cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טיליקום (קטלן)
מקרה המוות השני
ב-6 ביולי 1999, נמצא דניאל דיוקס (Daniel P. Dukes) בן ה-27 מת על גבו של טיליקום. דיוקס ביקר בסיוורלד ביום הקודם, נשאר בפארק לאחר שנסגר למבקרים, חמק מהאבטחה ונכנס למיכל הקטלנים. בניתוח לאחר המוות נמצאו פצעים, חבלות ושריטות רבות המכסות את גופו, שנגרמו על ידי טיליקום. בניתוח נקבע שסיבת מותו של דיוקס הייתה טביעה. הרופא הבודק דיווח שלא נמצאו סמים או אלכוהול בגופו של דיוקס.
מקרה המוות השלישי
ב-24 בפברואר 2010, הרג טיליקום את דון בראנשו (Dawn Brancheau), מאלפת בת 40. בראנשו נהרגה לאחר מופע של "Dine with Shamu" ("שאמו" היה שמה של קטלנית שהופיעה בסיוורלד בשנות ה-60). המאלפת המנוסה שפשפה את טיליקום כחלק מקטע קבוע של סוף המופע, אז תפס אותה הקטלן בזרועה השמאלית ומשך אותה אל תוך המים. בניתוח שלאחר המוות נמצא שבראנשו מתה מטביעה וטראומה מתקיפה פיזית .
חזרתו למופעים
ב-30 במרץ 2011, חזר טיליקום להופיע. צינורות מים בעלי עוצמה חזקה החליפו את ידי המאלפים לעיסוי גופו, ומחסומים ניידים הוכנסו לשימוש על הרציפים. הוא צוות לנכדו, "טרואה" (Trua), וניתן היה לראותו מופיע לעיתים קרובות לצדו בקטע הסיום של המופע החדש "אוקיינוס אחד" (One Ocean). לפעמים הוחזק עם בתו "מאליה" (Malia), או עם מאליה וטרואה ביחד.
בדצמבר 2011 הוצא לפגרה מהמופעים עקב מחלה שלא נחשפה זהותה. באפריל 2012 חזר להופיע בסיוורלד אורלנדו. במרץ 2016 הודיעה סיוורלד שבריאותו של טיליקום מדרדרת וקיים חשד לזיהום ריאותיו שנגרם על ידי חיידק נדיר וחסין. במאי 2016 פורסם כי בריאותו של טיליקום משתפרת.
לטיליקום נולדו 21 צאצאים בשבי, 10 מהם עדיין בחיים.
ב-6 בינואר 2017, הודיעה סיוורלד אורלנדו על מותו של טיליקום מוקדם יותר באותו בוקר.
מחלוקת
ב-7 בדצמבר 2010, דיווח אתר החדשות TMZ שנשיא סיוורלד, טרי פראת'ר (Terry Prather) קיבל מכתב מ"אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים" (PETA) ומטומי לי, חבר להקת מוטלי קרו, המתייחס להודעת סיוורלד על הגבלה של מגע אדם עם טיליקום. במכתב, מתייחס לי לטיליקום כ"בנק הזרע הראשי" של סיוורלד, וטוען ש"אנחנו יודעים ממנהל הבטיחות של סיוורלד עצמו (כמו גם מקטעי וידאו ברשת)" שסיוורלד משיגה זרע מטיליקום על ידי אדם ש"נכנס לבריכה ומבצע בו אוננות בעזרת וגינה של פרה מלאה במים חמים", דבר המהווה המשך של מגע אדם. המכתב מפציר בסיוורלד לשחרר את טיליקום מהמיכל שלו, ואומר: "אני מקוה שאין צורך במוות טראגי נוסף כדי שסיוורלד תבין שאל לה לגרום לתסכול בעלי החיים הנבונים הללו על ידי החזקתם סגורים במיכלים". ב-8 בדצמבר 2010, הגיב סגן-נשיא יחסי הציבור של סיוורלד למכתבו של לי דרך התוכנית "חדשות E!", בה הודיע שהעובדות שהציגה PETA לא רק שאינן מדויקות, אלא שמאלפי סיוורלד "אינם נכנסים ומעולם לא נכנסו למים עם טיליקום למטרה זו".
טיליקום והחזקתם בשבי של קטלנים נוספים הם נושאו העיקרי של סרט התעודה "בלאקפיש", שהוקרן לראשונה בפסטיבל סאנדנס בינואר 2013. הסרט ועצומה ברשת שבאה בעקבותיו, הביאה מספר להקות פופולריות לבטל את הופעותיהן באירוע "Bands, Brew & BBQ" בסיוורלד וב"בוש גארדנס טמפה" בשנת 2014.
טורקמנבאשי (עיר)
טוּרקְמַנבָּאשֵי (בטורקמנית: Türkmenbaşy) היא עיר בטורקמניסטן, על גדות הים הכספי (בצידו הצפוני של מפרץ הנקרא בשמה) והיא עיר הנמל היחידה במדינה זו. העיר נקראה עד 1920 קיזיל סו (מילולית: מים אדומים), בתקופת האימפריה הרוסית והשלטון הסובייטי נקראה קרסנובודסק (ברוסית: Красноводск, שם שגם הוא נגזר מ"מים אדומים"). ב-1993 קרא לה נשיא טורקמניסטן ספרמורט ניאזוב על שם כינויו הרשמי טורקמנבאשי, אבי הטורקמנים. כיום משמשת העיר כמרכז הכלכלי והאדמיניסטרטיבי לאזור התיירות והנופש המתפתח, אוואזה, 16 ק"מ של רצועת חוף ובה בתי מלון ושירותי תיירות.
לפני שלטון רוסיה
המקום בו הוקמה העיר המודרנית היה תחנה בדרך המשי. במקום קיים שפך נהר יבש של ערוץ קדום של הנהר אמו דריה. אתר העיר ממוקם בצפונו של מפרץ גדול, הוא מוקף הרים צחיחים ובהם מכרות בהט.
ב-1717 הקים במקום הנסיך הרוסי אלכסנדר בקוביץ'-צ'רקסקי עיר מבצר, כחלק מהתקדמות האימפריה הרוסית מזרחה ל"טרנס-כספיה", כלומר האזור שממזרח לים הכספי. מטרת מסעו הייתה כיבוש ח'אנות חיווה. המסע הצבאי נכשל והמקום ננטש למשך 150 שנה.
תחת השלטון הרוסי
ב-1869 הוקם שנית המבצר הרוסי וסביבו התפתחה במהירות עיר הנמל שנקרה ברוסית קרסנובודסק ובטורקמנית קיזיל-סו, שם שמשמעותו זהה, מים אדומים, בשל הסחף הבוצי הרב שגרפו עמם הנהרות העונתיים הזורמים לים הכספי. העיר שימשה כבסיס רוסי במסגרת "המשחק הגדול" להשתלטות על ח'נות חיווה ובוכרה ועל השבטים הטורקמנים הנוודים. בשנת 1880 הוקמה בה תחנת הרכבת ממנה יצאה המסילה הטרנס-כספית ונמלהּ החל לקלוט מכליות נפט מבאקו, בירת אזרבייג'ן הנמצאת מצידו השני של הים הכספי.
רצח 26 הקומיסרים של באקו
בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה נשלט האזור על ידי ממשל סוציאל-רבולוציוני, שהתנגד לבולשביקים. ב-1918 נמלטו לעיר 26 קומיסרים בולשביקים ששלטו ב"קומונת באקו" והשליטו שם טרור, לאחר שהשלטון בעיר התחלף ופנה כנגדם. ה-26 נרצחו על ידי משטרת קרסנובודסק. נסיבות הרצח או ההוצאה להורג אינן ברורות ונתונות במחלוקת, כמו גם מעורבות קציני צבא בריטניה ששהו באזור על מנת להגן על פרס ועל הדרך להודו.
הקומיסרים הובאו לקבורה בבאקו בספטמבר 1920, לאחר שטורקמניסטן נכבשה על ידי הצבא האדום. בשנת 1933 חיבר סרגיי יסנין שיר לזכר הקומיסרים וליאון טרוצקי התייחס בהרחבה לחלקה של בריטניה בספרו "בין לבנים לאדומים". בשנת 1965 צולם סרט קולנוע על הקומיסרים ורציחתם. כמו כן, בתקופת ברית המועצות נכתבו מספר יצירות מוזיקליות בנושא. בכל שנות ברית המועצות הקומיסרים של באקו היו סמל המאבק הבולשביקי במלחמת האזרחים ברוסיה.
אקלים
טורקמנבאשי ממוקמת באזור אקלים צחיח באופן קיצוני, כמות המשקעים השנתית הממוצעת אינה עולה על 125 מילימטר. הטמפרטורה הממוצעת מגיעה ל-28 מעלות צלזיוס ביולי (החודש החם בשנה) ול-2 מעלות בינואר.
כלכלה ותחבורה
העיר מהווה את הנמל היחיד של טורקמניסטן והנמל הגדול ביותר בכל מרכז אסיה ובה ממוקמת תחנת הרכבת הטרס-כספית, המחברת אותה לבירה אשגבאט ומזרחה. בשנת 1956 נפתח בסמוך לעיר שדה תעופה, שהורחב ושופץ ב-2010 לשדה תעופה בינלאומי מודרני. שירות מעבורת מקשר את טורקמנבאשי עם באקו.
באופן מסורתי מתבססת כלכלת העיר על נפט וגז טבעי וכוללת את בית הזיקוק הגדול במדינה.
ב-2007, לאחר ביקור בעיר, הכריז נשיא טורקמניסטן, גורבנגולי ברדימוחמדוב, על פיתוח רצועת החוף שממערב לעיר כאזור נופש ותיירות בשם אווזה (Awaza). תנופת הפיתוח התיירותי הובילה לפיתוח תשתיות ומרכזי מסחר בעיר.
