cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רני אידן
ביוגרפיה
כראש המועצה האזורית עמק חפר עסק בפיתוח והרחבת פארק תעשיות עמק חפר, שמונה כיום כ-190 מפעלים, בתי עסק וחנויות. בתקופת כהונתו הפכה המועצה האזורית עמק חפר לאחת הרשויות הראשונות בישראל שהפעילה תוכנית להפרדה ומחזור, והיא בין המובילות בארץ בתחום; והוקם אגמון חפר באזור בריכות הדגים של קיבוץ עין החורש. אידן יוזם ומוביל מהלכים של התחדשות וחדשנות בחינוך בבתי הספר בעמק חפר.
בבחירות לראשות המועצה האזורית עמק חפר שנערכו ב-30 באוקטובר 2018 הפסיד רני אידן לד"ר גלית שאול בתוצאה של 55% לד"ר גלית שאול לעומת 32% לרני אידן.
שכנאי
{{פירושונים|
הנשר נחת (ספר)
הנשר נחת (באנגלית: The Eagle Has Landed, העיט נחת) הוא ספר מאת הסופר הבריטי ג'ק היגינס. הספר יצא לאור ב-1975. עלילת הספר עוסקת במבצעי המודיעין הגרמני, על רקע מלחמת העולם השנייה.
עלילת הספר
עלילת הספר מתרחשת בשנת 1943. עם הצלחת המבצע של אוטו סקורצני, בכיר לוחמי הקומנדו הגרמניים, אשר יחד עם הצנחנים הגרמנים חילץ בספטמבר 1943 את בניטו מוסוליני מכלאו במבצע חילוץ מוטס נועז, ראשון מסוגו, שבו נחת כוח גרמני בדאוני הסתערות על פסגת הר גבוה שם היה מוסוליני כלוא תחת שמירה כבדה. בזכות המבצע המוצלח עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל. היטלר, שמח על הצלחת המבצע, מציע כי הביון גרמני ישלח כוח מובחר לפשיטה בעומק בריטניה כדי לחטוף את ראש ממשלת אנגליה, וינסטון צ'רצ'יל.
את תכנון המבצע מטיל הימלר על קולונל מאקס ראדל, מפקד בכיר בחיל הפרשים הגרמני אשר נפצע במבצע ברברוסה והועבר לאגף המודיעין. הפיקוד על כוח הפשיטה מוטל על מפקד הצנחנים המעוטר, קולונל קורט שטיינר. שטיינר שירת בעברו במערכה על פולין, בקרב על מצודת אבן אמאל ובמאי 1941 לחם בקרב על כרתים. תמורת הסכמתו לפקד על המבצע ניתנה לשטיינר ולמעטים שנותרו מפקודיו חנינה כללית, והם משוחררים מיחידת העונשין אליה נשלחו כעונש על כך שסייעו ליהודייה להימלט מגטו ורשה. לשטיינר גם מובטח כי תמורת הסכמתו לפקד על הפשיטה לא יאונה כל רע לאביו, גנרל בכיר המואשם בקשירת קשר נגד היטלר. משימתם לצנוח לבריטניה, לנוע במסווה של צנחנים מצבא פולין החופשית, ולחטוף את צ'רצ'יל בעודו מתארח באחוזה בכפר. על ליאם דוולין, איש המחתרת האירית, מוטל לצנוח לאזור קודם לכן ולשמש כחלוץ בטרם המבצע. עם הגיעו לשם מסתבך ליאם שלא בטובתו בפרשת אהבים ומסכן את זהות הכיסוי שלו.
ב-6 בנובמבר 1943, בשעה אחת אחר חצות הלילה משדרים שטיינר ואנשיו לראדל והימלר, את השדר הנשר נחת. פירושו של השדר הוא כי הכוח צנח בשלום, חבר לדוולין והגיע לכפר הקטן סטודלי-קונסטייבל שבמחוז נורפוק. ואולם, שטיינר ואנשיו נדרשים להתגבר על מכשולים רבים בדרכם להשלמת המשימה. הקשה שבהם הוא היוודע דבר הפשיטה ליחידת יחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית ולאנשיה השוהים באימונים בקרבת הכפר. מפקדה, קולונל רוברט שאפטו הראוותן, וסגנו קר הרוח, רב-סרן הארי קיין, נדרשים לסכל את מבצעו של שטיינר בכל מחיר.
עיבודים לקולנוע
הספר עובד גם לסרט קולנוע משנת 1976 אותו ביים ג'ון סטרג'ס, ומככבים בו דונלד סאת'רלנד כליאם דוולין, מייקל קיין כקורט שטיינר, רוברט דובאל כמקס ראדל, לארי הגמן וטריט ויליאמס בתפקיד הארי קיין.
כיבושי אלכסנדר הגדול באסיה התיכונה
פלישתו של אלכסנדר הגדול לאסיה התיכונה החלה מיד לאחר סיום כיבוש מרכזי השלטון של האימפריה הפרסית על ידי צבאו בקיץ שנת 330 לפנה"ס, והסתיימה בסוף האביב או בתחילת הקיץ של 327 לפנה"ס. במהלך המערכה באסיה התיכונה ניסה אלכסנדר להשיג מספר מטרות: המטרה הראשונית הייתה תפיסת הסטראפ של באקטריה, בסוס, שהכריז על עצמו כשליט האימפריה הפרסית (לאחר רצח דריווש השלישי) ונטל לעצמו את השם המלכותי ארתחששתא החמישי. מטרות נוספות היו השאיפה לזכות בתהילה אישית ולהנציח את שמו באמצעות כיבוש שטחים חדשים וסיפוחם לאימפריה שלו, וכן הרצון להשלים את כיבוש השטחים שהשתייכו לאימפריה הפרסית.
רקע היסטורי
החלק המזרחי של האימפריה הפרסית כלל חלק משטחה של אסיה התיכונה. הפרובינציה החשובה ביותר בחלק הצפון-מזרחי של האימפריה הייתה באקטריה. בסוס, הסטראפ של באקטריה, רצח את דריווש השלישי, שליט האימפריה הפרסית, ביולי 330 לפנה"ס, לאחר תבוסתו של האחרון בקרב גאוגמלה, ותפס את השלטון על החלקים הצפון-מזרחיים של האימפריה הפרסית. אלכסנדר השתמש בטענות לכתר מצדו של בסוס ולהכתרתו לארתחששתא החמישי כעילה נוחה לפלישה לאזור.
רקע גאוגרפי
החלקים המזרחיים של האימפריה הפרסית נכבשו עוד בתקופת שלטונו של כורש הגדול, שאף נהרג בקרב מול המסגטים על גדות יאקסארטס (סיר דריה המודרני). הם כללו חלקים מפקיסטן, אפגניסטן, טג'יקיסטן, אוזבקיסטן וקזחסטן המודרניות. באזורים אלה היו הערים מעטות יחסית וחלק ניכר מהאוכלוסייה ניהל אורח חיים נוודי או חצי נוודי.
מחוזות באקטריה וסוגדיאנה תחומים ממזרח ומדרום בהרים גבוהים וקשים למעבר, הרי פמיר והינדו-כוש. מצפון להם שוכנים רכס גיסאר והערבה האירואסייתית המשתרעת מגבול סין עד אירופה המרכזית. ממערב נמצא אזור צחיח ומדברי המורכב משני מדבריות גדולים – קאראקום וקיזיל קום – ששימשו בסיס פעולה נוח ללוחמי הגרילה שהטרידו את צבאו של אלכסנדר, משום שתנאי הקרקע והאקלים הקשים לא אפשרו לצבא גדול לפעול באזורים אלו.
האקלים באזורים אלו לא היה נוח לחיילי הצבא היווני-מוקדוני, שהיו רגילים ללחימה באקלים ים תיכוני מתון יחסית. הקיץ חם מאוד ויבש ואילו החורף קר ומושלג. מספר נהרות גדולים זורמים בהם, אך השטח בין הנהרות הוא רחב ידיים וצחיח, יש בו מקורות מים מעטים בלבד וקשה להשיג בו אספקה. תנאים אלה הקשו על צבאו של אלכסנדר לנהל את המערכה לכיבוש המחוזות הצפון-מזרחיים של האימפריה הפרסית.
סוגדיאנה
סוגדיאנה (Sogdiana) הייתה אזור עתיק, שמרכזו הפוליטי והתרבותי שכן בעיר מרקנדה (Marakanda; סמרקנד באוזבקיסטן המודרנית). תושבי האזור נודעו כסוחרים ממולחים. שיירותיהם הגיעו עד סין, ומרקנדה שימשה תחנת מעבר חשובה על דרך המשי המתהווה. היא שימשה מחסום נגד השבטים הסקיתיים ומנעה את פשיטותיהם ללב האימפריה הפרסית. אורח החיים בסוגדיאנה, ששילב סגנון חיים נוודי וחצי נוודי עם הקמת יישובי קבע, היה אופייני לתושבי האזורים האחרים באסיה התיכונה.
הקמת האימפריה של אלכסנדר הגדול (והממלכות ההלניסטיות שירשו אותה) אפשרה יצירת קשר הדוק יותר בין המזרח (סין) והמערב (אגן הים התיכון) מאשר בתקופת האימפריה הפרסית. עליית הדרישה למוצרי מותרות מסין ומהמזרח באגן הים התיכון והנגישות הנוחה יותר, אפשרו לתושבי סוגדיאנה לפתח עוד יותר את הסחר, שהיה מנוע הצמיחה בסוגדיאנה במשך מאות שנים.
