cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נוריה
נוריה (בערבית: ناعورة (ברבים: نواعير), מסורית: ܢܥܘܪܐ) הוא גלגל כפות המונע על ידי אנרגיית מים ומשמש להעלאת מים לאמת מים קטנה, או למטרות השקיה ואספקת מים לערים וכפרים.
אטימולוגיה
מקור השם נוריה במילה הערבית נאעוּרה (ناعورة), שמשמעותה "אנחה", "נהימה" או "נעירה" בהתייחסות לצליל שמשמיע גלגל המים בעת פעולתו.
נוריה מול אנטיליה
המונח נוריה משמש בדרך כלל לתיאור התקנים המשתמשים בכוח תנועת המים כדי לסובב גלגל. עבור התקנים המופעלים על ידי בעלי חיים, המונח הרגיל הוא אנטיליה (saqiyah או saqiya). סוגים אחרים של התקנים דומים מקובצים תחת השם משאבות שרשרת. עם זאת, השמות של התקנים מסורתיים ששימשו להעלאת מים במזרח התיכון, הודו, ספרד ואזורים אחרים משמשים לעיתים קרובות בצורה רופפת וחופפת, או משתנים בהתאם לאזור. ספרו המפורסם של אל-ג'זארי על מכשירים מכניים, למשל, מקבץ גלגלים המונעים בעזרת מים ומספר סוגים אחרים של מכשירים להרמת מים, מתאר אותם תחת מונח הכללי אנטיליה (saqiya). בספרד, לעומת זאת, המונח נוריה משמש לשני סוגי הגלגלים, בין אם מונעים על ידי בעלי חיים או זרם מים.
תפקוד
הנוריה מבצע את פעולת העברת מים ממפלס נמוך למפלס גבוה יותר, תוך שימוש באנרגיה הנגזרת מזרימת נהר. הוא מורכב מגלגל מים גדול וצר, ששפתו מורכבת מסדרה של מיכלים או תאים שמעלים את מי הנהר לאמת מים בראש הגלגל. הרעיון שלו דומה למגח הידראולי מודרני, שגם משתמש בכוחם של מים זורמים כדי לשאוב חלק ממי נהר.
בניגוד לגלגלי המים המצויים בטחנות מים, נוריה אינה מספקת כוח מכני לשום תהליך אחר. כמה נוריות היסטוריים היו הכלאיים, המורכבים מגלגלי מים שנעזרו בכוח שניוני של בעלי חיים. יש לפחות מקרה אחד ידוע שבו נוריה מפרידה מלח ממי ים.
היסטוריה
גלגלי הרמת מים המונעים על ידי משוטים הופיעו במצרים העתיקה עד המאה הרביעית לפני הספירה. לפי הארכאולוג ג'ון פיטר אולסון, גם גלגל התאים וגם הנוריה ההידראולית הופיעו במצרים עד המאה הרביעית לפני הספירה, כאשר האנטיליה הומצאה שם מאה שנה מאוחר יותר. אמירה זו נתמכת על ידי ממצאים ארכאולוגיים בפיום, שם נמצאו עדויות ארכאולוגיות לגלגל המים העתיק ביותר, בצורת אנטיליה מהמאה ה-3 לפני הספירה. פפירוס המתוארך למאה השנייה לפני הספירה שנמצא גם הוא בפיום, מזכיר גלגל מים המשמש להשקיה, פרסקו מהמאה ה-2 לפנה"ס שנמצא באלכסנדריה מתאר אנטיליה מדורגת, וכתביו של קאליקסנוס מרודוס מזכירים את השימוש באנטיליה במצרים התלמיית בתקופת שלטונו של פרעה תלמי הרביעי בסוף המאה השלישית לפני הספירה.
גלגל המים התחתון (undershot wheel) וגלגל המים העליון (Overshot wheel), שניהם מונעים על ידי בעלי חיים ומים, ועם גוף המחולק לתאים (לטינית: tympanum) או חישוק מחולק, שימשו מהנדסים הלניסטים בין המאה ה-3 וה-2 לפנה"ס. במאה ה-1 לפנה"ס תיאר האדריכל הרומי ויטרוביוס את תפקידו של הנוריה. בסביבות שנת 300 החליפו הרומאים את תאי העץ בסירי קרמיקה נפרדים ומוצמדים שהיו קשורים לחלק החיצוני של גלגל פתוח, ובכך יצרו את הנוריה.
בתקופת תור הזהב האסלאמי, אומץ הנוריה מהעת העתיקה הקלאסית על ידי מהנדסים מוסלמים, אשר ביצעו שיפורים בנוריה. לדוגמה, מנגנון גלגל תנופה המשמש להחלקת העברת הכוח ממכשיר הנעה למכונה מונעת, הומצא על ידי אבן באסאל (1038–1075) מאל-אנדלוס, שהיה חלוץ בהתקנת גלגל תנופה בנוריה ובאנטיליה. בשנת 1206, איסמעיל אל-ג'זארי הציג את השימוש בארכובה בנוריה ובאנטיליה, והמושג של מזעור הפסקות הושג במטרה למקסם את יעילותם.
מהנדסים מוסלמים השתמשו בנוריות כדי להזרים מים לאמות מים, שהובילו את המים לעיירות ולשדות. הנוריות של חמה, למשל, היו בקוטר של 20 מטרים ועדיין נמצאות בשימוש בעת החדשה (אם כי כיום משרתות רק מטרות אסתטיות). לגלגל הגדול ביותר יש 120 תאי איסוף מים והוא יכול להעלות יותר מ-95 ליטר מים בדקה. במאה ה-10, אל-האווי של מוחמד בן זכריה אל-ראזי מתאר נוריה בעיראק המסוגלת להרים עד 153,000 ליטר לשעה, או 2550 ליטר לדקה. דומה זה לתפוקה של נוריה מודרנית במזרח אסיה, המסוגלת להעלות עד 288,000 ליטר לשעה, או 4800 ליטר לדקה.
בסוף המאה ה-13 בנה הסולטן המרינידי, אבו יעקוב יוסף א-נאצר גלגל נוריה ענק, המכונה לעיתים "גראנד נוריה", על מנת לספק מים לגן מוסרה  העצום שיצר בפאס, מרוקו. בנייתו החלה בשנת 1286 והסתיימה בשנה שלאחר מכן. הנוריה, שתוכנן על ידי מהנדס אנדלוסי בשם אבן אל-חאג', נבנה בקוטר של 26 מטר ורוחב של 2 מטר. הגלגל שהיה עשוי מעץ וחופה בנחושת, הוכנס למבנה אבן הצמוד אל שער עיר סמוכה. לאחר נפילת המרינידים נזנחו הגנים והנוריה; על פי הדיווחים, גלגל הנוריה נעלם ב-1888, ונותרו רק שרידים של בסיס האבן.
נוריות רבים נבנו גם באל-אנדלוס, בתקופה האסלאמית של חצי האי האיברי (מאות 8–15), והמשיכו להיבנות על ידי מהנדסים ספרדים נוצרים לאחר מכן. המפורסמות ביותר הן האלבולפיה בקורדובה (תאריך הבניה לא ידוע, והוא שוחזר בחלקו), לאורך נהר גואדלקיביר, ונוריה לשעבר בטולדו, לאורך נהר הטחו. לפי אל-אידריסי, הנוריה של טולדו הייתה גדולה במיוחד ויכלה להעלות מים בגובה העולה על 40 מטרים, מהנהר לאמת מים, שסיפקה מים לעיר באותה תקופה. נוריות והתקנים דומים שימשו גם בקנה מידה גדול מאוד בחלקים מסוימים של ספרד למטרות חקלאיות. נטען כי במטעי האורז של ולנסיה היו 8000 נוריות, בעוד שבמיורקה היו למעלה מ-4000 אנטיליות המונעות על ידי בעלי חיים והיו בשימוש עד תחילת המאה ה-20. "נוריה אלקנטרילה" ליד מורסיה, שנבנתה במאה ה-15 תחת שלטון נוצרי ספרדי, היא אחת הדוגמאות הידועות יותר ששרדו עד ימינו.
פאבל דרביאנקו
ביוגרפיה
פאבל דרביאנקו נולד בעיר טגאנרוג, מחוז רוסטוב, רוסיה הסובייטית, שבברית המועצות. הוריו, יורי פאבלוביץ' וטטיאנה וסילייבנה דרביאנקו, עבדו כל חייהם במפעל בטגאנרוג.
הוא למד בקייב, שבאוקראינה הסובייטית. לאחר מכן עבר פאבל למוסקבה שם נכנס לאקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון. הוא למד שם משנת 1996 עד 2000. במהלך לימודיו הבחין בו הבמאי אלכסנדר קוט (כשפאבל למד בקורס של לאוניד חייפץ), כאשר פאבל עם סטודנטים אחרים העלה את ההצגה "חביות אריזה". כאשר החל אלכסנדר קוט לצלם את סרטו "שני נהגים נהגו", הוא מצא את דרבינקו. באותה תקופה פאבל ערך חזרות להצגה של אולג מנשיקוב "המטבח", אך הוא לא רצה לסרב להצעתו של אלכסנדר קוט לככב בסרט. הסרט "שני נהגים נהגו" התקבל בחום על ידי הקהל, ותפקידו כקולקה סנגירב הביא לשחקן המתחיל את תהילתו הראשונה. השחקן הצעיר הופיע אז בסרטים הבאים - "תשע נשמותיו של נסטור מחנו" (2006), ''אנטיקילר 2" וסדרת הטלוויזיה "שטראפבט".
דרביאנקו ידוע גם על משחקו בקומדיות "היטלר קאפוט!" (2008) ורז'בסקי נגד נפוליאון (2012). הוא גילם את נסטור מאכנו בסדרת הטלוויזיה "תשע נשמותיו של נסטור מאכנו" ואת אלכסנדר פושקין בסרטים "גוגול: ההתחלה" ו"גוגול: נקמה נוראית".
