cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנטוניו לופס דה סנטה אנה
דיקטטורה
סנטה אנה קיבל מדינה מרוסקת שמלקקת את פצעיה, שהקרב הלא מוצלח מול הצרפתים תרם למצבה הקשה. צבא מורדים בפיקודם של חוסה אוראה וחוסה אנטוניו משיה עשה את דרכו לארמון הנשיאות במקסיקו סיטי, אך נהדף בפואבלה על ידי כוח צבאי בפיקודו של הנשיא בכבודו ובעצמו.
המשטר הדיקטטורי שהנהיג סנטה אנה היה עריץ יותר מקודמיו, וכלל דיכוי הרסני של התפרצויות אלימות וכליאת מתנגדי השלטון. כאשר ביסס את השלטון דרש העלאת מיסים דרסטית, מה שגרם לתסיסה בקרב האוכלוסייה במקסיקו. בסופו של דבר הצליחו קבוצת אינדיאנים מורדים לכלוא את העריץ והגלו אותו לקובה.
מלחמת ארצות הברית - מקסיקו
עם פריצתה של מלחמת ארצות הברית–מקסיקו ב-1846 כתב הגולה סנטה אנה מקובה למקסיקו סיטי שאין לו שאיפות להיות נשיא שוב, אך הוא מוכן לתרום מניסיונו הצבאי הרב על מנת להילחם באמריקאים. בסודי סודות סיכם עם גורמים בצבא ארצות הברית כי הוא מוכן לפעול על מנת למכור לארצות הברית את הטריטוריות שברצונה לכבוש, בהן קליפורניה, תמורת מחיר סמלי. לבסוף, ב-1853 חתם על הסכם רכישת גדסדן בה מכר שטחים בצפון מקסיקו לארצות הברית תמורת 10 מיליון דולר אמריקני.
אירועי המלחמה מוזכרים בשיר Santianna.
סוף הקריירה הפוליטית
ב-1851 יצא סנטה אנה לגלות בקינגסטון, ג'מייקה, ושנתיים מאוחר יותר עבר להתגורר בקולומביה. הוא הוזמן על ידי מורדים שמרנים להצטרף אליהם לניסיון הפיכה שהצליח - והוא שוב נהיה לנשיא. הקדנציה הזו לא הייתה שונה בהרבה מקודמותיה. סנטה אנה השתמש בכספי ממשל לצרכיו האישיים והמשיך במכירת שטחים לארצות הברית. הקדנציה הסתיימה בשנת 1854.
ב-1855, למרות נדיבותו הכספית הרחבה לאנשי הצבא, אפילו בני בריתו השמרנים מאסו בו. הוא שב לקובה, והעביר תקופה ארוכה בגלות בקובה, בארצות הברית, קולומביה וסנט תומאס. שנתיים לאחר הגלייתו של סנטה אנה נכתבה חוקה חדשה למקסיקו, חוקת 1857, שנכתבה בידי הרפורמטורים הרפובליקנים עמם נמנה בניטו חוארס. החוקה כללה רפורמות ליברליות מרחיקות לכת שזכו לתמיכה נרחבת בציבור המקסיקני.
בזמן גלותו בארצות הברית היה אחראי למשלוח היבוא הראשון של צמח הצ'יקלה, ששימש את בני המאיה כגומי לעיסה. הוא לא זכה להרוויח רבות מהמשלוח הזה מכיוון שניסיון שלו להפוך את החומר לסטנדרטי עבור צמיגים לא עלה יפה. סנטה אנה היה מכור לקרבות תרנגולים, ואף אורחיו זכו להתלוות אליו לקרבות מסוג זה. הוא נהג להמר בכסף רב על תרנגולים שהשתתפו בקרבות.
בגילו המתקדם החל לאבד את ראייתו בעקבות מחלת הקטרקט בה לקה.
מותו של סנטה אנה
סנטה אנה ניצל חנינה לה זכה מהשלטון המקסיקני ב-1874, ושב בחזרה למקסיקו. אחרי שחזר זכה להתעלמות מוחלטת מהשלטון המקסיקני ולא הוזמן לאף אירוע רשמי. גם לאירועים לציון ניצחון בקרבות חשובים בהם לקח חלק בחייו לא הוזמן. הוא נפטר במקסיקו סיטי ב-21 ביוני 1876 בנכות.
גלעד ארדן
גלעד מנשה אֶרְדָן (נולד ב-30 בספטמבר 1970; כ"ט באלול ה'תש"ל) הוא שגריר ישראל באו"ם. בעבר היה שר וחבר הכנסת מטעם הליכוד, וכן שגריר ישראל בארצות הברית.
נעוריו
ארדן נולד, גדל והתחנך באשקלון. בנם של יהודית, ילידת הונגריה ופסיכולוגית במקצועה, ואבינועם ארדן, יליד רומניה ומורה שהסב את מקצועו לעריכת דין. ארדן למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר בירושלים. שירת בצה"ל כקצין בחיל השלישות והשתחרר בדרגת סרן.
למד משפטים באוניברסיטת בר-אילן ושם בלט לראשונה בעשייה פוליטית, כשהיה פעיל במחאה נגד הסכם אוסלו. התמחה במשרדו של דב וייסגלס והוסמך לעריכת דין בשנת 1996. הוא בעל תואר שני בהצטיינות במדע המדינה מטעם אוניברסיטת תל אביב.
כיהן כמנכ"ל החברה הכלכלית של התאחדות הקבלנים והבונים בישראל.
קריירה פוליטית
שימש עוזרו הפוליטי-פרלמנטרי של אריאל שרון בהיותו ח"כ באופוזיציה. לאחר מכן שימש יועץ לראש הממשלה בנימין נתניהו ומנהל האגף לפניות הציבור במשרדו. כמו כן כיהן כיו"ר צעירי הליכוד.
בבחירות המקדימות בליכוד לכנסת ה-15 מוקם ארדן במקום ה-26, ולא נכנס לכנסת. בבחירות המקדימות בליכוד לכנסת ה-16 מוקם במקום ה-28, במשבצת שיועדה לצעירי הליכוד. ממשבצת זו נבחר לראשונה לכהן כחבר הכנסת. בכנסת ה-16 היה מהמתנגדים החריפים לתוכנית ההתנתקות ואף כינה את התוכנית והטיפול במפוני גוש קטיף "פשע ברמה לאומית". בראשית כהונתו בכנסת סירב להצעת שר החוץ, סילבן שלום, לעזוב את הכנסת לטובת תפקיד שגריר ישראל באו"ם.
במרץ 2005 נבחר ליו"ר "אל סם" ישראל - עמותה ארצית המעניקה טיפול לילדים, בני נוער וצעירים שנפגעו מצריכת סמים ואלכוהול.
בבחירות המקדימות לרשימת הליכוד לכנסת ה-17, נבחר ארדן במקום השני, אך ברשימת המועמדים לכנסת מוקם רביעי, אחרי יו"ר הליכוד נתניהו וסילבן שלום, אשר לו שוריין המקום השני ברשימה. בכנסת ה-17 פעל רבות בתחום חקיקה בנושא הבטיחות בדרכים ועמד בראש השדולה למאבק בתאונות הדרכים. נבחר לוועדה לבחירת שופטים יחד עם ח"כ אורית נוקד וכיהן גם כיו"ר ועדת הכלכלה.
בפריימריז לרשימת הליכוד לכנסת ה-18 זכה ארדן במקום השני ונבחר לעוד כהונה בכנסת. בחודש מרץ 2009, עם הקמת הממשלה ה-32, מונה ארדן לשר להגנת הסביבה והשר המקשר בין הממשלה לכנסת.
בבחירות המקדימות לרשימת הליכוד לכנסת ה-19 הגיע ארדן שוב למקום השני, ונבחר לכהונה נוספת בכנסת. עם הקמת הממשלה ה-33, מונה לשר התקשורת ובמקביל השר להגנת העורף וחבר הקבינט המדיני-ביטחוני. לאחר התפטרותו של גדעון סער מתפקיד שר הפנים מונה ארדן לתפקיד במקומו.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הגיע ארדן למקום הראשון בפריימריז בליכוד והוצב במקום השני ברשימה לאחר היו"ר, בנימין נתניהו.
ארדן נבחר על ידי ארגון "אור ירוק" כאיש העשור במאבק בתאונות הדרכים. בנוסף זכה באות "הגלובוס הירוק" לשנת 2008 בקטגוריה "כנסת ירוקה", כאות להיותו חבר הכנסת המצטיין בפעילותו למען הגנת הסביבה.
חקיקה
בכנסת השבע עשרה, עם תום כנס הקיץ של המושב השלישי, עמד מספר הצעות החוק הפרטיות שאושרו שהגיש ארדן על 23, ובכך היה לחבר הכנסת שהעביר את המספר הרב ביותר של הצעות חוק במושב זה.
בממשלת ישראל ה-32
לאחר הבחירות לכנסת ה-19, נבחר שוב כח"כ מטעם סיעת הליכוד ומונה לשר להגנת הסביבה בממשלה ה-32.
ארדן התנגד להסכם שבין משרד האוצר לחברת כימיקלים לישראל. המשרד בניהולו גיבש מתווה להקמת קרן ייעודית לשיקום הנזקים הסביבתיים בים המלח, ומנגנון פרוגרסיבי לשימוש וניצול כל משאבי הטבע בישראל, לרבות כריית חול, חומרי גלם טבעיים, משאבי המים המינרליים וכדומה, על בסיס ההתנהלות מול חברות הגז והנפט שבהתאם להמלצות ועדת ששינסקי. על פי המתווה: "על הממשלה לקבוע מדיניות ארוכת טווח בכל הנוגע לשימוש ולניצול של כלל משאבי הטבע, כך שישקפו נכונה את חלקו של הציבור מהרווחים" והמדיניות צריכה לאפשר "רווח סביר" לחברות יחד עם העברת כספים ייעודיים לטובת הציבור.
