cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אקסטרה תחבורה ציבורית
היסטוריה
באפריל 2021 זכתה חברת "אקסטרה תחבורה ציבורית" במכרז להפעלת התחבורה הציבורית העירונית בנתניה.
באוקטובר 2021 זכתה החברה במכרז להפעלת התחבורה הציבורית בצפון ירושלים.
ב-7 בינואר 2022 החלה החברה בהפעלת הקווים העירוניים בנתניה במקומה של "אגד תעבורה".
ב-16 בספטמבר 2022 החלה החברה בהפעלת אשכול צפון ירושלים, כשהיא משיקה שני קווים ראשונים. מאז מועד זה, ביצעה החברה עוד מספר פעימות שבהן התווספו קווים וכיום היא מפעילה 10 קווים בצפון ירושלים.
צי האוטובוסים
כעת מפעילה את התחבורה הציבורית בנתניה בעזרת 196 אוטובוסים. בנוסף מפעילה אקסטרה את התחבורה הציבורית בירושלים באופן מדורג בכל אשכול צפון ירושלים.
הרפורמה בתחבורה הציבורית בנתניה
ב-19.8.2022 הוצאה לפועל הרפורמה בתחבורה הציבורית בנתניה, שתוכננה על ידי הרשות הארצית לתחבורה ציבורית ומשרד התחבורה. במסגרת רפורמה זו החלה אקסטרה להפעיל 60 אוטובוסים חשמליים, בנוסף לאלו שפעלו בעיר במחצית השנה הראשונה לפעולתה בנתניה. הרפורמה בתחבורה הציבורית כללה 15 קווים חדשים, שינוי מסלול ב-3 קווים, ביטול של 23 קווים, 2 קווים שנותרו ללא שינוי במסלול או בלו"ז, קו אחד עם תגבור תדירות ו-3 קווים שמספרם השתנה (קווי התלמידים ללא שינוי במסלול ובלו"ז).
במסגרת הרפורמה והתווסף קו 71, המופעל על ידי מיניבוסים, ב-1.12.2022. קו זה מעניק שירות תחבורה ציבורית לשכונות שבהן אוטובוסים התקשו לעבור.
והתווסף קו 72, המופעל על ידי מיניבוסים, ב-26.2.2023. קו זה מעניק שירות תחבורה ציבורית לשכונות שבהן אוטובוסים התקשו לעבור.
הרפורמה בתחבורה הציבורית בירושלים
במסגרת הרפורמה בתחבורה הציבורית בירושלים הכוללת העברת קווים של חברת אגד לחברות אחרות, עברו לחברת אקסטרה מספר קווים. על פי דברי החברה עד שנת 2024 החברה תחזיק בכלל קווי אשכול ירושלים צפון.
כיום החברה באשכול ירושלים צפון מחזיקה ב12 קווים ועוד 2 קווי חלופה (לא כולל קווי תלמידים)
לחברה עברו קווים מחברת אגד: קו 37 בוטל במקומו החל לפעול קו 36 שעובר רק בצירים המרכזים בשכונה וכדי להגיע אליהם נוצר קווי 61,81,86 שנותנים גם אפשרות להגיע לעוד מקומות בעיר ללא החלפה. החברה מפעילה גם את קווים 3,36 באמצעות אוטובוסים דו מפרקים. בנוסף החברה מפעילה גם כעשרה קווי תלמידים. (חלקם דו מפרקים) בתאריך 18.08.23 קו 56 עבר גם לחברת אקסטרה והתחיל לפעול באוטובוס דו מפרקי
עד שנת 2024 החברה תפעיל את כל הקווים באשכול צפון ירושלים
ניקולאיה בלאט
ניקולאיה בלאט (ברומנית: Nicolae Blatt; 24 ביוני 1890 – 1 באפריל 1965) היה רופא עיניים רומני, כירורג וחוקר, בן למשפחה יהודית מטרנסילבניה, מייסד כתב העת הראשון לרפואת עיניים ברומניה - "Revista de Oftalmologie" (רביסטה דה אופטלמולוגיה). בלאט תרם לתחום רפואת העיניים במחקרים רבים וב-400 כתבים - מאמרים, ספרי לימוד, מונוגרפיות. בשנת 1931 התמנה בלאט לרופא העיניים הרשמי של חצר המלוכה הרומנית, מעמד אותו החזיק עד שנת 1947, כשבוטלה המונרכיה על ידי השלטון הקומוניסטי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בימי המשטר אנטונסקו, ד"ר בלאט עזר למלכה האם אלנה בהצלת משפחות יהודיות רבות מפני סכנת גירושן למחנות ריכוז. אחרי המלחמה, בלאט התמנה לפרופסור לרפואת עיניים האוניברסיטה לרפואה על שם ויקטור באבש בטימישוארה ולראש החוג לרפואת עיניים במכון להשתלמות הרופאים במסגרת האוניברסיטה לרפואה על שם קרול דבילה בבוקרשט. הוא ערך מחקרים חלוציים בתחום הגרענת, הירוד המולד, הסרת הירוד החוץ-קפסולרי, השתלות הקרנית והפזילה.
בימי המשטר הקומוניסטי נרדף בתירוץ יחסיו בעבר עם משפחת המלוכה ובתירוצים אידאולוגיים מדעיים ופוליטיים. אחרי שבשנת 1949 הקים את כתב העת לרפואת עיניים בבוקרשט, הותקף על ידי מדענים בשירות המשטר כ"בוגד ואויב של רומניה העממית המפוארת", על "התרפסות בפני המערב". בהמשך פוטר מתפקידיו ומנעו ממנו לעבוד ככירורג בבתי חולים. בשנת 1958 נעצר והוחזק תקופה במאסר. הצליח לעזוב את רומניה בשנת 1964. בהגעתו במערב, התמנה לפרופסור אורח לרפואת עיניים באוניברסיטת גתה בפרנקפורט בגרמניה, והועמדה לרשותו מעבדת מחקר.
ילדותו ולימודיו
ניקולאיה בלאט (מיקלוש בלאט) נולד במשפחה של יהודים דוברי הונגרית, בכפר פנטיקול רומנסק, בקרבת העיר דז' בטרנסילבניה, שהשתייכה באותם ימים לאימפריה האוסטרו-הונגרית. הוריו, יעקב בלאט, עורך דין, וברתה, היו יהודים שומרי מצוות. גם הם וגם אחיו ושתי אחיותיו של בלאט נספו בשואה, במחנה ההשמדה אושוויץ, לשם גורשו על ידי הנאצים בשיתוף ממשלת הונגריה בשנת 1944.
בשנת 1913 סיים בלאט את הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת קלוז' (קולוז'וואר). בימי מלחמת העולם הראשונה בשנים 1914–1918 שירת כרופא צבאי בצבא האוסטרו-הונגרי. בשנים הבאות, התמחה ברפואת עיניים בקלוז' ובבודפשט ואחר כך למשך 5 שנים השתלם אצל רופאי העיניים י. מלר בווינה, א. קרוקמן בברלין, אלפרד פוגט בציריך, ז'ול גונן בלוזאן, הנריקוס וובה באוטרכט ופרנק ג'ולר בלונדון. אחרי שבשנת 1918 הסתפחה טרנסילבניה לממלכת רומניה במסגרת "האיחוד הגדול" קיבל בלאט אזרחות רומנית יחד עם שאר אזרחי באזור. בשנת 1930 התחתן עם מרתה שיינר (1972-1894), צלמת ועיתונאית בטימישוארה. הוא המיר פורמלית את דתו לנצרות הלותרנית אך במהלך חייו היה חילוני לחלוטין.
אחרי שפתח קליניקה פרטית בעיר טרגו מורש, ביום מן הימים נקרא לבצע ניתוח התנתקות רשתית אצל אחד מבני משפחת המלוכה היוונית, שהיה קרוב משפחה של המלכה אלנה של רומניה. בעקבות הצלחת הניתוח, בשנת 1931 הוזמן לעבור עם כל משפחתו לבוקרשט והתמנה לרופא העיניים הרשמי של החצר המלכותית הרומנית. בבוקרשט פתח קליניקה ואחרי מכרז התמנה למרצה בפקולטה לרפואה בעיר.
שנות מלחמת העולם השנייה
בשנת 1941, אחרי שרומניה הצטרפה למעצמות הציר בראשות גרמניה, הקליניקה של בלאט הופקעה כדי לארח קצינים גרמנים עם משפחותיהם. בלאט העביר את הקליניקה לדירת 3 חדרים, והתגורר באחד מהם יחד עם אשתו ובתו, עד אוגוסט 1944 כשכוחות הצבא הגרמני גורש מבוקרשט. בחשאי ד"ר בלאט שיתף פעולה עם מלכת האם אלנה כדי להציל משפחות יהודיות מסכנת הגירוש וההשמדה (למשל בעניין יהודי צ'רנוביץ). לעיתים קרובות הוא נהג להודיע למלכה על אירועים שהיא לא ידעה ושימש מתווך בינה לבין הרב הראשי של יהדות רומניה באותם הימים, ד"ר אלכסנדרו שפרן, תוך כדי השתדלות לשמור על סודיות מעשים אלה מפני משטר אנטונסקו ונציגי גרמניה הנאצית. בנוסף לימד בלאט באחד משלושת בתי הספר לרפואה ליהודים, שפעל רשמית בשנים 1944-1941 במסגרת המכללה היהודית על שם אונסקו באוגוסט 1944, כשהצבא האדום התקרב לגבול רומניה, המלך מיכאי הראשון חבר לפוליטיקאים שאהדו את בעלות הברית והורה על מעצר המרשל אנטונסקו ועל עזיבת מחנה הציר ועל כניסת רומניה למלחמה נגד בת בריתה לשעבר, גרמניה הנאצית. באוגוסט 1944 בלאט פינה את משפחתו לסינאיה, בעוד הוא נשאר בבוקרשט כדי לטפל בפצועים. עד תום המלחמה הוא פעל כרופא טייס בהטסת פצועים לבתי חולים בו זמנית המשיך להרצות באוניברסיטה ולטפל בחוליו הפרטיים.
