cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרוקודיל (כתב עת)
היסטוריה
לאורך כל תקופת קיומו, תמכה המערכת בקו המדיני של המפלגה הקומוניסטית. כך היה בין היתר בהקשר למשפט הרופאים, המאבק נגד קוסמופוליטיות, בגנות לב טרוצקי והמדיניות האמריקאית. עם תחילת הפרסטרויקה, ירדה הפופולריות של כתב העת. למרות הירידה הגדולה בתפוצתו, המשיך כתב העת לצאת לאור עד שנת 2001. בשנת 2002 חודשה ההוצאה לאור אך בתפוצה מוגבלת, והיא הופסקה סופית בשנת 2008.
עקב מגבלות של מכונות דפוס שהיו בשימוש, עד לשנות ה-90 רק חצי מדפי "קרוקודיל" היו צבעוניים.
במקביל ל"קרוקודיל" בכל הרפובליקות הסובייטיות הופיעו כתבי עת בשפותיהן.
רב-סנפירים
רב-סנפירים (שם מדעי : Polypteriformes) היא סדרת דגים ממחלקת מקריני סנפיר, בתוכה משפחה יחידה - רבי סנפירים (Polypteridae) ובה 14 מינים קיימים.
לדגים אלה ריאות קטנות המסייעות להם לנשום במים דלי-חמצן. הם בעלי גוף מוארך, סנפירים תחתונים קטנים אך שורה של סנפירים גרמיים דמויי קוצים לאורך פלג גופם העליון. הם חיים רק במים מתוקים באזור הנילוס של אפריקה ובביצות סביבו.
דגים אלה שייכים לקבוצה שונה משאר מקריני הסנפיר, בקבוצת הסחוס גרמיים יחד עם החדקנאים. הם בעלי תכונות האופייניות לבעלי ארבע רגליים כמו סנפירים בשרניים, ריאות העוזרות להם לנשום במים דלים בחמצן ולסתות מפותחות כמו בעל ארבע רגליים. הם יכולים להגיע לאורך של 97 ס"מ.
מנפים
המנפים (Menapii) היו שבט בלגי בצפון גאליה בתקופה הפרה-רומאית ובתקופת האימפריה הרומית.
אטימולוגיה
השבט מוזכר לעיתים קרובות כחולק מקור לשוני משותף עם השבט האירי העתיק פאר מאנאך (Fir Manach, שעל שמו נקרא המחוז הצפון אירי פרמנה). שני השמות באים ממקור פרוטו-קלטי; השורש מנה (או מנו) פירושו מחשבה או צעידה. אפשרות אחרת היא השורש מאן שפירושו להתנשא או להתעלות.
גאוגרפיה
הטריטוריה של השבט הגיעה בצפונה לנהר הריין ובמערבה לסכלדה. בצפון-מזרחה שכנה הדלתא של הריין, הסכלדה והמז. במונחים גאוגרפים מודרניים הטריטוריה נמצאה על חוף פלנדריה, במחוזות הבלגיים מזרח פלנדריה ומערב פלנדריה. השטח גם השתרע עד לשטחי צרפת ולדרום הולנד. בתקופה הרומאית השבט נמצא היה בגאליה בלגיקה.
היסטוריה
על התקופה שקדמה לכיבוש הרומי לא ידוע הרבה עקב חוסר תיעוד היסטורי. ההערכה היא שהמנפים הגיעו לטריטוריה שלהם במאה ה-6 לפני הספירה מהגדה הימנית של הריין. במאה ה-4 לפני הספירה חיילים מנפים הצטרפו למלך הקלטי לברייג' לוינגשך (Labraid Loingsech) במסעו לאירלנד במטרה לשחרר את אדמתו, בתקופה זו מספר גדול של מנפים התיישבו שם.
בשנת 57 לפנה"ס פתח יוליוס קיסר מסע לכיבוש אזור גאליה בלגיקה כחלק ממלחמת גאליה. השבטים הבלגים חברו לגרמאנים והקימו קואליציה כנגד קיסר. לצבא זה תרמו המנפים 9,000 לוחמים. בשנה לאחר מכן השבט סייע לונטים נגד קיסר, אך ללא הצלחה. בשלהי הקיץ של שנה זו, בניגוד למרבית השבטים בגאליה, המנפים ושכניהם המורינים (Morini) המשיכו בסירובם לקבל את השלטון הרומי. הם נסוגו אל היערות והביצות ופתחו במערכת פגע וברח. בתגובה קיסר החל להשמיד את רכושם, לצד גדיעת היער. פעולה זו הופסקה בעקבות מזג האוויר הסוער, המנפים התקדמו למעבה היער וניצלו. בשנת 55 הם נבזזו, לאחר שנכשלו בניסיונם למנוע פלישה גרמאנית. במקביל לפלישתו הראשונה של קיסר לבריטניה, הוא שלח שני לגאטוס לשטחיהם של המנפים. גם הפעם הם ברחו ליערות, בעוד שהרומים השמידו את רכושם. בשנת 53 הוליך קיסר חמישה לגאטים בהנהגתו אל ארצם. הוא עשה דבר זה לאחר שהמנפים היו השבט הגאלי היחיד שלא שלח נציגים למשא ומתן עם רומא, ובשל השתתפותם במרד של אמביוריקס. המערכה המחודשת הצליחה לגרום להם לכניעה. קיסר הפקיד את בן בריתו קומיוס משבט האטרבאטים (Atrebates) לשמור עליהם.
הערות שוליים
הקישורים הם לאתרים פרויקט פרסאוס, LacusCurtius וויקיטקסט.
מסלול המרוצים אסקוט
מסלול המרוצים אסקוט בעיירה אסקוט בברקשייר שבאנגליה הוא ממסלולי מרוצי הסוסים החשובים בבריטניה ומשמש למרוצי סוסים מגזע ת'ורוברד. האתר, השוכן בקרבת טירת וינדזור, ידוע בזכות קשריו הקרובים עם בית המלוכה האנגלי, המקיים בו מדי שנה את תחרויות שבוע אסקוט המלכותי, שהוא אחד האירועים החברתיים הנחשבים בבריטניה.
בסך הכל מתקיימים באסקוט 26 ימי מרוצים ברכיבה שטוחה בשנה, מחודש מאי ועד חודש אוקטובר, וכן תחרויות מרוץ משולבות בקפיצות במהלך חודשי החורף. כמקובל בבריטניה מלווים מרוצים אלו בהימורים על תוצאותיהם בהיקף נרחב.
היסטוריה
מסלול אסקוט נוסד בשנת 1711 על ידי אן, מלכת בריטניה. בשנת 1813 חוקק הפרלמנט חוק מיוחד על מנת להבטיח את המשך השימוש באתר כמסלול למרוצי סוסים. כעבור מאה שנה נחקק חוק נוסף, שהקים את רשות אסקוט, המנהלת את האתר עד היום. בשנת 1839 הוקם באתר יציע צופים. מהיווסדו ועד לשנת 1945 שימש המסלול לתחרויות שבוע אסקוט המלכותי בלבד.
בספטמבר 2004 נסגר האתר למשך 20 חודשים לשם הקמת יציע צופים חדש בתכנונה של פירמת פופולוס (Populous) בתקציב של 185 מיליון לירות. המלכה אליזבת השנייה פתחה את המסלול מחדש ב-20 ביוני 2006. לאחר פתיחתו של היציע החדש התעוררו במהרה תלונות על תנאי הצפייה הגרועים במרוצים שמאפשרים חלק ממקומות הישיבה בו ועל גודל השטח שהוקצה בו למסעדות, ברים ושירותים אחרים. בעקבות זאת תוכננו והוצאו לפועל שינויים ביציע לשם שיפור הראות ממנו בתקציב של 10 מיליון לירות.
במסלול שוכן גם מועדון הקריקט המלכותי אסקוט, שנוסד בשנת 1897. מגרשיו שוכנים בין מסלולי הרכיבה.
שבוע אסקוט המלכותי
שבוע אסקוט המלכותי (Royal Ascot), הנערך במסלול מאז היווסדו, הוא גולת הכותרת של שנת הפעילות באתר. הוא נערך מדי שנה בחודש יוני במעמד המונרך וחברים אחרים של משפחת המלוכה. כל אחד מימי התחרויות בשבוע זה נפתח בהגעת בני המשפחה לאתר במרכבות סוסים המלוות בתהלוכת מלווים מלכותית ובהנפת הנס המלכותי של הממלכה המאוחדת. מסורת זו קיימת משנת 1825, בימי מלכותו של ג'ורג' הרביעי. במהלך חמשת ימי השבוע, משלישי עד שבת, נערכים שישה מרוצים מדי יום ובסך הכל 30 מרוצים. היוקרתי שבהם הוא גביע הזהב של אסקוט (Ascot Gold Cup). בשנת 2016 נערכה תחרות זו לכבוד יום הולדתה ה-90 של המלכה.
שלושה מתחמי אורחים עומדים לרשות באי שבוע אסקוט המלכותי. המתחם המלכותי הוא היוקרתי והמאובטח מכולם ובו מסעדות וברים מעולים. על מנת להתארח במתחם זה צריכים המעוניינים לקבל הזמנה לכך מאת מי שהתארחו בו בעבר בארבע שנים לפחות.
לנשים וגברים המבקרים במסלול אסקוט נקבעו כללי לבוש. במתחם המלכותי קיים קוד לבוש מיוחד, הנאכף בקפידה. כך, במתחם זה נשים נדרשות ללבוש שמלות באורך וסגנון מסוימים, ללא חשיפת כתפיים או בטן, וכן לחבוש כובע. גברים נדרשים ללבוש מקטורן עם וסט ולחבוש כובע צילינדר.
