cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מאיר פנים
הקמת הארגון
הארגון הוקם בשנת 2000 על ידי דודי זילברשלג ואשתו רבקה לזכרו של בנם מאירק'ה שנפטר בגיל 13 ממחלת כבד ממנה סבל מעת לידתו. הארגון מתאפיין בשירות אוכלוסיות מגוונות בישראל, בהקפדה על שמירת כבודם ומניעת תיוגם של הנזקקים ובפעילות למען השבתם למעגל העצמאות. פעילויות הארגון ממומנות מתרומות פרטיות, אך נעשות בשיתוף עם שירותי הרווחה והקליטה הציבוריים. לאחר כ-7 שנים של הפעלת הארגון, עזב זילברשלג את תפקידו. נכון ל-2016, העומדת בראש הארגון היא חיה מורגנשטרן.
מזון והסעדה
בתי התמחוי של מאיר פנים מעוצבים כמסעדות לכל דבר על מנת להעניק לסועד חוויה שוות ערך לארוחה במסעדה טיפוסית, במטרה לשמור על כבוד הנזקקים. התפריט השבועי בנוי על פי המלצתו של תזונאי, וכולל את כל אבות המזון וויטמינים חיוניים. המתנדבים המגישים את הארוחות מונחים להעניק גם חום ותמיכה רגשית לנזקקים.
בתי התמחוי מספקים מנות חמות לבתי קשישים או אנשים בעלי מוגבלות על בסיס יומי. המתנדבים המחלקים מונחים להתעניין במצבו הבריאותי של הקשיש, ומעניקים לו סיוע כגון קניית תרופות, תיקון מכשירי חשמל ועוד.
הארגון מספק ארוחות חמות לבתי ספר וגני ילדים שמנוהג בהם יום לימודים ארוך, על מנת להבטיח לילדים לפחות ארוחה אחת ביום בעלת ערך תזונתי גבוה. הארוחות ניתנות תמורת 3 שקלים לארוחה או ללא תמורה כלל למשפחות שאינן יכולות לשלם סכום מועט זה.
לקראת חגים או אירועים מיוחדים אחרים, הארגון מחלק חבילות מזון לנזקקים בשיתוף גורמי הרווחה בערים השונות.
מועדוני נוער
הארגון מפעיל רשת מועדוני נוער המעניקה לילדי רווחה תמיכה רגשית ומקצועית במגוון תחומי החיים. המועדוניות מופעלות בשעות אחר הצהריים בשיתוף תנועות הנוער ושירותי הרווחה. במסגרת המועדוניות הילדים מקבלים עזרה בשעורי הבית, שיעורי העשרה, חזרה לקראת מבחנים ותמיכה רגשית. התוכנית מותאמת אישית לכל ילד בתיאום עם המוסד החינוכי בו הוא לומד. במהלך השהות במועדוניות הילדים מקבלים ארוחת צהרים מזינה, וארוחה קלה נוספת בטרם היציאה לביתם.
במהלך חופשות בתי הספר, המועדוניות מפעילות מערך של פעילויות מגוונות הכוללות משחקים וטיולים.
שיקום תעסוקתי
הארגון מעניק אפשרות תעסוקתית לקשישים ולפגועי נפש בסניפיו השונים. השיקום המקצועי כולל הכנת מזון, עריכת שולחנות והגשת המזון לנזקקים. תמורת עבודתם מקבלים המשוקמים מלגה סמלית שאינה פוגעת בזכאותם הסוציאלית לתשלומים. כמו כן מועסקים בסניפים עובדי שירות מטעם שירות בתי הסוהר ועובדים המחויבים בשירות מבחן.
כח לתת
כח לתת הוא מפעל התנדבותי המספק ציוד ביתי כרהיטים ומוצרי חשמל שנתרמו על ידי הציבור למשפחות נזקקות. הציוד שנאסף עובר תהליך של מיון, ניקוי והתאמתו לשימוש באמצעות מתנדבים. הציוד נמסר לנזקקים תמורת סכום סמלי. הארגון מפעיל כ-15 סניפים של "כח לתת" ברחבי הארץ.
רפרף מסורטט
רפרף מסורטט (שם מדעי: Hyles livornica) הוא מין של רפרף.
מאפיינים
לרפרף המסורטט מוטת הכנפיים של כ-70 מילימטרים ואורך גופו כ-40 מילימטרים. הכנפיים הקדמיות חומות, כשבמרכזן נמשך פס אפור, ומשני צדיו עורקים לבנים-אפורים. מ"סרטוט" זה שעל כנפיו נגזר שמו. הכנפיים האחוריות וורודות במרכזן ויש להן כתם לבן בבסיס. פסים חומים כהים מסורטטים על גבי השפה הקדמית והאחורית של הכנפיים האחוריות. על חזה הרפרף המסורטט ערוכות ציציות שיער לבן. הבטן חומה ועליה פסים שחורים-לבנים.
הרפרף המסורטט הוא רפרף נודד, והדור המתפתח בצפון אפריקה נודד באביב לכל אירופה, עד לסיביר.
נקבת הרפרף המסורטט מטילה את ביציה על עלי גפן, חומעה, עירית, אמיך, ארכובית, דבקה ולוע הארי. הביצים עגלגלות בצורתן, בעלות צבע ירוק בהיר ומידותיהן 1.5X1.2 מילימטרים.
לאחר 4–5 ימים בוקעים הזחלים מן הביצים. אורכם לפני ההתגלמות בין 7 ל-9 סנטימטרים ורוחבם כסנטימטר אחד. הצבעים משתנים מזחל לזחל:
רבים מהזחלים מותקפים על ידי טפילים, בעיקר זבובים ממשפחת הזריזבוביים, שזחליהם מתפתחים בזחלי הרפרף המסורטט ופרוקי-רגליים אחרים. לאחר כשלושה שבועות של אכילת עלים, הזחלים מתחפרים בשכבת האדמה העליונה, ובונים עריסה על ידי הדבקת גרגרי אדמה ועלים בעזרת טווית קורים דלילים. אחרי 3–4 ימים הזחלים מתגלמים. אורך הגולם 4-4.5 סנטימטרים ורוחבו כסנטימטר אחד, והוא בצבע חום בהיר. תקופת הגולם נמשכת כארבעה שבועות עד חודשיים ואפילו יותר.
תפוצה: כל הארץ, הבוגרים נצפים באביב עד ראשית הקיץ.
סימון סיניורה
סימון סיניורה (בצרפתית: Simone Signoret; 25 במרץ 1921 – 30 בספטמבר 1985) הייתה שחקנית וסופרת צרפתיה ממוצא יהודי. מתוארת לעיתים קרובות כאחת מכוכבות הקולנוע הגדולות של צרפת. היא הייתה הצרפתייה הראשונה שזכתה בפרס אוסקר, בו זכתה עקב משחקה בסרט "מקום בצמרת". מלבד האוסקר הייתה מועמדת לפרסים רבים, בהם: פרס באפט"א, גלובוס הזהב, אמי, פסטיבל הקולנוע בקאן וכן פרס דב הכסף לשחקנית הטובה ביותר.
ביוגרפיה
נולדה בשם סימון הנרייטה שרלוט קמינקר בוויסבאדן שבגרמניה. היא הייתה הבכורה משלושת ילדיהם של ז'ורז'ט (סיניורה) ואנדרה קמינקר. אביה, מתורגמן שעבד בחבר הלאומים, היה קצין יהודי יליד צרפת ממוצא פולני, אשר הביא את המשפחה לניי-סיר-סן שבפרוורי פריז. אימה הייתה צרפתייה קתולית. סיניורה גדלה בפריז באווירה אינטלקטואלית, למדה את השפה האנגלית בבית הספר, וקיבלה תעודת הוראה. היא לימדה אנגלית ולטינית ועבדה בחצי משרה ככתבנית של עיתון צרפתי משתף פעולה, "Les nouveaux temps". במהלך השתלטות גרמניה על צרפת במהלך מלחמת העולם השנייה, החלה סיניורה להתערב בחוג אריסטוקרטי של כותבים ושחקנים שפגשה ב"קפה דה פלור" הממוקם ברובע השישי של פריז. באותה תקופה היא החלה לפתח עניין במשחק, וקיבלה עידוד מחבריה ומאהובה דניאל ז'לין להגשים שאיפה זו. בשנת 1942 היא החלה להופיע בתפקידים מינוריים בסרטים, והיה ביכולתה להרוויח די כסף כדי לתמוך באמה ושני אחיה, לאחר שאביה נמלט לגלות בשנת 1940 כדי להצטרף לגנרל שארל דה גול. סיניורה שינתה למען קריירת המשחק שלה את שם משפחתה לשם משפחתה של אמה לפני נישואיה, כדי להסתיר את שורשיה היהודיים.
מראה החושני וטבעה חסר העכבות הובילו לכך שהיא לוהקה פעמים רבות לתפקיד יצאנית. היא זכתה להכרה בולטת על משחקה בסרט "המעגל" ("La Ronde") משנת 1950, סרט שהוחרם בניו יורק כבלתי מוסרי. בשנת 1952 היא זכתה לשבחים עוד יותר נלהבים, על גילום יצאנית נוספת, בסרטו של ז'אק בקר "Casque d'or", שעליו בנוסף זכתה גם בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי לשחקנית הזרה הטובה ביותר. משחקה בסרט השפיע על מוזיקאית הג'אז, נינה סימון, אשר שם הבמה שלה מבוסס על שמה הפרטי של סיניורה.
סיניורה הופיעה בסרטים בולטים רבים בצרפת, בהם:"תרז ראקן" ("Thérèse Raquin") (1953) של הבמאי מרסל קרנה, "בנות השטן" (1955) ו-"The Crucible" (1957) המבוסס על המחזה של ארתור מילר "ציד המכשפות".
