cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Under Your Scars
הצלחה מסחרית
כשנשאל על הצלחתו המסחרית של השיר ציין ארנה שההגעה לאבן הדרך של עשרה שירים במקום הראשון במצעד הרוק המיינסטרימי של הבילבורד הייתה רגע של גאווה עבורו ועבור הלהקה, הוסיף שהוא חש כבוד ומרגיש מבורך על ההגעה לשלושה סינגלים מאותו האלבום שמגיעים למקום הראשון במצעד, בפעם הראשונה עבור הלהקה.
מכירות
ב-27 בספטמבר 2021 העניק איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי לשיר מעמד של תקליטון זהב לאחר שמכר בארצות הברית למעלה מ-500,000 עותקים.
"קרן הצלקות"
יחד עם הוצאת השיר החליטה הלהקה, שאיבדה מספר אמנים וחברים קרובים שהתאבדו במהלך השנים שלפני צאת האלבום, להקים קרן בשם "קרן הצלקות" (The Scars Foundation) במטרה לעורר מודעות לנושאים הקשורים לבריאות נפשית. הקרן היא מוסד ללא כוונת רווח שמטרתו לספק משאבים ולתת מידע למי שמתמודדים עם מחשבות אובדניות, בריונות, התמכרויות, התעללות ועוד. כל תרומה לארגון מאפשרת לתורם להוריד את השיר "Under Your Scars" ממנו שואבת הקרן את שמה.
קייל ריס
קייל ריס הוא דמות בדיונית ראשית מסדרת סרטי שליחות קטלנית. הוא המגן האנושי שנשלח אחורה בזמן לשנת 1984 כדי להציל את שרה קונור, מי שלימים תהיה אימו של מנהיג המחתרת האנושית נגד סקיינט, ג'ון קונור.
דמותו
קייל ריס הופיע לראשונה בסרט שליחות קטלנית, את דמותו גילם השחקן מייקל ביהן. כל חייו, מילדותו ועד לבגרות חייו היו חיי סבל והישרדות. הוא נולד לאחר "יום הדין", 29 באוגוסט 1997, היום בו מערכת סקיינט הממוחשבת ששלטה על מערכות צבאיות שונות של צבא ארצות הברית החליטה לתקוף את האנושות. מערכת זו בעלת בינה מלאכותית החכימה באופן גאומטרי והחלה לפתח מודעות עצמית. היא החליטה להשמיד את האנושות לאחר שהאחראים עליה ניסו לכבות אותה. ביום זה סקיינט שיגרה עשרות טילים גרעינים לעבר ברית המועצות מתוך הבנה שתגובת נגד תגיע מיידית ותשמיד את מפקדיה באמריקה. ריס נולד מספר שנים לאחר יום הדין לעולם שנמצא בהריסות לאחר שואה גרעינית. הוא נאלץ להתמודד עם עוני, מחסור ועם הופעתם של רובוטים "מחסלים" שסקיינט החלה לייצר.
הוא נשלח במכונת זמן לתאריך 12 במאי 1984, כדי לאתר ולהגן על שרה קונור מפני המחסל שנשלח על ידי סקיינט להרגה. סקיינט בחרה אותה בתור מטרה מאחר שידוע כי היא אימו הביולוגית של ג'ון קונור, מנהיג המחתרת האנושית שיוביל לניצחון עליה. קייל הוא גבר נאה, אתלטי וחזק מאוד. בעת מרדף משטרתי הוא מספר לשרה שהוא סמל ביחידת "טק-קום" ושמספרו האישי הוא DN38416. שרה לא מאמינה לטענה שלו שהוא נוסע בזמן וכך גם השוטרים שלוכדים אותו ולוקחים אותו לחקירה. אל תחנת המשטרה בה הוא ושרה נחקרים מגיע המחסל (ארנולד שוורצנגר) ומתחיל לירות ללא הבחנה בכל השוטרים. שרה ששומעת את היריות ואת חוסר האונים של השוטרים מתחילה להאמין לקייל ויחד הם נמלטים.
בעת שהם מתחבאים במלון דרכים מפני המחסל, קייל מספר לשרה שהיא תהיה יום אחד אימו של המושיע ג'ון קונור, מנהיג המחתרת המורדת בסקיינט וברובוטי החיסול שלה. שרה מטפלת בפצעיו של קייל ונוצרת ביניהם משיכה מינית. היא שואלת אותו אם הוא חווה בעברו אהבה ומתשובתו היא מבינה שהוא למעשה בתול. מתוך רחמים ואהבה גם יחד הם שוכבים. בבוקר שלמחרת המחסל מאתר אותם ובמאבק נגדו קייל נפגע מרימון ונהרג מפצעיו. שרה נותרת לבדה להילחם במחסל והיא גוברת עליו בדרך נס. בהמשך מתברר שהיא בהריון מקייל וכך למעשה אלמלא קייל נשלח אחורה בזמן ג'ון קונור לא היה נולד.
בסרט הרביעי בסדרה, שליחות קטלנית: התעוררות, מגלם את דמותו אנטון ילצ'ין. הוא מוצג בתור נער צעיר שחי בתוך מבנה נטוש יחד עם ילדה אילמת בשם סטאר. מוצגות תכונות האופי שלו מהסרט הראשון: יכולת הישרדות בלתי רגילה, אלתור, הסתפקות במועט ודאגה לאחר ולזולת. יחד עם סטאר הם מערימים על מחסל של סקיינט ומוחצים אותו תחת גרוטאה כבדה. הם חיים לבדם ללא ההורים או מבוגרים וניזונים מכל הבא ליד, בכללם בשר של זאב ערבות. מרקוס, אסיר לשעבר שתרם את גופתו למדע, עבר תהליך מיוחד שהפך אותו לסייבורג. הוא מאתר את קייל ומוביל אותו לעבר המחתרת האנושית ולעבר מי שעתיד להיות בנו: ג'ון קונור (כריסטיאן בייל). קייל פוגש את בנו רק לקראת סוף הסרט וכשהם נפגשים בנו למעשה גדול ממנו בכעשור. ג'ון יודע שהוא חייב להגן על קייל מפני סקיינט והמחסלים בכל מחיר, שכן שרה הקליטה עבורו קלטות לפני מותה ובאחת מהן היא מספרת לו שהוא יפגוש את אביו בעתיד, ועל מנת שהוא ייולד הוא חייב לשלוח אותו בחזרה לעבר לשנת 1984.
בסרט החמישי והאחרון עד כה בסדרה, שליחות קטלנית: ג'נסיס, קייל ריס מגולם על ידי השחקן ג'יי קורטני. לפי עלילת הסרט, קייל נשלח לעבר לשנת 1984 לאחר שג'ון וחברי המחתרת מצליחים לגבור על סקיינט ועל הרובוטים. אלא, שסקיינט יודעת שקייל "עתיד" להציל את שרה קונור, והיא שולחת מחסל נוסף לשנת 1973, במקום לשנת 1984 כדי להתנקש בה. המחסל מדגם T-800 אותו מגלם ארנולד שוורצנגר, נשלח אף הוא על ידי גורם אלמוני וכך למעשה מציל את שרה בהיותה נערה בגילאי העשרה. הוא מגדל אותה ומהווה עבורה תחליף לאב מאחר שהמחסל השני הוביל למותם של הוריה. כאשר קייל מגיע לשנת 1984 הוא פוגש את שרה כאשר היא כבר מנוסה בירי, בלחימה ויודעת הכל על סקיינט ועל עתידה. הוא מצליח לשכנע אותה להיכנס למכונת זמן ולעבור לשנת 2017 במקום לשנת 1997. הוא זוכר שתי תקופות מעברו: אחת לפי ציר הזמן שבה סקיינט נוצרה ותקפה את האנושות, והשנייה לפי ציר זמן חלופי לו הוא נחשף לאחר מסעו בזמן, ולפיו סקיינט נוצחה והוא חיי חיים נורמטיביים בתור ילד. בעוד תפנית שמתגלה בסרט, סקיינט הרגה למעשה את ג'ון קונור ושתלה רכיבים ננוטכנולוגיים בכל תאי גופו. ג'ון הוא מחסל של סקיינט מדגם מתקדם ביותר מסוג T-3000. יחד עם שרה והמחסל הזקן הם גוברים על ג'ון ועל מערכת ההפעלה "ג'נסיס", שמה החדש של סקיינט לפי ציר הזמן החלופי.
ג'רג' סיגטי
אביו היה דיולה סיגטי, הפילולוג הקלסי.
יאן אליאסון
יאן אליאסון (בשוודית: Jan Eliasson; נולד ב-17 בספטמבר 1940) הוא פוליטיקאי ודיפלומט שוודי, היה סגן המזכיר הכללי של האומות המאוחדות ושר החוץ של שוודיה. הוא חבר של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה.
ג'רג' סיגטי
ביוגרפיה
סיגטי סיים בשנת 1922 את בית הספר העל יסודי בגימנסיה המלכותית ההונגרית הראשית באויפשט, שם לימד אביו ובשנת 1926 סיים את התואר בהנדסת חשמל באוניברסיטה לטכנולוגיה ולכלכלה של בודפשט (BME) המלכותית. לאחר מכן הצטרף לחברת נורות ליבון וחשמל מאוחדת כמהנדס. לִיפֹּוט אַשְנֶר (1872 – 1952) איש העסקים היהודי שהיה המפתח והמנכ"ל של החברה, האיש שהגה את השם המסחרי "טוּנְגסְרַם", היה גם ממייסדי טכנולוגיית התאורה הונגרית. בשנים מ־1928 עד 1948 עבד שם סיגטי כמהנדס במעבדת המחקר של המפעל, ומשנת 1948 עד 1950 כמהנדס הראשי וכמנהל המעבדה של החברה. בתוך כך, בסוף 1944, זולטן באי (היה פיזיקאי גרעין הונגרי וחסיד אומות העולם) ודנש ינקוביץ', המנהל המסחרי של "מנורות ליבון וחשמל המאוחדת", יחד עם כמה מהנדסים נוספים הצילו את סיגטי מגירוש למחנות ההשמדה (לימים עמד סיגטי לצד ינקוביץ' במשפט ראווה שהתנהל נגדו). בשנת 1950 "המכון לחקר הטלקומוניקציה" השתלט על המעבדה של "נורות ליבון וחשמל מאוחדת", שבראשו נותר סיגטי עד 1953. לפי הצעתו, הקים "מיניסטריון המטלורגיה והמכונות" של הונגריה את המכון לחקר תעשיית התקשורת בשנת 1953, וסיגטי בתפקידו שימש כמנהל המכון עד דצמבר 1957. בזכות עבודתו הארגונית, המכון לחקר הפיזיקה הטכנית של האקדמיה ההונגרית למדעים החל לפעול בשנת 1958. סיגטי היה מנהלו הראשון, ואחרי פרישתו לגמלאות בשנת 1974, הוא סייע בעבודת המכון כיועץ מדעי. במקביל לקריירת המחקר שלו, הוא לימד אלקטרוטכניקה כמרצה באוניברסיטת בודפשט כבר משנת 1949 ומשנת 1952 עד 1954 היה מרצה להנדסת ואקום באוניברסיטת אטווש לוראנד.
