cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית הדין העממי (גרמניה הנאצית)
חוק נגד אויבי הציבור
ביום 5 בספטמבר 1939 נחקק החוק נגד אויבי הציבור או בשמו הרשמי "חוק המזיקים לאומה" ( גרמנית: Volksschädlingsverordnung; בעברית "פולקסששדלינגסברדנונג" בתרגום חופשי: חוק להדברת מזיקים לאומה) חוק זה הרחיב באופן משמעותי את המעשים והאישומים שבגינם ניתן להעמיד לדין עבריינים וכן קבע כי ניתן להטיל בנסיבות רבות עונש מוות גם על עבירות קלות. על פי תנאי החוק, פשע כנגד אדם או רכוש, נגד "הקהילה" או נגד הביטחון ציבורי, יכול לשאת עונש מוות אם העבירות בוצעו תוך ניצול תנאי המלחמה המיוחדים - כמו בעת הפסקות חשמל, ניצול העדר פיקוח משטרתי. יתר על כן, על פי הפסקה הרביעית של החוק ניתן היה להטיל מוות "בהתאם עם הדרישות של "פסק הדין הפופולרי". החוק היה בסיס המשפטי בגינו נגזרו רוב עונשי מוות משנת 1941 עד לשנת 1945 ובסך הכל מעריכים כי כ 15,000 נאשמים הוצאו להורג על בסיס החוק.
הקמת בית הדין העממי
על פי מחקרים אקדמיים שנכתבו במהלך החצי הראשון של המאה העשרים, הקמת בתי המשפט המיוחדים ובראשם בית הדין העממי הייתה יוזמה של היטלר כתגובה ישירה לתוצאות משפט נאשמי שריפת הרייכסטאג, מחקר מאוחר יותר שנכתב בגרמניה ופוסם בשנת 1987 תחת השם הצדק של היטלר על ידי המשפטן וההיסטוריון הגרמני אינגו מילר (Ingo Müller) קובע כי אין בסיס עובדתי התומך בהנחה זו. על פי המחקר בית הדין העממי ויצירת מערכת משפטית נפרדת, הכפופה לפקודות המפלגה הנאצית הייתה חלק מהחזון של היטלר עוד בשלבים מוקדמים של גיבוש המפלגה והאידאולוגיה הנאציים. בספרו מיין קאמפף שפורסם בשנת 1924 הוא הצהיר באופן קטגורי כי "יום אחד" בית דין גרמני-לאומי ירשיע בבגידה וידון למוות עשרות אלפים שאחראיים ל"בגידת נובמבר"
עם המעבר של בתי המשפט הגרמניים לפיקוח של המפלגה הנאצית תחת משרד המשפטים בפברואר 1934 נפתחו בערי גרמניה בתי משפט מיוחדים (Sondergerichte) על מנת לשפוט ולהעניש מתנגדים למשטר כל בית משפט הורכב מנשיא ושני שופטים. ההליכים היו מהירים, פסקי הדין חמורים והוצאו לפועל מיידית או לאחר 24 שעות. בתי דין אלו פעלו לכל אורך תקופת השלטון הנאצי ולאחר תחילת המלחמה פעלו בתי משפט מיוחדים גם בארצות הכבושות. על פניו לא היה קשר רשמי בין בית הדין העממי ובתי המשפט המיוחדים שפעלו בגרמניה אך פסקי הדין וההלכות המשפטיות השפיעו והשלטון הנאצי ראו מוסדות שיפוטיים אלו כמקשה אחת.
"חוק הבגידה" שנחקק ביום 24 באפריל 1934 יצר את בית הדין העממי ונתן לו סמכות שיפוט בלעדית על כל המעשים שהוגדרו בחוק כבגידה. לבית הדין העממי נקבע מבנה פשוט של 3 לשכות. שתי לשכות דנו במקרים של "בגידה חמורה" (גרמנית: Hochverrat), ולשכה אחת דנה במקרים של בגידה (גרמנית: Landesverrat). בשנת 1941 לאחר פרוץ המלחמה, הרחבת סמכויות השיפוט של בית הדין ומספר התיקים שבאו בני בית הדין הוגדל מספר הלשכות ל 6. כל לשכה הורכבה משני משפטנים מקצועיים, ושלושה חברים היו אמורים להיות שופטים לא מקצועיים שנבחרו מקרב חברי המפלגה הנאצית, וארגונים צבאיים המסונפים למפלגה. כל השופטים קיבלו מינוי לכהונה של חמש שנים, סנגורים נזקקו לאישור מיוחד להופיע בפני בית המשפט, והם היו עלולים, על פי החלטת בית המשפט, להפסל מלהופיע כסניגורים גם לאחר תחילת המשפט.
החוק מיום 24 באפריל 1934 והקמת בית הדין העממי נעשתה בהתאם לפרשנות שמרנית של החוק והחוקה הגרמנית באופן שאיפשר למשפטנים גרמניים שאינם חברי המפלגה הנאצית לתמוך או למצער לא להתנגד לחוק ולפעולת בית הדין העממי. עם זאת בחירת השופטים בבית הדין העממי על פי שייכותם הפוליטית ונאמנותם המוצהרת למפלגה הנאצית היו חסרי תקדים במערכת המשפטית הגרמנית ועל מנת להכשיר צעד חריג זה הצהירו יוזמי החוק כי בית הדין העממי הוא מוסד שפעילותו זמנית, צעד ראשון ברפורמה כללית של מערכת המשפט שעם יישומה אמור היה בית הדין העממי להיות מוחלף במוסד קבוע שפעילותו ושופטיו יהיו חלק בלתי נפרד ממערכת המשפט הגרמנית.
שנות פעילות ראשונות 1934-1936
הפרשנות הרשמית של משרד המשפטים הגרמני לחוק מיום 24 באפריל 1934 ראתה את בית הדין העממי במונחים מוגבלים מאוד, כאמצעי לייעל את מערכת אכיפת החוק שתפקידו להילחם באויבים פנימיים ולהחזיא את הכבוד לשלטון החוק שעל פי המשפטנים הגרמניים עבר מהעולם בעת "הבגידה הגדולה" של 1918 וכינון רפובליקת וימאר. בית הדין העממי החל את פעילותו המשפטית בזהירות והטיל פסקי דין קלים יחסית. הנשיא הראשון של בית הדין העממי היה ד"ר פריץ רן (גרמנית: Fritz Rehn) שנפטר ממחלה כחודשיים לאחר כניסתו לתפקיד ולאחר פטירתו היה כס הנשיא לא מאויש עד לאפריל 1936 וסגן הנשיא של בית הדין וילהלם ברונר (Wilhelm Bruner ) שימש כנשיא בפועל. בתקופה זו היה בית הדין העממי בגדר בית דין זמני שלא זכה לתשומת לב רבה עד להשלמת תהליך ה"נאציפיקציה" של מערכת המשפט הגרמנית שבסופו השתלטה המפלגה הנאצית על מערכת המשפט והפכה אותה לכלי שרת בידיה, במסגרת זאת הועבר הניהול והפיקוח על בתי המשפט והתביעה מהמדינות הגרמניות אל הממשלה המרכזית.
נשיאות אוטו טירק 1936-1942
בשנת 1936 חל שינוי במעמדו של בית הדיו העממי מסטטוס של בית דין מיוחד, למעמד של בית משפט קבוע במעמד של בית משפט עליון, לנשיא בית הדין מונה אוטו טירק שהיה עד אז סגן נשיא בית המשפט העליון והוא נשאר בתפקידו עד לשנת 1942 אז מונה לשר המשפטים, תפקיד אותו מילא עד להתמוטטות הרייך השלישי. טירק היה דמות מרכזית בעיצוב מקומו של בית הדין, קביעת הנהלים וסדרי הדין וכל זאת על מנת להפוך את בית הדין העממי לכלי שרת שישקף את רצונו של היטלר וחזון המפלגה הנאצית. כעדות למעמד החדש והמיוחד הורשו שופטי בית הדין בצו מיוחד של היטלר ללבוש גלימות אדומות שעד אז היו שמורות לשופטי בית המשפט העליון. רולנד פרייזלר שעתיד להתמנות נשיא בית הדין ושימש עד אז כעוזר לשר המשפטים כתב כי השינוי נועד להפוך את העקרונות של בית הדין העממי לחלק בלתי נפרד מהחוק הגרמני.
תקופת נשיאותו של טירק התאפיינה בעטיית חזות של חוקתיות, הליכים משפטיים "סדירים" ופסקי דין מנומקים, תקופה ובמקביל עלה מספר התיקים והנאשמים בפני בית המשפט והתאפיינה גם במתן גזרי דין מוות במספרים גדולים יותר. במחקרים שונים נערכת ההשוואה בין תקופה זו לתקופת נשיאותו של רולנד פרייזלר שהייתה העקובה מדם בהיסטוריה של בית הדין העממי. אך העלייה במספר ההוצאות להורג ובמשפטים בכלל נראית לאורך תקופת פעילות בית הדין העממי ויש ליחס אותה להתקדמות המלחמה והמאמץ הנאצי להעמיק את האחיזה בגרמניה, את עיקר השינוי מייחס המחקר להכפפת גרמניה לחוק הצבאי עם תחילת המלחמה, סעיף 5 לחוק הדן במעשים ה"פוגעים בהלך הרוח של הציבור" קבע עונש מוות כעונש המקסימלי לנאשמים "המנסים לשתק או לחתור תחת הנחישות של העם הגרמני או בני בריתו להגן על עצמם" ולמעשה נתן יד חופשית לבתי המשפט הנאציים שהוסמכו לדון תחת חוק זה ששימש בסיס החוקי העיקרי לפסקי הדין ככל שהמלחמה נמשכה והחליף את החוק נגד בגידה משנת 1934. ואת סעיף 90 לחוק העונשין הגרמני.
