cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של סומליה
ראשית התקופה המודרנית
חרף התבוסה, בהמשך עלה בידי כוח פורטוגלי-אתיופי משותף להביס את הצבא המוסלמי במסגרת קרב ויינה דגה, כאשר במהלך הקרב, אל-גאזי עצמו נהרג על ידי רובאי פורטוגלי. הדבר הוביל לסופן של 14 שנות מלחמת אתיופיה-אדאל, אשר הוכרעה בשלב זה לטובת הנוצרים. במהלך עידן עג'וראן, הסולטנויות השונות של מרכה, מוגדישו, באראווה והובאיו פרחו מבחינה מסחרית וכלכלית, והניבו רווחים כספיים ניכרים ממסחר עם ספינות שהפליגו מערב הסעודית, הודו, ונציה, פרס, מצרים, פורטוגל, ואף סין. ואסקו דה גאמה, שביקר במוגדישו במאה ה-15, ציין כי מדובר בעיר רחבה עם בתים גדולים של ארבע או חמש קומות, עם ארמונות רבים במרכזה ומסגדים עם צריחי מסגדים גליליים. במאה ה-16, דווארטה ברבוסה (Duarte Barbosa) ציין כי ספינות רבות מממלכת קמבהאט בהודו הפליגו למוגדישו עם בגדים ותבלינים, ובתמורה קיבלו זהב, שעווה ושנהב. ברבוסה ציין גם את השפע של הבשר, החיטה, השעורה, הסוסים והפירות בשוקי החוף, ואת העושר הניכר של סוחרי העיר. מוגדישו, בה פעל מרכז משגשג של תעשיית אריגה הידוע בשם toob benadir (התוצרים יועדו לשווקים במצרים וסוריה), יחד עם מרכה ובאראווה, גם שימשה כתחנת מעבר לסוחרים סוואהילים ממומבסה ומלינדי, ולסחר בזהב מקילווה. סוחרים יהודים מהורמוז הביאו טקסטיל ופירות מהודו לחופי סומליה תמורת תבואה ועצים, יחסי מסחר מוסדו גם עם מלאקה במאה ה-15. כאשר המסחר התמקד בעיקרו בבדים, ענבר אפור ופורצלן. ג'ירפות, זברות, וקטורת הועברו לשושלת מינג בסין, אשר התייחסה לסוחרים הסומלים כגורמי המפתח במסחר שבין אסיה ואפריקה, תהליך שאף הוביל להשפעה של השפה הסומלית על השפה הסינית. סוחרים הינדים מסורט וסוחרים דרום מזרח אפריקאים מפאטה, שביקשו לעקוף הן את המצור הפורטוגלי והן את הפיקוח העומאני, עשו שימוש בנמלים הסומלים של מרכה ובאראווה (אשר היו מחוץ לטווח השגתם של הפורטוגלים והעות'מאנים) וכך יכלו לנהל את הסחר שלהם בבטחה וללא הפרעות. המלחמות הסומליות-פורטוגליות במזרח אפריקה במאה ה-16 החלו כתוצאה מהדאגה הגוברת של הפורטוגלים מהקשר ומשיתוף הפעולה שבין הסומלים ובין העות'מאנים. הפורטוגלים שלחו כוח חלוץ צבאי למסע כנגד מוגדישו אשר הסתיים בכישלון, אך המריץ את שיתוף הפעולה הסומלי-עות'מאני כנגד הפורטוגלים באוקיינוס ההודי, שהגיע לשיאו בסביבות שנת 1580, כאשר הצי הסומלי החל לתקוף מושבות פורטוגליות לכל אורך מזרח אפריקה. שיתוף הפעולה הסומלי-עות'מאני הצליח להוביל לסילוק הפורטוגלים ממספר ערים חשובות במזרח אפריקה, כגון פטה, מומבסה וקילווה קיסיוואני. עם זאת, המושל הפורטוגלי שלח בתגובה שליחים להודו וביקש תגבורת פורטוגלית, בקשה שנענתה בחיוב עם משלוח צי רחב, אשר הציב בשלב זה את הסומלים תחת מגננה. הצי הפורטוגלי הצליח להשתלט מחדש על מרבית השטחים שאיבד, אבל נמנע מלתקוף ישירות את מוגדישו.
גסטרונומיה מולקולרית
מקור המונח
את המונח "גסטרונומיה מולקולרית ופיזית" טבע הפיזיקאי ההונגרי ניקולאס קורטי כחלק משמן של סדרת סדנאות אשר נערכו בעיר אריצה בסיציליה, אשר הפגישה מדענים עם טבחים מקצועיים לדיונים אודות הבסיס המדעי להכנת מזון מסורתית. סדנאות אלה (ששמן המקורי היה "מדע וגסטרונומיה") היו יוזמתה של מורה למקצועות המטבח בשם אליזבת תומאס אשר למדה בבית הספר הידוע קורדון בלו בסניפו שבלונדון וניהלה בית ספר לבישול בברקלי, קליפורניה. בין מכריה של תומאס, אשר הייתה נשואה בעברה לפיזיקאי, היו מדענים רבים אשר התעניינו בבישול. בשנת 1988, בעת שהייתה בכנס בעיר אריצה, פגשה בחוקר מאוניברסיטת בולוניה אשר הסכים לדעתה כי רבים מפחיתים מערכו של מדע הבישול והוא עודד אותה לארגן סדנה בנושא זה. ביוזמת תומאס נעשתה פניה לפיזיקאי קורטי, אשר התעניין כבר באותה עת במדע הבישול, כדי שירכז את הסדנה. קורטי אירח בעברו תוכנית טלוויזיה אשר שודרה בבריטניה ושמה: "הפיזיקאי והמטבח". לצורך ניהול הסדנה הצטרפו לקורטי ותומס אף המחבר הנודע בנושאי מדע המזון הרולד מקגי והכימאי הפיזיקלי הצרפתי הרווה תיס. מקגי פרש מניהול הסדנה לאחר הפגישה הראשונה בשנת 1992.
היסטוריה של סומליה
ראשית התקופה המודרנית
במהלך העת החדשה המוקדמת, סולטנויות עאדל ועג'וראן פינו את הדרך ליורשותיהן, שהחלו לשגשג בסומליה. אלה היו סולטנות ורסנגאלי, שושלת בארי וסולטנות גלדי. הן המשיכו את המסורת של בניית טירות ותחזוק רשתות סחר משגשגות, כפי שעשו האימפריות הסומליות שקדמו להן.
גסטרונומיה מולקולרית
מקור המונח
לאחר מותו של קורטי בשנת 1998 שינה הרווה תיס את שמה של הסדנה וקרא לה: "הסדנה הבינלאומית על גסטרונומיה מולקולרית ע"ש קורטי". שם עבודת הדוקטורט של תיס בתחום הכימיה הפיזיקלית של חומרים היה: "גסטרונומיה מולקולרית ופיזיקלית" ואילו את תחום מחקריו נהג לכנות בשם "גסטרונומיה מולקולרית". תיס אף חיבר ספר בשם זה. הסדנה בעיר אריצה יצרה למעשה תחום מדעי חדש, אף שהדבר לא היה בין מטרותיה.
היסטוריה של סומליה
המאה ה-19
הסולטן יוסוף מחמוד אבראהים, הסולטן השלישי משושלת גוברון, התחיל את תור הזהב של סולטנות גלדי. הצבא שלו ניצח במהלך הג'יהאד של ברדרה, אשר השיב את היציבות באזור, וחידש את הסחר בשנהב במזרח אפריקה. הסולטן גם קיבל מתנות ושמר על קשרים עם השליטים של ממלכות שכנות ורחוקות, כגון עומאן, ויטולנד ותימן. בנו של הסולטן אבראהים, אחמד יוסוף, ירש אותו והפך במרוצת השנים לאחת מהדמויות החשובות ביותר במאה ה-19 במזרח אפריקה. במהלך כהונתו, אחמד יוסוף נחשב למלך החזק ביותר במזרח אפריקה. הוא הצליח לאסוף כ-20 אלף חיילים סומלים מאומנים, איתם פלש לאי זנזיבר ליד טנזניה וכבש אותו. מעמדו של הסולטן יוסוף הוכר באותה תקופה גם על ידי המלך העומאני, ממקום מושבו בעיר החוף של לאמו.
בסוף המאה ה-19, ולאחר ועידת ברלין, מדינות אירופה החלו במגמת קולוניאליזציה מוגברת בשטחי אפריקה (המרוץ לאפריקה), מגמה אשר היוותה מקור השראה למנהיג הדרווישי מוחמד עבדאללה חסן לגיוס תמיכה בכל רחבי קרן אפריקה, ולהתחיל באחד מהמאבקים האנטי-קולוניאליים הגדולים שיבשת אפריקה ראתה. בכמה משיריו ומנאומיו, חסן התעקש שהבריטים "הרסו את הדת שלנו והפכו את ילדינו לילדיהם", ושהנוצרים האתיופים, בשיתוף פעולה עם הבריטים, היו נחושים להכחיד את החופש הפוליטי והדתי ממנו נהנתה האומה הסומלית. במהרה הוא הפך ל"סמל החופש הפוליטי והדתי של ארצו, והחובה להגן עליה מפני הפולשים הנוצרים." חסן הכריז גם על פתווה רשמית, לפיה כל סומלי שלא תומך באחדותה של סומליה, ולא יסכין להילחם תחת הנהגתו, ייחשב כופר.
גסטרונומיה מולקולרית
מטרות הגסטרונומיה המולקולרית
הרווה תיס, מן המדענים הבולטים בתחום הגסטרונומיה המולקולרית, הגדיר את מטרותיה בהווה ובעבר אף הגדיר את מטרותיה המקוריות.
