cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pornhub
היסטוריה
Pornhub הוקם על ידי יזם אינטרנט בשם מאט קיזר כאתר אינטרנט בתוך חברה בשם "Interhub". האתר היה לעצמאי כאשר הושק בתחילת 2007. ב-2010 האתר נרכש על ידי "MindGeek", חברה שבבעלותה כמה אתרי פורנו אחרים, כמו Redtube, YouPorn ועוד. נכון ליוני 2020, אתר Pornhub הוא אתר העשירי בדירוג תעבורת הגולשים והשלישי בין אתרי הפורנו.
צנזורה
ב-12 במרץ 2014 Pornhub נחסם ברוסיה לאחר ששחקנית פורנו שהופיעה באתר נראתה צעירה מדי, וחלק מהגולשים באתר חשבו שהיא קטינה.
בינואר 2017, Pornhub היה בין האתרים הפורנוגרפיים שנחסמו בפיליפינים עקב חוק שאוסר על ילדים לצפות באתרי פורנו.
תחקירי הניו יורק טיימס והניו יורקר
בתחילת דצמבר 2020 הניו יורק טיימס פרסם תחקיר אודות אתר הפורנו הגדול בעולם, pornhub, ולפיו התגלה כי הנהלת האתר העלימה עין מסרטוני אונס ופורנוגרפיית ילדים, תרמו להפצתם, וגרפו מכך רווחים נאים. בעקבות התחקיר חברות כרטיסי האשראי ויזה ומאסטרקארד הודיעו כי הן מפסיקות את התקשרותן עם מיינד גיק, חברת האם של pornhub, ואילו pornhub הכריזה על שינוי מדיניותה והסירה כ-10 מיליון סרטונים אשר היוו את רוב התוכן באתר. החומר שהוסר יוחזר לאתר לאחר בדיקה פרטנית שתתחיל ב-2021.
ביוני 2021, 34 נשים נוספות תבעו את פורן-האב וחברת האם שלה מיינד גיק בגין סרסור וסחר בבני אדם.
ביוני 2022 תחקיר של הניו יורקר התריע על העלאת סרטונים של קטינות ללא הסכמתן, מה שהביא להתפטרות מנהלים של החברה האם.
בן קאייטנו
בן קאייטנו (באנגלית: Ben Cayetano; נולד ב-14 בנובמבר 1939) הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה-5 של מדינת הוואי בארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית בשנים 1994–2002.
ביוגרפיה
קאייטנו נולד בעיר הונולולו שבהוואי. לאחר סיום לימודיו, התחתן עם חברתו מהתיכון. ב-1959, לאחר שנולד בנם הראשון, התחיל לעבוד בעבודות מזדמנות, ובין היתר היה נהג משאית, שוליית חשמלאי ושרטט.
בשנת 1963 עברה המשפחה ללוס אנג'לס, לאחר שקאייטנו החליט לפצוח בקריירה משפטנית. הוא למד במכללת לוס אנג'לס הרבור והמשיך לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ולאוניברסיטת לויולה מרימאונט.
קריירה
בשנת 1972 נבחר על ידי המושל ג'ון ברנס לשמש כראש רשות הדיור בהוואי. בשנת 1974 הוא נבחר לבית הנבחרים של מדינת הוואי כמייצגהּ הדמוקרטי של פרל סיטי.
בבחירות 1994 לא התמודד ואיהי לתפקיד המושל בשל חוקי הגבלת כהונה, וקאייטנו נבחר לשמש כמועמד הדמוקרטי לתפקיד המושל, כשלצידו מתמודדת מזי הירונו על תפקיד סגנית המושל. השניים ניצחו בבחירות, ובכך הפך קאייטנו לאמירקאי ממוצא פיליפיני הראשון שכיהן כמושל בארצות הברית. בבחירות ב-1998 השניים זכו לתמיכה של 50.11%, כשהיריבה הרפובליקנית לינדה לינגל זכתה ב-48.82%, מה שהוביל לספירה מחודשת של פתקי ההצבעה, שגם בה ניצח קאייטנו.
בשנת 2012 התמודד לראשות עיריית הונולולו. בסיבוב הראשון זכה ב-44.1% תמיכה, לעומת יריביו קירק קלדוול ופיטר קרלייל שזכו ל-29.1% ו-24.8% תמיכה בהתאמה. עם זאת, קאייטנו לא הגיע לסף האחוזים המינימלי לזכייה, ועל כן נערכו בחירות חוזרות, בהן זכה רק ב-45.2% תמיכה והפסיד לקלדוול שזכה ל-52.9% תמיכה.
חדר משלו
חדר משלו – סרט קולנוע שביים מתן יאיר שגם כתב את התסריט. הסרט בכיכובם של גלעד לדרמן וירדן בר-כוכבא הוצג לראשונה בפסטיבל ירושלים לקולנוע ב-2023.
עלילת הסרט
אורי (גלעד לדרמן) הוא ילד מופנם בחי במשפחה על סף פירוק. אמו ישנה בחדרו לאחר שיחסיה עם האב (ישראל ברייט) עלו על שירטון. אורי מנסה להצטרף למשלחת השכבה היוצאת למסע לפולין, וזאת במסגרת יחסיו הקרובים עם רכז השכבה עמית רוקמן (דרור קרן) שמרכז את המשלחת. בינתיים האב עושב את הבית למקום לא ידוע. חוסר האפשרות של אורי להשיג את חתימת האב על טופס היציאה מסבך את אפשרותו להצטרף למשלחת ומסבך אותו ביחסיו עם רוקמן.
ברקע כל זה אורי מקבל צו ראשון. המאבחנת הצבאית שמה לב לחריגותו של אורי והוא נדרש לאיבחון אצל קצין בריאות הנפש. בסיר הלחץ המשפחתי נמצאת גם אחותו הגדולה של אורי (נטע רוט) שנוהגת לארח את בן זוגה בחדרה.
רקע לתסריט
את התסריט כתב מתן יאיר שגם ביים את הסרט. לדבריו התסריט מבוסס במידה רבה על חוויותיו האישיות מתקופת ההתבגרות, תקופה שבה הוא חלק חדר עם אימו על רקע דומה. מתן יאיר גם חיבר ספר בשם זהה – "חדר משלו" שיצא לאור בשנת 2009.
ביל רובינסון
ביל "בוג'נגלס" רובינסון (באנגלית: Bill "Bojangles" Robinson; 25 במאי 1878 – 25 בנובמבר 1949) היה רקדן ושחקן אפרו-אמריקאי, נחשב לאבי הסטפס. הוא היה הבדרן השחור המרוויח ביותר במחציתה הראשונה של המאה ה-20, והקריירה הארוכה שלו היא סוג של מראה לשינויים בעולם התרבות האמריקאי, ושל האפרו-אמריקאים בפרט, במהלך אותה תקופה. הוא החל את דרכו בתקופת מופעי מינסטרל ווודוויל, ועבר משם להופעת בברודוויי, רדיו, הוצאת תקליטים, והגיע אף להופעות בסרטים הוליוודיים ובטלוויזיה. בקרב מבקרי ריקוד סטפס, הוא נחשב לרקדן מן המדרגה הראשונה. בקריירה הקולנועית שלו, הוא היה ידוע בעיקר עבור שיתוף הפעולה עם שירלי טמפל בסרטיה בשנות ה-30.
רובינסון השתמש בפופולריות שלו כדי להילחם בגזענות, ולא רק בעולם הבידור. בין יתר הישגיו:
מאוחר יותר, הוא גם ספג ביקורת על שיתוף פעולה עם ייצוג סטריאוטיפי של שחורים, ואף נקרא "דוד תום" (שחור אשר מקבל בברכה את מעמדו הנחות מהאדם הלבן, ומשתף עמו פעולה). רובינסון נעלב קשות מהאשמות אלו, מכיוון שכל חייו הוא נלחם למיגור אפליה וגזענות. בין פועליו:
ביוגרפיה וקריירה
רובינסון נולד באירלנד, וירג'יניה, למקסוול - שעבד כמכונאי, ולמריה - זמרת מקהלה. שני הוריו מתו כשהיה בן שבע, ומאז גידלה אותו סבתו. לא ידועים פרטים רבים על ילדותו וחייו המוקדמים, למעט סיפורים שהיה רובינסון עצמו מספר, למשל שנולד בשם "לותר" ואילו אחיו הקטן היה "ביל", ושהוא הציע שהם יתחלפו בשמות, ובסוף אחיו הסכים, וכך נהיה ל"ביל", בעוד אחיו בחר בסוף בשם "פרסי".
את הכינוי "בוג'נגלס" הוא קיבל בעת ילדותו בריצ'מונד. השם נקשר לסגנון ריקוד סטפס שהומצא על ידי שחורים בדרום ארצות הברית, והמקור של השם הוא בעגה השחורה של הדרום, בה "ג'נגלר" (Jangler) הוא מישהו שמרבה להתווכח או באופן כללי, "לעשות צרות", ואכן למרות חביבותו הרבה היה רובינסון גם ידוע כמי שיכול להתלקח בקלות. הוא גם היה ידוע כמהמר כבד. לעומת זאת, הקהלים הלבנים הבינו את הכינוי "בוג'נגלס" כשם לשחור חסר דאגות. הניגוד הזה שיקף הרבה אספקטים של הקריירה שלו, בה לבנים ראו בו בדרן חביב, ואילו שחורים ראו בו פורץ דרך ושובר מוסכמות.
תחילת קריירה
בגיל חמש החל רובינסון לרקוד ברחובות ובפארקים, ולאסוף את המטבעות שהיו משליכים לעברו עוברים ושבים. אמרגן הופעות ראה אותו רוקד סמוך לתיאטרון בריצ'מונד, והציע לו תפקיד "פיק" במופע מינסטרל. במופעים האלו הופיעו שחקנים ומוזיקאים לבנים עם פניהם צבועים לשחור (בלאקפייס), ואילו ילדים שחורים וחמודים שנקראו "פיקניניז" (pickaninnies - שם גנאי לילדים ממוצא אפריקאי) היו רוקדים, שרים או מספרים בדיחות בקצה הבמה.
