cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ביטול כלי מהיכנו
להלכה
ביטול כלי מהיכנו למשך חלק מהשבת כשידוע שיותר אחריה, למשל הכנת כלי להיות גרף של רעי באופן שכשיתמלא יהיה מותר להוציאו החוצה, מותר
הלכה למעשה
לפי איסור זה, אסור להכין דלי מים בשבת מתחת למזגן הנוטף מים, או חור בתקרה הנוטף מים, מכיוון שהמים הם "נולד" ואסורים בטלטול וכמובן שגם הכלי הופך להיות אסור בכך ודבר זה הוא ביטול כלי מהיכנו,, בנוסף אסור לנגב מים רבים במגבת, מכיוון שבכך הוא מבטל אותה מהיכנה שהרי יהיה אסור לטלטול מחשש לסחיטה, אך לפי חידושו של הפני יהושע לא כן מגבת או טישיו המיועד לניגוב וזהו היכנו, אך יש שאסרו גם כלי המיוחד לכך.
חוק איסור הכחשת השואה
חוק איסור הכחשת השואה, התשמ"ו-1986 אושר בכנסת האחת עשרה ב-8 ביולי 1986, וקובע עונש למי שמכחיש את פשעי הנאצים ועוזריהם או מפרסם דברי אהדה לפשעים אלה. החוק נחקק ביוזמת חבר הכנסת אלעזר גרנות, ולא עבר שינוי כלשהו מאז שאושר.
עיקרי החוק
החוק קובע עונש מאסר חמש שנים למי ש"מפרסם, בכתב או בעל פה, דברים המכחישים את המעשים שבוצעו בתקופת השלטון הנאצי ושהם פשעים כלפי העם היהודי או פשעים כלפי האנושות, או ממעיטים את ממדיהם, בכוונה להגן על מבצעי הפשעים הללו או להביע להם אהדה או הזדהות". סעיף זה נועד למנוע צורות שונות של הכחשת השואה כמו כפירה בהשמדת היהודים בידי הנאצים. על פי החוק, לטעון שממדי השואה היו קטנים מהידוע.
בנוסף קובע החוק עונש מאסר חמש שנים למי ש"מפרסם, בכתב או בעל פה, דברים של שבח, אהדה או הזדהות למעשים שנעשו בתקופת השלטון הנאצי ושהם פשעים כלפי העם היהודי או פשעים כלפי האנושות".
לעומת זאת נקבע בחוק כי פרסום דין וחשבון נכון והוגן על נושא הפשעים המתוארים בחוק הזה לא יראה כעבירה בתנאי שלא נעשה מתוך כוונה להביע אהדה או הזדהות עם מבצעי הפשעים (סעיף 4 בחוק).
כתב אישום על עבירות לפי חוק זה יוגש רק בידי היועץ המשפטי לממשלה או בהסכמתו.
עבירות לפי חוק זה נמנות עם הרשימה המצומצמת של עבירות שניתן להעמיד לדין בגינן בישראל, גם אם נעשו מחוץ לישראל.
הצעה לתיקון החוק ב-2018
בשנת 2018 נחקק בפולין חוק שקבע עונש של עד שלוש שנות מאסר, לאדם שייחס לפולנים אשמה, או אחריות משותפת באשמה, לפשעים נגד האנושות, ובתוך כך נגד העם היהודי, שבוצעו בזמן מלחמת העולם השנייה תחת הכיבוש הגרמני של פולין. החוק מחריג דברים שייאמרו או ייכתבו במסגרת מדעית או אמנותית. למרות עניין החרגת אחריות הפולנים, החוק הפולני אוסר על הכחשת השואה, ומגדיר עבירה זו כעבירה שדינה עד שלוש שנות מאסר.
בתגובה, הוגשה הצעה, על ידי קבוצה גדולה של חברי הכנסת, לתיקון חוק איסור הכחשת השואה, המדגישה שהחוק מתייחס לפשעים שנעשו על ידי הנאצים ועוזריהם – מדינות הציר וחלקים באוכלוסיית עמי אירופה בהם גם פולנים – והענקת הגנה משפטית בגין כל תביעה שתוגש נגד ניצולי השואה ואנשי חינוך שהטילו אחריות על מבצעי השואה. הצעת החוק גרמה להידרדרות ביחסי ישראל–פולין בשל העובדה שמטרתה הייתה להתנגד לחוק הפולני, ולא עברה את שלב הדיון המוקדם.
חוקים מקבילים במדינות אחרות
הכחשת השואה היא עבירה פלילית, שעונשה קנס ומאסר, גם בצרפת, בגרמניה, באוסטריה, בספרד ובבלגיה ואסורה בעקיפין במדינות נוספות.
השיבה הנצחית
השיבה הנצחית (מוכר גם בתור החזרה הנצחית או החזרה המתמדת) היא תפיסה פילוסופית, לפיה כל מה שקיים ביקום, בעבר, בהווה ובעתיד, כבר התרחש וישוב להתרחש באותה המתכונת שוב ושוב אינסוף פעמים בזמן ובמרחב. שורשי הרעיון מצויים בפילוסופיה הודית ובמצרים העתיקה ומאוחר יותר הוא אומץ הן על ידי הפיתגוראים והן על ידי הסטואיקנים. עם שקיעת העת העתיקה והתפשטות הנצרות, הפופולריות של התפיסה דעכה בעולם המערבי. התפיסה חזרה לתודעה הציבורית בעיקר בזכות הגותו של פרידריך ניטשה, שחיבר את התפיסה לרבות מתפיסותיו האחרות, בהן אהבת הגורל.
בעולם העתיק
תפיסת החזרה המתמדת באה לידי ביטוי במספר תרבויות עתיקות. במצרים העתיקה, חיפושיות זבל נתפסו כסמל לחידוש נצח ולידה מחדש, וכתזכורת לחיים הבאים (ראו גם אתום ומע'ת). בלוח השנה של המאיה ובלוח השנה האצטקי הייתה תפיסה מעגלית של זמן. ביוון העתיקה, התפיסה של חזרה מתמדת הופיעה בהגותם של אמפדוקלס, זנון מקיטיון ובאסכולה הפיתגוראית.
בפילוסופיה הודית
הרעיון של דפוסים מחזוריים בולט מאוד בדתות ההודיות, כגון ג'ייניזם, הינדואיזם, סיקיזם ובודהיזם. גלגל החיים מייצג מעגל אינסופי של לידה, חיים ומוות שממנו מבקשים להגיע לשחרור (מוקשה או נירוונה).
ביהדות
סיפור הבריאה המוצג בספר בראשית הוא ליניארי, העולם לא היה קיים ובנקודה מסוימת האל ברא אותו. עם זאת, קיימים מספר מקומות בספרות היהודית בהם ניתן לראות תפיסה של חזרה מתמדת. ראשית, האל במסורת היהודית היה, הווה ויתקיים לעד. בנוסף, יש מדרשים רבים לפיהם אירועים בהיסטוריה היהודית חוזרים על עצמם.
כמו כן, ה"פילוסוף" המקראי קהלת מבטא גישה פסימית לתפיסת החזרה המתמדת: אולם, הדגש אצל קהלת הוא על חוסר המשמעות בעולם (הכל "הבל") כפי שעולה במהלך המגילה פעמים רבות, ולא על מבנה הזמן והיקום. ביטוי דומה מן התלמוד הוא "סדנא דארעא חד הוא".
בהגותו של פרידריך ניטשה
היידגר טען בהרצאותיו על ניטשה, שהאופן בו השיבה הנצחית מוצגת לראשונה בפסקה 341§ של "המדע העליז" (המצוטטת לעיל), היא כרעיון היפותטית או כתרגיל מחשבה ולא כעובדה. לפי היידגר, זהו העול שהוטל על ידי שאלת השיבה הנצחית, בין אם הדבר ייתכן ובין אם לאו, יש בכך לדידו חשיבות רבה בהתפתחות החשיבה המודרנית: "הדרך שבה ניטשה מתווה את התקשורת הראשונה של המחשבה על הנטל הגדול ביותר (של חזרה נצחית) מבהיר כי המחשבה על המחשבות היא בעת ובעונה אחת המחשבה המכבידה ביותר".
בהגותו של אלבר קאמי
הפילוסוף והסופר אלבר קאמי חקר את מושג השיבה הנצחית במסה המפורסמת שלו המיתוס של סיזיפוס. בפרק הרביעי והאחרון מוצגת דמותו המיתית של סיזיפוס שהוטל עליו לגלגל במעלה הר סלע כבד עד לפסגה, כאשר מיד לאחר מכן, שב הסלע להתגלגל מטה, וכך חוזר חלילה בחזרה מתמדת. קאמי משתמש בסיפורו של סיזיפוס, שנידון לחיים של סבל מעגלי ולא נגמר, כמטפורה לחייהם של אנשים העובדים באופן משמים ושגרתי במשרדים ובבתי חרושת. הרגע הטראגי ביותר לתפיסתו של קאמי הוא בזמן ההליכה של סיזיפוס חזרה אל תחתית ההר - כאשר הוא יודע שאף על פי שסיים את משימתו, אותה המשימה עוד לא התחילה. אף על-פי כן, קאמי טען כי יש לדמיין את סיזיפוס מאושר, שמוצא אושר בתוך חייו הסיזיפיים.
בהגותו של מירצ'ה אליאדה
השיבה הנצחית היא מושג מרכזי בהגותו של חוקר הדת הרומני מירצ'ה אליאדה, בין המשפיעים בתחומו במאה ה-20. היא הוצגה לראשונה בספרו "המיתוס של השיבה הנצחית: ארכיטיפים וחזרה" שיצא לאור במספר כרכים החל משנת 1954. מושג החזרה הנצחית לפי אליאדה הוא היסטורי, ולא פילוסופי, ומתייחס לאמונה דתית המתבטאת בהתנהגותם של בני-אדם, כי ניתן להשיב את "העידן המיתי", שבו התרחשו המאורעות הקדושים המתוארים בספרי הקודש ובמיתוס.
