cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ירושלים בתקופה הצלבנית
חומות העיר
שרידים נוספים לחומת ירושלים הצלבנית נמצאו בשער שכם ששמו בתקופה הצלבנית היה שער סטפאן הקדוש (Porta S.Stephani). חשיבותו של שער זה השתנתה עם הזמן, אך ברור כי מבנה השער היום היה חלק ממבנה השער הצלבני. חומה עבה ומאסיבית, ששרידיה נחשפו בחלקם, נמשכה מהשער עד למרחק של 20 מטרים מחוץ לחומת ירושלים ויצרה מרובע שבו קבוע שער נוסף. הנכנסים בשער סטפאן הקדוש הילכו ברחוב המקביל לחומת העיר ולאחר מספר מטרים נשבר הרחוב בזווית של 90 מעלות אל כוון השער העיקרי - שער שכם של היום על מנת לשבור כל התקפה ישירה על השער.
רבעים, רחובות ואתרים מרכזיים
ירושלים הצלבנית הייתה מחולקת לרבעים מוגדרים, שאופיינו על פי השיוך הלאומי של תושביהם. גבולות רבעים אלו הוגדרו טופוגרפית על ידי הרחובות שחצו את העיר לאורך ולרוחב, כשהם חופפים למתווה הרחובות של העיר הביזנטית - שנשמר עד היום.
הרחוב הראשי של ירושלים הצלבנית נמתח משער סנט סטפאן (שער שכם) אל שער ציון (Porta Montis Syon) - הרחוב נקרא רחוב סטפאן הקדוש (V. sancti Stephani)- עד לאזור כנסיית הקבר, שם התפצל הרחוב לשלושה שווקים מקורים: השוק המכוסה, שוק התבלינים ושוק הבישול הרע. שווקים אלו התגבשו בתקופת המלכה הצלבנית מליסנדה, מלכת ירושלים שחילקה את חלקו המרכזי של הקארדו הרחב לשלושה שווקים צרים מקבילים והוסיפה קירוי מסוגנן לכל שוק. היא הקדישה אחוזים מרווחי החנויות למנזר סנטה אנה, בו שהתה אחותה הצעירה איבט (איובטה). מערך שווקים זה קיים עד ימינו, ברחובות הנקראים "שוק הבָּשׂמים", "שוק הקצבים" ו"שוק הצורפים".
ביציאה מהשווקים, בכיכר חלפני הכסף, התפצל הרחוב לשניים - רחוב הר ציון (Via Montis Syon) ורחוב קשת יהודה (Via Arcus Jude), שמו של רחוב זה נגזר מזיהוי צלבני של הקשת כמקום התאבדותו של יהודה איש קריות. רחובות אלו חזרו והתאחדו בשער ציון הצלבני, שמיקומו היה ממזרח לשער ציון העות'מאני. משער סטפאן הקדוש יצא רחוב נוסף, רחוב ספרד, ומהלכו לכוון דרום מזרח עד לשער הבורסקאים, ששכן בנקודה הנמוכה ביותר בירושלים, ושימש כמוצא מי הניקוז אל מחוץ לעיר. באזור זה שכן שוק בשר, ולצדו פעלו הבורסקאים - מעבדי העורות. ממערב למזרח חצה את ירושלים רחוב ראשי נוסף שנקרא רחוב דויד (Via David) בתוואי רחוב דויד של ימינו. הוא התחיל בשער יפו והוביל אל אזור השווקים, כאן שינה את שמו לרחוב המקדש (Via Templi) ונמתח עד לשער המפואר (שער השלשלת).
רובע הפטריארך
רובע זה היה הרובע הראשון שיושב בירושלים לאחר כיבושה, ובאופן גס הוא מקביל לרובע הנוצרי. גבולות הרובע מתחילים ממגדל דוד עד למגדל טנקרד, משם לשער סנט סטפאן ובתוואי רחוב הקרדו המערבי של איליה קפיטולינה אל אזור המוריסטן. ברובע שכנו הכנסיות העיקריות של ירושלים בשכנות צמודה. במתחם המוריסטן בנו הצלבנים את כנסיית מרים הקטנה (הלטינית) (Ecclesia Sanctae Maria ad latinam minor) וכנסיית מרים הגדולה (Ecclesia Sanctae Maria ad latinam major), ששרידיהן היו נראים במתחם עד סוף המאה ה-19. במתחם נבנה גם בית חולים של המסדר יוחנן הקדוש של בית החולים בירושלים (Hospitale S. Iohannis). בצמוד שכנה כנסיית הקבר שהייתה המרכז הרוחני של ממלכת ירושלים ויעד לעולי רגל מכל העולם הנוצרי. בנוסף למוסדות אלו נבנו ברובע מספר רב של כנסיות נוספות, כמופיע במפת קמבריי, המתארת בפרוטרוט את העיר הצלבנית. סביב מתחם המוריסטן נבנו שווקים שחולקו על פי סוגי המוצרים שנמכרו בהם - שוק הדגים, שוק הגבינות, שוק התרנגולות ושוק חלפני הכסף בו נמכרו גם מזכרות לעולי רגל. ברובע זה החלו הצלבנים לאתר אתרים המיוחסים לדרכו האחרונה של ישו (ישוע). מחקרו של הארכאולוג דן בהט מציין כי הצלבנים גיבשו את התפיסה של הוויה דולורוזה, אך התחנות של היום אינן חופפות את התחנות הצלבניות.
הר הבית
מתחם מיוחד זה שוכן במזרח העיר העתיקה בירושלים, ומכוסה מאז ימי הורדוס ברחבה מלאכותית מוגבהת ושטוחה בת כ-140 דונם. התקופה הביזנטית ראתה את הר הבית שומם, נטוש ומוזנח. רבים מאבניו נלקחו לצורכי בנייה והמקום אף שימש כמזבלה לעיר. במהלך התקופה המוסלמית נבנו על ההר המבנים כיפת הסלע, מסגד אל-אקצא שקידשו את האתר ועמדו בניגוד בולט לכנסיית הקבר שעמדה בעליבותה. הכיבוש הצלבני של ירושלים שינה את הסטאטוס של הר הבית ממקום מוסלמי מקודש למרכז אדמיניסטרטיבי ופולחני נוצרי. הצלבנים ייחסו את המבנים על ההר לפרקים תנכיים והפכו את כיפת הסלע ל"מקדש האדון" (Templum Domini) ואת מסגד אל-אקצא ל"היכל שלמה" (Templum Solomonis), שעל שמו (1118) יקרא מאוחר יותר מסדר הטמפלרים, או בשמו המלא - מסדר אבירי היכל שלמה, שכן הטמפלרים חשבו את מסגד אל-אקצא, מפקדתם, לארמונו של שלמה המלך. על ההר זיהו הצלבנים את מקום עקדת יצחק ומקום סולם יעקב, ולהבדיל - את מקום פעולותיו של ישוע כמטיף ומוכיח בשער.
על כיפת הסלע הניחו הצלבנים צלב מוזהב גדול, שלימים הפך לסמל ממלכת ירושלים, ומאוחר יותר לסמל המסדר הפרנציסקני. בדרום הר הבית הם קבעו את המטה המרכזי שלהם בארץ ישראל ולחלל הגדול שבפינה הדרומית מזרחית בהר קראו אורוות שלמה. הצלבנים בנו מספר מבנים על הר הבית. כיפת העלייה (בערבית "קובת אל-מעראג'") היא מהבודדים ששרדו את שיני הזמן. ממערב למסגד אל אקצא בנו הטמפלרים בניין גדול ובו מרתפים אולמות וקלויסטר ענקיים, ובצמוד אליו נבנתה כנסייה חדשה. ארמון זה שימש כמרכזו של המסדר עד לכיבוש המוסלמי של ירושלים, אז הרסו המוסלמים את תוספות הבניה הצלבניות על ההר, עקרו את צלב הזהב וגררו אותו לאות בוז ברחובות העיר.
הכניסה להר הבית נעשתה בעיקר דרך השער המפואר או שער התפארת (לטינית: Porta Speciosa), על שם הפסוק מספר מעשי השליחים בברית החדשה.
כניסה נוספת להר הבית התאפשרה בימי חג ובעיקר ביום ראשון של הדקלים דרך שער הרחמים, ששמו בפי הצלבנים שער הזהב (לטינית: porta aurea), אך בשאר ימי השנה היה השער נעול.
הרובע הדרומי
רובע זה גבל ממזרח בהר הבית, מדרום - בחומה הדרומית של העיר, מצפון - ברחוב המקדש, וממערב - ברחוב קשת יהודה. רחוב הגרמנים בחלק המזרחי של הרובע היה מרכזם של עולי רגל מגרמניה, שהתרכזו סביב כנסיית מרים של הגרמנים (St. Maria Alemannorum), שנבנתה בשנת 1143 במתכונת בזיליקה על ידי תנועת אבירים גרמנים. היא נבנתה במתחם שבו גם בית חולים ואכסניה. שרידי הכנסייה מצויים ברובע היהודי של ימינו, סמוך למדרגות המובילות מהרובע לרחבת הכותל. מערבה משכונת הגרמנים, באזור בו שוכן הרובע הארמני של ימינו, שכן הרובע הארמני של ירושלים - קהילה סגורה ומיוחדת שקשרה את גורלה בגורל ממלכת ירושלים. בתקופה הצלבנית נבנתה מחדש קתדרלת יעקב הקדוש ולידה נבנתה אכסניה לעולי רגל.
