cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי ארצות הברית–ניז'ר
היסטוריה
בינואר 2013 חתמו ארצות הברית וניז'ר על הסכם המאפשר לארצות הברית להפעיל מל"טים בלתי חמושים משטחה של ניז'ר. בחודש פברואר 2013, פרסה ארצות הברית 100 חיילים כדי לסייע באיסוף מודיעיני וכן תאפשר שיתוף מודיעיני לתמיכה בפעולות צרפתיות במאלי השכנה.
זהב
הפקה
ניתן להפיק כמויות קטנות של זהב גם מפיריט (המכונה "זהב השוטים") המכיל לעיתים גם זהב אמיתי ונחושת.
זהב הופק גם בארץ ישראל. דרומית למכרות הנחושת בתמנע, בהרי אילת (נחל רודד וסביבתו) היו מרבצי זהב קדומים שנוצלו בתקופה האסלאמית הקדומה. הזהב הופק מסלעי הקוורץ בנחלי האזור על ידי טחינה באמצעות אבני רחיים ושימוש במתכת הכספית: זהב נמס בכספית נוזלית, ואז ניתן לחמם את התמיסה, עד שהכספית מתאדה והזהב נשאר. ידוע במיוחד האתר הארכאולוגי נחל התחנות (ואדי-א-טוואחין שלמרגלות הר ידידה / נחל רודד).
זהב משמש בכמויות קטנות במעגלים חשמליים במכשירי אלקטרוניקה. אחת משיטות ההפקה החדשות (יחסית) והנפוצות (כיוון שהן לא דורשות ציוד ומשאבים מיוחדים) מנצלת את הזהב המצוי בפסולת של מכשירי אלקטרוניקה. במכשיר עצמו כמויות זהב קטנות, אך כיוון שניתן לקנות פסולת אלקטרונית לפי משקל בלבד, הפקת הזהב הופכת כלכלית.
שימושים
להלן השימושים המסורתיים בזהב, חלקם עתיקים מאוד. רובם אופנתיים, טקסיים או יצוגיים:
שימושים נוספים בזהב (כגון בתעשייה) הם חדשים יחסית, ורובם נובעים מהולכת החשמל המצוינת שלו ומעמידותו בפני קורוזיה:
השפעות בריאותיות
גוף האדם אינו סופג זהב ולכן תרכובותיו בדרך־כלל אינן רעילות. נזק בכליות ובכבד לעומת זאת, דווח אצל 50% ממטופלים שטופלו בתרופות המכילות זהב.
תנ"ך
על פי המתואר בתנ"ך, לזהב הייתה חשיבות רבה, כמו גם למקצוע הצורפות. כבר בתחילת ספר בראשית מוזכר הזהב . רבים מכלי המקדש, והמקדש עצמו היו עשויים, או מצופים זהב.
בספר שמות מסופר על חטא העגל, שהיה עשוי זהב.
בתנ"ך שמות נרדפים לזהב, והוא מכונה "כתם", "פז" , "חרוץ" .(המקור ביוונית- "חריסוס" ועוד שפות)
מיתולוגיה יוונית
כמה סיפורים מהמיתולוגיה היוונית קשורים בשמם, או מספרים על זהב בהקשרים שונים:
אוטגו
אוטגו (באנגלית: Otago) הוא חבל בחלקו הדרום מזרחי של האי הדרומי של ניו זילנד הנקרא על שם חצי האי אוטגו הנמצא בשטחו. אוטגו הוא החבל השני בגודלו בניו זילנד, והוא משתרע על פני 31,241 ק"מ רבוע בהם מתגוררים 196,600 תושבים, יותר ממחצית מהם מתגוררים בדנידין, בה גם ממוקמת אוניברסיטת אוטגו, האוניברסיטה הראשונה שהוקמה בניו זילנד. ערים בולטות נוספות בחבל הן אואמרו (Oamaru), קווינסטאון (Queenstown) וונאקה (Wanaka).
חלוקה מנהלית
מבחינה מנהלית החבל מחולק לארבע רשויות אזוריות: שלושה מחוזות ועיר אחת. בנוסף, כ-40% ממחוז ואיטקי שבחבל קנטרברי מצויים גם הם בתחומי אוטגו.
אזורים של איי הבתולה הבריטיים
באיי הבתולה הבריטיים אין חלוקה מנהלית רשמית. יחד עם זאת, לצורכי תכנון הוגדרו 6 אזורים הבאים:
לצורכי מרשם אוכלוסין האיים מחולקים ל-6 אזורים:
הקבוצה הראשונה
הקבוצה הראשונה (באנגלית: The First Team) הוא כינויה של קבוצת השחקנים הראשונה אי פעם אשר שיחקה כדורסל, בשנת 1891.
בשנת 1959 הונצחה הקבוצה כחברה בהיכל התהילה של הכדורסל, כחלק מהמחזור הראשון שהוצג בו. שמות 20 השחקנים אשר הוכרו כחברי הקבוצה המקורית הם: ליימן ארצ'יבלד, פרנקלין בארנס, וילברט קרי, ויליאם צ'ייס, ויליאם דייוויס, ג'ורג' דיי, בנג'מין פרנץ', הנרי גלן, ארנסט הילדנר, גנזבורו אישיקווה, ריימונד קיין, דונלד פריס, יוג'ין ליבי, דן כריסטנסן, פינליי מקדונלד, פרנק מאהן, תומאס פאטון, אדווין ראגלס, ג'ון תומפסון וג'ורג' ולר.
נרגילה (רשת מסעדות)
נרגילה הייתה רשת מסעדות תימניות בבעלותו של נרי אבנרי שפעלה בישראל בשנות ה-80 וה-90.
היסטוריה
אבנרי פתח את המסעדה הראשונה ב-1983, בפינת הרחובות בן-יהודה וז'בוטינסקי בתל אביב. אימו, שושנה סעדה, הייתה הטבחית הראשית במסעדה. במסעדה נמכרו מאכלים תימניים מסורתיים כמלאווח, ג'חנון ומרק רגל, לצד מאכלים מחודשים, בהם ה"זיוה" – מאכל עשוי בצק עלים ממולא בגבינה צהובה שנקרא על שם בת זוגו של אבנרי, שהייתה גם מנהלת המלצרים.
לאחר כשנה של פעילות הוציאה עיריית תל אביב-יפו צו סגירה למסעדה, בשל היעדר רישיון עסק. היא נפתחה מחדש בפינת רחוב אבן גבירול ושדרות דוד המלך. מסעדה זו זכתה להצלחה גדולה משל קודמתה, ונוסף בה פריט נוסף שהפך מזוהה עימה – תפריטים פרובוקטיביים שכללו תמונות עירום של נשים, בדיחות וסיפורי זימה. השימוש בתפריטים החדשים הוביל את אימו של אבנרי להתפטר מהמסעדה.
בשנת 2013 פתח אבנרי מחדש את מסעדת נרגילה ברחוב קרליבך, במקום שבו היה בעבר אחד מסניפי הרשת, אך היא נסגרה תוך זמן קצר.
תעשייה בישראל
התעשייה בישראל נחלקת לכמה ענפים שהחשובים שבהם: תעשיית היהלומים, תעשיית ההיי-טק והביו-טק, תעשיות כימיות ותעשיות מזון ומשקאות. עם השנים גדל חלקה של התעשייה המתקדמת בתעשייה בדומה לתעשיות במדינות מפותחות בעולם.
בתחילת ימי המדינה
עם קום המדינה ולאורך שנותיה הראשונות, החלה ממשלת ישראל לנסות וליזום הקמת מפעלי תעשייה בארץ. בשנים אלה היצוא היה מצומצם, ומחסור תמידי במטבע חוץ אפיין את הפעילות הכלכלית והקשה על יבוא של מוצרים הכרחיים למדינה המתפתחת.
מחסור זה במט"ח מנע גם יצוא מסודר וחופשי מישראל אל מעבר לים, משום שהיצרן הישראלי המקומי לא יכול לקבל ישירות מט"ח עבור תוצרתו, אלא הכנסתו הייתה במטבע מקומי על-פי שער חליפין שאותו קבעה עבורו הממשלה. שיטה זאת נועדה להשאיר בידי הממשלה מט"ח הדרוש לה לביצוע רכש בחו"ל, והותירה את היצרן הישראלי מנסה להתחרות בשוק הבינלאומי כשכל צעד כלכלי שלו מלווה במנגנון בירוקרטי מסובך שקבע למעשה את מחיר תוצרתו (במטבע מקומי), הגביל אותו ברכש במט"ח של חומרי הגלם בחו"ל וניהל מדיניות שונה בין יצרן ליצרן, כגון שער חליפין שונה, על-פי מגוון שיקולים שאינם כלכליים טהורים. בנוסף לכל אלה, היו אלה ימי התגבשותו של החרם הערבי שיצר קשיים רבים בייבוא חומרי גלם ומוצרים רבים ארצה.
רכב
במהלך שנות קיומה של מדינת ישראל הוקמו בה מפעלים אחדים לייצור מכוניות ומשאיות, אך מיזמים אלה כשלו מבחינה כלכלית, עקב היקף הייצור המצומצם. נמשכים פיתוח וייצור של כלי רכב לכוחות הביטחון (גם ליצוא), וכן הרכבה של אוטובוסים. כן הוקמו בישראל מפעלים שונים לייצור רכיבים לתעשיית הרכב, כגון מצברים וצמיגים, מכלולי הנעה, חלקים ביציקה מדויקת, בעיבוד פלסטי ובעיבוד שבבי.
במאה ה-21 בלטו בתעשיית הרכב הישראלית החברות פלסן סאסא, העוסקת בתכנון וייצור של מיגון לכלי רכב, מחומרים מרוכבים, ומובילאיי, העוסקת בפיתוח, ייצור ושיווק מערכות סיוע מתקדמות לנהג (ADAS), המבוססות על טכנולוגיות עיבוד תמונה.
כימיקלים
חברת כימיקלים לישראל.
