cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טום סייזמור
טומאס אדוארד "טום" סייזמור ג'וניור (באנגלית: Thomas Edward "Tom" Sizemore, Jr.; 29 בנובמבר 1961 – 3 במרץ 2023) היה שחקן קולנוע אמריקאי, מועמד לפרס גלובוס הזהב.
קריירה
תפקידו המשמעותי הראשון של סייזמור היה ב-1989 בסרטו של אוליבר סטון "נולד בארבעה ביולי". הוא הופיע באותה השנה גם בסרט "נעול". ב-1992 שיחק בסרט הפעולה "נוסע 57", ובסרט "אהבה היא כזו". שנה לאחר מכן, הופיע בקומדיה "לב ונשמות" ובסרטים "בטווח פגיעה" ו"צפה בזה".
ב-1994 שיחק במערבון "וויט ארפ" ובסרט הפשע "רוצחים מלידה". בשנת 1995 השתתף במותחן "היט", לצד השחקנים רוברט דה נירו ואל פצ'ינו; בסרט המדע הבדיוני "ימים משונים"; ובסרט "האישה שלבשה כחול" לצד דנזל וושינגטון.
סייזמור חזר לפעילות בשנת 1997 בסרט האימה "רליק". ב-1998 שיחק במותחן של טוני סקוט "אויב המדינה", לצד ויל סמית וג'ין הקמן; ובסרט המלחמה עטור הפרסים של סטיבן ספילברג "להציל את טוראי ריאן", לצד טום הנקס.
ב-1999 השתתף בדרמה של מרטין סקורסזה "לגעת במוות", לצד ניקולס קייג' וג'ון גודמן, וכן בדרמת האיגרוף "משחק האלופים". ב-2000 שיחק בסרט המדע הבדיוני "הכוכב האדום" לצד ואל קילמר. בשנת 2001 הופיע בשוברי הקופות "פרל הארבור" של מייקל ביי ו"בלאק הוק דאון" של רידלי סקוט.
ב-2002 דיבב סייזמור את דמותו של "סאני פורלי" במשחק המחשב המפורסם Grand Theft Auto: Vice City. ב-2003 השתתף במותחן האימה "לוכד החלומות" לצד ג'ייסון לי ומורגן פרימן. בשנת 2006 שיחק במותחן "דרך זיזיקס" לצד קתרין הייגל, ובסרט "ספלינטר" לצד אדם רודריגז. בשנת 2007 שיחק בסרט הדרמה "משחק החיים" לצד הת'ר לוקליר.
בשנת 2011 כיכב בסרט הפשע הקולומביאני "The Snitch Cartel" של הבמאי קרלוס מורנו לצדו של מנולו קרדונה. ב-2013 שיחק בסרט "ראש מת'" בתפקיד סוני, ואת הדמות הראשית בסרט המלחמה "אחוות גיבורים". ב-2014 שיחק בסרט "השפעה" בכיכובו של סילבסטר סטאלון.
בשנת 2016 שיחק בסרט המלחמה "אינדיאנפוליס" לצידם של ניקולס קייג', תומאס ג'יין ומאט לנטר. שיחק גם בסרט הפעולה העתידני "נשק מתוכנן".
בשנת 2017 שיחק בסרטו הביוגרפי של פיטר לנדסמן "האיש שהפיל את הבית הלבן", בכיכובו של ליאם ניסן.
חיים אישיים
סייזמור התחתן ב-1996 עם השחקנית מאב קווינלאן, הזוג התגרש ב-1999. ביולי 2005 נולדו ולחברתו, ג'נל מקינטייר (Janelle McIntire), תאומים. באותה שנה יצאה לאינטרנט "קלטת לוהטת" בת 8 שעות שבה כיכב סייזמור; הקלטת אף נמכרה באופן פומבי בגרסאות DVD.
סייזמור, בעל עבר עשיר של התמכרות להרואין, נעצר ב-2003 על כך שהכה את חברתו באותו הזמן, היידי פליס. בית המשפט גזר עליו 17 חודשי מאסר בפועל ו-4 חודשים במוסד גמילה מסמים. ב-2007, כשהוא עדיין בתקופת מבחן, נעצר סייזמור בקליפורניה על החזקת מתאמפטמין; העונש הראשוני שנגזר עליו היה 16 חודשי מאסר, אך לאחר מכן הוא קוצר ל-9 חודשים.
ב-2009 נעצר סייזמור בפעם השלישית בלוס אנג'לס. אצל חברו התגלו כמויות של סם נרקוטי ושמו של סייזמור נקשר לפרשה, לבסוף הוא שוחרר עקב חוסר ראיות נגדו.
ב-2014 עלה לכותרות לאחר פרסום קלטת ישנה בה תיאר כיצד התבקש על ידי נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון, להעביר לו את מספר הטלפון של השחקנית אליזבת הרלי, עימה קיים מערכת יחסים בעבר, וכיצד קיים קלינטון רומן עם הרלי במשך שנה ב-1998. בראיון שהתקיים לאחר הפרסום הודה סייזמור שבדה את הסיפור מליבו, וטען כי בתקופה בה הוקלטה הקלטת היה תחת השפעת סמים.
ב-18 בפברואר 2023 נמצא מחוסר הכרה בביתו לאחר שלקה במפרצת מוחית. לאור מצבו הרפואי, הרופאים המטפלים הודיעו למשפחתו שאין עוד תקווה והמליצו על המתת חסד. נפטר כשבועיים לאחר מכן, ב-3 במרץ.
חנניה
{{פירושונים
תקופת התנאים:
אישים נוספים
ישובים ומקומות
ראו גם
}}
קלצ'ה
קלצ'ה (בהונגרית: Kölcse) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית קלצ'ה עלתה משמעותית במפנה המאה ה-21, מ-1,460 תושבים בשנת 1990 עד 1,402 תושבים בשנת 2020.
הכפר והאזור הסובב לכפר מיושבים לסירוגין החל מהמאה ה-14.
יהודי קלצ'ה
יהודים חיו בקלצ'ה בתקופות זמן שונות ובמקום קיים בסמוך לבית הקברות הכללי בית קברות יהודי ובו מצבות רבות, רובן די מוזנחות.
צ'ארלי צ'וק
צ'ארלי צ'וק (באנגלית: Charlie Chalk) היא סדרת אנימציית סטופ מושן בריטית שהופקה במקור לשידור טלוויזיה בערוץ BBC על ידי חברת "Woodland Animations" בשנת 1987.
קלצ'ה
יהודי קלצ'ה
באפריל 1944 גורשו לכפר יהודים מפילשד ומסטמארצ'קה, משם גורשו כל היהודים לגטו במאטסלקה והוחזקו במקום בתנאים קשים יחד עם 17,000 יהודי המחוז. במאי 1944 גורשו למחנה ההשמדה אושוויץ.
צ'ארלי צ'וק
בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב האנגלי בערוץ 2 הניסיוני בתחילת שנות התשעים ובערוץ הופ! בשנת 2000 בדיבוב לעברית.
עלילת הסדרה
עלילת הסדרה מתמקדת בצ'ארלי צ'וק, ליצן קרקס אשר נרדם בסירה בעת שדג בלב ים וכאשר הוא מתעורר הוא מוצא עצמו על גבי אי נידח בו חיים דמויות שונות ומשונות עימם הוא מתידד בהמשך הסדרה.
עלילת הסדרה עוקבת הרפתקאות שונות אותם חווים צ'ארלי וידידיו באי.
קלן
קֶלְן (בגרמנית: Köln,, מוכרת בשפות רבות גם כקולון או קולוניא וכן קוילן בפי יהודי אשכנז), היא העיר הגדולה ביותר במדינת נורדריין-וסטפאליה בגרמניה והרביעית בגודלה בגרמניה, עם אוכלוסייה של מעל כמיליון תושבים. מבחינת שטחה נמצאת קלן במקום השלישי בגרמניה, עם 405 קילומטר רבוע.
קלן היא העיר הגדולה ביותר השוכנת לגדות נהר הריין, העיר הגדולה ביותר במדינת נורדריין-וסטפאליה (המדינה המאוכלסת ביותר בגרמניה), והעיר הגדולה המערבית ביותר בגרמניה, במרחק עשרות קילומטרים בלבד מהגבול עם הולנד ובלגיה. בקלן 7 גשרים החוצים את הריין, יותר מבכל עיר אחרת השוכנת על גדות נהר זה.
ראש עיריית קלן היא הנרייטה רקר (Henriette Reker), ללא שיוך מפלגתי, המכהנת בתפקיד זה מ-22 באוקטובר 2015.
היסטוריה
קלן היא העיר הגדולה העתיקה ביותר בגרמניה. היא נוסדה בשנת 38 לפנה"ס לאחר שמרקוס ויפסניוס אגריפה העביר את האובים, שהיו שבט גרמאני, לגדה השמאלית של הריין במהלך מסע מלחמה שערך באזור. העיר הפכה לבירה של גרמניה תחתית. הקיסר קלאודיוס העניק לעיר מעמד של קולוניה בשנת 50, ושינה את שמה לקולוניה אגריפינסיס (Colonia Agrippinensis) על שם אשתו אגריפינה הצעירה. העיר הפכה למרכז חשוב בקיסרות המערבית ובה היה מוצב בסיס חשוב של הצי הרומי, היא נהנתה משגשוג עד כיבושה בידי הפרנקים בשנת 456 לערך. מספר שרידים מתקופת הרומאים עדיין קיימים בעיר. בסוף ימי הביניים הייתה קלן העיר הגדולה ביותר בגרמניה. במרכז העיר נמצאת בזיליקת אורסולה הקדושה שנבנתה במאה ה-5 ועד למאה ה-12 הייתה הכנסייה הראשית של העיר.
