cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חריתיים
חריתיים (שם מדעי: Characidae) היא משפחת דגים טרופיים מסדרת החריתאים החיים רק בנהרות ואגמים באמריקה הדרומית.
בני קבוצה זו הם יצורים מגוונים בגודלם כשהקטנים יותר מגיעים לאורך 13 מ"מ. הם בעלי סנפירים גבוהים, זנבות רחבים ופיות גדולים. חלקם צמחוניים או אוכלי כל, אחרים טורפים.
הם חיים בלהקות ברובם ונעים במרחבי המים של דרום אמריקה בחיפוש אחר פירות שנפלו מהעצים למעלה או אחר טרף. עם זאת, רוב הדגים אינם מזיקים.
חלק מבני המשפחה המכונים טטרות הם דגי נוי מבוקשים באקווריום וחלקם הם מדגי הנוי המוכרים ביותר.
תת-משפחות
בעבר מינים רבים שהיו שייכים למשפחה עברו למשפחות עצמאיות בסדרת החריתאים ביניהם המשפחות: פיראניים, דגי גרזן, פרוכילודונטיים, זאבנים אפריקאים, דיסטיצ'ודונטיים, Acestrorhynchidae ,Anostomidae ,Chilodontidae ,Citharinidae Ctenoluciidae Curimatidae ,Hemiodontidae ,Parodontidae ו-Triporthidae.
ישנם סוגים נוספים השייכים לסוגים ללא מקור.
מוסגורטרנס
החברה נחשבת לאחת מחברות התחבורה הגדולות ברוסיה ובין השאר מפעילה את תחנות האוטובוסים שערי דרום ושערי צפון.
אוטה פרוורט
אוטה פרוורט ('Ute Frevert; נולדה ב-10 ביוני 1954) היא פרופסורית גרמניה להיסטוריה המתמחה בהיסטוריה גרמנית מודרנית ועכשווית, ובהיסטוריה חברתית ומגדרית. היא מלמדת היסטוריה והיסטוריה גרמנית במגוון אוניברסיטאות בכל העולם וביניהן ייל, קונסטנץ (University of Konstanz), ביילפלד (Bielefeld University) וסטנפורד. בין תחומי העניין המחקריים שלה: ההיסטוריה של הרגשות, היסטוריה חברתית ותרבותית בעת החדשה, היסטוריה של המגדר והיסטוריה פוליטית. בפרסומיה הבולטים בחנה פרוורט את ההיסטוריה של הנשים ואת יחסי המגדר בגרמניה המודרנית, מדיניות חברתית ורפואית בגרמניה של המאה ה-19, והשפעתו של הגיוס לצבא על החברה הגרמנית מ-1814 ועד ימינו. בשנת 1998 זכתה פרוורט בפרס לייבניץ, המוענק על ידי קרן המחקר הגרמנית למדענים ולאנשי אקדמיה בולטים בתחומם, אשר השיגו הישגים יוצאי דופן במחקר. החל משנת 2008 פרוורט חברה בחבר המדעי של "אגודת מקס פלאנק" ומנהלת את שבברלין.
קורות חיים
אוטה פרוורט נולדה ב -10 ביוני 1954 בשוטמר שבגרמניה. כיום היא מתגוררת בברלין.
השכלה
בגיל 17 עברה פרוורט את בחינות "כישורים ברמה מתקדמת" (Level A Test) שבאנגליה. משם, המשיכה ללמוד במשך שש שנים היסטוריה ומדעי החברה באוניברסיטת מינסטר ואוניברסיטת ביילפלד שבגרמניה ובית הספר לכלכלה של לונדון. את לימודיה עשתה תחת מלגה מטעם "הקרן הלאומית לאקדמיה הגרמנית" (Studienstiftung). בשנת 1977 קיבלה פרוורט תואר ראשון במדעי הרוח מאוניברסיטת ביילפלד, וחמש שנים מאוחר יותר קיבלה מלגה נוספת מטעם "הקרן הלאומית לאקדמיה הגרמנית" והשלימה בעזרתה את הדוקטורט שלה. ב-1989 מונתה פרוורט לפרופסור להיסטוריה מודרנית.
קריירה
בין השנים 1991–1997 עבדה פרוורט כפרופסורית להיסטוריה מודרנית, תחילה באוניברסיטה החופשית של ברלין ולאחר מכן באוניברסיטת קונסטנץ. לאחר מכן עבדה כפרופסורית להיסטוריה כשש שנים באוניברסיטת ביילפלד. בשנת 1993 קיבלה מינוי באוניברסיטה החופשית של ברלין ולבסוף עברה לאוניברסיטת קונסטנץ ואוניברסיטת ביילפלד כפרופסורית. בשנת 2000 הצטרפה למרכז ללימודים מתקדמים במדעי ההתנהגות שבסטנפורד. בין השנים 2000–2003 שימשה פרוורט כפרופסורית אורחת במספר אוניברסיטאות, ביניהן: המוסד למדעי האדם שבווינה, הבית למדעי האדם שבפריז וקולג' דארתמורת' (Dartmouth College) שבניו המפשייר. לאחר מכן עבדה כפרופסורית להיסטוריה גרמנית באוניברסיטת ייל שבארצות הברית כארבע שנים.
בשנת 2004 פרוורט מונתה כחברה באקדמיה הלאומית הגרמנית למדעים, לאופולדינה (German National Academy of Sciences Leopoldina) ובשנת 2005 המשיכה את עבודתה במכון ללימודים מתקדמים שבברלין. החל משנת 2008 פרוורט מכהנת כחברה בחבר המדעי של חברת "מקס פלאנק" ומנהלת את "מכון מקס פלאנק להתפתחות האדם" שבברלין. בשנת 2009 קיבלה חברות ב-אקדמיה למדעים ומדעי הרוח ברלין-ברנדנבורג, וב-2013 מונתה לעמיתה באקדמיה הבריטית למדעי הרוח והחברה שבלונדון. החל משנת 2020 משמשת פרוורט כחברת נשיאות באקדמיה הלאומית הגרמנית למדעים, לאופולדינה.
פרסומיה
פרוורט כתבה במהלך חייה ספרים אקדמיים ומחקריים רבים. ביניהם:
Women in German History: From Bourgeois Emancipation to Sexual Liberation (1990). בספר זה מציגה פרוורט את המחקר המקיף הראשון על אודותיהן של נשים בחברה הגרמנית המודרנית. היא בוחנת את ההמשכיות והשינוי בחייהן של נשים לאורך 200 השנים האחרונות, ומנתחת את ההבדלים החברתיים והמכנים המשותפים הקיימים בין נשים ממעמדות שונים.
בספרה Learning How to Feel: Children's Literature and Emotional Socialization, 1870-1970 (2014) בוחנת פרוורט את הדרכים בהן ילדים ובני נוער לומדים כיצד להרגיש. על פי הספר היכולת העוברית לחוש מתפתחת בעזרת דיאלוג עם הסביבה החברתית והתרבותית ובעזרת חומרי קריאה. הספר מתבסס בין היתר על ספרות ילדים ומדריכי ייעוץ, במטרה להבין את שיטות האימון ותהליכי הלמידה של רגשות בעידן המודרני (1870–1970). המחקר מתייחס לאספקטים חברתיים, תרבותיים ופוליטיים, ונוקט בגישה בין-לאומית.
The Politics of Humiliation: A Modern History (2020). בספר זה, בוחנת פרוורט את התפקיד שמילאה ההשפלה הציבורית בחברה המודרנית ומראה כיצד ההשפלה שימשה כאמצעי כפייה ושליטה, החל מעולמות הפוליטיקה והדיפלומטיה הבינלאומית וכלה בחינוך ילדים ובניהול הצדק. פרוורט מספקת דוגמאות היסטוריות בכדי להציג את האופן שבו השפלות היו מובאות ועדיין מובאות לקהל, ודנה בשאלה כיצד בתחומים שונים, השפלה- והרגשת הבושה הנלווית- הופכות לאמצעי כוח. לרשימת ספרים מלאה-
יחסים עם ישראל
בשנת 2013 הצטרפה פרוורט לוועד הנאמנים של "קרן גרמניה-ישראל למחקר ולפיתוח מדעי" כאחת משמונת הנגידים [GK2] שייצגו את גרמניה בחבר הנאמנים של הקרן. ב-25 באוגוסט 2018, בעקבות החלטת השר אקוניס שלא למנות את פרופסור יעל אמיתי לנגידה מטעם ישראל בקרן, התפטרה פרוורט מתפקידה כאות מחאה[4][5]. במכתב התפטרותה טענה ש"פסילת מועמדותה של פרופסור יעל אמיתי פוגעת ביושרה של הקרן". התפטרות זאת התרחשה לאחר שכ-450 מדענים ישראליים הודיעו כי לא יעבדו עם הקרן עד שפרופסור אמיתי תמונה לתפקיד. ממשלת גרמניה בתגובה לא מינתה מחליף לפרוורט עד שהתבהרה הפרשה.
חגי צוריאל
חגי צוריאל הוא איש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים בדימוס ומנכ"ל משרד המודיעין לשעבר.
ביוגרפיה
צוריאל בעל תואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת חיפה, תואר ראשון ושני בהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה, תואר שני במינהל ציבורי בינלאומי מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס ותואר שני במדע המדינה מהמכללה לביטחון לאומי ואוניברסיטת חיפה.
צוריאל נשוי, אב לשלושה ומתגורר ברעננה.
אנטון לוסנקו
אנטון לוסנקו (ברוסית: Антон Лосенко; 10 באוגוסט 1737 – 4 בדצמבר 1773) היה צייר ואקדמאי נאו-קלאסי רוסי שחי באימפריה רוסיה. הוא היה ממייסדי התנועה ההיסטורית הרוסית הקיסרית בציור.
