cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארגון מדינות מזרח הקריביים
ארגון מדינות מזרח הקריביים (באנגלית: Organisation of Eastern Caribbean States – OECS) הוא ארגון בין-ממשלתי לשיתוף פעולה כלכלי ואחר, שנוסד ב-18 ביוני 1981 במזרח האגן הקריבי על ידי אנטיגואה וברבודה, גרנדה, דומיניקה, מונטסראט, סנט וינסנט והגרנדינים, סנט לוסיה, וסנט קיטס ונוויס החתומות על הסכם באסטר. איי הבתולה הבריטיים הצטרפו לארגון כחברה נלווית ב-22 בנובמבר 1984 ולאחריה הצטרפו במעמד זהה אנגווילה (ב-1995), מרטיניק (ב-12 באפריל 2016) וגוואדלופ (ב-14 במרץ 2019). שש מתוך אחת-עשרה החברות הן קולוניות לשעבר של הממלכה המאוחדת, שלוש האחרות (איי הבתולה הבריטיים, אנגווילה ומונטסראט) עודן נתונות לשליטתה במסגרת "הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים", ושתיים (גוואדלופ ומרטיניק) הן מחוזות צרפת מעבר לים. מזכירות הארגון נמצאת בקסטריז, בירת סנט לוסיה. ההילך החוקי בשמונה חברות הארגון הוא דולר מזרח קריבי; באיי הבתולה הבריטיים – דולר אמריקני; ואילו בגוואדלופ ובמרטיניק – אירו.
חברות הארגון הן גם חברות ארגונים אזוריים אחרים – הקהילייה הקריבית (CARICOM) ואיגוד המדינות הקריביות (ACS).
טמאש אמד
טמאש אמד (במקור ארנה פליישר, בהונגרית: Emőd Tamás; ברקבסרמן, 11 באוגוסט 1888 – אוראדיה, 22 בספטמבר 1938) היה משורר, עיתונאי ומנהל תיאטרון יהודי-הונגרי, אחיו הגדול של הצייר מיקלוש פליישר.
ביוגרפיה
ארנה פליישר נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה פליישר ושל אירמה וייסלוביץ'. הוא החל את לימודיו בנאג'ווארד ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת קולוז'וואר. שיריו הראשונים הופיעו "א הט"(פירושו: השבוע - A Hét) בשנת 1906. בין 1906 לבין 1914 עבד כעיתונאי בנאג'ווארד. הוא השתייך לאנתולוגיה הספרותית בשם "א הולנפ" (פירושו: המחר - A Holnap). הייתה לו ידידות עמוקה עם המשורר אנדרה אדי. ב-1914 עבר לבודפשט. הוא עבד עם אנדרה נאגי כדי ליצור את הקברט ההונגרי. ב-1917 היה מזכיר הדרמטורג של "תיאטרון קטונה יוז'ף" (Katona József Színház), משנת 1922 היה המנהל של "תיאטרון שדרת אנדראשי" (Andrássy úti Színház), ולאחר מכן "תיאטרון בלהה לויזה" (Blaha Lujza Színház), ואחרי זה בין השנים 1925–1927 המנהל האמנותי של תיאטרון שדרת אנדראשי. בשנים 1927 עד 1928 היה מנהל "התיאטרון החדש" (Új Színház).
הוא היה כותב פופולרי של שאנסונים שנונים וסצנות קברט. שירי המלחמה והדרמות הקטנות של מערכה אחת שלו, הקצרות זכו להצלחה גדולה. הפזמונים שלו הסתובב על פי כולם בתקופה זו.
גם במהלך הצלחותיו התיאטרוניות והעיתונאיות הוא נשאר משורר עדין, החסיד המושבע של אנדרה אדי, שומר הזיכרונות של נאג'ווארד (אוראדיה היום). כאילו הרגיש את הסוף המתקרב, הוא ביקר בביתו שם, כדי למות באוראדיה.
יחסי מלאווי–רוסיה
יחסי מלאווי–רוסיה הם יחסי החוץ בין מלאווי ורוסיה.
סקירה כללית
במהלך הפסגה הכלכלית בין רוסיה לאפריקה בפארק האולימפי בסוצ'י שברוסיה סיכמו נשיא רוסיה ולדימיר פוטין ונשיא מלאווי פיטר מוטריקה על תמיכה רוסית במלאווי בחקלאות, חינוך ובריאות ללא תנאים, בניגוד לתמיכה שמקבלת המדינה ממקומות אחרים. כמו כן סיכמו שני המנהיגים על יצירת הזדמנויות במלאווי למשקיעים רוסים.
תהילים נ'
תהילים נ' הוא המזמור החמישים בספר תהילים (לפי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים, המזמור ממוספר כמזמור ה-49). המזמור הוא חלק ממזמורי אסף המיוחסים לאסף המשורר המוזכר בספר דברי הימים כאחד המשוררים מבני לוי במקדש. מזמור זה הוא גם חלק מילקוט המזמורים האלוהיסטי אשר בספר תהילים, המחליפים את השם המפורש י-ה-ו-ה בכינוי "אלוהים".
יש האומרים כי אמירת הפרק היא סגולה למי שיש שונא לאשתו.
תוכנו של המזמור
רוב מובהק של מזמורי תהילים מכילים קינות, הודיות, הלל או המלכת מלך. מזמור זה הוא מזמור תוכחה אשר מציג משפט, בו דן האלוהים את עמו סביב נושא הזבח. תוכחה ומוסר נמצאים בעיקר בספרות הנבואית, ועל כן מזמורים מסוג זה מכונים בספרות המחקר מזמורים נבואיים.
המזמור מורכב מעשרים ושלושה פסוקים הנחלק לארבעה חלקים.
א'-ו'
החלק הראשון של המזמור מתאר מעמד בו אלוהים מדבר לכל העולם. אל המעמד הגיע "מִצִּיּוֹן... אֱלֹהִים הוֹפִיעַ" במטרה "לָדִין עַמּוֹ". כעדים הוא קורא לוותיקים וליציבים מכולם "הַשָּׁמַיִם מֵעָל... הָאָרֶץ" ש"וַיַּגִּידוּ שָׁמַיִם צִדְקוֹ". לאחר תיאור המעמד מתחיל נאום בשני חלקים וסיום.
ז'-ט"ו
החלק הראשון עוסק בשאלה מצד האל: מי צריך קרבנות? "לֹא עַל זְבָחֶיךָ אוֹכִיחֶךָ", אין לאל טענות בעניין הקרבנות הוא פשוט לא זקוק להם: "לֹא אֶקַּח מִבֵּיתְךָ פָר". וזאת בגלל ש"כִּי לִי כָל חַיְתוֹ יָעַר". כל עולם הטבע שייך לאל כך שמתנת האדם מיותרת. האל ממשיך לתמוה בעניין "הַאוֹכַל בְּשַׂר אַבִּירִים? וְדַם עַתּוּדִים אֶשְׁתֶּה?". אם בכל זאת בני האדם מתעקשים להביא קרבנות, לפחות שהפעולה תהיה מלווה בהתנהגות משמעותית דוגמת "זְבַח לֵאלֹהִים תּוֹדָה" ו"שַׁלֵּם לְעֶלְיוֹן נְדָרֶיךָ".
כ"ב-כ"ג
החלק האחרון הוא סיכום הנאום הכולל אזהרה לרשעים והבטחה למאמינים "שֹׁכְחֵי אֱלוֹהַּ" אלוהים רואה אתכם, קחו לתשומת לבכם, "פֶּן אֶטְרֹף וְאֵין מַצִּיל". לעומתם "זֹבֵחַ תּוֹדָה" יזכה "בְּיֵשַׁע אֱלֹהִים".
ילדי הים האדום
ילדי הים האדום היא סדרת טלוויזיה ישראלית לנוער, מסוגת דרמה והרפתקאות, אשר בוימה על ידי מרקו כרמל, נכתבה על ידי יובל אור, נועם אור וורד שפירא, והופקה על ידי נגה תקשורת ואילת תקשורת.
תהילים נ'
בליטורגיה היהודית
בבית המקדש, מזמור זה הוא המזמור שהושר בשירת הלויים בעת הקרבת קרבן מוסף ביום השני של חול המועד סוכות.
ילדי הים האדום
הסדרה שודרה במקור בערוץ לוגי בימים ראשון עד רביעי, כאשר פרק הבכורה שודר ב-31 ביולי 2005 ופרק הסיום שודר ב-10 באוגוסט באותה שנה. לסדרה הופקה עונה אחת הכוללת שמונה פרקים באורך 25 דקות.
תהילים נ'
בליטורגיה היהודית
בשל כך, לדעת הגר"א ולמנהג הפרושים, מזמור זה הוא שיר של יום באחד מימי חול המועד סוכות.
ילדי הים האדום
תקציר העלילה
הסדרה עוקבת אחר חברות ילדי הים האדום הכוללת את רון, שיר, רועי, עידו וגל. במהלך הסדרה החבורה פותרת תעלומות ומסכלת מזימות חשאיות לפגיעה בחיי הים האדום, ים העשיר בצורות חיים ייחודיות. בנוסף לפתירת התעלומות החבורה מתמודדות עם התבגרות, ערכה של ידידות ואהבה.
צוות השחקנים
רוב שחקני הסדרה הם בני נוער מאילת שהיו חסרי ניסיון במשחק.
מריגלה (סרט)
מריגלה (בפורטוגזית: Marighella) הוא סרט ברזילאי משנת 2019 בבימויו של ואגנר מורה, המבוסס על חייו של הפוליטיקאי ולוחם הגרילה קרלוס מריגלה. הסרט מהווה עיבוד לביוגרפיה Marighella - O Guerrilheiro que Incendiou o Mundo (מריגלה: לוחם הגרילה שהאיר את העולם), מאת מאריו מגלהס. זהו הסרט הראשון שאגור מורה ביים.
