cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ט.ט.ט ריגה
ט.ט.ט ריגה (בלטבית:  TTT Riga) הוא מועדון כדורסל הנשים מהעיר ריגה, בירת לטביה. פרוש השם - "תאגיד לרכבת קלה וטרוליבוסים" ( Tram and Trolley Trust). הקבוצה זכתה במספר רב של אליפויות ברית המועצות, לטביה ותוארים אירופיים במשך 25 שנים.
ניק סימפר
ניק סימפר (באנגלית: Nick Simper; נולד ב-3 בנובמבר 1945) הוא נגן גיטרה בס בריטי הידוע ביותר כחבר ההרכב המקורי של להקת Deep Purple.
הוא ניגן בשלושת האלבומים הראשונים של להקת Deep Purple בשנים 1968–1969. לאחר מכן הוא עזב את הלהקה והקים את להקת הרו הבריטית Warhorse. ב-2015 הוציא סימפר אלבום עם להקתו Nasty Habits בשם "De La Frog Conspiracy".
כריסטין ואשון
כריסטין ואשון (באנגלית: Christine Vachon; נולדה ב-21 בנובמבר 1962) היא מפיקת סרטים אמריקאית הפעילה במגזר הקולנוע העצמאי האמריקאי.
ואשון הפיקה את סרטו הראשון של טוד היינס, Poison, שזכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל סאנדנס ב-1991. מאז, היא המשיכה להפיק סרטים עצמאיים אמריקאים עטורי שבחים, בהם "הרחק מגן עדן" (מועמד לארבעה פרסי אוסקר), "בנים אינם בוכים" (זוכה פרס האוסקר), "לחיות בתמונות", "הדוויג והשארית העצבנית", "אושר", Velvet Goldmine, Safe, "אני יריתי באנדי וורהול", Go Fish, Swoon, "אני לא שם", "ענק" (סדרת טלוויזיה), "סדקים", ו"זמן קהיר". הפרויקטים האחרונים והבאים שלה כוללים סרט קצר בשיתוף פעולה עם מלון ACE וכן מיני-סדרה בת חמישה חלקים של HBO המבוססת הרומן "מילדרד פירס" של ג'יימס מ. קיין מ-1941.
ואשון חברה בחבר השופטים של NYICFF, פסטיבל הסרטים החשוב ביותר בניו יורק המוקדש להקרנת סרטים לילדים בין הגילאים 3 עד 18.
ביוגרפיה
ואשון נולדה מנהטן, ניו יורק. היא בתם של פרנסואז פורסטייר (Françoise Fourestier) והצלם ג'ון ואשון.
קריירה
ואשון סיימה את לימודיה באוניברסיטת בראון ב-1983, שם פגשה את טוד היינס ובארי אלסוורת'. יחד הם הקימו את Apparatus Productions ב-1987, חברה ללא מטרות רווח בהשראת סצנת הקולנוע האנטי-הוליוודית בניו יורק, ופיקחו על הפקת שבעה סרטים בחמש שנים. אחד הסרטים השנויים במחלוקת מביניהם הוא "סופרסטאר: סיפורה של קארן קרפנטר", סרט המתאר את עלייתה ונפילתה הדרמטיים של קארן קרפנטר כוכבת הפופ שחלתה באנורקסיה. כעבודות נוספות, ואשון ערכה תסריטים ועבדה בתפקידים שונים על פרויקטים מזדמנים בתעשייה.
Killer Films
ואשון והקולגה שלה פמלה קופלר מנהלות את "Killer Films" שהוקמה ב-1996. החברה חגגה 10 שנים להיווסדה בשנת 2005 וזכתה לרטרוספקטיבה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
הסרט הראשון שהפיקה, Poison (שכתב וביים המועמד לפרס האוסקר טוד היינס), זכה בפרס חבר השופטים בסאנדנס ב-1991. מאז אותה הצלחה ואשון עבדה על מספר סרטים ראויים לציון, כולל "אני יריתי באנדי וורהול", "אושר", Kids, "לחיות בתמונות" ו"בנים אינם בוכים". מאז לימודי הקולנוע ואשון הפיקה את כל סרטיו של טוד היינס עד היום, כולל "בטוח", "ולווט גולדמיין", "הרחק מגן עדן" ו"אני לא שם", שבו כיכבו כריסטיאן בייל, קייט בלאנשט, ריצ'רד גיר, הית' לדג'ר, שרלוט גינסבורג, ג'וליאן מור ומישל ויליאמס. קייט בלאנשט קיבלה גם מועמדויות לפרס האוסקר וגם לפרס SAG לשחקנית המשנה הטובה ביותר, והסרט היה מועמד גם ל-4 פרסי אינדפנדנט ספיריט וזכה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר עבור קייט בלאנשט.
בשנת 2008 זכתה ואשון בפרס אמי על תפקידה כמפיקה בפועל עבור העיבוד לטלוויזיה של הסרט This American Life של אירה גלס.
הסרטים שקילר הפיקו לשנת 2008 כוללים את Savage Grace, בבימויו של טום קאלין ובכיכובה של ג'וליאן מור; "פשע באמריקה", בבימויו של טומי או'האבר ובכיכובם של קתרין קינר ואליוט פייג'; "כשהיא מצאה אותי", בבימוי הבכורה של הלן האנט ובכיכובם של עצמה, בט מידלר, קולין פירת' ומתיו ברודריק.
ואשון המשיכה את שיתוף הפעולה הארוך שלה עם טוד היינס לסרט מ-2015, "קרול".
ואשון היא המנהלת האמנותית של תוכנית התואר השני לקולנוע בבית הספר סטוני ברוק מנהטן.
חיים אישיים
ואשון ובת זוגה, האמנית מרלן מקארתי, מתגוררות באיסט וילג' בניו יורק עם בתם גאת'רי. בסתיו 2009, ואשון נכנסה להפוגה לאחר מאבק בסרטן השד. היא קרובת משפחה של מעצבת התלבושות הצרפתייה שרה מונפורט.
פילמוגרפיה כמפיקה
שם הבמאי בסוגריים אחרי שם הסרט.
Riot!
!Riot ("התפרעות") הוא אלבום האולפן השני של להקת הרוק האמריקנית פאראמור, שיצא לאור בארצות הברית ב-12 ביוני 2007. האלבום הגיע לדירוג אלבום פלטינה בארצות הברית, אוסטרליה, קנדה, ויפן ולדירוג פלטינה כפולה בבריטניה. מהאלבום יצאו ארבעה סינגלים: "Misery Business", "Hallelujah", "Crushcrushcrush" ו-"That's What You Get".
כתיבה והפקה
את האלבום הפיק דייוויד בנדת'. הסולנית היילי וויליאמס הסבירה את שם האלבום, הנקרא Riot!, בטענה ש"בשבילנו, הכותרת 'Riot!' מספרת על התפרצות פתאומית של רגש בלתי נשלט. כשכתבנו, נראה היה כאילו המחשבות והרגשות שלנו התפרצו בלי שליטה. כאילו הייתה בתוכנו מין התפרעות [באנגלית, riot]. האלבום הזה לוקח את הרגש שלנו צעד נוסף; הוא רצוף באנרגיה חשופה."
השיר "For a Pessimist, I'm Pretty Optimistic" מדבר, לפי הגיטריסט ג'וש פארו, על "מתן אמונה למישהו שבוגד בנו." פארו אמר ש"כתבתי את המוזיקה כדי שתשמע מעולה בהופעה חיה ותביא אתה הרבה אנרגיה. הכל בא בבת אחת. השמעתי את השיר להיילי והיא רק תיקנה את המילים. היא קבלה בדיוק את ההרגשה שרציתי שהשיר יביא."
בזמן ההפקה, הפעילה הלהקה תחרות אינטרנטית בשם "השיר שהאחרון שתשירו אי פעם" בה העלו המעריצים קטעי וידאו ל-YouTube, כדי לשיר את קולות הרקע בשיר "Born for This". המנצחת הייתה מארי בוני ממקלין, וירג'יניה.
מהאלבום יצאו לאור ארבעה סינגלים. מקור הסינגל הראשון, Misery Business, בהודעה שוויליאמס פרסמה ב-LiveJournal של הלהקה, שם שאלה את המעריצים במה הם מתביישים. "ראיתי שאנשים ממש נהנו להציג את הרגשות שלהם," היא נזכרת, "וזה מה שניסיתי לעשות במילים של השיר - לשפוך הכל החוצה. זה הטקסט הכי כנה שאי פעם כתבתי, והבנים חיברו לו מוזיקה מתאימה." השיר הפך במהרה ללהיט, והושמע רבות ב-MTV ושאר רשתות מוזיקה.
הסינגל השני שיצא היה "Hallelujah". בראיון אמרה וויליאמס שהוא "אחד מהשיר הישנים שכתבנו, אבל שמרנו אותו לתקליט הזה, שמשמש לו בית מושלם. הוא מסמל את הניצחון שלנו ושל המעריצים."
ב-15 בינואר 2008, יצא לאור בארצות הברית הסינגל השלישי, "Crushcrushcrush".
קידום ושחרור
האלבום יצא לאור בארצות הברית ב-12 ביוני 2007. לקראת סוף 2007, הוא נכנס למצעד 200 האלבומים המוכרים ביותר של מגזין בילבורד, אל המקום ה-20. בשבוע הראשון מכר האלבום בארצות הברית כ-42,000 עותקים ולאחר שלושה חודשים הוא עמד במקום 15, מיקום השיא שלו, ב- Billboard 200. ב-11 ביולי 2008 הוא זכה לתואר "אלבום פלטינה" מה-RIAA. האלבום יצא לאור מחדש גם בגרסת U-MYX MVI CD/DVD. עד היום, מכר האלבום כ-2,000,000 עותקים בארצות הברית. הצלחתו בבריטניה הייתה גם היא לא מבוטלת - שם הוא מכר 250,000 עותקים וזכה בתואר "אלבום פלטינה".
