cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מצעד הדייקיות
מצעד הדייקיות (באנגלית: Dyke March) הוא אירוע גאווה המובל על ידי נשים מקהילת הלהט"ב (בעיקר לסביות), הכולל התכנסות, צעדה ומחאה, בדומה למצעדי הגאווה המקוריים. צעדת הדייקיות מתרחשת בדרך כלל יום או יומיים לפני מצעד הגאווה העיקרי, ובערים גדולות ישנם מגוון אירועים קשורים (מסיבות, התרמות, ריקודים) המכוונים למטרת פיתוח קהילתי, כולל אירועים למגזרים ספציפיים בקהילה (נשים מבוגרות, אומנויות, קבוצות הורות, וכדומה). בין המטרות המוצהרות של המצעד היא הגברת הנראות הלסבית ועידוד אקטיביזם. למרות ששורשי האירוע הם בקהילה הלסבית, עם השנים האירוע הפך לכוללני יותר, ומיועד לנשים-שאוהבות-נשים ללא קשר לתוויות, כולל נשים ביסקסואליות, אינטרסקס, וטרנסג'נדריות.
מצעדי דייקיות נערכים בברלין ולונדון באירופה; בטורונטו, מונטריאול, קלגרי, אוטווה, ווונקובר בקנדה; ובסיאטל, פילדלפיה, אטלנטה, בוסטון, שיקגו, וושינגטון די. סי., פורטלנד (מיין), סן דייגו, אוקלנד, מיניאפוליס ובערים אחרות ברחבי ארצות הברית והעולם.
היסטוריה
אחת מצעדות הגאווה הלסביות הראשונות המתועדות בצפון אמריקה התקיימה במאי, 1981, במרכז העיר ונקובר שבקנדה. הצעדה, אשר כללה כ-200 לסביות, הייתה חלק מהוועדה הלסבית הדו-לאומית. באוקטובר 1981 ארגון בשם "לסביות נגד הימין" ארגן צעדה נוספת בטורונטו, אונטריו. המצעד הכלל-ארצי הראשון התקיים בוושינגטון די. סי. ב-24 באפריל 1993. האירוע תוכנן על ידי ארגון "הנוקמות הלסביות" (Lesbian Avengers). יותר מ-20,000 נשים צעדו. הצעדה הלסבית התרחשה באותו יום של המצעד על וושינגטון למען שוויון זכויות ושחרור לסביות, הומואים ובי, מה שתרם להשתתפות הגדולה. הצעדה עצמה נועדה לנשים בלבד, וחברי הקהילה הגברים ההומואים והביסקסואלים התבקשו לעודד את המשתתפות מצידי המסלול, מסורת הנמשכת עד היום.
למצעדי הדייקיות יש גוון פוליטי מובהק, ובין הסיבות שקמו מצעדים אלה בערים ברחבי עולם היא התפישה שאירועי הגאווה המרכזיים מתנהלים על ידי גברים הומוסקסואלים לבנים על חשבונן של נשים לסביות, ובעיקר על חשבונן של נשים של צבע.
סן פרנסיסקו
מצעד הדייקיות הראשון בסן פרנסיסקו התקיים כמה חודשים לאחר מכן, ביוני 1993, ועדיין נחגג בכל שנה ביום השבת האחרון בחודש יוני. המצעד בסן פרנסיסקו מאופיין באי-פורמליות, ומושך אלפי צופים נלהבים, בעיקר גברים הומוסקסואלים, בתמיכה לנשים. המצעד מתחיל בדולורס פארק בנאומים, והופעות, ומסתיים בקסטרו, שם ממשיכות ההופעות. את הצעדה מובילות הדייקס און בייקס, מועדון אופנועניות לסביות. יש מקורות הטוענים להשתתפות של 200,000 צועדות, אך המספר המקובל יותר לצעדת 2010 הוא כ-50,000, המספר המצוי באתר הרשמי.
בשנים הראשונות של המצעד בסן פרנסיסקו ועדת "הדייק מארץ'" לא ביקשה ולא קיבלה היתר מן העירייה. הפעילות ראו בכך עשייה פוליטית, דרכה הן מממשות את זכותן החוקתית להתקהל, ולעיתים קרובות היו משנות את המסלול, כדי להימנע מהמשטרה.
ניו יורק
בשנות ה-70, התקיימו מצעדי גאווה נפרדים של לסביות, אבל הם לא הפכו למסורת רציפה. בעקבות הצעדה המאורגנת בוושינגטון, הסניף המקומי של "הנוקמות הלסביות" ארגן בניו יורק מצעד דייקיות ביוני 1993. מאז, המצעד הפך למסורת שנתית, המושך כ-15,000 צועדות.
בשבת שלפני מצעד הגאווה המרכזי, המשתתפות מתכנסות בבריאנט פארק וצעדות משם לאורך השדרה החמישית לכיוון וושינגטון סקוור פארק. הצעדה פתוחה לכל מי שמזדהה כ"דייק". בני ברית ואחרים, אשר אינם מזדהים כדייקיות, מתבקשים לעודד מן המדרכות. כמו בסן פרנסיסקו, המארגנות לא מבקשות היתר, ושמות את הדגש על הפן הפוליטי של המצעד.
סיאטל
מצעד הדייקיות של סיאטל מתרחש ביום שבת לפני מצעד הגאווה המרכזי, וכולל עצרת גדולה עם דוברות מכל הקשת הלט"בית. הצעדה של סיאטל שמה דגש על נושאים חברתיים ונגישות - הנאומים מתורגמים לשפת הסימנים, והנושאים והמיזמים שכלולים באירוע נוגעים לנושאים כגון אלימות במשפחה.
אירוע זה כן פועל במסגרת היתרים מן העירייה, במיוחד מכיוון שזה מבטיח רחובות מפונים שמאפשרים נגישות, והכללת אוטובוס מיוחד בצעדה עבור משתתפות נכות.
שיקגו
מצעד הדייקיות של שיקגו מתרחש כל שנה סביב יום השנה של מהומות סטונוול, ב-28 ביוני 1969, ומתקיים מאז 1995. במשך מספר שנים המצעד נערך בשכונת אנדרסון, שנחשבה לאזור להט"ב-פרנדלי, אך מאז 2008 המארגנות החליטו שהצעדה לא תתקיים יותר משנתיים רצופות בכל מיקום, והתקיימה מאז בשכונות פילזן, החוף הדרומי, ובצפון העיר. הסיבה - הגברת נראות קווירית ברחבי שיקגו.
העיתונאית והפעילה הפוליטית הקווירית יסמין נאיר היא ביקורתית כלפי פן זה של הצעדה בשיקגו, עליה כתבה:
תקרית 2017 ועמדה פרו-פלסטינית
בצעדה שנערכה בשיקגו ב-2017, מספר צועדות התבקשו לעזוב את האירוע בעקבות ויכוח שהתפרץ לנוגע לדגלי הגאווה עם מגן דוד שהן נשאו. מארגנות הצעדה הצהירו מראש שהצעדה היא בסולידריות עם התנועה הפלסטינית, והצועדות - חלקן פעילות ציוניות - וידאו מראש שהדגל יתקבל בברכה כסמל יהודי, והדבר אושר. אך במהלך האירוע עצמו, התעוררה שאלה מצד צועדות אחרות האם הדגלים הם בעצם סמלים ציוניים, בטענה שאין הדבר עומד בעקרונות הצעדה, שהיא אנטי-ציונית. לבסוף, הצועדות התבקשו לעזוב את האירוע, לאחר שהן אישרו שעמדתן ציונית, בניגוד לעמדה אנטי-ציונית מוצהרת של המארגנות.
ברלין
צעדת הדייקיות בברלין, שבגרמניה, מתרחשת כל שנה ביוני, יום לפני מצעד הגאווה המרכזי של ברלין. צעדת ברלין מתקיימת מאז 2013, בשכונת קרויצברג.
לונדון
מצעד הדייקיות של לונדון מתרחש בכל שנה בחודש יוני, מאז 2012. המצעד של לונדון כולל עצרת עם נאומים, כולל נציגה מפרויקט ספרא, צדקה למען לט"ביות מוסלמיות, שרה בראון, פעילות טרנסג'נדריות, ופוליטיקאיות קוויריות. המצעד בלונדון מדגיש גיוון, ובין משתתפותיו נכללות נשים בזהויות הכוללות: טרנסג'נדריות, bois, קוויריות, פמיות, בוצ'ות, "ליפסטיק לסביאן" ועוד רבות.
דאה שחורת-כתף
דאה שחורת-כתף (שם מדעי: Elanus caeruleus) היא מין עוף דורס יום מסוג דאה, המשתייך למשפחת הנציים. דאות שחורות-כתף מצויות בעיקר במרחבים הפתוחים של אפריקה ואסיה. באירופה ניתן לראותן בעיקר בספרד ופורטוגל.
תיאור
דורס קטן יחסית, מידות גופו 35–38 ס"מ, מוטת כנפיים 80–95 ס"מ, משקל 290–300 גרם. צבע גופו בעיקר אפור או לבן עם כתמים שחורים בכתפיו, בקצות כנפיו ובעיניו פסים שחורים. הכנפיים ארוכות בדומה לבזים, והן נמשכות אל מעבר לקצה הזנב כאשר הדאה נחה. במעוף, ניתן להבחין בזנב הקצר והמרובע שאינו ממוזלג בדומה לסוג דיה. כאשר נח, בעיקר על כבלי חשמל לצד כבישים, הוא לעיתים קרובות יסדיר את כנפיו על גופו ויטלטל זנבו מעלה ומטה כאילו ניסה לשמור על שיווי משקל. הזוויגים זהים במראה החיצוני. עיניהם גדולות וצבען אדום, מופנות לחזית הראש ונוצותיהן הקטיפתיות מאפיינות את הינשופיים ואת שאר הדאות.