ביוגרפיה
אנטון לוסנקו נולד למשפחתו של מנהל ממשלתי רוסי פאבל יעקובלביץ' לוסב בגלוקוב, באזור צ'רניחובשצ'ינה (מחוז סומי, אוקראינה). הוא התייתם ובגיל שבע נשלח למקהלת חצר בסנקט פטרסבורג. ב-1753, לאחר שקולו השתנה הוא גילה כישרון לציור, ונשלח ללמוד אצל האמן איוואן ארגונוב. לאחר חמש וחצי שנות חניכה, הוא התקבל לאקדמיה הקיסרית לאמנויות בשנת 1759. בין הציורים שיצר שם היה דיוקנו של איוואן שובאלוב (1760) ודיוקנו של אלכסנדר סומארוקוב (1760). בשנת 1760 שלחה אותו האקדמיה לפריז כדי ללמוד אמנות אצל הצייר הנאו-קלאסי הצרפתי ז'אן רסטו. שם הוא צייר ציור גדול המבוסס על סיפור מהברית החדשה. בשנים 1766–1769 עבד לוסנקו ברומא, וחקר אמנות איטלקית, במיוחד את ציוריו של רפאל. שם יצר את שני ציוריו על קין והבל.
ב-1769 חזר לוסנקו לסנקט פטרסבורג. הוא קיבל הצעה להציג ציור היסטורי כדרך לקבלת מעמד אקדמאי באקדמיה האימפריאלית לאמנויות. מתוך פרק בהיסטוריה הוא צייר את הבד הקלאסי על ולדימיר הראשון מקייב ורונדה מפולוצק. ציור זה לא רק הביא לו את התואר אקדמאי אלא גם תפקיד פרופסור באקדמיה הקיסרית (בתחילה, ב-1770 כפרופסור-משנה, אולם משנת 1772, כפרופסור מן המניין ומנהל האקדמיה). בעודו בתפקיד כתב לוסנקו ספר לימוד בשם "הסבר קצר על הפרופורציות האנושיות" ששירת כמה דורות של ציירים באימפריה הרוסית. הוא עבד כמנהל האקדמיה עד מותו ב-1773.
הכרה
אנטון לוסנקו נחשב לאחד ממייסדי התנועה ההיסטורית הרוסית הקיסרית בציור ויחד עם ספר הלימוד שלו (ששימש עד אמצע המאה ה-19), הוא השפיע על חינוך האמנות באימפריה הרוסית. למדו אצלו הציירים איוואן אקימוב וגריגורי אוגריומוב והפסל מיכאיל קוזלובסקי.
לוסנקו היה אחד הציירים שזכו לכבוד בכך שעבודתו הופיעה על בולי דואר סובייטים, כאשר דיוקן שצייר של פיודור וולקוב הופיע ב-1972.
כרכ (מחוז)
מחוז כרכ (ערבית: محافظة الكرك) הוא אחד משנים עשר המחוזות של ירדן. הוא ממוקם במערב המדינה ובירתו היא העיר כרכ. המחוז גובל בישראל, כאשר נהר הירדן וים המלח במערב מהווים גבול בינלאומי.
נפות
המחוז מחולק לעשר נפות:
אליפות צרפת בטניס 1936
אליפות צרפת 1936 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי חימר באצטדיון רולאן גארוס בפריז. התחרויות התחילו ב-24 במאי והסתיימו ב-1 ביוני. זו הייתה האליפות ה-41 מאז ייסודה.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 71 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
בגמר התחרות נפגשו גוטפריד פון קרם ( גרמניה), מנצח תחרות 1934, ופרד פרי, מנצח תחרות 1935. גוטפריד פון קרם ניצח ב-5 מערכות.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 39 טניסאיות שחולקו ל-4 בתים. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
במשחק הגמר הילדה ספרלינג קראווינקל ( גרמניה) נפגשה עם סימון מאתיה וכמו בשנה הקודמת ניצחה בשתי מערכות.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 16 זוגות. מנצחות תחרות 1935 מרגרט סקריבן וקיי סטמרס הודחו ברבע גמר. במשחק הגמר סימון מאתיה ובילי יורק  שיחקו נגד ידוויגה ינדז'ייובסקה  וסוזן נואל   וניצחו ב-3 מערכות.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 34 זוגות. מזוג מנצחי תחרות 1935 רק מרסל ברנר השתתף השנה. במשחק הגמר נפגשו בילי יורק ומרסל ברנר  עם סילבי יונג הנרוטן ואנדרה-מרטן לז'ה  וניצחו אותם ב-3 מערכות. למרסל ברנר זה היה ניצחון שני ברציפות בתחרות זוגות מעורבים באליפות צרפת.
Dare to Dream (מיני-אלבום)
Dare to Dream (בעברית: להעז לחלום) הוא המיני-אלבום הראשון של הזמר-יוצר האוסטרלי טרוי סיון. המיני-אלבום יצא לאור ביוני 2007 בהוצאה עצמית שלא הייתה כרוכה בחסות של חברת תקליטים מסוימת.
את השיר "Over the Rainbow" כתב סיון מחדש לצד כתיבתו של הרולד ארלן.
רקע והפקה
המיני-אלבום מכיל בתוכו ביצוע מחדש של טרוי סיון לשירים: "The Prayer" של סלין דיון, "Over the Rainbow" של ג'ודי גרלנד, ו-"Angels Brought Me Here" של גאי סבסטיאן. סיון אף כלל באלבום שתי גרסאות משלו לשני השירים "Unsung Hero" ו-"There's a Hero".
קולות הרקע בשירי האלבום בוצעו על ידי סוניה פלאמר.
מיומנויות אפלות: גבירת חצות
גבירת החצות (באנגלית: Lady Midnight) הוא רומן פנטזיה לנוער מאת קסנדרה קלייר. זהו הספר הראשון בטרילוגיית מיומנויות אפלות. העלילה עוקבת אחר אמה קרסטיירס וג'וליאן בלאקת'ורן בעולם ציידי הצללים, כחמש שנים לאחר עלילת הספר האחרון בסדרת בני הנפילים (עיר של אש שמיימית).
עלילה
אמה קרסטיירס - ציידת צללים מוכשרת במיוחד שמאז מותם של הוריה במהלך המלחמה האפלה לפני חמש שנים, היא מחפשת נקמה. למרות דברי המועצה היא אינה מאמינה שהוריה נרצחו על ידי סבסטיאן מורגנשטרן, ומחליטה לחפש את הרוצח בעצמה.
במהלך החקירה אמה וג'וליאן מתמודדים עם אהבתם האסורה זה לזו בעקבות קשר הפראבטי, משפחת בלאקת'ורן מקבלים הזדמנות חד פעמית להשיב הביתה לנצח את אחיהם מארק, אשר נחטף לציד הפראי, והם נאלצים לגלות שגם על הקרובים ביותר אי אפשר לסמוך - אבל האם הם גילו זאת מאוחר מדי?
דמויות
אמה קרסטיירס - ציידת צללים בת 17 שנחשבת לאחת מציידי הצללים המוכשרים ביותר. חיה את רוב חייה במכון לוס אנג'לס עם משפחת בלקתורן. יש לה עיניים חומות, שיער בלונדיני ארוך ובהיר ועור חיוור. בעקבות עבודה קשה במיוחד באימונים, הגוף שלה חזק, קשוח ומצולק. יש לה צלקת עמוקה בזרועה הימנית, שקיבלה כשהייתה צעירה בגלל שחיבקה את החרב שלה - "קורטנה".
ג'וליאן "ג'ולס" בלאקת'ורן - צייד צללים בן 17 שחי כל חייו במכון לוס אנג'לס. הוא גר שם לצד אחיו ואמה קרסטיירס, חברתו הטובה והפרבטאי שלו. ג'וליאן מתואר כגבוה ורזה ויש לו שיער מתולתל חום כהה ועיניים כחולות-ירקות בצבע הים (כמו לרוב משפחת בלאקת'ורן). הוא אוהב לצייר ונמצא פעמים רבות בסטודיו שלו, במיוחד כשהוא צריך להירגע או לפרוק את ריגשותיו. לאחר מות אביו והחטיפה והגלות של אחיו הגדולים, ג'וליאן מטפל בכל אחיו הצעירים לבדו.
מלקולם פייד - קוסם חזק מאוד והמכשף הראשי של לוס אנג'לס. מלקולם הוא גבר גבוה עם פנים זוויתיות, שיער לבן ועיניים סגולות. הוא בן לפחות 400 שנה אך נראה כבן עשרים ושבע.
בית האמנים בירושלים
"בית האמנים" שבמרכז העיר ירושלים הוא ביתה של אגודת הציירים והפסלים של ירושלים.
היסטוריה
עיריית ירושלים, בראשות מרדכי איש שלום, פעלו בשנות ה-60 במטרה למצוא לאגודת האמנים משכן קבע. הזדמנות לכך הגיע עם פינויו של בית הנכות הלאומי בצלאל, שעבר בשנת 1965 אל שטח מוזיאון ישראל החדש.
הבניין משמש מרכז לתערוכות מתחלפות, שבהן מציגים אמנים ישראלים בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות. מ־2001 מתקיימת במקום הביאנלה הישראלית לרישום.
אנסון בון
אנסון בון (באנגלית: Anson Boon, נולד 15 בפברואר 2000) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי, מוכר בשל השתתפותו בסרט "מלתעות האימה", בסרט המלחמה של סם מנדס "1917" ובסדרה של נטפליקס "המובסים".
ביוגרפיה
אנסון בון נולד ב קיימברידג'שייר.