מהדורות שונות
במהדורות השונות של האלבום נוספו לו גרסאות שונות של השירים ואפילו שירים חדשים. לגרסת הופעה חיה זכו השירים: "Pressure", "For a Pessimist, I'm Pretty Optimistic", "Born for This", "Misery Business", "Here We Go Again", ו-"Emergency". הרצועה "Misery Business" הופיעה גם בגרסה אקוסטית. במהדורות האחרות נוספו השירים: "Decoy", "Stop This Song", "Rewind", ו-"Temporary". השיר "My Hero" של Foo Fighters והשיר "Sunday, Bloody Sunday" של U2 זכו לקאברים.
מחלוקת על אמנות העטיפה
בדצמבר 2013 הוציא הזמר-יוצר הקנדי ג'סטין ביבר את הסינגל We Were Born for This אשר ספג ביקורת בשל הדמיון בין אמנות עטיפת הסינגל לאמנות העטיפה של האלבום Riot!, אשר השתמשה בטיפוגרפיה, סכמת צבעים וגופן דומים מאוד, נטען שייתכן והתמונה נלקחה מתמונה מ-2011 שיצרה מעריצה של פארמור  .
בתגובה, פרסמה פאראמור תמונות של חברי הלהקה תחת עיצוב עם מוטיבים מובהקים הלקוחים מאמנות העטיפה של Believe ו- אלבום האולפן השלישי של ביבר.
הפרשיה סוקרה בין השאר במגזין הבילבורד ובחדשות MTV. היילי ויליאמס, הזמרת הראשית וכותבת השירים של פאראמור, אף התייחסה לכך בחשבון הטוויטר שלה.
זהריר הדור
זַהֲרִיר הָדוּר או זרזיר הדור (שם מדעי: Lamprotornis superbus) הוא מין במשפחת הזרזיריים, הנפוץ במזרח אפריקה, ובפרט באתיופיה, סומליה, קניה, אוגנדה וטנזניה. במדינות אחרות, זהריר הדור הוא מין פולש.
מאפיינים
גודלו של זהריר הדור כ-18 עד 19 ס"מ. לבוגרים ראש שחור. גבם, זנבם, כנפיהם וחלקו העליון של החזה בצבע כחול בוהק ואילו צבעה של הבטן חום-כתום. חלק זה מופרד מהחזה הכחול בפס לבן. גם האזור שמתחת לזנב לבן. עיניו של הזהריר לבנות, וצבען מבדיל בינו לבין זרזיר הילדברנדט באופן הברור ביותר, שעיניו אדומות. צבעם של הגוזלים חום-אפרפר, ועם התבגרותם הופכות נוצותיהם ססגוניות יותר.
זהריר הדור מחפש את מזונו על האדמה. הוא ניזון הן מחרקים, רכיכות ותולעים והן מפירות וזרעים. בקרבת בני אדם, למדו הזרזירים ההדורים גם ללקט שאריות מזון. כשהם מופיעים בלהקות גדולות, הם גורמים לעיתים לנזקים לגידולים חקלאיים.
שני המינים משתתפים בבניית הקן, שצורתו כצורת כדור. בכל הטלה מוטלות ארבע ביצים, והדגירה עליהן נמשכת 12 ימים.
ויליאם פרידקין
ויליאם פרידקין (באנגלית: William Friedkin; 29 באוגוסט 1935 – 7 באוגוסט 2023) היה במאי קולנוע, מפיק ותסריטאי יהודי-אמריקאי. זוכה פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1971 על בימוי הסרט "הקשר הצרפתי". ביים את הסרט "מגרש השדים" בעבורו זכה בפרס גלובוס זהב שני, וכן את הסרטים "קילר ג'ו", "ניצוד", "חיים ומוות בלוס אנג'לס", "שוטטות" ו"פקודה לא חוקית".
ראשית חייו
פרידקין נולד בשיקגו שבאילינוי, בנם של רייצ'ל, אחות מומחית בחדר ניתוח ולואיס פרידקין, סוחר בגדים. הוריו היו יהודים ממוצא יהודי אוקראיני.
קריירת בימוי
בשנת 1965 עבר פרידקין לעבוד בהוליווד ובשנת 1967 הוציא לאקרנים את סרט הביכורים שלו, המיוזיקל "זמנים טובים" בכיכובם של הצמד המוזיקלי המצליח "סוני ושר" - סוני בונו ושר. ב-1968 יצר שני סרטים: העיבוד הקולנועי למחזה "מסיבת יום ההולדת" ו"The Night They Raided Minsky's", שלא זכו להצלחה משמעותית.
בשנות ה-70 היה פרידקין לאחד מהבמאים הטובים והנחשבים ביותר בהוליווד. הוא זכה בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב בשנת 1971 על בימוי המותחן "הקשר הצרפתי" שזכה בחמישה פרסי האוסקר. פרידקין קיבל מחמאות רבות על סגנון הסרט שהיה מציאותי ופחות הוליוודי קלאסי. הצלחת הסרט הפכה את פרידקין לאחד מהבמאים הבולטים בזרם שנקרא "New Hollywood" ושאף לסרטים מציאותיים שבהם ניכר מגע ידו האישי של הבמאי. בשנת 1973 ביים פרידקין את סרט האימה "מגרש השדים", סרט ששינה את ז'אנר סרטי האימה ונחשב לאחד מסרטי האימה הטובים בהיסטוריה. "מגרש השדים" היה מועמד לעשרה פרסי אוסקר מתוכן מועמדות שנייה לפרידקין לפרס הבמאי הטוב ביותר. פרידקין זכה על עבודתו בסרט בפרס גלובוס הזהב השני שלו לבמאי הטוב ביותר. ביים בנוסף את הדרמה הקומית "הנערים בחבורה", מהסרטים ההוליוודים הראשונים שעסקו בנושא ההומוסקסואליות ובו הוצגו דמויות הומוסקסואליות.
בשנת 1985 חזר פרידקין לתודעה עם סרט הפעולה שלו "חיים ומוות בלוס אנג'לס", הסרט הוערך רבות על ידי מבקרי הקולנוע ואף הושווה בזמנו ל"הקשר הצרפתי". בשנת 1987 ביים, כתב והפיק את דרמת בית המשפט "השתוללות" והועמד לפרס סאטורן לבמאי הטוב ביותר.
בשנות ה-90 ביים פרידקין את סרט האימה "אימה בלילות", את סרט הספורט "Blue Chips" בכיכובו של כוכב הליגת ה-NBA שאקיל אוניל ואת המותחן הארוטי "קשר האופל". הפקתו הטובה ביותר באותו עשור הייתה העיבוד הטלוויזיוני לסרט הקלאסי "12 המושבעים", העיבוד היה להצלחה ביקורתית ופרידקין הועמד על עבודת הבימוי שלו לפרס אמי.
בשנת 2000 ביים פרידקין את דרמת המלחמה "פקודה בלתי חוקית" בהפקת סקוט רודין, הסרט הצליח בקופות אך קיבל ביקורות צוננות ממבקרי קולנוע ומארגוני ערבים אמריקאיים שהאשימו את יוצרי הסרט בגזענות כנגד ערבים. ב-2003 הוציא פרידקין את מותחן הפעולה "מאבק צמוד" בכיכובם של טומי לי ג'ונס ובניסיו דל טורו, הסרט התקבל בתגובות מעורבות ולא הצליח לכסות את תקציב ההפקה.
מאז 1998 עסק פרידקין גם בבימוי אופרות, והציג את פרשנותו למגוון אופרות, קלאסיות ומודרניות כאחד. בין עבודותיו: ווצק" מאת אלבן ברג, "טירת כחול הזקן" מאת ברטוק, "ג'אני סקיקי" מאת פוצ'יני ו"אריאדנה בנקסוס" מאת ריכרד שטראוס. בשנת 2005 ביים פרידקין באופרה הישראלית תל אביב יפו את האופרה "שמשון ודלילה" מאת סן-סנס, ושהה בישראל כחודש ימים.
בשנת 2006 שיתף פרידקין פעולה עם המחזאי טרייסי לטס בסרט האימה הפסיכולוגי העצמאי "באג", הסרט התקבל בתגובות מעורבות בארצות הברית וזכה להצלחה וביקורות אוהדות דווקא בפסטיבל קאן. בשנת 2011 חזר פרידקין לשתף פעולה עם טרייסי לטס בקומדיית הפשע השחורה "קילר ג'ו" בכיכובם של מתיו מקונוהיי ואמיל הירש. הסרט זכה להצלחה ביקורתית רחבה בקרב קהל הקולנוע העצמאי והועמד למספר פרסי קולנוע, מתוכם מועמדות שנייה לפרידקין לפרס סאטורן לבמאי הטוב ביותר.
חיים אישיים
פרידקין היה נשוי לכוכבת הקולנוע הצרפתייה ז'אן מורו, לשחקנית ולדוגמנית הבריטית לזלי אן דאון ולעיתונאית האמריקאית קלי לאנג. בסוף חייו היה נשוי למפיקה ההוליוודית והשחקנית לשעבר שרי לנסינג. בנו היחיד ג'ק נולד ממערכת נישואיו השניים ללזלי אן דאון.
הולך חזק: סיפורו של דיואי קוקס
הולך חזק: סיפורו של דיואי קוקס (בתרגום מאנגלית: Walk Hard: The Dewey Cox Story) הוא סרט קומדיה משנת 2007 שבוים על ידי ג'ק קאסדן ונכתב על ידי קאסדן בשיתוף פעולה עם ג'אד אפאטו. בסרט מככבים ג'ון סי. ריילי, ג'נה פישר, טים מאדוס וקריסטן ויג. הסרט מהווה פרודיה על סרטים ביוגרפיים ומתאר את סיפור חיוו של כוכב הרוק הפיקטיבי דיואי קוקס (ריילי).