שבוע אסקוט המלכותי הוא אירוע חברתי מרכזי בבריטניה וכלי התקשורת מסקרים את הנוכחים בו ואת הופעתם ומלבושיהם אף יותר מאשר את המרוצים הנערכים בו באותם ימים. 300 אלף איש מבקרים במסלול אסקוט במהלכו, דבר העושה אותו למרוץ הסוסים בעל הקהל הגדול ביותר באירופה. ב-2016 הגיע סכום הפרסים שחולקו בשבוע המרוץ לסכום של 6.58 מיליון לירות.
במסלול אסקוט צולמה אחת הסצנות מהסרט רצח בעיניים בסדרת ג'יימס בונד. גם בסרט אחר בסדרה, סקייפול, צולמה אחת הסצנות במסלול (כביכול בנמל התעופה של שנגחאי).
עופר בלוך
עופר בּלוֹך (נולד ב-17 בספטמבר 1959) הוא איש ניהול ישראלי. אשר כיהן כמנכ"ל שופרסל, מנכ"ל חברת החשמל, מנכ"ל חברת "נייר חדרה", נשיא ומנכ"ל "נטפים", נשיא ומנכ"ל חברת הלווין "Yes" ומנכ"ל תשלובת החלב של "תנובה".
ביוגרפיה
עופר בלוך נולד וגדל בתל אביב. ב-1977 התגייס לצה"ל ושירת בחיל השריון כמ"פ טנקים. הוא השתחרר בדרגת רב-סרן. ב-1986 סיים את לימודי התואר הראשון בכלכלה באוניברסיטת תל אביב ובהמשך סיים תואר MBA בבית הספר למוסמכים במנהל עסקים ע"ש ליאון רקנאטי שבאוניברסיטת תל אביב.
עם פרישתו מתנובה, מונה בלוך לנשיא ומנכ"ל חברת Yes הטלוויזיה בלוויין. בתקופתו של עופר בלוך כמנכ"ל, צמחה החברה, בין השאר בתחרות מול חברת הכבלים HOT, תוך ייצוב מצבה הפיננסי. בין השנים 2001 ועד 2006, במקביל לתפקידיו בתנובה ובחברת הלווין YES, כיהן בלוך כיו"ר איגוד המפרסמים. במסגרת תפקידו זה הוביל בלוך מהלכים רבים, ביניהם, ניסוח האמנה להגינות ולאחריות בפרסום של המפרסמים בישראל, אימוץ מדריך האתיקה בפרסומות וסלילת הדרך להענקת התו האתי למפרסמים והידוק הקשר עם החברים באיגוד.
ב-2006 מונה לנשיא ומנכ"ל חברת ציוד ההשקיה נטפים וכיהן בתפקידו עד 2009. במהלך כהונתו, התמודדה "נטפים" עם השלכות המשבר הכלכלי העולמי והחברה הפועלת בתחום טכנולוגיית ההשקיה בטפטוף, נאלצה לבטל כמעט לחלוטין את תוכניותיה האסטרטגיות, תוך פיטורי 150 עובדים.
ב-2009 מונה למנכ"ל חברת התקשורת לידקום. לאחר ארבעה חודשים, בעקבות משבר כספי אליו נקלעה החברה, הודיע בלוך על התפטרותו מהתפקיד. באותה השנה מונה למנכ"ל חברת נייר חדרה בע"מ, תפקיד בו כיהן 5 שנים, עד ל-2014. המהלך האחרון של בלוך בנייר חדרה היה מאבק מתוקשר וסוער עם ועד העובדים של המפעל; הוא הוביל קיצוץ רוחבי בשכרם של המנהלים והעובדים, וכאשר הגיע לעובדים המאוגדים נאלץ להיאבק מולם עד שיסכימו גם כן לקצץ בשכרם. הסיבה לקיצוץ היה משבר בעסקי הנייר של החברה, שעברו להפסד.
בתקופת כהונתו כמנכ"ל חברת נייר חדרה בע"מ שימש גם יו"ר דירקטוריון בחברות הבת של החברה.
במרץ 2015 בחר דירקטוריון חברת החשמל בעופר בלוך למנכ"ל החדש של החברה וביוני נכנס לתפקידו.
בפברואר 2022, בלוך נבחר לכהן כמנכ"ל חברת שופרסל. והוא נכנס לתפקידו ב-9 במאי.
בלוך מתגורר בהרצליה, הוא נשוי לשלי ואב לשניים.
כהונות בחברות ארגונים ודירקטוריונים
בין 2003 ל-2007 כיהן כחבר באקדמיה הישראלית לקולנוע.
בין 2009 ל-2012 כיהן כדירקטור מטעם הציבור בפורטל האינטרנט וואלה עד למחיקתו מהמסחר.
בין 2013 ל-2015 כיהן כדירקטור בחברת עוף טוב בע"מ.
מ-2015 מכהן כיו"ר לא פעיל ב"פיתוח שאן" – משקי עמק בית שאן בע"מ.
בנוסף הוא פעיל בארגונים שונים שאינם למטרות רווח (מלכ"ר).
דבורה קסטלניץ
קורות חיים
קסטלניץ נולדה בסתיו 1905 בעיירה סטוֹלין שבפלך מינסק (רוסיה הלבנה), במערב רוסיה (לאחר המלחמה הפולנית-סובייטית בתחומי פולין; כיום בבלארוס), בתם של דוברושה לבית גרייבר ופינחס, חסיד סוחר יערות. לאחר שסיימה בהצטיינות את לימודיה בגימנסיה רוסית ממשלתית בחארקוב, למדה היסטוריה ופילולוגיה באוניברסיטת קייב. למדה עברית, סיימה סמינר לגננות בקייב ועבדה במשך שנה במוסד לילדים בסיכון. למדה בבית הספר למשחק העברי "אמנות" בקייב ושיחקה בלהקות חובבים בעיר. באוקטובר 1925 נענתה להזמנתו של משה הלוי לעלות לארץ ישראל ולהצטרף לתיאטרון "האהל", התיאטרון בחסותה של ההסתדרות הכללית שייסד באותה שנה. הייתה חברת הוועדה הפנימית לבחירת הרפרטואר, וכן חברת במרכז "אהל" מטעם הוועד הפועל של ההסתדרות. קסטלניץ הייתה השחקנית הראשונה ב"אהל", ושיחקה בו עד לפירוקו. בשנים 1926–1931 עבדה במקביל כגננת בעיריית תל אביב.
נישאה לשחקן ובמאי "האהל" זאב ברבן, ובני הזוג היו הורים לבת, יעל.
השתתפה בסיבובי ההופעות של התיאטרון במזרח ומערב אירופה (1934) ובמערב אירופה (1950). ב-1953–1954 השתלמה במשך חצי שנה ב"אולפן השחקנים" (אקטורס סטודיו) בניו יורק (שם שהה במשך שנה בן-זוגה ברבן).
קסטלניץ הייתה בעלת קול מיוחד – גבוה ובעל דיקציה (חיתוך דיבור) מוקפדת. הופיעה בתסכיתי רדיו רבים, והרבתה להופיע עם בן-זוגה בנשפי קריאה ומערכונים בארץ ובארצות הברית.
בין תפקידיה: לֶיבּל'ה ב"נשפי פרץ" (הצגתו הראשונה של "האהל"), גב' פּיצְ'ם ב"אופרה בגרוש" לבּרֶכט, פילאר ב"למי צלצלו הפעמונים" להמינגוויי, גב' פֶּייג ב"נשות וינדזור העליזות" לשייקספיר ועוד. העלתה הצגת יחיד: "לנגוסטה", לפרד דנגר, בבימוי גדעון תמיר.
כן שיחקה במספר סרטים ותוכניות טלוויזיה. בסך הכל גילמה יותר ממאה תפקידים. ב-1979 הופיעה בסרט "פרשת וינשל" בבימויו של אברהם הפנר ואף הופיעה בסרטו של אבי נשר "דיזנגוף 99".
לאחר סגירתו של "האהל" ב-1969 התקשתה למצוא את מקומה, ושיחקה על במות שונות. בשנת 1973 השתתפה בתיאטרון כיס שבהנהלת אביבה גלי. כן שיחקה ב"צוותא" תל אביב, תיאטרון באר שבע ותיאטרון חיפה.
בסתיו 1974 התאלמנה מבן-זוגה. בהמשך התגוררה בבית אבות.
בשנת 1982 שבה לבמה בהצגת "לילה במאי" לא. ב. יהושע בתיאטרון חיפה, בתפקיד רחל שריד, האם הזקנה שנטרפה עליה דעתה. על עיצוב תפקיד זה זכתה באותה שנה בפרס מאיר מרגלית לאמנות התיאטרון. ב-1984, בהגיעה לגבורות, נערך לכבודה ערב הצדעה בהשתתפות רבים מאמני הבמה בישראל.
דבורה קסטלניץ נפטרה בינואר 1986 בבית החולים הגריאטרי הרצפלד בגדרה, בת 80 במותה. נקברה בבית העלמין קריית שאול, לצד בן-זוגה.
בתה היחידה, יעל, נישאה ב-1951 למלחין הצרפתי מישל קולומבייה (Colombier), והייתה אם לשניים.
בת אחותה של קסטלניץ הייתה הפסנתרנית פנינה זלצמן.
על חזית בית שבו התגוררה עם בן-זוגה, במעונות עובדים (מעונות הו"ד), ברחוב פרוג, נקבעה לוחית זיכרון המנציחה את זכרם.
הקורפוס ה-12 (ורמאכט)
הקורפוס ה-12 (בגרמנית: XII. Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
הקמה ראשונה
הקורפוס הוקם בוויסבאדן ב-1 באוקטובר 1936, וכמפקדו הראשון מונה ולטר שרוט. במהלך המערכה בפולין שהה הקורפוס בחזית המערבית, כחלק מהארמייה הראשונה. במהלך המערכה על צרפת לחם הקורפוס כחלק מהארמייה הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות C, ולאחר מכן לחם הקורפוס במהלך מבצע אדום. במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מארמיית הפאנצר השנייה, והשתתף בקרב סמולנסק, ולאחר מכן בבלימת מתקפת הנגד הרוסית סביב מוסקבה, כחלק מהארמייה הרביעית. הקורפוס לחם בקרבות השונים בגזרה המרכזית, והושמד במהלך מבצע בגרטיון.
