cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוזס וילהלם שפירא
מוזס וילהלם שפירא (1830 – 9 במרץ 1884) היה אספן וסוחר עתיקות שחי ופעל בירושלים העות'מאנית במחצית השנייה של המאה ה-19. שפירא, יהודי שהמיר את דתו לנצרות, התפרסם כזייפן עתיקות בינלאומי שעמד במרכזן של שתי פרשות זיוף עתיקות אשר הסעירו את עולם הארכאולוגיה וחקר המקרא בבריטניה, בצרפת ובגרמניה.
מיהודי ברוסיה לנוצרי בירושלים
משה שפירא נולד כיהודי בקמניץ פודולסק שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) למשפחה אדוקה, מתלמידי הגאון מווילנה. בבגרותו החל נודד ברחבי אירופה, התנצר, ושינה את שמו למוזס וילהלם שפירא. ב-1856 הגיע לירושלים, שם נחשף להשפעתו של המיסיון האנגליקני של "החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים" שפעל בעיר. הוא הצטרף לכנסיית המשיח שברובע הנוצרי, ולמד ועבד בבית המלאכה של המיסיון תחת הדרכתו של קונרד שיק, לימים האדריכל הנודע ובונה ירושלים.
ב-1861 נשא שפירא לאישה את רוזטה יקל, אחות גרמניה ממסדר הדיאקוניסות, אותה הכיר כשסעדה אותו במחלתו עת אושפז בבית החולים הפרוטסטנטי. ב-1865 נולדה בתם הבכורה אוגוסטה-לואיזה-וילהלמינה, וכעבור 4 שנים, ב-1869, נולדה הבת הצעירה מריה-רוזטה (לימים הסופרת מרים הרי). המשפחה התגוררה בבית בתוך מתחם כנסיית המשיח.
ירושלים של אותה תקופה מלאה אנשי דת, צליינים נוצרים, חוקרי מקרא למיניהם, דיפלומטים ממעצמות העולם, וכולם שלחו ידיהם בארכאולוגיה ובאיסוף עתיקות ומזכרות שהביקוש להם באירופה היה רב. שפירא נתוודע לעולם זה, גילה חוש עסקי ממולח, שאפתנות ושליטה בשפות רבות, והחליט לבנות את עתידו כסוחר. בהיותו מומר, נידתה אותו הקהילה היהודית בעיר וכינתה אותו "המשומד" ו"עבד המיסיון".
פרשת חרסי מואב
בשנת 1868 התגלה בדיבון שבמואב, בעבר הירדן, לוח אבן בזלת שחורה עם כתובת, שנודע עד מהרה בשם "מצבת מישע" ועורר עניין אדיר בעולם הארכאולוגיה. גם שפירא גילה עניין רב בתגלית, ואף שלא היה שותף לגילויה, היה עד לחילוצה ושחזורה בידי הארכאולוג והדיפלומט הצרפתי שארל קלרמון-גנו, יחד עם עוזרו סלים. בחושיו העסקיים הבחין בפוטנציאל המסחרי הטמון בעתיקות מואביות, קשר קשרים עם שייחים בדואים בעבר הירדן, ותוך זמן קצר הופיעו בחנותו מאות חרסים נושאי כתובות מואביות. ב-1872 הצליח למכור 1,700 חרסים מואביים למוזיאון הישן בברלין תמורת סכום נאה, וחרסים נוספים לאספנים פרטיים.
שמחתו של שפירא לא האריכה ימים. הארכאולוג קלרמון-גנו, שמלכתחילה פקפק בשפירא ובאל-ח'ורי, ראה בחנותו של שפירא קבוצת חרסים זהה לחלוטין לזו שנמכרה למוזיאון בברלין והצליח להוכיח כי החרסים המואביים של שפירא מזויפים. לטענתו של קלרמון-גנו, הוא הגיע בחקירתו אל בתי מלאכה של קדרים מקומיים, שהעידו בפניו על ייצור החרסים. ב-1876 פרסמו בלשני השפות השמיות אלברט סוצין ואמיל קאוטש את תוצאות המחקר שערכו בכתובות שעל "חרסי מואב" וקבעו שהן מעשה זיוף. שפירא הנבוך גלגל את כל האחריות לזיוף לפתחו של סלים אל-ח'ורי וטען שהיה קורבן תמים, אך המוניטין שלו כסוחר הגון נפגמו.
שפירא התאושש מהחשיפה המביכה והמשיך בעסקיו. פתיחת תעלת סואץ הגבירה את זרם הצליינים לירושלים, וחנותו של שפירא פרחה. הוא התמקד עתה ברכישה ומכירה של כתבי יד עתיקים. חלק ניכר מזמנו הקדיש למסעות לקהילות המזרח לרכישת גווילי קלף, ולארצות אירופה, למכירתם. בין היתר רכש את כתב היד של פירוש הרמב"ם למשנה, ומכר אותו בברלין. במסעותיו הגיע גם אל קהילות יהודיות בתימן וקיבל מהם ספרי תורה ישנים שיועדו לגניזה בארץ הקודש, ובהם סחר מאוחר יותר. עדויות של תימנים שהגיעו לארץ ישראל, טענו ששפירא הציג עצמו אצלם כרב, והשתתף בתפילותיהם. לפי אחת הטענות, כשנתקל בסירוב למסור או למכור כתבי יד, לא היסס לשחד את אנשי השלטונות העותמאניים כדי שיוציאו בכוח את כתבי היד מידי בני הקהילה.
פרשת המגילות
ב-1883 טען שפירא כי בידיו 15 מגילות קלף קדומות שרכש מבדואים שמצאום במערה בנחל ארנון בעברו המזרחי של ים המלח, ולטענתו תוארכו למאה השביעית לפנה"ס. ככאלה, היוו לטענתו את כתב היד המקראי הקדום ביותר שנתגלה עד אז. במגילות הופיעה גרסה שונה במקצת של ספר דברים מזו שבנוסח המסורה המוכר לנו, שכללה את עשרת הדיברות ובה דיבר אחד נוסף. המגילות היו בידיו של שפירא מאז 1878, והוא ניסה כבר אז לעניין בהן את המלומד הגרמני קונסטנטין שלוטמן מאוניברסיטת האלה, אך שלוטמן, שהיה אחד המומחים הגרמנים שניכוו והובכו בפרשת חרסי מואב, דחה בבוז את פנייתו וטען שמדובר בזיוף. את הפקפוקים שעלו באשר לאותנטיות של המגילות אמנם דחה שפירא בטענה כי רכש אותן בפרוטות, ולא יעלה על הדעת כי ישקיע אדם מאמץ כה רב בזיוף כזה תמורת רווח כה זעום, אולם הוא המתין חמש שנים נוספות טרם החליט לנסות לצאת איתן שוב להערכת מומחים.
שפירא הגיע עם המגילות לגרמניה ביוני 1883 וניסה מחדש לעניין את הגרמנים בקנייתן. בעודו ממתין להחלטתם ותוצאות בדיקתם, הגיע ב-24 ביולי גם למשרדי הקרן לחקר ארץ ישראל (PEF) שמושבה בלונדון, שם בחנו את המגילות מזכיר הקרן וולטר בזנט, קלוד קונדר ומלומדים נוספים. בזנט הפנה את שפירא אל המוזיאון הבריטי שגילה עניין רב במגילות, ואף הציג שתיים מהן לציבור הרחב, בעוד מומחי המוזיאון בודקים את המגילות האחרות. הידיעה על התעניינות המוזיאון הבריטי והצגת המגילות בו הכתה גלים בבריטניה וברחבי אירופה, ואלפים הגיעו לבקר בתערוכה, ובהם ראש הממשלה ויליאם גלאדסטון. הסכום שנדרש עבור רכישת המגילות היה גבוה מאוד: מיליון ליש"ט, למרות הספקות ההולכים ומתרבים אצל מומחים ביחס למקוריותן. ב-18 באוגוסט התפרסם בטיימס מכתבו של קלוד קונדר, מראשי הקרן וחוקר ארץ ישראל. במכתב הביע קונדר ספקות, על סמך היכרותו את ארץ ישראל, באשר לסיכויי ההשתמרות של יריעות עור בתנאי האקלים בארץ. ב-21 באוגוסט פרסם ה"טיימס" הלונדוני את חוות דעתו של שארל קלרמון-גנו, שטען כי המגילות הן זיוף נוסף מבית היוצר של שפירא, וכי אינן אלא רצועות שנגזרו משולי ספרי תורה ישנים והושרו בכימיקלים כדי לשוות להן חזות עתיקה. מספר ימים אחר כך התפרסמה חוות דעתו של מומחה המוזיאון הבריטי כריסטיאן דוד גינצבורג, המחזקת את חוות דעתו של קלרמון-גנו. מאוחר יותר התברר כי גם המומחים הגרמנים הגיעו למסקנות דומות.
עסקת מיליון השטרלינג קרסה, שפירא הוקע כזייפן ונוכל, והסערה הרעישה את עולם הארכאולוגיה וחקר התנ"ך בעולם. עיתוני לונדון נתנו תפוצה נרחבת לגילויים החדשים, מלווים בלגלוג על שפירא ועל המוזיאון הבריטי שנפל בפח, וקריקטורות שלא נעדרה מהן נימה אנטישמית. עלתה גם הסברה כי הגרמנים עיכבו במתכוון את פרסום מסקנותיהם, כדי לצחוק לאידם של הבריטים במפלתם.
