cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרשת מותו של פנחס סגלוב
מותו של סגלוב
ביום שבת כ"ה באלול תשט"ז (1 בספטמבר 1956) התקיימה עצרת תפילה של יהודים חרדיים בירושלים במחאה על חילולי השבת בעיר. העצרת בה השתתפו אלפי מתפללים התקיימה ללא תקריות אלימות, אולם בסופה התפתחו ברחובות הסמוכים לכניסה לירושלים התנגשויות אלימות בין חרדיים לחילוניים כאשר המשטרה מנסה להשליט סדר ולהפריד בין הניצים תוך שהיא משתמשת באלות ובזרנוקי מים.
פנחס סגלוב היה יהודי חרדי חוזר בתשובה, אב לשבעה שבאותה עת היה בן 55. סגלוב השתתף בהפגנות השבת מפעם לפעם ועל אף שנעצר בחלקן, אין עדויות כי נהג באלימות כלשהי ולעיתים אף שימש כמגשר בין המשטרה לעצורים החרדיים בהפגנות. על פי עדותו של אחד השוטרים בהפגנה בה מצא את מותו ביקש ממנו סגלוב שיפעל להפסקת שפיכת מים על ראשיהם של המפגינים על ידי דיירי בניין סמוך שההפגנה החרדית הייתה למורת רוחם.
באזור השעה 9:00 נמצא סגלוב בסמטה סמוכה לבית החולים שערי צדק כשהוא במצב של עלפון, לאחר שעות של טיפול התדרדר מצבו ובשעה 20:30 נקבע מותו בבית החולים.
הלוויה והתגובות בציבור הדתי
הלווייתו של סגלוב התקיימה ביום ראשון והשתתפו בה 10,000 מלווים. בהלוויה השתתפו בכירי הרבנים ונציגי הציבור הדתי והחרדי בארץ באותם ימים ובהם: הרב יצחק הרצוג - הרב הראשי לישראל, הרב פנחס אפשטיין - רב אב בית דין העדה החרדית, הרב יוסף כהנמן - מייסד וראש ישיבת פוניבז', השר יוסף בורג, סגן שר הדתות ד"ר זרח ורהפטיג וכן רבנים וחברי כנסת נוספים.
הזעזוע בציבור הדתי ממותו של סגלוב איחד את הציבור הדתי והציבור החרדי ובמאמר המערכת של עיתון הצופה באותם ימים נכתב: "ר' פנחס סגלוב שנרצח אתמול בידי זדים על שעמד ברחוב וביקש לא לחלל את השבת בירושלים, מצטרף למקדשי השם שקיימו בפועל ממש 'כי עליך הורגנו כל היום'... דמי של ר' פנחס סגלוב זועקים: מדוע אתם שוטרים ו'אזרחים חופשיים' שהתארגנתם בכוונה זדונית להכות בלי רחם, רצחתם יהודי ישר דרך ופצעתם עשרות שומרי שבת?"
קהילות יהודיות מרחבי העולם הצטרפו למחאה כנגד ממשלת ישראל ובניו-יורק התקיימה הפגנת אלפים בראשות הרב יואל טייטלבוים - האדמו"ר מסאטמר והרב אהרן קוטלר - מהבולטים שבמנהיגי הציבור החרדי בארצות הברית.
ועדת החקירה
ב-2 בספטמבר 1956, יום לאחר מותו של סגלוב, התכנסה ממשלת ישראל ולאחר ישיבה סוערת קיבלה החלטה על הקמת וועדת חקירה בראשות השופט אליהו מני - נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים. חברים נוספים בוועדה היו הרופאים ד"ר ולטר אבלס וד"ר אברהם שליזנגר (מנהל בית החולים שערי צדק), עו"ד חיים קורנגולד וד"ר יצחק נבנצאל מנהל המחלקה לפיתוח ירושלים בסוכנות היהודית ולימים מבקר המדינה.
נטורי קרתא התנגדו לוועדה בהרכבה זה ומנהיגם עמרם בלוי טען "זאת לא ועדה חוקרת, זאת ועדה מעלמת" וכי אנשיו יסכימו להעיד אך ורק בפני הבד"ץ של העדה החרדית.
גם סיעת חרות שישבה באותה עת באופוזיציה הביעה התנגדות להרכבה של הוועדה ודרשה להקים ועדת חקירה פרלמנטרית לחקר המקרה.
מטרות הוועדה היו לבדוק מי מארגן את הפגנות השבת בירושלים ואת הפגנות הנגד החילוניות, מהן סיבותיהן ותוצאותיהן של ההפגנות הללו, באלה אמצעים משתמשים המפגינים, מה קרה בשבת זו (כ"ה באלול תשט"ו) ומהן נסיבות מותו של סגלוב.
במסקנותיה התייחסה הוועדה לנסיבות מותו של סגלוב והביאה את עדותו של חיים רוטנברג שסיפר:
"עמדתי ליד ככר רוממה בשבת "ניצבים - וילך" ושם ראיתי איך השוטרים מתחילים לפזר את הקהל. על יד הככר עמד אדם בגובה בינוני, צנום. אליו נגשו כחמשה שוטרים. אחד מהם נתו לו מכה חזקה בחזה. הוא נפל אחורה. הוא עמד על יד הככר ונפל על הככר, חצי היה על הכביש וחצי היה על הככר. כאשר ראיתי שהוא נופל, רציתי לגשת אליו. באותו רגע קיבלתי אבן גדולה על הראש, ראשי נפתח וגם אני נפלתי. בחור אחר הרים אותי ולקח אותי לבית החולים. כשהייתי בבית החולים, הביאו גם את אותו היהודי שנפל. אחרי שקיבלתי את הטיפול, יצאתי החוצה וראיתי שהיהודי שהשוטר נתן לו מכה הוא היהודי ששוכב בחדר הניתוחים של בית החולים ואלאך..."
לעדות זו הצטרפו עדויות רבות של מפגינים שטענו כי השוטרים עשו יד אחת עם המפגינים החילוניים והכו באכזריות את המפגינים החרדיים, אולם הוועדה סירבה לקבל עדויות אלו משום שלטענתה נבעו במתכוון או שלא במתכוון מתוך תפיסת עולמם של המפגינים ולא מתוך תיאור אובייקטיבי של המציאות.
בנוסף הוועדה לא קיבלה את עדותו של רוטנברג לגבי נסיבות מותו של סגלוב מכיוון שזו הייתה עדות הראיה היחידה שהובאה לפניהם בעוד שבאותה שעה נכחו במקום עשרות אנשים, מנגד סיפרו מפגינים חרדיים כי שוטרים ניסו ליצור קשר עם עדים ולמנוע עדויות מפלילות בוועדה בנוסף היו מפגינים חרדיים שסירבו לשתף פעולה עם חקירות הוועדה בשל חוסר האמון שלהם בה.
גופתו של סגלוב לא נותחה מסיבות דתיות אולם צילומי רנטגן שנערכו לו לאחר מותו הראו שטף דם ליד בסיס הגולגולת מה שלדעת הרופאים הביא למותו. על פי הוועדה שטף הדם יכול היה להיגרם מחבלה או ממצב בריאותי אחר של סגלוב.
על גופו של סגלוב נמצא שפשוף בגודל פרוטה מתחת לשכם ימין והוועדה קבעה שפציעה זו לא הייתה חמורה דיה כדי לגרום לשטף הדם ממנו נפטר סגלוב ולפיכך לא ניתן לקשור בינו לחבלה חיצונית כתוצאה מדחיפה או נפילה.
עוד הוסיפה הוועדה וקבעה כי אין להאשים את המשטרה במותו של סגלוב משום שהאמצעים שהמשטרה השתמשה בהם כדי לפזר את ההפגנה היו חוקיים וכל אדם הלוקח חלק בהפגנה צריך להיות מודע לסיכון שיידחף, יוכה או יופל (או יומת?!) במהלכה.
בנוסף הגישה הוועדה המלצות נוספות ובהן: בלימת ההפגנות בשלב מוקדם ולפני שיצאו מכלל שליטה, הכרה בצביונה הייחודי של ירושלים, מניעת נסיעת תחבורה ציבורית ברחובותיה והסטת תנועות כלי רכב פרטיים ומוניות לרחובות צדדיים כדי למנוע חיכוך.
חברי הוועדה הדתיים המליצו גם לשלב קצינים דתיים במשטרה כדי לפוגג את הזרות והניכור שבין המפגינים החרדיים לשוטרים וכן לצמצם עד כמה שניתן את השימוש בכוח ובאלות בעת פיזור הפגנות השבת.
יחס הציבור החרדי לפרשיה
רבים בציבור החרדי אינם מקבלים עד היום את מסקנות הוועדה וסבורים שהיא פעלה לנקות את השוטרים מאשמה וכי מסקנותיה היו ידועות מראש.
בתקשורת החרדית שמו של סגלוב מוזכר תדיר כמי שנהרג על ידי שוטרים במאבקי השבת.
מיס גלובוס הזהב
בשנת 2018 שונה שם התפקיד מ"מיס גלובוס הזהב" ל"שגריר/ת גלובוס הזהב" כדי להפוך אותו לנטול מגדר ומכיל יותר.
הגשר המשולש
הגשר המשולש (סלובנית Tromostovje ובעבר גם Tromostje) הוא מכלול של שלושה גשרים בליובליאנה, החוצים את נחל לובליאניצה. הגשר הוא העתיק ביותר בלובליאנה ונחשב לאחד מסימני ההיכר של העיר. הגשרים ממוקמים במקום בו הנחל פונה מזרחה, סמוך מתחת לגבעת המצודה, והם מקשרים בין המרכז ההיסטורי של ליובליאנה מדרום וכיכר פרשרן והעיר החדשה מצפון. הגשר המרכזי עשוי משתי קשתות ורוחבו הכולל הוא 9.90 מטרים. שני גשרי הצד נבנו בזווית בשל עיקול הנהר. כל אחד מהם כולל קשת אחת באורך של 23.15 מטרים בגשר האחד ו-23.80 מטרים בגשר השני, ורוחב כל אחד מהם הוא 3.90 מטרים. הגשרים בנויים מאבן ומבטון, ומאז 2010 הם מרוצפים בלוחות גרניט.
