cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אפילפסיה של אונה רקתית
סיבות
הועלתה סברה שיש קשר בין פרכוסי חום לבין אפילפסיה של האונה הרקתית שבאה אחריהם אבל הקשר המדויק לא ידוע עדיין. מחקרים אחדים הראו חריגויות בהיפוקמפוס במהלך סטטוס אפילפטיקוס בבדיקות MRI התומכות בתאוריה שפרכוסים ממושכים מזיקים למוח. מעניין שכמה מקרים של MTLE מתבטאים בלי שינויים אופייניים של טרשת טמפוראלית אמצעית או חריגויות אחרות בסריקות MRI. דבר זה נקרא אפילפסיה פרדוקסלית של האונה הרקתית האמצעית. האפילפסיה אצל חולים אלה מתרחשת בגיל מאוחר יותר, דבר היכול להצביע על כך שאירוע מוקדם מוביל לנזק בהיפוקמפוס וגורם ל-MTLE. למרות שתאוריה זו צריכה אישוש יש מחקרים שהצביעו על Human herpesvirus 6 (HHV-6) כקשר אפשרי בין פרכוסי חום ו-MTLE שבא אחרי כן. כמה מחקרים מציעים שהדבקה ב-HHV-6 מתרחשת בדרך כלל לפני התרחשות פרכוסי חום. עם זאת ניתן לקשור רק מיעוט מההדבקות הראשוניות של HHV-6 לפרכוסי חום. עם זאת ניתן לקשור רק מיעוט מההדבקות הראשוניות של HHV-6 לפרכוסי חום. שנית, מחקרים אחרים מצאו DNA של HHV-6 ברקמת המוח שהוצא בניתוח בגלל אפילפסיה של האונה הרקתית האמצעית.
לעיתים נדירות יכולה MTLE להיות תורשתית או להיות קשורה לסרטן המוח, דלקת קרום המוח, פגיעת ראש או ליקוי בכלי הדם. MTLE יכולה קשורה לליקויים אחרים במוח. ברוב המקרים לא ניתן לקבוע סיבה בצורה וודאית.
LTLE היא פחות נפוצה. היא יכולה להיות תורשתית כגורם דומיננטי כאפילפסיה של האונה הרקתית הצדדית עם מאפיינים שמיעתיים או חזותיים, אבל יכולה, גם, להיות קשורהעם גידולים, דלקת קרום המוח, אנצפליטיס, טראומה, ליקויים בכלי הדם או ליקויים מולדים במוח. גם במקרה הזה אצל רוב האנשים החולים אי אפשר לקבוע שום סיבה. לעיתים נראה פיזור גרגרים בשכבת התאים ברכס המשונן בהיפוקמפוס באפילפסיה של האונה הרקתית וקשרו את זה לתת ויסות של ראאלין (reelin), פרוטאין שבאופן רגיל שומר על השכבה דחוסה על ידי עצירת ההגירה הנוירונית. לא ידוע אם שינויים בראאלין משחקים תפקיד באפילפסיה.
סימפטומים
הסימפטומים אותם חש החולה והסימנים אותם רואים אחרים בזמן התקפים המתחילים באונה הרקתית תלויים באזורים באונה הרקתית ובאלה הסמוכים לה המושפעים על ידי ההתקף. שיטת המיון של התקפים אפילפטיים שפורסמה ב-1981 על ידי הליגה הבינלאומית נגד אפילפסיה (ILAE) מכירה שלושה סוגים של התקפים אותם עשויים לחוות אנשים שיש להם אפילפסיה של האונה הרקתית.
אחרי כל התקף כזה הגוף זקוק למנוחה בה משתנים התפקודים הנוירולוגיים. דבר זה נקרא המצב הפוסט איקטלי (שאחרי התקף). דרגת ואורך הפגם מתאים לחומרת שלושת סוגי ההתקפים שנמנו לעיל. SPS נמשך בדרך כלל פחות מ-60 שניות, CPS נמשך, לעיתים קרובות פחות משתי דקות ו-SGTCS נמשך בדרך כלל פחות משלוש דקות. המצב הפוסט איקטלי במקרה של CPS ו-GTCS נמשך הרבה יותר זמן מאשר ההתקף (איקטוס) עצמו. משום שהתפקיד העיקרי של האונה הרקתית הוא זיכרון קצר מועד גורמים CPS ו-GTCS לאמנזיה של ההתקף. כתוצאה מכך אנשים רבים שיש להם התקף מוקדי פשוט ופרכוסי טוני-קלוני לא יזכרו שהיה להם התקף.
טיפול
יש הרבה תרופות לטיפול בהתקפים אפילפטיים. הן נקראו בעבר "נוגדי פרכוסים" אבל מונח זה הוא מטעה משום שרוב ההתקפים אינם פרכוסים. המונח המודרני הוא תרופות אנטי אפילפטיות. בטיפול באפילפסיה של האונה הרקתית התרופות הנפוצות הן הוותיקות: פניטואין, קארבאמזפין, פרימידון, ולפוראט ופנוברביטל. תרופות חדשות יותר כמו גבאפנטין, טופירמאט, לבטירצטאם, למוטריג'ין, פרגאבאלין, טיאגבין, לקוסאמיד וזוניסאמיד מבטיחות יעילות דומה. פלבאמאט וויגבטרין הן תרופות חדשות יותר אבל יש להן תופעות לוואי חמורות ולכן אינן נחשבות כתרופות קו ראשון. כמעט כל התרופות האנטי אפילפטיות פועלות על ידי הפחתת הריגוש בנוירונים (כלומר, על ידי חסימת תעלות נתרן מהירות או איטיות או ויסות תעלות סידן), או על ידי הגברת עיכוב יריית הנוירונים (על ידי הגדלת יעילות העיכוב של נוירוטרנסיטורים כמו GABA).
לרוע המזל התרופות לא יעזרו לרבים מן החולים, שיש להם אפילפסיה של האונה הרקתית האמצעית, להגיע לשליטה מספקת בהתקפים.
כהכנה לניתוחים כאלה עוברים החולים בדיקות בכמה שיטות כדי לקבוע את מוקד ההתקפים (כלומר האזור במוח ממנו מתחילים ההתקפים בדרך כלל לפני שהם מתפשטים). דבר זה יכול להיעשות על ידי ניטור וידאו EEG, EEG תוך-גולגולתי (מכניסים אלקטרודות מתחת לגולגולת, או במוח עצמו או מחוצה לו), דימות טומוגרפיית פליטת [[פוטון בודד |SPECT]]. ניתן להוסיף בדיקות MRI כדי לחפש הסתיידות בהיפוקמפוס. אחרי שנקבע המוקד האפילפטי ניתן לסלקו. פעולה זו דורשת בדרך כלל הסרת חלק מההיפוקמפוס ולעיתים קרובות גם את האמיגדלה. כדי להימנע מהסרת חלקים במוח האחראים לדיבור יבצע הצוות לפני הניתוח את מבחן ודה (Wada test) בו מזריקים אמוברביטל לעורק התרדמני כדי להשקיט באופן זמני צד אחד של המוח. אם החולה מראה תוצאות גרועות במבחן ודה צוות המנתחים יכול להמליץ נגד ניתוח או יציע ניתוח מצומצם יותר.
אם חולה אינו מועמד אופטימלי לניתוח ניתן להשתמש באמצעים אחרים כמו קוצב וגאלי ולילדים בדיאטה קטוגנית.
נון (פירושונים)
{{פירושונים|* נו"ן – האות הארבע-עשרה באלפבית העברי אישים:
ראו גם
}}
ארגון ביולוגי
ארגון ביולוגי או היררכית החיים הוא תפיסה היררכית של מבנים ביולוגיים מורכבים בשיטה רדוקציוניסטית. ההיררכיה משתרעת מאטומים עד לביוספרות. כל רמה בהיררכיה מורכבת מקודמתה ומהווה בסיס לזאת שאחריה, וכל עלייה ברמה מייצגת עלייה במורכבות המבנה הביולוגי, כלומר שכל "אובייקט" מורכב בעיקרו מהיחידות של הרמה הקודמת.
רמות הארגון
להלן התיאור הרווח ביותר של רמות הארגון הביולוגי, מהנמוך ביותר עד לגבוה ביותר:
חשיבותה של הבנת הארגון הביולוגי
כל רמה בארגון הביולוגי קשורה לזאת שלפניה ולזאת שאחריה, ומושפעת מהן. לדוגמה, שינויים במערכת האקולוגית של אזור מסוים יכולים להשפיע על קהילה, שתשפיע על אוכלוסייה וכך הלאה עד לרמה התאית של היצורים החיים באותו אזור. מאותו רעיון, שינויים אף ברמה המולקולרית יכולים להוביל לשינויים ברמה של היצור החי כולו. הבנה זו היא עניין חשוב לביצוע מחקרים מדעיים בתחומים רבים. לדוגמה, במדעי הרפואה, ללא הבנה זו היה זה על סף הבלתי אפשרי להבין את השפעתן של תופעות כימיות ופיזיות על מחלות ותפקוד גופני.
עודד מזרחי
עודד מזרחי (נולד בכ"ח בתשרי תשכ"א, 19 באוקטובר 1960) הוא סופר ומשורר חוזר בתשובה בנושאי תשובה ואמונה. זכה בפרס היצירה התורנית לשנת 2005.
ביוגרפיה
נולד וגדל באילת לרוני ושרה מזרחי. אחרי סיום לימודי התיכון שירת בחיל המודיעין ואחר כך למד באוניברסיטת תל אביב קולנוע וספרות כללית. את סיום לימודיו מנע תהליך חזרתו בתשובה. בגיל 24 עלה לירושלים ללמוד בישיבה לחוזרים בתשובה "לב יהודה" והשתייך לחסידות ברסלב. לאחר חתונתו עבר כמה מקומות מגורים. כאשר התגורר בשכונת קריית משה בירושלים התוודע למשנת הרב קוק ולציונות הדתית. לאחר מכן התיישב בעיר רחובות לתקופה של כ-16 שנה. בעת מגוריו ברחובות התוודע לחסידות חב"ד ולרב יצחק גינזבורג, ואף שימש כמזכירו זמן מה. בשנים אלו כתב כמה ספרי שירה ברוח אמונה ותשובה כמו "קבים של אמונה", "על מודע למהדרין", "אורות דתהו בכלים חד פעמיים" ו"חמישים שירי בינה". כמו כן גם הוציא ספר סיפורים "הרהורי תשובה", ספר שיחות עם הסופר משה שמיר - "בעט ברזל בציפורן שמיר", והיה שותף בעריכת ספר על המשורר ראובן בן יוסף.
