cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברתולומיאוס ואן דר הלסט
שיתופי פעולה
מקרה מעניין של שיתוף פעולה היה בין ציירי תור הזהב הוא הציור "דיוקן וילם ואן וויטנהורסט". לא פחות מארבעה ציירים נתנו יד לסיומו: ברתולומיאוס ואן דר הלסט, קורנליוס ואן פּוּלנבורך, יאן דירקס בוט ויאקוב דאק. ואן דר הלסט היה אחראי על הקומפוזיציה הכללית ואחרים על הנוף. ייתכן שדאק צייר את הרתמה כיוון שהיה מומחה בציור סצינות של חדרי משמר שתיארו חיילים בשעות הפנאי בין כלי הנשק שלהם, הרתמות וכלי הציוד הצבאי האחרים בחדר. סביר להניח שוואן דר הלסט גם צייר את הפנים אך תפקידו של ואן פואלנבורך לא ברור.
עבודתו
בנוסף לדיוקנאות שבזכותם הוא זכה בפרסום רב, ברתולומיאוס ואן דר הלסט צייר כמה סצינות ז'אנר, היסטוריות, מקראיות, מיתולוגיות ואלגוריות. בכל הציורים הללו ההיבט של הדיוקן עדיין חשוב.
דיוקנאות
ברתולומאוס ואן דר הלסט היה בעיקר צייר דיוקנאות. מרבית עבודותיו מורכבות מדיוקנאות בודדים. הוא גם צייר דיוקנאות משפחתיים, דיוקנאות כפולים ודיוקנאות תליון. בין המשימות היוקרתיות ביותר שלו היו דיוקנאות הקבוצה של חברי המיליציה האזרחית באמסטרדם. היצירה המפורסמת ביותר בקטגוריה זו היא חגיגת משמר האזרחים באמסטרדם משנת 1648 בקומפוזיציה רחבת היקף הזו מצוירים 25 איש, ואן דר הלסט הצליח לעשות צדק לכל אחד ואחד. הוא גם הכין קומפוזיציה ברורה באמצעות השימוש המתוחכם שלו באור ובצבע.
כצייר פורטרטים לאליטה של אמסטרדם, הוא יצר דיוקנאות בגודל טבעי, שנענו לדרישתם של קהלו באמסטרדם שדרש דיוקנאות עם דימוי מדויק ולא דימוי אידיאלי. הסגנון שלו מאופיין ברישום ברור, פלסטיות, אפילו תאורה וקשת צבעים נעימה הנשענת על גוונים בהירים וברורים. הוא העדיף קומפוזיציות מאוזנות.
עבודותיו המוקדמות מראות את השפעתו של פיקנוי, המאסטר המשוער שלו, ובמידה מסוימת של רמברנדט. הדבר ניכר בצורה ברורה בתמונתו של אלמוני, ככל הנראה שר פרוטסטנטי משנת 1638. בתמונה נראה אדם שקורא ספר ומביט אל הצופה כאילו הופרע, מבט שמקורו ברמברנדט. האופנה של הסגנון האלגנטי הצרפתי נראית בעבודתו לאחר שנת 1650. דוגמה לכך היא דיוקנו של צייר החיות פאולוס פוטר שצויר בשנת 1654. עבודה זו התבססה על דיוקן עצמי של פוטר, אותו עשה זמן קצר לפני מותו המוקדם. המחוות והתנועות של הצייר בציור הן אלגנטיות. האמן עוד הצליח לייצר בסגנון וטכניקה כמעט מושלמים.
הציורים של השנים האחרונות בקריירה של ואן דר הלסט מאופיינים בהגברת תשומת הלב לפרטים הקטנים ותאורה יותר אחידה. העוצמה המאפיינת את עבודתו הקודמת פינו מקום לבהירות שלא משאירה דבר לדמיון. האמן השתמש גם בפלטה צבעונית יותר ובניגודים עשירים יותר והדגיש ביתר שאת את ההבחנות בין גוונים כהים לאור.
סצינות ז'אנר
ברתולומיאוס ואן דר הלסט גם צייר מספר סצינות ז'אנר. דוגמה לסצנת ז'אנר שלו היא תצוגת הניוארמרט, המשלבת טבע דומם, נוף עירוני וחלקי דמות. הקומפוזיציה מציגה אישה זקנה המחזיקה מריצה גדולה מלאה בירקות. משמאלה תלוי פגר חזיר שחוט גדול. לצד החזיר ניצבים ארבעה ילדים, שאחד מהם מנפח את שלפוחית השתן בעוד האחרים מביטים אל הצופה. ברקע תצפית על השוק. יצירה זו נעשתה ככל הנראה לשימושו הפרטי של ואן דר הלסט מכיוון שהיא ככל הנראה מתארת את הנוף מביתו שבנוימרקט. סצנת ז'אנר נוספת היא המוזיקאית, המתארת אישה שוויולה דה גמבה מונחת לרגליה. דפי תווים מונחים על השולחן הסמוך. המוזיקאית מביטה ישירות בצופה כאילו היא מזמינה אותו לקחת את הוויולה להצטרף אליה לנגינה בצוותא. בעוד שהיצירה בדרך כלל נחשבה לסצנת ז'אנר, ייתכן שהיא למעשה דיוקן של אנה דו פיר, אשתו של האמן.
מירון צידקילוב
מירון אהרון צידקילוב (20 בנובמבר 1971 – 11 בינואר 1996) היה ספורטאי ישראלי. אלוף ישראל (1989–1992) באיגרוף תאילנדי ומאוחר יותר חבר נבחרת ישראל בכדורעף נכים.
צידקילוב גדל ברמת גן. בשנים 1989–1992 היה אלוף ישראל באיגרוף תאילנדי, באימונו של שוקי רון.
במהלך שירותו הצבאי חלה בסרטן ובהליך רפואי נקטעה ידו הימנית. הוא הצטרף לנבחרת הנכים בכדורעף והיה חבר בנבחרת הלאומית איתה השתתף באולימפיאדת הנכים ברצלונה (1992), שם התחרו בשישה משחקים במסגרת המוקדמות אך לא העפילו לגמר.
בינואר 1996 נפטר צידקילוב ממחלת הסרטן. הוא הוכר כחלל צה"ל ונקבר בבית העלמין ירקון.
הנצחה
אליפות ישראל באיגרוף תאילנדי הוקדשה לזכרו. בקריית אונו הוקם מכון אימונים על שמו בשם מכון מירון (Miron Gym) בהנהלתו של ארז לוקוב. נפתחו שני סניפים בפלורידה על ידי אחד מחניכיו של ארז לוקוב, נתן גאידאי (אלוף ישראל בקיקבוקסינג) בשם MMA4KIDS שבו כל תלמידי מכון מירון יכולים להשתתף בחוגים בחינם כהוקרה למכון מירון. מכון נוסף בתהליכי הקמה בבוייסי, איידהו.
קיר ירוק
קיר ירוק הוא מבנה אנכי המכוסה במכוון בצמחייה. קירות ירוקים משמשים למטרות נוי, חקלאות והשפעה סביבתית. בשנים האחרונות הולך ומתרחב בעולם השימוש בקירות ירוקים.
יצירת קיר ירוק
קיימות מספר אפשרויות ליצירת קיר ירוק כגון באמצעות צמחים מטפסים ששורשיהם באדמה, ולרוב במצעים מנותקים, לעיתים כגידולים הידרופוניים: על גבי פנלים המכילים מצע גידול ומותקנים על החזית, בכיסים מבד לבד ועוד תוך שימוש במגוון טכנולוגיות וחומרים.
יתרונות הקירות הירוקים
הקירות הירוקים תורמים גם לסביבה וגם למבנה עצמו. הקיר הירוק מגן מהשמש, מפחית את הטמפרטורה בתוך המבנה באמצעות שכבת הבידוד שהוא יוצר. כך שעלויות האנרגיה במבנה פוחתות. מפחית רעש וזיהום אוויר, מהווה אלמנט עיצובי ויש הטוענים גם ליתרונות בריאותיים. קירות ירוקים פנימיים גם משפרים את איכות האוויר בתוך המבנה.
ברוש פטגוני
ברוש פטגוני (שם מדעי: Fitzroya cupressoides; מוכר גם כאלרסה או לאוואן), הוא מין של עץ גבוה ונדיר במשפחת הברושיים האנדמי לאקלים הממוזג בדרום הרי האנדים שבאמריקה הדרומית, ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר מדעית על ידי הבוטנאי האמריקני איוון מוראי ג'ונסטון (Ivan Murray Johnston; 1960-1898), והוא העץ המאריך ימים והגבוה ביותר באמריקה הדרומית. הסוג נקרא על שמו של סגן אדמירל רוברט פיצרוי שמשלחתו ביצעה מיפוי ימי של ארץ האש, ומקור שמותיו הנפוצים בספרדית ובמפוצ'ה.
היסטוריה
התיעוד העתיק ביותר של הברוש הפטגוני מגיע מהאתר הארכאולוגי מונטה ורדה בצ'ילה אשר נחשב לאחד יישובי האדם המוקדמים ביותר ביבשת אמריקה, מה שמרמז על שימוש שנעשה בו כבר במשך אלפי שנים. בתקופות קדומות האדם השתמש בעץ על מנת להכין כלים ואמצעי לחימה. בטרם הכיבוש הספרדי של ארכיפלג צ'ילואה בשנת 1567, היו רוב האיים מכוסים ביער עבות של ברושים פטגוניים. לאחר הכיבוש, העץ היה חשוב מבחינה כלכלית לממשל הקולוניאלי של צ'ילואה וואלדיביה אשר ייבאו קרשים לפרו הספרדית. עץ בודד היה יכול להניב 600 קרשים ברוחב של 0.5 מטר ובאורך של 5 מטר, והוא היה מאוד מוערך בצ'ילה ופרו עקב גמישותו וקלילותו. לאחר חורבן ואלדיביה בשנת 1599 על ידי הילידים האינדיאנים מקבוצת המפוצ'ה, גברה החשיבות של האי צ'ילואה בתור האזור היחיד שהיה יכול לספק את הביקוש הגבוה לעץ במלכות המשנה של פרו.
