cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חלבלובון
חלבלובון הוא דו-ירחון המיועד לילדים בגילאי 5–12 ומטרתו משחק, הנאה ויצירה בדרכים מקוריות שאינן משלבות מסך. בחלבלובון אפשר להשיג גם מטרות של עידוד הקריאה, משחק משותף של הורים וילדים, הנאה ולמידה בצורה חווייתית וזאת תוך שימוש בנייר: ציור, צביעה, כתיבה, גזירה וקיפול. המגזין יוצא לאור בהוצאת חלבלוב ובעריכת טלי הרדאבל ואירית חוסחאלק, והוא אחד מעיתוני ילדים בישראל המופיעים בדפוס באופן קבוע. בהוצאת חלבלוב יוצאים בין היתר מגזינים למבוגרים ולנשים, יומני מסע, מחברות תוכן, מפות עולם לצביעה ומפות כוכבים לילדים למציאה ולסימון על המפה. כל המוצרים מפותחים, מעוצבים ואף מיוצרים במלואם בישראל ונושאים תו כחול-לבן מיוצר בישראל. העיקרון העומד מאחורי העשייה הוא "זמן נייר במקום זמן מסך" מתוך מטרה להוציא את הילדים ואת הוריהם מהמסכים המקיפים אותם שעות רבות.
תולדות המגזין ומוצרים נוספים
הגיליון הראשון של חלבלובון יצא לאור בשנת 2015 ויוצא מאז בקביעות אחת לחודשיים או יותר, כאשר כל גיליון מוקדש לנושא אחר. הגיליונות כוללים סיפורים, שירים, גלויות ומשחקים. הגיליונות מנוקדים ושפת הכתיבה פונה לשני המינים. הגיליונות מודפסים בצבע מלא, על נייר נטול עץ בעובי 110 גרם, המאפשר שימוש משני הצדדים, כתיבה וצביעה נוחה.
גיום אנרי דופור
גיום אנרי דופור (Guillaume Henri Dufour; 15 בספטמבר 1787 – 14 ביולי 1875) היה איש צבא שווייצרי, אשר היה אחד מארבעת האנשים היחידים בהיסטוריה שקיבלו דרגת גנרל בצבא שווייץ. כמו כן היה ממייסדי הצלב האדום וניהל את אמנת ז'נבה הראשונה.
ביוגרפיה
דופור נולד ב-15 בספטמבר 1787 בעיר קונסטנץ שהשתייכה אז לאימפריה הרומית הקדושה. העיר נמצאת כיום בתחומי גרמניה המודרנית. מאוחר יותר עקרה משפחתו לז'נבה שבשווייץ. אביו, שהיה שען, שלח אותו ללמוד ציור ורפואה, אולם ב-1807 נסע דופור לפריז ונרשם ללימודים באקול פוליטקניק - אז אקדמיית הנדסה קרבית. הוא סיים את לימודיו ב-1809, כחמישי במחזורו. הוא התגייס לגרנד ארמה, וב-1810 נשלח כחלק מחיל המשלוח הצרפתי שסייע לאי קורפו להתגונן נגד האימפריה הבריטית. לאחר מכן חזר לצרפת, וסייע בתיקון הביצורים בליון. בשל כך, ב-1814 הוענק לו אות לגיון הכבוד.
ב-1817, בעקבות ההפסד הצרפתי במלחמות הנפוליאוניות ופיזורו של הגרנד ארמה, חזר דופור לז'נבה והתגייס לצבא שווייץ. הוא הופקד על המהנדסים הצבאיים של קנטון ז'נבה, והפך גם לפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת ז'נבה. בין הקצינים ששירתו תחתיו, נמנה לואי נפוליאון בונפרטה, אחיינו של נפוליאון בונפרטה ולימים נפוליאון השלישי קיסר צרפת. ב-1845 פרש מספר קנטונים קתוליים-שמרניים מהפדרציה השווייצרית, והקימו ברית משלהם שכונתה "זונדרבונד" (ברית מיוחדת). ב-21 באוקטובר 1847 דופור מונה למפקד הצבא הפדרלי שנשלח לדכא את המרד (מלחמת הזונדרבונד). לצורך כך, הוענקה לו דרגת חירום של "גנרל". הייתה זו הפעם הראשונה שדרגה כזו הוענקה בשווייץ. בעתות שלום הדרגה הגבוהה ביותר בצבא שווייץ היא "מפקד קורפוס". המלחמה ניטשה למשך פחות מחודש בשנת 1847, היו בה כ-130 הרוגים, והיא הסתיימה בניצחון הצבא הפדרלי. הייתה זו המלחמה האחרונה שניטשה אי פעם על אדמת שווייץ. לאחר המלחמה, נשללה מדופור דרגת הגנרל והוא חזר לדרגתו הקודמת.
באוגוסט 1849, פרצה ההפיכה בבאדן. בשל חשש שהמהומות יזלגו אל שווייץ, הוענקה לדופור דרגת גנרל בפעם השנייה. ב-27 בדצמבר 1856 פרץ סכסוך בין שווייץ לפרוסיה בנוגע למעמדו של מחוז נשאטל. הסכסוך כונה "משבר נשאטל", ובשל חשש למלחמה, הוענקה לדופור דרגת גנרל פעם שלישית. ב-1859 הוענקה לו הדרגה בפעם הרביעית בעקבות חשש שמלחמת אוסטריה-סרדיניה תזלוג לשווייץ. בכל אחת מהפעם, המשבר הסתיים ללא התערבות כלשהי מצד הצבא השווייצרי. דופור הוא האדם היחיד בהיסטוריה של צבא שווייץ שקיבל דרגת גנרל יותר מפעם אחת, ואחד מארבעת היחידים שקיבלו את הדרגה אי פעם. ב-1863 הוא היה חלק מוועדה מיוחדת, אשר בהנהגתו של ז'אן אנרי דינן ייסדה את הצלב האדום. ב-1864 הוא ניהל את אמנת ז'נבה הראשונה.
קיפוד מצוי
קיפוד מצוי (שם מדעי: Erinaceus concolor) הוא מין של קיפוד.
מאפיינים
תפוצתו העולמית של המין רחבה, מאסיה הקטנה לישראל, סוריה, לבנון, צפון עיראק, צפון-מערב איראן, האי רודוס, אוקראינה, בלארוס ודרום קווקז: ארמניה, אזרבייג'ן, גאורגיה ורוסיה.
הקיפוד המצוי יעדיף בתי גידול עירוניים, כפריים או חקלאיים על פני בתי גידול טבעיים. במרבית אזורי מחייתו, הקיפוד המצוי שכיח ונפוץ. לא ידוע על איומים המשפיעים על תפוצתו בהווה. על כן, מצב השימור שלו הוא "ללא חשש". עם זאת, גדרות בין חצרות מהוות גורם מבודד בין פרטים, מה שיכול להפריע לפוטנציאל הזדווגות וכן קיימת סכנת דריסה באזורים המועדים.
הקיפוד פעיל בעיקר בלילה, ובלילה אחד הוא הולך בממוצע כ-300 מטר במהירות של עד 1 קמ"ש.
קיפודים נכנסים לשנת חורף כאשר טמפרטורת הסביבה החיצונית יורדת. אז הם מורידים את טמפרטורת גופם, את קצב הלב ואת קצב הנשימה.
כאשר הקיפודים נולדים הם מכוסים בקוצים לבנים ורכים, ועיניהם סגורות, ובגיל 6 שבועות הם כבר עצמאים לחלוטין.
תזונה
הקיפוד מסווג כ"אוכל-כול" וכ"אוכל חרקים", ומזונותיו העיקריים כוללים חרקים, חיפושיות ושאר פרוקי רגלים; חלזונות, תולעי אדמה ושורשי צמחים. בנוסף הוא יכול לאכול פירות וירקות.
אם קיפוד ייתקל בקערת מזון לכלבים או חתולים, הוא יעדיף (משיקולי אנרגיה) לאכול מזון זה, ואף יזכור להגיע לשם במועד מאוחר יותר. תופעה זו גורמת להשמנה אצל הקיפוד המצוי, ואף מסכנת בהידבקות בגרדת את הפרטים המתקבצים סביב לכלי המזון.
מחלות
הקוצים של הקיפודים מונעים מהם אפשרות יעילה של סירוק השיער ולכן יש עליהם שלל טפילים חיצוניים.
לעיתים מוצאים קיפוד חסר קוצים או קירח בחלקו. קיפוד כזה חולה במחלת הגָּרָב (סקביאס) שהיא מעין אקנה הנגרמת על ידי נקבת טפיל פרוק-רגליים, אך יכולה להיות מידבקת אף לאדם. המחלה גורמת לעור של הקיפוד להיות יבש, לחולשה, לקושי בתנועה וציד, אך גרוע מזה, הקיפוד מאבד את יכולת ההגנה הטבעית שלו – הקוצים, ולכן נתון בסיכון גבוה יותר לטריפה. בהימצא קיפוד שכזה, כדאי לְפַנּוֹתוֹ לבית חולים לחיות בר או לווטרינר, אך בטיפול ללא מגע ישיר.
רבייה וצאצאים
הקיפוד בונה קן מערמה של עלים ועשבים יבשים שהוא סוחב בפיו. הקן נבנה בצורת כיפה קומפקטית בקוטר של 30–60 ס"מ, על שקע רדוד או על חפירה רדודה של הקרקע, וכך הוא אינו בולט בסביבה.
גורי הקיפוד נשארים ליד אימם 4–7 שבועות, בזמן הזה מגינה הנקבה על הגורים מפני טורפים ומפני זכרים שלפעמים טורפים את הגורים. ישנם מקרים שכאשר משהו מפריע לתקינות הקן, הנקבה עלולה גם היא לטרוף את גוריה.