בעולם
תת-המין vociferus נמצא ממזרח לאזורים אלו על פני דרום אסיה עד לדרום-מזרח אסיה. תת-המין hypoleucus (שלעיתים מתייחסים אליו כאל מין עצמאי) נמצא בסומטרה, ג'אווה, בורנאו והפיליפינים, ותת-המין wahgiensis מוגבל לאזור גינאה החדשה. תת-המין caeruleus נמצא בחצי האי האיברי, אפריקה ובחצי האי ערב. הדאה לבנת כנף (Elanus leucurus) והדאה שחורת כנף (Elanus axillaris) שויכו לפני זמן רב למין דאה שחורת-כתף, אולם מאז שויכו למין נפרד.
אף על פי שהדאה שחורת-כתף נמצאת לרוב באזורי מישור הן נצפו גם באזורים גבוהים יותר, בנאגאלנד (2,020 מטר), בהרי נילג'ירי (2,670 מטר) ובסיקים (3,650 מטר). נטען כי הן מבקרות חורף בכמה חלקים של אזור תפוצתם כגון בהרי גהט המערביים.
בישראל
בעבר, הדאה שחורת-כתף נצפתה לעיתים נדירות ביותר באזור אילת ובנגב המערבי. אז נרשמה תצפית חריגה של הדאה בעמק בית שאן, מאז מספר התצפיות באזור זה הלכו והתרבו, ובאוגוסט 2011 נרשמה תצפית ראשונה של קינון באגמון חולה. מאז נרשמו תצפיות נוספות של קינון באזורים שונים בעיקר בצפון ובשפלה. פרטים בודדים נצפו בכל חלקי הארץ והסברה היא שאלו פרטים צעירים מקומיים. תת-מין של הדאה שחורת-הכתף הנמצא בישראל הוא vociferus, המשתייכת לאוכלוסייה האסייתית. מין הדורסים האחרון שהתגלה מקנן לראשונה בישראל היה בשנות ה-80', הוא הנץ המצוי, ומאז הפך למקנן נפוץ בישראל.
התנהגות ואקולוגיה
הדאה שחורת-כתף מתרבה בזמנים שונים של השנה בכל אזורי תפוצתה. אף על פי שהקינון נצפה לאורך כל השנה בהודו (תופעה נדירה אצל הדורסים), ככל הנראה הדאה לא מתרבה בחודשים אפריל מאי. החיזור הוא קולני וכולל מרדפים וברגע שמתהווה זוג רבייה הם יזדווגו לעיתים קרובות. הקן הוא פלטפורמה רפויה של זרדים בה תטיל הנקבה 3–4 ביצים. הנקבה תשקיע יותר מאמץ בבניית הקן מאשר הזכר. הביצים בצבע קרם חלש ומנוקדות באדום כהה. שני ההורים ידגרו על הביצים אולם, כשהגוזלים יבקעו, הזכר יבלה את רוב זמנו בחיפוש אחר מזון. תחילה הנקבה תזין את הגוזלים, ולעיתים תצוד בקרבת הקן אולם גם תקבל מזון מהזכר. לאחר שיפרחו מהקן ועד לגיל 80 יום, הפרחונים ימשיכו להיות תלויים בזכר, לקבלת מזונם, כשבתחילה הוא יעביר את המזון לפרחונים במקום נייח ובהמשך תוך כדי תעופה, באוויר.
הטרף כולל חגבים, צרצריים וחרקים גדולים אחרים, לטאות ומכרסמים. ישנן תצפיות גם של דריסת ציפורים פצועות, נחשים קטנים וצפרדעים. הדאה שחורת-הכתף תדאה באטיות בתעופת הציד שלה בדומה לזרון אולם תרפרף בכנפיה בדומה לבז. ישנן תצפיות נדירות של דריסת ציפורים במהלך תעופתן. תחנות אכילה קבועות ישמשו לתצפית ציד ואכילה אולם טרף גדול יאכל על הקרקע. בדרום אפריקה נראה כי יעדיפו שולי דרכים לחיפוש אחר טרף ולעיתים יהרגו מפגיעת כלי רכב חולפים. בדרך כלל הדאה שחורת-כתף תשהה באתרי לילה משותפים של בין 15 ל-35 פרטים (באירופה נצפו עד 17) על עץ גדול ומשופע בעלים. הדאה שחורת-כתף שקטה ביותר והקולות שהוקלטו ממנה כוללות צווחה בצליל גבוה או שריקה רכה. הן ישמיעו קולן בעיקר בעונת הרבייה. מין מסוים של נמטודה (Physaloptera acuticauda) תועד כטפיל של הדאה שחורת-כתף בדרום אפריקה.
Alfredo
Alfredo הוא אלבום אולפן משותף של הראפר האמריקאי פרדי גיבס ומפיק ההיפ הופ האמריקאי דה אלכימיסט. האלבום יצא לאור ב-29 במאי 2020, על ידי חברת התקליטים ESGN רקורדס של גיבס, כמו גם ALC רקורדס ואמפייר דיסטריביושן.
האלבום הגיע בשיאו למקום ה-15 במצעד הבילבורד 200, וצבר 30,000 יחידות שקולות לאלבום בשבוע הראשון לצאתו. האלבום הוא האלבום של גיבס ודה אלכימיסט בהתאמה שהגיע למיקום הגבוה ביותר במצעד.
משרד הפנים (אוקראינה)
משרד הפנים של אוקראינה (באוקראינית: Міністерство внутрішніх справ України, בראשי תיבות МВС України) הוא משרד ממשלתי באוקראינה, של קבינט השרים, האחראי לניהול המדיניות הממשלתית בתחום ביטחון הפנים.
You Light Up My Life: Inspirational Songs
You Light Up My Life: Inspirational Songs (מוכר כ-You Light Up My Life; בעברית: אתה מאיר את חיי: שירים מעוררי השראה) הוא אלבום האולפן החמישי של זמרת הקאנטרי האמריקאית ליאן ריימס אשר יצא לאור ב-9 בספטמבר 1997 על ידי חברת התקליטים קורב רקורדס, ואלבומה השני שיצא לא באופן עצמאי כשהייתה בת 15 בלבד.
משרד הפנים (אוקראינה)
זהו הגוף הממשלתי העיקרי במדינה האחראי לביטחון הציבור והוא מאגד בתוכו גופים למלחמה בהגירה לא חוקית, לוחמה בטרור וכוחות הגנה אזרחית.
בראש המשרד עומד שר הממונה על ידי הראדה העליונה. שר הפנים מפקח על המשטרה האוקראינית וענייני ביטחון הציבור במדינה. הוא ממונה על המודיעין המשטרתי, זרועות השיטור ואכיפת החוק כמו גם על ארגוני ההגנה האזרחית של אוקראינה לטיפול באזרחים במקרי אסון לאומיים, כמו גם במאבק בהברחות כלי נשק וחומרי נפץ ואכיפת חוקי האזרוח וההגירה.
משימות ויעדים
משרד הפנים האוקראיני אחראי:
גופים נוספים
בנוסף משרד הפנים משתף פעולה עם גופי אכיפת חוק נוספים באוקראינה, כדוגמת שירות בתי הסוהר הממלכתי, לשכת החקירות הלאומית של אוקראינה ושירות הביטחון האוקראיני.
שרים
משנת 1991 ועד 2014 שרי הפנים של אוקראינה עמדו במקביל גם בראש מועצת שרי הפנים של חבר המדינות.
שירות ההוצאה לפועל הפדרלי
שירות ההוצאה לפועל הפדרלי (ברוסית: Федеральная служба судебных приставов, מילולית: "שירות פקידי ההוצאה לפועל הפדרלי", בקיצור ФССП России) היא סוכנות פדרלית הכפופה למשרד המשפטים של רוסיה ואחראית לאכיפת פסקי דין, הפעלת לשכות הוצאה לפועל, אבטחת בתי משפט והגנה על מערכת המשפט הרוסית. השירות אחראי גם למימוש פסקי הדין והמסמכים האחרים המוגשים לו לביצוע.
על פי האתר הרשמי של הארגון, השירות מורכב מ-89 משרדים אזוריים והוא מעסיק 74,559 איש.
משימות
שירות ההוצאה לפועל הפדרלי עוסק ב: סוכני השירות בעלי סמכויות עיכוב ומעצר בתחומי בתי המשפט והם נושאים עמם כלי נשק ומשתפים פעולה עם שירות בתי הסוהר הפדרלי בליווי אסירים למשפט. בשנת 2012 השירות החל להפעיל יחידת איתור מבוקשים.
כוחות מיוחדים
השירות מפעיל יחידת כוחות מיוחדים (Спецназ ФССП России), מאז 2005, במסגרת המחלקה לארגון תורנות מבצעית (Специализированный отдел оперативного дежурства), הכוללת גם את מוקדי החירום של השירות. בשנת 2012 הוצמד לכוחות כומתה ירוקה שהפכה לסימן ההיכר של היחידה.
You Light Up My Life: Inspirational Songs
האלבום זכה להצלחה גדולה בארצות הברית כאשר נמכר בלמעלה מ-4 מיליון עותקים במדינה ובכך היה זכאי ל-4 מעמדות פלטינה.
הצלחה מסחרית
האלבום דורג במצעד הבילבורד 200 השנתי במשך שנתיים ברציפות ובסוף העשור הוכתר כאלבום ה-78 המצליח ביותר בארצות הברית באותו העשור. בנוסף, זכה להצלחה גם בקנדה שם הגיע למעמד פלטינה כפולה ובאוסטרליה שם הגיע למעמד פלטינה.
על אף ההצלחה הגדולה, ביקורות האלבום היו מעורבות כאשר הרבה מהמבקרים טענו שהשירים באלבום לא עשו צדק עם הכישרון של ריימס.
