cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
This Is Real
This Is Real הוא שיר של ה-DJ הבריטי, ג'קס ג'ונס, והזמרת-יוצרת הבריטית, אלה הנדרסון, שיצא ב-21 באוקטובר 2019, כסינגל השני מתוך אלבום האולפן הראשון של ג'ונס, Snacks (Supersize).
נכון למרץ 2022, השיר הושמע למעלה מ-101 מיליון פעמים בספוטיפיי.
יד הרב נסים
יד הרב נסים הוא מכון מחקר תורני והוצאת ספרים ע"ש הראשון לציון והרב הראשי לישראל, הרב יצחק נסים.
היסטוריה
מכון "יד הרב נסים" הוקם בשנת ה'תשמ"ב, 1982, בידי פרופ' מאיר בניהו לזכרו של אביו הראשון לציון והרב הראשי לישראל, הרב יצחק נסים. המכון ממוקם בבניין בשכונת טלביה בירושלים, ובו בתי מדרש ובית כנסת, חדרי עיון, ספריות ואולם הרצאות.
את תשתית עבודתו של המכון היוו ספריותיהם של הרב נסים ושל פרופ' בניהו, שמכתבי היד הנדירים שבהן, כמו גם מצילומי כתבי יד שנאספו ברחבי העולם, הוהדרו במסגרת המכון עשרות ספרים.
לצד הפעילות המחקרית והספרותית מתקיים בבית המדרש של המכון מסלול להכשרת רבנים ודיינים.
בשנת 2018 עברה למכון השלוחה הישראלית של ישיבת הדר ובמקום מתקיימת פעילות לימוד ותפילה ברוח הישיבה.
משנת 2022 מתקיימים במכון שיעורים וקבלות שבת של מיזם "שיחתי" לבוגרי ישיבות ההסדר והמדרשות.
אפי נכסים
אפי נכסים בע"מ, שנקראה עד יולי 2019 אפריקה ישראל נכסים בע"מ ונודעה בשם המקוצר אפריקה נכסים, היא חברה ציבורית ישראלית העוסקת בייזום, הקמה, תפעול והשכרה של מבנים לתעשייה, למשרדים ולמסחר בישראל ובאירופה (במדינות רומניה, צ'כיה, סרביה, גרמניה, פולין, בולגריה, לטביה והונגריה). החברה הייתה בשליטתה של אפריקה ישראל להשקעות בע"מ ומרכזת את פעילות הנדל"ן המניב של הקבוצה בישראל ובחו"ל. ניירות הערך של החברה נסחרים בבורסה לניירות ערך בתל אביב ונכללים במדד תל אביב 90 ובמדדים נוספים.
יו"ר החברה הוא איתן בר זאב ומנכ"ל החברה הוא אבי ברזילי. בעלת השליטה בחברה היא חברת ביג מרכזי קניות.
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 1971 כחברה פרטית בשם "פרק לתעשיות עתירות מדע בע"מ" כדי להקים את פארק המדע קריית ויצמן בנס ציונה על ידי אפריקה ישראל להשקעות בשיתוף מכון ויצמן למדע.
בשנת 1984 שינתה שמה ל"קריית ויצמן – פרק המדע בע"מ", בשנת 2003 שינתה שמה לשם "אפריקה ישראל נכסים בע"מ" ובשנת 2019 שינתה שמה לשם הנוכחי. בספטמבר 2004 הפכה החברה לחברה ציבורית עם רישום ניירות הערך שלה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
ביוני 2018 זכתה החברה ביחד עם חברת שיכון ובינוי במכרז קריית התקשוב של צה"ל בבאר שבע.
במרץ 2019 קבוצה בראשות החברות מגה אור החזקות וביג, יחד עם שורה של גופים מוסדיים, רכשו 51% ממניות החברה ב-1.2 מיליארד שקל.
נכסים עיקריים של החברה
בין הנכסים שבבעלות (חלקית או מלאה) של החברה ובניהולה בישראל:
רני טריינין
רני טריינין (נולד ב-20 בינואר 1944) הוא איש ציבור ישראלי שהיה סגן יושב-ראש הסוכנות היהודית וראש המועצה האזורית יואב.
ביוגרפיה
נולד בישראל לחנה ולד"ר דוד טריינין, מוותיקי הווטרינרים בישראל. שירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים והשתחרר בדרגת סגן-אלוף. במשך שנים רבות הוא חבר קיבוץ בית ניר, וכיהן כמנהל הפיננסי והכלכלי של הקיבוץ. היה מנכ"ל של חברת "גניר" לייצור מיץ פירות "פרימור".
בין השנים 1994–2010 כיהן כראש המועצה האזורית יואב. במשך מספר שנים שימש יושב-ראש ועדת הכלכלה של המועצות האזורית.
באוקטובר 2002 נבחר כחבר בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית. בינואר 2007 נבחר כיושב-ראש "הוועדה לישראל" בסוכנות, וייצג את העבודה, את התנועה הרפורמית ואת מרצ בהסתדרות הציונית העולמית. בשנת 2009 החליטה הנהלת הסוכנות היהודית על ביטול תפקיד הגזבר ויצירת תפקיד חדש של משנה ליושב-ראש הסוכנות שיקבל את סמכויות הגזבר ובנוסף יהיה אחראי על הפעילות בישראל ועל חיזוק השותפויות עם יהדות העולם. כעבור שנה, בנובמבר 2010, נבחר טריינין לתפקיד ושימש בו עד אוקטובר 2016. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים שובץ במקום ה-103 ברשימת המחנה הדמוקרטי.
משפחתו
טריינין נשוי לאילנה לבית זק ומתגורר בבית ניר. הוא אב לשלושה, הבמאי אופיר טריינין, המאייר עמית טריינין והאמנית יפעת טריינין ליסאי. אחיו הוא פרופ' זאב טריינין, לשעבר מנהל המכון הווטרינרי בבית דגן.
סנדוויץ' פועלים
סנדוויץ' פועלים הוא אלבום הסולו הראשון של הראפר הישראלי אורטגה. האלבום יצא לאור ב-22 ביולי 2011 דרך Raw Tapes.
הפקה
האלבום הוא אלבומו הראשון של אורטגה לאחר האלבומים "מתוך הזוהמה" שיצא כחלק מהלהקה "פי.אר. טרופרז" ו"ממשיכים לבעוט" ו"משלוח מיוחד" שיצאו כחלק מהצמד "פלד ואורטגה".
האלבום כולל 13 רצועות שהופקו על ידי מד-סטיב, דאבז, פלאסגא, סיטיזן קיין, גואדלופ, סיטיזן-מד ודי ג'יי מש.
פזית (דג)
פזית (שם מדעי: Pseudanthias) הוא סוג של דג ים ממשפחת הדקריים. הסוג נפוץ בימי האזור ההודי-פסיפי, הכולל את ים סוף, האוקיינוס ההודי ומזרח ומרכז האוקיינוס השקט. הסוג קיבל את שמו עקב צבעם הכתום והאדום הבוהק של מספר מינים מהסוג ובעיקר המין פזית ים סוף הבולטים על רקע מימי השונית.
אלו דגים קטנים הקרובים לדקרים הטורפים. הם שוחים מעל האלמוגים ומלקטים זואופלנקטון ודגיגים החולפים לידם. רבים מההם נעים בקבוצות גדולות. כמו שאר הדקריים, הם דיכוגמיים והנקבות יכולות להפוך לזכרים בבגרותם.
בסוג פזית 63 מינים. מספר מינים מהסוג עברו לסוג Anthias. עדיין זהו הסוג הגדול ביותר בתת-משפחת הפזיתיים (Anthiadinae).
טוטסי
טוטסי (באנגלית: Tutsi) הוא כינויה של קבוצה אתנית המהווה תת-קבוצה של הבניארואנדה (Banyarwanda, פירושו "בני רואנדה") ובני בורונדי. לקבוצה אוכלוסייה משמעותית גם באוגנדה, טנזניה ובחלקים צפוניים של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. הטוטסי היא הקבוצה השנייה בגודלה מבין הקבוצות ברואנדה ובורונדי (15%). קבוצות אתניות נוספות ברואנדה ובורונדי הן ההוטו (הקבוצה הגדולה ביותר) והטווא (הקבוצה הקטנה ביותר). יש הסבורים שהמונח קבוצה חברתית מתאים יותר שכן על אף שההוטו והטוטסי הן קבוצות בעלות תודעה על מוצא שונה ותחושת נבדלות הן בעלי תרבות דומה ושפה משותפת.
שורשים גנטיים
קיים ויכוח לגבי מקורם של הטוטסי, בשל היותם נבדלים מבני ההוטו. מבחינה פיזית רבים מאמינים שמקורם באזורים שונים. במאה ה-14 וה-15 הגיעו מהגרים מאזור כוש וקרן אפריקה, שם האנשים בעלי חזות גבוהה, רזה ובהירה יותר, לאזור רואנדה ובורונדי. מהגרים נתפסים כיום כאבות הטוטסי. אלו התמקדו בגידול בקר, השתקעו באזור ואימצו את שפת הבנטו ואת התרבות המקומית.
לא ניתן לדעת אם זהות גנטית זו נובעת ממקורות משותפים או מעצם כך שבין הקהילות השונות היה ערבוב גנים שנוצר מנישואים.
התקופה הקדם קולוניאלית
במאה ה-16 נוסדה ממלכת רואנדה הקדם-קולוניאלית על בסיס יחסי הגומלין בין בני הטוטסי, ההוטו והטווא.