אחרית דבר
אשתו של שפירא ושתי בנותיו, מריה ואוגוסטה, שנותרו בירושלים, לא שמעו דבר ממנו משך חודשים והתבשרו על מותו באיחור. בהיעדר אמצעים לכלכל את עצמן, ובהצטברות חובותיו של שפירא הנעדר, נטשו את הבית הגדול בירושלים ועקרו לגרמניה. לפני עזיבת העיר עוד הספיקה רוזטה שפירא למכור את אוסף העתיקות שהשאיר שפירא בירושלים, וכלל בעיקר מטבעות עתיקים וכתבי יד, לאיל ההון היהודי-אמריקני אדולף סוטרו (לימים ראש עיריית סן פרנסיסקו), ששהה באותה עת בביקור בירושלים.
הבת מריה השתקעה לבסוף בצרפת, שם הייתה לסופרת ידועה: מרים הרי, כלת פרס פמינה היוקרתי. בשנת 1914 פרסמה את ספרה "בת ירושלים הקטנה", שבו סיפרה את סיפור ילדותה בירושלים בצל שערוריית זיוף העתיקות.
פורט (יין)
פּוֹרְט (בפורטוגזית: Vinho do Porto) הוא יין אדום מתוק ומחוזק, המיוצר בחבל היין אלטו דורו בפורטוגל, ומיוצא מהעיר פורטו בצפון המדינה, והיא מקור שמו. היין מכיל כ-20% אלכוהול.
מקור היין ביקבים שנפתחו בצפון פורטוגל על ידי סוחרי יין אנגלים שחיפשו תחליפים ליין בורדו בעת מלחמה עם צרפת במאה ה-17. לפיכך, לרוב יינות הפורט שמות אנגליים, למרות מוצאם הפורטוגלי.
על גבי בקבוקי יין אלו לא מצוינת שנה, היות שהיין בכל בקבוק מיוצר מתערובת (בלנד) של יינות מחוזקים. בשנים משובחות במיוחד מוציאים בתי הפורט יין הנקרא וינטג' הנושא את שנת הבציר. היין עצמו מיושן בדרך כלל במשך מספר שנים (בהתאם למותג ולרמה) בחביות עץ אלון ואלו משמשות לאחר מכן ליישון ויסקי ובפרט בורבון.
שנות הבציר המשובחות הן: 1963, 1977, 1985, 1994, 1997.
סוגי פורט
קיימות רמות איכות שונות של פורט: הרמה הנפוצה והזולה ביותר היא Ruby, הרמה הבאה היא Garrafeira, רמה משובחת היא Tawny, והרמה הגבוהה ביותר היא הווינטג' המיוצרת רק בשנות בציר משובחות.
וולטה
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
בית הכנסת שער השמים (קהיר)
שער השמים הוא בית הכנסת הראשי בקהיר. בית כנסת זה הוא היחיד בקהיר שפעיל באופן רשמי, ובחלק מהשבתות והחגים נערכות בו תפילות. בעבר נודע בקרב יהודי קהיר כ-Grand Temple Chaar Hachamaïm, ובמיוחד כ"בית כנסת אסמאעיליה" Temple Ismailiyeh (האזור של קהיר שבו הוא נמצא) או משנות ה-1940 הוא מוכר בשם "בית כנסת עאדלי" (לפי רחוב עאדלי שבו הוא נמצא). בית הכנסת הוא בית כנסת ספרדי. הוא ממוקם ברחוב עדלי 17, לא רחוק ממרכז העיר.
היסטוריה
הוא הוקם בשנת 1905, מכספי תרומות שגויסו הן בקרב יהודים ספרדים, והן בקרב יהודים אשכנזים. בתקופה זו היו באזור הרבה חנויות ובתי עסק בבעלותם של יהודים אמידים. מבנה בית הכנסת תוכנן על ידי מוריס יוסף כטאווי, ונבנה על ידי האוסטרי אדוארד מטאסק. סגנון הבניה של המבנה משלב אלמנטים יהודיים, עות'מאניים, ומצריים-פרעוניים. נטען כי הרב עובדיה יוסף, ששימש בסוף שנות הארבעים כרב בפורט סעיד, קיים במקום תפילות. מאחורי בית הכנסת נמצא ביתו של אחד התורמים הראשיים לבנייתו, נסים מוסרי, בית שהפך לימים למוזיאון לאמנות מודרנית של מצרים. לפי תיאור על ידי אחד מבני הקהילה, שמעון ענתבי, בזכרונותיו:
בשנת 1980 עבר בית הכנסת שיקום בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים ובמימון מנסים גאון והקהילה היהודית הספרדית בז'נבה. מאז שנת 1996, המבנה מוכרז כמונומנט זיכרון על ידי רשות העתיקות המצרית. בשנות ה-2000 זכה בית הכנסת לשיפוץ נוסף. כיום משטרת קהיר דואגת לאבטחת המבנה. חלק גדול מתחזוקת הבניין מבוססת על תרומות לקהילת יהודי קהיר.
ספריית מורשת יהדות מצרים
בשנת 1989 נחנכה בבית הכנסת ספריית מורשת יהדות מצרים, ביוזמת המרכז האקדמי הישראלי בקהיר והקהילה היהודית, בשיתוף רשות העתיקות המצרית, ובמימון גורמים יהודים שונים. בספרייה כ-9,500 ספרים שנאספו מבתים ומבני ציבור של הקהילה. מרבית הספרים בתחומי הקבלה, ההלכה וההיסטוריה והמורשת של יהדות ארצות ערב. ספריות יהודיות נוספות קיימות גם בבית הכנסת בן עזרא בקהיר העתיקה, וברבנות הקראית ברובע עבאסיה.
שער השמיים
מקור הביטוי שער השמיים בדברי יעקב בספר בראשית.
{{פירושונים|
ראו גם
}}
שוש וייץ
שושנה (שוש) וייץ (1 בפברואר 1939 – 24 בספטמבר 2000) הייתה ד"ר לתיאטרון, חוקרת ומבקרת תרבות ותיאטרון.
ביוגרפיה
וייץ נולדה ב-1 בפברואר 1939. למדה הוראה, לימדה בעפולה ולאחר מכן הייתה שנים רבות מורה ומרצה לתיאטרון בסמינר הקיבוצים, באוניברסיטת תל אביב ובתיכון חדש. פרסמה טורי ביקורת בעיתון "ידיעות אחרונות" והייתה מבקרת התיאטרון של קול ישראל. בשנת 1976 קיבלה תואר שני מאוניברסיטת תל אביב, (עבודה הגמר הייתה בנושא "דרכי הכנה לקראת הצגות תיאטרון") נושא עבודת הדוקטור שלה, שאותה הגישה ב-1980, היה מחזותיו של חנוך לוין.
וייץ הקימה את מרכז המידע לתרבות ישראלית במשרד החינוך ופרסמה מאמרים ומחקרים על הרגלי צריכת התרבות בישראל.
וייץ נפטרה בסתיו 2000 ממחלת הסרטן, בת 61 במותה. נקברה בבית העלמין קריית שאול.
רוסיון (ווקלוז)
הכפר עומד על רכס אוכרה, שמאדמתו מיוצרים פיגמנטים בכל גוני האדמה. את הפיגמנטים מערבבים גם בטיח, שבו מצופים הבתים, כך שהכפר נראה כמו מרבד של משבצות בגוונים שונים.
גאוגרפיה
רוסיון נמצאת בעמק מצפון לרכס הרי לוברון, בתוך השמורה הביוספרית של לוברון-לור.
היסטוריה
המקום מוזכר בכתובים לראשונה ב-989.
בזכות המיקום האסטרטגי היה למקום ערך צבאי כבר בתקופה העתיקה. עדיין קיימים במקום שרידי הביצורים של המוצב הצבאי הרומי. הכפר הוקם על ידי הרומאים שהפיקו במקום את צבעי האוכרה. הטירה נבנתה במאות ה-9 וה-10. במאה ה-12 חוזקה והורחבה על ידי נסיכי פרובנס.
זכויות להט"ב בהאיטי
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בהאיטי מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים. פעילות הומוסקסואלית בהסכמה מוגדרת כחוקית משנת 1791, אך לא קיימים שום סעיפי חוקים שמכסים נטייה מינית או זהות מגדרית מפני אפליה מפשעי שנאה, דברי שטנה, מתן סחורות ושירותים, תעסוקה ועוד ולא קיימת אף הכרה בזוגיות חד מינית הן עבור נישואים חד מיניים והן עבור הכרה מוגבלת יותר כגון איחוד אזרחי בעוד אפליה נגד אזרחי להט"ב מוגדרת כנפוצה. כמו כן, אין הכרה בשינוי מגדר בקרב טרנסג'נדרים במסמכי זהות רשמיים.
רוסיון (ווקלוז)
אוֹכְרָה
אוֹכְרָה הוא צבע הנמצא בין הצהוב לחום. זהו גם שמו של המסלע שממנו מייצרים את הצבע. צבעי האוכרה היו הבסיס הכלכלי העיקרי של האזור. הראשונים שהחלו בכרייה היו כבר הרומאים. במאה ה-18 גברה הדרישה לצבעים, בעיקר מתעשיית הטקסטיל, התרבו המכרות וגם מפעלי העיבוד שגשוג זה נמשך עד שנות השלושים של המאה ה-20.
זכויות להט"ב בהאיטי
מעמד בחוק
חוק העונשין הצרפתי משנת 1791, שאושר בין ה-25 בספטמבר ל-6 באוקטובר 1791 על ידי האספה המחוקקת לאחר המהפכה הצרפתית, לא הפליל פעילות הומוסקסואלית והורחב לקולוניה הצרפתית סנטו-דומינגו , שטחה של האיטי של ימינו, שהאימפריה הקולוניאלית הצרפתית שלטה בה מאז 1659. לאחר שהאיטי הפכה לעצמאית מצרפת ב-1804, חוק העונשין עבר בירושה.
