cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שחרור מוחלט
הסברה
התנועה גורסת שהדרך לשחרר את בעלי החיים מתעשיות המזון, היא על ידי כך שעוד ועוד אנשים יפסיקו לאכול בשר בעלי חיים ותוצרתם, לכן הסברה והעלאת המודעות הם מהדברים החשובים בעיני התנועה.
ב-24 ביוני 2016 התקיים הכנס הראשון של החזית לשחרור בעלי חיים, בהשתתפות 350 פעילים. הכנס השני התקיים ב-7 ביולי 2017.
ב 15 בדצמבר 2017 התקיים כנס "מטבעונות לאקטביזם" הראשון של נוער החזית לשחרור בעלי חיים.
ב-6 ביולי 2018 התקיים 'כנס שחרור מוחלט' לשנת 2018.
ב-5 באפריל 2019 יתקיים 'כנס שחרור מוחלט' לשנת 2019.
פעולות ישירות
במרץ 2015 פרצו כעשרים פעילי התנועה מדגרה שבקיבוץ רמת הכובש, וניתקו את החשמל ממגרסת האפרוחים, שאליה נזרקים אפרוחים זכרים משום שאינם נחוצים בתעשיית הביצים. לדברי הפעילים הם הצליחו לקחת משם 200 אפרוחים. קליפ הפריצה למדגרה הועלה ליוטיוב. באירוע המשטרה עצרה 14 פעילים. בעל המדגרה תבע את טל גלבוע בגין הסגת גבול.
ביולי 2016, ביום שבת, פרצו כ-100 פעילים של התנועה לבית המטבחיים בחוף שמן בחיפה, כדי למחות על שחיטת בעלי חיים למטרות מאכל. בחצר בית המטבחיים המתינו עגלים מאוסטרליה לשחיטתם ביום ראשון. הפעילים הדביקו מדבקות "לא תרצח" על קירות בית המטבחיים, והניחו זר זיכרון על תא העקידה. בעל בית המטבחיים תועד תוקף אותם בצאתם. 11 פעילים נעצרו.
לקראת יום כיפור, פעילי שחרור מוחלט מסיירים במקומות שונים בארץ כדי למנוע את שחיטתם של תרנגולי הכפרות, ומזעיקים את יחידת הפיצו"ח (פיקוח צומח וחי) של משרד החקלאות, כדי שתחרים תרנגולי כפרות במספר מוקדים. ב-2015 היו התעמתויות קשות עם חרדים, ובסך הכול נמנעה שחיטתם של כ-1,500 תרנגולים בעכו, אשדוד, פרדס כץ, רחובות, רמת השרון, פתח תקווה וערים נוספות.
ב-27 במאי 2017 פרצו פעילים למען בעלי חיים לרפת פרידמן במושב כפר אחים, לאחר שהגיע מידע על הזנחה והתעללות. בין היתר, עגלים רכים נקשרו בחבל קצר לעמוד כמעט ללא יכולת תנועה, כשהם מכוסים זבובים וחלקם חולים ופצועים. שוטרים הגיעו למקום כדי לפזר בין הצדדים. יחידת הפיצו"ח הוזעקה על ידי הפעילים ואנשיה שחררו את העגלים, אך לאחר לכתם שוב קשרו בעלי הרפת את העגלים.
הערות שוליים
וידאו ותמונות
דאמאליסק
דאמאליסק (שם מדעי: Damaliscus) הוא סוג של אנטילופה בינונית-גדולה בתת-משפחת הבובאלים, הכוללת שני מינים החיים ביבשת אפריקה. המינים אינם נחשבים כקרובים לסיכון, בשל תפוצה רחבה או משום שהם מוגבלים לאזורים מוגנים. שניהם ניצודו באלפיהם בעת הגעת האירופאים לאפריקה, ולפני כן היו בין האנטילופות הנפוצות ביותר בתחום מחייתם. אף על פי ששניהם מצויים בדרום אפריקה אין ביניהם חפיפה טבעית בטבע. הדאמאליסקים קטנים יחסית מרוב מיני תת-משפחת הבובאלים, ואצל קרניהם נעדרת הצמיחה המוזרה שמצויה אצל הבובאל, או הגנו - והן דומות יותר לקרני הצבאיים. השם המדעי "Damalis" פירושו ביוונית שור צעיר\עגל, וכונה כך משום שהזכיר במקצת לחוקרים האירופאים עגלים של בקר. יש המשייכים לסוג זה גם את ההירולה (Beatragus hunteri) הנדירה המצויה בסומליה וקניה, אך בדרך כלל היא נחשבת כסוג נפרד.
מאפיינים
הדאמאליסקים ידועים בצבעי הפרווה הססגונים שלהם, שנוטים לגוונים שונים של אדמדם בניגוד לצבע הבהיר של רוב האנטילופות. יש להם דמיון רב למיני הבובאל (בייחוד לבובאל הכף ובובאל סוואיני), במבנה הגוף, אך הם קטנים יותר ואין להם "עוקץ קרן" על המצח. יש להם גוף ארוך ורחב, צוואר קצר יחסית, "דבשת" קטנה בכתפיים, ופרווה קצרה ודלילה. האוזניים שלהם ארוכות וצרות, האף מחורץ ועגלגל, ובסמוך לו יש זיפים אפורים או חומים. החרטום צר וארוך, הרגליים ארוכות, ויש עליהם "גרביים" לבנים או חומים. מתחת לעיניים יש להם בלוטות ריח גדולות. יש להם על הפנים "מסכה" שחורה או לבנה - תלוי במין. הזנב שלהם ארוך, ומסתיים בציצת שיער שחורה מברשתנית.
בית הגידול של הדאמאליסקים, הוא סוגים שונים של סוואנות מישור פתוחות. מינים אלו פעילי יום בעיקר, ונחים בשעות החמות של היום. הם די תלויים במקורות זמינים של מזון ומים ולשם כך נודדים מדי שנה כאשר הם מתדלדלים. הנקבות שלהם פעילות בקבוצות קטנות או גדולות, והזכרים המבוגרים טריטוריאליים ונוטים לבדידות. תזונתם מורכבת בעיקר מעשבים. הטמפרטורות בתחומי מחייתם נעים בין 10 ל-30 מעלות במשך השנה. אויביהם העיקריים הם הטורפים הגדולים של אפריקה כדוגמת האריה הנמר, הברדלס, הצבוע ועוד.
קבוצת הארמיות ה-18
קבוצת הארמיות ה-18 הייתה קבוצת ארמיות של בעלות הברית, שלחמה במערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
קבוצת הארמיות ה-18 הוקמה בפברואר 1943 בתוניסיה, והועמדה תחת פיקוד הרולד אלכסנדר. קבוצת הארמיות השתתפה במערכה בתוניסיה, כשתחת פיקודה פועלים הארמייה הבריטית הראשונה והארמייה הבריטית השמינית, ובנוסף פעלו תחתיה הקורפוס האמריקני ה-2 והקורפוס הצרפתי ה-19. בתחילה ספגו כוחות הקבוצה אבדות רבות, בין השאר בקרב מעבר קסרין, אולם לבסוף הביאו לכניעת כוחות מדינות הציר ב-13 במאי 1943, ויומיים לאחר מכן פורקה קבוצת הארמיות.
קמפילודוניסקוס
קמפילודוניסקוס (שם מדעי: Campylodoniscus) הוא סוג של דינוזאור זאורופוד מקבוצת הטיטאנוזאורים (ולפי מספר דעות היה קרוב לקמרזאוריים) שהתקיים במשך הקרטיקון עליון של הקנומן לפני 95 מיליון שנה מזמננו בארגנטינה. כיום רוב החוקרים רואים בו טקסון מוטל בספק עקב מיעוט חומר מזהה במאובניו.
הסוג תואר בידי החוקר פרידריך פון הואנה ב-1929 תחת השם: "Campylodon", כשמשמעות שמו היא: "שן כפופה" מיוונית ("καμπυλος" - כפוף או מעוקל, "ὀδών" - שן). עם זאת השם הועבר ב-1961 לשם של דג קדום והסוג הוחלף בשם: "Campylodoniscus", כשהסיומת: "iscus" מייצגת צורת הקטנה. הסוג הכיל מין יחיד - Campylodoniscus ameghinoi, כהוקרה לחוקר הארגנטינאי פלורנטינו אמחינו.
המאובנים של הזאורופוד התגלו בתצורות באחה בארל שבצ'ובוט והוא ידוע רק משרידים בודדים מהלסת העליונה ובהם 7 שיניים קמורות מעלה. שיעור של ממדיו בהתאם לגודל הלסת מביא לאורך של 20 מטרים ומשקל של 15 טונות לדינוזאור בוגר כשצווארו הארוך עזר לו לרעות מצמרות העצים הגבוהים.
דיון מסירקוסאי
דיון (ביוונית: Δίων; 408 לפנה"ס - 354 לפנה"ס) היה מדינאי יווני בן העיר סירקוסאי שבסיציליה. תלמידו של אפלטון. הוא היה אחד מאנשי סודם של הטיראנים דיוניסיוס הראשון ודיוניסיוס השני, אולם בהמשך הסתכסך עם דיוניסיוס השני ויצא לגלות באתונה. בשנת 357 לפנה"ס הוא הוביל הפיכה בסירקוסאי והדיח את דיוניסיוס. הוא עצמו נרצח בשנת 354 לפנה"ס, רצח שהוביל ללמעלה מ-20 שנה של אנרכיה בסירקוסאי ובסיציליה כולה עד בואו של טימוליאון.