סינגלים
מתוך האלבום יצאו שני סינגלים: הסינגל הראשון היה השיר "You Light Up My Life" אשר יצא לאור ב-26 באוגוסט 1997 והוא למעשה גרסת כיסוי לשיר של הזמרת קוויטקה סיסיק. השיר לא זכה להצלחה כאשר דורג במקום ה-48 בלבד במצעד שירי הקאנטרי האמריקאי אך דורג במצעד הבילבורד הוט 100 והיה לשירה הראשון שלה לעשות זאת מאז סינגל הבכורה שלה.
הסינגל השני היה השיר "On the Side of Angels" אשר יצא ב-11 באוקטובר 2007 ובניגוד לשיר הקודם זכה להצלחה כאשר דורג במקום הרביעי במצעד שירי הקאנטרי.
שגרירות רוסיה בקייב
שגרירות רוסיה בקייב היא הנציגות דיפלומטית של הפדרציה הרוסית באוקראינה. השגרירות ממוקמת ברחוב פווויטרופלוצקי פרוספקט 27 בבירת אוקראינה קייב.
היסטוריה
ב-5 בדצמבר 1991, לאחר שאוקראינה הכריזה על עצמאותה ב-24 באוגוסט 1991 הכירה רוסיה בעצמאותה של אוקראינה. היחסים הדיפלומטיים בין אוקראינה לרוסיה כוננו ב-14 בפברואר 1992 לאחר ששתי המדינות חתמו על הפרוטוקול לכינון יחסים דיפלומטיים בין אוקראינה לפדרציה הרוסית. ב-6 באוגוסט 1992 הפדרציה הרוסית פתחה שגרירות בקייב.
בתחילת מרץ 2014 נערכו הפגנות מחוץ לשגרירות רוסיה בקייב בתגובה לסיפוח חצי האי קרים, שהחל בפברואר באותה השנה. ב-14 ביוני 2014 בין 200 ל-300 מפגינים הפכו מספר מכוניות של צוות השגרירות והחליפו את הדגל הרוסי של השגרירות בדגל של צבא המורדים האוקראיני במחאה נגד המעורבות של ממשלת רוסיה במלחמת האזרחים באוקראינה. בעקבות ההפגנות החל משא ומתן (שאורגן על ידי שירות הביטחון האוקראיני) בין המפגינים לצוות השגרירות. במהלך המשא ומתן טענו המפגינים כי השגרירות היא "חממת גידול של פעילים אנטי-אוקראינים" ודרשו שצוות השגרירות יעזוב מיידית את אוקראינה ושרוסיה תכיר בכך שהיא מנהלת מלחמה לא מוכרזת נגד אוקראינה.
בפברואר 2022, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, פונתה השגרירות.
יויה
יויה (לפעמים Iouiya, הידוע גם בשם יאא, יא, Yiya, Yayi, יו, Yuyu, יאיא, Yiay, Yia, ו-Yuy) היה פקיד מצרי בחצר פרעה בתקופת השושלת השמונה-עשרה במצרים (שנת 1390 לפנה"ס). הוא היה נשוי לטויה, בת למשפחת אצולה מצרית, הקשורים למשפחת המלוכה, חלקם פקידים מלכותיים ובכירי דת מצריים. בתם של יוה וטויה, תיה, נהפכה לאשתו הראשית של אמנחותפ השלישי. אם כך אכן היה הרי שיויה הוא סביו של אחנתון וסבא-רבא של תות ענח' אמון, יורשו.
הם גם עשויים להיות ההורים של איי המסתורי שפעל בחצר המלך בתקופת שלטונו של פרעה אחנתון. אין ראיות חותכות לגבי הקרבה של יויה ואיי, אם כי ברור כי שניהם באו מהעיר אחמים. יויה וטויה הולידו גם בן בשם אנן, אשר נשא את התארים: "היועץ של מצרים התחתונה" "נביאו השני של אמון", "כהן-סם הליופוליס" ו"האב האלוהי".
קברם של יויה וטויה היה, עד הגילוי של תות ענח' אמון, מהמרהיבים ביותר שהתגלו בעמק המלכים, למרות שיויה לא היה אפילו פרעה. למרות שאתר הקבורה שלהם נשדד בימי קדם, חפצים רבים לא נחשבו כשווים ביזה על ידי שודדי ונשארו במקום. שתי המומיות היו במידה רבה ללא פגע, והעידו על שימור יוצא דופן. הפנים שלהם בפרט היו יחסית מעוותים על ידי תהליך של חניטה, וסיפקו תובנה יוצאת דופן למראם של המנוחים בזמן חייהם.
ביוגרפיה
יויה נולד במצרים העליונה בעיר אחמים, הוא כנראה היה עשיר בעל אחוזה וחבר באצילות המקומית. שורשיו נותרים לא ברורים. המחקר על המומיה שלו מציעים כי היה איש גבוה יותר מקומתו של המצרי הממוצע, ולדעת חוקר האנטומיה גרפטון אליוט סמית' המראה שלו (אף ארוך ושיער חלק) לא זהה ל"מצרי הטיפוסי" (המצרים הקדומים היו שייכים ל"טיפוס הנילוטי" אליו משתייכים גם עמי אתיופיה וסומליה).
בהתחשב בתכונות אלה, מספר אגיפטולוגים מאמינים שיויה היה ממוצא זר, למרות זאת אין סימוכין להשערות אלה ממקורות העת העתיקה. שמו של יויה שנכתב במספר דרכים שונות ולא בצורה מצרית אחידה מציע גם הוא מוצא זר.
בהתחשב בידע הרב שהיה ליויה, שכונה "אדון הסוסים", על סוסים ייתכן כי היה ממוצא מיתני או חורי שנודעו בידע שלהם על מרכבות. ייתכן כי יויה היה אחיה של המלכה המיתנית Mutemwiya, שהייתה אמו של פרעה אמנחותפ השלישי, מה שמציע כי הגיע מרקע מלכותי עוד טרם קיבל תפקיד בממשל המצרי. עם זאת, השערה זו לא יכולה להיות מבוססת, מאחר ששום דבר לא ידוע על רקעה של Mutemwiya כמו האם היו לה אחים נוספים שהיגרו למצרים. בזמן שיויה חי במצרים העליונה, אזור זה היה בעיקר מאוכלס בילידים מצריים, אך יכול להיות שמוצאו הזר היה דרך מהגרים או עבדים לבנטינים שנטמעו/התבוללו בקהילה המקומית באחמים ועלו בה למעמד גבוה. המחקר מציע כי יויה מת בסביבות 1374 לפנה"ס באמצע שנות ה-50 שלו.
קריירה
יויה שימש יועץ בכיר לאמנחותפ השלישי, והחזיק תארים כגון: "סגן המלך" ו "אדון הסוסים"; התואר "אבי האל" שנשא יויה כנראה התייחס באופן ספציפי להיותו חמו של אמנחותפ. בעיר מולדתו, אחמים, יויה היה נביא של מין, האל הראשי של האזור, וכן שימש בתור "המפקח על הבקר" לישות זו.
קבר
יויה ואשתו היו קבורים בקבר KV46 ב"עמק המלכים" בתבאי, שבו קברם הפרטי התגלה ב-1905 על ידי ג'יימס קוויבל, מי שעבד מטעם תיאודור מ' דייוויס. למרות שהקבר נחדר בעבר על ידי שודדי קברים, אולי מעשה חדירה הופרע כי קוויבל מדווח שמצא את רוב הסחורות בקבר ואת שתי המומיות כמעט ללא פגע. המומחה סיריל אלדרד ציין: הסחורה שנקברה עם יויה וטויה היוו כנראה את שיאי הטובין (רהיטים וכו') מהרמה הגבוהה ביותר בימי הממלכה החדשה שהיו מוכרים לפני גילוי קברו של נינם, תות ענח' אמון, 17 שנים מאוחר יותר.
הצעת הזיהוי עם יוסף המקראי
העיתונאי אחמד אוסמן בספרו "זר בעמק המלכים", הציע זיהוי בין יוסף המקראי שהביא את שבטי ישראל למצרים בזמן הרעב לבין יויה. תאוריה זו לא התקבלה בזרם המרכזי של האגיפטולוגיה, כמו גם סותרת את התיעוד לגבי העלאת שלדו של יוסף וקבורתו בשכם ביהושע. דונלד ב' רדפורד, כתב ביקורת חריפה על הצעת זר בעמק המלכים למגזין האמריקאי Biblical Archaeology Review. באופן דומה, דבורה סוויני הביעה ספק להצעת הזיהוי הזו. סוויני קובעת כי התואר "אביו של האל אדון שתי הארצות" הוא הרחבה של התואר "אבי האל", אשר נשאו אישים נוספים ולא רק יויה בהיסטוריה של מצרים העתיקה. התנ"ך קובע בבירור כי גופתו החנוטה של יוסף הוצאה מהקבר והועברה לכנען על ידי שבטי ישראל בעת יציאת מצרים, ואילו גופתו של יויה נשארה ללא הפרעה בעמק המלכים במצרים, היכן שהמומיה שלו התגלתה בשנת 1906.
חרותי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אור לציון
אור לציון הוא ספר שאלות ותשובות מאת הרב בן ציון אבא שאול, הספר הוא אבן יסוד בפסיקה החרדית-ספרדית.
היסטוריה
בתחילה לא תכנן הרב בן ציון אבא שאול להדפיס את כתביו, אולם לאחר שהחלים ממחלה קשה שינה את דעתו, ובנו הקים את "מכון אור לציון" להוצאת כתביו. במכון פעלו אחדים מתלמידיו שערכו את הכתבים והוציאום לאור. סגנון הספר (מהחלק השני) הוא שאלות ותשובות קצרות ומדור ביאורים בהם מבואר מקור ההלכה. בטקס ההוצאה לאור אמר שעל אף שהתשובות קצרות, "כל תשובה ותשובה ספורה ומדודה לא סתם תשובות".