אחרי המלחמה
אחרי סיום המלחמה התמנה ניקולאיה בלאט ראש הקליניקה והמעבדות לרפואת עיניים בטימישוארה ולפרופסור וראש המחלקה לרפואת עיניים במכון (בית הספר) לרפואה (כיום האוניברסיטה לרפואה) על שם ויקטור באבש בעיר טימישוארה שבדרום-מערב רומניה. כמו כן מונה כפרופסור וכראש המחלקה לאופטלמולוגיה במכון להתמחות ולהשתלמות הרופאים בבוקרשט. המשיך עד שנת 1947 להיות גם רופא העיניים של חצר המלוכה ושמר את הקליניקה הפרטית שלו בבוקרשט. בתקופה זו נסע כל שבוע ברכבת בין טימישוארה לבוקרשט.
בשנת 1947 אילצה ממשלת ד"ר פטרו גרוזה, בשליטה קומוניסטית, את המלך מיכאי להתפטר, ורומניה הוכרזה רפובליקה עממית. משפחת המלוכה בדרך לעזוב את המדינה ביקשה מהשלטונות הקומוניסטים להרשות גם למשפחת בלאט להגר יחד איתה כחלק מהפמליה. אבל הרשויות הקומוניסטיות דחו את הבקשה בעילה כי המדינה נזקקת לכישוריו של בלאט. עד שנת 1953 איפשרו לו לשמור על מעמדו האקדמי. בינתיים סגר המשטר את כל הקליניקות והמרפאות הפרטיות והחרים את כל הציוד הרפואי שבהן. לרופאים הותר לטפל בחולים אך ורק במרפאות ובתי חולים ממלכתיים.
המאסר
בסוף שנת 1958 הגישה משפחת בלאט בקשה לרשויות לעזוב את רומניה. זה קרה בדיוק בימי התחלת גל הרדיפות המחודש שהוכרז על ידי משטרו של גאורגה גאורגיו-דז' בשנים 1958–1961. ניקולאיה בלאט ואשתו, מרתה, נאסרו, אוימו ועונו על מנת שיסכימו להודות על "קשריהם הזדוניים עם האימפריאליזם המערבי" ועל שהחזיקו בשנות ה-1930 חשבונות בנק במערב אירופה ובארצות הברית. נכפה על בלאט לכתוב לאותם הבנקים ולבקש את שחרור הסכומים שבפקדונותיו שם ושילוחם לרומניה. כשהכספים הגיעו לרומניה הם הוחרמו מיד על ידי השלטונות. כשהאיגודים לרפואת עיניים במערב אירופה הפסיקו לקבל מאמרים מדעיים מבלאט, התחילו לחקור מהן הסיבות לכך. כעבור זמן שוחררו בלאט ואשתו מן הכלא אך בהתחלה לא התקבל בלאט לעבודה לאף מוסד רפואי. בסופו של דבר מצא משרה בפוליקליניה קטנה בפרברי בוקרשט.
אחרי התערבותו של פרנצ'סקו ביאטי מאיטליה, קבוצת רופאי עיניים מאירופה ואמריקה התכנסו לרגל כנס בינלאומי, כדי לדון בדרכים להשיג את הסכמת המשטר מרומניה לעזיבת משפחת בלאט את המדינה. לבסוף אחותה של מרתה בלאט שחיה בקנדה שילמה לממשלת רומניה סכום של כסף כדי להשיג את הגירת המשפחה. משפחת בלאט עזבה את רומניה בשנת 1964.
חיי הגלות ומותו
הקונסוליה הצרפתית הניקה לבלאט ומשפחתו אשרה לזמן בלתי מוגבל. הפרופסור ואשתו התיישבו תחילה בפריז באוגוסט 1964. באוקטובר 1964 קיבל מינוי כפרופסור אורח לרפואת עיניים באוניברסיטת פרנקפורט, במערב גרמניה. האוניברסיטה העמיד לרשותו מעבדת מחקר לזמן בלתי מוגבל אחרי זמן קצר של פעילות ומחקרים, הלך בלאט לעולמו ב-15 באפריל 1965 בבית החולים של אוניברסיטת פרנקפורט, אחרי מחלה קצרה, בגיל 74. מרתה בלאט המשיכה להתגורר בפרנקפורט ונפטרה שם כעבור 7 שנים, בגיל 67.
ניקולאיה בלאט היה חבר בוועדי העריכה של כמה מהחשובים שבכתבי העת בתחום רפואת העיניים ברומניה ובחו"ל - אופתלמולוגיה, בוקרשט (1954), Excerpta Medica Ophthalmology” מאמסטרדם, "International Journal for Trachoma" ממרסיי, "Ophtalmologica" מבזל, 'Aggiornimenti di Terapia Oftalmologica” מפיזה, „Rivista Italiana de Trachoma e di Patologia Oculare virale ed esotica” מקאטאניה, „Ophthalmic Literature” מלונדון,Revista de Oftalmologie מבוקרשט. הוא היה חבר בחברות הצרפתית, הגרמנית (מהיידלברג) והאיטלקית (מרומא) ושל החברה הלומברדית לרפואת עיניים ממילאנו.
כתביו
בלאט פרסם 373 מאמרים מדעיים בכתבי עת בינלאומיים שונים, רובם מבוססים על מחקריו. חלק מהם פורסמו מחדש בספר "Cercetări și Studii Oftalmologice" בשפה הרומנית.
אברהם חרי
אברהם יעקב חרי (28 בדצמבר 1884, אטאקי, בסרביה – 5 במרץ 1957, ירושלים) היה איש העלייה השנייה ואחד ממובילי גאולת האדמות במסגרת עבודתו במחלקת הקרקעות של קק"ל החל מהקמתה ב-1921 ועד לפרישתו ב-1954.
ביוגרפיה
חרי נולד בעיר אטאקי בבסרביה, שהייתה אז בשליטת האימפריה הרוסית (כיום בשטח מולדובה על הגבול עם אוקראינה). קיבל חינוך מסורתי וכללי במסגרת העיירה וכשהיה בן 18, התחוללו פרעות קישינב (1903). בעקבות הפרעות הללו עזב את מקום הולדתו ועבר לוורשה, שם הצטרף לאגודת "צעירי ציון" וכן עבד במסגרת הוצאת "השחר" של חברת הספרים בבעלות מרדכי קפלן. בשנת 1911 יצא מטעם אגודת "צעירי ציון" כציר לקונגרס הציוני ה-10 שהתקיים בבזל.
בשנת 1912 עלה לארץ ישראל במסגרת העלייה השנייה, ולאחר עבודות שונות הצטרף ב-1915 למשרד הארצישראלי בניהולם של ארתור רופין ויעקב טהון. במסגרת המשרד, שהיה הזרוע המבצעת של ההסתדרות הציונית העולמית בארץ ישראל, קיבל חרי אחריות על נושא ניהול הכספים, ועסק במקביל גם בהעברת כספים למושבות החקלאיות ולסניפים השונים. השלטונות העות'מאנים באותה תקופה ראו בפעילות ציונית, ובמיוחד בתמיכה כספית בה, פעילות ריגול לכל דבר ועניין שדינה עינויים ומוות, אך בשל העובדה שברשותו של חרי הייתה תעודת נתין ספרדי, התאפשר לו מעבר כמעט חופשי במחסומים השונים שהוקמו בדרכי הארץ. במסגרת תפקידו טיפל גם בכל נושא מימון הפעילויות השונות שהיו כרוכות בגירוש תל אביב, תמיכה בוועד ההגירה ובמגורשים וכן ביישובים השונים שקיבלו את המגורשים. יחד עם טהון, היה מאחרוני העוזבים את תל אביב.
עם העברת פעילותו של המשרד הארצישראלי לירושלים, קיבל חרי בקיץ 1918 לאחריותו למשך שנתיים את ניהול בתי המלאכה של בצלאל, שהופקעו בהחלטת ועד הצירים מידיו של פרופ' בוריס שץ בשל בעיות כספיות והועברו לאחריות המשרד. במסגרת פעילותו זו עסק חרי בין השאר בהגדלת יכולות הייצור ומגוון המוצרים האומנותיים שיצרו בתי המלאכה של בצלאל כמו גם בחתימת חוזים לטובת שיווקם של מוצרים אלו לחו"ל. פעילותו זו אפשרה את המשך תפקודו של המוסד למרות הקשיים הכלכליים ושנות השפל.
מחלקת הקרקעות של הקק"ל
על פי הרישומים וההתכתבויות השמורים בארכיון הציוני המרכזי, חרי היה מעורב במרביתן של עסקאות רכש הקרקעות הגדולות שבוצעו בכל רחבי הארץ על ידי מחלקת הקרקעות של הקק"ל וחברת הכשרת הישוב בכל התקופה שמהקמת המחלקה (1921) ועד מלחמת השחרור. עיקר פועלו היה בתחומים הבאים:
פרטים אישיים
היה מתושביה הראשונים של שכונת רחביה והתגורר בה עד לפרישתו מקק"ל. לאחר הפרישה, פעל בהתנדבות במסגרת ארגון "ברית ראשונים" – ארגון א-מפלגתי שמתפקידו היה לעזור לגמלאים עובדי הגופים הציוניים השונים שהיו זקוקים לסיוע כלכלי. הוא שלט ב–8 שפות (עברית, יידיש, רוסית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, פולנית וערבית) והחזיק ספרייה ענפה. מרבית ספריו נתרמו על ידי משפחתו לאחר מותו לאוניברסיטת בר-אילן ושלט הנצחה נמצא על שמו עד היום בספריה המרכזית.