ב-1890, בגיל 12, רובינסון ברח לוושינגטון די. סי., שם התפרנס מעבודות מזדמנות, כולל תקופה קצרה כרוכב במרוצי סוסים. הוא פגש את אל ג'ולסון, והחל להופיע איתו, כאשר ג'ולסון שר ורובינסון רקד, עבור פרוטות ברחוב, או כדי למכור עיתונים. ב-1891 הצטרף למופע נודד שנקרא "הדרום לפני המלחמה", שוב בתפקיד פיקניני, למרות שכבר היה נער מתבגר. הוא נשאר במופע למשך שנה, עד שכבר לא יכל לשחק תפקיד של ילד.
ב-1898 הוא התגייס לצבא, בדיוק כשהחלה מלחמת ארצות הברית–ספרד. הוא נורה ונפצע בידי קצין שניקה את נשקו סמוך אליו.
וודוויל
ב-1900 זכה רובינסון במדליית זהב בתחרות ריקודי קאנטרי בברוקלין, ניו יורק, והביס את מי שנחשב לרקדן הטוב של דורו, הארי סווינטון. הפרסום שבא בעקבות זכייתו עזר לו למצוא תפקידים במגוון מופעים נודדים, לפעמים כחלק מלהקה, אך בדרך כלל כחלד מצמד מופיעים. רובינסון לא תמיד הופיע כרקדן, אלא גם היה זמר וקומיקאי.
ב-1905 הצטרף למופע וודוויל שצבר הצלחה, ולבסוף גם נשא את שמו כחלק מהצמד המככב - קופר ורובינסון. המופע היה אחד מרק שישה מופעים של בדרנים שחורים בסבב המופעים המרכזי, אשם קהלם היה קהל לבן. המופע של קופר ורובינסון היה בעיקרו מופע קומי, עם מספר קטעי ריקודים של רובינסון. רובינסון הרוויח אז $100 לשבוע, דבר ששיפר באופן משמעותי את מצבו הכלכלי.
ב-1912, לאחר שנים של פופולריות וצמיחה, התפרק הצמד. מופיעה בשם ריי סמואלס שכנעה את רובינסון לפגוש את האמרגן שלה, מרטי פורקינס. תחת הדרכתו, רובינסון פיתח את מגוון כישוריו, והחל להופיע בהופעות סולו, ובכך גם להגדיל את הכנסותיו, שהגיעו לפרקים גם עד $3500 לשבוע. חלק מהאסטרטגיה של פורקין הייתה להמציא לרובינסון עבר עשיר כסולן, ובכך סייע לו להפוך לאחד המופיעים השחורים הראשונים בוודוויל ולעבור על כלל שני-הצבעים, לפיו שחורים יכלו להופיע על במה רק כליווי למופיעים לבנים.
כשארצות הברית הצטרפה לשורות מלחמת העולם הראשונה, משרד המלחמה האמריקאי פתח מגוון תיאטראות בבסיסי אימונים, שם רובינסון התנדב להופיע בפני אלפי חיילים, ביחידות שחורות ולבנות. הוא קיבל עבור כך צל"ש ממשרד המלחמה.
במשך שנות ה-20, רובינסון המשיך להופיע במופע יחיד, בסבבי הופעות ברחבי ארצות הברית. המופע שלו היה כה מבוקש, שהיו לו הזמנות לבין 50-52 שבועות בשנה, לעיתים קרובות עם מספר הופעות בערב. בהיותו אוהד בייסבול מושבע, הוא לקח חופש מהמופע רק כדי לצפות בוורלד סיריס (אליפות ליגת הבייסבול המקצועית).
ברודוויי
ב-1928 העלה מפיק לבן, לו לסלי, מופע ברודוויי מוזיקלי בשם השחרורים של 1928, בו כל המופיעים היו שחורים, ושהיה מיועד לקהלים לבנים. במופע כיכבו אדלייד הול ורובינסון, ולצידם איידה וורד, טים מור, וכוכבים שחורים אחרים של התקופה. המופע היה הצלחה מסחררת, ובמיוחד הדואט ששרו ורקדו יחד הול ורובינסון. בעקבות הצלחה זו, נהיה רובינסון סוג של שגריר מהודר של עולם הבידור השחור לעולם הלבן. בינתיים, שיתוף הפעולה של הול ורובינסון, המשיך, והשניים הופיעו באולמות ומופעים נחשבים וב-1930 כיכבו במופע ברודוויי נוסף בשם "חבר'ה חומים" (Brown Buddies), אשר המשיך מברודוויי למסע הופעות ארצי.
מופע הברודוויי הבא שלו, All in Fun (1940), הורכב מקאסט שכולו לבן. למרות השתתפותם של כוכבי ברודוויי מוכרים כמו אימוג'ן קוקה, הביקורות היו שליליות, והמפיקים והשחקנים הראשיים, פיל בייקר ולאונרד סילמן, שניהם לבנים, פרשו מן ההפקה. ביל רובינסון נהיה הכוכב הראשי, הפעם הראשונה ששחור כיכב בהפקה שכולה לבנה. המבקרים התלהבו מרובינסון מאוד, אך לא מהמופע כולו, והוא בוטל לאחר ארבע הופעות.
קולנוע
בשנות ה-30, ירדה הפופולריות של מופעי בידור שחורים, אך רובינסון נשאר מבוקש על ידי קהלים לבנים בסרטי קולנוע, והוא הופיע בלפחות 14 סרטים מאולפנים גדולים כמו RKO, 20th Century Fox, וסרטי פרמאונט. לרוב הסרטים היו עלילות שסבבו מוזיקה, ורובינסון גילם בהם טיפוסים נוסטלגיים.
סרטים ראשונים
סרטו הראשון היה סרט מוזיקלי בשם Dixiana, ב-1930. הסרט הופק באולפני RKO, תאגיד שנוסד משילוב של חברות הפקות של הופעות מינסטרל ווודוויל, ועבורם רובינסון הופיע שנים רבות. בסרט, ניתנה לרובינסון סצנת יחיד בה שר ורקד. הסיבה לסצנה הנפרדת הזו הייתה כדי שבתי קולנוע בדרום יוכלו לחתוך בעריכה סצנות של שחורים. ב-1932, רובינסון קיבל את התפקיד הראשי בסרט Harlem is Heaven, שנחשב לסרט הראשון שלוהק כולו בשחקנים שחורים, למרות שבפועל, בתקופת הסרטים האילמים היו סרטים של שחורים בלבד. הסרט הופק בניו יורק, ונכשל מבחינה כלכלית, כך שרובינסון החליט להתמקד רק בסרטי הוליווד.
שיתוף פעולה עם שירלי טמפל
רובינסון הוזמן לככב לצידה של שירלי טמפל בסרט הקולונלית הקטנה, ובאותו זמן ללמד אותה לרקוד סטפס. בין השניים נוצר חיבור מיידי, כפי שתיארה זאת טמפל:
כשרובינסון התבקש לרקוד עם טמפל את ריקוד המדרגות המפורסם שלו, הוא הבין שלא יוכל ללמד אותה את הריקוד המורכב בימים הספורים שניתנו לשם כך, אז הוא לימד אותה כוריאוגרפיה אחרת, ושינה את צעדיו כדי להיות מתואם אליה. בגרסה הסופית, היה נראה שטמפל מחקה אחר מהלכיו, והסצנה נהייתה ללהיט, ולקלאסיקה קולנועית המוכרת עד היום. רובינסון וטמפל היו זוג הרקדנים הבין-גזעי הראשון בקולנוע האמריקאי, והריקוד היה שנוי במחלוקת בזמנו, ונחתך מהסרט בדרום, יחד עם כל סצנה אחרת שהראתה מגע בין השניים. טמפל ורובינסון הופיעו יחד בארבעה סרטים סך הכל - הקולונלית הקטנה, רבקה מחוות סאניברוק, The Littlest Rebel, ו-Just Around the Corner.
השניים נהיו חברים טובים. רובינסון היה נושא עמו צילום של טמפל בכל מסעותיו, וטמפל ראתה בו חבר לחיים. לדבריה, "ביל רובינסון התייחס אלי כאל שווה, וזה היה מאוד חשוב לי. הוא לא דיבר אלי מלמעלה, כאילו שאני ילדה קטנה. ואני אהבתי אנשים כאלה. וביל רובינסון היה הטוב מכולם."
סרטים אחרים
במקרים נדירים, רובינסון שיחק תפקידים אחרים מאשר דמות שחורה סטראוטיפית מהסוג שאולפני הוליווד כפו. בסרט "הידד לאהבה" הוא שיחק את ראש העיר של הארלם, תפקיד שבוסס על תואר הכבוד שקיבל רובינסון במציאות. ב-One Mile from Heaven הוא שיחק דמות רומנטית אל מול שחקנית שחורה בשם פרדי וושינגטון, אחרי שבהוליווד הוסר האיסור על גילום דמויות כאלה על ידי שחורים.
רובינסון שיחק לצד ויל רוג'רס בסרט In Old Kentucky, סרטו האחרון של רוג'רס לפני שנהרג בתאונת מטוס. רובינסון ורוג'רס היו חברים טובים, ולאחר מותו של רוג'רס, סירב רובינסון לטוס, והיה מגיע לעבודותיו בהוליווד ברכבת מניו יורק.
סרטו האחרון היה Stormy Weather, ב-1943. לינה הורן כיכבה בסרט כמושא האהבה של רובינסון, ובסרט הופיעו גם פאטס וולר, בתפקידו האחרון לפני מותו, לצד קאב קאלוויי ותזמורתו. גם האחים ניקולאס הופיעו בקטע ריקוד שפרד אסטר טען שהיה הקטע המוזיקלי הטוב ביותר שראה מימיו. הסרט נבחר על ידי ספריית הקונגרס לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית כסרט "חשוב מבחינה תרבותית, היסטורית, או אסתטית".
