cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הוגו גרוטיוס
De Imperio Summarum Potestatum circa Sacra
בשל האירועים שהתרחשו אחר-כך, לא פורסם חיבור זה עד 1647, כשנתיים לאחר מותו של גרוטיוס. מה שקדם לפרסום היה הוראתו של מאוריץ לעצור את אולדנברנפלט ואת גרוטיוס ב-29 באוגוסט 1618. בסופו של דבר, הוצא אולדנברנפלט להורג, וגרוטיוס נידון למאסר עולם בטירת לוברשטיין. באותה שנה, התכנס הסינוד של דורט, וסיים את המחלוקת סביב פורסטיוס על ידי הכרזה כי הוא אינו ראוי לפרופסורה, החלטה זו קיבלה גיבוי מנציגיו של המלך ג'יימס שנכחו בטקס.
ממאסרו בטירת לוברשטיין, גרוטיוס הוציא כתב הגנה על עמדתו: "באשר לדעותיי על כוחן של הרשויות הנוצריות (האזרחיות) בעניינים דתיים-כנסייתיים, אני מתייחס ל...חוברת שלי "De Pietate Ordinum Hollandiae" ובמיוחד לספר שלי שלא פורסם ונקרא "De Imperio Summarum Potestatum circa Sacra", שם טיפלתי בעניין בפירוט רב יותר...אני יכול לסכם את רגשותיי כך: הרשויות האזרחיות צריכות לבחון את דבר האלוהים בצורה מעמיקה ויסודית ביותר על מנת שיהיו בטוחות לא לכפות דבר שהוא נגד דבר האלוהים, אם הן יפעלו בדרך זו, הן יכולות לשלוט על הכנסיות הציבוריות והתפילה הציבורית במצפון נקי - אבל זאת מבלי לרדוף את מי שיסטה מהדרך הישרה". בשל כך שדברים אלו שאפו להפשיט את אנשי הכנסייה מכל כוח, כמה מחברי הכנסייה הכריזו על רעיונותיו של גרוטיוס כ"שטניים".
ב-1621, בעזרתן של אשתו ושפחתו, הצליח גרוטיוס להימלט מהטירה בתוך תיבת ספרים, ולברוח לפריז. בהולנד של היום, הוא מפורסם מאוד על בריחתו הנועזת הזו, שני מוזיאונים שונים בהולנד, אחד בדלפט ואחד באמסטרדם, טוענים שתיבת הספרים המקורית קיימת באוסף שלהם.
גרוטיוס התקבל יפה בפריז על ידי מכריו לשעבר וקיבל קצבה מלכותית מלואי השלושה עשר, מלך צרפת. בצרפת השלים גרוטיוס את יצירותיו הפילוסופיות המפורסמות ביותר. De jure belli ac pacis היה בין היצירות שהוא כתב באותה תקופה
על האמת של הדת הנוצרית
בעודו בפריז, החל גרוטיוס בכתיבת פרוזה לטינית, רעיונות עליהם חשב במהלך שהותו בבית הסוהר. בפרוזה זו קיימים טיעונים בסיסיים אך שיטתיים לאמיתותה של הנצרות, עבודה זו פורסמה לראשונה ב-1627 תחת השם "De veritate religionis Christianae". היה זה ספר הלימוד הפרוטסטנטי הראשון באפולוגטיקה הנוצרית, והוא היה מחולק לכדי שישה ספרים. חלק מהטקסט עסק בשאלות שהתעוררו בתודעה ההיסטורית, שאלות הנוגעות למחבריהן ותוכנן של הבשורות הקאנוניות. חלקים אחרים התייחסו לדת הפגנית, ליהדות ולאסלאם. דבר נוסף שהבדיל עבודה זו בהיסטוריה של האפולוגטיקה הנוצרית, הוא התפקיד הנבואי שלה בצפייה מראש של הבעיות שיתעוררו כנגד הנצרות במאה השמונה עשרה ויובעו בדאיזם. דבר נוסף הוא שגרוטיוס מייצג את המתרגל המשפטי הראשון של האפולוגטיקה הנוצרית בהגנתו על האמונה הנוצרית. הספר היה פופולרי מאוד, ותורגם מלטינית לאנגלית, ערבית, פרסית וסינית על ידי אדוארד פוקוק (Edward Pococke) לשימוש בעבודה מיסיונרית במזרח ומהדורות שלו הודפסו עד סוף המאה ה-19.
ליביו רוטמן
ליביו רוטמן (Liviu Rotman; נולד באפריל 1947, בבוקרשט, רומניה) הוא היסטוריון ישראלי, חוקר תולדות יהדות רומניה, מרצה באוניברסיטת תל אביב ופרופסור חבר באוניברסיטת בוקרשט, חבר במועצה האקדמית של המכון למדעי יהדות של אוניברסיטת בוקרשט.
הוגו גרוטיוס
התאוריה הממשלתית בדבר כפרה
גרוטיוס פיתח גם השקפה ייחודית בדבר הכפרה של ישו, המכונה גם "הממשלתי" או תאוריית "הממשלה המוסרית". הוא טען כי מות ההקרבה של ישו התרחש על מנת שהאב יסלח, תוך שמירה על כללי היקום. רעיון זה, שפותח עוד יותר על ידי תאולוגים כמו ג'ון מיילי (John Miley), הפך לאחד המאפיינים הבולטים של הכפרה במתודיזם ובארמיניזם.
שנותיו האחרונות
גולים אריאנים רבים החלו לשוב להולנד לאחר מותו של הנסיך מאוריץ ב-1625, כאשר הוענקה להם סובלנות. ב-1630 הם קיבלו חופש מוחלט לבנות ולהפעיל כנסיות ובתי ספר ולחיות בכל רחבי הולנד. הם הקימו סמינר תאולוגי באמסטרדם, בו גרוטיוס בא ללמד לצד אחרים. אבל, בניגוד לרבים אחרים, גרוטיוס סירב לבקש חנינה מאחר שמכך משתמעת הודאה באשמה שבגינה נעצר, ולכן נמנע ממנו לשוב ולגור בהולנד, למרות בקשותיו החוזרות והנשנות. הוא גורש שוב לאחר שניסה לחזור ולגור ברוטרדם באוקטובר 1631, ולאחר מכן עזב להמבורג.
ליביו רוטמן
קורות חיים
ליביו רוטמן נולד בשנת 1947 למשפחה יהודית בבוקרשט. אביו, מרקו רוטמן, היה מהנדס בניין. סיים בשנת 1964 את לימודי התיכון בתיכון "מיכאי ויטיאזול" ("מיכאי האמיץ") בבירה הרומנית. למד לאחר מכן בבית הספר הלאומי ללימודי פוליטיקה ומנהל וסיים תואר בלימודי היסטוריה באוניברסיטת בוקרשט, שבה סיים גם את עבודת הדוקטורט בנושא פעילותה של עיריית בוקרשט במחצית השנייה של המאה ה-19.
הוגו גרוטיוס
שנותיו האחרונות
ב-1634 קיבל גרוטיוס את ההזדמנות לשרת כשגריר שוודיה בצרפת, לאחר שהמלך השוודי שזה עתה נפטר, גוסטב השני, היה מעריץ שלו, ויורש העצר שלו היה להוט להעסיק את גרוטיוס.
ליביו רוטמן
קורות חיים
ב-1985 עלה לישראל יחד עם רעייתו, שני ילדיו ואימו. בין השנים 1990–2003 עבד כחוקר וכמרצה באוניברסיטת תל אביב, בעיקר במסגרת המרכז לתולדות יהדות רומניה ע"ש גולדשטיין-גורן, חלק מהמכון לחקר התפוצות של האוניברסיטה.
הוגו גרוטיוס
שנותיו האחרונות
גרוטיוס קיבל את ההצעה והעביר את מקום מושבו הדיפלומטי לפריז, אשר היה ביתו עד אשר שוחרר מתפקידו ב-1645.
ליביו רוטמן
מחקריו
בעבודתו ההיסטורית ערך רוטמן בין השנים 1997–2003 סדרה בת חמישה כרכים של תולדות יהודי רומניה. כמו כן תרם תרומה חשובה לחקר תולדות החינוך היהודי המודרני ברומניה. בשנות ה-2000 חקר במיוחד את תולדות יהודי רומניה תחת המשטר הקומוניסטי בתקופה שבין השנים 1944–1965. כמו כן חקר היבטים של שואת יהודי רומניה ואת תופעות הכחשת השואה והטריוויאליזציה של השואה ברומניה.
הוגו גרוטיוס
שנותיו האחרונות
כאשר חזר מביקורו האחרון בשוודיה, עלתה ספינתו של גרוטיוס על שרטון, והוא נשטף חבול ומוכה לחופה של רוסטוק, וב-28 באוגוסט 1645 נפטר שם. גופתו חזרה סוף סוף למולדתו, והובאה למנוחות בכנסייה החדשה בעיר הולדתו, דלפט.
ליביו רוטמן
מבחר ספרים ומאמרים
'':Antisemitic Propaganda and Official Rhetoric concerning the Judeo-Bolshevik Danger Romanian Jews and Communism between 1938-1944 התעמולה האנטישמית והרטוריקה הרשמית בנוגע ל"סכנה היודאו-בולשביקית": היהודים הרומנים והקומוניזם בין השנים 1938-1944''
בישופות טול
בישופות טול הייתה דיוקסיה רומית קתולית שישבה בטול שבצרפת של ימינו. היא התקיימה משנת 365 עד 1802. מ-1048 עד 1552 (דה יורה עד 1648), היא הייתה גם מדינה של האימפריה הרומית הקדושה.
היסטוריה
הבישופות הוקמה בשנת 338 לספירה על ידי סנט מנסואטוס. הדיוקסיה הייתה סופרגן של המחוז הכנסייתי טריר. בשנת 550 לספירה התקיימה בעיר המועצה הפרנקית של טול.
