cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מגפת הקורונה ברפובליקה העממית של סין
תחילת ההתפרצות
בתחקיר שערך העיתון SCMP בהתבסס על הדלפה של מסמך ממשלתי סיני, עלה כי התאריך המוקדם ביותר שבו אותר בדיעבד חולה קורונה הוא ב-17 בנובמבר 2019, ועד סוף חודש נובמבר אותרו בדיעבד 8 חולים. מעבדה אחרת אליה נשלחה דגימה מחולה בסוף דצמבר, זיהתה בטעות את הנגיף כסארס במקום נגיף חדש דמוי-סארס. ד"ר אי פן (Ai Fen), ראש מחלקת טיפול נמרץ בבית החולים 'סנטרל' בווהאן, שקיבלה את תוצאות המעבדה מיהרה להזהיר את עמיתיה ואת רשויות הבריאות מפני התפרצות חדשה של סארס, מחלה עם אחוזי תמותה גבוהים שבה זוהתה הדבקה משמעותית בין אדם לאדם, ועל כן נדרשים בידוד חולים והתמגנות הצוות הרפואי מפני אפשרות הדבקה. אחד ממקבלי הדיווח, העביר את הדיווח אל רופא העיניים לי וואנליאנג, ששיתף את הממצא בקבוצת WeChat עם חבריו, ומשם דלף המידע לציבור הרחב באמצעות פרסום ברשתות חברתיות. על פי מסמך ממשלתי סיני שהודלף ל־SCMP, עד סוף 2019 חלו בווהאן כ־270 חולים (חלק מהמקרים אומתו רק מאוחר יותר), וכן הצטברו עדויות על אפשרות הדבקה מאדם לאדם.
ב-27 בדצמבר 2019 בית החולים בווהאן הודיע למרכז המקומי לבקרת מחלות ומניעתן ולוועדות הבריאות המקומיות על מחלה לא מוכרת.
ב-31 בדצמבר, לאחר שמסמכים דלפו לאינטרנט, הודה המרכז כי קיימת התפרצות של דלקת ריאות הקשורה לשוק מאכלי הים של ווהאן. התפרצות המחלה המסתורית משכה תשומת לב בקנה מידה ארצי, כולל את נציבות הבריאות הלאומית בבייג'ינג ששלחה מומחים לווהאן למחרת. כמו כן, העבירה סין דיווח לארגון הבריאות העולמי אודות 44 מקרים של דלקת ריאות באזור ווהאן, כשנטען שהגורם להתפרצות אינו ידוע, וב־11 בינואר 2020 דיווחה על קשר בין המקרים שהתגלו לשוק מאכלי הים המקומי. יחד עם הפרסום הראשוני לארגון הבריאות העולמי, פרסמו רשויות הבריאות המקומיים בווהאן הודעה פומבית על פיה התגלו 27 מקרים של המחלה, המקושרים לשוק מאכלי הים המקומי. בנוסף פורסם כי לא זוהו מקרים של הדבקה מאדם לאדם או של הדבקת הצוות הרפואי, וכי המחלה ניתנת למניעה ולשליטה למחרת, הוחלט על סגירת שוק מאכלי הים בווהאן.
על פי תחקירים עיתונאיים, בימים הראשונים לגילוי המחלה נקט השלטון הסיני, המקומי והארצי, באמצעים שונים להגביל מידע על הנגיף והמחלה החדשים, ובין היתר עצרו את מי שתיעדו את המצב בווהאן. הממשלה הסינית, שחוששת למעמדה בדעת הקהל הסינית, מכחישה את הדברים וטוענת שפעלה בשקיפות ובמהירות להגנת האוכלוסייה החל מהרגע בו הבינה כי מדובר במגפה.
על פי מקורות עיתונאיים בראשית ינואר 2020 הוזמנו ד"ר אי פן, ד"ר לי וואנליאנג ורופאים נוספים שפרסמו דיווחים על התפרצות מחודשת של נגיף סארס או דמוי-סארס לשימועים ולחקירות משטרה, באשמת הפצת מידע שקרי על התפרצות מחודשת של SARS, דבר הפוגע באינטרסים העירוניים של האזור. הרופאים ננזפו, וד"ר לי וואנליאנג חויב לחתום על מסמך ביקורת עצמית לפיו הוא מתחייב שלא להמשיך להפיץ שמועות שווא. בנוסף לאזהרות לרופאים שהפיצו מידע על הווירוס החדש, נאסר על הרופאים להפיץ מידע בנושא באופן דיגיטלי וללבוש בגדי מיגון באופן פומבי.
בדיקה של אפליקציות צ'אט סיניות כדוגמת YY ו־WeChat העלתה שבעדכונים החל מ־31 בדצמבר 2019 נוספו מספר מונחים לרשימה השחורה, אותם מצנזר השרת המתווך בין המשתמשים, הקשורים לנגיף והמחלה החדשים. נטען גם כי הריצוף הגנטי של הווירוס הושלם כבר בראשית ינואר 2020, בידי מעבדה מסונפת לאוניברסיטת פודאן בשאנגחאי. לאור חומרת הממצא, העבירה המעבדה מידע בנושא לרשויות הבריאות הראשיות בסין, והמליצה לנקוט אמצעי מניעה ושליטה. בעקבות התעלמות רשויות הבריאות הסיניות מהממצאים החליטה המעבדה לפרסם באופן פומבי את הריצוף הגנטי באתר האינטרנט virological.org ב־11 בינואר 2020, צעד שבעקבותיו נאלצו הרשויות הסיניות לפרסם גם כן את הריצוף הגנטי שהיה בידם בהמשך. על פי תחקיר עיתונאי, הפרסום העצמאי של המעבדה הוביל להחלטה לסגירתה כעבור זמן קצר.
בהמשך אותו היום, לאחר בדיקת חומצות גרעין בדגימה שבוצעה באחד החולים, זוהה נגיף בעל רצף גנים חדש, ורשויות הבריאות בסין הודיעו לארגון הבריאות העולמי על התפרצות הנגיף החדש, שנקרא SARS-CoV-2.
המגפה החלה להתפשט בסין במלוא עוזה בינואר. ב-8 בינואר 2020 זוהה גורם המחלה כנגיף קורונה חדש. רצף ה-RNA של הנגיף פורסם במסד נתונים עם גישה פתוחה. מקרה המוות הראשון פורסם ב־-9 בינואר. כמו כן, דיווחה סין כי המחלה נגרמת מנגיף חדש. ב־11 בינואר החל פרסום פומבי של הריצוף הגנטי של הווירוס החדש על ידי סין, ופורסם דיווח רשמי על 41 מקרי מחלה מזוהים, ומקרה מוות ראשון. ב־13 בינואר התגלה מקרה ראשון של המחלה בתאילנד, מחוץ לגבולות סין.
ב־20 בינואר פורסמה הצהרה רשמית של שי ג'ינפינג, נשיא סין, בדבר הצורך במאבק במחלה החדשה, לצד הצהרה של ד"ר ג'ונג נאנשאן, ראש צוות מטעם נציבות הבריאות של סין לבדיקת המחלה החדשה, כי הנגיף גורם המחלה מועבר בוודאות מאדם לאדם. כעבור שלושה ימים הוחל בצעדי סגר ראשונים על אזור התפרצות המחלה.. לפי דיווח בסוכנות הידיעות AP, מסמכים פנימיים מצביעים על כך שבכירים בסין הזהירו את הציבור מפני הזן החדש של נגיף הקורונה שישה ימים לאחר שהם כבר ידעו על קיומו, ב-14 בינואר.
בלימת ההתפרצות
ב-23 בינואר 2020 הגיע מספר המקרים המצטברים ל-830, כאשר סין הצהירה כי היא מדווחת רק על המקרים בהם הנדבקים פיתחו תסמינים ואינה סופרת חולים אסימפטומטים. הוטל עוצר על העיר ווהאן ונאסרה הכניסה והיציאה ממנה, במאמץ לעצור את התפשטות הנגיף מתוך העיר. על תושבי העיר (כ־11 מיליון) נאסר לצאת מהעיר ומהאזור, אלא רק במקרי חירום. טיסות, רכבות, אוטובוסים ציבוריים, מערכת המטרו ורכבות למרחקים ארוכים הושעו ללא הגבלת זמן. מפגשים גדולים וסיורים קבוצתיים הושעו גם הם. נסגרו העסקים ומיליוני תושבים היו מוגבלים לבתיהם ולקהילות מגורים - ללא יכולת אפילו לצאת ולקנות מוצרים בסיסיים. עד 24 בינואר 2020 הוצבו אמצעי הסגר דומים על 15 ערים במחוז חוביי, כולל ווהאן. ב-27 וב-28 בינואר 2020 העיר השנייה בגודלה במחוז, שיאנגיאנג סגרה גם היא את תחנות הרכבת שלה והשעתה את כל פעולות המעבורת, לאחר שהשעתה את פעילות שדה התעופה ושירותי האוטובוסים הבין עירוניים מוקדם יותר. בכך נכנס מחוז חוביי כולו תחת הסגר, פרט למחוז יערות שננג'יה. זהו הסגר הרפואי הגדול ביותר שהוטל עד אז.
ב-25 בינואר אסרו הרשויות על שימוש בכלי רכב פרטיים בווהאן. רק כלי רכב המובילים אספקה קריטית או כלי רכב לתגובת חירום הורשו לנוע בתוך העיר.
מלבד חוביי, הוטל עוצר חלקי גם במספר ערים במחוז שינג'יאנג. בסך כולל נתונים תחת המגבלות כ־60 מיליון בני אדם.
