cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חאנות נחצ'יבאן
החאנות הונהגה על ידי טטרים מקומיים משושלת קנגלרי, ואוכלוסייתה הייתה בעיקר מוסלמית (אזרית וכורדית) לאחר גירושם ופיזורם של הארמנים ברחבי האימפריה הפרסית. היא נוסדה על ידי היידאר קולי חאן, שהכריז על עצמו כשליט אחרי מותו של נאדר שאה אפשר, השליט של פרס. בזמן שלטונו חאנות קרבאך נחיצ'ביאן הייתה תחת חסות קרבאך.
בזמן מלחמת רוסיה פרס, 1804-1813, כוחות רוסיים, תחת פיקודו של גנרל גודוביץ' כבש בזמן קצר את נחיצ'יבאן ב-1808, אך זו עברה לידי הפרסים כתוצאה מהסכם גוליסטן. לאחר מלחמת רוסיה פרס השנייה והסכם טורקמנצ'י, חאנות נחיצ'יבאן עברה לבעלות רוסית בשנת 1828. בתמורה לתמיכתו של שליט החאנות, אהסאן חאן, ברוסיה הוענקה לו דרגת מייג'ור גנרל של הצבא הרוסי ותואר הטמאן של המיליציה הקנגלריית.
עם תחילת השליטה הרוסית, השלטונות ההצאריים עודדו חזרה של ארמנים מפרס ומטורקיה לנחיצ'יבאן ולאזורים אחרים של הקווקז, פעולה שהתאפשרה בעקבות סעיפים מיוחדים בחוזים של טורקמצ'י ואדריאנופול.
על פי השליח הרוסי לפרס אלכסנדר גריבוידוב, ההגירה הארמנית המאסיבית לנחיצ'יבאן בשנת 1828 יצרה מתח בין הארמנים, שהשתייכו לדת הנוצרית, לבין תושבי המקום המוסלמים. גריבוידוב ביקש ממפקד הצבא הרוסי הרוזן איוואן פסקביץ', להורות על הגירה מחודשת של המהגרים החדשים למחוז דאראלאגוז, כדי להשקיט את המתיחות.
חאנות נחיצ'יבאן התפוגגה בשנת 1828, הטריטוריות שלה אוחדו עם הטריטוריות של חאנות ירוואן, שבשנת 1840 נקראה פרובינציית ירוואן של האימפריה הרוסית. נחיצ'יבאן הפכה לנחיצ'יבאן אויזד (תת-מחוז נחיצ'יבאן) של הפרובינציה.
לאחר התפרקות חאנות החאנים של נחיצ'יבאן נותרו בעלי השפעה רבה בתת-המחוז וניהלו אותו דה פקטו. החאנים של נחיצ'יבן נודעו באימפריה הרוסית בשם 'חאן נחיצ'בנסקי', ורובם בחרו בקריירה צבאית. שישה מבני המשפחה הגיעו לדרגת גנרל בצבאות הצאר, בצבא הסובייטי ובצבא האיראני. הבנים של אהסאן חאן - איסמעיל חאן וקלבאלי חאן זכו שניהם במדליות ממסדר סיינט ג'ורג' מדרגה 4, על שירות בקרבות ושירתו כגנרלים בצבא הרוסי. בנו של קבלאלי חאן, חוסיין חאן נחיצ'בנסקי היה מפקד צבאי בולט בצבא הרוסי, ואג'וטאנט גנרל (גנרל האחראי על בתי המשפט), של האימפריה הרוסית. ואחייניו ג'אמשיד וקאלבאלי היו גנרלים בצבא הסובייטי ובצבא האיראני בהתאמה.
נחיצ׳יבאן, שהייתה עד הכיבוש הפרסי חלק מהאימפריה הארמנית, שינתה את פניה התרבותיות עד לבלי היכר במשך שנות השליטה הפרסית הקצרה באזור ואף בעידן המודרני באזרבייג׳ן. כנסיות נהרסו, בתי קרבות נחרבו, מבני תרבות ודת ארמניים הוסבו למסגדים ומבני ציבור והאזור עבר דה-ארמניזציה מוחלטת.
פרחי באך
פרחי באך היא שיטת טיפול ואבחון מתחום הרפואה האלטרנטיבית, המבוססת על תמיסות של מים עם ברנדי. מחקרים קליניים מבוקרים הוכיחו כי השיטה אינה מועילה יותר מטיפול דמה.
הפקת התמיסות האלכוהוליות
תמיסות באך מופקות מניצנים, פרחים, שיחים ועצים. התמיסות נוצרות מהשריה של פרחים בקערה המכילה מי מעיין תחת השמש, או מהרתחת ענפים ועלים במים במשך חצי שעה. מי הבישול מסוננים, נמהלים בריכוז גבוה של אלכוהול ומדוללים שוב ושוב במים. התכשירים המוצעים למכירה אינם מכילים כמות משמעותית מבחינה פרמקולוגית של צמחים והם ככל הנראה לא מזיקים.
תיאור השיטה
באך האמין שלמצב הנפשי תפקיד חשוב בשמירת הבריאות הפיזית של האדם, ובתהליך החלמתו. הוא סיווג 38 מצבים נפשיים שונים וייצר מספר תמיסות מים ואלכוהול בהתאמה. לטענתו הוא מצא דרך פשוטה, טהורה ובטוחה לרפא בני אדם תוך התחשבות במצבם הנפשי הייחודי.
באך טען שתמיסות באך מסוימות מובילות לריפוי עצמי בכך שהן מטהרות את האדם מגורמים רגשיים שליליים המשפיעים לרעה על בריאותו: הן עוזרות לסלק רגשות שליליים, ומשנות עמדות ותכונות אופי באופן שתורם לשלוות הנפש ולשמחת האדם. לטענתו, התמיסות עוזרות בהתמודדות עם מצבי לחץ, חרדה, פחד, דיכאון, כעס והימנעות, דאגות יתר, ערך עצמי נמוך, אשמה ובדידות.
לפי הרעיון העומד בבסיס השיטה, כל תמיסה מ-38 התמיסות שמצא באך (ניתן להפיק תמיסה דומה מכל דבר, אך באך מיפה 38 סוגי פרחים/תכונות בסיסיים) עובדת על תדר אנרגטי או תדר רגשי, הזהים לתדר שמהדהדת התכונה המיוצגת בפרח. כאשר תכונה מסוימת אינה מאוזנת ואנו סובלים ממנה, גם התדר יוצא מאיזון. לפי באך, כאשר שותים מים שבאו במגע עם ריכוזים נמוכים של הפרח המתאים לתכונה, מהדהד הפרח בתדר המאוזן, וכך, לאט לאט, מחזיר את התכונה לאיזון.
ביקורת
סקירות של נתוני מחקרים מבוקרים הגיעו כולן למסקנה כי לתכשיר האמור אין השפעה מעבר לאפקט הפלצבו.
Rehab
Rehab היא מילה באנגלית שפירושה "גמילה".
משה בצלאל לוריא
רבי משה בצלאל לוריא (תקצ"ה, 1834 - כ"ו בניסן תרע"ד, 22 באפריל 1914) היה רב ליטאי, רבן של כמה ערים בליטא, ומחבר פורה של ספרי פרשנות וחידושים על התלמוד הבבלי.
ביוגרפיה
נולד בשנת תקצ"ה בסוחובולה, ליד ביאליסטוק לחיה ולרב שרגא פיבוש לוריא. בילדותו למד אצל אחיו הבכור רבי אריה ליב לוריא בעיר גנינדז, ולאחר מכן בעיר גרודנה. תקופה קצרה, בהשפעת משכילים תושבי גרודנה, תכנן לסיים תעודת בגרות ופתח בלימודי חול ושפות. כעבור זמן מה חזר בו, ועבר ללמוד בישיבת וולוז'ין ונודע בה בכינוי "העילוי מסוחובולה".
הוא התקרב אל ראש הישיבה הנצי"ב מוולוז'ין. בתקופת המחלוקת בישיבת וולוז'ין בשנת תרי"ד (1854), היה בין תלמידי הישיבה שהופיעו מצדו של הנצי"ב מוולוז'ין בפני בית הדין המיוחד שפישר בין הצדדים.
נישא בגנינדז לבתו של אחת מנכבדי העיר. לאחר נישואיו חזר ללמוד בוולוז'ין ונסמך לרבנות מרבני הישיבה, ומהרב יצחק אלחנן ספקטור.
בהיותו בן 24, בשנת תרי"ט, החל לשמש ברבנות בווילאן. באותה עת החל לכתוב את ספריו הלמדניים. בשנת תרכ"ז, לאחר פטירת אשתו הראשונה נישא בשנית, והחל לכהן כרבה של שאקי.
בשנת תרל"ה (1875) עבר לסייני וכיהן כרבה במשך שלושים ושתים שנים. הוא התפרסם במיוחד ברחבי העולם הרבני והיהודי, בעיקר בזכות פרסום ספריו הלמדניים, "נהור שרגא" על מסכת יבמות, "נפש חיה" על מסכת בבא מציעא, "מעשה חושב" על מסכת ערכין, ועוד. באותה תקופה מוזכר רבות בספרות התורנית בתור "הרב מסייני".
בנו הרב צבי אריה לוריא תיאר את אופיו והנהגתו הרבנית.
משפחתו
אחיו: רבי אריה ליב שהיה גם רבו, ורבי ראובן לוריא ששימש כמלמד בסוחובולה (בתו פרידה נשיאה לרב יעקב בנימין זאב יעקימובסקי, מרבני סוחובולה ומחבר ספרי "זרע יעקב" על ששה סדרי משנה ו"ידי משה" על מסכת חולין).