בתפקידו יזם חקיקה משמעותית בתחום הגנת הסביבה והוביל בהצלחה מספר מאבקים פרלמנטריים וציבוריים לשמירה על איכות הסביבה בישראל. כשר לאיכות הסביבה הוביל את קידום נושא המיחזור, הפרדת הפסולת וחקיקת "חוק האריזות". לצד אלה קידם את פרויקט ניקוי הגליל המערבי מאזבסט והיה שותף להובלת המאבק לשמירת חופי הים בפלמחים, ניצנים, נחשולים ובבצת. על כך זכה בשנת 2011 באות "הגלובוס הירוק" מטעם ארגוני הסביבה.
בממשלת ישראל ה-33
בתפקיד שר התקשורת והשר הממונה על רשות השידור, הוביל ארדן מהלך לפירוק רשות השידור, שמימושו נדחה פעמים אחדות. בנוסף, חתם ארדן על צו המורה לחברת "הוט" להגיע לכל נקודה בארץ, ובכך להגביר את התחרות בחברת yes באזורים מרוחקים בארץ. ארדן הוביל גם את רפורמת "השוק הסיטונאי", שבה מחויבות חברות התשתית בזק והוט להשכיר את התשתיות שלהן לחברות כמו אורנג' וסלקום ובכך קיווה להכניס תחרות לשוק הטלוויזיה. על אף הניסיון הרב לקדמה הרפורמה לא הושלמה.
בתקופת כהונתו של ארדן כשר תקשורת הגיע ערוץ 10 כמעט לסוף תקופת רישיונו לשידור. סגירתו הייתה גורמת בעצם למונופול של ערוץ 2 בטלוויזיה המסחרית. על מנת למנוע זאת, יזם ארדן חוק המורה על פיצול ערוץ 2, ומעבר הזכייניות "רשת" ו"שידורי קשת" לשידור של שבעה ימים בשבוע כל אחת. חברת החדשות של ערוץ 2 הייתה אמורה להיות מוצעת למכרז, להפעלת אחת משתי הזכייניות. החברה השנייה הייתה אמורה להקים חברת חדשות חדשה. עם כניסתו לתפקיד שר הפנים, ומעבר סמכויות משרד התקשורת לראש הממשלה, בנימין נתניהו, נעצר קידום החוק.
בנובמבר 2014 מונה לשר הפנים לאחר פרישתו של גדעון סער, וסיים את כהונתו כשר התקשורת.
בממשלת ישראל ה-34
לקראת הקמת הממשלה ה-34, רצה ארדן להיות שר הפנים יחד עם המשרד לביטחון הפנים, אך עקב סירובו של נתניהו לתת לו את התיק, החליט שלא לכהן בממשלה. בהמשך חזר בו וב-25 במאי הושבע לתפקיד השר לביטחון הפנים והשר לנושאים אסטרטגיים והסברה.
ב-25 באוגוסט 2015 המליץ השר ארדן על מינוי תת-אלוף גל הירש למפכ"ל המשטרה. היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, הורה לארדן להמתין עם המינוי עד שתסתיים בדיקה של המשטרה בעניין חשדות לעברות פליליות מצד הירש, והוסיף שהבדיקה "תימשך זמן רב". בפועל נמשכה הבדיקה שלוש שנים והסתיימה בסגירת התיק מחוסר אשמה. ב-23 בספטמבר הודיע השר ארדן על הסרת מועמדותו של הירש. במקומו הוא המליץ על סגן ראש השב"כ, רוני אלשיך, והמלצה זו התממשה.
בתקופת כהונתו התמודדו משטרת ישראל ומשמר הגבול עם גל הטרור הפלסטיני (2015–2016) שבמהלכו ביצעו מחבלים פלסטינים וערבים ישראליים מאות פיגועי טרור, פיגועי דקירה, פיגועי דריסה ופיגועי ירי. במהלך גל הטרור נרצחו 43 ישראלים. בעקבות הגל נפרשו המשטרה ומשמר הגבול בכוחות מוגברים, בעיקר באזור ירושלים. כוחות הביטחון הצליחו לנטרל מאות מחבלים, מהם נהרגו כ-270.
במסגרת תפקידו הוביל את ההתמודדות עם גל השרפות בישראל (2016) שאותו כינה "טרור ההצתות". בנוסף, התייחס אל פרשת הדריסה באום אל-חיראן, שבה נהרגו שוטר ואזרח, כאל פיגוע דריסה בשעה שהאירוע טרם תוחקר לעומקו. ארדן הביע צער על כך שהתחקור של שירות הביטחון הכללי הופסק לאחר כמה שעות ולפני שנאספו ממצאים המאפשרים לבסס את קביעת המשטרה שהיה מדובר באירוע דריסה מכוון.
במסגרת פעילותו כשר לעניינים אסטרטגיים קידם, בשיתוף המרכז הבינתחומי הרצליה וגורמים נוספים, יישומון לציבור הרחב במטרה לקדם מסרים פרו-ישראלים ברשתות החברתיות.
ארדן החליט ב-2018 שלא להאריך את כהונת המפכ"ל אלשיך, והמליץ לממשלה על מינוי הניצב לשעבר, משה אדרי למפכ"ל המיועד, אך אדרי הסיר את מועמדתו.
במהלך 2019 נרצחו כ-70 אזרחים ערבים, ובעקבות זאת התקיימו מחאות בחברה הערבית על אוזלת ידה של המשטרה בטיפול באלימות. ארדן התייחס לאלימות בחברה הערבית ולקודים התרבותיים הנהוגים בה לדעתו, והציג את ההשקעה באכיפה במגזר הערבי. הוא נפגש עם נציגי הרשימה המשותפת לגיבוש תוכנית לשיפור הטיפול באלימות בחברה הערבית. התוכנית כללה מבצע מסירת נשק לא חוקי שהסתיים ב-5 בדצמבר 2019.
בממשלת ישראל ה-35
במאי 2020 נענה ארדן להצעת נתניהו להתמנות לשגריר ישראל באו"ם, ובהמשך גם לשגריר ישראל בארצות הברית. עד כניסת המינוי לתוקף כיהן ארדן כשר לשיתוף פעולה אזורי.
שגריר ישראל באו"ם ובארצות הברית
ביולי 2020 החל לכהן כשגריר ישראל באומות המאוחדות במקום דני דנון. בינואר 2021 החל לכהן, בנוסף לשליחותו באו"ם, כשגריר ישראל בארצות הברית, במקום רון דרמר, ובנובמבר 2021 סיים את תפקידו. ביוני 2022 נבחר לכהן כסגן נשיא העצרת הכללית של האו"ם.
בדצמבר 2022 האריך ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו את כהונתו בשנה.
חיים אישיים
ארדן נשוי לשלומית שור, לשעבר דוברת עיריית בת ים, ואב לארבעה ילדים. התגורר בקריית אונו עד מינויו לשגריר באו"ם.
איסור עריות
ביהדות, איסור גילוי עריות הוא איסור על קיום יחסי מין בין אנשים שאינם רשאים לעשות זאת, כגון קיום יחסי מין בין אב לבתו, בין אם לִבנהּ ובין אח לאחות. איסורי עריות מפורטים בספר ויקרא, בפרשיות אחרי מות וקדושים. המילה עריות מקורה במילה "ערווה" שפירושה מקום מוסתר וצנוע.
בנוסף נכללים באיסור אם חורגת, כלה, דודה, גיסה, חמות, נכדה ועוד, איסור לשאת אישה ובתה, וכן משכב זכר ומשכב בהמה וכן משכב עם נידה. איסור זה כולל על פי הרמב"ם 24 מצוות לא תעשה שונות (ספר המצוות - מצווה ש"ל עד מצווה שנ"ג) מתוך כלל 365 מצוות לא תעשה. חז"ל הרחיבו איסור זה לקרובי משפחה רחוקים יותר כמו סבתא, נינה, כלת הבן ועוד רבים.
גילוי עריות הוא מהחטאים החמורים ביותר – הוא נמנה עם שלוש העברות שהן בגדר "ייהרג ואל יעבור". עם זאת, יש להבחין בין איסורי עריות החמורים לבין איסורי ביאה אחרים שבתורה, כגון איסור זנות (יחסי מין שלא במסגרת הנישואים, עם אשה לא נשואה) או איסור גרושה לכהן (ראה איסורי נישואים לכהן), בהם נאמר יעבור ואל ייהרג. באיסורי עריות העונש הוא כרת, ובחלק מהמקרים אף מיתת בית דין, והחוטא בשוגג חייב להביא קרבן חטאת. כמו כן, המקדש אישה שהיא ערוה לו - אין הקידושין תופסים, ואם נולד ולד מקשר כזה - הוא ממזר, שאינו יכול לשאת אלא ממזרת, או חסרת ייחוס אחרת. לעומת זה באיסורי ביאה אחרים העונש הוא מלקות, השוגג פטור מקרבן, המקדש אישה אסורה - קידושיו חלים, והולד אינו ממזר.
מקור
המונח העברי מקורו בתלמוד, המתאר מגוון רחב של יחסי מין אסורים, ובכלל זה יחסי מין בין גבר לאישה הנשואה לגבר אחר, בין גבר לגיסתו (אחות אשתו או אשת אחיו), בין גבר לחמותו ועוד. מקור הביטוי הוא במקרא באיסור "לגלות ערווה". במקרא עבירה על איסורי עריות מכונה "תועבה" מספר רב של פעמים.
על פי המקרא, המצרים והכנענים הקדומים נהגו לעשות את המעשים הכלולים באיסורי גילוי עריות. ומי שעובר עליהם מאבד את זכותו המוסרית להיות שייך לארץ ישראל. חז"ל דורשים את הקשר בין פרשיית עריות לפרשיית קדושים, שהקדושה קיימת כאשר אנשים גודרים את עצמם מעריות, ו"כל מי שהוא גודר עצמו מן הערוה נקרא קדוש".