על אף שהטוטסי היוו מיעוט באזורים של רואנדה (9%) ובורונדי (15%), שליטי הממלכה היו כולם מבני הטוטסי ואילו פשוט העם היו ברובם מבני ההוטו. הטוטסי הרוויחו את שליטתם באזור בשל היותם רועי בקר ולוחמים אשר גבוהים במעמדם מההוטו והטווא שהיו עובדי אדמה ודייגים.
ברואנדה נוצרה ממלכה ריכוזית למדי, בעלת מבנה שלטון היררכי שבראשו המלך (Mwami). הממלכה הייתה בעלת צבא חזק, ששלטה בשטח רואנדה של ימינו ובחלק משטח קונגו. מרבית האצולה והשכבה השולטת היו בני טוטסי, ובצבא שירתו שני העמים. המקנה, הבקר, העיזים והכבשים, שבו החזיקו בני טוטסי, שימש עדות לעוצמה ומעמד חברתי.
עוד לפני התקופה הקולוניאלית היחסים בין ההוטו והטוטסי היו מתוחים, שכן בני הטוטסי השליטים הקשו על מצבם של בני ההוטו. הייתה הפרדה ברורה בין ההוטו לטוטסי ועל ההוטו הוטלו מגבלות וחוקים רבים שלא חלו על הטוטסי. ההוטו בתקופה זו לעולם לא יכלו להיות בעלים של בקר וזכות זו נשמרה רק לבני הטוטסי.
אך על אף הבדלים מעמדיים אלו לא היו מלחמות ומקרי אלימות קיצוניים בין הטוטסי להוטו בתקופה הקדם קולוניאלית.
התקופה הקולוניאלית
בשנת 1890 הקיסרות הגרמנית קיבלה חסות על רואנדה. השלטונות הגרמנים שימרו את המונרכיה וההיררכיה הקיימת במדינה על ידי מינוי הטוטסי לתפקידים משמעותיים במוסדות השלטון והאדמיניסטרציה.
השלטונות הגרמנים יצרו הפרדה בין הטוטסי להוטו על פי תווי פנים, גובה וצבע עור. ההפרדה בין הטוטסי להוטו ברואנדה התחזקה ונעשתה תוך הבניית תודעה מעמדית בין השתיים, כזו המקבילה לתודעה המעמדית באירופה.
בשנת 1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה, כבשו כוחות בלגים את האזור, הבלגים המשיכו בהפרדה בין הטוטסי להוטו ושמרו על ההעדפה של הטוטסי על פני ההוטו.
הבלגים המשיכו במגמה בה החלו הגרמנים והכניסו את הזהות האתנית לתעודות הזהות, וכן חובת נשיאתם החל משנת 1935. הבלגים השרישו וחיזקו את התפיסה כי הטוטסי וההוטו הם גזעים נפרדים לגמרי, כאשר לרוב החלוקה הייתה על בסיס מראה פיזי או על-פי אמצעים כלכליים.
הקולוניאליזם הגרמני והבלגי כאחד, אופיין בגילויי ברוטאליות ואכזריות קשים ביותר. הונהגו עבודות כפייה בקנה מידה רחב כאשר בני ההוטו היוו את כוח העבודה ואילו הטוטסי אשר מפעל זה של עבודת כפייה היה משותף להם ולשלטונות האירופאים הפיקו תועלת חומרית וכוחנית.
מצב זה בו צ'יפים מתוגמלים היו בעיקר מבני הטוטסי, בעוד בני ההוטו הועבדו קשות בעבודות הכפייה ונמצאו תחת איום מתמיד של עונשים אכזריים, העצים את האיבה בין שתי הקבוצות.
בשנת 1959 כתוצאה מלחץ פנימי וחיצוני כאחד על דרך התנהלות העניינים ברואנדה, החליפו הבלגים את עמדתם והעבירו תמיכתם להוטו. מעבר תמיכה זה של השלטון הוביל לכך שכעת ההוטו הנחותים הפכו להיות השולטים ואילו הטוטסי שנתפסו כעליונים יותר לפני הפכו לנחותים. מהלך זה של השלטון הבלגי הגביר את האיבה והמתח בין שתי הקבוצות, בני ההוטו החלו פורעים בטוטסי, בקריאות נקמה על שנים של דיכוי.
בשנת 1960 אורגנו על ידי הבלגים הבחירות הראשונות במדינה אשר הובילו להשתלטות של בני ההוטו על מרבית התפקידים הממשלתיים במדינה.
לאחר קבלת העצמאות ברואנדה
ב-1969 היה גל התקפות נוסף על בני הטוטסי בגבולות רואנדה ולפי הערכות, בשנה זו נרצחו כ-20,000 טוטסי וכ-300,000 טוטסי ברחו מהמדינה למדינות שכנות.
באוקטובר 1990 פלשה לרואנדה החזית הפטריוטית הרואנדית (RPF), שנשלטה בידי הטוטסי, מבסיסה באוגנדה ובאה בתביעה להשיב את הפליטים הרואנדים למולדתם. הממשלה הצבאית של ז'ובנאל הביארימאנה, נשיא רואנדה בזמנו, הגיבה ברצח המוני של בני הטוטסי, בטענה שהם מנסים לשעבד מחדש את בני ההוטו.
ב-1994 בוצעה התנקשות בחייו של נשיא רואנדה ז'ובנאל הביארימאנה כאשר מטוסו יורט בעודו נוחת בקיגאלי. תקרית זו הייתה העילה המיידית לתחילתו של רצח העם ברואנדה, ובמהלך שלושת החודשים הבאים, הצבא וקבוצות מיליציה רצחו יותר מ-800 אלף בני טוטסי. עם פרוץ רצח העם חידשה החזית הפטריוטית הרואנדית (FPR) את מלחמתה נגד הממשלה של בני ההוטו. מנהיג ה-FPR פול קגאמה, בן לשבט הטוטסי, פיקד על כוחות החזית ממדינות שכנות כגון אוגנדה וטנזניה והוביל את כוחותיו לפלישה לרואנדה. המלחמה נמשכה כחודשיים, במקביל לרצח העם  שהתחולל אז, כיוון שלוחמי החזית היו מיומנים יותר בלחימה מבני ההוטו, ביולי 1994 הביסו כוחות ה-FPR את שלטון ההוטו ושמו קץ לרצח העם.
מאז 1994 אין אלימות פוליטית או אתנית בהיקף רחב ברואנדה, והיא משתקמת בהדרגה.
בשנת 1996, עקב פרוץ מלחמת קונגו הראשונה, שבו אלפי בני טוטסי לרואנדה.
החל משנת 2000, אומצה חוקה חדשה אשר אוסרת כל סוג של אפליה על רקע אתני במדינה. באותה שנה נערכו לראשונה בחירות חופשיות, שבהן ניצחה מפלגת החזית הפטריוטית הרואנדית (FPR) ומנהיגה פול קגאמה נבחר לנשיא.
ביטול ואיסור ההבחנות האתניות במדינה הוביל לתהליך של  שליטה מחודשת של הטוטסי, במהלכו כוח, כסף וידע נאגרים במפלגת השלטון. כתוצאה מכך, קבוצה קטנה של אליטת טוטסי מנצלת את חיסול האתניות כדי ליצור מונופול על הכוח במדינה, שכן אם לא קיימות ההבחנות האתניות הללו, אין צורך להתייחס לשאלות של ייצוג פוליטי ראוי ומשמעותי לאוכלוסיית הרוב. כדי להעניק מראית עין של אחדות לאומית שולבו בקבינט מספר שרים ממוצא הוטו, אולם זו הייתה טיפה בים. באמצע שנות ה-2000, מתוך 168 המשרות החשובות במדינה, 127 אוישו על ידי אנשי "החזית", כש-119 מתוכן אוישו על ידי טוטסי. במדינה שבה ההוטו מהווים כמעט 90 אחוז מהאוכלוסייה, נתונים אלו ממחישים שעדיין לאתניות חשיבות בקרב אליטת טוטסי קטנה.
הטוטסי במלחמת קונגו השנייה
בחודשים שלאחר רצח העם הגישו מדינות רבות סיוע הומניטארי לפליטים בני ההוטו שהתרכזו בעיקר במחנות במזרח זאיר (כיום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו). במהרה התברר כי רבים מאלו שזכו לסיוע היו שותפים לביצוע מעשי הטבח.
מפלגת החזית הפטריוטית של רואנדה, שנשלטה בידי בני הטוטסי, חששה מהתמקמות ההוטו במזרח זאיר, והחלה לספק נשק למיליציה הטוטסי בניאמולנגה, במזרח זאיר.
ב-1996 פרצה מלחמת קונגו הראשונה, שהביאה לנפילתו של רודן זאיר, מובוטו ססה-סקו. ב-1998 החליט הנשיא החדש שהדיח אותו, לורן קבילה, להתנער מחסותם של הכוחות הרואנדים שהעלו אותו לשלטון. בתגובה, מיעוט הטוטסי במזרח קונגו - בני שבט הבניאמולנגה - שהחלו להתכונן להתפרצות מחודשת של אלימות כלפיהם, פתחו במרד נגד שלטונו של קבילה והציתו את מלחמת קונגו השנייה.