הקמה שנייה
ב-28 במרץ 1945 הוקם הקורפוס מחדש, ולמפקדו מונה הרברט אוטרקאמפ. הקורפוס לחם כחלק מהארמייה השביעית בדרום-מערב גרמניה ובצ'כוסלובקיה, עד שנכנע לאמריקנים ב-8 במאי 1945.
המערכה בצרפת
במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
מבצע ברברוסה
בתחילת מבצע ברברוסה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
מבצע בגרטיון
במבצע בגרטיון כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
סחוס-גרמיים
סחוס-גרמיים (שם מדעי: Chondrostei) היא תת-מחלקה של דגים ממחלקת מקריני סנפיר. בתת-מחלקה זו שרדו רק 2 סדרות ובהם 3 משפחות.
דגים אלה הם דגי גרם אך עצמותיהם בנויות מסחוס דק והם מזכירים מעט את דגי הסחוס כמו בצורת הסנפירים והזנב ובפתחי הנשימה שלהם, אך קשורים יותר לבני קבוצת כליל גרמיים שבה נמצאים רוב הדגים המודרניים.
דגים אלה החלו להתפתח בתקופת הסילור אך רוב הסדרות שלהם נכחדו וכיום שרדו רק 2 סדרות: חדקנאים ורב-סנפירים.
קווין בראדשו
קווין בראדשו (באנגלית: Kevin Bradshaw, נולד ב-13 בפברואר 1965) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ישראלי.
קריירת מכללות
בראדשו שנולד בגיינסוויל שבפלורידה, גובהו 1.95 מטר. שיחק בעמדת הסמול פורוורד. קלע 2,804 נקודות בקריירת המכללות שלו (מקום 15 בכל הזמנים בכל המכללות בארצות הברית), הוא מחזיק עדיין בשיא מכללות למשחק אחד בליגה הבכירה: 72 נקודות במשחק משנת 1991 בין יו.אס אינטרנשיונל (קבוצתו בעבר) לבין לויולה מרימאונט.
קריירה בישראל
בראדשו החל את דרכו בישראל בקבוצת מכבי גבעת שמואל, בה שיחק במשך שתי עונות (1992–1994) והיה מלך הסלים של הליגה השנייה כשקלע 38.1 נק' למשחק כולל 100 נק' במשחק אחד. בסך הכל בראדשו הוא פעמיים מלך הסלים של הלאומית.
לאחר מכן שיחק עונה אחת בעירוני נהריה ועונה אחת במכבי חיפה.
בעונת 1996/97 הגיע להפועל תל אביב ששיחקה אז בליגת העל, איתה הוא הספיק לרדת ליגה, להעפיל חזרה לליגה הבכירה ולהישאר עוד שליש עונה, שבהמשכה עבר לליגה הלאומית לקבוצת מכבי אשדוד.
בעונת 1999/00 שיחק באליצור אשקלון ועזר לה להעפיל לראשונה בתולדותיה לליגת העל.
בעונת 2000/01 חזר למכבי אשדוד למשך שתי עונות, כשבעונה השנייה עזר לה להישאר בליגה הלאומית באופן דרמטי במחזורים האחרונים.
בעונת 2002/03 חזר לאליצור אשקלון ועזר לה להעפיל בפעם השנייה לליגת העל.
מאז עונת 2004/05 שיחק ואימן בקבוצת הפועל אילת בליגה הארצית במשך ארבע עונות. בשנת 2008 עזב את ישראל וחזר לארצות הברית והחל לשמש כעוזר מאמן במכללת "פוינט לומה" בסן דייגו.
טנרקאים
טנרקאים (שם מדעי: Afrosoricida) היא סדרת יונקי שליה קטנים, הקרובים לפילים, לשפניים ולחדפי פיל. בעבר הם נחשבו לאוכלי חרקים. הם חיים ביבשת אפריקה וכן באי מדגסקר.
בסדרה יש 51 מינים, ב-19 סוגים בשלוש משפחות: טנרקיים, מינים דמויי-קיפוד, חפרפזיים, שהם יונקי מדבר הדומים לחפרפרות ו"שוחים" בחול, בעזרת ראשם העבה, והפוטמוגליים, שהם יונקים מימיים דמויי לוטרה.
בלובאקים
שמאל|ממוזער|250px|השבטים בגאליה בלובאקים (בלטינית: Bellovaci) הם שבט בלגי מצפון-מזרח גאליה.
שטחם משתרע פחות או יותר מהעיר המודרנית בובה עד נהר אואז (Oise). הבלובאקים גבלו בשישה שבטים: אמביאנים (Ambiani), וירומנדים (Viromandui), סאוסיונים (Suessiones), וליוקאסים (Veliocasses), קאלטים (Caleti) ופריסים (Parisii).
בלובאקים היו חלק מהקואליציה הבלגית שהשתתפה בקרב אקסונה נגד הרפובליקה הרומית בשנת 57 בעת מלחמת גאליה. לאחר מכן הצטרפו למרידות הכלליות שפרצו ברחבי גאליה בשנים 52 - 51. קיסר הצליח לדכא את המרד ולאחר מכן השבט לא מרד עוד בשלטון הרומי. מנהיגי המרד ברחו לאי הבריטי והצטרפו שם לקבוצות בלגיות נוספות שהיגרו לאי.
יזמות חברתית
יזמות חברתית (באנגלית: Social entrepreneurship) הוא מונח המתייחס לאדם או קבוצות אנשים הפועלים למציאת פתרונות חדשניים לבעיות חברתיות בתחומים שונים כגון: חינוך, רווחה, איכות הסביבה, צמצום עוני, זכויות אדם, ועוד. מרבית המיזמים פועלים כארגונים לא ממשלתיים וללא מטרות רווח, במסגרת עמותות או חברות לתועלת הציבור, אלו ידועים בשם "המגזר השלישי". עם זאת, ישנם ארגונים שיש בהם מטרת רווח, אך היא אינה יחידה ועיקרית ולצדה יש מטרות חברתיות. ארגונים אלו נחשבים גם כמיזמים חברתיים והם מוכרים גם בשם "המגזר הרביעי".
הגדרה
המונח "יזמות חברתית" אוזכר לראשונה בספרות בשנות ה-70, והפך להיות נפוץ במהלך שנות ה-80 בעקבות פעילותו של ביל דרייטון, מייסד ארגון אשוקה - עולם של יזמות חברתית. יזמות חברתית היא אמצעי לשינוי חברתי, אשר עושה שימוש בפרקטיקות של יזמות. העוסקים במלאכה, היזמים החברתיים, מאתרים את הבעיות החברתיות בקהילה שלהם ומוצאים פתרונות לאותן בעיות.
בעוד שמטרת ארגון עסקי הוא לייצר רווח לבעלי המניות, הרי שמטרת ארגון חברתי היא לייצר השפעה חברתית. הצלחת הארגון העסקי נמדדת באמצעות שורת הרווח הכלכלי בלבד ואילו הצלחת ארגון חברתי נמדדת באמצעות בדיקת ההשפעה החברתית שלו.
ישראל, בהיותה מדינה עתירה ביזמים מכל הסוגים, עשירה גם ביזמים חברתיים, ובארגונים אשר תומכים ביזמים כאלה. בשנים האחרונות הולך ומתפתח התחום של השקעות הון סיכון במיזמים חברתיים אשר יכולים להגיע לקיימות עסקית. גם בישראל יש מספר קרנות אשר עוסקות בתחום.
קשות-סנפיר
קְשׁוּת-סנפיר (שם מדעי: Amia calva) הוא מין דג יחידי במשפחת האמיות ובסדרה קשת סנפירים, שבמחלקת מקריני הסנפיר. דג זה הוא קרוב משפחתם של דגי התנין וכמותם שייך לקבוצת התמים גרמיים שהם פרימיטיביים יותר משאר הדגים המודרניים.
דג זה מגיע לאורך 65-70 ס"מ בנקבות ו-50-65 ס"מ בזכרים, כשמספר פרטים מגיעים לאורך של יותר ממטר. משקלם הכללי הוא 10 ק"ג. הדג מצויד הן בזימים לנשימה במים והן בשלפוחית ריאות, המצויה ליד המעי הקדמי, למקרה שהוא מצוי הרחק מהמים ויכול להזיק מעמד יותר זמן מדגים אחרים שמתים מחוץ למים.
לדג זה לסתות גדולות ושיניים חדות, סנפירים אחוריים מעוגלים היוצרים צורת קשת ונתנו לדג את שמו ועל הזנב למעלה ישנו "כתם עין" בולט. שאר גופו של הדג מוסווה ודומה בצבעו לצבע הבוץ בביצות בהם הוא חי. הוא טורף מארב של יצורים קטנים יותר כמו דגי אחרים, סרטנים וחרקי מים.
דג זה מצוי רק במזרח אמריקה הצפונית באגמים, ביצות ונהרות, אך גם במים מליחים ואף בחופים המזרחיים של ארצות הברית.
