cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018)
ענפי הספורט
במשחקי הקיץ האולימפיים לנוער ב-2018 התקיימו 241 תחרויות ב-32 ענפי ספורט שונים, המחולקים ל-36 מקצועות שונים, בהשתתפות ספורטאים בני 15 עד 18. מאפיין ייחודי של המשחקים הוא קיום תחרויות של קבוצות מעורבות המורכבות מספורטאים ממדינות שונות. FIFA החליטה להחליף את ענף הכדורגל לענף הקטרגל. וכדוריד חופים יחליף את כדוריד. לראשונה, במשחקי הקיץ האולימפיים לנוער יתחרו בריקוד (ברייקדאנס), קראטה וטיפוס כחלק מרצון הוועדה המארגנת והוועד האולימפי הבינלאומי להגביר את מעורבות הנוער במשחקים האולימפיים. תחרויות הקראטה והטיפוס נכנסו גם לתוכנית המשחקים של אולימפיאדת טוקיו (2020). במרץ 2017 אישר הוועד האולימפי הבינלאומי להוסיף תחרויות בענף החלקה מהירה על גלגיליות להב.
טבלת המדליות
הוועדה המארגנת של משחקי אולימפיאדת הנוער בבואנוס איירס (BAYOGOC) לא מקיימת רישום של טבלת מדליות רשמית. באולימפיאדה יוענקו סך הכל 748 מדליות ב-241 אירועים. המדליות של הקבוצות המעורבות שהורכבו מספורטאים ממדינות לאום שונות רשומות בטבלה כמדליות שהוענקו ל"נבחרת לאומים מעורבת" ואינה מדורגת בטבלה.
המדינות המשתתפות
זוהי הופעת הבכורה למשלחות מ ו במשחקי הקיץ האולימפיים לנוער. ספורטאית יחידה מדרום סודאן השתתפה באולימפיאדת הנוער נאנג'ינג אך כספורטאית עצמאית שהתחרתה תחת הדגל האולימפי.
תוכנית התרבות והחינוך (CEP)
פעילויות התרבות והחינוך עתידיים להתקיים באתרים הבאים:
ישראל באולימפיאדה
המשלחת הישרלית מנתה 19 ספורטאים שהתחרו בשמונה ענפי ספורט: אופניים, אתלטיקה, ג'ודו, התעמלות (אמנותית, אקרובטית ומכשירים), טאקוונדו, טריאתלון, שחייה ושיט. נושאת דגל ישראל בטקס הפתיחה הייתה לוחמת הטאקוונדו, אבישג סמברג. המשלחת הישראלית זכתה בשלוש מדליות. השחיינית, אנסטסיה גורבנקו זכתה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי, המתעמלים נועה קזדו יקר ויונתן פרידמן זכו במדליית כסף בהתעמלות אקרובטית לזוג מעורב, והשחיין דניס לוקטב זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי. המשלחת לא זכתה במדליות כחלק מנבחרות לאומים מעורבות המורכבות מהספורטאים ממדינות שונות.
הישגים נוספים רשמו גולשי הרוח, נעמה גזית ותומר ורדימון, שסיימו, כל אחד בנפרד, במקום הרביעי בתחרויות הטכנו +293, והג'ודוקא אריאל שולמן, שהתמודד על מדליית הארד במשקל עד 55 ק"ג. הישגים נוספים נרשמו בענף השחייה עם העפלה לשלושה גמרים נוספים: גל כהן גרומי סיים במקום הרביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי לנערים, דניס לוקטב סיים במקום השישי במשחה ל-400 מטר חופשי לנערים, ואנסטסיה גורבנקו סיימה במקום השביעי במשחקה ל-100 מטר חופשי לנערות. הישג בולט נוסף של המשלחת היה העפלה לגמר בתחרות הקרב רב של המתעמלת האומנותית, ולריה סוצקוב. המשלחת הישראלית רשמה הופעות בכורה במשחקי הנוער בענף האופניים, ובענף ההתעמלות האקרובטית שצורף לראשונה לתוכנית המשחקים.
לוחמי הטאקוונדו, אבישג סמברג ודניאל גויכמן, העפילו למשחקים באמצעות כרטיס חופשי לאחר שתוניסיה, בניגוד לחוקת הוועד האולימפי הבינלאומי, מנעה את כניסתם של הספורטאים הישראלים לאליפות העולם לנוער בטאקוונדו לשנת 2018.
קלאו זהוב
קלאו זהוב (שם מדעי: Aceros plicatus או Rhyticeros plicatus) הוא מין במשפחת הקלאוניים. הוא בין המינים הכי גדולים במשפחה.
הקלאו הזהוב נפוץ ביערות באיי שלמה, מאלוקו ובגינאה החדשה, באזורים עד לכ-1,500 מ' מעל פני הים.
קלאו זהוב הוא בין המינים הגדולים ביותר במשפחה. אורך הקלאו עד 91 ס"מ. יש הבדל רב בין הזכר לנקבה. צבע הגוף של הזכר שחור, וצבע זנבו חום בהיר. הצוואר בצבע זהבהב-כתום וצבע הסנטר לבן. העין בצבע ורוד, ומסביבה יש עיגול כחול. המקור בצבע חום-צהבהב, וליד העין יש כתם שחור גדול. לעומתו צבע גופה של הנקבה שחור, וצבע זנבה חום כהה יחסית. הצוואר בצבע שחור והסנטר בצבע לבן. העין בצבע חום, ומסביבה יש עיגולים כחולים-לבנים. המקור בצבע כתום.
הקלאויים בונים את קיניהם גבוה על העץ ביער הגשם, בגובה של 18-30 מ'. בעת הדגירה, נכלאת נקבת הקלאו בקן שבו רק פתח קטן המיועד להעברת מזון. התנהגות זו מגוננת על הביצים והגוזלים מפני טורפים, נחשים וכדומה.
יושע ואגנומאן
יושע ממאדו קראבו ואגנומאן (בגרמנית: Josha Mamadou Karaboue Vagnoman; נולד ב-11 בדצמבר 2000 בהמבורג שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת המגן בקבוצת שטוטגרט.
קריירת מועדונים
ואגנומאן גדל במחלקת הנוער של המבורג. ב-10 במרץ 2018 ערך ואגנומאן את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 0–6 לבאיירן מינכן במסגרת המחזור ה-26 בבונדסליגה לעונת 2017/2018. זו הייתה הופעתו היחידה בעונה זו, בסופה ירד המועדון לבונדסליגה השנייה. בשלוש העונות הראשונות של המועדון בבונדסליגה השנייה ערך ואגנומאן 51 הופעות ליגה, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-9 ביולי 2022 חתם בשטוטגרט.
קריירה בינלאומית
ואגנומאן היה חלק מסגל נבחרת גרמניה עד גיל 21 שזכתה בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2021, וערך ארבע הופעות בטורניר. ב-28 במרץ ערך את הופעתו הבכורה במדי הנבחרת הבוגרת בהפסד 3-2 ל במשחק ידידות.
וולקנו (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
סמדר הרצפלד
סמדר הרצפלד (נולדה ב-4 במרץ 1952) היא סופרת ומשוררת ישראלית.
ביוגרפיה
למדה מדעי היהדות ולימודי דתות באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1978 יצא לאור בהוצאת עקד ספרה הראשון, "תאוגרמה". בסוף שנות ה-80 עבדה במוסד לילדים חירשים ששימש השראה לרומן "אלוהים זה לא אני - מסע אל העולם שמאחורי השלט: מעון לילדים חרשים" (הוצאת כרמל, 1992). הספר זיכה אותה בפרס של הקרן לירושלים לשנת 1992. ספר שיריה השני, "שושנֵי דוּמָה" (ספרית פועלים, 1992), זיכה אותה בפרס הרי הרשון. ב-1994 יצא לאור הרומן "אינתא עומרי" (הוצאת ידיעות אחרונות), שעוסק בסיפור אהבה בין יהודייה לערבי. עקב נושאו ספגה הרצפלד ביקורת עזה. בשנת 2001 יצא לאור בהוצאת כתר ספרה "תחת שמי מקסיקו", שבו שתי נובלות: "תחת שמי מקסיקו" ו"ישו השחור". יצירותיה פורסמו בכתבי-עת, בהם "אפס שתיים", "חדרים", ו"גג". היא מפרסמת סיפורים קצרים שלה באתר האינטרנט שלה.
עוסקת בהוראת כתיבה יוצרת במכון כרם. ב-2014 הקימה עם המשורר בנימין שבילי את הוצאת הספרים "62 הוצאה לאור", שבמסגרתה יצא לאור בשנת 2014 ספרה "אני גיטל" - רומן שמסופר בגוף ראשון מפי יהודייה בת המאה ה-18.
המסגד הגדול בסטוקהולם
המסגד הגדול בסטוקהולם ע"ש זאיד בן סולטאן אל נהיאן (בשוודית: Zaid Ben Sultan Al Nahayans moské או Stockholms stora moské או Södermalm moské; בערבית: جامع زايد بن سلطان آل نهيان) הוא המסגד הגדול ביותר בעיר סטוקהולם, בירת שוודיה. הוא נפתח ב-7 ביוני 2000 ברחוב קאפלגרנד 10, בסמוך לגינת ביירן (Björns trädgård) וקרוב לכיכר מדבורגר (Medborgarplatsen) ברובע סדרמאלם (Södermalm). הוא מנוהל על ידי האגודה האסלאמית של סטוקהולם (Islamiska förbundet i Stockholm).
