cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רעמסס השני
זיהוי עם פרעה של יציאת מצרים
לפי אחת הדעות, רעמסס השני עשוי להיות הפרעה המדובר בסיפור יציאת מצרים - שכן לפי המקרא בני ישראל הועבדו בבניית 'עיר מסכנות' ששמה רעמסס, וייתכן שהיא נקראה על שם רעמסס הראשון או השני. חלק מהחוקרים מזהים אותו כפרעה המשעבד המוזכר בספר שמות בסיפור יציאת מצרים וחלק כפרעה שהומלך לאחר מות המשעבד ושלכאורה רדף אחר משה ושבטי ישראל לים סוף, ולכן לדעתם השעבוד הוא מימי סתי הראשון. הראשון לזהותו כך היה ההיסטוריון אוסביוס מקיסריה במאה ה-3 לספירה. לעומת זאת, חוקרים אחרים והמסורת המוסלמית מזהים את פרעה המקראי, בדמות בנו ויורשו של רעמסס ה-2, מרנפתח. ישנן גם דעות שונות מאוד בנושא תיארוך יציאת מצרים.
גופתו וקברו של רעמסס השני
במהלך החיפושים הגדולים בשנות ה-20 של המאה ה-20 בעמק המלכים, נמצא קברו במבנה גדול וריק. ההשערה היא שכל אוצרותיו שנקברו עמו נגנבו בידי שודדי קברים, ופאר הקבר הושחת בעקבות הצפות של נהר הנילוס. לאחר מציאת גופתו החנוטה (שמוצגת כיום במוזיאון המצרי בקהיר), ניתן לדעת שראשו היה גדול ואפו נשרי (לצד לסת בולטת), תיאורים שאינם מתוארים בשום כתב עתיק. הוא נפטר בסביבות גיל 90. ירש אותו בנו ה-13, פרעה מרנפתח. גופתו היא בגובה 1.73 מטר (גבוה מהמצרי הממוצע לזמנו) במשקל 78 ק"ג ובדיקת שערו העלתה כי היה אדמוני, דבר נדיר במצרים העתיקה שכן אדומי שיער נחשבו למקושרים לאל סת, אויבו של אוסיריס. הוצע כי למומיה של רעמסס השני כמו גם לאביו, סתי הראשון, ולבנו של רעמסס, מרנפתח, יש מאפיינים מזרח תיכוניים ברורים: גובה, אף נשרי, ופרצוף בעל מתאר אובלי צר ולסת בולטת. שערות המומיה שלו הכילו עדויות לצביעת השיער בחינה לחקות את הגוון המקורי של השיער. אבחון של המומיה העיד על דלקת מפרקים וטרשת עורקים. מחקר אחר הראה כי גבו היה עם דלקת חוליות מקשחת שגרמה לו ללכת כפוף בעשורים האחרונים של חייו. כפי הנראה סיבת מותו הייתה דלקת חריפה ביותר שהתפתחה בחניכיו בשל חוסר בהיגיינת פה בזמנו והותירה אותו עם מעט שיניים ועם חור בולט בסנטר, אולם מידע זה אינו מאושש דיו.
בתוך נחירי המומיה שלו נמצאו שרידי פלפל שחור ועצמות בעלי חיים קטנים שכנראה הוטמנו בעת החניטה כדי לשמר את צורת האף המקורית, כפי שהייתה בחייו.
ב-2 באפריל 2007 הוחזרה למצרים קווצת שיער של רעמסס השני שנגנבה בשנות ה-70 על ידי בנו של אחד מעוזרי המעבדה שהיו אחראים על ניתוח הממצאים ובדיקתם. לאחר מותו נקבר בעמק המלכים ומאוחר יותר הועבר לקבר מלוכה בו הוא התגלה בשנת 1881 והיום הוא מוצג במוזיאון המצרי בקהיר.
מוצאו של רעמסס
יש חוקרים מסוימים, לדוגמה פרופ' דייוויד רול הבריטי וד"ר רחלי שלומי-חן מהאוניברסיטה העברית, שמציעים כי אף על פי שהיוחסין של רעמסס השני בדורות שלפני סביו לא ברורים דיו, ייתכן כי עצם ההכרה שלו במלכי החיקסוס כפי שהיא מופיעה ברשימת המלכים מטורינו ובחגיגת 400 השנה לקבלת האל סת בידיהם בדלתא של הנילוס (אסטלת 400 השנים שלו), קביעת בירת ממלכתו בפר-רעמסס שבה התקיימה גם בירתם אווריס, כמו גם העובדה כי אביו וסבא-רבא שלו נקראו "סתי" כמו שמו של האל הראשי של החיקסוס (שבשל כך לא היה אהוד על מצרים מקומיים) יחד עם חיבתו של רעמסס לאלים כנעניים (קרא לסוסתו האהובה ולבתו הבכורה בינתענת על שם אלת המלחמה הכנענית ענת) ולצד מאפייניו הפיזיים שנראים לא שגרתיים לאדם מצרי (אף מעוקל ושיער חלק) מקימים אפשרות שמוצאו של רעמסס הוא בחלקו חיקסוסי, כלומר אבותיו הם משרידי החיקסוס שנשארו משועבדים בדלתא (בה נולד הוא ואף שני הדורות שלפניו) לאחר הכיבוש של יעחמס הראשון, והתבוללו עם השנים בחברה המצרית, תוך שמורשתם נשתמרה בדרך כלשהי עד ימיו שלו. מנגד יש גם הטוענים כי אסטלת 400 השנים מתייחסת לפרעה קדום יותר ששמו המלכותי הכיל את ההירוגליף של סת, לצד קנה סוף וצרעה (שמשמעותם היא "העליון ביותר") אך זה היה רק חלק משמו - ובאמצעות ספירת 400 שנים אחורה מייסוד האסטלה הנ"ל מניחים שמוצא משפחתו של רעמסס השני היה מפכטינוברע (שהוצע גם ששמו היה "פכנוברע"), שהוא פרעה עתיק ששלט ב-1640 לפנה"ס בזמן השושלת ה-17 ולדעת חלקם ציון 400 השנה באסטלה מתייחס ליום חג לאל סת בזמן שלטונו של אב קדמון זה.
בתרבות
פסלו החרב של רעמסס השני ברעמסאום תואר בסונטה המפורסמת אוזימנדיאס של המשורר האנגלי פרסי ביש שלי. הסונטה נכתבה בשנת 1818, חמש שנים לפני שז'אן-פרנסואה שמפוליון פענח את כתב החרטומים, והשם "אוזימנדיאס", כמו גם תיאור הפסל, הסתמכו על ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס, ששיבש ביוונית את שמו המלכותי הרשמי של רעמסס השני ״אוסר-מאע'ת-רע סטפ-אנ-רע".
הנצחה
על שמו קרויה אחת מתחנות הרכבת המרכזיות והחשובות בקהיר, "תחנת רעמסס".
צמח צדק הקדמון
__ללא_תוכן_עניינים__
T (אלבום של האחים טפלון)
T הוא אלבום הבכורה של להקת ההיפ הופ הפינית האחים טפלון. האלבום יצא לאור ב-2009, בהוצאת חברות התקליטים "Monsp Records" ו-"Yellowmic Records". האלבום הגיע למקום ה-26 במצעד האלבומים הפיני.
ביקורות
האלבום זכה לתשבחות מרוב מבקרי המוזיקה הפיניים. אתר האינטרנט "Desibeli.net" העניק לאלבום 3.5 כוכבי זהב, בעוד שהאתר "Noise.fi" העניק לו ארבעה כוכבים. הביקורת הרעה ביותר ספג האלבום הייתה של האתר "Redrum-187", אשר העניק שני כוכבים מתוך חמישה אפשריים.
ניקולה ספלדין
ניקולה אן ספלדין (באנגלית: Nicola Ann Spaldin; נולדה ב-3 בינואר 1969) היא חוקרת בריטית-אמריקאית, פרופסור בתחום החומרים במחלקה לתורת החומרים של המכון הטכנולוגי השווייצרי-פדרלי של ציריך. במחקריה גילתה ספלדין את החומרים המולטי-פרויקים, חומרים המכילים תכונות של יותר מאחד מהחומרים הפרויקים (חומרים פרומגנטים, פרואלקטריים ופרואלסטיים. כיום ההגדרה מתייחסת בעיקר לחומרים מולטי-פרויקים אלקטרומגנטיים, חומרים המכילים תכונות של חומרים פרומגנטיים ופרואלקטריים). על גילוייה זכתה בפרס רוסלר מהמכון הטכנולוגי בציריך ב-2012, בפרס קורבר האירופאי למדע ב-2015 ובפרס לוריאל-אונסק"ו לנשים במדע ב-2017.
קורות חיים
את הדוקטורט שלה בכימיה סיימה ספלדין באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה, ארצות הברית, ב-1996. היא חקרה מוליכים למחצה וחומרים מגנטיים ברמת האטום והמולקולה. כשנשאלה ספלדין על המעבר שעשתה בין מדעי הטבע לכימיה אמרה: ״זה לא היה ממש שינוי; עברתי מקצה הפיזיקה של הכימיה במצב מוצק לסוף של החומרים הכימיים של הפיזיקה״.
בין השנים 1996–1997 שימשה כחוקרת, במסגרת הפוסט דוקטורט, במחלקה לפיזיקה יישומית בקבוצת המחקר של קארין רייב (Karin Rabe) באוניברסיטת ייל. בסוף שנות ה-90, כשספלדין הייתה בפוסט דוקטורט בקבוצת המחקר של קארין רייב, היא שוחחה עם חבר מעבדה, שאמר: "חבל שאין פרואלקטריות מגנטית" (חומרים מולטי-פרויקים אלקטרומגנטיים, הם חומרים המכילים תכונות של חומרים פרומגנטיים ופרואלקטריים). לאחר מכן, ספלדין החלה לחקור את השאלה אם אכן יש פרואלקטריות מגנטית, כשעברה לאוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה בשל מחקר זה.
