cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יטורים
היסטוריה
מוצאם של היטורים באזור הטרכון שבסוריה של היום, אזור בזלתי הקשה למחיה ולשליטה. משם התפשטו ובשיאה של ממלכתם שלטו על בקעת הלבנון, על חלקים מחופה הצפוני של לבנון וחופה הדרומי של סוריה, ועל חלקים מן הגליל. ד"ר משה הרטל טוען שגם באירופה ניתן למצוא קברים של לוחמים יטורים.
שלטונם של היטורים בגליל העליון לא לווה בהתיישבות יטורית. בממצאים הארכאולוגיים מן הגליל אין עדות לנוכחות או התיישבות אתנית כזאת.
יוסף בן מתתיהו מספר שיהודה אריסטובולוס הראשון שלח את אחיו אנטיגונוס הראשון לכבוש את ממלכתם, בשנת 104 לפנה"ס. הגליל נכבש מידם, ואלו מהם שרצו להישאר בו חויבו בגיור, כפי שנהגו החשמונאים באדומים. במחקר המודרני, הטענה שהגיור בוצע בכפייה, הן בהקשר של היטורים והן בהקשר של האדומים, שנויה במחלוקת.
על הר סנאים בחרמון קיימים שרידי מקדש יטורי ובו כתובת יוונית, חורבות בית בד ובורות מים.
ח'רבת חוורית בגולן, הייתה יישוב יטורי, ובימינו נחשב המקום כקדוש לדרוזים, נבי אליא.
Sen Olsan Bari
Sen Olsan Bari (באנגלית: It Were You, ובעברית: [הלוואי ש]זה היית אתה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הטורקייה אליינה טילקי. השיר יצא לאור ב-27 ביולי 2017 על ידי חברת התקליטים דואן מיוזיק קומפני כסינגל שלא מתוך אלבום.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום הראשון במצעד שבטורקיה, ובכך הפך לראשון של טילקי שעשה זאת.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ארסיי אונר, שגם הפיק אותו. השיר הוא הסינגל השני של טילקי, לאחר שהקודם היה שיתוף הפעולה "Cevapsız Çınlama", שיצא שנה לפני כן, ביחד עם הדיג'יי הטורקי אמרה קאראדומן.
וידאו קליפ
הקליפ זכה להצלחה עולמית, ונכון ל-24 במרץ 2018, מונה הצפיות שלו עומד על כ-314 מיליון צפיות, דבר אשר הופך אותו לקליפ הטורקי השלישי הנצפה ביותר בכל הזמנים, כשהראשון לכך הוא שירה "Cevapsız Çınlama".
המאה ה-12
המאה ה־12 היא התקופה שהחלה בשנת 1101 והסתיימה בשנת 1200 (בין התאריכים 1 בינואר 1101 ל-31 בדצמבר 1200). במאה זו אירופה ידעה שגשוג תרבותי, שנודע כ-'רנסנס של המאה הי"ב'.
במהלך מאה זו התעצמו מלחמות הדת באירופה והמזרח התיכון. המדינות הצלבניות התבססו בארץ הקודש מתוך מאבק מתמיד במעצמות המוסלמיות העולות בסוריה ומצרים, ומסעי צלב חדשים יצאו מאירופה הנוצרית כדי לסייע להן. בחצי האי האיברי התקדמה בהתמדה הרקונקיסטה הנוצרית, ולעומתה קמו בצפון אפריקה אימפריות אסלאמיות משושלות המוראביטון והמוואחידון. באירופה גופה נמשך מאבק האינווסטיטורה, בין הכנסייה הקתולית למלכים החילונים.
בעולם הערבי הגיעה לשיאה ההגות הפילוסופית והמדעית האריסטוטלית, והיהודים השתלבו בה בהצלחה רבה. ביהדות אשכנז התבסס בית מדרשם של בעלי התוספות ושיטת הפלפול שפיתח, ותורת הקבלה החלה לקבל את עיקר גיבושה ופרסומה.
אסף זמיר
אסף זמיר (נולד ב-31 באוגוסט 1980, י"ט באלול ה'תש"מ) הוא פוליטיקאי ישראלי אשר כיהן כקונסול ישראל בניו יורק מדצמבר 2021 עד מרץ 2023. כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת חוסן לישראל בסיעת כחול לבן וכשר התיירות. היה ממייסדי סיעת "רוב העיר" במועצת העיר תל אביב, ועמד בראשה. בשנים 2008–2013 כיהן כסגנו של ראש עיריית תל אביב-יפו רון חולדאי, ובשנים 2013–2018 כיהן כסגן ומ"מ ראש העירייה וכמחזיק תיק החינוך בעירייה. בנוסף מכהן משנת 2010 כחבר ועד קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות וקולנוע תל אביב וכיו"ר דירקטוריון הוועד משנת 2016.
ביוגרפיה
זמיר נולד בבאר יעקב. אמו גליה, אמנית ושחקנית, ואביו מוקי זמיר. דודו הוא פרופסור יצחק זמיר, היועץ המשפטי לממשלה ולימים שופט בית המשפט העליון. בילדותו שהה עם משפחתו חמש שנים בפלורידה, ובשובו לישראל למד בבית הספר א.ד. גורדון ובתיכון עירוני ד', והיה פעיל ומדריך בתנועת הצופים בתל אביב ובתנועת הנוער העובד והלומד. בנעוריו שיחק בסדרת הילדים "ג'ינג'י" בתפקיד יורם.
את שירותו בצה"ל עשה ביחידת השליטה המרכזית של חיל האוויר. הוא בוגר הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, התמחה במשרד עורכי דין נשיץ ברנדס אמיר ושות', והוא עורך דין מוסמך. בנוסף, בוגר תואר בתרבות צרפת מטעם אוניברסיטת סורבון.
פעילות ציבורית
בקדנציה הראשונה לכהונתו כסגן ראש העיר פעל זמיר בנושאים שונים, בהם: דיור בר השגה בדרום העיר ובצפונה, טיפול והקמת מרכזים לאוכלוסיית הצעירים, תחבורה אלטרנטיבית, אמנות צעירה ואמנות רחוב, שנת האמנות, פתיחה והרחבה של מרכזי נוער שכונתיים, חיזוק הקשר בין העירייה ויזמי חיי הלילה, ביטול חלוקתה של מפת היתרי הלילה והרחבתה, חיזוק תנועות הנוער בעיר, פיתוח התיירות, ופעל למיתוגה של תל אביב יפו כ"עיר עולם". זמיר פעל בנושאי קהילת הלהט"ב והתיירות הגאה בעיר, ובתחום הספורט בעיר יחד עם חבריו לתנועה במועצת העיר אלון סולר ויניב ויצמן.
זמיר פעל כדי להקל על בעלי הרכב הפרטי בעיר ולעודד את השימוש בו. ביוזמתו בוטלו אזורי החנייה, והותר לכל תושב לחנות בכל רחבי העיר בחינם במשך היום. כן הוענקה הנחה של 75% בחניה בחניונים עירוניים, לכל התושבים, ונוספו 7,000 מקומות חנייה בחניונים עירוניים. זמיר אף עודד מדיניות שאפשרה חנייה על המדרכה בשעות הערב ועד תשע בבוקר, ובסופי שבוע.
בקיץ 2011, בתקופת מחאת האוהלים, הקים זמיר עם קבוצת חברים ועמיתים מכל הקשת הפוליטית בישראל את ארגון מתפקדים. מטרת הארגון הייתה להגדיל את מספר המתפקדים הצעירים למפלגות בישראל, ולהגביר את המודעת הציבורית לחשיבות המעורבות הפוליטית של האזרחים, להוות בית פוליטי מאגד לצעירים, ולייצר פלטפורמה נגישה לפעילות חברי הכנסת. ב-18 בדצמבר 2011 מונה אסף זמיר ליו"ר של קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות וקולנוע תל אביב.
בקדנציה השנייה לכהונתו כסגן ראש העיר וממלא מקומו, מונה זמיר לאחראי על תחום החינוך ועסק בבניית מוסדות חינוך בעיר, לרבות גני ילדים ובתי ספר יסודיים ותיכוניים. כמו כן פעל להקמת מסגרות חינוכיות משותפות של דתיים וחילוניים ושל יהודים וערבים.
ב-9 ביולי 2018 הודיע שיתמודד בבחירות לראשות העיר שהתקיימו ב-30 באוקטובר באותה שנה, אך הפסיד לראש העיר חולדאי לאחר שזכה ל-33.9% מהקולות לעומת 46% לחולדאי. סיעתו, רוב העיר, התחזקה במועצת העיר מ-4 מנדטים ל-6 מנדטים, ובכך הפכה לסיעה השנייה בגודלה במועצה.
פעילות פוליטית
ב-13 בפברואר 2019 הצטרף זמיר למפלגתו של בני גנץ, חוסן לישראל, והוצב במקום ה-11 ברשימת המפלגה לכנסת. לאחר איחוד המפלגה עם יש עתיד, הוצב במקום ה-19 ברשימת כחול לבן לכנסת ה-21. הרשימה קיבלה 35 מנדטים, וזמיר נבחר לחבר הכנסת העשרים ואחת. גם בבחירות לכנסת ה-22 ובבחירות לכנסת ה-23, הוצב במקום ה-19 ברשימת כחול לבן, אשר קיבלה 33 מנדטים בשתי הפעמים.
ב-17 במאי 2020 מונה, במסגרת ממשלת ישראל השלושים וחמש, לשר התיירות. עם אישור "החוק הנורווגי" התפטר מהכנסת, וכהונתו בה נפסקה ב-19 ביוני 2020. ב-2 באוקטובר 2020 הכריז על התפטרותו מהממשלה תוך העברת ביקורת נוקבת על התנהלות ראש הממשלה, בנימין נתניהו. זמיר שב לכהן כחבר הכנסת בהתאם לחוק הנורווגי עם כניסת התפטרותו לתוקף כעבור יומיים.