הסרט הוא פרודיה על סרטים כגון "ריי" ו-"הולך בדרכי". בנוסף, הדמות של קוקס כוללת בתוכה אלמנטים מחייהם של מוזיקאים נוספים כגון רוי אורביסון, גלן קמפבל, בוב דילן, ג'רי לי לואיס, דונובן, ג'ון לנון, ג'יימס בראון, ג'ים מוריסון, קונווי טויטי, ניל דיימונד, האנק ויליאמס ובריאן וילסון. הסרט גם מציג גרסאות פרודיות לזמרים והרכבים מוזיקליים כגון הביטלס, באדי הולי, ביג בופר ואלביס פרסלי. חלק מהאמנים המופיעים בסרט כגון אדי ודר וגוסטפייס קילה מופיעים בתור עצמם. הסרט גם לועג לסגנון המוזיקלי של דייוויד בואי, בילי ג'ואל, ואן דייק פארקס ולז'אנר הפאנק רוק משנות ה-70.
הסרט הופץ בצפון אמריקה ב-21 בדצמבר 2007 וקיבל תגובות חיוביות ממבקרים, אך נחל הפסד כלכלי והרוויח רק 20 מיליון דולר לעומת 35 מיליון שהושקעו בו. מאז צאתו, הסרט הפך לסרט פולחן.
עלילה
בשנת 1946 בעיירה הבדיונית "ספרינגברי" שבאלבמה, דיואי קוקס הצעיר חותך בטעות את אחיו הגדול נייט לשתיים בעזרת המצ'טות של אביהם בזמן משחק. הטראומה מהאירוע גורמת לדיואי לאבד את חוש הריח שלו. באותו הערב, דיואי פוגש בשני נגני בלוז ומבין שתחושת האשם שלו על מות אחיו העניקה לו כישרון בנגינת בלוז (על אף שלא החזיק גיטרה מימיו).
בשנת 1953, דיואי מופיע במופע כישרונות בית ספרי ביחד עם להקתו ומנגן את השיר "קחי את ידי". אביו מסלק אותו מביתם וקורא למוזיקה של דיואי "המוזיקה של השטן" (אזכור לצורה שבה ז'אנר הרוקנרול התקבל בארצות הברית בתחילת דרכו). דיואי בן ה-14 עוזב את ספרינגברי ביחד עם חברתו בת ה-12 אידית'. הזוג מתחתן ובהמשך נולד להם ילד. דיואי מוצא עבודה כמנקה במועדון לילה לקהל אפרו אמריקאי. באחד הימים, דיואי מחליף את הזמר הראשי, בובי שאד ומרשים את מר לחיים, יהודי חרדי והבעלים של חברת הקלטות. לחיים מציע לדיואי להוציא סינגל בחברה שלו. במהלך ההקלטות, דיואי מבצע גרסת כיסוי לשיר "" אך לא מצליח להרשים את מנהל האולפן והאחרון מציע לו הזדמנות אחרונה לפני שיסולק. דיואי, בייאושו מבצע את השיר "הולך חזק", שיר שהוא כתב בהשראת שיחה שהייתה לו עם אידית'. השיר הופך את דיואי לכוכב בין לילה.
השיר "הולך חזק" הופך ללהיט מיידי ודיואי מקבל הזדמנות להופיע בקונצרט ביחד עם באדי הולי, ביג בופר ואלביס פרסלי. לאחר ההופעה, דיואי, תחת שכנועו של המתופף בלהקתו סאם מתנסה בעישון מריחואנה ומתחיל לבגוד באידית'. אביו של דיואי מיידע אותו שאמו נפטרה בעקבות נפילה מהחלון בזמן שהיא רקדה לצלילי "הולך חזק" ואביו מאשים את המוזיקה של דיואי במות האם. שבור מהבשורה, דיואי מתנסה בהסנפת קוקאין תחת שכנועו של סאם. בהשפעת הסם, דיואי מתחיל לנהל אורח חיים פרוע הכולל התמכרות לסמים וליחסי מין.
זמרת המקהלה דרלין מדיסון נכנסת אל חייו של דיואי בתור זמרת ליווי ובין השניים שורר מתח מיני באופן מיידי. דיואי מתחתן עם דרלין (בזמן שהוא נשוי לאידית'), אך בבואם לממש את נישואיהם, אידית' מופיעה והשתיים עוזבות אותו בכעס. לאחר מכן, דיואי רוכש סמים משוטר סמוי ונכנס לכלא. לאחר שהוא משתחרר ועובר גמילה, דרלין חוזרת אל חייו.
הזוג עובר לברקלי שבקליפורניה בשנת 1966, תקופת שבה זמרי רוק התחילו להעביר מסרים אנטי ממסדיים בשיריהם. הסגנון המוזיקלי החדש של דיואי מושווה לזה של בוב דילן ודיואי דוחה את ההשוואה בכעס (למרות שבסצנה הבאה הוא מבצע גרסה פרודית לאחד משיריו של דילן). הלהקה של דיואי נוסעת להודו ודיואי מתנסה ב-LSD ביחד עם הביטלס וחווה חזיונות (שנעשו באנימציה בהשראת "הצוללת הצהובה"). דיואי נותן את כל כולו ליצירת שיר בשם "כבשה שחורה" (אזכור לשיר "Smile" של בריאן וילסון), אך לחברי הלהקה כבר נמאס משגעונותיו של דיואי ומהיחס שלו כלפיהם ועוזבים אותו. דרלין, שגם לא יכולה להתמודד עם התמכרותו לסמים של דיואי, נפרדת ממנו ומתחתנת עם גלן קמפבל. בזמן שהוא בגמילה נוספת, דיואי זוכה לביקור מרוחו של נייט המבוגר שמפציר בו להפסיק לשקוע ברחמים עצמיים ולכתוב שירים חדשים.
דיואי נפגש עם אחד מילדיו ובעצתו מחליט להתחבר עם שאר ילדיו שלא פגש מעולם. בשנת 1992, דרלין (שהתגרשה מגלן קמפבל) חוזרת אל חייו של דיואי ודיואי, שהבין שכעת עליו לדאוג למשפחתו מקבל את חוש הריח שלו בחזרה.
בשנת 2007, בנו של מר לחיים, דריידל מגיע אל דיואי ומספר לו שהשיר "הולך חזק" הפך לפופולרי בקרב הקהל הצעיר בעזרתו של הראפר "ליטל נאטסק" שסימפל את השיר של דיואי לשירו שלו ומסביר לדיואי שהוא זכה בפרס מפעל חיים על עבודתו המוזיקלית. דריידל מסביר שהוועדה רוצה שדיואי יופיע בזמן קבלת הפרס. דיואי מסרב מפחד מהפיתויים והחזרה לסגנון החיים ההרסני, אך בתמיכת משפחתו הוא מחליט להופיע בפעם האחרונה. דיואי מתאחד עם חברי הלהקה שלו ומבצע בטקס את השיר "דרך יפה" כסיכום לכל מה שעבר בחיים.
לאחר ההופעה, כתובית על המסך חושפת שדיואי מת מהתקף לב כמה דקות לאחר שההופעה נגמרה. בכתוביות הסיום נראה "דיואי קוקס האמיתי" (מגולם גם הוא על ידי ריילי) מנגן את "הולך חזק".
הפקה
ג'ק קאסדן הציע את הרעיון לסרט לחברו ג'אד אפאטו והשניים החלו לעבוד על הסרט ביחד. קאסדן ואפאטו העידו שהם צפו בכמה סרטים ביוגרפיים על זמרי רוק ושחקנים כגון סרטים על ג'ימי הנדריקס ומרילין מונרו בשביל לקבל השראה לסרט.
ג'ון סי. ריילי, שבעצמו שר ומנגן בגיטרה נבחר לגלם את דמותו של דיואי קוקס ואמר על הסרט "לקחנו את שלל הקלישאות שמופיעות בסרטי ביוגרפיה ופשוט השתעשענו איתן". שחקנים שגילמו זמרים אמיתיים כמו אלביס פרסלי או להקת הביטלס הקצינו את משחקם בכוונה במטרה להעצים את הקומדיה.
ביקורות
באתר Metacritic הסרט קיבל ציון של 63/100 על סמך 22 ביקורות.
המבקר רוג'ר איברט העניק לסרט 3 מתוך 4 כוכבים.
פיטר טראוורס מהמגזין "Rolling Stones" כתב על הסרט" אחד הדברים המסובכים בסרטי פרודיה הוא הפחד שהבדיחות ייתיישנו במהרה, אבל לא כך הדבר עם הסרט הזה. שהבדיחות שבו קולעות וחדות".
הסרט לא הצליח מבחינה כלכלית והרוויח רק 20 מיליון דולר לעומת 35 מיליון דולר שהושקעו ביצירתו.
השחקן ג'ון סי. ריילי קיבל את פרס גלובוס הזהב על משחקו בסרט ועל שיר הנושא הכי מקורי.
מידן
{{פירושונים| מידן - שם עברי לבן. על שם נחל דן שבצפון ארץ ישראל
אישים:
ראו גם
}}
דבר שאינו מסוים
דבר שאינו מסוים הוא מונח תלמודי המתאר דבר שאין לו שום הגדרה ברורה כגון כמות או סימן מיוחד.
קניין
בדיני קניין, במקרה שאדם אמר "כל קרקעותי אני מוכר לך חוץ מקצת מהם" בלי לפרש חוץ ממה, או "אני מוכר לך קרקע מקרקעותי", ולא פירש איזה מהם. בשולחן ערוך נפסק שהמקנה לחברו דבר שאינו מסוים, ואין מינו ידוע - לא קנה. עם זאת כשעשו קניין סודר בבית דין חשוב מועיל ככל אסמכתא.
