cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סוף הדרך (סדרת רשת)
דמויות
כנרת - אחותו של ירדן בעלת בעיות קשב וריכוז תומכת מאוד בכלבתם קינלי ודי אופטימית וחייבת לקחת ריטלין. לפי פרק 10 הפסיכיאטר שלה כתב עליה ספר רב מכר. היא הצליחה להתעלות על הזמן והחלל כשהתעלמה מהסכם שלום היסטורי בין יהודים לערבים.
נפתלי - אחיהם בן החמש של ירדן וכנרת קטן וחמוד הלך להם לאיבוד ביום הפיצוץ יש לו הרפתקאות משלו במקומות מעולים יותר. על פי פרק הבונוס "תוכן ויראלי" גם לו יש בעיות קשב וריכוז.
קינלי - כלבתם של ירדן וכנרת מאוד מוזרה ועל פי המטפלת שלה היא כלבת תקיפה ברמה 7.
ראיונות עם יוצרי הסדרה
בריאיון ל-Time Out יוצרי הסדרה הודו שהיו "המומים" כשקיבלו את המכרז לסדרת האינטרנט של תאגיד כאן 11. לדבריהם, הם מעולם לא ראו התנגדות לרעיונות ה"משוגעים" שהציעו לסדרה.
הם סיפרו כי ההשראה לסדרה נבעה מהרבה מקורות שונים, החל מסרטי מארוול וכלה בסדרות של ערוץ ניקלודיאון של שנות ה-90, כמו "מפלצות אמיתיות", "החיים המודרניים של רוקו" ו"רן וסטימפי". עוד הם הודו כי קיבלו חופש אומנותי גדול מטעם תאגיד כאן 11 שנתן להם את התחושה שהוא סומך עליהם ומאמין בהם.
בראיון אחר סיפרה היוצרת יעל עוזסיני שהרעיון שעומד מאחורי הסדרה הוא לדבר על בעיות שנוכחות היום בחברה הישראלית, ברקע אבסורדי ובנסיבות מוקצנות. לדבריה: "אמנם הייתה אפוקליפסה גרעינית, אבל האנשים נשארו אותו דבר, ומעט מאוד השתנה."
ביקורות ותגובות
פרקי הסדרה הראשונים זכו ליותר מ-2 מיליון צפיות.
הסדרה זכתה לפרסים בישראל ומחוצה לה, ביניהם פרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל לסדרות רשת Realist Web Fest שנערך ברוסיה.
בשנת 2019, הסדרה התמודדה בקטגוריית "סדרת רשת" בתחרות פרסי האקדמיה לטלוויזיה של האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
בריאיון ל-IGN Israel סיפרו יוצרי הסדרה כי התרגשו לראות כיצד מאוד מהר התפתחו קהילות גדולות של מעריצים שצופים בפרקים שוב ושוב ומחפשים בדיחות נוספות ברקע. עוד צוין כי נפתחה עצומה להכנת עונה שנייה.
ריי ברדבורי
ריימונד דאגלס ברדבורי (באנגלית: Raymond Douglas Bradbury; 22 באוגוסט 1920 – 5 ביוני 2012) היה סופר ופובליציסט אמריקאי שנודע בעיקר בזכות יצירתו בתחומי המדע הבדיוני והפנטזיה. זכה בפרסים רבים. ב-1989 היה הסופר העשירי שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים המחולק החל מ-1975 לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה או שנתיים, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
קורות חיים
ברדבורי נולד בעיר ווקיגן, אילינוי לאם ילידת שוודיה ואב שעבד כטכנאי טלפון. סבו ואב-סבו עסקו בכתיבה והיו עיתונאים. בילדותו משפחתו שינתה את מקום מגוריה מספר פעמים עד שהשתקעה לבסוף בלוס אנג'לס, קליפורניה, כשהיה בן 13. ברדבורי סיים את לימודיו בבית הספר תיכון בלוס אנג'לס ב-1938, אך בחר שלא להמשיך ללימודים גבוהים ועבד כמוכר עיתונים למחייתו ואת ידיעותיו הרחיב בספרייה.
ב-1938 החל לפרסם סיפורים קצרים במגזיני מדע בדיוני זולים והצטרף למועדון מדע בדיוני שם הכיר באופן אישי סופרי מדע בדיוני אחרים, ביניהם רוברט היינליין. ב-1939 הוציא מגזין בשם Futuria Fantasia, שאת רוב סיפוריו כתב ברדבורי עצמו. המגזין החזיק מעמד למשך ארבעה גליונות בלבד, וזכה לתפוצה נמוכה מאוד. הסיפור הראשון עבורו קיבל תשלום (15 דולר בלבד) פורסם ב-1941 במגזין מדע בדיוני זול בשם Super Science Stories. הוא הפך לסופר במשרה מלאה רק בסוף 1942. אוסף הסיפורים הראשון שלו, Dark Carnival, יצא לאור ב-1947. באותה שנה נישא ברדבורי למרגריט מק'קלור, ונישואיהם נמשכו עד שנפטרה ב-2003. לזוג נולדו במהלך השנים ארבע בנות.
רומנים
ביצירותיו של ברדבורי יש ערפול מסוים בהבחנה בין "רומנים" לבין "אוספי סיפורים קצרים", שכן פעמים רבות הוא כתב אוסף של סיפורים קצרים הנוגעים לקבוצת דמויות או נושא מסוים אותם ערך או הוסיף חומר מועט וכינה את התוצאה "רומן".
סמואל בלאצ'פורד
סמואל בלאצ'פורד (באנגלית: Samuel Blatchford; ) היה עורך דין ושופט אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1882 ועד מותו.
קורות חייו
סמואל בלאצ'פורד נולד באוברן שבמדינת ניו יורק כבכור מבין חמשת ילדיהם של ג'וליה אן (לבית ממפורד) בלאצ'פורד ושל ריצ'רד מילפורד בלאצ'פורד, עורך דין ידוע וידיד של דניאל ובסטר, שכיהן כחבר האספה המדינתית של מדינת ניו יורק ב-1855, כשגריר ארצות הברית למדינת האפיפיור בשנים 1862–1863 וכנציב הפארקים של ניו יורק ב-1872. לאחר מות אמו ב-1857, נישא אביו של בלאצ'פורד בשנית לאנג'ליקה המילטון, בתו של ג'יימס אלכסנדר המילטון, ונכדתו של אלכסנדר המילטון, מזכיר האוצר הראשון של ארצות הברית. אנג'ליקה נפטרה ב-1868 ובלאצ'פורד האב נישא בפעם השלישית לקתרין הון. סבו של בלאצ'פורד, שנקרא גם הוא באותו שם, נולד באנגליה והיה הנשיא הראשון של המכון הפוליטכני ע"ש רנסלר.
קריירה משפטית
בלאצ'פורד למד משפטים בהדרכתו של סיוארד ולאחר מכן החל לעבוד בעריכת דין עם אביו ודודו. ב-1854 הוא עבר לניו יורק ופתח משרד עורכי דין בשם "בלאצ'פורד, סיוארד וגריזוולד", שכיום ידוע כ"קראוות', סוויין ומור". הוא בלט בהכנת תקצירים לתיקים שנדונו בבתי המשפט הפדרליים המחוזיים, שימש לזמן מה כרשם בבית המשפט הפדרלי המחוזי של ניו יורק, ופיתח עיסוק מכניס בתחום המשפט הימי.
על סמך מידע שבלאצ'פורד סבר שהוא מידע פנימי, הוא מכר את תיק המניות שלו ערב קרב פורט סאמטר ונפילת מחירי המניות שהתרחשה ערב מלחמת האזרחים, וכך הוא הציל את הונו האישי.
שופט בבתי המשפט הפדרליים
ב-3 במאי 1867 מונה בלאצ'פורד על ידי הנשיא אנדרו ג'ונסון במינוי פגרה כשופט בבית המשפט הפדרלי של המחוז הדרומי של ניו יורק, שהתפנה בעקבות התפטרותו של סמואל בטס. ב-13 ביולי הוגש המינוי באופן רשמי ושלושה ימים לאחר מכן אושר רשמית על ידי הסנאט של ארצות הברית.
ב-15 בפברואר 1878 מונה בלאצ'פורד על ידי הנשיא רתרפורד הייז כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים בסבב השני, בית משפט בערכאה גבוהה יותר מבין בתי המשפט הפדרליים, שסמכות השיפוט שלו משתרעת על מדינות ניו יורק, ורמונט וקונטיקט, במקומו של השופט אלכסנדר ג'ונסון שנפטר. ב-4 במרץ אושר המינוי על ידי הסנאט.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
ב-13 במרץ 1882 מונה בלאצ'פורד על ידי הנשיא צ'סטר ארתור כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של וורד האנט שפרש מכהונתו. הוא מונה לתפקיד לאחר ששני מועמדים קודמים, הסנאטור ג'ורג' אדמונדס והסנאטור לשעבר רוסקו קונקלינג, דחו את ההצעה. ב-22 במרץ אושר המינוי על ידי הסנאט ובלאצ'פורד הושבע לתפקיד ב-3 באפריל. כך היה בלאצ'פורד לאדם הראשון שכיהן על כס השיפוט בכל שלוש הערכאות של בתי המשפט הפדרליים. בעת מינויו הוערך הונו האישי ב-3 מיליון דולר (מעל 78 מיליון דולר בערכים של 2021), רובו בהשקעות במקרקעין.