באקטריה
באקטריה (Bactria) היא אזור רחב ידיים דרומית לסוגדיאנה הנמצא ברובו בצפון-מזרח אפגניסטן ובצפון מזרח פקיסטן המודרניות. האזור משופע בנהרות, אך השטח בין הנהרות צחיח. זהו אזור עתיק בעל היסטוריה רבה שהיו בו ערים מעטות, שהחשובה שבהן הייתה באקטרה (בלך המודרנית). סגנון החיים בבאקטריה היה נוודי וחצי נוודי. הכלכלה המקומית התבססה בעיקר על רעיית צאן וגידול סוסים, אך גם על גידולי דגן. ההשקיה לגידולים חקלאים הגיעה מתעלות שנחפרו סמוך לנהרות הגדולים. בנוסף, שימשה באקטריה בתקופה זו כמרכז סחר עולמי לזהב שנכרה בסיביר.
בתקופת כיבושיו של אלכסנדר הגדול הייתה באקטריה סטראפיה חשובה מאוד של האימפריה הפרסית, דבר שבא לידי ביטוי בתפקיד החשוב שקיבל בסוס במערך הקרב הפרסי. הבאקטרים שירתו נאמנה את השלטון הפרסי, אך זכו לאוטונומיה רבה. השלטון המרכזי הניח להם לחיות את חייהם על פי חוקיהם ולא התערב במעשיהם.
סקיתיה
סקיתים הוא שם קיבוצי שבו השתמשו היוונים לקבוצת עמים נוודים וחצי נוודים דוברי שפות פרסיות שהתגוררו בעת העתיקה בערבה האירואסיאתית. סקיתיה המזרחית משתרעת צפונית-מזרחית לנהר יאקסארטס (סיר דריה המודרני). ההתיישבות הסקיתית הייתה אופיינית לקבוצות נוודיות וחצי נוודיות: חקלאות עונתית וכלכלה המבוססת על גידול סוסים וצאן.
העמים הסקיתיים העיקריים שבהם נתקל אלכסנדר במסעו באסיה התיכונה הם הדאהים (Dahae) שהתגוררו מזרחית לחופי הים הכספי והסאקים (Sakae) שהתגוררו בערבות של קזחסטן המודרנית. בדומה לסקיתים המערביים, גם הסקיתים המזרחיים היו חסרי שלטון מרכזי והתחלקו למספר רב של שבטים וחמולות. אלה נלחמו בינם לבין עצמם, ערכו פשיטות על ארצות שכנות והיו בעלי קשרים רופפים לשלטון הפרסי המרכזי שמעולם לא הצליח להכניעם באופן סופי. כעת, לאחר התפרקות השלטון אבדה גם התלות הקטנה שהייתה קיימת בזמן שבו הפרסים משלו באזור.
סקיתים
סקיתים הם קבוצת עמים נוודים ממוצא הודו-אירופי שישבו בין המאה ה-8 לפנה"ס למאה הראשונה לפנה"ס בערבה האירואסיאתית. בעת מסעו של אלכסנדר הגדול השתרע אזור השפעתם מחופי הים השחור במערב עד אזור הרי אלטאי במזרח. המגע המשמעותי הראשון של אלכסנדר הגדול עם הסקיתים היה בקרב גאוגמלה.
הסקיתים היו פרשים מעולים והציבו אתגר של ממש לצבאות הסדירים בעולם העתיק. הסקיתים נהגו לפשוט על מקומות יישוב חסרי הגנה ונמנעו מהתנגשות עם הצבא הסדיר. אם הממשל יזם נגדם פעולת תגמול, הם נהגו לסגת לתוך הערבה רחבת הידיים ולחמוק מקרבות הכרעה שבהם היו בנחיתות.
כוחם של הסקיתים היה בעיקר בפרשיהם, אם כי יש תיעוד לשימוש גם בחיל רגלים קל. הפרשים הסקיתים התחלקו לשני סוגים עיקריים: כבדים וקלים. הפרשים הכבדים היו מוגנים בשריון טוב ונלחמו במערך צפוף ואילו הפרשים הקלים, ששריונם היה דל, היו ברובם חמושים בקשתות והיו למעשה קשתים רכובים. הטקטיקה הסקיתית הבסיסית הייתה ירי חצים אינטנסיבי והסתערות פרשים כבדים לאחר מכן.
הסקיתים, ששטחיהם גבלו בסוגדיאנה, ניסו לנצל את המצב לטובתם. הם ערכו מספר פשיטות מזוינות לשטח סוגדיאנה ואף קשרו קשר עם מתנגדיו של אלכסנדר. בגלל פעולה נמרצת מצדו של אלכסנדר, וביתר שאת לאחר תבוסתם בקרב יאקסארטס, מעורבותם בלוחמה הייתה מצומצמת יחסית.
באקטרים וסוגדים
חילותיה של באקטריה היו המרכיב הלא פרסי החשוב ביותר בצבא הפרסי המלכותי. הבאקטרים נלחמו הן כחיילים רגלים והן כפרשים. בשני המקרים הפעילו בעיקר לוחמים קלים. הפרשים הקלים היו חמושים בדרך כלל בקשתות ונלחמו כקשתים רכובים. אחרים היו חמושים בכידונים. הטקטיקה הייתה אופיינית לכוחות ניידים וקלים - בעיקר פגע וברח ללא עימות חזיתי.
הפרשים הבאקטרים הקלים שיתפו פעולה עם פרשים נוספים מהאזור, במיוחד עם עמים סקיתיים שהפעילו פרשים כבדים לצד הפרשים הקלים. שיתוף פעולה זה היה קטלני במיוחד כשהופעל כראוי. הפרשים הקלים היו מטרידים את הצבא היריב והפרשים הכבדים היו נכונים לרגע המתאים כדי לפרוץ לתוך שורות מעורערות או לחלופין להביס כל ניסיון להתקפת נגד.
לוחמה מרכז אסיאתית
האופי הגאוגרפי של האזור השפיע גם על צורת הלחימה של העמים והשבטים שחיו בו. המישורים הענקיים והצחיחים התאימו יותר ללוחמה של יחידות ניידות ומהירות תנועה, וכתוצאה מכך הלוחמה באסיה המרכזית התבססה בעיקר על כוחות פרשים, קלים וכבדים, ולא על חיל רגלים. לעיתים נעשה אף שימוש בלוחמים הרכובים על גמלים.
הצבאות באזור זה היו בעלי אופי שבטי, ובראשם עמד בדרך כלל ראש השבט המקומי או ראש החמולה. מערכת היררכית מסודרת עם שרשרת פיקוד מוגדרת לא הייתה קיימת. ריבוי השבטים גרם לפיצול רב. כל שבט ואפילו כל חמולה ניסו לשמור בקנאות על העצמאות שלהם ויצירתם של צבאות גדולים הייתה קשה מאוד. בגידות היו דבר שבשגרה ופעמים רבות ראש שבט שהיה בקואליציה עם ראש שבט אחר שינה את נאמנותו.
מדי פעם נאסף בכל זאת צבא גדול, במיוחד כשאחד מראשי השבטים היה אדם כריזמטי שסחף אחריו את יתר השבטים. הטקטיקה התבססה על הימנעות מקרבות סדורים, טקטיקה של פגע וברח ושימוש מושכל בתנאי השטח. כל אימת שהתגברה הסכנה, נטו הצבאות השבטיים להתפזר לכל עבר, להתמזג באוכלוסייה המקומית או לסגת לאזורים מדבריים, שבהם לצבא כבד התנועה של אלכסנדר לא היה סיכוי רב לתפוס אותם. נעשה שימוש נרחב במארבים, שסייעו לעיתים ללכוד ולהשמיד יחידות גדולות למדי של הצבא המוקדוני. אופי הלוחמה הזה גרם לשחיקה מתמדת של צבאו של אלכסנדר והקיז את דמו.
בנוסף, אזורי הגבול של באקטריה וסוגדיאנה היו משופעים בהרים גבוהים, וחלק מהמבצרים ההרריים שנבנו בהם מוקמו במקומות שהגישה אליהם הייתה קשה, כך שהיה כמעט בלתי אפשרי לכבוש אותם בהסתערות. גם הערים הבצורות הגדולות היוו אתגר לא פשוט לצבאות שהיו מבוססים על פרשים, שבדרך כלל לא היו מצוידים במכונות מצור מתוחכמות.
פיקוד
במלחמה בלטו שני מנהיגים כריזמטיים. בסוס היה סטראפ באקטריה בזמן השלטון הפרסי והשתתף בקרב גאוגמלה בראש צבא מהפרובינציה שלו. בסוס לא החזיק מעמד זמן רב ונבגד על ידי מלוויו. אחריו עלה לגדולה ראש שבט סוגדי בשם ספיטמנס, שהצית מלחמת גרילה יעילה והצליח להשמיד כוחות מוקדוניים רבים בעיקר במארבים מתוחכמים שטמן להם. גם הוא נבגד בסופו של דבר ונרצח על ידי קרוביו.
מלבדם השתתפו במלחמה ראשי שבטים רבים. חלק החלו לשתף פעולה עם אלכסנדר, במיוחד לאחר מותו של ספיטמנס. אחד מראשי השבטים, אוקסיארטס, חיתן את בתו רוקסנה עם אלכסנדר. אלכסנדר, שרצה לפצל את השבטים ולתקוע טריז ביניהם, עודד את קציניו הבכירים להתחתן עם נשים מקומיות נוספות.