היסטוריה
קיומו של גשר עץ באתר נזכר כבר ב-1280. תחילה כונה הגשר בשם "הגשר הישן" (Stari Most) כדי להבחינו מגשר מאוחר יותר שנבנה בעיר. לאחר מכן כונה בשמות הגשר התחתון (Spodnji Most) או גשר שפיטל (Špitalski most) בשל בית תמחוי סמוך שנוסד במאה ה-14. גשר זה עלה באש ותחתיו נבנה גשר חדש בשנת 1657. ב-25 בספטמבר 1842 נחנך באתר גשר חדש שנבנה בידי האדריכל ג'ובני פיקו וזכה בשם גשר פרנץ (Frančev most) לכבודו של פרנץ קרל, ארכידוכס אוסטריה. גשר זה הוא בעיקרו הגשר המרכזי הניצב באתר גם כיום. על הגשר נרשמה כתובת הקדשה: דהיינו "לארכידוכס פרנץ קרל 1842 מהעיר". בשנת 1929 תכנן האדריכל יוז'ה פלצ'ניק שני גשרים נוספים משני צדדיו של הגשר הקיים. גשרים אלה נועדו להולכי רגל בעוד שהגשר המרכזי נועד לכלי רכב ולקרונית שפעלה בעיר באותה עת. עבודות ההקמה החלו ב-1931 והסתיימו באפריל 1932 עת נחנכו שני הגשרים החדשים. הגשר חודש בשנת 1992, ומאז שנת 2007 כל שלושת הגשרים מיועדים להולכי רגל בלבד.
אגם רוגן
אגם רוֹגֶּן (בנורווגית ובשוודית: Rogen, בסאמי דרומית: Rovje) הוא אגם הממוקם בגבול של שוודיה ונורווגיה.
האגם ממוקם ליד קומין הריידלן בימטלנד, מחוז בשוודיה, וחלק קטן ממנו חוצה את הגבול הנורווגי בררוס (במחוז טרנדלג) ואנגרדל (במחוז ינלנה).
שטחו של האגם הוא 35.12 קמ"ר.
בצד השוודי של הגבול, נמצאת סביב האגם שמורת טבע רוגן.
המחצבה
המחצבה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1990 בבימויו של רוני ניניו עם אורי גבריאל, ששון גבאי, חנה אזולאי הספרי ואהובה בץ בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר "המחצבה" מאת אהוד בן עזר (1963).
העלילה מתרחשת במעברת צריפים בישראל של שנות ה-50, שכל הגברים בה מתפרנסים מעבודה קשה במחצבה סמוכה. עולה ממרוקו מנסה לנקום בבוס שלו במחצבה, שגזל ממנו בעבר את אהובתו. המאבק בין שני הגברים מוביל לעימות רב יצרים באזור המחצבה.
הסרט צולם במעברת נוף ים בהרצליה.
תקציר העלילה
ניסים לוי (אורי גבריאל) היה בעל חנות בדים בקזבלנקה. משה דוד (ששון גבאי) עבד אצלו כדי לפרנס את משפחתו. למשה הייתה חברה בשם מרים (אהובה בץ). ניסים התאהב במרים, כפה עצמו עליה והיא נענתה לו. משה לא שכח לו את זה.
בשנות החמישים הם עלו לישראל והתיישבו במעברת צריפים. ניסים נשוי למרים אך היא איננה אוהבת אותו. ניסים המרוגז מוצא את סיפוקו בקיום יחסי מין עם ליזה (נורית סיבוני) בתו הצעירה של שומר המחצבה חדידו (סלים דאו), כשמרים אשתו של ניסים צופה בהם מבעד לחלון.
משה נשוי לאסתר (חנה אזולאי הספרי) ואב לשלום (מיכאל הנגבי), יפתח ולבנה. הוא נמשך למרים אהובתו עוד מקזבלנקה, והם מקיימים פגישות חשאיות במסעדה של מונטנו (אברהם מור) שהוא איש סודה של מרים.
אנשי המעברה מתפרנסים מעבודה קשה במחצבה. מנהל המחצבה בלקין (יוסי יבלונקה) פורש, וניסים משתלט בכוח על התפקיד ללא בחירות. אף אחד לא מוכן לעמוד נגדו.
אסתר שיודעת את עברה של בעלה, ויודעת שהוא מאוהב במרים, מתכתשת איתה באוטובוס. ניסים מתפרץ לביתו של משה כשהוא לא בבית, ומתנפל על אסתר וילדיה. בתגובה מגיע משה למחצבה ומתכתש באלימות קשה עם ניסים שמפטר אותו.
משה ממשיך ביחסיו עם מרים, ומסכם איתה כי יברחו לפריז, אך ברגע האחרון הוא אומר לה שאינו יכול להיפרד ממשפחתו.
הידיעה על מותה של ליזה מגיעה לחוגגים באמצע החתונה. במעברה אין סודות, כולם יודעים שניסים הוא האשם במותה. הם מגיעים לדירתו של ניסים, מכים אותו, והורסים את הדירה.
בסוף רואים את פועלי המחצבה מתבוננים בטנדר ועליו ניסים החבול, ומרים עוזבים את המעברה.
יחסי איסלנד–ברזיל
היסטוריה
ברזיל ואיסלנד כוננו יחסים קונסולריים בשנת 1923 ויחסים דיפלומטיים בשנת 1952. הסכם הסחר החופשי בין MERCOSUR ו-EFTA (איגוד הסחר החופשי האירופי, המורכב מליכטנשטיין, שווייץ, איסלנד ונורווגיה) אמור לאפשר גישה מוגברת של מוצרים ושירותים ברזילאים לשווקים של המדינות החברות באיגוד. שיתוף הפעולה הדו-צדדי במשאבי הדיג וגידול הדגים נהנה ממזכר ההבנות שנחתם בשנת 2011 בין משרד הדייג וחקלאות המים של ברזיל לבין משרד הדייג והחקלאות של איסלנד.
יחסים כלכליים
במהלך השנים האחרונות, הייצוא הברזילאי לאיסלנד כלל כמעט כולו אלומינה מסולתת, מוצר חשוב לפעילות העיקרית של התעשייה הכבדה המקומית. בשנת 2019, מכירות חומר זה הסתכמו ביותר מ-114 מיליון דולר מכלל היצוא שהיה בשווי 118 מיליון דולר. פריטים אחרים כללו קפה, דגני בוקר ומכונות מכניות. היבוא העיקרי של ברזיל מאיסלנד היה דגים ופירות ים ואחריהם אלומיניום ומכשירי דיוק, בסך כולל של 12.3 מיליון דולר.
הגירה
הקהילה הברזילאית באיסלנד מוערכת ב-109 איש. מועצת האזרחים הברזילאים באיסלנד, שהוקמה בשנת 2007, היא הקשר העיקרי בין הקהילה הברזילאית באיסלנד לבין ממשלת ברזיל.
אגם בנדק
אגם בנדק (בנורווגית: Bandak) הוא אגם בנפות קוויטסד וטוקה במחוז וסטפול וטלמרק שבנורווגיה. נהר טוקה זורם לאגם, והאגם נשפך אל נהר סטראומני. עומקו הממוצע של האגם הוא 121 מטר וגובה פני האגם הוא 50 מטר מתחת לפני הים.
תחנת הכוח ההידרואלקטרית של טוקה מנצלת את עומד הידראולי מאגם וינג'ה לאגם בנדק של כ-394 מטר לייצור חשמל. זוהי אחת מתחנות הכוח הגדולות בצפון אירופה עם ייצור של כ-440,000 קילוואט.
בית הכנסת מייזל
בית הכנסת מייזל (בצ'כית: Synagoga Maiselova) הוא בית כנסת ברחוב מייזלובה 10 שברובע היהודי יוספוב בפראג שנבנה במאה ה-17. כיום, בית הכנסת אינו משמש עוד לתפילה, אלא מהווה חלק מהמוזיאון היהודי של פראג, ובו תערוכה המציגה את ההיסטוריה היהודית של בוהמיה ושל יהדות פראג מהמאה העשירית ועד המאה ה-18.
היסטוריה
בשנת 1590 קנה הבנקאי והפרימוס של הקהילה היהודית מרדכי מייזל קרקע בדרום הרובע היהודי של פראג כדי לבנות שם בית כנסת פרטי משלו. בשנת 1591 הוענקה לו הזכות המיוחדת הדרושה להקמה על ידי הקיסר רודולף השני. בית הכנסת נחנך בשנת 1592. באותה תקופה היה בית הכנסת מייזל בית הכנסת הגדול ביותר בפראג. הוא נבנה בסגנון הרנסאנס, והיו בו 20 עמודים. מרדכי מייזל צייד אותו בחפצי פולחן רבים. במבנה הוצב גם עוגב, שניגן במהלך התפילות.
הבניין המקורי והמפואר נשרף בשנת 1689 בשריפה שהרסה חלקים נרחבים של הרובע. בית הכנסת נבנה מחדש עד שנת 1691, אם כי הוקטן בשליש ומבנהו שונה. במבנה החדש נוסף קמרון חבית. בבניין החדש נבנו עזרות נשים במעברים הצדדיים.
משנת 1862 עד 1864 עבר בית הכנסת שיפוץ כולל על פי תוכניותיו של האדריכל י. מ. ורטמילר (J. M. Wertmüller). משנת 1895 עד 1905 נערך שיפוץ שהעניק למבנה את המראה הנאו-גותי שיש לו מאז, על פי תוכניותיו של אלפרד גרוטה (Alfred Grotte). בגלל השינויים במפת הרחובות שנבעו משיקומה של השכונה היהודית המוזנחת, הועברה הכניסה לבית הכנסת מהצד המזרחי לצד המערבי.
