cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הנס אוטה
ביוגרפיה
שני הוריו של הנס היו מוזיקאים חובבים, ואמו לימדה אותו בילדותו נגינה על פסנתר. לאחר מלחמת העולם השנייה קיבל מלגה ללמוד הלחנה באוניברסיטת ייל שבארצות הברית, שם למד תחת פאול הינדמית. לאחר חזרתו לגרמניה, למד בין השנים 1954 ל-1956 תחת הפסנתרן ולטר גיזקינג.
קטימאר
קטימאר (בהונגרית: Katymár) הוא כפר בנפת באצ'אלמאש שבמחוז באץ'-קישקון בדרום מזרח הונגריה. עד ל הייתה בו קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה, גם בקטימאר אוכלוסיית היישוב נמצאת בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 2,516 תושבים ובשנת 2022 חיו בו רק 1,531 תושבים.
יהודי קטימאר
יהודים חיו בעיירה במאה ה-19 ובמאה ה-20. יהודים רבים מהעיירה נרצחו במהלך שואת יהודי הונגריה.
שנג'ן איירליינס
שנג'ן איירליינס (בסינית: 深圳航空公司, באנגלית: Shenzhen Airlines) היא חברת תעופה סינית, בסיסה נמל התעופה הבינלאומי שנג'ן באון, והיא מפעילה טיסות מקומיות ובינלאומיות ליותר מ-70 יעדים.
החברה מדורגת במקום הרביעי מבין חברות התעופה הגדולות בסין (אחרי צ'יינה סאות'רן איירליינס, צ'יינה איסטרן איירליינס, ואייר צ'יינה), בשנת 2010 טסו עם החברה כ-16,500,000 נוסעים.
בסוף שנת 2012 החברה התקבלה לברית חברות התעופה סטאר אלייאנס. צירופה של שנג'ן איירליינס התאפשר לאחר שחברת התעופה הסינית שנגחאי איירליינס התמזגה עם צ'יינה איסטרן איירליינס, ועברה לברית סקאיי טים בה חברה חברת האם שלה.
בשנת 2010 פורסם כי החברה העסיקה טייסים רבים שזייפו את רישיון הטייס שלהם, מינהל התעופה האזרחית של סין (CAAC) פתחה בחקירה לאחר התרסקות מטוס של חברת הבת הנאן איירליינס בה נהרגו 42 נוסעים.
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא שנג'ן איירליינס באתר Airliners.net
שורוק אמין
שורוק אמין (בערבית: شروق أمين, באנגלית: Shurooq Amin, נולדה ב-1967) היא ציירת ומשוררת כוויתית. בעלת תואר דוקטור PHD בספרות אנגלית. התמחתה בציור ושירה אקפרסטית.
לימודים
שורוק אמין נולדה בכוויית לאב כוויתי ולאם סורית. אביה נפטר כשהייתה בת 11. היא סיימה תואר ראשון בספרות אנגלית מאוניברסיטת כווית בשנת 1988 ותואר שני בספרות מודרנית מאוניברסיטת קנט  שבבריטניה בשנת 1989. היא סיימה את הדוקטורט שלה בספרות אנגלית ובכתיבה יוצרת ממכללת וורנבורו בשנת 2007, והתמחתה בציור, אמנות ושירה אקפרסטית.
אמין היא מרצה באוניברסיטת כוויית, שם היא עומדת בראש היחידה לשפה האנגלית במכללה למינהל עסקים.
קורות חיים אמנותיים
מאז תערוכת היחיד הראשונה שלה בשנת 1992, עבודותיה של אמין התפתחו לחקר דת ומיניות, תוך קריאת תיגר על גבולות תרבותיים וחברתיים. בשנים 2009 ו -2010 הציגה תערוכה בשם "בנות חברה", בכווית ובלונדון. הנושא של התערוכה בשנת 2012 בגלריית אל-מ' שבכווית סיטי, כוויית, היה, "זה עולם של גברים", אודות גברים במדינות במדינות המפרץ הפרסי ה-GCC. בכירים בעיר כווית סיטי סגרו את התערוכה שלוש שעות לאחר פתיחתה, כי התוכן היה "פורנוגרפי". לדברי אמין, הרשויות התמקדו בעבודה המתארת שלושה גברים משחקי קלפים "ששותים 'מיץ ענבים' מבקבוק אשר הציע אלכוהול ממוחשב" וביצירתה "המאהבת שלי ומשפחה", המתארת גבר עם אישה היושבת בחיקו. תערוכת 2013 בדובאי, "פופקורנוגרפית", חקרה טאבו בחברה המזרח תיכונית. היא מיוצגת על ידי גלריית אייאם-Ayyam. בשנת 2013 זכתה בפרס אמן השנה שחילקה קרן פרסי האישה הערבייה.
אמין כותבת סיפורים קצרים ושירה. בשנת 1994 פרסמה את קובץ השירה "פרפר כוויתי שנחשף". כתביה הופיעו בכתבי העת הספרותיים מילים-מיתוס, תחריטים, דיודה ויופי/אמת. היא הייתה מועמדת לפרס פושקארט האמריקאי בדצמבר 2007 על שירה "צַפִּיחִית פטל-תאנה ועירום ברונזה" - "Framboise Fig and Bronze Nude".
גרמניה: אגדת חורף
גרמניה: אגדת חורף (בגרמנית: Deutschland. Ein Wintermärchen) היא פואמה אפית סאטירית בשפה הגרמנית מאת המשורר היינריך היינה (1844), המתארת את הרהוריו ומחשבותיו במהלך נסיעה מפריז להמבורג שערך בשנת 1843.
רקע כללי
לאחר הרסטורציה בהשפעת מטרניך, היו יצירותיו של היינה נתונות לצנזורה במדינות גרמניה. הן הוצאו אל מחוץ לחוק בפרוסיה בשנת 1833, ובכל המדינות החברות בקונפדרציה הגרמנית בעקבות החלטה של פרלמנט הפדרציה, הבונדסטאג, בפרנקפורט בשנת 1835.
בשנת 1831 בחר לצאת לגלות בצרפת. בשנת 1843 נסע היינה לגרמניה לביקור אצל אמו ואצל המו"ל שלו בהמבורג, ובמהלך חזרתו קיבלה היצירה את גרסתה הסופית. היא פורסמה לראשונה בשנת 1844. הפואמה פורסמה בקובץ ביחד עם פואמות נוספות. ב-4 באוקטובר 1844 נאסר הספר לפרסום וכל עותקיו הוחרמו בפרוסיה. ב-12 בדצמבר אותה שנה הוציא הקיסר פרידריך וילהלם הרביעי צו מעצר נגד היינה, וחרם הוטל על עבודתו בידי הצנזורה. בחלקים אחרים של גרמניה פורסמה היצירה בנפרד, אולם היינה נאלץ לקצר ולשכתב אותה.
תוכן
היינה כתב את שירת האהבה שלו בסגנון טבעי וזורם המותאם אף להלחנה. יחד עם זאת, הטקסט מפנה ביקורת כלפי נושאים פוליטיים תקופתיים, בעיקר בהקשרים הבינלאומיים והכלל-אירופיים. המשורר בגופו אומנם נמצא בגלות אך לבו נותר במולדתו, וחיצי הסאטירה של מחשבותיו האסורות חולפות וחוצות את הגבולות הפוליטיים.
כך, הוא חוזר לגרמניה כשרק בגדיו לגופו, אך ראשו עמוס במחשבות "כציפורים מצייצות". הקתדרלה בקלן גורמת לו להרהר במבנה האנכרוניסטי של החברה הגרמנית. בביקורו באזור הריין הוא מהרהר במהותה של ארץ האבות הגרמנית. בביקורו באזורים שנכבשו על ידי נפוליאון הוא קורא לשיחרור עולמי. בהגיעו לאזור יער טויטובורג הוא מפנטז על האפשרות של התפתחות היסטוריה אלטרנטיבית במקרה של ניצחון רומי על הגרמנים בקרב היער, והשפעת תרבותם על העם הגרמני והתפתחותו העתידית. בהמשך דרכו הוא ממשיך בהירהוריו אודות צליבת ישו, ימיו האחרונים והעלובים של פרידריך ברברוסה ונושאים אחרים.
לקראת סופה של הפואמה הוא מתקרב ליעדו, המבורג, ומחפש מכרים וזיכרונות. הוא משים את עצמו כאריסטופאנס ודאנטה ופונה למלך בקריאת אזהרה שלא לפגוע בנתיניו שכן בזעמם, לכשיפרוץ, יהיו חזקים ממנו.
היבט הביקורת
הפואמה מדגימה את עולם הדימוים והשירה העממית הפואטית של היינה באופן מקוצר ומהודק מבחינה לשונית וספרותית, באמצעות שימוש באירוניה וביקורתיות על נסיבות הזמן במולדתו.
היינה מציב את חזונו החברתי העומד בניגוד ל"תמונת נובמבר" של האחים גרים. הוא מבקר את המיליטריזם הגרמני והריאקציונריות השוביניסטית שלה, כלומר הלאומנות, העומדת בניגוד לפתיחות המהפכנית הקיימת בצרפת. הוא מעריץ את נפוליון, שהפך את החירות למציאות. הוא אינו רואה עצמו כאויב של גרמניה אלא כמבקר אוהב של ארץ אבותיו.
השפעה היסטורית
יצירתו זו של היינה נתונה במחלוקת בגרמניה עד ימינו אלה. בתקופה שנכתבה נחשבה היצירה ככזו המביישת את יוצרה, חסר המולדת הבוגד בארץ אבותיו מן הגלות. בתקופת השלטון הנאצי התגברו תחושות אלה בהשפעת האנטישמיות. היינה נחשב ל"בוגד יהודי", והפואמה הוגדרה כ"טיפשות גרוטסקית".
