cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ירושלים וסביבותיה מהתקופה הנאוליתית ועד תקופת הברונזה
תקופת האבן
בהרי ירושלים נחשפו שני כפרים מהתקופה הנאוליתית. אחד מיישובים אלו נחשף באתר אבו גוש והאתר השני נחשף במוצא. ביישובים אלה נתגלו בתים עם רצפות טיח, קבורה של שור הבר, עצמות בעלי חיים מבויתים ומגוון רב של ממצאים מהתקופה הנאוליתית הקדם קראמית ב', כ-9000 שנים לפני זמננו.
התקופה הכלקוליתית
הממצאים הארכאולוגיים והמידע על יישוב העיר בתקופה הכלקוליתית דלים מאוד. חפירות עיר דוד חשפו ממצאי קרמיקה שנמצאו בשכבות של סחף אדמה וגילם אינו ברור לחלוטין. ממצאים אלו כוללים בסיסים לכלי קרמיקה עם טביעות מחצלת שנתגלו כשהם בקבוצת כלים מתקופת הברונזה הקדומה. ממצאים אלו משתלבים עם דיווחים מחפירות שערכה קתלין קניון, המדווחת על ממצאים נוספים ואתרים מהתקופה הכלקוליתית שהעיקרי בהם נתגלה בסטף. למרות ממצאים מועטים טוען מאמר בירחון
כי מיעוט הממצאים ומיעוט האתרים מהתקופה נובע ממגבלות המחקר ולא משקף את עושר הפעילות של התקופה הכלקוליתית באזור ירושלים. ההנחה היא כי אנשי התקופה אכלסו מערות באזור הגיחון, כדי ליהנות משפע המים וההגנה של המסתור, כפי שנהגו ביישובים אחרים באותה תקופה - ביר אבו מטר ואחרים.
בפברואר 2016 התגלו בעת סלילת כביש בשכונת שועפט שרידי שני מבנים שאולי היו חלק מיישוב קדום מן האלף החמישי לפנה"ס.
תקופת הברונזה
כרונולוגיה: 3500 – 1150 לפנה"ס
תקופת הברונזה במזרח התיכון החלה בשנת 3300 לפנה"ס בערך, עם העלייה בשימוש בברונזה לייצור כלים והעיור בשני המרכזים העיקריים של העולם העתיק - מצרים ומסופוטמיה. תקופת הברונזה מתחלקת במזרח התיכון לארבע תקופת: הקדומה, הביניימית, התיכונה והמאוחרת. סופה של תקופת הברונזה במאה ה-12 לפנה"ס לוותה בהגירה מסיבית שסימנה את תחילת תקופת הברזל.
תקופת הברונזה הקדומה
כרונולוגיה: 3500 - 2200 לפנה"ס
ירושלים בתקופת הברונזה הקדומה היא - ככל הנראה - עיר פרזות, חלק ממארג התיישבות צפוף יחסית באזור ההר המרכזי, בו מתבססות ערים מבוצרות ובהן העי וירמות. ערים אלו היו מוקפות ביישובים לא מבוצרים ובהם העיר ירושלים, שבתקופה הנדונה הייתה לא יותר מיישוב חקלאי שהתרכז - ככל הידוע - בצדה המזרחי של שלוחת עיר דוד. היעדר מקורות היסטוריים כלשהם, העשויים לתאר את תולדות ירושלים, מותיר תקופה זו באפילה היסטורית. בעזרת השרידים הארכאולוגיים ניתן לשחזר בסכימתיות את דמותה. ירושלים של תקופת הברונזה הקדומה היא יישוב חקלאי קטן, חסר חשיבות פוליטית או כלכלית וללא מאפיינים הקיימים ביישובים עירוניים מרכזיים של התקופה. בחפירות שנערכו בעיר נמצא שפע יחסי של ממצאים ארכאולוגיים הפזורים לאורך כל האתר אך לא נמצאו כל עדויות לביצורים.
בעיר דוד נחשפו בחפירות משלחת פרקר בין השנים 1911-1909 3 מערות קבורה ובהם מספר רב של כלי חרס הדומים לכלים שנמצאו גם בתל העי ואתרים בולטים אחרים מהתקופה. החפירות שנערכו בשיטות "פרימיטיביות" פגמו ביכולת ללמוד מהממצאים אך חשיבותן נעוצה בעובדה כי אלו אתרי הקבורה היחידים מתקופת הברונזה הקדומה בירושלים. בחפירותיו של יגאל שילה בשטח שסומן E1 על המדרון המזרחי של עיר דוד נמצאו חלקים של שני בתים בעלי צורה מלבנית, שלאורך קירותיהם נבנו ספסלים. צורת בית זה אופיינית לתקופה, ודומים לו נמצאו באתרים אחרים בארץ ישראל. בחפירות של רוברט מקאליסטר ודנקן מקנזי נתגלו מספר ממצאים חשובים מתקופת הברונזה הקדומה ובהם טביעת חותם גליל על גבי שבר חרס. בחפירות אחרות זוהו שברי חרסים נוספים מהתקופה בשכבות מילוי מתקופות מאוחרות יותר.
תקופת הברונזה הביניימית
כרונולוגיה: 2200 - 2000 לפנה"ס
מסביב לירושלים נחשפו יישובים גדולים יחסית מהתקופה ובסמוך להם שדות קבורה, כלומר- תושבי ירושלים נפוצו לכל עבר ויישובים חקלאיים הוקמו בהרי ירושלים.
מלחה בחפירות שנערכו באתר הנמצא בשכונת מלחה, בסמוך לרחוב הקרוי היום "דרך אגודת הספורט הפועל", נמצאו שרידי יישוב פרזות מתקופת הברונזה התיכונה א'-ב'. היישוב כולל מבנה ציבורי שבחלקו המערבי נתגלו שתי מצבות פולחניות וספסל להנחת מנחות. ממערב למבנה הפולחני: בית חצר טיפוסי הכולל מערכת חדרים המקיפה חצר מרכזית, אשר בתוכה נתגלו מספר מתקני בישול ואפיה. במרכז נחשף בור שניכרים בו סימני חציבה, ובחלקו העליון נקברה כבשה מעוברת. מתוכנית האתר נראה כי היישוב היה מוקף במבנים כשהקירות החיצוניים משמשים כחומה. באחד משטחי החפירות נמצא מבנה שער שנשתמר חלקית, ובנייתו אופיינית לביצורים מהתקופה. החוקר ד"ר יצחק מייטליס מציין כי אופיים האחיד של המבנים מצביע על חברה בה המשפחה היא הגרעין החברתי הבסיסי וכי האוכלוסייה שאכלסה את האתר הייתה בעלת ארגון חברתי ברמה גבוהה ובעלת אופי עירוני. בערימת סיקול, "רוג'ום", שכיסתה את האתר לפני החפירות, נתגלו ממצאים החל מהתקופה הכלקוליתית וממצאים נוספים המצביעים על רצף יישובי עד לתקופה הממלוכית.
הארכאולוג גרשון אדלשטיין מתאר את הגילוי של היישוב מתקופת הברונזה במלחה:
נחל רפאים בחפירות שנערכו באתר הסמוך לגן החיות התנ"כי נחשף יישוב גדול ששיטחו כ-290 דונם, לא מבוצר, שתחילתו בסוף תקופת הברונזה הקדומה ושיאו בתקופת הברונזה התיכונה. באתר נחשפו שרידי מבני מגורים, המהווים עדות ראשונה לשרידי ישוב קבע מתקופת הברונזה באזור ההר, וכן קברי פיר מתקופת הברונזה הקדומה ד'. המבנים נבנו בלבני בוץ שחלקן היה שרוף, שהונחו על גבי תשתית אבן. במרכז החדרים מופיעים בדרך כלל בסיסי עמודים. מתקופת הברונזה התיכונה ב' נחשפו מבנים ששימשו בתי חווה ובסמוך להם מבנים ששימשו מכלאות לחיות ומתקנים חקלאיים אחרים. המבנים נבנו באבן. אחד המבנים נבנה על יסודות מוצקים במיוחד וייתכן ושימש כמקדש או מבנה ציבורי אחר. בין המבנים נחשפו קברים וקברי פיר. בחלק מהמקומות קיימת עדות לקומה שנייה. באתר נחשפו גם מערות לכריית חול ששימש בתעשיית כלי חרס. אתר זה הוא החשוב מסוגו בארץ ישראל, בשל ייחודו כמכלול בנוי מתקופת הברונזה התיכונה שאיננו חלק מתל. היישוב בנחל רפאים שונה מהותית מהיישוב במלחה ובולט בו חוסר התכנון הריכוזי. היישוב מפוזר על שטח רחב ובו מספר "גושי" בנייה לאורך קווי הגובה של הנחל. שטחם של רוב המבנים היה גדול מאוד - כ-600 מ"ר, וככל הנראה היה מיועד למגורי משפחה מורחבת ("חמולה"). צורת יישוב זו מתאימה לתסריט של התיישבות ספונטנית.