הכרה במערכות יחסים חד מיניות
האיטי אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
באוגוסט 2017, הצעת חוק להפללת נישואים חד מיניים לעבירה פלילית שנושאת עונש מאסר ל-3 שנים עם קנס של 8,000 גורד האיטי עבור מורשעים, עברה בסנאט של האיטי אך מעולם לא הפכה לחוק.
הגנה מפני אפליה
לא קיימים חוקים המכסים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בהאיטי.
ב-24 ביוני 2020 נקבע חוק עונשין חדש על ידי נשיא האיטי, שעתיד להיכנס לתוקף 24 חודשים לאחר מכן, אלא אם כן יידחה על ידי השבעת פרלמנט חדש לפני כן, שיפליל גילויי אפליה על רקע נטייה מינית.
תנאי מחיה
לרוב האוכלוסייה בהאיטי ישנם קשרים חזקים לדתות הנצרות שרואות בהומוסקסואליות וקרוס-דרסינג כסימנים של "חוסר מוסריות". כחמישים אחוז מהאוכלוסייה היא קתולית, והקבוצות הדתיות השניות והשלישיות העיקריות בהאיטי, פנטקוסטליזם ואסלאם, נוטות גם כן להצהיר על דעות שליליות לגבי הומוסקסואליות. כתוצאה מההשקפות הללו בקרב האוכלוסייה, אזרחי להט"ב האיטיים נאלצים לעיתים קרובות להיות דיסקרטיים לגבי נטייתם המינית או זהותם המגדרית האמיתית מחשש שיהיו מטרה לקבלת אפליה או אלימות על רקע זהותם.
ביולי 2013 יותר מ-1,000 מפגינים דתיים השתתפו במחאה בבירה פורט-או-פרינס נגד יחסים הומוסקסואלים והצעה להכשיר נישואים חד מיניים בהאיטי. המחאה הפגישה שילוב של קבוצות דתיות פנאטיות שנשאו כרזות עם כיתובים הומופובים, והצהירו איומים לשרוף את הפרלמנט של המדינה אם חבריו יכשירו נישואים חד מיניים בהאיטי. ביוני 2017, הסנאט של האיטי השיק הצעת חוק עבור מי זכאי לקבלת "תעודה של התנהגות טובה". מעסיקים ובתי ספר רבים דורשים את התעודה עבור קבלת עובדים חדשים כבדיקת רקע של האדם. הומוסקסואליות מוגדרת כ-"פשע" המאפשר סיבה לשלילה של הענקת התעודה.
תרבות להט"ב
בשנת 1997 הוקם "Grasadis" כארגון המתמחה במאבק ב-HIV/איידס והענקת תמיכה עבור להט"ב האיטיים. הגברת הראשונה לשעבר מילדרד טרויו הביעה תמיכה בגלוי בפעילותו של הארגון. "Kouraj" ידועה כקבוצת תמיכה עבור להט"ב בהאיטי. נשיאה, שרלוט ג'ודי, נמצא מת ב-25 בנובמבר 2019.
מצעדי גאווה או מחאות להט"ב כלשהן אינן מתקיימים בהאיטי, בעוד לא נוכחים ברים או מועדוני לילה מכוונים עבור אזרחי להט"ב. לרוב, רמת החיים החברתיים של להט"ב האיטיים עדיין נמוכה ברובה, ובדומה לשאר המדינה, מחולקת לפי מעמד כלכלי.
בשנת 2002 שוחרר סרט תיעודי על הומוסקסואלים האיטיים בשם "Of Men and Gods" (בעברית: הגברים והאלים). הסרט בוחן את חייהם של מספר גברים הומוסקסואלים גלויים ואת האפליה העומדת בפניהם בחיי היום יום במדינה. במשך השנים מאז, כמויות משמעותיות של עבודה אקדמית על תרבות להט"ב בהאיטי הוצגה על ידי האקטיביסטיות והכתבות: אליזבת מקאליסטר, ארין דרבן-אלברכט, אומיסקה נטשה טינסלי, דאשה צ'פמן ומריו למות'ה. בשנת 2015, הן הוצגו בכנס תקדימי על תרבות להט"ב בהאיטי שהתרחש באוניברסיטת דיוק.
בשנת 2007, הוקמה בניו יורק האגודה "Haitian Lesbian and Gay Alliance" כדי לספק שירותים חברתיים לאזרחי להט"ב בהאיטי וכן למען קידום מעמד זכויות להט"ב במדינה.
בשנת 2008, כתריסר מפגינים בהם פקידים מטעם האו"ם והממשלה השתתפו בציון הפגנת זכויות הלהט"ב הראשונה בהאיטי בסנט מארק.
קבוצת אזרחים היוצאת מן הכלל בהתייחסותה להומוסקסואליות וסוגיות להט"ב בהאיטי היא מאמיני דת התפוצה האפריקאית - הוודו ההאיטי אשר כחלק מתרגולה ואמונתם הרוחנית, מאמיניה אינם מביעים רתיעה מהומוסקסואליות וקבוצתם כוללת מספר לא מבוטל של מאמינים הומוסקסואלים.
יחס משטרתי
אזרחי להט"ב האיטיים שהם קורבנות לפשעי שנאה לרוב אינם זוכים לטיפול מקצועי מהמשטרה, שלעיתים קרובות אף חולקת את הגישות וההשקפות השליליות הנוגעות להומוסקסואליות בקרב תוקפים הומופובים. לאורך השנים נודע כי חברי המשטרה עוסקים בהתעללויות כלפי אזרחי להט"ב בעצמם. להט"ב האיטיים נתפסים לרוב על ידי המשטרה כמי שלא רק בלתי מוסריים, אלא מפרים כללים של "נורמליות" לגבי האופן שבו גברים ונשים צריכים להתנהג.
רעידת האדמה בהאיטי 2010
במהלך רעידת האדמה בהאיטי בשנת 2010, 14 אזרחים נהרגו בזמן שהשתתפו בכנס קבוצת תמיכה לגברים הומוסקסואלים. בשבועות שלאחר רעידת האדמה, נשמעו דרשות ברדיו ובכנסיות, כמו גם דיבורים ברחובות שהאשימו את ה-"מאסיסים" (כינוי גנאי להומוסקסואלים בהאיטי) ו-"חוטאים" אחרים בכך שהם "עוררו את זעמו של אלוהים וגרמו לרעידת האדמה להתרחש". הומוסקסואל האיטי דיווח לוועדה הבינלאומית לזכויות אדם של הומוסקסואלים ולסביות (IGLHRC) כי גבר שקיים יחסים עם גבר אחר הוכה על ידי אספסוף זועם שאנשיו התעללו בו מילולית והאשימו אותו באחריות לרעידת האדמה. כשפול אמיל ארנסט, מנהל ארגון שירותי האיידס (ACCV) בפורט-או-פרינס נאבק לצאת מתחת להריסות משרדו שקרס, הוא שמע קריאות צהלה מגיעות מהשכנים שהתאספו בחוץ והצהירו, "תודה לך ישו, נשיא הפדופילים מת, מוות למאסיסי!". כמו כן היו גם התקפות מילוליות ופיזיות נגד מתרגלי הוודו ההאיטי בעקבות רעידת האדמה, שבוצעו על ידי אלה שסברו שבדומה להומוסקסואלים, הוודויסטים לא מוסריים ונושאים אחריות מסוימת להתרחשותה.
לאחר רעידת האדמה, גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים דיווחו על כך שנאלצו להתנהג בצורה שמוגדרת כהטרונורמטיבית ו-"גברית יותר" בחברה ההאיטית מאז התרחשותה שכללה את שינוי הקול, היציבה וההליכה שלהם על מנת להימנע מהטרדה הן בתוך מחנות הפליטים והן מחוצה להם ובכך, לצמצם את הסיכויים לדחייה מקבלת גישה לדיור חירום, שירותי בריאות ו/או הרשמה לתוכניות "מזון עבור עבודה". לאחר רעידת האדמה, אזרחי להט"ב האיטיים רבים הביעו חוסר אמון ביכולת ובנכונות של המשטרה המקומית להבטיח את ההגנה ושמירה על שלטון החוק בכל הנוגע להגנה על חברי קהילת הלהט"ב במדינה. הומוסקסואל האיטי שהתראיין לוועדה הבינלאומית לזכויות אדם של הומוסקסואלים ולסביות דיווח כי "אני ואחי רבנו. הלכתי למשטרה וחיפשתי עזרה. כשאחי אמר להם שאני "מאסיסי" (הומוסקסואל), הם סטרו לי בפנים וצחקו, הם הכו אותי, אפילו יותר גרוע ממנו". קבוצה של נשים לסביות שרואיינו על ידי הוועדה דיווחה כי אלימות מינית ואונס מתקן היו "בהחלט בעיה במחנות הפליטים" לאחר התרחשות רעידת האדמה בעוד מקרי אונס של לסביות, טרנסג'נדריות וגברים הומוסקסואלים תועדו במחנות שונים או בקרבתן שכללו בין היתר אונס אכזרי של לסבית בת 24 על ידי שמונה גברים במחנה הפליטים של "שאנז דה מארס".
פוליקרפוס
פּוֹלִיקַרְפּוֹס (ביוונית: Πολύκαρπος) היה הבישוף של סמירנה במאה ה-2 לספירה ומרטיר נוצרי. היה תלמידו של יוחנן בן זבדי, נתמנה לבישופ בסמירנה לפני שנת 115, במענה לבקשתו של איגנטיוס. נאבק בדוקטיזם ובמרקיוניזם או לפחות במרקיון עצמו. הוצא להורג ככל הנראה ב-155 או 156.
הוא נחשב אחד מהאבות האפוסטוליים יחד עם קלמנס הראשון, איגנטיוס מאנטיוכיה, קודראטוס ופפיאס. אירנאוס היה תלמידו של פוליקרפוס.