פרמצבטיקה
בישראל פועלת תעשיית תרופות נרחבת, העוסקת בעיקר בייצור תרופות הגנריות, וגם בייצור תרופות מקור אחדות. חברות עיקריות בתחום זה:
אלקטרוניקה
תעשיית האלקטרוניקה היא מרכיב בולט של התעשייה הישראלית, הכולל פעילות בתחומי השבבים (צִ'יפּ), רכיבי מחשוב, אלקטרוניקה צבאית, אלקטרוניקה רפואית, תעשיית הרכב ועוד.
חברות רב-לאומיות רבות, ובהן אינטל, שהיא חלוצת תעשיית השבבים בישראל והחברה הבולטת בה (אינטל היא החברה המעסיקה הגדולה ביותר בישראל ואחראית ל 1% מהתמ"ג של ישראל), ומוטורולה, הקימו בישראל מרכזי פיתוח וייצור, שתוצרתם מהווה חלק נכבד מהייצוא התעשייתי הישראלי.
כמו כן, ישנם חברות רב לאומיות כגון מארוול טכנולוגיות, אפל וNvidia אשר פתחו מרכזי פיתוח בעקבות רכישות של חברת סטארט אפ ישראליות.
תוכנה
חברות רב-לאומיות כמו IBM ומיקרוסופט הקימו בישראל מרכזי מחקר ופיתוח שבהם הומצאו מספר פיתוחים חשובים. חברות היי-טק ישראליות כמו אמדוקס, צ'קפוינט וויקס וSnyk, המתחרות בשוק העולמי, הונפקו והגיעו לשווי שוק של מיליארדי דולרים. חברות הזנק בתחום התוכנה, ובהן ICQ ו-Waze נמכרו לחברות רב-לאומיות במאות מיליוני דולרים.
חברות ישראליות (או בעלות זיקה הדוקה לישראל) פעילות בתחומים מרכזיים של המחשוב, ובפרט האינטרנט בעולם, ובהם אבטחת מידע ("צ'ק פוינט", "סנטינל וואן", ורבות אחרות), פינטק ("ראפיד" ועוד), הפצת תוכנה ("איירון סורס" שמרכזה בתל אביב), מסחר אלגוריתמי (החברות "פיינל ישראל", שמרכזה בהרצליה ו"איסתרא מחקר", שמרכזה בלוד) משחקי רשת ("פלייטיקה", "פלאריום"), הימורים ("אמפייר און ליין" של נעם לניר, 888 אחזקות של אבי ואהרון שקד) ופורנוגרפיה ("קול וויז'ן" של מולי ליטבק).
בתי תוכנה גדולים הפועלים בשוק המקומי כוללים את "מטריקס", "נס טכנולוגיות", "טלדור", "קבוצת יעל", "אלעד מערכות" ועוד.
התעשיות הביטחוניות
אחד התחומים החשובים בתעשייה בישראל הוא התעשיות הביטחוניות. בנוסף למכירות לצה"ל הוא מהווה ענף ייצוא משמעותי, וישראל היא אחת מעשר הייצואניות הביטחוניות הגדולות בעולם. בשנת 2012 הגיע היצוא הביטחוני לשיא של 7.5 מיליארד דולר.
שלוש חברות ממשלתיות גדולות פועלות בתחום זה:
חברות ביטחוניות בולטות במגזר הפרטי הן:
מזון
חברות המזון הגדולות בישראל הן:
כמו כן בישראל גם מספר חוות פרטיות שמנוהלות בצורה ייחודית ומייצרות מוצרי מזון מיוחדים, חלק ניכר מהתעשייה האורגנית בישראל מופנה גם ליצוא, וכמו כן לשוק המקומי.
בנוסף במכון וולקני פותח זן של עגבניות שרי אשר זכה להצלחה בעולם.
פרוטרום שעוסקת בייצור ושיווק חומרי-גלם לתעשיית הטעם והריח נרכשה במאי 2018 על ידי חברת איי.אפ.אפ (International Flavors & Fragrances IFF) האמריקאית תמורת 6.4 מיליארד דולר.
מזון מתורבת
ישנם גם חברות ישראליות העוסקת במחקר ופיתוח של מזון מתורבת, כגון ביומילק אשר מפתחת חלב מתורבת, פיוצ'ר מיט טכנולוגיות אשר מפתחת בשר מתורבת וחברת ביו דבש המפתחת דבש מתורבת.
משאבי טבע
בישראל קיימים מספר ענפי משאבי טבע אשר מיוצאים לרחבי העולם, בתחום התעשייה ניכר ביותר היצוא של מגנזיום ומינרלים מאזור ים המלח, המגנזיום משמש לכלל התעשייה בעולם ובתוכה תעשיית כלי הרכב, והמינרלים אשר קיימים בים המלח משמשים לתעשיית הקוסמטיקה והרפואה (למשל בוץ מינרלי).
החברות הבולטות הן:
יהלומים
תעשיית היהלומים הישראלית, המרוכזת באזור הבורסה ברמת גן, מהווה את ענף היצוא הגדול ביותר של המדינה, ואחראי לכ-28% מהיצוא הישראלי הכללי.
נכון לתחילת המאה ה-21, ישראל היא אחת משלושת המרכזים העיקריים בעולם לייצור יהלומים, לאחר בלגיה והודו.
מישל פיין
מישל פיין (באנגלית: Michelle Fine; ) היא פרופסור לפסיכולוגיה במרכז לבוגרים באוניברסיטת העיר ניו יורק (CUNY), בתחום פסיכולוגיה חברתית-אישיותית, במחלקה לחינוך עירוני ולימודי נשים. מלמדת באוניברסיטה זו מ-1990. מחקריה מתמקדים בנוער בבתי הספר, בקהילות ובבתי כלא, דרך תאוריות פמיניסטיות ביקורתיות. התמקדה בביקורת של תחום החינוך המיני לנוער בארצות הברית.
ביוגרפיה
בשנים 1981-1992 מילאה תפקידים שונים בתוכנית לפיתוח אנושי של אוניברסיטת פנסילבניה, ומאז שנת 1992 היא משמשת כפרופסורית במחלקה לחינוך עירוני ובמחלקה ללימודי נשים באוניברסיטת העיר ניו יורק.
במקביל, עבדה בין השנים 1988-1995 כיועצת בבתי הספר המקיפים של פלורידה.
מאמרים בולטים
כעבור עשרים שנה פרסמה מישל פיין יחד עם שרה אי. מקללנד מאמר נוסף, "חינוך מיני ותשוקה: עדיין נעדרים אחרי כל השנים הללו", העוסק בחינוך מיני בבתי ספר בעיר ניו יורק; במאמר נטען שדבר לא השתנה והחינוך היחיד שניתן בבתי הספר הוא עדיין חינוך להימנעות. במאמרן מדברות פיין ומקללנד על חינוך מיני בבתי הספר ועל האופן שבו תוכניות הלימודים של מדינות שונות בארצות הברית מלמדות הימנעות ממין עד הנישואים, וכי העול של החינוך המיני נופל באופן לא פרופורציונלי על נערות, צעירים שאינם לבנים, נערים עם מוגבלויות, צעירים וצעירות לסביות, הומואים, בי-סקסואליים וטרנסג'נדרים. פיין ומקללנד מבקשות במאמרן להאיר לכותבי תוכניות הלימודים ומכתיבי המדיניות דרכים לשינוי האופן בו מחנכים את הצעירים והצעירות על מין ובריאות, על ידי הצגת מחקרים שונים בנושא. הן מביעות דאגה על כך שיותר מ-20 שנה אין שיג ושיח בנושא מין בבתי הספר הציבוריים בארצות הברית, ואין מי שמזהיר או נותן כלים לנשים צעירות, ובאופן כללי לאוכלוסייה שיכולה להיות מושפעת יותר מהתנהגויות מיניות לא ראויות, כיצד להתמודד עם תשוקה ועם מין.
מסרו
מסרו היא עיר הבירה של לסוטו, השוכנת על הגבול עם דרום אפריקה. בעיר מתגוררים 180,000 תושבים (2004), והיא העיר הגדולה במדינה. אוכלוסיית מסרו מהווה כמעט 10% מכלל אוכלוסיית לסוטו. כיום כ-80% מאוכלוסיית העיר נוצרית וכ-20% משתייכים לאמונות קדומות.
העיר ממוקמת על נהר הקלדון, במחוז מסרו, והיא גם בירת המחוז. עיקר כלכלת העיר מתבססת על ייצור נרות ושטיחים.
פירוש השם בשפת המקומיים הוא "מקום אבן החול האדומה".
היסטוריה
מסרו נוסדה ב-1869 על ידי הבריטים כמחנה משטרתי קטן. העיר הייתה עיר מסחר קטנה כאשר ראש שבט הבסוטו, ציף מושואשו הראשון הפך את העיר לעיר הבירה בשנת 1869. העיר הייתה בירת הפרוטקטורט הבריטי בסוטולנד בין השנים 1869 ל-1871, עת עברה הסמכות המנהלית על המדינה אל מושבת הכף, ובין השנים 1884, כאשר בסוטו שוב הפכה למושבה נפרדת, ל-1966, כאשר בסוטולנד זכתה בעצמאותה ושינתה את שמה ללסוטו. בתחילת המאה העשרים, מסרו היה יישוב קטן שהורכב ממספר קטן של מבני מנהלה קולוניאליים, חנות מסחר וכמה כפרים נפרדים. לימים היישוב צמח לעיירת שוק סואנת. לשכת המסחר הוקמה בשנת 1890 ושני עיתונים, מוחצ'ונונו ("השביט") ובסוטולנד ניוז, הוקמו בשנת 1911 ו -1927, בהתאמה. עד שנת 1933 היו לעיירה פנסי רחוב, ונבנתה מערכת אספקת מים משופרת בשנת 1949. בנוסף, מבנה המעמדות של בירה קולוניאלית זו נעשה מורכב יותר. זה כלל כעת פקידים קולוניאליים בריטים, סוחרים ואנשי מקצוע אירופאים, אנשי מקצוע באפריקה, גם פקידים ומתורגמנים בשחור לבן, וכיתת שירות קטנה של עובדים ביתיים ועוזרי חנויות. לפני עצמאות המדינה העיר סבלה מצמיחה איטית מאוד, דבר שהשתנה מאוד לאחר העצמאות. שטח העיר גדל מ-20 קמ"ר ל-138 קמ"ר. לסוטו קיבלה את עצמאותה בשנת 1966 ומסרו הפכה לבירה. לאחר העצמאות, האוכלוסייה החלה לגדול בהתמדה כשאנשים עברו ברחבי הארץ והעיר בחיפוש אחר עבודה בשכר. מזרו הוא המרכז העירוני היחיד של לסוטו ואוכלוסייתה גדלה מכ- 20,000 בשנת 1966 ליותר מ -200,000 בסוף המאה העשרים.