תחילת דרכו
דיון נולד בעיר סירקוסאי שבסיציליה בסביבות שנת 408 לפנה"ס. אביו, היפרינוס, היה מקורב מאוד לטיראן של העיר דיוניסיוס הראשון ("דיוניסיוס הזקן"). הייתה לו אחות בשם אריסטומאכי שנישאה לדיוניסיוס, ואח נוסף בשם מגקלס. אריסטומאכי נישאה לדיוניסיוס, אולם הוא נישא בו זמנית לאשה נוספת מלוקרי בשם דוריס, ודווקא היא זו שילדה לו את בנו הבכור דיוניסיוס השני ("דיוניסיוס הצעיר"). אריסטומאכי ילדה לו שני בנים: היפרינוס וניסאוס, ושתי בנות: סופורסיני ואריטי. סופורסיני נישאה לדיוניסיוס הצעיר, ואריטי נישאה לאחיו תיארידיס.
קשריו עם אפלטון
דיון התברג היטב בחצרו של הטיראן. תחילה בזכות אחותו, ולאחר מכן בזכות עצמו. הוא הפך לאחד מיועציו הקרובים של דיוניסיוס, ובד בבד גם לאדם עשיר מאוד תודות לירושה נכבדת מאבותיו, ומענקים שקיבל מהטיראן. הוא אף הצליח לקשור קשרי ידידו עם הקרתגים. בשנת 387 לפנה"ס, נתן דיוניסיוס אשור לדיון להפליג לטאראנטום כדי לפגוש את הפילוסוף הנודע אפלטון. דיון כל כך התרשם מאפלטון, עד ששכנע את דיוניסיוס להביא את אפלטון לסירקוסאי שנה לאחר מכן. דיון הפך לאחד מהנלהבים והקרובים בתלמידי אפלטון, כפי שמעיד אפלטון עצמו באיגרת השביעית שלו. דיון הפגיש בין אפלטון לדיוניסיוס, אולם רעיונותיו של אפלטון לא תאמו את שלטונו הרודני של דיוניסיוס, שהורה לגרש את אפלטון מסיציליה.
התקרית לא המעיטה את כבודו של דיון בעיני דיוניסיוס, והוא שמר על מעמד גבוה בחצר הטיראן. ב-367 לפנה"ס נפטר דיוניסיוס, והוריש את השלטון לבנו, דיוניסיוס השני. חרף מאמציו של דיון, נשלט הטיראן החדש בידי חבורת יועצים מושחתים. על פי טענת פלוטרכוס, כדי לשלוט בדיוניסיוס, אותם יועצים סיפקו לו משתאות, תענוגות ובילויים, וכך צמצמו את מעורבותו בענייני המדינה. הוא כותב: . עובדה זו גרמה לכך שהשלטון בסירקוסאי היה רשלני ורפה ידיים, אך גם הפכה אותו לפופולרי יותר בעיני התושבים, אשר מאסו במדיניות "כבלי הפלדה" של דיוניסיוס הראשון. דיון, היה מוטרד מאוד מהמצב שנוצר, והוא פנה לאפלטון בבקשה לחזור לסיציליה ולנסות להשפיע על דיוניסיוס ועל המדינה כולה. אפלטון פקפק ביכולתו לעזור, ועל פי עדותו נענה לבקשה בעיקר כדי שלא יראה כאדם שרק מטיף לתיקונים אולם בפועל חושש לנסות לבצע אותם.
אפלטון התקבל בכבוד גדול בידי דיוניסיוס, והחל לפעול להפצת תורותיו בסירקוסאי. עם זאת, היחסים בין דיוניסיוס לבין דיון עצמו התערערו במידה ניכרת בשל אויביו הפוליטיים של דיון (ביניהם ההיסטוריון פיליסטוס), אשר לא חדלו מלהשמיץ אותו בפני דיוניסיוס. בסופו של דבר, בשנת 366 לפנה"ס הצליח דיוניסיוס להניח את ידיו על איגרת חשאית ששיגר דיון לקרתגים. באיגרת זו הורה דיון לקרתגים לא לבוא לשום משא ומתן עם דיוניסיוס בלעדיו. דיוניסיוס החליט לנצל את ההזדמנות כדי להיפטר מדיון, וגרש אותו ליוון.
ההפיכה בסירקוסאי
בעקבות הגירוש, התעוררה סערה בסירקוסאי, והתמיכה בדיוניסיוס פחתה. דיוניסיוס נבהל, ומיהר להודיע שדיון למעשה לא גורש אלא יצא למסע. כדי לחזק טענה זו, היא שלח ליוון שתי ספינות עמוסות ברכושו של דיון, וכן שלח לו מדי שנה את ההכנסה מעסקיו. דיון השתקע באתונה, ולמד באקדמיה האפלטונית. מאוחר יותר הוא נסע ברחבי יוון, והיה פופולרי מאוד בערים שונות. הוא אף היה לאזרח כבוד של ספרטה, חרף העובדה שעיר זו הייתה בברית עם דיוניסיוס. באותה שנה דיוניסיוס החזיר גם את אפלטון לאתונה, אך ב-361 לפנה"ס הזמין אותו מחדש לסירקוסאי. אולם כאשר ניסה אפלטון לשוחח עמו על החזרת דיון מגלותו, כעס דיוניסיוס, מכר את נכסיו של דיון, הכריח את אשתו להינשא לאחד מנאמניו, טמוקראטיס שמו, וכלא את אפלטון בשנית. ידידי אפלטון הצליחו להביא לשחרורו, אולם דיון הזועם החל לתכנן הפיכה להפלת שלטונו של דיוניסיוס. הוא גייס כוח קטן יחסית, כמה מאות שכירי חרב ומתנדבים (חלקם מהאקדמיה האפלטונית). הוא בנה על תמיכה מתושבי סיציליה - רבים מאוד באי אהדו את דיון והתנגדו לדיוניסיוס.
דיון קיבץ את הכוח בזקינתוס, ועד הרגע האחרון לא סיפר לאנשיו לאן מועדות פניהם. בקיץ 357 לפנה"ס הועמס הכוח על שתי ספינות סוחר, בדרכו אל סיציליה. המשט כלל גם ספינת סוחר נוספת, ושתי תלת-חתריות. לאחר שנים עשר יום של מסע ימי, הם הגיעו לסיציליה, אלם בשל סערה נהדפו אל חופי לוב. כעבור חמישה ימים נוספים הם הגיעו לחלק המערבי של סיציליה ונחתו בעיר הראקליה מינואה אשר נשלטה בידי הקרתגים. כאמור לעיל, דיון היה ביחסים מעולים עם הקרתגים, אולם המושל הקרתגי של האי לא זיהה את אנשיו, ופרץ קרב קצר בין שכיריו של דיון לקרתגים. היוונים ניצחו, אולם איש לא נהרג, ומהר מאוד זיהו הצדדים אלו את אלו והקרתגים אף דאגו לאכסן את היוונים ולספק להם את צורכיהם.
באותו הזמן, לא היה דיוניסיוס בעיר כיוון שהוא שהה במסע באיטליה. הוא הפקיד על העיר את טימוקראטיס. זה האחרון, כאשר שמע על המתקפה של דיון, ניסה לשלוח לדיוניסיוס מכתב כדי שיחזור, אולם לא הצליח ליצור עמו קשר. דיון החל בהתקדמות לכיוון סירקוסאי, ואליו הצטרפו כמעט 5,000 איש בדרכו. כאשר התקרב אל העיר, התקומם העם כנגד טימוקראטיס, אשר מיהר להימלט. רבים מנאמניו של דיוניסיוס נתפסו והוכו עד מוות, והשאר נמלטו אל המצודה של העיר והתבצרו בתוכה. דיון נכנס אל העיר בתהלוכת ניצחון מפוארת, והכריז שהוא משקם את הדמוקרטיה בסירקוסאי. על פי בקשתו של דיון, הוקמה מועצה שליטה בעיר, אשר בה היו חברים כעשרים אנשים, כולל דיון ואחיו מגקלס. כחצי מחברי המועצה היו אנשים שהוגלו בזמנו מהעיר בידי דיוניסיוס. בפועל, דיון היה השליט בעיר וסמכויותיו היו כמעט בלתי מוגבלות.
הנהגת העיר
דיוניסיוס חזר לסיציליה עם צבא שכירים וציוד רב, ונכנס למצודה שנותרה בידי תומכיו. אזרחי סירקוסאי צרו על המצודה בתמיכת שכיריו של דיון. הוא הציע לדיון להחזיר אותו לשלטון בתמורה לריכוך משטרו. דיון טען שמכיוון שסירוקסאי היא עיר דמוקרטית ואזרחיה הם אנשים חופשיים, החלטה זו תלויה בידיהם. אזרחי העיר דחו את ההצעה מכל וכל, ודיון הציע במקום זאת שדיוניסיוס יוותר על כל זכויותיו לשלטון, ולאחר מכן יוכל לחיות בעיר כבן-חורין רגיל. דיוניסיוס העמיד פנים שהוא מסכים להצעות, ודרש מדיון לשלוח אליו נציגים כדי לדון בכך. דיון הסכים, אולם דיוניסיוס כלא את השליחים שלו ופתח בהתקפת פתע על מערכות המצור. האזרחים הסירקוסים המופתעים נהדפו, אולם שכיריו של דיון הופיעו והכריחו את התוקפים לסגת.
בעקבות כך, דיוניסיוס שלח אל דיון איגרות מנשי משפחתו אשר היו כלואות במצודה יחד עם בניו. האיגרות הוקראו בפומבי, וכללו בקשות מהנשים להגיע להסכם עם דיוניסיוס. איגרת נוספת הייתה רשומה מבחוץ כאיגרת מבנו של דיון, היפרינוס, לאביו, אך בפועל הייתה איגרת מדיוניסיוס אל העם בסירקוסאי. גם איגרת זו הוקראה בפומבי, פלוטרכוס כותב כי: "לפי צורתה הכילה האיגרת בקשות והתנצלויות אך כוונתה הייתה להלעיז על דיון. כי נזכרו בה כל המעשים שעשה הלה למען הרודנות, ונוספו בה איומים על שלום יקיריו, אחותו וילדו ואשתו, ופקודות מחרידות רצופות קינות". התחבולה הצליחה מעל למצופה, ובקרב ההמונים החלה לשרור חשדנות מסוימת. רגשות אלו התעצמו כאשר הופיע בעיר מנהיג חדש פופוליסטי בהרבה, הרקלידס, אשר בזמנו היה קצין צבא בשירותו של דיוניסיוס, ונאלץ לגלות מהעיר יחד עם דיון. הרקלידס ניסה בצורה נפרדת להפיל את שלטונו של דיוניסיוס, אולם דיון השיגו במירוץ זה. על כן ניסה הרקלידס לרכוש את אהדת ההמונים ולצבור כוח בעיר על חשבון דיון. הרקלידס הצליח להביא לידי כך שהמועצה תורה על מינויו למפקד הצי. דיון ראה במהלך זה איום על מעמדו, והשתמש בהשפעתו כדי לבטלו. מיד לאחר מכן הוא מינה בעצמו את הרקלידס למפקד הצי, ואף הורה לספק לו משמר אישי.