ספריו
רבי משה בצלאל לוריא חיבר ספרים רבים ובהם חידושים על מסכתות התלמוד הבבלי, ועל ספרי הלכה מתקופת הראשונים. ספריו נחשבו בישיבות ליטא ללמדניים, והמוכרים שבהם כמו "נהור שרגא" על מסכת יבמות ו"כובע ישועה" על מסכת בבא קמא, נלמדים בישיבות גם במאה ה-21, ומודפסים בתוך "קובצי מפרשים" למסכתות הישיבתיות, מסדרי נשים ונזיקין:
בהספדים לאחר פטירתו, צוטטו דברי המדרש לפיהם כתב משה שלושה עשר ספרי תורה, כך גם המנוח, הרב משה לוריא, כתב שלושה עשר חיבורים. עשרה מהם הדפיס מעצמו בחייו, ושנים נוספים: "מצבת משה", ו"מלאכת בצלאל" נדפסו בידי בנו לאחר פטירתו. הספר ה-13 הוא חיבור על ספר "הפרנס", שקטעים ממנו פורסמו בכתב העת "מוריה".
בשנותיו האחרונות נמנע מלהדפיס את יתרת ספריו שהיו בכתובים מסודרים לדפוס, מאחר שחשש כי כספו לא יספיק גם להדפסתם וגם לנישואי בנו ושתי בנותיו; במכתב מסוף אוקטובר 1890 ("ב' פרשת נח תרע"א") כתב:.
המדונה השחורה
המדונה השחורה או מריה השחורה הוא כינוי למספר יצירות אומנותיות, בהן מרים אם ישו מוצגת כשצבע עורה כהה. לעיתים גם ישו הילד מוצג באותה היצירה, וצבע עורו גם כהה.
השריר כופף האצבעות העמוק
תיאור
תחילתו של השריר בעצם הגומד ומעט גם בקרום הבין-גרמי (הממברנה בין החישור לגומד). השריר עמוק יותר מהשריר כופף האצבעות השטחי. לכופף האצבעות העמוק כמו גם לכופף האצבעות השטחי, יש ארבעה גידים ארוכים יחסית אשר נעים לאורך האמה ונכנסים לכף היד דרך מנהרת שורש כף היד, ונצמדים לחלק הכפי של עצמות האצבעות, לגלילים. השריר לא נאחז בעצמות האגודל.
גידי כופף האצבעות העמוק נאחזים בגלילים המרוחקים בעוד שגידי כופף האצבעות השטחי נאחזים בגלילים האמצעיים. קצות הגידים השטחיים של השריר השטחי מפוצלים לצורת V ששני ראשיו מחוברים משני צידי הגליל האמצעי. דרך המרווח שבצורת ה- V עוברים הגידים העמוקים של השריר העמוק ונמשכים עד לגלילים המרוחקים.
הפעולה העיקרית של השריר כופף האצבעות העמוק היא כיפוף של המפרק שבין הגלילים המרוחק, והוא מסייע בפעולות כיפוף של כל המפרקים מעליהם הוא עובר.
עצבוב
השריר כופף האצבעות העמוק מעוצבב על ידי שורש העצב הצווארי השמיני (C8) ועל ידי שורש העצב החזי הראשון (T1) דרך הענף העצב הבין-גרמי הקדמי של עצב התווך ודרך עצב הגומד. הצד התיכון של השריר אשר מכופף את אצבעות 4 ו- 5 מעוצבב על ידי עצב הגומד, ואילו הצד הצידי של השריר, אשר אחראי לכיפוף האצבעות 2,3,ו- 4, מעוצבב על ידי עצב התווך.
צח שפיצן
צח שפיצן (נולד ב-20 באוקטובר 1973) הוא עורך דין ועיתונאי ישראלי. שימש כחבר בדסק הכלכלי וככתב המשפט של תאגיד השידור הישראלי.
ביוגרפיה
צח שפיצן נולד וגדל בירושלים. בשנות התשעים שירת כקצין במחנה ג'וליס, באותה עת התגורר לתקופה קצרה בקיבוץ נגבה, שם שימש כמדריך ילדים. בשנת 1999 סיים לימודי משחק בשלוחה הירושלמית של הסטודיו למשחק ניסן נתיב. בשנה זו השתתף בסרט "מבצע סבתא" בתפקיד עידן שגיב.
את דרכו בעיתונות החל שפיצן ברשת המקומונים ידיעות תקשורת מבית ידיעות אחרונות, תחילה ככתב מוניציפלי בידיעות תל אביב, ובהמשך ככותב טור פוליטי ב"עיתון ירושלים". באמצע 2004 הצטרף לאתר האינטרנט nrg מבית מעריב, שם שימש ככתב לענייני פלילים. באוגוסט 2005 פוטר מהאתר.
בהמשך החל לשמש ככתב תחקירים במוסף הצרכנות והכלכלה "ממון" של ידיעות אחרונות. בספטמבר 2011 פורסם כי לקראת העונה ה-18 יצטרף למערכת התוכנית "עובדה". במאי 2013 לאחר שתי עונות עזב את תפקידו וחזר ל"ידיעות אחרונות". מאוחר יותר החל ללמד במסלול עיתונאות בבית הספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל.
בשנת 2017 עם הקמת התאגיד השידור הישראלי, הצטרף ככתב בדסק הכלכלה.
ביוני 2019 התמנה שפיצן לכתב בדסק המשפט של כאן 11 לצד תמר אלמוג ואמוץ שפירא.
בדצמבר 2020 פרש שפיצן מתחום העיתונות והחל לעסוק במקצוע עריכת דין.
לשפיצן תואר ראשון בלימודי משפטים של הקריה האקדמית אונו. את ההתמחות עשה אצל עו"ד בעז בן צור.
הוא נשוי לעדי, ואב לאיתי איה גיא ושירה ומתגורר בחולון.
איוב
אִיּוֹב הוא דמות מקראית, אשר סיפורו האישי מסופר בראשית ספר איוב בפרקים א'-ב', המהווים פתיחה לספר, ובסופו בפרק מ"ב, ז'-י"ז. מסופר עליו כי
מדרש שמו
יש הטוענים כי איוב הוא שם ספרותי-טיפולוגי, שניתן על ידי המחבר המקראי לאיוב. לשיטתם שמו נגזר מן השורש א-י-ב, שמשמעו: לשנוא ולהתנגד. פירוש השם אם כך הוא: השנוא כלומר זה הדחוי. נראה כי איוב הוא שם ממוצא שמי מערבי. ייתכן גם כי שמו הוא קיצורו של השם, (Ayya-abu) שמשמעו: איה האב? שזהו צורה של שם תאופורי. שם זה היה רווח באלף השני לפני הספירה, במרכזים שמיים מערביים כמו אללח' השם נזכר גם בתקופת מכתבי אל-עמארנה כשמו הפרטי של מלך העיר פִּחִלִם (piḫilim) (אותה זיהה הארכאולוג בנימין מייזלר עם העיר הקדומה פחל ששמה מופיע כבר ברשימתו של פרעה תחותמס השלישי, ובאסטלת פרעה סתי הראשון מבית שאן). בכתבי המארות השם מופיע בצורתו הקדומה: "אַיָב" והשמות: "איבן, כושר, וזבלן" נזכרים כשמות ראשי העיר או השבט "סותו", לפיכך ניתן להסיק כי השם איב היה ידוע לשבטי השמיים המערביים בסוריה ובכללם שבטי ישראל עוד לפני מסעות כבוש הארץ המתוארים בספר יהושוע..
זיהוי שמו של איוב כיובב מצוי בסוף תרגום השבעים לספר ובספר החיצוני דברי איוב.
דמותו
בספר איוב מוצגות שתי דמויות של איוב השונות זו מזו. בסיפור המסגרת הפותח את ספר איוב מציג המחבר המקראי את איוב כאיש תם וצדיק, אשר מקבל עליו את הדין ואת הייסורים והסבל הרב שנפלו בחלקו. בחלק זה של הסיפור איוב שם את מבטחו באל. אלוהים גומל לו בכך שהוא מכפיל את רכושו ומברך אותו. איוב מת בשיבה טובה כאיש מאושר. לעומת זאת בחלקו הפיוטי של הספר מדגיש המחבר המקראי את ביקורתו של איוב על אלוהים. הוא חוזר ומתלונן על ייסוריו ומאשים את האל על ייסוריו הרבים ודורש משפט צדק. הגמרא, מנסה לפתור את הבלבול השורר לגבי דמותו, אם כי גם שם ניתן למצוא דעות שונות ואף קוטביות.
משפחתו
על-פי ספר דברי איוב, המשתייך לספרים החיצוניים, אשתו של איוב נקראה סיטיס. על-פי הספר אשתו מתה כחלק מהניסיונות, שהועמד בהם, ולאחר מכן נשא לאישה את דינה, בת יעקב ולאה: ואתם משפחה נבחרה כבודה מזרע יעקב אבי אמכם: אני מבני עשו אחי יעקב אשר בתו היא דינה אמכם וממנה תולדותיכם (א, ד'-ה'). במדרש רבה נדרש כך:. נישואין בין דינה ואיוב ממשיכים את הקרבה בין יעקב לעשיו לדורות הבאים ובכך מעצימים את דמותו של איוב כגיבור עצמאי וצדיק ושיוך דמותו לבת ישראל מעניק לספר לגיטימציה בין ספרי הקאנון.
בסוף סיפורי איוב, מסופר כי אשתו יולדת לו שבעה בנים ושלוש בנות. ה' מברך את איוב, משיב לו את רכושו ונולדים לו שבעה בנים ושלוש בנות, ימימה, קציעה וקרן הפוך.