בלאצ'פורד היה מומחה למשפט ימי ולחוקי הפטנטים, וכתב את הספר "תיקי המשפט הימי של בלאצ'פורד והאולנד" (Blatchford and Howland's Admiralty Cases), שנחשב למקור המקיף ביותר בתחום. במהלך 11 שנותיו על כס השיפוט, הוא כתב 430 חוות דעת רוב ושתי חוות דעת מיעוט. חוות הדעת הבולטות ביותר שלו, "חברת הרכבת של שיקגו, מילווקי וסנט פול נגד מינסוטה" ו"באד נגד מדינת ניו יורק" (Budd v. People of New York), ספגו ביקורת קשה בשל המסקנות הסותרות שלהן לכאורה בנוגע לזכות להליך הוגן על פי התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
חיים אישיים
ב-1844 נשא בלאצ'פורד לאישה את קרוליין פרנסס אפלטון, בתם של איבן אפלטון ושרה (לבית פטרסון) אפלטון. לזוג נולד בן אחד, סמואל אפלטון בלאצ'פורד, שהיה גם הוא עורך דין.
ביוני 1893 נתקף בלאצ'פורד בשיתוק בעת שהיה בביתו בניופורט, רוד איילנד. סמואל בלאצ'פורד נפטר בביתו שבניופורט בגיל 73 ב-7 ביולי 1893. הוא נטמן בבית הקברות גרינווד שבברוקלין.
משכן הנשיא
משכן הנשיא (הידוע גם בשם בית הנשיא או משכן נשיאי ישראל) הוא מעונם הרשמי ומשרדם של נשיאי מדינת ישראל. המעון נמצא ברחוב הנשיא בשכונת טלביה בירושלים, ומשמש את הנשיאים משנת 1972.
היסטוריה
בזמן כהונתו של הנשיא הראשון, חיים ויצמן, שימש מעונו הפרטי ברחובות כמשכן הנשיא.
החל מ-1949 הכינה ממשלת ישראל תוכניות לבניית קריית הממשלה בגבעת רם, שכללו את הקמת משכן הנשיא במתחם. עם מותו של ויצמן ב-1952 הוחלט שעד שייבנה מבנה בקרית הממשלה, בית הנשיא יעבור לוילה שוקן שהממשלה תרכוש לשם כך. אולם משנבחר לתפקיד יצחק בן צבי סירבו הוא ורעייתו לעבור לבניין המפואר, לכן הממשלה רכשה במקומו את בית ולרו ברחוב אלחריזי רחביה, הסמוך לביתם הפרטי. הבית שימש למגורי הנשיא וללשכתו. ולצורך קבלות הפנים הוקמו בחצר שני צריפים, זכר לצריף בו הם חיו שנים רבות באותו מקום.
אחריו מותו של בן צבי באפריל 1963 הובטח לאלמנתו, רחל ינאית שהבית ישמש להנצחתו של הנשיא המנוח, ושוב עלתה השאלה היכן יהיה משכן הנשיא עד בניית משכן קבע בקריית הממשלה. ועדת הדיור הממשלתית המרכזית בראשות שלמה ארזי החליטה על בית קלארק ששכן ממערב לבית הנסן ומדרום למקום בו היום נמצא תיאטרון ירושלים. כשנבחר זלמן שזר, בחודש מאי, הוא התנגד לתוכנית שלפיה בית הנשיא יהיה במקום מבודד. לבסוף, לאחר כחודש של דיונים, במהלכם הנשיא המשיך לגור בביתו הפרטי, החליטה הממשלה להשאיר באופן קבוע את בית הנשיא במבנים בהם שכן בימי בן צבי, ולבנות בקריית הממשלה בניין מיוחד להנצחת הנשיא בן צבי.
כמה חודשים אחר כך, בנובמבר 1963, החליטה הממשלה בכל זאת לבנות במיוחד את בית הנשיא, ולהקדיש את הבית ברחביה כמקום להנצחת הנשיא בן צבי, לכשתסתיים הבנייה של המשכן החדש. ועדה ברשות ארזי החליטה לגנוז את התוכנית לבנותו בקריית הממשלה, והמליצה על מיקומו הנוכחי: בשכונת טלביה (על גבול קריית שמואל ומרחביה) ברחוב שנקרא אז "רחוב הקשת". המגרש שהוקצה לכך היה חלק בגודל 10 דונם מ"כרם אל-רוחבאן" - מחחם אשר שלטונות המנדט הבריטי הפקיעו בזמנו מבעלים פרטיים (ביניהם דניאל אוסטר) על מנת לבנות שם קרייה מרכזית עבור מבני הממשלה. בחלק מהמתחם כבר החלה באותה עת בנייתם של מבני  מכון ון ליר, האקדמיה הישראלית למדעים ותיאטרון ירושלים, ובאזור בו נבנה בית הנשיא היו צריפים ומצפה כוכבים של האוניברסיטה העברית.
לשם תכנון הבית נערכה תחרות אדריכלים. בתנאי התחרות נכתב כי "הבית יהיה צנוע, הולם את מדינת ישראל. יחד עם זה צריכה להיות צורתו הולמת תפקידו הרם ונאמנה לסמל שהנשיא מייצג אותו". במאי 1964, ועדה בראשות שלמה ארזי ובהשתתפות אדריכלים בחרה, מבין 47 תוכניות שהוגשו לתחרות, בתוכניתו של האדריכל אבא אלחנני.
בניית בית הנשיא הופסקה בשלב ראשוני בגלל קיצוצים בתקציב המדינה, וחודשה ב-1967 במסגרת הצעדים שננקטו כדי להתגבר על המיתון ששרר בישראל בשנים אלה. הצעות שעלו להעביר את בית הנשיא למזרח ירושלים לא התקבלו.
ביולי 1971, כשבניית המשכן עמדה לפני סיום, העלה חבר הכנסת יצחק נבון, בעת ישיבת סיעת המערך,  טענות נגד קשות נגד תכנון הבית, והציע למצוא לו שימוש אחר או למכור אותו, אחרת זו תהיה "בכייה לדורות". לאחר שהדברים התפרסמו בעיתונות, כתב אלחנני מכתב גלוי לנבון מעל דפי "מעריב", בו האשים אותו בז'דנוביזם, וטען שרבות מתלונותיו של נבון נובעות מהפרוגרמה שהכתיבה הממשלה לאדריכלים שניגשו לתחרות על תכנון המבנה. נבון השיב גם הוא במכתב גלוי באותו עיתון, בו חזר על הצעתו ופירט את ביקורתו: על גילוח הגבעה כך שהבית נמוך מהמבנים שמצידיו, על כך שלא נבנה מאבן ירושלמית, על העדר חלונות ומרפסות,  ועוד. בהמשך הגיש אלחנני תביעת דיבה נגד נבון, שהסתיימה לאחר כמה שנים בהתנצלותו של נבון . כמה שבועות אחר כך ביקרה במקום ראש הממשלה גולדה מאיר, ובעקבות דרישתה לתקן לפני כניסת הנשיא ליקויים שהתגלו, נדחתה חנוכת הבית בעוד כמה חודשים.
לבסוף נחנך הבית באביב 1972. הנשיא שזר והרב הראשי אונטרמן קבעו מזוזות ערב פסח, הנשיא ורעייתו נכנסו לבית לאחר הפסח וביום העצמאות תשל"ב כבר נערכו אירועים במשכן החדש.
מאז חנוכתו של משכן הנשיא נעשו בו רק שינויים מעטים. עם כניסתו לתפקיד של יצחק נבון, הותאם הבית למגורי משפחה עם ילדים. בשנת 2011, נערך שיפוץ יסודי בדירת המגורים של הנשיא, שהוצפה במים בשל גשמים. בשנת 2018 החלו לקדם תוכנית בינוי מקיפה הכוללת תחילה הקמת מבנה מרכז מבקרים, ובהמשך, הקמת מבנה משרדים ואולם אודיטוריום לאירועים וטקסים והוצאת מגורי הנשיא למבנה חדש שיוקם במתחם.
הבניין והמתחם סביבו
על פי תכנונו של אבא אלחנני, כל חלקי משכן הנשיא - האולמות הטקסיים, הלשכות והמשרדים, ומגורי הנשיא - נמצאים במבנה מלבני אחד שבצדו המזרחי הוא בן שתי קומות, ובצדו המערבי, שבנוי בתוואי קרקע נמוך יותר, יש קומה נוספת בחלקו התחתון. את הצורה המלבנית של הבניין שוברת סככה דקה וארוכה שיוצאת צפונה מהכניסה הראשית אל רחבת הכניסה שמקבילה למבנה. המבנה מחופה באבן גרניט מנוסרת מהרי אילת. אלמנט אדריכלי בולט - הן בגג הבניין עצמו, הן בסככה שיוצאת ממנו, והן במבנה השער למתחם - הוא כיפות שטוחות העשויות מבטון המשלבות את מסורת הבנייה הירושלמית, עם חומרי בנייה מודרניים.
בחלקו המזרחי של הבניין נמצא אולם הטקסים וקבלות הפנים. האולם הוא בגובה שתי קומות, ואלחנני שיבץ בכל צדדיו יצירות אומנות עם מוטיבים לאומיים ותנכיים שהוזמנו מהחשובים באומני ישראל באותה תקופה. בכניסה - דלתות גבוהות שעוצבו על ידי שרגא וייל. תבליטים של משה קסטל נמצאים בשני קירות מנוגדים. על הקיר הדרומי -  "כותל תהילה לירושלים"  בגודל 5X5.5 מטר העשוי בגוון כחול. התבליט מחולק ל"אבנים" שונות המסודרות בנדבכים בצורה המזכירה את הכותל המערבי. ממולו, "מגילת הזהב" המזכירה את המגילות הגנוזות. בצד המזרחי של האולם קבועים ויטראז'ים של ראובן רובין המתארים סצנות תנ"כיות: כניסת דוד המלך לירושלים, מאבק יעקב והמלאך ועליית אליהו הנביא לשמיים. על הקיר ממולו שטיחי קיר של משה טמיר ובתקרה 63 ציורים של נפתלי בזם באקרליק על לוחות אסבסט המתארים סצנות הקשורות לעלייה לארץ ישראל. רצפת האולם עשויה פסיפס בעיצוב היינץ פנחל, שהופקד על עיצוב הפנים של הביניין.
