cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מספרי אוילר
קישורים חיצוניים
Число Эйлера (физика)
חריע
קוּרְטָם הצַבָּעים (שם מדעי: Carthamus tinctorius), הידוע בכינויו חֲרִיעַ, הוא מין של קורטם. הצמחים פורחים בגוני צהוב, כתום ואדום.
מאפיינים
בדומה למורכבים רבים, פרח קורטם הצבעים הוא קרקפת. הצמח פורח בקיץ, לרוב בסביבות יולי, בתלות בתנאי סביבה משתנים. כל גבעול עשוי להסתיים בקרקפת אחת עד חמש, וכל תפרחת מכילה מספר זרעים מצומצם (בין חמישה-עשר לעשרים).
הצמח מיטיב להתמודד עם תנאי יובש וחום תודות לשורשיו העמוקים, אך חשוף מאוד לפגיעות קור בגלל גבעוליו הארוכים והדקים.
שימושים
קורטם הצבעים הוא המין היחיד של קורטם שתורבת, למטרות תעשייה שונות. כיום הוא מגודל בקנה מידה זעיר יחסית של 600,000 טון ברחבי העולם. המגדלות המובילות הן הודו, ארצות הברית ומקסיקו.
שמן חריע ‒ אחד משימושיו החקלאיים הבולטים, ששרדו עד המאה ה-21, הוא גידולו להפקת שמן מזרעיו. שמן החריע צלול ונטול ריח, עשיר בחומצות שומן בלתי רוויות, ויטמין E ויוד, ודל בחומצות שומן רוויות. השמן דומה בתכונותיו לשמן חמניות אך איכותי יותר, ומשמש כשמן טיגון, שמן לסלטים וכמרכיב בסיס להכנת מרגרינה. יתרה מכך, לשמן חריע יש נקודת עשן גבוהה יותר משמעותית משאר השמנים, מה שהופך אותו למתאים לטיגון שכן הוא שומר על שלמותו בטמפרטורות גבוהות. הוא גם מציע יתרונות בריאותיים מסוימים, כגון תכונות אנטי דלקתיות פוטנציאליות ויכולתו לתמוך בבריאות הלב על ידי סיוע בהורדת רמות הכולסטרול.
באופן שולי יחסית, פרחיו של החריע משמשים להכנת התבלין עוספור, תחליף זול ובעל טעם וגוון הדומה לזעפרן. זרעי החריע משמשים כמזון לציפורים, היות שחיות יער אחרות כגון סנאים אינם מחבבים את טעמו. שמן החריע משמש כתחליף לשמן פשתן בייצורם של צבעי שמן מסוימים, בעיקר גוונים שנדרשים לא להצהיב כגון לבן.
בעבר השתמשו במין המתורבת לייצור צבענים אדומים וצהובים, מבוססים על הצבען הטבעי של הקורטם, קרטמין. השימוש בצבען זה היה נוח וזול עד לפיתוחם של צבעי אנילין (סוג פשוט של אמין ארומטי) בשנות השישים, ומכאן שמו המדעי. משם זה נגזר שמו בעברית. מאז פיתוח התחליפים, ייצור צבען זה הופסק. מיצוי קרטמוס משמש כצבע מאכל טבעי.
בשנת 2007 פרסמה חברה כי היא מתעתדת לנסות ולזקק אינסולין מזרעי חריע שהונדסו גנטית; זאת כחלופה לייצור אינסולין מחיידקים, שעשויה להיות זולה יותר. המתנגדים לפיתוח המדובר טענו כי בעבר היו ניסיונות דומים להפקת תרופות מצמחי חקלאות מאכל שהסתיימו בזיהום אקולוגי, או בזיהום המוצר התרופתי.
היסטוריה
החריע היה גידול מסחרי כבר בתקופת מצרים העתיקה. שרידי בדים שהתגלו בחפירות הראו כי בדים נצבעו בחריע כבר בשושלת ה-12, וזרים מפרחיו התגלו בקבר תות אנך אמון.
ג'ון צ'דוויק, בלשן חוקר, מצא שבטבלאות כתב ליניארי ב' צוינה המילה היוונית לחריע פעמים רבות, דבר המעיד על חשיבותו בתרבות יוון העתיקה. טבלאות אלו רשמו שני אזכורים שונים: חריע לבן נרשם כמוצר הנמדד באורכו, ואילו חריע אדום רק כמוצר הנשקל, עובדה המלמדת על תפקידיו השונים של הצמח בחיי היוונים.
גוסטב ליאונהארדט
ביוגרפיה
פרסומו העיקרי של ליאונהארדט בא לו מהקלטות הקנטטות של יוהאן סבסטיאן באך, שעשה עם ניקולאוס הרנונקור, בעבודה, שהתפרשה על פני עשרים שנה, מ־1971 עד 1990. בין הקלטותיו האחרות: סוויטות לצ'מבלו מאת יוהאן סבסטיאן באך, מוזיקה לעוגב של יאן פיטרסזון סוולינק, יצירות קאמריות של טלמן ועוד.
בין תלמידיו של ליאונהארדט נגני העוגב, צ'מבליסטים ומנצחים טון קופמן, כריסטוף רוסה, בוב ואן אספרן, כריסטופר הוגווד, פיליפ הונטאי, שטיל האוגסנד ורבים אחרים, למעשה קשה לתאר צ'מבליסט שלא הושפע מהגילויים הטכניים והגישה המוזיקלית של ליאונהארדט. בשנות ה-60 וה-70 הקליט בין היתר עם פרנס בריכן, אנר בילסמה, ניקולאוס הרנונקור והאחים סיגיסוולד ובארטהולד קאוקן. מאוחר יותר הקליט בין היתר עם ג'ון באט ופיליפ הרווחה את כל הקנטטות מאת באך. במרוצת השנים ניגן ולמד מלחינים שנשכחו והביא אותם לתודעה הציבורית והאקדמית, גם בעזרת הקלטת יצירותיהם, אף על פי שהחזיק בעמדה מורכבת כלפי הקלטות, המכירה בנחיצותן אך גם במוגבלתן בעשייה המוזיקלית.
בשנת 1968 יצא לאקרנים הסרט "הכרוניקה של אנה מגדלנה". הסרט פרי יצירתם של צמד הבמאים הצרפתים ז'אן-מארי סטרוב ודניאל הוייה (Jean-Marie Straub, Danièle Huillet) מציג את חיי משפחת באך כשאת תפקידו של באך מגלם ליאונהארדט.
ליאונהארדט הופיע במוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 2001 במסגרת הסדנה למוזיקה עתיקה.
פירמידה (גאומטריה)
פִּירָמִידָה היא פאון תלת-ממדי המורכב ממצולע שנקרא בסיס הפירמידה, מנקודה מחוץ למישור של המצולע שנקראת קודקוד הפירמידה, ומכל הקטעים המחברים בין הקודקוד לבין הקודקודים של מצולע הבסיס. באופן שקול, פירמידה מורכבת מפאת הבסיס שהיא מצולע כלשהו, מקודקוד מחוץ למישור הבסיס, ומפאות משולשיות שהן כל המשולשים המוגדרים על ידי שני קודקודים סמוכים במצולע הבסיס ביחד עם קודקוד הפירמידה.
מספר הצלעות של מצולע הבסיס מעניק לפירמידה את שמה, ובהתאם לכך יש פירמידה משולשת, פירמידה מרובעת וכו'. פירמידה משולשת משוכללת (כלומר כזו עם ארבע פאות שהן משולשים חופפים ושווי צלעות), קרויה גם טטראדר (בעברית: "ארבעון"), וזהו אחד מחמשת הפאונים המשוכללים.
כל אחד מהקטעים המחברים את קודקוד הפירמידה עם אחד מקודקודי הבסיס נקרא מקצוע צדדי. צלע הבסיס נקראת מקצוע בסיס. גובה הפירמידה הוא הקטע היורד מקודקוד הפירמידה אל מישור הבסיס וניצב למישור הבסיס.
נפח הפירמידה (בדומה לנפח החרוט) שווה לשטח הבסיס כפול הגובה חלקי 3, כלומר שליש מנפח מנסרה בעלת אותו בסיס ואותו גובה. נוסחה זו ניתן להוכיח באמצעות עקרון קאוואליירי או באמצעות חשבון אינטגרלי.
משה זילברג
משה זילברג (16 בספטמבר 1900 – 16 באוגוסט 1975) היה פרופסור למשפטים באוניברסיטה העברית וראש המכון לחקר המשפט העברי שבה. כיהן כשופט בבית המשפט העליון וממלא מקום נשיאו בשנים 1950–1970.
ביוגרפיה
זילברג נולד בשקודוויל שבאימפריה הרוסית (בתחומי ליטא של ימינו), לרבי הלל ואסנת זילברג, בתו של הרב משה יפה, רב העיירה שקודוויל. בצעירותו התחנך בישיבות קלם, מיר, סלובודקה ונובהרדוק, והתפרסם כעילוי. בתקופת מלחמת העולם הראשונה גלה למריופול ולמד מפי רבי יצחק יעקב רבינוביץ בישיבת פוניבז' שגלתה אף היא לעיר. בשנת 1920, לאחר שעבר בחינת בגרות בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה, עבר לגרמניה והשתלם בפרנקפורט בלימודים כלליים, שנה מאוחר יותר החל ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת מרבורג ולאחר מכן גם משפטים באוניברסיטת פרנקפורט. באותה תקופה התוודע לציונות ובשנת 1929 עלה לארץ ישראל במסגרת העלייה הרביעית.
לימד בבית הספר תחכמוני בתל אביב והיה מקורב לחיים נחמן ביאליק. ביאליק צירף את זילברג למרצי "אהל שם" וזילברג הרצה שם בנושאי תלמוד בין השנים 1931–1948. כותרת הרצאותיו הייתה "תלמוד לעם". בין השנים 1929–1948 שימש כעורך דין פרטי.
