cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טעם העיר
היסטוריה
בשנת 1998, לאור קהל המבקרים הרב, הועבר האירוע לפארק הירקון, והוא החל לפעול בחסות חברות המזון הגדולות בישראל. מאז שנת 2005 פקדו את האירוע מעל לחצי מיליון איש בכל שנה, והכנסותיו בשנת 2007 עמדו על כמיליון דולר ליום. בשנת 2008 נושא האירוע היה "60 שנות קולינריה בישראל", לכבוד חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל.
בשנת 2009, הועבר הפסטיבל לעיר חיפה. בשנת 2011, לאחר שנה שלא התקיים, חזר הפסטיבל לתל אביב והתקיים בגני יהושע. בשנת 2012, נערך בפעם האחרונה.
תל אביב EAT
בסוף מאי 2016 יזמה עיריית תל אביב-יפו את חידוש האירוע תחת הכותרת "תל אביב EAT" בפארק צ'ארלס קלור. בעקבות הצלחת האירוע הראשון המשיכה העירייה להפיק אותו מדי שנה.
בשנת 2019 פעל האירוע ב"כפר האירוויזיון" בפארק צ'ארלס קלור, כחלק מאירועי אירוויזיון 2019 שנערך בתל אביב.
דניס רוס
'''דניס ב. רוס (באנגלית: Dennis B. Ross'''; נולד ב-26 בנובמבר 1948) הוא דיפלומט יהודי אמריקאי המכהן כיועץ מיוחד במועצה לביטחון לאומי, בעבר כיהן כמנהל תחום תכנון מדיניות במחלקת המדינה בממשלו של הנשיא ג'ורג' ה. ו. בוש וכמתאם מיוחד למזרח התיכון בממשלו של הנשיא ביל קלינטון. רוס היה מעורב בעיצוב מעורבות ארצות הברית בתהליך השלום בין ישראל לפלסטינים.
קריירה פוליטית
כמלומד ודיפלומט בעל ניסיון של יותר משני עשורים במדיניות המזרח התיכון והסובייטים, עבד רוס בצוותא עם מזכירי המדינה האמריקנים, ג'יימס בייקר, וורן כריסטופר ומדליין אולברייט. לרוס מיוחסת גם הקמתו ב-1980 של המוסד הוושינגטוני למען מדיניות קירוב המזרח הממומן מטעם איפא"ק.
ב-1981, לאחר הבחירות בארצות הברית שבהן ניצח רונלד רייגן, היועץ לביטחון לאומי ריצ'רד ו. אלן הושם אחראי ליישם את המדיניות הזרה של שלטונו של רייגן ועבד בצוות המייעץ לנשיא. אלן הציע לפול וולפוביץ את המשרה של יו"ר של מתכנני המדיניות במחלקת המדינה (משרד החוץ האמריקאי). בתפקיד זה וולפוביץ והצוות החדש שהוא בחר שכלל את רוס, סקוטר ליבי, פרנסיס פוקויאמה, אלן קיאס, זלמאי ח'לילזאד, סטפן ססטאנוביץ וג'יימס רוש. כל הצוות הזה היה אחראי להגדיר את מטרות מדיניות החוץ של ממשל רייגן.
רוס כתב את החיבור המדעי שהגיש לקבלת תואר הדוקטור על ברית המועצות, ולאחר מכן שירת כיו"ר של תוכנית ברית המועצות של אוניברסיטאות ברקלי וסטנפורד שחקרה את התנהגותם הבינלאומית של הסובייטים בשנים 1984-1986. רוס שירת כמנהל תחום תכנון מדיניות של מחלקת המדינה ושלט בתכנון המדיניות שלה בזמן כהונתו של ג'ורג' בוש האב בבית הלבן. בתפקיד זה, הוא שיחק תפקיד חשוב במדיניות של ארצות הברית לגבי ברית המועצות לשעבר, וכמו כן בנושא איחוד גרמניה והצטרפותה לנאט"ו. גם משא ומתן בסוגיית סחר נשק ובפיתוחה של הקואליציה העולמית בזמן מלחמת המפרץ היו תחת טיפולו. הוא שירת כיו"ר של "המזרח הקרוב" והיה אחראי על הקשר עם דרום אפריקה במועצה לביטחון לאומי בזמן כהונתו של רונלד רייגן, וגם כסגן מנהל של משרד הפנטגון בהערכות למלחמה. החל מאמצע שנות התשעים עסק רוס בענייני המזרח התיכון כשליח מיוחד של ממשל קלינטון. במהלך שירותו הציבורי זכה רוס להוקרה על תפקודו. הנשיא קלינטון העניק לרוס את המדליה הנשיאותית לשירות מצוין של עובדי מדינה, ומזכירי המדינה בייקר ואולברייט העניקו לו את התואר היוקרתי ביותר במשרד החוץ. אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס העניקה לו את התואר היוקרתי ביותר שלה, מדליית "UCLA". בנוסף הוא קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מהסמינר הטכנולוגי היהודי, מאוניברסיטת סירקיוז ומאמהרסט קולג'.
לאחר כינון ממשלו של הנשיא ברק אובמה במהלך 2009, מונה רוס לתפקיד יועץ מיוחד למזכירת המדינה לענייני המפרץ הפרסי כולל איראן וככזה היה למעשה השליח המיוחד של הממשל, והממונה על השיחות, לענייני איראן. לאחר זמן קצר פרש רוס מתפקיד זה, על פי הערכות בשל סירובה של איראן לדבר עמו בשל מוצאו היהודי וקשריו עם ישראל. לאחר פרישתו מונה לתפקיד יועץ מיוחד במועצה לביטחון לאומי, תפקיד שבו כיהן עד נובמבר 2011.
לאחר הקריירה הפוליטית
החל משנת 2006 מרצה רוס בנושא אסטרטגיות במשא ומתן באוניברסיטת ג'ורג'טאון. בנוסף משמש רוס כפרשן לענייני יחסי חוץ בפוקס ניוז. כמו כן הוא כותב לעיתים תכופות עבור העיתונים וושינגטון פוסט והניו יורק טיימס. הטור הראשון של רוס בניו ריפבליק שנקרא "Statecraft" פורסם ב-9 באפריל 2007.
הקשר הישראלי
לציבור הישראלי מוכר רוס בעיקר כשליח המיוחד של הממשל האמריקני למזרח התיכון בימי נשיאותו של ביל קלינטון. רוס ביקר רבות בתקופה זו בישראל ובמדינות השכנות לה במטרה לקדם את התהליך המדיני, ומרב מאמציו כוונו לערוץ הישראלי-פלסטיני. הוא נועד פעמים רבות עם ראשי ממשלת ישראל דאז, שמעון פרס ובנימין נתניהו וכן עם אישים בכירים ברשות הפלסטינית, ובראשם היו"ר דאז יאסר ערפאת. במהלך שנותיו של רוס כמתווך במשא ומתן לשלום בין הישראלים לפלסטינים, ביקרו אותו אנשים משני צדדי העימות. פלסטינים נהגו לטעון שכיהודי הוא פועל בניגוד עניינים, ואילו בימין הישראלי טענו שהוא פועל בכיוון פרו-פלסטיני מובהק. במסגרת תפקידו, היה רוס מאדריכלי ועידת ואי פלנטיישן, בהשתתפותם של מנהיגי ארצות הברית, ישראל, ירדן והרשות הפלסטינית, ועידה שהובילה לחתימת הסכם ואי.
לואי ביבלו
לואי ביבלו (בצרפתית: Louis Buvelot; 3 במרץ 1814 – 30 במאי 1888), היה צייר נוף שווייצרי, שחי 17 שנים בברזיל ושהה 23 שנים באוסטרליה, שם השפיע על אסכולת היידלברג.
קריירה באוסטרליה
כשהגיע למלבורן בפברואר 1865, ביבלו התפרנס כצלם רחוב במשך שנה, אך עד מהרה חזר לציור. אשתו החדשה, קרוליין-ג'ולי בגווין, עזרה בהוראת צרפתית, והוא החל למצוא קונים לתמונות שלו, וג'יימס סמית' היה אחד הראשונים שמהם. בשנת 1869 קנו נאמני הגלריה הלאומית של ויקטוריה שתיים מתמונותיו, ובשנת 1870 שילמו 131 פאונד עבור "בריכת המים בקולרין". ב־1873, 1880 ו- 1884 הוענקו לו מדליות זהב בתערוכות שהתקיימו במלבורן, והוא גם קיבל מדליית כסף בתערוכת פילדלפיה בשנת 1876.
המוניטין שלו התבסס, והוא המשיך לצייר בהתמדה עד מותו ב־30 במאי 1888.
הוא נקבר בבית העלמין בבורונדרה, שם הוקמה אנדרטה גדולה לזכרו.
טתיס
טתיס (Τηθύς) היא טיטאנית ואלת מים מהמיתולוגיה היוונית.
תפקידיה
כאחת מאלפי אלי המים, טתיס מונתה להיות האלה של מקורות המים. בנוסף מונתה להיות פטרונית הטיפול בילדים. במוזאיקות מסוימות היא מופיעה עם זוג כנפיים קטנות ברקותיה.
משפחתה
הוריה של טתיס היו גאיה, "אמא אדמה", ואורנוס, מלך היקום הראשון, עד לנפילתו בידי אחיה הקטן ביותר של טתיס, קרונוס, שקצץ את איבר מינו של אביו, ממנו נוצרו אחים נוספים לטיטאנים. מאוחר יותר בנו של קרונוס, זאוס, ניצח אותו והפך לשליט היקום השלישי, האחרון והנצחי. בזמן המלחמה בין האב ובנו, טתיס וחמש הטיטאניות האחרות מתוך ה-12 המקוריים הייתה לצד זאוס, אולם היא לא נלחמה בעצמה, אלא רק בניה, האוקיינידים.
