cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קצינת ח"ן ראשית
דרגות הקחנ"ר
עד שנות השמונים של המאה הקודמת הייתה דרגת הקחנ"ר אלוף-משנה. הנשים ששירתו תחתיה שובצו לתפקידי פקידות, סיעוד, הוראה ושירטוט ונאסר עליהן לשרת בתפקידי לחימה ובאזורי לחימה. במהלך כהונתה של קצינת הח"ן אמירה דותן הועלתה דרגת הקחנ"ר לתת-אלוף. בהמשך נפתחו גם תפקידי הדרכה לתפקידי לחימה בפני נשים.
קחנ"ר כמובילת המהפך בתפיסת חיל הנשים
בשנת 1995 הובילה קצינת ח"ן ראשית תא"ל ישראלה אורון מהפך תפיסתי בצה"ל, לפיו לקצינת הח"ן ביחידה אין יתרון על המפקד הישיר ולכן יש להעביר את האחריות לניהול ענייני השגרה והטיפול בחיילות עוברת ממערך הח"ן אל המפקדים בכל יחידה. בעקבות קבלת הנחת היסוד לפיה יש נושאים רבים בצבא שבהם השונות המגדרית בין גבר לאישה אינה רלוונטית, שיפרה קצינת ח"ן ראשית אורית אדטו את מערך המיון, האיתור וההכשרות של החיילות. בשנת 2000 תוקן חוק שירות ביטחון ומעמדן של הנשים הושווה למעמד הגברים בצבא. בשנת 2001 הורה הרמטכ"ל דאז, רב-אלוף שאול מופז, לבטל את מערך הח"ן ולהפוך את העומדת בראשו ליועצת הרמטכ"ל לענייני נשים (יוהל"ן). במהלך כהונתה של תא"ל סוזי יוגב בוטל מערך הח"ן והוקם מערך היוהל"ן. תפקידו של המערך החדש היה לשמור על זכויות החיילות, לדאוג לשילוב נשים בצבא, לעסוק בפעולות הסברה למפקדים, ליזום שינויים ארגוניים בגיוס, להבטיח שילוב וקידום חיילות וקצינות, לספק סיוע לחיילות שעברו אפליה או הטרדה מינית בצבא, לערוך מחקרים בנושא נשים בצה"ל, לתת ייעוץ למפקדים ועוד. לימים, השתנה שם המערך ל"יועצת הרמטכ"ל לענייני מגדר" (יוהל"ם), מהוסמך לעסוק בענייני שילוב קהילת הלהט"ב בצה"ל.
סא"ל מינה בן-צבי
כיהנה כקצינת ח"ן ראשית בשנים 1948 - 1949. לאחר מינויה לתפקיד קצינת ח"ן ראשית, בחודש מאי 1948, הוחלט כי נשים לא ישתתפו בתפקידי לחימה והטיפול בחיילות הופרד מהטיפול בחיילים בתחומים כגון גיוס, אימון, שיבוץ, מחנות ומגורים, מרפאות ופיקוח רפואי של רופאת ח"ן, שיפוט בדין משמעתי, הווי משטר ומשמעת, ציוד, קידום בדרגה ותרבות. בתחומים אלה הטיפול בחיילת הועבר לידי מטה ח"ן. עוד נקבע כי נשים ישובצו בתפקידים הבאים: תפקידי לחימה סטאטיים, הגנת יישובים, תפקידים מקצועיים, תפקידים מנהלתיים ותפקידי עזר כגון קשריות, נהגות, טבחיות, אחיות, שוטרות, תפקידי קרקע בחילות אוויר וים, שרטטות, עבודות תעשייה ואפסנאות.
אל"ם שושנה ורנר
שושנה ורנר כיהנה כקצינת ח"ן ראשית בשנים 1949 - 1952.
ורנר נולדה ב-1912 בלבוב, עלתה לארץ ישראל ב-1933, הצטרפה ל"הגנה" עם תחילת מלחמת העולם השנייה ועבדה בתע"ש. ב-1942 הייתה בין שישים ושש המתגייסות הראשונות לא.ט.ס (חיל העזר לנשים של הצבא הבריטי). במסגרת שירותה בחיל הנשים הבריטי עברה קורס קצינים ושימשה כאחד מהמפקדות הארץ-ישראליות הראשונות. לאחר תום המלחמה המשיכה בפעילות ב"הגנה". עם הקמת הח"ן שימשה כמפקדת הראשונה של בסיס האימונים ומפקדת גדוד 201 של המרכז והדרום. ב-1949 התמנתה לתפקיד קצינת ח"ן ראשית ועמדה בראש מטה ח"ן שצומצם מטעמי חיסכון. בתקופתה, חיילות הוצבו ביחידות והסגל הפיקודי של ח"ן בוטל. היא יעצה לרמטכ"ל בעניינים הקשורים לשירות נשים ותעסוקתן, פיקחה על בסיס האימונים של ח"ן, עסקה בתחום השיפוט המשמעתי לחיילות ונאבקה כדי להבטיח תנאי שירות שהולמים את צורכי הנשים בתחומי הווי, משטר, משמעת, שיפוט, רפואה, ציוד, שיכון וסעד. לאחר שחרורה ריכזה את אגף הנשים במפא"י, ב-1960 נבחרה כמזכירת איגוד העובדים הסוציאליים.
אל"ם שושנה גרשונוביץ
כיהנה כקצינת ח"ן ראשית בשנים 1952 - 1959. אחת משישים ושש המתגייסות הראשונות לחיל הנשים של הצבא הבריטי ואחת מארבע הקצינות הישראליות הראשונות שהוכשרו בו. בסוף 1947 הקימה את יחידת הנשים בירושלים ואחר-כך הועברה לתל אביב וקיבלה על עצמה לגייס מועמדות לחיל הנשים הארצי יחד שרה ברוורמן מקיבוץ שמיר. שימשה כסגניתה של מפקדת הח"ן הראשונה, מינה בן צבי. לאחר ששימשה כמפקדת הבנות בנח"ל מונתה בשנת 1952 לקצינת ח"ן ראשית, הממונה, פיקודית ומקצועית, על כל החיילות בצבא ועל מערך הח"ן בפיקוד החייל ובבסיסי הטירונות ובבית הספר למפקדות. הייתה כפופה לראש אגף כח אדם (אכ"א) ופיקדה על קצינות ח"ן שהוצבו בכל פיקוד, חיל וזרוע.
אל"ם דינה ורט
כיהנה כקצינת ח"ן ראשית בשנים 1959 - 1964. בתפקידה כקחנ"ר ארגנה גם את השירות הלאומי של בנות חוף-השנהב.
אל"ם סטלה לוי
כיהנה כקצינת ח"ן ראשית בשנים 1964 - 1970. בוגרת קורס הקצינות הראשון של חיל הנשים בצה"ל. במסגרת שרותה השתתפה בקורס היחיד למפקדות גדודי בנות, שהתקיים ב-1949 בצריפין. בתפקידה כקצינת ח"ן של פיקוד צפון, בתקופת מבצע קדש, עמדה על זכותה להשתתף בישיבות העדכון היומיות ונהגה כך גם במהלך מלחמת ששת הימים כשעמדה בראש חיל הנשים בצה"ל.
אל"ם דבורה תומר
כיהנה כקצינת ח"ן ראשית בשנים 1970 - 1973. בתקופתה כקחנ"ר התנהלה מלחמת ההתשה, נשים רבות גויסו לצבא ותפקידים רבים, כגון נהגות ומקצועות טכנולוגיים שונים הדורשים הכשרה קדם צבאית נפתחו בפניהן. היא ניהלה מאבק על מיון נשים על בסיס מבחני התאמה ולא על בסיס מגדר. הכניסה שינויים בהכשרת המפקדות, הוסיפה קורסים לקצינות ומ"כיות ושילבה קצינות ח"ן בוגרות בקבע במערך הכלל צה"לי. דרשה להתאים את זכויות הקצינות בקבע לאלו של הגברים בתחומים כגון ביגוד, ציוד מוזל, לימודים אקדמיים, ביטוח חיים וכדומה.
אל"ם רות מושכל
כיהנה כקצינת ח"ן ראשית בשנים 1973 - 1975. בתקופת שירותה כקחנ"ר נלחם צה"ל את מלחמת יום הכיפורים והתמודד עם מצבי לחימה קשים והיקפי גיוס גדולים. לאור חלקן המשמעותי של החיילות בהגנה על הארץ היא פעלה כדי להסיר חסמים שמנעו מנשים למצות את הפוטנציאל שלהן במהלך השירות הצבאי. לצד נסיונותיה לקדם חיילות לתפקידים הראויים להן פעלה גם לגיוסן של בנות משכבות חלשות ושילובן בצבא.
אל"ם דליה רז
כיהנה כקצינת ח"ן ראשית בשנים 1975 - 1982. בתקופתה יצא לדרך קורס קצינות לנגדות ואיפשר לנשות מקצוע להתקדם במסלול קצונה, כמקובל אצל הנגדים. ביוזמתה נפתחו בפני נשים תפקידים כגון הדרכת חי"ר ושריון, חשמלאות מכנית וחשמלאות מטוסים, טכנאות קשר ואלקטרוניקה, אופטיקה ומלגזנות. הכשרתן של החיילות במקצועות אלה איפשרה במהלך מבצע "שלום הגליל" לשבץ נשים גם בשירות מעבר לגבול, בלבנון.