ב־23 בינואר הודיעו השלטונות בסין על הקמת בית חולים שדה לטיפול בחולים בנגיף. בית החולים שבנייתו הסתיימה ב-2 בפברואר נקרא בית החולים חוושנשאן משתרע על שטח של 25,000 מ"ר ויכול לאכלס כ־1,000 מיטות אשפוז. ב־25 בינואר הודיעו על הקמת בית חולים שדה נוסף בשם בית החולים ליישנשאן עם 1,600 מיטות אשפוז.
ב-28 בינואר אותרו חולים בעלי תסמינים בכל המחוזות והטריטוריות בסין, מלבד טיבט, שהודיעה השבוע על סגירה לזמן בלתי מוגבל של כל אטרקציות התיירות והסגר חובה של שבועיים לכל הנוסעים המבקשים להיכנס לאזור. למחרת אותר בטיבט.
הסגר המוחלט שהוחל על ערים במחוז חוביי החל לשאת פרי בימים שלאחר מכן. ב-5 בפברואר ירדה תוספת המקרים לכ-3700 (15.1%), ב-7 בפברואר ל-3400 (-כ-11 אחוזים), ב-9 בפברואר לכ-3000 (כ-8 אחוזים), וב-14 לכ-4 אחוזים. בהמשך פברואר נרשמה בסין ירידה הדרגתית אך משמעותית במספר מקרי ההידבקות המדווחים, עד כדי בלימת המגפה. מתחילת חודש מרץ ירד מספר המקרים החדשים והגיע למספר זניח, ומרכז הכובד של המגפה עבר למדינות אחרות בעולם, בעיקר למדינות באירופה.
החל מ-18 במרץ לא נרשמו בסין מקרי הדבקה ממקור מקומי במשך כשבועיים (המקרים שנתגלו היו אצל מי שהגיעו למדינה מחו"ל, רובם, על פי ועדת הבריאות הלאומית, סטודנטים שלמדו מחוץ לסין וחזרו כעת למדינה). מצב זה השתנה באפריל, עת נתגלו מספר מקרים מהדבקה מקומית.
ב-23 במרץ הרשויות בווהאן, העיר שבמרכז סין, שבה התפרץ לראשונה נגיף הקורונה, אפשרו הקלות תנועה בשטחי העיר. התחבורה הציבורית בעיר תחודש, בעוד מחסומים בין רבעים בעיר יוסרו. ב-24 במרץ הוסר ההסגר מעל מחוז חוביי מלבד העיר ווהאן, והובטח שהסגר יוסר ממנה ב-8 באפריל.
תחילה, סין לא ספרה חולים חסרי תסמינים. החל מ-1 באפריל, הוחלט שנדבקים בקורונה ללא תסמינים ייספרו כמקרים מאושרים. ב-8 באפריל הסגר בוואהן הוסר.
בסוף אפריל, בבירה בייג'ינג נסגרו מכוני הכושר והבריכות הציבוריות. תושבי העיר חרבין היו נתונים בהסגר בגלל עלייה במספר ההדבקות במקום. ב-12 במאי, בעקבות הדבקות חדשות וחשש מגל שני, הודיעה סין על כוונתה לערוך בדיקות לכל 11 מיליון תושבי ווהאן.
התפרצויות מאוחרות
ב-12 באפריל הודקו ההנחיות בחרבין שבסין, בגלל עלייה במספר ההדבקות במקום. לפי ההנחיות העדכניות כל המגיע לחרבין, בין אם מארצות אחרות או ממקומות אחרים בסין, נדרש:
בסוף אפריל, בבירה בייג'ינג נסגרו מכוני הכושר והבריכות הציבוריות, יחד עם הקשחת הכללים והבידוק בנקודות הכניסה והיציאה מהמדינה, בדגש על מעבר הגבול שבין רוסיה וסין. תושבי העיר חרבין היו נתונים בהסגר.
במאי, בעקבות הדבקות חדשות וחשש מגל שני, הודיעה סין על כוונתה לערוך בדיקות לכל 11 מיליון תושבי ווהאן. דבר דומה קרה גם בצ'ינגדאו באוקטובר.
ביוני, נסגר אחד השווקים המרכזיים בבייג'ינג, לאחר ששבעה בני אדם שגרים בקרבתו, אובחנו כחולים בנגיף. בנוסף למתחם השוק, הוטל סגר ב-11 מתחמי מגורים באזור ונסגרו בתי ספר וגנים.
ב-27 ביולי, דווח על 61 נדבקים חדשים – המספר היומי הגבוה ביותר מאז אפריל. הסיבה למספר הזה היא התפרצויות בשלושה אזורים שונים במדינה. רוב המקרים החדשים אובחנו בחבל שינג'יאנג שבצפון-מערב המדינה, ואחרים התגלו במחוז ליאונינג שבצפון-מזרחה ובמחוז ג'ילין שליד הגבול עם צפון קוריאה.
כשהתגלתה התפרצות מחודשת של הדבקה מקומית, כמו בדליאן, אורומצ'י' ובייג'ינג, הוטלו סגרים בסדרי גודל שונים על האזור. עד ספטמבר, הזמן הממוצע להסרת הסגרים היה בין שבועיים לשלושה. מטרת הסגר הייתה עצירת התפשטות המגפה, בזמן שצוותי הבדיקה והאפידמיולוגיה איתרו חולים.
בספטמבר, ממשלת סין החלה לחסן את תושביה עם חיסון שהיה לפני תום הניסויים הקליניים.
המדינה השתמשה באפליקציות מובייל כדי לעקוב אחר מקום הימצאם של אנשים ולזהות במהירות מקרים אפשריים של הידבקות בנגיף.
בסוף אוקטובר, אותרו במחוז שינג'יאנג בו מתגוררים האויגרים 137 מקרים אסימפטומטיים לאחר מקרה שהתגלה במפעל. נבדקו כל 4.75 מיליון תושבי העיר בה התגלה המקרה.
ב-14 בינואר 2021, עלה מספר הנדבקים ל-144 - המספר הגדול ביותר במדינה מאז שדווח על 202 נדבקים ב-1 במרץ 2021. 90 מתוכם במחוז חוביי (בעיקר בעיר שה-ג'יאג'וואנג ). 43 מקרים נוספים דווחו בצפון מזרח המדינה, במחוז היילוג'יאנג. בין היתר נבנה מרכז ענק למבודדי קורונה שהיה יכול להכיל כפרים שלמים. בהמשך ינואר התגלו נדבקים גם ברובע דקסינג שבביג'ינג. בפברואר חלה ירידה בכמות נדבקים. ביוני נאבקו הסינים בהתפרצות בגואנגדונג.
ב-20 ביולי, דווח על מספר המקרים היומי הגבוה ביותר מאז ינואר, עם 65 מאובחנים חדשים, בהשוואה ל-31 יום קודם לכן. הפעם האחרונה שבה נרשם מספר גבוה יותר הייתה ב-30 בינואר, עם 92 מקרים חדשים. ההתפרצות מוקדה במחוז יונאן שבדרום-מערב המדינה. עם הזמן, אותרו נדבקים במחוזות נוספים, ובין היתר בערים ווהאן ובייג'ינג. ב-23 באוגוסט דווח על 21 מאומתים מיובאים ממדינות אחרות, ואפס נדבקים סימפטומטיים – לראשונה מאז אמצע חודש יולי. בוצעו צעדי תגובה. כך באוקטובר הוטל סגר במונגוליה הפנימית.
יותר מ-700 מקרים של הדבקה מקומית זוהו בסין מאז אמצע אוקטובר, והם אותרו ב-19 מ-31 המחוזות של המדינה. המדיניות הקשיחה נמשכה בשלהי 2021,  במסגרתה שאפה סין לשמור על אפס הדבקה בקהילה. כך, הוטלו סגרים מקומיים, בוצעו בדיקות המוניות וכדומה במטרה להגיע לאפס נדבקים.
במרץ 2022, התמודדה סין עם ההתפרצות הקורונה החמורה ביותר מאז 2020. בשנזן ובצ'אנגצ'ון הוטלו סגרים. בשנגחאי עברו בתי הספר ללמידה מרחוק ותושביה התבקשו לא לעזוב אותה אלא במקרים חיוניים. לחלק מתושבי קנגג'ואו, עיר של 7.3 מיליון בני אדם דרומית לבייג'ינג, נאמר גם הם להישאר בבית. ב-23 במרץ יושמו נעילות בערים טאנגשאן ושניאנג. בסוף החודש, שאנגחאי נכנסה לסגר מדורג: החלק המזרחי הושבת ל-5 ימים, ואז החלק המערבי שלה. סין שיגרה לשנגחאי יחידות של הצבא ואלפי עובדי בריאות כדי לקיים בדיקות קורונה ל-26 מיליון תושבי העיר. בתחילת אפריל 2022, העיר באיצ'נג שבמונגוליה הפנימית הוכנסה לסגר. הסגר בשנגחאי הורחב לכל שטח העיר, המאוכלסת ביותר בסין.
ב-11 באפריל, הודיעה שנגחאי על הקלות מסוימות במסגרתן 7,565 אזורים בעיר התירו תנועה של תושבים בתוך השכונות (אך לא יציאה מהן), וזאת אחרי שלא נרשם באזורים אלו מקרה חיובי של קורונה במשך שבועיים. עם זאת 7,624 אזורים אחרים היו עדיין תחת סגר מוחלט ו-2,460 אזורים נוספים תחת הגבלות אחרות. הוערך כי כ-45 ערים ברחבי סין היו כעת תחת סגר חלקי או מלא, ובהן גרו 26.4% מכלל תושבי סין. בבייג'ינג הבירה הוחלט לבדוק את רוב התושבים בניסיון למנוע סגר. הוטלו גם צעדי ריחוק חברתי. באמצע מאי, הציגה שנגחאי תוכנית לסיום הסגר בעיר.