היסטוריה
בשנות ה-1980 הוצעו כמה מקומות אפשריים לבניית מסגד גדול בסטוקהולם: בניין המוסד Borgerskapets änkhus בנורטול, כמו כן ב-Observatorielunden, Jarlaplan ,Tensta ,Kristineberg ,Skärholmen. המסגד נבנה, בסופו של דבר, על ידי שיפוץ בניין קיים של תחנת הכוח "קתרינה", שהוקם בשנת 1903 בסגנון "אר-נובו" על ידי האדריכל פרדיננד בוברג. מתכנן הבניין קיבל השראה מטיול שערך באותן שנים במרוקו. משום כך כבר במקור עוצב הבניין עם מוטיבים "מורים" מסוימים - כולל כיוון אל מכה, תקרות גבוהות מקומרות וקישוטי רעפים גאומטריים בירוק ובלבן.
לפני בניית המסגד למוסלמים בסטוקהולם היו רק מסגדים בממדים קטנים. אחרי התייעצות, בחרו מנהיגי הקהילה האסלאמית להקים את המסגד בבניין תחנת הכוח "קתרינה". עבודות השיפוץ והפיכת הבניין למסגד התחילו בשנות ה-1990. הפרויקט עוכב בגלל מחאות ופניות ציבוריות שונות. בשנת 1996 מכרה עיריית סטוקהולם את הבניין ל"אגודה האסלאמית" תמורת 8 מיליון קרונות שוודיות. הבנייה עצמה התחילה בהתחלת שנת 1999, לפי תוכנית האדריכלית אווה אלוון, במימון ממשלת איחוד האמירויות הערביות ובעזרת תרומות ממוסלמים רבים משוודיה ומחו"ל. המסגד נקרא לכבוד השייח זאיד בן סולטאן אל נהיאן (2004-1918), היושב ראש הראשון של איחוד האמירויות הערביות.
נדבן איטלקי הציע לתרום שיש לבן בוהק כדי לכסות את הבניין מבחוץ, אך הצעתו נדחתה על ידי הרשויות המקומיות. קישוטים מרהיבים הורשו רק בפנים המסגד, כמו נברשות ענקיות מגבישים ועיטורים גאומטריים מסורתיים אסלאמיים שנחרטו בחלונות המקומרים. למסגד צריח עם כיסוי ברונזה ובקצהו סהר ומעל הכיפה, הנמוכה יחסית, ניצב גם כן סמל הסהר.
המסגד יכול להכיל עד 2000 מתפללים בו זמנית. הבניין משמש גם מרכז קהילתי עם כיתות ללימוד ערבית, משרדי המועצה המוסלמית השוודית, שהוא ארגון גג של כמה קבוצות אסלאמיות, ספרייה, חנות ספרים, חדר אוכל רחב ידיים ומסעדה, אולם ספורט וחמאם-סאונה עם הקפדה על ההפרדה בין שני המינים.
אירועים קשורים למסגד ולמנהיגיו
ביולי 2003 ביקר ונאם במסגד המלומד האסלאמיסטי המצרי, השייח יוסוף אל קרדאווי במסגרת ועידה שאורגנה על ידי "המועצה האירופית לפתווה ומחקר" שהוא הקים. נכח בוועידה גם המנהיג, הגולה באותן השנים, של האופוזיציה האסלאמית בתוניסיה, ראשיד אל ר'אנושי. חבר פרלמנט ליברלי שוודי בשם פרדריק מאלם התלונן במשטרה נגד תוכן הטפתו של קרדאווי בזכות פיגועי ההתאבדות נגד ישראלים ובזכות הג'יהאד נגד ישראל.
בעיתונות השוודית (מאמר של העיתונאי סלאם כראם בעיתון "סוונסקה דאגבלאדט") נמתחה בקורת גם על האימאם הראשי של המסגד הגדול, השייח חסן מוסא, אשר בהטפותיו בערבית בשנת 2004 התקיף את ארצות הברית בגלל העינויים של האסירים האסלאמיסטים בבתי הסוהר האמריקאיים בימי מלחמת אפגניסטן וצוטט כי אמר שמדינה זו "אונסת את האסלאם" ו"תשלם את המחיר על חיי השהידים בפלסטין". ראשי האגודה האסלאמית דחו בקורות אלה בנימוק שהן מבוססות על שגיאות תרגום והוצאות מההקשר.
בנובמבר 2005 דווח ברדיו על מכירת קלטות הנושאות את תמונת מנהיג החמאס אחמד יאסין והמסיתות לרצח של יהודים. המשטרה השוודית הפקיעה קלטות מסוג זה ופתחה חקירה מקדימה בחשד של דיבורי שנאה. בינואר 2006 היועץ המשפטי של הממשלה, גורן למברץ, שפתח את החקירה, הורה על עצירת הליכיה בנימוק שלמרות תכנם הבקורתי מאוד על היהודים, הקלטות אינן מפרות את החוק השוודי והן מתייחסות לסכסוך ההיסטורי והנוכחי במזרח התיכון. הארגונים היהודים העיקריים בשוודיה ו"הוועד השוודי נגד האנטישמיות" מחו נגד החלטתו של למבקר.
לעומת זאת אחרי פיגוע ההתאבדות של טרוריסט איסלמיסטי במרכז סטוקהולם ב-11 בדצמבר 2010, שגרמה למותו של אדם אחד ולפציעתם של שניים, גינה האימאם חסן מוסא, שהוא גם יושב-ראש "הוועד להכרת תורתו של הנביא מוחמד", את הפיגוע והצהיר כי "השמירה על הביטחון והיציבות של שוודיה היא חובה דתית וחברתית".
גשר מור
עלות הקמתו של הגשר הייתה כ-15 מיליון שקלים.
היסטוריה
גשר מור נפתח לתנועה בתחילת יוני 2002 יחד עם קטע כביש עוקף, שאיפשרו להיכנס לגוש קטיף מבלי לעבור בדרך סלאח א-דין (קטע כביש שבאותם ימים היה חלק מכביש 4), שבו הייתה תנועת של אזרחים פלסטינים באופן קבוע. הגשר עצמו היה גשר מודולרי אשר היה עשוי מברזל שיובא מארצות הברית. עוד לפני שהוקם הגשר הייתה התנגדות רבה בגוש קטיף בנוגע להקמתו משום שתושבי הגוש חששו שהגשר יהווה מוקד נוסף לפיגועי טרור.
כבר בחודש הפתיחה של הגשר נמצאו מספר מטעני חבלה סמוך לגשר, אתר קטיף.נט כתב ביום האירוע כי הגשר מעט שקע ובמקומות אחדים אף התפרקו כמה קורות מתכת.
בכתבה על הפיגוע פורסם כי בתחילה ירו המחבלים, אשר הגיעו מדרום לציר כיסופים, ונעו לעבר רכב ממוגן של צוות של רשת התקשורת האמריקאית ה-CNN, המחבלים לבסוף החטיאו והרכב המשיך לנסוע לעבר גשר מור, הנמצא בהמשך לציר כיסופים. לאחר שהמחבלים הבינו שלא הצליחו במטרתם ניסו למצוא מטרה חדשה, מיד לאחר מכן פתחו המחבלים באש לעבר רכב "סיטרואן", בה נסעה המשפחה. על מכסה המנוע של הרכב, שספג פגיעות רבות של קליעים, נותרה כרזה שמכוונת למצביעי הליכוד: "לב יהודי מצביע נגד" (מטרת הכרזה הייתה לעורר את רגשות מצביעי משאל ההתנתקות שהתקיים באותו הזמן בנוגע לשאלה אם ליישם את תוכנית ההתנתקות).
לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות, ב-9 בספטמבר 2005 פירק צה"ל את הגשר והחזיר את מרכביו לישראל.
לאחר הפינוי של הגוש השלימו הפלסטינים המקומיים את פירוקו של כל תוואי הכביש למעט שני ניצבי הגשר שנשארו במקום, ורק בשנת 2013 הורחבה דרך סלאח א-דין והוחלט להרוס את ניצבי הגשר.
שברינקה
שַבְרִינְקֶה (סלובנית: Šavrinke, צורת יחיד: Šavrinka; באיטלקית: savrine/saurine) היו נערות ונשים מצפון איסטריה הסלובנית ואיסטריה הקרואטית, שמכרו יבולים וסחורות קלות אחרות בשווקים העירוניים, ובייחוד בטריאסטה, כהשלמת הכנסה לבתיהן. המוצר המרכזי שהן מכרו היו ביצים. על מנת להשיגן, השברינקה לעיתים קרובות היו מביאות חזרה מן העיר מוצרים כמו מחטים, בדים, סיכות ומספריים.
כמו צורות רבות של עבודת נשים מחוץ לבית, רוב הנשים שנודעו כשברינקה עבדו במקצוע כנשים מתבגרות. רובן ליוו את אימן לאחר שהשלימו שש כיתות בבית ספר יסודי והמשיכו לעבוד במקצוע רק עד יום חתונתן. במצבים כלכליים קשים במיוחד היו הנשים ממשיכות לעבוד גם לאחר החתונה, מה שהתאפשר בעיקר אם היישוב העירוני שבו מכרו את מרכולתן היה קרוב יחסית (כשלוש שעות הליכה). במקרים אחרים יכול היה מסען של השברינקה לארוך גם מספר ימים ובמהלכו נהגו גם ללקט פירות ואגוזים בדרך.