נפטר ב-1957 ונקבר בבית הקברות בסנהדריה שבירושלים. בתו, אביבה, ד"ר בביוכימיה, שירתה בחמ"ד והייתה ממקימי המכון הביולוגי בנס ציונה.
צ'ארלס ליטלטון, ויקונט קובהם העשירי
צ'ארלס ג'ון ליטלטון, ויקונט קובהם העשירי (באנגלית: Charles John Lyttelton, 10th Viscount Cobham; 8 באוגוסט 1909 – 20 במרץ 1977) היה פוליטיקאי בריטי שכיהן בתפקיד המושל הכללי של ניו זילנד בין השנים 1957 – 1962. לפני כן, בשנות השלושים הוא היה שחקן קריקט בכיר.
ראשית חייו
צ'ארלס ליטלטון נולד בקנזינגטון שבלונדון כבנם של ג'ון ליטלטון, ויקונט קובהם התשיעי ושל ויולט יולנדה לאונרד. הוא היה בן דודו של המוזיקאי המפרי ליטלטון. הוא התחנך באיטון קולג' ולמד בטריניטי קולג' שבקיימברידג', שם הוא סיים תואר במשפטים ב-1932. בניו זילנד, שלימים הוא היה המושל הכללי שלה, היו לו קשרי משפחה, דרך סבא-רבא שלו, ג'ורג' ליטלטון, ברון ליטלטון הרביעי, שהיה יושב הראש של אגודת קנטרברי ותרם כספית לפיתוחה של העיר קרייסטצ'רץ' בראשית ימיה. פארק הגלי שבעיר קרוי על שם המקום שהיה בבעלות משפחתו באנגליה ונמל ליטלטון שבקרבת קרייסטצ'רץ' קרוי על שמו של ברון ליטלטון הרביעי. צ'ארלס ליטלטון ביקר בניו זילנד ב-1950 בנוגע לענייני הרכוש של משפחתו.
שירות צבאי
ב-1933 התגייס ליטלטון לצבא המילואים (Territorial Army) של בריטניה. הוא שירת במלחמת העולם השנייה עם חיל המשלוח הבריטי לצרפת מ-1940. החל מ-1943 הוא שימש כמפקד הרגימנט החמישי. ב-1 באפריל 1969 הוענקה לליטלטון דרגת כבוד של קולונל ברגימנט הפרשים של ווריקשייר וווסטרשייר של המלכה.
ליטלטון פיתח קריירה בענף הקריקט ושיחק יותר מ-90 משחקים בשורות המועדון של ווסטרשייר בשנות השלושים ובשנים 1936 – 1939 הוא היה קפטן הקבוצה.
קריירה פוליטית
ב-2 בספטמבר 1957 נבחר קובהם לתפקיד המושל הכללי של ניו זילנד. למרות שמוצאו היה מחוגי האצולה, הוא התגלה כמושל כללי אהוד מבחינה ציבורית. הוא היה איש שאהב פעילות בחיק הטבע והיה מיומן בקריקט ובגולף והוא היה שופט רוגבי מוסמך. הוא ידע לאחוז בנשק והיה דייג חובב, תכונות שמצאו חן בעיני תושבי ניו זילנד. האירועים המשמעותיים שאירעו בתקופת כהונתו היו מתן העצמאות לסמואה וחנוכתו של גשר הנמל של אוקלנד.
בתקופת כהונתו של קובהם כמושל הכללי שירתו שלושה ראשי ממשלה: סידני הולנד (1957-1949), קית' הוליאוק (1957 ו-1972-1960) ווולטר נאש (1960-1957). הוא נזהר מאוד לא להגיב על אירועים שנויים במחלוקת והיו לו יחסי עבודה טובים עם כל השלושה. הוא סייע מאוד להקמתו של ארגון פעילות השדה החינוכית (Outward Bound) ופתח את בית הספר של הארגון ליד פיקטון שבצפון האי הדרומי בספטמבר 1962 שנושא את שמו. ב-1966 הוא שב לניו זילנד לביקור והיה מרוצה מאוד מהתקדמותו של בית הספר.
Singing the Blues
הסינגל הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקני ב-8 בדצמבר 1956, ונשאר בצמרת המצעד במשך עשרה שבועות רצופים. השיר כיכב גם בצמרת מצעד הפזמונים הבריטי במשך שלושה שבועות לא רצופים.
ברבות השנים יצאו לשיר גרסאות כיסוי רבות נוספות, הידועות שבהן בוצעו על ידי פול מקרטני, דין מרטין, ביל היילי, וקליף ריצ'רד.
בישראל השיר מוכר במיוחד בשל שילובו בפסקול הסרט המצליח "אלכס חולה אהבה".
קדם-תרופה
קדם-תרופה (prodrug) היא תרופה, שלאחר הכנסתה לגוף, עוברת תהליך ההופך אותה לתרופה פעילה מבחינה פרמקולוגית. קדם-תרופות בלתי-פעילות הן תרופות בלתי-פעילות מבחינה פרמקולוגית שהופכות, בתהליך של חילוף חומרים, לפעילות בתוך הגוף. במקום לתת תרופה באופן ישיר, ניתן להשתמש בקדם-תרופה כדי לשפר את אופן הספיגה, הפיזור, חילוף החומרים והסילוק (ADME) של התרופה. קדם-תרופות מיועדות במקרים רבים לשיפור הזמינות הביולוגית כאשר התרופה עצמה נספגת במידה מועטה בלבד במערכת העיכול. ניתן להשתמש בקדם-תרופה כדי לשפר את מידת הבררנות של התרופה בפעילות הגומלין שלה עם תאים או עם תהליכים שהיא אינה מכוונת אליהם. בדרך זו מפחיתים את תופעות הלוואי או התופעות הבלתי רצויות של התרופה.
על פי הגדרת מונחון IUPAC קדם תרופה היא תרכובת שעוברת היפוך ביולוגי לפני שהיא מראה השפעות פרמקולוגיות.
היסטוריה
תמציות צמחיות רבות שהיו בשימוש רפואי בעבר מכילות גליקוזידים (נגזרות של סוכר) של החומר הפעיל, העוברות הידרוליזה במעיים ומשחררות את החומר הפעיל והזמין יותר ביולוגית אגליקון. לדוגמה, סליצין הוא β-D-גלוקופירנוזיד המבוקע על ידי אסטראזות ומשחרר חומצה סליצילית. אספירין, חומצה אצטילסליצילית שיוצרה לראשונה על ידי פליקס הופמן בבאייר בשנת 1897, היא קדם-תרופה סינתטית של חומצה סליצילית. אולם יש מקרים אחרים שבהם התרופה הניתנת, קודאין או מורפין למשל, משופעלת באופן אנזימטי ויוצרת נגזרות סוכר (מורפין-גלוקורונידים) שהן פעילות יותר מתרכובת האב. התרופה האנטימיקרוביאלית הסינתטית הראשונה, ארספנאמין (arsphenamine), שהתגלתה ב-1909 על ידי סהאצ'ירו האטה במעבדה של פאול ארליך, אינה רעילה לחיידקים כל עוד לא הותמרה לצורה פעילה על ידי הגוף. בדומה לכך, פרונטוזיל (prontosil), תרופת הסולפה הראשונה (שהתגלתה על ידי גרהרד דומק ב-1932), חייבת להתבקע בגוף כדי לשחרר את המולקולה הפעילה, סולפנילאמיד. מאז אותם ימים התגלו דוגמאות רבות אחרות.
טרפנאדין (terfenadine), האנטי-היסטמין הלא מרגיע הראשון, הוחזר מהשוק בשל הסיכון הקטן לתופעת לוואי רצינית. אולם התברר שטרנפנאדין הוא קדם-תרופה של המולקולה הפעילה פקסופנאדין (fexofenadine, שאינו נושא סיכונים כמו אלה של תרכובת האב. פקסופנאדין יכול לשמש תחליף בטוח לתרופה המקורית. לורטדין (loratadine), עוד אנטי-היסטמין שאינו מרגיע, הוא הקדם-תרופה של דסלורטדין (desloratadine), האחראי במידה רבה להשפעות האנטי-היסטמינרגיות של תרכובת האב. אולם, במקרה זה, לתרכובת האב אין תופעות לוואי כמו אלה הקשורות לטרפנאדין, כך שגם לורטדין וגם המטבוליט הפעיל שלו, דסלורטדין, משווקות כיום.
סיווג
קדם-תרופות ניתנות לסיווג לשני סוגים עיקריים, על-פי האופן שבו הגוף מתמיר את הקדם-תרופה לצורה הסופית הפעילה של התרופה: את שני הסוגים העיקריים אפשר לחלק לתת-סוגים, על-פי גורמים כגון (סוג I) אם השפעול הביולוגי התוך-תאי הוא גם המקום שבו מתרחשת הפעולה הרפואית או (סוג 2) אם השפעול הביולוגי מתרחש או לא מתרחש בנוזלי מערכת העיכול או במערכת הולכת הדם.