במהלך מלחמת העולם השנייה אוחסן בבית הכנסת מייזל רכוש יהודי שעבר אריזציה.
בית הכנסת נמצא תחת הנהלת המוזיאון היהודי מאז שנת 1955. תחילה היה מחסן של המוזיאון, ולאחר מכן שופץ בשנים 1963–1964. בשנים 1965–1988 הייתה במבנה תערוכה קבועה על חפצי פולחן יהודיים מבוהמיה וממורביה. לאחר שנסגר ושופץ מחדש בשנים 1994–1995, מוצגת בו מאז 1996 תערוכה על ההיסטוריה היהודית של בוהמיה. בשנים 2014–2015 שופץ הבניין והצבע ההיסטורי של החזית שוחזר.
אופו
אוֹפּוֹ אלקטרוניקס (באנגלית: .OPPO Electronics Corp, בסינית: 广东欧珀移动通信有限公司, פין יין: Guǎngdōng Ōupò Yídòng Tōngxìn Yǒuxiàn Gōngsī) הוא תאגיד אלקטרוניקה סיני שנוסד ב-2004 הממוקם במחוז גואנגדונג.
כיום, אוֹפּוֹ מספקת מגוון רחב של מכשירי סמארטפון, בהם מותקנת מערכת ההפעלה ColorOS. כמו כן מספקת החברה שירותים נלווים, בהם שירותי אינטרנט ושירותי מחשוב ענן. החברה מייצרת גם נגני MP3, מכשירי מדיה ניידים מסוגים שונים, ספרים אלקטרוניים, טלוויזיות LCD, DVD ובלו-ריי.
על פי רישומי הממשל הסיני, יצרנית הסמארטפונים OnePlus היא חברת בת של אופו.
לפי דו"ח של חברת האנליסטים IHS Technology, בשנת 2016 מכרה אופו 95 מיליון סמארטפונים, מה שהציב אותה במקום הרביעי בעולם.
בחברה כ-40,000 עובדים הפעילים בכ-40 מדינות ואזורים. לחברה מרכז עיצוב בינלאומי בלונדון, 6 מכוני מחקר ו-5 מרכזי מחקר ופיתוח.
בשנת 2021 החל לראשונה השיווק בישראל של מכשירי אופו. בתחילה נמכר דגם Oppo A93 ולאחריו החל יבוא של דגמים נוספים.
טקס פרסי אוסקר ה-48
טקס פרסי אוסקר ה-48 (באנגלית: 48th Academy Awards) להענקת פרסי האוסקר של האקדמיה האמריקאית לקולנוע למיטב סרטי הקולנוע והטלוויזיה של שנת 1975 נערך בדורותי צ'נדלר פביליון שבלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-29 במרץ 1976. מנחי הטקס היו השחקנים וולטר מתאו, רוברט שו, ג'ורג' סיגל, גולדי הון וג'ין קלי.
סרטים עם מספר זכיות ומועמדויות
width="20px"|
זונא סול (ריו דה ז'ניירו)
זונא סול (בפורטוגזית: Zona Sul) הוא אזור גאוגרפי בעיר ריו דה ז'ניירו שבברזיל. אזור זה כולל את השכונות קופקבנה, איפנמה, ולבלון, וכולל גם שלושה חופים נודעים. אזור זונא סול כולל את השכונות איפנמה, בוטפוגו, קטטה, קופקבנה, לגואה, פלמנגו, גאווה, גלוריה, הומאיטה, ג'ארדים בוטניקו, לרנג'ייראס, למו, אורקה, וידיגאל, קוסמה ולהו, סאו קונרדו, רוסינה ולבלון.
אזור זונא סול הוא האזור המתוייר ביותר של ריו דה ז'ניירו בו נמצאים מרבית האטרקציות התיירות של העיר, רוב החופים ובתי המלון של העיר, וכמו כן נמצאים בן גם לגונת רודריגו דה פרייטס, חלק גדול מהפארק הלאומי טיז'וקה, הר הסוכר והרכבל הפופולרי שעולה אליו, גבעת קורקובדו אשר בפסגתו ניצב פסל ישו הגואל, ועוד פלאי טבע ואטרקציות תיירותיות רבות. זהו האזור האמיד ביותר בעיר, ומבקרים בו תיירים רבים לאורך כל השנה.
ריצ'רד ראש
ריצ'רד ראש (באנגלית: Richard Rush; 29 באוגוסט 1780 – 30 ביולי 1859) היה התובע הכללי השמיני ומזכיר האוצר השמיני של ארצות הברית. הוא גם היה שותפו למירוץ של ג'ון קווינסי אדמס מטעם בבחירות לנשיאות של 1828.
ראש נולד בפילדלפיה לבנג'מין ראש, רופא ואחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית. ריצ'רד ראש סיים ב-1797 את לימודיו בקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון) והחל בקריירה משפטית. לאחר מכן הוא נודע ביכולת הנאום שלו, והוא מונה ב-1811 כתובע הכללי של פנסילבניה. מאוחר יותר באותה שנה מינה אותו הנשיא ג'יימס מדיסון כמבקר מחלקת האוצר והוא היה לאחד היועצים הקרובים למדיסון במהלך מלחמת 1812. ב-1814 קידם מדיסון את ראש לתפקיד התובע הכללי של ארצות הברית. במשרה זו החזיק ראש עד לתחילת נשיאותו של ג'יימס מונרו ולזמן קצר הוא אף שימש כמזכיר המדינה בפועל. במסגרת תפקידו זה הוא סיכם את הסכם ראש-באגוט שהגביל את ההתחמשות הימית באזור הימות הגדולות.
לאחר שג'ון קווינסי אדמס שב לארצות הברית כדי לקבל על עצמו את תפקיד מזכיר המדינה, מונה ראש כשגריר ארצות הברית בממלכה המאוחדת. ב-1825 הוא קיבל את הצעתו של אדמס לכהן כמזכיר האוצר. כאשר התמודד אדמס לבחירה מחדש לנשיאות ב-1828, הוא בחר בראש כשותפו למירוץ, אך הוא הפסיד בבחירות לאנדרו ג'קסון. לאחר הבחירות הוא שימש במגוון של תפקידים דיפלומטיים שונים וסייע בהקמת מכון סמית'סוניאן. במהלך נשיאותו של ג'יימס פולק שימש ראש כשגריר בצרפת. הוא שב לארצות הברית ב-1849 ונפטר בפילדלפיה ב-1859.
ראשית חייו
ריצ'רד ראש נולד בפילדלפיה, פנסילבניה. הוא היה בנם השני וילדם השלישי של בנג'מין ראש, מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית ורופא בולט, ושל ג'וליה (לבית סטוקטון) ראש, בתם של ריצ'רד סטוקטון, חותם נוסף של הכרזת העצמאות, ושל אניס בודינוט סטוקטון. הוא נכנס לקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון) בגיל 14 וב-1797 סיים שם את לימודיו כצעיר מבין בני כתתו. ב-1800 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין, כאשר היה בן 20.
ב-29 באוגוסט 1809 נשא ראש לאישה את קתרין אלייזה מוראיי. הם הביאו לעולם עשרה ילדים, שמתוכם שלושה בנים ושתי בנות האריכו ימים אחריו.
עורך דין
לאחר כניסתו ללשכת עורכי הדין, משך ראש תשומת לב במדינתו ולאחר מכן בכל ארצות הברית כנואם מוכשר וכעורך דין מצליח. ב-1811 הוא מונה כתובע הכללי של פנסילבניה. זמן קצר לפני כן הוא דחה הצעה להתמודד על מושב בקונגרס. בנובמבר אותה שנה מינה אותו הנשיא ג'יימס מדיסון כמבקר מחלקת האוצר.
התובע הכללי
בתפקידו כמבקר מחלקת האוצר, אף על פי שהיה זה תפקיד זוטר, שימש ראש כאחד מידידיו הקרובים והיועצים החשאיים של הנשיא מדיסון במהלך מלחמת 1812. הוא היה אחד מאלו שהחזיקו בגישה ניצית ותמכו בקיום המלחמה מול בריטניה. ב-1814 הציג מדיסון בפני ראש את האפשרות להתמנות כמזכיר האוצר או כתובע הכללי, ומתוך שתי אפשרויות אלו בחר ראש בזו האחרונה. עם מינויו כתובע הכללי היה ראש לאדם הצעיר ביותר שמונה לתפקיד והוא כיהן בו עד 1817. בתקופה זו היה תפקיד זה תפקיד במשרה חלקית וראש עסק גם בעריכת דין באופן פרטי. בנוסף לכך הוא עסק בניסוח חוקי ארצות הברית באותה התקופה.
החל מתחילת נשיאותו של ג'יימס מונרו ועד לשובו של ג'ון קווינסי אדמס מאירופה, שימש ראש גם כמזכיר המדינה בפועל. במהלך תקופה זו הוא סיכם את חתימתו של הסכם ראש-באגוט, שפירז את הגבול הקנדי באזור הימות הגדולות.
שגריר בבריטניה
באוקטובר 1817 מונה ראש כשגריר בבריטניה במקומו של ג'ון קווינסי אדמס, שהתמנה כמזכיר המדינה. גישתו הג'נטלמנית זכתה להערכה על ידי הבריטים והוא כיהן שם כשגריר כיותר משבע שנים, והיה בעל השפעה אישית על המשא ומתן על מספר הסכמים חשובים, כולל ההסכם האנגלו-אמריקאי של 1818.
