cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלג'רנון סידני
משפט והוצאה להורג
מבחינה ציבורית ומבחינת התדמית של סידני לאחר מותו, הייתה להגנתו הצלחה רבה הרבה יותר. מלכתחילה, המשפט עורר עניין רב בקרב הציבור. קריאותיו בדבר אי הצדק שנעשה לו פורסמו בפומבי ועוררו סערה. כמו כן, בתקופה שבין גזר דינו להוצאתו להורג הוא חיבר את ה"אפולוגיה", שבה הוא תקף את אי הצדק בבית המשפט ואת אי הצדק של המערכת המלוכנית כולה. מילות הפתיחה של האפולוגיה מבהירות כי הוא מוכן למות למען עקרונותיו:
סידני דאג שעותקים של האפולוגיה יגיעו לחבריו, וכעבור ימים ספורים עותקים רבים הופצו בלונדון. לממשלה לא הייתה ברירה אלא לאשר את הפרסום, שזכה לתגובות רבות בכתב. ב-7 בדצמבר 1683 הוא הוצא להורג בעריפת ראש על גבעת המצודה. לפני ההוצאה להורג ניתנה לו ההזדמנות לשאת מילים אחרונות. בפתח הדברים הוא אמר: "אנו חיים בעידן שבו נחשבת האמת לבגידה".
משפטי החצר
סידני כתב את "משפטי החצר" (Court Maxims) בשנים 1665–1666, בזמן שהיה בגלות בהולנד. מטרתו הפוליטית בחיבור הייתה לפנות למתנגדי שלטון סטיוארט, כולל פרוטסטנטים אנגלים שאינם אנגליקנים ומתנגדי המשטר האנגלי בהולנד, על מנת ליצור קואליציה שתילחם בצ'ארלס השני ותכונן רפובליקה במקום מונרכיה. החיבור פונה לקהל זה באמצעות טיעונים נגד מלוכנות ואבסולוטיזם ובעד סובלנות דתית, זכויות הפרט, תבונה, רעיון חירות האדם וממשל המבוסס על מידות טובות.
החיבור מאורגן בסגנון של דיאלוגים יוונים בין יונומיוס (Eunomius) הרפובליקני לבין פילליטס (Philalethes; ביוונית: "אוהב האמת"), איש חצר הגון. במשך מספר ערבים, אחרי שעות העבודה, הם נפגשים בגן כדי לדון אל תוך הלילה על טיבן של מונרכיות. פילליטס התמים מבקש להגן על מלוכנות אבסולוטית, אך בדיאלוג מתחוור לו טיבה האמיתי. הוא חושף את האגואיזם של מלכים שפועלים למען העושר של עצמם. הם דנים על המידות הטובות, שאנשי החצר כבר שכחו את מרכזיותן לפוליטיקה, על האופן בו מלכים משפיטים את האצולה סביבם, ועל אי הצדק שכרוך בשיטת ממשל זו. פילליטס לומד גם על היתרונות של הרפובליקה, הן עבור האנשים שחיים בה והן מבחינת מדיניות חוץ והאינטרסים של הקהיליה. יונומיוס לא פוסל מלוכנות באופן קטגורי. תחת זאת, כדי שמלוכה תהיה לגיטימית עליה לדבוק בשלטון החוק ועל המלך להיות מצוין מבחינת המידות הטובות שלו ולהיות חכם, אמיץ ובעל חוש צדק מפותח באופן יוצא מהכלל. בהיעדר אדם כזה, כל מי שתופס את השלטון בכוח הופך עצמו לאויב המין האנושי. "כל ידידיה של התבונה והצדק מחויבים להרוס מפלצת שכזו, שמלבד צורה של אדם אין לה דבר עם המין האנושי".
החיבור מחולק לחמישה-עשר דיאלוגים. הדיאלוג הראשון הוא מעין הקדמה שמציגה את הדמויות והשאלות בהן החיבור כולו עוסק. כל אחד מארבעה עשר הדיאלוגים הבאים נפתח במשפט (מקסימה) שמייצג כלל על פיו בית המלוכה המושחת פועל. פילליטס מייצג את עמדת חצר המלך, שרוחה מקיאוולסטית. במספר מקומות במהלך הדיון ניקולו מקיאוולי מוזכר באופן ישיר. הכנות של פילליטס חושפת את השחיתות של המונרך. יונמיוס מייצג את העמדה הרפובליקנית של סידני. רוב הדיאלוגים מתקדמים לקראת ההפרכה של המשפט הפותח, הדגמת חוסר הצדק שבו והחורבן שפעולה על פיו תביא לאנגליה ולמלוכה עצמה. משפטים 1–8 עוסקים ביחס המלוכה לעם, לאצולה בעלת המידות הטובות, ולעניינים הקשורים ביחסי דת ומדינה. משפטים 9–13 עוסקים בעיקר בענייני חוץ, וביחס של אנגליה לפילוג הדתי באירופה. הדיאלוג האחרון מסכם את החיבור כולו ומדגים את אי-החוקיות של העריצות המלוכנית:
מאמרים על הממשל
"מאמרים על הממשל" הוא החיבור הידוע ביותר של סידני. החיבור נכתב בשנים 1680–1683 במהלך משבר ההחרגה. באותה תקופה הודפס לראשונה הספר "פטריארכה" של רוברט פילמר, שנכתב כ-50 שנה קודם לכן, ואשר טען בזכותה של מלוכה אבסולוטית העוברת בירושה מאב לבן, על פי המודל של שלטון האב במשפחה. המלוכנים, תומכיו של צ'ארלס השני השתמשו בפטריארכה כחלק מהפרופגנדה שלהם במהלך המשבר. כמו שתי מסכתות על ממשל מדיני של ג'ון לוק ו-Patriarcha non monarcha של ג'יימס טירל, סידני לקח על עצמו במאמרים על הממשל את המשימה של הפרכת הטיעונים של פילמר אחד לאחד. בתוך כך סידני נתן ביטוי גם לתפיסה הפוליטית שלו, שנשענה במידה מסוימת על המסורת הרפובליקנית הקלאסית והתייחסה לחירות האדם, לתבונה ולמידות הטובות כערכים מרכזיים בממשל לגיטימי.
סידני לא הספיק להשלים את החיבור לפני הוצאתו להורג. במהלך המשפט שלו חלקים מהחיבור הוצגו כעדות מרשיעה נגדו. החיבור פורסם לראשונה לאחר המהפכה המהוללת, בשנת 1698.
סידני ופילמר
פילמר טען שאלוהים נתן את כל העולם לאדם הראשון כנחלתו הבלעדית, שאדם קיבל את הזכות לשלוט באופן אבסולוטי בכל מה שמצוי בעולם, ושזכות זו עוברת בירושה מאב לבן. השליטים הקיימים בעולם קיבלו זכות זו בירושה, או שהם לקחו אותה בכוח הזרוע. בשני במקרים, לשליטים קיימת זכות לגיטימית, המבוססת על רצון האל, לשלוט באופן אבסולוטי בנחלתם, כפי שלאב המשפחה קיימת הזכות לשלוט באופן אבסולוטי בנחלתו ובמשפחתו.
סידני דוחה לחלוטין את הטיעון של פילמר. הטון של חיבורו הוא מזלזל ומבטל: "לפעמים אני תוהה, כיצד דברים מסוג זה יכלו להיכנס לראשו של אדם". הטיעון של פילמר התבסס על פרשנות של כתבי הקודש, ולכן גם סידני משתמש בכתבי הקודש כדי לקדם את טיעונו. אולם, סידני מפקפק ביכולת להתייחס לתנ"ך כאל תיעוד היסטורי של העברת בעלות על נחלות פוליטיות: "הבריאה מתוארת בכתבי הקודש באופן מדויק; אבל אנו יודעים כה מעט על מה שהתרחש בין סיום הבריאה לבין המבול". פילמר טען שלאחר המבול הזכות על העולם עברה לנוח וממנו לבניו. בתגובה מכחיש סידני שלאחר המבול נותר כוח כלשהו שדומה לכוח של מלכים או נסיכים. בנוסף, טוען סידני שחוקי הירושה הקיימים באנגליה ובכל מקום אחר הם חוקים מקומיים, לא טבעיים או חובקי כל.
סידני שולל גם את הרעיון שזכות האב במשפחה דומה לזכות של מלכים, ושהיא ניתנת להעברה. הוא מסכים אמנם שלאב קיימת זכות על ילדיו, אך זכות זו מוגבלת ולא אבסולטית והיא נתונה רק לאב, במובן המילולי, ולא לאבות מטאפוריים. בכל דור הזכות של אבות על ילדיהם נוצרת מחדש, והיא אינה ניתנת להעברה לאחר, או לירושה מדור לדור.
לפי סידני, בעיה מרכזית בטיעון של פילמר היא המחשבה שאלוהים (והטבע) לא הותירו לאדם כל בחירה באשר לצורת הממשל הראויה. אם היה זה נכון, כל אלה שניסו אי פעם לחשוב על צורת הממשל הראויה לפי עקרונות התבונה, הצדק, והמידה הטובה טעו לחשוב שקיימת בפניהם בחירה כלשהי בעניין זה. עבור סידני, טענה זו היא חסרת שחר. אלוהים יצר את בני האדם חופשיים ותבוניים, כדי שיוכלו לשפוט, בין השאר, מהי צורת הממשל הטובה ביותר עבורם. "בנותנו לכל בני האדם מידה מסוימת של יכולת לשפוט מה טוב עבור עצמם, הוא [אלוהים] נתן לכולם גם את החירות להמציא צורות [ממשל] כאלה שמספקות אותם באופן הטוב ביותר". שימור החירות הוא הדבר החשוב ביותר לבני האדם. השאלה שעומדת בפניהם היא, אם כן, לא איזו צורת ממשל בחר אלוהים בשבילם, אלא מהו הטבע של החירות, מדוע היא בעלת ערך, ומהי צורת הממשל שמגנה על החירות ומקדמת אותה באופן הטוב ביותר.
