרמטכ"ל מרדכי גור וסיכם את השיחה במילים ''"אבדה נוראה. הישג אדיר"''. הרופאים ניצלו את הפסקת התדלוק הקצרה כדי לטפל בפצועים ובחלק מבני הערובה. המטוסים תידלקו והמשיכו לישראל.
אחת החטופות, דורה בלוך בת ה-74 (אמו של העיתונאי דניאל בלוך), שאושפזה בבית חולים מקומי בקמפלה לפני המבצע, נרצחה בהוראתו של אידי אמין כנקמה על הצלחת המבצע. רק לאחר שלוש שנים, לאחר קץ שלטונו של אמין, הוחזרה גופתה לישראל.
שם המבצע
השם שניתן למבצע בעת ההכנות אליו היה "מבצע כדור הרעם". לאחר המבצע ניתן לו השם "מבצע יונתן", על-שמו של יונתן נתניהו, ובעיקר נודע המבצע בישראל ובעולם כ"מבצע אנטבה".
אבדות ונפגעים
במהלך המבצע נהרג יונתן נתניהו, מפקד סיירת מטכ"ל, וסמ"ר סורין הרשקו נפצע קשה בעמוד השדרה ונותר משותק בארבע גפיו. שלושה בני ערובה נהרגו במהלך מבצע החילוץ:, ו. בת ערובה נוספת,, נרצחה לאחריו בבית החולים בקמפלה. שישה בני ערובה נוספים נפצעו.
נהרגו כל שבעת המחבלים החוטפים וכ-20 חיילים אוגנדים. 11 מטוסי מיג-17 הושמדו על הקרקע.
תגובות למבצע
בעולם המערבי זכתה ישראל להערצה בעקבות הפעולה הנועזת. צרפת הביעה סיפוק על חילוץ בני הערובה; גרמניה כינתה את המבצע "פעולת חירום והגנה עצמית"; שווייץ בירכה את ישראל; בעיקר התפעלו מהמבצע בבריטניה ובארצות הברית, שקראו למבצע זה "משימה בלתי אפשרית"; בארצות הברית ראו סמליות מסוימת בתאריך שחרור החטופים - ארבעה ביולי - יום העצמאות המאתיים שלהם.
הגוש הקומוניסטי והעולם הערבי גינו את הפעולה. מצרים, סוריה, עיראק ותימן, גינו את פעולת צה"ל כהפקרת חיי אדם ופגיעה בלוחמי חירות. ברית המועצות האשימה את ישראל בחדירה למדינה חופשית שוחרת שלום ופגיעה בריבונותה.
ב-4 ביולי 2016 במסגרת ביקור במספר מדינות באפריקה, נערך בשדה התעופה של אנטבה, ליד בנין הטרמינל הישן, אירוע לציון 40 שנה למבצע הצבאי בנוכחות ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, נשיא אוגנדה יוורוי מוסווני והניצולים מהחטיפה.
המבצע נחשב עד היום לאחד ממבצעי הלוחמה בטרור ושחרור בני ערובה הנועזים ביותר. בתקציר לספר "Israel’s Lightning Strike: The Raid on Entebbe 1976" מאת סיימון דנסטן נכתב:
בסוף מרץ 2019 נערכה הלווייתו של מישל בקוס, קברניט המטוס, שביקש להשמיע את התקווה בהלווייתו.
סרטי תעודה
אמנות
זאב נחום בורנשטיין
רבי זאב נחום בורנשטיין (לעיתים: בּאָרנשטיין; ~ה'תק"פ, 1820 - י"ב באלול ה'תרמ"ה, 23 באוגוסט 1885) היה רב וראש ישיבה פולני, רבה של ביאלא פודולסק ורבם של רבים מגדולי יהדות פולין בדור שלאחריו. מחבר הספר אגודת אזוב.
ביוגרפיה
נולד לפייגל חיה ולרב אהרן משצ'קוצ'ין, מחסידי החוזה מלובלין, רבי שמחה בונים מפשיסחה ורבי דוד מללוב. למד אצל רבי שלום צבי הכהן מזגיערש. נישא לדובריש בת הרב מרדכי הירש ארליך והתגורר בבנדין, שם נולד לו בנו אברהם ב-1839. ב-1850 התמנה כרבה של אולקוש. ב-1856 התמנה כרבה של העיר ביאלה בה כיהן עד פטירתו.
היה מחסידי רבי מנחם מנדל מקוצק שהיה גם מחותנו. לאחר שבנו - חתן האדמו"ר, החל לנהוג תחתיו באדמו"רות, קיבל אותו כרבו.
רוזנשטראסה (סרט)
רוזנשטראסה (בגרמנית: Rosenstraße) הוא סרט דרמה היסטורית גרמני משנת 2003 בבימויה של מרגרטה פון טרוטה שגם השתתפה בכתיבת התסריט.
מרגרטה פון טרוטה זכתה בפרס דוד די דונטלו, בפרס גלובוס הזהב ובפרס בפסטיבל הסרטים של ונציה בו זכתה גם קטיה ריימן בפרס השחקנית הטובה ביותר.
הסרט הוקרן בהקרנה מיוחדת בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, בהשתתפותה של מרגרטה פון טרוטה.
תקציר העלילה
האנה ויינסטיין (מריה שרדר) היא צעירה יהודייה המתגוררת בניו יורק. אביה נפטר ואמה רות (יוטה למפה) החליטה להפתעתה, לקיים טקס אבלות אורתודוקסי (חליצת נעליים, איסור דיבור בטלפון, ישיבה על הרצפה ועוד) למרות שתמיד הייתה חילונית גמורה. היא גם מתנגדת ליחסיה עם החבר שלה לואיס (פדיה ון הט) בגלל שאינו יהודי.
בין המוזמנים לשבעה מגיעה בת דודה של רות אותה לא הכירה האנה, מספרת לה על קורותיה של אמה בתקופת השואה בברלין ומראה לה תמונה של רות כילדה עם אשה בשם לנה פישר שהצילה אותה.
האנה מחליטה לטוס לברלין ולמצוא את לנה פישר. היא מוצאת אותה ומבקשת להיפגש אתה באמתלה של סקר שהיא עורכת על נישואי תערובת בתקופה הנאצית. לנה פישר (דוריס שאדה) כעת אשה בת 90 אך עם זיכרון צלול, מסכימה לפגוש אותה בדירתה.
בסדרת פגישות מספרה לנה להאנה את מה שעבר עליה ועל רות בשואה. אביה של רות היה ארי והוא התגרש מאמה היהודיה בתקופת השואה והשאיר אותן לנפשם.
האם נעצרה והובאה למעצר בבית הקהילה היהודית ברוזנשטראסה ביחד עם עוד גברים יהודים נשואים לנשים אריות. מול הבניין מתארגנת הפגנה של נשים אריות הצועקות כלפי אנשי האס אס, "רוצחים, אנחנו רוצות את הבעלים שלנו".
בין הנשים נמצאת הצעירה לנה פישר (קטיה ריימן), פסנתרנית, שבעלה הכנר היהודי פביאן פישר (מרטין פייפל) נלקח למעצר ברוזנשטראסה. לנה לוקחת את רות בת השמונה (סבאה תודה) לביתה ומדי יום הן מתייצבות ברחוב רוזנשטראסה מול אנשי האס אס המאיימים עליהן בירי. לנה נפגשת עם קצין בכיר ומבקשת עזרה אך הוא מכנה אותה "זונת יהודים" ומגרש אותה. אביה של לנה הוא ברון נאצי שאינו מוכן לעזור לבתו שהתחתנה עם יהודי וביישה אותו. רק אחיה ארתור (יורגן פון פוגל) שחזר פצוע מסטלינגרד וחזה ברצח היהודים, מנסה לעזור לה אך ללא הצלחה. לבסוף הוא מארגן לה הופעה לפני ראשי הממשל. היא שרה שם וצדה את עיניו של יוזף גבלס (מרטין ווטקה). ארתור מנצל את ההזדמנות ומעלה לפני גבלס את בעיית רוזנשטראסה וזה מעביר אותו לשלישו. לבסוף מתקבלת החלטה לשחרר את הגברים. פביאן יוצא ומתחבק עם לנה אך רות נשארת ללא אמה וממשיכה לגור עם הזוג פישר. כעבור שלוש שנים נדרשת לנה לשלוח את רות לדודתה בניו יורק והיא אינה מתנגדת. רות כועסת עליה ורואה בזאת בגידה ונטישה וזורקת לעברה את הטבעת שנתנה לה אמה לפני שגורשה.