סיפור המעשה
איוב, איש תם, ישר וירא אלוהים. מסופר עליו כי היו לו שבעה בנים ושלוש בנות ועושר רב. "בני האלוהים" וגם השטן, (איוב א:6) מגיעים להתייצב מול אלוהים. ה' מפנה את תשומת לבו של השטן לאיוב הצדיק. השטן מצידו טוען, שאיוב צדיק רק כי ה' נתן לו עושר רב. השטן ממשיך וטוען כי אם יילקח ממנו כל העושר הזה הוא יקלל ולא יברך:. ה' מאשר לשטן לפגוע בכל אשר לאיוב, אך לא בגופו. אצל איוב מופיע שליח ומודיע שעדרי הבקר שהיו לו, נגנבו. לאחר מכן שליח נוסף מופיע אצל איוב ומודיע לו, שעדרי הצאן הושמדו. השליח השלישי מודיע, שעדרי הגמלים נחטפו, ואז מגיע השליח הרביעי ומודיע, כי עשרת ילדיו של איוב ששהו בבית אחיהם הבכור, מתו. איוב קם ממקומו, קורע את בגדיו ואומר :
בהתכנסות השנייה אצל האלוהים באו המלאכים להתייצב אצל ה' וגם השטן בתוכם. ה' פונה לשטן : והשטן עונה כי איוב נשאר צדיק וירא אלוהים, מפני שה' לא הרשה לו לפגוע בגופו. ה' מתיר לשטן לפגוע בגופו של איוב. איוב לוקה במחלת השחין הוא מתיישב על ערמת אפר, ולוקח לו שבר חרס להתגרד בו כדי להקל על ייסוריו. אשת איוב מציעה לו "לברך" את אלוהים (לקלל בלשון סגי נהור) ואיוב מסרב להצעתה. שלושת רעי איוב, אליפז, בלדד וצופר באים לבקרו כאשר השמועה על מצבו מגיעה אליהם. הם באים לנחם אותו ויושבים במחיצתו שבעה ימים. איוב מקלל את מזלו ואת יום לידתו ומייחל למוות.
אליפז רעו, עונה לאיוב. הוא אומר לו כי בעבר היה זה איוב שניחם אנשים אחרים, אז מדוע עכשיו שזמן אסונו שלו, הוא מתלונן? הוא רומז לאיוב כי ייתכן שהאסון שנקרה לפתחו הוא גמול על חטא שעשה בעבר. לאחר דברים אלו פותחים רעיו בדיון, שבו איוב עונה, וכל אחד מרעיו עונה בתורו. איוב נשאר בשלו וטוען כי לא חטא. מנגד רעיו טוענים ונשארים איתנים בדעתם שאיוב חטא. הם טוענים כי ה' תמיד גומל לצדיקים רק טובות, ועונשים כבדים מקבלים אלו הרשעים. איוב כעס על התוכחות של חבריו וראה בהם דברי הבל הנובעים מחנופה לאלוהים. לדוגמה: בפרק י"ג הוא אומר: "אולם אני אל שדי אדבר והוכח אל אל אחפץ. ואולם אתם טופלי שקר, רופאי אליל כולכם"... "הן יקטלני לו איחל, אך דרכיו על פניו אוכיח. גם הוא לי לישועה, כי לא לפניו חנף יבוא." איוב חותם את דבריו בקורות אותו בעבר ובעקרונות לאורם הוא מנהל את חייו. איוב מגיע למסקנה כי חכמת האדם היא לא אחרת מאשר יראת האל. לדידו יראת אלוהים מובילה כל אדם לסור מן הרע ולקיים מצוות. איוב מתאר בפני שומעיו כיצד עיקרון זה הנחה אותו כל ימי חייו עד עתה. לאחר שאיוב מסיים את דבריו. רעיו משתתקים. לאחר הדיון הזה מצטרף אליהוא בן ברכאל הצעיר ונושא את דבריו. הוא טוען כי אם האדם יידע להקשיב הוא ישמע את דברי האלוהים. דברי ה' באים בכל מיני צרות גם של סבל כמו במחלה או אף בחלום. לשיטתו על האדם להקשיב לדברי ה'.
איוב ביקש פעמים רבות תשובות מה'. וב, ה' משיב לאיוב. ה' אחראי לבריאת העולם ומורכבותו. איוב מתפעם מדברי האל, אך אינו שואל מדוע בא עליו כל הסבל וה' בדבריו אינו מסביר זאת. לאחר הדברים האלה פונה ה' אל אליפז ואל רעיו ואומר: מפסוק זה נובע כי אלוהים "רווה נחת" דווקא מההתרסה של איוב כלפיו, ולא מדברי חבריו ("חנופה" בלשון איוב) שניסו להצדיק את האל. לאחר מכן ה' משיב לאיוב את הונו. מסופר כי לאיוב נולדו שבעה בנים ושלוש בנות: ימימה, קציעה וקרן הפוך וברשותו גם רכוש רב. איוב נפטר בשיבה טובה כשהוא זוכה לראות את ארבעת דורות ההמשך.
מקום מושבו ותקופת חייו
יש הטוענים כי ארץ עוץ נקראת על שם עוץ בן נחור. לדעת חוקרים, ארץ עוץ נמצאת בארם, וזאת לפי הכתוב בספר בראשית עוץ הוא מבני ארם. אחרים טוענים כי מיקומה של ארץ זו באזור פדן ארם, על יד נהר פרת, וזאת גם משום שמוצאם של בני נחור היה מחרן ועוץ היה בכורו של נחור. מנגד יש הסבורים, שארץ עוץ עליה מסופר בספר איוב היא אדום, וזאת כי מוצא רעי איוב הוא מאדום. על ארץ עוץ נרמז בלוח העמים. שמה הסמלי הסמוי של ארץ זו, נרמז אף בשם "עוץ" ובזיקה למילה "עצה".
גם פירוש המצודות טוען כי
בעיני חז"ל
בתלמוד הבבלי מסכת בבא בתרא ישנם כמה דפים העוסקים באיוב, בדמותו ובתקופתו. איוב הוא דמות שנויה במחלוקת בחז"ל; ישנה אמירה לפיה "גדול הנאמר באיוב יותר ממה שנאמר באברהם", ומאידך אמירה שקיבל את שכרו בעולם הזה כדי "לטורדו מן העולם הבא". התנאים נחלקו אם איוב עשה את מעשי הצדקות שלו מאהבה, או רק מיראה. חז"ל גם עסקו רבות בשאלת המסגרת הכרונולוגית של הספר ובשאלה מתי חי איוב. בין שלל הדעות, הנעות בין ימי אברהם או יעקב, דרך ימי משה, ימי דוד ועד ימי אחשוורוש או שיבת ציון, נזכרה גם דעה ש"איוב לא היה ולא נברא אלא משל היה". דעה זו היא השיטה היחידה שהתלמוד דוחה, בטיעון שאילו מדובר במשל לא היה צורך בפרטים הביוגרפיים ובשמות המקומות, ולמרות זאת, היא אומצה בידי כמה מן הפרשנים בימי הביניים.
בסדר עולם רבה, פרק ג' נכתב כי איוב חי 210 שנים ותקופת חייו מקבילה לגלות מצרים. הוא נולד בשנה שבה בני ישראל ירדו מצרימה ומת בשנה שבה בני ישראל יצאו ממצרים.
ביוטיט
ביוטיט – מינרל סיליקטי נפוץ המורכב מאשלגן, מגנזיום, ברזל ואלומיניום. הוא מכונה לעיתים "נציץ ברזל" ומצוי בסלע היסוד גרניט ובסלעים המותמרים גנייס ושיסט. כמו מינרלי נציץ אחרים הוא מתקלף בקלות לפתיתים אלסטיים. לעיתים מוצאים יריעות גדולות של ביוטיט במיוחד בעורקים בתוך פגמטיטים. גבישים קטנים של ביוטיט שעברו בליה מקבלים גוון זהוב מנצנץ ולכן הם אחד מסוגי זהב השוטים שהטעה רבים.
הביוטיט הוא חלק ממשפחה של מינרלים סיליקטיים במבנה תלת־ממדי הקרוי פילוסיליקטים - (סיליקטים במבנה בצורת לוחיות) הבנוי מטטרהדרונים של SiO4. במשפחה זו הטטרהדרונים מחוברים במעגלים ויוצרים משטחים שהקשרים ביניהם רופפים דבר המסביר את נטיית המינרל להתפצל לפתיתים.
המינרל קרוי על שמו של הפיזיקאי הצרפתי ז'אן-בטיסט ביו.
ניתן למצוא את הביוטיט בלבה של הר הוזוב ובמקומות נוספים באירופה כדוגמת סיציליה ורוסיה. כמו כן אפשר למצוא ביוטיט במחוז אונטריו שבקנדה ובסלעי הגרניט של פסגת פייק שבקולורדו.
מזון בע"מ
מזון בע"מ (אנגלית: .Food, Inc) הוא סרט תעודי, בבימויו של זוכה פרס אמי רוברט קנר, שיצא לאקרנים בשנת 2008. התסריט מבוסס על מידע של ארגונים חוץ ממשלתיים וחקלאים אורגניים המתנגדים לתהליכי התיעוש וההנדסה הגנטית הקיצוניים בתעשיית המזון.
תוכן הסרט
הסרט בוחן את החקלאות ותעשיית המזון האמריקנית, וטוען שהתיעוש החקלאי פוגע בטבע ובסביבה, מייצר מזון המזיק לבריאות, ומנצל את הבהמות כמו את העובדים בתנאי מחיה קשים.
בחלקו הראשון הסרט בוחן את תעשיית הבשר האמריקנית (בשר עופות, בקר וחזירים), ומאשים אותה בהיותה חסרת רחמים, עם היותה לא מקיימת לא מבחינה כלכלית, ולא מבחינה סביבנית.
בחלק השני הסרט עובר לבחינת החקלאות האינטסיבית של גידולי שדה - זרעים וירקות, ובעיקר של התירס המגיע לכל המזון. הסרט מדגיש את השפעתה העצומה של תעשיית התירס האמריקני על המזון העולמי, בהגיעו כחלק ניכר מכל מזון תעשייתי אחר הנמכר בעולם. על פי חלק זה של הסרט, החקלאות האינטנסיבית היא מקור החולי של הדור, וגם היא, כמו תעשיית הבקר, מוצגת כלא מקיימת - לא כלכלית ולא מבחינת הסביבה.
בחלק זה מוצגת חוות פוליפייס ('רב אנפין') של יואל סלטין, כניגוד לחקלאות האינטנסיבית. בחווה זו מגדלים את הבקר והעופות ברעיה בשדות, תוך ניצולם לעבודת החרישה, ובתוך מעגל חיים קרוב יותר לטבע, תוך נתינת מרחב מחיה לבהמות ולעובדים. בסרט, סלטין טוען שבחוות מסוג זה ניתן היה להאכיל את כל אוכלוסיית ארצות הברית והעולם, כאשר התקנות והחוקים הרבים לטובת תאגידי המזון הגדולים הם שמונעים את התפתחותן.