עבדות בארצות הברית
העבדות בארצות הברית ועוד קודם לכן בשלוש עשרה המושבות הייתה מוסד חוקי, שבו בעלי עבדים קנו ומכרו בני אדם כסחורה. עבדות התקיימה באזורים שהיו לארצות הברית החל מתחילת ההתיישבות האירופית בראשית המאה ה-17 ועד ל-1865. רוב העבדים היו ממוצא אפריקני והגיעו לארצות הברית במסגרת סחר העבדים האטלנטי. רוב בעלי העבדים היו לבנים עשירים מהדרום. במדינות הצפון העבדות נאסרה בתקופה של כ-30 שנה לאחר הקמת ארצות הברית ב-1776, ויבוא העבדים מאפריקה נאסר על פי חוק בשנת 1808. אולם במדינות הדרום מספר העבדים הלך וגדל, בעיקר לשם עבודות במטעים. רוב הלבנים בדרום לא החזיקו בעבדים, חלקם החזיקו במספר קטן של עבדים, ואילו מיעוט קטן של לבנים החזיקו חוות ענק בהן עבדו מאות ולפעמים אלפי עבדים. לעבדים לא היו זכויות אדם או אזרח. חלקם מתו או עברו עינויים במסע לארצות הברית. בתוך ארצות הברית התייחסו אליהם כאל רכוש שניתן למכור, לקנות ולבטח אותו בדומה לקנייה של נכס יקר. עבדים רבים הופרדו ממשפחותיהם על רקע של שיקול כלכלי של בעליהם. חלקם עונו או נרצחו עקב ניסיונות בריחה או התנהגות שלא מצאה חן בעיני בעליהם. גברים לבנים רבים אנסו שפחות שחורות והילדים שנולדו נשארו עבדים. רוב העבדים לא זכו להשכלה. שחורים במדינות הצפון היו עלולים להידרש לחזור לעבדות במסגרת "חוק העבד הנמלט" ואף להיחטף לעבדות. כדי להצדיק את המשך העבדות השתמשו הלבנים תומכי העבדות בטיעונים גזעניים נגד השחורים, טענו כי זה מצב טוב עבורם וכי מדובר בכורח כלכלי, חברתי ואף מוסרי או דתי. מצב זה יצר מתחים רבים בין הצפון לדרום, ובכלל בחברה בארצות הברית, בין היתר על רקע בריחת עבדים למדינות הצפון ושאלת מוסריות העבדות.
מכתש סחיפה
מַכְתֵשׁ סחיפה (או מכתש אירוזי) הוא שקע אשר נוצר כתוצאה מפעולת כוחות סחיפה − בעיקר זרימה של מי משקעים על שכבות הסלע, בניגוד למכתשים אחרים, הנוצרים מפגיעה של מטאוריטים. בעולם כולו קיימים כמה עשרות מכתשים כאלה אך עד לפני מספר שנים המכתשים היחידים שהכירו היו חמישה בנגב ושניים בסיני. לאור זאת, שמו הגאולוגי המדעי בא מהשפה העברית: Makhtesh. המכתשים בנגב הם מכתש רמון, המכתש הגדול, המכתש הקטן, ושני מכתשי התאומים בהר עריף.
עבדות בארצות הברית
החל מסוף המאה ה-18, החלה לפעול בבריטניה ובארצות הברית התנועה לביטול העבדות. תנועה חברתית זו פעלה לסיים את הסחר הבינלאומי בעבדים ואת העבדות עצמה. עד אמצע המאה ה-19 העבדות בוטלה כבר ברוב המדינות המתועשות (לרבות מושבותיה של אנגליה וצרפת) וברוב מדינות דרום אמריקה, ואילו בארצות הברית המתח סביב הנושא הלך וגדל. בשנת 1861 המחלוקת על העבדות הובילה לפרישת 11 מדינות דרומיות והקמת "הקונפדרציה", ודבר זה הוביל לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית. בתום המלחמה, בשנת 1865, נאסרה העבדות במסגרת התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית. ביטול העבדות בארצות הברית סייע להמשך הלחץ הבינלאומי לביטול העבדות במדינות אחרות ברחבי העולם, כמו ברזיל והאיים הקריביים (סוף המאה ה-19), ומדינות ערב ואפריקה (במהלך המאה ה-20). המאבק לביטול העבדות השפיע באופן משמעותי על ראשיתו של המאבק לזכויות האישה.
מכתש סחיפה
תהליך היווצרות המכתש
ההבדל בין מכתש סחיפה לבין קניון (ואדי) בכך שלקניון יש פתח כניסת מים ופתח יציאה ובמכתש יש רק פתח יחיד המנקז את המשקעים היורדים בתוכו.
עבדות בארצות הברית
למרות סיומה הרשמי של העבדות בארצות הברית ב-1865, דיכוי השחורים בארצות הברית נמשך עוד שנים רבות לאחר מכן. הדבר בוצע באמצעות אלימות, איומים, נורמות וחוקים מפלים, ונמנעו מהם זכויות רבות, לרבות זכות ההצבעה. דבר שהשתנה רק כמאה שנים לאחר מכן בעקבות מאבקה של התנועה לזכויות האזרח. מעמדם הכלכלי והחברתי נותר נמוך ונמשך המתח בין שחורים ללבנים, ובין ליברלים לבין מי שמחזיקים בדעות גזעניות נגד השחורים. המתח בין שחורים ולבנים במדינה וזכר העבדות ומלחמת האזרחים נמשך גם במאה ה-21.
מכתש סחיפה
תהליך היווצרות המכתש
בגלל דרך היווצרות המכתשים ניתן לראות על צלע המכתש את שכבות הסלע הרבות והשונות שמקורן בתקופות גאולוגיות קדומות. חולות צבעוניים הנמצאים בשכבות השונות גם הם מראה שכיח בתוך מכתשי סחיפה.
תאוריה מודרנית להיווצרות מכתש
להלן תיאור סכמטי בן שבעה שלבים להיווצרות של מכתשי הנגב. בתחילה (לפני כ-150 מיליון שנה): מהים הקדום, ים טתיס, עולים פני כדור הארץ מזרחה.
עבדות בארצות הברית
הבאת העבדים מאפריקה
עבדים ממוצא אפריקני הובאו לראשונה לג'יימסטאון, וירג'יניה (Jamestown, Virginia) בשנת 1619 על סיפונה של ספינה הולנדית. עבדים אלו נלקחו כשלל מספינת עבדים ספרדית. לאורך המאה ה-17 מתיישבים אירופיים בצפון אמריקה החלו לקנות ולייבא עבדים אפריקאים ככוח עבודה זול בתחומי חקלאות שונים.
באמצע המאה ה-15 החל ייצוא העבדים מאפריקה. אומות אירופיות שונות החלו להתחרות בשוק העבדים הרווחי שבו שלטו בעיקר האנגלים וההולנדים. בתחילה, האירופים פשטו על משפחות לא חמושות וכפרים חסרי הגנה באפריקה כמקור עיקרי לכוח האדם. בשלב מאוחר יותר הם החלו להתמקח על עבדים וזהב בכפרים הסמוכים לחוף המערבי של היבשת. סוחרים אירופיים החלו להציב מושבות קטנות ומבוצרות בדרכים מרכזיות לאורך החוף. מושבות אלו נקראו "מפעלי העבדים" והן אוישו בסוכנים שנשאו ונתנו עם אפריקנים ועודדו אותם לארגן מסעות ציד-עבדים בתמורה לתשלום.
בראשית 1636 תושבי צפון אמריקה החלו גם הם לשלוח ספינות לאפריקה על מנת לשנע עבדים למושבות הבריטיות במעין מסלול משולש - סחר משולש הידוע כסחר העבדים האטלנטי שפעלה החל מסוף המאה ה-16 ועד לראשית המאה ה-19. במסגרת מערכת זו הועברו עבדים, מטעני יבול ומוצרי תעשייה בין אפריקה, לבין הקריביים או המושבות ביבשת אמריקה לבין המעצמות הקולוניאליות האירופאיות. משולש אחד היה יצוא עבדים מאפריקה לאמריקה, יצוא סוכר, טבק וכותנה מאמריקה לאירופה וייצוא מוצרי טקסטיל, רום, נשק ומוצרים מוגמרים אחרים מאירופה לאפריקה. משולש סחר נוסף היה העברת עבדים מאפריקה לאיים הקריביים ואמריקה הלטינית, העברת סוכר ודבשה ממרכז אמריקה לניו אינגלנד ורום וסחורות אחרות שיוצאו מאמריקה הצפונית לאפריקה.
העבדים נחטפו בידי סוחרים מקומיים או על ידי בני שבטים יריבים, ולעיתים נמכרו גם בידי בני משפחותיהם שעבורם אספקת העבדים הייתה דרך פרנסה עיקרית. העבדים הובלו בספינות בתנאים קשים מאוד, בעיקר לאיים הקריביים ולברזיל, שם עונו ונמכרו תמורת זהב או סחורות בהתאם לאיכותם. בשלבים מאוחרים יותר של סחר העבדים נשלט הסחר בידי סוחרים ברזילאים והולנדים. ההערכה היא כי למעלה מ-12.5 מיליון עבדים הובלו ליבשת אמריקה, ובין 1.2 ל-2.4 מיליון מהם מתו במסע הקשה, ועוד מתו זמן קצר לאחר הגיעם לאמריקה. סוחרי עבדים מצפון אמריקה מעולם לא היו הדומיננטיים ביותר בשוק העבדים גם בשנות השיא של פעילותם בתחום. נתח השוק שהחזיקו האמריקנים עמד על כשישית מהעבדים שהובאו מאפריקה. עם זאת, בין השנים 1725–1807 יצאו יותר מ-900 כלי שיט מרוד איילנד לחוף המערבי של אפריקה ונשאו על גבם יותר ממאה אלף עבדים.