המבנה החשוב ביותר בעיר, ואחד האתרים המתויירים ביותר בכל גרמניה, הוא הקתדרלה של קלן (בגרמנית: Kölner Dom). זוהי הכנסייה הגדולה ביותר בצפון אירופה (אם כי המינסטר של אולם, בדרום גרמניה, גבוהה במקצת מזו של קלן). בנייתה החלה במאה ה-13 ונמשכה, לא ברציפות, כ-600 שנים. הקתדרלה, על שני צריחיה שנראים למרחק רב, הפכה לסמלה הבלתי רשמי של העיר, והיא מופיעה בשלטים ובסמלים של ארגונים, חברות ועסקים רבים באזור. אחת הרחבות הגדולות המקיפות את הקתדרלה נקראת "מעלוֹת" והיא עוצבה על ידי הפסל הישראלי דני קרוון.
ראש עיריית קלן בין 1917 ו-1933 היה ד"ר קונראד אדנאואר, אשר נולד בעיר. לאחר מלחמת העולם השנייה הוא הפך לקנצלר הראשון של גרמניה המערבית, אשר תרם רבות לשיקומה של גרמניה לאחר המלחמה. נמל התעופה של קלן קרוי על שמו.
במלחמת העולם השנייה סבלה העיר הפצצות כבדות, ו-90% ממנה היו להריסות. פצצה אחת אף נפלה על הקתדרלה, אך המבנה שרד. אוכלוסיית העיר צנחה מ-800 אלף ל-40 אלף. העיר שוקמה במהירות, ולעיתים בפזיזות, לאחר המלחמה. הדבר הביא לכך שהחדש והישן מעורבים בקלן בצורה שאינה קיימת בערים אחרות; כנסיות רומנסקיות עתיקות עומדות צמודות לקניונים מודרניים; קומפלקס חניה בן 8 קומות מוקף בחלקו בשרידי החומה שהקיפה את העיר בימי הביניים; הניגוד בין התקופות בולט לעין בכל פינה בעיר.
בשנת 1964 התרחש הטבח בבית הספר קלן במהלכו נהרגו כמה מורים ותלמידים.
קלן הייתה לעיר תאומה של תל אביב בשנת 1979, וקיים בה רחוב בשם "תל אביב". ברית ערים תאומות נחתמה בין קלן ובית לחם ב-1996.
אוכלוסייה ותרבות
אוכלוסיית העיר מתנדנדת בשנים האחרונות סביב קו מיליון התושבים. הריבוי הטבעי השלילי, בעיה המטרידה את גרמניה כולה, מתאזן לעיתים על ידי הגירה, אך מעבר של תושבים מהעיר אל הפרברים משפיע גם הוא באופן שלילי על היותה של קלן "עיר המיליונים" הרביעית בגרמניה.
כמו כל עיר גדולה בגרמניה ובאירופה, קלן נחלקת לרבעים, ולכל רובע בית-עירייה ומועצה משלו. בקלן מספרם הוא תשעה: רבעי הגדה המערבית הם רובע מרכז העיר (Innenstadt; כאן מצויים מרבית אתרי התיירות של קלן), רודנקירכן (Rodenkirchen), כורוויילר (Chorweiler), ניפֵּס (Nippes), לינדנטל (Lindenthal) וארנפלד (או אהרנפלד, Ehrenfeld). השניים האחרונים הקנו ליהודים רבים את שם משפחתם; תושבים רבים בישראל נושאים שמות אלו. ברבעי הגדה המערבית מתגוררים קרוב לשני שלישים מתושבי העיר. רבעי הגדה המזרחית הם פּוֹרְץ (Porz, בו שוכן נמל התעופה של קלן), מילהיים (Mülheim, הרובע הגדול בקלן) וקאלק (Kalk).
אף על פי שקלן שוכנת באזור שרובו פרוטסנטי, שולטת דווקא הנצרות הקתולית בעיר; כ-40% מתושבי העיר קתולים, לעומת כ-17% פרוטסטנטים. בעבר לא הורשו פרוטסטנטים להתגורר בעיר, ועדיין רוב הכנסיות הפרוטסטנטיות נמצאות בגדה המזרחית, מחוץ לשטח העיר ההיסטורית, ושם גם מתגוררים רוב הפרוטסטנטים. בעיר 247 כנסיות, מתוכן 165 קתוליות ו-82 פרוטסטנטיות.
קלן מהווה את מרכזו של אזור בו מדוברת הקלש (Kölsch), הניב הגרמני של אזור חבל הריין. כיום שגורה השפה בפי כרבע מיליון איש, רובם מבוגרים וכולם דוברים גם גרמנית.
קלן נחשבת לבירה הבלתי רשמית של ההומוסקסואלים באירופה. בכל קיץ וחורף נערך קרנבל תחפושות, גם הוא מהגדולים והוותיקים באירופה. באוגוסט 2010 אירחה קלן את המשחקים הגאים בהשתתפות 12000 משתתפים מ-70 מדינות.
אוניברסיטת קלן, עם כ-44 אלף סטודנטים, היא אחת האוניברסיטאות הגדולות בגרמניה. גם מכללת קלן (Fachhochschule Köln) היא הגדולה בגרמניה, עם כ-16 אלף סטודנטים. בעיר שתי מכללות נוספות, ובסך הכול עומד מספר הסטודנטים על למעלה מ-85 אלף, כשמינית מהם אינם גרמנים.
קלן היא עיר ירוקה במיוחד: עשירית משטחה מוקדש לפארקים, שביעית מהווה שטח מיוער וכחמישית - שטח חקלאי. התמיכה במפלגת הירוקים בעיר גדולה יחסית לשאר גרמניה, ונציגיה מהווים כששית מהנציגים במועצת העיר.
קלן מהווה מרכז תקשורת ראשי בגרמניה. תחנות טלוויזיה ורדיו רבות (RTL ו-WDR, בין השאר) שוכנות בעיר. בקלן נמצא היכל האירועים הגדול ביותר באירופה קלן ארנה, והוא מרכז אירועים גדולים ומשמעותיים מדי שנה, ביניהם כנס פוטוקינה הדו-שנתי. ההנהלה הראשית של חברת התעופה הגרמנית, לופטהאנזה, שוכנת בקלן. בקלן 31 מוזיאונים, אחדים מהם מהידועים בגרמניה.
קלן היא אחת הערים הרב-תרבותיות ביותר בגרמניה. למעלה מחמישית מתושבי קלן אינם גרמנים. מתוכם, כ-40% טורקים. בעיר שלשים וחמישה מסגדים. כמו בכל עיר בגרמניה, נוטים הזרים להתגורר יחדיו: ברובע קאלק, העני יחסית, מהווים הזרים למעלה מרבע מכלל התושבים; ברחובות מסוימים ברובע קשה למצוא שלטים בגרמנית. ברובע לינדנטל, בו שוכנת אוניברסיטת קלן, קטן חלקם של הזרים באוכלוסייה מעשירית.
כ-20,000 מתושבי קלן איטלקים; מספר זהה של תושבי ממוצא יוגוסלבי מתגורר בעיר, רובם הגיעו כפליטים בזמן מלחמת קוסובו בשנות ה-90.
תחבורה
קלן היא עוגן תחבורתי משמעותי ברשת הרכבות של אירופה. בתחנת הרכבת המרכזית של קלן עוצרות רכבות מהירות וארוכות טווח שמקשרות את העיר עם חלקי גרמניה האחרים ועם מדינות הסביבה.
נמל התעופה קלן/בון נמצא בקצה העיר ומשמש כנמל תעופה משותף לקלן ולבון.
יהודי קלן
ערב מלחמת העולם השנייה חיה בקלן קהילה גדולה של כ-20 אלף יהודים, עם שישה בתי כנסת. רוב היהודים הושמדו בשואה. בית הכנסת הראשי בעיר, בסגנון גותי מפואר, נהרס בליל הבדולח ושוחזר לאחר המלחמה. בין השנים 1919–1942 התקיימה בעיר הגימנסיה היהודית היחידה בחבל הריין, "יבנה", מנהל בית הספר, ד"ר מנחם אריך קליבנסקי, הציל 130 מתלמידיו במסגרת ה"קינדר-טרנספורט" לאנגליה לפני שנספה בעת גירוש היהודים מהעיר ביולי 1942.
בין השנים 1955–1966, שכנה בעיר קונסוליה כללית ישראלית והשגרירות הזמנית עד אשר הועברה ב-1966 לעיר בון, בירת גרמניה המערבית דאז, למעט המדור הקונסולרי ונספחות כלכלית שנותרו בקלן.
כיום מונה הקהילה היהודית בקלן כ-5,000 נפש (השלישית בגודלה בגרמניה, אחרי ברלין ופרנקפורט), רבים מהם מהגרים מברית המועצות לשעבר. ביטאון הקהילה היהודית בקלן, היוצא אחת לחודש, מודפס בגרמנית וברוסית. בשנת 2005 ערך האפיפיור הגרמני בנדיקטוס ה-16 ביקור היסטורי בבית הכנסת בקלן, והתקבל על ידי רב הקהילה דאז, נתנאל טייטלבאום, ונכבדי הקהילה. שליחי חב"ד בעיר מאז 1994 הם הרב מנחם מנדל וליבא בריינא שטראקס.
ערים תאומות
הערים התאומות של קלן הן:
חבל הריין
חבל הריין (או ריינלנד, בגרמנית: Rheinland) הוא שמו של האזור השוכן לגדות החלק הצפוני והמרכזי של נהר הריין בגרמניה.
יותר מכל, הגדרתו של האזור תרבותית: לתושבי חבל הריין שפה משלהם (קֵלְש) וכן מאכלים, מוזיקה, אמנות ופולקלור. האזור ידוע כאי של רצינות פחותה, נינוחות, אהבת החיים וחוסר רשמיות בהשוואה לאזורים אחרים בגרמניה.