בחלק השלישי והאחרון של הסרט מוצגות רווחיות תאגידי המזון - החברות הגדולות בתעשיית המזון, מספרן המצומצם והשפעתן העצומה על החקיקה בארצות הברית, על מניעת האכיפה, ועל ארגוני הבריאות - המתכופפים בפניהן.
פרסים
הסרט זכה (במשותף עם סרט אחר) במקום הרביעי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסיאטל בשנת 2009.
באותה שנה, הסרט היה מועמד לפרס 'הסרט התיעודי הטוב ביותר' בתחרות פרסי האוסקר ה-82 בארצות הברית, אך הפסיד לסרט 'המפרץ' הדן בתרבות הרג דולפינים בידי דייגים יפנים.
הפקה והפצה
את הסרט הפיקו במשך 3 שנים, (באחד הראיונות הבמאי קנר טען שמשך ההפקה היה 6 שנים) חלקם בהתעסקות משפטית והגנה נגד תביעות אפשריות מצד החברות המוצגות בסרט. את הסרט ליווה מסע תעמולה משמעותי וכן הוצאת ספר באותו שם. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-2006 ובאנגליה ב-2010 לאחר עיכובים. הסרט התקבל בביקורות טובות על ידי רוב מבקרי הסרטים (95% באתר "Rotten Tomatoes" לביקורת סרטים מקוונת).
תגובות החברות שאותן הסרט מבקר באופן שלילי היו בדרך כלל עקיפות, בעיקר על ידי מסעי תעמולה מתקנים. חברות מזון מהיר מסוימות נקטו פעולות 'מתקנות' כולל הקרנת הסרט עצמו בתוך מסעדות - תוך דגש על כך שהן 'שונות'.
חואן קורדרו
ביוגרפיה
חואן קורדרו הוטבל ב-11 ביוני 1822 בטסיאוטלאן (Teziutlán) שבמקסיקו. אביו היה תומאס אנטוניו קורדרו (1789–1859) ואמו הייתה מריה דולורס אויוס מייר. לחואן קורדרו היו אחות אחת ושלושה אחים, הוא היה הילד האמצעי. בשנת 1839 התחתן קורדרו עם מריה דל לוס אנחלס אוסיו אריאס קביירו. יחד נולדו להם ארבע בנות ושני בנים.
קריירה
הוריו של קורדרו ציפו ממנו שיצטרף לעסק המשפחתי, אך בסופו של דבר זיהו את כישרונו בציור ורשמו אותו לאקדמיה דה סן קרלוס. עד 1844, הוא הצליח באקדמיה, ואביו שלח אותו ללמוד ברומא באקדמיה די סן לוקה. בשני בתי הספר יש מספר ציורים שלו עד היום.
הוא חזר למקסיקו עם כמה בדים גדולים שהציג באקדמיה בהצלחה רבה. הצלחתו יצרה יריבות עם מורו לשעבר פלגרי קלאבה, שעבר למקסיקו והפך למנהל האקדמיה. עד מהרה, היריבות קיבלה גוון פוליטי, שכן קורדרו היה ליברל, בעוד שקלבה היה שמרן. קורדרו עשה מאמץ להחליף את קלאבה כמנהל, בתמיכתו של הגנרל אנטוניו לופס דה סנטה אנה, שאת דיוקן הרכיבה שלו צייר, אך מועצת המנהלים של האקדמיה בחרה להשאיר את קלאבה.
בין השנים 1860–1867 הוא נסע ברחבי מקסיקו, וצייר דיוקנאות. לאחר מכן פנה לציור ציורי קיר, כולל הכיפה בכנסיית סנטה טרסה לה אנטיגואה במקסיקו סיטי, שנהרסה ברעידת אדמה ב-1845 ונבנתה מחדש.
הוא גם היה חבר של גבינו ברדה, שב-1874 ביקש ממנו לצייר ציור קיר בבניין שהפך למוזיאון של תנועת המוראליזם המקסיקנית. הציור נקרא "ניצחון המדע והתעשייה", והיה ציור הקיר המקסיקני הראשון בנושא חילוני. בשנת 1900, הציור נהרס והוחלף בחלון ויטראז'. עבודותיו נמצאות במוזיאונים ברחבי אירופה ומקסיקו.
מוראליזם מקסיקני מוקדם
ציורי הקיר מהמאה ה-19 במקסיקו התחילו כתגובה לקולוניאליזם הספרדי. אמנים החלו למזג אמנות ופוליטיקה כדרך להחזיר את זהותם התרבותית. ציורי קיר אלו התחילו כיצירות קטנות והתפתחו לציורי קיר גדולים יותר על מבנים שונים בעלי משמעות חברתית ופוליטית. הרעיון הזה של יצירת ציורים ויצירות אמנות אחרות כדי להראות גאווה לאומנית, התפתח בתקופה שבה קורדרו היה בשיאו בעולם האמנות. ציורי קיר מוקדמים אלה שימשו כדי לתאר תמונה חיובית של מקסיקו הפוסט-קולוניאלית. היא גם שלטה בחינוך ובמחשבה פוליטית אצל אמנים רבים. דוגמה לכך היא ציורו "ניצחון המדע" (1874) שמביע את הרעיון של התפתחות המדע וטכנולוגיה החדשים במקסיקו, אבל גם מצביע על כך שהממשלה מזניחה את היחס לאזרחים. השימוש בציורי קיר כדי להביע רעיונות פוליטיים שימש מאוחר יותר השראה לציירי קיר מקסיקנים מפורסמים אחרים בשנות ה-20 כמו דייגו ריברה, חוסה קלמנטה אורוסקו ודוד אלפרדו סיקיירוס.
יצירות אמנות
הציור של קורדרו, "קולומבוס בחצר המלכים הקתוליים", הוצג באקדמיה דה סן קרלוס בשנת 1851. הציור מתאר אירוע היסטורי מדומיין כאשר כריסטופר קולומבוס חזר מחקר אמריקה ונפגש עם שליטי ספרד המלכים הקתוליים. הוא מראה את קולומבוס מציג אינדיאנים ופריטים מהטבע מיבשת אמריקה בפני המלכים. הציור מפגיש את העולם הישן והעולם החדש במטרה לחזק את הקשר ההיסטורי והתרבותי בין מקסיקו לאירופה.
קורדרו צייר זאת למען הנשיא אנטוניו לופס דה סנטה אנה, כדי שהנשיא ימנה אותו כמנהל האקדמיה של סן קרלוס. למרות שקורדרו לא קיבל בסופו של דבר את תפקיד מנהל האקדמיה, הציור יצר שינוי בעולם האמנות, כאשר אמנים מקסיקנים החלו לצייר אירועים חילוניים ולאומיים שמאוחר יותר יוכרו כמסמכים היסטוריים.
הציור של קורדרו יוכר כאלמנט חשוב בבניית הזהות הלאומית של מקסיקו. אמנם ציורים היסטוריים רבים זכו לשבחים על החדשנות שהובילה לשיח האזרחי, אך היא גם אפשרה לאליטות הבורגניות ולמלכים לקדם היררכיה חברתית בתוך מקסיקו במטרה מפורשת לרצות להטמיע את האוכלוסייה הילידית במבנה הפוליטי.
יחסי ארגנטינה–קובה
יחסי ארגנטינה–קובה הם היחסים הדו-צדדיים שבין הרפובליקה הארגנטינאית לבין הרפובליקה של קובה.
היסטוריה
בינואר 1959 התרחשה המהפכה הקובנית כשהמנהיג המהפכני פידל קסטרו נכנס להוואנה ותפס את השלטון במדינה. ארגנטינה שמרה על היחסים עם הממשלה החדשה, ובמאי 1959 ביקר פידל קסטרו בבואנוס איירס. באוגוסט 1961 צ'ה גווארה ביקר בחשאי בארגנטינה ופגש את נשיא ארגנטינה ודודה שלו לפני שעזב.
ב-28 במאי 1973, תחת כהונתו של נשיא ארגנטינה הקטור חוסה קמפורה הפכה ארגנטינה למדינה השלישית אחרי צ'ילה ופרו שחידשה את היחסים עם קובה. לאחר מכן, בתקופת כהונתו של חואן פרון היחסים בין המדינות השתפרו במידה ניכרת. כחלק מהשיפור ביחסים, ארגנטינה העניקה לקובה אשראי של 200 מיליון דולר למשך שש שנים. במהלך השלטון הצבאי בארגנטינה בשנים 1976–1983 קובה ניהלה יחסים דיפלומטיים עם ארגנטינה. במהלך מלחמת פוקלנד קובה הצהירה על תמיכתה בזכויות ארגנטינה על האיים והעבירה אליה נשק מלוב דרך ברזיל. באוקטובר 1986 ביקר נשיא ארגנטינה ראול אלפונסין בקובה, במה שהפך לביקור הרשמי הראשון של נשיא ארגנטינה בקובה. מספר שנים מאוחר יותר הפכו היחסים בין המדינות למתוחים כשב-1997 נשיא ארגנטינה קרלוס מנם קרא לכינון דמוקרטיה בקובה ולסיום הפרת זכויות האדם באי. בנובמבר 1999 סירב מנם להשתתף בוועידת הפסגה הספרדית–אמריקאית שנערכה בהוואנה.
שיפור חל ביחסים בין המדינות שוב במהלך נשיאותו של נסטור קירשנר. בשנת 2003 ביקר קסטרו בארגנטינה כדי להשתתף בהשבעת קירשנר. קסטרו ביקר שוב בפעם האחרונה בארגנטינה ב-2006 כדי להשתתף בוועידת מרקוסור. ביולי אותה שנה נכנס ראול קסטרו לתפקידו כנשיא קובה במקום אחיו. בשנת 2009 ביקרה נשיאת ארגנטינה כריסטינה פרננדס דה קירשנר בקובה ושוב בשנת 2013.