בשנת 1958 שיחקה סיניורה בסרט הבריטי "מקום בצמרת" (בבימויו של ג'ק קלייטון), שזיכה אותה במספר מכובד של פרסים בהם: פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ופרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן. סיניורה הייתה לשחקנית הצרפתייה הראשונה שזכתה באוסקר, ולאחריה זכו ז'ולייט בינוש (ב-1997, שחקנית המשנה) ומריון קוטיאר (ב-2008, השחקנית הטובה), וכן הייתה לאישה הראשונה ששיחקה בסרט זר אשר זכתה בפרס. סיניורה הוזמנה לשחק בקולנוע האמריקאי, אך היא סירבה והמשיכה לעבוד בצרפת ובאנגליה. בשנת 1962 היא הופיעה לצדו של לורנס אוליבייה בסרט "Term of Trial". בשנת 1965 הופיעה סיניורה בסרט האמריקאי "ספינת השוטים", אשר על משחקה בו קיבלה מועמדות נוספת לפרס אוסקר, והמשיכה להופיע במספר סרטים אמריקאיים עד שנת 1969, אשר בה חזרה לצרפת.
ניסיונה הבודד בתפקידים שייקספיריים היה על בימת תיאטרון רויאל קורט בלונדון, שם גילמה בשנת 1966 את ליידי מקבת' לצדו של אלק גינס. הופעתה זו זכתה לביקורות שליליות, וחלקן אף כוונו למבטאה, אשר כונה "גאלי בלתי סביר".
בשנותיה המאוחרות ספגה סיניורה לעיתים קרובות ביקורות על כך שעלתה במשקל ונתנה למראה היפה לדעוך, אך סיניורה, שמעולם לא התעניינה בתהילה, התעלמה מהעלבונות והמשיכה לתת הופעות מהוקצעות. היא זכתה לתשבחות רבות על גילום דמותה של מאדאם רוזה - יצאנית מבוגרת ניצולת שואה המטפלת בילדיהן של הזונות העובדות בבלוויל, רובע עני של פריז, בסרט "כל החיים לפניו" (1977), ועל גילום דמותה של אחות לא נשואה המתאהבת מבלי דעת באחיה המשותק דרך התכתבות אנונימית, בסרט "I Sent a Letter to my Love" (1980) שני סרטים שבוימו על ידי במאי הקולנוע הישראלי משה מזרחי.
בשנת 1978 היא כתבה אוטוביוגרפיה, "Nostalgia Isn't What It Used To Be" (יצא לאור גם בעברית בתרגומו של אביטל ענבר, שהיה מיודד עם הזוג מונטאן-סיניורה). בנוסף, היא גם כתבה ספר, "Adieu Volodya", שיצא לאור בשנת 1985, השנה שבה הלכה לעולמה.
נישואיה הראשונים היו לבמאי הקולנוע איב אלגרה, בין השנים 1944–1949, אשר ממנו יש לה בת - קתרין אלגרה, שחקנית אף היא. נישואיה השניים היו לשחקן איב מונטאן בשנת 1951, איחוד שנמשך עד מותה.
סיניורה מתה בשנת 1985 מסרטן הלבלב באותיי-אותייה בצרפת, ונקברה בבית הקברות פר לשז שבפריז.
שמואל הספרי
שמואל (שמוליק) הספרי (נולד ב-26 באוגוסט 1954) הוא מחזאי, תסריטאי, סאטיריקן, פזמונאי, מנהל אמנותי ובמאי ישראלי.
ביוגרפיה
הספרי נולד ב-1954 ברמת גן למרדכי וציפורה, ניצולי שואה שעלו מפולין. בבגרותו למד פילוסופיה יהודית, קבלה והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים אלו עבר תהליך של יציאה בשאלה. בשנות ה-70 הראשונות, היה חבר תנועת הנוער בית"ר. שרת ביחידה קרבית בצה"ל, במלחמת יום כיפור. ב-1979 קטע את לימודי הדוקטורט בפילוסופיה של ימי הביניים ועבר ללמוד בימוי בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב.
"התיאטרון הפשוט"
ב-1981 פרש הספרי עם קבוצת סטודנטים מלימודי התיאטרון וייסד עמם את "התיאטרון הפשוט", קבוצת תיאטרון ייחודית, שבמסגרתה העלה חמישה מחזות. הראשון היה "חופה שחורה" שכתבו במשותף, על פי המשל "אשה, בעלה ופרש" מתוך הספר "משלי שועלים", כשהספרי משמש כבמאי. המחזה עלה לראשונה בפסטיבל עכו באוקטובר 1981, וזכה במקום השלישי. המחזה השני של הקבוצה, שעלה במרץ 1982, היה "אליעזר שושני ו/או אליקו בן שושן", עיבוד לסיפור מאת יצחק בן נר, שפורסם בהמשכים בעיתון "הארץ", וכונס אחר כך בספרו ארץ רחוקה. המחזה השלישי, "תשמ"ד", זכה בפרס הראשון פסטיבל עכו 1982. "תשמ"ד" מספר את סיפורם של ארבעה מתנחלים המתבצרים במקלט של התנחלות דמיונית בגדה, ביום הכיפורים תשמ"ד, ומאיימים לפוצץ את עצמם אם ייאלצו להתפנות. המחזה הוצג אחר כך, בתחילת 1983, ב. בנוסף העלו באותה שנה את "מפלצת הצחוק", הצגת ילדים. בסוף 1983, העלתה הקבוצה את המחזה "מתן תורה בשש" בתיאטרון החאן. במחזה נקלע משה רבנו לישיבה במאה שערים של ימינו.
במאי ומחזאי תיאטרון
בתחילת 1984, עלה המחזה שביים, "אבא אובו", בתיאטרון החאן, עיבוד למחזה "המלך אובו".
בשנת 1985 עלה בתיאטרון הקאמרי המחזה "קידוש", אותו כתב וביים לראשונה כבר ב-1980, וזכה בפרס הצגת השנה בטקס "פרס התיאטרון הישראלי". באותה שנה מונה לתפקיד מחזאי הבית בתיאטרון באר שבע.
לאחר שהסתיימה פעילות הקבוצה, כתב וביים כעשרים מחזות, ביניהם "החילוני האחרון", "נוצות", "אחרי החגים", "מלאכים באמריקה" ו"המפקח" בתיאטרון הקאמרי; "ציד המכשפות" בהבימה ובתיאטרון חיפה; "נתניה", "גיסתו של גולדין", "המלך", "חמץ" (שזכה בשלוש קטגוריות ב"פרס התיאטרון הישראלי"), "שבעה" (עליו זכה ב"פרס התיאטרון הישראלי"), "אותו ואת בנו", "חצוצרה בואדי", "תזמורת על תנאי", "ערפל", "מילאנו" ו"אישה בעל בית" (שזכה בחמש קטגוריות בפרס התיאטרון הישראלי) בתיאטרון החאן, תיאטרון חיפה, תיאטרון באר שבע, הבימה ובקאמרי. כמו כן ביים את הצגות הילדים "מפלצת בצחוק" ו"עלילות שמשון בר לשון". תפקד כמנהלם האמנותי של פסטיבל עכו ושל תיאטרון הקאמרי.
מחזותיו עוסקים לרוב בנושאים אקטואליים וטעונים. הקוורטט "קידוש", "חמץ", "שבעה" ו"הבדלה" הציג את חייה של משפחה דתית לאומית באור ביקורתי. המחזה "תשמ"ד" הציג התבצרות מתנחלים קיצונים במחסן חומרי נפץ. נושא המחזה "גיסתו של גולדין", נסוב סביב ההתנגשות בין הדת והחזרה בתשובה לבין העולם החילוני. בנעוריו היה הספרי איש הימין הקיצוני, אך בהליך יציאתו בשאלה התמתן, וכיום הוא מחזיק בדעות ליברליות, להן הוא נותן ביטוי ביצירתו.
בדצמבר 1986, פסלה המועצה לביקורת סרטים ומחזות את המחזה "החילוני האחרון" של הספרי, שהועלה בתיאטרון הקאמרי. המחזה היה קברט סאטירי על הצגת בידור המועלית בישראל, לאחר שהשלטון במדינה עבר לידי החרדים. המחזה נפסל במלואו על ידי המועצה בנימוק כי "המחזה פוגע פגיעה גסה בערכי יסוד וברגשותיו של ציבור רחב, דתי וחילוני כאחד. זו סאטירה המסיתה והעלולה להביא לליבוי שנאה". לאחר סערה ציבורית ודיון בכנסת, התירה המועצה לקאמרי להציג את המחזה לאחר קיצוץ ושינוי של המחזה. במחאה על החלטת הנהלת התיאטרון להציג את ההצגה המצונזרת הסירו הספרי, המוזיקאי אורי וידיסלבסקי ומעצבת התפאורה והתלבושות יעל פרדס, את שמם מההצגה. בעקבות הפסילה, יזם שר החינוך והתרבות יצחק נבון מהלך לביטול הצנזורה על מחזות והשארת הצנזורה על הסרטים בלבד, שעיקרה הגבלת הצפייה לבני גיל מסוים במדית הצורך.