הרקלידס החל להתסיס את ההמונים כנגד דיון וכנגד שכירי החרב שלו. קרנו של הרקלידס עלתה לאחר שהצי, תחת פיקודו, הביס בקרב צי בפיקודו של פיליסטוס אשר הגיע לסייע לדיוניסיוס הנצור. פיליסטוס עצמו מת בקרב. בעקבות כך, פנה דיוניסיוס אל דיון והציע לו למסור לידיו את המצודה בתנאי שיותר לו לעזוב את האי ללא פגע. הסירקוסים שיכורי הניצחון, אשר קיוו לתפוס את דיוניסיוס חי, סירבו להצעה. דיוניסיוס הצליח בכל זאת להתחמק מהמצודה דרך הים ולהגיע ללוקרי, והשאיר חיל מצב קטן במצודה בפיקודו של בנו אפולוקראטיס. ההמונים בסירקוסאי זעמו, והרקלידס נתפס כאשם מכיוון שכאמור הצי היה תחת פיקודו. הרקלידס חשש מאובדן הפופולריות שלו, ועל כן כאשר מדינאי בשם היפון הציע הצעה לחלק מחדש את הנכסים בעיר ודיון התנגד לה, מיהר הרקלידס לתמוך בהצעה ואף הצליח להעביר אותה נגד התנגדותו של דיון. קרנו של דיון ירדה, והסירקוסים סירבו לשלם את שכרם של שכירי החרב שלו. דיון סולק מכל משרותיו, ונבחרו במקומו עשרים וחמישה סטרטגוי חדשים, אשר הרקלידס היה ביניהם. אף נשלחו שליחים אל השכירים, וביקשו מהם למרוד בדיון. השכירים נותרו נאמנים למפקדם, וכאשר הבינו שכלתה אליו הרעה, הקיפו אותו ומיהרו להבריח אותו מחוץ לעיר. הם הותקפו בדרך בידי התושבים, אולם הדפו אותם בלי שנגרמו לאי מי אבדות רבות. דיון ושכיריו נמלט ללאונטיני, אשר קיבלה אותם בזרועות פתוחות ואף העניקה להם זכויות אזרח.
אחריתו
הסתלקותו של דיון גרמה לאובדן ההנהגה הברורה בעיר, והנצורים במצודה פתחו במתקפת נגד עזה, פרצו את המצור והחלו לכבוש את העיר עצמה. הסירקוסים התקשו להשיב מלחמה, ושיגרו שליחים אל לאונטיני לבקש מדיון לסלוח להם ולבוא לעזרתם עם שכיריו. דיון הסכים, אולם בינתיים איבדה מתקפת הנגד של אנשי דיוניסיוס את עוצמתה, והם חזרו למצודה בשל כך. חלק ממנהיגי ההמון הודיעו לדיון שאסור לו להמשיך הלאה לכיוון סירקוסאי. אולם אחרים עודדו אותו למהר ולבוא. בשל כך, דיון היה מבולבל, והתקדם באיטיות. כאשר הגיע אל סירקוסאי, נעלו מתנגדיו את השערים בפניו, אולם אז חידשו אנשי דיוניסיוס את המתקפה, רצחו אזרחים רבים והחלו להעלות את העיר באש. בשל כך ניתן לדיון להמשיך להתקדם, והרקלידס עצמו שלח שליחים וביקש ממנו להמשיך את התקדמותו. דיון פרץ אל תוך העיר, ולמראו נסק המורל בקרב החיילים הסירקוסים. נאמני דיוניסיוס הובסו ונסוגו אל המצודה שוב, ואך בקושי, באמצעות השכירים, הצליחו האזרחים לכבות את האש שהציתו.
לאות תודה, מתנגדיו של דיון חייבו את עצמם גלות ועזבו את העיר. פרט להרקלידס, שבא אליו בעצמו וביקש רחמים. דיון חנן אותו, ולאות תודה המליץ הרקלידס להפוך את דיון למצביא העיר בים וביבשה. אלא שאנשי הצי התנגדו לצעד, ודרשו שהרקלידס יישאר מפקד הצי. דיון ויתר להם בעניין זה, אולם ביטל את חלוקת הנכסים שנעשתה נגד הסכמתו. אנשי דיוניסיוס במצודה, התייאשו בינתיים מלשרוד, והגיעו להסכם עם דיון. הם עזבו את העיר, ופנו לאיטליה לחבור שם אל דיוניסיוס. הם שחררו את כל בני הערובה שתפסו, וביניהם גם אשתו, אחותו ובנו של דיון. דיון החליט להפוך את המשטר בעיר מדמוקרטיה לאוליגרכיה, ואף הזמין מדינאים מקורינתוס שיסייעו לו בכך. צעד זה עורר עליו את זעם ההמונים, והרקלידס בייחוד חזר להתנגד לו. דיון החליט להורות על הרג הרקלידס.
בשנת 354 לפנה"ס, דיוניסיוס שיחד את אחד מאנשיו של דיון, קליפוס, אשר היה תלמידו של אפלטון, כדי שיתנקש בחייו של דיון. דיון סמך מאוד על קליפוס, וזה האחרון שימש עבורו כמרגל בין השכירים כדי לוודא את נאמנותם. לכן כאשר הגיעו אנשים אל דיון וסיפרו לו דקליפוס ניסה לשכנע אותם להתנקש בחייו, דיון סבר שקליפוס רק עושה את מלאכתו. אחותו ואשתו של דיון אמנם ניסו חשדו בקליפוס לאחר שידיעות על הקשר הגיעו לאוזניהן מכל הכיוונים, אולם קליפוס נשבע בפניהן שהוא חף מפשע. דיון עצמו היה מדוכא למדי באותה תקופה, כיוון שבנו נהרג בתאונה, וגם היו לו ייסורי מצפון על רצח הרקלידס. במהלך חג דתי, הקיפו קליפוס וחלק מהשכירים את דיון, ולאחר שנכשלו בניסיון לחנוק אותו למוות, שיספו את גרונו. אחותו הושלכה לכלא יחד עם אשתו, אשר הייתה מעוברת וילדה בן זכר בכלא. קליפוס עצמו ניסה לתפוס את השלטון בעיר, אולם נכשל בכך ונרצח בעצמו. בעקבות כך באה תקופה של אנרכיה וחילופי שליטים מהירים בסירקוסאי, עד שבשנת 346 לפנה"ס חזר דיוניסיוס ותפס את השלטון. גם הוא לא החזיק בו זמן רב, שכן סירקוסאי נכבשה בידי היקיטאס שליט לאונטיני, אשר שחרר את משפחתו של דיון רק כדי להורות על רציחתה מאוחר יותר. רק בשנת 345 לפנה"ס הצליח טימוליאון להחזיר את השקט לסיציליה.
רנה דפונטיין
רנה דפונטיין (בצרפתית: René Louiche Desfontaines; 14 בפברואר 1750–16 בנובמבר 1833, פריז) היה בוטנאי צרפתי, נשיא האקדמיה הצרפתית למדעים.
ביוגרפיה
רנה דפונטיין נולד בכפר בברטאן שבצרפת. לאחר סיום בית הספר בשנת 1773 הוא הגיע לפריז במטרה ללמוד רפואה. בעקבות הרצאות שהוא שמע בז'רדן דה פלאנט הוא החליט לעבור לחקר צמחים.
במשך שנתיים דפונטיין היה בסיור בתוניסיה ואלז'יר. בשנים 1798–1799 הוא פרסם את ממצאיו ב-2 כרכים Flora Atlantica בהם תיאר לראשונה כ-300 צמחים. בנוסף הוא עסק באורניתולוגיה ופרסם את המאמרים בתחום בידיעון של האקדמיה. בשנת 1880 מאמרים אלו רוכזו בספר Desfontaines's Mémoire sur quelques nouvelles espèces d'oiseaux des côtes de Barbarie שיצאה לאור בלונדון.
בשנת 1786 דפונטיין מונה לפרופסור בז'רדן דה פלאנט. בהמשך הוא מונה למנהלו של מוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע. במהלך המהפכה הצרפתית הוא הפעיל את השפעתו והציל מספר בוטנאים.
דפונטיין אסף עשבייה שכללה 1480 פריטים של צמחים מאגן הים התיכון. האוסף נתרם לעיריית פריז.
בשנת 1783 דפונטיין התקבל לאקדמיה הצרפתית למדעים ובהמשך כיהן כנשיא של האקדמיה בשנים 1804–1805.
סוגים Desfontainia ו- Fontanesia נקראים על שמו. הוא גם היה הראשון שתיאר את אלימון ובולבול אפריקאי.
סם אורבאום
סָמוּאֶל "סַאם" אוֹרְבָּאוּם (Sam Orbaum; 22 במאי 1956 - 9 בדצמבר 2002) היה עיתונאי ישראלי ובעל טור ב"ג'רוזלם פוסט", הומוריסט ומחברם של ספרים ומאמרים. הוא ידוע גם בקהילת השבץ נא בישראל ובעולם כשחקן מקצועי וכמקימו של מועדון הסקראבל הירושלמי.