שתי הערים הגדולות והחשובות באזור הן קלן, המייצגת נאמנה את אופי האזור ותרבותו, ובון. בריינלנד, ובמיוחד לאורך הריין, קיימות ערי-מרפא (עיירות נופש) רבות; בשמותיהן של רבות מהן קיימת התחילית באד, שפירושה בגרמנית – מרחצאות. שתיים מהידועות שבעיירות אלו הן באד מינסטראייפל (Bad Münstereifel, אחד המקומות המתוירים ביותר בגרמניה) ובד הונף (Bad Honnef).
התקופה הרומית
יוליוס קיסר כבש את השבטים הקלטים על הגדה המערבית של הריין, ואוגוסטוס הקים עמדות מבוצרות רבות על נהר הריין, אך הרומאים מעולם לא הצליחו להשיג דריסת רגל איתנה על הגדה המזרחית. כאשר האימפריה הרומית נחלשה, פרנקים דחפו קדימה לאורך שתי גדות הריין, ועד סוף המאה ה-5 כבשו את כל הארצות שהיו בעבר תחת השפעה רומית. עד המאה ה-8, השליטה הפרנקית התבססה היטב במערב גרמניה ובצפון גאליה.
עם הלגיונות הרומיים, התיישבו בחבל הריין ככל הנראה גם יהודים. ישנה עדות כתובה לנוכחות יהודית בחבל בתחילת המאה ה-4: צו משנת 321 לספירה (תקופת הקיסר קונסטנטינוס), השמור בספריית הוותיקן, כולל הנחיות לנציב הרומי של העיר קלן לגבי יחסיו עם הרב המקומי.
עם חלוקת האימפריה הקרולינגית בהסכם ורדן נפל חלק מהחבל שממזרח לנהר תחת שליטת פרנקיה המזרחית, בעוד זה ממערב נשאר עם מממלכת לותרינגיה.
האימפריה הרומית הקדושה
בתקופתו של הקיסר אוטו הראשון, שתי גדות הריין הפכו לחלק מהאימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 959 חולק שטח חבל בין דוכסות לורן עילית, הסמוכה למוזל, ודוכסות לורן התחתית בסמוך למז.
כשכוחו של הקיסר הרומאי הקדוש נחלש, התפרק חבל הריין למספר רב של נסיכויות עצמאיות קטנות, כל אחת עם תהפוכות נפרדות וכרוניקות מיוחדות. החטיבות הלותרינגיות הישנות התיישנו, ובעוד שאדמות לורן תחתית כונו ארצות השפלה, שמה של לורן הוגבל לאזור המוזל העליון.
המאות ה-19 וה-20
ב-1824 הוקמה פרובינציית ריינלנד במסגרת פרוסיה מאיחוד פרובינציות "הריין התחתי" ו"ייליך-קלווה-ברג", ובירתו הייתה קובלנץ.
חוזה ורסאי, שנחתם ב-1919, קבע כי לגרמניה אסור יהיה להכניס צבא לאזור או לבנות בו ביצורים, כדי ליצור חיץ בין גרמניה ובין צרפת, לוקסמבורג, בלגיה והולנד. בעקבות החוזה גם הופרד מהריינלנד חבל הסאר, והועבר לשליטת חבר הלאומים, עד שחזר בהחלטת משאל עם, לשליטת גרמניה.
במהלך שנות ה-20 נכנסו לריינלנד, ובייחוד לחבל הרוהר (שכיום אינו מוגדר כחלק מחבל הריין) גם כוחות צבא צרפתיים, בלגיים ובריטיים בעקבות אי כיבוד של חוזה ורסאי על ידי הגרמנים, ובראש ובראשונה תשלום הפיצויים לצרפת. חוזה לוקרנו מ-1925 חזר על הסעיפים המדברים על פירוז החבל, ובעקבותיו החלו לצאת כוחות הצבא הזרים.
בראשית 1936 הורה אדולף היטלר לפלוש לחבל הריין, האזור הגובל עם צרפת, שהיה מפורז על פי חוזה ורסאי. חלק ממפקדי הצבא הגרמני התנגדו לצעד, אך הסכימו לאחר שכנוע מהיטלר כי צרפת ואנגליה לא יעשו דבר, והצבא הגרמני נכנס לאזור בניגוד לחוזה ורסאי ולהסכמי לוקרנו.
היעדר התגובה מצד צרפת, והמחאה הרפה מצד בריטניה, נתפסו כעוד נדבך במדיניות הפיוס כלפי גרמניה של ערב מלחמת העולם השנייה.
בפברואר–מרץ 1945 ניהלו בעלות הברית קרבות קשים כנגד כוחות הוורמאכט, כחלק מפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה בסוף מלחמת העולם השנייה. ב-1946, אחרי תום מלחמת העולם השנייה, חולק המחוז בין שתי מדינות בגרמניה המערבית – נורדריין-וסטפאליה וריינלנד-פפאלץ.
דריוזאוריים (דינוזאורים)
יצורים אלה היו מאבותיהם של האיגואנודון ושל ההדרוזאוריים. הם רעו עשבים בערבות הקדומות ונעו מהר כדי להתגונן מהטורפים הרבים שהיו בתקופתם. היו להם פה קצר עם שיניים שטוחות, זנבות ארוכים וגפיים קצרות.
עדי אבן מסאפר
את שנות נעוריו ובחרותו עשה שייח' עדי בבגדאד, שהייתה מרכז חכמה ותרבות. לאחר מכן התבודד כדרוויש סופי סגפן בהרי כורדיסטן מצפון למוסול. למרות נסיונותיו להבדל מהאוכלוסייה המקומית נודע כעושה ניסים, יועץ נבון ובעל כוחות ריפוי. שייח' עדי יצר מסדר סופי שנקרא על שמו, אל-עדוואיה ששילב אמונות מדתות שונות באזור והחל להטיף את תורתו בסביבה, בעיקר לעניים שבאו להיעזר בו ולהתייעץ עמו.
לאחר מותו היה אחיינו, סאחר אבו אל-ברכאת, לראש המסדר הסופי ולמנהיג היזידים.
הסליל
"הסליל" הוא שם האלבום השני של ההרכב מטרופולין, שהפיק עופר מאירי ויצא ב-23 באוגוסט 2007. האלבום מורכב מ-12 קטעים, עוסק בין השאר במדע בדיוני ושמו נגזר מסליל ה-DNA. ההרכב באלבום מכיל את מאירי, ברק גביזון, דנה עדיני, רוני אלטר, ונגנים קבועים: אמיתי אשר, מיכאל פרוסט ותומר צדקיהו. מתארחים באלבום אביב גפן, ארקדי דוכין ועברי לידר.
הסינגל "נפילות קטנות" כולל רמיקס של השיר, בהפקתו של הצמד ארתור ויינר ואורי אברמסון, זוכה תחרות רמיקסים למוזיקאים אלמוניים שאותה קיים ההרכב.
כחליל קלאופטרה
כחלילי קלאופטרה גדולים באופן יחסי מתת-המין הצפוני (כחליל ניקול) וגם מהכחליל הצפרירי - המין המדברי. כחליל קלאופטרה הוא בעל דו-פרצופיות או דו-צורתיות זוויגית וקיים הבדל צבעוני בין הזכרים לנקבות. כנפי הזכר בחלקן העליון כחולות מבריקות עם שוליים שחורים בולטים וכתמים כתומים בחלקן התחתון. הכנפיים בצידן התחתון אפורות ומעוטרות בנקודות כתומות ושחורות. הנקבה בעלת כנפיים חומות בצידן העליון ומעוטרות בכתמים כתומים, ודומה לזכר בצידן התחתון של כנפיה. הנקבה גדולה מעט מהזכר.
אזור מחיה
כחליל קלאופטרה מעופף בחודשים מרץ-אפריל בקרבת הצמח הפונדקאי שלו - מינים שונים של קדד (קדד פיינברון - המהווה מין ויקרי לקדד גדול-פרי, קדד באר שבע, קדד משולחף).
סיפור מציאת תת-המין
מציאת כחליל קלאופטרה הוא סיפור המאפיין את חקר הטבע של ארץ ישראל והמזרח התיכון לפני כמאה שנים. כחליל קלאופטרה נתפס לראשונה בתאריך 17 באפריל 1923 בתל קואילפה (תל חליף) אשר שוכן כ-18 קילומטרים מצפון-מערב לבאר-שבע. סרן לוקהרט מהז'נדרמריה הבריטית לכד פרט אחד - נקבת כחליל קלאופטרה. הוא ראה עוד שני זכרים של הכחליל, אך לדאבונו הוא לא הצליח ללכדם משום שרשת הפרפרים שלו הייתה רחוקה ממנו, בקרבת הסייס שלו אשר באותה שעה התקין פרסה לסוסו שהעיף את פרסתו. ההזדמנות של לוקהרט ללכוד פרטים נוספים של הפרפר הוחמצה והסרן הבריטי לא ראה יותר את הכחליל הזה - שבועיים לאחר מכן, הוא הועבר מאזור באר שבע ליעד אחר בממלכה.
בפרסום של חוקר הפרפרים רב-סרן גרייבס משנת 1925 על פרפרי "פלשתינה וטרנסג'ורדניה" (ארץ ישראל ועבר הירדן) מתייחס גרייבס לנקבת הכחליל שגילה לוקהרט, אולם גרייבס מציין שזו נקבת הכחליל הצפרירי והוא לא רואה בה מין נפרד.
אוסף הפרפרים של גרייבס מהשנים 1922–1924 הגיע לידיו של סרן פרנסיס המינג (Captain A. F. Hemming). המינג היה סיסטמטיקאי ובקיא בטקסונומיה של מיני פרפרים. בבחינה טקסונומית של הפרט, הבין המינג שאין מדובר בכחליל צפרירי, ובשנת 1934 תיאר את נקבת הכחליל שגילה לוקהרט כמין חדש למדע ונתן לו את השם: Plebejus cleopatra. כיום ידוע שהמינג טעה ואין מדובר במין חדש אלא בתת-מין מהמין Plebejus pylaon. הבחירה בשמה של קלאופטרה אינו ברור דיו, אך ידוע שחוקרי פרפרים לעיתים מעניקים שמות של נשים יפות מן ההיסטוריה לפרפרים יפים.