בשנת 2013, השחקן היה מועמד לפרס נשר הזהב לשחקן הטוב ביותר בטלוויזיה על תפקידו כמיכאיל סולוביוב בסדרת הטלוויזיה "הצד האפל של הירח". באביב 2015 הוא השתתף בסרטון המוזיקה של וסיל אובלומוב לשיר "Mnogochodovochka". בסתיו 2015 יצא קליפ של להקת Uma2rman "רעלים" עם פאבל.
הוא כיכב בתפקיד ראשי (כפיוטר השלישי) בסדרת הטלוויזיה "יקטרינה הגדולה" (2015), יחד עם יוליה סניגיר.
בינואר 2020 קיבל את פרס נשר הזהב הרוסי בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בטלוויזיה על תפקידו בסדרה "מעצר בית".
צ'ארלס קיי
צ'ארלס קיי (באנגלית: Charles Kay; נולד בשם צ'ארלס פיף, באנגלית: Charles Piff; ב-31 באוגוסט 1930) הוא שחקן אנגלי.
ביוגרפיה
קיי נולד בעיר קובנטרי שבמחוז ווריקשייר לפרנסס (שם נעורים פטי) וצ'ארלס בקינגהאם פיף.
הוא למד בבית הספר ווריק, והתחיל ללמוד רפואה, אבל אחר כך החליט לפנות לקריירת משחק. הוא למד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA), ואחרי סיום הלימודים הצטרף ללהקת התיאטרון "English Stage Company" של תיאטרון רויאל קורט. ב-1959 שיחק בתפקיד ג'יי במחזה "שורשים" מאת ארנולד וסקר, וב-1961 הופיע בתפקיד צ'ארלס החמישי במחזה "לותר" מאת ג'ון אוסבורן. עוד שיחק במחזה "המטבח" מאת וסקר, בטרגדיה "The Changeling" (ב-1961) ובמחזה "הלילה השנים עשר" (ב-1962).
ב-1963 הצטרף קיי ללהקה השייקספירית המלכותית והופיע בסטרטפורד ובתיאטרון אלדוויץ' בלונדון. הוא היה חבר בלהקה עד 1966 ושיחק במגוון רחב של תפקידים בהם אוקטביוס קיסר במחזה "יוליוס קיסר", קלארנס במחזה "מלחמות השושנים", לנסלוט גובו במחזה "הסוחר מוונציה", אנטיפולוס מאפסוס ב"קומדיה של טעויות", אוסריק במחזה "המלט" עם דייוויד וורנר, דובצ'ינסקי ב"מבקר המדינה" ובדמות מולוץ' במחזה "The Thwarting of Baron Bolligrew" מאת רוברט בולט. אחר כך הצטרף לתיאטרון הלאומי ושיחק בתפקיד סיליה בהפקה משנת 1967 של "כטוב בעיניכם" שכללה גברים בלבד. ב-1969 הופיע במחזה "The National Health" מאת פיטר ניקולס.
בקולנוע שיחק קיי בתפקיד הרוזן אורסיני-רוזנברג בסרט זוכה האוסקר "אמדאוס". עוד השתתף בסרטו של קנת בראנה "הנרי החמישי", ובגרסה הקולנועית משנת 2002 למחזה "חשיבותה של רצינות".
קיי הופיע בטלוויזיה במספר רב של סרטים וסדרות בין השאר שיחק בסדרת הדרמה "Fall of Eagles" בה גילם את הצאר ניקולאי השני. עוד השתתף ב"אני, קלאודיוס", "לשרתם כל ימי", "By the Sword Divided", "תהפוכות מלחמה", "רמפול", "המצודה", "Edge of Darkness", "ג'ונתן קריק", "The Darling Buds of May", "הטי ויינתרופ חוקרת", "הולבי סיטי", "רציחות במידסומר", ובפרק "The Creeping Man" בסדרה "The Casebook of Sherlock Holmes".
ב-2002 שיחק בתפקיד אורח בתסכית דרמה בשם "Excelis Rising" של סדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".
ארנה לנדלר
ביוגרפיה
ארנה לנדלר נולד במשפחה יהודית. אביו היה אדולף לנדלר ואמו גיזלה שפיצר. הוא למד בבית הספר היסודי בעיר הולדתו, והמשיך את לימודיו בתיכון בנג'קניז'ה, אך סיים אותם בבירת הונגריה. לאחר מכן למד משפטים, ולאחר קבלת תעודת עורך הדין (16 באוקטובר 1905) פתח משרד עורכי דין יחד עם אחיו ינה. הוא הצטרף כחבר למפלגת הקומוניסטים בהונגריה כמעט מראשיתה. במהלך ימי הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה מפקד "המשמר האדום" בבודפשט וסגן מפקד המשמר האדום הלאומי כסגן קומיסר העם לענייני פנים. לאחר נפילת הרפובליקה נעצר ב־9 בספטמבר 1919, ואף על פי שזוכה במשפט נשלח למחנה מעצר בזאלאגרסג. משם שוחרר לברית המועצות במסגרת חילופי שבויים ביום הראשון של פברואר 1922 והצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. הוא שירת בענייני חוץ עד שלנין שלח אותו לשוודיה בשנת 1923, שם שימש כיועץ המשפטי של אלכסנדרה קולונטאי (23 במרץ 1872 – 9 במרץ 1952) שהייתה מהפכנית, דיפלומטית ומדינאית סובייטית, סופרת, פמיניסטית ופעילה חברתית.
שנתיים לאחר מכן חזר לבירת רוסיה ושוב עבד בשרות הממשלתי כיועץ המשפטי הראשי של קומיסר העם הסובייטי לסחר החוץ. בשנת 1927 סייע שוב לקולונטאי בשוודיה ובנורווגיה (עד 1930). לאחר שחזר למוסקבה, התמנה לראש בית הספר למשפטים של בית הספר לסחר חוץ וייצג את הסובייטים באופן קבוע בבתי הדין הבינלאומיים בבוררויות שונות. משנת 1934 עבד כיועץ משפטי של נציגות סחר החוץ הסובייטי בפריז במשך שלוש שנים, ואז חזר למוסקבה. שם עסק שוב בענייני סחר חוץ. הוא נעצר ב־16 במרץ 1938 באשמת ריגול על ידי ה-נ.ק.ו.ד.. עונש מוות נפסק לו ב-22 במאי, והוא הוצא להורג ב-3 ביוני. לנדלר נקבר בבית הקברות של חומת הקרמלין במוסקבה. הוא טוהר מכל אשמה ב־28 בנובמבר 1956.
חבר הלאומים
חֶבֶר הלאומים (בצרפתית: La Société des Nations; בראשי תיבות: SDN או  SdN; באנגלית: The League of Nations, LoN) היה ארגון בינלאומי אשר הוקם ב-10 בינואר 1920, לאחר מלחמת העולם הראשונה, על פי החלטה של ועידת השלום בפריז, שהתקבלה ביוזמתו של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון. מטרות החבר כללו מניעת מלחמה באמצעות ביטחון קיבוצי, פירוק מנשק, יישוב סכסוכים בין מדינות באמצעות משא ומתן ודיפלומטיה ושיפור הרווחה העולמית.
תפיסת העולם הדיפלומטית שהביאה להקמת חבר הלאומים ייצגה שינוי משמעותי במחשבה המדינית של מאה השנים שקדמו להקמתו. תפיסת העולם הקודמת, מורשתו של קונגרס וינה, ראתה באירופה שדה לבריתות מתחלפות בין המעצמות שהיו קיימות ב-1815, היווצרות מאֲזני כוחות הנשמרים על ידי צבאות חזקים, ובריתות חשאיות. לפי תפיסת העולם החדשה, היה אמור הארגון להיות ממשלתן של הממשלות, ולו תפקיד מוגדר, של יישוב סכסוכים בפורום פתוח הפועל על פי כללים חוקיים. היוזמה להקמת הארגון באה מנשיא ארצות הברית וודרו וילסון, אך כמדינות רבות אחרות, ארצות הברית מעולם לא הצטרפה לחבר הלאומים.
בשונה ממוסד ממשלתי, חבר הלאומים קם ללא כוח צבאי או משטרתי משלו, והיה תלוי למעשה בחסד רצונן של המעצמות החברות בו על מנת שיאכפו את החלטותיו בכוחן, דבר שהתקיים רק לעיתים נדירות. כך, בשנות השלושים, לא היה חבר הלאומים מסוגל למנוע תוקפנות מצד המדינות הפשיסטיות, והעולם הידרדר אל המלחמה שאותה נועד הארגון למנוע – מלחמת העולם השנייה. מוראות המלחמה הזו והרצון להימנע מחזרה נוספת עליהן היוו את הבסיס להקמתו של הארגון הבינלאומי שהחליף את חבר הלאומים, הלא הוא האומות המאוחדות. ואולם בדומה לקודמו, גם ארגון האומות המאוחדות לא הצליח להתפתח לכדי מוסד ממשלתי עולמי, ואף הוא סובל מחולשות שמונעות ממנו להגשים את מטרותיו.
מקורות
הרעיון של קהילה עולמית שלווה של אומות תואר בכתבי עמנואל קאנט, בחיבור "השלום הנצחי". הרעיון של חבר אומות נוצר כפי הנראה על ידי שר החוץ הבריטי אדוארד גריי ואומץ בחום על ידי נשיא ארצות הברית וילסון כדרך להימנע משפיכות הדמים שאפיינה את מלחמת העולם הראשונה. יצירת חבר הלאומים הייתה חלק מרכזי בתוכנית ארבע עשרה הנקודות של הנשיא וילסון, שניתנה בנאום שנישא בקונגרס של ארצות הברית בינואר 1918, ובמיוחד בנקודה הארבע עשרה:
וילסון היה בין הדורשים את הכללת הקמת החבר בחוזה ורסאי.