עם קום המדינה צורף לסגל בית המשפט המחוזי בתל אביב. באוקטובר 1949 הוא מונה במינוי זמני בבית המשפט העליון ובמאי 1950 הוא נבחר על ידי הכנסת לשופט קבוע בבית המשפט העליון. בשנות ה-50 הוביל את מגמת ההסתמכות על רעיונות המשפט העברי (יורשו המובהק הוא פרופ' מנחם אלון). התמחותו הייתה בדיני אישות, משפחה וירושה. במקביל לכהונתו היה זילברג פרופסור למשפטים באוניברסיטה העברית. לאחר פטירתו של שניאור זלמן חשין היה יו"ר החוג לתנ"ך בבית ראש הממשלה בימי דוד בן-גוריון ולאחר מכן בבית הנשיא.
זילברג הוא חתן פרס ישראל למשפט לשנת תשכ"ד. ב-1970 פרש מבית המשפט העליון בו כיהן כממלא-מקום קבוע לנשיא, והתמסר לכתיבת מאמרים בנושאי משפט, הלכה וענייני דיומא. דבריו כונסו בספר "באין כאחד: אסופת דברים שבהגות, בהלכה ובמשפט".
משה זילברג נפטר ב-16 באוגוסט 1975, ונקבר בהר המנוחות.
לזכרו הוקמה קרן המחלקת את הפרס ע"ש משה זילברג לעבודת דוקטור מצטיינת בלימודי המשפטים.
על שמו רחוב בשכונת בית וגן בירושלים.
מורשת שיפוטית
זילברג השתמש במחקר המשפט התלמודי על-מנת לחלץ ממנו עקרונות שיפוטיים כלליים שינחו את הפסיקה. כן קבע בשנות החמישים מספר עקרונות יסוד המנחים את שופטי ישראל עד היום. בהם: זילברג ייצג את דעת המיעוט בנושא "מיהו יהודי" בבג"ץ שליט. לדבריו אין הרישום כיהודי עניין פרוצדורלי של פקיד רישום במשרד הפנים אלא עניין עקרוני ולכן מצריך חקירה יסודית ורצינית ולא הגשת מסמכים. בלשונו: "השאלה העומדת לדיון בפנינו עולה בערכה וחשיבותה על כל מה שנדון בבית משפט זה למן יום היותו בית משפט ישראלי ועד היום הזה. על אף היותה, מן הבחינה הקונקרטית, שאלה אישית, פעוטה, מצומצמת, הרי הדיון בה ובמרכיביה האידאולוגיים, יצריך חשבון נפש נוקב ויורד עד התהום, עם ישותנו כעם, מהותנו כלאום, ותפקידנו המדיני ציוני בהחייאת הארץ הזאת."
בערעור משפט קסטנר, שבו טוהר ישראל קסטנר מההאשמה החמורה ש"מכר את נפשו לשטן" (ברמיזה על כך ששיתף פעולה עם המשטר הנאצי בהונגריה, בתמורה לשחרור יהודים), צידד זילברג, בדעת מיעוט, בהאשמה המקורית של השופט בנימין הלוי כנגד קסטנר.
ערכי הכינויים
ערכי הכינויים היא תורה קבלית שבמסגרתה תלו חכמי הקבלה משמעויות קבליות במילים מוכרות. הרמב"ן בהקדמה לפירוש התורה כותב "התורה תדבר בתחתונים ותרמוז בעליונים" כשהכוונה היא שהעולם הגשמי תלוי מעולמות רוחניים כך שלכל פרט בעולם יש שורש רוחני. לייחוס הפרטים לשורשם קוראים חכמי הקבלה ערכי הכינויים. בעבודת האיסוף, המיון, הארגון, המינוח והנימוק עסקו, בין השאר: הרב יוסף ג'יקטיליה, אחריו הרמ"ק בספר פרדס רימונים, וכן הרב יעקב צמח והרב משה זכות, הרב מנחם עזריה מפאנו והרב יחיאל היילפרין.
אולמפ דה גוז'
אולֶמפּ (אולימפיה) דה גוז' (בצרפתית: Olympe de Gouges; 7 במאי 1748 – 3 בנובמבר 1793) הייתה מחזאית ועיתונאית צרפתייה, שכתביה הפמיניסטיים הגיעו לקהל רחב. דה גוז' תמכה בדמוקרטיה, ובזמן המהפכה הצרפתית דרשה מתן אותן זכויות לנשות צרפת, כפי שדרשו הגברים הצרפתים לעצמם. ב"הצהרת זכויות הנשים והאזרחיות", שניסחה דה גוז' ב-1791, היא יצאה כנגד נוהגי הפטריארכיה הגברית ונגד עצם הרעיון של אי השוויון בין גברים ונשים. בתקופת שלטון הטרור היא הוצאה להורג בגיליוטינה בשל מה שהוגדר כ"שמרנותה וקרבתה לז'ירונדינים".
ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת
נולדה כמארי גוז' למשפחה מהמעמד הבינוני בעיר מונטובאן שבמחוז טארן וגארון בדרום מערב צרפת. אביה היה קצב ואמהּ כובסת. גוז' האמינה שהיא בתו הבלתי-חוקית של ז'אן ז'אק לפרנק, המרקיז מפומפיניאן, שדחה את הטענה משהועלתה בפניו.
בהיותה בת 17 אולצה גוז' להינשא ללואי-איב אוברי, טבח מפריז. בספרה האוטוביוגרפי למחצה "Mémoire de Madame de Valmont contre la famille de Flaucourt" כתבה: "הושאתי לאדם שלא אהבתי, ושלא היה עשיר או מיוחס. הוקרבתי ללא סיבה אשר יכלה לפצות על הדחייה שחשתי כלפי אותו אדם". אוברי מת כשנתיים לאחר הנישואים, כמה חודשים לאחר שנולד לה תינוק ממנו. בשנת 1770 עברה גוז' לגור בפריז יחד עם בנה פייר, כשהיא מאמצת לעצמה את השם "אולמפּ דה גוז'".
דה גוז' הייתה בעלת השכלה ממוצעת יחסית לבנות דורה. היא ידעה לקרוא היטב, אך לקתה בכתיבה, כמו הרבה אירופאים בתקופתה. היא חיה עם מספר גברים שתמכו בה כלכלית, והייתה לאשת חברה מבוקשת בסלונים בפריז. היא שאפה להתערות באליטה ולהיפטר ממבטאה הפרובינציאלי. בסלונים הספרותיים והפילוסופיים של פריז פגשה סופרים ופוליטיקאים רבים, והושפעה בין השאר מרעיונותיהם של מיראבו וקונדורסה וכן מהגותו של ז'אן-ז'אק רוסו. דה גוז' האמינה בשוויון מוחלט בין כל בני האדם, בחלוקת הון צודקת ובסיוע לחלשים. היא בקשה לחלוק את דעותיה עם הציבור, ולשם כך הקימה תיאטרון חובבים, פרסמה יצירות שונות והגישה מחזות לתאטרונים ממוסדים.
בשנת 1784 החלה לכתוב מסות, מאמרים, ומחזות המעידים על מודעות חברתית עמוקה. בשנה זו כתבה גם מחזה בשם "זאמור ומירזה - עבדות השחורים" המביע התנגדות לעבדות, אשר פורסם גם בכותרת "L'Esclavage des Nègres" (עבדות השחורים). בשל היותה אישה, ובשל נושאו השנוי במחלוקת של המחזה, לא פורסם המחזה עד לשנת 1789 והועלה על הבמה רק ב-1792, כאשר המהפכה הצרפתית הביאה לשינוי חברתי שאיפשר זאת. במקביל למאבקה להעלות את המחזה על הבמה, כתבה דה גוז' מאמרים בנושאים הקשורים במגדר - כמו הזכות לגירושים והזכות לקיים יחסי מין מחוץ למסגרת הנישואים.
המהפכה הצרפתית
כשפרצה המהפכה קיבלה אותה דה גוז' בברכה, אך עד מהרה התפכחה, והבינה כי ה"אחווה" (fraternité) לה הטיפו המהפכנים היא אחווה גברית, וכי זכויות האדם אינן כוללות את זכויות האישה.
ב-1791 הצטרפה לאגודת "ידידי האמת" (המוכרת יותר בשם "החוג החברתי" - Cercle Social), שבין היתר הטיפה למתן זכויות חוקיות ופוליטיות שוות לנשים. האגודה נפגשה בביתה של סופי דה קונדורסה. כאן הביעה לראשונה את המימרה המפורסמת "האישה היא בעלת הזכות לעלות לגרדום; עליה לקבל גם את הזכות לעלות לדוכן הנואמים".
הצהרת זכויות האישה והאזרחית
בשנת 1791, לאחר קבלת החוקה הצרפתית, הייתה דה גוז' מודאגת מכך שהחוקה אינה מקנה לנשים את זכות הבחירה, אינה משווה את מעמד הנשים לזה של הגברים במסגרת מוסד הנישואים, אינה מעניקה להן את הזכות להתגרש, ואינה מעניקה לנשים את זכות הקניין. מכיוון שכך, חיברה מסמך שלדעתה הוא מסמך משלים לחוקה, בו תינתנה לנשים כל הזכויות המגיעות להן.
המסמך "הצהרת זכויות האישה והאזרחית" נפתח במבוא בו היא דורשת הסבר מדוע משועבדות הנשים ומוגדרות כבנות המין הנחות. לאחר פיסקת הפתיחה היא מנסחת את הצהרת זכויות האישה והאזרחית, ומבקשת שזו תתקבל על ידי האספה המחוקקת במושבה הבא. את הדרישה לשוויון הזכויות מבססת גוז' על בסיס שוויון הנשים לגברים, שכן שני המינים שייכים למין האנושי, ומסוגלים לאותן מחשבות. גוז' מהללת גם את השוני בין הנשים לגברים, את יופיין של הנשים ואת האומץ שלהן במעשה הלידה.
