cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת
תדמית תקשורתית
ראיונותיה המועטים לעיתונות לא כללו בדרך כלל יותר מסקירה יבשה של חייה ושיחה על ענייני המלוכה, דוגמת אוסף האמנות המלכותי.
שירים ספורים נכתבו על המלכה, בין היתר על ידי להקת סקס פיסטולס, פול מקרטני ולהקת פט שופ בויז. היא גם כיכבה כבלשית בסדרת רומנים ובהם מפוענחים על ידה מקרי רצח שמתרחשים בארמון. הסרט "המלכה" (2006) מתאר את הדיאלוג שנוצר בין משפחת המלוכה וראש הממשלה טוני בלייר, עקב מותה של הנסיכה דיאנה, שנע בין אסון משפחתי פרטי לבין טרגדיה לאומית.
ממון
הונה האישי של המלכה הוערך לרוב בכ-10 מיליארד דולרים. מגזין "פורבס" נקט הערכה זהירה וקבע את הונה ב-280 מיליון ליש"ט. הערכה זו מתיישבת עם דיווחי הממשלה הרשמיים. עם זאת, יש להוסיף להערכה זו את החזקותיה הנוספות של המלכה. שווי אוסף האמנות שהיה מצוי ברשותה הוא כ-10 מיליארד ליש"ט, אך הוא מוחזק בנאמנות המדינה ולא ניתן למכירה.
הוצאות בית המלוכה, הממומנות מכספי הציבור, הסתכמו בשנת 2007 ב־37.3 מיליון ליש"ט. אולם לפי נתונים שפורסמו ב-2010, בפועל הסתכמו עלויות בית המלוכה הבריטי בכ-150 מיליון ליש"ט, משום שההוצאות הרשמיות לא כללו סעיפים נוספים כגון אבטחה ועלויות עקיפות אחרות.
המלכה החזיקה גם בשטחי נדל"ן גדולים ששוויים טרם הוערך, בהם בית סנדרינגהאם וטירת בלמורל. לאחר מות אמה, המלכה האם, הוערכה ירושתה ב-70 מיליון ליש"ט. בעלותה על דוכסות לנקסטר הוערכה ב-310 מיליון ליש"ט, והכנסות בית המלוכה היו בשנת 2006 כ-10 מיליון ליש"ט. שוויים של מבנים ציבוריים בבעלות משפחת המלוכה הוא 6 מיליארד ליש"ט, אך ההכנסות מקיומם מועברות לתקציב המדינה.
ספר שיצא בשנת 2006 תיאר את המלכה כמי שמצויה בבעלותה שישית מכלל היבשה על פני כדור הארץ. עובדות אלו התייחסו ל-27 מיליון הקמ"ר שעליהן משתרעות 32 מדינות חבר העמים הבריטי, אך אדמות אלה לא היו בבעלותה האישית של המלכה, אלא בריבונותה.
תוארה המלא כמלכה
המלכה הייתה ראש המדינה של כל אחת מנחלותיה בנפרד. בהחלטה משנת 1953 נקבע כי תוארה ישתנה בכל אחת מהמדינות, להגברת תחושת מחויבותה לאותה מדינה ללא משוא פנים על פני שטחי מלכותה האחרים. תוארה הרשמי בבריטניה היה "אליזבת השנייה, בחסד האל, של הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד, ושל שאר נחלותיה ואדמותיה, מלכה, ראש חבר העמים, מגינת האמונה".
קיצורו של התואר הזה מופיע בלטינית, בראשי תיבות, על כל מטבע בריטי: Elizabeth II D G Reg Fid Def. על מטבעות שמונפקים לשימוש מחוץ לבריטניה - בטריטוריות בריטיות או במדינות עצמאיות שהכירו בה כמלכתן, מופיע הכיתוב: "המלכה אליזבת השנייה" בלא תוספת, או תוארה המקומי, דוגמת:
תוארה המלא כלל בתוכו את כל המדינות שבראשן היא עמדה, על פי סדר כניסתן לחסות הממלכה המאוחדת וחבר העמים הבריטי. בשיחה עמה הנוהג היה לפנות אליה בתחילה כ"הוד מעלתך" ובהמשך השיחה כ"גבירתי".
המחלוקת בסקוטלנד
התואר "אליזבת השנייה" עורר מחלוקת בסקוטלנד מכיוון שאליזבת הראשונה מלכה לפני איחוד הכתרים ולכן שלטה באנגליה בלבד. הספרות הלטיניות במונוגרמה המלכותית של שמה (E II R) על גבי תיבות דואר ברחבי סקוטלנד הושחתו, ושונו לסמל את שמה כאליזבת הראשונה. כפתרון נקודתי למחאה זו הוטבע רק סמל הכתר על גבי תיבות הדואר בסקוטלנד.
תביעה משפטית הוגשה בראשית כהונתה כנגד המדינה בדרישה שלא לכנותה "אליזבת השנייה" בסקוטלנד, בטענה שכפייה זו פוגעת בהסכמי האיחוד של המדינות, אך זו נדחתה.
בפתיחת הפרלמנט הסקוטי בשנת 1999 התייחס היושב ראש התורן, דייוויד סטיל, לנוכחותה באומרו: "לא רק מלכת הממלכה המאוחדת היישובה בינינו, אלא מלכת הסקוטים במובן ההיסטורי והחוקתי...".
בעתיד ימוספרו מלכי הממלכה המאוחדת על פי המספר הסידורי הגבוה ביותר מבין מלכי סקוטלנד או אנגליה בעלי אותו שם.
העלייה השנייה
העלייה השנייה היא גל ההגירה היהודי שהגיע לארץ ישראל בשלטון האימפריה העות'מאנית משנת תרס"ד (1904) עד קיץ 1914, תשעה באב תרע"ד, ונקטעה על ידי מלחמת העולם הראשונה. בשנות העלייה השנייה השתקעו בארץ ישראל כ־35,000 עולים, רובם מתימן וממזרח אירופה (בעיקר מתחום המושב ומגליציה). בסיומה, בקיץ שנת תרע"ד (1914), נאמדה האוכלוסייה היהודית בארץ בכ־85,000 נפש. מבין עולי העלייה השנייה היו שגיבשו "במהלך התקופה מסגרות רעיוניות וארגוניות חדשות. הללו טבעו חותם עמוק על תולדות היישוב, שסימניו ניכרים אף במדינת ישראל".
גורמי העלייה
הגורם העיקרי שהביא לבחירה לעלות לארץ ישראל היה הקשר המסורתי־דתי וההיסטורי של היהודים לארץ ישראל במשך דורות רבים ועולם הרעיונות של הציונות. עם זאת, העלייה לארץ ישראל באותן שנים הייתה במידה רבה חלק מהגירת המונים, שכללה עשרות מיליוני בני אדם, מאז השליש האחרון של המאה ה-19. רובה ככולה של תנועת ההגירה הייתה בכיוון "מערב", ממזרח אירופה אל מערב אירופה, מאירופה אל ארצות "העולם החדש", ורוב המהגרים בקשו להגיע אל יבשת אמריקה ואוסטרליה. יהודים ממזרח אירופה היגרו בשיעורים גבוהים יחסית לחלקם באוכלוסייה הכללית. הגל שבו נכללת תקופת העלייה השנייה, מראשית המאה ה־20, היה הגדול בגלי ההגירה – יותר מ־1.3 מיליון יהודים היגרו אז לארצות הברית וכ־35 אלף מהם באו לארץ ישראל. הרוב המכריע של המהגרים היהודים, כמו אצל כלל המהגרים, היגר לארצות הברית. ארצות יעד אחרות היו אנגליה, ארגנטינה, צרפת, קנדה ודרום אפריקה. בין המניעים להגירה ההמונית, היהודית והלא יהודית כאחד, היה הגידול הדמוגרפי המהיר בארצות אירופה, והקשיים הכלכליים שנוצרו בעקבותיו. החברה היהודית בתחום המושב הרוסי, בגליציה וברומניה סבלה ממצוקה כלכלית קשה והייתה שרויה בעוני כבד.
בנוסף לגורמים אלו היו עוד שלושה מניעים: הראשון, קול קורא שפרסם יוסף ויתקין מהמושבה כפר תבור (מסחה), ובו קרא לצעירים לעלות לארץ ישראל, ולהקים בה "מסדרה", כלומר ארגון פועלים חלוצים בהנחיית התנועה הציונית שחבריו יגויסו אל צורכי היישוב היהודי החדש. ויתקין סבר כי רק בעזרת עלייה גדולה ועבודה עברית יטופלו הקשיים. הגורם השני, תוכנית אוגנדה ליישוב יהודים מאזורי מצוקה (כגון מזרח אירופה) באוגנדה, כחלופה לאפשרות הארץ-ישראלית שהִתְמַהְמֵהָה. תוכנית אוגנדה נדונה בקונגרס הציוני השישי בשנת 1903, ועוררה התנגדות רבה בתנועה הציונית, שבראשה עמדו אנשי מפלגת "פועלי ציון". לימים הסבירו עולים את הגעתם בשנות התקופה לארץ ישראל כמענה לאתגר שהציבה התוכנית שזכתה לתומכים גם בקרב איכרי המושבות העבריות בארץ ישראל. הגורם השלישי היה פטירתו של הרצל בשנת 1904 אשר גרם עצב רב בקרב שוחרי התנועה הציונית, ואף בציבוריות היהודית בכללה. לאחר מותו של הרצל בחרו יהודים רבים לעלות ארצה כדי להמשיך את דרכו וחזונו.
