cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זכויות להט"ב באוקראינה
מצעדי גאווה ומחאות
ב-12 ביוני 2016 נערך בקייב מצעד הגאווה השלישי של אוקראינה, שכונה "מצעד השוויון", ללא תקריות. המצעד כלל כ-1,500 איש ונשמר על ידי יותר מ-5,500 שוטרים ו-1,200 אנשי המשמר הלאומי. כ-57 מפגינים עוכבו בשל התנהגות תוקפנית כלפי הצועדים. ב-18 ביוני 2017 נערך בעיר מצעד הגאווה הרביעי, שכונה שוב כמצעד השוויון, ללא תקריות משמעותיות עם 6 אזרחים שעוכבו בגין ניסיון להפר את אבטחתו. ב-17 ביוני 2018 נערך מצעד הגאווה החמישי של קייב במרכז העיר. מספר המשתתפים עלה כפול מקיומו הקודם וכלל כ-5,000 איש. כ-57 מפגינים הומופובים עוכבו במטרה להפר את קיומו. ביוני 2019 צעדו במהלכו מעל 8,000 איש ביניהם פוליטיקאים ודיפלומטים זרים. המצעד היה לגדול ביותר באוקראינה מאז היווסדותו בעיר בשנת 2003, והוגדר כשליו וללא הפרעות. הנשיא וולודימיר ז'לנסקי, שנכנס לתפקידו במאי 2019, דחק במשטרה למנוע אלימות כלפי קיומו ולהגן על שלומם של המשתתפים. ב-22 במאי 2021 התקיימה בקייב צעדת הטרנסג'נדרים הראשונה במזרח אירופה עם כ-150 מפגינים שהיו מוגנים על ידי 400 שוטרים. במהלכה התקיימה הפגנה נגדית ומספר מפגינים ניסו לתקוף את הצועדים אך המשטרה מנעה זאת במהירות. מצעד הגאווה השישי בעיר התקיים ב-19 בספטמבר 2021 עם כ-7,000 משתתפים בהם שגריר שוודיה, טוביאס טיברג, חברת הפרלמנט ממפלגת "Voice" איננה סובסון וסגנית מועצת העיר קייב ממפלגת השלטון, משרת העם, יעבניה קולבה. כמה מאות מפגינים הומופובים קיימו עצרת התנגדות לצד קיום המצעד אם כי לא התקיימו עימותים בין הצדדים.
ב-13 באוגוסט 2016 נערכה באודסה "צעדת שוויון" עם השתתפות של כ-50 מפגינים ונשמרה על ידי 700 שוטרים. 20 אזרחים, שניסו לפרוץ לאירוע, עוכבו. באוגוסט 2019 מספר המשתתפים בצעדת השוויון בעיר גדל משמעותית וכלל כ-300 מפגינים. במהלכו השתתפו מספר נציגים דיפלומטים בהם אורחים מקנדה, גרמניה, ארצות הברית ומדינות נוספות. בסיומו דווח על מספר עימותים מינורים. הצועדים הוגנו על ידי 500 שוטרים שעצרו שלושה אזרחים בשל חוליגניזם. ב-30 באוגוסט 2020, צעדת השוויון בעיר הסתיימה בעימות בין הצועדים לבין מתנגדים הומופובים אשר כ-16 מהם עוכבו ושני שוטרים נפצעו. ב-29 באוגוסט 2021 פרצו עימותים אלימים בין המשטרה לבין ארגון הימין הלאומני "מסורת ומסדר" במהלך קיום מצעד השוויון בעיר. במהלכם, כ-29 שוטרים נפצעו, בעיקר כתוצאה מתרסיס פלפל, ו-51 מפגינים מטעם הארגון נעצרו. במאי 2017 ארגנו פעילי להט"ב עצרת בעיר חרקוב. כ-30 תושבים תקפו את המשתתפים ואת השוטרים ופצעו שניים מתוכם. בספטמבר 2019, כ-2,000 איש השתתפו במצעד הגאווה הראשון של העיר. קיומו נמשך אף על פי שראש העיר הנדי קרנס איים להגיש תביעה משפטית נגד המארגנים. בסיומו, עימותים בין המשטרה לבין צעדת נגד הובילה לטיפול רפואי של שני סוכני משטרה בגין פציעות הקשורות לריסוס גז פלפל. עצרת "AutoPride" התקיימה בעיר ב-13 בספטמבר 2020 ללא תקריות. ב-12 בספטמבר 2021 התקיימה בחרקוב צעדת שוויון שנוסדה על ידי ארגון "KharkivPride" בה השתתפו כ-3,000 איש. ב-20 בספטמבר 2020 נערך בזפוריז'יה מצעד גאווה ראשון בכיכר הפסטיבל בעיר. אף על פי שמשתתפיו הוטרדו על ידי מפגיני נגד הומופובים, לא דווח על נפגעים.
אלימות
חברי קהילת הלהט"ב באוקראינה נרדפים באופן פעיל באזורים שבשליטת הבדלנים הפרו-רוסים בדונבאס. ב-22 ביוני 2012, אדם פנה לפעיל הלהט"ב טאראס קרסיצ'יוק ושאל אותו "אתה מתרומם?" (כינוי גנאי להומוסקסואלים) ולאחר מכן בעט בו בראשו ולסתו. הארגון הבינלאומי לזכויות אדם "Human Rights Watch" גינה בחריפות את האירוע והצהיר כי על הרשויות להתייחס לאירוע זה כאל פשע שנאה.
מומחה מהארגון אמנסטי אינטרנשיונל במטה אוקראינה הצהיר בשנת 2013 באומרו כי "אנשים הוכו ובמקרה אחד נרצחו בגלל הנטייה המינית האמיתית או הנתפסת שלהם או זהותם המגדרית. רוב הפשעים הללו לא נחקרו כראוי ולא נענשו".