בשלביה האחרונים של מלחמת קונגו השנייה, התבלט בשורות הכוחות שסייעו לבני הטוטסי לורן נקונדה, בן לשבט הטוטסי ואחד מוותיקי הלוחמים שנלחם נגד בני ההוטו מאז רצח העם ברואנדה. כשמיליציות ההוטו (ה"אינטרהמאווה") ברחו למזרח קונגו, ופעלו ממחנות הפליטים שסביב גומה, הבירה המחוזית, נקונדה לחם לצד כוחותיו של לורן קבילה כדי לתפוס את השלטון בקונגו ונהיה לגנרל. זמן קצר לאחר שקודם, האשים נקונדה את נשיא קונגו קבילה, בעידוד השנאה העדתית, ופרש מהצבא. נקונדה ונאמניו השתלטו על מחוז צפון-קיווּ המאוכלס ברובו בבני הטוטסי, השוכן במזרח המדינה על הגבול עם רואנדה. אזור זה, ביחד עם מחוז דרום קיוו, היוו את זירת ההתרחשות העיקרית של מלחמות קונגו השונות מאז אמצע שנות ה-90. משם, יצאו אנשיו לפעולות נגד בני ההוטו שפעלו באזור. עד שנת 2007 אנשי המיליציה של נקונדה, הצליחו לגייס אליהם חיילים וכוחות נוספים רבים אשר פעלו לרדיפה של בני ההוטו.
המיליציה של נקונדה ביצעה מעשים נרחבים של רצח, אונס ובזיזה של כפרים שלמים. הפעולות שהוביל נקונדה הובילו לבריחה של כרבע מיליון פליטים ולרצח של אלפים נוספים.
הזוועות שביצע צבאו של נקונדה הוכרו על ידי ארגוני זכויות אדם שונים כפשעי מלחמה.
לאחר קבלת העצמאות בבורונדי
בבורונדי, לאחר קבלת העצמאות, ההוטו  שנבחרו לשלוט ברואנדה טבחו בעשרות אלפי טוּטסִי. הטוּטסִי החליטו לעשות הכול כדי שגורלם לא יהיה דומה לגורלם של הטוּטסִי ברואנדה, על כן החלו להוציא להורג עשרות קצינים בני ההוּטוּ, ביצעו הפיכה צבאית כנגד המלוכה והחלו במדיניות של אפליה מחמירה כנגד ההוטו. המתיחות במדינה הובילה לרצח עם שביצעו בני הטוטסי בבני ההוטו בשנת 1972.
רצח העם הוביל לעשרים שנות שלטון של הטוטסי בבורונדי. בשנת 1991, בלחץ המערב, בוצעה רפורמה דמוקרטית ראשונה במדינה ונקבע מועד לבחירות. ביולי 1993 נבחר הנשיא ההוטו הראשון בבורונדי.
שלושה חודשים לאחר היבחרו נרצח הנשיא על ידי קצינים בני טוּטסִי. הרצח היה לטריגר למאורעות דמים נוספים, ביניהם רצח העם ברואנדה באפריל 1994.
שפה
הטוטסי, בדומה להוטו והטווא, דוברים בשפת הקינירואנדה (שפת בני רואנדה) ברואנדה, או בשפת הקירונדי כפי שהיא נקראת בבורונדי. שתי השפות הן ניבים שונים לאותה השפה ומשתייכות לקבוצת שפות הבנטו. כתוצאה מהשלטון הקולוניאלי הבלגי, חלק מהתושבים באזורים אלו דוברים צרפתית.
בני הטוטסי שהיו פליטים באוגנדה גם דוברי אנגלית ברובם.
שמות פרטיים יכולים להתבסס על אירועים, שירים או אמונות. השם "Ndagijiman" פירושו "האל הוא הרועה שלי", השם "Hakizumwami" פירושו "רק המלך יכול להציל" והשם "Muvunanyambo" שפירושו "מגן הפרות האציליות".
תרבות עממית
התרבות העממית הקבוצתית של הטוטסי כלל שירים, פתגמים, סיפורי עם ומעשיות. חלק מבני הטוטסי יודעים את שמות אבותיהם לפחות שישה דורות אחורה. רבים מאמינים שהם צאצאים למלך האגדי גיהנג'ה (Gihanga).
אחד מסיפורי הפולקלור מספר את סיפורו של סבגוגו אשר היה אדם עני אשר קיבל עזרה מהאל. האל ביצע נס וסיפק מזון לסבגוגו ומשפחתו, סבגוגו לא הסתפק ובכל פעם ביקש מהאל עוד. חמדנותו הובילה אותו למצב שבו לבסוף הוא איבד הכל.
דת
מרבית תושבי רואנדה ובורונדי נוצרים. אולם, מספר אמונות מסורתיות נשמרו.
הם מאמינים בבורא עתיק ששמו Imaana אשר לו הכוח להעניק בריאות ופוריות. הבורא נפרד מבני האדם וניתן לראות אותו באש קדושה, תופים מלכותיים וטקסים דתיים. דמויות נוספות הן Abazima – רוחות הקרובים המתים, תפקידם להעביר הודעות בין Imaana  לבני האדם. האמונה היא שAbazima יביאו מזל רע לאלו שלא יכבדו אותן ולכן אנשים מציעים מנחות ומתנות כדי להגן על עצמם מפניהן. כדי להבין את צורכי הרוחות משתמשים בני הטוטסי במגידי עתידות.
חגים וטקסים חברתיים
חגים ממלכתיים כמו יום העצמאות, תחילת השנה החדשה וחגים נוצריים מרכזיים נחגגים על ידי הטוטסי אך חגים מסורתיים שנחגגו בעבר בריקודים ונגינה בתופים כבר לא נצפים כיום.
הטקסים החברתיים של ההוטו והטוטסי דומים מאוד.
הטקס הראשון שמתקיים הוא טקס הענקת השם והוא מתבצע שבעה ימים לאחר הלידה.
נשואים מקבלים תוקף חוקי לאחר שמשפחת החתן משלמת למשפחת הכלה על כך שהם מאבדים את חלקה בכוח העבודה המשפחתי.
טקס הנישואין הוא הטקס היחיד שמסמל מעבר מילדות לבגרות.
מוות מצוין על ידי תפילות, נאומים ואיסורים על מגוון פעולות. בני משפחה קרובים אמורים להימנע מעבודה פיזית וקיום יחסי מין לאחר מוות של חבר משפחה. לאחר סיום תקופת האבל המשפחה עורכת משתה טקסי.
שירה ריקוד ותיפוף הם מרכזיים בחיי השבטים גם כיום, רבים מלחינים שירים לשלל מצבים שונים כמו שירי ציד, שירי ערש ושירים להלל את הבקר (ibicuba). מסורת טקסי תיפוף מלכותיים שהתבצעה בעבר על ידי קבוצות של רקדנים ומתופפים עדיין נשמרת.
לבוש
בעבר בני הטוטסי לבשו חלוקים אשר הובאו מחופי אפריקה. הנשים היו לבושות בחלוקים לבנים ומטפחות ראש לבנות. כיום סגנון הלבוש המערבי יותר נפוץ מהלבוש המסורתי.
מערכות יחסים וחיי משפחה
מעמד חברתי חשוב מאוד ברואנדה בורונדי. בין הסימנים המעידים על מעמדו של אדם הם יציבה, תנועות גוף וטון דיבור. מצופה מבני המעמד הגבוה לנהוג באצילות ולא לחשוף את רגשותיהם.
בעבר מרבית הנישואים היו בין בני אותו מעמד והיו מבוססים על יחסים בין המשפחות, כיום לבני הטוטסי יש את האפשרות לבחור את האדם עמו הם יבחרו להתחתן ללא תלות במעמד.
מרבית המפגשים נערכים בקבוצות במפגשים חברתיים, פגישות זוגיות הו יותר נדירות על אף שישנם גם בני טוטסי אשר מאמצים גישה מערבית ומבלים בזוגות.
תנאי מחיה
בתי טוטסי מסורתיים הם בקתות בצורת כוורות העשויות עץ, קנים וקש. כיום הבניה המודרנית נפוצה יותר ומתאפיינת בשימוש בחומרי בנייה מערביים.
השכלה
פחות ממחצית מהטוטסי ברואנדה ובורנדי יודעים קרוא וכתוב בשפת האם שלהם. אחוז קטן יותר יודע לקרוא ולכתוב בצרפתית.
משה בלאס
משה אבא בלאס (בפולנית: Moshe Aba Blass 1971–1896) היה שחמטאי יהודי-פולני, אלוף ורשה בשחמט, חבר המשלחת הפולנית (שזכתה במדליית ארד) לאולימפיאדת השחמט 1928 ואלוף השחמט של המכביה השנייה. אחיו הוא שמחה בלאס (סבו של אורי בלאס).
בלאס נולד בלומז'ה, אז באימפריה הרוסית ולאחר מלחמת העולם הראשונה בפולין לאביו יצחק מאיר בלאס ואימו שרה-דבורה לבית רוטנברג וב-1911 היגר לארצות הברית. ב-1924 חזר לפולין.
ב-1931 עלה לארץ ישראל בצורה בלתי לגאלית. מסיבה זו הוא לא נכלל במשלחות שחמטאיות של ארץ ישראל.
אספי
אָסָפִי (כך בערבית ספרותית: آسَفي; בערבית המקומית ובברברית: آسْفي/ⴰⵙⴼⵉ – אָסְפִי; בפורטוגלית: Safim – סָאפִים; בצרפתית: Safi – סָאפִי) היא עיר במערב מרוקו לחופי האוקיינוס האטלנטי, דרומית לקזבלנקה ומערבית למרקש. בעיר חיים כ-280,000 תושבים, ובמטרופולין שלה קרוב ל-800,000 תושבים. אספי היא עיר נמל שמהווה מרכז כלכלי לתעשיית הסרדינים של המדינה, ומקור ליצוא פוספטים, טקסטיל, קרמיקה ועוד.