יאן אליאסון
ביוגרפיה
יאן אליאסון נולד בגוטבורג למשפחת פועלים. בשנים 1957–1958 הוא שירת בצי השוודי. בשנת 1965 הוא סיים את אוניברסיטת גוטבורג וקיבל תואר בכלכלה.
ג'רג' סיגטי
ביוגרפיה
בנו יאנוש סיגטי (1936) הוא פיזיקאי ובתו יהודית סיגטי (1949) היא מהנדסת כימיה.
יאן אליאסון
ביוגרפיה
לאחר סיום הלימודים הוא התחיל לעבוד במשרד החוץ השוודי. במהלך השנים יאן אליאסון כיהן בתפקידים שונים בשרות החוץ ובשנת 1988 מונה לנציג המדינה בארגון האומות המאוחדות. הוא היה מעורב בפעילות האו"מ במהלך מלחמת איראן–עיראק, סומליה, סודאן ואזור הבלקן. בשנים 1994–1999 הוא חזר לשוודיה ומונה לתפקיד בכיר במשרד החוץ.
ג'רג' סיגטי
עבודתו
בנורות ליבון וחשמל מאוחדת סיגטי היה חבר בקהילת ההנדסה היצירתית יוצאת הדופן, של אימרה ברודי פיזיקאי וכימאי וממציא הונגרי-יהודי שנרצח בשואה, ארנה וינטר מהנדס כימי, טיוודאר מילנר מהנדס כימי וזולטאן באי, כולם לימים היו חברי האקדמיה ההונגרית למדעים, בין היתר. בתחילת הקריירה עסק סיגטי בעיקר בפרמטרים הטכניים של מיישרי זרם הממולאים בגז ובפיזיקה של פריקות גז. לאחר מכן הפנה את תשומת לבו לאפשרויות ההתפתחות של שפופרות ריק ושפופרות קרן קתודית, בחן את תכונותיהן האלקטרון-אופטיות, ובחן את הקשרים בין פליטת האלקטרונים של קתודת הליבון למבנה הגבישי של המתכת. מאמצע שנות השלושים של המאה העשרים היה עסוק בבעיות התאורטיות והמעשיות-הנדסיות של נורות על בסיס פלואורסצנציה כלומר, הנורה פלואורסצנטית, ובמקורות אור הניאון ואלקטרולומינצנטית והזרחן. הישגיו המשמעותיים ביותר היו מנורת פריקת הגז בלחץ גבוה במילוי קריפטון (1937) ומנורת הסיליקון קרביד (1939), שפותחו והוגשו כפטנט במשותף עם זולטאן באי, והיו האב הקדום של ה- LED, הדיודה פולטת אור, מקור האור האלקטרומומינטנטי (קרויפטון) הראשון שהוגש כפטנט.
יאן אליאסון
ביוגרפיה
בשנת 2000 יאן אליאסון חזר לארצות הברית ומונה לשגריר שוודיה. הוא כיהן בתפקיד זה במשך 5 שנים עד שהוחלף על ידי גונאר לונד.
ג'רג' סיגטי
עבודתו
רעיונותיו האלקטרוטכניים וההנדסיים התאפיינו בדמיון יצירתי, ואף על פי שלא תמיד מימש את רעיונותיו בפועל, הוא העלה את האפשרות למקורות אור אלקטרולומינצנטריים ללא מנורות המכסות את הקיר, כמו גם הטלוויזיה עם מסך שטוח שניתן היה לתלות על הקיר. מספר פטנטים הונגרים ובינלאומיים נקשרו לשמו.
יאן אליאסון
ביוגרפיה
באביב 2006 יאן אליאסון כיהן בתפקיד שר החוץ של שוודיה אך בעקבות הפלת הממשלה סיים את התפקיד באוקטובר 2006.
ג'רג' סיגטי
חברויות והוקרה
סיגטי נבחר למספר רב של תפקידים:
יאן אליאסון
ביוגרפיה
בדצמבר 2006 הוא מונה לתפקיד מיוחד בסודאן על ידי קופי ענן וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 2008.
בשנת 2012 יאן אליאסן מונה לסגן המזכיר הכללי של האומות המאוחדות וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 2016.
בשנת 2017 יאן אליאסון מונה ליושב ראש של מחון לחקר השלום בסטוקהולם.
גיל רגב
גיל רגב (נולד ב-22 ביוני 1951) הוא אלוף במילואים בצה"ל, בתפקידו האחרון כיהן כראש אכ"א.
ביוגרפיה
רגב נולד בשם גיל זיגמן, במושב חרב לאת שבעמק חפר. למד בתיכון בכפר ויתקין. בתחילת שירותו הצבאי שינה את שם משפחתו לרגב.
עשה את לימודיו האקדמאים באוניברסיטת אובורן שבאלבמה, במסגרת מכללת המלחמה של חיל האוויר של ארצות הברית. רגב הוא גם בוגר הקורס לניהול מתקדם A.M.P של אוניברסיטת הרווארד.
שירות צבאי
גיל רגב התגייס לצה"ל ביולי 1969. עם גיוסו התנדב לקורס טיס מספר 64, אותו סיים בשנת 1971 כטייס קרב. בקיץ 1972 שובץ בטייסת 201 ("טייסת האחת") ועבר קורס הסבה בו הוכשר כטייס F-4 פנטום.
במלחמת יום הכיפורים לחם במסגרת הטייסת. במהלך המלחמה ביצע עשרות גיחות תקיפה בכל החזיתות והפיל שני מטוסי אויב. אחרי המלחמה הוצב כמדריך בבית הספר לטיסה.
בשנת 1976 השתחרר מהשרות הסדיר ועבד כחקלאי בגידול פרחים וירקות ליצוא. במלחמת לבנון הראשונה השתתף כטייס פנטום בשירות המילואים.
בשנת 1983, לאחר חורף קשה במיוחד לחקלאים, חזר לשירות קבע בחיל האוויר ומונה לסגן מפקד טייסת 201 ובהמשך מונה למפקדה. ב-1989 עשה הסבה למטוסי F-16 ושירת כמדריך ראשי בבית הספר לטיסה. ב-1990 מונה למפקד בסיס נבטים. לאחר תקופת לימודים באקדמיית חיל האוויר האמריקאי באלבמה, מונה למפקד היחידה לשיתוף פעולה (יחשת"פ). ב-1997 מונה לראש להק כוח אדם (רלכ"א). בהמשך שימש גם כסגן ראש אגף כוח אדם (אכ"א). ב-13 ביולי 2001 מונה לראש אכ"א במקומו של האלוף יהודה שגב, שפרש מצה"ל.
בדצמבר 1998, בעת ששימש כרלכ"א, חולל רגב סערה כאשר דיבר נגד הניסיון של שילוב נשים בקורס טיס ואמר כי "נשים צריכות ללדת ולבנות משפחה". עוד אמר אז, כי "אם נקבל את כל הבנות נצטרך לומר איזה בנים לא נקבל, ואני עלול לפספס בנים מצוינים".
רגב הוא מהתומכים הבולטים בהפיכת צה"ל לצבא מקצועי. במהלך כהונתו כראש אכ"א חולל סערה כאשר אמר כי אינו מעוניין בגיוס חיילים מאוכלוסיות חלשות, כיוון ש"יותר משהם תורמים לצבא, אנחנו משקיעים בהם". לדבריו עדיף צבא מקצועי יותר גם על חשבון התפישה כי צה"ל הוא "צבא העם". רגב התנגד בין היתר לפרויקט "נערי רפול" ולתוכנית "עתידים". במהלך כהונתו בשנת 2003 העלה תוכנית להפיכת צה"ל לצבא מקצועי, התוכנית נדחתה על ידי שר הביטחון דאז, שאול מופז.
ביולי 2004 הוחלף בתפקיד ראש אכ"א באלוף אלעזר שטרן והשתחרר מצה"ל.
לאחר השירות הצבאי
ב-2004 פתחה המשטרה הצבאית החוקרת (מצ"ח) בחקירה בעקבות תלונה של סא"ל דליה קוטאי, מי שהייתה קצינה באכ"א, והודחה על ידי רגב. הקצינה ייחסה לבכירים באכ"א, ובהם רגב, חשדות חמורים ביותר, שעניינם, בין היתר, העדפות פסולות ומעשי שחיתות בדמות קבלת טובות הנאה מעבר למותר על-פי הדין בצבא. לפי החשדות רגב אישר לקצינים בכירים בצה"ל, בהם האלופים יפתח רון-טל, ראש מז"י, ובני גנץ אלוף פיקוד צפון, סיוע כספי שלא כדין לצורך מימון שכר דירה במקומות שאליהם עברו מתוקף תפקידם וכן לשם הובלת הרהיטים והציוד בין הדירות. בעקבות ממצאי חקירת מצ"ח מצא הפרקליט הצבאי הראשי, תא"ל אבי מנדלבליט, כי רגב אכן חרג מסמכותו, אך קבע שמדובר בחריגה ממינהל תקין ולא בעבירה ערכית. הפצ"ר המליץ ב-22 במאי 2005 לרמטכ"ל, רב-אלוף משה יעלון, על נזיפה פיקודית לרגב.