בשיא ימי הביניים, הבישופות הייתה ממוקמת בקצה המערבי של האימפריה הרומית הקדושה; היא גבלה בממלכת צרפת, בדוכסות באר ובדוכסות לורן. בשנת 1048 היא הפכה למדינה קיסרית בעוד העיר טול עצמה הפכה לעיר קיסרית חופשית.
ב-1552, שתי המדינות סופחו על ידי אנרי השני, מלך צרפת; הסיפוחים הוכרו רשמית על ידי האימפריה בשנת 1648 על ידי שלום וסטפליה. עד אז, הם היו חלק מהפרובינציה הצרפתית של שלוש הבישופויות.
בשנת 1766 הפכה דוכסות לורן לחלק מצרפת. בשנים 1777 ו-1778 נלקח שטח מטול כדי ליצור שתי דיוקסיות חדשות: Saint Dié ונאנסי, שתיהן סופרגנים של טריר. לפי תנאי הקונקורדט של 1802, הדיוקסיה של טול בוטלה. השטח שלה אוחד עם זה של נאנסי כדי ליצור דיוקסה חדשה - דיוקסיית נאנסי-טול עם מקום מושבה בננסי. השטח הגאוגרפי כלל שלוש מחוזות של צרפת: מרת, מז, ו-ווז'.
סיפור בלשי (סרט)
סיפור בלשי (באנגלית: Detective Story) הוא סרט אפל אמריקאי משנת 1951 בהפקתו ובבימויו של ויליאם ויילר, עם קירק דאגלאס ואלינור פארקר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על מחזה בשם זה מאת סידני קינגסלי שהועלה בברודוויי ב-1949.
העלילה מתרחשת במשך 24 שעות בתחנת משטרה בניו יורק שמטפלת בעבריינים שונים כמו מועל, שני פורצים וגנבת מחנות. במרכז העלילה בלש המטפל באגרסיביות ברופא המבצע הפלות ולא יודע שבביתו מחכה לו בעיה קשה.
תקציר העלילה
ג'ים מקלאוד (קירק דאגלס) הוא בלש במשטרת ניו יורק בתחנה במתחם 21 ביחד עם הבלש לו ברודי (ויליאם בנדיקס). הוא נשוי באהבה למרי (אלינור פארקר) ללא ילדים. מפקד התחנה הוא לוטננט מונגן (הוראס מקמהון).
כשמקלאוד מקבל את המידע הזה על אשתו הוא מזועזע. בתחילה הם מנסים להתפייס אבל לאחר שהוא אומר לו שיהיה קשה לו לחיות עם העובדה שאשתו פרוצה, היא עוזבת אותו. מקלאוד נמצא בדיכאון עמוק ובאותו רגע חוטף ג'ניני אקדח מאחד השוטרים ומאיים. מקלאוד מתקרב אליו בכוונה וג'ניני יורה והורג אותו.
דמוקרטים 66
דמוקרטים 66 (בהולנדית: Democraten 66, מכונה גם D66) היא מפלגה ליברלית בהולנד. D66 הוקמה בשנת 1966 על ידי קבוצה של אינטלקטואלים צעירים. היעד העיקרי של המפלגה היה דמוקרטיזציה של המערכת הפוליטית.
מלבד 29 הנציגים של המפלגה בפרלמנט ההולנדי (19 בבית הנבחרים ו-10 בסנאט) וארבעת נציגיה בפרלמנט האירופי, המפלגה חזקה מאוד ברשויות המקומיות במדינה. מרבית מהכוח האלקטורלי של המפלגה ממוקם בערים הגדולות (כגון אמסטרדם, אוטרכט, אנסחדה, חרונינגן, הארלם, טילבורך, אמרספורט, האג וארנהם), בעיקר בקרב המשכילים והמעמד העליון. ההיסטוריה של המפלגה מאופיינת בתנודות אלקטורליות גדולות.
שם המפלגה- "דמוקרטים 66" נובע מהאג'נדה הדמוקרטית של המפלגה והשנה בה נוסדה.
היסטוריה
המפלגה נוסדה ב-14 באוקטובר 1966 על ידי 44 פעילים. מרביתם תוארו כנובוס הומו, אם כי רובם כבר כיהנו במשרות פוליטיות לפני הקמת המפלגה. בתחילתה, המפלגה לא החזיקה באידאולוגיה ברורה, אלא קראה לדמוקרטיזציה רדיקלית של החברה ולפרגמטיזם. בבחירות שנערכו בשנת 1967, קיבלה המפלגה כ-7 מושבים בבית הנבחרים, הישג חסר תקדים למפלגה חדשה. בשנת 1972 בפעם הראשונה לקחה חלק בפעילות הממשלה. בשנתיים שלאחר מכן מרבית מחברי המפלגה עזבו, ותוצאות הבחירות האזוריות היו מאכזבות מאוד עבור המפלגה, ובבחירות לסנאט שהתקיימו ב-1974, ה-D66 הפסידה מחצית מנציגיה. המצב היה כל כך חמור, עד שבקונגרס המפלגתי שהתקיים בשנת 1974, הוצע אף לפרק את המפלגה. רוב חברי המפלגה הצביעו בעד הפירוק, אך לא הושג רוב הכרחי של שני שלישים. לאחר המשבר הנהגת המפלגה הדגישה אוריינטציה ליברלית, ובכך הכפילה את כוחה בבחירות לבית הנבחרים שנערכו בשנת 1977, אם כי באותה השנה הפסידה את נציגותה בסנאט.
בשנת 1981 לקחה חלק בממשלה למשך שנה, ובשנת 1982 שבה לאופוזיציה. שיא כוחה של ה-D66 היה בשנת 1994, עם 24 מושבים בבית הנבחרים ו-12 בסנאט. לקחה חלק בממשלה בשנים 1994-2002.
אידאולוגיה
ערכי המפלגה הם דבר השנוי במחלוקת בתוך ה-D66. בתוך המפלגה יש שני פלגים מרכזיים- הדמוקרטיים הרדיקלים והליברלים הפרוגרסיביים. מאפיינים עיקריים של מצע המפלגה כוללים:
ארגון
הגוף הגבוה ביותר ב-D66 הוא העצרת הכללית, שבה כל חבר יכול להשתתף. הוא מתכנס פעמים רבות בשנה. האספה בוחרת את מועמדי המפלגה לפרלמנטים השונים. למפלגה יש 250-300 סניפים ברחבי הולנד. למפלגה יש ארגון נוער שהצמיח מספר חברי פרלמנט.
המפלגה לוקחת חלק באינטרנציונל הליברלי מאז שנת 1986.
Integrated Digital Enhanced Network
Integrated Digital Enhanced Network (iDEN) היא טכנולוגיה לתקשורת אלחוטית ניידת, אשר פותחה על ידי מוטורולה, ואשר מאפשרת שילוב תכונות של מכשיר קשר (PTT) ושל טלפון סלולרי. iDEN משתמשת בטכנולוגיה של ריבוב זמן (Time Division Multiple Access - TDMA). טכנולוגיית iDen מנצלת עד שישה ערוצי תקשורת ברוחב פס של 25KHz.
בישראל, HOT mobile (לשעבר מירס) הייתה ספקית התקשורת הסלולרית היחידה שהשתמשה בטכנולוגיה זו עד 2019. הטכנולוגיה נמצאת בשימוש בארצות הברית (ספרינט/נקסטל וכן SouthernLINC), בקנדה, מקסיקו, ברזיל, ירדן, הפיליפינים, סינגפור, קוריאה הדרומית, ערב הסעודית, יפן, אל סלוודור, וסין. למירס הסכמי נדידה (Roaming) עם מרבית המדינות הללו.
טכנולוגית iDEN משתמשת בתשתית תקשורת מבוססת IP, עבור רשת הקשר ותקשורת הנתונים. לשם כך כל מכשיר המחובר לרשת מקבל כתובת IP קבועה, ונמצא בחיבור מתמיד לרשת התקשורת - מיתוג מנות, להבדיל ממיתוג מעגלים הדורש "חיוג" ממודם למודם על גבי רשת ה- Voice על מנת להתחבר לרשת נתונים.
טאתב צ'אקיאן
טאתב צ'אקיאן (בארמנית: Տաթև Չախեան; ).היא משוררת, אמנית, עורכת, ומתרגמת ארמנית, המתגוררת בפולין.
אוסף השירים הראשון שלה, Dowód (nie)osobisty (תעודת אי-זהות, (2016)), היה מועמד לפרס משורר החירות האירופי לשנת 2018. היא העורכת של כתב העת לשירה iranliter.com. ציוריה הוצגו בתערוכות בבריסל ובארמניה.
תחילת דרכה
היא עורכת את ז'ורנל השירה האינטרנטי iranliter.com המתמקד בתרגומים של שירה איראנית עכשווית.
פרסים
צ'אקיאן זכתה בפרס התחרות הספרותית דיוניצי מליצייבסקי (Dionizy Maliszewski) לשנת 2014, בפרס גאזטה אובווטלסקה (Gazeta Obywatelska) לשנת 2016, בפרס "הגברת הראשונה" של הספרות הארמנית וכן פרס סאהאק פרטב, המוענק על ידי הכנסייה הקתולית בארמניה. אוסף השירה הראשון שלה היה מועמד לפרס משורר החירות האירופי לשנת 2018., פרס המוקדש ל"כיבוד וקידום תופעות בשירה המתמודדים עם אחד הנושאים העכשוויים החשובים עבור הקוראים – חירות– ואשר, באותו הזמן, מאופיינים בערכים אמנותיים יוצאי דופן."
קיונארד ליין
קונארד ליין (באנגלית: Cunard Line) היא חברת ספנות בריטית-אמריקאית. מאז 1998 בבעלות קבוצת קרניבל. קונארד ליין היא החברה היחידה המפעילה קו נוסעים סדיר בין אירופה לצפון אמריקה. ספינת הדגל שלה היא הקווין מרי 2.