פעילות בטלוויזיה ובקולנוע
במקביל לפעילותו בתיאטרון, הרחיב הספרי את עיסוקיו לטלוויזיה וקולנוע. בשנת 1989 כתב את התסריט לסרט הקולנוע "המיועד" ואת התסריט לדרמה של הערוץ הראשון, "וכל עמי הארץ מתייהדים", המבוסס על מחזהו "גיסתו של גולדין". ב-1992 כתב וביים את סרטו הראשון, הדרמה "כל דיכפין" בערוץ הראשון, בכיכובו של שמואל וילוז'ני. ב-1994 השתתף בצוות הכתיבה לתוכנית הסאטירה המצליחה "החמישייה הקאמרית". באותה שנה ביים את סרטו המשמעותי ביותר, על פי תסריט של אשתו, חנה אזולאי הספרי, "שחור", שזכה להצלחה רבה וקיבל שישה פרסי אופיר, ביניהם להספרי עצמו בקטגוריות הבמאי הטוב ביותר והסרט הטוב ביותר. על "שחור" זכה הספרי בציון לשבח בפסטיבל ברלין.
ב-1997 ביים את סרט הטלוויזיה "קמפיין" בכיכובם של חנה אזולאי הספרי, שמיל בן ארי ואלון אבוטבול, וב-2005 ביים את סרטו "שושלת שוורץ".
כמו כן כתב תסריטים במסגרת התוכניות "קשת וענן" ו"זהו זה!". הספרי גם כתב את מילות השיר "חורף 73'" (שתורגם לשפות רבות וזכה להצלחה במדינות רבות), בביצוע להקת חיל החינוך.
ב-2009 וב-2011 כתב וביים את הסדרה "פולישוק" עבור ערוץ 2. הסדרה שודרה במסגרת שידורי קשת בין 31 במאי 2009 ל-12 בינואר 2015. סדרה בת שלוש עונות שזכתה להצלחה רבה ולשבחים רבים. ב־2021 שב לביים קומדיה פוליטית אחרת בשם "מותק בול באמצע" עבור כאן 11.
אקטיביזם
בקיץ 2009 פרסם יחד עם אלדד יניב מסמך שכותרתו "השמאל הלאומי" ואשר מהווה מניפסט הפורש את עמדותיו הפוליטיות, המדיניות והחברתיות. בשנת 2011 העלה הקאמרי את ההצגה "הבדלה" באריאל. בעקבות זאת ניתק הספרי את קשריו עם התיאטרון. לדבריו ישנו סעיף בחוזה שלו המחייב לבקש את רשותו בכל פעם שמחזה שלו מוצג מחוץ לישראל.
חיים אישיים
הספרי נשוי לשחקנית והיוצרת חנה אזולאי הספרי. לזוג שלושה ילדים. בנו הבכור אריה הוא שחקן ומוזיקאי, בנו הצעיר, אבשלום גם הוא מוזיקאי וחבר יחד עם אריה ב-WC (צמד מוזיקלי). אחותו רות נשואה לפרופ' אבי רביצקי.
גאי פוקס
גאי פוקס (באנגלית: Guy Fawkes; 13 באפריל 1570 – 31 בינואר 1606) היה חייל אנגלי קתולי ואחד הקושרים במזימת אבק השרפה – הניסיון לרצוח את המלך ג'יימס הראשון, מלך אנגליה וסקוטלנד ואת כל הלורדים תוך פיצוץ בית הלורדים בטקס פתיחת הפרלמנט שנערך ב-5 בנובמבר 1605. פוקס נתפס לפני שביצע את מזימתו, עונה והוצא להורג. יום תפיסתו נחוג מאז מדי שנה במדינות רבות בחבר העמים הבריטי ונקרא "ליל גאי פוקס".
שנותיו הראשונות
פוקס נולד בסטונגייט שביורק לאדוארד פוקס ואידית בלייק והוטבל בכנסיית סנט מייקל לה בלפרי. למד בבית הספר סנט פיטרס. בגיל 16 המיר פוקס את דתו לקתוליות.
בשנת 1593 הצטרף פוקס לצבא הארכידוכס אלברט מאוסטריה ולחם בהולנד נגד הפרוטסטנטים ההולנדים במסגרת מלחמת שמונים השנים. ב-1602 נכח פוקס במצור על קאלה. בשירותו בצבא הספרדי זכה לכינוי "גווידו". במהלך שירותו הצבאי רכש ניסיון רב בשימוש בחומרי נפץ.
מזימת אבק השרפה
עיקר פרסומו של פוקס מקורו בהשתתפותו כאחד הקושרים במזימת אבק השרפה בשנת 1605. פוקס הניח מטען גדול של אבק שרפה במרתף בית הלורדים במטרה להפעיל את המטען ביום ה-5 בנובמבר בו נערך טקס פתיחת הפרלמנט ולהרוג את המלך ג'יימס הראשון של אנגליה (ג'יימס השישי של סקוטלנד) בשל נטיותיו נגד הקתולים במדינה.
השפעה על השפה
נראה כי המילה בשפה האנגלית ל"בחור" (באנגלית: גאי - "guy") מקורה בשמו של גאי פוקס. כבר מהחגיגות הראשונות של ליל גאי פוקס נהגו לשרוף במדורות את דמותו של פוקס. לדמות העולה באש קראו "גאי" ובהמשך שויך השם לכל "בחור".
בספרות
סיפור חייו של גאי פוקס שימש השראה לספרו של אלן מור, מסוגת המדע הבדיוני, "וי פור ונדטה". בספר, מצליח הגיבור לפוצץ את בניין הפרלמנט הנטוש ב-5 בנובמבר במטרה להביא לנפילת השלטון העריץ הפשיסטי, שהשתלט על בריטניה, בעקבות אסון גרעיני גלובלי. הספר עובד לסרט ונדטה בכיכובם של  נטלי פורטמן והוגו ויבינג.
צ'ארלס דיקנס התייחס אף הוא בספריו לגאי פוקס, וכן המשורר ת"ס אליוט מזכיר אותו בשיר "האנשים החלולים".
הסופר הפוסט-מודרניסט ויקטור פלווין, התייחס למסכתו של גאי פוקס בספריו "Empire V", ו-"Batman Apollo".
גם "גאי מונטג", גיבור ספרו של ריי ברדבורי "פרנהייט 451", מזוהה עם גאי פוקס.
פופולריות
בסקר שנערך על ידי ה-BBC בשנת 2002 נבחר גאי פוקס לאחד ממאה הבריטים החשובים בכל הזמנים.
מסכות מעוצבות בהשראת פניו של גאי פוקס מזוהות עם אקטיביזם אנונימי, בעיקר בזכות הרומן הגרפי ונדטה והסרט המבוסס עליו, מפגינים ואקטיביסטים רבים בכל רחבי העולם המעוניינים להישאר אנונימיים, עוטים מסכות של אלו בעת פעילותם ולכן חלק ניכר מהמסכות של חברי אנונימוס מעוצבות בהשראת פניו של גאי פוקס והמסכה הפכה למזוהה איתם.
טלוויזיה
בשנת 2018 יצאה לאקרנים מיני סדרה בשם "Gunpowder" העוסקת במזימתם של רוברט קטסבי וגאי פוקס לפוצץ את ארמון מלך אנגליה- ג'יימס הראשון. הסדרה היא דרמה היסטורית המגוללת את סיפורם של המורדים הקתוליים ומאבקם בפרוטסטנטים. כל שנה מוצגות בטלוויזיה מספר תוכניות על תפיסת גאי פוקס. בעונה החמישית של הסדרה הכתר ישנו פרק העוסק בחגיגות ליל גאי פוקס במטרה להסתיר את צילומה של הנסיכה דיאנה לראיון דרמטי בביביסי.
TeenNick
טין ניק (באנגלית: TeenNick) הוא ערוץ טלוויזיה אמריקאי לנוער מבית ערוץ ניקלודיאון. בישראל הערוץ משודר ב-yes, ב-HOT STINGTV, ו-NEXT TV.
היסטוריה
טין ניק נוסד בארצות הברית בשנת 2001 בשם "The N" כרצועת שידור לנוער בערוץ נוגין, ולאחר מכן עלה רשמית כערוץ בשנת 2009 בארצות הברית. הערוץ הציג וייצר שלל הפקות מקור שהתפרסמו במהלך השניים אחרי הרחבת הערוץ ושידורי בעולם ובתחום הטלוויזיה.
ערוץ TeenNick בישראל
בפברואר 2017 עלה הערוץ מחדש ב-yes ושידר את הספיישל "גאיה ודר עושות מסיבה" עם פתיחת הערוץ (אפיק 94). בנוסף הערוץ משדר ברצועת הלילה את התוכנית: ויקטוריוס, מכשפות, הסוכן הנרי, iCarly, זואי 101, משפחת רעם, אני פרנקי, בית אנוביס ועוד תוכניות חדשות שעולות לערוץ כל תחילת שנה.
בנובמבר 2017 עלה הערוץ שוב ב-HOT ושידר את העונה השנייה של "נעלמים" עם פתיחת הערוץ (אפיק 81). החלק השני של העונה השנייה עלה ב-11 בפברואר של אותה שנה.
בדצמבר 2017 עלתה "טין ניק סטנדאפ שואו" תוכנית חדשה שבה כוכבי נוער המנחים את התכנית מעלים סדנאפיסטים ובסוף התכנית גם עושים.
במרץ 2018 עלתה "הכי כיף פה", תוכנית אירוח בהנחיית יעל שפיר שמארחת מפורסמים רבים וכוכבי סדרת נוער וילדים בערוץ טין ניק וניקלודיאון, באותו חודש עלתה העונה השנייה של "כדברא", דרמת פנטזיה לנוער מצליחה המשודרת רק ב-yes, ובסוף החודש עלתה "בלאגניקס", תוכנית מתיחות שבה נמתחים בני נוער וכוכבים.
באפריל 2018 עלתה העונה השלישית והאחרונה של "שכונה", סדרת הדרמה לנוער המצליחה המשודרת לצופי "HOT", ובנוסף גם ספיישל עצמאות עם כוכבת הרשת קים אור אזולאי.