רדיו והקלטות
מ-1936 ועד מותו ב-1949, רובינסון הופיע לעיתים קרובות ברדיו, ולפעמים גם בטלוויזיה. הצליל הייחודי של ריקוד הסטפס שלו קיבל מקום מרכזי, אך הוא גם שר ועשה אפקטים מיוחדים בקולו, ואף סיפר סיפורים ובדיחות מימיו בוודוויל. רובינסון נטה לדבר לקהל באופן ישיר, דבר שלא היה מקובל עבור בדרנים שחורים.
רובינסון גם הקליט מספר תקליטים, כולל אחד בו הדגים כל אחד מצעדי הסטפס שביצע, והציג את הקול שנבע ממנו. היה זה גם בשידורים והקלטות אלו שהוא הציג לקהל האמריקאי מילה שהוא עצמו המציא והביא לפופולריות במופעי הוודוויל שלו - copacetic - מילה מקבילה ל"סבבה" או "הכל טוב", ואשר נותרת בשימוש עד היום. מילון ובסטר הוסיף את המילה לשורותיו ב-1934.
חיים אישיים
רובינסון נישא בפעם הראשונה בשנת 1907, ללינה צ'ייס. הם נפרדו ב-1916, והתגרשו ב-1922. אשתו השנייה הייתה פאני ס. קליי, לה נישא זמן קצר לאחר גירושיו. הם התגרשו ב-1943. הוא נישא בפעם השלישית לאיליין פליינס, איתה נשאר עד מותו ב-1949. לא היו לו ילדים.
מותו
למרות היותו השחור שהרוויח הכי הרבה בעולם הבידור במחצית הראשונה של המאה ה-20, יותר משני מיליון דולר במהלך חייו, רובינסון מת כשהוא חסר כל. הוא נפטר מהתקף לב בגיל 71, בשנת 1949. על הלוויה שלו שילם חברו, ענק עולם הבידור אד סאליבן. ארון קבורתו הועמד לצפייה פומבית בהארלם, ובאו כ-32,000 מבקרים לחלוק לו כבוד אחרון. בתי הספר בהארלם נסגרו לחצי יום כדי שהילדים יוכלו להשתתף בלוויה, או להקשיב לה ברדיו. רובינסון נקבר בברוקלין, ניו יורק.
מורשת
רובינסון זכור בעיקר בשל הצלחתו למרות מכשולי הגזענות שעמדו בפניו. למרות ההצלחות שנחל בקריירה שלו, הוא לא שכח את הקשיים של ילדותו, והירבה במעשים פילנתרופיים. פעם, כשביקר בעיר הולדתו, ריצ'מונד, ראה שני ילדים תקועים בין מכוניות בצומת ללא רמזור, כאשר ניסו לחלץ משם כדור ששיחקו בו. הוא הלך לעירייה ושילם כדי להתקין במקום רמזור. ב-1973 הוצב בריצ'מונד פסל של "בוג'נגלס", של הפסל ג'ק וויט, והוקם פארק על שמו.
ב-1933, קיבל רובינסון את תואר הכבוד "ראש העיר הארלם" בשל ייסוד אגודת השחקנים השחורים.
ב-1936, רובינסון הקים את קבוצת הבייסבול השחורה של הניו יורק יאנקיז יחד עם איש הכספים ג'יימס סמלר. הקבוצה הצליחה מאוד בליגת הבייסבול השחורה עד שזו פורקה ב-1948 ונגמרה ההפרדה הגזעית בענף הספורט.
ב-1989 וועדה משולבת של הקונגרס האמריקאי הכריז על ה-25 במאי כעל "יום ריקוד הסטפס", לציון יום הולדתו של רובינסון.
ב-1987 רובינסון נכנס להיכל התהילה על שם מר וגב' קורנליוס ואנדרבילט במוזיאון הלאומי לריקוד.
ב-2002 נכנס להיכל התהילה לריקוד סטפס.
דימויי "הדוד תום"
רובינסון ספג ביקורת חריפה על חלק מדמויותיו, בטענה כי אלו מקדמים סטריאוטיפים גזעניים של שחורים. כאשר עיתון ניו יורקי, The Age, פרסם אמירה כזו, רובינסון הלך למשרדי העיתון בהארלם, ובידו אקדח, ודרש לדבר עם העורך. בלווייתו, הכומר אדם קלייטון פאוול כפר בתפישה זו, וטען כי רובינסון, כבדרן, התעלה על הסטריאוטיפים. אך עדיין, ב-1973, מבקר הקולנוע דונלד בוגל כתב שהמופעים של רובינסון בסרטיה של שירלי טמפל ייצגו את "הדוד תום האולטימטיבי". מבקרים אחרים, לעומת זאת, המשיכו לטעון כי הקסם בהופעותיו אלו נבע מתוך הכימיה האמיתית בינו לבין טמפל, ושבתור האיש השחור הראשון שהופיע בסרטים ומחזות במיינסטרים, שהוא היה פורץ דרך וסלל את הדרך לשחקנים שחורים אחרים. בוגל מיתן את ביקורתו לאחר מכן, והכיר בהתפתחות הדמויות לאורך השנים.
ג'סי אוונס
רובניסון וג'סי אוונס נהיו חברים קצת אחרי השתתפותו של אוונס באולימפיידת 1936. למרות התייצבותו של אוונס אל מול היטלר, והצלחתו האולימפית הגדולה, הוא מצא, עם חזרתו לארצות הברית, כי כל הצעות העבודה שזרמו אליו היו תכסיסים פרסומיים, ללא כל כוונת העסקה מאחוריהם. רובינסון עזר לאוונס למצוא עבודה, וגם הכיר לו את האמרגן שלו, מרטי פורקינס, אשר ארגן עבורו אירועי ספורט פרסומיים, למרות שאלה נחשבו בעיני רבים למתחת לכבודו של אתלט אולימפי, והידוע לשמצה מבין אלה - אירוע בקובה בו אוונס התחרה נגד סוס. בעקבות אירוע זה, היו כאלה שטענו שרובינסון ופורקינס ניצלו את אוונס, אך בעיניו של רובינסון תחרויות מסוג זה לא הורידו מכבודו, והוא היה משתתף בהם בעצמו, ואף קבע כך את השיא העולמי בריצה לאחור באירוע כזה. בנוסף, אירועים אלו שילמו היטב, ואוונס היה זקוק להכנסה. כאות תודה לרובינסון, אוונס נתן לו במתנה את אחת ממדליות הזהב האולימפיות שלו.
קפה מטרופול וז'ני לה גול
ב-1937, רובינסון גרם למהומה בהארלם כאשר בחר ברקדנית לבנה, ג'ניבה סוייר, כבת זוג בסרט קפה מטרופול (1937), על פני הרקדנית השחורה, ז'ני לה גון. לה גון רקדה עמו בסרט "הידד לאהבה" (1935), וקיבלה ביקורות טובות. סוייר הייתה מאמנת הריקוד של שירלי טמפל בתקופה בה רובינסון הופיע בסרטיה, והוא לימד את סוייר לרקוד סטפס. הוא הציע שסוייר תופיע לצידו בסרט בבלאקפייס. כתוצאה מבחירה זו, נפגעה לה גון, והיא לא חזרה לעבוד עם רובינסון. באופן אירוני, למרות שהסטודיו צילם את הריקוד עם סוייר בפנים צבועות, הם החליטו שבכל זאת זה יהיה שערורייתי מדי שגבר שחור ירקוד בסרט עם אישה לבנה, והסצנות של רובינסון הוסרו מהסרט. הם ראו אור רק בשנת 2008 כחלק מסט DVD של סרטי טיירון פאוורס.
רוני גת
רוני גת (נולד ב-1954) הוא כלכלן, יזם ואיש עסקים ישראלי, מנכ"ל יפאורה-תבורי.
ביוגרפיה
גת נולד בקיבוץ גשר הזיו. לאחר סיום לימודיו האקדמיים, עבד ככלכלן בקבוצת אייזנברג של שאול אייזנברג שהפך לימים לחברו הקרוב. הוא התקדם בחברה עד לתפקיד מנהל הכספים ובשנות ה-80, מונה לדירקטור באתא.
ב-1990, פרש מהחברה לישראל, יחד עם ידידו שלמה רודב (השניים כונו "נערי אייזנברג"). לאחר הפרישה, ייעצו השניים לחברות שונות בנושא השקעות, מיזוגים ורכישות. בין השאר עסקו בפרויקט הטיית מי נהר הירדן שבו הוקמה טורבינה להפקת חשמל בכפר הנשיא. אייזנברג החזיק בשליטת בחברת יפאורה דרך החברה לישראל (לפני שנמכרה למשפחת עופר).
ב-1991 הקים עם רודב את חברת ההשקעות טורל קראון (ישראל). באותה השנה נרכשו 70% ממניות החברה על ידי חברת קראון קופריישן היפנית. רודב וגת המשיכו להחזיק ב-30 אחוזי הבעלות הנותרים עד שבשנת 1997 רכשו בחזרה את הבעלות בחברה. החברה משקיעה בנדל"ן ופרויקטים לאיכות הסביבה ובאמצעות חברת הבת ווסט מנג'מנט שהקימה מכון לטיהור מים בירושלים.
בשנת 1992 רכש גת, יחד עם שותפו שלמה רודב את השליטה ביפאורה. גת ורודב החזיקו בשליטה ביפאורה-תבורי באופן ישיר ועקיף דרך שרשור אחזקות ובהן שותפות בחברות מריז השקעות, קירור והספקה והחברה לספנות. נכון ל-2020 גת ורודב מחזיקים ב-70 אחוז מבעלות החברה דרך קרור אחזקות. ביתר האחוזים מחזיק המיליארד לן בלווטניק דרך החברה הייעודית כלל תעשיות.