עבדות בשלוש-עשרה המושבות
עד ראשית המאה ה-18 ייבוא עבדים אפריקנים למושבות שהפכו לימים לארצות הברית של אמריקה נתקל בקשיים משמעותיים. היקף הגידולים החקלאיים ושיעור התמותה הגבוה הובילו לצורך שהלך ועלה בייבוא עבדים. במהלך מרבית התקופה הקולוניאלית הבריטית עבדות התקיימה בכלל המושבות. בראשיתה של התופעה היא כללה עבדים לבנים ושחורים כאחד. בתחילה מוסד העבדות בארצות הברית לא היה קיים במשמעות המיוחסת לו היום, כאשר הן שחורים והן לבנים הועסקו בחוות החקלאיות ברחבי המושבות האמריקאיות, וזאת על תקן "משרתים לזמן מוגבל" (Indentured Servant). עם זאת, בעקבות תחילת גידולו של האורז במושבות, והצורך של החוות להתרחב לשם יעילות כלכלית, הלך וגבר השימוש דווקא בעבדים שחורים. בעקבות הרעת התנאים בחוות (בשל הגידול הדמוגרפי) ותמותה גוברת של "משרתים לזמן מוגבל" כתוצאה ממחלות מזהמות כגון מלריה, הלך ופחת זרם העובדים הלבנים שהגיעו למושבות. כמו כן, הלך וגבר הצורך של בעלי החוות בכוח אדם זול וצייתן, כדוגמת העבדים השחורים שנלקחו ממולדתם בכפייה.
עבדים במדינות הצפון בדרך כלל הועסקו כמשרתים ביתיים, כבעלי מלאכה וכפועלים ומרביתם הועסקו בערים. בשנת 1703 יותר מ-40% מבתי האב בעיר ניו יורק החזיקו בבעלותם עבדים. עם זאת, עבדים הועסקו גם בענפי תעשייה כגון נמלים, רציפים וחקלאות. מדינות הדרום פיתחו כלכלה אגררית התלויה כמעט לחלוטין בסחר תבואה. עקב טבעה של כלכלה זו ואופי העבודה הסיזיפי בעלי האדמות החזיקו בבעלותם מספר גבוה משמעותית של עבדים ביחס לצפון. עבדים בדרום הועסקו בעיקר בחקלאות, בחוות וגידולים של אורז, טבק, כותנה ועוד.
בכמה מן המושבות הבריטיות נעשו ניסיונות לבטל את סחר העבדים הבין-לאומי עקב החשש שייבוא נוסף של אפריקנים עשוי לפגוע באוכלוסייה הלבנה, זאת בשל צמיחה דמוגרפית מואצת בקרב העבדים ביחס אליה. מלבד ג'ורג'יה כלל המושבות אסרו או הגבילו סחר בעבדים עד שנת 1774. בתקופה הקולוניאלית יובאו כ-350,000 עבדים לשלוש עשרה המושבות שהפכו עם השנים לארצות הברית. 40% יובאו ישירות מאפריקה והיתר הובאו מהאיים הקריביים. סך הכול עד סיום העבדות בארצות הברית הובאו אליה כ-600 אלף עבדים. אלו היוו פחות מ-5% מכ-12 מיליון העבדים שיובאו מאפריקה ליבשת אמריקה בתקופה הקולוניאלית. רוב רובם של האפריקנים המשועבדים הועברו למושבות הסוכר באיים הקריביים ובברזיל. בשל תנאי החיים הסבירים ביחס לאלו שבאמריקה הלטינית מספר העבדים במושבות גדל במהירות והגיע לכ-4 מיליון עד שנת 1860.
במהלך הזמן, ובעקבות התהליך הכלכלי, גברו הקריאות מטעם בעלי החוות להעביר לידיהם את הסמכות הממשית על עבדיהם השחורים, קריאות שנענו לבסוף בסביבות שנת 1700 עם חקיקת "חוקי העבדות", אשר העניקו לבעלי החוות הלבנים סמכות כמעט מוחלטת כלפי עבדיהם השחורים. במהלך זמן זה גם פסק באופן סופי מוסד ה"עבדות הזמנית" אשר כלל גם לבנים (הם קיבלו חלקת אדמה והפכו לאזרחים שווי זכויות), והעבדות של השחורים בצפון אמריקה קיבלה תוקף חוקי, ובעקבותיו גם תוקף מוסרי, כאשר רבים מהמתיישבים החלו לחוש כי השחורים מטבעם "נועדו להיות עבדים".
עד מלחמת העצמאות של ארצות הברית שהתחוללה בין השנים 1775–1783 מעמדם של העבדים היה ממוסד כמעמד נחות הקשור בגזענות בשל מוצאם האפריקני. במשך רוב התקופה הקולוניאלית הבריטית, העבדות הייתה קיימת בכל המושבות האמריקאיות.
תנאי העבדות ומצב העבדים
העבדים שהובאו לאמריקה מיבשת אפריקה סבלו במהלך מסעם מהלם, השפלה וסבל רב הכרוך באופן שבו נאזקו בשיירות לעיתים לתקופות ממושכות של כשישה חודשים או יותר. בזמן המסעות הם סבלו מצפיפות, קור, מחסור באוכל ומחלות. רבים מהזקנים והצעירים מתו במהלך המסע בים. במתקני הכליאה הזמניים בחוף רבים נוספים מתו כתוצאה מאוכל מקולקל, מים מזוהמים ותנאי תברואה ירודים. בשל הידיעה כי עיכוב בנמלים יוביל למחלות בקרב העבדים הכלואים, הונהג נוהל אשר לפיו הרגו את העבדים הראשונים שהראו תסמיני מחלות שנחשדו כמדבקות. עבדים חולים או גוססים נזרקו לים.
היחס לעבדים בתחומי ארצות הברית השתנה בהתאם למספר תנאים, מקומות ותקופות. אך לא הייתה קיימת כל הגנה חוקית על זכויות העבדים. יחסי הכוח השחיתו בעלי עבדים לבנים רבים. אדונים ומפקחים הנהיגו לרוב עונשים פיזיים כדי לכפות עליהם את רצונם. עבדים היו נענשים בהצלפת שוט, כבילה, תלייה, הכאה, כליאה ועוד. העונשים לרוב נחשבו כתגובה לאי-ציות או הפרה של חוק, אך לעיתים התעללות פיזית נעשתה רק על מנת לבסס את מרותו ושליטתו של האדון או המפקח על העבדים.
בשל יחסי הכוח בין האדון לעבד, השפחות היו בסיכון גבוה מאוד לאונס והתעללות מינית, הן במסע לאמריקה והן בתוכה. עבדים רבים נאבקו כנגד תקיפות מיניות וכמה מצאו את מותם בדרך זו. הפרקטיקה של התעללות מינית בשפחות הייתה נטועה בחלקה בתרבות הפטריארכלית בדרום שהתייחסה לנשים שחורות כרכוש או כנכס. התרבות בדרום אכפה באדיקות את האיסור לקיים יחסים מיניים בין גברים שחורים ונשים לבנות בטענה שיש לשמור על טוהר הגזע. אולם, בסוף המאה ה-18 ריבוי העבדים ה"מעורבים" וצאצאיהם הראו כי הגברים הלבנים ניצלו מינית באופן תדיר שפחות שחורות. מעשה זה לא נחשב כעבירה על החוק. כל העבדים היו אפריקאים במוצאם, אך בחלקם היו ממוצא מעורב, לעיתים צאצאי האדון עצמו, ששכב בהסכמה או אנס את שפחותיו. לראיה, מחקרי די-אן-איי (DNA) עכשוויים הראו כי לאחוזים גדולים מהקהילה האפרו-אמריקנית יש שורשים אירופאיים-לבנים.
באחוזות החקלאיות הגדולות היו תנאיהם קשים במיוחד. בהן היו שכיחים עונשים פיזיים קשים ביותר שכללו הצלפות, לעיתים תוך פציעה וגרימת נכות. קטיעת בהונות הרגליים אף נחשבה כ"טיפול" יעיל ב"דראפטומניה". היו חוקים שאסרו רצח שרירותי של עבדים, אך הם נאכפו בסלחנות מרובה. בסמכותו של האדון היה, אם חפץ בכך, להפריד בין משפחות ובין הורים לילדיהם. העבדים מיעטו להתנגד, אם כי היו אפיזודות של מרי, ובריחה הייתה צורת ההתנגדות המקובלת ביותר שלהם. באמצע המאה ה-19 קם ארגון מסילת הרכבת המחתרתית לסיוע בהברחת עבדים נמלטים.
בחלק ממדינות הדרום נאכפו חוקים שאסרו על הקניית השכלה לעבדים. דבר זה סייע לשמר את הדימוי הנמוך של העבדים, ונתן תרוץ ללבנים שכביכול סייעו לשחורים שאינם מסוגלים להסתדר בכוחות עצמם והעבדות.
שורשי התנועה לביטול העבדות בארצות הברית
אחד הראשונים להשמיע קול נגד העבדות של השחורים ונגד הנחות גזעניות שהצדיקו את קיומה היה המורה הקווייקרי אנתוני בנזט שפעל בפנסילבניה. ב-1750 הוא החל, בנוסף לעבודת היום שלו, לקיים בביתו שיעורי ערב לילדים שחורים עניים. תלמידיו הצליחו ובכך הפריך את הטענה בדבר נחיתותם. בשנת 1750 הוא גם החל לפעול נגד עבדות. הצלחתו החשובה של בנזט הייתה השפעת כתביו על מספר פעילים בבריטניה שיזמו את התנועה לביטול העבדות במדינה זו, שלאחר מכן הפכה לתנועה בעלת השפעה כלל עולמית.