בין השנים 1997–2002 שימשה כפרופסור עוזר, בין השנים 2002–2006 כפרופסור חבר, ובין השנים 2006–2010 כפרופסור מן המניין באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה. ב-2011 עברה למכון הטכנולוגי של ציריך, בו היא מכהנת כפרופסור מן המניין עד היום. כיום, ספלדין מרצה ומנהלת תוכנית הלימודים במחלקה שלה, במכון הטכנולוגי של ציריך. בנוסף, היא פועלת לשיתופי פעולה לפיתוחים שונים בתחום החומרים המולטי-פרויקים (ההגדרה הנוכחית היא לחומרים מולטי-פרויקים אלקטרומגנטיים, חומרים המכילים תכונות של חומרים פרומגנטיים ופרואלקטריים), וממשיכה לפתח חומרים חדשים וטכנולוגיות חדשות בתחום החומרים המולטי פרויקים.
מחקר וקריירה
כבר בשנת 2000 ספלדין אבחנה, שלמרות קיומם של חומרים פרומגנטיים רבים (חומרים ההופכים למגנטיים כשהוא שרויים בשדה מגנטי חיצוני ונשארים מגנטיים כשהם יוצאים מהשדה) וחומרים פרואלקטריים (חומרים גבישיים שבהם קיטוב חשמלי ספונטני, שניתן להפוך אותם על ידי שדה חשמלי חיצוני) רבים, קיימים רק מעט חומרים מולטי-פרויקים אלקטרומגנטיים (חומרים שהם גם פרו מגנטיים וגם פרואלקטריים). על עובדה זו ספלדין פרסמה מאמר באותה שנה. ב-2003 הצטרפה ספלדין לקבוצת חוקרים, במסגרתה הם מצאו את פרו האלקטריות המגנטית של חומר בשם ביסמוט פריט, חומר שספלדין חוקרת עד היום.
את גילוי זה ספלדין מתארת בתור הפריצה הגדולה הראשונה שלה. זו הייתה תחילת דרכה בחקר הפונקציונליות של חומרים מולטי-פרויקים אלקטרומגנטיים. ספלדין זיהתה מאז מגוון של חומרים מולטי פרויקים. במסגרת קבוצת המחקר בה הייתה שותפה, גילו המדענים, שבחומרים הנוטים ליצור תגובות מגנטיות, סידור האלקטרונים שונה מאלה שבחומרים הנוטים ליצור תגובות חשמליות. הם הצליחו להוכיח שחומרים שהם פרו מגנטיים ופרו אלקטריים יכולים להתקיים יחדיו, ואף יצרו אותם. הם קראו לחומרים אלה מולטי-פרויקים.
ספלדין חוקרת גם תחמוצות המכילות מתכות מעבר, בעלות קשרים כימיים חזקים, בהן התנהגות של אלקטרון אחד משפיעה על ההתנהגות שאר האלקטרונים. קשרים אלה גורמים לרוב לחוסר יציבות של החומר, תכונה שעוזרת ביצירת תגובות הגורמות לשינוי של שדות חשמליים או מגנטיים ושל המתח ביניהם. במחקרים אלה מנסה ספלדין ליצור מוליך על (מוליכים שההתנגדות שלהם שואפת לאפס, דבר הגורם לזרם חשמלי לעבור במתכת בזמן מהיר מאוד, ובלתי ניתן לתפישה, וכיום הם מתקיימים רק בטמפרטורה מאוד נמוכה מתחת לאפס) בטמפרטורת החדר, מתוך מטרה ליצור טכנולוגיות חדשות - קלות יותר, יעילות יותר, חסכוניות יותר, ומהירות הרבה יותר- מרכיבים אלקטרוניים העשויים מסיליקון (המשמשים כיום בעיקר לצורך העברת מידע ועיבודו).
כיום, ישנו שימוש בסיליקון ומוליכים אחרים להעברת מידע, ושימוש בחומרים מגנטיים לשמירת מידע, בעזרת הספרות 0 ו-1, הנוצרים באמצעות היפוך הכיוון של הדיפול המגנטי שלהם, זוג מטענים מגנטיים מנוגדים צמודים, והיחידה הבסיסית של שדה מגנטי. היווצרות של שדות מגנטיים לאחסון המידע דורש רכיבים מגושמים ואנרגיה רבה. עם זאת, קטעי הנתונים המגנטיים יציבים, קטנים וניתנים לגישה בקלות. בחומר מולטי-פרויקי, בו חל שימוש בשדות חשמליים במקום בשדות מגנטיים, יש את היתרונות של חומרים מגנטיים, עם יתרונות של חומר יעיל, קטן, הצורך אנרגיה בכמות מזערית.
המחקר של ספלדין יאפשר יצירת מוליכי על בטמפרטורת החדר, רכיבים אלקטרוניים מחומר אחד רב תכונתי, ובכך יצירת טכנולוגיות רבות חדשות בעלי יכולת חישוב גדולה ומהירה במיוחד. בנוסף, החלק שספלדין שואפת אליו, הוא יצירת מוליך על בטמפרטורת החדר, דבר שיאפשר למכשירים במהירויות גבוהות במיוחד, לחיסכון אנרגיה גדול מאוד, ובכך טמון עיקר הגילוי שלה. עדיין נותר להבין את התהליך של שינוי כיוון הדיפול מספיק טוב כדי לבצע את התהליך בשדות קטנים מאוד. בנוסף, צריך לוודא שהחומרים החדשים נפוצים בכדור הארץ, ידידותיים לסביבה, זולים וקלים לייצור.
פרסומים
לאורך שנות המחקר, פרסמה ספלדין מאמרים רבים על תכונות חומרים אלה והמאפיינים שלהם. לדוגמה, ב-2019 פרסמה מאמר, שמוכיח שבתנועה של חומר קוטבי, בסוף האזור בו מתקיימת הרב-תכונתיות, קיים שדה מגנטי דינאמי.
פרסים והוקרה
ספלדין חברה באגודה האמריקאית לפיזיקה מ-2008, חברה באגודה לחוקרי חומרים מ-2011, וחברה באגודת Royal Society משנת 2017. ב-2010 זכתה ספלדין בפרס ג'יימס מקרדי על חומרים חדשים, וב-2012 זכתה בפרס רוסלר של המכון הטכנולוגי של ציריך. בנוסף, ספלדין זכתה ב-2015 בפרס קורבר האירופאי למדע. ב-2017 זכתה בפרס אונסק״ו ולוריאל לנשים במדע, על גילוייה של החומרים המולטי-פרויקים. ב-2019 הצטרפה לסגל הכותבים של כתב העת המדעי למחקרים גופניים, בו היא משמשת מנהלת המחקר הראשית. כמו כן, בשנה זו, זכתה ספלדין בפרס מרסל בנואה, על מחקריה החדשניים בתחום החומרים המולטי-פרויקים.
המלך ג'ון (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
מלכים אחרים ששמם באנגלית הוא "ג'ון": }}
הבחירות הפרלמנטריות בכווית 2016
הבחירות הכלליות בכווית נערכו ב-26 בנובמבר 2016. הן נערכו לאחר פיזור הפרלמנט שנבחר ב-2013 על ידי האמיר סבאח אל-אחמד אל-ג'אבר אל-סבאח, באוקטובר 2016. לפי החוקה במדינה, הבחירות חייבות להתקיים בתוך חודשיים.
ספאא אל-האשם הייתה האישה היחידה שנבחרה לפרלמנט מתוך 15 נשים שהתמודדו.
הבחירות התאפיינו באחוזי הצבעה גבוהים במיוחד (כ-70%) ובהצלחה לאופוזיציה. מתוך 50 אפשריים זכו קבוצות אופוזיציה ב-24 מושבים, כמחצית מהם קבוצות המזוהות עם האחים המוסלמים וארגונים סלאפיים. לעומתם ירד כוחם של השיעים מ-9 ל-6 מושבים.
מאפיין נוסף בולט היה תחושה של שינוי, רפורמה ומהפכנות מסוימת כאשר כשליש מהנבחרים הם צעירים שנבחרו בפעם הראשונה, ורק 20 מתוך 42 נבחרים מכהנים שהתמודדו, נבחרו שוב.
שיטת הבחירות
50 חברי האספה הלאומית נבחרים מתוך חמישה מחוזות הבחירה, בעלי 10 מושבים כל אחד, על ידי הצבעה.
© (אלבום)
© (בתרגום מילולי: ראה) הוא אלבום האולפן השני של להקת ההיפ הופ הפינית, האחים טפלון. האלבום יצא לאור ב-4 באוגוסט 2010, בהוצאת חברת התקליטים "Monsp Records". האלבום הגיע למקום ה-26 במצעד האלבומים הפיני.
רקע
אלבום זה, היה האלבום הראשון של הלהקה שהופק על ידי מלוסט קוס. הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Kokkonen on ykkönen", יצא לאור בשלהי חודש יולי. © הוא אלבום פופ פיני מסורתי. הוא משלב בתוכו צלילי מיתר ופסנתר. עטיפת האלבום מזכירה את עטיפת האלבום The Dark Side of the Moon של פינק פלויד.
שלום שכנא ילין
רבי שלום שכנא בלט בהגהת ספרי התורה בדורו, ואחת מעבודותיו החשובות ביותר היא העתקת הנוסחאות, הרישומים וההגהות של "כתר ארם צובה" של בן אשר, לפני שאבד.
ברוסיה
שלום שכנא נולד בשנת 1790 (ה'תק"ן) לאביו רבי נפתלי ילין, נצר למשפחת רבנים. הוא התגורר בעיירה סקידל בפלך הורודנה שבאימפריה הרוסית, ונישא לחיה שרה מלכה, בתו של רבי שלום מאוסטרהא. היא ילדה לו את בנו אריה ליב, ונפטרה בשנת 1833, כשאריה ליב היה בן 13. אחרי פטירתה נשא רבי שלום שכנא לאישה את אחותה, דובקה.