האנה מגלה לה מי היא ולנה נותנת לה את הטבעת שתחזיר לאמה. האנה חוזרת לניו יורק ומספרת לאמה את הכל. כעת רות נינוחה ושמחה, מחזירה להאנה את הטבעת ומסכימה לנישואיה עם לואיס. הסרט מסתיים בחתונת האנה ולואיס.
ברכת המלכים
ברכת המלכים היא ברכה המשתייכת לברכות הראייה הנאמרת בעת ראיית מלך. קיימים שני נוסחים לברכה, האחד על ראיית מלכי ישראל והאחר על ראיית מלך ממלכי הגויים. משמעות הברכה היא שמברכים את האל על כבוד המלכים אשר מקורו הוא בכבודו של האל עצמו אותו הוא חולק עמם.
אמירת הברכה כיום
המצווה על ברכת ראיית מלך, אינה תלויה בהיותו של המלך צדיק או רשע. בימינו עולה השאלה האם יש לברך על ראיית מלכים מערביים שלהם מעמד סמלי בלבד ואינם שליטים בלעדיים המסוגלים להחליט על הוצאה להורג. המקובל הוא להימנע מלברך כיוון שגם אם קיים ספק בדבר הרי שספק ברכות להקל. אך גם כיום קיימים מלכים שמשמשים כשליטים, לרוב במדינות שאינן דמוקרטיות ומוסכם שעל ראייתם יש לברך, כדוגמת מלך ירדן או מלך ערב הסעודית.
אלברטו קונטדור
אלברטו קונטדור ולסקו (בספרדית: Alberto Contador Velasco; נולד ב-6 בדצמבר 1982 בפינטו, מדריד) הוא רוכב אופני כביש ספרדי לשעבר. נחשב לאחד הרוכבים החזקים ואחד מרוכבי הגרנד טורס הבולטים בהעשור הראשון והשני של המאה ה-21. ניצח פעמיים את הטור דה פראנס, ב-2007 במדי דיסקברי צ'אנל וב-2009 במדי אסטנה. קונטדור ניצח את הג'ירו ד'איטליה פעמיים, ב-2008 במדי אסטנה וב-2015 במדי טינקוף - סקסו בנק. את הוואלטה אספנייה ניצח קונטדור שלוש פעמים, ב-2009 במדי אסטנה וב-2012 ו-2014 במדי טינקופ - סקסו בנק. בכך הוא הפך לרוכב החמישי בהיסטוריה ולספרדי השני, שניצח בכל שלושת ה"גרנד טורס", נוסף על כך הוא הרוכב השני בהיסטוריה עד כה שניצח בשלושתם יותר מפעם אחת (ביחד עם ברנאר אינו).
ברכת המלכים
אמירת הברכה כיום
לגבי נשיא ארצות הברית, קיימת מחלוקת האם יש לברך. כיוון שמצד אחד כבודו רב וכוחו רב (בעל הקהילות יעקב), ומצד אחר בסמכות בית הנבחרים להדיחו ואין בכוחו להמית (הציץ אליעזר) ויש הפוסקים שיש לברך ללא שם ומלכות. (שו"ת באר משה)
חתן פרס נובל לספרות, שמואל יוסף עגנון, בירך את הברכה בטקס קבלת הפרס שבאופן מסורתי נערך בנוכחות מלך שוודיה, על המלך גוסטב השישי אדולף ב-1966. לעומתו חתן פרס נובל לכלכלה, פרופסור ישראל אומן, נמנע מלברך אותה כשקיבל את הפרס מהמלך קרל השישה עשר גוסטב ב-2005, כיוון שקיבל חוות דעת הלכתית מהרב אהרן ליכטנשטיין לפיה אין לברך את ברכת המלכים על מלכים שמעמדם הוא ייצוגי בלבד ואין להם כוח ביצועי ממשי. אך כעבור שנה, כשפגש אומן את עבדאללה השני, מלך ירדן ב-2006, בירך אומן את הברכה כיוון שלצד תואר המלוכה מלכי ירדן הם גם שליטים לכל דבר, ולפי כל הפוסקים על הרואה אותם לברך את הברכה.
אלברטו קונטדור
משפחתו וראשית חייו
קונטדור נולד במדריד לאביו פרנסיסקו ולאימו פרנסיסקה, והיה השלישי מבין ארבעת ילדיהם. הוא החל לפתח עניין בענף האופניים בגיל 14, הודות לאחיו המבוגר, פרנסיסקו חבייר. קודם לכן, הוא התאמן בענפי ספורט אחרים, כמו כדורגל ואתלטיקה. בגיל 15 החל להתחרות בקטגוריית הקדטים בתחרויות אופניים, ושנה לאחר מכן הצטרף למועדון "ריאל ולו קלאב פורטיו" מהעיר מדריד. אף על פי שלא השיג ניצחונות באותה שנה ובשנה שלאחריה, הפגין יכולת טובה, ועתיד היה להיקרא בכינוי "פנטאני" בשל יכולות הטיפוס שלו. בשנתו השנייה בקטגוריית הנערים, השיג את ניצחונו הראשון, תוך שהוא מפגין התמחות בהרים. קונטדור יצא מבית הספר התיכון בגיל 16 וחתם בקבוצה הבסקית "איברדרולה-לוינז", קבוצת נוער של הקבוצה המקצוענית ONCE. בשנת 2002 זכה באליפות ספרד נגד השעון עד גיל 23.
ברכת המלכים
אמירת הברכה כיום
לקראת ביקור נשיא ארצות הברית ברק אובמה, במרץ 2013, הורה הרב עובדיה יוסף כי בראיית נשיא ארצות הברית יש לברך את הברכה על מלך גוי.
אלברטו קונטדור
ONCE
קונטדור הפך למקצוען בשנת 2003, כאשר חתם בקבוצת ONCE-ארוסקי. בשנתו הראשונה כמקצוען ניצח בקטע השמיני, נגד השעון, בטור של פולין. במהלך הקטע הראשון במרוץ וואלטה אסטוריאס ב-2004 החל קונטדור להרגיש שלא בטוב, ולאחר ארבעים קילומטרים הוא נפל ונכנס לעוויתות. הוא חש בכאב ראש מספר ימים, לפני שאובחן אצלו קריש דם במוח, שנבע מגידול שפיר של תאי הדם. הוא עבר בהצלחה ניתוח מסוכן, ולאחר תקופת החלמה ארוכה חזר להתחרות. כתוצאה מהניתוח, יש לו צלקת הנמתחת מאוזנו לכל החלק העליון של ראשו.
קונטדור החל להתאמן שוב בסוף שנת 2004, ושמונה חודשים לאחר הניתוח ניצח בקטע החמישי בטור דאון אנדר. בהמשך אותה שנה ניצח בקטע השלישי וסיים במקום הראשון הכללי במרוץ סטמנה קטלנה, ולפיכך היה זה מרוץ הקטעים הראשון שבו ניצח בקריירה שלו כמקצוען. הוא ניצח גם בקטע נגד השעון במרוץ וואלטה פאיס באסקו, שבו הוא סיים במקום השלישי, ואת הקטע הרביעי בטור דה רומאנדי, שבו הוא סיים רביעי. בסוף עונת 2005 הוא השתתף לראשונה בקריירה שלו בטור דה פראנס, וסיים במקום ה-31 הכללי ובמקום השלישי בדירוג הרוכבים הצעירים.
בשנת 2006 קונטדור ניצח בקטעים בטור דה רומאנדי ובטור של שווייץ, כהכנה לטור דה פראנס. לפני פתיחת הטור דה פראנס, הוא הואשם על ידי הרשויות הספרדיות במעורבות בפרשת מבצע פוארטו, ולא יכול היה להתחרות. קונטדור נוקה מההאשמות מאוחר יותר על ידי איגוד האופניים הבינלאומי. במרוץ שהתקיים בהמשך השנה, וואלטה בורגוס, סיים במקום החמישי בקטע הרביעי, אך מאוחר יותר איבד את הכרתו ונאלץ לפרוש מהמרוץ.
דיסקברי צ'אנל
לאחר התפרקות קבוצת ONCE, קונטדור נותר ללא חוזה מקצועני עד לינואר 2007. הוא חתם בקבוצת דיסקברי צ'אנל, תחת חשדות על שימוש בסמים אסורים בשל פרשת מבצע פוארטו, שהופרכו לבסוף.