בכ"ו באלול ה'תשמ"ז עם צאת הספר נערך טקס בישיבת פורת יוסף בהשתתפות הרב עובדיה יוסף, הרב מרדכי אליהו ורבים אחרים.
במקורות בעיקר מדייק מראשונים ולא מביא מדברי האחרונים. במכתב לשואל כתב, "לא הזכרתי דברי האחרונים, שדבריהם מצויים ומלוקטים לכל מאן דבעי".
הספר נקרא "אור לציון" תוך רמז לשם המחבר וגימטריות שונות, המחבר ציין נימוק נוסף,
שיטת הפסיקה
בספריו הוא פוסק בדרך כלל על פי החיד"א והבן איש חי. והוא מתחשב רבות בדעתו של החזון איש, וכמוהו הוא סבור שתלמיד חכם שהגיע להוראה יכול להכריע בספקות מדעתו.
בהקדמה לחלק ב מנה רשימת כללי פסיקה: א. פסיקת השולחן ערוך היא על בסיס "רוב" ולא פסיקה באמצעות הוכחות וראיות. ב. לפיכך שיטת החולקים אינה דחויה. ג. מכיוון שכך במקום שמובא בשולחן ערוך פסיקה ולאחריה הביטוי יש אומרים רצוי להחמיר כדעה השנייה. ד. קבלת הוראת מרן היא בצורת ספק ולא ודאית. ה. במקום מנהג לא קיבלו הוראת מרן. ו. במקום שהשולחן ערוך לא הביע את דעתו יש ללכת אחר הרמב"ם. ז. בני עדות המזרח קיבלו הוראת האר"י בצורה ודאית ועל כן הלכה כמותו בכל מקום.
בסוף דבריו כתב,
ביקורת וקבלה
הרב משולם דוד סולבייצ'יק התבטא על הספר "אור לציון הוא אור גדול. הרב שלמה זלמן אוירבך אמר "סברותיו כדברי הראשונים". הרב עובדיה יוסף לאחר קריאת חלק א אמר תשובה זו שלא כדברי שו"ת פלוני וזו לא כמו שכתב בספר פלוני, אבל מה נעשה, בכדי להחזיר את חכם בן ציון צריך ראיה מהראשונים"...
בשו"ת יביע אומר מונה כמאה השגות על הפסיקות בחלק ב. הרב יהושע אבא שאול הוציא קונטרס בו הוא דוחה את כל ההשגות. לאחר תקופה יצאו עוד מספר קונטרסים בנושא על ידי אישים שונים.
הרב יעקב משה הלל בספרו גבורת האר"י כתב רשימת השגות על פסקים בהם הביע את דעתו שאין לנהוג כדברי האר"י מפני שהדברים לא מפורשים וטען שכל עוד ניתן ללמוד כן מדברי האר"י בצורה פשוטה, יש ללכת כמותו.
אמינות הספר
ספרו אור לציון חלק ב' יצא לאור בשנת תשנ"ג, אחרי שהרב אבא שאול לקה באירוע מוחי. הרב עובדיה יוסף טען שאין לסמוך על חלק זה משום שלדעתו רבות מן התשובות בספר לא נכתבו על ידו אלא על ידי תלמידיו. כבר לפניו טען כן הרב אליהו תופיק.
עורכי הספר, הרב משה פטרובר, הרב ציון עמר והרב שלמה ידידיה זעפראני הכחישו את הדברים בתוקף. גם הרב אליעזר מלמד והרב מאיר ניסים מאזוז כתבו שניכר כי הדברים הם של הרב אבא-שאול. כך גם הרב אבא שאול עצמו הגיב בחריפות לטענות (כלפי חלק ב) ואמר "כל הספר שלי הוא וכל מה שכתוב שם אני אמרתי, הספר נכתב בשביל לסמוך עליו הלכה למעשה", בהזדמנות אחרת הגיב שעל אף שיש שמעו ממנו בשיעורים אחרת – יש לסמוך על הספר.
צבי יחזקאל מיכלסון
הרב צבי יחזקאל מיכלסון (מיכלזון; בכתיב יידי: מיכלזאָהן; תרכ"ג, 1863–1942) היה רב, תאולוג והיסטוריון, סופר ועורך יהודי-פולני, ידוע גם כ"הרב מפלונסק" ("פלונסקער רב"). התפרסם בספריו ההלכתיים, על האגדה, ובביוגרפיות של רבנים שכתב ובעבודות ביבליוגרפיה.
קורות חייו
נולד בבילגוריי שבפלך לובלין, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית, כבן לאברהם חיים מיכלזון ולאשתו חנה בילה. התייתם בילדותו, ונדד בין יישובים שונים. למד אצל רבו המובהק הרב יעקב דוד וינטרוב, וכן אצל הרב זאב נחום בורנשטיין והצטיין כעילוי בלימודי תורה וכתב ככל הנראה שו"ת כבר בגיל 12. בשנת 1884, בגיל 21, סירב להצעה להיות רב בזמושץ' והיה תחילה רב בקראסנוברוד שבאזור לובלין. עקב הלשנה נרדף והועמד למשפט על ידי השלטונות הרוסים. לבסוף עקר לפלונסק שליד ורשה. כיהן בקהילה זו בין השנים 1893–1922, ושמו הלך לפניו כ"רב מפלונסק".
נישא להינדא סריל לבית שוורדשרף, ובשנית לפייגה זלדה לבית פרידלינג, אחותו של הרב צבי הירש פרידלינג, עורך כתב העת "הבאר".
פריצת מלחמת העולם הראשונה תפסה אותו בעת נופש בקרלסבאד (אז באימפריה האוסטרו-הונגרית), והוא לא יכול היה לחזור לקהילתו זמן ממושך. לאחר המלחמה, בשנת 1922, עבר לגור בוורשה, ושימש שם כאב בית דין וחבר בוועד הרבנים של העיר. היה פעיל מאוד בעניינים קהילתיים וחבר בתנועת "המזרחי".
בעת הכיבוש הנאצי בוורשה שקד על עבודתו בארכיון הקהילה היהודית. חי את שנותיו האחרונות בגטו ורשה, והיה אחד הרבנים האחרונים בגטו. בשנת 1942 נשלח על ידי שלטונות הכיבוש הגרמניים למותו במחנה המוות טרבלינקה. גם בתו חנה נספתה בשואה.
בן דודו, תלמידו ובן עירו, מוטלה מיכלסון, עלה לארץ ישראל והיה ממקימי שכונת בורוכוב שבגבעתיים.
עמדותיו
במחלוקת לגבי שימוש במצות מכונה היה הרב מיכלסון בין האוסרים.
כתביו
הרב מיכלסון חיבר 43 ספרים שנדפסו ועוד ספרים שנשארו בכתב יד. שני ארגזים של כתבי יד שלו הלכו לאיבוד בעת מלחמת העולם השנייה, בהם בין היתר הספר "אמרי יחזקאל" – פירוש לתורה, הספר "מאת צבי" ואחרים.
כתב ביוגרפיות של הרבנים יוסף תאומים, משולם זלמן אשכנזי, שבתי בס, צבי הירש הלוי צמח, שלמה גנצפריד, יעקב אריה מרדזימין, פנחס שפירא מקוריץ, וערך את פרסום כתביהם.
כמו כן נהג להשתתף בכתיבת הקדמות ואילנות יוחסין בהרבה מספרי בני זמנו, ואף נטל חלק בעריכת הספרים שיח שרפי קודש של יועץ קים קדיש ראקאץ.
שארל קורם
שארל קורם (צרפתית: Charles Corm; 1894-1963) היה תעשיין, סופר ונדבן לבנוני. הוא נחשב למנהיג תנועת הפיניקיזם שהציתה גל של לאומיות שהובילה לעצמאותה של לבנון. במדינה שסועה בסכסוכים עדתיים, כוונתו של קורם הייתה למצוא שורש משותף לכל הלבנונים מעבר לאמונתם הדתית. בגיל 40 הוא פרש מאימפריה עסקית מצליחה כדי להקדיש את זמנו לשירה ולכתיבה.
במהלך חייו זכה קורם ביותר ממאה אותות כבוד ופרסים בינלאומיים, ספרותיים ולא ספרותיים, כולל פרס אדגר אלן פו לשירה ב-1934, אזרח הכבוד של ניו יורק, המפקד הגדול של האקדמיה האמריקנית הבינלאומית (ארצות הברית), מפקד מסדר ההצטיינות האנושית (שווייץ), קצין גדול של המסדר האקדמי האיטלקי (איטליה), קצין גדול של המסדר הלאומי של הארז (לבנון), קצין גדול של המסדר הלאומי אגודת המשוררים הצרפתית (צרפת), עמית החברה המלכותית (אנגליה) וזוכה מדליית הכבוד של השפה הצרפתית מטעם האקדמיה הצרפתית ב-1950 (צרפת).
עסקיו
עם סיום לימודיו בגיל 18, נסע קורם לעיר ניו יורק, שם שכר משרד קטן בוול סטריט כדי לנהל עסקי יבוא ויצוא. זמן קצר לאחר מכן השיג פגישה עם איל העסקים הנרי פורד, האיש העשיר בעולם באותה תקופה. לאחר הפגישה, קורם שריין את סוכנות פורד מוטור לכל אזור המזרח התיכון בתקופה שבה פורד מוטור הייתה יצרנית הרכב היחידה בעולם. בשיאה, האימפריה העסקית של קורם, שהייתה כולה תחת "שארל קורם ושות'", הייתה האימפריה העסקית הרב-לאומית הראשונה והגדולה במזרח התיכון, והעסיקה אלפי עובדים מטורקיה ועד אירן. מפעליו הפכו לפרנסתם של אלפי משפחות ותרמו לפיתוח התשתיות והכבישים, מסילות ברזל וגשרים במדינות שעדיין לא הוקמו.