ההצהרה עצמה מנוסחת באותו אופן עצמו בו מנוסחת הצהרת זכויות האדם והאזרח, אך דה גוז' שינתה כל מקום בו מופיעה המילה "אדם" ל"גבר ואישה"; כמו כן הדגישה גוז' במילה "במיוחד" את "הזכות להתנגד לדיכוי".
דה גוז' הוסיפה עוד כמה זכויות נוספות: זכות האישה לתת לילדה את שם המשפחה של אביו אף אם אינם נשואים, זכות הפיכת הגירושים להליך חוקי, ולבסוף זכותן של הנשים לבעלות על רכוש - שינוי בחקיקה האזרחית שיאפשר לנשים לקבל החלטות באופן עצמאי.
בדברי הסיום של ההצהרה קראה דה גוז' לנשים להתעורר ולגלות כי הן אכן זכאיות לזכויות המופיעות בהצהרה. היא קובעת כי התבונה היא לצדן, וכי אל להן לסבול עוד את המצב בו יתרונות המהפכה מגיעים לגברים בלבד, מצב הנשען על מוסריות מיושנת, לפיה האישה נחותה מן הגבר.
ההצהרה מסתיימת ב"אמנה חברתית בין הגברים לנשים", המושפעת מספרו של ז'אן-ז'אק רוסו, "האמנה החברתית". האמנה קוראת לשיתוף פעולה קהילתי, ולחלוקה שווה של הרכוש בין הבעל לאישה: הרכוש יהיה שייך לשניהם, וכן לילדיהם. במקרה של גירושין יש לחלק את המקרקעין שווה בשווה. גוז' קראה לעשירים לאמץ את ילדי העניים, ולהביא כך לחלוקה צודקת יותר של רכוש הקהילה. כן קראה להגנת החוק על אלמנות ונשים צעירות מפני גברים המבטיחים להן הבטחות שווא.
סוֹפה
דה גוז' הייתה מעורבת בכל עניין בו ראתה אי צדק. היא התנגדה להוצאתו להורג של המלך לואי ה-16, הן בשל התנגדותה העקרונית לעונש מוות, והן מכיוון שהעדיפה מלך כנוע בעל סמכויות מוגבלות על פני האפשרויות של הקמת מלוכה גולה שתשאף לשוב לשלטון.
כאשר נכזבו שאיפותיה אלו, היא הפכה מתלהמת יותר בכתיבתה. ב-2 ביוני 1793 היעקובינים אסרו את הז'ירונדינים, שהיו בעלי בריתה הפוליטיים, ורבים מהם נשלחו לגיליוטינה. באותם ימים פרסמה מאמר בשם "שלוש קלפיות, או בריאות המדינה, מאת משקיף אווירי" (Les trois urnes, ou le salut de la Patrie, par un voyageur aérien). במאמר היא דרשה משאל עם שיבחר בין שלוש צורות ממשל: רפובליקה אחת בלתי ניתנת לחלוקה, פדרציה, או מלוכה חוקתית. מאמר זה הביא למאסרה. היא שהתה בכלא שלושה חודשים, וניסתה להגן על עצמה ללא עורך דין. היא פרסמה באמצעות חבריה שני טקסטים, בהם סיפרה על החקירות שעברה, וגינתה את שלטון הטרור. דה גוז' נדונה למוות ב-2 בנובמבר 1793 והוצאה להורג למחרת בעריפת ראשה בגיליוטינה.
מורשתה
גוז' היא דמות אהודה בצרפת, במיוחד בקרב התנועה הפמיניסטית. שלא כחלוצה אחרת של הפמיניזם, בת זמנה, מרי וולסטונקראפט, כתביה של דה גוז' - הרדיקליים בהרבה - זכו במהלך השנים לתשומת לב מועטה יחסית. לאחר מלחמת העולם השנייה התעורר העניין בה, והעיסוק בדמותה ובכתביה הלך וגבר.
ב-1981 פרסם ההיסטוריון אוליבייה בלאן ביוגרפיה ראשונה של דה גוז', שנסמכה על מקורות בני תקופתה. ב-1989, במלאת מאתיים שנה למהפכה הצרפתית, גבר מאוד העיסוק בדמותה. הכְּתבים שלה נקראו, הועלו על הבמה ונערכו מחדש.
דה גוז' היא נושא הרומן "אולמפ" ("אולימפיה") מאת הסופרת הצרפתייה ז'נבייב שובל (Genevieve Chauvel), כמו גם של ביוגרפיות רבות ויצירות אומנות פלסטית.
על שמה של דה גוז' נקראים תיאטראות, בתי ספר, בתי חולים, דרכים וכבישים במקומות רבים בכל צרפת, במיוחד בעיר הולדתה מונטובאן.
אריק החמישי, מלך דנמרק
אריק החמישי - קליפינג (בדנית: Erik V - Klipping; 1249 – 22 בנובמבר 1286) היה מלך דנמרק מ-1259 ועד למותו. הוא היה בנו של כריסטופר הראשון, מלך דנמרק ועד 1264 הוא מלך תחת חסותה של אמו, מרגרטה. מ-1261 ועד 1262 הוא היה כלוא בהולשטיין בעקבות תבוסה צבאית. לאחר מכן הוא גודל בברנדנבורג.
אולמפ דה גוז'
מורשתה
במהלך השנים עלו דרישות לקבורתה מחדש של דה גוז' בפנתיאון. שרידיה של דה גוז', כשרידי קורבנות אחרים של שלטון הטרור, נקברו בקברי אחים, אך הדבר לא מנע בעבר קבורה סמלית של גדולי האומה בצרפת שנפלו קורבן לשלטון הטרור, כקונדורסה. מספר עצומות הופנו לנשיא הרפובליקה, ובנובמבר 1993, במלאת מאתיים שנה להוצאתה להורג הפגינו רבים לפני הפנתיאון בדרישה לקבורתה בין גדולי האומה. בבחירות לנשיאות צרפת בשנת 2007 הודיעה המועמדת לנשיאות, סגולן רויאל כי אם תזכה בבחירות תדאג לקבורתה של דה גוז' בפנתיאון.
אריק החמישי, מלך דנמרק
כינויו
כינויו של אריק החמישי, "קליפינג" (Klipping) או "גליפינג" (Glipping) מתייחס למטבע מימי הביניים שהיה נהוג לחתוך (כמו המילה clip באנגלית) כדי להוריד את ערכו. ההסבר העממי שהיה נהוג בעבר הוא שאריק היה ממצמץ יתר על המידה (בדנית: glippe, למצמץ), לא מקובל כיום. הכינוי הוא למעשה התייחסות אכזרית לחוסר אמינותו. רמז לכך שהוא היה "טועה במתן עודף" כלפי עמו וממלכתו.
אולמפ דה גוז'
מורשתה
בשנת 2014 החליט נשיא צרפת דאז, פרנסואה הולנד, שלא להכניס את אולמפ דה ג'וז לפנתאון של פריז - היכל מנוחתם של גדולי האומה הצרפתית. בשנת 2016 הוצב פסלהּ בבניין האספה הלאומית מול פסלו של המנהיג הסוציאליסטי ז'אן ז'ורס.
אריק החמישי, מלך דנמרק
מלך
כאשר מת אביו, כריסטופר הראשון, היה אריק צעיר מדי למשול בזכות עצמו. המועצה המלכותית מינתה את אמו, המלכה מרגרטה כעוצרת. מרגרטה הייתה בתו של הרוזן סמבור השני מפומרניה ואישה פיקחית ואינטליגנטית. כבר בהתחלה היא נאבקה לשמור את בנה על כס המלכות כנגד שני אויבים רבי עוצמה: הארכיבישוף יקוב ארלנדסן, שהטיל נידוי על הבישוף שביצע את משיחת ההכתרה של אריק והדוכס ולדמר מדרום יוטלנד.
מי שניצל את המצב היה ירימר השני מריגן שקיבץ צבא של ונדים ופלש לזילנד. המלכה מרגרטה גייסה צבא, אך ב-1259 היא הובסה קשות בקרב שהתחולל ליד רינגסטד. ירימר המשיך ותקף ובזז את קופנהגן מאוחר יותר באותה שנה. הוא העביר את צבאו לסקונה והמשיך במסע המלחמה שלו. לרוע מזלו, הוא נתקל בחמת זעמה של אשת איכר, שהרגה אותו והונדים נמלטו בחזרה לריגן.
בהאמינו שהפלישה הוונדית הציגה את המלכה כחלשה, מרד הדוכס ולדמר. המלכה נאלצה לגייס צבא נוסף ולצעוד ליוטלנד כדי להעמידו במקומו. היא הביסה אותו וכאשר היא ניהלה איתו משא ומתן לשביתת נשק, הוא קיבץ את בעלי בריתו בצפון גרמניה כדי לסייע לו לתקוף אותה. הכוחות המשולבים הביסו את המלכה מרגרטה בקרב. כתוצאה מכך נשבו מרגרטה ובנה אריק והיא אולצה לוותר על כל הנחלות המלכותיות בדרום יוטלנד כדי להבטיח את שחרורם.
מרגרטה שחררה את הארכיבישוף ארלנדסן מתוך מחשבה שהוא יהיה אסיר תודה, אך הוא הטיל חרם על כל דנמרק בניסיון לאלץ את מרגרטה ואת אריק לוותר על כס המלכות. ב-1263, בתוקף תפקידה כעוצרת הממלכה, כתבה מרגרטה לאפיפיור אורבנוס הרביעי ובקשה ממנו להתערב בנעשה. לאחר כמה שנים של התפלפלות, נעתר האפיפיור לכמה מבקשותיה של המלכה. הוא פרסם היתר לשינוי תנאי סדר הירושה הדני כך שנשים יוכלו לרשת את הכתר. כך התאפשר לאחיותיו של אריק לרשת את כס המלכות במקרה שהוא ימות מבלי להותיר אחריו צאצאים. למרות שהאפיפיור העניק את ההיתר הזה, הוא מעולם לא הגיע לידי מימוש. בסופו של דבר, ירש בנו של אריק, אריק השישי את כס המלכות.
