cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלעזר בן-דוד
וינה
ב-1793 פרסם את ספרו הידוע ביותר, "Etwas zur Charakteristik der Juden" (דבר מה לאופיים של היהודים), בו פירט את השקפתו לגבי סוגיית היחס הנאות אל בני דתו ואל אמונתם. המנשר נועד לצאת לאור בחלקים ב'המאסף', אך נדחה בשל קיצוניותו. בן-דוד תיאר את תולדות היהדות לאחר חורבן בית שני במונחים פתולוגיים, כשעבוד והתנוונות של עם מבחינה מוסרית וחומרית תחת שלטון הרבנים. לדעתו, המצוות הטקסיות היו צריכות להתבטל כליל כדי שתוכל לשוב ולהיות דת טבעית, מבוססת תבונה טהורה ובפועל זהה כמעט לחלוטין עם הדאיזם. בן-דוד חילק את יהודי זמנו לארבע כיתות: הנאורים האמיתיים, שהגיעו להכרה בגרסה הטהורה של היהדות לה הטיף; הדוניסטים, שפרקו את עול המצוות מטעמי תאווה; אנשים מוסריים שהוסיפו לשמור אותן מתוך הרגל ולחץ חברתי; והמעמד שבן-דוד כתב כי עדיין מהווה רוב מוחלט, האדוקים שעבורם "חטא הוא לפקפק בכך שאורך רגלו של עוג מלך הבשן היה פחות משלושים אמה או שאחדים מפיוטי יום הכיפורים לא ניתנו למשה בהר סיני... הם הינם ויישארו תמיד ללא תקנה, ורק בגוויעתם יש תקווה לעתיד." עוד כתב על הדת כי היא " הידרה, שכל ראשיה חייבים להיערף יחדיו בן יצמחו שניים תחת כל אחד שהותז." תלמיד אחר של קאנט, פיכטה, השתמש באותה שנה ממש בדימוי קרוב מאוד לגבי האפשרות לאמנציפציה ליהודים ("רק אם נערוף את כולם ונשתיל ראשים אחרים, שיהיו ריקים מכל רעיון יהודי.") בהקדמה ל"אופיים" הגן המחבר על זכרו של מנדלסון מהביקורת שהטיח בו שנה קודם שאול אשר בספרו "לויתן", בו קרא גם הוא לרפורמה מעמיקה במצוות הטקסיות ובעיקרי האמונה. דומיניק ברול ציין כי בן-דוד התרחק מעיסוק בשאלות דוגמטיות, כמו המקדש והקרבנות, ומיקד את העוקץ בספרו בהוויה של החברה היהודית בזמנו, ככל הנראה מתוך תקווה למתן שוויון זכויות אזרחי על רקע המהפכה הצרפתית; שאיפות אלה הניעו את הפוליטיזציה וההקצנה של השכלת ברלין ככלל. הוא מעולם לא קרא או ניסה להתנצר, ואף שרעיונותיו היו בעיקרם אימוץ של הדאיזם לא נטש את ראיית היהודים כקולקטיב שיש לשמרו, בניגוד למה שעשה דוד פרידלנדר. את דעותיו קידם כאמצעי היחיד שהיה יכול לבלום את התנועה רבתי להתנצרות שפקדה אז את שכבות העלית היהודיות.
ימיו האחרונים
באפריל 1797 גורשו כל הזרים מווינה עקב המתיחות של מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה. בן-דוד שב לברלין, והשתלב מחדש בקרב חוגי הנאורות המקומיים. הוא מונה בין היתר למזכירה של החברה הפילומטית, אגודה קנטיאנית קטנה. הוא תמך בהנס כריסטיאן ארסטד, שעשה אז את צעדיו הראשונים בבירה הפרוסית, והציג אותו בפני מרכוס הרץ ואחרים. ב-1801 זכה בפרס האקדמיה הפרוסית למדעים על חיבורו הקנטיאני "Philotheus, oder über der Ursprung unserer Erkenntniss" ('פילותאוס, או על מקור הכרתנו'). ב-1802 התמנה לעורך הפוליטי של העיתון Spenersche Zeitung.
ב-1806 נקרא לתפקיד מנהל בית-הספר "חברת חינוך נערים". בתקופה זו, לאחר קריסת ההשכלה בפרוסיה, היטה את תוכנית הלימודים להתרכזות בלעדית בלימודים בשפה הגרמנית. כמו כן, שילב ילדים נוצרים במוסד עד שהדבר נאסר עלי ידי הממשל ב-1819; בשיאו, מספרם הגיע לשליש מן הכלל. בן-דוד הפעיל את קשריו כדי לפתור את הקשיים הכספיים ש"חינוך נערים" התמודד עמם, אך לבסוף נסגר בית-הספר ב-1825 והקהילה הקימה מוסד חליפי. ב-1812 הוציא את "Über die Religion der Ebräer vor Mose" (על דתם של העברים טרם משה), בו מיצב עצמו כמבקר מקרא קיצוני. בהתבסס על הטכניקות הספרותיות המוקדמות שכבר פותחו בתחום, טען כי משה לא חיבר את החומש וכי הדת המתוארת בתורה שאבה בבירור מיסודות מצריים עתיקים. הדבר הביא עליו גינויים קשים מנוצרים ויהודים כאחד. ב-1817 טען כי הלוח העברי הוא העתק של שיטות בבליות. ב-1819 נטל חלק בייסוד האגודה לתרבות ולמדע של היהודים. ב-1823 כתב מנשר נוסף, שיצא לאור בכתב-העת של האגודה בעריכת צונץ, בשם "על האמונה היהודית בביאת המשיח". שם ציטט את דברי יוסף אלבו ומקורות אחרים בתלמוד בניסיון להוכיח כי ניתן לזנוח עיקר זה, וכי המעמד האזרחי המשתפר של היהודים הוא תחליף הולם.
אחרי סגירת "חינוך נערים" התפרנס בן-דוד כמנהל כספים. הוא חי כל ימיו בעוני, ולא התחתן מעולם. חודש לאחר מותו ב-1832 נמסר עזבון כתביו לצונץ.
מרדכי אוירבך
הרב מרדכי אוירבך (נולד באדר ה'תש"ב, מרץ 1942) הוא רב קהילת "אביר יעקב", ראש ישיבת הליכות שלמה בתל אביב ונשיא המרכז הארצי לטהרת המשפחה.
ביוגרפיה
נולד באדר תש"ב בשכונת שערי חסד בירושלים לרב שלמה זלמן אוירבך ולרבנית חיה רבקה. נישא לבתו של הרב אהרן למברגר (נכדת האדמו"ר מקופיטשניץ), ומאז נישואיו מתגורר בתל אביב. במשך השנים התגבשה סביבו קהילה של חוזרים בתשובה במרכז תל אביב. הרב מוסר שיעורים בימות השבוע במרכז הקהילה, ובשבתות בבית מדרשו לאחר התפילה.
משפחתו
בין אחיו: הרב שמואל אוירבך (שהיה מנהיג הפלג הירושלמי בציבור הליטאי), הרב אברהם דב אוירבך והרב עזריאל אוירבך רבה של שכונת בית וגן בירושלים. גיסיו הם הרב יהודה טרגר, הרב זלמן נחמיה גולדברג אב"ד ירושלים והרב יצחק ירוחם בורודיאנסקי משגיח ישיבת קול תורה.
בנו אהרן הוא חתנו של הרב אליהו שטרנבוך ראב"ד אנטוורפן. בן נוסף, חיים לייב, הוא חתנו של האדמו"ר מסלונים. חתנו, הרב אברהם נתן בורנשטיין (בנו של הרב מנחם שלמה בורנשטיין האדמו"ר מסוכטשוב ראדומסק ורבה של שכונת יד אליהו), הוא רב בית הכנסת של חסידות ראדומסק בבני ברק ולעיתים מכונה האדמו"ר מראדומסק. חתן נוסף הוא הרב יוסף מאיר פלדמן, מרבני ישיבת "תורת חיים" של חסידות ויז'ניץ באלעד.
מעמדותיו
לדעתו בעלי תשובה צריכים להמשיך לעבוד במקצוע שעבדו בו:.
דרכו היא שלא לבנות תבניות שאליהן יש "להכניס" את בעלי התשובה:.
יוחנן אלימנו
יוחנן אלימנו (באיטלקית: Yohanan Alemanno; 1435 – 1504) היה פילוסוף, מקובל, מורה ופרשן מקרא יהודי, שחי בפירנצה ובמנטובה שבאיטליה בראשית תקופת הרנסאנס.
אלימנו היה אדם משכיל ובעל אופקים רחבים ביותר, אך התעניין במיוחד בקבלה, בפילוסופיה ניאופלטונית, בתאוריה של האמנות, במאגיה ובאסטרולוגיה. הוא חיבר מספר חיבורים חשובים בתחומים אלה, אך רובם טרם הועלו על מכבש הדפוס.
תולדות חייו
אלימנו היה צאצא של גולים מפריז שהיגרו לאיטליה, כשמקורה הרחוק יותר של משפחתו הוא מגרמניה, כפי שמעיד שם משפחתו ('גרמניה' בספרדית: Alemania). הוא גדל בפירנצה, ובבגרותו החל לשמש כמורה לילדיו של הבנקאי יחיאל מפיזה. בסוף שנות השישים של המאה החמש-עשרה עבר אלימנו למנטובה, שם פרש עליו את חסותו המרקיז לואיג'י גונזאגה השלישי שבביתו נכח אלימנו באירועים אמנותיים.