במרכז המבנה בקומה הראשונה נמצא הטרקלין בו מקיים הנשיא פגישות רשמיות עם אישים ומשלחות. מעליו, אגף אירוח, ומתחתיו משרדים. בחלקו מהערבי של הבניין נמצאת דירת המגורים של הנשיא, בקומה העליונה, ובשתי הקומות שמתחתיה שתי קומות של משרדים, כולל לשכת הנשיא. הבניין נבנה בצורה מסוגרת, כמעט ללא חלונות כלפי חוץ, מתוך כוונה של אלחנני לשמור על פרטיותו של הנשיא. אולם במרכז הבניין יש חצר פנימית שדרכה נכנס אור ואוויר לדירת הנשיא ולשכתו ולאגף האירוח.
המבנה מוקף בגן ובו בריכות נוי, פינות ישיבה, סככות ואמפיתיאטרון קטן. הגן תוכנן על ידי אדריכלי הנוף  צבי מילר ומשה בלום. ברחבי הגן מצויים פסלים שונים, בהם של יעקב אגם מנשה קדישמן וחנה אורלוף, ממצאים ארכאולוגיים מרחבי הארץ, ושדרת בה פסלי הנשיאים הקודמים. על פי החלטת הנשיאים שמעון פרס וראובן ריבלין הושאר בשדרה פסלו של משה קצב למרות הרשעתו באונס, אך הוסף לו כיתוב המספר על כך. אחת מהסככות שבגן נסגרה והוסבה לבית כנסת שנפתח ביוזמת משה קצב ב-2001. את המבנה תכנן האדריכל דניאל לנסקי ובו קיר זכוכית צבעונית בעיצוב מירה מיילור.
במקביל לבניין, מצפונה לו, נמצאת רחבת הכניסה שמובילה אל השער הראשי שברחוב הנשיא (ששמו שונה מ"רחוב הקשת"). מתחם בית הנשיא מוקף בגדר שבה שער ופתחים מברזל, אותם עיצב הפסל בצלאל שץ.תפקוד בית הנשיא המשכן משמש למגורי הנשיא ומשפחתו, ובו ממוקמת לשכתו ומשרדי אנשי צוותו. עם התרחבות צוות בית הנשיא נשכרו משרדים בגבעת שאול עבור עובדים שאין להם מקום במשכן עצמו.
במשכן מארח נשיא המדינה את אורחיו, דיפלומטים המגישים את כתבי האמנתם ואנשי ממשל של מדינות שונות. עם כינונה של ממשלה חדשה מצולמת באולם קבלת הפנים התמונה המסורתית של הממשלה עם נשיא המדינה.
בכל שנה בחג הסוכות מארח נשיא המדינה תושבים בסוכתו בחצר המשכן. ביום העצמאות נערכת בחצר הבית הענקת אות מצטיין הנשיא ל-120 מחיילי צבא הגנה לישראל.
אייר
אִיָּר (מאכדית: ayyāru), הוא חודש בלוח הבבלי ובלוח העברי, השני במספר לפי המסורת המקראית והשמיני לפי המסורת החז"לית. חודש זה חל בשיא האביב בארץ ישראל.
על פי הלוח העברי הקבוע, בחודש אייר יש תמיד 29 ימים ("חודש חסר"). א' באייר יכול לחול בימים שני, שלישי, חמישי ושבת.
שמות החודש וסמליו
שמו של החודש, כשמותיהם של שאר החודשים בלוח העברי, הובא מגלות בבל. מקורו במלה "אָיָרוּ" באכדית, שמשמעותה "אור".
בלוח גזר אשר נמצא בחפירות תל גזר בשנת 1908, נקרא חודש זה "ירח קציר שעורים". (בכתיב חסר: יֶרַח קְצִר שְׂעֹרִם)
לפני חורבן בית המקדש היו שליחים יוצאים מירושלים להודיע על קביעת ראש חודש מפני פסח שני, שבו מקריבים קורבן פסח מי שהיה טמא או מי שהיה בדרך רחוקה.
מזלו של חודש אייר הוא מזל שור. בלוח השנה במגילות קומראן מזלו הוא מזל תאומים.
חודש זה חל בתוך ימי ספירת העומר, הנחשבת ביהדות לאחת משתי תקופות אבלות שבלוח השנה העברי (השנייה היא ימי בין המצרים).
נתב קטן-סנפיר
נתב קטן-סנפיר (שם מדעי: Globicephala macrorhynchus) הוא מין ממשפחת הדולפיניים השייך לסוג נתב שחור. הוא מצוי ברוב האוקיינוסים.
מין זה גדול יחסית למשפחתו. הוא שוקל 1,000–3,000 קילוגרם ואורכו 3.7–5.5 מטרים. בלידתם הם שוקלים 80 קילוגרם ואורכם 1.4–1.9 מטרים. הם בעלי ראש גדול ולסת קצרה. למין זה סנפירים קטנים מקרובו נתב גדול-סנפיר ובעלי סנפיר גבי גדול. צבעם אפור כהה עד שחור. הם יכולים לצלול לעומק רב ומעדיפים להימצא במים העמוקים, שם הם צדים דיונונים, תמנונים ודגים.
הם נמצאים בטבע בלהקות גדולות של 30–40 פרטים ולעיתים גם יותר. הלהקה מגוננת על הצעירים והיא מכילה הן זכרים והן נקבות.
ליגת ההוקי הבין-לאומית (רוסיה)
ליגת ההוקי הבין-לאומית (ברוסית: Межнациональная хоккейная лига) הייתה ליגת הוקי קרח שהתקיימה בשנים 1992–1996. הליגה איגדה קבוצות מברית המועצות לשעבר וקיימה את אליפות MHL וגביע MHL. הזוכה ב-MHL הייתה הקבוצה שזכתה בגביע MHL. תואר אלופת רוסיה הוענק שלוש פעמים - בעונות 1993/94, 1994/95, 1995/96. בהתאם לכך, באליפות זכו דינמו מוסקבה (1995) ולאדה טוגליאטי (1994, 1996). כדי לקבוע את אלופת רוסיה בשנת 1993, נערך באוגוסט טורניר של 2 משחקים בין דינמו, מחזיקת גביע ה-MHL, וקבוצת בב"ס צס"ק סמארה, אלופת רוסיה. דינמו ניצחה וזכתה רשמית באליפות 1993.
נוה יאיר
נוה יאיר היה קיבוץ שהוקם על ידי יוצאי מחתרת לח"י בשנת 1949. הקיבוץ שכן בנגב הצפון-מערבי, בסמוך לגבול רצועת עזה, ונקרא על שמו של מפקד הלח"י אברהם שטרן, שכינויו המחתרתי היה "יאיר". בשנת 1950, כשנה לאחר הקמתו, התפרק הקיבוץ, ובמקומו הוקם קיבוץ עין השלושה, הקיים עד היום.
ליגת ההוקי הבין-לאומית (רוסיה)
ה-MHL הוקם ב-13 בינואר 1992 (עד מרץ 1992 - נקראה ליגת ההוקי המקצוענית), בשנת 1996 - ליגה פורקה. כל הקבוצות הרוסיות עברו להתמודד במסגרת ליגת ההוקי הרוסית. קבוצות שאינן רוסיות הודרו מהשתתפות בליגת RHL החדשה. נשיא ה-MHL היחיד היה רוברט דמיטרייביץ' צ'רנקוב (נבחר לנשיא בינואר 1992, ינואר 1993 וינואר 1996).
בשנות האלפיים נדונו האפשרויות ליצור ליגת הוקי חדשה המאחדת מועדונים מהמרחב הפוסט-סובייטי. אחד הפרויקטים הלא ממומשים היה ליגת ההוקי האירו-אסייתית. לבסוף, מעונת 2008/2009, נפתחה ליגת הוקי היבשת, המאחדת מועדונים מרוסיה, לטביה, בלארוס וקזחסטן, ובהמשך השתתפו גם מאוקראינה, צ'כיה, סלובקיה, קרואטיה ופינלנד.
נוה יאיר
הרקע להקמת הקיבוץ
ב-29 במאי 1948 נערך בשייח' מוניס מסדר גלוי ראשון ואחרון של לוחמי לח"י, שלאחריו התגייסו לצה"ל. מרביתם שירתו בגדודים 82 ו-89 של חטיבה 8, בפיקודו של יצחק שדה. בגדוד 89 נולד והתגבש רעיון הגרעין ההתיישבותי. הגדוד השתתף בקרבות באזור במבצע אסף ובמבצע חורב, ואנשי הלח"י קבלו את השראתם ההתיישבותית ממפקד הפלוגה האגדי "דב" (יעקב גרנק) שנפל בקרב בניצנה.
יצחק שדה תמך בהתלהבות ברעיון ההתיישבות של הגרעין שנקרא "יאיר" ועזר ביצירת קשר עם מנהל המרכז החקלאי, אברהם הרצפלד, שנרתם לעזור להם.
לאחר רצח הרוזן פולקה ברנדוט נאסרו רבים מאנשי לח"י. נתן ילין-מור נידון למאסר עם רבים אחרים. אנשי לח"י החליטו ללכת לבחירות ברשימה עצמאית בשם מפלגת הלוחמים. בבחירות שנערכו ב-21 בינואר 1949 זכתה הרשימה במנדט אחד, וילין מור, שעמד בראש הרשימה, שוחרר וזכה לחנינה יחד עם חבריו.
בוועידה הראשונה של המפלגה, שנערכה ברמת גן בחודש מרץ 1949, הוחלט כי "הוועידה רואה ביישוב שטחי הארץ השוממים והעזובים תפקיד חלוצי וקוראת למוסדות התנועה להקדיש מאמצים לפעולה זו". היו גם מתנגדים לרעיון ההתיישבות, ובראשם ישראל אלדד שראה בכך חיקוי של ה"שמאל", והתנגד להיות "חלוצים של הרצפלד".