ועידת השלום בפריז קיבלה את ההצעה לכלול את חבר הלאומים, וב-25 בינואר 1919 נוסחה אמנה לחבר. החבר נוצר על פי סעיף 1 לחוזה ורסאי, אשר נחתם ב-28 ביוני 1919. בתחילה נחתמה אמנת החבר על ידי 41 מדינות, שבהן 31 מדינות אשר לקחו חלק במלחמה לצד מדינות ההסכמה, או שהצטרפו אליהן במהלך הלחימה. על אף שהיה זה וילסון שיזם את הקמת החבר, ועל כך קיבל את פרס נובל לשלום בשנת 1919, ארצות הברית מעולם לא אישרה את אמנת החבר או הצטרפה אליו, בשל נטיות בדלניות בסנאט, ובמיוחד מצד המנהיג הרפובליקני המשפיע הנרי קבוט לודג'.
החבר התכנס לראשונה בלונדון ב-10 בינואר 1920. פעולתו הראשונה הייתה לאשר את חוזה ורסאי, ובאופן זה לסיים רשמית את מלחמת העולם הראשונה. עד מהרה עבר מטה החבר לז'נבה, שם התכנסה האספה הראשונה של המליאה הכללית של החבר ב-15 בנובמבר 1920.
סמלים
לחבר הלאומים לא היה דגל רשמי או לוגו. הצעות לקבלת סמל רשמי נעשו במהלך תחילת פעולת החבר, אך המדינות החברות לא הגיעו מעולם להסכמה בשאלה זו. עם זאת, ארגונים שפעלו במסגרת החבר השתמשו במבחר של סמלים ודגלים בפעולותיהם. בשנת 1929 התקיימה תחרות בינלאומית על מנת למצוא סמל, אך נכשלה. אחת הסיבות לכישלון זה היה חששן של המדינות החברות מכוחו של הארגון.
לבסוף, בשנת 1939, נמצא חותם רשמי-למחצה: שני כוכבים מחומשים בתוך מחומש כחול. המחומש והכוכבים אמורים היו לסמל את חמש היבשות וחמשת הגזעים המיוחסים למין האנושי. בתוך קשת מעל ומתחת למחומש הופיעו שמות החבר באנגלית ובצרפתית. דגל זה הונף על בניין החבר בתערוכה העולמית של ניו יורק (1939).
המזכירות
המזכירות הייתה אחראית להכנת סדר היום למועצה ולמליאה, ולפרסומם של דוחות מן הדיונים, ולעניינים אחרים שבשגרה, כגון מתן דוח שנתי על פעילותו הכוללת של הארגון. במהלך פעילות החבר פעלו המזכירים הכלליים הבאים:
המועצה
מועצת החבר הייתה בעלת הסמכות לטפל בכל עניין הנוגע לשלום העולם. המועצה החלה את פעולתה כשלה ארבע חברות קבועות – בריטניה, צרפת, איטליה והאימפריה היפנית, וארבע חברות זמניות, המתחלפות אחת לשלוש שנים. הרכב זה השתנה כאשר גרמניה הוכנסה כחברה קבועה, ואילו מספר החברות הלא קבועות גדל לתשע מתוך חמש עשרה מדינות. ארצות הברית אמורה הייתה להיות החברה הקבועה החמישית, אך היא מעולם לא הצטרפה לחבר.
המועצה נפגשה לישיבות קבועות ארבע פעמים בשנה, ולעיתים לישיבות שלא מן המניין. בסך הכול נפגשה המועצה 107 פעמים במהלך השנים שבין 1920 ו-1939.
המליאה
לכל חברה בארגון היה קול אחד במליאה. חברות בודדות לא תמיד שמרו על נציגות קבועה בז'נבה. המליאה התכנסה אחת לשנה בחודש ספטמבר.
גופים אחרים
לחבר הייתה סמכות פיקוח על בית המשפט הבינלאומי, וגופים וועדות אחרים שנועדו לטפל בבעיות בינלאומיות שוטפות. אלו כללו את ועדת פירוק הנשק, ארגון הבריאות העולמי, ארגון העבודה הבינלאומי, ועדת המנדטים, הוועד המרכזי לעניין האופיום, הוועדה לענייני פליטים והוועדה לענייני עבדות. בעוד שהחבר עצמו נראה מבחינה היסטורית ככישלון, חלק מן הוועדות שפעלו במסגרתו הגיעו להישגים במסגרת המנדט שניתן להן.
חלק ממוסדות אלו הועברו לאו"ם לאחר מלחמת העולם השנייה. בנוסף לארגון העבודה הבינלאומי, בית הדין העולמי הפך לארגון של האו"ם, וכך גם ארגון הבריאות העולמי.
מנדטים
המנדטים של חבר הלאומים נוסדו על פי סעיף 22 לאמנת חבר הלאומים. טריטוריות אלו היו חלקים של האימפריה הגרמנית והאימפריה העות'מאנית אשר הושמו תחת השגחת החבר. היו שלושה סוגי מנדטים.
טריטוריות אלו נשלטו על ידי "מקבלות המנדט" כבריטניה (אשר קיבלה את המנדט על ארץ ישראל ודרום מערב אפריקה, עד שאלו נמצאו כשירות לקבלת שלטון עצמי). היו ארבע עשרה טריטוריות שנשלטו על ידי שש חברות בחבר: בריטניה, צרפת, בלגיה, ניו זילנד, אוסטרליה ויפן. בפועל התייחסו מקבלות המנדט לטריטוריות אלו כמושבות לכל דבר, ואלו לא קיבלו את עצמאותן המעשית אלא לאחר מלחמת העולם השנייה, בתהליך שנמשך עד לשנות התשעים. לאחר פירוקו של החבר עברו מקצת הטריטוריות (בעיקר אלו מסוג "C") לנאמנותו של האו"ם (כיום זכו כל הטריטוריות הללו לעצמאות).
בנוסף למנדטים החבר עצמו שלט בחבל הסאר במשך חמש עשרה שנה, עד להשבתו לידיה של גרמניה לאחר משאל עם, ובעיר החופשית דנציג בין 15 בנובמבר 1920 עד 1 בספטמבר 1939, אם כי תפקיד הנציב העליון מטעם החבר בדנציג היה מוגבל להסדרת יחסיה עם פולין, ולא כלל התערבות בענייניה הפנימיים של העיר. כך, לדוגמה, לאחר שנת 1933 שלטה המפלגה הנאצית בעיר והעבירה חקיקה אנטי יהודית. הנציב העליון מטעם החבר, שון לסטר מחה בפני הממשלה בדנציג על החקיקה, אך לא יכול להתערב בכך.
הצלחות
מקובל לחשוב כי החבר נכשל במשימתו להשיג פירוק מנשק, למנוע מלחמה ליישב סכסוכים באמצעות דיפלומטיה ולשפר את הרווחה העולמית. עם זאת היו לחבר מספר הצלחות משמעותיות. הצלחה נוספת הייתה קבלת העתירה שהגישו יהודי שלזיה, בשנת 1933, נגד חוקי הגזע של המשטר הנאצי בגרמניה. בערבות העתירה ( BERNHEIM PETITION) בוטלו הגזרות נגד יהודי האזור הגרמני של שלזיה עד שנת 1937.
חולשתו של הארגון
בראייה היסטורית, היה חבר הלאומים כישלון. פרוץ מלחמת העולם השנייה היווה את הסיבה המיידית לסיום פעולת החבר, אך היו מגוון של סיבות אחרות, ויסודיות, הנעוצות בכשלים מהותיים ברעיונות שעמדו מאחורי חבר הלאומים.
חבר הלאומים, כמו האו"ם, היה ללא כוח צבאי עצמאי, ונשען על המעצמות שתאכופנה את החלטותיו, והמעצמות לא ששו לעשות כן. סנקציות כלכליות, שהיו צורת הענישה החמורה ביותר שיכל החבר להטיל, למעט הפעלת כוח צבאי, היו קשות לאכיפה, וללא השפעה של ממש על ארצות היעד, מכיוון שאלו יכלו לסחור עם המדינות הרבות (ובראשן ארצות הברית) שלא היו חברות בחבר הלאומים.
שתי החברות החשובות בחבר, בריטניה וצרפת, לא ששו להפעיל את הסנקציות, והיו מעוניינות עוד פחות לתרום מכוחן הצבאי על מנת לקדם את מטרות החבר. זמן קצר לאחר מלחמת העולם הראשונה היה חלק ניכר מאוכלוסיית מדינות אלו בעל נטיות פציפיסטיות. המפלגה השמרנית הבריטית העדיפה לפעול במישור הבינלאומי מבלי לערב את חבר הלאומים. בסופו של דבר, הן בריטניה והן צרפת נטשו את עקרון הביטחון הקולקטיבי לטובת פייסנות אל מול האיום הגובר מצד גרמניה של אדולף היטלר.
הייצוג בחבר היווה לעיתים קרובות בעיה. אף שהחבר התעתד להקיף את כל אומות העולם, היו רבות שלא הצטרפו, או שהצטרפו לתקופה מוגבלת, ובראשן ארצות הברית. דבר זה פגם מאוד בכוחו של החבר. על אף שהיה זה הנשיא וילסון אשר יזם את הקמת החבר, הצביע הסנאט של ארצות הברית ב-19 בינואר 1919 שלא להצטרף לחבר. השבץ שבו לקה וילסון מנע ממנו את קידום הצטרפות ארצות הברית לחבר הלאומים.