היסטוריה של סומליה
המאה ה-19
לטובת המאבק בפולשים הנוצרים, חסן השיג נשק מן האימפריה העות'מאנית, סודאן, ומעוד מדינות מוסלמיות שהזדהו עם מטרתו, ומינה שרים ויועצים לניהול תחומים ומגזרים שונים של סומליה. התנועה של חסן אורגנה הלכה למעשה באופן צבאי, והתאפיינה מראשיתה בהיררכיה נוקשה ובשלטון ריכוזי.
הרטוריקה הארסית של חסן כנגד הפולשים הנוצרים לא נותרה בגדר מילים בלבד; הוא ביצע את מתקפתו הראשונה כנגד הבריטים באמצעות 1,500 תומכים סומלים, שצוידו ב-20 רובים בלבד, על חיל מצב בריטי שהוצב באזור.
גסטרונומיה מולקולרית
מטרות בהווה
בחינת המנגנונים של תהליכי הכנת המזון (מנקודת מבט פיזיקלית וכימית) בשלושה תחומים:
היסטוריה של סומליה
המאה ה-19
חסן המשיך והוביל ארבע מתקפות צבאיות נוספות כנגד הבריטים, אך ללא הצלחה ממשית. שלטונו התאפיין בעוינות עמוקה כנגד הבריטים מחד, וקשרים דיפלומטיים ידידותיים מול האימפריה העות'מאנית והגרמנית מאידך.
המאה ה-20
בשנת 1920, ולאחר שהאימפריה הבריטית קיבלה החלטה לפעול כנגד מוחמד עבדאללה חסן, התנועה הדרווישית התמוטטה לאחר הפגזות אוויריות בריטיות אינטנסיביות, והשטחים שהיו בשליטת התנועה הפכו לפרוטקטורט. במקביל, עלייתה של האידאולוגיה הפשיסטית באיטליה בתחילת 1920 בישרה על שינוי מגמה ביחס לאסטרטגיית ההתפשטות האיטלקית בשטחי אפריקה, כאשר צפון-מזרח סומליה החלה להיכלל בתוך גבולותיה של איטליה הגדולה, בהתאם לתוכנית האידאולוגית של איטליה הפשיסטית. עם הגעתו של המושל האיטלקי צ'זארה מריה דה וקי לסומליה ב-15 בדצמבר 1923, נכנסה התוכנית הפשיסטית לפועל. איטליה אמנם זכתה לגישה לאזורים אלו תחת חסותם של הסכמים קודמים, אבל לא נהנתה משלטון ישיר באזור. לממשלה האיטלקית הפאשיסטית היה בתחילה שלטון ישיר רק על מחוז בנאדיר, מצב אותו השלטון הפשיסטי התכוון לשנות.
גסטרונומיה מולקולרית
מטרות מקוריות
מטרותיה המקוריות של הגסטרונומיה המולקולרית הוגדרו על ידי טיס בעבודת הדוקטורט שלו:
היסטוריה של סומליה
המאה ה-20
בעקבות תבוסתה של התנועה הדרווישית, ב-10 ביולי 1925 נתן מוסוליני אור ירוק למושל דה וקי להתחיל בהשתלטות הצבאית על האזור הצפון-מזרחי של סומליה. תוכנית הפעולה של המושל הייתה לפרק מנשקם את הכוחות המקומיים, לצורך ביסוס הכיבוש האיטלקי בשטחים החדשים. אבל לפני שהתוכנית יכלה להתבצע, הוא נדרש להציב מספר מספיק של חיילים איטלקים באזור. בשלב זה, המושל החליט להקים מחדש את כוח השיטור הסומלי הישן, Corpo Zaptié, הפעם ככוח שיטור קולוניאליסטי.
גסטרונומיה מולקולרית
מטרות מקוריות
מאוחר יותר טיס הכיר בכך כי נקודות 3,4, ו-5 אינן מטרות מדעיות (אלא מתמקדות בישום טכנולוגי ובחינוך), ולכן הכניס שינויים בניסוח מטרות התחום.
היסטוריה של סומליה
המאה ה-20
כהכנה לפלישה, מפקד הכוח אטורה קורונארו קיבל פקודה באפריל 1924 לבצע משימת סיור בשטחים מיועדים לפלישה. התברר שעל אף מעורבות איטלקית של 40 שנה באזור, הידע האיטלקי לגבי הגאוגרפיה באזור היה דל ולא מספק. מסיבה זו, כוח הסיור הצטרף במסווה לסקר גאולוגי איטלקי שהיה מתוכנן באזור ללא קשר לתוכניות הפלישה.
ב-1 באוקטובר, הפלישה יצאה לפועל בהצלחה, ושטחים אלו סופחו לאימפריה האיטלקית.
מלחמת העולם השנייה
ב-9 במאי 1936, מוסוליני הכריז על הקמתה של האימפריה האיטלקית, תחת השם מזרח אפריקה האיטלקית, אשר נוצרה על ידי איחוד שטחי הכיבוש האיטלקים באתיופיה, אריתריאה וסומלילנד האיטלקית. בתקופה זו, האיטלקים השקיעו באופן ניכר בתשתיות חדשות באזור, כדוגמת "הכביש האימפריאלי" בין אדיס אבבה ובין מוגדישו.
במהלך קיומה של סומלילנד האיטלקית, חיילים סומלים רבים שגויסו בשטחי הכיבוש האיטלקים לחמו לצד איטליה במסגרת מה שמכונה Regio קורפו Truppe Coloniali. במהלך מלחמת העולם השנייה, כוחות אלו היו מעורבים במספר מהקרבות העיקריים של הצבא האיטלקי באפריקה. ב-1941, בסומלילנד האיטלקית ובאתיופיה היו מוצבים 2,186 Zaptié ועוד 500 מגויסים תחת הדרכה רשמית.
במחצית הראשונה של 1940, כ-22,000 איטלקים התגוררו בסומליה. בתקופה זו, המושבה הייתה אחת מהמפותחות ביותר במזרח אפריקה מבחינת רמת החיים של המתיישבים ושל הסומלים שהתגוררו בה, בעיקר באזורים העירוניים. יותר מ-10,000 איטלקים חיו במוגדישו, הבירה המנהלית של מזרח אפריקה האיטלקית, ומבנים חדשים הוקמו בה בהתבסס על אדריכלות איטלקית מסורתית
במחצית השנייה של 1940, חיילים איטלקים פלשו לסומלילנד הבריטית וסילקו משם את הבריטים. האיטלקים גם כבשו חלקים ממזרח אפריקה הבריטית ליד הגבול עם ג'ובלנד, סביב הערים מוייל ובונה.
עצמאות
במהלך מלחמת העולם השנייה, בריטניה השיגה שליטה מחודשת על סומלילנד הבריטית, וכבשה את סומלילנד האיטלקית, כאשר השליטה הבריטית בשני האזורים התנהלה על בסיס ממשל צבאי. בנובמבר 1945, במהלך ועידת פוטסדאם, האו"ם שב והעניק לאיטליה מנדט על סומלילנד האיטלקית, אבל זאת תחת השגחה צמודה, ובתנאי - שהוצע לראשונה על ידי ליגת הנוער הסומלית (SYL) וארגונים פוליטיים אחרים בהתהוות - שלסומליה תינתן עצמאות בתוך עשר שנים. במקביל, סומלילנד הבריטית נותרה שטח חסות של בריטניה עד 1960.
מאחר שבשלב זה, איטליה שלטה בטריטוריה תחת משטר נאמנות של האו"ם ובפיקוחו, הסומלים שהתגוררו בסומלילנד האיטלקית זכו בהזדמנות לצבור בהדרגה ניסיון פוליטי בשלטון עצמי. זאת בניגוד למצב בסומלילנד הבריטית, אשר הייתה אמנם אמורה להשתלב בסומליה המאוחדת בעתיד, אך לתושביה לא ניתנה ההזדמנות להתנסות בממשל עצמי. חרף ניסיונם של פקידים בריטים, במהלך שנות ה-50, לנקוט ביוזמות שונות במטרה להדביק את הפער בין שני האזורים, הפער בין סומלילנד הבריטית וסומלילנד האיטלקית בכל הנוגע לפיתוח כלכלי ופוליטי עתיד לגרור קשיים משמעותיים במועד בו שני החלקים ישולבו. כמו כן, בריטניה העניקה לאתיופיה את השלטון על חבל הארץ הצפוני, זאת על אף היותו מיושב כמעט באופן בלעדי על ידי סומלים, ותוך התעלמות ממשאל עם שנערך באזור ושהביע חד משמעית את הרצון של אוכלוסיית האזור להצטרף לרפובליקה הסומלית המאוחדת. במהלך שנת 1958, זמן קצר בטרם מתן העצמאות הרשמית לסומליה בשנת 1960, נערך משאל עם בג'יבוטי השכנה (שנקראה אז סומלילנד הצרפתית), על מנת לתת לתושביה אפשרות להחליט האם להצטרף לרפובליקה הסומלית החדשה, או להישאר תחת שלטון צרפתי. משאל העם הכריע לטובת המשך השליטה הצרפתית באזור, בעיקר בשל התגייסותם הגורפת של בני הקבוצה האתנית ״עפאר״, כמו גם אירופאים שהתגוררו בשטח. לאחר משאל העם עלו טענות רבות בדבר זיוף הבחירות, בין היתר בשל גירושם של אלפי סומלים מביתם על ידי הצרפתים בטרם פתיחת הקלפיות. בסופו של דבר, ג'יבוטי קיבלה את עצמאותה מצרפת רק בשנת 1977, וחסן גולד אפטידון, תושב סומלי אשר ניהל בשנת 1958 קמפיין לטובת הישארות תחת שלטון צרפת, הפך בסופו של דבר לנשיאה הראשון של ג'יבוטי העצמאית (בין השנים 1977–1991).ב-1 ביולי 1960, שתי הטריטוריות הסומליות התאחדו כמתוכנן לצורך יצירתה של הרפובליקה הסומלית המאוחדת, אשר גבולותיה נקבעו בפועל על ידי איטליה ובריטניה. הממשלה הוקמה על ידי עבדאללה עיסא מוחמד ומוחמד חאג 'אבראהים איע'אל, יחד עם אישים סומלים אחרים שלקחו חלק בממשל המקומי המוגבל שהתקיים טרם לכן. ב-20 ביולי 1961 ובמסגרת משאל עם שזכה להשתתפות עממית גורפת, העם בסומליה אשרר את חוקת המדינה החדשה, אשר נכתבה בשנת 1960.