קריירה
בתחילה שיחק בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה כגון "All at Sea", "המפקח מורס" ובתפקידי משנה בסרט האימה מלתעות האימה, ו1917 שבוים על ידי סם מנדס, שיצאו בשנת 2019. בגיל 19 ערך בון את הופעת הבכורה שלו בתיאטרון הלאומי המלכותי בלונדון בתפקיד מאסטר הרולד בהצגה "מאסטר הרולד ... והבנים", בבימויו של רוי אלכסנדר וייס. הוא קיבל את התפקיד לאחר אודישן ללא הכשרת תיאטרון או משחק קודם.
בדרמה הקולנועית של ג'וליאן ג'ראולד "Sulphur And White", שיצאה בתחילת מרץ 2020, גילם את הגיבור דייוויד טייט כנער. באותה שנה שיחק גם בסרט "The Winter Lake".
המגזין Screen International, בחר בבון כאחד מ"כוכבי המחר "בבריטניה ובאירלנד לשנת 2019.
בשנת 2020 שיחק בסדרת הטלוויזיה "המובסים", בהפקת נטפליקס. בון גילם את מוריץ הצעיר, אותו מגלם בבגרותו לוגאן מרשל-גרין.
בשנת 2021 לוהק לתפקיד ג'וני רוטן סולן להקת סקס פיסטולס לשעבר, במיני סדרה העתידית פיסטול.
דאג למלפה
דאגלס לי למלפה (באנגלית: Douglas Lee LaMalfa; נולד ב-2 ביולי 1960) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת קליפורניה, מאז 2013. מחוז הקונגרס הראשון אותו הוא מייצג הוא השני בגודלו בקליפורניה מבחינה גאוגרפית, לאחר מחוז הקונגרס השמיני. טרם היבחרו לקונגרס, היה למלפה חבר בית המחוקקים של קליפורניה בשנים 2002–2012.
ביוגרפיה
למלפה הוא דור רביעי למשפחת חקלאים שגידלו אורז, תושבי צפון קליפורניה מזה עשרות שנים. הוא סיים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת המדינה הפוליטכנית של קליפורניה, שם השלים לימודי תואר ראשון בחקלאות ועסקים. בשנת 2002 התמודד למלפה אל האספה המדינתית של קליפורניה במחוז הבחירה השני. הוא זכה בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית עם 59% מהקולות, ובבחירות הכלליות נבחר עם 67% מקולות הבוחרים. ב-2004 ובשנת 2006 נבחר מחדש. במהלך כהונתו באספה המדינתית תמך בהצעה 209 שהקיצה אפליה מתקנת בחוקת קליפורניה, ופעל להעברת "חוק הגנת הנישואין" שאסר על נישואים של בני-זוג מאותו המין.
במהלך הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית בשנת 2016, תמך למלפה בסנאטור מרקו רוביו מפלורידה. עם זאת, לאחר היבחרו של דונלד טראמפ למועמד הרפובליקני לנשיאות וניצחונו את הילרי קלינטון, היה למלפה מתומכיו הנאמנים ביותר של הנשיא טראמפ, ויצא להגנתו במהלך הליך ההדחה הראשון שלו על רקע פרשת טראמפ–אוקראינה. בדצמבר 2020 נמנה למלפה בין 126 חברי בית הנבחרים מהמפלגה הרפובליקנית שחתמו על מכתב ידידי בית המשפט לשם הבעת תמיכה בתיק "טקסס נגד פנסילבניה", תובענה ייצוגית שהוגשה לבית המשפט העליון של ארצות הברית בניסיון לערער על תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 במספר מדינות מתנדנדות, בהן ג'ו ביידן ניצח את הנשיא המכהן דונלד טראמפ. בית המשפט העליון מיאן לדון בתיק על סמך שלטקסס אין זכות עמידה לערער על תוצאות בחירות במדינה אחרת, על סמך פרק 3 לחוקת ארצות הברית.
יתרון מדינת הבית
יתרון מדינת הבית הוא מושג בפוליטיקה של ארצות הברית המתייחס במיוחד לבחירות לנשיאות ארצות הברית. עיקרון זה מניח שמועמד לנשיאות ארצות הברית יזכה בשיעור קולות גבוה יותר במדינת הבית שלו בהשוואה למדינות אחרות עם פרופיל אוכלוסייה דומה.
ההגדרה של "מדינת הבית" עשויה להיות מורכבת לעיתים, למשל כאשר המועמד נולד וגדל במדינה אחת אך השיג הצלחה פוליטית במדינה אחרת או במקרים שבהם מועמד זכה להכרה פוליטית במספר מדינות לפני שהגיש את מועמדותו לנשיאות ארצות הברית.
בעוד שמועמדים רבים ניצחו בבחירות לנשיאות למרות שלא זכו לרוב במדינת הולדתם, ארבעה נשיאים בלבד (ג'יימס פולק, וודרו וילסון, ריצ'רד ניקסון ודונלד טראמפ) ניצחו בבחירות לנשיאות למרות שלא זכו לרוב קולות במדינות מגוריהם. פולק הוא הנשיא הנבחר היחיד שלא זכה לרוב קולות לא במדינת הולדת (קרוליינה הצפונית) ולא במדינת מגוריו בזמן מערכת הבחירות (טנסי). באופן דומה, מועמדים רבים לנשיאות הפסידו בבחירות למרות שזכו לרוב קולות במדינת הבית שלהם, לדוגמה וולטר מונדייל שהתמודד מול רונלד רייגן בבחירות 1984, הפסיד ב־49 מדינות וניצח אך ורק במדינת הבית שלו, מינסוטה. לעומת זאת, המועמד אל גור לא גרף את רוב הקולות בבחירות 2000 במדינת הבית שלו – טנסי (שאותה ייצגו הן גור והן אביו בסנאט של ארצות הברית) – והיה למועמד הבולט הראשון לנשיאות שלא זכה ברוב הקולות במדינת הבית שלו מאז שהפסיד ג'ורג' מקגוורן במדינת הבית שלו, דרום דקוטה, בבחירות 1972.
אלבר לונדר
אלבר לונדר (1 בנובמבר 1884 – 16 במאי 1932) היה עיתונאי וסופר צרפתי. אחד ממניחי היסודות של העיתונות החוקרת. לונדר דיווח לא רק על חדשות אלא גם יצר אותם, ודיווח עליהם מנקודת מבט אישית. לונדר היה מבקר של הקולוניאליזם. על שמו פרס עיתונאות, "פרס אלבר לונדר", לעיתונאים הכותבים בצרפתית.
ביוגרפיה
לונדר נולד בוישי בשנת 1884. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים נסע לליון בשנת 1901, לעבוד כמנהל חשבונות, ואז עבר לפריז בשנת 1903. הוא כתב מאמרים מזדמנים לעיתונים מאזור הולדתו, ופרסם את ספר השירים הראשון שלו בשנת 1904. באותה שנה החל לעבוד ככתב בפריז, בעיתון "ליון לה סאלוט פובליק". בשנת 1904 נולדה בתו פלוריז, אך בת זוגו, מרסל (מארי) לפורסט, נפטרה כעבור שנה. בשנת 1906 מונה לכתב פרלמנטרי של העיתון "לה מאטין". תפקידו היה להקשיב לרכילות במסדרונות הפרלמנט הצרפתי ולדווח על כך בטורים אנונימיים. כשפרצה מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, לונדר, שלא היה כשיר לשירות צבאי בגלל בריאות לקויה, הפך לכתב צבאי של העיתון במשרד המלחמה. לאחר מכן, הוא נשלח לריימס במהלך הפצצתה, לצד הצלם מורו. המאמר הראשון שפרסם היה על השריפה בקתדרלה של העיר ב-19 בספטמבר 1914.
לונדר רצה לנסוע למזרח הקרוב, אך עורכי "לה מאטין" סירבו לשלוח אותו. ולכן עזב להיות כתב לענייני חוץ בעיתון "לה פטיט פריזיין". בשנת 1915 נסע לדרום-מזרח אירופה כדי לדווח על הלחימה בסרביה, יוון, טורקיה ואלבניה. בשובו כיסה את סוף המלחמה בצרפת. בשנת 1919 הוא פוטר מ-"לה פטיט פריזיין" בהוראת ראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו, כי דיווח ש"האיטלקים מאוד לא מרוצים מתנאי השלום שרקמו קלמנסו, לויד ג'ורג' וילסון". לאחר מכן עבד ביומון המצויר אקסלסיור. בשנת 1920 הוא הצליח להיכנס לברית המועצות, תיאר את המשטר הבולשביקי המתהווה, תיאר את ולדימיר לנין וליאון טרוצקי וסיפר על סבלו של העם הרוסי.
בשנת 1922 נסע לאסיה. הוא דיווח על יפן והודו, שם סיקר גם את ג'ווהרלל נהרו, מוהנדס קרמצ'נד גנדי ורבינדרנת טאגור. משנת 1922 מאמריו החלו להתפרסם כספרים באמצעות הנרי ברו, העורך הספרותי של "לה פטיט פריזיין". לונדר החל אז לפרסם תחקירים עיתונאיים. בשנת 1923 נסע למושבת העונשין קאיין בגיאנה הצרפתית. לונדר את תיאור הזוועות שראה במקום, וכתבותיו הניבו תגובות בדעת הקהל ובממסד. בין השאר גינה את "ההכפלה", כשאדם נידון לחמש עד שבע שנות עבודת כפייה, לאחר השלמת העונש, עליו להישאר בגיאנה במשך אותו מספר שנים. אם העונש הוא יותר משבע שנים, עליו להישאר שם למשך שארית שנותיו.
