cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חטיפות המטוסים בפיגועי 11 בספטמבר
טיסה 93
באמצעות הטלפונים הניידים קיבלו נוסעי הטיסה תמונה בהירה של מה שהתרחש באותו בוקר בניו יורק, והבינו מה הולך להיות גורלה של הטיסה שלהם. הנוסעים החליטו להסתער על החוטפים ולהשתלט על המטוס. החלטה שיצאה לפועל ב-9:57. הנוסעים הצליחו להגיע עד לדלת תא הטייס וניסו לפרוץ פנימה. הטייס החוטף, ג'ראח, הגיב בטלטול המטוס, כדי לפגוע ביכולת הנוסעים לנוע. ג'ראח הפסיק את טלטול המטוס ב-10:00. בהקלטות מתא הטייס שנמצאו נשמעים קולות של צעקות וזכוכיות מתנפצות. ג'ראח נשמע שואל חוטף אחר: "זהו? שנגמור עם זה?" וזה ענה "לא עכשיו, כשכולם יגיעו, נגמור עם זה". לאחר מכן, ג'אראח שאל שוב "זהו זה, שנוריד אותו?" ואחד החוטפים ענה לו בחיוב. הנוסעים המשיכו בניסיונותיהם לפרוץ לתא הטייס, וב-10:02 שב וצעק אחד החוטפים: "תוריד את זה. תוריד את זה" ואחר כך נשמעה צעקת "אללה אכבר". ג'ארח גילגל את המטוס על גבו, והוריד את אפו מטה. המטוס החל בצלילה חדה מאוד, ובשעה 10:03 התרסק בשדה פתוח סמוך לשאנקסוויל, פנסילבניה.
יש חילוקי דעות בשאלה האם הנוסעים הצליחו לפרוץ לתא הטייס בדקות האחרונות של הטיסה, אך נראה שהם היו זקוקים לזמן קצר מאוד להשתלט על המטוס. הם לא הצליחו למנוע מהחוטפים להביא עליהם את מותם, עם זאת, הם מנעו את ריסוקו של המטוס על מטרה בבירה האמריקאית, כשהסברה היא שהכוונה הייתה לפגוע בבית הלבן או בקפיטול. רגעיהם האחרונים עוררו עניין ציבורי והפכו בתודעת הכלל לסיפור גבורה אמריקני. אחד הנוסעים, טוד בימר, קרא לגלגל עגלה במטוס ולהשתמש בה כאיל ניגוח כדי לפרוץ את תא הטייס. דבריו צוטטו שלא כהלכה כאילו אמר let's roll, נתחיל לפעול, ביטוי שהפך לסיסמה מפורסמת.
תגובת הרשויות האמריקניות
התנהגותו של הנשיא בוש בדקות הראשונות לאחר ההתנגשות הייתה נושא למחלוקת. על פי המידע הראשוני שניתן לו, סבר בוש כי מטוס קטן פגע במגדל הצפוני כתוצאה מתאונה. באותה עת שהה בבית ספר בפלורידה. הוא המשיך להקשיב לילדים קוראים מתוך ספר לפחות חמש דקות גם לאחר שנודע לו על פגיעת המטוס השני. מאוחר יותר סיפר כי חשב באותו רגע שהדבר החשוב ביותר הוא לשמור על הבעה של קור רוח. הוחלט להעלות את הנשיא במהירות למטוס אייר פורס 1, ולהחליט מאוחר יותר על יעד, ולא להחזירו לוושינגטון. בשעה 9:40 התקבלה ידיעה לפיה מטוס חטוף פונה לעבר הבית הלבן, והוחלט להעביר את יושביו, ביניהם סגן הנשיא, ריצ'רד צ'ייני, למקלט תת-קרקעי. דווח שהתקשורת בין בכירי הממשל הייתה בעייתית והקו שב ונותק.
היסטוריה של המיסיון הנוצרי
ההיסטוריה של המיסיון הנוצרי משתרעת על תקופה בת כאלפיים שנה, ממותו של ישו ועד ימינו. בכל אותה תקופה פעלו שליחים נוצריים להפצת הנצרות. בראשיתה הייתה הנצרות כת, אחת מבין כמה כתות יהודיות בתקופת הבית השני, המיסיון הוא אחת הסיבות שהנצרות הפכה לדת חובקת עולם.
בניגנו אקינו הבן
בניגנו אקינו הבן (Benigno Aquino, Jr; 27 בנובמבר 1932 - 21 באוגוסט 1983), חבר הסנאט של הפיליפינים שנרצח ב-1983.
היסטוריה של המיסיון הנוצרי
בתחילת המאה ה-21 משתייך כשליש מאוכלוסיית העולם לאחד מהזרמים של הדת הנוצרית. הנוצרים מהווים את הדת הגדולה ביותר בעולם, וכן את הקהילה הדתית הנרחבת והמגוונת ביותר, שלה כנסיות בכל אומה בעולם. סימן לדינמיות של הדת הנוצרית הוא מעבר המרכז הדמוגרפי של הנצרות ממדינות המערב לאמריקה הלטינית, אפריקה, אסיה ואזור האוקיינוס השקט, שם חיים למעלה ממחצית הנוצרים בעולם. מגמה זו הואצה בשל דעיכת השפעתה של הכנסייה באירופה. הנצרות, ככנסייה האוניברסלית האמיתית הראשונה, מייצגת תופעה בהיסטוריה של הדתות, שאת הצלחתה יש לייחס בראש ובראשונה למיסיון.
בניגנו אקינו הבן
ביוגרפיה
בניגנו אקינו נולד בשנת 1932 בעיר קונספסיון שמחוז טרלק שבפיליפינים. בהיותו בן 16 היה כתב צבאי. בצעירותו נכנס לחיים הפוליטיים ובשנת 1955, בהיותו בן 22, כיהן כראש העיר שבה נולד, והיה ראש העיר הצעיר ביותר בפיליפינים. בשנת 1961 התמנה למושל מחוז טרלק וב-1967 נבחר לסנטור. השתייך למפלגה הליברלית שהתנגדה לשלטונו הסמכותי והמושחת של הנשיא פרדיננד מרקוס. משנת 1966 שימש כמזכיר הכללי של מפלגה זו.
היסטוריה של המיסיון הנוצרי
מקובל לחלק את תולדות הנצרות ודרך התפשטותה בעזרת המיסיון, ממותו של ישו ועד ימינו, לארבע תקופות:
בניגנו אקינו הבן
ביוגרפיה
בספטמבר 1972 בעת שהנשיא מרקוס הטיל משטר צבאי בפיליפינים, אקינו נכלא והועמד לדין באשמת רצח וחתרנות, ובשנת 1977 נדון לעונש מוות, שהומר בשנת 1980 ביציאה לגלות לארצות הברית, כדי לעבור טיפול רפואי.
בשנת 1983, כאשר הנשיא מרקוס חלה ומצב בריאותו החמיר, החליט אקינו לשוב לפיליפינים ולהתייצב בגלוי בדרישה מהנשיא לפרוש מהשלטון.
היסטוריה של המיסיון הנוצרי
התקופה הראשונה - עד שנת 500
ראשוני מפיצי הדת הנוצרית היו שנים-עשר השליחים, ובראשם פטרוס, שהטיפו לדת החדשה בכל רחבי האימפריה הרומית. אך מי שנחשב כאחראי העיקרי לתפוצת הנצרות היה פאולוס (שאול התרסי), הנחשב כגדול המיסיונרים בעידן השליחים. פאולוס לא הכיר את ישו בחייו, ואף העיד על עצמו כי רדף נוצרים, אך לאחר שלדבריו התגלה אליו ישו באור מסנוור, הפך למאמין נלהב במשיחיותו. פאולוס ניתק את האמונה החדשה מהצורך לקיים את מצוות התורה, ובכך הקל על ההמונים את קבלתה. האמונה שהמשיח בא ונצלב לכפר על חטאי האנושות ובמותו כיפר על חטאי המאמינים הביאה רבים להצטרף אליה. פאולוס הפיץ את הנצרות בעולם הפגני ובעזרת בר-נבא ורשת מקומית של עוזרים, רבים מהם נשים, הקים קהילות של נוצרים באסיה הקטנה ודרום יוון ובסופו של דבר הגיע לרומא.
הקהילה המרכזית של הנוצרים הייתה תחילה בירושלים. בשנת 70, כשרומא החריבה את ירושלים במרד הגדול, הפכה אנטיוכיה (כיום בטורקיה) למרכז הנצרות בצדה המזרחי של האימפריה. בניגוד למצב בארץ ישראל, היו הנוצרים החדשים בעיקר גויים, ומעתה נעשתה פעילות הפצת הדת הנוצרית בקרב הגויים בידי גויים. אחת הסיבות למהירות שבה נקלטה הדת החדשה הייתה השימוש בגורם המאחד בעולם היווני-רומי - השפה היוונית המשותפת. יהודי אלכסנדריה כבר תרגמו את התנ"ך ליוונית. כותבי את הברית החדשה השתמשו גם הם ביוונית. הנוצרים הראשונים השתמשו בכתבי הקודש העבריים ואף הפיצו אותם ברחבי האימפריה הרומית. כללי הנצרות: מונותאיזם, מוסר, הבטחה לחיי נצח עם אלוהים וכתבי הקודש העתיקים משכו רבים לדת החדשה. רוב ההתנצרויות אירעו כשגרה יומיומית כאשר נוצרים, גברים ונשים, סיפרו על כללי אמונתם במפגשים עם אנשים בני דתות אחרות. בהדרגה החלו להתגבש קהילות נוצריות, כאשר בתקופה זו התקיימו מפגשי הקהילה בבתים פרטיים שפעלו ככנסיות.