אלימנו נדד בצפון איטליה בין בתיהם של שועים יהודיים, עד ששב בשנת 1488 לפירנצה. אלימנו העריך מאוד את אנשי עירו פירנצה, ובספרו הראשון "חשק שלמה" היללם על חינוכם המעולה המשלב מדיניות והגות ועל תכונות רבות נוספות שבהן התברכו, וביניהן רגש האחדות שלהם שבעיניו הוא חזק מזה של אחיו היהודים. הוא אף טען כי נדבק באהבת החכמה מרעיו הפלורנטיניים, ולפיכך חזר לפירנצה ממנטובה כששמע שפיקו דלה מירנדולה, שאותו ראה כחכם ותאב דעת, שב אליה. אלימנו אף הילל בספרו את מנהיגה של פירנצה לורנצו דה מדיצ'י כמנהיג משכמו ומעלה, המדריך את ההמונים באמצעות התבונה ולא באמצעות כפייה. לפי המוסכמות התרבותיות של התקופה, נראה שאלימנו הניח כי דברי ההלל שלו יגיעו לאוזניו של דה מדיצ'י.
בפירנצה ביקר אלימנו תכופות בארמונו של דה מדיצ'י, שם הכיר ככל הנראה את פיקו דלה מירנדולה. אלימנו החל ללמד את פיקו עברית וקבלה, וייתכן שעמדותיו שימשו השראה עבור מספר נכבד מה"תזות" של מירנדולה אודות תורת הקבלה. אלימנו החליף את אליה דל-מדיגו, מורו הקודם של פיקו שעבר לוונציה, ושימש מורה לפיקו כשש שנים. אלימנו לא הרבה להזכיר את הוגי ואמני פירנצה ומנטובה של זמנו בשמותיהם, אולם לפי החוגים בהם פעל סביר להניח שהכיר באופן אישי חלק נכבד מתוכם, כולל את מרסיליו פיצ'ינו ולאונרדו דה וינצ'י.
אלימנו נשאר בפירנצה כנראה עד הגירוש הארעי ב-1497, וקורותיו לאחר-מכן אינם ידועים בבירור. הוא כתב מספר חיבורים בעברית אל קהל יעד יהודי, כשמטרתו הייתה לשכנעם שתמונת העולם החדשה של הרנסאנס פותחת בפניהם שערים חדשים להתפתחות ולהשתלבות. בסוף ימיו הלין אלימנו על-כך שלא הצליח להשפיע על ההמון היהודי בדבריו.
השכלה
אלימנו היה בקי בקבלה ובפילוסופיה יהודית, יוונית וערבית, וכן בספרות הלטינית הקלאסית וזו של ימי-הביניים. הוא למד בצעירותו פילוסופיה, ואותה השלים בלימודי רפואה – מדע שאותו ראה כמוגבל וחלקי. תחומי ההתעניינות של אלימנו היו רחבים מאוד, והוא התמצא בין היתר בגאוגרפיה, גאודזיה, מטלורגיה, בוטניקה וזואולוגיה; סוציולוגיה, פסיכולוגיה, כלכלה; מתמטיקה, פיזיקה, כימיה, אסטרונומיה, אסטרולוגיה, פילוסופיה, אסתטיקה, קבלה, מאגיה, אלכימיה ועוד.
פילוסופיה
אלימנו היה תלמידו של רבי יהודה מסר ליאון שהיה פילוסוף אריסטוטלי, אך סטה מדרך רבו והעדיף את הפילוסופיה הניאופלטונית ברוח חבריו מן האקדמיה האפלטונית בפירנצה. אלימנו ראה את תורת אפלטון כאלוהית וסבר שאפלטון למד מפיהם של נביאי ישראל. לדבריו, תורת עשר הספירות שאודותיה שמע אפלטון מהנביאים, השפיעה עליו בעיצוב תורת האידאות שלו ובחשיבות העמוקה שהיא מעניקה למספרים. אלימנו אף מזכיר בכתביו פילוסופים ניאופלטוניים מהמאה השלישית, כדוגמת פלוטינוס ותלמידו פורפיריוס.
דעותיו הניאופלטוניות של אלימנו הושפעו ממחברים יהודיים ניאופלטוניים קודמים לו כגון יוסף אבן וקאר, שמואל אבן מוטוט, שלמה אלקונסטנטיני ושמואל אבן צרצה. בהגותם של כל המחברים הללו, וכן בזו של אלימנו, ניתן לזהות את התופעות הבאות: ניסיונות למזג את הפילוסופיה והקבלה; השפעות של זרמי מחשבה ניאופלטוניים בנוסח אבן עזרא ואבן סינא; זיקה חזקה למאגיה; דיונים על חשיבותה של האסטרולוגיה. מגמתו הניאופלטונית של אלימנו, בולטת במיוחד לאור הנטייה האריסטוטלית המובהקת של פילוסופים יהודים באיטליה של זמנו (בקרב הוגים כגון: רבי יהודה ובנו רבי דוד מסר ליאון, רבי אליהו דלמדיגו ורבי עובדיה ספורנו), והיא מוסברת לאור הקשרים של אלימנו עם האקדמיה האפלטונית בעירו פירנצה.
מאגיה
לפי עדותו של אלימנו הוא היה מצוי בקשרים עם מאגיקונים יהודיים ונוצריים כאחד. קשריו של אלימנו עם החוג הניאופלטוני בפירנצה אשר ראה את המאגיה באור חיובי ואף נעלה, הם כנראה שהביאו אותו לתור אחר מקורות האוהדים את המאגיה בספרות היהודית הקודמת לו. אלימנו התעניין מאוד במאגיה, והוא מזכיר בכתביו ספרי מאגיה רבים, יהודיים ושאינם כאלה; הן כאלה המוכרים לנו ממקורות קודמים (כדוגמת הספרים: "תכלית החכם"; "ספר רזיאל"; "מפתח שלמה"; "פלאות עולם" מאת אלברטוס מאגנוס ), והן כאלה שרק דרך כתבי אלימנו קיומם נחשף (כגון: "ספר הלבנה"; ספר "מלאכת מושכלת" המיוחס לאפולוניוס; "ספר התמר"). אלימנו אף האמין באלכימיה וחיפש אחר סם החיים.
אסתטיקה
ברוח הרנסאנס התעניין אלימנו רבות באמנות החזותית, והוא דן בה הן באמצעות דיון ישיר בתחום האסתטיקה, והן במסגרת דיון פילוסופי עקיף. דיונו של אלימנו אודות האמנות מזכיר את הערותיהם והנחיותיהם של אמני זמנו, כדוגמת פיליפו ברונלסקי, לאונרדו דה וינצ'י ולאונה בטיסטה אלברטי. אלימנו ראה את ערך האמנות ככזה החורג מקישוטיות גרידא, וסבר שהיא בעלת חשיבות מהותית המבוססת על חיקוי הטבע וההרמוניה השלטת בו. בנוסף, לדעתו האמנות מביאה לידי ביטוי את אנושיותו של היוצר ומספקת את צרכיו הנפשיים והרוחניים של הצופה, ואף מכאן חשיבותה הגדולה.
לדברי אלימנו, ערכה של האמנות נגזר משלמות האשליה שהיא יוצרת אצל הצופה; אשליה הנגזרת מההרמוניה האמנותית המשקפת את ההרמוניה הטבעית. אלימנו נטה להדגיש את הצד הטכני והביצועי של האמנות, ולהמעיט בערכו של הנרטיב המובע על ידה. הדבר נבע הן משיקולים דתיים-הלכתיים המחמירים בנוגע לייצוגים חזותיים, והן כתוצאה מתפיסתו האסתטית, הרואה את האמנות כדיסציפלינה טהורה היונקת את ערכה מתוכה, ולא מכוח שימושה לצרכים אחרים (דתיים או פוליטיים למשל). לפיכך גם כל שימוש פוליטי באמנות היה פסול בעיני אלימנו.
חשק שלמה
חיבורו הראשון של אלימנו הוא "חשק שלמה" (נדפס בשם "שער החשק" בליוורנו תק"ו, ולאחר-מכן נדפס שנית בהלברשטאדט בשנת 1862), המהווה פירוש על שיר השירים בדרך הפשט והסוד. פירוש זה משמש יותר כמסה פילוסופית ברוח הגות הרנסאנס מאשר כפירוש קלאסי. כפי שסיפר אלימנו במבואו לספר, הוא החל לכותבו בצעירותו והשלימו מאוחר יותר לפי בקשתו של פיקו שמצאו כמעניין במיוחד. כמעט חצי הספר הוא מבוא, שתכליתו לתאר את שבחי שלמה המלך ברוח המדרש והאגדה, ותוך כדי כך לדון בטבעה של האהבה – הגשמית והרוחנית. הספר נכתב אמנם בעברית, אולם מבחינת נושאו הוא ממשיך את מסורת הכתיבה האיטלקית הפילוסופית על האהבה שבה פתח מרסיליו פיצ'ינו בשנים 1474-1475. הספר יצא לאור במהדורה ביקורתית בעריכת ד"ר דפנא לוין, תל אביב: הוצאת אדרא תש"פ.
חי העולמים
חיבורו העיקרי של אלימנו הוא "חי העולמים" (נותר בכתב-יד), אשר נכתב במשך כשלושים ושלוש שנים ולא הגיע לידי השלמה. בחיבור זה הוא המשיך לפתח את נושא האהבה העליונה, באמצעות דיון בטיפוס האנושי האידיאלי ובדרך התעלותו עד הגעתו לדבקות באלוהים ולחיי אלמוות של הנפש (אלמותיות הנפש היה נושא פופולרי ביותר בהגות הרנסאנס). אלימנו השתמש ב"חי העולמים" בשני קולות שונים: קול ה'אב' (ראשי-תיבות של 'אמת בלבבו') הדובר במונחים ובסגנון פילוסופיים עבור המשכילים, וקול ה'מיעל' (ראשי-תיבות של 'מליץ יושר על לשונו') הדובר להמון בלשון רטורית המושפעת מלשון הספרות המקראית.
את החיבור "חי העולמים" ניתן לראות כאנתולוגיה על האדם, שמטרתה לפרוש בפניו דרך אופטימלית לניהול חייו; דרך אשר תוביל אותו הן לחיים משמעותיים בעולם-הזה והן לחיי נצח בעולם-הבא. לתפיסת אלימנו הנפרשת בספר, חיי האדם מורכבים משלבים שונים שביניהם הוא מטפס לאחר תהליך 'הבשלה'. תהליך ההבשלה הנפשי מצריך את האדם ליצור איזון בין צורכי הגוף והנפש וכן להכיר הכרה מעמיקה את גופו, נפשו והעולם שבתוכו הוא חי, כאשר לנגד עיניו אמורה לעמוד המטרה הסופית של הגעת הנפש לחיי אלמוות.