אספקת מים
ירושלים ידועה מימים ימימה כחסרה במקורות מים מספיקים. בתקופה הצלבנית הייתה מערכת אספקת המים של תקופת בית שני הרוסה ולצלבנים לא היה הידע המספיק לשקם אותה. אספקת המים נשענה על בורות מים קטנים שנחצבו בכל בית ושימשו לאיסוף מי גשמים, ועל בריכות אגירה בתוך חומות העיר - ובהן בריכת חזקיהו ובריכות הצאן (Probatica). בריכות מים נוספות היו מחוץ לחומות העיר. המאגר הגדול ביותר היה בריכת ז'רמן (Lacus Germani) הידועה בשם בריכת הסולטאן, שנבנתה בשנת 1176. בריכה נוספת, ששימשה לצרכים חקלאיים ולהשקיית בהמות, הייתה בריכת הפטריארך (Lai del Patriarch) - (בריכת חזקיהו). הצלבנים גם הגדילו והעמיקו את בריכת השילוח (Siloe) הניזונה ממעיין הגיחון דרך נקבת השיל (וח.
הר הזיתים
הר הזיתים נמצא ממזרח לעיר העתיקה של ירושלים. ההר קדוש ליהודים, לנוצרים ולמוסלמים, ומסורות רבות קשורות בו. גובהו והתצפית המצוינת ממנו לעיר העתיקה של ירושלים ומתחם הר הבית גרמו לכך שמרבית המפות הריאליסטיות והאיורים העתיקים של ירושלים נעשו מנקודת זווית של העומד על ההר. מפת קמבריי מציינת מספר אתרים צלבניים השוכנים בהר הזיתים, במפה מובילות דרכים היוצאות משער יהושפט ומשער הזהב אל עמק יהושפט ומתחברות בקבר מרים - שכל העמק היה בבעלותה. מבנה נוסף מהתקופה הצלבנית הוא חקל דמא (בארמית: שדה הדמים) שהוחזק בידי מסדר ההוספיטלרים ושימש כמקום קבורה לעולי רגל. ליד המנזר המודרני ניצב מבנה צלבני הנקרא בית העצמות ובו נטמנו גופות עולי הרגל. בסמוך לקבר מרים, במקום בו עומדת כנסיית כל העמים עמדה כנסייה צלבנית גת שמנא שנהרסה כליל בשנת 1345.
הר ציון
בדומה לחומה המקיפה את העיר העתיקה של ירושלים, גם בתקופה הצלבנית היה הר ציון מחוץ לתחום העיר. במאה ה-13 הקימו הצלבנים קלויסטר ענק שכלל את כנסיית מרים הקדושה של הר ציון (S.Maria de monte Syon) המתוארת בכתבי עולי רגל כבניין מפואר מוקף בחומה, מנזר ובית הארחה. קבר דוד הפך לקריפטה של הכנסייה ונראה כי הסרקופג המשמש היום כמצבת דוד המלך הונח שם על ידי הצלבנים. הקומה השנייה של המבנה הוקדשה לחדר הסעודה האחרונה - עמודים וקשתות מחלקים את האולם הצלבני לשלושה חלקים, בסגנון האפייני למבנים צלבנים מהמאה ה-13. אחד העמודים בחדר מקושט בתמונות שקנאים.
מנזר המצלבה
המבנה המרשים בעמק המצלבה נבנה על ידי בגרט הרביעי מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת בין השנים 1039–1056, על יסודות של כנסייה קדומה יותר. במנזר השתכנו נזירים גאורגים בעידוד הצלבנים. המוסלמים שכבשו את ירושלים הפכו את המבנה למסגד עד לשנת 1305 בה חזר המבנה לבעליו ושב לייעודו המקורי. הכנסייה - המבנה העיקרי מהתקופה הצלבנית, בנויה מאולם תווך ושתי סטראות, המחולקות באמצעות אומנות רבועות הנושאות קמרונות, ובה פסיפסים מהתקופה הצלבנית שנשמרו בשלמותם.
עין חמד
עין חמד הוא שמם העברי של גן לאומי ושמורת טבע קטנה הצמודה לו השוכנים בהרי ירושלים באפיק נחל כסלון. הם נמצאים מדרום למחלף חמד בכביש 1, כשבעה ק"מ ממערב לירושלים. עין חמד יושבת על תוואי דרך רומית עתיקה שהייתה בשימוש גם בתקופות מאוחרות יותר ונקראה על ידי הצלבנים דרך אמאוס על שם היישוב העברי העתיק. הדרך חיברה את אזור השפלה עם הרי ירושלים והתחילה את מהלכה בסמוך לאזור הידוע היום כפארק קנדה משם עלתה עד אבו גוש ומשם אל הקסטל ואל ירושלים דרך גבעת שאול של היום. האתר ידוע גם בשמו הלטיני אקווה בלה (בעברית מים יפים) ובשמו הערבי איקבלה שהוא שיבוש השם הלטיני. בגדה הצפונית של אפיק הערוץ נמצאים שרידים מרשימים של מבנה צלבני שגודלו 30 על 40 מטר שקיר החזית שלו הפונה לכוון דרום מתנשא לגובה 12 מטר. המבנה בנוי מאבנים מקומיות חלקן מסותתות בשוליהן. למבנה מספר שערים ובו שני אולמות מרווחים שתקרתם מקומרת. על פי ניתוח התוכנית האדריכלית של המבנה ובהסתמך על הדמיון למבנים צלבניים אחרים שנמצאו בארץ, הגיעו החוקרים למסקנה כי המבנה הוא חווה חקלאית מבוצרת ששמרה על מקורות המים באתר.
קבר שמואל הנביא
המבנה הקרוי נבי סמואל הוא מסגד ממלוכי הבנוי על שרידי כנסייה מבוצרת מהתקופה הצלבנית. במהלך חפירות שנערכו במקום נחשפו חפיר רחב ועמוק שנחפר מסביב למצודה, מחסנים ובתי מגורים. חשיבותו של נבי סמואל בתקופה הצלבנית נובעת מהיותו נקודת התצפית הראשונה, ממנה יכלו עולי הרגל לעיר הקודש לראות את ירושלים, בשל כך נקרא האתר בשם "הר השמחה" (Montis Gaudii). ביומן המסע של רבי בנימין מטודלה, שביקר בארץ בשנת 1173, מתואר שהצלבנים, בעודם עוברים דרך רמלה, שזוהתה על ידם כ"רמה", מצאו במקום את עצמותיו של שמואל הנביא, והביאו אותם יחד איתם, וקברום מחדש בנבי סמואל - שזוהה על ידם כשילה. לאחר נפילת הארץ בידי צלאח אל-דין, הפכה המצודה למסגד, ומסורת קבורת שמואל התחזקה מאוד הן בקרב המוסלמים והן בקרב היהודים.
נוצרים
בשנת 1099, לאחר כיבוש ירושלים, הוכרז גוטפריד מבויון ל"מגן הקבר הקדוש" (Advocatus Sancti Sepulchri) ואת ראש הפירמידה של הכנסייה תפס הפטריארך הלטיני של ירושלים, דאימברט, במהפך שסילק את הפטריארך היווני אורתודוקסי ממעמדו. מאחר שכל תושבי העיר הלא-נוצרים נרצחו לאחר כיבוש העיר, ורוב החיילים הצלבנים חזרו לאירופה, נותרה בירושלים אוכלוסייה קטנה של צלבנים פרנקים. מאמצי בית המלוכה הצלבני לעבות את האוכלוסייה בעיר הביא להגירה של נוצרים מקומיים מיון, מצרים, הקווקז, סוריה ואסיה הקטנה אל ירושלים, ובשנת 1160 מוערך מספר תושבי העיר ב-30,000 איש, מהם כ-20,000 נוצרים מקומיים, אותם כינו הצלבנים "נוצרים סורים". הממלכה הצלבנית הייתה מדינה של יוצאי אירופה המקיימים פולחן נוצרי לטיני ורואים בכס הקדוש כסמכות הדתית העליונה. קבוצה אתנית זו עמדה בראש הפירמידה של מערכת פיאודלית שנוהלה בידי הצלבנים הלטיניים והתקיימה למענם. שאר העדות הנוצריות בירושלים היו נחותות בדרגה ונאלצו לשלם מס גולגולת ומעשר לכנסייה הלטינית. הצלבנים לא הסתפקו בשינויים אדמיניסטרטיביים והחרימו נכסים רבים - מנזרים, כנסיות ולהבדיל מסגדים - שנמסרו לידי הכנסייה הלטינית. לנוצרים המקומיים נותרו מספר מקומות פולחן בתוך ירושלים, בהם נערכו תפילות בימי מועד.
יוונים אורתודוקסים - עדה זו, שבניה התקבצו בירושלים מכל קצוות המזרח התיכון, חיה בירושלים כאדון שירד מנכסיו. מרכזם בירושלים הפך לרובע של הפטריארכיה הלטינית, והם מצאו מגורים בכל שאר חלקי העיר. בני העדה התפרסמו כבעלי מלאכה מיומנים, שכישרונם היה חיוני לקיום ממלכת ירושלים. הצלבנים שללו מעדה זו את מעמדה הקודם, כמו גם את הזכות לבחור את ראשי העדה - שהוכפפה לפטריארכים הלטיניים. למרות זאת שמרו היוונים האורתודוקסים על פולחנם במנזרים שהיו פזורים ברחבי ארץ ישראל, בעיקר באזור מדבר יהודה, תוך שהם ניזונים מתנועה בלתי פוסקת ובלתי מופרעת של עולים לרגל - בני הכנסייה מהאגן המזרחי של הים התיכון.