בתקופה זו ערך גם את סדרת הספרים "אור חוזר - סיפורי תשובה אמיתיים" בת ארבעה כרכים שנהייתה לרב מכר בציבור הרחב. כמו כן ערך כמה ספרים בתורת הרב גינזבורג כמו "אוצר הנפש", "נפש בריאה", והיה שותף בעריכת סדרת הספרים "אור ישראל".
היה מפרסם סיפור שבועי במדור "סיפור לשבת" בשבועון הדתי בשבע (עד מרץ 2020), ואף הוציא שני ספרים מסיפורים אלו - "עין רואה" ו"סיפור לשבת". במשך שנים כתב מדורי סיפורים נוספים בכתב העת "אדרבה", עלון הידברות, עלון בראש יהודי ועלון "גל עיני", וכן פרסם מסיפוריו באתר ברסלב. ערוך מדור "הד לחדשות" בשבועון הפרסומי "הד העיר". כותב מדור "רגעים של אור" בעלון קרוב אליך.
בשנת תשע"ב עבר עם משפחתו להתגורר בשכונת נחלאות בירושלים, והחל בכתיבת סיפורים קצרצרים מהחיים, אותם פרסם במדור "מפנקסו של חוזר בתשובה" בעלון בראש יהודי, ולאחר מכן הוציאם לאור בספר "שניות אור". כמו כן כתב וערך את הספר "רציתי להיות טוב" על דמותו של חנן פורת, שהיה לרב מכר. בקרוב יצא לאור ספר נוסף שערך - "אדריכל של נשמות" - על דמותו של דן מרצבך. כיום משמש עודד מזרחי גם כמדריך במוזיאון גוש קטיף בירושלים.
נשוי לתמר, להם חמישה ילדים.
רצח נאוה אלימלך
רצח נאוה אלימלך הוא מעשה רצח בלתי מפוענח של הילדה נאוה אלמלח בת ה-11, תושבת בת ים, שבוצע בישראל בשנת 1982. שם המשפחה שובש בתקשורת מ"אלמלח" ל"" ול"אלימלך", והשם "נאוה אלימלך" השתרש בתקשורת ובציבור כשם המזוהה עם הפרשה.
הרצח
לאחר שהתברר כי לא הגיעה לבית חברתה, החלו החיפושים אחריה. תחילה בידי בני משפחתה, והחל ממוצאי השבת בהשתתפות צוות משטרתי. ביום העשירי לחיפושים ב-30 במרץ 1982 מצא מתעמל בחוף הים בהרצליה את ראשה של נאוה, ארוז בשקית פלסטיק. חלקי גוף נוספים שלה, גם הם בשקיות קשורות, נתגלו סמוך לחוף תל-ברוך שבצפון תל אביב. פתולוג שבדק את חלקי הגופה קבע כי הרצח וביתור גופתה של אלמלח בוצעו עוד ביום היעלמה. הרצח ומציאת הגופה זעזעו את תושבי ישראל. נאוה אלמלח הובאה לקבורה בבית העלמין "הדרום" (חולון - בת ים).
חקירה
לאחר הרצח הקימה המשטרה צוות חקירה מיוחד שמנה כ-40 חוקרים ובלשים, פעל חודשים אחדים, והוגדר כ"גדול ביותר בתולדות משטרת ישראל". החקירה הוגדרה כ"סבוכה במיוחד", משום שלא היה בידי החוקרים קצה חוט באשר לזירת הרצח וכלי הרצח. הצוות זימן לחקירה עשרות חשודים ברמות שונות, אולם לא הצליח לפתור את הפרשה. כלבי גישוש משטרתיים שהריחו את חולצתה של אלמלח, הובילו לביתו של תושב בת ים בשם דוד לוי. לוי היה בעל רקע פלילי ואף ריצה עונש מאסר קודם לכן. נערך חיפוש משטרתי בביתו והתגלו בו תמונות של קטינות, בהן נאוה, וילדות נוספות מבית הספר "גורדון" בבת ים. לוי הורשע בפדופיליה וריצה עונש מאסר.
במסגרת החקירה, נשלחו חלקים מגופתה של הנרצחת למעבדה בלונדון, בניסיון לזהות את הכלי שבו בוצע הרצח. ביוני 1983 הודעה המשטרה כי חקירת הרצח נתקלה במבוי סתום.
בשנת 1998 עצרה המשטרה את עמוס ויהודה שלף כחשודים במעשה, אך שחררה אותם מחוסר ראיות. יהודה שלף טען שפרודתו העלילה עליהם ותבע את טיהור שמו.
ציפורה רימר, פרהפסיכולוגית שעסקה בניסיון פענוח הפרשה, נכשלה בניסיונה. לאחר מכן נחשף כי בעברה הרשעות קודמות במעשי מרמה והונאה.
חשד לפיגוע על רקע לאומני
ב-31 בדצמבר 2001 התראיין יצחק גטניו, קצין שהיה בצוות החקירה המקורי של הרצח, לגלי צה"ל. הוא חשף שלאחר דברי רפול על הרצח, מצא גם השב"כ ראיה תומכת: ערבי שנכלא על עבירות פליליות ושיתף פעולה עם השב"כ, העביר למפעילו מידע על הרצח. לדבריו, מחבל שחלק איתו את תאו סיפר לו שהוא הרוצח של נאוה אלמלח. אותו מחבל שמשתף הפעולה סיפר עליו כבר שוחרר בינתיים ליהודה ושומרון, ומשם ברח לירדן. בדיקת החוקרים העלתה שהוא אכן היה ב-20 במרץ בשכונה בה נעלמה הילדה, ועבד שם במכולת. ככל הידוע, המחבל לא נחקר על כך על ידי אף גורם, ובין הרצח לשנת 2001 מת במקום מושבו בירדן.
חידוש החקירה
ב-4 באוגוסט 2019 פורסם כי המשטרה, באישור בית המשפט, הוציאה את גופתה של אלמלח מקברה לצורך ביצוע הליכי חקירה נוספים. צו איסור פרסום הוצא על התקדמות החקירה., ב-28 באוגוסט 2019 החזירה המשטרה למשפחתה את זוג העגילים שלה.
יארמו לינדברג
ביוגרפיה
לינדברג נולד באואולו ב-10 ביוני 1959. ב-1978 התגייס לחיל האוויר הפיני ועבר הכשרה כטייס קרבי. בשל שם משפחתו, הוא נודע בכינוי "צארלס" על שם הטייס הנודע צ'ארלס לינדברג. הוא אף מחזיק חשבון בטוויטר בשם זה. ב-1982 הוא קודם לדרגת לויטננט. הוא הטיס מטוסי מיג-21 וב-1993 מונה למפקד הכשרת טייסים במפקדת חיל האוויר הפיני בטיקאקוסקי. בשנת 1995, רכש חיל האוויר הפיני מטוסי מקדונל דאגלס F/A-18 הורנט מארצות הברית כדי להחליף את המיגים הסובייטיים הישנים. לינדברג נשלח לקליפורניה והשתתף בקורס הכשרה בן שבעה חודשים בהטסת המטוס. הוא היה מעורב בצורה פעילה בהכנסת המטוס לשימוש סדיר בחיל האוויר הפיני. בין השנים 1995–1999 היה לינדברג מפקד טייסת הקרב ה-21. בשנת 1999 מונה לסגן ראש מטה המבצעים של חיל האוויר ולראש אגף התכנון והמבצעים של החיל.
ב-2005 הוא הועלה לדרגת בריגדה גנרל, ועבד כסגן ראש אגף המבצעים בין שנים 2005–2008. בין השנים 2008–2012 הוא היה מפקד חיל האוויר הפיני, וקידם שיתוף פעולה בינלאומי. בין השנים 2012–2014. ב-31 ביולי 2014 מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל), וכיהן בתפקיד עד 31 ביולי 2019.
פורום דבורה
הרקע להקמת העמותה
ב־31 באוקטובר 2000 התקבלה פה אחד החלטה מספר 1325 של מועצת הביטחון של האו"ם, המצהירה על המחויבות של מועצת הביטחון של האו"ם להגן על נשים ולהבטיח את ייצוגן בתהליכי שלום ובפוליטיקה הבינלאומית. החלטה זו הצהירה על הצורך של קובעי מדיניות ושל המשפט הבינלאומי להתחשב בחוויותיהן של נשים ונערות החיות באזורי לחימה וסכסוכים אלימים מתוך נקודת מבט מגדרית ומתוך הכרה בהשפעה הייחודית הקיימת על נשים, נערות וילדות במצבים אלה.
המכון האמריקאי The Institute for Inclusive Security, שהקימה סווני האנט, היה בין הגופים הראשונים ששמו להם למטרה לקדם את שילובן של נשים החיות באזורי סכסוך בתהליכי קבלת החלטות בתחום הביטחון הלאומי ובתהליכי משא ומתן לשלום, ברוח החלטה 1325 של מועצת הביטחון. סווני האנט יצרה קשרים עם נשים ישראליות (ובהן לדוגמה אורית אדאטו, ישראלה אורון ואתי לבני) ופלסטיניות (ובהן ניעמה עריקאת, רעייתו של סאיב עריקאת), במטרה לקדם דו-שיח בין נשים. במקביל הוזמנו הפעילות הישראליות והפלסטיניות למפגשים, שנערכו בארצות הברית, שבהן השתתפו נשים מאזורי סכסוך מכל רחבי העולם.