החל משנת 1942 הפסיק בית הדין העממי לפרסם את הפרוטוקולים וכן את גזרי ופסקי הדין, ככל הנראה על מנת למנוע ביקורת ציבורית על ההליכים שהלכו והתרחקו מכל קנה מידה של הליכים נאותים. ההחלטה האחרונה שזכתה להתפרסם נגעה לשאלה האם יש לשלול מנאשמים ממוצא יהודי את זכויות האזרח "לשם כבוד" שהוענקו לאזרחים גרמניים בחוקה, בית המשפט קבע שאין צורך לשלול זכויות אלו מאחר ליהודים אין זכויות אזרח ואין להם כבוד.
בתקופה שבין השנים 1939 ו- 1944 עלה מספר השופטים בבית הדין העממי מ 17 ל 34, חלקם היו בעלי משרה קבועה בעוד אחרים הועברו באופן זמני מבתי משפט אחרים בגרמניה. מספר המשרתים ללא שכר עלה בתקופה זו מ 95 ל 173. אלה ששירתו ללא שכר היו "מומחים", קציני צבא, בעלי תפקידים שונים של המפלגה הנאצית שעברו הכשרה פוליטית מיוחדת ונוכחותם נועדה להדגיש את האופי פוליטי של בית הדין. הם מונו על ידי היטלר על פי המלצת שר המשפטים. בשנת 1944 הם כללו 40 קציני צבא, 13 חברים בעלי דרגות גבוהות במפלגה הנאצית, 32 קצינים מארגונים של המפלגה הנאצית ובהם האס אס, הנוער ההיטלראי (בגרמנית: Hitlerjugend) 10 "מנהיגים" של איגודים מקצועיים ו 28 בעלי תפקידים אחרים בדרך כלל מקרב שירות המדינה.
תקופת נשיאות רולנד פרייזלר 1942-1945
ממשיך דרכו של אוטו טירק כנשיא ד"ר רולנד פרייזלר, חבר נלהב במפלגה הנאצית משנת 1923, על ראשו ריחף במשך כל הקרירה הפוליטית והמשפטית צל בגין השמועה שהוא היה לתקופה קצרה בחייו חבר במפלגה הקומוניסטית, גם בשיא הקרירה שלו בשנת 1942 מצוטט היטלר בפרוטוקולים של ישיבות בחוג סגור (שיחות השולחן של היטלר) באמרו על פרייזלר שהוא "בולשביק בכל מעשה". פרייזלר נכנס לתפקידו בהתלהבות יתרה, הוא מינה עצמו כשופט בכל המשפטים החשובים או בעלי הפרופיל הציבורי הגבוהה ביותר ובתחילה אף נטל לעצמו את האחריות על חלוקת התיקים לפאנלים האחרים של בית הדין. גם לאחר שמשרד המשפטים עצר את הנוהג הזה שהיה מנוגד לכללי המנהל הוא שמר לעצמו את הזכות לשבת בראש הרכבים שדנו בתיקים של "התקפות על הפירהר" ו"מעשי פשע הנוגעים לריגול וניהול כלכלי". את פעילותו סיכם יוזף גבלס - שר התעמולה ויד ימינו של היטלר: " בתפקידו כנשיא בית הדין העממי פרייזלר שינה את חֲבַרְבֻּרֹתָיו הוא חזר להיות הנאצי הרדיקלי שהכרנו בעבר פרלמנט הפרוסי. כמו שבעבר, בתפקידו במשרד המשפטים הוא עשה מעט מידי, היום בתפקידו כנשיא בית הדין העממי הוא עושה יותר מידי"
לאחר התבוסה של הצבא הגרמני בקרב סטלינגרד בתחילת 1943 קיבל בית הדין העממי את הסמכות לדון בתיקים של תבוסתנות, במספרים שהלו וגדלו והרחיבו את מעגל הנאשמים שעתה כלל גם חברים במעגל החברתי של שופטי בית הדין. המחלקה של התביעה שעסקה בתיקי תבוסתנות זכתה לכינוי "מטחנת העצמות" על רקע מספר התיקים שטופלו - לפחות 2500 במהלך 1943, בתיקים אלו הופעלה לעיתים קרובות זכותה הגורפת של התביעה למשפט חוזר בדרישה לעונש מוות לאור העניין ההולך וגובר של המפלגה הנאצית בתיקים אלו מתוך רצון לכבות כל סימן של אי שביעות רצון בציבור הגרמני. האכזריות של בית הדין העממי בתקופת נשיאותו של פרייזלר הייתה השתקפות של הברבריות המתגברת של מערכת המשפט מכללה והתגברות שלטון הטרור בגרמניה בשנים האחרונות של המלחמה, גם בתי המשפט הפליליים, בתי המשפט המיוחדים ובתי במשפט הצבאיים הוציאו פסקי דין מוות בקצב הולך וגובר מגמה שלא פסחה גם על בתי המשפט העליונים. החוקר אינו מולר קובע כי פרייזלר היה "סימפטום של הטרור הממלכתי - אחד הנציגים הבולטים ביותר של הצדק הנאצי". הרחבת שורות הנאשמים מקבוצות שוליים לנאשמים מתוך לב החברה הגרמנית - חלקם תומכי המפלגה הביאה גם לתגובת נגד רפה, גם בתוך בית הדין העממי נשמעו קולות שקראו לחזרה לסדרי דין שימנעו הוצאה להורג של מי שבבירור החם חפים מפשע. במזכר אנונימי משנת 1943 מתאר אחד מחברי הפאנלים של בית הדין העממי את ההתרחקות של בתי המשפט הפליליים ה"רגילים" מפסקי הדין והפרקטיקה המשפטית שהתווה בית הדין העממי, על עומשס של בקשות חנינה המוגשים לפתחו של בית הדין על ידי בכירים במפלגה הנאצית. על פי מסמך זה גם הפאנל השישי של בית הדין העממי לא הלך בתלם והוציא פסקי דין "קלים מדי". באותה נשימה מודה כותב המזכר כי פסקי הדין של בית הדין העממי נתנו בחופזה, ללא התחשבות בראיות וסדרי דין. החוקר אינגו מולר מציין כי בעוד שבית הדין העממי פרע כל חזות להליך משפטי עסקו פקידים במשרד המשפטית במשלוח חשבוניות מפורטות ומסודרות לקרובי המשפחה של הנידונים בדרישה לכיסוי הוצאות המשפט וההוצאה להורג.
תחת נשיאותו של רולנד פרייזלר עסק בית הדין העממי במשפט המרכזי ביותר בהיסטוריה שלו - משפטם של קושרי ניסיון ההפיכה של העשרים ביולי. חבורת קציני ורמאכט וגורמים נוספים מהאליטה של החברה הגרמנית להפיל את המשטר הנאצי בגרמניה, ולהתנקש בחיי אדולף היטלר. הקשר נכשל, לאחר שתיק ובו פצצה שהונחה בסמוך להיטלר הוזז מעט. כתוצאה מכך נהרגו אחרים, אך היטלר נפצע קלות. הגסטאפו והאס אס ביצעו "ניקוי אורוות יסודי", עם הקושרים נעצרו אלפי אזרחים שנחשדו באהדה לקושרים או באי-אהדה למשטר חלקם התאבדו אך רובם נעצרו הוצאו להורג ונשלחו למחנות ריכוז ללא משפט. הקבוצה העיקרית של הקושרים הועמדו למשפט ראווה בפני בית הדין העממי. היטלר כמי שהיה הלכה למעשה המנהיג העליון של המערכת השיפוטית קבע את תוצאות המשפט מראש: "הפעם ההליך יהיה קצר, הם לא יזכו לעמוד בפני בית משפט צבאי אלא בפני בית הדין העממי. הם לא יורשו לשאת דברים כלל. הם יתלו ללא רחמים, פסק הדין יבוצע תוך שעתיים מהקראתו" היטלר גם קבע כי פרייזלר ידאג שמצוותו תבוצע במלואה. הקושרים שרובם היו קציני צבא היו למעשה בסמכות השיפוט הבלעדית של בית משפט צבאי, על מנת לעקוף מכשלה בירוקרטית זו טרחו הנאצים להעמיד את הקושרים תחילה בפני בית משפט צבאי מיוחד שסילק אותם משורות הצבא ואפשר העמדתם לדין בפני בית הדין המיוחד
כנשיא בית המשפט פרייזלר הפך עצמו לשחקן ראשי בהצגה, כל שאר המשתתפים: שאר השופטים בפאנל, התובעים, הסניגורים שמונו על ידי בית המשפט היו לא יותר מניצבים שקטים. הוא השתלח בנאשמים בקללות וצעקות. המשפט צולם במצלמה מוסתרת שהוצבה באולם בית המשפט, הסרט שהוצג בפני היטלר נועד היה לשמש, לאחר עריכה, גם למטרות תעמולה אך לא ניתן היה לתקן את המצג של הליכים שדומים לקרקס משולך רסן שעלה מהסרט. אוטו טירק, שר המשפטים הנאצי שנאמנותו להיטלר מעולם לא הועמדה בספק כתב בתלונה למרטין בורמן, יד ימינו של היטלר כי "אין לו התנגדות למשפט פוליטי" אך התנהגותו של פרייזלר, הנאומים הפטריוטיים הארוכים שהוא נושא בעת המשפט, עושים שירות דב למטרה הנאצית, הקושרים לא נראים ולא מוצגים כאיום אלא כקבוצה של אדיוטים, דבר הפוגע בהצגת ההליכים ככאלו שעוסקים בעבירות חמורות. החוקר אינגו מולר קובע כי בית הדין העממי התרחק מכל חזות של בית משפט ומתאר מצב בו במהלך ההליכים נדרשו השופטים לבדוק את לשון החוק בחוק העונשין אך בכל בית המשפט לא נמצא ספר עם הטקסט המבוקש. לאחר שהקושרים העיקריים נידונו הובאו בפני בית המשפט תיקים רבים של תומכים בקשר, חלקם אזרחים שהערות שנאמרו באוזני אחרים פורשו כתמיכה בקרש או צער על מות אחד הקושרים הפכו ל"עבירה לאחר מעשה".