נצרות אוריינטלית - העדות הסוריות, ובמספרים מועטים יותר הקופטים והאתיופים, הגיעו לירושלים בעידוד המלכים הצלבנים על מנת להגדיל את מספר התושבים בירושלים. בני העדה, שהיו עובדי אדמה ופועלים, היו חסרי מסורת מלחמתית. מספרם בירושלים גדל לאחר כיבוש רוזנות אדסה הצלבנית בשנת 1144, כשפליטים מהעדה ברחו לממלכת ירושלים. מנודים מקרב הרוב האורתודוקסי הנוצרי, נותרו בני העדה היחידים שנאחזו בעיר לאחר חורבנה בשנת 1219 - באין להם מקום מפלט.
ארמנים - עדה מתבודדת זו, שבניה שימשו גם כשכירי חרב עבור כל הצדדים הלוחמים בארץ ישראל ואסיה הקטנה, ישבה בירושלים ברובע הארמני של היום. העדה הארמנית הייתה בעלת ברית אמיצה של הצלבנים, שהעריכו את יכולותיהם הצבאיות, כמו את השכלתם וידיעת השפות בה בורכו. מרכזם בירושלים, קתדרלת יעקב הקדוש, נבנתה במאה ה-12 על בסיס שרידים ביזנטיים מהמאה ה-6, והיא מן המפוארות שקיימות בארץ ישראל.
יהודים
כיבוש ירושלים בידי הצלבנים בשנת 1099 הביא סוף אלים וחורבן על קהילה יהודית פורחת ומשגשגת, שאף השתתפה בהגנת העיר שכם אחד עם תושביה המוסלמים של ירושלים. מאז הייתה העיר אסורה להתיישבות של יהודים (ביוצא הדופן של קומץ הצבעים בהם פגש בנימין מטודלה). ידוע שבתקופה זו הייתה קיימת "שכונת היהודים" (Judaearia), אולם ההשערה היא ששם זה נשאר עוד מהתקופה הערבית, ואינו מעיד על קיומה של שכונה יהודית. רק בשנת 1189–1190, שלוש שנים לאחר כיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין, נוסדה מחדש קהילה יהודית בעיר. עם כיבוש ירושלים על ידי האיובים השתנה המצב המשפטי והחלה תקופה של סובלנות כלפי היהודים, שאפיינה את השליטים המוסלמיים של המאה ה-12. בחיבורו המפורסם של יהודה אלחריזי "תחכמוני" מתואר מפגש של הכותב עם יהודי תושב ירושלים, שנערך בשנת 1216, המספר על תולדות הקהילה היהודית בירושלים שלאחר המצור האיובי:
אלחריזי מצא בירושלים ישוב יהודי הכולל שלוש קהילות: קהילת יהודי צרפת, שנוסדה עם עליית 300 רבנים מצרפת ואנגליה ב-1211; קהילת אשקלון, שיהודיה התיישבו בירושלים לאחר הרס אשקלון על ידי צלאח א-דין ב-1191; וקהילת המערביים, שנוסדה ככל הנראה ב-1198 על ידי עולים מצפון אפריקה.
הפרופסור יהושע פראוור מציין, כי עצם כיבוש העיר על ידי האיובים ביטל את כל הצווים והגזירות הצלבניים ואיפשר כניסה מחודשת של יהודים. שלוש שנים לאחר מכן, בלהט הלחימה במסע הצלב השלישי גזר צלאח א-דין גזירת הרס על אשקלון, שהקיפה גם את הקהילה היהודית וייתכן כי תושבי קהילה זו היו הבסיס לקהילה היהודית בירושלים. הקהילה היהודית ניטלטלה על גלי ההרס ובניה לסירוגין שעברה העיר בתקופה האיובית ואף היו קורבן לטבח הכללי בתושבי העיר שערכו הח'וואריזמים בשנת 1244.
בתקופה קשה זו נאחזו היהודים בירושלים בניגוד לכל היגיון ובניגוד לכל חישוב של תועלת. התיישבות זו הונעה מתוך דחף פנימי אדיר לחיות בירושלים, בקרבה למקומות הקדושים ביהדות ומתוך הצורך בקיום מצוות הקשורות בארץ, וחזרו ונשנו גם בזמנים שהחיים בעיר היו על בלימה ותנאי המחיה היו בלתי אפשריים. כך מוצא אלחריזי בעיר קהילה יהודית פעילה, שבה תושבים מיהודי המגרב, אשקלון, מצרים וצרפת. כך מסופר במכתב משנת 1214 על העברת כספים מקהילות יהודיות שבמצרים לקהילה הירושלמית לצורך תמיכה בנזקקים ולצורך בניית בתי כנסת.
כנסיית הקבר
כנסיית הקבר של ימינו היא ברובה מבנה צלבני - חלק מכנסיית הקבר הצלבנית שנחנכה ביום 15 ביולי 1149 - חמישים שנה לאחר כיבוש העיר. הצלבנים הקימו על בסיס הכנסייה הביזנטית כנסייה חדשה, ובה איחדו מספר מבנים הקשורים למעשה הצליבה. בהמשך אף זיהו תחנות בדרך המובילה אל הכנסייה והחלו במסורת הויה דולורוזה.
כנסיית הקבר "הצלבנית" הייתה קטנה בהרבה מהכנסייה הביזנטית המקורית, וכללה, מבחינת שטחה, רק את החצר, גבעת הגולגולתא, והרוטונדה. הכניסה לכנסייה נעשתה דרך חצר קדמית (Platea Spulcri) - מורשת המתווה של הכנסייה הביזנטית, שמאפיינת אותה שדרת עמודים שבראשם "כותרות סל". משמאל לפתח הכניסה הוקם מגדל פעמונים ששרד רק בחלקו התחתון, ואילו מצד ימין נבנו מדרגות אל הגולגותא. בכנסייה הוקמו אז גם קפלות שונות, שייצגו דמויות ואירועים מחיי ישו, וביקור בהן נחשב לביקור באתר "האמיתי". מתחם הכנסייה ובו ביתו של הפטריארך הלטיני של ירושלים ומנזר הוקף בחומה. במפות מהתקופה הצלבנית מופיעה הכנסייה במספר שמות, לעיתים בשמה היווני התחייה (Anastasis) ולעיתים בצירוף גולגותא לקפלה התחתונה (Golgata) וקלבריה (Calvaria) למבנה העליון.
במאמרה "אמנות צלבנית בירושלים" מציינת פרופסור ביאנקה קוחנל:
ההשתלטות הצלבנית על כנסיית הקבר סימנה את מעבר ארץ ישראל והמקומות הקדושים לידי שליטה מלאה של הכנסייה הקתולית והדחת הכנסייה האורתודוקסית ממעמדה. מאבק זה מצא ביטוי גם בטקס שבת האור, לפי הכרוניקן פולק משרטר - בשנת 1101 האש נדלקה רק לאחר שבלדווין הראשון, מלך ירושלים, יצא למקדש האדון (בהר הבית) והתפלל בהכנעה, היוונים סייעו ללטינים, ועשו את הנס עבורם בזמן שהאחרונים התפללו בדבקות בהר הבית.
משכבש צלאח א-דין את ירושלים בשנת 1187 הוא החליט שלא לפגוע בכנסיית הקבר והפקיד את מפתחות הכנסייה בידי שתי משפחות מוסלמיות, משפחת גודה "אל גודייה" ומשפחת "נוסייבה", שעד היום אחראיות על פתיחת הכנסייה וסגירתה.
קבר מרים
קבר מרים (Ecclesia S. Maria in Valle Josphat) ממוקם בתוך מערה תת-קרקעית בערוץ נחל קדרון. הקברים המקוריים מתוארכים למאה הראשונה לספירה. מאוחר יותר הקבר, שזוהה כקברה של מרים, הופרד מהסלע שהקיף אותו ועוצב בצורת צלב. גוטפריד מבויון, מלכה הצלבני הראשון של ממלכת ירושלים, בנה במקום מנזר לנזירים בנדיקטינים. ובשנת 1130 הוקמה במקום כנסייה מפוארת. המתחם, הנמצא מחוץ לחומות העיר, הוקף חומות ומגדלים לשמירה משודדים מוסלמים. אפרה של המלכה מליסנדה של ממלכת ירושלים הצלבנית נקבר בקפלה בשנת 1161. חפירות שנערכו באתר בתקופת המנדט הבריטי העלו כי הצלבנים הרחיבו את הכנסייה הביזנטית והוסיפו גרם מדרגות היורד לקריפטה, ואת החזית הייחודית הניצבת עד היום.
לאחר כיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין נהרסו הכנסייה והמנזר, אבני הבניין פורקו ושימשו לחיזוק ביצורי ירושלים, ורק הכניסה והקפלה התת-קרקעית (הקריפטה) שרדו.
כנסיית העלייה
כנסיית העלייה משמרת את מסורת עלייתו של ישו לשמים. כשכבשו הצלבנים את ירושלים בשנת 1099 הם בנו באתר קפלה מתומנת, המורכבת משמונה עמודי תווך. ניתן לראות את בסיסי העמודים של הפורטיקו שהקיף את הקפלה בחצר. במערב, בצפון-מערב ובצפון נראים בבירור ובשלמות שלוש מצלעות האוקטגון עליו בנויה בחלקה החומה החיצונית של היום. מהמבנה נותרו רק ארבעה בסיסים של חצאי עמודים בארבע פינות פנימיות של האוקטגון. יש לשער שהיו שמונה עמודים שתמכו בגג שממנו לא נותר שריד. בקיר המזרחי של החצר יש שלושה מזבחות ואחד נוסף מדרום להם. האדיקולה הצלבנית הייתה פתוחה כלפי השמים. בתוך הכנסייה היו כותרות צלבניות עם כפות תמר או צמח קוצני וכותרות עם גריפונים ובעלי חיים וציפורים מתגוששים. קיים דמיון רב בתוכנית ובפרופורציות בין כנסיית העלייה לבין כנסיית הקבר וכיפת הסלע. הצורה המתומנת היא כנראה אלמנט פרי התקופה הצלבנית, אולי בהשפעת המבנה המונומנטלי של כיפת הסלע. אלמנט זה משתקף במגדלים המרכזיים של ארמון הנציב ומוזיאון רוקפלר, מבנים שהוקמו בתקופת המנדט על ידי השלטון הבריטי, שראה עצמו כממשיך דרכם הישיר של הצלבנים.