בתרבות הפופולרית
ביטויים לתפיסת "השיבה הנצחית" ניתן למצוא באופנים שונים במספר יצירות מפורסמות:
ואל קמוניקה
ואל קמוניקה (באיטלקית: Val Camonica וגם Valcamonica ו-Valle Camonica, ובדיאלקט הקאמוני הייחודי לאזור - Al Camònega, כלומר עמק קמוניקה) הוא עמק במורדות הרי האלפים במחוז לומברדיה שבאיטליה. מקור שם העמק מלטינית - Vallis Camunnorum - "העמק של הקמונים", השם בו כינו הרומים את התושבים המקומיים (המכונים קמונים גם בימינו). בעמק התגלו פטרוגליפים (ציורי סלע) פרהיסטוריים רבים ובשל כך הוכרז העמק כאתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה וגאולוגיה
ואל קמוניקה הוא העמק הארוך ביותר באיטליה ובין העמקים הארוכים ביותר בהרי האלפים. העמק משתרע בכיוון כללי של צפון-דרום לאורך של כ-90 קילומטרים. גבולו הצפוני נמצא צפונית מזרחית למעבר טונלה (Passo del Tonale, גובהו 1,883 מטרים מעל לפני הים) וצפונית מערבית למעבר אפריקה (Passo dell'Aprica, גובהו 1,181 מטרים). גבולו הדרומי של העמק הוא בקורנה טרנטאפסי (Trentapassi) בסמוך לאגם איזאו (Lago d'Iseo) המצוי בגובה של 181 מטרים מעל לפני הים. שטח העמק 1,335 קמ"ר (לא כולל את ואל די סקלווה - Val di Scalve, עמק צדדי המסתיים בוואל קמוניקה, אך היסטורית ומנהלית לא שייך אליו) ומתגוררים בו 118,323 תושבים.
העמק שייך מנהלית לנפת ברשה ויש בו 41 יישובים. היישובים הגדולים ביותר בו הם דרפו בואריו טרמה (Darfo-Boario Terme), ברנו (Breno), אדולו (Edolo) ופונטה די לניו (Ponte di Legno). העיירה דרפו בואריו טרמה, שבה יש קרוב ל-15,000 תושבים (נתוני 2007), היא המקום המאוכלס ביותר בעמק, בעוד שהעיירה ברנו שבה יש קרוב ל-5,000 תושבים (נתוני 2007) נחשבת לבירה האדמיניסטרטיבית של העמק.
את העמק ניתן לחלק טופוגרפית לשלושה חלקים:
מתוך העמק מסתעפים עמקים רבים. החשובים שבהם הם ואל גריניה (Val grigna), ואלה די קורטנו (Valle di Corteno), ואלה די סקלווה (Valle di Scalve) וסביורה (Saviore). את העמק מקיפים רכסי הרים שבהם יש פסגות מעל ל-3,000 מטרים, בהם הר אדאמלו (Adamello) המצוי ממזרח לעמק וגובה פסגתו 3,539 מטרים.
המסלע בעמק הוא בעיקר אבן גיר ודולומיט, כאשר מסלעי הגיר של הר קונקראנה (Concarena) חוצבים סוג מיוחד של שיש המכונה אוקיאדינו (occhiadino). סוגים נוספים של סלעים בעמק הם דיוריט המכיל מעל ל-20% קוורץ המכונה טונליט משום שנמצא לראשונה באזור מעבר טונלה; מחשופים של אבן חול שפניה הוחלקו על ידי קרחונים שימשו את תושביו הקדומים ליצירת הפטרוגליפים; ומרבצים של סוג לווחה המכונה פיודה (Piode) שבעבר שימש ליצירת רעפים לגגות.
אקלים
האקלים משתנה במידה רבה בין אזורים בעמק ותלוי בתנאים הטופוגרפיים של כל אזור, ובגובהו. כאמור העמק מתחיל בגובה של 187 מטר מעל פני הים בסביבות פיזונה ומגיע ל-1,257 מטרים בפונטה דל לניו. ככלל, האקלים הוא אקלים ממוזג שמשתנה בהתאם לחשיפה לרוח, לשמש, ולהשפעת האקלים של האזורים הסמוכים לעמק. שלג כמעט שאינו יורד בעמק, למעט בפסגות ההרים ובאתרי הסקי בהם יורד שלג רב.
ניתן לחלק את העמק לחמישה אזורי אקלים:
צומח
ניתן לחלק את העמק לחמישה אזורי צמחייה:
חי
קיומם של שמורות טבע נרחבות, בייחוד בחלקים העליונים של העמק, כדוגמת הפארק האזורי של אדאמלו (parco regionale dell'Adamello), והפארק הלאומי סטלביו (parco nazionale dello Stelvio), מאפשר לחיות בר רבות אזורי מחיה והן לעיתים קרובות מגיעות גם לאזורים המאוכלסים:
היסטוריה
ההיסטוריה האנושית של ואל קמוניקה מתחילה בסוף עידן הקרח לפני כ-15,000 שנים. מניחים כי ציידים, נוודים למחצה, שנהגו לחצות את האלפים, חנו בעמק למשך תקופות קצרות. סימנים לכך הם מיקרוליתים (נתזי אבן שאורכם ורוחבם הממוצע הוא סנטימטר וחצי, ומקורם בלהב, חלק מכלי עץ או מעצם), וכן מבנים אופייניים מהתקופה המזוליתית. בתקופה הנאוליתית, עם עליית הטמפרטורות ונסיגת הקרחונים מהעמק, החלה התיישבות הקבע בוואל קמוניקה, כשהתושבים הראשונים להתנחל הגיעו משפלת הפו. עדות ליישוב בתקופה זו הוא מבנה מגורים הנמצא במצודת ברנו.
תושבי העמק כונו בתקופה הרומית קמונים (Camunni או Camuni, ביוונית: Καμοῦνοι) ועל שמם קרוי העמק. מקורם אינו ידוע. פליניוס הזקן טען כי מקורם בקבוצה אתנית הפרוטו-איטלקית המכונה אוגאניי (Euganei, ביוונית eugenēs – "נולד היטב") שמרכזה היה סביב העיר ורונה של ימינו, בעוד שסטראבון טען כי היו רטנים, כלומר מאזור רייטיה (Raetia) בשווייץ של ימינו. הקמונים חיו מציד, ממרעה ומחקלאות, ותרבותם הגיעה לשיא פריחתה בתקופת הברזל. בעמק היו מכרות רבים והודות לטכניקות הפקת הברזל שהקמונים למדו מהאטרוסקים ומהקלטים, הם הפיקו ברזל וסחרו בו. עדות עיקרית לתרבותם היא העושר העצום של מאות אלפי ציורי סלע שהותירו אחריהם. הציור המפורסם ביותר, שכ-100 גרסאות שלו נמצאו בין ציורי הסלע של ואל קמוניקה, הוא סמל "הוורד הקמוני" שאומץ כסמל הלאומי של לומברדיה. הקמונים פיתחו גם אלפבית, המבוסס ככל הנראה על הכתב האטרוסקי והלטיני. שרידים מהכתב הקמוני מצויים בין ציורי הסלע.
בשנת 16 לפני הספירה, בתקופת מלכותו של הקיסר אוגוסטוס, כבש הפרוקונסול הרומי פובליוס סיליו נרווה (Publius Silio Nerva) את ואל קמוניקה והקמונים צורפו לפרובינקיה רייטיה (Raetia). הנצרות הגיעה לעמק במאה הרביעית או החמישית לספירה ועדות לכך מוצאים בהרס מתקופה זו של מקומות הפולחן של הדת הקמונית המקומית והמקדשים הרומיים בעמק. עם זאת, חדירת הנצרות לעמק הייתה איטית ורק באמצע המאה ה-16, לאחר הוועידה האקומנית ה-19, ועידת טרנטו, שהתכנסה לדון בתגובת הנגד לרפורמציה, אולצו כל תושבי העמק להצטרף לכנסייה הקתולית. כחלק מהפעילות כנגד הפולחן של הדת הקמונית נערך בעמק ציד מכשפות נרחב. בין השנים 1505 ל-1510 הועלו על המוקד 54 נשים ועשרה גברים ממקומות שונים בעמק באשמת כישוף שגרם לבצורת או לפגיעה באדם ובבהמה, ורבים נוספים נכלאו. האינקוויזיציה פעלה שוב בעמק בין השנים 1518 ל-1521 ושוב הועלו על המוקד למעלה מ-60 איש שהודו בעינויים כי הפיצו דבר, גרמו באמצעות כשפים לסופות ברקים ורעמים או שהפיצו באוויר אבקה שקיבלו מהשטן שגרמה למחלתם ומותם של למעלה מ-200 אנשים.
לאחר שקרל הגדול הביס את הלומברדים בשנת 774, הוא העניק את ואל קמוניקה כמתנה למנזר העשיר של מרטין מטור. המנזר התקשה לשלוט על העמק ממרחקים ולכן עברה השליטה על העמק לבישוף של ברשה. קרבות פרצו מדי פעם בין כוחותיו לבין אלו של הבישוף של ברגאמו, שניסה אף הוא להשתלט על העמק. ב-1164 פנו התושבים לפרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (המכונה בארברוסה - "אדום הזקן") בבקשה לקבלת חסות לצורך הגנה מפני הבישופים של ברשה וברגאמו. הם קיבלו את חסות הקיסר במעמד של ואסלים של המלך. עם זאת נחלקה האוכלוסייה בעמק, בדומה למה שהתרחש בצפון איטליה, בין תושבי הכפרים תומכי האפיפיור המכונים "גואלפים", לתושבי העיירות והמבצרים תומכי הקיסרות המכונים "גיבלינים", מחלוקת שגלשה מדי פעם לעימותים אלימים שלעיתים השתתפו בהם כוחות מחוץ לעמק.