הקמת הקיבוץ והתפרקותו
ב-29 ביוני 1949 עלו חברי גרעין "יאיר" לקרקע, והחלו מיד בבניית המקום: הוחל בחריש ובזריעת השדות, נרכש עדר צאן בן 100 ראש והוקמה במקום מחלבה. את הכשרתם רכשו חברי הגרעין קודם לכן בעבודה בענפי המשק השונים בקיבוץ אפיקים. ב-11 באוגוסט 1949 ארגנה מפלגת הלוחמים את חגיגת העלייה לקרקע של נוה יאיר. ציבור המוזמנים, שמנה כ-300 איש, עשה את דרכו לאזור בשיירת כלי רכב. בין המברכים היו יצחק שדה, נתן ילין-מור ויצחק שמיר.
כבר מההתחלה החלו הקשיים. המקום היה מבודד, רחוק מכל כביש ודרכי העפר אליו היו חוליות בקיץ ובוצניות ובלתי עבירות בחורף עם עליית נחל הבשור על גדותיו. המקום היה פרוץ וסבל ממקרי הסתננות מרצועת עזה. תוך זמן קצר נהרגו שלושה מחברי הגרעין. בנוסף התמודד הגרעין עם מחסור במים. היו גנבות גדולות של יבולים קצורים, ומכת עכברים פקדה את האזור. שני גורמים אלה גרמו לכך שבנוה יאיר היו יבולים דלים ביותר.
האכזבה הביאה להתחלת עזיבה. כן עזבו חברים בגלל חילוקי דעות אידאולוגיים. חלק מהחברים עזבו לאחר שלא נתקבלה דעתם שעל נוה יאיר להצטרף לקיבוץ המאוחד. מפלגת הלוחמים עזרה בתחילה בגיוס אנשים חדשים, אך גם היא הלכה והתפוררה בשל ריבים פנימיים, ואנשי נוה יאיר נותרו ללא עורף לעזרתם. לבסוף נשאר קומץ חברים, שב-20 ביוני 1950 הודיעו להרצפלד על פירוק הקיבוץ.
כדי לא להשאיר את המקום, שלו נודעה חשיבות ביטחונית גבוהה, נמצא גרעין "עין השלושה" של תנועת הנוער הציוני שחבריו הסכימו להתיישב מיד בנוה יאיר. קיבוץ עין השלושה ישב במקום זמן מה, בצריפים טרומיים, שדות מעובדים וציוד שהושארו להם על ידי אנשי נוה יאיר ובנובמבר 1950 עבר למקומו הקבוע כ-2.5 ק"מ דרומה משם.
שרון ואורי
שרון ואורי (לשעבר שישי בחמש) הוא מגזין אקטואליה שבועי בהנחיית אורי לוי ושרון וכסלר. בעבר שודרה בימי ראשון עד חמישי.
מבנה התוכנית
התוכנית משודרת בכאן 11 בימי שישי בשעות 17:00-18:00.
התוכנית כוללת מבזקי חדשות, ראיונות וחדשות השבוע והיום.
היסטוריה
התוכנית עלתה לשידור בערוץ הראשון, ושודרה מדי יום שישי ב-17:00 בהגשת אורי לוי וכנרת בראשי.
בעקבות סגירת רשות השידור והקמת תאגיד השידור הישראלי, עברה התוכנית מהערוץ הראשון ל"כאן 11".
התוכנית הראשונה ב"כאן 11" שודרה ב-19 במאי 2017. את כנרת בראשי מחליפה מאז בהגשת התוכנית שרון וכסלר.
בפברואר 2020, עם מעבר שידורי התאגיד לירושלים והשקת האולפן החדש, שונה שם התכנית ל"שרון ואורי".
ב-19 בדצמבר 2022 התוכנית עברה למתכונת יומית והיא שודרה בימים ראשון עד חמישי, מהשעה 15:00 עד 16:00.
ב-31 במרץ 2023 חזרה התוכנית למתכונת שבועית והיא משודרת בימי שישי כבעבר.
הר ניבלוק
הר ניבלוק (באנגלית: Mount Niblock) הוא הר ברכס בואו, בהרי הרוקי הקנדיים, בשטח הפארק הלאומי באנף, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
ההר, שגובהו 2,976 מטרים מעל פני הים, והוא מתנשא לגובה של 142 מטרים מעל סביבתו, ממוקם בסמוך לעיירה לייק לואיז, ובסמוך להר פיירוויו, ולהר סנט פיראן.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1904, והוא נקרא על שם ג'ון ניבלוק (John Niblock), מנהל ברכבת הקנדית-פסיפית, אשר קידם את התיירות לאזור זה של הרי הרוקי, ויזם הקמת תחנות רכבות באזור לצורך זה.
הטיפוס על ההר
הראשון שטיפס לפסגת ההר היה וו. ד. וילקוקס (W.D. Wilcox), בשנת 1899.
תיירות
הר ניבלוק, והר ואייט הסמוך לו, הם אתר טיפוס הרים פופולרי (בחודשי הקיץ - בין יולי לספטמבר, שכן טיפוס בחודשים אחרים מסוכן בשל חשש למפולות שלגים).
לקריאה נוספת
• Alan Kane, Scrambles in the Canadian Rockies – 3rd Edition, P 297
שועל שלג
שועל שלג (שם מדעי: Vulpes lagopus) הוא מין של טורף מהסוג שועל (בעבר בסוג יחיד Alopex) שבמשפחת הכלביים החי ברחבי האזור הארקטי.
מאפיינים
שועל שלג הוא שועל קטן, הנפוץ באזורים ארקטיים קרים של חצי הכדור הצפוני. שועלי השלג נפוצים סביב הקוטב, כולל רוסיה, קנדה, אלסקה, גרינלנד, איסלנד וסבאלברד.
תוחלת חיים: 5–7 שנים.
פירוש שם המין Lagopus הוא רגל ארנב, השם מתייחס לשיער הצפוף בחלק המרופד הרך בתחתית כף רגלו. השיער מסייע במניעת איבוד חום לשלג ולקרח ומשפר את כוח הגרירה.
לשועל השלג אוזניים מעוגלות וקטנות במיוחד שמסייעות במניעת איבוד החום. שערו צפוף מאוד, וארוך יותר בחורף מאשר בקיץ.
שועלי השלג ניזונים ממגוון רחב של מזון, כולל למינגים, ציפורים וביציהן, פגרים וצמחים. המזון העיקרי מביניהם הוא למינגים. משפחת שועלים יכולה לאכול תריסר למינגים ביום. הוא יכול גם לטרוף חיות גדולות יותר כמו ארנבות שלג, אלקות, אווזים ואפילו גורים של כלבי ים המסתתרים מתחת לשלג.
אף על פי ששועל שלג מעדיף לאכול יונקים קטנים, הוא יכול להסתפק גם בחרקים, גרגרים ופגרים. בחודשי הקיץ, כאשר המזון מצוי בשפע, שועל השלג אוסף כמויות מזון עודף למאורותיו ושם מאחסן את המזון תחת אבנים לשימוש מאוחר יותר.
שועלי שלג חיים חיי נוודות ושתופיות, בדרך כלל הם יוצרים להקות קטנות לחיפוש מזון. הם אינם ישנים שנת חורף.
עונת הרבייה מתרחשת בדרך כלל בין אפריל ליולי. ההיריון נמשך בין 49 ל-57 ימים. הם נוטים ליצור זוגות מונוגמיים בעונת הרבייה. כמות הגורים המומלטים משתנה, ומושפעת מזמינות המזון. בדרך כלל מומלטים חמישה עד שמונה גורים, אך המספר יכול להגיע עד ל-25. ההורים מגדלים את הגורים במאורה. הגורים יונקים במשך שבועיים עד ארבעה שבועות. הם מגיעים לבגרות מינית בגיל עשרה חודשים. הזכר נשאר עם הגורים ומסייע בהזנתם. הוא מזדווג עם הנקבה מספר שבועות לאחר ההמלטה הראשונה.
חישה מרחוק
חישה מרחוק (באנגלית: Remote sensing) הוא מונח כולל למגוון שיטות לאיסוף מידע מאזור נתון על פני כדור הארץ ללא מגע ישיר עמו, שמתבצע באמצעים מכניים, אלקטרוניים ואופטיים. מטרת החישה היא גילוי וזיהוי של מטרות מסוגים שונים - החל מפעילות צבאית, דרך מדידת זיהום אוויר ועד גילוי נפט. תהליכים אלה משלבים ניתוח ממצאים ממוכן ואנושי.
רזולוציה
בחישה מרחוק מבדילים בין ארבעה סוגי רזולוציה (הפרדה):
חשוב לבחור ברזולוציות מתאימות למטרת הבדיקה, ומקובל ליצור איזון ופשרה כדי להגיע לתוצאה אופטימלית. ככלל, ככל שהרזולוציה הספקטראלית גבוהה יותר כך הרזולוציה המרחבית עלולה להיות נמוכה יותר. דבר זה נובע מכך שהגלאי זקוק לכמות מספקת של פוטונים/אנרגיה שיגיעו אליו על מנת לייצר תמונה ברורה בכל ערוץ ספקטראלי. כאשר הערוצים צרים (בגלאים בעלי רזולוציה ספקטרלית גבוהה) כמות האנרגיה המתקבלת פר ערוץ מכל תא שטח נמוכה משמעותית ממצב בו הערוצים רחבים (רזולוציה ספקטרלית נמוכה). על כן, על מנת לאסוף כמות מספקת של אנרגיה ניתן לבצע אחד משני הדברים הבאים:
1. הגדלת זמן האינטגרציה - זהו הזמן בו שוהה מערכת החישה מעל המטרה.