ב-6 ביולי 2014, קבוצה של 15–20 נאו-נאצים יצאה למתקפה נגד מועדון הלהט"ב "פומדה" בקייב. התוקפים לבשו הסוואה ומסכות סקי וזרקו רימון עשן וחזיזים אל המועדון. ב-29 באוקטובר אותה שנה, בית הקולנוע הוותיק ביותר בקייב, ז'ובטן, עלה באש כאשר נזרק לתוכו רימון עשן במהלך הקרנת סרט הלהט"ב הצרפתי, Summer Nights, שהוצג במסגרת פסטיבל מולודיסט. לא דווח על נפגעים. המשטרה עצרה שני חשודים, אחד מהם אמר כי הכוונה לא הייתה לשרוף את הבניין, אלא "להפגין נגד הקרנת סרטים הכוללים את אנשי קהילת הלהט"ב".
אולכסנדר זינצ'נקו, נציג ארגון הלהט"ב האוקראיני "Our World", הצהיר ב-3 ביוני 2015 כי בוצעו 40 פשעי שנאה נגד אזרחי להט"ב אוקראינים בשנת 2014 וכי 10 פשעים מסוג זה כבר התרחשו בשנת 2015.
אלן גומי
אלן גומי (בצרפתית: Alain Gomis; נולד בפריז ב-6 במרץ 1972) הוא תסריטאי ובמאי קולנוע צרפתי-סנגלי.
סרטו משנת 2017 "Félicité" היה לסרט הסנגלי הראשון שהתמודד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-90 (מרץ 2018). סרט מפורסם אחר שלו, הוא הסרט "Aujourd'hui" משנת 2012, שהתמודד בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-62 של ברלין  ובו שיחק הראפר האמריקאי סאול ויליאמס  את דמותו של סצ'י, בחור שנערך לבלות את היום האחרון בחייו.
גומי הוא זוכה פרס דב הכסף של חבר השופטים (2017).
ביוגרפיה
גומי נולד בפריז לאם צרפתייה ואב סנגלי. הוא למד היסטוריה של האמנות והשלים לימודי תואר שני בסורבון שבפריז. עבודות הווידאו הראשונות שלו היו בעיקר רפורטז'ות על חיי מהגרים בצרפת.
בשנת 2001 צילם את סרטו "L'Afrance" שזיכה אותו כעבור שנה בפרס חביב הקהל בפסטיבל ה-12 לקולנוע אפריקני במילאנו.
בשנת 2017 זכה בפרס דב הכסף בפסטיבל ברלין לקולנוע בשל סרטו "Félicité".
ארמנד דה בורבון, נסיך קונטי
ארמנד דה בורבון, נסיך קונטי (בצרפתית: Armand de Bourbon-Conti; 11 באוקטובר 1629 - 26 בפברואר 1666) היה אציל צרפתי, וכחבר בית בורבון השליט, החזיק בתואר נסיך הדם - נסיך בעל קרבת דם לבית המלוכה.
ביוגרפיה
ארמנד נולד בפריז ב-11 באוקטובר 1629, והיה בנם הצעיר של אנרי השני, נסיך קונדה ושרלוט מרגריט דה מונמורנסי, בתו של אנרי הראשון דה מונמורנסי. הוא היה אחיהם של לואי השני, נסיך דה קונדה ואן ז'נבייב דה בורבון-קונדה, ועם לידתו הוענק לו התואר "נסיך קונטי". עם הכותרת, ארמנד ירש גם את שאטו דה איל-אדם ואת האחוזה שלו, אשר הועברה לאמו שרלוט מרגריט לאחר מותו של אחיה, אנרי השני דה מונמורנסי. הוא נועד לכנסייה ולמד תאולוגיה באוניברסיטת בורג', אך אף על פי שקיבל מספר בנפיקיום, כולל המנזרים של קלוני ובזיליקת סן-דני, הוא לא קיבל הסמכה לכהונה. הוא מילא תפקיד בולט בתככים ובלחימה של הפרונד, ב-1648 היה מפקד המפקד העליון של צבא המורדים, ובשנת 1650 נכלא עם אחיו (קונדה) וגיסו (לונגוויל) בטירת ונסן.
בעת שהותו בכלא הוא אמר שהוא "מיסטי" ו"מלא רעיונות מוזרים", אולם הוא קצת השתגע בזמן הכלא. לאחר שפיתח תאווה נסתרת לאחותו הדוכסית לונגוויל, הוא המציא טריקים כדי לגרום לה לשים לב אליו. הוא ניסה אלכימיה ושיקויים במשך זמן-מה ולבסוף פצע את עצמו במרית. פרק זה היה בסופו של דבר בר מזל עבורו, כי הוא כבר לא יכול היה לסרב לקבל עזרה חיצונית של רופאים, כמה מהם העבירו מכתבים תחנונים לעולם החיצון אשר האיצו את שחרורו בסופו של דבר.
כאשר יצא הקרדינל מאזארן לגלות, הוא רצה להתחתן עם שרלוט-מרי דה לורן (1627–1652), הבת השנייה של מאדאם דה שברוז, אשת הסוד של המלכה, אן מאוסטריה (אשתו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת) אך נמנע מלעשות זאת על ידי אחיו קונדה, שהיה עכשיו השליט במדינה. הוא היה מודאג בשנת פרונד, אך כעבור זמן קצר התפייס עם הקרדינל מאזארן, ובשנת 1654 נשא לאישה את אחייניתו של הקרדינל, אן מארי מרטינוזי, ובנוסף שמר על השליטה בגיין. היו להם שני בנים, לואי ארמנד ופרנסואה לואי.
הוא פיקד על הצבא, אשר בשנת 1654 פלש לספרד דרך קטלוניה, שם כבש שלוש עיירות מהספרדים. לאחר מכן הוא הוביל את הכוחות הצרפתיים באיטליה, אך לאחר התבוסה לפני אלסנדריה בשנת 1657, הוא פרש ללנגדוק, שם הקדיש את עצמו ללימוד ומיסטיקה עד מותו.
בתיכון לואי הגדול היה קונטי תלמידו של מולייר, שממנו הוא השיג כניסה לחצרו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
ארמנד נפטר ב-26 בפברואר 1666 בפזנא, ובנו לואי ארמנד הראשון, נסיך קונטי ירש את תאריו.
Heaven (שיר של בריאן אדמס)
Heaven הוא שיר של הזמר וכותב השירים הקנדי בריאן אדמס. השיר נכתב על ידי אדמס וג'ים וואלנס והוקלט ב-1983.