ב-1354 צורפה ואל קמוניקה לדוכסות מילאנו. בין 1413 ל-1454 התחוללו קרבות בין מילאנו לוונציה על השליטה בעמק. העמק עבר מיד ליד כמה פעמים, עד שבהסכם לודי, שנחתם בין מילאנו לוונציה ב-9 באפריל 1454, הועבר העמק לידי ונציה ונשאר תחת שליטתה עד 1797. ב-1796 פלש נפוליאון לאיטליה. על פי תנאי הסכם קמפו פורמיו, שנחתם בין צרפת לאוסטריה, צורף העמק למדינת החסות הצרפתית שהקים נפוליאון בצפון איטליה, רפובליקה צ'יסאלפינה, שמרכזה במילאנו. ב-1808 ניסו הקמונים תושבי חלקו הצפוני של העמק למרוד בשלטון הצרפתי, וכשלו. ב-1815 עם תבוסת נפוליאון בקרב ווטרלו, עבר העמק לשלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית. עם התחזקות הלאומנות האיטלקית הצטרפו קמונים ליחידה הצבאית המכונה "ציידי האלפים" (Cacciatori delle Alpi) שהקים ג'וזפה גריבלדי ב-1859, והשתתפו בקרבות נגד האוסטרים במסגרת מלחמת העצמאות האיטלקית השנייה (אפריל-יולי 1959) שהסתיימה בתבוסת האוסטרים בקרב סולפרינו. בהסכם ציריך שנחתם ב-10 בנובמבר 1859 הועבר מחוז לומברדיה, כולל ואל קמוניקה, מידי האוסטרים לידי ממלכת סרדיניה, שנתיים לפני שהפכה לממלכת איטליה.
הסיפוח לאיטליה לא הביא שלווה לוואל קמוניקה. בשל החשש מפלישה אוסטרית, החלו האיטלקים לבצר את אזור הגבול בקצה העליון של העמק, כשהם מכינים מחפורות, סכרים וסוללות. ב-1880 נסלל במרכז העמק כביש עד למעבר טונלה, שהחליף את הדרך שעברה בעבר במרכז הרכס, וב-1908 נסללה מסילת רכבת מברשה לאדולו דרך איזאו.
ב-1914, עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, הייתה ואל קמוניקה קו החזית בין איטליה, שהייתה חלק ממדינות ההסכמה, לבין אוסטריה, שהייתה חלק ממעצמות המרכז. העמק הוכרז "אזור מלחמה", והתחוללו בו ההתנגשויות הראשונות. אבל כמעט בכל תקופת המלחמה היו שני הצדדים מחופרים בעמדות בהרי האלפים. המלחמה, שהתבטאה בהפגזה בין הצדדים, כונתה על ידי האיטלקים "המלחמה הלבנה" (La Guerra Bianca) משום שהתנהלה בגבהים בהם היה שלג עד. הצבא האיטלקי תקף רק כשהיה ברור שהאוסטרים עומדים בפני תבוסה, וב-2 בנובמבר 1918, יומיים לפני תום מלחמת העולם הראשונה, כבש את טרנטו (כיום בירת המחוז האיטלקי טרנטינו - אלטו אדיג'ה).
אחרי המלחמה פרצה בעמק מגפת השפעת הספרדית ונטען כי כמות המתים במגפה הייתה כה גדולה, עד שהכמרים לא השתתפו בקבורת המתים אלא הסתפקו בתפילה. חמש שנים אחר-כך, ב-1 בדצמבר 1923 בשעה 07:30, נפרץ הסכר על אפיק הנחל גלנו (Gleno), ועקב כך זרמו לעמק כמויות גדולות של מים. בשיטפון מתו כ-350 איש. אירוע טרגי זה הביא את מלך איטליה, ויטוריו אמנואלה השלישי, לבקר בעמק על מנת להביע השתתפות בצערם של התושבים.
ב-1943, כשהקימו הנאצים את ממשלת הבובות בראשות בניטו מוסוליני, המכונה הרפובליקה של סאלו, היה האזור לכאורה בשליטה איטלקית ובפועל תחת שלטון גרמני. פרטיזנים איטלקים פעלו באזור, ובתגובה נכנסו הגרמנים ב-3 ביולי 1944 לכפר צ'בו (Cevo), הרסו את רוב בתי הכפר והרגו תוך כדי כך ארבעה אנשים. 800 מתוך 1200 תושבי הכפר נותרו חסרי קורת גג.
ב-1914 נתגלה לראשונה לעולם קיומם של הפטרוגליפים בעמק. הפטרוגליפים נחקרו על ידי מספר ארכאולוגים, כשהבולט בהם היה עמנואל ענתי, יהודי יליד פירנצה שלמד ארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1955 הוקם בקאפו די פונטה הפארק הארכאולוגי הראשון המוקדש לציורי הסלע, ובהדרגה הוקמו שבעה פארקים נוספים. ב-1979 הוכרזו אתרי ציורי הסלע בעמק אתר מורשת עולמית, אתר המורשת העולמית הראשון באיטליה.
ציורי הסלע
בוואל קמוניקה מצוי האוסף הגדול ביותר של ציורי סלע באיטליה. האוסף כולל כמה מאות אלפי פטרוגליפים שנחרטו במחשופי סלעי אבן החול על ידי תושבי העמק המכונים קמונים במשך תקופה ארוכה, החל מ-8,000 לפנה"ס (התקופה האפיפלאוליתית) ועד תקופת השלטון הרומי. בפטרוגליפים מובלטים מוטיבים קוסמולוגיים, פיגורטיביים וקרטוגרפיים, כשבחלק מהמקומות הם משתלבים לתמונה מונומנטלית של זירת ציד או של פולחן. תופעה אופיינית לכל הציורים של דמויות אנושיות היא שמצוירים בהם גברים בלבד. בשל פטרוגליפים אלו הכריז ארגון אונסק"ו ב-1979 על העמק כאתר מורשת עולמית.
אתרי תיירות בעמק
בוואל קמוניקה יש אתרי תיירות מגוונים:
עימותי לינקולן-דאגלס
עימותי לינקולן-דאגלס שהתקיימו ב-1858, היו שורה של 7 עימותים בין אברהם לינקולן הרפובליקני וסטיבן דאגלס הדמוקרטי בבחירות לרשות המחוקקת של מדינת אילינוי בארצות הברית. מכיוון שבאותה התקופה המחוקק של המדינות בחר את הסנאטורים של המדינה, הבחירות היו למעשה בחירות לסנאט של ארצות הברית. הנושא היחידי של העימותים היו חילוקי הדעות שלהם לגבי העבדות.
מהלך
העימות הראשון היה באוטווה ב-21 באוגוסט, והאחרון באלטון ב-15 באוקטובר. הפורמט של כל העימותים היה זהה - אחד מהמתמודדים נאם במשך כשעה, לאחר מכן נאם השני כשעה וחצי, ולבסוף הראשון סיים בעוד חצי שעה של תגובות.
עיקרי העימותים
בין לינקולן ודאגלס היו מספר מחלוקות. דאגלס טען שארצות הברית היא ארצם של הלבנים, ושלאפריקאים אמריקאים אין זכויות. הוא ניסה להציג את לינקולן כמי שחושב שלאפריקאים אמריקאים מגיע שוויון זכויות. לינקולן הכחיש שהוא מאמין שהאדם השחור שווה באינטליגנציה או במוסר, אבל "בזכות לאכול את הלחם שידו מרוויחה, מבלי להיות תלוי בחסדו של איש, הוא שווה לי, ושווה לשופט דאגלס ושווה לכל אדם אחר".
בנוסף, לינקולן האמין שעבדות איננה מוסרית, ושעל ארצות הברית לעלות על "הדרך להיעלמותה הסופית" בעתיד הרחוק. דאגלס לעומת זאת האמין בפלורליזם, וסבר כי אין בעיה שארצות הברית תכלול בתוכה מדינות עבדות ומדינות חופשיות עד אחרית הימים.
עימות חשוב במיוחד נערך בפריפורט, שם לינקולן דחק את דאגלס עם שאלה על החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית לגבי דרד סקוט נגד סנדפורד. בפסק הדין נקבע שהקונגרס איננו יכול לאסור על עבדות בטריטוריות של ארצות הברית מכיוון שאיסור כזה נוגד את החוקה. פסק הדין היה פופולרי מאוד בדרום ושנוא בצפון. לינקולן שאל את דאגלס האם האיסור על העבדות אפשרי או לא. דאגלס ענה שאומנם איסור פורמלי הוא בלתי חוקתי, אבל שעבדות לא יכולה להתקיים בלי חקיקה מתאימה, ושתושבי הטריטוריות רשאים שלא לחוקק חקיקה כזו. תשובה זו של דאגלס הייתה מכריעה מכיוון שבכך דאגלס ניכס לעצמו את הפתרון הזה לדילמה של העבדות בטריטוריות, אשר עד אז היה מוסכם על רבים מאנשי הדרום, כגון ג'פרסון דייוויס. עם פרסום מה שנודע לימים כ"דוקטרינת פריפורט", עברו אנשי הדרום לדרוש חוקי עבדות פדרליים לטריטוריות הפדרליות. הוויכוח על העניין הזה היה מה שהביא ל"פיצוצה" של הוועידה הדמוקרטית ב-1860, ולכך שבבחירות של 1860 התמודדו שני מועמדים נפרדים בצפון ושניים בדרום. לינקולן שאל את השאלה למרות שהוא ידע מה תהיה התשובה, ולמרות שהוא אפשר לדאגלס להרחיק את עצמו מאנשי הדרום, בניגוד לאסטרטגיה הרגילה של לינקולן, שנועדה לטשטש את ההבדלים בין דאגלס לאנשי הדרום.