עלונה באזור עמק הארזים ערכה רשות העתיקות חפירות בשנת 1994, במהלכן נחשפו מבנים מתקופת הברונזה הביניימית. המבנים מרוכזים בחלקו העליון של המדרון והם - כנראה - חלק מכפר מהתקופה שבו הייתה בנייה צפופה. בחפירה נחשפו שרידיהם של שלושה חדרים מרובעים, ומבנה מלבני בגודל 9X12 מטר ממנו שרדו חלקי קירות. בנוסף נחשף מבנה מגורים מדורג. על גבי יישוב זה נחשף יישוב מתקופת הברזל - תופעה אופיינית ליישובים חקלאיים בסביבת ירושלים.
נחל זמרי בשכונת פסגת זאב באזור הרחובות משה רחמילביץ ושדרות משה דיין נחשף יישוב מתקופת הברונזה הביניימית ושרידים נוספים של יישובים מתקופות מאוחרות. היישוב מתקופת הברונזה התיכונה נמצא מתחת לטרסות מתקופת הברזל ונחפר באופן חלקי. היישוב היה - ככל הנראה - מרוכז על פני מספר טרסות ובחפירה בטרסות העליונות נחשפו שלוש יחידות מגורים בסמיכות אחת לשנייה - יחידה אחת גדולה ושתיים קטנות יותר. החופרים מציינים כי תוכנית המבנים איננה ברורה ואיכות הבניה נמוכה.
תל אל פול בחפירות שנערכו באתר, במורד המדרון המשתפל ממערב למזרח, נחשפה התיישבות מתקופת הברונזה התיכונה ב' בשני שלבים. השלב הקדום כולל שני מבנים שנחשפו באופן חלקי בלבד וביניהם מעבר או חצר, והשלב המאוחר כולל בניית אבן של חדרים מוארכים בציר צפון-דרום. אחד החדרים מרוצף בלוחות אבן יפים וגדולים.
תקופת הברונזה התיכונה
כרונולוגיה: 2000 - 1550 לפנה"ס
תקופה זו מופיעה בכתובים גם כתקופת הברונזה התיכונה ב'. בתקופה זו חוזרים בארץ ישראל אל ישיבה ביישובי קבע ולבסוף חוזרים גם הביצורים. שינוי זה מתרחש בעקבות חדירת עמים מהצפון ומסוריה אל תוך הארץ, וחזרת כוחה של מצרים העתיקה עם עליית השושלות ה־12 וה־13 בתחילת התקופה. במקביל חוזרת ירושלים להיות מרכז עירוני ומקומי חשוב. במקביל לירושלים מצביעים מקורות מצריים על שכם כמרכז יריב ושווה משקל באזור ההר. על פי התמונה המקובלת על רוב החוקרים התחלק אזור ההר בין שני גורמים מדיניים מקומיים אלו. בניגוד לכך מציג הארכאולוג פרופסור ישראל פינקלשטיין תמונה שונה, לפיה שטחם של מרכזים ואתרים ארכאולוגיים באזור ההר היה קטן מאוד והספיק למגורי מספר מאות אנשים בלבד. בשכם ובשילה לא נמצאו כלל רובעי מגורים, עובדה המצביעה על כך שאתרים אלו לא היו ערי ממלכה במובן המקובל של המילה ובדומה לירושלים, אלא מעוז מבוצר של שליטים מקומיים, שהטילו מרותם על שטח בו הייתה אוכלוסייה מעורבת של יישובי קבע ונוודים. המחקר קובע כי אזור ההר המרכזי היה מפוצל בין מספר ישויות מדיניות - שכם, בית אל, וירושלים.
תחילת התקופה מיוצגת בממצאים דלים למדי - קבר שנחשף על ידי מקאליסטר בעיר דוד ובו נמצאה ידית של כד עם טביעת חותם של חרפושית מימי השושלת ה-12 (עידן הממלכה התיכונה). במאמרו "ירושלים לפני דוד" מציין החוקר אהרון מאיר כי תיארוך ממצא זה מוטל בספק. דלות זאת תואמת את הידוע על אזור ההר והיעדר אתרים מהתקופה - עובדה המצביעה על יישוב מצומצם וארעי באופיו.
חלקה השני של התקופה מספק שלל ממצאים. בחפירות קניון ושילה בעיר דוד נחשפו קטעים של ביצורי העיר הקדומים במדרון המזרחי ועל פי הצעת קניון ייתכן ונחשף אף חלק ממבנה שער. בשנת 2009 פרסמה רשות העתיקות את דבר חשיפת ביצור מאסיבי מתקופת הברונזה התיכונה, בחפירות בהנהלת פרופסור רוני רייך, שנועד לאפשר גישה בטוחה של תושבי העיר אל המעיין הנמצא בשיפולי ההר. אורך הקטע החשוף של הביצור 24 מטר וגובהו 8 מטרים. ומוסיף פרופסור רייך
.
מבנים נוספים מהתקופה נתגלו בחפירות קתלין קניון ויגאל שילה אחריה, והם כוללים שרידים של מבני מגורים. באחד מהם נמצא, מתחת לרצפה, כד ובו שלד תינוק, צורת קבורה הנפוצה בתקופת הברונזה. בחפירותיו של יגאל שילה נחשפו גם כלי חרס, כלים דקורטיביים מעצם ותכשיטים.
ממצאים נוספים מהתקופה הן מערות קבורה שנתגלו פזורות סביב העיר. הבולטות שבהן נמצאו בחפירות כנסיית דומינוס פלוויט. במערה ששימשה עד סוף תקופת הברונזה המאוחרת נמצאו כ-1,200 כלי חרס, כלי בהט, כלי מתכת, חפצים שונים מעצם וחרפושיות.
מערת קבורה נוספת נחשפה בסוף המאה ה-19 ליד אבו תור והממצאים שנאספו בה נעלמו. על פי התיעוד נמצאו במערה כ-400 כלי חרס ובהם כדים בני 4 ידיות המאפיינים את התקופה. הכלים הונחו בשולי המערה ובמרכזה הונחו הנפטרים.
מערכת המים
מערכת נוספת שנחפרה מספר פעמים ונידונה רבות היא פיר וורן - מערכת המים הקדומה של ירושלים. המערכת נתגלתה ותוארה לראשונה על ידי צ'ארלס וורן בשנת 1867, בשנים 1998–1997, נחקר פיר וורן והשטח שלמרגלותיו בידי רוני רייך ואלי שוקרון, שגיבשו מסקנות חדשניות לגבי המערכת. לפי התאוריה החדשה של רייך ושוקרון, השלב הראשון של ההשתלטות על מי מעיין הגיחון נערך בתקופת הברונזה התיכונה, כאשר סביב המעיין נבנו 2 מגדלים מאסיביים, נחצבה הבריכה, ונחצב החלק האופקי של מערכת פיר וורן שאיפשרה גישה מהעיר למעיין ולבריכה. תעלה נוספת הידועה בשם "תעלה 2", שכוסתה בגושי אבן גדולים, הובילה את מי המעיין דרומה - ככל הנראה לבריכת אגירה בדרום. תיארוך המערכת לתקופת הברונזה התיכונה מצביע כי היה בידי הכנענים ידע הנדסי מתקדם.
כתבי המארות
כתבי המארות הם טקסטים בכתב ההיראטי שנכתבו במצרים העתיקה. הכתבים שימשו לצורכי הגנה על מקומות במצרים העתיקה, ומתוארכים לתקופת הברונזה התיכונה. נהוג לחלק את הכתבים לשתי קבוצות כרונולוגיות- הקדומים שנכתבו על גבי צלוחיות חרס, והמאוחרים, שהופיעו על גבי צלמיות עבד כפות. מטרתם הייתה לפגוע באופן מאגי באויב ולהחלישו - מעין תפילות לעזרת האלים. העיר ירושלים מופיעה בכתובות אלו בשם רושמם או אורשלם והיא העיר היחידה באזור ההר המרכזי המוזכרת בשמה בתקופה המוקדמת של הכתובות ובתקופה המאוחרת - נוספת העיר שכם, העולה ועומדת מול ירושלים כמרכז שלטוני חשוב באזור השומרון.
בכתבי המארות מופיעים שמות שליטי ירושלים - יקרעם וסתען - ייתכן והכוונה לשסען, שמות ממקורות שֵמִיִּים, ככל הנראה מניב אמורי. נוכחות שני שמות כשליטי ירושלים עשויה להעיד על שלטון אוליגרכי בניגוד לכתבי המארות המאוחרים, בהם מופיע שם בודד (שלא ניתן לפיענוח), העשוי להצביע על מעבר לשלטון דיקטטורי. ייתכן כי העם היבוסי היה תת-קבוצה של קבוצה אתנית זו - "הר האמורי" הוא הכינוי למדרונות הדרומיים של הרי יהודה. אטימולוגיה אפשרית לשם הר המוריה היא 'הר האמורים'.
הממצאים הארכאולוגיים מהחצי השני של התקופה מציירים דמות של יישוב מבוצר ומבוסס שכיסה את כל אזור עיר דוד, ותחילת בנייה של מפעל מים. ממצאים מועטים מתום התקופה עשויים להעיד כי סוף תקופת הברונזה התיכונה רואה האטה בפעילות בעיר. עדויות אלו, בשילוב אזכורים ראשונים לירושלים במקורות מצריים, מעידים כי במקביל לשכם הייתה ירושלים לעיר-מדינה מרכזית באזור ההר ויישובים שהוקמו ממערב לירושלים בתקופת הברונזה התיכונה א' הפכו ליישובי לוויין.