2. הגדלת תא השטח המינימלי של התמונה (הפיקסל הבודד) על מנת לקבל יותר פוטונים פר תא שטח מינימלי.
מכיוון שבמערכות לווייניות ולרוב גם במערכות מוטסות לא ניתן להגדיל את זמן האינטגרציה הפתרון הוא הגדלת הפיקסל ועל כן ירידה ברזולוציה המרחבית. בנוסף, בתחום האור התת-אדום קצר הגל (1.4-2.5 מיקרון), התת-אדום הבינוני (3-5 מיקרון) והתת אדום ארוך הגל (8-14 מיקרון) מתקבלת כמות פחותה של אנרגיה ביחס לתחום הנראה והתת-אדום הקרוב (0.4-1.3 מיקרון). גם כאן הפתרון הוא לרוב הגדלת גודל הפיקסל.
מכאן נובע כי תמונות הלוויין בעלות הפוטנציאל לרזולוציה המרחבית הטובה ביותר הן תמונות בעלות ערוץ בודד רחב בתחום הנראה והתת-אדום הקרוב. אלה נקראות תמונות פאנכרומטיות והן בעלות סקלת צבעי אפור (תמונות "שחור-לבן") בהתאם לרזולוציה הרדיומטרית של החיישן. תמונות מרובות ערוצים, בייחוד באורכי גל ארוכים, יהיו לרוב בעלות רזולוציה מרחבית נמוכה. זו אחת הסיבות לכך שכיום לא ניתן לקבל תמונות לווייניות מרובות ערוצים בתחום התת-אדום ארוך הגל.
חישה לוויינית
לוויינים מאפשרים איסוף של מידע רב מבלי לחשוף את הגוף האוסף. ללוויינים יתרונות רבים ביחס למטוסים, אך עלות השיגור שלהם יקרה ואורך חייהם קצר יחסית. מבדילים בין שני סוגי לוויינים: לוויין גאוסטציונרי שנמצא בנקודה קבועה מעל פני כדור הארץ, בגובה 36,000 קילומטר. הוא יכול לספק מידע על אותו מקום בכל זמן נתון, ולאור גובהו שטח הכיסוי שלו גדול מאוד - אך בגלל שאינו נע ביחס לכדור הארץ, הוא אינו מסוגל לספק שום מידע לגבי אזורים אחרים (דרושים שלושה לוויינים גאוסטציונריים כדי לכסות את כל כדור הארץ - מלבד חלק מהקטבים), ולוויין פולארי - לוויין העובר בצורת לולאה בין הקטבים ומגיע אליהם מדי 90 דקות. הלוויין מגיע לקוטב, יורד וחוזר לקוטב, ונמצא בגובה של כ-700 ק"מ; ישנם גם לוויינים במגוון גבהים אחרים, במגוון מהירויות ומסלוליהם מעל כדור הארץ. חלק מהלוויינים המשמשים לחישה מצלמים באופן רציף, אחרים מכסים בצילומיהם שטחים נבחרים לאחר קבלת הוראה מהקרקע.
פיענוח
את פיענוח התמונה המתקבלת ניתן לבצע באופן ויזואלי, בדומה לפענוח תצלומי אוויר, אך ניתן גם לפענח את הספקטרום באופן ממוחשב. בפיענוח זה מושווה עוצמת הקרינה באורכי הגל השונים בכל הפיקסל, כפי שנקלט באמצעות החיישנים. היחסים בין העוצמות באורכי גל שונים ובתחומי ספקטרום שונים הם מעין טביעת אצבע המאפשרת הבחנה בין חומרים שונים ובין מצבים שונים של אותו חומר: לכל חומר דפוס שונה של בליעה והחזרה של פוטונים, שניתן לזיהוי בספקטרום הנמדד ממנו. בהתאם למידע הספקטרלי ניתן להפיק גם מפה נושאית של אזורים שונים.
פיענוח הדימות נעשה כיום באמצעים דיגיטליים על-גבי מחשבים, באמצעות תוכנות ייעודיות שפיתחו חברות כמו PCI, RSI ו-ERDAS. תוכנות אלה מאפשרות צפייה ויזואלית במטריצות הפיקסלים (הדימות), ניתוח של הספקטרום, הצלבה בין הערוצים, חישובים מתמטיים בין הערוצים, יצירת מפות נושאיות והגדרה של אזורי עניין על-גבי הדימות כחלק מהשוואה בין ספקטרום החומרים שנאספו בשטח לבין ספרייה ספקטרלית מקיפה המאפשרת זיהוי של החומר.
עד לשנות ה-70 של המאה ה-20 פותחה החישה מרחוק בעיקר ליישומים צבאיים ורק מאוחר יותר החל פיתוח יישומים אזרחיים. כיום החישה מרחוק היא מסחרית בעיקרה, באמצעות לווייני SPOT ו-Landsat הפולאריים. במקביל יורדים מחירי הדימות והשימוש הופך לפשוט ולידידותי. כיום מקובל במקרים רבים להחליף את השימוש בתצלומי אוויר בתצלומי לוויין, שהרזולוציה המרחבית שלהם הולכת ומשתפרת.
איל בן דור היה מן הראשונים שהראה כי תכונות קרקע יכולות להקבע על ידי מדידה מהירה של החזרת האור ופיתח תחום ייחודי זו.
יישומים
להלן מספר דוגמאות לשימושים עכשוויים בחישה מרחוק:
קפיטן עוצר
הקפיטן העוצר של סן מרינו הוא שם המשרה בה מחזיקים שני ראשי המדינה של סן מרינו. הקפיטנים העוצרים נבחרים מדי שישה חודשים בפרלמנט של סן מרינו. לרוב ובאופן רשמי כהונתם של הקפיטנים העוצרים נמשכת שישה חודשים בלבד. מינוי הקפיטן העוצר מתרחש באופן מסורתי ב-1 באפריל וב-1 באוקטובר, כל שנה ושנה. התפקיד נוצר בשנת 1243 והמסורת נשמרה מאז ועד היום.
מנהג הדיארכיה בסן מרינו נגזר עוד מתקופת הקונסולים ברפובליקה הרומית.
היסטוריה
בסוף המאה השלוש עשרה המוסד החל להשתנות, אחד מהמנהיגים לקח את התואר "קפיטן" והשני את התואר "מגן", משנת 1317 המגן היה חייב להיות רקטור. בדרך כלל, אחד מהם היה שייך למעמד העליון כדי להבטיח שליטה חזקה ואדם עם המיומנויות הדרושות כדי לשלוט במדינה, ואחד ממעמד הפועלים, שמייצג את העם.
בשנת 1972 נחקק בסן מרינו חוק שמסיר את האיסור על נשים להתמודד למשרות ציבוריות. קפיטן עוצרת אישה נבחרה לראשונה לתפקיד ב-1 באפריל 1981. ב-1 באפריל 2017 נבחרו לראשונה שתי נשים לתפקיד הקפיטן העוצר של סן מרינו; ונסה ד'אמברסו ומימה זבולי. סן מרינו היא המדינה עם הכי הרבה ראשי מדינה נשים.
בחירה
הקפיטנים העוצרים נבחרים כל שישה חודשים על ידי הפרלמנט של סן מרינו, והם בדרך כלל שייכים למפלגות יריבות כדי שלא תהיה דעה אחת שתשתלט על העם כולו. הליך הבחירה הוסדר בשנת 1945, למרות שבאופן לא רשמי התהליך היה זהה למשך שלוש מאות שנים, מהמאה השבע עשרה.
אם זוג מועמדים לא מקבל מספר קולות מספק מחברי הפרלמנט אז ישנו סיבוב שני.
סמכות שלטונית
הקפיטן העוצר היא המשרה העליונה ביותר ברפובליקת סן מרינו. הקפיטנים העוצרים הם שליטי המדינה, תפקיד שהם מבצעים כגוף אחד, עם זכות וטו הדדית על ההחלטה של השני. הם זכאים לתואר "הוד רוממותו". עם זאת, סמכותם השלטונית היא קטנה למדי וכוחם הוא בעיקר סמלי, שכן חובתם העיקרית היא לייצג את המדינה בעולם ולהבטיח את הסדר החוקתי. הם מפקחים על הפרלמנט הסן מרינזי, על הממשלה, ועל מועצת השנים עשר אך אין להם זכות הצבעה והחלטה באף אחת מן הישויות.
הקפיטנים העוצרים הם מפרקי הפרלמנט כאשר זמן כהונתו נגמר או שהמפלגה הנבחרת לא מצליחה להקים קואליציה יציבה. הקפיטן העוצר תמיד יהיה זה שיפרסם את החוקים שאושרו בפרלמנט.
החל משנת 1499 אין אפשרות להעמיד לדין את הקפיטנים העוצרים בזמן כהונתם. הנוהל קובע כי חמישה עשר יום לאחר תום המנדט שלהם במדינה כל אזרח חופשי להגיש תביעה לבית הדין בסן מרינו על דברים לא חוקיים שעשו או תפקידים שלא מילאו כראוי למרות חובתם.
פיק (אלבום)
פיק הוא אלבום האולפן השני של המוזיקאי הישראלי צביקה פיק. את האלבום הוציאה לאור חברת התקליטים CBS ישראל באוגוסט 1973. בעיבוד המוזיקלי של האלבום, לצידו של פיק עצמו, השתתפו מוזיקאים שונים, בהם יצחק קלפטר ואלדד שרים.