על אף גישתו האנטי-בריטית בעבר, הוא היה מאוד אהוד בבריטניה. ב-1823 ניהל ראש משא ומתן עם בריטניה בנוגע להצעות הבריטיות ששתי הארצות יוציאו הכרזה משותפת נגד מעורבותה של צרפת במושבותיה המורדות של ספרד ביבשת אמריקה, אך בריטניה לא הסכימה לדרישות האמריקאיות להכרה ברפובליקות החדשות ועקב כך פורסמה ההצהרה האמריקאית הנפרדת על דוקטרינת מונרו.
בבחירות לנשיאות של 1820 נבחר ראש להיות מועמד המפלגה הפדרליסטית לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית, אך על פי שהמפלגה לא הציגע מועמד לתפקיד נשיא ארצות הברית בבחירות אלו. בבחירות של 1824 הוא שוב נבחר כמועמד לסגן הנשיא מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
מועמד כסגן הנשיא
בבחירות לנשיאות של 1828, כאשר התמודד אדמס לבחירה מחדש, הוצב ראש כשותפו למירוץ וכמועמד כסגן הנשיא, אך השניים הובסו בבחירות. לאחר שסיים את כהונתו כמזכיר האוצר, הוא נשלח לאנגליה ולהולנד מטעם הערים ג'ורג'טאון ואלכסנדריה כדי לנהל משא ומתן על קבלת הלוואות גדולות עבורן, משימה שנחלה הצלחה מרובה.
ב-1836 נשלח ראש על ידי הנשיא אנדרו ג'קסון לאנגליה כדי להבטיח את קבלת הירושה שניתנה לארצות הברית על ידי ג'יימס סמית'סון. משימה זו צלחה מאוד על ידו והוא הביא עמו סכום של יותר מחצי מיליון דולר, שבסופו של דבר שמשו להקמתו של מכון סמית'סוניאן בוושינגטון די. סי. וראש שימש בהמשך כאחד מחברי מועצת המנהלים של המוסד.
לאחר זמן קצר בסוף שנות ה-30, בו היה ראש חבר במפלגה האנטי-מסונית, הוא עבר להיות חבר במפלגה הדמוקרטית.
שגריר בצרפת
ב-1847 מונה ראש על ידי הנשיא ג'יימס פולק כשגריר בצרפת. כאשר הודח לואי פיליפ, מלך הצרפתים, היה ראש אחד הדיפלומטים הזרים שהכירו ברפובליקה הצרפתית השנייה. הוא נשאר בצרפת עד שה-1849 הוא נקרא לשוב לארצות הברית על ידי הממשל החדש של המפלגה הוויגית. הוא שב לעיר הולדתו, פילדלפיה, שם הוא ניהל חיי פרישה.
מותו ומורשתו
ריצ'רד ראש נפטר בפילדלפיה ב-30 ביולי 1859 ונקבר בבית הקברות לורל היל שבעיר. קודם למותו הוא היה אחרון חברי הקבינטים של מדיסון ומונרו שנותרו בחיים.
ב-1814 נבחר ראש כחבר ב"אגודת העתיקות האמריקאית" (American Antiquarian Society). במהלך שנות ה-20 של המאה ה-19 הוא היה חבר באגודה היוקרתית, "המכון הקולומביאני לקידום האומנויות והמדעים" (Columbian Institute for the Promotion of Arts and Sciences), שבין חבריה נמנו הנשיאים לשעבר אנדרו ג'קסון וג'ון קווינסי אדמס ואישים בולטים רבים מאותה תקופה, כולל אנשי צבא, ממשל, רפואה ומקצועות נוספים.
יחסי איסלנד–ארגנטינה
יחסי איסלנד–ארגנטינה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה של איסלנד לבין הרפובליקה הארגנטינאית.
היסטוריה
ארגנטינה ואיסלנד כוננו יחסים דיפלומטיים ב-25 באפריל 1952. בשלב הבתים במונדיאל 2018 שיחקה נבחרת איסלנד נגד נבחרת ארגנטינה והמשחק הסתיים בשוויון.
רצח נהל מרזוק
האירוע
ב-27 ביוני 2023, בשעה 07:55 לערך, הבחינו שני שוטרים במכונית מרצדס עם לוחית רישום פולנית דוהרת לאורך נתיב אוטובוס בנאנטר, במחוז אוֹ-דֶה-סֶן, איל-דה-פרנס, לכיוון תחנת הרכבת. השוטרים עצרו את הנהג, נא'אל מרזוק, צעיר בן 17, צרפתי-אלג'יראי, שעבד כנהג משלוחים, ומוכר למשטרה בגין סירוב לציית ואף זומן לבית המשפט לנוער בספטמבר בגין אירוע כזה לבדיקת תנועה. נא'אל ניסה להימלט. שוטר ירה בו בשעה 8:16. שני הנוסעים ברכב נמלטו בשעה 8:19. מותו של מרזוק נקבע בשעה 9:15 בבוקר. בתחילה טענה המשטרה שהנער דהר לעבר השוטרים במטרה לפגוע בהם, אולם בצילומים שאומתו על ידי AFP, נראה קצין משטרה מדבר עם הנער וקצין נוסף מכוון את נשקו לעברו דרך החלון, ולאחר שזה ניסה להימלט מהם - ביצע בו ירי מטווח אפס.
בעקבות פרסום הצילומים נעצר השוטר בחשד להריגה. בהמשך מסר השוטר כי הוא התנצל בפני המשפחה, וכי הוא "הרוס בעקבות התקרית".
ב-30 ביוני 2023, בסרטון ברשת טען אחד מיושבי הרכב שבו נהג נא'אל, כי המכות שספג נא'אל מקת הרובה, הן אלה שגרמו לנא'אל לשחרר את דוושת הבלם, מה שגרם לרכב לנוע קדימה. גרסה זו שונה מזו שהציגה המשטרה ש"הנהג כיבה תחילה את המנוע, התניע מחדש את הרכב ואז עזב. ואז השתמש השוטר בנשקו". התובע הציבורי של נאנטר, פסקל פראצ'ה, פירט בנוסף במהלך מסיבת עיתונאים את סיפור המרדף הזה וציין כי הצעיר "מוכר לשירותי המשטרה".
המהומות בעקבות הרצח
סרטון המתעד את הירי במרזוק התפרסם באינטרנט. אימו קראה לצרפתים "למרוד למען בנה" בסרטון טיקטוק שיצא באותו היום. הסרטון הביא להפגנות שהסלימו לכדי התפרעויות נרחבות. מוסלמים בצרפת האשימו את המשטרה ומוסדות המדינה בגזענות ממסדית. סמלי מדינה, מבנים, בתי ספר, תחנות משטרה וחנויות הותקפו וחלקם אף נהרסו. מתפרעים ירו קליעים לעבר המשטרה, שיגרו זיקוקים, הציתו מכוניות, מקלטים, אוטובוסים, פחי אשפה ובית ספר למוזיקה. מעל ל-667 מפגינים נעצרו בשל הקשר שלהם להתפרעויות ונהרגו 2 מפגינים.
יעקב ברט
פרופסור יעקב ברט (בגרמנית: Jakob Barth; 3 במרץ 1851 פלהינגן, באדן, גרמניה – 24 באוקטובר 1914, ברלין) היה מזרחן ובלשן יהודי-גרמני, מומחה לשפות שמיות, משוללי ביקורת נוסח המקרא, מראשי בית המדרש לרבנים בברלין, ומרצה באוניברסיטת ברלין. אביו של העו"ד והבנקאי ד"ר אהרן ברט, חתנו ותלמידו של הרב עזריאל הילדסהיימר.
ברט נולד במרץ 1851 בכפר פלהינגן, באותם ימים בדוכסות הגדולה של באדן שבקונפדרציה הגרמנית, להורים סוחרי בקר ושומרי תורה ומצוות. הוא התחנך בדרכם של הוריו, למד תורה מאביו, ולימודים כלליים בבית הספר העממי שבכפר. כבר בנעוריו התבלט כעילוי בין חבריו, והכומר הפרוטסטנטי המקומי, שקלט את יכולותיו של הנער, בא אל אביו וביקש ללמדו נושאים נוספים שלא היו כלולים, בתוכנית הלימודים הרשמית של בית הספר. ואכן, בהסכמתו של האב החל יעקב לקבל שיעורים פרטיים בלטינית. חיש מהר הבין הכומר שמקומו של הנער אינו בכפר, והוא שכנע את אביו לשלוח אותו לגימנסיה הממשלתית בקרלסרוהה - עיר הבירה של באדן. התנאי שהתנה האב היה כי הנער יתגורר אצל רבה של העיר רבי יוסף אלטמן, ילמד ממנו תורה, ובמקביל ילמד גם בגימנסיה המקומית.
יעקב למד ש"ס ופוסקים אצל הרב אלטמן, שהיה משרידי הלמדנים של "בית המדרש הישן" במערב אירופה, ובמקביל למד בגימנסיה וסיים את לימודיו בהצטיינות. יום אחד, כאשר נשאל על ידי הרב מה הן תוכניותיו לתקופה שלאחר סיום הלימודים בגימנסיה ובחינות הבגרות, השיב כי בכוונתו לפנות ללימודי משפטים. תשובתו זאת הכעיסה את הרב, אשר אמר לאיש הצעיר כי אם כך הם פני הדברים מוטב שיחדל ללמוד תורה, שכן מכל מקום יהפוך לאפיקורס. באותו רגע החליט ברט שכיבד את דברי רבו, להמשיך ללמוד כדי להיות רב בישראל. יעקב ברט יצא לברלין עם תעודותיו, והמלצה חמה מהרב של קרלסרוהה, במטרה ללמוד לימודי רבנות.
בברלין, היה ברט הצעיר תלמידו ומקורבו של הרב עזריאל הילדסהיימר, רבה של הקהילה הנפרדת החדשה "עדת ישראל". הוא החל לומד בבית המדרש לרבנים בברלין, אך רבו הועיד אותו ללימוד מדעים, באומרו כי רבנים יהיו הרבה אך מחנכים טובים יחסרו. הוא החל ללמוד באוניברסיטת ברלין, ולאחר מכן בשטרסבורג ובלייפציג. הוא השתלם במזרחנות ובבלשנות שמית, והיה משומעי לקחם של גדולי המזרחנים בגרמניה של סוף המאה ה-19, פרופסור תיאודור נלדקה, ופרופסור היינריך פליישר.