בשנת 1998 התרחשו מהומות רבות בעיר, שהובילו להרס רב, שתיקונו עמד על כ-350 מיליון דולר.
חינוך
בעיר ממוקמת האוניברסיטה הלאומית של לסוטו.
תחבורה
בעיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי מושושאו הראשון. במערב העיר ישנו מעבר גבול לדרום אפריקה.
ג'אוויד אקבאל
ג'אוויד אקבאל מוע'ול (באורדו: جاوید اقبال مغل; בתעתיק מדויק: ג'אויד אקבאל מע'ל; 8 באוקטובר 1961 – 8 באוקטובר 2001) היה רוצח סדרתי ואנס פקיסטני שהודה בהתעללות מינית וברצח של 100 נערים צעירים, בגילאי 6 עד 16. אקבאל חנק את הקורבנות, ביתר את הגופות והמיס אותן בחומצה כדרך להסתיר את הראיות. נגזר עליו עונש מוות, אך הוא התאבד בטרם בוצע גזר הדין.
ביוגרפיה
אקבאל היה השישי מבין שמונה ילדים. אביו היה איש העסקים אמיד. ב-1978, בעודו סטודנט במכללה, הוא הקים עסק ליציקת פלדה מחדש, והתגורר בווילה שאביו רכש עבורו בשכונת יוקרה בלאהור, בירת פרובינציית פנג'אב שבפקיסטן. יחד עימו התגוררו בדירה מספר נערים חסרי-בית.
מעשי הרצח
בדצמבר 1999 שלח אקבאל מכתב למשטרה ולעורך החדשות הראשי של עיתון מקומי, ובו הודה באניסתם ורציחתם של 100 נערים חסרי-בית, כולם בני 6 עד 16. במכתב הוא טען כי לאחר שאנס אותם הוא חנק וביתר את קורבנותיו, המיס את גופותיהם באמצעות מיכלי חומצה הידרוכלורית והשליך את השרידים לנהר מקומי.
השוטרים, שמיהרו לביתו של אקבאל, מצאו בבית כתמי דם על הקירות והרצפה, לצד שרשרת שאיתה טען אקבאל כי חנק את קורבנותיו, וכן צילומים של רבים מקורבנותיו בשקיות ניילון. פריטים אלה סומנו בקפידה, חלקם עם שמות הקורבנות. שני מיכלי חומצה עם שרידי אדם מומסים חלקית הושארו גם הם בבית, לצד פתק שבו נכתב כי המעגלים הושארו בכוונה כדי שהרשויות ימצאו אותן.
אקבאל כתב במכתב כי הוא מתכנן להתאבד בטביעה בנהר סמוך, אך לאחר שסרקה את הנהר ולא מצאה את גופתו – פתחה המשטרה במצוד אחריו, ועצרה ארבעה נערים שגרו בדירתו של אקבאל. בתוך ימים אחדים מת אחד מהם בחדר מעצרו כשקפץ מהחלון, אך נתיחה שלאחר המוות העלתה כי הופעל נגדו כוח פיזי.
משפט
ב-30 בדצמבר 1999 הסגיר את עצמו אקבאל במשרדי עיתון מקומי, והצהיר כי נכנע במערכת העיתון משום שחשש כי השוטרים יהרגו אותו אם יסגיר את עצמו בתחנת המשטרה.
בתום המשפט נגזר על אקבאל גזר דין מוות. השופט שקבע את גזר הדין אמר "אתה תחנק למוות מול ההורים שאת ילדיהם הרגת, הגוף שלך ייחתך ל-100 חתיכות ויומס לחומצה, באותו אופן שבו הרגת את הילדים". עם זאת, שר הפנים הפקיסטני הבהיר כי אופן ההוצאה להורג אותו בחר השופט אינו חוקי על פי דיני זכויות האדם הבין־לאומיים, ועל כן אקבאל יוצא להורג בדרך המקובלת.
בלילה שלפני ביצוע גזר הדין, באוקטובר 2001, נמצא אקבאל תלוי בתאו, כשבמקביל נמצא תלוי בתאו נער נוסף שנחשב בסיוע לאקבאל במעשי הרצח. המשטרה טענה כי מדובר בהתאבדות, והוסיפה כי אקבאל ניסה להתאבד 12 פעמים בעת שהותו במעצר, אך על גופותיהם נמצאו סימני התעללות קשים.
בתרבות
ב-28 בינואר 2022 היה אמור להעלות לאקרנים סרט פקיסטני בשם "ג'אוויד אקבאל: הסיפור שלא סופר על רוצח סדרתי",  אך יום לפני הפצתו הוא נאסר להפצה על ידי ממשלת המחוז ומועצת הצנזורה המקומית. שחקנים מפורסמים מקומיים מחו נגד ההחלטה, והסרט אף נבחר להיות משודר בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין.
סארבל
סארבל מיכאל מארוניטיס (ביוונית:  Σαρμπέλ Μιχαήλ Μαρωνίτης ; נולד ב־14 במאי 1981) הוא זמר פופ יווני, ייצג את מדינתו באירוויזיון 2007 עם השיר "Yassou Maria".
ביוגרפיה
סארבל נולד תחת השם שרבל (על שם הקדוש המרוני שרבל הקדוש) בלונדון, בריטניה לאב מוזיקאי קפריסאי ולאם עורכת דין לבנונית, שניהם נוצרים מרונים. הוא למד פיתוח קול, דרמה וריקוד וכבר בהיותו נער צעיר הופיע באופרה האנגלית הלאומית ובבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן. כמו כן, הופיע בתיאטרון (ביניהם בהצגות כרמן והסוחר מוונציה), ובתוכניות טלוויזיה בריטיות. בגיל 18 נסע לכרתים, שם הופיע במשך 7 חודשים במופע מוזיקלי עם התזמורת הבריטית. בזמן שהותו בכרתים התחבר סארבל לשורשיו היווניים ולמוזיקה היוונית, שאביו השמיע לו בילדותו. לאחר מכן חזר סארבל ללונדון, שם הופיע במועדונים יווניים, וחתם על חוזה הקלטות ל-6 שנים עם חברת התקליטים "Sony BMG", אז עבר להתגורר ביוון.
באביב 2005 הוציא את הלהיט הראשון שלו, "Se Pira Sovara", המבוסס על שיר ערבי בשם "סידי מנסור". השיר זכה להצלחה רבה ביוון וברחבי המזרח התיכון (ובמיוחד בקפריסין ובלבנון). בהמשך אותה שנה יצא לחנויות אלבום הבכורה שלו, "Parakseno Sinesthima", אשר זכה להצלחה מיידית וקיבל אלבום זהב ביוון. בעקבות כך יצא למסע הופעות ביוון, קפריסין וארצות הברית, יחד עם הזמרת איריני מרקורי, שזכה להצלחה רבה.
ביולי 2006 יצא לחנויות אלבומו השני "סהרה" ובפברואר 2007 זכה סארבל לייצג את יוון באירוויזיון 2007 עם השיר "Yassou Maria", שהוצג בתחרות האירוויזיון כשכולו באנגלית, פרט לשם השיר (על אף שקיימת גרסה בה מושר כל השיר ביוונית למעט פזמונו). לשם כך יצא סארבל למסע יחצנות לקידום השיר ברחבי אירופה, ובמהלכו ביקר ברוסיה, בולגריה, טורקיה, שוודיה ורומניה, שם נתן ראיונות לעיתונות והופעות טלוויזיוניות. מסע היחצנות הוכיח עצמו ובאירוויזיון סיים סארבל במקום השביעי.
הרפס שפתיים
הרפס שפתיים (באנגלית: Herpes labialis) הידוע בכינויו פצע חום, הוא סוג של זיהום הנגרם על ידי וירוס הרפס סימפלקס, ומשפיע בעיקר על השפתיים. הסימפטומים כוללים בדרך כלל כאב בעור ואחריו שלפוחיות קטנות או פצעים. ההתקפה הראשונית עשויה להיות מלווה גם בחום, כאב גרון, ובלוטות לימפה מוגדלות.
ההתפרצות בדרך כלל נרפאת בתוך 10 ימים, אבל הווירוס נשאר רדום בגנגליון הטריגימינלי והנגיף עשוי להתפרץ מחדש מעת לעת. הגורם הוא בדרך כלל וירוס הרפס סימפלקס מסוג 1 (HSV-1) ולעיתים הרפס סימפלקס מסוג 2 (HSV-2). הזיהום מתפשט בדרך כלל בין אנשים על ידי מגע ישיר שאינו מיני.
התקף יכול להיגרם כתוצאה מאור שמש, חום, לחץ פסיכולוגי או מחזור. מגע ישיר עם איברי המין עלול לגרום הרפס גניטלי. האבחון מתבסס בדרך כלל על סימפטומים, אך ניתן לאמת אותו בבדיקה ספציפית. מניעה כוללת הימנעות מנשיקה או שימוש בפריטים האישיים של אדם נגוע. להרפס השפתיים לא קיים תרופה אך ניתן לטפל בתסמינים באמצעות תחמוצת אבץ, או קרם אנטי-ויראלי שנראים כמפחיתים מעט את משך הסימפטומים ואת תדירות ההתפרצויות.