חייו ומותו כמרטיר
פוליקרפוס נולד בסמירנה ב-69 לערך, עלה במעלות הכנסייה וכיהן בעיר כבישוף. ב-150 פרצו בסמירנה מהומות נגד הנוצרים, כי ההמון סבר שאם יעשו פרעות בנוצרים (הכופרים באלים) יעלמו הצרות שתקפו את האוכלוסייה.
ההמון המוסת פנה נגד פוליקרפוס. בעצת ידידיו נמלט הבישוף אל מחוץ לעיר אולם נתפס והוחזר לסמירנה. מפקד היחידה שנשלחה לתופסו, הנציב העליון של העיר, הציע לפוליקרפוס כי יכבד את פולחן הקיסר, יאמר שהקיסר הוא האלוהים, יעלה קטורת על מזבחו וכך יציל את נפשו. בהשפעת הכתוב בספרי המכבים בדבר מוות בנפש חפצה (אלעזר) או בשמחה וטובי לבב (האם ושבעת בניה) הסיק פוליקרפוס כי מותו של מרטיר (נוצרי) מהווה התמזגות נצחית עם ישוע. לכן סירב פוליקרפוס להצעת הנציב וזה ציווה להשלכו לזירה.
לפני ששחררו את האריות הציעו לו מספר פעמים להציל את נפשו. פוליקרפוס התחכם. כאשר אמרו לו להגיד "הלאה הכופרים" הצביע על היושבים ביציעים, שהיו עובדי אלילים ואמר את שאמרו לו להגיד.
נאמר לו שאם יקלל את ישוע ינצל, אבל תשובתו הייתה שהוא עבד את ישוע כ-86 שנה, שבהן לא גמל לו ישוע רע על נאמנותו, ולכן לא יוכל לקללו. כאשר אמרו לו להישבע בשם הקיסר אמר פוליקרפוס כי נוצרי משיחי הוא ואם רוצים לדעת מה פירוש הדבר יש להקדיש לכך זמן ראוי. כשנאמר לו שאם ישכנע את העם (היושבים ביציעים) יינצל השיב שהוא יכול לשכנע את המושל אבל לא את העם וביקש שישחררו את חיות הטרף. כשראה המושל שאינו נבהל מהחיות איים על פוליקרפוס שיעלה אותו על המוקד. תשובתו של פוליקרפוס הייתה שהאש במוקד בוערת זמן קצר בלבד ואילו אש הגיהנום לא כבה לעולם.
על חיו ומותו של פוליקרפ נכתב Martyrdom of Polycarp. לפי הכתוב בספר, בעת שהיה על המוקד קרא פוליקרפוס: הוי אלוהים אדירים, אבי, ישוע המושיע, אני מברך אותך על שמצאת אותי ראוי למות על קידוש השם. אקום לתחייה עם רוח הקודש. קבל נא את הקרבתי, אני מהלל אותך, מעריץ אותך, מברך את שמך בשם ישוע המשיח.
כלודוויג, נסיך הוהנלוהה-שילינגספירסט
ראשית חייו
כלודוויג נולד ב-31 במרץ 1819 ברוטנבורג אן דר פולדה, שהייתה חלק מרוזנות הסן-רוטנבורג, לפרנץ יוזף, נסיך הוהנלוהה-שילינגספירסט ולקונסטנצה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, בתם של קרל לודוויג הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ואמליה הנרייטה, רוזנת זולמס-בארוט.
קריירה מוקדמת
כלודוויג החל את דרכו הציבורית כצוער בשירות החוץ של ממלכת פרוסיה. למרות מעמד הגבוה של משפחתו החל כלודוויג את הקריירה בדרגים הנמוכים של הממשל הציבורי כפקיד משפטי, בזכות חשיפתו להתנהלותה של המדינה הפרוסית גיבש כלודוויג בגיל צעיר את הבנתו לגבי הפגמים המושרשים במסורת הפרוסית ותמיכתו בדרך הליברלית. למרות תמיכתו באיחוד גרמניה בעזרתה של פרוסיה, כלודוויג התנגד נחרצות להפיכתה של כל גרמניה למדינה בסגנון הפרוסי.
בשנת 1841 מת אביו פרנץ יוזף, נסיך הוהנלוהה-שילינגספירסט, וכלודוויג היה אמור לרשת את תאריו, מאחר שאחיו הגדול ויקטור הראשון, דוכס ראטיבור ויתר על זכויותיו בתמורה לתואר "דוכס ראטיבור", אולם כלודוויג ויתר על זכותו לטובת אחיו פיליפ ארנסט, נסיך הוהנלוהה-שילינגספירסט, בתנאי שיירש אותו לאחר מותו. בשנת 1845 מת אחיו פיליפ ארנסט, וכלודוויג ירש את תאריו, ובשנת 1846 אף ירש את מושבו בבית העליון של הפרלמנט הבווארי, אולם בעקבות כך נאלץ להתפטר מן השירות הציבורי הפרוסי. בזמן מהפכת 1848 תמך כלודוויג בליברלים שביקשו לאחד את גרמניה תחת משטר דמוקרטי. לאחר מלחמת פרוסיה-אוסטריה משנת 1866 פעל כלודוויג בפרלמנט הבווארי למען התקרבות לפרוסיה על חשבון אוסטריה, דבר שהבטיח לו תפקיד בכיר תחת מלך בוואריה החלש לודוויג השני. כלודוויג מונה ראש ממשלת בוואריה ושר החוץ ובזמן כהונתו פעל רבות לאיחוד בין מדינות דרום גרמניה לקונפדרציה הצפון גרמנית, ופיתח את צבא מדינות הדרום לפי המודל הפרוסי. כמו כן נאבק כלודוויג באפיפיור פיוס התשיעי שביקש להפריד בין צפון גרמניה הפרוטסטנטי לדרום הקתולי ברובו. בעקבות תבוסה בפרלמנט על רקע קבלת חוק המצדד בחינוך קתולי בבתי הספר התפטר כלודוויג מראשות הממשלה הבווארית במרץ 1870.
בשנת 1873 מונה כלודוויג על ידי ביסמרק לשגריר גרמניה בצרפת, ובשנת 1888 לאחר מותו של שר החוץ ברנהרד ארנסט פון בילוב מונה כשר החוץ וממלא מקום הקנצלר. בשנת 1885 מונה כלודוויג למושל אלזס-לורן - חבלי ארץ שסופחו לגרמניה לאחר הניצחון על צרפת בשנת 1871, גישתו הפייסנית והמתחשבת לתושבי החבלים עזרו להשקיט את האזור ולמנוע מהומות מצד לאומנים צרפתיים.
קנצלר גרמניה
בשנת 1894 נעתר כלודוויג לבקשתו של הקיסר וילהלם השני ומונה לתפקיד הקנצלר. כלודוויג מונה לתפקיד בגיל 77 וחולני, ובעקבות כך אישיותו לא באה לידי ביטוי בניגוד לשני קודמיו. הופעותיו בפרלמנט היו מועטות ורוב החלטות המדיניות של תקופת כהונתו נעשו על ידי הקיסר ושרי החוץ. כלודוויג התפטר בשנת 1900, ונפטר שנה מאוחר יותר ב-6 ביולי 1901 בעיר באד ראגאץ שבשווייץ.
משפחתו
ב-16 בפברואר 1847 התחתן כלודוויג עם מריה, נסיכת זיין-ויטגנשטיין-זיין, בתם של לודוויג, נסיך זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג וקרולינה סטפניה, נסיכת רדזיוויל, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
מבני הר הבית
הר הבית נבנה בראש גבעה, ובימי הורדוס הורחב המתחם באמצעות מילוי אדמה ליצירת רחבה מישורית גדולה המשמשת להתכנסות וכתשתית למבנים. בעבר היו ממוקמים על הר הבית בית המקדש הראשון ובית המקדש השני. כיום ממוקמים על הר הבית מסגד אל-אקצא, המונומנט - כיפת הסלע וכן מספר מבנים, צריחים, מדרסות ומבני הנצחה.
דוכן הקיץ
המתקן שימש את המואזין שהנחה את התפילה בימי הקיץ, בציפייה לגשמים עד 1948. כאשר נערכו חגיגות נבי מוסא הייתה תהלוכת הדגל מגיעה בסיומן אל הדוכן ובו היה הדגל מקופל ונשמר לשנה הבאה. כיום הדוכן איננו בשימוש והוא מוקף גדר.
הכוס
הכוס (בערבית: אל-כאס) הוא מתקן רחצה שנבנה על הר הבית בתקופה הממלוכית, בשנת 1320 על ידי האמיר הממלוכי תנכיז בדמות סמל משפחתו - גביע. המתקן פעיל עד ימינו. במתקן זה משתמשים המתפללים המוסלמים הבאים להר הבית על מנת לרחוץ את רגליהם לפני התפילה. צורתו של המתקן עגולה, והוא נקרא כך בשל דמיונו לכוס שתייה. המתקן נמוך מהרחבה שסביבו ומובילות אליו ארבע מדרגות. במדרגה התחתונה יש מושבי בטון המאפשרים למתפלל להשתמש במתקן ולשטוף רגליהם בהתאם למצוות האסלאם. קוטרו של המתקן 2 מטרים. מושבי הבטון והברזים נבנו בתקופת השלטון הירדני. המתקן נמצא 37 מטרים צפונית לכניסה של מסגד אל-אקצא.