במחקר חדשני קובע פרופסור נדב נאמן כי בכתבי המארות אין למעשה כל התייחסות לאזור ההר המרכזי מלבד התייחסות לשכם ומציע לדחות את הזיהוי של ירושלים בכתבי המארות. דעה זו לא התקבלה על דעת מרבית החוקרים.
תקופת הברונזה המאוחרת
כרונולוגיה: 1550 - 1150 לפנה"ס.
תקופה זו כונתה בעבר במחקר התקופה הכנענית, והיא האחרונה בתקופות הברונזה. תקופה זו - בניגוד לתקופות הקודמות - עשירה במקורות היסטוריים, רובם ככולם ממצרים, ולמעשה מסמנת את כניסת ירושלים אל תוך ההיסטוריה של ארץ ישראל והסהר הפורה.
במהלך התקופה כבשה מצרים בראשות אמנחותפ השני את כנען, ואף נלחמה עם החיתים על השליטה בסוריה. למרות מספר מסעות מרשימים ורשימות שלל ושבויים מפוארות, לא הצליחה מצרים לכבוש את סוריה אך ארץ כנען נשארה בשליטה מצרית.
בתקופה זו היה היישוב באזור ההר דליל ביותר והארכאולוג ישראל פינקלשטיין מציין 30 אתרי יישוב בכל אזור יהודה ושומרון. למרות קיומם של מקורות כתובים אין הסכמה בין החוקרים באשר לחלוקה המדינית פוליטית באזור זה. יש תאוריה הקובעת כי העובדה שאין כל אזכור למקומות יישוב במקורות מהתקופה מעידים על דומיננטיות של ירושלים על אזור יהודה וכי הערים המבוצרות בית אל ודביר, ששרידים שלהן מהתקופה נחשפו בחפירות, היו ערים כפופות לשלטון או השפעה ירושלמית.
גישה אחרת עולה ממחקרו של פרופסור נדב נאמן הטוען כי שטח ההשפעה של ירושלים היה מצומצם והוגבל על ידי בית אל ודביר שהיו ערי ממלכה עצמאיות. על פי כל המחקרים הייתה עיר המדינה שכם בעלת שטח ההשפעה הנרחב ביותר - הרי אפרים והרי מנשה עד לאזור בית אל בדרום.
בירושלים אין רצף של עדויות ארכאולוגיות מהתקופה והעדויות הקיימות מקוטעות וחלקיות. מהחלק הראשון של התקופה - תקופת הברונזה המאוחרת א' - נמצאו מספר שרידים של בית במצב השתמרות גרוע, שנחשף על ידי קניון, ומספר חרפושיות של תחותמס השלישי, שתיארוכן לתקופה מוטל בספק. במערת הקבורה שנחשפה בחפירות כנסיית דומינוס פלוויט ושימשה החל מתקופת הברונזה התיכונה ב' נמצאו כלים רבים המיוחסים לתקופה, ובהם כלים בצורת גליל עם צורת כפתור המשמשת לחיבור הידית ושפת הכלי, וכלים המכונים בפי הארכאולוגים "פכיות אפורות" ו"קערות מונוכרום" האופייניות לתקופה.
תקופת הברונזה המאוחרת ב' היא התקופה המתועדת על ידי מכתבי אל עמרנה אך הממצאים מהתקופה הם מועטים ביותר ולא ניתן לקשר בין השטח לבין המסמכים המצרים. הממצא העיקרי לתקופה הם שורה של קירות תמך שנחפרו על ידי קניון ושילה (מוכרים גם כשטח G). המערכת האמורה מורכבת משבעה קירות אבן מדורגים, הנמתחים לאורך המדרון ובשילוב עם קירות אבן המונחים בתבנית של שתי וערב יוצרים ריבועים שמולאו באבנים. ההנחה היא שמערכת זו שימשה כתמך לבניה שהייתה בראש התל ואפשרה ליצור מסד שטוח ורחב במעלה שלוחת עיר דוד, עליו עמדה המצודה (מצודת ציון), מהן לא נותר זכר. תיארוך מבנה זה הוא בעייתי ביותר ונתון במחלוקת ויש חוקרים המייחסים את מערכת קירות התמך לתקופת הברזל.
מעל מערכת קירות התמך ממוקמת החלקלקה המדורגת היורדת ממעלה המדרון ומכסה חלקים של מערכת קירות התמך. מבנה זה שנתגלה בחפירות דנקן ומקאליסטר ולאחר מכן בחפירות קניון נידון לעומק במחקר. תיארוכו נתון במחלוקת וכן קיימת מחלוקת בנוגע לשאלת היחס בין החלקלקה לקירות התמך - האם מדובר במערכות נפרדות או מערכות המשלימות אחת את השנייה. לאור חילוקי הדעות, כל שניתן לומר הוא ששתי מערכות הביצורים מתוארכות לסוף תקופת הברונזה המאוחרת או תחילת תקופת הברזל וייתכן והן חלק מביצורי העיר היבוסית. עם זאת גם פרשה זו לוטה במסתורין ואין כל מידע לגבי מוצאם, תאריך הגעתם לירושלים ותרבותם של היבוסים.
הממצאים הארכאולוגיים מעלים תמונה של ירושלים כיישוב קטן-ממדים בתקופת הברונזה המאוחרת. אם אכן שכנה בעיר דוד בירתה של עיר-מדינה כנזכר במכתבי אל עמארנה, הרי שמדובר במקום מושבו של שליט מקומי. ריכוזי האוכלוסייה והכוח הכנעני שכנו בחצור במגידו וגזר.
מכתבי אל-עמארנה
מכתבי אל-עמארנה הם מכתבים שנכתבו אל מלך מצרים אח'נאתון - אחד ממלכי השושלת הי"ח, המתוארך לאמצע המאה ה-14 לפנה"ס - לאורך תקופה של כ-20 שנה. מכתבים אלו מהווים את המקור העיקרי להכרת ארץ ישראל בתקופה הכנענית, אך במבט מקיף מספקים מידע מוגבל על פרק זמן קצר במאה ה-14 לפני הספירה. בארכיון אל עמרנה נתגלו שישה מכתבים באכדית המתארים את מסכת היחסים העכורה בין השליטים הכנענים בארץ ישראל. מלך ירושלים "עבדח'בה" כותב למלך המצרי על עימותים עם ברית שכללה את לבאיה מלך שכם ומלך גזר - מלכאלו, שהקימו חזית אנטי ירושלמית עם מלכי גת, לכיש ואשקלון בעוד פושטים בשם חבירו עושים שמות בשטחים החקלאיים. על פי המכתבים בירושלים שהייתה עיר הכפופה לשלטון מצרי.
באחד המכתבים מתוארת תקרית בה פרצו כושים, ככל הנראה מחיל המצב המצרי של העיר אל המצודה ואיימו על חיי המלך:
מעבר לתיאור הדרמטי מעיד הקטע על המבנה של מצודת העיר הבית האיתן היא המצודה ובית המלך הוא ארמון המלך - המצודה הפנימית, כדוגמת מגדל דוד. לארמון הייתה קומה עליונה מבוצרת הקרויה גג. תיאור דומה מופיע ב:
שמו של מלך ירושלים "עבדח'בה" - עבד האלה ח'פה - על שם האלוהות החיתית, מהווה הכלאה בין השפות הכנענית והחיתית עדות לתהליך ההתבוללות האתני והתרבותי שאפיין את ערי כנען בתקופת הברונזה. עירוב זה משתקף בדברי הנביא :
סילבן אדמס
קריירה
רוב הונו של אדמס הוא מעסקי חברת הנדל"ן איברוויל פיתוח, שנוסדה על ידי אביו. למד מנהל עסקים באוניברסיטת טורונטו. בשנות ה-90 של המאה העשרים התמנה למנכ"ל החברה וניהל אותה במשך 25 שנה.
פילנתרופיה
סילבן אדמס נחשב כאחד הפילנתרופים הבולטים בישראל וכישראלי היחידי נכון להיום החתום על יוזמת ה־Giving Pledge, היוזמה של וורן באפט וביל גייטס אשר חותמיה מתחייבים לתרום את מרבית הונם בעודם בחיים למטרות פילנתרופיות שונות.
בשנת 2009 יסד את קרן משפחת אדמס. הקרן תורמת למטרות הקשורות לפיתוח הספורט בישראל ובקנדה ולקידום דימויה של ישראל בעולם.
על שמו של אדמס קרוי פרס בוני ציון המוענק מדי שנה לעולים חדשים על תרומתם לקידום מדינת ישראל.
אדמס אחראי להגעת טורניר הג'ירו ד'איטליה 2018 לישראל.
אדמס תרם לבנייתו של ולודרום סילבן אדמס, מתקן הוולודרום הראשון בישראל והשני במזרח התיכון, ולסלילתו של שביל אופניים בפארק הירקון אשר נקרא על שמו. שביל אופניים זה הוא חלק מאופנידן, רשת שבילי אופניים המתוכננים להיבנות בגוש דן.
אדמס תרם להקמתו של המכון האוניברסיטאי הראשון בישראל למצוינות בתחום הספורט, שנחנך ב-2017 באוניברסיטת תל אביב ונקרא על שמו.