אליקי וויוקלאקי
אליקי וויוקלאקי (ביוונית: Αλίκη Βουγιουκλάκη; 20 ביולי 1934 – 23 ביולי 1996) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע, זמרת ורקדנית יווניה, ששיחקה ב-42 סרטי קולנוע יווניים, מרביתם סרטים מוזיקליים.
ביוגרפיה
אליקי נולדה בעיר מרוסי, כ-13 קילומטרים מאתונה. אביה היה מושל אזור בתקופת הכיבוש הנאצי והוצא להורג על ידי הפרטיזנים היוונים באשמת שיתוף פעולה עם הכובשים הנאצים. היו לה שני אחים, האחד מפיק סרטים והשני אדריכל.
אליקי למדה תיאטרון ונבחנה בהצלחה עבור התיאטרון הלאומי היווני. היא סיימה את לימודיה בהצלחה גדולה (ציון אחד "טוב מאוד" וכל היתר "מצוין") והופיעה לראשונה בתיאטרון ב-1953, בעיבוד יווני של "החולה המדומה".
ב-1954 הופיעה לראשונה בסרט קולנוע ובכך פתחה קריירה מפוארת בתחום הקולנוע היווני. בסרטים רבים היא הופיעה לצד דימיטריס פאפאמיכאיל, מי שעתיד להיות בעלה מ-1965, ולבסוף גרושה משנת 1975, ולשניהם בן.
בתקשורת היוונית התחילה לזכות מ-1959 בתואר "הכוכבת הלאומית של יוון".
ב-1961 הקימה אליקי להקת תיאטרון משלה ואיתה הופיעה ברחבי יוון.
ב-1962 כיכבה בסרט בשפה האנגלית "Aliki, My love", שהוצג לראשונה בלונדון ב-1963, אך לא זכה להצלחה לה קיוו.
ב-1970 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "סגן משנה נאטאשה", ההצלחה הגדולה ביותר של הקולנוע היווני (היא כיכבה גם בשני הסרטים הבאים בתור).
סרטה האחרון היה ב-1981 ולאחר מכן בתקופת השפל של הקולנוע היווני התמקדה במופעי תיאטרון.
הסרטים בכיכובה של אליקי זכו להצלחה גדולה בעולם ובמיוחד בישראל ומשום כך נענתה אליקי לבקשת מפיצי סרטיה בישראל והגיעה אליה פעמיים, להקרנות של סרטיה. לאחר ביקוריה בישראל היא סיפרה עליהם ושבחה את ישראל בראיונות בעיתונות ובתגובה נשלחו אליה מכתבי איום מטעם ניאו נאצים יוונים.
באפריל 1996 בעודה בסיבוב הופעות בסלוניקי עם המחזמר "צלילי המוסיקה" חלתה בסרטן הלבלב, ונפטרה מהמחלה ב-23 ביולי של אותה שנה, שלושה ימים לאחר יום הולדתה ה-62.
המלט הקלינגוני
המלט הקלינגוני (באנגלית: The Klingon Hamlet או בשמו המלא: The Tragedy of Khamlet, Son of the Emperor of Qo'noS) הוא תרגום של המחזה המלט של שייקספיר לקלינגונית, שפה מתוכננת שהופיעה בסדרת הטלוויזיה מסע בין כוכבים.
תהליך התרגום לקלינגונית על ידי ניק ניקולאס ואנדרה סטרנדר ארך מספר שנים. הרעיון לתרגום הועלה בעקבות הסרט מסע בין כוכבים 6: הארץ הלא נודעת, כאשר הקנצלר הקלינגוני גורקון אמר "אתם עדיין לא חוויתם את שייקספיר עד שקראתם אותו בגרסה הקלינגונית המקורית" ("You have not experienced Shakespeare until you have read him in the original Klingon"), ועל פי טענתו, שייקספיר הוא בעצם קלינגוני שחיי במאה ה-22 באימפריה הקלינגונית.
הגרסה הקלינגונית מתרחשת במאה ה-22 ועוסקת בחמלט, בנו של הקיסר של קחונוס, כוכב הבית הקלינגוני. בעקבות כך, הגרסה קצת שונה מהגרסה המקורית, בכך שצרפת הוחלפה ברומולאנים, וגם קצת אמירות שונו כדי להתאים לתקופה ולתרבות הקלינגונית, אך השאר נשארו כמו שהם. לדוגמה, להיות או לא להיות תורגם ל-"'taH pagh taHbe", אבל באותה סצנה, הציטוט "הארץ הלא נודע, העתיד" שונה ל"לאחר המוות" במקום "העתיד".
צעקה (אלבום)
צעקה הוא אלבום סולו של הזמר החסידי מרדכי בן דוד, האלבום יצא בשנת 2017.
את האלבום הפיק יידל ורדיגר (בנו של בן דוד), והוא כולל לחנים של בן דוד עצמו, ושל אלי קליין ואיצי ברי, יוסי גרין, יצחק פוקס וברוך שלום בלסופסקי. כשעל העיבוד המוזיקלי אלי קליין ואיצי ברי, יואלי דיקמן, ברוך שלום בלסופסקי, אלי לאופר ומונה רוזנבלום. האלבום מכיל שירים בעברית, ידייש.
בשיר פתח לנו שער (רצועה 2) מארח בן דוד לדואט את הזמר מוטי שטיינמץ, כמו כן בשיר ואנפהא נהירין (רצועה 10) מארח לדואט את נותי פוקס. את האלבום מלוות מקהלת שירה, מקהלת בעלי המנגנים ומקהלת הילדים החסידית-אמריקאית שיר ושבח.
לחלק משירי האלבום יצאו גרסאות כיסוי, בהם: הנני רופא לך בלחן של יוסי גרין (רצועה 8) יצאה כקאבר על ידי מקהלת שירה, מקהלת הילדים יידיש נחת ומנדי הרשקוביץ. השירים "צעקה" ו"כבשה אחת" יצא כקאבר על ידי שמילי אונגר באלבומו על הבמה.
האלבום זכה להצלחה רבה ותוך שבועיים מכר למעלה מ30 אלף עותקים.
מכונה לשטיפת רצפות
מכונה לשטיפת רצפות היא כלי מכני אוטומטי המיועד לניקיון של שטחים נרחבים יחסית, אשר נמצא בשימוש כאשר שטיפה מסורתית יותר, באמצעות דלי וסמרטוט, נהיית קשה למדי ודורשת צוות פועלים ומשאבים רבים. המכונה מגיעה ברמות שונות ובצורות שונות של מיכון, בין אם רק סמרטוט או רק מברשת, התזת מים או שואב אבק וכן בשילוב בין האפשרויות.
עד העשור השני של המאה ה-21 המכונות היו נהוגות או מופעלות על ידי המפעיל שלהן, או כאלו שניתן להוליך אותן וללכת מאחוריהן. עם התפתחות הרובוטיקה ישנן מכונות שטיפה רובוטיות המבוססות על ראייה ממוחשבת, דבר אשר נחוץ לשם מניעת נזקים למכונה ולשם בטיחות הנמצאים בדרכה.
פטריק שיק
פטריק שיק (בצ'כית: Patrik Schick; נולד ב-24 בינואר 1996 בפראג שבצ'כיה) הוא כדורגלן צ'כי, המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת באייר לברקוזן ובנבחרת צ'כיה.
ספרטה פראג
בעונת ערך שיק שתי הופעות ליגה נוספת במדי ספרטה פראג. ב-18 בנובמבר 2014 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-68 בתיקו 1-1 נגד פריברם במשחק הראשון של שלב שמינית הגמר של הגביע הצ'כי.
השאלה לבוהמיאנס 1905
לקראת עונת הושאל שיק לבוהמיאנס 1905 מליגת העל הצ'כית לעונה אחת. ב-26 ביולי 2015 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק במחצית הראשונה בהפסד 0–1 לפסטב זלין במסגרת המחזור הראשון בליגה. ב-12 בספטמבר 2015 הבקיע שיק את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-81 בהפסד 1–2 לטפליצה במסגרת המחזור השישי בליגה. בסך הכל ערך שיק בתקופת ההשאלה 27 הופעות ליגה, בהן הבקיע שמונה שערים.
רומא
ב-29 באוגוסט 2017 שיק הושאל לרומא בעבור חמישה מיליון יורו. את שערו הראשון במדי רומא כבש במסגרת הגביע האיטלקי בהפסד 1–2 בשלב שמינית הגמר נגד טורינו. את שער הבכורה שלו במדי רומא במסגרת הליגה הבקיע ב-21 באפריל 2018 בניצחון 0–3 על ספאל ושבר בצורת של כמעט שנה ללא הבקעת שער ליגה. את שערו השני כבש מחזור לאחר מכן ב-28 באפריל כשהוא מבקיע מבישול של ראג'ה ניינגולן.
ב-2 בספטמבר 2019, ר.ב. לייפציג הודיעה על השאלתו של שיק לעונה אחת, כשבתום העונה הייתה לה אופציית רכישה.
ב-8 בספטמבר 2020 חתם בבאייר לברקוזן לחמש שנים.
קריירה בינלאומית
ב-25 במאי 2021, שיק נכלל בסגל הנבחרת ליורו 2020. במשחק הפתיחה של צ'כיה בשלב הבתים מול סקוטלנד ב-14 ביוני, שיק כבש צמד בניצחון נבחרתו 0–2, כאשר השער השני שכבש, הובקע ממרחק של כחצי מגרש. כתוצאה מכיבוש הצמד, הוא הפך לשחק הצ'כי הראשון מאז תומאש רוזיצקי במונדיאל 2006 שעושה זאת בטורניר גדול והראשון מאז מילאן בארוש ביורו 2004 שעושה זאת במסגרת היורו. נגד נבחרת קרואטיה ב-18 ביוני, שיק הבקיע מהנקודה הלבנה במשחק שהסתיים בתוצאה 1–1. ב-27 ביוני, הוא הבקיע את השער הרביעי שלו בטורניר במסגרת הניצחון המפתיע 0–2 על נבחרת הולנד בשלב שמינית הגמר. שערו החמישי והאחרון בטורניר הגיע בשלב רבע הגמר, שהסתיים בהפסד נבחרתו 2–1 לנבחרת דנמרק, כאשר הוא צימק את התוצאה להפרש של שער אחד, שלבסוף גרם להדחתה של צ'כיה מהטורניר.