ביוגרפיה
סאם אורבאום נולד באנגליה אך בילה את ילדותו במונטריאול, קנדה. בשנת 1981 עלה לישראל, ובשנת 1989 נישא לוונדי אלימן. לזוג נולדה שלישיית בנות. אורבאום נפטר בירושלים ממחלת הסרטן בשנת 2002, בגיל 46.
עבודתו העיתונאית והספרותית
ב-1983 החל אורבאום לעבוד בג'רוזלם פוסט, תחילה במחלקת המודעות ואחר כך כעיתונאי, עורך וכותב טור. הוא החזיק במשרה זו עד יום מותו. סגנון הכתיבה השנון וההומוריסטי שלו קנה לו במהרה קוראים רבים. כלב בן דוד, עורך הג'רוזלם פוסט, אמר עליו: "סאם אורבאום ביטא בעזרת הומור את התלאות שעוברים עולים מארצות דוברות אנגלית, ובה בעת גם את המחויבות הציונית שלהם. הוא היה מרצה מבוקש בכל אירוע או טקס של קהילה זו". בעקבות מותו הפתאומי של אורבאום הוצף הג'רוזלם פוסט במכתבי קוראים שביקשו להביע את רגשותיהם ואת הערכתם. מקצת ממכתבים אלה נכללו במוסף מיוחד שהעיתון הקדיש לזכרו של אורבאום בשנת פטירתו.
מועדון השבץ נא הירושלמי
כאשר הגיע סאם אורבאום לישראל הוא היה כבר שחקן שבץ נא מקצועי בעל דירוג בינלאומי. כשגילה שאין בישראל מועדוני שבץ נא, ארגן בשנת 1983 את טורניר השבץ נא הראשון של ישראל, ובעקבותיו קמו 11 מועדונים ברחבי המדינה. אורבאום עצמו שיחק במועדון הירושלמי, הטוען מאז ועד היום לתואר מועדון השבץ נא הגדול בעולם. לאחר מותו של אורבאום הוסב שם המועדון הירושלמי ל"מועדון הסקראבל הירושלמי על שם סאם אורבאום". מדי שנה נערך בישראל טורניר שבץ נא על שמו.
אש (אב נזיקין)
אש היא אחת מאבות הנזיקין. על פי דיני הנזיקין במשפט העברי, אדם שהדליק אש, שגרמה לנזק חייב לפצות את הניזוק, אפילו אם האש הודלקה ברשותו של המדליק, אלא אם כן הנזק אירע באונס כגון כאשר האש התפשטה על ידי רוח שאינה מצויה בדרך כלל.
האש שונה משאר אבות נזיקין, בכך שאם שרפה חפצים שאינם גלויים, כגון כלים הטמונים בתבואה, אין המדליק חייב בפיצוי עבורם.
מקור מקראי
המקור המקראי לדין אש הוא בפרשת משפטים:
תולדות האש
חז"ל הגדירו את האש כאב לכל המזיקים אשר דומים במאפיניהם לאש. מאפיינה של האש כאב נזיקין היא שגורם טבעי מעצים את הנזק שהיא גורמת. כך לדוגמה, האש מסתייעת ברוח, המלבה ומפיצה את האש, ובכך גדל נזקה.
תולדות האש שהזכירו חז"ל הם אבן, סכין או כל דבר אחר, אשר הונחו בראש גג, ונפלו על ידי רוח מצויה והזיקו בשעה שנפלו (במקרה שהאבן או הסכין הזיקו לאחר נפילתם על הקרקע, על ידי התקלות של אדם בהם, הרי הם דומים לאב המזיק 'בור', ונחשבים תולדתו).
טמון באש
דין טמון באש הוא הלכה מיוחדת בנזקי אש ולפיה חיוב הפיצוי הוא רק על דברים שנראים לעין וניזקו, ולא על מה שהיה "טמון" ונסתר. המקרה הקלאסי של טמון הוא אש שיצאה משליטה ושרפה ערימת חיטים שמישהו טמן בתוכה חפצים; על פי ההלכה, מי שהצית את האש חייב לשלם רק על ערימת החיטים שנשרפה ולא על החפצים שהיו מוסתרים בתוכה.
מקור הדין
במשנה נחלקו רבי יהודה וחכמים בדין 'טמון'. לדעת רבי יהודה מחייב לשלם גם על כלים טמונים שנשרפו, וחכמים חולקים על כך:
בברייתא המובאת בתלמוד דעת חכמים מפורטת יותר, ומבואר שלמרות שלא משולם מלוא הפיצוי על הכלים שנשרפו, בכל זאת "רואים מקום כלים כאילו הוא מלא תבואה", כלומר, הפיצוי הנדרש הוא עבור ערימה מלאה של תבואה ולא ערימה חלולה.
בתלמוד נטבע המונח "טמון" לציון הלכה זו. לפי התלמוד, ההלכה נדרשה מהכתוב בתורה בעניין נזקי אש:, שהמילה "קמה" מורה על דבר גלוי ונראה לעין.
אשו משום חציו או משום ממונו
בתלמוד נחלקו אמוראים בדין זה מאיזה טעם מחויב אדם על נזקי אש שהצית. האם החיוב הוא כדין חץ שנורה על ידי האדם וגרם לנזק (אשו משום חציו), או משום שהאש שהזיקה שייכת לו, ולכן עליו לשאת בנזק  (אשו משום ממונו):
לדעת רבי יוחנן החיוב על "אשו משום חציו", כלומר, פעולה של הצתת אש דומה לפעולה של יריית חץ, והתפשטות האש נחשבת לתוצאה ישירה מההצתה ואילכך באחריותו הישירה של המצית.
לעומת זאת, לדעת ריש לקיש "אשו משום ממונו", כלומר, סיבת החיוב אינה משום שההיזק נגרם ישירות על ידי האדם, אלא משום שהחפץ שגרם לנזק הוא ממונו, בדומה לאחריותו של אדם על הנזק שגרם מבעל חיים השייך לו.
כלו לו חציו
אפילו לדעת רבי יוחנן, אם בשעה שהדליק המזיק את האש לא היה באפשרותה לגרום להזיק - למשל, אם הייתה חומה שמנעה את התפשטות האש - שוב אין האש נחשבת כחציו ('כלו לו חציו'). במקרה זה, גם אם לאחר שהדליק את האש החומה, למשל, נפלה (והיה בידו זמן להעמיד את החומה למנוע את התפשטות האש), מודה רבי יוחנן שיש לחייבו רק משום ממונו כפי שסבור ריש לקיש. מאותה סיבה, לדעת רבי יוחנן הפטור על כלים טמונים קיים רק במקרה ש'כלו לו חציו'.
פרוקלמיישן (אי)
האי פרוקלמיישן (באנגלית: Proclamation Island; מילולית: אי ההכרזה) הוא אי סלעי קטן, 5 קילומטרים מערבית לכף באטרבי וסמוך ממזרח לאיי אאגארד שבאנטארקטיקה.
גילוי האי
האי התגלה על ידי משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה, בפיקודו של דאגלס מוסון, שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1929–1931. מוסון הכריז ב-13 בינואר 1930, על היות האי שטח השייך לכתר הבריטי.
מקור שמו של האי
האי נקרא על שם ההכרזה שהתרחשה בו.
אתר מורשת היסטורי
מוסון הקים באתר, לזכר ההכרזה גלעד אבנים והציב שלט המציין את האירוע.
סלע שרלין
ביוגרפיה
שרלין נולדה בבוסטון, מסצ'וסטס שבארצות הברית, בזמן לימודי רפואת השיניים של הוריה, למשפחה ישראלית.
בשנת 2014 התגייסה לקורס טיס בצה"ל, אך לאחר שנשרה במהלכו, שירתה בתפקיד לחימה ביחידה מסווגת.
ב־2020 החלה ללמוד במכללת ה (לימים, אוניברסיטת רייכמן), במסלול מצטיינים לתואר ראשון ב-Business and Data Analytics.
ספורט
סיימה במקום השני לגילאי 10–12 באליפות ישראל ברכיבה על סוסים.
בגיל 13 החלה שרלין להתאמן בטריאתלון. בשנת 2012 סיימה במקום הראשון באליפות אירופה בטריאתלון, שהתקיימה בישראל, בקטגוריית הגילאים 16–19. ב-2015 סיימה במקום ראשון בחצי-מרתון, "מרתוניה", בתל אביב. ב-2016 סיימה במקום שני במירוץ חיל האוויר, בבסיס פלמחים.
בנימין כהן אהרונוב
בנימין כהן אהרונוב (10 ביולי 1910, איסטנבול – 1 באוקטובר 1979, ירושלים) היה עיתונאי, דיפלומט, ומזכיר הקונסוליה הצרפתית בירושלים. משפחת כהן אהרונוב הייתה מראשי קהילת אנוסי משהד אשר עלתה לארץ מפרס בסוף המאה ה-19 והתבססה בשכונת הבוכרים בירושלים.
סלע שרלין
ספורט
בגיל 21, בתום שירותה הצבאי, שרלין השתתפה במרתון תל אביב, וסיימה את הריצה בתוצאה של 4:30 שעות, כאשר הייתה המשתתפת הצעירה ביותר.
בנימין כהן אהרונוב
ביוגרפיה
לאביו של בנימין היו עסקי מסחר ברוסיה ובטורקיה, ולכן בתחילת המאה העשרים גרו באיסטנבול בטורקיה שם נולד בנימין. המשפחה חזרה להתגורר בירושלים בשנת 1914.
סלע שרלין
דוגמנות
בשנת 2011 חתמה שרלין בסוכנות הדוגמנות "Elite Models Israel". בשנת 2012 נבחרה לייצג את ישראל בתחרות הדוגמנות הבינלאומית "2012 Elite Model Look World Final" בשנגחאי, סין. בשנת 2013 שרלין חתמה בסוכנות "Major Paris", וב-2013 לקחה חלק בשבוע האופנה בפריז שבצרפת.