הוא הופיע לראשונה באותה שנה באלבום הפסקול של הסרט "A Night in Heaven", ומאוחר יותר נכלל באלבומו של אדמס "Reckless", שיצא לאור בשנת 1984. השיר יצא כסינגל השלישי מהאלבום וביוני 1985 הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 100 האמריקאי, למעלה משנה וחצי אחרי שהופיע לראשונה באלבום כלשהו. מכירותיו של הסינגל זיכו אותו במעמד של סינגל זהב בקנדה בשנת 1985.
השיר הושפע מ-Faithfully, להיטה של להקת Journey משנת 1983. הוא נכתב בתקופה שהופיע אדמס במופע הפותח של הלהקה בסיבוב ההופעות שלה, ובהקלטת השיר נכלל מתופף הלהקה סטיב סמית'. אדמס ומפיקו באותה תקופה, ג'ימי לוביין, התלבטו האם השיר מתאים לאלבום החדש של אדמס, "Reckless". תחילה סברו שהוא רך מידי באופיו ושאין להכלילו, אך לבסוף אדמס שינה את דעתו ובחר להוסיף את השיר לאלבומו.
השיר היה הסינגל הראשון של אדמס שהגיע למקום הראשון בבילבורד האמריקאי ולשירו השלישי שנכנס לעשריה הראשונה במצעד. הוא נכלל במקום ה-24 במצעד שירי הפופ של מגזין בילבורד לשנת 1985.
גסטרוטריכה
גסטרוטריכה או שעירי הבטן (שם מדעי: Gastrotricha) היא מערכה המונה 800 מינים של בעלי חיים קטנים החיים באוקיינוסים, במקווי מים מתוקים ובחופים.
הסליק בעין המפרץ
הסליק בעין המפרץ היה הסליק המרכזי של קיבוץ עין המפרץ. הסליק נבנה ב-שנות ה-40 תחת מבנה הקומונה ושימש את הקיבוץ עד מלחמת העצמאות. לאחר הקמת המדינה ננעל הסליק עד 1991 אז נפתח.
יעקב יצחק ניימן
הרב יעקב יצחק ניימן (תר"פ, 1920 - ז' בשבט תשס"ז, 26 בינואר 2007) היה רב קהילת חסידי בעלז במונטריאול.
הסליק בעין המפרץ
רקע
עם תום מלחמת העולם הראשונה החל היישוב בארץ לאגור נשק לא חוקי (קנוי וגנוב) בסליקים ישוביים רבים (חלקם הגדול מאולתר) מתוך הבנה שהשלטון הבריטי לא תמיד ייתן מענה במקרים של סיכון ביטחוני. מגמה זו התחזקה ב-1925 כשארגון ההגנה הוקם והחל לבנות סליקים מרכזיים ברחבי הארץ.
יעקב יצחק ניימן
ייסוד הקהילה
לאחר השואה היגר לאוסטרליה, ייסד את הקהילה החרדית בעיר מלבורן והיה לרבה. אחר עבר למונטריאול, שם עמד בראש קהילת 'קהל מחזיקי הדת' של חסידי בעלזא.
הסליק בעין המפרץ
ההיסטוריה של הסליק
הסליק המרכזי של הקיבוץ נחפר ב-1945 מתחת למבנה קומונת החברים שהיה עשוי מעץ. לאחר הקמת הסליק נשרף המבנה וב-1947 נבנה במקום בית מלבנים אדומות. בבניית הסליק היו שותפים 3 מאנשי הביטחון של הקיבוץ, נגר, חשמלאי והנהג שהוביל את הנשק. כדי להסתיר את חפירת הסליק מפני אנשים אחרים נשלחו כל חברי הקיבוץ לטיול למצדה ובזמן היעדרותם הוכן הסליק וקירותיו בוטנו. גודלו היה כ-2.5 מטר על 2.5 מטר והכניסה אליו הוסוותה בתחתית ארון קיר לבגדים, שם הונח מכסה על הפתח ומתחתיו הוצב סולם לירידה.
יעקב יצחק ניימן
ייסוד הקהילה
נפטר בז' בשבט תשס"ז, בגיל 87. נקבר בחלקת קהילת פאפה בקרית פאפה בניו יורק.
הסליק בעין המפרץ
ההיסטוריה של הסליק
לאחר השלמתו שימש הסליק לאחסון הנשק והתחמושת של הקיבוץ ששימשו למטרות ביטחוניות ובמלחמת העצמאות. במהלך השבת השחורה ב-1946 ערך הצבא הבריטי חיפוש בקיבוץ ולא גילה אף אחד מהסליקים.
לאחר מלחמת העצמאות
עם תום המלחמה הוחזר הנשק לסליק והסליק ננעל. ששת בעלי הסוד סירבו לספר על מקומו עד שהאחרון מבין בעלי הסוד (נהג הטנדר) גילה ב-1991 את מיקום הסליק. עם פתיחת הסליק נתגלו בתוכו כלי נשק ותחמושת רבה אך בגלל חדירת לחות וחוסר אוורור החלידה תכולתו. פתיחת הסליק נעשתה בליווי חבלני המשטרה שאספו את כלי הנשק אך לאור מצבה הירוד של התחמושת החליטו החבלנים לא לפנותה והורו לנעול את הסליק שנשאר סגור מאז.
לאחר תקופה החזירה המשטרה לקיבוץ את אחד המקלעים שנמצאו בסליק לצורך תצוגה.
מבנה הקומונה שמעל לסליק הוגדר כאתר לשימור.
אומיגאד
"אומיגאד" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית נונו. הוא יצא לאור ב-25 ביוני 2023, על ידי חברת התקליטים D-music, כסינגל מתוך אלבום האולפן השני שלה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי נונו והופק על ידי עיליי אשדות. בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-200 אלף השמעות.
לאחר שסקרה באלבומה הקודם, סטטוס, את חיי האהבה שלה, בחרה נונו לשנות את הנושאים הליריים של יצירותיה לאישיים יותר, דוגמת נבכי נפשה ופגישותיה עם הפסיכולוג שלה. "אומיגאד" חג סביב נושא הבדידות, על-אף קצבו החיובי והאופטימי. – אמרה על "אומיגאד".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי פורסם ביום צאת השיר. הוא בוים על ידי אדם גבאי, ונכון ליולי 2023 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-280 אלף צפיות.