החבר הוחלש עוד כאשר המעצמות הפשיסטיות עזבו את שורותיו בשנות ה-30. יפן החלה את פעילותה כחברה קבועה במועצת החבר, אך ראתה את החבר כאירוצנטרי ופרשה בשנת 1932. איטליה החלה אף היא כחברה קבועה במועצה, אך פרשה בשנת 1937. החבר קיבל לשורותיו את גרמניה בשנת 1926, והכריז כי היא "מדינה רודפת שלום", אך עם עליית היטלר לשלטון בשנת 1933 פרשה גרמניה מחברותה. ברית המועצות הייתה חברה משנת 1934 על מנת ליצור משקל נגד אל מול גרמניה שפרשה מן החבר בסמוך לכך, אך זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת החורף כנגד פינלנד, ב-14 בדצמבר 1939, פרשה מן החבר.
חולשה נוספת של החבר הייתה כי הוא ניסה לייצג את כל האומות, אך כל חברה בשורותיו ניסתה לקדם את ענייניה היא, ולא ראתה את עניינו של החבר כעניינה. חוסר הרצון לתרום כוחות לפעולות הצבאיות של החבר הוא דוגמה טובה לעניין זה. אם היה החבר מראה נחישות צבאית בתחילת פעולתו, היו הדיקטטורים זהירים יותר במילוי אחר החלטותיו לאחר מכן. כישלונותיו של החבר היו בין הגורמים לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
כישלונות ספציפיים
חולשתו הכללית של החבר מודגמת היטב בכשלונותיו אלו.
פירוקו של החבר
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה ברור שהחבר סיים את תפקידו ההיסטורי, והוא מניעתה של מלחמת עולם נוספת. לא ניתן היה לכנס את המליאה או את המועצה של החבר, והמזכירות בז'נבה הופחתה לצוות שלדי. החלטתו האחרונה של חבר הלאומים הייתה קריאה למדינות החברות בו לסייע לפינלנד ב"מלחמת החורף".
לאחר כישלונו במניעת מלחמה אחת, הוחלט ליצור גוף חדש שימלא את תפקידי החבר, אך יימנע מן הכשלים שליוו את פעולת החבר. גוף זה היה האו"ם. רבים מגופי החבר הפכו למוסדות של האו"ם והמשיכו בתפקודם. בכינוס של המליאה בשנת 1946 הכריז החבר באופן רשמי על פירוקו, והעביר לרשות האו"ם את כל סמכויותיו, המנדטים שלו וארגוניו.
מבנה האו"ם נועד להפוך אותו לאפקטיבי יותר מן החבר. בעלות הברית העיקריות במלחמת העולם השנייה (ארצות הברית, בריטניה, צרפת, סין וברית המועצות) הפכו לחברות קבועות במועצת הביטחון של האו"ם והעניקו למעצמות הגדולות סמכויות והשפעה מעבר לאלו שהיו להן במועצת החבר. החלטות מועצת הביטחון מחייבות כל מדינה חברה באו"ם, אך בניגוד למועצת החבר לא נדרשת החלטה פה אחד, כי אם ניתנה זכות וטו לחברות הקבועות על מנת לשמור על האינטרסים החיוניים שלהן. בדומה לכך אין לאו"ם כוח צבאי משלו, אך האו"ם הצליח הרבה מעבר להצלחת חבר הלאומים בגיוס כוחות צבא מחבריו, כפי שהיה במלחמת קוריאה או בכוחות שמירת השלום ברחבי העולם. סנקציות כלכליות שמטיל האו"ם ניתנות לאכיפה הרבה יותר מן הסנקציות שהטיל החבר. האו"ם הצליח יותר מן החבר לקבל לשורותיו את רוב מדינות העולם, ובמיוחד את ארצות הברית, חברה מרכזית בשורות האו"ם.
יגור מאייר
יגור מאייר (ברוסית: Егор Мейер; 1820/1823 – 29 בינואר 1867) היה צייר וחוקר נוף רוסי שבילה חלק מהקריירה שלו בסיביר.
ביוגרפיה
ב-1839, הוא החל ללמוד באקדמיה האימפריאלית לאמנויות; במיוחד השתתף בסדנאות ציור הנוף של מקסים וורוביוב. לאחר שסיים שנה אחת בלבד, הוא כבר קיבל הזמנה לצייר נופים של ארמון אלכסנדר. מ-1841 עד 1842, הוא השתתף במשלחת מדעית להרי אלטאי וסיאן בראשות חוקר הטבע, פיוטר צ'יחאצ'יוב. הציורים שעשה זכו במדליית כסף באקדמיה ב-1843.
לאחר 1844, הוא התגורר באודסה. מאוחר יותר באותה שנה, הוא זכה בתואר "אמן", קיבל מדליית זהב מהאקדמיה והתחתן. הוא גם קיבל קצבה עבור לימודים באירופה ונסע לאיטליה, אך נאלץ לחזור בשנת 1849 כאשר כל משתלמי האקדמיה הוחזרו לרוסיה.
כדי לשמור על הקצבה שלו, הוא נסע ברחבי דרום רוסיה, שלח ציורים לאקדמיה, אבל זה לא הספיק לו לפרנסה. ב-1851, הוא התנצל על כך שלא שלח אותם לאקדמיה, כי נאלץ למכור אותם לעזור בפרנסת משפחתו. ב-1853, לאחר שהגיש עבודות שעשה בחצי האי קרים, הוא זכה בתואר "אקדמי".
שנתיים לאחר מכן, הוא עבר לסיביר, השתקע בניקולייבסק-על נהר אמור, שם הקים בית קטן וסטודיו. הוא צייר יצירות בעלות אופי אתנוגרפי ואייר ספרים של חוקרים כמו ריצ'רד מאאק, לאופולד שרנק, ולב שטרנברג. הוא גם צייר את התמונה האחרונה של הפריגטה הרוסית, "פאלאדה" לפני שטובעה. ב-1855, הוא עזר להדוף נחיתה שבוצעו על ידי כוחות אנגלו-צרפתים במפרץ דה-קסטרי.
מ-1855 עד 1858, הוא ליווה משלחת של החברה הגיאוגרפית הרוסית, וערך שרטוטים של בניית הערים הרוסיות הראשונות במזרח סיביר. בשנת 1858 הוענק לו מסדר סטניסלאוס הקדוש. ב-1861 כיהן בוועדה שסייעה בקביעת הגבול הסיני-רוסי.
בשנת 1863, בריאותו החלה להיכשל והוא חזר לסנט פטרסבורג, שם המשיך לצייר סצנות של סיביר כדי לסייע בתמיכה בחינוך האמנותי של בנותיו. הוא נפטר בבית חולים בשנת 1867.
פרקתיים
פֶּרְקֶתִיִּים (שם מדעי: Percidae) היא משפחת דגים מסדרת הדקראים הגדולה. על שם משפחה זו קיבלה הסדרה את שמה המדעי ("Perciformes" - דמויי פרקות). במשפחה זו 10 סוגים ו-204 מינים.
מאפיינים
דגים אלה חיים במים מתוקים וגם במים מליחים שונים. אלו דגים בגדלים שונים והם בעלי "קסדה" של לחיים משוריינות או קוצים ליד מכסי הזימים, סנפירי גב גדולים וקוצניים ולסת מעוגלת בעלת שיניים רבות. תזונתם העיקרית של דגים אלה היא מן החי וחלקם הם טורפים ראשיים באזור חיותם. הגדול בפרקיים הוא Sander lucioperca שיכול להגיע לאורך 120 ס"מ. הקטן שבהם הוא Etheostoma denoncourti שאורכו רק 2.9 ס"מ.
שרה ארואסטי
שרה ארואסטי (באנגלית: Sarah Aroeste; נולדה ב-1976, וושינגטון די. סי., ארצות הברית) היא זמרת-יוצרת, מלחינה, וסופרת ילדים יהודייה, נצר לקהילת ביטולה אשר פועלת בעיקר בארצות הברית. ארואסטי נמנית עם הזמרות והמלחינות הבולטות בלאדינו, ולאורך הקריירה שלה, שימרה וחידשה ניגונים ורומנסות בלאדינו.
ילדותה וראשית הקריירה
שרה ארואסטי נולדה בוושינגטון די. סי. כשרה סילברמן, וגדלה בפרינסטון ניו ג'רזי. משפחתה של אימה שנמנתה עם יהודי ביטולה היגרה לארצות הברית ב-1912, בעת מלחמת הבלקן הראשונה. קהילת ביטולה חרבה בשואה לאחר שבניה גורשו למחנה ההשמדה טרבלינקה על ידי שלטונות בולגריה וכל קרובי משפחתה שנותרו בעיר, ניספו.
ארואסטי למדה שירת אופרה קלאסית בקונסרבטוריון בפרינסטון, והמשיכה ללימודים מתקדמים באוניברסיטת ייל. ב-1997 למדה במרכז הישראלי לאמנויות הקול (IVAI) ונחשפה למוזיקה יהודית–ספרדית ולשפת הלאדינו. בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-20 הועסקה ארואסטי בקרן לתרבות יהודית בארצות הברית, ובעוד שבתקופה זו התחוללה תחייה של מוזיקת כלייזמרים יהודית–אשכנזית, לא נרשמה כזו בתחום המוזיקה היהודית–ספרדית. ב-2001 הקימה להקת רוק יהודית–ספרדית, אימצה את שם נעוריה של אימה–ארואסטי, והחלה להופיע בלאדינו. מאז נחשבת ארואסטי לחלוצה בתהליך תחיית המוזיקה היהודית–ספרדית בארצות הברית.