פמלה פלוד
ביוגרפיה
פלוד נולדה במחוז דרום דבלין וב-1993 הוכתרה למיס אירלנד. היא ייצגה את אירלנד בתחרויות היופי הבינלאומיות מיס עולם 1993 ומיס תבל 1994.
ב-1996 הופיעה כרקדנית בסרט האירי-שוודי "ההיעלמות של פינבר" בו שיחק ג'ונתן ריס מאיירס.
ב-1997 החלה לעבוד ב-RTÉ, רשות השידור הציבורי של אירלנד, והנחתה בין היתר את תוכנית האופנה "Off the Rails", ב-2008 החלה להנחות את תוכנית האירוח "The Podge and Rodge Show".
באירוויזיון 2003 הציגה את תוצאות הניקוד האירי ועשתה זאת גם באירוויזיון הריקודים הראשון ב-2007. ב-2008 השתתפה בפרק של הגרסה האירית לתוכנית הגנאלוגית "מי אתה חושב שאתה?" שם גילתה פרטים על עבר משפחתה.
22 באוקטובר
22 באוקטובר הוא היום ה-295 בשנה (296 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה, נשארו עוד 70 ימים.
יחסי מרוקו–סנט לוסיה
יחסי מרוקו–סנט לוסיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ממלכת מרוקו לבין סנט לוסיה.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים שבין ממלכת מרוקו לבין סנט לוסיה כוננו בשנות השמונים של המאה העשרים ושתי המדינות החלו בתהליך של התקרבות האחת לשנייה. בחודש דצמבר 2014 נחנכה שגרירות מרוקו בקסטריז, בירת סנט לוסיה. בין שתי המדינות שיתופי פעולה רבים בעיקר במגזרי החינוך והחקלאות.
מרוקו נוהגת להציע לסנט לוסיה מספר קטן של מלגות לימודים לתואר ראשון, לתואר שני ולדוקטורט בשטחה, כשמרוקו בוחרת את המתאימים ביותר לתוכנית. התוכינת החלה להתקיים בשנת 2014.
ב-11 בנובמבר 2017 התקיים מפגש בין ראש ממשלת מרוקו סעד א-דין אל-עות'מאני לבין מזכיר ארגון ה-OECS (ארגון המדינות הקריביות המזרחיות), וראש ממשלת סנט לוסיה אלן צ'אסטנט. שני המנהיגים חתמו על הסכמים פיננסיים בין שתי המדינות, רובם בדבר השקעות מרוקאיות ישירות ועקיפות באזור האנטילים הקטנים בפרט והאיים הקריביים בכלל. ב-19 באוקטובר 2018 נערך ביקור של צ'אסטנט ברבאט, בירת מרוקו, בו נחתמו הסכמים נוספים. בביקור התבטא ראש הממשלה בעד שליטתה של מרוקו בסהרה המערבית; "אנחנו תומכים ונמשיך לתמוך בשלמותה הטריטוריאלית של מרוקו". סנט לוסיה הכירה עם עצמאותה שלה בעצמאותה של סהרה המערבית, היא השעתה את ההכרה שלה בסהרה המערבית ב-1987 ועברה להכיר במקום כשטח מרוקאי ב-2010.
בתחילת אוגוסט 2019 נחגג יום השנה ה-20 לשלטונו של מוחמד השישי במרוקו בשגרירות המרוקאית בסנט לוסיה.
בשנת 2020 החלו המדינות לשתף פעולה בתחום הטכנולוגי.
דימיטריוס איטודיס
דימיטריוס איטודיס (ביוונית: Δημήτριος Ιτούδης; נולד ב-8 בספטמבר 1970) הוא מאמן כדורסל יווני, המשמש כמאמנה של פנרבחצ'ה ושל נבחרת יוון.
קריירה
איטודיס החל את קריירת האימון שלו במחלקת הנערים (עד גיל 18) של ק.ק. זאגרב בשנת 1990. כעבור שנתיים, מונה לעוזר המאמן במחלקת הבוגרים של המועדון. בשנת 1995 חזר למולדתו ומונה לעוזר המאמן של פאוק סלוניקי ובהמשך אף מונה למאמנה הראשי. בשנת 1996 עבר לפאניוניוס אתונה, ומונה לעוזר המאמן. אך כעבור שנה עבר לפיליפוס סלוניקי, שם מונה למאמנה הראשי. בשנת 1999 הצטרף למאמן הסרבי ז'ליקו אובראדוביץ' והיה עוזר המאמן של פנאתינייקוס אתונה עד שנת 2012, עת עזב אובראדוביץ' את המועדון. בתקופה זו זכה איטודיס בארבעה גביעי יורוליג (2002, 2007, 2009, 2011), בסופרוליג (2000), ב-11 אליפויות יוון ובשבעה גביעים. בתום תקופה זו, יצא איטודיס לשנת שבתון יחד עם ז'ליקו אובראדוביץ'. בשנת 2013, התפצלו דרכיהם, כשאובראדוביץ' עבר לפנרבחצ'ה, ואילו איטודיס עבר לבאנוויט. בשנת 2014 עבר איטודיס למועדון הפאר הרוסי צסק"א מוסקבה, עימה זכה בשתי אליפויות יורוליג (ב- וב-) ושש פעמים בליגה המאוחדת של VTB.
היום (עיתון ישראלי)
היום היה יומון ישראלי, ביטאונה של מפלגת גח"ל שיצא לאור בין השנים 1965–1969.
הקמתו
מפלגת גח"ל הורכבה ממפלגת "חרות" שהחזיקה עיתון בשם זה, ו"המפלגה הליברלית הישראלית" שהייתה קשורה לעיתון הבקר. בשנת 1965 מוזגו שני עיתונים אלו ליומון "היום".
המערכת והדפוס של "היום" שכנו במצודת זאב ברחוב המלך ג'ורג' 38 בתל אביב. בקומה מספר 4 שכנה מערכת העיתון, בקומה מספר שלוש מכונות הסדר מדגם 'לינוטייפ', חדר מנהל הדפוס וחדר המגיהים. הדפוס, שהיה גוף כלכלי עצמאי בשם" דפוס המצודה בע"מ" שכן היה בקומת המרתף. החומר הערוך הורד במצבט שהיה בקצה חבל ששולשל אל חדר הסדר ושולחנות העימוד דרך פתח בתקרה. הגיליון הראשון של "היום" ראה אור ביום שלישי, י"ט בטבת תשכ"ו (11 בינואר 1966). בספטמבר 1969, בוצעו שינויים בפורמט והעיתון יצא לאור בדומה לעיתוני הערב "ידיעות אחרונות" ו"מעריב". מנהל תקציבי העיתון היה אברהם אלדן. ארכיון מערכת "היום" לא נשמר. אולם כל גיליונותיו מצויים בארכיון מכון ז'בוטינסקי.
מתכונת העיתון
מאמר המערכת נכתב בחודשים הראשונים על ידי ראשי התנועה. אבל בהמשך ניתנה לעורך יד חופשית יותר בהתנהלות העיתון ובקביעת דרכו הרעיונית. במאמר המערכת הודגש, כי העיתון שונה משני קודמיו בכך שהוא עצמאי. משמע, העיתון מייחד עצמו משאר העיתונים המפלגתיים שעדיין היו חלק מנוף העיתונות במדינת ישראל. כן נכתב במאמר המערכת, כי בכוונת העיתון להביא לציבור הקוראים מידע תמציתי מלא ונאמן על המתרחש בארץ ובעולם; ובכל הנושאים – עיתון אמיתי, כזה שיאפשר לאזרח "על בסיס אינפורמציה אובייקטיבית ... לקבוע באופן עצמאי וחופשי את יחסו לבעיות העומדות על הפרק".
מערכת ועיתונאים
העורך האחראי של "היום" היה חבר הכנסת יוסף קרמרמן. העורכים בפועל היו גרשון הנדל (הל) (ינואר 1966 – אוגוסט 1968) ויצחק (איז'ו) רגר (ספטמבר 1968 – דצמבר 1969). עורכי לילה: שלמה (סאלק) אוקון, יוסי אחימאיר וזיזי ברנדמן. עם חברי המערכת והכותבים נמנו: שלמה ('סאלק') אוקון, זיזי ברנדמן, יוסף בורן (מזכיר המערכת), זיסי סתוי, גרשון הנדל (הל), הרב פרופ' ל"י רבינוביץ, ד"ר מאיר (מארק) קהאן, ד"ר בנימין זאב וולפגאנג פון-וייזל, פרופ' אנדרה שוראקי, ד"ר ישראל אלדד, פרופ' בנימין אקצין, ד"ר אברהם הלר, פרופ' יוסף נדבה, אריה נאור, משה שי, מ' גפן, א' גילת, י' מלאכי, גדעון פורמן (לימים גדות), ישראל הראל, יהודית וינקלר, שרה פרנקל, רחל מרידור (קרמרמן), יוסי אחימאיר, יהודה אידלשטיין, אליהו אריאלי, ישראל גולדמן, עמנואל דודאי, שלמה הלוי, יגאל דרוקר, ישראל גולדמן ונחום קורלניק. עם עורכי המדורים לספרות ולאמנות נמנו אלכס זהבי, יוחנן ארנון, מרים טל, לב חקק, גדעון אלון, יעקב חורגין ויוסף פרידלנדר. מדור "מבית ומחוץ" נערך על ידי יצחק זיו-אב; מדור קולנוע ומדריך לסרטי השבוע על ידי זאן סלביק; מדור קולנוע על ידי מ' שין; "המאזין והמקליט" על ידי יהונתן גולני; "בטלוויזיה" על ידי צביה גינור; "עולם הבמה" על ידי שרה פרנקל; "תיאטרון ותערוכות" על ידי אליקים ירון; "עולם הבול" על ידי חיים לנגלבן; "עולם האישה" על ידי יהודית וינקלר; "מדור הספורט" על ידי מרדכי רינקובסקי ומשה קשטן; "שחמט" על ידי מרדכי רוזנפלד; "מדורה של רות" על ידי רות קירש. ידיעות מרחבי הארץ והעולם הובאו על ידי אברהם בנמלך, סופר "היום" בירושלים, אהרן בן-אביגדור, סופר "היום" בפריז, דוד הורוביץ, סופר "היום" בארצות הברית, מ' כהן, סופר "היום" בחיפה, יוסי בר, סופר "היום" באזור השרון, י' וקסמן, סופר "היום" בגליל, שלום מסורי, סופר "היום" בשומרון, יצחק שתיל, סופר "היום" בבאר שבע ובנגב. אלכס ליבק היה צלם העיתון. מנהל מחלקת המודעות היה אייזיק אולקניצקי, ויחד עמו עבד איתמר בנעט. בין המגיהים שימשו: שרה אולקניצקי, אברהם פורמנד, אברהם (אברשה) בן-משה, יוסף קיסטר ואחרים.