בוועדת הלשון למתן שמות לפרפרי ישראל, שהתכנסה בשנת 1989 לבקשתו של דובי בנימיני סמוך להוצאת המגדיר המקיף לפרפרי ארץ ישראל, המליץ בנימיני לתת לפרפר את השם "כַּחְלִיל קְלֵאוֹפַּטְרָה" בהמשך ישיר להמינג שהעניק לפרפר את השם חמישים וחמש שנים קודם לכן.
הביצה
ביצה לבנה הדומה בצורתה לביצים של מיני כחלילים רבים.
הזחל
הזחל הבוגר ירוק ומעט שעיר. הוא מתגלם מתחת לקרקע שם הוא מוגן מפני מזיקים וטורפים. הוא נמצא באדמה בדיאפאוזה של עשרה חודשים עד האביב הבא ובהתאמה להתפתחות הקדד. בתקופות שחונות כאשר המזון מועט קיימת תופעה של קניבליזם ביחס לבני מינם.
הגולם
הגולם חום ונמצא מתחת לקרקע. הבוגר מגיח לאחר כשבועיים.
נאום הציונות
"נאום הציונות" הוא הכינוי שניתן לנאום שנשא מאמן מכבי תל אביב בכדורסל רלף קליין ב-7 באפריל 1977 במהלך תדריך הקבוצה בטרם משחק הגמר בעונת 1976/1977 בגביע אירופה לאלופות בכדורסל נגד מובילג'ירגי וארזה. המשחק נערך בבלגרד, יוגוסלביה, ובסופו ניצחה מכבי תל אביב בתוצאה 77–78, וזכתה לראשונה בגביע אירופה. הנאום נחשב לאחד הנאומים הגדולים בתולדות הספורט הישראלי, וככזה שהייתה לו השפעה משמעותית על השחקנים במהלך המשחק.
רקע
במסגרת עונת 1976/1977 בגביע אירופה לאלופות, הצליחה מכבי תל אביב לראשונה בתולדותיה להעפיל לגמר, לאחר הניצחון המפורסם על צסק"א מוסקבה בבית חצי הגמר.
הגמר נקבע ל-7 באפריל 1977, ונערך בבלגרד, יוגוסלביה. על התואר נאבקה מכבי נגד מובילג'ירגי וארזה אלופת איטליה. וארזה הגיעה לגמר כפייבוריטית ברורה – בהיותה אלופת אירופה של השנתיים הקודמות, ולאחר שניצחה את מכבי תל אביב באותה עונה פעמיים בקלות, כולל ניצחון בהיכל יד אליהו בפער של 23 נקודות. כמו כן הייתה זו ההופעה השמינית ברציפות של האיטלקים בגמר. הגמר עורר התעניינות עצומה בישראל.
הנאום
בטרם יצאה הקבוצה באוטובוס ממלון "יוגוסלביה", שבו השתכנה בדרכה להיכל פיוניר של בלגרד ששם ייערך המשחק, קיים מאמן הקבוצה, רלף קליין את התדריך המקצועי הלפני אחרון לשחקניו בצהריים, כמה שעות לפני המשחק באחד מחדרי המלון. התדריך המקצועי, שנערך באנגלית, הפך בעצם לנאום מוטיבציה המאמן:
לימים תיאר רלף קליין את הסיטואציה: "שררה דממה. רק קוֹלי נשמע. הסתכלתי לשחקנים בעיניים. המבטים שלי ושלהם נפגשו. הרגשתי שאני מדבר אליהם. הם היו מתוחים ודרוכים. ידעתי שהם מרוכזים ומקשיבים לי. הטפתי להם ציונות".
השפעת הנאום
הנאום נחשב לאחד הנאומים הגדולים בתולדות הספורט הישראלי וככזה שהייתה לו השפעה מכרעת על השחקנים. במשחק עצמו, ניצחה מכבי תל אביב בתוצאה 77–78 וזכתה בגביע אירופה לאלופות, הראשון של קבוצת כדורסל ישראלית ולדעת רבים גם ההישג הספורטיבי הגדול ביותר שידעה ישראל עד לאותה העת. 200,000 איש חגגו בפארק הלאומי את זכייתה של הקבוצה בגביע ו-150,000 איש קיבלו את פניה של הקבוצה עם שובה לישראל.
בנאומו, הצליח קליין להעצים את הנחישות והמוטיבציה של השחקנים. כמו כן הצליח קליין להעביר לשחקניו את המסר שלעומת האיטלקים שרק העיר שלהם עומדת אחריהם – כאן כל מדינת ישראל מחזיקה להם אצבעות. לימים, תיאר מוטי ארואסטי את הנאום: "רלף בגדולתו זה נאום הציונות שלו בבלגרד ב-1977. לפני המשחק הוא נתן נאום פשוט בלתי נשכח. זה היה חלק מאוד גדול בשביל מי שישב שם. היה לזה חלק גדול מאוד בהבאת גביע אירופה הראשון למדינת ישראל".
הנאום שודר בישראל, כאשר עד אז מעולם לא שמעו צופי הטלוויזיה בישראל נאום מוטיבציה ותדריך מקצועי מסוג זה. דלתות חדרי ההלבשה בהם מתקיימים בדרך כלל התדריכים האחרונים לפני שריקת הפתיחה עד אז היו נעולות ומוגפות בפני התקשורת. בשנת 2008 נבחר הנאום על ידי אתר ynet כנאום הגדול ביותר במצעד נאומי מאמני הכדורגל והכדורסל הישראלי.
פרובאדיה
פְּרוֹבָאדִיָה (בבולגרית: Провадия) היא עיר בצפון מזרח בולגריה, השנייה בגודלה מבחינת כמות האוכלוסין במחוז וארנה וממוקמת 340 ק"מ צפונית מזרחית לבירה סופיה ו-47 ק"מ מערבית לבירת המחוז וארנה. פרובאדיה ממוקמת על גדות נהר פרובאדיה.
היסטוריה
במהלך המאה ה-5 הקימו הביזנטים מצודת דרכים במקום בשם פרובאט ("מעבר צר"), כדי להתגונן מפלישות ההונים ובהמשך האווארים. במהלך המאה ה-9 נכבש היישוב על ידי צבא האימפריה הבולגרית הראשונה ושמו שונה לאוֹבֶץ' שמשמעו כבשה. בתקופה זו נבנה קומפלקס מנזרים, כ-15 ק"מ צפונית מערבית למצודה. בתקופת האימפריה הבולגרית השנייה היה היישוב מרכז צבאי, מינהלי ודתי אזורי. ב-1388 נכבשה המצודה על ידי צבאותיו של מוראט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית והם כינו אותו טאש חיסאר. באמצע המאה ה-16 ננטש המבצר ובסמוך אליו הוקם היישוב המודרני לו נתנו העות'מאנים את השם פרובאדיה והוא נבנה לאורך גדות הנהר, שנקרא בהמשך נהר פרובאדיה. העיר שוחררה במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) והפכה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין, חלק מנסיכות בולגריה. ב-1881 זכתה למעמד של עיר.
דמוגרפיה
אוכלוסיית העיר מצויה במגמת קיטון (תמותה גדולה מילודה) וכן במגמת הגירה שלילית, בעיקר הגירת עבודה. אחוז האבטלה גבוה מהממוצע הארצי ועמד נכון לינואר 2009 על 26.55%. מבחינת התמהיל האתני של האוכלוסייה עולה ש-70.3% מקרבה הם ממוצא בולגרי, 13.46% ממוצא טורקי ו-15.7% הם צוענים. 72% מחזיקים בדת הנוצרית אורתודוקסית, 27.78% הם מוסלמים סונים, 0.8% פרוטסטנטים ו-0.6% קתולים.
הקהילה היהודית
עדויות לקהילה יהודית בפרובאדיה מצויות מן המאה ה-17. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) נכבשה העיר על ידי צבא האימפריה הרוסית, בני הקהילה היהודית הותקפו על ידי החיילים הרוסים ונמלטו מפרובאדיה עד שוך הקרבות. ב-1900 נכללה הקהילה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בבולגריה ומנתה כ-300 נפשות. ב-29 באוגוסט 1920 יוצגה קהילת פרובאדיה בכנס הקהילות היהודיות המאורגנות בממלכת בולגריה שהתקיים בסופיה, על ידי ניסים בּינאדו ראש הקהילה.
בעיר הייתה פעילות ציונית ענפה ובבחירות שהתקיימו לוועדי הקהילות בבולגריה במאי 1932 נגשה בפרובאדיה רשימה ציונית מאוחדת אחת. מנתוני מערכת החינוך היהודית עולה כי ב-1921 למדו 53 תלמידים בחינוך היהודי ב-2 כיתות גן ו-2 כיתות בית ספר יסודי. ב-1924 ירד מספר התלמידים ל-47. הממשלה הבולגרית מימנה 8% מתקציב מערכת החינוך היהודית ועיריית פרובאדיה מימנה 66% מתקציבה והייתה הרשות המקומית שהעניקה את התמיכה הגדולה ביותר (באחוזים) בבולגריה, למערכת חינוך יהודית מקומית. ב-1927 ירד מספר התלמידים ל-15 נפשות, עניין התואם את הקיטון במספר בני הקהילה שהיגרו מהעיר עקב המשבר הכלכלי והחברתי החריף שהתחולל בבולגריה, בעיקר לווארנה שם הייתה קהילה מבוססת ואמידה יותר.
בסיום מלחמת העולם השנייה נמנו בפרובאדיה 150 יהודים, רובם ככולם עלו למדינת ישראל במהלך גל העלייה הגדול בין השנים 1947 ל-1950. בראשית המאה ה-21 לא התגוררו יהודים בעיר.