סיו חורחה מגלם את קרלוס מריגלה. בסרט מופיעים גם אדריאנה אסטבס, ברונו גגליאסו והומברטו קאראו.
לדברי הבמאי, הסרט צונזר בברזיל. מפיצים ובעלי אולמות קולנוע פחדו מהממשלה וחששו להציג אותו. "נשיא ברזיל בולסונארו לכלך על הסרט מבלי שראה אותו וצילם וידאו בו הוא אומר: 'זה מטורף, החבר'ה האלה עושים סרט על טרוריזם'. אתה מבין מזה עד כמה המצב בכי רע בברזיל", טען ואגנר מורה.
ביקורת
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-69 בברלין ב-14 בפברואר 2019, אך לא השתתף בתחרות על פרס דוב הזהב.
מספר מקורות דיווחו כי נעשה שימוש בבוטים באינטרנט להפחתת דירוג הסרט באתר IMDb. בתגובה, IMDb ביטל את הדירוג בדף הסרט. עד 18 בפברואר 2019, היו לסרט יותר מ-15,000 דירוגים ב-IMDb, אף שטרם יצא לאקרנים בבתי הקולנוע.
הסרט גם משך ביקורות חברתיות ופוליטיות. סטיבן דלטון, שכתב ל"הוליווד ריפורטר", העיר כי מורה מציג את דמותו של מריגלה כשאהיד לערכים ליברליים, אף על פי שמריגלה האמיתי הכריז על עצמו מרקסיסטי שמאלני. גם האתניות של מריגלה נדונה. הוא מוצג כשחור בסרט ומגולם על ידי שחקן שחור. עם זאת, מבקרים רבים ציינו שמריגלה הייתה למעשה בן לגזע מעורב (אביו היה מהגר איטלקי). מורה השיב כי "אין דרך לדון בשום נושא חברתי בברזיל מבלי לדבר על סוגיות גזעיות. מבחינתי, מריג'לה היה צריך להיות שחור."
זכויות להט"ב בנמיביה
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בנמיביה כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים. פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כחוקית עבור נשים אך פלילית בקרב גברים מאז 1920 אם כי החוק דווח כלא נאכף בעוד שלגליזציה מוצעת. אין הגנה מפני אפליה על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית בחוק, בעוד משקי בית בראשות זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן הכרות משפטיות הזמינות לזוגות הטרוסקסואלים. עם זאת, נמיביה מוגדרת מהמדינות האפריקאיות בעלות הקבלה הרחבה ביותר כלפי חברי קהילת הלהט"ב בשטחן.
מעמדם של חברי הקהילה בנמיביה הוגדר כמתפתח בשנים האחרונות. קבוצת התמיכה המובילה במדינה עבור זכויות להט"ב היא "OutRight Namibia", שהוקמה במרץ 2010 ונרשמה רשמית בנובמבר אותה שנה. הקבוצה ארגנה את מצעדי הגאווה הראשונים של המדינה ומצהירה על היותה "קול לנשים לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים, ביסקסואלים ואינטרסקסים בנמיביה". קבוצות עבור זכויות להט"ב נמיביות נוספות כוללות את "MPower Community Trust", המספקת מודעות לבריאות מינית לגברים הומוסקסואלים וביסקסואלים, "the Namibian Gays and Lesbian Movement", המספקת ייעוץ ללהט"ב ומארגנת תוכניות חינוכיות להעלאת המודעות לחברי הקהילה, "Tulinam", קבוצה המעניקה שירותי אמונה ו-"Wings to Transcend Namibia" המעניקה שירות בקרב טרנסג'נדרים נמיבים.
היסטוריה
הומוסקסואליות ויחסים חד מיניים תועדו בקרב קבוצות נמיביות שונות בימינו. במאה ה-18 הכירו אנשי הקויקוי במונחים "קואטסירא" (koetsire), המתייחסים לגבר שנקלט מינית לגבר אחר, ו-"סוראגוס" (soregus), המתייחס לאוננות חד-מינית הדדית בדרך כלל בקרב חברים. קיום יחסי מין אנאליים ויחסי מין בין נשים התרחשו גם הם, אם כי לעיתים רחוקות יותר.
בשנות ה-20, האנתרופולוג הגרמני קורט פאלק דיווח על הומוסקסואליות וטקסי נישואים חד מיניים בקרב עמי האובמבו, נאמה, הררו והימבה. בשנות ה-70, האתנוגרף הפורטוגלי קרלוס אסטרמן הבחין במסורת האובמבו בה גברים אשר היו ידועים כאסאנא ("esenge") היו מתלבשים כנשים, עושים עבודת נשים ומתחתנים עם גברים אחרים.
מעמד בחוק
בנמיביה, אין הוראות המגדרים "מעשי סדום" מתוכננות, אך נשארו פשע במדינה על פי החוק המקובל הרומאי-הולנדי בתוקף מאז 1920. מעשה סדום הוגדר כ-"יחסים מיניים בלתי חוקיים ומכוונים בין שני זכרים אנושיים" בעודו אינו כולל יחסים מיניים של זוגות הטרוסקסואלים או לסביות.
סעיף 299 לחוק סדר הדין הפלילי משנת 2004 מתייחס לבעיות ראיות באשמת מעשה סדום או ניסיון למעשה סדום. תוספת 1 לחוק מקבצת בין היתר מעשי סדום יחד עם רשימה של עבירות אחרות שבגינן המשטרה מוסמכת לבצע מעצר ללא צו או שימוש בכוח קטלני במהלך אותו מעצר (סעיפים 38, 42, 44, 63 ו-112). גילויי חיבה פומביים בין שני גברים יכולים להיחשב כהתנהגות "לא מוסרית", הניתנת לענישה על פי חוק המאבק בשיטות לא מוסריות משנת 1980.
באוגוסט 2016 פרסמה ועדת זכויות האדם של האו"ם דו"ח בבירה וינדהוק הקורא למדינה לבטל את איסורה על פעילות הומוסקסואלית בהסכמה. בתגובה לקריאת הוועדה אמר ג'ון וולטרס, נציב תלונות הציבור של נמיביה שמשרדו מופקד "לקדם ולהגן על זכויות אדם" כי "אנשים צריכים להיות חופשיים לחיות את חייהם כראות עיניהם". וולטרס הוסיף באומרו, "אני חושב שחוק מעשי הסדום הישן שירת את מטרתו. כמה תביעות היו? אני לא מאמין שאף אחת במהלך 20 השנים האחרונות. אם אנחנו לא מעמידים אנשים לדין, למה יש לנו אותו?". עם זאת, ממשלת נמיביה הודיעה לאו"ם כי "אין לה כרגע כוונות לבטל את חוק מעשי הסדום". מספר מחוקקים הביעו דעות שונות בכניין, עם זאת, הצהירה יו"ר המועצה הלאומית, מרגרט מנש-ויליאמס, "ללא קשר לכמה שזה לא נוח, הגיע הזמן שנדבר על קהילת הלהט"ב. הם חלק מהקהילות שלנו". איבון דאוסאב, יו"ר ועדת הרפורמה והפיתוח בחוק, הצהיר כי בחוקת נמיביה אין "שפה מספקת כדי לתאר ולהגן על זכויות הנוגעות לקהילת הלהט"ב". בשולחן עגול שנערך בשנת 2019 על ידי היועמ"ש כדי לטפל בהגנה שווה על חבריה בנמיביה, מספר מחוקקים קראו לטפל בבעיות אלה בדחיפות.
ביוני 2019, לאחר ביטול חוק מעשי הסדום של בוטסואנה על ידי בית המשפט העליון של המדינה אשר אסר על פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בעונש מאסר של 7 שנים מהתקופה הקולוניאלית, הגברת הראשונה מוניקה גיינגוס קראה לבטל את חוק מעשי הסדום של נמיביה והצהירה באומרה כי "ימי חוק הסדום ספורים, נמיביה תהיה הבאה".
הכרה במערכות יחסים חד מיניות
בשנת 2001, אישה נמיביה ובת זוגה הגרמנייה, אליזבת פרנק, הגישה תביעה להכרה בקשר ביניהן כדי שפרנק תוכל להתגורר בנמיביה. ועדת ההגירה נתנה את היתר השהייה, אם כי המדינה ערערה לבית המשפט העליון. בעוד שבית המשפט קבע כי יש לתת לפרנק אישור שהייה קבוע, אותו קיבלה שנה לאחר מכן, לא פסק לטובת הכרה כלשהי ביחסים חד מיניים במדינה. נציב תלונות הציבור של נמיביה דן באוגוסט 2016 בעניין הכשרת נישואים חד מיניים בנמיביה והצהיר באומרו כי "אם אנשים מאותו מין ירצו להתחתן, זו הבחירה שלהם, האם המדינה, הקהילה, הכנסיות והממשלה יכירו בכך זה משהו אחר".
בדצמבר 2017, הוגש תיק לבית המשפט העליון נגד ממשלת נמיביה על ידי אזרח נמיבי יוהאן פוטגיטר שנישא לבעלו הדרום אפריקאי דניאל דיגאשו בדרום אפריקה בשנת 2015 להכרה בנישואיהם. בינואר 2018, דיגאשו זכה בעתירה לבית המשפט לאפשר לו להיכנס לנמיביה, כאשר בית המשפט העליון המשיך לבחון את התיק שלהם. היועמ"ש הצהירה בתגובה כי הוא "אינו מתנגד להכרה בנישואיהם בנמיביה".