מתוך האלבום יצאו שני תקליטונים כפולים: אחד כולל את השירים "מחשבות" ו"הרקדן האוטומטי" בדואט עם רותי נבון, שיצא בשנת 1972, והשני כולל את השירים "סימנים" ו"תמיד ישנו מחר", שיצא לאור לאחריו ב-1973. לצידם נכללו באלבום גם ביצועים של פיק ל"שושנת פלאים" מאת שאול טשרניחובסקי, שבוצע על ידי יוני נמרי, והלחין פיק עבור ערב שירי משוררים, ל"בין האצבעות", שהלחין עבור רותי נבון, שגרסתה לשיר זכתה להצלחה. ול"שמע ישראל", שהלחין וביצע עבור פסטיבל הזמר החסידי. השיר "תמיד השתנית" נכתב על ידי ג'קי וולש ומושר בשפה האיטלקית.
מתוך האלבום היו ללהיטים השיר "סימנים", שהגיע לעשירייה הפותחת במצעדי הפזמונים השנתיים של הגל הקל וגלי צה"ל, ו"הרקדן האוטומטי", שעל אף שלא זכה להתברג במצעדים אלו, הפך לאחד משיריו המוכרים ביותר של פיק.
פלוגות הגיוס של בית"ר
פלוגות הגיוס של בית"ר היו מסגרות עבודה התנדבותיות של תנועת בית"ר בארץ ישראל בשנות ה-30 של המאה ה-20.
היסטוריה
גלגול ראשון לפלוגות התקיים בדמות קבוצת מנורה. היה זה גרעין ראשון של עולים חברי "הסתדרות תרומפלדור" אשר יסדו בפתח תקווה בשנת 1926 את הקבוצה שפעלה בין היתר בייבוש ביצות כבארה באזור השומרון. בשנת 1929, לאחר מאורעות תרפ"ט ייסדו עולים בני תנועת בית"ר קבוצות עבודה ברחובות, ראש פינה וכפר סבא.
ההחלטה על הקמת הפלוגות התקבלה הכינוס העולמי הראשון של בית"ר שהתקיים בדנציג באפריל 1931. שם הוחלט כי העולים הבית"רים אל ארץ ישראל יגויסו למסגרת עבודה תחת מה שכונה "צבא עבודה" לתקופה של שנתיים, עם הגיעם ארצה. בקיץ של אותה שנה "שלטון בית"ר", המוסד העליון של התנועה, מינה הנהגה לפלוגות העבודה בארץ ישראל, ובראשה הועמד גרשון שץ. במסגרת הפלוגות אורגנו למעלה מ-200 צעירים וצעירות לכדי קבוצות בשבע מושבות. הוחלט כי כל פלוגה רשאית לבחור מה יהיה אורח החיים החברתי בה (כגון קומונה או קואופרטיב), כל עוד יתקיים החופש המרבי לכל אחד מחבריה. בשנת 1935 הוחלט כי הגיוס לפלוגות יחול גם על חברי בית"ר בארץ ישראל, והשם השתנה ל"פלוגות הגיוס של בית"ר".
בין הפלוגות הידועות היו:
פלוגת ראש פינה
הייתה הגדולה בפלוגות וקיבלה את הכינוי "אם הפלוגות". על שורותיה נמנה עולה הגרדום הראשון, שלמה בן יוסף.
פלוגת הכותל
הוקמה בשנת 1937 ביוזמת בית"ר והאצ"ל לאור התגברות הפגיעות ביהודים בעיר העתיקה בירושלים. הפלוגה מנתה 24 איש, מתוכן שש בנות. חברי הפלוגה נהגו לעבוד במשך היום ובערבים לעסוק באימונים והכשרה צבאית, בשמירה ובנוטרות תוך דאגה לביטחונם של מתפללי הכותל המערבי בלילות. בנוסף, הם התנגדו לאיסור הממשלה הבריטית על תקיעה בשופר בסמוך לכותל, אשר לטענתה הפריעה לאוכלוסייה הערבית, ומדי יום כיפור אחד מחברי הפלוגה התנדב לתקוע בשופר. על הפלוגה פיקד רפאל סבן. המשטרה הבריטית התנגדה לפעילות הפלוגה ובקיץ 1938 נסגר בית הפלוגה מתוקף תקנות ההגנה (שעת חירום).
פלוגת הכביש
שכנה במשלט שהוקם בקילומטר ה-11 מירושלים, ונודע גם בשם "נחלת יצחק". חברי הפלוגה אבטחו את התנועה היהודית לעיר ועבדו במחצבה סמוכה שהוקמה מול הכפר הערבי צובה. המשלט הוכר על ידי השלטונות כתחנת נוטרים.
פרט לכך פעלו הפלוגות במוקדים נוספים, בהם באר טוביה, בנימינה, הרצליה, זכרון יעקב, חדרה, חיפה, טבריה, יסוד-המעלה, כפר סבא, מגדיאל, מחניים, מטולה, משמר הירדן, נהריה, נתניה - רמת טיומקין, עתלית, פתח-תקווה, קריית שאול, ראש-פינה, ראשון לציון, רמת-גן, רחובות ותל-צור.
חלק מבוגרי הפלוגות מילאו לאחר שירותם תפקידים בכירים בבית"ר בפרט ובכלל בתנועה הרוויזיוניסטית. המספר הכולל של הפלוגות עומד על 40. 800 איש רשומים כמסיימי תקופת גיוס מלאה, אולם כ-2500 איש שרתו תקופות זמן שונות בפלוגות. הפלוגות התפזרו בשנות מלחמת העולם השנייה.
כרם
כֶּרֶם הוא מטע שמגדלים בו עצי פרי מסוימים. בדרך כלל מתייחס המושג "כרם" למקום גידולן של גפנים, שפירותיהן, הענבים, משמשים למאכל ולייצור יין, אולם גם מטעי זיתים ושקד מצוי מכונים כרמים.
הגפן היא שיח מטפס, ולכן בכרמי גפנים מוצבים קרדונים - עמודים שעליהם מדלים את הגפן, וחוטי שילוב (בכרמים מודרניים) התומכים בזמורות הצעירות, נושאות הפירות.
בכרמים המגודלים בעל, נטועים כמאה עצים בדונם, ברווחים של כשלושה מטרים אחד מהשני, מודלים בדרך כלל על עמודים בגובה של כשני מטרים, כשעליהם חוטים בצורת סוכה, כך שבין העצים יש שטח פנוי המאפשר עיבוד של הקרקע - בעיקר קילטור החשוב מאוד לניצול יעיל יותר של המים.
בכרמים המגודלים בהשקיה מקובל לנטוע 200–300 עצים לדונם, ובמקומות מסוימים באירופה אף 600 עצים. הגפנים נטועות בשורות, גובהן כמטר אחד, וחוטי שילוב עד גובה כ-180 ס"מ, מחזיקים את הזמורות הצעירות.
העבודות העיקריות בכרם
בתחילת החורף מקובל לרסס קוטלי עשבים.
מחודש ינואר עד אמצע מרץ, זומרים את הכרם - חותכים את הזמורות הצעירות, ומשאירים מספר מינימלי של זמורות קצרות, מהן תצמחנה זמורות השנה הבאה. לזמירה צורות שונות, המושפעות בין היתר מתכונות הזן ומכמות היבול שהכורם מתכנן.
לאחר איסוף הזמורת או ריסוקה, ממשיכים לרסס קוטלי עשביה ולקלטר בין השורות.
לאחר לבלוב הגפן, מרססים קוטלי מזיקים עד הבציר, ומחלנים (עושים חלון) לאשכולות כדי שיקבלו אור שמש.
בציר הוא השם המיוחד לקטיף ענבים - הסרת הענבים מן הגפנים. שם זה גם משמש לציון תקופת הבציר. זוהי תקופה המתחילה בזמן הבשלת הענבים, ומסתיימת לאחר אחסון היין בחביות. בחבל הים תיכוני הבציר מתרחש בחודשים אוגוסט עד אוקטובר.
למיקומו של הכרם השפעה גבוהה על איכות היין המופק מן הענבים הצומחים בו: הטמפרטורה, הרוח, הלחות והמינרלים בקרקע משפיעים כולם על אופי היין. בעיקר חשובים מאוד לילות קרים בקיץ, ותקופה של קור עז בחורף. עקב ההתחממות הגלובלית צפוי כי כרמים רבים הממוקמים כיום בגובה אידיאלי, למשל באיטליה, יהפכו להיות חמים מדי לייצור יין איכותי, וייאלצו להעפיל במעלה ההר. לעומתם, איכותו של יין מכרמים גרמניים קרים תשתפר.
הכרם בתרבות העברית
לכרמים, אשר הקיפו את היישוב היהודי הקדום, חשיבות בתרבות ישראל. בנות ישראל היו יוצאות לחולל בכרמים בט"ו באב וביום הכיפורים, כשהן לבושות לבן.
למרות שכרם מציין מטע גפנים ניתן למצוא במקורות גם כרמי זיתים. אלא שלא נמצא לשון "כרם" על מטעי זיתים, אלא בצירוף ההסבר "כרם זית".
הכרם גם מופיע בשירה העברית המודרנית, בהתאמה להקשרו במועד ט"ו באב הכתוב במקרא, בהקשר לסיפורי אהבים. כך לדוגמה בשיר "אל הכרמים" (1952) המספר על עלם ההולך לחפש לו עלמה בכרמים.
הכרם בהלכה
ישנן כמה הלכות הנוהגות בכרם בלבד. אחת מהן היא כלאי הכרם, שהיא איסור מן התורה לזרוע זרעים שונים בכרם.
הלכה נוספת נוגעת ליציאה למלחמת רשות, ובה יש פטור מיציאה למלחמה זו למי שנטע כרם ולא חיללו.
הגודל המינימלי של כרם המוזכר בהלכה הוא חמש גפנים, שמסודרות שתים כנגד שתים ואחת יוצאת זנב.