ב-1992 מונה גת ליו"ר הדירקטוריון של חברת יפאורה שהפכה לחברה השנייה בגודלה בישראל בתחום המשקאות הקלים. בתקופת כהונתו הוקמו מותגי תפוזינה ו-RC קולה והוא גם היה שותף בהקמת מותג המים המינרליים עין גדי. החברה מחזיקה גם במותג הצ'יפס הקפוא תפוגן.
גת משמש כמנכ"ל יפאורה-תבורי. הוא כיהן או עדיין מכהן כדירקטור במספר רב של חברות ישראליות ובהן חברות בת של טורל כחברת ספנות והפסקה, מריז אחזקות ותפוגן. גת מכהן גם כדירקטור בצים.
חיים אישיים
גת נשוי לאיריס, פסיכולוגיה קלינית ואב לשניים. מתגורר בתל אביב.
חיבוק הנחש
חיבוק הנחש (בספרדית: El Abrazo de la serpiente) הוא סרט דרמה והרפתקאות בהפקה בינלאומית משנת 2015 בבימויו של סירו גרה, ונכתב על ידי גרה וז'אק טולמונדה וידאל. הסרט, שצולם כמעט כולו בשחור-לבן, עוקב אחר שני מסעות שעשה השמאן היליד קרמקטה בהפרש של שלושים שנה בג'ונגל האמזונס הקולומביאני, האחד עם תיאו, אתנוגרף גרמני, והשני עם אוון, בוטנאי אמריקאי, שניהם מחפשים את הצמח הנדיר "יאקרונה". הסרט נוצר בהשראת יומני המסע של תיאודור קוך-גרונברג וריצ'רד אוונס שולטס, והוקדש לתרבויות האמזונס האבודות.
"חיבוק הנחש" הוקרן בבכורה ב-15 במאי 2015 במסגרת "שבועיים של במאים" בפסטיבל הקולנוע בקאן, שם זכה בפרס הקולנוע האמנותי. הסרט יצא לאקרנים בקולומביה ב-21 במאי באותה שנה, וברחבי העולם במהלך שנים עשר החודשים הבאים. הוא זכה להערכה אוניברסלית מהמבקרים, ששיבחו את הצילום ואת נושא הסיפור- הרס יער הגשם באמזונס ואורח החיים על ידי הקולוניאליזם הלבן. הוא זכה בפרסים רבים, כולל פרס אלפרד פ. סלואן בפסטיבל סאנדנס 2016, פרס חבר השופטים הגדול לסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ריביירה 2017, ושבעה פרסים בטקס הפלטינו השלישי להכרה בסרט האיברו-אמריקאי הטוב ביותר, כולל פרס פלטינו לסרט האיברו-אמריקאי הטוב ביותר. בשנת 2016 הסרט הוגש כמועמד של קולומביה לקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר בטקס האוסקר ה-88 ונכלל בין חמשת המועמדים האחרונים, והיה לסרט הקולומביאני הראשון אי פעם שקיבל מועמדות לפרס אוסקר.
עלילה
הסרט מספר שני סיפורים בהפרש של שלושים שנה, שניהם מציגים את קרמקטה (Karamakate), שמאן שחי באמזונס והניצול האחרון משבטו. הוא נוסע עם שני מדענים, תחילה עם הגרמני תיאו פון מרטיוס ב-1909 ולאחר מכן עם אמריקאי בשם אוון ב-1940, כדי לחפש את צמח היאקרונה הנדיר והקדוש (צמח בדיוני).
המדען הראשון, תיאו, אתנוגרף מטיבינגן שמתגורר באמזונס כבר כמה שנים, הוא חולה מאוד והוא שט בקאנו עם יומני המסע שלו ועם מקומי בשם מנדוקה אותו הציל משיעבוד במטע גומי.
הוא ומנדוקה מחפשים את קרמקטה כי שמעו שהוא יודע איפה ניתן למצוא את צמח היאקרונה שיוכל לרפא את תיאו ממחלתו. קרמקטה מסרב תחילה, הוא מלא שנאה לאדם הלבן שהביא חורבן על שבטו, אבל מנדוקה אומר לו שתיאו שונה מהלבנים האחרים ותיאו עונד שרשרת מסורתית של שבטו של קרמקטה ומבטיח לקחת אותו אל השורדים האחרונים מבני השבט אם יעזור לו. באותו הלילה, נושף אבקה לבנה הנקראת "זרע השמש" (אולי חומר הזיה העשוי מווירולה ) במעלה אפו של תיאו, הוא מסרב לקבל כסף מתיאו אבל ניאות למשימה מתוך שליחות והשלושה יוצאים לקאנו כדי לחפש את צמח המרפא.
שנים רבות לאחר מכן, אוון, בוטנאי אמריקאי חותר אל קרמקטה שהזדקן מאז המסע עם תיאו, הוא הספיק לשכוח את רוב המנהגים של בני עמו. אוון אומר שהוא מקווה להשלים את מסע החיפוש של תיאו ומבקש את עזרתו וקאראמאקטה שוב מסרב תחילה אבל אוון מראה לו איך להכין 'ממבה', מין מנהג שבטי אותו קרמקטה שכח ואחרי זה שוב באי רצון, הוא נענה אבל אומר שהידע שלו נשכח. לאוון יש ספר על המסע האחרון של תיאו, שעוזרו שלח בחזרה לאירופה, מכיוון שהוא לא שרד את הג'ונגל. הספר כולל תמונה של קרמקטה, שאליה הוא מתייחס כ- צ'ולצ'אקי (chullachaqui) שלו, כינוי שבטי לשד חלול- גוף חסר נפש. קרמקטה מסכים לעזור לו רק אחרי שאוון מתאר את עצמו כמי שהתמסר לצמחים, אם כי מטרתו האמיתית של אוון היא למעשה להבטיח עצי גומי נקיים ממחלות, שכן אספקת הגומי של ארצות הברית מדרום מזרח אסיה התדלדלה עקב התקדמות יפנית בזמן המלחמה.
בשני המסעות נתקלים הנוסעים בהתיישבות ספרדית קתולית לצד יובל אמזונס, המנוהלת בשנת 1909 על ידי כומר ספרדי סדיסטי בודד שמכה נערים יתומים על כל התנהגות "פגנית", ובשנת 1940 על ידי צעיר ברזילאי משוגע שמאמין שהוא המשיח. . הוא סומך על המבקרים בהיסוס כיוון שהוא מאמין שהם שניים משלושת השליחים, אבל קרמקטה זוכה לאמונו המלא כשהוא מרפא את אשתו. ילדי ההתיישבות שפגש קרמקטה ב-1909 גדלו להיות אחים מופרעים ואלימים שמצייתים לברזילאי המשוגע.
בשנת 1909,תיאו, מנדוקה וקרמקטה בורחים מהמיסיון ומגיעים לעמדת גבול רגע לפני פלישת החיילים הקולומביאנים במהלך פרץ הגומי של האמזונס, שם קרמקטה מוצא את השורדים מבני שבטו, הוא מזדעזע לגלות שהם משתמשים ביאקרונה כסם בניגוד מוחלט למסורת הסרט שקידשה את הצמח קרמקטה זועם ושורף את עץ היאקרונה. בשנת 1940, קרמרטה מוביל את אוון אל מקור הצמח בהרים וחושף פרח יאקרונה אחד שנמצא על הצמח האחרון – הוא הרס את כל האחרים – ומכין אותו עבור אוון. אוון מגלה לקרמקטה שהוא רצה להשתמש בעץ הגומי כנשק וקרמקטה אומר לו שהיה צריך לחנך אותו ולא את בני שבטו, הוא מתייחס בכך לאוון כגלגול נשמות של תיאו, אותו לא ריפא. הוא אומר לו שהיאקרונה תביא אותו לחיבוק הנחש שייקח אותו ויגלה לו את סודות הקיום. הכנת היאקרונה, בהיותה הזייתית, מעבירה את אוון חוויה על חושית. בעוד שרוב הסרט הוא בשחור-לבן, חלק מהחוויה הזו מוצגת בצבע כדי לציין את עוצמתה. הסרט מסתיים באוון שעבר שינוי עומד לבדו ומסביבו מתעופפת מקבוצת פרפרים.
ליהוק
במגזין "Cineaste", התסריטאי והבמאי של הסרט סירו גרה ציין כיצד תהליך מציאת שחקן שיכול להעביר בהצלחה את הסיפור של הסרט היא משימה קשה. לאחר ניסיונו להגיע למגוון של מקומיים באזור האמזונס, הוא גילה שהדור המבוגר היה מנותק לחלוטין מהתקופה המתוארת בסרט. באמצעות צפייה בסרט לפני יותר מ-10 שנים בסדנה עם משרד התרבות של קולומביה, גרה הצליח למצוא את השחקן המושלם, אנטוניו בוליבר. נוכחותו של בוליבר בת שתי דקות בסרט הקצר השפיעה מאוד על גרה, ועודדה אותו להמשיך ולמנות אותו לתפקיד קאראמאקטה ואמר ש"לא היה אף אחד אחר שיכול לשחק את הבחור הזה. הוא אחד מאנשי אוקיינה האחרונים שנותרו. נשארו רק כשש עשרה מהם."
