cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צבי ברנר
משימה ביטחונית ראשונה
המשימה הראשונה אליה יצא צבי ברנר הייתה לסייע לחברי קיבוץ רמת הכובש, בהגנה מפני הכנופיות הערביות בתקופת המרד הערבי הגדול ב-1936.
בחניתה
במסגרת ההגנה השתתף ברנר בקורסים שונים ושימש תחילה כחניך ובהמשך כמדריך. ברנר היה בין אנשי ההגנה ששהצטרפו להקמת חניתה שבגליל המערבי במסגרת ישובי חומה ומגדל בשנת 1938.
צבי שהה בחניתה מספר חדשים והשתתף בכוח שהגן על המתיישבים מניסיונות בלתי פוסקים של הערבים לפגוע ביישוב החדש ולנתק את הדרך אליו.
בחניתה נוצר קשר בין צבי, דובר האנגלית, עם אורד וינגייט שהגיע לחניתה בודד במכוניתו, על אף המארבים הרבים שהציבו הכנופיות הערביות בדרך. כשהגיע וינגייט בפעם הראשונה לחניתה, ביקש מצבי ברנר ללוות אותו לסיור מחוץ ליישוב. צבי דיווח על כך למפקד היישוב, צבי בן יעקב, שנתן את הסכמתו לסיור בתנאי שייערך עם כוח של 30 איש. וינגייט התנגד לכך ולבסוף יצאו לסיור רק עם צבי ואדם נוסף. צבי ברנר הפך שותף לכל סיוריו של וינגייט מחוץ לגדר, ולאיש הקרוב ביותר אליו. באותם ימים, הציע הפיקוד הערבי כסף רב למי שיביא למותו של וינגייט. לפיכך, בפקודת הנהגת ההגנה, הפך ברנר לשומר ראשו של וינגייט.
כדוגמה לאישיותו של וינגייט, מספר צבי ברנר, על אירוע שקרה בעת ששהו יחד בדירתו של וינגייט בירושלים. הדירה הייתה באזור דירות של קצינים בריטיים. לפתע נשמע צרור יריות. בכל הדירות שסביב, סגרו הדיירים בטריקה את התריסים והחלונות והסתגרו בבתיהם, רק אורד וינגייט יחד עם צבי ברנר, ירדו לרחוב להניס את אנשי הכנופיה היורים.
עוד סיפר ברנר, שבנסיעותיהם המשותפות בערים הערביות, הוא נהג להחזיק בידו רימון, מוכן לזריקה, בשל האיומים על חייו של וינגייט.
צבי נשאר בחניתה עד שקיבל את בקשתו של וינגייט להצטרף ליחידה שהקים - פלוגות הלילה.
בפלוגות הלילה
פלוגות הלילה הוקמו בחודש יוני, 1938 כיחידה צבאית בריטית ללוחמה כנגד התקוממות במהלך המרד הערבי. צבי התמנה לפקד על אחת המחלקות של פלוגות הלילה ולקח חלק מרכזי בפעולות המבצעיות של היחידה שמטרותיהן היו להגן על צינור הנפט ושיבוש פעילותן של הכנופיות הערביות.
פעולות מיוחדות ב"הגנה"
לאחר פירוק פלוגות הלילה, באוקטובר 1939, חזר צבי לקיבוץ אפיקים. גם באותה תקופה הוא נקרא לסייע בפעולות ביטחוניות סודיות בהגנה. בספר 'איש השורה' הוא מעיד על אחת הפעולות שנערכו כנגד כנופיה ערבית שערכה מארבים בצידי הדרכים במטרה לפגע בנהגים ובנוסעים:
"הבחורים שגויסו לפעולה היו כולם בעלי ניסיון במלחמה בכנופיות. ביניהם היו שלמה שמיר, יגאל אלון, דוד שאלתיאל ויוסי הראל. הלוחמים הפתיעו את אנשי הכנופיה ופגעו בהם".
פעולה זו, כמו רבות אחרות, הייתה סודית ולימים, כאשר צבי נאסר על ידי הבריטים בעוון החזקת נשק, הוא שמע את אנשי האצ"ל, שישבו בכלא מתפארים שהם כביכול עשו את הפעולה".
מ"ג אסירי ההגנה
בראשית אוקטובר, 1939, השתתף צבי ברנר, יחד עם עוד כשישים מחברי ההגנה, בקורס מפקדי מחלקות של ההגנה שנערך ביבנאל. עקב האיסור שהטיל המנדט הבריטי על פעילות מסוג זה, נעשו ניסיונות להסוות את פעילותם הצבאית, אולם הבריטים חשדו בפעילותם. משתתפי הקורס החליטו להגיע בהיחבא מיבנאל לכיוון עמק הירדן אולם הם הופתעו על ידי החיילים הבריטים שכיתרו אותם והביאו למעצרם. העצורים, 43 במספר וביניהם גם משה דיין ומשה כרמל, הועברו לכלא עכו. צבי היה הנחקר ראשון מביניהם וחקירתו נערכה באנגלית. החקירה הייתה קשה ולוותה בעינויים פיזיים. זעקותיו נשמעו היטב באוזני חבריו, העצירים בחדר הסמוך. במשפט שנערך בין כותלי בית הסוהר, גזרו השופטים הבריטיים את דינם של 43 העצורים - 10 שנות מאסר. עדות אופי שהעביר וינגייט לטובתו של צבי ברנר לא סייעה להקלת גזר הדין. גזר דינו של אחד החברים, אבשלום טאו, שנתפס כשהנשק בידיו, היה מאסר עולם. בספרו "דפים מן הכלא" מתאר נח דגוני את אירועי היום ההוא במשפט:
עונשם של חברי המ"ג הומתק לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה והם יצאו לחופשי בפברואר 1941, לאחר כשנה וחצי בכלא.
מספר חדשים לאחר מכן, בתחילת מאי, 1941 צבי קיבל הוראה מיצחק שדה, להיות מוכן לצאת לפעולה שתוכננה יחד עם הצבא הבריטי. בעודו ממתין ליצחק שדה בכניסה לקיבוץ, הופיעו במקום מפקדי ההגנה באזור הצפון, נחום שדמי ויוסף אבידר. התפתח ביניהם ויכוח באשר לסמכות של שדה לגייס את צבי לפעולה. בתום הוויכוח הוחלט שצבי לא ייצא לפעולה אלא יישאר בתפקידו בעמק הירדן.
צבי הסתפק בנסיעה לנמל חיפה, יחד עם יצחק שדה, להיפרד מהלוחמים. עד שהגיעו, יצאו כבר כ"ג יורדי הסירה בדרכם לפגוע במתקני הזיקוק בלבנון. פעולה ממנה לא חזרו.
בבריגדה היהודית במלחמת העולם השנייה
בחודש יולי 1942 בגיל 27, התגייס צבי לבריגדה היהודית של צבא הבריטי ולחם בשורותיו כנגד הצבא הגרמני. הוא היה סמל מחלקה בגדוד השלישי של הבריגדה. צבי לא היה יכול לקבל דרגת קצונה בשל מאסרו בכלא עכו. צבי השתתף בקרבות כנגד בגרמנים בחזית איטליה סמוך לנהר הסניו.
בליל 17 במרץ 1945 בעודם נמצאים בתעלות ההגנה, נתקלה המחלקה של צבי בחיילים הגרמניים. הוא התנדב ויצא מהחפירה כדי לירות ולזרוק רימונים לעבר הכוח הגרמני. באותו זמן התפוצץ לידו רימון שנזרק לעברו והוא נפצע. בעקבות פציעתו הקשה הוא הועבר לבית חולים שדה ומשם הועבר מבית חולים אחד למשנהו ועבר טיפולים ומספר רב של ניתוחים. לכאבי הפציעה נוספו קשיי ההסתגלות למצב של נכות.
בצבא ההגנה לישראל
בתחילת שנת 1948, זמן קצר לאחר פרוץ קרבות מלחמת העצמאות, בעודו נעזר בקביים בעקבות פציעתו במלחמת העולם השנייה, גויס צבי לצה"ל והתמנה למדריך הראשי של קורס הקצינים של הצבא שהוקם זה עתה.
לאחר מספר חודשים פנה לצבי ישראל גלילי, ראש המפקדה הארצית של ההגנה, במטרה לגייסו באופן מיידי כסגנו של טדי קולק במשלחת הרכש בארצות הברית. . פנייה זו מצאה את צבי בתל אביב, ללא דרכון וללא כל ציוד אישי. בו במקום הוא קיבל דרכון פלסטיני (מזויף) וביקש ממכר, חבר אפיקים, שיודיע לאשתו ושני ילדיו שהוא טס לניו יורק. רק לאחר מספר חודשים הצטרפו אליו אשתו, רות, ושני ילדיו, אליעזר ונגה.
בתקופת הרכש
במקביל למלחמת העצמאות בישראל, פעלו משלחות רכש באירופה ובארצות הברית על מנת לספק נשק ותחמושת לטובת הלוחמים בישראל. במסגרת משלחת הרכש נערכו פעולות בשני כיוונים: טדי קולק היה אחראי על עסקי הרכש החוקי, וצבי היה אחראי על רכישת הנשק "השחור", הבלתי חוקי - מאקדחים ורובים ועד מטוסי קרב. באותה תקופה ארצות הברית הטילה אמברגו על מכירת נשק לישראל ומי שלקח חלק בכך, הסתכן בעונשים כבדים על פי החוק האמריקאי. רכישת "הנשק השחור" הייתה כרוכה בקשרים עם גורמים רבים ומגוונים באופן חשאי. סיוע רב ניתן על ידי היהודים: חלקם היו חיילי הצבא האמריקאי במלחמת העולם השנייה, ביניהם טייסים שהעבירו את המטוסים לישראל ונשארו בארץ כדי להמשיך ולהילחם במלחמת השחרור. בנוסף אליהם היו סוחרים, בעלי עסקים, שתרמו כסף לרכישת הנשק ומחסנים כדי לאגור את הנשק שנקנה בחשאי.