ההרכב החברתי
מבחינת ההרכב החברתי, הייתה הגירה זו במידה רבה המשכה של העלייה הראשונה. הרוב המכריע של המהגרים הגיעו ממזרח אירופה, בעיקר מתחום המושב ומגליציה, ומיעוטם מארצות האסלאם. אוכלוסיית המהגרים מנתה בעיקר משפחות מסורתיות־דתיות שקיוו לשפר את מצבם הכלכלי והביטחוני, ולהמשיך באורח חייהם המסורתי הקודם. רוב הבאים לארץ לא היו מאורגנים. כרבע מהם היו ילדים עד גיל 15, וכשיעור הזה היו בני ה־50 ומעלה. כ־63% מקרב המהגרים היו גברים.
חלק מאנשי העלייה השנייה היו צעירים רווקים ורווקות בשנות העשרה והעשרים לחייהם, שמעשה עלייתם לארץ שולב בעקרונות וערכים ישנים וחדשים: מסורת יהודית, וציונות (חלוציות ולאומיות), ליברליזם וסוציאליזם ומתוך מרד נעורים ואמונה באפשרות יצירה של "עולם חדש". חלק מהעולים מרדו בהכרתם נגד החיים היהודיים בגולה ורצו ליצור בארץ "חברה חדשה" ו"אדם חדש". הם מרדו באנטישמיות הרבה שנתקלו בה בגולה וראו בציונות פתרון לנדידתם של היהודים ללא ארץ במשך דורות.
החיים בארץ ישראל
בשנת 1904, בה החלה העלייה השנייה היה עדיין שפל כלכלי בארץ ישראל. השפל נבע בעיקרו ממשבר בענף הכרמים והתעשיות הנלוות שהתרחש בתחילת המאה ה-20. ענף הכרמים היה מקור תעסוקה לעולי העלייה השנייה ועקב המשבר בענף, האיכרים הפסיקו לעבד חלקות כרמים רבות והפסיקו להעסיק פועלים רבים.
רוב המהגרים בשנות התקופה התיישבו בערים, בעיקר ביפו, ירושלים, טבריה וחברון, היכן שניתן היה למצוא עבודה ולפרנס משפחה. המהגרים התקשו למצוא עבודה אשר תכלכל אותם כראוי ובצורה יציבה. בשל החיים הקשים, היה שיעור העוזבים גבוה: עד שנת 1912 עמד שיעור העוזבים על 70% עד 75%, ובשנותיה האחרונות ירד שיעור העוזבים ל-50% בקירוב.
התיישבות עירונית
בירושלים הורחבו השירותים לאוכלוסייה היהודית והוקמו שכונות יהודיות חדשות. יהודים השתלבו בכלכלה והצורך בכספי החלוקה התמעט. חיפה התפתחה אף היא בעלייה השנייה, כשעולים בעלי הון השקיעו בפיתוח תשתיתה הכלכלית. העיר הגיעה ל-2,000 תושבים יהודים, והונחה בה אבן הפינה לטכניון.
מספר תושבי ירושלים גדל בתקופת העלייה השנייה בעיקר ביהודי המזרח והמגרב, ועלה מ-28,000 תושבים ל-34,000 תושבים (נתוני הלמ"ס). כרבע מהגידול היה בהתעוררות עליית המגרב ובדחף של אנשי כי"ח, נטר וכרמיה, שהקימו מוסדות יהודיים. יתר הגידול היה בעיקרו מיוצאי עיראק וכן פרסים, תימנים, גורג'ים, בוכרים, חלבים ועוד.
התיישבות כפרית
הפועלים אנשי העלייה השנייה עבדו והתיישבו ברחבי הארץ, בערים ובמושבות וגם ייסדו מספר יישובים חקלאיים. פער חברתי ותרבותי נוצר בינם לבין איכרי המושבות. האיכרים הוותיקים העדיפו להעסיק פועלים ערבים בשכר נמוך ודחו את הצעירים החדשים שלא הורגלו לעבודת כפיים. כמו כן, רוב האיכרים נרתעו מן האידאולוגיה הסוציאליסטית והציונית המעשית, ומרעיונות כיבוש העבודה או עבודה עברית.
צורת ההתיישבות החקלאית החדשה של הפועלים הייתה ה"קבוצה", שעד ייסודה עברה מספר שלבים:
חוות לאומיות
החוות הלאומיות הוקמו על אדמות קק"ל. לאחר תקופת זמן הן הפכו ליישובי משקים חקלאיים והפועלים הוכשרו לעבודה חקלאית בהדרכת אגרונומים.
חוות כנרת, שהוקמה בשנת 1908. בה החלו הניסיונות להקמת צורת ההתיישבות של הקבוצה והמושב, וכן מספר מוסדות חשובים של פועלי הארץ, כמו "חוות העלמות", "סולל בונה" ו"המשביר".
עולם הרעיונות
חלק מהעולים היו בעלי אידאולוגיה פועלית לאומית-סוציאליסטית, אשר גוונים רבים לה. עולם הרעיונות הפועלי החדש כלל את הערכים: "עזרה הדדית, כיבוש העבודה, כיבוש השמירה וכיבוש הקרקע".
ב"כיבוש העבודה"; דגלו חברי שתי מפלגות הפועלים הגדולות. כיבוש העבודה, הוא כיבוש האדם על ידי עצמו לפרנסה מיגיע כפיו, וכן התמחות ועבודה בענפי התעסוקה השונים במשק הארצישראלי, כחלק מחזון יישוב ובניית הארץ. ניתן לחלק את המשנה האידיאולגיות הזו לשלושה פנים. עבור היחיד פירוש הדבר גאולה מן הגלות (גלות = הרגשה של אי שייכות). ניתן להשיג שלמות נפשית רק על ידי עבודת אדמה ולא חיים עירוניים. עבודה שיש בה יצירה, היא המעש שמתגאים בו המביא אושר לעמלים. א"ד גורדון טען במשנתו להבדל מהותי בין קהילות אורגניות (כגון עם, משפחה) לבין חברות מכניות (כגון עיר, מדינה).
עבור כלל היהודים, "כיבוש העבודה" פירושו שלמות נפשית אשר נובעת משייכות (טבעית) לעם ובכך יציאה נגד המתבוללים והוויית הגולה. בשינוי הערכים הלאומיים יש שני מרכיבים – האינדיבידואל העובד הוא חלק מן הקולקטיב (העובד) ומשיג שלמות נפשית – "עם אדם" (כנגד הטענה האנטישמית). בניגוד ליהודים בגולה שאינם עובדי אדמה (וגם הקרקעות אינן שלהם) – תהליך פרודוקטיביזציה לאומי. גורדון טען כי הארץ נקנית ביזע ועבודה ולא בכסף ובדם. עם יוצר יצירות טבעיות בארץ הטבעית. ארץ ישראל נבחרה בשל העבר הרחוק של הארץ בעת העתיקה כאשר נוצר התנ"ך. עם זאת היה ברור שתיווצר תחרות בין הערבים ליהודים על אפשרויות התעסוקה ועל הזכויות המדיניות בארץ. לסיכום, כיבוש העבודה מתבטא בשטח ב"כיבוש" כל מתיישב לעבודה – ויתור על הנוחיות והמנטליות העירונית וכן הכנה פיזית וברמה הארצית בכיבוש המקצועות מידי הערבים.
מפלגות הפועלים
שתי מפלגות פועלים הוקמו בראשית המאה ה-20 וחבריהן היו חדורי אידאולוגיה סוציאליסטית-לאומית.
מפלגת הפועל הצעיר נוסד ב-1905, כ"הסתדרות הפועלים הצעירים" ולא כמפלגה. בראשיתה מנתה כ-200 חברים. אחד ממנהיגיה ללא תפקיד רשמי היה אהרן דוד גורדון. היא החזיקה בתפיסה סוציאליסטית מעשית, לא דוגמטית ולא מרקסיסטית ואף תמכה בשימוש בקפיטליזם (הון עצמי) לשם הקמת מדינה. אי לכך טענה כי העלייה וולנטרית – נובעת מהקשר בין עם ישראל לארץ ישראל. המפלגה פעלה לחינוך ותרבות עבריים.
ראשיתה של מפלגת "פועלי ציון" בשנים 1898–1899 באגודות ציוניות סוציאליסטיות במזרח אירופה. "פועלי ציון" בארץ ישראל הוקמה ב-1906 כזרם ארצישראלי של המפלגה. המפלגה דגלה בסוציאליזם מרקסיסטי והחזיקה בתפיסה של מלחמת מעמדות. בהתאם לרעיונות מנהיג המפלגה בר בורכוב הכיל מצע המפלגה את התובנה כי העלייה לארץ של יהודים תהא "סטיכית", כלומר מתוך אילוץ, בגלל הנסיבות – המצב של הפועלים היהודים בגולה. פעלה לחינוך ותרבות ביידיש. חלק מההנהגה של המפלגה עזבה את הארץ כעבור מספר שנים, ואת מקומם תפסו אישים כגון דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי. אישים אלה מיתנו את האידאולוגיה המרקסיסטית של המפלגה וחיזקו את המרכיבים הלאומיים. בכך התקרבו לאידאולוגיה של מפלגת הפועל הצעיר.
למרות ההבדלים לא חסרו עקרונות משותפים לשתי המפלגות: שאיפה למימוש יעדי הציונות, להגדלת העלייה, לעצמאות מדינית, הטבת מצבם של הפועלים ודגש על העבודה והקמת חברה עברית שוויונית בארץ ישראל. שתי המפלגות השתייכו לפלג "הציונות המעשית" והשתתפו בקונגרס הציוני.
התנגשות בין האיכרים לפועלים
בין האיכרים שהתיישבו בארץ בימי העלייה הראשונה לבין הפועלים החדשים פרצו סכסוכים מפני שהאיכרים העדיפו לשמור על פועליהם הערבים מאשר להעסיק את העולים היהודים.