ישיבת כרמיאל
ישיבת כרמיאל היא ישיבה המשתייכת לזרם הדתי לאומי הנמצאת בכרמיאל. התלמידים בישיבה בוחרים בין שני מסלולי לימוד: ישיבה גבוהה וישיבת הסדר. בראשות הישיבה, נכון ל-2023, עומד הרב יעקב ידיד.
ישיבת כרמיאל נוסדה באלול תשס"ג ואליה הצטרפו 20 תלמידים רווקים, ועוד קבוצה של כ-7 משפחות שהצטרפו לגרעין אורות כרמיאל.
בבית המדרש לומדים מעל חמישים בחורים ואברכים.
מטרת הישיבה
תפקידה של ישיבה על פי חזונה הוא "גידול אנשי תורה ואמונה, תלמידי חכמים, המלאים בדעת ובאהבה, ובעלי תחושת אחריות ושליחות". אלו "באים לידי ביטוי בלימוד בבית המדרש, וגם בשירות הצבאי המשולב במהלכו של הלימוד, ובחיי הקהילה בהמשך".
צוות הישיבה
בראשות הישיבה הרב יעקב ידיד העומד גם בראש הגרעין התורני בעיר. הרב ידיד למד בישיבת מרכז הרב ולאחר מכן שימש כר"מ בישיבת ההסדר באלון מורה שבשומרון ומשם יצא בשליחות רבו הרב אליקים לבנון להקים בכרמיאל את הישיבה. יחד עם הרב ידיד ישנו צוות ר"מים שהגיעו לכרמיאל מישיבת מרכז הרב, ישיבת הר המור וחלקם אף בוגרי הישיבה בכרמיאל.
ניהול הישיבה מבוצע על ידי חבר מועצת העיר לשעבר יאיר שטרן.
רבנים נוספים מחוץ לעיר מגיעים באופן תדיר ללמד בישיבה.
סדרי הלימוד
בישיבת כרמיאל לומדים כמסורת הישיבות, לימוד עיון בגמרא ממסכתות הש"ס הבבלי. על פי המלצת הגר"א שפירא, סדרי הערב כוללים לימוד במסכתות מסדר מועד.
השיעורים ניתנים מדי יום. תוכנית הלימודים בכרמיאל שמה דגש על לימודי אמונה ותנ"ך בחברותות המשלבות בוגרים וצעירים, ובשילוב דפי מקורות להרחבת הדעת, בכל נושאי האמונה והתנ"ך.
השרות הצבאי
הישיבה מוכרת כישיבת הסדר. התלמידים משרתים בין היתר כמ"כים, קציני חי"ר ומודיעין. הרבנים בישיבה מלווים את התלמידים תוך כדי שירותם הצבאי, ומבקרים במחנות הצבא, ואף הבחורים מגיעים לביקורים בישיבה.
התגבשות זיכרון
התגבשות זיכרון או קונסולידציה (באנגלית: consolidation) הוא תהליך ביוכימי בו מידע שנמצא בזיכרון לטווח קצר (המיוצג כשינוי חשמלי זמני שחל בפעילות החשמלית של נוירונים במסגרת תהליך הלמידה), עובר לזיכרון לטווח ארוך לאחסון יציב וקבוע על ידי שינוי במבנה המוח ברמת הסינפסות. בתהליך זה זיכרונות חדשים עוברים בהדרגה ממצב לא יציב בו הם פגיעים לשינויים והפרעות, למצב קבוע יותר בו הם עמידים בפני הפרעות. זהו תהליך התייצבות של זיכרון לטווח הארוך לאחר שהוא נרכש.
התגבשות הזיכרון היא חלק מתהליך ההפנמה של מידע חדש, אשר מוביל לידיעה נרחבת יותר.
סוגי תהליכים
המונח קונסולידציה משמש כדי להתייחס לשני סוגים של תהליכים: התגבשות סינפטית והתגבשות מערכתית.
התגבשות סינפטית
התגבשות סינפטית היא תהליך אוניברסלי שקורה בכל מערכות הזיכרון. היא מתרחשת בדקות הראשונות של הלמידה עד למספר שעות אחריה. תהליך זה נצפה בכל המינים ובכל משימות הזיכרון לטווח ארוך שנחקרו עד כה. בהקשר של קונסולידציה סינפטית, זיכרון לטווח ארוך הוא זיכרון שנשמר לפחות 24 שעות. התגבשות סינפטית כרוכה בסינתזת חלבונים והיא קשורה בייצוב השינויים בקישוריות הסינפטית; למשל, התפתחות של קשרים סינפטיים חדשים, כמו גם ארגון מחדש של הקשרים הקיימים.
התגבשות מערכתית
פגיעה בהתגבשות הזיכרון יכולה להתרחש כתוצאה מפגיעה בתהליכים הביו כימיים. למשל, מפגיעה מוחית או על ידי אמצעים פרמקולוגיים שמונעים את סינתזת החלבונים.
רה-קונסולידציה
גיבוש מחדש או רה-קונסולידציה (באנגלית: re-consolidation) הוא תהליך בו זיכרונות שהתגבשו בעבר מיוצבים לאחר שליפה. לאחר תהליך הקונסולידציה בו מתייצב הזיכרון ומועבר לטווח הארוך, הזיכרון הופך עמיד בפני הפרעות כשהוא מאוחסן. אולם, כאשר הזיכרון נשלף הוא הופך שוב לא יציב וצריך לעבור תהליך של גיבוש מחדש, הזיכרון צריך שלב נוסף של סינתזת חלבון כדי להישמר.
פגיעה בהתגבשות הזיכרון
בתהליך ההתגבשות, הזיכרון עדיין מצוי בשלב שבו הוא רגיש לשכחה. שכחה מסוג זה יכולה להיגרם מפגיעה כלשהי בתהליכים הביו-כימיים. מסיבה זו, פגיעה מוחית פוגעת פעמים רבות לא רק ביכולת ללמוד מידע חדש, אלא גם בזיכרונות האחרונים שנרכשו לפני הפגיעה ולא השלימו את תהליך ההתגבשות.
פגיעה בזיכרון בתהליך הרה-קונסולידציה
תהליך הרה קונסולידציה לוקח מספר שעות ובחלון ההזדמנויות הזה, בו הזיכרון פגיע להפרעות, ניתן לפגוע בזיכרון ולשנותו. בעזרת אמצעים פרמקולוגיים המונעים את סינתזת החלבונים ניתן למנוע את תהליך הגיבוש מחדש ובכך לפגוע בזיכרון. בנוסף, באותן שעות ספורות הנדרשות למוח לבנות את הזיכרון בעזרת חומרי הבניין המולקולאריים, מידע מהסביבה משתלב עם הזיכרון וכך הזיכרון נפגע ומשתנה.
סאגת האינסוף
סאגת האינסוף (באנגלית: Infinity Saga) היא אירוע קרוסאובר וקשת סיפור רחבת היקף ביקום מארוול שפורסמה על ידי חברת מארוול קומיקס בין השנים 1991 ועד לנובמבר 1993 למשך 18 חוברות עיקריות. את העלילה כתב ג'ים סטארלין, באיורם של האמנים ג'ורג' פרז ורון לים.
כחלק מהשלב השלישי של היקום הקולנועי של מארוול, עלילת "מלחמת האינסוף" עובדה לשני חלקים כאשר החלה בסרט "הנוקמים: מלחמת האינסוף" משנת 2018 והסתיימה בסרט "הנוקמים: סוף המשחק" משנת 2019.
היסטוריה פרסומית
השם הקולקטיבי "סאגת האינסוף" מתייחס לטרילוגיה בת שלושה חלקים העוסקת ביהלומי האינסוף - "כפפת האינסוף" (Infinity Gauntlet, יולי-דצמבר 1991), "מלחמת האינסוף" (Infinity War, יוני-דצמבר 1992) ו"מסע הצלב האינסופי" (Infinity Crusade, אפריל-ספטמבר 1993), כאשר הסאגה מתחילה מיד עם סיומה של המיני-סדרה "מסעו של תאנוס" (The Thanos Quest, יולי-אוגוסט 1990), ובעוד החלק השני והחלק השלישי עוסקים בהשלכות של כפפת האינסוף. בין אוגוסט לאוקטובר 2002 פורסם הסיפור תהומות האינסוף (Infinity Abyss), אם כי אין הוא קשור ישירות לאירועים שקדמו לו.
מעבר לעלילת הסיפור הראשי, שהתפרשה על פני החוברות העיקריות, השתתפו באירועי הקרוסאובר מספר חוברות נוספות של גיבורי-על מאותה תקופה כדוגמת קפטן אמריקה, איירון מן, תור, הענק הירוק, דרדוויל, ספיידרמן, וונדר מן, דוקטור סטריינג', לוק קייג', מון נייט, הגולש הכסוף, קוואזר, סילבר סייבל, נווד, מסווה ופגיון, וקבוצות האוונג'רס, הלוחמים החדשים, ארבעת המופלאים, שומרי הגלקסיה ואלפא פלייט.
חלק ראשון: כפפת האינסוף
כפי שסופר במיני-סדרה "מסעו של תאנוס", הטיטאן המשוגע תאנוס חוזר לחיים בידי מוות גונב מזקני היקום את ששת יהלומי האינסוף כדי להפוך לישות נעלה, כאשר כל יהלום מעניק לעונד אותו שליטה בכוחות היקום: זמן, חלל, מחשבה, נשמה, מציאות וכוח.