כיפת הדקדוק
כיפת הדקדוק או כיפת הוראת הדקדוק (בערבית: קובת א-נחווייה) היא מבנה מלבני שנבנה על הר הבית בתקופה האיובית, על ידי מועט'ם עיסא, מושל דמשק, בשנת 1207 ומהווה את המדרסה האיובית היחידה שנותרה עד ימינו. המבנה שימש ומשמש כבית ספר (מדרסה) ללימוד השפה ערבית. המבנה קרוי גם בערבית: רוצאציה (בעברית: בית העופרת) בשל כיפתו המכוסה עופרת, וכן "קובת אל-חנבליה", על שם אבן חנבל (767 - 815), מייסד כת החנבלים הקנאית. המדרסה היא מבנה מוארך מלבני ובו שלושה חדרים, שבכל אחד מקצותיו אולם ובראשו כיפה. אורכו של המבנה כ-25 מטרים, ובמרכז המבנה כניסה מקושתת. מתחת למבנה נמצא מרתף. בשנות ה-70 של המאה ה-19, עבר המבנה מקצה שיפוצים אחרון, שקבע את מראהו עד היום. המבנה נמצא בפינה הדרום-מערבית של המשטח העליון של הר הבית.
כיפת העלייה
כיפת העלייה (בערבית: קובת אל-מעראג') היא מבנה שנבנה על הר הבית ככל הנראה במאה ה-12. המבנה שימש במקורו כקפלת טבילה (בפטיסטריום) ונבנה בתקופה הצלבנית בסמוך לכיפת הסלע - אשר שימש באותה תקופה ככנסייה בשם "מקדש האדון".
המבנה ניזוק בעת הכיבוש האיובי של ירושלים, ושוקם על ידי האמיר איספהא סלא עז א-דין א-זנג'ילי בשנת 1200.
על פי האמונה המוסלמית, במקום זה התפלל הנביא מוחמד לפני עלייתו השמיימה.
במקור היה המבנה כיפה על קשתות, אולם אלה נאטמו על ידי המוסלמים, שהוסיפו גומחת תפילה (מחראב) הפונה למכה. המבנה מתומן (יש לו שמונה צלעות), שרוחבו 6 מטרים. מוקד העניין הארכיטקטוני במבנה הוא כותרות עמודיו, שכל אחת מהן שונה מרעותה, בחלקן מעוצבות דמויות של חיות (גריפון, למשל).
המבנה נמצא 22 מטרים צפונית-מערבית לכיפת הסלע.
כיפת הרוחות
כיפת הרוחות או כיפת הלוחות (בערבית: "קובת אל-ארווח" או "קובת אל-אלואח") היא מבנה שנבנה על הר הבית בשנת 1681. על המבנה אין כתובות ועל כן לא ידועה מטרתו, אולם הוא שימש כמבנה הנצחה.
מבנה כיפה הנישא על קשתות הנתמכות על ידי שמונה עמודים. הוא בנוי על סלע הר הבית - ואין לו ריצוף. לשיטת פרופ' אשר קאופמן היעדר הריצוף מעיד על כך שזהו הסלע המכונה בתלמוד אבן השתייה, שעליו עמד קדש הקדשים בבית המקדש הראשון והשני. גובהו של המבנה 2.4 מטרים, וקוטרו 4 מטרים. המבנה נמצא 14 מטרים מזרחית למקשת הצפון מערבי.
כיפת השלשלת
כיפת השלשלת (בערבית "קובת א סלסלה" או "מחכמת דאוד") היא מבנה שניצב במרכז הר הבית, מעט מזרחית לכיפת הסלע, בנייתה מיוחסת על ידי מרבית המקורות ההיסטוריים והחוקרים המודרניים לעבד אל-מלכ, שמלך בין השנים 685-705. הסיבה לבניית המבנה אינה ברורה. המקורות ההיסטוריים (גאוגרפים ערביים וספרות המסעות) מציעים מספר סיבות, ואף החוקרים המודרניים חלוקים ביניהם.
כיפת שלמה
כיפת שלמה (בערבית "קובת סולימאן", "קובת א-צחרא א-זעירא" או "קובת יעקוב") היא מבנה שנבנה על הר הבית ככל הנראה במאה ה-12 (ייתכן שנבנה על ידי הצלבנים).
על פי האמונה המוסלמית במקום זה התפלל שלמה המלך לאחר שסיים לבנות את בית המקדש הראשון.
מרצפת המבנה בולט סלע הקרוי "א-צחרא א-זעירא" - האבן הקטנה - שבר מהסלע הגדול. על פי אמונת המוסלמים נטלו בני ישראל אבן זו (חלק מאבן השתיה) לבבל בצאתם לגלות, ועם שובם החזירו אותה. במקור היה המבנה כיפה על קשתות, הנישאות על שמונה עמודים (מבנה מתומן), אולם אלה נאטמו על ידי המוסלמים, בתקופה הממלוכית או העות'מאנית. קוטרו של המבנה כ-5 מטרים. המבנה נמצא צפונית לכיפת הסלע, כ-40 מטרים דרומית לשער החשוך (שער המלך פייסל).
מקשתים
בהר הבית שמונה מקשתים (בערבית: "קנאטיר" = קשתות או "מאואזין" = מאזניים) - מבנים הכוללים שלוש, ארבע או חמש קשתות, המוצבים בראש גרמי המדרגות המובילים ממשטח הר הבית למשטח המוגבה של כיפת הסלע. מקור שם המקשתים "מאואזין" נובע מהאמונה המוסלמית שביום הדין לאחר שכל הצדיקים יגיעו להר הבית (ועל פי המסורת כל הרשעים יפלו קודם לקדרון בטרם יספיקו לעבור בשער הרחמים), ויתלו מהקשתות מאזניים אשר ישקלו את מעשיו הטובים של כל צדיק כדי שיינתן לו גמולו.
המקשת הצפון מערבי
מקשת זה נבנה בשנת 1337 בתקופה הממלוכית. מקשת זה מורכב מארבע קשתות הנתמכות במרכזן בשלושה עמודים קדומים יותר שלראשיהם כותרות קורינתיות.
המקשת הצפוני
מקשת זה נבנה בשנת 1321 בתקופה הממלוכית. הוא מורכב משלוש קשתות הנתמכות על שני עמודי שיש ביזנטיים.
המקשת המערבי
מקשת זה נמצא כ-15 מטרים מערבית לכיפת הסלע. מקשת זה הוא ייחודי בין המקשתים. בעוד שיתר המקשתים נמצאים על קצהו של המשטח הראשי של הר הבית, מקשת זה נמצא בתוך המשטח, והמדרגות המובילות אליו חודרות לשטח המשטח. המקשת מעוטר בשעון שמש בחלקו המערבי לפני גרם המדרגות העולה אל כיפת הסלע.
מדרסת אשרפיה
מדרסת אשרפיה היא בית ספר ללימודי דת איסלמיים. המדרסה נבנתה בשנת 1482 בפאר רב, על חורבות מבנה קדום יותר. המדרסה קרויה על שמו של הסולטאן הממלוכי אל-מלכ אל-אשרף קאיתביי. כיום עיקר פעולתה של המדרסה הוא כבית ספר לבנות. אגף אחד במבנה משמש כמכון לשחזור כתבים מוסלמים עתיקים, אשר כתובים בערבית ופרסית. הכניסה אל המדרסה היא מתוך מתחם הר הבית אך חלק מחדריה מצויים מחוץ למתחם ובהם אפשר למצוא קברים של כמה שייח'ים ואצילים (הקבורה בתוך המתחם עצמו אסורה).
המדרסה בנויה בסגנון המפואר של המדרסות במצרים. עיטורי הכניסה המפוארת כוללים כמה מהדוגמאות המובהקות לאדריכלות ממלוכית בשיאה: פיתוחי אבן, השתלבות גאומטרית, מוקרנס, אבלק, כרכוב הממסגר את הכניסה ושבכות סורגים. המדרסה, שהיא היחידה שהכניסה אליה היא משטח הר הבית, היא המפוארת ביותר בעיר. מוג'יר א-דין (שופט ירושלמי בן המאה ה-16) תיאר אותה כ"פנינת הר הבית" ושנייה רק לכיפת הסלע ואל-אקצא".
מדרסת אסערדיה
מדרסת אסערדיה היא בית ספר ללימודי האסלאם שנבנה בשנת 1359 (בתקופה הממלוכית) בצמוד לחומה הצפונית של הר הבית. מבנה זה ייחודי בכך שניתנה חשיבות רבה לאולם התפילה בו - גומחת התפילה (ה"מחרב") בולט מחזית הבניין אל תוך רחבת הר הבית, על מנת להדגיש את כיוון התפילה ואת מיקום אולם התפילה במבנה.
הקשתות בקומה התחתונה נאטמו בתקופה מאוחרת יותר.
רהטים
בהר הבית נבנו רהטים (מבנים שעיקרם הוא מתקן שתיית מים ציבורי) אחדים.
מינרט מסגד פח'ריה
מינרט מסגד פח'ריה הוא צריח לקריאה לתפילה שנבנה בדרום-מערב הר הבית בשנת 1345 (התקופה הממלוכית), אך חרב ונבנה בשנית בתקופה העות'מאנית. בהמשך שוקמו הקומה העליונה ויציע המואזין בשנת 1924. למרות היותו הנמוך מבין המינרטים הוא בולט למתבוננים בהר הבית מדרום ומדרום-מערב העיר בשל גובהו ביחס לבסיס חומת המתחם מבחוץ.
המינרט ממוקם מימין לשער המוגרבים מעל מסגד פח'ריה ("מסגד הנשים") והוא בנוי כמגדל מרובע ולו ארבע קומות (שלוש קומות ביניים וקומת מרפסת) בראשו כיפה דמוית בצל מנחושת ומעליה סהר מוסלמי.