כ -2.5 ל -1000 איש חווים התפרצות בכל שנה. לאחר התפרצות ראשונית 33% מהאנשים יפתחו התפרצויות נוספות. התפרצות מתרחשת לעיתים קרובות אצל צעירים מתחת לגיל 20 ו 80% מפתחים נוגדנים עבור הנגיף עד גיל זה. אצל אלו עם התפרצויות חוזרות, אלה בדרך כלל מתרחשים פחות משלוש פעמים בשנה. תדירות ההתפרצויות פוחתת בדרך כלל עם הזמן.
טרמינולוגיה
מקור השם "הרפס" הוא ביוון העתיקה, ופירוש המילה הוא "לזחול". השם נובע מפגעים נחשוניים בעור העלולים להופיע במהלך המחלה. בעברית המונח הכללי להרפס הוא שלבקת. המונח "labialis" פירושו "שפתיים".
סימפטומים
זיהומי הרפס לרוב א-סיפטומטים, וכאשר הסימפטומים מופיעים הם נפתרים לרוב תוך שבועיים. הסימפטום העיקרי של הרפס השפתיים-זיהום אוראלי הוא דלקת של הרירית של הלחי והחניכיים, הידועה בשם גינגיבוסטומטיטיס הרפטיס (gingivostomatitis herpetic), אשר מתרחשת בתוך 5–10 ימים של הידבקות. תסמינים אחרים עשויים לכלול כאבי ראש, בחילה, סחרחורת, חום, גרון כואב וכיבים שלפעמים מבולבלים עם אפתות. זיהום הרפס שפתיים ראשוני בקרב מתבגרים מתבטא לעיתים קרובות בדלקת לוע קשה עם נגעים המתפתחים על הלחי והחניכיים. לעיתים מתפתח קושי בבליעה (דיספגיה) ובלוטות לימפה נפוחות (לימפדנופתיה). התפרצויות חוזרו נפוצות יותר עם זיהומים HSV-1 מאשר עם HSV-2. הסימפטומים בדרך כלל מתקדמים בסדרה של שמונה שלבים:
גורמים
הרפס שפתיים מתרחש כאשר וירוס הרפס סימפלקס בא במגע עם רקמה רירית הפה או בפצע בפה. זיהום על ידי סוג 1 של וירוס הרפס סימפלקס (HSV-1) הוא הנפוץ ביותר; עם זאת, מספר המקרים הנגרמים על ידי סוג 2 גדל, ומוערך כגורם 10-15% של זיהומים אוראליים. לאחר שהנגיף נכנס לגוף הוא עובר מהפה ונשאר חבוי במערכת העצבים המרכזית. בכשליש מהאנשים, הנגיף יכול "להתעורר", כך שהנגיף עובר במורד העצבים אל העור, שם הוא עלול לגרום לשלפוחיות סביב השפתיים, בפה או בכ-10% מהמקרים, על האף, הסנטר או הלחיים.
התקף הרפס שפתיים עשוי להיות מושפע ממתח, וסת, אור שמש, כוויות שמש, חום, התייבשות או טראומה מקומית בעור. התערבויות כירורגיות כמו ניתוח שיניים או עצבי, קעקוע בשפתיים, או אסתטיים גם כן עלולים לעורר התפרצות.
במקרים נדירים, הווירוס יכול להיות מועבר לולדים על ידי בני משפחה או צוות בית החולים הנושאים הרפס שפתיים, ולגרום מחלה חמורה הנקראת הרפס סימפלקס של הילוד.
המונח השגור עבור ברפס שפתיים- "פצע קור" נובע מכך שהוא מתעורר לעיתים קרובות על ידי חום, למשל, כפי שעלול להתרחש במהלך זיהום בדרכי הנשימה העליונות (כלומר הצטננות). פצעי השפתיים עלולים לעבור לאזורים אחרים של הגוף, כגון העין, העור, או אצבעות; זיהום בעין, בצורה של דלקת הלחמית או דלקת קרום, יכול לקרות כאשר העיניים שפשפו לאחר לגעת הנגע. זיהום אצבע ( whitlow herpetic) יכול להתרחש כאשר ילד עם הרפס שפתיים מוצץ את אצבעותיו.
בדיקות דם עבור הרפס עשויות להבחין בין סוג 1 וסוג 2. כאשר אדם אינו חווה סימפטומים כלשהם, בדיקת דם לבדה אינה חושפת את מיקום הזיהום. הדרך היחידה לדעת בוודאות אם בדיקת דם חיובית עבור הרפס הוא עקב זיהום של הפה, איברי המין, או במקום אחר, הוא מדגם נגעים, שכאמור אינו אפשרי אם האדם הסובל הוא אסימפטומטי. המערכת החיסונית של הגוף בדרך כלל נלחמת בנגיף.
מניעה
ניתן להפחית את הסיכוי להתפשטות הזיהום באמצעות פעולות מניעתיות כגון הימנעות ממגע בפצע, שטיפת ידיים לעיתים קרובות בזמן ההתפרצות, הימנעות משיתוף פריטים הבאים במגע עם הפה ומקרבה לאחרים.
מאחר שקשה לנבא התפרצות וכן כיוון שהיא נמשכת זמן קצר ונרפאת במהירות, קשה לערוך מחקר על הרפס שפתיים. בעוד תרופה בשם פמציקלוביר מסייעת לקיצור זמן ריפוי הנגע, היא לא יעילה במניעת נגעים; שילוב של אציקלוביר, ולציקלוביר וקורטיזול שימושיים גם בטיפול בהתפרצויות ונמצאו יעילים גם במניעתן. אציקלוביר וולציקלוביר יעילים במניעת התפרצויות חוזרות אם הן נלקחות טרם הופעת סימפטומים או חשיפה לגורמים מעוררים.
טיפול
לרוב המערכת החיסונית של הגוף האנושי ואנטיגנים מיוחדים נלחמים בנגיף ביעילות. דוקוסזנול, אלכוהול שומני רווי, מהווה טיפול מקומי בטוח ויעיל שאושר על ידי מנהל התרופות והמזון האמריקאי, אך בשל מנגנון הפעולה שלה, קיים סיכון קטן לתגובת התנגדות לתרופה.
שימוש בתחמוצת אבץ או אבץ סולפט עם הופעת הסימפטומים עשוי לקצר את משך ההתפרצות. תרופות אנטי ויראליות יעילות כוללות אציקלוביר ופנציקלוביר, אשר יכולות להאיץ ריפוי בעד 10%. גלולות פמציקלוביר או ולציקלוביר במינון גבוה חד פעמי נמצא כיותר יעיל מאשר הטיפול המסורתי של מינונים נמוכים במשך 5–7 ימים.
נכון להיום אין תרופה או חיסון שהוכחו כיעילים נגד הרפס השפתיים, אך מספר מחקרים מתנהלים בניסיון לפתח חיסון.
אפידמיולוגיה
הרפס שפתיים נפוץ ברחבי העולם. מסקר רחב שנערך בקרב צעירים בשש יבשות נמצא ש -33% מהגברים ו -28% מהנשים סבלו מהתפרצות הרפס שפתיים פעמיים ומעלה במהלך השנה שלפני המחקר.
הימצאות המחלה בארצות הברית נאמדת ב-20-45% מהאוכלוסייה הבוגרת, בצרפת כ -32% אצל גברים ו -42% אצל נשים. ובגרמניה 32% בקרב אנשים בגילאי 35–44 ו -20% בקרב בני 65-74.
נבחרת רוסיה בכדורגל חופים
נבחרת רוסיה בכדורגל חופים מייצגת את רוסיה בתחרויות בינלאומיות בכדורגל חופים ונשלטת על ידי התאחדות הכדורגל הרוסית. נבחרת רוסיה זכתה שלוש פעמים בגביע העולם בכדורגל חופים (2011, 2013, 2021) ונחשבת לאחת מנבחרות כדורגל חופים החזקות בעולם.
היסטוריה
הנבחרת התמודדה לראשונה ב-2007 באליפות אירופה בכדורגל חופים וכבר בהופעת הבכורה העפילה לגמר הטורניר, מה שהעניק לה זכות העפלה אוטומטית לגביע העולם בכדורגל חופים. בגביע העולם עצמו היא סיימה במקום השלישי בבית ובמקום התשיעי הכולל.
בשנת 2008 נבחרת רוסיה שוב העפילה לגמר אליפות אירופה בכדורגל חופים (EBSL), ובאליפות העולם התקדמה למקום השישי. בנוסף, רוסיה גם קיבלה את פרס המשחק ההוגן. בשנת 2010, בגביע אירופה, נבחרת רוסיה גברה בגמר האליפות על פורטוגל בתוצאה 6-4, ובפעם הראשונה בהיסטוריה שלה, זכתה בגביע אירופה.
ב-2011 שוב זכתה באליפות אירופה, הפעם על שווייץ וב-11 בספטמבר 2011 העפילה למשחק הגמר מול נבחרת ברזיל (אחרי ניצחון 8-4 על ספרד), היא ניצחה בתוצאה 12-8 ובפעם הראשונה בתולדותיה הפכה לאלופת העולם. את הניצחון היא הקדישה לשחקני לוקומוטיב ירוסלבל שנספו בהתרסקות טיסת RA-42434.
ב-2012 הנבחרת זכתה בגביע אירופה, אחרי ניצחון 4-2 בגמר על פורטוגל, בגמר שהתקיים במוסקבה. ב-2011 וב-2013 זכתה בגביע העולם בכדורגל חופים. ב-2017 שוב זכתה באליפות אירופה, לאחר שגברה על פורטוגל בגמר בתוצאה 3-1.
בגביע העולם בכדורגל חופים, שנערך בנובמבר 2019, הודחה מחצי גמר הטורניר על ידי איטליה.
בקיץ 2021 גביע העולם נערך בלוז'ניקי, מוסקבה, בה הנבחרת זכתה בפעם השלישית בתולדותיה, אחרי שגברה על יפן בגמר.