בשנת 1775 פרסם תומאס פיין, הוגה הדעות ומי שנחשב אחד האבות המייסדים של ארצות הברית, מאמר נגד העבדות. שבועות מספר לאחר מכן, הקימו בנזט, פיין ופעילים נוספים את "האגודה לביטול העבדות של פנסילבניה", שהייתה הארגון הראשון שפעל לביטול העבדות באמריקה. חלק גדול מחברי האגודה היו מקרב קהילת הקווייקרים. בהמשך מונה בנג'מין פרנקלין כיו"ר האגודה.
בהמשך קמו אגודות דומות לביטול העבדות. ב-1785 קמה בניו יורק חברת השחרור של ניו יורק, על ידי ג'ון ג'יי, אלכסנדר המילטון ואחרים.
בזמן מלחמת העצמאות
בתחילת שנת 1775, עם פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית, מושל וירג'יניה (Virginia) ג'ון מוראיי הידוע בכינויו "לורד דנמור" (John Murray "Lord Dunmore”) חוקק את חוק הלחימה שטוען כי אם העבדים יצטרפו אליו ללחימה הם יקבלו את חירותם. דבר זה הביא לכך שכ-1,500 עבדים נמלטו והצטרפו לכוחותיו של לורד דנמור. כ-300 מתוכם הצליחו לברוח לבריטניה ולזכות בחירותם.
עבדים רבים השתמשו במלחמת העצמאות של ארצות הברית על מנת להימלט מאדוניהם ולמצוא מחסה במדינות צפון ארצות הברית. בחודשים האחרונים של המלחמה העבירו הבריטים כ-20,000 עבדים חופשיים מערי החוף הגדולות ליישוב מחדש בנובה סקוטיה (Nova Scotia). מרבית העבדים בבעלותם של הבריטים הועברו בעיקר לקאריביים (ג'מייקה, ולוסנטין, פלורידה).
עבדות וחוקת ארצות הברית
בוועידת החוקה בשנת 1787 הוסכם על פשרה בין מדינות הצפון והדרום של ארצות הברית, שבא לידי ביטוי בסעיף 2.3. הסעיף עוסק בנושא – כיצד ייקבע מספר הנציגים של כל מדינה בקונגרס בבית הנבחרים. האדם השחור, או ליתר דיוק עבדים, הוגדרו כשווים שלוש-חמישיות מאדם חופשי, היות שנחשבו באותו הזמן בחלק מהמדינות לרכוש. באופן זה ניצלו מדינות הדרום את העבדים ככוח פוליטי שהקל עליהם לשמר את העבדות. מדינות הדרום של ארצות הברית הפעילו לחץ פוליטי על מנת לשמר את מוסד העבדות.
בחוקת ארצות הברית לא היה מצוין כי אכן ניתן להחזיק בבני אדם כרכוש. הניסוח בחוקה מעורפל ועל כן לא ניתן למצוא מילים כמו "עבד" או "עבדות". סעיף אחד קובע כי "הבאתם של אנשים מסוימים..." (such persons) תותר במשך עשרים השנים הראשונות לקיום הברית, והכוונה היא להתרת סחר העבדים. הסתירה בחוקה באה לידי ביטוי בכך שהיא מתייחסת לכלל האנשים ככאלה "שנולדו שווים וחופשיים" (All men are born free and equal).
צעדים נגד העבדות במדינות צפון ארצות הברית
העבדות הייתה בעלת מאפיינים שונים בחלקיה השונים של ארצות הברית. ההבדלים ניכרו בעיקר סביב ההתפתחות הפוליטית, הכלכלית, החברתית והאופי התרבותי של אותו אזור. בארצות הברית מרבית העבדים עסקו בחקלאות, כאשר 90% מהעבדים השחורים התרכזו במושבות הדרומיות. במרבית מדינות הצפון שיעור העבדים היה נמוך מאשר במדינות הדרום, בין הסיבות לכך הן הבדלים בענפי הכלכלה ותיעוש רב יותר של החקלאות בצפון. עבדים בצפון עבדו בדרך כלל כמשרתים, אומנים, פועלים וחלקם המועט כחקלאים.
בשנת 1786 אושרה חוקת ארצות הברית והחלו להיכנס לתוקף חוקים העוסקים בביטול העבדות ברוב מדינות הצפון. העבדות נאסרה בטריטוריות הצפון מערביות באמצעות תקנות צפון-מערב של שנת 1787. בשנת 1791 פנה בנג'מין בניקר לתומאס ג'פרסון עם בקשה לפעול לביטול העבדות. עד לשנת 1804 פרסמו כל המדינות הצפון-מערביות חוקים האוסרים את העבדות. הקונגרס האמריקני הטיל איסור על ייבוא עבדים בשנת 1808. במהלך העשורים הראשונים שלאחר מלחמת העצמאות האמריקנית, כל מדינות הצפון ביטלו את העבדות. האחרונה ביניהן הייתה ניו-ג'רזי ב-1804. במדינת ניו יורק נאסרה העבדות רק ב-1827, וגם אז הותרה עבור עבדים שנולדו לפני 1799. במערב התיכון, לעומת זאת, לא הייתה קיימת עבדות כבר בימיה הראשונים של ארצות הברית. במסצ'וסטס החליט בית המשפט העליון של המדינה ב-1783: "החוקה סולדת לחלוטין מן הרעיון שבני האדם נולדו עבדים". למרות ביטול העבדות, העבדים המשוחררים היו כפופים להפרדה גזעית ולאפליה במושבות הצפוניות. באותן שנים, העבדות במדינות הדרום נותרה חוקית. בשנת 1810 מספרם של העבדים החופשיים באוכלוסיית ארצות הברית גדל. מרבית השחורים החופשיים התגוררו בצפון אך גם בחלק מהמדינות הדרומיות ביותר.
לפני מלחמת העצמאות עיקר הגידולים בארצות הברית היה טבק שיוצא לבריטניה. בעקבות המלחמה בריטניה החרימה את הטבק ורוב המגדלים עברו לגידול רווחי אחר - כותנה. בעשורים שלאחר מלחמת העצמאות התפתחו טכנולוגיות חדשות לעיבוד כותנה כמו מנפטת כותנה ונולי אריגה שהיו מהירות ויעילות בהרבה משיטות העיבוד היידניות שהיו בשימוש לפני סוף המאה ה-18. כתוצאה משיפורים טכנולוגיים אלו גדל הביקוש לכותנה ואיתו גדל הביקוש לשדות חדשים ולעוד עבדים. מטעי העבדים התפשטו מערבה. בדרום החלה להיווצר חברה מעמדית שבה מטעים גדולים עם מאות ולפעמים אלפי עבדים, חוואים קטנים עם מספר מועט של עבדים שהתקשו לשרוד, פועלים לבנים עניים ועבדים. אף כי הדרום כולו הפך לאזור עשיר מרווחי הכותנה. הרווח ממצב זה זרם לקבוצה קטנה של חוואים גדולים. לעומת זאת הפועלים הלבנים העניים התחרו מול כוח עבודה זול ושכרם בהתאם היה נמוך.
איסור על ייבוא עבדים
התנועה לביטול העבדות הייתה חזקה במיוחד בבריטניה. פעילים כמו James Oglethorpe, Granville Sharp, חנה מור, תומאס קלארקסון ו-ויליאם וילברפורס ואחרים פעלו לביטול העבדות במדינה וביטול סחר העבדים האטלנטי. בשנת 1787 נוצרה בלונדון האגודה לביטול סחר העבדים (the Society for Effecting the Abolition of the Slave Trade). ב-1807, לאחר מאבק פוליטי ממושך, נחקק בבריטניה חוק האוסר על סחר בינלאומי בעבדים, אם כי הותרה עדיין בעלות על עבדים. החל מ-1808 החוק נכנס לתוקף גם במושבות הבריטיות.
לאחר מלחמת העצמאות בארצות הברית ושינוי המדיניות במושבות הצפוניות, הנשיא תומאס ג'פרסון (1801-1809) חוקק בשנת 1808 חוק האוסר על ייבוא עבדים. עם זאת, החוק לא מנע הברחת עבדים דרך פלורידה. הגורם לכך היה פיתוח שדות הכותנה והדרישה לעבדים. השטחים החדשים שנרכשו מבריטניה, צרפת ומקסיקו היו נושא לפשרות פוליטיות גדולות. ב-1819 נחתם הסכם בין ארצות הברית ובריטניה להקמת שייטת אמריקאית נגד ספינות עבדים "שייטת אפריקה" אך השפעתה הייתה נמוכה. בעשורים שלאחר 1808 יצאה בריטניה, באמצעות הצי הבריטי החזק, למאבק בסחר העבדים הטרנס אטלנטי. הדבר הביא להפחתה בכמות העבדים שנכנסו לארצות הברית אבל לא לעצירה מוחלטת. בעשר השנים עד 1810 יובאו לארצות הברית כ־12 אלף עבדים בשנה, וקצב זה ירד לכ-1000 עבדים בשנה בממוצע עד שנת 1865.
קו מייסון דיקסון
האיחוד נחלק לאורך גבול המכונה "קו מייסון-דיקסון" למדינות הצפון החופשיות מעבדות, ומדינות הדרום אשר בהן נותרה העבדות חוקית. ב-1820 בפשרת מיזורי הוחלט כי קו הרוחב 36.5°, שהיה בעצם המשכו של קו מייסון דיקסון, יחלק בין המדינות מתירות העבדות למדינות האוסרות אותה. לפשרה זו הייתה חשיבות רבה, שכן היא קבעה לאיזה כיוון יפנו המדינות החדשות במערב בשאלת העבדות.