רולנד פרייזלר נהרג בהתקפה אווירית ב-3 בפברואר 1945, בכתב העת של הפדרציה של משפטנים נאציים נכתב " [רולנד פרייזר] הוביל מתקפה ללא פשרות על אויבי המדינה ובוגדים, בהחלטיות ופנאטיות, מהעמדה הקדמית של מושבו"
חודשי פעילות אחרונים ופירוק בית המשפט
לאחר מותו של פרייזר מילא וילהלם קרוהן, סגן הנשיא את תפקיד נשיא בית המשפט מרביעי לפברואר 1945 ועד לאחד-עשרה למרץ 1945. בתקופתו המשיך בית המשפט בתפקידו והמשיך לשפוט נאשמים בבגידה או עבירות אחרות ללא לאות. במאמר שכתב בעיתון משפטי גרמני בשנת 1944 כתב קרוהן: "היו סמוכים ובטוחים, חברים הנלחמים בחזית. שבית הדין העממי, בשיתוף עם מהשטרה עומדים על המשמר בחזית העם להבטיח שפירות הניצחון שלכם עבור המולדת יזכו להערכה. הפושעים המעטים שחושבים אחרת יענשו ללא רחם. " קרוהן ומשפחתו התאבדו זמן קצר לאחר כניעת גרמניה. ב־12 במרץ 1945, מינה היטלר את הארי הפנר לתפקיד הנשיא החדש של בית הדין העממי. הוא מילא את תפקידו עד 24 באפריל 1945 כאשר בית המשפט הפסיק לבסוף את פעילותו, שבועיים לפני הכניעה הגרמנית. משנת 1946 התגורר תחת שמו של היינריך הרטמן בעיירה קטנה שם ניהל חנות עם אשתו. בשנת 1953 הוא הסגיר את עצמו לרשויות בקאסל אך החקירות בענינו הופסקו והוא לא הועמד למשפט, קרוהן נפטר באוקטובר 1969.
הכניעה ללא תנאי של גרמניה הנאצית הביא לפירוק מוחלט של מערכת המשפט וסגירת כל בתי המשפט של גרמניה הנאצית המפקד הראשי של כוחות בעלות הברית הורה כי "כל בתי המשפט הגרמניים ... בתוך השטח הכבוש סגורים עד להודעה חדשה." סמכויות השיפוט נשללו מבית הדין העממי, בתי המשפט המיוחדים וכל בתי המשפט שפעלו בתקופת השלטון הנאצי. כל סמכויות המוסדות המשפטיים עברו לידי בעלות הברית. רוב המשפטנים הגרמנים היו מבולבלים על ידי הבעת "חוסר אמון" כלפי שופטי הרייך השלישי, על פי תפיסתם לאחר הכניעה אמורה הייתה המערכת להמשיך ולתפקד על המתווה הקודם לכניעה ועל פי החוק הגרמני. עד לשנת 1946 המשיכו מי שנשאו בתפקיד תובעים בגרמניה הנאצית לפנות לבית המשפט העליון, ששבת מכל פעילות, בבקשות למידע על הליכים לסגירת תיקים שנפתחו עוד בתקופת גרמניה הנאצית, ככל הנראה מתוך רצון לסגור באופן "נאות" תיקים שנותרו ללא פסק דין. בהדר הסכמה על פתרון רדיקלי להפעלת מערכת המשפט הגרמנית החזירו בעלות הברית לפעולה בתי דין גרמניים שדנו בעבירות קלות ושופטים מונו לשבת בבית במשפט לערעורים כבר בסוף 1945. מאחר שמערכת המשפט הגרמנית שיתפה פעולה באופן מלא עם הנאצים והרוב המכריע, כמעט ללא יוצא מן הכלל היו חברי המפלגה הנאצית או תומכים נלהבים, הוחזרו המשפטנים לתפקידיהם כבר בסוף 1946 לאחר שהוכרז כי הם עברו דה-נאציפיקציה
משפט נירנברג של המשפטנים הנאציים
משפט נירנברג של המשפטנים הנאציים ובשמו הרשמי ארצות הברית נגד יוזף אלטסטוטר ואח' (באנגלית: ) היה השלישי בסדרת משפטי נירנברג הנוספים, בהם הועמדו לדין נאשמים בפשעי מלחמה בפני בתי דין של צבא ארצות הברית בארמון הצדק בנירנברג, גרמניה, עם תום מלחמת העולם השנייה. המשפט התנהל בשנת 1947 בפני מרכב של שופטים אמריקאים, ובהיעדר בכירי מערכת המשפט בגרמניה הנאצית שנמלטו מאימת הדין - פרנץ גרטנר (Franz Gürtner) שהיה שר המשפטים, מת בשנת 1941. אוטו גאורג טירק, נשיא בית הדין העממי ושר המשפטים החל משנת 1942, התאבד בשנת 1946. ורולנד פרייזלר, נשיא בית הדין העממי נהרג בעת הפצצה על ברלין בשנת 1945. במשפט השופטים הועמדו לדין 16 שופטים ועורכי דין גרמנים. תשעה מן הנאשמים היו בעלי משרות במשרד המשפטים של גרמניה הנאצית, אחרים היו תובעים ושופטים בבתי המשפט המיוחדים ובבית הדין העממי.
בתום המשפט קבע בית הדין כי אוסוואלד רוטאוג (Oswald Rothaug) מי שעמד בראש בית הדין המיוחד של נירנברג וסגנו רודולף אושי (Rudolf Oeschey) נמצאו אשמים בעבירות של פשעים כנגד האנושות ונידונו למאסר עולם, ארנסט לוץ (Ernst Lautz) ששימש כתובע ראשי, נידון ל 10 שנות מאסר. כל שאר הנאשמים ששימשו כשופטים ותובעים בבית המשפט העממי: גונטר נבלונג (Günther Nebelung) ששימש כנשיא ההרכב, האנס פטרסן (Hans Petersen) שופט ההרכב הראשון של בית הדין העממי, הרביעי של בית הדין העממי, פאול ברניקל (Paul Barnickel) ששימש כתובע בכיר, והרמן קוהורסט (Hermann Cuhorst) שהיה השופט הראשי של בית המשפט המיוחד בשטוטגרט זוכו מחוסר ראיות. במשפטים נוספים שנעאכו בגרמניה לאחר המלחמה ובמהלך המחצית השנייה של המאה העשרים שופטים אחרים ששירתו בבתי המשפט העממים הוכרזו כלא כשירים לעמוד לשמפט על רקע בעיות בריאות.
רוטאוג ואושי הואשמו כי הם ניהלו הליכים משפטיים בניגוד לכללים של ההליכים הנאותים ותוך הפרה בוטה של זכויות הנאשמים שהיו חריגים גם על רקע המקובל במערכת המשפט הנאצית. במהלך העדיות עלתה תמונה של שופטים שהופיעו לדיונים כשהם שיכורים, ניהלו דיונים שהיו הלכנ למעשה משפטי ראווה וכללו נאומים ארוכים על הסכנה לגזע הארי ולעולם שצפונה בגזע היהודי וקבע כי היהודים והפולנים הם "תת אדם" שעצם קיומם מאיים על העם הגרמני. לביסוס ההאשמה בחרה התביעה להתרכז במשפטם של ליאו קטנברגר, ראש הקהילה היהודית בנירנברג שנאשם כי קיים יחסי מין עם אשה גרמניה איירין זיילר  - עבירה על חוקי הגזע. הזוג הועמד לדין בשנת 1942 בפני בית משפט פלילי, זיילר באשמת עדות שקר ( מאחר שהעידה כח לא קיימה יחסי מין עם הנאשם) לקצנברגר על עבירה כנגד חוקי הגזע, וזוכה מכל אשמה. לפי דרישת רוטאוג התיק הועבר לפני בית המשפט העממי בניגוד לכללי הסיכון הכפול, ובהבטחה מוקדמת כי הנאשמים ימצאו אשמים תוך הפרה בוטה של כל סדרי הדין ובהם הקביעה כי לפחות על פניו נאשם הוא בגדר זכאי עד שתוכח אשמתו. על פי הנהוג בביתי הדין העממיים רוטאוג ואושי ערכו פגישות עם התובע על הדרך בה יתנהל המשפט על מנת להבטיח את תוצאות המשפט וגזר הדין. דיון נפרד בבית הדין העממי התנהל על מנת לקבוע את פסק הדין, מאחר שהעבירה בה הואשמו זיילר וקצנברגר נשאה עונש מינימלי של שניים וחצי החליט רוטאוג בניגוד לכללים של המשפט המקובל גם בגרמניה הנאצית להכליל את העבירה תחת ה"חוק נגד אויבי הציבור" הקובע כי כל עבירה שנעשתה בתנאי המלחמה דינה מוות, תוך שהוא מרחיב את הפרשנות לחוק באופן שלא היה מקובל גם על ידי משפטנים נאציים. המשפט ארך יומיים ומשך קהל רב, קטנברגר נידון למוות וזיילר למאסר.