מינרט שער השלשלת
מינרט שער השלשלת נבנה בשנת 1329 על ידי תנכיז, כחלק ממכלול אל-מדרסה א-תנכזיה ("המחכמה"). לדברי מוג'יר א-דין משאת נפשם של מואזיני ירושלים הייתה לשאת קולם מעל מינרט זה דווקא. גם מינרט זה שוקם בתקופה העות'מאנית ותוקן שוב בתקופת המנדט הבריטי, בשנת 1924.
מינרט שער השבטים
מינרט שער השבטים או צריח ישראל (בערבית: "מנארת אישראיל") הוא צריח לקריאה לתפילה שנבנה על הר הבית בין השנים 1367–1368 (התקופה הממלוכית) על יסודותיו של מינרט קדום ממנו.
המינרט נבנה על ידי האמיר סיף א-דין קטלובע'אה. הוא ניזוק ברעידת אדמה בשנת 1927 ותוקן על ידי המועצה המוסלמית העליונה.
המינרט דומה למבנה הצריח במגדל דוד, אולם הדבר יוצא דופן בבנייה הממלוכית אשר אופיינה בצריחי תפילה מרובעים ולא מעוגלים (צריחי תפילה מעוגלים אפיינו את הבנייה העות'מאנית). מבנה הצריח מעוגל, ובבסיסו פרמידה ה"מחברת" את המבנה למבנה המרובע שתחתיו. במבנה חמש קומות ומדרגות לולייניות מובילות למרפסת המואזין שבראשו של המינרט. המרפסת מקורה ומעליה כיפה.
המינרט קרוי על שם שבטי ישראל, שלפי המסורת המוסלמית יצאו דרך השער שבקרבתו לאחר תפילה בבית המקדש. לפי סברה אחרת, הצריח קרוי על שם בריכת ישראל הסמוכה.
המינרט נמצא 57 מטרים מערבית לשער השבטים.
מינרט מסגד ע'וונאמה
מינרט מסגד ע'וונאמה ניצב בפינה הצפון-מערבית של ההר. בסיסו חצוב בסלע והוא חלק ממסגד ע'וונמה (בני שייח' ע'אנם אבן עלי), שהוקם במאה ה-13. חלקו העליון של המינרט וגג יציע המואזין שוקמו ב-1924.
שער המוגרבים
שער המוגרבים ("המערביים", כינוי לבני צפון אפריקה המרוקאים שהתגוררו בשכונה הסמוכה לו, בערבית: باب المغاربة; בּאבּ אל-מַעַ'ארִבּה) נקרא גם שער הרמב"ם. ממוקם בסמוך לרחבת הכותל המערבי. שער זה הוא השער היחיד שמשמש כיום לכניסה של יהודים בהר הבית, הן אזרחים ישראלים, והן אנשי כוחות הביטחון, וכן תיירים לא-מוסלמים. שער המוגרבים הוא היחיד משערי ההר שמצוי בשליטה בלעדית של משטרת ישראל, בניגוד ליתר השערים שמצויים גם בשליטת הוואקף המוסלמי.
עד לחורף 2004 הייתה העלייה לשער המוגרבים דרך סוללת עפר. בחורף 2004 התמוטטה הסוללה עקב שלגים, ונבנה תחתיה גשר עץ. בתחילת 2007 החלו עבודות חפירה של רשות העתיקות לצורך בניית גשר חדש, שלוו במהומות חריפות במזרח ירושלים.
שער השלשלת
שער השלשלת (בערבית: باب السلسلة; באב א-סִלסִלה), נקרא גם שער דוד. נמצא בכותלו המערבי של הר הבית, בין שער המוגרבים ושער הטהרה, והוא השער הכי קרוב ליציאת יהודים לכיוון הכותל. השער מורכב משני שערים - שער השלשלת ושער השכינה. השער, שהעניק את שמו לרחוב כולו, נקרא על שם שלשלת שהייתה תלויה בפתחו, לה יוחסו סגולות של עשיית צדק ומשפט: המסורת המוסלמית מספרת כי הצדדים במשפט היו מגיעים בפני השלשלת ומנסים לאחוז בה. הצודק בדין הצליח, ואילו החייב בדין נכשל, שכן השלשלת הייתה מתחמקת ממנו. השער בנוי על שרידיו של שער קדום, והרחוב המוביל אליו בנוי על גבי קשת וילסון.
בית השער, מכיוון הרחוב, הוא מן התקופה הצלבנית ומשקף מציאות בה רוחב רחוב השלשלת היה בעבר כפול מאשר בימינו.
שער הטהרה
שער הטהרה (ערבית: باب المطهرة; באב אל-מֻטַהַרה) הוא שער קטן הנמצא בדיוק מול כיפת הסלע, שאינו משמש כניסה ויציאה רשמית, אלא מעבר אל השירותים הציבוריים של הר הבית שממוקמים לידו מחוץ למתחם ההר. בעבר שימש שער זה למעבר בין הר הבית ובתי המרחץ הסמוכים לו, חמאם א-שפע וחמאם אל-עין.
שער מוכרי הכותנה
שער מוכרי הכותנה, נקרא גם שער הכותנה (ערבית: باب القطانين; באב אל קטאנין) נבנה בין השנים 1336–1337 על ידי תנכיז מושל דמשק בתקופה הממלוכית (תקופת הסולטאן אל-נאצר מחמד בן קלאוון).
השער בנוי במבנה אבלק בצבעי אדום צהוב שחור ולבן ובראשו מעוטר במוקרנס.
השער המקורי היה בעל חזית כפולה, אך רק החזית הפונה מערבה לשוק השתמרה.
השער נמצא כ-240 מטרים צפונית לקצה הדרום מערבי של הכותל המערבי ומתוך השערים המשמשים כניסה ויציאה הוא השער הקרוב ביותר לכיפת הסלע בהיותו ממוקם בדיוק כמעט מרבי ממולה, ובעקבות כך במהלך השנים היו יהודים שבאו להתפלל בשער זה דווקא, כיום חודשה מסורת זו, ומדי יום שישי מתקיים מניין ותיקין במקום.
שוק מוכרי הכותנה (سوق القطانين; סוק אל-קטאנין) המוביל אל השער נבנה אף הוא על ידי תנכיז, ושימש מבואה ראשית להר הבית.
שער הברזל
שער הברזל (ערבית: باب الحديد; באב אל-חדיד) ממוקם מצפון לשער הכותנה. משערים כי שמו של שער זה ניתן לו מכיוון שבעבר היה היחיד משערי ההר שהיה מברזל ולא מעץ (כיום השער עשוי עץ). שער זה מפורסם בזכות הכותל הקטן הממוקם בסמוך אליו, המשמש מקום תפילה ליהודים.
שער הסראיה
שער הסראיה (ערבית: باب السرايا; באב א-סראיא; בעברית: "שער בית הממשל") הוא שער קטן מצפון לשער המשגיח, שער זה כיום אטום.
שער בני ע'ואנימה
שער בני ע'ואנימה (ערבית: باب الغوانمة; באב אל-ע'ואנימה) ממוקם בפינה הצפון-מערבית של ההר, מתחת לבית הספר אל עומריה. השם של השער והצריח הסמוך אליו מזכיר את "שער הצאן" (באב אל-ע'נאם) שהיה ליד מגדל המאה ומגדל חננאל בקצה המערבי של החומה הצפונית (נחמיה ג: א).
השער החשוך
השער החשוך מכונה גם שער פייצל, על שם פייסל הראשון מלך עיראק. שער זה בנוי בתוך מנהרה ארוכה וחשוכה מתחת לבית הספר עומריה, שיוצאת מרחוב ויה דולורוזה עד להר הבית.
שער הסליחה
שער הסליחה (ערבית: باب حطة באב חוטא) מכונה גם שער האנטוניה. השכונה הסמוכה לשער מכונה על שמו שכונת באב-חוטא.
ב-14 ביולי 2017 התרחש פיגוע בשער הסליחהובו נהרגו שני שוטרים שאבטחו את הכניסה להר הבית. בתגובה לפיגוע הוצבו לראשונה בשערי הר הבית מגנטומטרים לבדיקת הנכנסים להר. המגנטומטרים הוסרו ב-25 ביולי לאחר אירועי מחאה בעידוד הוואקף. ב-17 באוגוסט 2020 התרחש שוב פיגוע בשער זה, ובו נפצע בינוני שוטר שאבטח את הכניסה להר הבית.
שער השבטים
שער השבטים (ערבית: باب الأسباط באב אל-אסבאט, אל-אסבאט בערבית הוא כינוי ל-12 שבטי ישראל) נמצא בפינה הצפון-מזרחית של הר הבית. השער נמצא בסמוך לשער האריות, שאף הוא נקרא בעבר שער השבטים.
ייתכן אף ששם זה מעיד על שימוש של שער זה לעלייתם של יהודים להר הבית, דבר המשתקף אף בשמם של "בריכת ישראל" ו"צריח בני ישראל" הסמוכים.
דרך שער זה, פרצו הצנחנים מחטיבה 55 של צה"ל אל הר הבית, ומשם לכותל, במלחמת ששת הימים.
שער הרחמים
שער הרחמים ממוקם בצדה המזרחי של החומה בסמוך אליו נמצאו שרידי שער מתקופת בית שני. השער מורכב משני פתחים חסומים, האחד "שער התשובה" והשני "שער הרחמים".
על פי אגדה יהודית עממית, בשער זה יעבור המשיח ויביא את הגאולה. אגדה נוספת, מספרת כי הסולטאן סולימאן הראשון, ששמע על מסורת זו, החליט למנוע את ביאת משיח היהודים על ידי חסימת השער, ועל ידי הקמת בית קברות מוסלמי גדול מולו, שכן אליהו, הנלווה למשיח, הוא כהן, ולכהנים אסור לעבור בתחום בית קברות. אך הוא לא ידע שבתי קברות של גויים וכן גוי מת אינם מטמאים את ישראל.