המרוץ החשוב הראשון של קונטדור בשנת 2007 היה מרוץ פריז - ניס, שבו ניצח לאחר סיום דרמטי בקטע האחרון. קבוצת דיסקברי התישה ביעילות את המוביל במרוץ, דווידה רבלין מקבוצת גרולשטיינר, מאמץ שאפשר לקונטדור לפתוח בתקיפה בטיפוס האחרון של המרוץ, ולעקוף את רבלין. הוא ניצח, לראשונה בקריירה שלו, במרוץ קטעים יוקרתי, מהסבב המקצועני של איגוד האופניים הבינלאומי.
בטור דה פראנס של 2007, קונטדור ניצח בקטע ה-14 שהסתיים בפלטו דה ביילה, לאחר ספרינט דרמטי בפסגת ההר. בעקבות כך, עלה למקום השני בדירוג הכללי של המרוץ, אחרי מייקל ראסמוסן. ראסמוסן הודח מהמרוץ לאחר קטע מספר 17 בשל היעדרות מבדיקות סמים לפני הטור, וקונטדור נטל את ההובלה בטור דה פראנס ולבש את החולצה הצהובה (החולצה שלובש מוביל הטור, על מנת להבדיל בינו לבין שאר הרוכבים). בקטע מספר 19, שהיה נגד השעון, הצליח לשמור על החולצה הצהובה בפער של 23 שניות בלבד מקאדל אוונס, ובעקבות כך הבטיח את ניצחונו הראשון בקריירה בטור דה פראנס, מרוץ האופניים היוקרתי בעולם. הוא זכה גם בחולצה הלבנה של הרוכב הצעיר הטוב ביותר. הייתה זו גם הזכייה הראשונה של קבוצת דיסקברי צ'אנל בטור דה פראנס, מאז זכייתו של לאנס ארמסטרונג בשנת 2005.
לאחר שערוץ דיסקברי החליט להפסיק לממן קבוצת רכיבה מקצוענית, התפרקה קבוצת דיסקברי צ'אנל. ב-23 באוקטובר 2007 הודיע קונטדור על מעברו לקבוצה הקזחית אסטנה לעונת המרוצים של 2008.
אסטנה
קונטדור הצטרף לאסטנה יחד עם יוהאן ברוינל, המנהל הספורטיבי של דיסקברי צ'אנל שעבר לנהל את אסטנה. באסטנה נבנתה קבוצה חזקה, כשבנוסף לקונטדור רכבו בקבוצה גם לוי ליפהיימר (חברו של קונטדור לדיסקברי) ואנדראס קלודן.
ב-13 בפברואר 2008, מארגני הטור דה פראנס הודיעו כי אסטנה לא תוכל להשתתף באף אחד משלושת ה"גרנד טורס" (הטור דה פראנס, ג'ירו ד'איטליה ווואלטה אספניה) בעונת המרוצים של 2008. בעקבות כך, קונטדור לא היה יכול להגן על תאריו במרוצי הטור דה פראנס ו"פריז - ניס" משנת 2007. קונטדור פתח את השנה עם ניצחונות במרוצים הספרדיים וואלטה קאסטייה ולאון ווואלטה פאיס באסקו, תוך שהוא מנצח בהם את הקטע הראשון והקטע האחרון נגד השעון. לפני שהיה אמור להתחרות במרוץ דופינה ליברה, קבוצת אסטנה קיבלה במפתיע, שבוע בלבד לפני פתיחת הג'ירו ד'איטליה, הזמנה להשתתף בשניים מתוך שלושת הגרנד טורים. קונטדור היה בחוף הים בעת שמע את הבשורה ממנהלו, יוהאן ברוינל, ושוכנע על ידו להגיע למרוץ.
למרות ההכנה הלקויה, קונטדור פתח היטב את הג'ירו ד'איטליה, וסיים במקום השני בקטע הראשון נגד השעון. הוא לקח את החולצה הוורודה (החולצה שלובש מוביל הג'ירו ד'איטליה) לאחר הקטע ה-15 שהסתיים בפאסו פדאייה. הוא הבטיח את ניצחונו סופית בג'ירו ב-1 ביוני 2008 במילאנו. הוא הפך לרוכב הראשון שאינו איטלקי שזוכה בג'ירו ד'איטליה, מאז עשה זאת פאבל טונקוב ב-1996, וכמו כן לרוכב הספרדי השני שזוכה בג'ירו לאחר שמיגל אינדוראין עשה זאת ב-1992 ו-1993. לאחר הזכייה, העיד קונטדור כי הניצחון בג'ירו היה חשוב לו יותר מאשר ניצחון שני בטור דה פראנס.
קונטדור היה המועמד הבכיר ביותר לזכייה בוואלטה אספניה של שנת 2008. המתחרה העיקרי שלו בוואלטה היה קרלוס סאסטרה הספרדי, שניצח בטור דה פראנס באותה שנה, חודש בלבד לפני המרוץ. קונטדור ניצח בקטע ב-13 בזכות מתקפה באנגלירו, ולקח את החולצה הזהובה בתור מוביל המרוץ. הוא הגדיל את יתרונו בדירוג לאחר שניצח בקטע ה-14 שהסתיים בפואנטה דה אינביארנו, והבטיח את זכייתו במרוץ בקטעים המישוריים שהתקיימו מאוחר יותר ובקטע האחרון נגד השעון. בדירוג הכללי הסופי של הוואלטה אספניה, קונטדור סיים ראשון בפער של 46 שניות מלוי ליפהיימר שסיים במקום השני, ובפער של למעלה מארבע דקות פחות מקרלוס סאסטרה שסיים שלישי. הניצחון בוואלטה אספניה הפך אותו לרוכב החמישי בהיסטוריה שניצח בכל אחד משלושת הגרנד טורים, לצד ז'אק אנקטיל, פליצ'ה ג'ימונדי, אדי מרקס וברנאר אינו. כמו כן, קונטדור שבר מספר שיאים נוספים של זכייה בשלושת הגרנד טורים: הספרדי הראשון שעושה זאת, הרוכב הצעיר ביותר, והזמן הקצר ביותר של זכייה בשלושת המרוצים (14 חודשים). קונטדור הפך גם לרוכב השלישי בהיסטוריה שזוכה בג'ירו ד'איטליה ובוואלטה אספניה בשנה אחת, לצד אדי מרקס שעשה זאת ב-1973 וג'ובאני בטאגלין שעשה זאת ב-1981.
בסיום שנת 2008, קונטדור זכה בפעם השנייה ברציפות בפרס אופני הזהב, המוענק לרוכב האופניים המצטיין של השנה. הוא נבחר לזכייה בפרס על ידי הצבעה של כתבי אופניים בינלאומיים, וגבר בהצבעה על זוכה המרוץ נגד השעון האולימפי, פביאן קנצ'לארה, ועל מנצח הטור דה פראנס, קרלוס סאסטרה.
בספטמבר 2008, רוכב האופניים האגדי לאנס ארמסטרונג, שזכה שבע פעמים בטור דה פראנס, הודיע כי הוא חוזר לרכיבה המקצוענית במטרה לזכות בטור דה פראנס של 2009. מנהל אסטנה, יוהאן ברוינל, שהיה המאמן והמנהל הספורטיבי של לאנס ארמסטרונג במשך שמונה שנים בעבר, החתים אותו על חוזה באסטנה וצירף אותו לקבוצה. בעקבות כך, קונטדור רצה לעזוב את אסטנה, מאחר שלא רצה שמעמדו ייפגע והוא לא יהיה הרוכב המוביל של הקבוצה בטור דה פראנס. הדבר גרם לפרשנים לחזות במתיחות שתשרור בין קונטדור לארמסטרונג ובקבוצה כולה. אף על פי כן, ארמסטרונג העיד על קונטדור כי הוא "הרוכב הטוב ביותר מכולם", ואמר שאם יצטרך לסייע לקונטדור לנצח בטור דה פראנס, הוא יעשה זאת; קונטדור חזר בו מאיומיו לעזוב לקבוצה אחרת.