במאי 2005 אמר רגב בשיחה עם סימה קדמון כי "על פי שיפוטי המקצועי והידע שברשותי, אף אחד מבין נעדרי צה"ל אינו בחיים". לדבריו, "זו גם ההנחה הרווחת בקרב הגורמים המקצועיים. אלא שאין בידנו שום הוכחה לכך. בחלק מהמקרים יש מסקנות, בחלק הערכות. אך הוכחות אין". היו שמתחו ביקורת על כך שרגב מצא לנכון לומר דברים אלו לאחר שכבר השתחרר, ועל כך שפגע בדבריו במשפחות ובארגונים שפועלים למען החזרת הנעדרים הביתה.
גיל רגב שימש כשופט בעונה השנייה של תוכנית המציאות הישראלית "השגריר" בערוץ 2, לצד דובר צה"ל לשעבר, נחמן שי, והכתבת הפוליטית של ערוץ 2, רינה מצליח. רגב החליף בתפקיד את ראש השב"כ לשעבר, יעקב פרי ששימש בתפקיד זה בעונה הראשונה של הסדרה.
ב-2009 עלה לכותרות בעקבות תאונת הסעה במטוס צוקית שהיה שותף בה, במסגרת תפקידו כמדריך במגמת נווטי קרב בבית הספר לטיסה.
ג'וזפה מצואולי
ג'וזפה מצואולי (באיטלקית: Giuseppe Mazzuoli; 1644, וולטרה – 1725, רומא) היה פסל איטלקי. שעבד בסגנון הבארוק של ברניני.
מצואולי נולד בוולטרה החל את הכשרתו בסיינה אבל רוב שנות יצירתו היו ברומא שם הוא נכנס לסדנתו של ארקולה פראטה והיה תלמידו היחיד של מלכיור גאפה וכמו פראטה גויס לעיתים קרובות לסייע לברניני בפרויקט מצבת אלכסנדר השביעי.
בשנת 1702 קלמנס האחד עשר והחשמן פמפילי יצאו עם תוכנית לפסלים בגודל טבעי של שנים-עשר השליחים עבור בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו. לצורך כך גויסו פסלים מובילים. על מצואולי הוטל לפסל את פיליפוס הקדוש במימון הארכיבישוף מווירצבורג, מצואולי סיים את הפסל בשנת 1711 וכמו לשאר הפסלים ניתן למצואלי רישום של קרלו מראטי הצייר החביב על קלמנס האחד עשר ואשר היה עליו להעבירו לפסל.
בין השנים 1700–1710 יצר מצואולי את פסל מות אדוניס על פי מטמורפוזות של אובידיוס. אדוניס נפצע על ידי חזיר בר ששלח אליו ארס אל המלחמה ודימם למוות באופן הרואי.
הראלה בר
הראלה בֶּר (נולדה ב-23 ביוני 1960) היא זמרת לשעבר, העוסקת במיתוג תאגידי ומסחרי בעולם הפרסום, מאמנת אישית ופובליציסטית ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בקונסטנטין שבאלג'יריה, שם התגוררה משפחה כשנתיים במסגרת שליחות אביה, יצחק בר, שהיה איש מוסד בכיר. בשל תפקידו נדדה משפחתה רבות בעולם. בילדותה התגוררה במקסיקו סיטי, בקינשאסה ובאירופה. בין נסיעותיה הרבות התגוררה בתל אביב, וסיימה תיכון "אליאנס" שברמת אביב.
בשנת 1976, בהיותה בתיכון, הוציאה תקליט שדרים ראשון עם השיר "הוא לי אמר" בהפקתו של שוקי אלון, שגם כתב את השיר, מתוך המחזמר "דוד ובת שבע".
בשנת 1978 התגייסה לצה"ל כחיילת בודדה, ושימשה סולנית מקהלת צה"ל, לאחר שהרמטכ"ל, רפאל איתן, פירק את הלהקות הצבאיות. כמו כן הייתה סולנית בלהקה הצבאית שפעלה במקביל למקהלת צה"ל בתוכנית בשם "תעודת בגרות", שכתב המחזאי הלל מיטלפונקט. הופיעה כחיילת במצעד המרגנית.
ונדה מקוך-קורולסקה
ונדה מקוך-קורולסקה (בפולנית: Wanda Makuch-Korulska, 12 באוקטובר 1919, ורשה – 1 באפריל 2007, ורשה) הייתה נוירולוגית, פרופסורית באוניברסיטה הרפואית של ורשה  וחסידת אומות העולם מפולין.
הראלה בר
ביוגרפיה
השתחררה מצה"ל בשנת 1980, ולוהקה למחזמר "חיידק במה", המבוסס על המחזמר "שורת המקהלה". לאחריו הופיעה במחזמר "אברהם אחד", לצדם של אריק סיני, ריקי גל ועוד. בפרימיירה התגלתה על ידי המפיק עמירם הר אבן והוחתמה ב-CBS על חוזה תקליטים כאמן מן המניין בחברה. בשנת 1983 הקליטה גרסת כיסוי ל"שיר אהבה ישן" של נחום היימן, שהופיעה באוסף שירי אהבה של-CBS.
ונדה מקוך-קורולסקה
קורות חיים
לאחר תום לימודיה בבית הספר התיכון נרשמה מקוך-קורולסקה ללימודי רפואה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת ורשה.
הראלה בר
ביוגרפיה
בו זמנית לעבודתה על אלבומה הראשון סיימה לימודי מוזיקה וניצוח בתל אביב והחלה לעסוק לפרנסתה בשירה וקריינות לפרסומות מסחריות, תשדירי שירות וג'ינגלים לבחירות, בין השאר: המערך ("מחכים לרבין"), הליכוד, התחיה, מרצ, "תל אביב - עיר בלי הפסקה", "תפוח אדום גדול וזה הכל" (מועצת הפירות), "לגוף שלך מגיע תנובה", "לוח מעריב" ושיר הפתיחה של "קריאת כיוון".
ונדה מקוך-קורולסקה
בתקופת מלחמת העולם השנייה
לאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה ב-1939 הייתה מקוך-קורולסקה חברה בארמייה קריובה. היא הייתה מדריכת נשים בתא מחתרת של המחתרת הפולנית.
הראלה בר
ביוגרפיה
במהלך הקריירה שלה השתתפה בשירה באלבומים של אמנים ישראלים רבים, כגון מאיר אריאל באלבום "ירוקות", נורית גלרון, בעז שרעבי, דני סנדרסון, עפרה חזה, יוסי אלפנט, אדם (שלו כתבה את מילות "בלב אפריקה" מתוך אלבומו "חופשי"), חוה אלברשטיין ועוד.
ונדה מקוך-קורולסקה
בתקופת מלחמת העולם השנייה
באוגוסט 1944 הייתה מקוך-קורולסקה מהמורדים שהשתתפו במרד ורשה הפולני.
הראלה בר
ביוגרפיה
אלבום הבכורה שלה "קטיפה" יצא לאור בשנת 1984 בחברת CBS, בהפקתו המוזיקלית של אבנר קנר, שגם הלחין את רוב שירי האלבום, חוץ משלושה שירים שהלחין מישה סגל בזמן שהותו בארצות הברית. את רוב מילות השירים כתב אהוד מנור, חוץ משלושה שירים שנכתבו על ידי עדנה פלג. את הלהיט מאלבום זה "רק באגדות" כתבו אהוד מנור ואבנר קנר. קולות הרקע הם של מתי כספי וגלי עטרי.
ונדה מקוך-קורולסקה
מעשה ההצלה
מקוך-קורולסקה נכנסה לגטו ורשה כדי לעזור לידידה יהודית, הלינה ואלפיש (Walfisz). מקוך-קורולסקה השיגה מסמכי זהות של ארית עבורה וכך סייעה לוואלפיש להימלט מהגטו. מקוך-קורולסקה סייעה לוואלפיש למצוא מקלט מחוץ לגטו אצל יהודייה אחרת שחייתה במסתור בעזרת המחתרת הפולנית. ואלפיש נעצרה על ידי הגסטפו וביולי 1943 נשלחה למחנה הריכוז ברגן-בלזן, אך שרדה את השואה. היא שבה לוורשה וחידשה את ידידותה עם מצילתה, מקוך-קורולסקה.
הראלה בר
ביוגרפיה
בשנת 1987 יצא אלבומה השני, "קשה בלילה", כשם אחד השירים באלבום שכתב אברהם חלפי, בהפקתו המוזיקלית של המפיק מיקי גבריאלוב. שני להיטיה הגדולים באלבום שודרו רבות ברדיו: "טנגו אחרון" (סקובידו) שכתב מאיר גולדברג והלחין מיקי גבריאלוב, ו"על מי את חולמת עכשיו נעמי" של נתן כהן ומאיר גולדברג, שזכה לגרסת כיסוי של אריק איינשטיין.
ונדה מקוך-קורולסקה
לאחר המלחמה
בשנת 1947 השלימה מקוך-קורולסקה את לימודי הרפואה ובשנת 1952 השלימה את התמחותה בנוירולוגיה באוניברסיטת ורשה. במחקרה התמקדה בסימפטומים נוירולוגיים של תסמונת קושינג. בין עיסוקיה הרפואיים הייתה רופאת שגרירות ארצות הברית בפולין.
הראלה בר
ביוגרפיה
את שני האלבומים הפיקו מיכאל תפוח ואתי אנטה ב"המון הפקות".
ונדה מקוך-קורולסקה
הכרה
בשנת 1994 הכיר יד ושם במקוך-קורולסקה בתור חסידת אומות העולם.
הראלה בר
ביוגרפיה
הראלה בר הופיעה ברחבי הארץ במשך שנתיים ואספה חומרים לתקליטה השלישי, אך בשנת 1989 גנזה את האלבום, שהוקלט גם הוא ב"המון הפקות". היא נישאה בשנית ופנתה לדרך מקצועית אחרת.
ב-7 באוקטובר 2018 הוציא עידו מימון בהפקה משותפת עם המפיק והבסיסט דני שניידרמן את הסינגל "רומנטיקה", שהקליט עם אופירה לפני פטירתה, עם קולות רקע של בר. השיר נכלל במקור באלבום הגנוז "כמו אגדה" של יוספי משנת 1998.