תהלוכה
תהלוכה או מצעד היא הליכה מאורגנת של המון למטרות חגיגה או הפגנה. לעיתים קרובות מלווה בתחפושות, תזמורת צועדת, בימות צפות ובלונים גדולים.
מחאות והפגנות יכולות ללבוש צורה של תהלוכה. אולם במקרים כאלה הן לרוב מכונות "צעדות", ולהן מטרות ויעדים מוגדרים בעלי אופי פוליטי, ציבורי, כלכלי ומשפטי.
עם המצעדים המפורסמים נמנים מצעדים צבאיים המתקיימים בסמוך לציון יום הניצחון במלחמות, הקמת מדינה ועוד, כדוגמת מצעד צה"ל בישראל. מצעדים נוספים הם מצעדי הגאווה - מצעד שנתי המתקיים בערים שונות ברחבי העולם, בו מציינים לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) את מאבקם להכרה ולשוויון זכויות. מצעד ידוע נוסף הוא מצעד החיים - מצעד של צעירים יהודים מישראל ומהתפוצות, המתקיים מדי שנה בעיר אושוויינצ'ים שבפולין, ובו משתתפי המצעד צועדים במסלול שיוצא מאתר מחנה ההשמדה אושוויץ I שבעיר אל אתר מחנה בירקנאו (אושוויץ II), ומטרתו להנחיל בקרב הדור הצעיר את זיכרון השואה ולהנציח את קורבנותיה.
אקסמל דויטשלנד
הקמה
אקסמל דויטשלנד הוקמה בשנת 1980 על ידי אניה הובה (שירה), מנואלה ריקרס (גיטרה), פיונה סנגסטר (קלידים), ריטה סימונסן (גיטרה בס) וקארו (קרולינה) מיי (תופים).
הסינגל הראשון שלהם, "Schwarze Welt" (עולם שחור), יצא כעבור שנה בלייבל ZickZack של אלפרד הילסברג. בתקופה זו הוחלפה ריטה סימונסן על ידי וולפגנג אלרברוק. בשנת 1982 הוציאה הלהקה את הסינגל "Incubus Succubus".
בעוד שהקהל הגרמני היה פחות פתוח ללהקה בהתחלה, מסע ההופעות בבריטניה בו חיממה הלהקה את ההרכב הסקוטי קוקטו טווינס הובילה לחוזה הקלטות עם הלייבל העצמאי 4AD. אלבום הבכורה שלהם, Fetisch (פ'טיש) והסינגלים "Qual" (סבל) ו"אינקובוס סוקובוס II" יצאו בשנת 1983 ועשו רושם על סצנת האינדי בבריטניה, אף על פי שהלהקה שרוב שירי הלהקה היו בגרמנית.
אחרי הסינגל "Reigen" והאלבום "Tocsin" (רעל) שיצאו לאור בשנת 1984 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות עולמי בשנת 1985.
"Tocsin" הגיע למקום 86 במצעד האלבומים בבריטניה.ה- EP ברצף היה למעשה מהדורה מחודשת של שדרן הרדיו ג'ון פיל, שהוקלט במקור ב־30 באפריל 1985, ושודר ב־13 במאי 1985. הלהקה הייתה מופע פותח של להקת החונקים בקונצרט בוומבלי ארנה, לונדון, כמו גם בכל סיבוב ההופעות שלהם בבריטניה.
אלבום ההמשך "Viva" הוקלט בהמבורג ויצא בשנת 1987 אך גרר גל עזיבות מהלהקה, שלאחריו הפך המפיק הנרי סטארוסט לקלידן וקורט קרס למתופף.
ב-1989 יצא האלבום Devils\, לראשונה עם טקסטים באנגלית וממנו יצאו לרדיו הסינגלים "Dreamhouse" ו- "I'll Be Near You". בנוסף לשירה באנגלית, צליל הלהקה התמתן מעט.
הלהקה הופיעה כמה הופעות חיות בשנת 1990 לפני שהתפרקה בסופו של דבר באותה שנה. הסולנית אניה הובה החלה לעסוק באמנות פלסטית ויצירותיה הוצגו במספר תערוכות.
רחובות הנהר
רחובות הנהר הוא סידור תפילה על פי שיטת רבי שלום שרעבי (הרש"ש). הסידור נערך על ידי הרב בניהו שמואלי, ראש ישיבת נהר שלום, יחד עם רבנים ותלמידים נוספים מהישיבה. הסידור נערך במעבד תמלילים ויצא בחלקים רבים על פי התפילות השונות לימי החול, שבתות ומועדים.
היסטוריה
הסידורים הראשונים על פי שיטת הרב שרעבי, נכתבו בכתב יד, על אף מהפכת הדפוס. הסיבה הייתה שבסידורים יש שימוש בתווים שלא היו בשימוש בבתי הדפוס, כגון חצאי אותיות, אותיות הפוכות, אותיות בתוך אותיות ועוד. גם העימוד של הסידור היה מורכב בדפוס, מכיוון שהעימוד היווה חלק מהותי לא פחות מהטקסט בהבנת הסידור. בסידור המודפס הראשון, שהודפס בשנת תר"ע (1909) היו טעויות שנבעו מרוחב לב של המדפיס: המדפיס עבר על אותיות שבורות (שכאמור היו מכוונות) ותיקן אותן אחת לאחת; למשל, ניתן לראות זאת בסידור הנדפס בעיקר באות א' שבמילה 'צבאות' שאמורה להיות חצויה, אך הושלמה באופן מלאכותי.
נטע ריסקין
נטע ריסקין (נולדה ב-28 באוקטובר 1976) היא שחקנית טלוויזיה וקולנוע ועיתונאית ישראלית. זוכת פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשנת 2015 לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה – "שטיסל".
רחובות הנהר
שם הסידור
רחובות הנהר הוא שם ספרו של הרב שרעבי, והסידור קרוי על שם הספר. הביטוי "רחובות הנהר" מוזכר בספר בראשית בתור מקומו של שאול, אחד המלכים שמלכו בארץ אדום. על פי תורת הקבלה, בפסוקים אלו רמוזים התהליכים שקדמו לבריאת העולם ומכונים "מיתת המלכים".
נטע ריסקין
ביוגרפיה
ריסקין נולדה וגדלה בצפון תל אביב. היא בתם של האדריכל ניצול השואה שעלה מליטא אריק ריסקין והאדריכלית הצברית יעל ריסקין, שהתגרשו כשהייתה בת 13. היא נכדתו של האדריכל אשר גליברמן שעלה מבלארוס. אחותה הצעירה היא צלמת עיתונות, גוני ריסקין.
רחובות הנהר
המעבר למעבד תמלילים
המעבר מדפוס או כתב יד למעבד תמלילים איפשר לחזור על תפילות דומות פעמים רבות. בסידור הנדפס חלק שבת לדוגמה, מופיעה תפילת העמידה פעם אחת כאשר השינויים שבין תפילת ערבית, שחרית, מוסף ומנחה מופיעים בנפרד מגוף התפילה. שימוש בסידור הנדפס מצריך את המתפלל לדפדף למקומות שונים בסידור, וכך גם בכתב היד. המעבר למעבד תמלילים איפשר להכניס את השינויים בין התפילות בגוף התפילה, דבר שמאפשר למתפלל לקרוא את כל התפילה כסדרה. החסרון בשיטה זו הוא בכמות הגדולה של הסידורים: בעוד שסידור כתב יד היר"א, למשל, מכיל 4 כרכים שמספקים את כל מה שצריך המתפלל במשך השנה, כאן יש צורך בכ-25 כרכים על מנת לכסות את מגוון התפילות.
נטע ריסקין
ביוגרפיה
בנעוריה, למדה בתחילה בתיכון עירוני ה' שבעיר הולדתה, ולאחר מכן עברה ללמוד במגמת קולנוע של בית הספר התיכון "אלון" שברמת השרון. היא לא סיימה את התיכון, אך השלימה בגרויות מאוחר יותר.
רחובות הנהר
מקורות הסידור
הסידור נערך על בסיס סידורים שונים, כמו סידור הרש"ש הנדפס, סידור כתב יד היר"א, סידור כתב יד הרב סלמאן אליהו, וכתבי יד נוספים. בנוסף, התייעץ הרב בניהו שמואלי עם הרב יצחק כדורי לגבי סוגיות והכרעות שעלו על הפרק וכמו כן, מביא פעמים רבות "מעשה רב" מהרב מרדכי שרעבי על מנת להכריע מחלוקות ולפסוק הלכה. לדוגמה, בסידור חנוכה, מהדורה חמישית, תשע"ב, עמוד כו, שם מביא הרב בניהו שמואלי הוכחה לכך שיש להדליק נר חנוכה מיד לאחר הברכה הראשונה וטרם הברכה השנייה, ממנהג רבו הרב מרדכי שרעבי; הכרעה זו משפיעה בצורה ישירה על עריכת הסידור, מכיוון שבזמן בו מדליקים את החנוכיה בפועל יש לכוון את כוונות סיום הברכה של הדלקת נר חנוכה, בעוד אם מדליקים לאחר סיום כל הברכות, יש "להדביק" את הכוונה לאחר סיום כל הברכות.
נטע ריסקין
ביוגרפיה
לא שירתה בצה"ל.
ב-1999, כשהייתה בת 23, תועדה בסדרה הדוקומנטרית של תמיר קמחי "אופטימיות קוסמית".
בשנים 2000–2003 התגוררה בברלין שבגרמניה, שם כתבה רומן, אשר לא הושלם לבסוף.
קריירה
לאחר חזרתה ארצה, עבדה ריסקין במשך תקופה ככתבת במוסף "סופשבוע" של "מעריב".
ב-2006 השתתפה בסדרת הדרמה "לא הבטחתי לך".