חירות ועבדות
על פי סידני חירות משמעה עצמאות מרצונו של אחר, ועבדות היא התלות המוחלטת ברצון של אחר.
הגדרה פשוטה זו היא פתח לדיון מורכב יותר באשר לטבעה של החירות. בתגובה לטענה של פילמר שהתשוקה לחירות היא המקור לנפילת האדם, מבחין סידני בין חירות לבין הפקרות: החירות "אינה ההפקרות של עשיית כל מה שמתחשק... כנגד הציווי של אלוהים; אלא פטור מכל החוקים של בני האנוש, אשר להם הם לא נתנו את הסכמתם". המקור להבחנה זו בין חירות להפקרות - הבחנה שגם לוק אימץ - הוא התאוריה של משפט הטבע של הוגו גרוטיוס. לפי סידני, משמעות נפילת האדם אינה שהאדם נידון, באופן חסר תקנה, לחיים של חטא ורוע; אלוהים העניק לאדם חירות כדי שבני אדם ועמים יוכלו למשול בעצמם בהתאם לתבונה ולנסות, ככל האפשר, לחזור לטבע המקורי והטוב שלהם לפני הנפילה. בעוד שתמיד קיימת האפשרות שבני אדם ישתמשו לרעה בחירותם ויחטאו לטבעם ולאלוהים, ללא חירות אין לאדם סיכוי להתקדם מוסרית.
ההבחנה בין חירות להפקרות קשורה להבחנה בין התנהגות רציונלית, בהתאם לחוקי התבונה, לבין התנהגות בהתאם לתשוקות המשתנות של האדם. בני אדם חופשיים באמת מקשיבים לתבונתם ואינם עבדים לתשוקותיהם. בנוסף, עם שלא מצליח להשתלט על תשוקותיו, לא יצליח לשמור על חירותו מתלות באחרים למשך זמן רב. הטבע האנושי אינו לבקש חירות חסרת מעצורים. תחת זאת, טבע האדם הוא שאהבתו לחירות ממותנת על ידי תבונתו. ממשל לגיטימי ממתן את אהבת החירות באמצעות התבונה שמתבטאת בחוקים כלליים. החוק, כותב סידני, הוא "נטול תשוקה ופחד, תאווה וכעס. הוא... תבונה כתובה". עבור חלק מפרשניו של סידני קיים מתח עקרוני ולא פתור בין תפיסת החירות כאי-תלות ברצון האחר לבין תפיסת החירות כחופש משעבוד לתשוקות הנמוכות של האדם.
סידני הכיר בכך שכאשר אדם מסכים להיות חלק מחברה, חירותו מוגבלת על פי שיקולים של הטוב המשותף ועל ידי האיסור לעשות דברים שפוגעים באחרים. אולם, "מבלי לפגוע בחברה שאליה אני נכנס... אני שומר לעצמי את החירות לעשות מה שטוב בעיני בכל הדברים הקשורים לעצמי באופן ייחודי". נובע מכך שגם תחת ממשל קיים תחום נרחב של חירות. בניגוד לחברה של בני חורין, במצב של עבדות לא קיימת הבחנה בין הפרטי לבין הציבורי - אפילו הנחלה הפרטית, כפי שמתאר זאת פילמר, היא חלק מהנחלה המורחבת של השליט. בחברה של אנשים חופשיים, הדרך היחידה בה לגיטימי להגביל חירות היא דרך ההסכמה, וקיים בה קשר בין חירות לבין השתתפות פוליטית בחקיקה.
תחום נוסף של חופש בחברה הוא חופש המצפון, שכולל גם חופש דת. נקודת המוצא של סידני, אותה הוא הבהיר גם במשפטי החצר, היא שלא ניתן להכריח אדם להאמין לדבר בכוח, ושגם אם היה ניתן לעשות זאת, אמונה שמקורה בהכרח לא הייתה מקובלת על אלוהים. אמונה היא דבר פרטי, שלא ניתן לנהל באופן ציבורי. בנוסף, חוקי המדינה אינם חוקיו של אלוהים ואינם חוקים טבעיים, אלא חוקים שנוצרו על ידי אנשים בשר ודם בהתאם לתבונתם ולנסיבות בהם חיו: "החוקים שלנו לא נשלחו מהשמיים, אלא נוצרו בידי אבותינו על פי האור שהיה להם, ולפי הנסיבות הנוכחיות שלהם".
טבע האדם ותכלית הממשל המדיני
שלא כלוק, סידני נמנע מלהשתמש במושג "מצב הטבע" לתיאור המצב הקדם-מדיני. עם זאת, הוא מתאר בקווים כלליים את טבעו של האדם לפני יצירת הקהיליה המדינית, ותאור זה משמש אותו כבסיס לקביעות לגבי ההסכמה שמתוכה הפרטים יוצרים ממשל, התכלית של אותו ממשל, והתנאים ללגיטימציה שלו.
סידני טוען שהטבע הוא התבונה, ובפרט טבע האדם הוא תבוני. "כיוון שתבונה היא הטבע שלנו, מה שאינו רציונלי אינו יכול להיות טבעי לנו". בנוסף, האדם הוא בן חורין ואוהב חירות מטבעו.
המצב הקדם-מדיני מעורר אי-נוחות, שבגינה בני האדם בוחרים לכונן קהיליות מדיניות על דרך ההסכמה ההדדית ביניהם. "האדם לא יכול להמשיך לעד ובאופן מלא להגשים את החירות שאלוהים נתן לו. חירותו של האחד מסוכלת על ידי זו של האחר; ובעוד שהם תמיד שווים, איש מהם לא ייכנע לאחר, אלא באמצעות הסכמה כללית". מעבר לפתרון אי-נוחות זו, התכלית של הממשל המדיני היא לקדם את "הטוב הציבורי". תכלית זו כוללת הגנה על הפרטים, חירותם וקניינם, כמו גם קידום הצרכים של בני הקהיליה, אושרם, העושר והכוח המשותף שלהם, הכנתם למלחמה וכדומה.
ממד נוסף של תכלית הממשל המדיני הוא קידום הצדק בחברה והמוסריות והמידות הטובות של הפרטים. כאמור, מאז נפילת האדם קיים בכל אדם ובכל עם מאבק בין שני חלקים של הנפש: זה הנמשל על ידי התשוקות ומוביל לחטא, וזה הנמשל על ידי התבונה והמידה הטובה, המאפשר לבני האדם לפעול על פי משפט הטבע ולהתקרב לטבעם המקורי והטוב. כאשר בני האדם חוברים יחד לכינון קהיליה מדינית המוגבלת על ידי החוק ונמשלת בדרך התבונה והמידה הטובה, הם יוצרים מסגרת בה ניתן להגביל ולמתן את החלק בהם שנמשל על ידי התשוקות. היצירה של הקהיליה היא, אם כן, הדרך בה עושה האדם שימוש בתבונה שנתן לו אלוהים כדי לקדם שיפור עצמי וקולקטיבי. מכאן שתכלית המדינה על פי סידני חורגת הרבה מעבר למדינת שומר הלילה ושמירה על מידת החירות שקיימת להם מטבעם; תחת זאת, הקהיליה הפוליטית מקדמת ומעצבת את האדם כיצור תבוני ומוסרי, ובאופן זה היא מאפשרת לו לממש חירות אמיתית.
צורות הממשל
הדיון של סידני על צורות הממשל הלגיטימיות יוצא מההנחה (המנוגדת לזו של פילמר) שאלוהים לא קבע עבור בני האדם מהי צורת הממשל הטובה, אלא הותיר בידם את האפשרות להחליט בעצמם, בהסכמה ובהתאם לנסיבות בהם הם חיים, מהי צורת הממשל הטובה ביותר עבורם. בהתאם, סידני עצמו משאיר את השאלה "מהי צורת הממשל הטובה ביותר?" פתוחה, אף כי פרשניו מצאו במאמרים על הממשל העדפה ברורה לממשל דמוקרטי או דמוקרטי למחצה וסלידה ממונרכיה. בכל מקרה, התבונה וההיגיון הבריא מורים שעל הממשל להיות בידיים של בעלי המידות הטובות ביותר - האנשים בעלי הכישרון והיכולת הטובים ביותר לניהול את ענייני הציבור.
הטענה שעל הטובים ביותר לשלוט מסייעת לסידני בטיעון נגד העברת השלטון בירושה, שכן יכולות ויתרון מוסרי - ולא לידה - הם הבסיס לבחירה בשלטון. עם זאת, קיים לכאורה קושי ליישב טענה זו עם התמיכה בממשל פופולרי המכונן בהסכמה. סידני נדרש לבעיה זו בין השאר כיוון שפילמר ומלוכנים אחרים טענו שאריסטו, המזוהה עם רעיון המידה הטובה, העדיף מלוכה כצורת הממשל הטובה ביותר. לטענה זו השיב סידני שפילמר מעוות את דבריו של אריסטו וכושל בפרשנותו. לפי סידני, אריסטו לא אמר שהמלוכה היא צורת הממשל הטובה ביותר, אלא שעל המלך להיות הטוב ביותר מכל בני האדם. יוצא מכך שאין להמליך אדם כמונרך יחיד, אלא אם אותו אדם הוא נעלה על כל השאר במידותיו הטובות ובתבונתו: "בהראותו מי מתאים להיות מונרך ואת מי ניתן להמליך, מבלי להפר את משפט הטבע, הוא [אריסטו] מראה מי לא יכול להיות מונרך". סידני מודה שקיימת אפשרות תאורטית לקיומו של אדם כזה, אך המכלול של טיעונו מצביע על כך שזוהי אפשרות רחוקה ובעלת סבירות נמוכה, שחובת ההוכחה היא על המלך, ושמכל מקום המונרכים הקיימים באירופה אינם עונים על דרישות התפקיד.