יואל ולבה
ד"ר יואל וַלבֶּה (Walbe; 23 בספטמבר 1898, שפטיבקה, פלך ווהלין, רוסיה (אוקראינה) – 4 במרץ 1982, תל אביב) היה מלחין, מורה למוזיקה ומוזיקולוג ישראלי, איש העלייה השלישית. חיבר שירי ילדים ושירי חגים, שירים אמנותיים ומוזיקה קונצרטית. חתן פרס אלקוני ליצירה קולית לשנת 1955.
ביוגרפיה
ולבה נולד בעיירה שפטובקה (Шепетовка) שבפלך ווהלין שבדרום-מערב רוסיה (באוקראינה), בנם של חיה-הינדה ושלום ולבה. כבר בגיל צעיר הראה נטייה למוזיקה, למרות התנגדות אביו. לאחר פרעות פטליורה חלה התעוררות ציונית בקרב הצעירים, ובשפטובקה התגבשה קבוצה שעלתה לארץ ישראל ב-1920. ולבה עלה עם קבוצתו וקבוצות נוספות להתיישב ב"הר כנרת" (כיום ליד מעין עין פוריה), והקימו את קבוצת הר כנרת. המתיישבים נתקלו בקשיים רבים במקום והחלה עזיבה. ולבה עזב את המקום ב-1924 וניסה לפתח משק חקלאי קטן בחדרה, ללא הצלחה. עבד כשומר וכפועל בניין. ב-1925 התיישב בתל אביב. השלים את לימודיו לקבלת תעודת בגרות, וקיבל שיעורי מוזיקה אצל המורה הדסה ביריביס.
שירו הראשון "שיר לשתיל" ("גם בעיר וגם בכפר...") פורסם ב-1927. הוא הלחין כמאה שירים למילותיהם של מיטב המשוררים. משיריו המפורסמים: "שיר הספנים" ("הלכה ספינתי בלילה כחול"), "שיר השבת" ("עוד מעט ירד אלינו יום שבת הטוב") "הורה מדורה", "הורה סחרחורת" ועוד. הלחין שירים רבים לילדים: "כד קטן", "סוכתי", "שה וגדי" ועוד.
עבד עשרות שנים כמורה למוזיקה בבית המדרש למורים וגננות ע"ש לוינסקי בתל אביב. לימד גם בבית הספר אחד העם בעיר. בשנים 1933–1937 נסע לווינה, שם השלים את לימודי המוזיקה בקונסרבטוריון. למד אצל האנס גאל ואריך ולטר שטרנברג.
לימים נסע שוב לווינה להשתלם כחוקר באקדמיה האוסטרית למדעים ובפקולטה למוזיקולוגיה של אוניברסיטת וינה, וב-1964 קיבל תואר דוקטור במוזיקולוגיה על הדיסרטציה "זמרת ישראל למקורותיה: פרקים בזמרה הדתית" (Der Gesang Israels und seine Quellen‎. ein Beitrag zur Ausführung der religiösen Gesänge). עבודתו עובדה לספר, שראה אור בשנת 1975.
ולבה חיבר גם יצירות קונצרטיות – שתי סימפוניות, יצירות קאמריות, יצירות למקהלה ותזמורת ועוד.
יצירתו "שלישייה לפסנתר, כינור וצ'לו" זכתה בפרס אקו"ם ב-1984 (לאחר מותו).
בשנת 1931 נישא לצילה פולק, בוגרת גימנסיה רוסית, אחות בבית החולים הדסה בתל אביב (נפטרה ב-1973). בשנת 1935 נולדה בתם, אילה יפתח ולבה. בראשית שנות ה-40 התגרשו השניים, ולאחר מכן נישא ולבה לעדינה קפלן (1910–1979), בתו של המחנך העברי ועסקן הציבור ישראל קפלן. בשנת 1946 נולד בנם, ישראל יובל.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.
תווים
לאחר מותו:
תולעים שטוחות
תולעים שטוחות (שם מדעי: Platyhelminthes) היא מערכה של תולעים הנחלקת לארבע מחלקות: תולעי ריסים (Turbellaria, מכונות גם תולעים שטוחות חופשיות), עלקות (Trematoda), שרשורים (Cestoda) ומחלקת Monogenea. מבין המחלקות רק תולעי הריסים חיות חופשית, ואילו כל מיני שאר המחלקות האחרות טפילים. כפי שאפשר ללמוד משמן, התולעים השטוחות הן יצורים פחוסים, בעלי גוף רך. רוב העלקות מיקרוסקופיות, ואילו שרשורי המעיים עשויים להגיע לאורך 12 מטרים.
תכונות כלליות
בגוף התולעת השטוחה יש שלוש שכבות תאים, שלא כשתיים של הנבובים. בין האפידרמיס והגסטרודרמיס (המרפד את צינור העיכול) יש עוד שכבה, של תאי מזודרמיס. החמצן מגיע לשכבת התאים האמצעית הזאת בדיפוזיה, כי גופם של היצורים האלה כה פחוס, שאין צורך במערכת נשימה מיוחדת. המזודרמיס מחזיק את איברי הרבייה המסובכים, הבנויים מטיפוסי תאים שונים. על פי ארגון גופן מצויות התולעים השטוחות בדרגה גבוהה מן הנבובים.
כמו אצל ההידרה, לצינור העיכול של התולעים השטוחות (חוץ מן השרשורים) יש פתח אחד בלבד, ולפיכך נפלטת פסולת המזון דרך "הפה". אצל תולעי הריסים צינור העיכול מסתעף, בדרך כלל, לענפים רבים, וכך מגיע המזון לכל חלקי הגוף.
תכונות אופייניות של תולעים שטוחות:
מערכת העיכול
הפלאנאריה (מין של תולעת ריסים) ניזונה מבעלי חיים זעירים, חיים או מתים, שבמי הנחל. פתח הפה אינו נמצא בפלאנאריה בראש, כמו בבעלי חיים אחרים, אלא בצד הגחוני, מעט מאחורי מרכז הגוף. לפני הפה מונח הלוע, הקרוי גם "חדק", כי הוא מסוגל להשתרבב ולצאת החוצה דרך הפה, באופן שהטרף נקלט דרך פתח הלוע ולא דרך הפה כמו בבעלי חיים אחרים. הלוע עובר בקצהו הקדמי למעי, שהוא בעל שלושה סעיפים ראשיים: אחד קדמי העובר באמצע הגוף ושניים אחוריים – מצידי הגוף. העיכול נעשה בחלקו בתוך חלל המעי ובחלקו – בתוך התאים של דופן המעי כמו בהידרה. סעיפי המעי הראשיים מסתעפים לבני סעיפים רבים, אטומים בקצותיהם. תאי להבה מעבירים את המזון המעוכל לכל חלקי הגוף. המעי משמש, אפוא, לא רק לעיכול ולספיגת המזון אלא גם להעברת המזון לכל חלקי הגוף ובזה הוא דומה לחלל העיכול של ההידרה, ויש המציינים אותו בשם זה "חלל עיכול". הפסולת נפלטת דרך הלוע, כי סעיפי המעי הם אטומים בקצותיהם החופשיים ופי הטבעת החסר.
מערכת הנשימה ומערכת הדם
מערכת הנשימה ומערכת הדם חסרות בפלאנאריה. חילוף הגזים נעשה דרך כל שטח הגוף. המזון מועבר לכל חלקי הגוף על ידי סעיפי המעיים הרבים. בלי שיהיה צורך בתיווכה של מערכת הדם.
מריקוקב ברהנו
ביוגרפיה
ברהנו נולדה באדיס אבבה, בירת אתיופיה. סיימה את לימודיה בבית הספר לאמנויות ועיצוב של אוניברסיטת אדיס אבבה בשנת 2002, שם למדה עיצוב ציורי קיר. היא הציגה בתערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות שונות במדינות אפריקאיות כגון אוגנדה, סודאן וג'יבוטי, ובאירופה בגרמניה ובצרפת. ברהנו עבדה בסטודיו נוביה, מרכז תרבות וסטודיו לאמנות בלב אדיס אבבה, אותו הקימה יחד עם קבוצת אמנים נוספים. כיום חיה ועובדת במרילנד, ארצות הברית.
סמליות
למרות שחיה ועבדה בעיקר בסביבות עירוניות, ברהנו אומרת שהיא שואבת השראה מהטבע, נהנית לבודד עצמה מהעולם החיצון, להתעמק בתת-המודע שלה, להביע רגשות אישיים בצורות וצבעים, כל מה שלא ניתן לתקשר מילולית.
התייחסויותיה החוזרות ונשנות ל"אבני הבניין של החיים", תאים אנושיים או אורגניים, נועדו להזכיר את החיבור ההדדי של החיים ואת המקצבים האוניברסליים שלהם, חגיגה של צורות נושאות חיים. כמו גם העובר, עוד סמל שחוזר על עצמו, המייצג את הולדת הרעיונות והדעות של אנשים והזנה.
השפעות
אמנותה של ברהנו הושפעה מהאליטה של האמנים המודרניסטים האתיופיים של המאה העשרים. בנוסף אליהם, גם של אמנים מערביים מהמאה העשרים כמו ג'ורג'יה או'קיף והילמה אף קלינט, עם ציוריהן המתארים את מצביהם הרגשיים, והצורה בה תורגמו רגשות ורעיונות לסמלים מופשטים. דרכה של ברהנו לייצג את עולמה הפנימי מזכירה במקצת את רצונם של הציירים האירופיים לברוח מהמציאות, להביע חלומות וחזיונות אישיים באמצעות קומפוזיציה, צורות וצבעים, אך עם חותם אפריקאי אופייני.
צבי לוז
ביוגרפיה
לוז נולד בדגניה ב', בנם של שניים ממייסדי הקבוצה, רחל וקדיש לוז, איש מפא"י ולימים יו"ר הכנסת. גדל והתחנך במוסדות החינוך הקיבוציים של עמק הירדן בתיכון בית ירח. במלחמת העצמאות נלחם כקצין בחטיבת גולני. לאחר המלחמה עבד בחקלאות בדגניה ב', ואחר כך היה מחלוצי ההתיישבות בערבה בהיאחזות יטבתה. למד ספרות עברית ומדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן. אחר-כך שימש מורה בבית הספר המשותף בבית ירח. בשנת 1968 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת בר-אילן, ואחר-כך לימד בה ספרות עברית עד ליציאתו לגמלאות בשנת 1998. בנוסף לעבודתו באוניברסיטת בר-אילן לימד ספרות עברית במכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן.