הברוש הפטגוני היה גורם חשוב בסחר החליפין בפרו, ואף שימש כמטבע מקומי בארכיפלג צ'ילואה. הועלתה טענה שהחשיבות של המובלעת הספרדית בצ'ילואה גברה בחשיבותה על התנחלויות ספרדיות אחרות בצ'ילה עקב שכיחות הברוש הפטגוני בשטח האי. בברוש הפטגוני השתמשו לבנות תרנים לספינות, והעמידות של העץ ניכרת ברעפים שנעשו ממנו אשר נמצאים במצב טוב למרות היותם בני 130–150 שנה.
מ-1750 עד 1943 כאשר האזור בין נהר מאולה לוואלדיביה היה נתון בשליטת ספרד ולאחר מכן צ'ילה, התרחשו שריפות רבות של יערות ברושים לאורך הקורדילרייה פאלאדה במרכז רכס החוף שבלוס לאגוס ולוס ריוס. השריפות הללו נעשו ביזמת הספרדים, הצ'יליאנים ומתיישבים אירופאים אחרים; בנוסף, היו גם שריפות שנוצרו מסופות ברקים או על ידי ילידי המפוצ'ה. שריפות מסוימות נעשו על מנת להכין שטחי חקלאות עבור המהגרים הגרמניים, שצ'ילה ראתה בהם אמצעי לפיתוח אזורי החוף לאחר כיבוש אראוקניה.
תיאור
הברוש הפטגוני הוא מין העץ הגדול ביותר באמריקה הדרומית (מעין סקוויה מקומית), והוא מתנשא בדרך כלל לגובה של 40–60 מטר, ולעיתים אף מעל ל-70 מטר. קוטר הגזע הפוטנציאלי של הברוש הוא עד 5 מטר, והחופה הלא סדירה של העץ מאפשרת לעצים נוספים להתקיים בסמוך לו כמו אשור והדס. העץ הגדול ביותר ממין זה שקיים כיום מכונה "אלרסה מילנאריו" והוא נמצא בפארק הלאומי אלרסה קוסטרו שבצ'ילה; עץ זה שהתגלה בשנת 1993 נחשב לאחד העצים המבוגרים בעולם, לאחר שבספירת טבעות הצמיחה נמצא שהוא קיים כבר 3,622 שנים. בטרם בירוא היערות רחב ההיקף בסביבות המאה ה-19 והמאה ה-20 באמריקה הדרומית, היו ידועים עצים גדולים בהרבה; צ'ארלס דרווין למשל, דיווח על עץ אחד עם קוטר גזע של 12.6 מטר.
הגזע של הברוש הפטגוני בצבע חום אדמדם, ומהקליפה החלקה שצבעה אפרפר-צהבהב ניתקים לעיתים קרובות קטעים ארוכים. הענפים של העץ קצרים יחסית וגדלים בצורה אופקית או כלפי מטה, מה שמשווה לברוש מראה כללי של חרוט. העלים הדקיקים של הברוש הפטגוני צומחים בשלישיות לכיוון צדדי הגבעול כשכל אחד מהם מגיע לאורך של 3–8 מילימטר ולרוחב של 2 מילימטר, וסמוך לקצה העלים המשולשים מכונסים זה בזה ויוצרים יחד מערבולת עלים קטנים דמויי קשקשים; העלים מסומנים בזוג פסים לבנים דקים וארוכים. רק הקשקשים במרכז המערבולת פוריים ונושאים 2–3 זרעים לכל קשקש; הזרעים החלקים שצבעם חולי מגיעים לאורך של 2–3 מילימטר, והם מבשילים 6–8 חודשים לאחר ההאבקה. לאחר מכן, מהזרעים נוצרים איצטרובלים קטנים המורכבים מ-9 טבעות, ובקצה יש שרף דביק וריחני.
צוות חוקרים מאוניברסיטת טסמניה מצא מאובנים של מיני ברוש פטגוני על גדות נהרות במערב טסמניה אשר קיבלו את השם המדעי Fitzroya tasmanensis. הממצא הוכיח את הזיקה העתיקת יומין בין הפלורה האוסטרלית לזו של אמריקה הדרומית הנובעת מכך שהיבשות היו מחוברות בעבר יחד עם אנטארקטיקה.
תפוצה
הברוש הפטגוני צומח בפטגוניה שבדרום הרי האנדים באמריקה הדרומית, בין חוג הגדי לחוג האנטארקטי, באזור המהווה גם את קצה טבעת האש ביבשת זו. הוא מצוי בעיקר בצ'ילה בהמחוזות הבאים: מאולה, ביוביו, אראוקניה, לוס ריוס, לוס לאגוס (כולל האי צ'ילואה) עד לדרום מחוז אייסן; בנוסף, הוא מצוי במידה מצומצמת בדרום מערב ארגנטינה בתחומי הפרובינציות הבאות: צ'ובוט, ריו נגרו ונאוקן.
הברוש הפטגוני גדל בדרך כלל על קרקעות חוליות, קרקעות סחוטות, ביצות כבול, או כאלה המתאפיינות באפר געשי ושאריות של זרמי לבה. הוא מהווה חלק מהפלורה הייחודית של יערות הגשם הממוזגים באמריקה הדרומית. מגבלת הגובה העליון של הברוש היא 1,500 מטר מעל פני הים. כמות המשקעים הממוצעת בבית הגידול שלו היא 4,000-2,000 מילימטר לשנה.
איומים ושימור
הברוש הפטגוני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), בשל אובדן בית גידול איכותי בתחום ההיסטורי של הברוש העולה בשיעורו על 50% במהלך העשורים האחרונים שמשמעותו גם הצטמצמות תחום התפוצה של הברוש. הוא מאוים רבות משריפות מכוונות ומכריתת עצים לא חוקית.
במשך למעלה מ-300 שנה, סבל הברוש הפטגוני מניצול יתר עבור גזעי העץ היקרים שלו; שריפות והמרת שטחי יער לאדמות מרעה צמצמו באופן משמעותי את תחום התפוצה שלו והותירו אותו נפוץ בצפיפות נמוכה באזורים הסמוכים למקומות יישוב. בארגנטינה, 60% מתת-האוכלוסיות של העצים מראים סימנים של הפרעות אנתרופוגניות שמקורם ברעייה של בקר הבית, אך מצבם עדיין טוב יחסית למרות סחר לא חוקי ברמה נמוכה בעצים מאז 1980. בצ'ילה, הברוש הפטגוני נעלם כמעט לגמרי ממרכז המדינה עד 1987, ובין 1977 ל-1998 שריפות מעשי ידי אדם כילו 9,777 דונם של יערות ברכס החוף הצ'יליאני; במהלך אותם שנים, שריפת יערות ברושים פטגוניים היוותה כ-34% מכלל שריפות היער במחוזות ואלדיביה ולאנקיונו. לאורך טווח התפוצה של העץ, חל אובדן של 42% מהתחום המקורי שלו אשר ירד מ-617,000 דונם ל-265,000 דונם, ויתר על כך, הירידה באיכות בית הגידול ההיסטורי היא מעל 50%: ניתן למצוא ביערות הצ'יליאנים על מורדות רכס החוף והרכס המרכזי של האנדים שטחים גדולים שרופים שטרם התאוששו, וההתחדשות הטבעית של היערות הללו איטית מאוד.
למרות הגנה משפטית לאומית ובינלאומית, הברוש הפטגוני ממשיך להיות מנוצל בצ'ילה לצורך מסחר העץ, והדבר בא לידי ביטוי בעובדה שבמהלך 1977–1996 היצוא של הברוש לארצות הברית הסתכם ב-865,000 דולר. היתרי שימוש בברושים ניתנים בעיקר על כאלו שמתו לפני 1976 שאז הברוש הוכרז כמומונומט לאומי וחל איסור לכרות עצים חיים. עם זאת, קביעת מועד המוות היא בעייתית, ובמקרים רבים המקומיים יוצרים שריפות מכוונות ביערות האנדים בתקווה לקבל אישור להשתמש בעצים לאחר מכן.
הברוש הפטגוני נכלל בנספח א' של אמנת CITES החל משנת 1973, והמשמעות לכך היא שהסחר הבינלאומי במין זה ובמוצריו אסור לחלוטין. בשנת 1976 הוכרז הברוש כערך טבע לאומי בצ'ילה וניצול של עצים חיים נאסר מאותו זמן ואילך. בארצות הברית, הברוש נכלל כמין מאוים החל מ-1979 תחת חוק המינים בסכנת הכחדה - מה שאוסר את היבוא של מוצריו למדינה. בצ'ילה, 47,400 דונם מתוך 264,993 דונם של יערות ברוש פטגוני נמצאים בתוך גנים לאומיים ושמורות טבע (כ-17%). 83% הנותרים נמצאים על אדמה פרטית - בעיקר בפארק פומאלין המכיל כ-250,000 דונם של יערות. בארגנטינה, למעלה מ-80% מיערות הברוש הפטגוני נמצאים באזורים מוגנים. חוקרים מאוניברסיטת אוסטרל דה צ'ילה, מבצעים שיקום אקולוגי של הברוש על ידי גידול שתילים שלו בשיתוף עם בעלי קרקעות מקומיים. מחקר גנטי הראה ששתי אוכלוסיות של הברוש הפטגוני בדרום ארגנטינה (ריו טיגרה ולאגו אספרנסה) ייחודיות מבחינה גנטית, והאובדן שלהם עלול לגרום לצמצום המגוון הגנטי של העץ. הריחוק שלהם ממקומות יישוב הוביל לכך שהאוכלוסיות הללו הן נציגי היערות האחרונים באמריקה הדרומית שנותרו ללא פגע מאז הקולוניזציה האירופאית שחוותה היבשת. מכיוון שהאוכלוסיות הללו נמצאות מחוץ לאזורים מוגנים, IUCN ממליץ להקים בדחיפות אזורים מוגנים חדשים סביבם על מנת לשמר אותם.