בנימין כהן אהרונוב
ביוגרפיה
בנימין למד בבית הספר אליאנס עד 1918. בתקופת עבודתו בקונסוליה סיים לימודים אקדמיים באוניברסיטה בצרפת.
סלע שרלין
מלכת היופי של ישראל
במרץ 2019 נבחרה סלע שרלין למלכת היופי של ישראל, ובזכות כך גם ייצגה את ישראל בתחרות מיס תבל (מיס יוניברס), שהתקיימה באותה שנה באטלנטה שבארצות הברית. במהלך כהונתה שרלין הצטלמה לשני שערים בכתב העת "לאשה", כמובילת קמפיין למותג ההלבשה התחתונה הישראלי "אפרודיטה", ובקמפיינים נוספים לחברות ישראליות, כגון "נטורל פורמולה", "בושם סטורי" מבית קרליין, "אופטיקה הלפרין" ועוד.
שעשועונים ותוכניות מציאות
בדצמבר 2020 התמודדה בעונתה השלישית של שעשועון הריאליטי "נינג'ה ישראל" בקשת 12, במקצה ה-VIP.
בנימין כהן אהרונוב
ביוגרפיה
קשרים אלו עזרו לכהן אהרונוב שהיה פעיל בסניף אצ"ל בירושלים. היכרותו עם המשפחות הערביות בעלות השפעה, ועם חוגי הסגל הדיפלומטי הניבו ידיעות מודיעיניות.
כאשר חיפשו הבריטים את אברהם שטרן, מפקד לח"י, הוא מצא מסתור במשך שבועיים בביתו של כהן אהרונוב בשכונת הבוכרים.
כהן אהרונוב היה פעיל בגדוד מגיני השפה.
במלחמת העולם השנייה עם השתלטות ממשלת וישי נסגרו כל הנציגויות הדיפלומטיות של צרפת במדינות שהיו במצב מלחמה עם גרמניה. למרות ההנחיות לסגירת הנציגות גם בירושלים הניף כהן אהרונוב את דגל צרפת החופשית והכריז על נאמנותו לממשלת דה-גול הגולה. על שרות זה זכה בנימין באות לגיון הכבוד של ממשלת צרפת.
סלע שרלין
חיים אישיים
היא בזוגיות, ומתגוררת במושב בית יצחק.
בנימין כהן אהרונוב
ביוגרפיה
בשנת 1975 פרש מעבודתו לאחר 50 שנות שירות.
נקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
בנו היה כתב הטלוויזיה והעיתונאי אורי כהן אהרונוב.
הנצחה ותארים
כאות הוקרה לפעילותו בירושלים, הוחלט בשנת 1983 לקרוא רחוב על שמו בשכונת בית בכרם בירושלים."רחוב בנימין כהן אהרונוב"
בין המשתתפים בטקס היו נציגי העירייה, נציגי שגרירות צרפת בישראל ונציגי הקונסוליה הצרפתית בירושלים.
טדי קולק ראש העיר ירושלים קיים אירוע הוקרה לבנימין כהן-אהרונוב, והעניק לו מדליה מיוחדת של העיר ירושלים.
בהערכה על פעילותו במלחמת העולם השנייה, העניקה ממשלת צרפת לבנימין את אות "אביר לגיון הכבוד" של הרפובליקה הצרפתית. ועל פעלו ושרותו למען הלשון הצרפתית ולמען תרבות צרפת בארץ, הוענק לו אות "קצין האקדמיה".
על פעילותו עם הממשל בתוניסיה קיבל בנימין את אות "קצין נישאן איפתיכאר" של הממשלה התוניסאית.
ब
ब - בָּה היא האות ה-34 והעיצור ה-23 (אחרי फ) באלפבית הדוונאגרי. המקבילה העברית הקרובה ביותר היא אות ב' דגושה (b). האות הבאה אחריה היא האות भ.
רוקוול-MBB X-31
הרוקוול-MBB X-31 היה מטוס ניסוי לבחינת טכנולוגיות הנעה וקטורית שפותח בשיתוף פעולה בין ארצות הברית וגרמניה כחלק מתוכנית משותפת לשיפור יכולות התמרון של מטוסי הקרב. ההנעה הווקטורית מאפשרת למטוס לנוע בכיוון שונה מהכיוון אליו מופנה חרטום (אף) המטוס, דבר המאפשר יכולות תמרון ותנועה מרובות יותר ממטוס בעל הנעה רגילה. מערכת בקרת טיסה מורכבת איפשרה למטוס לטוס בזוויות התקפה גבוהות במיוחד, בהם מטוס רגיל היה מזדקר.
כארונוזאורוס
כארונוזאורוס (שם מדעי: Charonosaurus; משמעות שמו: "הלטאה של כארון") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת ההדרוזאוריים. דינוזאור זה דומה מאוד לפרזאורולופוס, אך הוא חי בתקופה מאוחרת יותר, סמוך להכחדת הקרטיקון הגדולה. מאובניו התגלו בשנת 2000 סמוך לנהר אמור שבין הגבול בין רוסיה לסין.
בתרבות
יצור זה נראה בסדרה של ערוץ דיסקברי היום האחרון של הדינוזאורים, בו מתוארים הרגעים האחרונים של הדינוזאור.
המרכז הבינלאומי לשימור ע"ש העיר רומא
המרכז הבינלאומי לשימור ע"ש העיר רומא (International Conservation Center – Città di Roma) הוא בית הספר הראשון בישראל המכשיר תלמידים, חוקרים ואנשי מקצוע בתחום השימור האדריכלי והאורבני. המרכז פועל מטעם רשות העתיקות ומארח חוקרים וסטודנטים מרחבי העולם.
המרכז נפתח לראשונה בשנת 2005 במבנה בית בן שתי קומות שהוקם במאה ה-19 בחלקה הדרומי של העיר העתיקה של עכו, בסמוך לחומה המשקיפה אל מפרץ חיפה. לאחר הכרזתה של העיר עכו כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו הוחלט כי יוקם מרכז בינלאומי לשיקום ושימור אדריכלי בעיר בשיתוף פעולה עם משרד התרבות של איטליה ובין רשות העתיקות ומשרד החינוך והתרבות . בשנת 2009 נחתם חוזה שותפות עם ראש עיריית רומא, ג'אני אלמאנו, שהגיע לישראל כדי לחנוך את כיכר רומא בירושלים. בחודשים אוקטובר 2009 – יוני 2010 נערכו פעולות שימור מטעם רשות העתיקות בבניין מרשים מהתקופה העות'מאנית. בפרעות שהיו בעיר, ב-2021 הועלה המבנה באש ונשרף עד היסוד . המרכז קיבל את "פרס דן דוד" של אוניברסיטת תל אביב עבור שיתוף הפעולה עם איטליה בתחום שימור המורשת של ימי הביניים בעיר.
भ
भ - בְּהַה היא האות ה-35 והעיצור ה-24 באלפבית הדוונאגרי (אחרי ब). המקבילה הקרובה ביותר לאות עברית היא ב' דגושה (b) אך בשונה ממנה, היא עיצור מנושף, כלומר היא מלוות בצליל נשיפה – h ונהגית כ-bha. האות הבאה היא म.
סוסים במלחמה
סוס מלחמה הוא סוס אשר נעשה בו שימוש צבאי במהלך המלחמה למטרות מגוונת כדי להשפיע על תוצאות הקרב. השימוש הראשון של סוסים בלחימה התרחש עוד בשחר ההיסטוריה לפני יותר מ-5,000 שנים. ממצאים ארכאוזואולוגיים מראים כי האדם החל לביית את סוס הבר באלף הרביעי לפני הספירה, בערבות מרכז אסיה. הסוסים המבויתים הראשונים שימשו לבשר, לרכיבה ולחליבה. הסוס המבוית התפשט במהירות ברחבי אירואסיה באלפים השלישי והשני לפנה"ס. העדות המוקדמת ביותר של לוחמים רכובים על סוסים מגיעה מאירואסיה בין 3,000 ל-4,000 לפנה"ס. תבליטים שומרים מ-2,500 לפני הספירה מתארות סוג של עגלות הנמשכות על ידי סוסים. במהלך 1,600 לפנה"ס, המצאת הרתמה ושיפורים שהוכנסו למרכבות הפכו אותם לאחד מכלי הנשק המשפיעים ביותר ברחבי המזרח הקרוב הקדום, וחוברות הדרכה הראשונות אודות שימוש בסוסי מלחמה שנכתבו בסביבות 1,350 לפנה"ס התמקדו בעיקר בלוחמת מרכבות. ככל שעבר הזמן, טקטיקת הלוחמה באמצעות חיל פרשים תפסה בהדרגה את מקומה של המרכבה, וב-360 לפנה"ס, המצביא האתונאי קסנופון שהיה גם קצין פרשים, כתב חיבור נרחב אודות הרכיבה. האפקטיביות של סוסי המלחמה עלתה בהדרגה בעקבות הכנסת שיפורים חדשים כמו המצאת הרסן, האוכף, הארכוף ומאוחר יותר גם הקולר.
במהלך המלחמות הרבות, נעשה שימוש בעשרות סוגים של סוסים בגדולים שונים, תלוי בצורת הלחימה. הבחירה בסוס התבססה בראש ובראשונה האם הוא רכוב או נהוג בידי הלוחם, ולאחר מכן בהתאם למטרה שעבורה נצרך: סיור, הסתערות פרשית, פשיטה, אספקה ותקשורת. לאורך ההיסטוריה, הפרדות, החמורים ובמיוחד הסוסים מילאו תפקיד משמעותי במאמץ התמיכה בצבאות.