לפי סידני יש סיבה לוגית לכך שממשלים עממיים מצליחים יותר ממונרכיות: ממשל עממי נסמך על המידות הטובות של האזרחים, ולכן הוא מטפח אותן; מונרכיות לא נסמכות על האזרחים והן תלויות בחולשה של העם ולכן הן לא מטפחות את המידות הטובות אלא את השחתתן. סידני מביא דוגמאות היסטוריות רבות, אותן הוא שואב בעיקר מהתנ"ך, מיוון העתיקה ומההיסטוריה הרומית, כדי להכיח את טענתו. שני מקורות מרכזיים לידיעותיו הם הכתבים של טיטוס ליוויוס והדיונים של מקיאוולי. מבחן מרכזי בו הוא משתמש כדי להעריך הצלחה של ממשלים מדיניים הוא הצלחה במלחמה, שמהווה לתפיסתו גם מדד לחלק מהמידות הטובות של האזרחים. הוא מנסה להוכיח ששיטת הממשל הרפובליקנית ושיטות ממשל מעורבות כהלכה מצליחות טוב יותר בשימור שלום ובעשיית מלחמה.
סידני חידש את הדיון על צורות ממשל בכך שהוסיף לצורות שמונה אריסטו גם את צורת הממשל הפרדלית, אותה הוא זיהה בשווייץ ובפרובינציות המאוחדות. במאה השמונה-עשרה, מונטסקייה פיתח את הדיון על שיטת ממשל זו, באופן שהשפיע על הפדרליזם בארצות הברית, תוך הכרה בתרומתו של סידני לפיתוח זה.
זכות המרד
בדומה ללוק, הטיעון של סידני לגבי זכות הזרחים למרוד בשלטון מסמך על תאוריית המלחמה הצודקת של הוגו גרוטיוס. גרוטיוס דן ב"על חוק המלחמה והשלום" בעיקר ביחסים בינלאומיים, תחום בו כל מדינה נמצאת מחוץ לתחום החוק הפוזיטיבי של המדינות האחרות. החידוש של סידני (ובאופן עצמאי גם של לוק) הוא השימוש ברעיון זה בהקשר של עניינים פנימיים שבין האזרחים לבין השלטון, כדרך להצדקה של מרד ומרי אזרחי כנגד שלטון שסרח. סידני טען שמונרכים אבסולוטיים מעמידים עצמם מחוץ לגבולות החוק, כך שמרד כלפיהם מוצדק באותו האופן שבו מוצדקת מלחמה כנגד כוח חיצוני:
לפי סידני האפשרות למרוד במלוכה אבסולוטית אינה רק זכות, אלא חובה של האזרחים. בנוסף, הוא כותב במפורש שחובה זו מתקיימת במצב הנוכחי, באופן שקל לפרש כקריאה ברורה למרד בצ'ארלס השני. לפי סידני, לפרלמנט האנגלי יש את הזכות להמליך מלכים ולפטרם מתפקיד זה. המלך כפוף לאלוהים, לעם, ולפרלמנט, שכנציג של העם יש לו את הזכות לשפוט את המלך על פי חוק. אם המלך לא מציית להחלטה של הפרלמנט, עליו להיות מוכן לנקמה מצד אלו שבהם הוא בגד. סידני היה מודע לכך שבאנגליה למלך יש זכות חוקתית לכנס ולפזר את הפרלמנט, כך שבפועל גם אם לפרלמנט הייתה זכות לפטר את המלך, המלך יכול היה למנוע זאת. כתגובה למצב זה כתב סידני שהכוח לכנס ולפזר את הפרלמנט אינו של המלך במובן הפשוט: מלכים יכולים לעשות זאת, אך כאשר הם בוגדים בעם, כל אזרח שחש בסכנה יכול לפעול כדי לכנס אספה של אזרחים. טיעונים אלה שימשו כנגד סידני במשפטו.
השפעה ומורשת
לאחר מותו זכה סידני למוניטין של מרטיר רדיקלי, ולוחם למען חירות האדם. לעובדה שסידני מת בעבור עקרונותיו הייתה השפעה רבה על התקבלותו בקרב קוראים באנגליה ובקולוניות אמריקה הצפונית. המאמרים על הממשל היה אחד הטקסטים המשפיעים ביותר על התפתחות המחשבה המדינית. לפי ג'ונתן סקוט, "באנגליה, לעבודה של סידני [המאמרים] הייתה השפעה רבה מזו של לוק בחצי הראשון של המאה השמונה עשרה, וכך גם בצרפת ובאמריקה בחצי השני". בפוליטיקה האנגלית המחשבה של סידני השפיעה במיוחד על עיצוב העקרונות של המפלגה הוויגית, אך עד סוף המאה היא הפכה להנחת מוצא משותפת של וויגים וטורים כאחד. למאמרים הייתה השפעה על מגוון רחב של הוגים, פוליטיקאים, ואנשי ספרות, כגון מונטסקייה, ז'אן-ז'אק רוסו, אדמונד בורק, בנג'מין פרנקלין, תומאס ג'פרסון, פרסי שלי, קולרידג', לורד ביירון וג'ון קיטס.
הכלכלן פרידריך האייק פתח את ספרו "חוקת החירות" באפיגרף עם ציטוט של אלג'רנון סידני:
השפעה באמריקה
ההשפעה של סידני על המושבות באמריקה החלה עוד לפני מותו, דרך קשריו עם ויליאם פן, שניהל עבורו קמפיין בחירות לפרלמנט ב-1679. פן קיבל מצ'ארלס השני בעלות על הפרובינציה של פנסילבניה, וסידני היה מעורב בכתיבת החוקה של הפרובינציה מ-1682. לחוקה זו הייתה השפעה כמאה שנים מאוחר יותר על גיבוש חוקת ארצות הברית. מידת ההשפעה של סידני על הנוסח הסופי של החוקה של פנסילבניה היא נושא במחלוקת בקרב היסטוריונים. שתי העדויות המרכזיות לכך שהייתה לו השפעה רבה הם מכתב של פן לסידני מ-1681 והערה של בנג'מין פרנקלין מ-1769, לפיה סידני ולוק היו אחראים לכתיבת ה"צ'רטרים" של קרוליינה ופנסילבניה (במקרה של לוק ההתייחסות היא לחוקה היסודית של פרובינציית קרוליינה, שבכתיבתה הוא היה מעורב).
פן היה אחראי גם להזמנת שני העותקים הראשונים של המאמרים על הממשל ב-1700 לאמריקה, זמן קצר אחרי שהודפסו באנגליה. עותקים נוספים הגיעו למושבות, ומחקרים הראו שרק שני ספרים (מכתבי קאטו מאת טרנצ'רד וגורדון ושתי מסכתות על ממשל מדיני של ג'ון לוק) היו נפוצים יותר בספריות אמריקאיות בתחילת המאה השמונה-עשרה. פרנקלין היה אחד מאלה שהזמינו את הספר מאנגליה. ב-1754 הוא ציטט ממנו בהרחבה במאמר שכתב כתמיכה בתוכנית אולבני ליצירת ממשל מאוחד של שלוש עשרה המושבות. באותו מאמר הוא ציטט גם את המוטו של סידני שהפך ב-1775 למוטו של מדינת מסצ'וסטס.
כאשר החלה להתעורר התסיסה במושבות כנגד שלטון האימפריה הבריטית, במיוחד לאחר חוק הבולים של 1765, החלו אישים אמריקאים להיעזר בכתביו של סידני לצורך גיבוש עמדתם. ב-1765 מנה ג'ון אדמס את סידני כאחד מהמלומדים שמהם יכולים האמריקאים ללמוד "בנושאים של כוח וזכות, כך שלא נובל מכוסי עיניים להרס חסר תקנה". ב-1770 הוא ציטט מסידני בנאום המפורסם שלו להגנה על חיילים בריטים שהואשמו בטבח בוסטון: "אם להשתמש במילותיו של אדם דגול וראוי, פטריוט וגיבור, חבר נאור של המין האנושי, ומרטיר למען החירות; כוונתי היא לאלג'רנון סידני, שמינקותו ביקש פרישה רגועה תחת עץ החירות, עם לשונו, עטו וחרבו: 'את החוק (אומר הוא) אף תשוקה לא יכולה לערער. הוא נטול חשקים ופחד, תאווה וכעס...'". לאשתו, אביגייל אדמס, הוא כתב ב-1777: "מי לא היה מעדיף להיות אמיץ, אפילו אם אומלל, למען החירות? מי לא היה מעדיף להיות סידני ולא מונק ?"
גם תומאס ג'פרסון הושפע מכתביו של סידני. במכתב להנרי לי הוא כתב על הצהרת העצמאות של ארצות הברית, שכל סמכותה נובעת מ"יצירת ההרמוניה בין הסנטימנטים של היום, בין אם הם באים לידי ביטוי בשיחות, במכתבים, במאמרים כתובים, או בספרים היסודיים על צדק ציבורי, כמו אריסטו, קיקרו, לוק, סידני וכו'". ג'פרסון כלל את המאמרים של סידני בסילבוס שיצר ללימודי משפטים.
סידני המשיך להיות דמות מוכרת בלימודי פילוסופיה פוליטית במהלך המאה ה-19. בשנים 1885–1945 הוא נשכח, והתמעט העניין בו. בחצי השני של המאה ה-20 החל להתעורר עניין מחודש בכתביו. העניין בו גבר החל מ-1985, ומאז התעשרה מאוד הספרות על חייו וכתביו.
הנצחה
בעקבות ההערצה בארצות הברית לאלג'רנון סידני הפך השם "סידני" (והקיצור "סיד") לפופולרי בארצות הברית. קיימים בארצות הברית מחוזות, ערים ורחובות על שמו, בעיקר בניו אינגלנד ובמערב התיכון.
