cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבצע בד ארוך
הכנות למבצע
לקראת המבצע, חולקה הבריגדה לשתי קבוצות. הקבוצה הראשונה נקראה "הקבוצה הדרומית" או "קבוצה מס' 1". קבוצה זו כללה את שדרות 1 ו-2, אשר כללו בסה"כ 800 איש ו-50 פרדות. מפקד הקבוצה היה מייג'ור ג'ון ג'פריס. הקבוצה נועדה למעשה לבצע פעולת הסחה שתחפה על פעילות הקבוצה הצפונית הגדולה יותר. לצורך ההסחה, היה על הקבוצה לחצות את הנהר באזור טאמו, וג'פריס, לבש מדים של בריגדיר כדי להטעות את האויב ולגרום לו להאמין שעיקר המתקפה באה מדרום, וכי וינגייט בעצמו מפקד עליה. לאחר חצייה רועשת ככל האפשר של הנהר, הוטל על ג'פריס להזמין מזון מאת אחד המנהיגים המקומיים שהיה ידוע כפרו-יפני, מתוך כוונה שהלה ידווח על כך ליפנים ויחזק את ההטעיה. לאחר מכן היה על הקבוצה לנוע במשך יום שלם על גדת הנהר, ואז להתפצל ולבצע מעשי חבלה במסילת הברזל היפנית מנדאליי-מיצ'צ'ינה סמוך לעיירה קיאיקתין. לבסוף היה עליה לחצות את הנהר  שם הייתה אמורה לחבור אל הקבוצה הצפונית. הקבוצה השנייה נקראה "הקבוצה הצפונית" או "קבוצה מס' 2", היא הייתה תחת פיקודו של וינגייט עצמו, וכללה את שדרות 3 4 5 7 ו-8. בסה"כ: 2,200 חיילים ו-850 פרדות. תפקידה היה לחצות את הצ'ינדווין באזור טונה כ-55 ק"מ מאזור החצייה של הקבוצה הדרומית. בחסות פעולת ההסחה של הקבוצה הדרומית, היה על הקבוצה לבצע פעולות חבלה במסילות הברזל ומערכת התקשורת של האויב. כמו כן היה עליהם לבדוק כמה נאמנים השבטים המקומיים לשליטים היפניים, ולברר את "פוטנציאל ההתקוממות" שלהם. שתי הקבוצות צוידו פרט לפרדות גם בבעלי חיים נוספים כמו פילים, כלבים, שוורים וסוסים.
הקבוצה הדרומית
הצ'ינדיטים יצאו ב-8 בפברואר מאימפהל, והגיעו אל הצ'ינדווין ב-13 בו. שתי הקבוצות התפצלו והגיעו אל שפת הנהר במקומות שנקבעו מראש. הקבוצה הצפונית החלה לחצות ראשונה, והחצייה התנהלה באנדרלמוסיה, בעיקר מפני שהפרדות הרבות נבהלו מהמים והיה צורך לגרור אותן בכוח לגדה השנייה. הקבוצות סיימו את החצייה המסורבלת בלילה שבין 16 ל-17 בפברואר. ג'פריס מילא את תפקידו בהגזמה, והיפנים התייחסו ברצינות רבה מדי לחצייה של הקבוצה הדרומית. ב-2 במרץ הגיעה הקבוצה אל העיירה קיקאתין, במטרה לפוצץ את תחנת הרכבת היפנית בין מנדאליי למיצ'צ'ינה בלילה. עם זאת, במהלך הבוקר הגיעו לתחנה שתי רכבות עמוסות חיילים יפנים. שדרה מס' 2, שהיוותה את מחצית הקבוצה, נפלה למארב מתוכנן היטב בסביבות השעה 11:00 בלילה, ונאלצה לבצע נסיגה. מפקד השדרה, מייג'ור בשם אמיט, צעק במהלך ההתפזרות על מקום מפגש חדש, אולם בתוך ההמולה רק מעטים שמעו אותו, ובסופו של דבר הגיעו רק 74 חיילים וקצינים למקום הכינוס החדש כשהשאר נפוצו לכל רוח. לקבוצה אבדו מרבית מכשירי הקשר, כתבי הצופן, הציוד והפרדות, ובלית ברירה החליט אמיט להחזיר את אנשיו להודו. עם זאת, שדרה מס' 1 המשיכה ללא פגע, והצליחה לחצות את נהר האיראוואדי.
הקבוצה הצפונית
הקבוצה הצפונית נעה במהירות יחסית, תודות למסלול חטיבת עצים של הממשל הקולוניאלי הבריטי. בתוך כמה שבועות היא גמאה שני רכסי הרים שהפרידו כעת בינה לבין הודו. המפות שברשות הצ'ינדיטים התגלו כגרועות מאוד ולא מעודכנות. הצרה הייתה שפוריותה של קרקע באזור טרופי זה מידלדלת במהירות, ואחת לכמה שנים נאלצו החקלאים לשרוף את הכפר שלהם ולנדוד למקום אחר. כך קרה שלא פעם הגיעו הצ'ינדיטים לנקודה מסומנת במפה, ובמקום למצוא בה כפר מצאו הריסות עשנות. וינגייט תכנן להרוס את מסילת הברזל מנדאלי-מיצ'צ'נה בהתקפה משולבת שתתחיל ב-6 במרץ.
לא הכל הלך למישרין. ב-2 במרץ שדרה מס' 4 בפיקודו של ג'ורג' ברומהד, נתקלה במארב יפני מתוכנן היטב בעת שחצתה נחל, ואף על פי שיכלה להדוף את המתקפה, איבדו החיילים (ברובם גורקים) את עשתונותיהם והתפזרו. ברומהד נותר עם 15 ניצולים בלבד, והחליט לחזור עמם להודו. קבוצה של 136 אנשים כבר הספיקה לחצות את הנהר, והיא החליטה לנסות להגיע אל גבול סין (המרוחק 100 ק"מ). הם תעו בדרכם כעבור יומיים, והחליטו לחזור להודו גם כן. הם תעו בג'ונגל כמה שבועות, ובסופו של דבר רק חמישה מהם ניצלו והצליחו להגיע אל המוצבים הבריטיים. בדו"ח שלו כתב וינגייט שאין לו שום ביקורת על מפקד השדרה ברומהד, שהוכיח לרוב אומץ לב וכושר שיפוט טוב.
וינגייט החליט לבצע את ההתקפה למרות השמדתה של שדרה 4. ב-6 במרץ התפוצצו המטענים שהניחו הצ'ינדיטים ב-70 מקומות שונים, והשביתו כליל את תנועת הרכבות באזור. הצ'ינדיטים אף הצליחו להדוף התקפות יפניות עליה, כשהם סופגים אבדות קלות בלבד. וינגייט היה יכול לסכם לעצמו שלמרות האבדות הרבות, המבצע הסתיים בהצלחה יחסית. מאוחר יותר היפנים גייסו את כל תושבי האזור לעבודת כפייה, והצליחו לתקן את הנזקים בתוך מספר שבועות בלבד.
חציית האיראוואדי
כעת עמד וינגייט בפני דילמה. האם לסגת חזרה להודו לפני שיספיקו היפנים לתקוע טריז בינו לבין הגבול, או שמא להמשיך הלאה ולחצות את הנהר. מפקדי השדרות שלו, שהיו שיכורי ניצחון, הציעו להמשיך הלאה ויעצו לעשות זאת בהקדם. ההכרעה התקבלה ב-11 במרץ כאשר התברר לווינגייט ששדרה 1 שהייתה חלק מהקבוצה הדרומית, לא הושמדה, וכי היא הצליחה לחצות את האיראוואדי בהצלחה. וינגייט הורה להמשיך מזרחה.
חציית האיראוואדי ממערב למזרח החלה ב-13 במרץ, ונמשכה עד ה-18 בו. השדרה של וינגייט חצתה בקלות רבה באמצעות צי של סירות גומי שהוצנחו מהאוויר, והושטו בידי מקומיים. השדרות של פרגוסון וקאלוורט חצו צפונה ממנה, אולם נצפו בידי חיילים יפנים. היפנים פתחו באש על אנשיו של פרגוסון בתקווה לגרור אותם לתגובה, אולם פרגוסון העדיף לחצות לא עימות ישיר כך שלא ספג אבדות. לא כן קאלוורט, שעד אז היה היחיד מבין מפקדי השדרות שלא איבד אפילו אדם אחד. היפנים המתינו לקאלוורט בגדה השנייה של הנהר, והוא נאלץ להורות למשיטי הסירות הבורמזיים להשיט את הצי אל אי קטן במרכז הנהר. התפתח קרב עז בין אנשיו של קאלוורט על האי לבין היפנים על הגדה, והבריטים השתמשו בכל אמצעי, כולל מרגמות. בלהט הקרב, נמלטו הבורמזים עם הסירות וקאלוורט מצא את עצמו לכוד על האי. למזלו, עבר לפתע במקום צי קטן של סירות מאוישות בידי בורמזים מקומיים. קאלוורט השתלט על הסירות והשיט אנשיו חזרה לגדה שממנה באו. עם זאת, הוא נאלץ לנטוש מאחור מספר פרדות ופרטי ציוד מחמת חוסר מקום, ואף הפקיר לגורלם שנים עשר נפגעים צ'ינדיטים, מתוכם חמישה שהיו עדיין בחיים. בניסיון להקל על אלו האחרונים, הותיר וינגייט על האי פתק בשפה האנגלית בו ביקש מהיפנים לנהוג בהם בכבוד הראוי בהתאם לקוד הבושידו. גורלם של השבויים לא נודע.