ב-2019 תרם למרכז הרפואי איכילוב 100 מיליון ש"ח להקמת מרכז לרפואה דחופה חדש. כמן כן, אדמס תרם גם להקמת בית חולים לילדים להשתלות לב בבית החולים וולפסון.
באירוויזיון 2019 מימן את הופעתה של מדונה בגמר האירוויזיון באקספו תל אביב, מימון שהוערך במיליון דולר.
בנובמבר 2019 הביא לישראל את נבחרות ארגנטינה ואורוגוואי למשחק ידידות שנערך באצטדיון בלומפילד.
אדמס אחראי להבאת משחקי הסופרקאפ הצרפתי בשנת 2021 ובשנת 2022, וכן משחק ידידות בין אתלטיקו מדריד ויובנטוס שתוכנן להיערך באצטדיון בלומפילד אך בוטל בעקבות מבצע עלות השחר.
במאי 2022 לאחר הטבח באלעד נעתר לבקשת ראש העיר ישראל פרוש והודיע כי יתרום כמיליון דולר להשלמת שביל האופניים סובב אלעד.
בשנת 2023 נבחר להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל לרגל שנת ה-75 למדינת ישראל.
חיים אישיים
בשנות השמונים התנדב בקיבוץ חצור שם גם הכיר את רעייתו. בסוף שנות השלושים לחייו החל להתאמן ברכיבת אופנים ולהתחרות במרוצי אופניים על פי גילו. בין השאר זכה 17 פעמים בתחרות המסטר של קוויבק וב 6 מדליות בתחרות המכביה. ב2023 זכה בתואר אלוף עולם כפול ברכיבה לגילאי 65 עד 69 במירוץ לאופני כביש וברכיבה נגד השעון
אדמס עלה לישראל בסוף שנת 2015 ומתגורר בתל אביב.
אדמס הוא אחד מבעלי קבוצת רכיבת האופניים ישראל - פרמייר טק.
אינגו מצמאכר
אינגו מצמאכר (גרמנית: Ingo Metzmacher; נולד ב-10 בנובמבר 1957 בהאנובר) הוא מנצח גרמני. אביו, רודולף מצמאכר, היה צ'לן. את השכלתו המוזיקלית רכש בהאנובר, זלצבורג וקלן, בפסנתר, תאוריה של המוזיקה וניצוח. הוא הצטרף לאנסמבל המודרני בשנת 1981 כפסנתרן ההרכב והיה למנצחו בשנת 1986.
הופעתו הראשונה כמנצח תזמורת הייתה בשנת 1987, על האופרה נישואי פיגארו. משנת 1997 עד 2005 כיהן כמנהל מוזיקלי ראשי של עיריית המבורג, תפקיד שכלל את האופרה הממלכתית של המבורג והפילהרמונית של המבורג. בשנת 2004 התמנה למנצח ראשי של האופרה ההולנדית. בין השנים 2007 - 2010 היה המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית הגרמנית בברלין.
מצמאכר ניצח על הקלטות אחדות ל-EMI קלאסיקס, ליצירות הבאות:
הקלטותיו לחברות אחרות הן:
הרפובליקה הקורסיקנית
הרפובליקה הקורסיקנית הייתה רפובליקה קצרת ימים ששלטה על האי קורסיקה. שלטונה נמשך מהכרזת הריבונות של פסקואלה פאולי מהרפובליקה של ג'נובה בשנת 1755, ועד לפלישת צרפת לאי בשנת 1769. הרפובליקה התפרסמה בכך שהייתה למדינה הראשונה שכתבה חוקה המושפעת מרעיונות עידן האורות, ולמדינה הראשונה שהעניקה זכות בחירה לנשים.
הקמה
השלטון הגנ'ובי בקורסיקה נחשב למושחת ובמהלך תחילת עידן האורות החלו להישמע קולות הקוראים לעצמאות מג'נובה. השלטון, שהתבצר במצודות היה כמעט חסר שליטה מעשית על הנתינים, והקורסיקנים החלו לתור אחר מנהיג גולה למאבק. בתחילה הומלך לזמן קצר ההרפתקן הגרמני תיאודור סטפן, אולם במהרה נשא את דגל המאבק הפטריוט הקורסיקני הגולה פסקואלה פאולי. הלה שאף להקים רפובליקה ריבונית בעלת דגל, צבא ומערכת משפט עצמאית.
בשנת 1757 הצליחו הקורסיקנים להדוף את הכוחות מג'נובה אל עבר ערי החוף המבוצרות, בעוד הכוחות המהפכנים זוכים לשליטה דה פקטו על האי דרך הבירה קרטה. כסימן לריבונות הוקמו באי אוניברסיטה ומסדר על שם הקדוש דבוטה, הקדוש המגן של האי.
הוקם דיאט לאומי, בו נבחרו צירים מכל מחוז לתקופת כהונה של שלוש שנים. זכות ההצבעה הורחבה לכל הגברים מעל גיל 25, אולם משום שבאופן מסורתי לנשים ניתנה זכות הצבעה בהצבעות בכפר, הורחבה זכות ההצבעה גם לנשים לא נשואות זמן קצר לאחר מכן. בכך הפכה הרפובליקה הקורסיקנית למדינה הראשונה המעניקה זכות הצבעה לנשים. בשנת 1761 טבעה הרפובליקה מטבעות ראשונים בעיר מוראטו, ועליהם הוטבעו פרופיל ראש מורי, סמלה העממי של קורסיקה המוצג גם בדגלה ובסמלה.
רעיונות השוויון, העצמאות והחירות של פאולי קיבלו רוח גבית מפילוסופים רבים. ז'אן-ז'אק רוסו, וולטר, ראינאל ומאבלי הביעו תמיכה ברפובליקה הצעירה. הרפובליקה המשיכה להתפרסם כאשר הוזכרה בספרו של ג'יימס בוסוול, וקיבלה הכרה בינלאומית מהביי של תוניס.
החוקה
החוקה הקורסיקנית הראשונה נכתבה בשנת 1755 עבור הרפובליקה החדשה ואומצה עד לסיפוח הצרפתי של האי בשנת 1769. היא נכתבה באיטלקית, שהייתה השפה המדוברת בקורסיקה עד המאה ה-19. החוקה נכתבה על ידי פאולי בהשראת כתביו של ז'אן-ז'אק רוסו. ייחודה של החוקה הוא בהיותה אחד מהקודקסים הלאומיים הראשונים שנכתבו ברוח עידן האורות.
הפלישה הצרפתית
בשנת 1767 כבשו הקורסיקנים את האי קפריה מרפובליקת ג'נובה. הג'נובים, שהתייאשו מהניסיון לשליטה על האי מכרו את הזכות להחזקה בו לצרפת שנה מאוחר יותר דרך חוזה ורסאי. כבר במהלך אותה השנה פלשו הכוחות הצרפתים אל האי, ולחמו מול צבא הרפובליקה הצעירה. הכוחות הקורסיקנים החזיקו מעמד כשנה מול הצבא הצרפתי, אולם במאי 1769 הפסידו בקרב פונטו נובו. פאולי ברח לגלות בממלכת בריטניה הגדולה, והשליטה הצרפתית על האי הושלמה כאשר בשנת 1770 האי הפך לפרובינציה רשמית של צרפת.
לאחר הפלישה
רבים בממלכה המאוחדת ראו בנפילת הרפובליקה כישלון בריטי, משום שהרפובליקה הייתה יכולה להיות בעלת ברית של הכתר האנגלי באזור הים התיכון במאבק הכוחות מול ממלכת צרפת. למשבר זה, שכונה "המשבר הקורסיקני" היו השלכות על החלפת השלטון בממלכה. גולים קורסיקניים עברו לבריטניה, ואף שירתו בצבאה במספר מערכות. בשנת 1794 כבשו גולים קורסיקניים בראשות פאולי בתמיכת הבריטים את האי מחדש, וכוננו את הרפובליקה האנגלו-קורסיקנית, אולם צרפת (בתמיכת ספרד) הצליחה להחזיר את האי לשליטתה בשנת 1796.
ממשנתו של מאו דזה-דונג
"ממשנתו של מאו דזה-דונג" (סינית: 毛主席语录, בפין-יין: Máo zhǔxí yǔlù; מילולית: ציטטות מן היושב-ראש מאו) או "הספרון האדום" הוא ספר המתפרסם על ידי הממשל הסיני מאז 1964. כמו שמרמזת כותרתו, הספר מהווה אסופה של ציטוטים נבחרים מתוך נאומיו ומאמריו של מאו דזה-דונג. שמו החלופי של הספר, הספרון האדום, נטבע במערב בשל גודלו הזעיר שנועד לכך שיהיה נוח לנשיאה וכן בשל צבעו האדום. כינוי זה מעולם לא היה בשימוש בסין, והוא למעשה חסר משמעות בה.
הערכות במערב מדברות על כמיליארד עותקים שנדפסו עד היום (מעל 800 מיליון בין השנים 1966–1971 לפי ספר השיאים של גינס) ולפיכך הוא מוזכר כאחד הספרים הנפוצים ביותר בעולם. הפופולריות העצומה נזקפת לזכות העובדה שהספר היה בגדר חובה לא רשמית בסין של המחצית השנייה של תקופת שלטונו של מאו. באותה תקופה, ובמיוחד לאורך המהפכה התרבותית, היה חייב כל אזרח לשאת ולקרוא בספר, והעונש על היתפסות בפומבי ללא הספר נע לרוב בין מלקות רחוב לשנים של עבודת פרך באחד ממחנות העבודה הרבים של אותה תקופה.