מחקר
בחודשים הראשונים של המחלה חוקרים מסין היו בין המובילים במחקר סביב הנגיף ופרסמו מספר מחקרים בכתבי עת בינלאומיים, גם כשמסקנות המחקרים האלו לא לגמרי תאמו את ההסברים של השלטון. ב-13 באפריל הנחתה סין את האוניברסיטאות המקומיות לא לפרסם מחקרים באופן עצמאי, והכריזה שכדי שמחקר חדש יפורסם לציבור הוא חייב קודם לכן לקבל אישור של ממשלת סין.
נתוני המגפה
נכון ל-15 בספטמבר 2020:
שיעורי תמותה
שיעור התמותה מהמגפה במחוז חוביי בו פרצה המגפה לראשונה: נכון ל-11 בפברואר שיעור התמותה במחוז חוביי היה בערך 970 ל-31,700 (כ-3 אחוזים).
בחודשי המגפה הראשונים, תושבים רבים שסבלו מחום גבוה הציפו את בתי החולים בווהאן. אלא שבעקבות חוסר בכוח אדם, בדיקות ומשאבים רפואיים, נאמר לרבים מהם לשוב הביתה ולהיכנס לבידוד באופן עצמאי. חלקם בסופו של דבר הדביקו בני משפחה אחרים, וחלק אף מתו בבית מבלי שנרשמו בכלל במניין הקורבנות הרשמי של המגפה.
תגובות בינלאומיות בתחילת ההתפרצות
ב־31 בדצמבר 2019 דיווחה לראשונה נציגות ארגון הבריאות העולמי בסין על וירוס מסתורי חדש שפרץ בעיר ווהאן. ב-3 בינואר כבר דווח על 44 מקרי הידבקות, 11 במצב קשה מאוד. ב-5 בינואר פרסם ארגון הבריאות הודעה מדאיגה בנושא. ארגון הבריאות העולמי הכריז על התפרצות כמצב חירום של בריאות הציבור בעל חשש בינלאומי ב-31 בינואר. מדינות סגרו את הגבולות עם סין, מנעו טיסות, חייבו את השבים בבידוד או פינו את אזרחיהן משטחה. חברות תעופה רבות ביטלו את טיסותיהן לסין. כשהמגפה התפשטה, בוצעו צעדים דומים במדינות אחרות.
הצעדים הראשוניים שננקטו על ידי סין זכו לשבחים על ידי ארגון הבריאות העולמי וכמה ממשלות זרות. מנכ"ל הארגון, ד"ר טדרוס אדהנום גברייזוס, ציין שהוא מביע אמון במאמציה של סין להשתלט על המגפה וקרא לציבור להישאר רגוע. תגובתה של סין נראתה שקופה יותר מאשר בהתפרצות נגיף הסארס ב-2003, אז הואשמה הממשלה בהכחשה פומבית שהכשילה את מאמצי המניעה וההכלה. מאידך, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ מתח ביקורת עזה על סין ועל ארגון הבריאות העולמי.
בהתייחס להחלטת הרשויות המרכזיות להחיל איסור תחבורה בווהאן, ציין הנציג של ארגון הבריאות העולמי גאודן גליאה שההחלטה מהווה "אינדיקציה חשובה מאוד למחויבות להכיל את המגפה במקום המרוכז ביותר שלה", וכינה אותה "חסרת תקדים בהיסטוריה של בריאות הציבור". הארגון שלח את היועץ הבכיר, ברוס איילוורד, לסין במטרה ללמוד מקרוב על האירוע.
התנהלות הרשויות זכתה לשבחים גם מצד כמה מנהיגים זרים, בהם נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, שהודה ב-24 בינואר בחשבון הטוויטר שלו לנשיא סין שי ג'ינפינג בשם העם האמריקני וקבע כי "סין עובדת קשה מאוד על מנת להכיל את הנגיף. ארצות הברית מעריכה מאוד את המאמצים והשקיפות שלהם. טראמפ הצהיר ש"הכל יסתדר לטובה".
עם זאת, גורמי שלטון מקומיים בווהאן ובמחוז חוביי התמודדו עם ביקורת, מתוך המדינה ומחוצה לה, בגין תקלות וחוסר היערכות בתחילת ההתפרצות. הטענות כללו חוסרים באספקה רפואית, חוסר שקיפות לעיתונות וצנזורה ברשתות החברתיות בשבועות הראשונים של ההתפרצות. בהמשך, גם טראמפ החל לבקר את הסינים.
האשמות בניסיונות הסתרת מידע
ב-1 בינואר 2020 חקרה משטרת ווהאן שמונה תושבים בגין "הפצת מידע כוזב". המשטרה הבהירה מאוחר יותר שהנחקרים רק הוזהרו אך נמנעה ממתן עונשים כמו קנסות או מעצר. אחד מהנחקרים היה רופא בשם לי ונליאנג שהתריע בפני חבריו לשעבר מבית הספר לרפואה בקבוצת ה-WeChat על הימצאותו של נגיף הקורונה, זאת לאחר שבחן את הדו"ח הרפואי של מטופל עם תסמינים של המחלה. לי הוזהר על ידי המשטרה בשל הפצת הערכות שגויות והפרעה לסדר הציבורי והוא אולץ לחתום על כתב הודאה בטענות המשטרה. ב-7 בפברואר 2020 דווח כי לי נפטר לאחר שחלה במחלה בינואר 2020. מותו עורר זעם ברשת החברתית, שהורחבה למחאה להגברת חופש הביטוי במדינה. בעקבות האירועים "הוועדה לפיקוח הלאומי", הגוף שאמון לפעול נגד שחיתות בסין, יזמה חקירה בנושאים בהם היה מעורב לי.
גורמי שלטון מקומיים בווהאן ובמחוז חוביי התמודדו עם ביקורת, מתוך המדינה ומחוצה לה, בגין תקלות וחוסר היערכות בתחילת ההתפרצות. הטענות כללו חוסרים באספקה רפואית, חוסר שקיפות לעיתונות וצנזורה ברשתות החברתיות בשבועות הראשונים של ההתפרצות. גורמים מקומיים נוספים ספגו ביקורת על הסתרת עדויות שאישרו כבר בראשית ינואר את העובדה שהמחלה מועברת מאדם לאדם. ביקורת הופנתה גם כלפי מושל חוביי, וואנג שיאודונג, לאחר שטען במסיבת עיתונאים כי 10.8 מיליארד מסכות פנים מיוצרות מדי שנה במחוז, כאשר המספר המדויק הוא 1.8 מיליון.
ב-14 בינואר 2020 משטרת ווהאן עיכבה מספר כתבי תקשורת מהונג קונג במשך יותר משעה לאחר שניהלו ראיונות עם חולים בבית החולים ג'ינינטן של ווהאן. לפי הדיווחים המשטרה לקחה את הכתבים לתחנת משטרה, שם בדקה את מסמכי נסיעתם וחפציהם, ואז ביקשה מהם למחוק קטעי וידאו שצולמו בבית החולים לפני ששחררה אותם.
כבר בסוף חודש ינואר היו שטענו כי מספר הנדבקים בפועל בסין גדול בהרבה מהמספר עליו היא מדווחת. כלי תקשורת בטאיוואן העריכו שמספר הנדבקים בפועל גדול בהרבה, לאחר שלטענתם כלי תקשורת סינים פרסמו בטעות פרסום על פיו כמות החולים והקורבנות של המחלה גבוהה בערך פי 50, והפרסום הורד לאחר זמן קצר, לכאורה בהתאם להוראות צנזורה של ממשלת סין. גורמים נוספים העלו טענה דומה, ובהמשך גם המודיעין האמריקאי העריך בדיעבד שהנתונים שהגיעו מסין זויפו.
באמצע אפריל התארגנה תביעה בינלאומית בהשתתפות אלפי תובעים מעשרות מדינות, התובעת את ממשלת סין על אחריותה לעוצמת המגפה העולמית, בעקבות הפעלתה של מדיניות הסתרת מידע ומניעה מצוותים רפואיים ממדינות אחרות לבחון את המגפה עוד בשלביה המוקדמים. מצב זה אילץ את המדינות להיערך לקראת המגפה על סמך המידע המוטעה כביכול שהגיע מסין, ופגע לכאורה ביכולתן להתכונן כראוי.
בתחילת מאי, פורסם דוח משותף של 5 סוכנויות מודיעין מערביות. סין הואשמה ב"טיוח הקורונה" בתחילת המגפה ותוארו טקטיקות הסתרה. דו"ח מודיעין נוסף של המודיעין האמריקאי האשים את סין שבעודם מסתירים מפני המדינות האחרות את חומרת המגפה, אגרה סין ציוד רפואי וטשטשה זאת מבחינת נתוני סחר, כך שברגע שמדינות נוספות הבינו את חומרת המגפה נתקלו במחסור בציוד שסין כבר הספיקה לרכוש מבעוד מועד.
