cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיאצ'נצה
תקופת האימפריה הרומית
שלהי העת העתיקה בפיאצ'נצה מתאפיינים בהתפשטות הנצרות במקום, כולל נוכחותם של מספר מרטירים בעיר. לפני שנת 286 לא הייתה פיאצ'נצה נוצרית באופיה, ובשנה זו החליטו שליטי הקיסרות הרומית, בראשות דיוקלטיאנוס ובעזרת מקסימיאנוס, לנסות ולהכחיד פעם נוספת את הנצרות. מקסימיאנוס הביא למשימה לגיון רומי שחנה בתבאי, מבלי שידע כי הלגיון כולו מורכב מחיילים נוצרים. הלגיון נחת ככל הנראה ברימיני ועשה דרכו בדרך אמיליה לפיאצ'נצה ומשם לאלפים מצפון למילאנו. באזור סנט מוריץ גילה הכח מהי משימתו האמיתית והפסיק לשתף פעולה. בתגובה נטבחו כל חיילי הלגיון שהיו במקום, 6,666 חיילים, שהפכו ללגיון תבאי האגדי, אשר כולם הוכרזו מרטירים. סנט מוריץ נקראה על שם מפקדם. אולם לא כל חיילי הגדוד הגיעו לסנט מוריץ ומקסימיאנוס ציווה כי כולם יאותרו ותוצע להם הבחירה: להקריב קורבנות לאלי רומא, או למות. אחד מהם הוא הקדוש אנטוניוס מפיאצ'נצה, שהיה חייל בלגיון תבאי ואשר הוצא להורג בכריתת ראשו, בשנת 303, בטראבו שבנפת פיאצ'נצה. אולם בטרם הומת הספיק להפיץ את הנצרות בעיר.
הבישוף הראשון של פיאצ'נצה, סן ויטוריו (322–357), הכריז על אנטוניוס קדוש מגן של העיר וציווה על בניית הבזיליקה הראשונה בעיר לכבודו בשנת 324, בזיליקת סנט אנטוניו. הבזיליקה שוקמה בשנת 903 ונבנתה מחדש בשנת 1101 ובשנת 1562, המבנה משמש כנסייה עד היום. הבישוף ושרידי גופתו של סנט אנטוניו טמונים תחת מזבח הכנסייה. התמה של החייל-הקדוש, המגן של פיאצ'נצה, מוכרת ונפוצה באומנות.
ימי הביניים
בתקופת המלחמות הגותיות (535–554) נכבשה פיאצ'נצה. אולם לאחר תקופה קצרה שב יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית ונטל בה את השליטה, והיא נכבשה שוב על ידי הלומברדים אשר הקימו בה דוכסות. לאחר שנכבשה בידי האימפריה הפרנקית, במאה ה-9, העיר החלה להתאושש. מיקומה על דרך פרנקיגנה (Via Francigena) אשר קישרה בין רומא לאנגליה, דרך צרפת ושווייץ, סייעה להתאוששות העיר. חשיבותה של העיר עלתה עוד יותר לאחר שנת 1000.
בשנת 1095 הייתה העיר למקום מושבה של מועצת פיאצ'נצה, בה הוכרז לראשונה על מסע הצלב הראשון. החל משנת 1126 הייתה פיאצ'נצה עיר חופשית וחברה בולטת בליגה הלומברדית. בתפקידה זה היא נטלה חלק במלחמה נגד פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. פיאצ'נצה אף נלחמה בהצלחה נגד ערים שכנות, קרמונה, פאביה, ופארמה והרחיבה את השפעתה. פיאצ'נצה אף השתלטה על דרכי המסחר המוליכות לג'נובה.
במאה ה-13, למרות מערכה לא מוצלחת נגד פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, פיאצ'נצה הצליחה לשלוט אף על הגדה הצפונית של נהר הפו. במאות ה-12 וה-13 שגשגו החקלאות והמסחר באזור פיאצ'נצה והיא הפכה לאחת הערים העשירות באירופה. באותה תקופה נבנו בה בניינים רבים ותוכנית העיר שונתה מן היסוד. במחצית השנייה של המאה ה-13 התחוללו מאבקי שליטה בעיר, בדומה לערים איטלקיות אחרות. במאה ה-15 הועתקה אוניברסיטת פאביה אל העיר. העיר הייתה בשליטת בית ספורצה עד לשנת 1499.
בעת המודרנית
על מטבע שהוטבע במאה ה-16 הופיע הכיתוב בלטינית "פיאצ'נצה פורחת" (בלטינית: Placentia floret), דבר שאכן שיקף את מצבה של העיר אשר ראתה פריחה הודות לשגשוג החקלאות בפרברי העיר. במאה ה-16 אף הוקפה העיר בחומה חדשה. עד לשנת 1521 נשלטה העיר על ידי צרפת, ולתקופה קצרה, תחת שלטון לאו העשירי, היא הייתה חלק ממדינת האפיפיור. בשנת 1545 היא הפכה חלק מדוכסות פארמה ופיאצ'נצה אשר נשלטה בידי משפחת פארנזה.
צ'מהואווי
אטימולוגיה
למילה צ'מהואווי יש כמה פירושים. משערים כי מילה זו או מונח בשפת מוהאבי שפירושו "אלו המשחקים עם דגים" או ממילה משפת קווצ'אן (Quechan) שפירושה "אף באוויר כמו קוקייה רצנית" הצ'מהואווי מכנים את עצמם Nüwüwü ("האנשים", ביחיד Nüwü) או Tantáwats, שפירושו "אנשי הדרום".
שפה
שפת הצ'מהואווי היא שפה נומית של נהר קולורדו השייכת לשפות נומיות, ענף של משפחת השפות היוטו-אצטקיות. השפה תועתקה לראשונה על ידי הבלשן והאתנולוג האמריקני ג'ון פ. הרינגטון (John Peabody Harrington; 1961-1884) ואשתו, הבלשנית קארובת לאיירד (Carobeth Laird; 1983-1895) בתחילת המאה ה-20. השפה נחקרה בשנות ה-70 של המאה ה-20 על ידי הבלשנית מרגרט ל. פרס (Margaret L. Press), שדוחות העבודה וההקלטות הקול הנרחבות שערכה זמינים עדיין. השפה היום קרובה להיכחד. במהלך צילומי הסרט הדוקומנטרי "הבלשנים" (The Linguists) בהפקת חברת "Ironbound Films" בשנת 2008, ראיינו הבלשנים גרג אנדרסון (Greg Anderson) וק. דייוויד האריסון (K. David Harrison) את אחד משלושת הדוברים האחרונים של השפה והקליטו אותו.
ב-2015 החלה מכללת סיוואוואטס (Siwavaats Junior College), השוכנת בהאוואסו לייק (Havasu Lake), ללמד את השפה לילדים בחופשת הקיץ. מילון צ'מהואווי ובו 2,500 מילים יצא לאור ב-2016.
פיאצ'נצה
בעת המודרנית
בין השנים 1732 ו-1859 פיאצ'נצה נשלטה על ידי בית בורבון. בשנת 1802 סיפח צבאו של נפוליאון את פיאצ'נצה לאימפריה הצרפתית ובני העיר הצעירים נשלחו להילחם בשורות צבא צרפת, בעוד אוצרות התרבות של העיר נשדדו על ידי הכובש הצרפתי. חלק מהיצירות הרבות שנלקחו, מוצגות עד היום במוזיאונים בצרפת. תקופת שלטונה של מרי-לואיז לבית הבסבורג, אשתו השנייה של נפוליאון, אשר שימשה כדוכסית פארמה בין השנים 1816–1847, זכורה כאחת התקופות הטובות בתולדות העיר. הדוכסית דאגה לניקוז שטחי קרקע רבים, בנתה מספר גשרים על נהר טרביה והקימה בעיר מוסדות חינוך ותרבות.
צ'מהואווי
היסטוריה ותרבות מסורתית
הצ'מהואווי היו במקור שבט מדברי, חלק מאומת הפאיוט. לאחר המגע עם האירופים הם התגוררו בעיקר במזרח מדבר מוהאבי ומאוחר יותר בעמק צ'מהואווי לאורך נהר הקולורדו בקליפורניה. הם היו נוודים, וחיו בקבוצות קטנות בהתחשב במשאבים הדלילים שהיו זמינים בסביבה המדברית. קארובת לאיירד מציינת, שהטריטוריה המסורתית שלהם השתרעה בתחומי המדבר הגבוה מנהר הקולורדו במזרח להרי טהאצ'אפי במערב ומאזור לאס וגאס ועמק המוות בצפון ועד הרי סן ברנרדינו והרי סן גבריאל בדרום. הם מזוהים בעיקר עם הילידים של האגן הגדול והם קרובים לבני שבט הקוויזו (Kawaiisu).
אחרי 1874 הם התיישבו בשמורת האינדיאנים של נהר קולורדו בצד הקליפורני של הקולורדו, אבל הקמת סכר פארקר ב-1938 גרמה להצפה של חלק גדול מאדמתם, ולכן מרבית הצ'מהואווי נאלצו לעבור לצד האריזוני של הנהר.
האסופה המקיפה ביותר של ההיסטוריה, התרבות והמיתולוגיה של הצ'מהואווי נוצרה מעבודתם של קארובת לאיירד ובעלה השני, ג'ורג' לאיירד, אחד מאחרוני הצ'מהואווי שגדל במסגרת התרבות המסורתית. קארובת לאיירד, בלשנית ואתנוגרפית, כתבה סקירה מקיפה על התרבות והשפה כפי שג'ורג' לאיירד זכר אותה, והם פרסמו את עבודתם המשותפת בספרה מ-1976 "הצ'מהואווים" (The Chemehuevis), האתנוגרפיה הראשונה, ונכון ל-2017 גם היחידה, של התרבות המסורתית של הצ'מהואווי.
פיאצ'נצה
איחוד עם איטליה
בחודש יוני 1865 נחנך בעיר גשר הרכבת הראשון מעל נהר פו.