ישראל הייתה המדינה הראשונה בעולם שהטמיעה בחוק לאומי עקרונות מתוך החלטה 1325. פרופ' יולי תמיר ואתי לבני, אשר בימי כהונתה בכנסת עמדה בראש הוועדה לקידום מעמד האישה, פעלה כדי לעגן בחוק עקרונות מתוך החלטה 1325, מי שעשתה לובי ליוזמה הייתה ד"ר שלומית אהרוני ליר, שאף העלתה לראשונה את חשיבות ייצוג נשים ממגוון קבוצות האוכלוסייה. בשנת 2005 התקבל תיקון מס' 4 לחוק שוויון זכויות האישה, ובו הקובע, בין היתר, כי: "בוועדה ציבורית ובצוות שמינו הממשלה, ראש הממשלה, שר, סגן שר או מנהל כללי של משרד ממשלתי (להלן - גוף ממונה) יינתן ביטוי הולם בנסיבות העניין לייצוגן של נשים ממגוון קבוצות האוכלוסייה". בהמשך התקבלו תיקוני חקיקה נוספים ברוח זאת, אך בפועל לא הושג שוויון, בין השאר בייצוג נשים בתפקידים בכירים במערכות הביטחון והחוץ.
שיתוף הפעולה בין המכון האמריקאי לבין קבוצה של כתריסר פעילות ישראליות נמשך מספר שנים, והקבוצה אף קיבלה מהמכון האמריקאי תמיכה כספית שאפשרה העסקת רכזת שתיאמה את הפעילות. עם זאת, לאחר כמה שנות תמיכה, התקבלה החלטה משותפת להפריד בין הארגונים בשל אי הרצון של הנשים הישראליות להיות מזוהות עם פעילות פוליטית.
בשנת 2015 החליטה הקבוצה הישראלית להמשיך בפעילותה בקידום נשים ובשילובן בתפקידים בכירים במערכת הביטחון ובמשרד החוץ ולהבטיח ייצוג הולם של נשים בוועדות הממלכתיות המוקמות לחקירת אירועים או לגיבוש מדיניות. בתקופה זו כבר פעלו במסגרת הקבוצה הישראלית יותר מעשרים נשים ובהן: רב-גונדר בדימוס תא"ל (במיל') אורית אדאטו, ד"ר שלומית אהרוני ליר, תא"ל (במיל') ישראלה אורון, אל"ם (במיל') מירי איזין, עו"ד ד"ר ציפי איסר-איציק, הלית בראל, עו"ד תום גל, ד"ר עפרה גרייצר, עו"ד דבורה האוסן-כוריאל, ד"ר מיכל חטואל-רדושיצקי, ד"ר ציפי ישראלי, תא"ל (במיל') גילה כליפי-אמיר, אל"ם (במיל') רונית לבבי-מורד, עו"ד ח"כ לשעבר אתי לבני, אורנה מזרחי, ד"ר מיטל עירן-יונה, גייל שורש, סימה שיין, ח"כ נירה שפק ואל"ם (במיל') עו"ד פנינה שרביט ברוך.
שם העמותה
העמותה נקראת על שם דבורה הנביאה, שהייתה מנהיגה, שופטת, יועצת, לוחמת ומשוררת.
מטרות העמותה ופעילותה
הפורום מתמקד בארבעה תחומים עיקריים, שכולם באים לענות על רעיון מרכזי משותף – קידום השתתפותן ומעורבותן של נשים בכל המוקדים העוסקים בביטחון לאומי ומדיניות חוץ, וזאת מתוך הבנה כי השתתפותן של נשים תורמת לפיתוח ולהעשרת השיח הביטחוני והמדיני הישראלי. התחומים הם:
כדי להשיג את יעדיה פועלת העמותה במגוון דרכים, ובהן:
בעלות תפקידים
במהלך שנות פעילותו של פורום דבורה כיהנו בתפקיד יושבות ראש: ח"כ (לשעבר) אתי לבני, אל"ם (במיל') עו"ד פנינה שרביט ברוך, אל"ם (במיל) רונית לבבי, תא"ל (במיל') שרון ניר ואל"ם (במיל') מאיה הלר.
לצד יושבות הראש פעלו תחילה מנהלות ובהמשך מנכ"ליות.
אות פורום דבורה
עמותת פורום דבורה מעניקה את "אות פורום דבורה" לנשים מובילות ומשפיעות שבפעילותן מגשימות או מקדמות את מטרות העמותה. מאז שנת 2021] מתפרסם קול קורא לציבור להציג מועמדות לקבלת האות בארבע קטגוריות:
הנשים שקיבלו את האות הן:
2017 2018 2020
2021
2022
פיקסי
פיקסי (Pixie) הוא יצור מיתי מהפולקלור האנגלי.
הפיקסים נצפו ותועדו בעיקר במחוזות קורנוול (Cornwall) ודבון (Devon) שבקצה הדרום-מערבי של אנגליה. בשפה המקומית היצורים השובבים האלו נקראים פיקסיז או "האנשים הקטנים". לרוב הם מתוארים כבעלי אוזניים מחודדות, חסרי כנפיים, צבע ירקרק ובעלי שיער אדום.
אחת האגדות מספרת על כך שהפיקסים היו אנשים שלא היו מספיק טובים לגן עדן, אך לא רעים מספיק לגיהנום, ולכן נכלאו על האדמה לנצח. אגדה אחרת טוענת שהם היו דרואידים שהתנגדו לנצרות ונשפטו על ידי אלוהים, שהפך אותם קטנים וקטנים מדי יום עד אשר קיבלו את הנצרות. אחת התאוריות היותר חדישות טוענת ששמם של הפיקסים בא מגזע הפיקטים שחיו בסקוטלנד לפני הקלטים. אפשרות נוספת היא שהם גרסה שונה ליצורים אחרים שמסופר שחיו באיי בריטניה, הלפרקונים.
מסופר שהפיקסים נהנים לעשות תעלולים לאנשים, לדוגמה, לגנוב את מכנסיהם או לזרוק עליהם דברים. בלילה הם גונבים סוסים ומביאים אותם לפני הזריחה כשרעמת הסוס מסובכת וקשורה.
בדרת'מור שבדוון, מטיילים שאבדה דרכם באזורי הביצות הרגישו את ה"פיקסי-לד", כלומר הפיקסים הולכו אותם וגרמו להם להרגיש בחילות ותעתועים, מה שגרם להם לאבד את דרכם עוד יותר בביצות. נאמר שאם הופכים את הבגדים הפיקסים מתבלבלים ועוזבים את הקרבן.
פיקסים, כמו רוב היצורים בפולקלור הבריטי, מפחדים מברזל ומעשן, יש סברה שמשם הגיעה הפרסה למזל, כדי לדחות את הפיקסים מהבית.
משפחות בכפרים חקלאיים השאירו מתנות קטנות לפיקסים כמו קערות מזון, צלחות חלב וכל טוב אחר שבא מהקציר הראשון של אותה עונה. כשבני האדם הראו כבוד, לפעמים הפיקסים עזרו במטלות הבית במהלך הלילה.
פיקסים בתרבות המודרנית
המושג "פיקסי" הופיע בלא מעט סרטים וספרים, כמו למשל בספר הילדים הנודע "צ'ארלי בממלכת השוקולדה" של רואלד דאל שבו וילי וונקה מציג סוכריית "מקל הפיקסי", או למשל להקת הרוק האלטרנטיבי פיקסיז. בישראל ישנו אף בית תוכנה הקרוי על שם להקה זו - פיקסיסופט.
בספר "הארי פוטר וחדר הסודות" מתוארים הפיקסיז כאשר המורה להגנה נגד כוחות האופל מביא לכתה כלוב מלא ביצורים קטנים כחולים דמוי אדם העפים ללא כנפיים אשר יוצרים אנדרלמוסיה כשהם משתחררים. בסקוטלנד הם מתוארים כפיות שובבות וצחקניות.
בסרט פיטר פן של אולפני וולט דיסני מוגדרת טינקר בל כפיה, אך פיטר מתייחס לאבקה הנושרת ממנה כאל "אבקת פיקסי". הפיות בסרטים אחרים של דיסני שונות מהותית מטינקר בל, כך שנראה שאנשי דיסני התכוונו להגדיר את הפיקסים כסוג של פיות.
אנחנו (רומן)
אנחנו (ברוסית: Мы) הוא רומן דיסטופי של הסופר הרוסי יבגני זמיאטין, שנכתב בשנים 1920–1921. הרומן פורסם לראשונה כתרגום לאנגלית מאת גרגורי זילבורג בשנת 1924 על ידי א.פ. דוטון בניו יורק. הרומן מתאר עולם של הרמוניה במדינה טוטליטרית מאוחדת, כאשר ישנה שליטה מוחלטת טוטאלית באדם פרטי (שמות ושמות משפחה מוחלפים באותיות ומספרים, המדינה אף שולטת בחיים האינטימיים), המבוססת באופן אידאולוגי על מדענות והכחשת פנטזיה, הנשלטת על ידי "המיטיב" אשר "נבחר" על בסיס בלתי מעורער. ג'ורג' אורוול טען ש"עולם חדש מופלא" של אלדוס האקסלי משנת 1931 חייב להיות מושפע מ"אנחנו", אך האקסלי הכחיש זאת.
בתקופת רוסיה הסובייטית הרומן לא פורסם: מבקרי ספרות תפסו אותו כקריקטורה מרושעת של החברה הסוציאליסטית והקומוניסטית של העתיד. בנוסף, הרומן הכיל רמיזות לאירועים מסוימים במלחמת האזרחים ("מלחמת העיר נגד הכפר"). בסוף שנות העשרים של המאה העשרים נפל זמיאטין למסע הטרדות מצד הרשויות הספרותיות. במגזין הספרות הממשלתי נכתב כי "על יבגני זמיאטין להבין את הרעיון הפשוט שמדינת הסוציאליזם הנבנית יכולה להסתדר בלי סופר כמוהו."