המטרה שווינגייט הציב לעצמו, הייתה פיצוץ גשר גוקטייק, מרחק של כ-160 ק"מ מגדת הנהר. כעת השתנתה הקרקע, ובמקום הג'ונגלים שעד אז חיפו על פעילות הצ'ינדיטים, נמצאו שטחים פתוחים יחסית, וחצו אותם הרבה שבילים שהתאימו לתנועה של כלי רכב ממונעים. תנאים אלו שיחקו לרעת הצ'ינדיטים. גרוע מכך, היפנים היו מודעים כעת לפעילות הצ'ינדיטים ממזרח לאיראוואדי, ושלחו עוד ועוד כוחות בניסיון ללכוד אותם. בשלב מסוים ניהלו אחריהם מצוד כ-2,000 חיילים מרוכזים בשתי דיוויזיות. כעת הצ'ינדיטים נמנעו מלהשיג מזון בכפרים המקומיים מחשש למארב, ולא יכלו לבקש עזרה מאף מקומי מחשש שיוסגרו לידי היפנים. הצ'ינדיטים ביצעו בדרך שלל פעולות כנגד היפנים, שכללו לרוב מארבים מתוכננים היטב. לעיתים היו בונים מחנות דמה, ולאחר שהללו משכו אליהם חיילים יפנים, היו מכתרים אותם מעורפם וטובחים בהם. לא פעם הם גם איתרו מחנה יפני רגיש, ואז הזעיקו מטוסים של חיל האוויר המלכותי כדי שישמידו אותו. עם זאת, כעת הם נאלצו להשאיר כל פצוע וחולה מאחור, והללו הלכו והתרבו ככל שהחיילים הותקפו בידי עלוקות, התקשו להשיג מזון, ולא התרחצו והתנקו במשך שבועות. בתחילה היו מבקשים אספקה באמצעות האוויר, אולם ככל שהתרחקו מזרחה הפך הדבר לקשה מאוד לביצוע, מה גם שליחידות רבות נהרסו מכשירי האלחוט. הצ'ינדיטים הפכו לרזים כל כך, עד שפרגוסון שידר לווינגייט באלחוט את הפסוק "אֲסַפֵּר כָּל עַצְמוֹתָי הֵמָּה יַבִּיטוּ יִרְאוּ בִי."
חזרה להודו
ב-24 במרץ נעשה ניסיון להצניח אספקה לשדרה של וינגייט, אולם תודות לטעות מצד קצין זוטר גילו היפנים את מקומם, והתפתח קרב קשה שבמהלכו אבד הסיכוי לקבל את האספקה. וינגייט קיבל מסר מהמפקדה בהודו על פיו אספקה האווירית לצ'ינדיטים נעשתה מסוכנת מדי, וכי עליו לשקול נסיגה. בלית ברירה הורה וינגייט לכוחותיו יומיים לאחר מכן להתחיל לחזור להודו, והורה למפקדי השדרות לעשות זאת בכל נתיב שיעלה על דעתם. וינגייט עצמו החליט לחצות את האיראוואדי באותה נקודה בדיוק, כיוון שהאמין שהיפנים לעולם לא יחשבו על כך. ב-1 באפריל הגיע וינגייט אל האזור, אולם פטרולים יפניים פתחו עליו באש. בלית ברירה, הוא חילק את שדרתו לחמש קבוצות, כאשר הקבוצה שתחת פיקודו כללה 43 אנשים. כל קבוצה קיבלה אישור לחצות את הנהר בכל מקום שיעלה על דעתה. לאחר מכן הקים וינגייט מחנה, שחט את הפרדות שלו ונתן לחיילי הקבוצה שלו לאכול מבשרם. אלו שנמנו על קבוצתו סיפרו מאוחר יותר בזיכרונותיהם שווינגייט אותה תקופה בילה ימים שלמים במונולוגים אינסופיים מול חייליו, ובין היתר ניסה לשכנע אותם בצדקת הציונות.
וינגייט שהה באזור שבוע, וב-7 באפריל הורה להמשיך בדרך, לא לפני שהורה על השמדת המשדר. ב-10 באפריל הגיע וינגייט לכפר קטן בשם סטסה, לא רחוק מהאזור שבו חצה קאלוורט. בסטסה הם מצאו מספר דוגיות שאפשרו להם להגיע אל אותו אי שבו נתקע קאלוורט בזמנו, שם פגשו מקומיים ידידותיים שהסכימו להעביר אותם בסירות לגדתו המערבית של הנהר. כאשר נותרו רק עוד שבעה חיילים להעביר, הופיע לפתע פטרול יפני, והבורמזים נבהלו ונעלמו. וינגייט נאלץ לנטוש את השבעה, אם כי ארבעה מתוכם הצליחו בסופו של דבר לחזור להודו בכוחות עצמם. לאחר מכן עבר המסע ללא תקלות חריגות, וב-29 באפריל חצה וינגייט את הצ'ינדווין ואנשיו הגיעו להודו. שדרתו של קאלוורט הגיעה לפניהם ב-14 באפריל, ושדרתו של פרגוסון ב-2 במאי. הקבוצה האחרונה (9 אנשים) הגיעה ב-6 ביוני.
השפעות המבצע
מבין 3,000 הצ'ינדיטים שחצו את הצ'ינדווין בפברואר, חזרו בסה"כ רק 2,182. 450 נהרגו, 120 בורמזים הורשו להישאר בג'ונגל, והשאר נפלו בשבי. מאלו האחרונים חזרו לאחר המלחמה רק בודדים. מבין הניצולים, 600 היו חלשים מכדי לחזור לשירות צבאי, ומבין הנותרים בחר וינגייט בעצמו את אלו שימשיכו עמו, בעוד השאר שולבו ביחידות צבאיות רגילות. לוטננט גנרל ויליאם סלים, מפקד הארמייה ה-14 שאליה הייתה כפופה בריגדת הצ'ינדיטים, מאז ומתמיד לא חיבב את וינגייט, והגדיר את המבצע כולו ככישלון מוחלט. סלים טען כי רק 205 יפנים נהרגו במבצע, וכי היפנים התגברו על הנזק שנגרם לרכבות תוך ימים ספורים (מה שלא היה נכון, לקח ליפנים מספר שבועות). באופן כללי טען סלים שלצ'ינדיטים לא הייתה כל השפעה על ניהול המערכה בבורמה. חלק מהחוקרים נוטים להסכים עם סלים, אולם נאלצים להודות שבמבצע זה נלמדו לקחים חשובים שיושמו היטב מאוחר יותר.
כך או כך, אפילו סלים נאלץ להודות ש"תהיינה העובדות אשר תהיינה - לחיילים בבורמה נדמה היה כי זהו הגל הקטנטן הראשון המבשר את בוא הנחשול... ואנו ניצלנו במלואה את ערכה התעמולתי [של הפשיטה] בכל האמצעים שעמדו לרשותנו". כל החוקרים מסכימים שלמבצע בד ארוך הייתה השפעה פסיכולוגית עצומה, והתעמולה הבריטית ניפחה את הישגיו. הצ'ינדיטים היוו כעת איום פסיכולוגי על החיילים היפנים ביערות בורמה, ושנית, הם תרמו למורל של חיילי בעלות הברית, בכך שהוכיחו כי חיילים בריטים והודים מסוגלים לנוע ולהילחם ביערות לא פחות טוב מהחיילים היפניים. הגנרל האמריקני פרנק מריל אף הקים את "יחידת הפשיטה 5307" ("הפושטים של מריל"), אשר היוותה מעין חיקוי ליחידת הצ'ינדיטים של וינגייט. וינסטון צ'רצ'יל התלהב מאוד מהמבצע, והזמין את וינגייט לבוא עמו לוועידת קוויבק, במהלכה קיבלה טקטיקת החדירה העמוקה שלו, אישור מהפיקוד העליון של בעלות הברית המערביות. לאחר הוועדה הוחלט להגדיל את הכוח הצ'ינדיטי לסדר גודל של דיוויזיה, אשר ביצעה ב-1944 פשיטה גדולה יותר אשר נקראה "מבצע יום חמישי".
ליר (עיר)
ליר (בפלמית: Lier) היא עיר ומועצה מקומית במחוז אנטוורפן, באזור פלנדריה שבבלגיה.
עדויות על העיר קיימות עוד במאה ה-7 כאשר קשוד נוצרי גומרוס פעל בעיר. בשנת 1194 היישוב קיבל זכויות אופידום ובשנת 1212 זכויות מוניציפליות.
העיר התפתחה עם הזמן. לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה, המלך אלברט ביחד עם פיקוד העליון של הצבא עבר לעיר לתקופה מסוימת, עד שעברו ללונדון. במהלך המלחמה העיר ספגה מאש תותחים גרמנים ומרכז העיר נחרב. כל הבניינים בעיר העתיקה הם למשעה שחזור בניינים שנבנו מחדש לאחר סיום הקרבות.
בעיר ממוקם מתחם הבגינאז'ים הפלמיים שנבנה במהלך המאה ה-17 ובשנת 1998 קיבל הכרה כאתר מורשת עולמית.
אלן-רנה לסאז'
קורות חייו ופועלו
אלן-רנה לסאז' היה בן למשפחת משפטנים. הוריו נפטרו בצעירותו והוא הופקד בידי דודו שבזבז את ההון שירש. מנהל בית ספר של הישועים בעיר ואן שבברטאן, שם למד, נוכח ביכולותיו של לסאז' וקירב אותו לספרות. לסאז' עבר לפריז ב-1693 כדי ללמוד משפטים ושנה לאחר מכן נשא אישה. בהשפעת חבריו, ונוכח דלות פרנסתו, החל לעסוק בתרגום. תחילה תרגם כתבים מספרות יוונית קלאסית לצרפתית. בהמשך פנה לספרות ספרדית, שהייתה פופולרית באותה תקופה בצרפת, ותרגם מספר יצירות של לופה דה וגה, פדרו קלדרון דה לה ברקה וסופרים נוספים. על בסיס ספרו של ולס דה גוורה חיבר לסאז' את "השטן הצולע" שהקנה לו תהילה. הספר נדפס בכמה מהדורות, עובד למחזה והועלה על במת התיאטרון.