בעקיפין, העיר סידני בניו סאות' ויילס, אוסטרליה, והעיר סידני בנובה סקוטיה, קנדה, חבות את שמן לאלג'רנון סידני. במרץ 1783 קיבל תומאס טאונסנד תואר ברון מג'ורג' השלישי. הוא בחר לעצמו את השם סידני (באיות Sydney) כאות כבוד לאלג'רנון. טאונסנד קיבל בהמשך את התואר ויקונט סידני הראשון, והיה למזכיר הפנים של הממלכה המאוחדת. ב-1785 מושל נובה סקוטיה קרא לעיר הקנדית על שמו. ב-1788, מושל ניו סאות' ויילס, ארתור פיליפ, קרא לעיר האוסטרלית על שמו. כך, באופן לא ישיר, נושאות שתי הערים את שמו של אלג'רנון.
אלכסנדר שבצ'נקו
אלכסנדר ואסילביץ' שבצ'נקו (באוקראינית: Олександр Васильович Шевченко; 24 במאי 1882 – 28 באוגוסט 1948 ) היה צייר ופסל מודרניסטי אוקראיני.
ביוגרפיה
מ-1890 עד 1898, הוא לקח שיעורי ציור פרטיים אצל דמיטרו בזפרצ'י והועסק בסדנה שהפיקה תפאורות תיאטרון. לאחר מכן עבר למוסקבה ונכנס לאקדמיה הממלכתית לאמנות ותעשייה סטרוגנוב; סיים את לימודיו בשנת 1907. באותה שנה, הוא התקבל לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, שם למד אצל ולנטין סרוב וקונסטנטין קורובין. ב־1905-1906, הוא בילה זמן מה בפריז באקדמיה ז'וליאן עם אטיין דינט וז'אן פול לורן. הוא גם עשה היכרות עם מיכאיל לריאונוב וחסידיו. בהשפעתם, הוא עבד בסגנונות הנאו-פרימיטיביסטיים. הוא גורש מבית הספר בשנת 1909.
לאחר 1911, הוא השתתף בתערוכות שערך "איגוד הנוער" (Soyuz Molodyozhi) בסנט פטרסבורג והשתתף בסלון מוסקבה הראשון. בשנת 1912, הוא ערך מופע מרכזי עם קבוצה מודרניסטית רדיקלית. בשנה שלאחר מכן פרסם ספרים על תורת האמנות: נאו-פרימיטיביות - התיאוריה, הישגיו ועקרונות הקוביזם ומגמות אחרות באמנות העולמית של כל הזמנים בעבודות אלה, הוא הגן על הספונטניות של אמנות עממית רוסית וסגנון הדפס פופולרי, וטוען שיש להם שורשים "מזרחיים.
מ-1913 עד 1921 השתתף בתערוכות שארגן כתב העת Mir Iskusstva (עולם האמנות). לתקופה קצרה הוא צייר בסגנון הקובו-פוטוריסטי. הוא נקרא לשירות על ידי הצבא ב-1914, אך לא גויס עד 1917, זמן קצר לפני מהפכת אוקטובר. לאחר מכן, הוא צורף ל"מדור לאמנויות פלסטיות", שהוקם על ידי הקומיסריון העממי החדש לחינוך והוצב לקולג' שלהם במוסקבה, שם עזר להנחות את הסדנה לאמנות עכשווית. מאוחר יותר, לימד ב-Vkhutemas והיה חבר בוועדות ממשלתיות רבות. בשנת 1920 הוא מונה למכון לתרבות אמנותית.
לאורך שנות ה-20 הוא השתתף קבוע בתערוכות בחסות המדינה; במיוחד תערוכת האמנות הרוסית הראשונה בברלין (1922). במהלך שנות ה-30 הוא נסע לאזרבייג'ן, גאורגיה וקזחסטן, יצר יצירות מזרחיות ואסף עדויות לתיאוריה שלו על מקורות האמנות הרוסית. האמן הטטרי, באקי אורמנצ'ה, היה אחד מתלמידיו.
לאחר 1941 עמד בראש המחלקה לציור באוניברסיטה הממלכתית לטקסטיל במוסקבה.
בשנותיו האחרונות הואשם ב"פורמליזם", אך הצליח להמשיך לצייר.
זעורה
זַעוּרָה (בערבית: زعورة) הוא כפר סורי עזוב הממוקם בחלקה הצפוני של רמת הגולן הישראלית, בגובה 720 מטר מעל פני הים, באגן הניקוז של נחל פרע.
הכפר זעורה הוקם יחד עם הכפר עין פית בתחילת המאה ה-17 על ידי סורים עלווים והוא היה אחד משלושת הכפרים העלווים בגולן, כאשר השלישי הוא ע'ג'ר (ממערב לזעורה ועין פית, על גבול לבנון). לפי המפקד הסורי שנערך בשנת 1960 התגוררו בכפר 1,133 תושבים. מספר התושבים בשנת 1967 מוערך בכ-1,400.
במהלך המערכה ברמת הגולן במלחמת ששת הימים, שכן הכפר על ציר הפריצה של חטיבה 8 (בפיקודו של אברהם מנדלר) ובקרבתו היו מתחמים מבוצרים של הצבא הסורי עליהם הגנו חיילי גדוד חי"ר 244 של חטיבה 723 הסורית . במהלך הקרב על קלע וזעורה הגדוד המוביל של חטיבה 8 טעה בניווט והמשיך לקלע (מדרום), אולם שאר החטיבה המשיכה לזעורה ובשעות אחר הצהריים כבשו את המתחם טנקים מגדוד 377 (אשר סופח לחטיבה 8) לאחר קרב קצר. כיבוש האזור ופריצת המתחמים המבוצרים אפשרו תנועה מזעורה אל הכבישים לכיוון מסעדה וצפון הרמה.
כיום משמש אזור הכפר כשטח אימונים של צה"ל והגישה אליו היא בפנייה לכיוון דרום מכביש 99 באזור הקילומטר ה-20 (בין מפל סער למסעדה).
נחל נשר
נַחַל נֶשֶׁר (בערבית: ואדי א-טבל) זורם במורדותיו המזרחיים של הר הכרמל ומתחבר לנחל הקישון.
משמעות שמו בערבית של הנחל, ואדי א-טבל - נחל התוף, משום רעש התיפוף היוצרות האבנים המידרדרות בזמן שיטפון, כנראה בשל הימצאות חללים קרסטיים בתשתית הסלע.
גאוגרפיה
ראשית הנחל בשלושה יובלים היורדים מקו פרשת המים. אחד יוצא מצומת דמון, השני מכביש 672 עוספיה-חיפה כ-0.5 ק"מ ממזרח לצומת דמון, השלישי יורד מהשכונה בעוספיה שמצפון לרום כרמל לעבר עין נשר. שלושת היובלים מתחברים ויוצרים יחדיו את נחל נשר. נקודת החיבור נמצאת כ-200 מטר מצפון לעין נשר. באזור עין נשר נכנס הנחל לשמורת הר הכרמל.
שלושת יובליו של הנחל חתורים באדמת הקירטון ולכן שיפועם מתון. לאורך היובלים שרידי טרסות. בנקודת החיבור של היובלים נוצר אזור פתוח רחב. כמה מאות מטרים מצפון לנקודת ההתחברות האדמה מתחלפת מקירטון רך לסלע דולומיט קשה, וערוץ הנחל הופך קניוני, הכולל מדרגות רבות בגובה של עד 2 מטר. בחורף זרימת המים יוצרת מפלים.
מדרונות ההר באזור הקניוני מכוסים בחורש ים תיכוני של עצי אלון מצוי, בר זית, מורן החורש, קטלב וער אציל. לאחר מכן נכנס הנחל לשטח השיפוט של העיר נשר. גשר בטון עליו סלול כביש 7212 עובר מעל ערוץ הנחל. בסמוך לגשר נשפך אל נחל נשר יובל המגיע מדרום מערב. מעל יובל זה נמתח הרכבל שהוביל את החומר שנחצב במחצבת "חרייבה" של נשר מפעלי מלט ישראליים לבית החרושת אשר נמצא בתחתית כביש 7212. מעל כביש 7212 מספר מחסי בטון שנבנו להגנה הנוסעים בו מפני נפילת מטען מהרכבל.
בהמשך בערוץ הנחל מצוי בור מרובע שגודל פתחו הוא 70x80 ס"מ. מבור זה יורד קמין קרסטי הנקרא "הוטה". עומקו הכולל של הבור הוא 87 ס"מ. לאחר מכן לפני תפנית הברך החדה של הנחל יורד קניון הנחל בסדרה של מפלים בין קירות זקופים. המפל התחתון גובהו מגיע עד 7 מטר. לאחר סדרת המפלים פונה הנחל בזווית של 90 מעלות צפונה ונכנס לשטח המחצבה שהוקמה בנחל. מחצבה זו נסגרה בשנת 2009 על פי דרישת עיריית נשר.
חלקו התחתון של נחל נשר מהמחצבה עד רחוב המגינים בנשר הוא סבך של חורש ים תיכוני ללא שבילים מוסדרים. בסבך זה חיים שפע של חזירי בר ונמיות אשר מדי פעם מגיחים מתוך החורש לשכונותיה של העיר נשר במיוחד לגבעת נשר ורמות יצחק. עד שנות השבעים של המאה ה-20 נהגו תושבי נשר לטייל בחלקו זה של הנחל. במעלה הנחל ליד המחצבה נבע מעיין קטן שנקרא בפי התושבים "מעיין הרועים" ובמפות מופיע כ"עין חנן". מעיין זה כוסה ונסתם עם הרחבת כביש 705. ביציאה מהנחל היה שטח פתוח של חורש שבו התקיימו מדי קיץ קייטנות שהופעלו על ידי מועצת נשר. אזור זה נבנה בחלקו והיתר כוסה בסבך צמחייה בלתי עביר. הכניסה היחידה לאזור זה אפשרית עתה רק מתוך האזור שליד המחצבה ובית הקברות של נשר.