כביש אבוד
כביש אבוד (באנגלית: Lost Highway) הוא מותחן פסיכולוגי אפל משנת 1997 שביים דייוויד לינץ'. את התסריט כתב לינץ' יחד עם התסריטאי בארי גיפורד. גיפורד הוא גם הסופר שכתב את הספר "לב פראי", שעל בסיסו ביים לינץ' ב-1990 סרט באותו השם. בסרט מופיעים בתפקידים הראשיים השחקנים ביל פולמן, פטרישה ארקט ו- בלת'זר גטי. זהו גם הסרט האחרון בו הופיע השחקן ההוליוודי הוותיק רוברט בלייק. סרט זה הוא גם שיתוף הפעולה הראשון של לינץ' עם צלם הקולנוע פיטר דמינג, שצילם לאחר מכן גם את סרטו של לינץ' מלהולנד דרייב ואת העונה השלישית של סדרת הטלוויזיה טווין פיקס (2017).
את פסקול הסרט הפיק טרנט רזנור, סולן להקת Nine Inch Nails, והוא כולל שירים של דייוויד בואי, מרילין מנסון, לו ריד וכן מוזיקה מקורית של המלחין הקבוע של לינץ' אנג'לו בדלמנטי.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-21 בפברואר 1997 ובישראל ב-7 במרץ 1997, ועל אף שנכשל בקופות הפך ברבות השנים לסרט פולחן, במיוחד בקרב מעריציו של דייוויד לינץ'. זהו הראשון מבין טרילוגיית סרטים של לינץ' העוסקים בצד האפל של לוס אנג'לס ותעשיית הסרטים שבה. השניים האחרים הם מלהולנד דרייב ואינלנד אמפייר, אך בניגוד לשניים האחרים סרט זה נוגע דווקא בתעשיית הפורנו האמריקנית, בעוד השניים האחרים עוסקים וגם תוקפים את הוליווד ישירות. המשותף הנוסף לכל שלושת הסרטים הוא שבמרכזם עומדת דמות אשר אישיותה ונפשה הולכת ונעלמת לעולם של פנטזיות וחלומות אשר הופכים לסיוט הזוי שבסופו מתפרקת הפנטזיה והדמות המרכזית מתה.
הסרט עוקב אחר דמותו של נגן הסקסופון פרד מדיסון (ביל פולמן), הנאשם ברצח אשתו ונידון למוות. בתא הנידונים למוות מתחלפת דמותו בזו של מכונאי צעיר (בלת'זר גטי) המתאהב באהובתו היפהפייה של גנגסטר כוחני (רוברט לוג'יה) המתגלה בהמשך כמפיק של סרטי פורנו.
עלילת הסרט
עלילת הסרט נסבה סביב דמותו של פרד מדיסון (ביל פולמן), נגן סקסופון מצליח החי בבית גדול ומרווח בלוס אנג'לס יחד עם אשתו המסתורית ושחורת השיער רנה (פטרישה ארקט). מערכת היחסים בין השניים מעורערת והשניים בקושי מתקשרים זה עם זו.
בוקר אחד מצלצל האינטרקום בביתו של פרד. הוא עונה וקול גברי אומר לו מבחוץ "דיק לורנט מת". פרד נבהל ורץ אל חלון הבית כדי לראות מי שם אך לא רואה איש.
פרד מתחיל לחשוד שרנה בוגדת בו. הם מקבלים מספר קלטות וידאו מסתוריות לביתם שבהן מצולמים השניים ללא ידיעתם בזמן שהם ישנים. לאחר ביקור במסיבת בית גדולה אצל מכר של רנה, נזכר פרד שראה אותה מסתודדת עם אותו איש. בהתקף פסיכוטי הוא רוצח אותה באכזריות. בית המשפט גוזר עליו עונש מוות והוא נכלא באגף הנידונים למוות. באחד הלילות, לאחר שסובל מכאבי ראש בלתי מוסברים, נעלם פרד מן התא ובמקומו מופיע בחור צעיר בשם פיט (בלת'זר גטי) שאיש בכלא אינו מכיר, ואף לו אין מושג איך הגיע לשם.
לאחר שהוריו של פיט לוקחים אותו לביתו הוא עובר תקופה קצרה של החלמה מאירוע קשה שאותו הוא לא מצליח לזכור. כעבור זמן קצר, מגיע למוסך שבו פיט עובד מיסטר אדי (רוברט לוג'יה), גנגסטר אימתני, יחד עם שומרי ראשו. מיסטר אדי מבקש מפיט שיבדוק עבורו את המנוע מכוניתו ולרגע קצר מבחין פיט ביפהפייה בלונדינית היושבת במכוניתו של מיסטר אדי. השניים מחליפים מבט לוהט. בערב מגיעה היפהפייה ומציגה את עצמה בפני פיט. שמה הוא אליס (פטרישה ארקט בתפקיד כפול). השניים מחליטים לוותר על ארוחת הערב וקופצים ישר למיטה.
לאחר מספר מפגשים לוהטים אליס מספרת לו כי היא מפחדת שמיסטר אדי חושד בהם. ואכן, לילה אחד מתקבל טלפון בביתו של פיט. מן העבר השני נמצא מיסטר אדי והוא שואל בציניות את פיט מספר פעמים לשלומו. אחר כך הוא מעביר את הטלפון לאיש מסתורי בעל פנים חיוורות כשל רוח רפאים והלה מספר לפיט על שיטת הוצאה להורג הנהוגה במזרח הרחוק. פיט מבוהל ומבין כי מיסטר אדי אכן עלה על הרומן שלו עם אליס.
בחדר מלון מספרת אליס לפיט על הדרך שבה פגשה את מיסטר אדי וכי היא עובדת בשבילו כשחקנית בסרטי הפורנו שהוא מפיק. היא אומרת לפיט, המקנא לה, כי היא תבין אם יעזוב אותה. אך הוא מחליט להישאר לצידה והיא מספרת לו על תוכנית שהגתה כדי שיוכלו לברוח יחדיו. היא מורה לו להגיע לבית מסוים בלוס אנג'לס ושם היא תחכה לו. בשעה הייעודה היא תשלח למטה את בעל הבית אנדי (מייקל מאסי) ויחדיו הם ישדדו אותו ויברחו. פיט מסכים.
פיט מגיע לבית הגדול ונכנס פנימה בשקט. על מסך גדול ליד החלון הוא רואה קטע מסרט פורנו שבו מופיעה אליס מקיימת יחסי מין. הוא מתחבא מאחורי הבר וכשאנדי מגיע פיט מכה בראשו עם פסלון אבן קטן. אנדי מתעלף. אליס מופיעה במורד המדרגות חצי עירומה ומגישה לפיט את אקדחו של אנדי. לפתע אנדי מפתיע אותם בצרחה כשהוא קופץ באוויר לכיוונו של פיט. זה מביט אותו ממסלולו ואנדי עף ישירות עם ראשו אל פינת שולחן הזכוכית ונהרג. אליס מתלבשת והם נמלטים יחדיו במכונית של אנדי.
השניים נוסעים אל המדבר שמחוץ ללוס אנג'לס באמצע הלילה. פיט שואל אותה בחרדה לאן הם נוסעים והיא אומרת לו שהם צריכים לעבור אצל החלפן, אדם החי בבקתה במדבר שייתן להם כסף מזומן בתמורה לכל הזהב והתכשיטים ששדדו מהבית של אנדי. השניים מגיעים אל הבקתה אך החלפן איננו שם. הם מחליטים לחכות לו ובינתיים שוכבים כשהם עירומים על החול במדבר. אחרי שהם מסיימים עולה אליס אל הבקתה כשהיא עירומה לגמרי ונעלמת בתוכה. פיט מתרומם ולאור פנסי המכונית אנו רואים שהוא חזר והפך לפרד מדיסון, נגן הסקסופון. הוא מתלבש במהירות ועולה אל הבקתה.
בבקתה מחכה לו החלפן (רוברט בלייק), שהוא בעצם האיש דמוי רוח הרפאים שאיים על פיט בטלפון. החלפן, המחזיק מצלמת וידאו בידו, עומד ומצלם אותו בהיכנסו. פרד שואל אותו איפה אליס והחלפן עונה לו ששמה הוא רנה ושאם היא אמרה לו ששמה הוא אליס סימן ששיקרה לו. החלפן שואל אותו לשמו ופרד לא יודע מה לענות. החלפן מתחיל להתקרב אל פרד באופן מאיים וזה בורח למטה אל המכונית. הוא מתניע את המכונית ונוסע משם במהירות.