בדצמבר 2015 נבחר מאוריסיו מאקרי לנשיאות ארגנטינה. באוקטובר 2016 הוא נועד עם נשיא קובה ראול קסטרו בקרטחנה שבקולומביה. בפגישה הודיעו שני הנשיאים כי הם מקווים להגיע להסדר בנוגע לחוב בסך 11 מיליארד דולר שקובה חייבת לארגנטינה בהתאם להלוואה בסך 1.3 מיליארד דולר שקובה קיבלה מארגנטינה ב-1973 (בתוספת ריבית שטרם שולמה).
תיירות
בשנת 2013 ביקרו בקובה 84 אלף ארגנטינאים, מה שהפך את ארגנטינה למדינה ממנה יצאו הכי הרבה תיירים לקובה מקרב מדינות אמריקה הלטינית והחמישית בגודלה בכל העולם.
פבלובו
חברת המניות המשולבת אוטובוסי פבלובו (ברוסית: "ОАО "Павловский автобус) היא יצרנית האוטובוסים הרוסית שמשרדה ומפעליה יושבים בעיר פבלובו, מחוז ניז'ני נובגורוד, ברוסיה. שמה הרשמי של החברה הוא "מפעלי האוטובוס של פבלובו על שם אנדריי ז'דאנוב".
היסטוריה
החברה הוקמה ב-1930 כשלוחה של חברת גא"ז. שנתיים לאחר מכן החלו לצאת מפס הייצור אוטובוסים על בסיס קבוע וב-1952 הפכה להיקרא בשם פא"ז - מפעל האוטובוסים של פבלובו (Павловский автобусный завод ,ПАЗ), על שם העיר בה שכנו המפעלים.
צוף
צוף (באנגלית: nectar) הוא תמיסה מימית של סוכרים שונים, המיוצרת בצמחים מסוימים ברקמות מיוחדות המכונות צופנים (ביחיד: צוּפָן; באנגלית: nectary; במקרה שהרקמה מחוץ לפרח היא מכונה צוּפָן חוץ-פרחי, extrafloral nectary). הצוף מושך אל הצמח בעלי חיים שונים הניזונים ממנו. עבור הצמח, זהו אמצעי משיכה זול מבחינה אנרגטית, משום שאינו מכיל חלבונים. בעלי-החיים הנמשכים אל הצמח בעקבות הצוף, מספקים לצמח צרכים שונים. השימוש הנפוץ ביותר בצוף הוא למטרות האבקה: תוך כדי מגע באיברי הצמח ואכילת הצוף, בעל-החיים בא במגע עם גרגרי האבקה של הצמח, וכך מעביר אותם ממקום למקום, כאשר חלקם מגיעים אל צלקות הפרחים, ליצירת הפריה. קיימים שימושים נוספים לייצור צוף. למשל: צמחים מסוימים מייצרים צוף על-מנת למשוך אליהם נמלים, המגינות עליהם מפני טריפה בידי בעלי-חיים אחרים.
הרכב הסוכרים בצוף קשור למאביק של הצמח: פרחים המואבקים על ידי ציפורי שיר, עטלפים וזבובאים מייצרים צוף העשיר בחד סוכרים גלוקוז ופרוקטוז ואילו צוף צמחים המואבקים על ידי קוליבריים, דבורת דבש, עשים ופרפרים מכיל יותר מהדו סוכר סוכרוז. הצוף שנאסף על ידי דבורת הדבש מהווה את המרכיב העיקרי בדבש לאחר שהסוכרוז שבו מפורק לגלוקוז ופרוקטוז באמצעות אנזים.
להעיר את המתים
להעיר את המתים (באנגלית: Waking the Dead) היא סדרת משטרה ופשע בריטית בהפקת ה-BBC. הסדרה מציגה יחידה משטרתית העוסקת בתיקים ישנים (Cold case) ובה שוטרים מהבולשת הבריטית, פסיכולוגית, ורופאה משפטית. פרק הפיילוט שודר בספטמבר 2000, ובסך הכל הופקו לסדרה תשע עונות. כל סיפור שודר בשני פרקים באורך שעה. ב-2004 זכתה הסדרה בעונה השלישית שלה בפרס אמי הבינלאומי. בארצות הברית שודרה הסדרה בערוץ BBC America, באוסטרליה שודרה בערוץ BBC UKTV ובערוץ ABC1. הפרק האחרון שודר ב-11 באפריל 2011. הסדרה "The Body Farm" (חוות הגופות) היא ספין אוף של "להעיר את המתים", בכיכובה של טרה פיצג'רלד, שגילמה בשתי הסדרות את ד"ר איב לוקהרט הרופאה המשפטית.
תקציר עלילה
הסדרה עוקבת אחרי עבודתו של צוות מיוחד של המשטרה החוקר תיקים ישנים, לרוב מקרי רצח לא מפוענחים שהתרחשו שנים אחדות לפני כן. בראש הצוות ניצב פקד בילוש פיטר בויד (טרוור איב). לצדו עובדים הפסיכולוגית ד"ר גרייס פולי (סו ג'ונסטון), מפקח בילוש ספנסר ג'ורדן (ויל ג'ונסון), ואנשי צוות נוספים. הם נעזרים בחקירתם בראיות חדשות שהתגלו, ובטכנולוגיות עכשוויות העוזרות לבדוק מחדש את הראיות המקוריות.
בעונות הראשונות הצוות כלל את בויד, גרייס וספנסר עם השוטרת מל סילבר (קלייר גוס) והרופאה הפתלוגית פרנקי וורטון (הולי איירד). שתי האחרונות עזבו את הסדרה בסוף העונה הרביעית. פליקס גיבסון (אסתר הול) וסטלה גודמן (פליסיטי דו ג'ו) החליפו את מל ופרנקי בעונה החמישית, ואיב לוקהרט (טרה פיצג'רלד) החליפה את פליקס מהעונה השישית והלאה. קטרינה הווארד (סטייסי רוקה) החליפה את סטלה בעונה השמינית, ושרה קאוונדיש (אווה בירת'יסטל) החליפה את קטרינה בעונה האחרונה.
דסיאטין
דסיאטין או דסיאטינה (ברוסית: Десятина) היא יחידת שטח שהייתה נהוגה ברוסיה הצארית. היא חולקה ל-2,400 יחידות קטנות יותר שנקראו סאז'ן רבוע ושטחה היה 10,926.512 מ"ר, שהם כ-2.702 אקר אנגלים, או 1.09 הקטאר.
המפלגה הליברל-דמוקרטית של בלארוס
המפלגה הליברל-דמוקרטית של בלארוס היא מפלגה פוליטית לאומנית בבלארוס. היא נוצרה בשנת 1994 כיורשה הבלארוסי של המפלגה הליברל-דמוקרטית של ברית המועצות. למרות השם, בדומה למקבילתה הרוסית, המפלגה אינה מפלגה דמוקרטית ליברלית, אלא דבקה באידאולוגיה של ימין קיצוני לאומי.
למרות הטענה שהיא "אופוזיציה בונה ודמוקרטית" המפלגה תומכת דה-פקטו בנשיא הנוכחי, אלכסנדר לוקשנקו (בדומה למקבילה הרוסית עם פוטין).
בבחירות לפרלמנט שנערכו באוקטובר 2004, זכתה המפלגה במושב אחד מתוך 110 מושבים. מועמדה בבחירות לנשיאות בשנת 2006, סרגיי גאידוקביץ', השיג 3.5% מהקולות.
על פי התוצאות הרשמיות של הבחירות למועצות הצירים המקומיות ברפובליקה של בלארוס (2014), אף מועמד מהמפלגה לא הצליח לקבל מושב. המנהיג גאידוקביץ' הוא סגן יו"ר הוועדה הקבועה של האספה הלאומית של בלארוס לעניינים בינלאומיים וביטחון לאומי. הוא נבחר בשנת 2016 כחבר במועצה הלאומית של המושה השישי של מחוז מינסק.
מבצע פתית זהב
מבצע פתית זהב (באנגלית: Operation Goldflake) היה השם שניתן למבצע העברת הקורפוס הקנדי ה-1 מחזית איטליה אל חזית מערב אירופה באביב 1945, בשלהי מלחמת העולם השנייה.
רקע
הארמייה הקנדית הראשונה הוקמה בבריטניה ב-1942, לאחר שכוחות קנדיים רבים הגיעו אליה. הקורפוס הקנדי ה-1 הופרד מהארמייה ביולי 1943. הוא לחם באיטליה עם הארמייה השמינית הבריטית מאז פלישת בעלות הברית אליה בספטמבר 1943. יתר כוחות הארמייה, שהורכבו בעיקר מהקורפוס הקנדי ה-2 לחמו בצפון מערב אירופה ממועד הפלישה לנורמנדי ואילך. בתחילת 1945 הוחלט להעביר מהזירה האיטלקית לזירת צפון מערב אירופה את הקורפוס ה-1 וכן את הדיוויזיה הבריטית ה-5, ולצרף את הקורפוס ה-1 אל הארמייה הקנדית הראשונה.
המבצע
העברת הכוחות החלה בשלהי פברואר 1945. פעולות תכנון וארגון מרובות נדרשו שכן היחידות שנועדו להעברה היו פזורות באיטליה. היחידות הפליגו מנמלי ליבורנו ונאפולי אל נמל מרסיי שבצרפת, הפלגה שארכה כיומיים. לאחר מכן נעו היחידות בדרך היבשה צפונה לאורך מרחק של כ-1,100 קילומטר, במסע שארך כחמישה ימים. בכל יום יצאו לדרכם מאיטליה לצרפת כ-3,700 חיילים, 40 טנקים ו-650 כלי רכב אחרים. בסך הכל הועברו במהלך המבצע לצפון מערב אירופה למעלה מ-60 אלף חיילים. המבצע הסתיים בסוף חודש אפריל.