בניגנו אקינו הבן
ביוגרפיה
ב-21 באוגוסט 1983 הגיע אקינו במטוס לנמל התעופה של מנילה. למרות שהיה מלווה באנשי ביטחון משל עצמו ובכוחות ביטחון של הממשלה, הוא נורה למוות בידי מתנקש בשם רולנדו גאלמן. המתנקש נהרג מיד מאש אנשי הביטחון.
לאחר מותו
לאחר הרצח הקים מרכוס ועדת חקירה. השאלה הייתה בשירות מי פעל המתנקש. ועדת חקירה צבאית פסקה שהאחראים לרצח הם אנשי צבא. הללו הועמדו לדין, אך זוכו במשפט שנערך בשנת 1985.
היסטוריה של המיסיון הנוצרי
התקופה הראשונה - עד שנת 500
הגידול במספר המאמינים בדת הביא את הנצרות להתנגשות עם האימפריה הרומית, שדרשה מעת לעת מכל תושבי האימפריה לסגוד לקיסר כאל (חובה שרק היהודים היו פטורים ממנה, בשל כך שהייתה להם מסורת עתיקה ומכובדת שמנעה זאת). מניעים כלכליים וסירובם של הנוצרים לסגוד לקיסר גרמו לרומא להכריז על הנצרות כדת בלתי חוקית ולרדוף את מאמיניה. במהלך רדיפות הדת מתו נוצרים רבים בזירה, אבל מותם לא הרתיע מצטרפים חדשים לדת, ומספרם הלך וגדל. בשנת 313, כשהקיסר קונסטנטינוס ביטל את החוקים נגד הנצרות, כבר היוו הנוצרים כעשרה אחוזים מאוכלוסיית האימפריה, ולדת החדשה כבר היה ממסד היררכי מסודר.
הקיסר קונסטנטינוס התנצר בעצמו, והנצרות הפכה לדת המדינה בימיו. החל מתקופתו כבר לא הצטרכו המאמינים הנוצרים להטיף להמרת דת, כיוון שרבים באימפריה ראו את התועלת בהשתייכות לדת הקיסרית החדשה והצטרפו בהמוניהם. אופי הכנסיות השתנה עקב הצורך לטפל בחינוך של החברים החדשים ואת תפקיד ניהול הטקס, ההטפה והמיסיון נטלו כוהני הדת, הדיאקונים ובעיקר הנזירים.
בניגנו אקינו הבן
לאחר מותו
בבחירות שנערכו ב-1986, לאחר נפילת משטרו של מרקוס, נבחרה קורסון אקינו, אלמנתו, לה נישא בשנת 1955, לנשיאת הפיליפינים. בעקבות החלטה של בית המשפט העליון של הפיליפינים לבטל את משפט הקושרים מ-1985 נערך משפט חדש בשנת 1990, ובו הורשעו 16 אנשי צבא ברצח בניגנו אקינו.
היסטוריה של המיסיון הנוצרי
התקופה הראשונה - עד שנת 500
בסוף תקופת האימפריה החל המיסיון הנוצרי לפעול גם מחוץ לגבולותיה:
בניגנו אקינו הבן
לאחר מותו
בנו, בניגנו אקינו, נבחר לתפקיד נשיא הפיליפינים בשנת 2010.
היסטוריה של המיסיון הנוצרי
התקופה הראשונה - עד שנת 500
בשנת 476 התמוטטה האימפריה הרומית המערבית, אך האימפריה המזרחית, שבירתה קונסטנטינופול הוקמה בידי קונסטנטינוס, החזיקה מעמד כאלף שנים נוספות והייתה מרכז חשוב להפצת הנצרות במזרח הים התיכון.
ב-500 השנים מאז היווסדה הגיעה הדת הנוצרית להישגים תאולוגיים חסרי תקדים, והביאה קבוצה גדולה ומגוונת של עמים לאימוץ תרבות נוכרית. בתקופה זו גם נערכו ארבע הוועידות האקומניות הראשונות שקבעו את כללי האמונה והפולחן, ובסופה של התקופה הופיע תרגום החשוב של התנ"ך ללטינית, ה"וולגטה", שנעשה בידי הירונימוס.
בסוף התקופה כבר היו כל אזור הים התיכון, ואזורים נוספים באירופה, נוצריים.
התקופה השנייה - עד שנת 1500
בשונה מהתקופה הקודמת, שבה הצטרפו אנשים לדת הנוצרית על בסיס אישי (למעט המקרה של ארמניה שהוכרזה כאומה נוצרית בשנת 300), עברו לנצרות בתקופה זו עמים שלמים, בדרך כלל עם התנצרות שליטיהם. את הפעילות המיסיונרית ריכזו מעתה נזירים ולא כל עדת המאמינים כבעבר. תקופה זו מאופיינת בכמה תהליכים: התפשטות הנצרות בכל אירופה, מעבר עמי המזרח התיכון וצפון אפריקה לאסלאם והפילוג הגדול שחל בין הכנסייה המזרחית לכנסייה המערבית בשנת 1054. התוצאה החשובה ביותר של תקופה זו היא התגבשות התרבות האירופית.
המיסיון המערבי
נוהגים לציין את תחילת התקופה השנייה בשנת 496 כשכלוביס הראשון מלך הפרנקים וחייליו הוטבלו לנצרות הקתולית. במקביל התנהלה מאירלנד פעילות מיסיונרית בסקוטלנד ובצפון אנגליה, שלא הכירה בסמכותה של רומא. קולומבה (521 - 597) הקים מנזר באי איונה שלחופה המערבי של סקוטלנד כבסיס לניצורה של אנגליה. במקביל שלח האפיפיור גרגוריוס הראשון המכונה "הגדול", בשנת 596, את הנזיר אוגוסטינוס מקנטרברי במשימה לנצר את אנגליה. אוגוסטינוס מקנטרברי הצליח לנצר את המלך אתלברט מקנט בעזרת אשתו ברתה, (שהייתה בתו של המלך המרובינגי שריברט הראשון (Charibert I) ולכן קתולית מלידתה), ובעקבותיו הוטבלו גם נתיניו. הנזירים הרומאים שהחלו לנוע צפונה נתקלו בנזירים הקלטים העצמאיים מאירלנד ובסינוד של ויטבי ב-664 קיבלו הקלטים את סמכותה של רומא.
בהשראת ההתלהבות המיסיונרית האירית החלו הנוצרים האנגלים במאמץ מיסיונרי בן 500 שנה לאורך צפון אירופה ולבסוף לתוך סקנדינביה. המיסיונרים הבולטים היו ויליברוד (658? - 739) "השליח אל הפריזאים" (פריזלנד – הולנד ובלגיה), ווינפריד, ששינה שמו לבוניפציוס (בערך 674 – 754). תחת חסותו של קרל מרטל יסד בוניפציוס מנזרים בנדיקטים במרכז ובדרום גרמניה שמטרתם ניצור האוכלוסייה. בוניפציוס אף הקים בעזרת ליובה מאנגליה (מתה 782) מנזרים בנדיקטינים עבור נשים. (תנועה זו הסתיימה עם מותה, ונשים קתוליות חזרו לשירות מיסיונרי רק במאה ה-19).
הנצרות הקתולית התפשטה מהקיסרות הרומית הקדושה בהדרגה בכל אירופה, ובמאות התשיעית והעשירית עברו רוב עמי אירופה לנצרות. נקודות ציון עיקריות בתהליך זה:
הצלחת הנצרות נבעה ממספר גורמים:
המיסיונים המזרחיים
בשנת 330 הועברה בירת האימפריה הרומית מרומא לקונסטנטינפול, פעולה שחיזקה את כוחו של פטריארך רומא (לעתיד האפיפיור) שקיבל גם סמכויות חילוניות. לעומתו היה הפטריארך של קונסטנטינפול נתון למרותו הישירה של הקיסר. חילוקי דעות פוליטיים ותאולוגיים בין הכנסייה המזרחית למערבית בנושאים כגון: שפת התפילה, סמכות האפיפיור לשנות את חוקת הכנסייה, מהות לחם הקודש, פולחן הטבילה, רווקותם של כוהני הדת ועוד גרמו למתח ביחסים בין שתי הכנסיות. המשבר בין הכנסיות הוביל בשנת 1054 להכרזת חרם הדדית ולפילוג הקיים עד היום וקרוי "הסכיזמה המזרחית".
אליזבת דילר
אליזבת דילר (ידועה גם בשם ליז דילר, באנגלית: Elizabeth Diller; נולדה ב-1954), היא אדריכלית יהודיה אמריקאית ילידת פולין. שותפה בסטודיו לאדריכלות בשם Diller Scofidio + Renfro, אותו ייסדה ב-1979. דילר היא פרופסור לאדריכלות באוניברסיטת פרינסטון. היא מתמחה בתכנון מבני תרבות וחללים ציבוריים גדולים. בין השאר היא תכננה את פארק High Line בניו יורק ואת בניין Blur בנשאטל שבשווייץ.
היסטוריה של המיסיון הנוצרי
המיסיונים המזרחיים
עוד לפני הפילוג היה ריב על שטחי השפעה של הכנסיות ועל האזורים אליהם שלחה כל כנסייה מיסיון. הקיסרות והכנסייה המזרחית יזמו פעולות מיסיון בבלקן ובקרב העמים הסלאבים. כשרוטיסלב ממוראביה פנה מסיבות מדיניות לקיסר בבקשת עזרה שלח הלה למוראביה שני אחים, קונסטנטין (827 – 869), שכונה אחר כך קיריל ומייחסים לו את המצאת האלפבית הקירילי ומתודיוס (825 – 884). הם חילקו כתבי קודש ונוסחי תפילות בשפת האם של העמים אותם ניצרו. האחים הדריכו מיסיונרים נוספים בשיטותיהם, והללו הביאו ב-865 להתנצרותו של בוריס הראשון מלך בולגריה ועִמו להתנצרות נתיניו. בתחרות בין הכנסיות המזרחית למערבית הייתה יד הראשונה על העליונה בסרביה בעוד שבבוהמיה ובמוראביה הצליחו הקתולים.