השברינקה בדרך כלל הגיעו מבתי אב עניים. גברי הבית, בהתאם, חיפשו גם הם עבודה על ידי הליכה ברחבי הכפר עם מעדר על כתפם. כפי שהיה המעדר על הכתף סימן לכך שהגבר הוא זמין לעבוד וגם עני, היה לנשים סימן מקביל: העפר, הבוץ וצואת בעלי החיים שהצטברה על רגליהן מן הדרך. בדיאלקט הסלובני המדובר באזור זה, שנקרא ברז'נייה או קרשקי רוב, לסוג זה של עפר דרכים היו קוראים שַבְרֶה, ומכאן קיבלו נשים אלו את שמן. רוב המילונים, עם זאת, יתרגמו את המילה הסלובנית šavra כאישה "מוזרה" או "שלומיאלית". לא ברור האם גבעות שברין שבסלובניה נקראות על שם הנשים או להפך.
צורת תעסוקה זו התקיימה בעיקר החל מסוף המאה התשע עשרה ונעלמה כמעט לגמרי עד סוף מלחמת העולם השנייה. על אף היותו של סחר זה מוסד כלכלי חשוב בכפר האיסטרי בעתות שלום, עבודתן של השברינקה נקטעה בשל תקנות ממשלה לפיקוח על סחר הביצים באיסטריה של ימי מלחמת העולם הראשונה ובאיטליה הפאשיסטית, שלה השתייכה איסטריה לאחר המלחמה. בתקופת הפאשיזם, סחר בביצים דרש רישיונות יקרים, מה שהפך את רוב הנשים הסוחרות למבריחות בפועל, כאלו שסיכנו את עצמן ולעיתים את (תזונת) ילדיהן. תחת השלטון האיטלקי, הענישה על סחר לא חוקי הייתה לרוב עבודתן של כוחות המשטרה המקומיים, שנהגו להחרים את הביצים ולעיתים לעצור את המבריחה ללילה אחד. הסתגלותן של הנשים לאי-החוקיות של עבודתן הובילה להתווספותם של מוצרים נחשקים אחרים לרפרטואר של השברינקה, במיוחד גראפה וסיגריות. זה היה המצב גם במקרים שבהם הסחר שלהן כבר לא נתפס כפלילי אחרי מלחמת העולם השנייה, כפועל יוצא של אמנת רומא של שנת 1955. נוסח האמנה אפשר עבודה חוצת-גבול בהיקף מסוים.
בסלובניה העכשווית, השברינקה הפכו לחלק מן הפולקלור המקומי של איסטריה. הזיכרון הציבורי תופס אותן כנשים שהוסיפו הכנסה ראויה לקנאה לכפריהן באמצעות עבודה קשה, מה שהפך אותן בשלב מסוים גם לבנות זוג נחשקות למטרות נישואין. כסמל של איסטריה, חייהן של השברינקה הונצחו ברומאנים כגון הרומן שברינקה מאת מריאן טומשיץ' (1986) וכן בשירים כגון במחזור "שירים שבריניים" (Šavrinske pesmi) של אלויז קוציאנצ'יץ' (1962). דרומית לכפר חראסטבוליה שבסלובניה הליטורלית הציב הפסל המפורסם יוז'ה פוהלן בשנת 1990 פסל של שברינקה הנושאת סלסלת לחם על ראשה. אגודות תרבות מקומיות, ובראשן "Šavrini inu anka Šavrinke", מקיימות סצנות תיאטרון המשחזרות את חייהן ובפרט את מסען כדרך לשמר את מורשתן. גילוין מחדש של השברינקה בסוף שנות השמונים נתפס על ידי אנתרופולוגים וחוקרי תרבות כחלק מתהליך של פיתוח זהות מקומית איסטרית חוצת גבולות, אך כזו שמדגישה את קיומו, אם לא את עליונותו, של המרכיב הלאומי הסלובני באזור.
חוזה העצמאות הצרפתי-סורי
חוזה העצמאות הצרפתי-סורי (1936) היה הסכם בין צרפת לרפובליקה הסורית הראשונה לפיו סוריה תזכה לעצמאות הדרגתית, בתמורה לחוזה שיבטיח את האינטרסים הצרפתיים בסוריה ולמעשה את המשך הנוכחות וההשפעה הצרפתית באזור.
במסגרת ההסכם, הסכימה צרפת לצרף לסוריה את מדינת העלווים.
המשא ומתן לפני חתימת החוזה ארך 6 חודשים, ממרץ ועד לספטמבר 1936. הממשלה הסורית אמנם אישרה וחתמה על ההסכם, אך הפרלמנט הצרפתי מעולם לא אישר אותה. היה זה ההסכם הראשון שנחתם בין צרפת לתנועה הלאומנית בסוריה.
היסטוריה
בשנת 1934 ניסתה צרפת לכפות חוזה עצמאות שהיה מוטה בבירור לטובת צרפת; החוזה הבטיח אמנם עצמאות הדרגתית של סוריה אבל הותיר את הרי סוריה בשליטה צרפתית. ראש הממשלה הסורי באותו הזמן היה הבובה הצרפתית מוחמד עלי אל-עביד, שהסכים לחתום על החוזה. האשם אל-אתאסי, לאומן ומדינאי סורי בולט, עמד בראש האופוזיציה הגדולה לחוזה וקרא לשביתה בת שישים יום כמחאה על החוזה. הקואליציה של אתאסי, הגוש הלאומי, גייסה תמיכה ציבורית רחבה לקריאתו; הפגנות ומחאות רבות נערכו והכלכלה נשארה במצב קיפאון.
הממשלה הצרפתית הסכימה אז לראות בגוש הלאומי כגוף המייצג את העם הסורי, והזמינה את האשם אל-אתאסי לשיחות משא ומתן בפריז. הוא נסע לשם ב-22 במרץ 1936, בראש משלחת מהגוש הלאומי.
החוזה שנחתם לאחר מכן קרא להכרה מיידית בעצמאות הסורית ובסוריה כמדינה ריבונית, ושאמנציפציה מלאה תינתן בהדרגה במשך 25 שנה. החוזה הבטיח איחוד של סוריה והמדינות האוטונומיות עד כה, מדינת העלווים ומדינת ג'בל א-דרוז, אך לא את לבנון, איתה חתמה צרפת על חוזה דומה בנובמבר. כמו כן, החוזה הבטיח עוד את הפחתת ההתערבות הצרפתית בעניינים הפנימיים בסוריה וגם הקטנת גודלו של הצבא הצרפתי בסוריה. בתמורה התחייבה סוריה לתמוך בצרפת בזמן מלחמה, כולל שימוש בשטח האווירי שלה, וכן להתיר לצרפת להחזיק שני בסיסים על אדמת סוריה. תנאים תרבותיים, כלכליים ופוליטיים נוספים נכללו בחוזה.
אתאסי שב לסוריה ב-27 בספטמבר 1936 כמנצח, ונבחר בנובמבר לנשיא הרפובליקה.
האיום שצמח בדמותו של היטלר, גרם לחשש אצל הצרפתים שהנאצים ישיגו יתרון אם הם יוותרו על הקולוניות שלהם במזרח התיכון. כך, משולבים בטיעון זה גם נטיות אימפריאליסטיות שעוד נותרו בחלק מן הדרגות בממשלה הצרפתי, החליטה צרפת לשקול מחדש את הבטחותיה לסוריה ושלא לאשר את חוזה העצמאות. מהומות החלו בסוריה, אתאסי התפטר, והעצמאות הסורית התעכבה עד לסוף מלחמת העולם השנייה, ב-1 בינואר 1944.
אלסטין
אלסטין הוא חלבון מבני ברקמת החיבור בעל תכונות אלסטיות, המאפשרות לרקמה לחזור לצורתה המקורית לאחר מתיחה או התכווצות. הוא מרכיב מרכזי מבין שניים בסיבים האלסטיים שברקמת החיבור. אלסטין גם מאפשר נשיאת משקל ברקמותיהם של יונקים ואוגר אנרגיה מכנית ברקמות שבהן נמצא. דוגמה לתכונותיו האלסטיות של אלסטין היא נטייתו של העור לחזור למצבו המקורי לאחר צביטה או לחיצה. הגן המקודד לאלסטין באדם הוא ELN.
אלסטין הוא חלבון העשיר בחומצות אמינו הידרופוביות כגליצין ופרולין, אשר יוצרות אזורים הידרופוביים ניידים התחומים על ידי קשרים בין שיירי ליזין. הוא מורכב ממספר שרשראות של טרופואלסטין הקשורות ביניהן דרך חומצות הליזין בקשרי דזמוזין או איזודזמוזין. שרשראות אלו של טרופואלסטין בנויות מכ-830 חומצות אמינו, הערוכות בצורת סליל לא מסודר, ומשקלן הוא כ-65 קילודלטון.
אלסטין, כאמור, מצוי בעור, אך גם בעורקים הגדולים כאבי העורקים, שם הוא מסייע לדופן העורק לעמוד בלחץ הדם הגדול שבהם. כמו כן, אלסטין נמצא בריאות, ברצועות אלסטיות, בשלפוחית השתן ובסחוס אלסטי.
מוטציות בחלבון האלסטין נמצאו קשורות למספר מחלות כגון היצרות על-מסתמית של אבי העורקים ועור רופס, וכן לתסמונת מרפן ולנפחת.
משמר הגבול של רוסיה
משמר הגבול של רוסיה ידוע בשמו הרשמי שירות משמר הגבול של שירות הביטחון הפדרלי של רוסיה (ברוסית: Пограничная служба Федеральной службы безопасности Российской Федерации) והוא אגף בשירות הביטחון הפדרלי של רוסיה האחראי לאבטחת גבולות המדינה. זהו הגוף העיקרי ברוסיה האחראי להגנת הגבולות היבשתיים והימיים (באמצעות משמר החופים של רוסיה).