חיבורים נוספים
בנוסף חיבר אלימנו חיבור בשם "עיני העדה" על התורה, ובו הוא מפרש את התורה לפי דרכי הפשט והסוד. מספר זה הגיעו אלינו אך קטעים בכתב-יד, וייתכן שלא הושלמה כתיבתו. מכתביו נותרו גם "ליקוטים" שעודם בכתב-יד, וכן חיבור ללא כותרת המוכר כ"כתב-יד פריז" וכונה על ידי גרשם שלום "כתב-יד בלתי נודע".
השפעה
מלבד השפעתו של אלימנו על פיקו, ודרכו על מקובלים נוצרים לאחר-מכן, היו נוצרים נוספים שלמדו אצל אלימנו והושפעו מתורתו. כך למשל ידידו של פיקו, המשורר ג'ירולאמו בניווייני, למד אצל אלימנו וכך עלה בידו לחבר מילון עברי-לטיני ולטיני-עברי. בנוסף השפיע אלימנו על הוגים יהודיים שבאו אחריו כגון רבי אברהם יגל, רבי יהודה מוסקאטו, רבי אברהם הירירה ויש"ר מקנדיה, לשילובה של המערכת הפילוסופית הניאופלטונית בתמונת העולם הקבלית.
תרבות יום א'
תרבות יום א' הוא פרויקט תרבות צה"לי, במסגרתו משתתפים חיילי צה"ל בשירות סדיר, בעיקר חיילים קרביים ותומכי לחימה, באירועי תרבות, בדגש על הופעות תיאטרון. לבד מתיאטרון מופעי התרבות במסגרת הפרויקט כוללים גם הופעות מוזיקה, מחול וקולנוע. הפרויקט מתקיים לעיתים במסגרת סדרות חינוך, ומתקיים בדרך כלל בימי ראשון - ומכאן שמו. בשם זה מכונים גם סיורים לימודיים ואחרים שחיילי צה"ל בשירות סדיר משתתפים בהם - בדרך כלל בימי ראשון, בהם הם חוזרים לבסיסיהם.
היסטוריה ומבנה
הפרויקט המקורי של "תרבות יום א'" הוא חלק מענף התרבות בחיל החינוך והנוער. ראשיתו בשנת 1987, בתקופת כהונתו של נחמיה דגן כקצין חינוך ראשי. הפרויקט מבוסס על תרומות בלבד ולא על תקציב צה"ל, ובראשית קיומו נשען בעיקר על תרומותיו של הפילנתרופ צ'ארלס ברונפמן, וכלל הצגות תיאטרון בלבד. במהלך השנים התרחב הפרויקט, ובשנת 2003 מספר המשתתפים בו היה כ-45,000 חיילים. המופעים נבחרים על ידי ועדת רפרטואר מיוחד הכוללת חיילים וקצינים, הבוחרים מופעים שיתאימו לערכי צה"ל. על התנהלות הוועדה נמתחה לעיתים ביקורת בשל הצגות שבוטלו או חוסר מגוון במופעים. בשנת 2006 כלל הפרויקט הופעות של תיאטרון הבימה, תיאטרון הקאמרי, בית ליסין ותיאטרון גשר. באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 כמות המשתתפים בפרויקט ירדה משמעותית, עד ל-8,700 בשנת 2005. המממן העיקרי של תגבור הפרויקט לאחר שנות שפל אלו היה מפעל הפיס, שתרם לו 800,000 שקלים לאחר ההתנתקות בעבור מימון הפרויקט לחיילים שהשתתפו בה. שנה לאחר מכן תרם המפעל עוד כ-650,000 לפרויקט. מרכזי התרבות העיקריים בהם הוא מתקיים נמצאים באשקלון, באר שבע, ירושלים ותל אביב. בשנת 2016 ממממניו העיקריים של הפרויקט היו מפעל הפיס, קרן לב"י והאגודה למען החייל.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 ירדה פעילות הפרויקט באופן משמעותי, בעיקר עקב בעיות מימון. ב-2014 הפרויקט שינה את אופיו, בכך שהמשיך לכלול מופעי תרבות חיצוניים לחיילים בהיקף קטן, אך כלל גם מופעים שבהם תיאטראות וצוותי תרבות שונים הגיעו לבסיסי צה"ל. בשנת 2015 חודשה הפעילות בהיקף מלא, במטרה לספק לכל חייל מופע תרבות אחד בשנה לפחות. בפיגוע הדריסה בטיילת ארמון הנציב בינואר 2017 נרצחו ארבעה חיילים בידי מחבל, שדרסם במשאית בדרכם לאירוע תרבות יום א' - שהיה חלק מסדרת חינוך בנושא ירושלים במסגרת קורס קצינים.
גילף כביר
גִילף כּבּיר (בערבית: جلف كبير וגם الجلف الكبير – המחסום הגדול) היא רמה נרחבת בנויה אבן חול בפינה הדרומית-מערבית של מצרים. יש בה ריכוזים של אמנות סלע, והיא מהווה חלק מגן לאומי הקרוי על שמה.
המסע לעמק החלומות 6: הסוד שאסור לספר
עלילה
לילה אחד, סבא של ליטלפוט מספר לילדים סיפורים, תחילת עולמם: ביקום העשן יצר את גלקסיית שביל החלב, ואת החיים המוקדמים על פני כדור הארץ, אפילו אגדה על "הדינוזאור הבודד", ארוך-צוואר אגדי (דיפלודוקוס) הגן על העמק הגדול מחד-השן (טי-רקס) האכזרי ביותר שאי פעם חי. במהלך הקרב, חד-השן נהרג והדינוזאור הבודד סבל מצלקת על עינו הימנית. זמן קצר לאחר הקרב, מונוליט ענק הדומה לסאורופוד עם שיני חד-שן בגודל טבעי המסודרות סביב צווארו יצא מהאדמה במהלך רעידת אדמה. הדינוזאורים קראו לו "סלע זאורוס". האגדה גם אומרת שאם מישהו יפגע במונולית, מזל רע יירד על העמק.
גילף כביר
גאוגרפיה
רמת גילף כביר נמצאת כ-700 ק"מ ממערב לעמק הנילוס וכ-1,100 ק"מ דרומית לחוף הים התיכון. שטחה הכולל כ-8,000 קמ"ר. אורכה 260 ק"מ בציר צפון-מערב דרום-מזרח. פסגתה 1,075 מ' מעל לפני הים, והיא מתנשאת כ-300 מ' מעל מישורי המדבר שמסביבה. מדרום לה, בגבול סודאן, מתרומם הר עווינאת, ומצפונה משתרע "ים החולות הגדול". הרמה מחורצת בוואדיות היורדים ממנה לכל עבר, והיא מחולקת לשני גושים: רמת אבו ראס בצפון-מערב ורמת כמאל א-דין בדרום-מזרח. בין שני גושי הרמה מפריד ואדי עַסיבּ, שלוחה עתירת דיונות של ים החולות הגדול, ובקצהו הדרומי מצר סלעי, ה"עַקַבָּה".
שולי הרמה נִצפוּ ממרחק עוד בראשית המאה ה-20, אך רק במסעו של הנסיך כמאל א-דין חוסיין ב-1926, שבו השתתף ג'ון בּוֹל מנהלהּ של מחלקת מיפוי המדבר המצרית, החלו להתחוור ממדיה, ומצוקיה המזרחיים סומנו על גבי מפה. הניסיון לחצות את הרמה בכלי רכב לא צלח באותה עת, וכמאל א-דין חוסיין כינה אותה בשם אל-גילף אל-כביר – המחסום הגדול. בעקבותיו הגיעו לאזור נוסעים וחוקרים נוספים בני לאומים שונים. הממצאים המרשימים והבולטים ביותר של מסעותיהם היו הריכוזים של ציורי הסלע הפרהיסטוריים.
המסע לעמק החלומות 6: הסוד שאסור לספר
עלילה
למחרת, בזמן שהילדים משחקים, ליטלפוט נופלת בטעות מצוק וניצל על ידי דיפלודוקוס מסתורי בשם דוק. ליטלפוט מסוקרן על ידי דוק, שמצולק על עין אחת ומציג ידע מוקדם על הטופוגרפיה של העמק הגדול. זה גורם לו להניח שדוק הוא הדינוזאור הבודד. הוא מספר את זה לחבריו, ומספר אגדה לכאורה מזעזעת כדי לתמוך בהנחה שלו. בהשראת האחיינית והאחיינה התינוקות של סרה, התאומות דינה ודנה, הולכים לסלט סארוס בלי לשים לב. למחרת, סרה מודאגת מודיעה לליטלפוט שדינה ודנה נעדרות, והקבוצה מסיקה לאן פניהן מועדות.
גילף כביר
אמנות סלע
רמת גילף כביר נודעת בשרידי אמנות סלע המיוחסים לתקופה הנאוליתית. הריכוזים הגדולים ביותר של ציורים וחרותות מצויים במחסי סלע ובקירות ואדיות. מופיעים בהם בני אדם ובעלי חיים, כמו אנטילופות, אריות וג'יראפות, המוכרים בהווה מאזורי הסוואנה האפריקנית. הבולטים באתרי אמנות הסלע באזור הם "מערת החיות", שהתגלתה ב-2002 על ידי משלחת פֿוֹגיני (Foggini), ו"מערת השחיינים" שגילתה משלחתו של לאסלו אלמאשי ב-1933. בציורי הסלע בשתי המערות הללו מתוארים אנשים בתנוחות המזכירות שחייה, כביכול במקווה מים, אך החוקרים כיום סבורים שמדובר בייצוג נשמות המתים הצפות בתהום המימי הקדמון. תיאורי בעלי החיים ומחזות הציִד מצביעים על תמורות בתנאים האקולוגיים שחלו בסהרה. ציורי הסלע נתגלו ונסקרו בשנות ה-30 על ידי משלחות, שהמפורסמות בהן היו זו של אלמאשי, שהשתמש במטוס קל לתצפיות על הרמה ושלוחותיה, ושל רלף בגנולד וביל קנדי שׁוֹ. אחד מגורמי המסעות באזור בשנות ה-30, מלבד חקר המדבר בתחומים שונים, מגאולוגיה ועד ארכאולוגיה, ומלבד מיזם המיפוי, היה השאיפה לאתֵר את נאת המדבר האגדית זרזורה.