תאנוס מרכיב את היהלומים על כפפת שריון וכוחו הופך לאבסולוטי. הוא מחליט להשמיד את כל החיים ביקום מארוול, גיבורים ונבלים כאחד, כאות לאהבתו למוות ומוחק במחי יד את קיומם של כמעט כל החיים התבונתיים ביקום. גיבורי-העל המעטים שנשארו מחליטים להשיב מלחמה, והם מתאספים יחדיו בעזרתו של גיבור-העל אדם וורלוק. לאחר שהוא הורג כמעט את כולם, תאנוס מחליט להביס או ללכוד את הישויות הקוסמיות גלקטוס, אטרניטי, קרונוס, אפוק, לורד כאוס ושניים מהשמימיים. הוא מביס את אטרניטי, משתלט על גופו והופך להתגלמות היקום פשוטו כמשמעו.
חלק שני: מלחמת האינסוף
אדם וורלוק עומד למשפט על ידי הישויות הקוסמיות לאחר שנמצא בלתי ראוי לכוחות ומוותר עליהם מרצון. מאגוס והאלה אוספים חמישה מתקני הכלה כל אחד (או בשמם הנרדף "הקוביות הקוסמיות"), והחלק השני מתרכז באישיותו של מאגוס, שבעזרתם הוא מוציא את אטרניטי מכלל פעולה, יוצר ממלכה בין-ממדית וכן צבא של כפילים מרושעים לגיבורי-העל.
תהומות האינסוף
בסיפור "תהומות האינסוף", תאנוס הטיטאן עורך חמישה ניסויים גנטיים כושלים במטרה לשבט את ה-DNA שלו, ואשר מעוצבים לפי דמויותיהם של פרופסור אקס, דוקטור סטריינג', איירון מן, גלקטוס וגלדיאטור. החמישה נתקפים בניהיליזם ומבקשים לשים לקץ היקום. הם מנסים להרוג את תאנוס ויוצרים חור שחור בחלל.
ביבליוגרפיה
{|
מוזיאון הכנסת
מוזיאון הכנסת הוא מוזיאון להנצחת כנסת ישראל בגלגולה הראשון. המוזיאון עתיד להיפתח בבית פרומין שבמרכז ירושלים במקום בו שכנה הכנסת מקום המדינה ועד לחנוכת המבנה הנוכחי של כנסת ישראל.
היסטוריה
המוזיאון שוכן בבית פרומין ברחוב המלך ג'ורג' 24, בו פעלה הכנסת כמשכן זמני בכנסות הראשונה עד השישית בשנים 1950–1966. מליאת הכנסת הייתה ממוקמת במפלס רחוב המלך ג'ורג', דוכן הנואמים היה ממוקם בסמוך לכניסה ופנה אל יושבי המליאה אשר ישבו מצפון לו. באולם זה נישאו נאומי בן-גוריון בתקופת כהונתו כראש הממשלה ומדוכן זה התנהלו הוויכוחים המרים בינו לבין מנחם בגין.
הקמת המוזיאון נקבעה בחוק בשנת 2010 עם חקיקת חוק מוזיאון הכנסת, התש"ע–2010, בהשפעת המועצה לשימור אתרים. המוזיאון שואף להחיות את החיים הפרלמנטריים בימי בית פרומין, ולמוזיאון מונתה אוצרת שהחלה בפרויקט של תיעוד היסטורי באמצעות ראיונות וסיפורים אישיים הנוגעים לתקופה שבה שימש המקום למשכנה של הכנסת. נאספו חפצים שהשתייכו לכנסת בגלגולה בבית פרומין ובהם הקלטות של נאומים היסטוריים.
עם ההחלטה על הקמת המוזיאון שוחזר המבנה על חזיתותיו, פורקה תקרת המליאה, וגג המבנה.
עוד בטרם סיום בנייתו ופתיחתו לציבור, המוזיאון פועל במגוון תחומים; סביב מבנה המוזיאון מוצגות תערוכות מתחלפות, המוזיאון משיק ספרים, ערוץ יוטיוב ומגוון פעילויות בירושלים ובכל רחבי הארץ ובהם תערוכה בנתב"ג, השתתפות בפעילות "בתים מבפנים" ותערוכות במבנה הכנסת הנוכחי.
בין השנים 2011-2018 ניהלה את פרויקט הקמת המוזאון הדסה גרינברג-יעקב. ב-2018 הוביל מנכ"ל הכנסת לשעבר אלברט סחרוביץ, הליך מינוי לשמונה משרות ניהוליות בכנסת באמצעות ועדות איתור, בהן מנוי מנהל למוזאון שטרם הוקם. זאת בניגוד לעמדה המקצועית של המועצה המייעצת למוזאון הכנסת . נכון ל-2020 את המוזיאון מנהל ד"ר משה פוקסמן שעל. האוצרת הראשית היא מיכל ברושי נחמני.
המעצב הראשי של המוזיאון: רואי רוט מחברת בריז קריאייטיב.
למוזיאון מועצה מייעצת בת 13 חברים, הממונים על ידי יושב ראש הכנסת שתפקידיה לייעץ לו בנושאי מדיניותו הכללית, ניהולו והפעלתו של המוזיאון, תקציב המוזיאון תוכנית העבודה השנתית שלו, שחזור משכן הכנסת בבית פרומין, שימורו והכשרתו. בראש הוועדה עומד כיום אריה האן מזכיר הכנסת לשעבר.
ביולי 2022 התחילו העבודות להקמת המוזיאון.
קיאנצ'אנו טרמה
קיאנצ'אנו טרמה (באיטלקית: Chianciano Terme) היא קומונה בטוסקנה שבאיטליה, כ-50 ק"מ דרום מזרחה מסיינה.
היסטוריה
קיימות עשויות על קיום יישוב כבר מהמאה ה-5 לפנה"ס. אטרוסקים בנו מקדש בקרוב למעיינות חמים. מעיינות מרפה של האזור היו ידועות בתקופת רומא העתיקה. הורטיוס ביקר במקום ב ומספר וילות מפוארות נבנו באזור באותה תקופה. מעט ידוע על התרחשויות במהלך ימי הביניים. ידוע במהלך המאה ה-14 שליטי סיינה שלטו באזור. בתחילת המאה ה-20 באזור נבנו מספר מלונות. העיירה ממוקמת בגבעה וחלק מחומות העיר שרדו עד היום.
כיום המקום מהווה מקום ספא ידוע ופופולרי.
בשנת 2009 בעיירה הוקם מוזיאון אמנות על בסיס תרומה פרטית. המוזיאון כולל כ-1000 פריטים לרבות עבודות של סלבדור דאלי, גוארצ'ינו, ג'ובאני בטיסטה טייפולו, פאולו ורונזה והדספים של אלברכט דירר, פרנסיסקו גויה ורמברנדט.
פעם בשנתיים נערכת תערוכה של אמנים מכל העולם. פריטי אמנות מוצגים במוזיאון ובאתרים שונים בעיירה. בשנת 2011 בפרס התערוכה זכתה ורדה ברגר.
סוזוקי X-90
סוזוקי X-90 (ביפנית: スズキ・X-90) הוא רכב שטח קטן, 4x4, דו מושבי, מתוצרת יצרנית הרכב היפנית, סוזוקי מוטור, אשר יוצר בין השנים 1995–1997.
סך הכל יוצרו 8,553 יחידות, 1,348 יחידות לשוק המקומי ו-7,205 יוצאו לארצות הברית.
ה-"סוזוקי X-90" הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות בטוקיו בשנת 1993 כדגם רכב קונספט. גג הדגם נשלף.
עפרי כנעני
עפרי כנעני (נולדה ב-11 במרץ 1975) היא אמנית ואשת חינוך ישראלית, אשר חיה בניו יורק. היא עוסקת באמנות מבוססת זמן, הכוללת וידאו ארט ומיצגים ובנוסף במיצבים ובהדפס. היא מלמדת בבית הספר לאמנות חזותית (School of Visual Arts) בניו יורק. עבודותיה מתבססות לעיתים קרובות על מחקר ארכיוני וטקסטים קלאסיים וקאנוניים, ומערבות דימויים מן המוכן עם דימויים שיצרה כנעני בעצמה, יחד עם נראטיב שחלקו עובדתי וחלקו מומצא. בעבודות ניתן למצוא תמות הקשורות לשפה, טכנולוגיה, מיתולוגיות שונות, וכן פמיניזם. עבודותיה הוצגו בין השאר במוזיאון המטרופוליטן, במומה פי אס1 ובמוזיאון ישראל.
ביוגרפיה
עפרי כנעני נולדה ב-1975 בישראל. היא נכדתו של הפסל יחיאל שמי, בתה של האמנית והכוריאוגרפית יעל כנעני, ואחות בכורה לאמנית אביטל כנעני. כנעני גדלה בקיבוץ כברי.
עפרי כנעני היא בעלת תואר ראשון באמנות וחינוך מהמדרשה לאמנות, מכללת בית ברל ותואר שני באמנות ממכללת האנטר בניו יורק. התגוררה שנים רבות בברוקלין, ניו יורק עד שעברה ללונדון עם בן זוגה ושתי בנותיהם.
הבחירה לעסוק באמנות הייתה עבורה טבעית, "כי זה מה שהמשפחה שלי יודעת לעשות", היא אומרת. האופי של עבודותיה קשור באופן קבוע לעולמות של הוריה: “אמא שלי מגיעה מתחום של תנועה ואבא שלי מאדריכלות. העבודות שלי, גם אם יש וגם אם אין בהן סיפור, תמיד עוסקות בגוף וחלל".