ניסיונות לתיעוד מקומי של המגפה
בסוף ינואר החלו מספר עיתונאים ובלוגרים לתעד ממוקדי המגפה את המתרחש באופן אותנטי יחסית, מאורע שאינו נפוץ בסין. בשבועות שלאחר מכן חלקם נעלמו מעל גבי המרשתת, בפעולה שמיוחסת לצנזורה הסינית, כאשר במקביל תקשורת המתואמת עם השלטון החלה להפיץ ברשתות החברתיות דיווחים שהולמים יותר את הלך הרוח של השלטון. אחד התיעודים האותנטיים שנותרו, לפחות ברובם, זמינים באינטרנט, הוא בלוג של הסופרת המקומית פאנג פאנג, שתיעדה באופן יומיומי את המתרחש בעיר, באופן שכולל גם גאווה מקומית וגם ביקורת ותיאורים קשים של קורבנות מהמחלה, שחלקם סותרים את דיווחי השלטון. הבלוג שלה הגיע לחשיפה של מיליוני סינים, סיפק לסינית זווית שלא נחשפו אליה במקורות אחרים, והעסיק לא פעם את השיח בסין, בו נחלק הציבור בין כאלו שטענו שמדובר בסיקור שאיננו פטריוטי לבין כאלו שהעריכו את פאנג פאנג על הרצון להציג את האמת וראו בה גיבורה. בחודש מאי הודפס הספר בהוצאות ספרים במספר מדינות מערביות. הבמאי האו וו תיעד בסרטו 76 ימים את הסגר בווהאן. הסרט פורסם במערב.
ז'אנג ז'האן, הפיצה קטעי ווידאו קצרים שלה שהועלו ליוטיוב אשר כללו ריאיונות עם תושבים, פרשנות ותיעודים של משרפה, תחנות רכבת, בתי חולים ומעבדת הווירוסים של ווהאן. בסוף 2020, היא נידונה למאסר של ארבע שנים.
סברודווינסק
סברודווינסק (ברוסית: Северодвинск) היא עיר בצפון מחוז ארכנגלסק, שברוסיה, הממוקמת בדלתא של נהר דווינה הצפוני, 35 קילומטרים מערבית לעיר ארכנגלסק, המרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז. בשל נוכחות מתקנים צבאיים ומספנות של הצי הרוסי כמו גם בסיס של צוללות גרעיניות, העיר היא אזור אסור לביקור לאזרחים זרים ויש צורך באישור מיוחד לבקר במקום. בעבר נקראה בשם "סודוסטרוי" (עד 1938) ו"מולוטובסק" (עד 1957).
נכון לשנת 2019, על פי נתוני השירות הפדרלי לסטטיסטיקה ממלכתית בסברודווינסק מתגוררים 182,291 תושבים.
הקמתה ותקופת רוסיה הצארית
ויקינגים חקרו את השטחים סביב נהר הדווינה הצפוני - חלק מביארמאלנד - בתחילת האלף השני. אוניות זרות הגיעו למקומות אלה לכרייה, פרווה ודיג לפני המאה ה-13, אולם בהמשך האקלים נעשה קר יותר והגישה ללים הצפוני נסגרה. הרישומים ההיסטוריים מזכירים לראשונה את היישוב באתר סוורודווינסק המודרני בשנת 1419, כאשר השוודים הפליגו למפרץ ושרפו את מנזר ניקולו-קורלסקי שעמד על שפת הים במהלך מלחמת נובגורוד-שוודיה.
המסורת קובעת כי סנט יופמיוס, מיסיונר אורתודוקסי בקרליה, הקים את מנזר ניקולו-קורלסקי. המנזר עמד בהריסות עד שנת 1471, אז מתו שני בניה של מרפה בורצקאיה בסערה; גופותיהם הוחזרו על החוף סמוך למנזר שתים עשרה יום לאחר מכן. עם דחיפת בורצקאיה שוחזר המנזר והבנים נקברו במקום.
בשלהי 1613, בתקופת הצרות ברוסיה, כבשו הוואבלים הפולנים-ליטאים את המנזר ובזזו אותו. מנזר ניקולו-קורלסקי פרח לאחר הקמתה של נסיכות מוסקבה, כאשר עיקר הסחר עבר בנמל המקומי. באוגוסט 1618 ביקר בנמל ג'ון טרדסקנט הזקן, שערך סקר על אי שנמצא מול המנזר. אי זה נודע לבריטים כ"אי הוורדים", מכיוון שהיה שם צמח נדיר ביותר שהוא כינה אותו בשם "ורד מוסקבאי" וחזר ללונדון.
המבנים ששרדו במנזר הוקמו בסוף תקופת נסיכות מוסקבה. הקתדרלה עם חמש כיפות של סנט ניקולאי נבנתה בשנים 1670–1674, קדמה לה כנסיית ההנחה (1664–1667). כמה עשורים לאחר מכן נבנו הקירות והמגדלים מעץ; הסובייטים העבירו את השמורות הטובות ביותר מבין המגדלים הללו לקולומנסקוי, מוסקבה, שם היא עדיין נותרה עומדת על תילה.
תקופת ברית המועצות
סוורודווינסק היא העיר השנייה בגודלה במחוז ארכנגלסק. התעשייה העיקרית שלה נותרה קשורה לתעשיית ההגנה - בעיקר בשם מפעל הצוללות העצום סבמאש (Северное Машиностроительное Предприятие-СЕВМАШ). הצוללת הגרעינית הראשונה של ברית המועצות, לנינסקי קומסומול, נבנתה במפעל זה בשנת 1957. בתחילת שנות השמונים הוקמה כאן גם הצוללת הגדולה בעולם, מסוג טייפון, שנרשמה מאוחר יותר בספר השיאים של גינס.
העיר המודרנית סוורודווינסק התפתחה בתקופה הסובייטית. עם תחילת הבנייה נקראה סודוסטרוי (Судострой - "בניית סירות"). היא קיבלה מעמד של עיר בשנת 1938 ועד 1957 נקראה בשם "מולוטובסק" (Молотовск), על שם ויאצ'סלב מולוטוב. ב-12 בספטמבר 1957 שונה שמה לסוורודווינסק (שפירושו "עיירת דווינה הצפונית").
במהלך מלחמת העולם השנייה חלק משמעותי מהחומרים שנמסרו על ידי השיירות הארקטיות למורמנסק וארכנגלסק עבור ברית המועצות נפרק בסוורודווינסק. לדוגמה, אלגר אמפייר, ספינה כבדה בריטית שהגיעה לארכנגלסק עם שיירה PQ 16 ובעקבות זאת בילתה שמונה שבועות בפריקת אוניות מהשיירה. בסיס ימי רוסי שנועד לבחון צוללות גרעיניות ומתקני תיקון הנמצאים באזור. בתקופה הסובייטית הותאמו הבניינים מהמאה ה-17 של מנזר ניקולו-קורלסקי, שנמצאים על שטח המספנה ומשמשים אותם למטרות בניית ספינות.
לאחר התפרקות ברית המועצות
מאז הקמת הפדרציה הרוסית, שוחזרו ונחנכו מבני המנזר, ובמיוחד הכנסייה הראשית. עובדי הכנסייה המשתתפים בשירותים חייבים להיות עובדי מספנות או יוכלו להשיג מעבר בכניסה לחלק הכנסייתי של המספנה. כמו בתקופה הסובייטית, היא עיירה מוגבלת גישה לאזרחים זרים ודרוש מעבר מיוחד.
ב-8 באוגוסט 2019 אירע פיצוץ של מנוע של טיל בעת ניסוי בבסיס הצי בלומורסק (יחידה 09703). בפיצוץ נהרגו 5 איש, עובדי רוסאטום ו-15 נוספים נפצעו בפיצוץ בעל אופי גרעיני שקרה בעקבות ניסוי בטיל גרעיני. בהתקני מד הקרינה שמותקנים ברחוב פליוסין 7 וברחוב קארל מרקס בעיר נמדדה רמת קרינה גבוהה מהמותר.
בסיס הצוללות
בעיר ממוקם בסיס הצי בלומורסק, שקיים עוד מתקופת מלחמת העולם השנייה ומשרת את הצי הצפוני, כבסיס עיקרי לצוללות וצוללות גרעיניות ובתחומו פועלת יצרנית הצוללות הגדולה סבמאש, הפועלת בצמוד למפעלי "זבזדוצ'קה". צבא רוסיה מבצע בקביעות ניסויים של נשק ימי חדש בתחומי הים הלבן. בשנים 2010—2013 צוללני הצי הצפוני ערכו ניסויים בטיל הבליסטי בולאווה, שנחשב לנשק הגרעיני הימי העיקרי שבשירות הצי הרוסי.
טלפון ואינטרנט
חברת רוסטלקום מספקת את תקשורת הטלפון הקווית והטלפון הסלולרי בעיר. לצדה פועלות חברות כמו МТС, Beeline, מגאפון וחברת Tele2. ספקיות האינטרנט מספקות אינטרנט במהירות גבוהה, בעיקר חיבורי ADSL, PON. החברות גם מספקות חיבור אינטרנטי מקומי של LAN ו-WLAN.
כלכלה
כלכלת העיר נשענת על תעשייה כבדה ותעשייה צבאית, בעיקר מפעלים של תעשייה צבאית ברוסיה, הכוללים מספנות לבניית צוללות ואוניות, אלה מיוצרים על ידי חברת סבמאש, הנחשבת למעסיקה הגדולה ביותר של העיר.
ספורט
העיר מיוצגת בליגות הספורט של רוסיה על ידי מספר קבוצות כדוגמת:
העיר בתרבות
העיר הופיעה בסרט הסובייטי משנת 1971 "שלום, סברודווינסק" (Здравствуй, Северодвинск!) ובסרט הקולנוע האמריקאי "K-19: The Widowmaker", בו מוצגת העיר כבסיס הצוללות שממנו יצאה הצוללת "K-19".
בנוסף העיר הוזכרה בכמה סרטי תעודה כמו בסרט "Nuclear underwater epic" של ערוץ דיסקברי ובסרטו התיעודי של אלכסנדר איפאטוב "סוורודווינסק, מראה ממעוף הציפור" ("Северодвинск, вид с высоты птичьего полёта"). כמו כן העיר מופיעה גם בפרק 13 של עונה אחת בסדרה "Seven Days", בפרק שנקרא "Last Breath".