גם גנגסטרים יהודים, ידועי שם, לקחו חלק וסייעו בקניית הנשק ובעיקר באבטחת מימוש העסקאות בשיטות, שהיו נפוצות בעולם הפשע. הנשק שנרכש שימש את צבא ההגנה לישראל בתקופת מלחמת השחרור ושנים לאחר מכן.
חזרה לקיבוץ
בשנת 1949, בגיל 34, לאחר שנולדו שני ילדיו הנוספים, רינה ורן, חזרה המשפחה לישראל. בשובו המתינו לצבי דרגות רב-סרן ובקשה להמשיך בשירות הצבאי. כיוון שצבי לא יכול היה להמשיך בשירות קרבי עקב נכותו, הוא סירב להמשיך את דרכו בצבא. דוד בן-גוריון ויתר על כוונה זו לאחר שיחה ארוכה ביניהם. שיחה זו הייתה ראשיתה של מערכת יחסים אישית קרובה בין השניים, עד מותו של בן-גוריון, בשנת 1973. בצוואתו כתב דוד בן-גוריון: שביתו יהפוך לספריה ומכון למחקר תולדות המדינה ומלחמת השחרור. עו"ד יוסי צ'חנובר, שניסח את הצוואה, שאל את בן-גוריון: "מי היית רוצה שיופיע בוועד המנהל של קיום הצוואה"? והוא השיב: "אחד אני יודע שצריך להיות, הבחור מאפיקים, צבי ברנר".
במרוצת השנים צבי ברנר השתלב בעבודות בקיבוץ מילא תפקידים מרכזיים בקיבוץ ובתנועה הקיבוצית כמזכיר פנים של איחוד הקבוצות והקיבוצים.
את שנות חייו האחרונות עשה צבי כאיש משפחה. צבי ברנר נפטר בשנת 1999, בגיל 84, נקבר בקיבוץ אפיקים שבעמק הירדן.
עמקה
עַמְקָה הוא מושב בגליל המערבי ליד הערים נהריה ועכו השייך למועצה אזורית מטה אשר. היישוב הוקם בשנת 1949 על ידי עולים מתימן.
שמו של המושב ניתן לו על שם הכפר היהודי מימי המשנה והתלמוד שהתקיים במקום - כפר עמיקו.
היסטוריה
לפי הסברה, מקור השם התלמודי הוא בשמה של העיר המקראית בית העמק שבנחלת שבט אשר, אשר מקומה בתל מימאס השוכן בין עמקה ובין קיבוץ בית העמק.
מושב עמקה הוקם ככפר עבודה בנובמבר 1949, על בסיס הבתים של הכפר הערבי הנטוש עמקא ששימר את שם הכפר היהודי הקדום, ובכך היה ליישוב העולים הראשון באזור. בכפר הוקם בית ספר של הפשט הדתי ולצידו בית ספר של אגודת ישראל בשם "אחיעזר". על פי טענת תושבי המקום, מדריכי הכפר שלא היו מרוצים מקיום בית הספר ה"מפלגתי" של אגודת ישראל, איימו על 64 משפחות מבין העולים מתימן, שעמדו על כך שבניהם יקבלו חינוך חרדי, שהם לא יקבלו עבודה, טיפול רפואי או יכולת לרכוש מזון בצרכנייה. כן נטען שנעשה ירי הפחדה כלפי מורים ותלמידים. ועדת בדיקה של משרד החינוך חקר את העניין אך לא פרסם את מסקנותיו. כ-20 משפחות עולים שהתעקשו על חינוך חרדי גורשו מהמושב בתחילת מאי 1950. תלונות ההורים עלו במאי 1950 בכנסת. ראש הממשלה ענה ביוני 1950 שתושבי הכפר עייפו מהמאבק בין שני בתי ספר דתיים ובקשו למנות מורים תימנים משלהם. בבית הספר של הפשט הדתי הסכימו לכך ובבית הספר של אגודת ישראל סירבו. על כך כתבו בשערים שרוב תושבי הכפר נענו לאיומים בדלית ברירה. אולם הסכסוך לא שכך ושוב בנובמבר 1950 עלתה זעקת ההורים על שמונעים מהם חינוך חרדי. בינואר 1951 נחתם הסכם על פינוי המשפחות המעוניינות בחינוך חרדי מעמקא והעברתם למקום אחר.
בעמקה גם פועל בית הספר היסודי והתיכון המקצועי "שיח" ובו מתחנכים ילדים מיישובי וקיבוצי הסביבה.
כיום במושב עמקה מתקיימים חיי קהילה עשירים ופוריים המשלבים בין דתיים וחילונים.
חפירות ארכאולוגיות
בשנת 2015 במהלך חפירת בדיקה שבוצעה לקראת הרחבת שטח המגורים של המושב, התגלו שרידים ארכאולוגים שונים. החפירה נעשתה מטעם רשות העתיקות ובמימון המתיישבים החדשים ובמהלכה נחשפו שרידי יישובים מתקופות שונות. הקדום שבהם נוסד במהלך התקופה הנאוליתית הקדם קרמית, לפני כ-10,000 שנה. אז, השתמשו התושבים בכלי צור קטנטנים כסכינים וראשי חיצים. להפתעת החופרים, התגלו במקום שרידי יישובים נוספים, קדומים מעט פחות, מהתקופה ההלניסטית, הרומית, הביזנטית והצלבנית. רשות העתיקות והמועצה האזורית מטה אשר הזמינו את הציבור לבקר ביום סיור במהלכו ניתן היה להתרשם מהממצאים החדשים-הישנים שנחשפו, ולשמוע הסבר אודותיהם רגע לפני הקמת השכונה החדשה ביישוב.
פתן ים סטוקס
פתן ים סטוקס (שם מדעי: Hydrophis stokesii) הוא מין של נחש ים ארסי ממשפחת הפתניים החי במימי האזור האינדו פסיפי. מין זה משויך לפי חלק מהחוקרים לסוג עצמאי (Astrotia). הוא קרוי על שם האדמירל הבריטי ומגלה הארצות ג'ון לורט סטוקס.
מאפיינים
התפוצה של נחש ימי זה היא מחופי פקיסטן, הודו וסרי לנקה עד לאוסטרליה הטרופית ומצפין עד למצר טאיוואן וים סין הדרומי. הוא שוכן בשוניות אלמוגים טרופיות בעומק רדוד.
נחש זה הוא מהכבדים שבנחשי הים. הוא מגיע לאורך מטר וחצי והוא בעל מבנה מפוטם ועגלגל השונה מכל נחש ים. הוא בעל קשקשי גב וגחון רחבים שצבעם צהוב-שמנת עד לחום ועד שחור. על גבו רצועות כהות ולבנות לסירוגין. הנחש בעל ניבי ארס מגודלים יחסית והוא יכול להרוג בקלות, אף שלא מיוחסת לו מתקפה קטלנית. עם זאת פרטים של נחש זה נתפסים לעיתים ברשתות דיג ועלולים להכיש את הדייגים אותם. הוא נחשב לנחש אגרסיבי יחסית.
ארסו של הנחש עוזר לו להרוג טרף של דגים ורכיכות מתחת למים כשהוא קוטל אותם במהירות במקום לרדוף אחריהם. בדומה למרבית נחשי הים הוא משריץ מתחת למים צאצאים חיים, עד 5 במספר בכל עונת רבייה. לעיתים הנחשים מתקבצים יחדיו בקבוצות של אלפי פרטים בשביל ההזדווגות.
דב פודה
דב פודה (נולד ב-7 בינואר 1950) הוא אורולוג ישראלי, לשעבר מנהל המחלקה האורולוגית בבית החולים הדסה עין כרם ויו"ר איגוד האורולוגים הישראלי. פודה הוא זוכה פרס רקובצ'יק על עבודת מחקר מצטיינת מהאיגוד הישראלי לאורולוגיה לשנת 1985.
ביוגרפיה
דב פודה נולד בתל אביב ולמד בבית הספר התיכון עירוני א' בבאר שבע בשנים 1964–1967. מאוגוסט 1967 עד פברואר 1968 שימש כעוזר מחקר במחלקה לביופיזיקה במכון ויצמן למדע. ב-1970–1976 למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנים 1976–1977 ביצע את הסטאז' בבית החולים הדסה בעיר וב-1979 קיבל רישיון לעסוק ברפואה ממשרד הבריאות. ב-1978 החל להתמחות בכירורגיה כללית בבית החולים הדסה וב-1980 עבר להתמחות בכירורגיה אורולוגית אותה סיים ב-1985 ובעקבותיה קיבל ב-1986 הסמכה ממשרד הבריאות כמומחה בתחום. ב-1985 השתלם במיינץ שבגרמניה בטכניקה לריסוק אבנים בכליות באמצעות גלי הלם. בשנים 1987–1989 השתלם באונקולוגיה אורולוגית במרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג בניו יורק. במאי 1990 התמנה למנהל המחלקה האורולוגית בבית החולים הדסה עין כרם בירושלים, תפקיד בו כיהן עד סוף 2016. החל משנת 1989 לימד כמרצה בכיר ומ-2000 מכהן כפרופסור חבר בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית. בשנים 2000–2002 כיהן כיו"ר איגוד האורולוגים הישראלי.