צוות השחקנים:
נושאים
הסרט בוחן את הייצוג של שבטי האמזונס הילידיים. בסרט מדוברות בשפות מרובות: אוקאינה (Ocaina) (המדוברת בתדירות הגבוהה ביותר), יאקונהTicuna, Bora, Andoque,(Jukuna) ו- Muinane. הסרט מציג את העמים הילידים שסבלו מידי קולוניאליסטים, מבקר הקולנוע והסופר הקולומביאני פדרו אדריאן זולואגה קובע כי גרה מדגיש זאת על ידי "צילום גאוגרפיות פריפריה... והבאת למרכז הנרטיב דבר בלתי נמנע. סתירה בין קידמה למסורת". דניאלה ברגהאן, פרופסור ללימודי קולנוע ברויאל הולווי, אוניברסיטת לונדון, מציינת כיצד בחלוף זמן, גרה מדגישה את ביזת יער הגשם של האמזונס על ידי כובשים, מיסיונרים וברוני גומי, וגם את השיעבוד וההשפלה של העמים הילידים, שהתנצרו – מנדוקה שהיה גם משועבד וגם אימץ את דרכי המערב – במחיר המסורות והאמונות שלהם. באופן דומה, ניקולס קדנה כתב עבור NACLA כי יצירת הסרט של גרה ממחישה כיצד "הידע של האדם הלבן, המובע באמצעות סמלים כמו המצפן והדמויות של תיאו ואוונס, מוציא את הרוח, המסורת והאנושיות של התושבים הילידים בדומה לגומי שמפיקים ברוני הגומי מהעצים האמזוניים". הצילום בשחור-לבן דומה לצילום הדאגרוטיפ של חוקרים בתחילת המאה העשרים שתיעדו בתחילה את האמזונס והיוו השראה לסרט.
הפקה
לפני תחילת ההפקה, הבמאי הקדיש שנתיים וחצי לחקר האמזונס הקולומביאני. הוא גילו חלק מהג'ונגל בצפון מערב שעדיין לא הושפע מאוד מתיירות או מסחר ולאחר שקיבל אישור מהקהילה המקומית, הוא החליט על המיקום. ההכנות להפקה והצילום התקיימו במהלך שלושה חודשים בסיוע של כ-40 אנשים מחוץ לאמזונס ו-60 אנשים מקהילות ילידים בתוך האמזונס. הבמאי שיתף פעולה באופן נרחב עם הקהילה והזמין אותם להשתתף ולשתף פעולה הן מול המצלמה והן מאחוריה. כדי להימנע מכל בעיה שנגרמה על ידי הסביבת הג'ונגל הקשה, הילידים לימדו את הצוות כיצד לעבוד עם הג'ונגל וערכו טקסים להגנה רוחנית. לא היו תאונות או מחלות והצילומים התנהל בצורה חלקה. בנוסף, כדי לשפר את הדיוק, אנשים ילידים עבדו עם גרה כדי לתרגם ולשכתב חלקים מהתסריט. "חיבוק הנחש" צולם באזור האמזונס בקולומביה. שבעה שבועות בילה הצוות בצילומים במחוז הוואפה, ושבוע אחד במחוז גואיניה. פרטי המיקום כוללים:
סקירה כללית
הסרט זכה להערכה אוניברסלית מהמבקרים. האתר Rotten Tomatoes מעניק לו דירוג של 96%, על סמך 145 ביקורות, עם ציון ממוצע של 8.3/10. הקונצנזוס הביקורתי של האתר אומר, "עד כמה שהוא עשיר מבחינה ויזואלית כמו הנושא, "חיבוק הנחש" מציע חגיגה של חושים לחובבי סרטים המחפשים מנה של מקוריות מחזקת". ב- Metacritic, המקצה דירוג מנורמל, לסרט יש ציון של 82 מתוך 100 על סמך 31 מבקרים, מה שמצביע על "שבחים אוניברסליים".
ג'סיקה קיאנג "של אינדיוויר" העניקה לסרט דירוג A, וכינתה אותו "תגלית מלאת נשמה, מוזרה ומהממת". היא גם תיארה את דמותו של קרמקטה כ"דיוקן ללא רבב של הבדידות הבלתי נתפסת ואשמתם המוחצת של השורדים שמגיעים להיות האחרונים מסוגם". ג'ורדן מינצ'ר "מהוליווד ריפורטר" תיאר את הסרט כ"חקירה מהפנטת חזותית של האדם, הטבע וכוחות ההרס של הקולוניאליזם" והשווה אותו "לטאבו" של מיגל גומס (2012). הוא גם שיבח את הצילום בשחור-לבן ואת עיצוב הסאונד שלדבריו "גורם לג'ונגל באמת להתעורר לחיים". ג'סטין צ'אנג "מ"וראייטי"" נתן ביקורת חיובית על הסרט. הוא כתב: "בבת אחת מפוצץ ופיוטי, לא רק מחקר אתנוגרפי אלא גם מעשה בולט של עדות קולנועית. . .". על הנרטיב המקביל הוא כתב שהוא "מספק ביקורת מקיפה למדי על הרס תרבויות ילידים בידי פולשים לבנים". וויל לורנס "מהאימפריה" העניק לסרט ארבעה כוכבים מתוך חמישה ואמר כי "אם כי בהשראת יומנים מהחיים האמיתיים, הסרט של גוארה מעביר אותנו לתחום המיסטי והסוריאליסטי". מאמר הווידאו קוגונדה הצביע לסרט בסקר של מגזין "Sight & Sound" לסרט הטוב ביותר לשנת 2015, וקבע כי "'חיבוק הנחש' הוא הישג מהפנט של קולנוע. גררה לקחה אותי בפריים הראשון."
תגובה מהקהילה הילידית
הסרט התקבל בהצלחה על ידי קהילת האמזונס המופיעה בסרט. הקרנה מיוחדת נערכה בג'ונגלים של קולומביה, בבית קולנוע מאולתר. כשאנשי שבטים מכל האזור הגיעו, לא כולם יכלו לשבת. לאחר סיום הסרט הם ביקשו להקרין שוב. כיוון שהסרט נחגג, הבמאי סירו גרה הדגיש שאסור להשתמש בסרט כניסיון לחלוק ידע מסורתי על השבטים, שכן מה שרואים בסרט "הוא אמזון מדומיין כי האמזונס האמיתי לא יכול לעבור בסרט אחד".
תשבחות
הסרט הוקרן במסגרת שבועיים של הבמאים בפסטיבל קאן 2015 שם זכה בפרס הקולנוע האמנותי. הסרט זכה בפרס הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ירוואן 2015, ארמניה, עבור הסרט העלילתי הטוב ביותר; פרס חבר השופטים המיוחד בפסטיבל אודסה, וגביע הספונדילוס בפסטיבל לימה.
מושל מחוז גואיניה עיטר את סירו גרה בעיטור פרח האינרידה על "העלאת הכבוד והערך של האוכלוסיות הילידים, כמו כן העניק למחלקת הכרה בתיירות ותרבות".
הסרט נבחר להגשה של קולומביה לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 2016, והיה בין חמשת המועמדים האחרונים, זהו הסרט הקולומביאני הראשון שהיה מועמד לפרס.
רשימת עשרת המובילים
ב- "The Observer" מארק קרמודה כלל את "חיבוק הנחש" ברשימת עשרת הסרטים הטובים ביותר שלו לשנת 2016. "חיבוק הנחש" מדורג במקום השני ברשימת "סרטי השפה הזרה המדורגים ביותר" של Rotten Tomatoes 2016, ובמקום ה-23 ברשימת "100 הסרטים המובילים של 2016". הוא גם נבחר לסרט ה-12 הטוב ביותר של 2016 על ידי "Esquire" ."Sight & Sound" דירג אותה במקום ה-21 עם שבעה קולות.
כמה רשימות מובילות אחרות שבהן היה רשום "חיבוק הנחש" הן:
בקית הכרשינה
בקית הכרשינה (שם מדעי: Vicia ervilia; שם אנגלי: Bitter-vetch; שם ערבי: כרסנה) הוא עשב חד-שנתי או רב-שנתי בעל עלים מורכבים מנוצים, ממשפחת הקטניות. הצמח מטפס בעזרת קנוקנות קצרות ופשוטות. הפרי משונץ כמחרוזת. טיפוס תפוצה ים-תיכוני, גדל היום בשטחים מצומצמים במשק החקלאי הערבי בארץ, בעיקר לצורך האכלת הבקר, וכן גדל בר כפליט תרבות ברוב חלקי הארץ.
שימושים רפואיים על פי מקורות קדומים ועד ימינו
פירות הצמח וזרעיו נקראים כרשינים (כרשינין בלשון המשנה). הצמח עשיר בחלבון ולכן יש לו ערך רב בהזנת בהמות אך הוא בעל טעם מר מאד הנובע מחומרים כמו ספונינים והחומצה האמינית קנבין (cannabine) הנמצאים בזרעיו. על מנת לסלק את החומרים הרעילים ולהפיג את טעמו המר נהגו להשרות את הזרעים במים. לצמח יש יתרון בגלל הקלות בה ניתן לגדלו ולכן הוא מועדף כצמח מספוא עבור בהמות אך לצורך האדם דרושות פעולות הכנה רבות המגבילות את אכילתו רק למצבים של מחסור.
הצמח שימש מזון לאדם בארץ החל מתקופות פרהיסטוריות. הפירות מופיעים בצורה של תרמיל שבתוכו יש מספר זרעים הנראים כמו עדשים אדומות וטעמם מריר. בתקופה הקלאסית נחשב לצמח מרפא היעיל לטיפול בבעיות בקיבה, במחלות עור, בנשיכת כלב, אדם והכשת נחש, וכן לריכוך השדיים. בימי הביניים נוספו לשימושים אלו שימושים נוספים וביניהם מרכיב בתרופה לטיפול בטחורים. ברפואה העממית בימינו משמשים הזרעים לחיזוק הגוף. קלאודיוס גלנוס, הרופא המפורסם מן המאה השנייה לספירת הנוצרים, כותב על צמח זה כי אינו מזין, ומשמש למאכל בקר. אך במקרים קשים של רעב הוא עשוי לשמש למאכל אדם.
ברברית (צמח)
ברברית (שם מדעי: Berberis, שם נרדף: ברבריס, שם בערבית: אמירבאריס) היא סוג של שיחים קוצניים במשפחת הערטניתיים. בסוג נמנים בין 400 ל-600 מינים והוא נחשב לאחד הענפים ביותר בין סוגי השיחים. תפוצת הסוג משתרעת על אזורים קרירים ממזרח אסיה ועד אמריקה הדרומית.