צ'מהואווי
היסטוריה ותרבות מסורתית
תוך תיאור הצ'מהואווי כפי שהכירה אותם, והצגת מרקם החיים המסורתי בין הילידים, כתבה קארובת לאיירד:
אוכלוסייה
קיימים אומדנים שונים לגבי האוכלוסיות של מרבית קבוצות הילידים בקליפורניה לפני המגע עם האירופים. אלפרד קרובר העריך שב-1770 היה סך כל האוכלוסייה של הצ'מהואווי הקוסו וקוויזו ב-1,500. האומדן המשולב ב-1910 ירד ל-500. הסוכן לענייני אינדיאנים דיווח ב-1875 שהאוכלוסייה של הצ'מהואווי הייתה 350 נפשות. מפקד האוכלוסין של 2010 ספר 355 נפשות. האוכלוסייה ב-2016 נאמדת ביותר מאלף.
פיאצ'נצה
מלחמת העולם השנייה
בגבעות ובהרי האפנינים פעלו פרטיזנים. ב-25 באפריל 1945 פרצה התקוממות כללית של תנועת המחתרת האיטלקית וב-29 באפריל נכנס לעיר כוח המשלוח הברזילאי.
ניב מקומי
רבים מבני פיאצ'נצה ונפת פיאצ'נצה עדיין דוברים את הניב המקומי: פיאצ'נטינה, או פיאצ'נטינו (Piacentine או Piacentino) השונה במידה ניכרת מן האיטלקית (הפלורנטינית) התקנית והוא גרסה של שפת המיעוט האמיליאני-רומאני. כללי הדקדוק השונים וההיגוי השונה של מילים זהות באיטלקית, מקשה על דוברי איטלקית להבין שפה זו, בה תנועות רבות מוחלפות באומלאוט או נעלמות כליל. אף שהיו סופרים ומשוררים רבים שכתבו בשפת הפיאצ'נטינה, מספר דוברי השפה במאה ה-20 ירד בהתמדה על רקע מערכת החינוך הממלכתית ועליית השימוש באיטלקית תקנית.
כלכלת העיר
עיקר כלכלתה של פיאצ'נצה מבוססת על חקלאות, מחוז אמיליה-רומאניה ובמיוחד נפת פיאצ'נצה ידועים בגידולים חקלאיים בהם בולטים גידולי עגבניות. בפיאצ'נצה מפעלי תעשייה לעיבוד מזון ולשימורים.
המטבח המקומי
פיאצ'נצה ונפת פיאצ'נצה ידועים כמקור למוצרי בשר חזיר מתובלים ומומלחים. המאכלים הייחודיים לאזור כוללים פנצ'טה (pancetta) (בטן חזיר מתובלת, מומלחת ומגולגלת), קופה (coppa) (צוואר חזיר מתובל ומיושן למשך חצי שנה לפחות) וסלמי (נקניק בשר חזיר מתובל ביין).
בורטלינה (Bortellina) (חביתיות מלוחות), קיזולן (chisulén) (עוגות/לביבות קמח מטוגנות), ופסטה ושעועית (Pisarei e fasö). מאכל ייחודי נוסף לאזור (הקיים אף בקרמונה) הוא מוסטרדה (mostarda di frutta) (פירות משומרים בסירופ סוכר מתובלים בחרדל), טורטליט (turtlìt) (בצקיות ממולאות במוסטרדה, מחית ערמונים ומרכיבים נוספים המוגשת לקראת חג הפסחא). טורטיי (turtéi) (פסטה ממולאת בגבינת ריקוטה).
תירס הוא אחד המאכלים הנפוצים בפיאצ'נצה, בדרך כלל מוגש כפולנטה וכן אורז המוגש כריזוטו. אף מאכלי פסטה מצויים אף בצפון איטליה אך אהודים פחות מאשר בדרום. לאזור פיאצ'נצה גבינות ייחודיות בהן "גרנה פדאנו" (Grana Padano), אף שהעיר פארמה הסמוכה ידועה יותר בזכות גבינותיה.
בגבעות שסביב העיר כרמי יין רבים אשר זכו לזיהוי ייחודי באיטליה (Denominazione di origine controllata) בשם "קולי פיאצ'נטיני" (Colli piacentini; מילולית: גבעות פיאצ'נצה).
הוויה וזמן
הוויה וזמן (בגרמנית: Sein und Zeit) הוא ספר שנכתב ב-1927 בידי הפילוסוף הגרמני מרטין היידגר. למרות שהוא נכתב במהרה, ועל אף העובדה שהיידגר מעולם לא השלים את הפרויקט אותו התווה בהקדמה לספר, "הוויה וזמן" נחשב לעבודתו החשובה ביותר ואף השפיע רבות על הפילוסופיה של המאה ה-20 בכלל, ועל אקזיסטנציאליזם, הרמנויטיקה ודקונסטרוקציה בפרט.
הפרויקט המקורי של היידגר
הספר "הוויה וזמן" היה מיועד בתחילה להכיל שני כרכים עיקריים שיהיו מורכבים משלושה חלקים כל אחד. היידגר נאלץ לפרסם את ספרו לאחר שהשלים רק את שני החלקים הראשונים של הכרך הראשון של הפרויקט. שאר החלקים של הפרויקט לא פורסמו מעולם, אם כי ניתן למצוא התייחסויות אליהם בקורסים שהתפרסמו כספרים בין השנים 1926-1929.
תקציר הספר
בעמודיו הראשונים של הספר, היידגר מתאר את הפרויקט אותו נטל על עצמו במילים הבאות: "כוונתנו במסכת הבאה היא לעבוד על שאלת משמעותה של ההוויה, ולעשות כן באופן קונקרטי". היידגר טוען, בהמשך לכך, כי המסורת האונטולוגית פסחה על שאלה זו בכך שהיא ניסחה אותה כשאלה הנוגעת לטבע הישות הניתנת לידיעה אנושית ובכך הניחה את המבוקש בכל הנוגע לאפיון של ההוויה. ב"הוויה וזמן" היידגר ניסה לאפיין את האדם כשואל שאלת הישות. כשואל, לטענת היידגר, האדם פתוח לקבלת תשובות שונות לשאלה זו לפי האופן שבו הישות נחשפת בפניו בפעילותו-בעולם.
ברמה הפורמלית היידגר מציע, כחלופה, להבין את ההוויה עצמה באופן מובחן מישויות אחרות. לפי היידגר, מה שמבחין את ההוויה מהישויות בעולם הוא שההוויה היא תמיד רק אפשרות, ולכן לא ניתנת לזיהוי עם אף ישות מסוימת. להפך, לטענת היידגר, אפיון הישויות נעשה מתוך שדה האפשרויות שנפתחות עבור היות-האדם-בעולם ולכן הוא כרוך באופן מהותי בצמצום האפשרויות הללו לכדי קביעה של ישויות. בספר היידגר מנסה לאפיין את התנאים להופעה של כל ישות באשר היא. היידגר טוען כי תפיסת ההוויה מובילה להבהרת משמעותה ("sinn des seins", "האופן שבו דבר-מה נעשה לניתן להבנה כדבר-מה"). לפי היידגר, ככל שמובן זה של ההוויה קודם לכל יחס מסוים לעולם לגבי אופן הקיום של כל ישות פרטיקולרית, הוא קדם-מושגי, לא-פרופוזיציונאלי ולפיכך גם קדם-מדעי. האונטולוגיה היסודית (כך היידגר מכנה את החקירה שלו ב"הוויה וזמן") תבאר את ההבנה הקודמת לכל אופן אחר של ידיעה או פרשנות, כמו השימוש בלוגיקה, תאוריה, אונטולוגיה ספציפית או מחשבה רפלקטיבית. לעומת זאת, היידגר מדגיש, אין גישה אחרת להוויה מאשר הישויות עצמן – כלומר, שאלת ההוויה צריכה להישאל באשר לישות כלשהי ובהתייחס להווייתה.
Dasein
השאלה שהיידגר מבקש לשאול ב"הוויה וזמן", לפיכך, היא "מהי הישות שתעניק לנו גישה לשאלת משמעות ההוויה?" תשובתו של היידגר היא שישות זו היא הישות שעבורה לשאלת ההוויה יש משמעות, שעבורה שאלת ההוויה חשובה. כלומר, הישות שעבורה ההוויה היא שאלה היא איננה מה אלא מי. היידגר קורא לישות זו בשם "Dasein" (ביטוי שעשוי להיות מתורגם לעברית כ"היות-פה" או "היות-שם"). המתודה בה נוקט היידגר בספר כוללת את ניסיון האפיון של ה-Dasein, זאת במטרה להבין את משמעותה של ההוויה עצמה באמצעות פרשנות ממד הזמניות של ה-Dasein (שינוי בממד זה של ה-Dasein, לפי היידגר, נושא בחובו את משמעותה של אותה ישות).
זמן
לבסוף, שאלת האותנטיות של ה-Dasein לא יכולה להיות מובחנת מה"היסטוריות" של ה-Dasein. מחד גיסא, ה-Dasein כבן תמותה "נמתח" בין לידה ומוות, ו"מושלך" אל תוך עולם, כלומר, מושלך אל תוך אפשרויותיו, אפשרויות שה-Dasein נדרש לאמץ. מאידך גיסא, הגישה של ה-Dasein אל אותו עולם ואל אותן אפשרויות תמיד נעשית דרך ההיסטוריה ודרך המסורת – זוהי שאלת ה"היסטוריות של העולם": בין השלכותיה של שאלה זו, לפי היידגר, היא שאפשרות האותנטיות של ה-Dasein מצויה ביכולתו לבחור "גיבור". תוצאת ההתקדמות של טיעון זה היא הרעיון לפיו הווייתו של ה-Dasein היא הזמן. אף על פי כן, היידגר מסכם את עבודתו ברצף שאלות מסתוריות אשר צופות את הצורך לשחזר את ההיסטוריה של הפילוסופיה והאופן שבו אופני-ההבנה המרכזיים שלה הובנו עד כה. שאלות אלו, עם זאת, לא נענו באופן ישיר מעולם במסגרת החקירה של "הוויה וזמן", אך שרידים של הפרויקט ניתן למצוא בחיבורו "בעיות מרכזיות בפילוסופיה" שמסכם קורס שהוא נתן לאחר פרסום "הוויה וזמן" ב-1928.