בשנת 1971 זכה בפרס הסטודנט המצטיין של הפקולטה לרפואה, בשנת 1979 זכה בפרס הצטיינות מחקרית בפקולטה לרפואה וב-1985 זכה בפרס רקובצ'יק על עבודת מחקר מצטיינת מהאיגוד הישראלי לאורולוגיה. פרופ' פודה חבר באיגוד האמריקאי לאורולוגיה (1990), באיגוד האירופאי לאורולוגיה (1995) ובהתאחדות הבינלאומית לאורולוגיה (1995).
חיים אישיים
פודה נשוי לגילה ואב לשלושה, מתגורר במושב אורה.
ברוס דגן
ברוס דגן (באנגלית: Bruce Degen; נולד ב-14 ביוני 1945) הוא מאייר וסופר אמריקאי. ידוע בעיקר בשל היותו מאייר סדרת הספרים אוטובוס הקסמים, שהפכה מאוחר יותר לסדרת טלוויזיה.
ילדות
ברוס דגן נולד בשנת 1945 בברוקלין, שם גם העביר את ילדותו. בנעוריו היה נוהג לנסוע מברוקלין הצפופה והרועשת אל חוותו של סבו, שם היה קוטף גרגרי בר ומטייל בשדות. תקופה זו, שהשאירה עליו רושם כביר, הייתה למקור ההשראה שלו לספר הילדים שלו, ג'מבררי. בראיון עמו עקב יציאת הספר, נשאל על תקופת נעוריו, והוא השיב כי "הכל היה ירוק. הכל היה רך. אפשר היה להסתובב ברגליים יחפות בכל מקום. היינו יוצאים לקטוף הרבה גרגרים שהתפתחו. תמיד חשבתי על העולם שהוא נדיב ושמח במיוחד. וכשהרהרתי בזכרונותיי, הצלחתי לכתוב את הספר עם כל שמחת החיים הזו". כשהיה דגן בבית הספר היסודי עודד אותו אחד המורים, שהבחין בכישרונו הייחודי, להפוך למאייר ולרדוף אחר אהבתו לספרי ילדים. הוא לימד אותו מיני שיטות להתבטאות שלו בציוריו, ועזר לו להבין שהומור הוא אחד מערכי המפתח של ספרי הילדים שלו, כפי שבא לידי ביטוי בציטוט של דגן בו הוא דיבר על ההבדל והקשר בין ספרות ילדים לאמנויות מסורתיות: "אתה לא רואה הרבה אנשים מסתובבים בגלריה ומצחקקים. והבנתי שאני רוצה את אותו צחקוק."
השכלה ולימודים
דגן למד בבית ספר יסודי בברוקלין, ניו יורק, ומשם עבר ללמוד בבתי ספר שונים לאמנות במנהטן, כולל בית הספר התיכון לגארדיה, שנחשב לאחד מבתי הספר לאמנות המתקדמים בניו יורק, ומכללת קופר יוניון, בה סיים בהצלחה תואר ראשון באמנויות פלסטיות (בעיקר בציור ופיסול). לאחר מכן חזר לברוקלין על מנת ללמוד במכון פראט, שם למד וסיים בהצלחה תואר שני באמנות פלסטית כאשר בו זמנית גם קיבל עוד תואר שני, הפעם בהפקת דפוס וציור מתקדם (ציור בכלים חדישים/מיוחדים ולא נפוצים).
קריירה
לאחר שסיים את לימודיו והוציא את הספר "ג'מבררי" שהיה לספר ילדים מצליח בארצות הברית, הוא החל לשמש כמורה בבית הספר לאמנות BCHS (ראשי תיבות של Beach Channel High School) שבחוף רוקאווי. אחרי כן מצא את עצמו דגן חוזר לברוקלין כששם הוצעה לו משרת לימוד בבית הספר התיכון ג'ון דיואי. בשנת 1985 פגש את הסופרת ג'ואנה קול, ויחד הם שיתפו פעולה על מנת ליצור את סדרת ספרי הילדים, "אוטובוס הקסמים". הסדרה הייתה להצלחה כבירה בארצות הברית ובעולם בכלל כאשר ספריה תורגמו לעשרות שפות (גם בעברית). בשנת 1996 הופקה סדרת טלוויזיה המבוססת על הסדרה, ואת האנימציה שלה בנה גם דגן, יחד עם אנימטורים נוספים. לאחר יציאת הסדרה הוא סירב להוציא ספרים נוספים, ופנה לשיתופי פעולה עם הסופרת ננסי ווייט קרלסטרום בספרה ג'סי בר, ​​והסופרת ג'יין יולן, בסדרת קרפדת המפקד. דגן חיבר גם את הספר ג'מבררי, "Daddy Is a Doodlebug", ואת "Shirley's Wonderful Baby".
חיים אישיים
דגן מתגורר בקונטיקט עם אשתו, כריסטין דיין. יש לו שני בנים, בנימין ואלכסנדר. בנימין דגן הפך אף הוא בבגרותו לצייר ומאייר ספרים. אלכסנדר דגן הוא כיום כותב ומאייר ספרי קומיקס מקצועי.
2015 בישראל
2015 בישראל (ה'תשע"ה – ה'תשע"ו) היא השנה בה ציינה מדינת ישראל 67 שנים להקמתה.
הסכסוך הישראלי-פלסטיני
• פיגועי טרור נגד ישראלים בישראל ובשטחים ב-2015 בשנת 2015 ובעיקר במחצית השנייה שלה חלה הסלמה באירועים ובתקריות האלימות במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני. בשנה זו כבקודמות לה, היו פיגועי טרור רבים מצד הפלסטינים, כאשר בעיקר נפוצו פיגועי דקירה, פיגועי דריסה, יידוי בקבוקי תבערה ואלפי מקרים של יידוי אבנים במה שכונה "טרור עממי" על ידי שירות הביטחון הכללי. רבים מהפיגועים אירעו באזור ירושלים. בתשרי ה'תשע"ו (ספטמבר-אוקטובר) חלה הסלמה בטרור הפלסטיני שהתבטאה בנוסף לטרור היומיומי בירושלים ואיו"ש גם ברצח 11 ישראלים וסדרת פיגועי דקירה בתוך הקו הירוק ומהומות אלימות מצד הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית.
נפטרו
(קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2015)
מגדה ליגטי
מגדה ליגטי (במקור לוסטיג, בהונגרית: Ligeti Magda; בודפשט, 6 באוקטובר 1909 – בודפשט, 18 באפריל 1977) הייתה נוירולוגית, פסיכואנליטיקאית, אשתו השנייה של השחקן שאנדור פטי (1898–1973). מגדה ליגטי היא למעשה חלוצת הסקסולוגיה בהונגריה באמצעות ספרה פורצת הדרך "לילדים על מבוגרים" (בודפשט, 1946).
ביוגרפיה
ואז בשנת 1968, שני עשורים מאוחר יותר, כתב העיתון מדיאר נמזט את הסיפור המגבש על היעלמותו של ספר החינוך המיני ההונגרי הראשון:
מגדה ליגטי נזכרה באירוע הדרמטי מבחינתה כך:
לאחר מותו של בעלה, היא ניסתה לשים קץ לחייה, אך ניצלה.
ד"ר מגדה ליגטי נפטרה ב-1977. הספד קצר עליה פורסם במדיאר נמזט: "ד"ר מגדה ליגטי הייתה לא רק אלמנתו של השחקן המצוין שאנדור פטי, אלא גם אחד מחבריו הוותיקים ביותר של מיקלוש רדנוטי, ואולי המבינה הראשונה של שיריו. היא הייתה בעלה כשרון כנוירולוגית שמחפשת דרכים חדשות, אחת מחלוצי הסקסולוגיה המודרנית בהונגריה. אחד מספריה מהמעניינים ביותר - הנוגע בחינוך מיני בבית הספר - יצא לאור לאחר השחרור (כלומר אחרי מלחמת העולם השנייה) ועורר סערה גדולה. המחברת השתתקה לזמן מה. כמה מתכני הספר קיבלו לגיטימציה ושוקמו במחקרים חדשים שבוצעו לאחרונה. מגדה ליגטי ביצעה גם עבודה יעילה במאבק באלכוהוליזם. היא בעצם לקחה בחשבון את שיתוף הפעולה של גורמים מבניים חיצוניים, חברתיים ופנימיים בשנים האחרונות ורק מחלתה מנעה ממנה להמשיך ולפתח את יוזמותיה בתחום ה'טכניקה העדינה' של החינוך לבריאות. עבודת הריפוי שלה, אומץ לבה העקרוני ואישיותה האנושית ימשיכו לחיות, ולא רק בזיכרון של בני משפחתה וחבריה."
אליהו ירקוני
אליהו יַרקוֹני (גרינפֶלד) (כ"ד באלול תרמ"ו, ספטמבר 1886 – י"ז בסיוון תשל"ג, 17 ביוני 1973) היה מחנך עברי ואיש ציבור במושבה פתח תקווה, מורה לטבע שנודע בכינויו "זקן המורים".
ביוגרפיה
ירקוני נולד בשם אליהו גרינפלד בקיץ 1886 בעיר סלוצק שבפלך מינסק, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה), בנם של חסיה לבית פיינברג ואברהם גרינפלד, פקיד אצל סוחר יערות. קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדרים" ובישיבות שונות ולבסוף בסניף של ישיבת סלובודקה בסלוצק שבהנהלת הרב יעקב דוד וילובסקי (הרידב"ז). יצא להשכלה, ולאחר שלמד כתלמיד אקסטרני נבחן בחינת בגרות בגימנסיה הממשלתית בסלוצק והוסמך כמורה עממי. עבד כמורה ב"חדר מתוקן" בסלוצק במשך כשנה, ואחר-כך בקובלקי שבפלך פולטבה. בנוסף לקח חלק בפעילות הציונית והשתתף בהגנה העצמית היהודית. בקיץ תרע"ב (1912) עלה לארץ ישראל והיה מורה בשיעורי ערב לעברית בבית הספר לבנות בנווה צדק. כעבור כשנה (תרע"ג) התיישב במושבה פתח תקווה ועבד בה כמורה.