ב-1928 הוא תכנן, ללא הכשרה אדריכלית רשמית, את המטה של חברת פורד במזרח התיכון, שנקרא מאוחר יותר "בניין וגני קורם". הבניין הוקם ב-1929 בביירות, לאחר מכן הפך לבית משפחת קורם. זה היה גורד השחקים הראשון במזרח התיכון והמבנה הגבוה ביותר בלבנון עד 1967. הגנים חלשו על 14,000 מ"ר, והיו הגנים הפרטיים הגדולים ביותר בביירות, שכללו בשטחם מגוון שרידים אמנותיים וארכאולוגיים, כמו גם עצים אקזוטיים וצמחים נדירים.
כשבידו עושר רב, האיש שכונה "הטייקון הסורר" החליט להקדיש את חייו לספרות ולנדבנות בהגיעו ליום הולדתו ה-40.
כותב
אף שרוב הסופרים הלבנונים באותה תקופה כתבו בערבית, קורם כתב בעיקר בצרפתית. אחת מתרומותיו בתחום היא (הביטאון הפיניקי), כתב עת שייסד ביולי 1919 והיווה השראה לעצמאותה של לבנון, ובו לקחו חלק סופרים רבים כמו סעיד עקל ומישל שיחא. רושדי מעלוף, אביו של חבר האקדמיה הצרפתית והסופר אמין מעלוף, כתב: "שארל היה הראשון שהראה לנו איך לאהוב את לבנון, איך לזמר ולשיר את לבנון, איך להתהדר ולהגן על לבנון, ואיך להפוך לבוני-העל של לבנון הזאת".
קורם נחשב לאחד הסופרים המזרח-תיכוניים המשפיעים ועטורי הפרסים ביותר. La Montagne Inspirée ("ההר הקדוש") שכתב זיכה אותו בפרס אדגר לשירה ב-1934. בנוסף, שארל, שאביו דאוד קורם היה מורה וחונך ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן הצעיר, תרגם לצרפתית את יצירת המופת האנגלית של ג'ובראן, הנביא.
פיניקיזם
אליהו אילת, שלמד באוניברסיטה האמריקאית בביירות, הכיר את אלברט נקאש (קרוב של אלפרד נקאש), והוא הפגישו עם חוג בביירות הדן בבעיות שוטפות ובשאלות־היסוד של לבנון, והתבסס על הסכמה כי מכל התרבויות הרבות שהתקיימו בלבנון, הפיניקים הם שהניחו את היסוד החומרי והרוחני וייצבו את דמותה ומקומה של לבנון בתולדות האזור והאנושות כולה. הם המציאו את האלף־בית ובמסעי הסחר שלהם השכילו להפוך את הים התיכון מגורם מפריד לאמצעי מקשר ומלכד. פלישת הערבים לאזור הקפיאה הרבה מהתכונות שהורישו ללבנון אבותיה הפיניקים – 'חול המדבר העכיר את מימיו הבהירים של הים'. אילת נפגש בביירות גם עם קורם, ממייסדי הפיניקיזם. קורם ראה בתרבות הפיניקית התרבות היחידה שלבנון היא מולדתה, והשווה אותה לתרבות התנ"ך שהיא היחידה שארץ־ישראל היא מולדתה. כמו שתי התרבויות העתיקות, הוא גם השווה בין ההתעוררות הלאומית בלבנון לכמיהה היהודית והשיבה לארץ ישראל בעת המודרנית. קורם היה חסיד של חוקרי הפיניקים היהודים יוסף הלוי ונחום סלושץ, ועקב אחרי התגליות הפיניקיות באוגרית, וכדי להפיץ את ידיעת התרבות הפיניקים בקרב הלבנונים הוא ייסד והוציא, כאמור, כתב עת בשם (הביטאון הפיניקי). קורם תמך בעצמאות לבנונית ובחיזוק מעמד העדה המרונית בלבנון, אך התנגד להקמת ארגון הפלאנגות, שלטענו היה חסר בסיס רעיוני ודמה לפאשיזם האיטלקי.
בהמשך, לאחר פרסום מסקנות ועדת פיל, ניסו קורם ונקאש ליצור קשר עם ארגונים יהודיים במטרה לרקום יחסים בין המדינה היהודית ללבנון העתידות לקום, ואף לשתף שיתופי פעולה כלכליים. ואכן, הסוכנות היהודית קיבלה את הצעתו של קורם להקמת 'אגודת ארץ ישראל - לבנון', וביקשה ממנו לנסח תקנון לאגודה ולהציג את נציגיה הלבנונים, וקיימה קשרים עם נקאש בנושא הקמת סכר לייצור חשמל בנהר הליטני שישמש את לבנון וישראל, אולם חשש צרפתי מפני אינטרסים בריטיים גרם לגניזת התכנית. גם האגודה שהציע קורם לא נוסדה, בשל התמורות המדיניות בלבנון במהלך מלחמת העולם השנייה.
פוב ג'יימס
פורסט הוד "פוב" ג'יימס הבן (באנגלית: .Forrest Hood "Fob" James Jr; ) הוא מהנדס אזרחי, יזם, שחקן פוטבול לשעבר ופוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, שכיהן כמושל אלבמה ה-48 בשתי תקופות כהונה נפרדות, הראשונה, מטעם המפלגה הדמוקרטית, בשנים 1979–1983, והשנייה, מטעם המפלגה הרפובליקנית, בשנים 1995–1999.
שארל קורם
נדבן
חברו הקרוב של קורם, סעיד עקל, אמר:"'שארל לא רק היה כוח מנחה מאחורי עצמאותה של לבנון, הוא גם עזר בהנחת היסודות החוקתיים של לבנון והשקיע מכספו בבניית ציוני הדרך הפוליטיים, החברתיים והתרבותיים הדרושים כדי לתמוך בחזוננו ללבנון. במהלך השנים האלה, היה לי ברור מאוד ששארל לא דאג ביותר לכסף. במקום זאת, תחושת מחויבות עמוקה כלפי מה שהוא אהב תגמלה אותו בהצלחה יוצאת דופן בעסקים ובספרות כאחד.'"
פוב ג'יימס
ראשית חייו
פוב ג'יימס נולד בעיר לאנט שבאלבמה כבנם של רבקה (לבית אלינגטון) ופורסט הוד ג'יימס. הוא נקרא על שמו של אביו, וכילד קיבל את הכינוי "פוב". לאחר שסיים את לימודיו ב-1952 בבית הספר התיכון הפרטי ביילור בצ'טנוגה שבטנסי, החל ג'יימס בלימודיו באוניברסיטת אובורן, שם הוא שיחק בנבחרת הפוטבול של המוסד תחת שרביטו של המאמן ראלף "שאג" ג'ורדן. ב-1955 הוא שובץ בנבחרת המצטיינים הארצית של הקולג'ים בפוטבול בעמדת הרץ האחורי. ב-1957 הוא קיבל תואר בהנדסה אזרחית. במהלך עונת הפוטבול של 1956 שיחק ג'יימס פוטבול מקצועני בקנדה בקבוצת מונטריאול אלואטס. הוא התגייס לצבא ארצות הברית ושירת שנתיים כלוטננט בחיל ההנדסה.
בשנים 1958–1959 עבד ג'יימס כמהנדס בחברת ברפורד-טות'קר במונטגומרי. ב-1955 הוא נשא לאישה את בובי מוני. ב-1959, אובחן בנו השני גרגורי פלמינג ג'יימס, כסובל מסיסטיק פיברוזיס. מתוך צורך לכספים נוספים לתשלום החשבונות על הטיפולים הרפואיים, עזב ג'יימס את מונטגומרי ב-1960 כדי לקבל על עצמו משרה כמפקח בנייה בחברת הבנייה ליידלאו, חברה לסלילת כבישים במוביל.
שארל קורם
חיים אישיים
שארל קורם נולד ב-1894 בביירות, לבנון, לצייר הלבנוני המפורסם דאוד קורם (מוצג לעיתים כ"דייוויד קורם"). הוא סיים בהצטיינות את לימודיו בפקולטה למזרחנות באוניברסיטת סנט ג'וזף. בשנת 1912, בגיל 18, נסע לניו יורק. כדי לשרוד, הוא הקים עסק ליבוא ויצוא בברודוויי. מכיוון ששפת אמו הייתה צרפתית, הוא נכח בקביעות באותה הופעה בברודוויי עד שלמד את יסודות האנגלית. ב-1934, בגיל 40, הוא עזב את העסקים לחיים של ספרות ונדבנות. בשל הצלחתו יוצאת הדופן בעסקים, ומאמציו הספרותיים עטורי השבחים מאוחר יותר, קורם נהנה מרשת קשרים בינלאומית מרשימה. לדברי רושדי מעלוף, "לשארל הייתה הסגולה המדהימה להתיידד עם כל מיני אנשים בקלות. לפעמים נדמה היה שאין מישהו שהוא לא מכיר. זה העניק לו כוח עצום בעסקים, בספרות ובפוליטיקה. בין אם באמצעות עסקים או אמנות, צ'ארלס בילה את חייו בבניית גשרים רבי עוצמה בין לבנון, שכונתה לעיתים קרובות באותה תקופה 'פריז של המזרח התיכון', לבין המערב".