תרגום לעברית
על הזמן [מתוך ספרו היות שזמן Sein und Zeit]. מרתין היידגר. תרגום: אלכסנדר ברזל. תל אביב: מפעל השכפול של הסתדרות הסטודנטים באוניברסיטת תל אביב. תשכ"ד.
צעצוע של סיפור 2
צעצוע של סיפור 2 הוא סרט קולנוע משנת 1999, המהווה סרט ההמשך ל"צעצוע של סיפור" המקורי משנת 1995. את הסרט ביים במאי הסרט הראשון ג'ון לאסיטר. הסטודיו פיקסאר הפיק את הסרט וחברת וולט דיסני הפיצה אותו ברחבי העולם. זהו הסרט השלישי שפיקסאר הפיקו. סרט זה הופק תחילה עבור קלטות וידאו ו-DVD בלבד, אך לבסוף הוחלט להפוך את הסרט לסרט המיועד לאקרנים, וכך היה בשנת 1999, ונחל להצלחה רבה. בהמשך הוא יצא בצורת קלטות וידאו ו-DVD.
עלילת הסרט
אל מקויגן, אספן צעצועים כפייתי, מוצא את וודי ותחילה מנסה להתמקח עליו עם אמא של אנדי, אך לבסוף גונב אותו. באז שנות-אור מנסה להציל את וודי, אך לא משיג את מכוניתו של אל. לאחר מכן משתמש באז באותיות לוחית הרישוי של הרכב ובנוצה שעפה מתוכו כדי לזהות שזה אל מ"חוות הצעצועים של אל". באז, מר תפוד, רקס, סלינקי והאם, יוצאים להציל את וודי ולהחזיר אותו לפני שאנדי יחזור הביתה.
אל לוקח את וודי לדירה שלו, שם וודי פוגש צעצועים אחרים: בוקרת שעושה יודל בשם "ג'סי", סוס בשם "עין השור", ואת "פיט המסריח" שכורה זהב (פריט אספנים שעדיין בתוך הקופסה המקורית). וודי לומד משאר הצעצועים שהוא בובת אספנים בשם "שריף וודי", ושהוא כוכב של סדרת טלוויזיה לילדים שבוטלה בשם "וודי הכוכב". וודי מבין כי הוא הצעצוע האחרון שאל צריך כדי למכור את הצעצועים ולמיין את פריטי האספנות למוזיאון לצעצועים ביפן. בהתחלה נדהם וודי מההצגה, ומסרב לנסוע ליפן ולנטוש את אנדי. הוא משתכנע לבסוף לאחר שג'סי מספרת לו על אמילי, ילדה שאהבה אותה כשהייתה קטנה, אך כשהתבגרה, תרמה אותה לנזקקים, ואותו דבר יכול לקרות עם אנדי. אל מזמין את משחזר הצעצועים כדי שיתקן וינקה את וודי לפני הנסיעה.
באז ושאר הצעצועים עושים את דרכם לחוות הצעצועים של אל, שממוקמת מול הדירה של אל. כשכולם מחפשים בחנות, באז מתחיל לריב עם "באז שנות-אור" משוכלל יותר. באז החדש נלקח בטעות על ידי הקבוצה, ובאז האמיתי נשאר תקוע בקופסת תצוגה. הקבוצה מוצאת את אל במשרדו ונכנסת לתוך תיק הבד שלו, בעודו לוקח את התיק לדירתו. באז האמיתי מצליח להיחלץ מקופסת התצוגה וחוצה את הכביש במהירות, אך משחרר בטעות את הצעצוע של קיסר הרשע זורג, המוגדר כאויבו של באז, שמתחיל לעקוב אחריו. הצעצועים האחרים נשארים במכונית של אל, ומגיעים דרך פיר המעלית לדירה של אל. וודי אומר להם שהוא לא רוצה לחזור, ומתעקש לנסוע עם חבריו החדשים ליפן, מפני שהוא פריט אספנים עכשיו. באז האמיתי מגיע אל הדירה ואומר לוודי שהוא צעצוע שנועד שישחקו בו, ולא יוצג לראווה במוזיאון. על פי עצתו של באז, מתחרט וודי על הנסיעה ליפן, ומזמין את שאר חבורת "וודי הכוכב" להיות הצעצועים של אנדי. ג'סי ועין-השור מסכימים, אבל פיט המסריח, ששונא צעצועי חלל כמו באז שגורמים לצעצועים כמותם לצאת מהאופנה, יוצא מהקופסה שלו ונועל את וודי, ג'סי ועין-השור בחדר. פיט אומר שהטיול ליפן הוא הצ'אנס הראשון שלו, מאחר שהוא מעולם לא נמכר, והוא לא מוכן שוודי יהרוס לו את זה. אל נכנס לחדר ואורז את הצעצועים לפני שבאז והקבוצה באים לעזור להם, ונוסע לשדה התעופה.
באז האמיתי ושאר הצעצועים גונבים רכב של משלוחי פיצה ונוסעים לשדה התעופה. באזור המזוודות הם מוצאים את התיק עם חבורת "וודי הכוכב" ומצילים את וודי ועין-השור מידי פיט המסריח שמנסה לעצור אותם; הצעצועים שולחים את פיט המסריח עם בובת ברבי צבועת פנים, ונותנים לו לרכוש ניסיון עם ילדים. עם זאת, הקבוצה לא הספיקה להציל את ג'סי, מפני שהתיק כבר הועמס על המטוס. וודי, באז, ועין-השור דוהרים בעקבות המטוס ומצליחים להציל אותה לפני שהמטוס ממריא, אך וודי קורע את זרועו שוב במהלך ההצלה.
לאחר מכן, הצעצועים חוזרים לחדרו של אנדי, בדיוק כשאנדי חוזר מהמחנה; הצעצועים הגיעו בעזרת נושאת מטען משדה התעופה, שאותה הם החנו בחצר של השכנים. אנדי מופתע לגלות את ג'סי ואת עין-השור, חושב שהם מתנות מאימו, וניגש לתקן את וודי בזהירות; ג'סי ועין-השור מאושרים לחזור להיות צעצועים של מישהו. הצעצועים מגלים שאל פשט את הרגל מפני שלא הצליח לשלוח את הצעצועים למוזיאון. וודי מודה לבאז שהוא יודע שיום יבוא ואנדי ינטוש אותו, אבל אז באז יהיה שם איתו כדי שלא ישעמם לו, "עד האינסוף ומעבר לו".
בגדי מעצבים
בגדי מעצבים הוא ביגוד המתויג בשמם של מעצבי אופנה נודעים.
לרוב, ה"מעצב" אשר שמו מופיע על התווית של הבגד יהיה:
המונח "בגדי מעצבים", לרוב איננו מתייחס לביגוד יוקרתי שהוכן והותאם באופן אישי על ידי מעצבי על (ראו אופנה עילית) אלא לבגדים אשר נמכרים בשיווק המוני ואשר נושאים את שמם של מעצבי העל בשל הסכם רישוי בין המעצב ליצרנית הבגד.
הסכמים אלה מאפשרים ליצרני פריטי הלבשה למכור את תוצרתם במחיר גבוה והם מספקים למעצב מקור הכנסה נוסף.
מתן רישוי לשימוש בשמות מעצבי אופנה הפך למנהג נפוץ בתעשיית האופנה העולמית החל משנות ה-70 של המאה ה-20.
בנוסף לבגדים עצמם, מתלווה לבגדי המעצבים קו אבזרים (אקססוריס) ואבזרים הנושאים אף הם את חתימתו של המעצב.
בגדי מעצבים בישראל
בגדי המעצבים בישראל נושאים שמות של מעצבים ישראלים ומותאמים לתרבות המקומית, לצו האופנה ולטעם הקהל הישראלי. בגדי המעצבים המקומיים צברו פופולריות רבה במיוחד בתעשיית האופנה הישראלית במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 והפכו לענף בפני עצמו בתחום האופנה. ביטוי להצלחה הניכרת של בגדי מעצבים בישראל הם מרכזי האופנה וחנויות הבגדים הרבים שהוקמו במהלך עשור זה במרכזי הקניות השונים בכל רחבי ישראל.
מטבח יהודי בוכרי
המטבח הבוכרי הוא מטבח של יהודי בוכרה שמקורם מאוזבקיסטן וטג'יקיסטן שבמרכז אסיה, ועל כן הושפע מהמטבחים המקומיים של תרבויות סמוכות (כגון: המטבח הסיני, המטבח הפרסי, והמטבח הטורקי-עות'מאני) מה שהפך אותו למטבח עשיר, מגוון ומעניין ביותר. המטבח הבוכרי מתאפיין בשימוש נרחב בבשר, באורז ובירקות.
במטבח של הקהילות היהודיות הגדולות של האזור, כמו בכל שאר המקומות בעולם, משתמשים במטבח המקומי, תוך הכנסת השינויים היהודיים המתבקשים: כשרות, חגים ומועדים, טקסים וכללי השבת.
מסורת
האוכל הבוכרי עמד ומאז ומתמיד במרכז החיים בבית ובמרכז תרבות האירוח של העדה. המטבח הבוכרי התבסס על מצרכים טריים וזמינים במרכז אסיה. עיקר מטעמי המטבח בנויים מאורז לבן המשולב עם ירקות טריים, המבושלים בקדירה למשך זמן ממושך עם מנה נכבדה של שומן מן החי ומעט צמחי תבלין. לצד מאכלי הקדירה יש מגוון של טוגנים, מרקים ייחודיים ומנות בשריות (בעיקר בשר עוף ובשר בקר).