ב-2007 זכתה בפרס השחקנית עבור משחקה בסרט "בום בוי" שנכתב ובוים על ידי בועז לביא במסגרת פרויקט סרטים של 48 שעות בתל אביב. בשנה זו גילמה גם את נועה, התפקיד הראשי במיני-סדרה זוכת פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה "להוציא את הכלב". תפקיד זה הביא לפרסומה. ב-2008 גילמה את שירה רואה בעונה השנייה של "אולי הפעם". ב-2009 גילמה את נטע שדה במיני-סדרה "מה שנחוץ לרווק" – עיבוד של עירית לינור לספר "גאווה ודעה קדומה" של ג'יין אוסטן. ב-2012 גילמה את נטליה "נטשה" גורדין/נתי גנות, אחותו של אייל גורדין אותו גילם רן דנקר בסדרה "תא גורדין" מבית yes.
ב-2013 גילמה, לצד זהר שטראוס, את גיטל "גיטי" וייס, אם חרדית לחמישה שבעלה נעלם, בסדרת הדרמה "שטיסל" מבית yes. ריסקין הייתה מועמדת על תפקידה בעונה הראשונה לפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשנת 2013 בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה/ מיני סדרה/ סדרת ילדים ונוער" במקביל לעמיתתה לסדרה איילת זורר. "שטיסל" זכתה בפרס ב-12 קטגוריות. בשנת 2015 שיחקה בסדרה "החדש של עומרי גורדון". לאחר מכן, השתתפה בעונה השנייה של "שטיסל" ועל תפקידה בעונה זאת זכתה בפרס האקדמיה לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה, כשבמקביל, הייתה מועמדת באותה שנה לפרס לשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית, על תפקידה ב"החדש של עומרי גורדון". היא השתתפה באותה שנה גם בסרט הגרמני זוכה הפרסים "בכל מקום אחר" (Anderswo) של אסתר עמרמי בתפקיד הראשי, ובסרט הדרמה הישראלי-אמריקאי "סיפור על אהבה וחושך" בבימויה ובכיכובה של נטלי פורטמן, בו שימשה גם כיועצת תסריט ושפה לפורטמן. היא גם השתתפה בסדרת הטלוויזיה הגרמנית "שרה שטיין" (בגרמנית: Der Tel-Aviv-Krimi – מותחן פשע תל אביבי) שעלתה לשידור ב-2016.
ב-2017 עלו לאקרנים הסרטים "געגוע", על פי תסריט שכתב שבי גביזון ובבימויו, "להציל את נטע" של ניר ברגמן, "נורמן" של יוסף סידר, ו"פרשת דמשק" של דן זליק ברק בהם שיחקה. באותה שנה הופיעה בתפקיד הראשי בסרטו של ערן ריקליס "מסתור". ב-2018 השתתפה בעונה השנייה של הסדרה "כפולים" בתפקיד ענת קדמי, ובעונה השנייה של "איש חשוב מאוד" בתור אלי שיין. ב-2019 השתתפה בסדרה "אלי" על המרגל אלי כהן.בשנת 2023 שיחקה בסדרה "איסט סייד" בתור אסתי.
ריסקין השתתפה גם בשלל פרסומות, ובהן לוויזה, בזק בינלאומי, ביטוח ישיר, אחת מתשע, שוקולד פרה, סלקום, וסנפרוסט.
חיים אישיים
בשנות העשרים לחייה, התחתנה והתגרשה.
טיבוע אל-אמיר פארוק
אל-אמיר פארוק הייתה אוניית מלחמה שנחשבה אוניית הדגל של הצי המצרי האונייה השתתפה בסיוע לחיל המשלוח המצרי בארץ ישראל, וטובעה מול חוף עזה ב-22 באוקטובר 1948 על ידי סירות נפץ שרכש חיל הים הישראלי מעודפי הצבא האיטלקי ממלחמת העולם השנייה, שהיו עד אז נשק הפתעה.
האונייה הושקה בבריטניה בשנת 1926 והייתה חמושה בתותח 3 אינץ', ובארבע מכונות ירייה MG. היא השתתפה במערכה על ארץ ישראל מ-15 במאי 1948, והובילה כוחות צבא ואספקה.
ניסיון הטבעה
אל-אמיר פארוק התגלתה מול חופי עזה במהלך מבצע יואב, לאחר שיצאה מאלכסנדריה עמוסת חיילים ואספקה. מטרת המצרים הייתה להעביר כוחות צבאיים לעזה כל עוד הפסקת אש חדשה לא נכנסה לתוקף, על מנת לתגבר את נוכחותם הצבאית באזור. יוסף דרור וצוות חבלנים צוללים יצאו על גבי אח"י פלמ"ח ארבעה לילות רצופים, במטרה להצמיד מוקשים לאונייה בעת עגינתה ולהטביעה, אך אל-אמיר פארוק לא הייתה במקום.
התקיפה
בצהרי 22 אוקטובר נמצאה השייטת הגדולה של חיל הים בסיור מול החוף, ובהחלטת מפקד החיל פול שולמן פנתה צפונה ויצאה מטווח ראייה. אח"י מעוז (ק-24) ועליה לוחמי היחידת לחבלה ימית בפיקודו של יוחאי בן-נון. הכח כלל שלוש סירות נפץ וסירה נוספת לאיסוף הלוחמים לאחר ששילחו את סירות הנפץ. התוקפים היו זלמן אברמוב, יעקב ורדי ויוחאי בן-נון. האוספים היו יצחק ברוקמן ויעקב ריטוב. הכוונה הייתה לתקוף בעדיפות את 'אל-אמיר פארוק' ואת שולת המוקשים שאיבטחה אותה.
המטרה בעדיפות הייתה "אל-אמיר פארוק" וזלמן אברמוב יסתער ראשון עליה. יעקב ורדי בסירה השנייה יתקוף את שולת המוקשים. יוחאי בן-נון בסירה שלישית, יצפה לפי הצלחת התקפות ויחליט את איזה מטרה לתקוף. התוקפים היו אמורים לכוון את הסירה ולהפעיל את מנגנון הפיצוץ, לנטוש את הסירה ולרכב על המצוף כדי להימנע מפגיעת מהדף הפיצוץ במים.מנגנון הפיצוץ תוכנן לפעול בעת הפגיעה וכלל פיצוץ עצמי לאחר השהיה של 3 דקות. חבל ביטחון קשר את הלוחם אל המצוף כדי שיוכל למצוא אותו בחשיכה.
סירה רביעית מאותו דגם אך ללא מערכת פיצוץ תשמש לאיסוף. את הסירה ישיטו יעקב ריטוב ויצחק ברוקמן ומשימתם לשוט בעקבות התוקפים ולאסוף אותם לאחר ביצוע ההתקפה. לראשי התוקפים הורכב נצנץ אינפרא אדום ולאוספים הייתה משקפת מיוחדת לראותם בלילה.
הסירה הראשונה ועליה זלמן אברמוב תקפה, על פי התוכנית, את ה"פארוק". בעת הפעלת חומר הנפץ והקפיצה למים המצוף ניתק מהסירה ונפל למים, אך אברמוב מצא אותו והתיישב עליו. הסירה פגעה פגיעה מדויקת בגוף הספינה באזור הדוודים. הספינה החלה לטבוע ולהעלות עשן. יעקב ורדי יועד לתקוף את המקשת זכר שנאמר למקרה ש'אל-אמיר פארוק' בתנועה יתקוף אותה גם הוא, כדי לודא טיבוע של המטרה בעדיפות. הוא הבחין ש'אל-אמיר פארוק' בתנועה ונכנס לתקיפה עליה. לאחר הפעלת המנגנון הפיצוץ התברר לו שהמצוף אינו משתחרר. ורדי החליט לבצע סיבוב פרסה וכניסה לתקיפה חוזרת תוך כדי שחרור מחבל המצוף. במהלך התנועה עבר ליד אברמוב שניסה לעלות אך הבהיר לו שהמנגנון הפיצוץ הופעל ועוד מעט יתבצע פיצוץ. אברמוב עזב את הסירה ורדי שחרר את עצמו מחבל המצוף, כיוון את הסירה וקפץ למים. סירתו פגעה סמוך לחרטום הספינה והתפוצצה. עם שני מדורים מוצפים טבעה 'אל-אמיר פארוק' במהירות והים התמלא במלחים מצרים.
שולת המוקשים גילתה את סירת האיסוף וסגרה אליה תוך כדי ירי מקלעים ותאורת זרקורים. יוחאי בן-נון יצא לתקוף את שולת המוקשים שביצעה ירי רצוף עליו. לאחר הפעלת מנגנון הפיצוץ לא השתחרר המצוף. חבל האבטחה נשאר קשור. בן-נון קפץ מהסירה ונגרר אחריה לכיוון שולת המוקשים. בטווח 50 מטר הצליח לנתק את החבל. סירת הנפץ פגעה בשולת המוקשים, הוציאה אותה מכשירות והיא נעצרה.
ברוקמן וריטוב בסירת האיסוף אספו את יוחאי וורדי מבין המלחים המצרים הטובעים. באברמוב לא הבחינו עד שצעק להם בקולו החזק. חמשת הלוחמים שבו בסירת האיסוף לאח"י מעוז (ק-24) ונאספו.
ציונים לשבח
חמשת המבצעים הומלצו על ידי חיל הים לצל"ש - שר הביטחון דוד בן-גוריון קבע שיוענקו במהלך מלחמת העצמאות רק 12 עיטורי גבורה, כמספר שבטי ישראל, ולכן היה על חיל הים להסתפק בעיטור אחד, שהוענק ליוחאי בן-נון. ב-17 ביולי 1949 היה בן-נון אחד משנים עשר לוחמי מלחמת העצמאות שעוטרו באות גיבור ישראל.
חמשת המבצעים זכו למכתב הוקרה מראש הממשלה דוד בן-גוריון.
סיכום
טיבועה של "אל-אמיר פארוק" היווה מכה קשה לצי המצרי שאיבד עשרות מלחים, בהם קצינים ובני אצולה המקורבים למשפחת המלוכה המצרית. לאחר אובדן "אל-אמיר פארוק" לא ניסה הצי המצרי לחדור למים הטריטוריאליים של ישראל.