ב-15 באוקטובר 1969, בעת ביקור בעיר הצפונית לאס אנוד, נשיא סומליה, עבדירשיד עלי שרמארק, נורה למוות על ידי אחד משומרי הראש שלו. ההתנקשות בחיי הנשיא הייתה השלב הראשון במסגרת הפיכה צבאית שנערכה ב-21 באוקטובר 1969 (יום לאחר הלווייתו), במסגרתה הצבא הסומלי תפס את השלטון מבלי להיתקל בהתנגדות ממשית — ההפיכה הסתיימה למעשה ללא שפיכות דמים. ההפיכה הובלה על ידי מייג'ור גנרל מוחמד סיאד ברי, אשר פיקד על הצבא הסומלי.
המועצה המהפכנית העליונה
לצד ברי, המועצה המהפכנית העליונה (SRC), שתפסה את השלטון בסומליה לאחר ההתנקשות בנשיא שרמארק בשנת 1969, הובלה על ידי סגן-אלוף סלאח גברייר קדייה, ומפקד המשטרה ג'אמע קורשל. קדייה החזיק באופן רשמי בתואר "אבי המהפכה," וברי הפך זמן קצר לאחר מכן לראש המועצה המהפכנית העליונה. זמן קצר לאחר ההפיכה, המועצה המהפכנית שינתה את שם המדינה לרפובליקה הדמוקרטית הסומלית, פיזרה את הפרלמנט ואת בית המשפט העליון, וביטלה את החוקה.
המשטר הצבאי החדש הכריז על עבודות ציבוריות בקנה מידה רחב, וכן הוביל בהצלחה קמפיין להעלאת שיעורי האוריינות ברחבי המדינה. במקביל להלאמה של התעשייה וכלל הקרקעות בסומליה, מדיניות החוץ של המשטר החדש שמה דגש על קשריה המסורתיים והדתיים של סומליה עם העולם הערבי, מה שהוביל בסופו של דבר להצטרפות סומליה לליגה הערבית בשנת 1974. באותה שנה, ברי שימש גם כיו"ר ארגון אחדות אפריקה, קודמו של האיחוד האפריקאי.
ביולי 1976, המועצה המהפכנית העליונה התפרקה, ובמקומה הוקמה המפלגה הסוציאליסטית המהפכנית הסומלית (SRSP). בשלב זה, המשטר הצבאי בסומליה פינה את מקומו לממשל טוטליטרי חד מפלגתי, בדומה למדינות רבות בגוש הסובייטי, שהתבסס על סוציאליזם מחד, ועל עקרונות השריעה האסלאמית מאידך. הקמת המפלגה הייתה ניסיון לשלב בין האידאולוגיה הסוציאליסטית הרשמית של המדינה ובין דת המדינה - האסלאם, על ידי התאמת עקרונות המרקסיזם לעקרונות השריעה ולאקלים התרבותי והחברתי הסומלי. המפלגה שמה דגש על עקרונות אסלאמיים של קידמה חברתית, שוויון וצדק, אשר לטענת הממשלה השתלבו ישירות עם עקרונות הליבה של הסוציאליזם, תוך שימת דגש על עצמאות, עממיות, פופולריות, ניהול מרכזי, ובעלות על אמצעי הייצור. אף שלהלכה, המפלגה הסוציאליסטית אפשרה השקעות פרטיות בקנה מידה מוגבל, המדיניות הכללית של הממשל הייתה ברוח עקרונות הקומוניזם.
מלחמת אוגדן
ביולי 1977, פרצה מלחמת אוגדן לאחר שממשלתו של ברי ביקשה לספח את מחוז אוגדן האתיופי, המיושב ברובו על ידי סומלים, לתוך סומליה הגדולה. במהלך השבוע הראשון של הסכסוך, כוחות צבא סומלים השתלטו על חלקיה הדרומיים והמרכזיים של אוגדן. לאורך מרבית המלחמה, צבא סומליה השיג רצף ניצחונות מול הצבא האתיופי, מה שהוביל לנסיגתו ההדרגתית עד למחוז סידאמו. עד לחודש ספטמבר 1977, הצבא הסומלי השיג שליטה על כ-90% משטח אוגדן, כבש ערים אסטרטגיות כגון ג'יג'יגה, והטיל לחץ כבד על דירה דאווה, תוך איום על נתיב הרכבת מהעיר לכיוון ג'יבוטי. לאחר שהכוח הסומלי הטיל מצור על הרר, כוח התערבות סובייטי מאסיבי וחסר תקדים, בהיקף של כ-20,000 חיילים קובנים וכמה אלפי מומחים סובייטים, נחלצו לעזרתו של משטר הדרג הקומוניסטי של אתיופיה, מה שהטה את הכף נגד הכוחות הסומלים. עד לסוף שנת 1978, החיילים הסומלים נהדפו מחוץ לגבולות אוגדן.
התמיכה המשמעותית לה זכה המשטר האתיופי מצד ברית המועצות גרמה למשטר הסומלי לחפש בני ברית אחרים. בסופו של דבר, הסומלים פנו לארצות הברית, יריבתה הגדולה של ברית המועצות במלחמה הקרה, אשר ניהלה קשרים לא ישירים עם המשטר הסומלי מזה זמן מה. בסופו של דבר, קשרי הידידות המוקדמים של המשטר הסומלי עם ברית המועצות, ולאחר מכן השותפות עם ארצות הברית, איפשרו לסומליה לבנות ולתחזק את הכוח הצבאי הגדול ביותר באפריקה.
ניצני המרד
במהלך שנת 1979, חוקה חדשה הוכרזה בסומליה, וכמו כן התקיימו במדינה בחירות לאספה הלאומית של סומליה. עם זאת, המפלגה הסוציאליסטית המהפכנית בראשות ברי המשיכה לשלוט במדינה ללא עוררין. באוקטובר 1980, בעקבות מחאה הולכת וגוברת מצד הציבור הסומלי נגד השלטון במדינה, המפלגה הסוציאליסטית המהפכנית פורקה, ובמקומה הוקמה מחדש המועצה המהפכנית העליונה, במה שהיה בפועל השבת הממשל הצבאי במדינה.
במאי 1986, הנשיא ברי נפגע בתאונת דרכים ליד מוגדישו, כאשר המכונית בה נסע התנגשה בחלקו האחורי של אוטובוס כתוצאה מגשם כבד. ברי סבל מפגיעת ראש, צלעות שבורות, והלם, והועבר לטיפול בבית חולים בסעודיה לתקופה של חודש. במהלך תקופה זו, לוטננט גנרל מוחמד עלי סמטאר, סגן הנשיא, שימש דה-פקטו כראש המדינה למשך מספר חודשים.
על אף שברי הצליח להתאושש בצורה מספקת על מנת להציג פעם נוספת את מועמדותו כמועמד יחיד בבחירות לנשיאות סומליה שהתקיימו ב-23 בדצמבר 1986, לתקופת כהונה נוספת של 7 שנים, הבריאות הרופפת שלו וגילו המתקדם הובילו לספקולציות לגבי מי יירש אותו בשלטון. מועמדים אפשריים שנלקחו בחשבון כללו את החתן שלו, גנרל אחמד סולימאן עבדיל, שהיה באותו זמן שר הפנים, וכן את סגן הנשיא, הגנרל סמטאר.
במהלך תקופה זו, משטרו של ברי הפך פחות ופחות פופולרי בקרב הציבור הסומלי, ככל שיותר סומלים התרעמו על החיים תחת דיקטטורה צבאית. המשטר ספג מהלומה נוספת במהלך שנות ה-80, בשעה שהמלחמה הקרה התקרבה לסיומה, ומעמדה האסטרטגי של סומליה בעיני שתי מעצמות העל איבד מחשיבותו. במקביל, הממשלה הפכה ליותר ויותר טוטליטרית, והפגינה נכונות הולכת וגוברת להשתמש בכוח לצורך השגת מטרותיה.
במהלך תקופה זו, ההתנגדות העממית כלפי המשטר הצבאי במדינה הובילה להקמת מספר רב של תנועות התנגדות, שנתמכו על ידי ממשלת אתיופיה, התפתחות שהובילה בסופו של דבר למלחמת האזרחים הסומלית. בין קבוצות ההתנגדות שצמחו בתקופה זו ניתן למנות את חזית הישועה הדמוקרטית הסומלית (SSDF), הקונגרס הסומלי המאוחד (USC), התנועה הסומלית הלאומית (SNM), והתנועה הסומלית הפטריוטית (SPM).
מלחמת האזרחים הסומלית
בעקבות ההתדרדרות המתמשכת במצב הפוליטי במדינה, וחוסר הנחת ההולך וגובר של אזרחי סומליה ביחס למשטר הצבאי, משטרו החד-מפלגתי ארוך השנים של ברי קרס בסופו של דבר בשנת 1991. הצבא הלאומי הסומלי התפרק מיוזמתו זמן קצר לאחר מכן, מה שהוביל לעליית כוחן של המליציות החמושות, שהשתלטו על חלק הארי של המדינה, תוך מאבקים בלתי פוסקים ביניהן, כאשר תושבי המדינה נלכדו פעמים רבות בתווך.