דולפינן אוסטרלי
דולפינן אוסטרליי (שם מדעי: Tursiops australis) הוא מין של לווייתן ממשפחת הדולפיניים החי בטבע בעיקר בחופי ויקטוריה שבאוסטרליה. דולפין זה נחשב לתת-מין של דולפינן מצוי עד ל-2011, אז נחשב למין עצמאי בגלל הבדלים בצורת הגולגולת ובדנ"א. כיום כמה חוקרים רואים בו תת-מין של דולפינן אנקולי.
צבעו של דולפין זה הוא כחלחל-אפור כהה עד לקו האמצע מצידי הגוף ובו הוא אפרפר-בהיר ומאחור מעט צהבהב. הראש אפרפר בהיר עם לסת לבנה דמוית מקור, כמו רוב בני הסוג. אורכו של דולפין זה 2.27-2.28 מ', מעט קטן יותר מהדולפינן המצוי.
זוהו 2 אוכלוסיות של דולפין זה, אחת במפרץ פורט פיליפ, בה זוהו 150 פרטים ואחת באגמי גיפסלנד בה זוהו 50 פרטים, שניהם בוויקטוריה שבאוסטרליה. בנוסף זוהו פרטים החיים במזרח טסמניה ובדרום אוסטרליה במפרץ ספנסר ובאיים סביבו.
לא ידוע מה מצב שימור הדולפינים. הם נחשבים למינים מוגנים באוסטרליה.
ISO 6346
ISO 6346 הוא תקן בינלאומי לקידוד, זיהוי וסימון מכולות מטען. התקן קובע שיטת זיהוי לפיה: עוד הוא קובע את קוד גודל וסוג המכולה, קוד מדינת מוצא וסימונים תפעוליים.
קוד זיהוי בעלות
קוד הבעלות מורכב משלוש אותיות לטיניות גדולות המזהות את בעלי המכולה או מפעילה העיקרי. קוד הבעלות רשום בלשכה הבינלאומית למכולות (צרפתית: Bureau International des conteneurs, ר"ת BIC), שמושבה בפריז. הלשכה דואגת לקוד בעלות ייחודי לכל מפעיל מכולות.
מספר סידורי
המספר הסידורי מורכב משש ספרות אותן קובע בעל המכולה או מפעילה, המספקות זיהוי ייחודי למכולה בתוך צי המכולות של אותו מפעיל או בעלים.
ספרת ביקורת
ספרת הביקורת מורכבת מספרה אחת המאפשרת לוודא את דיוק התיעוד והשידור של קוד הבעלות ומספר הזיהוי.
אופן חישוב ספרת הביקורת
לכל אות לטינית קיים ערך מספרי, החל מ-10 לאות A וכך הלאה (ללא המספרים 11, 22, 33):
ספרות המספר הסידורי נותרות ללא שינוי.
כל אחד מן המספרים כתוצאה מצעד החישוב הראשון מוכפל במספר שהוא תוצאת חזקה שבה בסיס החזקה הוא 2 ואילו מעריך החזקה הוא המיקום של המספר (החל מ-0) משמאל לימין.
הטבלה הבאה מדגימה את מעריכי החזקה והמכפילים המתקבלים בצעד החישוב השני:
א. סכם את כל המספרים המתקבלים בצעד החישוב השני ב. חלק את התוצאה המתקבלת ב-11 ג. קח את החלק השלם של התוצאה ד. הכפל את המספר השלם ב-11 ה. את התוצאה המתקבלת בשלב ד. הפחת מן התוצאה בשלב א.: זוהי ספרת הביקורת!
אם ההפרש המתקבל הוא 10, אזי ספרת הביקורת היא 0. כדי להבטיח כי תוצאה חישובית כזו לא תתקבל, התקן ממליץ כי המספר הסידורי של המכולה צריך להיקבע באופן שלא יניב הפרש של 10 בסוף החישוב. אולם קיימות מכולות הנושאות זיהוי ISO שאינו מתאים להמלצה זו ולכן תוכנות חישוב ספרת הביקורת צריכות להיות מתוכנתות אף לאפשרות זו.
קוד גודל וסוג
ISO 6346 קובע קודים גם לגודל ולסוג המכולה. כאשר אלה מופיעים על המכולה הם מוצגים ברצף.
הקודים מורכבים מן המרכיבים הבאים:
להלן סקירה של הקודים הנפוצים ביותר:
קוד מדינה (אופציונלי)
קוד המדינה מורכב משתי אותיות לטיניות גדולות כפי שנקבע בתקן ISO 3166. הקוד מציין את המדינה שבה רשומה המכולה ולא את לאומיותו של בעל המכולה או מפעילה. אותיות קוד המדינה צריכות להיות בגובה 100 מ"מ לפחות.
סימנים תפעוליים נדרשים
סימנים תפעוליים נועדו אך ורק כדי לצורך מתן מידע הנדרש לשינוע המכולות או למתן התראות ויזואליות. הסימנים מתייחסים לפרטים הבאים:
תיאטרון גולדמארק
תיאטרון גולדמארק (בהונגרית: Goldmark Színház; ידוע גם בשם אולם האמנות "אומיקה") היה תיאטרון, שפעל באולם גולדמארק (על שמו של המלחין ההונגרי-יהודי קרוי (קרל) גולדמארק) ברחוב ושלני 7 בבודפשט שבהונגריה. הוא נקרא בזמנו גם בשם "התיאטרון הבלתי-נראה". התיאטרון ערך את המופע הראשון שלו ב-11 בנובמבר 1939, ואת האחרון ב-19 במרץ 1944, ביום פלישת כוחות הוורמאכט, האס. אס. והגסטפו של גרמניה הנאצית להונגריה, במסגרת הפעילות התרבותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך, כדי לתת פרנסה לאמנים יהודים שעבודתם נאסרה בפני קהל לא יהודי.
ההקמה
"החוק היהודי הראשון" שנחקק בפרלמנט ההונגרי ב-5 במאי 1938 קבע מכסה מקסימלית של 20% להשתתפות יהודים במקצועות אינטלקטואלים. לכן נאלצו שחקנים יהודיים רבים לעזוב את מקצועם. לאיוש באלינט, המנהל האומנותי של ה"תיאטרון ההונגרי" (Magyar Szinház), קרא להקמת "תיאטרון מגורשים", שמטרתו הייתה להבטיח את פרנסתם של האמנים, ולספק את צרכיו התרבותיים של הציבור. הבמאי של התיאטרון שהוקם היה לאסלו באנוצי, המנהל האמנותי היה לאיוש בלינט, המנהל הכללי - אוסקר ברגי והניהול המוזיקלי הופקד בידי וילמוש קומור. שר התרבות ושר הפנים של הונגריה העניקו רישיון להקמת המוסד. השלטונות הרשו לעלות הצגות רק בחוג סגור עבור חברי הקהילה היהודית הרשומים ובתנאי נוסף שלא יינתן שום פרסום פומבי להצגות ולמופעים השונים. מופע הפתיחה התקיים ב-11 בנובמבר 1939.
הפעילות
במהלך פעילות התיאטרון בשנים 1939–1944 נערכו 733 הופעות של 191 תוכניות שונות. בהופעות אלה התקיימו ערבי ספרות, קברט, אופרות, אופרטות, הצגות וקונצרטים. במצטבר השתתפו במופעים אלה 272 אלף איש. כיוון שאחת ממטרות הפעילות של התיאטרון הייתה מתן פרנסה למגוון רחב ככל האפשר של אומנים, העסיק התיאטרון סגל שחקנים גדול ביותר של 432 אומנים. הרפרטואר שהוצג לקהל היה בעיקר יצירות של סופרים יהודים ובעיקר בנושאים מקראיים, אבל גם קלאסיקות של הספרות העולמית, כמו מחזות של שייקספיר או איבסן. ההצגות משכו קהל רב ועל פי רוב האולם היה מלא. המינויים תמיד נמכרו.
הפסקת הפעילות
התיאטרון הותקף בחריפות מלכתחילה על ידי העיתונות הימנית. לאחר הקמת שרות העבודה לגברים במסגרת הצבא ההונגרי, קיום המופעים נעשה יותר ויותר לא ודאי, בשל גיוס האומנים המבצעים לשירות. המופע האחרון בתיאטרון התקיים ב-19 במרץ 1944, ביום פלישת הכוחות הגרמניים להונגריה. מאותו יום נאסר על קיום הופעות בתיאטרון. רבים מחברי סגל השחקנים גויסו לשירות העבודה ורבים האחרים נשלחו למחנות ההשמדה. יותר ממחצית מחברי הסגל איבדו את חייהם במהלך המלחמה. לוח זיכרון לזכרם מוצב היום באולם גולדמארק.
שיש
שיש הוא סלע משקע ימי שעבר התמרה כתוצאה מחום או מלחץ במעמקי כדור הארץ.
שימוש
היוונים נהגו לפסל פסלים משיש שהובא מאי שבים האגאי ומהר פנדליקון שנמצא בצפון מזרח לאתונה ששימש לעיצוב המקדש פרתנון שבאתונה. איכות השיש לפיסול תלויה בגודל הגבישים היוצרים את השיש. כך, ככל שהגבישים קטנים, השיש נחשב מתאים יותר לפיסול. מקורות לשיש נחצבו בבלגיה, שווייץ, אירלנד, ארצות הברית ובהודו.
אמני הפיסול הרבו להשתמש בשיש מאזור קרארה שבצפון מערב איטליה. גם הרומאים בתקופה העתיקה נהגו להשתמש בשיש זה. במאה ה-16 פיסל מיכלאנג'לו בואונרוטי בשיש זה.
אבן השיש בצורתה המעובדת משמשת בעיקר עבור משטחים לחדרי מטבח וחדרי רחצה, חיפויי קירות דקורטיביים, דלפקים ושולחנות בר ושימושים ביתיים נוספים.
בארצות הברית
על פי הגדרת התקן האמריקני שיש הוא סלע גבישי שנוצר מאחד משלושת המינרלים: קלציט, דולומיט או סרפנטין.