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 1839 על ידי סמיואל קיונארד מאי הנסיך אדוארד (כיום בקנדה) שזכה במכרז לאספקת שירות דואר טרנס-אטלנטי מהיר באמצעות ספינות קיטור. ב-1840 נרשמה החברה בשם British and North American Royal Mail Steam-Packet Company. במהלך רוב 30 השנים שלאחר מכן החזיקו ספינות החברה בעיטור "הסרט הכחול" למהירות שיא של קו טרנס-אטלנטי סדיר. עקב ההסכם של החברה עם הדואר המלכותי הבריטי, אוניותיה חויבו לשמש כספנות דואר ובתמורה הוכרו כאוניית דואר מלכותי (RMS) וסמלן עוטר בסמל הכתר.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 החלה החברה לפגר אחר חברת וייט סטאר ליין וב-1879 הוקמה מחדש בשם קונארד ליין (Cunard Steamship Company, Ltd). בראשית המאה ה-20 קיבלה החברה סובסידיה מממשלת בריטניה על מנת לבנות ולהפעיל ארבע ספינות אמינות ומהירות. ה"מאוריטניה", שהושקה ב-1906 זכתה בסרט הכחול והחזיקה בו מ-1909 ועד 1929. הספינה-האחות שלה, לוסיטניה, טובעה ב-1915 על ידי צוללת גרמנית במהלך מלחמת העולם הראשונה וטביעתה הייתה מהסיבות לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
ב-1934 שבה ממשלת בריטניה וסייעה לחברה לבנות את ספינת הנוסעים המפוארת קווין מרי, והבטיחה לסייע במימון ספינה נוספת, קווין אליזבת (QE - RMS Queen Elizabeth) אם קונארד ליין תתאחד עם וייט סטאר. כך מוזגו שתי החברות לחברת ספנות בריטית אחת, שיועדה לשלוט בתנועה הימית באוקיינוס האטלנטי, Cunard-White Star Ltd. קונארד (שהיוותה שני-שלישים מהחברה המאוחדת) רכשה את חלקה של וייט סטאר ב-1947 והחזירה את שמה של החברה לקונארד ליין.
עם תום מלחמת העולם השנייה הייתה קונארד ליין חברת ספנות הנוסעים הגדולה ביותר באוקיינוס האטלנטי והפעילה 12 ספינות בקו בריטניה-אמריקה (ארצות הברית וקנדה). אולם בשנת 1958 הפכה הפעלת קווי נוסעים סדירים בים לבלתי כלכלית והחברה החלה לצמצם את קווי השירות, עד שבשנת 1968 הפסיקה לנוע לאורך השנה בקווים סדירים ועברה לשיט תענוגות (קרוז). ב-1969 הושקה הקווין אליזבת 2 (QE2 - Queen Elizabeth 2), כספינה בעלת שימוש דואלי, הן כספינת קו לנוסעים והן לשיט תענוגות.
החברה נרכשה על ידי קבוצת קרניבל ב-1998.
אוניות החברה
ב-2019 הכריזה קונארד שאוניית תענוגות חדשה תושק ב-2022 וחשפה את העיצוב, שיהיה דומה לעיצובן החיצוני של ה"קווין אליזבת" וה"קווין ויקטוריה".
שי פירון
הרב שי משה פירון (נולד ב-25 בינואר 1965, כ"ב בשבט ה'תשכ"ה) הוא רב, מחנך ופוליטיקאי ישראלי. פירון לשעבר חבר הכנסת מטעם מפלגת "יש עתיד" ממרץ 2013 עד דצמבר 2014, וכן כיהן כשר החינוך בממשלת ישראל השלושים ושלוש מטעמה.
ביוגרפיה
פירון נולד במושב כפר ויתקין, וגדל בתל אביב ובבת ים להורים חילוניים, טובי פריזמנט, יליד-מצרים, ואסתר (לבית דיקמן), ילידת-רומניה. אמו קראה לו על שם הסופר האהוב עליה, ש"י עגנון. היא הייתה באותה עת סגנית ראש עיריית בת ים ואביו היה רופא שיניים. בילדותו התחנך בבית ספר דתי, ובגיל תיכון חזר בתשובה כדתי. למד בישיבה התיכונית אדר"ת בבת ים, בישיבת מרכז הרב, שלמד בה בחברותא עם הרב צבי ישראל טאו, לאחר מכן למד, בעצתו, זמן קיץ אצל הרב יהודה עמיטל בישיבת הר עציון, לאחר מכן בישיבת שבי חברון ובכולל פסגות להכשרת דיינים. היה מדריך ומרכז בתנועת בני עקיבא, חבר ההנהלה הארצית של בני עקיבא כעשרים שנה.
שירת בצה"ל במסלול הסדר בחיל החינוך.
לימד בתיכון הימלפרב בירושלים. את הסמכתו לרבנות קיבל מהרב הראשי מרדכי אליהו, בלי שישלים את בחינות ההסמכה. בשנת 1991, בגיל 26, מונה לרב הקיבוץ עין הנצי"ב. לאחר מכן מונה לרבה של אולפנית טבריה ולרבו הראשון של בית הספר הקיבוצי בשדה אליהו. בתקופה זו עסק בקירוב בין דתיים לחילונים, בין היתר בהקמת מדרשת "ללכת בדרכיו".
בשנת 1998 הקים עם הרב יובל שרלו והרב דוד סתיו את ישיבת אורות שאול בפתח תקווה ושימש אחד מראשיה. בשנת תשס"ב הקים שם את הישיבה התיכונית "כפר גנים". פעל למען זכויות של אנשים עם מוגבלות והישיבה התיכונית בראשותו הדגישה את שילובם של תלמידים כאלה. הוא חבר הוועד המנהל של אלו"ט – עמותה לאומית לילדים אוטיסטיים, ושל אלי"ע, ארגון לכבדי ראייה.
בשנת 2004 היה חבר ועדת דברת לרפורמה בחינוך בישראל. הוא עמד בראש ועדת החינוך המיוחד. היה מיוזמי תוכנית "חותם – Teach for Israel", ופעל לשילוב תלמידים ממוצא אתיופי במערכת החינוך. הוא שימש גם כיועץ החינוך של ראש עיריית ירושלים, ניר ברקת ושל ראשי ערים נוספים. היה ראש מוסדות ישיבת פתח תקווה ומנכ"ל עמותת הכל חינוך - לקידום החינוך בישראל. פירון פעיל גם כאחד מרבני צהר.
בין השנים 2001–2008 ענה פירון על שאלות במדור השו"ת של אתר האינטרנט "כיפה". פרסם מאמרי דעה ושידר לעיתים בגלי צה"ל. הדריך תלמידים במסעות שורשים לפולין.
פירון הוא בעל תואר ראשון במשפטים מהמרכז האקדמי שערי משפט ותואר שני מאוניברסיטת בר-אילן. שימש מורה מן החוץ באוניברסיטת בר-אילן, במרכז האקדמי שערי משפט, במרכז הבינתחומי הרצליה ובמכללת יעקב הרצוג. שימש גם עמית מחקר במכון הישראלי לדמוקרטיה בתחום זכויות האדם. כמו כן, היה רבו של מעלה - בית הספר לקולנוע ולטלוויזיה.
בשנת 2016 היה פירון סגן נשיא לפיתוח חינוכי, יו"ר חבר הידידים, חבר סגל ומרצה בחוג לחינוך וחברה בקריה האקדמית אונו. כותב טור שבועי בעלון השבת שבתון.
החל משנת 2018 פירון הוא יו"ר סניף ספיישל אולימפיקס בישראל.
בתפקידו המרכזי משמש פירון כיום כנשיא פנימה וראש בית יוצר ישראלי. פנימה פועלת בשתי זרועות - זרוע אחת מגדירה עצמה כ"בית של רעיונות" ומציעה חשיבה מחדש על סוגיות הליבה של ישראל, חשיבה שיכולה להתקבל על דעת רוב ריאלי ומוצק של אזרחי ישראל. בלב בית היוצר ישנה תוכנית עמיתים ובה כעשרים אנשי רוח, חינוך ומעש דוגמת ד"ר אריאל פיקאר, חכ"ל תהלה פרידמן, ד"ר תומר פרסיקו, ליאור טל שדה, אפרת שפירא רוזנברג, הרב יצחק בן דוד והרב פירון עצמו; זרוע שנייה מגדירה עצמה כ"בית של פתרונות" ועוסקת בגיבוש פתרונות מדיניות לסוגיות ליבה בחברה הישראלית, בייחוד כאלה הקשורים בלכידות חברתית.
קריירה פוליטית
ב-2012 הצטרף למפלגת "יש עתיד" בראשות יאיר לפיד. בבחירות לכנסת התשע עשרה נכלל במקום השני ברשימת "יש עתיד" ונבחר לכנסת. בממשלה שהורכבה לאחר הבחירות מונה לשר החינוך. ב-12 באוגוסט 2013 הודיע על הקפאת מבחני המיצ"ב לשנת הלימודים תשע"ד. ב-8 בינואר 2014 הכריז על רפורמת "הלמידה המשמעותית במערכת החינוך" שעיקרה שינוי מבנה תעודת הבגרות.
ביולי 2014 יצאה לדרך תוכנית "בתי הספר של החופש הגדול" שיזם. במסגרת התוכנית, כיתות א'-ב' בבתי הספר היסודיים ממשיכות לפעול בחודש יולי ובכך קוצר החופש הגדול. בשנת 2017 התוכנית הורחבה גם לכיתות ג'. בערים שבאשכולות 1–3, בתי הספר פועלים ללא תשלום. בשאר הערים העלות היא עד 450 ש"ח לילד.