בעקבות התדרדרות המצב בסומליה, החלטה מס' 794 של מועצת הביטחון של האו״ם התקבלה פה אחד ב-3 בדצמבר 1992. ההחלטה אישרה את הקמתה של קואליציה של כוחות השלום של האומות המאוחדות, בהנהגת ארצות הברית, מה שהוביל להקמתו של כוח המשימה המאוחד (UNITAF). כוח המשימה נדרש לפעול לצורך ייצוב השטח ומתן אפשרות לקיום פעולות הומניטריות. הכוח נחת בסומליה בשנת 1993, והחל במבצע של שנתיים, אשר מטרתו הייתה לספק סיוע הומניטרי, בעיקר בדרום המדינה.
מבחינת מספר מיליציות אשר תפסו את השלטון במדינה לאחר התמוטטות משטרו של ברי, נוכחותם של חיילי האו"ם נתפסה כאיום על ההגמוניה שלהן בשטח. כתוצאה מכך, התקיימו מספר קרבות מקומיים, בעיקר במוגדישו, בין כוחות מיליציה חמושים וכוחות שמירת שלום של האו״ם. הקרב המפורסם מבין אלו היה הקרב על מוגדישו, ניסיון כושל של חיילי צבא ארצות הברית לעצור מקורבים למנהיג אחת המיליציות במדינה, מוחמד פרח איידיד. בעקבות ההתדרדרות המתמשכת במצב הביטחוני, חיילי האו"ם בסופו של דבר נסוגו לחלוטין מן המדינה ב-3 במרץ 1995, מה שהוביל לעלייה משמעותית במספר ההרוגים והפצועים בהתנגשויות בין המיליציות השונות.
ממשלת המעבר הלאומית
לאחר תקופה ארוכה של חוסר יציבות, בשנת 2000 עבד אל-קסים סלד חסן נבחר כנשיא החדש של ממשלת המעבר הלאומית (TNG), ממשל ביניים שנוצר במטרה להוביל את סומליה בדרך להקמת הממשל הרפובליקני השלישי בהיסטוריה של המדינה.
ב-10 באוקטובר 2004, בדיון שנערך במסגרת פרלמנט המעבר הפדרלי (TFP), עבדאללה יוסוף אחמד נבחר כנשיא של ממשלת המעבר הפדרלית (TFG), גוף מנהלי פדרלי זמני אותו הוא סייע להקים מוקדם יותר באותה שנה, לאחר שקיבל 189 קולות של חברי הפרלמנט. אחמד הושבע מספר ימים לאחר מכן, ב-14 באוקטובר 2004.
איחוד בתי הדין האסלאמיים וההתערבות האתיופית
ב-2006, איחוד בתי הדין האסלאמיים (ICH), ארגון אסלאמי פונדמנטליסטי, השתלט על חלק ניכר מדרום המדינה, ומיד הכריז על הפיכת השריעה לחוק המדינה. בתגובה, ממשלת המעבר הפדרלית ביקשה לחדש את סמכותה באזור, ובסיוע מצד חיילים אתיופים, ובגיבוי האיחוד האפריקאי ותמיכה אווירית על ידי ארצות הברית, הממשלה הצליחה לגרש את הארגון מהשטחים שכבש, ולשקם את שלטונה באזור.
ב-8 בינואר 2007, נשיא ומייסד ממשלת המעבר הפדרלית, עבדאללה יוסוף אחמד, לשעבר קולונל בצבא הסומלי וגיבור מלחמה מעוטר, נכנסו למוגדישו בפעם הראשונה מאז שנבחר לתפקידו. הממשלה עברה לאחר מכן למושבה החדש במתחם וילה סומליה בעיר הבירה, במקום משכנה הזמני הקודם בבאידוא. התפתחות זו סימנה את הפעם הראשונה מאז נפילת משטרו של ברי ב-1991, שהממשלה המרכזית הסומלית שלטה ביותר ממחצית שטחה של סומליה רבתי.
בעקבות תבוסתו לכוחות הממשלה, ארגון בתי הדין האסלאמיים התפצל למספר פלגים שונים. במקביל, מספר ארגונים קיצוניים, כולל א-שבאב, נערכו מחדש כדי להמשיך את המאבק כנגד ממשלת המעבר, ונגד נוכחותו של הצבא האתיופי בסומליה. במהלך השנים 2007 ו-2008, א-שבאב השיג מספר ניצחונות צבאיים, והצליח להשיג שליטה על ערי מפתח ונמלים במרכז ובדרום סומליה. בסוף 2008, אל-שבאב הצליח לכבוש את באידוא, אבל מוגדישו נותרה בידי הממשלה. בחודש ינואר 2009, א-שבאב ושאר המיליציות הצליחו לכפות על החיילים האתיופים בשטח סומליה לסגת, מה שהותיר בשטח רק את כוח הסיוע מטעם ארגון אחדות אפריקה, כוח צבאי לא מאומן ומצויד בצורה דלה, לצדה של ממשלת המעבר.
בשל היעדר מימון, אמברגו נשק שהקשה על הקמתו מחדש של כוח ביטחון לאומי, ואדישות כללית מצד הקהילה הבינלאומית, הנשיא יוסוף נאלץ לפרוס אלפי חיילים מפונטלנד ועד למוגדישו לצורך ניהול המאבק כנגד המורדים בחלק הדרומי של המדינה. ממשלת האזור האוטונומי של פונטלנד נדרשה לסייע במימון פעילות זו, מה שהוריד את גובה הסכום שהממשלה המקומית יכלה להשקיע בכוחות הביטחון של פונטלנד עצמה, והדבר הותיר את השטח חשוף לארגוני טרור ולפעילותם של שודדי ים.
ממשלת הקואליציה
על מנת לחזק את שליטתה בדרום סומליה, הממשלה הפדרלית כרתה בחודש יוני 2008 ברית עם "החזית לשחרור מחדש של סומליה", מיליציה סונית שנחשבה מתונה יחסית. בתוך חודשים אחדים, ולאחר התפטרותו של הנשיא הקודם, נבחר נשיא חדש, שריף אחמד, מקרב אנשי ״החזית״, ועומר עבדיראשיד עלי שרמקה, בנו של הנשיא הנרצח עבדיראשיד עלי שרמרקה, נבחר כראש הממשלה החדש של המדינה.
בעזרתו של כוח צבאי מצומצם מטעם האיגוד האפריקני, כוחות הממשלה הפדרלית פתחו במתקפה רחבה כנגד המורדים במהלך פברואר 2009, במטרה להשיג שליטה מלאה על מחציתה הדרומית של הארץ. כדי לחזק את שליטתו בדרום סומליה, כרת הממשל המרכזי ברית עם "איחוד בתי הדין האסלאמיים" וחלקים נוספים של הברית לשחרור מחודש של סומליה. כמו כן, א-שבאב. וחזב אל-אסלאם, שתי קבוצות המורדים האסלאמיות המרכזיות, הסתכסכו בינן לבין עצמן באמצע 2009.
בחודש מרץ 2009, בניסיון לפייס את המורדים האסלאמיים, הודיעה ממשלת סומליה כי היא תכפיף מחדש את מערכת המשפט במדינה לחוקי השריעה. אולם העימות המזוין בדרום המדינה ובמרכז המשיך, ובתוך מספר חודשים, ממשלת סומליה, ששלטה בסוף 2008 בכ-70% משטחי דרום-מרכז סומליה, איבדה שליטה על מעל ל-80% מהשטחים המצוים בסכסוך לידי מורדים אסלאמיים.
ב-14 באוקטובר 2010 מונה מוחמד עבדאללה מוחמד לראש ממשלתה החדש של סומליה במקומו של עומר עבדירשיד עלי שארמארק. מוחמד צמצם את גודלה של ממשלת סומליה ל-18 שרים בלבד, לעומת ממשלה בת 39 שרים בעת כהונת קודמו בתפקיד. שר האוצר ושר המסחר והתעשייה היו היחידים מן הממשלה הקודמת אשר המשיכו בתפקידם הממשלתי. במהלך 50 ימיה הראשונים, ממשלתו החדשה של מוחמד העבירה תשלום לחיילי הממשלה, ויזמה רישום ביומטרי מלא עבור החברים בכוחות הביטחון, בתוך פרק זמן של ארבעה חודשים. הממשלה גם מינתה ועדת חוקה מיוחדת, שכללה עורכי דין, אנשי דת, ומומחים בתחום התרבות הסומלית מכל רחבי המדינה, לצורך ניסוח חוקה חדשה למדינה.
בגזרת המלחמה, הממשלה החדשה הצליחה להשיג שליטה על כ-60% מבירת המדינה מוגדישו, היכן שכ-80% מהאוכלוסייה בעיר מתגוררת.
ב-19 ביוני 2011, מוחמד עבדאללה מוחמד התפטר מתפקידו כראש הממשלה של סומליה. עבדואלי מוחמד עלי, השר לתכנון ולשיתוף פעולה בין-לאומי לשעבר, מונה לאחר מכן כראש הממשלה החדש.
ב-8 בפברואר 2017, חברי הפרלמנט הסומלי בחרו בראש הממשלה לשעבר, מוחמד עבדאללה מוחמד, לתפקיד נשיא סומליה. ב-23 בפברואר 2017, הנשיא מוחמד מינה עובד הומניטרי ואיש עסקים לשעבר, חסן ח'ירי, לתפקיד ראש הממשלה החדש.
הפרלמנט הסומלי הדיח את ח'ירי ב-25 ביולי 2020, בשל מה שהגדיר ככשלונו בחיזוק ביטחונה של המדינה, וכן ביצירת תוכנית לקיום בחירות דמוקרטיות בסומליה, בשיטת איש אחד - קול אחד, שלא התקיימו כבר חמישה עשורים במדינה (זאת במקום שיטת הבחירות המסובכת הנוכחית, בה נציגים מיוחדים בוחרים בפוליטיקאים שיבחרו בנשיא). ב-17 בספטמבר 2020 נשיא סומליה מינה את מוחמד חוסיין רובלה כראש ממשלת סומליה.