דוד בן-בארון
הרב דוד בן בארון (ה'תרמ"ה, 1884 או 1885, תוניס - י' באייר ה'תשט"ו, 2 במאי 1955) היה רב תוניסאי שכיהן כאב בית הדין בבירה תוניס וכרבה הראשי של כל יהדות תוניסיה בין השנים 1955-1947.
תולדות חייו
נולד בשנת ה'תרמ"ה (1884) בתוניס לאליהו בן בארון, בן לקהילה האיטלקית יוצאי ליבורנו ("גראנה") בתוניסיה. למד בישיבת "חברת התלמוד" אצל הרב שלמה דאנה, בעל "שלמי תודה" והרב ישועה הכהן, בעל "מעייני הישועה". כבר בצעירותו החל בכתיבת חידושי תורה.
עוטר באות לגיון הכבוד הצרפתי ובחברות ב"מסדר התהילה" מטעם הביי של תוניסיה.
ספריו
בשנת ה'תשע"ב יצא לאור הספר ויכתב דוד הכולל שלושה ספרים מכתב ידו:
תשובות הלכתיות ממנו נדפסו בשו"ת "משפט כתוב" של הרב זיתון, בשו"ת "איש מצליח" של עמיתו הרב מצליח מאזוז ובשו"ת "שמחת כהן" של הרב רחמים חי חויתה הכהן. מעט חידושים שכתב בבחרותו נדפסו בספר "מנחת יצחק" לחברו רבי יצחק הכהן, שנדס בסוף ספר "מעיני הישועה" לרבם רבי ישועה הכהן. כתב הגהות לספרי שו"ת בחתימה "דוב"ב" - דוד בן בארון.
הספד על פטירת הרב משה כלפון הכהן ממנו נדפס בתחילת שו"ת "שואל ונשאל" חלק א.
קישורים חיצוניים
סיפור על רבי דוד הילד, אתר הידברות
בלד (הונגריה)
בלד (בהונגרית: Beled) היא עיירה בעלת למעלה מ-2,500 תושבים במחוז גיור-מושון-שופרון שבהונגריה.
קהילה יהודית
בשנת 1785 החלה להיבנות קהילה יהודית בכפר, מרביתם עסקו במסחר וזאת בעקבות האיסור המקומי של רכישת אדמות. ולאחר כחמש שנים, בשנת 1790 נחנכו במקום בית כנסת ובית עלמין. עד שנת 1930 מנתה הקהילה 336 יהודים ובשנת 1944 מנתה 315 יהודים.
לאחר עליית השלטון הנאצי החלו להישלח צעירים יהודים בגיל גיוס לעבודות כפייה ובאביב של 1944, לאחר שנכנסו הכוחות הגרמנים להונגריה, נלקחו גם יהודים מבוגרים. אלה שהועסקו בידי עיריית שופרון ניצלו מגירוש למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו 44 יהודים ניצולי מחנות עבודה והחלו לשקם את חייהם בכפר יחד עם שיפוץ מבני הקהילה והבית כנסת. הניצולים התקבלו בידי התושבים המקומיים באיבה ואלו סירבו להחזיר להם את הרכוש שנלקח לפני המלחמה. בשנת 1957 התגוררו במקום כעשרים יהודים.
אופינה
אופינה (בליטאית: Upyna; בז'מאיצ'ו: Opīna) היא עיירה קטנה על גדות נחל אופינאלי במחוז משנה שיללה, במחוז טאורגה שבמערב ליטא.
לפני מלחמת העולם הראשונה חיו באופינה עשרות בודדות של משפחות יהודיות. חלק מרבני העיירה התפרסמו: הרב שלום אלחנן יפה; הרב יהושע ליב שטיין וחתנו הרב נחום ברוך גינזבורג; הרב שרגא גברן והרב יצחק יפה.
דן אלמגור
דן אלמגור (נולד ב-13 ביולי 1935) הוא מחזאי, פזמונאי, פובליציסט, עיתונאי, סופר, מתרגם, חוקר ספרות ומנחה טלוויזיה ישראלי. אלמגור נחשב "אנציקלופדיה מהלכת" ובעל אוסף פריטי מידע מגוון. הוא מהיוצרים הבולטים בתחום הזמר העברי והמחזאות הישראלית, ומוכר כמי שחוקר מזה שנים רבות את תולדות הזמר העברי ויוצריו, את הספרות העברית לדורותיה (עם התמחות בספרות ימי הביניים והרנסאנס) וכן את הלשון העברית.
ראשית חייו
אלמגור נולד ברמת גן ב-1935 בשם דן אֶלְבְּלינגר. אביו, זאב אלבלינגר, יליד ורשה, היה חבר קבוצת אריאל של השומר הצעיר, אגרונום, בוגר המכון לחקלאות באלג'יר ומחלוצי עלייה השלישית, ואימו זהבה קצנלנבוגן הייתה ילידת לובלין. ב-1940 נולדה אחותו ברכה. גדל ברחובות. בילדותו ובנעוריו כתב במספר עיתוני ילדים ונוער כמו "דבר לילדים", "הבוקר לילדים" ו"משמר לילדים", היה נציג המאזינים הצעירים בקול ירושלים, שימש ככתב פינת הנוער בקול ישראל וכן ככתב ספורט ברחובות עבור קול ישראל ועיתוני התקופה כמו "העולם הזה". בשנת 1951, בהיותו בכיתה י', ייסד יחד עם חברו שבתאי זיו את "המועצה הארצית של תלמידי בתי הספר התיכוניים", שהפכה למועצת התלמידים הארצית. בשירותו הצבאי בצה"ל (1953–1955) היה כתב צבאי ומעורכי העיתון "במחנה גדנ"ע".
לימודים אקדמיים וחקר הספרות והשירה
בזמן שירותו סיים שלוש שנות לימודי ערב במדעי המדינה בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב. בשנת 1956 למד במחזור הראשון של אוניברסיטת תל אביב והשלים שתי שנות לימוד בספרות ומקרא. בין 1957 ל-1960 סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים בספרות עברית ואנגלית. בין 1960 ל-1963 השלים את לימודיו בחוג לספרות עברית (בהצטיינות יתרה). בין מוריו היו פרופ' שמעון הלקין, המשוררת לאה גולדברג, פרופ' דב נוי ופרופ' חיים שירמן, שגם הנחה את אלמגור בכתיבת עבודת התואר השני. את תואר המוסמך קיבל ב-1963 על עבודה בנושא שירת תור הזהב בספרד והשירה העברית באיטליה בתקופת הרנסאנס, אשר התמקדה בשירתו של יוסף צרפתי. בשנים 1963–1968 למד באוניברסיטת UCLA לדוקטורט במסגרת מלגת פולברייט. עבודת הדוקטור נכתבה בהנחייתו של פרופ' אברהם בנד ועסקה באמנות הסיפור של הסופר מיכה יוסף ברדיצ'בסקי.
בין 1964 ועד 1974, פרסם במוספי הספרות של עיתוני סוף השבוע מעריב וידיעות אחרונות מאות מאמרים ומסות על נושאי ספרות ואמנות, הלשון העברית והסלנג, פזמונים עבריים וענייני דיומא בארצות הברית ואנגליה.
בין 1964 ועד 2010 שימש ככתב הישראלי של "הרבעון השייקספירי" ואוצר את האוסף "שקספיר - מימין לשמאל", המכיל ביבליוגרפיה מקיפה של כתבי שייקספיר בעברית. בין היתר כתב את המאמר הביבליוגרפי "שיקספיר בספרות העברית בתקופת ההשכלה ובתקופת התחייה".
תרגום, עיבוד וכתיבה מקורית לתיאטרון
אלמגור עיבד ותרגם כמאה מחזות לעברית, ביניהם מחזות קלאסיים כ"הנשים הפיניקיות" לאוריפידס, מחזות מאת ויליאם שייקספיר כגון "קומדיה של טעויות", "כטוב בעיניכם", "המלט" ו"חלום ליל קיץ", מחזות אליזבטניים (בני תקופתו של שייקספיר) כמו "האלכימאי" לבן ג'ונסון ו"חג הסנדלרים" לתומאס דקר, "הכד השבור" מאת היינריך פון קלייסט בן המאה ה-18, ומחזות רבים מהמאה ה-20, כגון "מראה מעל הגשר" ו"מותו של סוכן" של ארתור מילר, "קן הקוקייה" מאת דייל ווסרמן ומחזות מאת ברטולט ברכט ("ברכט על ברכט" בעריכת ג'ורג' טבורי, "ההנאות הקטנות של החיים" - מבחר משירי ברכט, ושירים למחזה "שוויק במלחמת העולם השנייה", שהוצג בתיאטרון האהל).
אלמגור תרגם מספר רב של מחזות זמר, בהם: "גבירתי הנאווה", "כנר על הגג", "המלך ואני", "ברנשים וחתיכות" על פי סיפורי דיימון ראניון, "דבר מצחיק קרה" מאת סטיבן זונדהיים, "ינטל" על פי סרטה של ברברה סטרייסנד, "המפיקים", "עצור את העולם. אני רוצה לרדת" מאת לסלי בריקוס ואנטוני ניולי (1969, תיאטרון גיל). כמו כן, תרגם ועיבד מספר אופרטות: ב-1972 תרגם את האופרטות "אבו חסאן" מאת ובר ו"הקאדי המרומה" מאת גלוק, אשר הוזמנו על ידי גארי ברתיני עבור האנסמבל הקאמרי. ב-1986 תרגם את הדיאלוגים של האופרטה "העטלף" מאת יוהאן שטראוס, אשר הוצגה בסינפוניטה הישראלית באר שבע, וב־1987 את האופרטה "סילוה - נסיכת הצ'ארדש", מאת ליאו שטיין ובלה ינבאך, בתרגום אברהם שלונסקי, למוזיקה של אמריך קלמן.