יהודי אספי
עדויות לקיומם של יהודים באספי ישנן החל מהמאה ה-14, בתעודותיהם של סוחרים פורטוגלים שעברו באספי במסעיהם. ב-1488 היהודים סייעו לפורטוגלים לכבוש את העיר. באותה התקופה מנתה הקהילה כמאה משפחות, שהיו כעשירית מכלל תושבי העיר. גם בראשית המאה ה-16, כאשר הקאיד (השליט הברברי המקומי) החליט למרוד בפורטוגלים, סייעו היהודים לפורטוגלים להגן על העיר. היחסים בין הקהילה לבין פורטוגל היו מעולים, ומבני הקהילה שימשו בתפקידים מנהלתיים בחצר המלוכה. הפורטוגלים מינו לרב העיר את החכם אברהם בן זמרה, שהיה גם רופא ומדינאי.
ב-1550 נסוגו הפורטוגלים, אך אספי עדיין הייתה שער מרכזי למסחר בין מרוקו לבין אירופה, והיהודים נטלו חלק בפעילות המסחרית הענפה. גם בחצר השליטים מהשושלת הסעדית שימשו היהודים בתפקידי מינהל ודיפלומטיה.
בשנת 1765 נסגר נמל אספי בגלל עליית חשיבותה של העיר מוגאדור. ביוזמתו של יעקב בן עדי שריקי-דלוואנטה, נפתח הנמל מחדש והיהודים קיבלו שימוש בלעדי במתקניו.
בשלהי המאה ה־19 פעל בעיר רבי אברהם בן שבת, תלמיד חכם ומתורגמן, שמונה על ידי הסולטן סידי מוחמד למנהיג יהודי העיר, והיה מתורגמן של אחת הקונסוליות האירופאיות בעיר.
בשנת 1902 היו באספי 1,600 יהודים. העיר נעשתה לנמל הייצוא של מחצבי הרי האטלס, והקהילה שגשגה. ב-1903 הוקמה האגודה הציונית "אהבת ציון", ומזכירה היה הרב הראשי יעקב מרציאנו. חברת כל ישראל חברים פתחה בית ספר באספי ב-1912.
הקהילה הגיעה לשיא גודלה במהלך המאה ה־20: ב-1936 היו 3,654 יהודים וב-1955 היו כ-4000.
בתקופת העלייה ההמונית בשנות החמישים, היגרו רוב יהודי אספי לקנדה ולמדינות אירופה, וחלקם עלו לישראל. ומאז מספר היהודים הלך ופחת: ב-1960 הגיע מספר היהודים בעיר ל־1,434 וב-1968 נותרו פחות מ־700.
רבנים
במאה ה-16 מינו השליטים הפורטוגליים את הרב, הרופא והמדינאי אברהם בן זמרה, לרבם של יהודי אספי.
באספי פעלו מספר ישיבות, שבהן לימדו ר' יצחק גבאי בעל הפירוש לששה סדרי משנה "כף נחת", ר' יוסף בואנו די מסקיטה, ר' כליפה בן מלכא, ר' מסעוד קארוואליו ובנו ר' יהודה ור' אברהם סולטאן, שקברו משמש אתר עלייה לרגל.
במחצית השנייה של המאה ה-19 כיהן כרב קהילת אספי החכם ר' אברהם סיבוני, הקהילה שגשגה בהנהגתו. הוא נפטר בתחילת המאה העשרים. בתחילת המאה ה־20 כיהן הרב יעקב מרציאנו, שהיה גם מזכיר האגודה הציונית המקומית.
בתחילת שנות ה־60 של המאה ה־20 כיהן כרב העיר הרב יהודה שטרית, שכיהן לפני כן כרבה של אגאדיר, ומאוחר יותר כרבה של עפולה.
הרב יהושע מאמאן היה חבר בבית הדין באספי.
סלא
סלא או סאלי (בערבית: سلا ; בברברית: ⵙⵍⴰ; בצרפתית: Salé) היא עיר נמל בצפון-מערב מרוקו. העיר שוכנת על הגדה הימנית של הנהר בו רגרג, מול עיר הבירה רבאט. האוכלוסייה של העיר מונה כ-800 אלף תושבים נכון ל-2010.
בשנות החמישים של המאה העשרים הושקו ההפגנות הראשונות נגד הצרפתים בסלא, מה שגרם למרידות פוליטיות ברחבי המדינה שהביאו בסופו של דבר למרוקו לקבל את עצמאותה מצרפת בשנת 1956.
סלא הוקמה כהתיישבות פיניקית עתיקה מאות שנים לפני הספירה. לתקופה קצרה במהלך המאה ה-17 היא הייתה עיר-מדינה עצמאית (רפובליקת סלא), עד כיבושה וסיפוחה למרוקו העלאווית.
בעת ביקור בסלא, רצוי להקדיש את הזמן לביקור בכמה מהמונומנטים הדתיים העתיקים של העיר: מסגדים מרוקאים יפהפיים במרכז העיר מציגים בגאווה את המלאכה העתיקה של ייצור אריחים מרוקאים, המכונה בערבית zellige, המדרסה של המאה ה -14 המעוצבת בארכיטקטורה המלכותית הכוללת את מבנה בית הספר, חופי בו רגרג וסירות בצבעים עזים שפורקות את מלכודתם היומית.
יהדות סאלי
בסאלי הייתה קהילה גדולה, מהבולטות ביהדות מרוקו. הקהילה התפתחה בפרט לאחר גירוש ספרד. חלק ממגורשי ספרד שהתיישבו בסלה מצאו עצמם מתפרנסים, בהנהגת שמואל פלאג'י, מחיים כפיראטים כנגד ספינות ספרדיות ועם השנים גם ספינות בריטיות, ובימי שבת וחגים פסקו מהטלת אימתם על אויביהם. בין רבני העיר בראשית המאה ה-18 היו רב העיר הרב משה אלנקוואה, רבי חיים בן עטר הזקן, רבי משה בן צור ממגורשי ספרד, הרב אהרן הסבעוני מחבר הגהות ל"היכל הקודש" על הרמב"ם, הרב חיים ביבאס שכיהן גם כדיין בתטואן, הרב משה בוזגלו (אביו של הרב שלום בוזגלו), הרב יששכר אצראף שכיהן גם כרב עדת המערביים בירושלים וחתנו הרב רפאל אנקווה, שהיה לימים הרב הראשי הראשון למרוקו.
אשר ביטון
אשר ביטון (נולד בשנת 1971) הוא מנכ"ל משרד הדיגיטל הלאומי לשעבר.
ביוגרפיה
בסוף שנת 2017 הצטרף למשרד התקשורת כמנהל אגף תכנון והנדסת ספקטרום במינהל ההנדסה.
באוקטובר 2018, לאחר שהיה כבר חבר במועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין במשך כחצי שנה, נבחר לממלא מקום יו"ר המועצה על ידי שר התקשורת, איוב קרא.
במאי 2020 החליט השר דודי אמסלם למנות את ביטון למנכ"ל משרד הדיגיטל הלאומי. עם ביטול משרד הדיגיטל והפיכתו למערך הדיגיטל במשרד הכלכלה סיים אשר ביטון את תפקידו כמנכ"ל הראשון והיחיד של משרד הדיגיטל הלאומי.
השכלה
ביטון מחזיק בתואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה ובתואר שני במשפטים.
מטי יוגב
מטי (מרטין) יוגב (נולדה ב-22 בספטמבר 1966) היא פוליטיקאית ישראלית שכיהנה כחברת הכנסת מטעם הליכוד.
ביוגרפיה
מטי יוגב גדלה ברמת גן ולמדה בבית הספר אורט רמת גן ובאוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 2003 נבחרה למועצת המועצה האזורית עמק חפר ובה ישבה בראש הוועדה לקידום מעמד האישה. ב־2013 הגישה מועמדותה לראשות המועצה, אך לא זכתה בבחירות.
ניהלה את מטה הנשים של מפלגת קדימה וחברת מועצת המפלגה, וב־2008, לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, תמכה בבחירת ציפי לבני לראשותה. כמו כן, הייתה רכזת התיישבות בשרון במפלגת קדימה העולמית וחברת הוועד הפועל הציוני במוסדות הלאומיים מטעמה. בבחירות לכנסת התשע עשרה (2013) שובצה במקום ה־11 ברשימת קדימה, אך לא נבחרה.
בהמשך נבחרה למרכז הליכוד, ושובצה במקום ה־43 ברשימת הליכוד לכנסת ה-23. בשלהי כהונת כנסת זו, לאחר התפטרותו של זאב אלקין, כיהנה כחברת כנסת במשך כ-14 שבועות.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 הוצבה במקום ה-42 ולא נכנסה לכנסת.
חיים אישיים
נשואה למוטי ולהם 3 ילדים ו-3 נכדים והם תושבי בת חפר.
אסטרטגיית רבייה r/k
אסטרטגיית רבייה r/k הוא תאוריה מדעית ומונח באקולוגיה, המתייחס לשני סוגי התנהגויות רבייה וגידול צאצאים בטבע, על פי חוקי הברירה הטבעית. כל בעל חיים או צמח ושאר אורגניזמים מתרבה בצורה המתאימה לכושר הנשיאה של פרטים מסוגו בביומה בה הוא חי, באמצעות הפנוטיפ - המבנה של תכונות ה-DNA של כל יצור חי, אותו הוא יורש מאבותיו. הקבוצה הוגדרה בידי החוקרים רוברט ה. מקארתור ואדוארד וילסון בשנת 1967, על בסיס תנאי הרבייה של צמחים.