בסדרה של ויכוחים חצו המועמדים את אילינוי לאורכה ולרוחבה בסוף הקיץ של 1858. דגלס ולינקולן גילו דמיון רב בעמדותיהם. שניהם סברו שאין לפגוע במוסד העבדות בדרום, שאבד הכלח על פשרת מיזורי ושיש לאמץ הסדר חדש. שניהם טענו שהאדם השחור נחות מהאדם הלבן ואין להעניק לו שוויון זכויות. הוויכוח סב על מילת הגוף הראויה: האם ארצות הברית הן מדינות ריבוניות, או שמא ארצות הברית היא מדינה ריבונית? מי הריבון - הארצות או הברית? המדינות או הרשויות הפדרליות? האם יש לגבש מדיניות פדרלית לגבי הספר, או שכל מדינה חדשה חופשית לפעול כראות עיניה?
עמדות הצדדים בנושא "ריבונות העם"
לא רק על ההכרעה בקנזס המדממת - לטובת הצפון או הדרום - ניטש המאבק. עקרון "ריבונות העם" (Popular Sovereignty) עצמו, העברת הסמכויות מהרשויות הפדרליות לתושבי הספר, היה עקרון שנוי במחלוקת. ביישומו הייתה שלילה מהותית של סמכויותיהן של הרשויות הפדרליות, כלומר חיזוק הקונפדרטיזם והרגיונליזם (אזוריות), והחלשת הברית. על עיקרון זה היו חלוקות המפלגות: המפלגה הדמוקרטית נאבקה על יישומו, והרפובליקנית - על חיזוק הפדרליזם. דגלס תמך ביישום עיקרון "ריבונות העם" בקנזס, גם אם תוצאתו תהיה אישור חוקה המתירה את העבדות בקנזס. אחת הייתה לו אם תושלט העבדות בכל הברית, תתקיים רק בחלק מהברית או תיכחד. יתרה מזו, דגלס סבר שהשלטת עקרון "ריבונות העם" מחויבת המציאות, שכן גם הקביעה הפדרלית הנחרצת ביותר לגבי העבדות באזור מסוים, תהיה חסרת תוקף ללא תמיכתן של הקהילות המקומיות. החקיקה המחוזית והמדינתית היא זו שתקנה תוקף ממשי לכל הכרעה פדרלית, או תשלול הכרעה זו. עקרון "ריבונות העם", לפיכך, לא נשא משמעות ערכית, בעיני דגלס. הוא היה מעבר לטוב ולרע. הוא היה הדרך היחידה בה יכלה הברית לשרוד כדמוקרטיה, לדעת דגלס.
לינקולן, לעומתו, סבר שיישום עיקרון "ריבונות העם" יהווה סכנה לברית. הברית לא תשרוד אם יתקיימו בה במקביל, בטווח הארוך, שתי החברות והכלכלות של הצפון והדרום. לינקולן תמך בביטולה ההדרגתי של העבדות. עוד מתחילת המחלוקת בקנזס (1854) טען לינקולן שהאבות המייסדים ביקשו לבטל, ברבות הימים, את העבדות. העבדות נתפסה בעיניו כשגיאה פוליטית וכלכלית וכעוול מוסרי, לא בהכרח בסדר חשיבות זה. לינקולן לא סמך על "ריבונות העם", לא כמנגנון שיבלום את התפשטות העבדות ולא כעיקרון דמוקרטי. הוא החשיב כשטחית את הטענה שמתן ההכרעה בידי תושבי הספר היא יישום הדמוקרטיה. במציאות הספר, יישום עקרון "ריבונות העם", פירושו שהמתיישבים המעטים הראשונים שהגיעו, אם תמכו בעבדות, יכלו לייסד משטר עבדות ולכפותו על מתיישבים חדשים, גם אם אלו תומכים באדמה חופשית. לינקולן טען שבתמיכתו בדוקטרינת "ריבונות העם", קידם דגלס את עניינם של תומכי העבדות. מעבר לכך, לינקולן שיקף מגמה עולה בפוליטיקה האמריקנית: הפדרליזם הרפובליקני, אשר שלל את עקרון "ריבונות העם". עיקרון זה נתפס על ידי הרפובליקנים כסותר את הסמכויות המפליגות שהתכוונו האבות המייסדים להעניק לרשויות הפדרליות.
דגלס החזיק בהגדרה מצומצמת של הברית: קונפדרציה רופפת בין מדינות עצמאיות, אשר מוסדותיהן המשותפים - קונגרס, נשיא ובתי משפט פדרליים - נועדו רק לקביעת מדיניות חוץ אחידה. לינקולן, לעומתו, ראה את הרשויות הפדרליות כמייצגות הרבה יותר מקשר טכני של שיתוף פעולה. הוא ראה בהן את חזות האומה.
חייו של איש הספר הותוו על ידי התנועה מערבה, ההתפתחות הכלכלית, האינדיבידואליזם והרצון לעוצמה. מאפיינים אלו היו גם תכונות חלוציות וגם תוואי מצע. כדי לממש מצע מסוג זה, חיוני להפסיק מחלוקות, הן אזוריות והן פדרליות. מצעה של המפלגה הרפובליקנית קרא לסילוק המחלוקות, בעוד שהדמוקרטים ראו בהן כורח הנובע מהדרך שבה פירשו את השלטון הפדרלי, כקונפדרציה של מדינות ריבוניות. בנאום "הבית המחולק" (The House Divided speech) (1857) קרא לינקולן להפסקת המחלוקות הלאומיות, גם אם במחיר כואב, אותו חזה, ואותו החל לגבות בשנות נשיאותו.
באיזו מידה יש ריבונות לכל מדינה בברית? "אבותינו ידעו כשניסחו את החוקה," הכריז דגלס "שבארץ רחבת ידיים כשלנו, אשר בה מגוון של תעשייה, אקלים ורצונות, מטבע הדברים הוא שהעם ידרוש חוקים ומוסדות שונים במחוזות שונים. הם ידעו שהחוקים שיתאימו לגבעות השחם של ניו המפשייר לא יתאימו למטעי האורז של דרום קרוליינה... ולכן קבעו שכל מדינה תקיים את חקיקתה וריבונותה המלאה". דגלס תקף את החזון הפדרטיבי של לינקולן. ראייתו הייתה קונפדרטיבית. את חיזוק הברית ובהרחבת הסמכויות הפדרליות, ראה דגלס כמקור לסכסוך עתידי. "אם רק תסכים כל מדינה להתעסק בענייניה-שלה ולהניח לשכנותיה, יהיה שלום בינינו לנצח". דגלס היה אדיש לגורל העבדות. אחת הייתה לו, אם תיכחד העבדות או תתפשט לברית כולה. הוא החליט שלא להחליט.
לינקולן, לעומתו, ראה עוד מראשית מעורבותו בפוליטיקה את האחדות כמקור לעוצמה עתידית: "כל צבאות אירופה, אסיה ואפריקה, עם כל אוצרות תבל (מלבד שלנו) באמתחתם הצבאית ועם בונפרטה כמצביא, לא יוכלו בכוח הזרוע ליטול לגימת מים מן האוהיו... אפילו ינסו אלפי שנים". בוויכוחיו עם דגלס חידד לינקולן בשנינות את העמדה הפדרלית: "והנה, מנהג נקוט בידינו להתאסף יחדיו, מטעם זה או אחר, פעם בשנה, בסביבות ה-4 ביולי. אני מניח שלהתוועדויות אלו יש תכלית כלשהי." הוא התכוון לחגיגות העצמאות והאחדות, במשמעותן הפדרלית. לינקולן תיאר את משמעותה החברתית של החוקה, מעבר למשמעותה המשפטית הצרה: שוויון מוסרי, ולעניננו - אחדות כלכלית ופוליטית. אך הדרום ראה בחשיבות שהעניק לינקולן למוסדות הפדרליים, דרך לכפיית נורמות כלכלה ומוסר שיהיו הרסניות לגבי תרבות הדרום.
סגנון ורטוריקה
סגנון "איש הסְפָר" של לינקולן דיבר אל קוראי העיתונים והצופים בעימותים לא פחות משעשו זאת דבריו. דגלס נענה באי רצון לקריאתו של לינקולן לוויכוחים משותפים, בעוד שלפני כן היו השניים נואמים באותן הערים בימים שונים. כך התייצבו על אותה במה "הגוץ הענק", שגובהו היה כמטר ושישים, ולינקולן הקיפח, שעתיד להיות הגבוה בנשיאיה של ארצות הברית, מעל מטר ותשעים גובהו.
דגלס, איש המזרח השמרן, תקף את לינקולן על יומרתו להפוך על פניה את החלטת בית המשפט העליון במקרהו של דרד סקוט, העבד תושב הצפון שנידון להסגרה לאדוניו בן הדרום. דגלס הציג את מהות החיים ברפובליקה כציות להכרעת החוק, ואת לינקולן - כמי שנתון לדחפים כוחניים ופונה ליצרי ההמון. לינקולן התייחס בשוויון נפש לכך שדגלס האשימו בכך שהתנהג באלימות, בימים בהם היו השניים מתעמתים זה מול זה כעורכי דין בבתי המשפט באילינוי. זאת לאור העובדה שלינקולן, יותר מפעם אחת, קטע נאום משפטי או פוליטי על מנת להשליך בעוצם ידו מפריעים אל מחוץ לאולם. לינקולן לא השיב לדגלס באותו המטבע. כשעבר לפסים אישיים עשה זאת על ידי אירוניה דקה, או שהיה מתאר את חייו בספר, הלחימה באינדיאנים, העבודה בשדה ושיט הרפסודות. (החשיבות שייחסו לינקולן ובוחריו למוצאו המערבי, מודגמת בתגובתו על שאירע בכנס בחירות באילינוי. על הבמה הועלו שני כלונסאות עץ ושלט בו כתוב שלינקולן חטב אותם ב-1830. כשראה אותם לינקולן, אמר בשוויון נפש מהול בגאווה: "ודאי שחטבתי גם טובים מהם." הכינוי "חוטב העצים" ליווהו במערכת הבחירות לנשיאות.)