המסע לעמק החלומות 6: הסוד שאסור לספר
עלילה
כאשר ליטלפוט וחבריו מגיעים סוף סוף לסלע זאורוס, הם רואים את דינה ודנה בראש. כשהם מטפסים כדי לחלץ אותם, דינה ודנה נופלות מהחלק העליון ונוחתות על אחת משיני האבן על המונוליט שעליו סרה, והוא לפתע מתנתק ומתפורר עם נחיתה על הקרקע כמעט ופוגע בספייק. דינה ודנה מתחילות לבכות. אבל סרה אומר לדינה ודנה שזו לא אשמתם שסלע זאורוס נשבר; אלא של ליטלפוט שכן אם הוא לא היה מדבר על זה ועל דוק, אז דינה ודנה לא היו בורחות מלכתחילה. התאומות מציינות שזו היא שאמרה להם ללכת לאיבוד עקב מה שקרה ב-Bubbling Goo. לפתע, אלוזאורוס רודף אחריהם. הילדים חוצים ערוץ דרך בול עץ תלוי, אך כאשר חד-השן מנסה לעקוב אחריהם, העץ נשבר תחת משקלו והוא נופל אל מותו לכאורה. בדרך הביתה, הם מתעמתים עם אביה של סרה; לאחר שליטלפוט מספר לסרה שהתאומים חזרו ואומרת שאביה של סרה מעולם לא ידע שהם ברחו. אביה של סרה ניגש ושואל את סרה אם התאומים באמת ברחו. סרה אומר, "בערך. אבל הם לא הלכו רחוק". דאקי מספר לאביה של סרה שדינה ודנה הלכו לסלע זאורוס. לאחר ששמע את ההערה האבסורדית של דאקי, הוא אומר לסרה שתפקידה היה לצפות בתאומים אך נכשלה. הוא נוזף בסרה על כך שלא טיפלה כראוי בתאומים. הוא אומר שהוא מאוד כועס ומאוכזב ואומר לה להצעיד את עצמה מיד הביתה. ואז כשסרה צועדת הביתה, הוא ממשיך בדיבור שלו עליה שעדיין יש להשגיח עליה בעצמה. באותו לילה, לליטלפוט יש סיוט בו הוא נופל משן על סלע זאורוס והמונוליט כולו מתמוטט. סבא ארוך-צוואר מנחם את נכדו לאחר שהוא מתעורר מהסיוט, אך ליטלפוט שואל אותו מה יקרה אם סלע זאורוס ישבר. סבא שלו עונה ש"מזל רע יירד על העמק".
במהלך הימים הקרובים, תקריות של מזל רע פוקדות את העמק, החל מהתייבשות בור המים. ואז סופת טורנדו פוגעת בעמק וגורמת נזק, אבל סרה מציל את התאומים ודוק גם מציל את ליטלפוט. דינה ודנה מספרות לאביה של סרה על האומץ שלה שהציל אותם, ובו הוא אומר לבתו שהוא גאה בה. סבא של ליטלפוט מוצא את דוק עם נכדו. דוק הגן על ליטלפוט מהסערה הקשה וסבא שלו מודה לו. המבוגרים, לעומת זאת, מאשימים את דוק, שכן חוסר המזל התרחש ככל הנראה לאחר הגעתו, בעוד ליטלפוט מאשים את עצמו ואת חבריו, ונזכר בשבירת סלע זאורוס. להוט לפטור את דוק, ליטלפוט מנסה לקחת את אחת משיניו של חד-שן כדי להחליף את האבן השבורה. תוך כדי כך הוא מגלה שהאלוזאורוס עדיין חי. לאחר שנמלט זמנית מהאלוזאורוס, ליטלפוט מותקף על ידי טירנוזאורוס, כשסבא שלו מתערב, לאחר שהובל לשם על ידי חבריו של ליטלפוט. בקרוב, האלוזאורוס חוזר ועובד יחד עם הטירנוזאורוס כדי להוריד את סבא ארוך-צוואר ולהכריע אותו בקלות. עם זאת, דוק בא להציל. השיניים החדות חודרות ורצות אל צריח הסלע ונופלות מטה. שני הצווארים הארוכים פועלים יחד כדי להוריד את מגדל הסלע כדי למחוץ את הטורפים למוות. אחת השיניים מהאלוזאורוס נושרת, והילדים משתמשים בה כדי לתקן את סלע זאורוס.
גילף כביר
גן לאומי
בשנות ה-70 החל סייר המדבריות המצרי סמיר לאמא בארגון טיולים לחלק זה של מצרים, ומאז מהווה רמת גילף כביר יעד לתיירות מדברית מאורגנת למרות בעיות ביטחון ולמרות המגבלות על התנועה באזור. בשני העשורים האחרונים ניכרת תנופת מחקר ארכאולוגי ברמת גילף כביר ובסביבתה, ונעשות פעולות שימור ושִחזור של ציורי סלע.
המסע לעמק החלומות 6: הסוד שאסור לספר
עלילה
דוק עוזב, ומעיר שלליטלפוט כבר יש גיבור שעליו לסמוך, בהתייחס לסבא שלו. ליטלפוט שואל את סבא שלו אם המזל הרע יסתיים סוף סוף. שניהם מסכימים שאמנם אין דבר כזה מזל רע, אבל גם לוודא שאין שום נזק. ליטלפוט וסרה בונים מאוחר יותר אגדה משלהם המבוססת על הפרדיגמה החדשה הזו, המציגה את סבא ארוך-צוואר כגיבור ומושיע בשם "הדינוזאור האמיץ והגדול".
גילף כביר
גן לאומי
בינואר 2007 הכריז ראש ממשלת מצרים על "גן לאומי גילף כביר". הפארק כולל את הרמה גופה וכן את החלק הדרומי של ים החולות הגדול שמצפונהּ ואת שולי הר עווינאת שבדרומהּ. שטח הפארק הוא כ-48,000 קמ"ר (ארבע-חמישיות לערך משטח חצי-האי סינַי). הפארק גובל בלוב במערב ובסודאן בדרום.
המסע לעמק החלומות 6: הסוד שאסור לספר
שירים
שירי הסרט נכתבו על ידי מישל בראורמן ואמנדה מקברום.
כמו כן שיר הנושא של הסרט המקורי המסע לעמק החלומות "If We Hold on Together" נשמע בסרט.
פליקס פון בותמר
פליקס גראף פון בותמר (בגרמנית: Felix Graf von Bothmer; 10 בדצמבר 1852 – 18 במרץ 1937), היה גנרל גרמני, שפיקד על דיוויזיה, על קורפוס ואחר כך על ארמיות בחזית המזרחית ובחזית המערבית.
תחילת הקריירה
פון בותמר נולד במינכן שהשתייכה לממלכת בוואריה ב-10 בדצמבר 1852 במשפחת אצולה, אביו מקס פון בותמר היה גנרל בווארי שפיקד על חיל האפסנאות, אמו לורה הייתה מבית פון ריירכט. ב-1871 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי והצטרף לרגימנט המשמר הבווארי. ב-31 באוקטובר 1888 הועלה לדרגת האופטמן ובמקביל מונה למפקד פלוגה ברגימנט המשמר הבווארי. ב-24 באפריל 1890 הועבר למטה הכללי של חיל הצבא השני בווירצבורג וב-25 באפריל 1891 למחלקה המרכזית של המטה הכללי. לאחר קידומו למיור ב-20 בספטמבר 1893 הוא הוצב במטה הכללי עד 1 באוקטובר 1895. ב-20 בספטמבר 1895, הוא הוצב במטה הכללי של הדיוויזיה הבווארית ה-1. ב-20 ביולי 1896 הוא מונה למפקד גדוד ברגימנט המשמר הבווארי. ב-17 במרץ 1897 הוא הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, וב-24 בינואר 1899 נכנס לתפקיד ראש המחלקה במטה הכללי של הצבא. ב-21 ביולי 1900 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-14 באוגוסט 1901 מונה למפקד רגימנט המשמר הבווארי. ב-18 במאי 1903 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד חטיבת הרגלים הבווארית ה-2, וב-15 בספטמבר 1905 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט ומונה למפקד הדיוויזייה הבווארית ה-2 באוגסבורג. ב-4 בדצמבר 1909 הוא מונה לקולונל הכבוד של משמרות החיים של הארטילריה, וב-4 במאי 1910 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
ב-4 בפברואר 1918 מונה פון בותמר למפקד הארמייה ה-19 שהוקמה על בסיס המפקדה של ארמיית הדרום שפורקה. הארמייה פעלה בחזית המערבית במסגרת קבוצת הארמיות של אלברכט מוירטמברג, וסייעה בהחזקת הקו בדרום החזית שהיה אזור די שקט.
ב-8 בנובמבר 1918 עבר פון בותמר לייעץ למשרד המלחמה הבווארי, ובדצמבר 1918 פרש לביתו.
פון בותמר נפטר במינכן ב-18 במרץ 1937 והוא בן 84 שנים. פון בותמר נקבר בהלוויה מלכותית לפי הוראתו של היטלר, ונספד על ידי רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה.
ירדנה הדס
ביוגרפיה
הדס נולדה ב-1 באוגוסט 1930 בעפולה ללאה וצבי אבן, וילדותה ונעוריה עברו עליה בשכונת בורוכוב. היא בוגרת הגימנסיה העברית "הרצליה".