תא"ל עמירה דותן
כיהנה כקצינת ח"ן ראשית בשנים 1982 - 1987. קחנ"ר ראשונה בדרגת תא"ל. פעלה לחיזוק הנוכחות הנשית בצבא וגם בחברה האזרחית באמצעות קורסי העצמה לחיילות ולקצינות. פיתחה את מערכת הקורסים הקדם צבאיים (קד"צ), שסייעו להתגבר על מחסום השירות הקצר של הנשים בצבא. בעקבות מבצע שלום הגליל הקימה במקחנ"ר מערך למיון חיילות ושילובן בתפקידים בחילות כגון משטרה צבאית, קשר ומודיעין, המחייבים שירות בלבנון. פתחה בפני החיילות את מקצועות האלקטרוניקה, המחשבים והחו"יה ותפקידים כגון קצינת מבצעים, מש"קית אב"כ, מדריכת חבלה ועוד. שילבה בצה"ל גם חיילות בעלות רקע דתי, כך שיוכלו לשרת בהתאם לדרישות אמונתן.
תא"ל חדוה אלמוג
כיהנה כקצינת ח"ן ראשית בשנים 1987–1991. הגדילה את מספר קורסי הקצינות ויזמה פתיחת קורס הכשרת קצינות אג"ם. שמה דגש על הכשרת טירוניות וקידמה את הקמת בסיס ג'וליס לקליטת כל המתגייסות. קידמה פתיחה של תפקידי קצונה חדשים לנשים כגון רופאה מוטסת ועוד, בנתה מסלול הכשרה לקצינות ח"ן, הכולל לימודים אקדמיים והגדילה את מגוון תפקידי החיילות. ראתה בשירותן של נשים בצה"ל הזדמנות ליצירת שוויון הזדמנויות גם בחברה הישראלית האזרחית. עסקה בנושא הטרדה מינית בצה"ל ולראשונה הכניסה מערכי שיעור החל מהטירונות לחיילות ולמפקדות מתוך תפיסת עולם כי החיילת איננה "חפץ" של מפקדים. נאבקה להגדלת מספר הקצינות בדרגת סגן-אלוף ולקידום הנשים בקבע   מתוך אמונה כי האינטרס של צה"ל הוא למצות את פוטנציאל הנשים, ולכן יש להציג מועמדת לכל תפקיד ברמת סא"ל. בעקבות פעולה זו הוכפל תוך ארבע שנים מספרן של הסא"ליות בצה"ל.
תא"ל יהודית בן נתן
כיהנה כקצינת ח"ן ראשית בשנים 1991 - 1994. ניהלה מאבק עיקש וממושך נגד השמרנות הצבאית שחסמה השוואת תנאי מיון ושיבוץ של חיילות, פתיחת תפקידים חדשים לנשים, שילוב נשים בדרג המסתער וקידום נשים בקבע. בסוף תקופת כהונתה הונחה התשתית להגשת בג"ץ אליס מילר, שתבעה שילוב נשים בקורס טיס.
תא"ל ישראלה אורון
כיהנה כקצינת ח"ן ראשית בשנים 1994 - 1997. על רקע הקושי בפתיחת תפקידים נוספים לחיילות וקידום נשים, אותר צורך בביטול מערך הח"ן הפרוס. זאת, בנוסף לרצון להעביר את האחריות לחיילת למפקדים הישירים ולבטל את הסתמכות המפקדים על מערכת הח"ן שנתפסה כאימהית, רכה ומגוננת. במקביל, פעלה להרחבת הכשרת החיילות ולשילוב נשים בצבא ככוח בעל פוטנציאל שיועיל ויסייע לצה"ל. בתקופתה הוגש בג"ץ אליס מילר, שעסק במדיניות צה"ל שלא להתיר לנשים לעבור מיונים למקצועות לחימה בכלל וטיס בפרט.
תא"ל אורית אדטו
כיהנה כקצינת ח"ן ראשית בשנים 1997 - 2000. פעלה נמרצות לשינוי ההתייחסות לחיילות ולפתיחת תפקידים בפני נשים בצה"ל. היא הצליחה לרתום את הרמטכ"ל וכמה ממפקדי החילות לשינוי ההתייחסות לקצינות הבכירות ובהשפעתה קודמו נשים לתפקידי פיקוד בכיר בדרגת אל"ם והחלו למלא תפקידים פורצי דרך כגון מפקדת בקו"ם, מפקדת בה"ד 15 של מודיעין, קצינת מודיעין שדה - רמ"ח מודיעין. בעידודה גם נפתחו גם תפקידי לחימה חדשים לחיילות בחילות האוויר והים ובמערך הטכנולוגי. בתקופתה החל המעבר המסודר ממערך הח"ן למערך היוהל"ן. בשלב הראשון בוטל מערך הח"ן ביחידות וסמכויות הטיפול בחיילות הועברו למפקדים הישירים. תחת אחריות הקחנ"ר נשארו מערך קצינות הח"ן הפיקודיות והזרועיות ובסיסי ההכשרה וההדרכה בה"ד 12 ובט"ר ג'וליס. עם סיום תפקידה מונתה לנציבת שירות בתי הסוהר, והייתה האישה הראשונה שמלאה תפקיד זה.
תא"ל סוזי יוגב
כיהנה כקצינת ח"ן ראשית בשנים 2000 - 2003. קצינת חן ראשית אחרונה בצה"ל והיוהל"ן הראשונה. הניחה את הבסיס להקמת מערך היוהל"ן במטה הכללי, המטפל בכל הנושאים הנוגעים לנשים בשרות חובה, בקבע ובמילואים. מיצבה את מערך היוהל"ן כמוקד לידע מגדרי מעודכן. הצליחה לרתום רמטכ"לים, ראשי אכ"א ומפקדים לביצוע השינוי התפיסתי והמעשי שאיפשר שילוב טוב יותר של נשים בפעילות הצבאית בכל הרמות.
ערן בן יעקב
ערן בן יעקב (מוכר בשם הבמה ערן ב.י, נולד ב-26 בדצמבר 1971) הוא תסריטאי ובמאי קולנוע וטלוויזיה ישראלי, מרצה לקולנוע ולתסריטאות ובלוגר לתסריטאות.
ביוגרפיה
בן יעקב נולד בשנת 1971 בבאר שבע, למד בבית הספר לחינוך סביבתי שדה בוקר, שירת בצה"ל כקצין הנדסה קרבית ולמד קולנוע ופסיכולוגיה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. הוא מחלוצי מפתחי תוכניות המציאות בישראל ("סוף הדרך", "דרוש מנהיג" ו"עד סוף העולם"), יוצר ועורך ראשי של השעשועונים "של מי הסרט הזה?" (yes הטלוויזיה בלוויין), "זוג במבצע" (קשת 12), שעשועון הריאלטי "נקמת המחוננים" (ערוץ עשר) ומגזין הלייט-נייט הטכנולוגי "נקסטר" (קשת 12). ערך את תוכניות הפריים "הכל זז עם דודו טופז" ו"הדוגמניות".
הוא בעל בלוג התסריטאות "איך לכתוב תסריט?", ומרצה לקולנוע ולתסריטאות בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, באוניברסיטת רייכמן, ובבית הספר חשיפה. בנוסף, הוא עורך תסריטים עבור קרן הקולנוע הישראלי וגופים נוספים ולקטור לקרן הקולנוע הישראלי, למפעל הפיס ולקרנות נוספות.
בשנים 2008–2009 ניהל את חטיבת ההפקות של אולפני הבירה ירושלים ובמסגרת זו היה אחראי על הפקות רבות ובהן "הבורר" (עונה שנייה), "המקום", "הדוגמניות" (עונה שלישית), "הצופן" ו"החיים זה לא הכל" (העונה השביעית והשמינית).
בשנים 2011–2012 היה אחראי בקשת 12 על פיתוח פורמטים מקוריים למכירה בחו"ל ("בת השכן", "זוג במבצע" ועוד).
בשנים 2014–2015 שימש כעורך הראשי של נענע10.
בשנת 2022 עלתה לשידור ברשת הגרמנית ARD הסדרה "How to Dad" על פי הפורמט הסיטקומי "זה מה יש" שיצר, יחד עם יוני זיכהולץ, יואב גרוס, עמרי עמית ו אדר מירום עבור קשת אינטרנשיונל
חיים אישיים
בן יעקב נשוי לסופרת הגר ינאי, אב לארבע בנות, מתגורר ברעננה.
משפחת זגורסקיז
אנטונז זגורסקיס (בלטבית: Antons Zagorskis 1902–1966), אלאונורה זגורסקיס (בלטבית: Eleonora Zagorskis 1905–1944) ובנם פרנציס זגורסקיס (בלטבית:Fracis Zagorskis  1926–1986), אזרחים לטבים שהוכרו כחסידי אומות עולם על פעילותם להצלת יהודי במלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
ב-2 ביולי 1941, כחלק ממבצע ברברוסה, הנאצים כבשו את העיר וילאני שנמצאת במזרח לטביה. ב-4 ביולי 1941 הנאצים הורו לכל יהודי העיר להתייצב ליד בית הספר הרוסי שנמצא בעיר. בין יהודי העיר שהתייצבו שם היו לב לובן, אשתו רחל, ושלושת ילדיהם, בן ציון בן החמש, בר בת התשע ובת שבע בת האחת עשרה. באותו יום נרצחו יהודי העיר, ביניהם אשתו וילדיו של לב לובן אך הוא נשאר בחיים כאשר נפל לבור ההריגה. לובן חיכה בבור תחת גופות היהודים שנרצחו עד הערב ואז זחל החוצה. לאחר שהסתובב זמן מה הוא פגש את אנטונז ואלאונורה זגורסקיז וביקש מהם שיעזרו לו להתחבא. הזוג יצרו מקום מחבוא במרתף ביתם ושם הסתתר לובן רוב תקופת המלחמה.
בערבים, לובן היה יכול לצאת החוצה על מנת לנשום אוויר נקי. ערב אחד, באביב 1944, כשלובן היה בחצר, ראה שוטר אחד איש עם זקן שחור מחוץ לבית והוא הגיע לערוך חיפוש בבית משפחת זגורסקיז ביום למחרת. השוטר שערך את החיפוש לא מצא הוכחות לכך שמשפחת זגורסקיז מחביאה יהודי בביתם ועזב אך בעקבות הלחץ והפחד, אלאונורה לקתה בהתקף לב ומתה בעודה בת 39. לאחר מותה נשארו אנטונז, וששת ילדיו בשטח החקלאי בו חיו והמשיכו להסתיר את לובן עד שחרור האזור.