מרקוס אורליוס
מַרְקוּס אוֹרֶלְיוּס אנטונינוס אוגוסטוס (בלטינית: Marcus Aurelius Antoninus Augustus; 26 באפריל 121 – 17 במרץ 180) היה קיסר רומא משנת 161 עד ליום מותו בשנת 180 ופילוסוף ומהוגי הדעות הבולטים בתקופה המאוחרת של האסכולה הסטואית. פרופסור משה עמית כתב בספרו על האימפריה רומית כי "תשע עשרה שנות שלטונו של מרקוס אורליוס היו תקופה מיוחדת בתולדות הקיסרות הרומית: בראש האימפריה הרומית ומפקד צבאותיה עמד אדם שהיה מחסידיה של הפילוסופיה הסטואית. עיקר עניינו היה הגות והתעמקות בבעיות הנפש, הטוב והרע, סדרי העולם והטבע... עבור מרקוס אורליוס היה פירוש הדבר התמסרות מוחלטת לתפקיד שנפל בחלקו תוך שמירה קפדנית על פינה בחייו הפרטיים, שבה, בבדידות, הוא המשיך בהגות." ההיסטוריון הצרפתי של ראשית הנצרות ארנסט רנן קרא לכרך השביעי של עבודתו "מרקוס אורליוס וסוף העולם העתיק" והיסטוריונים של העת המודרנית שכתבו על האימפריה הרומית הושפעו מעמדה זו אם כי המחקר המודרני מציב את סוף העת העתיקה במועד מאוחר יותר. מקובל לומר ששלטונו של מרקוס אורליוס היה תקופת המעבר בין תקופת השלום הרומאי לתקופת משבר המאה ה-3 שבמהלכה האימפריה כמעט קרסה תחת שילוב של לחצים, בהם פלישה, מלחמת אזרחים, מגפה ומשבר כלכלי.
בספרו הקלאסי "דיונים על ליוויוס" כתב ניקולו מקיאוולי על מרקוס אורליוס כאחרון חמשת הקיסרים הטובים אך פרופסור משה עמית קובע כי למעשה קשה מאוד להיסטוריון מודרני להעריך את האדם ופועלו מאחר שמדובר בתופעה מיוחדת במינה. ייחודו נובע ממספר סתירות מובנות בשלטונו: מצד אחד היה מרקוס אורליוס פילוסוף שנועד לחיי הגות ולימוד שהיה חף משאיפה לשלטון ולכיבודיו ומהצד השני מדינאי ומפקד צבא. אדם שראה את השלום כערך עליון אך ניהל מלחמות בלתי פוסקות, אדם שהתרחק מאכזריות וכתב כנגד שפיכות דמים אך פיקד על צבאות ונתן את חסותו להופעות של גלדיאטורים והורה להוציא להורג נוצרים על ידי השלכתם לחיות טרף. ההסבר המקובל לסתירות אלו הוא שמרקוס אורליוס מצא את האימפריה מנוהלת על ידי מערכות יעילות ונמנע מרפורמות מרחיקות לכת אלא הסתפק בתיקונים קלים. הוגי דעות וחוקרים של תולדות האימפריה רואים את כישלונו הגדול ביותר בכך שהוא העלה לשלטון את בנו קומודוס שהתנהלותו העריצה וחסרת הרסן ערערה את יסודות המשטר והביאה את האימפריה אל פתחו של משבר.
ילדותו ועלייתו לשלטון
בשנת 138 כשנפטר לוקיוס קאיונוס היורש המיועד של הדריאנוס, החליט הקיסר לפעול להסדיר את העברת השלטון לשני הדורות הבאים - הוא הכריז על אנטונינוס פיוס ליורש ודרש ממנו לאמץ את מרקוס אניוס ורוס, אז גבר צעיר בן 17 ואת לוקיוס קאיונוס - ילד בן 7, על מנת שיהיו יורשים עתידיים לפיוס. שמם של שני המאומצים שונה ומרקוס אניוס ורוס קיבל את השם מרקוס אייליוס אורליוס ורוס קיסר ולוקיוס קאיונוס קיבל את השם לוקיוס ורוס. בשנת 139 מינה פיוס את מרקוס אורליוס לתפקיד קוואיסטור ונכנס בברית האירוסין לפאוסטינה, בתו של פיוס. שנה לאחר מכן הוא מונה לקונסול ולכהונה נוספת בשנת 145 ובאותה שנה נשא לאישה את פאוסטינה. בשנת 146 הוענקו לו סמכויות של טריבון ואימפריום פרוקונסול. כך הפך מרקוס אורליוס לשליט-שותף של האימפריה הרומית ביחד עם פיוס כאשר הם עובדים ביחד בשיתוף מלא כאשר כל אחד יודע את מקומו ומעמדו - מצד אחד הקיסר הזקן ומהצד השני יורשו המיועד.
שלטון משותף עם לוקיוס ורוס
ביום 7 במרץ 161 מת אנטונינוס פיוס. הוא הספיק להעביר באופן טקסי את האימפריה ובתו לידי מרקוס אורליוס ברגעיו האחרונים. פעולתו הראשונה היה השלמת ביצועה של צוואת אנטונינוס פיוס הוא תפס את מושכות השלטון וקיבל את שמו כשליט האימפריה מַרְקוּס אוֹרֶלְיוּס אנטונינוס אוגוסטוס השם אנטונינוס שהיה שמו של אביו המאמץ והוסף כאות להמשכיות השלטון ובו בזמן הוא העניק את השמות (והתארים הרשמיים) אימפרטור, קיסר, אוגוסטוס ואתם את תפקיד הטריבון ופרוקונסול ללוקיוס קאיונוס ששמו שונה ללוקיוס וארוס דהיינו נוסף שמו האמצעי של מרקוס אורליוס. היה בצעד זה חידוש של ממש והייתה זו הפעם הראשונה שבראש האימפריה עמדו 2 שליטים שנשאו את התואר של השליט העליון של האימפריה - אוגוסטוס ולכל דבר ועניין היה מעמדם שווה - הם הופיעו ביחד על מטבעות וחתמו ביחד על החלטות הסנאט. התואר של הכוהן העליון פונטיפקס מקסימוס היה בידי מרקוס אורליוס בלבד.
אף על פי שבעבר הרחוק של רומא חלקו קונסולים ובעלי תפקידים אחרים את השלטון אך הקיסרות הרומאית בתקופת שלטונו של הפרינקיפט היה עצם מהותו שלטון של דיקטטור יחיד שבידיו היו כל סמכויות השלטון. כך שלטונם המשותף של שני שליטים נושאי תואר אוגוסטוס היה בגדר מהפכה שנבעה מרצונו של מרקוס אורליוס למלא בדקדקנות את צוואתם של אנטונינוס פיוס והדרינוס. סידור זה הפך לנוהג מעתה ואילך, נוהג שחוזק על ידי מרקוס אורליוס בעצמו משמינה בשנת 177 את בנו קומודוס לאוגוסטוס לצידו, השליטים שבאו אחריו מינו אף הם בדרך כלל את אוגוסטוס לצדם ושיטת הפרינקיפט הכפול הפכה לדרך השלטון המקובלת.
צמד השליטים לא הספיק לנוח על זרי הדפנה וכבר עמדו בפני המבחן הראשון הצפה קשה של נהר הטיבר הביאה להרס של בניינים רבים בעיר בהם מחסני מזון, להצפות שהביאו לאבדן מספר רב של בעלי חיים כל אלו הביאו למחסור במזון ולחשש מהתפשטות רעב. כל העניינים האלה מרקוס אורליוס ולוקיוס וורוס התמודדו תוך שימוש באמצעים שעמדו לרשותם באופן אישי. קהילות איטלקיות שנפגעו ממחסור חמור קיבלו סיוע שמקורו בכספי האנונה שעמדו לרשות הארמון.
מלחמה מול האימפריה הפרתית
אירועים אלו חשפו את חולשת השליטים החדשים ובראש את העובדה שמרקוס אורליוס היה חסר כל הכשרה צבאית ולא הוכשר להתמודד עם עימותים צבאיים ולהוביל צבאות בשדה הקרב - כישורים שבאופן מסורתי היו נדרשים משליט האימפריה. אנטונינוס פיוס נמנע בעצמו מפיקוד על צבאות האימפריה ומנע מיורש העצר שלו מלהצטרף ללגיונות או אפילו מלבקר בפרובינציות הגבול וללמוד על האתגרים מול אויבי רומא. חוקרי אוניברסיטת קיימברידג' מציינים כי מרקוס אורליוס היה מודע ללאקונה זאת ומינה כאפיסטוליס (מזכיר) את וריוס קלמנס שהיה בעל רקע אחר לגמרי מכל בעל תפקיד קודם במשרה. קלמנס היה במקור מפרובינקית נוריקום והתבלט בקריירה צבאית ארוכה, כולל שירות פעיל במלחמת מאוריטניה. המסקנה של החוקרים היא שמרקוס חש צורך גדול יותר להסתמך על עצתו של האפיסטוליס שלו בנושאים הקשורים למינויים צבאיים מתאימים.
משהתברר כי מערך ההגנה של הגבולות המזרחיים עומד בסכנה ממשית פעל מרקוס אורליוס, באישור הסנאט, להזרים תגבורות של לגיונות מפרובינקיות הריין והדנובה, מצריים ואפריקה אל סוריה. במקביל נשלח לוקיוס וארוס למזרח לעמוד בראש הצבא. ספר ההיסטוריה אוגוסטה מציין כי לשילוחו של ורוס למזרח היו מספר סיבות נסתרות: "על מנת שהתנהגותו שלוחת הרסן לא תעשה לעיני כל תושבי רומא, או שהוא ילמד הלכות חסכנות על ידי טיול מחוץ לגבולות איטליה או בתקווה שיחזור כאדם טוב יותר שחושל על ידי התמודדות עם פחד בשדה הקרב או יצליח להפנים את העובדה שהוא אימפרטור - שליט האימפריה" על מנת לסייע לקיסר חסר הניסיון התלוו אליו קצינים בכירים ומנוסים, אחד משני מפקדי המשמר הפרטוריאני ביחד עם יחידות מהמשמר, והגנרל אווידיוס קסיוס. לוקיוס ורוס יצא מרומא באביב או תחילת הקיץ של 162 אך לא מיהר להגיע אל אזור הקרבות, בדרכו הוא עצר לערוך משתאות ומסיבות לאורך מסלולו אל ברונדיסיום (Brundisium) והתעכב בגין מחלה בקאנוסיום. המסע מזרחה היה דרך קורינטוס ואתונה, כשהוא מלווה במוזיקאים וזמרים. לאחר זמן מה הוא יצא לכוון סוריה וככל הנראה הגיע לאנטיוכיה בסוף שנת 162 או אביב 163 למזלם של הרומאים הפרתים נרתעו מבניית הכוח הרומאי וכדרכם בעימותים קודמים נמנעו ממלחמה בכוחות רומאיים עדיפים בעת שהייה מחוץ לגבולות האימפריה הפרתית.