בשנת 1715 פרסם לסאז' את הפרקים הראשונים של הרומן הפיקרסקי הנודע "הרפתקאותיו של ז'יל בלאס דה סנטיאנה". הפרק השלישי ראה אור בשנת 1724 והרביעי בשנת 1735. הספר זכה לקהל קוראים גדול, למהדורות תרגום לשפות רבות ולהתייחסויות בספרות בדורות הבאים. הוא תורגם לעברית בידי עידו בסוק (דביר, 1995). קדמו לו תרגומיהם של אברהם אלמאליח (ירושלים: דפוס ש"י שיריזלי, תרפ"ו) ושל יצחק לבנון (מסדה-פרס, 1980).
ב-1732 פרסם לסאז' את ספרו על הרפתקאות הפריבטיר Robert Chevalier Beauchêne בצרפת החדשה, שיש המוצאים בו דמיון לספריו של בן זמנו דניאל דפו.
לסאז' היה איש רעים להתרועע, מבאיו הקבועים של קפה פרוקופ, אך בשנת 1743, בעקבות מות בנו, עזב את פריז והתיישב בבולון-סור-מר, שבה מת ב-1747 בגיל 80.
פרדריק מולנברג
פרדריק מולנברג (באנגלית: Frederick Augustus Conrad Muhlenberg; 1 בינואר 1750 – 4 ביוני 1801) היה כומר ופוליטיקאי אמריקאי, הראשון אשר שימש בתפקיד יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית. כומר לותרני על פי מקצועו, מולנברג שימש גם כנציג לוועידת החוקה של מדינת פנסילבניה וכנציג לקונגרס ארצות הברית מטעם מדינה זו. מולנברג נולד בטראפה (Trappe) פנסילבניה. הבית שבו התגורר בעיירה, וידוע בימינו כ"בית יושב הראש", נמצא בתהליך שימור ושחזור לתקופה שבה התגורר במקום.
משפחתו, ראשית חייו ותפקידו ככומר
מולנברג נולד בטראפה, פנסילבניה, להורים אנה מריה (לבית ויזר) והיינריך מלכיור מולנברג, השלישי מבין 11 אחים ואחיות, מתוכם הגיעו שבעה לבגרות. אביו, אשר היגר מגרמניה לפנסילבניה ב-1742, נחשב לפטריארך הראשון ולמייסדה של הכנסייה הלותרנית באמריקה. סבו מצד אימו היה מנהיג קולוניאלי בפנסילבניה ממוצא גרמני בשם קונראד ויזר. אחיו, פיטר, היה גנרל בצבא הקונטיננטלי ואחיו גוטהילף היינריך ארנסט היה בוטנאי.
ב-15 באוקטובר 1771 נשא מולנברג לאישה את קתרין שפר (Catherine Schaeffer), ביתו של מזקק סוכר עשיר מפילדלפיה, ולזוג נולדו שישה ילדים.
הקונגרס הקונטיננטלי
מולנברג היה חבר בקונגרס הקונטיננטלי ב-1779 וב-1780, שירת בבית הנבחרים של פנסילבניה מ-1780 ועד 1783 ונבחר ליושב הראש של בית הנבחרים של פנסילבניה ב-3 בנובמבר 1780. מולנברג היה נציג ונשיא ועדת החוקה של פנסילבניה ב-1787 שהתכנסה כדי לאשרר את החוקה והיה הראשון מבין החותמים על מגילת הזכויות של ארצות הברית.
בית הנבחרים של ארצות הברית
מולנברג שימש כחבר בית הנבחרים מטעם פנסילבניה בקונגרס הראשון והשלישי ונבחר לשמש גם כיושב הראש הראשון והשלישי של קונגרסים אלה. מולנברג לא הציע את מועמדותו לכהונה נוספת כיושב ראש ב-1796 וב-29 באפריל אותה שנה, בתפקידו כיושב ראש הוועדה השלמה (Committee of the Whole), היה הקול המכריע לצורך החוק עבור הקצאת כסף לביצוע אמנת ג'יי (Jay Treaty) בין ארצות הברית לבריטניה, אשר נחתם ב-19 בנובמבר 1794. ההצבעה הביאה לסופה של הקריירה הפוליטית שלו, מכיוון שהאמנה לא הייתה מקובלת על אמריקנים רבים ומולנברג לא העמיד עצמו לבחירה פעם נוספת. ההצבעה גם כמעט ועלתה לו בחייו: גיסו, שהיה רפובליקני קנאי, ניסה להורגו באמצעות דקירה בגבו.
ב-1794, במהלך כהונתו השנייה של מולנברג כיושב ראש, נדחתה הצעה ברוב של 42 מול 41 לתרגם חלק מהחוקים לגרמנית. מולנברג, אשר נעדר מההצבעה, צוטט כביכול באומרו ש"ככל שיהפכו הגרמנים מהר יותר לאמריקאים כן ייטב" ("The faster the Germans become Americans, the better it will be"). אף על פי שלא הצביע כנגד ההצעה, נולדה עקב כך האגדה האורבנית אגדת מולנברג, לפיה הצבעתו כנגד ההצעה מנעה מגרמנית להפוך לשפה רשמית בארצות הברית.
על פי אגדה אחרת, היה למולנברג חלק בקביעת אופן הפנייה לנשיא ארצות הברית כ"אדוני הנשיא" (Mr. President), זאת לעומת הצעותיו של ג'ון אדמס, אשר תמך בתארים בריטיים מסורתיים, כגון "הוד מלכותו הנשיא", ו"הוד מעלתו, נשיא ארצות הברית ומגן חירותנו".
משרות אחרות
במהלך העשור של 1780 ניהל מולנברג חנות כלבו בסמוך לביתו שבטראפה. עם מותו של חותנו, דייוויד שפר, נכנס מולנברג אל עסקי זיקוק הסוכר וצבר בזכותו הון רב ורכש מעמד חברתי והשפעה פוליטית ניכרת.
מולנברג שימש כנשיא מועצת הצנזורים של פנסילבניה. בין השנים 1790 ל-1797 היה נשיא האגודה הגרמנית של פנסילבניה. ב-8 בינואר 1800 מונה לגזבר משרד הקרקעות של פנסילבניה ושימש בתפקיד זה עד למותו בלנקסטר ב-4 ביוני 1801, בגיל 51.
מותו ומורשתו
מולנברג נקבר בבית הקברות וודוורד היל (Woodward Hill Cemetery) שבלנקסטר. הבית בו התגורר בילדותו, ובשלב מאוחר יותר של חייו, בטראפה שבפנסילבניה מכונה "בית יושב הראש". הבית ניצל מהריסה בזכות התארגנות של תושבים מקומיים אשר רכשו אותו ב-2004 והחלו בפרויקט שימור ושחזור לתקופה בה חי מולנברג, תהליך הנמשך גם בימינו.
במלחמת העולם השנייה נקראה לכבודו אוניית הליברטי סס. פ.א.ק. מולנברג (SS F. A. C. Muhlenberg).
קורה ג'ייד
בריאנה קודה (באנגלית: Brianna Coda; נולדה ב-14 בינואר 2001) הידועה יותר בשם הבמה שלה, קורה ג'ייד היא מתאבקת אמריקאית, המופיעה בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית NXT. לפני שהצטרפה ל-WWE, היא הופיעה בארגוני ההיאבקות העצמאיים תחת שם הבמה אליאנה בלאק ואף ערכה מספר הופעות בארגוני ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW) ו-Impact Wrestling.
ארגונים עצמאיים (2018–2021)
קודה אומנה תחת הדרכתם של ברייס בנג'מין ואיסאייס ולסקז מאקדמיית Freelance Wrestling. ב-9 בדצמבר 2018, היא רשמה את קרב הבכורה עבור ארגון ההיאבקות Kaiju Attack Wrestling, שבסיסו באילינוי תחת שם הבמה אליאנה בלאק. ב-11 ביולי 2019, בלאק זכתה בטורניר הראשון שלה במסגרת ארגון ההיאבקות ZOWA Live, כשהפכה לאלופת טורניר Zen Of Women's Athletics. ב-15 באוגוסט, היא השתתפה בקרב מרובע על אליפות הנשים של Zelo Pro, אך לא צלחה בהשגת תואר זה. בנוסף, היא הופיעה בקרב סקרמבל במסגרת מופע מספר 118 של ארגון היאבקות הנשים Shimmer.
Impact Wrestling (2019)
ב-18 באוקטובר 2019, בלאק רשמה את קרב הבכורה שלה באירוע השלם וצפה Prelude to Glory של ארגון ההיאבקות Impact Wrestling, שבו היא הפסידה להאבוק.
All Elite Wrestling (2020)
בלאק הופיעה לראשונה בארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW) ב-13 באוקטובר בפרק של התוכנית AEW Dark בקרב שבו הפסידה לרד ולווט. היא חזרה חודש לאחר מכן ב-3 בנובמבר בפרק של התוכנית AEW Dark, כשהצטוותה לשורותיה של לילה הירש בהפסדן לברנדי רודס ורד ולווט.