בפברואר 1920 נישא להניה (בת חנה ואלתר ליבוביץ). בני הזוג היו הורים לבן ושלוש בנות.
בהגיעו לגבורות הוענקה לו אזרחות כבוד של פתח תקווה.
ירקוני נפטר ביוני 1973, בגיל 87. נקבר בבית העלמין סגולה בעירו. אלמנתו הניה נפטרה מספר חודשים אחריו, בחודש מרץ 1974.
הותיר את ארבעת ילדיו: עודד ירקוני, חסיה פרויד, שלומית שפירא ונצה כץ, ונכדים. בנם עודד ירקוני (1921–2002) היה מורה ומחנך כאביו (הארכיון לתולדות פתח תקווה נקרא על שמו). בתם נצה נישאה ליצחק כ"ץ, ראש עיריית רחובות בשנים 1955–1967.
קרחון רוב
קרחון רוֹב (באנגלית: Robb Glacier) הוא קרחון בחוף שקלטון, בשטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 64 קילומטרים.
הקרחון זורם מפסגת קלארקסון לכיוון צפון, לאורך הצד המזרחי של רכסי סופטבד, בין הר כרייסט צ'רץ' והר לונגסטאף; הקרחון נשפך אל מדף הקרח רוס בסמוך לכף גולדי.
גובהו של הקרחון 271 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי הקרחון
משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1959–1960, גילתה את הקרחון עת שחצתה אותו בדרכה לקרחון לורי.
מקור השם
משלחת הסקר קראה לקרחון על שמו של מורי רוב (Murray Robb), מפקד המשלחת.
לקריאה נוספת
• J.A. GRIGGS, J.L. BAMBER, Antarctic ice-shelf thickness from satellite radar altimetry, Journal of Glaciology, Vol. 57, No. 203, 2011
• S. Bannister, J. Yu, B. Leitner, B. L. N. Kennett, Variations in crustal structure across the transition from West to East Antarctica, Southern Victoria Land, Geophysical Journal International, Volume 155, Issue 3, December 2003, Pages 870–880, https://doi.org/10.1111/j.1365-246X.2003.02094.x
• Charles R. Bentley, John W. Glough, Kenneth C. Jezek and Sion Shabtaie, Ice-thickness Patterns and the Dynamics of the Ross Ice Shelf, Antarctica, Journal of Glaciology, Volume 24, Issue 90 1979, pp. 287-294, DOI: https://doi.org/10.3189/S0022143000014805Published online by Cambridge University Press: 30 January 2017
הבור (אתר הנצחה)
האתר הוא שקע באדמה, שהיה במקור חשוף וכיום הוא מרוצף בתחתיתו ומדרונותיו מכוסים צמחייה. בפאתי תחתית הבור, על גבי במה נמוכה, נמצא אובליסק זיכרון מגרניט, שהוצב במקום זה לראשונה בשנת 1947. על גבי האובליסק נחקקה ברוסית וביידיש הכתובת: "זיכרון נצח לזכרם של חמשת אלפים יהודים קדושים שנרצחו על ידי אויביה הרצחניים ביותר של האנושות - הרוצחים הגרמנים הפשיסטים, 2 במרץ 1942".
בשנת 2000 הוצב פסל נוסף באתר ליד גרם מדרגות היורד לתוך השקע. זהו פסל ארד הנקרא "הדרך האחרונה". הוא מסמל קבוצה של כ-20 נידונים למוות היורדים אל הבור על מנת להיירות בתוכו. ביניהם נמצאים אשה בהיריון, ילד וכנר. הפסל נוצר על ידי האדריכל, שהיה יושב ראש הקהילות היהודיות בבלארוס, ועל ידי הפסלת הישראלית אלזה פולק.
טקסי זיכרון נערכים כמה פעמים בשנה במקום, ב-23 באוקטובר שהוא תאריך חיסול גטו מינסק, וב-2 במרץ.
אתר ההנצחה נפל קרבן בעבר למעשי ונדליזם.
טוביה גרינבאום
טוביה גרינבאום הוא שחקן ובמאי, מראשוני הקאמרי.
ביוגרפיה
גרינבאום נולד בגרמניה לאב כימאי. הוריו לא הסכימו שילך לבית ספר למשחק, ולכן בגיל 18 הוא הצטרף לתיאטרון מקצועי במינכן. לאחר שנתיים הוא התקבל לתיאטרון בהמבורג בו ביים ושיחק במשך 4 שנים. לאחר מכן עבר לברלין ושיחק בסרט "אופרה בגרוש". לאחר מכן שיחק ארבע שנים בציריך. אז הצטרף לתיאטרון של האגודה היהודית לתרבות שפעלה בחסות הנאצים. בשנת 1939 עלה לארץ ישראל הצטרף לקיבוץ יגור ועבד בתחילה בעבודה פיזית. אך לאחר שחלה נתנו לו עבודות יותר קלות והוא הדריך את הנוער ובין השאר העלה אתם הצגה. בשנת 1945 עזב את הקיבוץ, הצטרף לקבוצה שייסדה את התיאטרון הקאמרי ושיחק בארבע ההצגות הראשונות של התיאטרון. הוא שיחק את פנלופו במשרתם של שני אדונים, את האב בחתונת הדמים, ותפקיד נוסף ב"דודתו של צ'רלי". בשנת 1947 הוא ביים את ההצגה ז'אן.
אורי קיסרי כתב עליו: "היה שחקן בעל פרצוף סוגסטיבי, בעל כתפיים רחבות מעין כתפיו של ינינגס, או וורנר קראום. כוחו העיקרי היה בלשונו, בעיניו, בקולו. מת דרוש יותר מזה? הוא לא עיצב תפקידים, אפילו לא דמויות. הוא עיצב אנשים.". על משחקו בדודתו של צ'רלי כתב אשר לרנר בהמשקיף: "טוביה גרינבוים הוא אולי היחידי היודע לכוון את המידה הדרושה ומשחקו מחושב לכל פרטיו. הוא גרוטסקי בהליכתו, בכל תנועותיו ואפילו בדבורו. בהיותו שחקן ותיק לא קבל כנראה על עצמו בכל חומר הדין את מרותו של הבמאי והוא התכוון לא רק להצחיק, אך בעיקר לשחק."
ג'יימס מריון שול
ג'יימס מריון שול (באנגלית: James Marion Shull; 1872-1948) היה בוטנאי אמריקאי הידוע באיורים הבוטניים שלו.
קריירה
ג'יימס מריון שול החל את דרכו כמאייר עבור ממשלת ארצות הברית, שירות היערות (1907–1909). הוא המשיך לעבוד במשך יותר משלושה עשורים כבוטנאי ומאייר בוטני עבור הלשכה לתעשיית הצמחים במשרד החקלאות האמריקאי, תחילה כאמן בוטני (1909–1925) ולאחר מכן כבוטנאי עמית (1925–1942). הוא צייר מעל 750 ציורים בצבעי מים של אגוזים, פירות ודוגמאות בוטניות אחרות, כולל אגוזי מלך, אננס, תאנים, ובעיקר הדרים ותפוחים עבור משרד החקלאות.
הוא היה חוקר מחלות פירות במחלקה, ורבים מהאיורים שלו מראים דגימות שנפגעו ממחלה. הוא היווה חלק מקבוצה נבחרת של מאיירים - כולל דבורה גריסקום פאסמור, אמנדה ניוטון, רויאל צ'ארלס סטדמן, אלן אישאם שאט ואלזי לואר פומרוי - שציוריהם מהווים את הליבה של אוסף צבעי המים הפומולוגיים של משרד החקלאות.
שול גם צייר מספר זנים מוקדמים של איריס שפותח על ידי המגדל ברוס ויליאמסון, התנסות שגרמה לו להפוך למגדל צמחים בעצמו כמו אחיו הצעיר ג'ורג' הריסון שול. לאחר מכן זכה להכרה כמגדל ומפתח זני אירוסים שונים בין השנים 1920 ו-1937.
זן האירוס הצהוב והגבוה שלו שנקרא וירג'יניה מור קיבל ציון כבוד ראשון מאגודת האירוסים האמריקאית עם הצגתו בשנת 1920, ואוסף של אירוסים כולל Morning Splendor, הנסיכה המאורית ונימבוס קיבלו פרס הצטיינות בתערוכה אחרת. אירוס מורנינג ספלנדר שלו, המשיך לזכות במדליות הזהב והכסף של מועדון הגננות של אמריקה בשנת 1926 והפך לאב קדמון של זנים אחרים מוצלחים. שול שימש גם שופט מוסמך בתערוכות וזכה במדליית השירות המצטיין של החברה.
ספרו של שול על אירוסים משנת 1931 Rainbow Fragments: A Garden Book of the Iris עוסק בהיסטוריה של גידול אירוס, עצות טיפוח וטכניקות הכלאה זהו אחד הספרים המוקדמים ביותר שכלל לוחות צבעוניים של אירוסים (יחד עם תמונות בשחור-לבן המציגות היבטים שונים של גידול אירוסים), ושול עצמו צייר את שמונת הלוחות הצבעוניים. לוחות אלה מציגים בסך הכל 18 זני איריס שונים של מגדלים שונים רובם מונחים על רקע שחור או חיוור רגיל.