ביוני 2018 פורסמו סדרות הנוער החדשות שיעלו בערוץ: "פוראבר" - סדרת נוער מוזיקלית חדשה שיצר אורי גרוס ותעלה לצופי HOT, העונה השלישית והאחרונה של סדרת הפנטזיה לנוער "כדברא" (yes) ו"נעלמים" עונה שלישית (HOT).
בשנת 2020 עלו כמה סדרות נוער חדשות: ספיידרז - דרמת אקשן לייב חדשה לילדי HOT, פלמ"ח - סדרת דרמה יומית חדשה לנוער וילדי Yes, אבא מטפלת - סדרה קומית לנוער וילדי Yes ו-HOT, בת השוטר - דרמת פשע יומית חדשה לנוער לצופי yes. כמו כן פורסם שב-15 בנובמבר תשודר סדרה מוזיקלית חדשה בשם "זיגי" בכיכובם של אנה זק, עדן מאירי, ועוד.
טקס ה־KCA
בערוץ TeenNick משודר מדי שנה משנת 2016 "טקס פרסי הילדים" האמריקאי (Kids' Choice Awards, ובקיצור "KCA"), בו משתתפים שחקנים מסדרות ילדים, זמרים ולהקות. את הטקס מנחה בכל אישיות מוכרת מתחום הבידור לילדים. אחד המנהגים של הטקס הוא התזת נוזל ירוק המכונה "Slime" (רפש) על המנחים, על הקהל ואפילו על הזוכים.
שמואל זנוויל שפיצר
שמואל זנוויל (גם: זוויל) שפיצר (ג' באלול ה'תרכ"ג אוגוסט 1863 – י"ח אדר ב' תשי"א 26 במרץ 1951) היה מעסקני היישוב הישן בירושלים, מייסד שכונת בתי נייטין, שכונת בתי אונגרין וממייסדי שכונת שערי חסד בירושלים.
תולדותיו
נולד בפרשבורג לרב חייא דוד הלוי שפיצר, מתלמידי הכתב סופר, ולצערטל. בשנת תרל"ג (1873) עלה לארץ ישראל עם הוריו והם התיישבו בירושלים. בתקופת מגוריו בירושלים חיבר אביו את ספר ה"נברשת" לבירור זמני הנץ החמה וזמני היום, שקיבל את הסכמת מהרי"ל דיסקין.
נשא לאשה את מירל בת הרב דוד יוליס חתן הרב אברהם שאג (נפטרה בתרפ"ה, 1924). בשנת תרס"ב (1902) ייסד את שכונת בתי נייטין בסמוך למאה שערים. הכתובת על שער הכניסה לשכונה קיימת עד היום, ובה נכתב: "שכונת בתי נייטין שבנה הרה"ג שמואל זנוול שפיצר ז"ל". לזכרו תלוי בעזרת הנשים בבית הכנסת הגדול הגר"א.
שפיצר היה מגיד השיעור של "מרכז לבעלי מלאכה", שנוסד בירושלים על ידי שמואל לוי עבור בעלי מלאכה שקבעו עתים לתורה.
בשנת תרס"ח (1908) ייסד, יחד עם נפתלי צבי פרוש-גליקמן, את שכונת שערי חסד. כדי להבטיח את רכישת השטח הוא נרשם בטאבו על שם ארבעה חברים נתיני חוץ. אחד מהארבעה היה שפיצר, שהיה נתין אוסטריה. השלושה האחרים היו הרב יוסף חיים זוננפלד, אף הוא נתין אוסטריה, ויואל משה סלומון ונחום ברגמן שהיו נתיני גרמניה.
שפיצר שימש כממונה על בתי שכונת בתי נייטין להשכרתם למגורים. לו עצמו לא הייתה דירה משלו והוא התגורר בחדר קטן במשרדי החברה קדישא שאותה ניהל. היה אחראי על קופת הגמ"ח של החברה קדישא. הקפיד שלא לדרוש מן הלווה ערבים על הלוואתו, כדי לא תתגלה ברבים עובדת היותו נזקק. על אף שבמשך חייו עברו תחת ידו סכומי כסף גדולים, כשנפטר נמצא בעזבונו סכום של שבעים וחמש אגורות בלבד.
נפטר ביום שני י"ח אדר ב' תשי"א ונטמן בבית העלמין שערי צדק, ולאחר מלחמת ששת הימים הועבר להר הזיתים לצד קבר אמו. לאחר מותו נקרא על שמו רחובה הראשי של שכונת בתי נייטין.
יחסי קניה–שוודיה
יחסי קניה–שוודיה הם היחסים שבין רפובליקת קניה לממלכת שוודיה.
סחר ושותפות כלכלית
בשנת 1973 חתמו שתי המדינות על הסכם הימנעות ממס כפול. בין השנים 2003–2012 עלה המסחר בין שתי המדינות ב-310%.
הייצוא העיקרי של קניה לשוודיה כולל קפה, פרחים, פירות וירקות. הייצוא העיקרי של שוודיה לקניה כולל ציוד טלקומוניקציה, נייר, מכונות, מוצרים מיוצרים, ציוד רפואי וכלי רכב. בשנת 2012 ייצאה קניה לשוודיה סחורות בסך 47.34 מיליון אירו, ושוודיה ייצאה לקניה סחורות בשווי 61 מיליון אירו.
למעלה מ-50 חברות שוודיות בינלאומיות פועלות בניירובי, כשרוב החברות מנהלות משם את פעילותן ברחבי אפריקה, בשל מיקומה האסטרטגי של העיר.
ייצוג דיפלומטי
לקניה יש שגרירות בסטוקהולם, כששגריר זה מכהן גם כשגריר באיסלנד, דנמרק, נורווגיה ופינלנד.
לשוודיה יש שגרירות בניירובי.
ה' בטבת
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בה' טבת היא ברוב השנים פרשת ויגש. אבל אם בר המצווה חל בשנה שלמה המתחילה ביום חמישי (שנה מקביעות השא או השג) פרשת בר המצוה היא פרשת ויחי.
Vox (ערוץ טלוויזיה נורווגי)
Vox הוא ערוץ טלוויזיה הנמצא בבעלות האחים וורנר דיסקברי. משרדי הערוץ נמצאים בלונדון, אולם הערוץ מיועד לקהל הצופים בנורווגיה. הערוץ התאום של Vox הוא TVNorge.
התוכניות המשודרות בערוץ מיועדות לקהל הצופים המבוגר בגילאי 30+. בערוץ משודרות תוכניות פשע, אירוח, הומור וסרטים.
בשנת 2020 שיעור הצפייה של הערוץ היה 2.4%.
היסטוריה
בשבועות שקדמו להשקת ערוץ Vox, ב-TVNorge הסתכנו בסכסוך משפטי עם ערוץ הטלוויזיה הגרמני Vox Television GmbH שבבעלות RTL, בשל מחלוקות בעניין השם. זאת משום שחשבו כי ייתכן ויתבלבלו בין שני הערוצים. ב-20 בינואר 2012 פורסם כי ב-Vox יוכלו לשמור על שם הערוץ החדש, כיוון שבית המשפט קבע כי השימוש בשם המיועד לקהל הנורווגי לא יכול לפגוע בערוץ הגרמני, כיוון שהם מיועדים לשידור במדינות שונות.
Vox היה זמין בשידורי כל חברות הטלוויזיה המובילות בנורווגיה: Riks-TV, Get, Canal Digital ו-Altibox החל מהשקתו.
התוכנית הראשונה ששודרה ב-23 בינואר 2012 בשעה 20:00 בערב, הייתה הסרט "הסיפור המדהים של בנג'מין באטן".
מרד קאחתי-חבסורתי
מרד קאחתי-חבסורתי (בגאורגית: კახეთ-ხევსურეთის აჯანყება) היה מרד כנגד הכוחות הבולשביקים בעקבות פלישת הצבא האדום לגאורגיה, שהתרחש בשנת 1922 במחוזות קאחתי וחבסורתי בגאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה).
מרד החל אחרי מרד שהתרחש באותה שנה במחוז ההררי סוואנתי ונקרא מרד סוואנתי, ואורגן על ידי הוועד לעצמאות גאורגיה והוועדה הצבאית שלו, שהורכבה מקצינים לשעבר ברפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה. מנהיג המרד היה הנסיך ככוצה צ'ולוקאשווילי, קולונל בצבא הגאורגי, פולקובניק (полко́вник) (קולונל) בצבא האימפריה הרוסית וגיבור קרב סארקמיס (Sarıkamış) במהלך מלחמת העולם הראשונה. מאביב 1921 החל צ'ולוק'שווילי לארגן מיליציה חזקה בקאחתי וחבסורתי, מהאצילים הגאורגים שברחו בעקבות פלישת הצבא האדום לגאורגיה ובכללם מ. לשקראשווילי, סימון בגרטיון-מוחרנלי, ל. לקווינדזה, ס. אנדרוניקאשווילי, א. סומבאטאשווילי, ש. ואצ'נדזה, פ. שלוואנדישווילי, ש. שלוואנדישווילי ועוד. למיליציה היה קשר קרוב לפטריארך הקתולי, אמברוסה ונהנה מתמיכתם של השבטים ההרריים של מזרח גאורגיה.
הקרבות
בתחילה חסמה המיליציה את כל כבישי המובילים לתושתי, פשאבי וחבסורתי ולאחר הניצחון בקרב בז'ינוואלי, עבר הצבא לחבסורתי. הבולשביקים השתמשו בצורה נרחבת בחיילים לא מנוסים ובכללם שימוש במטוסי קרב, כנגד אנשי המיליציה וסבלו אבדות כבדות בנפש כאשר לכוחותיו של צ'ולוק'שווילי היו מעט אבדות ואף, בכמה מן המקרים, ללא אבדות.