עגלון
עגלון הוא אדם שמקצועו נהיגת עגלה, רכב הנמשך על ידי סוס או פרד המיועד להסעת נוסעים או לנשיאת משא.
לפני הופעתן של מכוניות, ובעיקר באירופה של עד אמצע המאה ה-19, היה לתואר המקצוע הזה משמעות מעט שונה, שכן זו הייתה מעין התמחות של משרת או עבד בבית אדון בעל מעמד וממון (אצולה או אחר) כך שבאחוזה גדולה היה העגלון נהג אישי (בצרפתית: chauffeur) של אדון האחוזה, ובאחוזות מעט צנועות יותר היה נושא גם בתפקיד הסייס.
בעגלות הראשונות ישבו העגלונים על רצועה שבין שני הסוסים הראשונים כאשר הם נתמכים על ידי מגפיהם (boots) ומכאן גם כינוי מושב העגלון באנגלית כ-boot, ומשום שהיה העגלון חשוף למזג האוויר שכן לא ישב בקבינה של העגלה היה העגלון המצוי לובש מעילים עבים וארוכים (הנקראים באנגלית box-coats על-שם העגלות שנקראות box-carts – עגלות קופסה – משום שכך נראה תא הנוסעים בעגלה).
צדיק אחד בסדום (אלבום)
צדיק אחד בסדום הוא אלבום הסולו הראשון של הראפר הישראלי נצ'י נצ'. האלבום יצא לאור באוגוסט 2011 והופק על ידי שקל ועל ידי אורי שוחט.
רקע
לאחר שנצ'י נצ' עזב את ההרכב פרודוקס, שאיתם הוציא את האלבום "תחיית המתים", הוא החל לעבוד על האלבום "צדיק אחד בסדום". ב-18 ביולי 2011 הוציא נצ'י נצ' לאור את הקליפ לסינגל הראשון מהאלבום, "גודזילה", בעמוד היוטיוב הרשמי שלו. ב-14 בדצמבר יצא לאור הקליפ של הסינגל השני מהאלבום, "בום-שאקה-לאק". ב-16 בדצמבר השיק נצ'י נצ' את האלבום במועדון הסאבליים. באירוע ההשקה התארחו האומנים נימי נים, איתי לוקץ', אקסום, פלד, איזי, צ'ולו, זי קיי, בוקה ועוד.
צסק"א סופיה
צסק"א סופיה (בבולגרית: ПФК ЦСКА София) היא קבוצת כדורגל בולגרית מהעיר סופיה, אשר הוקמה בשנת 1948. במקור שמו של המועדון המקורי היה Septemvri pri CDV ובמהלך השנים שמו השתנה ונד בין הגרסאות של CDNV או CDNA. ראשי התיבות CSKA פירושם - מרכז הספורט הצבאי. (Central Sports Club of the Army; בבולגרית: Централен Спортен Клуб на Армията).
היסטוריה
צבעי הקבוצה הם אדום ולבן והקבוצה היריבה לה היא קבוצת לבסקי סופיה.
באפריל 2015, נוסף לעזיבת הבעלים אלכסנדר טומוב והצטברות חובות כספיים רבים, הורדה הקבוצה לליגה השלישית בבולגריה ונשרה מכדורגל מקצועני. בשנת 2017 חזרה הקבוצה לליגה הראשונה לאחר הגעה למקום השני בליגה השנייה, אשר מקנה עלייה.
שחקנים מפורסמים בעבר ובהווה
בין השחקנים המפורסמים ששיחקו בה נמצאים: חריסטו סטויצ'קוב, יורדאן לצ'קוב וסטיליאן פטרוב.
תארים
*הגביעים לפני 5 במאי 1948 לא נחשבים באופן רשמי.
חדייב
חַדְיָב (סורית: ܚܕܝܐܒ, תעתיק מדויק: חדיאב; נקראת גם "אדיאבן" ובתלמוד "הדייב" ו"חדייף") הייתה ממלכה עתיקה באשור, בצפון הסהר הפורה, שהתקיימה בין השנים 15 ל-116. בירת המדינה הייתה העיר ארבלה.
אוכלוסיית הממלכה הייתה מגוונת ומעורבת. לדברי פליניוס הזקן, ארבעה שבטים חיו בשטחי חדייב: אורונטיים, אלאנים, אזוניים (Azones) וסיליקיים (Silices). מכתביו של יוסף בן מתתיהו עולה כי בממלכה חיה קהילה יהודית מבוססת.
בהשפעת הקהילה היהודית הגדולה שחיה בתחומי הממלכה, חלק ממלכי המדינה התגיירו במאה הראשונה לספירה. הלני המלכה ובנה המלך מונבז (מכונה בתלמוד: "מונבז המלך") תרמו לבית המקדש השני, והקימו ארמונות בירושלים, באזור העופל (בחלק הצפוני של עיר דוד).
במשנה מסופר שמונבז עשה ידיות מזהב לכל כלי יום הכיפורים; והלני המלכה עשתה נברשת זהב בפתחו של בית המקדש, וכן טבלת זהב שעליה הייתה כתובה פרשת סוטה. גם יוסף בן מתתיהו מזכיר את החדייבים מספר פעמים בכתביו ומספר על משלחת צבאית שהגיעה בזמן המרד הגדול כדי לסייע ליהודים המורדים.
קברותיהם המפוארים של בני המלוכה של חדייב, שנחצבו לעומק כשמונה מטרים בסלע, נחפרו בשנת 1863 על ידי הארכאולוג הצרפתי פליסיאן דה סוסי בפאתי שכונת שייח' ג'ראח במזרח ירושלים.
ייתכן שבעקבות התגיירותם של בני מעמד המלוכה (הלני המלכה ובניה: מונבז ואיזאטס) התגיירו רבים מתושבי הממלכה. אולם במאה השנייה לספירה בחרו תושבי חדייב להמיר את דתם לנצרות.
על פי תרגום יונתן מזוהה עם עיר מקראית בשם עֶדֶן (תרגום:חרון ונציבין והַדְיֵב (חַדְיֵב)). לעומת זאת בספר ירמיהו מופיעה חדייב בתרגום יונתן כממלכת אשכנז המקראית. (ירמיהו פרק נ"א פסוק כ"ז " אררט מני ואשכנז" וביונתן קרדו הרמיני וחדיב.)
בספרות חז"ל
חז"ל מזהים את חדייב בהקשר לנבואות שונות, ביניהן נבואה על העיר חבור בספר מלכים, ובפירוש לנבואת החיות בדניאל, שם חז"ל מסבירים שאחת משלוש החתיכות שבפי הדוב היא חדייב, ושפרס ורומא עתידות להילחם על השליטה בה. כמו כן, בתלמוד מוזכר העקרב שבחדייב בין חמש חיות מסוכנות שמותר להרוג בשבת.
ארצ'י שפ
ארצ'י שפ (באנגלית: Archie Shepp נולד ב-24 במאי 1937) הוא נגן סקסופון טנור אפרו-אמריקאי. הוא מוכר בעיקר בזכות יצירותיו החדשניות משנות השישים, כגון שיתופי הפעולה עם ג'ון קולטריין וססיל טיילור בג'אז החופשי, וכן מרכזיותו בסצנת הג'אז של ניו יורק. כמו כן, הוא התפרסם בגישתו האפרוצנטרית למוזיקה.
שפ הוא גם מחזאי. בין מחזותיו: "הקומוניסט" משנת 1960 ו"ליידי דיי: טרגדיה מוזיקלית" מ-1972. שתי ההצגות הופקו על ידי רוברט קלפין ומרכז התיאטרון של צ'לסי.
חייו
ארצ'י שפ נולד בפורט לודרדייל, פלורידה, אך גדל בפילדלפיה שבפנסילבניה. הוא למד פסנתר, סקסופון אלט וקלרינט לפני שהשתקע בטנור. אם כי לעיתים הוא עוד מנגן בפסנתר ובסקסופון אלט. בשנים 1955-1959 למד תיאטרון, תחום אותו נטש כמעט באופן מוחלט לטובת המוזיקה.
שפ ניגן מעט ג'אז לטיני לפני שהחל לעבוד בהרכב של פסנתרן האוונגרד ססיל טיילור. שפ מופיע בחמישה אלבומים של טיילור, ביניהם: Air, The World of Cecil Taylor ו-Cell Walk for Celeste.
בשנת 1962 החל להקליט כמוביל. שפ עסק ביצירות רבות פרי עטו של אורנט קולמן לפני שהצטרף לחמישייה החדשנית של ניו יורק (New York Contemporary Five). הערצתו לקולטריין הובילה לאלבום Four for Trane אותו הפיק קולטריין בעצמו. רוב היצירות באלבום הן יצירות של קולטריין שעובדו מחדש על ידי שפ ונגן הטרומבון רוסוול ראד.
שפ אף ניגן בהקלטות של אלבום המופת A Love Supreme, אך אף אחד מהקטעים בהם הופיע לא הגיע לאלבום המקורי. (בהוצאה המחודשת אפשר לשמוע קטע אחד שלו) מאוחר יותר הופיע שפ בשני אלבומים של קולטריין (Ascension ואלבום ההופעה החיה New Thing at Newport).
הקריירה של שפ המריאה, ובמקביל לנגינה עם גדולי המוזיקאים של התקופה, הוא התחיל להתעניין בפוליטיקה. במהלך סוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים הוא היה אחד המוזיקאים הבולטים ביותר במאבק זכויות האדם של הקהילה האפרו אמריקאית. שפ הלחין נאומים של מלקולם אקס, כתב מוזיקה עם השפעה אפריקאית ברורה וב-1972 הוציא אלבום בשם Attica Blues כתגובה למהומות בכלא אטיקה.