אצטדיון האמירויות
אצטדיון האמירויות (באנגלית: Emirates Stadium) הוא אצטדיון כדורגל שנפתח ביולי 2006 ברובע איזלינגטון שבצפון לונדון, אנגליה. הוא המגרש הביתי של מועדון הכדורגל ארסנל החל מעונת. באופן לא רשמי, מכונה האצטדיון "אשבורטון גרוב" - זה היה שמו לפני שחברת התעופה אמירטס רכשה את הזכויות לשינוי שמו. האצטדיון, בו 60,000 מקומות ישיבה, הוא האצטדיון השלישי בגודלו בפרמייר ליג, אחרי אולד טראפורד של מנצ'סטר יונייטד ואצטדיון טוטנהאם הוטספר, והאצטדיון הרביעי בגודלו בלונדון מכל ענף ספורט אחרי אצטדיון ומבלי, טוויקנהאם ואצטדיון טוטנהאם הוטספר. עלותה הכוללת של בניית האצטדיון הייתה כ-390 מיליון לירות שטרלינג, אולם לא כל הסכום שימש לבניית האצטדיון עצמו.
האצטדיון
האצטדיון מכיל שלוש קומות של מושבים וגג שמכסה את המושבים אבל לא את המגרש. הוא תוכנן על ידי HOK ספורט (שתכננו גם את אצטדיון טלסטרה ואת אצטדיון ומבלי) יחד עם סיר רוברט מקאלפין, שפיקח על הבנייה. האצטדיון נמצא במרחק של כמה מאות מטרים מהאצטדיון הישן של ארסנל, "הייבורי". הקומה העליונה והתחתונה הם "מושבים רגילים" והקומה האמצעית היא "מושבים מיוחדים", במחירים גבוהים לתאגידים. ישנם 6,700 מושבים בקומה האמצעית, והם מוצעים למכירה בכרטיסים רב-שנתיים. המחירים נעים בין £2,500 ו-£4,750 לעונת 07–2006 (כולל מע"מ). המחיר כולל כניסה ל-19 משחקי ליגה וכל משחקי הבית של ארסנל בגביע אופ"א, בליגת האלופות, בגביע ה-FA, ובגביע הליגה. ב-24 במאי 2006, ארסנל הודיעה כי כל הכרטיסים בקומה האמצעית אזלו לשנה הראשונה של האצטדיון החדש.
מעל הקומה האמצעית, יש שורה של 150 תאים יוקרתיים עם 10, 12 ו-15 מושבים. המחיר - החל מ-£6,500 (לא כולל מע"מ); המחיר כולל משחקי פרמייר ליג בלבד. בגלל הביקוש הרב והעושר של האוהדים של ארסנל בלונדון, ארסנל מצפה להרוויח מהקומה האמצעית ומהתאים היוקרתיים יותר מן הרווח שמקבלות קבוצות קטנות בפרמייר ליג ממכירת הכרטיסים של כל האצטדיון שלהן. זאת ועוד, זהו האצטדיון הראשון עם טלוויזיות HD, בעקבות הסכם בין סוני וארסנל.
השם
ב-5 באוקטובר 2004 הוכרז שהאצטדיון ייקרא "אצטדיון האמירויות" לפחות ל-15 השנים הראשונות, בעקבות ההסכם בשווי של £100 מיליון בין חברת התעופה אמירויות וארסנל. הסכום כולל גם תשלומי חסות לשמונה שנים לחולצות של ארסנל, החל מעונת 07–2006. אוהדים רבים ממשיכים להשתמש בשם "אשבורטון גרוב", במיוחד אלו שמתנגדים לרעיון של ספונסר מסחרי. ההבדל בין השם הרשמי לבין השם הפופולרי לאצטדיון דומה לאופן שבו האצטדיון הישן של ארסנל, אצטדיון ארסנל, היה ידוע בשם "הייבורי" הגם שלא היה זה שמו הרשמי.
הצורך באצטדיון חדש
ארסנל חיפשה במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 אצטדיון גדול יותר מהייבורי שהכיל רק 38,542 מושבים, פחות מכל האצטדיונים של קבוצות אחרות באירופה בסדר גודל של ארסנל. לא הייתה אפשרות להרחבה, מכיוון שהיציע המזרחי נבנה לצד כביש פעיל, ושלושת היציעים האחרים של האצטדיון נבנו במקביל לבתי מגורים. רשימת ההמתנה למנויים עונתיים הגיעה לכ-20,000 איש, וארסנל החמיצה רווחים פוטנציאליים. איתור מקום לאצטדיון בלונדון היווה משימה קשה.
המועדון שקל לבנות את האצטדיון באתר סמוך לכביש ההיקפי של לונדון, M25, אבל העדיף לבנות אותו בפרבר הלונדוני איזלינגטון, בסמוך לאצטדיון הייבורי. בשלב מסוים שקל המועדון לעבור לאצטדיון ומבלי החדש, אבל בסופו של דבר הוחלט לא לאמץ רעיון זה, על אף שארסנל אירחה בעבר את משחקי ליגת האלופות באצטדיון ומבלי הישן. ב-2002, כשתוכניות הבנייה לאצטדיון ומבלי החדש אושרו, היו שמועות שארסנל וטוטנהאם יעברו לאצטדיון החדש בסיום הבנייה, אף על פי שארסנל המשיכה עם התוכנית לבניית האצטדיון באשבורטון גרוב בשלב הזה.
הבחירה באשבורטון גרוב
בסופו של דבר בחר המועדון באתר תעשייתי באשבורטון גרוב, כ-500 מטר מהאצטדיון הקודם, אצטדיון הייבורי. בנובמבר 1999 הוכרז על התוכנית, והאצטדיון היה אמור להיפתח באוגוסט 2003, אבל התאריך הוזז ל-2006 בשל בעיות תכנון ומימון. באשבורטון גרוב התגוררו מספר רב של דיירים, יחד עם מפעל המיחזור של עיריית איזלינגטון ומשרד הדואר. כדי להמשיך את הבנייה, פיצתה ארסנל את הדיירים; פיצויים אלו ייקרו מאוד את מחיר הפרויקט. חלק מהדיירים ניסו לתבוע את ארסנל בבתי המשפט ולמנוע את בניית האצטדיון, אך ניסיון זה לא צלח.
הבנייה
בניית האצטדיון החלה בפברואר 2004. בנוסף לאצטדיון, נבנו שני גשרים המחברים את האצטדיון לדרייטון פארק, ובנייתם הסתיימה בקיץ 2004. באוגוסט 2005 הקדימה הבנייה את לוח הזמנים ועמדה בתקציב. המועדון הכריז באוגוסט 2005, שכל התאים היוקרתיים כבר נמכרו, וכבר בפברואר 2006, 90% מהכרטיסים של הקומה האמצעית נמכרו, וביוני 2006, שאר הכרטיסים אזלו. המושב הראשון הותקן בטקס מיוחד ב-13 במרץ 2006 על ידי קשר ארסנל, אבו דיאבי. אורות האצטדיון נבדקו בהצלחה בפעם הראשונה ב-25 ביוני 2006, ולמחרת הותקנו השערים באצטדיון.
עלות
מחיר האצטדיון יקר מאוד, אפילו לפרויקט בנייה בסדר גודל כזה. לארסנל היו בעיות לממן את העלויות, והעבודה הופסקה מעט לאחר שהחלה, בטרם חודשה כשארסנל הצליחה ללוות 260 מיליון מבנקים שונים. בארסנל מקווים למקור הכנסה נוסף: לפי התוכנית, על האדמה המיותרת באשבורטון גרוב ייבנו בתי מגורים. הייבורי יהפוך גם הוא לקומפלקס דירות. בסך הכול נבנו יותר מ-2,000 יחידות דיור בשלושה מקומות שונים, וארסנל מצפה שהרווחים יכסו חלק נכבד מעלות האצטדיון. ארסנל גם תקבל £15 מיליון מדלוור נורת תמורת חוזה בלעדי ל-20 שנה לניהול עסקי הקייטרינג של האצטדיון. כמו כן תקבל ארסנל גם תשלומים מיידיים מנייקי ומאמירויות.
הסכסוך בצפון אירלנד
הסכסוך בצפון אירלנד, הידוע בפשטות גם בשם הצרות (באנגלית: The Troubles, באירית: Na Trioblóidí) היה עימות שהתחולל מסוף שנות ה-60 ועד אמצע שנות ה-90 בין הפלגים האתנו-דתיים באוכלוסיית צפון אירלנד: הרוב היוניוניסטי-פרוטסטנטי, שחפץ בשימור ההגמוניה שלו והאיחוד עם בריטניה, והמיעוט הקתולי, שדרש שוויון זכויות וחלקו אף קרא להצטרפות לרפובליקת אירלנד. אף כי החיכוך בין הקבוצות היה מרכיב קבוע בתולדות האזור מאז המאה ה-17, הוא התפרץ במהלך "הצרות", והתבטא במהומות רחבות-היקף ובטרור שהצריכו את פריסת הצבא הבריטי בחבל ב-1969. בשנים הבאות ניהלו גורמים קיצוניים בשני הצדדים מסע טרור ואלימות נגד אויביהם והממשלה גם יחד, במהלכו נהרגו יותר מ-3,500 בני אדם.
הסכסוך הסתיים לאחר שנחתם הסכם יום שישי הטוב, ב-10 באפריל 1998.