באזור הנחל חיים בין היתר יערונים גדולים ודרבנים. באזור נצפה תלתן צר-עלים (Trifolium angustifolium), עשב חד שנתי נדיר שנמצא על סף הכחדה.
מסלול
הנחל אכזב ברוב ימות השנה ולכן מאפשר הליכה לאורכו. בנחל מסלול טיול חד כיווני, במגמת ירידה, מצומת דמון עד חניון יער היערנים בסימון שבילים לבן-אדום-לבן.
ישנו מסלול מעגלי באורך 2.5 ק"מ המתחיל ומסתיים בחניון יער יערנים. ראשיתו בשביל אופניים לא מסומן במגמת עלייה המשתלב למסלול הלבן-אדום-לבן שיורד לכיוון יער יערנים.
מ. נייט שאמלאן
'''מ. נייט שאמלאן (באנגלית: M. Night Shyamalan; נולד בשם מאנוג' נלייאטו שאמלאן''' ב-6 באוגוסט 1970 בפודוצ'רי שבהודו) הוא במאי, תסריטאי ומפיק סרטים הוליוודי.
שאמלאן הוא במאי ידוע בהוליווד, בעיקר בשל הסרטים "החוש השישי" ו"בלתי שביר". סרטיו ידועים בהיותם סרטי אימה או מדע בדיוני ריאליסטיים, בעלי תפנית דרמטית ומפתיעה בעלילה. כמו כן שאמלאן מופיע בתפקידי אורח קצרים במרבית סרטיו.
ביוגרפיה
שאמלאן נולד בפודוצ'רי בהודו וגדל בפן ואלי, פנסילבניה שבארצות הברית - פרוור של העיר פילדלפיה לאחר שהוריו, רופאים במקצועם, היגרו לארצות הברית מהודו כאשר היה בן שישה שבועות.
שאמלאן למד באוניברסיטת ניו יורק בבית הספר טיש לאמנות - שם שינה את שמו האמצעי ל"נייט". שאמלאן נשוי לבהוונה.
למעט סרטו הראשון, "מתפללים בכעס", אשר צולם בצ'נאי, צולמו שאר סרטיו בפנסילבניה. הסרט עצמו לא זכה לפרסום רב. הסרט השני שביים היה הדרמה הקומית "ער לחלוטין" (1998), שצולם ב-1995 אך נדחה למשך שלוש שנים לפני שיצא לאור. למרות זאת כשל בקופות ובביקורות.
הפריצה של שאמלאן הגיעה כאשר כתב, ביים והפיק את סרט המתח "החוש השישי" (1999) שהפך לשובר קופות, זכה לשבחים רבים ואף קיבל מספר מועמדויות לפרסי אוסקר. באותה שנה גם שימש כתסריטאי בסרט הילדים המצליח "סטיוארט ליטל". לאחר מכן שאמלאן כתב, הפיק וביים את הסרטים "בלתי שביר" (2000) ו"סיינס" (2002) שזכו לביקורות בינוניות. ב-2004 ביים את הסרט "הכפר" שבניגוד לסרטיו הקודמים, צבר פחות הצלחה ונכשל בקופות.
ביוני 2013 יצא סרטו "העולם אחרי" - מדע בדיוני בכיכובם של ויל סמית' ובנו ג'יידן סמית' שזכה לביקורות שליליות.
בספטמבר 2015 יצא סרטו "הביקור", סרט אימה שצילם בסודיות בתקציב של 5 מיליון דולר. הסרט זכה לביקורות חיוביות והכנסות של מעל 98 מיליון דולר.
סרטו "ספליט" ("פיצול") הוקרן בבכורה בפסטיבל "Fantastic Fest" בספטמבר 2016, ויצא לאקרנים בינואר 2017.
אתיקה של דאגה
אתיקה של דאגה (באנגלית: Ethics of Care) היא תאוריה מוסרית הטוענת שמערכות יחסים ותלות בין בני אדם הן מרכיבי יסוד בחברה ובעלי חשיבות מוסרית עליונה. היא מניחה שבני אדם הם באופן אינהרנטי (מובנה) בעלי זיקה הדדית זה כלפי זה ולכן מתמקדת בתלות ההדדית הקיימת בין בני אדם ועקרונות המוסר שתפיסה זו מביאה עמה. באופן כללי מבקשת אתיקה של דאגה לשמר מערכות יחסים באמצעות רשת של מערכות חברתיות, שמקורן במערכות יחסים במסגרת המשפחה. בהשראת זיכרונות בהם הורינו טיפלו בנו ובעזרת אידיאליזציה של האני כפרט דואג, נבנית מוטיבציה לדאוג לאלה סביבנו התלויים ופגיעים. כתאוריה "דואגת" מקדמת אתיקה של דאגה את שימור עולמנו ועולמם של אחרים ומציעה מענה לצרכיו הרגשיים והתפתחותיים של אדם לצד אלו של זולתו. אתיקה של דאגה המעריכה רגשות ויכולות של קשרי גומלין, מאפשרת לאנשים המתעניינים במוסר בהקשרים עכשוויים, להבין מה הטוב ביותר מנקודת מבט דואגת, ולפי תפיסה זו, חקירות מוסריות הנסמכות על השכל הישר בלבד והיסק לוגי, לוקים בחסר.
מאז הגיחה לעולם בשנות ה-80 של המאה ה-20, ובעידן הנוכחי של גלובליזציה, אתיקה של דאגה ממשיכה להתפתח ולהיבנות, כשהיא מציעה חלופה לתאוריות מוסריות נורמטיביות, בראשן תורת המידות והתועלתנות ומחזקת את חשיבותה של המוטיבציה לדאגה ורגש בשיח המוסרי הפמיניסטי.
היסטוריה והוגות מובילות
התפתחותה של אתיקת הדאגה מיוחסת לעבודתן של הפסיכולוגיות קרול גיליגן והפילוסופית נל נודינגס בשנות ה-80 של המאה ה-20. גיליגן ונודינגס טוענות שגישות מוסריות מסורתיות מוטות בדעות קדומות גבריות ומציגות את "קול הדאגה" כאלטרנטיבה לגיטימית ל"פרספקטיבת הצדק" של התאוריה הליברלית של זכויות אדם. אף על פי שבראשיתה נתפסה אתיקה של הדאגה כמתאימה למעגלים אישיים של החיים, בעשורים מאז הופעתה התרחבה כתיאורה פוליטית ותנועה חברתית השואפת להבנה רחבה יותר של המציאות החברתית והפוליטית וזוכה לתמיכה נרחבת.
בספרה המפורסם "בקול שונה" מערערת גיליגן על גישתו של הפרופ' לורנס קולברג (שהייתה תלמידתו), בכל הנוגע להתפתחותן המוסרית של נשים. מחקריו של קולברג על ההתפתחות המוסרית האנושית, שהיו ידועים ונחשבו לבלתי מעורערים, הצביעו כי נשים לרוב מתקבצות בשלבים נחותים בתהליך זה. על מנת להימנע מעיוות זה שיצרו נשים על המחקר, החליט קולברג לערוך את ניסוייו בעיקר על גברים. גיליגן מצידה, לא רק שהתנגדה למסקנותיו של קולברג, אלא גם לפירוש שנתן להם וטענה שנשים וילדות מבטאות את הדילמה המוסרית "בקול שונה". גיליגן המשיכה את פועלה להגדרת מרחב מוסרי נפרד אך שווה לקול השונה, וביקשה ליצור מחדש את התאוריה של קולברג כדי שתטיב לתאר נשים כבעלות יכולות מוסריות שוות לאלו של גברים, כשהיא טוענת שנשים וגברים חושבים באופן שונה בכל הנוגע למוסר ולצדק.
גיליגן היא נציגתו של קוטב אחד בזרם הפמיניזם התרבותי המדגיש את ההבדלים שבין נשים לגברים, על כל המשתמע מהבדלים אלה, כולל הצורך בפיתוח ובעיצוב גישות חינוכיות ומשפטיות המתאימות לנשים. מגמה זו התפתחה כביקורת על הפמיניזם הליברלי שטען לשוויון בין גברים לנשים. מחקריה של גיליגן היו פורצי דרך עבור ההגות הפמיניסטית. טענתה קיבלה חיזוק בהגותה של סימון דה בובואר שראתה בתפיסת השוויון בין נשים לגברים יסוד של קיפוח ותהליך מלאכותי שבו נשים מנסות להידמות לגברים המייצגים אידיאל, במקום להביא לידי ביטוי את עצמיותן האותנטית. גיליגן רואה במבנה הפטריארכלי כמדכא וכמשתיק את קולות הבנות וגם הבנים. לטענתה בנות מושתקות בעקביות במהלך התבגרותן וחוות חרדות, כשנפשן חצויה בין הצווים החברתיים לבין הקול הפנימי האותנטי שלהן. באותה עת, גם הבנים, בחסות צווים חברתיים ותרבותיים, מתחנכים במהלך התבגרותם באופן כמעט טבעי לגבריות מגבילה, הנכפית עליהם במידה רבה. בספרה האחרון "להצטרף להתנגדות" קוראת גיליגן לנשים ולגברים לפעול יחד כדי לפרק את הפטריארכיה וליצור חברה דמוקרטית ושוויונית כהלכתה.