קו ההגנה של רוטאוג ואושי היה "חדשני" לתקופה וסימן את הטענות שהושמעו בהמשך על ידי נאצים אחרים. לדבריהם הם היו חלק קטן ממנגנון גדול - במקרה הנדון הם היו שופטים במערכת שמנתה בשנת 1942 לא פחות מ 70 בתי משפט מיוחדים. הם טענו בבית המשפט כי אין סיבה מוצדקת להעמיד אותם לדין ולא שופטים אחרים בבתי המשפט הנאציים מאחר שהם פעלו במסגרת החוק הקיים של גרמניה הנאצית ועל פי פסקי הדין של בית המשפט העליון, וכי פסקי דין קלים על נאשמים היו מתוקנים לחומרה על ידי מערכת המשפט. רוטאוג "הודה" כי פסקי הדין שלו נחשבו למחמירים אך טען כי הם נתנו במסגרת החוק והמקובל בגרמניה הנאצית וכי הוא פעל מתוך פטריוטיות גרמנית על מנת לשרת את גרמניה בעת מלחמה ולא מתוך שנאה או גזענות כלפי יהודים או מיעוטים אחרים. שופטי בית המשפט לפשעי מלחמה דחו את טענותיהם של רוטאוג ואושי, וקבעו כי במשפטים בהם ישב בראש ההרכב כמו משפטם של קטנברגר וזיילר ההליכים היו רחוקים מכל נורמה ובסיס משפטי - משפטים שבהם רוטאוג הפך עצמו למשתתף פעיל בגנוסייד וחלק חשוב במכונת הרצח הנאצית. רוטאוג שוחרר מהכלא בשנת 1956 ואושי שוחרר מהכלא בשנת 1955.
סיכום פעילות בית הדין העממי
בית הדין העממי היה כלי שרת בידי המפלגה הנאצית. אף על פי שלמעשה יכלו הנאצים להפטר ממתנגדים ולהוציא להורג אזרחים גרמניים על פי ראות עיניהם על ידי העברתם לגסטפו ול "מעצר המגן" שמשעותו הייתה העברה למחנות ריכוז כפי שנעשה במקרים רבים. עם זאת בית הדין העממי שהרחיב את הגדרת הבגידה גם לכוונות ומחשבות עוד בטרם ביצוע העבירה, נדרש על מנת לאכוף הליכים אלו להשתמש בשירות של משטרת חרש וגדודי מלשינים ובכך הכשיר את פעילות הגסטאפו. ושאר מכשירי הטרור הנאציים, בית הדין העממי שימש בראש ובראשונה ככלי בעל חזות חוקית שאפשר לסלק מהדרך מתנגדים ולהשליט טרור באופן חוקי כאשר לא ניתן היה מסיבות שונות לפעול נגדם באופן "לא חוקי" והעטה איטצלה של חוק וסדר על כלל משטר הטרור בגרמניה. נקודת המחולקת נוצרה מאחר שהמפלגה הנאצית ראתה את החזות החוקית של ההליכים ככיסוי למשטר הטרור בעוד המשפטנים של מערכת המשפט הגרמנית ובית הדין העממי ראו בהליך המשפטי את מהות אמצעי ההגנה על הרייך.
פסקי דין
בשנות פעילות הראשונות הראשונות (1934 עד 1936), בית המשפט העממי הטיל את המוות עונש רק 23 פעמים. במהלך תקופת פעילותו האחרונה (משנת 1942 עד 1944) עלה מספר ההוצאות להורג משמעותית וההערכה היא שבנוסף למספרים הרשמיים כ 2000 נאשמים נוספים נידונו למוות בחודשי הפעילות האחרונים של בית המשפט מאמצע 1944 עד לתחילת 1945 ובהם הנאשמים שנשפטו לאחר קשר העשרים ביולי 1944. החל משנת 1942 חל גידול משמעותי בפעילות בית הדין העממי ומספר פסקי דין מוות עלה פי 12. הסיבות העיקריות לשינוי זה קשור לשינוי במהלך המלחמה לרעת גרמניה והגברת שלטון הטרור כנגד אזרחים גרמניים אך גם שינויים בהרכב בית המשפט עם כניסתו לתפקיד של רולנד פרייזלר.
פסקי דין כנגד קטינים
על פי החוק הפלילי הגרמני קטינים עד גיל 18 היו זכאים להתחשבות מיוחדת במצבם הנפשי כלא-בוגרים במהלך המשפט. קטינים מתחת לגיל 14 שנקבע כגיל האחריות הפלילית לא יכלו להיות מוצאים להורג או להשלח למאסר אלא למוסד חינוכי.
מ-1933 עד 1945, הוגשו לפחות שישים ותשע כתבי אישום נגד קטינים בגין בגידה הם הועמדו לדין לפני בית הדין העממי מתוך נאשמים אלה, שלושה עשר נידונו למוות שתים עשרה לבית כלא ושלושים ואחד למתקני מאסר שונים לתקופות של שלושה חודשים עד עשר שנים. שמונה מהם הוצאו להורג מאוחר יותר.
קישורים חיצוניים
Justice Richard D. Fybel (Ret.) Judges, Lawyers, Legal Theorists, and the Law in Nazi Germany (1933–1938); Kristallnacht; and My Parents’ Escapes from the Nazis מאמר באנגלית ב UCLA LAW REVIEW
לשם (שיר)
לשם הוא הסינגל השלישי של הזמרת-יוצרת הישראלית מירי מסיקה, שנכלל באלבום הבכורה שלה, מירי מסיקה. השיר נכתב והולחן על ידי קרן פלס, ויצא לאור במרץ 2005.
רקע
השיר נכתב על ידי קרן פלס והופק על ידי אורי זך ושמוליק נויפלד.
וידאו קליפ
נכון ליוני 2022, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-2.5 מיליון צפיות.
Murdered: Soul Suspect
המשחק משוחק מנקודת מבט של גוף שלישי של השחקן, הנמצא בגרסה הבדיונית של העיירה סיילם. עלילת המשחק המרכזית סובבת סביב רונאן אוקונור, בלש שחזר מחיי הפשע וכעת הוא צד את הרוצח הסדרתי הידוע לשמצה "רוצח הפעמון", לאחר שנרצח על ידי "רוצח הפעמון". רונאן, המשוחק על ידי השחקן, קם לתחייה כרוח רפאים, ומגלה שיוכל "להמשיך הלאה" לעולם הבא ולהצטרף לאשתו המתה, אך בתנאי שיצוד מחדש ויביס את "רוצח הפעמון".
המשחק קיבל ביקורות מעורבות, כשרובן משבחות את מקוריות העלילה הייחודית של המשחק, אך בד בבד מבקרות את המשחקיות המקשה על השחקן להתקדם בצורה טובה יותר בעלילה.
עלילת המשחק
בסיילם, מסצ'וסטס, הבלש רונאן אוקונור נזרק מחלון בזמן שהוא רודף אחר הרוצח הסדרתי והאכזרי, "רוצח הפעמון". לאחר שקם לתחייה כרוח רפאים, רונאן פוגש את רוחה של אשתו המתה, ג'וליה, שמספרת לו שהוא לא יוכל להצטרף אליה עד שיסיים את העסק לא הגמור אותו הוא השאיר מאחוריו, מה שקושר אותו לעולם החיים. רונאן מתחיל לחקור את הרצח שלו, וזוכה להדרכה מאביגיל, רוחה של ילדה צעירה שמתה בימי הביניים. אביגיל מדריכה אותו בשימוש במספר מיכולות הרפאים החדשים שלו. החקירה מובילה את רונאן לכנסייה מקומית, על מנת למצוא נערה צעירה, ג'וי, שהיה עדה לרצח של רונאן ובנוסף, היא מדיומית, בעלת יכולת לתקשר עם מתים.
בחיפוש אחר אמה הנעדרת, קסנדרה, שהייתה היועצת של המשטרה בחקירה של "רוצח הפעמון", ג'וי מסרבת לעזור לרונאן. לאחר מכן, רונאן נוסע לתחנת המשטרה, על מנת לשחרר את ג'וי לאחר שנתפסה שם. בעודו מוביל את ג'וי מחוץ לתחנה, רונאן מגלה כי בקסטר, היריב שלו, עבד עם קסנדרה. המחקר של קסנדרה מוביל את הזוג לבית הקברות של סיילם כדי לחקור על קורבן אפשרי של "רוצח הפעמון". לאחר רודף אחרי רוח הרפאים של ילדה צעירה שהוטבעה על ידיו, סופיה, רונאן משתמש ביכולת שלו להציג פלאשבקים של הרצח, ומגלה ש"רוצח הפעמון" שאל את סופיה על חוזה.
המחקר של קסנדרה מוביל את הזוג למוסד לחולי נפש כדי למצוא קורבן ששרדה את המתקפה של "רוצח הפעמון", איריס. מסתננים אל תוך המוסד, הם מוצאים את איריס, ומגלים שגם היא מדיומית. רונאן מסיק מכך ש"רוצח הפעמון" שם לו למטרה מדיומים. בנוסף, רונאן מגלה שאיריס מתקשרת באופן קבוע עם רוחה של אחותה התאומה, רוז, שנשרפה חיה לאחר שסייעה לאיריס לברוח. רוז, איריס, וג'וי חוזרים לכנסייה, ואילו רונאן חוקר תערוכה במוזיאון על ציד המכשפות סיילם. שם, הוא מסיק כי "רוצח הפעמון" מאמין שקורבנותיו הן מכשפות; מפלאשבקים נפשיים, רונאן מגלה שבקסטר הסתיר ראיות חשודות על "רוצח הפעמון" במוזיאון. מתוך אמונה שבקסטר הוא הרוצח, רונאן עוזב את המוזיאון.