הסוסים היוו את טקטיקת הלחימה העיקרית של תרבויות נוודים מערבות מרכז אסיה, ואף תרבויות במזרח אסיה עשו שימוש נרחב בפרשים ובמרכבות. במאה השביעית ובבמאה השמינית, הלוחמים המוסלמים הסתמכו על הפרשים הקלים במהלך הכיבושים האדירים שלהם ברחבי צפון אפריקה, אסיה ואירופה. האירופאים, השתמשו במספר סוגים של סוסי מלחמה במהלך ימי הביניים, והבולט מביניהם היה הפרש הכבד שהתייחס לאבירים המוגנים בשריון כבד ובין ההיכרים הבולטים ביותר של אותה התקופה. עם פיתוח אבק שרפה וירידת המעמד של האביר החמוש בשריון, המעמד של הפרשים הקלים עלה שוב לגדולה, והם שימשו את האירופאים בכיבוש יבשת אמריקה מידי האינדיאנים שאף הם בתורם למדו את אומנות הרכיבה והפכו ללוחמים רכובים מצוינים. חיל הפרשים המאורגן התפתח בהדרגה ותפס תפקיד מרכזי בכל המלחמות הגדולות במהלך המאה ה-18 וראשית המאה ה-19, והיה הגורם המכריע במהלך המלחמות הנפוליאוניות. ביבשת אמריקה, גדודים של סוסי מלחמה היו קריטיים במיוחד במלחמת האזרחים האמריקנית.
השימוש בסוסי המלחמה החל לדעוך לאחר מלחמת העולם הראשונה לטובת לוחמת השריון, אף שיחידות פרשים עדיין נראו בשדה הקרב של מלחמת העולם השנייה, במיוחד כגששים וסיירים. בתום מלחמת העולם השנייה, סוסי המלחמה נראו לעיתים רחוקות בקרב, והשימוש בהם התבטא בעיקר בהובלת חיילים ואספקה. בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21, סוסי המלחמה וחיל הפרשים נעלמו לחלוטין משדה הקרב, אם כי הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית השתמשו בסוסים בקרבות במהלך מלחמת אפגניסטן בשנת 2001. סוסים נושאי לוחמים חמושים נראים עדיין במדינות העולם השלישי, ומדינות מערביות רבות מחזיקות יחידות קטנות של רוכבים לצורך סיור ושיטור, וחיל פרשים צבאי בעיקר עבור מצעדים וטקסים. הסוסים משמשים גם לשחזור היסטורי של קרבות, לאכיפת החוק, וטקטיקות הרכיבה הצבאיות נמצאות בשימוש בעיקר במרוצי סוסים.
התאמת סוסים למלחמה
הגורם העיקרי הקובע את התאמת הסוס לשימוש במלחמה או לדברים אחרים, הוא קונפורמציית הסוסים שהיא בעצם בדיקה מקיפה של המבנה המורפולוגי והאנטומי של הסוס; הבדיקה מסתמכת על המבנה של הכתפיים, הצוואר, המותניים, החזה, הלסת, הרגליים ועוד כדי להעריך את תקינות מבנה העצם והשרירים של הסוס. עקרון היסוד של קונפורמציית סוסים, הוא גיבוש טופס תפקוד אשר בהתחשב בכל המעלות ומגרעות של הסוס, קובע מהו השימוש המתאים לו ביותר, לאלו משימות הוא יעיל במיוחד ולאלו משימות הוא כלל אינו מתאים. כך ניתן לדעת מהי המסה המרבית שהסוס מסוגל לסחוב על גבו או למשוך ועד איזה מרחק הוא מסוגל להחזיק עדיין מעמד, מה תהיה ההשפעה על המהירות והסיבולת, והאם הסוס מסוגל לסחוב שריון הגנה נוסף שלו או של רוכבו. מכיוון שלתרבויות שונות היו צרכים צבאיים שונים, במצבים רבים, סוג אחד של סוס הועדף על פני כל האחרים. במקומות אחרים, נדרשו מספר סוגים שונים; במלחמות מסוימות למשל, הלוחמים הרכובים היו מגיעים לשדה הקרב באמצעות סוסים מהירים וקלי סיבולת, ולאחר מכן בתחילת הקרב עברו לסוסים כבדים בעלי יכולת סחיבה של משקל רב כאשר לבשו את מגיני השריון הכבדים שלהם.
הסוס הממוצע יכול לשאת על גבו עד כ-30% ממשקל גופו. בעוד שכל הסוסים יכולים למשוך יותר ממה שהם מסוגלים לשאת על גבם, המשא המרבי אותו יכול סוס למשוך מבלי להתעייף תלוי מאוד בגודל הסוס, סוג המרכבה, תנאי הדרך, וגורמים אחרים. סוסים שרתומים לרכב גלגלי על כביש סלול יכולים למשוך משא במשקל של כ-8 פעמים יותר ממשקלם גופם, אולם לא יצליחו לעשות זאת גם בגרירת משאות או במשיכת רכב גלגלי על קרקע לא סלולה. לפיכך, בעת בחירת סוסים לצורך אספקה צבאית למשל, הלוחמים היו חייבים לאזן בין המשקל והמהירות המבוקשת. עבור מרכבת קרב קטנה הספיק סוס קל אחד או שניים, אולם עבור עגלות אספקה כבדות והובלת ארטילריה, נדרשו סוסים כבדים וגדולים או מספר גדול יותר של סוסים. השיטה בה הסוס נרתם לעגלת משא הייתה חשובה אף היא, שכן הסוס מסוגל למשוך משקל כבד יותר בהיותו רתום עם קולר, לעומת מקרים שבהם הוא רתום עם רתמת חזה או עול המשמש לרתימת שוורים.
סוגי סוסים
סוגים של סוסים פותחו במהלך ההיסטוריה על ידי התרבויות השונות בהתאם לצרכים שלהם, והדבר הואץ ככל שהוכנסו כלי נשק חדשים לזירת הקרב. את הסוסים שבהם נעשה שימוש במלחמה ניתן לחלק למספר קבוצות:
סוסים קלים
הסוסים הראשונים שבהם נעשה שימוש מלחמתי על ידי האדם, היו הסוסים המזרחיים - אבותיהם של הגזעים שפותחו במזרח התיכון כמו סוס ערבי, הבארב ואקהל-טקי; הסוסים הללו מתאפיינים בגוף רזה ומרשים, רגליים ארוכות ואינטליגנציה גבוהה, והם שימשו במלחמה לצורך פעולות שדרשו מהירות, סיבולת וזריזות. גזעים אלו היו בעלי גובה כתפיים של 122 ס"מ, אורך ראש וגוף של 152 ס"מ ומשקל של 360–450 ק"ג. כדי למקסם את המהירות של הסוסים הללו, הרוכבים נאלצו להשתמש בנשק קל יחסית כמו קשתות שהובילו ליצירת הפרש קשת, וכן בחניתות וכידונים קלים, ובשלב מאוחר יותר רובים ואקדחים. למעשה, הסוסים הקלים היו הסוסים המקוריים שבהם השתמשו ללוחמת מרכבות בתקופה הקדומה, לפשיטות ולפרשים קלים.
הסוסים הקלים שימשו תרבויות רבות, כולל מצרים העתיקה, האימפריה המונגולית, האימפריה המוסלמית ואף את האינדיאנים. ברחבי המזרח הקרוב הקדום, יוצרו מרכבות קטנות במיוחד עבור הסוסים הללו, אשר תוכננו לשאת לא יותר משני אנשים - לוחם ונהג. בימי הביניים, סוסי מלחמה קלים כאלו נקראו "ראונסי".
סוסים בינוניים
סוסים בעלי משקל בינוני פותחו בתקופת הברזל עם הצרכים של תרבויות שונות למשוך משאות כבדים, מרכבות הנושאות למעלה מזוג לוחמים, ובמקביל להתפתחות הפרשים הקלים לפרשים כבדים אשר היו משוריינים בכבדות. הסקיתים, היו בין התרבויות הראשונות שפיתחו סוסים כבדים כאלו. הסוסים הכבדים היו נחוצים במיוחד עבור משיכת עגלות משא של אספקה לחזית, ומאוחר יותר גם קני ארטילריה. באירופה, הסוסים נכחו במידה מוגבלת בשדה הקרב גם לצורך תמרון התותחים ממקום אחד למשנה כחלק מיחידות הארטילריה. סוסים במשקל בינוני היו גדולים מאוד: גובה הכתף שלהם היה החל מ-147 ס"מ עד 163 ס"מ, ומשקל הגוף היה בסביבות 450–540 ק"ג. למרות ממדי גופם, סוסים אלו היו די זריזים בשדה הקרב, אם כי לא היה להם את המהירות והסיבולת של הסוסים הקלים. בימי הביניים, הכינוי של הסוסים הללו היה "דסטרירס". הסוסים בעלי המשקל הבינוני, היו דומים לגזעי הוארמבלוד הכבד והבארוק המודרניים שנשאו את הפרשים האירופאים בתקופה המודרנית.
סוסים כבדים
סוסים גדולים וכבדים במשקל של 680–910 ק"ג, אבותיהם של סוסי העבודה כיום, החלו להיות בשימוש באירופה מימי הביניים ואילך. הם משכו משאות כבדים במיוחד והיה להם אופי רגוע בשדה הקרב. יש היסטוריונים הסבורים שסוסים אלו נשאו את האבירים בעלי השריון הכבד בימי הביניים המאוחרים, אולם אחרים מפריכים טענה זאת בציינם שה"דסטרירס" ששימש כסוס האבירים העיקרי היה סוס בעל משקל בינוני. ישנה מחלוקת גם האם ה"דסטרירס" נחשבים לסוסי משא או לא שכן הם שימשו גם לרכיבה וגם למשא. הגזעים הקטנים מבין הסוסים הכבדים עשויים לכלול את אבותיהם של סוסי פרשרון שהם זריזים יחסית לגודלם הפיזי ומסוגלים לתמרן בהצלחה בקרב למרות משקלם.