סוגי האיסורים השונים
פירוט איסורי העריות מצוי ב (פרשת אחרי מות). הוא נפתח בפסוק:. אלו האיסורים המנויים בפרשה: אם, אשת האב (אם חורגת), אחות – אף מהורה אחד משותף ואף מחוץ לנישואים, נכדה, אחות האב והאם, אשת אחי האב, אשת הבן, אשת האח, בת חורגת, נכדה חורגת, אחות אשתו – כל זמן שאשתו חיה, אשת איש, נידה, משכב זכר ובהמה. פירוט דומה שבו מפורשים העונשים קיים ב (סוף פרשת קדושים), ובו קיימת חזרה על חלק מאיסורי העריות כמו אשת האב ואשת האח, אחות, כלה ועוד. בתו לא נזכרת בשתי הרשימות, ונלמדת מכך שאסור לשאת אשה ובתה וכאשר הבת לא נולדה מנישואין נלמד האיסור מקל וחומר מבת בתו.
אפשר לחלק את איסורי עריות לארבעה סוגים שונים:
עריות מהתורה מכונות גם "ראשונות לעריות", והן מתמקדות בעיקר בדורו של הגבר ובדור הראשון לפניו והראשון והשני לאחריו, בנוסף יש עריות מדרבנן שנקראות "שניות לעריות" כמו סבתא, וסבתא רבתא ונינה, שרובן הן בדור השני לפניו ובדורות השלישי הרביעי לאחריו (אם כי יש ביניהן גם בדור הראשון). על פי הרמב"ם ישנן 20 סיווגים כאלו, פירוט שלם נמצא ברמב"ם הלכות אישות א ו. בשניות לעריות ישנן 8 מחלוקות בין הרמב"ם לפוסקים אחרים לגבי הטווח שלהן. בדרך כלל הרמב"ם מקל ומגביל את האיסורים עד לטווח מסוים, בשעה שפוסקים אחרים ממשיכים אותם עד סוף כל הדורות, (וכמותם פוסק השולחן ערוך). כך למשל הרמב"ם פוסק שאיסור נישואין של אדם עם צאצאיו קיים עד נינותיו בלבד, לעומת פוסקים אחרים שסוברים שלאיסור זה אין הפסק עד סוף הדורות, "שאברהם אסור בכל נשי ישראל, ושרה אסורה בכל אנשי ישראל" (שו"ע אבן העזר טו יב). בדרך כלל נראה שמדובר במחלוקות תאורטיות מכיוון שהמקרים שהם חולקים בהם הם בין גבר לריבעיו, או גבר לסבתא ריבעה.
כל האיסורים חלים גם אם הנישואין שיצרו את הזיקה כבר אינם בתוקף עקב מוות או גירושים. החריגים הם אשת איש שנתגרשה, שמותרת להינשא לאחר, אחות אשה, שמותרת אם אחותה נפטרה, ואשת אח שנפטר ערירי בלא ילדים, המותרת בייבום במקרים מסוימים. על פי ההלכה קידושין אינם תופסים באיסורי עריות מהתורה, ואילו נשים האסורות מדרבנן - קידושין תופסין בהן, ולכן יש לבצע גירושין. כמו כן, אשה שהיא ספק ערוה - ספק אם חלו קידושיה, ולכן יש לגרשה (שו"ע אבן העזר טו א).
פירוט מלא מצוי במשנה תורה לרמב"ם ובשולחן ערוך. פירוט מקוצר מצוי למשל בספר "חכמת אדם" לרבי אברהם דנציג.
על פי הרמב"ם יש איסור ליהנות מאיסורי עריות באופן מיני, אף ללא קיום יחסים: "האזהרה שהזהרנו מלהתענג באחת מכל העריות ואפילו בלי ביאה, כגון החיבוק והנישוק וכיוצא בהן מפעלות שאדם נהנה בהן". על פי הדין התלמודי אף מי שהיה נהנה מקרבה מינית עם עריות אף ללא יחסי מין היה לוקה. איסור ייחוד לכתחילה היה מוקדש לכל האנשים שיש ביניהם קרבה של עריות, אף אם הנשים זקנות או ילדות, להוציא אם עם בנה ואב עם בתו, ורק בהמשך הוא התפתח לאיסור על פנויה וגויה.
היהדות קובעת כי גם לבני עמים אחרים נאסר גילוי עריות; איסור זה הוא אחד משבע מצוות בני נח האוניברסליות. אמנם כמות האיסורים מצומצמת לשישה והם אם, אשת האב, אחותו מאמו, אשת איש, משכב זכר, ובהמה, וגם הגדרת אשת איש אצל גוי שונה מהגדרתה אצל עם ישראל.
קרובי משפחה שלא נכללים באיסורי עריות הם בני דודים, דוד ואחייניתו, ואחים חורגים. בקהילת ביתא ישראל אסור היה להתחתן גם עם קרובים רחוקים עד שבעה דורות, אך יש המקילים להתיר חתונות עם שארים במרחק 5–7 דורות.
טעמי האיסור
רבים מהמפרשים דנו בטעמם של איסורי עריות, ובפרט בטעם איסור קרובות, שכן לכאורה "אין לאדם נישואים הגונים כמו שישיא את בתו לבנו הגדול ממנה, וינחילם בנחלתו, ויפרו וירבו בביתו"). הרמב"ם עסק בנושא בהרחבה בספרו מורה נבוכים, וכתב שמטרת איסורים אלה היא לגרום לאדם למעט ביחסי מין "ולהסתפק ממנו במועט שבמועט". לפיכך, ראתה התורה לאסור על האדם את קרובותיו, שכן הן מצויות עמו בבית, ואם תהיינה מותרות לו - רוב בני האדם ייצרו מערכות יחסים מיניות עם קרובותיהם. לעומת זאת, לאחר שהתורה אסרה קשרים אלו - התבטלה גם התשוקה לקשר מיני עם הקרובות.
הרמב"ן (שם) טוען שהסבר זה הוא "טעם חלוש מאוד", שכן התורה לא אסרה ריבוי נשים, דבר שאיסורו מתבקש, אם המטרה היא למעט ביחסי מין. במקום זה, הוא מסביר את טעם האיסור על פי יסודות קבליים.
הרמב"ם מביא טעם נוסף לאיסור הקרובות - "הדאגה לבושת הפנים". לדעתו, קשר מיני עם קרובות יש בו משום עזות, הן בקשרים בין הורים וצאצאיהם, שהם כמו "שורש וענף", והן בקשרים בין אדם לבין שתי נשים שהן קרובות זו לזו, כמו אשה ובתה. הוא ממשיך ומפרט מדוע, לפי הסבר זה, האיסור חל גם על הקרובות האחרות.
לגבי איסורי עריות שאינם נובעים מקרבה משפחתית, כותב הרמב"ם כי הם ברורים: איסור משכב זכר ובהמה - פשוט, שכן הוא יוצא מגדר הטבע, וכל מטרתו אינה אלא ההנאה; ולגבי איסור נדה ואשת איש הוא כותב, כי "הוא ברור מכדי לחפש לו טעם".
הראי"ה קוק הולך בדרך שיש בה דמיון מה להסברו השני של הרמב"ם, וכותב כי אהבת הקרובים ואהבת האישה הן שני סוגי אהבות שונות, בעלות מסלולים אחרים, שאסור להן לגעת אחת בשנייה, מפני שכאשר הן מעורבבות, הן מקלקלות ועוצרות זו את זו. בגילוי עריות אהבת האחוה המשפחתית נפגעת ונדחקת על ידי אהבה רומנטית-אירוטית. כדוגמה הוא מביא את האיסור לשאת שתי אחיות, שברגע שהן נשואות לאותו אדם ומתחלקות באהבתו הדבר פוגם באחווה שביניהן, והופך את האהבה שביניהן לשנאה. (שמונה קבצים ו סח).
בתנ"ך
בתנ"ך מסופר על כמה אנשים שעברו על איסורי עריות. על לוט מסופר כי שכב עם שתי בנותיו בהיותו שיכור והוליד מהם את עמון ומואב. על ראובן נאמר ששכב עם בלהה פלגש אביו (אף שלפרשנות חז"ל רק בלבל את יצועי אביו (בבלי, שבת נה ב)).
כמו כן, התורה מספרת על מקרים נוספים שאירעו לפני מתן תורה, ובהם נעשו נישואים האסורים לפי דיני העריות שבתורה, אך מותרים לבני נח: יעקב נשא שתי אחיות בחייהן, ועמרם אביהם של משה ואהרון נשא את יוכבד דודתו - אחות אביו - לאישה. על יהודה מסופר כי שכב בלא יודעין עם תמר כלתו (שאף הוא איסור שנתחדש לאחר מתן תורה) לאחר ששני בניו מתו, והוליד ממנה את זרח ואת פרץ.
על אמנון, בכורו של דוד, מתואר בספר שמואל כי אנס את תמר אחותו. לפי חלק מהדעות בחז"ל ורש"י, הייתה תמר בתו של דוד המלך מאשת יפת תואר שהיא גויה שבוית מלחמה שהתגיירה מאוחר יותר. במקרה כזה לפי ההלכה תמר איננה מתייחסת אחר אביה, והיא אחות אבשלום מאמו; על כן תמר הייתה מותרת להינשא לאמנון, כיוון שלא היה אחיה מהבחינה ההלכתית, ולכן היא אומרת.
על פי התלמוד, קין נשא את אחותו (שאינה מוזכרת בכתובים) מאחר שהיה בכך צורך לקיום העולם, כאשר לא היו עוד בני אדם מלבדם.
אילן רועה
אילן רועה (1 בינואר 1967 - 28 בפברואר 1999) היה כתב קול ישראל. נהרג בעת משימת סיקור בדרום לבנון.