אף על פי שהספר אינו מודפס יותר, הוא ממשיך להיות בעל ערך למגדלים בשל תיאוריו המדויקים של אירוסים שגדלו בשליש הראשון של המאה ה-20, והוא מבוקש גם עבור איורי הצבע האלגנטיים של שול. שול גם הפיק כמה איורים לפרסומים כגון Country Life ו-Ladies' Home Journal.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, פעל שול להנצחת המלחמה באנדרטה בעיר וושינגטון.
הוא מת בבית בשברולט צ'ייס, מרילנד, ב-1 בספטמבר 1948.
עיריית ראשון לציון
עיריית ראשון לציון היא גוף השלטון המקומי, במעמד של עירייה, האחראי לניהולה השוטף של העיר ראשון לציון. ככל רשות מקומית, עוסקת עיריית ראשון לציון בעניינים מוניציפליים מסוג הסדרת שירותי חינוך, תרבות, רווחה, תשתיות, ניקיון, תברואה וכדומה. ראש העירייה הנוכחי הוא רז קינסטליך.
היסטוריה
בתקופת שלטון האימפריה העות'מאנית בארץ, העות'מאנים מינו לכל יישוב מוכתר, ובידיו הייתה הסמכות הבלעדית על תושבי היישוב. כאשר כבשו הבריטים את ארץ ישראל בשנת 1917, צומצמו מאוד זכויות המוכתר, וחוקי המנדט נכנסו לתוקף. במושבה ראשון לציון נבחר ועד ויו"ר הוועד, ומאוחר יותר נבחרה מועצה מקומית ויו"ר המועצה, וענייני המושבה נוהלו באמצעים דמוקרטים. המושבה התרחבה ובשנת 1946 נבחר אליקום אוסטשינסקי ממפלגת הציונים הכלליים לראשות המועצה ועמד בראשה עד שנת 1951. ובשנת 1950 הוכרזה ראשון לציון כעיר. בזמנו נעשו עבודות פיתוח רבות, כגון: נסללו כבישים ומדרכות, ונבנו בתי ספר חדשים. אוסטשינסקי גם הפך את פרדס המושבה ל"גן המושבה".
לאחר שאוסטשינסקי סיים את כהונתו נבחר אריה שפטל לראשות העירייה, אך לאחר כשנה וחצי התפטר מתפקידו מסיבות בריאותיות, ונטען שגם מפאת בעיות קואליציוניות. עם כל זאת, שפטל לא התפטר מהמועצה ונשאר לכהן כחבר מועצה. לאחר מכן ב-1952 נבחר בהצבעת המועצה משה גבין לתפקיד ראש העירייה מטעם מפא"י וכיהן עד שנת 1955. אחריו כיהן מטעם מפא"י גרשון מן אך הוא לא היה יכול לנהל את העיר מפאת בעיות עם סיעות האופוזיציה והוא התפטר בשנת 1956. לאחריו נבחרה בהצבעת מועצת העיר חנה לוין ממפלגת הציונים הכלליים, וכיהנה בתפקיד עד שנת 1960. אריה שפטל שב לכהונה שנייה כראש העירייה בשנת 1960, אולם הקואליציה לא האריכה ימים ושפטל הודח מתפקידו בעקבות קואליציה של המפלגה הליברלית הישראלית, תנועת החרות, מפד"ל ורשימה ספרדית-תימנית לאחר ההדחה של שפטל מראשות העירייה נבחר בהצבעת המועצה נעם לאונר ממפלגת הציונים הכלליים ב-1962 וכיהן עד שנת 1965. אחריו חזרה מפא"י לשלטון עם כהונה שלישית של אריה שפטל בראשות העירייה בשנים 1965–1969. חנניה גיבשטיין ממפלגת גח"ל עמד אחר כך בראשות העירייה בשנים 1969–1983, כשבשתי הקנציות האחרונות התמודד ברשימה עצמאית משלו. החל משנות ה-70 של המאה ה-20 החל פיתוח גדול בעיר, וראשון התרחבה לצד מערב. אחרי גיבשטיין כיהן מאיר ניצן ממפלגת העבודה משנת 1983 עד 2008. בתקופתו של מאיר ניצן הבנייה במערב זכתה לתאוצה, ומאז נבנו הרבה שכונות חדשות במערב העיר. באפריל 1988 צורף המושב נחלת יהודה לעיר.
בתחילת המאה ה-21 הוקמה בעיר קריית הלאום, בה רוכזו בית משפט השלום ומשרדים מרכזיים של המוסד לביטוח לאומי ומשרד הפנים. בשנת 2009 נפתח לתנועה במלואו כביש 431 המחבר את ראשון לציון עם העיר מודיעין-מכבים-רעות, אך גם עם כבישים חשובים כמו כביש 1, כביש 40 וכביש 6 במזרח וכביש 4 וכביש 20 במערב. ניצן כיהן כראש עיריית ראשון במשך 25 שנה, עד שהוחלף בדב צור בבחירות לרשויות המקומיות בנובמבר 2008. ב-2010 נפתחו בראשון שני מרכזי מסחר גדולים: סינמה סיטי במערב העיר וחנות איקאה באזור התעשייה מעיין שורק ליד הכביש לפלמחים. בעשור השני של המאה ה-21 החל דב צור בגל שיפוצים נרחב בראשון הוותיקה ובמזרח ראשון, שכללו: שיפוץ כבישים ומדרכות, שיפוץ חזות בתים משותפים, הקמת גינות ומזרקות ברחבי העיר, שיפוץ המדרחוב, שימור מבנים עתיקים, הקמת גן בעברית וכן שיפוץ הכניסה הצפונית לראשון והקמת טיילת המכבים לצידה.
בשנת 2005 עברה העירייה למשכנה החדש ברחוב הכרמל 20 (מול היקב), משכנה הקודם היה במדרחוב רוטשילד.
מבנה ארגוני
מנגנון עיריית ראשון לציון כולל כ-3,400 עובדים המועסקים באגפי העירייה השונים ומנהלותיה. בנוסף ישנן שלוש חברות עירוניות.
ראש העירייה
בראש עיריית ראשון לציון עומד ראש העירייה, הנבחר אחת לחמש שנים בבחירות אישיות. במקביל לבחירת ראש העירייה נבחרים, בפתק הצבעה נוסף ובמעטפה נפרדת, חברי מועצת העיר המתמודדים ברשימות שונות, שאינן בהכרח מקבילות לרשימות המתמודדות בפוליטיקה הלאומית. ראש העירייה, נזקק לתמיכת רוב של חברי המועצה שנבחרה, ועל כן ירכיב בדרך כלל קואליציה עירונית, ליצירת רוב במועצת העיר, אשר תעניק לו גיבוי וחופש פעולה לניהול ענייני העיר.
בכירי רשימות הקואליציה מתמנים על פי רוב לסגניו, אוחזים בתיקים נושאיים שונים של אחריות לניהול ענייני העיר, ומהווים יחד עם ראש העירייה את "הנהלת העירייה" – היא ה"קבינט" המוניציפלי. יתר חברי המועצה שאינם חברי הנהלה, פועלים בוועדות השונות, המורכבות מאנשי רשימות שונות מן הקואליציה והאופוזיציה.
רובעי העיר
שטחה המוניציפלי של ראשון לציון מחולק ל-6 רבעים מנהלתיים:
חלוקה זו של רובעי העיר אינה חופפת הגדרות חלוקה אחרות של העיר כגון ועדות התכנון באגף ההנדסה או אזורי החנייה של העיר. כמו כן יש תתי רבעים ואזורים אחרים בחלוקות אחרות של העיר.
תקציב
תקציב עיריית ראשון לציון לשנת 2019 עמד על כ-1.9 מיליארד ש"ח. התקציב לשנת 2019 גדול בכ-66 מיליון ש"ח מתקציב העירייה לשנת 2018.
חוק האזרחות (קוריאה הצפונית)
היסטוריה
עד לשנת 1963, לקוריאה הצפונית לא היה חוק אזרחות רשמי. הדבר הוביל למצבים חריגים ביחס למקובל בדין הבינלאומי, כגון הכרזתה של ברית המועצות, בעלת בריתה של קוריאה הצפונית, לפיה תושבי האי סחלין ממוצא קוריאני הם אזרחי קוריאה הצפונית - בפועל מצב בו מדינה ריבונית העניקה לתושביה אזרחות של מדינה ריבונית אחרת, ככל הנראה ללא התייעצות מוקדמת.
חוק האזרחות הראשון של קוריאה הצפונית התקבל לראשונה ב-9 באוקטובר 1963, על ידי אספת העם העליונה. בהמשך, חוק האזרחות תוקן ב-23 במרץ 1995.
נוסח החוק
חוק האזרחות הצפון-קוריאני כולל הגדרה רחבה של הזכאים לקבלת אזרחות במדינה. באופן ספציפי, החוק קבע כי כל מי שהיה מוכר כאזרח של קוריאה השלמה (בטרם מלחמת קוריאה ופיצול הריבונות בחצי-האי), ולא ויתר על אזרחות זו עד מועד קבלת חוק האזרחות החדש, כמו גם צאצאיו, הוא אזרח של קוריאה הצפונית. החוק גם הגדיר מהם הליכי ההתאזרחות, במסגרתם זרים רשאים לרכוש אזרחות צפון-קוריאנית.