מאפיינים
הברברית היא שיח בעל עלים פשוטים, מסורגים או ערוכים בקבוצות בחיק הקוצים. הצמח נשיר בחורף. הפרחים נישאים באשכולות והם בעלי סימטריה משושה. הפרי הוא ענבה מאורכת שצבעה סגול-שחור לעת הבשלה. כל חלקי הצמח (למעט הפרי הבשל) מכילים את האלקלואיד ברברין ונחשבים במידה מסוימת לרעילים.
שימושים
בימי הביניים הובא הצמח מלבנון ונפוץ ברחבי המזרח התיכון. הצמח שימש לחיזוק הקיבה והכבד, לריפוי דלקות קיבה, לגרימת עצירות, להפסקת שטפי דם, לריפוי צהבת, וכן שימש סם משלשל. בקרב בני העדה הפרסית בימינו משמשים פירות הצמח לצורך הכנת תכשיר לניקוי הדם ולטיפול בפצעי בגרות.
במדינות הקווקז השתמשו בצמח כתבלין בישול ובמאה העשרים הוא הפך לתבלין נפוץ בכל מדינות ברית המועצות.
פרפרים (שיר של כרקוקלי)
פרפרים הוא סינגל שהוקלט על ידי צמד הפופ הישראלי כרקוקלי. השיר יצא לאור ב-11 באוגוסט 2020, כסינגל הראשון מתוך אלבומן השלישי של הצמד.
רקע וכתיבה
השיר, בדומה ללהיט "איפה הרומנטיקה" ושירים נוספים של הצמד, נכתב, הולחן והופק על ידי סתיו בגר והוא בסגנון הפופ. השיר, לדברי mako עוסק ב"נאיביות וגעגועים, זכרונות של כאב ושמחה, חיים וחלומות מתקופה של תמימות, בזמנים שהברור מאליו התרחק מאיתנו ואנחנו סגורים בעולמנו". בסוף השיר, נשמעת נגינת סקסופון, אותה ביצע אביו של סתיו בגר, אלברט בגר.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם בערוץ היוטיוב של הצמד בסמוך לצאתו של הסינגל עצמו ובוים על ידי המפיק המוזיקלי של השיר סתיו בגר וצולם ונערך על ידי אחיו, שחף.
ביקורת
צליל הופמן ממאקו סקרה באופן מקיף את יצורתיהן של הצמד, והגדירה את השיר כ"אחד משירי הפופ הטובים שיצאו בישראל בשנים האחרונות". גם דודי פטימר ממעריב אונליין העניק לשיר ביקורת חיובית, ואמר: "כיף לשמוע שיר שהדגש שמושם בו על ההפקה המוזיקלית חשוב לא פחות מהליריקה הלא בנאלית והמנגינה שמביאה וייב אחר מהנוף המקומי אך מוטמע במוזיקה של שתי האחיות".
מחזקים
מחזקים - למען השלום והדמוקרטיה היא עמותה ישראלית שפועלת באמצעות אקטיביזם דיגיטלי ברשתות החברתיות לקידום ערכי השמאל.
העמותה משקיעה נתח נכבד מתקציבה לקידום ממומן של תכנים ברשתות המדיה החברתית על מנת להגיע לקהל היעד שלה בפייסבוק, אינסטגרם, טוויטר ו-טיקטוק.
הקמה
עמותת מחזקים הוקמה בשנת 2017 על ידי אורי קול ותום פייגין, בהמשך להצטרפותו של קול לקבוצת פייסבוק בת 300 חברים בשם "מחזקים את השמאל ברשת", אשר מטרתה הייתה להציג עמדות שמאל פוליטי ברשת. לאחר מכן, הוקם עמוד רשמי לעמותה בפייסבוק.
העמותה נתמכת בעיקרה על ידי הקרן החדשה לישראל ותאגיד אמריקאי. בנוסף, מבצעת מימון המונים עבור פרויקטים ספציפיים ומאפשרת תרומה של תומכים פרטיים על בסיס חודשי.
פעילות העמותה
משנת 2019, העמותה פעלה במספר זירות ומאבקים, כנגד פרשנות בלתי-מאוזנת בתקשורת ובפרט כנגד יעקב ברדוגו, נגד ניסיונות דיכוי ההצבעה לכאורה בחברה הערבית על ידי הימין לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש, בסיוע לארגון מצעד הנשים, במאבק נגד סיפוח יהודה ושומרון למדינת ישראל ובעד זכויות אנשים עם מוגבלויות בצל הריגת איאד אל-חלאק.
מהקמתה מובילה העמותה שורה של מאבקים נגד הכהניזם, ומשנת 2021 מובילה את הקמפיין הציבורי להוצאת ארגון להב"ה - למניעת התבוללות בארץ הקודש מחוץ לחוק והגדרתו כארגון טרור.
במהלך המחאה נגד בנימין נתניהו, מחזקים סיפקה תשתית דיגיטלית לתכני המחאה ולאנשיה, ושיתפה פעולה עם ארגוני מחאה אחרים.
בנובמבר 2020 הוקמה פלטפורמת המחקר פייק ריפורטר שמחזקים שותפה לה בהובלת המאבק האזרחי נגד הפצה שיטתית של פעולות זדוניות, זיופים, והסתה ברשתות החברתיות.
בפברואר 2021 נוצר פרופיל טיקטוק לעמותה, לו קיימים אלפי עוקבים אך גם זוכה לביקורת נרחבת על פרסומיו.
ביוני 2022 יזמה העמותה קמפיין במסגרתו פורסמו בשלטי חוצות דגל ישראל ודגל פלסטין, זה לצד זה כשמעליהם הכיתוב ״נועדנו לחיות ביחד״ בעברית ובערבית. אחד השלטים נפרס על צדו המערבי של בית אבגד במתחם הבורסה ברמת גן. ראש העיר כרמל שאמה הכהן פרסם סקר בדבר הבקשה לתליית השלט בעמוד הפייסבוק שלו. בעקבות מחאת רשת והערכת מצב שהסיקה שיש חשש לפגיעה ברגשות הציבור, הוסרו הדגלים מן הבניין.
יוזף אולשקייביץ'
יוזף אולשקייביץ (בפולנית: Józef Oleszkiewicz; בערך 1777 – 5 באוקטובר 1830) היה צייר פולני-ליטאי, שנודע בעיקר בזכות דיוקנאותיו והתנהגותו האקסצנטרית.
ביוגרפיה
אולשקייביץ' הגיע ממשפחת אצילים מרוששת, אביו היה מוזיקאי. בסיוע ידיד משפחה הוא הפך לסטודנט באוניברסיטת וילנה בשנת 1797. הוא למד אנטומיה ופיזיולוגיה אך עבר לרישום וציור, למד שיעורים אצל פרנצישק סמוגלביץ' ויאן רוסטם. הוא גם העתיק ציורים בבתיהם של אנשים אמידים שהכירו את משפחתו. בשנת 1801 הוא משך את תשומת ליבו של הרוזן אלכסנדר צ'ודקייביץ' (1776–1838), מחזאי, כימאי (ולימים) גנרל, שהיה גם פטרון של האמנויות. צ'ודייקביץ' סיפק לו את הכספים הדרושים ללימודים בצרפת.
בשנת 1803 נסע לפריז ונרשם לאקול דה ביו-ארטס, שם למד אצל ז'אן-סימון ברטלמי וז'אק-לואי דויד. הוא חזר לווילנה בשנת 1806 וזכה להצלחה רבה עם כמה ציורים היסטוריים בתערוכה שם בשנת 1809. לאחר שלא קיבל תואר באוניברסיטה, נסע לסנט פטרסבורג. ציורו של "צארינה מריה פיאודורובנה דואגת לעניים" זיכה אותו בתואר "אקדמאי" מהאקדמיה הקיסרית לאמנויות בשנת 1812. אולשקייביץ' הפך במהרה לצייר פורטרטים מבוקש מאוד, אך הוא יצר גם יצירות היסטוריות, דתיות ואלגוריות.
הוא היה בונה חופשי בולט, שהפך בסופו של דבר לחלק מההיררכיה העליונה בלשכות בסנט פטרסבורג ובווילנה, עד שהוצאו מחוץ לחוק בשנת 1822. תחומי העניין שלו התרחבו גם בתיאוסופיה, במיסטיקה ובטבע.
מאוחר יותר, הוא היווה את ההשראה ל"קוסם" דמות המופיעה בחלק השלישי של דרמה מאת אדם מיצקביץ'.
משפחת קאפור
משפחת קאפור היא משפחת בידור הודית בעלת היסטוריה ארוכה בקולנוע ההודי. בני משפחה רבים היו בעלי קריירות מצליחות כשחקנים, כבמאי קולנוע וכמפיקים.
רקע
כל שלושת בניו של פרטהוויראג', ראג' קאפור, שאשי קאפור ושאמי קאפור, פתחו בקריירות מצליחות בתעשיית הקולנוע ההודית. ראג' קאפור ידוע כ"השחקן הגדול ביותר של הקולנוע ההודי", והוא פתח בקריירה מצליחה מאוד כשחקן, כבמאי וכמפיק.
בניו של ראג', רנדהיר קאפור ורישי קאפור, היו גם הם שחקנים ידועים; בנו הצעיר ביותר, ראג'יב קאפור, היה אף הוא שחקן, אך לא מצליח כאחיו. אחות נוספת, ריטו ננדה, היא אשת עסקים בתחום הביטוח. בתו של רישי, סנג'נה קאפור, הייתה גם היא לשחקנית קולנוע, אף על פי שהקריירה שלה הייתה קצרה למדי.
רנדהיר נשוי לבאביטה, גם היא שחקנית מצליחה. לרנדהיר ולבאביטה שתי בנות: קאריסמה קאפור וקארינה קאפור; שתיהן מצאו הצלחה בתעשיית הקולנוע. רישי קאפור נישא לניטו סינג, ובנם רנביר קאפור, ביסס לעצמו מעמד של שחקן בוליוודי מצליח.