ב-27 בדצמבר 2020 הודיע זמיר על החלטת גנץ שלא לכלול אותו ברשימת כחול לבן בבחירות לכנסת ה-24 בשל הצבעתו נגד הממשלה. כשבועיים לאחר מכן הודיע כי לא יתמודד בבחירות לכנסת. ב-2021 מונה זמיר על ידי שר החוץ יאיר לפיד לקונסול ישראל בניו יורק.
ב-26 במרץ 2023 הודיע על התפטרותו בשל קידום החקיקה ברפורמת לוין, ולאחר 4 ימים שר החוץ אלי כהן הודיע על פיטוריו לאחר שלא הגיש בקשת התפטרות רשמית.
חיים אישיים
זמיר נשוי לשחקנית מאיה ורטהיימר, בתו של איתן ורטהיימר ונכדתו של התעשיין סטף ורטהיימר. בינואר 2020 נולדה בתם הראשונה. ביוני 2023, נישאו רשמית בעיריית ניו יורק.
בריטני בראון
בריטני בראון (באנגלית: Brittany Brown; נולדה ב-18 באפריל 1995) היא אתלטית אמריקאית, סגנית אלופת העולם (דוחה 2019) בריצת 200 מטר ואלופת ארצות הברית באולם (2019) בריצת 300 מטר.
2019
באליפות ארצות הברית באולם שנערכה בסטטן איילנד, ניו יורק בפברואר 2019 זכתה בראון במדליית זהב בריצת 300 מטר בתוצאה של 35.95 שניות.
באליפות ארצות הברית שנערכה בסוף יולי אותה שנה היא זכתה במדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.61 שניות.
סגנית אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר ב-2 באוקטובר היא זכתה במדליית כסף בריצת 200 מטר, בשיא אישי חדש של 22.22 שניות אחרי דינה אשר-סמית' שקבעה שיא בריטי חדש של 20.88 שניות ולפני מוג'ינגה קמבונדג'י משווייץ (22.51 שניות).
עונת 2011/2012 בפרמייר ליג
עונת 2011/2012 הייתה העונה ה-20 של פרמייר ליג שהיא הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-13 באוגוסט 2011 והסתיימה ב-13 במאי 2012.
הליגה הבכירה כללה 20 קבוצות. קווינס פארק ריינג'רס, נוריץ' סיטי וסוונסי סיטי היו הקבוצות שעלו מפוטבול ליג.
עבור הניצחון הוענקו שלוש נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במידה וכמה קבוצות זכו באותו מספר נקודות, הקבוצה עם יתרון הפרש שערים דורגה במקום גבוה יותר.
האליפות בעונה זו הוכרעה רק במחזור הסיום, כאשר מנצ'סטר סיטי ניצחה את קווינס פארק ריינג'רס 2:3, לאחר מהפך והבקעת שני שערים בתוך תוספת הזמן. מנצ'סטר סיטי זכתה באליפות בפעם השלישית בתולדות המועדון.
העונה גם ידועה כאחד ממאבקי הירידה המותחים ביותר. ק.פ.ר וויגאן ובולטון נאבקו במחזור האחרון על ההישארות. בסוף העונה לפוטבול ליג ירדו בולטון וונדררס, בלקברן רוברס ווולברהמפטון וונדררס. במקומן לליגה הבכירה עלו רדניג, סאות'המפטון ווסטהאם יונייטד.
כדורגלנים מצטיינים
רובין ואן פרסי, שחקנה ההולנדי של ארסנל, כבש 20 שערים וזכה בתואר מלך השערים. כמו כן, זכה ואן פרסי בפרס כדורגלן השנה של התאחדות עיתונאי הכדורגל האנגלית וכן בפרס כדורגלן השנה שהוענק על ידי התאחדות שחקני הכדורגל.
ג'ו הארט ממנצ'סטר סיטי זכה ב"פרס כפפת הזהב" לשוער הטוב של העונה, זאת בפעם השנייה ברציפות.
חסרי החולצות
חסרי החולצות (בספרדית: descamisados), הוא מונח המציין את תומכיו הפרוניסטים של חואן דומינגו פרון, נשיאה הפופוליסטי של ארגנטינה בין השנים 1946–1955 ושנית בשנים 1973–1974, לפני, במהלך ולאחר כהונתו.
מקור המונח במחאה ההמונית שנערכה ביום 17 באוקטובר 1945 נגד כליאתו של פרון, המחאה אשר הביאה לשחרורו. פרון נכלא בידי החונטה הצבאית בשל היוקרה הרבה שצבר. במהלך מחאה זו צבאו המוני פועלים על רחובות העיר בואנוס איירס, ובעיקר בפלאסה דה מאז'ו לנגד הבית הוורוד (מקום מושב הממשלה הארגנטינאית), ועל מנת להקל מעט את החום שכשכו את רגליהם במימי המזרקות והסירו את חולצותיהם. בעקבות אירועים אלו החלו בני האליטה לכנות את תומכיו של פרון בזלזול בשם "חסרי החולצות".
במהלך רטורי אופייני לפופוליזם, אימצו הפרוניסטים את הביטוי המזלזל ונשאו אותו בגאווה. פרון, ואוויטה אשתו, התייחסו לתומכיהם בשם זה כגילוי חיבה, ובמהלך המירוץ לנשיאות של שנת 1945 תר פרון את ארגנטינה ברכבת אותה כינה "חסרת החולצה"
ספלאותם
ספלאותמים (מיוונית עתיקה "ספליון" – מערה, "תמה" – משקע), בעברית משקעי מערה, הם משקעי מינרלים שניוניים הנוצרים במערות. הספלאותמים נוצרים בדרך כלל במערות המסה באבן גיר או בדולומיט. המונח ספלאותם נטבע על ידי ג'ורג' מור (George W. Moore) ב-1952, כהלחם בסיסים של המילים מערה ומשקע ביוונית עתיקה. ההגדרה של "ספלאותם" במרבית הפרסומים, מחריגה ספציפית משקעי מינרלים שניוניים במכרות, מנהרות ומבנים מעשי ידי אדם. קרול היל (Carol Hill) ופאולו פורטי (Paolo Forti), מחברי הספר "מינרלי מערות בעולם" (Cave Minerals of the World), הגדירו בצורה מדויקת יותר "מינרלים שניוניים" היוצרים ספלאותמים במערות כ:
מקור והרכב
נכון ל-2011 זוהו 319 סוגים של משקעי מינרלים במערות. הרוב המכריע של ספלאותמים הם גירניים, מורכבים מסידן פחמתי בצורת קלציט או ארגוניט, או סידן סולפט בצורת גבס, אם כי זוהו גם ספלאותומים שנוצרו ממלח, גופרית ומינרלים אחרים. ספלאותמים גירניים נוצרים מתגובות המסה של קרבונט. מי גשמים מגיבים עם CO2 בקרקע על מנת ליצור חומצה חלשה באמצעות התגובה הכימית: כשהמים המעט חומציים (pH נמוך) מחלחלים מפני השטח דרך סדקים בסלע האם הבנוי מסידן פחמתי אל תקרת המערה הם ממיסים את הסלע באמצעות התגובה הכימית: כשהתמיסה מגיעה למערה מתבצע תהליך של שחרור גזים בשל תכולת ה-pCO2 הנמוכה הגורר תגובת שיקוע של CaCO3: עם הזמן משקעים אלו מצטברים על מנת ליצור נטיפים, זקיפים ומשטחים גירניים, המהווים את הקטגוריות העיקריות של ספלאותמים. הגוון של ספלאותמים העשויים מסידן פחמתי טהור הוא לבן שקוף, אבל לעיתים קרובות הספלאותמים צבועים בגוונים אחרים בשל הכללה של חומרים כימיים כדוגמת תחמוצת ברזל, נחושת או תחמוצת מנגן, או שהגוונים שלהם חומים בשל חדירה של חלקיקי בוץ וטין למשקעים.
סוגים וקטגוריות
ספלאותמים קיימים במגוון רב של צורות כתלות בדרך שבה המים טפטפו, חלחלו, התעבו, זרמו או יצרו בריכות. ספלאותמים רבים מכונים על פי דמיונם לחפצים מעשי ידי אדם או טבעיים. סוגי הספלאותמים כוללים:
קיימות תצורות נוספות הנוצרות במערות והן טכנית אינן ספלאותמים על פי ההגדרה.
כימיה
גורמים רבים משפיעים על הצורה ועל הצבע של תצורות הספלאותם, כולל קצב וכיוון חלחול המים, כמות החומצה במים, הטמפרטורה ומידת הלחות של המערה, זרמי אוויר, האקלים על פני השטח, כמות הגשמים השנתית והצפיפות של כיסוי הצמחייה מעל למערה. מרבית הכימיה של המערות עוסקת בסידן פחמתי (CaCO3), המינרל העיקרי בסלעי אבן גיר ודולומיט. זהו מינרל מסיס במקצת שמסיסותו מתגברת בסביבה של פחמן דו-חמצני (CO2). באופן פרדוקסלי מסיסותו קטנה ככל שהטמפרטורה עולה, בניגוד להתנהגות מרבית המוצקים המומסים. קיטון זה הוא עקב פעולת הגומלין עם הפחמן הדו-חמצני, שמסיסותו מצטמצמת ככל שהטמפרטורה עולה. כאשר הפחמן הדו-חמצני משתחרר ונפלט מהמים, הסידן הפחמתי שוקע.
מרבית מערות ההמסה האחרות שאינן שוכנות בתוך אבן גיר או דולומיט שוכנות בתוך גבס (סידן סולפט), שהמסיסות שלו גדלה עם הגידול בטמפרטורה.