אלמגור כתב גם מחזות מקוריים רבים. ב-1968 כתב ועיבד את המחזמר "איש חסיד היה" שהיה מורכב משירים, נגינות וסיפורים חסידיים. ב-1969 כתב את המחזמר "ירושלים שלי", שהייתה ההצגה הראשונה שנכתבה על ירושלים ואנשיה לאחר סיפוח מזרח העיר בעקבות מלחמת ששת הימים. ב-1967 כתב מחזמר, על רקע תנ"כי, שהועלה בברודוויי, בכיכובו של דיק שון, אך ההצגה כשלה והורדה במהרה מהבמה. בתחילת שנות ה-70 חיבר אלמגור שני מחזות זמר גדולים. ב-1971 חיבר את "עיר הגברים" שהושפע מסיפוריו של דיימון רניון. ב-1972 חיבר את "אל תקרא לי שחור", כאשר את כל השירים הלחין בני נגרי. המופע, שכלל אנסמבל של שבעה שחקנים וזמרים בבימויו של דני ליטאי, הושפע מעליית התנועה האמריקאית לזכויות האזרח ונסוב סביב אפליית השחורים בארצות הברית וסיפורי התנ"ך. כל השירים היו בסגנון מוזיקת נשמה, סגנון שלא היה מוכר אז בישראל. המחזמר זכה להצלחה מסחרית ולהערכת המבקרים וזכה בפרס כינור דוד. ב-1982 עלתה ההצגה "ילדי הכרך" פרי עטו, העוסקת בחיי העדה התימנית בישראל. ההצגה בכיכובו של נסים גרמה, ובימויו של צדי צרפתי, הוצגה ברחבי הארץ 250 פעמים. כמו כן, כתב שתי אופרות: ב-1958 את האופרה "מחבוא הרוח" בהלחנת פרנק פלג לקול ישראל, והאופרה לילדים "מקס ומוריץ" בהלחנת גיל שוחט שהוצגה באופרה הישראלית בהפקת המדיטק חולון. בנוסף, כתב אלמגור את הפזמונים למחזה "שערורייה בגמנסיה" (בשמו הנוסף "התלמידה הנשואה"), מאת בקפי וסטלה, בתרגום ד"ר אמיל פוירשטיין, אשר הולחנו על ידי מרק לברי (תיאטרון דו רה מי, 1958).
פזמונאות
אלמגור החל לכתוב בגיל צעיר מאוד, ואת פזמונו הראשון כתב בגיל 15, ומאז כתב מאות פזמונים ללהקות צבאיות, לזמרים, למחזות זמר, הצגות תיאטרון ועוד. רבים מפזמוניו מוכרים ביותר. פזמוניו מצטיינים בשנינות והומור וכן חריזה מעולה. בתוכן הפזמונים בא לידי ביטוי גם עולמו האינטלקטואלי הרחב של אלמגור ופזמוניו עוסקים בכל תחום החל מאפיזודות היתוליות וכלה באירועים בעלי רקע היסטורי. גדולי המלחינים בזמר העברי הלחינו מנגינות למילותיו ובהם משה וילנסקי, אלכסנדר ארגוב, דובי זלצר, יאיר רוזנבלום, מאיר נוי ומתי כספי.
אלמגור כתב פזמונים ללהקת "בצל ירוק" כשאחד מלהיטיה הגדולים היה "ונצואלה" ללחן של וילנסקי. בגרסתו המקורית של השיר הייתה שגיאה גאוגרפית ("נשוט על פני האורינוקו המשתפך לאמזונס") שאותה תיקן אלמגור לאחר ששמע על טעותו. באותה תקופה גם כתב ל"להקת איילון" את השירים "רומיה ויואל" ו"שיר הפלאפל" שהולחנו בסגנון מזרחי. כתב פזמונים גם לתוכניות הראשונות של "רביעיית מועדון התיאטרון" ובהם "ברית צרפת-ישראל", "גוי של שבת", "למה שוברט לא גמר את הסימפוניה" ועוד.
עבור הזמר והמלחין שמעון ישראלי כתב את "האורקסטרה של ראשון" ואת "תורת היחסים", ולבני ברמן כתב את הפזמון השנון "חיי אדם", בעקבות האגדה של האחים גרים. הפזמון מתאר כיצד תרם כל בעל חיים משנות חייו לאדם, דבר שבא לידי ביטוי בהתנהגותו של האחרון ("אוכל כמו חזיר ומזיע כמו סוס...").
בשנת 1966 הגיע אלמגור לישראל, מלימודי הדוקטורט בקליפורניה, כדי לכתוב פזמונים עבור המחזמר קזבלן. אולם מפיק המחזמר, גיורא גודיק, לא היה מרוצה, וביקש מעמוס אטינגר וחיים חפר לכתוב את הפזמונים במקום אלמגור. לאחר שקזבלן עלה לבמה, תבע אלמגור את גודיק, והשופט יוסף מיכאל לם קבע ששני הפזמונים, "כל הכבוד" ו"תרד ממני קזבלן" הם פרי עמלו של אלמגור. בעקבות זאת צורף שמו של אלמגור כאחד מכותבי הפזמון קזבלן.
יהורם גאון ביצע במחזמר "קזבלן" את השיר "כל הכבוד" שהפך ללהיט גדול ובפסטיבל הזמר והפזמון 1969, ביצע את שירו של אלמגור "בלדה לחובש", ללחן של אפי נצר ולעיבוד של שמעון כהן, שביטא את רוח הגבורה של חיילי צה"ל לאחר מלחמת ששת הימים, ושזכה במקום הראשון בתחרות. מבין הלהיטים שכתב ללהקות הצבאיות ניתן למצוא את "בוא לים", "שיהיה הים שקט" ו"שומר החומות". לצד שירים אלה, כתב אלמגור גם את השיר הקומי "חיימקה שלי" (אותו ביצעה רחל אטאס), בו מתוארת אמא גאה לחייל שלומיאל שאינו מסתגל לפקודות הצבא.
אלמגור תרגם גם מספר שאנסונים צרפתיים, בהם: "מי אוהב מילים גסות" של ז'ורז' ברסנס, אותו ביצע יוסי בנאי, ו"הבורגנים" של ז'אק ברל, בביצוע צמד הדודאים. בנוסף, כתב מילים עבריות (שאינן קשורות למקור) לשיר של ברסנס לו קרא "ויויו גם", אותו ביצעה להקת הנח"ל ומאוחר יותר גם חוה אלברשטיין.
מתוך מחזות הזמר שאלמגור כתב ועיבד בלטו השירים "יום יבוא" ו"קליפסו בשחור לבן" (מתוך המחזמר "אל תקרא לי שחור"); "פנקס הקטן", שהלחין מתי כספי ושר ששי קשת בהשתתפותה של אבירמה גולן (מתוך המחזמר "עיר הגברים"); "אברהמלה מלמד", שבין היתר שרף את ביתו בל"ג בעומר ושכח שהביטוח נגמר בפורים (מתוך המחזה "איש חסיד היה") והשיר "ירושלים שלי" המתאר אופנים שונים של ירושלים מפי מספר דמויות מהעיר כמו רוכל, סנדלר וחייל (מהמחזמר "ירושלים שלי"). מבין השירים שאלמגור תרגם ממחזות הזמר הלועזיים ניתן למנות את "לו הייתי רוטשילד" (מ"כנר על הגג"), "ברד ירד בדרום ספרד" ו"אל הגרדום אצעד הבוקר" (מ"גבירתי הנאוה").
ב-2006, יצא אוסף כפול משיריו של אלמגור בשם "חוץ מזה הכול בסדר", הכולל 43 מפזמוניו המולחנים. שם האוסף בא משיר שאת מילותיו כתב על פי לחן של פול מזרקי משנות ה-30.
אחד מפזמוניו של אלמגור, "כשאת אומרת לא", שנכתב ב-1962 ללהקת התרנגולים וזכה לפופולריות רבה, נדון בפסק דינו של השופט מישאל חשין שעסק בפרשת האונס בשמרת. לדברי אלמגור, השיר נכתב במקור כשיר המדבר על תקופת הילדות, המתאר חיזור תמים של נער אחר נערה. בפסק דינו, שעסק בפרשת אונס, שלל חשין מכל וכל את המסר שבפזמון "כי את אומרת 'לא' כל כך בחן, שהוא נשמע לי עוד יותר מזמין מ'כן'". כהתייחסות לדבריו של השופט חשין שינה אלמגור את הבית השלישי של השיר, במטרה להתאימו לפסיקת השופט ולרוח התקופה, וכתב: "כשהיא אומרת 'לא!' - לזה היא מתכוונת!".
ספר פזמונים
בשנת 2012 יצא לאור הספר "הצ'ופצ'יק של הקומקום", ובו 300 מפזמוניו של אלמגור.