מבצע ההעברה היה חייב להיערך בחשאיות ותוך פעולות הסוואה והטעייה, על מנת למנוע ככל האפשר מן הכוחות הגרמנים בחזית האיטלקית לעמוד על יציאת הכוחות המועברים ממנה וכדי להפחית את הסכנה שהשיירות הנעות אל הנמלים והמפליגות בים התיכון יותקפו. מבצע הטעייה בשם פן-נייף (Penknife) הופעל במקביל להעברה. יחידה קנדית מיוחדת הוקמה לצורך ניהול ההטעייה. אנשיה נעו באזורים שבהם היו הקנדים אמורים להימצא באיטליה ותלו שלטי כיוון מדומים של יחידות. בסיסי נופש ובתי חולים קנדיים באיטליה המשיכו לפעול. ביטאון הכוחות הקנדים באירופה, The Maple Leaf, הוסיף להתפרסם ברומא עד מחצית חודש מרץ. חיל הקשר המלכותי הקנדי המשיך לקיים באיטליה שידורי רדיו מדומים סדירים. הצלחת ההונאה שבשידורים אלו השתקפה בין היתר בעובדה שהגרמנים הוסיפו לנסות לשבש אותם.
מסמכים גרמנים שנתפסו לאחר המלחמה לימדו כי פעולות ההסוואה וההטעיה נחלו הצלחה. במפות הגרמניות סומנו היחידות הקנדיות כשוהות ברחבי איטליה עד שלהי חודש מרץ. רק במחצית חודש אפריל נעלמו סימוני היחידות הקנדיות מהמפות הגרמניות של החזית האיטלקית. ב-3 באפריל דיווח עיתונאי קנדי כי הכוחות הקנדיים באירופה התאחדו. פיקוד בעלות הברית התיר לפרסם הודעה רשמית על כך רק ב-20 באפריל. הצנזורה התירה לפרסם את הידיעה לציבור הקנדי רק ב-23 באפריל.
הקורפוס הקנדי ה-1 השתתף בשחרור הולנד באביב 1945. ב-6 במאי קיבל מפקדו, גנרל צ'ארלס פולקס, את כניעת הכוחות הגרמנים בהולנד.
סנדיסק
היסטוריה
סנדיסק נוסדה ב-1988 על ידי אלי הררי, מומחה לטכנולוגיה של זיכרון לא נדיף, סנג'אי מהרוטרה וג'ק יואן. החברה החלה את דרכה כסטארט אפ קטן בעמק הסיליקון. בשנת 1995 החלה להיסחר ב-NASDAQ. בינואר 2008 ערכה נאמד ב-6.5 מיליארד דולר. סנדיסק מייצרת מגוון רחב של סוגי זכרונות הבזק, לרבות סוגים שונים של כרטיסי זיכרון וסדרות של כונני זכרונות הבזק (SSD). סנדיסק משווקת מוצרים הן ישירות לצרכן, והן לחברות אחרות, שמשלבות את הטכנולוגיה שלה במוצרים שלהם. החברה מנוהלת מסאניווייל, קליפורניה. 10 מתקני ייצור נמצאים באסיה (לרבות טאיוואן, סין ויפן), 6 באירופה (לרבות בריטניה, אירלנד וספרד), ושלושה בישראל (כפר סבא, מגדל תפן ועומר). במאי 2008 היו לחברה 3,000 עובדים ברחבי העולם מתוכם כ-700 בישראל.
בשנת 2005 הכנסותיה של החברה הסתכמו ב-2.3 מיליארד דולר, והרווח הנקי היה כ-390 מיליון דולר. בשנת 2006 הכנסותיה הסתכמו ב-3.25 מיליארד דולר, והרווח הנקי היה 198 מיליון דולר, ואילו בשנת 2007 הכנסותיה הסתכמו ב-3.8 מיליארד דולר והרווח הנקי היה 218 מיליון דולר.
באפריל 2005 רכשה את חברת MDRM הישראלית, שהתמחתה בפיתוח פתרונות להפצת תכנים מאובטחים באמצעות כרטיסי זיכרון פלאש. בדצמבר 2006 קנתה את מתחרתה הישראלית אם סיסטמס (M-SYSTEMS), שנוסדה על ידי דב מורן בשנת 1989, ושנודעה במיוחד כמפתחת של הדיסק און קי, בסכום של 1.55 מיליארד דולר. באמצע 2008 הגישה ענקית האלקטרוניקה הקוריאנית סמסונג הצעת רכש בסך 5.85 מיליארד דולר לסנדיסק שנדחתה. ברבעון השלישי של 2008 שלטה חברת סנדיסק על 14% מהשוק העולמי של שבבי זיכרון ההבזק, מעט אחרי חברת טושיבה ששלטה על 18%.
ביולי 2010 הודיע מייסד החברה, אלי הררי, על פרישתו בסוף השנה אחרי 22 שנה של ניהול. יורשו של הררי היה סנג'אי מרוטרה, סמנכ"ל התפעול בחברה ומייקל מרקס מונה ליו"ר סנדיסק. החברה המשיכה לצמוח וברבעון הראשון של 2013 הכתה את תחזיות הרווחים שלה.
באוקטובר 2015 הודיעה וסטרן דיגיטל על רכישת סנדיסק תמורת 19 מיליארד דולר, והרכישה הושלמה ב-12 במאי 2016.
שרידי קדושים
שרידי קדושים (בלטינית: Reliquiae = רליקוויה, ביוונית: λείψανα = ליפסנה, בבולגרית: Мощи = מושטי) הוא כינוי כללי המציין חלקי גוף או חפצים אישיים של אנשי-מופת, אשר בדתות מסוימות מיוחסים להם כוחות על טבעיים והם משומרים בקפדנות ולעיתים קרובות מוצגים לראווה. הדוגמאות המוכרות ביותר לשרידי קדושים ולשימוש פולחני בהם הוא בנצרות (לדוגמה, הסנדלים של ישו), אבל המנהג קיים גם בדתות רבות אחרות. בלטינית נקראים שרידי הקדושים Reliquiae, כלומר "[דברים] שנותרו מאחור", וממנה התגלגלה המילה ללשונות רבות אחרות. כלי קיבול לשימור והצגת שרידי קדושים נקרא רליקוויאריום.
יצחק נגרקר
נגרקר התחמק משני צרורות של החיילים הסורים ונלקח בשבי בזכות זה שלבש סרבל חסין אש והסורים טעו וחשבו שהוא טייס.
ביוגרפיה
יצחק נגרקר גדל ביבנה למשפחה של עולים מהודו. גויס לחיל השריון ושירת כטען-קשר בגדוד 74 של חטיבה 188 (פלוגה ו). בתחילת מלחמת יום הכיפורים הייתה החטיבה ברמת הגולן, ולחמה מול כוחות סוריים גדולים.
הנפילה בשבי
ב-7 באוקטובר 1973, בסיומו של קרב תל סאקי, היו תחת אש כבדה בתוך הבונקר בתל סאקי כ-30 לוחמי צה"ל, ולאחר שספגו אש כבדה, ניתנה הוראה ממפקד מוצב תל סאקי, מנחם אנסבכר: ״מי שיכול לצאת ולהגיד שאנחנו נכנעים - שיצא״.
יצחק נגרקר היה היחידי שעמד (בשעה ששאר החיילים נפגעו מהאש שהייתה סביבם ולא היו מסוגלים לעמוד) ויצא החוצה אל עבר שני חיילים סורים, שניסו לירות בו אך יצחק התחמק בהם ע״י כך שהטה את גופו לצד ואחורה. כששאלו אותו כמה אנשים יש בבונקר, סימן להם עם היד שהם היו ארבעה (כמספר האנשים הדרושים לתפעול טנק), שלושה מתו והוא היחידי שנותר. כששמו לב לסרבל חסין האש שלו, הם חשבו שהוא טייס, והחליטו לקחת אותו בשבי, מבלי לבדוק האם הוא דובר אמת, ובכך ניצלו חיי כל החיילים ששהו בתוך הבונקר בתל סאקי.
השבי והחזרה הביתה
יצחק נגרקר שהה בשבי הסורי כשמונה חודשים, במהלכם עבר חקירות ועינויים. הוא שוחרר ב 6 ביוני 1974, במסגרת חילופי שבויים.
כעבור כמה חודשים בשבי, הצטרף לכלל השבויים בכלא אל מאזה שבדמשק יעקב אריאל (אחרי שהות ארוכה בצינוק) אותו חבש יצחק בניגוד לפקודה שקיבל בבוקר ה-7 באוקטובר באזור תל סאקי לאחר שיעקב נפגע בבטנו מארטילריה. יעקב ויצחק זיהו אחד את השני בשבי ואחרי שיצחק שאל על הלוחמים בבונקר יעקב אמר שהלוחמים בבונקר נהרגו.
יצחק היה בחששות איומות והרגשת כישלון לקראת הנחיתה בארץ. כי היה בטוח שכל ההלוחמים בבונקר תל סאקי מתו, והוא כביכול לא הקשיב לפקודתו של סגן מנחם אנסבכר משום שיצא מהבונקר הסגיר עצמו ולא אמר לסורים שכל יושבי הבונקר נכנעים.
מטוס השבויים נחת בשדה התעופה בן-גוריון יצחק פגש את המשפחה שהגיע לשדה, עבר חקירה קצרה, כאשר ניגש למוניות שהוקצו למשפחה פנה אליו לייזי אגסי ובישר לנגרקר שכל הלוחמים ניצלו בזכותו, וכולם מחכים לו לחאפלה שאנסבכר הבטיח כשהיו בבונקר.
חיים אישיים
יצחק נגרקר נשוי לאילנה, ילידת הודו (מובאי), עלתה לארץ עם משפחתה וגדלה בדימונה, ולהם ארבעה בנים. לבנם הבכור אשר נולד כשנה לאחר חזרתו מהשבי העניקו את השם יואב על שמו של מפקדו של יצחק יואב יקיר ז"ל שנהרג בקרבות הבלימה של מלחמת יום הכיפורים. יצחק ואילנה מתגוררים בקצרין שברמת הגולן.