בשנת 2018, הוגש תיק שני על ידי עורכת הדין ילידת נמיביה אניטה גרובלר ובת זוגה מדרום אפריקה, סוזן ג'ייקובס, הנמצאות יחד בזוגיות כבר למעלה מ-25 שנים, בניסיון להכרה בנישואיהם בדרום אפריקה ב-2009 בנמיביה עבור השגת הכרה בזכויותיה למגורים עבור ג'ייקובס. תיק שלישי הוגש בשנת 2018 על ידי אנט סיילר-לילס ובת זוגה הגרמנייה אניטה סיילר-לילס, אשר נמצאות יחד מאז 1998 להכיר בנמיביה בנישואיהם בגרמניה בשנת 2017.
ביוני 2019, הורה נשיא בית המשפט העליון של נמיביה פטרוס דמאסב כי יש לייעד ספסל מלא של שלושה שופטים לדון בכל התיקים התלויים ועומדים. נציב תלונות הציבור ג'ון ולטרס טען שיש להכיר בנישואים עבור כלל הזוגות ללא קשר למין בעודו מוגדר כאחד משמונה המשיבים שצוטטו בתיק. שבעת המשיבים האחרים כוללים את שר הפנים וההגירה והיועץ המשפטי לממשלה, אשר הגישו הודעות נגד הכרה בנישואים חד מיניים.
הגנה מפני אפליה
תושבי להט"ב בנמיביה מתמודדים עם אפליה, הטרדה ואלימות. בדומה לדרום אפריקה השכנה, לסביות הן מדי פעם קורבנות של מה שנקרא אונס מתקן, בו אנסים מתיימרים לאנוס את הקורבן הלסבית במטרה 'לרפאה' מנטייתה החד מינית. בנמיביה אין הגנה בחוק מפני אפליה על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית, אם כי חוקת נמיביה כוללת את הקטגוריה "מעמד חברתי", אשר יכולה להתפרש כמי המכסה אזרחי להט"ב מפני אפליה.
כבר בשנת 1992 פעלו פעילים מקומיים בהצלחה לכלול "נטייה מינית" בין עילות האפליה האסורות בחוק העבודה 1992. עם זאת, בשנת 2004, חוק עבודה חדש נדון בפרלמנט והכללת המונח הייתה נושא לוויכוחים סוערים וכתוצאה מכך, המונח הושמט מהטקסט הסופי. אולם חוק זה מעולם לא נכנס לתוקף.
בשנת 2001, הנשיא סם נוג'ומה הזהיר מפני טיהורים צפויים נגד הומואים ולסביות בנמיביה ואמר כי "המשטרה חייבת לעצור, לכלוא ולגרש הומוסקסואלים ולסביות שנמצאו בנמיביה". בשנת 2005, הצהירה סגנית שר הפנים וההגירה, תאופולינה מושלנגה, כי "לסביות והומוסקסואלים בגדו במאבק למען חירות נמיביה, אחראים למגפת ה-HIV/איידס, ומהווים עלבון לתרבות האפריקאית".
באוגוסט 2016, ועדת זכויות האדם של האו"ם קראה לממשלת נמיביה לאמץ חקיקה האוסרת במפורש אפליה על רקע נטייה מינית, לרבות בחוק העבודה (חוק מס' 11 משנת 2007). בעקבות קריאת הוועדה, נציב תלונות הציבור של נמיביה, הצהיר כי איסור על אפליה על רקע נטייה מינית צריך להיות מעוגן בחוקת המדינה.
חוקי נגד הסתה ופשעי שנאה
באוגוסט 2016, ועדת זכויות האדם של האו"ם קראה לנמיביה לאמץ חקיקה של נגד פשעי שנאה על רקע אלימות הומופובית וטרנספובית, ולאכוף אותה נמרצות.
זהות מגדרית
חוק רישום לידות, נישואים ומוות 81 משנת 1963 קובע כי: "המזכיר רשאי, בהמלצת שר הבריאות, לשנות את מרשם הילודה של כל אדם שעבר שינוי מין, את תיאור מינו של אותו אדם ורשאי לשם כך לדרוש דו"חות רפואיים ולבצע חקירה כפי שיראה לו צורך".
תרומת דם
אנשים המבקשים לתרום דם בנמיביה אסורים להיות בעלי יותר משותף מיני אחד בששת החודשים האחרונים, ללא קשר לנטייה מינית או מגדר. אנשים "החשודים כי נדבקו במחלת מין כמו HIV או עגבת" אינם מורשים לתרום. כתוצאה מכך, לא קיים איסור מפורש האוסר על גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) לתרום את דמם.
טיפולי המרה
ישנם דיווחים על שימוש נרחב בפרקטיקות הפאסדו-מדעיות של "טיפולי המרה" בהומואים דתיים בנמיביה.
תנאי מחיה
זוכת תחרות "מר גיי נמיביה" לשנת 2011, וונדלינוס חמוניה, היה קורבן של תקיפה הומופובית בדצמבר 2011 בווינדהוק. בנובמבר 2012 הוכתר ריקרדו אמונג'רה לזוכה התחרות אשר התקיימה בתיאטרון-מסעדה בעיר הבירה. אמונירה המשיך להתחתן מאוחר יותר עם שותפו לחיים מוצוואנה מארק אומפמטסה תמבה בדרום אפריקה ב-2013.
בדצמבר 2013, מק'הנרי ונאני, נשיא מפלגת התנועה הדמוקרטית העממית (לשעבר DTA), התבטא בעד זכויות להט"ב בנמיביה והצהיר כי "יש לאפשר לאנשים לחיות את חייהם הפרטיים ללא הפרעה".
אקטיביזם
בשנת 2017 הוקמה ברית הגיוון של נמיביה (DAN) המהווה ארגון גג של ארגונים המייצגים מיעוטים מיניים ומגדריים בנמיביה. הארגון כולל בשותפיו 10 ארגונים שונים בהם: "Rights not Rescue Trust", "Tulinam", "Young Feminist Movement of Namibia", "OutRight Namibia", "Wings to Transcend Namibia" ועוד.
ב-17 במאי 2018, בציון היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה, הושק מרכז הבריאות "Outreach Health" על ידי "OutRight Namibia" בוינדהוק, אשר היה למרכז הבריאות הראשון של נמיביה עבור שירות בקרב תושבי להט"ב.
בנובמבר 2017, פסטיבל הלסביות הראשון של נמיביה נערך בוינדהוק. במהלכו, מעל 60 משתתפות לסביות צעירות משמונה אזורים בנמיביה התכנסו לשבוע של הופעות פומביות והבעה יצירתית, שירה, הקראת סיפורים אישיים, מוזיקה וריקודים. המהדורה השנייה של הפסטיבל ציונה בנובמבר 2018.
מספר זרמים דתיים בהם הכנסייה הלותרנית האוונגליסטית ברפובליקה של נמיביה, המהווה כ-420,000 חברים, ידועה בקבלתה של תושבי להט"ב נוצרים. מדלן איזקס, נוצרייה לסבית נמיבית, הקימה את הארגון "Tulinam" בכדי לסייע ביצירת מרחבים בטוחים למיעוטים מיניים בכנסיות נמיביות.
תורמוס עיא
תוּרְמוּס עַיַּא  (בערבית: ترمسعيّا; בתעתיק מדויק: תֻרְמֻסְעַיַּא) היא עיירה פלסטינית בנפת רמאללה ואל-בירה, השוכנת כ-22 ק"מ מצפון לרמאללה. ליד כביש 60 בגובה של כ-732 מ'. לפי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016 חיו בעיירה 4,781 תושבים.
ישראל הפקיעה 752 דונם מאדמות העיירה להקמת ההתנחלות שילה, בשנת 1978, ועוד 372 דונם להקמת היישוב שבות רחל בשנת 1992. על פי הסכם אוסלו, השטח הבנוי של תורמוס עיא סווג כשטח B. שטח זה מהווה 64.7% מאדמות העיירה, והשאר, 35.3%, הוא שטח C.
היסטוריה
לפי עדויות ארכאולוגיות המקום היה מיושב ברציפות מאז תקופת הברזל. במקום התגלה סרקופג גדול מהתקופה הרומית המוצג במוזיאון רוקפלר.
התקופה העותמאנית
על פי מפקד אוכלוסין עות'מאני משנת 1596, 43 משפחות התגוררו במקום.
בתקופת המנדט הבריטי
במפקד אוכלוסין מ-1922 שנערך על ידי המנדט הבריטי, אוכלוסיית תורמוס עיא מנתה 707 תושבים, כולם מוסלמים. במפקד 1931 אוכלוסיית תורמוס עיא מנתה 717 תושבים, ב-185 בתים. בשנת 1945 אוכלוסיית תורמוס עיא מנתה 960 תושבים, אשר בבעלותם 17,611 דונם של קרקע, על פי סקר שטחים ואוכלוסיות רשמי.
לאחר 1967
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, נמצאת תורמוס עיא תחת שלטון ישראלי.
בינואר 1978 הופקעו 752 דונם מאדמות העיירה לצורך חפירה ארכאולוגית לכאורה, באתר שזוהה עם שילה הקדומה. בפועל התיישבה בשטח קבוצה של יהודים שהקימו את ההתנחלות שילה. המעשה גרם למתיחות ביחסי ארצות הברית–ישראל משום שהדבר פגע במשא ומתן לשלום עם מצרים שהתנהל אז. בין תושבי שילה ובין תושבי העיירה התפתח סכסוך במסגרתו התנכלו אלו לאלו.