שיא הקריירה
ב-2003 יצא לאור אלבום המוזיקה הראשון שלה וב-2007 השני. אלבומים אלו עמדו בסימן מוזיקת לאדינו עממית בעיבוד מוזיקלי מחודש בסוגות רוק, פאנק וג'אז. ב-2012 יצא לאור אלבומה השלישי שנקרא "גראסיה" על שמה של דונה גרציה נשיא ובו חומר מקורי של ארואסטי ובכלל זה לחן לנאום של גלוריה סטיינם שתורגם ללאדינו. האלבום שילב מוזיקת עולם, מוזיקת היפ הופ עם השפעה מסורתית ספרדית ומיצב את ארואסטי כיוצרת בולטת בתחום, אשר זכתה לכינוי פמיניסטית רוק הלאדינו. ב-2016 יצא לאור אלבומה "זמן להתעורר" (בלאדינו: Ora de Despertar) שכלל שירי ילדים, תוך לימוד בסיסי של השפה. ב-2017 הוציאה לאור ספר ילדים באנגלית ובלאדינו כהמשך לאלבום. ב-2017 יצא לאור אלבומה "ביחד" (בלאדינו: Endjuntos) ובו גרסאות באנגלית ובלאדינו לשירי חגי ישראל ומועדיו.
ב-2020 הוציאה לאור ספר ילדים נוסף בשם "שבת שלום" (בלאדינו: Buen Shabat, Shabbat Shalom) המתאר את הבית היהודי ספרדי, ומלמד את השפה ואורחות החיים שהיו נהוגים בעבר. ב-2021 יצא לאור אלבומה השישי שנקרא מונסטיר שהוקדש כהוקרה ליהדות ביטולה אשר חרבה בשואה. באריך הנגן השתתפו 30 מוזיקאים מ-5 מדינות ששרו בשלוש שפות: אנגלית, לאדינו ומקדונית. אחד מהשירים נכתב לזכרה של אסתר עובדיה פרטיזנית ילידת ביטולה שנפלה ב-1944 בקרב מול כוחות צבא בולגריה וזכתה בהמשך לעיטור גיבורת יוגוסלביה. האלבום זכה לתואר "אלבום הטוב ביותר של מוזיקה יהודית" לשנת 2021, על ידי ארגון "אלמה" בארצות הברית. בהמשך אותה השנה הוציאה לאור את אלבומה "חנוכה" אשר כלל שירים מסורתיים וחדשים אשר כתבה לחג החנוכה. האלבום כלל ביצוע מחודש לשירה הנודע של פלורי יאגודה "שמונה נרות" (בלאדינו: Ocho Kandelikas).
ארואסטי הוציאה לאור שני אלבומי אוסף. ב-2010 את "פסטיבל מוזיקה ספרדית חלק ראשון" ובו רמיקס של תמיר מוסקט לשיר "ילדתי" (בלאדינו: Hija Mia), וב-2012 את "פסטיבל מוזיקה ספרדית חלק שני" ובו השתתף זמר ההיפ הופ Y Love.
מוזיאון פרנץ קפקא
במוזיאון מוצגות שתי תערוכות, המוקדשות ליחסים בין קפקא לבין פראג. האחת מתארת את האופן שבו השפיעה העיר על קפקא ועל יצירתו. האחרת עוסקת באופן העמום והבלתי ישיר שבו תיאר קפקא את פראג ביצירותיו.
מקורה של התצוגה במוזיאון בתערוכה שהועלתה לראשונה בברצלונה שבספרד בשנת 1999 תחת השם עירו של פרנץ קפקא ופראג. בשנים 2002-2003 הוצגה התערוכה במוזיאון היהודי של ניו יורק. לאחר שהועמד מימון פרטי לכך הועברה התערוכה בשנת 2005 לפראג והיא מוצגת במבנה על גדת נהר הולטאבה, למרגלות מצודת פראג.
במוזיאון מוצגות המהדורות הראשונות לרוב יצירותיו של קפקא, מכתבים, יומנים, איורים וצילומים, תצוגות תלת־ממדיות ומיצגים אור קוליים שנוצרו עבור המוזיאון.
ח'רבת דיר שבאב
ח'רבת דיר שבאב (גם: ח'רבת דיר א-שבאב) היא אתר ארכאולוגי בחבל בנימין, בצמוד ממזרח לכביש 60.
החורבה, המפוצלת לחלק צפוני (ח'רבת דיר שבאב א-שמאליה) ולחלק דרומי (ח'רבת דיר שבאב אלקבליה), נמצאת כשני ק"מ ממזרח לבית אל וכקילומטר וחצי מדרום לעופרה.
פירוש שם החורבה הוא חורבת מנזר הנערים, ולפי הסברה הוקם במקום בתקופה הביזנטית מנזר לזכר סיפור אלישע והדובים, בו נטרפו בידי שתי דובות ארבעים ושניים נערים בדרך שבין נערן ובית אל, לאחר שלעגו לנביא אלישע.
המאורע המקראי המיוחס לשם החורבה מונצח גם בשמו של הכפר הסמוך אליה מדרום מזרח, דיר דבואן, שפירוש שמו הוא "מנזר שני הדובים".
בחורבות עצמן נמצאו שרידים מהתקופה הביזנטית בעיקר. על הגבעה שממערב לחורבות נמצא רוגם אבנים בקוטר של כ-30 מטרים, והוצע לזהותה עם כֶּתֶף לוּזָה המקראית.
לקריאה נוספת
ס' בן יוסף, מדריך ישראל - אנציקלופדיה שימושית לידיעת הארץ, כרך יהודה, הוצאת כתר ומשרד הביטחון, 1980, עמ' 73–74.
יום הזיכרון הטרנסג'נדרי
יום הזיכרון הטרנסג'נדרי חל מדי שנה ב-20 בנובמבר, לזכר אלו שנרצחו כתוצאה מטרנספוביה, וכדי להעלות מודעות לאלימות המופנית כלפי הקהילה הטרנסג'נדרית.
יום הזיכרון הטרנסג'נדרי נוסד בשנת 1999 על ידי גוונדולין אן סמית'  כדי להנציח את ריטה הסטר, אישה טרנסג'נדרית שנרצחה באלסטון, מסצ'וסטס. בשנים הראשונות, היום הוכר בעיקר במסגרות אינטרנטיות, אך מאז התפתח ליום פעולה בינלאומי. בשנת 2010, פעילויות לכבוד יום הזיכרון התקיימו ביותר מ-185 ערים בלפחות 20 מדינות.
בטקסים טיפוסיים, נקראים שמותיהם של אלו שהלכו לעולמם במהלך השנה הקודמת, ובדרך כלל כוללים פעילויות נוספות, כמו טקס הדלקת נרות, תערוכות אמנות, התרמות, הקרנת סרטים, מעגלי שיחה ומצעדים.
גזע, נשים טרנסג'נדריות וביקורת
חוקרים ופעילים בנושאים טרנסג'נדרים מדגישים את החשיבות של גישה הצטלבותית לפוליטיקה טרנסית, ומציינים כיצד אלימות טרנספובית קשורה באופן ישיר לגורמים כמו גזע, מין ומעמד. הדבר בא לידי ביטוי במספר המקרים הלא-פרופורציונלי של אלימות נגד נשים טרנס של צבע באופן כללי, ונגד נשים טרנסיות שחורות בפרט.
התאורטיקנים סי ריילי סנורטון וג'ין הריטוורן ההיעדרות מבקרים את האופן בו נרטיבים ודימויים של מיתות של טרנסים—ובעיקר טרנסיות— של צבע מופצים במרחבים קהילתיים ובתוך תנועות חברתיות בראשות הומואים לבנים, כך שנשים טרנסיות של צבע מקבלות ניראות רק בעקבות מותן, ולא לפני, דבר המטשטש את העובדה שהאלימות נגדן היא תוצאה של טרנספוביה וגזעניות שיטתיות. החוקרים האלה, יחד עם פעילים טרנסג'נדרים נוספים כולל סיסי מקדונלד, ריינה גוסט, ודין ספייד, מקדמים גישה הצטלבותית לאירועים כגון יום הזיכרון ואקטיביזם טרנסג'נדרי באופן כללי.
החוקרת שרה למבל טוענת אף יותר מזה. לדבריה, יום זיכרון טרנסג'נדרי שמתמקד באבל קולקטיבי מייצר סיכון שהלבן בטקס שברובו כולל נשים של צבע כקרבנות יוכל ללהק עצמו כצופה תמים, ולא כשותף אחראי לאלימות שגורמת למותן של הנשים עליהן הוא מתאבל כחלק מהקולקטיב. למבל טוענת כי: "המשימה שלנו אם כך היא לדחוף את נושא עוד יותר רחוק—לא רק ביחס ליום הזיכרון, אלא גם באופנים בהם אנו מנרטבים ומתעמתים עם אלימות. אף אחד מאיתנו אינו חף מפשע. עלינו לייצר פרקטיקות של זיכרון בהן אנו ממקמים את עצמנו לפי מבני הכוח אשר מכוננים את האלימות מלכתחילה. המשימה שלנו היא לעבור מאהדה לאחריות, משיתוף פעולה לרפלקסיביות, מעמידה מהצד כעדים לפעולה. זה לא מספיק פשוט לכבד את זכרם של המתים. אנו חייבים לשנות את הפרקטיקות של החיים".
הכרה על ידי ממשלות
מחוז אונטריו בקנדה העביר פה אחד את חוק יום זיכרון הטרנס ב-12 בדצמבר 2017, והכיר רשמית בציון היום וחייב את האספה המחוקקת של אונטריו לקיים רגע של שתיקה מדי שנה ב-20 בנובמבר עבור הפגנת סולידריות עם המתים.
בשנת 2020 הכיר נשיא ארצות הברית הנבחר ג'ו ביידן ביום הזיכרון הטרנסג'נדרי והצהיר כי "האלימות הטרנספובית שחוות נשים טרנסיות היא בלתי נסבלת".