רבי שלום שכנא היה תלמידו של רבי חיים מוולוז'ין, ושימש לפניו:.
באירופה התפרסם רבי שלום שכנא כבקי בצורה יוצאת דופן במסורה ובהגהת התנ"ך, ובשליטה מלאה בכל הגרסאות השונות והספקות המצויים בתנ"ך. בקיאותו הרבה בנוסח המקרא, על חסירותיו ויתירותיו, קרי וכתיב ושאר ענייני המסורה, הקנו לו שם עולם במקצועו, ועליו סמכו כל גדולי דורו שהכירו בו כ"חד בדרא".
רבי יצחק מרגליות, אב בית דין שצ'וצ'ין, כתב עליו:
עלייתו לארץ ישראל
בשנת 1854 (תרי"ד) החליט רבי שלום שכנא לעלות לארץ ישראל. רבי שלום שכנא החל במסע לכיוון ארץ ישראל עם אשתו דובקה וארבעת ילדיו הצעירים, כשהוא מותיר אחריו את בנו אריה ליב שלמד אז בישיבת וולוז'ין בראשות רבי יצחק מוולוז'ין. דרכו ארכה מספר שנים, שכן כדי לעמוד בהוצאות הדרך המרובות של משפחה שלמה עצר רבי שלום שכנא בערים ועיירות רבות ברוסיה והגיה בהן את ספרי התורה המקומיים, וגדולי הרבנים והאדמו"רים הורו אז לאנשי כל העיירות בהן עבר שלא יעלו לתורה בשום ספר שלא הוגה על ידי רבי שלום שכנא.
בהיותו בדרכו ארצה שלח אליו בנו ר' אריה ליב מכתב ובו שאלה שנשאלה אז בעניין צורת כתיבת שירת הים בספר תורה (אותה הפנה לאביו ), וצירף למכתב את חיבורו "מצפה אריה" על הלכות הרי"ף. את תשובתו ההלכתית של אביו קבע לימים בראש ספר דרשותיו "קול אריה", ובתשובה זו כותב רבי שלום שכנא, לאחר שהוא משבח מאוד את חיבורו החדש של בנו:
רק לאחר זמן רב הגיעו רבי שלום שכנא ומשפחתו לים השחור, ומשם הפליגו לארץ ישראל. הם הגיעו ארצה בשנת 1858 (תרי"ח), וכבר באותה השנה או מייד לאחריה יצא רבי שלום שכנא עם בנו הצעיר ר' יהושע ילין לחלב, במטרה להגשים את חלומו ולהעתיק את נוסחאותיו של כתר ארם צובא.
נסיעת ר' שלום שכנא לחלב
רבי שלום שכנא נסע לחלב כשהוא מצויד במכתב המלצה אל רבי מנשה סתהון, נשיא קהילת חלב, מאת רבני ירושלים: הראשון לציון רבי חיים נסים אבולעפיה, רבי יוסף זונדל מסלנט, חתנו רבי שמואל סלנט, רבי יעקב ברלין (אביו של הנצי"ב) ורבי ידידיה רפאל אבולעפיה ראש ישיבת המקובלים בית אל. רבני ירושלים כתבו בהמלצתם כי ר' שלום שכנא הוא . לשליחת רבי שלום שכנא לחלב על ידי רבני ירושלים נודעה משמעות היסטורית גדולה, שכן היא הוכיחה שלשיטתם יש להעדיף את נוסחאות ה"כתר" על פני אלו שבידיהם.
כתבי השליחות שמסרו חכמי ירושלים לרבי שלום שכנא ילין ראו אור בתוספת הערות על ידי הרב דוד יצחקי והרב יעקב יששכר טשינגל.
בבואו לחלב העתיק רבי שלום שכנא עם בנו ר' יהושע את מסורת ה"כתר" על החלקים שקוראים בהם בתורה ברבים, והם התורה, הנביאים וחמש מגילות, ושב לירושלים כשעמו עותק התנ"ך שלו שעליו רשם את ההגהות וההערות. לאחר בואו נכתב בירושלים לפי הנוסחאות החדשות שהביא עמו נוסח של נביאים וכתובים מדויקים, בהשגחת רבי שמואל מסלנט, וממנו העתיקו סופרי הסת"ם שבירושלים נביאים וכתובים מדויקים לנוהגים (כדעת הגר"א) לקרוא את ההפטרות מתוך קלף.
בניגוד למקורות לפיהם רבי שלום שכנא אכן הגיע לחלב, סבור החוקר יוסף עופר כי בפועל תוכניתו של רבי שלום שכנא לנסוע לחלב לא התממשה מעולם, וכל ההעתקות מה"כתר" שעל התנ"ך שלו הן מעשה ידיו של חתנו, ר' משה יהושע קמחי.
נסיעתו של ר' משה יהושע קמחי
כמה שנים לאחר מכן - לא לפני שנת תרכ"ד (1864) - ביקשו חכמי ירושלים (וכנראה במיוחד רבי שמואל שלמה בוירסקי) מרבי שלום שכנא לנסוע שוב לחלב כדי להעתיק מה"כתר" את מסורת הכתובים, אותה לא העתיק במסעו הראשון. אולם רבי שלום שכנא, שכבר היה זקן ובא בימים, הרגיש שאין בכוחו לנסוע, ושלח במקומו את חתנו רבי משה יהושע קמחי עם עותק התנ"ך האישי שלו, שהוגה לפני-כן על ידו, ובצירוף הוראות עבודה.
ר' משה יהושע קמחי נסע לחלב, הקדיש זמן רב לעיון בכתר ארם צובא לפי הדרכתו של חותנו, ורשם את הערותיו, את עמדת ה"כתר" בכל הספקות שסימן חותנו, ואת השינויים בנוסח המקרא, בשולי עותק התנ"ך של רבי שלום שכנא שהביא עמו.
רבי שמואל שלמה בוירסקי, שספרו עמודי שש כולל תיאור חשוב של ה"כתר", כתב על כך:
ובהמשך ספרו כתב:
תורה, נביאים וחמש מגילות לפי נוסחאות ה"כתר" שהובאו לירושלים בידי רבי שלום שכנא נמצאו לקראת סוף המאה ה-20 בכמה וכמה בתי-כנסת ישנים בירושלים, חלקם הובאו לשם מ"החורבה" וחלקם הועתקו לפי נוסח התנ"ך שנכתב על פי גרסאות ר' שלום שכנא ור' משה יהושע קמחי.
אחרית ימיו
רבי שלום שכנא נפטר בירושלים בה' בשבט תרל"ד (1874) ונטמן בהר הזיתים. הוא הותיר אחריו כתבים רבים, ביניהם חיבורים שלמים במקצוע המסורה, והם נשלחו לרוסיה לבנו הרב אריה ליב כדי שיסדרם וידפיסם, אולם בינתיים נפטר הבן והכתבים אבדו ואינם.
גילוי התנ"ך והרשימות של רבי שלום שכנא
בשנת 1948, במהלך המהומות בחלב, נגרם נזק ל"כתר ארם צובא", והחוקרים האמינו שהוא הושמד. בשנת 1957 התגלה שחלק גדול מה"כתר" שרד והוברח לירושלים. עם זאת, חוקרים התעניינו בשחזור החלקים החסרים ב"כתר", וחיפשו מקורות משניים שיוכלו לעזור במאמץ זה. אחד המקורות החשובים, שהיה ידוע רק מתוך ספרו של רבי שמואל שלמה בוירסקי, עמודי שש, היה התנ"ך של רבי שלום שכנא ילין. אולם גם תנ"ך זה אבד במרוצת השנים ונעלם, ואף עותק ממנו לא שרד.
רק לאחר שנים רבות, בשנת ה'תשמ"ז (1987), התגלה באורח פלא עותק תנ"ך כמעט-שלם עם רשימותיו של ר' שלום שכנא ילין. תנ"ך זה שהה שנים רבות בעליית גג ביתו של נכדו, יצחק יעקב ילין, מבלי שזה ידע, בשכונת קריית משה בירושלים, וכמעט הועבר לגניזה כאשר עמד הבית להיהרס. הוא ניצל ברגע האחרון על ידי שמואל לורנץ, באותה עת תלמיד ישיבת הר עציון ולימים ראש ישיבת נחלים, שהעבירו לידי החוקר יוסף עופר.
מאז משמשות הערות התנ"ך של רבי שלום שכנא מקור חשוב לקביעת נוסחו המדויק של ה"כתר": הרב דוד יצחקי והרב יעקב יששכר טשינגל פרסמו לפי תנ"ך זה רשימת פרשיות פתוחות וסתומות, ואף מהדורות התנ"ך "כתר ירושלים" של האוניברסיטה העברית בירושלים (שיצאה לאור בשנת 2001) ומקראות גדולות הכתר של אוניברסיטת בר-אילן מתבססות בין היתר על התנ"ך של רבי שלום שכנא, וכמותן מהדורות אחרות המבקשות לשחזר את נוסחו המלא של ה"כתר".
בשנת 2008 הוצע למכירה בבית המכירות הפומביות "קדם" ספר תהילים עם רישומי מסורה והגהות בכתב ידו של רבי שלום שכנא. עותק תהילים זה הוגה כנראה על ידו לפני שהעתיק את מסורת ה"כתר". בשנת 2016 הוצע למכירה בווינרס מכירות פומביות קונטרס בכתב ידו של רבי שלום שכנא ובו רשימת מסורות בנביאים וכתובים המסודרות לפי שרשי המילים (לפי סדר אלפבית).
צאצאיו
ילדיו של רבי שלום שכנא היו:
לרבי שלום שכנא וצאצאיו אין קשר משפחתי עם משפחת ילין הירושלמית שמוצאה בדוד ילין הראשון.
נועם אלון
הרב נועם יצחק אלון (נולד בכ' באב תשל"ב, 31 ביולי 1972) הוא ראש ישיבת מיר ברכפלד.