במהלך המהפכה התרבותית, חובת לימוד הספר חלה לא רק בבתי הספר ובאוניברסיטאות, אלא גם במקומות העבודה, שם היו קוראים קטעים ממנו מדי יום. בכל ענפי התעסוקה אורגנו קבוצות שבמסגרתן התקיימו דיונים לשינון הספר במשך שעות העבודה. ציטוטים מן הספר הוכנסו בכל פרסום כתוב (אפילו במאמרים מדעיים) כאשר הם מודגשים ולרוב גם כתובים בדיו אדומה.
כדי להתגונן מפני הטענה שהשינון פוגע בתפוקת העבודה, הוסכם על פי כל שהבנת ציטוטיו של מאו מחזקת את העובד ומשפרת את תפוקתו.
במהלך שנות ה־60 היה הספר סמלה הבולט ביותר של סין, פופולרי יותר אף מדיוקנו של מאו עצמו. בכרזות התעמולה שהפיץ המשטר נראתה כל דמות (למעט דמותו של מאו) כאשר היא אוחזת בספרון האדום.
לאחר תום המהפכה התרבותית ב־1976 ועלייתו לשלטון של דנג שיאופינג פחתה תהילתו של הספר יחד עם דעיכת פולחן האישיות של מאו, וכיום הוא נחשב בעיקר כמזכרת ואף נמכר בצורה זו בדוכני מזכרות לתיירים ברחבי סין.
ציטוטיו של מאו ערוכים בספר ב־33 פרקים כשראשי הפרקים עוסקים לרוב באידאולוגיה של מאו (נודעת כ"מאואיזם").
הגלגל
היסטוריה
שבועון "הגלגל" החל להופיע ב-13 ביולי 1943, והופעתו נמשכה עד סמוך להקמת המדינה. הוא הופיע אחת לשבועיים עד ל-30 בנובמבר 1944 (גיליון 11 בכרך ב') ומאז התחיל להופיע כשבועון.
"הגלגל" פרסם את לוחות השידורים של התחנה, סקירות על הנעשה בה, תקצירים של הרצאות שניתנו במסגרת שידורי התחנה, ענייני מדע ותרבות, ותמונות שהתקבלו מרחבי העולם, כמו גם מבחר פרשנויות, כתבות מגזיניות וידיעות, שתורגמו לעברית מעיתונים בריטיים כ"דיילי אקספרס" או "האקונומיסט".
היה זה השבועון המצויר השני, לאחר "העולם הזה" שהופיע ביישוב, הכולל צילומים ואיורים. בשל האמצעים שהועמדו לרשותו על ידי השלטונות, הודפס השבועון על גבי נייר משובח וצילומיו היו איכותיים.
"הגלגל" לא הסתפק בסיקור חדשות ובנעשה ברדיו, אלא סיקר באופן נרחב את חיי התרבות בארץ, ונתן ליוצרים מקומיים במה להעלאת יצירותיהם. פורסמו בו סיפורים פרי עטם של מחברים מבני היישוב (בכללם סיפור מפרי עטו של יצחק נבון, לימים נשיא מדינת ישראל, ושל חנוך ברטוב שפרסם בשבועון את ביכורי יצירתו). בשל כל אלה זכה השבועון לתפוצה רבה. סגן העורך של "הגלגל" היה יוסף חריש, לימים היועץ המשפטי לממשלת ישראל.
בלפוריה
בַּלפוּרְיָה הוא מושב בעמק יזרעאל, 3 ק"מ צפונית לעפולה, בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל. הוא קרוי על שמו של שר החוץ הבריטי ארתור ג'יימס בלפור, החתום על הצהרת בלפור, ונוסד ב-2 בנובמבר 1922, במלאת 5 שנים למתן ההצהרה.
חוות בלפוריה
המושב הוקם בשנת 1922 על ידי חברת "קהילת ציון" האמריקאית, שרכשה את האדמה וייעדה אותה לכ-100 חיילים משוחררים אנגלים ואמריקנים מהגדודים 38 ו-39 של הגדודים העבריים. במחצית השנייה של 1919 המייסדים פנו אל ארתור ג'יימס בלפור וקיבלו את רשותו לקרוא ליישוב על שמו.
תוכנית החברה הייתה לקיים שנת לימודים ראשונה בה ינוהל המושב על ידי מדריכים חקלאיים בשיתוף המתיישבים והחברה ולאחר תום השנה יוחלט מי מהמתיישבים כשיר להתיישב במקום. למתיישבים יינתן בית וציוד למשק בהלוואה אותה יחזירו במהלך השנים. קהילת ציון לא הצליחה לגייס את הסכומים הנדרשים ושיחרור החיילים מהצבא התנהל בעצלתיים כך שרוב המועמדים להתיישבות חזרו לארצותיהם.
כדי לא לאבד שנה חקלאית, בסוף שנת 1919 עלתה על הקרקע קבוצה של 25 פועלים ו-9 פועלות שהקימו חווה חקלאית בניהולו של גרשון גפנר, והתחילו בהכשרת האזור להתיישבות, עוד טרם שהושלמה רכישת הקרקע. בסוף שנת 1920 נכזבה החברה מהמקום ובקשה למכור את המושב לפועלים ולחיילים המשוחררים, אולם אלו לא הסכימו לכך ללא תוספת משאבים כהלוואה. בעקבות זאת, הוחלט להעביר את כל הניהול המעשי של החווה החקלאית לידי המתיישבים. אדמת החווה החקלאית עברה לידי הקרן הקיימת שהחכירה אותו לוועד היתומים של דרום אפריקה לצורך הקמת כפר ילדים.
המושב
ב-1922 הומרה החווה החקלאית למושב על ידי מתיישבים שונים ותיקים ועולים יוצאי קיבוצים, מספר אנשים מהקואופרציה במרחביה וכן מתיישבים מ"עזרת אחים" בפתח תקווה. רוב בעלי המגרשים שהוקצו לחברי קהילת ציון לא הגיעו בהתחלה אלא חיכו להתמסדות המקום לפני עלייתם. חברת קהילת ציון העניקה למתיישבים הלוואות לרכישת הקרקע ולבניית בתים וההנהלה הציונית העניקה ל-25 מתיישבים הלוואות לרכישת ציוד. המתיישבים החדשים התגוררו באופן זמני בחוות בלפוריה עד השלמת בניית הבתים במושבה החדשה. הבתים והרפתות שנבנו במקום בכספי "קהילת ציון" היו בתי בטון ואבן ובעלי גגות רעפים, אשר זיכו את מתיישבי בלפוריה בכינוי "המיליונרים".
ב-6 באפריל 1925 ביקר הלורד בלפור בבלפוריה, בה נתקבל על ידי משלחת של הוועד הלאומי שכללה את הרב עוזיאל, יצחק בן-צבי, יעקב טהון, חיים מרגליות קלווריסקי ושמואל טשרנוביץ. בלפור סעד במושבה במלון "עמק יזרעאל", בסעודה בה השתתפו גם חיים ויצמן, נחום סוקולוב וקולונול קיש. נציג קהילת ציון הכריז שיום ביקורו של בלפור במושב הוא יום חנוכת המושב.
STS-99
STS-99, היא המשימה ה-97 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א והמשימה ה-50 שנחתה במרכז החלל קנדי. מטרתה העיקרית של משימה זו הייתה מיפוי טופוגרפי.
בלפוריה
המושב
בשנת 1939 הועברה אדמת המושב לבעלות קק"ל ונחתמו חוזי חכירה עם "קרן היסוד". ב-1934 סיימו המתיישבים חפירת באר חדשה, שהביאה להגדלת החקלאות המקומית, וב-1959 נחתמה ההתקשרות עם חברת "מקורות".
כלכלת המושב מבוססת על חקלאות (גידול שקדים וזיתים וגידולים פלחה שונים), עסקים קטנים ועבודה מחוץ למושב.
STS-99
המשימה
מטרת המיזם הייתה בניית מאגר מידע טופוגרפי ברזולוציה גבוהה של רוב פני השטח של כדור הארץ. המיזם מתבסס על מערכת רדאר מיוחדת שהועלתה על מעבורת אנדוור ופעלה במשך כל 11 ימי המשימה. הרדאר אסף במשך כל המשימה 8 טרה-בייט של מידע, כדי ליצור מאגר תמונות תלת־ממדיות של פני כדור הארץ שאין שני לו.
בלפוריה
חינוך
ילדי היישוב מתחנכים במערך גנים הפועל במושב. בית הספר היסודי אליו שייכים ילדי היישוב נמצא בקיבוץ גניגר. בית הספר התיכון, הוא בית ספר "עמקים" בקיבוץ מזרע.
קבוצת ספורט
עד שנות ה-50 יוצג המושב על ידי קבוצת הכדורגל "הפועל בלפוריה", ששיחקה שתי עונות בליגה הלאומית (הליגה הבכירה באותה תקופה).