לאחר כיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין ב-1187 עברה הכנסייה למוסלמים. סביב שנת 1200, שוקמה הכנסייה, שהייתה למקום פולחן מוסלמי: הגג הפתוח הוחלף בכיפה, הקשתות נאטמו באבנים, הסלע הוזז ממרכז האדיקולה לעבר המחרב שנבנה בקיר הדרומי וחומה בצורת משושה נבנתה סביב האתר.
כנסיית סנטה אנה
כנסיית סנטה אנה נבנתה מצפון להר הבית, סמוך לבריכות הצאן, להן קראו הצלבנים בריכות בית חסדא, בתקופה הביזנטית עמדה במקום כנסייה לציון מקום הולדתה של מרים, אם ישו. לאחר מסע הצלב הראשון הקימו הצלבנים מנזר וקפלה קטנים, שהוקדשו לנס הריפוי של ישו ובנוסף הקימו בצמוד כנסייה גדולה המוקדשת לאנה הקדושה, אמה של מריה. גורלו של המנזר הקטן, בו ישבו על פי ויליאם מצור "ארבע נשים עניות", השתנה משהחליט בלדווין הראשון, מלך ירושלים לגרש את אשתו הנסיכה הארמנית ארדה ושיכן אותה במנזר. על מנת לאפשר למלכה לשעבר להתקיים כיאות למעמדה הגדיל את רכוש המנזר, הכנסותיו וחשיבותו. המנזר הפך למקום מגורים של נשים ממשפחת המלוכה והחשובה שבהן איבט אחותה של מליסנדה, מלכת ירושלים. מליסנדה, שהדת ורווחת אחותה היו קרובים ללבה, הגדילה את הנכסים המניבים שהועברו למנזר.
הכנסייה היא דוגמה לטיפוס הנפוץ ביותר של כנסייה צלבנית בארץ ישראל- בסיליקה עם אולם תווך ושני אגפים משניים המסתיימים במזרח בשלושה אפסיסים מקבילים. המבנה משלב סגנון בנייה רומנסקי מוקדם עם מסורות בנייה מקומיות נוצריות קדומות והשפעות ביזנטיות. באגף הימני מדרגות המובילות לקריפטה מהתקופה הרומית, שעל פי המסורת הנוצרית מהווה את מקום לידתה של מרים.
חמש שנים לאחר תבוסת הצלבנים ב-1187 הפכה הכנסייה למדרסה מוסלמית (בית ספר מוסלמי), כפי שמתואר בכתובת מעל למשקוף הכניסה: "בשם אללה הרחום והחנון. כל הטוב והיפה שעלה בגורלכם הוא מאללה. מדרסה מבורכת זו נבנתה עבור הווקף על ידי אדוננו צלאח א דין סולטאן האסלאם והמוסלמים". בזכות הפיכתה של הכנסייה למדרסה בסמיכות לכיבושה של העיר על ידי צלאח אל דין המבנה נשמר היטב והוא מהווה את אחת הדוגמאות היפות ביותר לארכיטקטורה צלבנית ברחבי ירושלים.
מבנים איוביים
תקופת שלטון השושלת האיובית בירושלים הייתה קצרת יומין וקטועה, אך בתחום הבנייה הושקו מספר מיזמי בנייה שהשפיעו על מראה העיר העתיקה של ימינו. עיקר ההשקעה כוון לשיקום אופייה המוסלמי של ירושלים והחזרת עטרת הפאר להר הבית. מאמץ נוסף הושקע בחיזוק חומות וביצורי העיר. לאחר כיבוש העיר שינו כנסיות ומבני דת נוצרים את זהותם והפכו למסגדים ובתי ספר. על הר הבית נהרסו תוספות בנייה צלבניות וסימני הפולחן הנוצרי הוסרו, ומבנים חדשים נבנו לרווחת המאמינים.
כיפת הדקדוק (בערבית "קֻבּת אלנחויה") נמצאת בפינה הדרום-מערבית של המשטח העליון של הר הבית, ונבנתה על ידי הנסיך האיובי מועט'ם עיסא, מושל דמשק, בשנת 1207. הכיפה היא מבנה מוארך מלבני ובו שלושה חדרים, אורכו של המבנה כ-25 מטרים, ובמרכזו כניסה מקושתת.
כיפת העלייה (בערבית "קֻבּת אל-מעראג'") היא מבנה מתומן (יש לו שמונה צלעות), שרוחבו 6 מטרים, שנבנה על הר הבית, ככל הנראה במאה ה-12 ושימש במקורו כקפלת טבילה. המבנה ניזוק בעת הכיבוש האיובי של ירושלים, ושוקם בשנת 1200. במהלך שיקום המבנה נאטמו הקשתות שאפיינו אותו ונוספה לו גומחת תפילה (מחראב) הפונה למכה.
ספריית ח'אלדיה (ערבית: אל-מכּתבּה אל-ח'אלדיה المكتبة الخالدية) היא ספרייה מוסלמית חשובה ברובע המוסלמי בירושלים. הספרייה מכילה כתבי יד חשובים ונדירים ושוכנת במבנה ייחודי ברחוב השלשלת. המבנה הוא "אנציקלופדיה אדריכלית" של ירושלים בימי הביניים. ראשיתו בתקופה הצלבנית, במאה ה-13. ייעודו בתקופה זו אינו ידוע. באמצע המאה ה-13 נקברו במקום שלושה לוחמים ח'וואריזמים. מבחינה ארכיטקטונית יש במבנה עירוב סגנונות של קשת-כריות וקשת-זיגזג המאפיינות בנייה צלבנית או איובית ארצישראלית עם מאפיינים ממלוכיים, כגון אבלק, שילוב אבנים אדומות ולבנות במשקופי הדלת וחלונות עגולים מוקפים במסגרת זיג-זג.
סוף דבר
מסע הצלב השביעי הביא לקריסת רעיון מסעי הצלב לארץ הקודש, אך גם לתום שלטון השושלת האיובית במצרים עם רציחתו של אלמלך אלמועט'ם תוראן שאה, הסולטאן האיובי האחרון. במקומו עלו לבמת ההיסטוריה של המזרח התיכון, מצרים וארץ ישראל הממלוכים, שעתידים תוך ימי דור להביא כליה על שרידי ממלכת ירושלים. ירושלים, העיר שעצם שמה דחף את צבאות צלאח א-דין ורעיון הג'יהד במאה ה-12, נותרה מחוץ למעגל האידאולוגי הממלוכי. ירושלים לא הייתה יותר יעד, ועם יציאתה מאחיזת הנצרות לא הועמד אופייה המוסלמי תחת איום. הממלוכים כוונו את להטם הדתי כנגד ממלכת הצלבנים ובירתה להלכה, עכו, ונגד הפולשים המונגולים. בהעלם האיום של מסעי צלב חדשים לא יכלה העיר לשמש כמטרה למלחמת קודש ושמה לא יכול היה להצית את דמיון המאמינים. ירושלים שכוכבה דרך לרגע בהיסטוריה המוסלמית חזרה ודעכה למעמד שולי.
גלריית מפות של ירושלים הצלבנית
התקופה הצלבנית הביאה שפע של כתבי יד ומפות המתארים את ירושלים. מפות אלו לא נועדו לצורכי ניווט או מחקר, אלא נועדו לתאר את ירושלים כעיר נוצרית, אליה נושא העולם את עיניו. המפות מאופיינות בתיאור סכמתי ולעיתים פרי דמיונו של המחבר, שבמקרים מסוימים לא ראה כלל את ירושלים. האתרים המצוינים בהן קשורים בעיקר למסורת המקראית והנוצרית.
מרצדס EQ (פורמולה אי)
קבוצת מרצדס EQ היא קבוצה מרוצים, השייכת ליצרנית המכוניות הגרמנית מרצדס-בנץ, המתחרה באליפות הפורמולה אי. הקבוצה הצטרפה לאליפות בעונת 2019/2020 ועונה לאחר מכן זכתה בתואר אליפות כפול: אליפות הנהגים (ניק דה פריס) ואליפות היצרנים. למרות ההצלחה הודיעה הקבוצה על כוונתה לפרוש מהאליפות בתום עונת 2021/2022, בתום שלוש עונות בלבד.
היסטוריה
בעונת 2018/2019 החלה מרצדס לקחת חלק באליפות בשיתוף פעולה עם קבוצת HWA שרכשה את המנועים מקבוצת ונטורי. הקבוצה החתימה את גארי פאפט, שהתחרה עבור מרצדס באליפות ה-DTM בעונת 2018. בהמשך החתימה את סטופל ונדורן, שסיים את חוזהו בקבוצת מקלארן. הקבוצה סיימה את העונה במקום התשיעי עם 44 נקודות (35 נקודות לונדורן, 9 לפאפט).