אזכורים
המשורר העברי יליד גרמניה יהודה אופן קרא לאחד מספרי שיריו ""לא אגדת חורף" (1969 – מסע לגרמניה תשכ"ט)".
קאדנס
קאדנס (cadence) הוא מונח המתאר פעילות מחזורית ומדידת קצבה עם הזמן. ברכיבת אופניים קאדנס מודד את קצב דיווש רוכב האופניים על פי מספר סיבובי הארכובה (קראנק) בדקה (סל"ד). מהירות הרכיבה נקבעת על פי מהירות סיבוב הגלגלים, וזו נקבעת או משתנה עם הקאדנס, המבטא את יכולתו של הרוכב לסובב את הארכובה בהילוך נתון אל מול התנגדות הרוח, שיפוע המסלול, וכושרו הגופני. הקאדנס עשוי להשתנות עם  שינוי ההילוכים, כאשר שינויים בהם משנים את היחס בין סל"ד הארכובה לסל"ד הגלגל. על פי רוב, לרוכב אופניים יש קאדנס מסוים בו הוא מרגיש נוח לפדל. ברכיבה על אופניים בעלי הילוכים רבים, ניתן לשמור על הקאדנס המועדף באמצעות שינוי ההילוכים במגוון רחב של תנאי רכיבה. רוכבי אופניים מקצועיים כמו גם חובבים, רוכבים בדרך כלל בקאדנס של 65–85 סל"ד. על פי מדידת קאדנס שנעשתה בשבעה רוכבי אופניים מקצועיים במהלך מרוץ אופניים של שלושה שבועות, נמצא שהם רכבו בקאדנס ממוצע של 90 סל"ד במישור, בשלבים של רכיבות ארוכות (~190 ק"מ), כמו גם ברכיבות נגד השעון. במהלך עליות חדות במעברי הרים (~15 ק"מ) הם רכבו בקאדנס של ממוצע של 70 סל"ד.
קאדנס גבוה מכונה "ספינינג", בעוד שמתייחסים לקאדנס נמוך כ"מעיכה" או "טחינה" ("Mashing", "Griding").
הקאדנס הוא פרמטר שוב בניתוח כושר הדיווש של רוכב אופניים, ולכן פותחו מדי קאדנס המשדרים את נתון הקאדנס לרוכב בזמן אמת. כמו כן, ישנם מחשבי רכיבה המקובעים לכידון ומציגים את הנתון לרוכב.
בולדוגקאויפאלו
בולדוגקאויפאלו (בהונגרית: Boldogkőújfalu) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בבולדוגקאויפאלו התגוררו מעט יהודים.
אחמד חפנאווי
אחמד איוב חפנאווי (בערבית: أحمد أيوب حفناوي; נולד ב-4 בדצמבר 2002) הוא שחיין תוניסאי והאלוף האולימפי (טוקיו 2020) במשחה ל-400 מטר חופשי.
2018
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין בדצמבר 2018 סיים חפנאווי במקום 19 במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 3:45.98 דקות.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת טוקיו זכה חפנאווי במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 3:43.36 דקות, לפני ג'ק מקלופלין מאוסטרליה (3:43.52 דקות) וקירן סמית' מארצות הברית (3:43.94 דקות). בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אישי חדש של 3:45.68 ועלה שמיני ואחרון למשחה הגמר.
שבעת ימי המילואים
שבעת ימי המילואים הם כינוי לשבעה ימים שקדמו לחנוכת המשכן שאירעה ביום א' בניסן. במשך ימים אלו נצטווה משה לערוך טקסים מיוחדים שנהגו רק באותם הימים.
הציווי על קיום שבעת ימי המילואים מופיע בפירוט בפרשת תצווה וקיום המצווה מתואר שוב בפירוט בפרשת צו.
רקע
במשך כל יום מאותם שבעת הימים התקיים טקס שבמהלכו משה רחץ את אהרון ובניו, הלביש אותם בבגדי כהונה לעיני כל העם, בעוד הוא לבוש בגדי לבן, וכן הקריב משה קורבנות.
בשבעת ימי המילואים נצטווה משה לעבוד בעצמו במשכן ולהקריב בו את הקרבנות, אך מלבד ימים אלו לא שימש משה בעבודות השייכות לשבט הכהונה, אלא רק אהרן ובניו בלבד.
זמנם
על פי חז"ל ימי המילואים החלו ביום כ"ג באדר, ונמשכו עד ראש חודש ניסן, שבו נחגגה חנוכת המשכן.
לפי הפרשנות הקראית, ימי המילואים התחילו בא' בניסן שבו הוקם המשכן, והסתיימו בח' בניסן כיוון שבשבת אסור להקריב. אחר כך הקריבו הנשיאים מט' בניסן עד כ"ב בניסן, כי דילגו על י"א בניסן וי"ח בניסן, שתמיד חלים בשבת בלוח השנה במגילות קומראן, ולא דילגו על ימי חג הפסח כי לא חגגו במדבר אלא קורבן פסח בלבד. המסורת לחגוג בכל שנה את ימים אלה מתועדת במגילת המקדש.
במגילת תענית שחוברה בסוף ימי בית שני ישנה רשימה של מועדי שמחה שנקבעו בעקבות ניצחונות או הצלה מגזירה של עם ישראל, בתקופת בית שני. המועד הראשון שמופיע בלוח הוא בחודש ניסן:. בין החוקרים ישנה מחלוקת בעניינו של מועד זה: על פי אחת הגישות במחקר ענינם של שמונת הימים הן כשמונת ימי חנוכה, כיון שאז החלה חנוכת המשכן, במדבר, ולדעות אחרות הכוונה לחנוכת המקדש בימי עזרא. אמנם על פי חוקרים אחרים ההסבר הוא כפי המובא בסכוליון,: ניצחון הפרושים על הצדוקים בוויכוח האם קרבן התמיד יכול לבוא מכספי יחיד. ההסבר המקובל במחקר הוא שבעקבות ניצחון הפרושים חזרו לגבות את מחצית השקל. רוב החוקרים סוברים שהאירוע התרחש בתקופת שלומציון המלכה, ויש המתארכים אותו לתקופות אחרות. .
הכנת אהרן ובניו
בפרשת תצווה, מופיע הציווי למשה על הקדשת אהרון ובניו לצד הציווי על הכנת בגדי הכהונה.
שלבי ההקדשה
בפרשת צו מתואר הטקס שהתקיים בכל אחד משבעת ימי המילואים בשלבים ברורים, כאשר בין כל שלב מפרידה תזכורת על משיחת אהרון ובניו במצוותו של אלוהים:
1. הקהלת העם:
2. רחיצה והלבשת אהרון:
3. משיחה בשמן והלבשת בני אהרון:
4. פר החטאת:
5. איל העולה:
6. איל המילואים:
7. הזאת הדם ושמן המשחה על אהרון ובניו ובגדיהם ואכילת הקורבנות:
לדורות
חז"ל פירשו את הפסוק כתיאור ההכנה הרצויה במהלך שבעת הימים שלפני יום הכיפורים.
לפי מגילת המקדש, ימי המילואים נחגגים מדי שנה. מוסכם על החוקרים מלשון המגילה וכן מסתבר להשלים במגילה 4Q326, שהם נערכו בתחילת החודש הראשון בלוח השנה במגילות קומראן, כדעת הצדוקים.
Windows Presentation Foundation
Windows Presentation Foundation (בקיצור WPF) הוא מודל וכלי פיתוח תוכנה מבית מיקרוסופט למערכת ההפעלה חלונות, עם דגש על עיצוב גרפי מתקדם של ממשק המשתמש. WPF החל דרכו תחת שם הקוד Avalon, פורסם במגזין MSDN בסוף 2004, הושק ב-2006 ויועד לשילוב במערכת ההפעלה שנקראה בשם הקוד Longhorn ונודעה לאחר מכן בשמה ויסטה. המודל הושק כחלק מפלטפורמת .NET 3 החל מחבילת הפיתוח ויז'ואל סטודיו 2008.
WPF חולל למעשה מהפך של ממש עבור מפתחי Windows מאז מערכת ההפעלה Windows 95. במודל זה לא נעשה שימוש בליבת החלונות הסטנדרטית Windows Forms המבוססת על המנועים User32 ו-GDI/GDI+ שבתפיסתה טכנולוגיה מיושנת הקיימת כשני עשורים. אלא הוכנסה לשימוש אינסטלציה חדשה המבוססת על ספריית DirectX שהפכה לחלק בלתי נפרד ממערכות ההפעלה של מיקרוסופט. בדרך זו מתאפשר למפתחי החלונות לנצל האצת חומרה ויתרונות נוספים של חומרת התצוגה על מנת להעשיר את חזות החלונות. מנהל התצוגה של Windows 7 משתמש בספריות שהן חלק מתשתית WPF (נקרא Media Integration Layer) כדי לרנדר את שולחן העבודה.
מפתחי WPF הושפעו מטכנולוגיות כמו פלאש והוא דומה קצת לטכנולוגיות כמו XUL של מוזילה פיירפוקס ו-SVG. ממשק המשתמש מעוצב באמצעות שפת תגיות מבוססת XML הקרויה XAML קיצור של Extensible Application Markup Language (מבוטא "זאמל") ומופרד מקוד התוכנה המתנהל מאחורי הקלעים בדומה ל-ASP.NET. היכולת לעצב את ממשק המשתמש ללא תלות בקוד התוכנה מאפשרת הפחתת התלות בין המתכנת למעצב. בדרך זו ניתן לעצב ממשק בנפרד תוך שימוש בכלים מתאימים ולחבר ביניהם לאחר מכן. ספריות זמן הריצה (CLR) של WPF כלולות בכל מערכות ההפעלה של מיקרוסופט החל מוויסטה, למעט משתמשי XP שלהם אופציית התקנה. נכון לשנת 2013 שוחררו חמש גרסאות WPF גרסה 3.0 הראשונה פורסמה בנובמבר 2006 גרסה 3.5 ב-2007 ובאוגוסט 2008 שוחררה גרסת המשך 3.5sp1. בשנת 2010 יצאה גרסה 4 ובאוגוסט 2012 שוחררה גרסה 4.5.