ליתיום אלומיניום הידריד
ליתיום אלומיניום הידריד (Lithium aluminium hydride) הוא תרכובת אי-אורגנית עם הנוסחה הכימית LiAlH4.
ליתיום אלומיניום הידריד משמש כראגנט חיזור בעל חשיבות רבה מאוד בכימיה אורגנית סינתטית. בדרך כלל החומר משמש לחיזור של אסטרים, חומצות קרבוקסיליות ואמידים.
ליתיום אלומיניום הידריד הוא בסיס חזק שמגיב באלימות עם ממסים פרוטים, כגון מים, תוך יצירה של גז מימן.
תכונות פיזיקליות
ליתיום אלומיניום הידריד הוא אבקה קריסטלינית מונוקלינית במצבה הטהור, עם צפיפות של כ-0.917 גרם לסמ"ק. לעיתים הצבע אפור בשל נוכחות של אבקת אלומיניום שנשארה מתהליך הייצור. החומר עובר פירוק (decomposition) בטמפרטורה של מעל 125 מעלות צלזיוס.
הכנה
ליתיום אלומיניום הידריד הוכן לראשונה על ידי תגובה של ליתיום הידריד עם אלומיניום כלורי:
ייצור החומר בתעשייה הכימית מתבסס על שני שלבים. בשלב הראשון מגיבים נתרן, אלומיניום וגז מימן לקבלת נתרן אלומיניום הידיריד, ובהמשך תרכובות זו מגיבה עם ליתיום כלורי לקבלת ליתיום אלומיניום הידריד ונתרן כלורי.
Na + Al + 2 H2 → NaAlH4
NaAlH4 + LiCl → LiAlH4 + NaCl
בכימיה האי-אורגנית
ליתיום אלומיניום הידריד משמש להכנת הידרידים של מתכות מעבר מההלידים המתאימים שלהן. לדוגמה, נתרן הידיריד (NaH) יכול להיות מיוצר על ידי תגובה של ליתיום אלומיניום הידריד עם המלח נתרן כלורי:
LiAlH4 + 4 NaCl → 4 NaH + LiCl + AlCl3
ליתיום אלומיניום הידריד מגיב עם ליגנדים ליצירת קומפלקסים קואורדינטיביים של אלומינה עם יוני ליתיום:
LiAlH4 + 4NH3 → Li[Al(NH2)4] + 4H2
ליתיום אלומיניום הידריד בתגובה עם סילן:
LiAlH4 + SiCl4 → LiCl + AlCl3 + SiH4
כאמצעי לאחסון מימן (Hydrogen storage)
ליתיום אלומיניום הידריד מכיל כ-10.6% משקלי של מימן, לכן הוא עשוי לשמש כמדיום פוטנציאלי לאחסון גז מימן עבור כלי רכב המונעים בתאי דלק.
בכימיה אורגנית
ליתיום אלומיניום הידריד משמש רבות בכימיה אורגנית כראגנט חיזור, בעל עוצמה חזקה יותר מאשר נתרן בורן הידריד (בשל קשרי ה-Al-H החלשים יותר מקשרי הB-H). ליתיום אלומיניום הידריד מסוגל להמיר אסטרים, חומצות קרבוקסיליות, תרכובות אציל, אלדהידים וקטונים לכהלים המתאימים שלהן. באופן דומה, ליתיום אלומיניום הידריד מסוגל להמיר אמידים, ניטרילים, אימינים, אזידים, קבוצות ניטרו, ואוקסים לנגזרות האמינים שלהן.
בטיחות
ליתיום אלומיניום הידריד הוא חומר דליק מאוד. הוא ניצת באופן ספונטני בעת כתישה או חבטה חזקה ומגיב באלימות עם מים וממסים אורגנים פורטים רבים ואף עם אדי מים מהאוויר. כיבוי או דיכוי של שרפה של ליתיום אלומיניום הידריד יכול להיעשות על ידי כיסויי האש בחול, או באבקת אבן גיר (CaCO3) כתושה או בשימוש במטפה מתאים.
זוזאנה היינובה
זוזאנה היינובה (בצ'כית: Zuzana Hejnová; נולדה ב-19 בדצמבר 1986) היא אתלטית צ'כית, פעמיים ברציפות אלופת העולם (מוסקבה 2013, בייג'ינג 2015) ובעלת מדליית ארד אולימפית (לונדון 2012) בריצת 400 מטר משוכות.
ביוגרפיה
היינובה נולדה בליברץ שבצ'כוסלובקיה. אחותה הייתה אתלטית מצטיינת שייצגה את צ'כיה בקרב שבע אולימפיאדת אתונה והיינובה הלכה בעקבותיה.
ב-2002 התחרתה באליפות העולם לנוער וסיימה חמישית עם שיא צ'כי חדש לבני גילה בריצת 400 מטר משוכות. באליפות העולם עד גיל 17 ב-2003 זכתה במדליית זהב בשיא אישי של 57.54 שניות. אליפות אירופה לנוער באותה שנה זכתה במדליית ארד. ב-2004 זכתה במדליית כסף באליפות העולם לנוער (עד גיל 19) וב-2005 זכתה במדליית זהב באליפות אירופה לנוער בזמן של 55.89 שניות, שיא לאומי צ'כי לבוגרות. ב-2006 היא הצטרפה למועדון האתלטיקה USK פראג והחלה ללמוד באוניברסיטת ליברץ, במהלך השנה שיפרה את השיא הצ'כי ל-55.83 שניות בתחרות הגביע האירופי. באליפות אירופה עד גיל 23 זכתה במדליית ארד. באליפות העולם שהתקיימה באוסקה, קבעה שיא לאומי של 55.04 שניות בחצי הגמר שלא הספיק לה לעלות לגמר. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה שביעית בתוצאה של 54.97 שניות.
באליפות העולם ב-2009 לא הצליחה להגיע לגמר. היא זכתה עם נבחרת צ'כיה במדליית ארד במרוץ השליחות 4X400 מטר באליפות העולם באתלטיקה באולם ב-2010 (לאחר שניצחון נבחרת ג'מייקה בזהב נפסל בשל אמרוץ). באליפות אירופה סיימה רביעית בתוצאה של 54.30 שניות. בתחילת 2011 התחרתה בקרב חמש באליפות אירופה באולם וסיימה שביעית.
באליפות אירופה ב-2012 סיימה רביעית בזמן של 54.49 שניות וזכתה במדליית ארד עם נבחרת השליחות ב-4X400 מטר. באולימפיאדת לונדון זכתה במדליית ארד בתוצאה של 53.38 שניות לאחר הזוכה נטליה אנטיוך וסגניתה לשינדה דמוס.
לאחר האולימפיאדה עבר למועדון האתלטיקה דוקלה פראג והחלה להתאמן עם קבוצת גברים. ב-2013 זכתה עם נבחרת צ'כיה במדליית ארד במרוץ שליחות 4X400 באליפות אירופה באולם וסיימה רביעית בתחרות ריצת 400 מטר (לא משוכות). היא זכתה באליפות ליגת היהלום לאחר שניצחה בשבע מתוך שמונה התחרויות במהלך השנה. באליפות העולם שהתקיימה במוסקבה ב-2013 זכתה במדליית זהב בשיא לאומי חדש של 52.83 שניות. בתום העונה נבחרה לאתלטית השנה באירופה. והייתה הפיינליסטית בבחירה באתלטית השנה בעולם לאחר שלי אן פרייזר.
ב-2014 סבלה מפציעות ולא השתתפה בתחרויות המרכזיות.
ב-2015 זכתה פעם נוספת במדליית זהב באליפות העולם בתוצאה של 53.50 שניות. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה במקום הרביעי בתוצאה של 53.92 שניות. באליפות העולם באתלטיקה 2017 סיימה במקום הרביעי בתוצאה של 54.20 שניות.
מיסה לרוסיני
מיסה לרוסיני היא מיסת רקוויאם שהולחנה ביוזמתו של ג'וזפה ורדי על ידי 13 מלחינים איטלקיים לזכרו של המלחין ג'ואקינו רוסיני. המיסה הייתה אמורה להתבצע לראשונה ביום השנה לפטירתו של רוסיני שנפטר בשנת 1868, אך בשל סכסוכים בין מארגני הפרויקט הביצוע לא יצא אל הפועל, ובכורה של המיסה לרוסיני התבצעה רק בשנת 1988.
היסטוריה
לאחר מותו של ג'ואקינו רוסיני ב-13 בנובמבר 1868, הציע ג'וזפה ורדי למוציא לאור שלו לאסוף מלחינים ולהלחין ביחד מיסת רקוויאם לזכרו של רוסיני. ביצוע הבכורה של הרקוויאם נועד להתבצע בבולוניה, בה חי רוסיני חלק ניכר מחייו, ביום השנה הראשון לפטירתו. מועצת העיר של בולוניה החליטה לתמוך בפרויקט זה ומינתה ועדה שחילקה את הרקוויאם לחלקים וגייסה מלחין שילחין כל חלק. ורדי עצמו הלחין את ה"ליברה מה", הפרק החותם את הרקוויאם. כמיקום הבכורה נבחרה בזיליקת פטרוניוס הקדוש והמנצח המיועד היה אנג'לו מריאני. הלחנת היצירה הסתיימה בקיץ של אותה השנה.