ביוגרפיה
נולד וגדל ברחובות, אביו, הרב יואב אלון, בעל תואר דוקטור לפיזיקה ממכון ויצמן למדע, עבד בתעשייה הביטחונית, ואמו, בת שבע, פרופסור אמריטה במכון ויצמן, כלת פרס א.מ.ת. למד בישיבת בני עקיבא נחלים, ב"ישיבת צעירים" ברחובות ובישיבת אור ישראל. נחשב לתלמידו של הרב יגאל רוזן. התחתן עם גולדה בתו של הרב נתן צבי פינקל, ראש ישיבת מיר. לאחר נישואיו למד בכולל של ישיבת מיר. בקיץ ה'תש"ס (2000) הקים חותנו את ישיבת מיר ברכפלד ומינה אותו לר"מ בישיבה.
בשנת ה'תשס"ח החל לשמש כראש קיבוץ בישיבה.
לאחר פטירת חותנו בשנת ה'תשע"ב מונה לכהן כראש ישיבה לצדו של הרב אריה פינקל. לאחר פטירת האחרון בשנת ה'תשע"ו (2016) הפך לראש הישיבה הבולט.
הרב אלון מוסר בישיבה שיעורים יומיים, לצד שיעורים כלליים אחת לשבועיים, ושיחות.
מתגורר בשכונת סנהדריה המורחבת בירושלים, לו ולרעייתו אחד עשר ילדים.
ביאטריס אליס היקס
ביאטריס אליס היקס (באנגלית: Beatrice Alice Hicks; ינואר 1919 - 21 באוקטובר 1979) הייתה מהנדסת, שהמצאותיה היו פורצות דרך ונעשה בהן שימוש אף בתוכנית החלל האמריקאית. יתרה מכך, היא פעלה לפתיחת תחום ההנדסה לכלל הנשים. בשנת 2013 נכנסה היקס להיכל התהילה של ניו ג'רזי.
קורות חיים
ביאטריס אליס היקס נולדה בשנת 1919 בניו ג'רזי שבארצות הברית, לוויליאם לוקס היקס ופירנצה בנדיקט. בילדותה הסתקרנה ממבנים מיוחדים דוגמאות בניין אמפייר סטייט בניו-יורק וגשר ג'ורג' וושינגטון. כבר מגיל צעיר הודיעה ביאטריס למשפחתה כי תהיה מהנדסת, זאת בדומה לאביה שהיה מהנדס כימיה. למרות האזהרות מצד מוריה, משפחתה וחבריה אשר אמרו לה שהנדסה זה לא מקצוע לנשים, היא החליטה לא לוותר וללכת בעקבות חלומה. ביאטריס היקס השלימה תארים בהנדסה כימית והנדסת חשמל ופיזיקה במכללות נחשבות בארה"ב בהן המכללה להנדסה של ניו-ארק (כיום המכון הטכנולוגי של ניו ג'רזי). לאחר שהשלימה את התואר במכללה להנדסה של ניו-ארק עבדה שם כעוזרת מחקר במשך שלוש שנים, מה שנתן לה הזדמנות להמשיך להרחיב את השכלתה. סקרנותה הביאה אותה להשתתף אף בקורסים שהתקיימו בלילה.
היקס שאפה תמיד להמשיך לקדם ולהמציא, הן במחקר תאורטי והן בפיתוח וייצור. בין הישגיה הבולטים היו רישום פטנט על המצאת סורק בצפיפות מולקולרית ופיתוח מכשירי חישה ומודלים לתעשייה עבור נוהלי בקרת איכות. ביאטריס הצליחה לשלב חיי משפחה, יחד עם עבודה במשרה מלאה ותובענית בחברת Newark Controls, הן בתפקיד ניהולי והן בתפקיד מקצועי, וכל זאת במקביל להמשך הרחבת השכלתה. בשנת 1949 סיימה תואר שני בפיזיקה במכון סטיבנס להיקס.
היקס חשה כי המחסור בנשים במדע, טכנולוגיה, הנדסה ומתמטיקה (STEM) פוגע בקידום התחום. בשנת 1950 יסדה היקס את אגודת מהנדסי הנשים (SWE) ושימשה כנשיאתה הראשונה. ארגון זה, הפועל מאז שנים רבות, מתגאה כעת בכ־35,000 חברים וממשיך לספק הדרכה, פיתוח מקצועי והזדמנויות מקצועיות לנשים ברחבי העולם.
להיקס היו הישגים רבים נוספים, פרסים והצטיינות. בכלל אלו, היותה האישה הראשונה שקיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מהמכון הפוליטכני רנססלייר. היא קיבלה גם תואר דוקטור לשם כבוד ממכללת הובארט ומכללת ויליאם סמית', ממכון סטיבנס לטכנולוגיה והמכון הפוליטכני של וורצסטר. בשנת 1952 מגזין מדמואזל כינה אותה "אשת השנה בעסקים". בשנת 2013 הוכר על ידי היכל התהילה של הממציאים בניו-ג'רזי וזכתה לפרס קידום ההמצאה (חיישנים של צפיפות הגז). היקס נפטרה ב-21 באוקטובר 1979, בגיל 60, בפרינסטון, ניו ג'רזי. עבודתה והישגיה בתחום ההנדסה ממשיכים להשפיע על העולם גם כיום.
המצאתה המשמעותית ביותר - חיישן צפיפות גז
ההמצאה הנחשבת להמצאה המשמעותית ביותר של ביאטריס היקס, אשר בשלה אף הוכללה בהיכל התהילה של הממציאים בניו-ג'רזי כזוכת פרס קידום ההמצאה- היא חיישן צפיפות גז. היקס פיתחה חיישן לצפיפות גז המתאים לשימוש במכשירים שהסתמכו על חומרי גז או דלקים. החיישן שפיתחה היקס, הפעיל מתג כאשר צפיפות הגז הגיעה לערך קריטי, על ידי כך שבדק את כמות חלקיקי הגז בפועל - ולא רק את הלחץ – וכן מדד טמפרטורות ולחצים. חידוש זה עזר לפיתוח של טכנולוגיות מתקדמות באותם זמנים, ובכלל זאת שימש במערכות ההצתה על הרקטות ששיגרו לחלל את החללית אפולו (רקטות בשם שבתאי V), ותרם רבות לפרויקט החלל בכללותו. היקס פיתחה גם מספר חיישנים אחרים לפיקוח על לחץ, רמות דלק וקצב שחרור של נוזלים וגזים, לדוגמה: חיישן שהפעיל אזעקה כאשר רקטה חרגה מהמהירות בה יכלו רכיביה לעמוד. החיישנים שפיתחה היקס שימשו גם במטוסי נוסעים (לדוגמה בואינג 707 ), בתקשורת לטווח רחוק, ובטכנולוגיות רבות נוספות, והם משפיעים עד היום על המצאות רבות.
יואב הייט
יואב הייט (נולד ב-22 בספטמבר 1966) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה
הוריו היו חניכי חברת הנוער באושה. יואב הייט נולד וגדל בנוף הגליל (נצרת עילית דאז), בנעוריו היה חבר בלהקת הנוער של נצרת עילית. בצבא שירת בלהקת חילות השדה, יחד עם אלי יצפאן. הוא בוגר הסטודיו למשחק ניסן נתיב 1993. בכיתתו למדו בין השאר יסמין קדר, דלית קהן, ענת פדרשניידר, ניר ארז, גיל צרנוביץ ודנה שרייר.
ב-2012 הייט שיחק ב"מסיבת יום הולדת" של הרולד פינטר בתיאטרון "עת" של עודד קוטלר.
ב-2011 זכה בפרס על שם גילי בן אוזיליו, בשנה הראשונה לחלוקת הפרס.
חיים אישיים
נשוי לחן (במקור פרינץ), להם שלושה ילדים והם מתגוררים בקיבוץ גבעת חיים איחוד.
תיאטרון הבימה
תיאטרון חיפה
דייוויד דובינסקי
דייוויד דובינסקי (באנגלית: David Dubinsky; 22 בפברואר 1892 - 17 בספטמבר 1982) היה סוציאליסט ומנהיג פועלים יהודי-אמריקאי.
חייו
נולד בעיר ברסט (כיום בבלארוס) למשפחה שומרת מצוות, תחת השם דוד יצחק דובנייבסקי. בהיותו ילד עבר עם משפחתו ללודז'. בצעירותו היה מתומכי ארגון הבונד, ונעשה סוציאליסט. בעקבות השתתפותו בארגון שביתות פועלים בפולין וברוסיה, נעצר ונכלא מספר פעמים, ולבסוף נידון להגליה לסיביר, ממנה הצליח להתחמק. היגר לארצות הברית בשנת 1911.
אבידין
אבידין (Avidin) - משפחה של חלבונים מסוג גליקופרוטאינים, הנקשרים לביוטין בחוזקה. החלבון מהווה אחוז קטן מחלבון הביצה של זוחלים, עופות ודו-חיים וכן קיים בחיידקים וביצורים נוספים. הקישור הספציפי של האבידין לביוטין אפשר את השימוש באבידין ככלי במחקרים רבים, בשל הקישור החזק בין הביוטין לאבידין, שהוא אחד מהקישורים הלא קוולנטיים החזקים ביותר בטבע. החלבון פעיל בטווח רחב של טמפרטורות ו-pH.
דייוויד דובינסקי
חייו
בשנת 1932 מונה לנשיא הארגון, תפקיד בו החזיק עד שנת 1966. בזמנו הגיע מספרי חברי הארגון לכחצי מיליון.
אבידין
היסטוריה
ב-1916 ויליאם ג'ורג' באטמן (William George Bateman) חקר את ההשפעה של ביצים לא מבושלות על בעלי חיים שונים. מחקר זה הוביל למסקנה שחלבון הביצה בביצי תרנגולות גורם לפגיעה בבעלי החיים השונים, אפקט שנודע בכינוי "egg white injury". מאוחר יותר, גילו שלאפרוחים שניזונו מחלבון ביצה בלבד חסר ביוטין זמין, על אף שהדיאטה שלהם כללה את הוויטמין, ובעקבות כך נבדקה ההשערה שאחד מרכיבי החלבון גורם לכך שהביוטין לא יהיה שמיש.