סוסי פוני
מקורם של סוסי הפוני בסוסי פרא קטנים פיזית שרעו בסביבתם הטבעית, בויתו על ידי האדם, ומאפייניהם הושבחו על ידי הרבעה מתוכננת. ביות סוסי הפוני נעשה למטרות מגוונות, במיוחד באזורי בריטניה ואירלנד בעבר. השימוש המלחמתי הראשון בסוסי פוני, נעשה בתקופה מאוחרת יחסית על ידי הדרגונים של הצבא הבריטי בשנת 1813, אז הוחזקו על ידי הרגימנטים השונים כ-340 סוסי פוני בגובה 147 ס"מ, ו-55 סוסי פוני בגובה 142 ס"מ. הצבא הבריטי גייס 200 סוסי פוני במלחמת העולם השנייה לשימוש בתור בהמת משא ובעיקר נשיאת ארטילריה ותחמושת בדרכים בלתי נגישות. ניסויי שימוש בסוסי הפוני בדארטמור על ידי הצבא הבריטי בשנת 1935, מצאו שהם מותאמים יותר לנשיאת ארטילריה מאשר הפרדות למשל.
מינים אחרים ממשפחת הסוסיים
הסוס לא היה המין היחיד ממשפחת הסוסיים שבו נעשה שימוש במלחמה. החמור שימש כבהמת משא מימי קדם ועד היום הן למטרות אזרחיות והן למטרות מלחמתיות. הפרד היה אף הוא בשימוש נפוץ, במיוחד בתור בהמת משא ולמשיכת עגלות בשל כוחו הרב, אולם מדי פעם גם לרכיבה. מאחר שהפרדות הן לעיתים קרובות רגועות יותר מהסוסים הקשוחים, הן היו שימושיות במיוחד עבור גרירת אספקה צבאית בשטחים קשים לגישה. עם זאת, תחת אש הפרדות הפכו למבוהלות יותר מסוסים והעקשנות שלהם הקשתה לא פעם על החיילים, כך שבדרך כלל הן לא גררו את הארטילריה בתוך שדה הקרב עצמו. גודלו של הפרד והסיבולת שלו היה תלוי במידה רבה באימו הסוסה. משקל הפרדות הוא קל עד בינוני, ואפילו במקרים שהן נולדות לסוסות משא, משקלן יהיה נמוך מהמצופה.
במאה ה-20 עיקר השימוש בפרדות היה לצרכים צבאיים, ודוגמה לכך היא גדוד נהגי הפרדות שהקימו זאב ז'בוטינסקי ויוסף טרומפלדור במסגרת הצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה. אמצעי לוגיסטי זה מצא את ביטויו גם במלחמת העצמאות. היחידה שנקראה גדוד נהגי הפרדות (צה"ל) הוקמה בינואר 1948 ופורקה כשנה לאחר מכן. הפרדות הופעלו כפלוגת תובלה רכובה של חיל ההספקה אשר פעלה עד מבצע קדש.
החל מתחילת המאה ה-17 כשהאירופאים הגיעו לאפריקה הדרומית, נעשו ניסיונות לביית זברות לרכיבה שכן הן היו עמידות יותר למחלות האפריקניות לעומת הסוסים שהובאו מאירופה. מרבית הניסיונות נחלו כישלון חרוץ בשל האופי הלא צפוי של הזברה והנטייה שלה להיכנס לפאניקה תחת לחץ. עם זאת, היו מקרים בודדים שבהם הצליחו להשתמש בזברות לרכיבה ולסיור - בעיקר על ידי הבורים בדרום אפריקה ולוחמי השוצטרופה במזרח אפריקה הגרמנית.
הדרכה ואימון
המדריך העתיק ביותר על אימון סוסים לצורך לוחמת מרכבות שידוע לארכאולוגים, נכתב ב-1,350 לפנה"ס על ידי מאמן הסוסים החורי של ממלכת מיתני - קיקולי, עבור האימפריה החתית. המדריך, שנכתב בחתית, סיפק לארכאולוגים מידע רב אודות התפתחות השפות ההודו-אירופאיות. חיבור עתיק אחר בנושא אימון סוסים לרכיבה, הוא ה-On Horsemanship שנכתב על ידי המצביא האתונאי וקצין הפרשים קסנופון בסביבות 360 לפנה"ס. החיבור העתיק ביותר אודות לוחמת סוסים בדרום אסיה, נכתב ב-323 לפנה"ס על ידי צ'אנקיה שהיה איש צבא בכיר באימפריה המאורית.
בין אם הסוסים הוכשרו למשוך מרכבות, לשאת פרשים קלים, פרשים כבדים או אבירים משוריינים, נדרשה הכשרה רבה כדי להתגבר על האינסטינקט הטבעי של הסוס לברוח מהרעש, ריח הדם וכאוס השולט בשדה הקרב. יתר על כן, הסוסים היו חייבים להתרגל לתנועות פתאומיות בסביבתם מבלי לאבד את העשתונות, ולהיות מוכנים להגיב למקרה של לוחם אויב המסתער עליהם עם כלי נשק. סוסים אשר פעלו בשדה הקרב, תורגלו על ידי מאמניהם גם לבעוט ולנשוך ובכך להפוך לנשק קטלני המגן על הרוכב.
ברוב התרבויות, סוס המלחמה ששימש עבור רכיבה הוכשר לציית לפקודות הרוכב שהתבטאו בשימוש מוגבל במושכות או בהעברת שיווי המשקל של הרוכב כדי לפנות לצדדים או לבעוט ברגליו. הסוס גם תורגל לבצע פניות חדות לכל כיוון, ולשמור על איזון הרוכב אף כאשר יהיה עמוס בנשק ושריון. פיתוח האיזון והזריזות של הסוס היה גורם מכריע בהצלחתו בשדה הקרב. תקופת האימונים הייתה ארוכה בדרך כלל, על מנת להרגיל את הסוס לציית לפקודות הרוכב. עם זאת, בשדה הקרב הסוס לא תמיד פעל כמצופה, ובטנו של הסוס החשופה לכלי הנשק של חיילי הרגלים הייתה לרועץ עבור הפרש שדהר בין שורות חיילי אויב ומצא לא אחת את מותו בעקבות התהפכות סוסו.
הכשרה של סוסים אשר שימשו בלוחמת מרכבות לא הסתיימה בהכנה לשדה הקרב, שכן מרכבה הורכבה לרוב מצוות של שניים עד ארבעה סוסים, ועל הסוס היה מוטל ללמוד לפעול בצפיפות ולצד סוסים אחרים בצורה מתואמת. תנועות רכיבה מסוימות שנלמדות כיום בבתי ספר לרכיבה, היו במקור תמרונים ששימשו את הפרשים וסוסיהם בשדה הקרב האמיתי.
המצאות לשליטה על הסוס
הכלים המוקדמים ביותר ששימשו לשליטה על סוסים היו רתמות מסוגים שונים שהומצאו כנראה מיד עם ביות הסוס. עדות לכך נמצאה בסימנים על שיני סוסים שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות של תרבות בוטאי בצפון קזחסטן המתוארכות ל-3,000 עד 3,500 שנים לפנה"ס. בטרם המצאת הרתמות, האדם השתמש כנראה במקלות כדי לכוון את הסוס בהליכתו על פי שרטוטים על סלעים וכלי חרס שבהם נראו בני אדם צועדים לצד בעל חיים דמוי סוס.
במרכבות
המצאת הגלגל הייתה חידוש טכנולוגי גדול שהוליד את לוחמת המרכבות. בתחילה, זוג סוסים או פראים נרתמו לעגלות דו-גלגליות באמצעות עול של שוורים על צווארם, אולם מאחר שהעול אינו מותאם לאנטומיה של הסוס ומגביל את הניידות שלו, ההמצאה של רתמה משופרת יותר הייתה עניין של זמן. בפסיפסים מפלישת החיקסוס למצרים העתיקה בסביבות 1,600 לפנה"ס, נראים לראשונה סוסים אשר מושכים מרכבות באמצעות רתמה משופרת שאפשרה לסוס לנוע מהר יותר ולמשוך משקל כבד יותר.
גם לאחר שהמרכבה הפכה לכלי מלחמה מיושן, עדיין היה צורך בפיתוחים חדשים של רתמות עבור הסוסים, שכן הם היו נחוצים כדי למשוך משאות כבדים של אספקה ונשק לשדה הקרב. ההמצאה של הקולר בסין במהלך המאה ה-5 לספירה (ההשושלות הדרומיות והצפוניות), הקלה עוד יותר על הסוס למשוך משקל כבד יותר. הקולר הגיע לאירופה במהלך המאה ה-9, והשימוש בו היה נרחב החל מהמאה ה-12.
ברכיבה
שני החידושים העיקריים שהובילו למהפכה האפקטיבית של לוחמים הרכובים על סוסים, היו האוכף והארכוף. רוכבי הסוסים למדו במהירות לרפד את הגב של הסוס כדי להגן על עצמם מהשדרה הקשה של הסוס והשכמות, ובמשך מאות שנים, הם נלחמו על גב הסוס כאשר הציוד שלהם הורכב משמיכה פשוטה או כרית על גב הסוס, ורסן בסיסי. כדי לפזר את משקל הרוכב על פני גוף הסוס ולהגן על גבו, תרבויות רבות מילאו את לוחות האוכף בריפוד בדומה לאוכפים המודרניים. הסקיתים והאשורים השתמשו ברצועות עור עבות שהקיפו את צלעות הסוס ונקשרו בבטנו ובצידי האוכף כדי להגביר את יציבות האוכף וביטחון הרוכב שסבל מאי יציבות עקב תזוזות האוכף. המצביא קסנופון הזכיר בחיבורו את השימוש במטלית מרופדת על זרועות הפרש במהלך המאה ה-4 לפנה"ס כדי שלא ישתפשפו בגוף הסוס. אוכפים עם מסגרת מוצקה מעץ שהומצאו על ידי הרומאים, הגנו על סוס מפני אי שיווי משקלו של הרוכב ובו זמנית סיפקו לרוכב יציבות, והם החלו להיות נפוצים החל מהמאה ה-2.