בסופו של דבר נחלש המרד, כתוצאה משתי סיבות. הראשונה הייתה חילוקי דעות שנתגלעו בין המפלגות הפוליטיות השונות בגאורגיה. בין יתר הוויכוחים סברו הסוציאל-דמוקרטים כי צ'ולוק'שווילי, עקב היותו אציל, לא צריך להנהיג את הצבא הפרטיזני. הסיבה השנייה הייתה פעילותם המוצלחת של הבולשביקים במעצר והוצאתם להורג של תומכי המיליציה בכארתלי ובקאחתי והעבירו דיוויזיות נוספות לאזור מגרוזני.
שילוב של עוינות של צ'ה קה (קדם לק.ג.ב.) כנגד האוכלוסייה בגאורגיה והוויכוחים בין המפלגות הפוליטיות השונות, הכריח, כאמור, את צ'ולוק'שווילי לברוח לצ'צ'ניה השכנה. הוא חזר בנובמבר, ערך מספר פלישות ותקף את הכוחות הבולשביקים שוב. אחיו סווימון צ'ולוק'שווילי נהרג באחד הקרבות. חברי משפחת צ'ולוק'שווילי נעצרו ואביו החורג הוצא להורג בידי הסובייטים. הפלישות מנעו מהבולשביקים את האפשרות לקנות אחיזה בהרי מזרח גאורגיה לפני המרד הגדול באוגוסט 1924.
סטירה עות'מאנית
סטירה עות'מאנית (בטורקית: osmanlı tokadı) הוא מונח מתחום אמנויות הלחימה המתאר מכת כף יד קטלנית. את המכה היו מתרגלים בצבא העות'מאני, כדי שלחיילים העות'מאנים תהיה דרך להילחם גם ללא כלי נשק.
מחוזות אוהיו
במדינת אוהיו שבארצות הברית ישנם 88 מחוזות.
הגדול שבמחוזות אוהיו הוא מחוז אשטאבולה (1,819 קמ"ר), הקטן שבהם הוא מחוז לייק (591 קמ"ר), והמאוכלס שבהם הוא מחוז קויאהוגה (כ-1,280,122 תושבים נכון ל-2010). עיר הבירה, קולומבוס, נמצאת במחוז פרנקלין.
רשימת המחוזות
הטבלה שלהלן ממוינת כברירת מחדל לפי גודל האוכלוסייה במחוז. לחיצה על החצים הקטנים בתא העליון של כל עמודה תמיין מחדש את הטבלה לפי פרמטרים אחרים.
התנהגות פסיבית-אגרסיבית
התנהגות פסיבית-אגרסיבית (באנגלית: Passive-aggressive behavior) משמעותה חוסר משמעותי בביטויי כעס ישירים. במקום לכעוס באופן ישיר, אדם יבטא את כעסו בשתקנות, עקשנות, סרבנות, ולעיתים בצורות של דחייה וחוסר יעילות קיצוני והתנגדות פסיבית לציות להנחיות של סמכות, במצבים בין-אישיים או מקצועיים; או אי-ביצוע מתמשך של משימות שתחת אחריותו (המפורשת או הנרמזת) של אותו אדם. לדוגמה, כאשר אדם פסיבי-אגרסיבי נדרש ללכת לאירוע (למשל מסיבה) שאינו מעוניין להשתתף בו, הוא יזדקק לזמן רב להתארגן, עד כדי כך שהאירוע יהיה לקראת סיום כאשר הוא יגיע אליו. השארת פתקים או הודעות, כדרך להימנעות מוויכוח או עימות, היא גם סממן של התנהגות פסיבית-אגרסיבית.
היסטוריה
המונח "התנהגות פסיבית-אגרסיבית" נטבע לראשונה על ידי צבא ארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה, כאשר פסיכולוגים צבאיים הבחינו אצל חיילים בהתנגדות פסיבית ובחוסר רצון לציית לפקודות.
פסיביות-אגרסיביות כהפרעת אישיות
הפרעת אישיות סבילה-תוקפנית הייתה הפרעת אישיות שנכללה בשלוש הגרסאות הראשונות של ה-DSM (מדריך האבחון של האיגוד הפסיכיאטרי האמריקני), אך הוצאה מהגרסה הרביעית בגלל היעדר תמיכה אמפירית מספקת בתוקף ובמהימנות שלה. עם זאת, השיח המקצועי מוסיף להתייחס אליה, הואיל והיא מתארת דפוס אישיות שכיח שמעורר קשיים בין-אישיים ניכרים. הפרעת אישיות פאסיבית אגרסיבית קיימת בכל זאת - ב ICD 10, משמעות הדבר היא שבאופן עקרוני פסיכיאטר בישראל יכול לתת אבחנה כזו.
אדם המאופיין על ידי דפוס אישיות זה יתקשה מאוד לסרב לבקשות או לדרישות באופן גלוי והוא יעשה זאת בדרך סבילה. ההשערה הפסיכואנליטית העומדת מאחורי דפוס זה היא שבצורה סבילה זו מבטא האדם הסביל-תוקפני מידה רבה של תוקפנות. היות ש-DSM הוא מדריך אבחוני התנהגותי, שבו מקובל לספור קריטריונים התנהגותיים בני צפייה ומדידה לצורך אבחון, קשה להתייחס לתוקפנות העומדת מאחורי ההתנהגות הסבילה.
אדם כזה יכול, למשל, להרגיש מנוצל על ידי המעסיק שלו ולכן יימנע מלבצע מטלה מסוימת. עם זאת, הוא לא יסרב באופן מפורש וגלוי, אלא "יעניש" את המעסיק על דרשנותו בכך שיבטיח לבצע את התיקון, אך ידחה את הביצוע עד אין קץ, יקשה על המנהל ויפיק מכך הנאה סמויה ולא מודעת. אדם כזה לא יתעמת לעולם בצורה ישירה עם מצב בעייתי, אלא יפגין את התנגדותו בצורת התמהמהות, שכחנות וכדומה. כך, מצד אחד הוא יביע את תוקפנותו בצורה עקיפה ומצד שני, יעורר כלפיו את תוקפנות הסביבה (אשר לעיתים קרובות תבוטא אף היא בצורה עקיפה, משום שההבטחה לבצע את המשימה עדיין קיימת ברקע).
סימנים שכיחים להפרעה פסיבית-אגרסיבית
אדם פסיבי-אגרסיבי עשוי להראות רק חלק מהתכונות הרשומות להלן, ותכונות נוספות שאינן משויכות להתנהגות פסיבית אגרסיבית.
יחסי גרמניה–קניה
יחסי גרמניה–קניה הם היחסים הבילטראליים בין גרמניה לבין קניה.
היסטוריה
גרמניה הייתה המדינה הראשונה שהכירה בעצמאות קניה. שתי המדינות נהנות מיחסים חמים.
בשנת 1966 ביקר בניירובי נשיא גרמניה המערבית היינריך ליבקה.
ביולי 2011 ביקרה קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל בקניה. היא ניהלה שיחות עם הנשיא מוואי קיבאקי ועם ראש הממשלה, ראילה אודינגה. הקנצלרית הייתה בסיור כדי להתחיל את 'אפריקה-קונספט' החדש.
באותה שנה, נשיא גרמניה לשעבר, הורסט קלר הוביל משלחת סחר לניירובי. הוא גם קיים שיחות עם הנשיא אוהורו קניאטה.
גרמניה היא בדרך כלל המקור השלישי או הרביעי בגודלו של תיירים לקניה. גרמניה שלא כמו מדינות אחרות באירופה מיעטה בהוצאת יועצי נסיעות לקניה.
שיתוף פעולה בפיתוח
שיתוף פעולה בפיתוח גרמני בין השנים 2014–2016 אמור להיות שווה 14.6 מיליארד KES (138 מיליון אירו).
תחומי המפתח עבור קניה וגרמניה הם:
סיוע בפיתוח רשמי (ODA) לקניה מסתכם ב-24.08 מיליארד KES (227 מיליון אירו) בשנה (2011/2012). גרמניה היא התורמת הפיננסית השנייה בגודלה. למספר רב של קרנות פוליטיות גרמניות יש גם משרד בקניה.
סחר
בשנת 2013 ייצאה קניה סחורות בשווי 8.24 מיליארד KES (78 מיליון אירו) לגרמניה. גרמניה ייצאה סחורות בשווי 37.49 מיליארד KES (354 מיליון אירו) לקניה.
FDI
חברות כמו BASF ו-Lufthansa Cargo פועלות בקניה. למעלה מ־60 חברות גרמניות השקיעו יותר בקניה מ-9 מיליארד KES (86 מיליון אירו).
נציגויות דיפלומטיות
לקניה היו יחסים דיפלומטיים עם מערב גרמניה והשגרירות שכנה בבון. לאחר האיחוד של מזרח ומערב גרמניה, השגרירות עברה לברלין.
בנוסף, לגרמניה יש שגרירות בניירובי.
יחסי אנגולה–קניה
יחסי אנגולה–קניה הם היחסים שבין רפובליקת אנגולה לרפובליקת קניה.
שיתוף פעולה
בסדרת פגישות במהלך שנת 2014 בניירובי ובלואנדה נחתמו כמה הסכמים בין המדינות, שכללו הקמת נציבות משותפת לשיתוף פעולה, משרד להתייעצות פוליטית בין משרד החוץ של אנגולה לזה של קניה והסכם כללי לשיתוף פעולה כלכלי, מדעי, תרבותי וטכני בין ממשלות קניה ואנגולה.