בקיץ 163 יצא המפקד הרומאי סטטיוס פריסקוס בראש צבא רומאי גדול שכלל לגיונות וחילות עזר מקפדוקיה ונכנס אל ארמניה בסדרת מהלכים מהירים ומבלי שנתקל בהתנגדות של ממש הוא הצליח לכבוש את ארטקסה - בירתה של הפרובינקיה, הדיח את השליט-בובה הפרתי, הרס את העיר והקים עיר בירה חדשה והציב בה חיל מצב רומאי בתום המערכה העלו הרומאים על כס המלוכה של ארמניה נסיך מקומי שנאמנותו לרומא הכשירה אותו לתפקיד. על ניצחון זה העניק הסנאט את התואר "ארמניקוס" לשני הקיסרים אך מרקוס אורליוס דחה את קבלת התואר בשנה על מנת שלא לגזול מתהילתו של לוקיוס וארוס.
בתחילת 165 יצא הצבא הרומאי בפיקודו של קסיוס למערכה שכוונה ישירות כנגד הפרתים, הרומאים הצליחו לחזור ולכבוש את צפון מסופוטמיה ולהחזיר שליטתם את נציבין ולכבוש את אדסה בירת נסיכות אוסרוהנה שם הושם על כס המלכות שליט ידידותי לרומא. הצבאות נפגשו בקרב קשה בדורה אירופוס שבסופו הובסו הפרתים והצבא הרומאי הצליח לעבור את נהר פרת ולאחר קרבות קשים הצליחו הרומאים לכבוש את ניקופוריון והקרבות הופסקו עם חורף. באביב 166 התחדשה הלחימה עם חידוש היוזמה הרומאית וכיבוש סלאוקיה על החידקל ואחריה נכבשה קטסיפון עיר הבירה של האימפריה הפרתית הרומאים הרסו את שתי הערים ששימשו כמרכזים של הפרתים מתוך תקווה לצנן את הרצון הפרתי למסעות מלחמה כנגד הרומאים. הריסת הערים המרכזיות גם סימן את העובדה שהרומאים לא התכוונו להישאר ככוח כובש או לספח שטחים של האימפריה הפרתית. הניצחון איפשר להכתיר את מרקוס אורליוס לוקיוס ורוס בתואר "פרתיקוס מקסימוס" (Parthicus Maximus) וקסיוס יצא לכוון מזרח לעבר מדי ובהגיעו לאזור הכריז על ניצחון נוסף שאיפשר להעניק לשני הקיסרים את התואר "מדיקוס" (Medicus).
לאחר הישגים אלו הצבא הרומאי החל בנסיגה מסודרת ממסופוטמיה חזרה אל שטחי האימפריה הרומית. ההיסטוריה אוגוסטה, המקור העיקרי על אירועי המערכה מול הפרתים לא מזכיר את הסיבה לנסיגה המהירה אשר ככל הנראה לא לוותה בהסדר עם הפרתים. הסיבה להתקפלות הרומאית קשורה ככל הנראה במגפה שפשתה בשורות הצבא והחלה להפיל חללים רבים. מדובר ככל הנראה במחלת הדבר, התפרצות מחלה זו מוזכרת בהיסטוריה אוגוסטה רק לאחר הגעת ורוס לרומא ומציין שהמגפה החלה בבבל ושחיילי הצבא הרומאי, שליוו את ורוס לרומא הפיצו את המחלה בכל הפרובינציות שעברו בהם בדרכם.
בשנת 163, במהלך הקרבות שלח מרקוס אורליוס את בתו אניה לוסילה - עלמה בת 13 אל ורוס מלווה באמה פאוסטיה במצווה עליהם להנשא, הזוג הקיסרי התחתן באפסוס לוסילה קיבלה את התואר "אוגוסטה" עוד בעת השהות באנטיוכיה בשנת 165 ילדה לוסילה בת ובמהלך השנים הבאות ילדה 2 ילדים נוספים מתוכם 2 מתו בילדות.
בסתיו של שנת 166 ערכו שני הקיסרים תהלוכת ניצחון ברומא, בתהלוכה השתתפו גם בניו של מרקוס אורליוס והבכור - קומודוס שהיה בן 5 ואחיו בן ה 3 אניוס ורוס קיבלו את התואר "קיסר" ובכך סומנו כמי שמיועדים להיות יורשים לשלטון. החוקר משה עמית מציין כי למעשה מצעד הניצחון נערך על מנת להסיט את תשומת הלב מהקשיים העצומים שעמדו מול שליטי האימפריה ואזרחיה: משבר באספקת המזון שנגרם מפגעי מזג אוויר, ערעור הביטחון לאורך גבולות הדנובה והפרובינציות המערביות והתמותה הגבוה כתוצאה מהמגפה.
המלחמה המרקומנית ומותו של לוקיוס ורוס
בסוף שנת 165 או בתחילת 166 ניצלו שבטים "ברבריים" - ברית של שבטים גרמאנים ובהם השבטים המרקומנים (Marcomanni) ניצלו את המשבר בצבא הרומי והעדר כוחות צבאיים רומאיים לאורך הדנובה ובהתקפה שככל הנראה תואמה ותוכננה מראש ערכו סדרת התקפות מהירות ויעילות לכל אורך הגבול. כוח גדול במיוחד חצה את הדנובה והמשיך אל תוך איטליה דרך הרי האלפים אל תוך צפון איטליה, לאחר מסע של הרס ושוד הם הטילו מצור על אקוויליה שהייתה אחת הערים הגדולות באיטליה ומרכז מסחרי צבאי ותעשייתי חשוב. קבוצות של פושטים נוספים ערכו התקפות בו-זמנית בדקיה, מואסיה, ותרקיה, בשלבים הראשונים של המתקפות הצליחו הלגיונות המקומיים לעמוד בלחץ. אך הצבא הרומאי הראשון שנשלח לצפון איטליה בפיקודו של מפקד המשמר הפרטוריאני לא הצליח במשימתו, בעימות הצבאי הובס על ידי הפולשים ומפקד הרומאי נהרג בקרב.
לאור חומרת המצב נקט מרקוס אורליוס בסדרת פעולות מהירות על מנת לאפשר מתקפת נגד יעילה. הוא חייב ערים להעמיד כספים נזילים שניתנו כהלוואה לאוצר האימפריה, במכירה פומבית נמכרו חפצי נוי וחלק מרהיטי הארמון, כל זאת על מנת לממן גיוס נרחב של אזרחים ללגיונות באיטליה - צעד שלא ננקט זמן רב. יחידות עזר הוקמו על ידי גיוס עבדים שהתנדבו לצבא ובתמורה זכו בחופש מעבדות וגיוס של גלדיאטורים שהתקבצו ליחידות מיוחדות. בצעד מפתיע נוסף החליט מרקוס אורליוס לצאת עם לוקיוס ורוס בראש הצבאות, הייתה זו הלכה למעשה היציאה הראשונה של שני הקיסרים אל מחוץ לגבולות איטליה. ההתחלה הייתה מבטיחה וכאשר הגיע הצבא הרומאי לאקוויליה הסיר הצבא של הפושטים מהשבטים הקוואדים (quadi) את המצור מעל העיר ומנהיגיהם נכנסו למשא ומתן על שביתת נשק וכריתת חוזה לפיו הם חוזרים ומקבלים את מרות רומא. לוקיוס ורוס נטה להסכים, להפסיק את המלחמה ולחזור לרומא אבל מרקוס אורליוס דרש להמשיך במתקפת הנגד והוביל את הצבא הרומי אל מעבר להרי האלפים במרדף אחרי הברברים הנסוגים, ועם רדת החורף חזרו לאקוויליה. בתחילת 169 אירעה התפרצות מחודשת של המגפה ושני הקיסרים פנו, בעצת רופאו האישי של מרקוס אורליוס קלאודיוס גלנוס עם עיקר הצבא חזרה לרומא.
בדרך מת לוקיוס ורוס, ככל הנראה משבץ. גופתו הובאה לרומא שם נערכה לו הלוויה מפוארת ואפרו נקבר במאוזולאום של הדריאנוס. ההיסטוריונים הרומאיים ורוב ההיסטוריונים והחוקרים של האימפריה הרומית נוטים לתאר את לוקיוס ורוס באופן לא מחמיא. ההיסטוריה זוכרת אותו כשליט חסר כישרון שפעל לסיפוק מאווי ליבו ולא לרווחת העם והאימפריה. הוא לא יזם כל פעולה או חקיקה והיה סרח עודף למרקוס אורליוס ומותו היה למעשה ברכה לאימפריה והקלה על מרקוס אורליוס. מצד שני מרקוס אורליוס עצמו, בספרו "רעיונות" כותב ללא ביקורת על לוקיוס ורוס ולמעשה מרעיף עליו מחמאות. בתום תקופת האבל על לוקיוס ורוס מצא מרקוס אורליוס חתן חדש לביתו האלמנה לוסילה, החתן היה פומפיאנוס, מושל פאנוניה מי שעתיד להיות היועץ הצבאי הבכיר של מרקוס אורליוס ומבוגר בהרבה מלוסילה. זמן קצר לאחר מכן נפטר אניוס ורוס קיסר מסיבוך שלאחר ניתוח להסרת גידול וקומודוס נותר כצאצא היחיד שיכול להיות יורש העצר מאחר שלוקיוס ורוס הותיר אחריו בת בלבד.