הספר פורסם תחילה בארצות הברית בשנת 1924, ב־1927 פורסמה גרסה מקוצרת וב־1952 פורסם שוב, הספר יצא לאור לראשונה בברית המועצות רק ב־1988. תורגם לעברית בשנת 1999.
התרחשויות
הרומן מתרחש בעתיד. D-503, מהנדס חלליות, גר במדינה "אחת", עיר-מדינה הבנויה כמעט כולה מזכוכית, המסייעת למעקב המוני. מבנה המדינה הוא דמוי פנאופטיקון והחיים מנוהלים מדעית בסגנון פ.ו. טיילור. אנשים צועדים זה לצד זה ולובשים מדים. אין דרך להתייחס לאנשים אלא על פי מספרי הנתונים שלהם. החברה מנוהלת אך ורק על ידי הגיון או התבונה כהצדקה העיקרית לחוקים או למבנה החברה. התנהגותו של הפרט מבוססת על היגיון באמצעות נוסחאות ומשוואות המתוארות על ידי המדינה "אחת".
עלילה
המאה ה-32. כמה מאות שנים לאחר כיבוש מדינה "אחת" על העולם כולו, נבנית החללית אינטגרל במטרה לפלוש ולכבוש כוכבי לכת מחוץ לכדור הארץ. בינתיים, המהנדס הראשי של הפרויקט, D-503, מתחיל כתיבת יומן שהוא מתכוון לעלות לחללית לכשתושלם.
זלי גורביץ'
ביוגרפיה
גורביץ' נולד בברקלי, קליפורניה, בה למדו הוריו באוניברסיטת ברקלי. הם שבו לישראל שישה שבועות לאחר לידתו. גורביץ' למד בבית הספר תיכון חדש בתל אביב. הוא למד באוניברסיטה העברית סוציולוגיה וכלכלה, וכן למד לתואר שני בספרות השוואתית. ב-1976 קיבל תואר שני בפסיכולוגיה חברתית. את עבודת המ.א. שעסקה בהצגה עצמית כאינטראקציה בין משדר וקולט, כתב בהנחיית עוזר שילד ויעקב טרופה. ב-1982 קיבל תואר דוקטור בפסיכולוגיה חברתית. את עבודת הדוקטור שעסקה ביצירת התרשמויות מהצגה עצמית טקטית, כתב בהנחיית צ'ארלס גרינבאום, יעקב טרופה ומיכאל ענבר. עיקר עיסוקו כאנתרופולוג הוא באנתרופולוגיה של שיחה ומקום.
אנחנו (רומן)
עלילה
כמו כל שאר אזרחי מדינה אחת, D-503 מתגורר בבניין דירות זכוכית ונצפה בקפידה על ידי המשטרה החשאית, או לשכת השומרים. אהובתו של D-503, שמה O-90 והוטל עליה על ידי מדינה אחת לבקר אותו בלילות מסוימים. היא נחשבת כנמוכה מכדי ללדת ילדים והיא חשה דיכאון ממצבה בחיים. מאהבה האחר של O-90 וחברו הטוב ביותר של D-503 הוא R-13, משורר מטעם המדינה שקורא את שירתו בהוצאות להורג פומביות.
זלי גורביץ'
ביוגרפיה
גורביץ' עוסק בכתיבת שירה ובכתיבת מסות על שפה וכתיבה. הוא כתב על שירתם של משוררים ישראליים כגון דוד אבידן, חיים נחמן ביאליק, יונה וולך, אהרן שבתאי, ועוד, וכן על אמנים ישראלים שונים. בנוסף מתרגם גורביץ' משוררים אמריקאים ובהם ג'ון אשברי, צ'ארלס אולסון ואחרים. אחד ממאמריו החשובים הוא "על המקום", אותו כתב יחד עם עמיתו פרופ' גדעון ארן. המאמר התפרסם ב-1991 ויצא גם כספר בשנת 2007.
אנחנו (רומן)
עלילה
במהלך טיול ייעודי עם O-90, D-503 פוגשת אישה בשם I-330. I-330 מעשנת סיגריות, שותה אלכוהול ומפלרטטת ללא בושה עם D-503 במקום להגיש בקשה לביקור מיני לא-אישי, כנדרש בחוק; כל אלה אינם חוקיים ביותר על פי חוקי מדינה אחת.
זלי גורביץ'
ביוגרפיה
בשנת 2011 שיחק גורביץ' בתפקיד הראשי בסרט הקצר "ריקוד בוויטרינה", בבימויו של איתי עקירב, סטודנט בבית הספר לקולנוע סם שפיגל.
אנחנו (רומן)
עלילה
שניהם דוחים ומרתקים, D-503 נאבק כדי להתגבר על משיכתו ל-I-330. היא מזמינה אותו לבקר בביתה העתיק, שהוא הבניין האטום היחיד במדינה אחת, למעט חלונות. שם מאוחסנים חפצים בעלי חשיבות אסתטית והיסטורית שנחפרו ברחבי העיר. שם, I-330 מציעה לו את שירותיו של רופא מושחת כדי להסביר את היעדרותו מהעבודה. כשהוא אחוז אימה, D-503 נשבע להסגיר אותה ללשכת השומרים, אך מגלה שהוא לא יכול.
זלי גורביץ'
ביוגרפיה
גורביץ' פרסם שלושה עשר ספרי שירה, שעל אחד מהם, "יום יום", זכה בפרס קוגל.
אנחנו (רומן)
עלילה
הוא מתחיל לחלום חלומות, מה שמפריע לו, שכן חלומות נחשבים לסימפטום של מחלה נפשית. לאט לאט, I-330 מגלה בפני D-503 שהיא מעורבת ב"מפי", ארגון המתכנן להפיל את מדינה אחת. היא מעבירה אותו דרך מנהרות חשאיות בתוך הבית העתיק אל העולם שמחוץ לחומה הירוקה, המקיפה את עיר-המדינה בה הוא חי. שם, D-503 פוגש את תושבי העולם החיצון: בני אדם שגופם מכוסה בפרווה של בעלי חיים. מטרת מפי היא להשמיד את החומה הירוקה ולאחד את אזרחי מדינה אחת עם העולם שבחוץ.
זלי גורביץ'
ביוגרפיה
גורביץ' נשוי ואב לשני בנים, ומתגורר בתל אביב.
אנחנו (רומן)
עלילה
למרות הקרע ביחסים ביניהם, O-90 מתחננת בפני D-503 שיקבלו אותה בצורה לא חוקית. לאחר ש-O-90 מתעקשת שהיא תציית לחוק על ידי שתמסור את ילדם שיגודל על ידי המדינה האחת, D-503 מסכים. עם זאת, ככל שההיריון מתקדם, O-90 מבינה שהיא לא יכולה לסבול פרידה מתינוקה בשום פנים ואופן. לבקשת D-503, I-330 דואג להבריח את O-90 מחוץ לחומה הירוקה.
זלי גורביץ'
ביוגרפיה
גיסו הוא פרופ' עופר ברנע, פרופסור אמריטוס במחלקה להנדסה ביו-רפואית באוניברסיטת תל אביב.
אנחנו (רומן)
עלילה
בכתיבתו האחרונה ליומן, D-503 מספר באדישות שהוא נקשר בכוח לשולחן והיה נתון ל"מבצע הגדול", שהועמד לאחרונה לכל אזרחי מדינה אחת על מנת למנוע מהומות אפשריות; לאחר שעוצבו מחדש בהתערבות פסיכו-כירורגית למצב של "אמינות" מכנית כדי לתפקד כ"טרקטורים אנושיים". ניתוח זה מסיר את הדמיון והרגשות על ידי מיקוד חלקים במוח באמצעות צילומי רנטגן. לאחר פעולה זו D-503 חושף ברצון בפני "המיטיב" על פעולתו החתרנית של ארגון "מפי". עם זאת, D-503 מביע פליאה שאפילו עינויים לא הצליחו לגרום ל-I-330 להסגיר את חבריה. למרות סירובה, I-330 ואלה שנעצרו עמה נידונים למוות.
זלי גורביץ'
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
אנחנו (רומן)
עלילה
בינתיים מרד ה"מפי" אוסף כוחות; חלקים מהחומה הירוקה נהרסו, ציפורים מאכלסות מחדש את העיר ואנשים מתחילים לבצע מעשי מרד חברתי. אף על פי ש־D-503 מביע תקווה ש"המיטיב" יחזיר את "התבונה", הרומן מסתיים בהטלת ספק בהישרדותה של מדינה אחת.
החברה הדיסטופית
החברה הדיסטופית המתוארת מנוהלת על ידי "המיטיב" והיא מוקפת על ידי חומה ירוקה ענקית כדי להפריד בין האזרחים לבין הטבע הבלתי מאולף הפרימיטיבי. כל האזרחים מכונים "מספרים". כל שעה בחייו של אדם מנוהלת על ידי "השולחן".
האירועים מתרחשים בזמן כלשהו לאחר מלחמת מאתיים שנה, שחיסלה את כולם מלבד "0.2 מאוכלוסיית כדור הארץ". המלחמה הייתה על רקע חומר נדיר שהוזכר רק בספר באמצעות מטפורה מקראית; החומר נקרא "לחם" כפי ש"הנוצרים שמחו עליו" כמו במדינות שנלחמות במלחמות קונבנציונליות. המלחמה הסתיימה רק לאחר השימוש בנשק להשמדה המונית, כך שמדינה אחת מוקפת נוף פוסט-אפוקליפטי.
רמיזות והפניות
השוואות רבות לתנ"ך קיימות ברומן. ישנם קווי דמיון בין פרקים א'–ד' מבראשית, כאשר שם המדינה האחת הוא התייחסות לגן עדן, בעוד D-503 הוא אדם ו-I-330 היא חוה. הנחש ביצירה זו הוא S-4711, שמתואר כבעל צורה כפופה ומעוותת, עם "גוף מעוגל כפול". הארגון מפי מתואר עם רמיזות לשטן ומרידתו במקרא (יחזקאל כח: יא–יט; ישעיהו טו: יב–טו).