מאכלי חגים
מתכונים לחגים במטבח היהודי-בוכרי:
בין שתי ערים
העלילה מתרכזת בשנים שהובילו למהפכה הצרפתית המסתיימות במשטר הטרור של היעקובינים. תחילת הסיפור בכליאתו של דוקטור מאנט בשנת 1757 וסופו כ-36 שנים אחר כך, בהעמדתו לדין של צ'ארלס דארניי.
בראש ובראשונה זהו סיפורם של צ'ארלס דארניי וסידני קרטון, שני אנשים הדומים זה לזה במראם החיצוני, אבל שונים מאוד באופיים. דארניי הוא אריסטוקרט צרפתי רומנטיקן, וקרטון הוא פרקליט אנגלי ציניקן. שניהם מאוהבים בכל לבם באותה אשה, לוסי מאנט.
דמויות נוספות ברומן הן: דוקטור מאנט, אביה של לוסי, שנכלא לשנים רבות בבסטיליה הידועה לשמצה על לא עוול בכפו, ומאדאם דפארז', הנושאת בלבה טינה עמוקה לכל בית אוורמונד האריסטוקרטים.
סיפור העלילה מיטלטל בין הערים לונדון ופריז. שניים מבין 45 פרקי הספר מתרחשים בשתי המדינות גם יחד, העלילה ב-19 פרקים מתרחשת באנגליה וב-24 פרקים נוספים בצרפת. הרומן מתאר את השחיתות של האצולה הצרפתית, ההתעללות וחוסר האנושיות ביחסם של האצילים אל האיכרים, ואת ההמונים שאחרי מאות שנים של דיכוי מתקוממים לבסוף נגד אדוניהם, והופכים בעצמם למרושעים ולמושחתים.
ספר ראשון : השב לחיים
בשנת 1775 נוסע ג'ארוויס לורי לדובר לפגוש אשה צעירה בשם לוסי מאנט. בפגישתם הוא מספר לה שאביה, דוקטור מאנט שנחשב בעיניה למת, עודו בחיים ושהוא מוחזק במאסר בפריז זה שמונה עשרה שנה. לאחרונה שוחרר דוקטור מאנט מן הכלא על ידי שלטונות צרפת. ידיעות אלה מטרידות מאוד את לוסי, מר לורי מנסה לנחם אותה, אבל זו בת לווייתה מיס פרוס הדואגת לשלומה של לוסי ומצליחה להרגיע אותה.
בסן אנטואן, פרוור בפריז, נבקעת חבית יין ותוכנה נשפך ארצה. התושבים העניים קופצים על המציאה ושותים בצהלה את היין מהרצפה. דפארז', בעל חנות יינות ומנהיג קבוצת מהפכנים, מסתכל בתיעוב על האנשים המשפילים עצמם עבור מעט יין. אחר כך הוא חוזר לחנותו שלו ומשוחח עם חבריו המהפכנים הפונים זה אל זה בשם ז'אק.
מר לורי ולוסי מגיעים לפריז, ודפארז' לוקח אותם לדירה בה נמצא דוקטור מאנט. הוא יושב כל היום בחדר חשוך ומייצר נעליים כפי שעשה כל השנים בכלא. לוסי לוקחת את אביה איתה לאנגליה.
ספר שני: החוט המוזהב
אחרי חמש שנים ב-1780, דוקטור מאנט מתחיל להתאושש מהחוויה הקשה של החיים בכלא. מהגר צרפתי בשם צ'ארלס דארניי נשפט בבית הדין הפלילי בלונדון, האולד ביילי, בעוון ריגול. מעידים נגדו שניים ג'ון ברסד ורוג'ר קליי הטוענים שדארניי דיווח לצרפתים על כוחות אנגליים בצפון אמריקה. דוקטור מאנט ובתו לוסי מעידים לטובתו, ומספרים על מסעם איתו בספינה מצרפת לאנגליה. בסופו של דבר, דארניי מזוכה כיוון שהמושבעים אינם יכולים להבדיל בינו לבין סידני קרטון בשל הדמיון הרב ביניהם. קרטון הוא פרקליט זוטר, וזוכה לתיאור לא מחמיא כשתיין, לעומתו דארניי מתואר כּיְפֵה תואר וקורבן אבירי של מערכת המשפט הבריטית. קרטון מתאהב בלוסי ומתחיל לקנא בדארניי הזוכה לחיבתה של לוסי.
בפריז המרקיז סן אוורמונד, שהוא דודו של דארניי, חוזר לביתו מריאיון עם מונסיניור, אחד מחשובי האצילים בצרפת. בדרכו פוגעת הכרכרה שלו בילד, בנו של האיכר גאספר, והילד נהרג. המרקיז משליך לעבר גאספר מטבע כפיצוי על אובדן בנו. בין האנשים המתקהלים במקום נמצאת גם מאדאם דפארז' העוסקת ללא לאות בסריגה. היא זורקת את המטבע חזרה אל המרקיז, והוא קורא ברוגז שהיה הורג ברצון את כל האיכרים בצרפת.
באחד הכפרים בדרך לארמונו מודיע אחד העובדים בדרך למרקיז שראה אדם נצמד מתחת לכרכרה שבה הוא נוסע. המרקיז שולח את משרתו לבדוק אך ההוא אינו מגלה דבר, והם ממשיכים בדרכם.
דארניי נוסע לצרפת להיפגש עם דודו. הדעות הפוליטיות של השניים מנוגדות בתכלית. בעוד שדארניי הוא דמוקרט, המרקיז תומך במשטר הישן ומתואר כאציל אכזר וחסר לב.
באותו לילה רוצח גאספר, שהיה האדם שנצמד לכרכרה, את המרקיז בשנתו. מאוחר יותר נתפס גאספר ומוצא להורג בתלייה.
כשדארניי שב לאנגליה, הוא מבקש מד"ר מאנט את ידה של בתו לוסי. אבל דארניי אינו המחזר היחיד שלה. גם סטרייבר, סניגורו של דארניי והבוס של קרטון, וגם קרטון עצמו נכבשים בקסמיה. קרטון הוא היחיד מבין השלושה שמגלה את רגשותיו ללוסי, סטרייבר משוכנע שאין לו סיכוי אצל לוסי, ודארניי מעלה את הצעת הנישואים בפני האב. כשקרטון מתוודה על אהבתו בפני לוסי, הוא מודה שאין ביכולתו לגרום לה אושר; היא משפיעה עליו לטובה והוא רוצה לחיות חיים ראויים יותר, אך אינו מצליח להשלים את מטרתו. הוא מבטיח ללוסי שהוא מוכן להקריב כל דבר עבורה ועבור האהובים עליה. בינתיים דארניי אומר לדוקטור מאנט שיגלה לו את שם משפחתו האמיתי ביום נישואיו ללוסי. בפריז מאדאם דפארז' ובעלה מסיתים למהפכה. מאדאם דפארז' מתכננת לטווח ארוך בעוד בעלה חסר סבלנות ומשתוקק לגרום למהפכה מיידית. נודע להם מפי מלשין במשטרה שמרגל נמצא בסן-אנטואן. שם המרגל הוא ג'ון ברסד, אחד מאלה שהעידו עדות שקר נגד דארניי. למחרת נכנס ברסד לחנות היין של דפארז', אבל מאדאם דפארז' מזהה אותו. ברסד הוא סוכן מדיח, הוא מנסה לגרור אותה לשיחה על ההוצאה להורג הקרובה של גאספר. תוך כדי השיחה הוא מציין שדארניי עומד לשאת לאשה את לוסי מאנט.
בבוקר החתונה חושף דארני בפני ד"ר מאנט, לפי דרישתו, את זהות משפחתו. לרוע המזל הידיעה משפיעה לרעה על ד"ר מאנט מצבו הנפשי מתערער, והוא חוזר ועוסק בצורה אובססיבית בעבודת הסנדלרות שלו. שפיות דעתו חוזרת אליו לפני שלוסי שבה לביתה מירח הדבש, וכדי למנוע התרחשות דומה הורס לורי את כלי העבודה שהביא ד"ר מאנט עמו מצרפת.
באמצע יולי 1789 מבקר ג'רוויס לורי בביתם של בני הזוג דארניי ומספר להם על המתרחש בפריז. זירת ההתרחשות עוברת אל המורדים בסן אנטואן וההסתערות אל תוך הבסטיליה כשהמובילים הם בני הזוג דפארז'. כשהכלא השנוא נופל לידי המהפכנים, נכנס דפארז' לתוך התא בו היה עצור ד"ר מאנט. הוא מוצא כתב יד שכתב ד"ר מאנט בזמן שהותו בכלא, שבו הוא מאשים את משפחת אוורמונד (האב והבן) במאסרו הלא מוצדק ובהרס משפחתו.
ספר שלישי: במסלול הסערה
בבובה (Beauvais), מקום מגוריו לשעבר של ד"ר מאנט, מואשם דארניי שהוא אריסטוקרט מהגר ובוגד. הוא נלקח לפריז בליווי צבאי ושם הוא נאסר. ד"ר מאנט ולוסי יחד עם מיס פרוס, ג'רי קראנצ'ר ולוסי הקטנה, בתם של לוסי וצ'ארלס, מגיעים מלונדון לפריז לפגוש את מר לורי. ד"ר מאנט מנסה להפעיל את השפעתו כאסיר לשעבר בבסטיליה, כדי לשחרר את חתנו. הוא מצליח לגונן על דארניי בלילה בו האספסוף הורג אלפי אסירים חסרי מזל. אחרי שנה ושלושה חודשים מצליח ד"ר מאנט לצאת בכתב הגנה על צ'ארלס, אבל באותו לילה הוא נעצר שוב באישום חדש שהגישו משפחת דפארז' ואדם נוסף ששמו לא מוזכר. מיס פרוס, בדרכה עם ג'רי קרנצ'ר לקנות יין בפונדק, רואה את אחיה האבוד סלומון פרוס, כעת מהפכן בפריז. איש מהם אינו רווה נחת מהפגישה המחודשת. ג'רי קרנצ'ר מזהה אותו כג'ון ברסד, להפתעתם גם סידני קרטון מצטרף אליהם ומאשר את קביעתו של קרנצ'ר. אחר כך קרטון מנסה לסחוט את סלומון פרוס, כיוון שהוא שמע במקרה את השיחה בפונדק והוא יודע שפרוס הוא מרגל וסוכן כפול המשרת את הבריטים ואת הצרפתים גם יחד. פרוס נכנע באי רצון לדרישותיו של קרטון.