צלילות לאתר הטביעה
בשנת 1984 אתרו אנשי ילת"ם את האתר המדויק. קבוצת צוללים בפיקודו של אייל ורד הוציאו משברי האנייה תותחים שהוצבו במוזיאון ההעפלה וחיל הים.
בין ותיקי שייטת 13 התהלכה שמועה שאחת הסירות לא פגעה והיא מוצגת לראווה במוזיאון מצרי. בשנת 1998, כ-50 שנה לאחר הטבעת "אל-אמיר פארוק" יצאה לאתר הטביעה ספינה ממועדון 'צוללי הדרום' ועליה חלק ממטביעי הפארוק, בליווי צוללנים שירדו וצילמו את החורים שנפערו בגוף הספינה. צוות צילום של ערוץ 2 בראשות דב גילהר הכין כתבה ששודרה ב"אולפן שישי". בעת צלילה זו התגלו בבירור שתי פגיעות בגוף הספינה. כך זכה יעקב ורדי להכרה מחבריו בחלקו בהטבעתה של הספינה.
ויל דוראנט
ויליאם ג'יימס (ויל) דוראנט (באנגלית: William James (Will) Durant; 5 בנובמבר 1885 – 7 בנובמבר 1981) היה סופר והיסטוריון אמריקאי, הידוע בשל ספריו שעסקו בקירוב נושאים היסטוריים ופילוסופיים לקהל הרחב, ובהם בולטת הסדרה "תולדות התרבות", אותה כתב בשיתוף פעולה עם אשתו אריאל. ספריו תורגמו לשפות רבות, ביניהן עברית. על הישגיו הספרותיים זכה בפרס פוליצר לספרות ב-1967 וכן במדליית החירות הנשיאותית ב-1977.
חייו ועבודתו
דוראנט נולד בשנת 1885 בנורת' אדמס, מסצ'וסטס, להורים ממוצא צרפתי קנדי שהיגרו לארצות הברית מקוויבק. הוא קיבל חינוך קתולי ולאחר מכן למד באוניברסיטת סנט פיטר בניו ג'רזי. ב-1905 היה לסוציאליסט. בשנת 1907 סיים את חוק לימודיו, ועבד כעיתונאי עבור "ניו יורק איבנינג ג'ורנל". עיקר עבודתו הייתה סיקור פשעי מין. במקביל עבד כספרן באוניברסיטה, ולימד לטינית, צרפתית ואנגלית באוניברסיטת סטון הול בניו ג'רזי.
ב-1911 הצטרף ל"בית הספר המודרני של פרר", ניסיון בחינוך אנרכיסטי, שם היה למורה ולמנהל. בשנים אלו אף סייר באירופה במימון אלדן פרימן, תומך בעל אמצעים במטרות בית הספר. בעת היותו מורה, התאהב בתלמידה הצעירה ממנו ב-13 שנים, מהגרת מאוקראינה בשם חיה קאופמן. הוא נישא לה בהיותה בת 15, היא עברה להיקרא בשם אריאל דוראנט ונותרה נשואה לוויל דוראנט עד למותו. לזוג נולדה בת בשם אתל, והם אימצו בן בשם לואיס. אריאל דוראנט הייתה שותפה בכתיבת עבודתו העיקרית של ויל דוראנט, "תולדות התרבות", ורק מהכרך השביעי הופיע שמה לצד שמו על כריכת הספר כמחברת שותפה.
ב-1913 התפטר דוראנט מעבודתו כמורה, ועל מנת להתפרנס החל מרצה בנושאים שונים בכנסייה הפרסבטריאנית המקומית. רשימות מהרצאות אלו שמשו לאחר מכן כבסיס לספריו על "תולדות התרבות". פרימן המשיך לתמוך בו, בעת שעבד על דוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה. בתקופה זו פרסם את ספרו הראשון "פילוסופיה והבעיה החברתית" (Philosophy and the Social Problem), בו הביע את הרעיון כי הפילוסופיה לא התפתחה, בשל כך שהתעלמה מהבעיות האמיתיות של החברה. הוא קיבל את הדוקטורט ב-1917 ועבד זמן מה כמרצה באוניברסיטת קולומביה.
ספרו "סיפורה של הפילוסופיה" (The Story of Philosophy) (בעברית נקרא הספר "גדולי ההוגים") יצא לאור בתחילה כסדרה של חוברות קטנות שיועדו לפועלים. החוברות זכו לפופולריות כה רבה, עד שנכרכו לספר בשנת 1926 בהוצאת סיימון אנד שוסטר, והפכו לרב מכר. הספר כלל כתריסר ביוגרפיות של הוגים מערביים מסוקרטס ועד ג'ון דיואי (שאף פרסם על הספר ביקורת חיובית). הביוגרפיות, המתובלות בהומור שנון, כללו הן תיאור חי של מעשיהם ותקופתם של ההוגים, והן התייחסות בשפה ברורה ושווה לכל נפש להגותם. בהקדמות שפרסם למהדורות השונות של הספר, הביע דוראנט את דעתו, כי ההסתגרות של הפילוסופים בד' אמותיהם, והשימוש שלהם בשפה מסובכת ומפותלת (אותה כינה "מונחיהם הברבריים") הוא תופעה מזיקה, וכי יש לקרב את הפילוסופיה אל האדם הפשוט. הספר הביא לעניין רב ומחודש בפילוסופיה בארצות הברית בתקופה בה נכתב, ולהוצאתן של מהדורות חדשות לכתבי הפילוסופים המוזכרים בו כאפלטון, שפינוזה, וולטייר, שופנהאואר וניטשה.
הצלחת הספר העניקה לדוראנט רווחה כלכלית ואיפשרה לו לצאת למסעות מסביב לעולם, ולהקדיש עצמו לכתיבה. הוא בילה ארבעה עשורים בכתיבת "תולדות התרבות", שיצא בתקופה זו באחד עשר כרכים שפורסמו בהדרגה אחת לכמה שנים. גם בסדרה זו, שהביאה לו הכרה ותהילה, יצא מנקודת הנחה שיש לקרב נושאים מקצועיים בהיסטוריה אל האדם הפשוט, תוך הימנעות מ"התמחות" בנושאים צרים, ותקיפת מה שכינה "כת המומחים". בני הזוג דוראנט, שעבדו בצוותא על הכתיבה, ניסו לכתוב "ביוגרפיה" של הציוויליזציה המערבית, שתכלול לא רק מלחמות ופוליטיקה, אלא גם התייחסות לתרבות, לאמנות, לפילוסופיה, לדת, ולעליית התקשורת ההמונית. חלק ניכר מהספרים מוקדש לתיאור תנאי החיים היום יומיים בתקופה אותה סוקרים הספרים, המשתרעת על פני אלפיים וחמש מאות שנות תרבות מערבית. הסדרה נחשבת לסדרת הספרים ההיסטורית הפופולרית המצליחה ביותר. בשנת 1967 זכה הכרך העשירי של הסדרה "רוסו והמהפכה" שפורסם תחת שמם של אריאל וויל דוראנט ככותבים במשותף, בפרס פוליצר לספרות. בשנת 1977 העניק נשיא ארצות הברית, ג'רלד פורד לבני הזוג דוראנט את מדליית החירות הנשיאותית על כתיבת סדרת הספרים. הסדרה, שפרסומה החל בשנת 1935 בכרך הראשון "מורשתנו המזרחית", הסתיימה בשנת 1975 בכרך "עידן נפוליאון". עם מותם הותירו אחריהם בני הזוג דוראנט רשימות לכרכים נוספים, הסוקרים את ההיסטוריה עד שנת 1945. שני ספרים נוספים של דוראנט העוסקים בהיסטוריה ובפילוסופיה פורסמו לאחר מותו.
דוראנט היה פעיל בתנועה האמריקנית לזכויות האדם. בשנת 1940 פרסם מניפסט לו קרא "הצהרת התלות ההדדית" (Declaration of Interdependence), העוסק ביחסי הגזעים בארצות הברית, והקדים בכעשור את פסק הדין בעניין בראון נ. מועצת החינוך, שהיה התמריץ לתנועת זכויות האדם. ההצהרה זכתה לתשומת לב רבה, ואף אוזכרה בדיוני הקונגרס.
בשנת 1981 הידרדר מצבו הבריאותי של דוראנט, והוא אושפז בבית החולים. אריאל, שנותרה לבדה בבית, איבדה את טעם החיים והפסיקה לאכול. השניים מתו בהפרש של שבועיים זה מזה באוקטובר ובנובמבר 1981. אריאל מתה ראשונה, ועל אף שנעשו מאמצים למנוע את הידיעה מדוראנט, הוא שמע עליה בחדשות, ומת בסמוך לאחר מכן. השניים נטמנו זה לצד זה בבית הקברות ווסטווד וילג' ממוריאל בלוס אנג'לס.
דיאבלו (משחק מחשב)
דיאבלו (באנגלית: Diablo) הוא משחק מחשב מסוגת משחק תפקידים ופעולה, המתרחש בזמן-אמת (איננו מבוסס תורים). דיאבלו פותח על ידי חטיבת "דיאבלו נורת'" בחברת המשחקים Blizzard Entertainment והופץ לחנויות ב-31 בדצמבר 1996 על ידי בליזארד. דיאבלו הוא הראשון בסדרת המשחקים דיאבלו והצלחתו הובילה לפיתוח שני משחקים נוספים: דיאבלו 2 ב-2000 ודיאבלו 3 ב-2012.