בניגוד למצב במדינות רבות ברחבי העולם, חוק האזרחות הצפון-קוריאני מאפשר מצב של אזרחות כפולה. עם זאת, בשל הסכסוך בין קוריאה הצפונית ובין שכנתה ממזרח, יפן, משרד המשפטים היפני סירב לבקשות של אזרחים יפנים שהחזיקו במקביל באזרחות של קוריאה הצפונית לוותר על אזרחותם היפנית ולהישאר עם אזרחות צפון-קוריאנית בלבד.
חוק האזרחות מכיר גם בזכותו של כל אזרח צפון-קוריאני לוותר על אזרחותו, כאשר במקרים כגון אלו, קוריאה הצפונית מנפיקה אישור בדבר אובדן אזרחות, אשר עשוי להידרש במדינות נוספות בהן האזרח הצפון-קוריאני לשעבר מבקש להתאזרח. עם זאת, ובהתאם לדיווחים בתקשורת הדרום-קוריאנית, החל משנת 2011, אישורים כאלו הפכו לקשים יותר להשגה.
לבנים ללא תבן
לבנים ללא תבן הוא ביטוי, המתייחס למשימה שיש לבצעה ללא משאבים מתאימים.
במקרא
בשמות פרק ה' נפגשים משה ואהרון עם פרעה ומעבירים את בשורת "שלח את עמי". פרעה לא רק מסרב, אלא גם מעניש את בני ישראל באומרו לממונים מטעמו על עבודת העברים ולמנהלי העבודה מבני ישראל: "לא תאספון לתת תבן לעם ללבן הלבנים כתמול שלשם הם ילכו וקששו להם תבן", אך עדיין דורש את אותה תפוקה יומית של לבנים כמו לפני הגזירה. בני ישראל מתלוננים בפני משה ואהרון שעכשיו החמירו את הגזירה איתם, ומשה בתורו מתלונן בפני ה' שבכל פעם שהוא הלך לפרעה בשם בני ישראל, המצב החמיר עבורם. ה' משיב למשה שיבוא הזמן שבו פרעה עצמו יגרש את בני ישראל ממצרים; וכי יגאל ה' את בני ישראל "ביד חזקה ובזרוע נטויה", למען יכירו אותו.
בתרבות הפופולרית
הביטוי 'לבנים ללא תבן' מופיע בסרט זוכה פרס האוסקר "עשרת הדיברות", כאשר רעמסס השני (בגילומו של יול ברינר) גוזר על כך שמשה "ישא את [המטה שלו] בפני אנשיו [שלו] שיבקשו מהם [בני ישראל] לעשות לבנים ללא תבן".
בשפה העברית
הביטוי "תֶּבֶן אֵין נִתָּן - וּלְבֵנִים אוֹמְרִים עשׂוּ!" נלקח מתוך שמות פרק ה פסוק טז ופירושו דרישה לבצע דברים ללא האמצעים הנדרשים לביצוע.
יעקב מנדל
יעקב (יענק'לה) מנדל (נולד ב-23 בנובמבר 1952) הוא עיתונאי ואיש טלוויזיה ישראלי, משמש משנת 2002 כיושב ראש איגוד אמני ישראל.
ביוגרפיה
מנדל שירת בצוות הווי צנחנים. ב-1972 התאחד ההרכב עם להקת פיקוד המרכז. לאחר שחרורו עבד מנדל בעיריית תל אביב במשך 28 שנים, שם הקים את מדור המופעים ועמד בראש אגף התרבות של העירייה. בשנת 2002 מונה לתפקיד יושב ראש אמ"י לאחר פרישתו של חנן יובל.
במשך שנים הנחה מנדל בערוץ 33 את התוכנית "הלילה יענקל'ה לאן?", בה אירח אמנים מתחומים שונים. כמו כן, הגיש את התוכנית "חולה ירח" ששודרה ברשת ב' במוצאי שבת, וכן הנחה בטלוויזיה החינוכית את התוכנית "שם נולדתי", שבה התארח אצל אנשי רוח ומוזיקאים מעדות ישראל השונות. בין המשתתפים בתוכנית היו: גברי בנאי, אילון בן יוסף, ישראל אהרוני, רבקה מיכאלי, דין דין אביב, זאב רווח וענת עצמון. בשנים 2014-2012 הנחה מנדל לצד אירית דקל את תוכנית האירוח "נפגשים בשישי עם יענקל'ה ואירית" ששודרה בימי שישי בערוץ 1.
מנדל נשוי לזמרת דורית ראובני, ולהם שלושה ילדים, טל מנדל (מפיק), אסי ומור (זמרת).
זכויות להט"ב בטונגה
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בטונגה כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית. פעילות הומוסקסואלית גברית מוגדרת כעבירה פלילית ועלולה לשאת עונש של עד 10 שנות מאסר דה יורה, אם כי לאורך השנים החוק דווח כלא נאכף בפועל. הומוסקסואליות נשית מוגדרת כחוקית מאז ומעולם.
החברה הטונגנית מוגדרת כדתית ביותר בעוד הממשלה דורשת מכל האזכורים הדתיים בתקשורת המשודרת להתאים את התוכן שלהם למוסר הנוצרי המרכזי. תערובת הערכים הדתיים והחוקים האנטי-הומוסקסואלים מעידן הקולוניאליזם של האימפריה הבריטית בשטחי טונגה, הובילו לאקלים של עוינות, פחד והומופוביה בקרב האוכלוסייה כלפי להט"ב טונגנים. כתוצאה מכך, דווח לאורך השנים שלהט"ב טונגנים החלו להגר לאוסטרליה או ניו זילנד השכנות.
טונגה מוגדרת כאחת מ-3 המדינות היחידות ביבשת אוקיאניה שלא הצביעו בעד "ההצהרה משותפת על סיום פעולות אלימות והפרות זכויות אדם הקשורות בהתבססות על נטייה מינית וזהות מגדרית" שגינתה לראשונה אלימות ואפליה נגד להט"ב בעצרת הכללית של האו"ם יחד עם פפואה גינאה החדשה וקירבטי שנמנעו ואיי שלמה שהצביעה נגד ותמכה בהצעה הנגדית מטעם סוריה.
פקאלייטי
באופן מסורתי התרבות הטונגנית כללה לאורך ההיסטוריה אוכלוסיית מגדר שלישי שמתוארת בשפה הטונגנית במונח "פקאלייטי"  (באנגלית: Fakaleiti). הפקאלייטים מילאו תפקיד ביתי חשוב בחיים הקהילתיים ולעיתים קרובות היו נקראים לסייע למשפחת המלוכה.
הפקאלייטי, בדומה לפאפאפין בסמואה ולמהו בהוואי מוגדרים בתור זכרים בלידה אך מתלבשים, מתנהגים ונראים כנקבה. בעידן המודרני, אוכלוסיית טונגה מוגדרת כדתית מאוד ומושפעת מהמוסר הנוצרי. ככזו, הפקאלייטי נוטים להתמודד עם אפליה וסטיגמה קבועה, למרות היותם חלק בלתי נפרד מהיסטוריית התרבות הטונגנית. מאז העידן הקולוניאלי ביצוע קרוס-דרסינג מוגדר גם כן כעבירה פלילית דה יורה בטונגה על פי חוקים שעברו בירושה מהאימפריה הבריטית ונותרו במקומם.
מעמד בחוק
קיום פעילות הומוסקסואלית גברית בין מבוגרים בהסכמה כמו גם מין אנאלי בין זוגות הטרוסקסואלים שלא נעשה למטרת רבייה, מוגדר כעבירה פלילית בטונגה על פי חוק העבירות הפליליות. מורשעים עלולים לשאת עונש מרבי של עד 10 שנות מאסר ולהיות נתונים להצלפת מלקות אם יורשעו. עם זאת, סעיפי החוק לא דווחו כנאכפים בפועל מאז ומעולם. בסוף שנת 2016 ארגון זכויות הלהט"ב הטונגי "Tonga Leitis' Association" החל בדיונים עם גורמים בממשלה במטרה להכשיר קיום פעילות הומוסקסואלית גברית בין מבוגרים בהסכמה וביצוע קרוס-דרסינג בחוק. לדברי היועץ המשפטי לממשלה, מעולם לא התרחשו "הרשעות סדום" על רקע קיום פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בטונגה.
הכרה במערכות יחסים חד-מיניות
טונגה אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
הורות ואימוץ
זוגות חד-מיניים לא רשאים לאמץ ילדים בטונגה, הן באמצעות אימוץ חורג או משותף.
הגנה מפני אפליה
לא קיימים חוקים שמעניקים הגנה משפטית מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בטונגה. עם זאת, קוד ההתנהגות השיפוטי 2010 קובע באומרו כי: "שופט יהיה מודע ומבין את השונות בחברה ואת ההבדלים הנובעים ממקורות שונים, לרבות אך לא רק גזע, צבע, מגדר, דת, מוצא לאומי, נכות, גיל, מצב משפחתי, נטייה מינית, מעמד חברתי וכלכלי ועוד סיבות דומות ("עילות לא רלוונטיות")". החוק אוסר על שופטים "להפגין הטיות או דעות קדומות כלפי כל אדם או קבוצה מטעמים לא רלוונטיים".
תנאי מחיה
מאז 1992 קיים בטונגה קיים ארגון זכויות הלהט"ב "Tonga Leitis' Association" שנוסד על ידי הפעילה הטרנסג'נדרית ג'ואי ג'ולין מטייל  שידועה כאדם בעל השפעה בחברה הטונגנית. הארגון מפעיל את תחרות היופי הטרנסג'נדרית השנתית "Miss Galaxy Pageant"  שמציגה דוגמניות פקאלייטיות במטרה להעלות את המודעות הציבורית בנוגע לסוגיות להט"ב במדינה. התחרות הפכה לאירוע פופולרי במשך השנים ונתמכת על ידי ממשלת טונגה ועסקים מקומיים. הארגון מעורב בנוסף באופן הדוק במאבק בנגיף ה-HIV במדינה.