בשנת 1924 הוא חקר עבודות כפייה שנכפו על אסירים בצפון אפריקה. הוא החל גם לסקר את הטור דה פראנס, וראה בו מאמץ פיזי חסר רחמים ובלתי נסבל, וכינה אותו "טור הסבל".
הנושא הבא שלו היה חקירות מוסדות לחולי נפש. הוא חשף את השימוש לרעה בתרופות אנטי-פסיכוטיות, את הזוהמה וחוסר המזון, והזכיר לקוראים כי "חובתנו היא לא להיפטר מהמשוגעים, אלא להיפטר מהטירופים מהטירוף שלהם".
בשנת 1928, הוא נסע לסנגל ולקונגו הצרפתית, וגילה כי הקמת רשת הרכבות וניצול משאבי היערות גורמים למוות בקרב העובדים האפריקאים. בספרו "ארץ ההובנה" שפורסם בעקבות המסע כתב:. הוא סיים בביקורת על מדיניות צרפת באפריקה, שאותה השווה באופן שלילי, עם הקולוניאליזם הבריטי והבלגי. בפתיח הספר התייחס גם באופן כללי למקצוע העיתונות:
בשנת 1929, בזמן שהאנטישמיות באירופה געתה, הוא נסע לארץ ישראל. הוא פגש את הקהילה היהודית והכריז שהוא בעד הקמת מדינה יהודית, אך חשש שלא תוכל להתקיים בשלום עם הרוב הערבי. בעקבות הביקור פרסם את ספרו "היהודי הנודד חזר הביתה" (Le Juif errant est arrivé) וכתב: "חוסר האיזון הדמוגרפי יביא לימים קשים קדימה: יש 700,000 ערבים לעומת 150,000 יהודים".
לאחר מכן הוא נסע לבלקן כדי לחקור את פעולות הטרור של הארגון המהפכני הפנים-מקדוני.
לונדר נהרג בשריפה בספינת הנוסעים ​​שהובילה אותו מסין חזרה לצרפת ב-16 במאי 1932. נראה שהוא גילה שערורייה - "זה היה עניין של סמים, נשק, של התערבות בולשביקים בענייני סין...לא ברור אם זו הייתה הצתה או תאונה", כתב הביוגרף שלו פייר אסולין.
פרס אלבר לונדר
לאחר מותו החליטה בתו פלוריז מרטינט-לונדר ליצור פרס לזכרו. החל משנת 1933, פרס אלברט לונדון מוענק מדי שנה ב-16 במאי, לעיתונאי צעיר מתחת לגיל ארבעים.
פלוריז מרטינט-לונדר נפטרה בשנת 1975. פרס אלברט לונדון מנוהל על ידי איגוד פרס אלברט לונדר, המורכב מהזוכים מהשנים הקודמות. הפרס מוענק על ידי חבר שופטים המונה 19 עיתונאים וזוכים מהשנים הקודמות. בשנת 1985, בהשפעתו של הבמאי אנרי דה טורן, נוצר פרס לסרט תיעודי. בשנת 2017 נוצר פרס עבור "ספר התחקיר הטוב ביותר".
ירט פרדריקסון
ירט פרידולף פרדריקסון (בשוודית: Gert Fridolf Fredriksson; 21 בנובמבר 1919 – 5 ביולי 2006), קיאקיסט שוודי שהתחרה בין 1942 ל-1960, אחד המצליחים בהיסטוריה. הוא הקיאקיסט הגבר המצליח ביותר במשחקים האולימפיים, ומבין כל הקיאקיסטים, רק בירגיט פישר (גרמניה) זכתה ביותר מדליות זהב אולימפיות ממנו.
ביוגרפיה
פרדריקסון נולד בנישופינג, בחבל סודרמנלנד שבשוודיה.
פרדריקסון התחרה במשחקים האולימפיים בשנים 1948-1960, במהלכם זכה ב-8 מדליות, מתוכן 6 מזהב, אחת מכסף, ואחת מארד. הוא האתלט השוודי המצליח ביותר: הוא היחיד שזכה ב-6 מדליות זהב אולימפיות, והיחיד שזכה במדליות זהב ב-4 משחקים רצופים. הישג נוסף שלו הוא זכייה בשתי מדליות בכל אולימפיאדה בה השתתף. באולימפיאדה הראשונה שלו, אולימפיאדת לונדון (1948), השתתף בגיל 28 וזכה במרוצי ה-1000 מ' וה-10000 מ' בפערים גדולים, כשהשוודים זוכים בכל 4 התחרויות בקיאקים לגברים. הפער שבו זכה במירוץ ה-10000 מ', 30.5 שניות, הוא הגדול בתולדות המשחקים האולימפיים, וכך גם הפער שבו זכה במירוץ ה-1000 מ', 6.7 שניות. 4 שנים מאוחר יותר, באולימפיאדת הלסינקי (1952), הגן פרדריקסון על תוארו ב-1000 מ', אבל הפסיד לתורבלד סטרומברג מפינלנד במירוץ ה-10000 מ', שם זכה במדליית הכסף. את הישגו מלונדון שחזר גם באולימפיאדת מלבורן (1956), כששוב זכה בדאבל 1000 מ' ו-10000 מ'. הוא היה לאחרון שזכה במקצה ה-10000 מ', שיצא מהתוכנית האולימפית החל מהאולימפיאדה הבאה. הוא התחרה בפעם האחרונה באולימפיאדת רומא (1960). בגיל 40 הוא זכה במדליית ארד במירוץ ל-1000 מ', וזכה בזהב בקיאק זוגי ל-1000 מ', ביחד עם סוון-אולוף סיודליוס. הוא גם השתתף ביחד עם הנבחרת השוודית במירוץ השליחים 4x500 מ', אך הם לא הצליחו לעלות לגמר.
פרדריקסון זכה גם ב-7 מדליות זהב באליפויות העולם (2 בתחרויות ל-1000 מ', 2 בתחרויות ל-500 מ', ו-3 במירוץ השליחים 4x500 מ'), 2 מדליות כסף (בתחרות ה-10000 מ' ובתחרות ה-500 מ') ו-2 מדליות ארד (בתחרות ה-1000 מ' ובמירוץ השליחים 4x500 מ'). מלבד התחרויות בזירה הבינלאומית, השתתף גם באליפויות הנורדיות והשוודיות. באליפויות הנורדיות השתתף בין השנים 1946 ל-1955, וזכה ב-17 מדליות זהב, מהן 2 ב-500 מ', 5 ב-1000 מ', 5 ב-10000 מ' ו-5 במירוץ השליחים. באליפויות שוודיה השתתף בין השנים 1942 ל-1960, וזכה ב-32 מדליות זהב, מהן 1 ב-500 מ', 16 ב-1000 מ', ו-15 ב-10000 מ'. בסך הכל, זכה ב-71 מדליות באליפויות שוודיה השונות.
על ההישג השוודי המשמעותי ביותר בשנה החולפת, קיבל פרדריקסון ב-1949 את פרס Bragdguldet, מטעם העיתון השוודי Svenska Dagbladet. ב-1956 קיבל מהוועד האולימפי הבינלאומי את פרס מוחמד טאחר שמוענק לאתלט חובבן על תרומתו לספורט, והוא הקיאקיסט היחיד שקיבל את הפרס. פרדריקסון גם קיבל את מדליית המלך ב-1987.
לאחר פרישתו היה פרדריקסון למאמן הראשי של נבחרת הקיאקים השוודית, והשתתף במסגרת תפקידו באולימפיאדת טוקיו (1964).
פרדריקסון התחרה עבור אחד ממועדוני הקיאק המצליחים בעולם, מועדון הקנו ניקופינג (Nyköpings KK). במהלך 12 משחקים אולימפיים רצופים בין השנים 1948 ל-1996, הצליח המועדון לשלוח לפחות אתלט אחד לאולימפיאדה, ומתחרים ממנו זכו ב-10 מדליות אולימפיות. מלבדו האנס וטרסטרום, גונאר אקרלונד וסוון אולוף סיודליוס זכו במדליות אולימפיות. בנוסף, מתחרים ממנו זכו ב-11 מדליות זהב באליפויות העולם.
פרדריקסון מת מסרטן בעיר הולדתו ניקופינג ב-5 ביולי 2006, והוא בן 86. פסל שלו מוצב היום בעיר הולדתו, ניקופינג.
עקיבא וינגרטן
הרב עקיבא וינגרטן (נולד בל' בכסלו תשמ"ה, 23 בדצמבר 1984) הוא רב חסידי רפורמי גרמני יליד ארצות הברית. וינגרטן עבד כעיתונאי ואיש יח"צ חרדי-ישראלי, עזב את האורתודוקסיה ומשמש משנת 2019 כרב קהילת דרזדן עד שנת 2021 וממשיך לשמש כרב קהילת 'מגוון' הרפורמית בבזל.
בשנת 2020 החל ביוזמה להקמת מסגרת להכשרת עוזבי העולם האורתודוקסי לתפקידי רבנות בגרמניה, בשם "ישיבת בעש"ט דרזדן".
ביוגרפיה
וינגרטן נולד במונסי, במדינת ניו יורק, ארצות הברית. כבן בכור מבין אחד עשר ילדים לשרה וליוסף וינגרטן, חסידי סאטמר, בגיל 18 עלה לישראל, בגיל 20 התחתן ועבר להתגורר בבני ברק. שימש כגבאי בבית הכנסת אור מלא-היכל בעש"ט בשכונת פרדס כץ.
וינגרטן היה עורך בתוכנית הווידאו "הכוורת" של יהודה גרובייס. בהמשך כתב טורי ביקורת שקראו לשינויים בחברה החרדית. השתלבותו בקמפיין למען אלי כהן בבחירות לראשות העיר בית שמש ב-2014, עוררה ביקורת נגדו ברחוב החרדי, שצידד במשה אבוטבול, שניצח לבסוף במערכת הבחירות.