ב-5 במאי 1988 התקרבו מספר רועי צאן פלסטיניים לבית הקיצוני שבישוב שילה, האישה ששהתה בבית הודיעה לרבש"ץ וזה הכריז על נוהל חדירה ליישוב. ישראל זאב, תושב היישוב התקרב לעבר הרועים ופתח לעברם באש. מהאש נהרג ג'ודה עבדאללה ונפצע ריזק אבו נעים. זאב הורשע בבית המשפט המחוזי בהריגה, חבלה ופציעה בנסיבות מחמירות, ונגזרו עליו 5 שנות מאסר, מתוכן 3 שנים בפועל..
בשנת 1992 הופקעו 372 דונם נוספים מאדמות העיירה, ששימשו להקמת מאחז בשם שבות רחל, שאושר על ידי הממשלה בשנת 2012.
ב-2 בדצמבר 1993 יצא בן 16 תושב שילה שהיה מסוכסך עם פלסטיני תושב הכפר שגנב את האופנוע שלו, כשהוא חמוש בתת-מקלע עוזי, במטרה להחזיר את האופנוע. לאחר שנכשל בניסיון למצוא אותו בשל נביחות כלב שהסגירו את נוכחתו, שב על עקבותיו, והגיע לשדות העיירה, שם ירה למוות בחמיס מחמוד אבו עוואד, פלסטיני שעיבד את אדמתו, ללא שום התגרות מצידו. הקטין הורשע ברצח בכוונה תחילה ונגזרו עליו 16 שנות מאסר..
החל משנת 2015 סובלים תושבי העיירה לעיתים קרובות מהתנכלויות ממתנחלי מאחז עדי עד, הכוללות עקירות וכריתות עצי זית, שריפת שדות חיטה וריסוס כתובות נאצה.
ביולי 2021 צה"ל הרס את ביתו של המחבל תושב העיירה מֻנְתַסֶר שַלַבִּי, שביצע פיגוע בצומת תפוח שבו נרצח יהודה גואטה ונפצעו עוד שניים. באוקטובר 2021 נבחר לראשות המועצה המקומית לאפי שלבי, שסייע להימלטות מונתסר שלבי, וזאת לאחר קמפיין שנוהל לטובתו בעיירה בשל היותו "פטריוט וגיבור שנלחם למען המולדת". ב-21 ביוני 2023, לאחר הלוויה בשילה של אחד מהרוגי פיגוע הירי בתחנת הדלק בעלי נכנסו כ-200 פעילי ימין קיצוני לכפר והציתו בו כ-30 מכוניות ו-15 בתים פלסטינים. במהלך המהומות נהרג תושב הכפר, עומר קטין, מאש כוח יס"מ.
חינוך
בתורמוס עיא ארבעה בתי ספר – שני בתי ספר יסודיים ושני תיכונים.
ספורט
בשנת 2007 הקים אשרף ראבי מועדון רכיבה ראשון מסוגו ברשות הפלסטינית - "מועדון הרכיבה תורמוס עיא", המכשיר רוכבים ברכיבה אמנותית.
שליטה קוהרנטית
שליטה קוהרנטית (coherent control) היא שיטה המבוססת על מכניקת הקוונטים ומטרתה לשלוט בתהליכים דינמיים באמצעות אור. העיקרון הבסיסי בשיטה זו הוא לשלוט על תופעות התאבכות קוונטית, לרוב על ידי עיצוב הפאזה של פולסי הלייזר. הרעיונות העומדים בבסיס השיטה נפוצו ליישומים שונים ומרובים במס ספקטרומטריה, עיבוד מידע קוונטי, קירור באמצעות לייזר, פיזיקה אולטרה-קרה ועוד.
סקירה כללית
הרעיון המקורי העומד מאחורי שליטה קוהרנטית הוא הצורך בשליטה בתוצאה של תגובות כימיות, מה שהביא ליצירתן של שתי גישות:
שתי שיטות אלה התמזגו לבסוף לכדי יצירתה של תורת שליטה אופטימלית. זמן לא רב לאחר הצגת, התאוריות החלו נתמכות על ידי תוצאות ניסיוניות.
שתי התפתחויות השזורות זו בזו האיצו את תחום השליטה הקוהרנטית: ברמה הניסיונית, היה זה עיצוב הפולסים על ידי מאפנן אור מרחבי ורתימתו לתחום. ברמה התאורטית, היה זה הפיתוח של רעיון השליטה באמצעות היזון אוטומטי (שגם לו הייתה ריאליזציה ניסיונית).
יכולת השליטה
ייעודה של השליטה הקוהרנטית הוא לייצר מערכת קוונטית שמוכוונת ממצב התחלתי אל מצב מטרה כלשהו באמצעות שדה חיצוני. עבור מצב התחלתי ומצב סופי נתונים, השליטה הקוהרנטית מכונה "שליטה ממצב למצב". הכללה לכך ניתן למצוא בהכוונה סימולטנית של סט שרירותי של מצבים התחלתיים טהורים אל סט שרירותי של מצבים סופיים טהורים, כלומר שליטה באמצעות טרנספורמציה אוניטרית. יישום זה מניח את היסודות לאופרטור שער קוונטי.
יכולת השליטה במערכת קוונטית סגורה זכתה להתייחסות מידי טארן וקלארק. המשפט שלהם גורס כי עבור מערכת קוונטית סגורה בעלת ממדים סופיים, המערכת ניתנת לשליטה מוחלטת. דהיינו, טרנספורמציה אוניטרית של המערכת ניתנת לזיהוי על ידי יישום מתאים של השליטה, אם וכאשר אופרטורי השליטה וההמילטוניאן הלא מופרע מייצרים אלגברת לי של כל האופרטורים האוניטריים. יכולת שליטה מוחלטת כמוה כשליטה ממצב למצב.
המשימה החישובית שעניינה מציאת שדה שליטה עבור מעבר ספציפי ממצב למצב היא משימה קשה, והיא הופכת לקשה אף יותר ככל שהמערכת גדלה. משימה זו היא אחת מבין בעיות האינוורסיה בעלות הסיבוכיות החישובית הגדולה ביותר. המשימה האלגוריתמית של מציאת שדה המחולל טרנספורמציה אוניטרית מתכונתי לעצרת של גודל המערכת. זאת, מאחר שעל מספר גדול של שדות שליטה ממצב למצב לא להתאבך עם שדות שליטה אחרים במערכת.
נמצא כי פתרון של בעיות שליטה קוונטית אופטימלית, שקול לפתרון של משוואות דיופנטיות. טענה זו נחזית גם מתוך הפתרון השלילי לבעיה העשירית של הילברט (הדנה בבעיות דיופנטיות) לפיו ניתן להסיק שליטה קוונטית אופטימלית איננה יכולה להיות מוחלטת באופן כללי.
בעת הוספת אילוצים למערכת, יכולת השליטה עלולה להידרדר, והדבר ניתן לכימות. לדוגמה אפשר לשאול מהו הזמן המינימלי הנדרש על מנת להשיג מטרה מסוימת באמצעות שליטה, מה שידוע בתור "גבול המהירות הקוונטית".
גישה קונסטרוקטיבית לשליטה קוהרנטית
הגישה הקונסטרוקטיבית עושה שימוש בסט של שדות שליטה שנקבעו מראש ועבורם מתקבלות תוצאות ידועות.
סכמת ה"pump dump" במרחב הזמן, שהומצאה על ידי דוד טנור, רוני קוזלוב וסטיוארט רייס (אנ'), וסכמת ההתאבכות של שלושה פוטונים כנגד אחד במרחב התדר, הן הדוגמאות הבולטות המייצגות גישה זו. גישה קונסטרוקטיבית נוספת מתבססת על אדיאבטיות: מעבר ראמאן אדיאבטי מאולץ (STIRAP) משתמש במצב עזר על מנת לקבל שליטה מוחלטת במעבר ממצב למצב.
שליטה אופטימלית
שליטה אופטימלית מחפשת אפוא את שדה השליטה האופטימלי הנדרש עבור הכוונת מערכת קוונטית אל המטרה. עבור שליטה ממצב למצב, המטרה מוגדרת כחפיפה המקסימלית של פונקציית הגל בזמן סופי T עם המצב הסופי אליו מוכוונת המערכת (המצב ההתחלתי היה :
להמילטוניאן התלוי בזמן, האמון על השליטה במערכת, ישנה הצורה האופיינית הבאה:
כאשר הוא שדה השליטה ו-\mu אופרטור הדיפול.
שליטה אופטימלית מתרחשת כאשר ישנו פתרון למשוואה מסוימת עבור השדה, תוך שימוש בחשבון וריאציות ובכופלי לגראנז'. נכתוב פונקציונל חדש, המוגדר כך:
כאשר הוא כופל לגראנז' דמוי פונקציית גל, ו-\lambda הוא פרמטר האחראי על גודל האינטגרל. וריאציה של הפונקציונל J' ביחס ל- ול-\delta \psi מוביל לקבלתן של שתי משוואות שרדינגר מצומדות: משוואת שרדינגר ישירה עבור עם תנאי ההתחלה, ומשוואה הפוכה עבור כופל הלגראנז'  עם תנאי סיום.
מציאת פתרון למשוואות אלה דורשת שימוש בגישה איטרטיבית. יש ליישם אלגוריתמים שונים על מנת לקבל את שדה השליטה, דוגמת שיטת קרוטוב.
כמו כן, פותחה שיטה חלופית שהיא לוקאלית בזמן, ובה בכל צעד זמן, השדה מחושב כך שהוא מכוון את המצב למטרה. שיטה נוספת שקשורה לכך, נקראת "מעקב" (tracking).