פירון החזיר את שיטת התקצוב הדיפרנציאלי שנועדה לצמצם פערים בין תלמידים במגזרי החינוך. הוא הגדיל את תקציבי תנועות וארגוני הנוער והחל במהלך לחידוש בתי הספר המקצועיים. הוא החיל חובת התנדבות על כל תלמיד במערכת החינוך עד לכיתה י"ב.
בדצמבר 2014 פרש מהממשלה, עם יתר שרי "יש עתיד", בעקבות פיטוריו של ראש התנועה, יאיר לפיד, ממשרת שר האוצר. לקראת הבחירות לכנסת העשרים שובץ שוב במקום השני ברשימת "יש עתיד", ונכנס לכנסת לאחר שהמפלגה זכתה ב-11 מנדטים. פירון היה במשך כמה חודשים סגן יו"ר הכנסת וחבר בוועדת הכנסת, יושב-ראש השדולה לקידום מדיניות הצעירים ויושב-ראש השדולה לקידום תנועות וארגוני נוער. ב-2 בספטמבר 2015 התפטר מהכנסת. באפריל 2017 הקים את תנועת "פנימה" יחד עם בני גנץ, גבי אשכנזי ושלמה דברת.
באוגוסט 2018 פתח ארגון "חותם" בקמפיין שבו קרא לציונות הדתית להתנתק מארגונים הנתמכים על ידי "הקרן החדשה לישראל". בסרטון הופיעה גם דמות מצוירת של פירון, כמייסד עמותת "הכל חינוך" שקיבלה כספים מהקרן. בתגובה תבע פירון את הארגון לדין תורה בפני הרב יעקב אריאל, נשיא חותם.
במאי 2022 זכה בתואר אביר איכות השלטון לשנת 2021.
חיים אישיים
פירון מתגורר בהתישבות אורנית שבשומרון, ומשמש רב קהילת בית הכנסת היכל משה שביישוב. הוא נשוי לברוריה, בתם של הרב אורי כהן וליביה (בתו של הרב פנחס קהתי). לבני הזוג שישה ילדים, אחד מהם אומץ, לאחר שננטש בלידתו עקב נכות פיזית.
ספריו
חיבר גם עשרות מאמרים.
יד לאישה
יד לאישה הוא ארגון שמטרתו לסייע לנשים עגונות ומסורבות גט ומספק להן ייעוץ משפטי, ייצוג וליווי בהליכים המשפטיים בבית הדין הרבני. בראש העמותה עמדה בשנת 2022 פנינה עומר.
רקע
ארגון "יד לאישה" הוא חלק מרשת אור תורה סטון. הרב כתריאל ברנדר, נשיא וראש מוסדות אור תורה סטון, אמר כי הגט, שבהלכה היהודית היה כלי להגנה לנשים הפך במהלך השנים כלי נשק, המשמש את בני הזוג זה נגד זה וכי הארגון החל לפעול למען שחרורן של נשים ל"מניעת התופעה הבזויה, עד שנעקור אותה מחברתנו".
בארגון עובדות טוענות רבניות ועורכות דין המגישות ייעוץ משפטי ראשוני לכל פונה בענייני גירושין וייצוג משפטי לנשים מסורבות גט ועגונות בין כותלי בית הדין הרבני בתשלום סמלי.
בנוסף יד לאישה מפעילה חוקרים פרטיים לאיתור בעלים נעלמים ולחקירות שונות שיסייעו לקבלת הגט, וכן מספקת שירות של עובדות סוציאליות ומאמנות אישיות להעצמת הנשים בתהליך הגירושים הקשה שלפתחן.
היסטוריה
הארגון הוקם בשנת 1997 על ידי עורכת הדין סוזן ווייס יחד עם המכון להכשרת טוענות בית דין של מדרשת לינדנבאום, השייך למוסדות אור תורה סטון. ליד לאשה יש שלשה סניפים: בירושלים, תל אביב ובאר שבע. בנוסף יש ליד לאישה שלוחה בצפון.
פעילויות הארגון
הארגון מפעיל מוקד ארצי המספק לנשים הנמצאות בתהליכי גירושין סיוע מעשי ותמיכה רגשית. נשים יכולות לבקש פגישת ייעוץ משפטי בעניין גירושין, או סקירה משפטית על המצב בו הן נמצאות, דרכי הפעולה האפשריות, ואפשרויות הפניה לגורמים מייצגים. הארגון מייצג נשים מסורבות גט ועגונות בבית הדין הרבני בתביעות לחיוב וכפיית גט.
על פי נתונים שמסרו נציגי הארגון, יד לאישה מספק ייעוץ משפטי לכ-600 נשים וייצוג משפטי לכ-150 נשים בכל שנה. יחד עם זאת, הארגון סבור כי מאחר שהנשים שמגיעות לארגון מייצגות "מצבי קיצון", הרי שיש בישראל מאות נשים מסורבות גט שלא פנו לבקשת עזרה.
הארגון מציע הרצאות וימי עיון לקהל הרחב ולאנשי מקצוע, כל זאת במטרה להעלות את המודעות לבעיית העגונות ומסורבות הגט. הארגון פועל גם לשינוי המדיניות הציבורית ולתיקון החקיקה, כל זאת במטרה להקל ולפתור את בעיית העגונות. כל השירותים הללו ניתנים לנשים חינם או בעבור תשלום סמלי.
ביד לאישה גם מרכז גישור "מתגשרים" שמטרתו לסייע לזוגות הנמצאים בהליך גירושין, להתגרש בהסכמה ובכבוד הדדי.
20 במאי
20 במאי הוא היום ה-140 בשנה (141 בשנה מעוברת), בשבוע ה-21 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 225 ימים.
אגוז (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
דומברה
הדומברה היא כלי מיתר עשוי עץ ארוך-צוואר פופולרי במרכז אסיה, נחשבת לכלי הלאומי של קזחסטן.
השם דומברה נגזר מן התרגום הטורקי לטאנבור הפרסי.
מאפייני הכלי
הדומברה הקזחית חולקת מספר מאפיינים עם הקומוז הקירגיזי. ניתן לנגן בה בעזרת פריטה עם היד עם נקישות על גבי משטחה. לדומברה המודרנית יש שריגים ושני מיתרי ניילון, בעוד שבאופן מסורתי המיתרים היו עשויים מגידים.
המשורר אבאי קוננבאיולי נראה לעיתים באיורים מודרניים מחזיק בדומברה, כסמל לחידוש התודעה הלאומית של העמים הפוסט-סובייטים של חבר המדינות העצמאיות.
חיים ויטאל
רבי חיים ויטאל (בקיצור מהרח"ו או רח"ו, א' בחשוון ה'ש"ג, 1542 – ל' בניסן ה'ש"ף, 1620) היה ממקובלי צפת, כתב וערך את קבלת האר"י ונחשב לתלמידו המובהק.
ביוגרפיה
נולד בראש חודש חשוון ה'ש"ג (1542) בצפת, לרבי יוסף קאלאבריס (או קלברזה) שעלה לארץ ישראל מדרום איטליה. השם 'ויטאל' ניתן לו כתרגום לטיני של שמו 'חיים'. הוא גדל בתקופה בה שימשה צפת יעד מועדף לעולים יהודים מארצות שונות, והייתה בשיאה.
כשהגיע לגיל 14 החל ללמוד בבית מדרשו של רבי משה אלשיך ובהמשך החל ללמוד בבית מדרשו של רבי משה קורדובירו את תורת הקבלה. בתקופה זו החל ללמוד גם אלכימיה, ובגיל 24 השקיע שנתיים וחצי בלימודה, ואף כתב בספריו על כך.
פגישתו עם האר"י
היה בין חשובי תלמידי האר"י, ואף ביאר לחלק מהתלמידים האחרים את דברי רבם. כמו כן רשם בכתב את שיעורי רבו. האר"י אמר לו שהוא תלמידו העיקרי, ושהסיבה שירד לעולם היא ללמדו קבלה.
לאחר מות האר"י
תקופה זו לא נמשכה זמן רב, והאר"י נפטר גם הוא זמן קצר לאחר מכן, רבי חיים ויטאל ראה עצמו יורשו וממשיך דרכו. שבעה מתלמידי האר"י קיבלו אותו כרבם, ולבקשתו מסרו לו את כל מה שכתבו בשם האר"י מבלי להשאיר לעצמם עותק, וכן נשבעו לו שלא יפרסמו שום דבר בקבלה. לפי מאיר בניהו התלמידים שהתלכדו סביבו התאספו מרצונם החופשי. אך לאחר שנים מועטות כשיצא מצפת בטל הישיבה, ומאז סירב רבי חיים ויטאל ללמד אף אחד קבלה ולא הסכים שיקראו בכתבי הקבלה שהיו ברשותו. במקום זה השקיע שאר ימיו בסידור דברי האר"י על פי הכתבים שהיו בידו משיעורי האר"י שכתבו הוא ושאר תלמידי האר"י, וכן מכתבי האר"י עצמו שהיו לו. לאחר מותו נעשו כתבים אלו למקור החשוב והעיקרי של דברי האר"י.
תלמידים אחרים של האר"י כגון הרב יוסף אבן טבול והרב ישראל סרוג לא קיבלו את מרות המהרח"ו ולימדו תלמידים והפיצו בכתב את תורת האר"י.
בשנת 1577 שהה זמן קצר במצרים. בחודש כסלו (ה'של"ח) ציין בספר החזיונות כי ראה את מעברו של כוכב השביט הגדול של 1577 בעודו בצפת.
עוד מצוין בספר החזיונות כי בחודש אדר (ה'של"ג) נולד בנו יוסף והיה בתכלית הדעת, כאמור בהקדמה לט' שבספר הגלגולים. יוסף נפטר לאחר שנה. בנו מורש"ו, נולד כשהיה בן 56, לאשה הצעירה ממנו בכ 30 שנה.