הגוף הוקם ב-12 ביוני 1992 כיורש משמר הגבול של ברית המועצות, שירש בתורו את שירות הקורפוס הנפרד של משמרות הגבול הקיסריים שהתקיימו משנת 1893. משמר הגבול הרוסי מעסיק אלפי סוכנים וחיילים המאבטחים את הגבול הארוך ביותר בעולם, שאורכו מגיע לכדי 20,241 קילומטרים.
רוסיה הקיסרית
משמר הגבול הקיסרי הרוסי הוקם עוד במאה ה-18, אך שורשיו מגיעים עד למשמר הגבולות האישי של הנסיך מיכאיל וורוטינסקי, מהמאה ה-16. ב-1782 הקיסרית יקטרינה הגדולה הקימה את משמרות הגבול שהורכבו מלוחמים קוזאקים. הגנרל מיכאיל ברקלאי דה טולי ארגן ב-1810 מספר עמדות גבול ו-11 גדודים בגבולות המערביים של רוסיה. ב-1832 הקוזאקים הוחלפו בקציני מכס מטעם משרד האוצר. באותה שנה הוקם גם משמר החופים הרוסי, שפעל בים השחור ובימת אזוב. ב-15 באוקטובר 1893 הרוזן סרגיי ויטה, שר האוצר בממשלת הקיסר אלכסנדר השני הקים את שירות הקורפוס הנפרד של משמרות הגבול הקיסריים (Отдельный корпус пограничной стражи Его Императорского Величества). משמר הגבול הקיסרי הוקם בתור המחלקה לפיקוח הגבולות של מחלקת המכס במשרד האוצר הרוסי. ב-1906 כ-40,000 חיילים שירתו בקורפוס הנפרד של משמרות הגבול, שהיו אחראים להגנת גבולות האימפריה. ב-1917 משמרות הגבול הקיסריות פורקו בידי הבולשביקים.
בראש הקורפוס הנפרד של משמרות הגבול הקיסריים עמד מפקד, תחילה היה זה אלכסנדר סווינאין (1893–1908), אחריו מונו ניקולאי פיחאצ'וב (1908–1917) וגריגורי מוקאסיי-שיבינסקי שכיהן משנת 1917 עד 1918, עת הוקם משמר הגבול של ברית המועצות.
רוסיה הסובייטית
יחידות הגבול הסובייטיות היו ארגון צבאי האחראי לאבטחת גבולות ברית המועצות כשהוא כפוף לשירות ביטחון המדינה (בין אם זה נקוו"ד, או קג"ב).
הפדרציה הרוסית
בדצמבר 1991 פורק המנהל המרכזי למשמר הגבול של הקג"ב, ובמקומו הוקמה הוועדה להגנת גבולות המדינה של ברית המועצות. ב-1992 הוקמו משמרות הגבול של הפדרציה הרוסית שהוכפפו למשרד הביטחון. ב-1993 הוקם שירות משמר הגבול הפדרלי כגוף עצמאי פדרלי.
מה-4 במאי 2002 הארגון הפך לשירות משמר הגבול הרוסי ובמרץ 2003, במסגרת תיקונים לחוק שירות הביטחון הפדרלי, נשיא רוסיה, פוטין העביר את תפקידי הארגון לאחריות שירות הביטחון הפדרלי, כפי שהיה בתקופת ברית המועצות. במהלך השנים חיילי משמר הגבול הרוסי השתתפו בקרבות בגבול טג'יקיסטן-אפגניסטן במבצעים מיוחדים למלחמה בהברחות סמים.
אנטונינה מקארובה
אנטונינה מקארובנה מקארובה (רוסית: Антони́на Мака́ровна Мака́рова; 1920 - 11 באוגוסט 1979) הייתה פושעת מלחמה סובייטית ששיתפה פעולה עם גרמניה הנאצית, שימשה כמוציאה להורג של אוטונומיית לוקוט בתקופת מלחמת העולם השנייה, והוציאה להורג יותר מ-1,500 חיילים סובייטים ורצחה את בני משפחותיהם.
טרום המלחמה
מקארובה נולדה ב-1920 או לפי מקורות אחרים 1922 או 1923 כבת זקונים למשפחה בת 9 נפשות בכפר מאלאיה וולקובקה (רוסית: Малая Волковка) במחוז סמולנסק. בלידתה נקראה אנטונינה מקארובנה פארפיונוב אך כאשר הייתה בת 7 והחלה את הלימודים בכיתה א' בבית הספר בכפר המורה טעתה ברישום שמה והיא נרשמה כאנטונינה מקארובנה מקרובה. הבלבול ברישום הזה הוביל לטעויות המשך במסמכים עתידיים שלה כגון כרטיס חבר בקומסומול ודרכון, טעויות שיקשו על זיהויה ברבות השנים. לאחר שלמדה 8 שנים בכפר עברה עם משפחתה למוסקבה שם סיימה את השנתיים האחרונות של התיכון.
פרוץ המלחמה
בשנת 1941 עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות במסגרת מבצע ברברוסה גויסה מקארובה לתפקיד אחות בחזית. בסתיו שלאותה שנה הייתה בין הבודדים שניצלו בנס במבצע ויאזמה ואחרי התבוסה התחבאה מספר ימים ביער אך לבסוף נעצרה על ידי הגרמנים. לאחר זמן מה היא ועוד חייל שהיה עימה בשבי, ניקולאי פיידצ'וק הצליחו להימלט מהשבי. הם נדדו כמה חודשים ביחד תוך שהם מנסים לצאת מהכיתור הגרמני. לאחר מספר חודשים הגיעו השניים אל הכפר קראסני קולודץ (רוסית: Красный Колодец) שם חי פיידצ'וק עם אשתו וילדיו. פיידצ'וק הפסיק את הקשר עם מקארובה ונפרד ממנה. מקארובה המשיכה להסתובב בכפרי האזור כאשר בינתיים הגרמנים הקימו בשטחים אלו במערב רוסיה האירופית (אזור מחוז בריאנסק, קורסק ואוריול) שלטון גרמני אוטונומי בשם אוטונומיית לוקוט. מקארובה גרה עם אישה, אך כיוון שלא יכלה לשלם לה על המקום, היא החליטה להצטרף לפרטיזנים, אך לאחר שנוכחה לרמת המחיה הגבוהה יחסית של רוסים שהיו בשירות הכובשים הגרמנים, החליטה גם היא להצטרף אליהם.
השירות באוטונומיית לוקוט
ראש המחוז האוטונומי ברוניסלב קמינסקי, בעצמו חצי רוסי ששיתף פעולה עם הגרמנים נתן למקארובה מקלע מסוג "מקסים" על מנת להוציא להורג פרטיזנים סובייטים ובני משפחותיהם שנידונו למוות. לימים כאשר נעצרה אמרה בחקירתה כי הגרמנים העדיפו לא ללכלך את ידיהם והחליטו שיהיה זה עדיף אם את הפרטיזנים תוציא להורג אזרחית סובייטית. על כך שקיבלה על עצמה את התפקיד הגרמנים נתנו לה חדר בחוות סוסים מקומית. בהוצאה להורג הראשונה שלה לא הצליחה לירות כיוון שגרמנים השקו אותה באלכוהול רב. במסגרת חקירתה שנערכה לאחר שנעצרה הסבירה: היא ציינה כי אין בה חרטה וכי אף אחד מהנרצחים לא הופיע לה בחלומות משום שהם עצמם לא תפסו עונש זה כמשהו יוצא דופן. עם זאת, בחקירתה סיפרה לאחר מכן כי היא זוכרת איש שנידון למוות ולפני ההוצאה להורג משום מה צעק לה: "לא נתראה יותר, להתראות אחותי!". ההוצאות להורג היו מתבצעות בקבוצות של 27 אסירים כל פעם, מספר האסירים שהיה בתא. היו ימים שביצעה את ההוצאות להורג שלוש פעמים ביום. על פי הנתונים הרשמיים היא רצחה כ-1,500 אנשים אך הצליחו לשחזר את פרטיהם של 168 אנשים בלבד. עבור כל הוצאה להורג היא קיבלה 30 רייכסמארק. לעיתים קרובות היא התלוננה כי בגדי הנרצחים נהרסים על ידי כתמי דם גדולים וחורי קליעים. עדי ראייה סיפרו שהייתה מגיעה לעיתים קרובות בלילות לחוות הרבעה ששימשה ככלא לנידונים שהמתינו להוצאה להורג וצופה ובוחנת מקרוב את האסירים. כדי להפיג את מתחיה היא בילתה במועדון מוזיקה מקומי שם הייתה שותה כמויות גדולות של אלכוהול ועבדה ביחד עם מספר חברות אחרות כזונה בשביל החיילים הגרמנים. אורח חיים זה הוביל לכך שבקיץ 1943 היא נשלחה להתאשפז בבית חולים שדה לטיפול במחלת מין וכך ניצלה ממעצר על ידי הפרטיזנים והצבא הסובייטי כאשר שחררו את העיירה לוקוט ב-5 בספטמבר. בינתיים החלה מקארובה פרשת אהבים עם קצין גרמני שהבריח אותה עם השיירה שלו לאוקראינה ומשם לפולין. הקצין נהרג והגרמנים שלחו את מקארובה למחנה שבויים בקוניגסברג (קלינינגרד של היום). ב-1945 כאשר הצבא האדום כבש את העיר מידי הגרמנים, מקארובה סיפרה כי הייתה אחות ובאמצעות כרטיס חוגר גנוב שהראה כביכול שבין 1941 ל-1944 שירתה בבריגדה הסניטרית ה-422 בתפקיד אחות בבית חולים שדה. היא הכירה חייל סובייטי יהודי פצוע בשם ויקטור גינצבורג ולאחר שבוע הם התחתנו והיא קיבלה את שם המשפחה של בעלה.