האיכרים העלו מספר טענות, רובן מתפיסה מעשית:
הפועלים, שהדביקו לאיכרים את הכינוי "בועזים", העלו לעומת זאת טענות שנבעו יותר מאידאולוגיה:
הקמת כוח מגן עברי
בתקופת העלייה השנייה החלו לצוץ בעיות ביטחוניות ביישוב היהודי עקב התגברות ההתקפות הערביות ועליית הלאומיות הערבית. בעטיין של הפרעות ברוסיה נגד יהודים (שכונו בשם "פרעות קישינב") התארגנו קבוצות יהודים להגנה עצמית. כיוון שפעילים בולטים בהגנה שם היו בין העולים בתקופה זו, ביקשו להעתיק פעילות זו במושבם החדש, בארץ ישראל. בעיניהם, אך טבעי הוא שהשמירה על היישובים העבריים בארץ-ישראל תהיה בידיים יהודיות. מספר מטרות עמדו לנגד עיניהם:
מספר שלבים התרחשו בארגון השמירה היהודית בארץ ישראל: חשיבותו של ארגון "השומר" הייתה במספר תחומים. הוא היווה בעצם הגרעין ליצירת הכוח הביטחוני של היישוב. הוא עורר הרתעה והערכה אצל הצד הערבי. הוא הגביר את המודעות לערכים בתחום הצבאי – "טוהר הנשק". חינוכית ואידאולוגית הוא מימש את האידיאלים של שותפות ושוויון, והשפעתו על הנוער בגולה הייתה רבה מאוד, כך למשל, נקראה תנועת הנוער "השומר הצעיר" על שמו. מבחינה כלכלית השומר תרם להתיישבות החקלאית. עם זאת נטען כלפי ארגון "השומר" – שהוא מתנהל כמסדר סגור, ובנוסף, נמתחה ביקורת על התנהלות אלימה ושלא לצורך של חברי "השומר" בכמה מקרים.
ארגון "השומר" היה תקדים להקמת ארגון "ההגנה".
היישוב האשכנזי החרדי
רובו של הציבור האדוק (ובעיקר אנשי היישוב הישן האשכנזי) התייחס בשלילה מוחלטת כלפי החלוצים אנשי העלייה השנייה, שנתפסו בעיניו כמאיימים על אורח החיים המסורתי. דבר זה גרם אף להתרחקותו של המחנה החרדי מהתנועה הציונית.
יוצא דופן ביחסו היה, בין היתר, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, רבה הראשי של יפו והמושבות, שהיה בעצמו איש העלייה השנייה (עלה ב-1904). יחסו של הרב קוק כלפי חלוצי העלייה השנייה היה דיאלקטי: מצד אחד לא הכחיש הרב קוק, כי חלק ממעשיהם החיצוניים אינם על פי ההלכה. מצד שני, לדעתו, בדור החלוצים שבו נפגש בארץ גנוזות יכולות נפשיות גבוהות. לשיטתו, דווקא משום כך, הם אינם מוצאים את סיפוקם, במסורת ובמנהג המקובל. את תמצית הגותו ביחס לצעירי העלייה השנייה, כתב הרב קוק במאמרו הנודע "מאמר הדור", המשמש, מאז, כרעיון בסיסי ועמוד תווך, בתנועות המשתייכות לזרם הציונות הדתית. כמו כן הוא יזם את מסע הרבנים למושבות ביהודה ובגליל, כדי להפגש עם אנשי העלייה השנייה ביישוביהם החדשים.
היישוב הספרדי
היחס של היישוב הספרדי שהיווה את מרבית יהודי הארץ לציונות היה יותר מכיל ויותר אמביוולנטי מזו של היישוב האשכנזי האדוק, וניתן לתאר אותו כאהדה מסויגת. רבים מהאליטה הספרדית של יושבי הארץ היו צאצאים של מגורשי ספרד שנקלטו על ידי הסולטן ביאזיט השני. הדבר גרם לרבים מהם לחוש אמפתיה רבה כלפי הסבל הרב של יהודי מזרח אירופה, והוביל רבים מהם לקרוא לקליטתם בארץ ישראל העות'מאנית כפי שקלט ביאזיט את אבותיהם. היו שגם חשו רגשות גאווה ביחס לתרומה הרבה של מגורשי ספרד לשגשוג האימפריה, וסברו שקליטה המונית של יהודים מרחבי העולם בארץ תוביל לשגשוג כלכלי רחב עבור כלל תושביה. לצד זאת רבים לא פחות הביעו הסתייגות מהאופי המדיני של הציונות, לרבות מאותם הציונים שקראו להקמה מדינה עצמאית, וחששו שהדבר יצייר את כלל יהודי האימפריה כ"לא נאמנים", ולפיכך דרשו מהארגונים הציוניים לחדול מכל סממן לאומי שסותר את הנאמנות לאימפריה.
בימי המנדט הבריטי ובעיקר לאחר מאורעות תרפ"ט בהם הותקפו רבים מהיישוב הספרדי בידי פורעים ערבים, הפך היישוב הספרדי למזוהה יותר ויותר עם הציונות, ובאופן כללי הפך היישוב היהודי למלוכד יותר.
היסטוריוגרפיה
במשך שנים רבות זוהתה העלייה השנייה עם החלוצים ועם ארגוני הפועלים ומנהיגיהם. פרופ' גור אלרואי טען שקבוצה זו הייתה מיעוט כמותי בקרב שאר המהגרים בתקופת העלייה השנייה. ואילו החוקר בעז נוימן טען כי אין להבין את שנות התקופה לפי מספרם, אלא לפי תודעתם העצמית והשפעתה הרבה על היישוב היהודי בשנות התקופה ולאחריה.
זימוגן
זימוגן (zymogen) הוא אנזים בצורתו הבלתי פעילה. בעבר נקרא גם פרואנזים.
כדי לזרז תהליכים ביולוגיים, משתמשים אורגניזמים באנזימים, אותם הם מפרישים מרקמות שונות. פעולות אלה, כשאינן במקומן, עלולות לפגוע ולהזיק. לכן, כדי למנוע פעילות בלתי רצויה של האנזימים נגד הרקמה ממנה הופרשו, (כמו למשל פעילות של אנזימי עיכול, העלולים לעכל את הרקמה ממנה באו), מופרשים אנזימים אלה בצורתם הבלתי פעילה. צורה בלתי פעילה זו הופכת לאנזים הפעיל רק לאחר הפרשתה.
ברמה המולקולרית, כרוכה בדרך כלל הפיכתו של זימוגן לאנזים פעיל בהוספת מספר חומצות אמינו לזימוגן, או, לעיתים קרובות יותר, קטיעה של חומצות אמינו ממנו. פעולה זו מוסיפה או גורעת אינטראקציות בין כלל חומצות האמינו המרכיבות את הזימוגן, ובכך משנה את המבנה המרחבי שלו, המשפיע ישירות על יכולתו לזרז תגובות כימיות. לעיתים מזורזת הפעלת הזימוגן על ידי אנזימים אחרים. לעיתים מתרחשת קטיעה של חומצות אמינו רק ברמות pH מסוימות, אשר משנות את המטען החשמלי של חומצות האמינו בזימוגן וגורמות לחלק מהן להתנתק.
לעיתים קרובות נקראים הזימוגנים על שם האנזימים המקבילים, בתוספת "-נוגן". דוגמאות לזימוגנים:
שתן
שתן (או מי רגליים; בסלנג: פיפי) הוא פסולת נוזלית המופרשת על ידי הכליות מגופם של בעלי חיים. השתן נוצר בנפרונים אשר בכליות ונצבר בשלפוחית השתן עד לסילוקו במועד נוח. פעולה זו נקראת השתנה, שפירושה הפרשת השתן מהגוף דרך השופכה. עם השתן מופרשים חומרים זרים מהגוף וחומרים שאינם זרים לגוף, אך שהפרשתם בכמויות ניתנות לוויסות משמרת את ההומיאוסטזיס של נוזלי הגוף. במינים רבים משמש השתן המופרש גם לתקשורת באמצעות חוש הריח.
שתן מורכב מתמיסה מימית של פסולת מטבולית ומרכיבים נוספים. הנוזל מסונן מהדם ועובר תהליכי ספיגה בחזרה והפרשה עד הרכבו הסופי. שתן מכיל כמויות גדולות של שִתְנָן (אוראה), חומצת שתן, קריאטינין ונתרן כלורי ועוד כמויות קטנות של חומרים רבים. הוא מהווה מקור חנקן מצוין עבור צמחים.
שתן הוא האמצעי העיקרי להפרשת כימיקלים ותרופות מהגוף. ניתן לזהות ולנתח כימיקלים אלה בבדיקת שתן וכך לקבוע אבחנה של הרעלה או נטילה של חומרים כימיים אסורים.
השתן סטרילי בצאתו מהגוף (של אדם או בעל חיים בריאים). בשלפוחית נמצאת תמיד שארית שתן קטנה שהוא שתן "עומד" בתוך קיפולים של שלפוחית השתן. בתוך שארית שתן זו יכולים להתפתח חיידקים, אשר לרוב אינם מזיקים לאורגניזם כולו. התופעה נקראת "בקטראוריה" (BACTERURIA). השופכן פתוח כלפי העולם החיצון, ועל כן חודרים דרכו מיקרואורגניזם שונים כמו חיידקים ופטריות, וחלק ממיקרואורגניזמים אלו נשטף החוצה עם השתן. השתן כמעט חסר ריח כשהוא יוצא מהגוף. עם זאת, לאחר צאתו, מתפרקת מולקולת האוראה לשתי מולקולות של אמוניה (אשר מסיסה בנוזל ה-pH הנמוך), חיידקים שמזהמים את השתן הופכים כימיקלים בתוכו לבעלי ריח, והם הגורמים לריח האופייני לשתן עומד.