לאחר המלחמה
לאחר שחרור האזור ביולי 1944, לובן העיד על רצח יהודי וילאני מול ועדה מיוחדת שהקימו הכוחות הסובייטיים. לובן הצטרף לאותה ועדה ועזר לה למצוא את האשמים ברצח יהודי וילאני. זמן מה אחר כך, לובן עבר לרזקנה, התחתן מחדש והוליד בן. לאחר מכן הוא עבר לריגה ושמר על קשר עם משפחת זגורסקיז עד מותו בשנת 1962. משפחת זגורסקיז המשיכה לחיות מחוץ לריבני. בהמשך, הבן פרנסיס נהיה ארכאולוג.
הכרה והנצחה
ב-16 באוגוסט 2011, יד ושם הכירה באנטונז, אלאונורה ובנם פרנסיס כחסידי אומות העולם. הטקס התקיים בלטביה ואת האות עצמו קיבל בנו של פרנסיס. שמם של אנטון, אלאונורה ופרנסיס חקוק בקיר הכבוד ביד ושם בגן חסידי אומות העולם.
פיג'ו 305
פיג'ו 305 (בצרפתית: Peugeot 305) היא מכונית משפחתית אשר יוצרה על ידי חברת פיג'ו הצרפתית בין השנים 1977–1989.
יוצרו 1,649,176 יחידות.
קווי יסוד לפילוסופיה של המשפט
הספר נכלל בכרך ה-46 של הספרים המופלאים של העולם המערבי.
תוכן
הפילוסופיה של המשפט (כך נקרא הספר בקיצור) עוסק בתחילתו בדיון על מושג הרצון החופשי. הגל טוען שהרצון החופשי יכול להתממש רק בהקשר חברתי מורכב של זכויות רכוש, יחסים, חוזים, התחייבויות מוסריות, חיי משפחה, כלכלה, מערכת החוק ומערכת הממשל. במילים אחרות, אנו לא יכולים להיות בעלי רצון חופשי מבלי להיות שותפים לכל ההיבטים הללו של החיים והמדינה.
חוזה פליסיאנו
ביוגרפיה
פליסיאנו נולד בעיר לארס שבפוארטו ריקו, והוא עיוור מלידה. הוא נחשף למוזיקה מגיל צעיר מאוד:
כבר בגיל שלוש ליווה את דודו בנגינה על קופסת פח.
כשהיה בן חמש עברה משפחתו להארלם הספרדית שבניו יורק. בתחילת דרכו המוזיקלית ניגן באקורדיון עד שקיבל את הגיטרה הראשונה שלו. הוא נהג לשבת בחדרו כ-14 שעות ביממה לנגן ולהאזין לתקליטי רוקנרול משנות החמישים, לגיטריסטים קלאסיים כמו אנדרה סגוביה ולנגני ג'אז כוס מונטגומרי. מאוחר יותר למד לנגן בגיטרה קלאסית אצל הרולד מוריס. בריאיון משנת 1969 סיפר שהושפע ממוזיקת נשמה ומריי צ'ארלס בפרט.
זמש
זמש הוא חומר גלם המיוצר מעורם של בעלי חיים.
חוזה פליסיאנו
ביוגרפיה
בגיל 17 עזב את בית הספר והחל להופיע במועדונים, הופעתו המקצועית הראשונה הייתה בדטרויט. ב-1963 הוחתם על חוזה הקלטות בחברת RCA ושנה אחר כך יצא הסינגל הראשון שלו "Everybody Do the Click". ב-1965 וב-1966 הוציא את אלבומי הסולו הראשונים שלו "The Voice and Guitar of Jose Feliciano" ואת "A Bag Full of Soul", בסגנון פולק-פופ-סול. כשהופיע בפסטיבל במאר דל פלאטה שבארגנטינה הרשים עמוקות את מנהלי "RCA Victor" שיעצו לו להקליט אלבום בספרדית. בעקבות ביקור בבריטניה, בו לא הורשה להכניס את כלבו למדינה, כתב שיר בשם "No Dogs Allowed" (אין כניסה לכלבים).
אחרי שני אלבומים מצליחים כששמו מוכר בכל רחבי אמריקה הלטינית עבר לחיות בלוס אנג'לס. יחד עם המפיק ריק ג'ררד הקליט את הלהיט הגדול של הדלתות "Light My Fire" בסגנון לטיני. הסינגל הגיע בקיץ 1968 למקום השלישי במצעדי הפזמונים בארצות הברית. במדינות רבות הגיע השיר למקום הראשון במצעדי הפזמונים, בבריטניה זכה בתקליט זהב. ב-1969 זכה פליסיאנו בפרס גראמי כזמר החדש של השנה ובפרס שיר הפופ הטוב ביותר, וזכה להכרה בינלאומית ככוכב פופ.
זמש
בניגוד לעור הרגיל, מתאפיין הזמש במרקם רך ומחוספס יותר. עור רגיל מופק מהאפידרמיס, שכבת העור החיצונית של בעל החיים שמטרתה להגן על החיה מפני הסביבה החיצונית. מנגד, בזמש נעשה שימוש בדרמיס, שהוא החלק הפנימי של עור החיה. זה הופך אותו לפחות עמיד, שכן חלק זה רך ועדין יותר וכולל נקבוביות פתוחות, שבעטיין הוא פגיע ללכלוך ורטיבות. זאת, בשונה מהעור רגיל, שנחשב לעמיד בפני רטיבות ובפני רוב סוגי הלכלוך.
חוזה פליסיאנו
ביוגרפיה
ב-1969 שר את שיר הנושא בסרט "זהב מק'נה" שהלחין קווינסי ג'ונס. עוד באותה שנה הופיע במספר רב של תוכניות טלוויזיה ושר דואטים עם פרנק סינטרה, ג'וני קאש, בינג קרוסבי, גלן קמפבל, אנדי ויליאמס, דיאנה רוס ואחרים. בעקבות השמועות על מותו של פול מקרטני הוא הקליט סינגל בשם "So Long Paul" (להתראות פול).
ב-1970 הוציא פליסיאנו את האלבום "Feliz Navidad" שכלל מוזיקה לחג המולד. אמנים רבים הקליטו גרסאות כיסוי לשיר הנושא באלבום, השיר הפך לחלק ממסורת חג המולד בארצות הברית, קנדה ודרום אמריקה. השיר "Feliz Navidad" הוא בין 25 שירי חג המולד המושמעים ביותר לפי ASCAP (איגוד אמריקאי של מלחינים, סופרים ומוציאים לאור).
זמש
הפקה ושימוש
הזמש מופק בעיקר מעורן של כבשים, אך גם עורם של צבאים, עזים ועגלים יכול לשמש להכנתו. גם חלקים מסוימים מעורות הפרה יכולים לשמש לייצור זמש.
חוזה פליסיאנו
ביוגרפיה
ב-1971 השתתף פליסיאנו בפסטיבל סן רמו שבאיטליה, בו זכה במקום השני עם שירו "מה יהיה" ("Che sarà") שאותו שר באיטלקית. השיר הצליח מאוד באיטליה ובארצות נוספות באירופה כולל כאלה שהיו מעבר למסך הברזל ובאסיה. הוא הקליט לשיר גרסה בספרדית, "Qué Será", שהייתה פופולרית במרכז ודרום אמריקה, וגרסה באנגלית, "Shake a Hand", שהפכה ללהיט בארצות סקנדינביה.
זמש
הפקה ושימוש
בדומה לעור, עובר גם הזמש תהליך של בירסוק. ניתן להשאיר את השכבה החיצונית של העור ולהשתמש בשכבה הפנימית, אך זמש מסוג זה (המכונה בפי העם "עור הפוך") אינו נחשב איכותי ביחס לזמש שבו מופרדות שכבות העור באופן מלא, על מנת להשאיר את החלק הרך בלבד.
חוזה פליסיאנו
ביוגרפיה
פליסיאנו השתתף כשחקן אורח בסדרה הקומית "Chico and the Man", וגם כתב ושר את שיר הנושא של הסדרה. בשנות השבעים הלחין מוזיקה לסרטי טלוויזיה וסדרות טלוויזיה כמו "מקמילן ואשתו", "קונג פו" וכן כתב את הפסקול לסרט הקולנוע "Aaron Loves Angela" משנת 1976. כמו כן השתתף כמוזיקאי אורח בהקלטות אלבומים של אמנים שונים בהם אלבום של בילי וית'רס, האלבום "Rock 'n' Roll" של ג'ון לנון, האלבום Court and Spark של ג'וני מיטשל וב-"Tantamount to Treason" של מייקל נסמית'. הופיע בקונצרטים יחד עם קרלוס סנטנה, קט סטיבנס ופול סיימון.
ב-1975 באלבומו האחרון שיצא בחברת RCA, נכלל הקטע האינסטרומנטלי "Affirmation". שנה אחר כך הקליט הגיטריסט ג'ורג' בנסון את הקטע באלבומו "Breezin'".
זמש
הפקה ושימוש
הזמש משמש בעיקר למוצרים עדינים יותר שאינם נדרשים להציג עמידות דומה לזו של העור, כמו כפפות, נעליים, ריפוד, וילונות, תיקים וכדומה.
חוזה פליסיאנו
ביוגרפיה
ב-1979 הקליט גרסה של הלהיט "Light My Fire" בדואט עם הזמרת מיני ריפרטון, הדואט נכלל באלבום האולפן האחרון של ריפרטון עבור קפיטול רקורדס.