חייו
נולד במושב ינוב שבשרון, למד בבית הספר הדתי "ישורון" בנתניה ובבית הספר התיכון בר-אילן בעיר. התגייס ב-1986 ושירת בחטיבת הנח"ל כחובש.
בשנת 1993 עבר לרשות השידור. תחילה שימש כתב לענייני ההסתדרות ולאחר שנה מונה לכתב "קול ישראל" בצפון.
ב-28 בפברואר 1999 נהרג אילן רועה בפעילות מבצעית בלבנון. בתוקף תפקידו הצטרף לשורת מפקדים צבאיים שנסעו לניחום אבלים בביתה של אישיות לבנונית בכירה בכפר שבעא בלבנון. הם עשו את דרכם חזרה בשיירה בת ארבעה כלי רכב צה"ליים. סמוך למוצב "כאוכבא" ברצועת הביטחון בדרום לבנון, עלה הרכב שבו נסע רועה על מטען צד שהופעל מרחוק. ברכב נסעו יחד עמו תא"ל ארז גרשטיין, מפקד יחידת הקישור ללבנון,, קשרו. מעוצמת הפיצוץ התהפך הרכב וכל נוסעיו נהרגו.
לאחר מותו הוחלט באגף כוח אדם במטה הכללי לחיילו. רועה הובא למנוחות בחלקה הצבאית בבית-העלמין במושב ינוב.
על שמו פרס מנכ"ל רשות השידור לכתב המצטיין.
אולפני רדיו קול הגליל העליון של מועצה אזורית הגליל העליון וקול ישראל נקראים על שמו של אילן רועה.
גינת בית העיתונאים על שם סוקולוב בתל אביב נקראת על שם אילן רועה. בגינה יש פינת הנצחה ובה פסל של אילן רועה מאת הפסל הישראלי יעקב אפשטיין, המיקרופון ומכשיר ההקלטה שהיו ברשותו בעת שנהרג ומתקן המופעל בלחיצת כפתור, המספר את סיפור חייו של אילן רועה.
השאיר אחריו אישה, הורים ושני אחים.
מעשה השפחה
מעשה השִׁפְחָה או סיפורה של שפחה (באנגלית: The Handmaid's Tale, "סיפורה של השפחה") הוא רומן דיסטופי ספקולטיבי מאת הסופרת הקנדית מרגרט אטווד, שראה אור בשנת 1985. העלילה מתרחשת בעתיד הלא-רחוק, בו חוללו נוצרים פרוטסטנטים קיצוניים הפיכה בארצות הברית והקימו תאוקרטיה טוטליטרית. הספר עוסק בתמות של דיכוי נשים והדרכים שבאמצעותן יכולות נשים להשיג סוכנות אישית. השם מתייחס ל"סיפורי קנטרברי" של ג'פרי צ'וסר.
"מעשה השפחה" זכה בפרס המושל הכללי לשנת 1985, וכן בפרס ארתור סי. קלארק הראשון ב-1987. הספר גם היה מועמד לפרס נבולה, פרס בוקר ופרס פרומתאוס. הוא עובד לקולנוע, לטלוויזיה, לרדיו, לאופרה ולתיאטרון.
עלילה
הסיפור מתרחש ב"רפובליקה הגלעדית", דיקטטורה צבאית-תאוקרטית המתקיימת באזור הספר של ארצות הברית-לשעבר. הרפובליקה קמה כאשר תנועה בשם "בני יעקב" חוללה הפיכה באמצעות ביום מתקפת טרור בה נהרג נשיא ארצות הברית, ולאחר מכן טפילת האשמה על קיצונים מוסלמים. בתוהו ובוהו שנוצר, מבצעי ההפיכה נטלו את הכוח לידיהם והשליטו סדר חדש שיצר חברה ברוח הברית הישנה וערכים אולטרה-שמרניים.
הסיפור מסופר מנקודת מבטה של אישה בשם שלפרד (תורגם גם כ"שֶלפרֶד"; נגזרת של "של פרד". במקור: Offred, כלומר "of Fred"). שלפרד היא אישה ממעמד חדש של שפחות שמשמשות כפילגשים למטרות רבייה של הגברים מהמעמד השולט, הסדר שהוחל בעקבות ירידה חדה בשיעורי הילודה, בגלל עקרות שהיא תוצאה של זיהום סביבתי ומחלות מין. שלפרד מספרת על חייה בביתו של פרד (לו היא קוראת פשוט "המפקד"). היא משרתת אותו ואת אשתו, סרינה, זמרת גוספל לשעבר, המקדמת "ערכים מסורתיים". כל חודש, ב'זמן המתאים' במחזורה החודשי, מתנהל טקס דתי מקודש במהלכו על שלפרד לקיים יחסי מין עם פרד בעוד שכרית ראשה מונחת בין חלציה של סרינה. טקס המבוסס לדברי השלטון על דבריה של שרה לאברהם בבראשית:
כשתנוחת הנשים זו על זו נגזרת מדברי רחל: חירותה של שלפרד מוגבלת עד מאוד – מותר לה לעזוב את הבית רק כדי לערוך קניות בחנות מסוימת כשלראשה כובע שמסתיר את פניה, אסור לה לסגור את דלת חדרה, והיא נתונה לפיקוח מתמיד של "העיניים", המשטרה החשאית של גלעד.
הספר מסתיים באפילוג מסוף המאה, לאחר נפילת המשטר הגלעדי, המוגש בצורת הרצאה של פרופסור פיישוטו, שיחד עם עמיתו, פרופסור נוטלי וייד, גילה את הקלטותיה של שלפרד ותמלל אותן, וכינה את אוסף הרשמים "מעשה השפחה". דרך הניתוח האובייקטיבי כביכול של "התקופה הגלעדית" וחשיבות סיפורה של שלפרד, הפרק מבקר את העולם האקדמי. בהרצאתו, הפרופסור אומר שהוא סבור שניק ארגן את מנוסתה של שלפרד, אך אינו יכול להיות בטוח מכיוון שאין יודע מה עלה בגורלה. הוא גם מגלה לקוראים שעל הריסות הרפובליקה הגלעדית קמה מדינה שוויונית יותר, עם חופש דת וזכויות נשים. אך ארצות הברית כפי שהייתה לא חזרה לתחייה.
רקע
העלילה מתרחשת בקיימברידג' שבמסצ'וסטס, בעתיד לא ידוע, אך כנראה בין המאה ה-21 למאה ה-22, במדינה נוצרית פונדמנטליסטית שקמה על הריסות ארצות הברית. בחברה זו, אנשים מופרדים על פי קריטריונים של מעמד ומגדר, ונדרשים להתלבש בבגדים המיועדים לתפקידם בחברה. שלפרד, למשל, גיבורת הסיפור, לובשת בגדי שפחה - גלימה אדומה עם כנפיים לבנות המכסות את פניה. תלבושות אחידות אלה משחקות תפקיד מרכזי בשליטה החברתית, ומסמנות בבירור את מקומם של אנשים בהיררכיית הזכויות על פי מגדר, עיסוק וקאסטה.
פוליטיקה
בגלעד, גופן של נשים הוא כלי שמשמש את המטרות הפוליטיות והאישיות של בעלי הכוח. נשים בחברה הגלעדית מוגבלות למרחב הביתי, והן נטולות זכויות - אין להן זכות בחירה, אסור להן לעבוד במקצוע, אסור להן לקרוא ולכתוב, ואסור להן להחזיק רכוש. מכיוון שהפוריות ושיעורי הילודה באוכלוסייה נפלו באופן חד בעקבות גורמים סביבתיים, הממשלה יצרה מעמד חדש של נשים הנקראות שפחות, שתפקידן ללדת ילדים עבור גברים בעלי מעמד בחברה. אפילו שמותיהן של הנשים נגזלים מהן, והן מכונות בנגזרת של שם הגבר אותו הן משרתות באותה העת - שלפרד היא "של פרד", הוא המפקד אותו היא משמשת.
בספר, נדמה כי אפילו בני המעמד השולט אינם מאמינים באמת בדוקטרינות של המהפכה שלהם, אלא פשוט נהנים מהכוח שמעמדם מקנה להם. פרד, המפקד של שלפרד, לוקח אותה למועדון סקס כדי לקיים איתה יחסי מין מחוץ לטקס המשגל הדתי שהם מחויבים לו.
בכל רובד של החברה, האנשים של החברה הגלעדית מגלים חוסר נחת - נשים וגברים כאחד מנסים להימלט לקנדה, או חולמים על כך, וגם בני המעמד הגבוה - כדוגמת סרינה, אשתו של המפקד - מחפשים מפלט מהיומיום, בין אם דרך מוצרים מהשוק השחור, או בדרכים אחרות. יש מבקרים הגורסים שגלעד מסמל את ארצות הברית, ושהשפחה המדוכאת מסמלת את קנדה, סברה הנובעת מהיותה של אטווד בראשה של התנועה האנטי-אמריקאית הקנדית בשנות ה-60 וה-70.
קאסטות ומעמדות
אפרו-אמריקאים, המיעוט העיקרי המיוצג בחברה הגלעדית, נקראים "בני חם", והקוראים מגלים דרך שידור טלוויזיוני המתואר במהלך הסיפור שהם הוגלו ל"שמורות" במערב התיכון, מקבילה למדינות החסות של משטר האפרטהייד הדרום אפריקאי. אף על פי שאין בספר התייחסות רבה לקתולים, כן מוזכר כי נזירות נחשבות ל"לא-נשים", ושרובן הוגלו למושבות, כי לא נחשבו למועמדות טובות לנישואים או רבייה. יהודים בספר נקראים "בני יעקב", שהוא גם השם של הארגון הדתי-נוצרי שהנדס את ההפיכה הגלעדית. בסיפור, ליהודים ניתנה הבחירה להתנצר או להגר לישראל, ורובם בחרו לעזוב. באפילוג, פרופסור פיישוטו מספר כי חלק מהמהגרים היהודים נזרקו לים בדרך לישראל, בעקבות הפרטה של תוכנית "ההחזרה למולדת", וניסיונות הקפיטליסטים למקסם את רווחיהם. מרשמיה של שלפרד ניתן להבין שיהודים רבים שנשארו בגלעד המשיכו לקיים את דתם בסתר, וכאשר נתפסו הם הוצאו להורג.