לאורך השנים שפ ניגן עם נגני ג'אז רבים והיה לאחת הפרסונות המרכזיות בג'אז. הוא ממשיך לנגן ולהופיע גם כיום.
עופר קורנפלד
עופר קורנפלד (נולד בשנת 1963) הוא יזם היי-טק ופעיל פוליטי ישראלי.
ביוגרפיה
קורנפלד נולד בקריית אתא והוא בוגר בית הספר התיכון המקיף העירוני ע"ש רוגוזין במגמת אלקטרוניקה. שימש חניך ומדריך בקן המקומי של "השומר הצעיר". לאחר לימודי התיכון למד הנדסת תוכנה בטכניון במסגרת העתודה האקדמית ושירת כמהנדס תוכנה בחיל האוויר.
בשנת 2002 הקים קורנפלד את תנועת "עבודה חדשה", בתוך מפלגת העבודה, שניסתה לפקוד אנשים שלא היו מעורבים במפלגת העבודה על מנת לשנות את התוכן, ההנהגה והתדמית של המערכת הפוליטית ולהפוך את העבודה לאלטרנטיבה אטרקטיבית לשלטון. קורנפלד התמודד בפריימריז לרשימת מפלגת העבודה לכנסת ה-16 וזכה במקום ה-47 (הלא ריאלי) ברשימה לכנסת. בעת ההתמודדות על ראשות מפלגת העבודה בשנת 2005 תמך בעמיר פרץ, והיה אחד מהאנשים שאותם הבליט פרץ על מנת להוכיח שקיימת תמיכה בו גם בעולם העסקי. הוא התמודד על מקום ברשימת העבודה לכנסת ה-17, ונבחר למקום ה-43 הלא ריאלי. ברשימת המפלגה בבחירות לכנסת התשע עשרה הוצב קורנפלד במקום ה-22, ובבחירות לכנסת ה-24 הוצב במקום ה-56 ברשימת העבודה.
בשנת 2011 שימש קורנפלד בהתנדבות כראש מטה הבחירות של ח"כ שלי יחימוביץ' לראשות מפלגת העבודה. לאחר ניצחונה של יחימוביץ' הוא שימש בהתנדבות כראש המטה של יו"ר העבודה.
קורנפלד הוא חבר הנהלת "בית נועם" לטיפול באלימות במשפחה. החל מ-2006 הוא יו"ר מרכז "הוויה" ועורך טקסי חתונה יהודיים-חילוניים.
בשנת תשע"ה קיבל תואר ד"ר בכלכלה מטעם אוניברסיטת תל אביב.
נשוי לאורית ואב לשני ילדים. מתגורר ברמת גן.
משפט ארדש-סקרש
במתמטיקה דיסקרטית, משפט ארדש–סקרש הוא משפט הקובע, שלכל a,b טבעיים, בכל סדרה באורך \ ab + 1 של מספרים ממשיים שונים יש תת־סדרה עולה באורך \ a+1 או תת־סדרה יורדת באורך \ b+1. זהו משפט טיפוסי בתורת רמזי – במבנה גדול דיו אי־אפשר להימנע ממידה מסוימת של סדר.
את המשפט הוכיחו פאול ארדש וגאורגה סקרש, במאמר שפרסמו בשנת 1935.
המשפט
יהיו a,b מספרים טבעיים, ותהי סדרה של מספרים ממשיים שונים. אזי יש תת־סדרה מונוטונית עולה ממש באורך \ a+1, או שיש תת־סדרה מונוטונית יורדת ממש באורך \ b+1.
המשפט נכון גם אם לא דורשים שהמספרים יהיו שונים, כאשר בניסוחו מחליפים את "יורדת ממש" ב־"יורדת" (כלומר, לא עולה), ואת "עולה ממש" ב־"עולה" (כלומר, לא יורדת). החסם שנותן המשפט הוא הדוק, דהיינו, הטענה אינה נכונה עבור סדרות באורך \ ab.
הוכחה ראשונה
למה: אם \ u_i = u_j עבור \ i < j, אז \ x_i > x_j. באופן דומה אם \ d_i = d_j עבור \ i < j כך \ x_i < x_j.
הוכחה: אם \ u_i = u_j ו\ x_i < x_j, אז לכל תת־סדרה עולה שמתחילה ב־\ x_j ניתן לצרף בתחילתה את \ x_i ולקבל תת־סדרה עולה ארוכה יותר. מכאן \ u_i > u_j, בסתירה לנתון. באופן דומה ניתן לקבל את הלמה על d_i ו- \ d_j.
כעת נעבור להוכחת המשפט עצמו. נניח בשלילה כי אין מוצאים תת־סדרה עולה ממש באורך \ a + 1 ואין תת־סדרה יורדת ממש באורך \ b + 1. לכן, לכל \ i מתקיים \ u_i \le a. כמו־כן, \ d_i \le b; אי־לכך, יש רק \ ab אפשרויות לערכי הזוג הסדור \ (u_i,d_i). לעומת זאת, יש \ ab + 1 זוגות כנ"ל:.
מעקרון שובך היונים קיימים כך ש־. כלומר, \ u_i = u_j וכן \ d_i = d_j. על־כן, מהלמה \ x_i > x_j וגם \ x_i < x_j; סתירה.
הוכחה שנייה
לכל מספר x_i נבחר את n_i להיות אורך הסדרה היורדת הארוכה ביותר המתחילה בx_i. אם אחד מאיברי הסדרה גדול מ-b, תת־הסדרה המתאימה לו היא תת־סדרה יורדת מאורך גדול מ־b+1. וָלא, על פי עקרון דיריכלה יש לפחות איברים בסדרה  השווים זה־לזה, נסמן את תת־הסדרה המתאימה להם ב־ ואת ערכם המשותף ב־m. נשים לב ש־x_{i_1} בהכרח קטן מ־x_{i_2} (אחרת – היה אפשר לקחת את הסדרה המתחילה ב־x_{i_1}, לאחריו x_{i_2} ולאחר מכן, את הסדרה באורך m המתחילה ב־x_{i_2}, ובכך למצוא סדרה יורדת המתחילה ב־x_{i_1}, בעלת אורך גדול מ־m). אותו נימוק תקף לכל a+1 האיברים, לפיכך, אם ניקח אותם נקבל סדרה עולה כמבוקש.
יתרונה של ההוכחה השנייה הןא שהיא קונסטרוקטיבית, כלומר, מספקת אלגוריתם למציאת הסדרה ולא רק מוכיחה את קיומה.
הוכחה שהחסם הדוק
נשים לב שהסדרה מכילה את כל המספרים מ־1 ועד ab, ולכן יש בה בדיוק ab איברים. כמו־כן, נשים לב שאחרי כל איבר יש לכל היותר b-1 איברים קטנים ממנו, ובפרט, סדרה יורדת מקסימלית היא באורך b לכל היותר. בנוסף, אם נחלק את הסדרה ל־a תת־סדרות באורך b – אז עבור כל איבר – האיבר הבא אחריו, שגדול ממנו, חייב להימצא בתת־הסדרה הבאה. לכן, תת־סדרה עולה מקסימלית היא באורך a. מכאן, אין קיימת לסדרה זו תת־סדרה יורדת באורך b+1, ובנסוף, אין לה תת־סדרה עולה באורך a+1. בשל כך, אין משפט ארדש–סקרש מתקיים עבור סדרות באורך ab.
וילסון קיפרוגוט
וילסון קיפרוגוט (באנגלית: Wilson Arap Chuma Kiprugut; 1938 - 1 בנובמבר 2022) היה אתלט קניתי שזכה במדליית כסף אולימפית (אולימפיאדת מקסיקו סיטי 1968) ובמדליית ארד אולימפית (אולימפיאדת טוקיו 1964) בריצות 800 מטר ובכך היה הספורטאי הקנייתי הראשון שזכה במדליה אולימפית.
ביוגרפיה
וילסון קיפרוגוט נולד ב-1938 בעיר קריצ'קו שבמזרח קניה. למד בבית הספר היסודי קפטבסווט (Kaptebeswet Primary School) ובבית הספר התיכון סיטוטווט (Sitotwet Intermediate School). את אימוני הריצה החל קיפרוגוט כבר בתקופת בית הספר היסודי וזאת לאחר שהיה צריך להגיע כל יום לבית הספר במרחק 40 ק"מ מביתו כשאת חלק מהדרך עשה בריצה.
ב-1958, כשהשתתף באליפות מזרח אפריקה, זוהה כישרונו על ידי מגייסי כישרונות מצבא קניה שזימנו אותו לשירות צבאי ביחידת רגלים כשהחל מ-1969 שירת כמדריך כושר קרבי בצבא. ב-1974 פרש קיפרוגוט מהשירות וחזר לכפר הולדתו שם הקים משק חקלאי. נפטר ב-2022.
1962
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בפרת', אוסטרליה היה קיפרוגוט חבר בנבחרת קניה בריצת 4X440 יארד שהגיע למקום החמישי בתוצאה של 3:16.0 דקות.
1964
באולימפיאדת טוקיו זכה במדליית ארד בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:5.9 דקות אחרי פיטר סנל מניו זילנד (1:45.1 דקות) וויליאם קרות'רס מקנדה (1:45.6 דקות). זו הייתה הזכייה הראשונה במדליה אולימפית של אתלט קנייתי. באותה אולימפיאדה התחרה קיפרוגוט גם בריצת 400 מטר אולם הגיע רק למקום השביעי במקצה רבע הגמר בו השתתף ולא הגיע לגמר.
1965
במשחקי אפריקה שנערכו בברזוויל, קונגו זכה קיפרוגוט בשתי מדליות זהב: בריצת 400 מטר בתוצאה של 46.9 שניות לפני ג'יימס אדי מגאנה (47.4 שניות) ואמאדו גאקו  מסנגל (47.7 שניות) ובריצת 800 מטר בתוצאה של 1:47.4 דקות לפני פאפא ממבאי נדיאי (Papa Mambaye N'Diaye) מסנגל (1:48.6 דקות) ופיטר פרנסיס  מקניה (1:49.1 דקות).