בישראל
בתעשייה בישראל, המונח "שיש" משמש לתיאור משטח סלע מלוטש מסוגי אבן שונים, כגון גרניט או גיר (למשל "שיש חברון"), אף שמשטחים אלו אינם עשויים משיש על פי ההגדרה הגאולוגית.
מחצבות חפציבה הייתה המחצבה היחידה בארץ ישראל לשיש אמיתי. המחצבה נסגרה עוד לפני קום המדינה.
וולפין
הוולפין (שם מדעי: Wholphin) הוא בעל חיים שנוצר מהכלאה של נקבה של דולפינן מצוי וזכר של עבשן קטלני. לעומת רוב בני הכלאיים הוולפין יכול להתרבות באופן מוצלח לעיתים. הכלאות כאלה נעשות בדרך כלל באופן יזום בשביה, אך לעיתים מתרחשות גם בים הפתוח.
גם הדולפינן וגם העבשן שייכים למשפחת הדולפיניים אך שייכים לסוגים שונים (העבשן יחידי בסוגו) ויכולת ההתרבות שלהם יחד היא דבר חריג.
הוולפין הראשון נמצא בפארק מים בטוקיו, אך הוא מת אחרי 200 יום. הוולפינית הראשונה באמריקה (ממין נקבה) שנקראה "קיקמלו" נולדה ב-1985 בפארק מים בהוואי והצליחה להתרבות בשבי, מזיווג עם דולפיננים אחרים ממין זכר, אם כי הצאצא מת אחרי כמה ימים. בהמשך היא הצליחה ללדת צאצאית נקבה בשם "קאווי" שהצליחה לשרוד ואחרי כמה חודשים הגיעה לאורך של דולפינן בן שנה.
כל הוולפינים יכלו להגיע למשקל של שלושת רבעי ממשקלו של דולפינן בוגר ורבע ממשקלו של עבשן בוגר.
דורון אגוזי
ביוגרפיה
אגוזי החל להתאמן כנער במועדון הקליעה הפועל מעברות, והיה לחניכו של גיא סטריק.
הישגו הראשון בזירה הבינלאומית היה המקום הרביעי באליפות אירופה בירי ברובה אוויר, שנערכה בהונגריה ב-2004. בשנת 2005 זכה במקום השמיני באליפות אירופה בקליעה שנערכה בסרביה, בתחרות ירי משלושה מצבים מ-50 מטרים. הוא חזר על הישג זה באליפות אירופה שנערכה בגרנדה ב-2007, ובכך הבטיח את השתתפותו באולימפיאדת בייג'ינג.
באולימפיאדה דורג אגוזי במקום ה-41 בתחרות ברובה אוויר מ-10 מטרים, ובמקום ה-36 בתחרות בירי משלושה מצבים.
במקביל לאימוני הקליעה, עובד אגוזי במחלקת המחקר והפיתוח של מפעל התרופות "תרימה" בקיבוץ מעברות ולומד לתואר בהנדסת מכונות בטכניון.
אהרן אלמוג
אהרֹן אלמוג (14 בספטמבר 1931 – 8 במאי 2021) היה משורר, מספר, מחזאי, סופר ומורה ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בג' בתשרי תרצ"ב בתל אביב, למשפחה שהיא דור שלישי בארץ. אביו היה חזן, והוא גדל בהשפעת לשון פיוטים וסליחות . סבו, רבי חיים מבורת, עלה מיהדות תימן בשנת 1889 והיה ממייסדי כרם התימנים בתל אביב. למד בבית הספר היסודי הדתי בנווה צדק ובבית הספר החקלאי במקווה ישראל, שם חווה את נפילת שבעת הנוטרים סמוך ליאזור, חוויה מעצבת שעסק בה בשיריו. באחדים משיריו עסק בשינוי שמו  ממבורת לאלמוג ומשמעויותיו. אלמוג שירת בצה"ל והשתתף במלחמת העצמאות, ואת חוויותיו מהמלחמה תיאר ברומנים, שכתב. הוא נמנה עם מייסדי קיבוץ גזר שבשפלה, ולימים, הקדיש לעלייה לגזר סיפורים ושירים.
אלמוג עסק שנים רבות בהוראה ובניהול בתי ספר, ושיריו נלמדים בבתי הספר בישראל.
היה נשוי לסופרת רות אלמוג, ולזוג שתי בנות, המוזיקאית שירה אלמוג והמתרגמת אליענה אלמוג.
אלמוג נפטר ב-8 במאי 2021 בגיל 89.
משורר, מספר ומחזאי
אלמוג החל לפרסם את שיריו לאחר מלחמת העצמאות, ובשנת 1956 יצא ספר שיריו הראשון "אביב עצבת ביהודה", הספר מכיל שירי מחאה חברתית מעמדית, בשפה הנשענת על המקורות.
בשנת 1962 יצא לאור מחזהו הראשון "תיקון חצות",
בשנת 1964 פרסם את סיפורו הראשון "הימים הראשונים".
עם מותו, ספד לו צביקה ניר, יו"ר אגודת הסופרים העבריים, שאלמוג הקדים אחרים בהשמעת קולם של יוצאי עדות המזרח ובעיקר של בני עדתו, תימן, וששירתו הייתה בהירה, אנושית, נוגעת ללב, מלאת הומור ואירוניה, ובעלת ביטויים מן המקורות ועד לסלנג העברי החדש.
רנדל קרמר
סר ויליאם רנדל קרמר (באנגלית: Sir William Randal Cremer ; 18 במרץ 1828 - 22 ביולי 1908), הידוע בדרך כלל בשמו האמצעי, היה חבר הפרלמנט של בריטניה ופציפיסט. קרמר נבחר למזכיר האינטרנציונל הראשון ב-1865, אך התפטר שנתיים לאחר מכן. בשנת 1903 זכה קרמר בפרס נובל לשלום והיה הראשון שזכה בו כאיש יחיד. הוא זכה בפרס בעיקר עבור פעילותו בבוררות בינלאומית ובמיוחד הסכם הבוררות האנגלי-אמריקאי של 1897. הוא גם זכה באות לגיון הכבוד הצרפתי והוענק לו תואר אביר ב-1907.
מפתח (קריפטוגרפיה)
בקריפטוגרפיה ואבטחת מידע, מפתח הצפנה הוא פיסת מידע או נתון סודי שפעולת אלגוריתם קריפטוגרפי נשלטת על ידו. במובן הבסיסי, מפתח בפונקציית הצפנה מגדיר טרנספורמציה ספציפית (אקראית) של הטקסט הקריא המוזן כקלט לפונקציה, לפלט המוצפן. מפתחות משמשים במגוון אלגוריתמים קריפטוגרפיים כמו חתימה דיגיטלית או קוד אימות.
היסטוריה
ב-1917 הגה המהנדס גילברט סטנפורד ורנם (1890 - 1960) שיטה ממוכנת לביצוע הצפנה בטלגרף, בה המידע מוצפן תו אחר תו בעת שידורו, בניגוד לביצוע ההצפנה מראש ולאחר מכן שידור הטקסט המוצפן. בשיטה זו המפתח מוכן מראש על גבי סרט מנוקב ומחובר על ידי ממסר חשמלי אל מכונת הטלגרף. שיטת הצפנה זו ידועה בשם צופן ורנם, על שם ממציאה, והיוותה את הבסיס להצפנת פנקס חד-פעמי הבלתי-שבירה. אמנם מהיבט של תורת האינפורמציה פנקס חד-פעמי מהווה הצפנה מושלמת אך החסרון הגדול שלו שמפתח ההצפנה צריך להיות לפחות כאורך המידע המוצפן. עובדה זו היא הסיבה העיקרית מדוע פנקס חד-פעמי אינו בשימוש המוני כיום. כמות המידע המוצפן העובר ברשת האינטרנט כל כך גדולה שזה לא מעשי להגריל ולהעביר לצד השני באופן מאובטח מפתחות חד-פעמיים עבור כל הודעה, תמונה או וידאו. מצד שני ידוע שהצפנה קלאסית אינה בטוחה לשימוש, מכיוון שהיא פועלת על אותיות והמפתח מורכב מרצף קצר של אותיות. לכן, מכיוון שמספר האפשרויות מוגבל קל מאוד לנחשו במחשב בעזרת טכניקות סטטיסטיות כמו ניתוח תדירויות.
קריפטוגרפיה מודרנית מתמקדת בפיתוח אלגוריתמים שפועלים על בלוקים גדולים של מידע (באורך 16 בתים ויותר) ומקבלים מפתח קצר (32 או 64 בתים), איתם אפשר להצפין עם מפתח אחד, במצב הפעלה מתאים, עשרות טרה-בית של מידע. מכיוון שהמפתח ובלוק המידע גדולים לא ניתן יותר לפצח את הצופן באמצעות ניתוח ססטיסטי כי מספר האפשרויות אסטרונומי. מצד שני, ברגע שמשתמשים במפתח שהוא קצר משמעותית מהמידע המוצפן, ההצפנה אינה יכולה להיות מושלמת לעולם. תנאי מהותי בהוכחה המתמטית שפנקס חד-פעמי בלתי ניתן לשבירה הוא שהמפתח ששימש להצפנה כאורך המידע עצמו. לכן אלגוריתמים מודרניים אינם בטוחים מהיבט של תורת האינפורמציה אלא הביטחון שלהם חישובי, כלומר הוא נמדד במונחים של הזמן הדרוש למתחרה או מנתח הצופן לנחש את המפתח בשיטה הטובה ביותר הידועה. למרות זאת הם הרבה יותר פרקטיים מפנקס חד-פעמי והם מאוד יעילים. קיימים אלגוריתמים שלא ידוע על דרך קלה לשבירתם והערכה היא שהם אכן מהווים תמורה פסידו-אקראית חזקה.