STS-99
המשימה
בנוסף לתרומתו לבניית מפות טובות יותר, סייע המיפוי גם לבנות מודלים של ניקוז שפכים ומים, ליצור סימולטורי טיסה מציאותיים, למקם אנטנות סלולריות ולשפר את שיטות הניווט ובטיחותן.
המיפוי החל 12 שעות לאחר השיגור המוצלח של המעבורת ובדיקת מערכת הרדאר. צוות המשימה התחלק לשני צוותים וכך יכלו לעבוד ברצף כל שעות היממה.
אמרגן
אמרגן (נקרא בעבר אימפּרֶסָריו, מאיטלקית: Impresario) הוא אדם בתעשיית הבידור המהווה מתווך, יזם ומפיק אירועים בתחום המוזיקה (בעיקר הופעות חיות), התיאטרון והספורט (בדרך כלל בתחומי ראווה כגון תחרויות ומופעי רודיאו ואיגרוף). במאות קודמות היו אמרגנים אחראים על העלאת מופעי אופרה ובלט וייצגו להקות נודדות.
האמרגן אחראי על התחום הביצועי של המופע, על גיוס כוח אדם, על ארגון אולמות להופעות, דרכי תחבורה, מימון וכדומה ולעיתים אף על גילוי אמנים ודחיפתם. בין האמרגנים המפורסמים במאה ה-20 ניתן למנות את אמרגן מופעי הוודוויל פלורנץ זיגפלד, את אמרגן הבלט הנודע סרגיי דיאגילב, אמרגן הקרקס פי. טי. ברנום והאמרגן הרמן וולף.
ישנם אמרגנים שהתפרסמו בזכות קשריהם עם אמן אחד, כמו עמנואל שיקאנדר, אמרגנו של מוצרט.
יחסי אמרגן-אמן
תפקיד האמרגן קיים במקום שבו האמן אינו שכיר של מקום עבודה מסודר (כפי שהיה המצב עד ראשית/אמצע המאה ה-20 בקרב שחקני תיאטרון, אופרה ובלט וכפי שהוא כיום בקרב זמרים וחלק מהספורטאים). האמן זקוק לגורם מתווך שיסייע לו כלכלית להוציא את אמנותו לקהל רחב. חלק מהאמרגנים מתפקדים כסוכנים אישיים המייצגים אמנים מול בעלי אולמות וחלקם פועלים יותר כבעלי תיאטרון המחפשים מופעים, לעיתים מעורב יותר מאמרגן אחד בתהליך הפקה של מופע.
שכרו של האמרגן מותנה בדרך כלל בהסכם חלוקת רווחים בינו ובין האמן או להקת האמנים אותה הוא מייצג. פעמים רבות קיים פער בין הבנתו של האמרגן בעולם העסקים ולעיתים גם גילו המבוגר ובין גילם, מידת התמצאותם וכושר המיקוח של האמנים המיוצגים. פער זה גורם לעיתים לחוזים הפועלים לטובת האמרגן ומובילים לתביעות משפטיות רבות בין אמנים לאמרגניהם. האמרגן לוקח פעמים רבות סיכון על עצמו, ואם המופע נכשל הוא סופג הפסדים מכספים שהשקיע בעצמו כדי להפיקו.
אליפלט
אֱלִיפֶלֶט הוא מושב ברמת כורזים מדרום לראש פינה, בתחום המועצה האזורית מבואות החרמון. במושב מתגוררות כ-140 משפחות העוסקות בין היתר בתיירות (צימרים).
הגישה למושב מתבצעת על ידי מעבר בכביש 8652 שהוא חלק מתבי כביש 90 הישן.
היסטוריה
היישוב הוקם בשנת 1949 ככפר עבודה זנגריה א’ על אדמות הכפר הערבי הנטוש זנגריה על ידי עולים מתימן במסגרת תנועת המושבים. בשנת 1951 עזבה האוכלוסייה התימנית והמעברה הפכה למושב שבו התיישבו עולים מצפון אפריקה (טריפולטאים 50%, מרוקאים 35%, תוניסאים 15%) ומעיראק.
שם המושב הוא מהמקרא - אליפלט מוזכר בתנ"ך כאחד מבניו של דוד המלך.
מרכז יעקב הרצוג
היסטוריה
המרכז הוקם בשנת 1989 על ידי תנועת הקיבוץ הדתי, על שמו של הרב ד"ר יעקב הרצוג, משפטן ודיפלומט ישראלי, "נוכח ריבוי תופעות של ניכור תרבותי וחברתי שאיימו ושעדיין מאיימות לפורר את הרקמה החברתית בישראל". המרכז מצהיר כי הוא "אחד המוסדות האורתודוקסיים היחידים בישראל שעוסק בלימוד דיאלוגי ופלורליסטי של מקורות ישראל", ורואה את העיסוק במקורות התרבות היהודיים לגוניהם כמנוף לפיתוח שיח איכותי בחברה הישראלית.
מרכז הרצוג מקיים שיעורים, הרצאות, סדנאות ובתי מדרש לקהל הרחב, נשים וגברים, חילונים ודתיים כאחד. כ-4,000 משתתפים לוקחים חלק בתוכניות לימוד ואירועים מיוחדים מדי שנה. המרכז מדגיש בפעילותו את בני הנוער, ובכל שנה מאות בני נוער וצעירים משתלבים בתוכניות המרכז העוסקים בכינון זהות יהודית-ישראלית. בין היתר מפעיל המרכז את תוכנית "מנהיגי העתיד", המיועדת לטיפוח נוער בדרום הארץ. כמו כן המרכז מפעיל מספר תוכניות להכשרת מורים והשתלמויות בנושאי יהדות. מבנה המרכז נמצא בצמוד למבנה ישיבת הקיבוץ הדתי בעין צורים.
מאז שנת 2005 מתקיימת במרכז תוכנית "אופק", המיועדת לסטודנטים עולים מברית המועצות לשעבר.
בשנת 2007 הקים המרכז את מכינת "צהלי", המכינה הקדם צבאית הראשונה לבנות דתיות. הבנות לומדות, מתנדבות ופעילות באזור שנה שלמה לפי הגיוס לצה"ל. בשנת 2015 פתחה צהלי שלוחה נוספת בעין צורים, סמוך למרכז הרצוג. המכינה על שתי שלוחותיה מונה 75 חניכות וקרויה על שמה של תמר אריאל, הנווטת הדתיה הראשונה.
החל משנת 2014 החל מרכז הרצוג להפעיל את בית מדרש דרומא באוניברסיטת בן-גוריון כחלק מבתי מדרש לסטודנטים בדרום הארץ שהוא מפתח. בשנת 2022 זכה המרכז בפרס לחינוך יהודי על שם ד"ר חיים קונסטנטינר מטעם בית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
פרסומים
המרכז הוציא עד היום לאור מספר פרסומים בנושאי יהדות ומודרנה, והחל משנת 2004 שותף עם תנועת נאמני תורה ועבודה בהוצאת כתב העת "דעות".
בין הפרסומים ניתן למנות:
שיתופי פעולה וסגל
בראש המרכז עמדה עד אוקטובר 2008 ד"ר גילי זיוון, לאחר מכן עמד ד"ר נח חיות ואותו החליפה שרה עברון. נכון לשנת 2022 עומד בראש המכון יונתן דובוב. בין שאר חברי הסגל והמרצים נמנו לאורך השנים טובה אילן, מייסדת המרכז, חוקר הקולנוע יובל ריבלין, הרב אילעאי עופרן, חגית ברטוב, דרורית וייס, ד"ר מיכל וולף, ד"ר גבי ברזילי, ד"ר ירון זילברשטיין, ד"ר שמואל פאוסט, פרופסור נחם אילן ועוד.
המרכז חבר באיגוד ההתחדשות היהודית “פנים״.
פרד דבורגרייב
ביוגרפיה
פרד דבורגרייב נולד בפולקאפלה, מערב ולאנדרן, בלגיה. הוא גדל ברוזלרה, שם החל להתאמן בגיל 8 בקבוצת השחייה המקומית. אביו אימן אותו במשך 8 שנים. לאחר מכן שחה תחת הדרכתו של המאמן ההולנדי רונלד גאסטרה, בתנאים מאוד לא אידיאליים עבור שחיין על. מאמנו גר כ-100 ק"מ ממנו ולכן הוא נפגש איתו פעם בשבוע ויתר האימונים הועברו דרך הטלפון, כשהאב מעבירם בפועל. דבורגרייב היה השחיין הבוגר היחידי בקבוצה ובמרבית האימונים אף התאמן לבדו, מה שמעצים את הישגיו.