דייוויד דובינסקי
חייו
ארגן מספר שביתות פועלים בניו יורק בתחילת שנות השלושים. בשנת 1935 סייע לג'ון לואיס בייסוד "קונגרס הארגונים התעשייתיים" (CIO).
אבידין
היסטוריה
החוקרים מאוניברסיטת טקסס בארצות הברית, אסמונד אמרסון סנל (Esmond Emerson Snell), רוברט אאקין (Robert E.Eakin) ורוג'ר ויליאמס (Roger J.Williams), הוכיחו ב-1940 בניסוי מבחנה (in vitro) על שמרים את ההשערה. מאוחר יותר, בודדה קבוצה זו את החלבון לראשונה , והוכיחו יחד עם פאול גירג'י שהחלבון שבודד הוא הגורם לתופעה.
דייוויד דובינסקי
חייו
בעקבות חילוקי דעות עם סידני הילמן, פרש ממפלגת העבודה האמריקאית בשנת 1944, והקים את הארגון "Liberal Party of New York".
בינואר 1969 העניק לו נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון את מדליית החירות הנשיאותית.
אבידין
היסטוריה
ב-1963 מצא נ.מ. גרין (Green), את קבוע הדיסוציאציה של החלבון. ב-1971 ריצפו את החלבון שמקורו בביצי תרנגולת, וב-1987 הפיקו את ה-cDNA של החלבון.
דייוויד דובינסקי
חייו
נפטר בניו יורק בשנת 1982.
אבידין
היסטוריה
בתחילת שנות ה-70, מאיר וילצ'ק ואדוארד באייר (Edward A.Bayer) ממכון ויצמן הניחו את היסודות לשיטת כרומטוגרפיית הזיקה, שיטת הפרדת חומרים המבוססת על קישור ספציפי של מולקולות ביולוגיות עם סובסטרטים. השיטה אפשרה לבודד חומרים במהירות מהירה בהרבה מהגישות שקדמו לשיטה, ובכך הביאה לפיתוח כלי מחקר, אשר משתמשים מחקרים רבים. בשיטה זו לעיתים קרובות משתמשים באבידין בשל זיקתו החזקה לביוטין.
מבנה
רוב החלבונים שהתגלו ממשפחה זו הם טטראמרים, חלבונים שלהם 4 תת-יחידות זהות, אולם קיימים במשפחת חלבונים זו גם דימרים. כל אחת מהיחידות הזהות בטטראמר ובדימר, יכולה לקשור מולקולת ביוטין אחת בזיקה גבוהה מאוד, עם קבוע דיסוציאציה שבסביבות ≈10 −15</Sup>. זיקה זו היא אחת הזיקות הלא קוולנטיות החזקות ביותר שקיימות בטבע.
האבידין הוא גליקופרוטאין טעון, ומבנה כל אחת מהיחידות המרכיבות את האבידין הוא של חבית בטא (beta barrel), הבנויה משמונה משטחי בטא אנטי-מקבילים. האתר הפעיל של החלבון נמצא באזור הנקבובית של חבית הבטא. החלבון שמקורו בביצי תרנגולות מונה 128 חומצות אמינו, ו-10% ממשקלו מורכב מסוכר, עובדה שהופכת את החלבון למסיס מאוד. לחלבון זה נקודה איזואלקטרית הנמצאת בין pH 10–10.5.
הסטרפטאבידין גם הוא טטראמר, אולם לא מקושרים אליו שיירי סוכר, ולכן מסיס פחות. הנקודה האיזואלקטרית שלו היא ב-pH 5. למרות הדמיון הרב בין מבנה החלבון שמקורו בביצי תרנגולת למבנה הסטרפטאבידין (streptavidin), שמקורו בחיידק Streptomyces avidinii, רק כ-30% מרצפיהם זהה ו-40% מרצפיהם דומה מבחינה כימית, ולכן ההשערה הרווחת היא שמקורם בהתפתחות אבולוציונית שונה.
שימושים
הקישור הספציפי של האבידין לביוטין אפשר את השימוש באבידין ככלי במחקרים רבים. הזיקה החזקה בין אבידין לביוטין מנוצלת בשיטות ביוכימיות רבות, ובהן תספיג חלבון ו-ELISA. בשיטות אלה מצמידים לנוגדן ביוטין, אליו נקשר אבידין. קישור האבידין לביוטין גורם לצביעה, ובכך מסמן את האנטיגן. שיטה זו מחליפה לעיתים שיטות של סימון רדיואקטיבי. האבידין משמש גם למחקר של חלבונים בהם הביוטין משמש כקואנזים.
כמו כן, שימוש באבידין מאפשר בידוד של חלבונים וחומצות גרעין מהסביבה באמצעות סימונם באמצעות ביוטין. עבודות נוספות מראות את השימוש האפשרי לזיהוי יעילות של תרופות לסרטן.
חלבון האבידין שמקורו בביצת תרנגולים הוא חלבון טעון, ולכן נקשר באופן פחות ספציפי לסובסטרט בחלק מהיישומים בהם יש סובסטרטים טעונים. בעקבות השימוש הנרחב והצורך שעלה לחלבון עם זיקה דומה לביוטין, אך לא טעון וזול להפקה, הונדס חלבון נויטראבידין (Neutravidin), שהוא נגזרת של אבידין. חלבון זה לא טעון ובד-בבד לא יקר להפקה, בניגוד לסטרפטאבידין. החלבון החדש הוא אבידין לא מסוכר, עם שינויים בכמה ארגינינים, ולו נקודה איזואלקטרית הקרובה יותר ל-pH הקיים בגופם של בעלי חיים. החלבון משמש לשימושים דומים לשימושים שאוזכרו קודם לכן, אולם יכול לשמש גם אם יש במצע חומרים טעונים.
בנוסף, עלה צורך במיצוי חלבונים שסומנו על ידי ביוטין. היות שהקשר של האבידין והביוטין הוא כה חזק, עד שבפועל הוא בלתי הפיך, הונדס לצורך זה חלבון באמצעות ניטרציה או יוניזציה באתר הקישור של טירוזין. החלבון המהונדס קושר בצורה חזקה ביוטין ב-pH 4, ומשחררו ב-pH גבוה מ-10, וכך ניתן למצות את החלבונים באופן ספציפי.
יוסף חיים בן סאמון
ביוגרפיה
נולד בעיר פאס שבמרוקו לאביו רבי יצחק בן סאמון. מצד אמו היה נכדו של רבי יהושע סירירו, בן לשושלת רבנים מקהילת המגורשים בפאס. היה תלמידו המובהק של רבי שמואל בן אלבאז ובספריו הזכיר את תורתו. היה ידידם של החכמים מפאס, הרבנים: ראובן אבן צור, משה בן מאמאן, ורבי אליהו הצרפתי. התכתב רבות עם האחרון בענייני הלכה. תקופה מסוימת שהה בעיר מקנס שבמרוקו והתכתב שם עם חכמי המקום בענייני הלכה.
נדודיו
מסיבה לא ידועה נדד לעיר טיטואן שבמרוקו, שם לימד את רבי יהודה לוי, לימים כיהן כאב בית דין בעיר. בניסן ה'תק"ט (1749) שהה בעיר אלג'יר, וגם שם התכתב עם חכמי העיר, בהם רב העיר, רבי יהודה עייאש. באייר ה'תק"י (1750) שהה בליבורנו שבאיטליה, שם קיבל המלצה בכתב מחכמי העיר עבור גיוס תרומות לצורך עלייתו לארץ ישראל. מחשבתו לעלות לארץ ישראל לא יצאה אל הפועל ובשנים הבאות עסק בפעילות רבנית כדיין בערים טיטואן וג'יברלטר במקביל. גם בתטואן התכתב עם חכמי המקום, מהם: רבי מנחם עטיאה, רבי יעקב אבן מלכא, רבי יהודה קורייאט ורבי שלמה אבודרהם.
בליבורנו
בחודש אדר שנת ה'תקכ"א (1761) התגורר בליבורנו והתכתב עם חכמי העיר. רבי מלאכי הכהן, מחכמי המקום ומחברו של הספר "יד מלאכי", הפנה אליו שאלות הלכתיות. בהתכתבות עם רבי מלאכי תיאר רבי יוסף את מצבו כך: . החיד"א מספר ששהה בקרב "חבורה" של לומדים בליבורנו שעמהם נמנה רבי יוסף, הוא אף מביא בספרו חידוש תורה ששמע באותה העת מרבי יוסף. רבי בנימין אספינוזא לקח ממנו הסכמה לספרו "יסוד הקיום" (קריית ספר, תשס"ה). בספר התפלמס רבי בנימין עם חכמים שונים בנושא נוסחאות התפילה ואת דעתו ביסס על חכמים שונים, בהם רבי יוסף: (עמ' קסז).
חיבוריו
הספרים קיבלו את הסכמותיהם של חכמי ליבורנו ובהם החיד"א, ובהן משבחים החכמים את חכמתו, את פסקיו ואת שקדותו. הם נדפסו בליבורנו בשנת תק"ס.
משפחתו
נישא למנא ונולדו להם שני בנים: רבי יצחק בן סאמון ורבי שם טוב בן סאמון. האחרון עסק בהדפסת ספריו של רבי יוסף ואף חיבר את הספר "לקח טוב" (ליבורנו, תק"ס), הוא נחשב חכם ידוע בליבורנו. רבי שם טוב היה גם קשור לפולמוס אודות הרפורמה בקהילת המבורג. תחילה כתב תשובה להתיר לנגן בארגעל בבית הכנסת (נגה הצדק עמ' ג), ולבסוף חזר בו מההיתר ואף התנגד לרפורמים יחד עם חכמי ליבורנו (אלה דברי הברית, עמ' סט).