הצבא המוקדוני
במהלך כיבושיו של אלכסנדר הגדול באסיה התיכונה היה הצבא היווני-מוקדוני מורכב משלושה יסודות עיקריים: יחידות מוקדוניות, שכירי חרב מהבלקן (בעיקר מיוון ומתראקיה) ותושבי האימפריה הפרסית. התמשכות המסע וסיפוק העילה המידית בגינה יצא אלכסנדר למלחמה מלכתחילה – נקמה בפרס על רציחתו של אביו, הביאו להתמרמרות הולכת וגוברת בקרב בעלי בריתו היווניים. לכן בחר לשחרר אותם בעת שהותו באקבטנה, כשקיבל תגבורות משמעותיות ממוקדון. יוונים שרצו להישאר בצבא התגייסו כשכירי חרב.
צבא זה, שהתבסס על שיתוף פעולה הדוק בין חיל רגלים כבד לפרשים ומגוון יחידות קלות, היה מתוכנן לניצחונות בקרבות סדורים. כל זה היה חסר משמעות במישוריה הרחבים של אסיה התיכונה. הפלנקס הכבד היה חסר תועלת מול אויב רכוב שלא עוצר כדי להילחם בקרב סדור. בנוסף, מיעוט ערים ונקודות אסטרטגיות חשובות שאפשר לכבוש הקטינו את יעילות הצבא היווני-מוקדוני המקורי שפלש לאימפריה הפרסית. סיבות אלה הביאו את אלכסנדר לשינוי מבני בצבאו כדי להתאימו לסיטואציה המשתנה.
הפרשים המוקדונים שירתו בחיל הפרשים הכבדים האליטיסטי, ההטיירוי, והיו נושאי רומח רכובים. הם היו חמושים ברומח - קסיסטון - ובחרב מעוקלת מעט בשם קופיס, ששימשה כנשק משני. למיגונם עטו שריון גוף וקסדה טובה, אך לא השתמשו במגן. חלק מההטיירוי שירתו באילה (פלוגה) המלכותי המכונה גם "האגמה הרכובה" ושימשו שומרי ראשו של המלך בקרב. כמו כן שירתו חלק מהמוקדונים בחיל הפרשים הקלים מסוג פרודומוי (סיירים רכובים) שהיו חמושים ברומח, אך מיגונם היה דל.
לוחמה יוונית-מוקדונית ושינוי הרכב הצבא
הטקטיקה ששירתה היטב את אלכסנדר במהלך כיבוש פרס - השמדת הכוח היריב בקרבות גדולים על ידי פגיעה בהנהגה, לא הייתה יכולה להצליח באסיה התיכונה. היו לכך שתי סיבות עיקריות: לא היה ראש מוגדר שניתן היה לכרות וגם לא היו צבאות גדולים שנערכו לקרבות סדורים. גרוע מכך, חלק חשוב מצבאו - חיל הרגלים הכבד שנלחם במערך הפלנקס - היה חסר תועלת בלוחמה ניידת שהתבססה על תקיפות פגע וברח. פרשיו, שחלקם הגדול היה חמוש ברמחים ונלחם בשורות צפופות גם כן נועד להבקיע מערך יריב ולפזר את צבאו ולא לרדוף אחרי קשתים רכובים ניידים.
התגובה הראשונה של אלכסנדר לטקטיקות הגרילה ולמארבים הרבים שאיימו על כוחותיו הייתה אכזרית מאוד, במיוחד נוכח היחס שגילה כלפי האוכלוסייה הפרסית, שבה לא פגע בדרך כלל. הוא הורה לחייליו לא לרחם על המקומיים ורבים מהם נטבחו. כפרים שלמים רוקנו מתושביהם והאוכלוסייה האזרחית הופלה בחרב. המחיר האנושי הכבד לא ריכך את ההתנגדות המקומית לכובשים, אלא רק חיזק את רוחה. האזרחים ברחו להרים או למקומות אחרים שהגישה אליהם הייתה קשה למעבר והצטרפו ללוחמי הגרילה שהעניקו להם מקלט ומזון.
כדי להתגבר על בעיות אלה שינה אלכסנדר הגדול את יחסו אל האוכלוסייה המקומית. כחלק מהמדיניות החדשה, גייס אלכסנדר מספר רב של פרשים מקומיים לצבאו. אלה סיפקו לו את המרכיב הנייד שהיה כל כך נחוץ לו לניצחון. יתרה מכך, שיתוף הכוחות המקומיים תקע טריז בין השבטים המקומיים. אלכסנדר השיג את שיתוף הפעולה של השבטים המקומיים בשתי דרכים - שוחד נרחב לראשי השבטים וכריתת בריתות שחוזקו בקשרי נישואין. היחס הנוח שהופגן כלפי האוכלוסייה המקומית שינה את גישת המקומיים ואלה החלו לשתף פעולה עם אלכסנדר ונמנעו מתמיכה ביריביו. זה ביסס בסופו של דבר את יתרונו ועזר לו להתגבר על הגרילה.
תופעה זו, של שילוב הגורמים המקומיים, שהחלה אף קודם לכן, ושהגיעה לממדים המוניים, גרמה להתמרמרות רבה בקרב המוקדונים. ההתמרמרות גברה במיוחד כשאלכסנדר מסר את הפיקוד על יחידות גדולות, אפילו כאלה שכללו את המוקדונים עצמם, לפרסים ובהמשך לראשי השבטים המקומיים. העובדה שאלכסנדר אימץ מנהגים פרסיים ומקומיים רבים שהיו זרים ליוונים ולמוקדונים, החריפה את המצב. שנואה במיוחד הייתה מחוות הקידה הפרסית המסורתית הפרוסקינסיס – שהמוקדונים ראו אותה כמשפילה. ההתמרמרות גרמה בסופו של דבר לקשר נערי המלך שזממו לרצוח את אלכסנדר בשנת 327 לפנה"ס. הקשר התגלה והקושרים הוצאו להורג.
פיקודו של הצבא המוקדוני
אלכסנדר המשיך לשמש כמפקד העליון של הצבא, אך האציל סמכויות רבות למצביאיו. אמנם כבר בתחילת מסע המלחמה נגד פרס היו מקרים רבים שבהם קצינים קיבלו פיקוד על יחידות עצמאיות לביצוען של משימות אד-הוק, אך אלה תמיד היו מבצעים קצרים ומוגבלים בזמן ובמקום. כשנוצר הצורך לרדוף אחרי קבוצות גרילה קטנות ומפוצלות, לא היה טעם להפעיל את כל הצבא, שכן פעמים רבות חולק הצבא ליחידות קטנות שכל אחת מהן קיבלה פיקוד עצמאי.
אלכסנדר שהתחיל לשלב את הפרסים בצבאו עוד לפני הפלישה לאסיה התיכונה, הגביר את הקצב. כעת הפרסים וגם הבאקטרים קיבלו תפקידי פיקוד ומנהל בכירים. אלכסנדר קיבל לשורותיו את כל מי שהסכים להישבע לו אמונים ובתנאי שיזנח את בסוס שבשבילו הועיד אלכסנדר גורל אכזר. שילוב הפרסים לא רק ריכך את ההתנגדות לכיבוש, אלא סייע בעיקר להכניע חלקים רבים מאסיה התיכונה ללא קרב. כך למשל ארטבזוס עזר רבות לשכנע את האריסטוקרטים המקומיים להיכנע ללא קרב.
לשילוב הפרסים היה גם צד שלילי. המוקדונים והיוונים ראו בהם ברברים והתנגדו לשילובם בתפקידי מנהל ופיקוד. ההתמרמרות בקרבם הייתה רבה ואף נרקמו מזימות לרצוח את אלכסנדר. אחד הקצינים הבכירים ששילם בחייו על תכנון הקנוניות היה פילוטאס, מפקד ההטיירוי.
הכנות לפלישה
מותו של דריווש וכיבוש ארבע ערי הבירה של האימפריה הפרסית לא הבטיחו שקט לאלכסנדר. חודש וחצי לאחר מותו של דריווש לקח לעצמו בסוס, הסטראפ של באקטריה ואחד הרוצחים של דריווש, את שם המלכות ארתחששתא החמישי והכריז על עצמו כשליט החוקי של האימפריה הפרסית. המהלך של בסוס היווה קריאת תיגר גלויה על אלכסנדר ואיום על שלטונו באימפריה הפרסית, ולכן הוא פעל במהירות ויצא בראש צבאו לעבר באקטריה.
נתיב התקדמותו של אלכסנדר עבר דרך מחוז אריה (Aria), והוא הותיר בתפקידו את הסטראפ הפרסי המקומי, סטיברזנס, יחד עם 40 פרשים מוקדונים שהיו אמורים לפקח על נאמנותו. לאחר יציאת צבאו של אלכסנדר, מרד סטיברזנס וחבר לבסוס, ששלח לעזרתו 2,000 פרשים. אלכסנדר חזר על עקבותיו בניסיון לתפוס את סטיברזנס, אך הוא נמלט למדבר ואלכסנדר המשיך את מסעו לעבר באקטריה. הוא השאיר באריה 6,000 רגלים ו-600 פרשים בפיקוד שלושה מצביאים (ארטבזוס, אריגיוס וקרנוס), שהצליחו בסופו של דבר ללכוד את כוחו של סטיברזנס. אריגיוס הרג את סטיברזנס במהלך דו-קרב אישי שנערך ביניהם. בינתיים, לאחר רצח המצביא פרמניון בפקודתו של אלכסנדר, הצטרף לצבאו הכוח שהוא הותיר מאחור באקבטנה, בפיקודו של פרמניון - 6,000 פזטיירוי (לוחמי פלנקס), 5,000 שכירי חרב יוונים ו-600 פרשים. אלכסנדר הותיר באריה 4,000 רגלים ו-600 פרשים כחיל מצב, ושאר הכוח חבר לכוח העיקרי של צבאו שצעד לבאקטריה.