בכנסייה, רונאן לומד ש"רוצח הפעמון" תקף את הבניין, ריסק את איריס למוות, ושחט כמה אנשים שעמדו בדרכו. אף על פי שג'וי בטוחה, היא נלקחת משם על ידי רקס, גיסו של רונאן והבלש הראשי בחקירה. רונאן מגלה עדויות לפעילות של "רוצח הפעמון", וחושף רמזים הרומזים כי ההרג הסדרתי מתרחש במשך מאות שנים. רונאן מגלה את גופתו של בקסטר; רוח הרפאים של בקסטר מגלה שהוא נרצח על ידי "רוצח הפעמון" בעודו חוקר בסתר את המקרה האחרון לצידה של קסנדרה, שהיא עדיין בחיים. במרתף, פלאשבקים מגלים שאביגיל הייתה כלואה שם לפני שהיא נתלתה כעונש על האשמת כמה אנשים חפים מפשע בכישוף, וכתוצאה מכך גרמה למותם. בכעס, אביגיל ציירה פעמון על הרצפה, מקללת שהיא לעולם לא תפסיק עד שהפעמונים יצלצלו לכל המכשפות בסיילם, באמונה שהן עשו חוזה עם שדים כדי לזכות בכוחות בלתי אנושיים.
בעקבות הראיות, רונאן חוזר למוזיאון כדי לגלות שרקס הוא "רוצח הפעמון", לאחר שאביגיל השתלטה עליו. כשהוא מתכונן לתלות את ג'וי, רונאן מצליח לגרש את אביגיל מתוך רקס, והשניים נלחמים ופוגעים אחד בשנייה על ידי גרימת זכרונות כואבים אחד על השנייה. מן הזיכרונות עולה כי אביגיל כפתה הרבה אנשים להפוך ל"רוצח הפעמון", לפני שהתאבדו, ובתוכם בקסטר, שרצח את רוז, ורונאן, שרצח את סופיה. אביגיל מזמנת פורטל של שדים שיבלעו את רונאן, אבל הוא מצליח לברוח מהם בזמן שבו זמנית הם גוררים את אביגיל אליהם. ג'וי ניצלת ולאחר מכן מתאחדת עם אמה, ורקס נשאר מודע לפשעים שבוצעו תוך כדי שימוש בגופו. לאחר מכן, רונאן שומע את ג'וליה קוראת לו, והוא פונה אל קולה, "ממשיך הלאה".
פיתוח המשחק
הרעיון למשחק צץ לראשונה כאשר חברת "Square Enix" ביקשה להתאים את המשחקים שלהם לכיוון השוק המערבי. יושוקה שיאוקאווה, מנהל ב-"Square Enix", הביא את הרעיון של משחק פעולה שבו השחקן יהיה רוח רפאים ונתן אותו לצוות הפיתוח ב-"Airtight Games". לאחר מכן, "Airtight Games" הגיעו עם מושגים שונים המקיפים את רעיון של מהות רוחות הרפאים, שחלקם "היו כמעט בעלי אופי של גיבורים", כפי שנאמר על ידי מאט ברונר, המנהל האמנותי הראשי של "Airtight Games".
צוות הפיתוח התקשה להתמודד עם הפילוסופיות המערביות והמזרחיות לגבי רוחות רפאים, ובעיקר מפני שסתרו אחד את השני. מאוחר יותר, כשמאט ברונר שוחח על התהליך, הוא הצהיר:
קבלה וביקורת
"Murdered: Soul Suspect" התקבל בביקורות מעורבות עם יציאתו; רוב הביקורות התעסקו סביב הקושי של השחקן לשלוט במשחקיות של המשחק. אתרי הסיקור "GameRankings ו-"Metacritic" נתנו לגרסת הפלייסטיישן 4 ציון של 61.29% בהתבסס על 41 ביקורות ו-59/100 בהתבסס על 60 ביקורות, ציון של 58.00% לגרסת ה-"Microsoft Windows" בהתבסס על 12 ביקורות ו-59/100 בהתבסס על 22 ביקורות וציון של 55.76% לגרסת ה-"Xbox One" בהתבסס על 17 ביקורות ו-50/100 בהתבסס על 16 ביקורות, בהתאמה לשני האתרים.
האתר "IGN" נתן למשחק ציון של 5.5 מתוך 10 וקרא למשחק "בסדר". האתר "GameSpot" היה מעט פחות שלילי ונתן למשחק את הציון 6 מתוך 10; האתר שיבח היבטים מסוימים של הסיפור וטען ש:
אנדרו ריינר מהאתר "Informer" נתן למשחק ציון של 6.5 מתוך 10; הוא סיכם את סקירתו:
מלחמת האופיום
מלחמות האופיום (בסינית מפושטת: 鸦片战争; בסינית מסורתית: 鴉片戰爭; באנגלית: Opium Wars) היו שתי מלחמות שהתנהלו בין שושלת צ'ינג למעצמות המערב באמצע המאה ה-19, ופרצו על רקע הרצון של שליטי סין למנוע סחר באופיום בשטחן.
מרגיט אלק
מרגְיִט אֶלֶק (בהונגרית: Elek Margit; בודפשט, 5 במאי 1910 – בודפשט, 4 בפברואר 1986) הייתה סייפת יהודייה-הונגרייה, אלופת עולם ברומח קבוצתי שמונה פעמים ופעמיים סגנית אלופת עולם (ורשה 1934 וסן רמו 1936) ברומח אישי. אחותה, אילונה אלק, הייתה אלופה אולימפית ואלופת עולם.
ביוגרפיה
מרגיט אלק נולדה וגדלה בבודפשט. אחותה הגדולה אילונה הייתה אלופה אולימפית ואלופת עולם. אביהן היה סוחר יהודי בשם שאנדור אלק (מקודם: אייזלר).
היא התחילה את פעילותה הספורטיבית דרך שלושה בתי ספר לסיף בזה אחר זה. תחילה ב"מכון פודור לחינוך גופני וסיף" שנוסד על ידי קרולי פודור.
באולימפיאדת לונדון (1948) היא סיימה במקום שישי בתחרות הרומח האישית ובאולימפיאדת הלסינקי (1952) היא סיימה במקום 17 בתחרות הרומח האישית.
בין השנים 1933 ל־1955 הייתה שמונה פעמים אלופת העולם בתחרות הרומח הקבוצתית. בין השנים 1937 ל-1954 הייתה אלופת הונגריה שש פעמים.
היא כתבה אוטוביוגרפיה משותפת עם אחותה אילונה בשם "כך אנו מסייפים" שפורסמה בשנת 1968. בתום הקריירה הספורטיבית שלה עבדה במשרד האוצר של הונגריה.
חברות באגודות ספורט
אלק התאמנה באגודות ספורט רבות רובן לא ידועות אפילו בהונגריה. האגודה האחרונה בודפשט הונבד הן הכדורגל והן הענפים האחרים היו מזוהים עם הצבא ההונגרי.
פרסים והוקרה
ספורטאי מצטיין של הרפובליקה העממית ההונגרית (1954)
יונה פישר
יונה פישר (20 בנובמבר 1932 – 3 במרץ 2022) היה אוצר ומבקר אמנות ישראלי. חתן פרס ישראל לעיצוב לשנת תשל"ז (1977).
ילדות ונעורים
יונה פישר נולד בשנת 1932 בתל אביב למוריס פישר ודינה לבית ריזקין. הוא נקרא על שם סבו, יונה (ז'אן) פישר. בשנת 1933 עברה משפחתו להתגורר ברמת גן. בתקופת מלחמת העולם השנייה הצטרף, יחד עם אחיו, אל אביו בצידון ואחר כך ביירות, שם למד בבתי-הספר של "אליאנס". בשנת 1947 עבר להתגורר בצרפת, פריז, שם שימש אביו כמזכיר המדיני של הסוכנות היהודית. בתחילה למד בבית ספר "מימונד" שבבולון-ביאנקור (Boulogne-Billancourt), פרוור של פריז. לאחר מכן למד בבית-ספר בעיירה בשם וילאר-דה-לאנס (Villard-de-Lans) שבאלפים הצרפתיים. בנעוריו שמע הרצאות על אמנות שהתקיימו במוזיאון הלובר. באותה תקופה הכיר את הצייר אביגדור אריכא, עמו יצר קשרי חברות ארוכת שנים. בשנת 1951 שב לישראל והתגייס לצה"ל. הוא שירת כמדריך לילדי עולים חדשים במסגרת הגדנ"ע בבאר שבע ובפרוורי ירושלים. לאחר שחרורו, בשנת 1954, נשאר להתגורר בירושלים.
לפני היותו אוצר נהג יונה פישר לרשום, בעיקר בדיו, רישומי נוף קטנים שתיעדו את טיוליו. במלאת 90 שנה להולדתו הוצגו כמה מרישומיו בתערוכה בבית אוסף קופפרמן, שאצרה מאירה פרי-להמן.
בית הנכות הלאומי בצלאל: 1954–1965
בשנת 1954 התקבל פישר לעבודה בבית הנכות בצלאל. תחילה הועסק בארכיון הרפרודוקציות של המוזיאון. באותה עת החל לכתוב רשימות וביקורות אמנות בעיתונים "למרחב" ו-"הארץ", וכן לכתב העת "גזית". בנוסף הוזמן פישר לחבר את הפרק אודות הציור הישראלי בספר "אמנות ישראל" (1961) שערך בנימין תמוז וכן ערכים בנושא אמנות באנציקלופדיה העברית ובהם "ארץ ישראל, האמנות (ציור ופיסול)" וערכים רבים נוספים. בשנת 1959 נסע להתמחות באוצרות באירופה. תחילה התמחה אצל וילם סנדברג והנס יפה (Hans Jaffé) במוזיאון סטיידלק באמסטרדם, ואחר-כך בקונסטמוזיאום (Kunstmuseum) בבזל אצל גאורג שמידט (Georg Schmidt). בדרכו להתמחות, שימש אוצר מחליף לתצוגה הישראלית שהקים אויגן קולב עבור "הביאנלה הראשונה לאמנים צעירים" בפריז (La Biennale des jeunes artistes), שכללה אמנים מרחבי העולם. לפגישה של פישר עם האמנות האוונגרדית של אותה עת, ובעיקר עם אמני ה-"ריאליזם חדש", נודעה השפעה מכרעת על גיבוש נטייתו האמנותית.