ההמצאה שהפכה את הפרשים ליעילים במיוחד הייתה המצאת הארכוף שבאה בתקופה מאוחרת יחסית. תחילתו בלולאה לבוהן שהייתה בשימוש בהודו כ-500 שנים לפנה"ס, ומאוחר יותר בארכוף יחיד ששימש ככלי עזר ליציבות הרוכב. סט הארכוף הראשון עם שני צדדים, הומצא בסין בסביבות 322 לספירה בשושלת ג'ין. ההמצאה הובילה למהפכה של ממש בקרב הרוכבים, שכן החל מאותו רגע היציבות שלהם השתפרה לעין ארוך, הם יכלו לשאת סוגים שונים של נשק לאחר שידיהם היו פנויות, והתאפשר להם להחזיק את הנשק בזוויות שונות שלא התאפשרו קודם לכן. הנוודים המונגולים ששוטטו ברחבי ערבות אסיה היו הראשון שאמצו את הארכוף, ובעקבות כך הם פיתחו יתרון צבאי מכריע. עד המאה ה-7, הארכוף התפשט ברחבי אסיה ולאחר מכן לאירופה בעקבות מסע הכיבושים האדיר של הפולשים המונגולים. למרות שהארכוף היה ידוע במהלך המאה ה-8 באירופה, אזכורים בספרות או בציור מראים שהשימוש בה החל רק מהמאה ה-9; השימוש הנרחב בארכוף בצפון אירופה, כולל אנגליה, נזקף לזכות הויקינגים שהפיצו אותה בארצות הצפוניות במאה ה-9 והמאה ה-10 במהלך הפשיטות שלהם על הארצות הללו.
לוחמת מרכבות
על מנת למקסם את יעילותה של המרכבה בשדה הקרב היה דרוש איזון בין שתי דרישות סותרות - מהירות ועוצמה. צרכים סותרים אלו יצרו טווח רחב של כלי רכב קרביים מסוגים שונים, זאת מכיוון שמבנה המרכבה השפיע במידה רבה על הטקטיקה הקרבית. מרכבה כבדה יכלה לשאת יותר לוחמים ותחמושת אל שדה הקרב, או אף לשמש כלי ממוגן להסתערות ישירה אל תוך שורות האויב - אך הוגבלה במהירות וביכולות התימרון. מאידך, מרכבה קלה איפשרה מהירות ותמרון גבוהים בשדה הקרב - אך "זריזותה" של המרכבה הקלה גבתה את המחיר בכמות החימוש, ובעיקר המיגון, שיכלה לשאת לקרב והמרכבות הקלות שימשו לרוב כפלטפורמות גבוהות וניידות לירי חיצים - מורמות משדה הקרב הרגלי וככל שהתאפשר הדבר - מרוחקות ממנו. יחידות "רצים" שליוו לעיתים את המרכבות הקלות מעידות על הצורך בחיפוי רגלי, בשל הפגיעות הרבה שנובעת מהמיגון הקל. במהלך הקרב, יכלו המרכבות לשמש לפינוי פצועים או למיגור יחידות אויב נמלטות. אחד הקרבות המוקדמים המפורסמים שבהם בלט יתרונן של שני סוגי המרכבות, היה קרב קדש שבו המצרים השתמשו במרכבות קלות והחתים במרכבות כבדות. טקטיקה אחרת הראויה לציון היא מרכבת חרמש - מרכבה בעלת להבים על גלגליה. מרכבה זו נועדה לקצור בשורות האויב.
בין שתי ערים (פירושונים)
{{פירושונים|
עיבודים לרומן של דיקנס
}}
הבחירות הפרלמנטריות בטורקיה, יוני 2015
רקע
המפלגה השלטת, מפלגת הצדק והפיתוח, שאפה לניצחון רביעי ברציפות. מנהיגה, אהמט דבוטאולו כוון לכהונה שלמה בתפקיד ראש הממשלה, לאחר שהחליף את רג'פ טאיפ ארדואן באוגוסט 2014. על פי הסקרים היו למפלגה סיכויים טובים לזכות ב-330 המושבים הדרושים כדי להשיג את הזכות להציע שינויים חוקתיים, או במקרה הטוב יותר עבורם, 367 מושבים אשר יאפשרו לבצע שינויים חוקתיים ישירות מהפרלמנט.
מפלגת העם הרפובליקאית כוונה לעבור את מחסום 30% ואולי לכונן ממשלה בעזרת קואליציה עם מפלגות קטנות. ראש המפלגה, כמאל קלצ'דרולו, הצהיר כי הוא מכוון ל-35% מהקולות, עלייה של 9% מתוצאות 2011. כדי לאפשר לו לכונן את הממשלה הבאה.
עקב אחוז החסימה הגבוה במיוחד בטורקיה, כ-10%, התאחדו כבר בשנת 2012 כמה תנועות הנחשבות שמאל פוליטי, תחת מטריית מפלגה חדשה אחת בשם מפלגת העמים הדמוקרטית במטרה לעבור יחד את אחוז החסימה.
תוצאות הבחירות
200px|ממוזער|שמאל|מנהיגי ה-HDP:[[סלהאטין דמירטאש (למעלה)פיגן יוקסקדה (למטה)]] מפלגת הצדק והפיתוח (AKP), ששלטה במשך 13 שנים איבדה את הרוב בפרלמנט.
הפתעת הבחירות היא מפלגת העם הדמוקרטית הפרו־כורדית, אשר רוב התרחישים ניבאו כי לא תחצה את אחוז החסימה הגבוה בעולם, העומד על 10%. המפלגה זכתה בכ–13% מן הקולות והכניסה 80 נציגים לפרלמנט. התוצאה הגבוהה של המפלגה למרות הסקרים יוחסה בין השאר גם להצבעות מחאה נגד ארדואן.
Christmas in the City
Christmas in the City (בעברית: חג המולד בעיר) הוא אלבום האולפן השלישי של שחקנית הטלוויזיה והזמרת האמריקאית ליאה מישל. האלבום יצא לאור ב-25 באוקטובר 2019, על ידי חברת התקליטים סוני מיוזיק אנטרטיינמנט, לכבוד חג המולד ובמסגרתו הקליטה מישל שירי חג ידועים.
האלבום הגיע למקום השלישי במצעד אלבומי החג.
בין שתי ערים (סרט, 1980)
בין שתי ערים (באנגלית: A Tale of Two Cities) הוא סרט טלוויזיה אמריקאי דרמה היסטורית בבימויו של גודארד. הסרט מבוסס על הרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס המתרחש בתקופת המהפכה הצרפתית. בסרט מככב כריס סרנדון בתפקיד כפול של שני גברים המאוהבים באותה אישה.
תקציר
גיבור הרומן הוא עורך הדין לונדוני צעיר (כריס סרנדון) המקריב את חייו למען האישה שהוא אוהב בפריז בתקופת שלטון הטרור.
אל-עקידה א-טחאוויה
אל-עקידה אל-טחאוויה (בערבית: العقيدة الطحاوية) הוא ספר העוסק בתאולוגיה של האסלאם הסוני. נכתב על ידי חכם הדת המוסלמי מהאסכולה החנפית, האימאם א-טחאווי.
תוכן הספר
הטקסט מעלה נקודות אמונה רבות שהן עניינים חיוניים אשר מגדירים את אמונתו של המוסלמי הסוני.
בין הנושאים המוזכרים בספר:
Boy (אלבום)
Boy (ילד) הוא אלבום הבכורה של להקת הרוק האירית U2. הוא הופק על ידי סטיב ליליווייט ויצא ב-20 באוקטובר 1980 באיילנד רקורדס.
במקור האלבום היה אמור להיות מופק על ידי מרטין האנט. אך בסופו של דבר הוא הוחלף בליליווייט. Boy הוקלט בין יולי לספטמבר 1980 באולפני Windmill Lane שבדבלין. ליליווייט השתמש בטכניקות הפקה חדשניות. למשל, הוא הקליט את מולן ג'וניור מתופף בזמן שהוא נמצא בחדר מדרגות. הוא הקליט גם רעשים מבקבוקים מתנפצים ומזלגות שמקישות על גלגל אופניים מסתובב. חברי הלהקה הרגישו שלליליווייט יש השפעה מאוד מעודדת ויצירתית עליהם, ולאחר מכן הוא הפך למפיק קבוע שלהם.
מבחינה תמטית, המילים באלבום עסקו בגיל ההתבגרות, בתמימות ובמעבר לבגרות. נושאים אלו קיבלו ייצוג גם על עטיפת האלבום דרך התמונה של פניו של ילד קטן.
Boy קיבל בעיקר ביקורות חיוביות. האלבום כלל את הסינגל "I Will Follow", שהיה הסינגל הראשון של U2 אשר הושמעה ברדיו האמריקאי. המיקום הגבוה ביותר שאליו הגיע האלבום במצעדי האלבומים באנגליה היה 52, ובמצעדי האלבומים בארצות הברית 63. לאחר צאת האלבום, הלהקה יצאה לסבב ההופעות הבינלאומי הראשון שלה. ב-2003 האלבום נכלל ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של מגזין רולינג סטון במקום 417. ב-2008 האלבום יצא במהדורה חדשה עם סאונד משודרג.
הפקה
במקור המפיק של ג'וי דיוויז'ין, מרטין האנט, היה אמור להפיק את האלבום, אך היה נסער מדי לאחר התאבדותו של סולן ג'וי דיוויז'ן, איאן קרטיס. Boy הוקלט באולפני Windmill Lane שבדבלין, מיולי עד לספטמבר 1980,. התופים הוקלטו בחדר המדרגות שליד משרד הקבלה שבאולפן בגלל רצונו של ליליווייט להשיג "את צליל הנקישות המדהים הזה". הם היו חייבים לחכות עד שפקידת הקבלה תלך הביתה בערבים, מכיוון שהטלפון היה מצלצל מדי פעם ומפריע להקלטה.