נל נודינגס תרמה רבות גם היא להתפתחותה של אתיקת הדאגה, והמשיכה לפתח את הרעיון כאתיקה פמיניסטית והחילה אותה על הפרקטיקה של חינוך מוסרי. נודינגס רואה במערכות יחסים דואגות כבסיסיות לקיום האנושי ולתודעה האנושית. היא מזהה שתי קבוצות במערכות יחסים דואגות – "האחד/ת הדואג/ת" והאחר/ת "הדואג/ת לו/ה", ומצהירה שלשני הצדדים יש מידה הדדית של אחריות מוסרית, אם כי באופנים שונים. נודינגס ממקמת את מקורות הפעולה האתית בשני מניעים: תגובה רגשנית אנושית שהיא רגש הדואג באופן טבעי, לצד הזיכרון של היותנו בריות שדאגו להן/ם שמעורר עצמי אידיאלי. היא מאפיינת דאגה כפעולה של "התעמקות" בה האדם הדואג מקבל את האדם כלפיו הוא מביע דאגה, כפי שהוא, בתנאים הקיימים ומבלי שהוא מקרין מעצמו או משפיע על העצמי של האדם המקבל את דאגתו. באופן זה מובטח ניתוק ממניעים אנוכיים ופעולה לשם טובתו של מי שמקבל את הדאגה. נודינגס מזהה שתי רמות של דאגה: "דאגה ל-" ו"דאגה על". הראשונה מתייחסת ליישום ממשי ומעשי של שירותי דאגה ואילו הרמה השנייה היא מצב קיומי שבו אדם מזין רעיונות או כוונות של דאגה. עוד היא טוענת שהיריעה של חוויית הדאגה מוגבלת והיא חזקה ביותר כלפי אלה המסוגלים ליחסים הדדיים. בהגותה של נודינגס נתפסת ההתחייבות לדאוג כהרחבה של מעגלים קונצנטריים (שיש להם מרכז משותף). אף על פי שנודינגס בסופו של דבר תומכת בחשיבות ההתחייבות לדאוג לבני אדם רחוקים (מהאדם הדואג) ומצהירה ש"דאגה על" היא שלב חשוב בהנעה ומתן השראה לצדק מקומי וגלובלי, היא מאמינה כי בלתי אפשרי לדאוג לכל, בפרט לאלו הרחוקים מאיתנו.
הגדרות של דאגה
ישנן הוגות הרואות דאגה כפרקטיקה. אחרות רואות בדאגה מידה טובה ומתנגדות להערכתה כרגש, ובכך חושפות את קשת הפעולות הדואגות השזורות למעשה בכל היבטי החיים. הסתכלות על דאגה כמידה טובה מאפשרת לרעיון זה להפוך למהות של תאוריה מוסרית מקיפה בחברה פוסט-פטריארכלית.
בביקורתה על תאוריות פסיכולוגיות דומיננטיות (פרויד, פיאז'ה ואחרים) יוצאת גיליגן במסע למצוא את "האמת" של התפתחות המוסר האנושית. היא מזהה שלושה מאפיינים עיקריים המתארים מרחב מוסרי בדמות אתיקה של דאגה הנבחנת מתאוריות מוסריות של צדק. ראשית היא מציינת שדאגה סובבת סביב אחריות וקשרים בעוד צדק סובב זכויות וחוקים. שנית, מוסריות דואגת נקשרת לנסיבות קונקרטיות ולאו דווקא לרעיון כללי או אבסטרקטי. לבסוף, מוסריות זו היא מוחשית: היא באה לידי ביטוי בצורה הטובה ביותר באמצעות פעילות, בניסיון יומיומי ובבעיות מוסריות ולא כמערכת של חוקים. לפיכך, בראייתה של גיליגן, אתיקה של דאגה היא אתיקה של יחסים המתייחסת לזיקה בין אנשים בתוך מסגרת הקהילה.
יש המגדירים דאגה כ"אשכולות" של פרקטיקות וערכים. הפילוסופית הפמיניסטית ווירג'יניה הלד (Virginia Held) מציינת כי דאגה היא סוג של עבודה, אך ניתן לראות בה גם אידיאל המנחה פעולה נורמטיבית ושיקול דעת. היא רואה בדאגה כפרקטיקה וכערך בעת ובעונה אחת. כפרקטיקה היא בונה אמון בין בני אדם כשהיא הופכת ילדים לבני אדם בוגרים בעלי ערכים מוסריים המקדמים טוב. כערך, דאגה לרוב תבוא לידי ביטוי במערכות יחסים דואגות. לדידה, אתיקה של דאגה אומנם בונה על תאוריות מוסריות קודמות (כגון התאוריה של דייוויד יום) אך מתמקדת ביחסים דואגים ומעריכה יחסים, למשל אם הם נותני אמון או מאופיינים בהדדיות. פעולת הדאגה מבקשת לתת מענה לצרכיו של האחר ברגישות. אין הכוונה לאלטרואיזם (מאחר שאין כאן משחק סכום אפס בין פרטים), אלא בניית יחס המטיב עם כל הצדדים. דוגמאות: כאשר הורים דואגים לילדיהם, שני הצדדים מוטבים; כאשר חברי קהילה דואגים זה לזה, כולם זוכים.
אחת ההגדרות המוכרות לדאגה הוצעה על ידי הפילוסופית הפמיניסטית ברניס פישר (Berenice Fisher) וחוקרת המגדר ומדעי המדינה ג'ואן טרונטו (Joan Tronto) המציגות דאגה כפעולה הכוללת כל דבר שאנו עושים כדי לשמר, להכיל ולתקן את עולמנו על מנת שנוכל לחיות בו בצורה הטובה ביותר. עולם זה כולל את גופנו, את עצמנו וסביבתנו, ואנו שואפים לשזור אותם יחד לרשת מורכבת ומקיימת של חיים. הגדרה זו מציבה את הדאגה בעיקר כפרקטיקה ומרמזת שדאגה היא הושטת יד למשהו שמעבר לעצמי, משהו שמעבר לאינטרס מזדמן ומוכנות לשאת לשם כך מידה של עול.
טרונטו ופישר מזהות ארבע דרגות של דאגה: טרונטו גם מונה ארבעה יסודות אתיים של דאגה אותם ניתן להבין כשלבים או מטרות: א) קשב – מודעות בנוגע לצורך. ב) אחריות – נכונות או רצון להגיב ולדאוג לצורך. ג) יכולת – הכישורים לעשות טוב ולדאוג באופן מוצלח. ד) תגובתיות, התחשבות במצבם של אחרים כפי שהם רואים אותו והכרה בפוטנציאל של התעללות הקיים בדאגה. הגדרה זו של טרונטו מרחיבה את רעיון הדאגה מעבר למשפחה והמרחב הפרטי כשהיא לוקחת בחשבון הבדלים תרבותיים.
העצמי היחסי באתיקה של דאגה
כאמור, אחד המאפיינים המגדירים אתיקה של דאגה הם יחסים בין בני אדם. אתיקה של דאגה מניחה כי אדם הוא יחסי באופן יסודי (ולא כדרך אגב או באופן התפתחותי), ומוסריות מבוססת במגוון פסיכולוגי והקשר תרבותי ומשקפת כיצד בני אדם חווים עצמם ביחס לאחרים. טענה זו מקבלת חיזוק מסוזן הקמן (Susan Heckman) שמציינת שעצמיות ומוסריות קשורים יחד באופן אינטימי. לדידה, סובייקטים מפתחים את קולם המוסרי כחלק מהופעת עצמיותם. כך, הגדרה של מרחב מוסרי בהכרח מובנה על ידי רעיון העצמי שמזין אותו. הקמן אינה הוגה את הרעיון של "הבנה עצמית" כתהליך של בנייה-עצמית, אלא בונה על רעיונותיהם של ז'אן-פרנסואה ליוטר ומישל פוקו כשהיא טוענת שהטוב ביותר הוא להבין קולות מוסריים מרובים כמבוססים בעצמי המרובה. מוסריות מושרשת בעצמי ועצמיות לוקחת את משמעותה מרגשות מוסרים. הקמן מציעה עצמי מוסרי כבסיס למוסר חדש וטוענת שמוסר זה משתנה לפי מגדר, גזע ומעמד חברתי. עוד היא טוענת שבאמצעות חיבור בין מוסריות לסובייקטיביות נוכל להגדיר מצב המניח את הבסיס של תאוריה מוסרית מודרניסטית של הסובייקט האוטונומי.
הוגות בולטות נוספות
שרה רודיק (Sara Ruddick) - יש הרואות בה חלוצה מקורית של אתיקת הדאגה, ובראשן וירג'יניה הלד. הלד מצטטת את מאמרה של רודיק “Maternal Thinking” משנת 1980 כביטוי ראשון של גישה נשית ייחודית לאתיקה. במאמר זה ובספר מאוחר יותר בעל אותה כותרת, מפתחת רודיק תאוריה העוסקת בפוליטיקה של שלום, כך שאתיקה של דאגה וניסיון חייהן של אימהות משמשת עבורה כמתודולוגיה. הנחת היסוד של רודיק היא שההבדלים בין נשים לגברים הם סוציו-ביולוגיים. היא מציעה נימוקים מוסריים בעלי גישה ייחודית ומסבירה כיצד פרקטיקה של "אנשים אימהיים" (בין אן מדובר בנשים או גברים), מציגה יכולות קוגניטיביות או תפיסות של מידות בעלות ערך מוסרי גבוהה יותר. לדידה, בגלל עמדתן המוחלשת של נשים, הן נוטות יותר לדיאלוג ואמצעים לא אלימים בבואן לפתור קונפליקטים. רודיק הרואה בכך יתרון, מציעה להשתמש בתכונות האימהיות גם ברמה המדינית, כך שתודעה פמיניסטית צריכה לדעתה להוביל לתודעה פציפיסטית. הניתוח של רודיק, היוצר אסוציאציות חזקות בין אתיקה של דאגה ואימהות שנוי במחלוקת ומקובל באותה עת.
וירג'יניה הלד - טוענת שכוחה של אתיקה של דאגה מתבססת בחוויות שלנו כבני אדם שדאגו להם. אין אדם שיכול להתקיים ללא דאגה, (לפחות לא בינקות ובילדות המוקדמת), ובפועל לרוב בני האדם יש ניסיון נרחב בדאגה לילדיהם. לפי הלד אתיקה של דאגה היא אתיקה פמיניסטית בעיקרה המבקשת להתגבר על שליטה מגדרית הן ברמת המחשבה והן ברמה המוסדית. הלד רואה בהיסטוריה של תאוריות פילוסופיות ואתיקה מפעל מוטה מגדרית וטוענת שעל המבנה עצמו להשתנות.