סקירה
יש גישות שונות הרואות בתקופה זו קונפליקט בעל פנים רבות, לוחמת גרילה ואפילו מלחמת אזרחים. ה-IRA טען שמסע האלימות מצידו היה התנגדות חמושה לכיבוש הבריטי. "הצרות" היו פרק נוסף בשנאה ארוכת השנים בין הפלגים הפרוטסטנטים והקתולים בצפון אירלנד. הן הסתיימו בעקבות תהליך השלום בצפון אירלנד שכלל הכרזה על הפסקות אש על ידי מספר ארגונים פרה-צבאיים, הסגת רוב החיילים הבריטיים מהרחובות, ויצירת כוח משטרה חדש בסדרה של רפורמות, בעיקר הסכם בלפסט (המוכר גם בשם "הסכם יום שישי הטוב").
למרות שמספר המשתתפים בפועל בצרות היה קטן, והארגונים הפרא-צבאיים שהתיימרו לייצג את הקהילות בפועל לא יצגו את רוב האוכלוסייה, הצרות השפיעו על חייהם של רוב האנשים בצפון אירלנד באופן יומיומי, כשלעיתים ההשפעה אף גלשה לבריטניה ולאירלנד. מספר ההרוגים בצרות נאמד בין שלושת אלפים לארבעת אלפים נפש.
קמפיין "זכויות האזרח" בצפון אירלנד, שעוצב בדמות תנועת זכויות האזרח האמריקאית של מרטין לותר קינג ואחרים, שאמנם לא היה חלק מהצרות עצמן, נחשב בעיני חלק מהיוניוניסטים כנקודת ההתחלה של הצרות. לטענתם, התנועה הובילה לחוסר יציבות של הממשל וליצירת חלל שהתמלא מאוחר יותר על ידי קבוצות פרא-צבאיות. אחרים, רובם לאומנים אך לא רק, אינם מסכימים וטוענים שקמפיין זכויות האזרח היה תגובה לשיטת ממשל מושחתת, כשל שלטוני שגרם לקריסת הסדר הציבורי והחוק, שהוביל לבסוף לסכסוך. כולם מסכימים שהצרות כוללות את יום ראשון העקוב מדם, יום שישי העקוב מדם, מעצרים ללא משפט, השעיית ממשל סטורמונט, שנשלט בעיקר על ידי יוניוניסטים, מערכות אלימות של הארגונים הפרא-צבאיים, כולל הפיצוצים בדבלין ומונאגהאן (אם כי יש הסוברים שאלו לא בוצעו על ידי ארגונים פרא-צבאיים אלא על ידי בוגדים בשירות השירות החשאי הבריטי), פיצוץ La Mon, רצח לורד מאונטבאטן ומשפחתו, ההתנקשות בסר כריסטופר יוארט-ביגס, שהיה בזמנו השגריר הבריטי באירלנד, ניסיון ההתנקשות בראש ממשלה מרגרט תאצ'ר ורוב הקבינט שלה בפיצוץ מלון בברייטון, ההתנקשות באיראיי ניאב, וניסיון ההתנקשות בג'ון דייוויד טיילור, הפיצוצים באניסקילן ואומהה, שביתות הרעב בכלא מייז, הקמת ארגון "אנשי השלום" (שמייסדותיו מייריד קוריגן ובטי ויליאמס זכו בפרס נובל לשלום), הפיצולים ב-IRA ולבסוף הסכם בלפסט.
צדדים ופלגים
החלוקה הפנימית במהלך הסכסוך נשענה על הפיצול המשולש והחופף באוכלוסייה, פוליטי, דתי ואתני. בצפון אירלנד התקיים רוב פרוטסטנטי ממוצא אנגלו-סקוטי, ששלט בעמדות הכח ושנטה לתמוך בהמשך החברות בממלכה המאוחדת – השקפה הידועה בשל כך כ"יוניוניזם". הם ראו את החבל כמחוז אלסטר העומד בפני עצמו ולא כצפונה של אירלנד, ורבות מההתאגדויות שלהם נשאו את השם "אלסטר." הייצוג הפוליטי של היוניוניסטים התגלם בעיקר ב"" (שנודעה במהלך שנות השבעים והשמונים כ"מפלגה היוניוניסטית הרשמית"), וב"" הקיצונית יותר. לעומת הפרוטסטנטים, המיעוט הקתולי הגדול ממוצא גאלי ביקש את שיפור מעמדו, ורובו תמך בהידוק הקשרים הרשמיים עם אירלנד העצמאית. התמיכה בלאומיות אירית, במידה כזו או אחרת, זיכתה את המצדדים בה בכינוי "לאומנים." הציבור הלאומני הקתולי יוצג מאז שנות השבעים בעיקר על ידי מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית המתונה, וגם על ידי השין פיין הקיצונית יותר.
בשני הציבורים היו פלגים קטנים ורדיקליים שעסקו ישירות בטרור ובאלימות. יוניוניסטים קנאים כונו "לויאליסטים", עקב נאמנותם לכתר, ולאומנים איריים קיצונים נודעו כ"רפובליקנים" בשל תמיכתם ברפובליקה אירית מאוחדת. בשתי הקבוצות פעלו שלל קבוצות פרא-צבאית. הארגונים הרפובליקניים מנו את "הצבא האירי הרפובליקני (צא"ר או IRA) הזמני", שהיה מחולל האלימות העיקרי מן הצד הקתולי, "הצא"ר הרשמי", "הצא"ר הממשיך", "הצא"ר האמיתי" ועוד. באגף הלויאליסטי נמנו "אגודת ההגנה של אלסטר", "לוחמי חירות אלסטר" ו"קומנדו היד האדומה." תנועות המרכז הפוליטיות בשני הציבורים ניהלו יחסים מורכבים עם המיליטנטים: שוטרים ואנשי ממסד פרוטסטנטים השתתפו בארגוני טרור שטבחו בקתולים, בעוד שאנשי מרכז לאומנים תמכו בסתר בפעילות רפובליקנית. לרדיקלים, שהתיימרו לייצג את רוב האוכלוסייה משני הצדדים, היה ייצוג פוליטי עצמאי, ומפלגותיהם הקטנות זכו להישגים אלקטורליים מדי פעם. בשיאה, בבחירות של שנת 1981, זכתה שין פיין הרפובליקנית בשני מושבים בפרלמנט מתוך מאה שישים ושישה. ההצלחה האלקטורלית של שין פיין חזרה על עצמה רק לאחר הפסקת האש של ה-IRA בשנות התשעים.
היסטוריית העימות
בשנות ה-60, על רקע אבטלה כבדה, בעיקר של קתולים, ביקש ראש ממשלת צפון אירלנד, טרנס או'ניל (Terence O'Neill) ליצור חברה שוויונית יותר בצפון אירלנד. הניסוי עורר תסיסה בקרב הפרוטסטנטים הלויאליסטים ובראשם המנהיג הדתי איאן פייזלי (Ian Paisley) וב-1966 הוקם מחדש כוח המתנדבים מאלסטר (שנטל לעצמו את שמו של הכוח ממלחמת העולם הראשונה) כמיליציה לשם הגנה על האיחוד ועל הפרוטסטנטים ואנשיו גויסו ככוח עזר למשטרה תחת הכינוי B-specials. מנגד ניסו אירים-לאומיים להקים בצפון אגודת זכויות אזרח שתבעה שוויון זכויות לקתולים. באפריל 1969, לאחר התקפות עזות מצד הלויאליסטים, התפטר או'ניל מתפקידו. באוגוסט, לאחר תהלוכה יוניוניסטית בעיר דרי (או לונדונדרי, בפי היוניוניסטים) החלו מהומות נגד הקתולים, ברובן נטל חלק כוח המתנדבים מאלסטר. ב-14 באוגוסט שלח השלטון הבריטי לצפון אירלנד כוחות צבא, על מנת להגן על הקתולים ולהשיב את הסדר על כנו. בהמשך ביקש הממשל הצפון אירי להגדיל את הנוכחות הצבאית הבריטית במקום, תוך הוצאת ה-B-specials משורות המשטרה.
ביום ראשון, 30 בינואר 1972 ירו צנחנים בריטים למוות ב-14 גברים ונערים קתולים לא חמושים, לאחר מצעד למען זכויות אדם בשכונת העוני בוגסייד בעיר דרי. יום זה, שזכה לכינוי "יום ראשון העקוב מדם" היה אירוע מכונן אשר הביא לתחילתן של 30 שנות אלימות בצפון אירלנד שהשפיעו על בריטניה כולה ומכונות "הצרות". הקתולים החיו את מפלגת השין פיין בצפון ואת הצבא האירי הרפובליקאי (IRA). ב-21 ביולי 1972 ביצע ה-IRA סדרה של פעולות טרור. 22 פצצות שהוטמנו הרגו 9 בני אדם ופצעו קשות יותר מ-130 במה שכונה "יום שישי העקוב מדם". בכך נפתחה סדרת אירועים אלימים בעיקר בבלפסט, בין שתי המיליציות, ה-IRA וכוח המתנדבים מאלסטר, שזכו שתיהן לתמיכה סביבתית מקהילותיהם. בתווך ניצב כוח השיטור הצפון אירי הדל וכוחות צבא בריטניה, שמשימתם נתפסה על ידי היוניוניסטים כאבסורדית - כוח בריטי המספק הגנה ללאומנים אירים רפובליקאים מפני פטריוטים בריטים אמיתיים.
בתחילת שנות ה-80 אנשי ה-IRA קיבלו משלוחי נשק מלוב. בין הפעילויות המרכזיות של התקופה היה הפיגוע במלון גרנד בברייטון שבו נהרגו חמישה אנשים. בשנת 1988 אנשי שהיו במהלך הכנת פיגוע נהרגו על ידי שרותי הביטחון בגיברלטר. בין הניסיונות של פיוס באותה תקופה ניתן לציין הקמת "Citizen's Assembly" על ידי טומי סנדס, ארגון שכלל אמנים ואנשי ספרות בולטים של צפון אירלנד במכל הפלגים.