טתיס הייתה אשתו ואחותו של אוקיינוס, וילדה לו את אלי הנהרות החשובים, את אלי העננים, וכן את שלושת אלפים האוקיינידים - הנימפות ואלי המים שהיו ממונים על כל נקודות המים בעולם (נחלים, אגמים ומעיינות) - שהיא עצמה הייתה המקור להם.
צאצאיה
אאסקוס שהיה מצאצאיה של טתיס השליך את עצמו לים מרוב צער על מות אהובתו "הספרייה", טתיס ריחמה עליו והפכה אותו לציפור הטבלן.
טתיס והרה
טתיס גידלה את הרה והייתה האם המאמצת שלה, הרה שלא הייתה שבעת רצון משיבוצם במרכז השמים של קליסטו וארקס כקבוצות הכוכבים "הדובה הקטנה" ו"הדובה הגדולה" כיוון שקליסטו הייתה פילגש של בעלה זאוס ביקשה מטתיס שתעזור לה. טתיס קיללה אותם שיסתובבו במעגלים - במקום בו יראו אותם פחות, ולכן הם מסתובבים במסלול שמקיף את אזור הקוטב הצפוני.
אלכסנדר נ. יאקובלב
אלכסנדר ניקולאייביץ' יאקובלב (ברוסית: Алекса́ндр Никола́евич Я́ковлев, 2 בדצמבר 1923, קורוליובו, פלך יארוסלבל – 18 באוקטובר 2005, מוסקבה) היה פוליטיקאי, פובליציסט, דיפלומט ומומחה רוסי וסובייטי בענייני צפון אמריקה, אחד מהאידאולוגים הראשיים, ה"אדריכלים" של הפרסטרויקה ויועץ מקורב למנהיג האחרון של ברית המועצות, מיכאיל גורבצ'וב.
בשנים 1973–1983 כיהן יאקובלב כשגריר ברית המועצות בקנדה.
ילדות וצעירות
יאקובלב נולד בשנת 1923 בכפר קטן בשם קורוליובו, על הנהר וולגה, על יד יארוסלבל, כילד הבכור מבין חמישה של משפחת איכרים רוסים. היו לו ארבע אחיות, מתוכן שתיים מתו בינקותן. האב, ניקולאי אלכסייביץ' יאקובלב, למד רק ארבע כיתות בבית ספר, ואמו, אגפיה מיכאילובנה למדה רק שלושה חדשים. יאקובלב היה חולני בילדותו וסבל מדלקת בלוטות הלימפה הצוואריות ("חזירית") על רקע שחפת. אביו שירת במלחמת האזרחים ברוסיה חיל הפרשים האדום והפך לקומוניסטי אדוק. הוא היה היושב ראש הראשון של קולחוז מקומי. אחרי כשיאקובלב היה בן שבע בית המשפחה הוצת והם עברו לגור בכפר קראסנייה טקאצ'י. יאקובלב סיים את לימודי התיכון עוד לפני הפלישה הנאצית לברית המועצות. בנובמבר 1941 גויס לחיל הים הסובייטי, עבר אימונים קצרים וצורף לחטיבה הימית השישית של הצי הבלטי ובימי מצור לנינגרד השתתף כמפקד פלוגה בקרבות בחזית וולחוב. ב-6 באוגוסט 1941 פיקד על 30 חיילים צ'ובשים ונדרש לתקוף עמדות גרמניות בוויניאגולובו על ידי לנינגרד ונפצע קשה. הוא אושפז עד פברואר 1943 ובהמשך שוחרר הבייתה. ב-1944 התקבל כחבר במפלגה הקומוניסטית. באותה תקופה הוא ראה במפלגה הקומוניסטית "את אמת החיים", האמין אמונה שלמה בברית המועצות והעריץ את יוסיף סטלין
ההשתלמות בארצות הברית
ב-1958 נבחר יאקובלב להשתתף למשך שנה בלימודים עם מלגת פולברייט בארצות הברית. מתוך 17 סטודנטים סובייטיים, 14 נבחרו על ידי ק.ג.ב. יאקובלב ועוד שלושה, לרבות אולג קלוגין נשלחו ללמוד ב באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. יאקובלב למד באופן אינטנסיבי את השפה האנגלית, על רוזוולט ועל הניו דיל והשווה את ארצות הברית באותה תקופה לבין ברית המועצות. במאי 1959 האורחים הסובייטים נלקחו לסיור בן שלושים יום ברחבי ארצות הברית. בזמן המסע התארח יאקובלב אצל משפחות במדינת וורמונט, בשיקגו ובאיווה. תופעות כמו גזענות, חומרנות, ואחרות לא שיפרו את התחושות האנטי אמריקאיות שבהן התחנך. יאקובלב חזר לוועד המרכזי של המפלגה על מנת לעסוק באידאולוגיה ובתעמולה, ופרסם כמה ספרים אנטי-אמריקאיים. כתב עבודת תואר על תולדות מדיניות החוץ של ארצות הברית וביולי 1960 קיבל את התואר "קנדידט למדעים", השקול כנגד דוקטורט.
התחלת הקריירה הפוליטית
אחרי נפילתו של ניקיטה חרושצ'וב, ביולי 1965 המנהיג החדש לאוניד ברז'נייב מינה את יאקובלב כסגן מנהל של המחלקה לתעמולה של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. באוגוסט 1968 נשלח יאקובלב לפראג כנציג הוועד המרכזי והיה עד לפליקת הטנקים הסובייטיים לפראג. מאוחר יותר הביע דעה נגד הרחקתו של המנהיג הצ'כוסלובקי אלכסנדר דובצ'ק. באותה שנה השתתף יאקובלב בצוות שנדרש לנסח חוקה חדשה של ברית המועצות ב-1977. יאקובלב שימש כעורך של כמה כתבי עת של המפלגה וכיהן בשנים 1969–1973 כראש המחלקה לאידאולוגיה ולתעמולה של המפלגה. בינואר 1970 ביקר שוב בארצות הברית, נפגש עם מושל קליפורניה, רונלד רייגן, עם הדיפלומט הנרי קיסינג'ר ועם השחקנית ג'יין פונדה שהזהירה אותו מפני "סכנת המיליטריזם האמריקאי שלדעתה, אינה זוכה למלוא החשיבות בעיני מוסקבה". בעקבות מסע זה באמריקה לא שינה יאקובלב את התרשמותו השלילית מארצות הברית.
שגריר בקנדה
ב-1972 פרסם יאקובלב ב כתב העת "ליטרטורנאיה גזטה" מאמר בכותרת "נגד האנטיהיסטוריזם" שבו הביע עמדה בקורתית כלפי הלאומנות הרוסית והלאומנות בברית המועצות בכלל. הפרסום הביא לסילוקו מהתפקיד. התאפשר לו לבחור תפקיד דיפלומטי והוא בחר להיות שגריר בקנדה, משישה שהוא מילא למשך עשור. ביולי 1973 הגיע לקנדה. במהלך שליחותו התיידד עם ראש ממשלת קנדה, פייר אליוט טרודו. טרודו קרא לבנו השני אלכסנדר טרודו, לפי שמו של יאקובלב. ב-16–23 במאי 1983 יאקובלב ליווה את המנהיג החדש, מיכאיל גורבצ'וב, אז אחראי בהנהגה הסובייטית בעננייני חקלאות, בעת ביקורו בקנדה. מטרת הביקור הייתה להתוועד לחוות ולמוסדות החקלאיים הקנדיים, לצורך לימוד לקחים בעלי יישום בברית המועצות. בהזדמנות זאת יאקובלב וגורבצ'וב חידשו את יחסי הידידות של פעם, והתחילו לדון ביניהם באפשרויות של ליברליזציה בארצם.
שובו למולדות
שבועיים אחרי הביקור, לפי המלצת גורבצ'וב, ב-16 באוגוסט 1983 מנהיג ברית המועצות באותם הימים, יורי אנדרופוב החזיר את יאקובלב הבייתה ומינה אותו כמנהל המכון לכלכלה עולמית וליחסים בינלאומיים של האקדמיה למדעים של ברית המועצות במוסקבה. ב-1985 הוריש את תפקידו לידידו, יבגני פרימקוב (לימים ראש ממשלת הפדרציה הרוסית). אף על פי שהתרשם חיובית מכלכלת קנדה החופשית והתחרותית, במיוחד בתחום החקלאות, שנחשב ענף חלש בברית המועצות - ומיתרונות שלטון החוק, יאקובלב פרסם חוברת בכותרת" סנטה קלאוס המסכן, או העין המשטרתית של הדמוקרטיה", שבו בכינוי העת י. אגאשין, הציג פרקיטיקות שנראו טוטליטריות בשיטת הממשל הקנדית. הוא טען ש, בין היתר, המשטר הקפיטליסטי יצר "מערכת ביוב משלו - משטר דיכוי, הפחדה וטרור" ושהממשלה הקנדית עושה לאזרחים "שטיפת מוח, שארצות הברית מפעילה טרור כלפי שכניה וקנדה אינה אלא מדינת משטרה טוטליטרית.
פרסטרויקה
כשב-1985 נבחר גורבצ'וב כמזכיר כללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות יאקובלב היה ליועץ בכיר שלו, עזר לו לעצב את יחסי החוץ של ברית המועצות על בסיס אי התערבות סובייטית במזרח אירופה וליווה את גורבצ'וב בחמשת מפגשיו עם נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן. בקיץ 1985 יאקובלב התמנה שוב לראש מחלקת התעמולה של הוועד המרכזי של המפלגה. הוא התחיל בבית לתמוך בתוכניות רפורמה בנודעו בהמשך כגלסנוסט (פתיחות) ופרסטרויקה (הבניה מחדש) ומילא תפקיד מפתח ביישום המדיניות החדשה.