בשנות השמונים, אחרי תקופה קצרה בה הקליט אלבום באנגלית בהפקת ברי גורדי לחברת מוטאון, זיהו חברות התקליטים את הזיקה שלו לשוק הלטינו-אמריקאי, והוא הקליט מספר רב של אלבומים שהפכו ללהיטים בקרב הקהל הלטיני, בהם אלבומי מוטאון "Escenas de Amor" ו-"Me Enamoré" כמו גם אלבומים נוספים שהקליט עבור RCI, חברת EMI ו"קפיטול רקורדס". עליהם זכה בארבעה פרסי גראמי נוספים למבצע הטוב ביותר של מוזיקה לטינית. עם חוסה חוסה, הזמר המקסיקני הפופולרי ביותר מאותה עת, הקליט דואט בשם "Por ella" שהיה ללהיט. עוד הקליט בשנות השמונים והתשעים דואטים עם נטלי קול (Everlasting), גלוריה אסטפן (Alma Caribena), עם זמרת הג'אז דיאנה שור הקליט שיר לאלבומה "Schuur Things" משנת 1985, ועם פול סיימון לאלבום "Songs from The Capeman". בשנת 1984 זכה בפרס גראמי לאלבום הפופ הלטיני של השנה.
זמש
אטימולוגיה
המילה "זמש" הגיעה לעברית בתקופה שבה עיקר ההשפעה על העברית המתפתחת היה מהשפות הסלאביות, ומקורה הוא מהמילה הפולנית "Zamsz". באנגלית נקרא הזמש "סוויד" ("Suede") והוא מגיע מהביטוי הצרפתי "gants de Suède" שמשמעו "כפפות משוודיה".
חוזה פליסיאנו
ביוגרפיה
ב-1987 הוענק לו כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד. טביעות ידיו מצויות ב"קיר התהילה" במוזיאון מאדאם טוסו, וכמו כן כוכב על שמו מופיע בשדרת כוכבים במולדתו פוארטו ריקו. ב-1987 שירו "The Sound of Vienna" שהקליט עם התזמורת הסימפונית של וינה הפך ללהיט באוסטריה.
תוכנית הוקרה לפליסיאנו "Guitarra Mía" הופקה על ידי "בנקו פופולאר דה פוארטו ריקו" ושודרה בפוארטו ריקו ובערים בארצות הברית שבהן אוכלוסייה גדולה של פורטוריקנים. בתוכנית הופיע פליסיאנו עצמו וזמרים פורטוריקנים וכוכבים בינלאומיים ששרו את שיריו.
ב-10 במאי 2010 ביצע פליסיאנו את ההמנון "הדגל זרוע הכוכבים" בקומריקה פארק שבדטרויט כחלק מטקס זיכרון שנערך לארני הרוול שמת ביום שלישי לפני כן. הביצוע שלו היה דומה שזה שביצע בשנת 1968 כשהוא מלווה את עצמו בגיטרה אקוסטית במקצב איטי ובסגנון ג'אז-לטיני.
בנובמבר 2011 קיבל פליסיאנו את פרס גראמי הלטיני על מפעל חיים מהאקדמיה הלטינית של אמנות ומדעים. בינואר 2012 כשהיה אורח בחגיגות יום הולדת לאלביס פרסלי בממפיס הודיע על צאת אלבומו החדש "The King" כהוקרה לאלביס, אותו הפיק יחד עם ג'ורג' קליין מי שהיה מנהלו של אלביס.
פליסיאנו בישראל
פליסיאנו היה פופולרי בישראל בסוף שנות השישים ובשנות השבעים, שיריו צעדו במצעדי הפזמונים הלועזיים, השיר "גשם", לדוגמה, הגיע למקום השביעי במצעד השנתי הלועזי לשנת 1970 של גלי צה"ל. הנעימה "פגאו" בביצועו משמשת במשך שנים רבות אות הפתיחה של תוכנית המוזיקה "כאן, שם ובכל מקום" המשודרת מאז 1979 בימי שישי, תחילה ברשת גימל בעריכתה והגשתה של יהודית בן-יעקב, לאחר מכן ב-88FM וכיום משודרת בכאן 88 בעריכת והגשת תומר מולוידזון.
בישראל הופיע פליסיאנו מספר פעמים, לראשונה בשנים 1972 ו-1973. עשור אחר כך ב-1983 ערך סיבוב הופעות בארץ והופיע בין השאר בהיכל התרבות בתל אביב ובבנייני האומה בירושלים. באוגוסט 2007 הופיע במועדון זאפה תל אביב, ובאוקטובר 2013 הגיע שוב לישראל להופעה אחת בהיכל נוקיה.
ביום הולדתו ה-74 שחל ב-10.9.19 הופיע בהיכל התרבות בתל אביב. בהופעה אירח את הזמר בועז שרעבי שהצטרף אליו לשירת דואט לשיר 'הלוואי' ולשיר Hey Jude של הביטלס.
חנה אדוני
ביוגרפיה
אדוני עלתה לישראל מיוגוסלביה ב-1948. ב-1955 התגייסה לצה"ל ושירתה בנח"ל במשך שנתיים. סיימה תואר ראשון בסוציולוגיה וספרות אנגלית ב-1961 באוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1972 סיימה תואר שני בסוציולוגיה. סיימה תואר דוקטור בתקשורת בשנת 1976. שהתה בפוסט-דוקטורט במחלקה לפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת ייל שבארצות הברית.
החל מ–1978 הרצתה וחקרה במסגרת המחלקה לתקשורת ועיתונאות ב"בית הספר לספרנות, ארכיונאות ומידע" באוניברסיטה העברית. תפקידים נוספים שמילאה במחלקה זו היו מנהלת מכון סמארט לקומוניקציה, עורכת כתב העת לתקשורת "דברים אחדים", ובשנים 1998–2001 כיהנה כראש המחלקה לתקשורת ועיתונאות. משנת 2000 היא מחזיקה בקתדרה על שם דני ארנולד מטעם האוניברסיטה העברית. בין השנים 2005–2008 הייתה ראש המחלקה לתקשורת במכללת עמק יזרעאל.
תחומי המחקר בהם עוסקת אדוני הם תהליכי שינוי בדפוסי צריכה ושימוש במדיה בעידן הטכנולוגיות החדשות של תקשורת; קהל קוראי ספרים בישראל; מדיה ומיעוטים.
הייתה נשואה לגינקולוג פרופ' עמירם-עמי אדוני עד לפטירתו בספטמבר 2015, ולהם בן ובת, השופטת מיכל אגמון-גונן.
יהונתן קלינגר
יהונתן יוסף קלינגר (נולד ב-3 בפברואר 1979) הוא עורך דין ובלוגר ישראלי, העוסק בתחום הטכנולוגיה והמידע, ובייעוץ לחברות אבטחת מידע וסייבר, חברות הזנק, חברות היי-טק ועמותות בתחום הידע.
כותב מעת לעת פרשנויות בתחום המשפט והטכנולוגיה עבור אתרי אינטרנט שונים, ומגדיר את עצמו כפעיל למען זכויות אדם בעולם הדיגיטלי וחברה חופשית.
ביוגרפיה
קלינגר נולד בשנת 1979 ברמת השרון. לאחר שירותו הצבאי, החל ללמוד לתארים ראשונים במשפטים ובממשל, בדיפלומטיה ובאסטרטגיה במרכז הבינתחומי הרצליה, אותם השלים ב-2004. התמחה בבית משפט השלום בחיפה ולמד שנה במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן, אך לא השלים את לימודי התואר השני שם. ב-2005, בסמוך להסמכתו כעורך דין, החל ללמוד לתואר שני במשפטים במרכז הבינתחומי, אותו סיים ב-2007. לאחר מכן, החל ללמוד לדוקטורט בתוכנית למדע, טכנולוגיה וחברה באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 2015 החל ללמד במסלול דיגיטל בבית הספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל.
ב-2006 החל לכתוב באתר "עבודה שחורה" טורי דעה בנושא השפעת הטכנולוגיה על הפוליטיקה, חופש ביטוי, רווחה ובריאות. קלינגר אף ייצג את האתר כאשר התבקש צו מניעה כנגד תחקיר שפורסם באתר.
כעורך דין הוא עוסק בטכנולוגיית מידע, בפרטיות, בלשון הרע, בזכויות יוצרים ובנושאים הקשורים לתחום, פעיל בתחומי זכויות האזרח באינטרנט. ניהל מספר מאבקים שזכו להד תקשורתי. בין היתר, פעל כנגד החוק לסינון תכנים באינטרנט, שנדחה ב-2009, וכנגד המאגר הביומטרי.
קלינגר כותב את הבלוג "Intellect Or Insanity" מאז שנת 2004, אשר מפורסם תחת רישיון Creative Commons.
פעילותו הפוליטית
קלינגר החל את דרכו הפוליטית במפלגת מרצ, והיה חבר ועידה ומועמד למועצת עיריית רמת השרון בבחירות 2003 ואף כיהן בוועדת האתיקה השלטונית של מועצת העיר; בשנת 2004–2005 כיהן כחבר במועצת אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב ויחד עם יואב לרמן פעל לכך שהאגודה תדון בלגליזציה של סמים קלים. בשנת 2006, לאחר סכסוך עם מחנהו של יוסי ביילין, בו קלינגר זכה בעתירה שחייבה את ועידת מרצ לדון באי-שיריונו של ביילין, החליט קלינגר לפרוש ממרצ.
בשנת 2006, עם בחירתו של עמיר פרץ לראשות מפלגת העבודה, התפקד קלינגר למפלגת העבודה. הוא אף התמודד על מקום ברשימת מועמדי המפלגה לכנסת ה-19 בבחירות המקדימות אשר נערכו בנובמבר 2012. בתום ספירת הקולות, התברר שזכה ל-1,002 קולות בלבד, כך ששובץ במקום ה-48 ברשימה לכנסת, שלא נחשב ריאלי.
בשנת 2008 ליווה משפטית את הקמפיין של דב חנין לראשות עיריית תל אביב, והמשיך בייצוג סיעת עיר לכולנו בעיריית תל אביב, יחד עם עו"ד שלי דביר.