תת-סוגים
קדם-תרופות מסוג IA כוללת תרופות אנטימיקרוביאליות ותרופות כימותרפיות רבות (כגון 5-פלואורואורציל). קדם-תרופות מסוג IB זקוקות לאנזימים מטבוליים בייחוד כאלה הנמצאים בתאי כבד, המשפעלים אותן לתרופות פעילות. השפעול הביולוגי של קדם תרופות מסוג II נעשה מחוץ לתאים, בסביבה של נוזלי מערכת העיכול (סוג IIA), או במחזור הדם ו/או בחללים חוץ-תאיים אחרים המכילים נוזל (סוג IIB) או בסמוך לרקמות/לתאי המטרה של הטיפול (סוג IIC), והוא תלוי באנזימים נפוצים כגון אסטראזות ופוספטאזות או באנזימים מוכווני מטרה. חשוב לציין שקדם-תרופות יכולות להשתייך למספר תת-סוגים (כלומר סוג מעורב). קדם-תרופה מסוג מעורב היא קדם-תרופה המשופעלת ביולוגית באתרים רבים, בשלבים מקבילים או בשלבים עוקבים. קדם-תרופה המשופעלת ביולוגית למשל בו-זמנית בתאי מטרה וברקמות מטבוליות, יכולה להיחשב לקדם-תרופה "מסוג IA/IB" (לדוגמה, מעכבי רדוקטאז HMG-CoA ותרופות כימותרפיות אחדות). כשקדם-תרופה משופעלת ביולוגית באופן עוקב, תחילה בנוזלי מערכת העיכול, ולאחר מכן בגוף בתאי המטרה, היא נחשבת לקדם-תרופה "מסוג IIA-IA" (לדוגמה טנופוביר דיזופרוקסיל פומראט). מובן שטיפולים רבים של קדם-תרופות אנזמטיות מוכווני-נוגדנים/נגיפים/גנים (ADEPTs, VDEPs, GDEPs) ותרופות מוצעות הקשורות לחלקיקי ננו (nanoparticle-linked) או לנשאי חלקיקי ננו (nanocarrier-linked) יכולים להיות קדם-תרופות מסוג עוקב מעורב. כדי להבדיל בין שני תת-סוגים אלה משתמשים בסימן מקף " - " כדי לציין שלבים עוקבים של שפעול ביולוגי להבדיל מסימן הלוכסן " / " המשמש לציון קדם-תרופות מסוג מקביל מעורב.
טלבו טגורה
טלבו טגורה (בצרפתית : Talbot Tagora) היא "מכונית מנהלים" מהודרת מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית טלבו בבעלות קבוצת PSA, אשר יוצרה בין השנים 1983–1980
דגם "טלבו טגורה" פותח על ידי "Chrysler Europe" בבעלות קרייזלר.
לואי ז'וזף דה מונקאלם
לואי ז'וזף דה מונקאלם-גוזון, המרקיז דה סנט ורן (בצרפתית: Louis Joseph de Montcalm-Gozon, marquis de Saint-Véran; נולד ב-28 בפברואר 1712 נים, ממלכת צרפת - מת ב-14 בספטמבר 1759 קוויבק סיטי, צרפת החדשה) היה מצביא צרפתי אשר התפרסם בעיקר כמפקד הכוחות הצרפתיים בצפון אמריקה ("צרפת החדשה") בזמן מלחמת שבע השנים (הזירה האמריקאית של מלחמה זו נקראה "מלחמת הצרפתים והאינדיאנים").
מונקאלם היה בן למשפחת אצולה, וככזה נכנס לשירות צבאי בגיל צעיר מאוד. הוא לחם במלחמת הירושה הפולנית ומלחמת הירושה האוסטרית, ונבחר להוביל את הגנת צרפת החדשה מפני הבריטים. מונקאלם הוביל את חייליו למספר ניצחונות, אולם נהרג בקרב מישורי אברהם, שלאחריו נפלה קוויבק סיטי בידי הבריטים.
ראשית דרכו
מונקאלם נולד ב-28 בפברואר 1712, באחוזה המשפחתית של משפחת מונקאלם, באזור העיר נים שבממלכת צרפת. אביו היה לואי דניאל דה מונקאלם, ואמו נקראה מריה תרזה דה פייר. בשנת 1721 הוא התגייס לצבא המלכותי הצרפתי. בשנת 1735 מת אביו, ומונקאלם ירש את התואר "מרקיז דה סנט ורן" על שלל הכיבודים הזכויות והחובות של התואר. הוא נשא לאשה את אנג'ליק לואיז טאלון דה בוולאי, שהייתה בת למשפחה עירה ושיפרה מאוד את מצבו הכלכלי. הם היו זוג מסור ונאמן, ונולדו להם ילדים רבים שחמישה מתוכם שרדו עד הבגרות.
שירות צבאי מוקדם
בשנת 1729, הועלה לדרגת קפטן (במידה רבה בשל עזרתו של אביו). הוא לחם במלחמת הירושה הפולנית ולקח חלק במצור על קאל והמצור על פיליפסבורג. כשפרצה מלחמת הירושה האוסטרית בשנת 1740, הגדוד שלו הוצב בצרפת. הוא יצא לקרב רק בהמשך המלחמה כעוזרו של המצביא פיליפ שארל דה לה פר. מונקאלם השתתף בין היתר במצור על פראג (1742), שם לחם לצדו פרנסואה גאסטון דה לוי, מי שעתיד להיות סגנו בהמשך. בשנת 1743 הועלה לדרגת קולונל.
לאחר מכן הוא שרת בצבאו של המרקיז דה מאילבוס במהלך הקמפיין האיטלקי של אותה מלחמה. בשנת 1744 הוענק לו אות מסדר סנט לואי על גבורתו. בשנת 1746 הוא השתתף בקרב פיאז'נצה, במהלכו הצליח ללכד את אנשיו תוך שהוא סופג חמישה פצעי חרב. במהלך הקרב הוא נפל בשבי. לאחר מאסר של מספר חודשים הוא שוחרר על תנאי, ולאחר שחילופי שבויים אפשרו את חזרתו לשירות פעיל לקח חלק במערכה באיטליה בשנת 1747. באותה שנה הוא נפצע מכדור רובה במהלך קרב אסיאטה. שנה לאחר מכן הגיעה המלחמה לסיומה, כאשר הצדדים חתמו על אמנת אקס לה שאפל. לאחר מכן ניתן למונקאלם לפקד על רגימנט פרשים שלם.
הגנת צרפת החדשה
בשנת 1754 פתחה פרוסיה במלחמה נגד צרפת, ספרד, רוסיה, אוסטריה, סקסוניה ושוודיה. במקביל, פתחה בעלת בריתה של פרוסיה, בריטניה, במלחמה נגד צרפת בצפון אמריקה. מלחמה זו נודעה בשם "מלחמת הצרפתים והאינדיאנים". בשנת 1756 שלח לואי החמישה עשר, מלך צרפת את מונקאלם כדי שיקבל פיקוד על הכוחות המגנים על המושבות הצרפתיות באמריקה שנקראו "צרפת החדשה".
כאשר הגיע מונקאלם למונטריאול, הובהר לו מיד המצב לאורך הגבול האמריקאי. מונקאלם היה מודאג מאוד לנוכח המספר הרב של החיילים הבריטים שהתקבצו על הגבול, ויצא בעצמו לבדוק את הביצורים. במקביל, המושל הכללי של צרפת החדשה פייר דה ריגו, מרקיז דה וודריי החל לגייס חיילים במטרה לתקוף את המצודות הבריטיות באזור ימת אונטריו. ב-13 באוגוסט מונקאלם תקף בהפתעה את מבצר אוסווגו (Oswego), והכוח הבריטי המופתע נכנע לאחר התנגדות סמלית. 1700 אסירים נלקחו, כולל 80 קצינים, כמו גם כסף, התכתבות צבאית, מזון, רובים וסירות. המבצר נשרף, ונמחק מעל פני האדמה. היה זה הניצחון הראשון של מונקאלם על אדמת אמריקה, והוא הושג בקלות יחסית, מה שהבהיר לבריטים שכעת יש להם עסק עם גנרל מוכשר. עם זאת, למונקאלם היו השגות באשר להכנותיו של וודריי, מה שגרם לסכסוך ארוך ביניהם. הסכסוך השפיע רבות על מהלך המערכה, והיה אישי יותר ממקצועי. כל אחד מהם הרבה להתלונן בפריז על עמיתו בתקווה לתפוס את מקומו.
בשנה הבאה (1755) הורה וודרי למונקאלם לכבוש את המבצרים הבריטיים פורט ויליאם הנרי ופורט אדוארד מדרום לאגם שמפליין. ב-3 באוגוסט 1757 הוא תקף את פורט ויליאם הנרי עם כוח שכלל 6,200 צרפתים ו-1,800 ילידים אינדיאנים. החיילים הבריטים התגוננו במשך מספר ימים, לפני שהמפקד המקומי ג'ורג' מונרו הסכים להיכנע. עם זאת, כאשר הכוחות הבריטיים עזבו את פורט ויליאם הנרי בדרכם לפורט אדוארד, הפרו הילידים בצבאו של מונקאלם את הסכם הכניעה וטבחו בנסוגים. אירוע זה היווה מאוחר יותר את הבסיס לספרו של פנימור קופר "אחרון המוהיקנים". למרות הדמורליזציה הכללית ששררה בקרב הבריטים, מונקאלם החליט שלא להתקדם אל פורט אדוארד בטענה שהדרכים גרועות והתותחים הכבדים שלו לא יוכלו להגיע לפני שהבריטים יתגברו את המבצר. החלטתו זו הרתיחה את וודריי והחריפה את הקרע בינו לבין מונקאלם.
ביולי 1758, וודריי שלח את מונקאלם להדוף התקפה בריטית על המבצר הצרפתי "קרוליין". הכוח הבריטי כלל 6,000 חיילים סדירים ו-9,000 אנשי מיליציה. בעיקר תודות לשגיאות חוזרות ונשנות מצד המפקדים הבריטיים, הצליחו הצרפתים להחזיק מעמד במבצר זמן רב למרות נחיתותם המספרית. הקרב נחשב לניצחון צרפתי מפואר, ומונקאלם התרברב בו במסרים ששלח לפריז. עם זאת, הבריטים התאוששו במהירות מתבוסותיהם, ושליטתם בים אפשרה להם להעביר אספקה ותחמושת בצורה סדירה למושבותיהם. זאת בניגוד לצרפתים שהיו במובן מסוים מנותקים מאירופה. בסוף יוני 1759 הכוחות הבריטיים בפיקודו של ג'יימס וולף פתחו בהתקפה על קוויבק סיטי. ב-12 ביולי הוא הפגיז את העיר בעזרת תותחים, וכתש אותה לחצץ במשך חודשיים. עם זאת, הם לא העזו לחצות את נהר סנט לורנס ולהטיל מצור ישיר על העיר, ובכל פעם שכן העזו מונקאלם הצליח להדוף אותם בהצלחה. ב-13 בספטמבר הצליחו לבסוף הבריטים להפתיע את מונקאלם, ועוד לפני שהוא הבין מה מתרחש הם כבר היו ערוכים לקרב במישורים שמול העיר.