אה"מ ארבוס (1807)
אוניית הוד-מלכותו "אֶרֶבּוּס" (באנגלית: HMS Erebus) הייתה אוניית מפרשים מלחמתית של הצי המלכותי הבריטי, שנבנתה במקורה כספינת הרעשה, אך שרתה ואף דורגה מחדש במרץ 1808 כסְלוּפּ תותחים. היא שרתה בים הבלטי במלחמת ספינות התותחים (1807-1814) ובמלחמת אנגליה-רוסיה (1807-1812) ואחר כך נטלה חלק במלחמת 1812 (1812-1815). ב-1814 הוסבה לספינת רקטות לירי רקטות קונגריב. באוגוסט אותה שנה נטלה חלק בפשיטה על אלכסנדריה שבוירג'יניה, וחודש אחר כך, ב-13 בספטמבר 1814, השתתפה בהרעשת פורט מק הנרי בבולטימור. מראה מעופן של הרקטות ששיגרה לעבר המבצר מונצח באחת משורות ההמנון האמריקני, "הדגל זרוע הכוכבים", פרי עטו של המשורר פרנסיס סקוט קי. במרץ 1815, ליד ג'ורג'יה, ירתה את הירייה הלפני אחרונה במלחמה. היא הוצאה משירות פעיל ב-1816 ונגרטה ב-1819.
הים הבלטי
את שירותה המבצעי החלה "ארבוס" באפריל 1808 בים הבלטי. חודשים אחדים קודם לכן, בינואר אותה שנה, הוכנסה האונייה לשירות פעיל תחת פיקודו של קומנדר ויליאם אוטברידג' (Autbridge).
ביולי הטיל צי בריטי בפיקודו של תת-אדמירל סר ג'יימס סוֹמֶרְז (Saumarez) הסגר ימי על נמל בָּלְדִיסקִי. שייטת רוסית תפסה בו מחסה לאחר ששתי אוניות 74-תותחים, אִימְפְּלֶקֶבְּל" (Implacable) ו"סֶנְטוּר" (Centaur), השמידו את אוניית 74 התותחים הרוסית "וְסֶבוֹלוֹד" (Всеволод). סומרז תכנן לתקוף את הצי הרוסי ופקד להסב את "ארבוס" ובַּלְטִיק" (Baltic) לספינות הבערה. אך כשנודע לו כי הרוסים מתחו שרשרת בכניסה לנמל כדי לסכל התקפת ספינות הבערה, נטש את תוכניתו והחזיר את שני כלי השיט לתפקידיהם הרגילים.
בין 28 באוקטובר ל-9 בנובמבר 1808 שבתה "ארבוס" את הסלופים הדנים "דֶּבִּיטוֹר", "אֶלֶן מאריה" ו"רֶנְגֶנְדֶה יאקוב". ב-28 באוקטובר לכדה את הגאליוט הדני "אֶמנואל". ב-29 בנובמבר לכדו "ארבוס" ודווסטיישן" (Devastation) את הגאליוטים הדנים "אלן מאריה", "גרטרודה מאריה" ו"פֶם סוֹדְסְקֶנְדֶה". בין 30 בנובמבר לבין 6 בדצמבר תפסה "ארבוס" בשבי את הספינות הדניות "נפטונוס" ו"פְרָאוּ מאריה".
תוך כדי כך עבר הפיקוד על האונייה לידי קומנדר הנרי וית'י (Withy). ב-4 באוגוסט 1809, בעודם מול חופי האי גוגלנד, הורה קפטן תומאס ביאם מרטין, מפקד ה"אימפלקבל", ל"ארבוס" לפטרל בין אספו (Aspö) וסלע סומרס (Sommars). המשימה שהוטלה עליה הייתה לתקוף אוניות סוחר רוסיות ולהתריע מבעוד מועד אם תבחין בצי רוסי יוצא מנמל קרונשטאדט.
ב-24 באוקטובר לכדה "ארבוס", שוב תחת פיקודו של אוטרידג', את הספינה "קוּרייר". כחודש ימים לאחר מכן, ב-16 בנובמבר, לכדה "רוז", שהפליגה יחד עם "ארבוס", את הספינה "קונקורדיה", ובהמשך היום, תוך כדי הפלגה בחברת "ארבוס", הקאטר "צ'ירפול" והקאטר החמושה השכורה אה"מ "מרי", גם את הספינה "קתרינה אליזבת". למחרת תפסה "ארבוס" בשבי ארבע ספינות. אחת מהן הייתה "קריסטינה", בפיקוד רב החובל נ' יורגנסן. יחד עם "רוז" לכדה את הסלופ הדני "אנה קתרינה" בפיקוד ה"פ לארסן.
"ארבוס" עסקה בליווי שיירות, וב-21 ביוני 1810 ליוותה יחד עם הפריגטה הצרפתית לשעבר אה"מ "לוּאַר" שיירה של 100 ספינות מגְרֵייט בֶּלְט אל הים הבלטי. ב-6 ביולי 1810 תפסה "ארבוס" בשבי את Vrou Sitske. ב-28 ביולי לכדה את "מאריה", בפיקוד רב החובל י' שומאכה. ב-13 באוגוסט תפסה בשבי את "מאריה סופיה", רב החובל – י' ס' גולסטוף.
ב-1812 שוב עסקה "ארבוס" בליווי שיירות בים הבלטי. ב-12 במאי, תחת פיקודו של קומנדר ג'ורג' בריין (Brine), לכדה את הסלופ הדני "סנלווגן", וב-25 במאי חילצה משבייה את, דיוורדינה".
תוך כדי כך שב ויליאם אוטברידג' לפקד על "ארבוס", וב-15 ביוני לכדה את הסלופ הדני "הנרייטה". ב-18 באוגוסט נמסר הפיקוד על "ארבוס" לידיו של קומנדר הנרי ליפורד (Lyford), והוא הוסיף לשרת בה עד שקודם לדרגת פוסט-קפטן ב-4 בדצמבר 1813.
ב-4 באוקטובר לכדה "פודרגאס" (Podargus) את הסלופ הדנית Speculation, והתחלקה בדמי השלל עם "פרשיין" (Persian), "ארבוס", "וודלארק" (Woodlark) ו"פלובר" על פי הסכם ביניהן. ב-17 באוקטובר שוב נמצאו "פרשיין" ו"ארבוס" בחברתה של "פודגראס", שלכדה את הספינות הדניות "אנה מאריה" "טוונדה ברודרה" ועוד שתי סירות. חודש אחר כך, ב-11 בנובמבר, לכדה "פודרגאס" את Syerstaddt כש"פרשיין" ו"ארבוס" בלווייתה. ב-16 בדצמבר תפסה "פרשיין" את הגאליוט הדני "אבנצר" (Ebenetzer) כש"תריישן" (Thracian) בלווייתה. "ארבוס" התחלקה בדמי השלל על פי הסכם עם "פרשיין".
מלחמת 1812
בתחילת 1814, במהלך מלחמת 1812, שבה "ארבוס" לים הבלטי. תוך כדי כך עבר הפיקוד על האונייה מג'ון פורבס לידי קומנדר דייוויד יואן ברת'ולומיו (Bartholomew), ובאפריל נשלחה אל ווליץ', כדי להסב אותה לספינת רקטות לקראת הצבתה בתחנת הצי בצפון אמריקה. ב-23 במאי יצאה "ארבוס" לדרכה מפורטסמות', אך נאלצה לשוב על עקבותיה בשל רוחות נגדיות. ימים אחדים אחר כך, ב-29 במאי, יצאה לים מקורק עם שיירת אוניות שיעדן ניופאונדלנד, הליפקס וקוויבק.
פוטומק
ב-17 באוגוסט 1814 שלח תת-אדמירל אלכסנדר קוקריין את "דווסטיישן", "יוריאלוס" (Euryalus), "אטנה" (Aetna), "מטאור" (Meteor), "מנלי" (Manly) ו"ארבוס", תחת פיקודו הכולל של קפטן אלכסנדר גורדון ב"סיהורס" (Seahorse), אל מעלה נהר הפוטומק, כשמשימתן להפגיז את פורט וושינגטון. המבצר ניצב על גדתו השמאלית של הנהר, כעשרה או שנים-עשר מייל מוושינגטון עצמה. הבריטים סבלו מחסרונות אחדים. ראשית, לא היו להם נתבים שהכירו את קטל-בוטומס (Kettle-Bottoms), קטע נהר הקשה למעבר. שנית, הרוחות נשבו בכיוון ההפוך והאטו את התקדמותן. חלפו עשרה ימים עד אשר הצליחו להגיע אל המבצר, במהלכם פגעו כל האוניות בקרקעית לפחות 20 פעמים. במשך חמישה ימים רצופים צריכים היו לגרור אותן באמצעות עוגניהן למרחק של 50 מייל.
בבוקר 27 באוגוסט החלו ספינות ההרעשה להפגיז את פורט וושינגטון. ההתקפה הניסה את חיל המצב. קפטן גורדון, שחשד כי מדובר בהטעייה, הורה לספינות להמשיך ולהמטיר אש, וההרעשה פסקה רק בשעה שמונה, כאשר מחסן התחמושת במבצר התפוצץ.
בבוקר שלמחרת השתלטו הבריטים על הביצורים. במבצר הראשי היו שני תותחי 52-ליטראות, שניים בני 32 ליטראות ושמונה של 24 ליטראות. בחוף הייתה סוללה של חמישה תותחי 18-ליטראות; כמו כן הוגן המקום על ידי מגדל מרטלו ובו שני תותחי 12-ליטראות וסוללה בגב המבצר ובה שני תותחי-שדה של 12 ליטראות ושישה של 6 ליטראות. לפני נטישתם את המבצר שיתקו האמריקנים את התותחים על ידי סתימת לועותיהם; מלחים וחיילי צי בריטיים שהונחתו בחוף השלימו את השמדת התותחים והרסו בעיקר את עגלותיהם. אובדן המבצרים וסוללות התותחים הותירו את העיר אלכסנדריה ללא הגנה.