הקדמה
לפני בריאת היקום התקיימה ישות אחת ויחידה: לוחם עשוי קריסטל ושמו - אנו (Anu). אנו היה סיכומם של כל הדברים. רוע וטוב, פיזי ומיסטי, אור וחושך, שמחה ועצב. ברצונו להגיע לטוהר ולשלמות, אנו החליט להוציא מתוכו כל תכונה שלילית שהיא. הרוע שיצא ממנו התגבש לכדי יצור נוסף, היצור השני בבריאה - דרקון בעל שבעה ראשים בשם תט'אמת (Tathamet). במשך דורות אינספור השניים נלחמו אחד בשני, עד שכמעט כילו את כוחותיהם. הם תקפו אחד את השני במכה אחרונה. הפיצוץ שנגרם עקב כך הרס את השניים, אך יצר את היקום שאנחנו מכירים. גופו ההרוס של הדרקון יצר את עולם האפילה - הגיהנום, המאוכלס על ידי שדים. שבעת הראשים של תט'אמת יצרו את שבעת השדים החזקים ביותר בגיהנום שנקראים 'הרשעים הגדולים' (Great Evils). שדים אלה מתחלקים לשלושה רשעים עליונים (Prime Evils) ולרשעים נחותים (Lesser Evils). הרשעים העליונים הם השליטים הבלתי מעורערים של הגיהנום. שדים אלה הם אחים: דיאבלו (Diablo), אדון האימה, האח הצעיר והחזק מכולם; בעל (Baal), אדון ההרס, האח האמצעי והשני בכוחו; ומפיסטו (Mephisto), אדון השנאה, האח הבכור אך החלש מבניהם. עם זאת, מפיסטו הוא האח החכם ביותר, הקיצוני ביותר ברשעותו ונראה שהוא היחיד שיש לו ילדים. הרשעים הנחותים, הם שליטים של אזורים שונים בגיהנום, הם אנדריאל (Andariel), גבירת הייסורים; דוריאל (Duriel), נסיך הכאב ותאום רוחני של אנדריאל; בליאל (Beliel), אדון השקרים; ואזמודן (Azmodan), אדון החטאים.
גם גופו של אנו לא נעלם לחלוטין. עמוד השדרה שלו נסחף למקום כלשהו ביקום, ויצר סביבו את גן העדן, תוך כדי יצירת היצורים החיים בו- מלאכים. חמשת המלאכים החזקים ביותר, המלאכים העליונים, היוו את הגוף השולט של גן העדן - המועצה האנג'ירית (Angiris Council). המועצה מונה חמישה מלאכים שמקבלים החלטות עבור כל גן העדן בצורה דמוקרטית. המפורסם מבין המלאכים הללו הוא טיראל (Tyrael), מלאך הצדק.
בין שני העולמות הללו ניצב 'מישור המהומה' (Realm of Pandemonium). הוא נקרא כך מכיוון שבמישור הזה גן העדן והגיהנום נלחמים זה בזה מרגע בריאתם כחלק מסכסוך בלתי נגמר בשם 'הסכסוך הגדול' (The Great Conflict). במרכז המישור הזה ניצבת העין של אנו, אבן קריסטלית בגודל של הר שידועה בשם 'אבן העולם' (Worldstone). לאבן זו יש את הכוח לעצב את המציאות סביבה והיא מהווה את אחד הדברים עליהם נלחמים גן העדן והגיהנום. השלטון על אבן העולם עבר מגן העדן לגיהנום ולהפך פעמים רבות מספור במשך אלפי שנות הסכסוך הגדול.
הסיפור מתחיל כאשר סבלנותו של ינאריוס, מלאך היועץ למועצה האנג'ירית תחת פיקודו של טיריאל, פקעה. המלחמה הבלתי פוסקת בין גן העדן והגיהנום נמאסה עליו ולכן החליט לעזוב את גן העדן כאשר המוני מלאכים הולכים אחריו. יחד אתו, עזבה את הגיהנום בת-זוגו של ינאריוס, לילית', בתו של מפיסטו, יחד עם המוני שדים מהגיהנום. ביחד גנבו לילית' וינאריוס את אבן העולם, החביאו אותה בפינה מרוחקת ביקום, ובעזרת כוחה יצרו עולם חדש, עולם ה-Sanctuary. ינאריוס השתמש בכוחותיה של אבן העולם כדי להסתיר את עולם ה- Sanctuary מגן העדן והגיהנום גם יחד. במהלך השנים הזדווגו השדים והמלאכים ויצרו בני כלאיים (Nephalem), חצי מלאכים וחצי שדים, אבל חזקים משניהם. בעקבות היווצרותם התפתחה בלילית' שאיפה להשתמש בכוחם של ה- Nephalem במטרה לכבוש את גן העדן והגיהנום גם יחד. כאשר הבחין ינאריוס בתשוקתה המסוכנת במלחמה, גירש את לילית' לאבדון. לפני שהספיק לעשות זאת, הרגה לילית' את כל המלאכים והשדים שנשארו (אבל את ילדיהם - בני הכלאיים - השאירה לילית' בחיים, ביודעה שעתה, לאחר שלא נשארו מלאכים ושדים, ינאריוס לא ישמיד אותם כדי לא להישאר לבד). מעשה זה גרם ליניאריוס להשאיר את ה-Nephalem בחיים, אך הוא הוסיף לאבן העולם תכונה נוספת שמנעה מהם את התפתחות כוחותיהם. כל דור שעבר החליש את ה-Nephalem עד שהפכו לבני האדם המוכרים.
עם התגלותו הבלתי נמנעת של עולם ה-Sanctuary, הועלה הרעיון במועצה האנג'ירית להשמיד עולם זה. המלאך שהעלה את ההצעה היה אמפריוס, מנהיג המועצה האנג'ירית, מלאך עליון אגרסיבי מאוד שראה את בני האדם כשיקוצים שדם שדים זורם בעורקיהם. הצעתו נפסלה כאשר המלאכית אוריאל והמלאך טיריאל הצביעו נגדו. הם ראו את בני האדם כבני ברית עוצמתיים אפשריים. למרות זאת, אמפריוס מחזיק עדיין בדעה גזענית כלפי בני האדם. שלושת הרשעים הראשיים בגיהנום הגיעו במהירות למסקנה דומה לזו של אוריאל וטיריאל. אז, נפגש מפיסטו בסתר עם המועצה האנג'ירית וסוכם על הפסקת אש אשר בה יוכלו שני הצדדים לנסות לגייס את עולם ה-Sanctuary לטובתם.
השינוי הקיצוני בגישה של שלושת האחים בקשר למלחמה בגן העדן עוררה את תחושתם של ארבעת הרשעים התחתונים שהאחים פוחדים להמשיך את המלחמה. אזמודן ובליאל חשו שטמונה פה הזדמנות להפיכה. בעידודם, ובעזרת אנדריאל ודוריאל פרץ המרד כנגד האחים ושלושתם גורשו מהגיהנום אל עולם בני האדם. לזכותם יאמר שהאחים השמידו כמעט שליש מאוכלוסיית הגיהנום לפני שגורשו. הגליה זו כונתה 'ההגליה האפילה' (The Dark Exile).
טיריאל, ששמע על כניסתם של שלושת האחים אל עולם ה-Sanctuary ועל מה שהם מעוללים שם, גייס קבוצה של קוסמים חזקים, בראשותו של תל-ראשה, שנקראה "הורדרים" (Horadrim) כדי להילחם בשלישייה. כשראו שלא הייתה אפשרות לנצח את האחים, הביא טיריאל להורדרים חפצים לקיבול נשמות שנקראים אבני נשמה (Soulstones). מפיסטו, נכלא באבן כחולה אשר נקברה במקדש האור בעיר הקדושה "טרווינקל" (Travincal), הממוקמת בתוך עיר גדולה יותר בשם "קורסט" (בדומה לוותיקן שברומא). דיאבלו, נכלא באבן אדומה אשר נקברה במעמקי האדמה מתחת לעיירה טריסטרם, ומסביב למקום נבנתה קתדרלה. לפני כליאתו הצליח דיאבלו לשרוט ולפגום את האבן. כשניסו חברי המסדר לכלוא את בעל, הוא ניפץ את אבן הנשמה שלו וכליאתו התאפשרה רק על ידי כך שתל ראשא (Tal Rasha), החזק מבין ההורדרים ומכל אדם חי בעולם ה-Sanctuary, הסכים להכיל את הרסיס הגדול ביותר של אבן הנשמה בקרבו. למעשה, גופו של תל ראשא הוא זה שהכיל את בעל, כשהאבן משמשת כסוג של 'מנעול'. ההורדרים כלאו את תל-ראשה בקבר מתחת לאדמה. נשמתו של בעל השתלטה על תל ראשא, והשד ספג את כוחו הרב של הקוסם. למרות זאת, לא היה בעל יכול להשתחרר מהאבן אליה כבלו אותו, כי אבן הנשמה כבלה אותו אליה.
מעט אחרי כליאתו, הצליח מפיסטו להשתמש בכוחותיו המוגבלים ביותר כדי להשתלט על מוחם של כוהני המועצה הגבוהה של מקדש האור שבו היה כלוא. כולם הפכו למשרתיו, פרט לכהן הגדול ק'הלים (khalim). שאר הכוהנים, בהוראתו של אדונם החדש, כנראה, הרגו את ק'הלים ופזרו את חלקי גופתו ברחבי היערות של קורסט, בעוד הם מחזיקים את כלי נשקו. בנוסף, הם יצרו כדור קסום שמכונה הכדור הכובל (Compelling Orb) שקסמו משאיר את הדלת למקדש האור סגורה למי שמפיסטו אינו רוצה בכניסתו. דרך אחרת להיכנס למקדש היא לאסוף את חלקי גופתו של ק'הלים: העין, הלב והמוח, ולהרוג את חברי המועצה הגבוהה (שהפכו למפלצות רבות עצמה לאחר שמפיסטו תחב לראשם חלקיק מהאבן שלו) לקחת מהם את כלי הנשק שהחזיקו ולשלב את כולם. רק מכה מהנשק שיצא מהשילוב הזה יכול להרוס את הכדור הכובל ולפתוח את הדלת למקדש.