המעצר
שירותי הביטחון הסובייטים החלו לחפש אחר מקארובה מייד לאחר שלוקוט שוחררה מידי הגרמנים. אף על פי כן, תושביה השורדים של לוקוט יכלו לספר לחוקרים מידע מועט עליה מלבד העובדה שכונתה "טונקה-פולמצ'יצה". החיפוש אחר מקארובה ארך כ-30 שנה ורק ב-1976 קיבלה החקירה קצה חוט עקב נסיבות לא צפויות: בכיכר בעיר בריאנסק תקף אדם באגרופים אדם בשם ניקולאי איבאנין שהכירו כמנהל של בית הכלא בלוקוט בזמן הכיבוש הנאצי. איבאנין, שכמו מקארובה הסתתר גם הוא כל הזמן הזה לא הכחיש, ודיבר בהרחבה בחקירתו על הפעילות שלו בתקופת המלחמה ואף הזכיר את מקארובה, איתה היה לו רומן קצר. למרות שהשם מקארובה הוא בעצם טעות כתוצאה מרישום מוטעה של מורתה בבית הספר, היה זה רמז עבה והקג"ב החל לבנות רשימה של אזרחי ברית המועצות תחת השם אנטונינה מקארובה. עם זאת רשימה זו כללה נשים שזהו היה שם לידתן ואילו מקארובה כידוע, נולדה תחת השם פארפיונובה. בתחילה, חוקרי הקג"ב עקבו אחרי מאקרובה אחרת שחיה בעיר סרפוחוב במחוז מוסקבה. איבאנין הסכים לבצע זיהוי והוא הובא לשם והתגורר במלון מקומי. למחרת התאבד איבאנין מסיבות לא ברורות. הקג"ב מצא עדים שורדים אחרים שהכירו את מקארובה בפנים אבל הם לא הצליחה לזהות אותה והחיפוש החל שוב. השם האמיתי שלה התגלה כאשר אחד מאחיה שחי בטיומן שבסיביר, כעובד משרד הביטחון הסובייטי, מילא שאלון על נסיעות לחו"ל וכאשר פירט את רשימת קרוביו ציין שהייתה לו אחות בשם הזה. בלפל שבבלארוס הייתה מקארובה תחת מעקב שנאלץ להפסיק לאחר מכן כי היא החלה לחשוד. החוקרים עזבו אותה וכל הזמן הזה נאספו חומרים וראיות אודותיה. באחד הקונצרטים שנערכו לרגל יום הניצחון סוכן חשאי של הקג"ב פתחה בשיחה עם מקארובה- שלא הייתה מסוגלת לענות על שאלותיו על מיקומם של יחידות צבאיות באזור בו כביכול שירתה ושמות הקצינים, בטענה לזיכרון שבגד בה ומרחק הזמן.
בעת שהותה במתקן מעצר אנטונינה לא כתבה שום מכתב לבעלה ולבנותיה. היא זכרה כל הוצאה להורג שביצעה אך לא התחרטה על כך. במהלך החקירה היא נלקחה לעיירה לוקוט שם ביצעה את הפשעים ותיארה לחוקרים בפירוט היכן ואיך ביצעה כל הוצאה להורג. אנטונינה התייחסה למעצר כמשהו מביש לאישה בגילה ומעמדה. היא ציפתה להשתחרר לא יותר משלוש שנים לאחר תחילת המשפט. בית המשפט בבריאנסק גזר עליה עונש מות בירייה. היא ביקשה חנינה והודתה בפשעים המיוחסים אליה אך השלטונות סירבו לכך, וב-11 באוגוסט 1979 הוצאה להורג. מציאתה של מקארובה היה המקרה המשמעותי האחרון של משתפי פעולה סובייטים עם גרמניה הנאצית, והמקרה הראשון (מתוך שלושה סה"כ) בתולדות ברית המועצות שבית משפט גוזר עונש מוות על אישה.
תחרות יין
תחרות יין (בצרפתית: Concours des vins) היא אירוע מקצועי מאורגן שבו שופטים ייננים ומבקרי יין סוגים שונים של יין ומעניקים להם וליקבים שייצרו אותם ציון (דירוג) ולעיתים מדליות בקטגוריות שונות. הכלי המרכזי בו נעשה שימוש בתחרויות הוא טעימת יין בשיטה העיוורת (בה לא ידוע לשופטים מהיכן הגיע היין אותו הם בוחנים) על מנת להימנע מהטיות של מותגים ומחירים. תחרויות נערכות ברמה אזורית, ארצית או בינלאומית. קיימות תחרויות רבות ושונות במאפייניהן, מתחרויות ליקבי בוטיק קטנים ועד לתחרויות עולמיות. יצרן יין שזכה במדליה בתחרות נחשבת, מעטר את תווית הבקבוק בסמל המדליה, שם התחרות, הקטגוריה והשנה בה נערכה.
אחת המגמות מן המחצית השנייה של המאה ה-20 ואילך היא השוואת יינות מכל רחבי העולם, באופן המבטל את האזוריות. כך ניתנה אפשרות ליינות מקליפורניה או צ'ילה לגבור בטעימות עיוורות על יינות מיקבים צרפתיים בעלי מסורת ארוכה ומוניטין.
1839 בארצות הברית
1839 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 63 שנה מיום היווסדה.
אוסטריה באירוויזיון 1964
לפני האירוויזיון
רשות השידור האוסטרית בחרה באופן פנימי את יורגנס לייצוג המדינה. כשבוע לאחר חשיפת הנציג, הוציאה רשות השידור את השיר האוסטרי לאירוויזיון 1964 לאור, "", שנכתב על ידי יורגנס.
סעדיה עמיאל
סעדיה עמיאל (1929 - 8 באוגוסט 1978) היה פרופסור לכימיה ופיזיקה גרעינית ומבכירי מדעני האטום בישראל. הוא היה ממקימי הכור הגרעיני בשורק. בצד היותו מדען הוא היה מעורב בחייה וסבך בעיותיה של המדינה והחברה, מפורצי הדרך בתחום התכנון והחשיבה הביטחונית-אסטרטגית. חתן פרס האוואסי לשנת 1977 על תרומה בולטת בתחום האנליזה בשיטות הגרעיניות.
ילדות ונעורים
עמיאל החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים, בפקולטה למדעי הטבע. במסגרת שנת שירות, שירת בתור נוטר במרכזיית הטלפונים של מפקדת חיל האוויר המלכותי הבריטי (R.A.F.). מדי בוקר היה עולה להר הצופים ללמוד, לוקח איתו את המדים, ובערב לובש אותם ונכנס לתפקיד. לאחר חצות היה רץ להעביר דו"ח לשירות הידיעות של ה'הגנה'. עקב מלחמת השחרור ערק סעדיה מתפקידו בשירות הבריטי, ואת המלחמה עשה ב'גבעתי', כמפקד כיתה וכמפקד מחלקה. בזמן המלחמה ירד לבן-שמן, אשר הייתה נתונה תחת מצור. "זו הייתה תקופה של עייפות מתישה. אני זוכר את עצמי ישן בעמידה, כמעט. היינו כל כך מעטים, ועמדנו בעומס בלתי רגיל ובתנאי לחץ. יצאנו תוך כדי קרב מבן-שמן".
לימודים ותחילת המחקר בנושא גרעין
בשנת 1952, בהיותו בן 23, הצטרף לצוות הוועדה לאנרגיה אטומית ושימש בין היתר כיועץ מדעי בנושאי גרעין.
הוא פעל במחלקה למחקר איזוטופים במכון ויצמן ובמסגרת זו סיים את הדוקטורט ב-1954. את עבודת המאסטר בפיזיקה עשה במסגרת המחלקה לפיזיקה גרעינית, למרות שהיה כימאי. ב-1955 נסע לארצות הברית במסגרת הפוסט-דוקטורט והיה לעמית מחקר במעבדות הגרעיניות של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי ולאחר מכן במעבדה הלאומית ברוקהייבן שליד ניו-יורק, שם עסק במחקר כימי גרעיני. בארצות הברית שהה במשך שנתיים וחצי.
עם שובו מארצות הברית חזר תחילה רק לתחום המדע הטהור, זו הייתה לו תקופה של פרסומים רבים והתמודדות על מציאת מקומו במערכת המדעית-ביטחונית.
בשנת 1958 הטיל עליו ארנסט דוד ברגמן, שהיה מנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית, להקים את המחלקה לכימיה גרעינית בכור שבנחל שורק. עמיאל הקים את המחלקה ובכך היה בין מקימי הכור האטומי הראשון בנחל שורק. לימים הקים את בניין "המעבדות החמות" ובכך אפשר לו ולקבוצות המחקר שלו לפעול באותם כיוונים שהוא חשבם לחשובים, הערכה אשר הצדיקה את עצמה יפה.
רק ב-1961, לאחר שהמציא שיטה מהפכנית לגילוי והפקת אורניום בהוצאה קטנה יחסית, הוא זכה להכרה.
בגיל 33 היה פרופסור לכימיה גרעינית וכימיה של אנרגיות גבוהות, בקתדרה ע"ש מ"ב קרנצברג של האוניברסיטה העברית ירושלים.