1967
באליפות מזרח ומרכז אפריקה זכה קיפרוגוט במדליית זהב בריצת 800 מטר.
1968
באליפות מזרח ומרכז אפריקה זכה קיפרוגוט במדליית זהב בריצת 800 מטר.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי זכה קיפרוגוט במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:44.5 דקות אחרי ראלף דובל מאוסטרליה (1:44.3 דקות - שווה לשיא העולמי) ולפני טום פארל מארצות הברית (1:45.4 דקות).
התפוח
התפוח (בפרסית: سیب, בתעתיק: סִיבּ) הוא סרט הבכורה משנת 1998 של הבמאית האיראנית סמירה מח'מלבאף, אותו יצרה בהיותה בת 17. הסרט הוא דוקו-דרמה המבוסס על סיפור אמיתי, ובהשתתפות הדמויות שחיו במציאות את המתרחש בעלילה. הסרט הוקרן בפסטיבל קאן 1998, במדור Un Certain Regard, וזכה לתשבחות מן המבקרים.
עלילה
במשך 11 שנים, שתי ילדות תאומות, מסומה וזהרה, חיות בביתן בטהראן מאחורי סורג ומנעול, כלואות על ידי הוריהן - גורבן עלי נדרי, איש מובטל ועני, ואשתו העיוורת, עזיזה מוחמדי. האב לא מסכים שיצאו כי, לדבריו, "בנותיי הן כמו פרחים, והן עלולות לקמול באור השמש". שכניהם מיידעים את משרד הרווחה לגבי המצב, והילדות - שסובלות מליקויים התפתחותיים - מוצאות מן הבית. לאחר חקירה, משרד הרווחה מתיר לנערות לשוב לביתן, בתנאי שאביהן ירשה להן לצאת ולחקור את העולם. הסרט עוקב אחר דרכן וגילוייהן של הנערות, בעוד אביהן מתקשה להתמודד עם הצו שנכפה עליו נגד אמונתו.
הפקה וצילום
מח'מלבאף יצרה את הסרט במהלך הכשרתה בבית הספר לקולנוע של אביה, הבמאי האיראני מוחסן מח'מלבאף, בעודה בת 17. היא שמעה על המקרה בחדשות, ותוך מספר ימים כבר יצאה עם מצלמתה והחלה לצלם את המעורבים. לאחר מכן, הם עשו ביחד דרמטיזציה של חלק מהמאורעות שקדמו לחשיפת המקרה, אך אלה נעשו ללא תסריט, במילותיהם והבעותיהם של הדמויות עצמן. מח'מלבאף האב כתב את התסריט וערך את הסרט.
לצד המעקב אחר צעדיהן בפועל של הילדות ומשפחתן, מח'מלבאף משתמשת בסרט בדימויים ויזואליים המסמלים דיכוי ותוצאותיו. היא מבקשת, לדבריה, על פי המסורת הקולנועית האיראנית, לבחון מה קורה כשהחיים האמיתיים באים במגע עם הסינמה, ובכך מייצרת ערבוב מורכב של דרמה ודוקו. מח'מלבאף ציינה שהמסר העיקרי שהיה ברצונה להעביר היה "כמה זה חשוב עבורנו שיהיה לנו מגע אנושי להיות בני אדם שלמים... כפי שניתן לראות בסרט, בתחילה שתי הילדות נראות כמו חיות. הן מוציאות מגרונן קולות של חיות. צילמנו במשך 11 ימים, ובמשך זמן זה הן השתנו יותר מאשר במהלך כל 11 השנים קודם לכן, רק כי היה להן מגע עמנו".
מעבר לסיפור של הילדות והמסר לגבי בידודן, מח'מלבאף מראה בסרט רבדים נוספים של דיכוי בחברה - את התוצאה של עוני וקיצונות דתית על אב המשפחה, וקשייה של האם, שאינה דוברת פרסית, והיא עיוורת ולקויית שמיעה, ועל אף שאינה נעולה בבית כמו הילדות, מתחבאת שם כאילו היא אסירה, ומסתתרת מאחורי הצ'אדור שלה מפני העולם החיצוני.
הסרט זכה לביקורות נלהבות מרחבי העולם, ומיצב את מח'מלבאף כאחת הבמאיות הבינלאומיות המוכרות והמוערכות בקולנוע.
גילדת שחקני המסך
גילדת שחקני המסך (באנגלית: Screen Actors Guild, ידועה גם בכינוי SAG) הייתה איגוד עובדים אמריקני, שבו היו חברים מעל 100,000 שחקני קולנוע וטלוויזיה. בשנת 2012 אוחדה הגילדה עם הפדרציה האמריקאית של אמני הטלוויזיה והרדיו (AFTRA).
היסטוריה
גילדת שחקני המסך נוסדה בשנת 1933. תקופת השפל הכלכלי הגדול הביאה שחקני תיאטרון רבים לעבור להוליווד ולהתחיל לשחק בסרטי קולנוע. בתקופה זו שחקני הוליווד היו כבולים לאולפנים הגדולים בחוזים שהגבילו מאוד את בחירות הקריירה שלהם. לאולפן הייתה יכולת החלטה כמעט בלעדית על הסרטים בהם השתתפו השחקנים ואף על חייהם האישיים ומערכות היחסים שניהלו. שחקנים שהתנגדו לתנאי העסקתם פוטרו או הושעו מן האולפן כגון במקרה של השחקניות אוליביה דה הבילנד ובטי דייוויס.
תקופת השפל הכלכלי השפיעה רבות על אולפני הקולנוע הגדולים, שחוו פגיעה כלכלית חמורה וחלקם אף עמדו בפני פשיטת רגל. בעוד בשנת 1929 עמדו הרווחים של תעשיית הקולנוע האמריקנית על מעל 720 מיליון דולרים, בשנת 1933 ירדו הרווחים ביותר משליש. מתוך כ-16 אלף בתי קולנוע שפעלו ברחבי ארצות הברית, כחמשת אלפים נסגרו במהלך אותן שנים. נזקים אלה, נוסף על הלוואות ענק שלקחו האולפנים בשנים שלפני המשבר הכלכלי לצורך רכישת רשתות אולמות קולנוע וכן כחלק מן המעבר לקולנוע המדבר, הביאו את האולפנים הגדולים לקצץ משמעותית בשכר העובדים, בהם גם השחקנים.
קיצוץ זה בשכר השחקנים היה בין הגורמים שהביאו להקמת הגילדה. בין מטרות הקמתה הייתה העלאת תנאי העבודה והשכר של השחקנים.
נשיאי האיגוד הראשונים היו ראלף מורגן ואדי קנטור. החברים הראשונים בה היו השחקנים ברטון צ'רצ'יל, גרנט מיטשל, צ'ארלס מילר, קנת' תומסון, השחקנית אולדן גיי וכן מורגן וקנטור. הם נפגשו בבית ששכר תומסון בהוליווד ודנו בהקמתו של איגוד עצמאי לשחקני קולנוע. הם החליטו כי החברות באיגוד תהיה פתוחה לכל שחקן וזאת בניגוד לחברות באקדמיה האמריקאית לקולנוע (AMPAS) שבה חברים התקבלו לאחר הזמנה בלבד.
בתחילת שנות החמישים החלו להצטרף לגילדה גם שחקני טלוויזיה. בעת תחילת שידורי הטלוויזיה, רשתות השידור לא שילמו לשחקנים על שידורים חוזרים של תוכניות בהן השתתפו. לאחר השביתה הראשונה שערכה הגילדה בשנת 1952 נערך משא ומתן על חוזי השחקנים בטלוויזיה והרשתות אפשרו תשלום סמלי לשחקנים בעת שידורים חוזרים. בשנת 1957 נחתם חוזה בין הרשתות לגילדה על תשלום לשחקנים על שידור בטלוויזיה של סרטי קולנוע שבהם השתתפו.
בין השחקנים המוכרים שתמכו בפעילות האיגוד נכללים ג'יימס קאגני, ג'ואן קרופורד, אדוארד ג'י. רובינסון, אדי קנטור ואחרים.
בשנת 1972 הוקמה ועדת הנשים של הגילדה. הוועדה פעלה לצורך קידום תנאי ההעסקה של שחקניות שהיו חברות בגילדה. כמו כן, שאפה הוועדה לקדם ייצוג חיובי של נשים במדיה ולבטל סטריאוטיפים קולנועיים כלפי נשים. ועדת הנשים פעלה פעמים רבות בשיתוף עם ועדת המיעוטים של הגילדה לקידום הזדמנות שווה בתעסוקה ללא הבדלי מגדר, גזע וגיל. היו שחקניות שלקחו חלק בשתי הוועדות במקביל.
במהלך שנות השבעים המוקדמות חלה עלייה משמעותית בכוח הנשי בתוך הגילדה. תמורות אלה הביאו לבחירתה בשנת 1975 של השחקנית קת'לין נולאן לנשיאת הגילדה, לאחר שכיהנה במשך שלוש שנים כנשיאת ועדת הנשים. נולאן נבחרה לכהונה שנייה בנשיאות הגילדה בשנת 1977. בתקופת כהונתה בתפקיד, כשליש מהחברים בגילדה היו נשים.
שביתות הגילדה
בחודש דצמבר 1952 פתחה הגילדה לראשונה בשביתה, אשר נמשכה עד לחודש פברואר 1953. מהות השביתה הייתה דרישה לתשלום לשחקנים על הופעתם בפרסומות טלוויזיה. השביתה הסתיימה לאחר חתימת חוזה בין רשתות השידור לגילדה, אשר מסדיר את תנאי השכר וההעסקה בפרסומות טלוויזיה.