המלחמה בצפון איטליה
במשך 6 שנים רצופות השתוללה מלחמה לאורך הגבול הצפוני של האימפריה הרומית, שבטים גרמאניים שונים חדרו אל תוך השטחים של האימפריה והתנגשו עם לגיונות חיל המצב וגרמו לאבידות כבדות בנפש ולנזקים קשים לרכוש בכל מקרה, המקורות המתארים אירועים אלו מועטים ומעורפלים וכוללים מאורעות בודדים ומעשים מיוחדים של מרקוס אורליוס וספר ההיסטוריה של אוניברסיטת קיימברידג' מוסיף הערת אזהרה: כל תיאור כולל של האירועים צריך להיחשב כהשערה בלבד.
בשנת 169 נהרג מפקד המשמר הפרטוריאני בעת הגנה על מעברי האלפים ורק שנה לאחר מכן הצליחו לגיונות רומאיים לנצח את הפולשים ולהדוף אותם. בשנת 171 פלשו השבטים החאוקים (Chauci) לגרמניה עילית ולגליה ונהדפו במאמץ גדול על ידי דידיוס יוליאנוס שעתיד היה להיות קיסר. באותה שנה פלשו גדודים של שבט הסרמטים אל דקיה הכו את חיל המצב והרגו את מושל הפרובינציה, הפולשים נהדפו לאחר קרבות מרים מול תגבורת שנשלחה מפרובינקית מואסיה. צבא של שבטי הקוסטובודים עבר את הדנובה אל תוך תרקיה ומקדוניה והגיעו עד לאתונה.
הרטוריקן לוקיאנוס מסאמוסאטה שהיה אחד מאנשי מטהו של מרקוס אורליוס במצרים וכתב על אירועי התקופה מספר על ניסיון של מרקוס אורליוס לפקד על מהלך התקפי במרדף אחרי כוח של הברברים שחצה את הדנובה לפי דברי לוקיאנוס הושפע מרקוס אורליוס מנביא שקר בשם אלכסנדר ששכנע אותו כי יזכה לחסד אלוהי בעבור יוזמתו. תחילה הושלכו לנהר 2 אריות שהצליחו במאמץ להגיע לגדה השנייה שם הם נהרגו על ידי הלוחמים הברברים, הלגיונות שחצו את הנהר לאחר מכן נתקלו בהתנגדות נמרצת, הוכו שוק על ירך ומספר רב של רומאים נהרגו. מטבעות רומאיים שנטבעו במהלך המערכה נושאים בעיקר פניה לצבאות וקוראים לאחדות ונאמנות, עדות לרוח הגייסות וללחץ הרב על הלגיונות ועל מרקוס אורליוס מצד שני מספרים המקורות הכתובים על כוחות על-אנושיים שיוחסו למרקוס אורליוס: מקרה אחד מסופר שהוא השליך ברק אל עבר האויב והכריע בכך קרב כדוגמת האל יופיטר לציון אירוע יוצא דופן זה נטבע מטבע בשנת 172 ועליו מרקוס אורליוס מוכתר על ידי ויקטוריה, אלת הניצחון ומחזיק בידיו את הברק של יופיטר, הסצנה גם הונצחה בעמוד הניצחון ברומא. סיפור פנטסטי נוסף שמופיע במקורת ועל עמוד הניצחון מתאר איך מרקוס אורליוס הוריד בעזרת תפילה לאלים "גשם פלאי" שהחיה את הלגיונות והטביע את האויבים
מרד קסיוס
תקופת המלחמה בצפון איטליה הייתה מאופיינת גם בחוסר שקט בתוך הפרובינציות הרומאיות. בשנת 172 פרץ במצרים מרד הרועים שבמהלכו עלו המורדים על אלכסנדריה המרד דוכא על ידי המצביא והמושל במזרח האימפריה מטעם מרקוס אורליוס - אווידיוס קסיוס.
באפריל 175 הכריז קסיוס על עצמו כקיסר. המקורות הרומאיים הכתובים ממעטים במתן פרטים על המרד שהתפרץ כאשר שמועה על מותו של מרקוס אורליוס התפשטה בכל האימפריה. על פי כתבי קסיוס דיו וההיסטוריה אוגוסטה היוזמה למרידה הייתה של פאוסטינה, אשתו של מרקוס אורליוס שחשה כי בריאותו הרופפת של מרקוס אורליוס משמעותה שמותו קרב ורצתה להבטיח את עתידו של בנה-קומודוס. על פי המקורות הרומאיים היא הבטיחה לקסיוס את תמיכתה ואף ניאותה להינשא לו דבר שהיה מבטיח לו לגיטימציה לעלייתו לשלטון. השמועה על מותו של אורליוס התבררה כשקר אבל בשלב זה לא הייתה דרך חזרה עבור קסיוס והוא מינה לעצמו משמר פרטוריאני והבטיח תמיכת הלגיונות במצרים וייתכן שגם בפרובינקיית יהודה. וייתכן שבפרובנקיות אחרות במזרח. פרופסור משה עמית קובע כי המרד היה מאורגן היטב, הוא מעלה השערה כי השמועה על מותו של מרקוס אורליוס לא הייתה אירוע מקרי שהצית את המרד אלא חלק מתכנון מדוקדק על ידי קסיוס מתוך כוונה להקל על תפיסת השלטון, לפי השערה זו קסיוס קיווה כי הבלבול יאפשר לו לתפוס עמדות כוח ולרכוש תומכים אך השמועה הופרכה מהר מהמקווה טרפה את הקלפים.
על פי המחקר של אוניברסיטת קיימברידג' למרידה של קסיוס היו שורשים באופוזיציה רחבה יחסית למלחמה הארוכה על גבול הצפון שגבתה מחיר גבוה בחיי אדם, כילתה משאבים ולא נראה שהמאמץ מביא לתוצאות. האופוזיציה חצתה שורות, ההיסטוריה אוגוסטה מציינת כי גם בקרב יועציו הקרובים של מרקוס אורליוס הייתה "מפלגת שלום עכשיו" שהתנגדה להמשך הלחימה ובעיקר להגדלת שטחי האימפריה על ידי יצירת פרובינקיות חדשות. המחקר מציין כי יש להניח שההתנגדות למדיניות הכוללת של מרקוס אורליוס הייתה עזה יותר בפרובינציות המזרחיות.
הידיעות על המרד הגיעו למרקוס אורליוס ולסנאט ברומא על ידי מושל קפדוקיה מרטיוס ורוס. על פי בקשתו נפתח דיון בסנאט. על פי כתבי קסיוס דיו מרקוס אורליוס הצהיר במכתב לסנאט כי הוא היה מוכן, אילו היה מדובר במחלוקת בינו לבין קסיוס בלבד הוא היה בוחר להביא את הנושא להכרעה לפני הצבא או הסנאט, והיה מוותר על השלטון על האימפריה, "אם זה היה נראה לטובת הכלל. כי זה לטובת הכלל שאני ממשיך לעבוד תחת סכנה, שוהה כל כך הרבה זמן מחוץ לאיטליה, אף על פי שאני כבר זקן וחלש, ולא מסוגל לקחת אוכל בלי כאבים או לישון ללא הפרעה." הסנאט הכריז על קסיוס כאויב המדינה (Hostis) קביעה שמשמעותה גזר דין מוות והיתר לכל אדם לבצע את גזר הדין כמו כן הצו מאפשר החרמת רכושו של הנידון ושלילת מעמדו החוקי.
מרקוס אורליוס לא פסח על שני הסעיפים ונקט מספר פעולות על מנת לקדם את פני הרעה. הוא קרא להביא את בנו קומודוס מרומא ועם הגעתו ביולי 175 הוא הולבש בגלימה של בוגרים (Toga virilis) ומונה לפקד על אחד הצבאות - מהלך שנועד להצהיר קבל עם ועדה כי קומודוס הוא היורש היחיד וניסיון להבטיח את מעבר השלטון לידיו בעת שיקבע. בסוף יולי הגיע הידיעה כי קסיוס נרצח על ידי אחד מקציניו וכי רוב המורדים חזרו בהם והביעו תמיכה ללא סייג במרקוס אורליוס. ראשו של קסיוס נכרת והובא לפני מרקוס אורליוס שסירב לקבלו וציווה על קבורתו, הוא הפגין סלחנות כלפי משפחתו של קסיוס החזיר להם חלק מרכושם ושלח אותם לגלות. הוא גם חסך את שבטו ושמר על ידיו נקיות מדם התומכים בקסיוס חלקם קיבלו עונשים קלים יחסית ואחרים נענשו על ידי עושי דברו של מרקוס אורליוס ובראשם מטיוס ורוס שכבש את שני הערים המרכזיות של המורדים ובראשן אנטיוכיה שם קבע קסיוס את מושבו והעתיר עליה מכל טוב.
בדרך חזרה, (או על פי המחקר של אוניברסיטת קימברידג, בדרך אל סוריה) בעת שהפמליה הייתה במחנה בקפדוקיה במרחק של כ 20 קמ מהעיר טיאנה בקפדוקיה מתה הקיסרית פאוסטיה, ככל הנראה ממחלה, במקום מותה נוסדה עיר על שמה פאוסטינופוליס על פי בקשתו של מרקוס אורליוס הכריז הסנאט עליה כאלה. קסיוס דיו כותב על סיבת מוות אחרת, לדבריו האוגוסטה פאוסטינה התאבדה על מנת שלא לעמוד מול התוצאות של חשיפת חלקה בעידוד המרד של קסיוס. המחקר של אוניברסיטת קיימברידג' מציין סיבה אחרת למותה של האוגוסטה, ששופכת אור קודר על אורחות החיים ותוחלת החיים של נשים בתקופה הנדונה: פאוסטינה הייתה אישה בת 45 שעברה 14 לידות לכל הפחות וייתכן והייתה בשלבים מוקדמים של הריון נוסף, בנוסף לכך ייתכן והיא סבלה ממחלות רקע - שיגדון מוזכרת בכתבי קסיוס דיו.