למרות חוקים נגד יבוא עבדים והפסקת העבדות במדינות הצפון, העבדות המשיכה לפרוח במדינות הקיימות והחדשות דרומית לקו מייסון-דיקסון בעקבות הריבוי הטבעי באוכלוסיית העבדים והסחר הפנימי בהם בין ובתוך המדינות והטריטוריות בדרום. בתקופה שבין עצירת הייבוא החוקי של עבדים לארצות הברית ב-1808 ועד ערב מלחמת האזרחים ב-1860 גדל מספר העבדים באזור ממיליון לארבעה מיליון, ואלו היוו כשליש מכלל האוכלוסייה במדינות הדרום.
בשנת 1839 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית בעניינם של העבד המורד ג'וזף סינקה וחבריו, וקבע שהבאת העבדים מאפריקה הייתה בעצם חטיפה שאינה חוקית, והייתה לחטופים הזכות הטבעית להשתמש באלימות להשתחרר ולזכות בעצמאותם.
תופעת העבדים הנמלטים (Fugitive Slaves) החלה עם הקמתם של ארגוני זכויות אדם שלחמו למען חירותם של העבדים. הארגון הבולט ביותר היה "מסילת הרכבת המחתרתית". ארגון זה סייע לעבדים רבים לברוח למדינות בהן העבדות נאסרה ולקנדה. הקושי בבריחה היה גדול מאוד. רוב העבדים היו אנאלפביתים, חסרי רכוש וכסף. צבע עורם הקשה עליהם להתקדם במהלך היום מבלי להיתפס וסייע לרודפיהם. בנוסף, המרחק הגדול שהיה עליהם לעבור ברגל לפני שהגיעו לאזורים מוגנים הגביר את הסיכויים להיתפס. מרבית העבדים שניסו להימלט נתפסו והוחזרו לבעליהם שהענישו אותם על מנת להרתיע אחרים מלנסות ולברוח. במהלך התקופה בה עבדות הייתה חוקית בארצות הברית הצליחו כ-100,000 עבדים להימלט מידי בעליהם.
מרידות עבדים
מרד העבדים הנודע ביותר בתולדות ארצות הברית הוא "מרד נט טרנר" או "מרד סאות'המפטון". זו הייתה ההתקוממות הראשונה בה נהרגו גם אזרחים לבנים. המרד פרץ בווירג'יניה בשנת 1831 והתפשט למחוזות הסמוכים. המרד הונהג על ידי נט טרנר, עבד שחלם כי האל ייעד אותו להנהיג מרד עבדים נגד אדוניהם. המרד הביא למותם של כ-60 לבנים ולפחות כ-100 עבדים. זוהי ההתקוממות הגדולה ביותר שהתחוללה טרם מלחמת האזרחים בדרום ארצות הברית. טרנר שהורשע במשפט על הנהגת המרד, נידון למוות ונתלה. כמו כן, בעקבות המרד הוצאו להורג כ-56 עבדים שהואשמו גם הם בהצטרפות למרד.
צידוקים לעבדות
במהלך המאה ה-19 היו צידוקים שונים לעבדות.
רוע הכרחי
חלק מתומכי העבדות טענו שדובר ב"רוע הכרחי", וכי שחרור העבדים השחורים יגרום יותר נזק כלכלי וחברתי מהמשך העבדות. בשנת 1820 טען תומאס ג'פרסון כי המצב דומה לזאב שנתפס באזנו ולא ניתן לשחרר אותו או להחזיקו באופן בטוח, כאשר הצדק נמצא בצד אחד והמשך הקיום נמצא בצד השני. הסופר הצרפתי אלכסיס דה טוקוויל שכתב את החיבור "דמוקרטיה באמריקה" (1835) התנגד לעבדות, אבל חשש ששחרור העבדים יוביל לחברה לא יציבה, שכן לטענתו הדעות הקדומות נגד שחורים גדלות כאשר יש להם יותר זכויות. ב-1856 כתב רוברט אי לי כי רוב האנשים הנאורים יודו כי העבדות היא דבר רע מבחינה פוליטית ומוסרית, וכי גם הלבנים נפגעים ממצב זה, אף יותר מהשחורים. אבל לדעתו השחורים בארצות הברית במצב טוב בהרבה מאשר באפריקה. לדעתו המשמעת הכואבת שהם עוברים, מכשירה אותם להיות גזע טוב יותר, וכי ההשגחה העליונה תקבע כמה זמן דבר זה יימשך.
טוב מוחלט
הנרי המונד (Henry Hammond) טען כי העבדות נחוצה כדי לבנות את שאר החברה. בנאום בסנאט ב 1858 הוא הציג תאוריה בשם "Mudsill Theory" (תאוריית היסודות), לפיה מעמד העבדים דומה ליסודות הבניין, הוא חיוני לקיום שאר המעמדות בחברה אשר מבטיחים את הקידמה. הוא טען כי העובדים בשכר בצפון הן גם סוג של עבדים, וכי עבדי הדרום נמצאים בעצם במצב טוב יותר, שכן הם נשכרים לכל החיים, מוגנים מרעב, אבטלה וכו'.
ג'ורג' פיצו (George Fitzhugh) השתמש בהנחה לפיה הלבנים עליונים מבחינה גזעית, וכתב כי האדם השחור הוא ילד מגודל, שחייבים לנהל אותו בדומה לילד. בחיבורו "The Universal Law of Slavery" הוא טען כי עבדות מספקת את כל מה שנחוץ לאדם בחיים, וכי העבד לא יוכל לשרוד בעולם החופשי משום שהוא עצלן, ולא יכול להתחרות בגזע הלבן האירופאי והאינטליגנטי. לדעתו השחורים בדרום הם שמחים יותר במובן מסוים מהאנשים החופשיים בשאר העולם. ללא הדרום העבד יהפוך למעמסה על החברה. בפרסום אחר בשם "Cannibals All!, or Slaves Without Masters" הוא טען כי המערכת של "שכר עבדות" בצפון היא גרועה יותר מהעבדות בדרום.
ב-21 במרץ 1861, אלכסנדר סטיבנס (Alexander Stephens), שהיה סגן הנשיא של הקונפדרציה, הסביר בנאום ההכתרה שלו את ההבדל בין חוקת הקונפדרציה לזו של ארצות הברית ואת ההגנה על העבדות. הוא טען כי:
הוא ציין כי ג'פרסון צדק בתחזיתו כי האיחוד יתפצל סביב שאלת העבדות. וכי האבות המייסדים טעו כאשר חשבו כי מוסד העבדות הוא רוע שאינם יכולים להתמודד איתו, וכי הוא יתפוגג בצורה כלשהי. לטענתו הם טעו לגמרי כאשר הניחו כי קיים שוויון בין הגזעים.
טיעונים פסאודו מדעיים וביקורת עליהם
הטענות לנחיתותם של השחורים זכו כביכול לגיבוי ממחקרים שביצעו כמה רופאים בדרום. החוקר המרכזי שקידם טענה זו היה. בדצמבר 1849 מינתה הוועדה לרפואה של מדינת לואיזיאנה את קארטרייט ליושב הראש שלה, מה שאפשר לו לקדם את מחקריו אודות "מחלות מיוחדות אצל שחורים". בשנת 1851 קארטרייט טען כי אצל שחורים קיימת מחלה נפשיות בשם דראפטומניה – הרצון של עבד לברוח. לטענתו ביחס לאדם הלבן, לאדם השחור יש מוח וריאות קטנים יותר מבחינה פיזיולוגית, המביא לשוני פסיכולוגי- כך שהאדם השחור "אוהב" את עצם היותו עבד ומגלה אהדה למעמד העבדות. מוחו של האדם השחור הוא כמוחו של ילד. לכן, קל למשול באדם השחור כפי שמשתמשים בסמכות הורית כלפי ילדים. האדם השחור מגלה סימפתיה לאדוניו, ואם לא ימשלו עליו הוא ירגיש כי הפך לחריג. הוא גם המציא מחלה נוספת - דיסאתזיה אתיופיקה – שהסבירה כביכול עצלות בקרב שחורים, ואשר ה"תרופה" לה היא מריחת העבד בשמן, הצלפות בשוט ואז עבודה בשמש.
מאמרים אלו זכו להתייחסות ופרסום בקנה מידה רחב בדרום, אך בצפון הם זכו ללעג נרחב כבר בתקופת פרסומם. ניתוח סאטירי של המאמר הופיע במאמר ב- Buffalo Medical Journal בשנת 1855. אדריכל הנוף הנודע פרדריק לו אולמסטד, כתב בפרסום " A Journey in the Seaboard Slave States" (1856), כי לעיתים קרובות משרתי חוזים בורחים, ועלה סברה סאטירית כי דראפטומניה היא למעשה מחלה ממוצא אירופאי שהגיעה לאפריקה על ידי סוחרים. לימים הפכו "מחלות" אלה לדוגמאות מקובלות של פסאודו-מדע ו"מדע גזעני"
ספרים נגד העבדות
בשנת 1845 יצא לאור הספר "פרדריק דאגלס, עבד אמריקני, סיפור חייו" חיבור אוטוביוגרפי ומסה בזכות ביטול העבדות שנכתבה על ידי הנואם והעבד המשוחרר, פרדריק דאגלס, הסיפור נחשבת לידועה ביותר מבין מספר סיפורים שכתבו עבדים משוחררים במרוצת אותה תקופה בארצות הברית.