הרומן עצמו יכול להיחשב כביקורת על הדת המאורגנת בהינתן פרשנות זו. עם זאת, זמיאטין, שהושפע מכתבים של פיודור דוסטויבסקי והאחים קרמזוב, הפך את הרומן לביקורת על חריגותיה של חברה אתאיסטית מיליטנטית. הרומן הציג את עולם הדיסטופיה של הרברט ג'ורג' ולס מתוך When The Sleeper Wakes (1899).
משמעות והשפעות ספרותיות
יחד עם עקב הברזל של ג'ק לונדון, הרומן נחשב לאבי ז'אנר הדיסטופיה העתידני הסאטירי. עלילתו מתרחשת בחברה התעשייתית המודרנית, המתאר מדינה המאמינה כי רצון חופשי הוא הגורם לאומללות וכי יש לשלוט על חיי האזרחים בדיוק מתמטי על בסיס מערכת היעילות התעשייתית שיצר פרדריק ווינסלו טיילור. ייתכן שהניסיון הסובייטי ליישם את הטיילוריזם, בראשות אלכסיי גסטב, השפיע מיד על תיאורו של זמיאטין את המדינה האחת.
הרומן הדיסטופי הרוסי הפחות ידוע "אהבה בערפל העתיד", שיצא לאור בשנת 1924 מאת אנדריי מרסוב, הושווה גם לרומן זה.
ג'ורג' אורוול טען כי עולם חדש מופלא של אלדוס האקסלי (1932) מושפע בחלקו מ"אנחנו". עם זאת, במכתב לכריסטופר קולינס בשנת 1962, אומר האקסלי שכתב את רומנו כתגובה לאוטופיות של ה.ג. וולס הרבה לפני ששמע על "אנחנו". אורוול החל לכתוב את 1984 (1949) כשמונה חודשים לאחר שקרא את "אנחנו" בתרגום לצרפתית וכתב סקירה עליו. אורוול דווח כ"אומר שהוא לוקח את זה כמודל לרומן הבא שלו". שיין קובע כי "השפעת זמיאטין על אורוול היא ללא עוררין".
פרסום
עמדתו הספרותית של זמיאטין הידרדרה לאורך כל שנות העשרים, ובסופו של דבר הורשה לו להגר לפריס בשנת 1931, ככל הנראה לאחר התערבותו של מקסים גורקי.
הרומן פורסם לראשונה באנגלית בשנת 1924 על ידי א.פ. דוטון בניו יורק בתרגום מאת גרגורי זילבורג, אך פרסומו הראשון בברית המועצות יצא רק בשנת 1988 כאשר תקופת הגלסנוסט איפשרה לכך שהוא הופיע לצד ספרו של אורוול 1984' שנה לאחר מכן, "אנחנו" ו"עולם חדש מופלא" התפרסמו יחד במהדורה משולבת.
בשנת 1994 קיבל הרומן פרס פרומתאוס בקטגוריית "היכל התהילה".
הספר פורסם בעברית בשנת 1999, בהוצאת בבל, בתרגומה של מירי ליטווק.
קולנוע
רשת הטלוויזיה הגרמנית ZDF עיבדה את הרומן לסרט טלוויזיה בשנת 1982, תחת הכותרת הגרמנית Wir ("אנחנו").
הרומן עובד גם על ידי אלן בורה, במאי צרפתי, לסרט קצר בשם "מבצר הזכוכית" (2016). מבצר הזכוכית הוא סרט ניסיוני העושה שימוש בטכניקה המכונה מסגרת הקפאה וצולם בשחור-לבן, המסייע לתמוך באווירה הקודרת של החברה הדיסטופית של הסיפור. הסרט דומה מבחינה טכנית המזח (1962), בבימויו של כריס מרקר ומתייחס במידת מה לסרט THX 1138 (1971), מאת ג'ורג' לוקאס. לדברי מבקרת הקולנוע איזבל ארנו, במצודת הזכוכית יש אווירה מיוחדת המדגישה סיפור של אהבה שסוכלה שייזכר לאורך זמן.
בשנת 2019 הרומן עובד לסרט קולנוע רוסי בשם אנחנו, שיציאתו לאקרנים מתוכננת לשנת 2022.
מבצע יונה
מבצע יונה, מבצע שחרית ומבצע אביבה הם כינויים של מבצעים חשאיים להעברת נשק מצרפת לישראל ב-1956, טרום היציאה למבצע קדש. המבצעים חוללו מהפך במצבת הנשק של צה"ל, הן מבחינת כמות והן מבחינת איכות.
רקע
עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית ב-1955 במסגרתה סופקו למצרים מאות מטוסים וטנקים וציוד לחימה רב אחר, שינתה את מאזן הכוחות במזרח התיכון. בתגובה חתמה ישראל במרץ וביוני 1956 על עסקאות לרכישת ציוד צבאי בצרפת, כולל עשרות מטוסי מיסטר, עשרות טנקים מדגמי סופר שרמן ו-AMX-13 וכלי רק"ם נוספים. מכיוון שישראל רצתה למנוע כוננות מצרית, תוכנן המבצע כך שהציוד יועבר וייפרק באופן חשאי. שם הקוד למבצע נקבע ל"מבצע יונה" על שם יונה הנביא, כיוון שהציוד הגיע ונפרק מלב ספינות.
העברת הנשק היבשתי
המבצע להעברת ציוד הלחימה בוצע באמצעות שלוש נחתות של הצבא הצרפתי, חוף הנחיתה נקבע בסמוך לנמל הקישון וכלי המשחית אוחסנו במחנה כורדני. המשימה לפריקת הכלים הוטלה על חטיבה 7 בפיקודו של אורי בן ארי, ושותפו בתכנון אברהם אדן, מפקד גדוד 82 ואורי רום, מפקד גדוד 9. מספר לילות לפני המבצע הובלו לאזור הנחיתה המיועד, על ידי סגן מפקד גדוד 82, מנחם מרון, טנקים מהחטיבה שנסעו הלוך ושוב והרעישו על מנת "להרגיל" את תושבי האזור לרעש המולה וקולות רק"ם.
למבצע הוכשרו עשרות נהגי משאיות GMC 6X6 שהתאמנו במגרש מיוחד בגודל הנחתת, במהלך האימונים התברר שהצרפתים אוסרים על משאיות בנזין לעלות לנחתות עמוסות חומרי הנפץ, וצה"ל נאלץ לגייס למבצע תוך שעות בודדות עשרות אזרחים, עם משאיות הדיזל שלהם.
הנחתת הראשונה ("ירדנה 1") הפליגה ב-1 ביולי והגיעה לחופי הארץ ב-25 ביולי ובבטנה 33 טנקי AMX-13, חלפים ותחמושת. הפריקה התבצעה במהירות ותוך פחות משעה כבר היו הטנקים על החוף והועמסו למובילים בדרכם לכורדני. המשאיות הועלו לנחתת והעמיסו ממנה את התחמושת והחלפים.
למחרת פרקה נחתת שנייה ("ירקונה 1") 33 טנקי סופר שרמן, הנחתת השלישית ("ארנונה 1") הובילה תחמושת רבה ונפרקה במהלך שלושה לילות, כאשר המשאיות הועמסו על הנחתת והיא הפליגה כל פעם לפני עלות השחר ללב ים שם נמשכה העמסה. על כך זכתה פלוגה ג', בפיקוד בנימין אושרי, מגדוד 9 בצל"ש יחידתי מהרמטכ"ל.
קבלת הפנים של הספינות נעשתה תחת חשאיות ובמקום נכחו ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, הרמטכ"ל משה דיין, מנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס, שגריר צרפת בישראל פייר ז'ילבר, ראש לשכתו של שר הביטחון מרדכי בר-און וכן שני אורחים שהוזמנו על ידי בן-גוריון לתעד בדרכם את האירועים, הסופר והעיתונאי שבתאי טבת והמשורר נתן אלתרמן.
באוגוסט 1956, הושלם החלק היבשתי של המבצע, כאשר הנחתות פרקו בישראל 99 טנקי AMX-13.
מבצע שחרית
באפריל 1956 החלה אספקת מטוסי המיסטר 4 מצרפת לישראל. 12 מטוסים הגיעו בגל הראשון, 12 נוספים באוגוסט ובאוקטובר, ממש ערב המלחמה, המריאו מצרפת 36 מטוסים במבצע עליו פיקד ראש מחלקת אוויר, שלמה להט (לנדאו). בדרכם לישראל נחתו המטוסים ותדלקו בברינדיזי שבאיטליה, על מנת למנוע חשד מהאיטלקים, נמסר להם כי מדובר במטוסים שהמריאו מישראל לצרפת לצורך תיקונים, המטס חולק לשני מבנים בני 18 מטוסים כל אחד שנצבעו במספרי זנב זהים, כך שהמבנה השני יצביע על כך שלכאורה מדובר במטוסים שחזרו מהתיקון בצרפת. סך הכל הגיעו 61 מטוסים (כולל מטוס צילום אחד), חלקם שימשו במלחמה את הטייסת הצרפתית וחלקם לא יכלו להיות כשירים ללחימה עקב מחסור בחלפים ותחמושת.
מבצע אביבה
המטס השלישי שהכיל את עשרת המטוסים הנותרים, בוצע בנתיב שונה, גויסו צוותי אוויר מסדיר ומילואים והוטסו לצרפת, שם התחזו לצוותי אוויר צרפתיים, מצרפת טסו דרך ביזרטה שבתוניסיה עד לנחיתתם בעקרון.
שירו של אלתרמן
ב-15 באוקטובר 1956 הקריא ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, שיר של נתן אלתרמן בשם "עוד יסופר", מעל בימת הכנסת. שירו של אלתרמן, שנכח בזמן פריקת הכלים, הכיל רמזים רבים למבצע הבאת הנשק:
בסיימו לקרוא את השיר הוסיף בן-גוריון ואמר: "עד כאן דברי המשורר. בפרוזה הדלה שלי אומר רק כי חל שינוי ניכר לטובה ביכולתו של צה"ל".