ספרות
בספטמבר 2014 יצא לאור בהוצאת עם עובד הספר "בקרב ובשבי" - רומן גרפי של אלעד שובל ודותן גולדווסר, המגולל את סיפורו של יצחק נגרקר מן הקרב ומן השבי הסורי.
יצחק נגרקר מוזכר בעוד שני ספרים:
הרצאות
יצחק נגרקר פעיל מאוד, נמצא באנדרטת תל סאקי לא מעט, ומעביר הרבה מאוד הרצאות ומורשת קרב לקבוצות שונות במטרה להעביר הלאה את סיפורו, וסיפורם של חבריו לנשק - אלו החיים ואלו שלא.
היחידה להנצחת החייל
היחידה להנצחת החייל אחראית על הנצחת זכרם של חללי מערכות ישראל. היחידה הוקמה בינואר 1949. מאוחר יותר עוגנה פעילותה בחוק בתי קברות צבאיים, תש"י-1950. חוק זה קובע את זכאותו של חייל שנפטר להיקבר בבית קברות צבאי, אלא אם כן בחר קרובו להביאו לקבורה בבית קברות אזרחי. היחידה הוקמה כגוף ממלכתי שאחראי על הנצחת זכרם של חללי המלחמה, טיפול בקבריהם והנחלת מורשתם לדורות הבאים מתוך הבנה שצה"ל עצמו אינו יכול להקדיש משאבים למשימות האלה.
הקמת היחידה
בספטמבר 1948, הוקמה ועדה שעסקה בהקמה ובתחזוקה של בתי קברות צבאיים ובפיקוח על קבורת חללי מלחמת העצמאות ברחבי הארץ. לראש הוועדה מונה אז ד"ר זאב אשכולי, שהיה סופר וחוקר ששירת במלחמת העולם השנייה כרב צבאי ביחידות העבריות של הצבא הבריטי. בראשותו של אשכולי, הוחלט על הקמת המדור להנצחה כיחידה מנהלתית של משרד הביטחון. אשכולי הוביל את הבסיס הרעיוני וקווי הפעולה של הגוף החדש. לאחר מינויו לתפקיד נפטר זאב אשכולי ותחתיו מונה בינואר 1949 יוסף דקל, מוותיקי ארגון ה"ההגנה", ל"ראש המדור להנצחת החייל העברי במלחמת השחרור". מאוחר יותר שונה שמו של המדור ל"יחידה להנצחת החייל".
מבנה היחידה
היחידה פועלת כמדור במשרד הביטחון וכפופה למנכ"ל המשרד. ליחידה תקציב מיוחד משלה, והיא מקיימת קשר ישיר עם ראשי צה"ל. היא כוללת שני אגפים עיקריים: אגף משפחות והנצחה ואגף השיקום. מטה היחידה נמצא ברחוב דרך יעקב דורי שבקריית אונו.
פעולותיה של היחידה
היחידה ממונה על ההקמה, התחזוקה והטיפול בבתי הקברות הצבאיים, בחלקות הצבאיות ובקברים יחידים המצויים בבתי-הקברות האזרחיים. בנוסף, היחידה מסייעת בפעולות הנצחה שונות של הנופלים, בעריכה ובהוצאה לאור של ספרי הנצחה ממלכתיים, וכן בעריכת טקסים ממלכתיים: טקס יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, טקס ז' באדר לזכר חללים שמקום קבורתם לא נודע ואזכרות. היחידה גם שוקדת על מפעלים ספרותיים ואחרים הקשורים להנצחת זכרם של הנופלים: כמו כן, מקיימת היחידה קשר עם עובדי שיקום באגף השיקום באיתור דרכי הנצחה שיעזרו למשפחות בעת אבלן. למשל, היחידה מסייעת למשפחות בהנצחה פרטית, כגון הוצאת ספרים וחוברות לזכר הנופלים, פינות זיכרון, ספרי תורה, תשמישי קדושה ומלגות ובהשתתפות במענק להנצחה קבוצתית.
באבי יאר (פואמה)
באבי יאר היא פואמה מאת יבגני יבטושנקו שהתפרסמה ב-1961. הייתה זו היצירה הראשונה בברית המועצות שהביעה את הביקורת על קשר השתיקה השלטוני על השמדת יהודי ברית המועצות בכלל ויהדות אוקראינה בפרט בעת מלחמת העולם השנייה, תוך השתתפות פעילה של משתפי פעולה. השיר נסוב על אתר השמדת יהודי קייב - באבי יאר, עליו, כדברי מחבר השיר "אין יד ואין מצבת". המלחין דמיטרי שוסטקוביץ' הלחין את הפואמה וכלל אותה בסימפוניה ה-13 שלו. הפואמה תורגמה לעשרות לשונות והפכה לאחד מסמליה המייצגים של השואה בעיני רבים.
רקע
לאחר כיבוש קייב בספטמבר 1941 כונסו כל יהודי העיר ונשלחו להוצאה להורג לתוך בורות ירי שנחפרו ביער לא רחוק מן העיר. ברצח השתתפו כוחות איינזצגרופן נאצים ומשתפי פעולה מקרב האוכלוסייה המקומית האוקראינית. ב-29 וב-30 בספטמבר (ערב יום הכיפורים ה'תש"ב) נטבחו בבאבי יאר 33,771 יהודים. במהלך השנה שלאחר מכן הובלו לבאבי יאר והומתו שם בהריגה 15,000 יהודים נוספים שנתפסו בעיר ובסביבתה. הנאצים רצחו בבאבי יאר רבים נוספים: צוענים, חולים מבית החולים הפסיכיאטרי ע"ש פבלוב, שבויי מלחמה סובייטיים ואזרחים רבים שנרצחו בשל סיבות טריוויאליות כהפרת סדר (כ-50 אלף בני אדם).
החל מיולי 1943, קיבלו חיילי ה-אס אס הוראה להעלים את כל הראיות לרצח בבאבי יאר, כחלק ממבצע 1005. על מנת להעלים את הראיות, נשרפו הגופות, עבודה שבוצעה בכפייה על ידי אסירי מחנה הריכוז סִירצק, אשר כמאה מתוכם היו יהודים. עבודת הטשטוש הנאצית כה הצליחה, עד שלא נשאר זכר לקברי ההמונים בבאבי יאר, ולזמן רב לא הוקמה במקום כל אנדרטה לזכר הנרצחים.
בימי חרושצ'וב, ימי הפשרה יחסית לאחר מות סטלין, הפך המקום לאתר עלייה-לרגל ועלתה התביעה להקמת אנדרטה במקום. בין משמיעי התביעה היו הסופרים איליה ארנבורג וויקטור נקרסוב, אך בלא הועיל.
בשנת 1961 ארעה מפולת הבוץ בקייב - אסון שנבע מהתמוטטות סכר שהוצב על גיא באבי יאר. לטענת אנטולי קוזנצוב, הסכר הוצב על הגיא כדי לטשטש את זכר הרציחות ולמנוע מחקר בנושא וכך למנוע את הנצחת זכרם של הקורבנות היהודיים.
הפואמה
את השיר חיבר המשורר יבגני יבטושנקו, בן לאב גרמני ולאם אוקראינית, לאחר ששב מסיור בקייב. באותו יום הקריא יבטושנקו את השיר בפני סטודנטים בפוליטכניקום של מוסקבה ולאחר מכן הוא הופץ באופן מחתרתי כסאמיזדאט (פרסום בהוצאה עצמית).
ב-1968 נמכר הדף המקורי בבית המכירות סותבי'ס לאספן הציוני ליאו גרהם, שהעבירו למשמרת בספרייה הלאומית בירושלים.
על אף ההערצה לה זכה מצד חלק מהציבור בברית המועצות ורבים במערב, הוקע יבטושנקו על ידי רבים במדינתו. לא רק השלטון ראה בו דיסידנט, גם רבים מקרב שכבת ה"אינטליגנציה" (סופרים ומשוררים) ראו בו משורר בורגני וצדקני.
הסימפוניה ה-13 של שוסטקוביץ'
המלחין דימיטרי שוסטקוביץ ביקש להלחין את הפואמה מיד לאחר שקרא אותה. ב-20 ביולי 1962 סיים את כתיבת הסימפוניה ה-13 שלו. הסימפוניה כוללת חמישה פרקים, כל אחד מהם הוא לחן שונה לפואמה של יבטושנקו, יחד עם תכנים נוספים הכוללים גינוי לאנטישמיות לכל סוגיה (מן הפוגרומים ומשפט דרייפוס ועד האנטישמיות הממוסדת של השלטון הסטליניסטי). על ביצוע הבכורה ניצח קיריל קונדראשין. לאחר מספר קטן של הופעות, התבקשו יבטושנקו ושוסטקוביץ' על ידי השלטונון "לתקן" את השיר ולהפכו ל"פחות יהודי". הטענה הייתה ששורות השיר אינן מתאימות ללחן ובשל כך יש לשנותן, כך שיתנגנו טוב יותר. היצירה המשיכה להיות מנוגנת עם התמליל המתוקן בהופעות במינסק, גורקי, לנינגרד ונובוסיבירסק, עד שנאסרה כליל להשמעה באמצע 1963. הלחן והתמליל דלפו למערב לקראת 1970, בינואר אותה שנה בוצעה על ידי תזמורת פילדלפיה תחת שרביטו של יוג'ין אורמנדי.
השפעת הפואמה על הקמת האנדרטה בבאבי יאר
בשנת 1966 נערכה תחרות בין אדריכלים ואמנים וב-1974 נסתיימה הקמת האנדרטה. האנדרטה המקורית לא ציינה כי יהודים היו בין הקורבנות שנרצחו במקום.
לברדודל
לברדודל הוא כלב כלאיים שנוצר על ידי הכלאה של גזע הלברדור עם גזע הפודל. השימוש הראשון בכינוי "לברדודל" נעשה בשנת 1955 על ידי סר דונלד קמפבל בספרו "לתוך מכשול המים", אך הכינוי נעשה נפוץ רק בשנת 1988, כאשר המרביע האוסטרלי וולי קונרון הכליא בין הגזעים ב"וויקטוריה כלבי נחייה".