במרץ 2019 הציגה מרצדס את המרצדס-בנץ EQ Silver Arrow 01, המכונית עימה תתחרה הקבוצה בעונת הבכורה שלה באליפות. המכונית השתתפה במספר אירועים שונים במהלך השנה, כולל תערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה. בספטמבר אותה שנה הציגה מרצדס רשמית את קבוצת מרצדס-בנץ EQ, שהתבססה על יסודותיה של קבוצת HWA. ונדורן נשאר כנהג בקבוצה ואליו הצטרף הזוכה באליפות הפורמולה 2 ניק דה פריס. מרצדס הכריזה כי תהפוך לספקית המנועים של קבוצת ונטורי. במרוץ סיום העונה, שהתקיים בברלין, השיג ונדורן את הניצחון הראשון עבור הקבוצה. דה פריס סיים שני, והשיג את הפודיום הראשון עבורו בקריירה. בסיום העונה דורג ונדורן שני באליפות הנהגים, עוד הקבוצה דורגה במקום השלישי.
ונדורן ודה פריס נשארו נהגי הקבוצה גם בעונתה השנייה. גם החוזה לאספקת מנועים לקבוצת ונטורי המשיך לעונה נוספת. הקבוצה שינתה במעט את שמה למרצדס EQ. דה פריס פתח את העונה עם ניצחון במרוץ הפתיחה שהתקיים בערב הסעודית. בהמשך העונה השיג ניצחון נוסף. עד לסיום העונה הגיע לפודיום פעמיים נוספות וזכה באליפות הנהגים. ונדורן דורג תשיעי. פודיום (מקום שלישי) במרוץ סיום העונה העניק לקבוצה זכייה באליפות היצרנים. למרות ההישג הודיעה הקבוצה על כוונתה לפרוש מהאליפות בסיום עונת 2021/2022.
קליעה (לבנון)
קליעה (בערבית: القليعة) הוא כפר בדרום לבנון, בנפת מרג' עיון שבמחוז א-נבטיה. כעשרה קילומטרים מגבול הצפון וכ-100 קילומטרים מביירות. הכפר משקיף על הר החרמון ממערב ועל נהר הליטאני ממזרח. בכפר כ-7,000 תושבים, כולם נוצרים, רובם מרונים ומיעוטם מלכיתים. במקום מספר כנסיות ומועדים נוצריים חשובים מצוינים בתהלוכות דתיות.
הכפר הוא כפר חקלאי המשתרע על גבעות, גובהו כ-700 מטר מעל פני הים, וסביבו שטחים חקלאיים השייכים לתושבי הכפר. האקלים ים תיכוני ונע בין מזג אוויר חם ויבש בקיץ עד למזג אוויר מושלג בחורף.
אנשי הכפר ידועים בעברם הצבאי, מספר המתגייסים מהכפר לצבא הלבנוני הוא מהגדולים בלבנון ואנשי הכפר אף נחשבים ל"מייסדי" צבא דרום לבנון.
מלחמת האזרחים השנייה בלבנון
בתקופת מלחמת האזרחים השנייה בלבנון, התקיימו קרבות בקרבת הכפר החל ממרץ 1976. באפריל 1976 דווח על מצור שהושם על הכפר. בעקבות זאת ישראל פתחה מרפאה לסיוע לאנשי קליעה, סיפקה לקליעה מזון ואפשרה לאנשי הכפר לעבוד בישראל.
ב-7 באוקטובר 1976 התפתח קרב בין קליעה ומרג' עיון שהייתה בשליטת צבא לבנון הערבי. הקרבות נמשכו מספר ימים עם הפוגות וב-17 באוקטובר 1976, לאחר קרב בו נהרגו כ-30 מחבלים מוסלמים שיחררו אנשי הכפר את העיר מרג' עיון.
ב-22 במרץ 1977 הוקמה "יחידת אל קליעה", גוף צבאי שהיה כפוף לצבא לבנון ומורכב ברובו מלוחמים מהכפר קליעה והכפרים הסמוכים ובפיקודו של קצין הלבנוני עיסאן אל חומסי מהכפר השכן בורג' אל-מלוכ שמאוחר יותר הוחלף במייג'ור סעד חדאד.
חדאד הפך את היחידה למיליציה חזקה בשטח ושינה את שמה לצבא לבנון החופשי, בשנת 1981 הכריז חדאד על האזור שבשליטתו מדינת לבנון החופשית אך הגדרה זו לא זכתה להכרה בינלאומית מחד והכעיסה את הממשלה הלבנונית מאידך. הממשלה הלבנונית אומנם תבעה את פיטוריו אך זה נהנה מפופולריות רבה בקרב האוכלוסייה המקומית ורבים מחייליו היו תושבי הכפר.
המיליציה נתמכה צבאית על ידי מדינת ישראל ולוחמיה ובני משפחותיהם קיבלו סיוע אזרחי מהמדינה, שכלל בין השאר, את פתיחתה של הגדר הטובה לתנועת הנוצרים בין המדינות. לאחר הקמת רצועת הביטחון סייעה המיליציה לצה"ל ואחרי פטירת חדאד, שונה שמה לצבא דרום לבנון.
מלחמת לבנון השנייה
במלחמת לבנון השנייה היה הכפר בקו האש. תושבי הכפר נחשבים למתנגדי חזבאללה וכמו בכפרים נוצריים נוספים, כאשר מחבלי חזבאללה ניסו לשגר טילים מבתי הכפר לעבר מדינת ישראל התפתחה במקום תגרה בין צעירים מקומיים למחבלי חזבאללה שבסופה גורשו המחבלים מהמקום ושיגור הטילים נמנע.
המחבלים אומנם לא הצליחו לשגר טילים מבתי הכפר, אך המשיכו בפעולות חבלניות נגד כוחות צה"ל שפעלו בסביבת הכפר. במקום נהרגו שני חיילי צה"ל; רס"ל אלון סמוכה שנהרג מפגיעת טיל נ"ט בטנק ששהה בו ורס"ל דוד שמידוב שנהרג מפגיעת פצמ"ר, ומספר חיילים נוספים נפצעו.
כתוצאה מהלחימה במקום, מספר מבנים ניזוקו, ביניהם כנסיית סנט ג'ורג' ובית הספר בכפר.
קישורים חיצוניים
על הכפר באתר הרשמי של העיר מרג' עיון
מוקדמות מונדיאל 1998
174 נבחרות לאומיות נרשמו למוקדמות מונדיאל 1998, והתחרו על 32 מקומות בטורניר הגמר, שהיו עלייה של שמונה מקומות בהשוואה לארבעת המונדיאלים הקודמים. חידוש נוסף בטורניר היה הענקת שלוש נקודת על ניצחון במקום שתי נקודות כמו בטורנירים הקודמים. , המארחת, ו, האלופה המכהנת, העפילו אוטומטית והותירו 30 מקומות לשאר הנבחרות.
32 המקומות במונדיאל חולקו לקונפדרציות הכדורגל של פיפ"א כמפורט להלן:
168 נבחרות השתתפו במשחק אחד לכל הפחות. בסך הכל נערכו 643 משחקי מוקדמות, בהם הובקעו 1,922 שערים (ממוצע של 2.99 שערים למשחק).
דרום אמריקה
מלבד ברזיל קיבלה דרום אמריקה ארבעה מקומות נוספים במונדיאל. החוקים בטורניר זה היו פשוטים בהשוואה לטורנירי המוקדמות הקודמים. לראשונה בתולדות מוקדמות המונדיאל כל 9 הנבחרות נכללו בבית אחד, ושיחקו אחת נגד השנייה בשיטת בית-חוץ. ארבע הנבחרות הראשונות בבית העפילו למונדיאל.
צפון, מרכז אמריקה והקריביים
,, , , ו, שש הנבחרות הבכירות באזור זה, העפילו אוטומטית לסיבוב החצי הגמר. 24 הנבחרות הנותרות חולקו לשני אזורים, לפי שיקולים גאוגרפיים, והמשחקים התנהלו בחמישה סבבים כמפורט להלן:
סיבוב ראשון
העפילה לסיבוב השני בעקבות פרישת יריבתה.
הרפובליקה הדומיניקנית העפילה לסיבוב השני בזכות יתרון שערי חוץ.
גרנדה העפילה לסיבוב השני.
דומיניקה העפילה לסיבוב השני.
סיבוב שני
העפילה לסיבוב השלישי בעקבות פרישת.
ג'מייקה העפילה לסיבוב השלישי.
הרפובליקה הדומיניקנית העפילה לסיבוב השלישי.
האיטי העפילה לסיבוב השלישי.
קובה העפילה לסיבוב השלישי.
ברבדוס העפילה לסיבוב השלישי.
האזור הקריבי
קובה העפילה לחצי הגמר.
סנט וינסנט והגרנדינים העפילה לחצי הגמר בזכות יתרון שערי חוץ.
ג'מייקה העפילה לחצי הגמר.
טרינידד וטובגו העפילה לחצי הגמר.
האזור המרכז אמריקני
פנמה העפילה לחצי הגמר.
בית 1
ארצות הברית וקוסטה ריקה העפילו לסיבוב הגמר.
בית 3
ג'מייקה ומקסיקו העפילו לסיבוב הגמר.
סיבוב הגמר
מקסיקו, ארצות הברית וג'מייקה העפילו.
אסיה
36 נבחרות מאסיה התחרו על 3.5 המקומות שהוקצו ליבשת. המשחקים התנהלו בשלושה סבבים:
בית 1
ערב הסעודית העפילה לסיבוב הגמר.
בית 2
איראן העפילה לסיבוב הגמר.
בית 3
איחוד האמירויות הערביות העפילה לסיבוב הגמר.
בית 5
אוזבקיסטן העפילה לסיבוב הגמר.
בית 6
קוריאה הדרומית העפילה לסיבוב הגמר.
בית 8
סין העפילה לסיבוב הגמר.
בית 9
קזחסטן העפילה לסיבוב הגמר.
בית 10
קטאר העפילה לסיבוב הגמר.
בית 1
ערב הסעודית העפילה למונדיאל ואיראן העפילה לפלייאוף היבשתי.