כשליט בגיר, ניסה אריק לכפות את כוחו על הכנסייה ועל האצולה. בשנות השבעים של המאה ה-13, תקף אריק את סמולנד. הסכסוך שלו עם הכנסייה יושב באופן משביע רצון בסיועו של האפיפיור. ב-1282 הגיעו הדברים לידי כך שהוא פגע באצולה בכל רחבי דנמרק עד שהוא אולץ לקבל את "כתב הזכויות" (בדנית: Haandfæstning, הגרסה הדנית של המגנה כרטה), שהגביל את סמכותו והעניק זכויות ומנהגים ששימרו את כוחם של האצילים.
מותו
על פי האגדה נשבעו אצילים מסוימים שהם ירצחו את אריק כנקמה על עלבונות או צעדי מדיניות שהוא כפה עליהם בניגוד לרצונם. בין ראשי הקושרים היו המרשל סטיג אנדרסן היבדה ויקוב נילסן, רוזן הלנד. הם שילמו לרנה יונסן, אחד מבני הלוויה של המלך, כדי שיעדכן אותם על פעילויותיו של המלך כדי למלא את שבועתם.
בנובמבר 1286 שהה אריק בוויבורג שבמרכז יוטלנד. ב-22 בנובמבר, לאחר יום ארוך של ציד באזורים הכפריים בהובלתו של רנה יונסן, איבדו המלך וכמה ממלוויו את דרכם בחזרה לחווה המלכותית בוויבורג. רנה הציע שהם יחפשו מקלט לילה באסם של הכנסייה בכפר וינדרופ. הרוצחים, לבושים כנזירים פרנציסקנים, היו מיודעים על מקום הימצאו של המלך והמתינו עד שכל הפמליה תפרוש לשנת הלילה. ברגע שהמלך נרדם, הם פרצו ממקום מחבואם ודקרו אותו למוות. על פי המסורת הוא נפצע 56 פעמים. המעשייה העממית שצמחה סביב אירוע זה סיפרה על כך שסטיג אנדרסן בעצמו היה זה שביצע את הדקירה הראשונה כנקמה על כך שהמלך פיתה את אשתו של סטיג, כאשר זה היה בשליחותו של המלך עם צבאו. למחרת הבוקר התגלתה גופתו המדממת של אריק החמישי.
משפחתו
ב-11 בנובמבר 1273 נשא אריק לאישה את אגנס מברנדנבורג. יחד הם הביאו לעולם את:
יחסי הממלכה המאוחדת–פפואה גינאה החדשה
יחסי הממלכה המאוחדת–פפואה גינאה החדשה הם היחסים הדיפלומטיים בין המדינה העצמאית של פפואה גינאה החדשה לבין הממלכה המאוחדת.
היסטוריה
בשנת 1884 הקימה בריטניה את טריטוריית פפואה, אשר הועברה לשלטון אוסטרליה בשנת 1902. בשנת 1949 אוחדה הטריטוריה עם טריטוריית גינאה החדשה, אשר הוקמה בשנת 1919 כמנדט אוסטרלי על גינאה החדשה הגרמנית, אשר נכבשה במהלך מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1975 העניקה אוסטרליה עצמאות לכל החלק המזרחי אשר בשליטתה בשם פפואה ניו גינאה. כיום פפואה גינאה החדשה חברה בחבר העמים הבריטי, והמלכה אליזבת השנייה עומדת בראש המדינה, ובחוקת המדינה היא נקראת "ראש המדינה" ולא "המלכה".
יחסים דיפלומטיים
בריטניה מחזיקה בפפואה גינאה החדשה נציבות עליונה בפורט מורסבי, ואילו פפואה גינאה החדשה מחזיקה בבריטניה נציבות עליונה בלונדון.
אמיל זריהן
ביוגרפיה
נולד ברבאט, מרוקו. שם התוודע לפיוטים היהודים המרוקאים, כגון שירת הבקשות והשירה העממית המרוקאית. לאחר שעלה ארצה עם משפחתו, המשיך ללמוד שירה ופיוט אצל הרב שלמה וענונו, ובמקביל הופיע בתוכניות רדיו של קול ישראל.
זריהן, בעל הקונטרה-טנור, נחשב לאחד הווקאליסטים הטובים ביותר בישראל והתייחד בזכות מנעד קול גבוה ונדיר. מאז היותו נער הוציא תקליטים רבים, שהצליחו בישראל ומחוצה לה. מאז הקמת התזמורת האנדלוסית הישראלית אשדוד ולאחר פיטורי העובדים והנגנים המשיך לתזמורת האנדלוסית הים תיכונית אשקלון ושימש כסולן ראשי, הוציא מספר תקליטים גם במסגרת התזמורת. בינואר 2016 עזבה התזמורת האנדלוסית הים תיכונית אשקלון את העיר בעקבות חילוקי דעות על תקציב ותמיכה מטעם העירייה ועברה לירושלים. מאז הוא הסולן הראשי של תזמורת ירושלים מזרח ומערב.
הופיע בקונצרט "הריני שר" לזכרו של הזמר ג'ו עמר.
מאגרי מים ברמת הגולן
מספר מאגרים הם מאגרי מי קולחין המשמשים, לאחר טיהורם, בחקלאות.
נפחם הכולל של המאגרים הוא כ-35 מלמ"ק.
רקע גאולוגי והידרולוגי
רמת הגולן היא רמה בזלתית הנמצאת ממזרח לכנרת ולעמק החולה. רמת הגולן נמצאת בגובה של 400-1,000 מטרים מעל פני הים, והיא מתנשאת ממזרח לכנרת הנמצאת כ-200 מטרים מתחת לגובה פני הים. קו פרשת המים בגולן תואם במידה רבה את קו התילים, ועובר כרצועה דקה ברוחב מספר קילומטרים במזרח רמת הגולן, צמוד לגבול ישראל-סוריה. לכן, מרבית מי הגשמים היורדים בגולן זורמים לכנרת ולנהר הירדן.
בבסיס הקמת המאגרים נמצאת ההנחה שבמקום לשאוב מים לחקלאות מהכנרת לגולן (הפרש גבהים של 600-1,200 מטרים), יהיה נכון יותר לאגם את מי השיטפונות במרומי רמת הגולן, ולספק את המים לשטחים החקלאיים מתוך מאגרי המים ברמה.
ברמת הגולן נמדדו ערכי נגר גבוהים ביחס למקומות אחרים בישראל (כלומר, אחוז גדול יותר ממי הגשמים זורם על פני השטח ואינו מחלחל), דבר המגדיל את כמות המים הנתפסת. בנוסף, שכבות הקרקע החרסיתיות בין קילוחי הבזלת משמשות כשכבת אטימה טבעית המונעת חלחול מים מהמהאגר לעומק הקרקע, וחוסכות את הצורך באיטום מלאכותי בתחתית המאגר.
המאגרים
המאגרים הוקמו החל משנות ה-70 והם בבעלות חברת המים של הגולן "מי גולן". נכון ל-2018 נבנו 14 מאגרים, אשר נפחם הכולל הוא כ-35 מלמ"ק (מיליון מטר מעוקב). מרבית המאגרים הם מטיפוס "מאגר גיא" - מאגר הנוצר באפיק נחל כתוצאה מסכירת האפיק.
תשעה מאגרים אוגמים מי שיטפונות הזורמים מערבה אל אגן הכנרת. חמישה מאגרים נוספים (כדוגמת מאגר בנטל ומאגר חיתל) הוקמו ממזרח לקו פרשת המים, והם אוגמים מי שיטפונות אשר ללא המאגרים היו זורמים לאגן הירמוך ונשפכים לירדן מדרום לכנרת. מאגרים אלה אינם גורעים מים מהכנרת אלא מוסיפים מים למשק המים של ישראל (אך הם גורעים מים מהירדן הדרומי וים המלח). למי המאגרים הוכנסו מיני דגים הניזונים מאצות, כדי למנוע התפתחות אצות העלולות לפגוע באיכות המים ולגרום לסתימות.
כדי להתגבר על תנודתיות כמויות הגשם מדי שנה, מוזרמים בתחילת החורף מים למאגרים לצורך מילוי חלקי. מים אלה מגיעים ממקורות יציבים כמו קידוח שמיר (קידוח מים במורדות הגולן ליד קיבוץ שמיר). מילוי המאגרים מבעוד מועד מבטיח כמות מים מספקת לחקלאי הגולן גם בשנים שחונות. במקרה של שנה גשומה, גולשים עודפי המים מהמאגר, דרך הנחלים, אל הכנרת. המאגרים מחוברים ביניהם בקווי מים לצורך העברת עודפים ביניהם ולהקטנת ההתאדות בקיץ. אחד מקווים אלו הוא צינור הנפט הטרנס-ערבי המושבת העובר במרכז רמת הגולן.
בנוסף למאגרי השיטפונות, הוקמו ברמת הגולן חמישה מאגרי קולחין, אליהם מוזרמים מי הביוב של ישובי הגולן. מי הקולחין עוברים טיפול במכוני טיהור שפכים (מט"ש) ומושבים לאחר טיהורם לשימוש בחקלאות. מאגרי מי הקולחין מספקים כ-2.5 מלמ"ק נוספים של מים.