הגשת תוכניות רדיו וטלוויזיה
ב־1956 כתב מדי שבוע את הפזמון האקטואלי ששודר בתוכנית "תיבת נח" בקול ישראל ללחן של מאיר נוי. ב-1957 כתב עם משה וילנסקי את המנון גלי צה"ל ("ערב טוב לכולכם, חיילים"), אשר שודר בכל ערב בפתיחת תוכניות התחנה. בין 1957 ל-1959 השתתף כפזמונאי בתוכנית הרדיו של קול ישראל "שלושה בסירה אחת", וכן בתוכניות "על קצה המזלג", "ינשופים וחיוכים" ו"בכל המסיבות". בתחילת שנות ה-70 ערך והנחה בגלי צה"ל את הסדרה החודשית "פזמונאי האתמול", שעסקה בין היתר בשירי נתן אלתרמן, מרדכי זעירא, עמנואל הרוסי ויעקב אורלנד. ב-1972 כתב לגלי צה"ל את מחזה הרדיו הראשון שנכתב במיוחד לתחנה, "כה אמר עמנואל", על פי "מחברות עמנואל" של עמנואל הרומי, בהשתתפות יהורם גאון וזאב רווח.
אלמגור ניחן גם בכישרון הגשה ייחודי והיה מגיש בטלוויזיה הישראלית כבר בראשית ימיה. בתחילת שנות ה-70 ערך והגיש עשר תוכניות בידור מוזיקליות בסדרה "הצועני השורק" בבימויו של ישראל גוריון, אשר כללו בעיקר תרגומים משירי עם שונים בביצוע טובי הזמר הישראלי של התקופה, כמו הדודאים, שלמה ארצי, שמוליק קראוס, ניצה שאול וציפי שביט. כל תוכנית עסקה בשירים על נושא אחר, כמו: טוב לחיות, טוב לאהוב, טוב לשתות, טוב לשוט, טוב לשמור על קשר והיום יום האם. ב-1974, לאחר מלחמת יום כיפור, הגיש כעשרים תוכניות בנות שעה בסדרה "שרתי לך ארצי", אשר עסקה במאה שנות זמר עברי. חמש התוכניות הראשונות נערכו והוגשו בשיתוף עם אליהו הכהן והשאר נערכו והוגשו על יד אלמגור. התוכנית אירחה אמנים מבצעים כמו שושנה דמארי, שמעון ישראלי, יהורם גאון, חוה אלברשטיין, ורבים נוספים. כמו כן, התראיינו בכל פרק אישים ששיקפו את התקופה, לרבות גולדה מאיר, רחל ינאית בן-צבי, ברוך אגדתי, דניאל סמבורסקי ועמנואל הרוסי.
סאטירה ומעורבות פוליטית
במשך שנים רבות נחשב אלמגור ל"איש של קונצנזוס", אשר חיבר פזמונים רבים ללהקות צבאיות, ערך והגיש סדרות טלוויזיה וכן מופעים רשמיים של מוסדות כמו צה"ל, קרן היסוד, ומופעי יובל של המדינה, יישובים ותנועות ציוניות. עם זאת, מאז תחילת כתיבתו כנער, כתב במקביל גם שירים סטיריים, שירים פוליטיים ושירי מחאה, בעיקר בהשפעת הטור השביעי של אלתרמן, אשר היה נערץ עליו מנעוריו. הפזמון הראשון בתולדות המדינה, אשר נפסל על ידי הצנזורה למחזות לביצוע בתיאטרון, היה השיר "הכומתה" (1958), בו מחה אלמגור על הטבח כפר קאסם, אשר נכתב לתיאטרון סמבטיון והולחן בידי יוחנן זראי. בשנות ה-50, בעודו סטודנט, השתתף באופן קבוע בתוכנית הרדיו "שלושה בסירה אחת" כפזמונאי התוכנית, במסגרתה שלושה מהשירים שכתב לתוכנית נפסלו לשידור בגלל אופיים הפוליטי. כמו כן, פרסם טורים פוליטיים בעיתונים "העולם הזה", "אתגר" ו"פי האתון".
שירים פוליטיים וסאטיריים רבים נכללו בתוכניות שכתב למועדון התיאטרון, ביניהם "מעיל ומעילה" (1960) ו"טעות קטנה אחת" (1961). בנוסף, כתב שירי ביקורת לשלישיית יוסי-חיזקי-יונה, ביניהם "האזרח הקטן" (1961), ומאוחר יותר לזמר שמעון ישראלי, ביניהם "סע וטייל ברחבי ישראל" ו"איך להדק את החגורה" שנכתבו ב-1989.
בשירו "ירושלים שלי" (1969) הקפיד להציג - בין נקודות הראות השונות של ירושלים - גם את זווית הראייה הפלסטינית:
ב־26 במרץ 1976, במלאת שש שנים למותו של אלתרמן, פרסם אלמגור בעיתון הארץ, שיר בשם "מגש הכסף, 1976", בשיר מוחה אלמגור על הענקת אות מלחמת יום הכיפורים למשה דיין על ידי שר הביטחון דאז, שמעון פרס. השיר פורסם שוב כמודעה בתשלום גם בעיתונים ידיעות אחרונות ומעריב על ידי איגוד ההורים השכולים בבית הלוחם בת"א.
ב-9 במרץ 1989, הוצתה מכוניתו של אלמגור. ארגון הימין הרדיקלי "הסיקריקים" לקח אחריות על המעשה.
באותה תקופה כתב את שירו "צלם אדם" (1989). השיר הולחן על ידי רפי קדישזון, ובוצע בשידור חי בתוכנית "גלגל המזלות", בערב ראש השנה בערוץ הראשון, על ידי שמעון ישראלי, דני ליטני, נירה רבינוביץ, אלי גורנשטיין, גיל אלון ונוספים, וקורא להתנהגות הומנית ושמירת צלם אנוש גם בעיתות מלחמה:
השיר שודר פעם יחידה באותו הערב, אך אומץ על ידי אלוף פיקוד המרכז דאז, עמרם מצנע, ונמסר לביצוע והקלטה ללהקת פיקוד מרכז, אשר שרה אותו מספר פעמים והקליטה אותו בטלוויזיה הלימודית.
מבחר משיריו הסאטיריים המאוחרים של אלמגור, כונסו בפרק הסיום של הספר "הצ'ופצ'יק של הקומקום", אשר נקרא "זה החלום?".
משפחתו
דן אלמגור היה נשוי לד"ר אלה אלמגור (לבית אַפְּלרוֹט), חוקרת ספרות ערבית ומתרגמת ספרים ומחזות, מ-1960 ועד פטירתה בינואר 2022. לזוג שתי בנות, אורנה (נולדה ב-1961) ואלינוער (נולדה ב-1964), וארבעה נכדים. את להיטו "ונצואלה" כתב לכבודה של אלה (בביצוע הפזמון הסיומת "אלה" מודגשת).
הוקרה
נערכו לכבודו ערבי הוקרה בעיריות שונות וערבי זמר רבים, מתוכם:
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
הכחשה (סרט)
הכחשה (אנגלית: Denial) הוא סרט דרמה היסטורית שיצא לאקרנים ב-2016. הסרט בבימויו של מיק ג'קסון, נכתב על ידי דייוויד הר, בהתבסס על ספרה של דברה ליפשטדט ההיסטוריה עומדת למשפט: המשפט שלי מול דייוויד אירווינג. בסרט מתוארת התביעה של דייוויד אירווינג כנגד דברה ליפשטדט והוצאת הספרים פינגווין על כך שהוציאה את דיבתו. בסרט מככבים רייצ'ל וייס, טום וילקינסון, טימותי ספול, אנדרו סקוט, ג'ק לאודן, קארן פיסטוריוס ואלכס ג'נינגס.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של טורונטו ב-11 בספטמבר 2016. והוא יצא לאקרנים בארצות הברית ב-30 בספטמבר 2016 על ידי חברת בליקר סטריט. הסרט התפרסם בבריטניה ב-27 בינואר 2017, על ידי חברת ההפקות אנטרטיינמנט וואן (אנטרטיינמנט ואן).
עלילה
דברה ליפשטדט אמריקאית, פרופסור ללימודי השואה, מעוררת את זעמו של דייוויד אירווינג, היסטוריון של גרמניה הנאצית, מטעם עצמו, שמתעמת איתה באמצע נאום שהעבירה. בנוסף הוא תבע אותה ואת הוצאת הספרים פינגווין תביעת דיבה, על כך שהאשימה אותו בהכחשת שואה, ובכך פגעה בפרנסתו. את התביעה הוא הגיש בבריטניה ששם נטל ההוכחה הוא על הנאשם. לכן, היה עליה ועל הצוות המשפטי, בראשות אנתוני ג'וליוס, כראש הצוות, וריצ'רד רמפטון כעורך הדין שהופיע בבית הדין, להוכיח כי אירווינג ידע כי הראיות שהציג שגויות, ולמרות זאת הציג אותם כדי להוכיח שהשואה לא התרחשה.
לקראת המשפט רמפטון וליפשטדט נוסעים ומבקרים במחנה ההשמדה אושוויץ עם פרופ' רוברט ואן-פלט וכמה חוקרים מקומיים. ליפשטדט מזועזעת משאלותיו של רמפטון המזלזלות במעמד. היא רוצה לפעול על מנת לטהר את שמה, אך הצוות המשפטי מבקש ממנה להגביל את עצמה לגיוס כספים. זאת מתבררת כמשימה לא פשוטה כיוון שראשי הקהילה היהודית בלונדון רוצים שהיא תגיע להסדר פשרה עם ארווינג. הצוות המשפטי מנצל את יהירותו של אירווינג כדי לשכנע אותו להסכים למשפט עם שופט אחד ולא עם מושבעים. זאת על מנת למנוע מאירווינג להפעיל מניפולציות על מושבעים ולהשיג בכך יתרון.