כסמני אקלים
חוזקה ייחודית של ספלאותמים בהקשר זה היא יכולתם הייחודית להיות מתוארכים במדויק לאורך מרבית תקופת הרביעון האחרונה תוך שימוש בטכניקת תיארוך אורניום-תוריום. איזוטופים יציבים של חמצן (δ18O) ופחמן (δ13C) נקלטים היטב בספלאותמים, ומספקים מידע ברמה גבוהה של רזולוציה המאפשר להראות שינויים שנתיים בטמפרטורה (האיזוטופים של החמצן משקפים בעיקר את הטמפרטורה של הגשם) והמשקעים (איזוטופים של פחמן משקפים בעיקר את היחס C3/C4 בהרכב הצמחייה ופוריות הצמחים, אבל הפרשנות מסובכת לעיתים קרובות). על ידי ביצוע דגימות של חתך מתוארך של ספלאותם מתקבל מערכי איזוטופים אלו ומקצב הגידול של הספלאותם תיעוד של האקלים הקדום בדומה לאלו המתקבלים מליבות קרח. שינויים במשקעים משנים את הרוחב של היווצרות טבעת חדשה, שבה טבעת סגורה מעידה על כמות גשמים קטנה, וטבעת פתוחה רחבה מעידה על גשם כבד.
גם לגאומטריה של צמיחת הנטיפים יש חשיבות במחקר האקלימים הקדומים. הגאומטריה מושפעת מהמרחק אותו המים עוברים מפני השטח ומקצב זרימתם. זרמים חלשים ומרחק קצר יוצרים נטיפים צרים, בעוד שזרמים חזקים ומרחק רב נוטים לייצר נטיפים רחבים יותר. בנוסף, מדידת קצב הטפטוף וניתוח יסודות קורט בטיפות המים הוכחו כמתעדים ברמת רזולוציה גבוהה שינויים קצרי-מועד באקלים כדוגמת תנאי בצורת המיוחסים לאירועי האקלים של אל ניניו.
טכניקה מודרנית היא שימוש בטומוגרפיה ממוחשבת על דגימות שלמות על מנת לנתח דחיסות. אזורים בספלאותם שהם דחוסים יותר מעידים על משקעים רבים יותר.
קומארום-אסטרגום
קומארום-אסטרגום (בהונגרית: Komárom-Esztergom) הוא מחוז בחלקה הצפוני של טרנסדנוביה, הונגריה. בצפונו זורם נהר הדנובה, המהווה גם את הגבול הבינלאומי עם סלובקיה, ממזרח הוא גובל עם מחוז פשט,  מדרום עם מחוזות פייר ווספרם וממערב עם מחוז גיור-מושון-שופרון. בירת המחוז היא טטבאניה. מחוז קומארום-אסטרגום הוא הקטן ביותר בשטחו מכל מחוזות הונגריה אך מדורג במקום השני מבחינת צפיפות האוכלוסייה. כשני שלישים מהאוכלוסייה גרים ביישובים עירוניים. במחוז 12 ערים ובסך הכל 76 יישובים.
היסטוריה
שמו הנוכחי של המחוז ניתן לו ב-1990 לאחר ששטחו הנוכחי של המחוז נקבע ב-1950 במסגרת הגדרה מחודשת של המחוזות בהונגריה. הוא נוצר על ידי איחוד שני מחוזות היסטוריים: קומארום (בלטינית: Comitatus Comaromiensis) ואסטרגום (בלטינית: Comitatus Strigoniensis), שנוסדו בתקופת ממלכת הונגריה. ב-1920, בעקבות הסכם טריאנון, הועברו החלקים הצפוניים של המחוזות ההיסטוריים קומארום ואסטרגום (החלקים שמעבר לגדה השמאלית של הדנובה) לצ'כוסלובקיה של אז. היום נמצאים שטחים אלה בתחום סלובקיה כחלק ממחוז ניטרה. בשנות ה-50 של המאה העשרים, בתקופת השלטון הקומוניסטי תחת הנהגתו של מתיאש ראקושי המחוז עבר תהליך של עיור ותיעוש מוגבר.
משטח בזלת נרחב
משטח בזלת נרחב הוא חבל גאולוגי המתאפיין בנפח גדול מאוד של סלעים געשיים מאפיים – בעיקר בזלת אך גם ריוליט – תוצאה של התפרצויות געשיות נרחבות במשך תקופת זמן קצרה יחסית במונחים גאולוגיים: מאות אלפים עד מיליוני שנים. שטחם הניכר של המשטחים נמדד בקילומטרים רבועים, ואת נפחם מודדים בקילומטרים מעוקבים. משטחים אלה אינם קשורים לגעשיות הנובעת מתהליכים טקטוניים כנביעת לבה ברכסים מרכז אוקייניים או קשתות איים געשיות באזורי הפחתה, אלא כוללים שטפי לבה יבשתיים ואוקייניים נרחבים מתוך סדקי-ענק. המונח האנגלי "Large igneous provinces" המגדיר משטחים אלה הוטבע לראשונה בשנת 1992.
הנחת תימרת המעטפת
הנחה זו נתמכת בעובדה שרוב, אם לא כל משטחי הבזלת, קשורים לנקודות חמות, כפי שהחבל הגעשי הצפון אטלנטי קשור לנקודה החמה של איסלנד, מדרגות דקאן לנקודה החמה של ראוניון ורמת קרגלן (Kerguelen) לנקודה החמה של קרגלן.
בעיות בהנחת התימרה
באופן דומה, סטיות תרמיות דומות במרכז לוח (למשל, הוואי) ולאורך שולי לוח (למשל, איסלנד) אמורות ליצור יותר מאגמטיות מאחר שבנקודות אלה מתגברת ההתכה בלחץ נמוך. עם זאת, טומוגרפיה סייסמית שנערכה בשנים האחרונות על מבנה מהירות המעטפת (mantle-velocity) – קירוב לטמפרטורה (a proxy for temperature) – מתחת לאיסלנד ולהוואי, מצביעה על הבדלים משמעותיים בין השתיים.
הנחות אחרות
על אף שניתן להניח כי מקורם של משטחי הבזלת בתימרת מעטפת הנוצרת על ידי תהליכים של חומרים מוצקים, הוצעו מנגנונים חלופיים:
תאוריות אחרות לסיבת היווצרות משטחי הבזלת כוללות היפרדות שכבות האקלוגיט בתחתית הקרום, תופעות געשיות בשולי הליתוספירה העבה, וכן פגיעת מטאוריט.
משטחי בזלת אחדים עשויים לנבוע מצירוף של שבירת שולי יבשת וסטיות תרמיות במעטפת. לכן, מנגנונים מרובים עשויים להידרש להסבר כל משטחי הבזלת הנרחבים, גם בכדור הארץ וגם במקומות אחרים במערכת השמש.
תכונות
סלעי משטחי הבזלת שונים בהרכבם מן הסלעים הנוצרים ברכסים מרכז-אוקייניים ובאיים געשיים מבחינה פטרולוגית, גאוכימית, גאוכרונולוגית וגאופיזית.
סלעי המשטחים מוגדרים על-פי המאפיינים המאפיים הדומיננטיים של סלעי הפרץ: עושר בברזל ובמגנזיום וכן בזלת אלקלית ותולאיטית. עם אלה מופיעים גם סלעים עתירי סיליקה, אך אלה מקושרים לשלבים הראשונים של התהוות המשטחים ולסיומה בלבד. מאחר שהשכבה הזמינה ביותר למחקר היא הקרום העליון של המשטחים, מרבית הידע עליהם נובע מהלבה היוצרת אותו. שכבה זו עשויה להגיע לעובי של 10 ק"מ. בחינה גאופיזית וסייסמית ומידע המשווה בין המשטחים לבין קרום אוקייני מצביעים על כך שמתחת לקרום העבה של המשטחים קיימת שכבת מחדר מאגמטית, שביסודה היא שכבת עיבוי – מאגמה שנלכדה בתחתית הקרום ונקרשה במקום. מדידות סייסמיות מצביעות על כך ששכבה זו מכילה סלעי גברו (סלע פלוטוני מאפי) ומתחתם סלעים אולטרה-מאפיים.
עוביו של קרום ימי בו מצוי משטח בזלת – ביחד עם שכבות סלעי הפרץ והמחדר – עשוי להגיע ל-35 ק"מ, כפי שעולה ממדידות סייסמיות וכבידתיות ברמת אונטונג-ג'אווה. ברמה ימית זו, וכן מתחת למדרגות דקאן ופרנה היבשתיות, נצפו אזורים של מהירות מעטפת נמוכה. אזורים אלה, הנחשבים לשורשים הליתוספריים של המשטחים, עשויים לחדור עד לעומק של 500–600 ק"מ במעטפת. בניגוד לאזורים של מהירות גבוהה (מתחת למרבית הקרומים היבשתיים ובחלק מן הקרומים האוקייניים), אזורי מהירות נמוכה מתחת למשטחי הבזלת הנרחבים משקפים שרידים כימיים ותרמיים ראשוניים של פעילות תימרת מעטפת. כושר הציפה הגבוה של שורשים אלה רומז על תפקידם המשמעותי של משטחי הבזלת בהתרחבות שטח היבשות באמצעות צמיחת שוליהן.
תפוצה, מיקום וסוגים
משטחי בזלת נרחבים נוצרים באזורים יבשתיים ואוקייניים כאחד, פנים-לוחיים ובשולי לוחות, ופריסתם עולמית. המשותף לכל משטחי הבזלת הנרחבים הוא תקופת פעילות קצרה באירועים מאגמטיים אפיזודיים וארעיים, המגבירים באופן משמעותי את שיעורי פליטת המאגמה העולמית לתקופה קצרה. אם נוצר משטח נרחב בשולי לוח, הוא ירכיב את כל המקטע הקרומי באותו מקום. לעומת זאת, אם המשטח ייווצר בתוך לוח, הרי שהקרום הראשוני יופרע באזור החדירה ויתעבה משני צדדיו ככריך – שכבת בזלת תיווצר מעליו ושכבת מחדר בתחתיתו.