פוב ג'יימס
ראשית חייו
ב-1961 החליט ג'יימס שהוא יוכל להתפרנס מייצור משקולות מצופות בפלסטיק. ב-1962 הוא הקים את חברת מוצרי דיברספילד, חברה לייצור ציוד כושר גופני. החברה נודעה בזכות משקולות הפלסטיק שהיו ממולאות במתכת, נקראו "אורבטרון" (Orbatron) ושעליהם הוצא פטנט. שמה של החברה שונה ל"תאגיד מוצרי דיברספילד" לאחר שבמקור היא נקראה "חברת הלת'-דיסק" (Health-Disc Inc). בנוסף לציוד לכושר גופני, ייצרה החברה מוצרי הנדסה לחקלאות, לתעשייה ולמשאיות. את החברה שלו הקים ג'יימס במרתף ובמשך 15 השנים הבאות היא גדלה בסופו של דבר לחברה שהעסיקה 1,500 איש במפעלים באופליקה שבאלבמה, לוס אנג'לס וטורונטו, עם מחזור מכירות שנתי של כמיליארד דולר. עד 1977 שימש ג'יימס כמנהל הכללי של החברה, אז היא נרכשה על ידי קבוצת ליגט.
גרגורי, בנו של ג'יימס, נפטר ממחלתו כאשר היה בן שמונה. ב-1981 הקים ג'יימס את מרכז המחקר שנקרא על שם בנו באוניברסיטת אלבמה בברמינגהאם.
בשנים 1972–1974 שימש ג'יימס כנשיא הוועדה "אזרחי אלבמה למען התחבורה", וועדה שפיתחה תוכנית כבישים לעשרים שנה, ובסופו של דבר אומצה על ידי בית המחוקקים של המדינה.
שארל קורם
חיים אישיים
קורם היה רווק במשך רוב חייו, אך לבסוף התחתן עם סמיה בארודי ב-1935. בארודי הייתה מיס לבנון ולקחה את המקום השני בתחרות מיס יוניברס ב-1934 בניו יורק. לקורם ולאשתו נולדו ארבעה ילדים: דוד, חירם, וירג'יני ומדלן.
בנוסף למורשתו הספרותית הפורה שניתן למצוא כעת ברוב הספריות והאוניברסיטאות ברחבי העולם, שארל קורם הותיר אחריו את עזבון מהגדולים ביותר באזור.
פוב ג'יימס
כהונתו הראשונה
במהלך מסע הבחירות שלו למשרת מושל אלבמה ב-1978 הציג ג'יימס את עצמו כ"דמוקרט שנולד מחדש". בראשית שנות ה-70 הוא עזב את המפלגה הדמוקרטית, אך שב אליה לפני שהתמודד בבחירות למשרת המושל. בסבב ההצבעה הראשון של הבחירות המקדימות הוא ניצח את התובע הכללי של אלבמה, ביל בקסלי כאשר זכה ב-296,196 קולות מול 210,089 הקולות של בקסלי. בסיבוב השני, הוא ניצח את בקסלי בקלות. בבחירות הכלליות שנערכו בנובמבר, הוא הביס את המועמד הרפובליקני ה. גאי האנט.
במהלך תקופת כהונתו הראשונה כמושל, התמודדה אלבמה עם קשיים פיננסיים משמעותיים. הוא הצליח באופן סביר להשיג את מטרות רפורמת החינוך שלו, לשפר את מערכת בריאות הנפש המדינית, לבצע כמה שיפורים במערכת הכליאה הצפופה, ולחזק את מצבה הפיננסי של מערכת הבריאות. ג'יימס מיזג כמה סוכנויות ממשלתיות כדי לחסוך בהוצאות. בנוסף הוא יישם קיצוץ של עשרה אחוזים בתקציב המדינה, יזם הקפאת העסקת עובדים, וצמצם באופן משמעותי את מספר עובדי המדינה. הוא גם בחר לשים דגש על מימון מערכת החינוך K-12 על פני זאת של הקולג'ים והאוניברסיטאות של אלבמה. הוא גם פעל להטלת עונשים כבדים על סוחרי סמים. הוא היה פעיל מאוד בשיפור מערכת הכבישים של אלבמה שנבע מהפקת רווחים משמעותיים לטובת שיפורים אלו שנוצרו כתוצאה מירידת מחירי הדלק. הוא כשל בניסיונותיו בניסוח חוקה חדשה למדינה, הטלת מס דלקים, תיקון ביטול ההפרדה הגזעית על פי הוראת בית המשפט של חלק ממוסדות החינוך העל-תיכוניים, והבטחת קבלתו של חוק לביטול הנחות במס הכנסה עבור תשלומי ביטוח לאומי.
אחד מההישגים הגדולים של ג'יימס היה השילוב הגזעי של ממשלת אלבמה. בטקס השבעתו הוא "הבטיח לכל תושבי אלמבה התחלה חדשה (סיסמת הבחירות שלו) חופשית מגזענות ומאפליה". במהלך תקופת כהונתו הראשונה כמושל, הוא מינה את אוסקר אדמס לאייש מושב שהתפנה בבית המשפט העליון של אלבמה, האפרו-אמריקאי הראשון שמונה לתפקיד זה. בנוסף, הוא מינה אפרו-אמריקאים נוספים לתפקידים בקבינט, כולל גרי קופר כמנהל מחלקת הפנסיות והרווחה, שהיה גם הוא האפרו-אמריקאי הראשון שמונה לנהל סוכנות מדינתית באלבמה.
במהלך תקופת כהונה זו, ספג ג'יימס ביקורת כאשר חתם על חוק שעבר בבית המחוקקים ושהתיר למורים להוביל תפילה עבור תלמידים שרצו בכך. ב-1985 הוכרז החוק כנוגד את חוקת ארצות הברית על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בין הכהונות
החלטתו של ג'יימס לא להתמודד על תקופת כהונה נוספת כמושל ב-1982 סללה את הדרך למושל לשעבר ג'ורג' וולאס להתמודד על משרת המושל בתקופת כהונתו הרביעית והאחרונה. על כל פנים, לאחר תום כהונתו, החל ג'יימס בשאיפות לשוב לכס המושל. הוא התמודד שוב בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ב-1986 וב-1990, אך נוצח.
תוך כדי שהוא היה בחיי פרישה למחצה ממשרת המושל, הכניס ג'יימס את בניו לכמה עסקים. הוא ניהל והחזיק בבעלות חלקית בחברת אורנג' ביץ' מרינה, שימש כמנהל הכללי של חברת קוסטל ארוז'ן קונטרול, חברה שפעלה למניעת סחיפה בחופים, ושימש כמנהל הכללי של התאגיד הסביבתי של מחוז אסקמביה שבאלבמה, אשר פיתח מטמנות ומתקנים לשרפת פסולת. באביב 1994 שאיפתו של ג'יימס להיבחר שוב כמושל הובילה אותו להחליף מפלגה. ברגע האחרון הוא הוכשר כמועמד המפלגה הרפובליקנית.
בשלב הראשון הוא ניצח בסיבוב השני של הבחירות המקדימות של הרפובליקנים את וינטון בלאונט השלישי ממונטגומרי ואת חברת הסנאט של אלבמה,, אן בדסול, רפובליקנית מתונה ממוביל. בדסול סירבה לתמוך בג'יימס בבחירות הכלליות, אך הוא עדיין ניצח את המושל הדמוקרטי המכהן, ג'ים פולסום הבן, בהפרש קטן, ונבחר לכהונתו השנייה כמושל, הפעם מטעם המפלגה הרפובליקנית.
כהונתו השנייה
במהלך תקופת כהונתו השנייה משל ג'יימס כשמרן אדוק, תוך שהוא שיקף את העמדות האינדיבידואליסטיות של זכויות המדינות. הוא פרש מאגודת המושלים הלאומית, והיה מושל המדינה היחיד שסירב להשתתף בפגישות הארגון.
בתקופת כהונתו זו מינה ג'יימס את אוברי מילר, אפרו-אמריקאי, כראש מחלקת התיירות של אלבמה. הוא גם מינה את בת' צ'פמן לקבינט שלו. היא הייתה האישה הראשונה בתולדות אלבמה ששימש כאחראית סדר היום של המושל.
חוק ומשפט
ג'יימס נקט בעמדה קשוחה כלפי פשע וכלפי פושעים. יחד עם נציב בתי הסוהר שלו, רולנד ג'ונס, הוא החזיר על כנן את עבודות הכפייה עבור אסירי אלבמה. נוהג זה השפיע באופן לא פורפורציונלי על אוכלוסיית האסירים האפרו-האמריקאית של המדינה, שבה מערכת המשפט המפלה לקחה חלק. האסירים הוצגו כשהם כבולים בשלשלאות בפני תיירים שהיו ברובם לבנים. אלבמה הפכה למדינה הראשונה שהחזירה את הנוהג שהיה סמלי ורווח בתקופת חוקי ג'ים קרואו, התקופה שלאחר העבדות שבה הגזענות כלפי האפרו-אמריקאים הוגדרה בחוק. הנוהג נמשך אפילו כאשר אסיר אפרו-אמריקאי נהרג בידי סוהר לאחר קטטה עם אסיר אחר שהיה כבול באתר עבודה.
ג'יימס אישר צעדי מדיניות גזעניים נוספים שיושמו על ידי ג'ונס, אך הוא סיכל הצעה של הנציב שנוהג העסקת האסירים באופן זה יורחב גם לאסירות. ביוני 1996 הוא שם קץ לנוהג בשל תביעה משפטית שהוגשה על ידי קואליציה של פעילי זכויות אדם. בנוגע לטיפול בפשע, זכה ג'יימס לתשבחות בשל אחד מההישגים המרכזיים, עדכון הקוד הפלילי של אלבמה, שהיה אחד הקשוחים ביותר בארצות הברית.