התוכנית לבצע את היצירה נתקלה בקשיים. מריאני היה אחראי על הנצחתו של רוסיני בפזארו, עיר הולדתו של רוסיני, ובקשתו מורדי להגיע לקונצרט שם נענתה בסירוב, דבר שהביא למתח בין השניים. באותו הזמן בקשת הוועדה מהאופרה של בולוניה להשאיל תזמורת, סולנים ומקהלה לצורך הבכורה ב-13 בנובמבר 1869 נדחתה, זאת בשל החשש של מנהל האופרה שביצוע הרקוויאם יפגע לו בעונת האופרה. הקשיים הביאו למתחים בין מארגני הפרויקט, ובייחוד בין ורדי למריאני. ורדי התנגד בכל תוקף לשינוי מקום או זמן של הבכורה ורמז שמריאני אשם במצב. בסופו של דבר, ארבעה ימים לפני יום השנה לרוסיני, בוטלה הבכורה והרקוויאם נזנח.
ורדי השתמש בליברה מה שהלחין לצורך המיסה לרוסיני, בתיקונים קלים, ברקוויאם שהלחין לזכרו של אלסנדרו מנצוני בשנת 1874.
לאחר כישלון ביצוע הרקוויאם הוא נגנז, ונתגלה מחדש בשנת 1970 על ידי המוזיקולוג דייוויד רוזן. ביצוע הבכורה של הרקוויאם נערך בשנת 1988, ומאז בוצע כמה פעמים ואף הוקלט.
קטאנה (קומיקס)
קטאנה (באנגלית: Katana, קטאנה) היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברות קומיקס ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת The Brave and the Bold #200 מיולי 1983, ונוצרה בידי הכותב מייק ו. באר והמאייר ג'ים אפארו.
קטאנה היא האלטר-אגו של טאטסו טורו-ימאשירו, אמנית לחימה וסיוף יפנית, שבעקבות טרגדיה זכתה לחרב מיסטית המכילה בתוכה את נשמתו של בעלה המת. באמצעות כישוריה בלחימה ובסיוף היא נעשתה חברה מייסדת של קבוצת אאוטסיידרס, וחברה בקבוצות ציפורי הטרף ויחידת המתאבדים, ולאחר האתחול המחודש של יקום DC לאחר אירועי "פלאשפוינט" גם חברה מייסדת של ליגת הצדק של אמריקה של אמנדה וולר וסטיב טרבור. לאחר האתחול נכתבה לדמות סדרת סולו ראשונה, בכתיבה של אן נוצ'נטי ובאיורו של אלכס סנצ'ס, שפורסמה בין אפריל 2013 לפברואר 2014 במשך 10 חוברות. נכון ל-2016 היא חברה באאוטסיידרס וביחידת המתאבדים.
מקור, הצטרפות לאאוטסיידרס
טאטסו טורו היא לוחמת יפנית מיומנת, שהן מסאו ימאשירו ואחיו טקאו הכריזו על אהבתם אליה. היא בחרה במסאו, וטקאו סירב להגיע לחתונתם. בעוד טאטסו ומסאו הקימו משפחה וטאטסו הולידה תאומות, טקאו הצטרף ליאקוזה, עלה בסולם הדרגות והחל לאסוף כלי נשק עתיקים. טקאו הופיע בביתם כעבור כמה ימים, הרג את מסאו בדו-קרב ונהרג ונעלם. כאשר ניסתה להציל את ילדותיה מהשריפה שהתחוללה, רוחו של מסאו דיברה אליה מן החרב שבה טקאו השתמש להורגו - "לוקחת הנשמות" - ואמר לה לוותר על הניסיון. טאטסו ברחה מהמקום והתאמנה כסמוראית, ובסוף האימונים לבשה תלבושת ויצאה לאמריקה כדי לעשות צדק. היא נסעה לאומת מרקוביה הבדיונית, שם התנקשה בחייו של הגנרל שהביא לטקאו את לוקחת הנשמות. היא הפלילה את ברק שחור, שהיה באותו עת שותפו הזמני של באטמן, ונתקלה באישה בשם האלו כאשר ניסתה לתקן את אי-ההבנה בשחרורו של ברק שחור. טאטסו והאלו שחררו ביחד את באטמן, ברק שחור ולושיוס פוקס.
באטמן, שבאותה העת מאס מדרכי הפעולה של ליגת הצדק, החליט להקים את קבוצת אאוטסיידרס עם טאטסו, ברק שחור, האלו, נסיך מרקוביה גיאו פורס ועובד הממשל מטאמורפו. הצוות שיחררו את מרקוביה מעריצותו של ברון בדלאם, ועברו לבסיס חדש בגות'אם סיטי. במקביל, טקאו הנקמן החליף את לוקחת הנשמות בחרב אחרת וברח מהאאוטסיידרס לטוקיו. הוא לקח את החרב למאסטר היאקוזה, שבעזרת ריטואל הוציא את הנשמות הכלואות מהחרב. טאטסו והאאוטסיידרס נאלצו להילחם בכולם, והיא הרסה את רוחו של מסאו והרגה את טקאו. לאחר הרפתקאות רבות, הקבוצה התנערה ממנהיגותו של באטמן, התמקמו מחדש במרקוביה ונעשו לסוכני הממשלה. הם עברו לבסיס חדש בשגרירות מרקוביה בלוס אנג'לס, שם ראש היאקוזה חזר ושיסה בטאטסו את שדי הטנגו. אמנם היא נלכדה, אך שוחררה בידי חברותיה לקבוצה האלו ולוקר בסיועו של מנהיג הטנגו.
לאחר הרפתקאות רבות נוספות, הצוות פורק בעקבות פלישת ציידי האדם למרקוביה, אובדן כוחותיה של לוקר ונפילתה לתרדמת של האלו, שגרמה לטאטסו לעזוב את הקבוצה לפני פירוקה הרשמי כדי לטפל בה כחלק מקוד-כבוד אישי. היא הצטרפה ליחידת המתאבדים באופן זמני כדי להרוס משלוח נשק שיועד ליאקוזה, והצילה במהלך המשימה את חייהם של טיגריס הארד וצייד האדם מארק שו.
חזרה לאאוטסיידרס
הצוות מתאחד וחוזר למרקוביה, אך במקום קבלת פנים חמה, הם ממותגים כפורעי חוק. למרות שהאשמות בוטלו, האלו נהרגה והוחייתה בגוף חדש, מה שהעיב על חברותם של טאטסו והאלו ועל הצוות כולו. במהלך קרב נגד כנופיית סוחר סמים, טאטסו מותקפת בידי ליידי שיווה, שנשלחה בידי המאסטר שאימן אותה את דרכי הסמוראים. שיווה קוראת לטאטסו חלשה לאחר שזו מסרבת להרוג את חברה לשעבר, והורגת אותה בחרבה שלה. טאטסו קמה לתחייה, הורגת את המאסטר שלה לשעבר. לאחר קרבות נגד דארקסייד ואקליפסו בין היתר, הצוות מתפרק שנית. למרות שהצוות פורק, חברי הצוות נראים יחדיו כמה וכמה פעמים, ביניהם בעלילת "יום האבדון" נגד הספקטר במהלכה טאטסו מגנה את מאדאם קסנדו. היא עזרה לסופרמן ובאטמן בשעה שהם הוכרזו כפורעי חוק כמרגלת בצוות הממשלתי שנשלח לרדוף אחריהם, נקראה בידי הקנרית השחורה לחלץ את אורקל מידיו של סנטור פולמן, וסירבה להצטרף לציפורי הטרף. עם זאת, היא נראתה כחברת גיבוי מאוחר יותר.
לאחר שהביסו יחדיו את סאבאק, האאוטסיידרס התאחדו וקטאנה חזרה לצוות גם היא. קטאנה עוטה תלבושת חדשה בצבעים כתום-צהוב, בטענה שהיא לא ראויה ללבוש תלבושת המבוססת על דגל יפן מאז שהמדינה ביטלה את אזרחותה בגלל חברותה באאוטסיידרס. היא מזמנת את סאבאק להרוס את בסיסו של דוקטור סיבאנה, ונשארת בקבוצה גם לאחר אירועי "שנה אחת לאחר מכן" שבהם נייטווינג נעשה מנהיג זמני עד שבאטמן חוזר לקבוצה. במהלך אירועי "הלילה האפל ביותר", בשעה שהם מלווים את קילר קרוק למאסר, האאוטסיידרס מותקפים בידי מסאו ובנותיה התאומות של טאטסו, שהוקמו לתחייה כחברים בחיל הפקחים השחורים. היא מגלה את תוכניותיהם של חיל הפקחים השחורים, אך התקפותיה מתגלות כלא-יעילות והאלו משמידה את מסאו והתאומות.
ה-52 החדשים
במהלך ציר-הזמן של יקום "פלאשפוינט", טאטסו הצטרפה לפוריות של וונדר וומן במלחמה נגד ממלכת אטלנטיס. ביקום החדש נוצר לאחר אירועים אלו, טאטסו מצטרפת לציפורי הטרף של הקנרית השחורה וסטארלינג כחברה השלישית. היא מתוארת כלוחמת קטלנית שניהלה מלחמה ארוכה נגד היאקוזה האחראים למותו של בעלה. שאר חברות הקבוצה חושבות כי היא אינה יציבה נפשית, וזאת כי לעיתים קרובות היא מדברת אל בעלה השוכן בלוקחת הנשמות ללא שום הסבר. לאחר הרפתקאות עם ציפורי הטרף, היא עוזבת את הקבוצה כדי לפקוח עין על כת מתנקשים בשם "הפגיונות". היא מצטרפת לליגת הצדק של אמריקה החדשה של אמנדה וולר בחסות הממשלה, ובעקבות החלטת הכותבים לצרפה לקבוצה נכתבה לדמות הרצת סולו העוסקת בנקמתה ברוצחיו של בעלה. נאמר לה כי מותו של בעלה קשור לאאוטסיידרס, והתגלה כי לוקחת הנשמות קשורה לשבט החרבות וכי יש לה מקבילים בשבטי האגרוף, המסכה, המגן, הגרזן, החץ והחנית של האי סטארפיש. היא נעשתה לחלק מקבוצת אאוטסיידרס החדשה המורכבת מנציגי השבטים השונים, וביניהם שאדו.