NXT (2021–היום)
ב-10 בפברואר בפרק של התוכנית NXT, ג'ייד הפסידה לזאיה לי. שלושה חודשים לאחר מכן, ג'ייד חזרה למרקע בפרק של התוכנית ששודר ב-25 במאי ובו היא נחלה הפסד נוסף, הפעם לפרנקי מונייה. מספר חודשים לאחר מכן, ג'ייד ניצחה את מונייה בקרב חוזר, שהתקיים ב-5 באוקטובר בפרק של התוכנית NXT 2.0. ב-16 בנובמבר, היא הצטרפה לקבוצתה של ראקל גונזלס לקראת קרב ה-WarGames המסורתי של האירוע NXT WarGames. באירוע זה, שנערך ב-5 בדצמבר, היא העניקה לקבוצתה (איאו שיראי, קיי לי ריי וראקל גונזלס) את הניצחון על קבוצתן של דקוטה קאי וטוקסיק אטרקשן (ג'יג'י דולין, ג'ייסי ג'יין ומנדי רוז), זאת לאחר שהצמידה את ג'ייסי ג'יין. ב-14 בדצמבר בפרק של התוכנית NXT 2.0, ג'ייד ניצחה את דקוטה קאי. שבוע לאחר מכן, הוענקה לה ההזדמנות להתמודד על אליפות הנשים של NXT מול אלופת הנשים, מנדי רוז וטוענת נוספת לכתר, ראקל גונזלס, כאשר קרב זה נקבע לפרק הספיישל NXT New Year's Evil. בספיישל זה, שנערך ב-4 בינואר 2022, ג'ייד כשלה בניסיונה להפוך לאלופת הנשים של NXT. ב-1 בפברואר בפרק של התוכנית NXT 2.0, ג'ייד נחלה הפסד בקרב יחידים לראקל גונזלס. באירוע NXT Stand & Deliver, שנערך ב-2 באפריל, ג'ייד שוב לא הצליחה לזכות באליפות הנשים, כשהשתתפה בקרב מרובע מול האלופה, רוז, איאו שיראי וקיי לי ריי, שבסופו רוז שמרה על תוארה. ב-10 במאי, ג'ייד נחלה הפסד לנטליה. ב-31 במאי, ג'ייד ניצחה את אלקטרה לופז. ב-9 באוגוסט, ג'ייד הפסידה לזואי סטארק.
חיים אישיים
קודה נמצאת במערכת יחסים עם המתאבק בלייק כריסטיאן, הידוע יותר בשם הבמה שלו, טריי בקסטר.
חואן אראנגו
חואן פרננדו אראנגו סאנס (בספרדית: Juan Fernando Arango Sáenz, נולד ב-17 במאי 1980 במרקאי שבוונצואלה) הוא כדורגלן עבר ונצואלי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי. לאראנגו 127 הופעות ו-23 שערים במדי נבחרת ונצואלה, והוא שיאן ההופעות וההבקעות של הנבחרת בכל הזמנים. אראנגו השתתף עם ונצואלה בשישה טורנירים של קופה אמריקה.
קריירת מועדונים
הוריו של אראנגו היגרו למרקאי שבוונצואלה מקולומביה. בנעוריו שיחק במועדון הוונצואלי נואבה קאדיס, ואחר כך במועדון סוליאנוס, עמו העפיל לליגת העל של ונצואלה. בהמשך עבר לקראקס מעיר הבירה, שם שיחק תקופה קצרה והבקיע חמישה שערים ב-19 הופעות, ונרכש בהמשך על ידי מונטריי המקסיקנית, בה שיחק עונה וחצי. בפגרת החורף של עונת 2001/02, עבר אראנגו לפצ'וקה המקסיקנית, שם שיחק עונה וחצי, כאשר בתום עונת 2002 זכה עם פצ'וקה בליגת האלופות של CONCACAF, לאחר ניצחון 1-0 בגמר על מונרקס מורליה המקסיקנית. בעונת 2003/04 שיחק אראנגו בפואבלה המקסיקנית, והבקיע שמונה שערים בעונה זו.
לקראת עונת 2004/05 חתם אראנגו במיורקה מליגת העל הספרדית, שם שיחק חמש עונות רצופות. במרץ 2005 נפצע אראנגו לתקופה ארוכה לאחר התנגשות עם שחקן סביליה חאבי נבארו, כאשר שבר את עצמות הלחיים ובלע את לשונו, וחזר לשחק אחרי חודש. בעונת 2005/06 הבקיע אראנגו 11 שערים והוביל את טבלת המבקיעים של מיורקה. במרץ 2008 הבקיע אראנגו את השלושער הראשון שלו, בניצחון 7-1 על רקראטיבו ולבה, ושיתוף הפעולה שלו בהתקפה עם דני גויסה היה פורה במיוחד, כאשר הבקיעו שניהם ביחד 39 שערים, 12 מהם של אראנגו. עונת 2008/09 הייתה האחרונה של אראנגו במיורקה, וגם בעונה זו הציג יכולת טובה מאוד והבקיע שמונה שערים. אראנגו צבר 183 הופעות ליגה בחמש עונות, החמיץ רק שבעה משחקי ליגה, והבקיע 45 שערים.
בינואר 2016 הצטרף אראנגו לניו יורק קוסמוס מליגת ה-MLS. כעבור שנה עזב את ניו יורק קוסמוס וחתם בסוליה מליגת העל הוונצואלית.
קריירה בינלאומית
אראנגו ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת ונצואלה בשנת 1999, ובאותה שנה השתתף בקופה אמריקה 1999, אותו ונצואלה סיימה עם אפס נקודות, כמו גם את קופה אמריקה 2001, שגם בו השתתף אראנגו. בקופה אמריקה 2004 השיגו ונצואלה ואראנגו נקודה אחת. בקופה אמריקה 2007, שנערכה בוונצואלה, הצליחו ונצואלה ואראנגו להעפיל לרבע הגמר, שם הובסו 4-1 על ידי נבחרת אורוגוואי, ואראנגו כבש את שער הכבוד. באותה שנה מונה לקפטן הנבחרת.
בשנת 2011, אראנגו היה שותף להישג השיא של נבחרת ונצואלה, שסיימה את קופה אמריקה 2011 במקום הרביעי. בחצי הגמר אראנגו והנבחרת הפסידו לנבחרת פרגוואי בבעיטות הכרעה לאחר 0-0 בתום 120 דקות. במשחק על המקום השלישי, שהיה משחקו המאה של אראנגו במדים הלאומיים, הובסה ונצואלה 4-1 על ידי נבחרת פרו, ואראנגו הבקיע את השער לוונצואלה.
אראנגו השתתף עם ונצואלה במספר טורנירים של מוקדמות המונדיאל, אך לא הצליח להעפיל מעולם למונדיאל עצמו. במוקדמות מונדיאל 2014, בתיקו 1-1 מול נבחרת בוליביה, שהיה הופעתו ה-116 של אראנגו במדים הלאומיים, הוא הבקיע את שערו ה-22 והפך למלך השערים של נבחרת ונצואלה בכל הזמנים.
בשנת 2015 השתתף אראנגו עם נבחרת ונצואלה בקופה אמריקה 2015, ממנה הודחה ונצואלה בשלב הבתים עם שלוש נקודות.
תארים
עם פצ'וקה:
סלומון מאיר רוטשילד
סלומון (שלמה) מאיר פון רוטשילד (9 בספטמבר 1774 – 28 ביולי 1855) היה איל הון ובנקאי יהודי באוסטריה, ומייסד הסניף של בנק רוטשילד בווינה. יצר קשרים קרובים עם מטרניך, והיה בעל השפעה רבה ביותר באימפריה ההבסבורגית. יחד עם אחיו היה פעיל גם בתיווך בין מדינות אירופה בימי מהפכת יולי. היה היהודי הראשון שזכה לאזרחות כבוד באוסטריה; יזם את סלילת מסילת הרכבת הראשונה באימפריה, והשקיע גם בתעשיות ברזל ובספנות. היה פעיל גם בשתדלנות ובהשגת זכויות עבור עמו.
ביוגרפיה
נולד בפרנקפורט שעל המיין, כילד שלישי למאיר אמשל ולגוטל לבית שנאפר. בשנת 1800 נשא את קרוליין שטרן (1782–1854).
סלומון, שנחשב ל"דיפלומט" של המשפחה, נשלח על ידי אביו כבר בגיל צעיר לנהל את המשא ומתן עם קארל פרידריך בודרוס - פקיד המס של וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר של הסן, סלומון גם התייצב במקום אביו לחקירה משטרתית, אליה הוזמן באוגוסט 1808 בחשד שהפר את האיסור שהטיל נפוליאון על ייבוא סחורות מאנגליה (המערכת היבשתית ), חקירה אותה צלח בשלום.
פעילותו הבולטת הראשונה בבנק רוטשילד, הייתה בוועידה כלכלית שנערכה באאכן בשנת בה דובר על השגת הלוואה לממשלת צרפת עבור תשלום חובותיה לאחר המלחמות הנפוליאוניות. בוועידה השתתף סלומון כנציג בנק רוטשילד ובניו, בעזרת גיסתו אדלהייד שנישאה לאחיו קרל זמן קצר לפני כן, יצר סלומון קשר עם פרידריך פון גנץ מזכירו האישי של קנצלר אוסטריה, מטרניך, שנזקק לעזרה כספית אותה העניק לו סלומון. במהלך ועידה זו - סלומון ואחיו קרל הצליחו להוציא הבטחה מגנץ להשפיע על מטרניך לתמוך במתן זכויות שוות ליהודים. ידידותו של פון גנץ עם משפחת רוטשילד נמשכה עד מותו, פון גנץ עזר לבני המשפחה ליצור קשרים והעביר להם ידיעות חשובות. תמורת זאת קיבל מתנות רבות והלוואות, ובסוף חייו אף קיבל משכורת שנתית של 10,000 פלורינים.
ההגירה לווינה
מטרניך ניהל עם בית רוטשילד משא ומתן ארוך ומוסבך בעניין קבלת הלוואה גדולה, וההסדרים המסובכים להלוואה זו דרשו נוכחות של אחד מבני המשפחה בווינה. בשנת 1820 היגר סלומון לאוסטריה על מנת לייצג את בנק רוטשילד בהלוואה זו. סלומון נבחר לתפקיד זה מבין כל אחיו בעיקר בזכות כישוריו הדיפלומטיים בהם הצטיין בתוך בני המשפחה. לפי מקורות נוספים, עליית האנטישמיות בגרמניה, ובייחוד פרעות ההפ הפ שפרצו בפרנקפורט ב-1819, הוסיפו גם הם משקל לעזיבתם של סלומון ואחיו קרל את גרמניה.