ברוך אביבי
ברוך אביבי (ווֹליבֶלֶר) (בכתיב יידי: וואליוועלער; י"ד בכסלו תרע"א, 15 בדצמבר 1910, קובל, ווהלין – י' באדר תשס"ב, 22 בפברואר 2002, תל אביב) היה עיתונאי, סופר ומחנך ישראלי.
ביוגרפיה
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל ובה המשיך לעסוק בהוראה וניהול. שימש סגן מנהל האגף לחינוך בעיריית תל אביב, ובשנת 1969 החליף את ד"ר שאול לוין כמנהל האגף.
את ראשית פרסומו בעברית החל עוד בפולין בכתב העת "בדרך" ומאז עלייתו ארצה השתתף בעיתונות העברית. יצירתו המקורית כוללת בעיקר פרוזה – סיפורים קצרים וקצרצרים. הוא נחשב כממשיך המסורת של הסופר גרשום שופמן. כמו כן, ערך ספרים ופרסם עשרות ספרי לימוד ואנתולוגיות לבתי הספר בתחומים מגוונים.
אביבי קיבל את פרס לעובדים בתחום החינוך העברי מטעם עיריית תל אביב (1977) ופרס "רוטרי" הבינלאומי.
נישא ליהודית ואב לבת ובן.
ברוך אביבי נפטר ב-22 בפברואר 2002 בתל אביב.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
Talkin' 'bout a Revolution
Talkin' 'bout a Revolution הוא שיר שבוצע על ידי הזמרת-יוצרת טרייסי צ'פמן ויצא לאור בשנת 1988.
רקע
השיר יצא לאור בשנת 1988 כסינגל השני מתוך אלבום הבכורה של צ'פמן הנושא את שמה. הוא הגיע למקום ה-75 במצעד הבילבורד הוט 100.
בעולם השיר הצליח יותר והגיע לארבעים הגדולים במצעדים במדינות שונות בהן צרפת, הולנד וניו זילנד.
בשנת 2011, בזמן המהפכה בתוניסיה, השיר זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו בתוניסיה.
"Talkin' 'bout revolution" היה אחד מהשירים שליווה את מסע הבחירות של הסנאטור מורמונט ברני סנדרס בשנת 2016.
צ'פמן ביצעה את השיר עם עוד מספר משיריה בקונצרט שנערך באצטדיון ומבלי שבאנגליה לרגל יום הולדתו ה-70 של נלסון מנדלה.
גרסאות כיסוי
להקת Leatherface יצרה לשיר גרסה משלה שנכללה באלבומה משנת 1992. להקת "Living Colour" הוציאה גרסת כיסוי לייב לשיר שנכללה באלבום אוסף שהוציאה בשנת 1995. הזמר בן ג'לן הקליט אף הוא את השיר לטובת אלבום אוסף שנועד לעודד צעירים בארצות הבחירות להצביע בבחירות לנשיאות של שנת 2004. להקת ריל ביג פיש הוסיפה גרסת כיסוי משלה לאלבומה שיצא בשנת 2005.
זיוף ספרותי
זיוף ספרותי הוא זיוף שבו יצירה ספרותית מוצגת על ידי מחברה כאילו נכתבה על ידי אדם אחר. לא מדובר בשם עט, שבו המחבר מסתיר את זהותו באמצעות בחירה בשם אחר, אלא בייחוס היצירה לאדם שחי בתקופה קודמת. זיוף ספרותי יכול להיות יצירה בדיונית (סיפורת או שירה) שהזיוף בה הוא רק ייחוסה לאדם אחר, ויכול להיות יצירה לא-בדיונית, כגון יומן או ספר זיכרונות, שבה גם העובדות המוצגות הן זיוף.
לזיוף ספרותי מתקיימים מניעים שונים, כפי שמלמדות הדוגמאות שבהמשך. מרכיב מרכזי בזיוף ספרותי הוא פסאודואפיגרפיה - יצירה ספרותית המיוחסת לתקופה קדומה יותר מכפי שהיא או לכותב אחר (נכבד ואמין יותר בדרך כלל) מאשר מחברה המקורי. בעיקר אמורים הדברים לגבי ספרים דתיים כמו המדרשים והספרים החיצוניים, המיוחסים לדמויות כמו חנוך (דמות מספר בראשית), אברהם, משה ועוד, אף על פי שנכתבו בימי בית שני. גם ספרות מימי הביניים, כגון ספר הזוהר, יוחסה פעמים רבות לדמויות קדומות. הסיבה הראשונית לכתיבה פסאודואפיגרפית היא לתת לקוראים סיבה ועניין לקרוא את הספר. איש לא יתעניין בנבואה או חזון של כותב פלוני ולא מוכר, אולם אם יספר הכותב כי "גילה" או "תרגם" חזון קדום של אישיות מוכרת ולרוב קדושה יעורר הדבר עניין.
דוגמאות
זיוף ספרותי התקיים כבר בעת העתיקה. במאה השלישית אדם בשם ספטימיוס הציג תרגום ללטינית של עדות ראייה במלחמת טרויה של אדם בשם דיקטיס מכרתים, וטען שהמקור ביוונית התגלה כאשר רעידת אדמה גרמה לפתיחת קברו של דיקטיס מכרתים ולגילוי המקור, שנמסר למושל כרתים, פובליוס רוטיליוס רופוס, וזה מסר אותו לנירון קיסר בעת ביקורו בכרתים.
ספר הזוהר הוא הספר המרכזי של חכמת הקבלה. הספר הופיע בשלהי המאה ה-13 בספרד. על פי רבי משה די לאון, שפרסם את הספר, הספר חובר על ידי רבי שמעון בר יוחאי, תנא מהמאה ה-2 ותלמידיו, המוזכרים לכל אורך הספר. כבר סמוך לפרסומו עלו ספקות באשר למקורו הקדום של הספר, והמחלוקת סביב שאלה זו נמשכה במאות השנים הבאות. בימינו רוב החוקרים סבורים שמדובר ביצירה מאוחרת, שנכתבה במאה ה-13 על ידי משה די לאון ומחברים נוספים בני תקופתו.