בשנת 1965 ראה אור ספרו הראשון, "מקום שהנחלים הולכים", שזיכה אותו בפרס קוגל לספרות יפה. מאז הוציא עוד ספרים רבים.
בשנת 2011 זכה בפרס רמת גן לספרות על מפעל חיים.
ללוז שלושה אחים: אסתר דינר, אהוד לוז, פרופסור אמריטוס בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטת חיפה, וחנה ברקן. היה נשוי לאהובה עד פטירתה בשנת 2010, ואב לשני בנים ושלוש בנות (בהם הסופרת תהילה לוז גלמן, אשתו של אלי גלמן המנכ"ל לשעבר של חברת אמדוקס). בתו שירה נשואה לפרופסור יואב צ'פמן, מנהל מחלקה נוירולוגית במרכז רפואי שיבא.
נפטר ב-1 בנובמבר 2020 ונקבר בקיבוצו. סמוך לפטירתו הוגש לו ספר מאמרי-מחקר המוקדש לו: זיוה שמיר, אבידב ליפסקר (עורכים), ארצות הצבי: מחקרים על נוף ואדם בספרות העברית מוגשים לצבי לוז, ירושלים: כרמל, תשפ"ב.
היפנרוטומאכיה פוליפילי
הִיפְּנֶרוֹטוֹמָאכִיָה פּוֹלִיפִילִי הוא ספר שנכתב ב-1467 ונתפרסם בדפוס אלדו מנוציו הוונציאני בדצמבר 1499.
הספר זכה להתעניינות רבה בחוגי המשכילים בימי הרנסאנס ובקרב המתעניינים בתורת הנסתר; איכויותיו הגרפיות הנדירות עשו את הספר למבוקש ביותר גם בקרב אספנים. משמעות שמו של הספר: "המאבק לאהבה בחלום", ומקורו במילים יווניות שמובנן נקשר ב: "חלום", "אהבה ותשוקה", "כמיהה ומאבק".
גיבור הסיפור, פוליפילי, מחפש אחר אהובתו פוליה (Polia) בחלום. עלילת הספר רב-לשונית (7 שפות), טעונה סמלים ומטפורות ונקראת ככתב-חידה המשלב רמות משמעות שונות: פואטית (סיפור אהבה), פילוסופית (מהות הקיום) ולוגית (ארכיטקטונית-מתמטית). בנוסף למשמעויות אלו המניע העיקרי לכתיבת הספר היה מלחמת הדת כביכול שהתחוללה בתקופה בה נכתב הספר בין האמנים הרבים שפרחו באיטליה וסביבותיה שסברו שעל ידי האמנות ניתן להכיר יותר בגדולת האלוהים ולהתקשר איתו לבין השמרנים יותר שסברו שהאמנות מביאה לידי הרחקה מאלוהים וקרבה לחטא והמחבר כתב בספרו את השקפת חייו הקיצונית יחסית ומפאת הפחד מפני הקיצוניים שנהגו באלימות הסתיר את חיבורו על ידי כתב חידה מסובך מאין כמוהו.
היצירה פורסמה באופן אנונימי, אך במשך כ-500 שנה יוחסה לנזיר פרנצ'סקו קולונה (אשר האותיות המתחילות כל פרק ביצירה יוצרות אקרוסטיכון של שמו). כיום נוטים חוקרים רבים לשייכה ללאונה בטיסטה אלברטי.
בספרות
בשנת 2004 יצא לאור ספר בשם "עקרון הארבעה" שעוסק כולו בהיפנרוטומאקיה. המחברים איאן קולדוול ודסטין תומסון. הספר הדמיוני משלב, במסגרת רומן על חיי קבוצת סטודנטים באוניברסיטת פרינסטון בארצות הברית, פתרון מקורי ומבריק לחידה העתיקה, שהוגה תלמיד במסגרת התזה, אותה כל תלמיד פרינסטון אמור לכתוב במסגרת לימודי התואר הראשון, שגורר בעקבותיו מספר מעשי רצח, והפך לרב מכר עולמי. עקרון הארבעה יצא לאור בישראל בשנת 2005 על ידי סטימצקי.
שחקן ההגנה של העונה ב-NBA
שחקן ההגנה של העונה ב-NBA (באנגלית: NBA Defensive Player of the Year Award) הוא תואר המוענק מאז עונת לשחקן ההגנה המצטיין של העונה הסדירה בליגת ה-NBA, כפי שנקבע על ידי קולות חבר בוחרים, המורכב מ-124 אנשי תקשורת ברחבי ארצות הברית וקנדה. כל משתתף בהצבעה נותן ניקוד לשלושה שחקנים, המדורג ראשון מקבל 5 נקודות, השני 3 והשלישי נקודה בודדת. השחקן בעל מספר הנקודות הגבוה ביותר זוכה בתואר ובפרס, שמוענק לו במהלך משחקי הפלייאוף.
דיקמבה מוטומבו ובן וולאס זכו בתואר 4 פעמים כל אחד, בעוד דווייט הווארד היה ליחיד שזכה בתואר במשך שלוש עונות רצופות. מייקל ג'ורדן, האקים אולאג'ואן ויאניס אדטוקומבו הם שלושת השחקנים היחידים שזכו באותה עונה גם בפרס ה-MVP וגם בתואר שחקן ההגנה של העונה.
הגביע עצמו הוא פסל יצוק ארד של דמות כדורסלן בתנוחת שמירה, ברכיו מכופפות וידיו שרועות לפנים.
מאקאי
מאקאי (באנגלית: Mackay) היא עיר על חופה המזרחי של מדינת קווינסלנד שבאוסטרליה. העיר שוכנת במרחק של 970 ק"מ מצפון לבירת המדינה בריזביין על גדות נהר פיוניר (Pioneer). מאקאי מכונה "בירת הסוכר" של אוסטרליה עקב העובדה שהאזור בו היא שוכנת מייצר יותר משליש מתפוקת קנה הסוכר של אוסטרליה. אוכלוסיית העיר מנתה 74,219 תושבים במפקד 2011.
היסטוריה
האירופאי הראשון שביקר באזור היה ג'יימס קוק שהגיע למקום ב-1770. ההתיישבות המעשית הראשונה החלה ב-1860 על ידי קבוצת חוואים בראשות ג'ון מאקאי שהקימה שם חוות לגידול בקר. ב-1865 ניטע באזור מטע קני הסוכר הראשון ומועצת העיירה הוקמה ב-1875. ב-1903 הוכרזה מאקאי כעיר.
קרב נאווארינו
קרב נאווארינו (ביוונית: Ναυμαχία του Ναυαρίνου; בטורקית: Navarin Deniz Savaşı) נחשב לאחת מנקודות המפנה החשובות במלחמת העצמאות היוונית והוא הקרב הגדול האחרון שנערך בין אוניות מפרשים מלחמתיות. הקרב ניטש ב-20 באוקטובר 1827 בין צי עות'מאני-מצרי לבין צי משותף של בריטניה, צרפת ורוסיה. הצי העות'מאני ליווה חיל משלוח שנועד לדכא מרד יווני בשלטון העות'מאני, וציי בריטניה, צרפת ורוסיה סייעו ליוונים במאבקם לעצמאות, כל אחת מטעמים משלה. הלחימה התחוללה בתוך מפרץ נאווארינו (Navarino, כיום פִּילוֹס), בחוף המערבי של חצי האי פלופונסוס שביוון, כשאוניות שני הצדדים יורות מתותחיהן ממצב עגינה נייח. לאחר ארבע שעות לחימה הושמד הצי העות'מאני, וחיל המשלוח העות'מאני-מצרי נותר מבודד בארץ אויב מבלי יכולת להיחלץ. הסולטאן מהמוט השני לא מיהר להודות בתבוסתו, אך בסופו של דבר נאלץ להיכנע ללחצן של המעצמות הגדולות והכיר בעצמאותה של ממלכת יוון החדשה.
מאקאי
היסטוריה
ב-1918 הכתה סופת ציקלון חזקה את העיר שגרמה לנזקים ולהרוגים שאליהם נוספו אנשים שמתו עקב מגפת דבר.
קרב נאווארינו
הרקע לקרב
ראשיתה של מלחמת העצמאות היוונית ב-1821, בהתקוממות לאומית נגד האימפריה העות'מאנית ששלטה ביוון למעלה משלוש מאות שנים. ב-1827, לאחר שש שנות מאבק, נדמה היה כי גורל המרד נדון לכישלון. שנתיים קודם לכן, ב-1825, הצליח הסולטאן העות'מאני מהמוט השני לשבור את הקיפאון שנוצר במלחמה. הוא שכנע את הווסאל החזק ביותר שלו, מוחמד עלי מושל מצרים, לשגר נגד היוונים את צבאו ואוניותיו, המצוידים כבמדינות אירופה ומאומנים על ידי קצינים אירופים. בתמורה הבטיח להעניק לבנו, אבראהים פאשא, את הפלופונסוס כנחלה עוברת בירושה. בפברואר 1825 יצא איברהים בראש חיל משלוח של 10,000 חיילים אל מוקד ההתקוממות, הפלופונסוס, ובתוך זמן קצר השתלט על חלקו המערבי. מכאן נעו כוחותיו אל יבשת יוון וכבשו את מעוזי המורדים החשובים באקרופוליס באתונה ובמסולונגי השולטת על הכניסה למפרץ הקורינתי. בתגובה להתקפות הגרילה שהנחיתו היוונים על כוחותיו בפלופונסוס, ערך איברהים טיהור אתני בחצי האי. הוא הגלה את התושבים למצרים ומכר אותם לעבדות, העלה באש את שדותיהם כדי לכלותם ברעב, ואף הביא מתיישבים ערבים והושיבם על אדמותיהם ובכפריהם.