הפלישה לבאקטריה וסופו של בסוס
הפלישה לבאקטריה החלה באביב 329 לפנה"ס. לאלכסנדר היה רק מסלול פלישה אפשרי אחד לאזור זה – איגוף עמוק מדרום של הרי הינדו-כוש וחדירה לבאקטריה מכיוון דרום-מערב דרך אחד המעברים בהרים. מסלול ההתקדמות הישיר מזרחה היה מחייב מעבר של צבאו דרך מדבר, ולפי ידיעותיהם של הגאוגרפים היוונים, מצפון לבאקטריה שכנה ערבה שוממה.
בסוס, שהצבא שעמד לרשותו היה מצומצם, התמקד בהגנה על המעברים הסבירים ביותר בהרים וביצר אותם, אך אלכסנדר הצליח להפתיע אותו וחדר לבאקטריה דרך מעבר חאוואק (Khawak Pass), מהלך שאיפשר לצבאו להגיע לעיר באקטרה (בלך המודרנית) ללא התנגדות. בעת שהותו בבאקטרה קיבל אלכסנדר מסר מסוגדיאנה, בעלת בריתו של בסוס, שסטיברזנס (Satibarzanes), נהרג בקרב מול המוקדונים.
אף על פי שלא הצליח לארוב לצבא המוקדוני במהלך חציית הרי הינדו-כוש, נקט בסוס נגדו בטקטיקת גרילה, והשמיד את היבולים בנתיב התקדמותו. הוא ברח צפונה לעבר סוגדיאנה, כדי לגייס תומכים ולחבור לשבטים סקיתים, ואלכסנדר יצא בעקבותיו. הבעיה העיקרית שעמדה בפני הצבא המוקדוני הייתה תנאי השטח והאקלים הקשים. העדר המים וחום הקיץ העיקו על החיילים ועל הבהמות כאחד. חיילים רבים יותר מתו כתוצאה מצמא וממחלות מאשר מפעילות עוינת.
בסוס המשיך במנוסתו וחצה את נהר אוקסוס (אמו דריה) שסימן את הגבול בין סוגדיאנה ובאקטריה, תוך שהוא משמיד בדרכו יבולים ואמצעי תעבורה. הנהר רחב הידיים היה קשה למעבר, וחייליו של אלכסנדר נאלצו להשתמש בעורות ממולאים בחציר, כאמצעי עזר לציפה, כדי לחצות אותו. מקום החצייה איננו ודאי, ואף שנראה שהיה בקאמפיר טפה (Kampyr-Tepe), גם מקומות אחרים סבירים.
לאחר חציית הנהר, נתקל אלכסנדר בצאצאי היוונים שהוגלו מדימנה. אלה נקראים ברנכידים (Branchidae). קורטיוס טוען שהוא טבח את כולם בשל פשעי העבר הרחוק. המקרה שימש רבות בוויכוח בין תומכיו של אלכסנדר למתנגדיו. בעוד תומכיו שראו אותו באור חיובי ובראשם ויליאם טארן טענו שהאירוע הומצא על ידי קורטיוס, אחרים קיבלו אותו כלשונו.
מעשי הטבח של צבאו של אלכסנדר לא היו מוגבלים לצאצאי היוונים המקומיים. האוכלוסייה האזרחית בבאקטריה סבלה מאוד במהלך הפלישה של הצבא היווני-מוקדוני, ומעשי טבח במקומות היישוב שנכבשו על ידי צבאו של אלכסנדר היו עניין שבשגרה. נראה שאלכסנדר ניסה להטיל פחד על האוכלוסייה המקומית במטרה להדביר את התנגדותה. אולם מדיניות הטרור שלו לא השיגה את מטרתה. במקום לסייע לו בכיבוש האזור, האוכלוסייה המקומית רק הצטרפה ביתר שאת לפעולות הגרילה והגבירה את תמיכתה בהם. גם העונש האכזרי שהוטל על בסוס הרתיע את האליטה המקומית בבאקטריה משיתוף פעולה עם הצבא הכובש.
מערכה בסוגדיאנה ומסע עונשין נגד הסקיתים (סוף 329 לפנה"ס)
לאחר הוצאתו להורג של בסוס קבע אלכסנדר את בסיסו במרקנדה (סמרקנד) ויצא לעבר נהר יאקסארטס (סיר דריה). היישוב המשמעותי היחיד באזור היה העיר קירופוליס. מיקומה הנוכחי איננו ידוע בוודאות אך ככל הנראה יש לזהות אותה עם איסטרוושן בטג'יקיסטן. אף שקירופוליס הייתה עיר גדולה יחסית, היא הייתה ממוקמת במרחק של כ-40 ק"מ מהנהר. אלכסנדר לא הסתפק בכיבושה, אלא החליט לבנות עיר נוספת, ממש על גדות הנהר וקרא לה אלכסנדריה אסכטה (אלכסנדריה הרחוקה ביותר). יש לזהות אותה ככל הנראה עם העיר חוג'נד.
המערכה בסוגדיאנה התבררה כקשה במיוחד. האוכלוסייה המקומית התנגדה לשינויים שביקש להנהיג אלכסנדר באזור ולפיכך פרץ מרד גדול נגד הצבא המוקדוני הפולש. אחד מהמנהיגים המקומיים, ספיטמנס, שמסר את בסוס לידי אלכסנדר, החליט לשנות שוב את נאמנותו וחבר לכוחות שלחמו נגד אלכסנדר. בזמן שהאחרון הטיל מצור על קירופוליס תקף ספיטמנס את מרקנדה. אלכסנדר לא הסיר את המצור על קירופוליס, אך שלח כוח חזק שמנה 2,360 חיילים לעזרת מרקנדה. לאחר כיבוש קירופוליס בעזרת תחבולה, יצא אלכסנדר לעבר נהר יאקסארטס. צבאו חצה את הנהר על אמצעי ציפה מאולתרים והתנגש עם כוח גדול של נוודים סקיתיים. במהלך הקרב הצליח אלכסנדר לכתר ולהביס את הצבא הסקיתי וגרם לו אבדות קשות.
מסעות עונשין בבאקטריה ובסוגדיאנה (תחילת 328 לפנה"ס)
למרות תפיסתו והוצאתו להורג של בסוס, ההתנגדות המקומית לפלישה המוקדונית לא פסקה, וראשי השבטים המקומיים הצטרפו לשורות הכוחות המתנגדים לאלכסנדר. כדי לנהל את המערכה נגד הכוחות המתנגדים לשלטונו בבאקטריה וסוגדיאנה ביתר יעילות, אלכסנדר פיצל את צבאו למספר שדרות ניידות קטנות יותר תחת פיקודם של כמה קצינים מוכשרים. חלק אחד של הצבא בראשות קרטרוס, שקודם מתפקיד מפקד חטיבת פלנקס למצביא בעל פיקוד עצמאי יצא לעבר באקטריה. תחת פיקודו של קרטרוס היו 4 יחידות משנה גדולות תחת פיקודם של פוליפרכון, אטלוס, גורגיאס ומלאגרוס. אלכסנדר עצמו יצא צפונה לעבר סוגדיאנה בראש החלק השני של הצבא, שגם הוא חולק ל-5 יחידות משנה תחת פיקוד אלכסנדר עצמו והמצביאים הפסטיון, קוינוס, תלמי וארטבזוס.
הכוחות שהיו תחת פיקודו של אלכסנדר נשלחו לפעול במספר עמקי נהרות. הפסטיון פעל עם כוחו לאורך נהר פנג', תלמי נשלח לנהר וחש (Vakhsh), פרדיקס לקופרניהון (Kofarnihon) וקוינוס יחד עם ארטבזוס לסורחן דריה. אלכסנדר עצמו בראש השדרה האחרונה צעד לאורך נהר אוקסוס (אמו דריה) לעבר מרקנדה. כשחפרו בדרכם אחד מבארות השתייה נתקלו בנפט וראו בכך סימן חיובי.
במהלך התקדמותו צפונה נתקל אלכסנדר במבצר הסלע שעליו פיקד אציל סוגדי בשם אוקסיארטס, אבי אשתו לעתיד רוקסנה. אוקסיארטס בטח בחומותיו הגבוהות של המבצר, שעמד בראש סלע גבוה שמנע מהתוקפים גישה נוחה אליו, ולכן סירב להיכנע, אך אלכסנדר הצליח להכניע במהירות את המבצר באמצעות תחבולה. הוא שלח כמה מאות מתנדבים לטפס על הר סמוך, ששלט על המבצר, והם הקימו עליו במה ישרה והציבו עליה כלי מצור. כתוצאה מכך נפלה רוח המגנים והם נכנעו. לאחר כיבוש המבצר הוצאו להורג חלק ניכר מהאריסטוקרטים הסוגדים שהתבצרו בו, והמבצר עצמו נמסר לידי ארטבזוס.
לאחר דיכוי ההתנגדות המקומית במהלך חודשי הקיץ, פעולות שאין לגביהן תיעוד במקורות, נפגשו השדרות המוקדוניות השונות במרקנדה (סמרקנד). אלכסנדר שלח כוח חזק בפיקודו של קוינוס וארטבזוס צפונה לשטחי הסקיתים, כדי לרדוף אחרי ספיטמנס, בעוד הכוח שבפיקודו פלש לחלקים המערביים של סוגדיאנה. המעבר של אלכסנדר וצבאו באזור זה הונצח בשמות שניתנו לנהר ולהאגם השוכנים בו: איסקנדר דריה (נהר אלכסנדר) ואיסקנדר קול (אגם אלכסנדר). בנוסף לפעולות הצבאיות ייסד אלכסנדר מספר נקודות יישוב בצורות עם חיל מצב חזק, עקר חלק מהאוכלוסייה המקומית ויישב אותה מחדש ביישובים החדשים שהקים.