אליזבת דילר
קורות חיים
דילר נולדה להורים יהודים בשנת 1954 בלודז', פולין. בגיל שש משפחתה היגרה לארצות הברית ב-1960. דילר קיבלה את התואר הראשון בשנת 1979 מבית הספר לארכיטקטורה של קופר יוניון.
היסטוריה של המיסיון הנוצרי
המיסיונים המזרחיים
ההצלחה המיסיונרית הגדולה ביותר של הכנסייה המזרחית הייתה באזורים שהפכו אחר־כך לרוסיה. הנסיך ולדימיר הראשון מקייב (956 – 1015) המכונה "הקדוש", שהושפע מסבתו שהייתה נוצרית ומברית הנישואים שהוצעה לו עם הקיסרות הביזנטית, הוטבל לנצרות בטקס ביזנטי ב-988 והוביל את עמו לעשות כמוהו.
במשך 200 השנים מ-1240 שלטה ברוסיה אורדת הזהב המונגולית שאפשרה חופש דת לנתיניה. עבור הרוסים הייתה הכנסייה אחת הדרכים שבהן יכלו לבטא אחדות לאומית. הם העבירו את משכן המטרופוליט מקייב למוסקבה, וכנסייתם הפכה ונותרה גם כיום הגוף הנוצרי־אורתודוקסי הגדול ביותר, ולכן מגן ומוביל את הכנסיות האורתודוקסיות האחרות. עם נפילת קונסטנטינופול לידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1453 הפכה מוסקבה להיות מרכז הכנסייה היוונית אורתודוקסית וכונתה מאז "רומא השלישית".
הרברט פישר
ביוגרפיה
פישר נולד ב-12 באוקטובר 1882 בשטוטגרט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1901 התגייס פישר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-119 (וירטמברג ה-1 (המלכה אולגה). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח פישר לאימפריה העות'מאנית, שם שירת במשלחת הגרמנית בצבא העות'מאני עד סוף המלחמה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
היסטוריה של המיסיון הנוצרי
התפשטות הנצרות מהמאה ה-12
החל במאה ה-12 הואט קצב התפשטות הנצרות ועיקר המרות הדת החדשות הושגו בכוח החרב. בצפון מזרח אירופה הכניעו אבירים מהמסדר הטבטוני את הפרוסים הפגניים, והשוודים הכניעו את הפינים. אך עיקר המאמץ הצבאי הופנה לדרום-מזרח ולמערב בשל עליית כוח חדש בזירה, האסלאם.
ממותו של מוחמד ב-632 ועד תבוסת הכוחות המוסלמיים בפואטייה שבגאליה בידי הכוחות הפרנקים בפיקודו של קרל מרטל ב-732, כבשו המוסלמים את הלבנט, את אסיה הקטנה, את מצרים, את צפון אפריקה ואז פנו צפונה וכבשו את ספרד ולתקופה קצרה פלשו גם לדרום מערב צרפת - אזורים שהיו קודם תחת שליטה נוצרית (בנוסף לאזורים לא-נוצריים כמו חצי האי ערב, מסופוטמיה ופרס). בתוך מאה שנים הצליח האסלאם למחוק יותר ממחצית העולם הנוצרי. מאוחר יותר השתלטו המוסלמים גם על סיציליה.
תגובת העולם הנוצרי נחלקה לשניים.
בסופה של התקופה השנייה הפכה הנצרות מדת של אגן הים התיכון בלבד לדתה של כל יבשת אירופה. אומנם העולם הנוצרי איבד מחצית מחבריו לאסלאם, אך אירופה הפכה למרכז החדש של האמונה הנוצרית.
התקופה השלישית - עד 1950
התקופה החל מסוף המאה ה-15 מאופיינת בהתפשטות התרבות האירופית ועמה הנצרות על פני כדור הארץ. התגליות הגאוגרפיות של הספרדים והפורטוגזים (גילוי יבשת אמריקה, הדרך הימית להודו, הפיליפינים) אפשרו לנזירים מחצי האי האיברי כר פעולה נרחב לפעולות מיסיונריות ו-300 שנה אחר־כך פעלו מיסיונרים פרוטסטנטיים בצורה דומה.
המיסיון הקתולי בתקופה שבין 1500 ל-1950
את הניסיונות הראשונים לנצר אוכלוסייה מחוץ ליבשת אירופה עשתה פורטוגל. הנסיך אנריקה הספן (1394 – 1460) שלח מסעות מחקר לאורך חופי אפריקה ששיאם היה לאחר מותו, עם גילוי הדרך הימית להודו ב-1498 על ידי ואסקו דה גאמה. אישורים שקיבל מהאפיפיור ב-1454 ו-1456 הנחילו לאנריקה את כל האדמות באפריקה דרומית לחוג הסרטן, שליטה על הבישופים המיסיונרים שבהן וזכויות סחר עִמן, אבל הניסיונות של הפורטוגזים לנצר את האוכלוסייה האפריקאית משני צדי היבשת לא צלחו, הן משום מחסור בכוח-אדם והן משום שבמקביל לניסיון לנצר את האוכלוסייה עסקו הפורטוגזים בסחר עבדים ועוררו עוינות עמוקה כלפיהם.
גילוי יבשת אמריקה על ידי קולומבוס ב-1492, בשליחות ספרד, וגילוי האזור באמריקה הדרומית שכיום מצויה בו ברזיל בידי פדרו קברל ב-1500, בשליחות פורטוגל, איפשר לשתי האומות מסעות כיבוש שהסתיימו בשלטון על שטחים נרחבים ואוכלוסייה פגנית גדולה. בתמורה להתחייבות ספרד ופורטוגל לשגר מיסיונרים לשטחים החדשים ולהקים בהם מוסדות דת נתן האפיפיור אלכסנדר השישי אישור לספרד על הבעלות על כל השטחים מערבית לקו הרוחב 47° מערב (מזרח ברזיל) בבולה Inter caetera. מלכי ספרד ופורטוגל גם קיבלו אישור לשליטה מוחלטת במדרג הכנסייה בשטחים החדשים ("פדרואדו" patronato real, או padroado) שאפקטיבית נטרל את השפעת האפיפיור במקומות אלה. את המיסיונים שהוקמו איישו פרנציסקנים, דומיניקנים, אוגוסטינים ומ-1542 - ישועים.
פעילות המיסיון במושבות ספרד באמריקה הייתה אינטנסיבית ועם זאת נראה כי רוב ההתנצרויות של תושביה האינדיאנים של אמריקה היו תוצאה ישירה של הכיבוש הצבאי וכפיית ההתנצרות בכוח. חוק משנת 1555 (ששונה לאחר מכן), שקבע כי אינדיאנים ומסטיסו (בני תערובת אירופאים-אינדיאנים) לא יוכלו לשמש בכהונה הדתית, עיכב את תהליך התנצרותם של הילידים, משום שהפך אותם תלויים בכמורה האירופית. המיסיונרים פעלו לדכא את תרבותם המקורית של הילידים, אבל זכו באמונם משום שהגנו על זכויותיהם בפני המתיישבים אירופיים. הללו היו אמורים להדריך את האינדיאנים בכללי האמונה ולהגן עליהם, אבל העדיפו להשתמש בהם ככוח עבודה זול ולעיתים קרובות התייחסו אליהם באכזריות. בין המיסיונרים הבולטים ביותר: חואן דה סומאראגה, הארכיבישוף הראשון של מקסיקו, שניצר את רוב ארצו, ברטולומה דה לאס קסאס (1474 –1566) המכונה "שליח האינדיאנים" ופדרו קלאוור "שליח השחורים".
חלק מפעילותם של המיסיונרים הייתה הקמת כפרים מיוחדים להגנת האינדיאנים (הרדוקסיונס). הדוגמה הבולטת ביותר לתופעה זו הייתה המדינה למחצה שהקימו הישועים בפרגוואי עבור האינדיאנים דוברי הגווראני. בכ-30 כפרים שהופעלו בידי מיסיונים על פי עקרונות שיתופיים קיבלו האינדיאנים הדרכה בנושאי אמונה, הוכשרו לפתח מסחר, וקיבלו הגנה בפני האירופים. בדיעבד נראה כי למרות הכוונות הטובות לא הפכה סביבה זו את האינדיאנים לנוצרים בעלי אמונה איתנה. מדינה למחצה זו פורקה ב-1767, כשגורשו הישועים בהוראת קרלוס השלישי מלך ספרד.
כשקיבלו מדינות דרום אמריקה את עצמאותן במאה ה-19 הייתה הכנסייה הקתולית מבוססת היטב, ואף על פי שהאינדיאנים והמסטיסו עירבו אמונות נוצריות יחד עם מנהגי עבר פגניים, רובם החשיבו עצמם כקתולים. גם במושבה אחרת של הספרדים, הפיליפינים, הצליחו המיסיונרים ורוב האוכלוסייה התנצרה.
מיסיונרים צרפתיים פעלו בצפון אמריקה, שבה היו לצרפת שטחים נרחבים, בעיקר באזורים שהם כיום מזרח קנדה, החל מאמצע המאה ה-16. בניגוד לספרדים שאפו המיסיונרים לא לשנות את אורח החיים של האינדיאנים עד כמה שאפשר, אבל מעט ההצלחות שנחלו מאמצים אלה עלו בתוהו משאיבדה צרפת את מושבותיה לאנגלים במאה ה-18.