בית 2
קוריאה הדרומית העפילה למונדיאל ויפן העפילה לפלייאוף היבשתי.
פלייאוף יבשתי
יפן העפילה למונדיאל ואיראן העפילה לפלייאוף הבין-יבשתי מול נציגת אוקיאניה.
אוקיאניה
10 הנבחרות מאוקיאניה התמודדו על מקום בפלייאוף הבין-יבשתי מול נציגת אסיה. המשחקים התנהלו בשלושה סיבובים:
הבית המלנזי
פפואה גינאה החדשה ואיי שלמה העפילו לסיבוב השני.
הבית הפולינזי
טונגה העפילה לסיבוב השני.
בית 1
אוסטרליה העפילה לסיבוב הגמר.
בית 2
ניו זילנד העפילה לסיבוב הגמר.
סיבוב הגמר
אוסטרליה העפילה לפלייאוף הבין-יבשתי מול נציגת אסיה.
הפלייאוף הבין-יבשתי אסיה/אוקיאניה
איראן העפילה בזכות יתרון שערי חוץ. אוסטרליה הובילה 2 - 0 מול איראן במשחק הפלייאוף השני, אך ספגה שני שערים ולא העפילה למונדיאל. משמעות הדבר הייתה שאוסטרליה לא העפילה למונדיאל למרות שלא נוצחה כלל (מאזנה הכולל היה 6 ניצחונות ו-2 תוצאות תיקו).
תאופיק כנעאן
תאופיק כנעאן (בערבית: توفيق كنعان; 24 בספטמבר 1882 - 15 בינואר 1964) היה רופא עור פלסטיני-נוצרי, אתנוגרף, פולקלוריסט וארכאולוג חובב שחי עד 1948 בשכונת מוסררה בירושלים ולאחר מכן עבר למזרח העיר. היה ממלא מקום מנהל בית החולים שערי צדק, מנהל בית החולים הנסן ("בית המצורעים") ובית החולים אוגוסטה ויקטוריה ומייסדן ונשיאן הראשון של "האגודה הרפואית הפלסטינית" והסהר האדום בעיר. בתחום הרפואה ערך מחקרים בצרעת ומלריה. היה פעיל ואידאולוג מרכזי של התנועה הלאומית הפלסטינית ומתנגד חריף של הציונות, אם כי באופן אישי היו לו קשרי עבודה וחברה עם יהודים רבים, בהם משה וולך, אברהם טיכו, יהודה לייב מאגנס, מיס לנדאו וליאון אריה מאיר.
שנים ראשונות וקריירה רפואית
כנעאן נולד בבית ג'אלא למשפחה נוצרית לותרנית עשירה. הוא למד בבית הספר של בית היתומים שנלר בירושלים, שהיה מוסד שנודע בחינוך הגרמני המשובח שנתן לתלמידיו. את לימודי הרפואה סיים בהצטיינות באוניברסיטה האמריקנית בביירות. כשחזר לירושלים עבד בבית החולים הגרמני ובבית החולים שערי צדק, שם התחבב על מנהל בית החולים, משה וולך, שערך יחד עמו מחקר בנושא "דלקת קרום המוח שדרתית בירושלים" (Cerebro-Spinal Meningitis ;1911) וקידם אותו עד למעמד ממלא מקום מנהל בית החולים. שפתם המשותפת הייתה גרמנית. בשנת 1912 נשא לאשה את מרגוט איילנדר (Margot Eilender), גרמניה ילידת יפו.
בין השנים 1912–1914 ערך השתלמות במיקרוביולוגיה בגרמניה. בין היתר למד אצל הנס מיך (Hans Müch), שהגיע להיות מיסיונר בארץ ישראל ויחדיו ערכו מחקר בנוגע לתחלואת שחפת בארץ. באותה עת רכש בית בשכונת מוסררה ופתח בו מרפאה פרטית, המרפאה הפרטית היחידה בבעלות ערבית בירושלים. פעמים רבות נתנו לו מתרפאיו קמעות לאות תודה, חפצים שהיוו את ראשיתו של אוסף פריטי פולקלור מקומי גדול.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס כנעאן לצבא האימפריה העות'מאנית ושירת בנצרת כרופא ולאחר מכן כמנהל מעבדות הצבא בחזית סיני ורצועת עזה. בתפקידו נסע לדמשק, עמאן וחלב ואסף שם קמעות ופריטי אתנוגרפיה ופולקלור נוספים. עם תום המלחמה ב-1919 התמנה למנהלו של בית החולים הנסן למצורעים. בבית חולים זה ערך כנעאן מספר ניסויים פורצי דרך בטיפול במחלה, בהם טיפול בשמן (chaulmoogra oil). החל מ-1923 שימש במקביל בתפקיד מנהל מחלקה פנימית בבית החולים הגרמני, משרה בה החזיק עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
יחד עם מחמוד דג'אני ייסד את "האגודה הרפואית הפלסטינית" ועמד בראשה.
חיים פרטיים וחיי חברה בין מלחמות העולם
לכנעאן ואשתו נולדו ארבעה ילדים, תאו, נדה, ליילה ויסמין. בראשית שנות השלושים בנה כנעאן בשכונת טלבייה את מלון בית יסמין, על שם בתו. באותה תקופה היה כנעאן מעורב בחברה הקוסמופוליטית של ירושלים המנדטורית, הוא היה חבר הנהלת ימק"א ירושלים, כדובר אנגלית וגרמנית על בוריין אירח בביתו את הארכאולוגים ויליאם פוקסוול אולברייט, נלסון גליק וקתלין קניון ויצא עמם לחפירות, החליף דעות בדבר מדינה דו-לאומית עם נשיא האוניברסיטה העברית ואיש ברית שלום, יהודה לייב מאגנס וטווה עם ליאון אריה מאיר תוכניות להקמת מוזיאון ללבוש הלאומי הפלסטיני. כנעאן היה פעיל שנים רבות כמזכיר החברה המזרחנית הארץ-ישראלית ואף נבחר לכהן כנשיאהּ.
פעילות לאומית פלסטינית
במקביל החל לפתח תודעה לאומית ואף לאומנית פלסטינית. לאחר מאורעות תרפ"ט (1929) חתם על הצהרת תמיכה במבצעי הטבח . בשנת 1934 עמד בראש משלחת רופאים ערבים שדרשה משלטונות המנדט להגביל את מתן רישיונות העבודה לרופאים יהודים. בעת המרד הערבי הגדול היה כבר פעיל ודובר מרכזי של התנועה הלאומית הפלסטינית, כתב והעיד נגד הציונות מול ועדת פיל. בספרו מ-1936, Conflict in the Land of Peace ובהמשכו The Palestine Arab Cause, היה מבין המנסחים הראשונים של "הבעיה הפלסטינית", שנבעה, לטענתו, מקשר בין הציונות לאימפריאליזם הבריטי לדחוק את הילידים הערבים מעל אדמתם. בספר זה תקף את הטענה לפיה רק היהודים הביאו קידמה לארץ ישראל וציין כי השתמשו בעבודה ערבית זולה מאוד לשם צבירת הון וכן שגם ערבים עסקו בייבוש ביצות (למשל בנחל נעמן, בטנטורה ובדיר אל בלח). כמו כן האשים את פנחס רוטנברג שמפעל החשמל שלו פגע בזרימת המים לכנרת וייצר ביצות שהגדילו את שיעור התחלואה במלריה בעמק בית שאן ובטבריה.
גם אשתו מרגוט ואחותו בדרה היו פעילות פוליטיות וייסדו בירושלים ב-1934 את "ועידת הנשים הערביות".
מלחמת העולם השנייה ואחריה
מאותה עת ניתק כנעאן את קשריו החברתיים עם יהודים ואף אסר על בנותיו לקיים מגע כלשהו עם יהודים או לקנות בחנויות בבעלות יהודית. בשנת 1947 יסד עם מחמוד דג'אני את אגודת הסהר האדום בעיר.
עקב קום המדינה נטל כנעאן את החולים הערבים מבית החולים הנסן ועבר עמם לסילוואן. מאוחר יותר הקים בית חולים למצורעים מצפון לרמאללה. הוא ומשפחתו התיישבו בהר הזיתים. ספרייתו הגדולה הועברה לאוניברסיטה העברית.
כנעאן שימש עד מותו כמנהל בית החולים אוגוסטה ויקטוריה, בשטחו התגורר ואף נקבר. בשנת 1951 עוטר בעיטור "צלב סרט אדום של כנסיית הקבר" מאת הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים ונבחר כחבר מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה. בשנת 1954 נהרג בנו הארכאולוג תאו בעת חפירה בעיר הירדנית ג'רש.
קונרד שיק
קוֹנְרָד שִׁיק (בגרמנית: Conrad Schick; 27 בינואר 1822 – 23 בדצמבר 1901) היה אדריכל, ארכאולוג, קרטוגרף, חוקר ארץ ישראל ומיסיונר פרוטסטנטי גרמני שחי ופעל בירושלים במחצית השנייה של המאה ה-19. במשך שנים רבות ניהל את כנסיית המשיח ואת פעילות החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים בירושלים.
תאופיק כנעאן
מלחמת העולם השנייה ואחריה
בנותיו עברו להתגורר באירופה ונשבעו לא לחזור עוד לארץ ישראל כל עוד היא נתונה בשלטון ציוני. עם זאת, בתו ליילה, שהייתה חברתה הטובה של רות דיין עוד מילדותן המשותפת בשכונת מוסררה, ביקרה בארץ מספר פעמים.