מחקריו
כתב עם ד"ר נמרוד קוזלובסקי מחקר מעמיק על חדשנות ויצירתיות בישראל עבור ארגון Consumers International.
אברהם שלמון (סלומון)
אברהם שַׂלמון (סלומון) (2 בספטמבר 1903 – 8 בינואר 1970) היה מחנך וסופר ילדים ישראלי, ששימש מורה לטבע בבית הספר "חביב" בראשון לציון ומפקח על הוראת הטבע בבתי הספר היסודיים במחוז המרכז, ופרסם עשרות ספרים לילדים בנושאי טבע הארץ וכן ספרי לימוד בנושאי מולדת, טבע וחקלאות.
ביוגרפיה
אברהם סלומון נולד בקיץ 1903 במושבה פתח תקווה, הבכור משלושת ילדיהם של יוכבד לבית פריש וזאב סלומון, פרדסן ושומר קרקעות. מצד אביו היה נכדו של איש הציבור יוחנן דוד סלומון ונינו של העיתונאי והמדפיס, ממייסדי שכונת נחלת שבעה שמחוץ לחומות ירושלים והמושבה פתח תקווה, יואל משה סלומון. גדל והתחנך במושבתו. נישא לחנה לבית גרובר (1905–1975), ילידת ירושלים. בשנת תרפ"ג-1923 סיים את לימודי בבית המדרש למורים העברי בירושלים, ויצא עם אשתו לשליחות חינוכית בבולגריה, שם עבדו השניים במשך שנתיים כמורים לעברית. לקראת נסיעתו עִברת את שם משפחתו ל"שלמון" לבקשת דוד בן-גוריון. בשובו ארצה ב-1925 עבד מספר שנים כמורה בעמק בית שאן, וכן במטולה, בעקרון ובתל אביב הקטנה, ולבסוף, בשנת תרצ"א-1931, השתקע עם משפחתו במושבה ראשון לציון, בה לימד בבית הספר העממי "חביב" גאוגרפיה, מולדת וטבע במשך כעשרים שנה, עד 1952, והתגורר ופעל בה עד מותו. אשתו חנה שימשה כמדריכה למלאכת יד והייתה פעילה בוויצו. במקביל לעבודתו החינוכית, היה פעיל בסניף "מכבי צעיר" במושבה וכן בהנהגה הארצית של התנועה, היה חבר בארגון "ההגנה", וכיהן כחבר בוועדת התרבות של ראשון לציון, כחבר ועדת התרבות המרכזית של המורים וכחבר ועד איגוד מורי הטבע. הדריך טיולי מורים רבים בארץ. בהמשך היה ממייסדי בית ספר תיכון ערב לנערים עובדים בראשון לציון. לאחר קום המדינה התמנה שלמון כמדריך ומפקח על הוראת הטבע בבתי הספר היסודיים במחוז המרכז של משרד החינוך. כשהיה כבן 60 שב לספסל הלימודים, למד ספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבל תואר בוגר.
את דרכו הספרותית החל שלמון ב-1924 עם פרסומים בעיתוני הארץ. לאורך עשרות שנים פרסם מאות סיפורים ורשימות על טבע ב"דבר" ו"הארץ", בכתבי עת כגון "בוסתנאי", והיה משתתף קבוע בעיתוני הילדים "עתוננו" וב"דבר לילדים". במשך שנים שימש סופר "דבר" בראשון לציון והאזור. במרוצת כשלושה עשורים פרסם שלמון יותר מ-40 ספרי ילדים, העוסקים בעיקר בבעלי החיים של הארץ, צמחיה ונופיה. בנוסף, פרסם מספר ספרי לימוד לתלמידי בית הספר היסודי במקצועות גאוגרפיה (מולדת), טבע וחקלאות, מקראה לכיתה ג' (1965), ספר עזר לגננות ומורים בהוראת הטבע (1955) וספר להשכלה כללית בשם "שאל ואשיבך" בעריכת אברהם רון (תשי"ג). בין ספריו הנוספים: תרגום של "סיפורו הפלאי של פטר שלומיאל" לשאמיסו (תש"ה), הספר "ראשון לציון בת שבעים" (1952), והספר "במקלי ובתרמילי: סיפורי מסעות והרפתקאות ברחבי הארץ" (תשי"ב).
חנה ואברהם שלמון היו הורים לשלושה. בנם הבכור, (1925–1948), נהרג במלחמת העצמאות. בתם דיצה ארד (1931–2009) הייתה, כאביה, אשת חינוך, מנהלת חטיבת הביניים שליד בית הספר "אליאנס" ברמת אביב בשנים 1973–1992 (תחת ניהולה זכה בית הספר בפרס החינוך הארצי לשנת תשמ"ב). בנם הצעיר, יורם שלמון (נולד ב-1943) הוא עורך דין במקצועו, יזם בנייה ופעיל פוליטי מוניציפלי בעיר ראשון לציון.
אברהם שלמון נפטר בינואר 1970 בבית החולים קפלן, בגיל 66. נקבר בבית העלמין הישן בראשון לציון. הותיר את אשתו, בתו ובנו, ונכדיו.
בינואר 1971, במלאת שנה למותו, נקרא על שמו בית הספר היסודי "שלמון" בראשון לציון.
האדם הגלילי
האדם הגלילי (או הגולגולת הגלילית) הוא כינוי פופולרי לשברי מצח ופנים של גולגולת אדם קדמון, שהתגלו במערת זוטייה שבנחל עמוד על ידי הארכאולוג הבריטי פרנסיס טרוויל-פיטר בשנת 1925. בספרות המדעית הגולגולת נקראת לרוב "גולגולת זוטייה" (Zuttiyeh skull) או "זוטייה 1". אין ודאות או הסכמה בין פלאואנתרופולוגים לגבי שיוכו המדויק של האדם הגלילי, והוא מסווג לעיתים כניאנדרטל, "קדם-ניאנדרטל", הומו היידלברגנסיס, ספיינס ארכאי ואף צורה מוקדמת של אדם מודרני אנטומית. השרידים נמצאו ככל הנראה בשכבה האשלו-יברודית במערה, ולכן מקובל לתארכם לסוף התקופה הפלאוליתית התחתונה, כ-400 עד 220 אלפי שנים לפני זמננו. זו גולגולת האדם הקדומה ביותר שנתגלתה עד כה בארץ ישראל. היא נמצאת כיום במוזיאון ישראל בירושלים.
גילוי וסיווג
בחפירת טרוויל-פיטר במערת זוטייה נמצאו שברי גולגולת, שחוברה וכונתה "האדם הגלילי". לפי דיווחו, הם נמצאו בתחתית השכבה הארכאולוגית, בעומק 2 מ' מתחת לפני השטח, בתוך שקע רדוד ברצפת המערה, והיו מכוסים בשני סלעי מפולת. הגולגולת מאובנת לחלוטין, כבדה ואדמדמה בצבעה, מצב זהה לעצמות בעלי החיים שנמצאו בשכבה הארכאולוגית. ניתן להקביל את המקום בו נמצאה לשכבה האשלו-יברודית שזוהתה בחפירות המאוחרות יותר במערה, וכך, גילה המשוער הוא כ-400,000 עד 220,000 שנים - הגולגולת הקדומה ביותר בארץ ישראל.
הממצאים כללו חלקים מעצמות הפנים והמצח. מבחינת המורפולוגיה, לגולגולת יש רכסי גבות עבים האופייניים להומינידים קדם-מודרניים, אך גם מצח יחסית גבוה בדומה להומו ספיינס. השתמרותה החלקית של הגולגולת (בעיקר עצם המצח) מקשה על הגדרתה הטקסונומית, אם כי ברור שהיא קדומה לאדם המודרני בצורתה. תחילה, סר ארתור קית גדיר את הממצא כאדם ניאנדרטלי. כיום אין הסכמה בין החוקרים אם היא טיפוס מאוחר של הומו ארקטוס והאם היא קרובה יותר להומו ספיינס או לאדם הניאנדרטלי - שניהם מינים מאוחרים יותר.
The Great North (סדרת טלוויזיה)
The Great North (בתרגום מילולי: "הצפון הגדול") היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מונפשת קומית שעלתה לשידור ברשת פוקס ב-3 בינואר 2021. הסדרה משתמשת בסגנון אנימציה של ההמבורגרים של בוב שנוצרה על ידי לורן בוצ'ארד שהוא גם אחד המפיקים של "The Great North". שחקנים מוכרים העניקו את קולם לדמויות הסדרה לרבות ניק אופרמן, ויל פורטה וג'ני סלייט. הסדרה מתמקדת בחוויות של משפחת טובין המתגוררת באלסקה.
במאי 2021 הסדרה חודשה לעונה שלישית.
תקציר העלילה
הסדרה מציגה את חייהם והרפתקאותיהם של ביף טובין, אב חד הורי, ילדיו ומכריהם המתגוררים בעיירה בדיונית שנקראת "אייל קורא בודד" (Lone Moose) במדינת אלסקה הקרה והמושלגת שבארצות הברית. חייו של ביף מתרכזים בגידול ילדיו ושמירה על משפחתו.
הפקה
בספטמבר 2018 רשת פוקס הזמינה מצגת של הסדרה שנוצרה על ידי וונדי מולינו, ליזי מולינו ומינטי לואיס, תחת הפיקוח של לורן בוצ'ארד. במאי 2019 הרשת הזמינה את עונתה הראשונה של הסדרה.
ז'אן-מארק ארו
ז'אן-מארק אֵרו (נקרא בעברית גם ז'אן-מארק איירו; בצרפתית: Jean-Marc Ayrault; נולד ב-25 בינואר 1950) הוא פוליטיקאי סוציאליסט צרפתי. כיהן כראש הממשלה ה-20 של הרפובליקה הצרפתית החמישית מ-16 במאי 2012 עד 1 באפריל 2014. בנוסף כיהן כשר החוץ בממשלת צרפת מפברואר 2016 ועד מאי 2017. כמו כן, כיהן כראש העיר של סנט-ארבלן ונאנט וכנשיא הגוש הסוציאליסטי באספה הלאומית של צרפת (1997–2012).