דבורגרייב השתתף לראשונה באליפות אירופה לנוער בשחייה בשנת 1990 וזכה בשתי מדליות ארד במשחים ל-100 מטר ול-200 מטר חזה.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1991 סיים דבורגרייב במקום השמיני ב-100 מטר חזה בתוצאה של 1:03.34 דקות, ראשון היה נורברט רוז'ה מהונגריה שקבע תוצאה של 1:01.49 דקות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) השתתף דבורגרייב בשלושה משחים. במשחה ל-100 מטר חזה הוא סיים במקום ה-34 בתוצאה של 1:05.10 דקות. במשחה ל-200 מטר חזה הוא סיים במקום ה-19 בתוצאה של 2:16.93 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב הוא וחבריו סיימו במקום ה-16 בתוצאה של 3:47.64 דקות, הזמן שקבע ב-100 מטר חזה ב"זינוק שליחים" היה 1:02.89 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשפילד, אנגליה בשנת 1993 סיים דבורגרייב במקום הרביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:02.54 דקות, ראשון סיים קארוי גיוטלר מהונגריה שקבע תוצאה של 1:01.04 דקות, בשלב המוקדמות גיוטלר קבע שיא עולם חדש בתוצאה של 1:00.95 דקות והיה לשחיין הראשון בהיסטוריה שיורד מתחת ל-61 שניות. במשחה ל-200 מטר חזה הוא סיים במקום השמיני בתוצאה של 2:16.72 דקות, ראשון סיים ניק גילינגהם מבריטניה (2:12.49 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה 1994, זכה דבורגרייב במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:01.79 דקות, המנצחים במשחה היו השחיינים מהונגריה, רוז'ה (1:01.24 דקות), ושיאן העולם גיוטלר (1:01.44 דקות).
מדליית זהב אולימפית ושיא עולם
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה דבורגרייב במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.65 דקות, לפני ג'רמי לין מארצות הברית (1:00.77 דקות) ומארק ורנקה מגרמניה (1:01.33 דקות). בשלב המוקדמות קבע דבורגרייב שיא עולם חדש בתוצאה של 1:00.60 דקות. גם התוצאה שקבע בגמר הייתה טובה יותר משיא העולם שלפני תחילת התחרות. במשחה ל-200 מטר חזה, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:16.10 דקות בלבד, שהציבה אותו במקום ה-15 ולא הצליח להתברג לשלב הגמר, לכן נימחק מגמר ב' ודורג לבסוף במקום ה-17.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת' 1998 זכה דבורגרייב במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:01.34 דקות, לפני זנג קוואליאנג מסין (1:01.76 דקות) וקרוט גרוט מארצות הברית (1:01.93 דקות).
באליפות ארצות הברית הפתוחה לבריכות קצרות שנערכה בסוף שנת 1998 קבע דבורגרייב שיא עולם חדש בתוצאה של 58.79 שניות.
דבורגרייב פרש משחייה תחרותית לאחר שלא הצליח להעפיל לאולימפיאדת סידני (2000). מאז הוא עובד למחייתו במכירת נעליים ופעיל במועצה המקומית של לנגמארק-פולקאפלה.
ס.אוליבר וירצבורג
ס.אוליבר וירצבורג (בגרמנית: s.Oliver Würzburg), היא קבוצת כדורסל גרמנית מהעיר וירצבורג, המתמודדת בבונדסליגה.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה ב-1975 כחלק מ"מועדון הספורט DJK וירצבורג", שהיה קיים משנת 1920 והיה מזוהה עם הכנסייה הרומית-קתולית בגרמניה. ההיסטוריה של המועדון קשורה במידה רבה לכוכב הקבוצה בעבר דירק נוביצקי, איתו העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לבונדסליגה בסיום עונת 1997/98. בסיום העונה עזב נוביצקי לאחר שנבחר בדראפט ה-NBA 1998, אך הקבוצה שרדה בליגה מספר עונות גם בלעדיו. ב-2005 התפרק המועדון לאחר שוויתר על מקומו בליגת העל הגרמנית, והקבוצה הפסיקה להתחרות.
בשנת 2007 רכש את המועדון ענק האופנה "ס.אוליבר" והקבוצה החלה לטפס בחזרה מהליגה הרביעית לבונדסליגה. ב-2009 העפילה הקבוצה לליגה השלישית, ב-2010 עלתה לליגה השנייה ובסיום עונת 2010/11 העפילה לליגה הבכירה מהמקום השני. בעונת 2011/12 סיימה הקבוצה במקום השישי בטבלה והגיעה עד לחצי גמר הפלייאוף. בעונת השתתפה הקבוצה לראשונה במפעל אירופאי, היורוקאפ, אך לא עברה את שלב הבתים.
ב-2014 סיימה הקבוצה במקום ה-17 בבונדסליגה וירדה ל-ProA, אך לאחר עונה אחת בלבד סיימה במקום השני ושבה לליגה הגרמנית הבכירה.
ב- התחרתה הקבוצה ביורופקאפ, בו הגיעה עד לגמר המפעל בו הפסידה לדינמו סאסארי.
הקבוצה מארחת את משחקיה בהיכל ס.אוליבר ארנה המכיל 3,140 מקומות ישיבה.
אושיית רשת
אושיית רשת או משפיען הוא כינוי לאדם שצבר עוקבים רבים ופופולריות ברשתות החברתיות המקוונות או באתרים ייעודיים שלו, ויש לו השפעה ברשת האינטרנט אך גם מחוץ לה, בחברה ובקהילה בה הוא פועל.
השפעה ברשת
לפני עידן הרשתות החברתית היו נפוצים הבלוגים. בלוגרים ובלוגריות שכתבו על נושאים מגוונים כפוליטיקה, אופנה, מוזיקה ואפילו על חייהם האישיים, זכו לפופולריות לא מעטה. התופעה צברה תאוצה עם התפתחות הפופולריות של הרשתות החברתיות כמו פייסבוק, טוויטר, אינסטגרם, טיקטוק ועוד. אושיות רשת הן בעלות השפעה רבה בכל העולם, לעיתים הפופולריות הרבה היא כתוצאה מפרסום מוקדם של האושיה כעיתונאי, זמר או דוגמנית, אך יש והפופולריות נצברה משנינות ומקוריות ברשת בלבד. יש מוזיקאים שצברו את תחילת פרסומם כתוצאה מוויראליות ברשת דוגמת ג'סטין ביבר. יש גם "דוגמניות אינסטגרם" שעיקר פרסומן הוא מתמונות שהן מעלות לאינסטגרם, לעיתים הצלחתן לא פחותה מהדוגמניות המסורתיות, לדוגמה, נטע אלחמיסטר. לעיתים כוכבי הרשת מפרסמים מותגים מסוימים תמורת תשלום, כפרסום סמוי. בארצות הברית נציבות הסחר הפדרלית מחייבת אושיות רשת לסמן פוסטים ממומנים.
שיווק משפיענים
למשפיענים ולמשפיעניות יש קהל עוקבים רחב ונאמן העוקב אחרי התוכן שהם מייצרים. מערכת יחסים זו מאפשרת יצירת רווח עבור המשפיען באמצעות שיווק ופרסום מוצרים, וגורמת לעוקב להרגיש "קרוב" באופן וירטואלי למשפיען אותו הוא מעריץ. מאחר שהעוקב מרגיש שהוא מכיר את המשפיען, עולה הסבירות שהעוקב יקבל את המלצותיו מאשר צפייה בפרסומת אקראית. קיילי ג'נר התעשרה מתחום האיפור בעזרת המדיה החברתית.
זאב הרינג
זאב הֶרִינְג (21 באוגוסט 1910 – 26 בפברואר 1988) היה מבכירי הסתדרות העובדים הכללית וחבר הכנסת מטעם המערך בכנסת השביעית.
ביוגרפיה
זאב הרינג נולד בשנת 1910 בעיירה פשמישל שבגליציה (בעת הולדתו בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית, ובעקבות המלחמה נכללה בשטחי המדינה הפולנית החדשה). בסיום לימודיו בגימנסיה למד משפטים באוניברסיטת ורשה. בפולין היה פעיל בארגון הסטודנטים היהודים, והחל בפעילות במפלגת פועלי ציון. בשנת 1935 נבחר למזכ"ל המפלגה בגליציה. בנוסף שימש עורך שבועון המפלגה ביידיש "דאס פרייע פאלק".
בשנת 1940 עלה לארץ ישראל. באותה שנה התנדב לשורות הצבא הבריטי, ושירת בבריגדה היהודית. פעילותו בבריגדה נמשכה, ובין השנים 1945–1946 השתתף הרינג בפעולות ההצלה של שארית הפליטה ובארגון "הבריחה". בין השנים 1946–1947 נבחר למזכיר המרכז לגולה של הבריגדה.
לאחר עלייתו ארצה הצטרף לקבוצת "עיינות", שהיוותה את הגרעין לייסוד רמת דוד.
בראשית שנות החמישים נסע ללמוד בבית הספר לכלכלה ולמדע המדינה בלונדון.
בין השנים 1969–1974 כיהן הרינג כחבר הכנסת מטעם המערך. במהלך כהונתו היה חבר ועדת הכספים וועדת החינוך והתרבות.
נפטר ב-26 בפברואר 1988 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
תווי סימון ותקינה
מוצרים רבים נושאים תווים וסמלילים המיועדים להעיד על התכונות של מוצרים אלו. התווים יכולים להעיד על כך שהמוצר עמד בדרישות של תקן מסוים, בדרישות של ארגון מסוים, להציג מידע כללי, או להוות כלי שיווקי. סמלילים שונים יכולים להיות מוגנים על-פי חוק במדינה מסוימת כך שרק מוצרים העומדים בתנאים מסוימים זכאים להציג את הסמל, ובמדינות אחרות ייתכן שלאותו סמל ממש אין תוקף חוקי, תקינתי או תוקף כלשהו.