(יאקובלב במבוא ל"ספר השחור של הקומוניזם" מאת סטפאן קורטואה ואחרים ) ב-1987 הארגון הנאו-נאצי פאמיאט שפעל אז בברית המועצות שלח מכתב בכותרת "בלמו את יאקובלב!" למליאת הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, ובו הציג את יאקובלב כ"יהודי" כאשם הראשי במהלך שיביא ל"כניעה בפני האימפריאליסטים". במשך עשורים הייתה מדיניותה הרשמית של ברית המועצות לשלול את קיומו של הפרטיכל חשאי של ההסכם הסובייטי-גרמני מ-1939. בהוראת גורבצ'וב יאקובלב כינס ועדה שחקרה את קיומו של פרטיכל כזה. בדצמבר 1989 הסיק יאקובלב כי פרטיכל זה התקיים והציג את ממצאיו בפני הפרלמנט הסובייטי. כתוצאה מכך קונגרס הסובייטים שנבחר לראשונה בבחירות רב מפלגתיות מאז 1918, אישר הצהרה שבו הודה בקיומם של הפרטיכלים החשאיים, גינה והוקיע אותם.
השנים האחרונות
ב-1987 קודם יאקובלב כחבר בפוליטביורו של המפלגה אבל עד 1990 הפך ליעד למתקפות מצד הקומוניסטים השמרנים שהתנגדו לליברליזציה. בקונגרס ה-28 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות שהתקיים ביולי 1990, שאל אותו הגנרל אלכסנדר לבד בציניות וגרם למהומה:"כמה פנים יש לך, אלכסנדר ניקולאיביץ'?" יאקובלב התיעץ עם עמיתיו והמשיך במהלכים המדיניים אבל התפטר מהפוליטביורו יום אחרי סיום הקונגרס. ככל ההתחזק המחנה של הקומוניסטים המתנגדים לרפורמות, עמדתו נחלשה. אחרי שהותקף במאי 1991 גם על ידי גנאדי זיוגאנוב, בן חסותו לשעבר ולימים ראש המפלגה הקומוניסטית בפדרציה הרוסית, התפטר יאוקבולב מהמפלגה יומיים בלבד לפני ניסיון ההפיכה של אוגוסט 1991. בימי ניסיון ההפיכה הצטרף יאקובלב לאופוזיציה הדמוקרטית נגדה. אחרי סיום המאורעות ביקר יאקובלב את גורבצ'וב על כך שהיה תמים כשהכניס את הקושרים לחוג מקורביו הפנימי ואמר שגורבצ'וב היה אשם ביצירת צוות הבוגדים. מדוע הקיף את עצמו באנשים מסוגלים לבגוד?"
בספרו "בתוך הארכיון של סטלין" (2008) סיפר ג'ונתן ברנט שב-1991 כשהמוני ליטאים הפגינו בעד העצמאות מברית המועצות, גרובצ'וב התיעץ עם יאקובלב לגבי התבונה שב דיכוי הצבאי נגדם. הוא שאל: "עלינו לירות?". יאבובלב הגיב: "אם חייל סובייטי אחד ירה כדור אחד בלבד על ההמונים הלא חמושים, נגמר עם השלטון הסובייטי". על אף הזהרותיו של יאקובלב, ברית המועצות התערבה בליטא אחרי הכרזת העצמאות שלה, ואחר כך כעבור שבעה חדשים התפרקה. יאקובלב הנהיג בהמשך את הוועדה שהקים הנשיא בוריס ילצין לטיהור שמם של קרבנות הדיכוי הפוליטי הסובייטי. בשנים שחלפו אחרי התפרקות ברית המועצות, כתב יאקובלב והרצה הרצאות רבות על ההיסטוריה, הפוליטיקה והכלכלה. הוא היה תקופה מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרוסית התמזגה באמצע שנות ה-1990 עם סיעות אחרות והקימה את "הדמוקרטים המאוחדים" ברית מצדדת ברפורמות שהתארגנה יותר מאוחר ב"ברית כוחות הימין". ב-2002 כראש הוועד הנשיאותי לטיהור שמם של קרבנות הדיכוי הפוליטי נכח יאקובלב בהוצאה לאור של תקליטור עם השמות המפורטים וביוגרפיות קצרות של קרבנות הדיכוי הסובייטי. מאוחר יותר בחייו, הקים יאקבולב וניהל את קרן הדמוקרטיה הבינלאומית. הוא דרש לקיחת אחריות על פשעי העבר ומתח ביקורת על הנשיא ולדימיר פוטין שהתחיל להגביל את הדמוקרטיה בפדרציה הרוסית. בשנת 2000 טען יאקובלב שהדיפלומט השוודי ראול ולנברג שהתפרסם בהצלת אלפי יהודים הונגרים בעת השואה, נורה למוות ונרצח בבניין הבולשת הסובייטית בשנת 1947.
יאקובלב הלך לעולמו ב-18 באוקטובר 2005. טקס אשכבה אזרחי התקיים ב-21 באוקטובר בבניין האקדמיה למדעים של רוסיה. הוא הובא לקבורה בבית העלמין טרויקורובסקויה במוסקבה.
פרסים ואותות הוקרה
על תפקידו האישי בהשכנתה ופיתוחה של מדינת צדק ודמוקרטית, על פעילותו הפורייה ורבת השנים
אלן אוצ'ואה
אלן אוצ'ואה (באנגלית: Ellen Ochoa; נולדה ב-10 במאי 1958) היא מהנדסת אמריקאית, אסטרונאוטית לשעבר ומנהלת לשעבר של מרכז החלל ג'ונסון. אוצ'ואה מונתה למנהלת המרכז עם פרישתו של המנהל הקודם, מייקל קואטס, ב-31 בדצמבר 2012. ב-1993 הפכה אוצ'ואה לאישה ההיספנית הראשונה בעולם, שיצאה לחלל, כאשר שירתה במשלחת בת 9 ימים על סיפון מעבורת החלל דיסקברי.
ראשית חייה
אוצ'ואה נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה, אך גדלה בלה מסה, קליפורניה.. סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון גרוסמונט באל קג'ון ב-1975. הוריה התגרשו כשהייתה בתיכון, והיא התגוררה עם אמה ואחיה.
השכלה
אוצ'ואה קיבלה תואר ראשון בפיזיקה מאוניברסיטת סן דייגו וסיימה את פי בטא קפא (ΦΒΚ) ב-1980, קיבלה תואר שני במדעים ודוקטורט בהנדסת חשמל מאוניברסיטת סטנפורד בשנים 1981 ו-1985, בהתאמה.
ג' בניסן
פרשת בר המצוה של ילד שנולד בג' ניסן היא ברוב השנים הפשוטות פרשת ויקרא, אך בשנים פשוטות מקביעות הכז היא פרשת צו. בשנים מעוברות, פרשת בר המצווה, ברוב השנים, היא פרשת מצורע. אבל אם בר המצווה חל בשנה מקביעות בחה וזשה פרשת בר המצווה היא פרשת תזריע.
אלן אוצ'ואה
מחקר
כדוקטורנטית באוניברסיטת סטנפורד, ולאחר מכן כחוקר במעבדה הלאומית של סאנדיה ובמרכז המחקר איימס של נאס"א, חקרה אוצ'ואה מערכות אופטיות לביצוע עיבוד מידע. במרכז המחקר של נאס"א, היא הובילה קבוצת מחקר שעבדה בעיקר על מערכות אופטיות לחקר החלל האוטומטי. היא כתבה פטנט על מערכת אופטית לזיהוי פגמים בתבנית חוזרת, בנוסף, היא ממציאה שותפה על שלושה פטנטים למערכת בדיקה אופטית, שיטת זיהוי אובייקט אופטי ושיטה להסרת רעש בתמונות. כמנהלת חטיבת הטכנולוגיות החכמות של איימס, היא פיקחה על 35 מהנדסים ומדענים במחקר ופיתוח של מערכות חישוביות למשימות חלל. אוצ'ואה הציגה מאמרים רבים בכנסים טכניים ובכתבי עת מדעיים.
נאס"א
אוצ'ואה נבחרה על ידי נאס"א בינואר 1991 והפכה לאסטרונאוטית ביולי 1991. משימותיה הטכניות במשרד האסטרונאוטים כללו את תפקיד נציג הצוות בתוכנות טיסה, חומרת מחשב ורובוטיקה, עוזר לתחנת החלל למנהל משרד האסטרונאוטים, מנהל חללית תקשורת (CAPCOM) במפקח המשימה וכמשנה לממלא מקום משרד האסטרונאוטים.
אוצ'ואה הפכה לאישה ההיספאנית הראשונה בעולם שנסעה לחללכאשר היא שירתה במשלחת של תשעה ימים על סיפון מעבורת החלל דיסקברי ב-1993. מטרת המשימה הייתה לחקור את שכבת האוזון של כדור הארץ. עם וותק של ארבע טיסות בחלל, אוצ'ואה רשמה כמעט 40 ימים, 19 שעות ו-36 דקות בחלל.
משנת 2007, לאחר פרישתה ממשימות החלל, שימשה אוצ'ואה כסגנית מנהלת מרכז החלל ג'ונסון, וסייעה לנהל את משרד האסטרונאוטים ואת פעילות המטוסים. ב-1 בינואר 2013, אוצ'ואה הפכה להיספנית הראשונה והמנהלת השנייה של מרכז החלל ג'ונסון של נאס"א.
שירות לאומי
אוצ'ואה מונתה לסגנית יו"ר המועצה הלאומית למדע (NSB) לתקופה 2018–2020. כיום היא עומדת בראש הוועדה להערכת מועמדים למדליה הלאומית לטכנולוגיה ולחדשנות.
הוקרה
אוצ'ואה הוכרה במהלך פעילות חודש המורשת ההיספאנית בקליבלנד, אוהיו ב-14 בספטמבר 2011.