היסטוריה
מטרתו של קונרון הייתה לשלב את היתרון המרכזי של הפודל - אי-השרת שיער - עם היתרונות המרכזיים של הלברדור - האופי הנוח והקלות היחסית שבה ניתן לאמנם, במטרה שכלב הכלאיים ישמש ככלב נחייה לאנשים הסובלים מאלרגיה לפרווה. עם זאת, בריאיון שנתן לעיתון "The Australian" באפריל 2010, קונרון ציין שהוא התחרט על כך שביצע הכלאה זו משום שהוא סבור שהפופולריות של הלברדודלים השפיעה רבות על הירידה בביקוש לכלבים גזעיים, ותרמה לעלייה בפופולריות של כלבי כלאיים אחרים. הלברדודלים נמצאים כיום בשימוש נרחב ברחבי העולם הן ככלבי נחייה והן כחיות מחמד. בשנת 2005 התווספה לראשונה למילון אוקספורד האנגלי המילה "Labradoodle".
מראה ואופי
משום שכלבי לברדודל הם כלבי כלאיים ואינם גזעיים, לרוב לא ניתן לצפות מה יהיו המראה או האופי של הגורים. בשל כך, הפרווה של כלבי הלברדודל עשויה להיות מקורזלת או רכה, וכמו כן היא יכולה גם להיות ישרה וגם מתולתלת. לכלבי לברדודל רבים עדיין יש השרת שיער, אם כי לרוב בכמויות פחותות בהשוואה לכלבים מסוג לברדור.
בדומה לרוב כלבי הלברדור והפודלים, כלבי הלברדודל בדרך כלל ידידותיים, אנרגטיים ומתאימים היטב למשפחות עם ילדים (אם כי אופיו של כל כלב עשוי להיות שונה).
אווי נורלונד
אווי נורלונד (בדנית: Evy Norlund; נולדה ב-3 באפריל 1938) היא שחקנית ודוגמנית עבר דנית.
ביוגרפיה
נורלונד נולדה בקופנהגן, היא הוכתרה כ"מיס דנמרק לשנת 1958", לאחר מכן ייצגה את דנמרק בתחרות מיס תבל 1958 ועלתה לשלב חצי הגמר, בנוסף היא למדה בבית ספר לדוגמנות.
בשנת 1959 שיחקה בסרט "The Flying Fontaines" אודות חבורת אמני קרקס ושיחקה גם בפרק הסדרה "Behind Closed Doors".
ב-1961 הופיעה בסרט קצר המהווה סרט פרסום לסרט תותחי נברון.
בשנת 1969 הופיעה בשעשועון הטלוויזיה "It Takes Two" של NBC, ומ-1969 ועד 1973 הופיעה גם בשעשועון "It's Your Bet".
ב-1960 נישאה לשחקן ג'יימס דארן ולזוג נולדו שני בנים.
עץ המשאלות
עץ המשאלות (בגאורגית ნატვრის ხე) הוא סרט אלגורי פואטי של הבמאי תנגיז אבולדזה, חלק מטרילוגיה שכללה גם את חרטה והתחננות.
עלילה
העלילה מתרחשת בעיירה גאורגית של תחילת שנות ה-20. מריטה, גיבורת הסרט, מגיעה לכפר כדי לגור עם דודתה. היא פוגשת נער צעיר בשם גדיה, ומתאהבת בו. אבל קרוביה נחושים בדעתם להשיא את הנערה למקומי עשיר.
הסרט מבוסס על סיפורים קצרים של גיאורגי לאונידזה, ואת תסריטו כתב תנגיז אבולדזה יחד עם ראווז אינאנישווילי.
תפקידים ראשיים: ליקה קאבג'ראדזה כמריטה היפה, וסוסו ג'אצ'ווליאני כגדיה הצעיר.
כריש ראש-שור מצויץ
כריש ראש-שור מצויץ (שם מדעי: Heterodontus galeatus) הוא מין של דג סחוס מסדרת ההטרודונטאים החי במימי מזרח אוסטרליה.
הכריש חי סביב שוניות אלמוגים, כרי אצות ועשבי ים סביב חופי אוסטרליה ונצפה עד לצפון טסמניה. הכריש פעיל בלילות אז הוא צד חסרי חוליות, לרבות קיפודי ים שונים ודגים קטנים. הוא מרסק את הטרף עם מלתעותיו הכבדות המוזרות.
OWASP ZAP
ZAP (ראשי תיבות של: "Zed Attack Proxy") הוא כלי גרפי לבדיקות אבטחה של יישומי אינטרנט. הכלי מבוסס קוד פתוח, נכתב בשפת Java ופותח על ידי קהילת OWASP.
הכלי מתורגם ל-25 שפות, זמין להורדה במערכות הפעלה: Linux, Windows, Mac OSX ונחשב לפרויקט הדגל של חברת OWASP.
הכלי פותח על מנת לספק מענה ראוי לכלי מקיף שנועד לבדיקות אבטחה של יישומי אינטרנט.
הכלי מכיל מגוון הרחבות ואפשרויות קבועות כגון: שרת פרוקסי (Intercepting Proxy Server), סורק (Automated/Passive Scanner), עכביש (Spider) ומנבא עתידות (Diviner).
סטטיסטיקה חסינה
סטטיסטיקה חסינה או "סטטיסטיקה רוֹבּוּסטית" (Robust statistics) היא טכניקה סטטיסטית שביצועיה טובים עבור נתונים מטווח רחב של התפלגויות. יתרונה בולט במיוחד עבור התפלגויות שאינן נורמליות. שיטות הסטטיסטיקה החסינות מתבססות יותר על החציון מאשר על הממוצע ומשתמשות יותר בערכים שבמרכז המדגם מאשר בערכים שבקצותיו.
הסטטיסטיקה החסינה מבקשת לספק שיטות המחקות את השיטות המקובלות בסטטיסטיקה, אך פחות מושפעות מנתונים קיצוניים. שיטות ההערכה הקלאסיות בסטטיסטיקה נשענות בחוזקה על השערות שלעיתים קרובות אין להן אחיזה במציאות. הסטטיסטיקה החסינה מוגדרת להיות עמידה מפני טעויות הנובעות מסטייה מההשערות. זה אומר שגם אם ההשערות מתקיימות רק בקירוב, המדד הסטטיסטי החסין יספק יעילות והטיה מתקבלות על הדעת, ואסימפטוטית (בשאיפה לאינסוף) יהיה חסר הטיה. שימוש נפוץ בסטטיסטיקה חסינה הוא להתמודדות עם תופעת הזנב הארוך.
מדידת חסינות
הכלים העיקריים המשמשים לתיאור ומדידת חסינות הם נקודת השבירה, פונקציית ההשפעה ועקומת הרגישות.
נקודת השבירה של מדד סטטיסטי היא שיעור התצפיות הקטן ביותר ששינוי בלתי מוגבל בהן יגרום לשינוי לא חסום בערך המדד. לדוגמה, בהינתן אוסף של n מספרים ניתן להשתמש בנוסחה:  על מנת לחשב את הממוצע. הממוצע לכן הוא בעל נקודת שבירה של 0 מכיוון שניתן לשנות אותו באופן בלתי חסום על ידי שינוי של כל אחד מהערכים.
פונקציית ההשפעה בודקת את תלות המדד הסטטיסטי בערך נקודה בודדת במדגם.
עקומת הרגישות בודקת כיצד המדד הסטטיסטי מושפע משינויים קלים בפיזור הערכים במדגם.
טאנטי מאמאו
ביוגרפיה
מאמאו נולד באונטואה, איי גילברט. הוא בעל תואר ראשון באומנויות, במנהל, ובסוציולוגיה מאוניברסיטת דרום האוקיינוס השקט, תואר ראשון במנהל עסקים מאוניברסיטת סידני ותואר שני בכלכלה מאוניברסיטת קווינסלנד, אוסטרליה.
בשנת 2016, סיים הנשיא המכהן אנוטה טונג כהונה של תריסר שנים, שהיא הכהונה המקסימלית המותרת לנשיא קיריבטי לפי החוקה, ובהתאם נערכו בחירות לנשיאות. מאמאו התמודד תחילה כמועמד עצמאי, אך בהמשך נתמך על ידי מפלגת טובוואן קיריבטי וכן קיבל תמיכתו של הנשיא לשעבר טיטו.
ב-11 במרץ 2016 נבחר מאמאו לנשיא החמישי של קירביטי. הוא מחזיק גם בתיקו של ראש המדינה ושר החוץ וההגירה. באוגוסט 2018 מונה לנשיא אוניברסיטת דרום האוקיינוס השקט.
נבחרת הרפובליקה המרכז-אפריקאית בכדורסל
נבחרת הרפובליקה המרכז-אפריקאית בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
הנבחרת זכתה פעמיים באליפות אפריקה בכדורסל: בשנת 1974 אירחה הרפובליקה המרכז-אפריקאית את האליפות וניצחה בגמר את סנגל. בשנת 1987 זכתה שוב הנבחרת באליפות לאחר ניצחון בגמר על מצרים.
הנבחרת התמודדה פעם אחת במשחקים האולימפיים בשנת 1988 וסיימה במקום העשירי.
הנבחרת התמודדה פעם אחת באליפות העולם בכדורסל בשנת 1974 וסיימה במקום ה-14 האחרון.
פיברין
פיברין (תעתיק מאנגלית: Fiber שמשמעותו "סיב") הוא חלבון בלתי-מסיס, הנמצא בדמם של בעלי חוליות ומשמש גורם קרישת דם.
כדי להפסיק את תהליך אובדן הדם, התרומבין, בתהליך של שפעול פרוטאוליטי מבצע חיתוך של פיברינוגן, מסיר ממנו שני פפטידים וכך נוצרים סיבי פיברין ברקמה הנגועה.
התהליך יוצר קריש דם שיש להמיסו על מנת למנוע חסימת כלי דם. לשם כך נועד הפיברינוליזין שהוא חומר המפרק פיברין ומסיר את הקריש.