עם שובו לישראל, בשלהי שנת 1960, התמנה למנהל האמנותי של בית הנכות. בעבודתו כאוצר במוזיאון הציג אמנים ישראלים צעירים כגון אביבה אורי, יגאל תומרקין, לאה ניקל ואחרים. לצד עבודת האוצרות, עסק פישר גם בעיצוב קטלוגים וכרזות לתערוכות.
אוצר מוזיאון ישראל: 1965–1991
עם הקמת מוזיאון ישראל, עבר פישר לעבוד בו כאוצר לאמנות בת-זמננו. תפקיד זה איחד בין אמנות ישראלית ובינלאומית. בתחילת עבודתו הושפע מתפיסת עיצובו המוזיאלי של סנדברג, ששימש באותה עת יועץ אמנותי למוזיאון ישראל החדש. עיקר חשיבותו המוזיאלית של פישר היה בביסוס מגמות האמנות הפוסט-מינימליסטית והמושגית בישראל. על התערוכות שאצר נמנו תערוכות קבוצתיות כמן "מושג + אינפורמציה" (1971), "מהנוף אל ההפשטה ומההפשטה אל הטבע" (1972), "סדנה פתוחה" (1975) ועוד. בנוסף, אצר סדרה ארוכה של תערוכות יחיד לאמנים ישראלים בראשית דרכם האמנותית שהושפעו ממגמות אלו, כגון הנרי שלזניאק (1969), פנחס כהן גן (1975), צבי גולדשטיין (1975) ועוד. רבות מהן הוצגו ב"ביתן בילי רוז", שמוקם בתוך גן האמנות ע"ש בילי רוז. בין האמנים הבינלאומיים נמנו תערוכות יחיד כגון "מרסל דושאן: רדי-מיידס, רישומים, איורים" (1971), "4,000 עציצים של ז'אן פייר רנו" (1971), "סול לוויט: ציורי קיר" (1975) ועוד.
מדיניות הרכישות של המוזיאון, שהנהיג פישר, התבססה על שלוש קטגוריות של יוצרים: אמנות היסטורית, אמנים מבוגרים ומבוססים ואמנים צעירים. מדיניות זו התבטאה גם בלוח התערוכות של המוזיאון. לצד עיסוקו באמנות אוונגרדית, הרבה פישר לעסוק באמנות ישראלית קאנונית. לצד אנה טיכו, יצחק דנציגר, אריה ארוך ויוסף זריצקי, מן האמנים ותיקים הבולטים שקידם, הציג פישר רבים מן הציירים הבולטים של שנות ה-30–40 ובהם חיים גליקסברג, פנחס ליטבינובסקי, מרדכי לבנון ואחרים. בשנת 1968 אצר את התערוכה "מגדל דוד – ראשית הציור בארץ" ובשנת 1971, את "אמנות ואומנות בארץ-ישראל במאה התשע-עשרה" (1979), "אקספרסיוניזם בארץ-ישראל בשנות ה-30" ו-"לצייר באור הים התיכון" (1987). פן נוסף של מדיניות זו בולט בבחינת הזוכים ב"פרס סנדברג", שפישר היה אחד ממקימיו, וחבר בוועדת הפרס עד פטירתו.
במקביל לפעילותו המוזיאלית האוונגרדית הקים בשנת 1965, יחד עם רחל שפירא, מזכירתו של משה שפיצר, ודן עומר, את כתב העת "קו", שפעל עד לשנת 1970. כתב-העת שילב בין עיסוק בתחומי השירה והאמנות הבינלאומית והישראלית לבין נושאים נוספים ובהם אדריכלות. בין השנים 1980–1990 ראו אור 10 גיליונות נוספים של כתב העת, שנערכו בידי פישר ומשה ניניו.
בשנת 1977 זכה פישר בפרס ישראל על תרומתו לשדה האמנות בישראל. לצידו זכתה גם אלישבע כהן בפרס זה. כיוון ולא הייתה קטגוריה לתחום האוצרות, קיבלו השניים פרס בתחום העיצוב.
בשנת 1982 הקים פישר את סדנאות האמנים, בתמיכה של קרן ירושלים וגופים אחרים. הסדנאות אפשרו לאמנים לעבוד בסטודיו במחיר מסובסד. בנוסף, יצר פישר תוכנית שהות לאמנים בינלאומיים בסדנאות וכן הקים במבנה את הגלריה ע"ש איקה בראון, שהציגה תערוכות מתחלפות של אמנים ישראלים.
1991–1993 אוצר מוזיאון תל אביב
בשנת 1991, בעקבות אצירת תערוכת יחיד של נחום טבת במוזיאון תל אביב, הוצע לפישר תפקיד האוצר הראשי במוזיאון. פישר מילא את התפקיד, עד להתפטרותו בשנת 1993. בין פעולותיו במוזיאון הייתה השגת תרומת אוסף האמנות של בני הזוג מרקוס מיזנה (Markus Mizne) ופליציה בלומנטל.
1994–2010 אוצר עצמאי
לאחר תקופה זו שימש פישר אוצר עצמאי. לצד עיסוק כיועץ אמנות, כגון יועץ לאוסף האמנות של חברת "הפניקס" (2004–2010 בקירוב), אצר תערוכות במוזיאונים שונים, בעיקר לאמנים צעירים. בשנת 2002 אצר במוזיאון ישראל תערוכה רטרוספקטיבית למשה קופפרמן.
2004–2011 אוצר מוזיאון אשדוד לאמנות
בין השנים 2004–2011 כיהן כאוצר, ואחר כך כיועץ, במוזיאון אשדוד לאמנות. בין התערוכות שאצר במוזיאון בולטות התערוכה "לידת העכשיו: שנות השישים באמנות ישראל" (2008), אותה אצר עם תמר מנור פרידמן, וסקרה את האמנות הישראלית בשנות ה-50 המאוחרות ובשנות ה-60 של המאה ה-20; התערוכה הקבוצתית "מבנים נכלמים, מבנים נחלמים" (2009), אותה אצר עם יובל ביטון ו-"שרון פוליאקין: שמונה שיעורי רישום" (2012).
תיעוד עבודתו והנצחת משפחתו
במחצית השנייה של העשור השני של המאה ה-21 החל פישר לעסוק בתיעוד עבודתו והנצחת משפחתו. בשנת 2018, לדוגמה, ראה אור תרגום של יומן שכתב סבו, ז'אן (יונה) פישר, לאחר ביקורו בארץ-ישראל בשנת 1907. פישר, שיזם את התרגום, תרם עותק של ההוצאה המקורית של טקסט זה ליד יצחק בן צבי. באותה עת מכר חלק מאוסף האמנות שלו והחל בארגון ארכיונו.
אוסף הנושא את שמו נתרם על ידו בשנת 2015 למוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, ובהן עבודות של אביבה אורי ומנשה קדישמן.
ב-4 בינואר 2019 נפתחה במוזיאון ישראל התערוכה "אריה ארוך: צורת הדבר", אותה אצר פישר עם אמיתי מנדלסון. התערוכה שיחזרה את התערוכה "אריה ארוך: זמנים, מקומות, צורות", שהוצגה במוזיאון בשנת 1976. לצד מרבית העבודות שהוצגו בתערוכה המקורית, הוצגו גם עבודות של אמנים ישראלים שהושפעו מיצירתו של ארוך. לרגל התערוכה ראה אור ספר, המהווה גרסה מורחבת לקטלוג התערוכה המקורית.
חיים אישיים
פישר התגורר בתל אביב-יפו יחד עם בת זוגו, נחמה פישר. הוא נפטר בביתו ב-3 במרץ 2022. ארונו הוצב ב-6 במרץ במוזיאון תל אביב לאמנות. לאחר מכן נקבר בבית העלמין בגבעת השלושה.
תרומתו של יונה פישר
עיקר חשיבותו של פישר הייתה בעידוד והצגת האמנות האוונגרדית הישראלית של שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. עמדתו של פישר התחדדה אל מול פעילותו של חיים גמזו במוזיאון תל אביב, שדחה אמנות זו ובחר להציג אמנות במדיה מסורתית.
חידוש מקומי נוסף של פישר היה בחריגה מן הנוהג הרווח בתצוגות מוזיאליות להצגה כרונולוגית של עבודות, לטובת יצירת הקשרים בין יצירות אמנות שונות. בכך היה ממבשרי התפיסה הרואה באוצר כדמות שוות ערך לאמן. על פי פישר, תפקיד האוצר הוא לחשוף את יצירתו של האמן ברגע הרלוונטיות שלה ולהעניק לה הקשר, ולא רק לתת תוקף לאמנות מן העבר.
בין "אופקים חדשים" לאמנות פוסט-מינימליסטית
קבוצת האמנים הפוסט-מינימליסטים הייתה אחת מן הקבוצות העיקריות בהן תמך פישר במהלך שנות ה-70. נטייתו של פישר לאמנות ניסיונית הובילה אותו להיות אחד מן הגורמים המרכזיים בקידום מגמה זו בישראל. התערוכה "מושג + אינפורמציה" (1971), שאצר במוזיאון ישראל, היוותה חשיפה ציבורית ראשונה של אמנות זו בישראל. על פי מרדכי עומר, קבוצת האמנים זו הצליחה לבסס את "התנועה החשובה הראשונה שקמה אחרי 'אופקים חדשים' ויכלה לה".