יעקב דהאן
רבי יעקב דהאן (אדהאן) (ה'תרמ"ט 1889 - כ"ט כסלו ה'תש"ה 15 בדצמבר 1944) היה דיין וראש ישיבה במרקש במחצית הראשונה של המאה ה-20.
ביוגרפיה
נולד במרקש בשנת ה'תרמ"ט לאביו רבי מסעוד דהאן ולאמו חנינה. למד בישיבתו של רבי שלמה הכהן בעיר, ולימים נשא את בתו סוליקה. לאחר שגדל בתורה, נתמנה לעמוד בראשות אחת הישיבות שפעלו בבית הכנסת הגדול של מגורשי ספרד בעיר, "צלאת אל עזמה", לצד רבי אברהם אביטבול, כאשר הרב דהאן לימד בעיקר את בני הכפרים הסמוכים והרב אביטבול לימד בעיקר את התלמידים המקומיים.
נפטר בכ"ט בכסלו ה'תש"ה, ונקבר בבית הקברות היהודי בעיר. על מצבתו נכתב:
משפחתו
לרבי יעקב ולאשתו סוליקה, נולדו שלוש בנות ובן. בנו הרב שלמה דהן היה ראש ישיבה ואב בית דין בפריז, נקרא גם בתואר "ל'חכם דהאן". בתו מסעודה נישאה לרב חיים רפאל שושנה, דיין בקזבלנקה. נינתו היא הרבנית ימימה מזרחי.
מתלמידיו
רבים מתלמידיו פורטו בספר "בתוך עמי" של הרב אברהם אלמליח:
פרובינציית פוזן-פרוסיה המערבית
רקע כללי
עד סוף המאה ה-18 לחלוקות פולין, האדמות שהרכיבו את פוזן-פרוסיה המערבית היו חלק מהאזורים של פולין רבתי ומזרח פומרניה של חבר העמים הפולני-ליטאי והיו חלקים מנהליים של פוזנן, גנייזנו (קאליש לפני 1768) ומחוזות פומרניה. לאחר החלוקה הראשונה ב-1772 הקימה ממלכת פרוסיה את הפרובינציה פרוסיה המערבית ואת מחוז נצה על שטחי פומרליה ופולין רבתי (וקויאוויה) שסופחו בהתאמה. המחוז פרוסיה הדרומית הוקם בעקבות החלוקה השנייה של 1793 וכלל את שארית פולין הגדולה בין שטחים אחרים; החלוקה השלישית ב-1795 סיימה את קיומה של המדינה הפולנית לחלוטין. בשנת 1807, במהלך המלחמות הנפוליאוניות, נמסרו פרוסיה הדרומית, קולמרלנד (חלק מפרוסיה המערבית) וחלק ממחוז נצה, יחד עם שלזיה החדשה ופרוסיה המזרחית החדשה (למעט האזור סביב ביאליסטוק שנמסר לרוסיה למדינה קליינטית של נפוליאון, דוכסות ורשה; דנציג גם נותקה מפרוסיה המערבית כעיר החופשית דנציג. חלקי מחוז נצה שנותרו בתוך ממלכת פרוסיה שולבו בפרוסיה המערבית. לאחר מלחמות נפוליאון וקונגרס וינה בשנת 1815, דוכסות ורשה חולקה מחדש בין הדוכסות הגדולה של פוזן תחת פרוסיה, ממלכת פולין תחת רוסיה והעיר החופשית קרקוב (מדינת חסות משותפת של אוסטריה, פרוסיה, ורוסיה); דנציג חזרה לפרוסיה המערבית. הדוכסות הגדולה של פוזן הייתה מורכבת ברובה מחלקים לשעבר של פרוסיה הדרומית ומחוז נצה, אך כללה גם את קולמרלנד שהייתה חלק מפרוסיה המערבית לפני 1807; קולמרלנד שוחזרה לפרוסיה המערבית ב-1817.
ב-1829 אוחדו פרוסיה המערבית ופרוסיה המזרחית ויצרו את פרובינציית פרוסיה, אך הם שוחזרו ב-1878.
גם פוזן וגם פרוסיה המערבית היו מעבר לגבולות הקונפדרציה הגרמנית ופוזן הייתה, לפחות באופן נומינלי, אוטונומית למחצה. אוכלוסייתם הייתה ברובה קתולית ודוברת פולנית, בעוד שמיעוט גרמני פרוטסטנטי נכבד התיישב בעיקר בחלקים המערביים. פוזן איבדה את מעמדה האוטונומי למחצה לאחר מרד פולין רבתי הכושל של 1848, והפכה לפרובינציית פוזן. עם פרוסיה, מחוזות אלה הפכו לחלק מהקונפדרציה הצפון-גרמנית ב-1867 ולחלק מהקיסרות הגרמנית המאוחדת ב-1871. המתיחות האתנית החריפה בעקבות מדיניות הגרמניזציה של ממשלת ברלין ושל האנטי-קתולית, צעדים שננקטו על ידי הקנצלר אוטו פון ביסמרק.
היסטוריה
עם התבוסה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, פרץ מרד נוסף של פולין רבתי ב-1918, שמטרתו לשלב את האדמות שסופחו פעם לפרוסיה למדינה פולנית שהוקמה מחדש. כוחות הארגון הצבאי הפולני הצליחו להדיח את הממשל הגרמני מחלק הארי של ארצות פולין רבתי, ולאחר מכן מושל פוזן (לנדשאופטמן) ארנסט פון הייקינג נאלץ לפרוש למזריץ' (מידז'יז'ץ) ולמעשה שלט רק על המחוזות המערביים הרחוקים, שיושבו בעיקר בגרמנים, בגבול עם המחוזות הפרוסיים הסמוכים, פומרניה, ברנדנבורג ושלזיה.
ההתקדמות הפולנית נעצרה, לאחר שהכוחות הגרמניים התארגנו מחדש במספר יחידות של פרייקור וקו התיחום הפך לבסיס פסק הדין על ידי חוזה ורסאי משנת 1919, שצירף את החלקים שנכבשו על ידי הכוחות הפולניים uti possidetis לרפובליקה הפולנית השנייה. הכוח השלטוני של הממשל הגרמני הוגבל לחלקים המערביים הקטנים יותר של פוזן ופרוסיה המערבית, ממשלת מדינת פרוסיה הייתה מיוצגת על ידי המפקח לשעבר על ברומברג (Regierungspräsident) פרידריך פון בילוב, שהעביר את מושבו המנהלי ל-Schneidemühl. עם כניסתו לתוקף של חוק אוסטמרק הגרמני ב-1 ביולי 1922, המחוז נוצר מתוך אותם חלקים מערביים קטנים יותר של פוזן לשעבר ופרוסיה המערבית שנותרו עם רפובליקת ויימאר.
לאור עימותי הנשק הקודמים והשטחים ה"אבודים", לאוכלוסייה הגרמנית שנותרה מלכתחילה הייתה גישה לאומנית חזקה, כאשר מפלגת העם הלאומית הגרמנית (DNVP) התגלתה כמעצמה הפוליטית החזקה ביותר בבחירות המחוזיות. פרידריך פון בילוב, בעצמו חבר במפלגת העם הגרמנית הליברלית הלאומית, נשאר אוברפרזידנט עד פרישתו ב-1933, ולאחר מכן ירש אותו פוליטיקאי ה-DNVP של מזריץ, הנס פון מייבום. לאחר שה-DNVP התמוסס במהלך תהליך ה-Gleichschaltung הנאצי, הודח פון מייבום והוחלף על ידי האוברפרזידנט הנאצי של ברנדנבורג השכנה, וילהלם קובה. קובה, הידוע לשמצה בשחיתותו, שלט בשני המחוזות עד שהודח לאחר שנכנס לסכסוך עם המשפטן הנאצי ולטר בוך, חמו של מרטין בורמן האדיר. פוזן-פרוסיה המערבית נשלטה בהמשך עם ברנדנבורג תחת הנשיא אוברפרזידנט הנאצי אמיל שטורץ עד שפורקה ב-1938, כאשר שטחה חולק בין המחוזות הסמוכים שלזיה, פומרניה וברנדנבורג.
כוח המגן העברי
כח המגן העברי הוא שם כולל לארגונים ולמסגרות הצבאיות של ההסתדרות הציונית בארץ ישראל בין השנים 1936 (המרד הערבי הגדול) – 1948 (הקמת המדינה).
ההנהגה הרשמית המקובלת על חלק הארי של היישוב הציוני בארץ ישראל הייתה ההסתדרות הציונית. ההסתדרות הציונית לא איגדה אמנם את כל היישוב, אך אין להתעלם ממרכזיותה בחיי היישוב (גם בחלקם של אלו שחלקו עליה). להנהגת היישוב היו מטרות צבאיות אשר הושגו באמצעות ארגונים צבאיים רשמיים שהקימה. ארגונים אלה היו רשמיים מבחינת האחריות והמרות של ראשי ההנהגה עליהם, על מטרותיהם, על פעולותיהם ועל דרכי הפעולה שלהם, שליטת מוסדות היישוב בתקציבם ובמקרים מסוימים גם מבחינת ההכרה של שלטונות המנדט הבריטי בהם.
מבנה הכוח והתוכניות האופרטיביות להפעלתו הוגדרו בסדרה של פקודות מבנה ארצי שהוצאו על יד ההנהגה מאוקטובר 1939 ועד אפריל 1948. מבנה הכוח ומטרותיו התפתחו אל מול תמונת האיומים הביטחוניים המשתנים.
במקביל ובנוסף פעלו בשדה ההגנה והלחימה העברי בארץ ישראל מחתרות אשר לא סרו למשמעת הנהגת היישוב.