אירווינג מייצג את עצמו, ומתייחס אל עצמו כאל דוד מול גוליית, מול הצוות המשפטי המרשים של ליפשטדט. אירווינג, כשהוא משתמש במניפולציות, וסטנדרטים כפולים, מצליח לעוות את טענותיהם של הצוות המשפטי לטובתו. לליפשטדט ניגשת ניצולת שואה, שמתחננת אליה לעלות על דוכן העדים ולהתעמת עם שקריו של אירווינג. אבל הצוות המשפטי התעקש שניצולי שואה לא יעלו לדוכן העדים, וגם לא ליפשטדט. מטרתם היא לא להסיח את דעתו של השופט מהסוגיה האמיתית של המשפט, שהיא הכשלים הרבים בעבודתו של אירווינג. ההגנה עוברת משבר, כאשר חקירתו של אירווינג בנוגע להריסות תאי גזים של אושוויץ (הוא טוען כי לא נמצאו חורים על הגג, ולכן כל התאוריה של הכנסת הגז למבנה מופרכת) מצליחות מאוד, ויוצרות סערה תקשורתית, עם אירווינג המשווייץ בססמתו החדשה, אין חורים, אין שואה. ליפשטדט זועמת על העיוות של העובדות, ודורשת מהצוות המשפטי לתת לה, ולשאר הניצולים להעיד. ג'וליוס מגיב בכעס, ומסביר לה, שזאת בדיוק ההזדמנות שאירווינג רוצה. הוא רוצה לחקור את הניצולים חקירה נגדית צולבת. הניצולים כבר מבוגרים, ולפעמים מתבלבלים, ואירווינג ינצל את הבלבול הזה עד תום. העלאת העדים תפגע בתיק נואשות הוא מסביר. ליפשטדט מתוסכלת.
רמפטון מגיע לביתה של ליפשטדט ומסביר לה את מטרתו, וכיצד הוא באמת מרגיש כלפי התיק. הוא זוכה באמונה. סבלנותה בצוות המשפטי משתלמת, לאחר שרמפטון חוקר את אירווינג וחושף את שקריו. עדויות מומחה חושפות את העיוותים הבוטים בכתביו של אירווינג. רמפטון מסביר בפשטות, כי אירווינג התבסס על דו"ח לוכטר כבסיס לכתביו כאשר הוא יודע כי הדו"ח לא מדעי, ורווי בטעויות גסות.
טריגודון
טריגודון (שם מדעי: Trigodon; משמעות השם: "שן בעלת שלושה חלקים") הוא סוג של יונק קדום ממוצא נאוטרופי, שהשתייך למשפחת הטוקסודוניים מסדרת הנוטונגולאטויים, אשר התקיים במהלך סוף המיוקן והפליוקן בערבות אמריקה הדרומית. המאובנים שלו התגלו בצפון ארגנטינה ובדרום-מערב ברזיל במזרח הרי האנדים.
הטריגודון הוגדר בשנת 1887 בידי הפלאונטולוג הארגנטינאי פלורנטינו אמגינו. בסוג נכלל מין יחיד - Trigodon gaudryi, אם כי כמה חוקרים סבורים שלסוג השתייך מין נוסף - Trigodon minus. הוא הגיע לאורך שלושה מטרים, לגובה 1.8 מטרים ולמשקל של 2,500 ק"ג בממוצע ודמה במראהו לקרוביו, הטוקסודון והנסודון. הטריגודון דמה לקרנף - עם גולגולת קצרה, שיניים רחבות וקרן אחת רחבה במרכז מצחו, שהזכירה את קרן האלסמותריום, אך הייתה קצרה יותר, ואת קרני כמה מהצנטרוזאורים. ככל הנראה שימשה הקרן להתגוששות בין יריבים, בדומה לקרני קרנפים.
ככל הנראה, בהסתמך על מבנה הרגליים הקצרות והרחבות שדמו לרגלי היפופוטם, היה הטריגודון חצי-מיימי וניזון מצמחי מים שונים. הוא נכחד עם ההתייבשות של סוף הפליוקן והתקררות האזורים, והוחלף בטוקסודון.
פטר הרדה
פטר הרדה (בגרמנית: Peter Herde; נולד ב-5 בפברואר 1933) הוא היסטוריון גרמני. עבודתו עוסקת במגוון נושאים, למן הדיפלומטיה של הכנסייה בימי הביניים ועד להיסטוריה לאומית גרמנית ומלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
נולד ב-1933 לריינהרד והילדגרד הרדה ברטיבור שבשלזיה עילית, אז בשליטה גרמנית, ומאז ועידת פוטסדאם בשטח פולין. בסוף ינואר 1945 נמלטה המשפחה מאימת הצבא האדום המתקרב, והשתכנה בעיר ארנסברג שבנורדריין-וסטפאליה.
ב-1953 החל ללמוד פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת היידלברג. ההיסטוריון פריץ ארנסט (1905–1963) עורר את עניינו בהיסטוריה, וב-1954 עבר לאוניברסיטת מינכן ללימודי היסטוריה אנגלית וגרמנית.
פרידריך בטגן (1890–1972) הפנה אותו לחקור את ההיסטוריה של האפיפיור והרייך בסוף ימי הביניים. ברנהרד בישופ (1906–1991) הכיר לו את הפלאוגרפיה, חקר הכתב והתפתחותו הגרפית. ופטר אכט (1911–2010) פתח בפניו את חקר התעודות האפיפיוריות מן המאה ה-13, עבודת הדוקטורט שלו בנושא זה הפכה לספר יסוד של ההיסטוריה והדיפלומטיה האפיפיורית, ומהדורה שנייה ומורחבת שלה ראתה אור ב-1967.
חיבורו האקדמי הראשון עסק ביחסי נוצרים-יהודים ברגנסבורג בימי הביניים המאוחרים, תוצאה של עבודתו המקיפה על מסמכים וכתבי-יד על תולדות היהודים ברגנסבורג.
ב-1968, התמנה בגיל 35 בלבד כפרופסור להיסטוריה של ימי הביניים והיסטוריה מודרנית באוניברסיטת פרנקפורט, תפקיד שבו החל לשמש בשנה שאחריה. ביוני 1976 התמנה כפרופסור מן המניין באוניברסיטת וירצבורג. הוא פרש מתפקידיו הרשמיים באקדמיה בשנת 2001.
רבות מעבודותיו עוסקות בתולדות מלחמת העולם השנייה, בקשר הטייס הסודי בין מעצמות הציר, איטליה וגרמניה ויפן, ובמדיניות הכיבוש היפנית בדרום מזרח אסיה והשלכותיה (אף שלא השתמש במקורות יפניים לצורך מחקרו זה).
לצד עבודתו האקדמית, עוסק הרדה בתחביבים כמו צילום טיסה וספורט ואף זכה פעמים רבות בתחרויות ספורט.
שביל יזרעאל
שביל יזרעאל הוא טרק בעמק יזרעאל. תוואי השביל הראשי שלו הוא באורך של כ-120 קילומטר, ויחד עם שבילי משנה אורכו הוא כ-200 קילומטר. את השביל יזמו המועצה האזורית עמק יזרעאל יחד עם בני נוער מהמועצה, והוא סומן על ידי הוועדה לשבילי ישראל. השביל עובר בין מצפורי נופים, אתרים ארכאולוגיים, אתרי מורשת, גנים לאומיים ושמורות טבע. מטרות השביל הן להציג את ה"יזרעאליות", להוות אתר תיירותי, להוסיף לעמק מבחינה אקולוגית בערך הסביבתי ולהוות אתר חינוכי לנוער. צבעי סימון השביל מיוחדים בסימון לבן כתום לבן. רוב השביל כבר מוכן, אך ישנם חלקים מתוכננים הנמצאים בשלבי הכנה.
מסלול שביל יזרעאל
מעיינות, אתרי מורשת, יישובים, תלים תנ"כיים, שמורות ומצפורים לאורך השביל (המוכן) ממערב למזרח:
בית שערים, מצפה ברק, אלונים, עין חזין, באר אבא, נחל נהלל, נהלל, הסליק של נהלל, עין שפן, עין סייפן, עין בידיה, רמת דוד, גבת, שמורת הטבע שימרון, בריכת תל שימרון, סינגל תמרת, אבן שבת, גן לאומי שמרון, יער כפר החורש, הר בהרן, עין מקב, יפיע, יער בלפור, מצפור לעמק, גניגר, עין גדעון, שמורת הטבע בלפוריה, עין עדשים, גבעת הג'מוסים, חרבת עדשים, נחל עדשים, אחוזת ברק, דברת.
קישורים חיצוניים
מפת השביל באתר עמק יזרעאל.
מפת השביל המתוכנן באתר עמק יזרעאל.
טרנספורמציה אפינית
בגאומטריה, טרנספורמציה אפינית או העתקה אפינית (מלטינית, affinis, "מחובר עם") היא פונקציה בין מרחבים אפינים אשר משמרת נקודות, קווים ישרים ומישורים. כמו כן, קבוצות של קווים מקבילים נשארים מקבילים לאחר טרנספורמציה אפינית. טרנספורמציה אפינית לא בהכרח שומרת על זוויות בין ישרים או מרחק בין נקודות אבל היא משמרת יחס מרחק בין נקודות שנמצאות על אותו ישר.
דוגמאות לטרנספורמציה אפינית כוללות: הזזה, שינוי קנה מידה, שיקוף, סיבוב, גזירה והרכבה שלהן בכל סדר שהוא.
אם X ו-Y הם מרחבים אפיניים, אז כל טרנספורמציה אפינית היא מהצורה, כאשר M היא העתקה ליניארית מ-X ל-Y, ו-b הוא וקטור ב-Y. כאשר b\ne 0, ההעתקה אינה משמרת את איבר האפס, וזאת בניגוד להעתקה ליניארית. מכך נובע שהעתקה אפינית היא הכללה של ההעתקה הליניארית.
כל המרחבים האוקלידיים הם אפיניים, אבל יש מרחבים אפיניים שאינם אוקלידיים. בקואורדינטות אפיניות, ובכללן קואורדינטות קרטזיות במרחבים אוקלידיים, כל קואורדינטת פלט של העתקה אפינית היא צירוף ליניארי של כל קואורדינטות הקלט וסקלר אחד. דרך נוספת להציג טרנספורמציה אפינית היא לבחור את נקודות המוצא, ואז כל העתקה אפינית שווה להעתקה ליניארית (של וקטורי המיקום במרחב) ואחריה ההזזה.