דארניי מובא למשפט בפני הטריבונל המהפכני, דפארז' טוען מולו שהוא המרקיז אוורמונד, ומביא בפני בית הדין את כתב היד שכתב ד"ר מאנט בתאו בכלא. המסמך מתאר איך נכלא הרופא בבסטיליה על ידי המרקיז אוורמונד הקודם ואחיו התאום, כאשר ניסה לדווח על פשעי האחים כלפי משפחת איכרים. האח הצעיר שהתאהב בבת איכרים, חטף ואנס אותה וכן רצח את בעלה, את אחיה ואת אביה. לפני מותו הצליח האח של הבחורה להסתיר את אחותו הצעירה יותר, הנצר היחיד שנותר מהמשפחה. בסיום המסמך יש הוקעה של כל בני אוורמונד וכל צאצאיהם, ובכך מצטרף כביכול ד"ר מאנט להאשמתם של בני הזוג דפארז'. דארניי נשלח לבית הכלא "לה פורס" וגזר דינו הוא הוצאה להורג בגיליוטינה תוך עשרים וארבע שעות.
קרטון מגיע לחנות היין של דפארז' בשיטוטיו ברחובות בלילה, הוא שומע את מאדאם דפארז' המתכננת לגזור עונש מוות לכל בני משפחת דארניי. עוד מגלה קרטון שמאדאם דפארז' היא הניצולה ממשפחת האיכרים שנזכרה במכתבו של ד"ר מאנט. הוא מעדכן מיד את מר לורי, ומפציר בו שכל המשפחה תעזוב את צרפת במהירות האפשרית.
ביום ההוצאה להורג מבקר קרטון את דארניי בכלאו. בגלל אהבתו הרבה ללוסי וחברותו עם דארניי, מחליט קרטון לקחת את מקומו של דארניי, ולמות במקומו. קרטון יודע שדארניי לא יסכים לתוכניתו, לכן הוא מסמם אותו ודואג לכך שיישאו אותו אל מחוץ לכותלי הכלא לכרכרה הממתינה להם. דארניי, ד"ר מאנט, מר לורי, לוסי ובתה הקטנה נמלטים מצרפת לאנגליה, כשדארניי משתמש במסמכים של קרטון כדי לעבור את הגבול ולהגיע לאנגליה.
מיס פרוס וג'רי קרנצ'ר שנשארו מאחור, מתכוננים אף הם לעזוב את צרפת. מאדאם דפארז' הולכת לביתה של לוסי, כשהיא מאמינה שתמצא את לוסי ובני משפחתה אבלים על מותו של צ'ארלס דארניי, ושתוכל להאשימם באהדה לאויב הרפובליקה. מיס פרוס שולחת את ג'רי למצוא להם כרכרה, והיא לבדה מתעמתת מול מאדאם דפארז'. מיס פרוס מעמידה פנים שהמשפחה נמצאת עדיין בבית, כדי שמאדאם דפארז' לא תנסה למנוע את מנוסתם. היא סוגרת את אחת הדלתות ומגנה עליה בגופה, מאדאם דפארז' מנסה להיכנס לחדר למרות סירובה של מיס פרוס. השתיים נאבקות ומאדאם דפארז' נהרגת מכדור שנורה מהאקדח שלה. אחר כך מיס פרוס וג'רי קרנצ'ר עוזבים במהירות את פריז.
הרומן מסתיים במותו של סידני קרטון, מחשבותיו האחרונות מתגלות כנבואה המגשימה את עצמה, מר דפארז' בעצמו מוצא להורג בגיליוטינה, וללוסי ודארניי יש בן הנושא את שמו של קרטון.
טלוויזיה
ב-1980 הופק סרט טלוויזיה "בין שתי ערים" בכיכובו של כריס סרנדון ששיחק בתפקיד כפול של דארני וסידני קרטון.
מיני סדרה טלוויזיונית בהפקת חברת "גרנדה טלוויז'ן" הופקה ב-1989. בתפקיד הראשי שיחק ג'יימס וילבי, אנה מאסי הופיעה בתפקיד מיס פרוס והשחקן הוותיק ג'ון מילס גילם את דמותו של ג'רוויס לורי.
בשנת 1970 הוצג בפרק של "הקרקס המעופף של מונטי פייתון" מערכון הכולל סצנה מתוך "בין שתי ערים" המסופר עבור תוכים.
פרק בסדרת הטלוויזיה לילדים "בעצם כלב" הוקדש לרומן "בין שתי ערים".
תיאטרון
הוצגו שלושה מחזות זמר המבוססים על הרומן.
"סיפורן של שתי ערים" עיבוד מוזיקלי לרומן של ג'יל סנטוריילו הועלה בסרסוטה, פלורידה ב-2007 בכיכובם של ג'יימס ברבור וג'סיקה ראש. המחזמר תוכנן לעלות בברודוויי באוגוסט 2008.
ב-2006 כתבו הווארד גודאול וג'ואנה ריד מחזה מוזיקלי המבוסס על הרומן. עיקר העלילה והדמויות נלקחו מתוך הרומן אך עלילתו מתרחשת בתקופת המהפכה הרוסית.
עיבוד מוזיקלי נוסף לרומן נעשה ביפן על ידי להקת טאקארצוקה רוויו, להקת אופרה נשית. ההפקה הראשונה נעשתה ב-1984 והשנייה בשנת 2003.
ספרי המשך
רומן מאת הסופרת האמריקאית סוזן אליין A Far Better Rest ("מנוחה טובה יותר") המתאר את העלילה מנקודת מבטו של סידני קרטון, יצא לאור בארצות הברית ב-2000.
"אוורמונד", רומן מאת דיאן מייר המתאר את קורותיהם של לוסי וצ'ארלס וילדיהם בתקופה שאחרי המהפכה הצרפתית, פורסם בארצות הברית ב-2005.
בהוצאת ספרי פינגווין הוציאו לאור גרסאות קלות יותר לקריאה של "בין שתי ערים", עבור הלומדים אנגלית כשפה זרה.
תרגומים לעברית
הרומן תורגם לעברית פעמים רבות, לרוב בשם "שתי ערים" ולעיתים בשם "בין שתי ערים".
רשימת התרגומים ושנות ההוצאה לאור, מתוך קטלוג הספרייה הלאומית:
מפרץ ליטויה
מפרץ ליטויה (באנגלית: Lituya Bay) הוא פיורד הנמצא בחלקה הדרום מזרחי של אלסקה, ארצות הברית, סמוך לגבול עם קנדה.
מבנה ומאפיינים גאוגרפים
אורכו של מפרץ ליטויה כ־13 קילומטרים, רוחבו המרבי כ־3.2 קילומטרים ואילו עומקו המרבי של האגם מגיע ל־220 מטרים. במרכזו נמצא אי קטן הקרוי אי האנדרטה (Cenotaph Island). בקצהו המזרחי של הפיורד ישנם שני מפרצונים (לשונות ים) המקנים לו צורה של T, שבקצותיהם קרחונים הגולשים אל מי האגם. הקרחון הגדול, הנקרא קרחון ליטויה, גולש אל המפרצון הצפוני, הנקרא מפרץ גילברט (Gilbert Inlet), ושני קרחונים קטנים יותר (קאסקייד וקרילון) גולשים אל המפרצון הדרומי, הנקרא מפרץ קרילון (Crillon Inlet). שני המפרצונים תחומים ממזרח וממערב ברכסי הרים המתרוממים מעל למימי האגם.
בחלקו המערבי של המפרץ נמצא פתח הפיורד - רצועת חוף צרה נמתחת מחלקו הצפוני של הפתח לכיוון דרום ויוצרת חיץ המפריד אותו ממי האוקיינוס השקט. רוחבו של הפתח בין שתי הנקודות הקרובות ביותר הוא כחצי קילומטר, ולכן בשל מעבר המים הצר, קיימים בו זרמים חזקים אשר הופכים מסוכנים עבור סירות וכלי שיט, במיוחד בזמן הגאות והשפל. סירה אחת טובעת בממוצע בשנה באזור הפתח. במאה ה־18 הגיעה משלחת מחקר צרפתית גדולה אל המפרץ. שתי סירות שנשאו אנשי מחקר התהפכו בשל הזרמים החזקים ו־21 בני אדם טבעו. בעקבות האירוע, קרא ראש המשלחת לאי שבמרכז הפיורד אי האנדרטה לזכר חברי המשלחת שנספו.
רעידת האדמה, מפולת ההרים והמגה-צונאמי בשנת 1958
בשנת 1953 הבחינו שני מדענים צעירים שהגיעו למפרץ ליטויה, כי העצים הקרובים לחוף האגם בהירים יותר בצבעם מהעצים אשר רחוקים יותר ושממוקמים באזורים גבוהים יותר. מאחר שצבעיו של עץ צעיר בהירים יותר, הם הבינו כי אירוע יוצא דופן וחריג בממדיו עקר את הצמחייה הקרובה לקווי החוף, ושיערו שמדובר בגלים גדולים שנוצרו בצורה כלשהי במימי האגם.