במסגרת הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית. הוא שימש יועץ גרעין במדינות רבות כגון ארצות בדרום מזרח אסיה, טורקיה, יפן, מקסיקו ויוון. כמו כן, היה לחבר בפנלים בינלאומיים והיה לחבר הראשון בוועדה הישראלית לאנרגיה אטומית ששימש יו"ר בכנסים בינלאומיים בתחום הגרעין.
במקביל לעבודתו כמדען וכאיש במערכת הביטחון בשנים שלאחר מכן, עסק בהוראת כימיה גרעינית ורדיוכימיה באוניברסיטה העברית ירושלים, במכון ויצמן למדע ברחובות, חיפה, באר-שבע ובאוניברסיטת תל אביב.
פעילות פוליטית וביטחונית
עמיאל הצטרף למפלגת רפ"י בשנת 1965 וניסח את מצעה ומדיניותה המדעית (המדע היה בעיניו דרך להגשמת החזון הציוני הלאומי). הוא תלה ברפ"י תקוות להתחדשות פוליטית והתרעננות מחשבתית ציונית וחברתית. מאחר שהיה עובד מדינה הכפוף למגבלות ברורות בשטח זה, הייתה פעילותו הפוליטית במסגרת רפ"י מצומצמת כך שלא היה רשאי להופיע בפומבי ומרבית פעילותו הייתה פנימית והצטמצמה להופעה בפני חוגים סגורים למיניהם.
עמיאל היה בעד האיחוד של רפ"י עם מפא"י להקמת מפלגת העבודה. הוא היה חבר במוסדותיהם המרכזיים של רפ"י ומפלגת העבודה, אך סירב להציג מועמדותו לחברות בכנסת, למרות שהדבר הוצע לו. הוא היה פעיל בצוותי החשיבה של מפלגת העבודה ובמיוחד בצוות לענייני חינוך ומדע. כמו כן, סעדיה הקים עם מספר חברים את התנועה לשינוי שיטת הבחירות והיה חבר בהנהלתה ובנוסף היה ממקימי המכון למחקרי מדיניות ואסטרטגיה (סטרטיס).
כתוצאה מן הידע שרכש, תרם עמיאל לדיאלוג האסטרטגי בין ישראל לארצות הברית. בזמן כהונתו פתח במסע בארצות הברית שמטרתו שישראל תרכוש ידע אמריקני בנשק גרעיני כדי שתוכל להגן על עצמה.
אחרי מלחמת יום הכיפורים התזה שלו הייתה שאם הכול יעמוד על מערכת מטה אחת ומערכת תכנון אחת, שתהיה נעולה בקו ישר עם מערכת קבלת ההחלטות, לא יהיה וויכוח מפרה, לא יכוסו כל האפשרויות והאלטרנטיבות, וסופו של דבר שיתבצעו טעויות קריטיות. לכן, שאף לעמוד בראש יחידה עצמאית, נפרדת, לתכנון וחשיבה, יחידה שתיצור את הניגודיות והאתגרים המפרים בתוך המערכת.
עמיאל היה ממארגני המאמץ המדעי של ביטחון ישראל וחלק ניכר מעבודותיו היה בעל אופי חסוי. אחת מהמצאותיו שהותרו לפרסום הייתה עבור חיל האוויר, כפי שתיאר אליעזר כהן בנוגע לפשיטה על נמל התעופה של ביירות (28 בדצמבר) בספר "השמיים אינם הגבול- סיפורו של חיל האוויר הישראלי". "בחשיכה ובדממת אלחוט טסו מעל הים, רואים ואינם נראים. למרות שאורות הזיהוי שלהם היו כבויים, הם "ראו" אחד את השני הודות ללוחיות עשויות מחומר פלסטי רדיו-אקטיבי, שהיו מחוברות לקצות כנפי הרוטור, ובעת סיבובו יצרו מעל המסוק הילה זוהרת. הפנסים הלא נראים למרחוק היו פרי המצאתו של פרופ' סעדיה עמיאל ז"ל, פיזיקאי הגרעין וחבר הוועדה האנרגיה אטומית, אשר נרתם לפתח אותם ביוזמתו של צ'יטה. מפקד הטייסת חיפש אמצעי תאורה לא תלוי במערכת החשמל של המסוק, אשר טווח קרני האור שלו יהיה מוגבל לטווח המסוקים במבנה. פרופ' עמיאל שקד על המצאתו במעבדות הכור הגרעיני בנחל שורק. לוחות אלו הוצמדו לכל מסוקי החייל, ותוך זמן קצר בכל כוח מסוקים המכבד את עצמו בצבאות זרים, שרכשו את הלוחות מהתעשייה האווירית הישראלית. זהו הפטנט הרדיו-אקטיבי הזוהר של פרופ' עמיאל".
מותו
בינואר 1977 לקה בסרטן קטלני במוחו, סרטן מסוג גליאובלסטומה-מוליפורה. בתקופת מחלתו כתב את ספרו "עד כלות". הספר יצא לאור בהוצאת ספריית מעריב.
עמיאל נפטר ב-8 באוגוסט 1978. היה נשוי לאסתר אייזנשטדט (ארדון) ואב לשתי בנות.
בישיבה מיוחדת של הנהלת ארגון מסיימי האוניברסיטה העברית בירושלים הוחלט להקים קרן מלגות לסטודנטים ע"ש פרופ' סעדיה עמיאל כדי לגייס סכומים נוספים ולהגדיל את קרן המלגות אשר תסייע בחינוך דור חדש של מדענים. כמו כן, הבניין למדעי הגרעין במרכז למחקר גרעיני (ממ"ג) בנחל שורק ובניין המעבדות החמות בממ"ג הוקדש על שמו של פרופ' סעדיה עמיאל. הטקס נערך ביום השנה לפטירתו.
ב-24 בדצמבר 2014 נחנכה כיכר סעדיה עמיאל בקריית האוניברסיטה בתל אביב, בין רחוב שלום רוזנפלד לרחוב ג'ורג' וויז.
משמר החופים של רוסיה
משמר החופים של רוסיה (ברוסית: Береговая охрана России) או בשמו הרשמי משמר החופים של שירותי משמר הגבול של שירות הביטחון הפדרלי (ברוסית: Береговая охрана Пограничной службы Федеральной службы безопасности Российской Федерации, БОХР ПС ФСБ России) הוא הזרוע הימית ברוסיה האחראית לאבטחת חופי המדינה, הגנת האינטרסים הרוסיים (בתחום הכלכלה והביטחון) בכל אזור ימי שבו הם עלולים להיות בסיכון. אזורים אלה כוללים מים בינלאומיים, חופי הפדרציה הרוסית, נמלים ומקוות מים בפנים הארץ (כאגמים ונהרות). זהו גוף צבאי למחצה המחזיק ברשותו צי אוניות מלחמה מתקדם בעל מוכנות גבוהה מאוד ומהווה חלק ממשמר הגבול של רוסיה.
משמר החופים הרוסי הוקם במתכונתו הנוכחית בשנת 2005 כשקודם לכן התקיים תחת מבנה שונה.
היסטוריה
משמר החופים הרוסי יונק את שורשיו מגוף הסיור הימי הראשון שהוקם ברוסיה, שייטת שירות הקורפוס הנפרד של משמרות הגבול הקיסריים (Флотилия Отдельного корпуса пограничной стражи) שהוקמה בשנת 1898 והתקיימה עד פרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה.
בשנת 1921 הוקמו היחידות הימיות של משמרות הגבול הסובייטים (Морпогранохрана СССР).
משמר החופים של הפדרציה הרוסית הוקם בשנת 1992 בתור הכוחות הימיים של משמר הגבול הרוסי (Морские Силы Погранвойск ФПС России) שהוקמו על בסיס היחידות הימיות של משמרות הגבול של ברית המועצות (Морские части пограничных войск, МЧПВ СССР).
ב-29 באוגוסט 1997 הוקמה האבטחה הימית (Морская охрана, МОХР ФПС России), שהייתה הזרוע הימית של שירות משמר הגבול הפדרלי הרוסי. למפקד האבטחה הימית מונה האדמירל אינוקנטי נליוטוב שעמד בראש הזרוע הימית עד 1999 כשהוחלף על ידי סגן האדמירל ואלרי לוגוויננקו שמונה במקביל לכהן כסגן מנהל שירות משמר הגבול הפדרלי הרוסי.
במאי 2005 האבטחה הימית פורקה והפכה למשמר החופים של משמר הגבול (Береговая Охрана ПС ФСБ).
מפקדי משמר החופים הרוסי
מפקד מחלקת משמר החופים של רוסיה מכהן במקביל כסגן מפקד שירות משמר הגבול הפדרלי.
ארנסט הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג
ביוגרפיה
ארנסט נולד ב-27 ביוני 1497, להיינריך הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג ולמרגרטה מסקסוניה, דוכסית בראונשווייג-לינבורג, בתם של ארנסט, הנסיך הבוחר מסקסוניה ואליזבת מבוואריה.
בשנת 1512 נשלח ארנסט לחצר דודו פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה בוויטנברג, ואף למד שם באוניברסיטה עם תחילת הרפורמציה הפרוטסטנטית. לאחר מותו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1519 נשלח ארנסט לחצרו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת, ובבחירות שנערכו לקיסרות האימפריה הרומית הקדושה תמך אביו בפרנסואה. בשל העוינות שגילה קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כלפי אביו, פרש אביו מתפקידו בשנת 1520, ומסר את השלטון בדוכסות לארנסט ואחיו אוטו השישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג. בשנת 1521 הוטל חרם קיסרי על אביו, בשל עמדתו בסכסוך הבישופות בהילדסהיים.