תבוסתו של ספיטמנס
ספיטמנס, שהצליח לחמוק מהמצוד של הכוחות היוונים-מוקדונים, תקף את העיר באקטרה, ששימשה מרכז שלטוני ולוגיסטי לצבאו של אלכסנדר. ההתקפה נועדה לפגוע במצבורי האספקה ובמיוחד בעדרי הבקר שרוכזו באזור העיר, ונועדו להזנת צבאו הגדול של אלכסנדר. הכוח התוקף הצליח להשמיד את חילות המצב המוקדונים שהוצבו ליד באקטרה ולתפוס את עדרי הבקר, אך לא העז לתקוף את באקטרה עצמה, שהייתה עיר מבוצרת בעלת חומות חזקות. חיל המצב היווני-מוקדוני בבאקטרה ניסה לתקוף את כוחו של ספיטמנס, אך נפל למארב וכמה מאות מאנשיו נהרגו.
אלכסנדר ארגן מחדש את כוחותיו ומינה את קליטוס השחור למושל באקטריה, אולם לאחר שרצח את קליטוס בהתקף זעם זמן קצר לאחר מכן, מינה אלכסנדר לתפקיד את אמינטס בנו של ניקולאוס.
אמינטס נותר בסוגדיאנה עם כוח פרשים גדול ושתי חטיבות פלנקס ואילו אלכסנדר עם עיקר הצבא יצא למגורי חורף בבאקטריה הדרומית. הוא פיצל את כוחותיו כדי להקל על איסוף האספקה, וגם כדי לכסות שטח גדול ככל האפשר במטרה למנוע מספיטמנס בסיס פעולה זמין. ראשי שבטים מקומיים שהתנגדו לאלכסנדר נמלטו מפניו צפונה עם 2,500 פרשים, אך כוחותיו של אמינטס הצליחו ליירט ולהביס אותם, תוך שהם גורמים להם כ-700 אבדות.
ספיטמנס ניסה לתקוף עם כל כוחו חיל מצב יווני, אך קוינוס חש לעזרתו והצליח להביס את ספיטמנס בקרב גדול ליד גאבאי. האחרון ספג כ-800 הרוגים ועוד פצועים ושבויים רבים, אך הצליח להימלט בעצמו. בעקבות התבוסה, הסקיתים שקשרו את גורלם בזה של ספיטמנס, הבינו שהמערכה אבודה והחליטו לבגוד בו. הם הרגו את ספיטמנס ושלחו את ראשו לאלכסנדר בניסיון לפייס אותו וכהוכחה לנאמנותם.
שלב שלישי – סוף ההתנגדות המאורגנת בבאקטריה ובסוגדיאנה
לאחר תבוסתו של ספיטמנס נחתם גורל המערכה. ראשי שבטים אחרים המשיכו, אמנם, בהתנגדות, אך חסרו את יכולת המנהיגות של ספיטמנס ואת הכריזמה שלו. הם מעולם לא הצליחו לאסוף תומכים רבים. כמה מהם התבצרו בעריהם שעמדו על הרים גבוהים, אך זה לא עזר, החומות נפרצו בעזרת כלי מצור מתוחכמים והם אולצו להיכנע. גם הפוליטיקה של אלכסנדר השתנתה במקום מסע טרור וטבח של האוכלוסייה המקומית, חזר אלכסנדר למדיניות מימי שהותו בפרס והציע תנאים נוחים לכניעה.
אחד מראשי השבטים סיסימתרס (Sisimithres) שעירו עמדה על הר תלול ונכבשה אך לפני זמן קצר והוא עצמו אולץ לוותר על כסאו, הוחזר לתפקידו הישן. אלכסנדר עצמו התחתן עם רוקסנה, בתו של אוקסיארטס. לא ברור אם נשא אותה לאישה בגלל אהבה או שיקולים פוליטיים, אך התוצאה הייתה טובה מבחינתו של אלכסנדר. תושבי האזור מנעו מחסה מכוחות הגרילה ואלה לא יכלו להמשיך בהתנגדות ללא בסיס אזרחי שיתמוך בהם.
התנגדות הכוחות שהתנגדו לאלכסנדר נשברה סופית בסתיו חורף 328 לפנה"ס - 327 לפנה"ס. קרטרוס שפיקד על שלוש חטיבות פלנקס ועוד פרשים רבים הצליח לתפוס את המתנגדים והפיל בהם 1,620 חללים, כולל מנהיגם קטאנס (Catanes). ראש שבט אחר אוסטנס (Austanes) נתפס ונמסר לאלכסנדר. פוליפרכון הצליח להביס את אלה שחמקו מידיו של קרטרוס.
למרות סיום ההתנגדות המאורגנת, האזור עדיין לא היה שקט. אלכסנדר המשיך אמנם מזרחה, להודו, אך הותיר בבאקטריה צבא חזק מאוד שכלל 10,000 רגלים ו-3,500 פרשים תחת פיקודו של אמינטס. גודלו של חיל המצב הבאקטרי חורג בהרבה מהממוצע המקובל אצל אלכסנדר. למעשה, המספר כולל כ-43% מחיל הרגלים וכ-95% מהפרשים שהוצבו כחילות מצב בכל האימפריה של אלכסנדר. חיל מצב כה חזק מלמד שהמאבק המזוין לא נגמר באופן סופי כאשר יצא אלכסנדר מבאקטריה.
מורשת ותוצאות הכיבוש
בניגוד ללב האימפריה, שהוכנעה יחסית בקלות לאחר התבוסה בקרבות, הניצחון המוקדוני באסיה התיכונה היה חלקי. העדר מרכז סמכותי יחיד מוסכם על הכל שניתן להכניעו או לשלוט בו בדרך אחרת, גרם לכך שכאשר הסתלק אלכסנדר מהבמה הפוליטית והאימפריה שלו התפרקה למרכיבים קטנים, התנתקה אסיה התיכונה הלכה למעשה מהאימפריה הסלאוקית, שירשה את האימפריה של אלכסנדר באסיה. בשטחי הכיבוש הוקמה הממלכה היוונית של באקטריה והיא נותרה גורם משמעותי באזור במשך דורות רבים.
בדומה למקומות אחרים, גם כאן יסד אלכסנדר מספר אלכסנדריות. ידועות לפחות שש ערים כאלה. שנים ספורות לאחר שעבר באזור, נפטר אלכסנדר הגדול והאימפריה שלו התפרקה למרכיבים קטנים יותר. סדרה ארוכה של מלחמות הדיאדוכים שנמשכה בערך 40 שנים שטפה את העולם ההלניסטי. בסופו נפל האזור תחת שליטתה של האימפריה הסלאוקית. מרכז הכובד של האימפריה היה באזור הסהר הפורה והשפעתה על המזרח היה נמוך יחסית. גודלה העצום של האימפריה וגודלו הקטן של היסוד היווני-מוקדוני של האימפריה מנע ממנה שליטה אפקטיבית באסיה התיכונה. כתוצאה מכך, התנתק האזור הלכה למעשה מהשלטון הישיר של האימפריה הסלאוקית סביב שנת 250 לפנה"ס ונוסדה הממלכה היוונית של באקטריה.
הממלכה פרחה והצליחה לבסס את עצמה באזור ואף פלשה להודו והקימה שם את הממלכה היוונית של הודו. בסופו של דבר נפלה בסביבות שנת 125 לפנה"ס בגלל גלי פלישה של שבטי נוודים בני שבט היְוֵּאגְ'ה (Yuezhi). בסופו של דבר הוקמה באזור אימפריית קושאן (אחד הענפים של יואג'ה) שהחזיקה מעמד כמה מאות שנים.
פולקלור
באזור זה, בדומה לאיראן, נודע אלכסנדר בגרסה הפרסית של שמו - איסקנדר או סיקנדר. על שמו נהר - איסקנדר דריה ואגם - איסקנדר קול. בפולקלור המקומי יוחסו לו כוחות מיתיים כמו יכולת לשלוט בשדים וברוחות.
עמי האזור שמרו על אגדות רבות אודות אלכסנדר. כך למשל באגדה טג'יקית אחת מסופר שסבו של אלכסנדר, אמינטס השלישי, הבטיח לו שירש לא רק את ממלכתו אלא גם שטחים רבים נוספים, ביניהם את בדחשן (Badakhshan). אגדה זו לא אפשרית כלל היות שאמינטס נפטר בשנת 370 לפנה"ס, כ-14 שנים לפני הולדתו של אלכסנדר. גם אחד השליטים של בדחשן בשם מוחמד בן המאה ה-15 טען לשורשים שמגיעים עד אלכסנדר, אם כי ללא תיעוד ממשי לכך. באגדה טג'יקית אחרת מסופר כי אלכסנדר נהרג בקרב מול גיבור מקומי בהרי פאמיר ונקבר באזור.