מבדיקה שעשו, התברר כי גיל העצים הצעירים דאז, היה בסביבות 17 שנים, והמידע התיישב עם רעידת אדמה שאירעה באזור בשנת 1936. אולם, גלי צונאמי הנוצרים ישירות מרעידת אדמה יכולים להגיע לגובה של עשרות מטרים בודדים, אך על פי המרחק מהחוף וגובה העצים הצעירים מעל לפני המים, העריכו שגל בגובה של 150 מטרים פגע ושטף את הצמחייה לאורך רוב חופי האגם. מכיוון שקיומם של גלים בגובה כזה לא היה ידוע באותה תקופה, לא ידעו בוודאות אם אכן מדובר בתופעה כזו וגם אם כן, מה בדיוק יצר את אותם גלי ענק.
חמש שנים לאחר מכן, בתשיעי ליולי 1958 בשעה 22:16 בערב אירעה באזור רעידת אדמה בעוצמה של בין 7.8 ל־8.3 בסולם ריכטר. באותה עת שהו באגם שלוש סירות מאוישות שהניצולים שבהן גם סיפקו עדות למה שקרה לאחר מכן. רעידת האדמה גרמה למפולת הרים מאסיבית במפרץ גילברט במסגרתה חלק גדול מצלע ההר קרס ונפל מגובה של למעלה מ־700 מטרים הישר אל תוך מימי האגם. מפולת הסלעים הגדולה שהתחוללה בתוך גוף המים הקטן יחסית הזיזה כמויות מים אדירות שנשלחו בפראות מצד לצד בתוך הפיורד וגרמו לכאוס באגם ולאורך חופיו. המפולת, שכללה כ־31 מיליון מטרים מעוקבים של סלעים ששקלו מעל 90 מיליון טון, ונחתו כגוש אחד במהירות אל תוך המים, הייתה דומה לפגיעת אסטרואיד, וגרמה להתרוממות של גל עצום שהתנפץ בעוצמה על ההר ממול, ועקר את מרבית העצים שהיו עליו בגובה של עד 524 מטרים מעל מימי האגם. בנוסף, פגע הגל בקרחון ליטויה הסמוך, וניתק ממנו חלק באורך של 400 מטרים. חלק הקרחון שהתנתק הונף וטולטל לגובה של עשרות מטרים וגרם לגלי צונאמי נוספים. לאחר שהגל פגע ברכס ההר שממולו, הוא יצא ממפרץ גילברט והמשיך לנוע לאורך מימי האגם כשהוא נושא איתו שפוכת רבה, שברי עצים וקרח, כיסה את אי האנדרטה כמעט לחלוטין ועקר לאורך חופי המפרץ צמחים ועצים כאשר הוא זורע הרס רב. חלק גדול משטחו של אי האנדרטה הופשט מצמחייה ועצים, ובקתה שהייתה בנויה על האי הושמדה מעוצמת הפגיעה. באזור פתח הפיורד היה בנוי מגדלור שאף הוא נחרב מפגיעת הגל. שתיים מתוך שלושת הסירות ששהו באגם באותה עת הושמדו, שניים מתוך ארבעת האזרחים שהיו על סיפונן נהרגו, והשניים האחרים נמצאו זמן קצר אחר כך במים וחולצו. הסירה השלישית, על פי העדויות, נסחפה על ראש הגל מעל לצמרות העצים ואזורים מיוערים, ונעצרה על שאריות הפסולת שהותיר הגל באזור פתח הפיורד. שני האנשים שהיו בה – אב ובנו – סיפקו את רוב העדויות לאירוע.
סך כל שטחי היערות שהושמדו מפגיעת הגל הסתכם במעל ל־5 קילומטרים מרובעים, ונאמד במליוני עצים. בחלק מהמקומות נעקרו שטחים מיוערים שהיו מרוחקים יותר מקילומטר מהחוף. כמו כן, חלק גדול מן האדמה שעליה גדלו העצים נשטף ואזורים שלמים הופשטו לחלוטין ונותרו בהם סלעים חשופים בלבד.
לאחר האירוע, חוקרים רבים הגיעו למפרץ ליטויה כדי ללמוד את התופעה. הדבר שינה את התפיסה וההבנה לגבי היווצרות גלים גדולים, ואסונות שעלולים להתחולל בעקבותיהם במקרים דומים בעתיד.
אין עד נעשה דיין
כלל זה אינו מוחלט ומשמש רק במקרים מסוימים, אך במקרים אחרים הדיינים יכולים לדון על פי ראייתם מכוח הסברה ש"לא תהא שמיעה גדולה מראיה", כלומר אם הדיין יכול להוציא פסק דין על סמך שמיעה מעד אחר, כל שכן שיוכל לפסוק על סמך ראייתו הוא. כמו כן, בדברים שבהם הצורך בעדות הוא רק מדרבנן, כגון קיום שטרות, עד נעשה דיין.
מי נחשב עד
בשאלה מי נחשב עד שאינו יכול לדון נחלקו הרשב"ם ור"י. הרשב"ם סובר שעד בדין זה נחשב מי שראה את המעשה והתכוון להיות עד עליו, וכיוון שהתכוון כך לא יוכל להיות דיין על מעשה זה אפילו בקבלת עדות מפי עדים אחרים. אך ר"י סובר שעד שאינו יכול לדון יותר בדין זה זהו דווקא עד שהעיד בבי"ד על המעשה, אז אינו יכול לדון על פי עדותו, אלא על ידי עדות של עדים אחרים.
עדות בלילה
כשהעדים ראו את המעשה בלילה, כיוון שאינם יכולים להיות דיינים אז, כי אין דנים בלילה, 'נעשים' רואי המעשה כעדים ואינם יכולים לדון עוד את הדין הזה על סמך ראייתם, אלא על פי עדות של עדים אחרים.
טעמו
בטעם הדין ש"אין עד נעשה דיין" הובאו כמה אפשרויות בראשונים:
הפארק הלאומי W
הפארק הלאומי W (בצרפתית: Parc national du W) הוא שמם של שלושה פארקים לאומיים השוכנים במשולש הגבולות של ניז'ר, בנין ובורקינה פאסו ששטחם הכולל הוא 10,182.8 קמ"ר. סביב הפארק משתרעים אזורי שימור מסוגים שונים. הפארק זכה לשמו בשל פיתולי הנהר ניז'ר בגבולו המערבי, שקטע מהם הוא בצורת האות "W". חלקו של הפארק, בשטח של 2,200 קילומטרים רבועים בתחומי מדינת ניז'ר הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1996. ב-2017 ההכרזה הורחבה גם לפארק הלאומי ארלי בבורקינה פאסו ולפארק הלאומי פנג'ארי בבנין, כך שמאז האתר כולל את כל קומפלקס הפארקים הלאומיים W-ארלי-פנג'ארי.
גאוגרפיה
הפארק משתרע על הגדה הימנית של נהר ניז'ר ומערבה ממנה, ושטחו מישורי ונע בין גבהים של 200 עד 420 מטר מעל גובה פני הים. הוא נמצא בקו התפר שבין הסוואנה הסודאנו-גינאית, האזור הסודאני והסאהל, ורוב שטחו מכוסה באדמה בלתי פורייה בה גדלים שיחים האופייניים לסוואנה. בחלקו של הפארק הסמוך לנהר ניז'ר משתרע אזור ביוטי עצמאי הנהנה משפע מים ומאיכות אדמה טובה יחסית.
האקלים בפארק הוא טרופי ומתאפיין בחורף חמים ויבש מנובמבר עד אפריל, ובקיץ חם מאוד עם עונת מונסון גשומה.
החי והצומח
החי כולל יותר מ-70 מיני יונקים, כ-350 מיני עופות, וכן זוחלים ודגים אופייניים לנהר ניז'ר. על היונקים נמנים חזיר היבלות המצוי, אריות, הסרוואל, נמרים, 2,350 פרטים של היפופוטם, 1,250 פילים, הברדלס, הקרקל, הבבון, השנבוב, בובאל מערבי, אוריבי, צבי אדום חזית, והתאו האפריקני.
בעבר היה מצבם של בעלי החיים בתחומי פארק W בניז'ר טוב מאלה שבמדינות השכנות, אשר היו חשופות לאיומים בדמות מרעה יתר וציד בלתי חוקי. ההסכם הבינלאומי ללוחמה בציד הבלתי חוקי (Accord transfrontaher de lutte contre le braconnage) לא נאכף כדבעי בבנין ובבורקינה פאסו במשך שנים רבות, וזאת אף על פי שמדינות אלה זכו לתמיכה כספית בינלאומית בהיקף רחב מזה שזכתה לו ניז'ר. עם זאת, לאחר מגעים ממושכים הוכרז האזור כולו כשמורה ביוספרית אחת בשנת 2002, ושלוש המדינות פועלות בשיתוף פעולה ושוקלות הקמת מנגנון ניהול משותף. ואולם בעיות מרעה היתר, הציד הבלתי חוקי והפיכת שטחי פרא לשטחים חקלאיים נותרו בעינן.
בסוואנה שבתחומי הפארק נסקרו סך הכל 454 מיני צמחים, ובין אלה שני מיני סחלביים אנדמיים למקום. הצומח ערוך בשישה אזורים שונים הכוללים סוואנת שיחים, סוואנת עצים, סוואנת עצים עונתית לאורך נהרות אכזב, חורש סוואנה חצי עונתי, חורש ירוק-עד וצמחייה זמנית במישורי ההצפה לאורך נהר הניז'ר.
נוכחות אנושית
נוכחות אנושית באזור החלה לפני כ-200,000 שנים. כיום חיים בתחומי הפארק ובסביבתו כ-410,000 איש, המשתייכים לעשר קבוצות אתניות שונות ומתגוררים ב-1,050 כפרים.
קרנליט
קרנליט הוא מינרל, המהווה כלוריד ממוים של אשלגן ומגנזיום. קרנליט הוא מלח כפול שנוסחתו (KMgCl3·6(H2O. צבעו בדרך כלל לבן עד צהוב וטעמו מר. הקרנליט מהווה מקור חשוב להפקת אשלג.