ב-2016, בגיל 32, התגרש מאשתו שסירבה לעזוב את אורח החיים הדתי ונותרה בישראל עם שלושת ילדיהם. הוא היגר לגרמניה שבה הוא מקיים זוגיות עם אשה יהודית ליברלית.
בברלין החל ללמוד מדעי היהדות באוניברסיטת FU ובאוניברסיטת פוטסדאם.
מ-2019 וינגרטן שימש כרב הקהילה המרכזית בדרזדן, במסגרת תפקידו זה הוא העביר שיעור שבועי בבנייני הקהילה. במקביל, התמנה לרב קהילה בבזל.
יום לאחר הפיגוע האנטישמי בבית הכנסת בעיר האלה ביום כיפור 2019, הגיעו למשרדו בדרזדן שר הפנים של גרמניה ומפכ"ל המשטרה לדון במצב הקהילה היהודית בסקסוניה.
בשנת 2020 החל בתהליך הקמת ישיבת בעש"ט דרזדן, המיועדת להכשיר את יוצאי המגזר החרדי כמנהיגים בקהילות לא חרדיות בעולם.
אברהם הלין
רבי אברהם הלין (לעיתים: אברהם העלין אשכנזי; נפטר בי"ז בטבת ה'תפ"ו, 21 בדצמבר 1725) היה רב אשכנזי, ראש בית הדין בגלוגא ופרשן מדרש רבה.
ביוגרפיה
נולד לרב יעקב משה העלין, מחבר הפירוש "ידי משה" על מדרש רבה. מצאצאי מהרש"ל. היה מתלמידיו של רבי דוד אופנהיים. נישא לבתו של מנהיג הקהילה היהודית בגלוגא, הפרנס ר' ברוך קרפלש (חתנו של רבי ישראל דרשן שפירא אב"ד קאליש).
הוציא לאור את ספרו של אביו, ושילב בתוכו פירושים משלו. ובעקבותיו כתב גם הוא חיבור פרשני סביב מדרש רבה, בשם "זרע אברהם". הספר נדפס בחייו בידי בנו הרב יוסף הלין. כמו כן, חיבר פירוש לאגדות התלמוד הירושלמי בשם "כבוד חכמים", הודפס פעם אחת עם ספר "יפה מראה" לר' שמואל יפה אשכנזי, אמסטרדם ה'תפ"ז.
בצעירותו כיהן כרבה של קהילת ווארט ומאוחר יותר עקר לגלוגאו מקום מגורי חותנו וכיהן במשך שנים כראש בית הדין בעיר, בשנת ה'תפ"ג (1723) הדפיס את כתביו של ידידו ר' חיים יונה תאומים בסוגיית דינא דגרמי, שנודעו בשם "קונטרס ר' חיים יונה".
בשנותיו האחרונות גר בווינה שבה התיידד עם יהודי החצר הנודע ר' שמשון ורטהיימר שהיה ידען ולמדן, עמו עמד בקשר תורני.
נפטר בווינה בי"ז בטבת ה'תפ"ו, 21 בדצמבר 1725, ונקבר בה.
פטסי סמארט
ביוגרפיה
סמארט נולדה בצ'ינגפורד שבמחוז אסקס. אחיה ראלף סמארט היה מפיק ובמאי.
היא השתתפה במגוון תפקידים בתוכניות טלוויזיה בהם "Danger Man", הסיטקום "רק כשאני צוחק", הסדרות המשטרתיות "Dixon of Dock Green" ו-"Z-Cars", "האסיר", "הגומלים", "The Sweeney", "דוקטור הו" (בתת-סדרה "The Talons of Weng-Chiang"), "lake's 7", הסדרה "Danger UXB", הסדרה הבלשית "The Chinese Detective", סדרת הדרמה קומית "Minder ", התוכנית לילדים "Rentaghost", הסיטקום "טרי וג'ון", הסדרה הקומית "Farrington of the F.O.", "חדר מיון", הסיטקום "הללויה!" והסדרה "The Bill".
בהמשך הקריירה התמחתה סמארט בגילום דמויות של גברות זקנות חסרות תבונה, כגון גברת סיבלי ומיס דינגל בסדרה "טרי וג'ון". דוגמה נוספת היא אשתו של הגנן בפרק "The Moving Finger" בסדרה "מיס מארפל" בכיכובה של ג'ואן היקסון.
בקולנוע השתתפה סמארט בסרטים "בנים ואוהבים" (1960), "Return of a Stranger" (מ-1961), "What Every Woman Wants" (מ-1962), "ארתור? ארתור!" (1969), "Leo the Last" (מ-1970), "The Raging Moon" (מ-1971), "תקוות גדולות" (1974), "Exposé" (מ-1976), "הפנתר הוורוד מכה שנית" (1976), "טס" (1979), "איש הפיל" (1980) ו"הפרוטוקול הרביעי" (1987).
חיים אישיים
פטסי סמארט נפטרה ב-1996 ממנת יתר של תרופות ברביטורט.
מתיאס קבורק
מתיאס קבורק (בגרמנית: Matthias Kaburek; 9 בפברואר 1911 – 17 בפברואר 1976) היה כדורגלן ומאמן אוסטרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
ביוגרפיה
קבורק נולד ב-9 בפברואר 1911 בווינה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית של אז. בשנת 1928 התחיל את הקריירה בראפיד וינה כשהוא בן 17, ובעונתו הראשונה זכה עימה באליפות והגיעה לגמר הגביע האוסטרי בו כבש בהפסד 3–2 נגד פירסט וינה. עונה אחר כך ב-1929/30 קבורק זכה שוב פעם באליפות ואף בגביע מיטרופה שרוב חבריו למועדון הפסידו שלוש שנים קודם לכן בגמר. ראפיד ניצחה 0–2 במשחק הגמר הראשון נגד ספרטה פראג ובמשחק השני הפסידו 3–2 כשהוא כובש אחד מהשניים. ראפיד זכתה בתואר עם הפרש שערים טוב יותר בסיכום שני המשחקים.
חיים כפוסי
תולדות חייו
נולד באלג'יר למשפחה שמוצאה מספרד ואשר עזבה את ספרד בעקבות גזירות קנ"א. לא ידוע מתי עזבה משפחתו של רח"כ למצרים. גם לא ידוע מי היו רבותיו. ישנה מסורת שהאר"י היה רבו בתורת הנסתר. הוא מעיד שישב בישיבתו של ר' יצחק בירב, בנו של ר' יעקב בירב. יש משערים שרח"כ עמד בראש ישיבה במצרים, אולם אין לכך הוכחות ברורות. מתוך כתביו, מתברר שחייו של רח"כ היו מלאים סבל ונדודים, והוא נדד בין קהיר, אלכסנדריה ודמיאט.
מתיאס קבורק
ביוגרפיה
בעונת 1934/35 קבורק זכה בתואר האליפות השלישי שלו ובנוסף לכך היה למלך השערים בליגה עם 27 שערים. בשנת 1936 עבר לצרפת ושיחק במץ. הוא כבש בה 15 שערים ב-18 משחקים בליגה אך הושאל לדו באביו דה לונגווי האמריקנית בה לא צלח. ביוני 1939 שב קבורק לקדנציה שנייה בראפיד בה זכה בשתי אליפויות נוספות וגם באליפות גרמניה בשנת 1941. עם התקדמותה של מלחמת העולם השנייה המעיט לשחק ולאחר סיומה עבד כמאמן בזברויובקה ברנו בשנת 1947.
חיים כפוסי
תולדות חייו
רח"כ גם סבל מעיוורון. בהקשר לכך מפורסמת אגדה שבה מסופר שאנשים היו מרננים אחריו שהוא לקח שוחד בשבתו כדיין, ובעקבות כך נתעוור (על פי הפסוק "השוחד יעוור עיני חכמים"). מששמע זאת רח"כ אמר – אם לקחתי שוחד אשאר בעיוורוני, ואם לאו, עיני ייפקחו, ואכן נפקחו עיניו. מאז היה חותם בשם "ה' נסי חיים כפוסי" ואחרים הוסיפו לשמו את התואר –"בעל הנס".
מתיאס קבורק
ביוגרפיה
במדי נבחרת אוסטריה היה חלק מ"נבחרת הפלא" שלה בשנות ה-30 של המאה ה-20 אך המעיט לשחק. במונדיאל 1934 לא שיחק כלל עקב כך שמתיאס סינדלר המצוין תפס את מקומו. קבורק כבש את שני שעריו בשני משחקים נגד שווייץ.
הוא נפטר ב-17 בפברואר 1976 בגיל 65 בווינה, ונקבר בבית הקברות המרכזי בעיר.
חיים כפוסי
תולדות חייו
קברו נשמר עד היום בקהיר, והוא מהווה אתר עלייה לרגל ליהודים ומוסלמים. בית הכנסת כפוסי הנושא את שמו, קיים גם הוא בקהיר עד ימינו.
ספריו ותשובותיו
תשובותיו של רח"כ היו גנוזים בכתב יד מאות שנים ולא נדפסו. החיד"א שראה את הקובץ בכתב יד, מצטט מתשובותיו בכתביו. שלשה תשובות של רח"כ פורסמו על ידי הרב יעקב משה טולידאנו (הוסיאטין, ה'תרס"ט). בשנת ה'תשע"א יצא קובץ תשובותיו במלואו על ידי מכון שלמה אומן במסגרת מכון ירושלים. הספר יצא על ידי ד"ר מיכאל ליטמן, ונערך על ידי הרבנים ש"ש גולדשמידט ויואל קטן. הקובץ מכיל 60 תשובות ועוד מספר סימנים של חידושים על התלמוד.