למיסיון הקתולי באסיה היו בתחילת התקופה כמה הצלחות, בעיקר בזכות עבודת הישועים. בין הישועים בולט המיסיונר הספרדי פרנסיסקו חאווייר (1506 – 1552). בהסכמת האפיפיור הגיע חאווייר לגואה בהודו שהייתה בשלטון פורטוגל ב-1542. בהודו הוא יסד קהילות נוצריות והקים בית ספר להדרכת כמרים בגואה. ביפן הוא החל מיסיון משגשג עד כדי כך שבשנת 1600 כבר היו כ-300,000 נוצרים ביפן (אם כי ב-1618 הוצאה הנצרות מחוץ לחוק ביפן, וב-1637 הומתו אלפי נוצרים יפנים, וכל הקשרים בין יפן עם המערב נותקו). רק ניסיונותיו להיכנס לסין כשלו, והוא מת באי מול חופי סין כשהוא עדיין מקווה להיכנס לארץ זו. חאווייר נקבר בהודו, וב-1622 הוכרז כקדוש על ידי האפיפיור.
במקום בו נכשל חאווייר, הצליח המיסיונר הישועי האיטלקי מַטֶאוֹ ריצ'י (1552 – 1610). אף על פי שסין הייתה סגורה לזרים הצליח ריצ'י להיכנס אליה ב-1582, וב-1601 להגיע לבירה לאחר שקנה לו שם כמלומד הבקי בספרות הסינית. בעקבותיו באו ישועים נוספים, ובשנת 1692 הכריזו הסינים על הצו לסובלנות דתית. ריצ'י דגל בשילוב פולחן האבות הסיני והערצת קונפוציוס בתוך הכנסייה, שילוב שהקל את ההתנצרות על הסינים שרצו בכך. באופן דומה פעל המיסיונר הישועי האיטלקי רוברטו דה נוֹבּילי (1577 – 1656) בהודו. הוא חי כברהמין והאמין בשילוב מסורות מההינדואיזם בנצרות, והפולחן במרכז במלבר התנהל על פי עקרונות אלה. שיטותיהם הבלתי קונבנציונליות של ריצ'י ונובילי עוררו מחלוקות בתוך הכנסייה, במיוחד מצדם של מיסיונרים פרנציסקנים ודומיניקנים. ב-1715 פרסם האפיפיור קלמנס האחד עשר את הבולה "אקס אילה דיא" (Ex Illa Die – "החל מיום זה") שבה אסר הקתולים בסין להשתתף בטקסים בהם מופגנת הערצה לקונפציוס או לקיים את פולחן האבות. משהתברר לקיסר הסיני כי הקתולים תלויים באפיפיור, הוא החל בשורת צעדים נגדם. ב-1717 הוצא צו נגדם ובו הורה לגרש את המיסיונרים מסין. למרות זאת שב האפיפיור בנדיקטוס הארבעה עשר על הצו ובבולה שפרסם ב-1742 הוא פסל את "הטקסים הסיניים והמלבריים". עם זאת, ב-1800 נותרו עדיין כ-250,000 נוצרים בסין.
בשל הרצון לפקח על פעולות המיסיון ולתאם בין הגורמים העוסקים בכך הקים האפיפיור גרגוריוס החמישה עשר ב-1622 משרד מיוחד ("קונגרגציה" במינוח של הקוריה הרומאית – החצר הרומית) (Sacra Congregatio de Propaganda Fide) או בקיצור ה"פרופגאנדה" (מכאן גם בא מקור המילה הלועזית לתעמולה). משרד זה ניהל ספרייה לצורכי מחקר, הדפיס קטכיזם (מדריך בהִלכות הדת ובתפילות) בשפות שונות, הפעיל בית ספר להדרכת כמרים ומיסיונרים (ה-Collegium urbanum), חילק שטחי השפעה, והנחה פעילות כנסייתית מעבר לים. להקמת משרד זה הייתה גם מטרה סמויה לנסות לעקוף את ה"פדרואדו" (ראו לעיל) על ידי משלוח נציגים אפיפיורים לאזורים בשליטת ספרד ופורטוגל. משרד זה קיים עד היום כאחד מתשע הקונגרגציות (מיניסטריונים) של הותיקן, אם כי שמו שונה ב-1982 להקונגרגציה לבישור לאומות העולם.
"אגודת המיסיונים בנכר של פריז" (Société des Missions-Etrangères הוקמה 1663) שימשה כערוץ מיסיונרי תחליפי של האפיפיור לארצות הלא־נוצריות אחר דיכוי הישועים. המיסיונרים שנשלחו על ידי האגודה להודו, יפן, וייטנאם, קמבודיה, לאוס ותאילנד שאפו לייצר במהירות כמורה חילונית ילידה שאינה קשורה למסדר דתי מסוים.
בסוף המאה ה-18 חלה נסיגה בפעילות המיסיון הקתולי. פירוקו של המסדר הישועי ב-1773, היחלשותן של המעצמות הקולוניאליות ספרד ופורטוגל, יחד עם האווירה האנטי־דתית שליוותה את המהפכה הצרפתית ושלטונו של נפוליאון, שיתקו כמעט כליל את פעילות המיסיון הקתולי.
לאחר מפלתו של נפוליאון החל המיסיון הקתולי להתאושש, ה"פרופגנדה" השתקמה, המסדר הישועי הוקם מחדש והאפיפיור גרגוריוס ה-16 (כיהן 1831 – 1846) יצר עשרות דיוקסיות חדשות, ומינה הגמונים רבים שישמשו כמיסיונרים. אגודות מיסיונריות רבות קמו בארצות אירופה ואף בארצות הברית, בהן "האגודה לקידום הדת" (L'œuvre de la Propagation de la Foi) הפעילה גם כיום, שהוקמה בליון ב-1822 בתגובה לקשיים כספיים אליהם נקלעה "אגודת המיסיונים בנכר של פריז", ומטרתה גיוס כספים למאמצים מיסיונריים קתוליים בכל העולם, ו"האגודה של צפון אמריקה למען מיסיון קתולי בניכר" (Catholic Foreign Missionary Society of North America) שהוקמה בארצות הברית ב-1911. הצלחת המיסיון הקתולי הביאה להתבססות הכנסיות על כוחות מקומיים ולכן צומצמו סמכויות הפרופגנדה במידה ניכרת במהלך המאה ה-20.
המיסיון הפרוטסטנטי 1500 - 1950
מרטין לותר התחיל ב-1517 את תנועת הרפורמציה, שהתפתחה עם השנים לזרמים השונים של הנצרות הפרוטסטנטית, אך רק כ-275 שנה אחר־כך החלו להופיע מיסיונים פרוטסטנטיים. הסיבות לעיכוב היו השקעת עיקר המאמצים במאבק בקתולים, דחיית הנימוקים התאולוגיים לקיומו של המיסיון האפיפיורי והמחסור במוסדות הנדרשים למיסיון מוצלח, בעיקר מסדרי נזירים.
הדת הפרוטסטנטית התפשטה מעבר לים תחילה באמצעות הגירה, במיוחד לצפון אמריקה, רק אז ובעקיפין החלו הצעדים המיסיונרים הראשונים של הפרוטסטנטים. בשל הצורך לשרת את צורכיהם הדתיים של המתיישבים הקים האנגליקני תומאס בּרֶי (Bray) ב-1701 את "החברה לקידום הבשורה בארצות נכר" (Society for Propagation of the Gospel in Foreign Parts) או בקיצור SPG. הכמרים ששלחה ה-SPG נועדו להפיץ את הבשורה גם ללא-נוצרים. באופן דומה שלחה חברת הודו המזרחית ההולנדית כמרים מליידן שבהולנד למושבות שניהלה באינדונזיה ובציילון (סרי לנקה) במטרה לשרת את העובדים אך גם להדריך ולהטביל את המקומיים. היו גם מקרים ספונטניים של התנצרות בין האינדיאנים, כתוצאה מהמגע עם הלבנים במושבות וירג'יניה ומסצ'וסטס או עקב פעילות של אנשים פרטיים כדוגמת ג'ון אליוט.
את התנופה הגדולה קיבל המיסיון הפרוטסטנטי בתקופת המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות. מייחסים את ההתעוררות לחוברת בת 87 עמודים שהפיק הבפטיסט האנגלי ויליאם קארי (1761 – 1834) ב-1792, שכותרתה "מחקר על חובתם של הנוצרים להשתמש באמצעים להמרת דתם של הכופרים" (גרסת PDF של החוברת) שהפכה בזמן קצר לאמנה של המיסיונים הפרוטסטנטיים. ב-1795 הוקמה "חברת המיסיון של לונדון" ותוך זמן קצר קמו גם "חברת המיסיון של סקוטלנד" (1796), "חברת המיסיון של הולנד" (1797) שפעלה באינדונזיה ו"חברת המיסיון של הכנסייה" (1799), ורבים נהו אחריהן. ארגונים אלה לא נוסדו על ידי הכנסיות אלא כארגונים אוטונומיים שנתמכו בעיקר על ידי ציבור המאמינים של הקהילה. בדומה, נוצרו באירופה אגודות דומות לפי חלוקה גאוגרפית – כדוגמת האגודה בבזל שבשווייץ (1815), והאגודות בברלין (1824) ובלייפציג (1836) שבגרמניה. הגרמנים, ובראשם גוסטב וארנק (Gustav Warneck), גם ייסדו את מדע המיסיון - המיסיולוגיה - ענף רב־תחומי המתבסס על תאולוגיה, אנתרופולוגיה, היסטוריה וגאוגרפיה, וחוקר את עבודת המיסיונרים ואת הצורה שבה הם מעבירים את המסר.