שר החוץ של קניה ביקר באנגולה בינואר 2014 ושר החוץ של אנגולה ביקר בניירובי ביולי 2014.
ייצוג דיפלומטי
השגריר בנמיביה שימש כשגריר קניה באנגולה עד שבשנת 2011 הודיעה קניה על פתיחת שגרירות נפרדת באנגולה.
אליעזר שפירא
אליעזר (לייזי) מנחם שפירא (נולד ב-13 במאי 1973) הוא במאי ותסריטאי ישראלי, זוכה פרס האקדמיה לטלוויזיה.
ביוגרפיה
אליעזר (לייזי) שפירא נולד ברחובות וגדל ברחובות ובקרני שומרון. לייזי הוא הקטן מבין ארבעה אחים. אחיו הגדול, יוסי שפירא, הוא קצין בכיר בצבא הנשוי לסופרת טלי ברגלס-שפירא. לייזי למד בבית הספר היסודי "תחכמוני" ברחובות, בישיבת השומרון בקרני שומרון ובישיבת ההסדר "ברכת משה" במעלה אדומים. למד היסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית. הדריך במנהרות הכותל ובגן הארכאולוגי ירושלים. בתקופת לימודיו התגורר בשכונת נחלאות עם שותפיו איציק יובל וחגי שטרסברג אשר השפיעו רבות על יצירתו. שפירא הוא בוגר המחזור השמיני של בית הספר מעלה לטלוויזיה, קולנוע ואמנויות- (2001). סרט הגמר שלו "איכה", זוכה התחרות הישראלית בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים בתל אביב (2002), מספר על נערה מתנחלת בשם איכה, שנולדה בתשעה באב, ובגיל שמונה עשרה מחליטה לשנות את שמה. עשייתו הטלוויזיונית של שפירא מתאפיינת בשילוב בין קומדיה לבין דרמה, בעיסוק בנושאים מחיי היום-יום של צעירים במגזר הדתי לאומי תוך נטרול היבטים אידאולוגיים ופוליטיים.
יחד עם חוה דיבון, גם היא בוגרת "מעלה", ובהפקת יונתן ארוך ודקלה ברקאי, יצר שפירא את סדרת הדרמה הטלוויזיונית "סרוגים", העוסקת בעולם הפנויים-פנויות של המגזר הדתי-לאומי בירושלים, ששודרה ב-YES. שפירא הוא גם במאי הסדרה ואחד מכותביה. הסדרה זכתה להצלחה בביקורות ובקרב קהל הצופים, במיוחד במגזר הדתי לאומי. הצלחה זו ניתן לייחס הן לאיכויותיה, והן להיותה חלוצה בהצגת העולם הדתי לאומי, ללא ההקשר הפוליטי המקובל. הסדרה ספגה ביקורת שלילית מצד זרמים שמרנים במגזר הדתי.
שפירא נשוי לשחקנית רונית אברהמוף-שפירא ואב לשלושה ילדים.
ב-1 ביולי 2013 היו שפירא ומשפחתו מטרה לפיגוע יידוי אבנים על רכבם. מחבלים פלסטינים הציבו מחסום אבנים מאולתר על כביש בשומרון ואז יידו אבנים גדולות שניפצו את שמשות הרכב. שפירא זיהה את המחסום מבעוד מועד, הורה לרונית להתכופף ולהגן על הילדים, והצליח לשמור על שליטה על המכונית למרות ניפוץ החלונות. הוא הצליח לנהוג את הרכב הפגוע למחסום צה"ל הקרוב, שם קיבלו טיפול מהחיילים.
אלק ברקס
אלק ברקס (באנגלית: Alec Burks; נולד ב-20 ביולי 1991) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת דטרויט פיסטונס מליגת ה-NBA, בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
נעורים וקריירת מכללות
ברקס נולד וגדל בעיר גרנדוויו שבמיזורי, ובשנת 2009 החל ללמוד באוניברסיטת קולורדו. בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע 17.1 נקודות למשחק, ובעונתו השנייה נבחר לחמישיית העונה של מחוז ה-"Big 12" ("First-team All-Big 12") לאחר שהוביל את כל שחקני המחוז עם ממוצע של 20.5 נקודות למשחק. בסיום אותה עונה הודיע על כוונתו לעזוב את האוניברסיטה ולהעמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA.
יוטה ג'אז
בדראפט ה-NBA‏ 2011 נלקח ברקס בבחירה ה-12, על ידי יוטה ג'אז. לאחר שבשתי עונותיו הראשונות ב-NBA קלע כ-7.1 נקודות למשחק, בעונת ביצע קפיצת מדרגה כשהיה הקלע השני בקבוצתו (אחרי גורדון הייוורד), עם 14.0 נקודות בממוצע למשחק. ב-13 בינואר 2014 קלע שיא קריירה של 34 נקודות במשחק קבוצתו מול דנוור נאגטס. על אף יכולתו הגבוהה סיימו הג'אז את העונה במקום האחרון באזור המערבי, עם מאזן ניצחונות 25–57 (30.5%).
באוקטובר 2014 חתם ברקס על הארכת חוזה ביוטה ל-4 עונות נוספות (החל מעונת ), עבור כ-42 מיליון דולר. ב-22 בדצמבר 2014, כחודשיים לאחר תחילת עונת, נפצע ברקס בכתפו ונאלץ להחמיץ את כל המשך העונה. באוקטובר 2015 חזר לשחק עבור הג'אז, אך כחודשיים לאחר מכן סבל משבר בשוקית אשר השבית אותו ממשחק ל-50 המשחקים הבאים, עד 6 באפריל 2016.
סקרמנטו קינגס
בפברואר 2019, לאחר 34 משחקים בלבד בקליבלנד, הועבר ברקס לסקרמנטו קינגס כחלק מטרייד משולש בו הייתה מעורבת גם יוסטון רוקטס.
גולדן סטייט ווריורס
לקראת עונת חתם ברקס על חוזה בגולדן סטייט ווריורס.
פילדלפיה 76'
בפברואר 2020 הועבר יחד עם גלן רובינסון השלישי בטרייד לפילדלפיה 76', בתמורה ל-3 בחירות דראפט עתידיות.
דטרויט פיסטונס
ב-29 ביוני 2022, הועבר ברקס בטרייד לדטרויט פיסטונס יחד עם חברו לקבוצה נרלנס נואל.
קהילת יהודי ניסה
קהילת יהודי ניסה התקיימה בעיר ניסה (בפולנית: Nysa, ; שמה לשעבר בגרמנית: נייסה, Neisse או Neiße) בשלזיה, שבדרום פולין. הקהילה כללה גם את המשפחות היהודיות שגרו בכפרים הסמוכים לעיר.
המאה ה-14
האזכור הראשון של תושבי ניסה היהודים היה משנת 1319. המקורות מזכירים גם יהודים בשנת 1350. באותה תקופה היהודים העדיפו להתגורר בנפרד מיתר תושבי העיר על כן הם התכנסו לרחוב אחד שבו גרו רק היהודים, באותו הרחוב היה בית כנסת. מאוחר יותר נקרא הרחוב יודנגאסה-Judengasse (סימטת היהודים).
בשנת 1327 כאשר שלזיה נכבשה על ידי מלכי צ'כיה, גם יהודי שלזיה הועברו לשיפוט צ'כי.
במארס 1327 חבר מושבעים מניסה פסקו לכלא יהודי. האציל הפולני ננקר, שהיה גם הבישוף של ורוצלב (1326–1341), חנן ושחרר אותו. מאידך אותו הבישוף חיבר את החוקים הדתיים שהתפרסמו בשנת 1311, בהם הוא הורה ליהודים ללבוש טלאים עגולים בצע צהוב, על בגדיהם וכיסויי ראש מיוחדים כדי להבדיל אותם מהנוצרים.
באמצע המאה הארבע עשרה פרצו בשלזיה ה"מגפה השחורה" ורעב. האוכלוסייה הנוצרית האשימה את היהודים בהרעלת הבארות. ב -2 באפריל 1349 היה פוגרום ביהודי ניסה כתוצאה מעלילות אלה. תוצאה מידית של הפוגרום הייתה שרפה ביתו של יהודי פלוני שסירב להיטבל. באותן התפרעויות נשרפו עוד 40 בתים יהודיים. לאחר מכן הורה המלך קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לפתוח בחקירה, וכתוצאה מכך נענשו העבריינים על שיזמו את הפוגרום.
בשנת 1350 הוקם בית הקברות היהודי הראשון בעיר.
בשנת 1361 התרחש פוגרום נוסף באוכלוסייה היהודית שחיה בניסה.
המאה ה-15 עד המאה ה-19
בשנת 1410 הוקם בית כנסת מעץ.
בשנת 1468 שלטונות ניסה ניצלו את האווירה האנטי יהודית שהייתה בעיר כדי להכיל את חוקי אי הסובלנות כלפי היהודים-de non tolerandis Judeis של המלך ולדיסלב השני יגיילו. בנסיבות אלה גורשו יהודי העיר ובגזר דין של בית המשפט, הוטל עליהם לשלם קנס בסך 200 מטבעות זהב (גולדן). יהודי אחד הוטבל עם משפחתו והוא נשאר בעיר והוטמע בין נוצרים.
בשנת 1526 כאשר שלזיה נכנסה לשליטת הקיסרים הגרמנים, גם יהודי שלזיה הוכפפו לחוקי השיפוט של האימפריה.
בשנת 1634 חזרו היהודים והתיישבו בניסה.