מאקאי
היסטוריה
ב-1943 אירע במאקאי אסון התעופה הגדול ביותר בתולדות אוסטרליה. בהתרסקות מטוס B-17 מבצר מעופף שהמריא משדה התעופה של העיר, נהרגו 40 מתוך 41 אנשי הצוות שהיו על סיפונו.
בפברואר 1958 אירע בעיר אחד מהשיטפונות החזקים ביותר בתולדות אוסטרליה. 878 מ"מ גשם שירדו תוך 24 שעות הציפו את רובה של העיר. תושבים חולצו מגגות הבתים ונלקחו למרכזי סיוע חרום.
קרב נאווארינו
הרקע לקרב
היוונים הוסיפו להיאבק, מינו לפיקוד כוחותיהם קצינים בריטים וצרפתים פילהלנים ותיקי קרבות, ובמאי 1827 הכריזו על הקמת מדינת יוון העצמאית (הידועה כיום בשם הרפובליקה ההלנית הראשונה). אלא שקופתה של הרפובליקה החדשה הייתה ריקה וכוחות הצבא והצי שלה חלשים לאין שיעור מאלו של העות'מאנים והמצרים. רבות מעמדות המפתח המבוצרות בשטח הקטן הנתון לשליטתה של הרפובליקה נותרו בידי העות'מאנים, ונדמה היה כי אין זה אלא עניין של זמן עד שתיאלץ להיכנע.
ברגעי משבר אלה ניצל המאבק לחירות של היוונים על ידי החלטת שלוש מהמעצמות הגדולות באירופה – בריטניה הגדולה, צרפת ורוסיה – להתערב יחד בסכסוך.
מאקאי
היסטוריה
בפברואר 2008, בדיוק 50 שנה לאחר השיטפון הקודם, נפגעה מאקאי שוב משיטפון שהחריב את העיר. מעל 600 מ"מ גשם ירדו תוך 6 שעות וכ-2,000 בתים נחרבו או ניזוקו.
במרץ 2010 הכתה סופת ציקלון באזור. מעל 60,000 בתים נותקו מזרם החשמל וכן נפגעה רשת הטלפונים. לא דווחו פגיעות בנפש.
קרב נאווארינו
מניעי המעצמות הגדולות
רוסיה הייתה המעצמה הגדולה היחידה שהעניקה סיוע ללא סייג למרד היווני מראשיתו. כמעצמה הנוצרית-אורתודוקסית היחידה, ראתה רוסיה את עצמה מאז ומתמיד המגינה (והמשחררת הפוטנציאלית) של עמי הבלקן הנאנקים תחת עול האימפריה העות'מאנית – הרומנים, הבולגרים, הסרבים והיוונים - שהיו ברובם נוצרים אורתודוקסים. קשר אמוציונלי זה השתלב להפליא עם האינטרסים הגאו-אסטרטגיים של רוסיה. רוסיה התפשטה דרומה, אל חבלי הים השחור והקווקז, על חשבון האימפריה העות'מאנית, ובמהלך המאות ה-17 וה-18 ניהלה נגדה שבע מלחמות. תמיכה במדינה יוונית המתנתקת מן האימפריה העות'מאנית ואשר מעצם טבעה תהיה בת ברית לרוסיה, הייתה אמצעי להגדלת השפעתה של רוסיה בדרום-מזרח אירופה. זאת ועוד, למשפחות הפנרים היווניות העשירות, ששלטו על רוב סחרה של רוסיה בים השחור, הייתה השפעה פוליטית ומסחרית ניכרת ברוסיה.
מאקאי
כלכלה
בעבר הייתה ידועה מאקאי כבירת הסוכר של אוסטרליה עקב מטעי קנה הסוכר שבסביבתה שהם מקור האספקה הראשי של הסוכר לתצרוכת מקומית וליצוא. אך מאז תחילת המאה ה-21 פינתה תעשיית הסוכר את הבכורה לטובת ענף כריית הפחם. 34 מכרות פחם באזור מספקים 100 מיליוני טונות פחם בשנה.
קרב נאווארינו
מניעי המעצמות הגדולות
קציני המטה הרוסים ידעו, כי ניתן להעביר סיוע ישיר ליוונים רק באמצעות כוח משלוח ימי, שיצא מבסיס הצי הרוסי בסנקט פטרבורג בים הבלטי ויעשה את כל הדרך הארוכה סביב אירופה ודרך מצר גיברלטר אל הים התיכון. הסיבה לכך הייתה שליטתם של העות'מאנים בבוספורוס ובדרדנלים, אשר ניתקה את הים השחור מן הים התיכון. ברם, פעולה מעין זו לא הייתה אפשרית ללא הסכמת בריטניה, בשל עליונותה הימית. הממשלה הבריטית התנגדה נחרצות לפעולה רוסית חד-צדדית שכזו נגד הטורקים. האפשרות השנייה הייתה לסייע ליוונים בצורה עקיפה, על ידי פלישת צבא מאדמת רוסיה אל שטחי הבלקן שבשליטת האימפריה העות'מאנית, כדי לאלץ את השער הנשגב להסכים לעצמאות יוון. מהלך זה נשקל וזכה לתמיכה רבה של הלאומנים היוונים, אך עד קרב נאווארינו בשלהי שנת 1827 נחשב בעיני כמה מן הדרגים הפוליטיים והצבאיים הבכירים ליקר ומסוכן מדי.
מאקאי
כלכלה
תעשיית הסוכר החלה באמצע המאה ה-19 כאשר ניטעו מטעים קטנים של קנה סוכר כשבצמוד לכל אחד מהם הוקמה טחנה לריסוק קני הסוכר. בהמשך הוקמו קואופרטיבים שניהלו את גידול קנה הסוכר ועיבודו. במהלך המאה ה-20 נסגרו רוב רובן של טחנות עיבוד קנה הסוכר עד שנותרו רק שלוש טחנות. בשנים האחרונות שטחי גידול קנה הסוכר באזור משתרעים על פני 860 קמ"ר והם מייצרים 6.5 מיליוני טונות של קנה סוכר בשנה. מיבול זה מופקים כל שנה כ-850,000 טונות של סוכר ו-180,000 טונות של מוצרי לוואי. נמל מאקאי משמש כשער ליצוא התוצרת ברחבי העולם.
קרב נאווארינו
מניעי המעצמות הגדולות
לאחר פלישת הצבא המצרי לפלופונסוס ותחילת הפעולות לטיהור אתני שביצע אבראהים פאשא, התחזק בסנקט פטרבורג כוחם של המצדדים במלחמה. אלא שהממשל העות'מאני מנע את התערבותה המיידית של רוסיה במחיר חתימה על הסכם אקרמן (אוקטובר 1826), ונעתר לתביעותיה החוזרות ונשנות להעניק אוטונומיה (אמיתית) לרומנים ולסרבים.
מאקאי
תיירות
באופן יחסי לאזורים אחרים בקווינסלנד תעשיית התיירות במאקאי קטנה יחסית ועדיין נמצאת בתהליך התפתחות. זאת למרות היותה קרובה לאתרי טבע כמו פארקים לאומיים ולשונית המחסום הגדולה. מספר התיירים הפוקדים את העיר ואת סביבתה עומד על 685,000 תיירים בשנה. מספר הלינות במלונות העיר עומד על 2.7 מיליון בשנה, גידול של מיליון לינות ביחס לשנת 2000.
קרב נאווארינו
מניעי המעצמות הגדולות
חוגי השלטון בבריטניה ובצרפת גילו הרבה פחות התלהבות ממאבקם לחירות של היוונים. שתי הממשלות ראו את המרד היווני כפגיעה בסדר השמרני, העיקרון היסודי ביחסים הבינלאומיים שלאחר נפוליאון שנתקבל בקונגרס וינה: "אין לחלל את קדושת המונרכיות הלגיטימיות של אירופה ואת גבולותיהן הטריטוריאליים" (אף שהדעות נחלקו בשאלה, אם העיקרון תופס גם לגבי מעצמה "אסיאתית" לא-נוצרית כמו האימפריה העות'מאנית). חשוב מכך היה חששן הגדול מפני שאיפות רוסיה בבלקן ובמזרח התיכון, והן דאגו שמא הצלחת היוונים להינתק מהאימפריה העות'מאנית תצית סדרה של מרידות, שיובילו להתפרקות האימפריה העות'מאנית ולהגמוניה רוסית בלבנט (מזרח הים התיכון).
אלא ששתי הממשלות היו נתונות ללחץ דעת הקהל במדינותיהן להושיט עזרה ליוונים. בעיני הרוב המכריע של הבריטים והצרפתים היו היוונים לוחמי חירות נוצרים נועזים, הנאבקים נגד עריצות איסלמית מושחתת ומכבידה. הפילהלנים בבריטניה, קבוצת אוהדים עשירים ומקושרים היטב שכללה את המשורר הרומנטי לורד ביירון, אספה סכומי כסף גדולים עבור היוונים ופעלה למענם מעל דפי העיתונים. מונרכיית בית בורבון הלא פופולרית, שהושבה לשלטון בצרפת על ידי בעלות הברית לאחר תבוסת נפוליאון ב-1815, ניצבה נוכח פרץ של אהדה ציבורית למאבק היווני. הזוועות שעשו חייליו של אבראהים פאשא בפלופונסוס מאז 1826 חוללו סערת רוחות באירופה.
בתחילה הייתה כוונת המהלכים הדיפלומטיים הבריטיים לעכב את ההתערבות הצבאית הרוסית לטובת היוונים, כדי לתת לעות'מאנים זמן לדכא את המרד, כפי שציפו שאומנם יעשו. אך הסכסוך נמשך שנה ועוד שנה, ומשהלכה ופקעה סבלנותם של הרוסים, ובה בעת גבר הזעם על עוולות המצרים בפלופונסוס, השתנתה עמדת הבריטים לכיוון פשרה: אוטונומיה יוונית תחת ריבונות עות'מאנית. ההצעה סיפקה את הרוסים, והבריטים ראו בה פתרון לשמירת השלמות הטריטוריאלית של האימפריה העות'מאנית. מי שתמך בכל לב במדיניות זו היה המדינאי הבריטי ג'ורג' קנינג, שאהד את מאבק היוונים יותר מוולינגטון, ומונה לראש ממשלה באפריל 1827.