משטחי בזלת יבשתיים
משטחי הבזלת היבשתיים – שהם הנחקרים ביותר בזכות נגישותם – מתפרצים מסדקי-ענק בקרום היבשתי. רובם מכסים אגני השקעה, וכולם משטחים בשולי לוח הנוצרים כתוצאה מגעשיות נרחבת במהלך שבירת יבשת. כאלה הן מדרגות דקאן בהודו, המשתרעות על כמיליון קמ"ר וגילן 64–69 מיליון שנה, והרמה הבזלתית של נהר קולומביה במערב ארצות הברית, שהתפרצה לפני 15–17 מיליון שנה. דוגמאות נוספות: מדרגות סיביר ומדרגות אומיישאן נוצרו בסוף הפרם, לפני כ-250–260 מיליון שנה.
שולי יבשת
שולי יבשת סבילים (passive margins) הם נקודת המעבר בין קרום יבשתי לקרום אוקייני השייכים ללוח אחד, ואינם שולי יבשת פעילים. שוליים אלה מכילים סלעי משקע המורבדים מעל בקע עתיק ויוצרים אגנים אוקייניים חדשים. כתוצאה מהידקקות הקרום לאורך הבקע, עשויה להתפתח בשוליים אלה געשיות (שוליים געשיים סבילים) שתוביל להיווצרות משטחי בזלת ואף לפתיחת רכס מרכז אוקייני. דוגמה למשטח בזלת בשולי יבשת היא החבל הגעשי המרכז-אטלנטי שנוצר בעת התפרקות פנגיאה ופתיחת האוקיינוס האטלנטי. חבל זה כולל את החופים המזרחיים של אמריקה הצפונית וצפון אמריקה הדרומית, ואת החופים הצפון מערביים של אפריקה. לצפונו שוכנים שרידי רמת תוליאן מן הפלאוגן. הרמה השתרעה ככל הנראה על שטח של 1.8 מיליון קמ"ר בצפון האוקיינוס האטלנטי של ימינו, ומניחים כי התפרקה ברובה כשנוצר האוקיינוס האטלנטי. שרידיה מצויים בצפון אירלנד, צפון-מערב סקוטלנד, איי פארו, צפון-מערב איסלנד, מזרח גרינלנד ומערב נורווגיה.
משטחי בזלת אוקייניים
באגנים אוקייניים עמוקים נוצרים ארבעה סוגי משטחים: בתחום האוקייני, רמות אוקייניות ורכסים תת-ימיים הם התוואים המובנים פחות בין המשטחים בהקשר למיקום הטקטוני שבהם נוצרו.
בכדור הארץ קיימים משטחי בזלת נרחבים רבים:
משטחי בזלת נרחבים והסביבה
משטחי בזלת נרחבים נחשדו פעמים רבות כגורם לשינויים אקלימיים עולמיים, ונמצא מתאם בולט בין אירועי התפרצויותיהם לבין גבולות בין עידנים ותקופות בלוח הזמנים הגאולוגי, המתבטאים בחתכים סטרטיגרפיים ובתיעוד המאובנים. נפחם הניכר מוביל להשערות הנוגעות להשפעתם על הסביבה, ובעיקר לכמות החומרים הנדיפים שהם פולטים ולהשפעתם הכימית של אלה על האוקיינוסים. לסוג זה של פעילות געשית מיוחסים כ-10% מזרימת המסה והאנרגיה מתוך כדור הארץ אל הקרום. ייתכן וזרימה זו הייתה גבוהה יותר בעבר, אולם במונחים גאולוגיים היא נחשבת אפיזודית, בניגוד לרציפות היחסית של התפשטות קרקעית הים ברכסים המרכז-אוקייניים. אפיזודות אלה מגלות מחזוריות לא יציבה בתוך המעטפת, שייתכן ונמשכת הרחק אל ראשית ההיסטוריה של כדור הארץ, ומצביעות על השפעה רבה על שינויים סביבתיים מהותיים, אם לא על גרימתם.
השפעתם של משטחי הבזלת מתמקדת בשני גורמים עיקריים:
בים ובאוויר
להיווצרות משטחי בזלת נרחבים השפעה סביבתית מתועדת, גם מקומית וגם מרחבית. ההשפעה העולמית עדיין אינה נהירה דיה, אולם ייתכן ולהיווצרות כמה מן המשטחים הייתה השפעה בקנה-מידה עולמי, בעיקר כאשר כבר הייתה נטייה למפנה. התפרצויות רבות עוצמה של לבה בזלתית היוצרות משטחי הבזלת משחררות חומרים נדיפים כגון פחמן דו-חמצני, גופרית, כלור ופלואור.
גורם חשוב המשפיע על סדרי הגודל של שחרור חומרים נדיפים אלה הוא היות ההתפרצות תת-אווירית או תת-ימית: לחצים הידרוסטטיים מעכבים היווצרות בועות ושחרור גזים של מרכיבים נדיפים (מים, גופרית, כלור ופלואור) במהלך התפרצות תת-ימית עמוקה. עם זאת, מרכיבים מסיסים פחות (פחמן דו-חמצני וגזים אצילים) משתחררים כגזים גם בעומק רב.
גורם חשוב נוסף הוא קו הרוחב שבו מתרחשת ההתפרצות. במרבית ההתפרצויות הבזלתיות, חומרים נדיפים נותרים בטרופוספירה. אולם, בקווי רוחב גבוהים הסמוכים לקטבים, הטרופופאוזה (שכבת האוויר המפרידה בין הטרופוספירה לסטרטוספירה) נמוכה יחסית ומאפשרת לשטף הבזלתי לשחרר גופרית דו-חמצנית לתוך הסטרטוספירה. חלקיקי חומצה גופרתית הנוצרים שם עמידים לאורך זמן ופיזורם נרחב מאשר לו הייתה הגופרית הדו-חמצנית נותרת בטרופוספירה. לכן, ההשפעה על האקלים ועל הכימיה של האטמוספירה רבה יותר באזורים אלה. הנפח הרב של החומרים הנדיפים המשתחררים בהתפרצויות תת-אוויריות בקווי רוחב גבוהים במהלך פרקי זמן גאולוגיים קצרים, תורמים לשינויים סביבתיים עולמיים. התפרצויות בעוצמה גבוהה עשויות לפלוט גופרית דו-חמצנית ופחמן דו-חמצני ישירות לסטרטוספירה, ללא מעבר-ביניים בטרופוספירה.
התחממות, התקררות ומפלס מי הים
במונחי היסטוריה של כדור הארץ, אירועים כאלה הם קטסטרופיים – עובדה שמעלה את השאלה אם להתפרצות משטחי בזלת נרחבים בקנה מידה גדול יש השפעה נרחבת או אף גלובלית מבחינה סביבתית ואבולוציונית. כמה מנגנונים כאלה הוצעו: שחרור כמות גדולה של פחמן דו-חמצני עשויה להעלות באופן ניכר את רמתו באטמוספירה, דבר שיש בו כדי להמריץ את אפקט החממה ותהליכים של התחממות עולמית. לעומת זאת, אם משטחי בזלת נרחבים הם תת-אוויריים, הרי שהפליטה של גופרית דו-חמצנית לאטמוספירה עשויה להוביל להיווצרות תרסיס סטרטוספירי, שיגרום להתקררות עולמית באמצעות חסימה של קרינת השמש. בעוד הדעות חלוקות באשר להשפעת משטחי הבזלת, ניתן לקבוע בוודאות כי התפרצותם על קרקעית האוקיינוס – בעוצמה ובקצב המוכרים עד כה – יגרמו להעתקת כמויות מים רבות ולעליית מפלס פני הים. בהתאם לכך, מעריכים כי היווצרות רמת אונטונג-ג'אווה גרמה לעליית מפלס פני הים בכ-10 מ'.
הקשר לאירועי הכחדה
מאחר שמשטחי בזלת מסוימים התפתחו במקביל לאירועים של מיעוט חמצן באוקיינוסים והכחדות המוניות, הוצע כי תוצרי לוואי של התפרצויות אלה היוו השפעה עזה ומזיקה על הסביבה ברחבי העולם, ואף תרמו ישירות לאירועי הכחדה.
בתקופה שלפני 50–145 מיליון שנה התאפיינו האוקיינוסים בשינויים כימיים, טמפרטורות ומפלס גבוהים יחסית, השקעה תקופתית של פצלים שחורים, הפקה רבה של פחמימנים, הכחדה המונית של יצורים ימיים ושינוי במגוון הפלורה והפאונה. מתאם זמנים בין הפרצים הגעשיים הקשורים בהיווצרות משטחי הבזלת ובין שינויים סביבתיים – מחייב בחינת סיבתיוּת. ייתכן והדוגמה המרשימה ביותר היא התפרצות מדרגות סיביר לפני כ-250 מיליון שנה ומדרגות אומיישאן בסין לפני כ-260 מיליון שנה, החופפת להכחדה המונית בגבול פרם-טריאס – ההכחדה ההמונית הגדולה ביותר הידועה עד כה – בה נכחדו כ-90% ממיני הצמחים ובעלי החיים מן התיעוד הגאולוגי. דוגמה אחרת היא התפרצות לאקי באיסלנד, המספקת את התיעוד האנושי היחיד לסוג הגעשיות שמייצרים משטחי הבזלת. אף שלאקי הפיק שטפי לבה המייצגים כ-1% אחד בלבד מן הנפח הממוצע של משטחי הבזלת הנרחבים, הרי שהשפעתו המקומית על סביבתו התבטאה בהכחדת 75% ממשק החי של איסלנד ובמות 25% מאוכלוסייתה מחמת רעב.