בלט בולשוי
בלט בולשוי (ברוסית: Балетная труппа Большого театра, מילולית: "להקת הבלט של תיאטרון בולשוי") היא להקת בלט קלאסי בעלת שם בין-לאומי, השוכנת בתיאטרון בולשוי במוסקבה, רוסיה. להקת בלט הבולשוי נוסדה בשנת 1776, והיא בין להקות הבלט הוותיקות ביותר בעולם. עם זאת, שמה יצא לתהילה בעולם כולו רק בראשית המאה ה-20, כשמוסקבה הייתה לבירת ברית המועצות. מאז ועד היום, להקת הבולשוי מוכרת כאחת מלהקות הבלט הראשונות במעלה בעולם. יש לה סניף אחד בבית הספר לתיאטרון ובלט של בולשוי בז'וינווילי, ברזיל.
הראלה בר
ביוגרפיה
עוסקת בתחום הפרסום והשיווק ובמיתוג תאגידי עסקי. כתבה טורי דעה פוליטיים וחברתיים רבים באתר Nrg. כמו כן עוסקת באימון אישי, זוגי, משפחתי ועסקי. שימשה בהתנדבות דוברת בעמותה לצמצום פערים חברתיים, בפלטפורמה של התנועה לאיכות השלטון. ממקימי מפלגת "ישר" ב-2019.
בלט בולשוי
היסטוריה
האזכור המוקדם ביותר של בלט הבולשוי נמצא ביצירת בית ספר למחול לבית יתומות במוסקבה בשנת 1773.ב-1776, שכרו הנסיך פיוטר וסילייביץ' אורוסוב ויזם התיאטרון האנגלי מייקל מאדוקס את שירותיהן של רקדניות מבית הספר כחלק מלהקת התיאטרון החדשה שלהם.{תחילה הופיעה הלהקה באתרים בבעלות פרטית, ובהמשך רכשה את תיאטרון פטרובסקי, העתיד להיבנות מחדש, עקב שריפות ופיתוח כושל, כתיאטרון בולשוי הנוכחי. אף כי רקדנים אורחים באים והולכים מלהקות בלט יוקרתיות אחרות, כגון מריאינסקי ותיאטרון הבלט האמריקאי, רוב רקדני הלהקה הם בוגרי האקדמיה. ב-1989 היה מייקל שאנון רקדן הבלט האמריקאי הראשון שסיים את האקדמיה של בלט הבולשוי והצטרף ללהקת הבולשוי.
על אף המספר הרב של בלטים מפורסמים שהעלה, התקשה בלט הבולשוי לעמוד בתחרות מול המוניטין של הבלט הרוסי האימפריאלי, כיום בלט מריאינסקי מסנקט פטרבורג. רק עם מינויו של אלכסנדר גורסקי כמנהל בלט בשנת 1900 החלה הלהקה לפתח את זהותה הייחודית, בהפקות מהוללות של בלטים חדשים או מחודשים, בהם דון קישוט (1900), קופליה (1901), אגם הברבורים (1901), הנערה הסוררת (1903), ז'יזל (1911), "לה קורסר" (1912) ו"הבייאדרה" (1917).
העדפת ההנהגה הסובייטית לנושאים מוסרניים פשטניים באמנויות באה לביטוי במינויו של יורי גריגורוביץ' כמנהל ב-1964. גריגורוביץ' החזיק במשרה עד 1995, אז החלה שורה של מנהלים, בהם בוריסב אקימוב, אלכסיי רטמנסקי, יורי בורלאקה וברגיי פילין להביא ללהקה רעיונות ביצוע למחולות מודרניים יותר.
שערוריות ציבוריות
הבלרינה אנסטסיה וולוצ'קובה טענה, שרקדניות נדרשות לשכב עם פטרונים עשירים. היא אמרה: "זה קרה בעיקר עם הלהקה, אבל גם עם הסולניות. [...] אני קיבלתי הזמנות חוזרות ונשנות אל מיטותיהם של אוליגרכים." הרקדנית האמריקאית ג'וי וומארק חזרה על טענה זו כשעזבה את הלהקה אחרי שנאמר לה, שכדי להבטיח לעצמה תפקידי סולו, היא חייבת או לשלם $10,000 או "ליזום יחסים עם פטרון."
בינואר 2013, נפלה על הלהקה עוד שערורייה, כשהאחראי על התפאורות סרגיי פילין היה קורבן להתקפה בחומצה גופריתית. רקדן הבולשוי פאבל דמיטריצ'נקו הורשע בארגון ההתקפה ונידון לשש שנות מאסר. הסיבות להתקפה כללו שחיתות בתוך הלהקה.
ב-2014, הוכרז על היעלמותה של רקדנית הבלט אולגה דמינה בת ה-25 בנסיבות מסתוריות. בספטמבר 2020 הודיעו חוקרים רוסים, שהם סבורים שייתכן ודמינה נפלה קורבן לקשר סחיטה שיזם מלחאז דז'אבוייב, שעמו הייתה בקשר ואשר שימש לכאורה כ"מנהל עסקיה".
ביולי 2017 ביטל תיאטרון בולשוי את הצגת הבכורה של בלט על הרקדן הסובייטי רודולף נורייב, שהיה הומוסקסואל מוצהר. המנהל הכללי טען, שההופעה בוטלה בגלל איכות ריקוד ירודה; עם זאת, הרקדנית הראשית מריה אלכסנדרובה טענה, שהיה זה הסימן הראשון ל-"תקופה חדשה" של צנזורה. הייתה זו הפעם הראשונה שהצגה בוטלה באופן כזה מאז נפילת ברית המועצות, והיא הציתה שמועות בנוגע למניע למעשה.
רקדני עבר
{{ארבעה טורים|
מנצחים
}}
מבנה הלהקה
גם כיום בלט הבולשוי היא אחת הלהקות הראשונות במעלה בעולם, נוסף להיותה אחת הגדולות ביותר, עם כ-220 רקדנים. המילה "בולשוי" משמעה "גדול" או "מפואר" ברוסית. הלהקה פועלת בשיטה היררכית, בדומה לאלה הנהוגות בלהקות בלט אחרות חשובות באירופה, כשרקדנים בכירים מדורגים כראשיים, ומטה בסדר החשיבות דרך סולן/סולנית מוביל/ה, סולן/סולנית ראשון/נה, סולן/סולנית ולבסוף, רקדני ורקדניות הלהקה (corps de ballet).
בשנת 2000 פתח בלט הבולשוי את אקדמיית הבלט הראשונה שלו מחוץ לרוסיה, בז'וינווילי, ברזיל.
טומויוקי ימאשיטה
טומויוקי ימאשיטה (ביפנית: 山下 奉文; 8 בנובמבר 1885 – 23 בפברואר 1946) היה גנרל בצבא היפני הקיסרי במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא ידוע בעיקר בשל כיבושיו את הקולוניות הבריטיות מלאיה וסינגפור, אשר בזכותם זכה לכינוי "הטיגריס של מלאיה".
ביוגרפיה
ימאשיטה נולד בכפר אוֹסוּגי (כיום אוטויו) שבמחוז קוצ'י, שיקוקו. בנעוריו למד בבית-ספר הכנה לשירות צבאי.
קריירה צבאית מוקדמת
לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הקיסרית במחזור ה-18 בשנת 1905, הצטרף ימאשיטה לצבא. הוא נלחם כנגד הקיסרות הגרמנית בשאנדונג, סין, ב-1914. ב-1916, סיים ימאשיטה שישי בכיתתו, במחזור ה-28 של מכללת המלחמה של הצבא. באותה שנה הוא נישא להיסאקו נאגיאמה, בתו של גנרל בדימוס. ימאשיטה הפך למומחה בתחום גרמניה בעת שירותו כנספח צבאי בברן ובברלין, בין השנים 1919–1922.
עם שובו ליפן ב-1922, שירת ימאשיטה במטה הקיסרי ובמכללת המטה. על אף כישוריו, לא זכה באהדה, בשל מעורבותו בסיעות פוליטיות בתוך הצבא היפני. כמנהיג סיעת קודו-הא, הפך ליריבו של הידקי טוג'ו ושל חברים נוספים ב"סיעת השליטה." ב-1928, נשלח ימאשיטה לווינה כנספח צבאי.
בשנת 1930, נמסר לקולונל ימאשיטה הפיקוד על "רגימנט הרגלים הקיסרי השלישי" של המשמר הקיסרי. לאחר מרד הנפל של 26 בפברואר 1936, התערער מעמדו אצל הקיסר הירוהיטו בשל הזדהותו ותמיכתו עם הקצינים המורדים.
רינה פרנקל
רינה פרנקל (נולדה ב-17 בספטמבר 1956) היא אשת ציבור ישראלית. נבחרה לכנסת ה-19 מטעם מפלגת "יש עתיד", לאחר שהוצבה במקום ה-15 ברשימתה. קודם לכן כיהנה כסגנית מנהל מחוז הצפון בשירות התעסוקה.
טומויוקי ימאשיטה
ראשית המלחמה
ימאשיטה טען כי על יפן לסיים את הסכסוך עם סין ולשמור על יחסי שלום עם ארצות הברית ובריטניה. אולם, קריאותיו זכו להתעלמות והוא הוצב בתפקיד זוטר בצבא קוואנטונג. בין השנים 1938 עד 1940, הוא פיקד על הדיוויזיה הרביעית, והשתתף במספר קרבות בצפון סין, כנגד מורדים שלחמו בצבא היפני.
רינה פרנקל
ביוגרפיה
רינה פרנקל נולדה בשנת 1956 למריה ואברהם ויתקין בסמולנסק שבברית המועצות (כיום ברוסיה). בעלת תואר שני במוזיקולוגיה מהאקדמיה למוזיקה ע"ש סובינוב בעיר סראטוב שברוסיה. בשנים 1980–1989 ניהלה בית ספר למוזיקה בקייב שבאוקראינה.
טומויוקי ימאשיטה
ראשית המלחמה
בדצמבר 1940, נשלח ימאשיטה למשימה חשאית לגרמניה ואיטליה, במהלכה נפגש עם אדולף היטלר ובניטו מוסוליני.