יישומים ניסיוניים
בין יישומיה של שליטה קוהרנטית ניתן למנות:
בהיותה אבן פינה שאפשרה פריצות דרך בטכנולוגיות קוונטיות, שליטה קוהרנטית אופטימלית עודנה ממשיכה להתפתח ולהתרחב לתחומים מגוונים בפיזיקה, בכימיה ואף בדימות רפואי.
סתם יום של חול
סתם יום של חול הוא פזמון עברי שכתב יוסי גמזו והלחין וביצע שמעון ישראלי ב-1960.
היצירה
ישראלי חיבר את הלחן של השיר בסוף שנות ה-50, כששהה בפריז יחד עם חבריו לשלישיית ערבה, אריק לביא וצבי בורודו. במהלך שהותו בצרפת, נחשף לראשונה לשירים העוסקים בשגרת ימיהם של אנשים ובדברים פשוטים, בניגוד למקובל בזמר העברי באותה העת, שעסק בעיקר בערכים כגון עבודה, גבורה, ניצחון, רעות והתנדבות. ברוח זו, חשב ישראלי על המילים "סתם יום רגיל, עם אושר וגיל", ועם שובו לישראל, ב-1960, ביקש מגמזו להרחיב את השורה לכדי פזמון שלם, בלחן שכתב. גמזו שינה את המילים ל"סתם יום של חול, עם בוקר כחול", וכתב את השיר, העוסק במודע ביום רגיל וחסר ייחוד. לדברי יוסי גמזו, נעמי שמר כתבה מילים למנגינה לפניו, אולם שמעון ישראלי לא היה שבע רצון מהם ופנה אליו מבלי לספר לו מי המחברת המקורית. .
פרט לנושא השיר, שהיווה חידוש, הוא קבע חידושים נוספים. זו הייתה אחת הפעמים הראשונות שזמר עברי ביצע שיר שהוא עצמו הלחין. בנוסף, הוא שימש כשיר הנושא במופע יחיד שהעלה ישראלי, הראשון מסוגו בישראל. ישראלי ספג ביקורת הן על כך שכשחקן צעיר העז להעלות הצגת יחיד והן על הסגנון המוזיקלי, שהיה בהשראת השאנסונים הצרפתיים. חרף הביקורת, המופע זכה להצלחה.
ברבות השנים ביצעו את השיר אמנים נוספים, בהם גידי גוב, אריק סיני ולהקת סקסטה.
לופוטרוכוזואה
לופוטרוכוזואה (שם מדעי: Lophotrochozoa) היא קבוצה גדולה של בעלי חיים השייכים לעל-המערכה קדמוני הפה (Protostomia). הטקסון התגלה על סמך מידע מולקולרי. ראיות מולקולריות כגון ניתוח תת-יחידות ב-rRNA תמכו בהיותם ענף בתוך קבוצת הבילטריה (שתחת הקבוצה של רב-תאיים אמיתיים).
אטימולוגיה
שמה של הקבוצה הגיע לאחר גילוי של דמיון מולקולרי בין שתי קבוצות שנחשבו בעבר כקבוצות שונות, הטרוכוזואה (Trochozoa) והלופופורטה (Lophophorata). שם הקבוצה החדשה נגזר מחיבור שמותיהן של שתי הקבוצות יחדיו.
קבוצות
הלופוטרוכוזואה מכילים שתי קבוצות; הטרוכוזואה והלופופורטה. היחס בין שתי הקבוצות אינו ברור לחלוטין, אולם נראה ששתי הקבוצות אינן מונופילטיות אלא נמצאות בערבוביה בתוך הלופוטרוכוזואה.
פורתוס (דמות ספרותית)
פורתוס, הברון דו-ואלון דה-ברסיו דה פיירפונד (בצרפתית: Porthos, Baron du Vallon de Bracieux de Pierrefonds) הוא דמות בדיונית ברומנים שלושת המוסקטרים, אחרי עשרים שנה והוויקונט דה בראז'לון מאת אלכסנדר דיומא האב. הוא ושני המוסקטרים האחרים, אתוס וארמיס, הם חברים של גיבור הרומן, ד'ארטניאן. אישיות של אייזק דה פורתאו הייתה השראה ליצירת הדמות.
השם
בספר שלושת המוסקטרים שם משפחתו הוא דו-ואלון. בספר אחרי 20 שנה הוא נישא מסיבות כלכליות ושם משפחתו הופך לדו-ואלון דה-ברסיו דה פיירפונד. בסופו של דבר הוא קיבל את התואר ברון. שמו הפרטי האמיתי לא הופיע אף פעם; "פורתוס" הוא שם מלחמה, שקיבל עם הצטרפותו למוסקטרים.
אישיות
פורתוס כן ואמין, הוא המוחצן מבין חברי הקבוצה, נהנה מיין, נשים ושירה. הוא המסור והנאמן ביותר כלפי חבריו המוסקטרים ובולט בזכות כוחו וגודלו הגופניים. יכולת האכילה שלו הרשימה אפילו את המלך לואי ה-14 במהלך משתה בטירת פונטנבלו. ככל שהסיפור מתקדם, הוא נראה יותר ויותר כמו ענק, ומותו הוא של טיטאן.
בתקופת שלושת המוסקטרים (1627 לערך) היו לו כנראה מעט אדמות או משאבים אחרים. הוא היה מסוגל להפיק כספים מאשתו הצעירה במקצת של עורך דין קשיש (שאיתה ניהל רומן ורק אחר מות בעלה התחתן איתה), כדי להצטייד במצור של לה רושל.
הדמות הבדיונית של פורתוס מבוססת באופן רופף מאוד על הדמות ההיסטורית של המוסקטר איסאק דה פורתו.
קולנוע וטלוויזיה
שחקנים שגילמו את פורתוס על המסך כוללים את:
יחסי בולגריה–מקסיקו
יחסי בולגריה–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים בין בולגריה למקסיקו. שתי המדינות הן חברות הדדיות באו"ם ובארגון הסחר העולמי.
היסטוריה
בשנת 1936 חתמו גם בולגריה וגם מקסיקו על חוזה ידידות. יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו בעבר ב-6 בינואר 1938. בשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, השעו שתי המדינות את היחסים הדיפלומטיים כאשר בולגריה הצטרפה להסכם המשולש (ברית צבאית בין מדינות הציר ובולגריה, בין השאר). במאי 1942 הכריזה מקסיקו מלחמה על מדינות הציר. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות חודשו ב-11 ביולי 1974. בשנת 1976 שתי המדינות פתחו שגרירויות קבועות בבירות זו של זו.
ביוני 1978 ערך נשיא מקסיקו חוסה לופס פורטייו ביקור רשמי בבולגריה. בשנת 1979 נשיא בולגריה טודור ז'יבקוב ערך ביקור הדדי במקסיקו. בשנת 1989 מקסיקו סגרה את שגרירותה בסופיה בגלל מעצורים כספיים. מאז נערכו היחסים בין שתי המדינות בעיקר בפסגות האו"ם. בנובמבר 2008 ערך נשיא בולגריה גאורגי פרבאנוב ביקור רשמי במקסיקו ונפגש עם נשיא מקסיקו פליפה קלדרון. בשנת 2018 חגגו שתי המדינות 80 שנה מאז כיננו יחסים דיפלומטיים.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג מבולגריה במקסיקו
ביקורים רמי דרג ממקסיקו לבולגריה
הסכמים דו צדדיים
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו-צדדיים כמו הסכם לשיתוף פעולה תיירותי (1980); הסכם של אמנה ליחסים קונסולריים (1986); הסכם לשיתוף פעולה מדעי וטכני (1994) והסכם לשיתוף פעולה תרבותי וחינוכי (1995). שתי המדינות גם הסכימו לקבוע פגישות ייעוץ מדיניות דו-צדדיות תקופתיות שלשמן נפגשו בשנת 2002, 2006, 2007 ו-2012.
הגירה
אף על פי שמקסיקו לא הייתה יעד חשוב עבור מהגרים בולגרים; כמה מאות מהגרים מבולגריה היגרו למקסיקו במטרה לנסוע לארצות הברית באמצע שנות ה-60 לאחר שארצות הברית העבירה את חוק ההגירה והאזרחות משנת 1965 שביטל את מערכת המכסות על בסיס מקורות לאומיים. לאחרונה, בולגרים רבים, בעיקר נשים, מהגרים מבתיהם בעיקר עם ההבטחה לנסוע לארצות הברית, עם זאת, הם נשלחו למקסיקו שם הם נועדו להיות זונות ו / או עבדי מין.
יחסי סחר
בשנת 1997 חתמה מקסיקו על הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי (הכולל את בולגריה). בשנת 2018 הסתכם המסחר בין בולגריה למקסיקו ב-131 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של בולגריה למקסיקו כולל: משקעים מינרליים וכימיים, זרעי פרי, סרט לא חשוף וטקסטיל. הייצוא העיקרי של מקסיקו לבולגריה כולל: מחשבים, טלפונים ניידים ואלקטרוניקה אחרת. החברה הרב-לאומית המקסיקנית אמריקה מוביל פועלת בבולגריה.
אלונה בר און
אלונה בר-און (נולדה באוקטובר 1977) היא אשת עסקים ישראלית, המכהנת כיושבת ראש דירקטוריון ושותפה לשליטה בחברת גלובס פבלישר עיתונות (1983) המוציאה לאור את העיתון הכלכלי היומי "גלובס".
ביוגרפיה
בר און נולדה בתל אביב לחיים בר און, שקרא לה על שם חברו הטוב יגאל אלון, עוד בחייו. אימה, עדנה לבית לייבוביץ, היא נכדתו של התעשיין חיים לייבוביץ. בר-און החלה לעבוד בצעירותה בעיתון גלובס, בו אביה היה שותף יחד עם אליעזר פישמן. בצבא שירתה ככתבת בשבועון "במחנה".