דוגמאות חשובות נוספות:
חקר פלאומגנטיזם
פלאומגנטיזם הוא המדע החוקר את הסטיות וההיפוכים בשדה המגנטי של כדור הארץ לאורך קיומו, ובהיסטוריה הגאולוגית של כדור הארץ ידועים היפוכים מגנטיים רבים. בזלת מכילה את המינרל מגנטיט, תחמוצת ברזל המושפעת משדה זה. משטחי הבזלת הנרחבים – כמו גם הבזלת הנוצרת ברכסים מרכז אוקייניים – מתעדים היטב את השדה המגנטי של כדור הארץ, כפי שהתקיים בעת קרישת סלעיהם. כיוון השדה המגנטי המוטבע בהם מאפשר תיארוך מדויק של זמן היווצרותם.
ז'ול דומון ד'אורוויל
ז'ול סבסטיאן סזאר דומון ד'אורוויל (צרפתית: Jules Sébastien César Dumont d'Urville; 23 במאי 1790 - 8 במאי 1842) היה מגלה ארצות, רב חובל ואדמירל צרפתי. הוא חקר את מערב האוקיינוס השקט, אוסטרליה, ניו זילנד ואנטארקטיקה. כבוטניקאי וקרטוגרף הוא השאיר את חותמו בסדרה של צמחי ים, צמחים, שיחים כמו גם מקומות, למשל ים ד'אורוויל, האי ד'אורוויל שבניו זילנד, והאי ד'אורוויל בארכיפלג קבוצת איי ז'ואנוויל בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה. ארץ אדלי באנטארקטיקה קרויה על שם אשתו.
ילדות
ד'אורוויל גדל במשפחה מכובדת בקלבדוס שבנורמנדי תחתית. אביו היה שופט העיירה, ומשפחת אימו אף היא הייתה משפחה מכובדת באזור. לאחר מותו של אביו בהיותו בן שש, דודו שהיה ראש מנזר באזור, לקחו תחת חסותו. על ידו הוא למד לטינית, יוונית, רטוריקה ופילוסופיה. מ-1804 הוא החל ללמוד ב-lycée Impérial (האוניברסיטה המקומית) בקן. שם התעניין בין השאר באנציקלופדיות שונות, ובמסעיהם של לואי דה בוגנוויל, ג'יימס קוק וג'ורג' אנסון. בגיל 17 הוא נכשל בבדיקות הגופניות של אקול פוליטקניק, ולכן החליט להצטרף לחיל הים.
תחילת הקריירה
בשנת 1807 התקבל לאקדמיית חיל הים בברסט, שם התקבל בברכה בהיותו שקדן ומלומד, וכמעט שלא התעסק בבידור כמקובל בקרב הספנים.
מצב חיל הים הצרפתי באותה עת היה בכי רע, והצי המלכותי הבריטי שלט ביד רמה בזירה הימית. לאחר שהוצב בנמל בשנת 1812 לא היה מרוצה מן האווירה שבו, וביקש העברה לטולון כדי להעלות שם על אונייה שעמדה להפליג. ההעברה אושרה, אך הפלגת האונייה התעכבה בגלל הצי הבריטי. באותה תקופה למד ד'אורוויל מספר רב של שפות (בנוסף ללטינית ויוונית שכבר למד אצל דודו): אנגלית, גרמנית, איטלקית, רוסית, סינית ועברית. הוא גם למד בוטניקה ואנטומולוגיה, וכן שהה תקופה במצפה כוכבים של הצי.
המסע אל הים האגאי
רק בשנת 1819 הפליג לראשונה תחת פיקודו של רב החובל פייר הנרי גויטר דופרה, כדי לבצע מדידות ימיות בארכיפלג היווני. במהלך עצירה באי מלוס, נציג השלטון הצרפתי העיר את תשומת לבו של ד'אורוויל לגילוי מחדש של פסל שיש באי, פסל שכיום ידוע כונוס ממילו. ד'אורוויל זיהה מיד את חשיבות הפסל ורצה לקחתו עמו, אך רב החובל העיר לו כי אין די מקום על סיפון הספינה עבור פסל בגודל שכזה. בנוסף, האונייה התעתדתה לנסוע בים סוער, דבר שעלול לפגוע בפסל. כשהגיע לאחר תקופה קצרה לאיסטנבול (אז קונסטנטינופול) פנה ד'אורוויל לשגריר הצרפתי, כדי שירכוש את הפסל.
לבינתיים, מוצא הפסל כבר מכר אותו לכומר מקומי שרצה לתת אותו במתנה לשולטן. כשהגיע נציג השגריר לאי, כבר היה הפסל בשלבי טעינה על גבי האונייה שתיקח אותו אל השולטן. רק לאחר מאמצים רבים שוכנע הכומר למכור את הפסל לצרפתים, ומאז הפסל מוצג במוזיאון הלובר. ד'אורוויל עצמו קודם בזכות מאמציו לרכישת הפסל לדרגת לוטננט ואף צורף כאביר בלגיון הכבוד.
המסע הראשון אל האוקיינוס השקט
לאחר שובו מהמסע אל הים האגאי, נשלח ד'אורוויל לשרת בארכיון הצי. שם פגש בידיד ותיק, הלוטננט לואי איזידור דופריי, והם החלו לתכנן יחד מסע אל האוקיינוס השקט, אזור בו ההשפעה הצרפתית נחלשה מאוד במהלך המלחמות הנפוליאוניות. צרפת תכננה להשיב חלקית את השליטה באזור, על ידי כיבוש ניו סאות' ויילס. ב-11 באוגוסט 1822 על סיפונה של הספינה קוואקילה (צרפתית: Coquille), הפליגו השניים יחד עם צוות שלם של מדענים ואנשי אסטרטגיה אל האזור. במסע זה פגש ד'אורוויל את המין פינגווין אדלי, שנקרא על שם אשתו, אדלה.
במסע זה, אסף ד'אורוויל יחד עם מלומדים אחרים שהיו על הספינה אוסף רב של בעלי חיים וצמחים מחופי איי פוקלנד, פרו וצ'ילה. בסך הכל חזרה האונייה אל צרפת שברשותה יותר מ-3000 מיני צמחים, 400 מתוכם חדשים למדע וכ-1,200 מיני חרקים. במהלך המסע גם נתן ד'אורוויל את שמו למין חדש של חומיות.
המסע השני אל האוקיינוס השקט
חודשיים לאחר שחזר ממסעו הראשון, הציג ד'אורוויל תוכנית למסע שני אל האוקיינוס השקט, וב-22 באפריל 1826 הפליג על גבי האונייה ששמה שונה עתה ל"ל'אסטרולאב" על שם אחת מאוניותיו של ז'אן-פרנסואה לה פרוז.
במסע זה הקיף ד'אורוויל את העולם, החל מחופי אוסטרליה, האי הדרומי של ניו זילנד, טונגה ופיג'י, מיפה את איי קלדוניה החדשה, סייר בחופי גינאה החדשה וקבע את מיקום טביעת ספינת לה פרוז באיי שלמה, ואף הביא עמו חלק משרידי האונייה. המסע המשיך במיפוי איי קרוליין ואיי מאלוקו. הספינה חזרה למרסיי ב-25 במרץ 1829.
במהלך מסע זה טבע ד'אורוויל את המונחים: מלזיה, מיקרונזיה ומלנזיה כדי להבדילם מהתרבויות הפולינזיות.
לאחר שובו מן המסע הארוך והקשה, שהשפיע לרעה על בריאותו, הוא כתב דיווח מפורט על מסעו, בן חמישה כרכים, דבר שארך כשנתיים (1832-1834). לאחר מכן חזר להתגורר בביתו שבטולון, בתקופה זו נפטרו לו שתי בנות שנולדו לו קודם המסע הראשון, ונולד לו בן - אמיל.
המסע השלישי אל האוקיינוס השקט
למרות שהתוכנית המקורית הייתה מסע אל האוקיינוס השקט, לואי פיליפ, מלך הצרפתים קבע כי המסע יהיה לעבר הקוטב הדרומי המגנטי במטרה לתובעו עבור צרפת. במידה שיהיה בלתי אפשרי להגיע אל המטרה, נקבע כי על המשלחת להשתדל להגיע אל הנקודה הדרומית ביותר. למעשה, משלחת זו הייתה חלק מתחרות שהתקיימה באותה עת בין המעצמות, בהשתתפות ארצות הברית ובריטניה בדרך אל הקוטב הדרומי.
ד'אורוויל היה מאוד לא מרוצה ממטרת המסע שנקבעה עבורו, אך לבסוף השלים עם המטרה מתוך הבנה כי זוהי הדרך היחידה להביא לביצוע המסע השלישי שתכנן.
האונייה ד'אצטורלב שבה נסע את מסעו הקודם וזה שלפניו וכן אונייה נוספת שהתלוותה אליו, הפליגו ב-7 בספטמבר 1837 מטולון. הוא התכוון להגיע לנקודה הדרומית ביותר בים ודל, לחצות את מצר מגלן, להמשיך לחופי צ'ילה כדי להגיע לאוקיינוס השקט, משם למערב אוסטרליה, משם להובארט, בטסמניה, אחר כך לניו זילנד כדי לחפש מיקום למושבת עונשין צרפתית חדשה. לאחר המעבר בהודו המזרחית היה עליו לשוב לכף התקווה הטובה במטרה לחזור לצרפת.
לאחר מסע ארוך ורב תלאות, הצליח ד'אורוויל לנווט את ספינתו אל מצר מגלן, שם הסתייע במפות ששורטטו על סיפונה של אה"מ ביגל המפורסמת בהפלגתה הראשונה.