בית הספר התיכון "אוצ'ואה" הממוקם בפסקו, וושינגטון, בית הספר היסודי "אלן אוצ'ואה" בקודהי, קליפורניה ובית הספר התיכון "אמני אלן אוצ'ואה" במזרח לוס אנג'לס נקראים על שמה. בנוסף, בגרנד פריירי, טקסס יש את "האקדמיה המדעית אלן אוצ'ואה" בבית הספר היסודי בן מילם. בפיקו ריורה, קליפורניה יש את "אקדמיית פראף אלן אוצ'ואה". איגוד בתי הספר הציבוריים בטולסה, קראה גם היא בית ספר יסודי חדש על שמה. דגל עם לוגו הרקטה שטס עם אוצ'ואה באפריל 2002 על סיפון מעבורת החלל אטלנטיס למשימה של 11 יום לתחנת החלל הבינלאומית הועבר לבית הספר התיכון אוצ'ואה בפסקו, וושינגטון כאשר אוצ'ואה ביקרה בבית הספר כאורחת מיוחדת ב-2002 והדגל נשאר שם בתצוגה קבועה.
אוצ'ואה היא עמיתה של האגודה האמריקאית לקידום המדע (AAAS), במכון האמריקאי לאווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה (AIAA), באקדמיה הלאומית לממציאים (NAI) ובאגודה האופטית של אמריקה (OSA).
אוצ'ואה היא חלק מהנשים המעורבות בתחום כרטיסי המחשוב.
טיי קונטי
טיינרה מלו דה קרבאליו (באנגלית: Taynara Melo de Carvalho; נולדה ב-9 ביוני 1995) הידועה יותר בשם הבמה שלה, טיי מלו היא מתאבקת ברזילאית וג'ודוקא לשעבר, המופיעה בארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW). היא מוכרת בעיקר בשל תקופתה בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית NXT, שבו הופיעה תחת שם הבמה טיינרה קונטי.
החיים שלפני
טיינרה החלה להתאמן בהתעמלות מכשירים, אך זמן קצר לאחר מכן עברה לענף אמנויות הלחימה.
NXT (2016–2020)
בחודש אוקטובר 2016 נודע שמלו תהיה בין המתאבקים שיקבלו חוזה פיתוח כדי להתאמן במתחם האימונים של ה-WWE. את הופעת הבכורה שלה בזירה ערכה ב-1 באפריל 2017 במסגרת אירוע הרסלמניה אקסס בהפסד לשרה ברידג'ס. בחודשים שעקבו לקרב זה החלה להתאבק באירועים שאינן שודרו לטלוויזיה תחת השם טיינרה קונטי.
בחודש יוני התקבלה הבשורה שקונטי תהיה אחת מהמתאבקות שישתתפו בטורניר הנשים לזכר מאי יאנג. קונטי הודחה כבר בסיבוב הראשון על ידי לייסי אוואנס. ב-11 באוקטובר בפרק של NXT, קונטי הפריעה בקרב המשולש בין ניקי קרוס, פייטון רויס וליב מורגן כאשר היא חוברת לקבוצת The Undisputed Era (אדם קול, בובי פיש וקייל אוריילי) ומונעת מניקי קרוס לנצח בקרב. ב-1 בנובמבר קונטי התחרתה בקרב הטלוויזיוני הראשון שלה בהפסד לניקי קרוס. קונטי נטלה חלק במופע המקדים לאירוע רסלמניה, בקרב באטל רויאל נשים לצד כמה מתאבקות נוספות מ-NXT. קונטי הודחה מהקרב על ידי רובי ריוט, אחת המתאבקות של קבוצת ה-Riott Squad. ב-8 באוגוסט ניצחה קונטי את ונסה בורן בקרב העפלה לטורניר הנשים לזכר מאי יאנג. בקרב ששודר ב-26 בספטמבר, קונטי הצליחה לגבור על ג'סי אלבן ולהעפיל לסיבוב השני בטורניר. בסיבוב זה, שנערך ב-3 באוקטובר, הודחה מהטורניר לאחר הפסד ללייסי ליין. ב-7 בנובמבר, קונטי נוצחה על ידי דקוטה קאי. ב-13 בפברואר 2019, קונטי נוצחה בקרב יחידים על ידי אלייה. ב-27 בפברואר, קונטי חברה לשורות זאיה לי וביחד הן הפסידו לאלייה וונסה בורן. ב-19 ביוני, קונטי הפסידה בקרב יחידים לזאיה לי. ב-4 בספטמבר, קונטי הפסידה לביאנקה בלאייר. בחודש ספטמבר, שם הבמה שלה קוצר לטיינרה. ב-25 בספטמבר, קונטי הפסידה לדקוטה קאי וב-16 באוקטובר, היא הפסידה לטיגן נוקס. ב-6 בנובמבר, טיינרה גברה על סנטנה גארט. ב-25 בדצמבר, הפסידה טיינרה לקנדיס לאריי. ב-17 באפריל 2020, טיינרה שוחררה מהחוזה שלה עקב קיצוצים בתקציב.
All Elite Wrestling (2020–היום)
ב-1 באוגוסט 2020, קונטי הוכרזה כאחת המשתתפות אשר תשתתפנה בגביע זוגות הנשים של AEW, כאשר בהגרלה שהתקיימה, היא הוגרלה להיות השותפה של אנה ג'יי. השתיים ניצחו בסיבוב הראשון את ניילה רוז ואריאן אנדרו, אך בשלב חצי הגמר הודחו על ידי איווליס ודיאמנטה. ב-27 באוגוסט בפרק של התוכנית Dynamite, לאחר ניצחון שהשיגה, קבוצת הדארק אורדר הזמינה אותה להצטרף אליה. ב-9 בספטמבר, קונטי נחלה הפסד בקרב יחידים לניילה רוז. בלילה השני של הספיישל New Year's Smash, שנערך ב-13 בינואר 2021, קונטי כשלה בניסיונה לזכות באליפות הנשים של NWA לאחר שהפסידה לאלופה, סרינה דיב. ב-24 במרץ, קונטי גברה על ניילה רוז. ב-31 במרץ, קונטי והיקארו שידה הפסידו בקרב זוגות לבאני וניילה רוז. שבוע לאחר מכן, קונטי ניצחה בקרב יחידים את הבאני. ב-21 באפריל, ניתנה לקונטי ההזדמנות להתמודד על אליפות הנשים של AEW מאחר שהייתה מדורגת ראשונה בדירוג הטוענות לכתר, לעומת זאת, היא כשלה בניסיונה לזכות בתואר זה לאחר שהפסידה לאלופת הנשים, היקארו שידה. ב-27 באוגוסט בפרק של התוכנית Rampage, קונטי הפסידה לבאני. ב-1 בספטמבר בפרק של התוכנית Dynamite, קונטי השיגה ניצחון על פנלופה פורד. ב-29 בספטמבר בפרק של התוכנית Dynamite, קונטי ואנה ג'יי ניצחו בקרב זוגות את הבאני ופנלופה פורד. באירוע Full Gear, שנערך ב-13 בנובמבר, קונטי כשלה בניסיונה לזכות באליפות הנשים של AEW לאחר שהפסידה לאלופת הנשים, ד"ר בריט בייקר. ב-17 בדצמבר בפרק של התוכנית Rampage, קונטי ניצחה את פנלופה פורד בקרב הכנעות. ב-23 בפברואר בפרק של התוכנית Dynamite, לאחר שג'ייד קארגיל הגנה בהצלחה על אליפות TBS מול הבאני, היא התגאתה במאזן ללא הפסדים שלה והציבה אתגר פתוח על תוארה; קונטי הייתה זו שנענתה בחיוב לאתגר זה והקרב בין השתיים הפך רשמי לאירוע Revolution. באירוע זה, שנערך ב-6 במרץ 2022, קונטי לא הצליחה לזכות באליפות TBS. ב-12 באוגוסט במסגרת הפרק Quake by the Lake של התוכנית השבועית Rampage, קונטי עתה תחת שם הבמה טיי מלו, ביחד עם גווארה הגנו בהצלחה על אליפות הזוגות המעורבים של AAA מול דאנטה מרטין וסקיי בלו. ב-28 באוקטובר בפרק של התוכנית Rampage, מלו גברה על מדיסון ריין.
דוד קושניר
דוד קושניר (נולד בכ"ד בכסלו תרכ"ז, 2 בדצמבר 1866) היה מחלוצי העלייה השנייה, ממתיישבי המושבה יהודיה (כיום יהוד).
ביוגרפיה
דוד קושניר נולד באוקראינה, אז חלק מהאימפריה הרוסית. נישא לשיינדל בת יוסף פינקלשטיין, והתגורר בעיר באלטה. לאחר נישואיו עבד בחקלאות. בהשפעת מנחם שיינקין, שהיה הרב מטעם בעיר מגוריו, התקרב לציונות ותכנן לעלות לארץ ישראל, אולם רעייתו התנגדה בתוקף. הוא פנה במכתב לא. ד. גורדון ושאלו לדעתו, וגורדון השיב כי רק מי שמוכן להקרבה עצמית רשאי לעלות לארץ.
בקיץ תרס"ד (1904) עלה קושניר לארץ לבדו. הוא רכש בארץ בית וחלקת אדמה במושבה יהודייה, שהוקמה בשנת תרמ"ב (1882) על ידי מייסדי פתח תקווה. בשל קשיי התאקלמות נטשו אותה מייסדיה לאחר תקופה קצרה ורובם שבו לפתח תקווה, ולאחר פטירת הרב מרדכי גימפל יפה, בשנת תרנ"ב (1892), לא נותרה בה נפש חיה. קושניר, יחד עם עוד אחד עשר מתיישבים, יישבו מחדש את הבתים הנטושים והתגוררו בתנאים קשים מאוד. בעבר שימש ביתו של קושניר כבניין הישיבה שהקים הרב מרדכי גימפל יפה.