לאחר סיום לימודיה במכללת האנטר זכתה כנעני במלגת סיקס פוינטס (Six Points) שתמכה בפיתוחו והפקתו של "פרויקט סוטה", עליו עבדה כנעני כחמש שנים. ב 2009 הוזמנה כנעני ליצור עשרה מיצבי וידאו שהוצגו במקביל בעשרה מוזיאונים בחבל לומברדיה שבאיטליה. בפרויקט זה, "Dreams and Dramas", הותאמו יצירות הווידאו לחלל הארכיטקטוני וההקשר ההיסטורי של כל אחד ממוסדות האמנות, וכן הכילו תכנים משותפים שקשרו אותם זה לזה ביצירה אחת המורכבת מעשרה חלקים. ב-2013 היא הוזמנה על ידי מוזיאון המטרופוליטן ליצור עבודת וידאו ארט לאולם הקונצרטים שלו, המבוססת על אוסף המוזיאון והוצגה בשיתוף עם נגינת תזמורת. היצירה, "שבע מילים", הוזמנה להציג שוב במוזיאון ב-2015.
משנת 2008 כנעני משמשת כמרצה בבית הספר לאמנות חזותית בניו יורק. ב 2014 היא הוזמנה להקים תוכנית שהות אמן (Artist-in-Residence Program) בבית הספר, העוסקת באמנות חברתית במרחב בציבורי. כנעני מרצה גם במרכז הבינלאומי לצילום בניו יורק (ICP).
אמנות
עבודותיה של כנעני מתבססות לעיתים קרובות על מחקר ארכיוני וטקסטים קלאסיים וקאנוניים, המעובדים למיצג המשולב עם הקרנת שקופיות או וידאו ארט. עבודותיה מערבות דימויים שהם רדי מייד עם דימויים שיוצרת כנעני בעצמה, יחד עם נראטיב שחלקו עובדתי וחלקו מומצא. בעבודות ניתן למצוא תמות הקשורות לשפה, טכנולוגיה, מיתולוגיות שונות, וכן פמיניזם. חלק מעבודותיה הן מבוססות מקום ומיועדות לארכיטקטורה המסוימת שלו.
עבודות המיצב שלה בודקות את הפוטנציאל התיאטרלי של החלל האורבני ואת היחסים בין ארכיטקטורה לנרטיב. עבודות הווידאו שלה מותאמות לחלל, ויוצרות יחסים חדשים בין הצופה לחלל בו הן מוקרנות.
רישומיה מייצרים סיטואציות מתעתעות, הנראות לעיתים משחקיות ולעיתים אלימות. הרישומים חוקרים יחסי כוח, תפקידים מגדריים ואופני נראות.
את השימוש בדרכי הבעה מגוונות היא מסבירה: "אני עובדת במדיומים רבים. שנים רבות עבדתי עם רישומים ועם וידאו. זה יצר איזון בעבודת הסטודיו שלי - מחד יצרתי בהיקף קטן וביחידות מרובות, ומאידך עשיתי גם הקרנות וידאו גדולות, אותן יכולתי לייצר בתדירות נמוכה יותר, בערך פעם בשנה. שאלו אותי רבות למה אני לא מחברת ביניהם, אבל מעולם לא התעניינתי באנימציה. בשלב מסוים התחלתי לעבוד עם הקרנה של שקופיות, אותן אני חותכת ומשנה על ידי רישום. המעבר הזה בין דו מימד לתלת מימד של ההקרנה עובד בשבילי".
בלתי נראה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
לוטו ארנה
לוטו ארנה הוא מתחם מופעים ואירועים באנטוורפן, בלגיה. האולם יכול להכיל עד 8,050 צופים בהופעות ו-5,128 צופים באירועי ספורט. האולם נחנך ב-10 במרץ 2007 לאחר תהליך בנייה שארך תעשה חודשים.
האולם משמש כאולמה הביתי של קבוצת הכדורסל אנטוורפ ג'יינטס והוא מארח את האליפות האירופאית הפתוחה בטניס כחלק מסבב ATP 250.
בנג'מין בריסטו
בנג'מין הלם בריסטו (באנגלית: Benjamin Helm Bristow; 20 ביוני 1832 – 22 ביוני 1896) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר האוצר ה-30 וכפרקליט המדינה הראשון של ארצות הברית.
בריסטו היה קצין בצבא האיחוד, איש רפורמות חבר המפלגה הרפובליקנית ופעיל זכויות אזרח. במהלך כהונתו כמזכיר האוצר הוא נודע בעיקר בשל מיטוטה והעמדתם לדין של חבריה של "טבעת הוויסקי", קבוצה בה היו חברים יצרני ויסקי ומשתפי פעולה משירות הכנסות הפנים להשתמטות ממיסים שדלדלה את האוצר הלאומי, זאת הוא עשה לבקשתו של הנשיא יוליסס ס. גרנט. בנוסף, קידם בריסטו את המטבע שנשען על תקן הזהב במקום שטרות כסף. בריסטו היה אחד מחברי הקבינט הפופולריים ביותר של גרנט מבין הרפורמטורים. הוא תמך ב"חוק חידוש המטבעות" של גרנט משנת 1875, שסייע לייצב את הכלכלה במהלך המשבר הפיננסי של 1873. כפרקליט המדינה הראשון, סייע בריסטו לגרנט ולתובע הכללי איימוס טפן אקרמן באופן נמרץ בהעמדתם לדין של חברי הקו קלוקס קלאן במהלך תקופת השיקום במדינות הדרום. בריסטו דחף למתן האפשרות לאזרחים האפרו-אמריקאים בקנטקי להעיד בבתי משפט בתיקים בהם היו מעורבים לבנים ופתיחת מערכת החינוך הציבורית לבני כל הגזעים.
בריסטו, בן קנטקי, היה בנו של עורך דין בולט תומך האיחוד חבר המפלגה הוויגית. הוא סיים את לימודיו בקולג' ג'פרסון בפנסילבניה ב-1851, למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1853 ועסק בעריכת דין עד לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית ב-1861. במהלך המלחמה הוא שירת בצבא האיחוד, נפצע בקרב שילה, החלים, וקודם לדרגת לוטננט קולונל. עד סוף שרותו הצבאי הגיע לדרגת קולונל. ב-1863 נבחר בריסטו כחבר הסנאט של קנטקי וכיהן בו תקופת כהונה אחת. בתום המלחמה הוא מונה כעוזר לתובע המחוזי של ארצות הברית באזור לואיוויל וב-1866 הוא מונה לתובע המחוזי עצמו.
ב-1870 מונה בריסטו כפרקליט המדינה הראשון של ארצות הברית, ובתפקיד זה הוא סייע לתובע הכללי בטיעונים בתיקים בבית המשפט העליון. ב-1874 מינה אותו הנשיא גרנט כמזכיר האוצר של ארצות הברית. בתחילה העניק גרנט לבריסטו את מלוא הגיבוי במהלך משפטי "טבעת הוויסקי" עם זאת, כאשר בריסטו והתובע הכללי אדוארדס פיירפונט, איש רפורמות נוסף בקבינט, חשפו את אורוויל בבקוק, מזכירו האישי של גרנט, כחלק מטבעת הוויסקי, החלו יחסיהם של גרנט ובריסטו להתקרר. ביוני 1876, בשל חיכוך על ההעמדה לדין של אנשי טבעת הויסקי על ידי בריסטו, ועל רקע שמועה שבריסטו היה מעוניין להתמודד לנשיאות, הוא התפטר מתפקידו. במהלך הבחירות לנשיאות של 1876 ביצע בריסטו ניסיון בלתי מוצלח לזכות במועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות והרפובליקנים בחרו ברתרפורד הייז. לאחר הבחירות שב בריסטו לעסקיו הפרטיים בעריכת דין בניו יורק וב-1878 הקים משרד עורכי דין מצליח, ולעיתים קרובות הוא טען בתיקים בפני בית המשפט העליון עד למותו ב-1896.
ההיסטוריון ג'ין אדוארד סמית' הגדיר את בריסטו כאחד מהבחירות הטובות של גרנט לקבינט שלו. אנשי הרפורמות היו מעל הכל מרוצים מבריסטו על ההעמדה לדין של אנשי טבעת הוויסקי ועל כך שהוא ניקה את הממשלה משחיתות. ההיסטוריונים גם שיבחו את בריסטו, פרקליט המדינה הראשון של ארצות הברית, על העמדתם לדין של אנשי הקו קלוקס קלאן. בכל אופן, בריסטו היה איש מחלוקות שאפתני מטבעו, ובאותה תקופה הוא היה מעורב בכמה סכסוכים עם חברי הקבינט של גרנט. כאיש קנטקי, הוא ייצג את הדרום בקבינט של גרנט בתקופת נשיאותו השנייה.
ראשית חייו
בנג'מין בריסטו נולד באחוזת אדוארדס הול שבאלקטון, קנטקי. הוא היה בנם של פרנסיס בריסטו ושל רעייתו אמילי הלם. פרנסיס בריסטו היה עורך דין בולט וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1854–1855 ו-1859–1861 מטעם המפלגה הוויגית. אדוארדס הול היה ביתו של סבו מצד אמו של בריסטו, בנג'מין אדוארדס. לזמן מה עבד בנג'מין בריסטו כשותף במשרד עורכי הדין של אביו. בהמשך היה אביו לתומך נלהב של האיחוד ומתנגד עבדות אדוק. דעותיו הפוליטיות הוויגיות השפיעו מאוד על השקפותיו של בנו.