הפרוטוקולים של זקני ציון הם זיוף שהוא המסמך האנטישמי הנפוץ ביותר בעולם. הפרוטוקולים נכתבו לכאורה בתקופה של כ-35 שנה (1868–1903), ולפיהם התכנסו אבות האומה היהודית, שהיוו אגודת סתרים בשם "זקני ציון", במזימה להשתלט על אוצרות העולם ועל הנהגת עמים, בדרך מתוחכמת של השחתה מוסרית בתרבויות מפוארות, ניצול ממון לא שלהם וחרחור מלחמות בין מדינות ידידות, תוך שימוש בבונים החופשיים כזרוע לפעולה בקרב העמים. הזיוף נעשה על ידי האוכרנה, המשטרה החשאית שפעלה בשירות הצאר הרוסי, ופורסם לראשונה בעיתון "זנאמיה" (הדגל), בעריכתו של פאבל א. קרושוואן, שנודע כאנטישמי מיליטנטי, בסנט פטרבורג ב-1903. בשנת 1921 הוכיח העיתונאי הבריטי פיליפ גרייבס שמדובר בזיוף.
הסופר חורחה לואיס בורחס השתמש גם בטכניקה של זיוף ספרותי. בשנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר שימש כמבקר הספרותי של העיתון "אל אוגר", פרסם יצירות מקוריות שהיו בסגנונו של הסופר עמנואל סבידנבורג או בסגנון הספר "אלף לילה ולילה" כשהוא טוען שאלו תרגומים לסיפורים נדירים אותם מצא במסגרת קריאתו. חלק מסיפורים אלו התפרסמו בספרו "דברי ימי תועבת העולם". הוא המשיך בקו זה לאורך כל הקריירה שלו, ולמשל פרסם שלושה סיפורים קצרים שלו, המתחזים לתרגומים מסופרים אחרים, באנתולוגיה ספרותית שערך.
ספרי זיכרונות מזויפים
סוג אחר של זיוף ספרותי הוא ספר זיכרונות, שבו המחבר מציג מידע בדיוני על חייו כאירועים שהתרחשו. דוגמה לכך היא ספרו של ג'יימס פריי משנת 2003, "מיליון רסיסים קטנים", המספר את קורותיו של המחבר, שבגיל 23 נכנס לכאורה למוסד גמילה אחרי שהתמכר לאלכוהול וסמים קשים. בספר טען פריי כי ישב בכלא במשך 87 ימים, כאשר למעשה בילה רק מספר שעות בחדר ההמתנה של בית מעצר, לאחר שנמצא נוהג בשכרות. עוד התברר כי מסכת ההתנגשויות האלימה שלו עם אנשי חוק הייתה פרי דמיונו, כמו גם התיאור הגרפי המצמרר של טיפול שורש שהתבצע כביכול בשיניו הקדמיות ללא הרדמה. לאחר שהתגלתה התרמית רואיין פריי בתוכניתה של אופרה וינפרי, והודה ששיקר לקוראיו.
קהילת יהודי גורליצה
גורליצה (בפולנית: Gorlice) היא עיר בדרום פולין, במחוז פולין קטן (Małopolska), בעבר נכללה באזור גליציה המערבית. הקהילה היהודית בגורליצה (ביידיש גארליץ, נהגה "גורליץ") התקיימה החל מהמאה ה־18 וגדלה בעיקר לאחר חלוקת פולין ב־1772, כאשר האזור עבר לממשל האוסטרי. ערב מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה כ־4,000 איש (כמחצית מכלל תושבי העיר) - רובם שומרי מצוות ואנשי מסורת, חסידים ואנשי מעשה, ובהם סוחרים, תעשיינים ובעלי מלאכה. היו בה מוסדות חינוך ודת, מוסדות צדקה וחסד, תנועות נוער שונות וחיי ציבור תוססים. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בימים הראשונים של ספטמבר 1939, עזבו את העיר כשליש מיהודיה בדרכם מזרחה, אך רבים מהם שבו. הגרמנים כבשו את גורליצה ב־7 בספטמבר 1939, ושבוע לאחר מכן, בראש השנה ה'ת"ש, שרפו את בית הכנסת על המתפללים ששהו בו באותה עת - כחמישים איש . עד ראשית 1943 חרבה הקהילה לחלוטין. מרבית יהודי גורליצה שנותרו בה בעת הכיבוש הנאצי נספו במיתות משונות בעיר, ביער הסמוך וז'יצה (Warzyca), במחנה ההשמדה בלז'ץ (Bełżec) ובמקומות אחרים אליהם גורשו. רכוש היהודים נבזז. מעט הניצולים ששבו לעיר אחרי המלחמה עזבוה עד מהרה, וכיום לא נותרו בה יהודים.
ראשית הקהילה
גורליצה נוסדה כנראה בסביבות 1350, ומסמכים משנת 1404 מאשרים את קיומה כעיר. בהיווסדה נאסר על היהודים להתיישב בה בהתאם לפריבילגיה "De non tolerandis judaeis" - כלומר "זכות לאי סבילות יהודים". פריבילגיה זו נתנה לה על ידי המלך ולדיסלב השני יגיילו, בלחץ גילדות חזקות שראו ביהודים מתחרים מסוכנים. יהודים בודדים ומשפחותיהם החלו להתיישב בגורליצה במאות ה17–18, בתחילה בעיקר בכפרים הסמוכים לעיר ובגבולותיה, ועסקו בסחר ותיווך בין אנשי העיר לבני הכפרים. בהמשך עברו לגור בתוך העיר. בשנת 1769 התגוררו בגורליצה מספר משפחות יהודיות בלבד, ומקור הכנסתם העיקרי היה מסחר בטבק, יין ודגן, וכן מנסרות לעיבוד עץ, מהיערות המצויים בשפע בסביבות גורליצה. לאחר חלוקת פולין, כאשר אזור גורליצה עבר לשליטה אוסטרית, גדלה הקהילה היהודית והיהודים החלו להתיישב בגלוי בתוך העיר - בסביבות כיכר השוק (רינק) והרחובות הסמוכים.