מחלות מסוימות משנות את כמות השתן, אחידותו וצבעו. לדוגמה, סוכר בשתן עשוי להיות סימן לסוכרת או לכשל כלייתי. שתן צהוב ומרוכז מעיד על חוסר מים בגוף (להבדיל משתן עכור שבדרך כלל מאפיין זיהום של מערכת השתן). שתן של חולי פורפיריה מגוונת עשוי אף להיות אדום כהה. עם זאת, שתן אדום עלול להיגרם כתוצאה מאכילת סלק.
פלגת הארמייה ווירש (האימפריה הגרמנית)
פלגת הארמייה ווירש הייתה פלגת ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית.
היסטוריה
ב-14 באוקטובר 1914 הוקמה פלגת הארמייה ווירש בשלזיה על בסיס קורפוס הלאנדווהר, בפיקודו של גנרל רמוס פון ווירש. פלגת הארמייה פעלה מה-14 בנובמבר 1914 עד ה-4 באוגוסט 1915 תחת פיקוד הצבא האוסטרו-הונגרי, תוך שהיא משתתפת במתקפת גורליצה-טרנוב. פלגת הארמייה השתתפה בקיץ 1916 בבלימת מתקפת ברוסילוב, וב-29 באוגוסט הוכפפה לקבוצת הארמיות ווירש.
ב-15 בדצמבר 1917 פורקה פלגת הארמייה.
ינואר 1915
בינואר 1915, כללה פלגת הארמייה את היחידות הבאות:
יוני 1916
במתקפת ברוסילוב, כללה פלגת הארמייה את היחידות הבאות:
ברידג'ט מוינאהן
ברידג'ט מוינאהן (באנגלית: Bridget Moynahan; נולדה ב-28 באפריל 1971) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית. כיכבה בסרטי הקולנוע "אני רובוט", "שר המלחמה" ו"ג'ון וויק 1" ומשחקת בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "שוטרים בדם".
ביוגרפיה
ב-1999 הופיעה במספר פרקים של סדרת הטלוויזיה "סקס והעיר הגדולה" כנטשה, רעייתו של "מר ביג". בשנת 2000 שיחקה בתפקיד ברמנית ורקדנית, בסרט הקולנוע "חופשיות על הבר" שזכה להצלחה קופתית רבה. ושיחקה בתפקיד קטן בקומדיה "שפוט שלה" בכיכובה של אמנדה פיט. ב-2002 שיחקה בסרט "כל הפחדים כולם" בתפקיד מושא חיזוריו של ג'ק ראיין. ב-2003 כיכבה בסרט "השתול" לצדם קולין פארל ואל פצ'ינו. ב-2004 שיחקה בתפקיד הראשי לצדו של ויל סמית' בסרט "אני, רובוט" וב-2005 בתפקיד הנשי הראשי לצדו של ניקולס קייג' בסרט "שר המלחמה". ב-2006 שיחקה בסרט "בלתי ידוע" לצד גרג קיניר, בסרט "אחי, אני והיא", ושיחקה בסדרת הטלוויזיה "שש מעלות" ששודרה ברשת ABC. הסדרה לא זכתה להצלחה וירדה בטרם השלימה עונה מלאה.
משנת 2010 מככבת בסדרת הטלוויזיה "שוטרים בדם" המשודרת ברשת CBS. בסדרה היא מגלמת את דמותה של התובעת ארין, בת למשפחת שוטרים אירית-אמריקאית.
מוינאהן שיחקה בסדרת הסרטים "ג'ון וויק" כאשתו של גיבור הסרט, ג'ון.
בשנת 2021 התארחה בדמותה של נטשה בסדרה "פשוט ככה"; הפקה מחודשת של HBO Max לסדרת הטלוויזיה "סקס והעיר הגדולה" (שם שיחקה גם מוינהאן).
אויגן פון שוברט
אויגן פון שוברט (בגרמנית: Eugen von Schobert; 6 בספטמבר 1879 – 12 בספטמבר 1941) היה גנרל בוורמאכט, שפיקד על הארמייה ה-11 במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
פון שוברט נולד ב-13 במרץ 1883 בווירצבורג, שהשתייכה לממלכת בוואריה. אביו היה קרל שוברט, מיור בצבא הבווארי, ואמו הייתה אנה לבית מיכלי. פון שוברט הצטרף לצבא הקיסרות הגרמנית ב-1902. במלחמת העולם הראשונה לחם בחזית המערבית, ובסיום המלחמה היה מפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים הבווארי ה-1. על לחימתו הוא עוטר בצלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, ובצלב האבירים של המסדר הצבאי של מקס יוזף.
לאחר המלחמה המשיך בשירות קבע ברייכסווהר ומ-1933, בוורמאכט. ב-1934 הועלה לדרגת גנרל מיור, באוקטובר 1935 מונה למפקד הדיוויזיה ה-17, ובמרץ 1936 מונה למפקד הדיוויזיה ה-33, בינואר 1937 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, בפברואר 1938 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, ובמרץ 1938 מונה למפקד הקורפוס ה-7.
מלחמת העולם השנייה ואחריתו
ב-5 באוקטובר 1940 מונה פון שוברט למפקד הארמייה ה-11, ופיקד עליה במהלך מבצע ברברוסה ובכלל זה השתתף עימה בקרב אומן כחלק מקבוצת ארמיות דרום.
דווייט אייזנהאואר
דוַוייט דייוויד אַייזֶנהַאוּאֶר (באנגלית: Dwight David Eisenhower; 14 באוקטובר 1890 – 28 במרץ 1969), הידוע גם בכינוי אייק, היה פוליטיקאי וגנרל צבא אמריקאי שכיהן כנשיאה ה-34 של ארצות הברית בשנים 1953–1961. הוא שימש כקצין בדרגת גנרל הצבא הבכירה במהלך מלחמת העולם השנייה ושירת כמפקד העליון של כוחות בעלות הברית באירופה. היה אחראי על תכנונם והוצאתם לפועל של מבצע לפיד ושל הפלישה לצרפת ולגרמניה בשנים 45–1944 בחזית המערבית.
אייזנהאואר נולד בטקסס וגדל בקנזס במשפחה גדולה בעלת רקע דתי. אמו נולדה כלותרנית. אייזנהאואר לא השתייך לכנסייה מאורגנת עד 1952. הוא טען שהסיבה לכך הייתה השינויים התכופים במקום מגוריו עקב הקריירה הצבאית שלו. ב-1915 הוא סיים את לימודיו בווסט פוינט ונישא למיימי דאוד, ממנה נולדו לו שני בנים. במהלך מלחמת העולם הראשונה נדחתה בקשתו לשרת באירופה, ותחת זאת הוא פיקד על יחידה לאימון צוותי שריון. לאחר המלחמה, שירת תחת כמה גנרלים וקודם ב-1941 לדרגת בריגדיר גנרל. לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, פיקד אייזנהאואר על הפלישות המוצלחות לצפון אפריקה ולסיציליה לפני שפיקד על הפלישות לצרפת ולגרמניה. לאחר המלחמה שירת כראש מטה צבא ארצות הברית ולאחר מכן גם כנשיא אוניברסיטת קולומביה. בשנת 1951 מונה למפקד העליון הראשון של נאט"ו.
אייזנהאואר נכנס אל המירוץ הנשיאותי של 1952 כחבר המפלגה הרפובליקנית בניסיון לחסום את האגף השמרני בהנהגת רוברט טאפט. הוא נבחר פעמיים בשני ניצחונות סוחפים, והיה לנשיא הרפובליקני שהצליח להביס את הדמוקרטים לאחר 20 שנים של שלטון הדמוקרטים מאז 1932. מטרותיו המרכזיות בתפקידו היו לבלום את התפשטות ברית המועצות והקומוניזם ולהקטין את הגירעון הממשלתי. ב-1953 איים בשימוש בנשק גרעיני במטרה לאלץ את סין להגיע להסכמה בנוגע להסכם השבויים במלחמת קוריאה. לבסוף הסתיים העימות בשביתת נשק. מדיניותו כללה הרתעה גרעינית שהעדיפה מימון נשק גרעיני זול והקטנת המימון ליחידות צבאיות יקרות. הוא המשיך במדיניותו של הנשיא טרומן בכל הנוגע להכרה בטאיוואן כחלק מסין הלגיטימית, והצליח לזכות לתמיכה בקונגרס בדבר הגנה ביטחונית על האזור. הוא סיפק סיוע רב לצרפתים במלחמה מול הקומוניסטים הווייטנאמים במלחמת הודו-סין הראשונה. לאחר שצרפת נטשה את האזור, הוא תמך כספית במדינת דרום וייטנאם החדשה. הוא תמך בהפיכות צבאיות מקומיות מול ממשלות עוינות באיראן ובגואטמלה. במהלך מלחמת סיני ב-1956, לחץ אייזנהאואר על הכוחות הצרפתיים, הבריטיים והישראלים לסגת מסיני. בנוסף גינה את ברית המועצות, על כך שפלשה להונגריה במטרה לעצור את המרד ההונגרי, אולם בפועל הוא לא פעל בנושא. לאחר שברית המועצות שיגרה את ספוטניק 1 ב-1957, חתם אייזנהאואר על חוק האווירונאוטיקה והחלל הלאומי שהביא לייסוד נאס"א, ובסופו למרוץ לחלל. לקראת סוף כהונתו נכשל ניסיונו לארגן ועידה עם הסובייטים כשמטוס ריגול הופל מעל רוסיה.