ארנסט נטה כבר בצעירותו לדת הפרוטסטנטית, אולם רק בשנת 1525 עם פרוץ מרד האיכרים של אלזס הכריז ארנסט בגלוי על תמיכתו בפרוטסטנטים, ובשנת 1526 אף הצטרף לברית טורגאו. בשנת 1527 ויתר אחיו אוטו על שלטונו בדוכסות, ונשאר שליט רק של העיר הארבורג. בשנת 1531 הצטרף ארנסט לברית שמלקלדן, מה שהוביל את הדוכסות מאוחר יותר להילחם במלחמת שמלקלדן נגד כוחותיו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-11 בינואר 1546 מת ארנסט, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרנץ אוטו, דוכס בראונשווייג-לינבורג. מכיוון שבנו היה צעיר בעת מותו, שלטה אשתו סופיה ממקלנבורג-שוורין כעוצרת עד לבגרותו. הרפורמציה הפרוטסטנטית הייתה כל כך חזקה בדוכסות, שהיא נותרה חזקה על אף תקופת העוצרות ומלחמת שמלקלדן.
Yo (אלבום)
Yo (בעברית: אני) הוא אלבום האולפן השישי של זמרת הפופ דאנס הרומנייה אינה. את האלבום הוציאה לאור ב-31 במאי 2019 חברת התקליטים רוק ניישן, והוא כולו בשפה בספרדית. מהאלבום יצאו חמישה סינגלים.
רקע
אינה החלה לעבוד על האלבום כבר בשנת 2016. בנוסף סיפרה שהוצעו לה 50 שירים שונים שנכתבו עבור האלבום. ב-16 באוקטובר 2018, העלתה סרטון לעמוד הרשמי שלה ביוטיוב שנקרא: "Yo". בסרטון הקצר היא מתארת את האלבום.
במהלך שנת 2018, סיפרה אינה בראיון שהאלבום אמור לצאת בחודש דצמבר וכי היא "מקשיבה הרבה לאלבום והיא והצוות שלה משנים כל מיני דברים, ומפילים פסוקים מתאמים". אך לבסוף אינה דחתה את האלבום והכריזה מחדש על תאריך צאתו, תוך שחשפה את העטיפה ב-24 במאי 2019, בעמוד האינסטגרם שלה.
אמנון בקר
אמנון בקר (14 בנובמבר 1932 – 7 בספטמבר 2019) היה סופר, מלחין, צייר, מחזאי, מפיק תיאטרון, משורר ופזמונאי ישראלי.
ילדות והתבגרות
אמנון בקר נולד לשרה ויוסף בקר. בקר גדל והתחנך בתל אביב. בקר החל את לימודיו בבית הספר העממי "בית החינוך לילדי העולים בצפון". בין מוריו נמנו - דוד אלוני, גרשון זק, משה ברקאי, וצבי גולדין. היה זה בית ספר חדור ברוח תנועת הפועלים, שם עוצבה השקפת עולמו. ב-1947, נשלח בקר ללמוד מכונאות בבית הספר מכס פיין. בתקופה זו היה חבר בתנועת הנוער בקן הצפון של התנועה המאוחדת. שם פגש את חברו הקרוב מנשה קדישמן. במלחמת העצמאות שרת כקשר, בגדוד 9 של הגדנ"ע בו עבר קורס מכ"ים. ב-1950 התגייס, עם חבריו מהתנועה. בבסיס הטירונים במחנה 80, למחזור השני של הנח"ל. לאחר הטירונות הגיע בקר לתקופת הכשרה בקיבוץ מעיין ברוך. אחרי כשנה, עבר לקיבוץ יזרעאל, בו היה חבר מ-1952 ועד למותו.
החיים בקיבוץ
במהלך השנים עסק בתחומים מקצועיים וציבוריים שונים : ריכוז בניין, נגרייה, שליחות ב"תנועה המאוחדת" באזור הצפון, חקלאות, שליחות לתנועות הנוער ברודזיה ובדרום אפריקה, מזכיר הקיבוץ בשתי קדנציות ומנהל מחלקת הכבלים במפעל הקיבוץ. ב-1969 יצא ללימודי B.A באוניברסיטת תל אביב לפילוסופיה ולאמנות התיאטרון. בין השנים 1975 ל-1981, ניהל בקר את סדנת הצפון של בימת הקיבוץ. בקר כתב ביים והפיק מחזות ברחבי התנועה הקיבוצית (כפרנסה). אמנון נישא לרות עולמי ולהם נולדו 4 ילדים. הלך לעולמו ב-7 בספטמבר 2019 בגיל 87 והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ יזרעאל.
ציור
באמצע שנות השמונים החל לצייר. משנת 1989, החל ללמוד ציור, אחת לשבוע, אצל האמן טומי ברונשטיין. במהלך השנים צייר קרוב ל-1000 ציורים אותם ניתן לראות ברשת האינטרנט. עבודותיו הוצגו ביותר מ-30 תערוכות ציור. ציורי המיתוס התנכ"י ייחדו את אמנון בקר כיוצר שעסק בתנ"ך באופן ביקורתי ובוטה.
קלנועיות חמורית
בשנות הששים (של המאה ה-20) ערך אמנון בקר את עלון קיבוץ יזרעאל. בין השאר כתב סדרת רשימות היתוליות העוסקות בהווי החיים בקיבוץ, תחת הכותרת "בחמוריות נמרית". עקב הוצאת ספר היובל לקיבוץ יזרעאל וכדי להוסיף על הנכתב בו, חזר לפרסם רשימות דומות בעלון הקיבוץ. רשימות אלו מכונות קלנועיות חמורית. עם השנים הצטברו יותר מארבע מאות רשימות שעסקו בנושאים שונים וביטאו את השקפת עולמו.
ספרים
אמנון בקר פרסם שלושה ספרים: "משהו על מישהו". "בעל ואהליבה" בהוצאת ירון גולן וקולנועיות חמורית.
שירים
במהלך השנים כתב אמנון בקר עשרות שירים ופזמונים, שזכו לביצוע על ידי אמנים בולטים כמו חוה אלברשטיין, שולי נתן ולהקת הזמר הגבעטרון. פרויקט "זמרשת" מצא באמנון בקר מקור בלתי נדלה לשחזור שירים עממיים מהתקופה שלפני הקמת מדינת ישראל. יותר מ-100 שירים שוחזרו והוקלטו בקולו של אמנון השר מהזיכרון שירים שנשכחו לפני זמן רב. שירו המפורסם "שלכת" הוא אקרוסטיכון הבנוי משמו של ידידו שנפטר בטרם עת ינון נאמן. משיריו הידועים שהולחנו הוקלטו ובוצעו על ידי אמנים ידועים - "שלכת", "אלי בתלם בואה", "בלדה לנבות", "אור על הגבעה", "הביא לי הרוח", "פיתולי הדרך".
אורן בן ג'ויה
אורן בן ג'ויה (נולד ב-1963) הוא מחנך ומנהל בבית הספר הריאלי העברי בחיפה וקצין בצה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, אשר פיקד על חטיבת יפתח.
ביוגרפיה
בן ג'ויה למד בפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה, בוגר מחזור כ"ז. הוא התגייס לצה"ל בשנת 1981 ושובץ בחיל השריון. בשריון עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. לאחר קורס קציני שריון שימש במגוון תפקידי מטה ופיקוד ובהם מפקד פלוגה. לאחר מכן עבר לעוצבת קלע דוד. בשנים 1995–1996 פיקד על יחידת מורן. בהמשך פיקד על חטיבת יפתח, בין היתר במבצע חומת מגן.
לאחר שחרורו פנה לעסוק בחינוך, ומלמד בבית הספר הריאלי. בין השנים 2015–2022 שימש כמנהל מתחם "הדר" של בית הספר, וכיום מנהל את כיתות ט'–י' במתחם בית בירם.
הקרן הלאומית למדע (ארצות הברית)
היסטוריה
בתקופת מלחמת העולם השנייה הקים הממשל את "הלשכה למחקר ופיתוח מדעי" (OSRD - Office of scientific Research and Development). הלשכה הוקמה על מנת לתעל ולמקד מחקר מדעי להמצאות טכנולוגיות צבאיות בהן פיתוח מכ"ם, מחקרי הישרדות, פענוח צפנים ופיתוח פצצות, בכלל זה "פרויקט מנהטן" לפיתוח פצצת אטום.
לאחר הטלת הפצצה ופרסום פרויקט מנהטן באוגוסט 1945, הועלתה שיטת המחקר ממוקד-המטרה על נס. הקבוצה המבצעת מחקר במטרה להגיע להישג טכנולוגי מועיל הועמדה בניגוד למדע בסיסי, המתבצע על ידי אינדיבידואלים ("פרימדונות") באוניברסיטאות על מנת לספק את יצר הסקרנות שלהם בלבד. על מנת לסתור גישה זו כתב מנהל הלשכה, וניבר בוש, לנשיא הארי טרומן מכתב (בכותרת "מדע: החזית האינסופית") בו הזהיר מפני גישה "מכוונת" מדי והדגיש שאפילו פרויקט מנהטן ניצב על כתפי תוצר אינטלקטואלי של הישגי המדע הבסיסי הבלתי-מכוון. גישתו של בוש התקבלה על ידי הממשל והביאה ב־1950 ליצירת הקרן הלאומית למדע שתכליתה מימון ממשלתי למחקר מדעי עצמאי לטווח ארוך.