כיום נמצא במבנה השער בית תפילה ולימוד מוסלמי. הכניסה למבנה השער היא דרך הר הבית בלבד.
שער המזרח
שער המזרח הנקרא גם שער שושן בזמן הבית היה בכותל המזרחי, ועליו הייתה צורה של שושן הבירה ובו כהן גדול השורף את הפרה ופרה וכל מסעדיה יוצאים להר המשחה.
שערי חולדה
שערי חולדה מורכבים משלוש מערכות שערים, השער היחיד, השער הכפול, והשער המשולש. לשלושת השערים היו בעבר מנהרות מדורגות שהובילו אל פני הר הבית. אין זה ברור האם המשנה במסכת מידותמתייחסת למתחם הר הבית החשמונאי, או אף להרחבותיו של הורדוס, כך שייתכן שלא מדובר באותם השערים.
מוזיאון האסלאם
המוזיאון נועד להציג את התרבות והמורשת המוסלמית, להמחיש את החשיבות האמנותית של כיפת הסלע ומסגד אל-אקצא ולשמר את השרידים שמקורם בשחזורים השונים הנערכים בהר הבית.
המוזיאון נחלק לשלושה אגפים עיקריים: האגף הראשון, סמוך לכניסה, כולל חפצי אמנות וכלים שונים. האגף השני מוקדש ברובו לספרי קוראן ומסמכים. האגף השלישי, הגדול ביותר, כולל ברובו פריטים ארכיטקטוניים ואמנותיים ממסגדי הר הבית.
בחצר המוזיאון, מוצגות כותרות עמודים שמקורן בשיפוצים שנערכו במבני הר הבית - ובעיקר במסגד אל-אקצא. בולטות במיוחד כותרות הענק שהוסרו מהאולם המרכזי של המסגד בשיפוצים שנערכו בשנים 1938 - 1942.
בתרבות
דימויים של מבני הר הבית, צילומים ודגמים שלהם, שכיחים בתרבות העממית. כך למשל, כיפת הסלע היא דימוי שכיח בציורי קירות בתים של מוסלמים.
המטוטלת של פוקו (ספר)
המטוטלת של פוקו (באיטלקית: Il Pendolo di Foucault) הוא רומן מאת הסופר אומברטו אקו שיצא לאור בשנת 1988. הנושא העיקרי בו הוא הפופולריות של תאוריות הקונספירציה לאורך השנים, ושכיחותן של דעות פסבדו־דתיות ופסבדו־מדעיות.
מבנה הספר והציטוט הפותח
הספר מורכב מעשרה חלקים המקבילים לעשר הספירות שבתורת הקבלה ("כתר", "חוכמה", "בינה", "חסד" וכו'). בכל חלק ישנה פיסקה המסבירה את הקשר בין הספירה לבין העלילה בחלק זה של הספר. בראש כל אחד מ־120 הפרקים שבספר, מובאות ציטטות הלקוחות מתחומים שונים המרכיבים את "התוכנית" ומהווים לה כעין ביבליוגרפיה הנטועה בקרקע המציאות.
הציטוט הפותח את הספר הוא בעברית מתוך ספר קבלה מאת רבי יצחק לוריא:
גרסה עברית
הרומן תורגם מאיטלקית לעברית על ידי גאיו שילוני, וראה אור בשנת 1991 בהוצאת כנרת. פרופ' יוסף דן כתב הקדמה לספר שבה הוא סוקר את מטרותיו של אקו בספר אך גם חושף את מרבית התפניות בעלילה.
עלילה
בתחילת הספר המספר, קזוּבּוֹן, נמצא בקונסרווטוריון לאמנויות ואומנויות בפריז (Conservatoire des Arts et Métiers שבו נמצאת המטוטלת של פוקו). הוא מסתתר במוזיאון מפני הטמפלרים שחטפו, כך הוא מאמין, את חברו יַאקוֹפּוֹ בֶּלְבּוֹ.
הסיפור מסופר בטכניקת פלאשבק.
קזובון, סטודנט במילאנו של שנות השבעים, כותב עבודת גמר בנושא ההיסטוריה של הטמפלרים וצופה מהצד בפעילויות המהפכניות של הסטודנטים שסביבו. (השם קזובון רומז לדמותו של איזק קזובון, מלומד אנגלי בן המאה ה־16 שעסק בספרנות ובההדרת טקסטים יווניים, וכן לדמות מתוך הרומן "מידלמארץ'" לג'ורג' אליוט.)
קזובון פוגש את בלבו, עורך בהוצאת ספרים "גרמון". בלבו מזמין את קזובון אל בית ההוצאה כדי לקבל ממנו חוות דעת על ספר בנושא הטמפלרים. שם קזובון פוגש את דיוטאלוי, עמיתו לעבודה של בלבו, שעוסק בתורת הקבלה.
הספר המדובר הוא ספרו של סגן־אלוף ארדנטי אשר לטענתו גילה תוכנית סודית של הטמפלרים מימי הביניים ולפיה הם עתידים להשתלט על העולם בשנת 2000. ארדנטי מתעקש לפרסם את הספר ובלבו מציע לו לנסות מו"ל אחר. באותו יום ארדנטי נעלם ומפקח המשטרה דה־אנג'ליס חוקר את קזובון ואת בלבו. הוא רומז להם שהוא חוקר את העוסקים בתורות סוד וכן גם מהפכנים.
אחרי מקרה זה נוסע קזובון לברזיל שם הוא חי שנתיים שבמהלכן הוא פוגש ספיריטואלים דרום אמריקאים וכן אדם בשם אַלְיֶה שטוען כי הוא בן־אלמוות וגלגול של הרוזן סן ז'רמן המסתורי (סן ז'רמן עצמו הוא גלגול של כריסטיאן רוזנקרויץ, מייסדו האגדי והבדוי של מסדר צלב הוורד).
כשקזובון שב מברזיל למילאנו הוא משלים את התזה שלו. מר גרמון, בעל בית ההוצאה שבה עובד בלבו, מעסיק אותו ותפקידו הוא למצוא תמונות עבור ספר "ההיסטוריה של המתכות" שעתיד לצאת לאור. קזובון נוכח לדעת שבנוסף להוצאה שבה הוא עובד, לגרמון יש הוצאת ספרים נוספת – "מנוציו". הוצאה זו היא מסוג סע"ח (סופר על חשבונו) דפוס־הבלים (Vanity Press): הוצאה לאור הסוחטת מסופרים לא מוכשרים סכומים גדולים בתמורה לפרסום ספריהם.
גרמון מתחיל בהוצאת שתי סדרות ספרים בנושא "תורת הנסתר": האחת רצינית בהוצאת גרמון והשנייה, "איזיס במערומיה", שמטרתה למשוך סופרים נוספים להוצאת מנוציו. העורכים קזובון, בלבו ודיוטאלוי שוקעים בכתבי יד של תורות סוד ויוצרים קשרים מגוחכים בין אירועים היסטוריים שונים. הם מעסיקים את אליה כקורא מומחה.
שלושת החוקרים מתחילים לנסח את "התוכנית" – בחלקה סאטירה ובחלקה משחק אינטלקטואלי. נקודת הפתיחה היא המסמך של ארדנטי. הם טווים רשת מסועפת של קשרים ומנסים להתעלם מהקשרים שנוצרו על ידי הסופרים שהם מכנים "שטניים". בנוסף, הם משתמשים במעבד התמלילים של בלבו הנקרא "אבולעפיה" (על שמו של המקובל אבולעפיה) כדי לקבל קשרים חדשים ואקראיים.
"התוכנית" המתגבשת גורסת שהטמפלרים גילו בתקופת מסעי הצלב מקור אנרגיה הקשור לארון הברית או לגביע הקדוש (ואולי לשניהם) המאפשר זרימת אנרגיה שגורמת לתזוזת הלוחות הטקטונים של קרום כדור הארץ. אחד המכשירים המאפשרים את גילוי זרימת האנרגיה הוא המטוטלת של פוקו.
הטמפלרים מסתירים את הגילוי. הם מתכננים בכוונה את השמדתם תוך כדי השארת תאים סודיים ברחבי אירופה – "השליטים הסמויים מהעין של העולם". תאים אלה מתוכננים להיפגש אחרי תקופות ממושכות ולבסוף יתאחדו כדי לגלות מחדש את מקור האנרגיה החבויה וכך להשתלט על העולם.
השימוש בלוח השנה הגריגוריאני גרם לשיבוש בלוח הזמנים המתוכנן. הקבוצות איבדו את הקשר ביניהן ובמשך השנים התחילו להיווצר אגודות סודיות שמנסות לחזור ולמצוא את הקשרים ביניהם ואת סודות הטמפלרים.
למרות שהם יודעים ש"התוכנית" שהם ניסחו היא בדיונית וכי המסמך של ארדנטי הוא ככל הנראה רשימת כביסה (כפי שמכנה זאת חברתו של קזובון), שלושת החוקרים מאבדים כל חוש ביקורת ושוקעים בנושא יותר ויותר. בשלב זה דיוטאלוי חולה בסרטן ובלבו ממשיך בתוכנית כדי להימנע מהצורך להתמודד עם חייו האישיים.
השלושה מעבירים לאליה את לוח הזמנים של "התוכנית" לבדיקה ומציגים זאת כאילו קבלו כתב יד מאחד הסופרים. הם מוסיפים אגודה נוספת בשם "טרס" וסבורים שהם המציאו אותה אך למעשה דה־אנג'ליס הזכיר את המושג אוזניו של קזובון באחת מפגישותיהם.