לרוב מונח זה קיבל ביקורת גדולה, אף שהיה פופולרי במשך שנות ה-70 וה-80, אז שימש כתאוריה היוריסטית.
שתי אסטרטגיות הרבייה הם:
לרוב המאפיין הקובע את אסטרטגיית הרבייה קשור לגודל היצור, אך הדבר לא נכון תמיד. צבי הים ותנין הים הענקיים וכן רוב העצים מייצרים יחדיו צאצאים רבים, רכים ופגיעים ומפוזרים באזורים שונים בטווח קצר. לעומתם יצורים קטנים יחסית כמו עטלפים, אלקיים, תוכים או קוליבריים מגדלים רק צאצא בודד הגדל לאיטו. גם מינים המקדישים זמן רב ללימוד הצאצא שלהם כמו הפרימטים מגדלים רק צאצא יחיד או שניים.
האסטרטגייה אינה נכונה על רוב היצורים ובכל זאת מציגה הסבר לקשר בין גודל בעל חיים לחלקו בחברה האקולוגית - מינים בעלי אסטרטגיית r הם לרוב קטנים יותר וכמותם באוכלוסייה גבוהה בהרבה מאשר המינים בעלי אסטרטגיית רבייה k. היוצאים מן הכלל הם האדם והחיות המבויתות שלו, אך בטבע היצורים הקטנים בעלי מסלול החיים המהיר עולים במספרם על הגדולים (ביניהם מיני המגה-פאונה) ואיטיי הרבייה. כתוצאה מכך מינים פגיעים, לרוב גדולים, המשתמשים באסטרטגיית רבייה k, קרנפיים למשל, עלולים להגיע לסכנת הכחדה בקלות וקשה להחזיר אותם לכמותם בשנים מעטות.
לואי פרטרידג'
לואי פרטרידג' (באנגלית: Louis Partridge; נולד ב-3 ביוני 2003) הוא דוגמן ושחקן אנגלי, הידוע בעיקר בתפקידו בתור וויקונט טקסברי בסרט "אנולה הולמס" (2020) מבית היוצר של נטפליקס ובהמשכו "אנולה הולמס 2" (2022), ובשל הופעתו בתור סיד וישס במיני-סדרה "פיסטול" (2022) מבית FX.
ביוגרפיה
פרטרידג' נולד ב-3 ביוני 2003 ברובע וונדסוורת' בלונדון. הוא ממוצא וולשי מצד אמו. יש לו אחות גדולה יותר ואחות צעירה יותר.
פרטרידג' למד בבית הספר היסודי מכינת דולוויץ' (אנ'). הוא שיחק רוגבי בצעירותו במועדון הספורט של באטרסי איירונסייד. לאחר מכן למד בבית הספר התיכון Alleyn's School, שם הצטיין במגמות צרפתית ואנגלית, והצטיין אף בלימודי קולנוע.
קריירה
פרטרידג' דיגמן בתצוגות רבות בין היתר עבור המותג פראדה.
בשנת 2014 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק בסרט הקצר "Beneath Water". פרטרידג' היה אחד הקמעות של אנגליה במשחק גביע העולם ברוגבי 2015 נגד ויילס, שנערך באצטדיון טוויקנהאם.
בשנת 2017 הוא הופיע בסרט הקולנוע "פדינגטון 2". בשנת 2019 הוא זכה להכרה בדמותו של פיירו דה מדיצ'י בעונה השלישית של סדרת הדרמה ההיסטורית "מדיצ'י" של רשת הטלוויזיה האיטלקית Rai 1.
בשנת 2020 פרטרידג' הופיע בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "אנולה הולמס" לצד מילי בובי בראון.
בינואר 2021 לוהק פרטרידג' לתפקיד סיד וישס במיני סדרת הטלוויזיה "פיסטול" שביים דני בויל עבור רשת FX. המיני-סדרה עלתה לשידור בבכורה ב-31 במאי 2022. באוקטובר אותה שנה לוהק לתפקיד במיני סדרה "Disclaimer".
בשנת 2022 שיחק בסרט ההמשך "אנולה הולמס 2". באותה שנה הופיע בסרט "The Lost Girls" בתפקיד פיטר פן.
המוזיאון להיסטוריה של הטבע (סטוקהולם)
המוזיאון הממלכתי להיסטוריה של הטבע (בשוודית: Naturhistoriska Riksmuseet) הוא מוזיאון בתחומי הביולוגיה והגאולוגיה שהוקם בפרוור מצפון לסטוקהולם בירת שוודיה בשנת 1819. המוזיאון הוא מבנה המוזיאון הגדול ביותר בשוודיה, והוא כולל גם את הקוסמונובה (Cosmonova), פלנטריום וקולנוע IMAX היחיד בצורת כיפה בשוודיה. בניין המוזיאון הנוכחי תוכנן על ידי האדריכל אקסל אנדרברי (Axel Anderberg), ונחנך ב-13 בנובמבר 1916. הוא שוכן באזור פֵסְקוֹטִי (Frescati) בתוך הפארק העירוני הלאומי המלכותי (Kungliga nationalstadsparken).
היסטוריה
זמן קצר לאחר שהוקמה האקדמיה המלכותית השוודית למדעים היא החלה לקבל פריטים מאספנים, ובאחת מהפגישות הראשונות הוחלט לרכוש מחסן לאחסונם. האוספים גדלו במהירות, אך ניזוקו תכופות מפגעי מזג האוויר וממעילות. תנאים טובים יותר נוצרו כאשר האקדמיה קיבלה בית משלה ב-1778, וכאשר אנדש ספרמן (Anders Sparrman; 1748–1820), תלמיד של קארולוס ליניאוס ומדען שהשתתף במשלחת השנייה של ג'יימס קוק, מונה למשגיח על האוספים שנה קודם לכן. ספרמן, הוחלף בשנת 1798 על ידי קונרד קוּאֵנְסֵל (Conrad Quensel), אשר תרם תרומות יקרות ערך לסדר המדעי ולרישום הפריטים.
חלק מהפריטים היו כמה אוספי מינרלים, אוספים אנטומולוגיים וזואולוגיים גדולים שמרשל החצר קאלה (שארלס) דֵה יָיר (Charles De Geer) העניק ב-1778, ועשבייה של רופא מחוזי בשנת 1785. בשנת 1801, נוספו על פי צו מלכותי אוספי טבע השייכים למלכה לואיזה אולריקה ואוחסנו בארמון דרוטנינגהולם. כבר בשנת 1784 הוחלט כי מוזיאון האקדמיה יהיה פתוח לקהל במקרים מסוימים וכי המנהל יציג את האוספים. אוּלוֹבְ צְוַוץְ' (Olof Swartz; 1807-1818) ניהל את המוזיאון כחלק מתפקידיו כמנהל הגן הבוטני Bergianska trädgården ומזכיר האקדמיה, וקיבל ב-1818 את יוהאן וילהלם דולמן (Johan Wilhelm Dalman) כאוצר מיוחד.
באותה עת בערך, העניק מרשל החצר גוסטב פון פַּאִיקוּל (Gustaf von Paykull), את אוספי הזואולוגיה העשירים שלו במתנה למדינה. המוזיאון הלאומי, שכלל בתחילה רק זואולוגיה, נבע ממיזוג אוספיו של פון פאיקול והאקדמיה השוודית למדעים בשנת 1819 (אם כי ייקח עוד מספר שנים עד שהן התמזגו פיזית).
בעקבות הצמיחה המהירה של האוספים החליטה האקדמיה לרכוש את ארמון ווסטמנסקה (Westmanska palatset) בשנת 1828. העברת המוזיאון למבנה זה בוצעה על ידי סוון נילסון (Sven Nilsson), שבמהלך תקופת הניהול שלו (1828–1831) הקים את מחלקות המוזיאון, שהוקדשו לפאונה הנורדית. בתקופתו (1831–1839) של בנגט פְרִיס (Bengt Fries) כאוצר, המוזיאון נפתח לציבור בנובמבר 1831. באמצעות הגדלת מענקי הממשלה בשנת 1841, הפך המוזיאון למוזיאון לתולדות הטבע, אם כי אוספי הבוטניקה והמינרלוגיה של האקדמיה השוודית למדעים לא נכללו אוטומטית. היו חמש מחלקות, שלכל אחת אוצר משלה. המוזיאון להיסטוריה של הטבע קיבל בהמשך מחלקות חדשות, למשל לאוספי בעלי חיים מאובנים בשנת 1864, לאוספי צמחים מאובנים בשנת 1885, ולאוספים האתנוגרפיים ב-1900.
המבנה
מתחם הבניין הגדול של המוזיאון הלאומי הוקם בשנים 1907–1916 על פי שרטוטיו של האדריכל אקסל אנדרברי. המוזיאון עצמו כלל במקור חמישה אגפים משולבים, בהם שוכנים מחלקות המוזיאון השונות. אחד החלקים הראשונים שהושלם היה מה שמכונה "מוזיאון הלווייתן" (Hvalmuseet), ובו הוצגו שלדים. הוא נפתח בשנת 1908.
המוזיאון נחנך ב-13 בנובמבר 1916, ונוהל על ידי האקדמיה עד 1965.
הבניין בנוי מלבנים בסגנון קלאסי, אפילו חדרי מדרגות והפרוזדורים עוצבו על ידי האדריכל בצורה ראוותנית, בעוד שאולמות התצוגה תוכננו בסגנון פשוט יותר. הקירות בנויים בעיקר מלבני הֶלְסִינְבּוֹרִי (Helsingborgstegel) אדומים והמשקופים והכרכובים של החלונות עשויים גרניט בהיר. הגגות מכוסים ברעפים מזוגגים שחורים, והכיפה מחופה בלוחות נחושת.