לא קיימת הכרה משפטית בשינוי מגדר במסמכי זהות רשמיים בקרב טרנסג'נדרים בטונגה. עם זאת, על פי הערכות משנת 2017 של התוכנית המשותפת של האו"ם בנושאי HIV/איידס, היו בטונגה כ-400 אזרחים טרנסג'נדרים.
אסטאן קודס רזאווי
אסטאן קודס רזאווי הוא ארגון המנהל את מקדש האימאם א-רידא ומוסדות שונים השייכים לארגון.
המנגנון הניהולי של אסטאן קודז רזאווי נחשב לארגון העתיק ביותר באיראן, מלפני כ-1200 שנה. בעבר, המשאב העיקרי של המוסד היה החרמות וההקדשים, מאז המהפכה האיראנית, אסטאן קודס רזאווי הוא שחקן מרכזי בכלכלת העיר משהד ובכלכלת איראן כולה. נטען שהוא הגוף הכלכלי הגדול ביותר באיראן. בפקודת רוחאללה ח'ומייני, הארגון היה פטור ממס במשך 35 שנה, עד 2019. ראש הארגון ממונה על ידי המנהיג העליון של איראן.
היסטוריה
מאז המהפכה, המוסד "אסטאן קודס רזאווי" הפך מארגון קטן לקונגלומרט המעסיק 19,000 עובדים ומנהל מפעלי רכב, עסקים חקלאיים ועסקים רבים אחרים.
השטח של המקדש גדל פי 4 מאז 1979, כך על פי ראש מחלקת היחסים הבינלאומיים של הקרן. הקרן מחזיקה ברוב הנדל"ן במשהד ומשכירה שטחי חנויות לבזארים בעיר.
האייתוללה עבאס ואז-טבאסי היה ראש אוסטאן-אי-קודס מאז המהפכה ועד מותו בשנת 2016. אבראהים ראיסי החליף אותו במרץ 2016 וכיהן בתפקיד עד אפריל 2019. לאחר מכן, המנהיג העליון של איראן, עלי ח'אמנאי, מינה את אחמד מרווי לראש החדש של בוניאד במקום אבראהים ראיסי וראיסי הפך לשופט הראשי של איראן.
Corazón sin vida
Corazón Sin Vida (בעברית: לב חסר חיים) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הספרדייה איתנה, ביחד עם הזמר-יוצר הלטיני סבסטיאן יאטרה. השיר יצא לאור ב-2 באוקטובר 2020, על ידי חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ, כסינגל מתוך אלבומה, .
השיר הגיע למקום הרביעי במצעד השירים שבספרד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי איתנה, מאוריסיו רנגיפו, אנדרס טורס, סבסטיאן יאטרה ואלחנדרו סאנצ'ס והופק על ידי טורס ורנגיפו. השיר נשלח לרדיו להיטים עכשוויים שבספרד ב-11 באוקטובר 2020, על מנת לעזור בקידום שלו. כמו כן, הוא היה זמין להורדה דיגיטלית ולהאזנה ברשתות הזרמת המוזיקה כבר ב-2 באוקטובר באותה השנה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-30 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של איתנה ב-2 באוקטובר 2020, בשידור חי. הקליפ צבר למעלה מ-28 מיליון צפיות.
שיקוף (פסיכולוגיה)
טכניקת הפרשנות – טרום השיקוף
אבי הפסיכואנליזה זיגמונד פרויד נהג לטפל במטופליו בעיקר בעזרת טכניקת הטיפול פרשנות: כלי מרכזי להתערבות טיפולית במסגרת טיפול פסיכודינמי, בו תגובת המטפל מאפשרת תובנה חדשה או חוויה חדשה אצל המטופל. לרוב, מעלה המטפל הצעות להסבר המשמעות הסמויה והלא-מודעת בתכנים ובהתנהגויות של המטופל, ובכך מקדם את התהליך הטיפולי דרך חלומות ואסוציאציות חופשיות. פרויד האמין כי האדם מונע מדחפים לא מודעים ופיתח את מודל הנפש הפרוידיאני.
שיקוף לפי פסיכולוגיית העצמי
היינץ קוהוט היה פסיכואנליטיקאי וממייסדי זרם ה"פסיכולוגיית העצמי". קוהוט ראה עצמו כממשיך דרכו של פרוייד ובהמשך דרכו פיתח את "פסיכולוגיית העצמי" בעקבות מפגשים עם מטופלים שלא תאמו את הגדרת הנוירוזה של פרויד – הם לא סבלו מתסמינים ממוקדים, אלא מלקות כוללת ביחסם לעצמם ולזולתם, מה שמכונה כיום "הפרעת אישיות", בניגוד לתאוריה הפסיכואנליטית של פרויד אשר הדגישה את המאבק בין יצריו ה"חייתיים" של האדם לבין המציאות בשגרה לצד החברה. עיקר הדגש של פסיכולוגיית העצמי היא בחוויית האדם המודרני של המאה עשרים. פסיכולוגיית העצמי מדגישה כי גורמי טראומה המקשים על תפקוד בחיי היום-יום אינם דחפים פרימיטיביים המתעוררים מבפנים כדחף, אלא כשלים בסביבה ההתפתחותית של הילד. חלק מהמרכיבים החיוניים בתהליך טיפול פסיכולוגיית העצמי הם אמפתיה ושיקוף, וזאת בניגוד לסיטואציה הפסיכואנליטית ה״קלאסית״ שבה המוקד העיקרי הוא פרשנות. קוהוט הסיק מכך שהמטפל משקף בעדינות למטופל את הרגשות שהמטופל חווה באופן אמפתי כבר בשלב הראשוני, ונוצרת יכולת הכלה מצד המטופל להכיל את קשייו שלו. כך נוצרת "הרמוניה" בין המטפל והמטופל.
שיקוף לפי תפיסת דונלד ויניקוט
דונלד ויניקוט היה פסיכיאטר ילדים, רופא ילדים ופסיכואנליטיקאי אנגלי, מממשיכי דרכם של זיגמונד פרויד ומלאני קליין, שפיתח את הטיפול הפסיכולוגי בילדים באמצעות טיפול במשחק. ויניקוט הביע רעיונות מקוריים שסטו הן מהתאוריה הפרודיאנית והן מהתאוריה הקליניאנית. ויניקוט קישר את השיקוף ליחסיהם של אם ותינוקה כאשר האם משקפת לתינוקה את עצמו, כלומר, האם רואה בעצמה ובתגובותיה את חוויותיו ואת מחוותיו בהכלה ובצורה זו האם מאפשרת לתינוקה להכיל בעצמו את התנסויותיו וחוויותיו ו"מאשרת" לו את קיומו. (ההדגשה במקור).
שיקוף בזרם ההומניסטי
קארל רוג'רס מאבות הפסיכולוגיה הומניסטית האמין כי מימוש עצמי הוא המניע המשמעותי ביותר לצמיחה אישית ולפיתוח כישורים אישיים, להבדיל מפרויד אשר טוען כי האישיות שואפת להגיע לאיזון נפשי. אחת מתפיסותיו הבולטות של קארל רוגרס היא שהמניעים הפנימיים של האדם כלומר, נפשו ואישיותו שואפות להציב יעדים בכל רגע נתון ומטרת העל היא להגשימן. משום כך, האדם לעולם לא יגיע למימוש עצמי מלא. רוג׳רס התנגד לשימוש בפרשנות בטיפול, הפרשנויות לטענת רוג׳רס נעשות ברמה האינטלקטואלית כלומר, הן מייצגות ידע אשר מבוסס על עולם החוויות דווקא של המטפל ולא על חוויותיו ועולמו הפנימי של המטופל. רוג׳רס האמין כי על המטפל להבהיר למטופל את הרגשות שהמטופל מבטא ולעזור לו להכיר ברגשותיו מבלי לכפות עליו את ראייתו של המטפל. בדרך זו המטפל גם מסייע למטופל לחדד את רגשותיו וגם מאיר לו את קבלתו והבנתו. כך למעשה המטפל משתמש בטכניקת השיקוף (המטפל חוזר על תכניו שהעלה המטופל במילים אחרות).
ג'נט סקודר
ג'נט סקודר (באנגלית: Janet Scudder; 27 באוקטובר 1869 - 9 ביוני 1940) הייתה פסלת וציירת אמריקאית מאינדיאנה, הידועה בעיקר בזכות פסלי הזיכרון שלה ותבליטי דיוקן, פסלי גן ומזרקות. העבודה הגדולה הראשונה שלה הייתה תכנון החותם של לשכת עורכי הדין בניו יורק בסביבות 1896.
ראשית חייה
ג'נט סקודר נולדה ב־27 באוקטובר 1869 בטרה הוט, אינדיאנה, למרי וויליאם הולינגסד סקודר. "נטי", כפי שקראה לה משפחתה, הייתה החמישית מבין שבעה ילדים ועברה ילדות קשה. אביה היה קונדיטור שהיה פעיל בענייני קהילה. אמה נפטרה בגיל שלושים ושמונה, כאשר ג'נט הייתה בת חמש. ארבעה מאחיה של סקודר מתו לפני שהגיעו לבגרות. אביה של סקודר, סבתא העיוורת, והעוזרת המשפחתית גידלו את הילדים שנותרו בחיים. מאוחר יותר נישא אביה לאישה שג'נט לא אהבה.
