cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בנדר: ההתחלה
הסרט שוחרר לאקרנים ב־24 ביוני 2021. הוא הראשון בטרילוגיה הכוללת גם את בנדר: זהב האימפריה ובנדר: ההונאה האחרונה.
הפקה
הסרט צולם על ידי חברת Sreda, שבבעלות אלכסנדר צקאלו, בהזמנת ערוץ הטלוויזיה רוסיה-1. בנדר: ההתחלה הוא החלק הראשון בסדרה בת 3 סרטים, הסרט השני נקרא "בנדר: זהב האימפריה" והשלישי "בנדר: ההונאה האחרונה". ההנחה היא כי בהמשך תופק סדרה טלוויזיונית על אוסטאפ בנדר.
ביקורת
באיזבסטיה כינו את 'בנדר: ההתחלה' "סרט מרתק ומביש." עם זאת, צוין כי הסרט שונה מהותית מהעיבודים הקולנועיים של אילף ופטרוב ונראה כמו חיקוי של סרטי "שודדי הקאריביים"; בזרוקוב משחזר כאן את דמותו של ג'ק ספארו, בעוד דמותו של ורדבניאן נראית חיוורת אף יותר מדמותו של אורלנדו בלום סרטים הללו. צוין גם דמיון הסרט עם סרט ההרפתקאות הסובייטי "כתר האימפריה הרוסית" מ־1971.
פרמהנסה יוגאננדה
פרמהנסה יוגאננדה (באנגלית: Paramahansa Yogananda, נולד מוקונדה לאל גוש; 5 בינואר 1893 – 7 במרץ 1952) היה נזיר הודי, יוגי וגורו שהציג למיליונים את תורת המדיטציה וקרייה יוגה באמצעות ארגון "אגודת ההגשמה העצמית" שלו (SRF) / אגודת יוגודה סאטסאנגה (YSS) מהודו, וחי את 32 שנותיו האחרונות באמריקה. כתלמידו הראשי של גורו היוגה הבנגלי סוואמי שרי יוקטשוור ג'ירי, הוא נשלח על ידי שושלתו להפיץ את תורת היוגה למערב, להוכיח את האחדות בין הדתות המזרחיות והמערביות ולהוטיף איזון בין צמיחה והתפתחות חומרית מערבית לרוחניות הודית. השפעתו ארוכת השנים בתנועת היוגה האמריקאית, ובמיוחד בתרבות היוגה של לוס אנג'לס, הביאה אותו למוכר, על ידי מומחים ליוגה, כאל "אבי היוגה במערב".
יוגאננדה היה המורה ההודי הראשון שהתיישב באמריקה, וההודי הבולט הראשון שהתארח בבית הלבן (על ידי הנשיא קלווין קולידג ' בשנת 1927); ההוקרה המוקדמת שלו הובילה לכך שהוא זכה לכינוי "גורו הסופרסטאר הראשון של המאה העשרים", על ידי לוס אנג'לס טיימס. כשהגיע לבוסטון בשנת 1920, הוא יצא למסע הופעות לפני שהתיישב בלוס אנג'לס בשנת 1925. במשך שני העשורים וחצי הבאים הוא זכה לתהילה מקומית, כמו גם הרחיב את השפעתו ברחבי העולם: הוא הקים מסדר נזירי והכשיר תלמידים, יצא לסיורי הוראה, קנה נכסים לארגונו באזורים שונים בקליפורניה, וחנך אלפים לקריאה יוגה. עד שנת 1952 היו ל-SRF למעלה ממאה מרכזים הן בהודו והן בארצות הברית; כיום, יש להם קבוצות כמעט בכל עיר אמריקאית גדולה. עקרונות ה"חיים הפשוטים והחשיבה הגבוהה" שלו משכו אנשים מכל הרקע בקרב חסידיו.
יוגאננדה פרסם את ספרו, "אוטוביוגרפיה של יוגי", בשנת 1946 שזכה להצלחה אצל המבקרים ובאופן מסחרי; מאז הוצאתו הראשונה הוא מכר למעלה מארבעה מיליון עותקים, ונכלל ברשימת הוצאת הרפר סן פרנסיסקו כאחד מ"100 ספרי הרוח הטובים ביותר של המאה העשרים". מנכ"ל אפל לשעבר, סטיב ג'ובס, הזמין 500 עותקים מהספר לאנדרטה לזכרו, כדי שכל אורח יוכל לקבל עותק. הספר נדפס בקביעות והוא מכונה "הספר ששינה את חייהם של מיליונים". סרט תיעודי משנת 2014, Awake: The Life of Yogananda, זכה במספר פרסים בפסטיבלי קולנוע ברחבי העולם. דמותו, שנותרה מובילה ברוחניות המערבית עד ימינו, גרמה לסופרים כמו פיליפ גולדברג להתייחס אליו כאל "הידוע והאהוב מכל המורים הרוחניים ההודים שהגיעו למערב ... באמצעות כוחו של אופיו והעברתו המיומנת של חוכמה נצחית, הוא הראה את הדרך למיליונים להתעלות מעל מחסומים לשחרור הנפש."
כנער וכתלמיד
יוגננדה נולד בגוראקפור שבפרובינציות הצפון-מערביות, הודו הבריטית (בימינו אוטר פרדש, הודו), למשפחה הינדית אדוקה. לדברי אחיו הצעיר, סננדה, משנותיו המוקדמות המודעות והחוויה של מוקונדה ברוחניות הייתה הרבה מעבר למקובל. אביו, באגבאהטי שרן גוש, היה סגן נשיא הרכבת בנגל-נגפור; לאור אופייה הנוודי של עבודתו היה מעביר את משפחתו למספר ערים במהלך ילדותו של יוגאננדה, כולל לאהור, באריילי, וקולקטה. אביו היה מממן מסעות ברכבות לטיולים הרבים בילדותו לערים רחוקות ונקודות עלייה לרגל, אותן היה עושה לעיתים קרובות עם חברים. בצעירותו חיפש רבים מהחכמים והקדושים ההינדים בהודו, כולל סוואם "הנמר" סוואמי, גנדה באבה ומהנדרנת גופטה, בתקווה למצוא מורה מואר שינחה אותו במסעו הרוחני.
לאחר סיום התיכון, עזב יוגאננדה את ביתו והצטרף למנזר מהאמנדל בעיר ואראנסי אף על פי שמהר מאוד נעשה לא מרוצה על התעקשות המנזר בעבודה ממוסדת ולא במדיטציה ותפיסה אלוהית. ב-1910, החל להתפלל לכיוון. חיפושו אחר מורים שונים כמעט הסתיים כאשר בגיל 17 הוא מצא את הגורו שלו, סוואמי שרי יוקטשוור גירי. באוטוביוגרפיה שלו, הוא מתאר את פגישתו עם שרי יוקטשוור כהצתה מחודשת של מערכת יחסים שהתפרסה על פני כמה גלגולי חיים:"'נכנסנו לאחדות של שתיקה; מילים נראו כמידת העליונות. הרוחנות זרמה בשירה ללא קול מלב המאסטר לתלמיד. עם אנטנה של תובנה בלתי הפיכה הרגשתי שהגורו שלי מכיר את אלוהים, ויוביל אותי אליו. טשטוש החיים האלה נעלם בשחר שברירי של זיכרונות לפני הלידה. זמן דרמטי! עבר, הווה ועתיד הם סצנות המחזוריות שלה. זו לא הייתה השמש הראשונה שמצאה אותי לרגלי הקודש האלה!'" הוא תירגל תחת שרי יוקטשוור כתלמידו למשך עשר השנים הבאות (1910–1920), במנזרים שלו סרמפור ופורה. בהמשך הודיע שרי יוקטשוור ליוגאננדה שהוא נשלח אליו על ידי הגורו הגדול של שושלתם, מהווטאר באבאג'י, למטרה עולמית מיוחדת של הפצת יוגה.
לאחר שעבר את בחינת הביניים שלו באומנויות מהמכללה הסקוטית של קולקטה, בשנת 1914, הוא סיים תואר המקביל ל-Bachelor of Arts או BA של ימינו (שבאותה עת כונה AB), ממכללת סרמפור, שהייתה מורכת משתי ישויות, האחת כמכללה מכוננת של הסנאט של מכללת סרמפור (אוניברסיטה) והשנייה כמכללה בתוך אוניברסיטת קולקטה, מה שאיפשר לו לבלות באשרם של יוקטשוואר בסרמפור.
ביולי 1914, כמה שבועות לאחר סיום הלימודים בקולג', נדר נדרים רשמיים למסדר הסוואמי הנזירי; יוקטשוואר איפשר לו לבחור את שמו שלו: סוואמי יוגאננדה ג'ירי. בשנת 1917 הקים יוגאננדה בית ספר לנערים בדהיקה, במערב בנגל, ששילב טכניקות חינוכיות מודרניות עם אימוני יוגה ואידיאלים רוחניים. שנה לאחר מכן בית הספר עבר לראנצ'י. אחד מקבוצות התלמידים הראשונות של בית הספר היה אחיו הצעיר, בישנו שרן גוש, שלמד שם אסאנות יוגה ובתורו לימד אסאנות לביקראם חודורי. בית ספר זה יהפוך לימים לחברת יוגודה סאטסנגה של הודו, הסניף ההודי של הארגון האמריקאי של יוגאננדה, אחוות מימוש עצמי.