ה"צרות" נמשכו כשלושים שנה ובמסגרתן נהרגו 2057 רפובליקאים, 1019 יוניוניסטים, 368 אנשי צבא וביטחון ו-82 בלתי מעורבים. ב-10 באפריל 1998 ("יום שישי הטוב") חתמו בבלפסט נציגים של ממשלת בריטניה וממשלת אירלנד על הסכם יום שישי הטוב (הסכם בלפסט) שנועד להסדיר את עתידה של צפון אירלנד על פי רצון אזרחיה ובאופן דמוקרטי. אדריכלי ההסכם, ג'ון יום ודייוויד טרימבל, זכו בפרס נובל לשלום לשנת 1998.
GeForce 200
מאיצי הגרפיקה מסדרת הGEFORCE 200 שייכים לדור ה-10 בסדרת המאיצים הגרפיים GEFORCE של חברת NVIDIA.
מאיצי הגרפיקה בסדרה זו מכילים את טכנולוגית 'Unified shader model', בדומה לסדרות 9 ו-8 של GEFORCE.
ה-GEFORCE GTX 260 ו-280 מבוססים על אותה ליבת מעבד, דגם 260 הוא בעצם דגם 280 שחלק מיכולותיו מנוטרלות.
בתאריך 12 באוקטובר 2009 השיקה NVIDIA את המאיצים מדגמים G210 ו-GT220 שעד כה היו זמינים רק בגרסת OEM.
משוואת מצב
בפיזיקה, משוואת המצב של גוף היא יחס פונקציונלי הקושר בין שלושה גדלים אינטנסיביים מרכזיים של מערכת: הלחץ P, הטמפרטורה T, והצפיפות \ \rho (או הנפח המולרי). משוואת המצב קושרת את שלושת הגדלים המאקרוסקופיים, ומתארת כיצד שינוי בכל שניים מהם משפיע על השלישי.
אם קיימת אינטראקציה בין האטומים או המרכיבים השונים בגוף, משוואת המצב (הנקראת במקרים כאלה 'משוואת מצב של גז לא אידיאלי') נעשית מורכבת מאוד, וקשה לחישוב מדויק. את המשוואה אפשר לפתח לטור חזקות, הנקרא הפיתוח הוויריאלי של משוואת המצב:. מקדמי המשוואה,, נקראים "המקדמים הוויריאליים", והם תלויים בטמפרטורה בלבד. כדי למצוא את משוואת המצב באופן אמפירי, או אמפירי-למחצה, עורכים סדרות של ניסויים, שבהם גלי הלם יוצרים אזור של לחץ גבוה, בתנאי טמפרטורה שונים, ומודדים את הצפיפות בכל מקרה ומקרה.
כאשר החומר צפוף והאינטראקציה בין המרכיבים משמעותית, יש לקחת בחשבון אפקטים קוונטיים, המסבכים את המצב עוד יותר.
למשוואת מצב יש חשיבות גבוהה באסטרופיזיקה ומדעים פלנטריים: היחסים בין לחץ, נפח וצפיפות קובעים במידה רבה את המבנה הפנימי של גופים כמו כוכבים וכוכבי לכת. אחת הבעיות הקשות בתחום זה היא חוסר האפשרות לבצע ניסוי מעבדה המגיע ללחצים גבוהים כמו שקיימים בליבות של כוכבי לכת או כוכבים.
סנטה מריה פורמוזה
כנסיית סנטה מריה פורמוזה (באיטלקית: Santa Maria Formosa) היא כנסייה בוונציה שבאיטליה.
היסטוריה
הכנסייה הוקמה בשנת 1492 על יסודות של כנסייה שניצבה במקום במאה השביעית. הכנסייה תוכננה על ידי האדריכל מאורו קודוסי בסגנון הרנסאנס.
מקור שמה של הכנסייה בהתגלות מריה במקום, כאישה יפה (formosa).
תיאור הכנסייה
בכנסייה מוצגת היצירה "ברברה הקדושה" מעשה ידי פאלמה האב, הטריפטיכון "מדונה של מיזרקורדיה" מעשה ידי ברתולומאו ויואריני משנת 1473, "המדונה עם הילד ודומיניק הקדוש" מעשה ידי ג'ובאני בטיסטה טיפולו ו"הסעודה האחרונה" מעשה ידי לינדרו באסאנו.
שירות בתי הסוהר
שירות בתי הסוהר (בראשי תיבות: שַׁבָּ"ס) הוא ארגון הכליאה הלאומי של מדינת ישראל האמון על 32 מתקני כליאה בישראל. מטה שירות בתי הסוהר שוכן ברמלה, בסמוך לכלא איילון.
בראש שירות בתי הסוהר עומד נציב בתי הסוהר, קצין בדרגת רב-גונדר, הכפוף לשר לביטחון לאומי. נציבת בתי הסוהר הנוכחית היא רב-גונדר קטי פרי.
תקופת המנדט הבריטי
עם תחילת תקופת המנדט הבריטי בשנת 1920 פרסמו הבריטים את פקודת בתי הסוהר הראשונה אשר עסקה בניהול בתי הסוהר, הכשרת כוח אדם, הכרזה על המבנים שנועדו לאכלוס על ידי אסירים ועצורים, קליטת אסירים ונוהלי משמעת. תיקון לפקודה הוכנס בשנת 1940. בתקופה זאת, החליטו הבריטים שלא לבנות מבני כליאה חדשים אלא לשמר את אלה שנבנו בתקופת השלטון העות'מאני ולכן המשיכו לתפעל את בתי הסוהר שכבר היו פעילים במבצר הצלבני בעכו, במגרש הרוסים בירושלים ובבית הסוהר לנשים בבית לחם. לקראת סוף תקופת המנדט, הכשירו הבריטים גם את המבצר הישן בשכם והתאימו אותו למבנה של כלא. למרות זאת המבנים לא הצליחו להכיל את כל אוכלוסיית האסירים. הבריטים הקימו פלוגות עבודה של אסירים במבנים זמניים או במחנות מעצר בעתלית, במזרעה, בלטרון ובסרפנד.
בשנת 1946 פרסמו הבריטים את הפקודה השלישית שנשארה בתוקף עד 1971 ובה נקבע כי שירות בתי הסוהר תהיה יחידה נפרדת מהמשטרה. בנוסף, נקבע כי יש להפריד בין אסירים לאסירות, בין אסירים לעצורים ובין אסירים צעירים לאסירים מבוגרים. כמו כן, נקבע כי יש להעניק זכויות מסוימות לאסירים כמו פעילות דתית, זכויות לטיפול רפואי ועוד. עוד נקבע כי בראש בתי הסוהר יעמוד נציב בריטי.
מטרת הענישה של הבריטים הייתה להשליט סדר ולמנוע התפרעויות ובריחות מהכלא, ולכן הונהגה כלפי האסירים מדיניות נוקשה ואף הונהגו עונשי גוף פומביים כמו הלקאת אסירים בשוט בחצר בית הסוהר על מנת להרתיע את שאר האסירים. בשנת 1947 הוחלט להפריד את האסירים היהודים מהאסירים הערבים, בגלל התפרעויות עקב תוכנית החלוקה, ובמקביל גויסו 30 סוהרים יהודים כדי לטפל באסירים היהודים.
קום המדינה והשנים הראשונות
בשנת 1948, עם הקמת המדינה, הוכפפה הכליאה למשטרת ישראל והופעלה תחת אגף במטה הארצי של המשטרה. מפכ"ל המשטרה כונה "המפקח הכללי על המשטרה ובתי הסוהר" ואת כלא תל מונד הפעילו שוטרים.
במהלך שנת 1948 התקיים דיון על כפיפות בתי הסוהר למשטרת ישראל. מכיוון שביטול ההפרדה נגד את הפקודה הבריטית משנת 1946 הוחלט למנות אדם אחד שיכהן הן כמנכ"ל משרד המשטרה והן כממונה על בתי הסוהר. החלטה זו עוררה סערה שכן רבים טענו שצעד כזה עדיין נוגד את הפקודה ולכן שר המשטרה, בכור שטרית, החליט שהחל מ-1 בינואר 1949, יהפכו המשטרה ושירות בתי הסוהר להיות שני גופים נפרדים. בנוסף מונה הנציב הראשון של שירות בתי הסוהר, גרו גרא.
בפברואר 1949 ניתנה חנינה כללית, פרט לאסירים שנשפטו על עבירות חמורות, כך שבבית הסוהר נותרו רק 29 אסירים. בזמן קצר יחסית כלא תל מונד התמלא עד אפס מקום ולכן הוחלט לפתוח מחדש את בית הסוהר ביפו. תנאי המחיה הקשים והעדר תקציב לא אפשרו להעניק לאסירים טיפול רפואי ראוי, הכשרה מקצועית וחינוך. לאחר פניות רבות מצד שירות בתי הסוהר למשטרה ולשר המשטרה שלא להעביר אליהם אסירים נוספים עקב חומרת המצב, פנה היועץ המשפטי לממשלה בשנת 1951 לראש הממשלה וביקש את התערבותו בהקמת מתקני כליאה חדשים. בשנים אלו הוחל בהקמת רשת של בתי כלא בישראל.
בשנת 1953 הוקצה בכלא רמלה אגף לאסירות שתחילה מנו 12 נשים, אך לא היו בו מספיק תאים כדי להפריד בין אסירות מכורות לסמים ובין אסירות שאינן מכורות, בין מבוגרות לבין צעירות וכולי ובשל כך נגרמו חיכוכים רבים בין האסירות וביניהן לבין אנשי הסגל. לבסוף בשנת 1968 נפתח בית סוהר נווה תרצה לנשים באוריינטציה שיקומית וטיפולית. הכלא טיפל במגוון סוגיות הקשורות לעבר הקשה של האסירות, לאסירות בהריון ועם ילדים ועוד. לאסירות קיימת האופציה לגדל את ילדיהן בתוך כותלי הכלא עד גיל שנתיים.