ראשית חייו
ז'אן-מארק ארו נולד במולברייה שבמן ולואר כבן הבכור מתוך חמישה ילדים לז'וזף ארו, פועל חקלאי שהפך מאוחר יותר לעובד בתעשיית הטקסטיל, ולז'ורז'ט אוזנו (נולדה ב-1928 בנאנט), תופרת שהפכה לעקרת בית במשרה מלאה.
ז'אן-מארק למד תחילה בבית הספר היסודי הקתולי במולברייה, בין 1961 ל-1968 למד בבית הספר התיכון הציבורי בשולה ולאחר מכן החל את לימודיו בגרמנית באוניברסיטת נאנט, בשנה האקדמית של 1969/70 שהה למשך סמסטר אחד באוניברסיטת וירצבורג, ב-1971 סיים עם תואר בגרמנית מאוניברסיטת נאנט, נישא לבריז'יט טריאן, ושנה מאוחר יותר קיבל תעודת הוראה.
ארו נותר באזור נאנט למשך שנת התמחותו בהוראה שהתקיימה ברזה (בצרפתית: Rezé) הסמוכה. בשנים 1973 – 1976 שימש כמורה לגרמנית בסנט-ארבלן.
פעילותו הפוליטית
בצעירותו היה חבר בתנועת הנוצרים הצעירים באזורים הכפריים של צרפת, תחילה פעל מטעמם בשולה ולאחר מכן באוניברסיטת נאנט.
ב-1971, הצטרף ארו אל המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית לאחר לקיחת שלטון המפלגה בידי פרנסואה מיטראן והיה מסונף לפלג השמאלי במפלגה. ב-1976 נבחר למועצה הכללית של מחוז הלואר האטלנטי, לאחר מכן נבחר לראש העיר של סנט-ארבלן ב-1977 והיה בכך, בגיל 27 לראש העיר הצעיר ביותר בצרפת לעיר בעלת יותר מ-30,000 תושבים, את התפקיד מילא עד שנת 1989.
הוא נבחר לראשונה לאספה הלאומית של צרפת ב-1986 כנציג מטעם הלואר האטלנטי והמשיך להיבחר לתפקיד זה באופן עקבי ולשמש בתפקיד זה עד להיבחרו לתפקיד ראש הממשלה.
ב-1989 נבחר מטעם המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית להתמודד עבורה על ראשות עיריית נאנט, שנשלטה על ידי המפלגה הגוליסטית של ז'אק שיראק, ז'אן-מארק ניצח בבחירות ונבחר לראש עיריית נאנט, תפקיד אותו המשיך למלא עד להיבחרו לתפקיד ראש הממשלה.
בבחירות הפנימיות במפלגה הסוציאליסטית תמך ז'אן-מארק בפרנסואה הולנד שאכן ניצח, קיבל את ראשות המפלגה והוביל את המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית אל השלטון.
לאחר השבעתו של פרנסואה הולנד לנשיא, ז'אן-מארק הוכרז כמועמד מוביל להתמנות לתפקיד ראש ממשלת צרפת ואכן מונה לראש ממשלת צרפת.
ב-31 במרץ 2014, בעקבות כישלונה של המפלגה הסוציאליסטית בבחירות לרשויות המקומיות ועקב חוסר אמון מוחלט של הציבור בממשלת צרפת, החליט ז'אן-מארק ארו להתפטר מתפקידו, ובכך התפרקה ממשלתו. הנשיא הולנד החליט למנות במקומו את שר הפנים, מנואל ואלס, לתפקיד ראש ממשלת צרפת.
ב-11 בפברואר 2016 חזר ארו לממשלה בתפקיד שר החוץ, וסיים את תפקידו במאי 2017, כאשר לא המשיך לממשלתו של הנשיא הנכנס עמנואל מקרון. את תפקידו ירש שר ההגנה דאז ז'אן-איב לה דריאן.
ארו נשוי לבריז'יט טריאן, ולהם שני ילדים.
גרגורי בוינגטון
גרגורי בוינגטון (באנגלית: Gregory Boyington; 4 בדצמבר 1912 - 11 בינואר 1988) היה קולונל בחיל הנחתים של ארצות הברית, והוא נודע בעיקר בשל פועלו כמפקד טייסת נחתים במהלך מלחמת העולם השנייה, בה פיקד על טייסת חיל הנחתים 214 שנודעה בכינוי "הכבשה השחורה". בעבור האופן שבו פיקד על הטייסת ולחם במהלך המלחמה עוטר בוינגטון במדליית הכבוד ובצלב הצי.
חייו
בוינגטון נולד וגדל באיידהו. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים למד הנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטת וושינגטון שבסיאטל ועבר קורס קציני מילואים בצבא ארצות הברית. בשנת 1934 סיים את לימודיו, הוסמך כמהנדס והוצב כקצין בדרגת סגן ביחידת תותחני חוף.
קריירה צבאית
בשנת 1935 עבר לחיל הנחתים ושובץ כקצין מילואים. בשנת 1937 הוסמך כטייס קרב בחיל הנחתים והתגייס לשירות קבע בחיל. בשנת 1941 התנדב לשרת בטייסת הנמרים המעופפים שבפיקוד קלייר שנו ולחם כנגד היפנים. לאחר המתקפה על פרל הארבור עזב את הטייסת ושב לשורות חיל הנחתים בדרגת מייג'ור ושימש כקצין המבצעים של טייסת 122 וכמפקד טייסת 112 של החיל. בספטמבר 1943 מונה למפקד טייסת חיל הנחתים 214 שנודעה בכינוי הכבשה השחורה, טייסת F4U קורסייר. הטייסת בפיקודו הצטיינו בקרבות בזירת האוקיינוס השקט. בוינגטון הפיל 26 מטוסים בקרבות אוויר ואנשיו סיפקו סיוע צמוד לכוחות הנחתים שלחמו על הקרקע. בשנת 1944 הופל מטוסו במהלך משימה מעל רבאול ונפל בשב היפני. הוא שוחרר בתום המלחמה. על גבורתו עוטר בוינגטון במדליית הכבוד ובצלב הצי. הוא פרש מן החיל בדרגת קולונל בשנת 1947.
בשנת 1988 נפטר ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
המצודה האדומה בדלהי
המצודה האדומה (באורדו: لال قلعه, בהינדי: लाल क़िला) היא מצודה השוכנת בעיר דלהי ואתר מורשת עולמית, אשר נבנתה ב-1648 על ידי המלך המוגולי שאה ג'האן ושימשה מושב לכס האימפריה המוגולית עד פירוקה בשנת 1857. במשך השנים שימשה המצודה גם כבסיס צבאי של הצבא הבריטי במהלך השלטון הבריטי ולאחר עצמאותה של הודו עד לשנת 2003 גם את הצבא ההודי.
בניית המצודה ערכה כ-10 שנים בין 1638 ל-1648, היא מורכבת מחומה היקפית בעלת צריחים וביצורים שונים, בתוך חומות המצודה נמצאים מספר מבנים, אתרים וגינות נוי אשר שימשו את חצר המלך המוגולי בתקופת השלטון. שטח המצודה הוא כ-1.03 קילומטר רבוע.
תיאור
המצודה ניצבת לאורך נהר היאמונה ולה שני שערים עיקריים; 'שער דלהי' ו-'שער לאהור'. שער לאהור נחשב הראשי, הוא פונה לכיוון מערב לרחוב הבזאר הראשי וההיסטורי של העיר (כיום רחוב 'צ'אנדני שוק'), בעוד ששער דלהי פונה לכיוון דרום (הנהר נמצא לאורך הדופן הצפונית והמזרחית של המצודה). ברחבה הפנימית של המבצר ישנם מספר מבנים, גינות ואתרים קדושים שנבנו לאורך השנים. המבנים העתיקים ביותר נבנו בתקופה בה שימוש המבצר כמושב הכס המוגולי, אך לאורך השנים נבנו תוספות ומבנים חדשים, כך לדוגמה מספר מבנים בצד הדרום-מזרחי של המצודה אשר שימשו את הצבא הבריטי.
מצודת סאלימגר
מצפון-מזרח למצודה האדומה מוצבת מצודה קדומה יותר, מצודת סאלימגר ('מצודת סאלים'). המצודה נבנתה על אי לשעבר בנהר בשנה 1546 על ידי סאלים שאה סורי במהלך 9 השנים לקיומה של השושלת הסורית בהודו. המצודה האדומה נבנתה כמעט בצמוד לחומות סאלימגר, כאשר גשר מפריד בין השתיים.
מצודת סאלימגר שימשה לאורך רוב השנים בתור בית מאסר החל מהתקופה המוגולית ועד לעצמאות הודו. תחת השלטון הבריטי המצודה שימשה בית כלא צבאי בנוסף למעונם של מספר יחידות צבא (ביניהם יחידות תותחנים בריטיות). סאלימגר כלולה בשטח המוגדר כאתר מורשת עולמית יחד עם המצודה האדומה.
דייוויד ריצ'רדס
דייוויד ריצ'רדס (באנגלית: David Richards; 1956 – 20 בדצמבר 2013) היה מפיק מוזיקלי ומוזיקאי שווייצרי יליד אנגליה. היה הבעלים של אולפני מאונטיין, והפיק אלבומים רבים של קווין, דייוויד בואי ואמנים אחרים. ריצ'רדס ניגן גם בכלי מקלדת בכמה תקליטים. הוא עסק גם בהקלטות מוזיקה חיה באירועים כמו פסטיבל הג'אז של מונטרו.