ג'ואן טרונטו - חוקרת בעבודתה את ההצטלבויות בין אתיקה של דאגה, תאוריה פמיניסטית ומדעי המדינה. טרונטו מציעה חזון של חברה טובה הבונה על רעיונות פמיניסטיים ומוסריות נשית (מבלי ליפול למלכודות האסטרטגיות שעד כה חיסלו גישה זו). לפי טרונטו יש להפסיק לדבר על "מוסר נשי" ולהתחיל לדבר על אתיקה של דאגה הכוללת ערכים שבאופן מסורתי נקשרים לנשים. לטענתה יש לראות באתיקה של דאגה תאוריה חדשה שהמציבה במרכזה היבטים של חיים אנושיים. לטענתה, הדיון על אתיקה של דאגה אינו יכול להתרכז במגדר אלא דווקא בהתאמה המוסרית של אתיקה שכזו. רק כאשר דאגה תיאמד בחשיבותה היחסית למול ערכים אחרים, תוכל לשמש כנקודת מבט ביקורתית שבאמצעותה ניתן להעריך חיים ציבורים. לדידה יש להבין תאוריה של מוסר בהקשר הפוליטי, ולכן מציעה שבבואנו לחשוב על מוסריות עלינו להסתכל על ההצטלבות בין מוסריות ופוליטיקה כנקודת מוצא. כמו כן, לדעתה על מנת שאתיקה של דאגה תתפתח, על הפרטים לחוות בעצמם דאגה לאחרים וכי דאגה תופנה כלפיהם.
בין ההוגות הנוספות שעוסקות באתיקה של דאגה ניתן למצוא את הפילוסופית הפמיניסטית אווה פדר קיטאי (Eva Feder Kittay), העוסקת באתיקה ותאוריות חברתיות ופוליטיות וכן הפילוסופית פיונה רובינסון (Fiona Robinson) העוסקת באתיקה של דאגה בהקשר של פוליטיקה גלובלית ויחסים בינלאומיים.
התייחסות לתאוריות אחרות
קיימות מספר נקודות דמיון בין הקונפוציאניזם ואתיקת הדאגה, בראשם השוואה בין המידה הקונפוציאנית של רן, המייחדת את אנושיותו של אדם ו'דאגה' כאידיאלים מוסריים מהמעלה הראשונה. שתי התפישות שמות דגש על מערכות יחסים ורואות בהן כחיוניות לקיום אנושי, הן מתייחסות לחברות "לא-חוזיות" ואינן רואות בזכויות אישיות בסיס למוסר. בנוסף הן אתיקה של דאגה והן הקונפוציאניזם הן אתיקות ללא עקרונות כלליים. מחקרה של אן פאנג-וייט (Pang-White, 2001) דן בעליית המחקר ההשוואתי וההתאמה (או חוסר ההתאמה) בין מידת הרן הקונפוציאנית למידת הדאגה הפמיניסטית כשהוא מבקש לחזק את כוחו הטרנספורמטיבי של רן והפוטנציאל הפמיניסטי הטמון בו ואילו ליזה רוזנלי (Lisa Rosenlee) בספרה Confucianism and Women: A Philosophical Interpretation עשתה צעד ראשון בניסיון לדמיין אפשרות של פמיניזם קונפוציאני.
ביקורת
קיימות מספר ביקורות בנוגע לאתיקה של דאגה כולל טענה שמדובר במוסריות של עבדות, כתאוריה עם פגם אמפירי, כבלתי מובחנת תאורטית, כתאוריה מוגבלת, כתאוריה מהותנית וכתאוריה עמומה.
הלד למשל רואה באתיקה של דאגה מוסריות כוללת שבתוכה צריכים להתפתח מוסדות חוקתיים ופוליטיים. עם זאת היא טוענת שבעוד שאתיקה של דאגה יכולה לספק קווים מנחים למערכות יחסים דואגות, הקל ביותר ומעשי ליישם אותה בהקשר של משפחה וחברות, וזאת משום שבאופן כללי, מדובר באתיקה שספקנית בנוגע להפשטה והסתמכות על כלליים אוניברסליים. לפיכך, היא טוענת קיים קונפליקט פוטנציאלי בין דאגה וצדק, חברות והעדר משוא פנים, נאמנות ואוניברסליות.
צ'אד וולף
צ'אד פרדריק וולף (באנגלית: Chad Fredrick Wolf; נולד ב-1976) הוא פקיד ממשל אמריקאי, שכיהן כמזכיר ביטחון המולדת של ארצות הברית בפועל מאז נובמבר 2019, לצד תפקידו כתת-מזכיר המחלקה לענייני אסטרטגיה, מדיניות ותכנון, עד להתפטרותו ב-11 בינואר 2021. ב-25 באוגוסט 2020, הודיע הנשיא דונלד טראמפ על כוונתו להכריז על וולף כמזכירה השביעי והקבוע של המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית, לאחר שממשל טראמפ חלק על טענות משרד האחריותיות הממשלתי (GAO) כי הוא שימש באופן בלתי חוקי כממלא מקום מזכיר המחלקה מאז נובמבר 2019 מכיוון שהירושה שלו לתפקיד הייתה פסולה מיסודה.
מטעם המפלגה הרפובליקנית, מילא וולף שורה של תפקידים במחלקה לביטחון המולדת, כולל כראש הסגל במנהל לאבטחת התחבורה (TSA) וכראש הסגל של מזכירת ביטחון המולדת קירסטן נילסן. הוא היה אדריכל מדיניות הפרדת משפחות המהגרים של ממשל טראמפ בשנת 2018, והיה מעורב בפריסת כוחות אכיפת חוק פדרליים בפורטלנד שבאורגון ובמקומות אחרים החל מיולי 2020. בספטמבר אותה שנה הואשם וולף כי הורה לצוותו במחלקה לביטחון המולדת לחדול מלדווח על איומים מרוסיה.
בין השנים 2005–2016 היה וולף שדלן, שסייע ללקוחותיו באבטחת חוזים מהמנהל לאבטחת התחבורה.
תחילת דרכו
וולף נולד בג'קסון, עיר הבירה של מדינת מיסיסיפי, וגדל בפלאנו שבטקסס. הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון איסט סניור שבפלאנו ואז למד במכללת קולין על בסיס מלגת טניס. לאחר מכן העתיק את לימודיו הגבוהים אל האוניברסיטה המתודיסטית הדרומית, שם השלים לימודי תואר ראשון בהיסטוריה של ארצות הברית.
במשך שנתיים וחצי עבד בסגל של הסנאטורים הרפובליקניים פיל גראם, קיי ביילי האצ'יסון וצ'אק הייגל. בשנים 2002–2005 עבד במנהל אבטחת התחבורה (TSA), ובשנתו האחרונה בארגון מילא את תפקיד עוזר המנהל למדיניות אבטחת תחבורה. במהלך תקופה זו עבד לראשונה עם קירסטן נילסן. מאוקטובר 2005 עד 2016 הוא היה סגן נשיא ומנהל בכיר בחברה "וקסלר & ווקר" (Wexler & Walker), חברת שדלנות שבהווה איננה פעילה. הוא סייע ללקוחות להשיג חוזים מה-TSA, מעסיקו הקודם. בשנת 2013 קיבל תעודת מוסמך אוניברסיטה בניהול חוזים ממשלתיים מאוניברסיטת וילאנובה.
שובו לשירות הציבורי
במרץ 2017 מונה וולף לראש הסגל במנהל לאבטחת התחבורה. הוא כיהן בתפקיד זה ארבעה חודשים, ואז הפך לסגן ראש הסגל של המחלקה לביטחון המולדת ועוזר בכיר לסגנית מזכיר המחלקה איליין דיוק.
בשנת 2018 מונה לראש הסגל של המחלקה לביטחון המולדת תחת מזכירת המחלקה קירסטן נילסן. כשעבד תחת נילסן נמנה בין אדריכלי מדיניות הפרדת משפחות המהגרים אותה אימץ ממשל הנשיא דונלד טראמפ. בהמשך העיד וולף בפני הקונגרס של ארצות הברית כי תפקידו היה לספק מידע למזכירת המחלקה ו"לא לקבוע האם מדיניות זו נכונה או לא", אף על פי שהוא הסכים להחלטה שהביא לידי גמר את המדיניות. נוסף על כך, הצהיר וולף כי לא היה מעורב בפיתוח הראשוני של המדיניות על ידי משרד הרשות המבצעת של נשיא ארצות הברית והתובע הכללי, על אף שהצהרה זו שנויה במחלוקת על בסיס מסמכים פנים-ארגוניים.
כעבור זמן מה הוא מונה לעוזר מזכיר ביטחון המולדת לענייני אסטרטגיה, תוכניות וניתוח וסיכון, תפקיד בכיר שאינו כפוף לאישור הסנאט של ארצות הברית. במקביל כיהן כתת-מזכיר המחלקה לענייני אסטרטגיה, מדיניות ותכנון דה פקטו. בפברואר 2019 היה מועמד לכהן באופן קבוע בתפקיד תת-המזכיר, והשימוע לאישור מינויו נערך בחודש יוני, אך אשרור המינוי עוכב בידי הסנאטורית ג'קי רוזן ממדינת נבדה כמחאה על תנאים גרועים מהם סובלים ילדים במתקני המחלקה לביטחון המולדת.
מינויו
וולף החל לכהן כמזכיר ביטחון המולדת של ארצות הברית בפועל בנובמבר 2019. בנובמבר 2020, קבע בית משפט פדרלי כי מינויו אינו חוקי וביטל סדרת פקודות שנתן כחסרות "סמכות חוקית". וולף התפטר ב-11 בינואר 2021.