הגדרה מתמטית
העתקה אפינית בין שני מרחבים אפיניים היא פונקציה על הנקודות שמתנהגות באופן ליניארי על הווקטורים (כלומר, וקטורים בין נקודות במרחב). למשל, f מגדירה טרנספורמציה ליניארית \varphi, כך שעבור כל זוג של נקודות : או
ניתן לתת מובן אינטואיטיבי יותר להגדרה זו אם נבחר את ראשית הצירים, ו-O'\in B הוא התמונה שלה, אז עבור כל וקטור : כלומר, באופן אינטואיטיבי, f מורכבת מהזזה ומהעתקה ליניארית.
הגדרה חלופית
בהינתן שני מרחבים אפיניים \mathcal{A} ו-\mathcal{B} מעל אותו השדה, פונקציה היא העתקה אפינית, אם ורק אם עבור כל משפחה  של נקודות משוקללות ב-\mathcal{A} המקיימות אז בהכרח במילים אחרות, f משמר מרכז כובד.
מטריצה מורחבת
ניתן לייצג גם את ההזזה ואת המיפוי הליניארי באמצעות כפל מטריצות בודד, אם מרחיבים הן את הווקטורים והן את המטריצות: לווקטורים מוסיפים שורה אחרונה ובה המספר 1, ולכל המטריצות מוסיפים שורה של אפסים בתחתית, ועמודה נוספת (וקטור ההזזה) מימין, שבתחתיתה המספר 1. כך, למשל, אם A מטריצה,
שווה לפעולה
המטריצה המורחבת המוזכרת לעיל נקראת מטריצת טרנספורמציה אפינית.
ייצוג זה מציג את הקבוצה של כל הטרנספורמציות האפיניות ההפיכות כמו מכפלה חצי ישרה של K^n ו-GL(n, K). זו חבורה תחת פעולת ההרכבה של פונקציות, שנקראת החבורה האפינית.
היתרון בשימוש בקואורדינטות הומוגניות הוא שניתן להרכיב כל שילוב של טרנספורמציות אפיניות לטרנספורמציה אחת, על ידי הכפלה של המטריצות המתאימות. מאפיין זה משמש בהרחבה בגרפיקה ממוחשבת, בראייה ממוחשבת וברובוטיקה.
מטריצה מורחבת לדוגמה
אם הווקטורים הם הבסיס של המרחב של הטלי וקטור מקום, ואם  הם הווקטורים המתאימים במרחב וקטורי נוסף אז המטריצה המורחבת M שהיא הטרנספורמציה האפינית הזו: היא
הנוסחה הזו עובדת בלי להתחשב במספר הממדים של המרחב, המרחב הנוסף או התמונה. לדוגמה, טרנספורמציה אפינית של מישור וקטורי מוגדר ביחידות מהידע של המיקום של שלושה קודקודים של משולש ולאן הם ממופים.
מאפיינים
טרנספורמציה אפינית משמרת: טרנספורמציה אפינית היא הפיכה אם ורק אם המטריצה המייצגת שלה A היא הפיכה וההמטריצה ההופכית היא
הטרנספורמציות האפיניות ההפיכות (ממרחב אפיני לעצמו) הן החבורה האפינית. אם הממד של המרחב הוא n, החבורה הליניארית הכללית ממעלה n היא תת חבורה של החבורה האפינית, והחבורה האפינית עצמה היא תת-חבורה של החבורה הליניארית הכללית מממעלה n+1.
טרנספורמציות הדמיון מגדירות תת-חבורה שבה A היא מטריצה אורתוגונלית המוכפלת בסקלר. לדוגמה, אם הטרנספורמציה האפינית פועלת על מישור, ואם הדטרמיננטה של A היא 1 או -1 אז ההעתקה משמרת שטח. העתקות אלו מגדירות תת-חבורה שנקראת החבורה האקווי-אפינית. טרנספורמציה שהיא גם אקווי-אפינית וגם טרנספורמציית דמיון היא קונגרואנציה של המישור עם מרחק אוקלידי.
טרנספורמציה אפינית על המישור
להמחשת פעולתה של הטרנספורמציה האפינית הכללית של המישור האוקלידי, ניתן לבחור שתי מקביליות ABCD ו-A'B'C'D'. ללא תלות במיקומן של הנקודות, קיימת טרנספורמציה אפינית T של המישור, שמעבירה כל נקודה במקבילית הראשונה לנקודה המתאימה לה במקבילית השנייה. אם לא כוללים את המקרה המנוון שבו לABCD יש שטח 0, אז הטרנספורמציה האפינית T היא יחידה.
טרנספורציה T נתונה עשוי להיות ישירה (משמרת אוריינטציה), או עקיפה (כיוון הפוך). ניתן לזהות את סוג האוריטציה, על ידי בחינת השפעתה על שטח בעל סימן (למשל, תוצאתה של מכפלה וקטורית).
טרנספורמציות אפיניות מעל הממשיים
פונקציות עם m ו c קבועים, הן טרנספורמציות אפיניות נפוצות.
טרנספורמציות אפיניות מעל שדה סופי
המשוואה הבאה מבטאת טרנספורמציה אפינית מעל GF (28):
למשל, טרנספורמציה אפינית של אלמנט בסדר בתים בינארי מחושב כדלקמן: לפיכך,.
טרנספורמציה אפינית במישור גאומטרי
ב ℝ2, השינוי שמוצג מימין מושג באמצעות ההעתקה הנתונה על ידי: העתקה של שלוש הנקודות במשולש המקורי (באדום) נותנת שלוש נקודות חדשות היוצרות משולש חדש (כחול). הטרנספורמציה הזו מעוותת ומזיזה את המשולש המקורי.
למעשה, ניתן לקבל כל משולש מכל משולש אחר על ידי טרנספורמציות אפיניות. זה נכון גם עבור כל המקביליות, אבל לא עבור כל המרובעים.
ג'ייסון בורן (סרט)
ג'ייסון בורן (באנגלית: Jason Bourne) הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2016 שנכתב ובוים על ידי פול גרינגראס. הסרט נערך על ידי כריסטופר ראוס. הסרט הוא הפרק החמישי של סדרת הסרטים של בורן, והוא המשך ישיר לסרט "זהות אבודה" משנת 2007. מאט דיימון משחק שוב בתפקיד הדמות הראשית, המתנקש לשעבר מכוחות הסי.איי.איי ג'ייסון בורן.
תקציר העלילה
ג'ייסון בורן (מאט דיימון) עדיין נמלט מיחידת חיסול של הסי.איי.איי, בעוד הוא מנסה לגלות פרטים נוספים על עברו ועל אביו. כאשר סוכנת סי.איי.איי לשעבר בשם ניקי פרסונס (ג'וליה סטיילס) פורצת למחשבים של הסוכנות כדי להוציא פרטים על התוכנית שהפעילה את בורן, היא מגלה מידע חדש על הליך הגיוס של בורן. פרסונס יוצרת קשר עם בורן ומעבירה לידיו את המידע. במסגרת גילוי הפרטים הנוספים מתגלים לפרסונס ולבורן פרטים על תוכנית של הסי.איי.איי להפעיל תוכנית שנויה במחלוקת חדשה.
לאחר הפריצה, המנהל הכללי של הסי.איי.איי רוברט דיואי (טומי לי ג'ונס) מורה ליחידת הסייבר של הסוכנות ולהת'ר לי (אליסיה ויקנדר) העומדת בראשה לאתר את בורן ופרסונס.
האומות המאוחדות
האומות המאוחדות (או בראשי תיבות, האוּ"ם) הוא ארגון בין-לאומי שמטרותיו המוצהרות הן להקל על שיתוף הפעולה בענייני החוק הבין-לאומי, הביטחון הבין-לאומי, התפתחות כלכלית, התקדמות חברתית, זכויות האדם והשגת שלום עולמי.
הארגון נוסד בשנת 1945 לאחר מלחמת העולם השנייה כדי להחליף את חבר הלאומים, להפסיק מלחמות בין מדינות ולספק בסיס לדיאלוג בין-מדינתי. האו"ם כולל מספר גופים המסונפים אליו, שהוקמו לצורך השגת ויישום מטרותיו.
נכון לשנת 2022 ישנן 193 מדינות חברות בארגון וכן שתי חברות משקיפות – כמעט כל מדינה ריבונית בעולם.
בדרך כלל המזכ"ל מכהן שתי קדנציות של חמש שנים כל אחת, והוא נבחר על ידי העצרת הכללית של האו"ם. ארגון האומות המאוחדות ממומן על ידי דמי חבר מהמדינות החברות בו, בעיקר ארצות הברית, גרמניה, ויפן, ונקבעו בו שש שפות רשמיות: ערבית, סינית, אנגלית, צרפתית, רוסית וספרדית.
היסטוריה
במקביל לפירוקו של חבר הלאומים (שפעל בין השנים 1920–1946), הוקם האו"ם בשנת 1945 במטרה לשמור על השלום העולמי ולקדם שיתוף פעולה בפתרון בעיות בין-לאומיות בנושאי כלכלה, חברה וזכויות האדם. התוכנית הראשונה להקמת ארגון בין-לאומי חדש נרקמה במשרד החוץ האמריקאי ב-1939. פרנקלין רוזוולט טבע לראשונה את המונח "אומות מאוחדות" ככינוי לבעלות הברית. השימוש הרשמי הראשון במונח זה היה ב-1 בינואר 1942, כש-26 ממשלות חתמו על האמנה האטלנטית, בה התחייבו להמשך המאמץ המלחמתי.