האדריכלות של אנדרברי הושפעה מהגרסה השוודית לסגנון הבארוק המכונה "סגנון קרולינסק" (Karolinsk stil), שהותאמה לסגנון האר-נובו של אותה תקופה. החלק המרכזי בבניין הוא מגדל המסתיים בכיפה בגובה 25 מטרים, המאפשרת מעבר של אור יום לכל הקומות עד לאולם הכניסה. במקור נועד המגדל להדגים את מטוטלת פוקו. בשנת 1993 נוסף למבנה המוזיאון אגף שישי המכיל את הקוסמונובה, הפלנטריום הגדול ביותר בשוודיה, שהוקם בחצר בצד הצפוני. בנוסף לבניין הראשי, נבנו שני בתי מגורים מעץ למנהלים, המכונים "הווילות השחורות".
ניהול וחזון
החוקרים העובדים במוזיאון ממפים את היחסים בין המינים והמגוון שלהם, חוקרים את מבנה הסלעים או מראים כיצד אנו, בני האדם, משפיעים על הטבע סביבנו. עשרה פרופסורים מובילים את העבודה יחד עם צוות מדעי וטכני. מעל ארבע מאות חוקרים אורחים מגיעים למוזיאון מדי שנה. במוזיאון עובדים כארבעים דוקטורנטים.
במחלקת המחקר מנוהלים כמה פרויקטים בינלאומיים ובהם GBIF שוודיה, ו-FishBase.
מייגן ג'נדריק
'''מייגן מ. ג'נדריק-קוואן (באנגלית: Megan M. Jendrick-Quann'''; נולדה ב-15 בינואר 1984) היא שחיינית עבר אמריקאית. אלופה אולימפית (סידני 2000) במשחה ל-100 מטר חזה וסגנית אלופת העולם (מלבורן 2007) במשחה ל-200 מטר חזה. במהלך הקריירה שלה היא זכתה ב-13 תוארי אליפות ארצות הברית, קבעה 4 שיאי עולם ו-27 שיאי ארצות הברית.
1998
באליפות ארצות הברית שנערכה בכלוביס, קליפורניה בשנת 1998 היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה.
1999
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בסידני 1999 זכתה ג'נדריק בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:03.09 דקות, לפני אוסטרליה (4:05.74 דקות) ויפן (4:07.14 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:08.54 דקות, אחרי שיאנית העולם פני היינס מדרום אפריקה (1:07.08 דקות) ולפני בת ארצה כריסטי קאוול (1:08.56 דקות).
אלופה אולימפית ושיאנית עולם
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה ג'נדריק בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.05 דקות, לפני לייזל ג'ונס מאוסטרליה (1:07.49 דקות) והאלופה היוצאת פני היינס (1:07.55 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם ברברה בדפורד, ג'ני תומפסון ודארה טורס בשיא עולם חדש של 3:58.30 דקות, לפני אוסטרליה (4:01.59 דקות) ויפן (4:04.16 דקות).
מדליית כסף במשחה שליחות באליפות עולם
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ב-2001 היא זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם נטלי קוגלין, מרי דסנזה וארין פניקס בתוצאה של 4:01.81 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא אליפות חדש של 4:01.50 דקות ולפני הרפובליקה העממית של סין (4:02.53 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 31.55 שניות ובמקום חמישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:08.80 דקות.
2005
באוניברסיאדה שנערכה באיזמיר, טורקיה בשנת 2005 היא זכתה ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חזה ב’וצאה של 30.88 שניות, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:08.20 דקות, לפני בת ארצה רבקה סוני (1:08.77 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב (4:07.00 דקות).
2006
באליפות הפאן פסיפיק שנערכה בויקטוריה, קולומביה הבריטית, קנדה 2006 זכתה ג'נדריק במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.58 דקות, אחרי בת ארצה טרה קירק (1:07.56 דקות) ולפני שרה קסוליס מאוסטרליה (1:08.12 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:27.98 דקות
סגנית אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה במלבורן, אוסטרליה במרץ 2007 היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה ביחד עם קירסטי בלפור בריטניה בתוצאה של 2:25.94 דקות, אחרי לייזל ג'ונס (2:21.84 דקות).
2008
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) היא זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות.
חיים אישיים
ג'נדריק נשואה לסופר האמריקאי נייתן ג'נדריק. לזוג שני ילדים בן, דית'ן (2011), ובת, סידני (2014).
המהומות בסווטו
המהומות בסווטו (באנגלית: Soweto uprising) היו סדרת של מחאות שהובלו על ידי תלמידים מבתי ספר שחורים בדרום אפריקה, שהחלו ב-16 ביוני 1976. סטודנטים ממספר רב של בתי ספר בסווטו החלו למחות ברחובות בתגובה להחלטת השלטון ללמד בשפת האפריקאנס בבתי-הספר המקומיים. לפי ההערכות כ-20 אלף תלמידים לקחו חלק במחאות. המפגינים נתקלו באלימות משטרתית קשה. ההערכות נעות בין 176 הרוגים, עד לכ-700 הרוגים. מספר הפצועים עמד על למעלה מאלף אנשים. לזכר אירועים אלה מציינים בדרום אפריקה חג ציבורי ב-16.6, בשם יום הנוער. המהומות בסווטו היוו נקודת מפנה חשובה בהיסטוריה של דרום אפריקה כי הן גרמו להתעוררות ותגובות עולמיות כנגד משטר האפרטהייד.
הגורמים למהומות
תלמידים בתיכונים המיועדים לשחורים בדרום אפריקה בסווטו, מחו נגד צו משנת 1974 (Afrikaans Medium Decree), שאילץ את כל בתי הספר השחורים להשתמש באפריקאנס ובאנגלית (שפות האוכלוסייה הלבנה במדינה), בתערובת של 50-50 כשפות ההוראה. בעוד שכל בתי הספר השחורים היו צריכים ללמד בשתי השפות אפריקאנס ואנגלית, תלמידים דרום אפריקאים לבנים למדו מקצועות בשפת האם שלהם. הצו נתקל בעוינות רבה מצד השחורים, בין היתר מפני שדזמונד טוטו שהיה כומר דרום אפריקאי ואחד ממנהיגי מאבק השחורים באפרטהייד, כינה את האפריקאנס כ"שפה המדכאת". שינוי שפת ההוראה אילץ את התלמידים להתמקד בהבנת השפה במקום בחומר הנלמד, מה שגרם לניתוח ביקורתי של התוכן להיות קשה מאוד עבורם, ופגע בחשיבה ביקורתית. העוינות הלכה והתגברה עד ל-30 באפריל 1976, כאשר ילדים בבית ספר באורלנדו, סווטו, פתחו בשביתה וסירבו ללכת לבית הספר. המרד הזה לאחר מכן התפשט לבתי ספר רבים בסווטו. תלמידים שחורים בדרום אפריקה מחו מפני שהם האמינו כי הם ראויים ליחס וללימוד שווה לדרום אפריקאים לבנים. התלמידים הקימו וועד פעולה (שנודע לימים כמועצה המייצגת של תלמידים בסווטו), אשר ארגנה עצרת המונים ב-16 ביוני על מנת להשמיע את קולם.
ההתנגדות
בבוקר ה-16 ביוני 1976, בין 10,000 ל-20,000 תלמידים שחורים הלכו מבתי ספרם לאצטדיון של אורלנדו, סווטו, לעצרת המחאה נגד לימודים בשפת אפריקאנס בבתי הספר. תלמידים רבים שהשתתפו במחאה הגיעו לבית הספר באותו הבוקר ללא ידע מוקדם על המחאה, אך עדיין הסכימו להיות מעורבים בה. המחאה תוכננה על ידי וועד הפעולה של המועצה המייצגת של הסטודנטים בסווטו (SSRC), בתמיכת "תנועת התודעה השחורה" הרחבה יותר. מורים בסווטו תמכו גם כן בצעדה. תלמידים מתיכון מוריס איזקסון הצטרפו לתלמידים אחרים שצעדו מתיכון נלאדי. התלמידים החלו בצעדה רק כדי לגלות כי המשטרה חסמה את המסלול בו תכננו לצעוד. מנהיג וועד הפעולה ביקש מהמפגינים לא להתגרות במשטרה והצעדה נמשכה במסלול אחר, ובסופו של דבר הסתיימה ליד תיכון אורלנדו. התלמידים שרו והניפו שלטים עם סיסמאות שונות. המשטרה שיסתה את כלביה במפגינים, שבתגובה הרגו את הכלבים, ואז החלה המשטרה לירות ישירות על התלמידים. בין התלמידים הראשונים שנורו למוות בתיכון המערבי באורלנדו היו האסטינגס נ'דלובו בת ה-15, והקטור פיטרסון בן ה-13. הצלם סם נזימה צילם תמונה של פיטרסון הגוסס, והתמונה הזו הפכה לסמל המהומות בסווטו. התקפות המשטרה על המפגינים המשיכו ו-23 בני אדם נהרגו ביום הראשון של המחאות. האלימות הסלימה והמפגינים החלו להתקיף עסקים ומוסדות ממשלתיים, אך עם רדת החשיכה האלימות שככה. ניידות וכלי רכב משוריינים של המשטרה סיירו ברחובות במשך כל הלילה. מרפאות חירום הוצפו בפצועים. המשטרה ביקשה כי בית החולים יספק רשימה של כל הפצועים מפצעי ירי על מנת להעמידם לדין בגין התפרעות, מנהל בית החולים העביר את הבקשה הזו אל הרופאים, אך הרופאים סירבו ליצור רשימה כזו. ב-17 ביוני נפרסו בסווטו 1500 שוטרים. הם נסעו ברכבים משוריינים כשמסוקים צופים על האזור מלמעלה. צבא דרום אפריקה היה בכוננות כאמצעי טקטי על מנת להראות כוח צבאי.