את עונת המרוצים של 2009 פתח קונטדור בצורה טובה, וניצח בקטעים רבים נגד השעון, שחלקם העניקו לו גם זכיות במרוץ כולו. בפברואר הוא ניצח בטור של אלגארבה. הוא חזר להתחרות במרוץ פריז-ניס, וסיים בו במקום הרביעי, תוך שהוא מנצח בו בשני קטעים. בחודש אפריל הוא זכה בפעם השנייה ברציפות במרוץ וואלטה פאיס באסקו. בהמשך השנה הוא זכה באליפות ספרד במרוץ נגד השעון, לאחר שהקדים את לואיס לאון סאנצ'ס ב-37 שניות, ובכך לבש את החולצה האדומה-צהובה של אלוף ספרד. ניצחון זה הגיע כחלק משיפור גדול ביכולתו של קונטדור נגד השעון באותה שנה.
בטור דה פראנס של 2009, ניצב קונטדור עד לקטע ה-15 במקום השני בדירוג הכללי, שש שניות בלבד מאחורי רינאלדו נוצ'נטיני שהוביל, ושתי שניות בלבד מעל לאנס ארמסטרונג שהיה במקום השלישי. בקטע מספר 15 הציג קונטדור בריחה מרשימה בסוף המסלול וניצח בקטע, וכתוצאה מכך לקח מנוצ'נטיני את החולצה הצהובה, ואף פתח פער של 1:37 דקות פחות מארמסטרונג שעלה למקום השני. הוא הצליח לשמור על החולצה הצהובה בקטעים הבאים, ובקטע מספר 18, שהיה נגד השעון, רשם ניצחון נוסף שהגדיל את הפער ל-4:11 דקות מאנדי שלק שבמקום השני ול-5:25 דקות מארמסטרונג שבמקום השלישי. בקטע הלפני אחרון שנערך על המון ונטו הקשה, הבטיח קונטדור באופן סופי את זכייתו השנייה בטור דה פראנס.
בטור דה פראנס של 2010 נאבק קונטדור לאורך רוב המרוץ ברוכב הלוקסמבורגי, אנדי שלק, והצליח לנצח אותו בהפרש של 39 שניות בלבד. קונטדור לא ניצח באף קטע במהלך המרוץ.
בסוף ספטמבר 2010 נודע כי בבדיקת שתן שנערכה לקונטדור במהלך הטור דה פראנס, ב-21 ביולי 2010, נתגלה חומר האמרוץ האסור בשימוש, קלנבוטרול. קונטדור טען כי מקור הבדיקה הוא בבשר שהובא מספרד במיוחד לתזונתו האישית וכי הבשר היה מקולקל. בנוסף, נטען כי בדמו של קונטדור נתגלו סימנים המחשידים אותו בביצוע עירוי דם עצמי האסור גם הוא. בפברואר 2011 נוקה קונטדור מאשמה על ידי איגוד האופנים הספרדי לאחר שנטען כי הוכח שקונטדור צרך את התכשיר האסור ללא ידיעתו (באמצעות אכילת הבשר). וניתן לו אישור להמשיך ולהתחרות. מאוחר יותר, לאחר דיון משפטי שערך כשנה וחצי, נקבע בפברואר 2012 כי קונטדור לא הצליח להסביר את הימצאות החומר האסור בגופו ועל כן נשלל ניצחונו בטור דה פראנס והוענק לאנדי שלק.
סקסו בנק
ב-3 באוגוסט 2010, עוד בטרם נמסר על מציאת החומרים האסורים בדמו בטור דה פראנס, הודיעה קבוצת סקסו בנק כי קונטדור חתם איתה חוזה לשנתיים (2011-2012).
2011
קונטדור ניצח בשני מרוצי קטעים בשלב מוקדם יחסית של העונה; וואלטה א-מורסיה וואלטה א-קטלוניה, תוך שהוא מנצח גם בקטעים בודדים במרוצים אלו. כיוון שלא היה ברור אם ASO - הגוף המארגן של הטור דה פראנס, יאפשר לקונטדור לזנק למרוץ, החליטו קונטדור וקבוצתו כי הוא יזנק לג'ירו ד'איטליה במטרה לנצח במרוץ. קונטדור ניצח בקטע התשיעי במרוץ שהסתיים בפסגה שעל מורדות הר האטנה בסיציליה ועבר להוליך בדרוג הכללי במרוץ. בהמשך הוא ניצח גם בקטע 16; מרוץ אישי נגד השעון שאף הוא הסתיים בפסגה. הוא החזיק בחולצת המוביל הוורודה עד הסיום במילאנו והקדים את מיקלה סקרפוני (מקום שני) ואת וינצ'נזו ניבאלי (מקום שלישי) בפער של מעל ל-6 דקות. בכך השיג קונטאדור ניצחון שני בג'ירו ד'איטליה. הוא אף זכה בקטגוריית הנקודות במרוץ. לאחר כ-9 חודשים, בפברואר 2012, נשלל ניצחונו של קונטדור על ידי בית הדין לבוררות בספורט (CAS) בשל מציאת חומרים אסורים בגופו בטור דה פראנס של 2010 והניצחון הוענק למיקלה סקרפוני.
עקב דחיות חוזרות ונשנות של שמיעת מקרהו על ידי בית הדין לבוררות בספורט, התאפשר לקונטדור לזנק לטור דה פראנס. בחלקו הראשון של המרוץ, בקטעים הנחשבים כמישוריים בדרך כלל, סבל קונטאדור משורת בעיות; תחילה הוא התעכב בשל נפילה בדבוקה. בקטע הקבוצתי נגד השעון הוא ספג פיגור נוסף בגלל חולשתה היחסית של קבוצתו ובקטעים הבאים הוא היה מעורב במספר נפילות ונחבל ופציעה בברכו אף איימה על המשך השתתפותו במרוץ. בקטעים ההרריים ניסה קונטדור לתקוף את מי שנחשב ערב המרוץ כיריבו העיקרי, אנדי שלק. בקטע ה-16 נשאה התקפה שכזו פרי כשיחד עם קאדל אוונס וסמואל סנצ'ז הוא הצליח להשיג יתרון על שלק. אולם, אנדי שלק גמל ליריביו בהתקפה אמיצה בקטע ה-18 שהסתיים במעבר גאליבייה וקונטאדור אף נכשל בניסיונו להצמד לאוונס שרדף אחרי שלק. בקטע ה-19, שהסתיים באלפ ד'ואז, תקף קונטאדור בהתחלת הקטע והשיג תחילה יתרון, אך כוחו לא עמד לו והוא סיים יחד עם שלק אחרי המנצח הצרפתי, פייר רולאן. בסיום המרוץ בפריז דורג קונטאדור במקום החמישי בדרוג הכללי, 3:57 דקות אחרי המנצח, קאדל אוונס. היה זה כישלונו הראשון של קונטאדור לאחר שרשרת ניצחונות של 6 גראנד טורים אליהם זינק וניצח.
בדצמבר 2011 הגיע קונטאדור, יחד עם כל סגל קבוצת סאקסו בנק ומנהלה, ביארנה ריס, למחנה אימון בישראל. הקבוצה, ששהותה בישראל מומנה על ידי עמותה לקידום הגליל המערבי בראשות רעיה שטראוס בן-דרור, סייעה גם בהקמת בית ספר לאופניים בעכו. בנוסף לאימוני הקבוצה היא אף נטלה חלק בקריטריום לילי שנערך בירושלים העתיקה והסתיים בשער יפו. קונטדור ניצח במרוץ והקדים את רוכב הקבוצה הישראלי, רן מרגליות ואת ניב ליבנר. לאחר הביקור נטען על ידי אחד מבעלי קבוצת רדיושק (בה רוכב אנדי שלק) כי מטרת הביקור הייתה השפעה על שיקול דעתו של השופט הישראלי, אפרים ברק, שעמד בראש בית הדין לבוררות בספורט שדן בעניינו של קונטדור. טענה זו נדחתה על ידי בית הדין ועל ידי האיגוד הבינלאומי לאופניים.
2012
באוגוסט 2012 הסתיימה השעייתו של קונטאדור והוא חזר להשתתף במרוצים במדי קבוצת סקסו בנק שהפכה בינתיים לסקסו בנק - טינקוף בנק. בוואלטה אספניה של 2012 הוא זינק כאחד המועמדים המובילים לניצחון. עד הקטע ה-17 במרוץ התנהל המרוץ בשליטתו של ז'ואקים רודריגז. קונטדור ניסה לתקוף את רודריגז בקטעים הרריים רבים, אך נכשל ורודריגז אף הגדיל את הפער וניצח ב-3 קטעים הרריים. בקטע ה-17 ביצעה קבוצתו של קונטדור מהלך מורכב ובו תקף קונטדור את רודריגז וחבר לרוכבים בני קבוצתו שהיו בבריחה ואלו סייעו לו לפתוח פער גדול מרודריגז. בסיום הקטע ניצח קונטדור בקטע (הקטע היחידי בו ניצח במרוץ זה) ועבר ללבוש את חולצת המוביל, החולצה האדומה. הוא שמר על הבכורה עד סיום המרוץ במדריד והשלים בכך ניצחון חמישי בגרנד טור. הוא ניצח במרוץ מילאנו–טורינו.