מגדר ותעסוקה
בגלעד הונהגה הפרדה מוחלטת בין גברים ונשים, כאשר הגברים שולטים והנשים נשלטות ונחשבות לפחותות מגברים מבחינה אינטלקטואלית ורגשית.
הפרדה נוספת בין נשים וגברים היא דרך לבוש: גברים ברובם לובשים מדים צבאיים או פארא-צבאיים, דבר המטשטש את האינדיבידואליזם שלהם, אך גם מקנה להם תחושת כוח; נשים מתלבשות על פי המעמד שלהן, כאשר החלוקה היא בעיקר על פי צבע. לדוגמה, שפחות לובשות אדום, "לא-אנשים" שמוגלים למושבות לובשים אפור.
גברים
גברים בגלעד מחולקים לארבע קטגוריות עיקריות: גברים המקיימים יחסי מין הומוסקסואליים, או כל יחסים הנחשבים סטייה על פי הסטנדרטים של החברה הגלעדית, מוכרזים כ"בוגדי מגדר" והם מוצאים להורג או נשלחים למושבות כדי לחוות מוות איטי יותר.
נשים
הנשים בחברה הגלעדית מחולקות לשש קטגוריות עיקריות של "נשים לגיטימיות", ושתי קטגוריות של נשים "לא לגיטימיות" החיות מחוץ למיינסטרים החברתי: חלוקת העבודה בין הנשים גורמת לטינה ביניהן - למשל, הרעיות והרעיות השימושיות רואות את השפחות כפרוצות. שלפרד מבכה שהסדר החברתי נטל מנשים את היכולת להזדהות אחת עם השנייה. הדיכוי שלהן חוצץ ביניהן.
תינוקות
בחברה זו, מומים מולדים הפכו לשכיחים יותר.
ישנן שתי קטגוריות של ילדים:
הטקס
"הטקס" הוא האקט המיני בין המפקד והשפחה, שנערך על פי דת למטרות רבייה. הטקס דורש שהשפחה תשכב על הרעיה, בין חלציה, במהלך המשגל - כאילו אישה אחת הן. הנשים נוטרות טינה וחשות השפלה בגין הטקס.
הקשר
בחברה הגלעדית, המילה "עקר" הוצאה מהלקסיקון. פוריות היא תחומן של נשים, והן או פוריות, או עקרות, ואז הן נחשבות ל"לא-נשים" ונשלחות למושבות, שם תוחלת החיים הממוצעת היא שלוש שנים.
אטווד חוזרת הרבה על המוטיב של הקשר - בגלעד אומרים הרבה את המשפט "ההקשר הוא הכל" - וכיצד הקשרים משתנים משנים בתורם את התפישות של אנשים. למשל, המשחק "שבץ-נא" נחשב לפני המהפכה ל"משחק של נשים וזקנים", אך כאשר נאסר על נשים לשחקו, פתאום הוא נהיה משחק נחשק. ואף על פי ששלפרד הייתה מתלבשת באופן חשוף יחסית לנורמות הגלעדיות לפני המהפכה, כשהיא נתקלת בתיירים יפנים, היא מוצאת שהנשים ביניהן נראות לה חשופות יתר על המידה, והיא נבהלת מכך שהן מאופרות, ושופטת אותן לרעה.
עיבודים
הסרט "סיפורה של שפחה" משנת 1990 מבוסס על תסריט של הרולד פינטר, וביים אותו פולקר שלונדורף. נטשה ריצ'רדסון כיכבה בדמותה של שלפרד, פיי דאנאוויי גילמה את סרינה ג'וי, ורוברט דובאל שיחק את המפקד.
עיבוד לרדיו הופק עבור רדיו 4 של ה-BBC בשנת 2000.
פאול רודרס עיבד את הספר לאופרה שהוצגה לראשונה בקופנהגן בשנת 2000.
עיבוד לתיאטרון של ברנדון ברנס עשה סבב הופעות באנגליה ב-2002.
הספר עובד גם להופעת בלט, בכוריאוגרפיה של לילה יורק, והוצג בבלט המלכותי בוויניפג ב-2013.
ב-2014 הלהקה הקנדית "Lakes of Canada" הוציאה אלבום בשם "Transgressions" שהוא אלבום קונצפטואלי המבוסס על הספר.
הצגת יחיד בעיבודו של ג'וסף סטולנוורק, ובכיכובה של קורין מולנהוף, הוצגה לראשונה בארצות הברית ב-2015.
דגל ארגנטינה
דגל ארגנטינה (בספרדית: Bandera de la Argentina) הוא דגלה הלאומי של ארגנטינה. עיצובו הוא טריבנד אופקי המורכב משלושה פסים אופקיים ושווים בצבעי תכלת-שמים (הפסים העליון והתחתון) ופס לבן במרכז ובגרסתו הממשלתית הוא מושחת בשמש מאי בצבע זהב אשר במרכזה פרצוף מחייך במרכז הפס הלבן.
לבחירת סכמת הצבעים ישנם מספר הסברים, עיצובו של הדגל הושפע מדגלו של הגנרל מנואל בלגראנו אשר הונף לראשונה בעיר רוסאריו ב-27 בפברואר 1812 במהלך מלחמת העצמאות הארגנטינאית והתבסס על צבעי סמל הכובע של ארגנטינה, סמל אשר נענד על ידי חייליו. הדגל אושר לשימוש בידי האספה של השנה ה-13 כדגל צבאי בלבד, אולם אושר כדגל הלאומי בידי הקונגרס של טוקומאן בשנת 1816. בשנת 1818 נוספה שמש מאי למרכז הדגל המשמש כדגלה הטקסי של ארגנטינה.
עיצוב הדגל
על פי המסורת צבעי הדגל מיוחסים לשמים, לעננים ולשמש ובטענה זו תומכים ההמנונים "אורורה" ו"ההצדעה לדגל", אולם ההיסטוריונים חולקים על המסורת ותולים את בחירת הצבעים בנאמנות לבית בורבון.
צורה וגודל
גודלו וצורתו של הדגל נקבעו בשנת 1978 על יחס של 9:14 בגודל של 0.9 על 1.4 מטר. על דגל מצוירים שלושה פסים בצבעי תכלת-לבן-תכלת כל אחד ברוחב של 30 ס"מ. במרכזו של הפס הלבן מוטען סמל הידוע בשמו שמש מאי בצבע זהב. דגלים ביחס 1:2 או 2:3 נמצאים גם הם בשימוש.
שמש מאי המשחיתה את הדגל הרשמי מבוססת על עיצובו של המטבע הארגנטינאי הראשון, הריאל הארגנטינאי. השמש בצבעי זהב וחום ולה 16 קרניים ישרות ו-16 קרניים גליות ובמרכזה פנים. קוטר העיגול הפנימי הוא 10 ס"מ וקוטר העיגול החיצוני של הקרניים הוא 25 ס"מ והיא ממוקמת במרכזו של הפס הלבן האמצעי.
היסטוריה
הדגל הארגנטינאי עוצב בידי מנואל בלגראנו במהלך מלחמת העצמאות הארגנטינאית. בעת שהותו ברוסריו הוא שם לב כי שני הצדדים הלוחמים, תומכי הכתר מן הצד האחד והפטריוטים מן הצד האחר היו לבושים בצבעים זהים, אדום וצהוב - צבעי הדגל הספרדי. בעקבות דמיון זה, יצר בלגרנו את סמל הכובע של ארגנטינה אשר אושר במהלך הטריומוויראט הראשון ב-18 בפברואר 1812. מעודד מהצלחתו יצר בלגרנו לאחר תשעה ימים דגל בצבעים זהים לסמל הכובע. בחירתו של בלגרנו בצבעי התכלת והלבן לא הייתה מקרית, היו אלו הצבעים אשר הניפו הקריאולים במהלך מהפכת מאי של 1810.
בלגרנו שלח מכתב לטריומוויראט והודיע לו על השימוש בדגל החדש, אולם בניגוד לסמל הכובע לא אישר הטריומוויראט את השימוש בו שכן הקו המדיני אשר נקט היה כי הוא נלחם בשמו של פרננדו השביעי, מלך ספרד אשר היה תחת שביו של נפוליאון, בעוד שהכרזה על דגל הייתה מעשה של הכרזת עצמאות. על כן שלח הטריומוויראט מסרים לבלגרנו כי לא ילחם תחת הדגל החדש, אולם עד אשר הגיעו השליחים למקום מושבו עזב בלגרנו לכיוון צפון בהתאם לפקודותיו לחיזוק עמדות הפטריוטים באלטו פרו לאחר תבוסתו של חואן חוסה קסטלי בקרב וואקי. הדגל הונף לראשונה בבואנוס איירס ב-23 באוגוסט 1812 באתר בו ניצב היום האובליסק של בואנוס איירס. ללא כל ידיעה באשר להוראות הטריומוויראט המשיך בלגרנו בשימוש בדגל בהניפו בשנית בסן סלבדור דה חוחוי שם זכה הדגל בברכת הכנסייה המקומית ביום השנה השני למהפכת מאי. הפקודות הגיעו אל בלגרנו כאשר נכנס האחרון לסלטה שם הפסיק את השימוש בדגל. בתשובה לכך שחיילי צבאו כבר נשבעו לדגל החדש ענה בלגרנו כי הוא שומר את הדגל לחגיגות ניצחון גדולות יותר.