לצד קשריו המתמשכים עם אמני שתי הקבוצות, עודד פישר את פעילותם של אמנים שגישרו בין שתי תנועות אלו. את ההשפעה המוקדמת ניתן למצוא בהצגת השלבים השונים של "פרויקט שיקום מחצבת נשר" (1971) של יצחק דנציגר במוזיאון ישראל. דנציגר, שהתרחק באותה עת מן הפיסול המופשט שאפיין את יצירתו בשנות ה-50–60, גיבש את יצירתו המאוחרת כביטוי של תהליכי עבודה אמנותיים וכניסיון להגדרה מחודשת של היחס בין האמנות לטבע. אלו קירבו את דנציגר לשורה של אמנים צעירים כאביטל גבע, מיכה אולמן, משה גרשוני ואחרים. דוגמה להשפעה זו ניתן למצוא ב"פרויקט מצר-מסר" (1972), שיזמה קבוצה זו.
קופפרמן וה"שפה" של הציור
במחצית השנייה של שנות ה-80, ובייחוד בקטלוג התערוכה "לצייר באור הים התיכון" (1987) שפישר היה יוזמה ואחד מאוצריה, הוא גיבש לראשונה תפיסה "ים-תיכונית" של צבע. תפיסה זו, שפישר לא פיתח אותה, התבססה על הצבע הסגול ועל הטונאליות שלו. "הלבן, השחור והסגול בסדר מנייתם", כתב פישר בקטלוג התערוכה, "הם צבעי ההפצה והקרינה של כל הקרינות ושל קצה גבול הנראה לעין. צבעים אלו הם צבעי התשוקה לצייר באזורים בלתי-מוגדרים מוארים בהם מציף האור את הצל מבטל נפחים וגומע מרחקים". תפיסה זו חלחלה גם לראייתו של פישר את הציור המודרני, בייחוד לגבי יצירתו של משה קופפרמן,
יחסי העבודה של קופפרמן עם פישר היו הארוכים והמשמעותיים במהלך הקריירה האמנותית של שניהם. ראשיתם במחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20, אז נפגש פישר עם יצירתו של קופפרמן בסיור שערך עם סנדברג. בשנת 1969 אצר פישר תערוכת יחיד מוזיאלית ראשונה לקופפרמן במוזיאון ישראל. ב-1984 הוצגה במוזיאון התערוכה "משה קופפרמן: ציורים, עבודות על נייר".
האצטדיון האולימפי איב-דו-מנואר
האצטדיון האולימפי איב-דו-מנואר (בצרפתית: Stade Olympique Yves-du-Manoir) המכונה גם האצטדיון האולימפי קולומב (Stade Olympique de Colombes) או בקיצור קולומב (Colombes) הוא אצטדיון המצוי בקולומב בקרבת פריז שבצרפת. האצטדיון, הקרוי על שמו של שחקן רוגבי צרפתי שנהרג בתאונת מטוס בשנת 1928, נבנה כאצטדיון אולימפי עבור אולימפיאדת פריז שנערכה ב-1924 ושימש כאצטדיונה המרכזי. בעת בנייתו הכיל האצטדיון 45,000 צופים, ומאוחר יותר הורחב על מנת להכיל 60,000 צופים, אולם בשל החמרה בתקנות פחתה הקיבולת ל-50,000 צופים בשנת 1972.
יונה פישר
קופפרמן וה"שפה" של הציור
תפיסת האמנות של יצירות קופפרמן, אותה ביקש פישר לבסס, הדגישה את תהליך העבודה האמנותי באמצעות תהליכי עבודה של ציור ומחיקה. בכך, התקשרה יצירתו הן אל האמנות המופשטת שלאחר "אופקים חדשים", והן אל המגמות הפוסט-מינימליסטיות של שנות ה-70. תפיסה זו, המעמידה את "השפה" במרכזה, נאלצה להתמודד שוב ושוב, כפי שהעיד פישר עצמו, עם הנטייה הרווחת לנסות לזהות מרכיבים פיגורטיביים ביצירתו של קופפרמן.
האצטדיון האולימפי איב-דו-מנואר
בשנת 1938 נערך באצטדיון משחק גמר גביע העולם בכדורגל, בין נבחרת איטליה ונבחרת הונגריה ואליפות אירופה באתלטיקה.
יונה פישר
קופפרמן וה"שפה" של הציור
יזם וקידם את הקמת כיכר האמנות ע"ש האמן "אבשלום" באשדוד.
האצטדיון האולימפי איב-דו-מנואר
האצטדיון היה הגדול באצטדיוני צרפת עד שנסתיים שיפוץ של אצטדיון פארק דה פראנס, בשנת 1972.
באצטדיון נערכו תחרויות גמר הגביע של צרפת בכדורגל עד שנת 1975 ומשחקי רגבי עד שנת 1985.
בשנות ה-90, בשל אי יציבות הבניין, נהרסו שלושה מארבעת היציעים של האצטדיון, ובנותר מורשים להיות לא יותר מ-7,000 צופים.
המלכים הקתוליים
המלכים הקתוליים (בספרדית: los Reyes Católicos) הוא תוארם המשותף של בני הזוג פרננדו השני מלך אראגון ואיזבלה הראשונה מלכת קסטיליה. התארים "מלך קתולי" ו"מלכה קתולית" הוענקו להם בידי האפיפיור אלכסנדר השישי, כפיצוי ואיזון להכתרתו את שושלת מלכי צרפת בתואר "מלך נוצרי".
בני הזוג נישאו ביום ה-19 באוקטובר 1469 בוואיאדוליד ובנישואיהם איחדו את ספרד לישות פוליטית אחת, ממלכת ספרד. למלכים הקתוליים היו חמישה ילדים: איזבלה, חואן, חואנה, מריה וקתרין.
המלכים הקתוליים נודעו כמלכיה של ספרד בתקופת המעבר מימי הביניים לעת החדשה. הם ייסדו את האינקוויזיציה הספרדית, ביססו את כוחם של הכתר והמדינה לעומת הכנסייה והאצולה, השלימו את הרקונקיסטה עם כיבוש ממלכת גרנדה, גירשו את יהודי ספרד, אישרו את מסעותיו של כריסטופר קולומבוס, שבראשון שבהם גילה את העולם החדש, וניצחו על שלביה הראשונים של הקמת המערכת הקולוניאלית בעולם החדש. בפעולותיהם אלו הם הפכו את ספרד לכוח עולה ודומיננטי באירופה ובעולם כולו למשך מאתיים השנים שלאחר מכן.
סמלם של המלכים הקתוליים היה עול ואגודת חיצים (בספרדית: el yugo y las flechas), אשר מהווים גם את ראשי התיבות של שמות המלכים הקתוליים (האיות הארכאי של השם איזבלה הוא עם האות Y).
קית' מורי
קית' מורי (באנגלית: Keith Murray; 5 ביולי 1892 – 1981) אמן חרס וארכיטקט יליד ניו זילנד, השתלם בארכיטקטורה, ובתחילת דרכו גם אייר כתבי עת בארכיטקטורה. קית' עבד בעיצוב קרמיקה, זכוכית ומתכת. נחשב אחד המעצבים המשפיעים ביותר על האר דקו.
ביוגרפיה
מורי נולד באוקלנד שבניו זילנד, אביו, ג'ון מורי, נולד בסקוטלנד, ואמו, ליליאן, נולדה בנלסון שבניו זילנד. משפחתו היגרה לאנגליה כשהיה בן 14. בשנת 1921 סיים מורי את בית הספר לארכיטקטורה של אגודת ארכיטקטים בלונדון, אך בגלל המחסור בעבודה, עבד מורי כמאייר מגזינים.
בין 1931 ל-1932 הוציא מורי כ-1200 עיצובים שונים, רובם בכמויות שאינן עולות על 12. בשנת 1932 החל לעבוד 2-3 חודשים בשנה בבית הקדרות ווג'ווד. עיצוביו במתכת נוצרו עבור החברה "Mappin & Webb".
רוב עבודותיו של מורי היו על כדים, קערות, ודברים דומים. עיצוביו לרוב כללו חריטות עמוקות אך מינימליות בכלי או משיכות רכות של צבע. רוב היצירה נעשתה באותו צבע בלי קישוטים נוספים. ניתן לזהות את עבודותיו בכך שבכל עבודה, מעל הסמל של ווג'ווד, הוא השאיר את חתימתו.
בשנת 1936, מורי היה הארכיטקט הממונה על עיצוב בית המפעל של ווג'ווד בברלסטון סטפורדשייר. לאחר המלחמה הוא עזב את מקצוע הקדרות והחל לעבוד בארכיטקטורה. עבודותיו של מורי נמכרו בקלות, והן נעשו מבוקשות יותר ככל שעבר הזמן.
אסף אבידן
אסף אבידן (נולד ב-23 במרץ 1980) הוא מוזיקאי ישראלי, זמר, מלחין ופזמונאי, לשעבר סולן להקת אסף אבידן והמוג'וס.
ביוגרפיה
אסף אבידן גדל בירושלים, לצד שני אחים. בגיל שבע עבר יחד עם משפחתו לג'מייקה, שם שהה ארבע שנים במסגרת שליחות של אביו מטעם משרד החוץ. כשהיה בן 11 חזרה משפחתו לגור בשכונת רמות בירושלים, אך לאחר זמן מה עברו לגור בשכונת הקסטל במבשרת ציון.