רינה פרנקל
ביוגרפיה
ב-1990 עלתה לישראל עם משפחתה מקייב שבאוקראינה. בין השנים 1991–2003 כיהנה כפקידת השמה וייעוץ בלשכת התעסוקה בנהריה והייתה אחראית על סניף האקדמאים בלשכה. שיתפה פעולה עם משרדי ממשלה וכן עם הביטוח הלאומי בפרויקטים רבים. בין 2003–2006 ניהלה את לשכת התעסוקה בעיר מעלות-תרשיחא. השתתפה בפרויקט "עיר מקדמת תעסוקה" עם גורמים נוספים ובהם משרד התמ"ת, ג'וינט ישראל והרשות המקומית. במסגרת תפקידה יזמה פרויקטים רבים בעיר וירידי תעסוקה, עסקה בפיתוח, ייזום וביצוע קורסי העצמה והסבה מקצועית. יזמה קורסי יזמות עסקית עם מ.ט.י גליל מערבי ומעסיקים באזור. בראשותה נבחרה פעמיים לשכת התעסוקה במעלות תרשיחא לסניף המצטיין בשנים 2004 ו-2006, לאור הורדת אחוזי האבטלה בעיר מ-13.9% ל-7.2%.
טומויוקי ימאשיטה
מלאיה וסינגפור
ב-6 בנובמבר 1941, קיבל ימאשיטה את הפיקוד על הארמייה ה-25. ב-8 בדצמבר, הוא החל בפלישה למלאיה, מבסיסים בהודו-סין. במהלך הפלישה, אשר הסתיימה בכיבוש סינגפור ב-15 בפברואר 1942, 30,000 החיילים שתחת פיקודו של ימאשיטה שבו כ-120,000 חיילים בריטים, אוסטרלים והודים. הייתה זו הכניעה הגדולה ביותר בהיסטוריה של הצבא הבריטי. לאחר מערכה זו, זכה ימאשיטה לכינוי "הטיגריס של מלאיה."
רינה פרנקל
ביוגרפיה
בין השנים 2006–2012 - מונתה לסגנית מנהל מחוז צפון לענייני השמה ופיקחה על 24 לשכות ומנהלי לשכות במחוז. במסגרת תפקידה עסקה בנושאים מגוונים כגון שיפור ההשמה של דורשי עבודה במחוז, ייזום פרויקטים שונים בתחום ההשמה, שיפור שירות לדורשי העבודה וייעול תהליכי השמתם לעבודה, ריכוז וניהול קשרי עבודה מקצועיים עם ארגונים שונים (משרד התמ"ת, המוסד לביטוח לאומי, רווחה, קליטה, ג'וינט, משרד הביטחון וגורמי קהילה נוספים). בנוסף הייתה אחראית על תכנון, ריכוז צורכי הכשרה מקצועית של דורשי עבודה במחוז ובניית תוכנית הכשרה שנתית. ניהלה וועדות כושר, וועדות ערר במחוז והייתה אחראית פניות הציבור במחוז צפון.
טומויוקי ימאשיטה
מלאיה וסינגפור
במערכה זו, ובמהלך הכיבוש שהיה תוצאתה, ביצעו היפנים פשעי מלחמה כנגד שבויי בעלות הברית ואזרחים, כגון הטבח בבית החולים אלכסנדרה. אחריותו של ימאשיטה לפשעים אלה עודנה מוטלת בספק, שכן יש התולים בו את האשמה על כי לא עשה דבר כדי למנוע אותם. אולם, ימאשיטה הורה להוציא להורג את הקצין שהורה על ביצוע הטבח בבית החולים ומספר חיילים שנתפסו עוסקים בביזה, והתנצל באופן אישי בפני שורדי הטבח.
רינה פרנקל
ביוגרפיה
פרנקל בוגרת קורס דירקטורים בתעשייה 2013 מהטכניון.
טומויוקי ימאשיטה
מנצ'וריה
ב-17 ביולי 1942, נשלח ימאשיטה מסינגפור למנצ'וקוו לפקד על הארמייה הראשונה, ושם נדחק אל מחוץ לפעילות המלחמתית למשך זמן רב. האחראי להרחקתו היה ככל הנראה טוג'ו, אז ראש ממשלת יפן, שהיה יריבו הפוליטי. בראשית 1942, שגה ימאשיטה בלשונו בעת נאום שנשא בפני האוכלוסייה המקומית בסינגפור באומרו כי תושבי סינגפור הם חלק מהאימפריה היפנית. הכרזה זו גרמה למבוכה בממשלת יפן, אשר לא הכירה בתושבי האזורים הכבושים כבעלי זכויות שוות לאלה של אזרחי יפן.
רינה פרנקל
ביוגרפיה
באוקטובר 2012 פרשה משירות התעסוקה והצטרפה למפלגת "יש עתיד", הוצבה במקום ה-15 ברשימתה בבחירות לכנסת ה-19 ונבחרה לכנסת בפברואר 2013. הייתה יושבת ראש השדולה לקידום תעשייה ותעסוקה בצפון ויושבת ראש השדולה למען משפחות חד הוריות.
טומויוקי ימאשיטה
הפיליפינים
ב-1944, לאחר התפטרותו של טוג'ו מהממשלה, שב ימאשיטה לתפקיד קרבי כמפקד הארמייה ה-14, שתפקידה היה להגן על הפיליפינים. הכוחות האמריקאיים נחתו על האי לייטה ב-20 באוקטובר - עשרה ימים בלבד לאחר הגעתו של ימאשיטה לאי. ב-6 בינואר 1945, נחתה הארמייה השישית האמריקאית, על 200,000 החיילים שלה, במפרץ לינגיין שבלוזון.
רינה פרנקל
ביוגרפיה
יזמה תיקון לחוק דמי מחלה (היעדרות בשל מחלת הורה), שהסיר מהחוק את מגבלת הגיל של ההורה המטופל.
טומויוקי ימאשיטה
הפיליפינים
לרשותו של ימאשיטה עמדו כ-262,000 חיילים בשלוש קבוצות הגנה: הגדולה ביותר, קבוצת שׁוֹבּוֹ ובה 152,000 חיילים, הגנה על צפון לוזון, והייתה תחת פיקודו הישיר של ימאשיטה; הקבוצה הקטנה ביותר, קבוצת קֶנבּוּ ובה 30,000 חיילים, הגנה על בטאן והחופים המערביים; הקבוצה האחרונה, קבוצת שׁינבּוּ ובה 80,000 חיילים, הגנה על מנילה ודרום לוזון. ימאשיטה ניסה לייצב את הארמייה שלו, אך נאלץ לסגת מחוץ למנילה אל רכסי ההרים שבצפון לוזון, והורה על חייליו לסגת עמו.
רינה פרנקל
ביוגרפיה
לקראת הבחירות לכנסת ה-20 הודיעה על פרישתה ממפלגת יש עתיד ועל כך שלא תתמודד בבחירות אלו.
טומויוקי ימאשיטה
הפיליפינים
באופן מיידי כמעט, כבש אדמירל-משנה סאנג'י איוובוצ'י מהצי הקיסרי היפני את מנילה מחדש בעזרת 16,000 ימאים, מתוך כוונה להשמיד את כל מתקני הנמל ומחסני הצי. כאשר הגיע לעיר, נטל איוובוצ'י את הפיקוד על 3,750 החיילים שנותרו בעיר למטרות ביטחון, ובניגוד לפקודתו של ימאשיטה, פתח בלוחמה בתוך גבולות העיר. כתוצאה מקרב מנילה, שנערך בין ה-4 בפברואר וה-3 במרץ, ופשעי המלחמה שביצעו החיילים היפנים במהלכו, נהרגו מעל 100,000 אזרחים פיליפינים במה שעתיד להקרא טבח מנילה.
רינה פרנקל
חיים אישיים
פרנקל מתגוררת בנהריה, היא אלמנה ואם לאחד.
טומויוקי ימאשיטה
הפיליפינים
ימאשיטה ריכז את מה שנותר מהארמייה שלו באזור קיאנגאן. בשלב זה הצטמצמה הארמייה לפחות מ-50,000 חיילים, בשל לחימה משותפת של האמריקאים וכוחות גרילה פיליפינים. ב-2 בספטמבר 1945, הגיש ימאשיטה את כניעתו לגנרלים ג'ונתן ויינרייט וארתור פרסיבל - שניהם שבויי מלחמה במנצ'וריה. באופן אירוני, פרסיבל נכנע בפני ימאשיטה בתום קרב סינגפור. הפעם סירב פרסיבל ללחוץ את ידו של ימאשיטה, וזאת בשל יחסו לכאורה של האחרון כלפי שבויי המלחמה של בעלות הברית. על אף שהיה צפוי שימאשיטה יבצע ספוקו טרם הכניעה, הוא הסביר את החלטתו להימנע מכך באומרו כי אם יתאבד ישא מישהו אחר באשמה.
משפט
בין התאריכים 29 באוקטובר וה-7 בדצמבר 1945, עמד ימאשיטה למשפט בבית דין צבאי אמריקאי באשמת פשעי מלחמה כנגד אזרחים ושבויי מלחמה בפיליפינים ובסינגפור. ימאשיטה נמצא אשם ונידון למוות. המשפט היה שנוי במחלוקת ובמהלכו נקבע תקדים בנושא אחריות פיקודית בנושא פשעי מלחמה, שנקרא "תקן ימאשיטה."
רינה פרנקל
תפקידים
בכנסת ה-19:
טומויוקי ימאשיטה
משפט
מהלך המשפט ספג גם הוא ביקורת. ההגנה טענה כי לא ניתנה לה שהות מספקת על מנת להכין את התיק כיאות. בנוסף, האווירה בבית המשפט, אשר הושפעה מלחצם של הפיליפינים למצות את הדין עם ימאשיטה על פשעיו כנגד עמם, השפיעה על אובייקטיביות השופטים. בית המשפט התיר עדות מפי השמועה, עדים לא מזוהים וסוגים נוספים של ראיות שההגנה לא יכלה להתמודד מולן. מכיוון שימאשיטה היה היפני הראשון שנשפט על ידי בעלות הברית, רצה דאגלס מקארתור משפט מהיר שיסתיים בהרשעה, על מנת לקבוע תקדים לקראת הקמת בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק בטוקיו ובמקומות נוספים במזרח הרחוק.