בשנת 1852 יצא הספר אוהל הדוד תום (מילולית: "בקתת הדוד תום") מאת הארייט ביצ'ר סטואו, שהיה בעל השפעה רבה בגיוס דעת הקהל נגד העבדות. הספר הוא תיאור נוגע ללב של ייסורי עבד שחור המשרת בנאמנות את בעליו, אדם טוב לב ונוח שמוקיר את נאמנותו. עקב שינוי נסיבות, העבד מועבר מיד ליד ובסופו של דבר נופל לידיו של אדון אכזר ורע לב. גם במצבו החדש הוא מקבל על עצמו את הדין ואין הוא מוחה למרות ההשפלות והמכות שהן מנת חלקו. שני הספרים, במיוחד אוהל הדוד תום, שהיה רב מכר, השפיעו רבות על התנועה לביטול העבדות בארצות הברית.
בתגובה לספר נכתבו מספר ספרי "אנטי טום" או "ספרות מטעים" שתארו את חייהם העבדות כמעין אידיליה. המפורסם מביניהם הוא Aunt Phillis's Cabin. הספר מתאר את העבדות כמצב טבעי, וחיוני לחיים. בדומה לספרים אחרים מסוגו הוא מכיל דיאלוגים רבים בין עבדים לאדונים, שבהם העבדים מתארים את אושרם הרב, בהשוואה לסבל של שחורים חופשיים ושל מעמד העובדים בצפון.
מתח גובר בין צפון לדרום בסוגיית העבדות
למרות פשרות שהושגו בשנים 1820 ו-1850, חל משבר בנושא העבדות בשנות ה-50 של המאה ה-19. הפער הכלכלי והתרבותי בין מדינות הדרום שהסתמכו על עבודת עבדים לבין מדינות הצפון הלך והתרחב וגרם למתח הולך וגובר.
בשנת 1850 מושלי המדינות הדרומיות שהתעשרו מהכותנה, איימו לפרוש מן האיחוד והמתחים בין הצפון לדרום המשיכו לעלות. נוצרים לבנים רבים בדרום, כולל שרים בכנסייה, ניסו להצדיק את תמיכתם בעבדות. הכנסיות הבפטיסטיות, המתודיסטיות והפרסביטריאניות התפצלו בשל סוגיית העבדות לארגונים אזוריים של צפון ודרום.
ב-1850 העביר הקונגרס את חוק העבדים הנמלטים שהקל על בעלי עבדים לשבות את עבדיהם לשעבר, ואף לצרף לאחוזותיהם עבדים נוספים שנטען שהם עבדים נמלטים. ב־22 במאי 1856 התרחש בסנאט בוושינגטון אירוע שסימל את היריבות הפוליטית הקשה בין תומכי העבדות למתנגדיה, כאשר חבר הקונגרס פרסטון ברוקס, דמוקרטי מדרום קרוליינה, תקף את הסנאטור צ'ארלס סמנר, רפובליקני ממסצ'וסטס, עד זוב דם (ברוקס השתמש במקל הליכה שראשו מצופה זהב, ובתום האירוע נותר המקל שבור בתוך שלולית הדם) בעקבות נאום חריף שנשא סמנר נגד העבדות במדינתו. ב-1857 קבע בית המשפט העליון בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד כי אין בכניסתו של עבד למדינה שהעבדות בה אסורה כדי לשחרר אותו מבעלות אדונו. כך הופר האיזון הדק ונסללה הדרך למלחמת האזרחים.
עמדתם של יהודי ארצות הברית
בשנת 1849 פרסם יהודי בשם סולומון היידנפלט (Solomon Heydenfelt) מאלבמה מנשר נגד העבדות. עם או בלי קשר למנשר זה הוא עזב את אלבמה לקליפורניה שנה לאחר מכן. בשנים לפני מלחמת האזרחים בארצות הברית, מנהיגים יהודים דתיים במדינה, עסקו בוויכוחים ציבוריים, בעיקר בכתב, אודות העבדות. יש הטוענים כי יותר מאשר עמדה בעד או נגד העבדות, היהודים דאגו שמא הוויכוח יגרום לפיצול המדינה. באופן כללי רבנים ממדינות דרומיות תמכו בעבדות ואלו במדינות צפוניות התנגדו לה. הוויכוח הבולט ביותר היה של הרב האורתודוקסי מוריס יעקב רפאל, שאמנם לא תמך בעבדות למעשה אך הסביר שהתנ"ך לא רואה בעבדות פשע חברתי מצד עצמו אלא אם כן מנצלים את העבדים לרעה. המטרה של הרב רפאל לא היה להצדיק את העבדות כפי שהתקיימה במדינות הדרומיות, אותה הוא דווקא מגנה, אלא לקרב את הלבבות בין הצדדים הניצים ולמנוע מלחמת אזרחים, על ידי דיון נוקב ביחס של התנ"ך לעבדות וממילא להראות שאין פה מחלוקת כה גדולה אלא רק שאלה איך אמורים להתייחס לעבדים, וממילא לא כל מי שמחזיק עבד הוא הופך במיידי פושע. מולו התווכחו הרב הרפורמי דוד איינהורן ומיכאל הלפרין שהתנגדו לעצם דבריו וטענו שהתנ"ך לא מאפשרת עבדות חוקתית. בשנת 1861 יהודי ניו יורק היו בעיקרם הגדול בעד הדרום, בעד העבדות ונגד לינקולן. בבולטימור נאלץ אינהורן לברוח מהמון שרצה לצפות אותו בזפת ונוצות בגלל התנגדותו לעבדות, ואילו בפילדלפיה נמלט הלפרין מהמון זועם שהכה אותו נמרצות וכמעט עשה בו לינץ'.
עלייתו של הנשיא לינקולן ומלחמת האזרחים האמריקנית
בשנת 1860 נבחר אברהם לינקולן הרפובליקני לנשיאות ארצות הברית. לינקולן לא נבחר במדינות הדרום, זאת משום שחששו כי כוונתו האמיתית היא ביטול העבדות במדינות בהן היא כבר קיימת, ושלפתע ארבעה מיליון עבדים ישוחררו. דבר זה יהווה בעיה עבור האדונים וכלכלתם שנשענה על העבדים. בין המניעים למלחמה היו הפערים הכלכליים בין 25 המדינות המוכרות בשמן המקוצר "האיחוד" שהיו בעלות אוכלוסייה רבה יותר ותעשייה מפותחת לבין מדינות הדרום. כניסתו של אברהם לינקולן לבית הלבן ב-1861 הובילה למשבר חריף עם מדינות הדרום. לינקולן לא תבע לכפות את שחרור העבדים בדרום, אך הוא עמד בתוקף על כך שהעבדות תוגבל רק למקומות שבהן היא כבר קיימת. החלטתן של מדינות הדרום לפרוש הובילה לפרוץ המלחמה.
תוך כדי המלחמה, בשנת 1863, הכריז לינקולן על הצהרת האמנציפציה, שחרור כללי של העבדים במדינות המורדות. להכרזה זו היה תוקף סמלי ומוסרי רב. אומנם מדינות אלו לא היו מחויבות להחלטות לינקולן, אך בכל מקום שאליו הגיע צבא הצפון שוחררו העבדים. במרילנד, דלאוור, קנטקי ומיזורי, מדינות שהנהיגו עבדות אך לא התפלגו מארצות הברית, בוטלה העבדות רק ב-1865.
המלחמה הסתיימה ועמה 250 שנות עבדות במהלכן מעריכים כי הובאו לארצות הברית בין 10–12 מיליון עבדים שחורים. יותר מ-200,000 שחורים לחמו עבור מדינות הצפון כאשר 32,000 מתו במהלך המלחמה. בסדרה של מהלכים חקיקתיים במהלך המלחמה ואחריה בוטלה רשמית העבדות וזכויותיהם הרשמיות של השחורים הושוו לאלו של הלבנים, בין השאר על ידי תיקון ושינוי החוקה:
סיום העבדות
תוך כדי מלחמת האזרחים האמריקנית, בשנת 1863 הכריז הנשיא לינקולן על הצהרת האמנציפציה המדברת על שחרור כללי של העבדים במדינות המורדות. להכרזה זו היה תוקף סמלי ומוסרי רב. מדינות אלו לא היו מחויבות להחלטותיו של לינקולן, אך בכל מקום שאליו הגיע הצבא הצפוני העבדים שוחררו - מרילנד, דלאוור, קנטקי ומיזורי. ביטולה הסופי של העבדות הוכרז ב-18 בדצמבר 1865 עם הודעת מזכיר המדינה, לפיה נכנס לתוקף התיקון ה-13 של חוקת ארצות הברית. העבדות נאסרה רשמית על פי החוק, אך מעמד השחורים כאזרחים עוד לא נקבע בבירור.
האבות המייסדים של ארצות הברית הבינו כי התשתית לחופש עבור אמריקאים-לבנים תלויה בשעבוד אפרו-אמריקנים. עושרם של אמריקאים-לבנים, וכך גם עושרה של המדינה כולה, התבססה על ייצור טבק, כותנה, סוכר הקשורים לתעשייה הנשענת על מוסד העבדות. לכן, כאשר היו דיונים בדבר ערכים המיוחסים לתנועת הנאורות (Enlightenment) – נאלצו להקריב את החופש של העבדים השחורים לטובת שמירה על הקניין הפרטי של המעבידים. בהשפעת עידן הנאורות והתנועה לביטול העבדות והצלחתה בספרד, צרפת, בריטניה ומדינות מערביות נוספות, החלו בצפון ארצות הברית אינטלקטואלים רבים כגון ראלף וולדו אמרסון והנרי דייוויד תורו לנאום ולכתוב רבות כנגד העבדות בטענה שאינה מוסרית ומשחיתה את נפש האדם. בין התנועות הרבות שקראו לביטולה המיידי של העבדות בדרום היו נוצרים רבים שראו בה כפשע בעיני האל, ביניהם ג'ון בראון אשר לימים קורבנו ומותו האישי היו מהגורמים העיקרים לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית.