ז'אק קרטייה
ז'אק קרטייה (בצרפתית: Jacques Cartier; 31 בדצמבר 1491 – 1 בספטמבר 1557) היה מגלה ארצות צרפתי שסייר בקנדה.
ביוגרפיה
קרטייה נולד בסן-מלו שבצרפת. פרנסואה הראשון, מלך צרפת בחר בו כדי למצוא "איים מסוימים ואדמות שבהן נאמר שיש כמויות גדולות של זהב ודברי ערך אחרים". בשנת 1534 הוא יצא למסע שייעודו היה למצוא מעבר מערבי לאסיה. הוא סייר באזור ניופאונדלנד (החל ב-10 במאי באותה שנה) ובימות הקנדיות, ושם שמע על נהר מערבי יותר (נהר סנט לורנס). קרטייה האמין שנהר זה עשוי להיות המעבר הצפון-מערבי הנחשק. במהלך המסע הוא חטף את שני בניו של הצ'יף דונקונה ("Donnacona") – דומגיה ("Domagaya") וטייגנואגני ("Taignoagny") ולקח אותם איתו כשחזר לאירופה.
קרטייה הפליג למסעו השני ב-19 במאי 1535 עם 3 ספינות, 110 אנשי צוות, ושני הבנים החטופים שהוחזרו לאביהם. הוא שט במעלה הנהר לכפרים הורון ("Huron") בסטדקונה ("Stadacona" במקום שבו עומדת היום העיר קוויבק) והוכלגה ("Hochelaga", מונטריאול) והגיע ב-2 באוקטובר 1535. במסע זה שמע על מדינה צפונית יותר, שנקראת ממלכת סאגנה ("Saguenay"), שאמרו עליה שהיא מלאה בזהב ואוצרות אחרים. ב-23 במאי 1541 הוא עזב את סן-מלו למסעו השלישי. במסע זה הוא חיפש את סאגנה, אך גם הפעם לא עבר את הוכלגה. לאחר חורף עז שהעביר בקנדה, הוא חזר לצרפת בשנת 1542.
אזור התעשייה תלפיות
אזור התעשייה תלפיות הוא אזור תעשייה, תעסוקה ומסחר בדרום ירושלים. האזור משתרע על שטח של כ-1200 דונם, ממערב לשכונת תלפיות הוותיקה. האזור הוא אחד ממתחמי המסחר, התעסוקה והקניות המרכזיים בבירה, הנהנה מסמיכות לשכונות מקור חיים, ארנונה, קטמון הישנה, בקעה, המושבה הגרמנית, קטמונים, בית צפאפא וארמון הנציב.
היסטוריה
לראשונה נקבע בתוכנית הולידיי, תוכנית המתאר שהכין האדריכל ומתכנן הערים הבריטי קליפורד הולידיי לירושלים, שאושרה בשנת 1930, כי שימושי הקרקע באזור, לאורך מסילת הברזל, יוקדשו לתעשייה ומלאכה. גם בתוכנית הבאה שהכין האדריכל הנרי קנדל בשנת 1944, נקבע אזור תעשייה ומלאכה, אך בשטח גדול יותר מצפון לכפר בית צפאפא. עם זאת בפועל, בתקופת המנדט הבריטי לא הוקם דבר באזור.
בתקופת ירושלים המחולקת עבר קו הגבול העירוני, בדרום האזור (רחוב משה ברעם של היום). ממערב לדרך חברון, ושכונת תלפיות הוותיקה, הוקמה מעברת "מערב תלפיות" (מעברה נוספת הוקמה גם ב"צפון תלפיות"). בפברואר 1959, הוחלט לפנות את המעברה, להקים שיכונים ואזור תעשייה במקומה. ההחלטה הרשמית להקים את אזור התעשייה, התקבלה על ידי החברה הכלכלית לירושלים ומועצת העיר ירושלים ביוני 1960, אך עבודת ההקמה בפועל החלו בתחילת 1965, על שטח של כ-600 דונם. עד סוף 1970 הוקצו כבר כל המגרשים שהוכשרו להקמת מפעלים. בין המפעלים שהוקמו במקום היו מפעל לייצור הלבשה תחתונה של חברת טריומף אינטרנשיונל, ומפעל "מגדנית הדר", לייצור ביסקוויטים קרקרים, עוגיות וופלים (המפעל נהרס בסוף שנות ה-90 ובמקומו נבנה קניון הדר). עם זאת רוב המבנים שנבנו היו בין 2 עד 6 קומות, והיו מיועדים לתעשייה קלה, מוסכים ובתי מלאכה. בסוף שנות ה-70 עברו לאזור מוסכים ובתי מלאכה אשר פונו ממתחם ממילא, שבמרכז העיר, על ידי חברת קרתא.
החל משנות ה-80, הוקמו באזור גם מבנים למסחר ומשרדים והחלו להתפתח במקום חיי לילה ובילוי. בצד המפעלים ובתי המלאכה נפתחו בו קניונים, מועדוני לילה (כגון האומן 17) ומוזיקה, (כגון הצוללת הצהובה). הוקמו גם סדנאות אמנים ומספר מוסדות לימוד, ביניהם בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה ובית הספר לתיאטרון חזותי.
ב-2010 החלה הקמתו של פארק המסילה, ממערב לאזור התעשייה, במקום כביש גישה חדש שתוכנן.
בינואר 2013, אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה של מחוז ירושלים את תוכנית האב החדשה לאזור התעשייה תלפיות. התוכנית יוצרת עירוב שימושים ומבדילה בין אזור תעסוקה, אזור תעשייה המיועד למלאכה, ובדפנות האזור- בנייה למגורים, תוך מטרה להפוך את האזור למגוון ועשיר בשימושים כגון משרדים, היי טק, מוסדות השכלה גבוהה, אולמות אירועים, בתי קולנוע, מרפאות, סדנאות אומנות וגלריות. התוכנית כוללת שדרה עירונית של קילומטר וחצי לאורך רחוב פייר קניג, מצומת אורנים ועד לדרך ברעם בה ישולב קו הרכבת הקלה העתידי. התוכנית מאפשרת הרחבת שטחי מגורים בשולי אזור התעסוקה בהיקף של כ-3,500 יחידות דיור. בפברואר 2021, אישרה הוועדה המחוזית, תוכנית אב חדשה, במסגרתה הוגדל היקף הבנייה לכ-8,250 יחידות דיור במגדלים של עד 30 קומות.
כלי גילוי
כלי גילוי (Discovery Tools) הוא שם כללי לתוכנת חיפוש חומרים בקטלוגים ומפתחות, הקיימת בספריות ברחבי העולם. התוכנה פועלת כמו מנוע חיפוש, ומאתרת פריטים מתוך אוספי ספריות. קיימים מספר סוגים של תוכנות מסוג זה. תוכנות אלה מחליפות את הקטלוגים הישנים בספריות ברחבי הארץ והעולם.
מעבר משימוש בקטלוג לשימוש בכלי גילוי
ספריות רבות בעולם השתמשו עד למאה העשרים ואחת בקטלוג ספרים. הקטלוג מבוסס על מפתוח של פריטים, על פי רוב לפי מחבר או כותר של ספר. חיפוש בקטלוג מחולק לשדות, ויש לו חוקים רבים. כמו כן יש קטלוגים נפרדים לחומרים מסוגים שונים. קטלוג לספרים, קטלוג למאמרים, קטלוג לכתבי יד וכדומה. כאשר התחילו להגיע לספריות אנשים שגדלו עם מחשב ואינטרנט, הם התקשו מאוד בחיפוש. הם התרגלו לחיפוש פשוט יותר, כמו שמתאפשר במנועי חיפוש. שם לא צריך להבין את כל החוקים, אלא פשוט לכתוב את מה שאתה מחפש. כמו כן אתה יכול לחפש רק פעם אחת ולקבל חומרים מסוגים שונים. בשביל המשתמשים הללו הומצאו כלי הגילוי.
יתרונות וחסרונות
יתרונות של כלי גילוי הם חיפוש פשוט יותר מאשר בקטלוגים. התוכנה פועלת גם אם הידע הקיים בתחום מצומצם, כמו גם אם השאילתא פגומה. היא מתאימה מאוד לחיפוש של נושא רחב, לאדם ההדיוט שלא בקיא בחיפוש בקטלוגים.
חסרונותיו של כלי גילוי עולים כאשר מחפשים חומרים מדויקים יותר. לפעמים המשתמש מחפש משהו ספציפי ולא מצליח כיוון שהוא טובע בתוצאות לא קשורות. בנוסף על כך חיפוש בקטלוג ספציפי לתחום מסוים יביא יותר תוצאות לאותו הנושא, לדוגמה חיפוש עיתונים במאגר עיתונות יביא יותר תוצאות מאשר חיפוש עיתונות בכלי גילוי. בעיה עיקרית בכלי גילוי היא בעיית הרלוונטיות. האם להציג קודם עיתונים או ספרים? או אולי בכלל קטע מוזיקלי? התוכנה לא יודעת לזהות את הצורך של הקורא, ולכן הרבה תוצאות לא רלוונטיות.
חסרון נוסף של חיפוש משולב (במספר מאגרים או קטלוגים שונים) נוגע לשאילתה שיש בה טעות כתיב או טעות הקלדה. בחיפוש ממוקד בקטלוג יחיד, שאילתה עם טעות כתיב תניב את רשימת הפריטים הקרובים ביותר (מבחינת התעתיק האלפביתי) המופיעים בקטלוג היחיד, לעומת זאת כלי-גילוי מבצע חיפוש-משולב במספר קטלוגים, ולכן בדרך כלל איננו מציג את התוצאות האלפביתיות הקרובות ביותר לשאילתא אלא רק את התוצאות בהן מופיע התעתיק המדויק שהופיע בשאילתה של המחפש.