דריה
דריה היא סדרת אנימציה שנוצרה בידי גלן איצ'לר וסוזי לואיס ליין. הסדרה היא ספין אוף של הסדרה "ביוויס ובאטהד". שתי הסדרות הופקו בידי מחלקת האנימציה של MTV והיא שודרה ביותר מעשרים ארצות.
הופעתה הראשונה של דריה הייתה כדמות משנית בסדרה "ביוויס ובאטהד", בה היוותה ניגוד אינטליגנטי לצמד הטיפשים. בסדרה שלה עצמה, היא הפכה ליותר מלודרמטית. עבור רבים, היא נחשבת לנציגתם המושלמת של כל בני הנוער הדחויים. דמותה של דריה מדובבת בידי טרייסי גרנדסטאפ והיא לובשת בגדים פשוטים ולא אופנתיים ומרכיבה משקפיים. דריה מתגוררת בעיר לונדייל. היא מאוד אינטליגנטית וסרקסטית, והיא מוצגת כסמל השפיות בין בני משפחתה: אחותה הרדודה והאובססיבית בענייני אופנה, קווין, אמה הלן, האובססיבית לגבי הקריירה שלה ואביה ג'ייק, הרדוף בידי ילדותו הטראומטית. בעוד רוב הסדרה מציגה את הערותיה הסרקסטיות של דריה, שנאמרות בטון חדגוני ובפנים אטומות, אלמנט עלילתי החוזר בעונות המוקדמות הוא דריה העומדת בפני ניצול סמכות של אחרים. אלמנט זה הוביל רבים מהמעריצים לחשוב שהציניות שלה היא רק על פני השטח.
בעוד שה"הצדקה" לשידורה של ביוויס ובאטהד ברשת MTV הייתה קליפי המוזיקה שזכו להיות משודרים ונלעגים בתוכנית, הקשר של דריה לעולם המוזיקה היה בהשמעתם של שירי פופ במהלך התוכנית, במעברים בין סצינות ובכתוביות הסיום, לעיתים מעל 20 שירים לפרק.
הסדרה שודרה במשך חמש עונות בנות 13 פרקים בין השנים 1997–2002. בנוסף, הופקו שני סרטי טלוויזיה.
ב-22 ביוני 2018 נודע כי MTV עורכת הפקה מחודשת (ריבוט) לדריה בשם "דריה וג'ודי".
טטרה 49
טטרה 49 (בצ'כית: Tatra 49) הוא רכב בתצורת תלת אופן למטרות הובלה, מתוצרת יצרנית הרכב הצ'כית "טטרה" (באנגלית: Tatra company) אשר יוצר בין השנים 1929–1939.
מספר חלקים לדגם ה"טטרה 49" נלקחו מדגם "טטרה 12" אשר יוצר בין השנים 1926–1933, ומדגם "טטרה 30"  אשר יוצר בין השנים 1926-1931. "טטרה 49" יוצר במספר תצורות.
נקודת היפוך
נקודת היפוך (סוֹלְסְטִיס) הוא הזמן במהלך השנה שבו הנטייה של ציר כדור הארץ מגיעה לשיאה מול השמש. בכל שנה מתרחשות שתי נקודות היפוך: נקודת ההיפוך הקיצית, שבו חצי כדור הארץ אליו מתייחס הדובר נמצא בנטייה מקסימלית לכיוון השמש, ונקודת ההיפוך החורפית, שבו חצי כדור הארץ אליו מתייחס הדובר נמצא בנטייה מקסימלית הרחק מהשמש. נקודות ההיפוך מתרחשות בסביבות 21 בדצמבר ו-21 ביוני.
מקור השם
השם נקודת היפוך (באנגלית- Solstice) נגזר מהמילים SOL (-שמש בלטינית) ו- stice (עומדת במקום). ככל שהימים מתארכים, השמש זורחת במיקום גבוה יותר בשמים, עד כדי כך שנראה כאילו השמש עומדת במקום.
ההבדלים בין נקודות ההיפוך
נקודת ההיפוך הקיצית מתרחשת ביום הארוך בשנה, והלילה לאחר אותו יום הוא הלילה הקצר ביותר. התושבים בחצי הכדור הצפוני מציינים את נקודת ההיפוך הקיצית ב-21 ביוני. התושבים בחצי הכדור הדרומי מציינים את נקודת ההיפוך הקיצית ב-21 בדצמבר.
ביום בו מציינים את נקודת ההיפוך השמש נמצאת בנקודה הצפונית ביותר שלה, בהתאם לקו הרוחב משתנה אורך היום. בשיקגו למשל היום נמשך (ב-21 ביוני 1999) 15 שעות ושתי דקות. ככל שעולים צפונה היום מתארך והלילה מתקצר, עד שבאזור הקוטב הצפוני יש אור גם בלילה.
בופפינגן
בופפינגן (בגרמנית: Bopfingen) היא עיר קטנה במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה. העיר מורכבת מהעיר בופפינגן עצמה ומהפרברים שלה: אופהאוזן, בלדרן, פלוכברג, קרקינגן, אוברדורף, שלוסברג, טרכטטלפינגן ואונטריפינגן.
העיר
בתקפות אימפריה הרומית הקדושה שטח העיר וסביבתו היו בשליטת משפחת אטינגן. ארמון בלדרן שנבנה במאה ה-11 והועבר לשליטתם בשנת 1330. גם היום הוא מהווה מבנה מרשים ודומיננטי בעיר. באמרון פועל מוזיאון שכולל אוסף גדול של נשק בתקופה עד למאה ה-18.
קהילת יהודי אוברדורף-בופפינגן
הקהילה פעלה בעיר בופפינגן ובפרבר אוברדורף, החל מהמאה ה-13 ועד לתקופת השואה. ההתיישבות בשני האזורים הייתה לעיתים לסירוגין ולעיתים במקביל, לפי המצב הפוליטי ומעמד היהודים באזור, ועל כן מדובר בקהילה אחת.
ראשית הקהילה
היהודים נזכרים לראשונה בבופפינגן בשנת 1241. כמו ברבות מקהילות מערב אירופה, גם בבופפינגן נגדעה הקהילה בשנת 1349, בגזירות ק"ט בימי המוות השחור. לקראת סוף המאה ה-14 החלו לחזור יהודים יחידים לעיר, אך הם גורשו שוב במאה ה-16.
בשנת 1510 התיישבו היהודים הראשונים באוברדורף, בשטח שהיה שייך לרוזנים פון אטינגן. במאה הזאת מוזכרים חלק מיהודי הכפר כמשתתפים ביריד בנורדלינגן. בשנת 1659 גורשו כל יהודי הכפר, אך הם הורשו לחזור אליו לאחר זמן לא רב. מעבר למיסים הרגילים ששילמו התושבים, היהודים נצרכו לשלם מיסים נוספים בתמורה לשירותים שונים, אזרחיים וצבאיים. בנוסף לעיתים חידוש כתב החסות הותנה בתשלום מס גבוה. היהודים יכלו לעשות במרעה וכן לעסוק במסחר ומלאכה באופן מוגבל, כך שלא יפגעו בימים הקדושים לנצרות וכן בגילדות המקצועיות. מספר המשפחות היהודיות שהותרו לשבת בעיר היה מוגבל, אך במקרה של בן הכפר שהתחתן, היום מאשרים לעיתים את ישיבתו גם מעבר למכסה.
לקראת סוף המאה ה-17 התאגדו יהודי האזור (אוברדורף, פפלאומלוך וואלרשטיין) לארגון "בני המדינה" של אטינגן, בראשות האיגוד עמד "רב המדינה". זהו בעצם התיעוד הקהילתי הראשון בכפר, שכלל העסקת מורים וחזנים מקומיים. עקב בעיה של קבצנים באזור, לקראת סוף המאה ה-18 העניקו השליטים חסות רק ליהודים בעלי רף רכוש מסוים. בשנים 1704 ו-1754 הקימו השליטים שני בתי כנסת עבור היהודים, עליהם הוסיפו מס מיוחד.
התפתחות הקהילה
בשנת 1810 הועבר השלטון לווירטמברג, צעד שהביא לביטוח ההגבלות והמיסים המיוחדים ומצבם של היהודים הוטב. עקב כך גדל גם מספר היהודים בעיר שהגיע לשיא של 548 נפשות (כ-40% מתושבי המקום) בשנת 1854. בתקופה זו החלו היהודים גם לשבת בבופפינגן.
בשנת 1812 הוקם באוברדורף בית כנסת חדש ששימש את הקהילה עד ליל הבדולח. בתחילה היו יהודי הקהילה קוברים את מתיהם בעיירה וולרשטיין השכנה, ובשנת 1825 נפתח בית עלמין יהודי חדש באוברדורף. באותן השנים נוסד גם בית ספר יסודי יהודי, שהוכר כבית ספר ציבורי בשנת 1840. הקהילה הקימה גם מוסדות חסד וחינוך וכן אגודות משותפות לקהילות אוברדורף בופפינגן ואאופהאוזן.
באמצע המאה ה-19 יהודים רבים צברו נכסים וביססו את מעמדם החברתי ועל כן גם תפסו מקום מרכזי בחיי הציבור והכלכלה של האזור. הודות לכך העיר שגשגה כלכלית בין השנים 1860–1914. בתחילה עסקו רוב היהודים ממסחר, אך החל משנות ה-70 של המאה החלו תחומי עיסוקיהם להיות מגוונים ומפותחים. בעוד שבתחילת המאה הייתה התנגדות בעיר לשוויון זכויות ליהודים, עם ההתפתחות הכלכלית במחצית המאה השתפר גם היחד כלפי היהודים, יחס אוהד שהלך וגבר עד עליית הנאצים לשלטון. יהודים אף כיהנו כחברי המועצה המקומית.