בשל היותו יהודי, נמנעה מסלומון אפשרות רכישת נדל"ן בעיר. בתחילה התגורר בשכירות במלון "רומישר קייזר" (הקיסר הרומאי), שהיה המלון המפואר ביותר בווינה, ובהמשך אף שכר את כל המלון. רק ב-9 בפברואר 1843, לאחר פניות חוזרות ונשנות לשלטונות בהן ביקש היתר לקניית נדל"ן, היה סלומון ליהודי הראשון שקיבל אזרחות כבוד של וינה, לאחר מאות שנה של רדיפות והגבלות כלפי יהודי אוסטריה. הוא קנה את כל המלון ואת הבית הסמוך אליו, שיפץ אותו, והפך אותו לביתו. ב-1846 הוא רכש גם את אחוזת שילרסדורף הממוקמת על גבעה המשקיפה על עמק עם שדות המשתרע עד נהר האודר, שילרסדורף, מוראביה (כ-3.5 ק"מ מזרחית-דרומית לאודר שבמערב צ'כיה). המשפחה הרחיבה ופיתחה את האחוזה. ב-1945 הופקעה האחוזה מידי המשפחה על ידי גרמניה הנאצית. כהבעת תודה על ההיתר לרכישת נדל"ן תרם סלומון 40,000 פלורינים לבניית "בית לפיתוח המדע" בברנו. בסוף חייו נחשב רוטשילד לאחד מבעלי האדמות הגדולים ביותר באימפריה.
השפעתו
סלומון יצר קשרים הדוקים עם קלמנס ונצל פון מטרניך. על פי המסופר, הוא ליווה את מטרניך בכל הקונגרסים הבינלאומיים אליהם נסע, ואחיו של סלומון שימשו שם כצירים בלתי רשמיים של האימפריה האוסטרית. מתוקף מעמדו הגיע לידיו מידע מודיעיני רב, והוא ניצל זאת למנף מכך רווחים כספיים. בין השנים 1822–1825 הוא הלווה למטנריך סכום של מיליון וחצי פלורינים, ובוועידה שנערכה בוורונה בשנת 1822 הוא גם שילם למטרניך את דמי שהותו בבית המלון בעיר בסך של למעלה מ-16,000 לירות איטלקיות. בזכות יחסים אלו הצליח לעכב את תשלומי הפנסיה של אחד מבעלי חובו של אחיו ג'יימס - קצין בדרגת מרשל בצבא, עד להסדרת החוב. באותה ועידה גם נחתם החוזה על ההלוואה הראשונה של משפחת רוטשילד לממשלה הרוסית על סך 6,000,000 לירות, בזכות תיווכו של פון גנץ, עליה קיבל סלומון את "אות ההצטיינות של ולדימיר". בשנה ההיא גם פנתה אליו לטיציה רמולינו, אמו של נפוליאון בונפרטה, בבקשה שישתדל אצל מטרניך להעניק לה רשות להיפגש עם בנה ז'וזף. ניהל גם את ענייני הכספים של מריה לואיזה, אשתו לשעבר של נפוליאון, אחרי מות בעלה השני בשנת 1829.
העזיבה את וינה
עושרו של סלומון היה עצום; הוא רכש נכסים נרחבים והשקיע באמנות ועתיקות. עם פרוץ אביב העמים בשנת 1848 באזורים שבשליטת בית הבסבורג, נשמעו קולות הסתה רבים נגד סלומון ומשפחת רוטשילד בכלל, על אף שהוא תרם תרומות משמעותיות למטרות פילנתרופיות. הקנצלר מטרניך שהיה ידידו ומגינו הגדול נמלט מהמדינה, ובמהלך האירועים האלימים אף פרצו המהפכנים גם לגג ביתו של רוטשילד, והוא נמלט לפרנקפורט בשנותיו האחרונות התגורר בפריז עם בתו וחתנו (להוציא ביקור קצר אחד בווינה בשנת 1849), שם נפטר בשנת 1855. את הנהלת הבנק הוא מסר לבנו אנסלם, כמה חפצי אמנות מתקופת הרנסאנס שהיו שייכים בעבר לאוסף שלו, יחד עם יצירות מהמאה ה-18 נתרמו למוזיאון הלובר כולל שני ציורים של קרלו דולצ'י.
פעילות עסקית
הסניף הווינאי של בנק רוטשילד בניהולו של סלומון, זכה להצלחה רבה ומילא תפקיד אינטגרלי בהתפתחותה של הכלכלה באוסטריה. עם הזמן הפך למממן המוביל של האימפריה ההבסבורגית, וסיפק סכום כולל של 200 מיליון גולדן באשראי.
אחר שנתן מאיר רוטשילד נוכח - באיחור - בהצלחת רכבות הקיטור באנגליה, רכבות הקיטור הראשונות בעולם, מיהר לאחיו שבמדינות אחרות באירופה, והמליץ להם על השקעה בתחום. בעקבות זאת פנה סלומון להקים חברת רכבות. הוא פנה לפרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אך סורב עקב חששו של הקיסר מהמודרניזציה. בשנת 1835, מיד לאחר מותו של פרנץ הוא פנה לפרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה, בתיווך של מטרניך והרוזן קולווארט, וקיבל ממנו את האישור הנדרש. באותה השנה הוא ייסד את חברת רכבות הקיטור הראשונה באימפריה האוסטרית, והראשונה ביבשת אירופה (לאחר רכבת ליברפול ומנצ'סטר באנגליה) - "הרכבת הצפונית – הקיסר פרדיננד"  (KFNB), אותה קרא על שם פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה. החברה בנתה רשת של מסילות רכבת, והפעילה קווים בין ערים רבות ברחבי אוסטריה, בוהמיה ומוראביה, בהן: דויטש-ואגרם, רובע פלורידסדורף שבווינה, לונדבורג , ברנו, פרראו , אולומואוץ, ליפניק על הבצ'ווה, אוסטרבה, אודרברג , ועוד מסלולים משניים רבים. הקו העיקרי שלה היה "הרכבת הצפונית" שהוביל מווינה לצפון מוראביה ושלזיה האוסטרית. נקודת המוצא של הרכבות הייתה בתחנת הרכבת נורדבנהוף שבווינה, ברובע "לאופולדשטאט" בווינה. התחנה נפתחה בשנת 1838, והייתה תחנת הרכבת הגדולה והחשובה של ממלכת הבסבורג. בשנת 1907 הלאימה האימפריה האוסטרו-הונגרית את החברה מידי משפחת רוטשילד. חברת הרכבות החזיקה גם במכרה פחם רבים, וכן במפעלים אחרים בתעשייה באזור אוסטרבה. אלו נותרו בידי החברה גם לאחר הלאמת רשת הרכבות שלה, עד 1945. תחנת נורדבנהוף שבווינה נפגעה קשות בימי מלחמת העולם השנייה, ולאחריה היא הופעלה רק כתחנת הובלה לרכבות משא. רכבות הנוסעים הועברו ל-Nordwestbahnhof, ומתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 לכיכר פראטרסטרן , לתחנת הרכבת פראטרסטרן בווינה , שהתפתחה לאחד ממרכזי התחבורה החשובים בעיר. בניין תחנת נורדבנהוף נהרס בשנת 1965. במקום התחנה, מאז שנות ה-90, נבנה רובע חדש: נרדבאנוויארטל. בשנת 2016 נקראה כיכר ברובע על שם משפחת רוטשילד, ובייחוד על שם סלומון: Rothschildplatz (רוטשילדפלאץ ), בצומת הרחובות ברונו-מארק-אליי / יעקב-לינד-שטראסה.
במשך למעלה מעשור בו התעניין סלומון בחברת "ויטקוביץ תעשיות ברזל", אחת מהחברות החשובות ביותר בתעשייה הכבדה של מוראביה במאות ה-19 וה-20, שהשתמשה בטכנולוגיה מודרנית. החברה החזיקה גם מפעלי זיקוק, מכרות פחם, ייצור ברזל גולמי ופלדה, וכן הנדסת מכונות. סלומון התעניין בה במיוחד בגלל מכרות הפחם שלה. חברת הרכבות שלו, "הרכבת הצפונית – הקיסר פרדיננד", צרכה פחם רב להפעלת רכבות הקיטור, והוא לא רצה להיות תלוי במשלוחי הפחם מבריטניה. בשנת 1852 החלה בניית פיר כרייה תחת בית החרושת של המפעל, שהפחם שנכרה ממנו שימש להפעלת הרכבות. בנו אנסלם ירש אותו לאחר מותו, והחל משנת 1870 הוא החל לצמצם את בעלותו בעסק. ב-1873 התאחדה החברה יחד עם חברה אחרת, והרוטשילדים החזיקו בבעלות של 51% לעומת 49% בהם החזיק סיטונאי הפחם היהודי וילהלם ריטר פון גוטמן. אחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון הופקעה החברה מידיהם באופן מוחלט, כחלק מהאריזציה הנאצית.
בשנת 1839 ארגן מונופול אירופי לכספית, כדי שלא להיות תלוי במשלוח הפחם מבריטניה. סלומון ייבא גם סיגרים קובניים.
עם הקמת "אוסטרייכיישר לויד", חברת הספנות האוסטרו-הונגרית הגדולה ביותר, רכש בה סלומון אחוזי מניות משמעותיים, ובזכותו נמנעה התמוטטותה של החברה בעזרת הלוואה של 500,000 גולדן , ובעזרת הכנסתה של ממשלת אוסטריה כשותפה בחברה.