האישום העיקרי כנגד ימאשיטה היה כישלונו בתור מפקד הכוחות היפניים בפיליפינים למנוע מחייליו לבצע את פשעי המלחמה. ההגנה אמנם אישרה כי בוצעו פשעי מלחמה, אולם לטענתה התמוטטות קווי התקשורת ושרשרת הפיקוד במהלך הקרב הותירו את ימאשיטה ללא יכולת לשלוט בחייליו אפילו אם היה בידיו מידע על פעולותיהם, דבר שלא הוכח בשום שלב. מעבר לכך, את רוב פשעי המלחמה ביצעו חיילים מהצי, שכלל לא היו תחת פיקודו.
בית המשפט קבע כי ימאשיטה אשם ודן אותו למוות. אחד מעורכי הדין מטעם התביעה, הארי קלארק, עתר לבית המשפט העליון של הפיליפינים ושל ארצות הברית, ואף עתר למקארתור עצמו, אולם עתירתו נדחתה בכל הערכאות. כתוצאה מכך, הוצא ימאשיטה להורג ב-23 בפברואר 1946.
לגיטימיות המשפט המהיר עוררה ספקות עוד במהלכו, כאשר שופט בית המשפט העליון, פרנק מרפי, מחה על קבלת בית המשפט עדויות מפי השמועה ועל התנהלותם המקצועית של התביעה.
הוצאה להורג
לאחר החלטת בית המשפט העליון נשלחה בקשת חנינה לנשיא הארי טרומן. טרומן משך ידיו מהבקשה, והותיר את ההחלטה בידי רשויות הצבא. זמן מה לאחר מכן, אישר מקארתור את גזר הדין.
ב-23 בפברואר 1946, במחנה השבויים בלוס באניוס (48 ק"מ דרומית למנילה), נתלה ימאשיטה. ראש המטה של ימאשיטה בפיליפינים, אקירה מוטו, הוצא להורג ב-23 בדצמבר 1948, לאחר שנמצא אשם בביצוע פשעי מלחמה בידי בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק.
כרמלו לי
כרמלו אנטרון לי (ספרדית: Carmelo Antrone Lee; נולד ב-7 ביוני 1977 באטלנטה, ג'ורג'יה) הוא כדורסלן פוארטו ריקני המשחק עבור אטניינסס דה מנאטי מליגת העל הפורטו-ריקנית ובנבחרת פוארטו ריקו. משחק בעמדת הסמול פורוורד ומתנשא לגובה של 201 סנטימטרים.
לי, אשר נולד בארצות הברית לאב ממוצא פוארטו-ריקני ואם אפרו-אמריקאית וגדל באטלנטה, ג'ורג'יה החל לשחק כדורסל במדיהן של קבוצות כדורסל מקומיות. ולאחר סיום לימודיו התיכוניים החל לשחק במדיה של אוניברסיטת פלורידה במשך עונה אחת ולאחר מכן במדיה של אוניברסיטת לונג ביץ' במשך שלוש שנים. לאחר מכן, לי, החליט שלא להירשם לדראפט ה-NBA וחתם במדיה של אוסטין סייקלונס. אך, לי, עזב את המועדון בתחילת ינואר ועבר אל דוראנגו, מליגת העל המקסיקנית ושיחק עבורה במשך שלוש שנים, עימה זכה בגביע המקסיקני. לאחר מכן, סיכם אצל קומטאס מחיקו, עימה שיחק במשך ארבעה חודשים בלבד כששוחרר מן הקבוצה, שנקלעה לקשיים כלכליים.
בפברואר 2005 נרשם לדראפט הליגה הפוארטו-ריקנית ונבחר במקום השני על ידי אלזבלה. בעונתו היחידה עימה שותף בהעפלה לגמר הגביע המקומי, במעמד זה נחלה קבוצתו הפסד לגוואיינבו. עם זאת, לי, לא נשאר בקבוצה וחזר אל הליגה המקסיקנית, כשסיכם בלובוס.
לאחר מכן, בעונת 06/07 לי, שיחק עבור רגאטאס קוריינטאס מליגת העל הארגנטינאית. אך, שוחרר מן הקבוצה לאחר בעיות אישיות עם מאמן הקבוצה, לואיס חרס. לי, חיפש קבוצה שתחפוץ בו בדרום אמריקה, אך נחל כישלון בכך. בעקבות זאת, פתח בקריירה אירופית, לאחר שסיכם במדיירה הפורטוגזית. אך, נחתך ממנה לאחר שנפצע במשחקה הרשמי הראשון של הקבוצה. לאחר חמישה חודשי טיפול, עבר אל גוואיינבו. עימה שיחק במשך עונה אחת.
ב-26 ביולי 2008, חתם לי בעירוני רמת גן מליגת העל. לאחר עונה עבר לוואקרוס דה ביאמון מליגת העל הפורטו-ריקנית, ולאחר שלוש שנות משחק בקבוצה עבר לפיראטאס דה קוובראדלאס. לאחר עונת משחק בקבוצה עבר לאטניינסס דה מנאטי.
המקרר של איינשטיין
עקרון הפעולה הוא דחיסת גז הקרור על יד הגדלת הלחץ היחסי שלו, ולא הלחץ המוחלט כמו במקרר רגיל. מעגל האמוניה משמש להעברת הבוטאן, ומעגל המים משמש להעברת האמוניה. גז הקרור - בוטאן - מתאדה בתא הקרור ומוצא ממנו על יד אדי האמוניה. במקום המעבה במקרר רגיל, מוגדל הלחץ החלקי של הבוטאן על ידי הוצאת אדי האמוניה מהתערובת (כשהלחץ הכולל במערכת קבוע בקרוב), על ידי המסה במים. הבוטאן שמתעבה צף על פני המים וכך מופרד מהם ומועבר חזרה לתא הקרור. מקור החום משמש לאידוי האמוניה מהמים על ידי זיקוק, כדי לסגור את מעגל האמוניה המוליך את הבוטאן. כל מעגל הקרור עובד אם כן ללא חלקים נעים, עם מקור החום כמניע של כל הזורמים במערכת. מעגל הקירור משתמש באמוניה (לצורך השוואת הלחצים), בוטאן ומים. באותה עת, כשהומצא המקרר, נראה היה כי הוא נייד, עשוי מחומרים זולים וחלקים לא נעים, עובד בשקט והיה אף מאוד אמין. אך על אף זאת, היותו מסתמך על גזים רעילים כאמוניה, תקלות כדליפה היוו בעיה רצינית בדגמים הראשונים, וכן יכולת הקירור ברמה הדרושה היוותה עדיין סימן שאלה.
איינשטיין נטל על עצמו את המעורבות בפיתוח כדי לעזור לסטודנט שלו לשעבר, תוך ניצול הידע שרכש בשנים אשר עבד במשרד הפטנטים בשווייץ. המקרר לא יצא לשוק מיד עם המצאתו, אך זכויות לשימוש בעקרון הפעולה שלו ניתנו ל"אלקטרולוקס", חברת ענק שוודית לייצור מכשירי חשמל לשימושים ביתיים. הכסף שניתן לסילארד תמורת זכויות השימוש, איפשר לו להמשיך במחקריו עוד שנים אחדות.
בסופו של דבר המקרר של איינשטיין וסילארד לא יוצר לשימוש המוני, עקב המעבר לשימוש בגז הפריאון במשאבת הקירור, גז שאינו רעיל כמו האמוניה (יוצר בשנת 1931, על ידי מפעל "דופונט"). אלקטרולוקס עדיין משתמשת בטכנולוגיה הזו אך לא למטרת מקררים לשימוש המוני, אלא יותר לשימושים קלים (בקרוואנים, ספינות תענוגות, מקררים מיוחדים לרפואה ומקררים קטנים לבתי מלון).
שחפת נגד סרטן שלפוחית השתן
שחפת נגד סרטן שלפוחית השתן היא שיטה רפואית מקובלת למניעת הישנות סרטן שטחי של שלפוחית השתן, על ידי שימוש בחיידקי שחפת מוחלשים. השיטה מצמצמת בכמחצית את מספר המקרים בהם חוזר סרטן מסוג זה לאחר שסולק בניתוח.
תיאור כללי של השיטה
סרטן שלפוחית השתן הוא הסרטן הרביעי בשכיחותו בגבר והשמיני בשכיחותו באישה. בישראל מתגלים כ-1,000 עד 1,500 מקרים חדשים של סרטן זה מדי שנה. בדרך כלל (80% - 90%) מדובר בסוג הלא חודרני של המחלה, דהיינו, הגידול איננו חודר לשריר השלפוחית, המכווץ אותה בזמן ההשתנה, אלא נשאר בשכבת הרירית או אפיתל המעבר (transitional cell), שמעליו. סרטן אפיתל המעבר נקרא Transitional Cell Carcinoma. הטיפול המקובל במקרים אלה הוא כריתה פשוטה של הגידול. הבעיה היא שאצל אחוז גבוה מאוד של החולים, עד 70% מהם, מופיע הגידול שוב.
השיטה המקובלת ביותר למלחמה בתופעה זו היא שטיפת השלפוחית אחרי הניתוח, בחיידקים מוחלשים של שחפת הבקר, תרכיב המכונה BCG (Bacillus Calmette Guerin) על שם שני ממציאיו. השטיפה גורמת לדלקת, המסמנת שאכן מערכת החיסון של הגוף נכנסה לפעולה. מערכת החיסון, שהתעוררה לפעולה נגד חיידקי השחפת, משמידה את תאי הסרטן שנותרו ובכך מונעת אצל מרבית החולים את חזרת המחלה. עם זאת, אצל שליש מהחולים בערך הגידול שב למרות הטיפול.