במה שנחשב מאוחר יותר לטעות אסטרטגית גדולה שעלתה לו בחייו, מונקאלם החליט לא להמתין לתגבורת, אלא לתקוף את הבריטים במהירות האפשרית. הוא האמין ככל הנראה, שאם ימתין הבריטים יתבצרו בעמדותיהם ולא ניתן יהיה לעוקרם משם. בקרב מישורי אברהם, הביסו את הבריטים את הצרפתים, אך אלו האחרונים הדפו אותם בשערי העיר. בעת הנסיגה, נפגע מונקאלם בגבו מיריית רובה, ורופא שבדק אותו במהירות הודיע שהוא לא יזכה לראות את הלילה. בלי ידיעתו, גם מפקד הכוח הבריטי, גנרל וולף, נפצע ומת מפצעיו. למרות שלא הייתה לו סמכות לעשות זאת, שיגר מונקאלם מכתב כניעה לבריטים. הוא מת ב-14 בספטמבר 1759 והוא בן 47. הוא נקבר במכתש של פגז תותח.
לישמניאזיס
לישמניאזיס (באנגלית: Leishmaniasis) היא מחלה טרופית זיהומית, המתבטאת במגוון נרחב של צורות קליניות שונות ונגרמת על ידי טפילים מסוג לישמניה. היא מופצת על ידי עקיצות של סוגים מסוימים של זבובי חול. המחלה יכולה להופיע בשלוש דרכים עיקריות: עורית (המכונה בעברית "שושנת יריחו"), רירית או קרבית (ויסצרילית). הצורה העורית מופיעה עם כיבים בעור, בעוד שהצורה הרירית מופיעה עם כיבים בעור, בפה ובאף, והצורה הקרבית מתחילה בכיבים בעור ולאחר מכן מופיעה עם חום, מספר נמוך של תאי דם אדומים והגדלה של הטחול והכבד.
זיהומים בבני אדם נגרמים על ידי יותר מ-20 מינים של לישמניה. גורמי הסיכון כוללים עוני, תת תזונה, כריתת יערות ועיור. ניתן לאבחן את כל שלושת הסוגים על ידי ראיית הטפילים במיקרוסקופיה. בנוסף, ניתן לאבחן מחלות קרביים באמצעות בדיקות דם.
לישמניאזיס ניתן למנוע חלקית על ידי שינה מתחת לרשתות שטופלו בקוטל חרקים. אמצעים נוספים כוללים ריסוס קוטלי חרקים כדי להרוג זבובי חול וטיפול מוקדם באנשים עם המחלה כדי למנוע התפשטות נוספת. הטיפול הדרוש נקבע לפי היכן נרכשת המחלה, מיני הלישמניה וסוג הזיהום. ישנן תרופות שאפשר להשתמש בם כשמדובר במחלה קרבית כמו האנטיביוטיקה אמפתרוצין B, שילוב של תכשירים אנטימוניים מחומשים (pentavalent antimonials) יחד עם פרומומיצין, וכן התרופה מילטפוסין. עבור מחלות עוריות, התרופות פלוקונאזול, פרומומיצין או פנטמידין עשוייות להיות יעילות.
כ-4 עד 12 מיליון אנשים נגועים כיום בכ-98 מדינות. כ-2 מיליון מקרים חדשים ובין 20 ל-50 אלף מקרי מוות מתרחשים מדי שנה. כ-200 מיליון בני אדם באסיה, אפריקה, דרום ומרכז אמריקה ודרום אירופה חיים באזורים שבהם המחלה שכיחה. ארגון הבריאות העולמי השיג הנחות על כמה תרופות לטיפול במחלה. מחלה זו מסווגת כמחלה טרופית מוזנחת. המחלה עלולה להופיע במספר בעלי חיים אחרים, כולל כלבים ומכרסמים.
סימנים וסימפטומים
התסמינים של הלישמניאזיס הם פצעי עור שמתפרצים שבועות עד חודשים לאחר שהאדם ננשך על ידי זבובי חול נגועים.
ניתן לחלק את הלישמניאזיס לסוגים הבאים:
לישמניאזיס נחשבת לאחד הגורמים הקלאסיים לטחול מוגדל בצורה ניכרת (ולכן מוחשית). האיבר, שבדרך כלל אינו מורגש במהלך בדיקת הבטן, עלול אף להפוך לגדול יותר מהכבד במקרים חמורים.
גורם
הלישמניאזיס מועברת על ידי עקיצת זבובי חול שיכולות להעביר את הפרוטוזואה לישמניה. ראשית, זבובי החול מעבירים את הטפיל לישמניה כאשר הוא בצורת פרומסטיגוט מטאציקלי, במהלך מציצת הדם. לאחר מכן, פרומסטיגוטים מטאציקליים בפצע הנקב עוברים פגוציטוזה על ידי מקרופאגים, ואז הופכים לאמסטיגוטים. בשלב הבא, אמסטיגוטים מתרבים בתאים נגועים ומשפיעים על רקמות שונות, תלוי בחלקו במארח, ובחלקו בסוג הלישמניה המעורב. סגוליות רקמות שונות אלו גורמות לביטויים הקליניים השונים של הצורות השונות של הלישמניאזיס. לאחר מכן, זבוב החול מוצץ דם מהמארח הנגוע, בולע מקרופאגים הנגועים באמסטיגוטים, ונהפך לנשא/וקטור של הטפיל. במעי הביניים של זבוב החול, הטפילים מתמיינים לפרומסטיגוטים, שמתרבים, מתמיינים לפרומסטיגוטים מטאציקליים ונודדים לחרטום.
גורמי סיכון
גורמי הסיכון כוללים עוני, תת-תזונה, כריתת יערות, חוסר תברואה, מערכת חיסון מדוכאת ועיור.
אִבחוּן
לישמניאזיס מאובחנת במעבדה ההמטולוגית על ידי הדמיה ישירה של האמסטיגוטים (גופי לישמן-דונובן). יש לקחת את ה Buffy-coat (חלק מדגימת דם של נוגדי קרישה המכילה את רוב תאי הדם הלבנים וטסיות הדם לאחר הצנטריפוגה) של דגימת דם, או לקחת אספירציות ממח עצם, טחול, בלוטות לימפה או נגעים בעור ולבצע מריחה דקה על גבי שקופית ולצבוע אותם בצביעת לישמן או בצביעת גימזה למשך 20 דקות. אמסטיגוטים נראים בתוך מונוציטים בדם ובטחול או, בשכיחות נמוכה יותר, בנויטרופילים במחזור ובמקרופאגים של רקמות נשאבות. הם גופים קטנים ועגולים בקוטר 2–4 מיקרומטר עם ציטופלזמה לא ברורה, גרעין וקינטופלס קטן בצורת מוט. לעיתים, ניתן לראות אמסטיגוטים שוכבים חופשי בין תאים. עם זאת, שליפת דגימות מהרקמה כואבת לעיתים קרובות עבור המטופל וזיהוי התאים הנגועים עשוי להיות קשה. לכן, מפותחות שיטות אימונולוגיות עקיפות אחרות לאבחון, הכוללות בדיקת אימונוסורבנט המקושרת לאנזים, מדפים מצופים באנטיגן ובדיקת צבירה ישירה. אף על פי שבדיקות אלו זמינות בקלות, הן אינן בדיקות האבחון הסטנדרטיות בשל הרגישות והספציפיות הבלתי מספקות שלהן.
מספר בדיקות שונות של תגובת שרשרת פולימראז (PCR) זמינות לזיהוי של דנ"א של לשמניה. עם בדיקה זו, מתאפשר הליך אבחון ספציפי ורגיש. בדיקות ה-PCR הרגישות ביותר משתמשות ב-DNA minicircle kinetoplast שנמצא בטפיל, בשיטה הספציפית הזו, עדיין ניתן לזהות לישמניה גם עם עומס טפילים נמוך מאוד. כאשר צריך לאבחן זן ספציפי של לישמניה, בניגוד לגילוי בלבד, שיטות PCR אחרות היו עדיפות.
רוב צורות המחלה מועברות רק מבע"ח, אך חלקן יכולות להתפשט בין בני אדם. זיהומים בבני אדם נגרמים מכ-21 מתוך 30 מינים שמדביקים יונקים; המינים השונים נראים זהים, אך ניתן להבדיל ביניהם על ידי ניתוח איזואנזים, ניתוח רצף DNA או נוגדנים חד שבטיים.
טיפול
הטיפול נקבע לפי היכן נרכשת המחלה, המין של הלישמניה וסוג הזיהום. עבור לישמניאזיס קרבית הנרכשים בהודו, דרום אמריקה והים התיכון, אמפוטריצין B ליפוזומלי הוא הטיפול המומלץ ומשמש לעיתים קרובות כמנה בודדת. שיעורי הריפוי במינון בודד של אמפוטריצין דווחו כ-95%. בהודו, כמעט כל הזיהומים עמידים לתכשירים אנטימוניים מחומשים. באפריקה, מומלץ שילוב של חומרים אנטימוניים מחומשים ופרומומיצין. לטיפול זה יכולות להיות תופעות לוואי משמעותיות. מילטפוסין, תרופה במתן דרך הפה, יעילה נגד לישמניאזיס קרבית ועורית כאחד. תופעות הלוואי הן בדרך כלל קלות, אם כי הן עלולות לגרום למומים מולדים אם נלקחים תוך 3 חודשים מהכניסה להריון.