בשנת 2001 סיימה תואר ראשון בחשבונאות וכלכלה מאוניברסיטת תל אביב. היא בעלת תואר שני במנהל עסקים מ-INSEAD, ורואת חשבון בהכשרתה.
בפברואר 1998 נפטר חיים בר און והיא ירשה כ-33% ממניות גלובס (יחד עם אימה ואחיה). בתחילת המאה ה-21 מונתה לדירקטוריון גלובס. החל משנת 2009 נקלעה לסכסוך עם פישמן, עקב הידרדרות מצבו הכספי של העיתון ושליטתו בתוֹכְני העיתון.
בשנת 2010, הייתה שותפה להקמת קרן ההשקעות בנדל"ן "בית וגג" ומונתה כיושבת ראש הדירקטוריון. הקרן גייסה הון מ-IBI בית השקעות, פועלים שוקי הון, אקסלנס נשואה והפניקס, לצורך השקעה בפרויקטי תמ"א 38 ופינוי בינוי. בספטמבר 2017, גייסה הקרן הון נוסף בסך רבע מיליארד שקל. במרץ 2022 הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
במרץ 2015 תרמה למסע הבחירות של מפלגת המחנה הציוני. בנובמבר 2015 התפטרה מדירקטוריון חברת מליסרון בו כיהנה, על רקע חילוקי דעות עם בעלת השליטה ליאורה עופר, בנוגע לתוכניות התגמול של החברה ואי הצגת מועמדותו של דירקטור בלתי תלוי לאישור.
בקיץ 2016, יזמה בר-און, יחד עם הנהלת "גלובס" ניסיון לרכוש את העיתון מידי פישמן שהוכרז פושט רגל. במקביל כונסי הנכסים של פישמן, שמונו על ידי הבנקים לאומי והפועלים, החלו מחפשים רוכשים למניות שהחזיק פישמן. בדצמבר 2016, הודיעו שהם ממליצים למכור את העיתון לאוליגרך דוד דוידוביץ', מקורב ושותף של רומן אברמוביץ', שהציע 45 מיליון שקל. בר-און הגישה הצעה נגדית והחל מאבק שליטה מול דוידוביץ'. במרץ 2017 קבע בית המשפט המחוזי בתל אביב שיש לקבל את הצעת בר-און. דוידוביץ' ערער על ההחלטה לבית-המשפט העליון. במקביל פרש איש העסקים חן למדן, שהיה אמור להיות שותף לרכישה עם בר-און, מההשקעה בעיתון. במקומו גייסה את ענת אגמון, גרושתו של מריוס נכט, כשותפה לשליטה. לאחר שבית המשפט העליון דחה את ערעורו של דוידוביץ', ב-19 ביוני אישר דירקטוריון החברה האם של גלובס את עסקת הרכישה ומבנה הבעלות של העיתון.
לאחר הרכישה התמנתה ליושבת ראש דירקטוריון חברת גלובס ומינתה את נעמה סיקולר לעורכת העיתון. במקביל, עזבו כמה עיתונאים בכירים את העיתון, בראשם מתי גולן, סטלה קורין-ליבר ואלי ציפורי. בפברואר 2020 החליטה בר-און להפוך את גלובס לכלי התקשורת הרביעי בישראל שמפעיל חומת תשלום באתר האינטרנט שלו, לאחר ירידה בהכנסות והפסדים מתמשכים. במאי גם הודיעה על סגירת בית הדפוס של גלובס, והדפסת העיתון באמצעות מיקור חוץ בבית הדפוס של "ישראל היום" (שהיה במקור בית הדפוס של "מעריב").
חיים אישיים
בר און נישאה לעיתונאי שמעון ריקלין ב-11 בנובמבר 2021. מתגוררת בתל אביב.
ליונלו מנפרדוניה
ליונלו מנפרדוניה (באיטלקית: Lionello Manfredonia; נולד ב-27 בנובמבר 1956) הוא כדורגלן איטלקי ששיחק בעמדות הבלם והקשר. כיום, הוא אחראי על הנוער של ברשה.
קריירת מועדונים
במהלך קריירת המועדונים שלו, מנפרדוניה שיחק עבור הקבוצות האיטלקיות לאציו (85–1975), יובנטוס (87–1985) ורומא (89–1987). מנפרדוניה נמצא אשם במעורבותו בפרשת הטיית המשחקים טוטונרו 1980, ואף הורחק מהמגרשים למשך שלוש שנים, בעוד שלאציו ירדה לסרייה ב'. במהלך עונתו האחרונה ברומא במסגרת משחק חוץ מול בולוניה ב-30 בדצמבר 1989 בתנאי משחק קפואים של מינוס חמש מעלות, מנפרדוניה התמוטט לאחר שסבל מהתקף לב; חברו לשעבר מלאציו, ברונו ג'ורדאנו, היה הראשון שהגיע כדי לעזור לו. אף על פי שמנפרדוניה ביצע שיקום מלא וחזר למגרשים, הוא החליט לפרוש מכדורגל בתום העונה בגיל 33.
קריירה בינלאומית
מנפרדוניה ייצג את נבחרת איטליה בין השנים 1977 ל-1978, כשאת הבכורה שלו במדים הלאומיים ערך במסגרת הניצחון 0–3 על נבחרת לוקסמבורג ב-3 בדצמבר 1977. הוא היה חלק מסגל הנבחרת האיטלקית למונדיאל 1978, שבו איטליה סיימה במקום הרביעי.
עוד סיפור
עוד סיפור הוא אלבום הסולו הרביעי של יוני רכטר, שיצא לאור בשנת 2002.
האלבום מחולק למעשה לשלושה חלקים ול"אפילוג". שותפיו העיקריים לאלבום היו שלום ויינשטיין, שכתב חלק נכבד מהטקסטים, ואהרוני בנארי שהיה שותף לעיבודים וניגן בגיטרות (וזוהי הפעם הראשונה שרכטר משתף מוזיקאי נוסף בעיבודים שבאלבומיו).
פוליקליניקו אומברטו I
פוליקליניקו אומברטו הראשון (באיטלקית: Policlinico Umberto I) הוא בית חולים אוניברסיטאי ברובע סן לורנצו ברומא.
בית החולים נוסד בשנת 1903 וקרוי על שם אומברטו הראשון, מלך איטליה, והוא אחד מבבתי החולים של הפקולטות לרפואה, לרוקחות ולרפואת שיניים של אוניברסיטת ספיינצה ברומא והוא המרכזי מביניהם. בנוסף לו כאמור ישנו בית החולים סנט'אנדריאה.
זהו בית החולים השלישי בגודלו באיטליה (עם 1200 מיטות). בנייתו החלה בשנת 1888 ביוזמת שר החינוך דאז, גואידו בצ'לי, יחד עם הסנטור פרנצ'סקו דוראנטה. בחנוכתו השתתפו הרקטור דאז, לואיג'י גלסי והמלך אומברטו הראשון.
יחסי הודו–פקיסטן
יחסי הודו–פקיסטן הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה של הודו לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן. היחסים בין שתי המדינות הם יחסים מאוד מורכבים ובעיקרם עוינים בשל מספר של אירועים היסטוריים ופוליטיים שהתחוללו במשך שנות קיומן. היחסים הוגדרו לאור התהליך האלים של חלוקת הודו ב-1947, הסכסוך על קשמיר וכמה מלחמות שהתנהלו בין שתי המדינות. כתוצאה מכך, נגועים יחסי המדינות בעוינות ובחשדות הדדיים. באזור צפון הודו ובפקיסטן קיימת חפיפה מסוימת בהרכב הדמוגרפי שלהן, בשפות שמהוות לינגואה פרנקה המשותפות לשתיהן (בעיקר פנג'אבי והינדוסטנית) ומטבחים לאומיים משותפים שמקורם באימפריה המוגולית.
לאחר פירוקו של הראג' הבריטי ב-1947 הוקמו שתי מדינות ריבוניות חדשות – הדומיניון של הודו והדומיניון של פקיסטן. חלוקתה של הודו הבריטית לשעבר גרמה לכ-12.5 מיליון בני אדם להיעקר מבתיהם ולמספר הרוגים שעל פי ההערכות נע בין כמה מאות אלפים ולבין מיליון בני אדם. הודו התפתחה להיות מדינה חילונית בעלת רוב הינדי, בעוד שפקיסטן התפתחה גם היא כמדינה חילונית עם רוב מוסלמי מכריע ומאוחר יותר הפכה לרפובליקה אסלאמית, אף על פי שחוקת פקיסטן מבטיחה חופש דת לבני כל הדתות.
זמן קצר לאחר שזכו בעצמאותן, כוננו הודו ופקיסטן יחסים דיפלומטיים, אך חלוקת הודו האלימה והתביעות הטריטוריאליות הרבות שביניהן האפילו על אופי היחסים. מאז העצמאות לחמו שתי המדינות זו בזו בארבע מלחמות עיקריות, במלחמה בלתי רשמית אחת והן היו מעורבות באין ספור התנגשויות אלימות הדדיות ומצבי מתיחות צבאיים. סכסוך קשמיר הוא הציר המרכזי של כל העימותים הללו, למעט מלחמת הודו-פקיסטן השלישית ומלחמת העצמאות של בנגלדש שהתחוללו ב-1971, ושכתוצאה מהן הופרדה מזרח בנגל מפקיסטן והוקמה המדינה העצמאית של בנגלדש.