בירושלים התגורר כ-8 שנים, ומשם עבר לדמשק. יש המייחסים מעבר זה לאימה שהטיל המושל העות'מאני אבו סיפין.
על פי המסופר בספר החזיונות, בשנת 1586 (ה'שמ"ו) חזר לצפת בפעם השנייה, שם הוסמך להוראה על ידי רבי משה אלשיך, ונשאר בה עד שנת 1594 (ה'שנ"ד).
משנת ה'שנ"ה (1595) התגורר בדמשק, בה כיהן כרבה של קהילת סיציליה. שהותו בדמשק לוותה בסכסוכים רבים ובמריבות בלתי פוסקות שתועדו בספר החזיונות. דוגמה לסכסוך אחד, הוא הוויכוח עם רבי יעקב אבולעפיה, אשר נבע מסיבות אידאולוגיות או פוליטיות. עם זאת, יש שפקפקו במקוריות ספר זה או חלקים ממנו.
מותו וקבורתו
הלך לעולמו בל' ניסן ה'ש"ף (1620), ונקבר בבית הקברות היהודי בדמשק. ישנם הטוענים כי הרב חיים פינטו העלה בחשאי את קברו לישראל בקריית מלאכי אולם טענה זו לא הוכחה וישנה אף עדות מקברו בדמשק שצולמה ותועדה על ידי החוקר ישראל מאיר גבאי בשנת 2008..
בשנת 2022 הרב עזריאל מנצור שליט"א, ראש ישיבת שובי נפשי בירושלים, תחקר את הקברנים וטעון שהם אמרו שהם העלו לקבורה בארץ ישראל רק את בנו, הרב שמואל ויטאל, ואולם רבי חיים ויטל נשאר בדמשק.
רחובות נקראו על שמו בשכונת גבעת שאול בירושלים ובשכונת פלורנטין בתל אביב.
חיבוריו
לאחר פטירתו של רבי יעקב צמח, רבי מאיר פאפירש, תלמידו, ערך את כל ספרי רבי חיים ויטאל בהוצאותיהם השונות לכדי שלושה ספרים עיקריים: ספרים נוספים שכתב רבי חיים ויטאל: שני החיבורים האלו נמצאים בכתב ידו של רבי חיים ויטאל. הם נכרכו יחד, ולכן נחשבו בטעות לספר אחד. השם 'ספר החזיונות' ניתן על ידי נכדו רבי משה ויטאל.
כרייה
כרייה היא פעולה של הפקת מחצבים בעלי ערך כלכלי מאדמת כדור הארץ. לרוב הכרייה מתבצעת על ידי חפירה של עפרת המחצב מאזור גאולוגי העשיר בה ומכונה עורק.
עם החומרים הנכרים בעולם נמנים זהב, בוקסיט, פחם, יהלומים, ברזל, אבני חן, עופרת, אבן גיר, חול, ניקל, פוספט, מלח, בדיל, אורניום ומוליבדן. למעשה, על האדם לכרות כל חומר שלא ניתן לגדלו בתהליך חקלאי, ובכלל זה כוללת הכרייה במשמעותה הרחבה גם הפקת מים, גז טבעי ונפט.
היסטוריה
המכרה העתיק ביותר הידוע הוא "מערת האריה" בסוואזילנד. באתר זה, המתוארך כבן 43,000 שנה חצבו בתקופה הפלאוליתית המטיט שנטחן להפקת פיגמנט אדום. אתרים מתקופה דומה בהם נחצב צור נתגלו בהונגריה ובהולנד.
מכרה עתיק נוסף של טורקיז נתגלה בוואדי מגרה שבחצי האי סיני והופעל על ידי המצרים הקדמונים. תאורים שיטתיים של שיטות כרייה והפקת מתכות החלו להופיע במאה ה-16. הספר החשוב ביותר De Re Metallica (על המתכות) נכתב בידי גאורגיוס אגריקולה בשנת 1556 והיה ספר ההדרכה המרכזי במשך 250 שנים אחר כך. ספר זה מתאר בפרוטרוט שיטות איתור מרבצים, חפירת מכרות, מנהרות ופירים הוצאת העפרות, שטיפתן במים וטחינת המחצבים באמצעות מכונות המונעות בזרם מים. את רוב התיאורים מלווים 270 תחריטי עץ מפורטים. אחד הנושאים שהעסיקו כורים (ונדון בפירוט בספרו של אגריקולה) הוא הוצאת מי תהום ממעמקי המכרה. הכורים גילו כי אי אפשר לשאוב מים ביניקה יותר מ-10 מטר ולכן יש להוציא מים ממכרה עמוק בכמה שלבי שאיבה. הבנת סיבתה של המגבלה הזו הביאה לגילוי הלחץ האטמוספירי.
הפעם הראשונה בה נעשה שימוש באבק שרפה במכרה הייתה בסלובקיה ב-1627.
בארץ ישראל ישנן עדויות על כריית שטח של נחושת בבקעת תמנע בראשית התקופה הכלכוליתית, ובשנות החמישים של המאה העשרים פעלו באזור 10 מכרות, חלקם פתוחים וחלקם תת-קרקעיים. הכרייה בתמנע הופסקה סופית ב-1984 בשל אי כדאיות כלכלית.
השפעה על הסביבה
חברות כרייה מודרניות נדרשות לעמוד בתקנים מחמירים של איכות הסביבה ושיקומה, להבטחת השבת אזור המכרה למצבו המקורי או אף למצב טוב יותר מאשר לפני תחילת הכרייה.
בעבר המודעות וההקפדה היו נמוכות יותר, וכך הן גם כיום במדינות בעלות פיקוח רופף על איכות הסביבה. מכרות יכולים לגרום לנזק משמעותי לסביבה ולבריאות הציבור בשל פיזור של מינרלים רעילים בקלות יתרה מהסיגים הנותרים לאחר הפקת המחצב מהעפרה וזיהום מי התהום והגשם המחלחלים דרכם.
אדוארד אברט
אדוארד אברט (באנגלית: Edward Everett; 11 באפריל 1794 - 15 בינואר 1865), מדינאי אמריקני שכיהן כנשיא אוניברסיטת הרווארד, מושל מסצ'וסטס, חבר בית הנבחרים והסנאט של ארצות הברית ומזכיר המדינה. בשנת 1860 היה מועמד מפלגת האיחוד החוקתי לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית.
חייו
בשנים 1825–1835 כיהן אברט כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ובשנים 1836–1840 כמושל מסצ'וסטס. כמושל, הוחדרה על ידו בשנת 1852 שיטת החינוך הנהוגה בפרוסיה למערכת החינוך במדינה. בסיום תפקידו הוא התמנה לשגריר ארצות הברית בבריטניה (1841–1845), תוך שסירב בשנת 1843 למינויו לשגריר בסין. בשובו למדינה עמד בראש האוניברסיטה.
אברט מונה בשנת 1852 למזכיר המדינה של ארצות הברית, בעקבות פטירתו של דניאל ובסטר ועד לסיום כהונת הנשיא מילרד פילמור כעבור כחמישה חודשים. לאחר מכן הוא נבחר לסנאט וכיהן בו בשנים 1853–1854, עת התפטר. בסמוך להתפטרותו הוא הביע מחאה על פשרת מיזורי ובעד חופש דת של אזרחי ארצות הברית בשהותם מחוץ למדינה. בשנת 1860 הוא היה מועמד מפלגת האיחוד החוקתי לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית.
ב-19 בנובמבר 1863 הוזמן אברט, שהיה ידוע בכושר נאומו ורהיטותו, לשאת את דבריו באספת ההקדשה של בית הקברות הלאומי לחיילים בגטיסברג שבפנסילבניה. נאומו היה האירוע העיקרי ביום ההקדשה וארך כשעתיים, אך דברי הסיכום של הנשיא אברהם לינקולן הוכתרו כאירוע מכונן בהיסטוריה האמריקנית ("נאום גטיסברג").
אברט נישא בשנת 1822 לשרלוט ברוקס ונולדו להם שישה ילדים, בהם חבר הקונגרס האמריקני ויליאם אברט.
סאנשו דאיו
סאנשו דאיו (ביפנית: 山椒大夫 Sanshō Dayū באנגלית: Sansho the Bailiff) הוא סרט יפני משנת 1954 בבימויו של קנג'י מיזוגוצ'י.
הסרט מבוסס על סיפור קצר באותו שם מאת מורי אוגאי, אודות שני ילדי אריסטוקרטים הנמכרים לעבדות. הצלם הראשי בסרט היה קאוזו מיאגאווה, שעבד עם מיזוגוצ'י במרבית סרטיו. הסרט נחשב לאחד מסרטיו הגדולים של מיזוגוצ'י, לצד "אוגטסו מונוגטרי", שיצא שנה קודם לכן.
שלמה נס
ביוגרפיה
בשנת 2001 היה שותף בקבוצה שהתמודדה במכרז להקמת ערוץ החדשות הייעודי, שלבסוף לא הוקם.
בשנת 2005 מונה ליו"ר איילון חברה לביטוח, ושימש בתפקיד עד 2009. באותה שנה גם שימש יחד עם אחרים כמפרק רשת "קלאבמרקט" שקרסה, תמורת שכר טרחה של כ-20 מיליון ש"ח.
בתחילת 2006 היה נס שותף ברכישת שלד בורסאי בשם "מ א. ליבר תעשיות תשתית", ששינה את שמו ל"יולי שוקי הון". באמצעות "יולי שוקי הון" גייס נס ושותפיו עשרות מיליוני שקלים בהנפקת איגרות חוב בבורסה, במטרה חהשקיע בנדל"ן ברחבי אירופה וארצות הברית. אולם, בשל המשבר הכלכלי העולמי ב-2008 החברה נכנסה לקשיים, ונמכרה.