העדויות סביב הטיפול בלישמניאזיס עורית מעטות. ניתן להשתמש במספר טיפולים מקומיים ללישמניאזיס עורית. יעילות הטיפולים השונים תלויה בזן. פרומומיצין יעילה עבור המינים L. major, L. tropica, L. mexicana, L. panamensis ו- L. braziliensis. פנטמידין יעיל עבור L. guyanensis. פלוקונאזול במתן דרך הפה יעילה עבור - L. major ו- L. tropica.
ישנן עדויות מעטות התומכות בשימוש בטיפול בחום בלישמניאזיס עורית החל משנת 2015.
אֶפִּידֶמִיוֹלוֹגִיָה
מתוך 200 מדינות וטריטוריות המדווחות ל-WHO,
97 מדינות וטריטוריות הן אנדמיות ללישמניאזיס. המסגרות בהן נמצא הלישמניאזיס נעות מיערות גשם במרכז ודרום אמריקה ועד למדבריות במערב אסיה ובמזרח התיכון. זה משפיע על עד 12 מיליון אנשים ברחבי העולם, עם 1.5-2.0 מיליון מקרים חדשים בכל שנה. לצורה הקרבית של לישמניאזיס יש שכיחות מוערכת של 500,000 מקרים חדשים. בשנת 2014, יותר מ-90% מהמקרים החדשים שדווחו ל-WHO התרחשו בשש מדינות: ברזיל, אתיופיה, הודו, סומליה, דרום סודאן וסודאן. נכון לשנת 2010, היא גרמה לכ-52,000 מקרי מוות, ירידה מ-87,000 בשנת 1990. סוגים שונים של המחלה מתרחשים באזורים שונים בעולם. מחלות עוריות נפוצות בעיקר באפגניסטן, אלג'יריה, ברזיל, קולומביה ואיראן, בעוד שמחלות רירית עוריות נפוצות ביותר בבוליביה, ברזיל ופרו, ומחלות קרביות נפוצות ביותר בבנגלדש, ברזיל, אתיופיה, הודו ו סודאן.
הלישמניאזיס נמצא ברוב אמריקה מצפון ארגנטינה ועד דרום טקסס, אם כי לא באורוגוואי או בצ'ילה, ולאחרונה הוכח שהיא מתפשטת לצפון טקסס. במהלך שנת 2004, על פי ההערכות כ-3,400 חיילים מצבא קולומביה, שפעלו בג'ונגלים הסמוכים לדרום המדינה (במיוחד מסביב למחלקות מטה וגואוויאר), נדבקו בלישמניאזיס. לכאורה, גורם תורם היה שרבים מהחיילים שנפגעו לא השתמשו בחומר דוחה החרקים שסופק רשמית בגלל ריחו המטריד. כמעט 13,000 מקרים של המחלה נרשמו בכל קולומביה במהלך שנת 2004, וכ-360 מקרים חדשים של המחלה בקרב חיילים דווחו בפברואר 2005.
המחלה נמצאת במרבית אסיה ובמזרח התיכון. באפגניסטן, לישמניאזיס מתרחשת בדרך כלל בקאבול, בין השאר בגלל תברואה גרועה ופסולת שנותרה לא נאספה ברחובות, מה שמאפשר לזבובי חול מפיצי טפילים סביבה נוחה. בקאבול, מספר הנדבקים נאמד ב-200,000 לפחות, ובשלוש עיירות אחרות ( הראט, קנדהאר ומזאר-אי-שריף ) התרחשו כ-70,000 נוספים, לפי נתוני ארגון הבריאות העולמי משנת 2002. קאבול מוערך כמרכז הגדול ביותר של לישמניאזיס עורי בעולם, עם כ-67,500 מקרים נכון לשנת 2004. אפריקה, במיוחד המזרח והצפון, היא גם ביתם של מקרים של לישמניאזיס.
היסטוריה
תיאורים של נגעים בולטים הדומים ללישמניאזיס עורית מופיעים על לוחות של המלך אשורבניפל מהמאה השביעית לפנה"ס, שחלקם אולי נגזרו מטקסטים מוקדמים אף יותר מ-1500 עד 2500 לפנה"ס. רופאים פרסיים, כולל אביסנה במאה ה-10 לספירה, נתנו תיאורים מפורטים של מה שכונה פצע שחור. בשנת 1756, אלכסנדר ראסל, לאחר שבדק חולה טורקי, נתן את אחד התיאורים הקליניים המפורטים ביותר של המחלה. רופאים בתת היבשת ההודית היו מתארים אותו כקלה-אזר (מבוטא kālā āzār, הביטוי האורדו, הינדי והינדוסטאני ל"קדחת שחורה", kālā שפירושו שחור ו- āzār פירושו חום או מחלה). ביבשת אמריקה, עדויות לצורה העורית של המחלה באקוודור ובפרו מופיעות בכלי חרס שלפני האינקה המתארים נגעי עור ופנים מעוותים עוד מהמאה הראשונה לספירה. כמה טקסטים מהמאה ה-15 וה-16 מתקופת האינקה ומהקולוניאלים הספרדיים מזכירים את "מחלת העמק", "מחלת האנדים" או "צרעת לבנה", שהם ככל הנראה צורת העור.
עדיין לא ברור מי גילה לראשונה את האורגניזם. דייוויד דאגלס קנינגהם, מנתח של הצבא ההודי הבריטי, אולי ראה אותו ב-1885 מבלי שהיה מסוגל לקשר אותו למחלה. פיטר בורובסקי, מנתח צבאי רוסי שעובד בטשקנט, ערך מחקר על האטיולוגיה של "פצע מזרחי", הידוע מקומי כפצע סארט, ובשנת 1898 פרסם את התיאור המדויק הראשון של הגורם הסיבתי, תיאר נכון את הקשר של הטפיל לרקמות המארחות. הפנה אותו בצורה נכונה לפרוטוזואה. עם זאת, מכיוון שתוצאותיו פורסמו ברוסית בכתב עת עם תפוצה נמוכה, תוצאותיו לא זכו להכרה בינלאומית במהלך חייו. בשנת 1901, לישמן זיהה אורגניזמים מסוימים במריחות שנלקחו מהטחול של חולה שמת מ"קדחת דום-דום" ( דום דום הוא אזור קרוב לכלכותה) ושיער שאלו טריפנוזומים, שנמצאו לראשונה בהודו.. כמה חודשים לאחר מכן, קפטן צ'ארלס דונובן (1863–1951) אישר את הממצא של מה שנודע כגופות לישמן-דונובן במריחות שנלקחו מאנשים במדראס שבדרום הודו. אבל זה היה רונלד רוס שהציע שגופי לישמן-דונובן הם השלבים התוך-תאיים של טפיל חדש, שהוא כינה Leishmania donovani. הקשר עם המחלה kala-azar הוצע לראשונה על ידי צ'ארלס דונובן, והודגם באופן סופי על ידי גילויו של צ'ארלס בנטלי בחולים עם "קלא-אזר". ההעברה על ידי זבוב החול הונחה על ידי ליונל נאפייר וארנסט סטרותרס בבית הספר לרפואה טרופית בכלכותה ומאוחר יותר הוכחה על ידי עמיתיו. המחלה הפכה לבעיה מרכזית עבור כוחות בעלות הברית שנלחמו בסיציליה במהלך מלחמת העולם השנייה. מחקר של לאונרד גודווין הראה אז כי פנטוסטם הוא טיפול יעיל.
חברה ותרבות
המכון לבריאות OneWorld הציג מחדש את התרופה paromomycin לטיפול בלישמניאזיס, שתוצאותיהן הובילו לאישורה כתרופה יתומה. יוזמת התרופות למחלות מוזנחות גם מקלה באופן פעיל על החיפוש אחר תרופות חדשות. טיפול בפרומומיצין יעלה כ-10$. התרופה זוהתה במקור בשנות ה-60, אך ננטשה כי היא לא הייתה רווחית, שכן המחלה פוגעת בעיקר באנשים עניים. ממשלת הודו אישרה את פרומומיצין למכירה באוגוסט 2006.
עד 2012 ארגון הבריאות העולמי ניהל משא ומתן מוצלח עם היצרנים כדי להשיג עלות מופחתת עבור אמפוטריצין B ליפוזומלי, ל-18 דולר לבקבוקון, אך יש צורך במספר בקבוקונים לטיפול ויש לשמור אותו בטמפרטורה יציבה וקרירה.
מחקר
נכון לשנת 2017, לא היה זמין חיסון לישמניאזיס לבני אדם. מחקר לייצור חיסון אנושי נמשך.
כיום קיימים כמה חיסוני לישמניאזיס יעילים לכלבים. יש גם שיקול ששיטות בריאות הציבור יכולות לשלוט או לחסל את הלישמניאזיס ללא חיסון.
בית נורטון
בית נורטון הוא שמו של בניין היסטורי במושבה האמריקאית ביפו, הניצב ברחוב אורבך 4 בתל אביב. המבנה עשוי העץ הוקם בשנת 1866, ולאורך השנים שימש הבניין כבית המגורים של משפחת נורטון האמריקאית, כתחנת מיסיון של החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים וכמסעדה יוקרתית בשם "מסעדת קרן". בית העץ המיוחד מוכר כמבנה לשימור, והחל מ-2018 פועל בו מלון בוטיק.