קונרד שיק
שיק היה אחד האישים הבולטים בירושלים של תקופתו, שלהי התקופה העות'מאנית, ונמנה עם החשובים בחוקרי ארץ ישראל וירושלים באותה עת. במשך שנים רבות עבד עם הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל (PEF) והאגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל (DPV), ופרסם מאות מאמרים העוסקים בתיאור מצבה הפיזי של ירושלים ועבודת החקר הארכאולוגי המתבצעת בה. כאדריכל הוא נחשב מהבולטים בבנאי ירושלים בתקופת היציאה מן החומות, ועמד מאחורי תכנונם של מוסדות קהילה, חינוך, בריאות ומגורים בשרות הקהילות הנוצריות והיהודיות.
תאופיק כנעאן
פעילות אתנוגרפית
במקביל לשלל עיסוקיו טיפח כנעאן אוסף אתנוגרפי גדול וערך מספר מחקרים חשובים באתנוגרפיה, תיעוד תרבותי-חומרי ופולקלור של פלסטין ותושביה הערבים. בין פרסומיו בתחום זה מחקרים שפורסמו בגרמנית כ"לוח השנה של הכפריים", "אמונות טפלות ורפואה עממית", "אמונה בשדים בארץ הקודש", "החוקים הבלתי כתובים המשפיעים על נשים ערביות בפלסטין", ועוד.
קונרד שיק
אף שהיה איש רב פעלים בתחומי התמחות רבים, שיק היה אוטודידקט שרכש בכוחות עצמו את השכלתו בהיסטוריה, ארכאולוגיה, אדריכלות ומיפוי. תואר דוקטור לשם כבוד הוענק לו בערוב ימיו, בצד אותות הוקרה והצטיינות נוספים שזכה בהם במהלך חייו.
תאופיק כנעאן
פעילות אתנוגרפית
אוספו נתרם לאחר מותו לאוניברסיטת ביר זית.
קונרד שיק
תחילת דרכו
שיק נולד בכפר ביץ הסמוך לטיבינגן שבמדינת וירטמברג בדרום גרמניה, למשפחה מרובת ילדים. הוא נחשב ילד חולני וחלוש, שלא ניבאו לו אריכות ימים. את ילדותו העביר בעבודה במשק המשפחתי, בלימוד עצמי של שרטוט, ובהתעניינות מעמיקה בסיפורי המקרא. בגיל 14 נשלח ללמוד מסגרות בעיירה קורנטל שליד שטוטגרט, ולאחר רכישת המקצוע החל לנדוד ממקום למקום בחיפוש אחר תעסוקה כמסגר. הוא הגיע לבזל שבשווייץ, שם הצטרף למיסיון עולי הרגל שבגבעת סנט כרישונה הסמוכה לעיר. במקום הועסק בעבודות מלאכה, למד לימודי דת, והוכשר כמיסיונר העתיד להישלח לשמש כנציג הארגון בירושלים.
תאופיק כנעאן
מבחר מפרסומיו
כנעאן פרסם מספר ספרי רפואה, שני ספרים על הסכסוך הישראלי-ערבי, וספרים רבים בתחומי האתנוגרפיה והפולקלור. להלן רשימה חלקית של פרסומיו.
קונרד שיק
תחילת דרכו
בשנת 1846, בתום מסע מפרך דרך מילאנו, טריאסטה, איזמיר וביירות, הגיע שיק לנמל יפו יחד עם מיסיונר נוסף. מיפו עשו השניים את דרכם לירושלים, שבה התיישבו והקימו "בית אחים" על פי הנחיות מיסיון עולי הרגל. ההקצבה הצנועה שסיפק בידם המיסיון לא הספיקה כדי לכלכל את צורכיהם ולעמוד במשימות שהטיל עליהם הארגון, ועל כן בתחילת הדרך התפרנסו שיק ובית האחים מממכר שעוני קוקייה מתוצרת גרמניה, חידוש מופלא בירושלים של אז, שאת מנגנוניהן ובתיהם הרכיב שיק בידיו כשען וכנגר-אומן, וגם עסק באחזקתם ובתיקונם. ב-1850 נטש שיק את הארגון השווייצרי והצטרף אל "החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים" (LJS), הוא המיסיון האנגליקני שהיה מוסד ותיק ומבוסס יותר בעיר, ופעל בגיבוי נציגי בריטניה בעיר. עם ארגון זה קשר שיק את דרכו למשך מחצית המאה הבאה. הוא החל לעבוד כמורה לנגרות ומלאכה בבית הספר של המוסד, אשר מרבית תלמידיו היו יהודים מומרים שהמיסיון ביקש להקנות להם משלח יד.
חקר ארץ ישראל ובינוי ירושלים
בתקופת חייו בירושלים התרחש תהליך "היציאה מן החומות" - תחילת ההתיישבות ובניית העיר החדשה שמחוץ לחומות, ושיק הטביע באופן בולט את חותמו על תכנון שכונות ומבנים רבים בעיר החדשה. למרות היותו איש המיסיון, פנתה האוכלוסייה היהודית אל שיק לתכנון מקצועי בסטנדרט אירופי של מבנים ומוסדות נדרשים. בין היתר, תכנן את שכונת מאה שערים עבור אנשי הקהילה החרדית שביקשו לצאת מהצפיפות של העיר העתיקה ולשפר את איכות חייהם, את שכונת זיכרון טוביה שבנחלאות, ואף בתי כנסת וישיבות. גם הוואקף המוסלמי נזקק לשירותיו האדריכליים, וביקש ממנו לסייע בעבודות הבניין והשחזור במסגדי הר הבית. שיק ניצל את הגישה החופשית שניתנה לו למתחם כדי לחקור לעומק את השרידים הארכאולוגיים והמחילות התת-קרקעיות במקום, ולערוך מיפוי ורישום אדריכלי מדוקדק של ההר, מחילותיו ומבניו. הוא אף בנה דגם עץ של הר הבית לצורך הצגה בתערוכה בינלאומית בווינה. בהמשך גם יצר דגמים רבים נוספים של האתר, ובכלל זה דגמים משוערים של מבנה בית המקדש. ממצאיו של שיק ותרשימיו שימשו אבן דרך חשובה בחקר האתר, שעל פי רוב היה בלתי נגיש לחוקרי ארץ ישראל.
שיק והמחקר הארכאולוגי
שיק לא ערך חפירות ארכאולוגיות יזומות, אך עיסוקו בבנייה ועניינו בירושלים ובעברה, הביאוהו לתעד כל שריד בניין קדום שנתגלה באקראי בשעת חפירות ליסודות. הוא היה הראשון שגילה שרידי מבני מגורים ומקוואות טהרה מימי הבית השני שעה שחפרו ליד בתי מחסה ברובע היהודי שטח נרחב לשם התקנת בור מים. הדגש היה בעיקר על תיעוד התגליות האדריכליות, יותר מאשר ממצאים קטנים. ובאמת הפרשנות האדריכלית והטופוגרפית שלו הייתה לרוב מדויקת אך תיארוך הממצאים, ובאמצעותם תיארוך המבנים, לקה בחסר, שכן תחום זה של המחקר היה עדיין בראשיתו.
את הדוח המדעי הראשון פרסם שיק בכתב העת של האגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל כמאמר ראשון בגיליון הראשון שיצא בשנת 1878, ובו דיווחים על תגליות ארכאולוגיות בירושלים. הפריט הראשון שבו, הוא דיווח על מערת קבורה עם כוכים, מן הסתם מימי הבית השני, ב"הר העצה הרעה" (אבו תור). בשנת 1879 פרסם שיק לראשונה במסגרת כתב העת של הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, ובהם, בין היתר, דיווח על קברים שנתגלו במרחק מה מצפון לשער שכם, ובעיקר מבנה עגול הבנוי בשיטת בניה יוצאת דופן: אופוס רטיקולאטום. כמאה שנים מאוחר יותר התברר כי מדובר במבנה שבנה המלך הורדוס (השרידים מכוסים כיום). מאותה עת, מופיעים דיווחיו ללא הפסק בכתב העת של הקרן הבריטית. מבין מחקריו הארכאולוגיים-אדריכליים ראוי עוד להזכיר את זו העוסקת באמות המים העתיקות ואספקת המים לירושלים, ואת חקירתו של המגדל ההרודיאני מאסיבי במצודה שליד שער יפו.
בדו"ח השני, משנת 1880, מתאר שיק את התגלית הבאה: "..בשעה שאחד מתלמידי (ככל הנראה מן המסיון שבו היה מועסק) ירד אל תוך החלק הדרומי של המנהרה שליד בריכת השילוח, מעד בירידתו על שברי סלע ונפל למים. מששב ועמד, גילה סימנים דמויי אותיות על דופן הסלע. יצאתי למקום עם הכלים הדרושים כדי לבדוק את התגלית... מצויה שם כתובת בתוך משטח, של 8 או 10 שורות... ועד כמה שיכולתי לשפוט, האותיות הן פניקיות". הייתה זו חוות הדעת הראשונה על כתובת השילוח, מן הכתובות ההיסטוריות החשובות ביותר מתקופת המקרא, שנתגלו עד היום בארץ ישראל. שיק אשר לא שלט בעברית עתיקה לא פיענח את הכתובת ופירושה, כתובת זו פוענחה בסופו של דבר על ידי ארצ'יבלד הנרי סייס (Archibald Henry Sayce) שהיה אשורולוג בריטי.