מלחמת האזרחים
בדצמבר 1860, לאחר שנבחר אברהם לינקולן לנשיאות, פרשה קרוליינה הדרומית מן האיחוד וכך הוקמה קונפדרציית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה"), בעיקר כדי להגן על מוסד העבדות בארצות הברית ועל מטעי הכותנה הרווחיים במדינות הדרום וכהתנגדות לשילובם של השחורים בחברה וקבלתם כאזרחים. הנשיא ג'יימס ביוקנן, שרחש אהדה לדרום, כמעט ולא נקט בשום צעד למנוע את הפרישה טרם השבעתו של לינקולן ב-4 במרץ 1861. בתחילת המלחמה באותה שנה, בריסטו, שהיה תומך אדוק של האיחוד, התגייס לצבא האיחוד וסייע בהקמת רגימנט הרגלים ה-25 של קנטקי. ב-21 בספטמבר אותה שנה הוא מונה כקצין בדרגת לוטננט קולונל ברגימנט זה. בריסטו לחם תחת פיקודו של הגנרל יוליסס ס. גרנט ושירת בשלושה קרבות:, וקרב שילה, בו הוא נפצע.
באפריל 1862 חנו הגנרל גרנט ורוב כוחות צבא האיחוד שבפיקודו במזח פיטסבורג שבטנסי ותכננו לתקוף את שבמיסיסיפי, שבה היה מוצב כוח חזק של צבא הקונפדרציה. הדרומיים תקפו בכוח מלא, והפתיעו את צבאו של גרנט שלא היה מחופר. גרנט ואנשיו הצליחו להדוף את המתקפה, אף על פי שדיוויזיה אחת של הצפוניים נלכדה. ביום המחרת, לאחר שגרנט קיבל תגבורות, תקף צבא האיחוד את אנשי הקונפדרציה בכוח מלא והדף אותם בחזרה לקורינת'. ביומיים אלו של קרב שילה נפצע בריסטו קשה מהתפוצצות פגז מעל לראשו ונאלץ לפרוש זמנית משירות קרבי כדי להחלים. ההתפוצצות החזקה מחרישת האוזניים גרמה לבריסטו ללקות שמיעה ולחוסר הכרה, ונבצר ממנו לפקד. הוא הוחלף במייג'ור ויליאם בל. לאחר שהחלים, שב בריסטו בקיץ אותה שנה לשירות קרבי וסייע בגיוסו של רגימנט הפרשים השמיני של קנטקי.
ב-8 בספטמבר אותה שנה הוצב בריסטו כלוטננט קולונל ברגימנט הפרשים השמיני. בינואר 1863 הוא קיבל את הפיקוד על הרגינמט, לאחר שהמפקד הקודם, קולונל ג'יימס שקלפורד, קודם לדרגת בריגדיר גנרל. ב-1 באפריל קודם בריסטו לדרגת קולונל והמשיך לפקד על הרגימנט. ביולי אותה שנה סייע הרגימנט בפיקודו של בריסטו ללכוד את ג'ון האנט מורגן, במהלך פלישתו באותו חודש לאינדיאנה ולאוהיו.
קריירה פוליטית ומשפטית בקנטקי
ב-23 בספטמבר 1863 שוחרר בריסטו מצבא האיחוד ונבחר כחבר הסנאט של קנטקי מטעם מחוז כריסטיאן. בחירה זו הייתה ללא ידיעתו והוא כיהן בתפקיד עד התפטרותו ב-1865. הוא תמך בכל צעדי החקיקה של האיחוד במהלך המלחמה, בבחירתו של לינקולן לתקופת כהונה שנייה כנשיא בבחירות של 1864 ובקבלתו של התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, שהוציא את העבדות אל מחוץ לחוק.
ב-1865 מונה בריסטו כעוזר התובע המחוזי. ב-1866 הוא מונה כתובע המחוזי בלואיוויל. כתובע מחוזי הוא נודע בשל תקיפותו באכיפת. בריסטו שירת כתובע המחוזי עד 1870 ובילה חודשים מספר בעריכת דין בשותפות עם מי שלימים יכהן כשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית ג'ון מרשל הרלן.
פרקליט המדינה של ארצות הברית
ב-1870 הקים הקונגרס את מחלקת המשפטים של ארצות הברית, בין השאר כדי לסייע לאכיפת חוקי השיקום והתיקונים לחוקה. ב-4 באוקטובר מינה הנשיא יוליסס ס. גרנט את בריסטו כפרקליט המדינה הראשון של ארצות הברית, תפקידו בו הוא כיהן עד התפטרותו ב-12 בנובמבר 1872.
משפטי הקו קלוקס קלאן
בריסטו והתובע הכללי של ארצות הברית איימוס טפן אקרמן דאגו להעמדתם לדין של אלפי אנשי הקו קלוקס קלאן. כתוצאה מכך השנתיים הבאות היו שקטות במהלך תקופת השיקום הסוערת בדרום. ב-1873 הציג הנשיא גרנט את מועמדותו של בריסטו כתובע הכללי במקרה שתאושר מועמדותו של התובע הכללי ג'ורג' הנרי ויליאמס לתפקיד נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, אך בסופו של דבר לא אושר מינויו של ויליאמס.
נאום זכויות האדם
ב-1871 נסע בריסטו למדינתו קנטקי ובנאום שנשא שם הוא הגן על זכויות האדם של האפרו-אמריקאים. הוא טען שלשחורים ניתנה הזכות להעיד בבתי משפט. באותה עת אסר החוק בקנטקי על 225,000 אזרחים שחורים מלהעיד בכל משפט אזרחי או פלילי בו היו מעורבים לבנים. בריסטו קבע ששורשיו של חוק זה במשטר העבדות ושהוא "שגוי באופן מפלצתי ואכזרי כלפי שני הגזעים". בריסטו ציין שחוק הקו קלוקס קלאן ושאר חוקי זכויות האדם שעברו בקונגרס נועדו להגן על "האזרחים הצנועים" מפני פורעי החוק. הוא ציין שהוא "יגבה מס מרכושם של העשירים כדי לחנך את ילדיהם של שכניהם העניים" ושהוא "יגבה מס מרכושם של הלבנים כדי לחנך את ילדי השחורים". בריסטו טען שיש להעניק חינוך אוניברסלי ושיש לגבות מס מכל בעלי הרכוש בקנטקי כדי לממן את בתי הספר.
רפורמות פנימיות
מתוך רצון להגשים את הציפיות של העיתונות לרפורמות, ניגש בריסטו למשימה באופן מידי. הוא ביצע ארגון מחדש מקיף במחלקת האוצר, ביטל את המשרה המושחתת של האדריכל המפקח ופיטר את מבקר המשנה של המחלקה ואת הכפופים לו בשל חוסר יעילות. הוא טלטל את כוח הבילוש ואיחד מחוזות גביה בשירות המכס ובשירות הכנסות הפנים. הוא פיטר יותר מ-700 איש ויישם כללי שירות ציבורי במחלקת האוצר.
הסכסוך עם רובסון
חודשיים לאחר מינויו של בריסטו כמזכיר האוצר, פרצה מחלוקת בינו לבין מזכיר הצי ג'ורג' רובסון. המחלוקת התמקדה סביב רצונו של רובסון למנות את הסנאטור אלכסנדר קייטל כסוכן פיננסי בלונדון כדי לנהל משא ומתן על איגרות חוב. קייטל מילא משימה דומה ב-1873 תחת מזכיר האוצר הקודם ריצ'רדסון. בריסטו סירב לבצע את המינוי והאמין שמינוי מקרב עובדי מחלקת האוצר יהיה מתאים יותר. בריסטו ניסה לשכנע את גרנט למנות את ג'ון ביגלו, ראש חטיבת ההלוואות של מחלקת האוצר. גרנט קיבל את בחירתו של בריסטו, אך הזהיר אותו שלביגלו רקע של אלכוהוליזם. בריסטו המשיך לחתור עוד תחת השפעתו של רובסון בקבינט. הוא ציין בפני לגרנט שמחלקת הצי מנוהלת באופן בלתי יעיל ושהיא נמצאת תחת השפעתו של הבנק בבעלותו של מזכיר האוצר לשעבר יו מקולוק. יועציו של בריסטו יעצו לו לצנן את גישתו ולנקוט בגישה פחות תוקפנית.
הסכסוך עם ויליאמס
לאחר שמועמדתו של התובע הכללי ג'ורג' הנרי ויליאמס כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית לא אושרה על ידי הסנאט, היה מעמדו בקבינט לא בטוח. המוניטין האישי שלו ושל רעייתו, קייט ויליאמס היה תחת בחינה ציבורית נוקבת. כדי להגן על בעלה ועל עצמה, שלחה קייט ויליאמס מכתבים אנונימיים שהשמיצו את חברי הקבינט ואישים אחרים, כולל רמיזות על התנהגות מינית בלתי ראויה לכאורה. בין חברי הקבינט שקיבלו את המכתבים הללו היה מזכיר המלחמה ויליאם בלקנאפ ומזכיר הצי ג'ורג' רובסון. היועץ המשפטי של מחלקת האוצר, בלופורד וילסון, חקר את המכתבים ואת קייט ויליאמס. וילסון, בלקנאפ ורובסון הסכימו שוויליאמס חייב לפרוש מתפקידו. בריסטו, שגיבה את וילסון, דחק בנשיא גרנט להדיח את ויליאמס. מזכיר המדינה המילטון פיש ציין בפני הנשיא שקייט ויליאמס קיבלה שוחד של 30,000 דולר מחברת Pratt & Boyd כדי שמחלקת המשפטים תסגור תיק משפטי שהתנהל נגדה. לבסוף הדיח גרנט את ויליאמס והחליפו באדוארדס פיירפונט שטיהר את מחלקת המשפטים מהשחיתויות.
הסכסוך עם דלאנו
קולומבוס דלאנו היה מזכיר הפנים של גרנט, שהתיר שחיתות רבה במחלקת הפנים. בריסטו, שהיה איש רפורמות, שאף שדלאנו יודח, בהאמינו שעזיבתו של דלאנו תיצור אווירה של יושרה במפלגה הרפובליקנית. בנוסף, האמין בריסטו שדלאנו זומם כנגדו. בריסטו כינה אותו "כלב מרושע מאוד" ואמר שדלאנו ראוי "לנאצה מפי כל אדם הגון". הוא שכר את פרנק וולקוט כדי שיחקור את הנעשה במחלקת הפנים, שהייתה נגועה בשחיתות. וולקוט גילה שהמודד הראשי של ויומינג, סילס ריד, ביצע חוזים עם מודדים מושחתים שחלקו רווחים עצומים עם שותפים סמויים.