התפתחות הקהילה
במחציתה השנייה של המאה ה-19 נרשמה עלייה מהירה במספר היהודים בגורליצה. בתקופה זו התפתחה בגורליצה תעשיית זיקוק הנפט, שמקורותיו התגלו בסביבות העיר, והביאה עושר ושפע לכל תושבי הסביבה. תעשיינים, בנקאים ובעלי הון יהודיים החלו לזרום לגורליצה, הקהילה גדלה, ומספר היהודים הגיע כמעט למחצית מאוכלוסיית העיר. היהודים עסקו בעיקר בסחר ובתעשיית הנפט, ואילו תושבי העיר הקתולים עסקו בעיקר בחקלאות ובמלאכה.
היחסים בין היהודים לשכניהם הפולנים ידעו עליות ומורדות. בגיליון "המגיד" מראש חודש חשוון תרל"א, (26 באוקטובר 1870) התפרסמה ידיעה, המתארת פרעות ביהודי גורליצה, ביום א' של ראש השנה תרל"א. על פי הידיעה, התנפלו "נוצרי העיר" על היהודים שנאספו בבית הכנסת, הכו בהם מכה רבה, פצעו אותם ואחר כך פשטו על בתיהם והחלו לבזוז. היהודים, לפי הידיעה, פנו אל ראש הפלך, שלא היה בידו להושיעם, ולכן היהודים הם אלה שעמדו על נפשם ככל יכולתם. רק לעת ערב, בעזרת המשטרה מקומית ("זענדארמען") הצליחו לעצור בעד הפורעים ולאסור רבים מהם. למחרת ניסו הפורעים להביא לעזרתם כפריים מהסביבה אולם המזימה נודעה והשוטרים מנעו את בואם וכך נרגעו המהומות
שיוך אורגני
שיוך אורגני (או כפיפות אורגנית) הוא מושג צבאי לתיאור שיוך היררכי וקבוע של מסגרת כוח אדם או אמצעים לרמה מפקדת מסוימת, כחלק ממשאביה התקניים.
קהילת יהודי גורליצה
התפתחות הקהילה
גם פגעי טבע ידעה הקהילה, כמו השיטפון שפקד אותה ביולי 1869, כפי שדווח בעיתון "המגיד" מאוגוסט אותה שנה, ובה הוצף ונפגע בית העלמין היהודי ומצבותיו נשברו לרסיסים, או "השרפה הגדולה" שפרצה בשבת שמחת תורה תרל"ד (3 בספטמבר 1874), שהתפשטה בכל חלקי העיר. שרפה זו כלתה 437 בתים שהיו בעיקר בתי עץ, ובתוכם בתי כנסת ובתי מדרשות. כל מוסדות העיר – היהודיים והגויים עלו בלהבות, והיו גם פגיעות בנפש, בהם יהודיה אחת שנספתה בשרפה. מיד לאחר השרפה החלו לבנות ולשקם את ההריסות, ובעקבות בנייה זו התפתחה בעיר תעשיית לבנים ומפעלי חומרי בניין שונים, שהיו רובם ככולם בידי יהודים. כמו כן נוצר מעמד מיוחד של יהודים בנאים.
בתקופה הראשונה שלאחר חלוקת פולין, גליציה, שנספחה לאוסטריה, עדיין לא השתלבה במעגל הכלכלה האוסטרי, ותעשיות ומפעלים שהיו קיימים קודם לכן נאלצו לעמוד בתחרות קשה, ועל פי רוב כשלו. בעקבות זאת, התדלדלה יהדות גליציה, ויהודים רבים יצאו לחפש פרנסה במקום אחר- רבים פנו לגרמניה, צעירים היגרו לאמריקה, זקנים עלו לארץ ישראל ואחרים נדדו אף רחוק יותר. ר' אשר הלוי, שנולד בגורליצה להורים עניים ב 1849, הרחיק נדוד והגיע עד כלכותה שבהודו ופרסם את קורות חייו בספר, שאף פורסם בעיתון "דבר" בפברואר 1938. בפרק על ילדותו בגארליץ הוא מתאר חיי עוני קשים. ולמרות זאת, בן גורליצה אחר, מ. יאקאב, "מורה הדת מורשה מטעם הממשלה בבתי ספר המדינות בגארליצא", הדפיס חוברת לכבוד חגיגות מלאת מאה שנים לחוקה הפולנית (3 למאי 1891). החוברת, שנקראה "מזכרת לבני ישראל לנמוס- החופש מן ג' מייא 1791", מתארת בקצרה את תולדות היהודים ונדודיהם בארצות השונות, והטובה שעשה הקב"ה עם היהודים כאשר הביאם אל אדמת פולין. כמו כן מכילה החוברת שבח לנדבת ליבו של העם הפולני כלפי בני ישראל במשך הדורות, והטובה הגדולה ביותר שהיטיב "עם פאהלן" ליהודים בחוקתו הנאורה האחרונה מ-3 במאי 1791. החוברת יצאה לאור בעברית ובפולנית ונדפסה בדפוס יאזעף קנאפיקא שהיה בגורליצה.
שיוך אורגני
היתרון שבפעולה במסגרות אורגניות הוא היכרות הדדית של הכוחות זה עם זה, עם אמצעי הלחימה, התו"ל והפיקוד ואף קיומה של מסורת ייחודית, ערכים ייחודיים וגיבוש. עם זאת, המסגרת האורגנית קשיחה, בעוד הדרישות המבצעיות דורשות לעיתים גמישות בהפעלת הכוח על מנת לנצלו באופן מיטבי. השיוך המבצעי (או הכפיפות המבצעית) היא המושג המנוגד לשיוך האורגני, המתאר מצב בו מועברים כוחות באופן זמני לפיקוד של מפקדה אחרת לצורך השגת מטרה מסוימת. כך למשל יכולה להיות מועברת בעת מלחמה, חטיבה השייכת אורגנית לאוגדה מסוימת לפעול תחת פיקודה (ת"פ) של אוגדה אחרת, לפי פקודת רמה הממונה על שתי המפקדות, או מוקם כוח משימתי אד הוק ("נבחרת"), כפי שקרה במבצע אנטבה.