הוראה באמריקה
בשנת 1920, בזמן מדיטציה יום אחד בבית הספר שלו בחוות ראנצ'י, קיבל יוגאננדה חזון: פנים של המון אמריקאים חלפו לנגד עיניו, שרמז לו שהוא בקרוב ייסע לאמריקה. לאחר שמסר את בית הספר לפקולטה שלו (ובסופו של דבר לתלמיד אחיו סוואמי סטיאננדה), הוא עזב לקולקטה; למחרת קיבל הזמנה מההתאחדות האוניארית האמריקאית לשמש כנציג הודו לקונגרס הבינלאומי של ליברלים דתיים שהתכנס באותה השנה בבוסטון. כאשר חיפש את עצתו של הגורו שלו, יעץ לו שרי יוקטשוור ללכת; מאוחר יותר, בעודו בתפילה עמוקה בחדרו, הוא זכה לביקור מפתיע של מהווטאר באבאג'י, הגורו הגדול של שושלתו, שאמר לו ישירות שהוא זה שנבחר על ידי המאסטרים להפיץ את קריאה יוגה למערב. מרגיע ומרומם, יוגאננדה קיבלה זמן קצר לאחר מכן את ההצעה לנסוע לבוסטון. עדות זו הפכה למאפיין סטנדרטי בהרצאותיו.
באוגוסט 1920 עזב לארצות הברית על סיפון הספינה "עיר ספרטה", למסע של חודשיים, שעגנה ליד בוסטון בסוף ספטמבר. הוא נשא דברים בקונגרס הבינלאומי בתחילת אוקטובר והתקבל יפה; מאוחר יותר באותה שנה הוא הקים את אחוות המימוש העצמי(SRF) כדי להפיץ ברחבי העולם את תורתו על הפרקטיקות והפילוסופיה העתיקה של הודו ביוגה ועל מסורת המדיטציה שלה. יוגאננדה בילה את ארבע השנים הבאות בבוסטון; בינתיים הוא הרצה ולימד בחוף המזרחי ובשנת 1924 יצא לסיור הרצאות חוצה יבשות. אלפים הגיעו להרצאותיו. במהלך תקופה זו הוא משך אליו מספר חסידי ידוענים, בהם הסופרן אמליטה גלי-קורצ'י, הטנור ולדימיר רוזינג וקלרה קלמנס גברילוביץ', בתו של מארק טוויין. בשנת 1925 הקים מרכז בינלאומי למלגת מימוש עצמי בלוס אנג'לס, קליפורניה, שהפך ללב הרוחני והמנהלי של עבודתו ההולכת וגדלה. יוגאננדה היה המורה ההינדי הראשון ליוגה שבילה חלק ניכר מחייו באמריקה; הוא גר בארצות הברית בשנים 1920 עד 1952, נקטע בטיול מורחב בחוץ לארץ בשנים 1935–1936, ובאמצעות תלמידיו פיתח מרכזים שונים של קריאה יוגה ברחבי העולם.
יוגאננדה הועמד לרשימת שמירה ממשלתית והוחזק תחת פיקוח על ידי ה-FBI והרשויות הבריטיות, שהיו מודאגים מתנועת העצמאות ההולכת וגדלה בהודו. בשנים 1926–1937 נשמר עליו תיק חסוי בגלל דאגה למנהגיו הדתיים והמוסריים. בשנת 1928, משך יוגאננדה פרסום שלילי במיאמי, כאשר התגובה הציבורית להיבטים מסוימים שבהוראתו, שערבו נשים, גרמה להפרעה ציבורית; מפקד המשטרה, לסלי קוויג, "הציע" לו לעזוב את העיר.
ביקור בהודו, 1935–1936
בשנת 1935 הוא חזר להודו דרך אניית אוקיינוס, יחד עם שניים מתלמידיו המערביים, לבקר את הגורו שלו שרי יוקטשוור ולסייע בהקמת ארגונו היוגודה סאטסנגה בהודו. במהלך הדרך, אונייתו עברה באירופה ובמזרח התיכון; הוא ביקר קדושים מערביים כמו תרז נוימן, הסטיגמטיסט הקתולי של קונרסרות', ומקומות בעלי חשיבות רוחנית: אסיסי, איטליה לכבוד פרנציסקוס הקדוש, המקדשים האתונאיים של יוון ואת תא הכלא של סוקרטס, ארץ הקודש ואת אזורי מדרשו של ישו, וקהיר שבמצרים כדי לבקר בפירמידות הקדומות.
באוגוסט 1935 הגיע להודו לנמל מומבאי; בגלל תהילתו באמריקה, הוא נפגש עם צלמים ועיתונאים רבים במהלך שהותו הקצרה במלון טאג' מאהל. לאחר נסיעה מזרחה ברכבת, הגיע לתחנת האורה ליד קולקטה, שם הוא נפגש עם קהל ענק בתהלוכה חגיגית בראשות אחיו, וישנו לחרן גוש, ואת המהראג'ה של קאזים באזאר. ביקר בסרמפור, היה לו איחוד רגשי עם הגורו שלו שרי יוקטשוור, שצוין בפירוט על ידי תלמידו המערבי סי ריצ'רד רייט. במהלך שהותו בהודו, הוא ראה את בית הספר לנערים ראנצ'י שלו משולב כחוק, ולקח קבוצת סיורים לביקור באזורים שונים: הטאג 'מהאל באגרה, בית המקדש צ'מונדשווארי במיסור, אללהאבאד לחגיגות הקומבה מלה בינואר 1936, וברינדאבן לבקר תלמיד מרומם של לאהירי מהאסיה, סוואמי קשבאננדה.
הוא נפגש גם עם אנשים אחרים שזכו להתעניינותו: מהטמה גנדי, שאותו חנך בקריה יוגה; האישה הקדושה אנאנדמאי מא; ג'ירי באלה, יוגית מבוגרת ששרדה בלי לאכול; הפיזיקאי הנודע צ'נדרסשארה ונקאטה ראמן, וכמה תלמידים של הגורו של שרי יוקטשוור, לאהירי מהאסיה. בעודו בהודו, העניק שרי יוקטשוור ליוגאננדה את התואר הנזיר "פרמהנסה", שמשמעותו "ברבור עליון" והצביע על ההישג הרוחני הגבוה ביותר, אשר החליף רשמית את התואר הקודם שלו "סוואמי". במארס 1936, עם שובו של יוגאננדה לקולקטה לאחר ביקור ברינדבאן, נפטר שרי יוקטשוור (או, כמיטב המסורת היוגית, הגיע למאסאמאדי) בבית המלכות שלו בפורי. לאחר שניהל את טקסי הלווייתו של הגורו, המשיך יוגאננדה ללמד, לקיים ראיונות ולהיפגש עם חברים במשך מספר חודשים, לפני שתכנן לחזור לארצות הברית באמצע שנת 1936.
על פי האוטוביוגרפיה שלו, ביוני 1936, לאחר שזכה לחזון בקרישנה, היה לו מפגש על טבעי עם הרוח הקמה לתחייה של הגורו שלו שרי יוקטשוור, בזמן שהיה בחדר במלון ריג'נט במומבאי. במהלך החוויה, שבה יוגאננדה תפס פיזית ואחז בצורתו המוצקה של הגורו, הסביר שרי יוקטשוור כי הוא שימש כעת כמדריך רוחני בכוכב לכת אסטרלי גבוה, והסביר אמיתות בפירוט מעמיק ביחס: התחום האסטרלי, כוכבי לכת אסטרליים החיים שלאחר המוות; אורח החיים, היכולות והרמות החופשיות המשתנות של יצורים אסטרליים; פעולות הקארמה; גופיו הסופיזיים השונים של האדם וכיצד הוא פועל דרכם ונושאים מטאפיזיים אחרים. בחוכמה חדשה וחודשה מהמפגש, יוגאננדה ושני תלמידיו המערביים עזבו את הודו דרך אניה אוקיאנית ממומבאי; כאשר שהו מספר שבועות באנגליה, ערכו מספר שיעורי יוגה בלונדון וביקרו באתרים היסטוריים לפני שעזבו לארצות הברית באוקטובר 1936.
חזרה לארצות הברית, 1936
בסוף 1936 הגיעה ספינתו של יוגאננדה לנמל ניו יורק, כשהיא עוברת את פסל החירות; לאחר מכן הוא וחבריו נסעו במכונית הפורד ברחבי ארצות הברית היבשתית חזרה למטה וושינגטון בקליפורניה. הוא הצטרף מחדש לתלמידיו האמריקאים והמשיך להרצות, לכתוב ולהקים מקדשים בדרום קליפורניה. הוא התגורר במנזר SRF באינסיניטס בקליפורניה, וזו הייתה מתנה מפתיעה מתלמידו המתקדם רג'ארסי ג'נאקננדה. זה היה במנזר הזה שבו כתב יוגאננדה את "האוטוביוגרפיה של יוגי" המפורסם וכתבים אחרים. כמו כן, בשלב זה הוא יצר "בסיס מתמשך לעבודה הרוחנית וההומניטרית של אחוות ההגשמה העצמית / אגודת יוגודה סאטסנגה של הודו." בשנת 1946 ניצל יוגאננדה שינוי של חוקי ההגירה והגיש בקשה לאזרחות. בקשתו אושרה בשנת 1949 והוא הפך לאזרח ארצות הברית.
ארבעת השנים האחרונות לחייו בילה בעיקר בהתבודדות עם כמה ממעגל התלמידים הפנימי שלו בריטריט המדברי בטוונטינין פאלמס בקליפורניה כדי לסיים את כתביו ולסיים את העיון בספרים, מאמרים ושיעורים שנכתבו בעבר לאורך השנים. במהלך תקופה זו נתן מעט ראיונות והרצאות פומביות. הוא אמר לתלמידיו הקרובים, "אני יכול לעשות הרבה יותר עכשיו כדי להגיע לאחרים עם העט שלי."
מוות
בימים שקדמו למותו החל יוגאננדה לרמוז לתלמידיו שהגיע הזמן שיעזוב את העולם.