התגברותה של המערכת הקפיטליסטית-תעשייתית בארצות הברית הובילה את מעמד הפועלים הצעיר של מדינות הצפון במאה התשע-עשרה למבוי סתום מבחינה תעסוקתית. אם בעבר, אדם יכול היה לרכוש מיומנויות ועם הזמן להתקדם ולהרוויח יותר כסף, עד שלבסוף הקים עסק עצמאי; כעת נאלצו הפועלים להשתעבד למפעלים ללא אופציות קידום ממשיות. האדם החופשי ממדינות הצפון היה דה-יורה באותו המעמד עם העבדים של מדינות הדרום. עם זאת, עבדים שחורים לא שולבו באיגודי עובדים. מעמד הפועלים הלבן רצה לשמר את ההיררכיה המעמדית ולזכות בהעדפה בתוך המערכת הקפיטליסטית על חשבון פועלים בעלי צבע עור שחור.
סיום העבדות, בסופה של מלחמת האזרחים האמריקנית, העניק אזרחות וזכויות משפטיות ופוליטיות לבעלי צבע עור שחור. עם זאת, הדבר הוליד מאבק חדש – המאבק בגזענות ובחוסר השוויון בין אזרחים בעלי צבע עור לבן לבין אזרחים בעלי צבע עור שחור. העבדים המשוחררים שזו עתה קיבלו מעמד חוקי חוו עדיין אפליה והפרדה גזעית במרחב הציבורי בארצות הברית. מצב עניינים זה הוביל קבוצה של אינטלקטואלים ממוצא אפרו-אמריקני למחאה לא אלימה ואי ציות אזרחי כדי להשיג שוויון זכויות מלא.
מסוף העבדות עד לתנועה לזכויות האזרח
למרות החוקה האמריקאית הקוראת להעניק זכויות שוות לכל אזרחי ארצות הברית ללא קשר לדת, גזע, בתום "תקופת השיקום" שלאחר מלחמת האזרחים, החלו במדינות הדרום לחוקק את חוקי ג'ים קרואו - חוקי מדינה וחוקים מקומיים בעיקר בדרום ארצות הברית, ואיפשרו ואף דרשו הפרדה גזעית בכל המרחב הציבורי (כולל בתי ספר, חנויות, מסעדות, אוטובוסים, ברזיות ועוד), תוך שלכאורה ניתן לאמריקאים שחורים סטטוס של נפרד אבל שווה. בפועל, חוקים אלו הובילו למתן שירותים ויחס נחותים מאלו שקיבל ציבור האמריקאים הלבנים, ויצרו נחיתות כלכלית, חינוכית וחברתית שיטתית. החוקים גם שללו את זכות הבחירה ממרבית השחורים במדינות הדרום. החוקים נאכפו עד שנות ה-60 של המאה ה-20. בנוסף לחוקים אלה הייתה אפליה קשה בתחומים של השכלה, דיור, קבלה לעבודה, ביטחון במרחב הציבורי, הגנה על ידי מערכת המשפט ועוד.
מעשי הלינץ' הרבים ואווירת השנאה והפחד, ההפרדה והאפליה עודד שחורים רבים לעזוב את מדינות הדרום במה שמכונה "ההגירה הגדולה" (The Great Migration). עד 1910 מעל 90% מהשחורים בארצות הברית גרו במדינות הדרום, רובם במחוזות כפריים. בשנים 1916–1970 מעל 6 מיליון שחורים עזבו את האזורים הכפריים בדרום ארצות הברית. בסוף ההגירה הגדולה 53% מהשחורים נותרו בדרום, 40% עברו לצפון ו-7% עבדו למדינות המערב, וכן השחורים עברו מהכפר לעיר. הדבר יצר גם התנגדות לשחורים ואפליה בקרב הלבנים בצפון בעקבות הצלחת התנועה לזכויות האזרח החלה בשנות ה-70 תנועה הפוכה של הגירת שחורים חזרה למדינות הדרום.
ראשית התנועה לזכויות האזרח
התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח (Civil Rights Movement) הביאה לשינוי חוקי במצבם של מיליוני השחורים שהתגוררו במדינות הדרום. היא השיגה את רוב הישגיה תחת ממשל הנשיא לינדון ג'ונסון (Lyndon B. Johnson) עם חקיקה שאסרה על כל הפרדה ואפליה חוקית בין שחורים ללבנים והבטיחה לכלל האזרחים את זכות הבחירה.
בשנת 1954 בית המשפט העליון האמריקאי קבע בתיק בראון נגד מועצת החינוך כי הפרדה על רקע גזעי בחינוך הציבורי בארצות הברית היא בלתי חוקתית. פסק הדין ביטל את דוקטרינת "נפרד אך שווה" שהתקיימה בארצות הברית למעלה משמונים שנה. פסיקה זו לא יושמה במלואה והאלימות נמשכה, בין היתר במקרה מפורסם של רצח הנער אמט טיל וכתוצאה מכך הלכה והתחזקה התנועה לזכויות האזרח – תנועה עממית של שחורים בדרום שהונהגה על ידי קבוצות אזרחיות כמו אנשי דת, מורים, ארגוני נשים, סטודנטים, עיתונאים ועובדי רווחה. אלו היו בעיקר אנשים מקרב בני המעמד הבינוני-נמוך של השחורים במדינות הדרום. בראש התנועה עמד מרטין לותר קינג ג'וניור כוהן דת כריזמטי ומשכיל. התנועה שאפה להוביל את החברה האמריקנית לעבר חזון של "קהילה אוהבת" ומטרתה הייתה השגת שוויון זכויות מוחלט בין כלל האנשים ללא הבדלי דת, גזע ומין. ההתנגדות הייתה לא אלימה וכללה אי-ציות אזרחי לחוקי האפליה ולכל חוק העומד בסתירה לחוק העליון "ואהבת לרעך כמוך". פעילות התנועה כללה: עם זאת, הדרך לביטול הגזענות בעיני קינג עדיין הייתה רחוקה. גם בתוך התנועה היו פיצולים בקרב השחורים הצעירים ונטישת הלבנים שתמכו במחאה. לאחר מותו הפך קינג לגיבור לאומי ונקבע יום שבתון לאומי בתאריך היוולדו. קינג תבע בחייו מהאמריקאים ליישם את האידיאלים הליברליים-דמוקרטיים שעליהם התבססה האומה.
עבדות בתרבות האמריקנית
העבדים שסבלו מיחס אלים ונוקשה מצאו באומנות, דת, סיפורי עם ובעיקר במוזיקה דרך להתמודד עם מצבם. עבדים רבים שרו שירים תוך כדי עבודה משותפת בשדות, במכרות וכו'. מרבית האדונים אהבו את שירי העבודה הללו משום שהם הסיחו את דעתם של העבדים וגרמו להם להגביר את קצב העבודה. עם זאת, לעיתים העבדים תקשרו בסודיות דרך השירה הזו, ותכננו בריחות ומעשים אסורים אחרים באמצעותה. מסיבה זו אדונים מסוימים אסרו על עבדים לשיר בזמן העבודה.
כלי נגינה רבים שבהם השתמשו העבדים שאבו השראה משורשיהם האפריקניים. הכלי הידוע ביותר מביניהם היה הבנג'ו, שהפך פופולרי דרך מופעי מינסטרל שנועדו לבדר קהל לבן באמצעות קטעי ריקוד, שירה ומערכונים העוסקים בהווי החיים של האוכלוסייה האפרו-אמריקנית. שחקני המופע היו בדרך כלל לבנים שצבעו את פניהם בשחור. בשלב יותר מאוחר שולבו גם שחורים אל תוך מופעים אלו.
הבלוז היה ז'אנר המוזיקה הנפוץ ביותר בקרב העבדים. שורשיו המדויקים של הבלוז אינם ידועים, זאת משום שהשירים הועברו בעל-פה והמילים תועדו בכתב לעיתים נדירות. הבלוז הפך לפופולרי בראשית המאה ה-20 והוליד ז'אנרים חדשים כגון: ג'אז, אר-אנד-בי (R&B) והיפ-הופ, שהפך לז'אנר המזוהה ביותר עם המחאה האפרו-אמריקנית העכשווית הקשורה בזכויות ואי-שוויון.
דוגמאות נוספות ליצירות תרבות ידועות הן:
אליהו ישראל
רבי אליהו ישראל (תע"ה, 1715 - תקמ"ד, 1 בפברואר 1784) היה שד"ר, רב, אב בית דין באלכסנדריה שבמצרים ובירושלים.
תולדות חייו
רבי אליהו נולד בשנת תע"ה, 1715 ככל הנראה ברודוס, לרבי משה שהיה רבה הראשי של רודוס. בשנת תק"ד, 1744 עלה רבי אליהו לארץ ישראל והגיע לירושלים, למד בישיבת חסד לאברהם ובנין שלמה, הקים בית כנסת והיה חברותא לחיד"א. בשנת תקכ"ג, 1763 יצא רבי אליהו, כאחיו ר' חיים, לשליחות (שד"ר) בתחילה נסע למצרים ולאחר מכן יצא לשליחות באירופה ושם סבב בערים רבות ובהן: ונציה, ליבורנו, אמסטרדם, בורדו, פרנקפורט. בימי שליחותו כתב רבי אליהו על המצוקה הרוחנית הקשה שבה נמצאו הערים אליהן הגיע עד כי ספרי קודש כגון: גמרא וספרי הלכה לא היו מצויים. בשנת תקכ"ט, 1769, הגיע רבי אליהו לרודוס ובשנת תקל"ב, 1772, עבר לאלכסנדריה שבמצרים. כעבור שנה התמנה לדיין ולאב בית הדין של אלכסנדריה, תפקיד שבו כיהן עד ימי מותו. בתקופת כהונתו שימש גם כדרשן וכך אמר לבני קהילתו בדרשה לשבת תשובה (מספרו "שני אליהו", דרוש ט"ו, דף נ"ב.)