לאחר ביקור בחצי האי האנטארקטי וקריאת שמות למספר איים וחלקי יבשה, הוא חזר צפונה לאחר שהתנאים באונייה הפכו לבלתי נסבלים, ורבים מאנשי הצוות סבלו מצפדינה. הוא הקים בית חולים זמני עבור אנשי הצוות בחופי צ'ילה.
לאחר שהות והתאוששות, הפליגה האונייה אל איי מרקיז, והמשיכה במסעה באוקיינוס השקט.
האונייה חזרה לבסוף לצרפת ב-6 בנובמבר 1840, והייתה לאחרונת מסעי גילוי הארצות הצרפתיים.
בצרפת
לאחר חזרתו לצרפת עוטר ד'אורוויל במספר עיטורים, והוא הוציא לאור את רשמיו מן המסעות ב-24 כרכים ועוד 7 כרכי איורים ומפות.
מותו ומורשתו
ב-8 במאי 1842 בנסיעתו ברכבת מארמון ורסאי לפריז, קרוב למידון, התהפכה הרכבת ועלתה באש, במה שאחר כך הוכר כתאונת הרכבת הראשונה בצרפת. ד'אורוויל וכל משפחתו, יחד עם עוד עשרות (ואולי אף מאות) אחרים נהרגו במקום.
ד'אורוויל נקבר בבית הקברות מונפרנאס.
על שמו של ד'אורוויל נקראו מקומות רבים, כמו רחוב בתוך הרובע השמיני של פריז, סמוך לשאנז אליזה. בעוד שהוא עצמו הנציח את אשתו במתן שמה על ארץ אדלי.
סלופ על שמו שירתה במלחמת העולם השנייה.
ים ד'אורוויל, האי ד'אורוויל שבניו זילנד, והאי ד'אורוויל בארכיפלג קבוצת איי ז'ואנוויל בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה קרויים על שמו.
אסף ברנשטיין
אסף ברנשטיין (נולד ב-8 ביולי 1970) הוא במאי ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה
אסף ברנשטיין נולד וגדל בהרצליה, ניו יורק ולונדון. אביו היה המשורר אורי ברנשטיין ואמו היא הסופרת הדרה לזר. אחותו הבכורה, גאיה ברנשטיין, היא מרצה למשפטים בארצות הברית.
בצה"ל שירת ביחידת ההסרטה. הוא בוגר תואר ראשון בהצטיינות בלימודי קולנוע מאוניברסיטת ניו יורק. בשנה השנייה ללימודים ביים את סרטו הקצר הראשון "יונה סידס" שזכה בפרס וולג'ין. בשנת 2000 זכה בפרס הטריילר הטוב ביותר בתחרות The Golden Trailer.
ב-2007 הוקרן בבתי הקולנוע סרטו הארוך הראשון "החוב", שהיה מועמד לארבעה פרסי אופיר. "החוב" היה בשנת 2011 לסרט הישראלי הראשון שזכה לרימייק הוליוודי.
ב-2012 ביים את דרמת הפשע "אלנבי", המבוססת על ספרו רב-המכר של גדי טאוב, ששודרה בערוץ 10.
הוא לימד בימוי כתיבה ומשחק בקאמרה אובסקורה, מנשר, בית הספר לתסריטאות של עידית שחורי, אימפרו, סדנאות משחק אצל גלית רוזנשטיין ועוד.
חיים אישיים
ברנשטיין היה נשוי לעמליה רוזנבלום ולהם בת אחת. בהמשך נישא בשנית לשחקנית הקאמרי מיכל ברנשטיין (לשעבר בלנקשטיין) ולהם שני ילדים.
עכברת
תפוצת המחלה היא כלל עולמית, אולם היא שכיחה בעיקר באזורים הטרופיים של כדור הארץ, ופוגעת במגוון רחב של בעלי חיים (כמעט כל מיני היונקים רגישים למחלה). עכברת היא מחלה מחויבת בדיווח למשרד הבריאות ולשירותים הווטרינריים.
המחלה תוארה לראשונה על ידי הרופא הגרמני אדולף וייל בשנת 1886, ומחולל המחלה, החיידק Leptospira icterohaemorrhagiae, תואר לראשונה בשנת 1915 על ידי הבקטריולוגים היפנים ריוקיצ'י אינאדה ויסושי אידו.
אפידמיולוגיה
עכברת היא מחלה בתפוצה עולמית, השכיחה יותר באזורים בעלי אקלים טרופי וסובטרופי ובאזורים בעלי תברואה ירודה. ברחבי העולם ישנו תת-דיווח על שיעורי המחלה, אולם ההערכה של ארגון הבריאות העולמי עומדת על 873,000 מקרי עכברת בשנה בעולם. שיעורי המחלה עולים בעונות הקיץ והסתיו, ובאזורים הטרופיים בעונה הגשומה. המחלה שכיחה יותר בגברים בוגרים.
בישראל
באוגוסט 2018 נאסרה הכניסה למספר נחלים ברמת הגולן, בהם משושים, זוויתן, יהודיה, גילבון, דליות (מג'רסה) וכן אתר פארק הירדן, עקב הימצאות זיהום במימיהם, שגורם להתפרצות המחלה. באוקטובר 2020 נמצאו שוב עקבות המחלה בנחלי הצפון.
הסימנים הקליניים בבני אדם
פרק הזמן מרגע הדבקה עד הופעת הסימנים הקליניים בבני אדם נע בממוצע בין 7–12 יום. עכברת מתאפיינת בקשת רחבה של תסמינים שנעים מהיעדרם המוחלט ועד כאלה המעידים על מחלה חמורה. בבני אדם מופיעה המחלה לרוב בשני שלבים:
תסמינים אלה נמשכים בדרך כלל כשבוע (4–9 ימים), לאחר מכן יורד החום למשך כ-3–4 ימים. אם מתרחשת הדבקה של אישה הרה, עלולה המחלה לגרום למות העובר ולהפלתו.
הסימנים הקליניים בבקר
בבקר בוגר המחלה היא לרוב קלה וחולפת, ולעיתים אף חסרת תסמינים. הסימנים הבולטים ביותר להידבקות בקר הם: הפלות, ירידה בפוריות וירידה בתנובת החלב. חלב הבקר הנגוע נראה צהוב, סמיך וכמעט ללא סימנים של דלקת. העטינים נראים לעיתים רפויים, רכים וריקים. צבע החלב חוזר לרוב לגוון נורמלי תוך 4–5 ימים, וייצור החלב חוזר לערכים נורמליים לרוב תוך 10–21 יום. צהבת ושתן בצבע דמי מופיעים לעיתים רחוקות בבקר בוגר. לעומת זאת בעגלים עלולה להופיע מחלה חריפה המלווה בחום, אנורקסיה (סירוב לאכול) דלקת בלחמית העין ושלשולים. כמו כן עלולים להופיע צהבת, שתן בצבע דמי, אנמיה, דלקת ריאות ופגיעה במערכת העצבים המרכזית עקב דלקת קרום המוח. תמותה עלולה להופיע בתוך 3–5 ימים.
גורם
Leptospira הוא סוג של חיידקים גראם-שליליים, אווירניים מוחלטים, בגודל של 0.1X6.0-20.0 µm, המשתייכים למחלקת ה-Spirochaetes ולהם צורה סלילונית. חיידקים אלה בעלי יכולת תנועה בעזרת שני השוטונים שלהם. הסוג Leptospira כולל 21 מינים, אותם ניתן למיין לפי כאלה שפתוגניים וכאלה שלא פתוגניים לאדם. מיני ה-Leptospira השונים מתחלקים ל רבים. מרבית מקרי התחלואה באדם נגרמים כתוצאה מהמין Leptospira interrogans על הסרוטיפים השונים שלו.
בטבע משגשגים חיידקי ה-Leptospira בגופי מים עומדים בעלי רמת חומציות נייטרלית, דוגמת בריכות, אגמים רדודים, ביצות ושלוליות, ברחבי כדור הארץ, למעט באנטארקטיקה.
אופן ההדבקות
הדבקה בעכברת יכולה להתרחש בשני אופנים: הנתיב העיקרי לחדירה של החיידק היא דרך פצעים וחתכים בעור, או דרך לחמית העין. כמו כן יכולה להתרחש הדבקה דרך מערכת הנשימה על ידי רסס טיפתי של שתן או מים מזוהמים. אופני הדבקה נוספים כוללים חדירת חיידקים דרך עור בריא ושלם עקב שהייה ממושכת בתוך מים מזוהמים ובאמצעות נוזלי המלטה והפרשות רחם לאחר המלטה של בעלי חיים חולים, או הפלה של עובּרים מתים.
בעלי חיים ובני אדם נחלקים למאכסנים או מודבקים אקראיים לגבי סרוטיפים ספציפיים של חיידקי ה-Leptospira; בבעלי חיים מאכסנים לסרוטיפ כלשהו מתקיים לרוב זיהום ממושך שבו החיידקים חודרים לכליות ומופרשים בשתן. במצב זה המחלה לרוב קלה, אך לעומת זאת במקרה שבעל חיים נדבק בסרוטיפ אקראי מופע המחלה הוא לרוב קשה הרבה יותר ואף עלול לגרום למוות.
בני אדם בעלי הסיכון הגבוה ביותר להידבק במחלה הם אלה שעובדים עם בעלי חיים ובאים במגע ישיר עם בעלי חיים חולים והפרשותיהם, דוגמת רפתנים, עובדי דיר, וטרינרים, קצבים, שוחטים ומדבירי מכרסמים.