ההגנה בראשית הקמת כח המגן
ארגון ה"הגנה" הוקם ביוני 1920 כתוצאה מלקח נפילת תל חי. ה"הגנה" איגדה את יוצאי ארגון "השומר" ויוצאי הגדודים העבריים ששרתו במלחמת העולם הראשונה בצבא הבריטי, בדצמבר 1920 קיבלה ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל את האחריות על השמירה וההגנה. בשנים 1922–1928 נדמה היה שהארץ שרויה בשקט ושלום ושהממשל הבריטי מגן על היהודים. עקב כך ההנהגה הציונית לא הפנתה כמעט מימון להגנה. כלקח מפרעות תרפ"ט הוקמה ב-1930 המפקדה הארצית וההגנה הפכה לכח מגן עממי הפרוס בכל ההתיישבות היהודית בארץ. חברי ההגנה היו מתנדבים שאומנו בנשק מזדמן למטרת שמירה. עד פרוץ המרד הערבי הגדול בשנת 1936 לא ביצעה ההגנה פעילות יזומה "מחוץ לגדר" היישובים. המפנה בבניין כח המגן העברי המאורגן בחסות מוסדות היישוב חל רק ב-1937 בנאומו של יצחק שדה בכנס מפקדי ההגנה בו אמר:
הרוויזיוניסטים, שמחו על מדיניות ההבלגה של ההסתדרות הציונית הקימו את מחתרת האצ"ל ב־1931. כח זה נחשב ל"פורש" וטרוריסטי ולא קיבל את מרות המוסדות, לא הכרה שלהם ולא מימון.
משנת 1936 פעלה ההגנה באופן שיאפיין את פעילותה גם להבא, בשתי זרועות: חוקית (לגאלית) המוכרת על ידי הבריטים ככח המגן הלאומי של הציונים ובלתי-לגאלית.
כופר היישוב
לצורך מימון הפעילות הצבאית של ההגנה הופעלה ביישוב מגבית, מעין מס. הכספים נוהלו באמצעות מנגנון שנקרא "כופר היישוב".
הזרוע הלגאלית עד פרוץ מלחמת העולם השנייה
באמצעות פעילות הזרוע הלגאלית הגלויה של ה"הגנה", נוצר שיתוף פעולה בין הבריטים לבין היישוב, בזכותו יכלו כוחות ה"הגנה" לשאת ולהתאמן בנשק בגלוי, ללבוש מדים, להשתמש בטנדרים ולפטרל ביום ובלילה. במסגרת זו גם רכשו מיומנויות צבאיות מסוימות כניווט, טקטיקה ופיקוד.
משטרת היישובים העבריים והמשמר הנע
בקיץ 1937 הסכימו הבריטים לארגן את הנוטרים ליחידה משטרתית סדירה. תחילה הוקם "המשמר הנע" כיחידה מובחרת בתוך הנוטרים. תפקידם היה לפטרל בדרכים, לסלק מוקשים וללוות את הפועלים בשדות ובפרדסים. הם הפעילו סיורים ברגל, בטנדרים ואף במשוריינים.
בינואר 1939 אורגנו הנוטרים במסגרת גדודי משטרת היישובים העבריים, ולראשונה קיבלו מדים ודרגות.
"הנודדת"
הנודדת הייתה היחידה המחתרתית הראשונה של ההגנה, עוד ב-1933 ופעלה בעמק הירדן, עמק יזרעאל ותל אביב, פעילות שדעכה עד מהרה. ב-1936 החליט הפיקוד הארצי להטיל על יצחק שדה להקים מחדש את הכח הלוחם הנייד. הוא הפעיל קבוצה קטנה באזור ירושלים. הפעילות כללה פיטרול ביום ובמארבים בלילה, בקרבת בסיסי היציאה של הכנופיות ולעיתים אף פשיטות נגד מנהיגי הכנופיות עצמם והתקפות נגד בעיצומן של התקפות ערביות.
הפעילות ב"נודדת" וההכשרה ב"פלוגות הלילה" של וינגייט הובילו את יצחק שדה לשלב הבא בבניין כח המגן העברי - הקמת פלוגות השדה (הפו"ש).
פלוגות השדה (פו"ש)
פרסום הספר הלבן השלישי בסוף 1939, סימן שינוי מהותי במדיניות הבריטית שמשמעותו הייתה ביטול הצהרת בלפור ורעיון "הבית הלאומי" ליהודים בארץ ישראל. על שינוי זה הגיבה הנהגת היישוב בהסדרה לראשונה של גוף צבאי סדיר, מגויס ורחב. גוף שיתחלק לגורם נייד הניתן להפעלה בקומות שונים וגורם נייח שיגן על היישובים. כל המסגרות הבלתי לגאליות הנפרדות, כולל "פלוגות הלילה" פורקו ועל בסיסם הוקמו החי"ש וחיל המשמר (החי"ם) ומסגרת שנקראה הפו"ם (הפלוגות המיוחדות), שפעלה שלושה חודשים בלבד. מסגרות אלה הוקמו אך הוקפאו עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם השנייה
פרוץ מלחמת העולם השנייה סימל שלב מיוחד בתולדות היישוב שהוגדר על ידי דוד בן-גוריון במילים: "נלחם עם הבריטים כנגד היטלר כאילו אין ספר לבן ונלחם בספר הלבן כאילו אין היטלר". האצ"ל שיתף פעולה בתקופה זו עם מוסדות היישוב ולא פעל כנגד מטרות בריטיות. על רקע זה התפלגה מן האצ"ל מחתרת לח"י שסירבה להיכנע לתכתיבי ההנהגה. באופן מעשי הושעתה הפעילות הצבאית הממוסדת ומוסדות היישוב הטיפו לשתף פעולה עם הבריטים במלחמתם. במיוחד אמורים הדברים לגבי מאתיים ימי החרדה (מאביב 1942 עד 3 בנובמבר 1942, עת הייתה סכנה ממשית שצבא נאצי בפיקודו של רומל יכבוש את ארץ ישראל). עקב זאת הוכנו תוכניות ההתבצרות שכונו "מצדה על הכרמל". על רקע זה קיבל יצחק שדה הוראה מבן-גוריון ליצור כוח מובחר חדש (פלוגות מחץ) לסיוע לבריטים. פעילות ההגנה הבלתי לגאלית התרכזה במבצעי ההעפלה.
הבריגדה היהודית
מראשית המלחמה ניסו יהודים מארץ ישראל להתגייס לצבא הבריטי, בתמיכה ובעידוד של מוסדות היישוב וה"הגנה". קבוצות קטנות יחסית התגייסו ליחידות כגון "החפרים", פלוגת ההובלה 462, חיל הרגלים (ה"באפס") ועוד. אולם הם לא נלחמו כיהודים מארץ ישראל אלא כחיילים בריטים מן המושבות.
בספטמבר 1944, לאחר ניסיונות חוזרים ונשנים מצד הנהגת היישוב, התרצו סוף סוף הבריטים לצרף כוח יהודי לוחם לשורות הצבא הבריטי. הבריגדה היהודית (נקראת גם חי"ל - חיל יהדי לוחם) למרות שלא פעלה תחת פיקוד יהודי, הייתה הפעם הראשונה בה נלחמו יהודים במדים עונדי סמל מגן-דוד. לפרק השירות הקצר של בני ארץ ישראל בצבא הבריטי נודעה חשיבות בבניית הכוח העברי הלוחם כיוון שכאן עברו רבים ממפקדי הפלמ"ח וצה"ל לעתיד את "טבילת האש" הרצינית שלהם, בתמרון בקנה מידה רחב, הם רכשו מיומנויות המאפיינות הפעלת צבא גדול ולא קבוצת גרילה קטנה והתנסו בסדר ומשמעת צבאיים. עם תום המלחמה ופירוק הבריגדה ב-1946 נותרו מאחור אנשי "הגנה" שסייעו להעפלה ולבריחה במסגרת "המוסד לעלייה ב'". חלקם הקטן השתתף גם בפעולות הנוקמים כנגד מטרות נאציות באירופה.
משמר העם
משמר העם הייתה יחידה קטנה ולגאלית שהוקמה בחיפה במסגרת "מצדה על הכרמל", ששימשה להגנה אזרחית במהלך מלחמת העולם השנייה, בירושלים שימשה יחידה מקומית דומה להתארגנות הגנתית שכונתית ושמירה על קיצוב המים. לקחים מהפעלת יחידה זו שימשו לאחר מכן בהפעלת חיל המשמר (החי"ם).
הסזון
עקב דרישת בן-גוריון לסייע לבריטים גם לאחר שהוסר האיום הישיר על ארץ ישראל, וסירוב האצ"ל להענות לדרישה, החליט מפקד האצ"ל, מנחם בגין לצאת במרד גלוי כנגד השלטון הבריטי. הנהגת היישוב ראתה בצעד זה של בגין וכן בפעולות החבלה של מחתרת הלח"י סיכון של ממש ליישוב. לפיכך החליטו ראשי ההגנה להסגיר אנשי אצ"ל ולח"י לבריטים. פעילות זו נודעה בשם "הסזון". סופה של תקופה זו היה עם תום מלחמת העולם השנייה, דבר שאיפשר גם להנהגת היישוב לפנות כנגד הבריטים. שיתוף פעולה קצר ימים זה בין המחתרות נקרא "תנועת המרי העברי".