השולחן ערוך מביא מקרה שקניין כזה מועיל "אם אמר לו: חלק כך וכך בשדה פלונית, הואיל וסיים השדה, אף על פי שלא סיים החלק, נוטל אותו חלק מהפחות שבאותה שדה", כיוון שהמוכר יכול להקצות את הקרקע הפחותה כרצונו והמוציא מחברו עליו הראיה.
שבועה
לגבי שבועה מבואר בתלמוד שבמקרה ש"אמר לו בית מלא מסרתי לך, וכיס מלא מסרתי לך, וזה אומר מה שהנחת אתה נוטל". הדין הוא שלא נשבעים על דבר שאינו מסוים במידה, במשקל ובמנין. המכילתא לומד דין זה מ מה כסף שדרכו להימנות, אף כלים שדרכם להימנות, להוציא דבר שאינו מסוים שאי אפשר למנותו. התוספות לומד דין זה מ"כי הוא זה", דווקא מסוים.
תשלומי כפל
נידון דבר שאינו מסוים לגבי תשלומי כפל בגנבה הוא לפי רש"י דבר שאין לנגנב סימן בו, לעומתו לדעת התוספות הפרוש הוא שהנגנב טען טענה לא ברורה כגון "בית מלא מסרתי לך" ולא ברור מה הכיל הבית, לדעת הרשב"א מדובר על דבר שאינו שלם. התלמוד בבלי במסכת בבא קמא ממעט מ"שַׂלְמָה" דבר שאינו מסוים, שעליו לא משלמים תשלומי כפל. הרמב"ם השמיט דין זה, כיוון שלשיטתו "שַׂלְמָה" נצרכת לגופה, שגם גונב שלמה חייב בכפל.
אלזה (לשבור את הקרח)
המלכה אלזה מארנדל (באנגלית: Queen Elsa of Arendelle) היא דמות בדיונית המופיעה בסרט האנימציה ה-53 של אולפני ההנפשה של וולט דיסני, "לשבור את הקרח". את אלזה מדבבת באנגלית שחקנית הברודוויי והזמרת אידינה מנזל.
את אלזה יצרו הבמאים כריס באק וג'ניפר לי, והיא מבוססת באופן רופף על דמותה הראשית של "מלכת השלג", מעשייה דנית מאת הנס כריסטיאן אנדרסן. בעיבוד הקולנועי של דיסני מוצגת אלזה כנסיכתה של ממלכת ארנדל, יורשת העצר ואחותה הבכורה של הנסיכה אנה (קריסטן בל). לאלזה היכולת המיוחדת ליצור קרח ושלג ולשלוט בהם. בתחילת הסרט מכניסה אלזה בטעות את ארנדל לתוך חורף נצחי בערב הכתרתה. במהלך הסרט, היא נאבקת לראשונה עם שליטה בכוחותיה ולאחר מכן עם השתחררות מפחדיה לפגוע באחרים, ובפרט באחותה הצעירה.
דמותה של מלכת השלג הייתה נייטרלית אך קרת לב במעשייה המקורית, ושימשה כנבלית בעיבודים שונים של הדמות. מנהלי קולנוע שונים, ביניהם וולט דיסני, ניסו לגבש דמות המבוססת על אופייה, אך התוכניות נגנזו מאחר שלא הצליחו לעבד את הדמות. כריס באק והבמאית המשנית ג'ניפר לי הצליחו בסופו של דבר לפתור את הדילמה בכך שתיארו את אלזה ואת אנה כאחיות. ככל שהמאבק של אנה היה חיצוני, לאלזה היה מאבק פנימי, מה שהוביל לשכתובה המדורג של דמותה לכדי יצירת דמות סימפתטית שאינה מובנת נכונה.
דמותה של אלזה זכתה לקבלות חיוביות רבות ממבקרי קולנוע, ששיבחו את אפיונה ואת פגיעותה המורכבים. כמו כן, גם אידינה מנזל זכתה לשבחים רבים על ביצועה הקולי בדמותה של אלזה, ובפרט על רקע ביצועה לשיר "Let It Go", ולעיתים קרובות כונתה "פאוור-האוס" בקרב מבקרים.
שורשים ורעיונות
כבר בשנת 1937 ניסה וולט דיסני לעבד את "מלכת השלג" של הנס כריסטיאן אנדרסן לסרט קולנוע. המעשייה מתמקדת בשני ילדים; גרדה, מקור ההשראה לנסיכה אנה, וקאי, שקולל בקללת "הראייה המנופצת" לאחר שנדקר משבר זכוכית ממראה קסומה ולימים נחטף על ידי מלכת השלג. עם זאת, דיסני התקשה ליצור עיבוד אמין ורב-ממדי לדמותה הראשית של האגדה, שנועדה להיות נבלית. בסופו של דבר ננטשו הניסיונות להפקת הסרט.
לימים ביצעו מנהלי קולנוע רבים מאמצים להתאים את האגדה לסרט, ביניהם פול וגָאֶטן בריזי, דיק זונדג, גלן קיין ודייב גץ. בשנת 2011 החל הבמאי כריס באק לעבוד על ניסיון נוסף ונתקל גם הוא באותם האתגרים עם דמותה של מלכת השלג. המפיק פיטר דל וצ'ו הסביר שהיה זה בעיקר משום שהדמות היא מבודדת מדי וחסרת קשרים אישיים. כתוצאה מכך התקשו השניים להסביר את המניעים שלה. לאחר שהוצעו מספר שינויים הציע אחד מחברי הצוות להפוך את המלכה לאחותה של אנה. מדל וצ'ו נמסר: "ברגע שהבנו שהדמויות האלה יכולות להיות אחיות ובעלות מערכת יחסים, הכל השתנה".
מלכת השלג, שקיבלה את השם אלזה, המשיכה לשמש כנבלית, ובמאי 2013 פרסמה דיסני את תקצירו של "לשבור את הקרח":
תסריטים קודמים הכילו מעשים עוינים יותר מצד אלזה, כגון קילול ארנדל בכוונה תחילה בעזרת חורף נצחי. בנוסף מוצג שהיא יוצרת צבא של אנשי שלג, בדומה לצבא פתיתי השלג של מלכת השלג המקורית; דמותו הקומית של אולף הייתה אז של איש שלג קטן יותר שגורש על ידי אלזה עקב כך שלא היה די מאיים. עם זאת, במשך שני חודשים נערכו התסריטים על מנת להבליט את חוסר השליטה של אלזה בכוחותיה. אולף נהפך לאיש השלג היחיד שיצרה אלזה, ובמקום זאת הוא משמש כתזכורת לידידות של האחיות בילדותן. בגרסה הסופית יוצרת אלזה יצור שלג אחד אדיר-ממדים שאותו מכנה אולף "מרשמלו", המשמש כשומרה לאחר שסומנה כ"מפלצת" בשל כוחותיה. לדברי הבמאית ג'ניפר לי נהפכה הדמות למעין הכלאה בין קאי לבין מלכת השלג, מה ששיפר את יצוגה שהלך ונהיה יותר ויותר סימפתי. דל וצ'ו הוסיף כי "ישנם רגעים שבהם אלזה עושה מעשים רעים, אבל מאחר שמבינים מאין הם מגיעים, מהרצון להגן על עצמה, תמיד ניתן להתחבר אליה".
דיבוב
אווה בלה וספנסר ייסי גנוס לוהקו לדיבובה של אלזה כילדה וכנערה, בהתאמה. השחקנית והזמרת מייגן מולאלי לוהקה במקור לדבב את אלזה המבוגרת, אך הוחלפה על ידי אידינה מנזל, שחקנית וזמרת ברודוויי הידועה בעיקר בזכות ביצועיה כאלפבה ב"מרשעת". אידינה כבר הכירה את קריסטן בל, שדיבבה את אנה, ונבחנה בעבר לתפקיד הראשי בסרט "פלונטר". היא אמנם לא לוהקה לתפקיד, אבל המלהקת שמרה את ההקלטה שלה, ולימים השמיעה אותה לבמאי הסרט "לשבור את הקרח". מנזל הופתעה כשהתבקשה לעשות אודישן לסרט, והיא קיבלה את התפקיד לאחר קריאת התסריט בקול רם. בראיונות הודתה מנזל בדמיון בין אלזה לבין אלפבה, ואמרה ש"שתיהן נשים חזקות במיוחד שאינן מובנות". מנזל הוסיפה שהיא התחברה לשתי הדמויות בעיקר בגלל שאיפותיהן להסתיר את כישרונותיהן מאחרים, כשאצלה (מנזל) זה התבטא בהסתרת כישרון השירה שלה מן חבריה לספסל הלימודים, והסבירה כי היא "לא רוצה להרגיז אף אחד": הבמאי כריס באק האמין כי השירה של מנזל יעזור בהצגת הדמות, ואמר:
מנזל לא הורגלה לעבוד עם סרטי אנימציה והדרישה להציג את רגשותיה של דמותה רק עם קולה בלבד, אם כי היא לא מצאה את זה מאתגר במיוחד. בעודה מקליטה, מנזל הצליחה "לשחק" עם קולה, ולנסות גוונים שונים כדי לקבוע את הטווחים ברגשותיה של אלזה. לדוגמה, מנזל רצתה לעשות הבדל בין הדרכים שהיא נשמעה כשהייתה נועזת לבין כשהייתה כועסת. מנזל גם הגבילה את ידיה באופן פיזי כדי לבדוק עד כמה דמותה "מפחדת לזוז ולהרגיש משהו שיפגע באנשים".