הקרנליט מתגבש יחד עם שורה של מינרלי אשלגן ומגנזיום אוואפוריטיים כגון: סילביט, קאיניט, פיקרומריט, פוליהליט וקיסריט. קרנליט הוא מינרל כלורידי כפול נדיר יחסית הנוצר רק בתנאי סביבה מיוחדים בהתאיידות מי ים או באגן שקיעה. את הקרנליט נוהגים לכרות הן בשל תכולת האשלגן והן בשל המגנזיום שבו.
מקומות בהם כורים קרנליט הם המרבצים האוואפוריטיים של קרלסבד בניו מקסיקו וב"אגן הפרדוקס" בקולורדו וביוטה, בסטראספורט בגרמניה ב"אגן פרם" ברוסיה וב"אגן ויליסטון" בססקצ'ואן שבקנדה. מרבצים אלו נוצרו מתקופת הדבון ועד תקופת הפרם. לעומת זאת ישראל וירדן מייצרות אשלג מים המלח תוך שימוש בבריכות אידוי בהן מגדילים את ריכוז התמלחת. במפעלי ים המלח שואבים את התמלחת המרוכזת למפעל סמוך, שבו מפרידים מגנזיום כלורי לאשלגן כלורי לשם ייצור דשנים אשלגניים, ולהפקת מגנזיום. אשלגן הוא אומנם יסוד נפוץ אך רוב המופעים שלו בטבע הם כחלק ממינרלים בלתי מסיסים כדוגמת פצלת השדה. כדי להפריד את האשלגן מיוני המתכות האחרים, ולאפשר את השימוש בו כדשן אשלגני, הוא חייב להתמוסס במים והמלחים דוגמת הקרנליט והסילביט מתאימים לדרישה זו.
התיאור הראשון של קרנליט הוא משנת 1856 מהמקום בו נמצא לראשונה, סטראספורט (Strassfurt) שבסקסוניה-אנהלט שבגרמניה. המינרל קרוי על שמו של מהנדס המכרות הפרוסי רודולף פון קרנל (Rudolph von Carnall 1874-1804).
דניאל אדהנן
דניאל אדהנן (1850 לערך - 1869) היה יהודי-אתיופי ואחיו התאום של ברוך אדהנן אשר נשלח ללמוד בצרפת תחת חסותו של יוסף הלוי.
עם סיום מסעו של יוסף הלוי ביישובי ביתא ישראל ביקשו יהודי המקום שייקח עמו נער צעיר בשם דניאל כדי שזה יקבל חינוך מחוץ לאתיופיה ושבעתיד יחזור למולדתו ויהיה למורה עתידי לקהילה. הלוי מתאר את בקשת הקהילה:
בחירת דניאל לא הייתה מקרית, דניאל היה דבתרה, ולמד לכהונה.
ב-30 ביולי 1868 מסר הלוי את רישומיו מהמסע וב-14 בינואר 1869 הציג בפני חברת כי"ח את דניאל והנוכחים מחאו כף. מאוחר יותר טענו אנשים בכי"ח ובהם קרל נטר שהלוי כלל לא הגיע לאתיופיה, רישומי מסעו הם זיוף ושדניאל אינו יהודי אלא עבד שקנה בסודאן. טענות אלו הופרכו והלוי גובה בידי ורנר מונזינגר שהיה הקונסול הצרפתי במאסאווה ואירופים אחרים שראו אותו באתיופיה. דניאל עצמו לא התקבל ללמוד בבית הספר של כי"ח בצרפת ונשלח בחזרה לאתיופיה דרך אלכסנדריה ושם נפטר לאחר שחלה.
גמלאן (מוזיקה)
גמלאן (Gamelan) הוא הרכב מוזיקלי מאינדונזיה, טיפוסי בעיקר לאיי באלי או יאווה, הכולל מגוון כלים כגון כלי הקשה: מטאלופונים, קסילופונים, תופים וגונגים, חלילי חזרן, כלי קשת וכלי מיתר. במקרים מסוימים נכללים גם זמרים.
המונח מתייחס יותר להרכב הכלים מאשר לנגני הכלים הללו. גמלאן הוא מערך כלים כישות מוגדרת ונבדלת, בנויה ומכווננת לנגינה קבועה בצוותא - אין זה מקובל להחליף כלים בין גמלאן אחד למשנהו.
מקור המילה "גמלאן" במילה משפת יאווה "יֶגאמָלֶס", שפירושה להכות או לדפוק בפטיש, והסופית "-אן" הופכת את השורש לשם עצם קיבוצי.
אף כי הגמלאן אינו פופולרי כשהיה מאז הופעת מוזיקת פופ, עדיין מקובל לנגן בו באירועים רשמיים ובהרבה טקסים מסורתיים באינדונזיה. לרוב האינדונזים, גמלאן הוא חלק בלתי נפרד מן התרבות האינדונזית.
טרמינולוגיה
מקור המילה "גמלאן" במילה "גָמֶל" בשפת יאווה, המתייחסת או לסוג הפטישון המשמש להקשה על הכלים או לפעולת ההקשה בפטישון. המונח "קאראוויטאן" מתייחס לנגינה בכלי גמלאן, ומקורו במילה "ראוויט", שמשמעה "מסובך" או "משוכלל" ובאה מן הסנסקריט. היא מתייחסת לתחושת הליטוש והאלגנטיות שהיא האידיאל במוזיקה של יאווה. מילה אחרת מאותו שורש, "פַּנְגְראוויט", משמעה אדם בעל חוש לכך, והיא משמשת כתואר כבוד כשמזכירים נגני גמלאן ידועי-שם. המילה בשפת יאווה גבוהה ל"גמלאן" היא "גַאנְגְזה", שהיא שילוב של המילים "טמבאגה" ו"רייאזה" שעניינן החומרים שמשתמשים בהם לבניית גמלאן ארד (נחושת ובדיל), או "טיגה" ו"סדאזה", המתייחסות לחלקיהם היחסיים (שלושה ועשרה).
היסטוריה
הגמלאן קודם לתרבות ההינדו-בודהיסטית ששלטה באינדונזיה ברשומות המוקדמות ביותר שלה, ומייצג צורת אמנות ילידית. כלי הנגינה התפתחו לצורתם העכשווית בתקופת אימפריית מג'פהיט. בניגוד להשפעה ההודית הכבדה בצורות אמנות אחרות, ההשפעה ההודית על מוזיקת הגמלאן ניכרת אך ורק בסגנון השירה של יאווה, ובנושאים של "ואיאנְג קוּליט" (תיאטרון בובות בצלליות).
התמונה הראשונה של הרכב מוזיקלי נמצאת במקדש בורובודור מן המאה השמינית במרכז יאווה. בתמונה זו זוהו כלי נגינה כמו חליל במבוק, פעמונים, תופים בגדלים שונים, לאוטה וכלי מיתר לנגינה בקשת ולפריטה. עם זאת, חסרים בה מטאלופונים וקסילופונים. אף על פי כן, תמונת ההרכב המוזיקלי הזה נחשבת לצורה הקדומה ביותר של הגמלאן.
בארמונות יאווה נמצאים ההרכבים העתיקים ביותר המוכרים, גמלאן Munggang ו-Kodokngorek, כנראה מן המאה ה-12. אלה מהווים את הבסיס ל"סגנון הרם". סגנון אחר, "הסגנון החרישי", התפתח ממסורת ה-kemanak וקשור למסורות השירה של הפיוט היאוואני, באורח שנחשב לא פעם לדומה לביצוע מחול ה-bedhaya המודרני. במאה ה-17 התלכדו שני הסגנונות האלה, הרם והחרישי, ובמידה רבה מבחר סגנונות הגמלאן המודרני של באלי, יאווה ואיי סונדה נוצר מן הדרכים השונות של ערבוב היסודות האלה. מכאן, שעל אף השונות לכאורה בסגנונות, הם שותפים להרבה מן התפיסות התאורטיות, הכלים והטכניקות.
גמלאן בישראל
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 קיים בארץ הרכב גמלאן אחד, שמקורו בג'אווה, והוא ממוקם ופועל בקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית. תלמידי האוניברסיטה משתתפים בסדנאות ללימוד הנגינה, וחזרות שבועיות מתקיימות כבר למעלה משלושים שנה. "אנסמבל הגמלאן הירושלמי" מופיע בקונצרטי הצהריים של החוג למוזיקולוגיה וב"ימי אסיה" באוניברסיטה העברית, ובעבר הופיע במגוון מתחמים ואירועים, ביניהם: בית הספר לתיאטרון החזותי, מוזיאון ארצות המקרא בירושלים (1998), פסטיבל עכו (2004), אוניברסיטת תל אביב (2004), אוניברסיטת בר-אילן (2018) והביתן הארינדונזי ביריד חוצות היוצר בירושלים (אוגוסט 2018).
כביש 8993
כביש 8993, הוא כביש רוחב מקומי במערב הגליל העליון, העובר בצמוד לגבול ישראל–לבנון. אורכו של הכביש הוא כ-22 ק"מ.
היסטוריה
הכביש נסלל בשנת 1957 כדרך כבושה לקראת הקמת היישוב אדמית בשנת 1958. סלילת הכביש תוארה על ידי מנחם תלמי במעריב:
בית חולים שדה
בית חולים שדה הוא מתקן רפואי (בית חולים) הנפרש בשטח באופן מהיר בתנאי חירום כגון מלחמה או אסון פתע רב נפגעים כרעידת אדמה ומתמקד בטיפול בפגיעות טראומה גופנית ומניעת מגפות. בבית חולים שדה מודרני ניתן לבצע ניתוחים ולטפל במספר גדול של פצועים ונפגעים על ידי מיונם וסיווג הפגיעות שלהם בעת קליטתם למתקן או לפניו ("דרג ראשון" לפי סכמת ATLS, הפועל לעיתים מחוץ לאתר המרכזי של בית החולים בתחנות איסוף פצועים למשל) והפנייתם לטיפול מתאים.
בית חולים שדה יכול להיות מופעל על ידי חיל רפואה של צבא, על ידי הצלב האדום או על ידי כוחות סיוע כגון כוחות או"ם או ארגוני מתנדבים כמו רופאים ללא גבולות.