במהלך תקופת כהונתו השנייה, ג'יימס, שתמך בתקיפות בעונש המוות, אישר שבע הוצאות להורג. אלבמה חידשה את עונש המוות ב-1983. על כל פנים, באחד מצעדיו האחרונים כמושל, המתיק ג'יימס את עונש המוות שנגזר על ג'ודית אן נילי למאסר עולם. זהו המקרה היחידי מאז חידוש עונש המוות בארצות הברית ב-1976 ועד היום של המתקת עונש מוות באלבמה. ג'יימס הסביר, שלהשקפתו, הוצאתה להורג של נילי לא תהיה מוצדקת. הסיבה לכך הייתה שהמקרה שלה היה הפעם היחידה שהוא ראה שופט שפסל החלטה של חבר מושבעים שהתקבלה פה אחד להטיל מאסר עולם ושהחליט לגזור עונש מוות. אך באלבמה היו יותר ממקרה אחד של שופט שהחליט על עונש מוות בניגוד לדעת המושבעים.
ג'יימס סייע להשבתו לארצות הברית של לסטר קולמן, עיתונאי לשעבר שהואשם על ידי הממשלה הפדרלית בעדות שקר ושהתגורר באירופה. על פי רדינג פיט, תובע פדרלי ממונטגומרי, ביקש קולמן מג'יימס, שהייתה להם היכרות מוקדמית בשנות ה-70, לסייע במקרה שלו. קולמן קידם תאוריות חלופיות בנוגע לאסון לוקרבי. האשמתו בעדות שקר נבעה מעדויותיו במקרה זה. ג'ו בוהקר, עורך הדין של קולמן, אמר שלכאורה הכיר ג'יימס את קולמן כאשר זה האחרון עבד בתחנת רדיו בברמינגהאם.
חינוך
בית המחוקקים של אלבמה הצטרף לג'יימס בהעברת חבילת רפורמה חינוכית שנודעה כ"חוק קרן החינוך של ג'יימס". צעד חקיקה זה דרש ממערכות החינוך המקומיות שעוד לא הגיעו לרמה המינימלית של סיוע כדי לגבות מיסי רכוש. החוק גם הגדיל את מספר השעות לנושאי לימוד שהתלמידים נדרשו לקבל כדי לסיים את חוק לימודיהם. חקיקה זו הסמיכה את המפקח הראשי על החינוך של אלבמה לקבל את השליטה על בתי ספר שהגיעו לתוצאות נמוכות במבחן ההישגים הלאומי. תוך מתן עדיפות לתוכנית K-12, העביר ג'יימס מימון מהקולג'ים והאוניברסיטאות של המדינה. צעד זה גרם למתיחות ביחסים בין מוסדות החינוך הגבוה לבין לשכת המושל.
ג'יימס סירב לקבל כספים פדרליים מתוכנית מטרות 2000 (Goals 2000) של מחלקת החינוך של ארצות הברית, שכן הוא האמין שכספים אלו יובילו להרחבת המעורבות הפדרלית ולשליטה בבתי הספר של המדינה. כאשר הבטיח מזכיר החינוך ריצ'רד ריילי שמחלקתו לא תתערב באופן השימוש בכספים, התעלמה מועצת החינוך של אלבמה ממחאותיו של ג'יימס והצביעה בעד החלטה לקבל את המימון. בכספים אלו הם השתמשו כדי לרכוש מחשבים לכיתות ה-K-12.
מחלוקות דתיות
על ג'יימס נמתחה לעיתים קרובות ביקורת על כך שהביע את אמונותיו הדתיות יתר על המידה בעת שכיהן כמושל. בישיבה של מועצת החינוך של אלבמה ב-1995, הוא מתח ביקורת על לימוד תורת האבולוציה בספרי הלימוד באופן שבו בוצע חיקוי של "קוף עם כתפים שמוטות שהופך לאדם זקוף". הוא תמך בהצמדת מדבקות אזהרה על ספרים שבהן נכתב בין השאר ש"אף אחד לא היה נוכח כאשר החלו החיים על פני כדור הארץ, לפיכך, כל אמירה בנוגע למוצא החיים צריכה להיחשב כתאוריה, לא כעובדה".
המאבק הדתי של ג'יימס שזכה לפרסום הרב ביותר היה מחלוקת ממושכת שנגעה לשופט רוי מור ממחוז אטווה, שהציג את עשרת הדיברות באולם בית המשפט שלו והנהיג תפילה נוצרית יומית לפני תחילת הדיונים בבית המשפט. האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות עתר להפסקת התנהלות זו כנוגדת את החוקה. שופט בית משפט מחוזי פדרלי, אירה דה מנט, מינוי של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש, פסק לטובת העתירה, והורה על הסרת הלוחות והפסקת התפילות בשל היותם הפרה של ההבטחה של התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית על הפרדת הדת מהמדינה. השופט מור עתר נגד ההחלטה, וג'יימס תמך בעמדתו. לזמן מה הוא איים לשגר את המשמר הלאומי של אלבמה ולעשות שימוש בכוח אם יהיה צורך בכך כדי למנוע את הסרת הלוחות מאולם השיפוט של מור.
באוקטובר 1997 הוציא השופט דה מנט הוראה גורפת נוספת שאסרה על פעילויות דתיות מסוימות בבתי הספר הציבוריים של מחוז דה-קאלב, שגם היא עוררה מחלוקת. ג'יימס תקף מילולית את הוראתו של דה מנט כהתערבות בלתי לגיטימית נוספת של בתי המשפט הפדרליים בעניינים מקומיים. הוראה זו של דה מנט התהפכה על פניה בחלקה לאחר שהסתיימה כהונתו של ג'יימס כמושל, והותר לתלמידים לקיים פגישות דתיות על פי בחירתם בשטחי בתי הספר.
מערכת הבחירות לכהונה שלישית
במסע הבחירות שלו לתקופת כהונה שלישית התמודד ג'יימס מול האופוזיציה החזקה במפלגה הרפובליקנית מצידו של וינטון בלאונט השלישי, שגם הוא היה שמרן, ומיליונר, שג'יימס תועד כשהוא התייחס אליו כאל "קוף שמן". הוא מתח ביקורת חריפה על הקשרים ההדוקים של ג'יימס עם הימין הנוצרי. ג'יימס מצידו נאבק במערכת בחירות מקדימות מרירה במפלגה הרפובליקנית והביס את בלאונט בסיבוב השני, אך נותר לו תקציב מועט ביותר למימון מערכת הבחירות הכללית. סגן המושל המכהן דון סיגלמן ניצח בקלות בבחירות המקדימות של הדמוקרטים על בסיס שאלה יחידה על ייסוד מפעל לוטו למימון מלגות לקולג'ים. ג'יימס התנגד לרעיון והובס בבחירות הכלליות של 1998 על ידי סיגלמן. הוא פרש לחייו הפרטיים, באומרו שהוא מעוניין לבלות יותר זמן עם ילדיו ונכדיו.
חיים אישיים
ג'יימס ורעייתו בובי חיים במיאמי, פלורידה. לזוג נולדו ארבעה ילדים: גרג, שנפטר בשנות ה-60 מסיסטיק פיברוזיס; טים, איש עסקים שהיה שלוש פעמים מועמד למשרת מושל אלבמה; פוב השלישי, עורך דין; ופטריק, שאותו תבעו הוריו ב-2015 באשמת הונאה לכאורה.
King's Disease
King's Disease הוא אלבום האולפן השלושה עשר של הראפר האמריקאי נאז. האלבום יצא לאור ב-21 באוגוסט 2020, על ידי חברת התקליטים מאס אפיל רקורדס. האלבום יצא לאחר אלבומו השנים עשר, Nasir, שיצא שנתיים קודם לכן. האלבום מכיל הופעות אורח של צ'ארלי וילסון, היט-בוי, ביג שון, דון טוליבר, ליל דורק , אנדרסון פאאק, ברוסי בי, הסופרגרופ של נאז דה פירם , פאביו פוריין ואייסאפ פרג. את האלבום הפיקו נאז עצמו והיט-בוי.
האלבום הגיע בשיאו למקום החמישי במצעד הבילבורד 200, עם 47,000 יחידות שקולות לאלבום, מתוכן 28,000 מכירות טהורות. האלבום הוא אלבומו ה-14 של נאז שהגיע לעשירייה הפותחת במצעד. בנובמבר 2020, הוכרז כי האלבום קיבל מועמדות לפרס גראמי בקטגוריית "אלבום הראפ של השנה" בטקס פרסי גראמי ה-63, המועמדות הראשונה של נאז בטקס מזה שמונה שנים והזכייה הראשונה שלו אי פעם.
אלבום ההמשך, King's Disease II, יצא לאור ב-6 באוגוסט 2021.
Hanging On
"Hanging On" הוא שיר של הזמר-יוצר האמריקאי Active Child מאלבום האולפן הראשון שלו, You Are All I See. הוא נכתב על ידי פטריק ג'יימס גרוסי ואריאל רכטשייד, והופק על ידי אריאל רכטשייד. הקליפ של השיר, בבימויו של ת.ס. פפיפר ורוברט מקהו, פורסם לראשונה ב-19 בינואר 2012. הזמרת האנגלית אלי גולדינג העלתה גרסת "Cover" לשיר בשנת 2012, בעוד שלהקת הרוק האלטרנטיבית האוסטרלית Something for Kate כללה גרסת כיסוי אקוסטי לשיר כבונוס במהדורה המיוחדת של שני הדיסקים של אלבומם Leave Your Soul to Science מ-2012.
גרסתה של אלי גולדינג
בשנת 2012, "Hanging On" יצא בגרסת כיסוי על ידי הזמרת והכותבת האנגלית אלי גולדינג באלבום האולפן השני שלה, Halcyon. גרסה אלטרנטיבית בהשתתפות הראפר האנגלי טייני טמפה יצאה לאור להורדה בחינם ב-10 ביולי 2012 דרך עמוד הSoundCloud של גולדינג, המשמש כסינגל פרסומי לאלבום. את הקליפ הנלווה ביים בן ניוברי ויצא ב-13 ביולי 2012.