היסטוריה
החיידק הגורם לשחפת אצל האדם קרוי Mycobacterium tuberculosis ותואר לראשונה ב-1882 על ידי רוברט קוך, שזכה בשל כך בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה. חיידק קרוב מאוד אליו, בשם Mycobacterium bovis, שזוהה עוד כשלושים שנה קודם לכן (1854), גורם לשחפת הבקר, אך מסוגל גם הוא לגרום לשחפת אצל האדם. שני בקטריולוגים צרפתים ממכון פסטר, אלבר קלמט (Albert Calmette) (1863–1933) וקאמי גרן (Camille Guérin) (1872–1961) גילו ב-1908 דרך להחליש את חיידק שחפת הבקר, כך שאפשר יהיה להשתמש בו לחיסון נגד שחפת, אצל האדם, בלי שיגרום למחלה זו בעצמו. פיתוחו של החיסון בפועל ארך עוד אחת עשרה שנה, ורק כעבור שנתיים נוספות, ב-1921 השתמשו בתרכיב BCG לראשונה לחיסון בני אדם כנגד שחפת. ב-1929 פורסם לראשונה כי חולי שחפת, חולים בסרטן, משום מה, פחות מחבריהם הבריאים וכבר בשנות השלושים הועלה הרעיון לבדוק שמא החיסון לשחפת יכול להיות יעיל גם כנגד סרטן. עם זאת, רק ב-1976 הוכח לראשונה כי ניתן אכן להשתמש בחיסון נגד שחפת, לטיפול בסרטן שלפוחית השתן ועבר עוד כעשור שנים ויותר עד שהחל טיפול בשיטה זו בחולי סרטן מסוג זה באופן ממשי.
טכניקת הטיפול
מאז הניסוי הראשון בבני אדם ב-1976 לא השתנתה בעצם טכניקת הטיפול. בכפוף לנסיבותיו הייחודיות של כל מקרה, מקובל להמתין כשבועיים מיום הניתוח, כדי לאפשר לרקמת השלפוחית להתאושש מעט. כעבור שבועיים ובהנחה שאין צורך למשל בניתוח נוסף, מוזמן החולה לסדרה בת שישה טיפולים שבועיים. באמצעות קטטר מוחדר תרכיב ה-BCG לתוך שלפוחית השתן והחולה חייב להישאר שוכב עם התמיסה בתוכו במשך שעתיים, כאשר הוא מסתובב מידי רבע שעה, רבע סיבוב, כך שהתרכיב יבוא במגע מלא עם כל קירות השלפוחית. הטיפול אינו כואב, אין צורך באשפוז או בהרדמה ולו מקומית, הוא נעשה במשך שעתיים מדי שבוע, במשך שישה שבועות ובדרך כלל כרוך בתופעות לוואי קלות בלבד. בסיומו נדרש מעקב מידי מספר שבועות ולאחר מכן מידי מספר חודשים ובמקרים רבים למדי גם טיפול או טיפולים חוזרים, אף כי בדרך כלל קצרים יותר.
שחפת כטיפול במחלות נוספות
ההערכה היא שהשיטה פועלת ככל הנראה גם במקרים של סוגי סרטן אחרים, לרבות מלנומה או סרטן הריאה, וישנם סימנים שהיא יכולה למנוע או לרפא במקרים מסוימים מחלות אחרות, לרבות צרעת, סוכרת סוג 1 (סוכרת נעורים), טרשת נפוצה, מחלת פרקינסון. עם זאת, בכל התחומים האחרים המחקר עדיין בראשיתו ורק בכל הנוגע למניעת חזרת סרטן שלפוחית השתן השימוש בשיטה הוא מעשי, מקובל ומצליח.
דני בלינד
דירק פרנציסקוס "דני" בלינד (בהולנדית: Dirk Franciscus "Danny" Blind; נולד ב-1 באוגוסט 1961 באוסט-סאובורג) הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת המגן, וכיום מאמן.
כשחקן, היה בלינד מגנן של קבוצות ספרטה רוטרדם ואייאקס אמסטרדם, כמו גם ייצג את נבחרת הולנד.
בלינד הוא הכדורגלן ההולנדי היחידי שזכה בכל התחרויות הקבוצתיות המוכרות על ידי ארגוני אופ"א ופיפ"א.
קריירת משחק
בלינד ערך את הופעת הבכורה המקצוענית שלו ב-29 באוגוסט 1979 במדיה של ספרטה רוטרדאם. הוא שיחק בקבוצת נעוריו במשך 7 עונות, בהן שותף ב-165 משחקי ליגת העל ההולנדית וכבש 18 שערים. ביולי 1986, הוא חתם במועדון הפאר ההולנדי, אייאקס אמסטרדם, על ידי מאמן הקבוצה דאז, יוהאן קרויף. למרות ההחתמה, אחד הכוכבים ההולנדיים הגדולים בכל הזמנים, מרקו ואן באסטן, אשר שיחק במועדון באותה תקופה התלונן על החתמתו של שחקן אלמוני יחסית מקבוצת קטנה כמו ספרט, במקום להשקיע כסף רב בהחתמת שם גדול יותר במועדון. במהלך התקופה של בלינד באיאקס, הוא זכה בכמות מרשימה של תארים רבים. הוא זכה עם המועדון בכל התחרויות האירופיות: גביע אירופה למחזיקות גביע ב-1987, גביע אופ"א ב-1992, אז פתח ושיחק לאורך צמד משחקי הגמר מול טורינו ואף הניף כקפטן את הגביע, ובליגת האלופות ב-1995. בלינד כבש את בעיטת העונשין שהכריעה את משחק גמר הגביע הביניבשתי ב-1995, במשחק נגד גרמיו הברזילאית, ובכך הבטיח לאיאקס את התואר. באותה השנה, הוא שב הפך לגיבור בעיטות העונשין, כאשר כבש שני פנדלים במשחקי גמר הסופרקאפ האירופי נגד ריאל סרגוסה הספרדית, בהן איאקס ניצחה בסיכום שני המשחקים 4-1. בליגת העל ההולנדית, בלינד זכה עם איאקס ב-5 אליפויות וב-4 גביעים הולנדיים. הוא פרש ממשחק ב-16 במאי 1999. בלינד היה ידוע בהיות מגן יציב ואחראי, כמו גם מנהיג במרכז במגרש. למרות תפקודו המקצועי, הוא נודע בכישוריו הטכניים הגבוהים ובהיותו שחקן מחונן בעל יכולת מסירה ובעיטה כשל שחקן התקפה. במדיה של איאקס, בלינד צבר 372 משחקי ליגה, בהם כבש 27 שערים.
בלינד שיחק עבור נבחרת הולנד בין השנים 1986-1996, כאשר שותף ב-42 משחקים בינלאומיים, בהם הבקיע שער בודד.
קריירת אימון
בלינד שימש כמאמן הראשי של איאקס מה-14 במרץ 2005 (אחרי שירש את תפקידו של רונאלד קומאן) עד ה-10 במאי 2006, סך הכל 422 ימים בתפקיד. תחת כהונתו, הקבוצה זכתה בגביע ההולנדי ובמגן יוהאן קרויף.
בעונת 2007-2008, הוא הפך להיות מנהל הכדורגל במועדונו הראשון, ספרטה. ב-15 במאי 2008, הוא שב לאיאקס, להיות מנהל הכדורגל החדש של המועדון, אך החליף תפקידים ומונה להיות עוזר מאמן במקומו של מרטין יול.
בשנת 2012 מונה להיות עוזר המאמן של נבחרת הולנד בכדורגל. ב-1 ביולי 2015, יומיים לאחר פיטוריו של חוס הידינק, קיבל בלינד את הקידום לתפקיד מאמן הנבחרת. ב-26 במרץ 2017 פוטר מתפקידו.
חיים אישיים
בלינד הוא אביו של הכדורגלן דיילי בלינד המשחק באייאקס אמסטרדם.
בדצמבר 2006, בלינד התנגש יחד עם מכוניתו ברכב חונה, ופצע אישה בת 48. ילד בן שנתיים, אשר היה גם הוא ברכב בו התנגש, לא נפגע כלל מהתאונה. במהלך בדיקת אלכוהול, התגלה שבדמו של בלינד יש כמות משולשת מכמות האלכוהול בדם המותרת לנהיגה.
אייאקס אמסטרדם
בתור שחקן
בתור מאמן
Duets (אלבום של ברברה סטרייסנד)
Duets (בעברית: דואטים, ידוע גם כ־Star Collection – אוסף הכוכבים בחלק מהמדינות) הוא אלבום אוסף של הזמרת ברברה סטרייסנד אשר ב־26 בנובמבר 2002 על ידי קולומביה רקורדס. האלבום כולל אוסף של שירים שהוציאה סטרייסנד לאורך הקריירה שלה כאשר המשותף לכל השירים האלו הוא שכולם בוצעו עם אמן נוסף בתוספת שני דואטים חדשים.
מתוך האלבום יצא סינגל אחד, הדואט "I Won't Be the One to Let Go" עם הזמר בארי מנילו אשר יצא לאור באופן אקסקלוסיבי לשירות המוזיקה "AOL Music".
הפקה וביקורת
האלבום הופק בפועל על ידי סטרייסנד עצמה ומנהלה האישי ג'יי לנדרס. הדואטים באלבום זכו לביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה אך המבקרים גם הביעו את אכזבתם לאור העובדה שסטרייסנד בחרה שוב להוציא אלבום אוסף אחרי שכבר הוציאה אלבום אוסף באותה שנה.
מבחינה מסחרית האלבום הגיע לעשירייה הפותחת בדנמרק והולנד. בארצות הברית האלבום זכה להצלחה פחותה כאשר הגיע למקום ה־38 בלבד במדינה ונמכרו ממנו 561 אלף עותקים אך זכה למעמד אלבום זהב. מהאלבום נמכרו 1.5 מיליון עותקים בכל העולם.
הוצאה מחודשת
בשנת 2013 האלבום יצא מחדש בדרום אמריקה בשם "Star Collection" ועם עטיפה שונה.