נעשו ניסיונות רבים לשפר את יחסי שתי המדינות, בעיקר הסכמי שימלה, פסגת אגרה והצהרת לאהור. מאז ראשית שנות ה-80 של המאה ה-20, נעשו היחסים בין שתי המדינות מתוחים יותר בעיקר לאחר סכסוך סיאצ'ן, הסלמתו של סכסוך קשמיר ב-1989, הניסויים בנשק גרעיני שבוצעו ב-1989 ומלחמת קרגיל שהתחוללה ב-1999. צעדים מסוימים לבניית אמון, כמו ההסכם להפסקת האש משנת 2003 ופתיחתו של קו האוטובוסים דלהי-לאהור, נחלו הצלחה בעצירת ההסלמה של המתחים בין המדינות. עם זאת, על המאמצים הללו העיבו מתקפות טרור שאירעו מעת לעת. מתקפת הטרור על הפרלמנט ההודי שאירעה ב-2001 כמעט והובילה את שתי המדינות לסף מלחמה גרעינית. מתקפת הטרור על קו הרכבת סמיגהאוטה אקספרס ב-2007, שבה נהרגו 68 אזרחים, רובם פקיסטניים, הייתה גם היא נקודה מכרעת ביחסי שתי המדינות. בנוסף מתקפת הטרור במומבאי, שבוצעה על ידי מחבלים פקיסטניים, גרמה לנזק רציני לשיחות השלום שהתנהלו בין שתי המדינות.
לאחר הפשרה קצרה במתיחות בין שתי המדינות שארעה בעקבות בחירתן של ממשלות חדשות בשתי המדינות, הופסקו השיחות לאחר מתקפת הטרור על בסיס חיל האוויר ההודי בפטנקוט ב-2016. במתקפת טרור על בסיס צבאי הודי בחלק ההודי של קשמיר שאירעה בספטמבר אותה שנה נהרגו 19 חיילים הודים, מתקפת הטרור הרצחנית ביותר מזה שנים. טענתה של הודו שהמתקפה בוצעה על ידי קבוצה ג'יהאדיסטית שנתמכת על ידי פקיסטן, הוכחשה על ידי זו האחרונה, שטענה שהמתקפה הייתה תגובה מקומית לאי-השקט באזור בשל נוכחות היתר, לטענתם, של כוחות הביטחון ההודים באזור. מתקפה זו הציתה עימות צבאי לאורך הגבול בין שתי המדינות וגרמה להתרבות מקרי הפרת הפסקת האש ולהתקפות נוספות על מתקני צבא הודים. החל מדצמבר 2016 גרמו העימות המתמשך וההסלמה בהתבטאויות הלאומניות בשני הצדדים לקריסת היחסים הדו-צדדיים בין הודו לפקיסטן עם ציפייה נמוכה להתאוששותם.
עם בחירתן של ממשלות חדשות בשתי המדינות בראשית העשור השני של המאה ה-21, ננקטו כמה צעדים לשיפור היחסים, ובעיקר את הסחר בין המדינות. בנובמבר 2015 הסכימו ראש ממשלת הודו החדש, נרנדרה מודי וראש ממשלת פקיסטן, נוואז שריף, על חידוש השיחות בין שתי המדינות. בחודש שלאחר מכן קיים מודי ביקור קצר ובלתי מתוכנן לפקיסטן בדרכו להודו, ובכך היה לראש הממשלה ההודי הראשון שביקר בפקיסטן מאז 2004. על אף מאמצים אלו, יחסי המדינות נותרו קפואים, עקב שורת פיגועים לאורך הגבול. על פי סקר דעת קהל שנערך ב-2017 על ידי ה-BBC, רק 5% מההודים הביעו דעה חיובית על פקיסטן לעומת 85% שהביעו דעה שלילית ו-11% מהפקיסטנים שהביעו דעה חיובית על הודו מול 62% שהביעו דעה שלילית.
שורשי הסכסוך בתקופת קבלת העצמאות
במהלך חלוקת הודו נהרגו כחצי מיליון מוסלמים והינדים במהומות. מיליוני מוסלמים תושבי הודו והינדים וסיקים תושבי פקיסטן היגרו באחד מאירועי חילופי האוכלוסין רחבי הממדים ביותר בעידן המודרני. שתי המדינות האשימו זו את זו על כך שלא סיפקו ביטחון למיעוטים שהיגרו משטחיהן. מצב זה גרם למתחים שהלכו והתגברו בין שתי המדינות שרק נוסדו.
על פי התוכנית הבריטית לחלוקת הודו, הותר לכל אחת מ-680 הנסיכויות להחליט לאיזו משתי המדינות היא תשתייך. להוציא מעטות, רוב הנסיכויות שאוכלוסייתן הייתה מוסלמית ברובה, הצטרפו לפקיסטן ורוב הנסיכויות בעלות רוב הינדי הצטרפו להודו. עם זאת, ההחלטות שהתקבלו על ידי כמה מהנסיכויות עיצבו את יחסי הודו-פקיסטן באופן משמעותי בשנים הבאות.
בעיית ג'ונגד
הודו לא קיבלה את הסיפוח של ג'ונגד כלגיטימי. הטיעונים ההודים התבססו על אי הרציפות הטריטוריאלית בין הנסיכות לבין שטחה של פקיסטן, על רצונו של הרוב ההינדי להיות חלק מהודו ועל כך ששטח הנסיכות היה מוקף בטריטוריה הודית מכל שלושת עבריו.
הטענה הפקיסטנית התבססה על העובדה ששליט הנסיכות בחר להסתפח לפקיסטן ויש לאפשר לו זאת. בנוסף, טענה פקיסטן שמאחר שלנסיכות יש מוצא לים, היא תוכל לקיים קשר ימי עם פקיסטן, אף על פי שהיא תהיה מובלעת בתוך שטחה של הודו.
אף לא אחת משתי המדינות לא הייתה מסוגלת לפתור את שאלת ג'ונגד בדרכי שלום והיא רק הוסיפה שמן על מדורת היחסים הטעונים בין שתי המדינות גם כך. שר הפנים של הודו, ואלאבאי פאטל, חש שאם יותר לג'ונגד להסתפח לפקיסטן, ישתרר אי-שקט ברחבי גוג'ראט. ממשלת הודו הקציבה לפקיסטן זמן לבטל את הסיפוח ולקיים משאל עם בנסיכות כדי למנוע את מעשי האלימות. סמלדס גנדי, אחיינו של מהאטמה גנדי, הקים ממשלה גולה לתושבי ג'ונגד. פאטל הורה לספח את שלוש הנסיכויות.
הודו הטילה הסגר על ג'ונגד, ניתקה אותה מהספקת דלקים, ניתקה את קשרי האוויר והדואר אליה, שלחה כוחות צבא לגבול עם הנסיכות וכבשה את נסיכויות מנגרול וברביאוואד שבחרו להסתפח להודו. ב-26 באוקטובר נמלטו מהבט ח'אן ובני משפחתו לפקיסטן בעקבות ההתנגשויות עם הכוחות ההודים. ב-7 בנובמבר, לנוכח קריסת השליטה בנסיכות, ביקשה חצר הנסיכות מממשלת הודו לקחת על עצמה את ניהול הנסיכות. ראש ממשלת ג'ונגד, סר שאה נוואז בהוטו (אביו של זולפיקר עלי בהוטו), כתב למפקח על האזור מטעם ממשלת הודו והזמינו לקבל את השליטה על הנסיכות. ממשלת פקיסטן הביעה את מחאתה שנדחתה על ידי ממשלת הודו וזו קיבלה את הזמנת ממשלת הנסיכות. ב-9 בנובמבר 1947 כבשו כוחות הודים את ג'ונגד. בפברואר 1948 נערך בנסיכות משאל עם ורוב מוחלט של המצביעים הביע את רצונו להסתפח להודו.
סכסוך קשמיר
קשמיר הייתה נסיכות בעלת רוב מוסלמי שנשלטה על ידי נסיך הודי, המהרג'ה הארי סינג. בזמן חלוקת הודו העדיף סינג שקשמיר תישאר מדינה עצמאית ולא היה מוכן להסתפח לא להודו ולא לפקיסטן ורצה ששתי המדינות יכירו בקשמיר ככזו.
בספרו "סיירי הגבול" משנת 1985 כתב צ'ארלס צ'נוויקס טרנץ':
לדבריו של הגנרל הפקיסטני, מוחמד אכבר ח'אן, הפולשים "התעכבו בבארמולה למשך יומיים מסיבה בלתי ידועה".
בעוד הפולשים הפקיסטניים התפרסו ברחבי הנסיכות ובזזו את בארמולה, חתם כאמור המהרג'ה על מסמך הסיפוח להודו. שייך מוחמד עבדוללה כבר הגיע לדלהי יום קודם לכן, ב-25 באוקטובר, כדי לשכנע את נהרו לשלוח את הכוחות. הוא הבין את הסכנה הנשקפת לקשמיר והאיץ בנהרו לא לאבד זמן ולמהר לקבל את כתב הסיפוח ולהבטיח את שליחת הכוחות המהירה לקשמיר. ב-27 באוקטובר קיבל הלורד מאונטבאטן את כתב הסיפוח ועם חתימתו וחתימת המהרג'ה על המסמך הפכה מדינת ג'אמו וקשמיר לחלק מהודו.
כיום טוענת פקיסטן לזכותם של הקשמירים להגדרה עצמית באמצעות קיום משאל עם. מאידך טוענת הודו שעם חתימתו של המהרג'ה על מסמך הסיפוח, הפכה קשמיר לחלק בלתי נפרד מהודו. על רקע חילוקי הדעות על קשמיר, התחוללו המלחמות בין הודו לבין פקיסטן בשנים 1947 ו-1965 והעימות המוגבל ב-1999. מדינת ג'אמו וקשמיר נותרה מחולקת בין שתי המדינות באמצעות קו השליטה, שמתחם את קו הפסקת האש שעליה הוסכם ב-1947 ותוקנה ב-1972 בהסכמי שימלה.