בנק "קרדיט אנסטלט" שהיה "חברת בת של בנק רוטשילד" באוסטריה, נחשב לבנק רוטשילד עד שנת 1931. בעקבות המשבר הפיננסי בארצות הברית, נמכר רובו לממשלת אוסטריה. קיומו של בית רוטשילד באוסטריה פסק עם האנשלוס ב-1938.
פעילות ציבורית
סלומון ניצל את קשריו ההדוקים עם קנצלר אוסטריה קלמנס ונצל פון מטרניך גם בעבור עזרה לאחיו היהודים. את פעילותו למען השגת זכויות אזרח שוות ליהודים החל עוד בוועידת אאכן שנערכה בשנת 1817, במהלכה השפיע על פרידריך פון גנץ, מזכירו האישי של מטרניך, לתמוך במתן זכויות שוות ליהודים. מאוחר יותר יצר סלומון קשר אישי וקרוב עם הקנצלר. הודות למכתבו של סלומון אליו בינואר 1837, הוא כינס ועדה שתדון בשאלת היהודים, שהחליטה כי. הוועדה התירה לכל יהודי לרכוש בית אחד לאחר קבלת רישיון מיוחד מהקיסר.
חורבת רבי יהודה החסיד עמדה בחורבנה במשך כ-100 שנים, מיום שנהרסה על ידי נושים מוסלמים, בח' בחשוון ה'תפ"א (נובמבר 1720), אחר שהיהודים האשכנזים של ירושלים לא עמדו ביעד הפירעון. בראשית המאה ה-19 נעשו מספר ניסיונות של תלמידי הגר"א לבנות מחדש את החורבה, אך אלו לא צלחו. גם אחר שהושגו האישורים לכך מידי השלטון העות'מאני, לא הניחו צאצאי הנושים את בניית בית הכנסת. עם כיבוש ארץ ישראל בידי מוחמד עלי, שליט מצרים נוצר חלון הזדמנות חדש לפרושים. הם עתרו למוחמד עלי שיתיר להם את בנייתו המחודשת של בית הכנסת החורבה, אך הוא העדיף שלא לסטות מהמסורת המוסלמית רבת השנים שאסרה את בניית בתי הכנסת בעיר, וכפי שנקבע בתנאי עומר. רעידת האדמה בארץ ישראל במאי 1834 (ה'תקצ"ד), שנזקיה הורגשו בעיקר בצפת אך גם בירושלים, הביאה בעקבותיה היתר שיפוץ ותיקון לבתי כנסת קיימים ליהודים הספרדיים שבירושלים. היתר זה הביא תקווה בלב היהודים האשכנזים שציפו כי יותר להם לבנות מחדש את החורבה. שלמה זלמן צורף, ממחדשי היישוב האשכנזי בירושלים, נסע למצרים לפעול בעניין, וב-23 ביוני 1836, הוא השיג ממוחמד עלי את הפירמאן המיוחל, בתמיכת הקונסולים האוסטרים והרוסים באלכסנדריה. צורף השפיע על הקונסול האוסטרי ועל מוחמד עלי באמצעות שמו של סלומון רוטשילד מווינה. מוחמד עלי קיווה כי על ידי מתן רשותו לבנות מחדש את החורבה, רוטשילד ייטה ליצור עמו קשרים כלכליים ופוליטיים, שיועילו לתמיכה פוליטית בעבורו באוסטריה ובצרפת. למעשה הפירמאן לא התיר בניית בית כנסת גדול, אלא רק השמטת החוב האשכנזי למוסלמים ובניית דירות במקום. רק שנה לאחר מכן, בראשית ה'תקצ"ז (1837) הוענק הפירמאן שהתיר את בנייתו מחדש של בית הכנסת החורבה. עיכובים שונים, ובעיקר כספיים דחו עוד את הבנייה, ולבסוף היא החלה רק כעבור שני עשורים, בי"ז בניסן ה'תרי"ז (1857).
במרץ 1840, שלחו ראשי הקהילה היהודית בקונסטנטינופול מכתב לרוטשילד, שיפעיל את השפעתו להצלת יהודי דמשק ורודוס, מעלילות הדם שאירעו בהן בתקופה זו. בזכות התערבותו שיגר קנצלר אוסטריה מטרניך ב-10 באפריל, מכתב אל ברתולומאוס פון שטירמר - שגריר האימפריה ההבסבורגית בקונסטנטינופול ואל אנטון פון לורין (Anton Ritter von laurin) - קונסול באלכסנדריה, בנוגע לשתי עלילות הדם בדמשק וברודוס. בדבריו כתב מטרניך כי "ההאשמה שנוצרים נרצחים לשם איזה חג פסח הצמא לדם היא מטבעה אבסורד...". גם כאשר רצו להחזיר במדינת האפיפיור את ההגבלה על מגורי יהודים מחוץ לגטו, התערב מטרניך בזכות השתדלותו של סלומון וביטל את ההגבלה המתוכננת. סלומון גם ביקש ממטרניך להתערב גם לטובת יהודי פררה ב-1838 מפני הגבלות חדשות. בזכות פעילותו של סלומון, גם ביטל הדוכס של מודנה את מס הגולגולת שהוטל על היהודים והגבלות חדשות שהוטלו עליהם.
באפריל 1844 ביקר סלומון בעיר פרשבורג, לשם הוזמן כדי לבנות מסילת רכבת בהונגריה. ביקורו התקיים ברוב טקס והוא התקבל בעיר בכבוד נדיר שעורר רגשות אנטישמיים בפרשבורג. בהתייחס לפעולות האנטישמיות של תושבי פרשבורג הגויים כלפי היהודים, סיפר סלומון בקבלת הפנים שנערכה לו, כי "פרופסור אחד כאשר נזקק לצאת מהאולם בעיצומה של הרצאתו, אמר לתלמידיו אני אמנם יוצא, אך אני משאיר כאן את מעילי שיספר לי בדיוק מה אירע כאן בהיעדרי", כרמז להתנהגותם האנטישמית
ארקדי רייקין
ארקדי רייקין (ברוסית: Аркадий Райкин; (ב-24 באוקטובר 1911, ריגה – 17 בדצמבר 1987 מוסקבה) היה אמן סטנד-אפ סובייטי יהודי בעל תוארים האמן העממי של ברית המועצות (1968), גיבור העמל הסוציאליסטי וחתן פרס לנין (1980). הפופולריות שלו בברית המועצות הייתה חסרת תקדים.
קורות חיים
ארקדי רייקין נולד בריגה למשפחת סוחר יהודי. במהלך מלחמת העולם הראשונה המשפחה עזבה את העיר והחל משנת 1922 התגוררה בפטרוגרד. בשנת 1929 רייקין החל לעבוד במעבדה במפעל כימי.
בשנת 1935 רייקין סיים לימודים בבית הספר למשחק בו למד בניגוד לרצון הוריו. לאחר סיום לימודי משחק הוא התחיל לעבוד בתיאטרון בלנינגרד. בשנת 1938 השחקן הצעיר הצטלם לשני סרטי קולנוע. לפעילות זו על הבמה ובקולנוע לא הייתה לו הצלחה יתרה.
בשנת 1939 הוא זכה בתחרות סטנד-אפ במוסקבה. באותה שנה רייקין עבר לתיאטרון סאטירי בלנינגרד והחל להנחות הופעות. כעבור שלוש שנים רייקין מונה למנהל האמנותי של התיאטרון הסאטירי בו עבד. במהלך מלחמת העולם השנייה רייקן הרבה להופיע בפני החיילים בקרבת החזית ותרם את ההכנסות מההופעות למאמץ המלחמתי.
לאחר מלחמת העולם השנייה רייקין המשיך את עבודתו בתיאטרון הסאטירי בלנינגרד. במקביל הוא הופיע ברדיו וטלוויזיה. הופעות סטנד-אפ שלו זכו לפופולריות עצומה ברחבי ברית המועצות. פופולריים במיוחד היו קטעים בהם הוא הופיע בדמויות שונות תוך החלפתם תוך זמן קצר. בהופעותיו הייתה סאטירה על הבירוקרטיה הסובייטית ואורח החיים בברית המועצות, ולמרות זאת השלטונות נתנו לו להמשיך בקו הסאטירי והוא לא הוענש.
במהלך שנות ה-70 הפופולריות של רייקין גדלה עוד יותר, הוא צולם במספר סרטים באורך מלא וזכה בפרסים. בשנות ה-70 יחסיו עם ראשי לנינגרד היו גרועים ובשנת 1982 הוא קיבל הרשאה מליאוניד ברז'נייב לעבור עם התיאטרון למוסקבה. בתחילת שנות ה-80 הוא התחיל לשתף בהצגותיו את בנו קונסטנטין רייקין (לאחר פטירת ארקדי רייקין בנו החל לנהל את התיאטרון).
בשנת 1987 רייקין קיבל הרשאה לבקר בארצות הברית ובמהלך ביקורו הוא הופיע במספר ערים.
רייקין נפטר ב-17 בדצמבר 1987 מסיבוכים של מחלת לב ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
אינטרפולציה ליניארית
במתמטיקה, אינטרפולציה ליניארית היא שיטה של התאמת עקומה תוך שימוש בפולינום ליניארי כדי לבנות נקודות חדשות בטווח של נקודות נתונים בדידות ידועות.
אינטרפולציה ליניארית בין שתי נקודות ידועות
אם שתי נקודות ידועות ניתנות על ידי הקואורדינטות (x_0,y_0) ו (x_1,y_1), האינטרפונט הליניארי הוא קו ישר בין נקודות אלה. עבור ערך x במרווח (x_0, x_1) את הערך y לאורך קו ישר ניתן למצוא על ידי המשוואה:
אשר יכול להיות נגזר גאומטרית מן האיור משמאל. זהו מקרה מיוחד של אינטרפולציה פולינומית עם n = 1.