2013
בטור דה פראנס של 2013 נחשב קונטדור כאחד המועמדים לניצחון. במהלך המרוץ הוא הפגין כושר טוב אך נכנע לעדיפותו הבולטת של המנצח, כריסטופר פרום. הוא דורג שני בתחילת הקטע הלפני אחרון במרוץ שהיה קטע הררי. בקטע זה תקפו אותו נאירו קינטנה וג'ואקים רודריגס והצליחו לחלוף על פניו. בסיום המרוץ בפריז דורג קונטדור במקום הרביעי. בסיום העונה נשאר קונטדור בקבוצה על אף שהבעלות על הקבוצה הספורטיבית עברה לידיו של אולג טינקוב, אחד מנותני החסות של הקבוצה, שמתח ביקורת על צורת הרכיבה של קונטדור בטור דה פראנס.
2014
בחלקה הראשון של עונת 2014 ניצח קונטדור בשני מרוצי קטעים חשובים: טירנו - אדריאטיקו ובוואלטה פאיס בסקו ונחשב אחד המועמדים המובילים לניצחון בטור דה פראנס. בקטע ה-5 במרוץ, שנערך במזג אוויר גשום במסלול שכלל אבני מרצפות האופייניות למרוצי האביב הקלאסיים, ספג קונטדור פיגור של מעל לשתי דקות לאחד ממתחריו העיקריים, וינצ'נצו ניבאלי. לאחר שאחד ממתחריו העיקריים, כריסטופר פרום, פרש מהמרוץ בעקבות נפילה, נפל גם קונטדור ונאלץ לפרוש מהמרוץ. היה זה בקטע ה-10 במרוץ. פציעתו הקשה יחסית הביאה אותו להודיע על כך שלא ירכוב בוואלטה אספניה, אך עקב החלמתו המהירה הוא שינה את תוכניותיו וזינק לוואלטה שבה ניצח.
2015
לקראת תחילת עונת 2015, הצהיר קונטאדור כי יתמודד בעונה זו הן בג'ירו ד'איטליה והן בטור דה פראנס במטרה לנצח בשני המרוצים, מבצע שהאחרון שיכל לו היה מרקו פנטאני ב-1998. במרוצי ההכנה של תחילת העונה הפגין קונטדור כושר טוב: הוא סיים שני (אחרי כריסטופר פרום) בטור של אנדלוסיה ורביעי בטור של קטלוניה בו נפצע. הוא הצליח להתאושש עד תחילת הג'ירו ד'איטליה ומתחילת המרוץ דורג במיקום גבוה. לאחר הקטע ה-5 שהסתיים בפסגה בחבל טוסקנה, עבר קונטדור להוליך את המרוץ בדרוג הכללי. הוא החזיק בחולצה הוורודה עד הקטע ה-13 המישורי שבו היה מעורב בנפילה כ-3.2 ק"מ לסיום. קבוצות הספרינטרים הכתיבו בשלב זה קצב מהיר ביותר והפיגור שאליו נקלע קונטאדור הביא אותו לפיגור של 36 שניות מול יריביו מקבוצת אסטנה, פביו ארו ומיקל לנדה, וארו עבר להוביל במרוץ. בקטע העוקב, שהיה מרוץ אישי נגד השעון, הצליח קונטאדור לגבור בפער ניכר על יריביו בדרוג הכללי וחזר להוביל בפער של 2:28 דקות. בקטעים ההרריים המכריעים שבאו לאחר מכן הצליח קונטאדור להגדיל את יתרונו עד למעל 5 דקות, פער שהתברר כקריטי לאחר שבקטעים ה-19 וה-20 ניצח פביו ארו תוך שצמצם את הפער לקונטאדור לכ-2 דקות. בקטע הסיום במילאנו השלים קונטאדור ניצחון שני בג'ירו ד'איטליה (ללא שניצח באף קטע במרוץ). בניצחונו זה הצטרף לברנאר אינו כשני הרוכבים היחידים שהשלימו ניצחונות מרובים (לפחות שני ניצחונות) בשלושת הגראנד טורים.
כהכנה לטור דה פראנס בחר קונטאדור במרוץ הצרפתי Route du Sud. הוא ניצח במרוץ כשגבר בין היתר על מי שנחשב אחד המועמדים הבכירים לטור דה פראנס, נאירו קינטנה.
את הטור דה פראנס פתח קונטאדור בצורה טובה ודורג לאחר הקטעים המישוריים בהם היה מזג אוויר קשה לפני יריביו קינטנה וניבאלי שסבלו פיגורים. אולם בקטע הראשון שהסתיים בפסגה (קטע 10) ניצח כריסטופר פרום תוך שפתח פער ניכר על יריביו, כולל קונטאדור, שדורג לאחר קטע זה במקום ה-6 בדרוג הכללי בפער של מעל 4 דקות מהמוביל. עד סיום המרוץ לא חל שינוי משמעותי בדרוגו של קונטאדור והשתתפותו לא היוותה משקל בעל משמעות על התפתחות המרוץ. הוא סיים במקום החמישי בפער של 9:48 דקות מהמנצח פרום.
סיירת (יחידה צבאית)
סיירת היא יחידה צבאית הנמנית עם הכוחות המיוחדים ואשר ללוחמים בה הכשרה עמוקה בסיור ומיומנות ב: סיור, איסוף מודיעין קרבי, ניווט רגלי ורכוב, ביצוע תצפיות מגוונות בהתאם לטוואי השטח, לחימה בטרור, הכוונה והובלת הכוחות הלוחמים.
בצה"ל
בחיל הרגלים, בכל חטיבה קיים גדוד סיור (גדס"ר) ובו פלוגת סיור (פלס"ר) שנחשבת לסיירת החטיבה עצמה. בשנים האחרונות חודשו חלק מהסיירות בחיל הרגלים. בחטיבת כפיר הוקמה סיירת חרוב החדשה שמבצעת פעילות לוט"ר ולש"ב מובחרת ביהודה, שומרון ועזה. גדוד הסיור של חטיבת גולני עבר שינוי דרסטי במבנה שלו ושמו שונה ל"סיירת גולני" (שם שבעבר יוחד לפלס"ר בלבד). בחיל השריון, בחטיבות 7 ו-401 היו קיימות פלוגות סיור, המוכרות כפלס"ר שריון, עד לסגירתן ב-2021 והחלפתן בפלוגות חשיפה-תקיפה.
בחיל האיסוף הקרבי הלוחמים מבצעים פעולות סיור, מפאת תפקידו המקצועי הייעודי של החיל באיסוף מודיעין קרבי. שני סוגי הלוחמים בחיל מכוונים לשני סוגי איסוף מודיעין בתצורה של סיירת: הלוחמים הייעודיים, שתפקידם לעסוק בפעילות מודיעין קרבי המכוונת לפתרון בעיה ספציפית בתחום הביטחון השוטף, ולוחמי יחמ"מ, שתפקידם איסוף מודיעין קרבי לצורך בניית בנק מטרות ומודיעין אופרטיבי עבור כלל צה"ל. שני סוגי הלוחמים יכולים לעבוד בתצורת סיירת בבט"ש ובמתאר אופרטיבי, אך מוקד העיסוק מותאם לגזרה ולהגדרת הלוחם כייעודי או כלוחם יחמ"מ.
בחיל ההנדסה הקרבית, בכל גדוד קיימת מחלקת סיור (מחס"ר), שבנויה ופועלת על אותה צורה כמו הפלס"ר אך באופן של צוותים. בנוסף, ביהל"ם, יחידת העילית ההנדסית של החיל, קיימת סיירת יעל המתמחה בסיור, איסוף מודיעין קרבי, חבלה התקפית וקומנדו הנדסי.
סיירת מרכזית ומפורסמת בצה"ל היא סיירת מטכ"ל, יחידת הסיור והקומנדו של אגף המודיעין.