נפגעים
בדרך כלל מוערך כי נהרגו 176 מפגינים, אך ישנן הערכות שמדברות על עד כ-700 הרוגים. הממשלה באותה העת טענה שרק 23 מפגינים נהרגו. ההבדלים בין הנתונים נובעים מאופי המקורות שמהם הגיעו. לשלטון הלבן באותה תקופה היה אינטרס להקטין את ממדי התופעה, בעוד שלכוחות ההתנגדות היה אינטרס הפוך.
במהומות נהרגו שני לבנים, אחד מהם, ד"ר מלוויל אדלשטיין, יהודי אורתודכסי שעבד במחלקת הרווחה ביוהנסבורג ותרם רבות לשכונות בסווטו.
לאחר המהומות
לאחר המרד התבסס התפקיד של ה-ANC כמוביל המאבק נגד האפרטהייד, כיוון שהיה הגוף שמסוגל לתעל ולארגן בצורה הטובה ביותר סטודנטים המבקשים לסיים את שלטון הדיכוי. למרות שהרעיונות של "תנועת התודעה השחורה" היו חשובים ביצירת האקלים שנתן למפגינים את האמון למחות, ה-ANC הצליח להשתלט על השיח נגד האפרטהייד בקרב השחורים, דווקא בזמן שנלסון מנדלה שהיה הדמות המשמעותיות ביותר בהתנגדות השחורה נגד האפרטהייד, מרצה מאסר עולם בכלא ברובן איילנד. דרום אפריקאים לבנים רבים זעמו על פעולות הממשלה בסווטו, וכשלוש מאות סטודנטים לבנים מאוניברסיטת ויטווטרסראנד צעדו במרכז יוהנסבורג כמחאה על הרג המפגינים, אליהם הצטרפו פועלים שחורים שפתחו בשביתה ככל שהמחאה התקדמה. מהומות גם פרצו בעיירות השחורות (טאונשיפס) של ערים אחרות בדרום אפריקה.
תגובה בינלאומית
תמונות של המהומות התפשטו בכל רחבי העולם, וזעזעו מיליונים. התמונה של גופתו של הקטור פיטרסון, שצולמה על ידי צלם העיתונות סם נזימה, גרמה לזעם והביאה לגינוי בינלאומי של ממשלת האפרטהייד. מועצת הביטחון של האו"ם העבירה את "החלטה 392" אשר גינתה בחריפות את התקרית ואת ממשלת האפרטהייד. שבוע לאחר פרוץ המרד, הנרי קיסינג'ר, מזכיר המדינה של ארצות הברית, נפגש עם נשיא מדינת דרום אפריקה ג'ון פורסטר במערב גרמניה כדי לדון במצב ברודזיה, אבל המהומות בסווטו לא נכללו בדיונים שלהם. קיסינג'ר ופורסטר נפגשו שוב בפרטוריה בספטמבר 1976, כשסטודנטים בסווטו ובמקומות אחרים מחו על כך, ובתגובה ספגו ירי מצד המשטרה. פעילים של ה-ANC שהיו בגולה נקראו לביצוע פעולה בינלאומית והגברת הסנקציות הכלכליות נגד דרום אפריקה.
השלכות
בתחילת 1978 ההתקוממות בסווטו התרסקה, בעיקר עקב חוסר שיתוף פעולה של המבוגרים השחורים עם הצעירים. הדבר הוביל להגירה המונית של אלפי צעירים שעזבו את דרום אפריקה בחיפוש אחר בית פוליטי אחר. המאורעות בסווטו השפיעו מאוד על ה-ANC. הם ירשו את תוצאות הפופוליזם של סטיב ביקו וקיבלו אליהם צעירים רבים שחיפשו בית פוליטי לאחר המהומות. הם הגיעו לתובנה כי מאבק מוצלח צריך להיות מכוון לפעילות עירונית ולא פזור ביחידות גרילה. אירועי 1976 החיו מחדש את הארגון ומספר חברי הלחימה של ה-ANC התרחב. לראשונה מאז שנות ה-60 היה להם הכוח להקים יחידות גרילה. 'מחזור 1976' החדיר חשיבה חדשה לאמנה של ה-ANC והייתה התייחסות רבה לרעיונותיו של ביקו. המהומות בסווטו היוו טריגר לסקירה אסטרטגית של ה-ANC בשנים 1978–1979. המסקנה הייתה כי יש לשים דגש רב יותר על פעילות פוליטית מאשר צבאית. ה-ANC הבינו כי המאבק הצבאי נכשל והעדיפות למאבק מזוין תמה, הם פנו לגיוס והסברה פוליטית. הם קידמו מעמדות של קבוצות אתניות שונות למען הרעיון של מאבק מהפכני. הם התפרסו ברחבי המדינה במטרה להגיע לכמה שיותר אנשים. אך למרות זאת הדגש הפוליטי לא בא לחלוטין במקום מאבק מזוין. שינוי זה בתפיסה של ה-ANC היווה את אחד התמריצים להקמת ארגון ה-UDF. סטיב ביקו נרצח במהלך חקירתו על ידי המשטרה, והפך לאחת הדמויות המזוהות ביותר במאבק נגד האפרטהייד. הרצח שלו בסופו של דבר היה אחד הגורמים המשמעותיים להתארגנות הבינלאומית נגד דרום אפריקה. במהלך ועדת האמת והפיוס הומלץ להעמיד לדין אנשים אך רובם לא עמדו לדין בכלל, רוצחיו של סטיב ביקו לעומת זאת הואשמו בסופו של דבר. המהומות בסווטו היוו את נקודת ההתחלה של סוף שלטון האפרטהייד.
הספר של מרים טלאלי Amandla שהוקדש לאירוע הוצאה לאור בדרום אפריקה בשנת 1980 ונאסר זמן קצר לאחר פרסומו.
טוטסי (סרט)
טוטסי (באנגלית: Tootsie) הוא סרט קולנוע קומי-רומנטי משנת 1982. בסרט מככבים דסטין הופמן, ג'סיקה לאנג, טרי גאר, דבני קולמן, צ'ארלס דרנינג, ביל מארי וסידני פולאק, שהוא גם במאי הסרט.
בשנת 1998 הגדירה ספריית הקונגרס את הסרט כסרט בעל "חשיבות תרבותית". שיר הנושא של הסרט - "It Might Be You", שנכתב על ידי סטיבן בישוף זכה להצלחה רבה בארצות הברית.
גרסת מחזמר בימתית של הסרט עלתה על במות ברודוויי באביב 2019.
עלילת הסרט
מייקל דורסי (המגולם על ידי דסטין הופמן) הוא שחקן מוערך ופרפקציוניסט המתקרב לגיל הארבעים. דורסי לא מוצא עבודה - אף מפיק אינו רוצה להעסיקו בשל הפרפקציוניזם שלו. סוכן השחקנים שלו, ג'ורג' פילדס (המגולם על ידי הבמאי, סידני פולאק), מציין כי דורסי פוטר אף מפרסומת לעגבניות מאחר שסירב לשחק עגבנייה יושבת מאחר שהדבר נראה לו "לא הגיוני". לאחר ארבעה חודשים בהם חיפש עבודה בלא הצלחה, דורסי שומע מחברתו הטובה סנדי לסטר (המגולמת על ידי טרי גאר) כי אופרת הסבון "Southwest General" מחפשת שחקניות. דורסי מחליט להתחפש לאישה ולנסות להתקבל לתפקיד כאשר הוא מזדהה בשם דורותי מייקלס.
מייקל התקבל לתפקיד, מתוך כוונה לשחק באופרת הסבון זמן קצר, עד אשר יאסוף די כסף לשלם את חובותיו, אולם הוא זוכה לפופולריות רבה בתפקיד מנהלנית בבית החולים, ומפיקי הסדרה לוחצים עליו לחתום על חוזה ארוך טווח.
חברתו של מייקל, סנדי, תופסת אותו לובש את בגדיה, ויחסיהם מסתבכים. במקביל נמשך מייקל לג'ולי ניקולס (המגולמת על ידי ג'סיקה לאנג), שחקנית ואם חד הורית לתינוקת, המשתתפת עמו באופרת הסבון. כאשר מייקל (בדמותו הוא) מנסה להתחיל עם ג'ולי, היא דוחה את חיזוריו. שחקן נוסף בצוות, ג'ון ואן הורן (המגולם על ידי ג'ורג' גריינס), מתאהב בדורותי, וכך גם אביה של ג'ולי ניקולס - לס (המגולם על ידי צ'ארלס דארנינג). לס אף מציע נישואים לדורותי.
מייקל מחליט לסיים את העמדת הפנים, וכאשר מצולמת סצנה בשידור חי, מייקל מאלתר ומגלה לכולם כי הוא למעשה אחיה התאום של דורותי, ומסיר מעליו את הפאה.
פרסים
ג'סיקה לאנג זכתה בפרס האוסקר בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר עבור תפקידה בסרט. כמו כן, הסרט היה מועמד לפרסי אוסקר ב-9 קטגוריות נוספות: הסרט הטוב ביותר, הבימוי, השחקן הטוב ביותר, שחקן המשנה הטוב ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר, שיר הנושא הטוב ביותר, הפסקול, הצילום והעריכה.