קושניר שלח מכתב לרעייתו ושכנע אותה לעלות לארץ ולהצטרף אליו. בכסלו תרס"ה (דצמבר 1904) הפליגו האם וששת ילדיהם מאודסה והגיעו ליפו, ומשם לקחם קושניר אל ביתו ביהודיה (כהיום יהוד), כעבור זמן עברו לפתח תקווה.
קושניר היה מקורב לקבוצת החלוצים והפועלים שהתגוררה בעין גנים, ובהם א. ד. גורדון ויוסף חיים ברנר.
בניו היו הסופרים מרדכי שניר ושמעון קושניר. חתנו היה אליהו לויצקי, ממייסדי ירקונה.
אלחנן בן יצחק
רבי אלחנן בן יצחק מדנפייר (Dampierre-Sur-Aube) שבצרפת, היה פרשן מבעלי התוספות ופייטן במאה ה-12.
רבי אלחנן היה בנו ותלמידו של ר"י הזקן, מהחשובים שבבעלי התוספות, ובן נינו של רש"י מצד אביו ומצד אמו. חיבר מספר ספרים: "סדר תיקון תפילין", "סוד העיבור" ו"ספר ליקוטין". כן נשתמרו בידינו כמה פיוטים שכתב. נהרג על קידוש השם בפוגרומים של שנת ד'תתקמ"ד (1184), עוד בחיי אביו. מהר"י קולון כתב עליו: "ומי הם פוסקים גדולים יותר מרבנו יצחק ורבנו אלחנן ז"ל".
חיבר תוספות למסכתות רבות. לידינו הגיעו התוספות שלו למסכת עבודה זרה שנכתבו באזור שנת ד'תתקמ"ב, והן נפסקות בדף ל"ה. גם הרא"ש בתוספות הרא"ש למסכת עבודה זרה שנתחברו על ידו מביא מתוספות רבי אלחנן עד לדף לה. תוספותיו למסכת עבודה זרה הודפסו לראשונה על פי כתב יד בשנת תרס"א על ידי דוד פרנקל בהוצאת "חברת דובב שפתי ישנים". מהדורה חדשה בתוספת הערות הודפסה בבני ברק בשנת תשס"ג על ידי אהרן יעקב קרויזר. לפי אפרים אלימלך אורבך, תוספות למסכת עבודה זרה המודפסות, שחוברו על ידי תלמיד רבנו פרץ, מקורן העיקרי בתוספותיו של רבינו אלחנן. וכן תוספות למסכת שבועות המודפסות, שחוברו על ידי רבי אליעזר מטוך, ותוספות למסכת חגיגה המודפסות מקורן העיקרי בתוספותיו של רבינו אלחנן.
ברוך נחשון
רפאל ברוך נחשון (ט"ו באב ה'תרצ"ט, 30 באוגוסט 1939 – ח' בתשרי ה'תשפ"ב, 13 בספטמבר 2021) היה צייר ישראלי, חסיד חב"ד.
ביוגרפיה
נולד בחיפה ללאה ומנחם נחשון. עוד בילדותו אהב להתבונן בנוף ההררי שנשקף מביתו. לדבריו: "בכל בוקר ראיתי את רועי-הצאן הערביים, עולים בהר, אל המרעה וחוזרים לעת ערב. אהבתי את הצמחים שנחבאו בין הסלעים והשתעשעתי בבוץ, המחליף צורותיו עם כל מדרך כף רגל. העדות המוסמכת על כשרוני, שמעתי מפי הגננת שלי, שהעניקה לי דף וצבעים, כל אימת שעשיתי מהומות בגן הילדים".
בשנים 1950–1958 למד אצל האמן שלמה נראני (נרינסקי), תלמידו של פול סזאן, שפתח לו שער לאמנות. למד בישיבת כרם ביבנה. לאחר שהתקרב לחסידות חב"ד נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים בלוד. לאחר כשנה התגייס לצה"ל. בשנת 1963 התחתן עם שרה. באותה שנה הם ביקרו אצל הרבי מלובביץ' שהעניק לו מלגה לשנת לימודים בבית הספר לאמנות–ויזואלית, ואמר לו: "דורות רבים עברו וחוש הציור בכשרות לא ניתקן – ואתה תתקן".
לאחר מלחמת ששת הימים, הצטרף אל הקבוצה הראשונה של המתנחלים בחברון. בשנים הראשונות הסתובב ברחבי העיר וצייר בשחור לבן. לימים, פתח גלריה ליד מערת המכפלה.
בשנת 1978 פתח תערוכה במרכז העולמי של חב"ד. בתערוכה זו ביקר האדמו"ר מלובביץ', בביקור יחיד מסוגו, ואף העיר את הערותיו על פרטי הציורים. כמו כן, ערך תערוכות באנגליה, אוסטרליה, ארגנטינה, יפן, ארצות הברית ועוד.
נחשון התגורר בקריית ארבע. נפטר ב-13 בספטמבר 2021, ונקבר בבית העלמין היהודי העתיק בחברון. הותיר אחריו אישה, שרה, 5 בנים ו-5 בנות. חתנו, ויקטור עטיה, הוא שליח חב"ד בחברון. חתנו ארז קרלנשטיין, הוא מנכ"ל מוסדות חב"ד ברחובות ונכדו הוא המוזיקאי דוידי נחשון.
יצירתו
נחשון השתדל להפיק הרמוניה מלאה, בצבעים ובצורות ומשתמש הרבה בדימויים יהודיים כמו בית המקדש, מנורת שבעת הקנים, נרות, רימונים ושופרות. נחשון סיפר כי: "בטרם שאתחיל ואחרי שאני מסיים, אני מודה לה', שנטע בי את הכשרון, ההשראה והיכולת".
השפעה
דמותו הייחודית של נחשון כאמן יהודי חסידי, היוותה השראה לסופר חיים פוטוק שעליה ביסס את התמה בספרו "שמי הוא אשר לב" ("My Name Is Asher Lev") המספר על בחור צעיר, המבקש להפוך לצייר. העלילה עוסקת בנפתוליו עם הצדדים ה"טמאים" של אמנות הציור, תוך לבטים מול המשפחה והרבי.
משה שמעון זיוויץ
הרב משה שמעון זיוויץ (לעיתים: זיוויטץ; ה' בכסלו ה'תרט"ז, 15 בנובמבר 1855 – י"א באב ה'תרצ"ו, 30 ביולי 1936) היה רב ליטאי ואמריקאי, מחבר פורה ופרשן התלמוד הירושלמי.
ביוגרפיה
נולד בציטביאן שבפלך קובנה. למד תורה מאביו ולאחר מכן אצל הרבנים יצחק הורביץ (מכונה "לייזעוער", דיין בקלם) והרב שלמה הורביץ. בהמשך היה לתלמידו המובהק של רבי אליעזר גורדון, ממנו ומהרב יצחק אלחנן ספקטור נסמך לרבנות.
לאחר נישואיו לחיה אסתר, בשנת 1885, שימש כרב בעיירה פיקלן. אולם כעבור כחצי שנה, בשנת 1886, על פי הצעת הרב יצחק אלחנן, היגר לארצות הברית. לאחר שנתיים בבולטימור החל לכהן ברבנות קהילת "בני ישראל" בפיטסבורג, אז הצטרפו אליו בני משפחתו ששהו עד אז באירופה. מעבר לעבודת הרבנות בקהילתו ובקהילות נוספות בעירו, היה הרב זיויץ פעיל גם באגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה. כמו כן הקים בעירו ישיבה שלאחר פטירתו נשאה את שמו.
בניו מאשתו הראשונה נפטרו מן העולם על פניו. גם אשתו הראשונה נפטרה והוא נישא בשנית.
הרב זיויץ נודע בעיקר על שם ספרו ה"משבי"ח" - פירוש על התלמוד הירושלמי.
טיוהאר
טיוהר הוא כינויו של משה קסטיאל (נולד ב-1968) - מורה רוחני, תקליטן ומפתח שיטות מדיטציה.
קורות חייו
נולד בישראל ברמת השרון ושירת בצה"ל במסגרת חטיבת גולני. לאחר שירותו הצבאי טייל מספר שנים במזרח הרחוק וזכה להצלחה כתקליטן מסיבות טראנס בגואה שבהודו. הוא החל ללמוד תורות רוחניות והושפע רבות מהתאולוגיה ושיטות המדיטציה של אושו.
בשלהי 1996 החל להתגבש סביב טיוהר גרעין של חניכים, ובשנת 2000 הקים בחופי קוסטה ריקה מרכז רוחני בשם "פאצ'ה מאמה". בתקופה זו זכה טיוהר לפרסום בתקשורת הישראלית כשנודע כמורו הרוחני של שחקן הכדורסל דורון שפר. כיום הוא ממשיך להופיע ברחבי העולם כתקליטן וכמורה רוחני המעביר סאט-סאנגים (מפגשים רוחניים), ומנהיג את קהילתו בקוסטה ריקה.
תסמונת פארי-רומברג
תסמונת פארי-רומברג (אנגלית: Parry-Romberg syndrome) היא תסמונת הקרויה על שמו של המדען היהודי שגילה אותה, מוריץ היינריך רומברג (1795–1873) (שהמציא את מבחן רומברג) והמדען הבריטי כיילב היליר פארי (1755–1822). מדובר בהפרעה נוירולוגית נדירה המאופיינת באטרופיה (דלדול/ ניוון) של מחצית הפנים, ובדרך כלל גורמת לאסימטריה בולטת בפנים בנוסף למה שנקרא COUP DE SABRE (חתך מחרב) והרס של רקמות כמו סחוס, עצם, עור, שריר, שומן בצד אחד של הפנים, לרוב שמאל. התסמונת נפוצה יותר בנשים. עדיין לא ידוע מדוע מתחילה התסמונת, כיצד תסתיים ומתי, אך בכל המקרים קיימת עצירה בשלב מסוים או לכל הפחות הפוגה. הטיפול המוצע לסובלים מהתסמונת הוא טיפול קוסמטי של מילוי או שחזור לתיקון הנזקים שיצרה האטרופיה.