בנושאי פנים היה אייזנהאואר שמרן מתון שהמשיך במדיניות הניו דיל והרחיב את הביטוח הלאומי. הוא התנגד בחשאי לפעולותיו של הסנאטור ג'וזף מקארתי ותרם לסיום המקארתיזם כשעצר את חקירותיו. אייזנהאואר חתם על חוק זכויות האזרח של 1957 ושלח חיילים לאכוף את פקודת בית המשפט לביטול ההפרדה הגזעית במהלך משבר ליטל רוק. תוכניתו הגדולה ביותר הייתה מערכת הכבישים הבין-מדינתיים. הוא קידם את החינוך למדע בעזרת חוק ההגנה על החינוך הלאומי. במהלך שתי כהונותיו הייתה צמיחה כלכלית גבוהה, פרט למיתון קצר ב-1958. בנאום סיום כהונתו, הביע אייזנהאואר את דאגתו בנושא ההשקעה הצבאית הרחבה, בעיקר במימון גירעוני וחוזים ממשלתיים עם תעשיות צבאיות פרטיות. אייזנהאואר היה נערץ גם בתפקידו וגם לאחר מכן. מאז סוף המאה העשרים, נחשב אייזנהאואר לאחד מגדולי הנשיאים בארצות הברית.
ראשית חייו ולימודיו
משפחת אייזנהאואר (משמעות השם בגרמנית: חוצב/כורה ברזל) היגרה מקרלסברון שבגרמניה לצפון אמריקה. הם התיישבו בעיר יורק שבפנסילבניה בשנת 1741 ובשנות ה-80 של המאה ה-19 עברו לקנזס. המשפחה שינתה את שמה מ-"Eisenhauer" הגרמני לשם בעל כתיב אנגלי יותר - "Eisenhower". אבותיו הגרמנים של דווייט אייזנהאואר שהתיישבו בפנסילבניה היו ברובם חקלאים, ביניהם האנס ניקולאוס הייזנאואר מקרלסברון, שהיגרו לעיר לנקסטר שבפנסילבניה בשנת 1741.
נכד נכדו של האנס אייזנהאואר היה דייוויד ג'ייקוב אייזנהאואר (David Jacob Eisenhower; חי בין השנים 1863-1942) - אביו של דווייט אייזנהאואר. דייוויד למד בקולג' והוסמך למהנדס, זאת למרות הפצרותיו של אביו להישאר בחווה המשפחתית. אמו של דווייט אייזנהאואר, אידה אליזבת (סטובר) אייזנהאואר, נולדה בווירג'יניה למשפחה גרמנית לותרנית שהיגרה מקנזס לווירג'יניה. אידה נישאה לג'ייקוב ב-23 בספטמבר 1885 בעיר לקומפטון שבקנזס, בקמפוס של אוניברסיטת ליין בו למדו.
דייוויד ניהל חנות בעיר הופ שבקנזס, אך החנות כשלה והמשפחה התרוששה. האייזנהאוארים עברו לטקסס וחיו שם בין השנים 1889–1892, ולאחר מכן חזרו חזרה לקנזס; דייוויד עבד כמכונאי רכבת ולאחר מכן במחלבה. בשנת 1898 כבר הייתה המשפחה במצב כלכלי תקין, והתגוררה במגורים שהתאימו למשפחה מרובת הילדים.
דווייט אייזנהאואר נולד ב-14 באוקטובר 1890 בעיר דניסון שבטקסס, השלישי מבין שבעה בנים. אמו קראה לו במקור "דייוויד דווייט" (David Dwight) אך הפכה לאחר מכן את סדר השמות, כדי למנוע את הבלבול שהיה יכול להיווצר משני "דייוויד" שונים במשפחה. כל הבנים במשפחה נקראו "אייק" (Ike), למשל "אייק הגדול" (לאח הבכור אדגר), ו"אייק הקטן" (לדווייט); כינויים אלו באו כקיצור לשם המשפחה שלהם. עד למלחמת העולם השנייה רק דווייט נותר עם הכינוי "אייק".
בשנת 1892 עברה המשפחה לעיר אבילן שבקנזס. כילד היה מעורב בתאונה שבעקבותיה איבד אחיו הצעיר עין, חוויה שטען שלימדה אותו אחריות לאנשים שמשרתים מתחתיו. כנער, גילה דווייט עניין בחקר העולם הרחב, בציד, בדיג וגם בבישול. תחומי לימוד נוספים שהיו אהובים עליו בילדותו היו אריתמטיקה ואיות.
על אף שאמו התנגדה למלחמות, היה זה אוסף ספרי ההיסטוריה שלה שהצית לראשונה את התלהבותו להיסטוריה צבאית, התלהבות שנותרה עד לערוב ימיו. הוא התמיד בקריאת הספרים שבאוסף שלה ולא ידע שובעה מהנושא.
הוריו הקפידו על זמנים קבועים בארוחת הבוקר וארוחת הערב לקריאה משפחתית יומית של פרקי התנ"ך. מטלות הבית הוטלו בצורה שווה על כל הבנים והתנהגות לא ראויה נתקלה במשמעת התקיפה שהנהיג דייוויד. אמו, חברה לשעבר (יחד עם דייוויד) בקבוצת "River Brethren" המנוניטית, הצטרפה להתאחדות לומדי התנ"ך הבינלאומית (International Bible Students Association), שלאחר מכן נודעו בשם "עדי יהוה". בית משפחת אייזנהאואר שימש כמקום הכינוס המקומי ללימוד תנ"ך משנת 1896 ל-1915, אך דווייט עצמו מעולם לא הצטרף לארגון זה. החלטתו בהמשך ללכת לוסט פוינט הפתיעה את אמו, שחשבה שמלחמה היא "אכזרית למדי", אבל היא לא ערערה על החלטתו. בהתייחסות לעצמו, בשנת 1948 אמר אייזנהאואר שהוא "אחד מהאנשים הדתיים ביותר שהוא מכיר", אף על פי שבחר לא להצטרף לאף "פלג או ארגון". הוא הוטבל בכנסייה הפרסביטריאנית בשנת 1953.
אייזנהאואר למד בתיכון של אבילן וסיים את לימודיו בשנת 1909. כשהיה תלמיד השנה הראשונה נפצע אייזהאואר בברכו והתפתח אצלו זיהום שהתפשט עד למפשעתו; הרופא קבע כי הזיהום מהווה סכנה לחייו וכי יש לקטוע את הרגל, אך דווייט סירב. בדרך נס הוא התרפא אך נאלץ לחזור בשנית על שנת הלימודים הראשונה. הן דווייט והן אחיו הגדול אדגר רצו בלימודים אקדמיים אך לא היו להם האמצעים הכלכליים לכך. הם עשו הסכם ביניהם, לפיו הם ילמדו לסירוגין בקולג' בשעה שהשני יעבוד למימון שכר הלימוד.
אדגר נכנס ראשון ללימודים בקולג' ודווייט שמר בלילות על מחלבה מקומית. אדגר רצה להמשיך גם לשנה השנייה ודווייט הסכים לכך. חבר של דווייט שהצטרף לאקדמיה הימית של ארצות הברית שכנע אותו להצטרף גם הוא לאקדמיה הימית, מאחר שלא נדרש שכר לימוד. אייזנהאואר שקל אם ללכת לאנאפוליס או לוסט פוינט; על אף שעמד בבחינות הכניסה לאקדמיה, לא יכול היה אייזנאואר להתקבל כיוון שהיה מתחת להגבלת הגיל, וביוני 1911, הוא התקבל לוסט פוינט.
בוסט פוינט, אהב אייזנהאואר את העיסוק בספורט ובמסורת, אולם פחות התלהב מהיחס לחניכים החדשים, אם כי מילא אחר ההוראות. הוא הפר הוראות באופן קבוע וסיים את לימודיו עם נקודות משמעת מועטות. הוא הצטיין באנגלית, אולם בשאר התחומים היה ממוצע, אם כי נהנה מהנדסה, מדע ומתמטיקה.
אייזנהאואר טען שהתאכזב מכך שלא התקבל לנבחרת הבייסבול בוסט פוינט, אולם הוא כן התקבל לנבחרת הפוטבול. אייזנהאואר נפצע בברכו במהלך משחק, ולאחר שנפצע שוב ברכיבה על סוסים ובאגרוף, החליט לפנות לסייף ולהתעמלות אומנותית.
אלגוריה
אלגוריה היא יצירה שיש לה משמעות מעבר לתוכן הגלוי והמפורש שמצוי בה. אלגוריה היא השאלה, מטפורה מורחבת.
דווייט אייזנהאואר
ראשית חייו ולימודיו
אייזנהאואר היה גם מאמן נבחרת הפוטבול של וסט פוינט. הוא סיים את לימודיו ב-1915 כתלמיד בינוני. הוא למד במחזור עם גנרלים גדולים כעומר בראדלי, ג'יימס ואן פליט, סטפורד לירוי אירווין וג'ון לאונרד.
אלגוריה
היא נועדה להעביר מסר או מוסר השכל באמצעות סיפור, לרוב תוך שימוש באנלוגיה לחיים ולמציאות.
דווייט אייזנהאואר
חייו האישיים
אייזנהאואר פגש במיימי ג'נווה דאוד מהעיר בון שבאיווה, הצעירה ממנו ב-6 שנים, בזמן שהיה מוצב בטקסס. השניים התאהבו וגם החיבור בינו לבין משפחתה היה מיידי, וביום ולנטיין של 1916 הוא הציע לה נישואין. תאריך חתונתם נקבע לנובמבר של אותה שנה בעיר דנוור, אך הועבר ל-1 ביולי בגלל כניסתה העומדת ותלויה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה. במהלך 35 שנות נישואיהם עברו בני הזוג אייזנהאואר פעמים רבות ממקום למקום ברחבי העולם.