בסוף שנות התיכון למד קולנוע בתיכון לאמנויות ע"ש צ'ארלס א' סמית' בירושלים. הוא שירת עשרה חודשים בצה"ל, בתחילה בגדוד דוכיפת ואחר כך כמתורגמן מאנגלית ביחידת קשרי חוץ. אחרי שהשתחרר, נרשם לבצלאל במסלול אנימציה, ואף זכה במסגרת זו בפרס בפסטיבל חיפה.
קריירה מוזיקלית
בשנת 2006 עזב אסף אבידן את תל אביב ואת חברתו, וחזר לירושלים, שם החל לכתוב שירים, ברוח הפרידה וההתחלה חדשה. שירים אלו נאספו למיני-אלבום שנקרא "Now That You're Leaving" ויצא לאור בהוצאה עצמאית ובשיתוף פעולה עם חבריו המוזיקאים מירושלים, ביניהם תמר אייזנמן שהייתה גם חברה בהפקת האלבום הראשון, וחברה בכתיבת וביצוע השיר "Wait For It", מאותו אלבום.
לאחר יציאת האלבום, החל אבידן להופיע מצויד בגיטרה ובמפוחית, בבארים ברחבי הארץ, כשמדי פעם חוברת אליו הצ'לנית הדס קליינמן. במהלך הופעותיו פגש את רן ניר, אז הבסיסט של "The Fans", לימים שותפו להופעות והבסיסט של המוג'וס. יוני שלג, המתופף, המוכר גם כג'וני סנואו, הצטרף דרך היכרות מוקדמת עם רן ניר והגיטריסט רועי פלד הצטרף ללהקה דרך החברות המשותפת עם תמר אייזנמן. ההרכב החל להופיע בשם "אסף אבידן והמו'גו ג'ייב קטס".
ביולי 2007 החלה הלהקה בהקלטה באולפני העוגן בעזרת המפיק המוזיקלי אורי ווינקור, ובשנת 2008 יצא אלבום הבכורה "The Reckoning", תחת השם החדש "אסף אבידן והמוג'וס". אף על פי שאבידן ולהקתו לא היו חתומים בחברת תקליטים, האלבום נמכר בלמעלה מ-20,000 עותקים, מה שהעניק לו מעמד של אלבום זהב. קולו הייחודי של אבידן הביא רבים להשוות אותו עם הזמרת האמריקאית ג'ניס ג'ופלין.
בשנת 2008 חימם אבידן את ההופעות של מוריסי ושל The Gutter Twins בישראל.
באוגוסט 2009 חתמה הלהקה על הסכם עם חברת סוני-קולומביה באירופה, אשר רכשה את הזיכיון לארבעת האלבומים הראשונים של אבידן, מחברת ההפקות שלו ושל אחיו רועי, "טלמבר". בספטמבר 2009 הוציאה הלהקה את אלבומה השני, שפורסם בשתי מהדורות בעלות שם שונה ועיצוב עטיפה שונה, כאשר במהדורה אחת נקרא האלבום "Poor Boy" ובשנייה "Lucky Man". גם אלבום זה הגיע למעמד של אלבום זהב. באותה שנה זכה אבידן בפרס אקו"ם ל"תגלית השנה".
בשנת 2010 יצא אלבומה השלישי של הלהקה "Through the Gale", אלבום קונספט בו השירים שזורים יחד לסיפור מסע של ספינה על מנהיגה ועל צוותה כמשל על דרכה של הלהקה. האלבום נכתב במהלך שהייה של אבידן על אי בודד בהוואי. לאור הצלחתו נבחר ביחד עם להקתו לחמם את הופעתו של בוב דילן באצטדיון רמת גן. באותה שנה השתתף בפסקול הסרט "ז'אטם איי לאב יו טרמינל".
בשנת 2011 נפרדו חברי הלהקה לתקופה בלתי מוגבלת. סיבוב ההופעות האחרון של הלהקה תועד בסרט "Final Stages" ששודר בערוץ הראשון.
קריירת הסולו
בשנת 2012 הקליט אבידן את האלבום "Avidan In A Box", אלבום גרסאות כיסוי אקוסטי לשיריו הישנים שפורסם ונמכר דיגיטלית בלבד.
גרסת רמיקס של הדי ג'יי הגרמני Wankelmut לשיר "(Reckoning song (One Day" שהתפרסמה באותה שנה זכתה ל-200 מיליון צפיות ביוטיוב (נכון למרץ 2021 זהו הסרטון השני ברשימת הסרטונים הישראלים הנצפים ביותר ביוטיוב) ונמכרה בכמיליון וחצי עותקים, תחילה למרות התנגדותו של אבידן ולאחר מכן באישורו.
באפריל 2012 הוציא אבידן סינגל ראשון מאלבום הסולו שלו בשם "Different Pulses" שלווה בקליפ שביים וניה הימן. האלבום "Different Pulses", בהפקתו של תמיר מוסקט יצא בישראל בספטמבר 2012 וברחבי העולם בתחילת 2013, שם הגיע לראש מצעדי המכירות תוך זמן קצר. בישראל זכה האלבום למעמד אלבום זהב ובצרפת הגיע למעמד אלבום פלטינה, כשבאירופה כולה מכר האלבום למעלה מ-200,000 עותקים. יציאת האלבום לוותה בסיבוב הופעות בחו"ל בו הופיע לפני כחצי מיליון איש.
באותה שנה נבחר אבידן על ידי עיתון "הארץ" למקום העשירי ברשימת המשפיעים במוזיקה הישראלית. כמו כן נבחר לאיש השנה במוזיקה של תחנת הרדיו גלגלצ ובכך היה למוזיקאי הישראלי הראשון ששר באנגלית שזכה בתואר זה.
בנובמבר 2017 הוציא אבידן את אלבום הסולו השלישי שלו, "The Study on Falling", כמעט שלוש שנים לאחר אלבומו הקודם.
בשנת 2020 הוציא את אלבום הסולו הרביעי שלו, "Anagnorisis".
נכון למאי 2022 הוא הישראלי השלישי המושמע ביותר בספוטיפיי עם כ-2.3 מיליון מאזינים חודשיים.
דיבוב ועיצוב אנימציה
אבידן גם מדבב סרטים וסדרות הנפשה במיוחד באולפני תומיתות לצד המדבבים דן שצברג, שאולי הלוי וגדי לוי. בין השאר דיבב את אנשובי מ"החתולים הסמוראים", גיבור הסדרה "רובוטבוי", יאמי יוגי, מוקובה קאיבה, רקס ראפטור וג'יידן יוקי מסדרת "יו-גי-הו!", וכן דיבב בסדרות ובסרטים "סיסי הנסיכה", "פלינט בלש הזמן", "ברבי בארץ הפיות", "אווטאר: כשף האוויר האחרון", "טומי ואוסקר", "קפטן פלמינגו", "ין יאנג יו", "בובספוג מכנסמרובע", "פליפר ולופקה" "טים גלקאסי", "מרטין מיסטרי", "בן 10", "הדרדסים" "נארוטו" טאק וכוח הג'וג'ו "עידן הקרח 2" "עידן הקרח 3", "הפינגווינים ממדגסקר", "עידן הקרח: חוגגים בגדול", "עידן הקרח 4" ואת דמותו של פרסי וויזלי בסרטי "הארי פוטר". כמו כן, תרגם לעברית וביצע את שיר הפתיחה בתוכנית האנימציה "שׁוֹן כִּבשׂוֹן".
אבידן השתתף בעיצוב אנימציית הפתיח של התוכנית לילדים "אפצ'י וסיפור" ששודרה בערוץ הראשון.
אבידן פיסל את הדמויות בספר הילדים ״גיל הפיל נוסע לגליל״ שכתבה כרמי כץ-בק ויצא לאור בשנת 2005 ע״י הוצאת כתר ספרים, בתקציר הספר נכתב כי ״אסף אבידן נולד בירושלים בשנת 1980. עוסק בתחומים שונים של אמנות, אך אהבתו האמיתית היא פלסטלינה. עובד כיום כאנימטור באלפני "פיל אנימציה" ומדבב סרטים מצירים. בין שעות העבודה אינו מחמיץ הזדמנות לפסל דמות או שתים מן החומר שהוא אוהב כל כך״.
קישורים חיצוניים
ראיונות
על יצירתו
שמאלי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
לירן טל
ביוגרפיה
לירן טל נולד בגדרה בשנת 1977 בשם ערן עקיבא למשפחה יוצאת תימן. את קריירת השירה שלו התחיל עוד בבית הספר, כששר בטקסים ובמקהלת בית הספר. בגיל 12 התקבל ללהקת "פרחי גדרה".
בשירותו הצבאי היה חייל קרבי בגדוד 12 בגולני. לאחר השחרור החל להופיע במועדונים. ב-1999 זכה בפסטיבל 'כינור דוד. השתתף בתחרות בתוכנית 'המלך הבא' ששודרה ב-yes, וזכה במקום הראשון עם השיר "בדד". מיד לאחר מכן החל להקליט חומרים לאלבום הבכורה.
טל החל להופיע כזמר הבית של מועדון 'סהרה' ברעננה. בשנת 1999 החליף את שמו ל'לירן טל'. בשנת 2000 הכיר לירן טל את השובלים בכרם התימנים והצטרף אליהם להופעות בחפלות בכרם, הוא שר עם אהובה עוזרי, דובלה, ושמעוני ומשה בן מוש. המפיק אביגדור בן מוש החתים אותו באותה תקופה בחברת התקליטים "בן מוש הפקות". ב-2004 עבר לירן טל לניהולו של המפיק והאמרגן אדיר שלום.