במשך שלושה שבועות לאחר מכן, גופתו של יוגאננדה לא התפרקה. העובדים בתהליך המיתה שלו כינו אותו "המקרה יוצא הדופן ביותר מניסיוננו. מצב זה של שמירה מושלמת על גוף הוא, עד כמה שידוע לנו, מצב שאין שני לו ... מצב פנואלי של חוסר יכולת. שום ריח של ריקבון נבע מגופו בכל עת... מסיבות אלה אנו קובעים שוב כי המקרה של פרמהנסה יוגאננדה הוא ייחודי מניסיוננו." שרידי יוגאננדה שמורים בפורסט לון ממוריאל פארקבמוזוליאום הגדול (בדרך כלל סגור למבקרים אך קברו של יוגאננדה נגיש) בגלנדייל, קליפורניה.
אוטוביוגרפיה של יוגי
בשנת 1946 פרסם יוגאננדה את סיפור חייו, "אוטוביוגרפיה של יוגי", שתורגם מאז ל-45 שפות. בשנת 1999, הוגדר הספר כאחד מ"100 ספרי הרוח החשובים ביותר של המאה העשרים" על ידי צוות סופרים רוחניים בראשות פיליפ זלקקי והוצאת הספרים הרפר קולינס. "האוטוביוגרפיה של יוגי" היא הפופולרית ביותר מבין ספריו של יוגאננדה. לדברי פיליפ גולדברג, שכתב את "וודה האמריקנית", "אחוות ההגשמה העצמית המייצגת את מורשת יוגאננדה, מוצדקת בשימוש בסלוגן "הספר ששינה את חייהם של מיליונים". הוא מכר יותר מארבעה מיליון עותקים והיד עוד נטויה". בשנת 2006, המו"ל, האחווה למימוש עצמי, ציין את יום השנה ה-60 ל"אוטוביוגרפיה של יוגי" "עם סדרת פרויקטים שנועדו לקדם את מורשתו של האיש שאלפי תלמידים עדיין מכנים 'מאסטר'." ה"אוטוביוגרפיה של יוגי" מתארת את החיפוש הרוחני של יוגאננדה אחר הארה, בנוסף למפגשים עם דמויות רוחניות בולטות כמו תרז נוימן, אנאנדמאי מא, וישודאננדה פרמהאנסה, מוהנדס גנדי, חתן פרס נובל בספרות רבינדרנת טאגור, ציין מדען הצמחים לותר ברבנק (הספר מוקדש "לזכרו של לותר ברבנק, קדוש אמריקני"), המדען ההודי המפורסם סר ג'אגדיש צ'נדרה בוס וזוכה פרס נובל בפיזיקה סר ונקאטה ראמן. פרק בולט אחד בספר זה הוא "חוק הניסים", שם הוא נותן הסברים מדעיים למעשי פלא לכאורה. הוא כותב: "המילה 'בלתי אפשרי' הופכת פחות בולטת באוצר המילים של האדם."
ד'גארי
ד'גארי, בשמו האמיתי ארנסט ראנדריאנסולו (במלגשית: D'Gary, בהתאמה: Ernest Randrianasolo, נולד ב-22 באוקטובר 1961 באנטננריבו) הוא גיטריסט, זמר ומלחין מלגשי, במוצאו בן לעם בארה זפינדראוואלה מדרום מדגסקר ד'גארי נחשב למתוחכם שבגיטריסטים במדגסקר ואחד המבוקשים באמני ארצו בעולם.
ילדות וצעירות
ארנסט ראנדריאסולו נולד בשנת 1961 באנטננריבו, בירת מדגסקר, אז הרפובליקה המלגשית, כבן לשוטר ממשפחת רועי בקר בני הקבוצה האתנית בארה זפינדראוואלה. גדל במשפחה מוזיקלית והכיר מילדותו את הכלים העממיים מרובאני ו"מנדליני בארה" כלי חד-מיתרי בשם ג'ז'ולאווה. החל משנת 1969 עבר עם אביו לטוליארה בה התוודע למקצבי צאפיקי של דרום אפריקה ואחר כך לבטרוקה בה למד לנגן מנגינות סגה ובלוז מקומיות. הכיר שם מקרוב את יסורי החיים של הרועים בני בארה שסבלו מבעיות שנוצרו עקב סחיפת האדמה ונפלו קרבן לכנופיות גנבי הבקר. ראנדריאסולו היה מוזיקאי אוטודידקט. את הגיטרה הראשונה שאל מדי פעם אחרי החזרות שהתנהלו בבית מהלהקה שבה ניגן אחד מאחיו הגדולים. למד לנגן בגיטרה חשמלית בביתו של חבר מבית הספר. אחרי מות אביו בשנת 1978 הוא עזר בפרנסת המשפחה על ידי עבודתו כגיטריסט בחתונות ולוויות.
הקריירה האמנותית
בגיל 18 בשנת 1979 ניגן יחד עם קבוצת מוזיקאים מבטרוקה נסע איתם לאנטננריבו. התגורר זמן מה עם רז'י ז'יזאבו, אקורדיוניסט שניגן בעבר בלהקת אי מובריני הקורסיקאית. עבד תקופה כגיטריסט מלווה של להקת הבנות "פאון'אלה" "Feon'Ala". התעניין במוזיקה העממית והטקסית של עמו, ולעבד אותה לגיטרה. בשנת 1986 נסע לחוף המזרחי למרואנסטרה כדי לנגן שם ב"ריקודי האבק" המפורסמים. בשנים 1986–1987 שהה תקופה בעיר טומאסינה (אז טאמאטאב) שבצפון האי ודידה, בעל אולפן הקלטות מקומי שהעריך את כישרונו, פרש עליו את חסותו כמנטור וספונסר, אירח אותו ואיפשר לו להתאמן בנגינה באולפנו ולפתח את סגנונו המוזיקלי. דידה קישר אותו עם המרכז הגרמני-מלגשי באנטננריבו שמילא באותה תקופה תפקיד חשוב בעידוד חיי התרבות במדינה. בשנת 1988 בעזרת המרכז הגרמני-מלגשי הקליט האמן הצעיר את האלבום סולו "Garry". בשנת 1989 הקים שלישיית גיטרה, שירה וכלי הקשה בשם "Iraky Ny Vavarano" והקליט איתה קלטות.
בתערוכה לצורך המאבק במגפת האיידס שאורגנה על ידי מפיק הרדיו (ולימים שר התרבות) צילבינה, הקליט ראנדריאסולו את קלטת אודיו הראשונה שלו Alatsao Balansy, עבור חברת ההקלטות המלגשית "דיסקומד". חמישה קטעים מקלטת זו פורסמו בשם הבמה Garry (גארי). בשנת 1992 באלבום "מוזיקה ממדגסקר" (Musiques de Madagascar). באותה תקופה הופיע לראשונה בטלוויזיה ובשנת 1991 ליווה את להקת פאון'אלה בסיור הופעות בצפון המדינה.
בתיווך הזמר והגיטריסט דאמה (גם הוא יליד מדגסקר) הכיר הת האמן כבר ד'גארי את המפיקים האמריקאים הנרי קייזר ודייוויד לינדלי. הם הקליטו באלבום 'A World Out of Time' קטע בביצועו. קייזר, גיטריסט בעצמו, שנדהם מיכולות הנגינה של ד'גארי, שיווק בהמשך את האלבום הבינלאומי הראשון של ד'גארי - "מוזיקת גיטרה מלגשית ממדגסקר".(Malagasy Guitar Music From Madagascar).
בשנת 1993 לצד עמיתיו דאמה (ולהקת מהלאו) ורוסי השתתף ד'גארי בפסטיבל הבינלאומי בלפאייט (לואיזיאנה) יחד עם דאמה ועוד שני מוזיקאים מלהקתו של רוסי הקליט שם ד'גארי את האלבום "A Long Way Home" ואת האלבום Dama § D'Gary בשנת 1994. כחבר בלהקת "Malagasy Allstars" הופיע ד'גארי ב"בית התרבויות" בברלין ובשנת 2000 הקליט עם עם נגן הטאבלה ההודי נאנתה קומאר. ב-1995 הוציא ד'גארי אלבום נוסף בשם Horombe עם להקתו החדשה, "ג'יהה" (Jihé) שפתחה בפניו קריירה בינלאומית. ד'גארי ערך סיור הופעות בצפון אמריקה עם להקת International Guitar Night והקליט האלבום יחד עם בריאן גור, מיגל דה לה בסטיד וקלייב קרול. האלבום Mboloza משנת 1997 שיתף את הרקדנית רטאזה. בשנת 2009 ערך סיורים יחד עם Africa Project של נגן הבנג'ו האמריקאי בלה פלק, עם טומאני דיאבאטה, ווסי מהלאסלה, ואנניה נגוליה. האלבום "Akata Meso" משנת 2001 ד'גארי ניגן ושר מוזיקה בהשראת סוגת צאפיקה הפופולרית בשכונות של טוליאר. ב-2017 הופיע באלבום הבכורה של שלישיית טוקו טלו המבצעת סוגות מוזיקליות מדרום מדגסקר כולל צאפיקי, ג'יהה ובקו.
הסגנון המוזיקלי
ד'גארי אימץ ושכלל סגנון נגינה המשתמש בהרבה כוונונים פתוחים או מתחלפים alternative tunings המייצרים צלילים דומים לאלו של מוזיקת צאפיקי ולמוזיקה הנוצרת בכלים עממיים מסורתיים כמו הציתר המלגשי marovani " מרובאני " של בני וזו (Vezo) ובמיוחד את צלילי הכינור העממי "לוקאנגה", הג'ג'י לאווה (הדומה לברימבאו הברזילאי) והמפאמאליה (ואליחה, גיטרה וקול יחדיו) ד'גארי שאב השראה גם ממוזיקה טקסית של עמו, כמו טקס הלוויות "אבוריה" (avoria).
כלי הנגינה שלו
עד 1991 לא הייתה לד'גארי גיטרה משלו והשתמש בגיטרות שאולות מסוג ג'אניני מתוצרת ברזיל. באותה שנה קיבל במתנה מהנרי קייזר גיטרה מתוצרת מרטין. בהמשך נהג לנגן על גיטרה מתוצרת טקמיני גיטרות, אחר כך בגיטרה אקוסטית-חשמלית מתוצרת ימאהה שקיבל גם כן מקייזר, גיטרה חשמלית עם שריגי נובאקס, וגיטרה חשמלית מתוצרת גיבסון עם מיתרי צ'ט אטקינס, אותה קיבל מפול הוסטטר.
פדמלון אדום-צוואר
פדמלון אדום-צוואר (שם מדעי: Thylogale thetis) הוא מין של יונק כיס קטן בסוג פדמלון, שאנדמי למזרח יבשת אוסטרליה. הוא תואר מדעית בשנת 1827 על ידי הזואולוג הצרפתי רנה לסון (René Lesson), וקרוב מבחינה גנטית לפדמלון אדום-רגל החופף איתו בטווח התפוצה. הפדמלון אדום-הצוואר דומה מבחינה חיצונית לכיסאי אחר במשפחת הקנגוריים - וולבי אדום-צוואר, אשר גדול ונפוץ ממנו.
אנטומיה ומראה
הפדמלון אדום-צוואר הוא יונק כיס קטן יחסית, עם מבנה גוף גוצי ועגלגל המותאם לסביבת המחיה הסבוכה שלו. ראשו הגדול והקצר ואוזניו הגדולות משוות לו מראה ארנבי, ולו חרטום דק ומחודד, לחיים מלאות, ואף ועיניים בינוניים. צווארו קצר ועבה. גפיו האחוריות גדולות, חזקות ומפותחות, בניגוד מוחלט לגפיו הקדמיות שהן קטנטנות ודקיקות. הזנב שלו עבה וקצר, כדי להקל עליו את התנועה בסבך. אורך ראשו וגופו של הפדמלון: 63-29 סנטימטרים, ואורך זנבו: 51-27 סנטימטרים; הדו-צורתיות הזוויגית באה לידי ביטוי בעיקר במסת הגוף: משקל הזכר כ-7 קילוגרם, לעומת הנקבה ששוקלת בממוצע 3.8 קילוגרם בלבד.
הפרווה של הפדמלון אדום-הצוואר עבה וצפופה ובעלת מרקם צמרירי ורך. צבע הפרווה אפור מחוספס בהיר או כהה, לעיתים עם גוון כחלחל, כסוף או חום. החלק התחתון הכולל את החזה, הגרון, הבטן והמפשעה, בצבע אפרפר חיוור או לבנבן.
סימן ההיכר הבולט של המין אשר העניק לו את שמו, הוא האוכף האדמוני בהיר המשתרע על כתפיו וצווארו וגורם לדמיון רב בינו לבין וולבי אדום-צוואר; לעיתים האוכף האדמוני של הפדמלון בהיר וחיוור במיוחד וכמעט ואינו נראה, ולעיתים הוא רחב יותר וגולש לעבר הצלעות והמותניים. באזור הגב יש לעיתים פס שחור אשר נמוג בהדרגה בפלג הגוף האחורי.
ראשו של הפדמלון בצבע אפרורי ברובו, להוציא את המצח שאדמוני לפרקים, ואת הלחיים והסנטר הלבנים. את המצח חוצה לרוב פס שחרחר דהוי. האוזניים אפורות בצידן החיצוני וורודות בצידן הפנימי, וסביב העיניים יש לעיתים טבעות ורודות. כפותיו ורגליו של הפדמלון חומות בדרך כלל, והזנב אפרפר בצידו העליון ולבנבן בצידו התחתון.
תפוצה וסביבת מחיה
פדמלון אדום-צוואר אנדמי למזרח אוסטרליה לאורך קו החוף, מהקצה הדרום-מזרחי של קווינסלנד עד למרכז ניו סאות' ויילס. בעבר טווח התפוצה הגיע עד לקצה הדרומי של ניו סאות' ויילס ליד הגבול עם ויקטוריה, אך אין תצפיות מאושרות שלו שם מאז שנות ה-90 של המאה ה-20. טווח התפוצה של הפדמלון נמצא למרגלות הרי החיץ הגדול מול חופי האוקיינוס השקט.
בית הגידול של הפדמלון אדום-הצוואר מורכב מפסיפס של יערות אקליפטוס ושטחי מרעה או ברצועת המנשק ביניהם, והוא מצוי גם בשולי יערות גשם טרופיים או בשטחים חקלאיים בהם הוא נחשב כמזיק ליבולים.
אקולוגיה
הפדמלון אדום-הצוואר הוא יונק פעיל דמדומים ופעיל לילה המבלה את מרבית שעות היום במנוחה באזור מוגן בסבך. עם דמדומי ערב הוא יוצא ממקום מחבואו לשטחי המרעה בתורו אחר מזונו העיקרי: דשא ירוק וקצר, אך הוא ניזון גם משורשים, עלים ועשבי תיבול. עם הזריחה, הפדמלון מתחיל לנוע חזרה לעבר מקום מחבואו בסבך. התנהגות זאת מקורה בחשש מפני טורפים יומיים דוגמת הדינגו, שועל האדום ודורסי יום גדולים. בתקופות קרות, הפדמלון עשוי לצאת ולהתחמם באור השמש גם בשעות היום.
אף שהפדמלון הוא יונק סוליטרי הפעיל בגפו, בשטחי המרעה הוא נפגש בפדמלונים נוספים היוצאים לרעייה, ואז נוצרות קבוצות ארעיות קטנות המתפזרות תוך זמן קצר. הפדמלון חי בתוך אזור מחיה קבוע שגודלו נע מ-5 עד ל-30 דונם. הוא מתקשר עם בני מינו באמצעות קולות שונים, ובאמצעות חבטה עם הרגליים בקרקע המשמשת כסימן אזהרה. תקשורת חזותית (תנועות גוף) וכימית (ריח), נמצאת גם היא בשימוש נרחב.
הפדמלון אדום-הצוואר הוא ככל הנראה בעל חיים פוליגמי. הנקבות נוטות להתרבות עם זכרים גדולים וחזקים, ואלו מצידם עשויים להפגין תוקפנות זה כלפי זה בנוכחות נקבה מיוחמת. הרבייה מתרחשת בסתיו ובאביב באזור הצפון, ובקיץ באזור הדרום.
תוחלת החיים של הפדמלון היא עד כ-9 שנים בשבי, ובטבע היא נמוכה יותר.
אופני טנדם
אוֹפַנֵּי טַנְדֶם או אוֹפַנֵּי טַנְדּוּ (באנגלית: Tandem Bicycle) הם אופניים המיועדים לשני רוכבים או יותר, היושבים זה מאחורי זה בתצורת טנדם, ותורמים יחד את הכוח להנעת האופניים. האופניים משמשים בין השאר לשילוב נכים בספורט הרכיבה – למשל אנשים עם עיוורון או אנשים עם לקות ראייה, הרוכבים מאחורי רוכב קדמי רואה.
בעבר יוצרו אופני הטנדם על ידי חיבור שני זוגות אופניים זה לזה. המשקל והלחץ הכפולים המופעלים על מערכות האופניים מסוג זה מחייבים רכיבים עמידים יותר, ועל כן כיום מאופיינים אופני טנדם בשילדה מסיבית ורכיבים חזקים מאלו המשמשים אופני יחיד.
עיצוב מוקדם לאופני טנדם מופיע ברישום משנת 1891.
עיצוב וסוגים
אופני הטנדם מוארכים יותר מאופניים רגילים; הם בעלי מספר מושבים זה מאחורי זה ומספר מערכות פדלים. הפדלים של הרוכבים מחוברים על ידי שרשרת, נוספת לזו הקיימת באופניים רגילים, הנקראת "שרשרת תזמון". כך הרוכבים מדוושים בו-זמנית באותו קצב (קאדנס), ותורמים יחד את הכוח הדרוש לסיבוב הגלגלים והנעת האופניים קדימה. השליטה באופניים היא בידי הרוכב הקדמי האוחז בכידון (לשאר הרוכבים יש כידון אחיזה בלבד).
כיום ישנם אופני טנדם בסגנון אופני כביש לצורך רכיבות עממיות על הכביש וגם לצורך מרוץ אופניים מקצוע שבארץ אינו קיים. וכן אופני טנדם בסגנון אופני הרים, בעלי בולמי זעזועים. קיימים גם אופני טנדם מסוג "אופנוח".
רכיבת טנדם
הכוח המופעל ברכיבת טנדם גדול מהכוח המופעל ברכיבת סינגל (אופניים רגילים), ההתנגדות לגלגול והחיכוך בציר מעט גבוהים יותר אך התנגדות האוויר דומה. משקל אופני הטנדם כפול ולעיתים אף יותר מכפול ממשקל אופני הסינגל, אך יחד עם זה יחס הכוח למשקל אינו זהה לזה של רוכב יחיד על אופניים רגילים. הרכבה על אופני טנדם קשה יותר בדרך כלל מאשר הרכיבה על אופני סינגל. בירידות קל להגיע עם אופני הטנדם למהירויות גבוהות מאלו של אופני סינגל בצורה ניכרת. אחד היתרונות של אופני טנדם הוא שבגלל אורכם הם פחות מועדים להתהפכויות בירידות תלולות.
בפועל, קלות הרכיבה על אופני טנדם תלויה באיכותם של האופניים, ביחס הכוח והמשקל בין הרוכבים, ובמיומנותם. רכיבת טנדם מצריכה תיאום בין שני הרוכבים, המתבטא, בין השאר, במגבלה על אפשרויות תגובה מהירה. בנוסף, השליטה והשמירה על שיווי משקל דורשות מאמץ רב יותר (בעיקר מצד הרוכב הקדמי). באופניים רגילים, הרוכב היחיד מתאם אינסטינקטיבית את העברת משקל גופו מצד לצד וסיבוב הכידון, וכך נשמרת יציבותו על האופניים. ברכיבת טנדם על הרוכב הקדמי לפצות בתנועות כידון על שינויים במרכז הכובד שאינו מודע להם מבעוד מועד. ככל שמשקלו נמוך יותר ביחס לרוכב האחורי, כך גדלה השפעת תנועותיו של הרוכב האחורי על היציבות.
מקור השם
השם "טנדם" הוא משחק מילים אנגלי שמקורו בלטינית: Tandem. בלטינית פירושו "לבסוף", ובאנגלית פירושו "זה מאחורי זה". היות שעל אופני הטנדם יושבים הרוכבים זה אחר זה, הם זכו בשם זה. השימוש במושג "טנדם" משמש גם בענפי ספורט אחרים בהם צוות ספורטאים פועל בצורה דומה, כגון צניחה חופשית של זוג צנחנים (Tandem skydiving, נפוץ בעיקר בצניחה עם מדריך).
בלשון העברית - ארמית, יש מילה עם אותו צליל ואותה משמעות '"טן דו"' מקור המילה בתלמוד הבבלי מסכת יבמות דף קיח: '"טב למיתב טן דו מלמיתב ארמלו"' (טוב לשבת יחד, בזוג, מלשבת אלמנה).
אופני טנדם בישראל
בישראל, אופני הטנדם נפוצות בעיקר בהקשר של רכיבת עיוורים ולקויי ראייה במסגרות העוסקות בספורט נכים.
בין הארגונים והעמותות הפועלות בישראל ניתן למנות את:
תחרויות אופני טנדם בסגנון אופני הרים המיועדות לרוכבים עיוורים ולקויי ראייה מתקיימות בישראל מאז שנת 2017. התחרויות מתקיימות בחסות איגוד האופנים הישראלי וההתאחדות הישראלית לספורט הנכים. בין התחרויות ניתן למנות את "אליפות ישראל לטנדם", "מרוץ איילה", "הספורטיאדה" ותחרויות נוספות.
נטע דוברין
נטע דוברין (נולדה ב-27 באוקטובר 1975) היא פוליטיקאית ישראלית, כיהנה כחברת מועצת העיר חיפה (1998 - 2003) וחברת הכנסת מטעם מפלגת העבודה למשך כחודשיים בשלהי הכנסת ה-16 (מ-15 בפברואר עד ל-17 באפריל 2006).
קריירה
דוברין התחילה את פעילותה הציבורית באוניברסיטת חיפה כנציגת החוג לסוציולוגיה באגודת הסטודנטים בשנים 1996–1997. היא בעלת תואר ראשון בחינוך, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה ותואר שני במנהל עסקים. כמו כן, היא עורכת דין ובעלת תואר ראשון במשפטים.
בשנת 1998 נבחרה למועצת העיר חיפה, ושימשה כיושבת ראש ועדת הנוער העירונית וכחברת ועדת הכספים בעיריית חיפה תחת הנהגתו של ראש העיר עמרם מצנע. בשנת 2003 נבחרה שוב לרשימת מפלגת העבודה למועצת עיריית חיפה, אך לא נבחרה למועצה. עמרם מצנע התכוון "להצניח" במקומה את משה ורטמן כנציג הגמלאים, ומשהדבר לא עלה בידו בגלל התנגדות של בנימין בן אליעזר, פרש מראשות מפלגת העבודה.
דוברין הייתה במקום ה-32 ברשימת העבודה לכנסת. עקב התחלופה הגדולה בשורות מפלגת העבודה במהלך פגרת הבחירות, דבר שגרם לכניסתם של תשעה חברי הכנסת חדשים ממפלגת העבודה מאז פיזור הכנסת ב-29 בדצמבר 2005, נכנסה דוברין לכנסת ב-15 בפברואר 2006 במקומה של אורנה אנג'ל. דוברין בחרה לא להתמודד בבחירות המקדימות לרשימת מפלגת העבודה לבחירות לכנסת ה-17.
בין השנים 2003 ל-2008 כיהנה כדירקטורית בחברת שקמונה, חברה ממשלתית לדיור ציבורי ובנוסף הייתה דירקטורית בחברת מוזיאוני חיפה.
בין השנים 2010 ל-2012 שימשה כמנכ"לית עמותת "שמע" . בין השנים 2012 ל-2013 שימשה כמנכ"לית הקרן הקהילתית טירת כרמל. מאז 2015 משמשת כמנהלת יד לבנים חיפה.
ב-17 באוגוסט 2023 פורסם כי ביקשה חופשה ללא תשלום מתפקיד ביד לבנים כדי להתמודד במועצת העיר חיפה דרך רשימת "חוזה חדש" - התארגנות ארצית של אנשי המחאה נגד הרפורמה המשפטית.
אווז אורינוקו
אווז אורינוקו (שם מדעי: Neochen jubata) הוא מין של עוף ממשפחת הברווזיים, החי באזור הטרופי של אמריקה הדרומית. לפי המיון העכשווי הוא שייך לסוג נאוצ'ן שיש בו רק עוד מין אחד - אווז האנדים. בעבר היו עוד שלושה מינים בסוג זה, שנכחדו. שני המינים הקיימים שייכים לתת-משפחת ברווזי צדפות (Tadorninae), בהם מיני הטדורנה. לפיכך מסתבר, שלמרות שמו ומראהו ה"אווזי", אווז אורינוקו איננו אווז אלא ברווז גדול.
אווז האורינוקו מגיע לאורך 61–76 ס"מ. הוא בעל ראש חיוור וצוואר גדול ועבה בצבע אפור בהיר. הגוף כתום, הכנפיים ירוקות כהות והרגליים אדומות. המקור אפור והלסת התחתונה ורודה. הזוויגים דומים, אך הזכרים גדולים יותר. הם מגעגעים בקול רם, ומראם וקולם מזכירים מעט את היאורית.
ברווזים אלה חיים בעיקר ביבשה ולא שוחים הרבה. הם גם מעופפים חלשים למעט בדאייה ארוכה. הם חיים באגמים וביצות מיוערות וכן בשדות וביערות פתוחים באמריקה הטרופית מוונצואלה עד ארגנטינה.
המין מוגדר קרוב לסיכון בעיקר עקב סכירת הנהרות בהם הוא חי, ועקב כריתת יערות ופגיעה במקווי המים. בטבע נותרו 25,000–100,000 פרטים.
מנשה רז
מנשה רז (נולד ב-28 באוגוסט 1946) הוא עיתונאי, במאי טלוויזיה, עורך, קריין, מגיש ומנחה טלוויזיה ורדיו. עורך ומנחה התוכנית "מסיבת עיתונאים" בערוץ 1.
ביוגרפיה
רז נולד בגדרה ומתגורר כיום בהרצליה. אביו, אריה רז, שרת כאל"ם בצה"ל. רז התגייס לעתודה האקדמית הצבאית ובמהלך הלימודים באוניברסיטה השתתף בקורס קריינים בקול ישראל. הוא עזב את העתודה והתגייס לשירות בגלי צה"ל ככתב צבאי, עורך ומגיש תוכניות. עם שחרורו מצה"ל הוא השלים את הלימודים בחוג למדעי המדינה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית והצטרף לקול ישראל. במסגרת עבודתו בקול ישראל הגיש רז מגוון תוכניות, בהן מהדורות חדשות, תוכניות מוזיקה קלה ופופ, מצעד הפזמונים העברי והיה המגיש והמנחה הראשון של התוכנית "שירים ושערים".
בסוף שנת 1972 הצטרף רז לטלוויזיה הישראלית ככתב חדשות ובמאי סרטים דוקומנטריים. הוא זכה בפרס כינור דוד לסרט הדוקומנטרי הטוב של השנה (1979) על סדרת סרטים דוקומנטאריים שביים על מצב בתי הסוהר בישראל. בעקבות שידור הסדרה בטלוויזיה, הוקמה ועדת קנת לבדיקת מצב בתי הכלא בישראל.
רז שימש בתפקידים שונים במסגרת הערוץ הראשון, בהם עורך ומנחה מבט לחדשות, כתב במגוון רחב של תחומים כמו: פוליטי, צבאי ועוד, עורך ומגיש התוכניות "משחק השבת" ו"מסיבת עיתונאים".
במסגרת שירות המילואים בצה"ל היה רז אחראי על התיעוד המבצעי של חיל-האוויר, ונטל חלק בתיעוד מבצעים ופעולות שונות של חיל-האוויר.
במשך חמש שנים כיהן רז כמרצה מן החוץ בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. כמו כן הוא שימש כמרצה מן החוץ במכללת תל-חי, במכללת ספיר, במכללה למנהל ובקורס יחסי ציבור באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1999 פרש רז מרשות השידור ושימש כאחראי על מערך התקשורת והדוברות של מפלגת המרכז לקראת הבחירות לכנסת. לאחר הבחירות מונה רז כמנכ"ל קרן גבריאל שרובר ולאחר מכן שימש כמנהל התקשורת של חברת IMAGESAT – חברה בת של התעשייה האווירית לישראל. בשנת 2003 שב לעשייה העיתונאית כמנחה וכתב בחברת החדשות של ערוץ 10. ב-2011 הכריז רז על כוונתו לרוץ לכנסת מטעם מפלגת קדימה. בשנת 2014, לאחר מבצע צוק איתן עבר להתגורר בקיבוץ נחל עוז במשך שנה. רז היה חבר במספר ועדות ומועצות מנהלים בהם ועדה מיוחדת להסברה של ההסתדרות הרפואית בישראל, הנהלת המועצה לשלום ולביטחון, דירקטוריון מת"ב.
סרטים
בין סרטיו הבולטים של רז: "גשמי קיץ" – יחד עם רם לנדס על ההתנתקות מזווית הראייה של הפיקוד בצה"ל; "האחת" – טייסת 201 במלחמת יום הכיפורים; תיעוד שיגור לוויין הצילום ארוס A1; "הפלמ"ח במאבק נגד הבריטים"; "ההעפלה אחרי שואת היהודים באירופה – הפל"ים"; "פרידה מסיני" – פינוי בסיסי חיל-האוויר ופינוי בסיסי צה"ל מסיני. ביקור משלחת קציני צה"ל באתרי השואה בפולין – בשיתוף דובר צה"ל. רוברט מקסוול בישראל; מאה שערים של נטורי קרתא.
מתאו טנלונגו
מתאו טנלונגו (בספרדית: Mateo Tanlongo; נולד ב-12 באוגוסט 2003 בפונס שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת ספורטינג ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
קריירת מועדונים
טנלונגו גדל במחלקת הנוער של רוסאריו סנטראל. הוא ערך 33 הופעות בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הארגנטינאית.
ב-5 בינואר 2023 חתם טנלונגו על חוזה לארבע שנים בספורטינג ליסבון מליגת העל הפורטוגלית. ב-20 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על ויזלה במסגרת המחזור ה-17 בליגה לעונת 2022/2023.
היסטוריה של רוסיה
ההיסטוריה של רוסיה תחילתה בימי קדם, באירופה המזרחית, והיא נמשכת עד ימינו.
מקור השם
השם "רוסיה" (ביונית: Ρωσία) מופיע לראשונה במאה העשירית בכתביו של קיסר ביזנטיון קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס "על השליטה באימפריה".
רוסיה הקדומה
ההיסטוריה של רוסיה מתחילה בתולדותיה של קבוצה אתנית הידועה בשם סלאבים. קבוצה זו היא המקור לעמים מזרח אירופאים רבים דוגמת רוסים, אוקראינים, פולנים ואחרים.
רוסיה של קייב ונסיכות מוסקבה
הישות המדינית הראשונה שהוקמה בחבל ארץ זה הייתה הרוס של קייב (או רות'ניה של קייב) שנקראה כך בגלל בירתה - קייב. הקמת ישות זו נעשתה בעקבות הגעתו לאזור של שבט רוס מאזור סקנדינביה של היום. בני שבט זה היו הוויקינגים של מזרח אירופה ובפי המקומיים הם נקראו ורנגים ומלכם הראשון היה רוריק. עיקר שטחי הממלכה הקדומה נמצאו בתחומי אוקראינה המודרנית. רוב בני העם הרוסי התנצרו תחת שלטון המלך ולדימיר הראשון בשנת 988, בהשפעת האימפריה הביזנטית. לאחר נפילתה של ביזנטיון, באמצע המאה ה-15, ראו עצמם הרוסים כממשיכי דרכה.
הכיבוש המונגולי
רוס של קייב לא הצליחה לשמור על אחדותה והיא התפרקה לשלל נסיכויות שנלחמו זו בזו. בתקופה זו עלתה במרכז רוסיה נסיכות ולדימיר ואילו בצפונה התבססה רפובליקת נובגורוד. באמצע המאה ה-13 רוסיה נכבשה על ידי המונגולים ונשארה תחת העול הזר כ-200 שנה עד המחצית השנייה של המאה ה-15. במהלך תקופת השלטון הזר, עלתה קרנה של מוסקבה ואחרי הניצחון על המונגולים בקרב קוליקובו בשנת 1380, הפכה נסיכות זו לדומיננטית. הנסיך איוואן השלישי הצליח למגר סופית את המונגולים בשנת 1480 בעימות שקיבל את השם ההתקוממות הגדולה על נהר האוגרה.
החלק המערבי של רוס של קייב שכלל את קייב עצמה והנסיכויות צ'רניגוב, פולוצק וטורוב הפכו לחלק מהדוכסות הגדולה של ליטא.
שושלת רומנוב
במהלך 200 השנים הבאות נסיכות מוסקבה ביססה את מעמדה באירופה המזרחית. איוואן השלישי הכתיר את עצמו בתואר צאר (המקביל לקיסר רומי) באמצע המאה ה-16 כסמל לכוחה הרב. במהלך תקופה זו, ידעה רוסיה מספר פלישות זרות ובאחת מהן אפילו איבדה את השליטה על עיר בירתה לפרק זמן קצר בראשית המאה ה-17. במהלך זמן זה רוסיה המשיכה להתרחב דרומה ומזרחה. בשנת 1581 משפחת הבויארים סטרוגנוב שכרה את הקוזאק ירמק טימופייביץ' להוביל משלחת למערב סיביר. ירמק הביס את חאנות סיביר ותבע את השטחים שממערב לנהרות אוב ואירטיש בעבור רוסיה. הקוזאקים סייעו לרוסיה להתפשט מזרחה ובשנת 1648 סמיון דז'ניוב פתח מעבר בין אמריקה לאסיה. באמצע המאה ה-17 הרוסים הגיעו לנהר אמור ולגבולות האימפריה הסינית. איוואן האיום היה בעצם אחרון השולטים משושלת שבט הרוס. אחריו באה שושלת רומנוב לשלטון בשנת 1613.
למרות הכיבושים הנרחבים, רוסיה פיגרה אחרי מערב אירופה מבחינות רבות. כתוצאה מכך, הצאר פיוטר הגדול, שעלה לשלטון בסוף המאה ה-17, העביר רפורמות רבות שבסופן הפכה רוסיה למעצמה בינלאומית והפכה לאימפריה. הניצחון על שוודיה במלחמה הצפונית הגדולה בראשית המאה ה-18 ביסס את מעמדה החדש.
במהלך המאה ה-18 והמחצית הראשונה של המאה ה-19 הייתה רוסיה אחד הכוחות הדומיננטיים בעולם עם תעשייה מפותחת ומחקר מתקדם. למרות ההתחלה הנאה, המהפכה התעשייתית בוששה להגיע לרוסיה וכתוצאה מכך החל להיווצר פער הולך וגדל בינה לבין מערב אירופה. החל רצף של הפסדים במלחמות דוגמת מלחמת קרים (1854–1856) ומלחמת רוסיה–יפן (1904–1905). בנוסף אירע ניסיון מהפכני כושל כנגד הצאר - מהפכת 1905. רוסיה הייתה עדה לעליה חדה באבטלה וברמת העוני בשכבות החלשות של חברתה.
ברית המועצות
משברים אלו הגיעו לשיאם במהלך מלחמת העולם הראשונה. הכלכלה הרוסית החלשה לא עמדה בנטל הכבד וקרסה. קריסת הכלכלה, האבדות האיומות בחזית, הרעב הכבד והתעמולה של המתנגדים למשטר דוגמת הבולשביקים ואחרים גרמו לנפילת המשטר המלוכני במסגרת מהפכת פברואר (1917). ממשלת המעבר הרוסית בראשותו של קרנסקי לא הצליחה להתמודד עם המשבר ונפלה במהפכת אוקטובר שהביאה את ולדימיר לנין לשלטון. הבולשיביקים הכריזו על כינון מדינה חדשה - ברית המועצות. המדינה שקעה עד מהרה במלחמת אזרחים אכזרית שנמשכה עד שנות ה-20.
ברית המועצות הסתגרה בענייניה הפנימיים במהלך 20 השנה שחלפו מסיום מלחמת האזרחים ודאגה לשפר את תעשייתה ולהשריש את השלטון החדש בעם. ברית המועצות יצאה כשידה על העליונה במלחמת העולם השנייה. המלחמה גרמה למשבר חריף בבריטניה שלא הייתה יכולה לדאוג עוד למעמד הבכורה ורוסיה עלתה לזירה הבינלאומית בתור מעצמת על לצידה של ארצות הברית. המאבק בין שתי מעצמות העל ידוע בתור המלחמה הקרה. מלחמה זו התחממה מעת לעת במלחמות גלויות בין בעלות ברית של המעצמות דוגמת מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם. במהלך תקופה זו שלטה ברית המועצות על אימפריה רחבת ידיים באירופה המזרחית והמרכזית. היא דיכאה ביד קשה מספר התקוממויות נגד שלטונה דוגמת המרד בהונגריה, 1956.
בשנת 1964 הודח ניקיטה חרושצ'וב מהשלטון ואת מקומו תפס ליאוניד ברז'נייב. ברז'נייב חיזק בצורה משמעותית את הצבא הסובייטי והגביר את ההגמוניה והיוקרה של ברית המועצות בעולם אך שלטונו התאפיין בשחיתות מתגברת ומיתון כלכלי. לאחר מות ברז'נייב בנובמבר 1982 ידעה ברית המועצות חילופי שלטונות מהירים עם יורי אנדרופוב (1982-1984) וקונסטנטין צ'רניינקו (1984-1985). השניים האחרונים כבר היו חולים מאוד בהיכנסם לתפקיד ולא הספיקו להותיר את חותמם על מדיניות ברית המועצות שלמעשה נשארה זהה כמעט לזו של תקופת ברז'נייב.
התפרקות ברית המועצות ותחיית רוסיה
מיכאיל גורבצ'וב שעלה לשלטון במרץ 1985 לאחר מותו של קונסטנטין צ'רניינקו החולה, ניסה להציל את כלכלתה הקופאת, אך ללא הצלחה. הרפורמות שהנהיג תרמו לנפילת האימפריה הסובייטית ובשנת 1991 לאחר פוטש שהסתיים ללא שפיכת דמים (פרט לשלושה צעירים שנהרגו מכדורי הקושרים), פורקה ברית המועצות ורוסיה הפכה לדמוקרטיה. הרפובליקות הסובייטיות לא רצו להמשיך את דרכן יחד עם רוסיה והתנתקו ממנה בראשית שנות ה-90. רוסיה ניסתה לשמר את מעמדה הרם בקרב הרפובליקות הפורשות; לשם כך הקימה את חבר המדינות, אך לרוע המזל אף הוא התפרק. הדמוקרטיה החדשה ידעה מספר משברים צבאיים, בעיקר מצד חסידי השלטון הישן, אשר דגלו בחידוש הברית, כמו גם מתקפות טרור רצחניות צ'צ'ניות, על רקע מאבקה של צ'צ'ניה לקבלת עצמאות מרוסיה. רוסיה ידעה גם משברים כלכליים קשים; הקשה מכולם היה משבר הרובל, אשר התרחש באוגוסט 1998.
ילצין היה הנשיא הראשון שנבחר בבחירות דמוקרטיות במדינה. הוא כיהן כנשיא במשך שתי קדנציות רצופות, עד שהכריז על התפטרותו, ערב פתיחת המאה ה-21. הוא הנהיג במדינה רפורמות רדיקליות, והביא לשינוי המבנה החברתי, הפוליטי והכלכלי של רוסיה. כמו כן הביא לקריסת הסוציאליזם בברית המועצות, הוציא את המפלגה הקומוניסטית מחוץ לחוק ופיזר את הסובייט העליון.
עם עלייתו של ולדימיר פוטין לשלטון בשנת 2000, בעידודו של ילצין, ביססה רוסיה את מעמדה הכלכלי, והחלה להיחלץ בהדרגה מהמשבר הכלכלי הקשה אליו נכנסה. עדות לכך ניתנה ב-1999, במהלכה החלו מחירי הנפט והגז הטבעי לעלות חזרה לשווים המקורי, טרם המשבר שגרם לצניחתם. השיפור במעמדה הכלכלי של רוסיה תרם להשפעתה המכרעת על הפוליטיקה והכלכלה העולמית.
בד בבד, עברה רוסיה הידרדרות משמעותית בתחום זכויות האדם וחופש הפרט, שהתבטאו בכך שמרבית התקשורת עברה לשליטת הממשלה ופעילי אופוזיציה מודרו מפעילות התקשורת.
בדצמבר 2007, נערכו בחירות לדומה (הבית התחתון של הפרלמנט הרוסי, האספה הפדרלית), אשר בהן זכתה "רוסיה המאוחדת", מפלגתו של פוטין. במרץ 2008, נערכו בחירות לנשיאות רוסיה, לאחריהן זכה ברוב קולות מקורבו של פוטין, דמיטרי מדבדב.
באוגוסט 2008, פלשה רוסיה לשכנתה גאורגיה, במסגרת המלחמה בדרום אוסטיה. היה זה העימות הצבאי הראשון מחוץ לגבולותיה מאז התפרקות ברית המועצות, שהביא לעצמאות דה פקטו של מחוזות דרום אוסטיה ואבחזיה.
במרץ 2012, נערכו בשנית הבחירות לנשיאות רוסיה, ופוטין נבחר מחדש לקדנציה בת שש שנים, כשהוא ממנה את קודמו, מדבדב, לתפקיד ראש הממשלה. רוסיה הייתה מעורבת במשבר קרים, שהביא לסיפוח דה-פקטו של חצי האי קרים לרוסיה. עקב אירועים אלה, הטילו מרבית מדינות המערב סנקציות כלכליות על רוסיה, ויחד עם ירידת מחירי הנפט והגז (המהווים את רוב הייצוא הרוסי) שהחלה ב-2014 - הביאו אלה למיתון בכלכלה הרוסית.
בספטמבר 2015, התערבה רוסיה בנעשה במלחמת האזרחים בסוריה, כששלחה כוחות צבאיים, אשר סייעו לנשיא סוריה, בשאר אל-אסד – במלחמתו במתנגדים לשלטונו. סיוע זה הביא להידרדרות מתמשכת של רוסיה ביחסיה עם מדינות המערב.
בשני העשורים הראשונים של המילניום, הצליח פוטין לחזק בהדרגה את הדומיננטיות שלו בשלטון, ואת תדמיתו כשליט הרלוונטי היחיד ברוסיה, תוך נטרול אפקטיביות מצד האופוזיציה. פוטין נהנה בתקופה זו באופן עקבי למדי מתמיכה ציבורית רחבה, אולם נקודת שפל יחסית בתדמיתו הציבורית הגיעה בשנת 2019 כאשר מספר מחאות ציבוריות התמזגו יחד באופן שערער את לגיטימיות השלטון שלו באופן חריג. המחאות השונות נגעו במגוון נושאים, ביניהם העלאת גיל הפרישה, קיצוץ בשירותי הרווחה הציבוריים, חוסר יכולת לטפל במפגעי אשפה וטענות לאוזלת יד הממשלה מול תופעת של אלימות נגד נשים - אלו הצטרפו לגל מחאות מוקדם יותר בארגון האופוזיציה, שהחל לצבור תאוצה בשנים 2017–2018 תוך טענות לשחיתות שלטונית בדרגים הגבוהים. באוגוסט 2019 נעצרו כ-600 אזרחי רוסיה שהשתתפו במחאה למען בחירות חופשיות. בשנת 2020 הורעל פעיל האופוזיציה, אלכסי נבלני, שהתאושש מההרעלה ובהמשך נעצר על ידי הרשויות.
בשנת 2021 הסלים המשבר מול אוקראינה, על רקע האשמות הדדיות ומחלוקת סביב אזור דונבאס שבאוקראינה. בפברואר 2022, הודיעה רוסיה על הכרה בעצמאותן של הרפובליקה העממית של דונצק והרפובליקה העממית של לוהנסק, שהתבדלו מאוקראינה בחסות רוסיה. הכרה זו הובילה לעיצומים על רוסיה מצד מדינות המערב. ב-24 בפברואר 2022 החלה פלישת רוסיה לאוקראינה, שהובילה לגל חריף ומוגבר של עיצומים על רוסיה.
יחסי טאיוואן–ישראל
בין טאיוואן ומדינת ישראל לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים לאור מעמדה הבינלאומי של טאיוואן, אם כי שתי המדינות מקיימות יחסים כלכליים ומסחריים, ולישראל יש משרד ייצוגי בטאיוואן, שנפתח בשנת 1993.
היחסים הבלתי-רשמיים בין שתי המדינות מתבטאים בעיקר בתחום המדע, המסחר והתעשייה.
היסטוריה מוקדמת
עוד לפני ניצחונם של הקומוניסטים במלחמת האזרחים הסינית היה מאבקה של המפלגה הלאומית הסינית (קוומינטנג) במפלגה הקומוניסטית הסינית שהונהגה על ידי מאו דזה-דונג בבחינת שאלה קיומית. לפיכך, הרפובליקה הסינית הסתייגה מישראל ונמנעה מלהכיר בה או לקיים עמה קשרים בתקווה שתשמור לצדה את ארצות ערב שנוכחותן באומות המאוחדות הלכה וגדלה.
ב-15 במאי 1948 ישראל הגישה בקשה להתקבל לארגון האומות המאוחדות (או"ם). בדיון שנערך במועצת הביטחון של האו"ם, נציג הרפובליקה הסינית נמנע יחד עם חמש חברות נוספות. לאור זאת בקשת ישראל לא קיבלה את מרב הקולות הדרוש, ורק עם קבלת החלטה 273 של העצרת הכללית של האו"ם ב-11 במאי 1949 ישראל הייתה לחברה באומות המאוחדות. בגלל התנהגות זו טען ולטר איתן, אז מנכ"ל משרד החוץ, כי לישראל לא הייתה שום סיבה להכיר תודה לרפובליקה הסינית. עם זאת, לאבא אבן היה יחס חיובי וחם יותר כלפי טאיוואן. לאחר חתימת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות בין ישראל לארבע מדינות ערב הגובלות בה ולפני ניצחון הקומוניסטים במלחמת האזרחים בסין הכירה הרפובליקנית הסינית בישראל.
בשנת 1950 הכירה ישראל ברפובליקה העממית של סין, שבינתיים השתלטה על כל המדינה. עקב כך נותקו כל הקשרים שעוד היו קיימים בין ישראל וטאיוואן. טאיוואן אף סירבה להעניק אשרות שהייה לישראלים. למרות כל זאת, ישראל סירבה לתמוך בהצעות שהועלו לאומות המאוחדות שקראו לקבל את סין העממית כחברה באו"ם במקומה של טאיוואן, ונמנעה בהצבעות על עניין זה. באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 ישראל הצביעה בְּפֵירוּשׁ נגד הוצאת טאיוואן מהאומות המאוחדות. בתמורה, ככל הנראה, התרככות בנוקשתה של טאיוואן נגד ישראל. בשנים אלו נוצר אז שיתוף פעולה עקיף בתחום אחד - מכירה תת-מקלעים מסוג עוזי על ידי בית החרושת הבלגי שייצר אותם ברישיון ישראלי. ישראל לא התנגדה לביצוע עסקה זו.
שנות השישים
אַף שסירבה לכונן יחסים דיפלומטיים עם ישראל ואף הקשתה על קיום יחסי מסחר, ניסתה טאיוואן להפיק תועלת מדעית וטכנולוגית מישראל, בעיקר בתחום המחקר הגרעיני. מגעים בין נציגים טאיוואנים לבין נציגי מערכת הביטחון הישראלית התקיימו לראשונה ב-1961 ולאחר מכן שוב ב-1965. בשתי הזדמנויות אלו ביקר בטאיוואן יושב ראש הוועדה לאנרגיה אטומית, פרופסור ארנסט דוד ברגמן כאורחו של המזכיר הכללי של הוועדה הטאיוואנית לאנרגיה אטומית. טאיוואן ניסתה לבדוק האם ישראל תהא מוכנה לשתף עמה פעולה בתחום המחקר הגרעיני ולארגן במשותף השתלמויות וחילופי מדענים. בביקורו הראשון בטאיוואן התבקש ברגמן לייעץ לוועדה הטאיוואנית לאנרגיה אטומית ובביקורו השני הופגש עם שר הביטחון של טאיוואן ועם אביו, נשיא הרפובליקה הסינית צ'יאנג קאי שק. ברגמן הסביר לנציגים הטאיוואנים כי יהיה קשה להגיע להסכם רשמי עם מדינה שאינה מקיימת יחסים דיפלומטיים עם ישראל. שר החוץ אבא אבן כתב לפרופסור ברגמן שאין להסכים עם טאיוואן על שיתוף פעולה בשטח הגרעיני.