לאייזנהאוארים נולדו שני בנים. דאוד דווייט "אייקי" אייזנהאואר נולד ב-24 בספטמבר 1917 ומת בגיל 3 כתוצאה מקדחת השנית, ב-2 בינואר 1921. בנם השני, ג'ון שלדון דוד אייזנהאואר, נולד ב-2 באוגוסט 1922 בדנוור, קולורדו; בהמשך שירת ג'ון בצבא ארצות הברית, פרש בדרגת בריגדיר גנרל, הפך לסופר ומונה לשגריר ארצות הברית בבלגיה בין השנים 1969–1971. את הכשרתו בווסט פוינט סיים ג'ון ב-D-DAY, יום הפלישה לנורמנדי, 6 ביוני 1944. הוא נישא לברברה ג'ין תומפסון ב-10 ביוני 1947. נולדו להם ארבעה ילדים: דייוויד, ברברה אן, סוזן ומרי ג'יין. דייוויד, שעל שמו נקרא קמפ דייוויד, נישא לבתו של ריצ'רד ניקסון, ג'ולי, ב-1968.
אלגוריה
אלגוריה היא לרוב יצירה ספרותית, אך היא יכולה להיות מועברת גם באמצעות אמנות חזותית, כגון ציור, פיסול, צילום, קולנוע, תיאטרון, או סוג אחר של יצירה אמנותית.
דווייט אייזנהאואר
חייו האישיים
תחביב נוסף של אייזנהאואר היה ציור בצבעי שמן. כשהיה באוניברסיטת קולומביה הוא החל לראשונה לעסוק באומנות זו לאחר שראה את הצייר תומאס א. סטיבן מצייר דיוקן של מיימי אשתו. אייזנהאואר צייר למעלה מ-260 ציורי שמן ב-20 השנים האחרונות של חייו, רובם ציורי נוף אך גם ציורי דיוקן של אנשים שונים, בהם אשתו מיימי, גנרל מונטגומרי, ג'ורג' וושינגטון ואברהם לינקולן. אייזנהאואר היה שמרן גם בנושאי אומנות, וביקר ב-1962 את האומנות המודרנית.
אייזנהאואר היה מוכשר במשחקי קלפים, ואהב פוקר. הוא שיחק ברידג' במהלך הקריירה הצבאית שלו, ובתקופה שהוצב בפיליפינים שיחק עם הנשיא. במלחמת העולם השנייה תנאי לא רשמי לקבלה למטה של אייזנהאואר היה יכולת לשחק ברידג'. גם לקראת הפלישה לנורמנדי שיחק. בבית הלבן שיחק ברידג' בימי שבת.
אלגוריה
מאפייני האלגוריה
בסיפור האלגורי קיימים שני רבדים - הרובד הגלוי והרובד הסמוי. הרובד הגלוי הוא מפורש וחד משמעי, ואילו את הרובד הסמוי ניתן לפרש במספר אופנים. הרובד הסמוי הוא שמכיל את המסר של היצירה. ישנם מספר כלים שאופייניים לאלגוריות בספרות:
דווייט אייזנהאואר
מלחמת העולם הראשונה
לאחר שסיים את הכשרתו בוסט פוינט בשנת 1915 שירת לויטננט אייזנהאואר בחיל הרגלים, תחילה בתפקידי אספקה, עד לשנת 1918, והוצב בבסיסי צבא שונים בטקסס ובג'ורג'יה. בשנת 1916, בזמן שהיה מוצב בפורט סאם האוסטון, שימש אייזנהאואר כמאמן הפוטבול במכללת סנט לואיס (בשנות האלפיים, אוניברסיטת סנט מרי שבטקסס). בסוף שנת 1917, כשהיה אחראי על האימונים בפורט אוגלתורפ (Oglethorpe) שבג'ורג'יה ילדה מיימי אשתו את בנם הבכור.
אלגוריה
צורות של אלגוריות (בספרות)
יש מספר סוגים של טקסטים, בהם השימוש באלגוריות נפוץ במיוחד:
דווייט אייזנהאואר
מלחמת העולם הראשונה
כשארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה ביקש אייזנהאואר הצבה מיידית מעבר לים, אך בקשתו נדחתה והוא הוצב בפורט לבנוורת' (Leavenworth) שבקנזס. בפברואר 1918 הועבר אייזנהאואר לקמפ מיד (Camp Meade) שבמרילנד יחד עם בריגדת ההנדסה ה-65. מאוחר יותר קיבלה יחידתו פקודה להגיע לצרפת, אך לאכזבתו קיבל אייזנהאואר פקודות שונות - לאמן צוותי טנקים בקמפ קולט שבפנסילבניה במסגרת גיס הטנקים של הצבא הלאומי. היה זה תפקידו הפיקודי הראשון ובמהלכו הוא קיבל דרגת ייצוג זמנית של לויטננט קולונל בצבא הלאומי. על אף שאייק וצוותי הטנקים שלו לא השתתפו מעולם במערכה כלשהי, הוא הפגין כישרון ארגוני מצוין, כמו גם יכולת לאמוד במדויק את יכולתם של קציניו הצעירים ולשבצם בסגל בצורה אופטימלית.
אלגוריה
קישורים חיצוניים
האנציקלופדיה העברית.
דווייט אייזנהאואר
מלחמת העולם הראשונה
פעם נוספת קיווה אייזנהאואר להשתתף במלחמה כאשר קיבלה היחידה שתחת פיקודו פקודות להפליג לצרפת, אך גם תקוות אלו נגוזו כאשר נחתמה שביתת הנשק, שבוע בלבד לפני היציאה המתוכננת. אייזנהאואר פספס לחלוטין את החזית ועל כך היה ממורמר ומדוכא לתקופה מסוימת על אף שקיבל את מדליית השירות המצוין על שירותו במולדת. במלחמת העולם השנייה, קצינים יריבים שהשתתפו בקרבות של המלחמה הגדולה הראשונה (ובראשם הגנרל מונטגומרי) ניסו להשמיץ את אייזנהאואר על חוסר ניסיונו הקרבי, למרות ניסיונו בארגון החיילים.
בשירותם של גנרלים
עם סיום המלחמה, חזר אייזנהאואר לדרגתו הקודמת כקפטן ומספר ימים לאחר מכן קודם לדרגת מייג'ור, דרגה בה החזיק במשך 16 שנים. בשנת 1919 נשלח מייג'ור אייזנהאואר להשתתף בשיירת הרכבים הטרנסקונטיננטלית שיועדה לבדוק את כלי הרכב הצבאיים ולבחון את הצורך בשיפור הכבישים בארצות הברית; בעתיד, יטביע הנשיא אייזנהאואר את חותמו בנושא שיפור הכבישים המהירים בארצות הברית.
לאחר מכן שב אייזנהאואר לקמפ מיד שבמרילנד, שם פיקד על גדוד טנקים עד לשנת 1922. אייזנהאואר לימד את פקודיו את טבעה של המלחמה הבאה והתפקיד שעתיד הטנק למלא במלחמה זו. מומחיותו בלוחמת שריון התפתחה על ידי שיתוף פעולה הדוק עם ג'ורג' ס. פטון, סירנו א. ברט ומפקדי שריון בולטים אחרים; הרעיונות שלהם בדבר מתקפות שריון מהירות הרתיעו גנרלים רבים, שסברו כי גישה זו היא קיצונית מדי והעדיפו את התבנית הנהוגה לפיה הטנקים מהווים אך ורק כוחות עזר לרגלים. אייזנהאואר אף קיבל איומים במשפט צבאי במקרה שימשיך בפרסום תורות לחימה אלה, והוא חדל מכך.
משנת 1920 שירת אייזנהאואר תחת רצף חסר תקדים של גנרלים - פוקס קונר, ג'ון פרשינג, דאגלס מקארתור וג'ורג' מרשל. ראשית מונה אייזנהאואר לסגנו של הגנרל קונר באזור תעלת פנמה, ושם שירת עד לשנת 1924. בהדרכתו של קונר למד אייזנהאואר היסטוריה צבאית ותורות לחימה שונות (בהם גם "על המלחמה" של קרל פון קלאוזביץ); בעתיד ישבח אייזנהאואר את קונר ויציין את השפעתו הגדולה על מחשבתו הצבאית, באומרו בשנת 1962: "פוקס קונר היה האדם המוכשר ביותר שאי פעם הכרתי". קונר מצידו אמר על אייזנהאואר ש"[הוא] אחד מהקצינים המוכשרים, היעילים והנאמנים שהכרתי מעודי". בהמלצתו של קונר נכנס אייזנהאואר לבית הספר לפיקוד ולמטה של צבא ארצות הברית שבפורט לוונוורת', קנזס, וסיים במקום הראשון מבין 245 קצינים. לאחר מכן היה למפקד גדוד בפורט בנינג, ג'ורג'יה, עד לשנת 1927.
רוב סמכויותיו היו להתכונן למלחמה הבאה, מטרה שהייתה קשה בשנות השפל הגדול. לאחר מכן מונה אייזנהאואר לשלישו הראשי של הגנרל דאגלס מקארתור, ראש מטה צבא ארצות הברית. בשנת 1932 השתתף אייזנהאואר בפינוי המחנה של "צבא הבונוס", ותיקי מלחמת העולם הראשונה שמחו על הכוונה לפגוע בתשלום המענקים המגיעים להם על פי חוק משנת 1924, בוושינגטון די. סי.; על אף שהתנגד לפעולות שננקטו כנגד ותיקי הקרבות וכן ייעץ למקארתור שלא לקחת חלק פומבי בזה, בכל זאת בדו"ח הצבאי הרשמי שכתב לאחר מכן אישר אייזנהאואר את התנהלותו של מקארתור.
בשנת 1935 התלווה איזנהאואר למקארתור ונסע איתו לפיליפינים, שם הוא שירת בתפקיד עוזר היועץ הצבאי לממשלה הפיליפינית בפיתוח צבאם. בין אייזנהאואר ומקארתור נתגלעו חילוקי דעות עמוקים בנוגע לתפקידו של הצבא הפיליפיני ולערכיו, ומחלוקת זו הולידה סלידה הדדית בין השניים שנותרה עד לסוף ימיהם.