תנועת המרי העברי
ארגון מתאם בין האצ"ל, הלח"י וההגנה שפעל מתום מלחמת העולם השנייה (מאי 1945) ועד אוגוסט 1946 במטרה לתאם ולשתף פעולה כנגד מטרות בריטיות. התנועה ביצעה מספר פעולות כנגד הבריטים, ביניהן שחרור מחנה המעצר בעתלית. באוגוסט 1946, בעקבות תפיסת מנהיגים רבים במהלך "השבת השחורה" ופיצוץ מלון המלך דוד, שזיעזע את הציבור בעקבות הרג של חפים מפשע, החליטה ההסתדרות הציונית להפסיק את הפעולות העוינות. ההגנה קיבלה את ההחלטה, אך האצ"ל והלח"י התנגדו להפסיק את המאבק המזוין ו"תנועת המרי העברי" פורקה.
חיל השדה (החי"ש)
החי"ש אמנם הוקם להלכה בשנת 1939 אך רק בשנת 1945 הפך לגורם משמעותי בארגון כוח המגן העברי. לוחמי החי"ש היו צעירים בני 18–26 בעלי כושר קרבי, שאומנו במבנה צבאי תקני, בעיקר בערים ובמושבות. החי"ש היווה את עמוד השדרה של העם המגויס וגדודיו היו פזורים ברחבי הארץ. לוחמי החי"ש לא היו מגויסים גיוס מלא והמשיכו לעבוד במשרותיהם, אך הקדישו מספר ימים בחודש לאימון ולשמירה. חלקם השתמשו במקצועם האזרחי (כנהגי אגד, פועלי סולל בונה וכדומה) גם בתפקידם הצבאי וסייעו להגנה.
חיל המשמר
חיל המשמר היה מורכב ממבוגרים (בני 35–50) או בעלי כושר לקוי אשר ביצעו משימות שמירה ביישובים. החי"ם היה פרוס הן בערים ובמושבות והן בהתיישבות הכפרית. למעשה, בהתיישבות העובדת, כל אדם שהיה מסוגל לאחוז בנשק (ולא היה בחי"ש או בפלמ"ח) היה חבר בחי"ם, או פל"מ (פלוגות משמר או פטרול לוחם), כפי שנקראו לעיתים כוחות החי"ם בהתיישבות העובדת, אשר שולבו מאוחר יותר בחי"ש.
שירותי ההגנה
ההגנה יצרה במרוצת השנים ממלחמת העולם השנייה ועד הקמת המדינה מספר שירותי-עזר מתמחים, שהיוו לאחר מכן את הבסיס לחילות השונים של צה"ל. בהם:
גיוס חוץ לארץ (גח"ל)
כינוי לעולים, פליטים יהודים לאחר מלחמת העולם השנייה, אשר גויסו לעיתים אף טרם עלייתם וצורפו למחלקות חי"ש או פלמ"ח.
הקמת צה"ל
ב-30 בנובמבר 1947, יום לאחר החלטת האו"ם על תוכנית החלוקה ועל הקמת מדינת ישראל, פרצה מלחמת העצמאות. כל הכוח הלוחם, כ-30,000 איש, גויס. החי"ש אורגן בתשע חטיבות מרחביות והפלמ"ח בשלוש. היו ניסיונות לשיתוף פעולה בין מסגרות שונות אך לא תמיד עלה הדבר יפה והביקורת ההדדית הייתה רבה.
ב-26 במאי 1948 ניתנה על ידי בן-גוריון פקודת יום להקמת צבא ההגנה לישראל. המחתרות נתבעו להתפרק ממסגרתן הארגונית ולהשתלב בצה"ל. הלח"י והפלמ"ח שולבו, תוך מורת רוח, לצה"ל הצעיר והאצ"ל שולב לתוך צה"ל לאחר פרשת אלטלנה.
שרון טיילור
ביוגרפיה
טיילור היא בוגרת תואר ראשון באמנות בלימודי תיאטרון מאוניברסיטת סיימון פרייז'ר.
היא שיחקה בהצגות תיאטרון רבות בתחילת קריירת המשחק שלה, ולאחר מכן עברה להתמקד במשחק בסדרות טלוויזיה.
טיילור מיומנת באמנויות לחימה: ג'ו-ג'יטסו, איגרוף תאילנדי, קיקבוקסינג וקראטה. היא בדרגת חגורה שחורה דאן 2 בקראטה, מאפיין שהעתיקו מפיקי הסדרה "סטארגייט אטלנטיס" ממנה אל הדמות שגילמה, אמיליה באנקס.
וילהלם אוסטוולד
וילהלם אוֹסְטְוַולְד (בגרמנית: Wilhelm Ostwald; 2 בספטמבר 1853 – 4 באפריל 1932) היה כימאי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1909 "על עבודתו בנושא קטליזה, ומחקריו בשיווי-משקל ומהירות תגובה".
אוסטוולד נולד בריגה (באותו הזמן בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בירת לטביה), כשני משלושת בניו של החבתן גוטפריד אוסטוולד. אחד מאחיו הוא אויגן אוסטוולד. קיבל תואר אקדמי באוניברסיטת טרטו ב-1875, ולאחר מכן לימד בטרטו (ב-1875-1881) ובריגה (ב-1881-1887). ב-1887 עבר ללייפציג, שם עבד במשך שאר חייו.
זכריה הנביא
זְכַרְיָה בֶּן-בֶּרֶכְיָה בֶּן-עִדּוֹ הַנָּבִיא, הוא דמות מקראית, נביא אשר חי בימי שיבת ציון, ופעל לעידוד שבי הגולה ובניית בית המקדש השני. ספרו, האחד עשר בתרי עשר, עשוי משני חלקים השונים זה מזה באופיים עד כדי כך, שמרבית החוקרים רואים בהם מעשה ידי שני נביאים שונים, כאשר חלקו השני של הספר שייך לנביא אלמוני מתקופה לא ברורה. בחלק הראשון בולטים חזיונותיו של זכריה, ובחלק השני ישנם שני משאות נבואיים, העוסקים בעיקר באחרית הימים.
פרטים אישיים
על זכריה הנביא ידועים מעט מאוד פרטים. מן התנ"ך עצמו אפשר לשאוב פרטים בודדים בלבד; בין שורותיו אפשר לקרוא מעט יותר. מסורות חז"ל מספקות מידע רב יחסית. על פי עדותו, החל לנבא בשנה השנייה לדריווש מלך פרס (520 לפני הספירה).
זכריה מוזכר בשני ספרים במקרא. בספרו הוא נזכר ארבע פעמים ובספר עזרא פעמיים נוספות.
הגמרא מזהה את זכריהו בן יברכיהו, המוזכר ב, עם הנביא זכריה בן ברכיה.
על נבואותיו
בפרק יד, פס' ה, נאמר: "וְנַסְתֶּם גֵּיא הָרַי כִּי יַגִּיעַ גֵּי הָרִים אֶל אָצַל וְנַסְתֶּם כַּאֲשֶׁר נַסְתֶּם מִפְּנֵי הָרַעַשׁ בִּימֵי עֻזִּיָּה מֶלֶךְ יְהוּדָה וּבָא ה' אֱלֹהַי כָּל קְדֹשִׁים עִמָּךְ". הרעש המדובר, מעיד על רעידת האדמה, שהתרחשה בארץ ישראל במאה ה-8 לפנה"ס ומופיעה גם בספר עמוס. בעבר, נחשפו עדויות לכך, במספר מוקדים ברחבי ישראל, אך ב-2021, סבורים החוקרים לראשונה, שהצליחו לזהות שרידי חורבן, המעידים על כך, שרעידת האדמה פגעה גם בירושלים - בירת ממלכת יהודה באותם ימים.
תפקידו כנביא ובר סמכא
בספרו, לבד מתפקידו כנביא, הוא מופיע כאדם, אליו פנו אנשי הגולה כדי לשאול שאלה דתית-מעשית (האם יש לצום בצומות הקבועים על חורבן בית המקדש למרות השיבה לארץ). מכאן מומחשת סמכותו בעיני העם, אם כי אפשר לפרש קטע זה, כך שהשאלה לא הייתה מופנית דווקא אליו, אלא באופן כללי "אֶל-הַכֹּהֲנִים אֲשֶׁר לְבֵית-ה' צְבָאוֹת וְאֶל-הַנְּבִיאִים".
בספר עזרא, מופיע זכריה כנביא, אשר יחד עם חגי, עודד את העם לבנות את בית המקדש: "וְשָׂבֵי יְהוּדָיֵא בָּנַיִן וּמַצְלְחִין, בִּנְבוּאַת חַגַּי נְבִיָּאה וּזְכַרְיָה בַּר-עִדּוֹא" (תרגום מארמית: "וזקני היהודים בונים ומצליחים, בנבואת חגי הנביא וזכריה בן עדוא").
בעוד בפתיחה לספרו מוצג זכריה כ"זְכַרְיָה בֶּן-בֶּרֶכְיָה בֶּן-עִדּוֹ", בעזרא הוא נקרא "זְכַרְיָה בַּר-עִדּוֹא". אפשר ליישב את הסתירה המדומה על ידי ההשערה, שעדו היה אדם חשוב, ועל כן נזכר רק הוא בעזרא. תופעה זו שכיחה במקרא (למשל, בנוגע למלך יהוא).
ייתכן שהוא נזכר גם בספר נוסף, שלישי: ב נזכר, בתוך משפחות הכהנים, "לְעִדּוֹא (כתיב: לעדיא) זְכַרְיָה", ויש מניחים כי מדובר בזכריה הנביא. אם אמנם כן, היה זכריה הנביא כהן.
זכריה על פי חז"ל
חז"ל אמרו על זכריה כי היה נביא בן נביא.
זכריה, כמעט שאינו מופיע לבדו. במרבית הציטוטים מופיעים חגי, זכריה ומלאכי יחדיו, כאחרוני הנביאים ובעלי הסמכות הנבואית הבכירה.