מכוני טיהור השפכים ברמת הגולן מטפלים גם בשפכי הרפתות הרבות המצויות ברמת הגולן. סמוך למאגר יקוצה (מט"ש מיצר) הוקם בשנת 2010 מתקן ביוגז המפיק גז מתאן מזבל פרות. המתאן המופק מזין גנרטורים המייצרים חשמל בהיקף של 2–3 מגה וואט חשמל בשנה. מאגרי השיטפונות והקולחין מספקים את מרבית המים לחקלאות בגולן. מים נוספים מגיעים ממקורות טבעיים כגון מים מבריכת רם ומי מעיינות. כמויות קטנות נוספות מופקות מקידוחים ברמת הגולן ומשאיבה מהכנרת.
המאגרים משמשים לעיתים כמוקדי תיירות ותרבות פנאי, אף שהכניסה אליהם אסורה, והם משמשים לרחצה ולדיג חובבים. אכסניית מדרשת הגולן נבנתה על שפת מאגר בני ישראל בסמוך לחיספין. בנוסף, המים החמים מקידוח שמיר המוזרמים למאגר עורבים הפכו לאטרקציה תיירותית, בעיקר בעונה הקרה.
מאגר חיתל הוא המאגר בעל שטח אגן הניקוז הקטן ביותר ביחס לגודלו, ועל כן הוא בדרך כלל המאגר האחרון המתמלא. כתגבור למילוי מאגן הניקוז שלו, ישנה תעלה המזרימה מים ממאגר בני ישראל בכח הגרביטציה למאגר חיתל שבפתחה מחסום מלאכותי הניתן להרמה. בשל מגבלת הגרביטציה, תעלה זו מזרימה מים רק כאשר מאגר בני ישראל קרוב לשפתו העליונה.
בחורף 1991–1992 נפרצה סוללת העפר של מאגר בנטל עקב הגשמים העזים, ומי המאגר שטפו את חוות הניסויים הסמוכה, בסיס חיילי האו"ם הסמוך, ומשם אל לתוך סוריה. באירוע אחר בשנה זו עלה חשש שמאגר בני ישראל יגלוש ויציף את חספין הסמוכה ואף הוחל בהכנות לפינוי התושבים מהמקום, אך חשש זה לא התממש לבסוף. בעקבות אירועים אלו ננקטו צעדים שונים למזעור סכנות גלישה מהמאגרים בשנים הבאות.
בשנת 2017 הוחל בבנית מאגר בראון, במטרה להגדיל את כמות המים הזמינים בצפון הגולן. המאגר נבנה בצמוד למאגר בנטל כחלופה למורכבות ההנדסית והעלות הגבוהה הדרושים להגדלת מאגר בנטל. מאגר בראון אינו מאגר גיא, והוא מוקף בסוללה בכל היקפו, פרט לפתח בצידו הצפוני המחובר לתעלת מחפי הממלאת את המאגר. בשונה משאר המאגרים, תחתיתו של מאגר בראון מכוסה ביריעות פלסטיק למניעת חלחול המים. בניית המאגר הסתיימה בדצמבר 2019.
בשנת 2020 החלה בנייתו של מאגר חושן, אשר יקום ממערב למושב קשת. המאגר צפוי להכיל כ-2 מיליון מ"ק מים.
בשנת 2020 חברה "מי גולן" לחברת אנלייט כדי להקים מערכות של קולטים פוטו-וולטאים צפים על פני המאגרים. המערכת צפויה לייצר חשמל שיימכר לחברת החשמל, ובנוסף להקטין את אידוי המים מהמאגרים. בשלב ראשון יותקנו המערכות במאגר עורבים ובמאגר בני ישראל, ובהמשך יותקנו גם במאגרים נוספים.
השפעות סביבתיות
המאגרים משנים את משטר הזרימה של הנחלים. סכירת מי השיטפונות מונעת את הזרם השטפוני במורד המאגרים והופכת את הזרימה לאיטית יותר. בנחלים הסכורים נרשמה ירידה בספיקות השיא ובקצב החזרה של אירועים שטפוניים. כך למשל אירוע שטפוני אשר היה מתרחש אחת לכמה שנים בודדות, מתרחש כעת אחת לכמה עשורים בנחלים הסכורים.
סכירת הנחלים ומילוי המאגרים במלואם גורעת כ-20 ס"מ ממפלס הכנרת, אך מנגד נחסכת שאיבת כמות זהה מהכנרת לצורכי החקלאות בגולן, שאף זוכה למי השקיה באיכות טובה יותר.
לשינוי משטר הזרימה יש השפעה על הצומח והחי במורד האפיק. עצירת השיטפונות מונעת את כיסוח וגיזום האפיק, ומאפשרת את "סתימת" האפיק בצמחים שפלשו מגדות האפיק למרכזו. הירידה בספיקת המים משנה את אופי בית הגידול ומאפשרת פלישת מיני בעלי חיים ביצתיים.
מנגד, המאגרים משמשים גם מקור מים לבעלי חיים אחרים, בעיקר עופות.
טובה בן-צבי
טובה בן-צבי (נולדה ב-1928) היא זמרת ישראלית.
ביוגרפיה
בן-צבי נולדה בעיר לודז' בפולין. היא ניצולת השואה. התפרסמה לראשונה בשנות ה-50 לאחר שהקליטה עם הזמר שמואל בר-זכאי את השיר "עין גדי", שכתבו שני תלמידי תיכון - איתן פרץ (מילים) ובן כיתתו דב אהרוני, שכונה ש. דיבון (לחן). בין היתר, הקליטה תקליטים לילדים בעיבודים של יוסף הדר ותקליטים ביידיש. היא הראשונה שהקליטה בעברית את השיר "על הדרך עץ עומד" של מאנגער. בסוף שנות ה-90 הקליטה קלטת בשם "כי נזכור ולא נשכח", אותה הקדישה לבני משפחתה, ובה שירים ביידיש ובעברית מתקופת השואה. אלבומה "כי נזכור ולא נשכח", שיצא ב-1997 בהוצאת התקליט חיפה, וקלטת נוספת שנקראת בשם "כך שרנו בגטו לודז'", כוללים שירים ששרו בגטו.
בן-צבי נוהגת להופיע בחו"ל, הן כזמרת והן כמלוות טיילים ובמסגרת זו היא מצלמת שקופיות אותן היא מקרינה בארץ במסגרת הרצאות מושרות בקולה.
מרזבורג
מרזבורג (בגרמנית: Merseburg) היא בירת מחוז סאלקרייס שבמדינת סקסוניה-אנהלט שבגרמניה. העיר הייתה מקום מושב בישוף של דיוקסיה שנוסדה על ידי הארכיבישוף אדלברט (Adalbert) ממגדבורג. בעיר שוכנת אוניברסיטה.
ימי הביניים
מרזבורג מוזכרת לראשונה בשנת 850. היינריך הראשון, מלך גרמניה בנה בעיר ארמון ובשנת 933, בקרב ריאדה (Riade) שבקרבת מקום, הוא זכה בניצחון על המדיארים.
בשנת 973 מונה תיטמר ממרזבורג להיות הבישוף הראשון של בישופות פראג. פראג הייתה חלק מהנסיכות של מיינץ כבר מאה שנים קודם לכן. החל מ-968 ועד לרפורמציה הפרוטסטנטית, הייתה מרזבורג מקום מושבו של הבישוף המקומי, ובנוסף, הייתה לזמן מה מקום מושבו של המארקגראף של מייסן והיא הייתה מקום המגורים המועדף על המלכים הגרמנים במאות ה-10, ה-11 וה-12. 15 אספות דיאט של הקיסרות הרומית הקדושה נערכו במרזבורג במהלך ימי הביניים ובתקופה זו הירידים שנערכו בה היו פופולריים עד אשר הירידים שהתקיימו בלייפציג עלו עליהם בחשיבותם. העיר סבלה קשות במהלך מרד האיכרים של אלזס וכן במהלך מלחמת שלושים השנים.
מהמאה ה-17 והלאה
בין השנים 1657-1738 הייתה מרזבורג מקום מושבם של דוכסי סקסוניה. ב-1815, לאחר המלחמות הנפוליאוניות, נעשתה העיר חלק מפרוסיה.
ב-1841 התגלו בעיר הלחשים של מרזבורג (Merseburger Zaubersprüche). בהיותם כתובים בגרמנית עילית עתיקה (Althochdeutsch), הם המסמכים היחידים שהשתמרו עד כה בגרמניה שעוסקים בעבודת אלילים. אחד מהמסמכים הוא קסם שנועד להציל לוחמים שנשבו בקרב והשני הוא קסם שנועד לרפא סוסים שנקעו את רגליהם.
בראשית המאה ה-20 עברה מרזבורג תהליך של תיעוש, בעיקר בעקבות עבודתם החלוצית של קארל בוש ופרידריך ברגיוס, שהניחו את היסודות המדעיים של סינתזת האמוניה בלחץ גבוה בין השנים 1909-1913. בסופו של דבר הוקם בעיר לוינה (Leuna) הסמוכה פארק לתעשיות כימיות שהוא אחד המודרניים ביותר מסוגו באירופה עם סטנדרטים סביבתיים גבוהים.
שמן נים
שמן נים (נכתב גם שמן הנים) הוא שם כולל לשמנים שונים שמופקים מחלקיו השונים של עץ הנים (אזדרכת הודית, Azadirachta indica). ככלל השמנים מופקים מעלי העץ, פירותיו וזרעיו.
מרזבורג
מהמאה ה-17 והלאה
מרזבורג ניזוקה קשות במלחמת העולם השנייה. ב-23 פשיטות אוויריות נהרסו 6200 מבנים בעיר באופן מלא או חלקי. המרכז ההיסטוריה של העיר נחרב כמעט לחלוטין.
שמן נים
לשמן נים טהור גוון חום-ירוק כהה, ריח חזק מאוד, וטעם מר מאוד. השמן עשיר במגוון חומרים כימיים, חלקם רעילים במינון גבוה (ראו להלן).
מרזבורג
יהדות מרזבורג
ידוע על רבי מנחם ממירזבורק שהרביץ תורה בעיר.