המשך הסכסוכים האלימים
בעשורים שלאחר מלחמת הודו-פקיסטן הראשונה התנהלו שורה של מלחמות, ב-1965, 1971 ומלחמה אחת בלתי רשמית ב-1999.
מלחמת הודו-פקיסטן השנייה
מלחמת הודו-פקיסטן השנייה הייתה השיא של שורה של התנגשויות אלימות שהתרחשו מאפריל ועד ספטמבר 1965 בין שתי המדינות. העימות החל בעקבות "מבצע גיברלטר" של פקיסטן (הפקיסטנים בחרו בשם זה כדי ליצור הקבלה בין מטרותיהם לבין הכיבוש המוסלמי של ספרד שהחל מגיברלטר) שמטרתו הייתה להחדיר כוחות לג'אמו וקשמיר שייקחו חלק בהתקוממות כנגד השלטון ההודי. הודו הגיבה במתקפה בהיקף רחב על מערב פקיסטן. במלחמה, שהתמשכה על פני 17 ימים, נהרגו אלפים משני הצדדים, היה מעורב בה המספר הגדול ביותר של כלי רכב משוריינים והתנהלו בה קרבות השריון הגדולים ביותר מאז מלחמת העולם השנייה. פעולות האיבה הסתיימו לאחר שהוכרזה הפסקת אש בחסות האו"ם בעקבות התערבות דיפלומטית של ארצות הברית וברית המועצות וחתימתה של הכרזת טשקנט. רוב הקרבות התנהלו באמצעות כוחות הקרקע של הצבאות בקשמיר ולאורך הגבול המשותף של שתי המדינות. המלחמה עמדה בסימן של ההתכנסות הגדולה ביותר של כוחות צבאיים בקשמיר מאז חלוקת הודו ב-1947, שיא שנשבר רק במהלך הכוננות שהוכרזה בשנים 2001 – 2002. רוב הקרבות היו קרבות של שריון מול שריון ורגלים מול רגלים, שנעזרו בסיוע אווירי משמעותי וכן קרבות ימיים. רוב הפרטים על מלחמה זו, כמו שאר המלחמות שהתנהלו בין שתי המדינות נותרו עמומים.
במלחמה זו הייתה ידה של הודו על העליונה ואף על פי שהמצב נראה שקול בין שני הצדדים, מבחינה אסטרטגית ופוליטית נחלה פקיסטן תבוסה, שכן לא עלה בידה להשיג את השליטה על קשמיר וכן לא עלה בידה לקבל תמיכה משמעותית ברמה הבינלאומית. מבחינה בינלאומית הייתה מלחמה זו חלק מהמלחמה הקרה וכתוצאה ממנה התחולל שינוי גאופוליטי משמעותי בתת-היבשת ההודית. לפני המלחמה היו ארצות הברית והממלכה המאוחדת ספקיות הנשק העיקריות הן של הודו והן של פקיסטן. במהלך המלחמה ואחריה חשו הן הודו והן פקיסטן נבגדות בשל העדר התמיכה מצד מעצמות המערב בעמדותיהן. תחושות בגידה אלו הסלימו עם הטלת האמברגו על ידי ארצות הברית והממלכה המאוחדת על משלוחי נשק לשני הצדדים הלוחמים. כתוצאה מכך, פיתחו הודו ופקיסטן קשרים הדוקים יותר עם ברית המועצות ועם סין, בהתאמה. עמדתן השלילית המורגשת של מעצמות המערב במהלך המלחמה ובמהלך מלחמת הודו-פקיסטן השלישית ב-1971 המשיכה להשפיע על יחסי המערב עם מדינות תת-היבשת. על אף היחסים עם ארצות הברית ובריטניה שהשתפרו מאז תום המלחמה הקרה, עוררה מלחמת 1965 חוסר אמון עמוק בשתי המדינות, שבמידה מסוימת קיים עד היום.
מלחמת הודו-פקיסטן השלישית
במהלך המלחמה התנהלו קרבות בו-זמנית בחזית המערבית ובחזית המזרחית. המלחמה הסתיימה עם חתימת הפיקוד המזרחי של הכוחות המזוינים של פקיסטן על מסמך כניעה ב-16 בדצמבר 1971 בדאקה, שציין את הפיכתה של מזרח בנגל למדינה העצמאית החדשה, בנגלדש. רשמית הודיעה מזרח פקיסטן על פרישתה מהאיחוד הפקיסטני עוד קודם לכן, ב-26 במרץ. בין 90,000 ל-93,000 אנשי צבא פקיסטניים נלקחו בשבי על ידי צבא הודו, כולל כ-80,000 איש שלא לבשו מדים, וכולל מספר קטן של חיילים בנגלים שנותרו נאמנים לפקיסטן. שאר השבויים, 10,000 עד 12,500, היו אזרחים, בני משפחות של אנשי צבא פקיסטן ומשתפי פעולה.
היקף האבדות בנפש באירועים שקרויים רצח העם הבנגלי לא ידוע בשום רמה של דיוק. ממשלת בנגלדש טענה ש-3 מיליון איש נהרגו, בעוד שוועדת חקירה רשמית של ממשלת פקיסטן העמידה את המספר על 26,000 הרוגים בקרב האוכלוסייה האזרחית. על פי דוח שחובר על ידי העיתונאית האמריקאית ממוצא הודי, סרמילה בוס, בין 50,000 ל-100,000 משתתפים פעילים בלחימה ואזרחים משני הצדדים איבדו את חייהם. מחקר שפורסם ב-2008 ב-British Medical Journal על ידי זיאד אוברמייר, כריסטופר ג'. ל. מוראיי ועימנואלה גקידו מעריך שכ-269,000 נהרגו כתוצאה מהעימות. מפרסמי המחקר ציינו שמספר זה גבוה בהרבה מההערכה הקודמת של אוניברסיטת אופסלה ושל מכון המחקר לשלום באוסלו, שעמדה על 58,000. על פי סרג'ור רחמן, ההערכה הרשמית של ממשלת בנגלדש שעמדה למעשה על 300,000 הרוגים (בבנגלית: "3 lahks"), תורגמה בטעות לאנגלית ל-3 מיליון. כתוצאה מעימות זה נמלטו בין שמונה לעשרה מיליון איש והפכו לפליטים בהודו.
מלחמת קרגיל
קרחון סיאצ'ן, בו התנהלה עיקר המלחמה הוא שדה הקרב הגבוה ביותר בו התנהלו קרבות מעולם, ובהתאם לכך, מלחמת קרגיל היא המלחמה שהתנהלה במקום הגבוה ביותר מכל המלחמות, כ-5,000 מטר מעל פני הים. מלחמה זו חשובה גם בשל הממד הגרעיני שבה, זו המלחמה הראשונה שהתנהלה בין הודו לפקיסטן כאשר שתי המדינות היו חמושות בפצצות אטום. במהלך המלחמה הושמעו על ידי שני הצדדים 13 פעמים איומים לשימוש בנשק גרעיני. זו המלחמה הראשונה בהיסטוריה בה נלחמו שתי מדינות גרעיניות, שאף אחת מהן לא מעצמת על, באופן קונבנציונלי, ולפיכך הבנתה חשובה גם לתחום ההרתעה הגרעינית.
משבר הפליטים הבנגלי (1949)
ב-1949 תיעדה הודו מספר של כמיליון פליטים הינדים שנמלטו ממזרח בנגל (כיום בנגלדש) למערב בנגל ולמדינות נוספות של הודו, בשל מעשי אלימות, פחד ודיכוי מצד השלטונות. מצבם של הפליטים גרם לזעמם של לאומנים הינדים ואוכלוסיית הפליטים גרמה לצמצום המשאבים של מדינות הודו שלא היו מסוגלות לקלוט אותם. במקביל לאי פסילת רעיון המלחמה על הסף, הזמינו ראש ממשלת הודו, נהרו ושר הפנים פאטל את ראש ממשלת פקיסטן ליקאת עלי ח'אן לשיחות בדלהי. אף על פי שהודים רבים תיארו צעד זה כפיוס, חתם נהרו על הסכם עם ח'אן שעל פיו התחייבו שתי המדינות להגן על המיעוטים ולהקים גופים שיטפלו בהם. השניים גם חתמו על הסכם סחר והתחייבו לפתור את העימותים ביניהם בדרכי שלום. בהדרגה, שבו מאות אלפי הינדים למזרח פקיסטן, אך הפשרת היחסים ארכה זמן רב, בעיקר בשל סכסוך קשמיר.
אפגניסטן
מעורבותה של ברית המועצות באפגניסטן כדי למנוע הסלמה נוספת ותפיסת השלטון על ידי הגורמים האסלאמיים הוכחה כאסון. ארצות הברית ובעלות בריתה חששו מפני מעורבות זו והחלו להגיש סיוע לפקיסטן שתמכה במוג'אהדין האפגניים, בתקווה לשבש את מהלכיה של ברית המועצות. מלחמת אפגניסטן נכנסה למבוי סתום עם אבדות כבדות שנגרמו לשני הצדדים ועלתה לסובייטים בממון רב. בסופו של דבר נסוגו הרוסים תחת לחץ בינלאומי, אך כמה פלגים אפגניים המשיכו להילחם אלו באלו, ותומכיהם מבחוץ, כולל ברית המועצות, איראן, פקיסטן ואחרים, לא הצליחו להגיע להסכמה מי צריך להחזיק בהגה השלטון באפגניסטן.