קהילת יהודי גורליצה
התפתחות הקהילה
בהתאם למסורת האוסטרית, הקהילה היהודית לא קבלה תמיכה כספית מהשלטונות - לא העירוניים ולא הממשלתיים, והכנסותיה נשענו על "מס הבשר" (מס מיוחד שהותקן לפי "צו הסובלנות" של הקיסר האוסטרי יוזף השני משנת 9–1785), על ה"צימפל" – מס לקהילה, והכנסות קטנות אחרות.
עד מלחמת העולם הראשונה נמנתה גורליצה עם שבעה מחוזות בגליציה שאוכלוסיית היהודים בהם גדלה באופן יחסי (לא הגרו מהם, ולהפך, באו להתיישב בהם מבחוץ). מספר יהודי גורליצה בשנת 1910 נאמד בכ-3,500 נפש, שהוו 51.2% מכלל תושבי העיר באותה שנה. אולם במהלך מלחמת העולם הראשונה, עת אזור גורליצה היה בחזית הקרבות, ברחו ממנה יהודים רבים, וחלקם הגדול לא שב אליה עוד.
בזמן מלחמת העולם הראשונה
בשנים 15–1914 הייתה גורליצה בקו חזית הלחימה בין כוחות רוסיים לבין כוחות אוסטריים-גרמניים, ועברה מיד ליד. ב-1 במאי 1915 פתחו הכוחות האוסטרים-גרמנים במתקפה שנודעה בשם "מתקפת גורליצה-טרנוב". מתקפה זו הסתיימה בספטמבר אותה שנה בניצחון של מעצמות המרכז, ובנסיגת הרוסים משטחי פולין וגליציה. במהלך המתקפה, ב־2 במאי 1915, נכבשה גם גורליצה מידי הרוסים. הקרבות בגורליצה הקנו לה לימים את התואר "ורדן הקטנה" בהיסטוריה המקומית.
חיים חן, בן גורליצה, תיאר בספר הזיכרון לגורליצה "מראות ומאורעות מימי מלחמת העולם הראשונה". בעדותו סיפר שכבר בראשית המלחמה, בחודש אב תרע"ד, החלו הגיוסים הראשונים, והמלאכה והמסחר בעיר שותקו כמעט כליל. כאשר נסוג הצבא האוסטרי מעמדותיו במזרח גליציה, הגיעו לעיר פליטים יהודים מאזורים אלה ובתי המדרש שמשו כאכסניות. עם התקדמות הרוסים גויסו צעירים נוספים, ובשבת אחת אף חטפו יהודים מבתי התפילה וגייסו אותם לצבא. היהודים נצטוו לפתוח חנויותיהם בשבת. סמוך לערב יום כיפור תרע"ה התקרבה החזית לגורליצה, והייתה חרדה גדולה בעיר. לזמן קצר הרוסים נסוגו במקצת, ויהודים רבים ברחו מן העיר, בעיקר לכיוון הגבול ההונגרי, כי רק משם אפשר היה לנסוע הלאה. ושוב- נהפך הגלגל. הרוסים התקדמו והאוסטרים נסוגו, ובשבת ה' בכסלו תרע"ה (16 בנובמבר 1914) פוצץ הגשר המחבר בין שני חלקי העיר. למחרת הוציאו השלטונות כרוז לתושבים, להביא תה וסוכר לקבלת פני הכובשים. ב-19 בנובמבר נכנסו הרוסים לעיר, ושלטו בה עד ל-7 בדצמבר. בימי הכיבוש הזה התפרנסו היהודים ממסחר חליפין עם הצבא הרוסי, שהתייחס אז בהגינות מספיקה ביחס לצבא כובש בארץ האויב. גם חיילים יהודים בצבא הרוסי עזרו לא במעט. בכל זאת קרה מה שקורה בכל צבא כיבוש - שוד, גזלה ורצח.
הרוסים חזרו ונכנסו לעיר ב-2 בינואר 1915. בתוך העיר נוצרה החזית. כשהרוסים בתוך העיר, והאוסטרים – מחוצה לה. התוצאה הייתה הרס, שוד, שרפות, הרג ורציחות. השודדים היו רוסים וגם פולנים. בנוסף, היו הפגזות שבהן נהרגו יהודים רבים. הרוסים הטילו קנסות וגם לקחו עשרות בני ערובה והובילום לרוסיה, מהם רבים לא חזרו.
במשך כארבעה חודשים עמדו שני המחנות זה מול זה. אנשי העיר התרגלו ליריות, לעינויים, לקרבנות בנפש, למחסור ולרעב, ועל פי רוב שכנו במרתפים. חזית גורליצה-טרנוב הובקעה ב-2–3 במאי 1915. הניצחון המכריע של הצבא האוסטרי-גרמני על הרוסים היווה נקודת מפנה במלחמה זו. אך עם פריצת החזית נהרס בעיר כל מה שלא נהרס עוד קודם לכן. בשוך הקרבות הוקמו בסביבות גורליצה ובמחוזה 84 בתי קברות צבאיים. בהדרגה החלו לחזור לגורליצה הפליטים שברחו ממנה בראשית המלחמה, ולאט לאט החלו תושביה לבנות את העיר מחדש.
בין מלחמות העולם
בתום מלחמת העולם הראשונה החל עידן חדש בפולין. לאחר שבמשך כ־120 שנה הייתה זו מחולקת בין שכנותיה - רוסיה, פרוסיה ואוסטריה, זכתה פולין שוב בהכרה כמדינה עצמאית (הרפובליקה השנייה) בנובמבר 1918. גם ממזרח לפולין חלו תמורות - כשנה קודם לכן התחוללה המהפכה הרוסית, שהביאה לעולם את "בשורת הקומוניזם", ורוחות חדשות של מאבקים על לאומיות ושחרור עמים ומעמדות נשבו בעולם. גם ליהודים התעוררה תקווה משלהם, לאחר שהלורד בלפור חתם, עוד בנובמבר 1917, על "הצהרת בלפור" -מסמך מטעם ממשלת הוד מלכותו ובה הסכמה בריטית להקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
יהודי גורליצה מצאו אפוא את עצמם בעיר שיש לשקמה מהריסות המלחמה, במדינה חדשה-ישנה, ופתוחים למגוון ההשקפות החדשות. זו לא הייתה עוד עיירה נידחת בקרפטים, אלא עיר בעלת פעילות ציבורית תוססת, מגוון מוסדות לימוד ותנועות נוער, כפי שיתואר להלן.