גם יריביו של אלכסנדר הגדול זכו לכבוד. הטג'יקים הקימו אתר זיכרון לספיטמנס, יריבו הסוגדי של אלכסנדר. כמו כן, קיים בטג'יקיסטן עיטור צבאי שמוענק לאנשי כוחות הביטחון שנקרא על שמו של ספיטמנס, עיטור ספיטמנס. על שמו של ספיטמנס נקראת גם נפת ספיטמן בטג'יקיסטן שבתחילת המאה ה-21 התגוררו בה כ-100,000 בני אדם. הכיבוש הונצח גם בסרט של חברת אוזבק-מולטפילם (Uzbek Multfilm). גם עסקים רבים שאבו את שמם משמו של הגיבור המקומי ספיטמנס.
לפי אגדה אוזבקית ניצל אלכסנדר ממוות לאחר שחלה במחלה קשה בעקבות שתיית מים מזוהמים. ההצלה הגיעה משתית מים חיים מנחל קדוש בשייחנטהור. בהמשך בימי הביניים נבנתה באזור אחוזת קבר יפהפייה לזכרו של השייח חובנדי-אט-טהור. לאחר מכן הפך המקום לבית קברות יוקרתי שנקברה בו האריסטוקרטיה המקומית.
מרקו פולו הזכיר בתיאוריו צאצאים יוונים מתקופת הכיבוש בדיווח על מסעותיו. בפקיסטן חלק מבני שבט קטן בשם קאלאש, מזהים את עצמם כצאצאי מצביא מוקדוני שהשתייך לצבאו של אלכסנדר. הם קוראים לו שלקש (Shalakash).
ספרים וסרטים
הכיבוש הונצח במספר סרטים דוקומנטריים שמוקדשים לאלכסנדר הגדול. מייקל ווד, היסטוריון בריטי שעבד ככתב עבור ה־BBC כתב את התסריט והגיש סדרה בת ארבעה פרקים בשם In the Footsteps of Alexander the Great על אלכסנדר הגדול בשנת 1998. הפרק השלישי הוקדש כולו לכיבוש אפגניסטן. הסדרה יצאה כספר שתורגם לעברית על ידי הוצאת מעריב-הד ארצי. סרט דוקומנטרי אחר: ALEXANDER'S LOST WORLD הציג זווית אחרת של הכיבוש. הכיבוש הוזכר גם בסרט האיש שרצה להיות מלך משנת 1975.
מקורות עתיקים
עיקר המקורות העתיקים על אלכסנדר נכתבו על ידי היסטוריונים יוונים ורומאים. מקורות פרסיים כמעט שלא שרדו.
המקורות הראשונים שנכתבו על ידי אנשים שהכירו את אלכסנדר או התבססו על ראיונות עם עדי ראייה אבדו, למעט כמה כתובות וקטעי מכתבים בעלי מהימנות מפוקפקת. בני דורו שכתבו עליו הם: קליסתנס, תלמי הראשון, אריסטובולוס מקסנדריה ונארכוס. מקור נוסף בן הזמן הוא ספרו של קלייטרכוס, שלא התלווה למסע, אך אסף מקורות זמינים רבים. המקורות העיקריים ששימשו אותו הם חיבורו של קליסתנס וראיון של עדי ראייה. עבודתו עמדה בבסיס חיבורו של טימגנס, שהשפיע רבות על היסטוריונים אחרים שעבודתם שרדה. אף אחד מהחיבורים האלה לא שרד עד ימינו, אך חיבורים מאוחרים יותר מתבססים עליהם.
קיימים מקורות קדומים נוספים, אם כי דלים במידע כי שרדו מהם רק קטעים בודדים.
המקורות העסיקו את ההיסטוריונים המודרניים הכותבים אודות אלכסנדר. כל חיבור מציג אלכסנדר שונה המותאם לסיפור שרוצה לספר המקור העתיק. אריאנוס מתעניין בעיקר בצדדים הקרביים, קורטיוס מוציא לאור את סודותיו האפלים של אלכסנדר. פלוטרכוס לא עומד בפני סיפור נאה, ללא קשר לאור שבו הוא מציג את אלכסנדר. כל המקורות, להוציא אולי את אריאנוס, כוללים סיפורי פנטזיה שלא היו ולא נבראו, למרות זאת, המקורות העתיקים מספקים מידע רב ואמין ואף ניתן לצייר דמות אמינה פחות או יותר על פי הכתוב בהם.
בולט (קומיקס)
בולט (באנגלית: Bolt, בעברית: חזיז) הוא דמות בדיונית של גיבור-על מוטאנט שהופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת X-Men Unlimited #8 מאוקטובר 1995 ונוצרה על ידי הכותב הווארד מקיי והמאיירים טום גרומט ודן לאוליס.
בולט הוא האלטר-אגו של כריסטופר "כריס" בראדלי, טכנופת' צעיר שכוחותיו התגלו באמצע שיעור בבית-הספר. בראדלי חולץ על ידי ג'ין גריי וגמביט. לאחר שלקחו אותו לביתו, השניים הציעו לו מקום באקס-מן. בראדלי לא הצטרף לאקס-מן רשמית, אך עבר באופן זמני לאחוזת אקס. הוא פיתח ידידות עם אייסמן, וכאשר חיה ביצע בדיקה רפואית על בראדלי, התגלה כי בראדלי הצעיר נגוע בוירוס הירושה. בראדלי פחד ממותו, ובעקבות מתקפתו של באסטיון באירועי "אפס סובלנות", הוא הרגיש כי האקס-מן נוטשים אותו ועזב. מאווריק הנגוע גם הוא בווירוס נעשה למורה הרוחני של בראדלי, שהצטרף לקבוצת הלוחמים החדשים עד פירוקה.
כאשר מאווריק נעלם והפך לסוכן אפס, בראדלי מצא את השריון הישן שלו והפך למאווריק. הוא הצטרף למחתרת של קייבל - קבוצה שמטרתה לחשוף את הפנים האמיתיות של תוכנית נשק אקס. בעקבות תבוסת הקבוצה, בראדלי נלקח על ידי מארו לארגון אומת הגנום. כשניסה לחבל בארגון, מאווריק האמיתי הרג את בראדלי. במהלך אירועי נקרושה, בראדלי הוא אחד מהמוטאנטים שסלנה מקימה לתחייה. תחת פיקודה לקח בראדלי חלק במתקפה על האי אוטופיה. הוא ככל הנראה נהרג בידי סלנה כחלק מתהליך הפיכתה לאלה.
את דמותו בסרט הלייב אקשן "אקס-מן המקור: וולברין" גילם השחקן דומיניק מונאהן. בגרסה זו, בראדלי חבר בצוות המבצעים המיוחדים של תוכנית "נשק אקס".
פרנסיסקו דה טולדו
פרנסיסקו אלברס דה טולדו (בספרדית: Francisco Álvarez de Toledo; 10 ביולי 1515- 21 באפריל 1582) היה אריסטוקרט ואיש צבא בממלכת ספרד וכיהן כמשנה למלך בפרו. צוין כ"טוב שבמושלי פרו",, למרות ההשפעה ההרסנית של כמה ממעשיו על האוכלוסייה הילידית. הוא הביא יציבות לאזור סוער של ספרד וחוקק רפורמות אדמיניסטרטיביות אשר שינו את אופי השלטון הספרדי ואת מערכת היחסים עם הילידים באנדים.
טולדו העביר בכוח חלק גדול מהאוכלוסייה הילידית בפרו ובבוליביה ליישובים חדשים כדי להקל על התנצרותם וכדי לייעל גביית מיסים וגיוס עובדים מקרב האינקה לעבודה במכרות ובמפעלים ספרדיים אחרים.
ראשיתו
פרנסיסקו דה טולדו נולד ב־15 ביולי 1515 באורופסה, קסטיליה השייכת למשפחת האצולה אלווארז דה טולדו. אמו נפטרה בגיל צעיר. דודותיו מרי ואליזבת' היו אחראיות לגידולו. הוא היה הילד הרביעי והאחרון של הרוזן השני מאורופסה. בגיל שמונה עבר לחצר המלך קרלוס הראשון מספרד, כדי לשמש משרת למלכה ליאונור ואיזבל. הוא למד לטינית, היסטוריה, רטוריקה ותאולוגיה, מוזיקה, ריקודים, נימוסים ואדיבות.
בשירות המלך קרלוס החמישי
פרנסיסקו דה טולדו היה בן חמש עשרה כאשר בשנת 1530 המלך קרלוס הראשון מלך ספרד קיבל אותו לשרת בביתו. הוא ליווה את המלך עד ימיו האחרונים בנסיבות המגוונות ביותר של שלום ומלחמה כאחד. קשר אישי זה עם המלך, שאימץ את המדיניות הנכונה, "מקיאווליזם" והנטייה לחפש איזונים בין שותפיו, ישמשו קו אופי מועיל להמשך עבודתו.
הפעולה הצבאית הראשונה בה היה מעורב הייתה כיבוש תוניס (1535), ניצחון גדול של הכוחות הספרדיים על הטורקים העות'מאניים שכבשו את צפון אפריקה. בעת סיורו באירופה עם הקיסר, עבר פרנסיסקו דה טולדו הצעיר ברומא, שם התעמת המלך קרלוס הראשון עם פרנסואה הראשון, מלך צרפת, שפתח במלחמה נוספת עם ספרד (השלישית בתקופת הקיסר), בין השנים 1536 -1538. לאחר חתימת הסכם השלום, פרנסיסקו דה טולדו חזר לספרד ואחר כך נסע לגנט, בפלנדריה. לאחר מכן השתתף שוב במשלחת צבאית באלג'יר כנגד העות'מאנים, מבצע שהסתיים בכישלון בגלל מזג אוויר גרוע (1541).