הרקע להקמת הבית
מאז ראשית המאה ה-19 התגבשו במקומות שונים ברחבי אירופה וארצות הברית קבוצות של נוצרים פרוטסטנטים שביקשו לקדם את בואו של המשיח על ידי כך שיקימו חברת מופת ויחיו על פי העקרונות הנוצריים הנעלים בהם האמינו. אחת מאותן קבוצות, אשר כינתה את עצמה בשם "כנסיית המשיח", התגבשה במדינת מיין שבצפון מזרח ארצות הברית סביב דמותו של מטיף כריזמטי בשם ג'ורג' אדמס. לאחר תלאות רבות וקשיים אין ספור התגבשה קבוצה בת 157 גברים, נשים וילדים אשר הפליגה לארץ ישראל והקימה מושבה חקלאית סמוך לעיר יפו. חברי הקבוצה הגיעו כשהם מצוידים בכל הדרוש על מנת להתקיים, החל במזון וכסף מזומן, עבור דרך מכשירי עבודה וכלים חקלאיים, וכלה בבתי מגורים עשויים עץ שהובלו לארץ ישראל כשהם מפורקים.
משפחת נורטון
אחד מחברי קהילתו של ג'ורג' אדמס היה אַקְלֵי נוֹרְטוֹן, אדם אמיד ששימש כרב חובל של הספינה אֶלְוִוירָה קַאנַאנְט. הוא נמנה עם חסידיו של אדמס, ותמך ביוזמה להקמת המושבה ביפו. מסקר הרכוש שערכה הקונסוליה האמריקאית ביפו בשנת 1867 בקרב המתיישבים האמריקאים עולה כי אקלי נורטון נמנה עם עשירי המושבה, והיו ברשותו למעלה מ-2500 דולר.
נוכח התנהלותו הבעייתית של ג'ורג' אדמס בניהול המושבה, והכישלונות הרבים שחוו המתיישבים האמריקאים בניסיונותיהם להיאחז בקרקע המושבה שהקימו, שינה אקלי נורטון את דעתו, הפך למתנגד חריף של אדמס, ונמנה עם ראשי קבוצת המתיישבים שביקשו לסיים את המיזם הכושל ולחזור לארצות הברית. ב-28 ביוני 1867 השתתף בפגישה בביתו של סגן הקונסול האמריקאי ביפו, במהלכה ייצג כשלושה רבעים מן המתיישבים שביקשו סיוע שיאפשר להם להפליג חזרה למיין.
בחודש ספטמבר 1867 הפליגו 13 משפחות של מתיישבים אמריקאים (44 נפשות) מנמל יפו חזרה לארצות הברית. 8 משפחות (25 נפשות) מתוכן היו חסרות כל, ונדרש סיוע של נדיבים על מנת לאפשר את רכישת כרטיסי הנסיעה עבורן. חמש משפחות (19 נפשות), וביניהן משפחתו של אקלי נורטון, יכולות היו לרכוש את כרטיס ההפלגה בכוחות עצמן.
הקמת הבית
בית נורטון הוקם בקצה המושבה, סמוך לדרך הראשית המובילה לכיוון שכם. מתרשים שהתגלה בשנת 1990 בעליית הגג של הבית עולה כי למבנה היה גג שטוח מוקף במעקה, אליו הוליך גרם מדרגות חיצוני. גג הרעפים המשופע ומרפסות העץ שמקיפות את הבניין הנוכחי לא היו חלק מן הבית המקורי, אלא נוספו לו בשלב מאוחר יותר. מחקר בוטני שנערך בשנת 1988 ובדק את חלקי העץ מהם הורכב המבנה, העלה כי כל חלקי הבית נבנו מעצים שמקורם בצפון אמריקה, ואכן הובאו לארץ ישראל מארצות הברית. עובדה זו מעידה כי תוספת הבנייה של המרפסות, אשר התאימה את הבתים לתנאי האקלים בארץ, נערכה על ידי המתיישבים האמריקאים בעצמם, או על ידי אחרים שהשתמשו במלאי של עצים אמריקאים שנותרו במושבה לאחר חזרת המתיישבים לארצות הברית
מרכז המיסיון הבריטי ביפו
כחלק מן ההתארגנות של המתיישבים האמריקאים לחזור לארצות הברית, הם מכרו את הרכוש, חלקות הקרקע, והבתים שהקימו לפטר מרטין מצלר, מיסיונר שפעל ביפו מטעם מיסיון עולי הרגל של בזל. מרבית שטחה של המושבה האמריקאית נמכרה על ידי מצלר לטמפלרים, אשר הגיעו לארץ ישראל מדרום גרמניה במטרה להקים בה מושבה חקלאית, ורק מיעוט הרכוש עבר לידי גורמים אחרים.
ביתו של אקלי נורטון וחלקת הקרקע הצמודה אליו נרכש על ידי מצלר בשנת 1867, ובחודש דצמבר אותה שנה הוא מכר אותו ברווח נאה לאנשי החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים. ג'וזף ברקלי, ששימש כנציג החברה הלונדונית בירושלים, עקב אחר שקיעתה של המושבה האמריקאית ביפו והמליץ למנהלי החברה בלונדון לרכוש את אחד מבתי המושבה שנעזבה על מנת שישמש כבסיס לתחנת מסיון ביפו. מנהלי החברה הלונדונית קיבלו את ההמלצה, וב-10 בדצמבר 1867 נרכש הבית וחלקת הקרקע תמורת סכום של 150 לירות אנגליות. ב-9 במרץ 1869 רכשו אנשי החברה הלונדונית ממצלר, בעלות של 22 לירות אנגליות, שטח קרקע נוסף שהיה צמוד לבית.
פעילות המיסיון בשנים 1870-1869
בעקבות רכישה זו נשלח ליפו על ידי החברה הלונדונית מיסיונר בשם קלמן פ' פדואה (Calmann P. Padua), שהיה יהודי מומר. הוא המליץ למנהלי החברה הלונדונית להגדיל את שטח תחנת המיסיון על ידי רכישת חלקת קרקע נוספת שהועמדה למכירה. גם המלצה זו התקבלה, וב-24 ביוני 1869 נרכשה הקרקע שהייתה בבעלות האחים גרגורי וג'ון לררד. בזכות רכישה זו שלטה החברה הלונדונית בפינה הדרום מערבית של המושבה האמריקאית לשעבר, האזור שגבל בדרך הראשית שהוליכה מיפו לשכם. הישיבה על הדרך הראשית הקלה על אנשי המיסיון ליצור קשר עם התושבים היהודים שהלכו בה.
המיסיונר קלמן פדואה ארגן את תחנת המיסיון שהקים על פי העקרונות הבאים, אותם פירט במכתב ששלח לנציג החברה בירושלים:
פעילות המיסיון אחרי שנת 1882
עם תחילת העלייה הראשונה והגידול העצום במספר היהודים שעלו במסגרתה והתיישבו ביפו וסביבתה, שבה העיר יפו והפכה למרכז של פעילות מיסיונרית בקרב העולים החדשים. תחילה ניסה המיסיון הלונדוני לפעול בקרב היהודים בסיוע תושבים מקומיים שהתגוררו במושבה הגרמנית, אולם ב-3 באפריל 1883 הוחלט לחדש את פעילות תחנת המיסיון ולשלוח נציג קבוע שיישב ביפו לתקופת ניסיון. יהודי מומר בשם ל"פ ויינברג התמנה לנציג האגודה הלונדונית ביפו, ועיקר פעילותו התמקדה בשיחות שכנוע עם יהודים שהגיעו לנמל יפו וחלוקת חוברות הסברה וכתבי קודש. בחודש דצמבר 1893 נשלח ליפו מסיונר נוסף בשם ג'יימס אוולד הנאואר על מנת לסייע לוויינברג להתגבר על עומס העבודה בקרב שיהודים הרבים שעברו בנמל יפו מאז תחילת שנות ה-90. בחלקת הקרקע שלצד בית המיסיון הוקמה קפלה ששימשה הן את המיסיון הבריטי והן את אנשי הקהילה האוונגלית הגרמנית שנוצרה בקרב המושבה הטמפלרית.
סיום פעילות המיסיון הבריטי בבית
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גורשו מן הארץ המיסיונרים הבריטים, שהיו נתיני מדינות אויב, והמבנה של בית נורטון שימש את אנשי המושבה הגרמנית (בעלי בריתה של האימפריה העות'מאנית). בתקופת המנדט הבריטי עבר מוקד הפעילות של המיסיון הבריטי למבנים אחרים ביפו, והבניין שימש למטרות שונות. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הפך הבית, כמו גם יתר בתי המושבה הגרמנית, לשטח ששימש את הצבא הבריטי.
חידוש המבנה בשנת 1990
בשנת 1988 נרכש המבנה, שעמד על סף התמוטטות, על ידי חברת ד.י.א.נ, שהחלה לשפצו באופן מקיף ויסודי. לארץ הגיע משפץ בתים מומחה ממדינת מיין בשם מרק היינס, אשר קיבל על עצמו את המשימה. במשך שלוש שנים נמשכה עבודת השיקום והשחזור של הבניין, במהלכן חוזק המבנה, ושוקמו חלקי העץ המקוריים שכללו דלתות, קירות, רצפות, לוחות מצופים וחלונות. מרק היינס סיים את עבודתו בשנת 1990, ומלאכת השיקום החריגה באיכותה זכתה בפרס הנשיא לשימור אתרים בטקס שנערך ב-1 במאי 1991.
במהלך עבודות השיקום של הבית התגלו על קורות העץ של המבנה כתובות עם שמו של בעל הבית - אוקלי נורטון, אשר נרשמו ככל הנראה עוד בארצות הברית בעת העמסת הקורות על הספינה, וזאת כדי לסמן את שייכות הקורות לביתו של נרטון. בנוסף התגלה בעליית הגג של המבנה ציור שהוכן על ידי אנדרו טאבוט, אחד ממתיישבי המושבה האמריקאית, ואשר העיד כי המבנה המקורי שהובא מארצות הברית היה ללא מרפסות ועם גג שטוח.