יש מההיסטוריונים הטוענים שההצבה הזו בפיליפינים והסכסוך עם מקארתור היוו הכנה בעלת ערך רב להתמודדות העתידית שלו עם אישים שונים במהלך מלחמת העולם השנייה, למשל וינסטון צ'רצ'יל, ג'ורג' פטון, ג'ורג' מרשל וגנרל מונטגומרי. אייזנהאואר עצמו אמר מאוחר יותר שאי ההסכמה שלו עם מקארתור נופחה וכי יחסים חיוביים שוררים ביניהם. בהיותו במנילה סבל אייזנהאואר ממחלה בקיבה שסיכנה את חייו, אך הוא נרפא ממנה לחלוטין. בשנת 1936 קודם אייזנהאואר לדרגת לויטננט קולונל. בנוסף הוא למד לטוס, אף כי מעולם לא הוכרז כטייס צבאי. הוא ביצע טיסת סולו מעל הפיליפינים בשנת 1937, ואת רישיונו כטייס השיג ב-1939. בנוסף, הציעו לו הפיליפינים להפוך לאחראי על המשטרה בעיר הבירה החדשה אולם הוא סירב.
אייזנהאואר חזר לארצות הברית בשנת 1939 וביצע מספר תפקידי מטה בוושינגטון די. סי, בקליפורניה ובטקסס. ביוני 1941 מונה לראש המטה של הגנרל וולטר קרוגר, מפקד הארמייה השלישית, בפורט סאם יוסטון שבסן אנטוניו, טקסס. ב-3 באוקטובר 1941, לאחר השתתפות מוצלחת בתימרוני לואיזיאנה, קודם אייזנהאואר לדרגת בריגדיר גנרל. על אף שנודע ביכולותיו הארגוניות, בערב מלחמת העולם השנייה היה אייזנהאואר ללא ניסיון בפיקוד קרבי על גדוד, והיה רחוק מלהישקל על ידי רבים כמפקד פוטנציאלי על מבצעים גדולים.
מלחמת העולם השנייה
לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור, צורף אייזנהאואר למטה הכללי בוושינגטון עד ליוני 1942, והיה אחראי לתכנון תוכניות המלחמה העיקריות כנגד האימפריה היפנית וגרמניה הנאצית.
מבצע לפיד ומבצע אוואלאנש
בנובמבר 1942 הצטרף אייזנהאואר למפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית של זירת צפון אפריקה (NATOUSA), והיה אחראי על מפקדת בעלות הברית (AFHQ), שהוקמה במטרה לשלוט על כלל הכוחות המשתתפים במבצע לפיד. התוכניות של מבצע לפיד, מבצע שנועד להשתלט על המושבות שהיו תחת שליטת צרפת של וישי בצפון אפריקה, תוכננו במנהרת האדמירליות התת-קרקעית שבצוק גיברלטר. אייזנהאואר היה הגנרל הראשון שאיננו בריטי שפיקד על גיברלטר זה 200 שנה.
עם סיום הקרבות ולאחר כיבוש מרוקו ואלג'יריה בידי כוחות הברית ב-11 בנובמבר, נשאלה השאלה מי יקבל את הפיקוד על הכוחות הצרפתיים בצפון אפריקה. דה גול שהה מבודד בלונדון, והמועמד עליו הטילו בעלות הברית את יהבן, אנרי ז'ירו, לא היה מקובל על אנשי וישי בצפון אפריקה ועל אנשי צבא צרפת החופשית שסירבו לקבל את מרותו. שיתוף הפעולה עם צרפת היה מרכזי, ולכן החליט אייזנהאואר להעניק את תמיכתו לז'אן פרנסואה דרלאן, מפקד הצי הצרפתי של וישי, ולמנותו לראש ההנהגה האזרחית של מושבות צרפת בצפון אפריקה, וזאת על אף עברו הפרו נאצי ולחימתו בבעלות הברית בתחילת המבצע. מנהיגי בעלות הברית היו "מזועזעים" לנוכח הסכם זה מנקודת מבט פוליטית, אף על פי שאף לא אחד מהם הציע את הדרכתו במהלך תכנון המבצע, וביקורת חריפה מאוד נמתחה על אייזנהאואר בגלל הצעד הזה. דארלן נרצח על ידי פרננד בונייר דה לה שאפל כשנה לאחר מכן, ולה שאפל עצמו נעצר והוצא להורג לאחר מכן על ידי חבריו של דארלן. אייזנהאואר לא ניסה למנוע את המעצר ואת ההוצאה להורג של לה שאפל, באומרו כי העניין הוא פלילי ולא צבאי. לאחר מכן מינה אייזנהאואר את הגנרל ז'ירו כנציב העליון.
מבצע לפיד היווה אימון רב ערך לכשרונותיו הפיקודיים הקרביים של אייזנהאואר; בשלב הראשוני בתנועתו של הגנרל-פלדמרשל רומל למעבר קסרין, גרם אייזנהאואר לבלבול מסוים בגלל התערבות בביצוע תוכניות הקרב על ידי כמה מפקודיו. כן היה הססני בנוגע להחלפתו של הלוטננט גנרל לויד פרדנדאל בלוטננט גנרל ג'ורג' פטון. אייזנהאואר למד את הלקח, ובמבצעים עתידיים נהג בפיקחות בסוגיות דומות. בפברואר 1943 הורחבה גזרת הפיקוד שלו, ונוספה לה זירת הים התיכון והארמייה השמינית של הצבא הבריטי בפיקודו של הגנרל ברנרד לו מונטגומרי. הארמייה השמינית של הצבא הבריטי התקדמה דרך המדבר המערבי ממזרח והייתה מוכנה להתחיל במערכה בתוניסיה; אייזנהאואר קיבל את הכוכב הרביעי שלו והפך למפקד הגזרה הים תיכונית.
לאחר כניעתן של מדינות הציר בצפון אפריקה, פיקח אייזנהאואר על הפלישה לסיציליה, שהייתה מוצלחת מאוד. באותו היום שבניטו מוסוליני הודח על ידי המועצה הפאשיסטית העליונה והוחלף במרשל פייטרו באדוליו, ב-3 בספטמבר 1943, החלה פלישת בעלות הברית לאיטליה. באדוליו החל במגעים עם בעלות הברית במטרה להגיע להסכם שלום, אך ניסה להשיג תנאים טובים תוך התמקחות על כניעתה של איטליה. הוא ביקש לשכנע את בעלות הברית להטיס כוח צבאי ניכר ולהנחיתו מצפון לרומא, על מנת למנוע את נפילתה בידי הגרמנים, וזאת בטרם יחתום על הסכם הכניעה, וכן דרש כי תינתן לו גישה לתוכניותיהן הצבאיות של בעלות הברית, וכל זאת בעוד שבאופן רשמי, מצויה איטליה במלחמה עם בעלות הברית ובברית צבאית עם גרמניה. בשעה שאייזנהאואר התווכח עם רוזוולט ועם צ'רצ'יל שדרשו שניהם כניעה ללא תנאים בתמורה לעזרה לאיטלקים, החלו הגרמנים בהעברת כוחות רבים לתוך איטליה והוסיפו 19 דיוויזיות. בתחילה היו כוחותיהם של הגרמנים גדולים פי שניים מכוחות בעלות הברית, אך למרות זאת הפלישה לאיטליה הייתה מוצלחת מאוד.
מפקד עליון ומבצע אוברלורד
בדצמבר 1943 החליט הנשיא רוזוולט למנות את אייזנהאואר, עדיין לא בדרגת גנרל הצבא, למפקד העליון של כוחות בעלות הברית באירופה. בינואר 1944 המשיך אייזנהאואר לפקד על ETOUSA, אגף המבצעים של הזירה האירופית של צבא ארצות הברית, ובחודש שלאחר מכן מונה באופן רשמי למפקד מפקד העליון של חיל המשלוח של בעלות הברית (SHAEF). הוא שימש בשני התפקידים עד לסיום המלחמה באירופה בשנת 1945. מאז הקמתה בפברואר 1944, הייתה SHAEF אמונה על הפיקוד המבצעי, ואילו ETOUSA הייתה אמונה על הפיקוד המנהלי. בתפקידים אלו היה אייזנהאואר אחראי על תכנונן והוצאתן לפועל של מבצע הפלישה לנורמנדי, שידוע בשם הקוד שלו "מבצע אוברלורד", של שחרור מערב אירופה ושל הפלישה לגרמניה.
אייזנהאואר, כמו גם קציניו וחייליו, הפיק לקחים רבי ערך ממבצעים קודמים, ואימץ את כל כישרונותיו ויכולותיו כדי להכין את המבצע המורכב כנגד הגרמנים - מתקפה תוך נחיתה מהים. המאבקים הראשונים שלו היו דווקא עם מנהיגים וקצינים של בעלות הברית, בנושאים החיוניים להצלחת המבצע. הוא התווכח עם רוזוולט בנוגע להסכמה עם דה גול ושימוש בכוחות התנגדות צרפתיים לצורך מבצעי חבלה כנגד הגרמנים לפני המבצע. האדמירל ארנסט קינג סירב להקצות עוד אסדות נחיתה למבצע. בנוסף התעקש אייזנהאואר שיקבל פיקוד מוחלט על כל כוחות האוויר הבריטיים, ואיים להתפטר אלמלא יסכים צ'רצ'יל. בנוסף תכנן להפציץ את צרפת לפני המבצע והתווכח עם צ'רצ'יל בנוגע לדאגתו של האחרון בנושאי קרבנות אזרחיים. דה גול טען שהקרבנות היו הכרחיים כדי לשבור את כוחות גרמניה. בנוסף הצליח לשמור על ג'ורג' פטון בפיקוד לאחר שזה סטר לחיילים שלו, ונזף בו קשות כשזה נאם נאום בנוגע למדיניות לאחר המלחמה.