בלבו מספר לאליה על התוכנית ומציג אותה כמחקר רציני בטענה שבידי בלבו המפה (שאינה קיימת) של הטמפלרים. אליה מבקשר לראות את המפה ומתוסכל מסרובו של בלבו. הוא גורם לבלבו להגיע לפריז ושם מתגלה שאליה הוא ראש אחווה סודית הכוללת את גרמון ורבים מהסופרים "השטניים".
תאוריית מצבי הרגולציה
תאוריית מצבי הרגולציה או "המודים" של הרגולציה (Regulatory mode theory), יחד עם תאוריית הרגולציה של המיקוד (regulatory focus theory) פותחה על ידי פרופסור א. טורי היגיניס, חוקר מוטיבציה מאוניברסיטת קולומביה.
התיאוריה מתארת שתי גישות עיקריות למצבים שונים: תנועתיות (Locomotion) והערכה (assessment)
התיאוריה
התיאוריה מתארת כיצד אנשים ניגשים למצבים שונים כדי להשיג את המטרה שלהם. על פי התאוריה אנשים שונים ניגשים לממש את מטרתם ב2 מצבי עצמי יסודיים.
אנשים במצב של "תנועתיות" על פי היגינס מרוכזים בביצוע הדברים בפועל וברצון למימושם בשטח. מנגד, אנשים במצב של "הערכה" יעדיפו לברר מה הדבר הנכון ביותר לעשות וינתחו דרכים שונות לעשות אותו.
לדוגמה - בנסיעה בחניון. אדם במצב של "תנועתיות" יכנס לחניה הראשונה שיראה כדי שלא יתפסו אותה לפניו וכדי לבצע את המשימה לשמה הגיעה לחניון - מציאת חניה לרכב. אדם במצב של "הערכה" ינסה לחפש את החניה הכי מתאימה ו"נכונה" במצב הנתון (קרובה לפתח, מוצלת וכו')
בנוסף, אנשים במצב של "הערכה" עסוקים יותר בערכם העצמי ובצורה בה הם נתפסים בעוד אנשים במצב של "תנועתיות" שמים את לבם יותר על המטרה מאשר על ערכם העצמי. בהקשר לכך, זיי, בולג'ר, והיגינס הראו כי אנשים במצב של "הערכה" מרוויחים מכך שהתמיכה הניתנה להם על ידי בני זוגם איננה בולטת בעוד אנשים במצב של "תנועתיות" מרוויחים מכך שהם רואים שבן זוגם מסייע להם.
לה רפובליקה
לה רפובליקה (באיטלקית: La Repubblica) הוא העיתון השני בתפוצתו באיטליה, לאחר ה"קוריירה דלה סרה".
היסטוריה
העיתון נוסד בשנת 1976 על ידי אוג'ניו סקלפרי, ואימץ לו קו פוליטי התומך במפלגות המרכז-שמאל והתנועה הקומוניסטית באיטליה. בשנת 1978 גדלה תפוצתו של העיתון בצורה חדה ביותר וזאת ברקע פרשת חטיפתו של ראש ממשלת איטליה לשעבר, אלדו מורו, בידי הבריגדות האדומות. העיתון סיקר בצורה שוטפת את כל ההתפתחויות בפרשה, מאז החטיפה ועד מציאת גופתו של מורו.
בשנות ה-80 ניהל העיתון מערכה עזה מול העיתון "קוריירה דלה סרה", מאבק שבמהלכו עברו עיתונאים רבים לעבוד ב"לה רפובליקה", וזאת עקב תנאי השכר המפליגים שהציע להם העיתון.
בשנת 1988 רכש את העיתון איל ההון האיטלקי קרלו דה בנדטי. עקב היריבות העסקית בין דה בנדטי וראש ממשלת איטליה סילביו ברלוסקוני החל לאמץ העיתון "לה רפובליקה" קו ביקורתי תקיף נגד ברלוסקוני ומדיניותו. בשנת 2009 החליט ברלוסקוני לתבוע לדין את העיתון עקב כתבה שבה הואשם בשחיתות פוליטית.
מחאת האפודים הצהובים
רקע
אחד מפרשני האירועים, הגאוגרף כריסטוף גילווי (Christophe Guilluy) חיבר בשנת 2014 את הספר La France périphérique. בספר זה הצביע גילווי על הפער החמור בין "שתי צרפת", מחד - צרפת המטרופוליטנית, כלומר זו של הערים הגדולות וסביבתן המטרופולינית, פריז, ליון, מרסיי וטולוז, בהן מתגוררת קצת פחות ממחצית האוכולסיה ומנגד - צרפת הפריפריאלית, כלומר עיירות קטנות וערים קטנות ובינוניות בהן מתגוררת מעט יותר מן המחצית השנייה של האוכלוסייה. בעוד החיים בערים הגדולות מאופיינים בנגישות גבוהה לשירותי חינוך, בריאות ורווחה, מן הטובים בעולם, ברמה גבוהה יחסית של תעסוקה (אחוז אבטלה נמוך יחסית) ובתחבורה ציבורית מעולה; הרי שמחוצה להן מתקיימת מציאות שונה לחלוטין בה אחוז האבטלה גבוה ביותר (עד כדי 40%), מתקיימת הגירה שלילית לכיוון המטרופוליטנים המרוקנת את הערים והעיירות (חלקן עתיקות ביותר) מתושביהן בעלי היכולת, הנגישות לשירותי בריאות, חינוך ורווחה נמוכה ורמתם ירודה ומעל הכל - אין שירותי תחבורה ציבורית יעילים. עובדה אחרונה זו מחייבת משק בית בפריפריה להחזיק רכב פרטי אחד לפחות כצורך חיוני (בשל האבטלה, רבים נוסעים שעה ויותר מביתם על מנת לעבוד בעיר אחרת), זאת בעוד שבערים הגדולות אין צורך ברכב פרטי וגם אם כן הרי שלרוב מדובר ברכב חשמלי עירוני קטן.
מחיר הבנזין (SP95-E10) ירד במהלך 2018 מ-1.4682€ לליטר בינואר, ל-1.4305€ לליטר בנובמבר. מחירי הבנזין והסולר לליטר עלו ב-15% ו23% בין אוקטובר 2017 ואוקטובר 2018. מחיר השוק העולמי לדלק עלה ב-28% בשנה שעברה, והדיזל ב-35%. יחד עם המע"מ, מיסי הסולר הוגדלו ב-14% בשנה אחת ומיסי הבנזין ב-7.5%. המיסים על הדלק הם מע"מ צרפתי סטנדרטי - 20% משנת 2014, ומס מקומי על צריכת מוצרי אנרגיה (TICPE), שאינו מבוסס על מחירי הבנזין אלא מחושב לפי נפח. המס מכוון להפחית פליטת פחמן ולהפחית צריכת דלק מאובנים. המחאה מכוונת נגד מחירי הדלק לאזרח הפרטי, בשל כך שישנם מקצועות וענפים שמקבלים פטור מסוים מה-TICPE, כך שיוצא שמי שצריך לשלם על המדיניות הירוקה של הממשלה הם האזרחים עצמם, כאשר העלאת מס נוספת צפויה בשנת 2019. הפגיעה היא קריטית במיוחד לגבי האוכלוסיות המסתמכות על רכבן הפרטי ונוסעות עמו באופן אינטנסיבי - קרי, אוכלוסיית צרפת הפריפריאלית (העלאת המס לא השתקפה במערכת התחבורה הציבורית בערים הגדולות). העובדה שהדבר נעשה בשם אידאולוגיה סביבתנית מרוחקת מעולם הערכים של "צרפת הפריפריאלית", היא לדעת גילווי, רק שמן על המדורה.
התארגנות
במאי 2018 נפוצה עצומה באתר change.org שהשיגה 300,000 חתימות, וכוונה לעצור את עליית מחירי הדלק. במקביל, נפתח אירוע ברשת פייסבוק שקורא לחסום את כל הדרכים ב-18 בנובמבר מאותה סיבה, כשאחד הסרטונים שהועלו לאירוע זה החל את רעיון האפודים הצהובים. בדומה למחאות עממיות רבות מאז 2011, שהתארגנו באמצעות המדיה החברתית, למחאה לא היה מנהיג ברור והיא לא הייתה קשורה לתנועה פוליטית. עקב זאת, גורמים שלטוניים לא יכלו לשאת ולתת עם כל נציגות מוסמכת של המוחים.
משטרת צרפת ושירותי המודיעין טענו שבידיהן עדויות שונות - ביניהן הפצת פייק ניוז, שקראו לעידוד המחאה, על ידי כלי תקשורת רוסיים - להתערבותה של ממשלת רוסיה בליבוי המחאה. טענות אלו הוכחשו על ידי ממשלת רוסיה, אך חוזקו על ידי גורמים אחרים כמו קרן מרשל, המנטרת פעילות פרו־רוסית באינטרנט.
המחאות
ב-17 בנובמבר 2018 התקיימה המחאה הראשונה, והוציאה לרחובות כ-300,000 אנשים מרחבי צרפת שחסמו כבישים וכניסות לתחנות דלק. המחאות התאפיינו לרוב בסדר וברוח טובה (כגון פיקניקים המוניים ודוכני עזרה הדדית), מדיניות שזכתה לשם "bon enfant" ("ילד טוב"). נהגים שנפגעו מחסימות הכבישים נטו בדרך כלל שלא לגנות את המוחים. עם זאת, במהלך היום הראשון של ההפגנות נפצעה אישה בת 63 מפגיעת אופנוע בזמן שהפגינה, ואופנוען נהרג לאחר שנפגע מרכב שניסה לעקוף את המחסום. מחאות התרחשו במקביל גם במחוזות הצרפתיים שמעבר לים, ושם התרחשו אירועי ביזה והתפרעויות. הנשיא מקרון הורה לשלוח כוחות למחוזות אלו על מנת להרגיע את האלימות.