אחד משותפים סמויים אלו היה בנו של דאלנו, ג'ון, שלא עבר שום הכשרה כמודד ולא היה לו ניסיון תעסוקתי בתחום זה. וולקוט העביר לבריסטו את העדות על כך, ובריסטו העביר אותה לגרנט. אף על פי שהקשרים עם השותפים הסמויים היו חוקיים לכאורה, השערורייה שלהבה את הדמוקרטים. באפריל 1875 היה ברור שדלאנו חייב לעזוב את תפקידו, אך גרנט עיכב את פיטוריו בכמה חודשים. דלאנו השיב מלחמה שערה כאשר חשף מידע שחברי קבינט אחרים ביקשו שהוא יישאר בתפקידו, בנוסף להטלת האשמות שווא נגד בריסטו. באוקטובר אותה שנה החליף גרנט בסופו של דבר את דלאנו בזכריה צ'נדלר שניקה את השחיתות במחלקת הפנים.
טבעת הוויסקי
באביב 1875 החל בריסטו במערכה נגד שחיתות שהציבה אותו באור הזרקורים. פועלו הגדול ביותר במחלקת האוצר הייתה פירוקה של "טבעת הוויסקי", שבסיסה היה בסנט לואיס, והעמדתם לדין של חבריה. טבעת הוויסקי הייתה מנגנון חזק ומושחת שהוקם על ידי מזקקי ויסקי במערב התיכון ובעלי בריתם בשירות הכנסות הפנים (IRS). הם הגדילו את רווחיהם באמצעות הימנעות מתשלום מס על ייצור הוויסקי. המזקקים העדיפו לשחד את סוכני שירות הכנסות הפנים במקום לשלם את המס על האלכוהול. מאמצים קודמים לחשוף את טבעת הוויסקי עלו בתוהו, שכן חבר הרשת בוושינגטון הזהירו את שותפיהם במערב התיכון על החקירה. בנובמבר 1872 נערכה חקירה על ידי שלושה חוקרים של שירות הכנסות הפנים, במזקקות של סנט לואיס, וחשפו אי-סדרים בהיקף משמעותי, אך אחד מסוכני השירות שקיבל שוחד, הגיש דוח מסולף על הנעשה שם. על אף השמועות שנפוצו בוושינגטון על קיומה, נראה היה שהרשת חסינה מפני רשויות החוק.
החקירה
בסתיו 1874 קיבל בריסטו הקצבה מהקונגרס בסכום של 125,000 דולר לחקירת טבעת הוויסקי. בדצמבר אותה שנה שיכנע בריסטו את מפקח הכנסות הפנים, ג'. ו. דאגלס, למנות צוות חקירה חדש, אך מזכירו האישי של הנשיא גרנט בבית הלבן, אורוויל בבקוק, שכנע את דאגלס לפעול באופן מנוגד. מאמץ להעביר את מפקחי ההכנסות, שהוצעו על ידי דאגלס, למקומות חדשים, כדי לפרק את הרשת, כשל כאשר על רקע התנגדות פוליטית השעה הנשיא גרנט ב-4 בפברואר 1875 את ההוראה. גרנט שאף "לחשוף שחיתויות" שכבר בוצעו על ידי טבעת הוויסקי יותר מאשר להעביר מתפקידם את המפקחים. בריסטו והיועץ המשפטי של מחלקת האוצר שמונה על ידי גרנט, בלופורד וילסון, איבדו אמון בנכונותו של דאגלס לעקוב אחרי טבעת הוויסקי ופתחו בחקירה סמויה שנוהלה על ידי חוקרים עצמאיים, ששמותיהם הוצעו על ידי סוכן מחלקת הכנסות הפנים הומר יריאן.
הכתב הפוליטי ג'ורג' ו. פישבק, בעליו של העיתון St. Louis Democrat, יעץ לבריסטו ולווילסון כיצד לחשוף את הטבעת הוויסיקי ולעקוף כל פקיד פדרלי מושחת שהיה עלול להעביר מידע על החקירה לחברי הרשת. העיתונאי הוושינגטוני הנרי בוינטון סייע גם הוא לבריסטו ולווילסון בחקירתם. בפיקוחו של וילסון, סוכנים בלתי מושחתים שעליהם נמנה גם יריאן, השיגו עדויות בהיקף נרחב בסנט לואיס על מעשי שחיתות שבוצעו על ידי חברי הרשת. כדי לוודא את היקפה הרחב של השחיתות, ביצע בריסטו בדיקה של הכמויות המדויקות בשטרי המטען של הרכבות וספינות הקיטור בהם הועברו המשקאות בסנט לואיס ובערים אחרות. כדי שלא ייוודע דבר אודות החקירה לחברי הרשת, צייד בריסטו את הסוכנים שניהלו את החקירה בצופן שונה מהצופן הרגיל של מחלקת האוצר, והמסרים הועברו דרך פישבק ובוינטון. חקירה דומה בוצעה בשיקגו ובמילווקי עד מהרה הושג מידע על מעשי השחיתות, שכללו מערך ספסרות שבו היו מעורבים מזקקי ויסקי וסוכנים מושחתים של שירות הכנסות הפנים. כדי להימנע מתשלום מס, שיווקו חברי הרשת את הוויסקי כשהוא מסומן כחומץ, או עשו שימוש רב-פעמי בחותמות של שירות הכנסות הפנים בניגוד לחוק. כתוצאה ממעשים אלו, הפסידה מחלקת האוצר הכנסות בשווי של מיליוני דולרים בתשלומי מס.
החקירה של בריסטו חשפה שגובה המס של סנט לואיס, ג'ון מקדולנד, שמונה על ידי גרנט ושלט על שבע מדינות, היה מנהיג טבעת הוויסקי. באפריל 1875 זומן מקדונלד ללשכתו של בריסטו בוושינגטון, שם הוא עומת עם כל העדויות נגדו והתוודה על היותו מנהיג הרשת. עם זאת, לאחר שעזב את משרדו של בריסטו, ביודעו שהוא עלול לעמוד לדין, הוא ביקש מווילסון, ללא הצלחה, לשלם כופר במקום לעמוד לדין, ושלא יערכו פשיטות על המזקקות הקשורות לרשת. מקדונלד קיווה שהעמדת חברי טבעת הוויסקי לדין תגרום נזק למפלגה הרפובליקנית במיזורי. מאוחר יותר אמר וילסון שהיה עליו לפטר את מקדונלד באותו רגע אם הייתה לו הסמכות לעשות כן.
התביעה
ב-8 במאי 1875 הגיש בריסטו לגרנט את ממצאי חקירת השחיתות על טבעת הוויסקי והביע את הצורך בהגשת תביעה באופן מידי. גרנט נתן מיד לבריסטו את הרשות לפעול נגד טבעת הויסקי וביקש ממנו לפעול ללא רחם נגד כל האשמים. שלושה ימים לאחר מכן, ב-10 במאי, הכה בריסטו ברשת בעת ובעונה אחת. סוכני שירות הכנסות הפנים פשטו על מזקקות בסנט לואיס, שיקגו, מילווקי ושש ערים נוספות במערב התיכון וסגרו אותן. סוכני שירות הכנסות הפנים המושחתים הושמו במעצר ובוצעו השתלטויות על 32 מזקקות. נלקחו ספרי חשבונות, מסמכים וקבלות מס, מהם עלו הוכחות לאשמותיהם של חברי הרשת. היקף העדויות היה נרחב והוגשו יותר מ-350 כתבי אישום.
אחד מראשי המנגנון של המפלגה הרפובליקנית בוויסונסין נמצא קשור לרשת. מן העדויות עלה שכמעט כל מחזיקי המשרות בשיקגו מטעם הרפובליקנים הפיקו רווחים מהזיקוק הבלתי חוקי. מרכז הרשת היה בסנט לואיס. היקף ההשתמטות במס בששת החודשים שלפני התפוצצות הפרשה עמד על 1,650,000 דולר ובשנתיים קודם לכן הגיע היקף ההשתמטות ל-4 מיליון דולר. בריסטו דאג להגשה של כמעט 250 תביעות פליליות פדרליות נגד חברי טבעת הוויסקי ותוך שנה הושב סכום של 3,151,000 דולר לקופת האוצר בכספי מיסים שלא שולמו והושגו 110 הרשעות נגד 176 חברי טבעת הוויסקי. נגד הפקיד הראשי של מחלקת האוצר, ויליאם אוורי, גובה המס בסנט לואיס, ג'ון מקדולנד וסגנו ג'ון ג'ויס, הוגשו כתבי אישום והם הורשעו.
משפט בבקוק
חקירתו של בריסטו המשיכה אל הבית הלבן, שכן העדויות רמזו שמזכירו הפרטי של הנשיא גרנט, אורוויל בבקוק, היה מודיע חשאי בתשלום של טבעת הוויסקי. בריסטו מצא שני מכתבים מוצפנים מפלילים שהיו חתומים בשם Sylph, שהוא האמין שהם היו בכתב ידו של בבקוק. במכתב הראשון, מתאריך 10 בדצמבר 1874, נכתב, "הצלחתי, הם לא ימשיכו, אכתוב לך". במכתב השני, מה-3 בפברואר 1875, נכתב, "יש לנו מידע רשמי שהאויב התעורר, תזיז דברים". באוקטובר 1875 הביא בריסטו את המכתבים לישיבת הקבינט. בבקוק הוכנס לישיבה ועומת מול העדויות הן עם בריסטו והן עם התובע הכללי אדוארדס פיירפונט. בבקוק טען שהמסרים הללו היו קשורים לבניית גשר אידז בסנט לואיס ולעניינים פוליטיים במיזורי. גרנט קיבל את הסברו של בבקוק על המכתבים. בכל אופן, בדצמבר אותה שנה הוכח הקשר של בבקוק לטבעת הוויסקי ומשפטו נקבע לפברואר 1876 בסנט לואיס. במהלך המשפט, הנשיא גרנט, שהאמין בחפותו של בבקוק, נקט בבית הלבן בעמדה להגנתו, והיא הוקראה למושבעים בסנט לואיס. בסופו של דבר זוכה בבקוק על ידי חבר המושבעים ושב לוושינגטון.