WPF לעומת UWP
Universal Windows Platform שהושקה עם Windows 10 מהווה טכנולוגיה חלופית שאמורה להיות חוצה-פלטפורמות ונראה שבמיקרוסופט נוטים להעדיפה על פני WPF. ישנם יתרונות לשימוש ב-WPF; העובדה שהוא מתאים גם למערכות הפעלה קודמות וכן בניגוד ל-UWP הפועלת בשיטת ארגז חול, למפתח יש יותר שליטה במתרחש מאחורי הקלעים.
ארכיטקטורה
WPF משתמש בארכיטקטורה מרובת שכבות, בשכבה העליונה ביותר האפליקציה מתקשרת עם שרותי קצה עיליים שנכתבו כולם ב-C# ואילו עיקר העבודה ברמה הנמוכה, המרת עצמי .NET לאלמנטים תלת־ממדיים של Direct3D מתרחשת מאחורי הקלעים בשכבה התחתונה הכתובה בקוד בלתי מנוהל (Unmanaged) בשפת C++ הקוד נמצא בספרייה milcore.dll. ספריות השכבות של WPF כוללות:
טכנולוגיות חדשות
להלן החידושים המשמעותיים שהוכנסו ב-WPF ביחס לטכנולוגיות קודמות של מיקרוסופט:
XAML
קיימות מספר תתי מחלקות של שפה זו:
בשפת התגיות XAML כל אלמנט ממופה למופע מתאים של מחלקת .NET ממנה נגזר. אפשר להגדירו עם שם שישמש לזיהויו בקוד שמאחור (Code behind). ניתן לקנן אלמנט יחיד או אלמנטים מרובים בתוך אלמנט אחר. כל אלמנט מקונן "מוכל" באלמנט שמעליו בעץ ההיררכי. ניתן לשרשר תגיות מרובות כדי להגדיר מאפיינים מורכבים וחכמים, להוסיף תגיות סגנון לשימוש כללי ואירועים כמו הקשת מקש או לחיצת עכבר (שאמנם ללא הקוד מאחור אינם עושים דבר). להלן דוגמה לקוד XAML המתאר חלון ריק:
למעט החלק היחידי שלא הוצג כאן, קוד ההפעלה של היישום (שבדרך כלל נוצר באופן אוטומטי על ידי האשף). היישום המתואר שלם ויפעל ללא דופי בלי צורך בכתיבת קוד נוסף. כמו כן ניתן לייבא קובץ XAML ולטעון את האלמנטים הכלולים בו לחלון התוכנית בזמן ריצה. אם מחליפים את תגית האלמנט הראשי ל-Page ניתן לפתוח את הקובץ ישירות בדפדפן.
להלן דוגמה להוספת מכולת Grid שבתוכה תיבת טקסט, ניתן להגדיר זאת בפשטות: או ביתר פירוט:
אפשר לראות כאן את שיטת "הצמדת המאפיינים" בפעולה, המאפיין Grid.Row אינו חלק טבעי מתיבת טקסט, כאן המכולה Grid הקנתה לתיבת הטקסט את המאפיין הדרוש על מנת להגדיר את מיקומה היחסי במכולה, במקרה זה מספר השורה.
רזולוציה
היות שתצוגת חלונות תלויה ברזולוציית המסך, קיימת בעיה בחלונות ישנים שעלולים להראות קטנים במסך הבחנה גבוהה כיוון שממשק המשתמש הישן נקבע מראש לרזולוציה של 96 פיקסל לאינץ' (PPI). במסך התומך ב-144 פיקסל או יותר, סביר להניח שחלונות יוצגו זעירים מדי ואף בלתי ניתנים לקריאה. ויסטה ו-Windows 7 מנסות לפצות על הבעיה על ידי התייחסות לחלון כאל תמונה, המערכת מגדילה את החלון באופן יחסי ומתרגמת את מערכת הקואורדינטות שלו בזמן העבודה, זה עובד אך התוצאה לא תמיד טובה. יתרה מזו גם אם החלון תומך ברזולוציה גבוהה המערכת אינה יודעת זאת מבלי שהתוכנה תיידע אותה. תמיכה ברזולוציה גבוהה ניתנת להכרזה באמצעות פונקציות API.
אידיאלית הפתרון הוא הוספה או הפחתה של פיקסלים כדי לשמר את מידות החלון בכל המסכים ללא תלות ברזולוציה בין אם יוצג במקרן ענק או בטלפון חכם. ההבדל היחידי יהיה בכמות הפרטים (פיקסלים) שיוצגו. WPF אינו מסתמך על רזולוציית המסך הפיזית אלא על מה שקרוי "רזולוציית מערכת". החלון וכל האלמנטים שבו משתמשים ביחידות מידה לוגיות בלתי-תלויות התקן בגודל 1/96 אינץ'. בזמן ההצגה למסך מתבצעת המרה ליחידות פיזיות ונקבע מכמה פיקסלים יורכב כל אלמנט בהתאם לנתוני המערכת. יתרה מזו, אם קצוות האלמנט נופלים בין הפיקסלים WPF מבצע מיזוג של פיקסלים סמוכים בטכניקה הקרויה Anti-aliasing (בדומה לתוכנות גרפיות כמו אדובי פוטושופ). באופן זה מובטח שפרופורציות חלון היישום והאלמנטים הכלולים בו יישמרו מבלי לדעת מה תהיה הרזולוציה הפיזית בזמן הפעלת היישום. הנוסחה לפיה ממיר WPF את מערכת הקואורדינטות ליחידות מידה בפועל היא:
[Physical Unit Size] = [Device-Independent Unit Size] × [System DPI]
Multitargeting
WPF הוא כלי פיתוח מבוסס חלונות, לכן אפליקציית WPF תרוץ רק מעל מחשב בו מותקנת מערכת הפעלה חלונות בשל התלות בטכנולוגיות .NET ו-DirectX. גם אפליקציית WPF מבוססת דפדפן תפעל רק ב-Windows, אם כי קיימת תמיכה לדפדפנים שאינם מבית מיקרוסופט. קיים יוצא מן הכלל סילברלייט המנסה להתחרות בפלאש, שמיישם חלק מתשתית WPF כתוסף לדפדפנים מודרניים פיירפוקס, ספארי וגוגל כרום ופותח אפשרות לניצול הטכנולוגיה הזו גם במערכות הפעלה אחרות כ-MacOS ולינוקס.
עד גרסת 2010, ויז'ואל סטודיו הותאם באופן הדוק לגרסת .NET ספציפית. בוויזואל סטודיו 2010 הוסרה המגבלה, למעט ב-.NET 2 ניתן ליישם את WPF בכל גרסת .NET. אפשר לייעד יישום WPF לתשתית .NET ספציפית בכל שלב (מה שנקרא Multitargeting) על מנת להבטיח מקסימום תאימות או ניצול מרבי של היכולות. ניתן לייעד יישום WPF גם לגרסה קלת משקל של .NET 4 הנקראת Client Profile שהיא חלק מהתשתית, ממנו הופשטו מספר מאפייני צד שרת כמו ניפוי שגיאות ASP.NET או תמיכה במסד נתונים של אורקל וכדומה. נפח ההורדה של גרסה זו כ-40 מגה. ברירת המחדל בוויז'ואל סטודיו 2010 היא .NET Framework 4 Client Profile. ב-.NET 4.5 לא קיימת גרסת Client Profile, הגרסה המלאה מגיעה לסדר גודל של 50 מגה, מה שמייתר את הצורך בגרסה מוקטנת.
וילמוש אדלר
וילמוש אדלר (בהונגרית: Adler Vilmos; פקש, 13 ביולי 1867 – כנראה באושוויץ יוני, 1944) היה הרב של העיר הטוון.
ביוגרפיה
וילמוש אדלר הוא בנם של ליפוט אדלר ושל מריה אונגאר. בין השנים 1885–1895 היה תלמיד בית המדרש לרבנים בבודפשט. בשנת 1894 קיבל דוקטורט במדעי הרוח באוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), וכעבור שנתיים קיבל סמיכה לרבנות. משנת 1906 פעל בעיר הטוון והיה הרב הראשי של קהילת אפצי. בחודש יוני 1944 הוא גורש לאושוויץ. נפטר במקום לא ידוע (ברכבת לאושוויץ או במחנה ההשמדה).
החלקה על הקרח
החלקה על הקרח היא צורת התקדמות של אדם על פני משטח מים קפואים בעזרת להבים מיוחדים הנקראים מחליקיים, הקבועים לרגליו בעת תנועתו. פעילות זו נעשית כיום בעיקר לשם ספורט ופנאי, אולם גם כדרך תנועה כשלעצמה.
ניתן להחליק על פני אגמים ונהרות שפניהם קפאו לאחר ששכבת הקרח התעבתה מספיק. בנוסף, קיימות זירות החלקה מלאכותיות - פנימיות וחיצוניות - בהן קור טבעי או קירור מלאכותי בקרקע מאפשרים את היווצרות הקרח. תחרויות רשמיות בהחלקה על הקרח מתבצעות כיום רק בזירות עם קרח מלאכותי. ישנם מספר ענפי ספורט הכוללים החלקה על קרח ובהם החלקה מהירה והחלקה אמנותית.