מיחזור ואשפה
קוד הסמלים הבינלאומי (באנגלית: "SPI Resin Identification Coding System") מגדיר את אופן הסימון של מוצרי פלסטיק שונים. הסימון מבוסס על סמל המיחזור כשבתוכו מספר, ולעיתים מתחתיו אותיות קיצור לסוג החומר. בהמשך הוגדרו קודי מיחזור נוספים לחומרי נייר, סוללות, מתכות, חומר ביולוגי/אורגני, זכוכית, חומר מרוכב.
סיווג תוכן
בישראל, צו הגנת הצרכן (סימון טובין) קובע כי משחקי מחשב יסומנו בישראל על פי סימון PEGI. זוהי מערכת לדירוג משחקי מחשב ובמשחקי וידאו הקובעת לאיזה קבוצות גיל מתאים משחק מחשב מסוים, לרבות קביעת גיל מינימלי למשחק כלשהו.
מערכת סימונים נוספת בתחום היא ESRB הקובעת גם היא לאיזה קבוצות גיל מתאים משחק מחשב מסוים, לרבות קביעת גיל מינימלי למשחק כלשהו.
סימון CE
סימון CE הוא תו תקן אירופי שיש לסמן בו מוצרים בטרם שיווקם באזור הכלכלי האירופי, בטורקיה ובשווייץ. באמצעות הסימון היצרן או המשווק מצהיר כי המוצר עומד בדירקטיבות ובסטנדרטים האירופיים כדוגמת דרישות בטיחות, דרישות בריאותיות או דרישות הנוגעות לאיכות הסביבה. הסימון מורכב מלוגו CE, ולעיתים מספר מזהה בן 4 ספרות של גוף מאשר אירופי שהיה מעורב בתהליך הערכת העמידה של המוצר בסטנדרטים.
האחריות על סימון המוצר היא על מי שאחראי לשיווק המוצר באירופה, כדוגמת יצרן אירופי, יבואן או מפיץ של מוצר שיוצר מחוץ לאיחוד, או משרד אירופי של יצרן לא אירופי.
קוסמטיקה
בתחום הקוסמטיקה מוצרים שונים סומנו במספר סמלים המכילים ארנב וחיות דומות. משמעות ומהות הסימון, היקפו ומידת הפיקוח עליו משתנה בין מדינה למדינה, ובין יצרנים שונים.
כביסה
במדינות רבות יצרני טקסטיל מחויבים להוסיף לבגדים ולשאר מוצרי טקסטיל תווית הנושאת הוראות כביסה, כדי להגן על המוצר מנזקים או בלייה מוקדמת. הוראות אלו מתייחסות לחום המים, הלבנה, השריה, סחיטה, גיהוץ ועוד. ההוראות עשויות להיות מילוליות ו/או באמצעות סמלי כביסה. בסמלים צורות שונות מסמלות פעולה (טרפז ללא גג - כביסה, עיגול - ניקוי יבש, עיגול חסום בריבוע - ייבוש במכונת ייבוש, משולש - הלבנה, מרובע - ייבוש, מגהץ - גיהוץ. X על הסימון מסמל שהפעולה אסורה). דוגמאות לסמלי כביסה:
מוצרי חשמל
הנציבות הבינלאומית לאלקטרוטכניקה הגדירה את הסימונים הבאים למוצרי חשמל:
סימון מזון
סימון מזון כולל מגוון של נתונים ופרטים אודות המזון המסופק. סימון זה יכול לכלול את תכולת המוצר או רשימת רכיבים, ערכים תזונתיים, תאריכי ייצור ותפוגה, הוראות שמירה ואחסון, כשרות, וסימוני רשות כגון "טבעי", "טרי", דיאטתי ועוד.
גונדה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ר"י הזקן
רבי יצחק בן שמואל הזקן מדַמְפִּיֶיר (או דַנְפִּיֶיר; בכתיבה הרבנית המקובלת: דנפירא. בצרפתית מודרנית: Dampierre-Sur-Aube ), ובכינויו הנפוץ ר"י הזקן או רבינו יצחק בעל התוספות, היה מראשוני בעלי התוספות במאה ה-12 וממייסדי המפעל אדיר-ההיקף של התוספות. מראשות ישיבתו בדמפייר ניצח ר"י הזקן, אחיינו של רבנו תם, על כל יצירתם המוקדמת של התוספות.
מלבד יצירתו התלמודית-תאורטית, היה ר"י גם גדול הדור, ופסקי ההלכה שכתב שוגרו לכל רחבי אירופה; בנוסף לכך עסק בכתיבת פירושים למקרא.
משפחתו
אמו של ר"י (שמה היה ככל הנראה מרים) הייתה בתם של רבינו מאיר בן שמואל "אבי הרבנים" ויוכבד בת רש"י, ואחותם של גדולי הדור, נכדי רש"י: רבי יעקב (רבנו תם), רבי שמואל (רשב"ם), רבי יצחק (ריב"ם) ורבי שלמה ("אבי הדייקנים"). אביו היה רבינו שמואל החסיד מוויטרי, בן רבינו שמחה מוויטרי תלמיד רש"י ועורך מחזור ויטרי.
ר"י נישא לבִתו של רבי יהודה מפריז בן רבי יום טוב, מבעלי התוספות; אביו של רבי יהודה הוא רבינו יום טוב מפלייזא שהיה בנם של הריב"ן ושל מרים בת רש"י. חותנו של ר"י, רבי יהודה בן רבי יום טוב, נשא לאשה את אלמנת רבו ריב"ם, אחי רשב"ם ורבנו תם (דודני אביו). לרבי יהודה היו שני בנים נוספים, גיסיו של ר"י: רבי שלמה (ששאלה שהפנה לגיסו ר"י הזקן מצויה באור זרוע ור"י אף מציע קושיא משמו), ורבי יצחק, שהיה אביו של רבינו יהודה שירליאון מפריז.
ראו להלן עץ משפחה.
כינויו
שמו המקובל, ר"י הזקן, ניתן לו כדי להבחין בינו לבין אחד מגדולי תלמידיו, רבינו יצחק בן אברהם משאנץ; תלמידו זה היה יורשו בראשות ישיבת דמפייר, ולכן כונה אף הוא "ר"י מדנפירא". לכן מכונה בדרך כלל רבינו יצחק בן שמואל בשם "ר"י הזקן", ותלמידו רבינו יצחק בן אברהם מכונה "ר"י הבחור" או ריצב"א. בחיבורי התוספות כונה ר"י לפעמים גם בשם "רבינו הקדוש".
קורות חייו
תאריכי לידתו ופטירתו של ר"י הזקן אינם ידועים בוודאות. שנת לידתו מתוארכת סביב שנת ד'תתע"ה (1115). תאריך פטירתו בלוח העברי הוא כ"ז בתשרי. היו ששיערו ששנת פטירתו היא ב-ד'תתקל"ה (1175), אך הוכח שהיא בין השנים ד'תתקמ"ה (1185) – ד'תתקנ"ט (1199), כשההשערה הקרובה יותר היא לכיוון ד'תתקמ"ח (1188) – ד'תתק"נ (1190). ניתן לדעת בוודאות שנפטר רק לאחר רציחת בנו רבי אלחנן בשנת ד'תתקמ"ד (1184).
דודיו של רבי יצחק היו ראשוני בעלי התוספות, והם האחים רבנו תם, רשב"ם וריב"ם. רבנו תם, הפָּעיל שבין האחים, היה מנהיגה של יהדות צרפת ובעל השפעה גדולה על יהדות אשכנז; נוסף על כך, לאחר עקירתו מעיר מולדתו רמרו אל עירו של סבו רש"י, טרוייש, הקים שם רבנו תם ישיבה גדולה בראשותו, ובה למדו "תלמידים לרוב בלי מספר", כלשונו של רבי שלמה לוריא, וממנה יצאו רוב גדולי הדור לעתיד. ר"י הזקן למד בצעירותו אצל דודו ריב"ם, אולם הריב"ם נפטר בגיל מוקדם, ולאחר מכן למד ר"י בישיבתו של רבינו תם בטרוייש, אליה בא ר"י מעירו רמרו. ר"י היה מקורב מאוד לרבנו תם, והיה שרוי עמו בידידות עמוקה; הם התנצחו זה עם זה בהלכה פעמים רבות, וכאשר צדק ר"י בדבריו הודה לו רבנו תם וקיבל ממנו. בשלב מסוים שב רבי יצחק לרמרו והקים בה ישיבה, עוד בחייו של רבנו תם; לאחר מכן העתיק את ישיבתו לעיר דמפייר.
רבנו תם נפטר בשנת ד'תתקל"א (1171), ואז היה ר"י הזקן כבר בן למעלה מחמישים; עם מות דודו נעשה רבי יצחק לגדול הדור, ורבים מתלמידיו הוותיקים של רבינו תם עברו לישיבתו, כשהבולטים שבהם הם רבנו שמשון משאנץ ואחיו הריצב"א (שהיו קרובים מרוחקים של ר"י). אז הפכה ישיבת דמפייר לבית יוצר לתוספות, והחלה נהירה אדירה אליה מכל קצוות אירופה; ור"י, העומד בראשה, נחשב לגדול בעלי התוספות יחד עם דודו רבינו תם, שכן כל בעלי התוספות היו תלמידיהם, דנו ביסודות שהניחו ואחזו בשיטתם.