מסעדת קרן
בשנת 1985 הקימה המסעדנית קרן קרמרמן את מסעדת "קרן" ברחוב אבן גבירול בתל אביב. המסעדה הוגדרה מאז הקמתה כמסעדת יוקרה ונחשבה לאחת המובילות בתחומה. בשנת 1990 מכרה קרן קרמרמן את המסעדה לאירית שנקר ולשף חיים כהן, אשר העבירו אותה אל המבנה המשופץ של בית נורטון. המסעדה היוקרתית הפכה לסימן ההיכר של אזור המושבה האמריקאית, ורבים הכירו את "בית נורטון" כ"מסעדת קרן". לאחר כ-13 שנים החליטו הבעלים להפסיק את פעילותה, והמסעדה נסגרה ב-28 בפברואר 2003.
ז'אן-בטיסט מונייה
קורות חייו
ז'אן-בטיסט מונייה נולד בבריניול שבצרפת, בנם של תיירי ומיוריאל מונייה. אביו הוא צלם בערוץ France 2, ובעברו שר במקהלת הכנסייה המפורסמת "Les Petits Chanteurs de Saint Marc" (הזמרים הקטנים של מרק הקדוש). יש לו אח צעיר, בנז'מן. ז'אן-בטיסט למד בבית ספר רומאי-קתולי בליון. הוא למד במכון לי שטרסברג בניו יורק בין השנים 2008–2009 כדי לשפר את יכולות המשחק ואת האנגלית שלו, וחזר לצרפת ושר במופעי צדקה של Les Enfoirés.
קריירה
עם כניסתו לחטיבת הביניים, מונייה הצטרף למקהלת הילדים Les Petits Chanteurs de Saint-Marc, בה שר גם אביו, שם לימד אותו ניקולה פורט.
מונייה התפרסם בזכות כיכובו בסרט הצרפתי "כשהנערים שרים" משנת 2004, בו גילם את דמותו של פייר מוראנז', ילד בעל חוצפה עם קול מיוחד שגר בפנימייה לבנים סוררים. כריסטוף בארטייה, במאי הסרט, בחר במונייה כי "היה לו המראה הנכון" וקול נפלא. הוא גם ביקש את התפקיד פעמים רבות. בסרט, הסולו של מונייה והפזמון "Les Petits Chanteurs de Saint-Marc" מופיעים שניהם בפסקול המקורי. לאחר צאת הסרט, מונייה והמקהלה הופיעו פעמים רבות ברחבי העולם, בין היתר ביפן ובקנדה.
בשנת 2005, מונייה, יחד עם הזמרת קלמנס סן-פרו, הוציא את הסינגל "Concerto pour deux voix", שהוא עיבוד של השיר "Concerto pour une Voix". בפברואר 2005 עזב מונייה את המקהלה כדי להקדיש יותר זמן ללימודים ולקריירת המשחק שלו. באותה שנה הוא הצטרף ל-Les Enfoirés, אנסמבל של זמרים ומבצעים בולטים בצרפת ששרים מעת לעת במופעי צדקה.
באפריל ובאוגוסט 2005, הוא השתתף בסדרת הטלוויזיה בת ארבעת הפרקים "Le Cri" של ערוץ France 2, בה גילם פועל פלדה צעיר. הסדרה יצאה בשנת 2006.
בשנת 2006 הופיע מונייה בסרט "Le Grand Meaulnes", בו גילם את התפקיד הראשי של פרנסואה סורל, ובסרט האנימציה "Piccolo, Saxo et compagnie", בו דיבב את דמותו של סאקסו. בקיץ 2006 שיחק מונייה בסרט "Hellphone", סרט באורך מלא בבימויו של ג'יימס הות. בסרט, מונייה מגלם את דמותו של סיד. הסרט יצא לאקרנים במרץ 2007. מונייה כיכב גם בסרט "L'Auberge rouge", בבימויו של ז'ראר קרבצ'יק, בתפקיד אוקטבה. הוא יצא לאקרנים בבתי הקולנוע בצרפת ב-5 בדצמבר 2007.
ב-2008 עבר מונייה לארצות הברית למשך כשנה כדי לשפר את האנגלית שלו. הוא למד במכון לי סטרסברג בניו יורק כדי לשכלל את כישורי המשחק שלו. הוא חזר לצרפת בשנת 2010, והופיע באותה שנה במופע הצדקה של Les Enfoirés.
ב-2013 השתתף יחד עם אמנים נוספים באלבום We Love Disney 2, ושר את השיר "Le Monde Qui Est Le Mien".
ב-29 באפריל 2016 יצא לאור אלבומו הראשון, Nuits blanches.
ב-24 בנובמבר 2017 יצא לאור אלבומו השני, Nuits Revolver.
ב-19 באוגוסט 2021, ערוץ TF1 הודיע על השתתפותו של מונייה בעונה ה-11 של "רוקדים עם כוכבים" בצרפת.
חיים אישיים
ז'אן-בטיסט מונייה נמצא בזוגיות עם לאה ארנזדר, אחותה של השחקנית והזמרת נורה ארנזדר. בספטמבר 2019 נולד בנם הראשון.
משה אריה מירקין
משה אריה מירקין (י"ט בטבת תרנ"ז, 24 בדצמבר 1896, פוצ'פ, רוסיה (רוסיה הלבנה) – י' בתמוז תשכ"ד, יוני 1964, רמת גן) היה מחנך וסופר ישראלי, חוקר ספרות חז"ל, מחבר הפירוש המנוקד והמבואר למדרש רבה על התורה ב-11 כרכים, וממקימי העיר רמת גן.
חייו
מירקין נולד בדצמבר 1896 ברוסיה הלבנה, בנם הבכור של ריקלה לבית ויניקוב (בתו של מלמד וחזן) ושלמה מירקין, שו"ב. ב-1904 עלתה המשפחה לארץ ישראל, השתקעה במושבה יהוד שליד פתח תקווה וניסתה את מזלה בגידול שקדים. הניסיון לא צלח והמשפחה עקרה לרמלה, שם שימש האב כמנהל תחנת הדואר האוסטרי וכיהן כרב הקהילה היהודית בעיר.
בילדותו נתגלה מירקין כעילוי ונשלח ללמוד בירושלים בישיבות של הרב צבי פסח פרנק והרב יוסף חיים זוננפלד. בהמשך אימץ קו ציוני יותר והצטרף לישיבה של הרב קוק, בה גם הוסמך לרבנות. לאחר מות אביו הפסיק מירקין את לימודי הקודש כדי לעזור בפרנסת המשפחה. הוא עבד במושבת בצלאל שבכרם בן שמן כאמן פיליגרין והיה האשכנזי היחיד בקבוצת התימנים שם. בהמשך עבד במשק הר-טוב והיה שותף לניסיונות הראשונים לגדל הדרים באזור. במהלך מלחמת העולם הראשונה נפצע בהגנה על הר-טוב בעת התנפלות תושבי הכפרים הערביים צרעה ואשתאול.
במקביל למד מירקין בבית המדרש למורים ולרבנים של חברת "עזרה". לאחר סיום המלחמה החל לשמש כמורה בבית הספר במזכרת בתיה, ובהמשך – בבית הספר נצח ישראל בפתח תקווה. בפרעות תרפ"א נפצע בעת הגנה על פתח תקווה מידי פורעים ערבים. לאחר החלמתו הצטרף לוועד העיר והיה חבר מועצת פתח תקווה. בהמשך ניהל מירקין את בית הספר העממי בבני ברק ואחר כך היה מורה בבית ספר בתל אביב.
משפחתו
בבית הספר 'נצח ישראל' הכיר מירקין את המורה שרה מרגלית, בת משה דב מרגלית, והשניים נישאו ב-1923. המשפחה עקרה לרמת גן והייתה לאחת ממשפחות המייסדים בה. אשתו הייתה לחברת עירייה ושימשה במשך שנים כיו"ר הארגון ויצו בעיר. מירקין היה אב לשניים: אמוץ מורג (1929–1966), פרופסור לכלכלה באוניברסיטה העברית, ושלמה מורג (1926–1999), פרופסור בחוג ללשון עברית באוניברסיטה העברית, וחתן פרס ישראל במדעי היהדות.
מירקין נפטר ב-1964, בגיל 67. נקבר בבית העלמין הישן בפתח תקווה. אלמנתו שרה נפטרה ב-1969.
יצירתו
במשך השנים פרסם מירקין מאמרים, סיפורים ומחקרים היסטוריים בעיתונים ובמוספים ספרותיים, בהם "מוריה", "הצופה ו"דבר". ב-1942 ראה אור ספרו הראשון, "אור קדומים", שעלילתו ההיסטורית-פרודית מתארת את לוט בן הרן ואת עלייתה ושקיעתה של סדום כשיקוף לעולם המודרני.
בשנת 1950 פרש לפנסיה מוקדמת והשקיע שנים (1950–1964) במחקר מדעי של מדרש רבה לחמשת חומשי תורה, שראה אור בהוצאת יבנה ב-11 כרכים בין השנים תשי"ז-1956 לתשכ"ז-1967 (שני הכרכים האחרונים הופיעו לאחר מותו). כל כרך מ-11 כרכי הסדרה כולל הקדמה מדעית ארוכה ומקיפה על מדרשי חז"ל המופיעים בו, זמן כתיבתם, מקורם, סגנונם ולשונם. בצד הטקסט הוסיף מירקין פירוש חדשני בשם 'עין הדרש'. הוא התכוון להרחיב את יצירתו ולהוסיף גם פירוש על מדרש רבה לחמש מגילות, אך נפטר לפני שהספיק להשלים את משימתו. יצירתו זו נחשבת לגולת הכותרת של פעילותו המחקרית והיא ראתה אור במהדורות רבות.
על עבודתו כתב יצחק שבטיאל, הנקדן שעבד עמו על הסדרה במשך שנים:
קישורים חיצוניים
על "מדרש רבה":
MetroLyrics
MetroLyrics הוא אתר אינטרנט קנדי המכיל מילים לשירים, שנוסד בדצמבר 2002.