בארצות הברית, שבה הייתה נהוגה הפרדה בין דת למדינה הבהירו הכנסיות כי המיסיון הוא באחריותו של כל אדם נוצרי, ולכן ההתאגדויות הראשונות היו של הקהילות. הארגון המיסיונרי הראשון בארצות הברית היה "הוועד האמריקני של נציבים למיסיונים בניכר" (1810), ואחריו קמו ארגונים רבים המבוססים על פעילות הקהילה. עיקר פעילות ארגונים פרוטסטנטיים אלה התרכזה תחילה במהגרים החדשים ובאזורי הספר המערביים. מ-1890 הופנתה פעילותם לחו"ל ובסוף המאה ה-20 היו כ-70% מהמיסיונרים הפרוטסטנטיים בעולם מצפון אמריקה.
פעילות המיסיון הפרוטסטנטי
מספר ארגוני המיסיון הפרוטסטנטי גדל בהתמדה, והגיע ליותר מ-200 עד מלחמת העולם הראשונה. להלן פירוט אזורי פעילות עיקריים:
נשים במיסיון הפרוטסטנטי
נשים מילאו תפקיד חשוב במיסיון הפרוטסטנטי. לא רק שמרבית העזרה למיסיונים באה מנשים, אלא שהן גם ייסדו אגודות מיסיון משל עצמן ושלחו מיסיונריות למקומות שונים. עם זאת, בשל נוהגי החברה ברוב המקומות אליהם הגיעו המיסיונריות, הן הוגבלו לתת סיוע רפואי וללמד נשים אחרות וילדים בלבד. תרומתן הגדולה ביותר הייתה בחינוך שהביא ליצירת דור של נשים מקומיות משכילות שרכשו מקצועות חופשיים ומילאו תפקידים חשובים בהנהגת הכנסייה המקומית.
הרברט פישר
ביוגרפיה
לאחר המלחמה הצטרף פישר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1928 הועלה פישר לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-17. ב-1 באפריל 1931 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באפריל 1933 מונה לנספח הצבאי באיטליה. ב-1 באפריל 1934 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1 בדצמבר 1935 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-1 באוקטובר 1936 מונה למפקד הדיוויזיה ה-31, וב-1 באפריל 1937 פרש מתפקידו. ב-31 באוקטובר 1937 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, ופרש מהצבא לביתו. ב-23 באוקטובר 1939 זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, מת פישר כתוצאה ממחלה.
היסטוריה של המיסיון הנוצרי
שיתוף הפעולה בין התנועות הפרוטסטנטיות
כנס אדינבורו היה יוצא דופן, ונחשב מאז לציון דרך חשוב בתולדות המיסיונריות הפרוטסטנטית. את הכנס ניהל ג'ון מוט (לימים חתן פרס נובל לשלום). רוב המשתתפים היו ממדינות מערביות, אבל היו בו גם 17 משתתפים מאסיה. אחת מתוצאות הכינוס הייתה הקמת ועדת המשך, שבשנת 1921 הפכה למועצה המיסיונרית הבינלאומית (International Missionary Council, IMC), רשת עולמית של מועצות נוצריות.
ב-1948 הוקמה באמסטרדם מועצת הכנסיות העולמית (World Council of Churches, WCC). גוף זה היה איחוד של תנועות שנוצרו כתוצאה מהכינוס באדינבורו. ה-WCC מאגד כיום כ-340 זרמים וכנסיות, הכוללים כ-400 מיליון מאמינים, וכולל את כל הזרמים האורתודוקסיים ורבים מהזרמים הפרוטסטנטיים. ב-1961 הפכה המועצה המיסיונרית הבינלאומית ל"חטיבה של המיסיון העולמי והבישור" של ה-WCC.
המיסיון האורתודוקסי בתקופה שבין 1500 ל-1950
פעילות המיסיון הרוסי אורתודוקסי התמקדה בעממים המוסלמים והפגניים של האימפריה הרוסית רחבת הידיים. מטבע הדברים, ברוסיה, שבה הדת הייתה חלק מהממשל, היה שילוב בין פעילות מיסיונרית ותהליך הרוסיפיקציה של העמים שנכבשו במרכז אסיה, במזרח הרחוק, בסיביר ואף באלסקה (בתקופה שהייתה בשלטון רוסי). מאמצים אלה נחלו הצלחה בעיקר בקרב עובדי האלילים. המיסיונרים המצטיינים כללו את הבלשן והמתורגמן ניקולאי אילמינסקי (מת 1891) ואיוון ואניאמינוב (1797 –1879) שב-1823 היה המיסיונר הראשון באיים האלאוטיים. ואניאמינוב, המוכר כיום כקדוש של הכנסייה האורתודוקסית, התמנה לבסוף כמטרופוליט של מוסקבה, וב-1870 הקים את האגודה המיסיונרית הרוסית אורתודוקסית. את החשיבות שראתה הכנסייה הרוסית בפעילות המיסיונרית ניתן לראות בעובדה כי במשך כמה עשרות שנים מינתה הכנסייה מיסיונרים למשרות הרמות ביותר. הן טיכון (1865 – 1923) שהתמנה ב-1917 לפטריארך מוסקבה ורוס כולה הראשון מזה מאתיים שנה, והן סרגיוס (סטראגורודסקי 1867 – 1944) שהחליף אותו בתפקיד, שירתו במיסיונים בחו"ל.
לאחר מהפכת 1917 הופסקה פעילות המיסיונים הרוסיים.
באוגנדה נוסדה הכנסייה האפריקנית אורתודוקסית בשנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי רובן מ. ספרטס ומשם התפשטה לקניה ולטנזניה.
התקופה הרביעית – מ-1950 והלאה
תחילת התקופה הרביעית, מיד אחרי מלחמת העולם השנייה, לא ניבאה טובות לפעילות המיסיון. פעילות המיסיון נאסרה בכל המדינות שהפכו לקומוניסטיות כדוגמת סין וקוריאה הצפונית, וגם המדינות שקיבלו את עצמאותן כדוגמת הודו וסרי לנקה הקשו על פעולת המיסיון שנחשב שריד מתקופת הקולוניאליזם. ועם זאת, בעוד שבמהלך התקופה השלישית התפשטה הנצרות על פני כדור הארץ מבסיסה שבאירופה, הרי התקופה הרביעית (משנת 1950 עד ימינו) מתאפיינת בהפיכת הכנסייה לאוניברסלית, תוצאה של הצלחת המיסיון בתקופה הקודמת. מספר הנוצרים באסיה, באיי האוקיינוס השקט, באפריקה ובאמריקה הלטינית כיום גדול יותר מאשר בבסיסו המקורי של העולם הנוצרי. הגידול במספר הנוצרים בעולם כיום הוא באותו קצב של גידול האוכלוסייה במאה ה-20, ובאזורים מסוימים הגידול במספר הנוצרים הוא פי שלושה מהריבוי הטבעי באוכלוסייה. הכנסיות החדשות שקמו במקומות אלה מפגינות מצד אחד חיוניות ואנרגטיות ורוכשות מאמינים חדשים בצורה מהירה, אבל יוצרות תאולוגיות חדשות ומעלות שאלות חדשות מצד שני.
בתגובה לשאלות שהעלו הכנסיות הקתוליות החדשות ולדרישה לשינויים שהעלו הקהילות הוותיקות כינס האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה את מועצת הוותיקן השנייה (1962 – 1965), שהייתה המאורע המשפיע ביותר על מבנה הכנסייה עבור הקתולים מאז המאה ה-16. ההחלטה העוסקת במיסיון, "הפעילות המיסיונרית הכנסייתית", הקרויה על פי שורת הפתיחה "Ad Gentes Divinitus" מבוססת על המסמך היסודי של המועצה, "חוקה דוגמטית על הכנסייה" (Lumen Gentium, "אור העמים") שחזרה על עקרונות היסוד של השילוש הקדוש, ועל "החובה לבשר" (כלומר לנצר), אך הפגינה הבנה נרחבת יותר כלפי מאמינים בדתות אחרות והאיצה במיסיונרים להתמיד בדיאלוג עִמם.
עשר שנים אחר־כך, ב-1975, חל שינוי נוסף ביחסה של הכנסייה הקתולית כלפי הלא־נוצרים. האפיפיור פאולוס השישי, הכריז באנציקליקה "Evangelii Nuntiandi" ("בישור בעולם המודרני") שאלוהים יכול לגרום לישועתו של כל אדם באמצעות דרכיו של האל. עם זאת, עדות על הבשורה והטפה לה (כלומר ניסיון לשכנע להמרת דת) היא מופת קבוע שניתן לנוצרים.
בהשפעת בילי גרהם אחד ממנהיגי התנועה האוונגליסטית בארצות הברית נערכו שני כנסים גדולים שעסקו במיסיון ובפעילות המיסיונרית, בלוזאן שבשווייץ (1974) ובמנילה שבפיליפינים (1989). בכנסים אלה נקבעה "אמנת לוזאן", הנחשבת בין המסמכים החשובים של הנצרות האוונגלית המודרנית, שבה מתחייבים מנהיגים של התנועה האוונגלית לעשות ככל יכולתם להפצת הנצרות בעולם כולו. ולשם כך הם מחזקים את שיתוף הפעולה בין מאות הארגונים המיסיונרים.
אלכסנדר יגורוב
אלכסנדר יגורוב (ברוסית: Александр Ильич Егоров; 25 באוקטובר 1883 – 23 בפברואר 1939) קצין בצבא האימפריה הרוסית, מרשל ברית המועצות מראשי הצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ואחריה.
אלכסנדר יגורוב נולד למשפחת פקיד בעיר בוזולוק במחוז סמרה של היום. לאחר סיום גימנזיה הוא התנדב לצבא. בשנת 1905 יגורוב סיים בית הספר לקצינים בקאזאן. במהלך מהפכת 1905 השתתף בפעולות שיטור בקווקז.