שמן נים
שמן נים יכול להכיל סטרואידים ומליאון של טריטרפנאודים (ביניהם אזדרכטין) אשר נותנים לו את טעמו המר מאוד.
שימוש
שמן נים משמש גם כחומר הדברה טבעי להדברת מזיקים (בפרט חרקים).
רעילות ותופעות לוואי
תופעות לוואי של צריכת השמן בכמויות גדולות מדי הן הקאות, התכווצויות שרירים ואנצפלופטיה טוקסית. שימוש בשמן עשוי לפגוע בכבד בילדים.
השמן אסור לשימוש לנשים בהיריון.
ככלל יש להשתמש בשמן שימוש טופיקאלי או רוקחי בלבד, לטיפול בבעיות עור ושיער במינון מתון.
סטיב פורניס
סטיבן צ'ארלס "סטיב" פורניס (באנגלית: Steven Charles "Steve" Furniss נולד ב-21 בדצמבר 1952) הוא שחיין עבר אמריקאי. שיאן עולם במשחה ל-200 מטר מעורב אישי, בעל מדליית ארד אולימפית ומדליית כסף בהן זכה באליפות העולם בשחייה. אחיו הצעיר, ברוס פורניס, הוא אלוף אולימפי ואלוף עולם.
ביוגרפיה
סטיב פורניס נולד במדיסון, ויסקונסין.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה פורניס במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:08.45 דקות, המנצח היה גונאר לארסון משוודיה שקבע שיא עולם חדש בתוצאה של 2:07.17 דקות. בן ארצו טים מקיי סיים שני (2:08.37 דקות), רביעי היה גארי הול סניור שיאן העולם (2:08.49 דקות). בנוסף, הוא סיים במקום הרביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:35.44 דקות, המנצח היה גונאר שקבע שיא עולם חדש נוסף בתוצאה של 4:31.98 דקות, תוצאה זהה לזו של מקיי, אך הוחלט להעניק לו את מדליית הכסף בגלל ששחה ב-2 אלפיות השנייה יותר לאט, לאחר המשחקים הוחלט שלא יתחשבו יותר באלפיות השנייה. שלישי סיים אנדראש הרגיטאי מהונגריה (4:32.70 דקות).
באוניברסיאדה שנערכה במוסקבה, ברית המועצות בשנת 1973 זכה פורניס ב-3 מדליות כסף, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:39.54 דקות, אחרי סרגיי זאכרוב מברית המועצות (4:37.96 דקות), ב-200 מטר גב בתוצאה של 2:12.72 דקות, אחרי בן ארצו דייוויד ג'ונסון (2:10.53 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
ב-1 בספטמבר 1974 השווה פורניס בקליפורניה במשחה ל-200 מטר מעורב אישי את שיא העולם של דייוויד וילקי מבריטניה שניקבע שבוע קודם לכן (2:06.32 דקות), היה זה שיא העולם היחידי שלו במשחה ל-200 מטר מעורב אישי. שיא זה החזיק מעמד כמעט שנה עד שברוס, אחיו הצעיר שבר אותו כשקבע תוצאה של 2:06.08 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בקאלי, קולומביה ביולי 1975 זכה פורניס במדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה 2:07.72 דקות, אחרי המנצח אנדריאס הרגטיי מהונגריה (2:07.72 דקות) ולפני אנדריי סמירנוב מברית המועצות (2:08.52 דקות).
במשחקים הפאן אמריקאים שנערכו במקסיקו סיטי, מקסיקו בשנת 1975 זכה פורניס בשתי מדליות זהב במשחי מעורב אישי והגן על תאריו. ב-200 מטר בתוצאה של 2:09.77 דקות וב-400 מטר בתוצאה של 4:40.38 דקות.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) סיים פורניס במקום השישי בתוצאה של 4:29.23 דקות, ראשון היה רוד סטראכאן בן ארצו שקבע שיא עולם חדש בתוצאה של 4:23.68 דקות. בשלב המוקדמות קבע פורניס שיא אולימפי חדש (4:27.76 דקות) הזמן השני בטיבו, וחמישי בגמר. את המשחה ל-200 מטר מעורב אישי לא שחו בתחרות לאחר החלטה שנויה במחלוקת של הוועד האולימפי הבינלאומי, המשחה החזק שלו ושל אחיו שהחזיק בשיא העולם.
פורניס למד רפואת שיניים באוניברסיטת דרום קליפורניה, אך עובד ביחסי ציבור של חברת "ארנה".
תאודור הרצקה
חייו
הרצקה נולד למשפחה יהודית מסורתית. למד באוניברסיטת וינה ובאוניברסיטת בודפשט. בשנת 1872 מונה לעורך הכלכלי של העיתון הווינאי ה"נויה פרייה פרסה" (Neue Freie Presse), שאותו ערך עד שנת 1879. בשנה זו ייסד את העיתון "וינר אלגמיינה צייטונג" (Wiener Allgemeine Zeitung), שאותו ערך עד 1886. לאחר מכן ערך עוד מספר עיתונים.
התאוריות הכלכליות שפרסם הרצקה הקנו לו שם כתאורטיקן כלכלי. בעבודתו ככלכלן תמך הרצקה באימוץ סטנדרט הזהב. תמך בהוזלת התחבורה הציבורית, בייחוד הרכבות. בשנת 1874 ייסד, יחד עם כמה מאלה שהיו שותפים לדעותיו, את החברה האוסטרית לכלכלה, והשתתף בעבודתה.
בשנת 1890 יצא לאור בלייפציג הרומן האוטופי "פריילנד: חזון עתיד סוציאלי" (בגרמנית: Freiland, ein soziales Zukunftsbild). בספרו מתאר הרצקה מדינה אוטופית שתקום באפריקה, ואשר תתבסס על קואופרטיבים יצרניים שהחברוּת בהם וולונטרית, ורווחת אזרחיה תנבע גם ממכונות (רובוטים) ופיתוחים טכנולוגיים אחרים.
הספר הפך לרב-מכר ותורגם לכל השפות האירופיות החשובות. הרצקה סחף אחריו תומכים רבים, והצליח לארגן אספה של תומכי הרעיון ממדינות שונות. באספה זו הוחלט לנסות לרכוש קרקעות באפריקה הבריטית שישמשו להקמת החברה האוטופית. כאשר הגיעה המשלחת ליעדה התברר כי בשל המתחים שבין הקיסרות האוסטרית לבין הבריטים, לא היו האנגלים מוכנים למכור אדמות לארגון שמרכזו בווינה.
הרצקה היה מיודד עם יוהנס ברהמס.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התיישב הרצקה בוויסבאדן, ושם נפטר ב-1924 בגיל 80.
כתביו
כתבים נוספים פרי עטו של הרצקה:
קיוטו
קיוטו (יפנית: 京都市 - "עיר הבירה", ) היא עיר במרכז האי הונשו ביפן, נחשבת למרכז התרבותי של המדינה. הייתה עיר הבירה של יפן בשנים 794–1868, וכיום משמשת כבירת מחוז קיוטו. העיר כוללת 11 רבעים, ומונה כ-1.458 מיליון איש (1 ביולי 2021), זוהי העיר השלישית בגודלה בחבל קנסאי (אחרי אוסקה וקובה) והתשיעית ביפן, והיא נמצאת במרחק 365 ק"מ מטוקיו.
היסטוריה
העיר נוסדה במאה השמינית כעיר בירה חדשה על ידי הקיסר קאמוּ, במטרה להרחיק את מוסדות השלטון מהשפעתה של הכמורה הבודהיסטית. שמה המקורי היה הייאנקיו (平安京 "בירת הרוגע והשלווה"). חצר הקיסרות עבר לעיר בשנת 794, ופתח את תקופת הייאן בהיסטוריה היפנית. במאה ה-11 שונה שם העיר לקיוטו ("עיר הבירה"). קיוטו נשארה עיר הבירה עד העברת מוסדות הממשל לעיר אדו בשנת 1868, עם הרסטורציה של מייג'י. לאחר ששונה שמה של אדו לטוקיו (הבירה המזרחית"), נודעה קיוטו לזמן קצר בשם סאיקיו (西京 "הבירה המערבית"). בעבר נודעה העיר גם בשמות מיאקוֹ (都 "מקום מושב הממשלה") וקֵיישי (京師 "עיר בירה"). העיר ספגה נזקים כבדים במהלך מלחמת אונין בין השנים 1467 ו-1477, ולא התאוששה לגמרי עד אמצע המאה ה-16. קרבות רחוב בין קבוצות סמוראים הביאו לחיכוכים עם שכבות האצולה והדת. אחוזות רבות חוזקו והפכו למבצרים, תעלות הגנה נחפרו ברחבי העיר ובתים רבים נשרפו. למרות התלבטויות מצד ארצות הברית לגבי הטלת פצצת אטום על קיוטו בסוף מלחמת העולם השנייה, הוחלט לבסוף להסירה מהרשימה שכן היוותה את המרכז האינטלקטואלי של יפן, ותושביה יכלו "להבין בצורה טובה יותר את משמעות השימוש בנשק זה". קיוטו גם ניצלה מהפצצות בנשק קונבנציונלי.
בשל הימנעות חיל האוויר האמריקני מתקיפת העיר במהלך מלחמת העולם השנייה, נשתמרו בה אלפי מקדשים, ארמונות ומבנים היסטוריים אחרים. לעומת זאת, בשל המודרניזציה, אדריכלות חדשה תופסת את מקומת של האדריכלות המסורתית בעיר. ב-1 בספטמבר 1956 קיבלה קיוטו מעמד של מחוז עירוני.
בשנת 1997 נערכה בעיר ועידה עולמית, שתוצאתה פרוטוקול קיוטו - אמנה בינלאומית בנושא התחממות כדור הארץ ופליטת גזי חממה.