מחליקיים
המחליקיים הומצאו לפני כ-3,000 שנה, ובראשיתם שימשו כאמצעי תחבורה על פני אגמים ונהרות קפואים בחורף. בעת הקדומה היו המחליקיים מיוצרים מעצמות של חיות ונקשרו לרגליים בעזרת חבל. הראשונים שהחלו להשתמש במחליקיים היו תושבי איסלנד, הולנד, שווייץ ונורווגיה. המחליקִים היו נעזרים במקל כלשהו, ממש כמו המוט בסקי, כדי לקדם את גופם.
במאה ה-18 חלה התקדמות בתחום הייצור, העיצוב, המגוון והשימוש במחליקיים. החלו לייצר מחליקיים ממתכת שנקשרו למסגרת עץ.
מחליקי הפלדה הותקנו לראשונה בצפון אמריקה רק בשנת 1850. חומר זה עשה את המחליקיים לחזקים יותר ופגיעים פחות. עם הזמן, הפכו המחליקיים מכלי תחבורה לכלי ספורט, תענוג ובילוי.
כיום יש הבדלים בין סוגי המחליקיים, בהתאם לייעודם: כיום משתמשים לעיתים ספורטאים מקצועניים במחליקיים המצופים זהב או כסף. לכל ספורטאי מותאמים מחליקיים אישיים שאיתם הוא נוסע לכל התחרויות.
היסודות המהותיים
ההחלקה על הקרח מתאפשרת הודות לעובדה שלהב המתכת מתוכנן כך שיגלוש מעל משטח הקרח תוך מעט מאוד חיכוך. למחליק יש אפשרות לשלוט בתנועותיו בעזרת שינויים במידת החיכוך. השינוי במידת החיכוך נעשה על ידי הטיה קלה של הלהב ודחיפת אחד מצדדיו לתוך הקרח. ביכולתו של המחליק להגדיל את התנע שלו על ידי תנועה במסלולים קמורים תוך כדי הטיית הגוף פנימה וכיפוף הברכיים. דרך נוספת להגדלת התנע היא דחיפת הלהב לאורך הנתיב שנחתך לתוך הקרח. שילוב מיומן של פעולות ההישענות והדחיפה יוצר את המראה החינני של ההחלקה.
תנאי הקרח
המעבר בין המבנה הגבישי המסודר של הקרח לחוסר הסדר שנגזר מהמפגש עם הגז באוויר יוצר בעיות שמקורן באנטרופיה. היות שגביש הקרח אינו יציב מספיק בטמפרטורות של מעל 20°C- נוצרת שכבה דקה של מים על פני הקרח. עובי השכבה גדל ככל שהטמפרטורה עולה. שכבת מים זו מצמצמת את החיכוך בין הקרח למחליקיים ומאפשרת למעשה את ההחלקה. מקדם החיכוך הקינטי מגיע למינימום בטמפרטורה של 7°C-.
בטמפרטורות מתחת 20°C- לא ניתן להחליק שכן החיכוך גדל משמעותית.
קטגוריות החלקה על קרח
ענף ההחלקה על הקרח מתחלק לשני תת-ענפים: החלקה מהירה והחלקה אמנותית, ששונים זה מזה מכל בחינה כמעט ויש המחשיבים אותם כענפים נפרדים. במדינות מסוימות פועלות התאחדויות נפרדות להחלקה מהירה ולאמנותית.
החלקה מהירה
בהחלקה מהירה המטרה היא להחליק מסביב למסלול במספר הקפות שנקבע מראש בזמן הקצר ביותר, בדומה לריצה באתלטיקה.
במסגרת ההחלקה המהירה מבחינים בין החלקה מהירה "רגילה" במסלול של 400 מטר לבין החלקה מהירה במסלול קצר, של 111 מטר, כשהאחרונה מתבצעת בזירה זהה לזו המשמשת להחלקה האמנותית. הבדל בולט נוסף בין שני סוגי ההחלקה המהירה הוא שבתחרויות במסלול הארוך מתחרים "נגד השעון" בעוד שבהחלקה במסלול הקצר המחליקים מתחרים ביניהם, והמעבר משלב לשלב נקבע לפי המיקום היחסי במקצה.
תחרויות החלקה מהירה נערכו במסגרת האולימפית משנת 1924. מיקצה החלקה מהירה במסלול קצר נוסף במשחקים של 1988.
החלקה אמנותית
החלקה אמנותית היא ספורט אולימפי שבו יחידים (גברים ונשים), זוגות או קבוצות מבצעות סיבובים, קפיצות ותנועות אחרות בהחלקה על הקרח. הדגש הוא על ביצוע אלמנטים פיזיים שונים בעלי איכות אסתטית שיוצרים הופעה אמנותית תוך כדי לבישת תלבושות מיוחדות (המשתנות בין המשתתפים ובין חלקי התחרות) ובליווי מוזיקלי. ישנן תחרויות מקומיות, ארציות ובינלאומיות ששיאן הוא באליפות העולם בהחלקה אמנותית ובמשחקי החורף האולימפיים. האיגוד הבינלאומי להחלקה (ISU), הארגון האחראי על הספורט, נוסד ב-1892. אנגליה היא מולדת ההחלקה האמנותית אשר החלה להתפתח במאה ה-18. אבי ההחלקה האמנותית המודרנית הוא האמריקאי ג'קסון היינס, רקדן בלט שלקח את תנועות הבלט, והעביר אותן לקרח באמצע המאה ה-19 ובכך עורר מהפכה בתחום. בשנת 1850 הוקם בקנדה משטח ההחלקה המלאכותי הראשון, אשר אפשר לספורטאים להתאמן כל השנה. בעקבותיו החלו נבנים משטחים כאלה בכל רחבי צפון אמריקה ואירופה. אליפות העולם הראשונה לגברים בודדים התקיימה ב-1896 בסנקט פטרבורג והיא הייתה הספורט החורפי הראשון שהוכנס למשחקים האולימפיים. הקפיצות הראשונות הופיעו בתחילת המאה ה-20. נכון לשנת 2008, המדינות המובילות בהחלקה על הקרח הן רוסיה, ארצות הברית, קנדה, צרפת, סין (בעיקר בזוגות) ויפן.
החלקה על הקרח בישראל
ספורט ההחלקה על הקרח אינו נפוץ בישראל משום שאין בה תנאים אקלימיים שמאפשרים החלקה על קרח טבעי, ומנגד מספר הזירות המלאכותיות מצומצם ביותר בשל עלויות תחזוקה גבוהות וכישלון בקידום זירות קרח אולימפיות המתפקדות כהיכלי ספורט לכל דבר.
זירות קרח בישראל
בישראל ישנן שלוש זירות המתאימות לתקן האולימפי הבינלאומי משטח של 1,800 מ"ר: אחת במרכז קנדה שבמטולה, השנייה בקניון אייסמול "פארק הקרח" באילת, והשלישית בהיכל קרח החדש OneIce Arena במושב תנובות שבאזור השרון שמשמש גם כאקדמיה להוקי קרח בישראל, המכיל שני אולמות החלקה עם משטח אולימפי. עומד בסטנדרטים של ליגת ההוקי האמריקאית NHL, ויוכל לארח תחרויות בינלאומיות בהחלקה אמנותית. זירת קרח נוספת עם משטח אולימפי מתוכננת באשדוד בקניון אשדוד על הים.
זירות נוספת בגודל חצי אולימפי, הן Ice Peaks בחולון בשטח של 900 מ"ר שלצידו מתוכננת זירת החלקה בגודל משטח אולימפי תקני, כשהרשת מתפעלת גם את מתחם ההחלקה על הקרח בסינמה סיטי באר שבע ששטחו 550 מ"ר, ואחלקרח במעלות-תרשיחא בשטח 900 מ"ר.
בשנים האחרונות יש ערים שהקימו זירות קרח זמניות כאטרקציות בילוי ומופעים על הקרח, כולל אף בעונת הקיץ בה לא מתקיימות ליגות הכדורסל. כך הוקמו זירות קרח למספר שבועות פעילות בהיכל רוממה בחיפה, בהיכל הספורט באשקלון, התקיים מופע על הקרח בהיכל טוטו חולון ובפיס ארנה בירושלים (משטח אולימפי שאף אירח את תחרויות ההוקי קרח במשחקי המכביה ב-2017 ו-2022). בירושלים אף הוקמו במשך השנים מספר פעמים מתחמי החלקה זמניים בעונות החורף בין השאר בכיכר ספרא, בשטח ההאנגר שבמתחם תחנת החאן, ברחבת סינמה סיטי בירושלים וב-2019 בגן מיטשל הסמוך לבריכת הסולטן.
ספורט קרח בישראל
בשל מיעוט זירות הקרח, מרבית הספורטאים המייצגים את ישראל בתחרויות בינלאומיות גדלו מחוץ לישראל (בעיקר בחבר המדינות או בארצות הברית) וחלקם גם חיים ומתאמנים מחוץ לישראל. רק שני סוגי החלקה על הקרח מקובלים בישראל: החלקה אמנותית והחלקה מהירה במסלול קצר.
ספורט ההחלקה על הקרח החל להתפתח בישראל בראשית שנות התשעים של המאה ה-20, בעקבות הגעת מחליקים ומאמנים שעלו ממדינות ברית המועצות לשעבר. ביניהם היו מיכאל שמרקין, הספורטאי הראשון שייצג את ישראל באולימפיאדת החורף שהתקיימה בלילהאמר ב-1994. "ההתאחדות להחלקה על הקרח בישראל" התקבלה כחברה בהתאחדות הבינלאומית להחלקה ב-1992, ומאז 1993 ישראל משתתפת בקביעות באליפויות העולם ובשאר התחרויות החשובות (באליפויות אירופה החל מ-1997). דחיפה נוספת להתפתחות הענף הייתה בנייתו של משטח ההחלקה התקני במטולה ב-1995. באותה שנה נערכה לראשונה התחרות הבינלאומית "סקייט ישראל", שהתקיימה עד כה 8 פעמים, ובין המשתתפים בה היו מחליקים שזכו מאוחר יותר במדליות אולימפיות.