פרד שוכר חדר במלון קטן באמצע המדבר שנקרא "מלון הכביש האבוד". שם הוא עוקב אחרי אשתו רנה שבאותו זמן שוכבת שם באחד החדרים עם מיסטר אדי. לאחר שהיא הולכת מיסטר אדי מתלבש ולפתע פרד פורץ לחדרו ותחת איומי אקדח מכניס אותו אל תא המטען של המכונית. הוא בורח איתו שוב אל המדבר הפתוח. שם פורץ החוצה מיסטר אדי מהתא ומתפתחת קטטה ביניהם. משום מקום מוגשת לידו של פרד סכין והוא משסף את גרונו של מיסטר אדי. מי שנתן לו את הסכין הוא החלפן המסתורי. זה לוחש משהו לאוזנו של פרד והלה יורה במיסטר אדי למוות.
פרד מגיע במכוניתו לביתו שלו ועולה אט אט במדרגות הכניסה. הוא לוחץ על האינטרקום וכשנשמע מענה הוא אומר את המשפט "דיק לורנט מת". הוא מפנה את ראשו ורואה שני שוטרים הבאים במהירות לעוצרו. הוא רץ אל המכונית ובורח משם, השוטרים בעקבותיו.
על רקע השמש השוקעת, אנו רואים את מכוניתו של פרד נמלטת במהירות משורה ארוכה של ניידות משטרה. בתוך מכוניתו נדמה שהוא מתחשמל ומתעוות ומפיו יוצאת זעקה גדולה המהדהדת אל המדבר.
ביקורות
"כביש אבוד" הוקרן בבכורה ב-18 בפברואר 1997 בלוס אנג'לס והופץ בארצות הברית (בהפצה מוגבלת) על ידי חברת ההפצה "אוקטובר פילמס". הסרט נתקבל בביקורות מעורבות שרובן היו שליליות. מבקר הסרטים רוג'ר איברט כתב כי הסרט הוא לא יותר מתרגיל בצורה וסגנון וכי העלילה נראית כאילו צורפה מחלקי רעיונות שלא הצליחו ממש לחבר ביניהם. מבקר הסרטים הישראלי יהודה סתיו כתב כי הסרט יומרני ונפוח. לעומתם, מבקר הסרטים האוסטרלי אדריאן מרטין כתב כי "כביש אבוד" הוא האירוע הקולנועי של שנת 1997 וכי הוא הסרט הנועז ביותר בתוכנו ובסגנונו הנסיוני שנעשה עד אז בקולנוע הפופולרי של שנות ה-90.
בקרב מעריצי לינץ' הסרט נתקבל בחמימות גדולה יותר ולאורך השנים נחשב לאחד מסרטיו הטובים ביותר והפך למעין סרט פולחן. רוב המבקרים והמעריצים מסכימים ביניהם כי כאשר מדובר בסגנונו המיוחד של לינץ', זהו כנראה סרטו האפל, המטריד והקיצוני ביותר.
הסרט נכשל בקופות ולעומת תקציב הפקה שעמד על כ-15 מיליון דולר הוא הכניס קצת פחות מ-4 מיליון דולר.
פרשנות
נכון להיום מקובל על רוב המבקרים והפרשנים כי הסרט, על שני חלקיו, הוא למעשה תמונה פנימית המביטה אל נפשו המסוכסכת והנוירוטית של גיבורו, וכי בסרט יש אכן גיבור אחד המגולם על ידי שני ייצוגים - האחד ייצוגו במציאות והשני ייצוגו בפנטזיה. גם חלקו הראשון של הסרט, בו אנו רואים את עולמו של הגיבור, הוא למעשה תמונה פנימית שאינה משקפת בהכרח את המציאות כפי שהיא בחיים עצמם. באחת מסצנות המפתח בסרט, כאשר נשאל הגיבור פרד על ידי שוטר מדוע הוא אינו אוהב מצלמות וידאו, עונה פרד שהוא אוהב לזכור את הדברים כרצונו ולאו דווקא כפי שהתרחשו במציאות.
על פי היגיון זה, הסרט כלל איננו מתרחש במרחב המציאות האובייקטיבית אלא כבר מתחילתו נמצא למעשה במרחב הנפשי של גיבורו, ממנו הוא למעשה לעולם אינו יוצא. אלמנט זה הופך את הסרט כולו לסרט מסוג זרם תודעה, אשר עלילתו מציגה הפשטות של רגשות והתרשמויות מן החיים עצמם כפי שבאים לידי ביטוי בדמיונו של הגיבור. הסרט מתחיל ונגמר במשפט "דיק לורנט מת", אותו שומע בהתחלה הגיבור מדבר אליו מתוך האינטרקום, ובסוף הסרט אנו רואים את הגיבור אומר את המשפט לתוך האינטרקום בעצמו, כאשר מן העבר השני אנו כבר יודעים שמי ששומע את המשפט זה הוא עצמו. עלילת הסרט לכודה בתוך מעין טבעת מביוס המובילה את הגיבור מנקודת ההתחלה אל נקודת הסוף, כאשר הסוף הוא למעשה מן העבר השני של אותה נקודה ראשונית.
רבות דובר גם על דמותו של איש המסתורין (או החלפן) המגולם על ידי השחקן רוברט בלייק. בלייק עצמו צוטט לא פעם כאומר שהוא כלל לא הבין הבין מה תפקידו בסרט ושהוא פשוט בא, הצטלם והלך הביתה. אך הפרשנות הפסיכולוגית של הסרט מציבה אותו כמעין המנוע הנפשי של הגיבור פרד. הוא מגלם בדמותו הפיזית את הפחד, החרדה, התשוקה והטירוף האוחזים בפרד כשהוא מנסה להבין כיצד יוכל להתקרב אל אשתו מצד אחד וכן ברגע שהוא מחליט לרצוח אותה מצד שני.
פרשנות נוספת היא שפרד פשוט סובל מאין אונות ואיננו מסוגל לספק מינית את אשתו. אין האונות הזו מתניעה בפרד את החרדות המיניות הגבריות הקמאיות שלו ואשתו נראית לו פתאום כיצור זר ומאיים. ההשפלה בעקבות חוסר כוח הגברא שלו מניעה אותו לדמיין שאשתו בוגדת בו וזה מה שמביא אותו לרצוח אותה. בפנטזיה שלו על עצמו כמכונאי צעיר ומושך הוא נראה כמי שחי חיי מין מלאים ואין לו בעיה לספק את הנשים בחייו. הוא גם נוהג על אופנוע, סמל פאלי מובהק.
"כביש אבוד" הוא סרט אפל פוסט מודרני. הוא מתכתב עם ז'אנר הסרט האפל הקלאסי כמעט בכל פרמטר. כמו בז'אנר האפל הקלאסי, גם כביש אבוד מתרחש בעולם לא מוסרי, עולם של סטיות מיניות, פשע, וסודות חבויים מתחת לארשת של מהוגנות. אשתו של הגיבור היא פאם פאטאל קלאסית ובמראה שלה מזכירה את ברברה סטנוויק בתפקידה הראשי בסרטו של בילי ווילדר ביטוח חיים כפול. התספורת, האיפור והלבוש שלה נראים כולם כאילו נלקחו מסרטים הוליוודיים של תור הזהב, אך דווקא צבע שיערה השחור מעיד על כך שהיא האישה הרעה, הפתיינית, זו שהגבר מבקש לכבוש אך לא יכול. כך היא במציאות של הגיבור, בעולמו הגברי האומלל וחסר האונים. ואילו בפנטזיה היא הופכת לבלונדינית, צבע שיער אשר בקוד ההוליוודי מסמל את הנשיות הטובה, האימהית, האוהבת והמתמסרת לגבר. כך הוא היה רוצה שאשתו תהיה, אך במציאות זה לעולם לא יקרה. הדואליות של השחרחורת/בלונדינית המגולמת על ידי אותה שחקנית היא גם הד לסרטו הקלאסי של אלפרד היצ'קוק ורטיגו.
הפילוסוף הסלובני סלבוי ז'יז'ק הוא ממעריצי הסרט ואף כתב ספרון פרשנות שלם אודותיו.
טופולוגיית זריצקי
במתמטיקה, טופולוגיית זריצקי היא טופולוגיה המוגדרת על המרחב האפיני, כך שהיריעות האלגבריות הן קבוצות סגורות. הכלים הטופולוגיים שטופולוגיית זריצקי מזריקה לחקר הפולינומים, הופכת אותה לטופולוגיה הסטנדרטית בגאומטריה אלגברית ובתחומים הנושקים לה, כמו חבורות אלגבריות. היא הוצגה לראשונה על ידי המתמטיקאי אוסקר זריצקי.
הגדרה ותכונות יסודיות
טופולוגיית זריצקי מוגדרת על מרחב אפיני מממד סופי V = F^n, כאשר F שדה כלשהו. יריעות האפסים עבור הפולינומים  מהוות בסיס של קבוצות סגורות לטופולוגיה; לחלופין, הקבוצות  מהוות בסיס לטופולוגיה (וזהו אכן בסיס, משום ש-). מכיוון שחוג הפולינומים נותרי, הקבוצות הסגורות הן קבוצות מהצורה עבור מספר סופי של פולינומים. מסיבה זו, כל קבוצה סגורה בטופולוגיית זריצקי היא קומפקטית.
טופולוגיית זריצקי היא הטופולוגיה הקטנה ביותר שעבורה כל הפונקציות הפולינומיות הן רציפות, ביחס לטופולוגיה הקו-סופית על F. אכן, הטופולוגיה הקו-סופית היא טופולוגיית זריצקי של F עצמו.
באופן כללי יותר כל העתקה פולינומית בין מרחבים וקטוריים היא רציפה בטופולוגיית זריצקי.