המשנה למלך בפרו
טולדו הפך למשנה למלך בפרו בשנת 1569. הוא מונה על ידי פליפה השני לאחר שכיהן בבית הדין המלכותי. הוא ירש מצב כאוטי בפרו, אך הוא הגה ויישם תוכנית שאפתנית לדכא את ההתקוממות האינקה וחיזק את השלטון הקולוניאליסטי ואת המוסדות המשפטיים, של האוכלוסייה הילידית. הגביר את הקתוליות במדינה, והסדיר את ההכנסה מהכרייה.
במהלך שלטונו, טולדו היה אחראי על הממשלה וביצע רפורמות רבות. הוא ריכז את התפקודים השלטוניים הקולוניאליים והניח את הבסיס למינהל העתיד. הוא ביסס את הסמכות המלכותית והדומיננטיות הספרדית במושבה. הוא שבר את כוחם של המתנגדים, והפחית את השפעתם בין המשרתים בכתר. הוא נקרא "אחד המנהלים הגדולים בתקופתו."
טולדו הטיל על פדרו סרמיינטו דה גמבואה לכתוב כרוניקה של תקופות שרדמו לכיבוש הספרדי בפרו על ידי איסוף מידע שנמסר על ידי כמה מהניצולים המבוגרים מאותה תקופה. חיבורו של סרמיינטו נחשב כמקור מידע שלא יסולא בפז באותה תקופה. טולדו שלח את החיבור למלך, בתקווה שיוקם מוזיאון.
טולדו הקים את האינקוויזיציה בפרו בשנת 1570. חרונימו לואיס דה קבררה ייסד את העיר קורדובה (בארגנטינה המודרנית) ב־6 ביולי 1573. טארג'יה וקוצ'מבה (שניהם בבוליביה המודרנית) נוסדו בשנת 1574.
בשנת 1574 ליווה טולדו משלחת צבאית לאזור צ'אקו במקום שנמצא במזרח בוליביה כדי לדחוק את תושבי הגואראני המזרח בוליביים, שהאינקה והספרדים קראו להם צ'יריגואנוס. הגוארני פשטו על יישובים ספרדים וילידים בהרי האנדים. המשלחת הייתה כישלון וטולדו כמעט מת ממחלה, ככל הנראה ממלריה.
טלדו ערך מפקד מפורט המתאר את הקבוצות האתניות השונות ומעמדן הכלכלי. טולדו ערך סיור נרחב במושבה, ועבר מעל 8,000 ק"מ במשך יותר מחמש שנים. הוא היה המשנה למלך היחיד של פרו שביצע משימה כל כך גדולה לאיסוף נתונים.
הוא בנה גשרים ושיפר את בטיחות הנסיעות. המטבעות הראשונים שהוטבעו בפרו הופיעו בין 1568 ל־1570. הכסף ממכרות בפוטוסי הסתובב ברחבי העולם.
ההוצאה להורג של טופאק אמארו
הטענה כי הוצאתו להורג של טופאק אמארו בשנת 1572 לאחר המרד של האינקה, היא הכתם הגדול היחיד בהיסטוריה של המשנה למלך פרנסיסקו דה טולדו. ישנם דיווחים כי אנשי דת רבים, שהיו משוכנעים בחפותו של טופאק אמארו, התחננו למשנה למלך כי יישלח לספרד למשפט. עם זאת, טענות אחרות אומרות אחרת - שטופאק אמארו אכן היה מורד, שטולדו ניסה בדרכי שכנוע ליישוב את ההבדלים, וכי טופאק אמארו הקים צבא שהתנגד לצבא הקולוניאלי.
עם זאת, מלך ספרד פיליפה השני לא הסתייג מההוצאה להורג. טולדו גם עשה לעצמו אויבים באמצעות הרפורמות שביצע. המשנה למלך הקודם, לופ גרסיה דה קסטרו, היה אחד מהם. גרסיה דה קסטרו היה כעת חבר במועצה ובתפקידו התנגד לרוב הרפורמות של טולדו. חלק מהספרדים בפרו התנגדו למשנה למלך בגלל אובדן חלק מהזכויות שלהם. עם זאת, הכנסות המלוכה מפרו שנשלחה לספרד עלו. הספרים היו מאוזנים לראשונה מזה חמש עשרה שנה, גביית המס הייתה מסודרת ונאכפה וההכנסות ממכרות הכסף גדלו.
פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (או פרידריך החמישי, ארכידוכס אוסטריה) לבית הבסבורג (21 בספטמבר 1415 – 19 באוגוסט 1493) היה הארכידוכס של אוסטריה וקיסר האימפריה הרומית הקדושה, בין השנים 1452–1493.
פרנסיסקו דה טולדו
חזרה לספרד, מאסר ומוות
הוא חזר לספרד בשנת 1581. שם נכלא עד 1582, ומת מסיבות טבעיות.
פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
ביוגרפיה
פרידריך השלישי נולד באינסברוק ב-21 בספטמבר 1415, לארנסט, דוכס אוסטריה וצימבורגיס ממזוביה. בשנת 1424 מת אביו ארנסט, דוכס אוסטריה ופרידריך ירש את נחלותיו, אולם עקב היותו קטין, שימש דודו פרידריך הרביעי, דוכס אוסטריה כעוצר. בשנת 1435 הוכרז פרידריך כבוגר, והוא נטל לידיו את השליטה על הנחלות יחד עם אחיו אלברכט השישי, ארכידוכס אוסטריה. בשנת 1439 מונה פרידריך כעוצר של בני דודיו זיגיסמונד, ארכידוכס אוסטריה ולאדיסלאוס, ארכידוכס אוסטריה, והפך לראש משפחת בית הבסבורג. בעקבות כך פרץ סכסוך בין פרידריך לאחיו אלברכט השישי, ארכידוכס אוסטריה, שנמשך עד למותו של הלה בשנת 1463.
ב-2 בפברואר 1440 מונה פרידריך ליורשו של אלברכט השני, והוכתר כמלך הרומאים, וב-19 במרץ 1452 נבחר פרידריך, בהתערבות האפיפיור ניקולאוס החמישי שתמך בו, לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. פרידריך מת בלינץ ב-19 באוגוסט 1493, ובנו מקסימיליאן הראשון עלה לשלטון במקומו. ליבו של פרידריך נקבר בכנסייה בלינץ; בעוד שגופתו נקברה בקתדרלת סטפנוס הקדוש בווינה.
יחסו ליהודים
פרידריך השלישי ידוע בהיסטוריה היהודית כבעל יחס סובלני ליהודים ואף כונה "מלך היהודים". במספר מקרים ביטל צווי גירוש או רדיפות אחרות נגד יהודים ברחבי האימפריה. כך גם הדף עלילות דם שהתרחשו ברגנסבורג. רופאו היה יהודי ששמו יעקב לואנש.
משפחתו
ב-16 במרץ 1452 התחתן פרידריך עם לאונור מפורטוגל, קיסרית האימפריה הרומית הקדושה, בתם של דוארטה, מלך פורטוגל ושל רעייתו לאונור מאראגון, מלכת פורטוגל, ממנה היו לו 5 ילדים:
פרובינציית וסטפאליה
הפרובינציה הוקמה והוענקה לפרוסיה בקונגרס וינה בשנת 1815, לאחר המלחמות הנפוליאוניות. היא שילבה כמה שטחים שהיו שייכים לפני כן לפרוסיה עם שורה של טריטוריות אחרות שהיו בעבר נסיכויות עצמאיות. האוכלוסייה כללה אוכלוסייה גדולה של קתולים, התפתחות משמעותית עבור פרוסיה, שהייתה עד אז כמעט כולה פרוטסטנטית. הפוליטיקה של המחוז בראשית המאה ה-19 ראתה את הציפיות המקומיות לרפורמות פרוסיות, הגברת השלטון העצמי וחוקה שנבלמה במידה רבה. המהפכות של 1848 הובילו להתפרצות הפעילות הפוליטית במחוז, אך כישלון המהפכה התקבל בהתנגדות מועטה.
לפני המאה ה-19, כלכלת האזור הייתה בעיקרה חקלאית ועניים כפריים רבים היגרו לחו"ל כדי למצוא עבודה. עם זאת, מסוף המאה ה-18, תעשיות כריית הפחם ועיבוד המתכת של חבל הרוהר בדרום המחוז התרחבו במהירות, והפכו למרכז המהפכה התעשייתית בגרמניה. הדבר הביא לגידול מהיר באוכלוסייה ולהקמת מספר ערים חדשות שהיוו את הבסיס לאזור העירוני הרוהר המודרני. זה גם הוביל להתפתחותה של תנועת פועלים חזקה, שהובילה כמה שביתות גדולות בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
לאחר מלחמת העולם השנייה, המחוז שולב עם החלק הצפוני של פרובינציית הריין והמדינה החופשית ליפה כדי ליצור את המדינה הגרמנית המודרנית נורדריין-וסטפאליה.
הקמה ומבנה
רק בקונגרס וינה בשנת 1815 נוצרה פרובינציית וסטפאליה. למרות שפרוסיה החזיקה זמן רב בשטחים בווסטפאליה, פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה לא הסתיר את העובדה שהיה מעדיף לספח את ממלכת סקסוניה כולה.
המחוז הוקם מכמה טריטוריות: ב-1816 הועבר מחוז אסן לפרובינציית הריין.
למחוז החדש היה שטח של 20,215 קמ"ר. הקמת וסטפאליה ופרובינציית הריין השכנה סימנה מעבר כלכלי ודמוגרפי מכריע למערב עבור פרוסיה. זה גם סימן הרחבה משמעותית של מספר הקתולים בפרוסיה, שעד כה היו פרוטסטנטיים כמעט בלבד. בתחילת השלטון הפרוסי, היו במחוז כ-1.1 מיליון תושבים, מתוכם 56% היו קתולים, 43% פרוטסטנטים ו-1% יהודים.