בשנת 2013 שימש ככונס הנכסים של העיתון "מעריב", ודרש שכר טרחה של כ-18 מיליון שקל. בנוסף במסגרת ההליך מכר את בית הדפוס של העיתון, עסקה שנסגרה חודש בלבד לאחר ש"מעריב" נכנס להקפאת הליכים. נס דרש שכר טרחה של 5 מיליון שקל על המכירה. כונס הנכסים הרשמי ביקש להפחית את שכר הטרחה ונס פנה לבית המשפט, לבסוף הוסכם שיקבל 10 מיליון שקל.
בינואר 2019 התמזג משרדו למשרד עורכי הדין דורון, טיקוצקי, קנטור, גוטמן, נס, עמית גרוס ושות'.
בשנת 2020, תבע יזם נדל"ן את נס ושותפים נוספים על סך של 32 מיליון שקל בטענה כי נישלו אותו מפרויקטים בתחום הנדל"ן שבהם השקיע.
פרשת השוחד בחברת החשמל
בקיץ 2014, בעקבות הרשעתו של השופט דן כהן בקבלת שוחד של עשרות מיליוני שקלים מחברת סימנס נחשף מנגנון השוחד, אשר באמצעותו קיבל כהן שוחד בתמורה להטיית מכרז לרכישת טורבינות, והוא שימש גם להעברת כספים לבכירים נוספים. נס נחקר על ידי רשות ניירות ערך כאחד הבכירים שגם קיבל שוחד. למרות שנמצאו בחשבונו של נס בשווייץ חצי מיליון דולר, הוחלט בפרקליטות מיסוי וכלכלה על סגירת התיק הפלילי נגדו, בעילה של חוסר ראיות מספיקות.
פעילות ציבורית
בין תפקידיו במגזר הציבורי היו: יו"ר חברת החשמל, חבר מליאת רשות ניירות ערך, סיו"ר הוועדה המייעצת להיטלי סחר של מדינת ישראל.
מתחילת 1994 ועד 2016, כיהן נס כחבר בוועד המנהל וכיו"ר אגודת הידידים של אוניברסיטת בר-אילן, כחבר אגודת הידידים של אוניברסיטת רייכמן וכיו"ר אגודת הידידים של האקדמיה ללשון העברית.
בשנת 2020 בעקבות ההשלכות הכלכליות של משבר הקורונה הודיע שר הכלכלה אלי כהן על הקמת "פורום נס להצלת המשק", בראש הפורום עמד שלמה נס והיו חברים בו דב מורן, רוני קוברובסקי, לילך אשר טופילסקי, ד"ר שמעון אלקבץ, רו"ח אלינה פרנקל-רונן ותומר מור ועוד. הפורום הגיש דו"ח מקיף בן 114 עמודים ובו המלצות כלליות ובהן ההמלצה להקלה על תזרים המזומנים של העסקים באמצעות הגדלת האשראי ודחיית מועד פרעון ההלוואות, עידוד השקעות בארץ באמצעות הקלה על חסמים רגולטוריים לצד התרת יבוא מקביל, חיזוק התעסוקה באמצעות הסטה של תשלום דמי חל"ת למובטלים לתשלום למעסיקים, וחיזוק משקי הבית באמצעות דחיית משכנתאות והלוואות. כמו כן, מכיל הדו"ח המלצות בתחומי מסחר ספציפיים ובמיוחד כאלו שנפגעו במיוחד ממשבר הקורונה ובהם מלונאות, מסעדנות ותיירות . הדו"ח מכיל גם פתרונות בנושא של הלוואות בערבות מדינה שיועברו לעסקים הנפגעים.
חיים אישיים
נשוי ד"ר לאה נס, שכיהנה כחברת הכנסת מטעם סיעת הליכוד וכסגנית השר לאזרחים ותיקים. ביוכימאית במקצועה. אב לחמישה ילדים. מתגורר בגבעת שמואל. נס גייס מלקוחותיו תרומות למסע הבחירות של אשתו לקראת הבחירות המקדימות ל, בהם הגיעה למיקום גבוה.
בשנת 2012 נכללו בני הזוג שלמה ולאה נס ברשימת הפוליטיקאים העשירים בישראל, שפרסם המגזין "פורבס", עם הון מעורך בסך 45 מיליון שקל.
כה אמר זרתוסטרא
כה אמר זרתוסטרא (בגרמנית: Also sprach Zarathustra) הוא ספר מאת הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה, שיצא בארבעה כרכים (טטרלוגיה) שפורסמו בין שנת 1883 לשנת 1885. ספר זה הוא אחד מספרי הפילוסופיה המפורסמים ביותר ותואר על ידי ניטשה כספר העמוק ביותר שנכתב.
תוכן
הספר הוא חיבור על פילוסופיה ומוסר, והוא מסופר דרך דמותו של זרתוסטרא, המקיים מונולוגים לאורך העלילה. זהו זרתוסטרא חדש ושונה מזרתוסטרה, מייסד דת הזורואסטריות בממלכת פרס העתיקה. זרתוסטרה הפרסי ייסד מוסר דתי, ולעומתו זרתוסטרא של ניטשה הופך את מערכת הערכים המסורתית על פיה. הוא בז לאלה החושבים את עצמם לחכמים, ובכך נוהג כסוקרטס, שהיה חושף את בורותם של אנשי דורו.
חלק ניכר מהספר עוסק ברעיונות שהוצגו כבר במדע העליז, כמו החזרה המתמדת, מות האלוהים, הרצון לעוצמה. הוא יוצא נגד ערכים כגון רחמים, או אהבת הזולת. בכך נדמה כי הוא יוצא נגד הציווי המוסרי, כמו גם נגד הציווי האלוהי. אך מטרתו של ניטשה היא לא לקדם עולם אכזר. ניטשה משתמש בדמותו של זרתוסטרא כדי להציג את העל-אדם. אותו על אדם דוחה את התרבות הנוצרית המבוססת על הקטנת הערך העצמי (פרישות, צניעות וכדומה). הוא מאמץ ערכים של אדם "חזק". הוא אינו חי בשביל אהבתו של האל, אלא בשביל אהבת האדם.
ארבעת חלקי הספר
הטקסט עשיר במשלים, בשעשועי לשון ובסתירות. לחלקו יש אופי פואטי, וסגנונו מחקה את זה של התנ"ך ושל הברית החדשה. בכך מוסיף ניטשה אירוניה להצגת רעיונות המנוגדים למוסר הדתי והמסורתי.
תרגומים עבריים
הספר תורגם לעברית בידי דוד פרישמן ויצא במהדורות שונות בוורשה, החל משנת 1914. בשנת 1970 פורסם תרגום נוסף, שהתקין ד"ר ישראל אלדד, בהוצאת שוקן. ב-2010 פורסם תרגום נוסף לספר על ידי אילנה המרמן בהוצאת עם עובד.ב־2015 יצאה מהדורה חדשה עם התרגום של דוד פרישמן בהוצאת מאגנס.
ויו אנדרסון
קריירת מועדונים
אנדרסון החל את הקריירה שלו בנוטינגהאם פורסט ב-1974, וזכה למקום קבוע בהרכב עם הגעתו של המאמן בריאן קלאף שנתיים לאחר מכן. הוא היה חלק מההרכב שהעלה את הפורסט לליגה הראשונה ב-1977. באותה עונה זכה עם נוטינגהאם בגביע האנגלו-סקוטי, לאחר ניצחון 5 - 1 על לייטון אוריינט במשחק הגמר. עונה אחת לאחר מכן זכה עם נוטינגהאם באליפות ובגביע הליגה.
זימונו לנבחרת אנגליה עורר עניין תקשורתי רב בגלל היותו האדם השחור הראשון בנבחרת, וזאת לאחר מספר שנים שבהן עלתה קרנם של שחקנים שחורים בכדורגל האנגלי. ההצדקות לזימונו גברו עוד יותר לאחר שהיה חלק מההרכב של פורסט שזכה פעם נוספת בגביע הליגה וגבר על מאלמה בגמר גביע אירופה לאלופות 1979.
אנדרסון המשיך להפגין יכולת טובה במדי הפורסט, וזכה עם המועדון בגביע אירופה בפעם השנייה לאחר הניצחון על המבורג במשחק הגמר שנערך באצטדיון סנטיאגו ברנבאו שבמדריד. בתשע השנים הבאות לא זכו שחקני הפורסט בתואר כלשהו.
במקביל לחזרתו לנבחרת ב-1984 הוא ניסה להמריץ את הקריירה שלו מחדש, ועבר לארסנל תמורת 250,000 לירות שטרלינג. ב-1987 הוא זכה בתואר המועדונים הראשון שלו מזה שמונה שנים, לאחר שמשחק גמר גביע הליגה מול ליברפול הסתיים בניצחון של ארסנל בתוצאה 2 - 0.
לאחר מכן הוא עבר למנצ'סטר יונייטד תמורת 250,000 לירות שטרלינג, והפך לשחקן הראשון שהוחתם על ידי אלכס פרגוסון ביונייטד. אוהדי ארסנל מחו על כך וטענו שלג'ורג' גרהאם אין מחליף ראוי לאנדרסון. עד להגעתו של לי דיקסון נאלץ גרהאם להשתמש במספר שחקנים בעמדה של אנדרסון, אך לא בהצלחה רבה.
אנדרסון שיחק ביונייטד במשך שלוש שנים, אך סבל ממספר פציעות קלות ובינואר 1991 שוחרר לשפילד ונסדיי בהעברה חופשית. הוא סייע לוונסדיי להעפיל מהליגה השנייה, אך החמיץ את הניצחון על מנצ'סטר יונייטד בגמר גביע הליגה. התוכנית המקורית הייתה שהוא יישחק בוונסדיי במשך זמן קצר בלבד, אך לבסוף הוא זכה למקום קבוע בהרכב ופעמים רבות אף זכה לענוד את סרט הקפטן. הוא היה חלק חשוב שהרכב שסיים את עונת 1991/1992 במקום השלישי בליגה הראשונה, ובמקום השביעי בעונה הראשונה של הפרמייר ליג. הוא הוביל את ונסדיי למשחקי הגמר של גביע הליגה וגביע ה-FA ב-1993, אך שניהם הסתיימו בהפסד לארסנל.