סקודר נהנתה לצייר בילדותה ולקחה שיעורי אמנות במכון הטכנולוגי רוז פוליטכני. לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר התיכון בשנת 1887, נרשמה לאקדמיה לאמנות בסינסינטי, למרות המשאבים הכספיים המועטים של המשפחה. בסינסינטי למדה פיסול אצל הפסל יליד איטליה לואי רביסו, וכן עיצוב דקורטיבי, גילוף בעץ וציור.
בשנים 1888–1889 חזרה סקודר הביתה לטרה הוט, שם נמשכו קשיי המשפחה לאחר מותו של אחד מאחיה, כישלון עסקי של אביה, ומותו בשנת 1888. כדי לסייע בהוצאות משק הבית סקודר לימדה גילוף בעץ בבית ספר מקומי. אחיה הבכור של סקודר, שהתגורר בשיקגו, שילם עבור נסיעתה חזרה לסינסינטי בשנת 1890 כדי שתסיים את לימודיה באקדמיה.
בשנת 1891 עברה סקודר לשיקגו כדי להתגורר עם אחיה ומשפחתו בזמן שהיא למדה במכון לאמנות בשיקגו בהנחייתם של ג'ון הנרי ונדרפול ופרדריק פרייר. סקודר למדה גם שיעורים אצל הפסל לוראדו טאפט במכון לאמנות בשנים 1893–1994.
שנים ראשונות כפסלת
לאחר שעברה לשיקגו בשנת 1891, התכוונה סקודר להתפרנס כמגלפת עץ והועסקה לזמן קצר במפעל רהיטים שייצר קישוטים אדריכליים. [4] היא עזבה את העבודה כי לא התירו לנשים עבודה בתחום. בשנים 1892–1893, סקודר מצאה עבודה כעוזרת לפסל לוראדו טאפט והרוויחה 5 דולר ליום עבור עבודתה על פסלים מונומנטליים עבור התערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו. . סקודר הוזמנה גם ליצור פסל לבניין אילינוי בתערוכה ופסל נוסף עבור מדינת אינדיאנה. על עבודתה בתערוכה זכתה סקודר במדליית ארד, וכן ב -1,000 דולר מעיריית טרה הוט, שציפתה להציג את פסל הנימפה שלה בספריית בעיר.
לאחר שראתה את המזרקה של הפסל פרידריך ויליאם מקמוני ביריד העולמי, החליטה סקודר לנסוע לפריז בשנת 1894, בתקווה ללמוד אצלו. סקודר נסעה לצרפת ושכנעה את ויליאם מקמוני להעסיק אותה. בגיל עשרים וחמש הפכה סקודר לאישה הראשונה שהועסקה באטלייה שלו. סקודר סייעה למקמוני בפרויקטים שלו בספריית הקונגרס בוושינגטון הבירה. זאת עשתה בנוסף ללימודים באקדמי ויטי ובאקדמיה קולארוסי.
סקודר עזבה לפתע את הסטודיו של מקמוני בפריז בשנת 1896, וחזרה לארצות הברית וניסתה למצוא עבודה כפסלת בניו יורק.
העבודה הגדולה ראשונה
באמצעות ידידותה עם סטודנטית לאמנות מטילדה אוכינקלוס בראונל (אנ'), אותה פגשה במהלך נסיעתה מצרפת, זכתה בעבודה ראשונה. אביה של בראונל, סילאס בראונל, היה מזכיר לשכת עורכי הדין בניו יורק בין השנים 1878–1916, והוא הבטיח לסקודר את הזמנה הגדולה הראשונה שלה 1894.
היא קיבלה 750 דולר כדי לתכנן חותם עבור לשכת עורכי הדין בניו יורק. כסף זה איפשר לה לעבור למיקום טוב יותר בעיר. הפרויקט הוביל גם להזמנות עבודה נוספות להכנת לוחות, מדליוני דיוקן, קישוטים אדריכליים, כדים לאפר, וכן לפיסול.
תערוכות
בראשית המאה העשרים, בשיא הקריירה שלה, הוצגו עבודותיה של סקודר במוזיאונים ציבוריים רבים ובגלריות פרטיות. תערוכת היחיד הראשונה שלה נערכה בשנת 1913 בגלריות תיאודור סטאר בניו יורק. בנוסף, עבודתה של סקודר הוצגה בכמה תערוכות לאומיות ובינלאומיות מרכזיות במהלך חייה: התערוכה הקולומביאנית העולמית (שיקגו), 1893; סלון (פריז), 1899–1901, 1905, 1908, 1910–14, 1922, 1926, 1932, 1939; התערוכה העולמית בפריז, 1900; תערוכה פאן-אמריקאית (באפלו, ניו יורק), 1901; תערוכת הרכש בלואיזיאנה (סנט לואיס, מיזורי), 1904; בביתן אמריקאי, תערוכה הבינלאומית (רומא, איטליה), 1911; והתערוכה הבינלאומית פנמה-פסיפיק (סן פרנסיסקו, קליפורניה), 1915. התערוכה העולמית (פריז), 1937; וביריד העולמי בניו יורק בשנת 1939, ועוד תערוכות לאומיות ובינלאומיות.
חיים אישיים
סקודר החזיקה באולפני אמנות בניו יורק ובפריז, אך העדיפה לגור בפריז שם המעגל החברתי שלה היה רחב וכלל את גרטרוד שטיין, אליס ב. טוקלאס, מילדרד אולדריך ואווה מודוקי.
בשנת 1913 רכשה סקודר בית בפאתי פריז ובמשך כמה שנים הפך אותו למגורים העיקרי שלה. הסופרת מריון בנדיקט קת'רן הייתה בת זוגה של סקודר בפריז ובניו יורק בשנים האחרונות לחייה.
שנים מאוחרות יותר
בשנות העשרים של המאה העשרים הפכו הצורות הפיסוליות של סקודר לשמרניות ומסוגננות יותר, בניגוד לדינמיות של יצירתה הקודמת והמוכרת ביותר. למרות השינוי בסגנון שלה, סקודר המשיכה לפסל ולהציג את עבודותיה בארצות הברית ובאירופה. בשנותיה המאוחרות יותר, אך היא גם ציירה. האוטוביוגרפיה שלה, פורסמה בשנת 1925.
מוות
סקודר נפטרה מדלקת ריאות ב־9 ביוני 1940, בגיל שבעים, בעת חופשה ברוקפורט, מסצ'וסטס.
בית הכנסת בקירקוי
בית הכנסת בקירקוי (בטורקית Bakırköy, תעתיק מדויק: באקירקויי) הוא בית כנסת באיסטנבול שנבנה בשנת 1914 הודות למאמציהם של משה פינחס ומשה בהר האק עבור יהודים שהיגרו מאדירנה.
הבניין נבנה כמבנה דו קומתי. בקומת הקרקע פעל בית ספר ובקומה הראשונה בית כנסת.
במהלך מלחמת העולם השנייה הבניין נמסר למשרד ההגנה הטורקי, אשר הפעיל בו לשכת גיוס. הוא הוחזר לקהילה בתום המלחמה.
בית הכנסת יכול לארח 200 מתפללים. מאחר שאין בבית הכנסת עזרת נשים, הנשים יושבות בחלק האחורי של אולם התפילה.
Tel Aviv Air
תל אביב אייר (Tel Aviv Air) הייתה חברת תעופה גרמנית, אשר הפעילה טיסות לתל אביב-יפו (נמל התעופה בן-גוריון) בלבד. החברה הפעילה טיסות בקו המבורג-תל אביב-יפו.
הקמת החברה
החברה הוקמה בשנת 2020 על-ידי שני אנשי עסקים: שלמה אלמגור, ישראלי החי בגרמניה, ופאול סקודלארו.
פעילות החברה
במרץ 2022 החלה החברה להפעיל מטוס בואינג 737-800 המבצע שתי טיסות שבועיות בקו המבורג-תל אביב-יפו.
על פי פרסום באתר "חדשות תעופה", לחברה הייתה תוכנית התרחבות שכללה חכירה של מטוס נוסף מדגם איירבוס A320 עם מחלקת עסקים. החברה פשטה את הרגל והפסיקה את פעילותה במאי 2022.
השסע הבין-גלוטאלי
השסע הבין-גלוטאלי (באנגלית: Intergluteal cleft; ידוע גם בשמות: Natal cleft ו-Cluneal cleft) הוא החריץ שמפריד בין שני חלקי העכוז, העובר ממש מתחת עצם העצה לחיץ הנקביים, ומכונה כך מכיוון שהוא מהווה את הגבול הנראה לעין בין שתי הבליטות המעוגלות החיצוניות של שני שרירי העכוז הגדולים.
שמות אחרים לו הם השסע האנאלי, קרנה אנאליס (Crena analis), הזירה הבין-גלוטאלית (Arena interglutealis) ורימה אני (Rima ani). השסע הבין-גלוטאלי ממוקם מעל לפי הטבעת.
ישנן מספר הפרעות שעלולות להשפיע על השסע הבין-גלוטאלי, ביניהן פסוריאזיס הפוכה (Inverse psoriasis ), תסמונת נסיגת עצם-הזנב (Caudal regression syndrome) וציסטה פילונידלית.
אורן זגמן
אורן זגמן (נולדה ב-6 בדצמבר 1983) היא שחקנית, במאית ותסריטאית ישראלית.
קורות חייה
זגמן נולדה וגדלה בתל אביב, למדה בגימנסיה הרצליה.
בילדותה שרה שיחקה ורקדה במשך שש שנים בלהקת "השכנים של צ'יץ'". לפני שהחלה את לימודי המשחק, עבדה עם אחיה החורג הבמאי בן בכר, מאחורי הקלעים בתוכניות טלוויזיה שונות.