גרסת הכיסוי של גולדינג הוצגה בפרק "The Revengers" בסדרה אחת שיודעת, פרק "Til Death Do Us Part" בסדרה ניקיטה, וכפסקול בסרט גוף מארח. בפברואר 2013, נעשה שימוש ברמיקס של השיר שהוכן על ידי "Living Phantoms" בטריילר של המשחק God of war: Ascension לפלייסטיישן 3. הרמיקס של השיר שהוכן על ידי "I See MONSTAS" נכלל ברשימת ההשמעה של הסרט מפוצלים משנת 2014 בנוסף לגרסה המקורית שמופיעה בסרט.
משפחת שקד
משפחת שקד היא משפחה שבנתה בישראל בהיקף נרחב לפני קום המדינה ולאחריה. הבן הבכור, משה שקד החל כקבלן בארות מפתח תקווה, שחפר את הבאר המים הראשונה בנתניה בשנת 1928. הוא הרחיב פעילותו והפך לקבלן בניין בנתניה ובמושבות ישראל, בשיתוף עם חברת ההובלות "הקו המקשר" שהקימו אחיו: יוסף, נתנאל ואריה שקד. שיתוף זה הביא לבניית יישובים רבים בכל ישראל בשנים 1950–1971 ביניהם, עיירות הפיתוח: שדרות, אופקים ונתיבות.
תולדות משפחת מנדל-שקד
משפחת מנדל עלתה ארצה לנתניה, מהכפר מולדקוב ובהמשך ביאלוזירקה (אז בקרבת הגבול בין הקיסרות האוסטרו-הונגרית לאימפריה הרוסית, כיום במערב אוקראינה).
החיים בביאלוזירקה פתחו למשפחת מנדל אופקים חדשים. אף שהעיירה הייתה ללא תשתית של מערכת מים וחשמל מסודרים, התפרנסה המשפחה ממסחר ומצבה הכלכלי התייצב. בעיירה ביאלוזירקה היה בית כנסת, בתי מדרש, ספרייה ציבורית ובתי ספר: יסודי-ממלכתי ועברי-פרטי. הקהילה היהודית מנתה כ-1200 נפש ששמרו יחד על הצביון היהודי-דתי. בעיירה פעלו שני ארגונים ציוניים: 'צעירי ציון' ו'חניכי ציון' (לילדים) וסניף תנועת 'החלוץ' שמשה שקד, הבן הבכור, היה ממייסדיה. המועדון הציוני משך אליו את צעירי הקהילה היהודית ובני המשפחה למדו את השפה העברית במקום מגוריהם וקיימו אורח חיים תורני-דתי וחיי תרבות בעלי אופי ציוני-דתי. בשנת 1919 התחלף השלטון והעיירה בילוזורקה עברה לפולין וכך הפכה השפה הפולנית לרשמית והשלטון הפולני הראה יציבות ויחס חיובי ליהודים.
משה, הבן הבכור עלה לארץ לבדו בשנת 1925 לפתח תקווה, שם החל פעילותו כקבלן חפירות של בארות. הוא הוזמן בשנת 1928 לחפירת הבאר הראשונה בנתניה שבהמשכה עבר לגור בה, עד סוף ימיו. אחותו חנה הצטרפה אליו לנתניה בשנת 1933. האם פייגה-ציפורה וששת הילדים נותרו בבילוזורקה תוך שמירת קשר עם משה וחנה בארץ ישראל. בהמשך, מיכואל נישא ועבר לגור באמריקה.
בשנת 1934 נפטר אברום-בורך באופן פתאומי בהיותו בן חמישים. משה, הבן הבכור שלח כסף, כרטיסים ומימן את הוצאות המשפחה לעלייתה ארצה. כחצי שנה לאחר מותו של אבי המשפחה יצאה המשפחה למסע הגדול כשבתיה נשארה בלבוב. מלבוב נסעו במכונית עד לעיר הנמל קונסטנצה שברומניה ובאוניה 'פולוניה' עלו ליפו בארץ ישראל. עם הגעת מיכואל ומשפחתו מאמריקה ובתיה ומשפחתה מלבוב, התאחדה המשפחה במושבה נתניה כעבור 10 שנים ושינתה את שם המשפחה ממנדל לשקד.
משפחת שקד בנתניה
המעבר לנתניה היה מרובה בקשיי הסתגלות לפייגה-ציפורה, אולם ילדי המשפחה הצעירים הסתגלו לחיים החדשים במושבה נתניה. אם המשפחה פייגה ציפורה נפטרה בשנת 1938 והאחיות חנה, בתיה ושושנה לקחו תחת חסותן את האחים הצעירים גם אחרי שנישאו.
משה שקד המשיך להתפתח ולהתרחב בענף הבנייה הציבורית כשבנה את בתיה הראשונים של נתניה ברחובות סמילנסקי והרצל בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים. הבנייה הורחבה גם לשכונות הראשונות: גבע, עין התכלת, רמת אפרים ועוד. כמו כן, בשנות המנדט הבריטי בנה מבנים במחנה הנופש בצפון העיר (מחנה אליהו) ובדרומה (מחנה דורה). אשתו הדסה לבית זכאי פעלה במושבה נתניה להנחת היסוד לשילוב נשים לחינוך, לתרבות, לטיפת חלב ועבודה סוציאלית כחלק מהשותפות ההתיישבותית שהנחילו 'בני בנימין'.
פעילותו הציבורית של משה שקד כראש העיר נתניה הייתה בשנים 1957-1959, 1965-1968.
תרומת המשפחה לבנייה בארץ
ב-1935 הקימה "קרן בלינסון" שכונות פועלים בשבע מושבות ובהן 500 בתים. העבודה הופסקה זמנית עקב מלחמת העולם השנייה וחודשה ב-1944 כחברה חדשה שנקראה "נוה עובד". נתניה הייתה אחת הערים הראשונות שהוכנסו למפת התוכנית של "נוה עובד". משה שקד הפך לקבלן פרטי של חברה זו ובנה את השכונות רמת אפרים ועמליה בנתניה. הצלחתו של שקד בנתניה הביאה להתרחבות הבנייה גם בקרב זליג לבון שהיה מנכ"ל חברת "שיכון" והמשך שיתוף הפעולה הניב בניית בתים נוספים מחוץ לנתניה.
ב-3 בדצמבר 1948 כשנתניה הוכרזה כעיר, המשיך משה שקד להרחיב בנייתו בנתניה ובישובי הארץ עבור שתי החברות "השיכון" ו"נוה עובד".
בשנת 1950 הקימו האחים: יוסף, נתנאל ואריה שקד חברת הובלות לחמרי בניין שנקראה "הקו המקשר". חברת הובלות זו הובילה וסיפקה בלעדית את כל חומרי הבניין לחברת "משה שקד ובניו בע"מ", האחים שימשו בתחילה גם כנהגים שהשכימו קום ונסעו להביא סיד ומלט מנשר, חצץ משפייה, עצים וברזל מנמל חיפה. המשאיות הגיעו לכל אתרי הבנייה של משה שקד.
משה שקד כמנהל חברת הבנייה גייס את משפחתו לעסקי הבנייה. צבי שקד ניהל את המשרד, שושנה גראד עבדה כמזכירת החברה, ברוך בלשניקוב (בנה של חנה) עבד כחשמלאי בניין משנת 1962 ואחיו: יוסף, נתנאל ואריה ניהלו את חברת ההובלות וסיפקו את כל חמרי הבניין לאתרי הבנייה של משה שקד. מדי מוצ"ש נפגשה המשפחה בביתו של משה שקד ברחוב סמילנסקי 22 בנתניה שם קיבלו 'סידור עבודה' עם הוראות והנחיות לאותו שבוע. האחים שקד הגיעו לאתרי הבנייה ונהגו לדווח על קצב ההתקדמות מדי שבוע וכך קיבל משה שקד מידע עדכני על קצב ואיכות הבנייה על כל אתר בנפרד. האחים שקד שמרו על תחזקת המשאיות כך שמדי שבת היו מטפלים בכל משאית. מוסך עמק חפר נתן שירותים בלעדיים לחברת ההובלות על ידי מנהל המוסך אריה וייס כדי שלא יפסידו יום עבודה בשל תקלה באמצע השבוע. משאיות אלו היו מסוג Mack שהוכנסו ראשונות לשימוש בארץ והן טופלו בלעדית במוסך עמק חפר. סינרגיה זו בין חברת הבנייה של משה שקד ואחיו בחברת ההובלות הביאה לשותפות, אחריות ועמידה בלוח זמנים למרחבי בנייה בכל הארץ. יוסף נוסבוים הגיע לנתניה בשנת 1954 לבקשת משה שקד ומונה כמנהל החשבונות של חברת הבנייה.
ב-1950, כתוצאה משיתוף פעולה בין שתי החברות במשפחת שקד התרחבה הבנייה בשכונות החדשות של נתניה, בעיר לוד העברית שעליה היה אחראי צבי נאדל מנהל העבודה. בפרדס חנה נבנה שיכון עולים שהיה הקשר הראשון בין משה שקד לאגף השיכון בממשלת ישראל. בשנת 1954 הורחבה הבנייה לשיכוני עולים במושבות יבנאל ופוריה ושכונת נוה עמידר ברמת גן.
בשנת 1955 התמזגו חברות הבנייה "השיכון" עם חברת "נוה עובד" והפכו ל"שיכון עובדים". הקבלן משה שקד הפך לקבלן מבצע עבור חברת "שיכון עובדים". למעשה, הרחבת הבנייה חייבה את שתי החברות להגדיל את כמות המשאיות, כמות חומרי הבנייה ומספר הפועלים שהגיעו לכל אתר בנייה מצפון, מרכז ודרום הארץ.