בין 31 באוגוסט ל-6 בספטמבר המשיכה השייטת, ו"ארבוס" בתוכה, לפעול בנהר הפוטומק. הבריטים השתלטו על אלכסנדריה ותפסו בשבי 21 ספינות סוחר. הם בזזו את החנויות והמחסנים כשהם נוטלים עמם 16,000 חביות קמח, 1,000 חביות גדולות של טבק, 150 חבילות של כותנה וכן יין, סוכר ומוצרים אחרים בשווי של כ-5,000 דולר.
האמריקנים הציבו סוללה של שני תותחי שדה על גבעה רמה ב-White House Plantation (פורט בילוור של ימינו), וירו על אה"מ "פֶרִי" (Fairy) כאשר עשתה דרכה אל גורדון. ב-1 בספטמבר שלח גורדון את "פרי" ו"מטאור" לשתק את הסוללה, אך הדבר לא עלה בידן. הסוללות שהציבו האמריקנים מנו סך הכל 11 תותחים – חמישה תותחים ימיים ארוכים ושמונה תותחי שדה.
ב-2 בספטמבר עסקו הבריטים בעיקר בהכנת אוניותיהם וספינות השלל להפלגה חזרה והמתינו לרוח טובה. תוך כדי כך עמלו לחלץ את "דווסטיישן", שעלתה על שרטון.
ב-3 בספטמבר הצטרפו ספינת ההרעשה "אטנה" ו"ארבוס" להתקפה על הסוללות האמריקניות. באותו יום עצמו ניסה קומודור ג'ון רודג'רס, עם ארבע ספינות תותחים אמריקניות וכמה ספינות הבערה, להשמיד את "דווסטיישן", אך ללא הצלחה. הבריטים הוסיפו להמטיר אש רובים ותותחים גם ב-4 וב-5 בספטמבר, אז הגיעה למקום המיליציה של וירג'יניה כדי לנסות ולמנוע נחיתת כוחות בריטיים בגדת הנהר, למרגלות הסוללות.
ב-6 בספטמבר שטו הפריגטות "סיהורס" ו"יוּרְיֵלוּס" (Euryalus) במורד הנהר והצטרפו אל "פֶרִי". שלוש האוניות העבירו את הַנֶטֶל (ballast) שלהן לצד שמאל, כדי שיוכלו להגביה את קני 63 תותחיהן בזווית שתבטיח פגיעה בסוללות. אחר כך פתחו באש, ולאחר 45 דקות נדמו התותחים האמריקנים.
כל שמונה אוניות המלחמה הבריטיות ועמן ספינות השלל (ספינות סוחר כלילות-מעטה, בריגים וסקונרים) עשו דרכן אל עיקר הצי. אבדות הבריטים תוך כדי השיט במורד הנהר הסתכמו בשבעה הרוגים ו-35 פצועים בלבד; אחד מהם היה צ'ארלס דיקסון, הלפטננט השני של "פרי". עם זאת, ל"ארבוס" לבדה היו הרוג אחד ו-16 פצועים; שניים מתוכם מתו, שמונה נפצעו קשה, וקומנדר ברתולומיו, לפטננט רובן פֵּין (Paine) וארבעה אחרים נפצעו קל. ב-1847 העניקה האדמירליות את מדליית השירות הימי הכללי עם הכיתוב "הפוטומק 17 באוגוסט 1814" למלחי וקציני האוניות הבריטיות שהשתתפו בפעולה ועדיין היו בחיים.
בולטימור
"ארבוס" הייתה אחת מן האוניות שנטלו חלק בהרעשת פורט מק הנרי במהלך קרב בולטימור. היא חומשה בסוללת רקטות קוֹנְגְרִיב במשקל 32 ליטראות, שהוצבו מתחת לסיפון הראשי וירו דרך פתחים בדופן האונייה. הייתה זו גרסה משופרת של סוללת הרקטות הראשונה שהציב קונגריב באה"מ "גלגו" (Galgo). ב-12 בספטמבר 1814 הפליגו "ארבוס", "מטאור", "אטנה", "טרור" (Terror), "הרון" (Heron) ו"דווסטיישן" במעלה נהר פטפסקו (Patapsco) להתקפה על בולטימור. הן פתחו בהרעשת פורט מק הנרי וסוללות החוף ב-13 בספטמבר, אך למחרת נצטוו לסגת. האש שנורתה מ"ארבוס" היא שיצרה את "בוהק הרקטות האדום" אותו מתאר פרנסיס סקוט קי בשירו "הדגל זרוע הכוכבים".
ג'ורג'יה
בפברואר 1815 הייתה "ארבוס" אחת מאוניות השייטת בפיקודו של ג'ורג' קוקברן (Cockburn) שפעלה בחופי ג'ורג'יה. היא העמידה את סירותיה לרשות כוח בן 186 מלחים וחיילי צי בפיקוד קפטן פילוט (Phillott) מה"פרימרוז" (Primrose). הכוח הפליג במעלה נהר סנט מרי כשמשימתו תקיפת יחידה אמריקנית.
לאחר שעבר כבר מרחק די גדול במעלה הנהר, נורתה על הכוח במפתיע אש מפלורידה הספרדית. הבריטים הצליחו לשתק מיד את מקורות הירי, אך פילוט החליט לסגת, שכן קטע הנהר שלפניהם היה צר (30 עד 40 יארד בסך הכל) ומאחוריהם בתים ונקודות שליטה גבוהים. במהלך הנסיגה הונחתה על חיל המשלוח אש תופת במשך למעלה מעשר שעות. אבדות חיל המשלוח הבריטי, בסופו של דבר, הסתכמו בשלושה הרוגים ו-15 פצועים. ברתולומיו, מן ה"ארבוס", נפגע ארבע פעמים. בפעם הראשונה נפגע בראשו ואחר כך פגע כדור באחת מאצבעותיו כשהרים את ידו מעלה כדי לבדוק את מקום הפציעה הראשונה. אחר כך ספג עוד שני כדורים, אחד בצוואר ואחד בגרון. פילוט, גם הוא, נפצע פעמיים.
אחריתה
"ארבוס" שבה אל אנגליה ב-28 באפריל. ברתולומיו קודם לדרגת פוסט קפטן ב-13 ביוני, אך נשאר ב"ארבוס" עד לאחר שהחזירה האונייה פצועים בריטיים מווטרלו דרך אוסטנדה אל אנגליה. ביוני 1815 קיבל את הפיקוד על האונייה קומנדר פרנסיס לה האנט (le Hunte).
ב-25 ביוני ושוב ב-5 ביולי הגיעו "ארבוס" ו"פוקסהאונד" אל דִּיל עם שבויי מלחמה צרפתיים. בהפלגה הראשונה לוותה שיירת אוניות ובהן כ-8,000 שבויים.
"ארבוס" הוצאה מן השירות בדפטפורד ב-1816. היא נמכרה על ידי האדמירליות לגריטה ב-22 ביולי 1819 למר מֶנְלַאב בתמורה ל-1,150 לירות שטרלינג.
Valkoisten dyynien ratsastajat
רקע
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Pull Speed", יצא לאור בשלהי חודש אפריל 2012. ביוני 2012, יצא לאור הסינגל השני, "Prohibitions". השיר השלישי מתוך האלבום, "Seksikkäin jäbä", הגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים הפיני.
ת'אן מייקר
ת'אן מריאל מייקר (באנגלית: Thon Marial Maker, נולד ב-25 בפברואר 1997) הוא כדורסלן אוסטרלי-דרום סודאני, המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בפוג'יין סטורג'נס מליגת הכדורסל הסינית.
נעוריו
כשהיה בן 14, מייקר התגלה על ידי אדוארד סמית', סקאוט אוסטרלי ממוצא אפרו-אמריקאי. סמית' הפך לאפוטרופוס של מייקר וסייע לו לפתח את קריירת הכדורסל. בשנת 2011 נשלח למחנה כדורסל בטקסס.
מילווקי באקס
בדראפט 2016 נבחר מייקר במקום ה-10 על ידי מילווקי באקס. בליגת הקיץ של ה-NBA השיג ממוצע של 14.2 נקודות ו-9.6 ריבאונדים. ב-30 ביולי 2016 חתם מייקר על חוזה במילווקי. תחת מאמנה החדש של מילווקי בעונת, מייק בודנהולצר, הצטמצם משמעותית תפקידו של מייקר בקבוצה והוא ביקש לעבור בטרייד לקבוצה אחרת.
דטרויט פיסטונס
ב-7 בפברואר 2019 עבר מייקר לדטרויט פיסטונס, בטרייד שכלל את הבאקס, הפיסטונס ואת ניו אורלינס פליקנס.
קליבלנד קאבלירס
לקראת עונת חתם מייקר על חוזה בקליבלנד קאבלירס.
קונופיתיים
קוֹנוֹפִּיתיים (שם מדעי: Conopidae) היא משפחה של חרקים מסדרת הזבובאים המונה כ-800 מינים הנפוצים ברחבי העולם בעיקר באקלים חם ויבש. בישראל מצויים 30 מינים. זבובים אלה מגיעים לאורך 4–25 מילימטרים.
הרימות טפילות בתוך גופם של חרקים כצרעות, דבורים, נמלים, צרצרים, תיקנים וזבובאים אחרים. הנקבה מטילה את הביצה על הפונדקאי תוך כדי תעופה ולצורך כך משתמשת באיבר דמוי פצירה המצוי בקצה הבטן. הביצה מוחדרת לתוך בטן הפונדקאי או מוטלת עליו. הרימה ניזונה לאחר הבקיעה בבטן הפונדקאי ובשלבים מאוחרים יותר היא עוברת לרקמות החזה עד למותו. ההתגלמות נעשית בתוך הפונדקאי. הבוגרים ניזונים מצוף ומתאפיינים בחדק ארוך ומפותח.