ריצ'רדס נפטר ב־20 בדצמבר 2013 לאחר שהיה חולה זמן רב במחלה שלא פורסם מה היתה.
דיסקוגרפיה
אלבומים שהופקו על ידי ריצ'רדס:
שונות:
עגנון (פירושונים)
עַגְנוֹן הוא שם משפחתו של הסופר ש"י עגנון. הוא נולד בשם שמואל יוסף טשאטשקעס (צַ'צְ'קֶס). לאחר שפרסם את הסיפור "עגונות" שינה את שם משפחתו לעגנון. בהמשך שב עגנון ועסק בנושא העגינות ברבות מיצירותיו. רבים מהנושאים את שם המשפחה עגנון הם קרובי משפחה של הסופר.
אוניית כלא
אוניית כלא או ספינת כלא היא אונייה ששימשה כבית סוהר, והיא בדרך כלל תוארה כגווה. בעוד שמדינות רבות הציבו אוניות כלא לאורך ההיסטוריה, הנוהג היה נפוץ ביותר בבריטניה במאות ה-17, ה-18 וה-19, שכן הממשלה ביקשה לטפל בסוגיות הכלא האזרחי הצפוף ביבשה וזרם העצורים מצד האויב ממלחמת אוזנו של ג'נקינס, מלחמת שבע השנים ומלחמות המהפכה הצרפתית ונפוליאון.
היסטוריה כללית
בצרפת היה צורך לאייש את החותרים בספינות משוטים, אולם זו לא הייתה עבודה מבוקשת ואחת הדרכים הנפוצות לאיוש הספינות הייתה באסירים. לקראת סוף תקופת שלטונו של לואי ה-14, ב-1715, כבר היו ספינות המשוטים מיושנות והשימוש בהן למטרות צבאיות למעשה הסתיים, אך הצי הצרפתי פירק את חיל ספינות המשוטים רק ב-1748. מרסיי הייתה בסיסן של ספינות המשוטים, ולאחר פירוק החיל הועברו החותרים לטולון, שהייתה הבסיס הימי הצבאי הראשי של צרפת. הן הועסקו שם במחסני התחמושת. אסירים חותרים, שנקראו בצרפתית galériens (מ"גליאה": ספינת משוטים), היו גם בערי נמל צרפתיות אחרות, אך בעיקר היו בטולון, בברסט וברושפור. האסירים היו כבולים בדרך כלל בספינות משוטים, שעגנו בנמל, ללא תרנים וללא משוטים. אסירי ספינות משוטים אחרים נכלאו בבתי כלא על החוף שנקראו בצרפתית bagnes, שמשמעו "אמבטיה", ומקורו בשם האיטלקי (bagno) בעל אותה המשמעות (הטענה היא שהשם בא מבית הסוהר בקונסטנטינופול שהיה ליד בתי המרחץ הגדולים שם, ומכאן כינוי לכל בית סוהר). האסירים הצרפתיים נקראו galériens זמן רב לאחר שספינות המשוטים כבר לא היו בשימוש, ורק לאחר המהפכה הצרפתית שונה השם השנוא, אך השימוש בכינוי המשיך עד לסגירת ה bagne האחרון בצרפת, בטולון, בשנת 1873. בספרד המשיך השימוש במילה galera עד תחילת המאה ה-19 כדי לתאר פושע שנידון לעונש עם עבודת כפיים.
ה-HMP Weare שימש את הבריטים כאוניית כלא בין 1997 ל-2006. הוא הועבר מעבר לאוקיינוס האטלנטי מארצות הברית ב-1997 כדי להפוך אותו לאוניית כלא. הוא עגן בנמל פורטלנד, דורסט, אנגליה.
אייפון SE
iPhone SE (בתעתיק לעברית: אייפון SE) הוא טלפון חכם בעל מסך מגע המיוצר על ידי אפל. הוא נחשף ב-21 במרץ 2016 באירוע בקמפוס אפל והושק ב-31 במרץ. הוא בעל עיצוב זהה לאייפון 5s ומעבד, מצלמה ושאר פיצ'רים הלקוחים מהאייפון 6S. האייפון SE זמין בצבעי כסף, אפור-חלל, זהב וזהב ורוד. מחירו הראשוני בארצות הברית היה 399$ לגרסה בעלת נפח אחסון 32GB ו-499$ לגרסה בעלת נפח 128GB.
ב-15 באפריל 2020 אפל השיקה מהדורה חדשה שנקראת גם היא iPhone SE וכוללת מסך 4.7 אינץ', מעבד A13 Bionic ומצלמת 12 מגה פיקסל.
טריניטי (נהר, קליפורניה)
הנהר טריניטי (באנגלית: Trinity River, בשפת שבט הקארוק: kishakeevrásav) הוא היובל הארוך ביותר, 266 קילומטרים, של הנהר קלאמת בצפון-מערב מדינת קליפורניה בארצות הברית. הנהר מנקז אזור של רכסי החוף של קליפורניה, כולל החלק הדרומי של הרי קלאמת, צפונית-מערבית לעמק סקרמנטו. הנהר הוכרז כנהר לאומי פראי ונופי והוא זורם במהירות לאורך מרבית מסלולו בקניונים צרים ושדות אחו הרריים. הזרם המהיר של הנהר הפך אותו ליעד פופולרי לרפטינג במים לבנים ולשיט בקיאקים.
היסטוריה
השם המקורי של הנהר בפי בני ההופה היה "Xun". הוא היה גם ידוע כ"נהר הקרקפת האינדיאני" (Indian Scalp River) כאשר ג'דדיה סמית וחבורת ציידי הפרוות שאיתו חצו אותו בדרכם לצפון במעלה החוף ב-25 במאי 1828.
במפות מאותה תקופה היה הנהר קרוי הנהר סמית. השם טריניטי מקורו בטעות. פירסון רידינג (Pierson Barton Reading; 1868-1816), שחיפש זהב באזור הגיע לנהר ב-1845 וקרא לו בשם טריניטי, "השילוש הקדוש" באנגלית, משום שחשב בטעות כי הנהר נשפך למפרץ טרינידד (Trinidad Bay) הסמוך.
בשיטפון הגדול של 1862 עלה הנהר על גדותיו ובשיטפון נמחתה כלכלת האזור לגמרי.
אביו של ג'רי גרסיה, גיטריסט וסולן בלהקת הרוק הפסיכדלי "גרייטפול דד" טבע בנהר ב-1947 בתאונת דיג.
מסלול
מקורו של הנהר במורדות המזרחיים של הרי סקוט, רכס בהרי קלאמת ביער הלאומי שסטה-טריניטי (Shasta-Trinity National Forest) במחוז טריניטי. הוא זורם לדרום-מערב לאורך המורדות המערביים של הרי טריניטי לתוך אגם טריניטי, מאגר מים באורך 32 קילומטרים שנוצר על ידי סכר טריניטי שהוקם בשנת 1962 והמשמש ליצירת חשמל מאנרגיה הידרואלקטרית. כמעט מיד לאחריו הנהר זורם למאגר מים נוסף, אגם לואיסטון (Lewiston Lake), שנוצר על ידי סכר לואיסטון בעיירה לואיסטון. אגם טריניטי ואגם לואיסטון שוכנים בתחומי אזור הנופש הלאומי ויסקיטאון-שסטה-טריניטי (Whiskeytown-Shasta-Trinity National Recreation Area). כ-90% ממי הנהר מוטים במאגר לואיסטון באמצעות מערכת תעלות ומנהרות לנהר סקרמנטו. מערכת זו היא חלק ממיזם העמק המרכזי שנועד לספק מים להשקיה לחקלאות בעמק המרכזי של קליפורניה.
יתרת המים, כ-10% מהספיקה המקורית, ממשיכים לזרום באפיק המרכזי עוד 209 קילומטרים. הנהר זורם בכיוון כללי מערב-צפון מערב דרך ויוורוויל (Weaverville) ולאורך הצד הדרומי של האלפים של טריניטי. ביישוב ברנט ראנץ' (Burnt Ranch) נשפך אליו מדרום היובל "המזלג הדרומי של הנהר טריניטי" (South Fork Trinity River) בגבול שבין המחוזות טריניטי והמבולדט. מנקודת המפגש עם המזלג הדרומי הנהר זורם בכיוון כללי לצפון-צפון מערב דרך שמורת עמק הופה ונשפך לנהר קלאמת מדרום בוויצ'פק בצפון מחוז המבולדט, כ-30 קילומטרים מחוף האוקיינוס השקט. 20 הקילומטרים האחרונים של הנהר, כולל השפך לקלאמת, הם חלק מהשמורה של בני ההופה.
אקולוגיה ושימור
הנהר ידוע גם בהגירה של דגי הסלמון וסטילהד במעלה הנהר למטרת רבייה, חלקם מגיעים ממדגרות דגים. דגי אלתית גמלונית נכנסים לנהר באמצע יולי ושוהים בו עד אוקטובר ונעלמים בתחילת נובמבר. דגי סטילהד מגיעים באוקטובר ושוהים בנהר עד מרץ. ב-1981 קבע הקונגרס של ארצות הברית את כל קטע הנהר מסכר לואיסטון ועד השפך לקלאמת, כמו גם קטעים ביובלים של הנהר, כנהר פראי ונופי לאומי.
ב-1828 חצתה משלחת ג'דדיה סמית את הנהר בעזרת אינדיאנים מבני היורוק וחנתה על הגדה המזרחית של הנהר טריניטי. הריסון רוג'רס (Harrison G. Rogers), מזכירו של סמית, כתב: "מר סמית רכש מהם את כל פרוות הבונה שאפשר היה", דבר המצביע על כך שהבונים היו אז בשפע בטריניטי. גם כיום ניתן לראות בנהר ולחופיו בונים ויונקים אחרים כדוגמת לוטרה צפון אמריקנית, דביבון מצוי ושועל אפור מצוי.