בהיותו קצין בשרות סדיר יגורוב השתתף בכל מהלך מלחמת העולם הראשונה ונפצע 5 פעמים. לקראת סיום המלחמה הגיע לדרגת לויטננט קולונל. לאחר מהפכת פברואר יגורוב הצטרף למפלגה הסוציאל-רבולוציונרית. במאי 1917 יגורוב נעצר עקב פעילות מהפכנית.
שרות בצבא האדום
מדצמבר 1917 יגורוב היה פעיל בצבא האדום. הוא השתתף בקרבות הגנה סביב צריצין וסמרה לצד יוסיף סטלין. במהלך שנת 1919 הוא מונה למפקד החזית הדרומית ופיקד על המתקפה נגד צבא המתנדבים שהתקדם לכיוון מוסקבה. לאחר סיום הלחימה בגזרה זו יגורוב הועבר לחזית המערבית נגד פולין. ב-2 התפקידים יוסיף סטלין היה צמוד ליגורוב.
לאחר סיום המלחמה יגורוב מונה למפקד פיקוד צבאי קייב (בשנים 1924–1925) ופיקוד צבאי הבלארוסי (1927–1931). בשנת 1931 יגורוב הועבר למוסקבה ומונה לראש המטה הכללי הסובייטי. יגורוב כיהן תפקיד זה עד לשנת 1937. בשנת 1935 הוענקה לו דרגת מרשל ברית המועצות לצד עוד 4 מפקדים בכירים.
בתקופת הטיהורים הגדולים יגורוב הורד מתפקידו. בהתאם להחלטת הפוליטביורו הוא הועבר לתקופת ניסיון לתפקיד מפקד פיקוד הקווקז. בהחלטה צוין שבהיותו ראש המטה הכללי במטה הכללי פעלו מרגלים של פולין, גרמניה ואיטליה. בינואר 1938 יוסיף סטלין עצמו ציין שיגורוב היה קצין בצבא הצאר ומכל המרשלים היו לו הכי פחות סיבות למינוי הגבוה.
ב-27 במרץ 1938 יגורוב נעצר. הוא הואשם בריגול ופעילות נגד השלטון. ב-23 בפברואר 1939 יגורוב הוצא להורג ללא משפט. ב-14 במרץ 1956 הוא טוהר מכל אשמה.
טרוויאן
טרוויאן (באנגלית: Travian: Legends) הוא משחק אסטרטגיה בזמן אמת, רב משתתפים ומבוסס־דפדפן שפותח על ידי גרהרד מולר והחברה הגרמנית Travian Games בשנת 2004. המשחק מתרחש בעת העתיקה הקלאסית, ומבוסס על אסטרטגיית מלחמה ובניה.
היסטוריה
טרוויאן פותח ופורסם ביוני 2004 כפרויקט תחביב PHP על ידי גרהרד מולר, אז סטודנט לכימיה באוניברסיטה הטכנית של מינכן. הגרסה השנייה יצאה לאור ב-12 במרץ 2005, עם מבנים חדשים ושינויים במכניקת המשחק והגרפיקה. גיימרים ביקורתיים השוו את המשחק ל-המתיישבים של קטאן ול-Solar Realms Elite.
כתוצאה מההצלחה הבלתי צפויה של המשחק, הקימו גרהרד מולר ואחיו זיגפריד את Travian Games כשותפות ללא מסחר ביולי 2005, שהפכה לחברה בערבון מוגבל בהמשך השנה. הפעולות והזכויות של טרוויאן הועברו לחברה בתחילת 2006.
גרסה 3 שוחררה ב-30 ביוני 2006, והכילה לראשונה נווה מדבר שניתן לספח, ובאמצעותו להגדיל את ייצור המשאבים השעתי של השחקן, בניגוד לנאות המדבר בגרסה 2, שהיו קיימים רק לקישוט. גרסה 3 הציגה גם את ה'גיבורים', יחידות צבאיות ייחודיות שצוברות ניסיון בקרבות. היו גם שינויים משמעותיים במכניקת המשחק והגרפיקה. עדכון 3.1 הציג משימות שהשחקנים יכלו לבצע כדי לקבל פרסים בצורה של משאבים או זהב משחק. מהדורה של טרוויאן שבה האירועים מתרחשים פי 3 מהר יותר, הידועה בשם Travian Speed3x, יצאה גם היא לאור. מאוחר יותר יצאו מהדורות מהירות נוספות עם מכפילי מהירות שונים.
ב - 16 במרץ 2007 פורסמה הודעה על שחרורו של Travian Classic, שכונה "Travian T2.5", שהתבסס במקור על גרסה 3 אך הושבתו בו תכונות מסוימות על מנת להפוך אותו לדומה לגרסה 2.
עדכון 3.5 יושם לראשונה בשרת org. המקורי (גרמנית) בתחילת פברואר 2009, ויושם בשרתים אחרים שהתחילו מחדש באמצע 2009. הוא הציג לראשונה את האוצרות - פריטים שנותנים לשחקנים בונוסים לאחר שנתפסו. ב-22 באוקטובר 2009, הגיע עדכון 3.6, שהפך מספר תכונות "פלוס" שהיו זמינות רק למשתמשים שמשלמים, לזמינות לכולם, יחד עם תכונות שנוספו לאחרונה.
ביולי 2010 פורסמה הודעה לפיה מפתחים עובדים על גרסה 4, שלבסוף פורסמה בפברואר 2011. הגרסה הנוכחית כיום היא 4.6, ששוחררה ב-15 במרץ 2021.
בשנת 2015 פוצל המשחק לגרסה נוספת, גרסה 5, הנקראת "Travian: Kingdoms".
הגרסה המקורית של המשחק, הייתה בשפה הגרמנית, אולם לאחר זמן מה פותחה גרסה באנגלית. כיום המשחק זמין בכ40 שפות, לרבות עברית. המשחק פעל במאות שרתים ועשרות דומיינים שחולקו לפי מדינות או שפות, כאשר בכל דומיין קיימים מספר עולמות משחק, לרוב כמה במהירות רגילה ואחד או שניים במהירות פי 3. עם המעבר לגרסה 4.6 במרץ 2021 ולאחר סקר שנערך הוחלט לשנות את מבנה השרתים, כך שיתחלקו ל5 אזורים גאוגרפיים ויריצו עולמות משחק במהירויות בין 1 ל-10.
בימי השיא של המשחק היו רשומים יותר מ-5 מיליון שחקנים. בשנת 2006, הוא אף זכה בפרס ה-Superbrowsergame, בקטגוריית המשחקים הגדולים.
עקרונות המשחק
טרוויאן הוא משחק מבוסס זמן, כלומר, על מנת לבצע פעולה על השחקן להמתין פרק זמן מסוים. המשחק מחולק לעולמות נפרדים, כשבכל עולם משחק שחקנים שונים, מהירות שונה, ולפעמים גם חוקים מיוחדים. שחקן רשאי לפתוח מספר חשבונות בעולמות משחק שונים, אולם פתיחת שני חשבונות באותו עולם משחק אסורה ועלולה לגרום להרחקת השחקן.
במשחק קיימים משאבים, אותם השחקן מייצר בכל פרק זמן שנקבע על פי דרגת השדות, המכרות וכדומה. את רמות השדות, המכרות וכדומה ניתן לשדרג עד הרמה העשירית, למעט בכפר שהוגדר על ידי השחקן כבירה, בו ניתן לשדרג עד לרמה ה-21. בעזרת המשאבים ניתן לבנות מבנים ולהכשיר לוחמים אשר יגנו על הכפר מפני בזיזות או יבזזו ויתקפו שחקנים אחרים. מבנים שונים מאפשרים יכולות שונות כגון אחסון משאבים ומזון, מסחר, בריתות, ואימון לוחמים חזקים יותר.
שחקנים מתקדמים יכולים לייסד כפרים חדשים ולהתרחב, ובכך לבסס את שליטתם ולהגביר את יצור הצבא שלהם.
מהלך המשחק
טרוויאן מתרחש בעת העתיקה הקלאסית. כל שחקן מתחיל את המשחק כמנהיג של כפר קטן ולא מפותח, מוקף בשדות משאבים לא מפותחים. פיתוח שדות אלה מגדיל את תפוקת המשאבים שלהם. ניתן לפתח את הכפר על ידי בניית בניינים חדשים ושדרוג בניינים קיימים. גיוס יחידות צבאיות מאפשר לשחקנים לתקוף כפרים אחרים כדי לשדוד משאבים ולהגן מפני התקפות אויב. כפרים רשאים להחליף את משאביהם עם כפרים אחרים אם לשני הכפרים יש שוק, ושני הכפרים שייכים לאותו שחקן או לאותה ברית. השחקן עשוי להרחיב את התחום שלו על ידי ייסוד כפרים חדשים, או על ידי כיבוש כפרים של שחקנים אחרים. שחקנים יכולים לתקשר זה עם זה באמצעות מסרים בתוך המשחק, והם עשויים להצטרף לבריתות לשיתוף פעולה צבאי וכלכלי עם שחקנים אחרים.
שבטים וחיילים
ישנם חמישה שבטים הניתנים לשליטה במשחק, כשכל שבט מבוסס על אומה בהיסטוריה העתיקה: הרומאים, הטאוטונים, הגאלים, המצרים וההונים. לכל שבט ישנם חוזקות וחולשות, מבנים מיוחדים ותכונות מיוחדות.
הרומאים
הרומאים נחשבים לשבט יקר מאוד, אך בתמורה גם החיילים שלהם חזקים יותר. בנוסף, הרומאים מאפשרים לבנות 2 מבנים בו זמנית, בשונה משאר השבטים שיכולים לבנות רק מבנה אחד בכל פעם. האימפריאן הרומאי הוא החייל הרגלי הכי חזק במשחק, וגם הקיסריס הוא הפרש החזק ביותר, בצוותא עם השודד ההוני. חומת העיר מספקת בונוס הגנה גבוה במיוחד, אם כי היא די קלה להריסה.