התפטרותו
לאחר משפטי טבעת הוויסקי, כולל משפטו של בבקוק, ועם התקרבות מערכת בחירות לנשיאות של 1876, מעמדו של בריסטו בקבינט של גרנט היה בלתי נסבל. גרנט כעס על העמדתו של בבקוק על ידי בריסטו, והוא היה סבור גם כן שבבקוק היה חף מפשע. בנוסף, נפוצו שמועות שבריסטו הגיש את כתבי האישום בפרשה כדי לזכות במועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, וכך חש גרנט שהוא נבגד על ידו. בעיקר בשל החיכוך בינו לבין הנשיא, התפטר בריסטו מתפקידו ביוני 1876. כמזכיר האוצר הוא דחף להחזרתם של המטבעות הקשים ולהוצאת מהמחזור, לפחות באופן חלקי של שטרות הכסף. הוא גם היה זה שקידם את הרפורמה בשירות הציבורי. עם התפטרותו, שלא כמו שאר חברי הקבינט של גרנט, כמו התובעים הכללים אבנעזר רוקווד הואר ואיימוס טפן אקרמן והמנהל הכללי של הדואר מרשל ג'וול, נמנע בריסטו ממצב מביש יותר של פיטורים ישירים על ידי גרנט.
המירוץ לנשיאות ב-1876
בריסטו היה מועמד בולט למינוי המפלגה הרפובליקנית לנשיאות בבחירות לנשיאות של 1876. בוועידת המפלגה הוא הובס לאחר שכמועמד נבחר רתרפורד הייז. במהלך ועידת המפלגה, האמינו חברים נאמנים של המפלגה, ידידיו של הנשיא גרנט, שבריסטו גילה חוסר נאמנות לנשיא במהלך משפטי טבעת הוויסקי בניסיון להשיג את מועמדות המפלגה לנשיאות לעצמו. בכל אופן, בריסטו הוכיח את עצמו כמדינאי נאמן ושאף להרחיק את הנשיא ואת האומה מהשערוריה. כאשר העיד בריסטו בפני הוועדה של הקונגרס לחקר פרשת טבעת הוויסקי, הוא לא מסר שום מידע ישיר שנגע לקשר כלשהו בין האשמים לבין הנשיא גרנט, בטענה לחיסיון.
ועידת המפלגה התכנסה באולם התערוכות בסינסינטי. בסבב ההצבעה הראשון הגיע בריסטו למקום השלישי עם 113 קולות מול 285 הקולות של ג'יימס בליין ו-124 הקולות של אוליבר מורטון. בסבב ההצבעה הרביעי הגיע בריסטו למקום השני עם 126 קולות, התוצאה הגבוהה ביותר שלו, מול 292 קולות של בליין. בסבב ההצבעה השביעי והאחרון קיבל בריסטו 21 קולות בלבד ורתרפורד הייז זכה במועמדות המפלגה לנשיאות עם 384 קולות. בליין סיים שני עם 351 קולות.
עורך דין בניו יורק
בריסטו היה מתוסכל מאוד מהפסדו בוועידת המפלגה ועל השמועות על חוסר נאמנותו לנשיא גרנט. הוא פרש מן החיים הפוליטיים ויותר לא כיהן בשום משרה ציבורית. לאחר 1878 הוא החל לעסוק בעריכת דין בניו יורק וב-16 באוקטובר אותה שנה הוא פתח משרד עורכי דין בשם "בריסטו, פיט, ברנט ואופדיק". הוא היה מנהיג מוביל של לשכת עורכי הדין במזרח ארצות הברית ונבחר כנשיא השני של לשכת עורכי הדין האמריקאית ב-1879. הוא נותר תומך נלהב של רפורמות בשירות הציבורי ובשל כך נבחר כנשיא של "אגודת הרפורמות בשירות הציבורי". לעיתים קרובות הוא הופיע בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
מותו ומורשתו
בנג'מין בריסטו נפטר בביתו בניו יורק ב-22 ביוני 1896 לאחר שבחודשי חייו האחרונים סבל מדלקת התוספתן. הוא נטמן בבית הקברות וודלאון שבברונקס, ניו יורק.
ההיסטוריונים מעריכים את פועלו של בריסטו בעיקר בשל חיסולה של רשת "טבעת הוויסקי" והעמדתם לדין של חבריה במהלך נשיאותו של גרנט. אף על פי שבמקצועו הוא היה עורך דין ולא רכש שום השכלה בתחום הפיננסי, עלה בידו לטהר את מחלקת האוצר משחיתות. בריסטו הדגים את יכולותיו במכה שהנחית על טבעת הוויסקי שזכתה לגיבוי של חוגים פוליטיים רבי עוצמה. קנאותו של בריסטו לביצוע רפורמות בעת כהונתו כמזכיר האוצר, הונעה בין השאר על ידי אמונתו הכנה בניקיונה משחיתות של המפלגה הרפובליקנית, וכן על ידי שאיפתו להתמודד לנשיאות ב-1876. כתבי האישום שהוגשו על ידיו פגעו בנאמני המפלגה הרפובליקנית שתמכו בפטרונות, ואילצו אותו לפרוש מתפקידו. כמי שכיהן כפרקליט המדינה הראשון של ארצות הברית, סייע בריסטו בהעמדתם לדין של חברי הקו קלוקס קלאן שאפשרה לאפרו-אמריקאים בדרום ארצות הברית להצביע באופן חופשי ללא חשש מאלימות. הוא נולד כאיש הדרום בקנטקי, אך חי את שנותיו האחרונות בניו יורק.
ההיסטוריון ג'ין ארדוארד סמית' אמר שמינויו של בריסטו כמזכיר האוצר היה "אחד הטובים ביותר של גרנט". סמית' טען שברסיטו "הביא אווירת חדשנות קנאית לממשל של גרנט, שחוזקה במנה כבדה של שאפתנות שלא הייתה חריגה אף על פי שהוא היה אז בראשית שנות הארבעים לחייו".
ההיסטוריון רונלד וייט טען שבריסטו, כמזכיר האוצר, "הביא הגינות למשרתו".
ההיסטוריון ויליאם מקפילי אמר שהמינוי של בריסטו על ידי גרנט לניהול מחלקת האוצר היה "באי רצון", וש"המחלקה עברה אל ידיו הנקיות ללא דופי של בנג'מין בריסטו, איש של מטבע קשה".
מעמד הר גריזים והר עיבל
מעמד הר גריזים והר עיבל או מעמד הברכה והקללה הוא סיפור מקראי על אחד האירועים המרכזיים בסיפור יציאת מצרים והכניסה לארץ. הסיפור מתרחש בהר גריזים והר עיבל שבשומרון, סמוך לכניסת עם ישראל לארץ ישראל בתום ארבעים שנות הנדודים במדבר. הציווי על קיום המעמד מופיע בספר דברים וקיומו בפועל מתואר בספר יהושע.
הציווי בתורה
מהותו של המעמד היא כריתת ברית בין עם ישראל לה' על קיום המצוות הנזכרות בספר דברים ולא נכללו בברית עליה מסופר בספר ויקרא. מצוות אלו מורות לעם ישראל כיצד עליהם לנהוג בבואם לארץ ישראל ובישיבתם בה, ולכן מצווה משה את ישראל על קיום הברית בסמוך לכניסתם לארץ.
הציווי על קיום המעמד המיוחד על הר גריזים והר עיבל מוזכר פעמיים בספר דברים. הראשון, לפני פירוט מצוות הארץ, בפרשת ראה:
המזבח וכתיבת התורה
כחלק ממעמד הברכה והקללה נאמר בספר דברים שיש לבנות מזבח מאבנים שלימות בהר עיבל שעליו יקריבו קרבנות עולה, וכן קרבנות שלמים שאת בשרם יאכלו שם ויחגגו את כניסתם לארץ וכריתת הברית עם ה'. פרופ' אדם זרטל זיהה את המזבח עם אתר ארכאולוגי בצפון-מזרח הר עיבל אותו חפר בשנים 1982–1989. זיהוי זה לא התקבל על דעת רוב הארכאולוגים המקראיים, אך כן התקבל על חוקר ארץ ישראל זאב ארליך והרב יואל בן נון.
נאמר בספר דברים שיש להקים אבנים גדולות בהר עיבל, לסוד אותן בסיד ולכתוב עליהן את 'דברי התורה הזאת'. בספר יהושע נאמר שכתבו על האבנים את 'מִשְׁנֵה תּוֹרַת מֹשֶׁה אֲשֶׁר כָּתַב לִפְנֵי בְּנֵי יִשְׂרָאֵל'.
יש אומרים שמה שנכתב על האבנים אלו מצוות התורה בזו אחר זו בקצרה, כפי שנכתבו בספרי מוני המצוות. ויש אומרים שכל התורה הייתה כתובה על האבנים, והיה זה בדרך נס או שהיו אלו אבנים גדולות מאד. ודעת חז"ל שכתבו עליהן את דברי התורה בשבעים לשונות.
לדעת רש"י בהסבר אחת הדעות בתלמוד, לאחר המעמד פורקו אבני המזבח והועברו לגלגל.