אליפות ברזיל בכדורגל 1984
אליפות ברזיל בכדורגל 1984  הייתה הפעם ה-28 בו נערכה תחרות ארצית בכדורגל בברזיל. היא אורגנה על ידי קונפדרציית הכדורגל הברזילאית. המשחקים החלו ב-28 בינואר 1984 והסתיימו ב-27 במאי 1984.
בתחרות השתתפו 41 קבוצות. התחרות נערכה במספר שלבים:
במהלך שלבי הבתים של האליפות עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במהלך שלבי הגמר, במידה ומפגש כפול לא נתן הכרעה, הקבוצה עם הישג טוב יותר בשלב הקודם העפילה להמשך התחרות.
פלומיננסה זכתה באליפות. זו הייתה הזכייה השנייה בתולדות המועדון.
שלבי הגמר
משתתפי משחק הגמר העפילו לגביע ליברטדורס
שחקנים מצטיינים
רוברטו דינמיטה, שחקנה של ואסקו דה גאמה כבש 16 שערים וזכה בתואר מלך השערים של האליפות.
רוברטו קוסטה, שחקנה של אתלטיקו פרנאאנסה זכה בפרס "כדור הזהב" לכדורגלן העונה, העונה השנייה ברציפות.
דאיה (ארגון)
דאיה (DAIA, נציגות של איגודים יהודים ארגנטינאים) היא התאגדות שחברים בה 140 מוסדות יהודיים של ארגנטינה. מטרתה להילחם בכל ביטוי של אנטישמיות, אפליה, גזענות ושנאת זרים, לשמור על זכויות האדם, לקדם שיח בין־דתי ודו־קיום הרמוני בין כל האזרחים, להתריע נגד הטרור הבינלאומי ולהבטיח את ביטחון מוסדות הקהילה היהודית בארגנטינה וחבריהם.
תמנון שבע הזרועות
תמנון שבע הזרועות (שם מדעי: Haliphron atlanticus) הוא מין רכיכה ימית גדולה מסדרת התמנונאים המהווה את התמנון הכבד ביותר בעולם. מין זה הוא היחידי בסוגו ובמשפחתו.
אורכו מגיע ל- ומשקלו ל-. הוא קטן באורכו רק מהמין תמנון פסיפי ענק אך הוא הכבד שבמיני התמנונים. הוא בעל גוף אפור וראש מגודל והוא בעל הנעה סילונית איתה הוא שוחה ומתקדם. תמנון זה קרוי כך עקב כך שאחת מרגליו נמצאת קרוב מאוד לעיניו ונראית כמו חלק מהסיפון אך היא רגל רגילה ולתמנון יש כמו לשאר התמנונים 8 זרועות.
הפרט הגדול ביותר של תמנון זה נתפס סמוך לניו זילנד וכנראה שבדרום האוקיינוס השקט הם מגיעים לגדלים עצומים.
מרדכי ברוורמן
מרדכי (מוטיה, מוט) ברוורמן (1892–1979) היה מלוחמי הגדוד העברי וקרב תל-חי, ממייסדי באר טוביה, סגן ראש מועצת אזור, ופעיל בתנועת השמאל בישראל.
קורות חיים
ברוורמן נולד בניקולייב שבאוקראינה בשנת 1892, הבן הצעיר מבין שישה אחים ואחיות. בילדותו ובשנותיו הראשונות בארץ כונה בשם מוטיה, ומאוחר יותר הוחלף כינויו לשם מוט על ידי הבריטים. משפחתו נחשבה למיוחסת בשל קרבתה לרבי מלובביץ'. בן דודו, הרב פינייה (פנחס) אלטהויז, היה ממקימי כפר חב"ד. בני דודים מוכרים נוספים של ברוורמן היו אברהם שלונסקי ועמנואל הרוסי.
בשנות העשרים לחייו ברח מרוסיה והיגר לארצות הברית דרך סין ויפן. בארצות הברית עסק בעבודות שונות, בהן תפירת מכנסי ג'ינס.
בהמשך החל לחזור לאירופה במטרה להצטרף לכוחות הקומוניסטים ולהילחם איתם נגד שלטון הצאר ברוסיה. בדרך נודע לו על הקמת כוח יהודי שנלחם תחת הפיקוד הבריטי במלחמת העולם הראשונה, והוא הצטרף אליו. ב-1918 הגיע עם הגדוד העברי לארץ ישראל דרך לונדון, בה הכיר את מי שהייתה לימים אשתו, ברטה גרין; גרין עלתה לארץ ישראל כשנתיים אחריו, והם נישאו בראש פינה בשנות העשרים.
בארץ ישראל נהג ברוורמן להסתובב בחברת חברי תנועת "השומר", למרות שלא היה חבר בתנועה. כך הצטרף בשנים 1920–1921 לשומרים שסייעו בהגנת תל-חי. הוא שהה במקום בעת המאורעות של קרב תל-חי, בו נהרג יוסף טרומפלדור.
לאחר מכן עבר לתל אביב והצטרף ל"חבר'ה טראסק", עימם עסק בשיפוצים ובעבודות שונות. ב-1930 ארגן 13 משפחות של חברים, רובם אנשי "השומר" יוצאי תל-חי, והם הקימו מחדש בי"א באדר (יום נפילת תל-חי) את באר טוביה, על שרידי המושבה שננטשה פעמיים לפני כן. הוא התגורר עם אשתו בבאר טוביה, וב-1931 נולד בנם היחיד, חנן. ב-1933 נפרדו בני הזוג, והוא נשאר בבאר טוביה. במהלך מגוריו שם יצר קשרים עם חברי הנהגת היישוב, אנשי מפא"י, אנשי המנדט הבריטי ומוכתרים של כפרי הערבים בסביבה.
ב-1952 עזב ברוורמן את באר טוביה יחד עם אשתו השנייה, שיפרה (שיפ) קראוזה ברוורמן, שחיה עמו ביישוב משנת 1943. הם רכשו חלקת אדמה באזור, מול מקוה ישראל, והקימו משק חקלאי שעסק בגידול אווזים, פרחים, מטעים ופרדסים. בתקופה זו היה מקורב לחלק מאנשי הנהגת המדינה (דוד בן-גוריון, משה שרת), ופעל במסגרת הנהגת מפ"ם עם יעקב חזן ומאיר יערי. שימש מספר שנים כסגן ראש מועצת אזור.
בגיל 82 מכרו בני הזוג את המשק באזור ורכשו דירה ברחוב אלכסנדר ינאי בצפון הישן של תל אביב. בתקופה זו ועוד כשהתגורר בבאר טוביה, היה מעורב בין אנשי תיאטרון ובוהמה בתל אביב, בהם חנה רובינא, אהרן מסקין, נתן אלתרמן, שמואל רודנסקי ואלכסנדר פן.
נפטר בגיל 87 בבית החולים בילינסון בפתח תקווה. תרם את גופתו למדע.
אליפות העולם במרוצי סיבולת
אליפות העולם במרוצי סיבולת (באנגלית: FIA World Endurance Championship) היא סדרת תחרויות במרוצי מכוניות מטעם ארגון ה-Automobile Club de l'Ouest (מועדון המכוניות של המערב; או בקיצור ACO), ומפוקחת על ידי המַאֲחָד הבינלאומי למכוניות (FIA).
אליפות העולם נוסדה בשנת 2012 כתחליף לאליפות העולם למכוניות ספורט אשר חדלה מלהתקיים בשנת 1992. בשנים 2010–2011 התקיימה האליפות תחת השם גביע הלה מאן הבין יבשתי.
הסדרה מורכבת מ-9 מרוצי סיבולת בהם נבחנים היבטים שונים כגון אמינות, עמידות ומהירות, הן של הנהגים והן של מכוניתם. לכל מכונית צוות של שלושה נהגים החולקים אותה יחדיו.
המרוצים כוללים 3 קטגוריות- LM GTE AM, LM P2, ו-HYPERCAR, הקטגוריה המהירה והחשובה ביותר.
חנן זלינגר
חנן זָלִינְגֶר (13 בספטמבר 1921 – 1 בינואר 1948) היה מפקד פלוגה 13 בגדוד 21 בחטיבת כרמלי. נהרג במלחמת העצמאות בפעולת נקם נגד הכפר הערבי בלד א ש'ייח בעקבות טבח בתי הזיקוק. על שמו נקרא היישוב תל חנן (כיום שכונה בעיר נשר).
קורותיו
זלינגר עלה לארץ ישראל במרץ 1939 במסגרת "עליית הנוער", יחד עם אחיו שלום-פריץ, תאום זהה. הוא המשיך בלימודי נגרות בארץ בבית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ בקיבוץ יגור ביחד עם אחיו, שלמד מסגרות. אח נוסף שלהם, וולף, שהיה מבוגר יותר, לא קיבל אישור עלייה לארץ ישראל והיגר לאנגליה. ההורים, שנשארו בגרמניה, נספו בשואה. חנן זלינגר היה חברו של אהרון דורון, שלמד עמו, לימים אלוף בצה"ל.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים הצטרף לקיבוץ, התנדב ל"הגנה" ושרת כנוטר. במקביל הצטרף ל"הפועל", נמנה עם טובי הרצים ביישוב למרחקים בינוניים ואף הגיע ראשון בתחרות ריצה למרחק 400 מטר של כל נוטרי הארץ. זלינגר שימש כמפקד בגדנ"ע ופעל לעודד את פקודיו לעסוק בספורט.
בעקבות אירועי "השבת השחורה" ביוני 1946 פוטר ממשטרת המנדט בטיעון של "אי-שיתוף פעולה" עם השלטונות הבריטיים. בסתיו 1947 מונה כמא"ז (מפקד אזור) במסגרת "חטיבת לבנוני" בחי"ש, שהוקם באותה עת. בדצמבר 1947, לאחר החלטת כט בנובמבר האו"ם, הוטל על זלינגר לגייס לוחמים לחי"ש. הוא גייס חברים מכפר חסידים ומיגור.