קבוצות האפסים
תהי אלגברת הפולינומים מעל שדה סגור אלגברית k, ויהי  אידיאל כלשהו. נגדיר אזי:
אידיאלים מאפסים
נגדיר לכל את זהו אידיאל ב-A. אזי:
מתכונות אלה מסיקים שיש התאמה חד-חד-ערכית ועל בין הקבוצות הסגורות של k^n לבין האידיאלים הרדיקליים של. ניתן להכליל זאת ל-k-אלגברה כללית A כאשר את k^n מחליפה שהיא קבוצת האידיאלים המקסימליים של A. במקרה ש-A היא אלגברת הפולינומים  ניתן להראות באמצעות משפט האפסים של הילברט (בגרסתו החלשה) ש-.
הכללה
מהאמור לעיל,. במקרה הזה, ניתן לראות שההתאמה בין אידיאל מקסימלי ל"נקודה" במרחב האפיני ניתנת על ידי כאשר הסוגריים באגף ימין מסמלים את האידיאל הנוצר על ידי הפונקציות הללו. למעשה, כעת, יהי I אידיאל בחוג k[x], אזי אם ורק אם לכל f \in I מתקיים ש-f(a)=0, כלומר: לכל f \in I מתקיים (x-a)|f(x), כלומר: האידיאל הנוצר על ידי f מוכל באידיאל המקסימלי הנוצר על ידי (x-a). נכליל זאת: כאשר M_x הוא האידיאל המקסימלי המתאים ל-x.
באמעות הכללה זו אפשר להגדיר עבור k-אלגברה A טופולוגיית זריצקי לא רק על אלא גם על  - אוסף האידיאליים הראשוניים של A. ההכללה נעשית באמצעות ההגדרה הבאה: ואז מגדירים את הקבוצות מהצורה להיות הקבוצות הסגורות ב-. הכללה זו מובילה למושג הסכמה (ראו סכמה אפינית).
המרחבים הטופולוגיים המתקבלים כספקטרום של חוג קומוטטיבי נקראים מרחבים ספקטרליים.
פארק פרידריכסהיין
פארק פרידריכסהיין (בגרמנית:Volkspark Friedrichshain) הוא פארק עירוני גדול על גבול השכונות הברלינאיות פרידריכסהיין ופרנצלאואר ברג. זהו הפארק הציבורי העתיק ביותר בברלין. הוא הוקם ב-1846. גודלו 52 הקטאר. הוא הרביעי בגודלו בברלין, אחרי פארק טמפלהוף (שהוקם במקום שבו היה נמל התעופה ברלין-טמפלהוף, וגודלו מעל 300 הקטאר), טירגארטן (210 הקטאר) ויונגפרנהיידה (146 הקטאר).
אמצע המאה ה-19 עד 1945
הגודל, הצורה והפריסה של הפארק השתנו עם השנים. בשנת 1848 הוקם בית קברות המנציח את המתים במהפכת מארס (Friedhof der Marchgefallenen), באביב העמים בגרמניה. שינוי מוקדם נוסף נבע מבניית בית החולים העירוני הראשון של ברלין, Krankenhaus im Friedrichshain, מ-1868 עד 1874 בדרום מזרח הפארק. בית החולים תוכנן על ידי מרטין גרופיוס והיינו שמידן, וניהל אותו רודולף וירכו. את ההרס שנגרם במלחמת העולם השנייה שרדה מזרקת האגדות (Merchenbrunnen), שעיצב בשנת 1913 מנהל בניין העיר ברלין, לודוויג הופמן, ובה 106 פסלי אבן המייצגים דמויות מהאגדות הגרמניות המסורתיות. המזרקה נוצרה עבור ילדי ברלין, כדי להקל על מחלותיהם ולספק מקום מרגוע בתקופה שבה רככת וטיפוס היו אנדמיים. בנייתה ארכה 12 שנים. למלחמת העולם השנייה הייתה השפעה רבה על הפארק. הצבא הנאצי עשה שימוש בפארק, בנה ב-1941 מגדלי נ"מ, כמו גם בונקרים, וכתוצאה מכך נהרס חלק גדול מהפארק בהפצצות בעלות הברית במהלך המלחמה.
שיקום לאחר 1945
בתום המלחמה חולקה ברלין לארבעה חלקים על ידי מעצמות הברית, ופארק פרידריכסהיין שכן בחלק הסובייטי. שיקום הפארק נערך לפיכך על ידי גרמניה המזרחית. ריינהולד לינגר, מנהל ארכיטקטורת נוף ופארק בגרמניה המזרחית, תכנן ליצור שני הרים מלאכותיים קטנים בפארק מההריסות מהעיר המופצצת. פרויקטים דומים נעשו בגרמניה שלאחר המלחמה, ופסגות כאלה נקראות בגרמנית שוטברגה, או טרומרברגה. בשנת 1946 נהרסו הבונקרים, התמלאו וכוסו בלמעלה משני מיליון מטרים מעוקבים של הריסות מבנים. הגבעה הגדולה מבין שתיים נקראה "מון קלמוט" (Mont Klamott) ו"גרוסר בונקרברג" (Großer Bunkerberg), "הר הבונקר הגבוה", וגובהה 78 מטרים. הגבעה הקטנה יותר, "קליינר בונקרברג" (Kleiner Bunkerberg), "הר הבונקר הקטן", גובהה 48 מטרים. עם חלוף הזמן וצמיחת הצמחייה, הגבעות נראות טבעיות לחלוטין. הפארק המשיך בהתפתחותו במהלך המלחמה הקרה. אמפיתיאטרון באוויר הפתוח נבנה בקצה הדרומי של הפארק בשנת 1950, ולאחר השיפוץ האחרון נשאר פתוח. לקראת הפסטיבל העולמי השלישי לנוער נבנו שתי בריכות בין 1949–1951. המתחם כלל בריכה בעומק של 5 מטר לצלילה ובריכת שחייה עם 8 מסלולים באורך 50 מטר, לצד יציעים ל-8000 צופים (אצטדיון קארל-פרידריך-פריזן). בסביבות שנת 1963 קיבלה בריכת השחייה גג נייד מתקפל שאפשר שימוש בחורף, למרות שהגג נבנה נמוך מדי. אירועי שחיה בית ספריים ואימוני תחרויות התקיימו באצטדיון, והוא שימש גם לאירועים המוניים אחרים כמו הופעתם של האוף והנקלר במהלך הפסטיבל העולמי העשירי לנוער וסטודנטים ב-1973. בשל תנאי אגני הבריכה והידרדרות היציע, נהרס המתקן ב-1999. נותרו רק ארבעת עמודי הפנסים של השער המערבי, שנעשו בבית המלאכה של קרל סוראדני ב-1951. בימי מזרח גרמניה היה קיים בפארק מחנה נוער, האינדיאנרדורף (כפר אינדיאני).
בשנת 1989 נבנה בין הגבעות (השוטברגה) ביתן יפני שכלל פעמון שלום שהוקדש לאחדות נגד מלחמה גרעינית כמתנה מיפן למזרח ברלין.
בין 1995 ל-2004 חל שיפוץ ובנייה מחדש. מזרקת האגדות, המרכנברונן, נוקתה מוונדליזם שהתרחש בעקבות איחוד גרמניה. בריכות השחייה שנבנו בתקופת מזרח גרמניה הוחלפו במתחם ספורט לכדורעף חופים, טיפוס מצוקים, סקייטבורדינג ורכיבה על אופניים.
אנדרטאות
אנדרטה זו (Gedenkstätte der 3000 Interbrigadisten) נמצאת בפרידנשטראסה (Friedenstrasse). היא נבנהת בשנת 1968 ומנציחה 3000 לוחמים ששירתו בבריגדות הבינלאומיות במלחמת האזרחים בספרד. את דמות הברונזה בגובה שישה מטרים עיצב פריץ קרמר. את התבליטים יצר זיגפריד קרפ.
הפארק היום
הפארק הוא מקום פנאי פופולרי בברלין, והוא פתוח 24 שעות ביממה. בנוסף למתקנים שהוזכרו קודם, בפארק יש מגרשי משחקים, הרבה שטחים פתוחים לשיזוף (מדשאות, Liegewiese), בריכה, מגרשי טניס, בריכת שכשוך ומסעדה. יש בו שבילי ריצה בכמה רמות קושי, ובחורף נפתח מסלול מזחלות. הפארק נגיש באוטובוס מספר 200 מאונטר דן לינדן, אלכסנדרפלאץ וכו'.
הילד (סרט, 2005)
הילד (בצרפתית: L'Enfant) הוא סרט בלגי משנת 2005 של האחים דארדן, בכיכובם של ז'רמי רנייה ודבורה פרנסואה.
הסרט זכה לשבחי המבקרים ובפרסים רבים, בהם בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן 2005. בשנת 2017 נבחר הסרט על ידי הניו יורק טיימס כ"סרט הטוב ביותר של המאה ה-21 עד כה".
תקציר
ברונו, 20, וסוניה, 18, הם זוג צעיר, השורד בקושי מקצבת הרווחה של סוניה ומפשעים הקטנים של ברונו. כדי להרוויח כסף מהיר, בזמן שסוניה נעדרת, ברונו מוכר את תינוקם לאימוץ בשוק השחור.
כטוב בעיניכם (סרט, 1912)
רוב הסרט צולם מחוץ לאולפן.
סטטוס שימור
עותק של הסרט שמור בפורמט 16mm.
טוף בייפונג
טוף בייפונג (באנגלית: Toph Beifong; בכתב סיני: 北方拓芙) היא דמות בדיונית המופיעה בסדרת הטלוויזיה המונפשת של "ניקלודיאון", "אווטאר" (2005–2008) ובסדרת ההמשך שלה, "האגדה של קורה" (2012–2014). את הדמות, שנהגתה על ידי מייקל דנטה דימרטינו ובריאן קונייצקו, דיבבו ג'סי פלאוור בסדרה המקורית, וקייט היגינס ופיליס סימפלר בסדרת ההמשך. בעברית, את דמותה דיבבו ליאנה עיון בסדרה המקורית ושרון שחל בסדרת ההמשך.