בין השנים 1822–1830 כיהן כרבה של אוברדורף הרב ד"ר נפתלי פרנקפורטר. אחריו כיהן הרב גבריאל אדלר, ובזמן כהונתו שימשה רבנות אוברדורף כרבנות מחוזית שהקיפה את קהילות אאופהאוזן, לאוכהיים ופפלאומלוך, ובהמשך גם קהילות אלוונגן ושוובי גמינד. ב-1860 מונה הרב מנקו ברלינגר לרב האזור, בין השנים 1861–1884 כיהן הרב שמואל גרין, בין השנים 1895–1897 הרב ישעיהו שטראוסבורגר, ובין השנים 1897–1930 כיהן הרב ד"ר הרמן קרונר והיה לרב האחרון של הקהילה.
במלחמת העולם הראשונה התגייסו 37 מיהודי הכפר לצבא הקיסרות הגרמנית ו-5 מהם נפלו בקרב. הרב קרונר היה שותף פעיל בבתי החולים הצבאיים ואף קיבל עיטור על כך.
תחת שלטון הנאצים
בזמן עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 היו בבופפינגן 50 יהודים, 87 באוברדורף, 5 באופהאוזן ו-7 בלאוכהיים. לקהילה היה בית כנסת, בית עלמין ומקווה, תנועות נוער וארגון סעד. בשנים שלפני עליית הנאצים לשלטון היו יהודי העיר מחשובי התעשיינים והסוחרים בעיר והיו ידועים כמשלמי המיסים הגבוהים ביותר. כבר בראשית התקופה החלה הסתה אנטישמית נגד יהודי העיר. עקב היחסים הטובים של היהודים עם שאר תושבי הכפר, פעולות ההסתה לא גררו גל משמעותי של אלימות ובריונות כלפי יהודים, אך השלטונות פעלו לבדל את היהודים ולנתק אותם כלכלית וחברתית.
בליל הבדולח, סירב קצין האס-אה המקומי להצית את בית הכנסת, אך למחר הוא הוצת על ידי אנשי אס-אה זרים. תושבי הכפר מיהרו להזעיק את היהודים ולעזור לכבות את השריפה ולהציל את ספרי התורה. 11 יהודים נשלחו לדכאו, שניים מהם, יוליוס ויוסף שוסטר, נורו באשמת ביזיון המשטר.
לאחר הפרעות החרימו אנשי הלשכה לחקר הגזע את ארכיון הקהילה וכן הם אילצו את הקהילה למכור את מבני הציבור שלה למועצת העיר במחיר זעום. בתחילת מלחמת העולם השנייה הובאו לאוברדורף 199 יהודים משטוטגרט, היילברון וערים אחרות באזור. היהודים חיו בתנאי צפיפות קשים מאוד. מתוך כ-340 יהודים שהיו באוברדורף: 230 היגרו, 21 נפטרו בעיר, שניים נרצחו, ו-86 גורשו וניספו.
טוד מקפרלן
טוד מקפרלן (באנגלית: Todd McFarlane; נולד ב-16 במרץ 1961 בקלגרי, אלברטה) הוא כותב, מאייר ופרסומאי קנדי וכן מעצב צעצועים ויזם, הידוע על עבודתו בתחום הקומיקס, בעיקר בזכות סדרת הפנטזיה המצליחה Spawn.
קריירה
מאמצע שנות ה-80 ועד סופם, מקפרלן כתב ואייר עבור חברת DC קומיקס, בחוברות אינסופיות בע"מ, Detective Comics #576-578 והמיני סדרה "פלישה!". בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, מקפרלן התפרסם בזכות עבודתו בסדרת חוברות ספיידרמן של חברת מארוול קומיקס. בשנת 1992 הוא עזר בהקמתה של חברת אימג' קומיקס, והוציא את האנטי גיבור של תורת הנסתר שלו, ספון, ממגירת התכנונים ועידכן אותו לשנות ה-90. ספון הפך לדמות פופולרית ועודד את יצירתן של דמויות קומיקס שבבעלות מחבריהן.
מאז עזב את עבודת האיור על ספון בחוברת מספר 70 (פברואר 1998), מקפרלן אייר פחות ופחות, ויותר התרכז ביזמות, כמו ליין הצעצועים McFarlane Toys וכן סטודיו לסרטי קולנוע ואנימציה טוד מקפרלן אנטרטיינמנט. מקפרלן היה שותף פעיל של קבוצת ה-NHL אדמונטון אוילרס, אך מאז מכר את מניותיו. הוא מעריץ נלהב של כדור בסיס ואוסף כדורי בסיס מרחבי ההיסטוריה.
מקפרלן נכנס להיכל התהילה של יוצרי הקומיקס הקנדי ב-18 ביוני 2011 בפרסי ג'ו שוסטר אשר בעיירת הולדתו.
מגה-עיר
מגה-עיר (Megacity), או: עיר-ענק, הוא מונח המשמש להגדרת מטרופולין גדולה, בעלת אוכלוסייה כוללת העולה על עשרה מיליון (10,000,000) בני אדם. גם אגד-ערים או אגד-מטרופולינים יכולים להיכלל בהגדרה זו.
נכון ל־2022 קיימות ברחבי העולם 34 מגה-ערים, בהן אזורי מטרופולין כמו אלה של טוקיו, דלהי, מקסיקו סיטי וניו יורק, וערי-ענק כמו גואנגג'ואו ושאנגחאי.
היסטוריה
בראשית המאה ה-19, רק 3 אחוזים מכלל אוכלוסיית העולם, חיה בערים. עד 1850, עלה אחוז העירוניים באוכלוסיית העולם ל-6.4%, ועד סוף המאה (1900) לכדי 13.6%. ב־1950 התגוררו בערים כ־743 מיליון איש (29% מכלל אוכלוסיית העולם). ב־1970 הגיע נתח זה לכדי 38.6% מאוכלוסיית העולם וב־1985 התגוררו בערים 1.98 מיליארד תושבים (41% מכלל אוכלוסיית העולם). אוכלוסיית הערים העולמית בשנת 2008 כללה כ־3.4 מיליארד בני-אדם, המהווים כחצי מאוכלוסיית העולם. תהליך העיור מואץ משנה לשנה, ואם המגמה תימשך, צופים גורמי מחקר של האו"ם, כי בסביבות שנת 2030 שלושה מתוך חמישה בני אדם יגורו בערים. האוכלוסייה העירונית שעמדה במפנה המאות ה-20 וה-21 על כ-3 מיליארד בני אדם, תגדל, ותעמוד על כ-5 מיליארד.
סקרים ותחזיות מצביעים על כך שהצמיחה העירונית הגדולה במהלך 25 השנים הבאות, תהיה במדינות מתפתחות. תופעה זו תורמת להיווצרותן של מגה-ערים, גם במדינות בהן הכלכלה המקומית מתקשה לעמוד בנטל ניהולן של ערים מסדר גודל כזה, על אוכלוסייתן. מיליארד אנשים, כמעט שביעית מאוכלוסיית העולם, חיו בראשית העשור השני של המאה ה-21 בתנאי עוני בערים. מעל 90% מהאוכלוסייה העירונית של אתיופיה, מלאווי ואוגנדה, כבר חי בשכונות עוני.
קדלסטון הול
קדְלֶסטון הול (באנגלית: Kedleston Hall, ) הוא בית אחוזה כפרי סמוך לכפר קדלסטון, אשר במחוז דרבישייר באנגליה, ומקום מושבה של משפחת קרזון (Curzon), שמקורה בנורמנדי שבצפון צרפת.
היסטוריה
האחוזה שייכת למשפחת קרזון מאז 1297, וייתכן שאף ממועד קדום יותר. המבנה הנוכחי החל להיבנות בשנת 1759 ביוזמתו של נתניאל קרזון, הברון הראשון מסקארסדייל (1804-1726). עיצוב המבנה מבוסס באופן חופשי על תוכנית של אנדראה פלדיו, ועל הבנייה הופקד האדריכל רוברט אדם.
בעליו האחרונים של בית האחוזה היה שר החוץ לורד קרזון, אשר נפטר בשנת 1925. כיום האתר נמצא ברשות הנשיונל טראסט. המבנה פתוח לציבור למעט אגף אחד שבו עדיין מתגוררת משפחת קרזון.
בית האחוזה בנוי משלושה אגפים עצמאיים, המקושרים ביניהם באמצעות שני מסדרונות. האגף המרכזי כולל אולמות אירוח, והשתמשו בו כאשר אורחים רבי מעלה פקדו את הבית. האגף המזרחי כולל חדרים לשימוש המשפחה. האגף המערבי כולל את המטבחים, חדרי השירות, ומגורי המשרתים.
לאגף המרכזי שתי חזיתות – צפונית ודרומית. החזית הצפונית כוללת פורטיקו בעל שישה עמודים קורינתיים, והחזית הדרומית כוללת שני גרמי מדרגות רחבים, כל אחד מהם בצורת חצי גורן.
באגף המרכזי יש אולם גדול, הכולל עשרים עמודי בהט, פסלים ורצפת שיש. האולם מואר באמצעות חלונות בגגו. הכניסה אליו היא דרך אולם שני, עגול, שגובהו כ-20 מטרים, והוא מקורה בכיפה שקופה, שבמרכזה אוקולוס.
בבית מוצגים לראווה חפצים שונים שאסף לורד קרזון בזמן היותו מושל הודו. כמו כן מוצגת לראווה "שמלת הטווס" המשובצת אבני חן, שלבשה אשתו מרי בדורבר דלהי בשנת 1903. עוד כולל המבנה אוסף מרשים של רהיטים ופסלים.
נתן שיפריס
נתן שיפריס (1882 – 1 באפריל 1950) היה איש העלייה השנייה, ממייסדי מפלגת הפועל הצעיר, ממתיישבי עין גנים, מכונאי ובלשן עברית.
קדלסטון הול
היסטוריה
קדלסטון הול מוקף פארק רחב ידיים. ברחבי הפארק פזורים מבנים נוספים, ביניהם בית סירות וביתן קיץ. הגנים כמעט לא עברו שינויים במאתיים השנים האחרונות.