במהלך ההפקה, מנזל וג'ונתן גרוף, שמגלם את קריסטוף, הלכו לאולפן האנימציה על מנת להסביר לאנימטורים איך הם התקרבו אל הדמויות שלהם. האנימטורים שאלו את מנזל שאלות על השירה שלה, וזאת האחרונה ציינה איך היא נושמת כשהיא שרה בלייב; או אז, האנימטורים ציירו את אנימציית הנשימה של אלזה מותאם לשל מנזל, על מנת להוסיף לדמות ריאליזם נוסף. קולה של מנזל סיפק את ההשראה לשיר הבולט ביותר של אלזה, "Let It Go". לדברי המלחין, רוברט לופז, המנעד הקולי של מנזל היה מסוגל להעביר צד "נמוך, פגיע ושברירי" בקולה של אלזה בבירור וכן את כוח הגשמה העצמי שלה. באק ולי גם הופתעו מהתאימות בין קולה של מנזל לקולה של בל. בשלב מסוים במהלך ההקראה, הם שרו בלדה ("רוח מתחת לכנפיים שלי") במנעד קולי וסנטימנטלי שהשאיר את כולם עם דמעות בעיניים. בהמשך, לי רצתה שמנזל ובל ינכחו באותו החדר כשהן מקליטות את הקטעים הרגשיים החשובים של הסרט.
עיצוב ואפיון
בעקבות ליהוקה של אידינה מנזל לתפקיד, דמותה של אלזה עברה שינויים רבים. לדבריה של מנזל, אלזה הוצגה בתסריט המקורי כאנטגוניסטית חד־ממדית אבל עוצבה בהדרגה כדמות פגיעה יותר ורבת ממדים. בנוסף, מנזל תיארה את הדמות שלה כ"משימה מאוד מורכבת ולא מובנת". הבמאית ג'ניפר לי ציינה כי לאורך כל הסרט אלזה מונעת בעיקר על ידי הפחד שלה, בעוד שמנזל הוסיפה כי היא גם נאבקת בפוטנציאל שלה להיות "אישה חזקה ויוצאת דופן". מנהל האנימטורים, ג'ון לאסטר, הפך ל"מגינה של אלזה", והיה נחוש בדעתו להציג את דמותה באור חיובי יותר, סימפתי. התסריטאית והבמאית ג'ניפר לי הצהירה בטוויטר כי שפת הגוף של אלזה וגינוניה כוונו בכוונה להראות חרדה ודיכאון. ביולי 2013, אולפני דיסני פרסמו תמונות של הדמויות הראשיות של הסרט יחד עם קווי מתאר של תפקידם בסיפור. אלזה קיבלה את התיאור הבא:
האנימטור של אלזה היה וויין אונטן, שביקש את התפקיד מכיוון שהוקסם ממורכבותה של הדמות. אונטן פיתח הבעות פניה של אלזה בקפידה על מנת להביא את הפחד שלה כמנוגד לשל אנה. עבור עבודתם על עיצוב האנימציה של אלזה, אונטן ושלושה אנימטורים אחרים דיסני אנימציה אחרים זכו בפרס על "יצירת דמות האנימציה המצטיין בקולנוע מונפש" בטקס "Visual Effects Society Awards 2013".
המפיקים זיהו את הסצנה שבה אלזה שרה את "Let It Go" כהנקודה המרכזית בפיתוח הדמות. הסצנה מתארת את בחירתה "להרפות" מפחדיה באמצעות כוחותיה. מפקח עיצוב הדמויות, ביל שוואב, אמר:
אנימטורים תכננו את מלתחתה של אלזה בצורה כזו שתשקף את המטמורפוזה שלה; בהתחלה, היא מוצגת בעיקר בבגדים כובלים ומגבילים. מנזל ציינה כי לאחר שקיבלה את יכולותיה, המראה של אלזה הופך ל"מאולתר מאוד" וכי בריאיון שהתקיים בינואר 2014 עם ג'ון אוגוסט ואלין ברוש מק'קנה, לי גילתה כי לאסטר עזר באופן אישי עם שינוייה הפיזי של אלזה.
מראה החיצוני של אלזה היה גם נקודת מפתח בהתפתחות אופייה, ותוכנן בתחילה לתאר אותה כרעה. רוברט לופז, שהלחין את השיר עם אשתו, קריסטן אנדרסון-לופז, הסביר:
מראה החיצוני של אלזה עובר בהדרגה משל אנטגוניסטית לשל גיבורה. במקור, אלזה עוצבה בסגנון דומה לנבלי דיסני אחרים, עם עור כחול ושיער שחור וקוצני. מספר חודשים לאחר יציאת הסרט לאקרנים, אמנית הפיתוח הוויזואלי, קלייר קין, פרסמה שרטוט מוקדם של אלזה, שם נחשף שתסרוקתה קיבל השראה מהזמרת איימי ויינהאוס. באותו הזמן, אלזה הייתה בעלת שיער כחול ונפוח שיער המשתנה בהתאם לקולה ומצבי הרוח הדרמטיים שלה. הדיווחים של לאסטר השפיעו על יצירת המראה הסופי וההרבה יותר רך של הדמות, במיוחד שיערה הפלטינה-בלונדיני העבה שלה, שאנימטורים התקשו לעצב. המנהל האמנותי, מיכאל גיאימו, אמר כי בעוד שמספר אסטרטגיות הוצעו לשיערה של אלזה, לאסטר דחף את הצוות להמשיך לבצע שיפורים. במהלך מחקר, המפיקים מצאו כי בנורווגיה הרבה נשים עם צמות; אז הם שכרו סטייליסט מניו יורק בשם "דנילו" שעזר ליצור סגנון שישקף זאת, אך בעוד שעדיין שישמור במקצת על היותו "קצת שונה".
כוחות ויכולות
אלזה מציגה את כוחותיה החל מגיל צעיר מאוד. האנימטורים רצו לתת הצצה הראשונה לכוחותיה כדי לשקף את תמימותה הילדותית של אלזה, ודבר זה התבטא בעיצוב פשוט של פתיתי שלג. דפוסי השלג וקרח של אלזה הולכים ונהיים יותר ויותר מסובכים ומורכבים ככל שדמותה מתבגרת. מפקח העיצוב באפקטים, מרלון ווסט פירט ש"כאשר אלזה מרפה ובאמת מתחילה לשלוט בכוחותיה, רצינו שהקרח והשלג יעבירו את הרעיון כי אלזה גדלה להיות אישה יפה ואלגנטית, שבטוחה עצמה".
טירת הקרח שלה, שאלזה יוצרת תוך כדי השיר "Let It Go", נועד להמחיש את הבשלת כוחותיה וכן "ביטוי של רגשותיה לעולם". בתחילה, הארמון מוצג כיפהפייה; אך עם זאת, לאחר שאלזה נעשית מודעת להרס שהיא גרמה בשוגג, ובעודה מושמצת ונרדפת על ידי הנסיך הנס, הארמון הופך להיות אפל ומעוות יותר, עם נטיפי קרח משוננים שיורדים מן הקירות. צוות העיצוב של הסרט לא היה בטוח איך הארמון צריך להיראות וחיפש עיצובים עבור טירות קרח שונות מלאות שלג. לאסטר הציע לעגן את המבנה בדפוסים של פתיתי שלג. לדוגמה, פתית שלג עצום ישמש כבסיס המבנה, והארמון יהיה בצורת משושה. לאסטר גם רצה שדפוסי פתיתי השלג ישפיעו על האופן שבו אלזה יוצרת את הארמון. "פתיתי שלג הם גבישי קרח קטנטנים הנוצרים באוויר, וכאשר יש שינויי טמפרטורה ולחות, פתיתי השלג האלו מתחילים לגדול בדפוס שנקרא הסתעפות וציפוי", הסביר מפקח העיצוב באפקטים, דייל מיידה. "[לאסטר] אמר 'אתה יודע, כאשר אלזה בונה את ארמון הקרח שלה, זה יהיה כל כך מדהים אם על כל צעד ושעל הארמון הזה ייווצר מתוך האוויר; הסתעפות וציפוי לאורך כל הדרך".
חמישים אנימטורים עבדו על הסצנה שבה הארמון נבנה. מאוחר יותר, האנימטורים עבדו על בגדיה של אלזה. בעוד שהדפסי הפרחים על העץ הנוברגיים המסורתיים שימשו כהשראה לתלבושות שלה בתחילת הסרט, שמלת הקרח שלה תוכננה בדומה לארמונה, עם פתיתי שלג המשפיעים על הסגנון. הגלימה עצמה היא פתית שלג גדול.
לשבור את הקרח
שלוש שנים חולפות, ואלזה, המבוגרת כעת, עומדת לפני הכתרתה למלכת ארנדל. אף על פי שהיא מפחדת לפתוח את הטירה אל הקהל הגדול, טקס ההכתרה עובר בשלום יחסית. עם זאת, במסיבה, אנה מבקשת את ברכתה של אלזה לאירוסיה עם הנסיך הנס מאיי הדרום, שאנה פגשה מוקדם יותר באותו הערב. אלזה מסרבת לברך את השניים; בטענה שאנה אינה יכולה להינשא לאדם שהיא בקושי מכירה, מה שגורם לוויכוח בין השתיים. בהיותה כל כך כועסת על אלזה, אנה מגלה את סודה בטעות. לאחר שאורחיה ונתיניה המבוהלים מאשימים אותה בכישוף ומכנים אותה מפלצת, אלזה בורחת אל ההרים קפואים. תוך כדי כך, רגשותיה משחררים חורף "נצחי" ברחבי ארנדל. בזמן שהותה בהרים, אלזה מחליטה לאמץ, סוף סוף, את כל כוחותיה ובונה ארמון קרח עצום, שם היא מאמינה שהיא תוכל לחיות בחופשיות בלא חשש לפגוע באחרים. בנוסף, אלזה בונה איש שלג מילדותה בשם אולף, ומביאה אותו לחיים.