רח"כ ענה לשאלות בהלכה ליהודי מצרים, וכן עמד בקשר עם רבנים שונים במזרח הקרוב.
יש בתשובות מידע רב ערך על יהדות מצרים ועל קהילות אחרות באימפריה העות'מאנית ובצפון אפריקה, המשקף את המציאות ההיסטורית במשך יותר מ-60 שנה. תקופה זו אופיינה באי יציבות פוליטית, מצב כלכלי רעוע, וסכנות של שוד ורצח בדרכים. מעשי הרצח נזכרים בתשובותיו, בפסקיו שנועדו להתיר עגונות שבעליהן יצאו לערים שונות לצורכי פרנסה.
עמד במחלוקות הלכתיות קשות עם רבה של מצרים – ר' יעקב קאשטרו (המהריק"ש), ובמידה פחותה עם ר' בצלאל אשכנזי.
תשובותיו עוסקים במגוון נושאים כמו תשלום מיסים לקהילה המקומית באלכסנדריה, על ידי יבואני הסחורות המשתמשים בנמל המקומי, דיני אבילות ודינו של המשחק בקוביה בשבת. במשא ומתן המשתרע על פני כמה תשובות בינו לר' בצלאל אשכנזי דנים הפוסקים בדינו של מוכס שנדר לא לאכול בשר כל זמן שלא יחזיר את כל חובותיו, ובמשך הזמן ירד המוכס מנכסיו. רח"כ נטה להתיר לו נדרו מחמת שעוני הרי הוא כאונס, ור' בצלאל אשכנזי אסר עליו להתיר נידרו. לאשה שדרשה מבעלה, שלא לגור עם חמותה, פסק רח"כ שיש להאמין לטענות האשה, ועליהם לעזוב את בית הוריו.
מלבד ספר תשובותיו, נדפס ספרו "באור החיים" (ירושלים, ה'תרפ"ט) דרושים וביאורים על התורה בדרך פשט ורמז.
חיבורים אחרים שלו נותרו עדיין בכתב יד, ובהם פירוש על מדרשי הלכה וקובץ דרשות.
פיגוע הירי בבית הכנסת בפאוויי
פיגוע הירי בבית הכנסת בפאוויי היה פיגוע ירי ופשע שנאה על רקע אנטישמי, שהתרחש ב"בית הכנסת בית חב"ד" בעיר פאוויי שבמחוז סן דייגו בקליפורניה, ארצות הברית, בבוקר יום השבת, 27 באפריל 2019, כ"ב בניסן ה'תשע"ט.
הפיגוע
בערב שביעי של פסח הזמין שליח חב"ד ורב בית הכנסת, הרב ישראל גולדשטיין, את אנשי הקהילה לתפילת יזכור שנהוג לאומרה באחרון של פסח. בשעה 11:30, לקראת קריאת ההפטרה, יצא גולדשטיין ללובי של הבית הכנסת לשטוף ידיים. באותו זמן נכנס למקום ג'ון ארנסט חמוש ברובה AR-15 ופתח בירי, ממנו נהרגה אישה שעמדה בכניסה - לורי גילברט קיי, בת 60 מפאוויי - ונפצעו הרב גולדשטיין ועוד אדם וילדה. אוסקר סטיוארט, שוטר במשמר הגבול של ארצות הברית שנכח במקום כמאבטח, ירה לכיוון המחבל אך החטיא. היורה ברח לכיוון רכבו, סטיוארט ירה ופגע ברכב שנתפס לאחר מספר דקות על ידי המשטרה המקומית.
ג'ון ארנסט (יליד 1999) בן ה-19 היה סטודנט לסיעוד באוניברסיטת קליפורניה. במניפסט בן 4,000 מילים, שפרסם זמן קצר לפני הרצח, כתב: "אם הייתם אומרים לי לפני שישה חודשים שאני אעשה זאת, הייתי מופתע". הוא ציין שקיבל השראה מברנטון טראנט האחראי לטבח בכרייסטצ'רץ' בניו זילנד שהתרחש כחודש לפני הפיגוע, ומרוברט באוורס, שביצע את טבח בבית הכנסת בפיטסבורג בדיוק חצי שנה לפני הפיגוע.
במהלך חקירת פיגוע הירי התגלו הודעות של ארנסט ברשתות החברתיות, בהן הוא קשר את עצמו לאירוע במרץ 2019, שבו גם ריסס על קירות המסגד כתובות גרפיטי המשבחות את הטבח בכרייסטצ'רץ'. ההצתה גרמה נזק קל למבנה ולא היו נפגעים.
בשנת 2021 גזר בית משפט בקליפורניה מאסר עולם ללא אפשרות של שחרור מוקדם על ג'ון ארנסט זאת לאחר שחתם על עסקת טיעון במסגרתה נמנעה התביעה מהדרישה לדון אותו למוות.
תגובות
נשיא ארצות הברית בזמן הפיגוע דונלד טראמפ כתב: "הלב של אמריקה עם קורבנות הירי. האומה כולה מתאבלת על אובדן החיים וניצבת לצד הקהילה היהודית. אנו מגנים בחריפות את רשע האנטישמיות והשנאה, שיש להביס". הוא דיבר עם הרב גולדשטיין והזמין אותו לבית הלבן במסגרת יום התפילה הלאומי, שם נתן לו לנאום.
גווין ניוסם מושל קליפורניה, הגיב "אף אחד לא צריך לחשוש ללכת למקום הפולחן שלו".
ראובן ריבלין נשיא המדינה, הגיב "אין מדינה ואין חברה שחסינות מאנטישמיות. זהו נגע שרק טיפול ישיר בו באמצעות חינוך לזיכרון השואה, וחינוך לסובלנות, יוכל לסייע בהתמודדות אתו". בנימין נתניהו כתב כי הוא "מגנה את המתקפה הנפשעת בבית הכנסת בקליפורניה - זו פגיעה בלב העם היהודי".
ביוני 2019 הוזמן הרב גולדשטיין לנאום בעצרת האו"ם.
בתחילת 2020 מינה דונלד טראמפ את הרב מענדל גולדשטיין, בנו של הרב ישראל גולדשטיין, לחבר המועצה לזכר השואה בארצות הברית.
רדיו-אסטרונומיה
רדיו-אסטרונומיה הוא תת-תחום במדע האסטרונומיה העוקב אחרי גרמי השמיים ביחס לקרינת גלי הרדיו הנפלטת מהם.
הגילוי הראשוני של קרינת גלי רדיו מעצם שמיימי היה בשנת 1930, כשהפיזיקאי האמריקאי קרל ג'נסקי צפה בקרינת רדיו הבוקעת משביל החלב. בהמשך זוהו מספר מקורות רדיו נוספים ברחבי החלל, ובתוכם כוכבים וגלקסיות. בנוסף זוהו מקורות שלא היו ידועים לפני-כן כעצמים בעלי משמעות ובהם קוואזרים, פולסרים, ומייזרים. גילוי קרינת הרקע הקוסמית בתדרי רדיו נחשב לתמיכה משמעותית בתיאורית המפץ הגדול.
קליטת קרני הרדיו מתבצעת על ידי אנטנות רדיו המכונות טלסקופי רדיו, המוצבות באופן יחיד או כקבוצת טלסקופים מקושרים המשתמשים בטכניקת אינטרפרומטריית רדיו. שימוש באינטרפרומטריה מאפשר לרדיו-אסטרונומיה להגיע לרזולוציה אופטית גבוהה, מכיוון שיכולות ההבחנה של אינטרפרומטר נקבעות על ידי המרחק בין מרכיביו, ולא על פי גודל רכיביו.
דיבוק (קומיקס)
דיבוק (במקור: Dybbuk) הוא גיבור על שנוצר על ידי חברת DC קומיקס. הוא נוצר על ידי ג'וף אישרווד, ג'ון אוסטרנדר וקים ייל, והופיע לראשונה בחוברת Suicide Squad (vol. 1) #45.
ביוגרפיה בדיונית
דיבוק הוא בינה מלאכותית שנוצר על ידי מדענים ישראליים כדי לשרת כחבר צוות ביחידת החיות. לדיבוק היכולת לשלוט בכל מכשיר המופעל על ידי מחשבים. הנבל קוברה השחית את דיבוק וניסה לגרום לו להצית מלחמה בין היהודים והמוסלמים. חבר צוות אחר בחיות, רמבן, היה זה שהציל את דיבוק מהשחתה מוחלטת.
דיבוק מפתח זהות אנושית יותר בשם לני, והתחייב לעזור לאמנדה וולר ולתכנת מחדש את חברת יחידת המתאבדים לשעבר, מיינדבוגלר, שאליה הושתלה הזהות "עפרית", אשת ג'יהאד אלימה. בסופו של דבר דיבוק ועפרית מתאהבים ומתחתנים.
החצר האחורית
החצר האחורית הוא הרכב של הפזמונאי והמשורר יענקל'ה רוטבליט, ושלושה מוזיקאים: תומר יוסף – מתופף וזמר בלהקת "בלקן ביט בוקס"; איתמר ציגלר – זמר ונגן גיטרה וגיטרה בס, חבר להקת "בלקן ביט בוקס" והרכבים נוספים; גֶדי רונן – זמר ופסנתרן, חבר בלהקות "1:1" ו"דבק".
על הפרויקט
על מנת להוציא את הפרויקט לפועל כאלבום נעזרו חברי הפרויקט במימון המונים, באמצעות אתר הדסטארט. הוצבה מטרה לגייס כ־70,000 ₪ תוך 30 יום. גיוס התמיכה להפקת האלבום בדרך זו נעשה גם מסיבה אידאולוגית - נגד חברות התקליטים, הגובות מחירים גבוהים. חברי הפרויקט הכריזו: הפרויקט הצליח לגייס 77,650 ₪.