נפטר בט' בשבט, בשנת תקמ"ד, 1 בפברואר 1784, ונקבר באלכסנדריה.
ספריו
רבי אליהו כתב ספרים רבים אך רובם נשארו בכתב יד, חלקם מוזכרים בספריו ובספרי בנו רבי ידידיה שלמה ישראל שהודפסו, בהם: "דבר המלך" - על הלכות מאכלות אסורות לרמב"ם, "צפחת אליהו" - חידושים על פרשיות השבוע, "כיסא אליהו" - על ספר התרומה לרבי ברוך מגרמייזא, "מזבח אליהו" - על מסכת גיטין, "אזור אליהו" - על ספר מקח וממכר לרב האי גאון, "מערת אליהו" - על מאמר תיקון סופרים לרשב"ץ, "נחל אליהו", "דבר אליהו", ו"דרושים נחמדים".
ספרים שהודפסו
רבי אליהו לא זכה לראות את ספריו יוצאים לאור, רק אחרי מותו ערך בנו, רבי ידידיה שלמה, את ספריו והביא אותם לדפוס לאחר עמל רב על העריכה ועל גיוס כספי ההדפסה.
חרב במדבר
חרב במדבר (באנגלית: Sword in the Desert) הוא סרט קולנוע משנת 1949. הוא הסרט ההוליוודי הראשון אודות המאבק לעצמאות ישראל.
אחריו הופיעו סרטים אחדים בנושא זה (בהם, לפי סדר הופעתם: "יהודית" מ-1966; "הטל צל ענק", על האלוף דוד מרכוס שנפל במלחמת העצמאות, אף הוא מ-1966; והידוע מכולם, "אקסודוס", מ-1960).
ההפקה
הסרט "חרב במדבר" הופק בהוליווד עם סיום מלחמת העצמאות ובוים על ידי הבמאי ג'ורג' שרמן, שהיה בעיקר במאי של סרטי פעולה ומערבונים. עלילת הסרט מתרחשת בארץ ישראל בתקופת המאבק שבין תום מלחמת העולם השנייה לבין הכרזת המדינה. הסרט מתאר את מאבקם של הבריטים נגד גל ההעפלה שדרכה הגיעו לחופי הארץ מעפילים ניצולי השואה.
הגם שהסרט מתרחש בארץ ישראל הוא לא צולם בארץ. מפיקי הסרט חיפשו אתר לצילומו בחופי קליפורניה, שנופו יהיה דומה לנוף רצועת החוף הדרומית בארץ, ומצאו כמתאימה לכך רצועת חוף ליד עיירה השוכנת בין סן פרנסיסקו ללוס אנג'לס. באתר הוקמו תפאורות דמויות קיבוץ ישראלי. הקטעים המתרחשים במחנה הצבא הבריטי צולמו באולפן. הבמאי והמפיק הישראלי ברוך דינר, מי שיביים לימים את הסרט הישראלי "הם היו עשרה", נשכר על ידי המפיקים להיות יועץ לעניינים ישראליים לסרט.
חרף נושאו, הסרט אינו סרט היסטורי על תקומת ישראל, אלא סרט פעולה הוליוודי. כדוגמת מערבון יש בסרט "טובים" ו"רעים". הטובים הם היהודים, אנשי "ההגנה", פעילי ההפעלה וחברי הקיבוצים. הרעים הם הבריטים שניסו למנוע את עליית המעפילים לחופי הארץ.
עלילת הסרט
דוד, איש "ההגנה" שליווה את המעפילים בספינה בדרכם לארץ תוקף את מפקד יחידת משמר החופים. דילון, שאינו נשמע להוראות אנשי "ההגנה", מתקשר ממשדר חשאי שבקיבוץ למתן הוראות לצוות הספינה שבלב ים. הבריטים שאיתרו את המשדר נכנסים לקיבוץ ומטילים בו עוצר. המעפילים ואנשי "ההגנה" מצליחים להימלט מהקיבוץ, והיחידה הנשארת בו היא "סברה" (שם עברי למהדרין לדעת מפיקי הסרט), קריינית תחנת השידור החשאית של "ההגנה", בגילומה של השחקנית השוודית מרתה תורן. הבריטים מצליחים לזהות אותה על פי קולה המוכר להם משידוריה, אך אנשי "ההגנה" לבושים במדים בריטים מצליחים לשחררה.
בינתיים מצליחים אנשי הכלניות לגלות את מקום המחבוא של המעפילים ואנשי "ההגנה" וכולם נעצרים. בין העצורים נמצא אחד המפקדים הבכירים של "ההגנה", המגולם על ידי השחקן ג'ף צ'נדלר. הבריטים אינם יודעים מי מן העצורים הוא המפקד. הם חוקרים את הקברניט דילון ולוחצים עליו, ומבטיחים לשחררו לספינתו אם יגלה את זהות המפקד. דילון מסכים ויוצא לחצר המשק לבצע את הזיהוי. בעוברו על פני שורת החשודים מתעורר מצפונו והוא מחליט שלא לזהות את האיש. הבריטים נאלצים לשחרר את האנשים, ודוד מבטיח לסברה "אני עוד אחזור". דילון, אשר קודם לכן החליט שלא להביא יותר ספינות מעפילים לארץ, חוזר אף הוא ואומר לסברה "גם אני עוד אחזור".
הסרט בעיניים ישראליות
הסרט התקבל בארץ בתקופתו בהתלהבות רבה. הקרנות הסרט לוו במחיאות כפיים ותשואות. יחד עם זאת היו לסרט מספר מגרעות מהבחינה הישראלית: מפיקי הסרט התחשבו התחשבות יתר בבריטים והציגו את אנשי הצבא הבריטי בארץ כממלאי חובה צבאית באופן הוגן וללא אכזריות יתרה.
המפיקים הוסיפו לסרט, שלא לצורך, לוחם אירי הנלחם לצד היהודים ומספר כי בשורות היהודים בארץ לוחמים מאות אירים, עובדה בלתי נכונה.
המגרעת העיקרית של הסרט, ככל שהדבר נוגע לנושא הסרט היהודי-ישראלי, הוא שילוב יסודות וסמלים נוצריים בסרט, כגון שירת המקהלה במחנה הבריטי בחג המולד ומיקום תמונת הסיום של הסרט ליד כנסיית המולד בבית לחם.
למרות פגמים אלה חש קהל הצופים הישראלי בסרט "כמו בבית", ומבקרי הקולנוע באותה תקופה הביעו משאלה כי גם בארץ ניתן יהיה להפיק סרטים כמו "חרב במדבר".
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1904
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1904 היו מערכת הבחירות הנשיאותיות השלושים בתולדות ארצות הברית, ונערכו ב-8 בנובמבר 1904. הנשיא הרפובליקני היוצא, תאודור רוזוולט, שעלה לשלטון לאחר הירצחו של ויליאם מקינלי, נבחר לכהונה בזכות עצמו. במהלך מסע הבחירות, הרפובליקנים הדגישו את הצלחתו של רוזוולט במדיניות חוץ ואת הקרבות שלו כנגד המונופולים. מועמד המפלגה הדמוקרטית היה אלטון פארקר, השופט הראשי בבית המשפט לערעורים של ניו יורק. היה מעט מאוד הבדל בין עמדותיהם של המועמדים, והמירוץ התבסס על אישיותם: הדמוקרטים טענו שנשיאותו של רוזוולט כללה החלטות שרירותיות והייתה לא יציבה.
רוזוולט זכה בבחירות בקלות, וזכה בכל מדינה מלבד בדרום. בכך הוא הפך לנשיא הראשון שעלה לנשיאות מתפקיד סגן הנשיא ונבחר בעצמו. גם הנשיאים קלווין קולידג', הארי טרומן ולינדון ג'ונסון עשו זאת אחריו.
מועמדים רפובליקניים
כשהרפובליקנים התאספו בשיקגו ביוני 1904, המועמדות של תאודור רוזוולט הייתה בטוחה. הנשיא רוזוולט השקיע את מרצו ב-1902 וב-1903 כדי לקבל תמיכה מהמפלגה ולהבטיח את מועמדותו ב-1904. תנועה שהתנגדה לרוזוולט התרכזה סביב מועמדותו של הסנאטור מאוהיו, מארק האנה, אבל מותו של האנה מוקדם יותר באותה השנה הסירה את המכשול הזה מדרכו של רוזוולט. מותו של האנה בפברואר 1904 סיים כל התנגדות אמיתית כלפי רוזוולט בתוך המפלגה. רוזוולט נבחר פה אחד בסיבוב הראשון עם 994 קולות.
מכיוון שהשמרנים במפלגה הרפובליקנית גינו את רוזוולט ואמרו שהוא קיצוני מדי, רוזוולט נתן להם לבחור את המועמד לתפקיד סגן הנשיא. הסנאטור צ'ארלס וורן פיירבנקס מאינדיאנה היה המועמד הטבעי, כיוון שהשמרנים העריכו אותו מאוד והוא גם לא פגע ביסודות הפרוגרסיביים יותר במפלגה. רוזוולט לא היה מרוצה מכך שפיירבנקס רץ איתו לבחירה, אך הוא לא חשב שהמועמדות לתפקיד סגן הנשיא שווה להילחם עבורה. עם תמיכה חזקה בניו יורק, פנסילבניה ואינדיאנה, פיירבנקס הצליח בקלות להיבחר להיות מועמד לסגן הנשיא.