אנה, נחושה בדעתה למצוא את אלזה ולהחזירה לממלכה, עוברת דרך ההרים, שם היא נתקלת באולף ובאיש איילים בשם קריסטוף. השלושה, יחד עם סוון, איילו הנאמן של קריסטוף מגיעים לארמון הקרח של אלזה, שם אנה מנסה לשכנע אותה לחזור הביתה ולתקן את מערכת היחסים שלהן. כאשר אלזה מתנגדת, אנה מספרת לה על ארנדל. מבועתת, אלזה שולחת בטעות חזיזי קרח, שאחד מהם פוגע בטעות בליבה של אנה. מזועזעת אפילו יותר, אלזה מאלצת את אנה, קריסטוף ואולף להסתלק על ידי יצירת איש שלג ענקי (שאולף מכנה אותו "מרשמלו"), שמסמל את רצונה להיות לבד על מנת להיות מסוגלת להשתמש בכוחותיה מבלי לפגוע באף אחד. בהדרגה, טירת הקרח שלה כנראה הופכת ליותר אפלה וגרוטסקית, מה שמשקף את ייסוריה ופחדיה שמוצתים מחדש. בינתיים, אנה נלקחת על ידי קריסטוף אל הטרולים, שמגלים לשניים כי רק "מעשה אהבת אמת" יוכל להציל את חייה.
בינתיים, הנס וקבוצת חיילים תוקפים את ארמון הקרח. אלזה מכניעה שני חיילים המנסים לרצוח אותה, אך הנס משכנע אותה לחוס על חייהם על מנת להוכיח שהיא אינה מפלצת, כשלמעשה הוא מסיח את דעתה ומעלף אותה, ולאחר מכן כולא אותה בצינוק הארמון של ארנדל. בצינוק, הנס מבקר אותה ומבקש ממנה לסיים את החורף אך היא מודה כי אין לה מושג איך. לאחר שהוא עוזב, אלזה משתחררת מהכבלים על ידי הקפאתם אותם ובורחת מהתא, למרות פחדיה לעורר סופת שלגים מאסיבית. במקביל, אנה חוזרת לארמון, מתוך אמונה כי נשיקתו של הנס תהיה "מעשה אהבת אמת". במקום זאת, הוא מודיע לה כי הצעת הנישואים הייתה הצעד הראשון של מזימתו לקחת בכוח את כס המלוכה של ארנדל. אולף, שמתגנב לחדר לאחר שהנס נעל שם את אנה, מספר לה כי קריסטוף מאוהב בה וזאת האחרונה מאמינה כי הנשיקה שלו תרפא אותה. השניים ממהרים למצוא את קריסטוף. באותו הזמן, הנס מתעמת מול אלזה ו"חושף" בפניה שמעשיה הרגו את אנה. הרוסה מ"בשורתו" של הנס, אלזה מתמוטטת והסופה מפסיקה להשתולל. הנס מתקרב בהנפת חרב מתוך כוונה להרוג אותה, אבל אנה, שרואה את הנס ואלזה, ממהרת אליהם במקום אל קריסטוף, ורגע לפני שהנס מכה, אנה קופאת ומצילה את אלזה.
אבלה על מות אחותה, אלזה מחבקת את אנה הקפואה, אך מגלה שאנה חוזרת להפשיר, מכיוון שבחרה להציל את אחותה אף על פי שהייתה יכולה להציל את עצמה. אלזה מבינה שאהבה היא המפתח לשליטה בכוחותיה ולסיום החורף הנצחי על ארנדל. בעודה מחזירה את הקיץ לארנדל, אלזה חוזרת לכס המלוכה, וכעת יש לה את היכולת להשתמש ולשלוט בכוחותיה בבטחה, בזמן שהיא משקמת את הקשר שלה עם אחותה.
עד עצם היום הזה
אלזה מופיעה כדמות חוזרת במחציתה הראשונה של עונתה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "עד עצם היום הזה", בה היא מגולמת על ידי ג'ורג'ינה הייג.
בפרק סיום העונה השלישית, "אין כמו בבית", אמה סוואן (בתם של שלגיה והנסיך צ'ארמינג) וקפטן הוק מחזירים איתם בטעות כד מסתורי מן הכספת של עוץ לי גוץ לי. הכד משחרר נוזל כחול המשתנה לדמותה של אלזה. אלזה מסירה את כפפותיה והורסת את הכד עם משב רוח קפוא. היא צועדת אל מחוץ לאסם, ומותירה אחריה שובל של אדמה קפואה. בבכורת העונה הרביעית, "מעשייה בשתי אחיות", סיפורה של אלזה וכן פלאשבקים המתרחשים חמש שנים לאחר אירועי הסרט מוצגים. בעבר, אלזה מגלה כי הוריהן לא יצאו לשליחות דיפלומטית, אלא למיסטהייבן - היער המכושף - משם רוב תושבי סטוריברוק באו -כדי לגלות עוד על כוחותיה של אלזה, ואנה מחליטה לנסוע למיסטהייבן על מנת לברר פרטים נוספים על מסעם של הוריהן. בהווה, אלזה נבהלת מהחשיפה הפתאומית שלה לעולמנו ולסטוריברוק, ויוצרת מחדש את "מרשמלו" בתור הגנה, אותו רג'ינה (המלכה הרעה) משמידה. אלזה מגלה שברשותו של מר גולד (עוץ לי גוץ לי) נמצאת שרשרת, אותה היא נתנה לאנה לפני חתונתה (שכלל לא התקיימה) עם קריסטוף ומחליטה ללמוד מה קרה לאחותה.
בהמשך העונה, אלזה מתיידדת עם אמה סוואן ושאר הקבוצה, שמנסים למצוא פתרון לבעייתה של אלזה למצוא את אנה. בסופו של דבר, הקבוצה מגלה כי אישה בשם אינגריד, המכונה בשם "מלכת השלג", ולה יכולות דומות לשל אלזה, אחראית באופן כלשהו ללכידתה של אלזה בכד. במהלך החקירה, אלזה והקבוצה מגלים כי אינגריד היא דודתה של אלזה, אשר נשכחה מארנדל, כשאמן של אלזה ואנה, גרדה, ביקשה מפאבי הגדול למחוק מתושבי הממלכה את זיכרונם ממנה, מפני שאינגריד הרגה בטעות את אחותן האמצעית. לאחר מכן, אינגריד מגלה נבואה האומרת שיבוא יום שבו היא תקבל את אהבתן של אחיותיה, אך מכיוון ששתי אחיותיה מתות, אינגריד מסיקה שהיא תיאלץ ליצור אחיות חדשות. לשם כך, היא בוחרת באמה ואלזה. אינגריד עוקבת אחר אמה במשך כל חייה כהכנת הנבואה, בזמן שהיא מפעילה מניפולציות על אירועים בארנדל שיביאו את אלזה אליה. כשהיא משוכנעת שתוכל להרוויח את אהבתן של אלזה ואמה אליה רק בהיותן היחידות שנשארו, אינגריד מקבלת מראה המסוגלת לשקף ולהוציא את הגרוע ביותר אצל בני האדם (פרט הלקוח ישירות מן האגדה המקורית): אם שבר מראה ייכנס לעיני האדם, הוא לא יוכל לראות דבר חוץ משנאה ורוע בעולם. אינגריד משתמש בקללת "הראייה המנופצת" על כולם בסטוריברוק, ובכך מכריחה את כל תושביה להרוג אחד את השני בזמן שהיא, אמה, ואלזה חסינות. בעבר, מתגלה כי אינגריד השתמשה בכך על אנה, מה שאילץ אותה למלכד את אלזה בכד.
חזרה בארנדל, אנה וקריסטוף מתעוררים מהכישוף שאינגריד הטילה עליהם לפני שעזבה, ומנסים לעלות על עקבותיו של אבן המכונה כוכב המשאלות, אשר לו יש את הכוח להביא אותם אל אלזה; רק כשאותו האבן שובץ בשרשרת שאלזה נתנה לאנה, הנמצא כעת בסטוריברוק. אלזה משתמשת באבן על מנת להביא אנה וקריסטוף לסטוריברוק. עם זאת, קללת "הראייה המנופצת" כבר החלה והיחידים החסינים בפניה הם אלזה, אמה, ואנה. אנה, אלזה ואמה מוצאות מכתב שגרדה כתבה לבנותיה, אלזה ואנה, ממש לפני מותה. השלוש מביאות את המכתב לאינגריד, שקוראת ומבינה שגרדה סלחה לאינגריד על כל מה שהתרחש ועדיין אוהבת אותה, אינגריד מבינה שעל זאת הנבואה שנובאה לה דיברה, ומבינה כי אין טעם להרוג את העיירה כעת, ומתאבדת באמצעות המראה.
בעזרת עוץ לי גוץ לי, אלזה, אנה וקריסטוף מוצאים דלת המובילה אותם חזרה אל ארנדל, אף על פי שהם לא יוכלו לחזור מפני שהדלת תיעלם לאחר השימוש בו. אנה וקריסטוף עוזבים, ולאחר מכן גם אלזה, לא לפני שהיא ואמה נפרדות בדמעות. בארנדל, אנה וקריסטוף סוף סוף חוגגים את נישואיהם המיוחלים.
אלזה מוזכרת שוב על ידי אריאל, שמציינת כי זו האחרונה לכדה אותה בטעות עם הספינה בתוך הבקבוק בזמן שגירשה את שחור הזקן.
עם כניסתם של דמויות "לשבור את הקרח", העונה הרביעית של "עד עצם היום הזה" רשמה עלייה של 31 אחוז ברייטינג מן עונת הסתיו של 2013 (9.3 מיליון צופים), סימון הדירוג הגבוה ביותר שלה מזה שנים.
ההרפתקה של אולף
אלזה הופיעה בסרט על תקופת החגים באורך 21 דקות לצד אנה, קריסטוף, סוון ואולף, שהוקרן לראשונה בבתי קולנוע יחד עם הסרט "קוקו" של דיסני ופיקסאר ב-22 בנובמבר 2017.