פסק דין One, Inc. נגד אולסן
, ארגון אשר התפצל מאגודת מאטאשין, הוציא לאור את המגזין הפרו-גיי "" החל משנת 1953. לאחר שורה של התנכלויות והטרדות מצד שירות הדואר של ארצות הברית ולשכת החקירות הפדרלית, הודיע מנהל הדואר בלוס אנג'לס אוטו אולסן כי הגיליון של אוקטובר 1954 הוא "מגונה, שטוף זימה, תאוותני ומטונף" ועל כן הוא מפר את חוקי קומסטוק האוסרים על פרסום גסויות. באותו גיליון, התנגד אולסן למספר פרסומים:
המגזין, אותו ייצג אריק ג'ולבר, עורך דין צעיר שכתב את הסיפור שהתפרסם על שער בגיליון אוקטובר 1954, הגיש תביעה אזרחית בבית המשפט המחוזי בארצות הברית בבקשה לצו מניעה נגד מנהל הדואר. במרץ 1956 פסק השופט המחוזי ת'רמונד קלארק לטובת הנתבע. הוא כתב: "הבקשה [של התובע], המקדמת [את התפיסה] כי יש להכיר בהומוסקסואלים כחלק באוכלוסייה ושיש להעניק לו פריווילגיות מיוחדות כמעמד, נדחית". הרכב של שלושה שופטים בבית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים אישר פה-אחד את ההחלטה בפברואר 1957. ג'ולבר הגיש עתירה לבית המשפט העליון בארצות הברית ב-13 ביוני 1957. ב-13 בינואר 1958, בית משפט זה הוציא צו עיון מחדש במקרה זה, ומבלי ששמע טיעונים מפי הצדדים, הוציא חוות דעת ההופכת את החלטת בית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים. ההחלטה, הנשענת על הפסיקה מה-24 ביוני 1957 במקרה של רות' נגד ארצות הברית, קובעת בקצרה כי הערעור של התובע, על החלטת בית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים, מתקבל.
פסק דין זה היה פסק הדין הראשון של בית המשפט העליון של ארצות הברית שעסק בהומוסקסואליות והראשון שהתייחס לזכות של חופש הביטוי בקשר של הומוסקסואליות. השופטים התומכים בערעור היו פרנקפורטר, דאגלס, קלארק, הרלן וויטאקר. פסק דין זה, המאשרר את הפסיקה במקרה של רות' נגד ארצות הברית, נחשב כיום למקרה בעל חשיבות. לדעת דייוויד קרוז, פרופסור למשפטים באוניברסיטת דרום קליפורניה, לפסיקה זו יש "השפעות בשטח ... על ידי שמירה [על הזכויות] של ONE, בית המשפט העליון הקל את פריחתה של התרבות ההומו-לסבית ושל התחושה של קהילה, בזמן שבו הממשל הפדרלי טיהר והדיר להט"בים משורותיו".
בגיליון הבא, נכתב במגזין ONE: "לראשונה בתולדות ההוצאה לאור האמריקאית עומדת כעת החלטה המחייבת כל בית משפט ... ומאשרת למעשה כי אין בשום דרך לתאר סיפור אהבה בין שני הומואים כ[דבר] מגונה או גס".
אהרן זליג אפשטיין
הרב אהרן זליג הלוי אפשטיין (באנגלית גם: Zelik Epstein; ט"ז בתמוז ה'תרע"ד, 10 ביולי 1914 - י"ב באב ה'תשס"ט, 3 באוגוסט 2009) היה רב וראש ישיבה ליטאי-אמריקאי. ראש ישיבת "שער התורה - גרודנה" בקווינס.
ביוגרפיה
נולד בסלונים ולמד ב"תלמוד תורה" בקלם ובישיבת מיר, בישיבה היה ממקורבי "המשגיח", רבי ירוחם ליבוביץ, ומרושמי שיחותיו. נמלט לאמריקה, בשלב הראשון הגיע לקנדה, שבה פגש את הרב יעקב קמינצקי שהתיידד עמו למרות פער הגילאים וסידר עבורו משרה בתלמוד תורה ובישיבה בטורונטו. הוא נישא לחיה בתו של רבי משה מרדכי שקופ בנו של רבי שמעון שקופ והחתונה התקיימה בבית משפחת קמינצקי. בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 כיהן ב"בית המדרש למחנכים" בוויליאמסבורג, בשלב מאוחר יותר, התמנה הרב אפשטיין כר"מ בישיבת תורה ודעת בה כיהן כבר הרב קמינצקי. ב-2003 היה בין הרבנים שהתנגדו למניעת הדפסתו ולהחרמתו של ספרו של הרב נתן קמינצקי "עשייתו של גדול".
הרב אפשטיין יזם יחד עם הרב נתנאל קווין את מחנה הקיץ "אור שרגא", של ישיבת תורה ודעת; מחנה זה היה ממחנות הקיץ הראשונים שהתקיימו באווירה תורנית בארצות הברית.
הקים את ישיבתו בקווינס, ניו יורק, וקרא לה "ישיבת שער התורה - גרודנה" כשמה של ישיבת שער התורה המקורית בגרודנה, שהתקיימה לפני מלחמת העולם השנייה בראשותו של סב אשתו, הרב שקופ.
חידושיו נדפסו במשך כל שנות פעילותו בכתבי עת תורניים רבים, בעיקר באלו הרואים אור בארצות הברית. בשנת 1942, לפני נישואיו, היה עורך כתב העת "מרכז התורה" בשיתוף עם אליעזר פורטנוי והרב אליהו חזן. הוא גם היה חבר מערכת האנציקלופדיה התלמודית.
הוא נפטר בגיל 95 בי"ב באב ה'תשס"ט 3 באוגוסט 2009.
בנו, הרב קלמן אפשטיין מכהן תחתיו בראשות ישיבת שער התורה בקווינס.
וינטון מרסליס
וינטון לרסון מרסָליס (באנגלית: Wynton Learson Marsalis; נולד ב-18 באוקטובר 1961) הוא חצוצרן, מלחין ג'אז ומוזיקה קלאסית, היסטוריון וסופר אודות ההיסטוריה של הג'אז אמריקאי. מוערך כאישיות המוזיקלית החשובה ביותר בג'אז משנות השמונים ועד ימינו. ראש תנועת החזרה של נגנים צעירים לג'אז המסורתי ולבי בופ, לאחר מהפכות הפיוז'ן והג'אז החופשי. פעיל בחינוך ותיעוד ההיסטוריה של הג'אז ומכהן כמנהל האמנותי של מרכז לינקולן לג'אז ותזמורת הג'אז של מרכז לינקולן. נכון ל-2009 הקליט 16 תקליטי מוזיקה קלאסית ולמעלה מ-30 תקליטי ג'אז וזכה בפרסי גראמי בשתי הסוגות. ב-1997 היה מוזיקאי הג'אז הראשון שזכה בפרס פוליצר על הלחנה (עבור האורטוריה "דם על השדות").
שנים ראשונות
מרסליס נולד בניו אורלינס למשפחת מוזיקאים. אביו, אליס מרסליס ג'וניור, היה פסנתרן ומורה לפסנתר. אחיו הבוגר, ברנפורד הוא נגן סקסופון מוערך, אחיו דלפיו הוא נגן טרומבון וצעיר אחיו, ג'ייסון הוא מתופף. הוא עצמו נקרא על שם הפסנתרן וינטון קלי.
כבר בגיל שמונה ניגן מרסליס הצעיר מוזיקת ג'אז מסורתית של ניו אורלינס בכנסייה הבפטיסטית בעירו. בגיל 14 הוזמן לנגן עם התזמורת הפילהרמונית של ניו אורלינס. במהלך לימודיו היה חבר בתזמורות והרכבים נוספים.
ב-1978 עבר מרסליס לניו יורק ללימודים בבית הספר ג'וליארד. שנתיים מאוחר יותר הצטרף לארט בלייקי ללהקת שליחי הג'אז. נדמה כאילו הגעתו של מרסליס בראשית שנות השמונים נתנה להרכב כוחות חדשים וההצלחה של ההרכב, הן כלכלית והן מבחינת המבקרים, השתפרה מהותית. באותה תקופה הושפע מרסליס מחצוצרן גדול קודם של ההרכב, פרדי האבארד.
בעוד נגנים צעירים בני גילו ניסו לפנות לאפיקים כגון פיוז'ן, היפ הופ, פאנק (Funk) ולשילובים שונים עם מוזיקת רוק, מוזיקת עולם וכדומה, בעיקר תחת השפעת הדוגמה של מיילס דייוויס, פנה מרסליס לג'אז מסורתי. בהמשך שנות השמונים הופיע עם רביעיית הרבי הנקוק, שרה ווהן, דיזי גילספי, קלרק טרי, סאני רולינס ואחרים.
הפריצה הגדולה
ב-1982 יצר מרסליס את הרביעייה הראשונה שלו עם אחיו ברנפורד. ב-1984 הקליט לראשונה אלבום יצירות מוזיקה קלאסית עם התזמורת הקאמרית האנגלית (משל מלחינים אנגלים מתקופה הבארוק) עליו זכה בפרס גראמי להופעה סולנית עם תזמורת לאותה שנה והוכתר כאחד מהחצוצרנים הקלאסיים הגדולים של כל הזמנים. מאז 1985 הוציא שלושה אלבומים: Black Codes From the Underground, J Mood ו-Marsalis Standard Time - Volume I שזכו בפרסי גראמי (אחד עבור כל תקליט) בנוסף זכה בסקרי הקוראים והמבקרים של דאון ביט בתוארי החצוצרן הטוב ביותר בג'אז והמוזיקאי הצעיר הבולט ביותר בתחום.