הטיפול במחלה
תחילת טיפול באנטיביוטיקה מקבוצת הבטא לקטאם עלולה לגרום לתגובת Jarisch–Herxheimer (תגובה דלקתית מערכתית של הגוף על רקע שחרור אנדוטוקסינים למחזור הדם, בעקבות הרס חיידקים מסוימים. התופעה תועדה בעיקר במהלך טיפול במחלות דוגמת עגבת, ליים, עכברת, קדחת חוזרת אנדמית וברוצלוזיס ומזכירה בהופעתה מצב של אלח דם).
בעדרים בהם זוהתה המחלה מלווה הטיפול התרופתי במתן חיסונים לכל הפרטים בעדר. בעכברת, כמו במחלות אחרות, מתבססים בעיקר על מניעת המחלה וניטורהּ מאשר על טיפול פרטני בבעלי חיים חולים.
דרכי המניעה ושליטה במחלה
בעכברת ישנה חשיבות רבה למניעה, מכיוון שלשיקולים ממשקיים ישנה השפעה רבה על הסיכון להדבקה והפצה של המחלה. קיימת חשיבות רבה למנוע מחיות בר וממכרסמים להסתובב בסביבת הרפתות/הדירים על מנת להפחית את הסיכון להפצת זיהומים מחיות אלה. אין לאפשר לבעלי חיים לשתות ממקורות מים בלתי מוכרים ושאינם מטופלים העלולים להיות מזוהמים בשתן של בעלי חיים חולים נגועים בעכברת.
הדבקה ברפתות או בדירים נובעת לרוב מהכנסת בעלי חיים חולים לעדר או מגע עם בעלי חיים חולים מהסביבה המהווה מקור להדבקת יתר הפרטים בעדר. מסיבה זו אין לאפשר מגע עם בעלי חיים מהסביבה וכן אין להכניס לעדר בעל חיים חדש אשר לא ידוע אם הוא עצמו חולה או מפריש את החיידקים. כאשר ישנו בעל חיים שכזה, יש להכניסו להסגר בבידוד עד קבלת התשובות מהמעבדה באשר למצב בריאותו ולאחר מכן לחסנו טרם צירופו לעדר.
קיימים חיסונים כנגד חיידקי ה-Leptospira, אך חיסונים אלה לא מונעים לחלוטין את הפרשת החיידקים, אלא רק ממזערים את הסיכון להידבק באופן משמעותי. בעדרים נגועים יש לטפל באופן קבוע בכל בעלי החיים המאובחנים כחולים ולחסן את כל העדר באופן שגרתי במשך מספר שנים, אפילו אם לא נצפים מקרי תחלואה חדשים. בנוסף לכך יש להפריד את הוולדות מאימהותיהם מייד לאחר ההמלטה ואף לטפל מניעתית באנטיביוטיקה על מנת להפחית סיכון להדבקה. בישראל מבוצע החיסון לעדרים על ידי הלשכה הווטרינרית האזורית.
קרב שילה
קרב שִׁילֹה (בתעתיק מדויק: שיילו, במלעיל; באנגלית: Battle of Shiloh או קרב מזח פיטסבורג, Battle of Pittsburg Landing) היה אחד הקרבות המרכזיים שנערכו במסגרת זירת המבצעים המערבית של מלחמת האזרחים של ארצות הברית. הקרב התחולל בימים ראשון ושני, 6 באפריל ו-7 באפריל 1862 בדרום מערב מדינת טנסי, בגדה המערבית של נהר טנסי, סמוך לכנסיית שילה, על שמה הוא נקרא. "קרב שילה" הוא הכינוי שניתן לקרב במדינות הקונפדרציה, מדינות הדרום. במדינות האיחוד, מדינות הצפון, נקרא הקרב קרב מזח פיטסבורג, על שם המזח על נהר הטנסי, שמערך ההגנה של צבא הצפון התרכז סביבו, במהלך היום הראשון לקרב.
כוחות הקונפדרציה, בפיקודם של הגנרלים אלברט סידני ג'ונסטון ופ.ג.ט. בורגארד פתחו במתקפת פתע נגד צבא האיחוד בפיקודו של הגנרל (אז מייג'ור גנרל) יוליסס גרנט. בשלב הראשון של הקרב כוחות הקונפדרציה היו קרובים להביס את צבא הצפון. אולם ביום השני של הקרב, לאחר שצבאו של גרנט תוגבר בכוחות גדולים, הוא עבר למתקפת נגד, שאילצה את כוחות הדרום לסגת, והקרב הסתיים בניצחון טקטי של צבא האיחוד.
ביום הקרב הראשון תקפו כוחות הדרום את ארמיית הטנסי של גרנט, במטרה להביס ולהשמיד אותה, לפני שארמיית אוהיו של מייג'ור גנרל דון קרלוס ביואל תספיק לחבור אליה. בשלב הראשון של המתקפה, כוחות הצפון, שהופתעו לחלוטין, ספגו אבדות כבדות ונאלצו לסגת בכיוון צפון מזרח, תחת לחץ כבד של כוחות דרומיים עדיפים. אולם העמידה האיתנה של יחידות משתי דיוויזיות של צבא הצפון, שהחזיקו בקטע מקו החזית שזכה לכינוי "קן הצרעות", בלמה זמנית את התקדמות צבא הדרום, גרמה לו אבדות כבדות ואפשרה לשאר הכוחות של ארמיית הטנסי לייצב קו הגנה חדש, שנשען על נהר טנסי. לאחר נפילת "קן הצרעות" ניסו כוחות צבא הדרום לחדש את המתקפה, אך ללא הצלחה רבה. גנרל ג'ונסטון נהרג במהלך הלחימה ביום הראשון וסגנו, בורגארד, החליט שלא לתקוף במהלך הלילה את עמדות צבא הצפון.
במהלך שעות הערב והלילה קיבל צבאו של גרנט תגבורות חזקות מארמיית אוהיו של ביואל, שאיפשרו לכוחות האיחוד להטות את הכף לטובתם למחרת בבוקר, ולעבור למתקפת נגד עזה לכל אורך קו החזית, שדחקה לאחור את הדרומיים המותשים, ועד תום יום הקרב השני אילצה אותם לסגת דרומה לכיוון קורינת'. תוכנית המערכה של הדרום נכשלה, וכוחות הקונפדרציה נאלצו לוותר על כוונתם לחסום את פלישת צבא האיחוד למדינת מיסיסיפי. במהלך הקרב ספגו הצדדים היריבים למעלה מ-20 אלף אבדות, עובדה שהפכה אותו לקרב העקוב מדם ביותר במלחמת האזרחים ובהיסטוריה האמריקנית בכלל עד לאותו יום.
עבדאללה רדיף
עבדאללה האדי רדיף (בערבית: عبد الله هادي رديف בתעתיק: עבד אללה האדי רדיף; נולד ב-21 בינואר 2003 בערב הסעודית) הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת א-תעאוון מליגת העל הסעודית, בהשאלה מאל-הילאל, ובנבחרת ערב הסעודית.
קרב שילה
פריצת חזית הדרום ותנועת צבא הצפון דרומה
נהר המיסיסיפי עמד במרכזה של התוכנית האסטרטגית של מדינות האיחוד, שכונתה תוכנית אנקונדה. תוכנית זו הניחה את המתווה לפלישה דרומה אל הקונפדרציה ולמעשה לפיצולה לשניים. מדינת המפתח לפלישה כזו הייתה קנטקי, שהייתה אחת ממדינות הגבול, מדינה שתמכה בעבדות אך לא פרשה מן האיחוד. רשמית שמרה קנטקי על נייטרליות, אך היה ברור שהקרבות שיתנהלו בה יהיו מרכזיים להצלחת כל אחד מן הצדדים. בסתיו 1861 צעד כוח של צבא הדרום, בפיקוד מייג'ור גנרל ליאונידס פולק, אל תוך קנטקי, בתקווה לגרור את צבא האיחוד לקרב. זה היה משגה, ולו בשל העובדה הפשוטה שכוחות הצפון, בפיקוד מייג'ור גנרל יוליסס ס. גרנט, היו גדולים יותר. גרנט הגיב בכיבוש העיר פדוקה בדרום מערב קנטקי, שחלשה על מפגש הנהרות טנסי ואוהיו ונמצאת במרחק כ-50 קילומטרים ממפגש נהר האוהיו עם נהר המיסיסיפי.
כעת היו צבאות האיחוד בזירה המערבית יכולים לחדור לעומק שטח הקונפדרציה דרך אחד מהנהרות הגדולים שנשלטו מפדוקה: מיסיסיפי, נהר טנסי, הנשפך לנהר אוהיו (שבעצמו הוא יובל חשוב של נהר המיסיסיפי), וקמברלנד. נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס, שלח את מי שנחשב בעיניו כגנרל הטוב ביותר שלו, אלברט סידני ג'ונסטון, להיות המפקד העליון של כוחות הקונפדרציה בגזרה זו. ג'ונסטון פרש את כוחותיו כך שיחסמו את האפשרות להתקדם לאורך המיסיסיפי: הוא ביצר את העיר קולומבוס שבדרום מערב קנטקי, השולטת על הנהר וכך מונעת את התנועה בו. מכיוון שהתנועה במיסיסיפי לא הייתה אפשרית, היה ברור שהפלישה דרומה תתבצע דרך נהרות טנסי וקמברלנד, העוברים, בין השאר, דרך מדינות קנטקי וטנסי; כדי למנוע את התנועה בנהרות אלה הקים צבא הדרום שני מבצרים על הגבול שבין שתי המדינות: פורט הנרי ופורט דונלסון.
עבדאללה רדיף
קריירת מועדונים
רדיף גדל במחלקת הנוער של אל-הילאל. ב-30 בספטמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 1-1 נגד אל-חזם במסגרת המחזור השביעי בליגת העל הסעודית לעונת. בסך הכל ערך שתי הופעות ליגה בעונה זו, בה זכתה אל-הילאל באליפות ערב הסעודית.