דביבון זנב-טבעת
דביבון זנב-טבעת או בסיריסקוס (שם מדעי: Bassariscus astutus) הוא מין טורף ממשפחת הראקוניים החי באמריקה הצפונית.
מאפיינים
צבעו של דביבון הזנב-טבעת הוא חום בהיר עד חום, כאשר חלקו התחתון לבן. זנבו השחור מכוסה בפסים לבנים, והוא ארוך יותר מיתר גופו. עיניו גדולות ושחורות, והן מוקפות בטבעת של פרווה בהירה. הוא קטן יותר מחתול - אורכו 30 עד 42 ס"מ, ואורך זנבו - 31 עד 44 ס"מ. משקלו נע בין 0.8 ל-1.4 ק"ג. גובה הכתפיים הוא כ-16 ס"מ לערך. בפיהם ארבעים שיניים, כאשר הניבים מפותחים למדי. מפרק הקרסול של דביבון זנב-הטבעת גמיש, וביכולתו להסתובב בזווית של למעלה מ-180 מעלות. יכולת זו מסייעת לדביבון בטיפוס מהיר. זנבו מסייע לו בשמירה על שיווי משקל בהליכה במקומות צרים.
דביבון זנב-הטבעת נפוץ בקליפורניה, באורגון, באריזונה, בניו מקסיקו, בטקסס, ביוטה ובחלקים מצפון מקסיקו. הוא חי בבתי גידול סלעיים ומיוערים. ניתן למצוא דביבוני זנב-טבעת עד לגבהים של 2,900 מטרים, אולם הם נפוצים יותר בגבהים שבין פני הים לבין 1,400 מטר מעל פניו. דביבון זנב-הטבעת הוא בעל חיים לילי, יחידאי וביישן. הוא אוכל-כול, וניזון בעיקר מפירות, מגרגרים, מחרקים, מלטאות, ממכרסמים קטנים ומציפורים. דביבונים אלו משמיעים מגוון קולות, ביניהם נקישות ותקתוקים. הדביבון חי בשטח של כ-1.36 קילומטרים רבועים, נתון שעשוי להשתנות בהתאם לזמינות המזון (שטח המחיה של הזכרים לרוב גדול יותר). כמו כן, שני פרטים מאותו הזוויג לא יהיו בעלי תחומי מחייה חופפים.
תוחלת חייהם של דביבוני זנב-הטבעת בבר היא שבע שנים. נקבה שחיה בשבייה הגיעה לגיל של 16 שנים.
יוהאן נפומוק קרל, נסיך ליכטנשטיין
יוהאן נפומוק קרל, נסיך ליכטנשטיין (בגרמנית: Johann Nepomuk Karl von Liechtenstein; 6 ביולי 1724 - 22 בדצמבר 1748), היה נסיך ליכטנשטיין בין השנים 1745–1748.
ביוגרפיה
יוהאן נפומוק קרל נולד ב-6 ביולי 1724 בפראג, ליוזף יוהאן אדם, נסיך ליכטנשטיין ולמריה אנה, רוזנת אטינגן-שפילברג, בתם של פרנץ אלברכט, נסיך אטינגן-שפילברג והברונית יוהנה מרגרטה משוונדי.
בשנת 1732 בהיותו בן 8, מת אביו יוזף יוהאן אדם, נסיך ליכטנשטיין, ויוהאן נפומוק קרל ירש את נחלותיו, אולם בשל היותו קטין שלט דודו יוזף ונצל הראשון, נסיך ליכטנשטיין כעוצר הנסיכות. דודו ניסה להכין אותו לתפקידו העתידי, אולם יוהאן נפומוק קרל לא השקיע בלימודיו, ועם עלותו לשלטון בשנת 1745 הוא הזניח את תפקידו, ודרדר את מצבה הכלכלי של הנסיכות. למרות חוסר הכישרון הברור, קיבל הנסיך תפקיד בחצר המלוכה ההונגרית והבוהמית. ב-22 בדצמבר 1748 מת יוהאן קרל נפומוק בווישאו, ודודו יוזף ונצל הראשון, נסיך ליכטנשטיין עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
ב-19 במרץ 1744 התחתן יוהאן נפומוק קרל בת דודתו עם מריה יוזפה, רוזנת האראך-רוהארו, בתם של פרידריך אוגוסט פון-האראך-רוהארו ומריה אלאונורה, נסיכת ליכטנשטיין, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
יחידת האחזקה האווירית 22
יחידת האחזקה האווירית 22 (בראשי תיבות: יא"א 22) היא יחידת האחזקה הגדולה והמרכזית של חיל האוויר הישראלי. היחידה, הממוקמת בבסיס תל נוף, משויכת למערך הטכני של חיל האוויר, כפופה ישירות לראש להק ציוד והיא הרמה הטכנית הגבוהה ביותר (דרג ד') לכלי טיס ומערכות.
ביחידה משרתים מעל לאלף חיילי חובה, אנשי קבע, אזרחים עובדי צה"ל וקצינים במקצועות טכניים שונים.
שנות ה-40: צעדים ראשונים טרום הקמת היחידה
היחידה הוקמה באופן רשמי ב-6 במרץ 1949 בשם "כנף 22" בשדה עקיר (עקרון, לימים בסיס חיל האוויר תל נוף). משימתה של כנף 22 הייתה "להעניק שירותי תחזוקה לכלי טיס שהם מעבר לכושר הביצוע של היחידות השונות של החיל" - דרג ד'. הבחירה בשדה עקיר כמשכנה החדש של יחידת האחזקה המרכזית של חיל האוויר הייתה טבעית שכן זהו בסיס גדול אשר שימש בין השאר כבסיס האחזקה המרכזי של חיל האוויר המלכותי הבריטי בתקופת המנדט.
בחודש יולי שנת 1949 שונה שמה של כנף 22 ליחידת האחזקה האווירית - יא"א 22. בשנה זו הוקמו גם תשתיות בינוי חדשות ומתקני ההרצה הראשונים למנועים ולמדחפים והיחידה החלה לפעול כיחידה צבאית מסודרת. בתחילת דרכה עסקה היחידה בתחזוקת מטוסי B17, דקוטה, ספיטפייר, מוסטנג ועוד.
שנות ה-50 וה-60: ביסוס המעמד
חיל האוויר התפתח במהירות גדולה בשנות ה-50 ועמו גם יחידת האחזקה האווירית. לצד מח"ל (מתנדבי חוץ לארץ), אשר היוו את עמוד השדרה המקצועי של היחידה באותן שנים, שירתו ביחידה גם ניצולי שואה ונוער מהשכונות והמעברות שהקיפו באותן שנים את בסיס תל נוף. היחידה היוותה עבורם מקור פרנסה, מקום הכשרה מקצועית ומקום בו ניתן לקבל ארוחה חמה, שילוב חיוני בימיה הראשונים של מדינת ישראל שהתאפיינו בצנע וקליטת עלייה המונית.
באותן שנים, חיל האוויר הפעיל מגוון רחב של כלי טיס אזרחיים וצבאיים ממקורות אספקה שונים, והיה אתגר גדול באיתור חלקי חילוף מתאימים ובהכשרת טכנאים לרוב ללא ספרות טכנית ותיעוד הנדסי הולם. במלחמת קדש, ניסיון הלחימה הראשון של היחידה במתכונתה הנוכחית, עוצב תפקידה העיקרי של היחידה בהכנת הכח האווירי טרום הלחימה ופעילות שיקום ושיפוץ כלי טיס פגועים לאחריה. בשנים אלו צברה היחידה ניסיון ומוניטין ביכולת להחזיר לשירות טיסה כלי טיס שניזוקו באופן חמור מאוד. לקראת מלחמת ששת הימים היחידה פעלה להשמשת מירב כלי הטיס והציוד ביחידה והביאה את זמינות סד"כ חיל האוויר למקסימום. תוך כלי המלחמה, אנשי היחידה התפזרו בין בסיסי החיל ותגברו את הטכנאים בדרגי הא' וה-ב'. לאחר תוך המלחמה, החל מבצע "בדק בית" להשמשת המטוסים הפגועים. בשנת 1955 נקלט לאחזקה ביחידה מטוס המטאור שהיה מטוס הסילון הראשון בחיל האוויר. בהמשך נקלטו מטוסי הנורד, האוראגן, המיסטר והסמב"ד.בסוף שנות ה-60 החלו להגיע לתפקידי פיקוד והנדסה מהנדסים שגדלו והתחנכו בחיל האוויר, והחלה להתפתח תפיסת אחזקה המתבססת על הנלמד מחיל האוויר הבריטי וחיל האוויר הצרפתי (שהיווה המקור הכמעט יחידי לכלי נשק ומטוסים לחיל האוויר) בהתאמה ישראלית מקורית. בתקופה זו גם חלה התפתחות ענפה בתשתיות היחידה. צריפי העץ מהתקופת המנדט הבריטי התחלפו לראשונה במבני אבן.
שנות ה-70 וה-80: העידן האמריקאי
בסוף שנות ה-60 החלו להגיע לחיל האוויר מטוסי קרב ראשונים מתוצרת אמריקאית: הסקייהוק (A4) והפנטום (F4). קליטה לאחזקה של מטוסים אלו המצוידים במכשור עדין ומתוחכם ואלקטרוניקה חדשנית, הציבו רף חדש ליחידת האחזקה האווירית. בין השאר, נבנה "חדר נקי" (חדר בו קיימת מערכת סינון ובקרה של חלקיקי אבק) שהיה אחד הראשונים שנבנו בארץ, ומתקן לבדיקה וכיול של מערכות אינרציאליות. הנזקים הכבדים שספגו מטוסי החיל במהלך מלחמת ההתשה כתוצאה מכניסת טילי הקרקע-אוויר לזירה, חייבו את אנשי היחידה לפתח יכולת לתיקון נזקי קרב בהיקף גדול ובמטוסים מתקדמים. במלחמת יום הכיפורים, שהיוותה הפתעה למערך הטכני, התבדתה הנחת העבודה כי תינתן התראה של כשבוע לצורך השמשת מטוסים ביחידה בשונה משלושה שבועות התראה טרום בניגוד לפעילות שקדמה למלחמת ששת הימים בה היחידה, פעלה בהתראה של שלושה שבועות. אנשי היחידה פוזרו בין בסיסי החיל לעיבוי מערכי התחזוקה בדרג ב', לקח חשוב ממלחמת ששת הימים. אנשי המערך הטכני ובהם אנשי יא"א 22 החזירו לכשירות מבצעית 20 מטוסים שנפגעו בקרבות ולא ניתן היה לשפצם בדרגי האחזקה בכנפות.