עם תחילת המרוץ לחלל ושיגור ספוטניק 1 על ידי ברית המועצות ב־1957, שהעמיד במבוכה את המדע האמריקאי, הוקצו לסוכנות תקציבים גדולים יותר (40 מיליון דולר, כאשר תקציבה עם הקמתה עמד על 151,000 דולר בלבד) וקרנה בקונגרס עלתה. במקביל נוסדו DARPA (דאז - ARPA), סוכנות מחלקת ההגנה של ארצות הברית לפיתוחים טכנולוגיים ו־NASA, סוכנות החלל. כאשר NSF אחראית על אסטרונומיה מכדור הארץ (בכלל זה מימון טלסקופים וטלסקופ רדיו) ונאס"א ממונה על מסע בחלל ואסטרונומיה שמחוץ לכדור הארץ.
בשנת 1959 הוכרזה אנטארקטיקה כיעד למחקר מדעי ואחריות פיתוח וריכוז המחקר האמריקאי ביבשת הוטל על ה־NSF.
החל מ־1968 נפתח ב־NSF תחום חקר הים העמוק, חקר קרקעית האוקיינוסים וקידוחים ימיים עמוקים. בשנה זו הגיע תקציב המחקר ל־500 מיליון דולר.
במהלך שנות השמונים פיתחה NSF פרוטוקולי תקשורת לתמיכה ופיתוח של ה־ARPANET (האינטרנט הצבאי) לכדי תשתית רשת מחשבים פתוחה. הרשת, שהוכרזה ב־1985, נקראה NSFNet והיוותה את ראשית האינטרנט הציבורי. באותה שנה (1985) החל פרויקט במימון NSF לנטר באופן רציף את החור באוזון.
ב־1990 גדל תקציב ה־NSF ועבר את 2 מיליארד דולר.
ב־1994 נוסדה קרן משותפת ל־NSF, DARPA ו־NASA למימון פרויקטים מחקריים לשיפור ה־World Wide Web. אחד המענקים הוענק לחוקרים מאוניברסיטת סטנפורד, סרגיי ברין ולארי פייג', שפיתחו אלגוריתם בשם PageRank, הבסיס למנוע החיפוש גוגל.
החל מ־1998 מוענקות מלגות למחקר בתחום האנרגיה האפלה.
בסקר מ־2001 התברר שידעתו של הציבור והבנתו בנושאים מדעיים והשיטה המדעית לקויים. לפיכך, שם לו ה־NSF מטרה לסייע בהוראה, הסברה וחינוך מדעי פופולרי. תקציב הסוכנות הגיע בשנה זו ל־4 מיליארד דולר.
בעקבות הצונאמי באוקיינוס ההודי בשנת 2004 הקציבה NSF תקציבים לפיתוח מערכות גילוי והתראה מפני צונאמי, יחד עם ממשלת יפן.
Everytime We Touch
Everytime We Touch (בעברית: בכל פעם שאנחנו נוגעים) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הסקוטית מגי ריילי, מתוך אלבום הבכורה שלה, Echoes. השיר יצא לאור בשנת 1992, כסינגל השני מתוך האלבום, על ידי חברת התקליטים EMI.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד שבנורווגיה, החמישי באוסטריה, וה-12 בפולין.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מגי ריילי, סטיוארט מקילופ ופיטר ריסווי והופק על ידי ארמנד וולקר. השיר הוא שיר בסגנון הפופ רוק, אשר אפיין את מרבית שירי האלבום. הבי-סייד של השיר היה "Gaia", שנכלל באלבום גם כן. רוש פריסיאן מ-AllMusic תיאר אותו כ"שיר אהבה חלומי ובלתי נשכח", בביקורתו על Echoes.
עם השיר הופיעה מגי ריילי ב-17 ביולי 2014, בברלין. ההופעה עלתה לערוץ היוטיוב של ריילי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא של השיר פורסם לראשונה ביוטיוב ב-13 במאי 2017. חלק מהקליפ צולם במסך כחול, בו ניתן לראות סצנות בהן נראית ריילי שרה את השיר, על גבי רקע כוכבים. רוב הקליפ מתמקד בקוסם עם מסכה וילד אשר מבדרים אחד את השני.
נכון לספטמבר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-6.8 מיליון צפיות.
גרסאות כיסוי
השיר זכה לעשרות גרסאות כיסוי שונות שנעשו במרוצת השנים, ביניהן:
נשות המזרחי באמריקה
ערב הקמת הארגון
תנועת המזרחי נוסדה בשנת 1902 כתנועה דתית לאומית במסגרת ההסתדרות הציונית ושירתה את המעמד הבורגני-דתי. בשנת 1918, קראה תנועת "המזרחי" לכלל הציבור ללא הבדלי מין לעזור בבניית היישוב היהודי בארץ ישראל להצטרף לתנועה, הן גברים והן נשים. זו הייתה פריצת דרך, בחברה הדתית, השמרנית והפטריאכלית אשר באופן גלוי קראה לנשים לקחת חלק. בשנת 1919 דנו במעמד האישה בתנועה, והוחלט לקבל את הנשים כחברות שוות זכויות בתנועה, ואף לפעול לייסוד אגודות נשים מתוך התנועה במטרה לעסוק בתרבות וחינוך הבנות על מנת למשוך אותן לרעיון הדתי-לאומי. לכאורה, היו הנשים כשוות בין שווים אך למעשה נשארו כאגודת נשים ולא לקחו חלק בעשייה החברתית - פוליטית בתנועה. זו נשארה גברית. בשדה זה הובעה התנגדות נחרצת לפעילות ציבורית ופוליטית של נשים מצד הגברים.
היסטוריה
ארגון נשות המזרחי באמריקה נוסדה בקליבלנד בשנת 1925, בידי בסי (בתיה) גוטספלד כקבוצת נשים הפועלת באופן עצמאי אך עדיין נמצאת תחת ארגון "המזרחי". בשנת 1934 נפרד הארגון באופן רשמי מ"תנועת המזרחי".
נשות מזרחי באמריקה מול ארגון המזרחי
בהסתדרות המזרחי תמכו הגברים בהתארגנות הנשים משיקולים מעשיים: השקיע המזרחי בארץ את כל מרצו בחינוך וסבר כי אין החינוך יכול להצליח אם אין לו המשך מחוץ לשעות ההוראה, למטרה זו נחוצות נשים. עם זאת, הנשים תהו לגבי מידת הערכת הגברים לגבי רמת פעילותן ותרומתן לתנועה. ארגון נשות המזרחי נוסד על בסיס האמונה ביכולתה של האישה בכלל וביכולתה להרים תרומה נשית ייחודית לתנועה הציונית בכלל ולבניית היישוב בפרט. לצד הרצון לקבל תמיכה מתנועת המזרחי, פעילותן של הנשים הביאה להעצמה נשית ועצמאית גם בניגוד לעמדת התנועה, נשות המזרחי ראו לא רק את טובת התנועה במרכז, כי אם גם את טובת הנשים. הן קבעו כי המוסדות העומדים תחת חסותן ופיקוחן הן רכושן ולא רכוש המזרחי.
פעילות הארגון בארץ ישראל
מטרתן העיקרית של נשות מזרחי בתחום היישוב והחינוך הייתה לקלוט נערות דתיות ולהעניק להן מסגרת חינוכית דתית, בה יתחנכו לערכים דתיים מסורתיים וציוניים, כמו כן, ילמדו חינוך מקצועי לצד לימודי קודש ויהיו מעורבות בחיי הציבור. עם זאת, המציאות הנוראה של עליית המפלגה הנאצית לשלטון ופריצת מלחמת העולם השנייה, שינתה את מטרתן זו והפכה את מוסדות החינוך לבנות, למוסדות קליטת נוער פליט מאירופה, בנים ובנות בלי הבדלים דתיים, ביניהם ילדי טהראן וילדי עליית הנוער.
נשות המזרחי באמריקה פעלו בשיתוף פעולה עם ארגון נשי מזרחי בארץ ישראל, בין השאר בהקמת ותפעול בית צעירות מזרחי. לצד שיתופי הפעולה, היו גם חילוקי דעות בין נשי מזרחי באמריקה לבין הארגונים בארץ, בייחוד ביניהן לבין תנועת הפועל מזרחי. הסכסוכים היו בעיקר על רקע כספי. "נשות המזרחי" פעלו בהתאם לשאיפותיהן ובישיבות הרבות בלטה עצמאותן ואי כפיפותן לתנועה הגברית, בד בבד עם נכונות לפעול לשביעות רצונם של הארגונים בארץ.
אחרית דבר
בסי גוטספלד ונשות מזרחי באשר הן השקיעו את כל כוחם בבניית חזון חינוכי לבנות ובנים בארץ ישראל ועל כן, היה הארגון הנשי הרבה יותר יעיל מהארגון הגברי במובנים רבים: כמות מוסדות החינוך, מחויבותם האישית של הלוקחים חלק במלאכה והתוצאות בשטח. "נשות המזרחי", תרמו רבות להקמת היישוב היהודי ואחר כך למדינת ישראל, אולם המחקר טוען כי התרומה הייתה הדדית: ההזדקקות של המדינה שבדרך לעזרתם של ארגונים יהודים בארצות הברית הביאה לתמיכה בקהילות היהודיות שם ולצמיחה משותפת של שתי הקהילות היהודיות הגדולות ביותר. על כן, נשות מזרחי לוקחות חלק בפסיפס הרחב בקשר ההדדי בין הקהילה היהודית בארצות הברית והקהילה היהודית בארץ ישראל וכן בתרומה הגדולה של יהדות ארצות הברית לבניית היישוב.