ביוני 1993 הוא עזב את שפילד ונסדיי והתמנה לתפקיד מאמן-שחקן בבארנסלי, לאחר שהמאמן הקודם מל מאצ'ין עזב את תפקידו. עונתו הראשונה בבארסנלי לא הייתה טובה, והמועדון הצליח במאמצים רבים להימנע מירידה לליגה השנייה.
קריירת אימון
בסיום עונת 1993/1994 הוא עזב את בארנסלי, והתמנה לעוזרו של בריאן רובסון במידלסברו. אף על פי שהודיע על פרישה ב-1994 הוא נותר רשום כשחקן של מידלסברו באופן רשמי, ובעקבות משבר פציעות השתתף בשני משחקים בעונת 1994/1995 שבסופה זכה המועדון באליפות הפוטבול ליג והעפיל לפרמייר ליג. לאחר העלייה לפרמייר ליג הוא פרש סופית ממשחק פעיל.
אנדרסון סייע לרובסון בהובלת מידלסברו להפסדים בשני טורנירי הגביע של עונת 1996/1997, שבסיומה ירד המועדון לליגת המשנה בעקבות הפחתת שלוש נקודות ליגה. בעונה שלאחר מכן המועדון הצליח להעפיל בחזרה לפרמייר ליג, והעפיל לגמר שני ברציפות של גביע הליגה. רובסון ואנדרסון עזבו את מידלסברו בינואר 2001, והוחלפו על ידי סטיב מקלארן. למרות שלא הצליחו להשיג מיקום יותר גבוה מהתשיעי, רובסון ואנדרסון ביססו את המעמד של מידלסברו בפרמייר ליג. לאחר שעזב את מידלסברו הוא נטש כליל את תחום האימון.
נבחרת אנגליה
אנדרסון נאלץ להתמודד עם תחרות קשה על מקומו בהרכב הנבחרת, בין השאר עם שחקנים כגון פיל ניל (ליברפול), שהיה המגן הימני הבכיר בשלהי שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80, וטרבור צ'רי שהיה הקפטן של לידס יונייטד. הופעתו השנייה הייתה רק ביוני 1979 במשחק הידידות מול נבחרת שוודיה. משחקו הרשמי הראשון (והשלישי בסך הכל) היה בניצחון 2 - 0 על נבחרת בולגריה במסגרת מוקדמות יורו 1980.
אנגליה העפילה למשחקי יורו 1980 באיטליה, והמאמן רון גרינווד החליף את ניל באנדרסון בהרכב במשחק האחרון של שלב הבתים, מול נבחרת ספרד. הופעת הבכורה שלו במשחק מוקדמות מונדיאל הייתה בניצחון 4 - 0 על נבחרת נורווגיה במוקדמות מונדיאל 1982. ההתמודדות העיקרית על מקום בהרכב הנבחרת בתקופה זו הייתה עם ניל, אך בעקבות שינויים בסגל הנבחרת בעקבות פציעתו של קווין קיגאן לא הצליח אנדרסון לזכות במקום בהרכב בזמן הטורניר.
לאחר מעברו לארסנל הוא השתתף בשישה משחקים נוספים, כולל ארבעה במוקדמות מונדיאל 1986 שנערך במקסיקו; במשחק הראשון מבין השישה הוא הבקיע את שני שעריו הראשונים בנבחרת, והוביל אותה לניצחון 8 - 0 על נבחרת טורקיה. לאחר מכן הוא הודח מהרכב הנבחרת פעם נוספת, כיוון שרובסון העדיף את המגן הימני הצעיר גארי סטיבנס, ששיחק אז באברטון. לאחר מכן חילק רובסון את דקות המשחק בין אנדרסון לבין סטיבנס, שבדרך כלל זכה ליותר זמן על המגרש. שניהם היו בסגל הנבחרת לקראת המונדיאל, אך סטיבנס השתתף בכל המשחקים עד להדחה ברבע-הגמר על ידי נבחרת ארגנטינה של דייגו מראדונה. בכך היה אנדרסון לשחקן השני בתולדות נבחרתו (הראשון היה ג'ורג' איסטהאם במונדיאל 1962 ומונדיאל 1966) הנכלל בסגל בשני מונדיאלים שונים ולא משחק בכלל.
במקביל למעברו למנצ'סטר יונייטד הוא השתתף במשחקו ה-30 (והאחרון) בנבחרת, ואף נכלל בסגל לקראת אליפות אירופה בגרמניה. למרות יכולת לא טובה הצליח סטיבנס להימנע מאיבוד מקומו בהרכב לטובת אנדרסון.
לאחר הכדורגל
במשאל שנערך בקרב אוהדי מידלסברו ב-1997 הוא נבחר לעמדת המגן הימני בנבחרת כל הזמנים של המועדון. שלוש שנים לאחר מכן הוא זכה בתואר חבר במסדר האימפריה הבריטית.
בשנת 2004 צורף שמו להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי כהוקרה להשפעתו על הליגה האנגלית. הוא משתתף באירועים רבים של מוזיאון הכדורגל הלאומי שבו שוכן היכל התהילה.
החל משנת 2005 הוא מנהל סוכנות לנסיעות ספורט, ועובד כשגריר של רצון טוב מטעם התאחדות הכדורגל האנגלית.
צ'ארלי ניקולס
צ'ארלס "צ'ארלי" ניקולאס (באנגלית: Charles "Charlie" Nicholas; נולד ב-30 בדצמבר 1961) הוא כדורגלן עבר סקוטי.
ביוגרפיה
ניקולאס החל את הקריירה שלו בסלטיק, וערך את הופעת הבכורה שלו ב-1980. בסיום עונת 1980/1981 הוא זכה בתואר כדורגלן השנה הצעיר של התאחדות שחקני הכדורגל. הוא הצטיין בעונת 1982/1983 שבמהלכה הבקיע שערים רבים, והוביל את סלטיק לזכייה באליפות שנייה ברציפות. הוא זכה עם המועדון בגביע הליגה הסקוטי ב-1983, ובאותה שנה נבחר לכדורגלן השנה הסקוטי.
ביוני 1983 הוא עבר לארסנל תמורת 800,000 לירות שטרלינג. הוא לא הגשים את הציפיות הרבות שתלו בו, וסגנון חייו בלונדון העסיק את הצהובונים פעמים רבות, ואף זיכה אותו בכינוי "צ'ארלי שמפניה"; הוא הבקיע 11 שערים בלבד בעונתו הראשונה. בעונה שלאחר מכן הוא כמעט ולא הצליח להבקיע מעל 10 שערים. למרות זאת הוא נבחר לשחקן השנה של האוהדים ב-1984. למרות שהבקיע את שני השערים בניצחון 2 - 1 על ליברפול בגמר גביע הליגה של 1987, הוא הפסיד את מקומו בהרכב לטובת אלן סמית' בתחילת עונת 1987/1988.
בסך הכל הוא הבקיע 54 שערים ב-184 משחקים עבור ארסנל לפני שהועבר לאברדין בינואר 1988 תמורת 400,000 לירות שטרלינג, שם הפגין יכולת יותר טובה ביחס לתקופה שבה שיחק בארסנל, וזכה שם בגביע הסקוטי ובגביע הליגה הסקוטי ב-1990. הוא חזר לסלטיק ב-1990, ובתום חמש עונות שבהן הבקיע שערים רבים הצטרף למועדון קלייד. הוא שיחק שם במשך עונה אחת, ובסופה הודיע על פרישתו מכדורגל.
ניקולאס ייצג את סקוטלנד בשישה משחקים של הנבחרת עד גיל 21 ובארבעה משחקים של נבחרת הנוער. הוא השתתף ב-20 משחקים של נבחרת סקוטלנד הבוגרת, והבקיע בהם חמישה שערים.
אמנואלה פיליברטו, דוכס אאוסטה
הנסיך אמנואלה פילברטו מבית סבויה, הדוכס השני מאאוסטה (באיטלקית: Emanuele Filiberto Vittorio Eugenio Genova Giuseppe Maria di Savoia; 13 בינואר 1869 - 4 ביולי 1931) היה בן למשפחת המלוכה האיטלקית מבית סבויה ומפקד הארמייה השלישית במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה
אמנואלה נולד בעיר ג'נובה ב-13 בינואר 1869. אביו, הנסיך אמדאו מסבויה, דוכס אאוסטה נבחר בשנת 1870 לכהן כמלך ספרד, כאמדאו הראשון, מלך ספרד. מינוי זה הפך את אמנואלה ליורש העצר הספרדי. בשנת 1873 החליט המלך אמדאו להתפטר מתפקידו והמשפחה חזרה להתגורר באיטליה. לאחר מות אביו בשנת 1890 ירש אמנואלה את התואר דוכס אאוסטה השני.
אמנואלה, שהיה בן דודו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה, החל את הקריירה הצבאית שלו בשנת 1903 בנאפולי. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה אמנואלה למפקד הארמייה השלישית. הארמייה השלישית ניהלה קרבות קשים מול צבא אוסטרו-הונגריה בצפון איטליה. הארמייה השלישית זכתה באיטליה לכינוי "הארמייה הבלתי-מנוצחת" (באיטלקית: armata invitta) בעקבות ניצחונותיה הרבים. השגים אלה גרמו לעליית קרנו של הנסיך הגנרל בקרב העם האיטלקי, למורת רוחו של מלך איטליה.