ישראלים שהגיעו בו להישגים הבולטים ביותר היו גלית חייט וסרגיי סחנובסקי בריקוד על הקרח, שהישג השיא שלהם היה זכייה במדליית ארד באליפות העולם ב-2002. השניים פרשו מהחלקה תחרותית בשנת 2006. צמד בולט נוסף בשנים האחרונות הם האחים אלכסנדרה ורומן זרצקי (ריקוד על הקרח), שסיימו במקום העשירי באולימפיאדת ונקובר (2010) ובמקום השישי באליפות העולם באותה שנה.
בהחלקה מהירה במסלול קצר בלטה אולגה דנילוב (אשתו של הקלע אלכס דנילוב) שהשתתפה באולימפיאדת סולט לייק סיטי ב-2002.
בינואר 2015 הוכתר ולדיסלב ביקנוב כאלוף אירופה בהחלקה מהירה על הקרח במקצה ל-3,000 מטר ובכך היה לישראלי הראשון שזכה במדליית זהב במקצועות החורף.
במרץ 2015 הוכתר איתי דרורי כסגן-אלוף העולם למסטרס בהחלקה מהירה במסלול הארוך (400 מטר) בקרב-רב למרחקים קצרים, ובכך היה לישראלי הראשון שזוכה במדליה במסלול הארוך.
בינואר 2016 הוכתר אלכסיי ביצ'נקו כסגן-אלוף אירופה בהחלקה אמנותית לגברים והיה לישראלי הראשון אי פעם שעולה על דוכן המנצחים באליפות אירופה.
במרץ 2016 זכה דניאל סמוכין באליפות העולם לנוער בהחלקה אמנותית שנערכה בדברצן שבהונגריה.
בנובמבר 2017 זכה אלכסיי ביצ'נקו במדליית ארד בתחרות גביע ה-NHK כחלק מסדרת הגרנד פרי בהחלקה אמנותית שנערכה באוסקה, יפן.
נעמה צבר
נעמה צבר (נולדה בשנת 1982) היא פסלת ומוזיקאית ישראלית, שגרה ופועלת בניו יורק.
ביוגרפיה
צבר החלה את דרכה כיוצרת בעולם המוזיקה, בשנת 2000, כשהחלה את לימודיה במדרשה לאמנות, המוזיקה השתלבה באופן אורגני וטבעי בהחלטתה להתמסר לשדה האמנות הפלסטית. "הסאונד הוא אחד הצירים המרכזיים שעוברים בעבודות שלי", אומרת צבר, "וזה שנים שאני עוסקת בסביבות פיסוליות שקשורות למוזיקה. ככל שהזמן עובר האמנות והמוזיקה הופכות לתלויות זו בזו, וכך גם הפן הפרפורמטיבי ביצירה לצד הצד השקט, הקפוא". בשנת 2010 סיימה את לימודיה באוניברסיטת קולומביה, ניו יורק, שם למדה בתוכנית התואר השני לאמנות. צבר פתחה סטודיו בניו יורק והיא חיה ויוצרת שם מאז לימודיה.
עבודתה האמנותית
צבר מציגה את עבודותיה במוזיאונים וגלריות ברחבי העולם כדוגמת: גלריית "ארט סטייטמנט" בבזל (2007), Moma ps1, ניו יורק (2010), מוזיאון חיפה (2013), מוזיאון תל אביב (2014), מרכז אמנות פאנה, בואנוס איירס (2014), המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב (2018). צבר משתמשת בחומרים תעשייתיים (כמו לבד, דיקטים, נייר), באלמנטים אדריכליים (רצפה, קיר, פינה, חלל), ובחלקי כלי נגינה ומיכשור טכני מעולם המוזיקה (מיתרי פסנתר, בס, מיקרופונים, מגברים, אפקטים), כדי לייצר כלי נגינה חדשים, תנועתיים, חושיים ומרחביים. בנוסף לכלי הנגינה האלטרנטיביים, צבר מייצרת הופעות פרפורמנס המותאמות ספציפית ליצירה במקום בו היא מוצבת, עבודת הפרפורמנס מבוצעת בשיתוף פעולה עם מוזיקאיות מקומיות בכל עיר בה מציגה. צבר זכתה בין השאר בפרס משרד החינוך והתרבות, (2002-2005), בפרס קרן "רמה הורט מאן", ניו יורק. (2012) ופרס מלגה מטען "ארטיס", ניו יורק. (2014).
פרפורמנס 2006-2008
עבודות הסאונד המוקדמות של צבר, לדוגמה "Composition" (2006) ו-"(Untitled (Babies" (2008), הציעו מודל חדש ועצמאי של יחסים בין המבצעים לקהל המבקר. העבודה Composition (2006), היא סדרת מופעים בה אספה צבר מוזיקאיות מקומיות בכל עיר בה הופיע. בפרפורמנס, מוזיקאיות נשים עומדות על המגברים שלהן כפודיומים ומבצעות אחת משלוש עבודות (שתיים מהן מקוריות), שנבחרו לביצוע. כל העבודות הן באותו המקצב ואותו סולם. המבקר המסתובב בין המבצעות הוא למעשה קובע כיצד תשמע העבודה, לפי המקום בו הוא בוחר לעמוד ומספר העבודות שהוא שומע במקביל. (Untitled (Babies, היא סדרה של מופעי פרפורמנס שהחלו ב-2008 ומבוצעים בגרסאות שונות, בערים שונות בעולם, בשיתוף פעולה עם מוזיקאיות מקומיות. צבר מנגנת את השיר "Babies" של הלהקה הבריטית "Pulp", על במה, כשמאחוריה להקה של מוזיקאיות נשים. לאחר כשלוש דקות של שיר מתחילה צבר בתהליך הרוקנרול של שבירת הגיטרה על הבמה, רק שהגיטרה לא נשברת, לאחר כשלושים דקות של ניסיונות לשבור את הגיטרה, היחידה הנשברת היא הבמה עליה הלהקה מנגנת.
זיעה 2010
תערוכתה של צבר "זיעה", הוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות (מרץ-מאי 2010), עוסקת בחיי לילה, מוזיקה ושתייה. צבר ייצרה שני קירות סאונד המייצרים רטט המהדהד כל הזמן, זוהי מערכת סגורה שמצידה האחד רמקולים ומצידה השני מיתרים מתוחים. בנוסף הציגה צבר מיצב של בקבוקי אלכוהול עם סדינים טבולים בהם, ככל שעובר הזמן יותר מנוזל האלכוהול נספג בסדינים. האוצרת הדס מאור כותבת: "צבר מחברת בין אלמנטים מבניים נוקשים, דוגמת המדפים, לבין אלמנטים אמורפיים רכים, דוגמת הסדינים המלופפים. אלא שבמהלך ספיגת הנוזלים, נוקשות המדפים נסדקת ומתרככת, ואילו רכותם של הסדינים נעכרת, מוכתמת ומתגבשת...הסדינים התחובים בפיות הבקבוקים; האופן שבו הם חודרים את מדפי העץ הנוקשים והמחוררים; תהליך הספיגה והפעפוע שהם מאפשרים; התנפחות מדפי העץ כתוצאה מהצטברות הנוזלים -כל אלו עשויים להזכיר גם היבטים מסוימים של פיזיולוגיות הגוף הנשי, במהלך המחזור החודשי או בעת מגע מיני." צבר חוקרת את הקודים של מגדר ומוזיקה, בצמתים רבות ושונות, בעיקר בהקשר של "חיי לילה" בגבולות של זמן וחלל. פסליה של צבר, עבודות האינסטוליישן והפרפורמנס נעים בין האובייקט לאתר, בינה לבין המוזיקאים המשתפים איתה פעולה, בין המבקר בתערוכה הפסיבי לאקטיבי.
פסלי סאונד 2015-2019
בעבודתה, "Transition" (2015), מציגה צבר סדרה של קאנבסים שנראים מצוירים, במבט מקרוב מתגלה העובדה שאלה חלקי מגבר שצבר מפרקת ומרכיבה מחדש, לצד כל קאנבס יש כבל המתחבר לחשמל, וכבל PL משתלשל ממנו המחכה לכלי נגינה שיתחבר אליו. המגברים עובדים, ניתן להגביר נגינה באמצעותם, כל המערך הטכני מסתתר מאחורי הקנבסים. צבר מכנה אותם "ציורים פיסליים בעלי יכולת הפקה של סאונד".
בעבודה "Propogations", שהוצגה באל-סלבדור בשנת 2015, מייצרת צבר קיר שהוא "מכונת מוזיקה" והחלל כולו מהווה את תיבת התהודה. צבר מייצרת דופן חדשה לקיר ולתוכה פותחת פתחים, מותחת מיתרים ומפזרת חלקי מגברים, אפקטים, מיקרופונים ואפקטים. הקיר מחולק - בחלקו התחתון אזור קיר הנגינה, קנה המידה המתאים לגובה אדם עומד, בו ניתן לפרוט על מיתרים ולהפעיל את הכלי. בחלקו האמצעי, אפקטים המשנים את הצליל בהתאם להגדרותיה, בחלק העליון מגברים מפורקים אשר מוציאים את הצליל. צבר מתארת את עבודתה בריאיון ל"ערב רב": "העבודות שלי היא ספק אובייקט, ספק מקום. בפעולה של הצופה מול העבודות, כל אחד דורש לעצמו מקום אחר...זה הגבול שבין הגוף של הצופה לבין האובייקט והפרה של הגבול, הפריצה שלו. כשאתה פורץ את הגבול הזה, אתה פורץ גבול של מדיום, אתה עובר מהוויזואלי לסונארי וחזרה לוויזואלי".