הפלישה לנורמנדי החלה ב-6 ביוני 1944, והצליחה במחיר כבד. כעבור חודשיים, ב-15 באוגוסט, פלשו בעלות הברית לדרום צרפת. רבים חשבו שניצחון באירופה יושג עד סוף הקיץ, אולם הגרמנים לא נכנעו במשך כמעט שנה. עד סיום המלחמה באירופה, ב-8 במאי 1945, פיקד אייזנהאואר על כל כוחות בעלות הברית בחזית המערבית. הוא דאג לכל אובדן של חייל וביקר כל מחלקה אפשרית. במקרה בו הפלישה הייתה נכשלת, התכוון אייזנהאואר לקחת אשמה על עצמו.
שחרור צרפת והניצחון באירופה
לאחר ההתקדמות המהירה של בעלות הברית לאחר הפריצה מראש הגשר בנורמנדי והתמוטטות ההתנגדות של הצבא הנאצי בשטח צרפת באוגוסט-ספטמבר 1944, נוצר משבר לוגיסטי עצום ומשבר בהעברת האספקה לצבאות הברית, בייחוד של דלק. הלוטננט גנרל ג'ון ק"ה לי שהיה ממונה על שירותי האספקה של צבא ארצות הברית (SOS) ספג ביקורת רבה על התנהלות מושחתת, בין היתר על כך שמיד לאחר כיבוש פריז תפס לא פחות מ-167 בתי מלון ושיכן בהם את מטהו. קצינים בכירים רבים החשיבו אותו כאדם יהיר, מתמכר לתאוותיו וחסר משמעת, וכגורם עיקרי להאטת צבאותיהם ולאי יכולתם להשיג הכרעה מהירה במלחמה ולסיימה לפני תום שנת 1944. ביקורת רבה נמתחה על אייזנהאואר שלא השכיל להעביר את לי מתפקידו, על אף שדווקא הוא עצמו נמנה עם הדבקים ביותר בהבנת חשיבותה המכרעת של הלוגיסטיקה על שדה הקרב. הגנרל אורט יוז, ראש מטה זירת המבצעים האירופית (ETOUSA) תמה על הוויתורים המפליגים של אייזנהאואר ללי, ורשם ביומנו: "אלכסנדר הגדול אהב חנפים".
אייזנהאואר התעקש על פתיחת נמל אנטוורפן ב-1944.
בתחילת ספטמבר הציע הגנרל מונטגומרי הבריטי לאמץ אסטרטגיה נועזת לפיה צבאות בעלות הברית יתקדמו אל תוך גרמניה בחזית צרה במטרה להשתלט על חבל הרוהר המתועש, למוטט את הצבא הגרמני ולהביא להכרעה מהירה של המלחמה. לשם כך הוא דרש מפיקוד בעלות הברית להעניק עדיפות לקבוצת הארמיות שבפיקודו, אשר נועדה להוביל את המתקפה על גרמניה, בקבלת אספקה ותגבורות. על אף התנגדות נחרצת של הגנרלים שלו, ובראשם בראדלי ופטון שביקשו לרכז את המאמצים בכיבוש נמל אנטוורפן ופריצת קו החזית של פון רונדשטט, החליט אייזנהאואר לקבל את תוכניתו של מונטגומרי ולפתוח במבצע מארקט גארדן. המבצע נכשל ובעלות הברית לא הצליחו לחצות את הריין; מבצע זה סתם את הגולל להביא את המלחמה לסיום בשנת 1944. על אף שהאחראיות המבצעית והליקויים בתכנון הוטלו על מונטגומרי, ספג גם אייזנהאואר ביקורת רבה על כך שאישר את המבצע.
ב-20 בדצמבר 1944, קודם לדרגת גנרל הצבא. אייזנהאואר עצמו לא לחם אולם זכה לכבוד מצד חייליו. הוא ניהל משא ומתן עם צ'רצ'יל, מונטגומרי ודה גול. הוא לא הסכים עם צ'רצ'יל ומונטגומרי בנוגע לאסטרטגיה. הוא התחבר עם מקבילו הסובייטי, גאורגי ז'וקוב.
ב-1945, חזה אייזנהאואר שבעתיד ינסו לטעון שפשעי המלחמה של הנאצים היו תעמולה של בעלות הברית (הכחשת השואה) וציווה על תיעוד בתמונות ובסרטונים של מחנות המוות.
מושל צבאי בגרמניה וראש מטה צבא ארצות הברית
לאחר כניעתה ללא תנאים של גרמניה הנאצית, מונה אייזנהאואר למושל הצבאי באזור הכיבוש האמריקני. הוא הקים את מפקדתו בבניין אי גה פארבן שבפרנקפורט, והיה אחראי רק על האזור האמריקני; שאר האזורים נשלטו על ידי צרפת, בריטניה וברית המועצות, מלבד העיר ברלין שנשלטה על ידי ארבע המעצמות יחד. עם גילויים של מחנות ההשמדה הנאציים הורה אייזנואואר על הקמת צוותי צילום שיתעדו את הזוועות שהתחוללו במחנות, על מנת שישמשו כראיות במשפטי נירנברג. בנוסף, הוא סיווג מחדש את רבים משבויי המלחמה (POW) ככוחות אויב שפורקו מנשקם (DEF). הסיבה לכך היא שצבא ארצות הברית נאלץ, על פי אמנת ז'נבה השלישית, לספק מזון ליותר מ-7.5 מיליון שבויי מלחמה. על פי הסיווג החדש לא נכנסו כולם תחת הגדרת שבויי מלחמה וארצות הברית הייתה פטורה מהנטל הלוגיסטי העצום הזה, בימי משבר המזון של 1945. אייזנהאואר מילא אחר הפקודות שניתנו על ידי המטות המשולבים בצו JCS 1067 (כחלק מתוכנית מורגנטאו), שנועד לפגוע בכוחה הכלכלי של גרמניה ולהרוס את יכולת הלחימה העתידית שלה, אך ריכך את המכה כשאישר להכניס לגרמניה 400,000 טונות של מזון לאוכלוסייה האזרחית. במענה להרס הרב ששרר בגרמניה, המחסור במזון וזרם הפליטים הגובר, הוא ארגן חלוקת מזון וציוד רפואי אמריקני. מעשיו אלו של אייזנהאואר שיקפו את הגישות האמריקניות החדשות שתפסו את העם הגרמני כקרבנות של הנאצים ולא כפושעים, אך לעומת זאת רדפו באגרסיביות את הנאצים לשעבר.
בנובמבר 1945 חזר אייזנהאואר לוושינגטון והחליף את מרשל בתפקיד ראש מטה צבא ארצות הברית. תפקידו העיקרי היה שחרורם המהיר של מיליוני החיילים, משימה איטית שהתעכבה עוד יותר בגלל מחסור בספינות. בשנת 1946 שוכנע אייזנהאואר שפניה של ברית המועצות אינן למלחמה וכי יש אפשרות ליחסים ידידותיים בין שתי המעצמות; הוא תמך באומות המאוחדות וביכר את התערבותו של הארגון בפיקוח על פצצות האטום. בפועל, הושפע הנשיא הארי טרומן ממחלקת המדינה של ארצות הברית בניסוח המדיניות הנוגעת להפצצות אטום וליחסים עם ברית המועצות, והתעלם מאייזנהאואר ומהפנטגון. אייזנהאואר התנגד להטלת פצצת האטום על יפן, בטענה שהיפנים היו מוכנים להיכנע, ובגלל סלידתו מכך שארצות הברית תהיה הראשונה להשתמש בנשק. אייזנהאואר תמך בשיתוף פעולה עם ברית המועצות, ואף ביקר בוורשה ב-1945, בהזמנתו של בולסלאב ביירוט. הוא נדהם לגלות את ההרס בעיר. באמצע 1947, כאשר המתיחות בין ארצות הברית לברית המועצות בנוגע לשיקום הכלכלי של גרמניה ומלחמת האזרחים ביוון החריפה, ויתר אייזנהאואר על התקווה לשיתוף פעולה עם ברית המועצות והסכים למדיניות הבלימה במטרה לעצור את ההתפשטות הסובייטית.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1948
ביוני 1943 הציע פוליטיקאי לאייזנהאואר כי אולי הוא יהפוך לנשיא ארצות הברית לאחר המלחמה, דבר שסירב לו בתוקף כל עוד היה גנרל. כשאחרים שאלו אותו בנוגע לעתידו הפוליטי, ענה אייזנהאואר לאחד מהם שהוא אינו מסוגל לתאר לעצמו שירצה תפקיד פוליטי כלשהו "מלוכד כלבים ועד למלך העליון של היקום" (בקולוקיאליזם האמריקני, "לוכד כלבים" [dogcatcher] הוא משרה פוליטית זוטרה או לפוליטיקאי לא פופולרי), ולאדם אחר אמר שהוא לא יוכל לשרת כראש המטה של הצבא אם ייחשב כבעל שאיפות פוליטיות. אי לכך, דעותיו הפוליטיות לא היו ידועות בתקופה זו והן המפלגה הדמוקרטית והן המפלגה הרפובליקנית חיזרו אחריו. במהלך ועידת פוטסדאם ב-1945 אמר טרומן הדמוקרטי לאייזנהאואר שבמקרה שיחפוץ בכך, יוכל הנשיא לעזור לגנרל לזכות בבחירות לנשיאות ב-1948, וב-1947 הוצע כי טרומן יהיה המועמד לסגנות הנשיאות לצד אייזנהאואר במקרה שהגנרל מקארתור היה זוכה במועמדות הרפובליקנית.