פתרון המשוואה עבור y, כאשר ידוע ערך x, נותן:
וזו הנוסחה של אינטרפולציה ליניארית במרווח (x_0,x_1). מחוץ למרווח זה, הנוסחה זהה לאקסטרפולציה.
נוסחה זו יכולה גם להיות מובנת כממוצע משוקלל. המשקלים תלויים ביחס הפוך למרחק בין נקודות הקצה לנקודה ידועה; לנקודה קרובה יותר יש השפעה רבה יותר מאשר לנקודה רחוקה. לפיכך, המשקולות הם ו  אשר הן מרחקים מנורמלים בין הנקודה הלא ידועה, ונקודות הקצה הידועות. מכיוון שאלו נסכמות ל-1:
אשר מניב את נוסחת האינטרפולציה הליניארית הנתונה לעיל.
אינטרפולציה של קבוצת נתונים
אינטרפולציה ליניארית על קבוצה של נקודות נתונים מוגדר כשרשור אינטרפולנטים ליניאריים בין כל זוג של נקודות נתונות. התוצאה היא עקומה רציפה, בדרך כלל עם נגזרת בלתי-רציפה, היינו פונקציה חלקה - C^0.
אינטרפולציה ליניארית כקירוב
אינטרפולציה ליניארית משמשת לעיתים קרובות כדי לאמוד ערך של פונקציה מסוימת f באמצעות שני ערכים ידועים של הפונקציה בנקודות אחרות. השגיאה של קירוב זה מוגדרת:
כאשר p מציין את פולינום האינטרפולציה הליניארית שהוגדר לעיל
ניתן להוכיח באמצעות משפט רול שאם ל- f נגזרת שנייה רציפה, השגיאה תחומה על ידי:
כפי שרואים מכך, קירוב בין שתי נקודות עבור פונקציה נתונה מחמיר עם הנגזרת השנייה של פונקציה המקורבת. זה נכון גם באופן אינטואיטיבי: ככל שהפונקציה "עקומה" יותר, כך יורעו ההערכות שנעשות עם אינטרפולציה ליניארית פשוטה.
יישומים
אינטרפולציה ליניארית משמשת לעיתים קרובות כדי למלא פערים בטבלה. נניח שיש טבלה שמכילה אוכלוסיית ארץ מסוימת ב-1970, 1980, 1990 ו-2000, ורוצים להעריך את האוכלוסייה ב-1994. אינטרפולציה ליניארית היא דרך קלה לעשות את זה.
הפעולה הבסיסית של אינטרפולציה ליניארית בין שני ערכים נפוצה בגרפיקה ממוחשבת. בז'רגון, פעולה זו נקראת lerp. המונח יכול לשמש פועל או שם עצם של הפעולה.
פעולות lerp בנויות לתוך החומרה של כל מעבד גרפי במחשב מודרני. הן משמשות לעיתים קרובות בתור אבני בניין עבור פעולות מורכבות יותר: לדוגמה, אינטרפולציה ביליניארית ניתן להשיג בשלוש פעולות lerp. מכיוון שפעולה זו "זולה" (מבחינת ביצועים), זה גם דרך טובה ליישם טבלאות חיפוש מדויקות עם חיפוש מהיר עבור פונקציה חלקה מבלי לבצע יותר מדי דגימות של ערכי הטבלה.
דיוק
אם פונקציית C0 אינה מספיקה, למשל אם התהליך הזה הפיק נקודות נתונים הידועות כחלקות יותר מ - C0, מקובל להחליף אינטרפולציה ליניארית עם "אינטרפולציית שֶׁגֶם" (spline interpolation), או אפילו אינטרפולציה פולינומית במקרים מסוימים.
הביתן הישראלי באקספו 2010
הביתן הישראלי באקספו 2010 היה ביתן לאומי עצמאי שהוקם על ידי מדינת ישראל במיוחד עבור התערוכה העולמית אקספו 2010 שהתקיימה בשאנגחאי, סין. הביתן הורכב משני גופים ארכיטקטוניים מעוגלים הבנויים אבן וזכוכית ומשולבים באופן המזכיר צורת יין-יאנג. הוא כלל תצוגות ומיצגים שביטאו את הקשר בין ההיסטוריה היהודית לבין החדשנות הישראלית. התכנון והביצוע של הפרויקט הובל על ידי משרד החוץ. במשך ששת חודשי התערוכה, בין 1 במאי ל-31 באוקטובר 2010, ביקרו בביתן הישראלי 3,037,500 מבקרים - ממצע של כ-16,500 מבקרים ביום, מספר שיא של מבקרים בביתן ישראלי בתולדות היריד.
ניהול וביצוע הפרויקט
היעדים העיקריים שהוגדרו לפרויקט היו מיצוב ישראל כמרכז עולמי של יזמות וטכנולוגיה, חשיפת הטכנולוגיות הישראליות ואפשרויות לשיתופי פעולה, חיזוק הקשר בין ישראל וסין וקידום התיירות לישראל. במסגרת ההכנות לביצוע הפרויקט נעשה מחקר מקיף על הדעה שיש לסינים על ישראל ונבדקה האסטרטגיה השיווקית שיש לאמץ לקידום למדינת ישראל ומיתוגה הלאומי בסין. כדי להתאים לתמה של התערוכה כולה: "עיר טובה יותר - חיים טובים יותר", הוחלט להציג מכלול יכולות והישגים של ישראל תחת הכותרת "חדשנות לחיים טובים יותר" ("Innovation for Better Life").
המכרז לבחירת עיצוב הביתן נערך בשני שלבים ובתהליך הבחירה נטלו חלק 26 שופטים ב-4 ועדות שונות. בסופו של התהליך הוכרזה הקבוצה בראשות האדריכל חיים דותן כזוכה במכרז. תכנון הביתן שזכה נעשה על ידי המעצב פרוספר עמיר.
בסך הכל הוציאה מדינת ישראל כ־45 מיליון שקל על ההקמה והתפעול של הביתן, סכום קטן לעומת זה שהוציאו מדינות אחרות שהציגו בתערוכה.
מבנה הביתן
הביתן הישראלי הורכב משני גופים ארכיטקטוניים מעוגלים ומשולבים הבנויים מאבן וזכוכית, כאשר המראה של שני הגופים יחד משתנה מכל זווית ראייה בשעות היום והלילה. העיצוב הייחודי נועד לבטא "דיאלוג בין אדם וטבע, בין אדם לאדם ובין עם לעם". צורת הביתן המזכירה צורת יין-יאנג נועדה להביע תנועה ודינאמיות. המבנה שילב מראה אבן עתיק עם עיצוב חדשני וטכנולוגי כדי לשקף את הקשר המשותף לישראל ולסין בין העבר לעתיד. חללי התצוגה הפנימיים שהתנשאו לגובה נועדו לסמל את רוחניות העם היהודי העתיק והמודרני.
הביתן הישראלי, שזכה בפי המקומיים לכינוי "הקונכייה", השתרע על פני שטח של 2000 מ"ר, מתוכו שטח בנוי של 1,200 מ"ר, והתנשא לגובה 24 מטר. הוא נהנה ממיקום אסטרטגי מצוין מאחורי הביתן הסיני העצום, שהיה האטרקציה העיקרית בתערוכה.
התצוגה
המיצגים האמנותיים שהוצגו בביתן נוצרו בהתאמה למבנה האדריכלי, תוך התמקדות בדיאלוג בין מסורת וקידמה, וביצירת נקודות השקה בין התרבות היהודית לבין התרבות הסינית. המיצג המרכזי של הביתן כלל מופע של 8 דקות, בהקרנה משולבת ב-360 מעלות ועל גבי 150 מסכים אישיים והתמקד בחידושים ופיתוחים טכנולוגיים ישראליים במגוון תחומי החיים: בריאות, חקלאות, מים, אנרגיה סולארית, היי-טק ותקשורת. מבואת הביתן הוקדשה לנופי ואתרי ישראל, וכללה קיר מצויר באורך 30 מ"ר ובו ארבע נישות: ירושלים, תל אביב, ים המלח והנגב. המיצגים בגן הביתן התמקדו בנושאי איכות הסביבה. בנוסף, הותקנו בביתן עשרה מסכי מגע עם שאלות שונות אודות ישראל.
הביתן הופעל במשמרות על ידי צוות של 3 מנהלים, 20 דיילים, מערך עובדי אבטחה, טכנאי מולטימדיה, מזכירות ועובדי תחזוקה וניקיון.
אירועים מיוחדים
ב-6 במאי 2010 התקיים בביתן "יום ישראל", שבו נערך טקס חנוכת הביתן הישראלי וקבלת פנים לציון יום העצמאות ה-62 של מדינת ישראל, בהשתתפות שר האוצר, יובל שטייניץ, והשר לאיכות הסביבה, גלעד ארדן. האירוע הוקדש להישגי היזמות, החדשנות והיצירה הישראליים. רשות הדואר הציגה שלושה בולים חדשים המציגים "המצאות ישראליות ששינו את העולם": השקיה בטפטוף, שבבים ומעבדים ועזרים רפואיים. בנוסף התקיימה בביתן הופעה של הזמר דוד ד'אור עם להקת הורה ירושלים בליווי התזמורת הפילהרמונית של שנגחאי. אירועי היום זכו לסיקור תקשורתי נרחב על ידי התקשורת הסינית.
בנוסף התקיימו בביתן שתי הופעות של הזמרת ריטה לרגל היום הלאומי של סין, סדרת הופעות של להקת המחול ענבל פינטו ואבשלום פולק, הופעה של להקת שקטק, סדנת בישול של גיל חובב ועוד.