עם הקמת המחוז הונהגו המבנה המנהלי החדש שנוצר במהלך הרפורמות הפרוסיות. ההתאגדות המנהלית של המחוז במדינה הפרוסית בוצעה בעיקר על ידי Oberpräsident הראשון, לודוויג פון וינקה. הפרובינציה חולקה מנהלית לשלושה Regierungsbezirke ("מחוזות ממשלתיים"): ארנסברג, מינדן ומונסטר. גבולות המחוז שונו מעט ב-1851 ובמהלך רפובליקת ויימאר.
באופן כללי, הממשל הפרוסי התמקד ביישור המוסדות הפוליטיים והממשל, אך מבחינה משפטית הם היו שונים. ברוב חלקי וסטפאליה, חוקי המדינה הכלליים למדינות פרוסיה (PrALR) היו הבסיס הבסיסי של החוק. עם זאת, בדוכסות וסטפאליה ובשתי נסיכויות זיין-ויטגנשטיין נשמרו המסורות המשפטיות האזוריות הישנות עד להכנסת ה-Bürgerliches Gesetzbuch (קוד חוק אזרחי) ב-1 בינואר 1900.
תגובה להקמת המחוז
הקמת המחוז עוררה תגובות שונות באזור. באזורים שכבר היו בשליטה פרוסית, כמו מינדן-ראוונסברג ורוזנות מארק, נחגגה החזרה לקשר הישן שלהם עם פרוסיה. בזיגרלנד, הקבלה של השלטון הפרוסי הוקל על ידי העובדה שהפרוטסטנטיות הייתה הדת העיקרית. אזורים קתולים, כמו הנסיכויות-בישופויות לשעבר של מינסטר ופאדרבורן ודוכסות וסטפאליה, היו סקפטיים במיוחד כלפי האדונים החדשים. האצולה הקתולית, שמילאה תפקיד מוביל בבישופויות הישנות, הייתה עוינת בעיקר. עשרים שנה לאחר הקמת הפרובינציה, כינה יקוב ונדיי את התושבים הרייניים והווסטפאליים Musspreußen ("צריך-להיות-פרוסי").
בפועל, שילוב האזור במדינה הפרוסית התמודד עם מספר בעיות. ראשית, לאיחוד המינהלי התנגדו בתי האצולה. אצילים אלה, ששלטו בנסיכויות קטנות משלהם לפני המלחמות הנפוליאוניות, שמרו על פריבילגיות מיוחדות משלהם גם ב. הם שמרו על מידה מסוימת של שליטה או פיקוח על בתי ספר וכנסיות. הבעיה העיקרית השנייה לאיחוד הייתה שאלת פדיון זכויות האצולה על ידי האיכרים במסגרת שחרור האיכרים. למרות שהתקבל חוק ב-1820 שאפשר פדיון באמצעות דמי שכירות כספיים, היו גם תקנות בודדות ומוזרויות באזורים רבים. השחרור נותר שנוי במחלוקת עד 1848 וגרמה לסכסוכים משמעותיים בתקופת הלנדטאגים המחוזיים בתקופה שלפני 1848, מאחר שגופים אלו נשלטו על ידי האצולה הקרקעית. אי הוודאות סביב הבעלות על הקרקע היו גורם להתקוממויות כפריות בתחילת המהפכות של 1848. בטווח הארוך יותר לא התממש החשש שהאיכרים יגורשו מאדמתם על ידי אחוזות גדולות. במקום זאת, שני המחוזות המערביים של פרוסיה נותרו האזורים עם המספר הנמוך ביותר של אחוזות גדולות.
דבר אחד שתרם בתחילה לקבלה של פרוסיה היה מדיניות הרפורמה שמטרתה כינון "סדר אזרחי". הדבר היה כרוך ביצירת מערכת ניהול וצדק צפויה, זכויות ניהול עצמי לקהילות, שחרור היהודים ושחרור הכלכלה מגילדות. המעמד הבורגני המשכיל (Bildungsbürgertum), פרוטסטנטי וקתולי כאחד, הכירו בכך שהממשלה הפרוסית היא המנוע העיקרי לשינוי. בטווח הארוך יותר, לשילוב של טריטוריות שונות כל כך למחוז אחד היו השלכות על זהות ותפיסה עצמית. לאורך המאה ה-19 תמיד נשארה תודעה לעברם של הטריטוריות הישנות, אך לצד זאת התפתחה גם תפיסה עצמית וסטפאלית (שאומנה על ידי הממשלה הפרוסית). זה בא לעיתים קרובות בתחרות עם התודעה הלאומית הגרמנית המתפתחת.
דיון חוקתי ותקופת השיקום
וסטפאלים בורגנים כמו ובנדיקט ולדק היו בעלי תקווה במיוחד לפרסום חוקה. בעיתונים כמו Rheinisch-Westfälischen Anzeiger ו-Hermann, השאיפה לחוקה התבטאה בבירור מלכתחילה. טיוטות חוקות הוצאו על ידי זומר וארנולד מאלינקדורף מדורטמונד. משתתפים נוספים בדיון כללו את אדם שטורק ופרידריך פון הוול. גישה אופטימית זו השתנתה עם תחילת תקופת השיקום, כאשר התבררה העדר חוקה לאומית וצנזורה על העיתונות. דיטריך וילהלם לאנדפרמן, שלימים היה חבר הרייכסטאג, כתב כתלמיד בית ספר ב-1820, שזה לא היה בגלל "המריבות הפתטיות של הנסיכים" שאנשים נלחמו ב-1813, אלא כדי ש"צדק וחוק יצטרכו להיות הבסיס לחיים הציבוריים וגם לאזרחות".
להקמת פרלמנטים מחוזיים בשנת 1823 הייתה השפעה מועטה על הביקורת, מכיוון שלא היו להם סמכויות חקיקה מרכזיות. לא הייתה להם זכות להעלות מיסים, לא היו מעורבים בניסוח חוקים, והיו להם רק תפקידי ייעוץ בנושאים חשובים. הנציגים לא הורשו לדון בעניינים מנהליים והפרוטוקול שלהם היה נתון לצנזורה.
הפרובינציאללנדטאג הראשון נפגש בבית העירייה של מינסטר ב-1826. אחוז ההצבעה הגבוה מלמד שלמרות כל ההגבלות, הבורגנות ראתה בלנדטאג פורום להבעת דעותיהם (למעמדות הנמוכים לא הייתה זכות הצבעה). הברון פום שטיין בתור הלאנדמרשל הראשון (הקצין היושב ראש של הלנדטאג) לא הגביל את הדיון לעניינים מקומיים גרידא, ומתחת לפני השטח מילאה השאלה החוקתית תפקיד חשוב בדיונים בלנדטאג ב-1826 ובלנדטאג הבא ב-1828. הדבר התברר עוד יותר במהלך הלנדטאג של 1830/1831, כאשר פרנץ אנטון בראכט ואפילו הברון האציל מפירסטנברג קראו בגלוי לכינון חוקה לפרוסיה. השאלה איך צריכה להיראות חוקה כזו נדונה רבות. רוב האצילים, כולל פירסטנברג, ביקשו להחזיר את הסדר הישן, בעוד הבורגנות רדפה אחר רעיונות ליברליים מוקדמים. בכך נתמך ברכט על ידי התעשיין פרידריך הרקורט והמו"ל יוהאן הרמן ויפר בין היתר. חברים אחרים ב"אופוזיציה" כללו את ראש עיריית האגן, כריסטיאן דהלנקאמפ וראש עיריית טלגטה, אנטון בהמר. אפילו בקרב האצולה הקרקעית, היו תומכי הליברליזם, כמו גאורג פון וינקה.
פקודת המחוז (Kreisordnung) משנת 1827 חרגה גם היא בבירור מרעיונות היסוד של הרפורמים הפרוסים. היא קבעה בחירת מועצות מחוזיות שנמשכו בעצם ממעגל האצולה הקרקעית ונתנה לאנשי המחוזות רק זכות להציג את דעותיהם לעיון; המינוי היה שמור למלך. לא פחות בזמן היה הפקודה האזרחית המתוקנת (Städteordnung) משנת 1831, שהגבילה מאוד את זכות ההצבעה למועצות העיר וסיפק אורגני שלטון עצמי שהיו למעשה רק משרדים של השלטון המרכזי. פקודת העירייה (Landgemeindeordnung) הייתה דומה.
לקראת מהפכת 1848
במהלך פורמרץ, התקופה שקדמה למהפכות הגרמניות של 1848–1849, לחשיבותה של השאלה החוקתית בווסטפאליה לא השתווה העניין באיחוד גרמניה, שהיה נמוך מאוד. ראש עיריית רהדה במינסטרלנד כתב ב-1833, "לפסטיבל המבאך ולצבעי הבורשנשאפט אין משמעות לתושבי הארץ הזו שוחרי השלום". התחושה הציבורית בזאוארלנד ובמינדן-ראוונסברג נראתה דומה. הלאומיות הגרמנית הפכה לכוח בווסטפאליה רק בשנות ה-40 של המאה ה-19. בעיריות רבות הוקמו מועדוני שירה, אשר טיפחו מיתוסים לאומיים. ההשתתפות הוסטפאלית בפסטיבל הבנייה של קתדרלת קלן וההתכנסויות לתמיכה ברמננדנקמל הייתה ניכרת. התפתחה מסה תוססת של עמותות ומועדונים.