הייתה מורה וסגנית מנהל בית החינוך ע"ש א"ד גורדון בגבעתיים, ושימשה מורה בבית המדרש למורים "גבעת השלושה" ("סמינר שיין"), המכללה האקדמית בית ברל ובאוניברסיטת תל אביב.
מאז תשי"ד (1954) פרסמה שירים וסיפורים לילדים בעיתונות ילדים "דבר לילדים" ומאמרים בבעיות חינוך ב"הד החינוך", "אורים", "איתנים" ועוד. כמו כן פרסמה מאמרים ומחקרים רבים בתחום ספרות ילדים ונוער.
ב-1968 ערכה את סדרת התוכניות "דף מספר" ששודרה בטלוויזיה הלימודית.
בשנת 1982 נתמנתה עורכת סדרת "ראשית קריאה" בכתר הוצאה לאור. ערכה מקראות ואסופות לבתי ספר. סיפוריה ההיסטוריים שובצו באסופות: "עם שב לארצו", "מפזורה לתקומה", "עולם מתחדש", ואלו מלוות בחוברות עבודה ומדריכים. כן ערכה קובצי יצירה של ילדים ("מן הדמיון אל העיפרון", "דרך השיר").
מכללת בית ברל הקדישה אגף מיוחד "אולם אופק" שהוצמד למבנה בן שני חדרים שאליו הועבר האוסף הנדיר הידוע. המהלך כולו נמשך במשך כמה חודשים והדס והראל עסקו בו לילות כימים. לרגל הפתיחה הוזמנה לשאת דברים סופרת הילדים ימימה אבידר-טשרנוביץ שברבות הימים נקרא הבניין כולו על שמה – מרכז ימימה לספרות ילדים. הדס הייתה בין מייסדי המרכז ומעורבת בפעילותו לאורך השנים כולל ימי עיון מטעם מרכז ימימה והשתלמויות בנושא של ספרות ילדים.
הדס התגוררה במושב צופית, גם בשנותיה האחרונות כאשר בגלל מצבה הבריאותי נזקקה לעזרה ולתמיכה, המשיכה להגיע לחוג השירה של המושב וחברי החוג שמחו לשמוע את הערותיה ביחס לשיר זה או אחר ואת הסיפור הקשור לכתיבתו. שמחה להרתם ולעזור בראיונות וכתבות לעלון המושב, היא התנדבה לקיים "שעת סיפור" לילדי המושב בספריה המקומית, ובתקופה מסוימת גם הייתה חלק ממערכת העיתון של המושב וסייעה בעריכתו.
בשנת 2015 הלכה הדס לעולמה כחודש לפני יום הולדתה ה-85.
יעקב טאובס
יעקב טאובס (בגרמנית: Jacob Taubes; 25 בפברואר 1923 – 21 במרץ 1987) היה פילוסוף, תאולוג, וחוקר בתחומי ההיסטוריה והסוציולוגיה של הדתות. אף על פי שבחייו פרסם רק את עבודת הדוקטורט שלו "Abendländische Eschatologie" ("אסכטולוגיה מערבית"), טאובס נחשב לאחת הדמויות החשובות ביותר בסצנה האינטלקטואלית הגרמנית של המאה ה-20 ובכלל.
ביוגרפיה
יעקב טאובס נולד בווינה, בנם של הרב חיים צבי (הירש) טאובס ופאני לבית בלינט, נצר למשפחה יהודית אדוקה של רבנים, למדנים ומיסטיקנים. ב-1935 עברה המשפחה לציריך בעקבות מינוי של האב לרב הקהילה. תקופת לימודיו התיכוניים של טאובס בגימנסיה בציריך, בשנים 1937–1941, התאפיינה בשילוב של לימודי דת ומקצועות כלליים. לימודי הדת כללו הכוונה דתית על ידי מדריך חיצוני וקורסים להכרת המסורת היהודית. מחוץ למסגרת בית הספר למד תלמוד עם הרב משה סולובייצ'יק שהשתייך לקהילה האורתודוקסית האנטי-ציונית בעיר. כך נוספה לאווירה הציונית שבה גדל גם חשיפה לחוגים יהודיים דתיים אנטי-ציוניים. באביב 1941 החל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטה של ציריך. שם למד פילוסופיה, היסטוריה, סוציולוגיה ודת. לאחר תקופה קצרה, הפסיק זמנית את לימודיו, כדי להשלים את הסמכתו הרבנית בישיבת "עץ-חיים" בעיר מונטרו בשווייץ, בית ספר רבני אורתודוקסי אשר מאז הקמתו ב-1927 היווה מרכז ללימוד יהודי מסורתי. שם למד גם עם מורו הקודם, משה סולובייצ'יק. הישיבה הייתה מוסד ייחודי, ששילב בין חינוך יהודי מסורתי ולימודים אקדמיים. בראשה עמד אליהו בוצ'קו, רב בעל השקפה ציונית.
ב-1943 לאחר הפסקה של שנה, חידש טאובס את לימודיו באוניברסיטת בזל, ובמקביל המשיך את לימודי הרבנות בהיקף מצומצם יותר, עד הסמכתו הרבנית בשנת 1946. ב־1947 השלים טאובס את עבודת הדוקטורט שלו, תחת הכותרת "אסכטולוגיה מערבית". פרסום הדוקטורט סייע לו לקבל משרה ב-JTS, הסמינר התאולוגי היהודי של התנועה הקונסרבטיבית בניו יורק. ב-1948 עקר לארצות הברית.
בשנת 1949 התחתן עם אשתו הראשונה סוזן פלדמן אותה פגש בקיץ 1948 בניו יורק. סוזן למדה פילוסופיה ובהמשך כתבה עבודת דוקטורט בתחום.
שנתיים בלבד לאחר שהחל את עבודתו בניו יורק, זכה טאובס, ביוזמתו של גרשום שלום אשר התרשם עמוקות מספרו "אסכטולוגיה מערבית", במלגת גוגנהיים למשרת הוראה ומחקר באוניברסיטה העברית בירושלים, לשם עבר עם אשתו. בירושלים פעל כעמית מחקר לצד שלום. לא עבר זמן רב, וב-1951 פרץ בין השניים משבר על רקע אישי ואקדמי, שהוביל להחרמתו של טאובס בכל המוסדות האקדמאיים בישראל. בעקבות המשבר שבו יעקב וסוזן אשתו לעיר רוצ'סטר שבניו יורק. מערכת היחסים בין בני הזוג אופיינה בקונפליקטים סביב מנהיגי דת, מקום מגורים, ניהול משק הבית והבדלי גישה לזוגיות.
במאי 1953 נולד בנם הראשון של בני הזוג טאובס. באותה שנה קיבל טאובס תפקיד של עמית מחקר במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת הרווארד, והרצה על פילוסופיה חברתית. ב-1955 עבד כפרופסור אורח באוניברסיטת פרינסטון, והרצה בקורסים: "פילוסופיה של הדת" ו"פילוסופיה של המאה ה-19". ב-1956 החל לעבוד כמרצה באוניברסיטת קולומביה. באוגוסט 1957 נולדה לזוג בת. ב-1959 מונה טאובס לפרופסור באוניברסיטת קולומביה ולימד היסטוריוגרפיה ופילוסופיה של הדת. בשנה זו גם קיבל אזרחות אמריקאית.
בניו יורק טיפח סטודנטים מצטיינים והיה ביחסים טובים עם מוסדות ועמיתים. כמו כן, נהנה מקשר הדוק עם הסצנות האינטלקטואליות והאמנותיות של העיר. במקביל המשיך את הקשרים עם הוגים בגרמניה כמו הנס בלומנברג. מכתביו, מאמריו ורשימותיו של טאובס מתקופה זו משקפים מגוון רחב של נושאי עניין: פוליטיקה, משפט, היסטוריה, דת ומצב האדם בעידן המודרני.
אחד הקשרים המשמעותיים שיצר בתקופה זו היה עם סוזן סונטג. סונטג פגשה את הזוג טאובס באוניברסיטת הרווארד במסגרת קורס שהעביר טאובס על "ההיסטוריה של הכפירה", בו למדה גם אשתו. את הקשר שנוצר בין השלושה תיארה סונטג בספר שכתבה ובסרט שצילמה בהמשך חייה. בראשית שנות ה-60 ובסיועו של טאובס, מונתה סונטג לעוזרת האישית שלו באוניברסיטת קולומביה. חיבוריה הביקורתיים מתקופה זו סייעו לה לבסס את מעמדה כאינטלקטואלית רבת השפעה בקרב ליברלים קיצוניים בשנות ה-60.
ב-1969 נודע לטאובס כי סוזן, אשתו לשעבר, התאבדה. לפני מותה התפרסם ספרה "Divorcing", בו הסצנות, הדמויות והרגשות היו לקוחים מחייה עם טאובס. הספר מתאר את הקשיים הרבים מהם סבלה במהלך מערכת היחסים איתו אשר ליוו אותה עד יומה האחרון.
טאובס סבל מהפרעה דו-קוטבית. ב-1975 עבר התמוטטות עצבים חמורה ואושפז. שנתיים לאחר מכן החלים ונאבק לקבל את מעמדו ומשרתו בחזרה. לאחר מאבק הושב למשרתו במכון להרמנויטיקה וזכה לחשוף דור חדש של תלמידים לוולטר בנימין, קרל שמיט, פאולוס, והוגים גנוסטיים. ב-1977 החל לכתוב באופן קבוע לשמיט, והשניים החליפו יותר מארבעים מכתבים עד למותו של שמיט בסוף 1980. במידה רבה, הייתה זו כתיבתו של שמיט אשר עוררה אצל טאובס את ההשראה לכתיבה על תאולוגיה פוליטית.
בחמש השנים האחרונות לחייו לקה טאובס בהתקף לב שכמעט הביא למותו. הוא נפטר מסרטן בשנת 1987.