הסכם לונדון
שלוש המעצמות חתמו על הסכם לונדון ב-6 ביולי 1827. ההסכם, שנימק את התערבות המעצמות בשיבוש המסחר בלבנט בעטייה של המלחמה המתמשכת, קרא להפסקת אש מיידית בין הנצים, אך למעשה תבע מהעות'מאנים להפסיק את פעולותיהם הצבאיות ביוון דווקא כשהניצחון היה בהשג ידם. הוא אף הציע את תיווכן של המעצמות במשא ומתן להשגת הסדר סופי לאחר הפסקת האש.
ההסכם קרא לטורקים להעניק ליוונים אוטונומיה, וקבע כי יוון תישאר תחת ריבונות עות'מאנית ותשלם לסולטאן מס שנתי. ליוון הוענק אפוא אותו מעמד קונסטיטוציוני כשל הנסיכויות הרומניות ולאכיה ומולדובה. ברם, ההסכם קבע שגובה המס יוסכם על ידי שני הצדדים ויישאר קבוע, כדי להימנע מן המצב אליו נקלעו הנסיכויות. סכום המס שהשתיים נדרשו להעלות השתנה לפי רצונו של השער הנשגב, והעול היה כבד עד כדי כך ששתי הארצות נותרו עניות מרודות משך מאתיים שנים.
סעיף סודי בהסכם קבע, כי אם השער הנשגב לא יסכים להפסקת אש בתוך חודש, ישגרו המעצמות החתומות עליו קונסולים מטעמן אל נַאפְפְּלִיוֹ, בירת הרפובליקה ההלנית, וכך יעניקו לממשלת המורדים הכרה דה פקטו, דבר שאף מעצמה לא עשתה קודם לכן.
אותו סעיף הסמיך את הממשלות החתומות עליו להורות במתואם למפקדי הציים שלהן בים התיכון "לנקוט בכל האמצעים בהתאם לנסיבות" (כלומר, גם פעולה צבאית) כדי לאכוף את דרישת בעלות הברית אם העות'מאנים לא ימלאו אחר תנאי ההסכם עד המועד שייקבע. עם זאת, הוסיף הסעיף וקבע כי אל למפקדים הצבאיים של בעלות הברית ליטול צד בסכסוך.
ההסכם היה אפוא מסמך מלא סתירות. הוא קרא להסדר במשא ומתן, אך קבע מראש מה צריכה להיות התוצאה הסופית של שיחות אלה. הוא הציע תיווך, אך איים להשתמש בכוח. הוא התיר את השימוש בכוח, אך אסר לקחת חלק בפעולות האיבה. ומעל הכל, אף שנוסח בלשון נייטרלית, לאמיתו של דבר נשא פנים לצד היווני.
ב-20 באוגוסט הגיעו הוראות הממשלה הבריטית לידי אדמירל-משנה סר אדוארד קודרינגטון, מפקד הצי הבריטי בים התיכון, קצין ותיק קרבות, גיבור קרב טרפלגר, שמאחוריו 44 שנות שירות בים. הוא נדרש לאכוף הפסקת אש ולמנוע את מעברן של תגבורות ואספקה מאסיה הקטנה ומצרים אל הכוחות העות'מאניים ביוון. עוד נכתב, כי מותר לו להשתמש בכוח רק כמוצא אחרון.
ב-29 באוגוסט 1827 דחו העות'מאנים רשמית את תנאי הסכם לונדון, צעד שהביא את שלוש המעצמות להכרה דה פקטו ברפובליקה ההלנית. ב-2 בספטמבר הסכימה הממשלה היוונית הזמנית להפסקת האש. עתה היה קודרינגטון חופשי להתמקד באכיפת ההסכם על הצד העות'מאני.
טרם הקרב
מפרץ נאווארינו הוא נמל טבעי גדול בחוף המערבי של מסניה (דרום מערב הפלופונסוס). אורכו 5 ק"מ (בין ראשי היבשה) ורוחבו 3 ק"מ בקירוב. הוא מוגן מן הים הפתוח על ידי האי הצר והארוך ספקטריה. האי מותיר שתי כניסות למפרץ. הצפונית צרה מאוד ורדודה, רוחבה 100 מטרים ועומקה במקומות אחדים מטר אחד בלבד והיא אינה עבירה לספינות גדולות. הכניסה הדרומית רחבה הרבה יותר, 1,500 מטר, אך בשל הימצאות סלעים, רוחב נתיב השיט בפועל הוא 1,000 מטר. מבצר נאווארינו (פילוס), שבזמן התרחשות האירועים היה בידי הטורקים, חולש על הכניסה הדרומית. בעת דיכוי המרד שימש המפרץ כבסיס הראשי של הצי העות'מאני בפלופונסוס.
הצי העות'מאני-מצרי העיקרי, שהוזהר על ידי הבריטים והצרפתים לבל יגיע ליוון, יצא את אלכסנדריה ב-5 באוגוסט 1827, וב-8 בספטמבר הצטרף לאוניות העות'מאניות-מצריות האחרות בנאווארינו. בתגובה הגיע קודרינגטון עם אוניותיו אל נאווארינו ב-12 בספטמבר, ונועד לשיחות עם אבראהים פאשא והאדמירל העות'מאני וחילץ מהם הבטחה בעל פה – כך האמין – להפסיק את פעולותיהם ההתקפיות ביבשה ובים.
אלא שהעות'מאנים התעלמו מההתחייבויות לכאורה שנטלו על עצמם. בשני מקרים לפחות יצאו אוניות של הצי העות'מאני ממפרץ נאווארינו כדי לסייע לצבא במקומות אחרים בפלופונסוס. קודרינגטון, שפעל מהאי זקינתוס הסמוך, יירט אותן בדרכן ונאלץ לירות שוב ושוב בתותחיו לאות אזהרה כדי להכריחן לשוב על עקבותיהן. בינתיים חידש אבראהים פאשא את מדיניות האדמה החרוכה שלו ביבשה. אוניות בעלות הברית, שעגנו סמוך לחוף, ראו בנקל את הכפרים והשדות העולים באש, וכיתת נחתים בריטית אף דיווחה, כי אוכלוסיית מסניה קרובה לגווע כולה ברעב. ב-13 באוקטובר הצטרפה לקודרינגטון השייטת הצרפתית בפיקוד אדמירל אנרי דה רני והשייטת הרוסית בפיקוד אדמירל לודוויג היידן. השניים, שדרגת האדמירל שלהם הייתה נמוכה מזו של קודרינגטון, הסכימו לשרת תחת פיקודו.
ב-18 באוקטובר, לאחר ניסיונות עקרים ליצור קשר עם אבראהים פאשא, נועץ קודרינגטון עם עמיתיו וקיבל את ההחלטה הרת הגורל להיכנס למפרץ נאווארינו ולעגון את אוניותיו אל מול הצי העות'מאני-מצרי. השלושה החליטו, כי בשל החורף המתקרב לא ניתן להטיל הסגר ימי יעיל על הנמל, וכי בכל מקרה יש להבטיח את שלומה של אוכלוסיית הפלופונסוס. אף שהיה זה צעד מתריס מאין כמותו, טען קודרינגטון כי לא התכוון לאסור קרב, אלא רק להפגין כוח כדי להכריח את העות'מאנים לכבד את הפסקת האש ולחדול ממעשי הזוועה נגד האוכלוסייה האזרחית. מהלך זה, כך חשב, ישתק את הצי העות'מאני ויפעיל לחץ כבד על אבראהים פאשא לציית להוראות בעלות הברית.
יחסי הכוחות
22 אוניות המלחמה של בעלות הברית נשאו סך 1,258 תותחים לעומת 78 אוניות עות'מאניות – לא כולל סקונרים, סירות תותחים וספינות הבערה – ובהן 2,180 תותחים. אלא שהעליונות המספרית העות'מאנית הסתירה נחיתות מכרעת בעוצמת האש ובאיכות אנשי הצוות.
לבעלות הברית הייתה עליונות מוחצת באוניות, שגודלן ומספר תותחיהן מאפשר להן ליטול חלק פעיל בקרב ימי סדור: 10 אוניות קו לעומת 3 של העות'מאנים. יתרון זה היה מכריע, מפני שניסיון המלחמות הנפוליאוניות לימד כי אפילו פריגטות אינן יעילות מול אוניות-קרב. יתר על כן, תותחי אוניות בעלות הברית היו על פי רוב בעלי קליבר גדול יותר והופעלו על ידי תותחנים מאומנים טוב יותר. המשמעות הייתה, כי צוותי אוניותיהם יכלו לירות מטחי דופן הרסניים יותר, תכופים יותר ומדויקים יותר.
חלק הארי של הצי העות'מאני-מצרי היו ספינות קטנות, 58 קורבטות ובריגים, כלי שיט שהיו חסרי ישע מול האוניות הכבדות של בעלות הברית. אומנם היו בידי העות'מאנים כמה פריגטות דו-סיפוניות כבדות-חימוש, שבכל אחת מהן עד 64 תותחים ויכלו לפצות במידת מה על המחסור באוניות-קרב, אך קוטר תותחיהן הקטן יותר ביטל את יתרונן במספר התותחים בהשוואה לפריגטות החד-סיפוניות של בעלות הברית. הצי המצרי היה מצויד ומאומן טוב יותר מעמיתו העות'מאני, אולם אוניותיו צוותו במספר רב של מלחים צרפתים שכירי חרב, שספק אם רצו להילחם נגד בני ארצם. גורם זה תרם ככל הכנראה לתפקוד הלקוי של אוניות המצרים בקרב.