מינויו של וולף למזכיר ביטחון המולדת בפועל הגיע לאחר שהמזכיר בפועל הקודם, קווין מקאלינן, הודיע על פרישתו ב-1 בנובמבר 2019. באותה העת וולף לא היה נחשב לבחירה הראשונה לתפקיד, ודווח כי הוא היה מרוצה מעבודתו מהוגה מדיניות, אך מועמדיו האחרים של טראמפ בהם קן קוצ'ינלי ומארק מורגן לא היו כשירים לתפקיד. העובדה שבעבר היה שדלן עבור החברה ההודית "האיגוד הלאומי לחברות תוכנה ושירותים" (NASSCOM), שהייתה בעבר בעד תוכנית הוויזות H-1B visa, הובילה לביקורת מצד קבוצות שקידמו מדיניות הגירה קשוחה יותר. עם זאת, ממשל טראמפ הגן על דפוס עמדותיו וסנאטורים רפובליקנים נתבקשו שלא להתנגד למינויו.
הממשל המתין לאישורו של וולף כתת-המזכיר בטרם מינויו למזכיר בפועל, כדי להימנע ממינויו לראש המחלקה מתפקיד שאינו כפוף לאישור הסנאט, מה שמנוגד לחוקת ארצות הברית לדעת חוקרים רבים ופקידי ממשל לשעבר. במחלקה לביטחון המולדת היו צריכים לשנות את מיקומו של תת-המזכיר בשרשרת הירושה מוקדם יותר, מכיוון שפגה התקופה בת 210 הימים בהם היה רשאי פקיד בפועל להיות מוכרז כמינוי כשברקע ממתין לאישור מינויו בידי לסנאט לכהונתו הקבועה.
וולף אושר כמזכיר המשנה ב-13 בנובמבר 2019 ברוב בן 54 סנאטורים. הוא הושבע כמזכיר ביטחון המולדת בפועל באותו היום.
המחלוקת סביב מינויו
ב-15 בנובמבר 2019 ביקשו קרולין מלוני ובני תומפסון, דמוקרטים חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מניו יורק וממיסיסיפי בהתאמה, מהמבקר הכללי של ארצות הברית לבחון את חוקיות המינוי של וולף, משום שלמזכיר בפועל הקודם קווין מקאלינן לא הייתה סמכות לשנות את שרשרת הירושה של מזכיר המחלקה. עוד טענו מלוני ותומפסון כי המזכירה לשעבר קירסטן נילסן לא הציבה כדין את מקאלינן בראש שרשרת הירושה בטרם התפטרה, ולפיכך השינוי שביצע מקאלינן בסדר הירושה בוצע לאחר תום 210 הימים לסמכותו.
לפי שרשרת הירושה החוקית, המזכיר בפועל יהא מנהל הסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום, פיט גיינור.
ב-11 בספטמבר 2020 קבע שופט פדרלי כי וולף מכהן ככל הנראה כמזכיר ביטחון המולדת בניגוד לחוק. על בסיס זה, בית המשפט הנפיק צו המונע את אכיפת הפקודות עליהן הורה וולף. ב-14 בנובמבר 2020, שופט פדרלי אחר קבע כי וולף בוודאות אינו מכהן כמזכיר ביטחון המולדת בפועל לפי החוק. לכן, ביטל בית המשפט את הוראתו של וולף להשעות את.
העמדתו למזכיר ביטחון המולדת באופן קבוע
ב-24 באוגוסט 2020 הודיע טראמפ כי יכריז על וולף כמועמדו למזכיר ביטחון המולדת של ארצות הברית. וולף צפוי היה להמשיך לכהן כמזכיר בפועל במהלך תהליך אשרור המינוי בסנאט האמריקאי, שכן מינויו בפועל נקבע על פי "החוק לביטחון המולדת משנת 2002" ולא לפי "חוק הרפורמה לואקומים פדרליים 1998", המונע מרוב המועמדים לכהן כמזכירים בפועל תוך כדי אשרור מינוי. ב-10 בספטמבר 2020, המועמדות הוגשה רשמית אל הסנאט. ב-23 בספטמבר התייצב וולף לשימוע בפני הוועדה לביטחון המולדת ועניינים ממשלתיים. הוועדה דיווחה לטובה על מינויו ב-30 בספטמבר, אך מליאת הסנאט לא נקט בפעולות נוספות לפני התפזרות הקונגרס ה-116 של ארצות הברית.
ב-3 בינואר 2021 הועלתה מועמדותו מחדש מיד עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית, אך ב-6 בינואר הגשת מועמדותו בוטלה בידי הבית הלבן, על פי הדיווחים כשעה לאחר שוולף קרא לטראמפ להוקיע את ההסתערות על הקפיטול.
שמש וענן
שמש וענן הוא אלבום האולפן ה-15 של הזמר-יוצר הישראלי דודו טסה. הוא יצא לאור ב-20 בפברואר 2023 באמצעות חברת התקליטים הליקון ארומה מיוזיק. האלבום יצא כחמש שנים לאחר אלבום הסולו הקודם של טסה, "איגרת אל הילדים". הוא הופק במלואו על ידי טסה עצמו, כשבהפקת השיר "המחר" משתתף ניר מימון. טסה כתב והלחין את מרבית השירים באלבום, ונעזר בכותבים נוספים: אלי אליהו, אביתר בנאי, מיכה שטרית, גלעד כהנא, עלמה זהר, עמיר לב ורביד פלוטניק. באלבום הופעת אורח של הזמר שלומי סרנגה בשיר "סבתא חנה".
מתוך האלבום יצאו הסינגלים "על מה את חולמת", "גורל", "שדים שדים", שיר הנושא "שמש וענן", ו״סבתא חנה״.
את עטיפת האלבום איירו ילדיו של טסה, נור ונח.
חזרתו של מוחטאר
"חזרתו של מוחטאר" היא סדרת טלוויזיה בלשית רוסית על שירותם של עובדי מחלקת המשטרה במוסקבה וכלב נאמן בשם מוחטאר. הסדרה היא טרילוגיה: "חזרתו של מוכטאר" (עונה 1), "חזרתו של מוכתר-2" (2-10) ו-"מוכטאר. מסלול חדש ” (11-12).
תקציר עלילת הסדרה
גיבורי הסדרה הם שוטרים צעירים העוסקים בפתרון מקרים שונים - החל מהונאה קטנונית וכלה בהרג רב. בכל החקירות, חבר ועמית נאמן עוזר להם, כלב בשם מוחטאר.
פסקול
הפסקול הראשי של הסדרה הוא השיר "אליי, מוחטאר!" כשהמילים והמוזיקה לשיר נכתבו על ידי המלחין יבגני מורביוב. בעונה הראשונה, הוא בוצע על ידי המלחין אלכסנדר קוסנקוב. מהעונה השנייה ועד מותו, ולדימיר זלטואוסטובסקי ביצע את השיר. הסדרה משתמשת גם בגרסאות כיסוי שונות למנגינות אינסטרומנטליות.
בתרבות
בשנת 2012 הוציאה חברת Akella את משחק המחשב "מוחטאר וצוותו" על בסיס הסדרה.
רונלד ספירס
לוטננט קולונל רונלד צ'ארלס ספירס (אנגלית: Ronald Charles Speirs; 20 באפריל 1920 - 11 באפריל 2007), היה קצין בפלוגה ה', גדוד 2, הרגימנט ה-506 של הדיוויזיה המוטסת ה-101 בצבא ארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה. זכה בעיטור כוכב הארד על שלקח חלק בפשיטה שהשמידה סוללת ארטילריה גרמנית בעת הפלישה לנורמנדי, פעולה שעדיין נלמדת בווסט פוינט, ובכוכב הכסף על סיור שהוביל במהלך מבצע גן שוק.
דמותו של ספירס גולמה במיני-סדרה האמריקאית "אחים לנשק" על ידי השחקן מת'יו סטל.
חייו
ספירס נולד וגדל באדינבורו שבסקוטלנד. ב-1924 היגרה משפחתו לארצות הברית, והתיישבה בבוסטון, מסצ'וסטס. במהלך לימודיו בתיכון השתתף ספירס באימונים צבאיים ולבסוף התגייס לצבא ארצות הברית, עבר הכשרה כלוחם וקורס קציני חיל הרגלים. לאחר מכן התנדב לכוחות המוטסים ושובץ כמפקד מחלקה בפלוגה ד' (המכונה באנגלית "Dog Company") ברגימנט 506 המוצנח שבהמשך הוכפפה לדיוויזיה המוטסת ה-101. ב-6 ביוני 1944, בפלישה לנורמנדי, צנח בראש מחלקתו בחצי האי קוטנטן.
ספירס וחמישה מאנשיו הצטרפו לכוח מפלוגה ה' שהוביל המ"פ בפועל, ריצ'רד וינטרס, שתקף סוללת ארטילריה גרמנית שהמטירה אש על חוף יוטה שעה שהפלישה לנורמנדי החלה. על הסוללה הגנה מחלקה בת כ-60 חיילים גרמנים. לווינטרס היו רק 12 לוחמים תחת פיקודו ועוד 10 לוחמים מפלוגה ד'. ספירס כבש את עמדת התותחים האחרונה. על פועלו עוטר בכוכב הארד. במהלך מבצע גן שוק בהולנד הוביל ספירס סיור מעבר לקווי הגרמנים ועוטר על אומץ ליבו בכוכב הכסף.
במהלך הקרב על הבליטה, ב-10 בינואר הוטל על הגדוד ה-2 לכבוש את הכפר פואה. בעיצומו של קרב זה העביר מפקד הגדוד, וינטרס, את מפקד פלוגה ה', סגן נורמן דייק, מתפקידו ומינה במקומו את ספירס. ספירס תפס פיקוד על הפלוגה והוביל אותה לכיבוש הכפר. ספירס היה למפקד הפלוגה עד לפירוקה בסיום המלחמה.