אסכטולוגיה מערבית
"אסכטולוגיה מערבית" הוא חיבור תאולוגי המתחקה אחר גלגוליה של המחשבה האפוקליפטית והמשיחית, למין שורשיה במזרח התיכון הקדום, ועל ביטוייה בתרבות המערב של המאה ה-19.
רקע לכתיבת העבודה
מלחמת העולם השנייה והשואה הביאו את אביו של טאובס, שהיה רב, אינטלקטואל, ופעיל ציוני, להשתתפות במאמצים להצלת יהודי אירופה. כך קשר קשרים עם מנהיגים ודמויות מפתח בכנסייה הפרוטסטנטית ברחבי אירופה. יעקב הצעיר נחשף, ולעיתים אף השתתף במסעותיו ובפגישותיו של אביו עם אותם מנהיגים דתיים והכיר את הגותם ומשנתם. אחד האירועים שתרמו לכתיבת העבודה הייתה הרצאה שנשא אביו במהלך שנת 1940. בהרצאתו טען שגורם מהותי למלחמת העולם השנייה הוא המאבק האידאולוגי בין הדתות המונותאיסטיות והנאציזם. טאובס האב ראה במלחמה קריאת התעוררות והשכמה לדתות המונותיאיסטיות להשתנות, ולהתחדש. את ההשראה שאב מהולדת הנצרות הפאולינית, כ-2000 שנה לפניכן. טאובס הבן, בגיל 17, שמע את הרצאת אביו שעוררה בו את הרצון העמוק להפוך לפילוסוף של התחדשות רוחנית יהודית, שמקורה יהודי אך היא מתפרשת מעבר לו אל הדתות השונות. בנוסף, התגייסותם של מנהיגים נוצרים להצלת יהודי אירופה, או לפחות הזדהותם עם מצוקת היהודים, הביאה את יעקב לפתח תחושות חיוביות וסימפתיה כלפי העולם הנוצרי.
במהלך כתיבת עבודת הדוקטורט למד עם שניים מהתאולוגיים הפרוטסטנטים המוכרים ביותר בזמנו, אמיל ברונר וקרל בארת, התחבר עם מי התאולוג הקתולי הנס אורס פון בלתזר  ושאב השראה רבה מכתביו של מקס ובר. טאובס השלים את הדוקטורט בגיל 23 עם מעט מאוד הדרכה אקדמאית. למרות פגמים טכניים ומתודולוגיים, פרסומה בלט בעולם האקדמאי ולאור האמביציה והעומק האינטלקטואלי, הרוחני והתורני של כותבה.
התפתחות התיזה המרכזית
נקודת ציון מכריעה לכתיבת הדוקטורט הייתה עבודה שכתב במסגרת לימודי הפילוסופיה בציריך בשם "Die Gründung des Sozialismus durch Karl Marx" ("ביסוס הסוציאליזם באמצעות קארל מרקס"). זו התייחסה למרקסיזם כנתון בסתירה בין חשיבה רציונלית מדעית ואמונה אפוקליפטית. טאובס שאל ממרקס רעיונות על מרכזיות האפוקליפסה בנצרות ובפוסט-נצרות המערבית, כמו גם על תפקידם של נזירי המאה ה-20 והתאולוג יואכים מפיורה בחילון החשיבה האסכטולוגית.
טאובס ראה במרקסיזם, ובחזון האוטופיה הסוציאליסטית, את השלב האחרון בהיסטוריה של החשיבה האפוקליפטית, שתחילתה בדתות האסכטולוגיות והגנוסטיות במזרח הקדום, והמשכה בתנ"ך בספר דניאל, הברית החדשה, המיסטיקאים הנוצרים של ימי הביניים והרפורמטורים שבאו אחריהם, והחילון שהוביל להגליאניזם ולמרקסיזם. טאובס שאל את זיהוי הרעיון האסכטולוגי עם הפילוסופיה הפרוגרסיבית של ההיסטוריה מתלמידו של מרטין היידגר, קארל לווית' . האחרון טען כי עצם העובדה שהפילוסופיה המודרנית של ההיסטוריה היא המשך של אסכטולוגיה דתית שומטת את הבסיס המדעי שלה. טאובס, לעומתו, הדגיש את הדמיון והקשר הממשי בין חזון החופש וחירות האדם שבמרקסיזם, לגישה שרואה בפילוסופיה של ההיסטוריה סיפור של שחרור אנושי, המושפע מהדתות המונותיאיסטיות.
לאחר שהציג טאובס את המרקסיזם כגישה מתקדמת, אבל גם הפריך אותה כפתרון מעשי לסוגיית האדם בחברה המודרנית, עבר לדיון היסטורי אחר, בגנוסטיקה ובאפוקליפסה. שתי הגישות חולקות את האמונה שהעולם מושחת ורע מיסודו. האפוקליפסה מחפשת סימנים לכך שהסדר הקיים הגיע לסיומו ונוקטת פעולות לזרז את המלכת "ממלכת האל" על פני אדמות. הגנוסטיים לעומתם, מעבירים ידע אודות "סוף העולם", וטענים כי בחזקתם נמצא הידע ליצירת סדר חלופי, מושלם. הראשונים אקטיביים יותר מבחינה פוליטית וחברתית ומכוונים לשינוי חיצוני, האחרונים, נוטים יותר לשינוי פנימי דרך הידע אותו הם מתיימרים לדעת.
לתחושה כי קץ הימים קרב, אבל גם לרגע הולדת העולם החדש קורא טאובס "הפאתוס המהפכני של הגנוסיזם ושל האפוקליפסיזם". הפאתוס הזה הוא גרעין האמונות שהופכות לכוח המניע של ההיסטוריה, ההופך סדרים ישנים לחדשים. לצד המפתח החדש להבנת ההיסטוריה, טאובס הציג קווי דמיון בהתפתחות האסכטולוגיות, היהודית והנוצרית.
הדגש המשיחי של טאובס הביא אותו לראות במודרנה כתקופה התוססת ביותר בתולדות המחשבה היהודית, כמו גם האנושית. בניגוד לתפיסה הרבנית הרווחת, לפיה העידן המודרני מציין דעיכה של אורח החיים היהודי המסורתי, טאובס סבר שהמודרנה מציעה סיכוי להתעוררות ולחידוש השאיפות המשיחיות האוניברסליות של הדת העברית הקדומה.
התאולוגיה הפוליטית של פאולוס
"התאולוגיה הפוליטית של פאולוס" היא סדרת ההרצאות האחרונה שהעביר טאובס באוניברסיטת היידלברג לפני מותו, שעסקה בדמותו ומשנתו של פאולוס. השיעורים כונסו ופורסמו לאחר מותו של טאובס, והציעו פרשנות ייחודית לרעיונותיו של השליח הנוצרי, עד כדי תיאורו "כאוונגליסט יהודי מהפכן" שכלל לא התנתק משורשיו הרבניים. אליידה אסמאן ערכה את הקלטותיו של טאובס, ובסיוע של רבים אחרים, הוציאה אותן לאור.
אחרי מותו
בגלל הכריזמה הגדולה של טאובס, צפו רבים שהעניין בו יתמעט עם הסתלקותו מהעולם. בניגוד לציפיות אלו, זכו כתביו והדברים שנכתבו אודותיו, גם לאחר מותו, לשגשוג במדינות ושפות שונות. דמותו והגותו המשיכה להשפיע על אינטלקטואלים רבים ומגוונים, אשר מעולם לא פגשו אותו אישית. בעקבות פרסום "התאולוגיה הפוליטית של פאולוס" תורגמו ספרים נוספים שלו לשפות אחרות; ראשית לאיטלקית, לאחר מכן לצרפתית ולספרדית. תרגומים אלה ייצרו התעניינות משמעותית בכתביו של קארל שמיט, וכפועל יוצא הביאו לפרסום חיבורים נוספים שכתב עליו טאובס. בהמשך תורגמו הכתבים לשפות נוספות כמו אנגלית, הונגרית, פולנית, רומנית, סינית וקוראנית.
למרות מיעוט הכתבים שהותיר, עבודתו של טאובס ממשיכה לעורר סקרנות רבה בחוגים אקדמיים באירופה ובארצות הברית, בעיקר הודות לעניין האינטלקטואלי הגובר בתחום שאותו חקר באינטנסיביות טרם הפך נפוץ, תאולוגיה פוליטית.
לצד עוצמתו האינטלקטואלית, טאובס הרבה "להחליף תפקידים" וזהויות בהצגת טענותיו ודעותיו. לעיתים במודע ולעיתים בלהט הוויכוח, היה עובר מעמדת היהודי האדוק בדתו, לזה הנתון בקרע פנימי ומלא ספקות. הפרובוקציות והיכולת להפתיע שירתו אותו בהרצאותיו, אך גם שיקפו נפש אמביוולנטית ומלאת ספקות ותהיות, בין היתר, ביחס לקיומו של האל ולזהותו כיהודי מודרני. כל חייו עסק תוך התלבטות גדולה, בתופעת האורתודוקסיה היהודית על מנהגיה ותפילותיה.
ענת ניר
ענת ניר (נולדה ב-3 בנובמבר 1979) היא יזמת תרבות, פעילה חברתית ופוליטית, מרצה ואשת שיווק ישראלית.
ביוגרפיה
ניר היא בתה של ד"ר לילי ניר, פעילה פמיניסטית, מייסדת "פמיננסי - מכללה כלכלית לנשים". היא גדלה בסביון, למדה בתיכון מקיף יהוד ושירתה בצה"ל כמפקדת מחלקה ובהמשך כקצינת הדרכה בחיל האוויר.
בוגרת תואר ראשון במינהל עסקים עם התמחות בשיווק ותואר שני במגדר ויישוב סכסוכים בינלאומיים של האוניברסיטה למען השלום של האו"ם. את התזה שלה כתבה בנושא העצמה כלכלית של נשים בישראל. בגיל 21 הקימה את הבר הלסבי "מקום" בתל אביב והחלה ליזום ולהפיק אירועי תרבות ופסטיבלים, רבים מהם יחד עם דנה זיו. יחד הן פעלו בשם "דנה וענת". אחד האירועים הבולטים בהפקתן היה לסבית קטלנית, פסטיבל קולנוע לסבי ישראלי המתקיים אחת לשנה מאז 2008.