רבים משירי ההרכב הם שירי מחאה כנגד המצב החברתי והמציאות הפוליטית בישראל, ובמידה רבה מהווים המשך לאלבומי הסולו של רוטבליט, ביניהם "כך שחררתי את ירושלים" (1978), "מדינת היהודים/קטעים" (2004), ו"צומת עלעול" (2011). מהאלבום הראשון יצאו הסינגלים "מענה קולי", "אחד משלנו", "הסיפור הגדול" ו"פצצה מתקתקת".
במלאת 30 יום למותו של אריק איינשטיין, ביצע ההרכב בתוכנית של יואב קוטנר בגלי צה"ל גרסת כיסוי לשירו של איינשטיין "לשרוק בחושך", שהופיע באלבום בדשא אצל אביגדור ואת מילותיו כתב רוטבליט. ההרכב הקליט את השיר באולפן והוא יצא כסינגל באוגוסט 2014.
בפברואר 2015, שנתיים לאחר פטירתו של שמוליק קראוס, שותפו היצירתי הבולט של רוטבליט, הוציא ההרכב את השיר "נגמרה המסיבה" לפי לחן ישן של קראוס ומילים חדשות של רוטבליט.
ב-2017 גייס הפרויקט כ-130,000 ₪ (130%) למימון אלבום שני. האלבום, שנקרא "החצר האחורית 2", יצא באוקטובר 2017 וכלל את הסינגלים שיצאו בין האלבומים ואת "עובר ושווא" ו"מי הרג את ים המוות?" שיצאו ב-2016. בהופעות ההרכב משתתפים גם הגיטריסט רון בונקר והקלידנית תום דרום.
בשנת 2020 החל ב-HOT שידור הסדרה ״קיבוצניקים״, אשר הפסקול שלה מבוסס על שירי ההרכב.
אלבום הבכורה
ההקלטות נעשו באולפן "אפס" בניר צבי שבו שותף גֶדי רונן, ובאולפן של איתמר ציגלר בדרום תל אביב.
הזדהויות פוליטיות
הלהקה הוציאה מספר שירים שעסקו בפוליטיקה בעיקר תכניים המזוהים עם השמאל.
באלבום הראשון של החצר האחורית הוציאה הלהקה את השיר "שייח' גראח" העוסק במצב בשכונה באותו שם בירושלים. הדובר בשיר מביט במצב בו היהודים רוצים לבוא להתגורר ליד קבר שמעון הצדיק ובמצב בו הערבים אינם מסכימים לצאת מבתיהם ומזדהה עם הערבים. השיר נעשה פופולרי לאחר מבצע שומר החומות שהתחיל מהומות בשכונת שייח' ג'ראח.
בראיון שנעשה לחצר האחורית ב-2018 הסבירו את נטייתם הפוליטית והסבירו את התנגדותם לבנימין נתניהו. בסוף הראיון תועדה הלהקה בהופעה בה אומר תומר יוסף שהלהקה מעוניינת בהופעה בגוש עציון אך מיד לאחר מכן אמר איתמר ציגלר שסירב להופיע בגוש במידה וההופעה תתקיים ואחריו הוסיף יענקל'ה רוטבליט כי המועצה האזורית מסרבת לתת להם להופיע והאשים את המתנחלים בהשתלטות על משרד המשפטים.
בשנת 2020 הוציאה הלהקה את הסינגל "הפסיקו את המוזיקה", המזדהה עם מחאת בלפור המזוהה עם ערכים ליברלים ודמוקרטים. בשיר מכנים הדוברים את ראש הממשלה דאז בנימין נתניהו "המלך העירום שרכב על הנגיף", המשפט האחרון בשיר הוא "אם לא תקום להיות אזרח הם יעשו אותך נתין."
באלבום "החצר האחורית 2" יצא השיר "הפליט" העוסק ביחס למסתננים בלתי חוקים. הדוברים בשיר צועקים על הפליט בשנאה וקוראים לגרשו.
עשור (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
יחסי פנמה–צרפת
יחסי פנמה–צרפת הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של פנמה לבין הרפובליקה הצרפתית.
היסטוריה
עוד מלפני שקיבלה פנמה את עצמאותה, שתי המדינות קיימו יחסים מסוימים; יזמים צרפתים בראשות פרדיננד דה לספס הגו את רעיון הקמת תעלת פנמה. התעלה הסבה גאווה לשתי המדינות - המתכננת וזו שקיבלה את ה"מתנה" והיא מייצגת את המורשת הפנמית-צרפתית המשותפת. היחסים הדיפלומטיים של צרפת ופנמה מתמקדים כיום בשיתופי פעולה כלכליים, דיפלומטיים וחינוך על תיכוני.
לצרפת ופנמה ישנו סכסוך כספי: ב-8 באפריל 2016 החליטו ממשלת צרפת ומשרד האוצר הצרפתי להכניס את פנמה לרשימת המדינות שלא משתפות פעולה במאבק בהלבנת הון. פנמה אכן נכנסה לרשימה ב-1 בינואר 2017. גם האיחוד האירופי החליט להכניס את פנמה לרשימה השחורה שלו ב-6 בדצמבר 2017. פנמה יצאה מהרשימה מיד לאחר מכן ב-23 בינואר 2018.
בין צרפת לפנמה סחר גדול מאוד מדי שנה, לצרפת שני מרכזי אליאנס פרנסייז בדויד ובפנמה סיטי, בשני המרכזים ביחד לומדים בממוצע 1,200 תלמידים מדי שנה. המכון הצרפתי למרכז אמריקה מעורב בפרויקט ללימוד המורשת והתרבות הצרפתית ב-30 בתי ספר שונים. המכון הצרפתי למרכז אמריקה הגה תוכנית דומה לחינוך העל יסודי, והיא מיושמת בכל האוניברסיטאות והמכללות בפנמה.
אמרילו סלים
תומאס אוסטין פרסטון ג'וניור (באנגלית: Thomas Austin Preston Jr; 31 בדצמבר 1928 – 29 באפריל 2012), המוכר בשם אמרילו סלים (Amarillo Slim), היה שחקן פוקר אמריקאי, זוכה הטורניר המרכזי של אליפות העולם בפוקר ב-1972. בשנת 1992 נבחר להיכל התהילה של הפוקר.
ביוגרפיה
אמרילו סלים היה אחד מהשחקנים אשר בני ביניון הזמין ב-1970 להשתתף בטורניר שלימים היה לטורניר המרכזי הראשון של אליפות העולם בפוקר. ב-1972 הוא זוכה בטורניר המרכזי, ובזכות אישיותו המוחצנת הפך לידוען והוזמן להשתתף בתוכניות ערב כ-The Tonight Show עם ג'וני קרסון. ב-1974 זכה בצמיד אליפות העולם בפוקר.
ב-1979 הקים את ה-Super Bowl of Poker אשר רץ עד 1991, כפרפרזה על שם אליפות הפוטבול האמריקאי הסופרבול.
אמרילו סלים זכה ב-2 צמידים נוספים, ב-1985 ו-1990, בטורנירי פוט-לימיט אומהה. ב-2000 סיים במקום השני בטורניר פוט-לימיט אומהה לאחר שהפסיד לפיל אייבי.
ב-1992 נבחר להיכל התהילה של הפוקר. ב-29 באפריל 2012 נפטר מסרטן המעי הגס בגיל 83.
מוסטרנסאבטו
מוסטרנסאבטו (ברוסית: Мострансавто) היא חברה בבעלות המדינה לתפעול תחבורה של אוטובוס נוסעים בפרברי מוסקבה עם תפוקה יומית של 2.3 מיליון נוסעים, היא מפעילה 1,224 מסלולים שונים באורך כולל של 33,800,000 ק"מ וכן 44 מסופי אוטובוסים ותחנות מסוף.
החברה מעסיקה 16,930 עובדים, מהם 8,482 נהגים ב-4,829 אוטובוסים והיא חולשת על 63% משוק האוטובוסים של מוסקבה.
מסופי אוטובוסים פרברי מוסקבה
להלן רשימת מסופי האוטובוסים בפרברי מוסקבה המופעלים על ידי מוסטרנסאבטו.
טיסבזדד
טיסבזדד (בהונגרית: Tiszabezdéd) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג בצפון מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בה קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה גם אוכלוסיית טיסבזדד קטנה עם השנים. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 1,827 תושבים ובשנת 2020 חיו בו רק 1,725 תושבים.
הכפר היה מיושב לסירוגין מהמאה ה-13.
יהודי טיסבזדד
יהודים התיישבו בטיסבזדד במחצית השנייה של המאה ה-18. רובם עסקו במסחר ובחקלאות והקהילה השתייכה לזרם האורתודוקסי ומשנת 1867 הייתה תחת קהילת מאנדוק. בית הכנסת בכפר הוקם בשנת 1900.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה החלו להופיע בטיסבזדד גילויי אנטישמיות, יהודים הוכו בידי כנופיות פורעים ובתיהם נשדדו. משפחה יהודית שלא הייתה לה אזרחות הונגרית גורשה בשנת 1941 לקאמנץ-פודולסק באוקראינה, שם נרצחו כ-20,000 יהודים מגורשי הונגריה בידי חיילים גרמנים וחיילי הז'אנדרמריה ההונגרית.
באפריל 1944, זמן קצר לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הועברו יהודי טיסבזדד לגטו קישווארדה בו רוכזו כ-7,000 יהודי הסביבה. כעבור שבועות מספר שולחו כולם למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו לטיסבזדד כמה יהודים ששרדו, רובם צעירים. הם מצאו את בניין בית הכנסת הרוס, ועזבו את המקום תוך זמן קצר.