הבדלים בין מנוע חיפוש משולב לבין כלי גילוי
כלי-גילוי הוא תוכנה משוכללת יותר מאשר מנוע-על (meta-search engine) המבצע חיפוש משולב (federated search) במספר מאגרים שונים. כלי הגילוי מטמיע לתוכו מראש את כלל הרשומות והפריטים של הקטלוגים השונים ומבצע אינטגרציה של המקורות השונים לשפה משותפת אחת, אינדקס מאוחד, ואפשרויות סינון וסיווג אחד. באמצעות יתרונות אלו, זמן החיפוש בכלי-הגילוי הוא קצר כמו בחיפוש בקטלוג יחיד. לעומת זאת במנוע-על טפילי, החיפוש מתבצע במקביל במנועי-החיפוש הפנימיים של כל קטלוג או מאגר בנפרד, ואם אחד מהם איטי, כל החיפוש המשולב נעשה איטי בהתאמה. זאת ועוד, כלי הגילוי מאפשר לבצע דיוק וסינון מאוחר (search within results) של התוצאות לפי פרמטרים אחידים ושפה משותפת הנוגעת לכלל המאגרים והקטלוגים השונים עליהם בנוי כלי הגילוי.
סוגים של כלי גילוי
בעשור השני של המאה ה-21, קיימים בשוק ארבעה כלי גילוי מרכזיים:
קידה שעירה
קידה שעירה (שם מדעי: Calicotome villosa) היא מין של שיח קוצני ענף וסבוך ממשפחת הפרפרניים. זהו אחד הצמחים הנפוצים ביותר בחבל הצומח הים תיכוני. השיח מתרבה במיוחד באזורים שבהם ניזוק החורש הטבעי, לכן הוא נחשב כמרכיב הראשי של הגריגה הים-תיכונית. במיוחד בולטת התחדשותו באזורים שנפגעו משריפות, משום שזרעיו נובטים ביתר קלות לאחר שרפה, בעוד שזרעיהם של רבים מהעשבים החד-שנתיים ושל צמחים אחרים ניזוקים באופן חמור.
מאפיינים
גובהו של השיח מגיע ל-180-100 ס"מ וענפיו מסתיימים בחודים דוקרניים. גבעולים צעירים, בני שנים אחדות, מטמיעים ומקנים לכל הצמח גוון ירוק. העלים תלתניים, כלומר בעלי שלושה עלעלים היוצאים מנקודה אחת; מלבלבים באביב ונושרים עד מהרה בסופו או בתחילת הקיץ. במשך הקיץ מקבלים הענפים הצעירים הירוקים את תפקיד ההטמעה. ענפים אלו נקראים ענפים רותמיים, והם אופייניים לאקלים הים-תיכוני והמדברי. מנגנון ההגנה מפני טורפים של צמח זה הוא ענפיו הקוצניים שמקשים על אכילתו.
הקידה השעירה פורחת באביב, בפרחים פרפרניים צהובים, המואבקים בעיקר על ידי דבורים. הפרי הוא תרמיל, והפצת הזרעים היא עצמית.
פרחי הקידה הצהובים מכילים צוף מתקתק, המשמש במטבח הערבי להכנת ריבות הנשמרות לזמן רב, באמצעות הרתחת הפרחים עם סוכר.
יש המפרשים את המילה "אזרח", המופיעה בפסוק, כשמה המקראי של הקידה השעירה.
היישוב קידה בבנימין נקרא על שם הקידה השעירה.
Death Magnetic
Death Magnetic (מאנגלית: מוות מגנטי) הוא האלבום התשיעי של להקת ההבי מטאל האמריקאית מטאליקה. האלבום יצא לאור ב-12 בספטמבר בשנת 2008. זהו אלבומה הראשון של הלהקה שבו משתתף הבאסיסט רוברט טרוחיו, ואלבומה הראשון שהופק על ידי ריק רובין.
תהליך הכתיבה
בתחילת שנת 2004, סולן וגיטריסט מטאליקה ג'יימס הטפילד הודיע שהלהקה מנגנת חומר חדש באולפן, אך לא הזכיר אפשרות של הקלטת אלבום חדש. זמן קצר לאחר מכן, מתופף מטאליקה לארס אולריך חשף שבינואר של אותה השנה הלהקה מתכננת לחזור לאולפן. באוקטובר של אותה השנה הלהקה כבר כתבה והקליטה כ-50 שעות של חומרים, הכוללים מאות ריפים ואקורדים. ב-30 בספטמבר של אותה השנה נחשף ריאיון עם ג'יימס הטפילד שבו נאמר שהלהקה תחזור לאולפן באביב של שנת 2005 ותקליט את אלבומה התשיעי.
ב-10 במרץ של שנת 2006 נודע כי הלהקה מתכננת לנצל את ששת החודשים הבאים לכתיבת חומרים חדשים לאלבום, בנוסף לחודשיים שכבר ניצלו לאותה המטרה. ב-20 במאי של אותה השנה חשף הגיטריסט קירק האמט שהלהקה סיימה לכתוב ולהלחין 15 שירים.
תהליך ההקלטה
ב-1 בינואר של שנת 2007 מתופף מטאליקה לארס אולריך הסביר בריאיון למגזין ריבולבר שהלהקה מתכננת ליצור את האלבום החדש כפי שיצרה את האלבומים הקודמים: כתיבת שירים רבים ולאחר מכן הקלטתם באולפן.
ב-5 במרץ חשף אולריך שהלהקה הצרה את רשימת השירים הפוטנציאליים מ-25 ל-14, ושהקלטת 14 השירים הללו תחל בשבועות הקרובים.
כותרת האלבום
ב-16 ביולי 2008, הטפילד העיר על כותרת האלבום:
הוצאה לאור
בינואר של שנת 2008, מגזין Stereo Warning דיווח שהוצאת האלבום לאור תדחה עד לספטמבר של אותה השנה. האלבום, שיצירתו הסתיימה ב-10 באוגוסט של שנת 2008, יצא לאור ב-12 בספטמבר 2008, בארצות הברית.
רשימת השירים
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי להקת מטאליקה.
מבצעים
מטאליקה
מוזיקאים אורחים
יחס נראות
יחס נראות הוא מדד המשמש להערכת כוחן או יעילותן של בדיקות אבחון בזיהוי קיומם של מצבים או בזיהוי העדרם. יחס נראות הוא היחס בין הסתברות תוצאות בדיקה מסוימת באנשים חולים להסתברות תוצאות הבדיקה באנשים בריאים.
מבחן אבחון עשוי להצביע על קיומה של מחלה או לזהות את העדרה, אולם כאשר מבחן האבחון איננו מדד הזהב (הידיעה המדויקת ביותר לגבי קיומה של מחלה) לאבחון המחלה, חלק מתוצאות המבחן יהיו שגויות (חיובי שגוי או שלילי שגוי). יחס נראות מתאר פי כמה סביר שנבדקים עם המחלה ימצאו חולים מאשר נבדקים ללא המחלה.
אדם מופנה לבדיקת אבחון כאשר כבר ישנה הסתברות מסוימת לקיומה של המחלה בגופו, בעזרת ערך יחס נראות ניתן לחשב את ההסתברות לקיומה של המחלה לאחר הבדיקה. כאשר יחס הנראות שווה ל־1, לא חל כל שינוי בהסתברות קיום המחלה לפני ואחרי הבדיקה, גם טווח מעט גדול יותר (0.5<יחס נראות<2) מצביע על שינוי לא משמעותי בהסתברות. יחס נראות גדול מ־10 או קטן מ־0.1 משפיע מאוד על הסתברות קיום המחלה לאחר הבדיקה ונחשב אינדיקציה טובה ליכולתה של הבדיקה לזהות או לשלול מחלה.
יחס נראות מסומן בדרך כלל באותיות ,LR שהן ראשי התיבות למונח האנגלי Likelihood Ratio.
דוגמה מעשית
בדוגמה להלן נבדקת יכולת בדיקת מיפוי ריאות בזיהוי תסחיף ריאתי. המיפוי הצביע על ארבע דרגות סבירוּת לקיומו של תסחיף ריאתי ותוצאותיו הושוו לאנגיוגרפיה של הריאות. תוצאות אנגיוגרפיה נחשבות למדויקות ביותר בזיהוי תסחיף ריאתי, אך הסיכון בביצוע מיפוי ריאות נמוך יותר מזה של אנגיוגרפיה. מכאן הטעם בביצוע מיפוי ריאות והצורך לבחון את דיוק הבדיקה.
לשאר דרגות הסבירות של בדיקת מיפוי ריאות יחסי נראות המעידים על יכולת נמוכה של הבדיקה לזהות או לשלול תסחיף ריאתי, במיוחד אמורים הדברים לתוצאות של סבירות ביניים שלהם מחושב יחס נראות של 1.2 המעיד על הסתברות דומה לזיהוי תסחיף בחולים ולזיהוי תסחיף בבריאים.
הסתברות לאחר בדיקה
דרך פשוטה יותר לחישוב הסתברות לאחר בדיקה עושה שימוש בנומוגרמה של פאגאן (Fagan). הנומוגרמה מורכבת משלושה קווי אורך מקבילים שעל שני הקיצוניים שבהם מופיעים ערכי הסתברויות (לפני בדיקה ואחרי בדיקה) ושעל הקו המרכזי שבהם מופיעים ערכי יחס נראות (ראו דוגמאות במקורות). המשכו של קו ישר שיימתח מערך ההסתברות לפני בדיקה, דרך ערך יחס נראות, יחצה את קו ההסתברות לאחר בדיקה בערכה המחושב.
שלמה תמיר
שלמה תמיר (20 בפברואר 1901, לוביץ', האימפריה הרוסית, 8 באפריל 1979, תל יוסף, ישראל) היה חלוץ, פעיל ההעפלה, סופר ואיש ציבור ישראלי.