היה היה איש שלג
אלזה הופיעה בסרט הקצר שאורכו כ-8 דקות, והוא מציג את נקודת המבט של אולף במהלך המתרחש בסרט הראשון בזיכיון.
מוצרים
בדצמבר 2013, חברת דיסני החלה לפרסם את "בובות הקסם המוזיקליות של אלזה ואנה", אשר ניגנו שירים המופיעים בסרט. גרסאות רבות ואחרות של אלזה הוצעו לרכישה, לרבות בובות אופנה, וקטיפה. התחפושות בדמותה של אלזה הופצו בגרסת שמלת הקרח שלה יחד עם כפפות דומות לאלו שהיא לובשת בסרט. יחד עם אנה, דמותה של אלזה הודפסה על חפצים שונים שנמכרו במהדורת "לשבור את הקרח", כגון צלחות או ספלי קפה. בנוסף, גרסאות מופשטות של הסרט הותאמו לילדים קטנים, כולל ספר מוקלט. יתרה מזאת, אלזה ואנה הן דמויות שניתן לשחק ב"אינפיניטי דיסני" באמצעות בובות קטנות שנתן לקנותן בחנויות.
בתחילת 2014, מוצרי "לשבור את הקרח", כולל בובות ושמלות, נמכרו כמעט בכל מקום, כולל ברשתות שונות של חנויות דיסני ופארקי השעשועים. בתחילת נובמבר 2014, חברת דיסני הודיעה כי מכרה יותר משלושה מיליון תלבושות במהדורת "לשבור את הקרח" בצפון אמריקה לבדה, מתוכם אלזה הייתה במקום הראשון ברשימת תחפושות דיסני הנמכרים ביותר של כל הזמנים, ואחריה אנה במקום השני.
פארקי שעשועים
בחודש נובמבר, יציאת הסרט לאקרנים, החלו דמויותיהן של אלזה ושל אנה להופיע בפארקים ובאתרי הבידור של וולט דיסני בפלורידה ובקליפורניה. בדיסניוורלד נורווגיה הוקם ביתן "לשבור את הקרח" הוקם בהשראת היסודות התרבותיים של סקנדינביה שהושקעו בתכנון הסרט. בדיסנילנד הוקם בית חורף שעל גגו מוצב פסל בדמותו של אולף. בנוסף הוכנסו אלזה, אנה ואולף למופע "דיסני על הקרח" בדיסנילנד פריז. ב-20 באפריל 2014 הופיעו אנה ואלזה ב"היכל אגדות הנסיכות" בממלכת הקסם, כשנספר כי זמן ההמתנה שהומתן כדי לראות את הדמויות הסתכם בכשלוש שעות, לעומת 15 דקות המתנה לסינדרלה ולרפונזל.
ביצועה של אלזה לשיר "Let It Go" הפך למאפיין המרכזי בקטע "הרפתקאות חורף החלומות", שנמשך כ-30 דקות והיה נושאו החורפי של המופע הלילי "עולם של צבעים", המציג סצינות מתוך סרטים של דיסני. המופע "חלומות דיסני!" המוצג בדיסנילד פריז הוסיף גם הוא את ביצועה של אלזה לשיר לאטרקציות המוצגות בו.
ב-16 במאי 2014 הוכרזה הצגת בכורה של מצעד "לשבור את הקרח" בדיסנילנד, שבו הופיעו אלזה, אנה, ואולף. המצעד הועלה לראשונה ב-13 ביוני 2014, והיה המופע המקדים של המצעד "Mickey's Soundsational". מ-5 ביולי עד ל-1 בספטמבר 2014, כחלק מתצוגת "כיף של קיץ עם 'לשבור את הקרח'" שהוצג בבית אולפני הוליווד של דיסני, הופיעו אנה ואלזה על מזחלת רתומה העושה את דרכה לאורך השדרות של הוליווד, לצד קריסטוף וגולשים נוספים. האחיות הופיעו גם בחגיגת "For the First Time in Forever: A Frozen Sing-Along", שם הן עוזרות כביכול להיסטוריוני משפחת המלוכה לספר את ההיסטוריה של ממלכת ארנדל, ובמופע זיקוקים לצד קריסטוף ואולף. בתגובה לביקוש גבוה הודיעו הפארקים של דיסני ב-7 באוגוסט על הארכת התצוגה "כיף של קיץ עם 'לשבור את הקרח'" עד ל-28 בספטמבר.
ב-19 באוגוסט 2014 הוכרז בתחילה כי "הבוטיק של אלזה ושל אנה" (שיחליף את "סטודיו דיסני 365") יפתח באמצע ספטמבר בדאונטאון דיסני. תאריך הפתיחה שונה ל-6 באוקטובר 2014, ושם החנות שונה ל"הבוטיק של אנה ושל אלזה". המיקום מכיל מוצרים בהשראת אנה, אלזה ואולף.
החל מ-22 במאי 2015 מציג דיסנילנד מצעד לילה חדש בשם "צבעי הלילה", בו מעורבים אנה, אלזה ואולף, כחלק מחגיגות יום העצמאות ה-60 של הפארק.
קוספליי
דמותה של אלזה זכתה לפופולריות רבה בקהילת הקוספליי. הקוספליירית ידועה בשל גילומה של אלזה באירועי צדקה, בכנסי קומיקס ובאירועים אחרים.
תנו שבח
תנו שבח הוא אלבום סולו מספר 3 של הזמר יוצר החסידי אברהם פריד. האלבום יצא ב-1983 בחברת גל פז והוא מורכב משירים של גדולי המלחינים כגון: יוסי גרין ששיתף פעולה פעמים רבות עם אברהם פריד.
רקע
האלבום יצא ב-1983 ובו 10 רצועות עם שירים חסידיים בעברית ואנגלית של גדולי המלחינים במוזיקה החסידית.
האלבום הניב מספר להיטים, כגון "ענבי הגפן", "אחינו" ו"טאטעניו" שכתב אברהם פריד בעצמו, והולבש על הלחן של הניגון החבד"י "יעלה תחנונינו" שהלחין שלום חריטונוב.
המרוץ לדראג של רו פול: עונה 12
העונה השתים עשרה של המרוץ לדראג של רו פול שודרה החל מה-28 בפברואר עד ה-29 במאי 2020 בערוץ VH1. המנצחת של העונה קיבלה אספקה של איפור מאנסטסיה בוורלי הילס ופרס כספי בסך 100,000 דולר.
המנצחת של העונה היא ג'יידה אסנס הול, כשהיא מקדימה את ג'יג'י גוד וקריסטל מת'יד שהגיעו למקום השני. חביבת העונה, שנבחרה על ידי שאר המשתתפות, היא היידי אן קלוזט. זאת הפעם הראשונה בהיסטוריית התוכנית שגם המנצחת וגם חביבת העונה הן ממוצא אפרו-אמריקאי.
מתמודדות
הפרטים (שמות, גילאים וערים) נכונים לזמן הצילומים.
פרקים
בעונה זו שודרו 14 פרקים. בתחילת העונה צולמו שתי בכורות והמתמודדות חולקו ביניהן, בדומה לבכורה של עונה 6.
בסיום פרקים 9-12 של עונה זו במקום פרק של "רופול: הכול בחוץ". שודר פרק של "המרוץ לדראג של רופול: VIP" ולאחריו שודר הפרק הרגיל של "רופול: הכול בחוץ". בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בעולם ובארצות הברית בפרט, הועלו חששות לקיומו של הגמר, שמאז עונה 4 של הסדרה מצולם באולם הופעות עם קהל מעריצים. ב-15 במאי הודיעה VH1 שהגמר ופרק האיחוד יתקיימו במועדם הרגיל ויערכו במתכונת מיוחדת כאשר כל המלכות והשופטים נמצאים בביתם. בגמר הגדול ביצעה השלישייה המובילה שלושה סבבי ליפ סינק במטרה לקבוע את המנצחת. הראשון היה ליפ סינק של הפנים בלבד, השני היה ליפ סינק לשיר לבחירתן של המלכות והן הורשו לבנות בביתן סט ולצלם ולערוך את הסרטון כרצונן. עבור הליפ סינק השלישי, לשיר Survivor של להקת דסטיניז צ'יילד, שלחה ההפקה ציוד לכל אחת מהמלכות לבנייה של תפאורה זהה.
הפרק כלל קטעים של כל משתתפות העונה שהציגו את תלבושות הגמר שלהן, מיצג תודה לעובדים חיוניים בזמן מגפת הקורונה, הופעות אורח של דולי פרטון ושל אורחים נוספים שהיו שופטים בעונה, הכתרה של חביבת העונה על ידי קודמתה מהעונה ה-11, נינה ווסט, וההכתרה של מנצחת העונה על ידי מנצחת העונה שעברה, איבי אודלי.
גל החום בשיקגו (1995)
גל החום של שיקגו 1995 מציין גל חום שנמשך כחמישה ימים בחודש יולי 1995 באזור המערב התיכון של ארצות הברית. טמפרטורת השיא הגיעה ל-41 מעלות צלזיוס. גל החום גרם למותם של 739 בני אדם לפחות בעיר שיקגו בלבד. זהו אחד האסונות הגדולים והקטלניים ביותר של התקופה המודרנית בארצות הברית.
מזג האוויר בחודש זה כלל טמפרטורות גבוהות במיוחד ואובך סמיך. בעקבות מזג אוויר זה, אלפי מכוניות נתקעו בדרכים, גשרי ברזל נחסמו, כבאים הזליפו מים על הגשרים כדי לקרר אותם ואירעו תקלות בפסי רכבת. באמצעי התקשורת המליצו להרבות בשתייה, להשתמש במיזוג אוויר ולא לערוך פעילות גופנית. אף גורם רשמי לא נתן הוראות ולא היה גוף שלקח אחריות על האירוע. ביום השני התמוטטה מערכת החשמל, אלפי אנשים נתקעו במעליות, אמבולנסים התעכבו במתן טיפול, מכבי האש התיזו מים על אוטובוסים של בתי ספר, כ-100,000 אנשים הצטופפו ברצועת החוף הקטנה של שיקגו.