במחצית השנייה של המאה ה -17 ניהלו יהודי פולין קשרים עסקיים עם יהודי שלזיה. סוחרים מחבר העמים הגיעו לירידים בוורוצלב, בבז'ג, ניסה ואופולה. הם סחרו במוצרים מברונזה וממתכת פליז, פח, כסף, דגנים, עור, תבלינים, פירות וירקות טריים, שוורים, שעווה, צמר וספרים.
באמצע העשור הרביעי של המאה ה-19 חיו בניסה 278 יהודים (מתוך 11,086 תושבים - 2.5% מכלל האוכלוסייה). באותה תקופה קהילת יהודי ניסה הייתה קהילה שהוטמעה בסביבה הגרמנית. בארכיון המדינה באופולה, נמצא הנוסח הגרמני לשבועה שנשא בדצמבר 1841 הסוחר לואיס שניצר, שהתיישב בניסה, אביו של המטייל המפורסם אדוארד שניצר (אמין פאשא).
בשנת 1861 הקהילה היהודית בניסה הגיע לגודלה המרבי, באותה שנה חיו בניסה 464 יהודים. בשנת 1871 החליטה הקהילה היהודית להגדיל את שטח בית העלמין. בעשורים שלאחר מכן, יהודי ניסה השתייכו לאליטה התרבותית, הכלכלית והפוליטית של העיר.
התקופה של סוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים התאפיינה בהגירה גדולה של יהודים מערבה. יהודים רבים מניסה עזבו לוורוצלב וברלין ולקהילת יהודי גליביצה.
בשנת 1885 התגוררו בניסה 380 יהודים.
בשנת 1892 הוקם בית כנסת חדש מלבנים ברחוב ג'וזפשטראסה 13 Josephstrasse. לידו היה בית ספר יהודי.
המאה העשרים
בראשית המאה העשרים פעלו בניסה ארגון נוער ציוני וארגון יוצאי המלחמה היהודים ממלחמת העולם הראשונה.
עם כינונה מחדש של הרפובליקה הפולנית השנייה, לאחר מלחמת העולם הראשונה, בקונגרס וינה בשנת 1815, ניסה נותרה בגבולות גרמניה.
בשנת 1932 חיו בעיר 220 יהודים (0.6% מכלל האוכלוסייה). יושבי הראש של קהילת יהודי ניסה היו: מ. לוינסקי, מקס בלוך וד"ר רוזנשטיין. מקס אלגותר היה הרב האחרון של הקהילה (נפטר בשנת 1938), וארון גולדשמידט היה המורה לעברית, תורה ותלמוד. היהודים שהתגוררו בעיירות ובכפרים, גלוצ'ולאזי, אוטמוכוב ופצ'קוב הוכפפו משפטית לקהילת ניסה.
ליל הבדולח
אירועי ליל הבדולח (9–10 בנובמבר 1938) פגעו קשות בקהילה היהודית. הפוגרום היה אכזרי. בית הכנסת נהרס, מבלי שהוצת. חמושים נאצים הרסו את בנייני הקהילה היהודית, בתי מלאכה, בית מרקחת, משרד רופאי שיניים, 11 חנויות ו- 31 בתים יהודיים. לאחר האירועים האלה עזבו רוב היהודים את ניסה; רק 152 יהודים נותרו בעיר. במרץ 1939 הפך הסוחר אלואיס פנדריך לבעלים החדש של בית הכנסת.
בסוף שנת 1938 תחילת 1939 פקודות הרייך השלישי אסרו על היהודים להיכנס לבתי קולנוע, תיאטראות, בריכות שחייה ופארקים עירוניים. הם גם לא הורשו להשתמש בקרונות שינה ברכבות הלילה ונאסר עליהם לקבל מקלטי רדיו. יהודי העיר לא הורשו לעסוק בכל עיסוק. הם הועסקו רק בעבודות הגרועות ביותר, כמו ניקיון רחובות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ביולי 1942, הועברו 93 יהודי ניסה שנשארו בעיר לאחר ליל הבדולח, למחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו. הסוף לקיומה של הקהילה היהודית דוברת הגרמנית בניסה היה בהשתלטות הגסטפו על בית הקברות היהודי ביוני 1943. בית הכנסת נהרס בשנת 1945.
בתי הכנסת
בשנים הראשונות לאחר שהיהודים התיישבו בניסה היו מספר בתי תפילה פזורים ברובע היהודי. רק במאה ה-19 התארגנה הקהילה והקימה 2 בתי כנסת.
בית הכנסת הישן
בית הכנסת העתיק בניסה הוקם בשנת 1838 ברחוב ווברשטראסה-Weberstrasse (שם הרחוב המעודכן רחוב תקקה- ul. Tkacka). האדמה לבניית בית הכנסת נרכשה מאיש העסקים, בשם אוגוסט לאובושר מוורוצלב לא ידוע האם בית הכנסת היה מעץ או מלבנים. ידוע שבשנת 1892 נבנה במקומו בית כנסת חדש מלבנים. לאחר מלחמת העולם השנייה, הוקם במקום גן ילדים.
בית הכנסת החדש
בית הכנסת החדש בניסה הוקם בשנת 1892 ברחוב ג'וזפשטראסה 13 Josephstrasse (שם הרחוב המעודכן הוא רחוב קרולה מיארקה-ul. Karola Miarka). בבית הכנסת היה גם בית ספר יהודי. אין תמונות של בית הכנסת מבחוץ. מצילום אווירי של ניסה בטרם מלחמת העולם השנייה ניתן לראות במטושטש את הבניין, ככל הנראה הבניין נבנה בסגנון אדריכלי ניאו גותי עם אלמנטים מסגנון האדריכלות הנאו-מורית. הוא היה קטן מבחינת שטח הבסיס, אבל - גבוה ביחס למידות הבסיס והרצפה שלו. בצילום האולם הפנימי שנשמר, המציג את ארון קודש ניתן לראות את הסגנון הנאו-גותי של הבניין. ניתן לראות שם גם את חלוקת הפנים: האולם הראשי הגבוהה המשמש את אולם תפילה, בנוסף רואים בצדדים מעל לאולם הראשי את מרפסות עזרת הנשים. בחלונות היו כנראה ויטראז'ים צבעוניים עם מוטיב של מגן דוד. במהלך ליל הבדולח בשנת 1938 הרסו הנאצים את בית הכנסת. הבניין נהרס סופית ככל הנראה במהלך הלחימה על העיר בשנת 1945. נכון לשנת 2021, אין לוח זיכרון בעיר המזכיר שבמקום היה בית כנסת.
בית הקברות הישן
בית העלמין היהודי הישן בניסה הוקם בסביבות 1350. האזכור הארכיוני הראשון של בית הקברות היהודי בניסה היה מתאריך 10 במאי 1423. בית הקברות היה ממוקם בעיר העתיקה, מול ביתו של יוהנס היידר דה ניס-Johannes Heider de Niss. בשנת 1485 בית הקברות נקרא "הגן היהודי". במסמכי הארכיון נכתב שבשנת 1488 הקהילה היהודית הייתה פטורה מתשלום מס על בית העלמין, מה שעשוי להצביע על כך שהוא חוסל.
השריד היחיד של בית הקברות מימי הביניים בניסה הייתה מצבה שנמצאה בשנת 1856 ביסודות המנזר של סנט ברברה. הכתוב, התרגום מעברית והתיאור של המצבה פורסמו על ידי מרקוס בראן, היסטוריון שחקר את ההיסטוריה של יהודי שלזיה, בשנת 1889. המצבה הייתה מוצבת על קברו של אהרון, שנפטר במוצאי שבת, י"ב כסלו ה'קי"א ב־21 בנובמבר 1350. המצבה לא שרדה עד ימינו. התרגום הפולני של הכיתוב נכלל בספרו של, "כתובות בעברית בשלזיה במאות 13-18". על המצבה נכתב:" אוי האומללות, אהרון, בני היקר לי מאוד, שעמל ימים ולילות בלימודי משפטים, הלך לעולמו ב- י"ב כסלו ה'קי"א".
בית הקברות החדש
בשנת 1815 הוקם בית העלמין היהודי החדש בניסה (רחוב קצ'קובסקייגו-ul. Kaczkowskiego) בסמוך לבית העלמין הקתולי והאוונגליסטי (בשדרת וויסקה פולסקייגו-al. Wojska Polskiego של ימינו). בשנת 1871 החליטה קהילת ניסה להרחיב את שטחו. הקבורה הידועה האחרונה התרחשה בשנת 1928.
בשנת 1939 הפך בית הקברות לרכוש התאחדות היהודים בגרמניה (Reichsvereinigung der Juden ). במהלך מלחמת העולם השנייה, ביוני 1943, הגסטפו השתלט על בית הקברות (Geheime Staatspolizei). הנאצים הרסו את בית העלמין.
בשנת 1967 רשויות העירייה סגרו את בית העלמין באופן רשמי לצורכי קבורה. בזמן סגירתו היו בו כ־100 מצבות הרוסות.
שטח בית הקברות כ־ 5.8 דונם, עליו מפוזרים שברי מצבות ונשתמרו כ־ 25 מצבות שבורות. המצבות עשויות שיש, גרניט ואבן חול. על כמה שברי מצבות אבן שבורות יש שברי עיטורים וכתובות אופייניים בעברית ובגרמנית.
אין מידע על קברי אחים בבית הקברות. האזור פתוח מכל עבר, ללא גידור. ניתן להיכנס לבית הקברות מהדרך הציבורית או מהפארק. ישנם בתי מגורים בסביבה הקרובה. האזור מוזנח, על כל השטח גדלים עצים וצמחייה צפופה, בנוסף קיימת השלכה לא חוקית של זבל.
בית הקברות מבוקר באופן ספורדי.