מארק סילבסטרי
מארק סילבסטרי (באנגלית: Marc Silvestri; נולד ב-29 במרץ 1958) הוא קומיקסאי, יוצר ומוציא לאור אמריקאי. כיום הוא משמש כמנכ"ל הן של Top Cow Productions והן של אימג' קומיקס.
נעוריו
מארק סילבסטרי נולד ב-29 במרץ 1958 בפאלם ביץ', פלורידה. סילבסטרי גילה לראשונה קומיקס דרך בן דודו, שהיה אספן נלהב. במהלך ביקורים בבית בן דודו הכיר סילבסטרי אמנים כמו ג'ק קירבי, ברני רייטסון וג'ון בושמה. סילבסטרי מכנה את רייטסון, בושמה ופרנק פרזטה כהשפעותיו הגדולות ביותר.
קריירה
סילבסטרי החל את הקריירה שלו באיור גליונות של DC Comics ו- First Comics. הוא הצטרף למארוול קומיקס בסוף שנות ה-80 (לאחר שעשה עבודות אורח למארוול עוד קודם לכן), והפך לעפרונאי הראשי של האקס-מן בין השנים 1987–1990. לאחר מכן בילה שנתיים כעפרונאי של כותר הספין אוף וולברין.
בשנת 1992, סילבסטרי הפך לאחד משבעת האמנים המקוריים – יחד עם ג'ים לי, ווילס פורטסיו, רוב לייפלד, אריק לארסן, טוד מקפרלן וג'ים ולנטינו – שהקימו את חברת הקומיקס פורצת הדרך Image Comics. הכותרים של סילבסטרי פורסמו תחת החותם Top Cow והכותר הראשון שיצא היה "Cyberforce". מלבד האמנות שלו, סילבסטרי היה גם תסריטאי בכותר "Codename: Stryke Force". רבים מסיפוריו של סילבסטרי נכתבו בידי אחיו, אריק סילבסטרי.
סכסוכים בין שותפי אימג' הובילו לכך שסילבסטרי עזב את המו"ל לזמן קצר ב-1996, אך הוא שב במהרה לאחר שרוב לייפלד ניתק את קשריו עם החברה.
סילבסטרי הפיק את הסיפור ועיצובי הדמויות הראשוניים למשחק הווידאו "Fighting Force" משנת 1997.
בשנת 2004 חזר סילבסטרי לחזרה קצרה למארוול כדי לאייר מספר גליונות של ניו אקס-מן, בשיתוף פעולה עם הכותב גרנט מוריסון. בהמשך השנה, הוא השיק כותר חדש של Top Cow בשם "Hunter-Killer" עם הכותב מארק וייד. הוא צייר את העטיפות למיני סדרה של מארוול קומיקס, "X-Men: Deadly Genesis" מאת אד ברובייקר וטרבור הרסיין.
ביוני 2006 הוציאה Top Cow את גיליון סייבר פורס מספר 0 עם אמנות מאת סילבסטרי.
בסוף שנת 2007 (תאריך הכריכה בדצמבר), הוא צייר גיליון במסגרת אקס-מן: תסביך משיח, כמו גם עטיפות רבות בקרוסאובר באותו שם שבא בעקבותיו.
סילבסטרי שימש מפיק בכיר לעיבוד אנימה של ויצ'בלייד.
הוא המשיך את עבודתו על האקס מן וצייר גיליון חד פעמי של האקס-מן והאוונג'רס האפלים במסגרת הקרוסאובר אקס-מן: אוטופיה ב-2009. באותה שנה, הוא תרם למיני סדרה "Image United", וצייר בה את כל הדמויות שיצר במהלך ריצתו ב- Image שהוצגו בסיפור.
בשנת 2012, סילבסטרי היה אחד ממספר אמנים שאיירו עטיפות לגיליון "המתים המהלכים" מספר 100 של רוברט קירקמן, שיצא לאור ב-11 ביולי בקומיק-קון, סן דייגו.
חיים אישיים
סילבסטרי נשוי לברידג'ט סילבסטרי.
תוכניות הטלוויזיה האהובות עליו כוללות את שובר שורות, הסרטים האהובים עליו הם הנוסע השמיני, הפלנטה האסורה, ודוקטור סטריינג'לאב, והוא אומר שהוא מקשיב למוזיקת צ'יל אאוט בזמן העבודה, ולרוק אלטרנטיבי בזמנים אחרים.
כריסטיאן טוט
כריסטיאן טוט (בהונגרית: Krisztián Tóth; נולד ב-1 במאי 1994) הוא ג'ודוקא הונגרי אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג, זוכה מדליית ארד מאולימפיאדת טוקיו 2020 וסגן אלוף העולם (2014).
ביוני 2014 טוט זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי כאשר זכה במדליית כסף בגראנד פרי בודפשט. באליפות העולם בשנת 2014 שנערכה בצ'ליאבינסק, הוא זכה במדליית כסף כאשר ניצח בשמינית הגמר את אלכסנדר קוקול הסרבי, ברבע הגמר את ורלאם ליפרטליאני הגיאורגי ובחצי הגמר את קיריל וופרוסוב הרוסי. בגמר טוט הפסיד לאיליאס איליאדיס היווני. באותה השנה הוא זכה במדליית ארד באליפות אירופה שנערכה במונפלייה.
באליפות אירופה בשנת 2016 שנערכה בקאזאן, זכה טוט במדליית כסף. באותה השנה הוא השתתף באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו וסיים במקום התשיעי לאחר שהודח בשלב שמינית הגמר עם ניצחון אחד והפסד אחד.
בפברואר 2019 הוא זכה במדליית ארד בגראנד סלאם פריז היוקרתי לאחר שניצח בקרב על המדליה את לי קוכמן הישראלי.
באולימפיאדת טוקיו 2020, טוט זכה במדליית ארד. לאחר שני ניצחונות בשלבים המוקדמים, הוא הפסיד בשלב רבע הגמר לאדוארד טריפל הגרמני ונשר לקרבות בית הניחומים. לאחר ניצחון בווזארי על נואל ואן 'ט אנד ההולנדי, הוא עלה לקרב על מדליית הארד. בקרב על המדליה הוא התמודד מול מיכאיל איגולניקוב הרוסי ולאחר כאחד עשר וחצי דקות של קרב, הצליח טוט להטיל את יריבו על צידו וניצח בווזארי.
פהאד
פהאד הוא נגמ"ש אופני מתוצרת מצרים בהנעת 4X4. הנגמ"ש מיוצר החל משנת 1986 וכ-1,400 ממנו נמצאים בשירות צבא מצרים.
בראשית שנות השמונים הזמין צבא מצרים בחברת החימוש הגרמנית הנשל-והרטכניק (Henschel-Wehrtechnik) את תכנונו של רכב קרבי משוריין לתנאי שטח מגוונים. הייצור החל בשנת 1985 במצרים במפעל "קאדר", סמוך לקהיר. השלדה היא של חברת מרצדס-בנץ. הנגמ"ש נע על 4 גלגלים עטויים צמיגים בהנעת 4 על 4. הוא חמוש בדרך כלל ב-3 מקלעי 7.62 מ"מ, אך ניתן לחמשו גם בתותח אוטומטי 30 מ"מ רוסי מדגם 2A42 וכן בטילי נ"ט מדגמי 9M111 פאגוט ו-9M113 קונקורס. שריונו פשוט יחסית ומורכב מלוחות פלדה.
בנוסף לצבא מצרים, נמצא "פהאד" בשירות צבאות נוספים - כווית, בנגלדש, אלג'יריה, עומאן, סודאן וקונגו. בעבר היה גם בשימוש הצבא העיראקי. נגמ"ש פהאד שחטפו מחבלים אסלאמיסטים היה מעורב במתקפת הטרור במפגש הגבולות ישראל-מצרים-רצועת עזה ב-5 באוגוסט 2012 והושמד על ידי צה"ל.
הקיסרית יין ליחווה
יִין לִיחְווָה (בסינית מסורתית: 陰麗華; בסינית מפושטת: 阴丽华; בפין-יין: Yīn Lìhuà; 5–64 לספירה), או בשמה הרשמי "הקיסרית גוָאנְגְלְיֵה", הייתה קיסרית בתקופת שושלת האן המזרחית. היא הייתה הקיסרית השנייה של לְיוֹ שְׂיוֹ' הקיסר גוָאנְגְווּ מהָאן, על אף שהייתה אשתו הראשונה וקדמה בכך לקיסרית הראשונה גְווֹ שֶׁנְגְטונְג. יִין הייתה ידועה ביופייה ובצניעותה. שמה הרשמי, שניתן לאחר מותה, היה הראשון במסורת של כינוי קיסריות בשני בסימנים - האחד מציין את שמו הרשמי של בעלה והשני המתאר את הקיסרית עצמה. זאת בניגוד לנוהג הקודם בהאן המערבית, בו כונתה הקיסרית בשמו הרשמי של בעלה בלבד.
רקע משפחתי ונישואיה ללְיוֹ שְׂיוֹ'
יִין לִיחְווָה נולדה וגדלה באזור נָאן-יָאנְג, אותו אזור ממנו צמח בעלה לימים. בצעירותם הוא התאהב ביופיה, ועל פי ספר האן המאוחרת, בביקורו בבירה צ'אנגאן, לאחר שהתרשם מקצין ההגנה של העיר, אמר "אם היה עלי להיות פקיד, הייתי רוצה להיות קצין ההגנה של העיר, אם היה עלי להתחתן, הייתי רוצה להתחתן עם יִין לִיחְווָה".