בפרברים רבים פתחו את ברזי השריפה והתחילו להשפריץ וכתוצאה מזה ירד לחץ המים בעיר, המשטרה עצרה את האנשים שפתחו את הברזים, אך השוטרים הותקפו על ידי האזרחים.
ביומיים הראשונים הטמפרטורות ירדו בלילה, אך בלילה השלישי הטמפרטורה בלילה הייתה למעלה מ-27 מעלות והחלה תמותה בקרב התושבים. הפניות לחדרי המיון עלו ביחס לפניות היומיות ב-4000 פניות, רבות מהן בשל מכת חום.
מפילוח הנתונים ניתן לראות כי רוב הקורבנות היו קשישים ממרכז העיר, העניים שלא היו להם מערכות קירור בבית, הקשישים מהאזורים העניים שלא פתחו את החלונות בלילה מפחד מפני פשיעה. אי חום עירוני - בשל ריכוז של בניינים גבוהים באזורים עניים, אין פיזור של חום בלילה ולכן הבניינים לא מתקררים.
קבוצת הארמיות וילהלם
קבוצת הארמיות וילהלם (או קבוצת ארמיות B), הייתה קבוצת ארמיות גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית.
היסטוריה
ב-11 בנובמבר 1918 נחתם הסכם הכניעה של הקיסרות הגרמנית למעצמות ההסכמה, ובעקבות כך פורקה קבוצת הארמיות.
סדר הכוחות
תחת קבוצת הארמיות פעלו היחידות הבאות:
ג'ון אוברי
ג'ון אוברי (באנגלית: John Aubrey; 12 במרץ 1626 – 7 ביוני 1697) עמית החברה המלכותית היה ביוגרף, אנטיקוואר, פולקלוריסט וחוקר ידיעת הטבע אנגלי. בחיבורו Monumenta Britannica מ-1693 היה מהראשונים שתיארו מגליתים (אבני ענק פרה-היסטוריות) בדרום אנגליה, בפרט אייווברי וסטונהנג' ולפיכך נחשב לאחד מחלוצי מדע הארכאולוגיה. בחיבורו Remaines of Gentilisme and Judaisme מ-1689 אסף סיפורים ומנהגים, מסורות מקומיות ואמונות ולפיכך נחשב לאחר מראשוני חוקרי הפולקלור השיטתי. היה הראשון ליצור אינדקס של שמות מקומות גאוגרפיים באנגליה, בחיבורו הבלתי-גמור Interpretation of Villare Anglicanum. כן התחיל, אך לא סיים, את כתיבת ההיסטוריה המקומית של וילטשייר וסארי. אוסף סיפוריו הביוגרפיים "Brief Lives" והתכתבויותיו הרבות מהווים תיאור ותיעוד חייהם של אנשי שם שעם חלקם היה מיודד באופן אישי.
תולדות חייו
נולד באחוזה בצפון-מזרח וילטשייר למשפחת אצולה כפרית ותיקה, שמוצאה בספר הוולשי. בילדותו התחנך לבדו בבית עם מורה פרטי. ב-1642 החל ללמוד בטריניטי קולג' (אוקספורד), אך לימודיו הופסקו עקב מלחמת האזרחים האנגלית. ב-1646 החל ללמוד במידל טמפל. במקביל ללימודיו באוקספורד ובלונדון, בילה בסיורים רבים באזורי הכפר של דרום אנגליה. כך גילה ותיאר בפרוטרוט את המגליתים באייווברי. הוא היה הראשון שייחס את הקמתם לדרואידים. ב-1663 הציג את הממצאים באזור לצ'ארלס השני, מלך אנגליה.
סקרנותו וטבעו הובילו אותו להתיידד עם אנשי שם רבים בסביבתו. ב-1652 נפטר אביו והוריש לו את אחוזתו. בין מכריו היו אנשי אצולה, פוליטיקאים, מדענים ואנשי רוח כמו גם סוחרי ספרים ובעלי מלאכה. בין חבריו נמנה הפילוסוף תומאס הובס. מאז 1640 ניהל יומן בו תיאר את שיחותיו והתרשמויותיו משיחות עם אישים אלו, כמו גם מסיוריו וחקירותיו בטבע. במשך כל חייו אסף וקיטלג ממצאים רבים, בהם עתיקות, חפצים מוזרים ורבי עניין ומכשירים מדעיים, וכן סיפורים, מסורות מקומיות ואמונות עממיות.
אוברי מת במהלך סיור שערך ונקבר באוקספורד.
הקרב על בייג'ינג-טיינג'ין
הקרב על בייג'ינג-טיינג'ין (במנדרינית: 平津作战; "מבצע פֵּאִי-גִ'ינְג") היה הקרב הראשון במלחמת סין-יפן השנייה לאחר תקרית גשר מרקו פולו, אשר במסגרתו כבש הצבא היפני הקיסרי את הערים הסיניות המרכזיות בייג'ינג וטיינג'ין ביחד עם ממשלת בובות במזרח חביי.
ג'ון אוברי
תולדות חייו
חלק ניכר מיצירתו לא הודפס ולא ראה אור, אך כתבי היד שלו, כולל מכתבים רבים נשמרים בספרייה הבודליינית באוקספורד.
בתרבות
ב-1967 יצר פטריק גארלנד מחזה לשחקן יחיד עמו הופיע רוי דוטריס במהלך 1,800 הצגות.
הקרב על בייג'ינג-טיינג'ין
רקע
היחסים בין ממשלת הקוומינטנג השלטת על הרפובליקה הסינית והאימפריה היפנית הורעו זה זמן מה עקב עליית הדרישות הקולוניאליות של יפן. בשנת 1931, תקרית מוקדן שימשה כתירוץ למספר קצינים רדיקלים בתוך הצבא היפני הקיסרי במטרה לפלוש למנצ'וריה נגד דרישות הממשלה בטוקיו ולהשליט בה את מנצ'וקוו, מדינת חסות תחת קיסר סין לשעבר, פויי. עם משבר פנימי התבצעו מספר התנקשויות פוליטיות אשר העלו את הכוח הרדיקלי בתוך הצבא לראשות הממשלה היפנית והותירו את הקיסר הירוהיטו רק כחותמת גומי.
ג'ון אוברי
בתרבות
בסיפור "אבני הדם" מסדרת דוקטור הו ששודר בשנת 1978 (סיפור 100, השלישי בעונה 16) אומר הדוקטור (בגילומו של טום בייקר): "תמיד סברתי שהדרואידיות הומצאה על ידי ג'ון אוברי במאה ה-17 בתור בדיחה. היה לו יופי של חוש הומור, לאוברי".
הקרב על בייג'ינג-טיינג'ין
רקע
לבסוף, לאחר מספר התנגשויות צבאיות אשר נגמרו ברגיעה כגון תקרית שאנגחאי, תקרית גשר מרקו פולו, מצפון לעיר בייג'ינג, הביאה להסלמה ולבסוף לתחילתה של מלחמת סין–יפן השנייה, בניסיון של הכוחות הרדיקלים השלטים בממשל היפני להשליט ממשלות בובות על כל מזרח אסיה, ובראשם סין.
ג'ון אוברי
בתרבות
הסיפור הקצר "The Daughter of Owls" מאת ניל גיימן, הכלול בספרו "Smoke and Mirrors", כתוב כפרק בספרו של ג'ון אוברי Remaines of Gentilisme and Judaisme.
ב-2015 פרסמה רות שור את הספר "John Aubrey: My Own Life", אוטוביוגרפיה פיקטיבית של אוברי הנשענת על כתביו ויומניו ששרדו בכתב יד.
הקרב על בייג'ינג-טיינג'ין
הקרב
ב-28 ביולי, החטיבה היפנית ה-20 ושלוש חטיבות משולבות עצמאיות, עם תמיכה אווירית, פתחו במתקפה נגד בייג'ינג. המטרה העיקרית הייתה נאניואן, מדרום לעיר, והמשנית הייתה ביי-יואן ממזרח. בלחימה זו נהרגו גנרל טונג לינגה (סגן מפקד צבא הדרך ה-29) וגנרל ג'או דנגיו (מפקד אוגדה 132). הכוחות הסיניים ספגו בדרך כלל תבוסה בזה אחר זה, אם כי הושגו ניצחונות טקטיים קטנים שהאטו את ההתקדמות היפנית.
בליל 28 ביולי הכריז הגנרל סונג ג'ה-יואן, ראש המועצה הפוליטית בחביי-צ'הר וקצין מפקד צבא הדרך ה-29 של מסילת הברזל, על תבוסה והורה לחייליו לסגת דרומה במטרה להימנע מכיתור. ראש העיר האזרחי של טיינג'ין נותר בבייג'ינג לקחת את האחריות על העניינים הפוליטיים במחוזות חביי וצ'אר עם אך ורק החטיבה ה-29 של הגנרל ליו רוז'ן לתמיכה בשמירה על הסדר הציבורי.
ב-27 ביולי בוצעה התקוממות אזרחית מרכזית בעיר טונגג'ואו נגד הכיבוש היפני.
מרגיט וסי
מַרְגִיט וֵסִי (בהונגרית: Vészi Margit, בודפשט, 27 באפריל 1885 – אליקנטה, 11 ביולי 1961) הייתה עיתונאית, ציירת, גרפיקאית, הונגריה-יהודיה בתו של יוז'ף וסי, רעייתו של הסופר ההונגרי-יהודי פרנץ מולנר.