באמצע שנות ה-70 יא"א עברה שינוי ארגוני והוקמו התחומים, יחידות משנה בחלוקה לסוגי עיסוק. תחום מטוסים, תחום נושאים טכניים (הנדסה, הדרכה) וכדומה. מבנה זה בצורתו העקרונית נשמר גם היום.
שנות ה-80 היו בסימן משבר תקציבי במשרד הביטחון, והיחידה נאלצה לקצץ במצבת כח האדם לצד העברת היקף גדול של עבודה מהתעשייה ליחידה (בשל חוסר תקציב) ובכך גדל משמעותית היקף העבודה ביחידה.
שנות ה-90 וה-2000: בפתח המאה ה-21
סוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 היו בסימן התייעלות ארגונית, הפקת לקחים והכנסת תהליכים ושיטות ניהול מודרניות כדוגמת מערכת האיכות TQM, תוך אימוץ סטנדרטים של מפעל מודרני. בשנת 1991, ניצלה היחידה את תקופת ההמתנה למלחמת המפרץ להשמשת מכלולים, השלמת שיפוץ המטוסים והחזרתם לטייסות הטיסה. בסופו של דבר, חיל האוויר לא היה שותף למלחמה אולם מוכנותו הייתה בשיא. בתקופה זה נבנה מרכז השליטה והבקרה (משו"ב) על מנת שלכל פנייה של גורמי השדה והמטה יהיה מענה מיידי ומרכזי. בשנים אלה השביחה היחידה את מטוס הקורנס (פרויקט קורנס 2000), מסוק היסעור (פרויקט יסעור 2000) ומטוס הבז (פרויקט בז משופר). בנוסף, קלטה לאחזקה את מסוקי הינשוף והפתן.
בשנת 1997 קיבלה היחידה תג יחידה עצמאי (בתמונה). עד לאותה שנה, אנשי היחידה ענדו את תג בסיס תל נוף.
שני תהליכים מרכזיים שאפיינו את התקופה היו הכנסת רשת המחשבים, לא עוד עמדות מחשב בודדות אלא רשת של למעלה מ-1000 מחשבים והסמכה לתקני איכות ISO. תחילה הוסמכה היחידה לתקן חיל האוויר המבוסס על התקן הבינלאומי ISO 9001. בהמשך הוסמכה היחידה על תקני בטיחות ואיכות סביבה ISO 14001 ו- ISO 18001. היחידה עובדת על פי סטנדרטים בינלאומיים ותקני איכות עדכניים גם היום.
המלחמה בטרור הציבה בפני חיל האוויר אתגרים חדשים במגוון המשימות ואופן הפעלת כלי הטיס. היחידה נתנה מענה לצרכים החדשים שהתאפיינו בעלייה משמעותית בחשיבותם של מסוקי הקרב ומערכות החוזי.
יה"ב 230, יחידה הנדסית המתמחה בתחומי החומרים והכימיה, אשר שכנה עד לשנת 2001 במבנה היסטורי ביפו הועברה לתוך יא"א 22 והוכפפה פיקודית למפקד היחידה. גופים מקבילים (תפ"י, הנדסה וכדומה) אוחדו עם גופי היחידה ואילו הגופים ההנדסיים והמעבדות נבנו תחת תחום חדש ביחידה, תחום חומרים.
בשנת 2005 הוכפפה ליא"א 22 יחידת מתנ"מ 5656 שהיא יחידת דרג ד' השוכנת בבסיס פלמחים ומתמחה בשיפוץ ואחזקת מערכות חימוש. בשנת 2013 הועברה מתנ"מ תחת פיקוד יחידה 108, יחידת דרג הד' המרכזית של חיל האוויר למערכות אלקטרוניות השוכנת בצריפין.
הווה ועתיד
בפתח העשור השני למאה ה-21, יחידת האחזקה האווירית היא יחידה טכנולוגית מתקדמת ומובילה בתחומה. היחידה מאפשרת לחיל האוויר עצמאות תחזוקתית בביצוע ובקבלת החלטות מבוססת ידע הנדסי. ביחידה מושבחים מטוסים בהיבטי המבנה והיכולות המבצעיות על מנת לאפשר לחיל האוויר להמשיך ולהטיס מטוסים ותיקים, לעיתים מעבר לתכנון המקורי של היצרן. ניתן לציין את קו הארכת החיים לבז, קו יסעור וקו הארכת חיים לברק 1, המהווים סבב שני של השבחה למטוסים, סממן מאפיין למתיחת משך השירות של כלי טיס מ-20–35 שנים שהיו מנת חלקם של מטוסי הכפיר והפנטום ל-45–55 שנים. במקביל לעיסוק בכלי הטיס הוותיקים, היחידה קולטת טכנולוגיות חדשות כדוגמת כלי טיס בלתי מאוישים (כטב"מ) ונערכת לקליטת מטוסי העתיד של החיל: F35I (אדיר). קליטה זו דורשת מהיחידה לעדכן את מגוון היכולות הטכנולוגיות והידע בתחומי ההנדסה, הייצור והאחזקה, חומרים מרוכבים, חומרים ירוקים, אוטומציה, סריקה והדפסה תלת-ממדית, מחשוב מתוחכם שיטות לניהול המידע ופיתוח של ידע חדש. כחלק מהבנת הצורך של התאמת היחידה לקליטה מיטבית של הפלטפורמות והטכנולוגיות המתקדמות ביותר, בחרה היחידה להסמיך את עצמה לסטנדרט תקן האיכות התעופתי AS9100 ובכך הפכה ליחידה הצבאית הראשונה המוסמכת לתקן זה.
תחום מטוסים
התחום עוסק בעיקר בשיפוץ, השבחה ושיקום של כלי טיס. בכל בית מלאכה בתחום מתוחזקים כלי טיס המהווים התמחות ייחודית. בי"מ בז/רעם (F-15), בי"מ נץ/ברק (F-16) ובי"מ מסוק הקרב צפע (Apache Longbow) ומסוקי סער יסעור/ינשוף (CH-53, UH-60)וצופית (kingair B200). בנוסף שני בתי מלאכה מרכזיים עבור כלל המטוסים: בי"מ כנפיים ובי"מ חימוש ומערכות.
משימות התחום:
תחום שפיצים
התחום עוסק בשיפוץ, הנצלה והשבחה של מכלולים ומערכות מוטסות ומערכות קרקעיות ייעודיות. כל בית מלאכה בתחום אמון על סוגי מכלולים בהתמחות מקצועית שונה. בי"מ מערכות מכניות ואלקטרומכניות, בי"מ מערכות חשמל, ניווט אלקטרוניקה ואופטיקה, בי"מ מנועי סילון, בי"מ למערכות נשק וחימוש ובי"מ למערכות קרקעיות.
משימות התחום:
תחום ייצור
התחום עוסק במגוון טכנולוגיות ייצור המשמשות לייצור חלקי חילוף לכלי הטיס ולמערכות, לייצור זוודי שינויים לצורך קווי השבחה ומתן שירותים מרכזיים לתחומי מטוסים ושפיצים במגוון הטכנולוגיות שברשותו. בתחום קיימות יכולות מתקדמות בתחומים הבאים:
תחום הנדסה
תחום הנדסה מתמחה בהנדסה אווירונאוטית, הנדסת מכונות והנדסת אלקטרוניקה. בתחום משרתים מהנדסים והנדסאים בתחומי עיסוקו האמונים על ביצוע ניתוחים הנדסיים לסוגיות טכניות המתעוררות במהלך שיפוץ והשבחה של כלי טיס ומערכות בתחומי מטוסים ושפיצים וביצוע תכן במגוון משימות ביחידה ובחיל. משימות התחום:
תחום חומרים
תחום חומרים החל את דרכו כיחידת יה"ב 230 (יצמ"ח לשעבר) אשר שכנה במבנה ייחודי בשכונת אבו כביר ביפו. בשנת 2001 היחידה הועברה ליא"א 22 לאחר ששנים אחדות קודם לכן הוכפפה תחת פיקודו של מפקד היחידה. תחום חומרים מתמחה בהנדסת חומרים והנדסה כימית. בתחום משרתים מהנדסים, הנדסאים ועובדי מעבדה בתחומי העיסוק הבאים:
תחום תכנון פיקוח ייצור (תפ"י)
תחום המטה של היחידה האחראי על תכנון, בקרה והוצאה לפועל של תוכנית העבודה היחידתית המוכתבת על ידי מטה לצ"ד. בתחום משרתים מהנדסי תעשייה וניהול לצד בכירים ובעלי ניסיון מקצועי בעולם המערך הטכני, העוסקים במשימה זו. התחום אחראי גם על ניהול תקציב היחידה ומנהל ממשק הדוק עם גורמי המטה השונים. לתחום תפ"י כפופים גף אוה"ד האמונים על הטמעת תקני האיכות להם מוסמכת היחידה ותהליכי האימון והכשרת הטכנאים ביחידה, גף לוגיסטיקה אווירית וגף המחשוב ומערכות המידע. משימות התחום:
תחום מנהלה
חלק נכבד משירותי הפרט ביחידה נסמכים על בסיס תל נוף כמו חדר אוכל, מרפאה, תשתיות פרט וספורט, בית כנסת. תחום מנהלה אחראי על כלל הטיפול באנשים ביחידה בתחומי הפרט, החינוך, השלישות, תנאי שירות, סדר ומשמעת וטיפול שוטף בתשתיות הפרט ביחידה.