ג'ורג' גרוס
ג'ורג' גרוס (בגרמנית: George Grosz; 26 ביולי 1893 – 6 ביולי 1959) היה צייר וקריקטוריסט גרמני בימי רפובליקת ויימאר. היה חבר חשוב בתנועת הדאדא בברלין ובתנועת "התכליתיות החדשה" (Neue Sachlichkeit), אך נודע בזכות ציוריו הפוליטיים, אשר היטיבו לגלם את רוחה של הרפובליקה של ויימאר, על אירועיה הסוערים, וסופה שנראה היה לגרוס, חבר המפלגה הקומוניסטית, כידוע מראש. בשנת 1932 בסמוך לעלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, עזב לארצות הברית ושהה שם עד סמוך למותו. בארצות הברית חדל מן הציור הפוליטי.
ילדות ונעורים
נולד בשם גאורג אהרנפריד גרוס (Georg Ehrenfried Groß) בשנת 1893 לבעל בית מרזח בברלין. בילדותו עברה המשפחה לעיירה שטולץ בפומרניה. אביו מת כאשר היה בן 6 שנים. מגיל צעיר גילה נטייה וכישרון לציור, וקיבל עידוד מהוריו ומוריו. ב-1909 נשלח לאקדמיה לאומנות בדרזדן ולמד שם במשך שנתיים. בשנת 1912 עבר לברלין ולמד שם במכללה לאָמָּנוּיות ואֻמָּנוּיות, במימון מלגה מהמדינה. ברלין הייתה המרכז הגרמני לאמנות מתקדמת ולתרבות, וגרוס הצעיר נחשף לגדולי אמני דורו, כמו גם לחיי התרבות התוססים בעיר הגדולה.
ב-13 בנובמבר 1914 התנדב לצבא. שירותו הצבאי היה קצר ימים ונמשך עד מרץ 1915, שוחרר בשל בריאות לקויה והוכרז כבלתי כשיר לשירות. בתקופה קצרה זו חווה גרוס חוויות טראומטיות שהביאו אותו להתנגדות לצבא ולמלחמה. ציוריו מ-1916 ואילך מציגים את כל השלילה והסבל האנושי שמצא בצבא ובמלחמה. בסטודיו שפתח עם הרטפילד בברלין תיעד את המלחמה באופן השלילי ביותר. בשנת 1917 גויס שוב, ונשלח לשמור על שבויי מלחמה. לאחר תקופה קצרה ערק מן השירות הצבאי, ובשל כך נשפט ונדון למוות. התערבות של פטרון עשיר בשם הרוזן קסלר הביאה לאשפוזו לחצי שנה במוסד פסיכיאטרי שבמהלכה אובחן כלוקה בהלם קרב.
רפובליקת ויימאר
בשנת 1918 כבר פיתח גרוס את סגנונו המיוחד, שהפך אותו לאחד מסמליה החזותיים המוכרים ביותר של רפובליקת ויימאר. בקו עדין, אך חסר רחמים, ברישום בדיו ולעיתים בצבעי מים שרטט קולאז' של דמויות - המיליטריסט הפרוסי, הפועל העני והרזה, החייל השב מן המלחמה קטוע גפיים, זונת הרחוב. כל אלו שורטטו זה לצד זה, ביצירות שתפסו את רוח התקופה המרדנית והאלימה.
גרוס ארגן את יריד הדאדא העולמי הראשון ביולי 1920. היריד היה בעל אופי פוליטי בוטה, וגרוס, ועמו הרטפילד ואמני דאדא אחרים הועמדו לדין והואשמו בהשמצת השלטונות והעלבת הרייכסווהר בשל סדרת יצירות שכונתה "אלוהים עמנו" (Gott mit uns). גרוס נדון לקנס של 300 מרק. היה זה אך הראשון מסדרת משפטים מסוג זה בהם היה מעורב. בין 1927 ל-1932 ניהל משפט ארוך בנוגע ליצירה בה הציג את ישו לבוש במסכת גז ובמגפי צבא, שאותה כינה "סתום את פיך ובצע את חובתך". בתחילה הורשע, אך זוכה לאחר שערער לערכאה גבוהה. היצירה הוצגה בציבור, בין היתר כתפאורה למחזה על פי יצירתו של ירוסלב האשק, "החייל האמיץ שווייק" שהוצגה בשנת 1927 בברלין.
ב-1922 בילה גרוס חמישה חודשים בברית המועצות ואף נפגש עם לנין ועם טרוצקי. מפגשים אלו לא הותירו בו רושם חיובי. הוא שב כשהוא מפוכח מאשליותיו באשר לקומוניזם. עם זאת המשיך לפרסם בעיתונים קומוניסטים במהלך שנות ה-20, המשיך בקו הפוליטי הביקורתי כלפי הממשלה והבורגנות, אך הלך והתרחק מעמדותיו הקומוניסטיות.
גלות
בשנת 1932 קיבל הזמנה ללמד אמנות בניו יורק. זמן מה נע בין ניו יורק ובין ברלין, אך עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון החליט להישאר בניו יורק. בפברואר 1933 שללו הנאצים את אזרחותו הגרמנית. בשנת 1937 הוציאו הנאצים 285 מיצירותיו מכל המוזיאונים בהם הוצגו, והשמידו אותן, בטענה כי אלו "אמנות מנוונת". ב-1938 היה לאזרח אמריקני.
בארצות הברית חדל מן הציור הפוליטי. הוא החל לצייר בצבעי שמן והתקרב לתנועה הרומנטית. בתקופה זו צייר במגוון סגנונות, אך לא שב להישגיו האמנותיים מימיו בגרמניה. נראה כי ניסה לפתוח דף חדש בחייו.
יצירתו משנות ה-40 מאופיינת בגוון אפוקליפטי. בשנת 1944 הציג את "קין, או היטלר בגיהנום", ציור שמן המראה את המתים מתנכלים להיטלר בגיהנום. ב-1946 פרסם ביוגרפיה בשם "כן קטן ולא גדול", הכתובה בנימה של אירוניה מרירה. הספר תורגם לגרמנית רק בשנת 1955. עם הזמן הלכה יצירתו והתרככה. הוא החל לצייר נופים ודיוקנאות. בין 1947 ל-1953 הציג בתערוכות בארצות הברית, ופתח בית ספר פרטי לאמנות. בשנת 1951 ביקר ביקור חטוף בגרמניה.
גרוס לא היה מאושר מחייו בארצות הברית ותיאר את האשליה האמריקנית כ"בועת סבון". נראה כי עבודתו לא זכתה להערכה בארצות הברית והוא סבל מקשיים כלכליים. בשנת 1959 החליט לחזור לברלין לצמיתות, אך לאחר חודשיים מת.
בשנת 1962 הגיעו מסמכיו האישיים של מברלין לניו יורק. בניו פטר (שהיה להיסטוריון תעופה בעל שם) ומרטין (שהיה לגיטריסט ג'אז) ארגנו את ניירותיו ומסמכיו ל"ארכיון ג'ורג' גרוס" שכלל התכתבות ענפה, קטלוגים של התערוכות בהם הציג, ומסמכים רבים נוספים. הארכיון נתרם לספריית אוניברסיטת הרווארד והוא מוצג כיום באקדמיה לאמנות בברלין.
מורשתו
יצירותיו של גרוס משמשות כיום כתיעוד חזותי חזק ועז מבע לימי רפובליקת ויימאר. נראה כי הוא תפס את רוח התקופה באופן ייצוגי יותר מרבים בני זמנו. ניתן להשוות את יצירתו בציור לספריו של אלפרד דבלין בפרוזה או ליצירתו של ברטולט ברכט בשירה. ואכן, ציוריו הפכו לאיור המקובל ליצירות העוסקות בתקופת ויימאר. כגון עטיפת הספר "ברלין, אלכסנדרפלאץ" של דבלין, שיצא בהוצאת "הספרייה החדשה", איורים לספרו של ברכט "גלות המשוררים" שיצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד, וספרים רבים נוספים.
לבני דורו סימל את הדור שאיבד את תמימותו במלחמת העולם הראשונה. הסופר זבינייק זימן כתב כי גרוס הצליח לתרגם את תשוקותיו, חרדותיו, והעדפותיו שנוצרו בהשפעת המלחמה לכלל ביטוי אומנותי, דבר שאותו לא היה היטלר, בעל היומרות האומנותיות, מסוגל לעשות אלא בשדה הפוליטיקה. בניגוד להיטלר ראה גרוס במלחמה מעשה אווילי של טבח חסר משמעות, בעוד שהיטלר מצא בה את גאולתו האישית.
גרוס היה נושא לסרט דוקומנטרי שעסק בחייו וביצירתו, שהיה מועמד לזכייה בפרס האוסקר לסרט הדוקומנטרי בשנת 1960.
מבקה: שיר היער
מבקה: שיר היער (Мавка. Лісова пісня) הוא סרט תלת־ממד אוקראיני המבוסס על הדרמה "שיר היער" של לסיה אוקראינקה ומושפע מהמיתולוגיה העממית.
תקציר עלילת הסרט
היערות האוקראינים חסרי הגבול הסתירו זה מכבר סודות ותעלומות רבים. כאן, בין העצים בני מאות השנים, חיים יצורים מיתיים חריגים ששומרים על עולמם הבלתי נראה לעין האנושית. מבקה היא נימפת יער מקסימה. ייעודה העיקרי הוא להגן על היער ועל ליבו - מקורות החיים עצמם - מפני כל הסביבה, כולל אנשים. לוקאש הוא בחור כפר רגיל שאוהב מוזיקה ומשקיע את כל הכישרון שלו בנגינה. בזכות המוזיקה של הבחור קורה נס: מבקה ולוקאש נפגשים ומתאהבים.
איחודם ממילא כמעט בלתי אפשרי, אך ישנם מכשולים עוד יותר כאשר קאלינה, שכירת חרב רבת עוצמה, מופיעה בכפר. לא הרחק מהיער היא בונה מנסרה, שהיא רק כיסוי למטרה האמיתי - להגיע ללב היער. קאלינה יודעת שהמפתח אליו הוא מבקה, שבלבה האהבה כבר התיישבה והפכה אותה לפגיעה. כדי לנצל את מבקה, קאלינה בוחרת את לוקאש, האיכר המאוהב, כמכשיר לתיעול נשמות מלאות כעס ופחד.
האם מבקה ולוקאש יצליחו להגן על רגשותיהם? האם מבקה יכולה להציל את היער ואת אהבתה? האם כל אחד משני האוהבים יבצע את הבחירה הנכונה?