"...ועזרא ובית דינו קבלו מברוך בן נריה ובית דינו, בית דינו של עזרא הן הנקראין אנשי הכנסת הגדולה והם: חגי זכריה ומלאכי (...) והרבה חכמים" (רמב"ם, הקדמה למשנה תורה).
עדויות התלמוד על תקנות הלכתיות שתיקן
בין השאר, מסופר בתלמוד על מספר תקנות הלכתיות שתיקן זכריה (כל ההפניות בהמשך הן לתלמוד הבבלי):
דברי חז"ל על נבואותיו
נבואות זכריה ניחמו את התנאים לאחר כישלון המרד הגדול וחורבן בית המקדש השני:
ביקוש
בכלכלה, ביקוש הוא אומדן כמותי לדרישתם של צרכנים בשוק לצרוך מוצר – סחורה או שירות. דרישתם של צרכני השוק למוצר מושפעת ממספר גורמים, שאחד העיקריים בהם הוא מחירו של המוצר, ועל כן מקובל להציג את הביקוש כפונקציה, המתאימה לכל מחיר אפשרי של המוצר את כמות היחידות ממנו שיידרשו הצרכנים. הקשר בין המחיר לכמות המבוקשת מתואר על פי רוב כפונקציה יורדת, שמשמעותה שככל שהמחיר נמוך יותר כן יבקשו הצרכנים לרכוש כמות גדולה יותר מן המוצר. עקומת הביקוש, המסומנת בדרך בכלל באות "D" (Demand), היא הביטוי הגרפי של פונקציה זו.
הביקוש הוא מרכיב מרכזי בתאוריות של כלכלת שוק, ואחד משני הנדבכים העיקריים של מודל היצע וביקוש, כפי שפותח והוצג בידי הכלכלן בן המאה ה-19 אלפרד מרשל. היכרות של כלכלנים עם מאפייניו של הביקוש, תוך העמדתו אל מול ההיצע, מסייעת להם לנתח את משמעותם והשפעתם הכלכלית של תרחישים שונים כגון מיסוי, סבסוד, שינוי בהכנסה, תנועות הגירה, שינויי טעמים והעדפות, ועוד.
פונקציית הביקוש
ביקוש של צרכן למוצר מושפע ממשתנים אחדים, שכל אחד מהם מהווה מרכיב במערכת שיקוליו האם וכמה לקנות מן המוצר. בין משתנים אלה מחיר המוצר עצמו, שהוא מרכיב בולט וברור בשיקוליו של הצרכן לגבי הרכישה וכמותה; הכנסתו של הצרכן, הקובעת את מסגרת אפשרויות הצריכה שלו; מחיר המוצרים המשלימים למוצר, כלומר המוצרים הנוספים שעליו לצרוך כתולדה של צריכת המוצר; ומחירי המוצרים התחליפיים, כלומר המוצרים שבצריכתם יש כדי להפחית מדרישת הצרכן למוצר הנדון. המונח "פונקציית הביקוש" מתייחס על פי רוב לפונקציה המציגה את הקשר בין רמת הדרישה למוצר לבין המשתנה שהוא מחירו של המוצר, כאשר יתר המשתנים מונחים כקבועים.
ברור למדי באופן אינטואיטיבי שככל שמחיר מוצר נתון נמוך יותר, תגבר הדרישה לו בשוק – בין משום שיימצאו יותר צרכנים המעוניינים בו, ובין משום שכל צרכן לעצמו ידרוש יותר יחידות ממנו. על-כן, במרבית המקרים המקובלים, להוציא חריגים שונים, ביקוש כפונקציה של מחיר הוא פונקציה יורדת, היינו פונקציה שבה המשתנה התלוי – הכמות הנדרשת – יורדת ככל שיעלה המשתנה הבלתי תלוי, היינו המחיר.
ביקוש בשוק נתון למוצר מסוים – כלומר הפונקציה המשקפת את כמות יחידות המוצר שידרשו כלל הצרכנים הפועלים בו בכל מחיר נתון – הוא למעשה מצרף של פונקציות הביקוש האינדיבידואליות של כל אחד מהצרכנים. פונקציית הביקוש של הצרכן הבודד מציגה את הקשר בין מחיר לכמות כפונקציה יורדת, ועל כן גם פונקציית הביקוש המצרפית – זו המתייחסת לכלל השוק – היא פונקציה יורדת.
התועלת השולית כבסיס לפונקציית הביקוש
המיקרו-כלכלה מרחיבה ומעמיקה את הניתוח וההסבר לצורתה ומגמתה של פונקציית הביקוש של הצרכן הבודד, ומנסה למפות, באמצעות שימוש במושגים תועלת ותועלת שולית, את הכמות אותה יהיה הצרכן מעוניין לרכוש עבור כל מחיר שוק אפשרי.
אחת מהנחות היסוד של כלכלת שוק היא שצרכן פועל באופן רציונלי למטרת מקסימיזציה של תועלתו. תועלת, במובנה הכלכלי, היא השימושיות, הסיפוק וההנאה אשר מפיק הצרכן כתוצאה מאחיזתו במוצר. חקר הכלכלה מניח לצורך הדיון שתועלת זו היא נתון הניתן לכימות ולמדידה, לפחות תאורטית, במונחים של שווה-כסף. צרכן הרוכש מוצרים בשוק מעוניין לרכוש את הכמות שתניב לו תועלת מקסימלית, בהתחשב במחיר השוק הנתון לפניו. בעיקרון, הצרכן מעוניין לרכוש ולצרוך ככל היותר להגברת תועלתו, עד גבול מסוים: הגבול בו מחיר הקנייה של יחידת מוצר נוספת עולה על התועלת שיפיק ממנו.
עקומת הביקוש
עקומת הביקוש היא הביטוי הגרפי של פונקציית הביקוש. מקובל להציגה במערכת צירים שבה הציר האנכי מודד את המחיר (P), והציר האופקי את הכמות (Q). זוהי תצוגה מתמטית מקובלת, אך עם שוני קל מהמקובל: כאן מוצג המשתנה הבלתי-תלוי – המחיר – על הציר האנכי, והמשתנה התלוי – הכמות – על הציר האופקי. כצפוי מהיותה של פונקציית הביקוש פונקציה יורדת בדרך כלל, עקומת הביקוש המתקבלת היא בצורת קו יורד משמאל לימין.
פעמים רבות מקובל לציירה, סכמתית ולצורכי פשטות הדיון, כקו ישר אלכסוני, אף שאין היא מייצגת בהכרח פונקציה ליניארית. בפועל, צורתה המלאה עשויה להיות קעורה או קמורה, או כל צירוף בין השניים. השרטוט כקו ישר היורד משמאל לימין משמעותו, על פי רוב, שלצורך הדיון העקרוני די לנו בידיעת מגמתה הכללית של העקומה ומידת שיפועה בטווח הרלוונטי לצורך הדיון. שיפועיה המשתנים של העקומה לרוחב כמויות צריכה היפותטיות הרחוקות מטווח הדיון הרלוונטי, ממילא כמעט בלתי ניתנים לאמידה ולמדידה. יש הגיון מסוים בהצגתה כעקומה קמורה היורדת משמאל לימין (כמופיע בגרף משמאל) המבטא בקירוב גמישות יחידתית, ומכאן שלא מדובר במוצר בעל ביקוש גמיש או ביקוש קשיח (ביקוש יחידתי מתואר כהיפרבולה P*Q=K).
בדרך כלל, גם לא מקובל להצמיד מספרים שמייצגים ערכים מדויקים של מחיר וכמות על צירי העקומה (למעט בדוגמאות פשטניות לצורכי לימוד). זאת משום שעקומת ביקוש נועדה לנתח מגמות ומאפיינים, שניתנים עקרונית לאמידה וחיזוי בידי כלכלנים בערכים כלליים ובשיעורים, אך כמעט בלתי אפשרי לבצע מדידה מדויקת ואמיתית בשטח של ערכים אלה. זאת בעיקר משום שבאף שוק לא מתקיימת במלואה מערכת ההנחות הנדרשת במודלים של כלכלת שוק, וצרכנים אינם פועלים בהכרח באופן "רציונלי" כהגדרתו הכלכלית.
שינוי בביקוש: תזוזה של עקומת הביקוש
לבד ממחיר המוצר, המוצג כמשתנה על מערכת הצירים, פועלים סביב הצרכן משתנים נוספים המשפיעים על הכמות שאותה ידרוש בשוק. בין אלה ניתן למנות את הכנסתו הפנויה, מחירי מוצרים תחליפיים ומחירי מוצרים משלימים, ועוד. שינוי בכל אחד ממשתנים אלה יביא לשינוי במיקומה או בצורתה של עקומת הביקוש על גבי מערכת הצירים.
גידול בביקוש מוגדר כמצב בו עבור כל מחיר אפשרי תגדל הכמות המבוקשת בידי הצרכנים, יחסית למצב ששרר קודם. גידול כזה עשוי לחול כתוצאה מעלייה בהכנסה, ירידת מחיר מוצר משלים, עלייה במחיר מוצר תחליפי, או משינוי דמוגרפי שפשוט מגדיל את מספר הצרכנים בשוק. גרפית יתבטא הגידול בתזוזה ימינה של עקומת הביקוש כולה, כך שמיקומה החדש של עקומת הביקוש החדשה יקשר לכל מחיר נתון כמות גדולה יותר מאשר במיקומה הקודם. באופן דומה, קיטון בביקוש יתבטא בתזוזה שמאלה של עקומת הביקוש כולה, כך שבכל מחיר נתון תידרש כמות קטנה מאשר בעבר.