בעבר פעלו סיירות פיקודיות:
בעקבות סיירת מטכ"ל, בסלנג הישראלי, המונח "סיירות" נהפך לכינוי לכל היחידות המובחרות, גם לאלה המיועדות לפעולות קומנדו. בעקבות זאת, יום מיונים ליחידות מובחרות במסגרת תהליך המיון והגיוס לצה"ל נקרא "יום סיירות", אף שהוא משמש גם יחידות שאינן סיירות.
בחיל הים - המונח סיירת מתייחס ליחידות סיור המרכיבות את פלגות הבט"ש.
ישראל במלחמת יום הכיפורים
מלחמת יום הכיפורים היא השלישית מבין מלחמות ישראל בהיקף מלא שהתחוללו לאחר מלחמת העצמאות. להבדיל משתי קודמותיה, מלחמת סיני ומלחמת ששת הימים, שבהן פתחה מדינת ישראל, במלחמת יום הכיפורים הותקפה ישראל בהפתעה, ובו-זמנית בשתי חזיתות. במהלכי המלחמה הראשונים הייתה יד התוקפים על העליונה, בזירת הדרום צלח צבא מצרים את תעלת סואץ, ובצפון חדר צבא סוריה לעומק רמת הגולן. האבדות בנפש ובציוד היו כבדות וההתאוששות ארוכה. מלבד המהלכים הצבאיים של המלחמה, היו לה, בזירת הפנים, השפעות מורליות קשות על העורף הישראלי ועל הציבור בישראל, והשלכות על מהלכיה הצבאיים והמדיניים של מדינת ישראל לעתיד.
בין המלחמות
מאז סיום מלחמת העצמאות ב-1949 נשמעו איומים מצד מדינות ערב על "הסיבוב השני". ביטוי זה עורר מורא מסוים במדינה ומה גם שבראשית שנות ה-50 חלה התדרדרות במצב הביטחוני. המסתננים (חלקם פליטי 1948 שבאו לראות את רכושם ולבקש נקם), רצחו וגנבו באזורי הספר, הפדאיון שנשלחו על ידי המודיעין המצרי, ביצעו גל מעשי הרג וחבלה. ומנגד ביצע צה"ל שורת פעולות תגמול. בעסקת הנשק הצ'כית-מצרית משנת 1955, התחמשה מצרים בכמויות גדולות של מפציצים ומטוסי קרב, בעוד שישראל הייתה נתונה באמברגו מצד מדינות המערב - כל אלו לא בישרו טובות על הסיבוב השני העתידי. והנה, במלחמת סיני, שישראל פתחה בה ב-29 באוקטובר 1956, כבש צה"ל תוך שבוע את רצועת עזה וחצי האי סיני. כל זאת במיעוט אבדות ובהרס הנשק הסובייטי או לקיחתו שלל.
חלף עשור ובחודש מאי 1967 נתרגשה על ישראל תקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים ושוב אחזה בציבור חרדה. במלחמה כבש צה"ל תוך שישה ימים את רצועת עזה וחצי האי סיני ואת רמת הגולן, סילק את צבא ירדן מחלקי ארץ ישראל שממערב לנהר הירדן והעיר העתיקה והכותל המערבי היו בידי ישראל. החרדה נמוגה ובמקומה אחזה בציבור אופוריה.
נראה היה כי לאחר שני ניצחונות מזהירים אלו ישראל היא בלתי מנוצחת. הופיעו שלל אלבומי המלחמה שקיבלו את הכינוי "אלבומי הניצחון" והעיתונות החלה לפאר את אלופי צה"ל במה שכונה "פולחן הגנרלים". המדינה "מגולן עד סיני" נראתה כאימפריה שאין לזעזעה. כל זה התנפץ בצהרי יום הכיפורים תשל"ד.
גיוס ביום הקדוש
בשעות בין הערביים של יום שישי, ט' בתשרי תשל"ד – 5 באוקטובר 1973, ערב יום הכיפורים תשל"ד, כשאזרחי ישראל הלכו לבתי הכנסת, הם לא ידעו כי הרמטכ"ל, רב-אלוף דוד אלעזר, החליט בבוקר אותו יום להכריז על מצב כוננות ג' בצבא הסדיר, שהיא הכוננות בדרגה הגבוהה ביותר שלפני מצב לחימה בפועל. הם גם לא ידעו כי למחרת, שבת 6 באוקטובר, תתקיים ישיבת ממשלה שלא מן המניין, שבה ידווחו השרים על הכוננות ועל המתיחות בגבולות.
סימן אחד לכך שאכן מתרחש דבר לא שגרתי היה נסיעתם בשעות אחר הצהרים המאוחרות של כלי רכב צבאיים, וטיסתם של מטוסי תובלה לכיוון צפון, אך איש לא שיער במה מדובר. לאחר מעשה נודע כי הנסיעות והטיסות היו לשם החשת צוותי הטנקים של חטיבה 7, חטיבת השריון הסדירה, לתגבור הכוחות ברמת הגולן.
למחרת, ב-6 באוקטובר, בשעות הבוקר של יום הכיפורים, לאחר שהגיעה בסביבות השעה 4 לפנות בוקר הידיעה הוודאית כי צבאות מצרים וסוריה עומדים לתקוף את מדינת ישראל עוד באותו יום, ולאחר שבישיבת המטכ"ל הוחלט על גיוס שתי אוגדות מילואים, ומאוחר יותר באותו בוקר אישרה הממשלה את גיוס כל אוגדות השריון והמערך הלוגיסטי, התעוררה הארץ למראה הלא יאומן של גיוס המוני המתרחש ביום הכיפורים. רחובות הערים נמלאו בחיילי המילואים היוצאים בכלי רכבם או בהסעות למקומות הכינוס. ללא תקדים היה המראה של חיילי המילואים הדתיים, שנזעקו מבתי הכנסת, כשלראשיהם כיפות ובידיהם הטליתות עולים על כלי הרכב בעצם היום הקדוש.
העיתון "מעריב" תיאר תמונה זאת למחרת במאמר המערכת שלו שנשא את הכותרת "בטליתות של חאקי":
בשעות לפני הצהרים של אותו יום התחולל אירוע יוצא דופן אחר שכמוהו לא היה מאז מלחמת העצמאות, החל "מבצע ילד" לפינוי הנשים והילדים מרמת הגולן על פי הוראת המטה הכללי. במרבית היישובים התקבלה ההוראה בהתנגדות מצד התושבים, ששככה מאוחר יותר באותו יום כאשר נפלו הפגזים הראשונים. ב-7 באוקטובר תגיע גם ההוראה לפנות את הגברים מיישובי רמת הגולן.
אמצעי התקשורת
בכל אותה עת לא היה בידי אזרחי ישראל המידע על סיבת ההתרחשות. קול ישראל וגלי צה"ל, שהיו באותה עת תחנות הרדיו היחידות בישראל, היו בדממה כנהוג בכל יום כיפורים כמו גם הטלוויזיה הישראלית, שהייתה ערוץ הטלוויזיה היחיד ששידר בישראל. בשעה שלוש בצהריים הופרה הדממה ושודרה מהדורת חדשות דרמטית בה התבשר העם בישראל מפיו של אריה גולן כי צבאות מצרים וסוריה פתחו בהתקפה. בה בעת נשמעה צפירת אזעקה ברחבי הארץ ודובר צה"ל הוציא הודעה קצרה:. מיד לאחר מכן הודיע הדובר על הכרזת האפלה כללית בארץ.
בשעה 16:00 של יום הכיפורים נפגש שר הביטחון משה דיין עם עיתונאים ואמר להם כי מחר בערב, כאשר יגיעו כוחות המילואים לחזית, תחל המלחמה האמיתית ואז "נהפוך את השטח לבית קברות גדול עבורם". מאוחר יותר, במסיבת עיתונאים המונית בבית סוקולוב בתל אביב בנוכחות ראש אגף המודיעין האלוף אלי זעירא הכריז דיין, בין היתר:
בשעה 18:00 שודר ברדיו ובטלוויזיה נאומה לאומה של ראש הממשלה גולדה מאיר בו אמרה, בין היתר:
ציפיות שנכזבו
במוצאי יום הכיפורים היה העם בישראל נתון בתחושה אופטימית. כשם שמשה דיין סבר כי ניתן יהיה לבלום את האויב בכוחם של החיילים הסדירים בלבד, כך סבר גם הציבור כי צה"ל עטור הניצחונות יניס את האויב וימגר אותו בקלות תוך זמן קצר.