ערוב ימיו
בשנת 1882 השלים שיק את בניית יצירת המופת המוכרת ביותר שלו - בית תבור ברחוב הנביאים (אז נקרא רחוב הקונסולים), שתוכנן לשמש כבית מגורים עבורו ועבור משפחתו. בבית זה חי עם רעייתו פרדריקה (לבית דובלר) עד יום מותו. הבית, שהיה בשעתו (ועודו) מהבתים היפים בירושלים, שיקף את אמונתו העזה של שיק באל ובתנ"ך, וכלל בית תפילה פרטי שבו נהג שיק לארח אורחים לתפילות. בשילוב עתיקות ממציאותיו בחפירות ארץ ישראל במבנהו, ביטא שיק את אהבתו לחקר הארץ ודברי ימיה.
ב-1896 קיבל שיק, שהיה אוטודידקט בכל תחומי התעסקותו והתמחותו (השכלתו הפורמלית כללה לימודי מסגרות ודת), תואר דוקטור לשם כבוד לפילוסופיה מטעם אוניברסיטת טיבינגן, ומאז נהג לחתום על מאמריו בתואר זה, וכך גם נהגו לפנות אליו. תואר זה הצטרף לשורה ארוכה של עיטורים ואותות כבוד שזכה להם שיק, על מפעל חייו בחקר ארץ ישראל ובבניין ירושלים.
שיק היה דמות מקובלת ומוערכת על כל הגורמים והקהילות בעיר: חוקרי ארץ ישראל מטעם מעצמות אירופה, השלטונות העות'מאנים, נוצרים, מוסלמים ויהודים - תופעה נדירה למדי בירושלים המסוכסכת, המפולגת ורוחשת החשדנות והתככים של אותה תקופה. כאשר נפטר שיק בשנת 1901 בגיל 80, התאבלו עליו נוצרים, מוסלמים ויהודים כאחד. הוא נקבר בבית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון. רעייתו פרדריקה הלכה לעולמה כשבועיים אחריו, ונקברה לצידו.
הנצחה
שמו של קונרד שיק הונצח ב שהוקמה ב-2007 באגף של כנסיית המשיח בירושלים. במקום פועל גם מוזיאון הדגמים של קונרד שיק, המציג את דגמי המבנים שבנה עם תלמידיו. דגמים נוספים שלו מוצגים במוזיאון שבמרתף אכסניית סנט פאולוס שמחוץ לשער שכם בעיר.
בינואר 2022, לרגל יום הולדתו ה-200 נערכו מספר אירועים לזכרו. שנה לאחר מכן, בפברואר 2023, נערך בירושלים הכנס הבינלאומי "Schick2023 - Schick and his world" בחסות מכון זינמן לארכאולוגיה, מכון אולברייט למחקר ארכאולוגי והמכון הפרוטסטנטי הגרמני לארכאולוגיה.
ב-2022 ראה אור הרומן ההיסטורי "ירושלים של שיק" מאת שירלי גרץ.
מבנים שבנה קונרד שיק
בנוסף, מיוחסת או משוערת מעורבות כלשהי של שיק בתכנון ו/או בניית מבנים רבים אחרים, ביניהם בתי מחסה ברובע היהודי של העיר העתיקה, בית מחניים ברחוב שבטי ישראל פינת הנביאים, בניין המוזיאון לטבע במושבה הגרמנית, שכונות ימין משה ובתי אונגרין, ועוד בתים פרטיים, מוסדות, בתי כנסת וישיבות.
STS-127
STS-127, היא המשימה ה-127 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א, המריאה ב-15 ביולי 2009 אחרי שתוכננה להמריא ביוני אותה שנה ומאז נדחה שיגורה 6 פעמים. שניים מהעיכובים נבעו מדליפה של גז מימן בזמן התדלוק וארבעה מפאת מזג האוויר. המעבורת נחתה במרכז החלל קנדי ב-31 ביולי.
הצוות
צוות המעבורת נבחר ב־11 בפברואר 2008.
המשימה
משימה זו הביאה אל תחנת החלל הבינלאומית את החלק החשוף של מודול הניסויים היפני "קיבו", הכולל לוח ועליו מותקנים ניסויים שונים, וכן חלק נוסף של מודול הלוגיסטיקה עבור הניסויים היפניים בתחנה. בכך הושלם הקומפלקס היפני בתחנה. זוהי הטיסה ה-29 של מעבורת חלל אל התחנה.
האסטרונאוטים גם החליפו שש סוללות על קורה P6 של התחנה, והביאו מספר חלקי חילוף. המעבורת גם שיגרה שני מיקרו-לוויינים של מעבדת המחקר של הצי האמריקאי, המיועדים לבצע מחקרים על צפיפות האטמוספירה, ולשמש מטרות מבחן למערכות עקיבה קרקעיות, ושני מיקרו לוויינים של סטודנטים באוניברסיטאות מטקסס.
זוהי טיסתם הראשונה לחלל של הרלי, קסידי, מרשברן וקופרה. פאייט כבר הייתה על תחנת החלל הבינלאומית בשנת 1999, במשימה STS-96, בשלבי בנייתה הראשונים. היא אמורה להפעיל את הזרוע הרובוטית של התחנה, אף היא מתוצרת קנדה, במהלך המשימה. היא גם שימשה כמהנדסת הטיסה של המעבורת.
במשימה זו, לראשונה, היו שני קנדים על תחנת החלל הבינלאומית - ז'ולי פאייט, ורוברט ת'ירסק, ששוגר אל התחנה במשימת סויוז TMA-15 ב-27 במאי 2009. ביחד עם ששת אנשי הצוות של התחנה, היו עליה מספר שיא של 13 טייסי חלל - 11 אסטרונאוטים ושני קוסמונאוטים.
שלבים מקדימים
ב-31 במאי 2009 הועברה המעבורת מכן השיגור B39 (מקום בו נערכו בה תיקונים) לכן השיגור A39 ממנו תוכנן לשגרה. תנאי מזג אוויר גרועים מנעו את השיגור הראשון ומאז נדחה השיגור עוד מספר פעמים.
יום הטיסה הראשון
ב-15 ביולי 2009 בשעה 18:30 לפי שעון מזרח ארצות הברית (01:03 של ה-16 בחודש לפי שעון ישראל), שוגרה מעבורת החלל אנדוור, ערב יום השנה ה-40 לשיגור ההיסטורי של אפולו 11, החללית המאוישת הראשונה שנחתה על הירח. במהלך השיגור, מצלמות מעקב זיהו מספר שברים נופלים משכבת הבידוד שעל מכל הדלק החיצוני של המעבורת, ופוגעים במגן החום שעל גחון המעבורת. אירועים אלה הם שיגרתיים בשיגורי המעבורת, והמהנדסים יבדקו אם הם גרמו לנזק משמעותי או לא.
יום הטיסה השני
במהלך היום התברר שהשברים שנפלו ממכל הדלק, ניתקו ממנו לאורך מספר שברי אורך בשכבת הבידוד, תבנית שלא נראתה בשיגורים קודמים. בעת ההתפרקות, המעבורת כבר הייתה בגובה בו האוויר דליל מכדי שהשברים יצברו תנופה ויגרמו לנזק, אך ייתכן ששיגורים קרובים יידחו עד שהתופעה תיבדק. מלבד זאת, היום הוקדש לסריקה חיצונית של מגן החום בעזרת חיישני לייזר שהותקנו על הזרוע הרובוטית של המעבורת, נוהל קבוע מאז אסון מעבורת החלל קולומביה.
יום הטיסה השלישי
המעבורת אנדוור עגנה בתחנת החלל בשעות אחה"צ (שעון קיץ מזרח ארה״ב) של יום שישי, 17 ביולי. הצוהר בין שני הרכבים נפתח כשעתיים מאוחר יותר. במקרה, זהו יום השנה ה-34 לעגינה הראשונה של חללית אפולו אמריקאית עם חללית סויוז רוסית, במשימת אפולו-סויוז.
יום הטיסה הרביעי
בפעילות חוץ רכבית שנמשכה חמש שעות וחצי, התקינו האסטרונאוטים וולף וקופרה את הרכיב האחרון של מעבדת החלל היפנית קיבו, שהביאה עמה המעבורת. במשימה סייעו להם אסטרונאוטים אחרים, שהפעילו את הזרועות הרובוטיות של המעבורת והתחנה. לאחר מכן פנו להתקנת משטחי אחסון לחלקי חילוף על חלקה החיצוני של התחנה, ביניהם משטח אחסון שהובא במשימה STS-119, אך באותה משימה לא הצליחו לפרוס אותו. הפעם, בעזרת כלי מיוחד שפותח לצורך זה, המשטח נפרס בהצלחה.
עקב מיקום שגוי של המיקרופון בקסדתו של קופרה, זרם אוויר שטף אותו במהלך הליכת החלל, וגרם לרחשי רקע. אך הדבר לא פגע בפעילות.
במהלך היום הגיע צוות הקרקע למסקנה שאין צורך לבצע בדיקה חוזרת למגן החום של המעבורת, ושברי הבידוד שנפלו ממכל הדלק החיצוני בזמן השיגור לא יצרו סיכון לשובה של המעבורת.
ימי הטיסה החמישי והשישי
היום החמישי הוקדש להכנות לקראת היום הבא, שכללו הוצאת ציוד מתא המטען של המעבורת בעזרת הזרועות הרובוטיות של המעבורת והתחנה.
במהלך הליכת חלל שנמשכה קרוב לשבע שעות ביום הטיסה השישי, האסטרונאוטים וולף ומרשברן התקינו על הצד החיצוני של תחנת החלל את חלקי החילוף שהוצאו ביום הקודם. חלקים אלה ישמשו את התחנה לאחר תום תוכנית מעבורת החלל בשנה הבאה. מצלמה שהייתה אמורה להיות מותקנת על המעבדה היפנית במהלך הפעילות לא הותקנה עקב מחסור בזמן. בין החלקים שהותקנו מערכת קירור ומנוע רזרבי עבור הזרוע הרובוטית.