בדרך חזרה עבר הקיסר באנטיוכיה ומשם המשיך לסמירנה ולאתונה שם שהה זמן מה בחברתו של הרודס אטיקוס שהיה רטוריקן ופילוסוף יווני בן האסכולה הסטואית. בשנת 140 הביאו הקיסר אנטונינוס פיוס לרומא כדי שיחנך את בניו המאומצים מרקוס אורליוס ולוקיוס ורוס, וכמחווה של כבוד ותודה מינה אותו ב-143 לקונסול. הוא אירח את הקיסר ויורש העצר והכניס אותם לטקסי פולחן המיסטריות של אלאוסיס.
בסתיו של שנת 176 חזר מרקוס אורליוס לרומא אזרחי העיר קיבלו אותו בשמחה אבל גם בתלונה על היעדרותו ארוכת השנים מעיר הבירה. ביום 27 בנובמבר הוכרז קומודוס כאימפרטור והשתתף בתהלוכת הניצחון ברומא בסוף דצמבר 176 בינואר 177, בגיל 16 קיבל קומודוס את התואר קונסול ובקיץ הוא קיבל את התואר אוגוסטוס שהוצמד לשמו בכך השלים מרקוס אורליוס את התהליך שבסיומו עמדו שוב 2 שליטים בראש האימפריה והבטיח את שלטונו העתידי של בנו.
מערכה שנייה בצפון ומותו של מרקוס אורליוס
בשנת 177 חזרו השבטים הגרמאניים ללחוץ על גבולות האימפריה, ההסכמים של שנת 175 הופרו על ידי גדודי פושטים חצו את הדנובה והטילו חתם על הפרובינציות של הגבול. מרקוס אורליוס החליט לערוך מסע מלחמה משמעותי, מאמץ גדול במטרה להשליט חוק וסדר על גבול הדנובה. קסיוס דיו מתאר את ההכנות למערכה ומתאר כיצד פנה מרקוס אורליוס לסנאט בבקשה לאישור התקציב לצבאות: "ובאשר אלינו, לנו אין כל רכוש וגם הבית בו אנחנו מתגוררים שייך לכם" עם קבלת האישור מאת הסנאט הוא השליך כידון ממקדשה של אלת המלחמה בלונה אל קרקע שסימלה את שטח האויב ויצא לדרכו.
מרקוס אורליוס וקומודוס יצאו בראש הכוחות וקבעו את מפקדתם בווינדובונה שבפנוניה, במשך שנתיים רצופות ניהל מרקוס אורליוס סדרת קרבות מול השבטים הגרמאניים בו זמנית בחזית מערבית מול המרקומנים והקוואדים ונגד היזיגים בחזית ממזרח עם התקדמות הלחימה. מוקדם יותר הוחזר קומודוס לרומא והותיר את אביו לנהל לבדו את המלחמה. ומשנטו מהמאזניים לטובת הרומאים שקל מרקוס אורליוס לחזור לתוכניתו שנהגתה במהלך סבב הקרבות הקודם וליצור 2 פרובינציות חדשות - מרקומניה מצפון ל נוריקום וסרמטיה בין פנוניה לדקיה. במהלך החורף של 179, בעת הפסקה בקרבות קרא מרקוס אורליוס לקומודוס, הודיע לו כי הוא על ערש דווי וציווה עליו להמשיך בלחימה עד להשגת ניצחון מלא וללא פשרות. במרץ 180 מת מרקוס אורליוס במחנה בווינדובונה, יועציו הקרובים מילאו את צוואתו והציגו את קומודוס כאוגוסטוס והשליט של האימפריה הרומית. על פי המחקר של אוניברסיטת קימברידג מקום מותו של מרקוס אורליוס היה סִירְמִיוּם או הנמל הסמוך בונוניה (Bononia). קסיוס דיו, שחי בתקופתו של מרקוס אורליוס ויורשיו היה בטוח שמותו של מרקוס אורליוס מסמן את המעבר מעידן הזהב לעידן הברזל והחלודה.
משפחתו
מרקוס אורליוס היה נשוי לבת-דודתו פאוסטינה ולבני הזוג נולדו 13 ילדים, לכל הפחות, במהלך 30 שנות נישואיהם. מתוכם שרדו להגיע לבגרות ארבע בנות ובן אחד.
פאוסטינה אוגוסטה
אניה גלריה פאוסטינה ("הצעירה") נולדה, ככל הנראה בשנת 130 בתו הצעירה של אנטוניוס פיוס ואשתו פאוסטינה ("הבכירה" ). היא אורסה לבנו המאומץ של פיוס- מרקוס אורליוס שהיה בן- דודה מצד האב בשנת 138. ובשנת 145 בני הזוג התחתנו. עם זאת מאחר שאורליוס היה בנו מהאומץ של פיוס נוצרה בעיה משפטית של נישואי אח ואחות האסורים על פי החוק הרומאי. פיוס בטקס שפרטיו לא נשמרו שחרר את פאוסטינה מאחריותו כהורה ואפשר את הנישואים. מרקוס אורליוס מתייחס בכתביו לאשתו אך לא מזכיר כלל את נישואיהם. ב-1 בדצמבר 147, לאחר לידת ביתה הבכורה דומיטיה פאוסטינה קיבלה פאוסטינה את התואר "אוגוסטה". עם עלייתו של מרקוס אורליוס לשלטון בשנת 161 הפכה פאוסטינה לקיסרית.
מעט מאוד נכתב במקורות הרומאיים על חייה של פאוסטינה ומעט זה כתוב באופן המתאר אותה בצבעים שליליים. ההיסטוריון קסיוס דיו וההיסטוריה אוגוסטה מאשימים אותה בהתנהגות לא מוסרית ושלוחת רסן. חלק מההאשמות הן על חיסול מתנגדים בהרעלה או על ידי שליחתם לגרדום, האוגוסטה מאשים אותה בחוסר נאמנות כלפי בעלה, כאשר על פי מקור זה היא קיימה יחסי מין עם מלחים, גלדיאטורים וגם עם מאהבים מבין אנשי החצר ופקידים רמי מעלה. האשמה נוספת היא שפאוסטינה דחפה את אבידיוס קסיוס למרוד במרקוס אורליוס, לכאורה מתוך הבנה כי בריאותו של מרקוס אורליוס רופפת וכי יש חשש ממשי לחייו. היא ניסתה לכאורה לבצע מהלך מקדים על מנת להבטיח את עלייתו של קומודוס בנה לכס המלכות וראתה בקסיוס את הכלי לצורך זה. לצורך זה היא הבטיחה לו את תמיכתה במרד ואת ידה בנישואים לאחר מכן.
לכל טענות אלו אין זכר בספרו של מרקוס אורליוס שכתב על אשתו בחיבה רבה והביעה כלפיה חיבה עמוקה גם בפומבי. אחרי מותה הוא כתב בספרו "רעיונות" בשבחה והכרת תודה על מסירותה וטוב ליבה. על פי המקורות ההיסטוריים ליוותה פאוסטינה את בעלה במסעות המלחמה השונים, כשהיא מביאה איתה את ילדיהם ותומכת בקיסר ומעודדת את החיילים. על כך היא זכתה להערצת הלגיונות וקיבלה את התואר "אם המחנות" (Mater Castrorum).
היא מתה במהלך המסע המשותף שלה ושל בעלה לפרובינציות המזרחיות לאחר המרד של קסיוס, ככל הנראה בחורף של שנת 175. היא נקברה ברומא ופסל שלה הוצב במקדש האלה ונוס.
מדיניות פנים וחקיקה
מרקוס אורליוס דבק בדרכי השלטון, השמרניות כשלעצמן של אנטונינוס פיוס. הוא לא ראה עצמו כמתקן וכתב בספרו "רעיונות":
מרקוס אורליוס שמר קפדנות על כבוד הסנאט על פי המסורת והשאיר בידי המוסד הוותיק סמכויות שעיקרן היו טקסיות אך משמעותיות כך נמסר לידי הסנאט הסמכות לשפוט את אירועי מרד קסיוס ונותרה בידיו הסמכות להכריז על ההליכים כנגד המורד ונותרה בידיו הסמכות להכריז ולמעשה לתת תוקף להחלטתו של מרקוס אורליוס לצאת למלחמה או לאשר את התקציב למלחמה והחוזים שנחתמו בסוף הקרבות הובאו לאישורו. אך ברור היה שהסנאט איננו עצמאי וכי תפקידו לבצע או לתת חותמת כשרות למדיניות הקיסר. כל הקיסרים נקטו במדיניות שמטרתה הגדרת וגידור פעילות הסנאט וחבריו, חלוקת הסמכויות הושפעה לא רק ממדיניות זו אלא גם שכוח ושליטה כבר הופקדו בידי אנשים שלא היו חלק מהסנאט אלא מינויים שונים, ממשרות אמון ויועצים ומינויים מקצועיים, ואנשים אלו אחראים היו בדיווח רק לקיסר. כתוצאה, מכך הם עצמם והעניינים עליהם הם הופקדו הוסרו מתחום ההשפעה של הסנאט. יתר על כן, סנטורים רבים היו מחויבים כלפי הקיסר הנוכחי למינויים רשמיים, לעשות אחרת מאשר לסמוך את ידיהם על החלטות הקיסר, ולהסכים כמעט באופן אוטומטי להצעות כשהן הגיעו לפני הסנאט. בתקופתו של מרקוס אורליוס הואצו תהליכים אלו, עיקר השינוי בנוגע לסנאט היה הכנסתם של סנטורים מפרובינציות שונות, כך נמצאו סנטורים ממוצא סורי או אפריקאי בנוסף ליוצאי ספרד והפרובינציות המזרחיות, יתר על כן, בנים של עבדים משוחרים שהצטיינו בשירות הקיסר זכו לתפקיד של סנאטורים. העדרו של מרקוס אורליוס לתקופות ארוכות מרומא, תהליך שאף הוא חל קודם לכן אך תפס תאוצה עם כניסתו של מרקוס אורליוס לתפקיד, ובהמשך עתיד להיות מצב של קבע, הוציא את הטעם המעשי מכוחן של דיוני הסנאט מאחר שההחלטות המעשיות התקבלו מחוץ לרומא ובפורום מצומצם של הקיסר ויועציו.