בשנת 2015 הצטרפה לחברת "אינטראקטינג טכנולוגיות" כמנהלת השיווק של "Moovz", הרשת החברתית הגדולה בעולם לקהילת הלהט"ב, שם עבדה במשך כשנתיים עד שהחליטה להיכנס לחיים הפוליטיים.
פעילות ציבורית
מאז ינואר 2013 מכהנת ניר כיושבת ראש "פמיננסי", מכללה כלכלית לנשים. בשנים 2015–2017 כיהנה כחברת ועד מנהל באגודה למען הלהט"ב והייתה ממובילי המחאה כנגד משרד התיירות אשר הביאה את משרד האוצר להעביר סכום של 10 מיליון שקלים לטובת פעילות ייעודית של הקהילה הגאה.
ניר שותפה להפקה וניהול התוכן של אירועים רבים. בהם מצעד הגאווה בתל אביב (2012-2009), אירוע הגאווה השני בבאר שבע (2011) והקמפיין לעידוד תיירות גאה מטעם משרד התיירות והתאחדות המלונות אשר זיכה את העיר תל אביב בתחרות בינלאומית בתואר העיר הגאה הטובה בעולם לשנת 2011. היא הייתה מיוזמי כנס הכלכלה הוורודה הראשון שנערך בישראל.
בדצמבר 2018 הייתה ניר אחת מהמקימות של קואליציית ארגוני הנשים "דגל אדום", ויחד איתה הייתה מיוזמות ומובילות מחאת הנשים שכללה שביתה ביום שלישי, 4 בדצמבר, וסדרת אירועי מחאה שהסתיימו בעצרת מרכזית בכיכר רבין. ניר נמנתה עם מארגנות העצרת ובה גם נאמה וקראה למאבק משותף "מעבר לסקטורים וחוצה מגזרים, מעמדות, עדות, ולאומים, שישנה את סדר היום הציבורי ויביא את הקול הנשי לכנסת".
פעילות פוליטית
בדצמבר 2018 הכריזה ניר כי תתמודד על מקום ברשימת מרצ לכנסת ה-21, בבחירת הפנימיות שיערכו בפברואר 2019. בבחירות המקדימות לרשימת מרצ שנערכו ב-14 בפברואר 2019 הגיעה למקום ה-14 ברשימה.
לאחר פיזור הכנסת ה-21 והקדמת הבחירות לכנסת ה-22 נערכו בוועידת מרצ בחירות מקדימות חוזרות בהן התמודדה ניר והתקדמה למקום ה-13 ברשימה, אך לאחר הקמת המחנה הדמוקרטי נדחקה למקום 31. לקראת הבחירות לכנסת ה-24, עם החלטת מרצ לרוץ ללא חיבור למפלגה אחרת, הוצבה במקום ה-11 ברשימה אך לא נבחרה לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש התמודדה שוב במסגרת הבחירות המקדימות במרצ והגיעה למקום ה-18.
ויטולו
קריירת מועדונים
ויטולו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של לאס פאלמס ובגיל 19 הצטרף לקבוצת המילואים. ב-28 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה בניצחון 2–3 נגד ז'ימנסטיק טרגונה. ב-11 בספטמבר 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–4 נגד אלקורקון. ב-27 בנובמבר 2010 קרע את הרצועה הצולבת וגמר את העונה. אחרי שהחלים מהפציעה חזר ויטולו להרכב של פאלמס. את עונת סיים כמלך שערי הקבוצה עם 15 שערים.
ב-28 ביוני 2013 חתם בסביליה מהליגה הראשונה. ב-18 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בסביליה בהפסד 1–3 לאתלטיקו מדריד. ב-10 בנובמבר באותה עונה כבש את שער הבכורה שלו בניצחון 1–3 נגד אספניול. בעונתו הראשונה בסביליה שיחק 45 משחקים בכל המסגרות וכבש גם 8 שערים כאשר 4 מתוכן כבש במסגרת הליגה האירופית בה זכתה סביליה בסיום העונה, לאחר ניצחון במשחק הגמר על בנפיקה ליסבון. ב-12 במרץ 2015 הבקיע אחרי 13 שניות במשחק הניצחון 1–3 נגד ויאריאל שהוא גם השער המהיר ביותר שנכבש במסגרת אירופאית אי פעם. באותו חודש גם נבחר לכדורגלן החודש בליגה הספרדית. בתום העונה זכה פעם נוספת עם סביליה בליגה האירופית, לאחר ניצחון 2–3 על דניפרו במשחק הגמר. ויטולו בישל את שער הניצחון לקרלוס באקה כרבע שעה לסיום. עונה לאחר מכן שוב פתח בהרכב סביליה לגמר הליגה האירופית 2016, בו גברה 1–3 על ליברפול. ויטולו בישל לקוקה את השער השני של סביליה במשחק.
ב-12 ביולי 2017 חתם באתלטיקו מדריד והושאל לקבוצת נעוריו לאס פאלמס בעקבות העונש שפיפ"א השיתה על אתלטיקו האוסר עליה להחתים שחקנים עד ינואר 2018. בינואר 2018 ויטולו חתם רשמית באתלטיקו מדריד. ב-4 ביולי 2021 הושאל לחטאפה. ב-21 ביולי 2022 חזר ויטולו בהשאלה ללאס פאלמאס.
קריירה בינלאומית
ב-20 במרץ 2015 זומן לראשונה לסגל נבחרת ספרד לקראת המשחקים נגד ו. כעבור 11 ימים ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 0–2 להולנד. ב-5 בספטמבר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–8 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
אנדרטת ולדימיר הגדול
אנדרטת ולדימיר הגדול (באוקראינית: Пам'ятник Володимиру Великому) היא האנדרטה הפיסולית העתיקה ביותר בקייב שבאוקראינה, שנבנתה ב-1853. אחד הסמלים הבלתי רשמיים של העיר. הוא מתנשא על הגדה התלולה של הדנייפר בפארק וולודימירסקאיה גורקה.
האנדרטה לולדימיר הגדול היא אחת הבודדות בקייב ששרדו לאחר 1917. הבולשביקים ניסו להסיר את כל האביזרים הדתיים מהאנדרטה. עד יום השנה ה-100, בוצע שיקום גדול (1953–1954). לאחר השיקום, האנדרטה לא השתנתה באופן משמעותי. הוא הפך למעין כרטיס ביקור של קייב, ובשנת 1988 הוא אף עלה על מטבע הזיכרון הסובייטי לרגל יום השנה ה-1000 לטבילת רוסיה.
פסל ברונזה באורך 4.4 מטר של המטביל של רוסיה, מתואר בגלימה עם צלב גדול בידו הימנית וכובע גדול דוכסי בידו השמאלית, מתנוסס על כן באורך 16 מטר, בעל קו מתאר של מתומן קפלה בסגנון אדריכלות נאו-ביזנטית על סטילובטה מרובעת. הדום הלבנים והסטילובט מצופים בלוחות ברזל יצוק. גובהה הכולל של האנדרטה הוא 20.4 מ'.
פול מקסטיי
פול מייקל ליונס מקסטיי (באנגלית: Paul Michael Lyons McStay; נולד ב-22 באוקטובר 1964) הוא כדורגלן עבר סקוטי ששיחק בעמדת הקשר.
מקסטיי שיחק לאורך כל הקריירה בקבוצת סלטיק, ושימש כקפטן הקבוצה במשך שמונה עונות. הוא ייצג את נבחרת סקוטלנד בשני טורנירי מונדיאל, וסך הכל רשם 76 הופעות בינלאומיות.
קריירת משחק
מקסטיי החל את קריירת המשחק בקבוצת סלטיק, בה שיחק לאורך כל הקריירה. הוא החל לשחק בקבוצה הבוגרת בעונת, תחת המאמן בילי מקניל, עוד בטרם מלאו לו 18. מקניל, מלך ההופעות של סלטיק בכל הזמנים, שיחק גם הוא לאורך כל הקריירה בקבוצת סלטיק בלבד. ב-30 בינואר 1982 כבש מקסטיי לרשתה של אברדין בניצחון קבוצתו 3-1, ובכך הפך לצעיר הכובשים בהיסטוריה של המועדון, בגיל 17 ו-100 ימים. הוא הספיק לרשום עשר הופעות ליגה באותה עונה, והיה שותף לזכייתה של סלטיק באליפות סקוטלנד.
עונה אחר כך כבר הפך מקסטיי לשחקן הרכב קבוע, בעונה בה זכתה הקבוצה בגביע הליגה הסקוטית, לאחר ניצחון 2-1 על גלאזגו ריינג'רס במשחק הדרבי של גלאזגו. החל מעונה זו ובמשך שלוש עונות רצופות הצליחה סלטיק להתברג במקום השני בטבלה. בעונה הרביעית שלו בקבוצה, עונת, זכה מקסטיי עם קבוצתו בגביע הסקוטי, כשפתח בהרכב במשחק הגמר בו ניצחה סלטיק 2-1 את דנדי יונייטד. עונה אחר כך, בעונת, החזירה לעצמה סלטיק את תואר האליפות. הייתה זו עונת השיא של מקסטיי מבחינת כמות השערים שלו, כשהבקיע שמונה שערי ליגה, ושער נוסף בגביע.
בעונת השלימה סלטיק זכייה בדאבל. מקסטיי שיחק בכל 44 משחקי הליגה של סלטיק באותה עונה, והיה לשחקן הרכב גם בגמר הגביע, ששוב גברה על דנדי יונייטד בתוצאה 2-1. עונה אחר כך, לראשונה בקריירה של מקסטיי, ירדה הקבוצה משני המקומות הראשונים, כשסיימה שלישית בלבד בטבלה. אמנם, הקבוצה הצליחה לשמור על הגביע הסקוטי, ועם מקסטיי בהרכב גברה 1-0 על גלאזגו ריינג'רס.