גאוגרפיה
קיוטו ממוקמת בעמק, חלק מאגן יאמאשירו (או קיוטו), באזור המזרחי של רמות טאמבה. אגן יאמאשירו מוקף משלושה עברים בהרים הנושאים את השמות היגאשיאמה (東山　"ההר המזרחי"), נישיאמה (西山 "ההר המערבי") וקיטַיאמה (北山 "ההר הצפוני"), עם גובה של מעט מעל 1000 מ' מעל גובה פני הים. המיקום הפנימי יוצר תנאי מזג אוויר של קיץ חם וחורף קר. ישנם שלושה נהרות הזורמים באגן - אוּג'יגאווה בדרום, קאצורהגאווה במערב וקאמוגאווה במזרח. העיר קיוטו תופסת 17.9% משטח מחוז קיוטו, עם שטח של 827.9 קמ"ר.
העיר תוכננה במקור על-פי הדגם של העיר הסינית צ'אנג-אן (כיום שיאן). הארמון הקיסרי נבנה בצפון העיר ופנה לכיוון דרום, כך שהחלק הימני של הבירה ("אוֹקיוֹ") היה במערב והחלק השמאלי ("סאקיו") במזרח. בין הצד הימני והשמאלי של הבירה הפרידה שדרה ראשית, שנקראה סוּזאקוּ אוֹג'י ("שדרת האנקור האדום”, על שם הרחוב הראשי בצ'אנג אן), אשר יצא מחצר ארמון הקיסר ונגמר בשער רשומון. מלבד זאת, העיר נבנתה בתבנית שתי וערב של רחובות, אורכה היה כ-5.5 ק"מ, ורוחבה כ-5 ק"מ. 9 רחובות חצו את העיר מצפון לדרום, וקיבלו שמות, ו-13 ממזרח למערב, ואלה נשאו מספרים. העיר עצמה הוקפה בתעלת מים.
כיום, אזור העסקים המרכזי ממקום מדרום לארמון הקיסר הישן, כאשר האזור הצפוני, הפחות מיושב, משמש כריאה ירוקה לעיר. האזורים החדשים שמסביב לעיר העתיקה אינם בנויים בצורת שתי וערב, על-אף שבכולם הרחובות נושאים שמות.
קיוטו יושבת על פני אגן מים תת-קרקעי, דבר המספק לעיר שפע של בארות מי שתייה. בשל העיור, אחוז מי הגשמים המגיעים לבארות אלו מצטמצם, ובארות רבות מתייבשות בקצב הולך וגדל.
רבעים
לקיוטו 11 רבעים: יחדיו, כל הרבעים מרכיבים את העיר קיוטו.
תרבות
למרות שנהרסה במלחמות, שריפות ענק ורעידות אדמה במהלך 11 המאות בהן שימשה כבירה הקיסרית, חס הצבא האמריקני על קיוטו במהלך מלחמת העולם השנייה. עם כ-2,000 מקדשים בודהיסטים, מקדשי שינטו, ארמונות, גנים ויצירות ארכיטקטוניות שנשארו שלמות, קיוטו היא אחת הערים מהערים השמורות ביותר ביפן. בין המקדשים המפורסמים ביותר ביפן נמנה מקדש קיוֹמיזוּ-דֶרה (清水寺), מקדש עץ מרשים, הנתמך על מוטות על מדרון הר; קינקאקוּ-ג'י (金閣寺), מקדש ביתן הזהב; גינקאקו-ג'י (銀閣寺), מקדש ביתן הכסף; ריואן-ג'י (龍安寺), המפורסם בשל גן הסלעים שבו; אייקן-דו זנרין-ג'י (永観堂禅林寺) מפורסם בשינוי צבעי העלים בעונת השלכת ("מומיג'יגארי") ובתאורותיו המיוחדות בערבי הסתיו. הייאן ג'ינגוּ (平安神宮 ) הוא מקדש שינטו אשר נבנה בשנת 1895 לכבוד שושלת הקיסרים, ומוקדש לקיסר הראשון והאחרון ששכנו בקיוטו. לשלושה אתרים מיוחדים יש קשר למשפחת הקיסר: אזור קיוטו-גיואֶן, הכולל את הארמון הקיסרי של קיוטו, והארמון הקיסרי סנטו, אשר שימש את הקיסרים שפרשו; הוילה הקיסרית בקאצוּרה, אחת מאוצרות האדריכלות של יפן;והוילה הקיסרית שוּנגאקוּ-אין, מתחם שלגנים היפנים מרהיבים.
אתרים ידועים אחרים בקיוטו הם תת-מחוז אראשִיָאמה (嵐山), והאגם הציורי שבו. שכונות הגיישות של גיוֹן (祇園) ופונטוצ'ו (先斗町), דרך הפילוסוף ותעלות המים הנמתחות לאורך הרחובות העתיקים בעיר.
המונומנטים ההיסטוריים של קיוטו העתיקה כלולים ברשימת אונסק"ו של אתרי מורשת עולמית מאז 1994. אלו כוללות את מקדשי קאמו, טו-ג'י, קיומיזו-דרה, דאיגו-ג'י, נינא-ג'י, סאיהו-ג'י, טנריו-ג'י, רוקואון-ג'י, ג'ישו-ג'י, הונגן-ג'י, ריואן-ג'י, קוזאן-ג'י וטירת ניג'וֹ, אשר נבנתה על ידי שוגונות טוקוגאווה, ובנייתה נסתיימה בשנת 1626.
שמורת חוטם הכרמל
שְׁמוּרַת חֹטֶם הַכַּרְמֶל היא שמורת טבע השוכנת בדרום-מערב הכרמל, ממערב לרמת הנדיב. השמורה אשר הוכרזה ביום 24 באוגוסט 2003, משתרעת על פני שטח של 486 דונם, למרגלות "מצוקי חוטם", בין מחצבת בנימינה בדרום וקיבוץ מעיין צבי. תא שטח נוסף המכסה 435 דונם בראש המצוק אושר בשנת 1982 אך לא הוכרז כשמורה. אורכה של השמורה כשלושה קילומטרים מצפון לדרום, וגובהה נע בין 15 מטרים מעל פני הים ועד 140 מטרים בשיאה של רמת הנדיב.
קיוטו
תרבות
תעשיית הטלוויזיה והקולנוע של יפן נמצאת בקיוטו. רבים מסרטי האקשן המציגים סמוראים, צולמו בטואֵי אוּזוּמאסה אֶייגהמורה. אתר צילומים ופארק שעשועים, אייגהמורה מציג שיחזורים של בתים יפניים מסורתיים אשר משמשים כתפאורה לסרטים הללו. בין השחזורים נמצא העתק של גשר "ניהון בושי" (גשר הכניסה לאדו), בית משפט מסורתי וחלקים מיושיווארה, רובע השעשועים העתיק של אדו. צילומים אמיתיים מתקיימים לעיתים, ומבקרים מוזמנים לצפות.
שמורת חוטם הכרמל
עם מיני החי בשמורה נמנים שפני סלע, שועלים, דרבנים, גיריות וכן מספר מיני עופות דורסים. הצומח מורכב מיער פארק של עצי חרוב מצוי ואלת המסטיק, שיזף השיח ומינים שונים של גאופיטים.
קיוטו
תרבות
"מוזיאון המאנגה הבינלאומי של קיוטו" גם כן שוכן בעיר. במוזיאון תערוכות בנושא, ומנסה לאסוף כל מונגה שפורסמה אי פעם, וכרגע מחזיק בכ-200,000 כותרים.
בקיוטו נמצא המקדש המוזהב, אחד מהמפורסמים שבמקדשי יפן, וסמוך לו נמצא גן יפני.
שמורת חוטם הכרמל
השמורה נמצאת בחוטם הכרמל שהוא הקצה הדרומי המאורך של רכס הכרמל, שהוא החלק הצפון-מערבי של הכרמל. גבולות חוטם הכרמל הם: מדרום השרון הצפוני ליד בנימינה, ממערב בקעת כבארה, ממזרח בקעת הנדיב ומצפון נחל דליה הזורם בואדי מילק. בחלקו הדרומי מערבי של חוטם הכרמל נמצאים מצוקים הנקראים "צוקי החוטם" (ובערבית: אלח'שם = החוטם). צוקים אלה מתנשאים לגובה של 130 מטר מעל מישור החוף.
קיוטו
כלכלה
תעשיית העיר מורכבת בעיקר ממפעלים קטנים, רובם מנוהלים על ידי אמנים המייצרים חפצי אומנות יפניים מסורתיים. טווי הקימונו של קיוטו הם מהמפורסמים, והעיר נשארה כמרכז ארצי לייצור קימונו. עסקים כאלה, שוקקי חיים במאות שעברו, נעלמים בשנים האחרונות, וזאת בשל דשדוש במכירות חפצי האומנות.
התעשייה המשמעותית היחידה של קיוטו היא תעשיית האלקטרוניקה. העיר מהווה בסיס חברות אלקטרוניקה רבות, ביניהן נינטנדו. עם זאת, הצמיחה בתעשיית האלקטרוניקה אינה משתווה לצניחה בשוק האומנות, ועל-כן תפוקתה של העיר ירדה ביחס לערים אחרות ביפן.
אוניברסיטאות ומכללות
קיוטו היא בית ל-37 מוסדות להשכלה גבוהה, ומהווה את אחד מהמרכזים האקדמיים של יפן. שלוש האוניברסיטאות המקומיות המפורסמות ביותר הן: דושישה, קיוטו וריצומייקאן. ביניהן, נחשבת אוניברסיטת קיוטו לאחת מהאוניברסיטאות הטובות ביפן, עם מספר חתני פרס נובל, למשל יוקאווה הידקי. "המוסד לטכנולוגיה של קיוטו" גם כן מפורסם בכל רחבי המדינה, ונחשב בתחומי האדריכלות והעיצוב לאחד מהמוסדות האקדמיים הטובים ביפן.