"Work of Felt", היא סידרה של כלי נגינה תנועתיים, עשויים לבד תעשייתי, שהוצגו במקומות שונים ברחבי העולם. שני משולשי לבד נמתחים מעלה מפינה אחת על ידי מיתר פסנתר עדין המחובר על ידי מפתח מיתרים של גיטרה. צבר מסתירה את כל האלמנטים הטכניים המאפשרים יצירת סאונד מאחורי הקירות, לצד היצירה ניתן לראות רק כבל יחיד המתחבר למגבר. שחרור או מתיחת הלבד בעזרת הגוף משנה את גובה הצליל. קאטי בטיסטה, אוצרת התערוכה "ניסיונות בריחה", שהוצגה בגלריית שולמית נזריה, לוס אנג'לס (2017). טוענת שהעבודה מתקיימת בשני אופנים, כאובייקט אינטגרלי וגם כחוויה חושית גם למבקר וגם למבצע.
"מלודיות של נזק ודאי" היא עבודת הפרפורמנס של צבר שבוצע בגרסאות שונות ברחבי העולם. "מלודיות של נזק ודאי (אופוס 3)" הוצגה במרכז לאמנות עכשווית, תל אביב, בינואר 2019. בתערוכה, גיטרות שבורות מפוזרות ברחבי הגלריה. המיתרים מחוברים מחדש ל"שאריות" הגיטרות, בצורה לא קונבנציונלית, שיוצרות מערך של כלי נגינה מחווטים מחדש.צבר הופכת את האנרגיה ההרסנית שמייצג הדימוי של הגיטרה המנופצת לתהליך של יצירה נשית, חושנית ועדינה. צבר ריסקה בסטודיו שלה גיטרות חדשות, תיעדה את הדרכים שבהן הן התנפצו ורשמה אותן שוב מחדש על רצפת חלל התערוכה, לאחר מכן היא מתחה מחדש מיתרים וטוותה מעין מפת דרכים באמצעות קולאז' של גיטרות מנופצות. צבר הפכה את המרחב כולו לכלי נגינה עצום ועם זאת מתעתע ופגיע. כלי נגינה שיש לשכב על הארץ כדי לנגן בו, לחזור לשלב מוקדם יותר בהתפתחות, וכל מיתר מפיק צליל אחר בהתאם לאופיו ואורכו. כדי לנגן בכלי הנגינה/המיצב, על המבקרים לשכב על הרצפה לצד השברים/השאריות או למצוא דרכים אחרות שבהן יוכלו להפעיל את העבודה.
רבייה ביולוגית - מונחים
מונחים נוספים
פסיכולוגיה התפתחותית - מונחים
סילשארקאן
סילשארקאן (בהונגרית: Szilsárkány) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם בסילשארקאן מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 756 תושבים, ובשנת 2019 רק 709 תושבים.
יהודי סילשארקאן
בסילשארקאן חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
מטריורינכוס
מטריורינכוס (שם מדעי: Metriorhynchus; משמעות השם: "חוטם בינוני") הוא סוג של זוחל נכחד מקבוצת דמויי תנינאים שחי בים בתור היורה לפני 167-155 מיליון שנה. נמצאו שני מינים שלו. המאובנים נמצאו בגרמניה, צרפת ובריטניה. מאובנים נוספים נמצאו באמריקה הדרומית ולא ברור אם הם שייכים לסוג זה.
מאפיינים
יצור זה הגיע לאורך 3 מטרים והיה בעל מבנה גוף צר ומותאם למים יותר מהתנינים הקיימים. היו לו סנפירי חזה וסנפירי שת ארוכים וזנב בעל אונות. מבנה זה עזר לו לנוע במהירות במים אך עשה את גופו פגיע יותר לטורפים ענקיים. ליצור היו בלוטות מלח מפותחות, איתם הוא יכל לשתות מי-ים בלי להתייבש.
ליצור הייתה לסת צרה שדמתה ללסת הגביאל ובה שיניים חדות אך קטנות. מבנה הלסת עזר לו לנוע במהירות במרדף אחרי דגים ודיונונים אך עדיין היה חזק מספיק לפצח קונכיות של רכיכות ים כמו אמוניטים. הוא גיוון גם בנבלות, בזוחלי ים קטנים ממנו ואפילו בפטרוזאורים מנמיכי עוף.
בתרבות
זוחל ימי זה מופיע בסדרה מפלצות ים שם הוא מוצג עם הכריש היבודוס כטורף של הדג הענקי לידסיכתיס.
שקל
כמטבע
בזכות השגשוג והמגעים עם יוון (שם גדל השימוש במטבעות במסחר), החלו הפיניקים בסוף המאה ה־5 לפנה"ס להטביע מטבעות, שהמפורסם מבינהם היה השקל הכפול הצידוני.
במשנה ובתלמוד מופיע השקל יחד עם שמות מטבעות אחרים (דינר, סלע) שהיו נהוגים באותה תקופה, למשל: "ר' דוסא אומר שמין להן מה שעתיד להעשות היה יפה שישה דינרים נותן להם שקל או יגמרו מלאכתן ויטלו שני סלעים". השקל המקראי ("שקל הקודש") היה קרוב בערכו (5/6) לסלע המופיע במשנה ובתלמוד, והשקל התלמודי היה בשווי חצי סלע, והכיל שני זוזים. במשנה מוזכר שהשקל המוזכר בתורה הוא שקל צורי.
שקל דמיוני
שקלים דמיוניים הם חיקויים של מטבעות השקל היהודי הקדום. אין מדובר בזיוף מטבעות לשם מרמה, כי אם במעין מדליה. יהודי אירופה השתמשו בהם כזכר למצוות מחצית השקל, לקיום מצוות מתנות לאביונים בחג פורים, לדמי חנוכה וכן בתור "חמישה סלעים" לפדיון הבן, והמטבעות גם נשמרו כסגולה. המטבעות עוצבו על פי תיאורים ספרותיים, ולא לפי דוגמת שקל עברי אמיתי. באורח מסורתי נטבעו עליהם המילים "שקל ישראל" מצד אחד ו"ירושלים הקדושה" מצד שני (בכתב מרובע, ולא בכתב עברי קדום), והדימויים המקובלים היו מטה אהרון הפורח מצד אחד, ומצד שני "צנצנת המן" (דימוי שפורש גם כגביע קטורת מעשֵׁן).
השקל הציוני
עם היווסדה של התנועה הציונית ועד הקמת המדינה שימש "שקל" או "שקל ציוני" לציון מס חבר שנתי. מי שרכש שקל, קנה את הזכות לבחור ולהיבחר לקונגרס הציוני. לפי מספר השקלים שנמכרו בכל מדינה נקבע מספר הצירים שהייתה זכאית לשגר לקונגרס. עם הקמת המדינה בוטל השקל הציוני.
השקל כמטבע במדינת ישראל
ב-4 ביוני 1969 קיבלה הכנסת חוק של שניאור זלמן אברמוב הקובע כי שמו של המטבע הישראלי הוא "שקל". אולם מכיוון שבדיוק אז יצאה סדרה חדשה של שטרות עליהם התנוסס השם לירה, החוק קבע ששר האוצר יישם את החוק על פי שיקול דעתו, כשיחליט שבשלו התנאים לכך. המטבע שהיה נהוג אז בישראל נקרא "לירה ישראלית" והוא הוסיף לשמש עד ליישום החוק ב-24 בפברואר 1980. הלירה הישראלית הומרה בשקל לפי שער המרה של 10 לירות לשקל אחד. ב-4 בספטמבר 1985 החל תהליך החלפת השקל בשקל חדש, לפי שער המרה של 1,000 שקלים = שקל חדש אחד. הסיבה לשתי ההחלפות הייתה האינפלציה הגואה והניסיונות להקל על עריכת חשבונות לאור הירידה התלולה בערך המטבע.
השקל בספרות
בספרו אלטנוילנד שנכתב בשנת 1902 כתב בנימין זאב הרצל את התיאור הבא:
בודוואלנקה
בודוואלנקה (בהונגרית: Bódvalenke) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בבודוואלנקה התגוררו מעט יהודים.
Stronger (What Doesn't Kill You)
(Stronger (What Doesn't Kill You הוא שיר של הזמרת האמריקאית קלי קלרקסון. השיר יצא לאור ב-17 בינואר 2012 כסינגל השני מאלבום האולפן החמישי של קלרקסון, Stronger.
פעמונית (צמח)
פַּעֲמוֹנִית (שם מדעי: Campanula) הוא סוג של צמח עשבוני בעל פרחים. הוא מכיל מעל 300 מינים, הכוללים חד-שנתיים, דו-שנתיים ורב-שנתיים. הפעמוניות מצויות לרוב באזורי אקלים ממוזג כולל אירופה ואסיה.
Stronger (What Doesn't Kill You)
השיר זכה להצלחה במצעדים רבים ביניהם מצעד הסינגלים האמריקאי, בילבורד הוט 100, בו דורג במקום הראשון. השיר נמכר בלמעלה מ-5 מיליון עותקים ברחבי העולם ונחשב לאחד הסינגלים הנמכרים ביותר. בשנת 2013 השיר היה מועמד לשלושה פרסי גראמי בטקס פרסי גראמי ה-55.
פעמונית (צמח)
הפעמונית מיוצגת בכל העולם, כולל ביבשות צפוניות וקרות, אך רוב מיניה מצויים בחצי כדור הארץ הצפוני, במיוחד באזור הים התיכון.
Stronger (What Doesn't Kill You)
שם השיר מהווה פרפרזה על האימרה "מה שלא הורג אותי מחשל אותי" של ניטשה.