סעסע
היסטוריה
בשנת 1596 מנתה אוכלוסיית הכפר 457 איש, התושבים גרו בבתי בוץ ובתי אבן שהיו צמודים זה לזה, במרכז הכפר הייתה כיכר שוק קטנה ובתי ספר, מסביב לכפר נמצאים מספר מעיינות. תושבי הכפר התפרנסו מגידול דגנים.
הנוסע הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר במחצית השנייה של המאה ה-19, הוא מתאר כפר עם הרבה בתים פרטיים שחציים חרבים. שרידי מתחם מבוצר, בריכה עגולה גדולה חצובה בסלע. לדבריו באותה עת התגוררו בכפר 350 מוסלמים. גרן מצטט בספרו את תיאורו של יצחק חילו נוסע יהודי שביקר בכפר בשנת 1334 ולדבריו התגוררה ביישוב קהילה יהודית והיה בו בית כנסת ובית מדרש. גרן מעלה השערה ששרידים של עמודים ואבני גזית נאות שראה בכפר הם שרידי המבנים מהתקופה אותה מתאר חילו.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 1931 היו בכפר 840 תושבים ו-154 בתים נושבים.
בתקופת מאורעות 1936–1939 הכפר שימש כבסיס לפעולות המרד הערבי בצפון.
בתקופת המנדט הבריטי הכפר היה שייך לנפת צפת. על פי סקר הכפרים שהתקיים בשנת 1945 בארץ ישראל, שטח הכפר היה 14,796 דונם טורקי, מתוכם 1,974 דונם שטחים ציבוריים. מספר התושבים הוערך כ-1,130.
ב-15 בפברואר 1948 פשט כוח מהגדוד השלישי של הפלמ"ח על הכפר במסגרת המדיניות של ערעור ביטחונם של הכוחות הערבים ואילוצם לרתק כוחות אבטחה על הכפר. במהלך הפשיטה פוצצו 20 בתים ונפגעו כ-60 מתושביו.
במלחמת העצמאות שימשה סעסע כבסיס ללוחמים ערבים שבאו מהכפר במלחמתם כנגד היהודים. בסעסע שכנה מפקדת "חטיבת ירמוכ השנייה" ואחת הפלוגות של החטיבה של צבא ההצלה.
קיבוץ סאסא הוקם בשנת 1949 על שרידי הכפר, מספר בתים עדיין עומדים על תילם ומשמשים את הקיבוץ, בניין שנפגע וננטש בשנת 1960, נקבע על ידי ארכאולוגים כי נבנה במאה הרביעית לספירה.
דיוויזיית הפאנצר פלדהרנהאלה 2
דיוויזיית הפאנצר פלדהרנהאלה 2 (בגרמנית: Panzer Division Feldherrnhalle 2) הייתה דיוויזיית שריון של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
איווקו דיילי
איווקו דיילי (באנגלית: Iveco Daily) היא מסחרית אשר מיוצרת במספר סגנונות גוף ובתצורות נוספות מתוצרת יצרנית המשאיות, האוטובוסים, הצמ"ה, המנועים, וכלי רכב צבאיים איווקו חברת בת של פיאט אשר מיוצרת באיטליה משנת 1978.
בנוסף דגמי "איווקו דיילי" יוצרו או מיוצרים בספרד, סרביה, ארגנטינה, ברזיל, אוקראינה, פולין, הרפובליקה העממית של סין, לוב, אלג'יריה ווייטנאם.
נבחרת מונקו בכדורגל
נבחרת מונקו בכדורגל היא נבחרת הכדורגל של מדינת מונקו. הנבחרת נשלטת על ידי התאחדות הכדורגל של מונקו. הנבחרת חברה בקוניפ"א אך אינה חברה בפיפ"א או באופ"א ולכן איננה מורשית להשתתף בגביע העולם בכדורגל או באליפות אירופה בכדורגל.
הנבחרת חברה בפדרציית הכדורגל של המדינות שאינן חברות בפיפ"א (קוניפ"א). בשנת 2006 הנבחרת הגיעה לגמר הגביע העולמי של ויוה, הטורניר החליפי לגביע העולמי של פיפ"א שמארגנת פדרציית הכדורגל של המדינות שאינן חברות בפיפ"א.
הופר פן
ביוגרפיה
פן נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה ב-6 באוגוסט 1993, בנם של השחקן זוכה פרס האוסקר שון פן ושל השחקנית רובין רייט. סבו מצד אביו הוא במאי הקולנוע ליאו פן (אנ'). אחותו הגדולה דילן פן, גם היא שחקנית. הוא נקרא, הופר ג'ק פן, בשל החברות הקרובה של אביו עם השחקנים דניס הופר וג'ק ניקולסון.
קריירה
לאחר מספר תפקידים קטנים בסרטים קצרים, בשנת 2016 הופר פן עשה את הופעת הבכורה שלו בסרט העלילתי של אביו "הפנים האחרונות". שנה לאחר מכן הוא שיחק בתפקיד משנה בסרט המלחמה הסאטירי "מכונת מלחמה" אשר מבוססת על סיפורו של הגנרל סטנלי מק'קריסטל.
בשנת 2018 שיחק במותחן "Between Worlds". הסרט בו כיכב לצד ניקולס קייג' ופרנקה פוטנטה הוקרן בבכורה ב-"Fantastic Fest".
בשנת 2020 שיחק בסרט "Puppy Love", ובשנת 2021 השתתף בסרט הפעולה "The Cleaner" ובסרט הדרמה של אביו, "חיים במנוסה" לצד אחותו דילן שמשחקת בסרט בתפקיד ראשי.
בשנת 2022 שיחק בתפקיד ראשי של פרנק בסרט "Signs of Love" של קלרנס פולר. בסרט משתתפת גם אחותו דילן פן. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל ברוקלין ביוני 2022.
הסתבכות בפלילים
כשהיה בן 24, בתחילת אפריל 2018, מצאו שוטרי תנועה במשטרת נברסקה מריחואנה, אמפטמינים ופטריות פסיכואקטיביות ברכבו. הוא נעצר בגין החזקת סמים והועבר לכלא מחוז המילטון.
קלרה רוטשילד
קלרה רוטשילד (בהונגרית: Rotschild Klára; בודפשט, 22 בפברואר 1903 – בודפשט, 13 בנובמבר 1976) הייתה יהודייה-הונגרייה, ממעצבות האופנה ההונגריות המוכרות והמצליחות ביותר. מ-1934 עד דצמבר 1949 (עד להלאמתו), הייתה הבעלים של סלון הבגדים "Klára G. Rotschild" בכיכר דיאק Deák tér 3) 3), ומשנת 1956 הייתה המנהלת האמנותית של סלון בגדי הנשים המיוחדים הממשלתית (Különlegességi Női Ruhaszalon), שנפתח ברחוב ואצי 12 (12 Váci utca).
ביוגרפיה
בשנות ה-30 עלו לרגל לפריז סוחרים מכל העולם, סוכנים ובעלי סלוני אופנה כדי לראות מה יש לבתי האופנה הצרפתיים להציע, ולהביא משם או להעתיק קולקציות שתתאמנה לטעמם של לקוחותיהם בארצותיהם הן בצורת סקיצות והן בצורת דגמים שיועתקו. בבגרותה, ליוותה קלרה רוטשילד את אביה ואת אמה החורגת לסיוריהם לפריז, כך שלמדה בהדרגה את כל הטריקים של מקצוע האופנה כבר מגיל צעיר. כשהוריה התגרשו ב-1916, המשיכה אמה להפעיל את חנות הבגדים בנפרד ברחוב ואצי 69, כשהיא מכוונת למעמד הבינוני, בעוד אביה, לאחר שהתחתן עם פאולה, התופרת הטובה ביותר שלו, המשיך לחזר אחר נשות המעמד הגבוה עם חייטות העילית שלו. קלרה רוטשילד הצעירה, למרות שסיימה רק שש כיתות של בית ספר יסודי, ולא כל כך דיברה שפות, עבדה כמנהלת מעולה בסלון של אביה. היא קיבלה את הלקוחות, פיקחה על ספרי העסק, גבתה תשלומים ושילמה את החשבונות.
באחת הפעמים ביקרה בדירתו את פאל קרוי שומוג'י, "נער הזהב" של התקופה שהיה ידוע לשמצה, כדי לבקש ממנו לשלם את חשבונותיו, חובותיו לעסק של אביה, חובות שהיה חייב עבור בגדי השחקנית המאהבת שלו. אולם במקום להסדיר את חובו, שומוג'י העליב וזרק את קלרה רוטשילד מהדירה. קלרה גם נפצעה פיזית מהגסות של האיש, אבל המקרה ריסק אותה אפילו יותר מבחינה נפשית. הוא אף ניסתה לשים קץ לחייה עם מנה גדולה של כדורי שינה. לאחר מכן קיבלה טיפול פסיכיאטרי במשך שבועות, ועם החלמתה הגישה תביעה לפיצויים נגד שומוג'י שעליה דווח גם בעיתונות. ב-1931 התחתנה עם הסוכן נוסע פאל גליקסטאל (Pál Glücksthal), שסחר במשי ובבדים. השערורייה וגובה הפיצויים שפסקו לה בבית המשפט תרמו רבות לכך שב-1934 הצליחה רוטשילד, לפתוח את החנות העצמאית שלה בכיכר פרנץ דיאק מס' 3, בקומת הביניים. מיקום העסק במרכז העיר, הניסיון שצברה לצד הוריה והמוניטין של השערורייה היוו את הבסיס לקריירה שלה. אולם כל זה לא היה מספיק כדי לעבור באופן דרמטי את מחזור העסקים של אביה שנה אחת בלבד לאחר פתיחת הסלון שלה. כישוריה המעולים ליצור, לבנות ולשמר קשרים תרמו להצלחתה.