ב-1943 קיבל בית הנבחרים האמריקני נוסח החלטה שבה התחייב, כי ארצות הברית תיכנס לארגון בין-לאומי למניעת מלחמה. זמן קצר לאחר מכן קיבל הסנאט של ארצות הברית החלטה דומה. ב-1944 ערכו נציגי ארצות הברית, בריטניה, ברית-המועצות וסין את הצעות "דאמברטון אוכס". באפריל של שנת 1945, השתתפו 50 ממשלות ומספר ארגונים בלתי-ממשלתיים ב"וועדת האומות המאוחדת בנושא מוסד בין-לאומי" בסן פרנסיסקו. בוועידה זו נכתבה ונוסחה מגילת האומות המאוחדות. ב-24 באוקטובר 1945 אושרה המגילה על ידי המדינות החברות הקבועות במועצת הביטחון שעתידה לקום – צרפת, סין, ברית המועצות, בריטניה וארצות הברית – יחד עם 46 מדינות נוספות, ובכך הוקם ארגון האו"ם. יום זה מצוין כיום האומות המאוחדות. פגישותיה הראשונות של העצרת הכללית, שבה היו נציגים מ-51 לאומים, ושל מועצת הביטחון, התקיימו כבר בינואר 1946 בלונדון.
מקור השם
את המונח האומות המאוחדות טבע לראשונה פרנקלין רוזוולט ככינוי לבעלות הברית. השימוש הרשמי הראשון במונח זה היה ב-1 בינואר 1942, כש-26 ממשלות חתמו על האמנה האטלנטית, בה התחייבו להמשך המאמץ המלחמתי.
'סוכנות הסעד והשיקום של האומות המאוחדות', (United Nations Relief and Rehabilitation Administration), הידועה בשם אונרר"א (UNRRA), מוסד לסיוע לפליטים ואזרחים של בעלות-הברית במדינות המשוחררות של אירופה והמזרח הרחוק נוסדה רשמית ב-9 בנובמבר 1943 בבית הלבן בוושינגטון, בהשתתפות 44 נציגים של האומות המאוחדות. בשנת 1946, ניתן השם לארגון האו"ם שנכנס לנעליו של חבר הלאומים.
מבנה האו"ם
מגילת האומות המאוחדות מייסדת שישה גופים עיקריים, האחראיים על תחומים עיקריים ורחבים, כל גוף חולש על מרחב אחר. העצרת הכללית: המוסד המרכזי של האו"ם, בו דנות כל המדינות יחדיו ובו מתקיימים דיונים בהשתתפות מנהיגי כל העולם. מזכירות האו"ם: הגוף המנהל את האו"ם מבחינה אדמיניסטרטיבית. בית הדין הבין-לאומי לצדק: המוסד השיפוטי העליון של האו"ם, בו מתקיימים דיונים על סכסוכים בין מדינות. מועצת הביטחון: הגוף הביצועי של האו"ם, אחראית על שמירת השלום בעולם, מפעילה כוחות צבאיים של האו"ם, מטילה עיצומים ודנה בקבלת מדינות לארגון. המועצה הכלכלית-חברתית: דנה בנושאי כלכלה וחברה בעולם. מועצת הנאמנות: הייתה יורשת משטר המנדטים של חבר הלאומים והשעתה פעולתה עם קבלת עצמאותה של פלאו, המדינה האחרונה שהייתה בחזקתה. בנוסף, בשנת 2007 נוספה מועצת זכויות האדם: הדנה בענייני זכויות האדם בעולם, אך היא איננה שוות מעמד למועצות האחרות, כיוון שלא נוספה במגילת האו"ם; עד 2007 הייתה ועדת משנה של המועצה הכלכלית-חברתית.
ארבעה המוסדות המרכזיים פועלים במטה האומות המאוחדות בניו-יורק הבנוי על שטח בין-לאומי בעיר ניו יורק. בית הדין הבין-לאומי לצדק נמצא בהאג, הולנד. סוכנויות מיוחדות אחרות פועלות במשרדי האו"ם השונים בז'נבה (בארמון האומות), וינה, וניירובי. ישנם עוד מוסדות או"ם ברחבי העולם.
העצרת הכללית
העצרת הכללית היא מוסד ההתאספות המרכזי של האומות המאוחדות. היא מורכבת מכל המדינות החברות באו"ם, והן נפגשות על בסיס "מושבים" שנתיים. נשיא העצרת נבחר מתוך המדינות החברות. בשבועיים הראשונים של כל מושב שנתי, ניתנת לכל המדינות החברות הזכות לנאום במליאה. באופן מסורתי, המזכ"ל נואם בתחילת כל מושב שנתי, ולאחריו נשיא העצרת. המושב הראשון התכנס בינואר 1946 בלונדון, וכלל נציגים מ-51 מדינות.
בעת הצבעות בעצרת הכללית על שאלות חשובות, יש צורך ברוב של שני שלישים מתוך הנציגים הנמצאים והמצביעים כדי להכריע בשאלה. דוגמאות לשאלות חשובות הן: המלצות בנוגע לשלום וביטחון, צירוף מדינות חברות לוועדות ולזרועות מסוימות של האו"ם, קבלה, השעיה או סילוק של מדינות מהארגון ועניינים תקציביים. כל ההחלטות האחרות מתקבלות על בסיס רוב רגיל. לכל מדינה חברה יש קול אחד. חוץ מענייני קבלה וסילוק מהארגון ועניינים תקציביים, החלטות העצרת אינן מחייבות את המדינות החברות. העצרת יכולה לקבל החלטות שתכליתן לתת המלצות בנוגע לכל נושא תחת טווח השפעתו של האו"ם, מלבד נושאי שלום וביטחון, הנמצאים תחת שיקולה של מועצת הביטחון, ולא העצרת הכללית.
באופן תאורטי, שיטת הבחירות הנהוגה כעת באו"ם, בה ניתן קול אחד לכל מדינה, יכולה לגרום למצב בו נציגים של 8% מאוכלוסיית העולם יעבירו החלטות ברוב הדרוש, של שני שלישים בעצרת הכללית (ראה רשימת מדינות לפי אוכלוסייה). כמו כן, היחס בין תרומתה הכלכלי של חברה בעצרת לבין כוחה בקבלת ההחלטות הכלליות אינו פרופורציונלי. כך לדוגמה, מעמד קולה של ארצות הברית בעצרת שווה למעמד קולם של האיים המלדיביים. באופן כללי, כשליש מהחברות בעצרת הכללית מספקות פחות מאלפית מתקציב האו"ם, כאשר שש מדינות בלבד מספקות כ-85% ממנו.
המזכירות
בראש מזכירות האומות המאוחדות עומד המזכיר הכללי (המזכ"ל), הנעזר בצוות עובדים של אזרחים ממדינות שונות מרחבי העולם. המזכירות מספקת מחקרים, מידע ושירותים שלהם זקוקים הגופים השונים של האו"ם במהלך עבודתם השוטפת. כמו כן המזכירות מבצעת משימות ופעילויות כפי שהורו לה גופים שונים: העצרת הכללית, מועצת הביטחון, המועצה הכלכלית-חברתית, וסוכנויות או"ם אחרות. מגילת האו"ם קובעת שעל העובדים המועסקים במזכירות "לעמוד בסטנדרטים הגבוהים ביותר של יעילות, כשירות והגינות". כמו כן מדגישה המגילה את החשיבות שבהעסקת עובדים מכל אזורי העולם.
המזכיר הכללי
המזכ"ל עומד בראש המזכירות, וכמו כן בפועל הוא משמש גם כדובר האו"ם וכמנהיגו. המזכ"ל הנוכחי הוא אנטוניו גוטרש שהחליף את באן קי-מון בשנת 2017.
בין תפקידיו של המזכיר הכללי של הארגון: סיוע בפתירת מחלוקות בין-לאומיות, ניהול מבצעים בעלי אופי של "שמירת שלום", ארגון ועידות בין-לאומיות, איסוף מידע בנוגע ליישומן של החלטות מועצת הביטחון, והתייעצות עם הממשלות החברות בנוגע ליוזמות שונות. המזכ"ל מפעיל מספר תתי-משרדים, העוסקים בנושאים ספציפיים כמו המשרד לתיאום פעולות הומניטריות והמשרד למבצעי שמירת-שלום.
בחזונו ראה רוזוולט את תפקיד המזכ"ל כ"מתווך עולמי". במגילת האו"ם המזכ"ל מתואר כ"מנהל אדמיניסטרטיבי הבכיר", אך עם זאת המגילה מדגישה שהמזכ"ל יכול להביא לפני מועצת הביטחון "כל נושא שלדעתו יכול לסכן את שימור השלום והביטחון הבין-לאומיים", ובכך נותנת המגילה לתפקיד המזכ"ל טווח עשייה רחב יותר על הבמה הבין-לאומית. תפקיד המזכ"ל התפתח במהלך השנים לדו-תפקידי: מנהל ארגון האו"ם מחד, ודיפלומט ומתווך, המטפל במחלוקות בין מדינות ומוצא הסכמה רחבה בבעיות גלובליות מאידך.
המזכ"ל ממונה על ידי העצרת הכללית, לאחר המלצה של מועצת הביטחון (שבה, כזכור, כל חברה קבועה יכולה להטיל וטו על ההחלטה). העצרת הכללית יכולה תאורטית שלא לבחור באדם שהומלץ על ידי מועצת הביטחון (אם לא יהיה רוב בהצבעה), אך דבר זה מעולם לא קרה. אין קריטריונים ברורים למשרה, אך במהלך השנים התפתחה הנורמה לפיה כל מזכ"ל יחזיק בתפקיד במשך כהונה אחת או שתיים (כהונה אחת היא בת חמש שנים), שיתקיים סבב גאוגרפי בנוגע למקום מוצאו של המזכ"ל ושלעולם לא יהיה מאחת המדינות החברות הקבועות במועצת הביטחון.