מרקוס אורליוס קבע מספר תיקונים בתחום החקיקה, ואף ישב בעצמו כשופט בימים בהם שהה ברומא וגם בפרובינציות. הוא יזם חוקים לשפר את מעמדם של עבדים משוחררים ונזקקים אחרים כגון יתומים. ומכוון אחר קבע שאנשים ממעמד הפרשים לא ישבו בדיון כאשר נידון ענינם של סנטורים. תיקונים נוספים כללו חידוש מנהג של אדריאנוס שקבע מינוי של 4 שופטים ב 4 האזורים של איטליה, מינויים אלו בוטלו על ידי אנטונינוס פיוס וחודשו על ידי מרקוס אורליוס ובמקביל הוא צמצם את חובת הסנאטורים מלהשקיע מרכושם באיטליה משליש לרבע.
רדיפת הנוצרים
בתקופתו של מרקוס אורליוס הונהגה רדיפה שיטתית ואף אכזרית של הנוצרים. זאת בניגוד בולט לגישתו הסבלנית של אנטונינוס פיוס אבל גם בניגוד לגישתו הפילוסופית שלכאורה מכילה ומקבלת של מרקוס אורליוס. הברוטאליות של הענישה של הנוצרים לא עולה בקנה אחד עם סלידתו ממעשי אכזריות ושפיכות דמים כפי שבאה לידי ביטוי בספרו "רעיונות".
ההיסטוריון המודרני של הכנסייה הנוצרית ויליאם יו פרנד מציין בספרו מספר סיבות להקצנה של הרומאים כנגד הנוצרים: במהלך המאה השנייה לספירה חל השינוי במעמד הקיסר, שינוי שעיקרו איחוד של הקיסר עם כל האלמנטים המרכיבים את האימפריה הרומית בכלל וראייתו כעומד בראש הדת הרומית המסורתית בפרט התנגש עם נטיתם של הנוצרים להתבדל מהקיסרות והאימפריה ואימוץ האתוס של ההקרבה והגאולה באמצעות מות קדושים. התנגשות אידאולוגית זו הביאה את הרומאים לראות בנוצרים ככוח שפועל מתוך האימפריה על מנת לחתור תחת האחדות והערכים המסורתיים. תפיסת העולם האתיאיסטית הבדלנית הביאה את דעת הקהל הרומאית לראות בנצרות כגורם שהמיט על ראש האימפריה אסונות שונים ומשונים - המגפה, הרעב ואסונות הטבע. הנצרות הוצגה ונתפסה שככת העוסקת בפולחן זוועתי שכלל מאגיה שחורה וקניבליזם
אבות הכנסייה המתארים בכתביהם את רדיפת הנוצרים, משלבים בהם נימה אנטישמית מובהקת ומתארים את הפרעות בנוצרים כשיתוף פעולה בין הרומאים והיהודים, היהודים מתוארים כמי שמשתתפים בפגיעה בנוצרים ורכושם והם למעשה הם הכוח המוביל באירועים. פרופסור משה עמית קובע כי תיאור זה התולה אכזריות יהודית כנגד קדוש נוצרי נבנה על פי קווי הנרטיב המתאר את סבלו ומותו של ישו במגמה דומה המטילה את עיקר האחריות על היהודים ולהקטין את חלקם של השלטונות הרומאיים.
מרקוס אורליוס עצמו מיעט להתייחס לנצרות בספרו "רעיונות", הוא מתייחס לנכונותם של הנוצרים למות על קידוש אמונתם בזלזול לפי השקפתו הם מונעים מעקשנות ורצון להפיץ את אמונתם.
יחסו של מרקוס אורליוס ליהודים
אין מידע רב על חיי היהודים תחת שלטונו של מרקוס אורליוס ואין מידע רב על גישתו או השקפת עולמו בנוגע ליהדות וליהודים.
במהלך מסעו של מרקוס אורליוס למצרים הוא עבר פעמיים דרך ארץ ישראל ויש להניח כי בא במגע במידה לא ידועה עם תושבי הפרובינציה ומנהיגיה.
בספרות התלמודית יש מידע רב על מפגשיו של רבי יהודה הנשיא (הידוע גם כ"רבי") עם "הקיסר אנטונינוס". על פי התלמוד אנטונינוס ורבי היו חברים בלב ובנפש, התלמוד מספר על אירוח של רבי יהודה את אנטונינוס בביתו לסעודת שבת, בין ביתו של הקיסר לביתו של רבי הייתה חפורה מנהרה, בכל פעם שביקש להגיע לביתו של רבי ולבקרו היה הולך עם שני עבדים, אחד היה ממית בכניסה למנהרה ואת השני היה ממית בכניסה לביתו של רבי. בשל חשאיות הקשר, ביקש הקיסר מרבי שכאשר הוא מגיע לביתו לא יהיה בבית אף אחד מלבד רבי. רבי עמד בהבטחה זו, מלבד פעם אחת בה שהה בביתו רבי חנינא בר חמא. במסכת עבודה זרה, מתוארת מערכת היחסים בין שני המנהיגים. אנטונינוס התייעץ עם רבי במספר מקרים המתוארים שם:
החוקרים חלוקים ביניהם באשר לזיהויו של "אנטונינוס" מכיוון שכל הקיסרים בימי חייו של רבי נשאו את השם אנטונינוס. רוב החוקרים גורסים שמדובר בקיסר קרקלה. אחרים גורסים, מתוך מגמה שהוגדרה על ידי החוקרים כ"אפולוגטית", כי מדובר במרקוס אורליוס הקיסר, אשר ביקר באזור פעמיים, ואולי אף נפגש עם ההנהגה היהודית. מרקוס אורליוס נודע באופיו הפילוסופי, הסובלני, ההגותי, מה שמתאים לזיקה לאנטונינוס התלמודי אולם גם יש ידיעות על הבעת דעות שליליות ביותר מצידו כלפי היהודים. חוקרים אחרים נוטים ליחס את השם אנטונינוס לאנטונינוס פיוס, ספטימיוס סוורוס, שנודעו ביחסם ההוגן ליהודים. קשה לפסוק בין ההנחות והזיהויים, שייתכן ואולי אין הכוונה לקיסר רומי, אלא לפקיד רומי גבוה, נציב, או גורם בכיר אחר.
בכתביו של אמיאנוס מרקלינוס, היסטוריון מהמאה הרביעית מופיע התייחסות, לכאורה, של מרקוס אורליוס ליהודים. ההתייחסות באה כציטוט מדברי הקיסר יוליאנוס הכופר, שהיה ידוע כאויב מר נפש לנצרות ואמר כי מרקוס אורליוס "כאשר עבר דרך פלשתינה בדרכו למצרים, לעיתים קרובות היה נגעל מהיהודים המצחינים והמרדניים, נאמר עליו שזעק בצער: הוי מרקומנים, הוי קוואדים, הוי סרמטים, סוף סוף מצאתי אנשים אחרים סוף סוף מצאתי עם בלתי ניתן לשליטה יותר מכם" פרופסור משה עמית כותב כי היחס כלפי היהודים המשתקף ממשפט זה לא תואם - ממבט ראשון את דמותו של מרקוס אורליוס כאדם ושליט נאור אך משקף נאמנה את העובדה "שהטובים שבין בעלי השררה כמו החכמים שבין בעלי התרבות לא השקיעו מאמץ כלשהו כדי להבין את היהודים, דתם, תרבותם ומנהגיהם וקיבלו בלי כל הרהור את הדעות הקדומות שהיו רווחות עליהם".
ספרו "רעיונות"
הספר רעיונות הוא חיבור פילוסופי שנכתב על ידי מרקוס אורליוס בעשור האחרון לחייו בין השנים 170–180. מרביתן של שנים אלו עברו על אורליוס בניהול מלחמות כנגד שבטים גרמאניים שפלשו לגבולה הצפוני של האימפריה הרומית אך החיבור כמעט ואיננו מכיל מידע על אודות המאורעות שהתרחשו במועד כתיבתו. למעשה הספר לא נכתב כיצירה פילוסופית שיטתית, וקרוב לוודאי שלא יועד בשום שלב לפרסום. המדובר בקובץ אקלקטי של זיכרונות וקטעי יומן בעלי אופי אוטוביוגרפי, מימרות (אפוריזמים) בנושאים שונים, תרגילי מחשבה ברוח הפילוסופיה הסטואית, וחומרים נוספים בזכות "רעיונות", אשר משוקעים בו רבים מעיקרי הפילוסופיה הסטואית, נחשב מרקוס אורליוס, המכונה "הקיסר-הפילוסוף", לפילוסוף הסטואי הגדול האחרון.
האסכולה הסטואית, גורסת כי האירועים בעולם כולם מונחים ומנוהלים על ידי "השכל האלוהי", שהוא ה"יסוד המושל" בטבע. מכאן נגזר אורח החיים האתי הראוי על פי הסטואה – "חיים לפי הטבע", קרי: קבלה שלווה של הקורות בטבע, אשר מכוון בידי השגחה עליונה. האידיאל הסטואי מכוון את האדם להתייחס בביטול אל רגשותיו, ולחיות על פי השכל, אשר מוביל להשלמה עם הטבע.