במהלך אירועי חידוש הכותרים "לידה מחדש" היא נעשית לחברה ביחידת המתאבדים.
מורן עומר
מורן עומר (נולד בשנת 1978) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף המפקד על עוצבת סיני. שימש כראש מחלקת מבצעים באמ"ץ, מפקד חטיבה 460 ומפקד חטיבה 14.
שירות צבאי
עומר גדל בקיבוץ דליה. התגייס לצה"ל לחיל השריון, ושובץ בגדוד 71 בחטיבה 188. במהלך שירותו כלוחם שימש כטען קשר בטנק. לאחר קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון שב לגדוד 74 ומונה למפקד מחלקה. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד 74. לאחר מכן היה מפקד השלמת קציני שריון (קק"ש) וסמג"ד גדוד הפיקוד (שניהם בגדוד 196) שבחטיבה 460, ראש לשכת מפקד פיקוד הצפון. לאחר שהועלה לדרגת סא"ל מונה לראש ענף שריון במרכז לאימונים באש במל"י. לאחר מכן יצא ללימודים בארצות הברית. בשנת 2012 מונה למפקד גדוד 74, ושימש בתפקיד עד שנת 2013. לאחר מכן מונה לסגן מפקד חטיבה 188 בין השנים 2013–2015.
בשנת 2015 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבה 14, ושימש בתפקיד עד 4 במאי 2017. ב-17 במאי 2017 מונה למפקד חטיבה 460, ושימש בתפקיד עד 26 במאי 2019. ב-12 ביוני 2019 מונה לראש מחלקת מבצעים באמ"ץ.
ביולי 2021 הוחלט על העלאתו לדרגת תת-אלוף ומינויו למפקד הבא של עוצבת סיני ומפקד הקורס לפיקוד ומטה "אלון". באוגוסט 2022 נכנס לתפקידו כמפקד עוצבת סיני. ביולי 2023 הוחלט על מינויו למפקד הבא של עוצבת געש.
עומר מתגורר בזכרון יעקב, נשוי ואב לילד.
החברה המזרחנית הארץ-ישראלית
החברה המזרחנית הארץ-ישראלית (The Palestine Oriental Society), שפעלה בירושלים בשנים 1920–1948, נועדה להפגיש חוקרים מתחומים שונים ומעדות שונות לשם לימוד וחקר של ארץ ישראל ושל המזרח הקרוב.
אחת התרומות העיקריות של החברה הייתה ייסוד כתב העת Journal of the Palestine Oriental Society (JPOS). במאמרים שפורסמו בו יוצגו היבטים מגוונים של ידיעת המזרח הקרוב בכלל ושל ארץ ישראל בפרט – בלשנות, מקרא, ספרות, היסטוריה ופולקלור, גאולוגיה ובוטניקה, גאוגרפיה וארכאולוגיה. ייחודו היה בפרסום מאמרים גם בנושאים שלא טופלו בכתבי עת מדעיים אחרים שעסקו בחקר ארץ-ישראל, בהם רבים שעניינם שפה ולשון (עברית וגם ערבית), היסטוריה של תקופות מאוחרות בתולדות ארץ-ישראל, תרבות חומרית, אתנולוגיה, פולקלור, חיי יום-יום ומנהגים ואף מדעי הטבע. כתב העת הופיע באופן סדיר בשנים 1920–1941 (19 כרכים) וכרך 20 ראה אור ב-1946. ב-1948, לפני תום המנדט הבריטי בארץ ישראל, הופיע הכרך ה-21 והאחרון שלו. בעשור האחרון של תקופת המנדט הבריטי, בשנות מלחמת העולם השנייה ובשנים הסוערות שלפני קום המדינה, הצטמצמה הפעילות של החברה המזרחנית הארץ-ישראלית, ולאחר הקמת מדינת ישראל פסקה כליל עקב הניתוק בין החברות והעדות השונות. ב-1950 החל להתפרסם כתב העת Israel Exploration Journal (IEJ) בשפה האנגלית, ועורכיו הראשונים ראו בו המשך ל-JPOS מתקופת המנדט.
מילי עשת
מילי עשת (נולדה ב-30 ביוני 1993) היא שחקנית טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון ומדבבת ישראלית.
ביוגרפיה
עשת נולדה וגדלה בירושלים. בגיל 6 עברה עם משפחתה למושב מסילת ציון. היא בוגרת מגמת מחול בתיכון לאומנויות בירושלים. בוגרת הסטודיו של ניסן נתיב. אביה, אריק עשת, הוא מפיק תיאטרון, שחקן, מדבב ומורה למשחק. אמה, אילווה עשת, עלתה משוודיה וכיום שחקנית, מדבבת ומורה למשחק. אחיותיה הן השחקנית מאיה עשת. ונועם עשת, בעלת מותג הבגדים "anwear".
קריירה
עשת התחילה את הקריירה של בגיל צעיר מאוד כמדבבת סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע. בשנת 2001, בגיל 9, דיבבה את לוסי בסדרה "רחוב החיות 64", בשנת 2005 דיבבה את ורדי בסרט "ברבי: פגסוס וקסם הסוס המעופף" ובשנת 2006 דיבבה את קתלין בסרט "ברבי ו-12 הנסיכות הרוקדות". בשנת 2015 דיבבה את ג'ינג'ר ברדהאוס בסרט "אבר אפטר היי - האביב המכזיב".
את קריירת המשחק שלה החלה בשנת 2009 כאשר הופיעה לראשונה בקולנוע בסרט "אילי ובן" בבימויו של אורי רביד, בתפקיד הילית, חברתו של אילי.
עשת השתתפה במספר סרטי קולנוע, שניים מהם כיכבו בפסטיבל הקולנוע בקאן. בשנת 2016 הופיעה בתפקיד מרכזי בסרט "מעבר להרים ולגבעות" בבימויו של ערן קולירין. הסרט הופיע בפסטיבל הקולנוע קאן. עשת שיחקה בסרט את יפעת גרינבאום, בתו האקטיביסטית של איש קבע משוחרר, המפתחת רומן עם צעיר פלסטיני.
בשנת 2020 הופיעה בסרט הקצר "רוני", המספר על אישה אשר יחסיה עולים על שרטון עם בן זוגה המשרת בעזה.
בשנת 2021 הופיעה בסרט "הברך" בבימויו של נדב לפיד. הסרט זכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע קאן.
בשנת 2022 הופיעה בסרט "עקרה" של הבמאי הרב מרדכי ורדי, אשר מספר על אישה הנאנסת על ידי רב המבטיח לה לרפא אותה מעקרותה, ועל התמודדותו של בעלה ואימו עם האונס. עשת משחקת את פייגי, האישה הנאנסת על ידי הרב. הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים בירושלים.
עוד ב־2022 הופיעה בסרטים "איך נתת לזה לקרות" של יאיר אשר ואיתמר לפיד ובסרט הקצר "אליזבת" של ניצן ציפרוט על חייל בעמדת שמירה.
ב-2023 הופיעה בסדרה הקומית של כאן 11 סובייצקה, בתור אלמוג, ברמנית והחברה הכי טובה של ענת, גיבורת הסדרה (סוזנה פפיאן).
בז'וסטק
בז'וסטק (בפולנית: Brzostek) היא עיירה במחוז דמביצה שבפרובינציית פודקרפאטי בפולין, כ-19 ק"מ דרומית לדמביצה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
התיעוד הראשון ליישוב הוא בתעודות מראשית המאה ה-12, ובמאה ה-14 קיבל זכויות עירוניות. בשנת 1657 נשרפה העיירה בידי כוחותיו של גיירג' ראקוצי השני. בשנת 1846 פרץ בעיירה מרד האיכרים הגליציאנים.
יהודי בז'וסטק
היישוב היהודי בעיירה החל בראשית המאה ה-19, לאחר שבוטלה הבעלות הפרטית במקום. בעיירה ישבו חסידים רבים.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 אירעו מספר מקרים של תקיפת יהודים בעיירה והפצת עלילות דם כנגדם. בעת הכיבוש הרוסי במהלך מלחמת העולם הראשונה נבזזו חנויות היהודים בעיירה, כ-40 בתי יהודים הועלו באש, ומספר יהודים בה נרצחו. לאחר המלחמה, השתקמה הקהילה בעיירה בסיוע הג'וינט, אך מצבה הכלכלי נותר קשה.
בין מלחמות העולם פעלו בעיירה תנועות ציוניות, ובהן עקיבא והשומר הצעיר. בתקופה זו נמנו בעיירה קרוב ל-500 יהודים, מתוך כ-1,300 תושבים.
בשואה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו רבים מיהודי העיירה מזרחה. עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים הוטלו על יהודיה עבודות כפייה והיטלים כספיים, וכן הגבלות תנועה. בתחילת 1942 נחטפו יהודים מהעיירה למחנות עבודה.
ב-11 ביולי 1942 רוכזו יהודי העיירה, ולמחרת נרצחו רבים מהם ביער פודזאמצ'ה עם יהודים נוספים מהסביבה. האחרים נרצחו ביערות ליד ואז'יצה וסוקולובקה. יהודים שניסו להימלט ליערות הסביבה נתפסו ברובם, והגרמנים המשיכו במצוד אחר יהודיה האחרונים של העיירה בחודשים שלאחר מכן.
זרזורה
זרזוּרָה (בערבית: زرزورة) היא נאת מדבר אגדית במדבריות שממערב לנילוס. המסעות לגילוּיָה בעשורים הראשונים של המאה ה-20 הוליכו למיפוי של אזורים נרחבים במדבר לוב, לתגליות ארכאולוגיות ולמחקרים בגאומורפולוגיה של חוֹליות.