החל מעונת ועד פרישתו, שימש מקסטיי כקפטן הקבוצה. סלטיק לא הצליחה לחזור לאחד משני המקומות הראשונים, או לזכות כלל בתארים, עד לעונת. בעונה זו זכה מקסטיי בתואר היחיד שלו כקפטן הקבוצה, הגביע הסקוטי, לאחר ניצחון בגמר על איירדריוניאנס בתוצאה 1-0.
מקסטיי פרש ממשחק בסיום עונת. הוא שיחק בסלטיק במשך 16 עונות, ורשם במדיה 678 משחקים רשמיים, שמציבים אותו במקום השלישי בכל הזמנים בטבלת ההופעות במועדון.
נבחרת סקוטלנד
פרגוסון זימן את מקסטיי לקראת טורניר מונדיאל 1986 במקסיקו. לאחר שני הפסדים בשני משחקי הפתיחה של הנבחרת, בהם לא שותף מקסטיי, הוא נכלל בהרכב הפותח למשחק האחרון בשלב הבתים, מול אורוגוואי. המשחק עצמו הסתיים בשוויון 0-0, וסקוטלנד הודחה כבר בשלב הבתים.
מקסטיי זומן לסגל נבחרתו גם לטורניר מונדיאל 1990 באיטליה. מקסטיי רשם שתי הופעות בהרכב ועוד הופעה אחת כשחקן מחליף בשלב הבתים, בסיומו הודחה סקוטלנד מהטורניר.
ביורו 1992 רשמה סקוטלנד השתתפות ראשונה בתולדותיה באליפות אירופה בכדורגל, ומקסטיי זומן לסגל הנבחרת לקראת הטורניר. הוא פתח בהרכב בכל משחקי שלב הבתים. לאחר שרשמה הפסדים של 1-0 ל ו-2-0 ל, פגשה סקוטלנד את. בדקה ה-7 היה מקסטיי לכובש הראשון בהיסטוריה של סקוטלנד באליפות אירופה, כשהעלה את נבחרתו ליתרון 1-0, בדרך לניצחון 3-0. מקסטיי גם היה לשחקן סלטיק הראשון שכובש במסגרת אליפות אירופה. למרות הניצחון, סיימה סקוטלנד את דרכה כבר בשלב הבתים.
לאחר שלא הצליח לסייע לנבחרתו להעפיל למונדיאל 1994, ולא נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 1996, רשם מקסטיי שלוש הופעות אחרונות במדי סקוטלנד במסגרת מוקדמות מונדיאל 1998, מספר חודשים לפני פרישתו ממשחק. משחקו האחרון במדי סקוטלנד היה במסגרת טורניר המוקדמות, בניצחונה של נבחרתו 2-0 על.
במשך 14 שנים רשם מקסטיי 76 הופעות במדי סקוטלנד, רביעי בטבלת מלך ההופעות בנבחרת בכל הזמנים, וכבש תשעה שערים.
חיים אישיים
החל משנת 2010 מתגורר מקסטיי בסידני שבאוסטרליה עם אשתו אן מארי וששת ילדיהם. הוא שותף בחברת מאסטרו ספורטס, חברת תוכנה המתמחה בפתרונות לאימון וניהול ספורטיבי.
האצטדיון המרכזי (אלמטי)
האצטדיון המרכזי (בקזחית: Орталық стадион) הוא אצטדיון הממוקם באלמטי שבקזחסטן. כיום האצטדיון משמש בעיקר למשחקי כדורגל, כאצטדיונה הביתי של קאיראט אלמטי ולעיתים גם את נבחרת קזחסטן בכדורגל, נבחרת קזחסטן בכדורגל עד גיל 21 ונבחרת קזחסטן ברוגבי.
רוברט בלאק
רוברט בלאק (באנגלית: Robert Black; 21 באפריל 1947 – 12 בינואר 2016) היה רוצח סדרתי, אנס, ופדופיל סקוטי אשר הורשע בחטיפה, אונס ורצח של ארבע ילדות בגילאי חמש עד אחת עשרה, במהלך מסע קטל שערך בממלכה המאוחדת בין השנים 1981–1986. הוא נעצר בתום מצוד משטרתי נרחב ונידון למאסר עולם ב, צפון אירלנד, בו מת לאחר שלקה בהתקף לב ב-2016. עד לעצם היום הזה נחשב בלאק לחשוד העיקרי במספר מקרי רצח לא פתורים.
האצטדיון המרכזי (אלמטי)
האצטדיון המרכזי באלמטי נבנה בשנת 1958, והוא בעל צורה אליפסית ומחולק לארבעה יציעים, והקיבולת הנוכחית שלו היא 23,804 מושבים. מאז שנפתח משמש האצטדיון כמגרשה הביתי של קאיראט אלמטי, אשר שיחקה שם לראשונה ב-10 באפריל 1960, במשחק נגד אדמירלטי לנינגרד, המשחק הסתיים בתיקו 0-0. בשנת אירח האצטדיון כמה משחקים במסגרת טורניר אליפות העולם בבאנדי.
רוברט בלאק
ביוגרפיה
רוברט בלאק נולד ב,, סקוטלנד, ב-21 באפריל 1947, לג'סי האנטר בלאק וגבר לא ידוע. אמו תכננה למסור אותו למשפחה אומנת לפני שהיגרה לאוסטרליה בניסיון להימנע מהסטריאוטיפים הכרוכים בהולדת ילד מחוץ למיטת הנישואים, אך הוא אומץ רק כאשר היה בן שישה חודשים והועבר לידיה של משפחה אשר ענתה לשם טוליפ , מהכפר הסקוטי.
מגיל צעיר הפגין בלאק סימנים אנטיסוציאליים, ונודע בתור ילד אגרסיבי בעל חברים מעטים. לעיתים תכופות נתקף בהתפרצויות זעם אלימות ונהג להשחית את רכוש בית הספר בו למד. כמו כן סבל מבריונות מצד ילדים בני גילו, עד שהפך לבריון בעצמו והתאכזר לילדים צעירים ממנו. על אף שאמו המאמצת הקפידה על משטר ניקיון נוקשה, סלד בלאק הצעיר מרעיונותיה, וזכה לכינוי בקרב חבריו לכיתה.
במקרה אחד, כאשר היה בן חמש, התראה בלאק עם ילדה בת גילו, והשניים חשפו את איברי מינם איש לרעהו. חוויה זו הולידה בו את האמונה כי היה אמור להיוולד בתור נקבה, וכן עוררה בו קיבעון ארוך שנים לאיברי מין, במיוחד נשיים, ולשאר החורים בגוף האדם. מגיל שמונה החל בלאק להחדיר עצמים שונים לפי הטבעת שלו, מנהג שהתמיד בו עד לחייו המאוחרים.
עדויות מאוחרות טענו כי בלאק נראה עם חבורות על פניו וגפיו לעיתים קרובות, דבר שהעלה את הסברה שהוריו נהגו להתעלל בו. בלאק עצמו טען כי לא הצליח לזכור מאין הגיעו, אך שיער שקיבל אותן כתוצאה מריבים עם חבריו לבית הספר. עם זאת נודע כי סבל מהרטבת לילה כרונית, דבר שבגינו נהגה אמו להכותו.
שני הוריו המאמצים מתו עד ל-1958, ובלאק הושם בחזקתה של משפחה אומנת נוספת. כעבור זמן מה ביצע את עבירת המין הראשונה שלו, כאשר גרר ילדה קטנה לשירותים ציבוריים ומישש את גופה. אמו דיווחה על כך לרשויות ודרשה שיסולק מביתה לאלתר.
בנעוריו התגורר בלאק בפנימייה מעורבת בפרברי. במהלך שהותו במקום נהג לחשוף את איבר מינו בפני ילדות, ובמקרה אחד אף תלש בכוח את תחתוניה של אחת מהן. בשל כך, נשלח למוסד בעל משטר משמעת נוקשה לבנים בלבד, רד האוס, ב. במשך שלוש שנים הוטרד מינית בקביעות בידי אחד מחברי הסגל, אשר כפה עליו לבצע בו מין אוראלי. באותה העת למד ב, והחל לגלות עניין רב בפוטבול ושחייה. חבריו לכיתה תיארו אותו כנער שתקן בעל חברים מעטים.
כעבור מספר שנים עזב בלאק את הפנימייה, ובסיוען של רשויות רווחה שונות, עבר לפנימיית בנים אחרת ב, שם מצא עבודה בתור שליח של קצביה. מאוחר יותר הודה כי מישש בין שלושים לארבעים ילדות בזמן שביצע את שליחויותיו, ובכל פעם שהגיע לבית חדש ונתקל בילדה נהג לנצל את ההזדמנות בכדי לעשות זאת. אף אחת מהתקריות הללו לא דווחה.
ערב אחד, כאשר היה בן שש עשרה, נתקל בלאק בילדה בת שבע אשר שיחקה לבדה בפארק. הוא שכנע אותה לבוא עמו למקלט קרוב באמתלה שרצה להראות לה כמה גורי חתולים. כאשר הגיעו השניים למקום חנק אותה עד שאיבדה את הכרתה, ואונן מעל גופה הדומם. למחרת נעצר והואשם בהתנהגות מגונה ומופקרת. הערכה פסיכיאטרית שעבר הציעה כי התקרית הייתה חד פעמית ולא מצאה צורך בטיפול. לפיכך, הסתיים המקרה בנזיפה.
זמן מה לאחר מכן עבר בלאק להתגורר בביתו של זוג מבוגר בגריינג'מאות', ומצא עבודה בחברת אספקה של חומרי בניין. באותה תקופה החל לצאת עם אישה צעירה שפגש במועדון מקומי. הייתה זו בת הזוג הידועה היחידה שלו, והשניים יצאו יחד במשך מספר חודשים. לדבריו של בלאק הוא הציע לה להינשא לו, אולם חווה התמוטטות נפשית לאחר שהחליטה לסיים את זוגיותם בפתאומיות, ככל הנראה בשל דרישותיו המיניות היוצאות מגדר הרגיל.