פעמונית (צמח)
מאפיינים
הפעמונית מכילה מינים בגדלים שונים, החל מחמישה ס"מ ועד שני מטרים. העלים מסורגים, לרוב גדולים יותר בבסיס הצמח ועדינים יותר בקצהו. שפת העלה תמימה או משוננת. למינים מסוימים יש שרף לבן וצמיגי בגבעול ובעלים.
הצמח לרוב פורח בחודשי האביב. הפרחים מגיעים בקבוצות או בודדים, כולם בצורת פעמון המתחיל בצינורית ומתרחב לשפה המורכבת חמש אונות. מרבית מיני הפעמונית פורחים בגווני הסיגל, אך קיימות פעמוניות צהובות (פעמונית גפורה) ובצבעים נוספים.
שימוש האדם בפעמונית
הפעמונית משמשת כצמח נוי וצמח קטיף, אם כי שימוש כזה אינו נפוץ.
מספר מיני פעמונית, שאינם גדלים בר בארץ-ישראל, משמשים כצמחי גן, המיטיבים לגדול בתנאים מוצלים למחצה. פריחתם חלה באביב ובתחילת הקיץ. עיקר הערך הקישוטי של הצמח הוא פרחיו הנאים- בצבעי ורוד-כחול, וכן היותם שמוטים בצורה נאה.
בשנים האחרונות הוכנס המין הארץ-ישראלי הנדיר פעמונית הדורה לגינון, בהיקף קטן.
יש לציין שבשיח הגנני נהוג לקרוא לצמח זה קמפנולה כשמו הלועזי.
מיני פעמונית הגדלים בר בארץ ישראל
בארץ ישראל ידועים 15 מינים של פעמונית. רובם צמחים חד-שנתיים הגדלים בחבל הים-תיכוני, ומספר מינים גדלים בחרמון.
האגדה
פעמונית היא אגדת עם מבית האחים גרים, שידועה בארץ גם בשמה הגרמני רפונזל. הסיפור מתחיל בגבר צעיר הקוטף פעמוניות לאשתו מגנהּ של מכשפה, שאינה שמחה לגלות כי פרחיה נעלמים. כאשר הוא נתפס, הוא נאלץ להציע את בתו בתמורה לפעמוניות שנגנבו. על כל פנים, לא בטוח כי הצמח הנקרא "רפונזל" באגדה המקורית הוא אכן פעמונית - לפי גרסאות אחרות מדובר בצנונית או בירק מאכל אחר.
מעבר אנארי
מעבר אַנארי (באנגלית: Anare Pass) הוא מעבר הרים רחב, מכוסה קרח, באנטארקטיקה. המעבר הוא הנקודה הגבוהה ביותר של הקרחונים בצידם הצפוני של הרי אנארי, והוא מפריד בין הרי אנייר להרי האדמירליות.
גובהו של המעבר 1,200 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה
המעבר מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בהתבסס על סקרים, ועל תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1962.
שמו של מעבר ההרים ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים והוא נקרא על שם הרי אנארי הסמוכים.
יצחק עראמה
רבי יצחק עראמה (ה'ק"פ 1420 - ה'רנ"ד 1494) (נודע בשם בעל העקידה על שם ספרו "עקידת יצחק"), היה מחכמי ספרד בדור הגירוש. פילוסוף ופרשן מקרא. שימש רב וראש ישיבה בסמורה אשר בצפון ספרד ובקלטיוד, וברבנות טרגונה, קטלוניה וברגה שבאראגון.
ביוגרפיה
נולד בספרד לרבי משה עראמה בן מאיר בסביבות שנת ה'ק"פ (1420). תעודות של בני משפחתו מלמדות שהמשפחה התגוררה באראגון שבמזרח ספרד, ונראה ששם נולד. מנערותו עסק בלימוד סוגיות התלמוד וההלכה, כאשר לשם כך נדד, יחד עם אחיו יעקב, לישיבת רבי יצחק קנפנטון בסמורה שבצפון-מערב ספרד, ובהמשך פתח בה ישיבה. ישיבתו שהתקיימה במקביל לישיבתו של רבי יצחק קנפנטון ותלמידו הרב שמואל ואלנסי, התאפיינה בסגנון לימוד ייחודי, שבידל אותה מהישיבה הגדולה בעיר, ובקשר קרוב בין הרב לתלמידים ובינם לבין עצמם.
בעקבות הזמנה מבני קהילת טרגונה (כיום בקטלוניה, אז באראגון) עבר לפתוח ישיבה בעירם. אך בעקבות מצבם הכלכלי הירוד וכובד המיסים, לא יכלו בני הקהילה להתמיד בהחזקת הישיבה. בנוסף לדוחק הכלכלי, לא התקיימה באראגון תרבות של קופות לאיסוף כספים לתמיכה בישיבות, כפי שהתקיימה בקסטיליה, ובכלל מניין היהודים באראגון היה נמוך יחסית, וקהילותיה לא הצליחו להשתקם אחרי גזירות קנ"א. מטרגונה עבר לעיר אותה הוא מכנה "ברגה", והכוונה כנראה ליישוב סמוך שהתרכז סביב מגדל (ברגה בערבית) סמוך לטרגונה, אולי השכונה הפריפריאלית הנקראת בימינו "Torreforta" – מגדל חזק, ונכללת כיום בתחום העיר טרגונה.
בתקופת מגוריו בברגה החל בכתיבת מהדורה ראשונה של חיבורו "עקידת יצחק", שהתבסס על דרשות שהתבקש לדרוש בשבתות. בספר זה בין היתר הוא התייחד לתופעת תהודה סימפטית.
בדידותו היחסית, רחוק ממרכזי התורה ובלי תלמידים וישיבה, הביאה אותו גם ליצירת קשר תורני עם רבי יצחק אברבנאל שהתגורר אז בטולדו, והם שלחו זה לזה דברי תורה, ורבי יצחק אברבנאל גם תמך בו כלכלית.
בערך בשנת ר"מ עבר לעיר קלטיוד (Calatayud) שכונתה "קלעת איוב", ובה ישב וכיהן בתפקיד רבני עד לגירוש ספרד. תעודות מנהליות מתעדות את מגוריו סמוך לבית הכנסת הישן, לצד שאר מנהיגי היהודים המקומיים. בעיר זו התגוררה קהילה יהודית גדולה יותר, ורבי יצחק עראמה מצא בה תלמידי חכמים ללמוד עמהם. הוא השיג בעיר זו כתבי יד של ספרים פילוסופיים שלא היו זמינים לו לפני כן, ועדכן את חיבורו הגדול "עקידת יצחק", כשהוא מוסיף לו חומר תורני ופילוסופי עשיר. עסק גם בענייני הציבור של הקהילה, ביטל אמירת פיוט ארוך של שלמה אבן גבירול אותו נהגו לומר ביום כיפור, ודרש לאסור מיסוד בתי חטא, בניגוד לדעת אנשי השלטון ורבים מבני הקהילה היהודית, כשהוא קובע שחטא ממוסד חמור מחטא שאינו ממוסד, גם אם מהותית החטא הממוסד נראה קל יותר. תעודות שונות מתעדות את חייו הכלכליים בעיר. הוא חתם גם לעניים עוברי-אורח על מכתבי המלצה, שכונו "אגרות אורחיות".
בתקופת המגורים בקלטיוד נישאו ילדיו של רבי יצחק עראמה. בתו נעמה נישאה לתלמידו ר' שלמה, עמו למד לפני כן בין היתר את ספר משלי, אך החתן נפטר בחודש הראשון לנישואין, ולזכרו חיבר רבי יצחק את הפירוש "יד אבשלום" לספר משלי ובו שיקע מדברי התורה שלמדו יחד. גם הבן הצעיר, רבי מאיר, נישא בתקופה זו לבתו של ר' שלמה אטורטוש, מעשירי סרגוסה, ועבר לגור בסרגוסה. הוא לקה במחלת עיניים, ככל הנראה גלאוקומה, וכתוצאה מכך הכיר מניסיונו האישי את תופעה שתיאר מאוחר יותר שארל בונה, הגורמת להזיות אצל אנשים הסובלים מבעיות ראייה.
כשגורשו היהודים מספרד בשנת רנ"ב, יצא עם בנו רבי מאיר לאיטליה, שהייתה היעד המרכזי של מגורשי אראגון, דרך נמל סגונטו. כרבים אחרים הגיעו לנאפולי, אך מחלות שונות שהחמירו בנדודי הגירוש, גרמו למגפה בקרב המגורשים, ובלחץ תושבי העיר נאלצו המגורשים לשבת בבידוד מחוץ לעיר. בתקופה זו, ככל הנראה כתוצאה מהמגפה, נפטר רבי יצחק. תאריך הפטירה המדויק ומקום הקבורה אינם ידועים, אך בנו סיפר שכתב על מצבתו "לא גל אבנים זה אבל מזבח / יצחק לעולה בו ואל זובח".
משפחתו
אחיו של רבי יצחק עראמה, רבי יעקב, למד אף הוא בישיבת רבי יצחק קנפנטון בסמורה.
בנו של רבי יצחק, רבי מאיר עראמה היה רב ופרשן מקרא. בעקבות גירוש נאפולי בשנת רע"ב, עבר עם משפחתו לסלוניקי שביוון, ובה שימש רבם של בני אראגון. חיבר את הפירושים "מאיר איוב" על ספר איוב, "מאיר תהלות" על ספר תהלים, "אורים ותומים" על הספרים ישעיהו וירמיהו, ופירושים לתלמוד שעודם בכתב יד.