בעקבות שרותו במלחמת העולם הראשונה הועלה הנסיך אמנואלה ב-1926 לדרגת מרשל צבא איטליה, על ידי רודן איטליה בניטו מוסוליני. אמנואלה נפטר ב-4 ביולי 1931 בעיר טורינו. לבקשתו הוא נקבר בבית העלמין של חיילי הארמייה השלישית ולא בבית הקברות המלכותי, כיאה למעמדו.
על שמו של אמנואלה הוקם בשנת 1942 גשר הדוכס מאאוסטה שעל נהר הטיבר ברומא. בנו הבכור של אמנואלה פיליברטו, הנסיך אמדאו הדוכס השלישי מאאוסטה, היה המשנה למלך איטליה במזרח אפריקה האיטלקית במהלך מלחמת העולם השנייה.
משפחתו
בשנת 1895 התחתן אמנואלה פיליברטו עם הלן, נסיכת אורליאן, בתם של הנסיך פיליפ, רוזן פריז ומארי איזבל, נסיכת אורליאן, ממנה נולדו לו שני בנים:
און בן פלת
און בן פלת הוא דמות מקראית שהייתה ממנהיגי עדת קורח, שקראה תיגר על משה רבנו במהלך ארבעים השנה שהיו בני ישראל במדבר. הסיפור מובא בהרחבה בפרשת קרח.
על פי חז"ל, פרש און בן פלת מהשתתפותו בעדת קרח ועשה תשובה, ועל כן לא נענש עם קרח ועדתו.
המחלוקת עם משה
קורח, בן דודו של משה, אסף מאתים וחמישים אנשים ממנהיגי העם, וביניהם האחים דתן ואבירם בני אליאב ואון בן פלת - שלושתם משבט ראובן. על פי הפרשנים, רוב האנשים היו משבט ראובן כיוון שהם ראו בעצמם את המנהיגים הטבעיים, ולא במשה הלוי וביהושע שהיה בן שבט אפרים (אבן עזרא), או מכיוון שמקומם במחנה היה סמוך למקומו של קרח (רש"י).
משה הזמין את האנשים למבחן: הם ייקחו מחתות, ויבואו למחרת בבוקר להקטיר קטורת במשכן - ואז יראה ה' במי הוא בחר להיות כהן. דתן ואבירם סירבו למבחן, וסופם היה שנבלעו באדמה, וקרח וחבריו שניגשו למבחן נשרפו כולם באש.
דמותו של און בן פלת במדרש
בגמרא נדרש שמו ושם אבותיו: "און - שישב באנינות [על פי רש"י, שעשה תשובה], פלת - שנעשו לו פלאות, בן ראובן - בן שראה והבין".
על פי הגמרא, נראה שאון חיפש שררה, ולא כהונה (בדומה לדתן ואבירם), ולכן אומרת לו אשתו שבשררה הוא בכל מקרה לא יזכה - ועל פי המדרש הוא היה צריך להיות ממקריבי הקטורת, ורצה להיות כהן.
און בן פלת בראי הביקורת
פרט לפרשת קרח אין השם און נזכר במקרא. השם פלת נזכר פעם אחת בספר דברי הימים כשמו של אדם משבט יהודה. במספר מקומות בתורה נמנים ארבעת בניו של ראובן: חנוך, פלוא, חצרון וכרמי. נראה שפלת הוא פלוא ומכאן שאון היה בן פלת ודתן ואבירם היו בני אחיו, אליאב בן פלת.
רשימת המפקד בספר במדבר מונה את דתן ואבירם בני אליאב בן פלוא בן ראובן, אבל איננה מזכירה את און: וּבְנֵי פַלּוּא, אֱלִיאָב, וּבְנֵי אֱלִיאָב, נְמוּאֵל וְדָתָן וַאֲבִירָם. ייתכן אם כך ש"און" הוא כתיבה כפולה (דיטוגרפיה) של המילה "בן", ובפסוק המקורי נכתב "אליאב בן פלת בן ראובן". לחלופין, ייתכן שיש לקרוא "הוא" במקום "און", וסופו של הפסוק הוא גלוסה: "הוא בן פלת בן ראובן". בנוסח השומרוני ובתרגום השבעים נכתב "בן ראובן" במקום "בני ראובן" שבנוסח המסורה.
אשת און בן פלת
בגמרא דורשים את הפסוק "חכמת נשים בנתה ביתה" על אשתו של און בן פלת, שלפי המדרש שכנעה אותו להימנע מלחלוק על משה. היא אמרה לו שבשבילו כלל לא משנה מי יהיה המנהיג: "אם משה רב אתה תלמיד, ואם קרח רב אתה תלמיד", ועל פי המדרש: "אם אהרן כהן גדול אתה תלמיד, ואם קרח כהן גדול אתה תלמיד" - ועל כן לא תצא לו שום תועלת מהתערבות במחלוקת. און השיב שהוא נשבע להם שיבוא עמם, כי היה איתם בעצה אחת, ואשתו אמרה לו שהיא תציל אותו, והשקתה אותו יין עד שנרדם. לאחר שנרדם, פרעה את ראשה, מעשה שהתפרש כחוסר צניעות, וישבה בפתח האוהל. האנשים שבאו לקרוא לו לבוא אתם להקטיר קטורת, חששו להיכנס בהיותה פרועת ראש, והלכו משם. עד שהתעורר און, כבר מתו כל עדת קרח.
בוב הופ
בוב הופ (באנגלית: Bob Hope; 29 במאי 1903 - 27 ביולי 2003), או בשמו המקורי לסלי טאונס-הופ, היה בדרן אמריקני יליד בריטניה, כוכב קולנוע, רדיו ותיאטרון, שהרבה להופיע בפני חיילי צבא ארצות הברית ברחבי העולם.
ילדותו
לסלי טאונס-הופ נולד בלונדון, החמישי משבעת בניהם של בנאי אנגלי, ויליאם הנרי הופ, ואביס טאונס, זמרת אופרטות ולשית שנאלצה לעבוד כמנקה. המשפחה התגוררה בבריסטול וב-1907 היגרה לארצות הברית והשתקעה בקליבלנד, אוהיו. הופ היה לאזרח אמריקני כשמלאו לו 17, ב-1920.
ראשית דרכו
בילדותו עבד הופ בעבודות מזדמנות, מגיל 12. בזמנו הפנוי היה מופיע ברחוב, רוקד ומתבדח כדי להרוויח כמה פרוטות מהצד. הוא השתתף בתחרויות ריקוד וכישרונות אחרים לחובבים ואף זכה בפרס על חיקוי של צ'ארלי צ'פלין. הוא ניסה את כוחו גם באיגרוף, התחרה לזמן קצר בשם פקי איסט, אולם לא זכה להצלחה.
ב-1925 צפה פאטי ארבוקל באחת מהופעותיו והשיג לו עבודה קבועה בהרכב בשם Hurley's Jolly Follies. שנה לאחר מכן הקים את להקת ה"דנסמדיאנז" (שילוב של רקדנים ובדרנים), יחד עם האחיות הילטון, תאומות סיאמיות שרקדו סטפס.
לאחר חמש שנים בסצנת הוודוויל, הופ עצמו היה מופתע ומאוכזב כשנכשל במבחן בד ב-1930 ולא קיבל תפקיד בקליפורניה. הוא חזר לניו יורק והופיע במחזות זמר בברודוויי, ביניהם "רוברטה" ו"אדום חם וכחול", שבו הופיעה לצידו אתל מרמן. על פי רוב זכה לביקורות טובות, ששבחו את חוש התזמון הקומי שלו.
הוא שינה את שמו ל"בוב", כדי להימלט ממשחק המילים שהדביק לו את הכינוי "Hopelessly" (הופ - לסלי).
סרטי קולנוע
באמצע שנות ה-30 שב הופ להוליווד ונאלץ בתחילה לשחק בסרטים סוג ב' ובמספר קומדיות קצרות של האחים וורנר. אולם הקריירה שלו תפסה תאוצה במהרה: ב-1938 שר יחד עם שירלי רוס בסרט את הדואט שהפך לסמל המסחרי שלו, "תודה על הזיכרון". השיר היה להיט וזכה לביקורות טובות. השיר הסנטימנטלי והגמיש שימש את הכותבים של הופ פעמים רבות, כל פעם בגרסה שונה במשהו, לכבוד אירועים והופעות למיניהן.
הופעתו הקולנועית של הופ התאפיינה בגלגולי עיניים, יש שיאמרו מוגזמים. הופ תלה זאת בכך שבראשית דרכו אמר לו במאי קולנוע שמשחק בסרטים הוא מלאכה לעיניים בעיקר.
סרטיו והופעותיו ברדיו הפכו אותו לאחד הבדרנים הפופולריים בצפון-אמריקה. בשיאו הרוויח סכומי כסף גבוהים מהופעות חיות, למשל בסיבוב ההופעות של 1940, שארך שמונה שבועות והכניס סכום שיא של 100,000 דולר (כ-1.4 מיליון דולר במונחי 2006).
בין הסרטים הידועים ביותר של הופ ניתן למנות את "הברונטית האהובה עלי" ואת סרטי המסעות שבהם כיכב לצד בינג קרוסבי ודורותי למור, שחקנית אותה "גילה" במועדון לילה. הופ ולמור היו ידידים טובים לאורך שנים, והיא השחקנית המזוהה איתו ביותר על המסך הגדול. שחקניות אחרות איתן הופיע היו לוסיל בול, ג'יין ראסל וקתרין הפבורן.
הופ מעולם לא זכה בפרס אוסקר על תפקיד מסוים, אולם האקדמיה האמריקאית לקולנוע העניקה לו מספר פרסים מיוחדים, ואף הפקידה בידיו את הנחיית טקס חלוקת פרסי אוסקר פעמים רבות, החל בשנות החמישים ועד שנות השמונים.