ביוגרפיה
נולד כשלמה ליפסקי בעיר לוביץ' שבשטחי האימפריה הרוסית ושוכנת במאה ה-21 בפולין, ליצחק ושרה לבית באום. משפחתו השתייכה לחסידות קוצק, אך הוריו נמנו עם אנשי התנועה הציונית. הוא רכש השכלה תיכונית בבית ספר עברי מרשת "תרבות" בלודז'. במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, עזב לאנטוורפן שבבלגיה ובה הצטרף לחוגי פועלי ציון ונבחר לוועד המרכזי שלה. בהמשך, עבר לפריז והחליט להגר לארצות הברית, אך מאורעות תרפ"א בארץ ישראל והשלכותיהם על היישוב הובילו לשינוי דעתו.
יחס נראות
יחס נראות ומדדים אחרים לבדיקות אבחון
ניתן לחשב את יחסי הנראות לפי הרגישות והסגוליות בדרך הבאה: רגישות                         רגישות - 1 יחס נראות חיובי = -  יחס נראות שלילי = סגוליות - 1                       סגוליות יחסי נראות עולים על רגישות וסגוליות גם בתכונתם לקבוע את ההסתברות לקיום המחלה על פי תוצאות הבדיקה בעוד שהאחרונים מוגבלים לקביעת ההסתברות לקיום המחלה על פי קיומה בנבדקים. תכונה דומה מתקיימת בערכי ניבוי (חיובי ושלילי) אלא שאלו, לא כמו יחסי נראות, רגישים לשיעור הימצאות המחלה ולכן לרוב אינם שימושיים.
שלמה תמיר
ביוגרפיה
בספטמבר 1921 עלה לארץ ישראל המנדטורית, הצטרף לגדוד העבודה ונמנה עם מקימי קיבוץ עין חרוד. ב-1922 הצטרף למשק תל יוסף.
ב-1933 יצא לשליחות בצ'כוסלובקיה מטעם המוסד לעלייה ב'. שם פעל בקרב תנועות החלוץ, "העובד", והחלוץ הצעיר במטרה להעלות יהודים מהמדינה, וחבר לפעיל העלייה ברוך קונפינו שניהל מפעל העפלה פרטי מבולגריה ודרכה. פעילותו התמקדה בזקרפטיה ובה הצליח לארגן כ-5,000 יהודים לעלייה, ומהם עלו בהמשך כמה מאות. הוא נמנה עם מקורביו של חיים קוגל ונקלע למספר עימותים על השלטונות על רקע פעילותו. ב-1935 נבחר מטעם התנועה הציונית בצ'כוסלובקיה כנציגה לקונגרס הציוני. לאחר האנשלוס עבר לפראג במטרה לסייע ליהודים מאוסטריה להגר עם רכושם דרך צ'כוסלובקיה. ב-1939 נשלח על ידי ברל כצנלסון ואליהו דובקין לבודפשט להפסקת מפעל העפלה פרטי שנוהל על ידי אקוש אפשטיין וברוך קונפינו, ולקחת פיקוד על העלייה מטעם המוסד לעלייה ב'. תמיר התרשם מהצלחת מפעל העלייה הפרטי, ומאי יכולתו של המוסד לעלייה ב' לסייע באספקת ספינות מעפילים והחליט לסייע לקונפינו. הוא הגיע להסכם עם קונפינו ושיתף עימו פעולה במפעלו. סיועו המרכזי היה לארגון הפלגות הרודניצ'אר שהעלתה 1,638 מעפילים לארץ ישראל. בהמשך, שב לארץ ישראל, נפגש עם אליהו דובקין בביתו, ביחד עם ברל כצנסלון, יצחק טבנקין, אליעזר קפלן וישראל אידלסון לצורך קבלת אישור רשמי בדיעבד לסיועו לקונפינו. בסיום הפגישה, קיבל את אישור מוסדות העלייה לסיוע לקונפינו במפעל ההעפלה הפרטי שלו, וזאת בתנאי שיתבצע באופן חשאי.
בהמשך, בשלהי מלחמת העולם השנייה התגייס לבריגדה היהודית ובה שירת ביחידת תובלה. ב-1948 נשלח על ידי המוסד לעלייה ב' לברזיל בכדי לארגן העלאת יהודים משם, והוא שהה במדינה עד אפריל 1949.
הלך לעולמו בקיבוץ תל יוסף בגיל 78 ונקבר בקיבוצו. תמיר היה נשוי לדבורה לבית וילנסקי (1900–1975), ילידת וילנה ואב לאליהו (1931–1988).
תפוקה
תפוקה (באנגלית: Output) הוא מונח כלכלי המתאר את סך התוצרים הסופיים המוחשיים ו/או המופשטים המופקים מתהליך. בדרך כלל מדובר בסך התוצרת המופקת בתהליך או פעילות כלכלית, בהקשר לנושאים הקשורים למקרו-כלכלה.
תפוקה שולית היא הנגזרת של תפוקה, ותפוקה שולית פוחתת היא מושג כלכלי שכיח המתייחס לנגזרת שנייה שלילית של תפוקה.
להבדיל מהתפוקה, תשומה מתארת את גודל השימוש במשאבים בתהליך מוחשי או מופשט.
קישורים חיצוניים
Output (economics)
מרד המלחים בקיל
מרד המלחים בקיל התחיל ב-3 בנובמבר 1918, סמוך לסוף מלחמת העולם הראשונה, לאחר שסימני מרי וסירוב פקודות ניכרו בקרב המורדים עוד בימים שקדמו לתאריך זה. המורדים היו מלחים ואנשי תחזוקה של צי הים הפתוח הגרמני שהיו מוצבים בספינות ובמתקני חוף בנמל קיל ובעיר. המרד התפשט ברחבי גרמניה, והיה חוליה בשרשרת המאורעות שהובילו בסופו של דבר למהפכה ששמה קץ למשטר הקיסרי, ואשר, יחד עם מצבה הצבאי, הכלכלי והמדיני הקשה, הובילו לכניעת גרמניה.
רקע - מצב המלחמה הכללי
בסתיו 1918 החמיר ביותר מצבה הצבאי והכלכלי של גרמניה, אם כי קווי החזית במערב השתרעו עדיין עמוק בשטחי צרפת ובלגיה, ובמזרח היא כבשה והחזיקה שטחים עצומים ברוסיה, שיצאה כבר מהמלחמה. זאת בעיקר בשל פעולתו האיטית והשוחקת של הסגר הימי שהטילה בריטניה, שהביאה למחסור חמור בגרמניה, כולל במוצרי יסוד ובמזון. בנוסף, הצטרפות ארצות הברית למלחמה לצד מדינות ההסכמה, החלה להתבטא במספר גדול יותר ויותר של חיילים רעננים בשדה הקרב, מול החיילים שחוקי הקרב שגרמניה הציבה מולם. התמוטטותן זה-מקרוב של בעלות בריתה של גרמניה: בולגריה והאימפריה העות'מאנית, כאשר גם אוסטרו-הונגריה, בעלת הברית העיקרית, עמדה בפני התמוטטות, עמדה להותיר את גרמניה לבדה במערכה.
מרד המלחים בווילהלמסהאפן
באוקטובר 1918, כשהצבא עמד בפני תבוסה והאוכלוסייה האזרחית סבלה ממחסור, החליט פיקוד הצי הגרמני להנחית התקפה נואשת על עיקר הצי הבריטי. בהניחו כי תוכניתו לא תאושר, הפיקוד לא דיווח על החלטתו זו לממשלת הקנצלר מקס פון באדן. כאשר ניתנה הפקודה לצאת לים מנמל וילהלמסהאפן, ב-29 באוקטובר 1918, סירבו כמה צוותים לציית לה, ומלחים אחרים ערקו מאוניותיהם. צוותים משתי ספינות מערכה, "תירינגן" (Thüringen) ו"הלגולנד" (Helgoland), ארגנו מרד של ממש, כולל חבלה בציוד, ורק שיגור מאיים של ספינות אחרות הביא לירידתם של המורדים מספינותיהם בלא הפעלת כוח אקטיבית. לנוכח רוחות המרי התוכנית בוטלה.
המרידה בקיל
47 מהמלחים, אשר נחשבו כחברים בגרעין הקשה של המורדים, הושמו בבתי כלא צבאיים בקיל, בעוד חלק מעמיתיהם עושים מאמצים למנוע את הפלגת הספינות (ואכן ההתקפה כאמור בוטלה). ב-1 בנובמבר, כ-250 מן המלחים התכנסו לאספה, שבסיומה יצאו בדרישה לשחרור העצורים, אך המשלחת שיצאה למסור את הדרישה נתקלה בסירוב להתקבל ולהשמיע את דבריה.
התפשטות המרי בקיל
המוחים ניסו למצוא סיוע בקרב המפלגות הסוציאליסטיות הגרמניות ובקרב האיגודים המקצועיים. אספה משותפת זומנה, וכיוון שהמשטרה סגרה בפני המוחים את בית האיגודים המקצועיים, התכנסה למחרת, ה-2 בנובמבר, אספה משותפת למלחים ולתומכיהם בקרב אזרחים מן החוגים המתוארים, תחת כיפת השמיים. המתכנסים קראו לכינוס אספה גדולה אף יותר ליום המחרת באותו מקום. לאותה אספה, ב-3 לחודש, הגיעו מעל אלף תומכים. זאת הפעם יצאו המתכנסים בקריאה "שלום ולחם" (בגרמנית: Frieden und Brot), שחרגה משחרור העצורים גרידא. המתכנסים החלו לצעוד לעבר בית הכלא. פטרול שנשלח לעצרם השמיע אזהרה ואחר כך ירה על המפגינים. תשעה מהם נהרגו ו-29 נפצעו קשה. גם המפגינים לא טמנו ידם בצלחת, ובין היתר, מפקד הפטרול נפצע קשה ממכות של קת רובה ומיריות. הן המפגינים והן הפטרול נסוגו.