לאחר ליל הקרבות הראשון התברר לפיקוד הצבאי ולהנהגה המדינית כי המלחמה זו לא תהיה "היום השביעי של מלחמת ששת הימים", כלשונו של האלוף שמואל גונן (גורודיש). לאחר הלילה הזה ובימים שבאו אחריו התברר לפיקוד כי רמת הגולן כמעט נפלה לידי הסורים, כי מוצב החרמון נכבש על ידי הקומנדו הסורי, וכי על מצרי באב אל מנדב הוטל הסגר ימי נגד ספינות ישראליות.
לעם בישראל התבררו הדברים רק בהדרגה. המקור העיקרי ממנו שאב הציבור בעורף מידע היה תיאורי המלחמה שהתפרסמו בעיתונות הישראלית. התיאורים באמצעי התקשורת בימי המלחמה הראשונים, היו מוגבלים וכלליים, והודיעו על קרבות המתנהלים בשתי החזיתות, המצרית והסורית, שהחלו אמנם במתקפת אויב, אך אפשר לסמוך על צה"ל כי יבלום אותה. בשל הוראות הצנזורה הצבאית, לא פורסם בשבוע הראשון למלחמה דבר על חללי צה"ל.
הכותרות אמרו:
גם "קול ישראל", שעבר במלחמה לשדר לראשונה 24 שעות ביממה המשיך לשדר את דיווחי הכתבים הצבאיים שסיפרו רק על ניצחונות בחזית.
כאשר צה"ל נכשל במתקפת הנגד של 8 באוקטובר בסיני, קשה היה גם למטה הכללי לקלוט מיד עובדה זו מאחר שבמשך כל אותו יום זרמו למטה ידיעות אופטימיות מן השטח.
ביום שלמחרת, 9 באוקטובר, לא הוכרז על הצלחת מתקפת הנגד. בערבו של אותו יום הופיע האלוף במילואים אהרן יריב, שגויס כעוזר מיוחד לרמטכ"ל, בשידור טלוויזיה כדובר הרשמי מטעם צה"ל והממשלה והציג את המצב בחזית בצורה מאופקת ללא תרועות ניצחון: "המצב איננו פשוט וקל. המלחמה עלולה להתארך, אך אל נא נחשוב במונחים של סכנה לעם ישראל". כאן הבין העם לראשונה כי מלחמה זו איננה מלחמת בזק וחש מרומה בשל הפרסומים בתקשורת בימי המלחמה הראשונים.
בימים הבאים לא הוכרז על הכרעה, אלא נמשכו ההודעות החוזרות ונשנות על "קרבות בלימה". אז חש הציבור כי אכן זו מלחמה קשה המתמשכת מעבר למצופה. בינתיים החלו לדלוף לציבור פרטים על הכשלונות. הדברים נודעו מפי חיילים שאינם לוחמים שיצאו לחופשות חטופות, אשר שמעו ברשתות הקשר את זעקות המצוקה של חיילי המעוזים שכותרו, או שידעו על נפילת מוצב החרמון. גם לוחמים פצועים שאושפזו בבתי החולים ברחבי הארץ מסרו פרטים לבני משפחתם.
כשהתהפך הגלגל בחזית הסורית, וצה"ל החל להתקדם מרמת הגולן אל תוך השטח הסורי שקיבל את הכינוי "המובלעת הסורית", חילחל אל תוך הדיווחים בתקשורת, כי התקדמות זאת הייתה התגברות על מצב קריטי ברמת הגולן שבו הסורים כבשו כמעט את כולה, והחלו להיוודע פרטים על קרב עמק הבכא.
ב-14 באוקטובר 1973 חל מפנה בחזית המצרית וכוחות צה"ל החלו להביס את הצבא המצרי. באותו יום, השמיני למערכה, נמסרו לראשונה הודעות למשפחותיהם של חיילי צה"ל שנהרגו בקרב עד לאותו מועד, ופורסם שמספר החללים הוא 656. בערבו של אותו יום נשא שר הביטחון, משה דיין, את דבריו לאומה. דבריו שודרו בשעת צפיית שיא של ערב בטלוויזיה הישראלית. בטון מינורי ובהבעה שחוחה בישר דיין לעם את האמת על המלחמה הקשה, אותה כינה " מלחמה כבדת ימים, כבדת דמים":
בימים שלאחר הודעה זו, על אף שהמצב בחזיתות השתפר - בחזית הסורית נפרצו ב-11 באוקטובר מערכי האויב המבוצרים ליד קוניטרה והשריון הישראלי החל להתקדם לעומק השטח הסורי, ובחזית המצרית החלו ההכנות לצליחת תעלת סואץ - חי עדיין העם בישראל תחת רושם ההודעה על החללים. הציבור הבין כי זו מלחמה מרובת חללים, כי המספר שפורסם אינו סופי ומאות מחיילי צה"ל ממשיכים ליפול מדי יום בחזיתות.
תנופת ההתקפה של צה"ל נמשכה, ובלילה שבין 15 ל-16 באוקטובר חצו כוחות צה"ל את תעלת סואץ והחלו להילחם בגדה המערבית שלה, שקיבלה בפי הלוחמים את הכינוי "אפריקה". החצייה נעשתה במאמצים רבים לפתיחת הצירים שנחסמו, ותוך קרב קשה בחווה הסינית, כיתור הארמייה השלישית של מצרים, ואבדות קשות שספג צה"ל במתחם שכונה "חצר המוות".
ב-16 באוקטובר נשאה ראש הממשלה גולדה מאיר נאום ארוך בפני הכנסת שבו סקרה את המצב בחזיתות. פסקה קצרה אחת בדבריה, שאותה לא הרחיבה, גרמה להתרגשות רבה בציבור: "בשעה זאת, כשהננו מכונסים בישיבת הכנסת, פועל כוח של צה"ל גם בעבר המערבי של התעלה". ב-21 ו-22 באוקטובר הצליחה חטיבת גולני, במחיר הרוגים רבים לכבוש בחזרה מידי הסורים את מוצב החרמון, וערב הפסקת האש שנקבעה ל-24 באוקטובר ערך צה"ל קרב קשה בשטח בנוי בעיר סואץ.
ב-1 בדצמבר 1973, למעלה מחודש לאחר הפסקת האש עם מצרים, נפטר ראש הממשלה ושר הביטחון הראשון, דוד בן-גוריון. היה זה בזמן שטרם נחתמו הסכמי הפרדת הכוחות, ובחזית הסורית המשיכו להתנהל הקרבות שקיבלו את הכינוי "מלחמת ההתשה במובלעת הסורית". בן-גוריון נפטר בשיבה טובה, אך בקרב העם ראו סמליות במותו בעת כה קשה למדינה שהוא הכריז על הקמתה ועמד בראשה שנים רבות.
על המהלכים המודיעיניים והצבאיים בתקופה שלפני המלחמה ובמהלכה, שהייתה להם השפעה כה עזה על המורל הלאומי, אשר גרמו לטראומה שלא חלפה במרוצת השנים, התנהלו דיונים נוקבים בצמרת המדינית והביטחונית. תוכן דיונים סגורים אלה לא נודע לציבור בזמן אמת. הוא נודע במרוצת השנים, במקוטע ולסירוגין, ותואר בספרים ובמחקרים שנכתבו על המלחמה בשנים שלאחריה. חלק מפרוטוקול הדיונים הותר לפרסום על ידי גנזך המדינה ב-4 באוקטובר 2010, והתחיל להתפרסם למחרת בעיתוני המדינה, לקראת ציון 37 שנים למלחמה. עם פרסום הפרוטוקולים בא אישור לכל מה שהיה עד אז רק בגדר מידע מקוטע - גודל המחדל והכישלון, חרדת המנהיגים, היסוסיהם וטעויותיהם.