יתרונות:
חסרונות:
יחידות: לגיונר, פרטוריאן, אימפריאן, אקוויטס לגטי, אקוויטס אימפרטוריס, אקוויטס קיסריס, איל ברזל, בליסטרת אש, סנטור, מתיישב.
טאוטונים
הטאוטונים נחשבים לשבט הכי תוקפני. חייליו זולים במיוחד לייצור ושקיהם גדולים במיוחד ומאפשרים לרוקן כפרי אויב בקלות. עם זאת, ההגנה שלהם כמעט ולא קיימת והם חייבים להסתמך על הגנה מבחוץ. מניף האלה הוא החייל הזול במשחק, למעט עבד המליציה המצרי, ובנוסף לעובדה שאינו מצריך מחקר מקדים מאפשרת פתיחת משחק חזקה ואגרסיבית, מה שהופך אותו לחביב במיוחד בקרב השחקנים הוותיקים. עם זאת, לשחקנים חדשים הוא פחות מומלץ.
מספר 23
מספר 23 (באנגלית: The Number 23) הוא סרט מתח, בכיכובו של ג'ים קארי, שיצא לאקרנים ב-23 בפברואר 2007 בארצות הברית. הסרט בוים על ידי ג'ואל שומאכר, ונכתב על ידי פרנלי פיליפס. עלילת הסרט מבוססת על אדם המגלה אובססיה למספר 23.
טרוויאן
טאוטונים
יתרונות:
מספר 23
עלילה
גיבור הסרט הוא וולטר ספארו, שלפרנסתו תופס בעלי חיים. ביום הולדתו הוא נקרא לתפוס כלב, ולאחר מרדף הוא מאבד אותו בבית קברות. אשתו, אגת'ה, קונה לו ליום הולדתו ספר הנקרא "המספר 23" מאת "טופסי קרטס". ספארו קורא את שני הפרקים הראשונים של הספר, ומגלה נקודות דמיון רבות בינו לבין הדמות הראשית, פינגרלינג. אט אט, הוא מתחיל לפתח אובססיה לגבי המספר 23. הוא מגלה את המספר במקומות שונים וחולם עליו. הוא מנסה לחקור לגבי מקור הספר, ומגלה שהמחבר הוציא אותו בעצמו וכי זה ספרו היחיד. ספארו חולם שכמו גיבור הספר הוא רוצח את בת זוגו. הוא נוסע למלון ומבקש לשכור את חדר 23, ובו הוא ממשיך לקרוא ומגלה שהספר מסתיים בפרק 22. בפרק זה, גיבור הספר מתלבט אם להתאבד בקפיצה מהמרפסת. למחרת ספארו רואה מחלון המלון את הכלב שברח לו, ושוב הוא רודף אחריו לבית הקברות. הוא יורה בו חץ הרדמה ואז פוגש כומר ואת גנן בית הקברות שאומרים לו שהכלב שוהה לעיתים קרובות לבית הקברות ויושב ליד הקברים, ובמיוחד ליד זה של לורה טולינס, קורבן רצח שגופתה מעולם לא נמצאה. הוא מוצא ידיעה בעיתון אודות פרשת הרצח, שדומה גם היא לעלילת הספר. ספארו נוסע לבית הכלא על מנת לפגוש את הרוצח, בו הוא חושד שכתב את הספר תחת שם עט. הרוצח טוען שלעולם לא היה עושה דבר כזה, ולא היה בוחר שם כמו "טופסי קרטס", שנשמע כמו "טופ סיקרטס" (סודות כמוסים).
טרוויאן
טאוטונים
חסרונות:
מספר 23
עלילה
בנו של ספארו, רובין, מגלה כתובת בצדו האחורי של הספר, והם שולחים אליה 23 חבילות, כדי לתפוס את הסופר מחוץ לביתו. טופסי קרטס נבהל בראותו את ספארו, טוען שספארו אמור להיות מת, ומתאבד בחיתוך צווארו. אגת'ה מוצאת תעודה מזהה של מוסד פסיכיאטרי שבה מזוהה האדם כדוקטור סיריוס לירי והולכת למוסד. היא מגיעה למשרדו של לירי, שבו היא רואה חישובים עם המספר 23 על הקירות וקופסה עם שמו של וולטר.
טרוויאן
טאוטונים
יחידות: מניף אלה, לוחם חנית, לוחם גרזן, סייר, פלאדין, אביר טאוטוני, איל ניגוח, בליסטרה, צ'יף, מתיישב.
גאלים
הגאלים הם השבט הכי ורסטילי במשחק, מה שהופך אותו למושלם עבור שחקנים מתחילים. יכולות ההגנה שלהם מעולות אך גם ההתקפה שלהם לא נופלת משאר השבטים. כוחותיהם המהירים מאפשרים להכות באויב במהירות הבזק, ולתפוס אותו לא מוכן. הרעם הוא הפרש המהיר במשחק ואפשר רק לדמיין מה ניתן לעולל עם צבא המורכב מאלפי רעמים.
מספר 23
עלילה
באותה עת וולטר ורובין ממשיכים לבחון את הספר ומוצאים הודעות מוצפנות ובעקבותיהן הם הולכים לפארק קזנובה. הם יורדים בגרם מדרגות שמכונה "מדרגות לגן העדן", ובתחתיתו הם חופרים באדמה ומוצאים שלד. כשהם חוזרים לשם עם שוטר הם מגלים שהעצמות נעלמו. אגת'ה מגיעה לשם והם נוסעים לביתם ובדרך הם רואים את הכלב על הכביש. וולטר מנסה לדרוס אותו, ובסוף אגת'ה תופסת את ידו והוא עוצר רגע לפני פגיעה. כשהיא נוגעת בו הוא רואה שיש אדמה על היד שלה.
טרוויאן
גאלים
יתרונות:
חסרונות:
מספר 23
עלילה
בבית הוא מתעמת אתה ומאשים אותה בגנבת העצמות ובכתיבת הספר. היא מודה שהעבירה את העצמות כדי להגן עליו, מפני שלטענתה הוא כתב את הספר בעצמו. היא מראה לו את תוכן הקופסה שמצאה במוסד הפסיכיאטרי: קומיקס על בלשים, כתב היד של "המספר 23" עם שמו של וולטר עליו וסקסופון, הכלי שבו מנגן פינגרלינג בספר. כמו כן, היה בקופסה צמיד רגל שהיה שייך ללורה טולינס.
טרוויאן
גאלים
יחידות: פלנקס, לוחם חרב, נווט, רעם טאוטטס, דרואידרידר, האדואן, איל ניגוח, קטפולטה, צ'יפטן, מתיישב.
מספר 23
עלילה
ספארו חוזר למלון ותולש את הטפט מהקיר, ומגלה שכתוב על הקיר הפרק ה-23 של הספר. בפרק מוסבר שהסיפור היה וידויו של וולטר והוא נזכר בהתאבדות אביו אחרי מות אמו. וולטר אהב את לורה טולינס ופיתח אובססיה למספר 23 בעקבות הופעתו בפתק ההתאבדות של אביו. הוא הזהיר את טולינס מפני המספר 23 לאחר שהיא התחילה לשכב עם המרצה שלה. הם התעמתו והוא רצח אותה וקבר אותה בפארק. המרצה של טולינס נכנס לחדר שבו נרצחה, הרים את הסכין, השאיר עליו את טביעות האצבעות שלו וידיו הוכתמו מהדם. הוא הואשם ברצח והורשע. וולטר הלך למלון, כתב בחדר 23 את הספר ואת הפרק האחרון הוא כתב על הקיר. בסוף הכתיבה הוא קפץ מהמרפסת. הוא נשאר בחיים אך נפצע באורח חמור ואיבד את הזיכרון. במוסד הפסיכיאטרי שבו אושפז, ד"ר לירי הדפיס את הספר שכתב ספארו ופיתח בעצמו אובססיה למספר 23. בצאתו של ספארו מהמוסד הוא פגש את אגת'ה.
טרוויאן
מצרים
המצרים הם פנים חדשות במשחק. תכונותיהם ההגנתיות מזכירות את הגאלים, אך ההתקפה כמעט ולא קיימת. חומותיהם האימתניות כמעט ובלתי ניתנות להריסה, ומשאבת המים שלהם יכולה להכפיל את ייצור המשאבים בכפר. עבדי המליציה זולים במיוחד ומתאמנים במהירות הבזק, מה שמאפשר ליצור כמויות אדירות מהם, אם כי יש לדאוג אחר כך להאכיל את כל הצבא הזה.... מתאימים מאוד לשחקנים חדשים, אך גם לשחקני הגנה מנוסים.
מספר 23
עלילה
וולטר מסגיר את עצמו למשטרה, המרצה של לורה טולינס משתחרר וגופתה מובאת לקבורה. למרות שהוא נשלח למאסר, וולטר מרגיש אופטימי. הוא חושב שהושג צדק, אך נדמה כי בריאותו הנפשית עדיין מעורערת. בסוף הסרט מוצג חלק מפסוק 23 בפרק ל"ב של ספר במדבר: "ודעו חטאתכם אשר תמצא אתכם".
טרוויאן
מצרים
יתרונות:
חסרונות:
יחידות: עבד מיליציה, לוחם אפר, לוחם חרמש, סייר המזרח, שומר אנוריס, רשף בעל החץ, איל ניגוח, קטפולטת אבן, סופר, מתיישב.