באוגוסט 1959 פתחה הגילדה בשביתה שנייה. נושא השביתה היה העלאה בשכר שחקני טלוויזיה.
בין החודשים מרץ ואפריל בשנת 1960 התקיימה שביתה שלישית של הגילדה. השביתה התמקדה בתשלום לשחקנים על סרטים עלילתיים ששודרו בטלוויזיה וכן על סרטי טלוויזיה.
בדצמבר 1978 פתח האיגוד בשביתה בפעם הרביעית בתולדותיו, בעקבות איומים מצד מנהלי חברות הפרסום וההפקה על קיצוץ בשכר לפי סצנה שניתן לשחקנים בפרסומות. בגילדה נשלח משאל ל-38,000 חברים לצורך אישור היציאה בשביתה. המשא ומתן בין הגילדה לבין איגוד המפרסמים הלאומי (ANA) והאיגוד האמריקאי לסוכנויות פרסום (AAAA) נערך בניו יורק. הנהלת החברות הסכימה לתנאים שהציבה הגילדה ושכר השחקנים עלה.
ביולי 1980 יצאו חברי הגילדה לשביתה יחד עם חברי איגוד אמני הטלוויזיה והרדיו, והפדרציה האמריקאית למוזיקאים. השביתה נפתחה לאחר מחלוקת על תנאי החוזים של האמנים. במהלך השביתה החליטו השחקנים לערוך חרם על טקס פרסי האמי. מתוך 52 מועמדים באותו טקס, רק אחד הגיע לקבל את הפרס. הצדדים הגיעו להסכם ב-25 בספטמבר.
בשנת 2000 נערכה שביתה נוספת של גילדת שחקני המסך ואיגוד AFTRA, שהייתה הארוכה מבין שביתות האיגוד והארוכה מבין השביתות שנערכו בהוליווד, אורכה היה 175 ימים. נושא השביתה היה תשלום לשחקנים על שידור פרסומות בטלוויזיה, בכבלים ובאינטרנט. לקראת סיומו של חוזה בין חברות הפרסום לבין איגודי השחקנים במרץ 2000, החלו הצדדים במשא ומתן על חוזה חדש בחודש פברואר באותה שנה. בין הסוגיות שנידונו היו תשלום לפי כמות השידורים של הפרסומות וכן תשלום על שידורן של פרסומות ברשת האינטרנט. לאחר שהצדדים לא הצליחו להגיע להסכמה, החליטו באיגודי השחקנים לערוך הצבעה לפתיחה בשביתה. ההצבעה נערכה ב-28 במרץ, כ-93 אחוזים מסך השחקנים שהשתתפו בה הסכימו לצאת לשביתה.
בחודש אוקטובר, הצדדים הגיעו להסכמה על חלק מהדרישות אם כי ההסכם לא סיפק לחלוטין רבים באיגודי השחקנים. באיגודים טענו כי בין הסיבות של המפרסמים לא להסכים לתנאים שהציבו השחקנים בנוגע לתשלום על שידור פרסומות ברשת הייתה הבנתם של המפרסמים כי האינטרנט צפוי להפוך לשחקן עיקרי בשוק הפרסום בעתיד הקרוב, וכך סירבו להעלאת התשלום עליהן באותו שלב.
איחוד עם AFTRA
ב-30 במרץ 2012 התאחדה גילדת שחקני המסך עם הפדרציה האמריקאית של אמני הטלוויזיה והרדיו (AFTRA). הארגון החדש שנוצר כונה גילדת שחקני המסך-הפדרציה האמריקאית של אמני הטלוויזיה והרדיו וידוע בכינוי SAG-AFTRA.
נשיא הגילדה באותה עת, קן הווארד, הודיע במהלך טקס פרסי סאג באותה שנה על האיחוד ועל הסכמתם של שני הצדדים לביצועו.
במסגרת הצבעה שנערכה באיגוד שחקני המסך בעניין האיחוד, 82 אחוזים מהחברים הצביעו בעד איחוד. עם זאת, קבוצת שחקנים בראשם של אד האריס ומרטין שין הביעו התנגדות לאיחוד, בין היתר עקב חשש לפגיעה בתנאים הפנסיוניים של העובדים בעקבותיו. הקבוצה עתרה לבית המשפט לביטול ההצבעה אולם בקשה זו נדחתה על ידי בית המשפט.
בתחילת דרכו של האיגוד החדש כיהנו הווארד ורוברטה רירדון (ששימשה לפני האיחוד נשיאת AFTRA) כסגני נשיא עד לקיום בחירות לנשיאות האיגוד המאוחד. בבחירות אלה נבחר הווארד כנשיא הראשון של SAG-AFTRA. האיגוד המאוחד מייצג קרוב ל-160,000 אנשי מקצוע ובהם שחקנים, שדרני חדשות, רקדנים, תקליטנים, עורכי חדשות, אנשי הקלטה, זמרים, פעלולנים, קריינים ובעלי תפקידים נוספים במדיה.
בין מטרות האיגוד, עליהן הצהיר בהצהרות הכוונות שלו, נכללות קידום תנאי השכר של החברים, תנאי העסקתם וכן תנאי הפנסיה שלהם. כמו כן, האיגוד פועל בתחומי החוזים וטיפול במקרים של הפרת תנאים.
נכון לשנת 2020, נשיאת האיגוד היא השחקנית האמריקאית-יהודייה גבריאל אן קרטריס.
טקס פרסי גילדת שחקני המסך
טקס פרסי גילדת שחקני המסך (ידוע גם כטקס הסאג) הוא טקס פרסים שנערך בין השנים 1995–2012 על ידי גילדת שחקני המסך והחל משנת 2012 (אז התאחדה הגילדה עם AFTRA) נערך על ידי האיגוד המאוחד SAG-AFTRA. הטקס נערך מדי שנה. כיום זהו הפסטיבל המשודר היחיד שבו מתמקדים בפרסים לשחקנים בלבד.
שקיפות (מנהל)
שקיפות מנהלתית מתארת התנהלות של ארגון בצורה כזו המאפשרת גישה למאגרי מידע של הארגון, כגון: התנהלות פיננסית, פרוטוקולים, סטטיסטיקות, תקנות וחוקים, מזכרים, ישיבות פתוחות ודרכי פעולה. השקיפות יכולה להתבטא בעוצמות שונות, למשל ייתכן שרק לחברי/עובדי הארגון תהיה גישה לכל או לחלק ממאגרי המידע, וייתכן שגם לאנשים מחוץ לארגון תהיה גישה לכל או לחלק מהמידע. כמו כן משך הזמן שבו מידע נשאר מפורסם יכול להישתנות. השימוש במילה שקיפות מתקשר בדרך כלל לפתיחות, ללקיחת אחריות, לתקשורתיות, לביקורת עצמית ולחוק חופש המידע.
שקיפות משחררת ארגון מחשדות בהתנהלות לא כשרה. לדוגמה, ישנן הרבה עמותות רשומות אשר מפרסמות את הדו"חות הפיננסיים שלהן על מנת להגביר את אמון התורמים להן. השקיפות מאפשרת ליותר אנשים להיחשף להתנהלות הארגון ובכך היא מאפשרת יותר ביקורת בונה.
שימושים עיקריים
המונח שקיפות מושאל מתוך התחום הפיזי, המתאר חומר אשר מאפשר דרכו מעבר קרני אור.
שקיפות בנקאית
שקיפות בנקאית וחשיפה של פעילויות בנקאיות מוצעת על מנת למנוע משברים בנקאיים עתידיים, תופעות של שוק שחור, הלבנת כספים, העלמת מס והונאות אחרות. יש המציעים לאלץ בנקים לחשוף מידע בנוגע למדיניות ההלוואות וההשקעות שלהם באזורים מקופחים, כחלק מהמאבק נגד הדרה כלכלית.
שקיפות בשכר
שקיפות בשכר יכולה להתבטא בחשיפת אחוז הוצאות הארגון על משכורות מתוך סך ההוצאות, חשיפה מפורטת של שכר העובדים, או חשיפת השכר של מקבלי המשכורות הגבוהות ביותר בארגון. מטרתה של שקיפות שכר היא לעודד חלוקה צודקת של משאבי הארגון. מרבית ממשלות העולם מנהיגות שקיפות בשכר בעבודות ממשלתיות, מתוך העיקרון שלמשלמי המיסים יש זכות לדעת באיזה צורה מנוצל כספם.
בישראל, מוסדות ללא כוונת רווח מחויבים לחשוף את חמשת מקבלי השכר הגבוה ביותר בארגון. בנורווגיה, הרשויות מפרסמות מדי שנה "רשימת מס", שהיא פרסום רשמי שחושף את ההכנסה השנתית והעושר הכללי של כל משלם מיסים.
שקיפות רדיקלית
שקיפות רדיקלית היא שיטה ניהולית, בה כל תהליכי קבלת ההחלטות נעשים בצורה ציבורית, כך שכל מי שחפץ, יכול לראות כיצד התקבלו ההחלטות. משמעות הדבר היא שכל מסמכי הטיוטה, כל הטיעונים בעד ונגד ההצעה, ההחלטות בנוגע לתהליך קבלת ההחלטות עצמו, כל ההחלטות הכלכליות, מפורסמות לציבור ומאורכבים כך שהציבור יכול לראותם. שיטה זו מונהגת בכל מיזמי ויקימדיה, לרבות ויקיפדיה.
שקיפות שלטונית
בפוליטיקה, שקיפות היא אמצעי למאבק בשחיתות שלטונית, ולשמירה על אמינותם של נבחרי הציבור. כאשר ישיבות הממשלה פתוחות לתקשורת, כאשר התקציב זמין לקריאה על ידי הציבור, כאשר חוקים, תקנות והחלטות פתוחים לדיון ציבורי, הממשל נתפס כשקוף, וקטנים הסיכויים לניצול לרעה של סמכויות הממשלה.