מפקדי היחידה
מפקד היחידה הוא קצין טכני בדרגת אלוף-משנה. אלה מפקדי היחידה ותקופת שירותם מקום היחידה ועד היום:
הצטיינות ופרסים
היחידה זכתה במספר רב של הזדמנויות בפרסים ובתעודות הצטיינות. מפעלי ההצטיינות מתקיימים בתוך חיל האוויר, בצה"ל ואף ברמה הלאומית.
נקודות ציון חשובות:
אמירן פאפינאשווילי
אמירן פאפינאשווילי (בגאורגית: ამირან პაპინაშვილი; נולד ב-17 ביוני 1988) הוא ג'ודוקא גאורגי אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג.
פאפינאשווילי מחזיק בשתי מדליות ארד מאליפויות העולם מהשנים 2014 ו-2018. באליפויות אירופה הוא זכה בחמש מדליות: מדליית זהב אחת (2013), מדליית כסף אחת (2014) ושלוש מדליות ארד (2012, 2015 ו-2019).
פאפינאשווילי התחרה באולימפיאדת ריו 2016 וסיים במקום החמישי בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג לאחר שהפסיד לדיורבק אורוזבוייב האוזבקי בקרב על מדליית הארד.
בשנת 2018 הוא הפסיד בגמר תחרות מאסטרס לרוברט משוידובדזה שהתחרה עבור רוסיה.
ד' בניסן
פרשת בר המצוה של ילד שנולד ד' ניסן היא בחלק מהשנים הפשוטות פרשת ויקרא, אך בשנים פשוטות מקביעות (הכז, בשה וגכה) פרשת בר המצוה היא פרשת צו. בשנים מעוברות, פרשת בר המצווה, ברוב השנים, היא פרשת מצורע, אבל בשנים מקביעות (זחג) פרשת בר המצוה היא פרשת תזריע
יחסי ברזיל–שווייץ
יחסי ברזיל–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הפדרלית של ברזיל לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
בין הרפובליקה הפדרלית של ברזיל לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ השווייצרי, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין שתי המדינות הם יחסים דיפלומטיים קרובים, שבמסגרתם מתקיימים שיתופי פעולה רחבים במגוון רחב מאוד של תחומים.
הקשרים הראשונים שבין שווייץ לברזיל החלו בתחילת המאה התשע עשרה, כאשר סוחרים שווייצרים גילו את ברזיל כשוק ייצוא מסקרן. בשנת 1819 נפתחה הקונסוליה השווייצרית הראשונה מעבר לים בריו דה ז'ניירו. החל מ-1818 ועד אמצע המאה העשרים, ברזיל הייתה יעד מועדף להגירה שווייצרית. בשנת 1907, שווייץ פתחה נציגות דיפלומטיות בריו דה ז'ניירו, זו הועברה לברזיליה הבירה החדשה בשנת 1972. בנוסף לשגרירות, מחזיקה שווייץ שתי קונסוליות כלליות, שמונה קונסוליות כבוד ומרכז עסקים שווייצרי בברזיל.
קיימים בברזיל שני בתי ספר שווייצרים בסאו פאולו ובקוריטיבה.
יחסים כלכליים
ברזיל היא שותפת הסחר הגדולה ביותר של שווייץ באמריקה הלטינית, הסחר ביניהן עבר במהלך העשור השני של המאה העשרים ואחת את רף חמישה מיליארד הפרנקים השווייצריים לסחר דו-צדדי כולל בשנה. ברזיל מייצאת לשווייץ בעיקר מתכות וקפה. מן הצד השני, שווייץ מייצאת לברזיל בעיקר מוצרי רוקחות שונים, כימיקלים ואלקטרוניקה.
שווייצרים בברזיל
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2018 התגוררו בברזיל יותר מארבע עשרה אלף אזרחים שווייצרים.
נקודת גישה
בתחום רשתות המחשבים, נְקֻדַּת גִּישָׁה (WAP - Wireless Access Point או AP) היא התקן אלקטרוני ממוחשב המבצע את התקשורת האלחוטית בין המחשבים השונים כדי ליצור רשת אלחוטית. נקודת הגישה בדרך כלל מתחברת לרשת LAN ומנתבת את המידע בין התקנים ברשת הקווית להתקנים אלחוטיים. מערך בן מספר נקודות גישה יכול ליצור רשת רחבה יותר שתאפשר נדידה (Roaming) של התקנים אלחוטיים ללא צורך בהחלפת הרשת שבה אנו נמצאים.
נקודת גישה בודדת הפועלת בתקן IEEE 802.11 או WIFI יכולה בדרך כלל לתקשר עם 30 ויותר התקנים הממוקמים בטווחים משתנים כתלות במספר משתנים כמו מיקום ההתקן במבנה פתוח או סגור, גובה, סוג האנטנה, מזג האוויר, תדר הרדיו שבו ההתקן משדר, רמת ההפרעות ממכשירים חשמליים או התקני תקשורת אחרים וכן מתח המוצא.
מנהלי רשתות יכולים להגדיל את טווח הקליטה של נקודות גישה על ידי שימוש במשחזרים המרחיבים את הטווח למרחקים בהם האות נחלש. בתנאים אופטימליים רשת אלחוטית יכולה לתפקד בטווחים של קילומטרים. כדי להתחבר לנקודת גישה יש צורך בכרטיס רשת אלחוטי הנמצא בטווח התדרים המתאים והתומך בתקן המתאים.
אבטחה
למרות שבעיית האבטחה הייתה קיימת כבר ברשתות מבוססות כבלים, חוסר באבטחה ממשית לא גרם לנזק משמעותי מכיוון שלארגונים היו אמצעי אבטחה פיזיים סבירים. ברשתות אלחוטיות האופן בו נודדים אותות רדיו מחוץ למבנים סגורים וגבולות הארגון מביא לכך שהרשת חשופה יותר מפני איומים חיצוניים כגנבי רשתות (LAN Jacking). כתגובה, פותחו מספר שיטות אבטחה. השיטות הפשוטה ביותר מאפשרת גישה רק לכתובות MAC מסוימות. מכיוון שמחשבי צד לקוח יכולים לזייף כתובת MAC ללא מאמץ רב פותחו שיטות נוספות. נקודות גישה רבות כוללות הצפנת WEP הנחשבת חלשה מאז נפרצה ב-2005. באותה שנה פורסם סטנדרט הצפנה חדש לנקודות גישה וכרטיסי רשת הכולל את ההצפנות WPA ו-WPA2 והציג שיפורים בתחום האבטחה.
APN ברשתות סלולריות
חיבורים סלולריים בטכנולוגיות ה-GPRS וה-UMTS כוללים גם הם נקודות גישה לצורך התחברות לרשת.
הגדרות נקודת הגישה משתנות מחברה לחברה. בדרך כלל ההגדרה תעשה באופן אוטומטי, עם הכנסת הסים למכשיר. במידה והמכשיר אינו מתחבר לרשת, יש להגדיר ידנית.
נישואי פרגוואי
נישואי פרגוואי הם נישואים המבוצעים על פי חוקי מדינת פרגוואי. הייחודי בנישואים אלו הוא המהירות היחסית שבה ניתן לקיימם, והעובדה שניתן לבצעם ללא נוכחות שני בני הזוג. נישואי פרגוואי מוכרים בישראל כנישואים שקויימו בחו"ל לפי החוק המקומי, ומשרד הפנים מכיר בהם לצורך רישום נישואים.
בעבר ניתן היה לקיים את הנישואים בפרגוואי ללא נוכחות אישית במדינה כלל, תוך היעזרות בהגשת מסמכים שונים על ידי עורך דין, שייצג את בני הזוג מול רשויות פרגוואי, וקבלת תעודת הנישואין הפראגוואנית בדואר. כיום, לאחר תיקון החוק המקומי, יש צורך בנוכחות אחד מבני הזוג במקום, אך לא שניהם, לצורך הסדרת הנישואים.
במדינת ישראל, האפשרות החוקית היחידה למיסוד קשר של נישואים בין בני זוג היא באמצעות נישואים דתיים, ואצל יהודים רק בין גבר ואישה יהודים לפי ההלכה באמצעות טקס דתי אורתודוקסי.<BR> בנסיבות אלה, נחשבים נישואי פראגוואי כאחת האפשרויות למיסוד קשר בין בני-זוג שאינם יכולים או אינם מעוניינים להינשא בטקס דתי.
היתרונות ב"נישואי פראגוואי" הם בקלות ובמהירות שבה ניתן להינשא. יחד עם זאת, מדובר בהליך יקר, יחסית לטקסי נישואים אחרים. הדרישה לנוכחות של לפחות אחד מבין בני־הזוג בפרגוואי לצורך השלמת הנישואים, מייקרת את התהליך ומוסיפה עליו סרבול.
אליהו מויאל
ביוגרפיה
מויאל נולד במרוקו בעיר סלי, בה שימש מזכיר ועד הקהילה (1941) ומזכיר אגודת "כל ישראל חברים" (1942). עלה לארץ ב-1945.
בדצמבר 1945 הצטרף לארגון "ההגנה", וב-1946 למפא"י, בה שימש לימים כמזכיר מחוז הנגב (משנת 1957) וחבר המזכירות הארצית (משנת 1960). בשנת 1946 הושם מויאל במעצר למשך כשישה חודשים בגין פעילותו. לאחר שחרורו יצא כשליח הסוכנות היהודית והג'וינט אל מחנות המעצר בקפריסין.