אחת ההתמודדויות של בית חולים שדה היא עם תנאי היגיינה ירודים ועם התפשטות מגפות, העלולות להתפשט בין נפגעים בתנאי שטח, ללא מים נקיים וללא אפשרות לבידוד חולים.
בתי חולים שדה שנועדו לטיפול אזרחי (באסונות טבע) כוללים גם מחלקות לטיפול בילדים ונשים, בעוד שבית חולים שדה קרבי מוקדש במיוחד לנושא פציעות בקרב וטיפול בהלם קרב.
בית חולים שדה הומניטרי נפרש באתרים נחשלים על ידי גורמי סיוע לאורך זמן וכולל מרפאות לטיפולים רבים הניתנים במדינות מפותחות בשיגרה, כגון רפואת שיניים, רפואת עיניים וכדומה. בדרך כלל מופעל בית חולים כזה על ידי מתנדבים.
נער זאב: אבל זה כואב!
נער זאב: אבל זה כואב! הוא רומן לנוער שנכתב על ידי טים קולינס. זהו הרומן השלישי בסדרת ערפד חנאן. עלילת הספר כתובה דרך נקודת המבט של הדמות הראשית, לוק תורפ, אדם זאב מתבגר מחונן ודחוי חברתית.
עלילת הספר
אחרי ליל בלהות, לוק תורפ מתעורר מבולבל, ומגלה שהחדר שלו בולגן בזמן שישן, אך מופתע מכיוון שלא מצא סימנים לפריצה. לאחר מכן, לוק מספר שהיה לו סיוט בו הוא אכל את הדודים שלו. בשבועות הבאים, לוק מספר לקוראים על שינויים מוזרים שקורים לו: פרווה מתחילה לצמוח לו על כל הגוף, הגוף שלו גודל ומתכווץ, העיניים שלו משנות את צבען והוא מתחיל לתעב חתולים ודוורים. בפרק הזמן הזה, לוק סובל מהתעללויות מטייסון וכנופייתו, ובמקביל, מנזיפות על ידי מר לנדיס. ערב אחד, לוק נזכר שיום אחד תקף אותו כלב ענקי וחושש מכך שנדבק בכלבת. לאחר יומיים, לוק מספר על כך שבזמן שניסה לחזור למבחן במתמטיקה, אינסטינקט במוחו הורה לו לצאת לרוץ ביער לונאר. בשיעור מדעים, לוק שם לב שצומח לו זנב. לאחר ריצה נוספת ביער לונאר, לוק מספר על כך שגבר מסתורי בשם ראיין סאבאג' ניגש אליו וטען שהוא יכול לעזור לו, אבל הוא דחה את הצעת העזרה של ראיין. לאחר תקריות נוספות, לוק מבין שהוא חייב לקבל עזרה מראיין. לוק מגיע לאחוזת לונאר, אך מתחרט על כך כשהוא מתחיל לחשוב שראיין הוא רוצח סדרתי. ראיין כובל את לוק באזיקים, ומעמת אותו עם האמת – שהוא אדם זאב.
במשך כל החודש, לוק מספר שראיין מלמד אותו בהדרגה על ההיסטוריה של אנשי הזאב, איך לשלוט בטרנספורמציית הזאב שלו ואיך לצוד כבשים. לאחר מכאן, לוק וראיין מארגנים מסיבת השתנות לכבוד הירח המלא. במסיבה, לוק מתיידד עם חלק מחברי הקבוצה, ובתוכם קלואי, שמספרת לו את סיפורה. כמה ימים לאחר מכן לוק מספר על כך שראיין הודיע על החלטתו לתקוף קובן ערפדים שגר על אי מרוחק, ועל חוסר רצונו להשתתף בכך. לאחר מכן, רייאן מצליח לשכנע את לוק לחזור לאימונים על מנת להילחם בערפדים, במקביל, קלואי מנסה לשכנע אותו להימנע מהמלחמה, ומצליחה בכך. בימים הבאים, לוק מספר על הניסיונות שלו ושל קלואי למשוך אליהם את שאר חברי הלהקה, ואת כישלונם בכך.
לאחר מסע השכנוע הכושל של לוק וקלואי, רייאן מזמן את לוק לאימונים נוספים שמתבררים כעונש על כך שלוק העז להתמודד נגדו; רייאן מספר לו שהוא נישל את קלואי מהחברות בלהקה ומזהיר אותו שלא לדבר איתה יותר. יומיים לאחר מכן, קלואי נפגשת עם לוק ומספרת לו שהיא עולה שלב בתוכנית שלה ושהיא מתכוונת להזמין ערפד בשם נייג'ל שהיא הכירה פעם במטרה שיעזור להם נגד רייאן. לוק וקלואי יוצרים קשר עם נייג'ל, אך מצליחים רק לסבך את מצב העניינים כשהם מגלים שולאד, מנהיג הקובן של נייג'ל, הכריז מלחמה כוללת בין אנשי הזאב לערפדים. לאחר מכן, לוק וקלואי נוסעים לפונדק דרכים בסאותפול, שם הם נפגשים עם נייג'ל וממשיכים לעבוד על תוכנית למניעת המלחמה בין להקת לונאר לבין קובן הירטה.
ליל המלחמה מגיע, ולוק מספר שנייג'ל הקריא שיר שכתב, קלואי ניגנה את הפזמון שלה והוא עצמו הקריא נאום שהוא כתב; אך למרות זאת הם רק החמירו את המצב. לוק מתאר מהסירה של נייג'ל את הלילה הראשון והשני של המלחמה. לוק ונייג'ל מתכננים תוכנית כיצד למנוע מהזאבים והערפדים להילחם: בזמן שנייג'ל יפזר את צמחי חונק-הזאב בצד של הזאבים, לוק יפזר שום בצד של הערפדים ולאחר מכן השניים יכריזו על הכוונות האמיתיות של שני הצדדים. לוק, קלואי ונייג'ל מצליחים להוכיח שהמסמכים של רייאן מזויפים, ושהוא זייף אותם על מנת להילחם בולאד, אותו הוא הכיר עוד מימי נעוריו. קלואי מחליטה לנשל את רייאן ממנהיגות הלהקה ואת ולאד ממנהיגות הקובן ולמנות במקומם את לוק ונייג'ל, בהתאמה. הדבר הראשון שלוק ונייג'ל עושים בתור מנהיגים, הוא לחתום על הסכם שלום. הספר נגמר כשלוק משפץ את אחוזת לונאר יחד עם קלואי ומקבל את תוצאות הבגרויות שלו.
הקרנבל הגדול
הקרנבל הגדול (באנגלית: The Big Carnival או Ace in the Hole) הוא סרט אפל אמריקאי משנת 1951 בהפקתו ובבימויו של בילי ויילדר שגם השתתף בכתיבת התסריט, עם קירק דאגלס וג'ן סטרלינג בתפקידים הראשיים.
הסרט הוא סאטירה נוקבת על העיתונות ועל הדרכים שבהן היא נוקטת כדי להשפיע על הקהל ולהגדיל בכך את תפוצת העיתון. התסריט מבוסס על מקרה אמיתי של פלויד קולינס, חוקר מערות שנקבר בתוך מערה ועיתונאי שתיאר את הפרשה זכה בפרסום ובפרס פוליצר. המקרה הזה מוזכר בסרט.
ג'ן סטרלינג זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר ב-National Board of Review Awards.
בילי ויילרר זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
הסרט זכה בזמנו לביקורות שליליות ולא הצליח מבחינה כלכלית. רק אחרי שנים רבות הוכר ערכו וב-2017 הוא נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס על היותו בעל חשיבות תרבותית, היסטורית ואסתטית.
תקציר העלילה
צ'אק טאטום (קירק דאגלס) הוא עיתונאי שנזרק מכמה עיתונים בניו יורק בגלל התנהגות פרועה. כעת כדי להתפרס הוא מגיע לאלבקרקי בניו מקסיקו ומבקש ממנהל עיתון מקומי "אלבוקרקי סאן" לקבלו לעבודה. המנהל בוט (פרטר האל) מסכים לקבלו תמורת 60 דולר לשבוע וטאטום מסכים מחוסר ברירה.
בשנה הראשונה הוא משועמם ומתוסכל ומחכה להזדמנות בה יוכל להתפרסם שוב. יום אחד הוא מקבל משימה לסקר צייד עכסנים. בחוסר רצון הוא יוצא למשימה עם צלם העיתון, הרבי קוק (רוברט ארתור). בדרך הם עוצרים בתחנת דלק עם מסעדה באמצע של שום מקום. מקבלת אותם לוריין מינוסה (ג'ן סטרלינג). היא מספרת להם שבעלה ליאו (ריצ'רד בנדיקט) יצא לחפור עתיקות אינדיאניות במערה ולא חזר עדיין. טאטום מבין שיש לו כאן "סקופ" רציני.
טאטום עושה "דיל" עם השריף המקומי (ריי טיל) שעיקרה פרסום השריף באור חיובי כדי שייבחר בשנית תמורת זאת מתחייב השריף לא לאפשר לעיתונאים אחרים להיכנס למערה ולדווח.
כדי להאריך את משך ההצלה משכנע טאטום את השריף להורות להפסיק את החבירה מפתח המערה ולהתחיל לקדוח מלמעלה למרות שהוא יודע שזה יארך יותר זמן. בינתיים אלפי אנשים גודשים את המקום, מקימים אוהלים, מתקני שעשועים קרוסלה וגלגל ענק והכל נראה כמו קרנבל גדול וכל זאת כשליאו נמק במערה. אנשים גודשים את המסעדה לוריין מרוויחה הרבה ומתחילה לחשוב על נטישת בעלה והמקום.
טאטום השיכור מתהילה, מתפטר מההעיתון המקומי ומתקבל לעבודה בעיתון בניו יורק ממנו פוטר לפני כן.