בנוסף, הסרט זכה בשלושה פרסי גלובוס הזהב, בקטגוריות הסרט הקומי/מוזיקלי הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר בסרט קומי/מוזיקלי (דסטין הופמן) ושחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט קולנוע (ג'סיקה לאנג), והיה מועמד לשני פרסים נוספים, בקטגוריות הבמאי הטוב ביותר והתסריט הטוב ביותר.
צילום הסרט
בעת צילומי הסרט התעקש דסטין הופמן כי הבמאי, סידני פולאק, יגלם את דמות הסוכן. פולק סירב בתחילה, אולם לאחר התעקשות מרובה מצד הופמן הסכים לגלם את הדמות. חלק מסצנות הסרט צולמו במסעדה הידועה חדר התה הרוסי שבניו יורק.
הצלחת הסרט
הסרט זכה להצלחה רבה, ובשבוע הראשון להצגתו גרף $5,540,470. בסך הכול הסרט גרף בבתי הקולנוע סך של $177,200,000 והיה לקומדיה הרווחית ביותר שהופקה בשנת 1982.
מחזמר
בשנת 2018 הועלה מחזמר בעל אותו שם המבוסס על הסרט בשיקגו. המחזמר הועלה בברודוויי בשנת 2019.
רפובליקת סלא
רפובליקת סלא הייתה עיר-מדינה עצמאית של ברברים ששכנה על חופי מרוקו במאה ה-17. הרפובליקה הייתה מוקד פיראטי בים התיכון במהלך קיומה. העיר סלא עצמה היא עיר עתיקה, עוד מן התקופה הפיניקית.
ראשיתה של העיר בהגירת אוכלוסייה מספרד הנוצרית, לאחר צו גירוש שהטיל פליפה השלישי, מלך ספרד בשנת 1607 על המוריסקוס מספרד. המוריסקוס - צאצאי המוסלמים שבחרו להתנצר בעת צווי הגירוש מ-1502 והלאה, במקום לעזוב את ספרד - לא הצליחו להיטמע בעיר רבאט בגלל הבדלי השפה, התרבות והדת. במקום זאת, הם הקימו את העיר סלא על גדתו השנייה של שפך הנהר בו רגרג. העיר הפכה במהרה למוקד לפיראטים, בעיקר ממוצא ברברי.
בשנת 1627, תושבי העיר תבעו את עצמאותם מהסולטאן זידאן אל נאסיר, וסירבו לשלם את מיסיהם. הרפובליקה שהוקמה נוהלה על ידי דיואן, מועצה בת 12–14 חברים הנבחרים מחדש בכל שנה, מושל ומפקד הנמל. לאחר מלחמת אזרחים ב-1630, שונתה שיטת הממשל, הדיואן הורחב (כשמחצית ממנו היו נציגי תושבי העיר אורנצ'וס ומחצית אנדלוסים) ל-16 נציגים, ומינוי מנהיג לאנדלוסים.
עצמאותה של הרפובליקה הסתיימה ב-1668, כאשר הסולטאן מולאי אל ראשיד, מייסד השושלת העלאווית, כבש את המדינה.
בספר הפופולרי "רובינזון קרוזו", קרוזו נשבה בידי שודד הים "הטורקי", ונמכר לעבדות ברפובליקה.
צ'ט קולבר
צ'סטר ג'ון "צ'ט" קולבר (באנגלית: Chester John "Chet" Culver; נולד ב-25 בינואר 1966) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושלהּ ה-41 של מדינת איווה בשנים 2007–2011. קולבר, חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן טרם היבחרו לתפקיד המושל כמזכיר המדינה של איווה בין השנים 1999–2007. ב-2010 הפסיד בבחירות אל כהונה שנייה למושל לשעבר טרי ברנסטאד.
ביוגרפיה
קולבר נולד בוושינגטון הבירה, בנם של אן (לבית קופר) וג'ון קולבר, לשעבר חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם איווה. קולבר למד בבית הספר התיכון בת'סדה-צ'בי צ'ייס שבבת'סדה במרילנד, בטרם החל את לימודיו הגבוהים בווירג'יניה טק על בסיס מלגת פוטבול. בשנת 1988 השלים לימודי תואר ראשון במדע המדינה, ומאוחר יותר — בשנת 1994 — קיבל תואר שני בחינוך מאוניברסיטת דרייק.
בתום לימודיו הגבוהים עבר קולבר לאיווה ועבד כחבר סגל במפלגה הדמוקרטית במדינה. הוא עבד עם בוני קמפבל במסע הבחירות שלה לתפקיד התובע הכללי באיווה, ושימש מנהל שטח. קודם לכו, עבד קולבר כשדלן תחת הדרכתו של בעלה של קמפבל. בין השנים 1991–1995 עבד קולבר כעורך דין לענייני צרכנות וסביבתנות במשרד התובע הכללי. לאחר שסיים לימודי תואר שני, הוא החל לעבוד כמורה בדה מוין. תחילה עבר קולבר בתיכון ע"ש תיאודור רוזוולט ולאחר מכן בתיכון ע"ש הרברט הובר, כמורה להיסטוריה. עוד במסגרת קריירת ההוראה שלו היה קולבר מאמן פוטבול לתלמידי כיתות ח'.
בשנת 1998 התמודד קולבר לתפקיד מזכיר המדינה של איווה, וניצח. בגיל 32 הוא היה אז מזכיר המדינה הצעיר ביותר בכל ארצות הברית. הוא נבחר לקדנציה שנייה בשנת 2002 בפער גדול. בזמן שכיהן בתפקיד זה, הוא הקים את "מועדון המודעות הפוליטית של איווה", ששאף לדחוף תלמידי תיכון להיות בעלי מוטיבציה להשתתפות בחיים הפוליטיים כאשר הגיעה להם זכות הצבעה. במהלך כהונתו קיבל קולבר שבחים על מודרניזציה של המשרד, הגברת רישום מצביעים והבטחת נגישות לבוחרים בעלי נכות.
היבחרו של קולבר בבחיות 2006 למושל איווה סימן את הפעם הראשונה בה הדמוקרטים שלטו בו זמנית הן ברשות המבצעת והן ברשות המחוקקת של איווה מאז מושב בית המחוקקים של המדינה בשנים 1965–1967. קולבר הוא גם המושל הדמוקרטי הראשון של איווה מאז 1937 שנבחר לרשת דמוקרטי אחר, האחרון לעשות זאת היה נלסון קראשל. אחת החקיקות הראשונות של קולבר הייתה חקיקה להקלת מגבלות על מחקר בתאי גזע עובריים. לפי NPR, חקיקה זו אפשרה לחוקרי רפואה ליצור תאי גזע עובריים באמצעות שיבוט, אך אוסרת על שיבוט של רבייה אנושית. קולבר אמר כי ביטול האיסור "יעניק תקווה לסובלים ממחלות כמו סרטן, סוכרת, אלצהיימר ופרקינסון". קולבר הציע גם להקציב 12.5 מיליון דולר אמריקני להקמת מרכז מחקר בתאי גזע באוניברסיטת איווה.
בשנת 2010 התמודד קולבר לתקופת שנייה, ביחד עם עמיתתו למירוץ, פטי ג'אדג', סגנית המושל המכהנת. טרי ברנסטאד, מושל איווה לשעבר, גבר עליו בבחירות אלה עם 52.8% מקולות הבוחרים, בעוד קולבר גרף 43.2% מהקולות.
ויליאם דן מוזלי
ויליאם דן מוזלי (באנגלית: William Dunn Moseley; 1 בפברואר 1795 – 4 בינואר 1863) היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, יליד קרוליינה הצפונית. מוזלי כיהן כמושל פלורידה הראשון מ-1845 עד 1849. הוא הוביל להקמת ממשלת פלורידה הראשונה.
ראשית חייו ולימודיו
ויליאם דן מוזלי נולד ב-1 בפברואר 1795 ב שבקרוליינה הצפונית. הוא היה בנם של מתיו ואליזבת' הרינג מוזלי. הוריו בנו את המקום שבו נולד. ויליאם ואביו היו צאצאים רחוקים של ויליאם מוזלי, שהיגר לוירג'יניה ב-1649 ובנה את היישוב גריניץ' סמוך לנורפוק, על גדות. מוזלי היה ממוצא אנגלי.
מוזלי למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, והשיג בה את התואר הראשון ב-1818. ב-1821 קיבל תואר שני מהאוניברסיטה. בעת ששהה באוניברסיטה, מוזלי היה שותפו לחדר של ג'יימס פולק, שיהיה לימים נשיא ארצות הברית.
נישואיו ומשפחתו
ב-1822 נישא מוזלי לסוזן היל. לזוג נולדו שישה ילדים: ויליאם גרין מוזלי, אליזבת' היל מוזלי, סוזן היל מוזלי, אליס היל מוסלי ומתיו מוסלי. סוזן היל נפטרה במרץ 1842, לאחר שהמשפחה עברה לגור בטריטוריית פלורידה.
קריירה
ב-1817 הפך לחונך באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, שם הוא למד בעברו. לאחר שסיים ללמוד משפטים, התקבל מוזלי ללשכת עורכי הדין בוילמינגטון. כמו עורכי דין רבים באותה התקופה, מוזלי לא עסק בעריכת דין גרידא: הוא היה גם חקלאי ומורה בבית ספר.