המרד בכלא שטה
ב-31 ביולי 1958 פרץ מרד אסירים בכלא שטה שבו נהרגו 11 אסירים ו-2 סוהרים, 66 אסירים הצליחו לברוח. ועדת החקירה שהוקמה לבדיקת האירועים בכלא קבעה כי אדישות מנהלי הכלא לגבי סדרי הביטחון היא שהביאה לפרוץ המרד. בעקבות המרד התפטר מתפקידו הנציב צבי חרמון ובמקומו מונה אריה ניר, לשעבר קצין משטרה בכיר, שהחליט להדגיש את נושא הביטחון על חשבון נושא השיקום והטיפול. ניר החל להשקיע תקציבים רבים בבניית חומות, מגדלי שמירה, חדרי בקרה והכשרת אנשי ביטחון מקצועיים למלא תפקידים בשב"ס.
שנות ה-60 וה-70 ובית הספר לסוהרים
בתחילת שנות ה-60 הושם דגש על בניית מתקנים נוספים במטרה להפחית את הצפיפות. בין השאר נפתח האגף הפסיכיאטרי וכן מחלקה לטיפול ולשיקום בכלא תל מונד שבשנת 1962 הועבר לכלא מעשיהו. בנוסף נערכו שינויים במבנה הארגוני של השב"ס. הוקמו שני מנהלים חדשים: מנהל הארגון והביטחון ומנהל השיקום בשנת 1962 במקום תפקיד סגן הנציב. בשנת 1965, הוקם בסיס הדרכה לסגל בבית ליד, בצמוד לכלא נווה תרצה והופעלה תוכנית הכשרה חדשה.
בשנה 1968 החליט נציב בתי הסוהר אריה ניר להקים בסמוך לכלא נווה תרצה "בית ספר ארצי לסוהרים ולקצינים", ומינה למפקדו הראשון את דב גולדברד. לאחר מותו של ניר נקרא בית הספר על שמו בית הספר עבר לאחר מכן למתחם הקרוב לבסיס מג"ב ב"אייל", בשנת 1994 חזר בית הספר לרמלה, למתחם הצמוד לנציבות שב"ס. בשנת 2017 עבר מתחם "בית הספר לקצינים וסוהרים" למתחם ייעודי גדול ומתקדם שמתאים לצורכי התפתחות וגידול הארגון, מתחם "שערי אברהם" המחודש הסמוך לצומת קסטינה מכיל חדרי לימוד מחודשים, חדרי שינה, מגרשי ספורט, וחדרי לימוד "קרב מגע", וכן מבנה המשמש "מדמה אגף" הבנוי כאגף בבית הסוהר ללימוד מעשי לעבודת הסוהר.
במהלך שנות ה-60 וה-70 ליוו את שב"ס בעיות צפיפות, ותנאי מחיה קשים של האסירים, מה שגרם לאלימות רבה מצד האסירים ולניסיונות בריחה מהכלא. גם בבתי הכלא החדשים נאלצו האסירים לישון על רצפת הכלא ובתנאי צפיפות קשים.
בליל 8 בינואר 1979 ברחו מבית הסוהר המרכזי ברמלה שמונה אסירים. בריחתם עוררה דאגה רבה בשל מסוכנותם של האסירים וגם בשל הקלות שבה ברחו מבית הסוהר השמור ביותר במדינה. בעקבות הבריחה הוקמה ועדת חקירה שמצאה כי חילופים תכופים של קצינים בכירים בכלא, כמו קצין הביטחון וקצין המודיעין, גרמו לירידת המשמעת של האסירים ולליקויים משמעותיים ברמת הביטחון של הכלא. בנוסף, המפקד האחרון שמונה לכלא רמלה קיבל הכשרה לקויה מפאת קוצר הזמן. גם סגל הסוהרים באותה תקופה היה חסר השכלה נאותה ולא עבר קורסים והכשרות המתאימים לתפקידם.
ועדת קנת
בעקבות המצב הירוד בבתי הכלא קיבלה ממשלת ישראל החלטה על הקמת ועדת חקירה לבדיקת המצב בבתי הסוהר במדינה. הוועדה, בראשותו של השופט מרדכי קנת, מונתה ב-31 בינואר 1979 והגישה את טיוטת הדו"ח הראשון ובו מסקנותיה במאי 1981. הוועדה ערכה ביקורים רבים בבתי הסוהר וסקירה של תקנות בתי הסוהר ושל עדויות שנגבו על ידי הוועדה מבעלי תפקידים בשב"ס. הוועדה התייחסה לליקויים שמצאה בהתנהלות השב"ס, גיוס והכשרה מקצועית, בעיית הצפיפות, זכויות האסירים ועוד. להלן כמה ממצאי הוועדה: הממשלה אימצה את מסקנות הדו"ח הראשון, אך מרביתן לא יושמו באופן מעשי בשטח. הוועדה לא סיימה את החקירה שלה ומעולם לא הגישה דו"ח סופי, למרות התחייבותה לכך. לפיכך, לא יישמו את מסקנותיה בפועל.
שנות ה-80
בתחילת שנות ה-80, לאחר פרסום ממצאי ועדת קנת, החלו לשים דגש בשירות בתי הסוהר הן על השכלת האסירים והן על השכלת הסוהרים. מרכז החינוך הראשון הוקם בכלא רמלה בשנת 1984 ולאחר מכן הוקמו מרכזים נוספים בבתי הסוהר השונים. ביוזמתו של הנציב ד"ר מרדכי ורטהיימר ובשיתוף עם משרד החינוך נפתחו כיתות לימוד להשלמת השכלה לסוהרים, שעד לשנת 1980 רק 11% מהם היו בעלי השכלה תיכונית ומעלה. בנוסף הייתה הקפדה על גיוס סוהרים ואנשי סגל בוגרי 12 שנות לימוד והלאה.
לאחר תקופת היד הקשה של חיים לוי, שנות ה-80 התחילו עם שני נציבים ששמו דגש על שיקום וטיפוח האסירים. דוד מימון השיב לשירות מדיניות ששמה דגש על סדר ומשמעת.
בשנת 1987 הוחלט לחלק את השב"ס ל-4 גושים: גוש צפון, גוש מרכז, גוש שרון וגוש דרום כאשר לכל גוש מונה מפקד שכפוף לנציב, באמצע שנות ה-90 נערך שינוי נוסף כאשר חולק הארגון ל-3 מחוזות צפון, מרכז ודרום כאשר גוש שרון נכלל במחוז מרכז, בנוסף הוחלט להוסיף תפקיד חדש בשב"ס - סגן נציב בדרגת גונדר. באותה שנה נחקק חוק שמחליף את המאסר, במקרים מסוימים, בעבודות שירות ובעבודות לתועלת הציבור. חוק זה תרם לירידה בכמות האסירים.
שנות ה-90
התאפיינו בהתרחבות מתקני הכליאה של שירות בתי הסוהר, התפתחות הגישה השיקומית והקלה בבעיית הצפיפות בבתי הסוהר.
בשנות ה-90 נבנו שני בתי כלא חדשים ומודרניים שפועלים באוריינטציה שיקומית, בית הסוהר צלמון, בית הסוהר חרמון, ובית מעצר הדרים שהוקם מתוך תפיסה חדשנית הדוגלת בהחזקת האסירים על פי חוק כבוד האדם וחירותו.
בית סוהר חרמון, הוא המרכז הטיפולי הגדול בארץ, הבנוי כולו ממחלקות הטיפוליות המתנהלות במתכונת של קהילה טיפולית המונה עד 40 מטופלים.
בעקבות חתימת הסכמי אוסלו נסגרו כמה מבתי הסוהר הביטחוניים שבשטחים וכמה מהם נמסרו לידי הרשות הפלסטינית. כתוצאה מכך השתפרו תנאי האסירים ובעיית הצפיפות, שאפיינה שנים רבות את בתי הכלא בישראל, זכתה להקלה.
בעקבות עתירה לבג"ץ שהוגשה בנושא התייחדות אסירים, ובעצת מומחים מתחום הקרימינולוגיה, החליט שירות בתי הסוהר לאפשר מפגשי התייחדות של אסירים ואסירות, שאינם זכאים לחופשה, עם בני או בנות זוגם בתדירות של אחת לחודש. לראשונה בשנת 1998 החליט הנציב עמוס עזאני לקבוע מטרות ומדיניות של השב"ס לטווח הארוך. עזאני הסתייע במומחים מהאקדמיה, באנשי הסגל הבכיר ובסוהרים ויחד גיבשו תוכניות עבודה בתחומים של מדיניות כלפי אסירים, מדיניות הארגון ועוד. עמוס עזאני מתאר:
המאה ה-21
בעקבות האינתיפאדה השנייה שפרצה בשנת 2000 אוכלוסיית האסירים הביטחוניים גדלה בקצב מהיר ואיתה חזרה גם בעיית הצפיפות והמחסור במקומות כליאה. בעקבות כך נפתח מחדש כלא דמון שאכלס שוהים בלתי חוקיים מהרשות הפלסטינית. גם אגפים מסוימים בבתי הכלא, שיועדו לאסירים פליליים, הוכשרו לקלוט אסירים ביטחוניים. עשור זה מתאפיין גם בבנייה מואצת של בתי סוהר בארץ כאשר חלקם מיועדים לאוכלוסיות מיוחדות. בשנת 2001 נפתח בית סוהר מג"ן, המיועד לאסירים פגועי נפש וטעוני פיקוח, בו שמים דגש על טיפול מקצועי וחינוך, בית הסוהר שייך לבית מעצר ניצן הסמוך לו, ובתוכו גם "מרכז רפואי שב"ס" (מר"ש).