המערכה בצפון אפריקה
במשך מלחמת העולם השנייה, הייתה המערכה בצפון אפריקה החזית היבשתית העיקרית שבה התמודדה בריטניה עם גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית, בין נפילת צרפת ביוני 1940 עד הפלישה לסיציליה ולאחריה לאיטליה עצמה בשנת 1943. המערכה החלה עם תחילת המערכה במדבר המערבי בפלישת איטליה למצרים בסוף 1940, כשהגרמנים מצטרפים למערכה בפברואר 1941, והסתיימה בכניעת שרידי כוחות הציר בתוניסיה עם סיום המערכה בתוניסיה במאי 1943. הגרמנים ראו בזירה זו חזית משנית בלבד ושלחו כתגבורת לאיטלקים רק 4 דיוויזיות (לשם השוואה לברית המועצות פלשו 190 דיוויזיות). לאחר נחיתת כוחות בעלות הברית במרוקו ובאלג'יריה בנובמבר 1942 (מבצע לפיד) תיגברו הגרמנים את כוחותיהם בצפון אפריקה בעוד מספר דיוויזיות, אך היה זה מעט מדי ומאוחר מדי. התגבורות הגרמניות הצליחו רק לעכב את נפילת תוניסיה לידי בעלות הברית במספר חודשים, וכוחות הציר שילמו על כך במחיר יקר מאוד בכוח אדם ובציוד שאבד.
רקע
עם פרוץ המלחמה שלטו בצפון אפריקה שלוש מעצמות: בריטניה שלטה מבחינה צבאית במצרים על פי הסכם בין המדינות, אם כי לכאורה מצרים הייתה עצמאית, איטליה שלטה בלוב, וצרפת שלטה בתוניסיה, אלג'יריה וחלק ממרוקו (חלק נוסף היה בידי ספרד הנייטרלית). לאחר תבוסתה של צרפת ביוני 1940 היו המושבות הצרפתיות בשליטת ממשלת וישי. בעקבות ההשתלטות על הבלקנים באביב 1941 שלטו מדינות הציר כמעט על כל חופי הים התיכון, למעט מצרים, ארץ־ישראל, קפריסין ומלטה שהיו בשליטת הבריטים, וטורקיה וספרד שנותרו נייטרליות.
המערכה האיטלקית־בריטית בצפון אפריקה
ב־13 בספטמבר 1940 פתחו הכוחות האיטלקיים בלוב במתקפה על הכוחות הבריטים במצרים. למרות היתרון המספרי הגדול של האיטלקים (כ־200 עד 350 אלף חיילים לעומת 35 אלף), הם נעצרו בסידי באראני לאחר התקדמות של 95 ק"מ ונערכו בעמדות הגנה. ב־8 בדצמבר פתח "כוח המדבר המערבי" בפיקודו של מייג'ור־ג'נרל ריצ'רד אוקונור במתקפה נגדית שכונתה מבצע מצפן. הבריטים זכו בניצחון מכריע, הנחילו אבדות עצומות לכוח האיטלקי (130 אלף שבויים, 400 טנקים ו־1,300 תותחים, לעומת פחות מ־500 הרוגים בריטים) והדפו את האיטלקים בחזרה לתוך לוב. הבריטים התקדמו מרחק של 800 ק"מ עד אל־עגילה, שם נעצרו בפקודת צ'רצ'יל, שהורה להפנות את הכוחות להגנת יוון שהותקפה על ידי גרמניה באפריל 1941.
הקרבות במזרח אפריקה
איטליה, שבפרוץ המלחמה שלטה על חבש ואריתריאה, כמו גם על סומליה האיטלקית (כיום חלק מסומליה), פתחה במספר מתקפות על עמדות הבריטים שבמזרח אפריקה. כוח אחד תקף וכבש כמה ערי גבול בסודאן ובקניה ביולי 1940, ובאוגוסט כבשו האיטלקים את סומלילנד הבריטית (כיום חלק מסומליה). הבריטים התעשתו, ומסוף 1940 פתחו במתקפת נגד, החזירו את כל השטחים שאבדו, ואף תקפו וכבשו את המושבות האיטלקיות. עד אמצע 1941 כבשו הבריטים גם את חבש ואריתריאה, כמו גם את סומליה האיטלקית. בסוף 1942 מרד כוח של תומכי צרפת החופשית בשלטון וישי בסומלילנד הצרפתית (ג'יבוטי), והשתלט עליה. מלחמת גרילה איטלקית נמשכה עד לכניעת איטליה בספטמבר 1943.
המערכה הגרמנית בצפון אפריקה
בעקבות המפלה האיטלקית במבצע מצפן נענה היטלר לבקשת העזרה של מוסוליני ושלח ללוב כמה יחידות גרמניות שסופחו לאחר מכן לקורפוס אפריקה, תחת פיקודו של גנרל־פלדמרשל ארוין רומל. הגרמנים הגיעו ללוב בפברואר 1941 והחלו במתקפת נגד. עד ל־15 ביוני נהדפו הבריטים בחזרה לגבול מצרים־לוב. עיר נמל הלובית טוברוק, שנשארה כמובלעת של בעלות הברית, הושמה תחת מצור. הבריטים תגברו את כוחותיהם והקימו את הארמייה ה־8, שכללה בנוסף לחיילים בריטים גם כוחות מאוסטרליה, הודו, קנדה, ניו זילנד, דרום־אפריקה, רודזיה, פולין וצרפת החופשית.
ב־18 בנובמבר פתחו שוב הבריטים במתקפה שנקראה "מבצע צלבן", ולאחר שורת קרבות קשים הצליחו לשחרר את טוברוק מהמצור שנמשך שמונה חודשים, ועד לסוף השנה הדפו את הגרמנים והאיטלקים מבליטת קירנאיקה מערבה עד אל־עגילה.
המטוטלת פנתה שוב בכיוון הנגדי, כאשר כוחותיו של רומל, לאחר שקיבלו תגבורות חזקות, עברו למתקפת נגד בסוף ינואר 1942, ותוך פחות משבועיים כבשו מחדש את בליטת קירנאיקה, ונעצרו רק כשהגיעו לקו גזאלה המבוצר. בסוף מאי 1942 הנחית רומל מתקפה על כוחות הארמייה השמינית שהחזיקו בקו גזאלה. כוחותיו הניידים איגפו מדרום את מערך ההגנה הבריטי, ולאחר שלושה שבועות של קרבות קשים, אילצו את הבריטים לפנות את קו גזאלה ולסגת למצרים, לאחר שספגו אבדות כבדות. ב־21 ביוני כבשו כוחותיו של רומל את נמל טוברוק, ולקחו בשבי כ־30 אלף חיילים של חבר העמים הבריטי. רומל הורה לכוחותיו לנצל את ההצלחה באופן מיידי, ולהתקדם לתוך מצרים במטרה להשתלט על תעלת סואץ האסטרטגית. כוחותיו הנחילו מפלה נוספת לבריטים בקרב מרסא מטרוח, אך בראשית יולי 1942 נבלמו כשהגיעו לקו אל עלמיין המבוצר, מרחק של כ־100 ק"מ מאלכסנדריה.
קרב אל עלמיין הראשון שהתחולל ביולי 1942 הסתיים ללא הכרעה, לאחר ששני הצדדים היריבים ספגו אבדות כבדות וכוחותיהם הותשו. בסוף אוגוסט 1942 ניסה רומל פעם נוספת לאגף מדרום את מערך ההגנה הבריטי, אך בקרב עלם חלפה נבלמו כוחותיו ונהדפו לאחור לאחר שספגו אבדות ניכרות. קורפוס אפריקה הגרמני, שנעזר על ידי האיטלקים, נחלש והותש, וסבל ממחסור באספקה. קווי האספקה של רומל התארכו מאוד, בעקבות פלישתו למצרים, והיו חשופים להתקפות חיל האוויר הבריטי. בנוסף לכך, המטוסים הבריטיים שפעלו מהאי מלטה פגעו קשה באוניות שהובילו אספקה ותגבורות לכוחותיו. לכוחות בעלות הברית במצרים היה מספר כפול של חיילים (200 אלף) מאשר לכוחות הציר וציוד ונשק חדיש ורב יותר. גנרל ברנרד מונטגומרי, מפקדה החדש והמוכשר של הארמייה השמינית, הכניס בה רוח קרב חדשה, והחל בהכנות למתקפה שתסלק את כוחות הציר מקו עלמיין ומחופי צפון אפריקה.
ב־23 באוקטובר 1942 פתחו כוחות הארמייה השמינית במתקפה על כוחות הציר בקו אל עלמיין, ותוך שבועיים הביסו אותם לחלוטין בקרב אל עלמיין השני, גרמו להם אבדות כבדות, ואילצו את רומל לסגת במהירות משטח מצרים. המרדף הבריטי לאחר כוחותיו של רומל נמשך בנחישות, ועד ראשית פברואר 1943 נאלצו כוחות הציר לסגת גם משטח לוב, וכוחות הארמייה השמינית כבשו את נמל טריפולי ב־23 בינואר אותה שנה.
מבצע לפיד והמערכה בתוניסיה
בעוד המערכה הצבאית במצרים נמשכת, נחתו כוחות בעלות הברית בחופי מרוקו ואלג'יריה, שהיו בשליטת ממשלת וישי הצרפתית, ב־8 בנובמבר 1942. תוך זמן קצר נפסקה התנגדות הכוחות הצרפתיים, שבמרבית המקרים הייתה סמלית בלבד, והם הצטרפו לכוחות בעלות הברית בהתקדמות לכיוון תוניסיה. מזג האוויר הקשה ותגבורות גרמניות ואיטלקיות חזקות שהוזרמו לתוניסיה, מנעו מכוחות בעלות הברית לכבוש את תוניסיה ולנצח את כוחות הציר ב"מרוץ אל תוניס". בסוף דצמבר 1942 התייצבו קווי החזית במערב תוניסיה, ולא השתנו באופן משמעותי עד אביב 1943.