נתן שיפריס
ביוגרפיה
נולד ב-1882 בעיירה הקטנה פודול שברוסיה (קרוב לפרוסקורוב וקמניץ-פודולסקי) לשמעון ורצה שיפריס. היה החמישי בין שישה ילדים. בצעירותו למד בחדר וניבאו לו עתיד רבני גדול אך נתן החליט ללמוד מלאכת כפיים הקשורה לחקלאות ולכן הלך ללמוד מכונאות ומסגרות ב"אורט" שבפרוסקורוב.
בשנת תרס"ד (1904) עלה לארץ ישראל. תחילה עבד במפעל של וואגנר הטמפלרי. בהמשך עבד בפרדסי פתח תקווה. בשנת 1905 היה בין מקימי בית החרושת לשמן חדיד באזור בן שמן ולאחר אי הצלחת המפעל עבר לחיפה והקים שם את בית החרושת לשמן "עתיד" ממנו צמח מפעל שמן תעשיות.
באותה שנה (1905) היה ממייסדי הסתדרות העובדים "הפועל הצעיר" וחבר הוועד המרכזי שלה. לאחר שעלתה התנגדות לקרוא לארגון החדש בשם "פועלי ציון", בנימוק שאין לקרוא לארגון בארץ ישראל בשם מפלגה הקיימת בחוץ לארץ, הציע שיפריס לקרוא לארגון "הסתדרות הפועלים הצעירים בא"י", והצעתו התקבלה בקיצורו של השם ל"הפועל הצעיר".
שיפריס התיישב בעין גנים ונטע פרדס, ולפרנסתו עבד כמכונאי במפעל "פלשתינה" לשאיבת מים מהירקון, שייסד בצלאל יפה. בשנת תרע"ב (1912) נשלח לגרמניה על ידי בצלאל יפה להביא למפעל מנוע דיזל, שהיה מנוע הדיזל הראשון בארץ ישראל, וכמו כן הביא עמו משאבות צנטריפוגליות. הציוד הותקן בתוך מבנה מיוחד ("בית הבטון") שעל גדות הירקון. המשאבות שאבו את מי הירקון במשך כל שעות היממה והמים הוזרמו להשקיית פרדסי פתח תקווה. כעבור זמן חוברו המשאבות לבריכת ההשקיה שנבנתה על הגבעה בעין גנים, ושיפריס היה אחראי לטיפול בהן והשגיח על פעילותן התקינה.
בביקורו בגרמניה הביא עמו שיפריס גם מנוע קטן עבור הבאר של תל אביב, שנוסדה שלוש שנים קודם לכן. באפריל 1917, בעקבות הוראת השלטונות העות'מאניים על יציאת היהודים מיפו ומתל אביב, הוטל עליו (יחד עם אהרן סברדלוב) לפרק את המנוע ששימש את מפעל המים של תל אביב ולהסתיר את חלקיו בבור, כדי שהטורקים לא יחרימוהו.
במשך שנים עבד בחברת "הירקון" (שבבעלות "חברת החשמל א"י"), שרכשה את מבנה "בית הבטון" מידי בצלאל יפה. כמו כן המשיך בעסקנותו בתנועת הפועלים בארץ ישראל, וכן היה פעיל בארגון בעלי המלאכה בארץ ישראל.
לצד פעילותו המקצועית ועסקנותו הציבורית, התמסר שיפריס לבלשנות בתחום מדעי הטבע, החקלאות, המכונאות והטכניקה. לימים צירפו חיים נחמן ביאליק לוועד הלשון העברית. הוא חיבר ביחד עם יחיאל גרינפלד את הכותר "מונחים לחקלאות ומלאכה", שיצא לראשונה בשנת 1929 ולאחר מכן יצא בשנית בשנת 1947.
שיפריס היה בידידות קרובה עם אישים ידועים בני התקופה ההיא, ובהם חיים נחמן ביאליק ולוי אשכול. לאשכול, בהיותו צעיר כבן עשרים, היה קשר מכתבים עם רעייתו של שיפריס, שהייתה מבוגרת מאשכול בלמעלה מעשור. לימים היא אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי בווינה, ואשכול ביקר אותה מספר פעמים. לאחר פטירתה נישא בשנית לפסיה גרינברג.
נהרג בתאונת דרכים בליל פסח תש"י (1 באפריל 1950). לאחר מותו נקרא על שמו רחוב בשכונת עין גנים בפתח תקווה. האקדמיה ללשון העברית הנציחה את זכרו בקריאת מחלקת המילונים הטכניים על שמו.
משפחתו
שיפריס נישא לרבקה צדיקוב-שיפריס (בתו של המגיד בצלאל צדיקוב) וממנה נולדו שלושה ילדים: הבוטנאי פרופסור עובד שיפריס ושתי בנות, כרמליה ויהודית. רבקה נפטרה ב-1921 ולאחר מספר שנים נישא לפסיה גרינברג ומנישואין אלו נולדו שני בנים: ראובן, והבוטנאי פרופ' חן שיפריס. פסיה נפטרה ב-1954. נכדו הוא ד"ר נתן שיפריס, היסטוריון, ופעיל וחוקר בפרשת ילדי תימן.
הנצחתו
על שמו רחוב בפתח תקווה בסמוך לנחל הירקון.
נילחם בחופים
נילחם בחופים (באנגלית: We Shall Fight on the Beaches) הוא השם שניתן לנאום אשר נשא וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה בזמן מלחמת העולם השנייה, בפני בית הנבחרים של הפרלמנט הבריטי ב-4 ביוני 1940, כחודש לאחר עלייתו לשלטון כראש ממשלת אחדות לאומית. היה זה הנאום השני בסדרה של שלושה נאומים אשר נשא צ'רצ'יל במהלך ימי המערכה על צרפת. קדם לו "דם, עמל, דמעות ויזע" מ-13 במאי ולאחריו "הייתה זו שעתם היפה ביותר" מ-18 ביוני. בנאום זה ביקש צ'רצ'יל להשיג שתי מטרות מורכבות: להכין את העם הבריטי לאפשרות ריאלית של פלישת כוחות גרמניה הנאצית לבריטניה, תוך הבעת אמון מוחלט בניצחון ולהביע הכרה באפשרות של נפילת צרפת, תוך איתות לצרפתים שאפשרות של כניעה איננה פתרון קביל מבחינת בריטניה.
הרקע
בתחילת מלחמת העולם השנייה הגיע לצרפת חיל משלוח בריטי גדול, בפיקודו של לורד גורט. חיל המשלוח הבריטי לא התערב במלחמה עד לפלישה הגרמנית לארצות השפלה ולצרפת במאי 1940. "תוכנית D" שהגה המטכ"ל הצרפתי, שכללה התקדמות חיל המשלוח אל תוך בלגיה, על מנת לפגוש שם את הפולשים הגרמנים, התמוטטה. חיל המשלוח ביצע את חלקו, אך התמוטטות הקונספציה ההגנתית הצרפתית, שנשענה על קו מאז'ינו, ולא הייתה מוכנה לטקטיקות הבליצקריג, ולחצייה המשוריינת של הגרמנים את יער הארדנים, שנחשב לבלתי חדיר לשריון, הותירו את התמרונים על פי התוכניות המוקדמות חסרי תועלת. עד מהרה מצא עצמו חיל המשלוח נצור על גדות תעלת למאנש, ומנותק מחלקם הגדול של הכוחות הצרפתים, כאשר אין בכוחו להכריע את המערכה, שבשלב זה כבר נטתה לטובת הגרמנים באופן ברור. עיקר הכוח של בעלות הברית היה נצור על חופי דנקרק, אך הגרמנים השעו את המתקפה הקרקעית, תקפו בעיקר מן האוויר ונמנעו מלחסל את שארית הכוח הבריטי והצרפתי. גורט הורה על מבצע של פינוי מהיר, בכל כלי שיט שעמד לרשות בעלות הברית. הכוחות רוכזו ליד עיר הנמל דנקרק שבצפון צרפת, כאשר חלק מהם מעכב את האויב בלחימה לזמן של שבוע עד לפינוי הכוחות הבריטיים ומאפשר שרוב חיל המשלוח, וכן חיילים ואזרחים צרפתים, יפונו אל בריטניה. במהלך המבצע, שכונה "מבצע דינמו" פונו קרוב לשלוש מאות וארבעים אלף חיילים, בין 26 במאי ו-4 ביוני 1940. נחישותם של גורט וצ'רצ'יל, בצירוף הקרבתם של הטייסים והמלחים הבריטים, ובניגוד לתבוסתנות הגנרלים הצרפתים, איפשרה את פינוי חיל המשלוח הבריטי מצרפת, ולמעשה את המשך המלחמה. עם זאת, האווירה בבריטניה, ובעיקר בקרב הצמרת המדינית והצבאית שהבינה את המתרחש כהתמוטטות היבשת, הייתה קשה ופסימית.
מן הנאום
צ'רצ'יל דיווח לפרלמנט על הפינוי של חיל המשלוח מדנקרק, תוך הדגשת האומץ שהפגין הצבא הבריטי מול אויב עדיף ותוקפני ואת הקרבתם של המחלצים. בפרט העלה צ'רצ'יל על נס את תפקודו של חיל האוויר המלכותי כעומד בשורה אחת עם האומץ והאבירות של כל אחד מגיבורי ההיסטוריה הבריטית. הוא הגדיר את החילוץ כנס, אולם הדגיש כי "אין מנצחים מלחמות על ידי פינויים" ולא על ידי ניסים. בהמשך תיאר צ'רצ'יל את המצב כקשה ביותר, צבא צרפת התמוטט וצבאה של בלגיה אינו קיים, נמלי התעלה מוחזקים על ידי הגרמנים וסכנת פלישה לאי הבריטי קיימת. כמו כן ציין צ'רצ'יל את הברית בין האימפריה הבריטית לצרפת והבטיח את נכונותה של האימפריה להילחם ככל שיידרש עד מיגור הרודנות הנאצית.
החלק הרטורי החזק ביותר של הנאום, וזה שנתן לו את שמו, הוא סופו: