cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הסנאט של ארצות הברית
הבחירות לסנאט
הסנאטורים נבחרים על ידי אזרחי המדינה שלהם. בעבר הייתה הזכות לבחור סנאטורים בידי בתי המחוקקים של המדינות אך התיקון השבעה עשר לחוקה העביר אותה לתושביהן. נגע השחיתות שדבק בבתי המחוקקים של המדינות היה המניע מאחורי התיקון אך כתוצאה ממנו נלקח מהמדינות כגופים ריבוניים הייצוג היחיד שהיה להן בקונגרס, ייצוג שעמד לעיני האבות המייסדים של ארצות הברית כשכוננו את הסנאט. כמעט בכל המדינות נערך סיבוב בחירות אחד לתפקיד ומנצח זה שזכה במירב הקולות (לאו דווקא רוב מוחלט). בכמה מדינות נערכים שני סיבובי בחירות, במקרה שלא היה מועמד שזכה ברוב מוחלט בסיבוב הראשון. סנאטור שנבחר יכהן עד תום כהונתו, מותו או התפטרותו אלא אם כן יחליט הסנאט ברוב של שני שלישים להרחיקו. בסמכות זו עשה הסנאט שימוש כשהרחיק בתקופת מלחמת האזרחים את נציגי שבע המדינות הפורשות. במקרה שמתפנה מקום בסנאט כתוצאה ממוות, התפטרות או הרחקה קובע התיקון השבעה עשר לחוקה כי מושל המדינה ימנה סנאטור באופן זמני עד שייערכו בחירות מיוחדות (בדרך כלל במועד הבחירות הבא). סנאטור שנבחר בבחירות מיוחדות ישלים את הזמן שנותר משש שנות הכהונה המקורית.
לסנאט זכאים להיבחר אנשים שהם אזרחי ארצות הברית לפחות תשע שנים, בני שלושים שנה ומעלה המתגוררים במדינה אותה הם נבחרים לייצג. הסנאט עצמו הוא זה שקובע האם מועמד שנבחר זכאי לכהן והיו מקרים בהם התקבלו סנאטורים שלא עמדו בדרישת הגיל המינימלי.
מנגנוני הבית
החוקה קובעת כי סגן נשיא ארצות הברית הוא נשיא הסנאט, ומעבר למשמעות הטקסית היא נותנת בידו את הזכות להצביע במקרה של תיקו. בתקופת ממשל קלינטון הגיעו מספר הצבעות לכדי תיקו וסגן הנשיא אל גור הכריע אותן. לרוב, סגן הנשיא אינו משתתף בישיבות הסנאט. בנוסף בוחר הסנאט את הנשיא הזמני, שהוא סנאטור שיושב בראש הישיבות בהיעדר סגן הנשיא. הנשיא הזמני רשאי להאציל סמכותו זו לסנאטורים נוספים, שיישבו ראש בישיבות, בתנאי שסגן הנשיא נעדר מהן.
המפלגה בעלת המספר הגדול ביותר של מושבים בסנאט היא "מפלגת הרוב" בסנאט. בהתאם לכך ממנות המפלגות את הסנאטור שיכהן כמנהיג הרוב או המיעוט ולצדו את ה"מצליף" על מנת שיכוונו את מדיניות המפלגה בבית. למנהיג הרוב השפעה רבה כיוון שהוא קובע את סדר היום של הסנאט. במקרה של שוויון מפלגתו של סגן הנשיא היא מפלגת הרוב, אם כי במקרה כזה אין לה את כל היתרונות והסמכויות שיש למפלגת רוב באופן רגיל. לעיתים יש בסנאט חברים עצמאיים, והם יכולים להצטרף לגוש של אחת המפלגות לשם קביעת הרוב, בלי להיות חברים בה, ובתמורה לקחת חלק בחלוקת התפקידים של המפלגה בסנאט.
הסנאט עושה שימוש נרחב בשש עשרה הוועדות הרגילות שלו כמו גם בוועדות מיוחדות. כאשר המפלגות הגדולות מחלקות ביניהן את המושבים בוועדות. חשיבותן של הוועדות ביכולתן להעביר או לעכב יוזמות חקיקה ומינויים הנופלים בתחום השיפוט שלהן. מועמד לתפקיד שופט בית המשפט העליון, למשל, יצטרך לעבור קודם את ועדת המשפט ורק אחר כך לבוא לפני מליאת הסנאט. כמו כן רשאיות הוועדות לערוך שימוע בתחום אחריותן ולזמן לפניהן עדים. ליושב ראש הוועדה יש את הסמכות למנוע מחוק או ממועמד מלעבור את הוועדה. יושבי הראש של כל הוועדות הם ממפלגת הרוב, ובדרך כלל הם החברים בעלי הוותק הרב ביותר מבין חברי מפלגת הרוב בוועדה. הנציג הבכיר ביותר של מפלגת המיעוט מכונה בדרך כלל "Ranking Member".
הסנאט נחשב לאיטי והמהסס מבין שני בתי הקונגרס וחבריו אינם ממהרים לאמץ גישות חדשות ורפורמות. הגורם המרכזי לכך הם כלליו של הסנאט המאפשרים לחבריו לעכב עד אין קץ ולמעשה למנוע הצבעות על ידי שימוש בפיליבסטר או בוועדות השונות.
במסגרת ניסיון כושל למנוע חקיקה למען זכויות השחורים ב-1957, דרך פיליבסטר, נאם הסנאטור הדמוקרטי מהדרום סטרום ת'רמונד את הנאום הארוך ביותר בהיסטוריה של הסנאט שארך למעלה מיממה.
הייצוג בסנאט
האבות המייסדים של ארצות הברית ראו בסנאט מכשיר שנועד להגן על המדינות המרכיבות את האיחוד ועל זכויותיהן. כתוצאה מכך ניתנו לכל מדינה, ללא קשר לגודל אוכלוסייתה, שני מושבים בסנאט. יתר על כן, חוקת ארצות הברית מונעת בפירוש את שינוי המצב בקובעה כי לא יילקח ממדינה ייצוגה השווה בסנאט בלא אישורה. כמו כן מונעת החוקה איחוד של מדינות או חלקיהן בלא הסכמת בתי המחוקקים של המדינות והקונגרס.
כל שינוי במצב עניינים זה יצטרך להיות מאושר על ידי המדינות והסנאט והסבירות לכך היא נמוכה. למרות זאת ישנן יוזמות החותרות לסנאט ייצוגי יותר על ידי פיצול של המדינות המאוכלסות ביותר (שלוש המאוכלסות ביותר הן קליפורניה, טקסס ופלורידה) לתתי-מדינות.
בחוקת ארצות הברית נקבע במקור כי הסנאטורים יבחרו על ידי בתי הנבחרים של מדינות ארצות הברית, אך בתיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית שנקבע ב-1913 הועברה לבחירות על ידי אזרחי המדינות.
יעד
יַעַד הוא מושב בגליל התחתון, הנמצא בתחומי מועצה אזורית משגב, ליד שעב. המושב נושק ליער שגב.
כישור (קיבוץ)
כִּישׁוֹר הוא קיבוץ וכפר קהילתי בגליל בתחומי המועצה האזורית משגב, צפון-מערבית לכרמיאל.
השם "כישור"
שמו של הקיבוץ על פי כִּישׁוֹר - כלי עבודה הקשור למלאכת האריגה: "יָדֶיהָ שִׁלְּחָה בַכִּישׁוֹר".
יעד
היסטוריה
גרעין יעד התגבש סביב כ-15 בוגרי המחזור הראשון של לימודי מדעי המחשב בטכניון בראשית שנות ה-70. בסוף 1974, עוד לפני כינונה הרשמי של תוכנית המצפים ל"ייהוד הגליל", שרצו להמשיך לגור בסמיכות. מנהל מחוז הצפון של הסוכנות היהודית, שמעון רביד, שבאותה תקופה חיפש גרעין להקמה של כפר תעשייתי (כפ"ת) מצא אינטרס משותף עם גרעין יעד, וכך הוקם הכפ"ת הראשון. בסוף 1974 עלו לאתר זמני וביוני 1975 התגוררו 17 משפחות מהגרעין באתר הקראוונים יבור ובגרעין היו עוד כ-13 משפחות שהתכוונו לעבור לאתר היישוב עם הקמת יישוב הקבע. בדצמבר 1976 פורסם שהיישוב יוקם בקרוב ושהשטח להקמת היישוב כבר אותר.
אליקים העצני
ביוגרפיה
נולד בשם גאורג בּוֹמְבַּךְ בעיר קיל שבגרמניה, בנם של שמאי וחנה. ב-1933 החל לימודיו בבית ספר גרמני (בקיל לא היה בית ספר יהודי). היה היהודי היחיד בבית הספר. אחר הצהריים בילה בבית הכנסת של הקהילה, שם למד עברית. עלה עם משפחתו לאחר ליל הבדולח, בסוף 1938, לארץ ישראל. המשפחה השתקעה בירושלים. למד בבית ספר דתי ברחביה ובסמינר הדתי למורים ע"ש ליפשיץ. סיים תואר ראשון בהצטיינות במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך כעורך דין, עשה את התמחותו בבית משפט השלום ובמשרדו של עורך הדין מנדל שרף.
יעד
היסטוריה
המושב הוקם על אדמות הכפר הערבי מיעאר, אשר נכבש ופונה מתושביו ב-18 ביולי 1948 במסגרת מבצע דקל. מאז ובמשך העשורים הבאים ניסו תושבי מיעאר לחזור לכפרם, אך בקשותיהם נדחו מסיבות שונות. ב-1967 נהרסו בתי מיעאר האחרונים. השריד הבנוי היחיד שנותר ממיעאר כיום הוא בית הקברות של הכפר, שנמצא בשטח יעד.
כישור (קיבוץ)
השם "כישור"
שמו הארעי הקודם של הקיבוץ היה תפן א'. סמוך לקיבוץ שוכנת מצודה הלניסטית - מצודת תפן.
אליקים העצני
ביוגרפיה
העצני היה מפעילי ארגון שורת המתנדבים בשנים 1953–1957. בסוף 1958 הוסמך כעורך דין. בין היתר כעורך דין יצג את עוזי אורנן בעתירה לבג"ץ נגד סעיף בחוזה החכירה של מינהל מקרקעי ישראל, האוסר על החוכר לעבוד בשבת, ייצג משפחה שפונתה משכונת סומייל בצפון תל אביב, ועמד בראש ⁨ועדת משפטנים שפעלה נגד מתן עונשים קלים לפושעים נאציים במערב גרמניה.
כישור (קיבוץ)
היסטוריה
כישור נוסד כהיאחזות נח"ל ב-8 בינואר 1976 על ידי גרעין של השומר הצעיר. בינואר 1980 קויים טקס להתאזרחות הקיבוץ והחל בבניית מבני הקבע. בהיעדר קרקע חקלאית, חברי הקיבוץ תוכננו לעבוד במפעל לעיבוד שבבי בגעתון, במתפרה קטנה ובעבודות חוץ בקיבוצי הסביבה. ב-24 ביוני 1980, לאחר השלמת מבני הקבע, התקיים טקס לאזרוח היישוב בנוכחות נשיא המדינה. כשנתיים לאחר הקמת הקיבוץ פרשו ממנו 17 מתוך 40 החברים על רקע הדרישה שלקיבוץ יצורפו רק חברים בודדים שיזדהו עם דרכו באופן מלא, ולא גרעינים קבוצתיים. כמחצית מהעוזבים הקימו קיבוץ עירוני בירושלים.
יעד
היסטוריה
אנשי יעד עלו לאתר הקבע שלהם בנובמבר 1978. בתחילת 1979 היו ביישוב 24 משפחות שהתפרנסו ממכירת שירותי מיחשוב, חממת ורדים לייצוא, משרד אדריכלי ומפעל אלקטרוניקה.
אליקים העצני
ביוגרפיה
לאחר מלחמת ששת הימים החל ללמוד ערבית וכן נמנה, יחד עם אהרן אמיר ואחרים, על מייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה. היה מיוזמי וממנהיגי ההתיישבות ביהודה ושומרון ובשנת 1972 עזב עם משפחתו את ביתם בשכונת רמת חן שברמת גן וקבע את מקום מושבו בקריית ארבע. כשהוקמה שכונת "רמת ממרא", עבר להתגורר בה.
כישור (קיבוץ)
היסטוריה
בשנותיו הראשונות, הקיבוץ היה ידוע בקיצוניות האידאולוגית שלו וכונה "קיבוץ אנרכיסטי". הוא תואר ביולי 1985: "בכישור אין תקציבים אישיים. כאן פועל הסוציאליזם האמיתי. איש איש לוקח מן התקצב הכללי לפי צרכיו — מי יותר ספרים או תקליטים, מי יותר נעליים, בגדים ומזון. אין חופשות קבועות בכישור, המגיעות על־פי תקנון. כל אחד עובד על פי יכולתו, ולוקח חופשה רק כאשר הוא נזקק לה. ... חברי כישור בונים את בתיהם בעצמם, ואינם מסתייעים בכוחות עזר ובאנשי מקצוע מבחוץ."
באותה תקופה היו בקיבוץ כחמישים חברים ועוד 30 נפשות ממשפחות שבאו מקיבוצים אחרים לסייע לקיבוץ. בין החברים לא היו זוגות נשואים.
בשנים הראשונות התקיים בקיבוץ ענף של צביעה וטוויה של צמר מיובא, צמחי בושם, דיר עיזים, וענף של ייצור מוצרי קרמיקה על אובניים.
יעד
היסטוריה
חברי יעד מילאו תפקיד חשוב בהקמתה של המועצה האזורית משגב על מוסדותיה: אריק רז, ראש המועצה הראשון, הוא אחד ממייסדי יעד, כמו גם ד"ר אלי מנברג, המנהל-מקים של בית הספר האזורי; אליהו שטרן הוא מנהל-מקים של החממה הטכנולוגית וצביקה וייסברוד, ששימש כמנהל החברה הכלכלית של המועצה.
אליקים העצני
ביוגרפיה
העצני היה חבר במועצת יש"ע ובפורום המדיני של המועצה, והיה בין החילונים הבודדים בה. הוא עזב את המועצה לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות, בשל התנגדותה לפריצה אל גוש קטיף במהלך המחאה נגד תוכנית ההתנתקות.
כישור (קיבוץ)
היסטוריה
במקום פועל כפר "זיו-כישורית" שהוא כפר לאנשים עם צרכים מיוחדים. כישורית משתייך לקיבוץ הארצי, והוא הקיבוץ הראשון לאנשים עם מוגבלויות.
יעד
היסטוריה
בין תושבי יעד יזמים רבים. בתקופה השיתופית הוקמו בית תוכנה, מפעל אלקטרוניקה שהתמחה בשקילה ובקרה, משרד תכנון שהיה הגדול בצפון הארץ. לאחר שיעד הפך למושב עובדים, המשיכו מפעליו לפעול, הפעם בבעלות פרטית ובנוסף אליהם הוקמו עסקים רבים נוספים כדוגמת חברת בי.או.אס. שהוקמה על ידי איזי גל, משרד תכנון נוף, שהוקם על ידי עליזה רפפורט-רוטמן או סדנת נפחות, שהוקמה על ידי שוקי זרח.
למרות זאת מרבית התושבים עובדים מחוץ למושב.
אליקים העצני
ביוגרפיה
בשנת 1988 מונה כחבר במליאת רשות השידור.
יעד
חינוך ותרבות
במושב פעוטונים, גנים ומסגרות לילדים עד שעות אחר הצהרים. רוב ילדי המושב לומדים בבי"ס יסודי משגב ולאחר מכן בחטיבת ביניים ותיכון משגב.
אליקים העצני
ביוגרפיה
היה חבר המזכירות של מפלגת "התחיה" עד לפירוקה. כיהן כחבר הכנסת מטעם הסיעה בכנסת ה-12 (החל מ-31 בינואר 1990), והיה חבר בוועדות הכנסת השונות. מיד עם כניסתו לכנסת הגיש הצעת אי-אמון בראש הממשלה יצחק שמיר, עקב הסכמתו של שמיר להכליל מגורשים מיו"ש במשלחת הפלסטינית לשיחות השלום שיזמה ארצות הברית. בבחירות לכנסת השלוש עשרה הוצב במקום השלישי ברשימה, אך היא לא עברה את אחוז החסימה.
יעד
חינוך ותרבות
פעילות נוער מגוונת מתקיימת באמצעות רכזי הנוער, מטעם תנועת הנוער "האיחוד החקלאי". בנוסף מאורגנת פעילות חברתית ענפה בחופשות.
אליקים העצני
שורת המתנדבים
השורה הייתה קבוצה של אזרחים בעלי מודעות חברתית ופוליטית שקמה בישראל בראשית שנות ה-50. היא הוקמה בעקבות הרצאתו של הסופר ס. יזהר בתא הסטודנטים של מפא"י באוניברסיטה העברית בשנת 1951. העצני סיפר: . הוא ושותפו חנן רפפורט, יחד עם סטודנטים נוספים החליטו לצאת למעברות ולישובי עולים במטרה להנחיל את הלשון העברית לתושבים ולטפל בבעיותיהם האישיות. הוא עבר להתגורר בפחון ב"מעברת תלפיות" בירושלים, שם הורה תנ"ך. בשנת 2007, בריאיון בשבועון "מקור ראשון", סיכם את מצבה של המעברה במשפט:.
בשלב מסוים החלה שורת המתנדבים לעסוק בתופעת השחיתות הציבורית. אף על פי שכמעט כל מייסדיה וראשיה, כולל העצני עצמו, היו אנשי מפא"י, החלה "השורה" לטפל בשורת מעשי שחיתות שלטונית. הפרשה הידועה ביותר בהקשר זה הייתה זו שהפכה בהמשך לתביעת דיבה של סגן המפקח הכללי של המשטרה עמוס בן-גוריון, בנו של ראש הממשלה, כנגד ארבעה ממנהיגי שורת המתנדבים ובראשם העצני. במהלך המשפט נדרש לגלות את מקורות המידע של "השורה". הוא סירב לגלותם ונידון ל-10 ימי מאסר על בזיון בית המשפט. באותה פרשה שילמה שורת המתנדבים לתובע עמוס בן-גוריון, בסופו של דבר, פיצוי סמלי בלבד. מפכ"ל המשטרה יחזקאל סהר, שהיה העד העיקרי לטובתו, הורשע במתן עדות שקר במשפט זה ונידון לקנס ומאסר על תנאי. השורה לא המשיכה עוד זמן רב בקיומה. בשיאה, במחצית השנייה של שנות החמישים, היא מנתה כ-750 חברים.
יעד
חינוך ותרבות
חיי הקהילה באים לידי ביטוי בדרכים שונות – מערכת חינוך שפועלת ביישוב, ניהול עצמי של היישוב באמצעות ועדות שמבוססות על התנדבות, פעילות תרבותית-קהילתית כמו ערבי תרבות, שירה, הרצאות, מסיבות, פעילות ויוזמות שונות.
אליקים העצני
פעילות למען ההתיישבות ביהודה ושומרון
העצני הוא מיוזמי מפעל ההתיישבות ביש"ע. בשנת 1972 עבר עם משפחתו מרמת גן לקריית ארבע, שם הקים משרד עורכי דין ששירת ערבים ויהודים כאחד. התגורר עד מותו ברמת ממרא – אחת משכונותיה של קריית ארבע. היה חבר במועצת יש"ע, שהיה ממקימיה, ונחשב לאחד מראשי הדוברים של המתנחלים.
על פעילותו בתחום זה לאורך השנים הוענק לו בשנת ה'תשפ"ב פרס ירושלים להתיישבות מטעם ערוץ 7.
יחסו לערבים
העצני החזיק בדעה ברורה נגד טרנספר. כתב "הארץ" נדב שרגאי הביא את דעתו של העצני בעניין במאמר מיום 29 במאי 2002. שרגאי מציין כי העצני היה הראשון שהשווה בין הטרנספר לערבים לטרנספר ליהודים, ופסל קטגורית את שניהם. לדעתו, "מי שפוסל ובצדק טרנספר לערבים, אינו יכול להכשיר טרנספר ליהודים". בשנת 2002 (מועד הכתבה) הפכה גישתו של העצני בעניין שני הטרנספרים, הרואה בשניהם מעשים בלתי מוסריים מוחלטים, לקו הרשמי של מועצת יש"ע.
אומר העצני. .
ביחס למה שקרה במלחמת העצמאות, העצני סבר כי היא התחוללה בסערת מלחמה. , הוא אמר. .
חיים אישיים
היה נשוי לציפורה (שימשה מזכירתו של פנחס ספיר כשכיהן כשר המסחר והתעשייה) עד לפטירתה ב-2018 ואב לשלושה בנים ובת אחת. בנו הבכור, בעז העצני, פעיל בארגוני המאבק לשלמות הארץ, והיה במקום ה-34 ברשימת הליכוד לכנסת ה-18. בנו השני, נדב העצני, הוא עורך-דין ועיתונאי ב"מעריב״. בנו השלישי, ישי העצני, מילא תפקיד מנכ"ל במרכז שלם. נכדתו שרה העצני-כהן היא מראשי תנועת "ישראל שלי" ומנהלת תוכניות חינוכיות בתנועת בית"ר העולמית.
העצני נפטר ב-18 בספטמבר 2022 בגיל 96.
חרשים
חָרָשִׁים (בקמצים גדולים; ריבוי מן חָרָשׁ) הוא יישוב קהילתי בגליל בתחומי המועצה האזורית משגב, צפונית לכרמיאל, ליד פסגת הר שזור בגובה של כ-850 מ' ובסמוך לשמורת הטבע הר מירון.
היסטוריה
היישוב נוסד בשנת 1980 במסגרת תוכנית המצפים בגליל. היישוב נקרא על שם אתר ארכאולוגי סמוך, "תל חָרָשִׁים", שהיה יישוב עברי קדום בתקופת הברזל, ואשר תושביו נודעו כחרשי ברזל.
חרשים הוא בין היישובים הבודדים בארץ בהם שימור הסביבה מיושם הלכה למעשה, ואופן ההשתלבות הסביבתית מהווה מקור השראה ליישובים אחרים. היישוב ממוקם בתוך יער האופייני להר הגבוה של הגליל העליון, ובו תצורות סלעים ונוף ייחודיות. היער מאופיין במגוון רב מאוד של צמחים ובעלי חיים. האהבה והכבוד הרב שרוחשים תושבי המקום, מוצאים ביטוי בהשתלבותו הייחודית של היישוב בסביבתו ובמזעור הפגיעה בחורש המקיף אותו ונמצא בתוכו. בשנת 2015 בוצע תכנון אסטרטגי לפיתוח מרוסן ומבוקר של היישוב ל-25 שנה - עד לשנת 2040, במתווה של ישוב לדורות.
בקרבת היישוב תצפיות נוף ושבילי הליכה בחורש. מסלול טיול פופולרי (המסומן במפת סימון השבילים של החברה להגנת הטבע) יוצא מחרשים ויורד על פני מצוק נחל פקיעין אל הכפר פקיעין.
אַקלִים
חרשים אקלים ים תיכוני חם ( סיווג האקלים Köppen Csa ). בחורף יש הרבה יותר גשמים מאשר בקיץ. הטמפרטורה השנתית הממוצעת בחרשים היא 16 מעלות צלזיוס. כמות המשקעים הרב שנתית עומד על בערך 986 מילימטרים. חרשים הוא המקום המיושב הרטוב ביותר בישראל.
גילון
גִּילוֹן הוא יישוב קהילתי בגליל התחתון בתחומי המועצה האזורית משגב. היישוב שוכן על הר גילון (מכאן נובע שמו), שברכס שגור, כ-7 ק"מ מערבית לכרמיאל.
ביישוב מתגוררות 280 משפחות.
היסטוריה
היישוב גילון הוא יוזמה של גרעין עובדי רפא"ל שבקשו החל משנת 1975 להקים יישוב קהילתי בגליל, תוך שהם ממשיכים לעבוד במקומות העבודה הקודמים שלהם. המוסדות המיישבים דחו את בקשתם בטענה שאינם מעוניינים להקים לחברי הגרעין סביון בגליל, שכן באותה תקופה הוקמו רק יישובים שפרנסתם במקום ההתיישבות. אנשי הגרעין דחו את ההצעה להיות כפר תעשייתי שאנשיו עובדים במפעלים שיוקמו ביישוב, מכיוון שהם היו כבר אנשים מבוססים שעבדו בתחומי התמחותם. במהלך שנת 1976 הועלתה פשרה שאנשי המקום ימשיכו לעבוד במקומות עבודתם, אולם הם יקימו יחד מפעל תעשייתי אחד במקום, שאם יתפתח יעברו חלק מהתושבים לעבוד בו. בראשית 1977, כשבגרעין היו 170 משפחות, הודיעו לאנשי הגרעין שהם מועמדים להתיישב באותה שנה. העלייה על הקרקע התעכבה ובינתיים גרעין רפא"ל התפלג לשני גרעינים: גרעין גילון שביקש להקים יישוב קהילתי וגרעין עצמון שביקש להקים מושב.
הגרעין גדל לכ-300 משפחות, אך העלייה לקרקע התעכבה. בשלב מסוים חברו אנשי הגרעין להתאחדות האכרים ששמשה כתנועה מיישבת. באפריל 1979 הוקצה תקציב להקמת היישוב.
בתחילתו כלל היישוב גרעין של חמש עשרה משפחות עם שנים עשר ילדים.
בשנת 1982 הצטרפו עוד שבע משפחות ליישוב, ובשנת 1984 התחילו להבנות מבני הקבע הראשונים.
גאוגרפיה
היישוב נמצא על הר גילון, שפסגתו בגובה 372 מטרים. מדרונו המזרחי ומדרונו הדרומי של ההר מצוקיים ואילו צידו הצפוני מתון. היישוב עצמו בנוי על צידו הדרום מערבי של ההר, בגובה 270–340 מטרים.
מדרום להר זורם נחל חילזון. מצפון להר מצויה בקעת בית הכרם, המפרידה בין הגליל התחתון לגליל העליון.
תעסוקה
רוב התושבים עובדים מחוץ ליישוב במקצועות החופשיים, בעיקר באזור חיפה והמפרץ. רבים עובדים ברפא"ל. חלקם עצמאיים העובדים באזורי התעשייה של המועצה האזורית משגב, תרדיון ובר-לב.
מוסדות חינוך
על ההר קיים בית הספר היסודי "הר גילון", שם לומדים ילדים מהמועצה האזורית. תלמידי חטיבת הביניים והתיכון לומדים בבית ספר השוכן בלב המועצה האזורית, ברקפת, בבית הספר "על יסודי משגב".
תנועת הנוער הפועלת ביישוב היא "האיחוד החקלאי" אשר קהל היעד שלו הוא לתלמידי כיתה ד' ומעלה.
ליל הסכינים הארוכות
ליל הסכינים הארוכות (בגרמנית: Die Nacht der langen Messer) הוא כינוי למסע רציחות שערך אדולף היטלר נגד בכירי ארגון האס אה ב-30 ביוני 1934, אירוע שמערכת התעמולה הנאצית כינתה "הפוטש של רהם" (Röhm-Putsch).
הרקע ההיסטורי
עלייתו של היטלר לשלטון בגרמניה ב-30 בינואר 1933 התאפשרה הודות לברית של הנאצים עם בעלי אינטרסים ועם השמרנים, בראשות פרנץ פון פאפן, ונשיא המדינה פאול פון הינדנבורג. פון פאפן והינדנבורג סברו כי יצליחו לרסן את "ה הבוהמי", כפי שכינה הינדנבורג את היטלר, ולשמור בידם נתח מהשלטון. אמנם, עם שריפת הרייכסטאג כמה חודשים לאחר מכן, וקבלת "חוק ההסמכה", ניתנו להיטלר סמכויות דיקטטוריות למעשה, אך בה בעת נותרו עדיין באותה תקופה מספר גורמי כוח עצמאיים ובלתי תלויים בהיטלר.
האס-אה, בראשותו של ארנסט רהם, היה גורם הכוח השני שניסה להכתיב מדיניות עצמאית. האס-אה, שהיה מורכב ברובו מבעלי אגרוף, פושעים זעירים ובריונים למיניהם, נטה שמאלה, ולא ראה בעין יפה את בריתו של היטלר עם השמרנים, שייצגו את בעלי ההון, התעשיינים והצבא. אנשי האס-אה סברו כי לאחר עשר שנים של מאבק, אלים ברובו, הגיע הזמן לממש את חזונם באשר לגרמניה, חזון שכלל את סילוק השמרנים מעמדות הכוח שלהם, השתלטות על גרמניה והפיכתה למדינת אס-אה, במה שכונה על ידי רהם "המהפכה השנייה".
בין היתר הועלתה הדרישה למזג את האס-אה עם הצבא, מה שהיה מביא להשתלטות האס-אה, הגדול יותר מבחינה מספרית, והטמעת הצבא, המבוסס על האצולה המשרתת בו מדורי דורות, באס-אה, הפרולטרי וההמוני. ארנסט רהם היה האדם היחיד ברייך השלישי שהרגיש שווה-ערך להיטלר, והיה יכול לקרוא לו בגוף שני, "אתה" (du), במקום הפנייה המנומסת "הוא" (sie). עתה היה רהם על מסלול התנגשות ישיר עם היטלר. החזון של היטלר באשר לצבא היה שונה לחלוטין מזה של רהם. היטלר רצה להפוך את הצבא למכונת לחימה מודרנית ויעילה, ולא מיליציה של בריונים ומכי יהודים כפי שהתנהל האס-אה, הן באופן פעולתו והן במעמדם החברתי הנמוך של האנשים שהרכיבו אותו.
השמרנים, מצדם, הבינו כי תוכניתם לשלוט בגרמניה באמצעות היטלר כעושה דברם נדונה לכישלון, עקב האמביציה נטולת הרסן והנטיות הדיקטטוריות של היטלר. פון פאפן, שעדיין היה סגנו של היטלר, מצא עוז בנפשו, ונשא נאום פומבי באמצע יוני, שבו ביקר את היטלר על האופי הטוטליטרי והדיקטטורי של משטרו. פון פאפן, שהיה אדם זהיר וערמומי, ידע כי מאחוריו עומדים בעלי ההון הגדול, התעשיינים, ובמובן מסוים אף חלק מאנשי הצבא. אלו התמרמרו על הדרישות למהפכה נוספת, על התנהגותם הברברית של אנשי האס-אה, על המעצרים הרבים, ואף על רדיפות היהודים. על כל אלו נוספה בריאותו הרופפת של הינדנבורג, שכבר היה ברור כי ימיו ספורים. הדבר הכניס אלמנט של דחיפות לקונפליקט, שבו בחשו כבר ידיים רבות.
הקאנצלר לשעבר, הגנרל קורט פון שלייכר, החל לנהל מגעים עם אישים בכירים במטרה לחזור לשלטון. רייכסמרשל הרמן גרינג ורייכספיהרר אס אס היינריך הימלר (ראש האס אס, שעדיין היה כפוף לכאורה לרהם ולאס-אה), החלו בפעולות שמטרתן הייתה למצב את עצמם טוב יותר מול האס-אה, וגייסו כוח מזוין של כמה אלפי אנשים, שהועמד בכוננות בבית הספר לקצינים "ליכטרפלדה" שבפאתי ברלין. היטלר חשש כי בדמדומי גסיסתו יורה הינדנבורג על שלטון צבאי בראשות אחד ממתחריו, מה שיכול היה להביא את הקץ לקריירה הפוליטית של היטלר.
הימים האחרונים שלפני הפוטש
ב-21 ביוני 1934 נפגש היטלר עם בלומברג והינדנבורג בנוידאק, אחוזתו הפרוסית של הנשיא. שניים אלו הבהירו לו כי אם לא יושם קץ למצב המתיחות, יכריז הינדנבורג על שלטון צבאי וימסור את הנהגת המדינה לידי הצבא. במצב זה הורה היטלר לרהם לאסור על כל פעילות פומבית של האס-אה במהלך חודש יולי. רהם קיבל את הפקודה, וכינס את אנשיו לדיונים ולמנוחה באתר נופש ליד מינכן בשם באד ויסזה.
עם זאת, לגרינג, להימלר, ואף ליוזף גבלס, היה סדר יום שונה. היה ברור כי הצבא דורש את חיסולה הפיסי של הנהגת האס-אה, אך אין זה נאה לצבא לבצע זאת בעצמו. גרינג והימלר עמדו מתוקף תפקידם בראש מליציות מזוינות - הימלר כראש האס אס, וגרינג כשר הפנים הפרוסי והממונה על הגסטפו. הם היו שמחים לקחת את העניין לידיהם. פקפוקיו של היטלר, שעדיין היסס בשלב זה לפעול נגד ידידו וחברו למאבק במשך תריסר השנים האחרונות, ארנסט רהם, לא מצאו נתיב לליבם. הם הבינו כי יש לפעול, ואחת היא אם רהם אכן מתכנן פוטש או אם בכוונתו לנוח ולהרגע באתר נופש. מבחינתם היה זה חלון הזדמנויות שבו האינטרס של הצבא תאם את האינטרס האישי שלהם - להיפטר מכמה מאויביהם הגדולים מימין (השמרנים) ומשמאל (הנהגת האס-אה), תוך כדי כריתת ברית עם הצבא. חלון הזדמנויות זה ייסגר עם מותו של הינדנבורג, אם לא תהיה עד אז אחדות דעים בקרב ההנהגה, ויתחיל מאבק ירושה.
ליל הסכינים הארוכות
ביום 28 ביוני 1934 יצא היטלר להשתתף בחתונה בעיר אסן. ולאחר מכן לן במלון בעיר גודסברג. אל המלון הגיעו גרינג, גבלס והימלר, כשבפיהם ידיעות על כך שרהם הורה לאס-אה לפתוח במרד. היטלר החליט לדכא את המרידה, שכפי הנראה הייתה פרי דמיונם של גרינג והימלר. בלילה שבין 29 ביוני ו-30 ביוני יצא היטלר, בתחילה במטוס ולאחר מכן בשיירת מכוניות, אל ריכוז אנשי האס-אה בבאד ויסזה. כשאקדח בידו נכנס היטלר עצמו לחדרו של רהם במלון האנזלבאואר (היום לדרר), העיר אותו משנתו, ומסר לו כי הוא במעצר. הייתה זו אך תחילתו של מרחץ דמים.
כל הנהגת האס-אה נעצרה, והיטלר הורה על גל של הוצאות להורג ללא משפט. בזה אחר זה הובאו המנהיגים אל הקיר שלפני בית הספר לקצינים בליכטרפלדה (Lichterfelde, Berlin), ונורו בידי כיתות יורים של האס אס והגסטאפו. בסך הכול נהרגו בלילה זה למעלה מ-200 פעילים, ביניהם גם קארל ארנסט מנהיג האס אה בברלין שנישא בצהרי יום הוצאתו להורג. רהם עצמו שרד יום אחד נוסף. על שולחנו הונח אקדח וכן עיתון בו מתואר המרד של האס-אה, וכיצד דיכא אותו היטלר. רהם סירב להתאבד - סוהריו ירו בו דרך צוהר תא הכלא והרגוהו.
בינתיים ניצלו גרינג והימלר את האירוע לחיסול חשבונות כללי ברחבי גרמניה. במסע רצח מאורגן נרצחו דמויות כקאנצלר לשעבר קורט פון שלייכר, שר ההגנה לשעבר פרדיננד פון ברדוב, המנהיג הנאצי לשעבר גרגור שטראסר, ומדכא הפוטש במרתף הבירה ומנהיגה לשעבר של מדינת בוואריה, גוסטב פון קאהר. כן נורו רבים ממנהיגי השמרנים. פון פאפן הושאר בחיים בשל יחסו המיוחד של הינדנבורג אליו, והחשש להכעיס את הנשיא הזקן. בסך הכול נרצחו למעלה מ-200 איש משורות הנהגת האס-אה והנהגת השמרנים גם יחד.
בשבוע שלאחר ה"פוטש" בירכו את היטלר על פעולתו הנשיא הינדנבורג, שרבים מאנשיו נרצחו במסע הרציחות, והגנרל בלומברג, אשר ידידו פון שלייכר, חבר מרכזי בכת הקצינים, היה בין הנרצחים. היטלר הצדיק את פעולתו בנאום בפני הרייכסטאג, בו האשים את רהם בבגידה ובניהול ארגון מושחת, תוך האשמתו בשחיתות מינית. אמנם רהם היה הומוסקסואל ידוע, ונטייה זו הייתה רווחת בקרב הנהגת האס-אה, אך הדבר לא הפריע להיטלר עד אז.
תוצאות האירוע
בעקבות הסרת האיום של החלפת הצבא הגרמני הסדיר באס-אה (כפי שרצה רהם), גברה התמיכה בהיטלר בשורות הצבא והגנרלים הגרמנים, מה גם שהיטלר הבטיח שלצבא יהיה מונופול על הכוח המזוין בגרמניה.
בנוסף, ירד כוחו של האס-אה, שהפך לארגון חסר חשיבות, והוחלף בידי האס אס שהיה לזרוע הצבאית הראשית של המפלגה הנאצית.
כמו כן, היו נקמות דם אחדות ברחבי גרמניה של אנשי אס-אה באנשי אס-אס שהשתתפו בהריגת עמיתיהם.
מכמנים
מִכְמַנִּים הוא יישוב קהילתי בגליל התחתון בתחומי המועצה האזורית משגב. היישוב מצוי על הר כמון מזרחית לכרמיאל. נוסד בשנת 1980.
משמעות השם "מכמנים" היא "דברים נסתרים". משמעות השם קשורה לשם הערבי של הר כמון "ג'בל כמאנה", שמשמעותו מקום "מחבוא או מסתור".
מכמנים יוסדה על ידי חמש משפחות, ולאחר זמן קצר שבע. כיום מונה היישוב כ-125 משפחות.
רחובות ביישוב נקראים על שם להקות ישראליות ובהן תמוז, תיסלם, הגבעטרון ולהקת כוורת.
מערכת החינוך המקומית כוללת תינוקיה, פעוטון, גן ילדים וצהרון. מרבית ילדי היישוב מתחנכים בבית הספר היסודי שבהר גילון ובתיכון של המועצה האזורית.
סלאמה (הגליל)
סלאמה (בערבית: سلامة) הוא יישוב בדואי בגליל המערבי השייך למועצה אזורית משגב והיישוב הגדול במועצה. הכפר הוכר על ידי מדינת ישראל בשנת 1976. הכפר מצוי בסמוך לנחל צלמון, שבו עובר מסלול טיולים העובר ליד עצים עתיקים, טחנות קמח עתיקות, ומים זורמים. בסלאמה מתגוררים כ-3,500 תושבים (נכון לשנת 2022).
הררית
הֲרָרִית הוא יישוב קהילתי בגליל התחתון, בתחומי המועצה האזורית משגב. היישוב שוכן על הר נטופה בקצהו המזרחי של רכס יודפת בסמוך ליישובים עראבה ואבטליון.
מהישוב נשקף לדרום נוף בקעת בית נטופה והר תורעאן, מצפון בקעת סכנין, הר כמון ורכס הרי מירון, וכן ממזרח ומערב נשקפים הכנרת והים התיכון. בקצהו הצפון-מזרחי של היישוב שוכנת לאורת נטופה. נכון לשנת 2018, היישוב מונה כ-160 משפחות ומתגוררים בו 446 תושבים.
היסטוריה
היישוב נוסד בשנת 1980 במסגרת תוכנית המצפים בגליל על ידי התאחדות האיכרים והוקם על ידי גרעין מודטים אשר עסקו במדיטציה טרנסצנדנטלית לפי מהרישי מהש יוגי. במשך שנים העיסוק בתחום זה היווה תנאי כניסה לקהילה ולישוב.
בשנת 1992 הצטרפה ליישוב כאגודה שיתופית נפרדת קיבוץ יחד.
בשנת 2005 נפתח היישוב לקליטת תושבים כללית ונבנתה הרחבה גדולה, בנוסף הוסר התנאי לעיסוק במדיטציה. מאז ועד היום היישוב נמצא בתהליך הרחבה ופיתוח.
ניהול
ביישוב הררית קיימות שתי אגודת שיתופיות שמטרתן ניהול החיים הקהילתיים לרווחת התושבים: אגודת "הררית" ואגודת "יחד", שתיהן אגודות שיתופיות חקלאיות רשומות. בדומה ליתר היישובים במועצה האזורית משגב היישוב מנוהל מוניציפלית כיום על ידי ועד מקומי נבחר.
כיום היישוב נמצא בעיצומה של בניית הרחבות קהילתיות של כ-69 בתים.
תעסוקה
בנוסף, ביישוב קיימים מרכזי משרדים המשרתים תושבים מהישוב ומחוצה לו.
תיירות טבע ונוף
בשל מיקומו והנוף המרשים הנשקף ממנו היישוב הוא יעד תיירותי בפני עצמו וככזה הוא נפקד לאורך השנה על ידי תיירים רבים המגיעים לטיולים קצרים בסביבתו. ביישוב מספר יחידות אירוח וכן בתים רבים המוצעים מדי פעם לטובת אירוח לטווח קצר. בסמוך ליישוב ובמרחק הליכה קצר נמצאת לאורת נטופה שהיא מנזר פעיל, המשקיף על נוף הגליל המזרחי, הכנרת ורמת הגולן.
חינוך ותרבות
ביישוב פועלים שני מוסדות חינוך לגילים 3–5 המתנהלים על פי עקרונות החינוך האנתרופוסופי וכן מספר משפחתונים לגילי 1–3. בנוסף קיימת פעילות אחר הצהריים ענפה לגילי הנוער.
ביישוב מתקיימות פעילויות תרבות רבות המשותפות לכלל התושבים כגון חגים ושבתות, הופעות אורחים, מופעים וחוגים שונים.
לוטם (יישוב)
לוטם הוא יישוב קהילתי וקיבוץ בגליל התחתון בתחומי מועצה אזורית משגב. היישוב ממוקם על הר חילזון, בקרבת הערים כרמיאל וסח'נין. למרגלותיו נמצא נחל צלמון ונחל חילזון. היישוב נקרא על שם פרח הלוטם הגדל בסביבתו.
ביישוב מתגוררות כיום כ-100 משפחות חברות הקיבוץ המתחדש ועוד 88 משפחות בהרחבה קהילתית.
תולדות הקיבוץ
הקיבוץ נוסד בקיץ 1978 כקיבוץ של הקיבוץ המאוחד, שמקימיו קיבלו הכשרתם בגבת. טקס עלייה על הקרקע התקיים ב-9 באוקטובר 1978. הגרעין המייסד כלל 12 משפחות עם 27 ילדים, ו-18 רווקים. באוגוסט 1980 דרשו ביישוב תקציב לבניית מבנים לצורך קליטה נוספת. בסוף שנת 1980 הפקיעה המדינה 117 דונם של ערבים בסביבה לצורך פיתוח הקיבוץ, לאור העדר קרקעות בסביבת הקיבוץ הנדרשים לפיתוחו.
בסוף שנות ה-90 חדל היישוב לתפקד כקיבוץ ועבר שינוי מדורג ליישוב שיתופי או קהילתי והיה הקיבוץ הראשון בישראל שעבר שינוי כזה. בתחילת שנת 2004 נחתם הסכם עם קבוצת "הלה" של רפאל אלאלוף להקמת ההרחבה ובעקבותיה נוסף ליישוב שלב נוסף המשמש כיישוב קהילתי המונה כיום 180 משפחות. בסוף שנת 2021 עתיד להתחיל פיתוח שלב חדש בהרחבה הקהילתית בצידו המזרחי של הקיבוץ
חינוך
בשנותיו הראשונות של היישוב למדו הילדים בכיתות רב גילאיות בקיבוץ עצמו. בספטמבר 1984 הוקם בית ספר אזורי בקיבוץ פרוד, בו למדו גם ילדי לוטם.
כיום קיימות בלוטם מספר מסגרות חינוכיות מגיל 0-6: פעוטון, גנים ושירותי צהרון. תנועת נוער: היישוב לוטם משתייך לאיחוד החקלאי ישנה כיתת נוער שנמצאת ביישוב שם מתקיימות פעולות בימי שלישי אחרי הצהריים.
תרבות
ביישוב בריכת שחייה שפתוחה בחופשת הקיץ. "בוסתן"- מפעל ומעדנייה לממכר קונפיטורות בוטיק, ממרחים, שמן זית ודבש איכותיים. יקב אורגני, מחלבה וחנות המחלבה, צימרים, בוטיק שוקולד, חדר בריחה, מגרש כדורסל וגן שעשועים.
המועדון הקהילתי מיועד לאירועים וטקסים קהילתיים לתושבי היישוב, אך ניתן לשכור אותו גם לאירועים פרטיים. במועדון מתקיימים חוגים ומפגשים וגיל הזהב במהלך השבוע. בנוסף למועדון הקהילתי ישנו מועדון נוסף אשר משמש את התושבים כפאב בסופי שבוע ולאירועים חברתיים נוספים, בצמוד למועדון נמצאת ספרייה שבה אפשר לשאול ספרים וגם לשבת ולקרוא בה. כשהיא פתוחה, מתקיימת שעת סיפור לגיל הרך.
סביבת היישוב
בסמוך ליישוב נמצאים שני מסלולי טיול: נחל צלמון, שנמצא כ-8.7 קילומטר מן היישוב ונחל כמון שנמצא במרחק 5.2 קילומטר מהיישוב.
לבון
לָבוֹן הוא יישוב קהילתי בגליל העליון, בתחומי המועצה האזורית משגב. היישוב נמצא כ-2 ק"מ צפונית לכרמיאל. במקום גן תעשייתי קטן, מסונף לגן התעשייה בתפן. היישוב, אשר שימש בעבר בית ספר מקצועי ובסיס צבאי, קרוי על שמו של פנחס לבון, שהיה מזכ"ל ההסתדרות ושר הביטחון. במתכונתו הנוכחית כיישוב קהילתי הוקם בשנת 2000. מונה כ-220 משפחות (נכון ליולי 2022 ).
בקרבת היישוב נמצא הכפר הבדואי הלא מוכר אלקובסי (בערבית: عرب القبسي).
היסטוריה
החל משנת 2000 נבנה היישוב בשלושה שלבים, כאשר כל שלב הוא שכונה ביישוב. בשכונה א' ישנם כ-50 בתי אב, בשכונה ב' כ-50 ובשכונה ג' ישנם 72 בתי אב. בלבון אין בנייה מרוכזת וכל תושב בונה את ביתו לפי ראות עיניו, אך עם זאת ישנן תקנות בנייה של היישוב על מנת לשמור על קו אדריכלי אחיד אשר משתלב בטבע ובנוף הגלילי. שכונה רביעית (שלב ד'), שבה נקלטו 38 משפחות חדשות, נמצאת בתהליכי בנייה ואכלוס (נכון ליולי 2022). תוכניות היישוב הן לגידול עד לסף עליון של 400 משפחות.
זכויות האדם
זכויות האדם הוא רעיון שפותח במסגרת ההגות הליברלית וההומניסטית, הקובע כי קיימות זכויות להן זכאי כל אדם מעצם היותו אדם. אדם הפועל לקידום ושמירה על זכויות האדם מכונה פעיל זכויות אדם.
הגדרה
ב-1948 קיבלה עצרת האומות המאוחדות את "ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם" שמשמשת מאז כמסמך היסוד של הקהילה הבינלאומית בנושא זכויות האדם והאזרח."זכויות האדם" הוא מונח שגבולותיו אינם ברורים, אך הוא מבטא בבירור את העיקרון ההומניסטי, שמכורח אנושיותו יש לכל אדם באשר הוא זכויות מסוימות, המוסכמות בעיני כל בן תרבות.
זכויות האדם מחייבות את השלטון לנקוט מחד גיסא בפעולות אקטיביות על מנת להגן ולאפשר לציבור האזרחים לנצל וליהנות מזכויותיהם, ומאידך גיסא להימנע מלנקוט כל פעולה שתגביל את הציבור מליהנות מזכויות אלה.
לזכויות האדם שני ענפים עיקריים. הראשון, והמוכר יותר, הוא ענף הזכויות האזרחיות-פוליטיות הכוללות את הזכות לחיים, לחופש מצפון, חופש ביטוי, פרטיות, קניין וכדומה. הענף השני של זכויות האדם הוא ענף הזכויות הכלכליות-חברתיות הכוללות את הזכויות לעבודה, לתנאי עבודה הוגנים, למנוחה ולחופשה, לרמת חיים מינימלית, לבריאות, לביטחון סוציאלי ולחינוך ולתרבות.
מקור התפיסה של הזכויות הטבעיות בעידן ההשכלה ובמשנת הזכויות הטבעיות, אך הביסוס העיקרי לזכויות אלו נעוץ במהפכה האמריקנית ובמהפכה הצרפתית. בהכרזת העצמאות של ארצות הברית ב-1776 נכתב, כי "מקובלות עלינו אמיתות אלו שמוכחות מאליהן, שכל בני האדם נבראו שווים, ושהבורא העניק להם זכויות מסוימות שלא ניתן לשלול מהם, ובתוכן הזכות לחיים, לחירות ולחיפוש אחר האושר".
מאוחר יותר, עם התגבשות תאוריה דמוקרטית-ליברלית מפותחת, נוספו לזכויות האדם סדרה של פעולות האסורות על השלטון, ובתוכן פגיעה בחופש הביטוי, פגיעה בחופש ההתאגדות, פגיעה בחופש התנועה, מעצר כפוי, מעצר ללא משפט, ענישה ללא משפט והזכות למשפט הוגן.
מדינות רבות בעולם מקבלות את העיקרון שיש להעניק לכל אזרח חירויות יסוד מסוימות, אך הן לא תמיד נוהגות כך הלכה למעשה. ממשלה רודנית, כמו סין שיש בה משטר קומוניסטי, אינה מתירה לאזרחיה לנצל את חירויות היסוד שלהם, גם אם אלה כלולות בחוק או בחוקת המדינה. במדינה שבה רשומות זכויות היסוד בחוקה, העדיפה על פני חוק רגיל, יש לאזרח סיכוי להגן על זכויות האזרח שלו מפני איומים עליהן על ידי פנייה לבית המשפט. אבל יש מדינות רודניות שלא מאפשרות לעורכי דין להגן על חירות האזרח למשל במקרה של עו"ד גאו ג'י-שנג בסין.
סוגי זכויות
נהוג להבחין בין שלושה סוגים שונים של זכויות אדם: זכויות טבעיות, זכויות פוליטיות (אזרחיות) וזכויות חברתיות.
אין רשימה אחת ויחידה של זכויות אדם ויש מחלוקות רבות על אופייה של כל זכות. להלן פירוט של מספר זכויות מקובלות.
זכויות טבעיות (בסיסיות)
הזכויות הטבעיות הן הזכויות העוסקות בחירותו הפרטית של כל אדם, ובהגנתו מעריצות השלטון. ההגות הליברלית, בעקבות הפילוסוף ג'ון לוק, רואה בזכויות הטבעיות זכויות יסוד. זכויות אלה קיימות לאדם מעצם היותו אינדיבידואל, בעל תבונה ויכולת לנהל את חייו ולקחת אחריות על מעשיו. לכן, לפי גישה זו, זכויות אלה אינן תלויות בשלטון - אין הוא מעניק אותן ואין לו את הסמכות לשלול אותן. הזכויות הן:
זכויות אזרחיות
ההוגים הליברלים הראשונים, דוגמת ג'ון לוק, השתמשו רק במונח "זכויות אזרחיות" או ולא במונח זכויות האדם. זכויות אלה נחשבו בעיניהם כזכויות טבעיות המוקנות לכל אדם. לוק מנה את אותן זכויות כזכות לחיים ולשלמות הגוף, הזכות לחירות, וזכות הקניין.
בהצהרת זכויות האדם והאזרח, שפורסמה במהלך המהפכה הצרפתית. בהקשר זה נראה שהכוונה הייתה להבחין בין זכויות האדם, שמוקנות לכל אדם באשר הוא, וזכויות המוקנות לאזרחים בלבד, כמו הזכות להשתתף בתהליך החקיקה ולשאת במשרות ציבוריות. זכויות אלה נקראות כיום לעיתים "זכויות פוליטיות". זכויות אחרות שעניינן החירות ביחסים בין הפרט לבין המדינה (להבדיל מזכויות המחייבות מעורבות של המדינה) ונקראות זכויות אזרחיות כוללות בין היתר את חופש התנועה, האיסור על עינויים, האיסור על מאסר בשל אי יכולת לשלם חוב, חופש המצפון, הדת והמחשבה, חופש ההתאספות וחופש ההתאגדות.
בארצות הברית משמש המונח "זכויות אזרחיות" בעיקר בהקשר של המאבק לשוויון הזכות של האפריקאים-האמריקאים. לפיכך המונח מתקשר שם בעיקר עם הזכויות לשוויון אזרחי ופוליטי.
זכויות חברתיות
בסיווג זה מאוגדות כל הזכויות שהן חירות חיובית וכפועל יוצא לצורך סיפוקן דרושים משאבים ציבוריים, ובהן: הזכות לחינוך, לבריאות, לדיור, זכויות עובדים, והזכות לקיום בכבוד.
בעוד שבמדינות הדמוקרטיות יש תמימות דעים לגבי הזכות לבחור ולהיבחר וחופש ההתאגדות, קיימת מחלוקת לגבי יישום הזכות לחינוך, הזכות לבריאות, הזכות לדיור, זכויות עובדים ותנאי העסקה והזכות לקיום בכבוד במעמד חוקי שווה לזה של זכויות אדם אחרות. המתנגדים להם, הבאים ברובם מצדה הימני של המפה הפוליטית, טוענים כי יישום זכויות אלה אינו מעשי ויצריך פגיעה קשה מדי בזכויות אחרות, ובעיקר בזכות הקניין, עקב הטלת המיסים הנדרשים למימונן - מה שעלול להוביל דווקא לפגיעה במצב הכלכלי של כלל החברה, ובפרט בשכבות החלשות.
מצד שני, המצדדים בזכויות אלה- סוציאל-דמוקרטים, סוציאליסטים וקומוניסטים - טוענים, כי הזכויות החברתיות הן תנאי הכרחי לכך שאדם יוכל לממש את זכויותיו האחרות ולשוויון אמיתי בחברה. שהרי ללא ביטוח בריאות, תיפגע זכותו של אדם עני לחיות; בלעדי חינוך ממלכתי, לא יהיה למעשה שוויון הזדמנויות בין עשירים לעניים; וכן הלאה.
מינוח סותר
כשדנים בזכויות האדם, משתמשים לפעמים גם בביטוי "זכויות האזרח" או "זכויות אזרחיות". עם זאת, התפתחו במשך הדורות השקפות סותרות על משמעות המונח.
לעומת זאת, יש המשתמשים במונח "זכויות אזרחיות" כדי להבחין בין הזכויות המוענקות בכוח החוק לבין הזכויות הטבעיות שמוקנות לכל אדם. על פי הגדרה זו, הזכויות האזרחיות מכונות לפעמים גם "זכויות חוקיות" (אנגלית: Legal rights). אפשר גם לומר שכל זכות אדם הופכת לזכות אזרחית ברגע שהיא מקבלת הגנה מכוח החוק במדינה.
בעת העתיקה
במובנים מסוימים, המושג זכויות אדם קיים במשך מאות שנים, אם כי עמים והוגים לא תמיד חשבו על זכויות אדם אוניברסליות, זכויות אדם לכל אדם באשר הוא, באותה דרך שבה הדבר נתפס כיום.
אחת הבולטות שבתרבויות העולם העתיק הייתה התרבות הפרסית, שמוסד העבדות כמעט ולא היה קיים בה, והונהג בה חופש דת. בשנת 539 לפנה"ס כבשו צבאותיו של כורש הגדול את האימפריה הבבלית החדשה. עם כיבוש הממלכה פרסם כורש את גליל כורש שהעניק זכויות אדם כמו שחרור העבדים חופש לסגוד לדת המקומית ושוויון אתני. המסמך נחשב מסמך זכויות האדם הראשון בהיסטוריה.
התנ"ך, חוקי אשוקה וחוקת מדינה הן דוגמאות לכתבים הכוללים זכויות אדם מהעת העתיקה.
בעקבות הנהגת זכויות אדם ברחבי האימפריה הפרסית האחמנית, שהיתה בשעתה האימפריה הגדולה ביותר וחלשה על רובו של המזרח התיכון, התפשט הרעיון של זכויות אדם לתרבויות שכנות כמו הודו, יווון ובסופו של דבר גם לרומא. ברומא צמח הרעיון של "משפט הטבע", בעקבות הבחנה לפיה במשך החיים אנשים נוטים לעקוב אחר חוקים בלתי כתובים, וכי על החוק הרומאי צריך להתבסס על רעיונות רציונליים שנובעים מחוקי הטבע.
עם המעבר לשלטון אבסולוטי ברבות ממדינות העולם נפגעה ההכרה בכפיפות השלטון לזכויות האדם. מסמך חשוב בהיסטוריה של זכויות האדם בימי הביניים הוא המגנה כרטא.
רעיון שוויון בני האדם
עד אמצע המאה ה-19 היו הזכויות האזרחיות לעניין מובן מאליו בארצות מערב אירופה וצפון אמריקה, לפחות בנוגע לגברים לבנים. באותו זמן, קשה היה לדבר על זכויות פוליטיות - ההשתתפות בהליך הפוליטי, גם בארצות שנקראו דמוקרטיות, כמו ארצות הברית או שהתקיימו בהן בחירות לפרלמנט (בריטניה), הייתה מוגבלת לגברים לבנים בעלי רכוש - ולמעשה רק חלק קטן מהאוכלוסייה השתתף בבחירות. זכויות חברתיות לא היו מוכרות כלל.
הדרישה לשיתוף ורווחה מהממשל
בסוף המאה ה-19 החל תהליך התרחבות הדדי של הזכויות הפוליטיות והחברתיות. במדינות דמוקרטיות, ובעיקר בבריטניה. קבוצות חברתיות שונות, ובעיקר מעמד הפועלים ולאחר מכן נשים ומיעוטים אתניים, החלו לדרוש את הרחבת זכות הבחירה כך שתכלול את כל קבוצות האוכלוסייה, ואכן השיגו מטרה זו. בבריטניה, לדוגמה, הורחבה זכות הבחירה לכלל הגברים בשנת 1918 והורחבה עוד כך שתכלול גם את הנשים בשנת 1948. מרגע שהשיגו המעמדות הנמוכים את היכולת להשפיע על המערכת הפוליטית, החלו ליישם יכולת זו על-מנת להרחיב את זכויותיהם - וכך החלו להיווצר הזכויות החברתיות, שיישומן המעשי היה במסגרת מדינת הרווחה.
שנות החמישים עד שנות השבעים של המאה ה-20 היו תקופת הפריחה של הזכויות החברתיות. הזכויות הקיימות הורחבו וזכויות חדשות נוספו באופן רציף.
מסוף המאה ה-20 וראשית המאה ה-21 התבסס המושג "מדינת רווחה". מושג זה מעניק אחריות על המדינה לדאוג לרווחתם של אזרחיה, גם אם המדינה נוקטת במדיניות שוק חופשי. הרציונל מאחורי תפיסה זו הוא להשתמש במנגנון של השוק החופשי על מנת להגדיל את נתח עוגת התקציב המדיני ולהשתמש בו כדי לספק לאזרחים שירותים כמו חינוך, רווחה תשתיות ובריאות.
מסמכים מרכזיים
שני מסמכים שנחשבים למבשרי עידן זכויות האדם המודרני הם מגילת הזכויות שנוספה לחוקת ארצות הברית (מ-1787 ועד 1789), והצהרת זכויות האדם של המהפכה הצרפתית (שנת 1789). המסמך שנחשב מכונן לזכויות האדם בזירה הבינלאומית הוא ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות אדם שאימץ ארגון האומות המאוחדות בשנת 1948.
בישראל מעוגנות זכויות האדם בשני חוקי יסוד: חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק יסוד: חופש העיסוק.
מגבלות על זכויות האדם
מטבען, זכויות האדם הן יחסיות ולא ניתן ליישמן באופן מוחלט. כאשר שתי זכויות של פרטים שונים מתנגשות זו עם זו, או כאשר יש התנגשות בין זכות לבין אינטרס ציבורי (אף אם הוא אינו מגיע כדי זכות מוכרת), יש לקבוע לאיזה מבין הערכים המתנגשים יש לתת עדיפות תוך פגיעה מזערית באחר. לדוגמה, תיתכן התנגשות בין חופש הביטוי לבין זכותו של אדם לכבוד, כאשר מדובר בביטוי מבזה. לכן יש מגבלות על חופש הביטוי, אם כי הן עצמן מוגדרות באופן צר על מנת שלא לפגוע יתר על המידה בחופש הביטוי. הקביעה אילו אינטרסים מצדיקים פגיעה בזכויות נעשית בחקיקה ופסיקה. האיזון במקרים קונקרטיים בין הערכים המתנגשים הוא על פי רוב תפקידה של מערכת המשפט.
ישנה מחלוקת לגבי תחולתן של זכויות אדם בעת מלחמה. גישה אחת היא שבעת מלחמה חלים דיני המלחמה, המקנים הגנה מצומצמת יותר מתוך הכרה בשינוי הנסיבות שאינו מאפשר משטר רגיל. גישה אחרת היא שדיני זכויות האדם ממשיכים לחול גם בעת מלחמה, אם כי במקרה של הסדר שונה בהם ובדיני המלחמה, דיני המלחמה גוברים. זו הגישה המקובלת, למשל, בבית הדין האירופי לזכויות אדם.
תפקיד המדינה בהבטחת זכויות האדם
למדינה תפקיד כפול בכל הנוגע להבטחת זכויות האדם:
שני סעיפים בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ממחישים את ההבחנה בין תפקידה הסביל לתפקידה הפעיל של המדינה:
מגבלות משאבים
הרחבתן של זכויות האדם לתחומים שבהם נדרשת מעורבות אקטיבית של המדינה ולא רק אי-התערבות מצידה מעוררת שאלה של היחס בין החובה של המדינה להבטיח זכויות לבין חופש הפעולה שלה בחלוקת משאבים ציבוריים. הבטחתן של זכויות רבות כרוכה בהשקעת משאבים כלכליים. לא לכל מדינה יש משאבים פנויים רבים, ולמדינות שונות סדרי עדיפויות שונים לגבי יעדי ההשקעה. עקרונות של אי התערבות - בינלאומית, שיפוטית - מגבילים את היכולת להכתיב למדינה כיצד להשקיע את משאביה. נוכח זאת יש פערים גדולים ברמת ההבטחה של זכויות בין מדינות שונות, במיוחד בתחומים כמו חינוך, בריאות, ורווחה סוציאלית. מקובל לציין את מדינות העולם השלישי כאלו שמתקשות להעניק זכויות אלה ברמה הנראית מובנת מאליה במדינות המערב. לדוגמה, הזכות לחינוך בישראל כוללת חינוך חובה חינם עד כיתה י"ב וחינוך מסובסד בכל מערכת החינוך, כולל בחלקים מהחינוך האקדמי, זאת לעומת מדינות רבות במרכז אפריקה, הנאבקות לגייס את המשאבים הנדרשים לאפשר חינוך חינם לילדים עד כיתה ד'. עם זאת, ישנם סטנדרטים בינלאומיים שנחשבים הכרחיים לכל מדינה, יהא מצבה הכלכלי אשר יהא. למשל, על פי אמות המידה הבינלאומיות, חובתה של כל מדינה לספק חינוך יסודי חינם.
ארגונים לזכויות אדם
יש לזכור כי ללא הגנה בפועל על זכויות אלו הן עלולות להפוך לאות מתה. במהלך השנים קמו ארגונים לא ממשלתיים רבים שלקחו על עצמם תפקיד זה. מודל זה התפתח בארצות הברית בשנות החמישים והשישים, עם תחילת המאבק של אפרו-אמריקנים בדרישה להשוות את זכויותיהם לאלו של הלבנים. הוביל את המאבק הכומר מרטין לותר קינג, שהקים את התנועה לזכויות האזרח שנאבקה ועדיין נאבקת על קיום זכויות אלו.
לאור הצלחתה של התנועה לזכויות האזרח, קמו ארגונים לא ממשלתיים רבים שהציבו לעצמם כמטרה את השמירה על זכויות האזרח, בין אם בארצם הם או בצורה בינלאומית. שניים מהבולטים בארגונים הללו הם אמנסטי ומשמר זכויות האדם.
בשנת 1972 הוקמה האגודה לזכויות האזרח בישראל, שהיא עד היום (2021) ארגון זכויות האדם הגדול בישראל. בעקבות האגודה, שהחלה דרכה כארגון היחיד בישראל לזכויות אדם, צמחו לאורך השנים ארגוני זכויות אדם לנושאים פרטניים (למשל: פלורליזם דתי, זכויות עובדים, הזכות לבריאות) או קבוצות אוכלוסייה מסוימות (למשל: ילדים, נשים, ערביי ישראל, יהודים שגרים ביהודה ושומרון, עובדים זרים, אנשים עם מוגבלות, תושבי השטחים).
אוניית מלחמה
אוניית מלחמה היא ספינה שמטרתה העיקרית היא לוחמה ימית. אוניית מלחמה נושאת צוות, אמצעי לחימה, חימוש, תחמושת ואספקה עבור הצוות והמערכות השונות, אך בניגוד לאוניות אזרחיות, אוניית מלחמה אינה נושאת מטען או נוסעים מעבר לצוותה. אוניות מלחמה נבנות בדרך כלל בדרך שונה מאוניית סוחר: הן נושאות חימוש, ובדרך כלל הן ממוגנות ויכולות לספוג נזק משמעותי ללא פגיעה ביכולת השיט והלחימה. אוניות מלחמה הן בדרך כלל מהירות יותר ובעלת כושר תמרון רב יותר מאוניות סוחר. אוניות מלחמה שייכות בדרך כלל לחיל ים או צי מלחמה, אך היו מקרים בהיסטוריה בהם הופעלו אוניות מלחמה על ידי יחידים או חברות מסחריות.
למרות הבחנה זו, בעת מלחמה עשוי ההבדל שבין אוניות מלחמה לאוניות סוחר להיטשטש. בעת מלחמה מורכב לעיתים חימוש על אוניות סוחר, והן עשויות לשמש כאוניות עזר, כפי שהיו אוניות Q במלחמת העולם הראשונה, או אוניות סוחר חמושות ששימשו אף כנושאות מטוסים קלות במלחמת העולם השנייה. עד המאה ה-17 היה מקובל לגייס אוניות סוחר לשירות מלחמתי, ולעיתים היה צי המלחמה מורכב ממספרים גדולים של אוניות סוחר מגויסות, יותר מחצי מעוצמתו. אוניות סוחר כמו גליאונים נשאו חימוש גם שלא בעת מלחמה, כדי להתמודד עם איום מצד שודדי ים. מאידך, באוניות מלחמה נעשה לעיתים שימוש המתאים יותר לאוניית סוחר, בעיקר לצורך הובלת גייסות. שימוש כזה נעשה על ידי הצי הצרפתי במאה ה-18, ועל ידי הצי הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה.
הזמן העתיק
ספינת המלחמה הנפוצה בזמן העתיק, בציי ממלכת פרס, יוון העתיקה ורומא העתיקה הייתה הגליאה. הגליאה הייתה ספינת משוטים בעלת כמה שורות משוטים: אוניית חמישים (פנטקונטורוס), בעלת שורה אחת של משוטים; דו-חתרית (בירמה), בעלת שתי שורות משוטים; ותלת חתרית (טרירמה), בעלת שלוש שורות משוטים. היו אלה כלי שיט ארוכים וצרים, שבהם ישבו שורות של חותרים. מטרתן הייתה לנגח ולהטביע כלי שיט של האויב (בעזרת איל ניגוח שהיה מותקן בחרטומה), או להתקרב אליהן עד כדי כך שחיילים יוכלו לעבור מספינה אחת לשנייה ולהשתלט על אונית האויב. בסביבות המאה ה-4 לפני הספירה החלו להתקין באוניות גם קטפולטות. לממלכות ההלניסטיות היו כבר ציי אוניות נושאות ארטילריה. ואולם, כאשר הייתה הקיסרות הרומית בשיא כוחה דעכה ספינת המלחמה; הים התיכון, שהיה הזירה העיקרית להתנגשויות הימיות, נשלט כולו על ידי הצי הרומאי, ולא היה אויב שמולו היה צורך באוניות מלחמה משוכללות. בצפון אירופה הייתה הסירה הארוכה (Longship) הוויקינגית ספינת המלחמה העיקרית. ספינה כזו לא נשאה חימוש, והייתה יותר אמצעי לתובלה מהירה של לוחמים.
עד סוף העת העתיקה וגם ברוב ימי הביניים, עד המאה ה-16, היה החימוש העיקרי של ספינת המלחמה איל הניגוח שלה, כלי הנשק של אנשי צוותה, ובליסטראות וקשתות שהותקנו בה. כתוצאה מכך, ניתן היה להסב בקלות יחסית אוניות שונות לתפקידים קרביים.
תותחים ומפרשים
ציים של מדינות בצפון אירופה החלו לחמש, החל מהמאה ה-12, אוניות סוחר שנקראו קוג. אוניות סוחר אלו היו בעלות יכולת להפליג בים הפתוח, יכולת חדשנית באותה תקופה, ובכך היו עדיפות על הגליאות והסירות הארוכות של הויקינגים שהיו אוניות המלחמה העיקריות עד אותה תקופה. על הקוג הוקמו מעין בימות גבוהות בקדמת הספינה ובסיפון האחרה, שעליהן התמקמו קשתים, שירו אל אוניות האויב. בימות אלו נקראו "מבצרים" (castels). עם הזמן הן הלכו וגדלו, התרוממו לגובה רב יותר, ונבנו כחלק אינטגרלי ממבנה הספינה.
החל מן מאה ה-14 החלו אוניות לשאת תותחים. גם הגליאות נשאו תותחים, אך היו להן כמה חסרונות: ראשית, הן היו נמוכות יותר, ולכן הנזק שגרמו התותחים היה קטן יותר; שנית, החותרים והמשוטים תפסו מקום רב, ואפשרו פחות מקום לתותחים ולתחמושת. בשל כך, נשאו הגליאות תותחים בעלי קליבר קטן יחסית. בקוג ניתן היה להציב את התותחים גבוה יותר, והיה הרבה יותר מקום עבורם. כאשר נפרצו בדפנות פתחים מיוחדים עבור התותחים, היו התותחנים יכולים לירות מגבוה על הגליאות, ולהשיג תוצאות טובות בהרבה.
מעבר ליתרון זה, הקוג הייתה בעלת תכונות הפלגה טובות יותר, ומכיוון שהייתה גבוהה יותר הייתה מוגנת יותר מניסיונות השתלטות בעת קרב, והייתה עמידה יותר בפני אש תותחים. היעדר המשוטים והחותרים פינה מקום רב, ואיפשר נשיאת חימוש, ציוד ואספקה. עם זאת, היעדרם של משוטים חשף את האוניות לרחמיה של כל רוח, ולעיתים קרובות היה צורך בגליאות כדי לגרור את האוניות הגדולות אל הקרב, וגם במהלכו.
הגליאות נבנו כאוניות מלחמה, ולכן היה להן יתרון מסוים על קוגים, במיוחד בתנאי רוח לא טובים וכאשר היה לגליאות יתרון מספרי על הקוגים. ואולם, עם השנים גדלו הקוגים יותר ויותר, והופיעו דגמי אוניות שהתפתחו מהקוג, הקאראק והגליאון. אוניות אלו שלטו כבר במים האירופיים, ובסביבות שנת 1600 החלו להופיע יותר ויותר בים התיכון. הגליאות והגליאסות (גליאות גדולות ומשופרות יותר) הלכו ונדחקו. במאה ה-16 היו כל אוניות המלחמה מונעות בכוח הרוח.
אוניות המלחמה הלכו וגדלו, ונשאו מספר גדל והולך של תותחים. תותחי האוניות עצמם הלכו וגדלו, ומשקל הפגזים שירו גדל גם הוא. תותחי האוניות היו מסודרים לאורכה של הספינה, ופנו אל צידה; מטח יריות התותחים נקרא בשל כך "מטח דופן" (Broadside). אוניות המלחמה היו מנהלות ביניהן דו-קרב כאשר הן מפליגות זו בצד זו, או במסלולים מקבילים מנוגדים. עד אמצע המאה ה-17 התגבשה הטקטיקה שנקראה "שדרת הקרב", או מערך טורי (Line of Battle): אוניות הצי היו מסתדרות בקו ארוך, זו אחר זו, כך שכולן היו יכולות להפנות את מטח הצד שלהן אל האויב. אוניית המלחמה שהתפתחה על פי תורת לחימה זו נקראה אוניית קו, כלומר אונייה היכולה להשתלב בשדרת הקרב - יכולה לירות מטח כבד דיו, ולספוג פגיעות של האויב. אוניות קטנות יותר, כמו הפריגטה והסלופ (Sloop) לא היו יכולות לעמוד בקו האש, ועברו לתפקידי סיור וליווי שיירות.
קיטור, פלדה ופגזים
שיאן של אוניות הקו היה בעת המלחמות הנפוליאוניות, בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19. ואולם, כבר בעשורים הראשונים של המאה החלו שינויים מרחיקי לכת לתת את אותותיהם באוניות המלחמה. ברבע השני של המאה החלו אוניות מלחמה להצטייד במנועי קיטור, תחילה כאמצעי עזר להנעה ולאחר מכן כאמצעי העיקרי והיחיד. במלחמת קרים, באמצע המאה, נעשה שימוש ראשון בפגזים, כלומר קליעים נפיצים. עד אז ירו האוניות קליעים מוצקים, שנועדו לגרום נזק על ידי מהירותם הרבה ומשקלם. פגז מכיל מטען מתפוצץ, הגורם נזק רב הרבה יותר. כאמצעי נגד לפגזים אלה הוחל בהוספת שריון לאוניות, והחלו להופיע אוניות מחופות שריון (Ironclad). הופעתן של אלו הפכה את אוניות הקו העשויות מעץ למיושנות. בתחילה נבנו אוניות מחופות שריון מעץ שצופה בברזל, אך תוך זמן קצר נבנו אוניות המלחמה מברזל בלבד, ולאחר מכן מפלדה; תהליכי ייצור הפלדה במחצית המאה ה-19 הפכו מתכת זו לזמינה וזולה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 נוצר סוג חדש של אוניית מלחמה, שנקרא אוניית מערכה. אוניות אלו החליפו את אוניות הקו. בנוסף, הוחלפו הפריגטות הבנויות מעץ בסיירות משוריינות. גם החימוש התחלף: התותחים הותקנו בצריחים מסתובבים, שאיפשרו לתותחים זוויות הגבהה שונות ואפשרות לירות בקשת רחבה, זאת לעומת שורות התותחים שהיו מסודרים בצידי אוניית הקו, שהיו מוגבלים מאוד בזווית ובקשת הירי. הצריחים והפגזים איפשרו להסתפק במספר קטן בהרבה של תותחים.
יחד עם התפתחות אוניות המערכה במהלך המאה, הופיע באותה תקופה נשק ימי חדש: הטורפדו. המצאת הטורפדו איפשרה בניית אוניות מלחמה זולות, קטנות ומהירות, אוניות הטורפדו, שהיו יכולות לשגר טילי טורפדו ולפגוע באוניות מלחמה גדולות מהן בהרבה. בשלב מסוים נדמה היה כי זהו פתרון חלופי לבניית ציים גדולים של אוניות מערכה, ואולם הציים הגדולים הגיבו בבניית סוג חדש של אוניית מלחמה, שנקרא "משחתת אוניות טורפדו" ומאוחר יותר פשוט משחתת.
דרדנוט וצוללות
תחילת המאה ה-20 הביאה עימה שלוש מהפכות טכנולוגיות משמעותיות בתחום אוניות המלחמה. השפעתה של אחת מהן - השקתה של דרדנוט - ניכרה מיד והסעירה את ציי המעצמות, אך שתי האחרות - הצוללת והמטוס - לא הובנו מיד. המהפכה הראשונה הייתה השקתה של אוניית המערכה הבריטית אה"מ דרדנוט ב-1906. "דרדנוט" הביאה עמה חידושים רבים בתחום החימוש, ההנעה, ומערכות בקרת האש; כאשר הושקה הייתה מהירה מכל אונייה אחרת ובעלת חימוש כבד מכל אונייה אחרת. עם השקתה הפכו כל האוניות שנבנו לפניה למיושנות; אוניות אלו כונו פרה-דרדנוט, והאוניות שנבנו לפי הסטנדרט החדש כונו "דרדנוט". כל ציי העולם החלו בייצור אוניות מערכה לפי הסטנדרט החדש, ונפתח מרוץ חימוש עולמי, בעיקר בין בריטניה לגרמניה, מרוץ חימוש שהסתיים רק במלחמת העולם הראשונה.