לרבי מאיר היה בן בשם רבי יעקב, שמילא את מקומו ברבנות קהילת אראגון בסלוניקי. כיוון שלא היו לו בנים, מילא את מקומו אחרי פטירתו בן בתו של רבי מאיר, ר' אשר הכהן ן' ארדוט. חתן נוסף של רבי מאיר היה רבי שמואל בנבנשתי, שבנו, רבי מאיר, חיבר ספר בשם "אות תפילה" ובו הגהות למדרשים, ופירוש על התפילות בשם "בית תפילה".
כאמור, בתו של רבי יצחק עראמה, נעמה, נישאה לתלמידו ר' שלמה, שנפטר בחודש הראשון לנישואיהם.
ככל הנראה היה לרבי יצחק בן נוסף, בשם רבי אברהם, מנכבדי סלוניקי. בין בניו של רבי אברהם נמנים הבכור, רבי יצחק עראמה, שהיה חברם של רבי משה מטראני ורבי יוסף קארו ונמנה עם רבני צפת ומייסדי היישוב היהודי המתחדש בטבריה, והבן הצעיר, רבי דוד עראמה שחיבר ספר חידושים על משנה תורה לרמב"ם.
מרבי אברהם הסתעפה משפחת עראמה שהתייחסה על בעל העקידה, בסלוניקי ובמרוקו, בעוד מבנו האחר, רבי מאיר, לא נותרו צאצאים הנושאים את שם המשפחה, אלא בנות בלבד. בדרום מרוקו, בסביבת סכורה, פעלה במאה ה-19 והמאה ה-20 משפחת מקובלים בשם עראמה, שהתייחסה לבעל העקידה. על משפחה זו נמנה גם רבה של נצר חזני, הרב יצחק עראמה.
חיבוריו
בקרב השכבה המשכילה של יהודי אראגון היה נהוג באותה עת, לשמוע בשבתות דרשות של מלומדים נוצריים, שביארו פרשיות מקראיות לפי עקרונות פילוסופיים. רבי יצחק טרח לבטל את הנוהג הזה, וכמשקל נגד עסק בעצמו באמירת דרשות מסוג זה, שהתבססו על חיבורו שבכתובים, "עקידת יצחק", ותרמו אף הם להעשרתו וליצירת סגנונו (במהדורתו הסופית) בתבנית אותן דרשות. כן תיעד בחיבוריו ויכוחים שהיו לו עם מלומדים נוצריים.
הספר בנוי סביב פרשיות התורה, ומורכב ממאה וחמש שערים, כשכל שער מחולק לשלושה חלקים, הראשן עוסק בסוגיה מן הפילוסופיה הדתית, בהקשר עם הפרשה המדוברת. החלק השני הוא דרוש על הפרשה, כשכל דרשה מתחילה בפסוק מהפרשה אותו הוא מצרף אל פרק תהילים, מדרש חז"לי או מאמר מספר הזוהר, שהוא מקשר ומפרש בצורה פילוסופית. והחלק השלישי עוסק בביאורים לפרשה המוצגים בדרך של שאלות ותשובות. לאורך הספר מצטט רבי יצחק את גדולי הפילוסופים וההוגים היהודים, כגון רס"ג, ר' יצחק הישראלי, אבן גבירול, ריה"ל, אבן עזרא, רבנו בחיי אבן פקודה, הרמב"ם, ר' חסדאי קרשקש, רבי יוסף אלבו ועוד. הוא מביא לא מעט מספר הזוהר שבזמנו טרם נדפס, וכן מ"מדרש הנעלם" שהוא ככל הנראה החיבור הזוהרי "לבנת הספיר" של רבי יוסף אנג'לט.
כמו כן השתמש בספרי הפילוסופיה הקלאסיים של זמנו והוא מרבה לצטט מהם, ובראשם האתיקה של אריסטו ו"כוונות הפילוסופים" של אל-ע'זאלי. לאחרונה אותר העותק האישי של כתב-יד "כוונות הפילוסופים" שהיה שברשותו של רבי יצחק עראמה, ובשוליו רשם את הגהותיו.
ספר עקידת יצחק זכה לפרסום רב מיד עם צאתו לאור, והוא מצוטט על ידי דרשני התקופה פעמים רבות, בהם רבי מיכאל בלבו, רבי יצחק אברבנאל, רבי יהודה אבן ששון, רבי מאיר אבן גבאי, רבי שלמה דוראן, רבי שלמה אלקבץ, רבי מנחם די לונזאנו, רבי ישראל קוריאל, רבי יום-טוב צהלון ועוד. גם רבני מזרח אירופה מרבים להביא דברים בשמו, בהם רמ"א, מהרש"א, רבי אליעזר אשכנזי ועוד.
ר' יצחק אברבנאל מצטט בפירושו למקרא חלקים מסוימים מתוך ספר עקידת יצחק. בכל הפעמים (למעט פעם אחת) נעשה הציטוט בלא ציון שמו של רבי יצחק עראמה כמקור הדברים. עקב כך האשים בנו של רבי יצחק, רבי מאיר עראמה, את אברבנאל בגנבה ספרותית מספרו של אביו. במבוא למהדורה חדשה של עקידת יצחק מובאים דברי החוקר ריי"א פאלק שהוכיח, לטענתו, שפירוש האברבנאל נכתב בצעירותו כסיכום לעצמו, ולא נועד להפצה, ולכן לא טרח האברבנאל לציין את מקורותיו, אך לא הייתה כאן כוונה לגניבה ספרותית. מחקרים חדשים הראו שרבי יצחק אברבנאל עמד בקשר מכתבים תורני עם רבי יצחק עראמה עוד בהיותם בספרד, ודבריהם של האחד מובאים בספריו של השני לרוב בלי להזכיר את שם המחבר; לצד זאת, לאחר הגירוש ואחרי פטירתו של רבי יצחק עראמה, מסר רבי מאיר עראמה לרבי יצחק אברבנאל את הכתבים המעודכנים של אביו כדי שיביא מהם בספריו בשמו, ורבי יצחק אברבנאל אכן הביא את הדברים בספריו, אך שלא בשמו.
מלבד ספר זה כתב רבי יצחק גם פירוש על חמש המגילות (הפירוש שהיה מקובל כפירושו של רבי יצחק למגילות אסתר ורות התברר שלא יצא תחת ידו, ובשנים האחרונות פורסם פירושו המקורי מתוך כתבי יד), את הספר חזות קשה בו הוא דן בנושאי אמונה, תורה ופילוסופיה, ומבקר את עיקרי הנצרות, ומזהיר מההימשכות אחרי הפילוסופיה, ופירוש על משלי לזכרו של חתנו שלמה, שנפטר בחודש חתונתו וכאמור, אותו קרא על שמו יד אבשלום - אב - שלום, "כי שלום ושלמה הכל אחד". כן חיבר "בקשה" בצורת שיר. יוחס לו גם חיבור על "ספר המידות", הוא האתיקה של אריסטו, אך הדברים אינם מבוססים.
עמדותיו
יחסו לפילוסופיה הוא אמביוולנטי, מחד גיסא הוא מכבד ומעריך אותה, ומחשיב את השימוש בה, אך מאידך גיסא הוא מדגיש כי אין להשוותה לתורת ישראל, וכך כתב בספרו "חזות קשה": "שהחקירה הפילוסופית לא דבר ריק הוא, ולא עוד אלא שהיא הכרחית לצורך התורה האלהית וכוונותיה הנפלאות... אך טוב וישר בעיני א-להים ואדם, להעמיד כל אחד מהם על חזקתם, תשרת האמה [הפילוסופיה] עד מקום אשר תשיג ידה, ותישאר הגבירה [התורה] על מכונתה, באפריון שלה, וכאשר נשאה השפחה חן בעיני רואיה, וינשאוה, ויכבדוה, עד שחשבוה עקרת הבית וישימו הגבירה לפניה עושה מלאכתה, אז תפוג תורה, ותרבה צעקה ותלונה", לדבריו, הפילוסופיה עוסקת בפן החיצוני של הדברים, אך את המהות הפנימית, את הידיעה והנבואה ושלימות האדם, ניתן להשיג רק על פי העיון בתורה.
יחסו המורכב לפילוסופיה בא לידי ביטוי גם ביחסו אל הרמב"ם, הוא העריץ את הרמב"ם, והקפיד להביא את דעתו בכל נושא בו הוא דן, אך עם זאת, לא חשך את שבט ביקורתו, ובמקומות רבים חלק עליו, וקבל על הימשכותו לדעות הפילוסופים. פעמים והוא מאשים את מפרשי מורה הנבוכים, ה"נרבוני" ורלב"ג שהקצינו את דברי הרמב"ם לדעות לא נכונות שלא התכוון אליהם.
במרבית השאלות הפילוסופיות הוא נוקט גישה מתונה, שאינה אריסטוטלית כשל פילוסופים אחרים, אלא שמרנית יותר. בשאלת הנס, לדוגמה, הוא מניח שמתקיימים נסים החורגים מחוקי הטבע, ותוקפם ניתן להם בשל מערכת קבועה מראש, המקבילה למערכת חוקי הטבע, ובמסגרתה מתאפשרות כל החריגות. בהתאם לכך הוא מכיר בקיומן של נבואה ורוח הקודש גם בימינו, ואלו אינם תוצאה של מאמץ רוחני, כפי שגרסו הפילוסופים האריסטוטליים, אלא תופעה ניסית. בשאלת הבחירה החופשית הוא נוקט עמדה בלתי מתפשרת נגד שוללי הבחירה, בהם רבי חסדאי קרשקש, ומקדיש דיונים רבים להצדקת חופשיות הבחירה. עם זאת, בשאלת מהותה של הנפש נוקט רבי יצחק עראמה עמדה פילוסופית יחסית, והוא סבור שהיא אינה אובייקט בעל קיום עצמאי, אלא צורתו של חומר האדם.