בקיוטו פועל גם רשת לימודים גבוהים שנקראת "איחוד האוניברסיטאות של קיוטו", אשר מורכבת משלוש אוניברסיטאות ארציות, חמש ציבוריות (מחוזיות ועירוניות) ו-41 אוניברסיטאות פרטיות, העיר עצמה וארבעה ארגונים נוספים. האיחוד אינו מציע תואר, אלא מציע קורסים המהווים חלק מתואר באוניברסיטאות החברות.
תחבורה
"תחנת קיוטו" היא מרכז התחבורה הראשי של העיר. התחנה השנייה בגודלה ביפן, היא מכילה קניון, מלון, בית קולנוע, חנות כלבו ומספר מבנים ממשלתיים, הכל תחת קורת גג אחת בגובה 15 קומות. קו טוקאידו שינקנסן, וכמו כן כל קווי הרכבת המקומיים עוברים בתחנה.
רשת האוטובוסים ומערכת הרכבות התחתיות העירוניות של קיוטו פועלים בהיקף נרחב. תיירים רבים מצטרפים לנוסעים באוטובוסים העירוניים, במוניות או באוטובוסים לתיירים. אוטובוסים הפועלים בתוך העיר, במחוז ובמדינה כולה עוצרים בתחנת קיוטו.
הטוקאידו שינקסן מחברת ברשת מסילות ברזל את קיוטו עם נגויה וטוקיו בצד אחד, ועם אוסקה ונקודות נוספות בצד השני. הנסיעה מטוקיו אורכת מעט מעל שעתיים. דרך נוספת להגיע לאזור קיוטו היא דרך נמל התעופה הבינלאומי של קנסאי, הנמצא מרחק 72 דקות ברכבת מהעיר.
אופניים מהוות אמצעי תחבורה אישי חשוב מאוד בקיוטו, עד לרמה בה נוצרה בעיר תת תרבות של אופניים, שהפכה לחלק מזהות העיר. מאפייניה הגאוגרפיים ומידותיה הופכים את קיוטו לעיר בה קל לנוע על אופניים.
פסטיבלים
פסטיבלים גדולים רבים נחגגים בקיוטו. הראשון שבהם הוא האָאוֹי מאצורי, הנחגג ב-15 במאי. חודשיים אחר כך, 14 עד ה-17 ביולי, הגיון מאצורי, המגיע לשיאו בתהלוכת ענק. קיוטו גם מציינת את גוזאן אוקוריבי, חג בודהיסטי לכיבוד המתים, ובו מדליקים מדורות בהרים על מנת להנחות את הרוחות לביתן (16 באוגוסט). ב-22 באוקטובר נערך הג'ידאי מאצורי, "פסטיבל התקופות", בו חוגגים את עברה המפואר של העיר.
ספורט
בכדורגל, מיוצגת קיוטו על ידי "מועדון הכדורגל קיוטו סאנגה" שעלתה לליגה הראשונה ב-2005. בשל הפופולריות של קבוצת הבייסבול של העיר השכנה, "האנשין טייגרס", לקיוטו מעולם לא הייתה קבוצה בליגת הבייסבול של יפן, למרות שהטייגרס משחקים כל שנה מספר משחקים באצטדיון נישי קיוגוֹקוּ שבעיר.
החרצופים
החרצופים (הלחם בסיסים בין המילים "חצופים" ו"פרצופים") הייתה תוכנית סאטירה פוליטית ישראלית ששודרה בערוץ 2 על ידי הזכיינית טלעד, בין השנים 1996–2000.
התוכנית נוצרה על ידי אפרים סידון בהתבסס על פורמט תוכנית הסאטירה הבריטית "Spitting Image" שהציגה בובות קצף קריקטוריות בדמות הפוליטיקאים שלהם הבובות לעגו. את הדיבוב לבובות ואת חיקויי הפוליטיקאים ביצעו טוביה צפיר, שרית סרי, תומר שרון ועוד מדבבים.
החרצופים נחשבת לתוכנית סאטירה חריפה והיא כיוונה את חציה אל פוליטיקאים מכל גוני הקשת הפוליטית. התוכנית כללה מערכונים עם הבובות וכוכבי אורח ופרודיות סאטיריות-פוליטיות על שירים מוכרים. ב-2000, עם סיום כהונתו של עזר ויצמן כנשיא המדינה, הסתיימה גם התוכנית. ב-5 בפברואר 2001, יום לפני הבחירות הישירות לראשות הממשלה, שודר פרק מיוחד.
בשנים 2002–2003 החרצופים הופיעו כפינה קבועה בתוכנית "לילה גוב", ששודרה גם היא בטלעד.
בסוף שנת 2005 לפני סיומה של טלעד בערוץ 2, הופיעו החרצופים במערכונים קצרים מיוחדים לכבוד הסיום.
ב-19 ביוני 2023, כאן 11 הזמינו פיילוט לעונה החדשה של החרצופים..
קוואנזה
הקוואנזה (באנגלית: Kwanzaa) הוא חג אזרחי בן שבעה ימים שנחוג בקרב האפריקנים-אמריקנים בארצות הברית ובקנדה, ומטרתו לכבד את המורשת והתרבות האפריקנית. החג מצוין על ידי הדלקת נרות בקינרה והוא נחוג אחת לשנה מ-26 בדצמבר עד 1 בינואר. החג הומצא על ידי ד"ר רון "מאולנה" קארנגה (באנגלית: Ron "Maulana" Karenga) ונחוג לראשונה מ-26 בדצמבר 1966 ועד לאחד בינואר 1967.
מרבית האפרו-אמריקאים חוגגים את חג המולד בנוסף לקוואנזה, באותה עת.
היסטוריה
קארנגה יצר את חג הקוואנזה ב-1966 כחג האפריקני-אמריקני הספציפי הראשון, על אף שהחג האפריקני-אמריקני ההיסטורי: "יום החופש" נחוג כבר מסוף המאה ה-19.
במהלך השנים הראשונות לחג, ד"ר קארנגה הצהיר כי: מטרת החג היא להוות אלטרנטיבה לחג המולד, ש "ישו היה פסיכופת" ושהנצרות היא דת "לבנה" ששחורים צריכים להתרחק ממנה, ולמרות זאת, כשהקוואנזה צברה פופולריות, קארנגה שינה את אימרותיו כדי לא להרחיק נוצרים מהחג והצהיר כי " הקוואנזה לא נוצרה לתת לאנשים אלטרנטיבה לדת שלהם ולחגיהם הדתיים."
כיום רבים מהחוגגים של קוואנזה חוגגים את חגיהם הדתיים בנוסף לחג למרות המטרה הראשונית של קארנגה.
עקרונות החג
קארנגה קבע את "שבעת עקרונות הקוואנזה" (בכתב לטיני: Nguzo Saba או במקור Nguzu Saba), הוא טען כי הם מבוססים על פילוסופיה קהילתנית אפריקנית.
כל יום בחג הקוואנזה מוקדש לעיקרון שונה, שמשמעותם:
פופולריות
בברכה הנשיאותית לכבוד חג הקוואנזה בשנת 2004 אמר הנשיא ג'ורג' בוש הבן: "במהלך קוואנזה מיליונים של אפריקנים-אמריקנים ואנשים ממוצא אפריקני מתאספים כדי לחגוג את מסורתם ושושלתם. חגיגות הקוואנזה נותנות אפשרות להתמקד בחשיבות המשפחה, הקהילה ההיסטוריה, ולהרהר על ה-Nguzo Saba או שבעת העקרונות של התרבות האפריקאית. הערכים האלה מדגישים: אחדות, הגדרה עצמית, עבודה משותפת ואחריות, כלכלה קואופרטיבית, מטרה, יצירתיות ואמונה."
סקר מ-2004 העלה ש-1.6% מהנשאלים תכננו לחגוג את הקוואנזה. ביחס כללי לאוכלוסייה האמריקאית הנתון אומר כי 4.7 מיליון אמריקאים התכוננו לחגוג את הקוואנזה ב-2004. בנאום מ-2006 קארנגה העריך כי 28 מיליון אנשים חוגגים את הקוואנזה, בנוסף הוא תמיד טען כי החג נחוג בכל רחבי העולם, לעומתו גורמים אחרים מעריכים כי מספר החוגגים עומד על 12 מיליון. בישראל החג אינו פופולרי כלל והוא כמעט ולא נחוג.
מנהגי החג
לקראת הטקסים משפחות החוגגות את הקוואנזה מקשטות את ביתן בחפצי אומנות, בבגדים אפריקנים צבעוניים ובפירות טריים המכבדים את האידיאליזם האפריקני. במהלך הטקסים נוהגים החוגגים לשלב את הילדים ואת הדור הצעיר לצד כיבוד אבותיהם, ולחלוק בנסך על ידי גביע (Kikombe cha Umoja) המועבר בין החוגגים (בדומה לקידוש היהודי).
נהוג לברך ב"חג קוואנזה שמח", ב"Habari Gani" (מה חדש בסווהילית) או ב"Joyous Kwanzaa".
בהתחלה נמנעו החוגגים מלערבב את עקרונות הקוואנזה עם חגים אחרים מתוך מחשבה כי ערבוב זה מהווה פגיעה בעיקרון ההגדרה העצמית ועל ידי כך תפגע שלמות החג, אך כיום המצב שונה ומשפחות רבות חוגגות את החג ביחד עם חגים אחרים כמו חג המולד. ובכך ניתנת לאפריקנים-אמריקנים אפשרות להכניס סממנים אתניים ייחודיים לחגיהם הדתיים.
בכל שנה נערך טקס "רוח הקוואנזה" (The spirit of kwanzaa) במרכז ג'ון קנדי לאומנויות הבמה שכולל מופעי ריקוד מודרני ואפריקני, שירה פואטית ומופעי שירה.