הונים
ההונים הם האנטיתזה של המצרים. כוחות ההתקפה שלהם חזקים במיוחד, אך ההגנות שלהם פרוצות כמעט לגמרי. החומה המאולתרת - כשמה כן היא, קלילה להריסה ומעניקה מעט מאוד מחסה לכוחות המגינים. המוטו של ההונים הוא "ההגנה הטובה ביותר היא התקפה", צבא הפרשים האימתני מסוגל לדרוס כל מגן אומלל והם מסוגלים להרחיב את האימפריה שלהם בקלות יותר בזכות מרכז הפיקוד המאפשר פיתוח של 2 כפרים נוספים. מתאים לשחקנים אגרסיביים במיוחד. לא מומלץ למתחילים.
יתרונות:
חסרונות:
כוחות המשחק נחלקים למספר קטגוריות: כוחות התקפה, כוחות הגנה (שנחלקים ל2 תתי-סוגים: כוחות הגנה נגד רגלי וכוחות הגנה נגד פרשים), כלי מצור שהם הנוגחנים (איל הברזל או איל הניגוח) וקטפולטות, מנהלים (חייל מיוחד שנועד לכיבוש כפרי אויב) ומתיישבים (משמשים לייסוד כפרים חדשים).
בנוסף, ישנם 2 שבטים נוספים המנוהלים על ידי המחשב (NPC), ואין אפשרות לשלוט עליהם בכלל:
נטארים
הנטארים הם שבט מטיל אימה. הם השבט הקדום ביותר שהאימפריה שלהם שלטה בכל מפת טרוויאן לפני בואם של השבטים האחרים. כוחותיהם החזקים יטילו מורא ופחד בליבו של כל מגן. בנוסף, יש להם אוצרות קסומים ואת פלאי העולם, המבנים הכי מיוחדים בעולם. הנטארים מתחילים עם 14 כפרים: 13 כפרי פלא העולם, והבירה שנמצאת במרכז המפה. בהמשך המשחק הם ישתלטו על כפרים נטושים, יפתחו אותם ואף יבנו בהם קצת צבא. עם זאת, הם אינם יכולים לתקוף שחקנים אחרים למעט מקרים מסוימים. מסביב לבירה הנטארית ישנו שטח בצבע אפור. התיישבות בשטח זה תגרור התקפות מכיוון בירת הנטארים אל הכפר הפולש. במידה והכפר ישרוד את ההתקפות, לא יישלחו אליו התקפות נוספות.
משאבים
פיתוח כפרים והכשרת יחידות דורשים משאבים. המשאבים מיוצרים על ידי שדות המשאבים המקיפים כל כפר ומאוחסנים במחסן ובאסם. ניתן להגדיל את תפוקתם על ידי שדרוג השדות, בניית מפעלים ועל ידי לכידת נווה מדבר בקרבת מקום. ישנם ארבעה סוגים של משאבים בטרוויאן: עץ, טיט, ברזל ויבול. כל משאב נדרש כדי לפתח כפר, כאשר טיט הוא המשאב המבוקש ביותר לבנייה. בנוסף, צריכת המשאבים תשתנה בהתאם לשבט השחקן: הכוחות הרומאיים דורשים יותר ברזל לשריון, הכוחות הטאוטוניים דורשים בעיקר עץ, והכוחות הגאליים דורשים טיט. יחידות צבאיות ואוכלוסיית הכפר צורכות יבול, ולכן ייצור היבול יורד בכל פעם שהאוכלוסייה גדלה או יחידה צבאית חדשה מצטרפת לכפר. אם יש יותר חיילים ותושבים מסך ייצור השדות בכפר, ייצור היבול יהפוך לשלילי והאסם יתחיל להתרוקן. כאשר האסם יתרוקן לגמרי יתחילו הכוחות בכפר למות מרעב. ישנו מצב נוסף הנקרא נעילת-יבול (או "קרופ-לוק") שבו ייצור היבול בכפר נמוך מאוכלוסיית הכפר. במקרה כזה יכול השחקן לבנות אך ורק שדות יבול עד שייצור היבול יספיק בשביל אוכלוסיית הכפר ורק אז יוכל לבנות מבנים אחרים.
כפרים
כל שחקן מתחיל את המשחק בכפר אחד שלא מפותח, המוגדר כבירה. כל כפר מורכב ממרכז הכפר, הכולל 22 מקומות בניה כולל אחד ייעודי לחומה ואחד נוסף לנקודת המפגש, ועוד 18 שדות משאבים המקיפים את מרכז הכפר. שדות המשאבים מחולקים בצורה שונה מכפר לכפר, כאשר בכפר הבסיסי ישנם 4 שדות משאבים מכל סוג ו6 שדות יבול. ישנם כפרים מיוחדים הנקראים "קרופרים" המכילים 9 או 15 שדות יבול ובדרך כלל מכריזים בהם את הבירה, מכיוון שרק בבירה אפשר לפתח את השדות מעל לרמה 10. בכפר לא מפותח שדות המשאבים נמצאים ברמה 0, ויש רק בניין אחד, הבניין הראשי.
שחקנים יכולים לייסד או לכבוש כפרים נוספים כדי להרחיב את תחומם, להגדיל את ייצור המשאבים הכולל ולעזור לתמוך בצבאות גדולים יותר. ישנם תנאים מוקדמים לייסוד או כיבוש כפרים נוספים. השחקן צריך לצבור מספיק נקודות תרבות, המיוצרות באופן פסיבי על ידי רוב הבניינים, ובאופן פעיל על ידי קיום מסיבות בעירייה. מספר נקודות התרבות הנדרשות תלוי במספר הכפרים הכולל שהשחקן כבר שולט בו. השחקן חייב להיות בעל ארמון או מגורים מלכותיים (או מרכז פיקוד הוני) בכפר עליו הוא שולט ברמה מסוימת. דרישת הרמה תלויה במספר הכפרים שהוקמו או נכבשו על ידי כוחות מהכפר הספציפי הזה. לאחר קריטריונים אלה, השחקן יכול להכשיר שלושה מתיישבים ולשלוח אותם לייסד כפר חדש באזור פנוי שנבחר על המפה. יש לתת למתיישבים 750 יחידות מכל משאב לפני שהם יוצאים לדרכם. משאבים אלו ישמשו את המתיישבים כדי לייסד את הכפר החדש.
במקום להקים כפר חדש, שחקן יכול לבחור לכבוש כפר אחר. השחקן רשאי להכשיר מנהל (סנטור רומאי, צ'יף טאוטוני וכו') במקום שלושה מתיישבים. בניגוד למתיישבים, יש לחקור יחידות אלו באקדמיה לפני שניתן להכשיר אותן. ניתן לשלוח מנהלים לכפר אחר, בדרך כלל בליווי חיילים אחרים, שם ידברו עם אוכלוסיית הכפר ויפחיתו את נאמנותם למגן. כדי שהנאמנות תרד אסור שיהיו בכפר מגורים מלכותיים או ארמון ויש להרוס אותם לפני. אם הנאמנות תרד לאפס, הכפר יצטרף לתחום התוקף. המגן יאבד את השליטה בכפר, וכל החיילים שמקורם בכפר יפסיקו להתקיים. לא ניתן לכבוש כפר בירה.
כפרים נהרסים אם אוכלוסייתם יורדת לאפס כתוצאה מהרס של כל המבנים בכפר. עם זאת, לא ניתן להרוס או לכבוש כפר אם זהו הכפר האחרון של השחקן, כך שלשחקן יהיה תמיד לפחות כפר אחד.
כוחות
כוחות הם יחידות צבאיות המאפשרות לשחקן לתקוף ולהגן על כפרים. חלקם גם יכולים לשאת משאבים, כך שניתן להשתמש בהם בפשיטה על כפרים אחרים. ישנם בעיקר שלושה סיווגים של כוחות: שבט, ניידות ותפקוד. ישנם חמישים סוגים שונים של חיילים בטרוויאן, עשרה לכל שבט. הכוחות הם רגלים או פרשים. חמישה מסוגי הכוחות הם יחידות רגילות, אך לכל שבט יש סוג כוחות המייצג סיירים, שני סוגים של כלי מצור - אילי ניגוח וקטפולטות, מנהלים ומתיישבים. לכל סוג כוחות יש תכונות הקובעות את עלות האימון שלו, אחזקתו, יכולת ההתקפה, יכולת ההגנה כנגד חי"ר ופרשים, מהירות ויכולת נשיאת משאבים. חיל הרגלים מאומן במגורי החיילים, ופרשים מאומנים באורווה. סיירים הם יחידות ריגול שניתן להשתמש בהן כדי לרגל אחר כפרי אויב ולדלות מידע על הגנות או כמות משאבים, או להתגונן מפני התקפות ריגול. כלי המצור, הבנויים בבית-המלאכה, מאפשרים לשחקנים להרוס חומות ומבני אויב. מנהלים ומתיישבים הם יחידות שיש להן את היכולת לכבוש או לייסד כפרים חדשים, בהתאמה. הם מאומנים במגורים המלכותיים או בארמון.
ניתן לשפר את תכונות ההתקפה וההגנה של הכוחות על ידי שיפור נשקם בנפחיה. שדרוג של מגורי החיילים, האורווה ובית המלאכה מאפשרים אימון מהיר יותר של חיילים. ישנם גם בניינים המכונים מגורי החיילים הגדולים והאורווה הגדולה, המאפשרים אימון בו זמנית מאותו סוג כוחות אך בעלות גבוהה פי שלושה. כפרים רומאיים יכולים לבנות שוקת מים לשתיית סוסים כדי להאיץ את אימון הפרשים ולהקטין את אחזקתם. הטאוטונים יכולים לבנות מבשלת בירה המשפרת את תכונות ההתקפה של חיילים מהכפר ההוא, אך היא גורמת לכלי הבליסטראות שלא יוכלו לכוון על מטרות מדויקות.