על הפרוטוקולים כתב, ביום פרסומם בעיתונות, הפרשן הצבאי איתן הבר:
נשק יום הדין
דיוני הצמרת הביטחונית והמדינית שנערכו במהלך מלחמת יום הכיפורים, שתוכנם לא היה ידוע בציבור בעת המלחמה, ונחשפו אט אט לידיעתו במרוצת השנים, התנהלו באווירה של יאוש. הסופר דוד שחם תיאר לימים אווירה קודרת זו:
דוד שחם המשיך ותיאר כיצד על רקע אווירת יאוש זו עלה הרעיון כי ישראל תשתמש בנשק גרעיני:
בראיון שנתן ארנן עזריהו, יועצו של השר ישראל גלילי, לאבנר כהן, תיאר עזריהו התייעצות שקיימה ראש הממשלה, גולדה מאיר, עם השרים דיין, גלילי ויגאל אלון, בצהרי 7 באוקטובר 1973, היום השני למלחמת יום הכיפורים, לאחר שקיבלו סקירה מהרמטכ"ל דוד אלעזר. בסופה של התייעצות זו הציע דיין, לקיים, לנוכח חומרת המצב בחזיתות, הפגנה של יכולתה הגרעינית של ישראל. השרים אלון וגלילי התנגדו בתוקף להצעה, וזו נדחתה על ידי ראש הממשלה, גולדה מאיר, שאמרה לדיין: "תשכח מזה".
בחלק מהפרוטוקולים של דיוני הצמרת, שהותר לפרסום על ידי גנזך המדינה ב-4 באוקטובר 2010, נמצא רמז לכוונת ישראל לעשות שימוש בנשק יום הדין בעת מלחמת יום הכיפורים. הרמז נמצא בדבריה של גולדה מאיר בהתייעצות שנערכה ב-9 באוקטובר 1973, כי יש לה "מחשבה מטורפת". בעיתונות הישראלית הובעה הסברה כי גולדה מאיר התכוונה לשימוש בנשק גרעיני. יש הסבורים כי היא התכוונה לרעיון כי תצא לפגישת בזק סודית לדיון חירום עם נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון. יוסי מלמן, הפרשן לענייני צבא של עיתון "הארץ", הביע את דעתו כי:
במקביל לפרסום הפרוטוקולים ב-6 באוקטובר 2010 ראה אור בארצות הברית ספרו של היסטוריון הגרעין הישראלי אבנר כהן The Worst-Kept Secret: Israel's Bargain with the Bomb (הסוד שנשמר באופן הגרוע ביותר: עסקת הפצצה הישראלית). הספר מציין כי: "נראה שבשניים או שלושה מקרים במהלך המלחמה, הוכרזה 'כוננות אסטרטגית' (שם הקוד לכוננות גרעינית): פעמיים בשבוע הראשון של המלחמה, ופעם ב-17 או ב-18 באוקטובר, בתגובה לכוננות של מערך טילי סקאד סובייטיים במצרים".
גילוי רשמי, מפורט ומדויק, בעניין הנשק הגרעיני במלחמת יום הכיפורים, לא ניתן מעולם וזאת עקב מדיניות העמימות הישראלית בנושא הגרעין, אך רוח הדברים שפורסמו מעידה על מידת החרדה והיאוש של ההנהגה הישראלית במלחמת יום הכיפורים.
רוח ההתנדבות
ב-7 באוקטובר, כשהופעל משטר הג"א הופעלו נערי הגדנ"ע לעזור לאזרחים לצבוע את פנסי מכוניותיהם ולהאפיל את חלונות בתיהם.
משהתבררה לעם חומרת המצב החלו גילויי התנדבות. לצדי כבישי הגליל, המוליכים לרמת הגולן, הקימו התושבים ביוזמתם דוכנים לחלוקת פירות ומשקאות לחיילים העולים צפונה. מתנדבות האגודה למען החייל (המכונות בעגה הצה"לית "דודות") אספו חבילות ובהן ממתקים וציוד אישי עבור החיילים, וילדי בתי הספר צרפו לחבילות מכתבים מעוטרים. עיריות רבות פתחו קווי חירום למסירת דרישות שלום מהחיילים למשפחותיהם. חיילים רבים לא התפנו במהלך הקרבות לכתוב למשפחותיהם. בתום הקרבות נערך בחיפה ב-7 בנובמבר מבצע לעידוד החיילים לשליחת מכתבים וגלויות לבתיהם. קצין העיר העביר 30 אלף גלויות ליחידות הצבא.
הציבור תרם לחיילים בחזית מכשירי רדיו טרנזיסטור, משחקים וספרי קריאה קלים. הוועד למען החייל ריכז את התרומות. אלף ספרי תורה גויסו במבצע משותף של הרבנות הצבאית, איחוד בתי הכנסת ומשרד הדתות והועברו ליחידות צה"ל השונות. הרב הצבאי הראשי, תת-אלוף מרדכי פירון, חיבר תפילה מיוחדת לשלום חיילי צה"ל.
פרופסורים ומרצים מהטכניון התנדבו לעבוד כמכונאים בתעשייה האווירית כדי למלא את מקום העובדים שגויסו למילואים, ולעזור במשימה של החזרה לכשירות של מטוסי חיל האוויר שנפגעו בקרבות.
מאות אנשי מילואים ששהו מחוץ לישראל, בקביעות או באופן זמני, עזבו את מקומות עבודתם ולימודיהם וטסו על חשבונם לישראל, ועם הגיעם ארצה מיהרו להצטרף ליחדותיהם בחזית. אלפי אזרחים תרמו דם במגן דוד אדום. כמאתיים נכים, בהם קטועי גפיים, התנדבו למלא תפקידים שונים במל"ח - משק לשעת חירום.
אמני ישראל, שחקנים, בדרנים וזמרים נהגו כמנהגם בכל מלחמות ישראל והופיעו בפני חיילי צה"ל, ככל שתנאי החזית איפשרו זאת. השחקן חיים טופול הגיע מלונדון והתייצב מיד ביחידתו ונשלח ליחידת הבידור של מחלקת החינוך של צה"ל.
ראשי המגזר הכלכלי במשק, תעשיינים, בנקאים וקבלנים הקימו ב-10 באוקטובר ועד ציבורי לגיוס חצי מיליארד לירות למלווה המלחמה. לפי בקשת ראש הממשלה הועמד יצחק רבין בראש הוועד.
בזירה הפוליטית
בפרוץ המלחמה הייתה בשלטון ממשלת ישראל החמש עשרה שבראשה עמד המערך, שהיה רשימה משותפת וסיעה משותפת בכנסת של מפלגת העבודה ומפ"ם. סיעת גח"ל - גוש חירות ליברלים שהייתה משותפת לתנועת החרות והמפלגה הליברלית, הייתה באופוזיציה לאחר שפרשה מממשלת האחדות הלאומית ב-4 באוגוסט 1970 על רקע תוכנית רוג'רס השנייה.
הממשלה הייתה בסוף דרכה מאחר שב-30 באוקטובר 1973 עמדו להיערך הבחירות לכנסת השמינית. לרבים בציבור נדמה היה כי מה שהיה הוא שיהיה. ה"כוורת" של המערך - הכרזה שבמרכזה ראש הממשלה וסביבה השרים המובילים - נראתה כהרכב העתיד לשלוט במפה הפוליטית עוד שנים רבות. רשימת המערך עדיין נחשבה כרשימה היחידה שיכולה להחזיק בשלטון, בלי אלטרנטיבה משמעותית.
כחלק מתעמולת הבחירות פרסם המערך, באמצע חודש ספטמבר, מודעת בחירות בעיתונות בכותרת "קו בר לב", האומרת בין היתר:
חלפו כשבועיים והמציאות טפחה על פני תיאור אידילי זה.
מיד עם פרוץ המלחמה, עוד במוצאי שבת, 6 באוקטובר 1973, הציע מנחם בגין לראש הממשלה גולדה מאיר להפסיק את תעמולת הבחירות עד לאחר המלחמה. ראש הממשלה נענתה להצעה וסיעות המערך, הליכוד והמפד"ל הסכימו על הדחייה. נעשה אף ניסיון להוציא מהעיתונים את מודעות הבחירות שנועדו להתפרסם ביום ראשון, 7 באוקטובר, שנמסרו לדפוס עוד בסוף השבוע הקודם, אך הדבר היה מאוחר מדי וחלק מן המודעות הופיעו עדיין בעיתוני יום ראשון. כשהתארכה הלחימה הוחלט ב-30 באוקטובר על דחיית הבחירות ליום האחרון של 1973.
במשך כל ימי הלחימה לא התחוללו זעזועים פוליטיים במדינה. בכנסת לא הופרה ההסכמה הכללית לתמוך בצה"ל בעת מלחמה, אך עם סיום הקרבות קרא מנחם בגין מעל בימת הכנסת את קריאתו הנוקבת כלפי שרי הממשלה "מדוע לא קרבתם את הכלים?":