שר החוץ אבן לא התנגד להמשך המגעים בין ארנסט דוד ברגמן עם טאיוואן בתחומים אחרים. עקב פגישותיו של ברגמן בטאיוואן ב-1965 ביקרו בסוף חודש דצמבר של אותה השנה שני מדעני אטום טאיוואנים וראש המרכז למחקר גרעיני ועוזרו במרכז למחקר גרעיני בנחל שורק, בטכניון שבחיפה ובועד כמה מפעלים תעשייתיים. לאחר הביקור, בחודש מרץ 1966 פנה אחד משני המדענים הטאיוואנים לארנסט דוד ברגמן בבקשה לאפשר לתריסר משתלמים ללמוד בטכניון. תחילה שר החוץ אבן סירב לבקשה, אך כעבור זמן מה הוא אישר את בואם של חמישה טאיוואנים למכון ויצמן למדע.
בחודש אוקטובר 1967 ביקרה בישראל קבוצה קטנה המונה כשבעה אנשי משרד הכלכלה של טאיוואן. כוונתם המוצהרת של אנשי משרד הכלכלה הטאיוואנים הייתה ללמוד את מבנה החברה והכלכלה הישראלית וכן את ההיסטוריה של מדינת ישראל. נוסף על כך, הקבוצה ביקשה פגישות עם אנשי מערכת הביטחון הישראלית. לקראת סוף שנת 1967 פנה סגן שר הביטחון של טאיוואן לפרופסור ברגמן וביקש ממנו שתינתן לו ולכמה מעמיתיו אפשרות לבקר במוסדות מדע בישראל, במתקנים לאנרגיה אטומית וכיוצא בזה. גם משרד הביטחון וגם משרד החוץ אישרו ביקור זה. בעקבות זאת, הגיעה לישראל משלחת טאיוואנית בלתי רשמית, ששהתה בישראל מ-25 בפברואר עד 12 במרץ 1968. המשלחת התעניינה בעיקר במבנה מסגרות המחקר בישראל, בניסיון שרכשה ישראל בהקמת תעשייה אלקטרונית ובסיכוי לחילופי ידע או קנייתו ממוסדות מחקר ופיתוח של התעשייה הישראלית. משלחת זו עוררה בישראל רושם שטאיוואן מעוניינת להשתחרר מתלותה המחקרית והביטחונית בארצות הברית וכי היא רואה בישראל תחליף אפשרי. לפי מחקר שפורסם בארצות הברית ב-2018, הסיוע הישראלי החשאי למאמציה של טאיוואן לפתח נשק בלתי קונבנציונלי נמשך כשני עשורים, עד שנות ה־80.
פרופסור ארנסט דוד ברגמן, שהיה האיש העיקרי למגעים עם טאיוואן סבר שעל ישראל להתייחס לטאיוואן כלמדינה שחשיבותה הולכת וגוברת ועל כן יש ליצור איתה קשרים ויחסים בכל התחומים. במשרד החוץ הועלו חששות בנוגע להרחבת הקשרים עם טאיוואן "מעבר לגבול הטעם הטוב" והוחלט כי יש לפקח על מגעים אלו עם טאיוואן.
משנות השבעים עד לשנות התשעים
ישראל הבהירה את מדיניותה כלפי טאיוואן בתשובה של שר החוץ אבא אבן לשאילתה שהועלתה במליאת הכנסת על ידי חבר הכנסת זבולון המר ב-25 בנובמבר 1970. אבן אישר שבשטחים שונים קיימים קשרים עסקיים ומסחריים בין אזרחים ומוסדות בישראל לבין טאיוואן במישור שאינו ממשלתי. במישור הממשלתי, לדבריו, מתקיימים מפעם לפעם מגעים מצומצמים בעיקר באומות המאוחדות. אין לישראל קשרים דיפלומטים עם טאיוואן, זאת לאחר שישראל הכירה בסין העממית ב-1950. אבן הוסיף ואמר כי אין מניעה להמשך הקשרים העסקיים בין שתי המדינות אך עניין כינונם של יחסים דיפלומטיים עם טאיוואן אינו עומד על הפרק.
טאיוואן המשיכה במאמציה לרכוש מישראל ציוד צבאי. בשנת 1971 ברצונה של ממשלת טאיוואן היה לרכוש בישראל טילים מסוג גבריאל, שהוא טיל נגד ספינות. לשם כך היא רצתה לשגר משלחת רשמית לישראל. מנכ"ל משרד החוץ, גדעון רפאל, התנגד לעסקה זו ולביקור המשלחת בטענה שרפובליקה העממית של סין תראה בכך פרובוקציה חמורה ומיותרת. רפאל האמין שעל ישראל להתרכז בניסיון לכונן יחסים דיפלומטיים עם סין העממית על אף שהסיכויים אז לעשות כן היו קלושים. שר החוץ אבא אבן קיבל את דעתו של רפאל וביקש מראשת ממשלת ישראל גולדה מאיר ומשר הביטחון משה דיין שיעכבו כל פעולה בנוגעת לטאיוואן עד להתייעצות נוספת.
בחודש אוקטובר 1971 כתב יעקב שמעוני, סגן המנהל הכללי של משרד החוץ לענייני אסיה ואפריקה לשגריר ישראל בוושינגטון, יצחק רבין, והסביר לו את מהות היחסים בין ישראל וטאיוואן:
ניסיון נוסף למכירת מטוסי כפיר לטאיוואן שנעשה בקיץ 1991 נכשל גם הוא. כמו כן, התפרסמו אז ידיעות על סירות פטרולים מהירות וטילים תוצרת ישראל שנמכרו לטאיוואן. תזוזות בקשרים בין שתי המדינות ניכרו גם בתחומים אחרים: בטאיוואן נפתחה נציגות חברת הספנות "צים". בקיץ 1990 הוסכם בין ישראל וטאיוואן על הקלות במתן אשרות וישראל הוצאה מרשימת המדינות המופלות לרעה בשיעור המכס.
שנות התשעים
בסוף שנת 1990 הגלגל התהפך. ישראל, שעמדה באותם הימים בשלבים מתקדמים של משא ומתן עם סין העממית לקראת כינון יחסים דיפלומטיים לא רצתה עוד ביחסים דיפלומטיים עם טאיוואן. לעומת ישראל, טאיוואן, שעד אז נמנעה מכל קשר דיפלומטי עם ישראל וסירבה להכיר בה, החלה לחזר אחרי גורמים במשרד החוץ במטרה לכונן יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות. חיזורים אלו הפכו לעיתים למטרד שישראל השתדלה לחמוק ממנו. בראשית חודש דצמבר 1990 שלח שר החוץ של טאיוואן לישראל את סגן מנהל המחלקה לענייני מערב אסיה במשרד החוץ הטאיוואני, ובפיו היה מסר. במשרד החוץ לא קיבלו את פניו, ואיש משרד החוץ נפגש עמו שלא בתוקף תפקידו בביתו הפרטי. הדיפלומט הטאיוואני אמר שהגיע לישראל בשליחות שר החוץ שלו במטרה להציע כינון יחסים דיפלומטיים מלאים ופתיחת שגרירויות. אם דבר זה לא ייתכן אז האפשרות השנייה הייתה לפתוח קונסוליה כללית ואם גם זה לא ייתכן, אז הטאיוואנים יעדיפו לפתוח "משרד מסחרי". הדיפלומט הטאיוואני סיפר כי סגן שר החוץ שלו מתכוון לערוך סדרת ביקורים במזרח התיכון ובכוונתו לבקר במסגרת סדרת הביקורים בישראל.
אותו הדיפלומט הטאיוואני הסביר שבמשך שנים רבות השיקול העיקרי של ממשלתו היה - ארצות ערב, בייחוד בגלל הנפט. רק כעבור זמן רב גילתה טאיוואן שאפשר היה לפתח בְּאֹפֶן סִימוּלְטָנִי יחסים עם ישראל מבלי שהיחסים של טאיוואן עם ארצות ערב לא יינזקו. לדבריו, ישראל הציעה לטאיוואן כינון יחסים דיפלומטיים בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20, אך הם דחו זאת. בן-שיחו הישראלי השיב שישראל תהיה מוכנה לשקול את האפשרות השלישית - משרד מסחרי, אך לפני זה ישראל תבדוק כיצד נוהגות מדינות אחרות בעניין זה.
המשא ומתן על מתכונת היחסים בין שתי המדינות נמשך קרוב לשנתיים. ישראל לא הייתה מוכנה לגרום נזק ליחסים החדשים והמבטיחים עם סין העממית שהתנגדה לכל קשר מדיני או פוליטי עם טאיוואן. למרות זאת, סין העממית לא ראתה לנכון לנהוג אחרת מכפי שנהגו מדינות רבות בעולם, ולהימנע מהרחבת קשרי המסחר עם טאיוואן, שהצליחה לפתח עוצמה כלכלית איתנה. ב-8 בנובמבר 1992 הגיע לישראל סגן שר החוץ הטאיוואני אף על פי שמשרד החוץ הישראלי ניסה למנוע את ביקורו. סגן השר הגיע לישראל כדי לחתום על הסכם לפתיחת משרד כלכלי. משרד החוץ הישראלי לא אירח אותו והוא נחשב לאורח של מכון היצוא הישראלי. ישראל התנגדה לכל סממן דיפלומטי שהטאיוואנים ניסו לשוות לנציגותם.