קרב וינה
קרב וינה (בגרמנית: Schlacht am Kahlenberg; בטורקית: II. Viyana Kuşatması) היה ניצחון מכריע של האימפריה הרומית הקדושה (ששלטה באזור אוסטריה של ימינו ושטחים נוספים במרכז אירופה) ובעלות בריתה, האיחוד הפולני-ליטאי ונסיכויות גרמניות שונות, על האימפריה העות'מאנית בהנהגתו של מהמט הרביעי אשר פעל לכיבוש וינה.
בקרב ניצחו הכוחות המשולבים של האימפריה הרומית הקדושה והאיחוד הפולני-ליטאי, כאשר האחרון יוצג רק על ידי כוחות הכתר של ממלכת פולין (צעדת הצבא הליטאי התעכבה, והם הגיעו לווינה לאחר סיום הקרב). חיל המצב של וינה הונהג על ידי פלדצוגמייסטר מהצבא הקיסרי (האימפריה הרומית הקדושה) ארנסט רידיגר פון שטארהמברג, נתין אוסטרי של הקיסר לאופולד הראשון. הפיקוד הכללי הוחזק על ידי המנהיג הבכיר, מלך פולין, יאן השלישי סובייסקי, שהוביל את כוחות הסיוע.
הכוחות הצבאיים נגדם היו אלו של האימפריה העות'מאנית והמדינות הווסאליות שלה, בפיקודו של הווזיר הגדול קארה מוסטפא פאשה. הצבא העות'מאני מנה כ-90,000 עד 300,000 חיילים (לפי מסמכים בסדר הקרב שנמצאו באוהלו של קארה מוסטפא, הכוח הראשוני בתחילת המערכה היה 170,000 איש). הם החלו את המצור ב-14 ביולי 1683. הכוחות העות'מאניים כללו, בין היתר, מ-60 אורטאים של יניצ'רים (12,000 איש על הנייר) עם צבא תצפית של כ-70,000 חיילים צופים באזור הכפרי. הקרב המכריע התרחש ב-12 בספטמבר, לאחר הגעתו של צבא הסיוע המאוחד.
היסטוריונים טוענים כי הקרב סימן את נקודת המפנה ב, מאבק בן 300 שנה בין האימפריה הרומית הקדושה והאימפריה העות'מאנית. במהלך 16 השנים שלאחר הקרב, ההבסבורגים האוסטרים התאוששו בהדרגה ושלטו בדרום הונגריה ובטרנסילבניה, שטוהרה ברובה מכוחות עות'מאניים. הקרב ידוע בכך שהוא כולל את הסתערות הפרשים הידועה הגדולה ביותר בהיסטוריה.
רקע כללי
כיבוש העיר וינה היה זה מכבר שאיפה אסטרטגית של האימפריה העות'מאנית, בגלל שליטתה המשתלבת באזור הדנובה (הים השחור עד מערב אירופה) בדרום אירופה ובנתיבי הסחר היבשתיים (ממזרח הים התיכון לגרמניה). במהלך השנים שקדמו למצור השני הזה (הראשון היה המצור על וינה ב-1529), ביצעה האימפריה העות'מאנית, בחסות הווזיר הגדול קארה מוסטפא פאשה, הכנות לוגיסטיות נרחבות, כולל תיקון והקמת כבישים וגשרים המובילים אל תוך האימפריה הרומית הקדושה והמרכזים הלוגיסטיים שלה, כמו גם העברת אמצעי לחימה, תותחים ומשאבים אחרים מכל רחבי האימפריה למרכזים אלה ואל הבלקן. מאז 1679 השתוללה המגפה בווינה. הקרב היה נערך מוקדם יותר אלמלא קרב סיגטוואר ב-1566 שעצר את האימפריה העות'מאנית לזמן מה.
במישור המדיני, האימפריה העות'מאנית סיפקה סיוע צבאי להונגרים ולמיעוטים שאינם קתולים בחלקים של ממלכת הונגריה ההבסבורגית. שם, בשנים שקדמו למצור, גדלה תסיסה נרחבת למרד גלוי נגד החתירה של לאופולד הראשון לעקרונות הקונטרה-רפורמציה ורצונו לרסק את הפרוטסטנטיות. בשנת 1681 תוגברו פרוטסטנטים וכוחות אחרים אנטי-הבסבורגיים, בראשות אימרה ת'קיי, ביחידה צבאית משמעותית מהעות'מאנים,  שהכירו בתקיי כמלך "הונגריה העליונה" (החלק המזרחי של סלובקיה של היום וחלקים מצפון מזרח הונגריה, אותם כבש קודם לכן בכוח מהבסבורגים). תמיכה זו כללה הבטחה מפורשת של "ממלכת וינה" להונגרים אם תיפול לידיים עות'מאניות. אולם לפני המצור התקיים מצב של שלום במשך 20 שנה בין האימפריה הרומית הקדושה לבין האימפריה העות'מאנית כתוצאה משלום ואסוואר.
בשנים 1681 ו-1682 התגברו ההתנגשויות בין כוחותיו של אימרה תקיי והאימפריה הרומית הקדושה (שגבולה היה אז צפון הונגריה), והפלישות של כוחות הבסבורג למרכז הונגריה סיפקו את הטיעון המכריע של הווזיר הגדול קארה מוסטפא פאשה בשכנוע הסולטן מהמט הרביעי והדיוואן שלו כדי לאפשר את תנועת הצבא העות'מאני. מהמט הרביעי אישר למוסטפא פאשה לפעול עד גיור (שנודעה אז בשם יאנקלה, ובגרמנית כראאב) וקומארום (בטורקית קומרון, קומורן בגרמנית), שתיהן בצפון מערב הונגריה, ולצור עליהן. הצבא העות'מאני גויס ב-21 בינואר 1682 ומלחמה הוכרזה ב-6 באוגוסט 1682.
ב-31 במרץ הגיעה הצהרה נוספת - שנשלחה על ידי הווזיר הגדול קארה מוסטפא פאשה בשמו של מהמט הרביעי - לבית המשפט הקיסרי בווינה. למחרת החלה הצעדה קדימה של גורמי הצבא העות'מאני מאדירנה ברומליה. כוחות עות'מאניים הגיעו לבלגרד בתחילת מאי. אליהם הצטרפו צבא טרנסילבניה בפיקודו של הנסיך מיהאי אפאפי וכוח הונגרי בפיקודו של אימרה תקיי; הם הטילו מצור על גיור והצבא שנותר שכלל 150,000 חיילים נע לכיוון העיר וינה. כ-40,000 חיילים טטרים מקרים הגיעו 40 ק"מ מזרחית לווינה ב-7 ביולי, פי שניים מהכוחות הקיסריים באזור. הקיסר לאופולד ברח מוינה לפסאו עם חצרו ו-60,000 וינאים, בעוד קרל החמישי, דוכס לורן, הוציא את כוחו שכלל 20,000 חיילים לכיוון לינץ. הצבא העות'מאני הראשי הגיע לווינה ב-14 ביולי; כוח ההגנה היחיד של העיר היה כעת 15,000 אנשיו של הרוזן ארנסט רידיגר פון שטארהמברג. המהנדס הסקסוני גאורג רימפלר, שהועסק על ידי האימפריה כדי להתכונן למלחמה עם הטורקים, מיהר להכין את וינה לקראת המצור בעתיד הקרוב - חלק גדול מהתוכניות של אוסטריה לפני המלחמה התחשב בלחימה בטורקים ליד העיר גיור, תוכנית שנעשתה בלתי אפשרית על ידי ההתקדמות הטורקית.
מלך פולין, יאן השלישי סובייסקי, הכין משלחת סיוע לווינה בקיץ 1683, ובכך כיבד את התחייבויותיו להסכם (הוא השאיר את האומה שלו כמעט ללא הגנה כשעזב את קרקוב ב-15 באוגוסט). הוא כיסה את זה באזהרה חמורה על אימרה תקיי, מנהיג הונגריה העליונה, עליו איים בהשמדה אם ינסה לנצל את המצב - שאותו תקיי למעשה ניסה. יאן קז'ימייז' סאפיה הצעיר עיכב את צעדת הצבא הליטאי, והרס במקום זאת את הרמה ההונגרית (כיום סלובקיה), והגיע לווינה רק לאחר שהסתיים המצור.
בעקבות כך התגברה המתיחות בין פולין למדינות גרמניה השונות - בעיקר אוסטריה - על רקע חילוץ העיר מהמצור. תשלום שכר החיילים והאספקה בזמן הצעדה היה המרכיב המרכזי בין אלה. סובייסקי עמד על כך שלא יצטרך לשלם עבור צעדתו לווינה, כיון שבמאמציו ניצלה העיר; גם הווינאים לא יכלו להזניח את הכוחות הגרמנים האחרים שצעדו. ההנהגה ההבסבורגית מיהרה למצוא כמה שיותר כסף לשלם עבור אלה וסידרה עסקאות עם הפולנים, כדי להגביל את עלויותיהם.
אירועים בזמן המצור
הצבא העות'מאני הראשי הטיל לבסוף מצור על וינה ב-14 ביולי. באותו יום שלח קארה מוסטפא את הדרישה המסורתית שהעיר תיכנע לאימפריה העות'מאנית. ארנסט רידיגר פון שטארהמברג, מנהיג 15,000 החיילים הנותרים ו-8,700 המתנדבים עם 370 תותחים, סירב להיכנע. ימים ספורים לפני כן, הוא קיבל ידיעות על הטבח ההמוני בפרכטולדסדורף, עיירה דרומית לווינה, שבה האזרחים מסרו את מפתחות העיר לאחר שניתנה להם בחירה דומה אך נהרגו בכל זאת. פעולות המצור החלו ב-17 ביולי.