קרב שילה
פריצת חזית הדרום ותנועת צבא הצפון דרומה
ג'ונסטון ידע שכוחו קטן מכדי לבלום את צבא הצפון. ואכן, בתחילת פברואר 1862 הצליח גרנט, בסיוע ספינות תותחים, ללכוד בתוך שבועיים את שני המבצרים האמורים. גרנט התפרסם לראשונה בקרב זה, כאשר ענה לשאלת מפקד הכוחות הדרומיים בפורט דונלסון לגבי הסדר הכניעה במילים. מבחינת צבא הדרום, משמעות הדבר הייתה פריצת קו ההגנה בכל גזרת טנסי. מפקד צבא הדרום, ג'ונסטון, הסיג את כוחותיו: העיר נשוויל פונתה, וגם הכוח שהיה בקולומבוס הוסג דרומה.
עבדאללה רדיף
קריירת מועדונים
ב-31 באוגוסט 2022 הושאל רדיף למשך עונה אחת לא-תעאוון מליגת העל הסעודית. ב-6 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-0 על אל-וחדה במסגרת המחזור השישי בליגה לעונת. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
קריירה בינלאומית
ב-1 בדצמבר 2021 ערך רדיף את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בהפסד 1-0 לנבחרת ירדן במסגרת שלב הבתים של הגביע הערבי. בשנת 2022 זכה עם נבחרת ערב הסעודית עד גיל 23 בטורניר גביע אסיה עד גיל 23.
קרב שילה
ההתכנסות לקראת הקרב
היעד המרכזי מבחינת צבא הצפון הייתה העיר קורינת' שבצפון מזרח מדינת מיסיסיפי. קורינת' הייתה צומת רכבות מרכזית, ובה עברו קווי הרכבת בין מוביל, אלבמה, שעל חוף מפרץ מקסיקו, לאוהיו, שבצפון, ובין ממפיס, טנסי, לצ'ארלסטון, שבדרום קרוליינה, על חוף האוקיינוס האטלנטי, במזרח. קווי הרכבת הללו, ובמיוחד הקו מזרח-מערב שבין ממפיס לצ'ארלסטון, נחשבו לעמוד השדרה התעבורתי של הקונפדרציה והיו הנתיב היחיד בין האוקיינוס האטלנטי לנהר המיסיסיפי, וניתוקה היה עלול להביא לשבירת אותו עמוד שדרה ולניתוקה של ממפיס, כ-140 ק"מ ממערב לקורינת', מן הקונפדרציה. ניתוח גאוגרפי-טקטי זה היה ברור למפקדי שני הצדדים כאחד. למפקדי הדרום היה ברור שהצלחה אפשרית של הצפון תהיה מובטחת אם יצליח הצפון לרכז את כוחותיו, שהיו רבים במספרם מאלו של הדרום. אחד ממפקדי צבא הדרום, מייג'ור גנרל ברקסטון בראג, שהיה באותה עת מפקד אזור אלבמה ומערב פלורידה, הציע לרכז כל כוח אפשרי בנקודה קריטית אחת, כדי לתקוף את צבא הצפון לפני שיצליח להתארגן. הגנרל פ. ג. ט. בורגארד שנשלח כדי לשמש כסגנו של ג'ונסטון הסכים עם הרעיון, על אף שהמשמעות הייתה ביצוע מהלך מסובך של העברת חיילים מחמישה פיקודים שונים, ברגל, ברכבת ובספינות קיטור, גם ממקומות מרוחקים כמו ניו אורלינס ומוביל, מרחק של יותר מ-500 ק"מ. למרות הסיכון בתוכנית, זו אושרה על ידי נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס. המהלכים לביצועה יצאו לדרך, והנקודה שנבחרה להתכנסות הכוחות הייתה העיר קורינת', במיסיסיפי, שהייתה צומת רכבות חשובה.
היערכות צבא הדרום הסתייעה, בלי ידיעתם, בקשיים ארגוניים ואישיים בצמרת כוחות האיחוד בגזרה. הפיקוד על צבא הצפון היה מחולק בין גנרל הנרי האלק, שפיקד על מחוז (Department) מיסורי, ומייג'ור גנרל דון קרלוס ביואל שפיקד על מחוז אוהיו. האלק דרש להכפיף את ביואל אליו, כדי שיהיה לו כוח מספיק להתמודד עם ג'ונסטון. האלק כעס על גרנט, שהיה תחת פיקודו, מכיוון שהעביר דיוויזיה לפיקודו של ביואל, וכן משום שהגיע אל מפקדתו של ביואל כדי להתייעץ עמו. האלק החליט להעביר את גרנט מתפקידו ולמנות במקומו את סגנו של גרנט, מייג'ור גנרל צ'ארלס פרגוסון סמית'.
סמית' החל בצעדה דרומה מפורט דונלסון, בכיוון קורינת', לאורך נהר טנסי. תוך כדי תנועתו הנחה סמית' את ויליאם שרמן לנוע במורד הנהר ולנתק את מסילת הברזל מממפיס לצ'ארלסטון. תנועתו של שרמן התעכבה בגלל גשמים כבדים, והוא חיפש מקום שבו יוכלו חייליו לחנות באופן זמני, והמקום הראשון שמצא היה מזח בגדתו המערבית של נהר הטנסי, שנקרא "מזח פיטסבורג" (Pittsburg Landing). חייליו של שרמן התקדמו עוד כמה קילומטרים עד שהגיעו לכנסייה קטנה, בשם "כנסיית שילה" (Shiloh Church), שם חנו.
בינתיים הגיעה לוושינגטון הידיעה כי האלק פיטר את גרנט. לינקולן לא אהב את צעדו זה של האלק: פיטוריו של הגנרל שזה עתה הביא לניצחון כה מרשים בפורט דונלסון נראה לו צעד שגוי ולא ברור, והאלק נדרש להגיש תלונה רשמית ולספק הסבר מסודר. האלק חש לאן נושבת הרוח וביטל את פיטוריו של גרנט. האלק עצמו קוּדם לאחר הניצחונות ומונה למפקד כל כוחות הצפון ממערב להרי האפלצ'ים; הוא הורה כעת לגרנט לקבל שוב את הפיקוד ולנוע דרומה. לביואל הורה לנוע ולחבור עם גרנט, והוא עצמו (האלק) יפקד על הכוח המאוחד, שימנה 75,000 חיילים. גרנט נע גם הוא אל מזח פיטסבורג. מטרתו הייתה לקבץ את צבאו ולהקדיש זמן לאימונים והתארגנות. הכוחות שהגיעו נפרסו בשטח לפי תכנון זה, ולא נערכו לקרב עתידי. שרמן אף אמר לגרנט, יומיים לפני המתקפה הדרומית, שאינו חוזה קרב בזמן הקרוב.
הצבאות הלוחמים וסדר הכוחות
צבא הקבע של ארצות הברית מנה בטרם המלחמה כ-16,000 איש בלבד, ולצורך המלחמה היה על שני הצדדים לגייס צבא גדול בהרבה. שני הצבאות שנפגשו בשדה הקרב בשילה מנו ביחד כ-100,000 איש, כולם מתנדבים. בעת הקרב, שהתנהל כשנה לאחר תחילת המלחמה, עדיין היו רוב החיילים והקצינים חסרי ניסיון קרבי, והמבנה הארגוני של הגייסות הלוחמים טרם התקבע למבנה המסודר יותר, שהיה לו בשלבים המאוחרים יותר של המלחמה. המושג טירונות לא היה מוכר לשני הצדדים, וחלק גדול מהחיילים לא קיבלו אפילו אימון בסיסי לפני שנשלחו לשדה הקרב. ההנחה הייתה שרוב החיילים באו מרקע כפרי, ולפיכך ידעו כיצד לירות ברובה.
מרכיבי הצבא
בשני הצבאות, צבא האיחוד וצבא הקונפדרציה, היו שלושה מרכיבים עיקריים: חיל הרגלים, הפרשים והארטילריה. בצבא הצפון היוו הרגלים כ-80% מהצבא; 14% היו פרשים ו-6% איישו את סוללות הארטילריה. בצבא הדרום היה חלקה של הארטילריה דומה, אך הפרשים היוו כ-20%. חיל הרגלים היווה את עמוד השדרה של הצבא ואת עיקר יחידותיו. רוב הרגלים בצבא הצפון היו חמושים ברובים, שהיו למעשה מוסקטים חרוקי קנה בעלי טווח יעיל של כ-300 מטרים. לעומתם, רבים מחיילי הדרום היו חמושים ברובים מיושנים, חלקי קדח, חלקם עוד מזמן מלחמת העצמאות של ארצות הברית. המוסקטים חרוקי הקנה היוו התקדמות חשובה לעומת המוסקטים חלקי הקנה שהיו הנשק העיקרי של החיילים במהלך המלחמות הנפוליאוניות, שהסתיימו 46 שנים לפני כן: חייל במלחמות הנפוליאוניות שהיה חמוש במוסקט יכול היה לפגוע במטרה לטווח של שלא יותר מ-100 מטרים, ואילו חיילי הצפון החמושים ברובים היו יכולים לפגוע במטרה בטווח 400 מטרים. להבדל זה הייתה משמעות טקטית רבה, אך היתרון שהוא העניק לצבא האיחוד לא בא לידי ביטוי בקרב שילה עקב תוואי השטח המיוער והטווחים הקצרים שבהם התחולל הקרב. קצב האש של המוסקטים היה 2 - 3 כדורים בדקה, במצב מיטבי. אם היורה היה תחת אש אויב או בתנאי שטח שבהם התקשה לבצע במהירות את תהליך הטעינה, ירד קצב האש בהתאם.