לקראת סוף שנות השמונים החלה קבוצה בראשותו יחד עם בוגרים של מכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון (שנקרו "האריות הצעירים") להחזיר את הג'אז לפסיו המסורתיים. מיילס דייוויס כינה את התנועה "ריאקציונרית" ולא הבין מדוע נגנים צעירים מסתכלים אחורה במקום קדימה. מצידם, הם "הצילו את הג'אז" מהתפתחויות מזיקות.
יצירה מוזיקלית
לפי המבקר סקוט יאנאו, לאחר שנים בהן חקר מרסליס את צלילם של חצוצרנים מלואי ארמסטרונג ועד מיילס דייוויס, מצא מרסליס לבסוף בסביבות 1990 (בהקלטת הפסקול "Tune in Tomorrow") את הצליל שלו.
בעקבות חקירת ההלחנה של דיוק אלינגטון החל מרסליס ליצור גם יצירות בקנה מידה נרחב, כאשר החשובה בהן היא האורטוריה "דם בשדות" עליה זכה בפרס פוליצר ב-1997. האורטוריה מספרת את סיפורם של שני אפריקאים הנחטפים לעבדות בארצות הברית ומשופעת בהשפעות גוספל, בלוז ומוזיקת נשמה. העיבוד לשלושה זמרים ו-15 מוזיקאים, שלכולם קטעי סולו משמעותיים, נערך על ידי מרסליס וזכה לציון מיוחד לשבח.
יצירתו השאפתנית בת 106 הדקות ו-12 הפרקים, "All rise" מ-2001 שילבה השפעות מדיוק אלינגטון, צ'ארלס מינגוס, איגור סטרווינסקי, גוספל, מוזיקה קובנית ומוזיקה מתקופת הברוק. הופעת הבכורה נערכה בהוליווד בול ב-13 בספטמבר 2001, יומיים לאחר פיגועי 11 בספטמבר בביצוע התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס. למרות היקפה העצום ומקורותיה האקלקטיים היא התקבלה באהדת הביקורת.
ב-2011 הופיע בסדרת הופעות בשם "Play the Blues" בה שיתף פעולה בסופרגרופ עם אריק קלפטון בשילוב של בלוז וג'אז. ההופעה שהתקיימה ב-9 באפריל במרכז לינקולן יצאה לאור על גבי תקליטור.
פעילות ציבורית
מרסליס עוסק רבות בחינוך והוראה וטיפח מוזיקאים צעירים כגון החצוצרן רוי הרגרוב ונגן הקונטרבס כריסטיאן מקברייד. בשנת 2001 שימש כיועץ לקן ברנס בסדרת הטלוויזיה של PBS "ג'אז", בה שימש גם כמרואיין ראשי. התגובות על הובלתו של מרסליס נעו בין דעות חיוביות על המחקר וההצגה של מקורות הג'אז בקהילת האפרו-אמריקאי התוססת של ניו אורלינס ובחשיפת חלקם של חלוצים כמו באדי בולדן, ג'ו "קינג" אוליבר, ג'לי רול מורטון ובפרט לואי ארמסטרונג ודיוק אלינגטון לצד ביקורת על התעלמותו מכל מה שנעשה בג'אז מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 לאמור בעיקר הפיוז'ן, הג'אז החופשי והאוונגארד האירופאי ותוך השמטת חשיבותם של יוצרים לבני-עור (כביל אוונס או בני גודמן) לג'אז.
לאחר אסון הוריקן קתרינה שהכה בעיר מולדתו ניו אורלינס, הרבה מרסליס להופיע על גבי במות שונות ודרש סיוע לנפגעים. ב-17 בספטמבר 2005 העלה במרכז לינקולן מופע צדקה בשם "Higher Ground", שכל הכנסותיו קודש לשיקום ניו אורלינס וסיוע לנזקקים שנותרו חסרי-רכוש בעיר, במופע השתתפו בין היתר דיאנה קראל, קסנדרה וילסון, נורה ג'ונס, הרבי הנקוק, ג'ו לובנו, ג'יימס טיילור, אלביס קוסטלו, פול סיימון ואחרים.
ביקורת
סגנונו הנחוש, הרהוט והדעתני (המוגדר לעיתים גם כגאוותני ושחצני) של מרסליס ודעותיו המוצקות לגבי הכיוון בו צריכים להתקדם הג'אז, הוראת הג'אז וההיסטוריוגרפיה של הסגנון משכו אליו את אש המבקרים וחבריו המוזיקאים כאחת. מיילס דייוויס טען שמרסליס אינו מסוגל לנגן מוזיקה מתקדמת ולכן הוא תוקף אותה. גם הפסנתרן קית' ג'ארט תקף את מרסליס על כך שהוא "מוזיקאי שטחי".
הערכה ופרסים
בשנת 2005 זכה מרסליס במדליה הלאומית לאמנויות מטעם הקונגרס של ארצות הברית ובפרסים מקבילים בצרפת ובהולנד. הוא נבחר כחבר לשם כבוד של האקדמיה המלכותית למוזיקה בבריטניה וקיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות רבות.
סוכנות הדוגמנות עלית
סוכנות הדוגמנות עלית (באנגלית: Elite Model Management) היא שתי סוכנויות דוגמנות בינלאומיות עצמאיות, אחת צפון-אמריקאית והשנייה בין-לאומית בשאר העולם, כשלפני הפיצול הן הוקמו במקור בפריז כסוכנות דוגמנות יחידה בשנת 1972 שהתפרסה למקומות רבים ברחבי תבל.
הקמת הסוכנות
סוכנות הדוגמנות עלית הוקמה בפריז בשנת 1972 על ידי ג'ון קזבלנקס ואליין קיטלר. קזבלנקס קיבל את ההשראה לפתיחת הסוכנות מאשתו באותה העת, ג'נט כריסטיאנסן, דוגמנית עבר ומיס יוניברס מדנמרק. החברה נפתחה עם שורה של דוגמניות מפורסמות ובמהרה יצרה לעצמה שם של חברה ידועה בתעשיית האופנה. לאחר מותן של שתיים מהדוגמניות בחברה הבין קזבלנקס כי עליו להתמקד בדוגמניות צעירות יותר שמרוויחות יותר כסף. קזבלנקס השתמש בשיטות עסקיות שונות כדי לשמור על העסק שלו ואף השתמש במתן שוחד לצלמי אופנה כדי שימשכו דוגמניות לסוכנות שלו.
הצלחה מסחרית
באותה תקופה סוכנויות דוגמנות שונות ברחבי פריז ומילאנו חוו בעיות כספיות ודוגמניות רבות לא קיבלו תשלום על עבודותיהן. לעומתם, סוכנויות הדוגמנות האמריקאיות הבטיחו לדוגמניותיהן ביטחון כלכלי. בשנת 1977 פתח קזבלנקס סוכנות בעיר ניו יורק. נפתחה תחרות מסיבית בין עלית לסוכנויות מובילות אחרות כמו "פורד מודלס" ווילהלמינה. לאחר מותה של וילהלמינה קופר דוגמניות רבות נבהלו ואפילו הדוגמנית שהרוויחה הכי הרבה באותה תקופה, בוורלי ג'ונסון עזבה את עלית לטובת סוכנות הדוגמנות פורד אך חזרה לעלית לאחר שבוע.
בשנת 1981 חברה הסוכנות לסוכנות "Models 1" בשותפות שנמשכה עד 1989. ב-1983 יצרה החברה את תחרות הדוגמניות המפורסמת שלה, "מראה השנה של עלית", אשר נמשכת עד היום במטרה ליצור עניין תקשורתי ולמשוך תשומת לב לדוגמניות הסוכנות. בין המשתתפות בתחרות נמנות: ג'יזל בונדשן, סינדי קרופורד ודיאן קרוגר. ב-1984 התרחבה הסוכנות ברחבי ארצות הברית עם הקמת משרדים באטלנטה, שיקגו, לוס אנג'לס, סן פרנסיסקו ומיאמי (ובהמשך גם בטורונטו, קנדה). ב-1986 היו לסוכנות כבר 20 משרדים מסביב לעולם והמשרד במילאנו נפתח ב-1988. ב-2009 נפתח משרד של הסוכנות גם בלונדון, אנגליה, כמעט עשרים שנה לאחר הניסיונות הראשונים להקים בלונדון משרד.
נפילתה של הסוכנות
ניקולאס פראר רכש את הסוכנות ב-1990. סוכנות עלית הפכה לחלק מקבוצת "Elite World S.A". בשנת 1990 חתמה החברה על שותפות עם חברת הדוגמנות של היידי גרוס. בשנת 1992 נוצרה סוכנות "Munich Models". החברה ניסתה להיכנס לשוק האסייתי וב-1996 הוקם משרד בסינגפור.
ב-1999 שודר סרט ברשת BBC המציג את מנכ"ל ג'רלד מארי מציע לכתבת סמויה לקיים יחסי מין בתשלום. לאחר מכן הודתה רשת BBC כי הקטע היה ערוך ולא כל האמת נחשפה. הרשת פיצתה כספית את הסוכנות. במהלך הפרשה פרש ג'ון קזבלנקס מהסוכנות והקים סוכנות עצמאית בניו יורק. ב-2002 נתבעה החברה בסכומי עתק יחד עם חברות דוגמנות נוספות בטענה של העלמת כספים. בשנת 2004 הגישה החברה בקשה לצ'פטר 11 בטענה לפשיטת רגל. המשרד המרכזי בניו יורק הועמד למכירה פומבית ונקנתה על ידי איש העסקים מפלורידה, אדי טראמפ. טראמפ ביקש מקזבלנקס לשוב לחברה ולייעץ לו. באוקטובר 2020 11 נשים בצרפת האשימו את ג'רלד מארי באונס, אלימות והטרדה מינית בשנות השמונים. דוגמנית העבר קארה אוטיס חשפה בביוגרפיה שלה ב-2011 כי ג'רלד אנס אותה באכזריות ערב ערב בהיותה בת 17, ובאוגוסט 2021 הגישה נגדו ונגד טרודי טפקוט תביעה בבית משפט פדרלי במנהטן.