רבים מיהודי גורליצה נשארו בתום המלחמה בחוסר כל, לאחר שרכושם נהרס או נבזז, וערך הכסף פחת. על מנת לשקם את רכושם, היה עליהם להסתגל לסדרי הכלכלה החדשים שנוצרו עם הקמת פולין ושינויי הגבולות. מצד אחד, נסגר הגבול ההונגרי שנספח לצ'כוסלובקיה, והופסקו יחסי המסחר עם אוסטריה, אך מצד שני התפתח המסחר עם ערי פולין הגדולות. היו כאלה מיהודי גורליצה שהסתגלו עד מהרה למצב החדש, הצליחו לפתח עסקים משגשגים ואף נעשו אמידים.
אט לאט השתלבו היהודים במשק הפולני, נפתחו בתי מסחר לאריגים וקונפקציה מתוך הקשר החדש שנוצר עם לודז' וביאליסטוק, סוחרי הקמח פתחו קשרים עם פוזן–וולין, ויהודים נוספים פיתחו יוזמות כלכליות נוספות. עם התפתחות הכלכלה המודרנית, נוצר צורך באשראי. כיוון שהמוסדות הבנקאיים של המדינה נהגו באפליה כלפי היהודים, היה צורך ביסוד בנקים יהודיים. יהודי גורליצה נטלו יוזמה, ובעיר קמו בנקים אחדים: "טוורז'יסטבו באנקובה", "יד חרוצים" "הנדל ופשמיסלו" ו"בנק קופיצקי" - כולם בהנהלת יהודי העיר - שעזרו לפתח מסחר סיטוני מודרני וגם תעשייה בין יהודי גורליצה. במקביל, הייתה גם אגודת סוחרים ובעלי תעשייה, שהגנו ועמדו על זכויות סוחרים יהודיים. להתפתחות מערכת המסחר והתעשייה על ידי יהודים בגורליצה תרמו גם בארות נפט נוספות שנתגלו בסביבות העיר והגדלת ניצול היערות. הפולנים, שראו ביהודים מתחרים, ניסו לנשלם מעמדותיהם באמצעות חוקים כגון ביטול הזיכיונות של היהודים לסחור בטבק ומלח. גם מסחר התבואה, הזרעים והמכונות החקלאיות הועבר לחברה צרכנית פולנית. ב-1936 אישרו ראש הממשלה וראש הכנסייה הקתולית בפולין את החרם הכלכלי על בתי עסק וחנויות בבעלות יהודית שהוכרז על ידי הימין הקיצוני, תוך גינוי אלימות פיזית נגד יהודים עם זאת, בעקבות ההתפתחות הכלכלית בראשית שנות השלושים, גדל מספר היהודים בעיר. בעירייה הייתה להם נציגות של 50% (24 מתוך 48 נבחרים), אולם במוסדות העירייה כמעט שלא התקבלו יהודים ורק בודדים מהם נשאו במשרה עירונית, כמו ד"ר הולנדר רופא העיר וד"ר זומר הווטרינר. מספר היהודים בגורליצה ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה נאמד ב-3,960 נפש, שהיוו 48.3 אחוז מכלל אוכלוסי העיר, ולפי מקור אחר היה מספרם רק כ-3,300 נפש, כ-40% מכלל התושבים. לאחר ליל הבדולח (9-10 בנובמבר 1938) הגיעו לגורליצה יהודים נוספים - פליטים מגרמניה.
רבני הקהילה
בראשיתה, הייתה קהילת גורליצה שייכת לגליל צאנז, ולכן רב הגליל ממונה היה גם על גורליצה. לפיכך ניתן לומר שרב העיר הראשון היה רב הגליל ר' ברוך סגל לנדא. עם זאת, ישנה עדות לכך שהרב הראשון היה ר' יחזקאל לנדא, מנכדיו של "הנודע ביהודה".
ר' חיים הלברשטאם בעל "דברי חיים", שהיה רב הגליל, מינה את מחותנו, הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים, כרב בקהילת גורליצה. הוא היה ידוע גם בכינויו ר' זלמן לייב טיטלבוים ונודע בשם "ייטב לב" על שם ספרו. המינוי היה כנראה בסביבות 1838–1840. ר' זלמן לייב ישב בגורליצה עד 1857, ועזב לדרוהוביץ'. במקומו התמנה חתנו, ר' ברוך הלברשטאם, (1827–1906) שהיה בנו הרביעי של בעל ה"דברי חיים" מצאנז. בהיותו צעיר לימים באותם זמנים, היו בקהילת גורליצה בעלי עמדה שסברו, שקהילת גורליצה ראוי לה רב ותיק יותר ובעל ניסיון. לכן פסק אביו, ר' חיים מצאנז, שר' ברוך ילך לכהן כרב בקהילת רודניק (בה נולד), ואילו לרבה של גורליצה יתמנה ר' שמואל טיטלבוים, אחיו של בעל ה"ייטב לב".
בין פרנסי הקהילה התגלעה מחלוקת, למי משני הרבנים זכות לשבת על כס הרבנות? מצד אחד, ר' יוקיל "ירש" באופן טבעי את משרת אביו, אך מצד שני, ר' ברוך, שנתמנה שנים קודם לכן לתפקיד זה, עזב את גורליצה רק משום שאביו פקד עליו לעשות כן ומחמת מצוות כיבוד אב עזב. ובנוסף, בתור חתנו של הרב הראשון, בעל ה"ייטב לב" הוא קודם לר' יוקיל, שהיה אחיינו. המחלוקת נמשכה שנתיים שלוש, עד שהתגלגלו הדברים לבוררות רבני גליציה. הללו הכריעו שלשני הרבנים הזכות להישאר בעיר, ועל הקהילה להחליט מי יהיה רבה. כיוון שהקהילה לא החליטה, נשארו שניהם רבנים בעיר, וחסידיהם ספקו להם צורכיהם. לבסוף עזב ר' יוקיל את גורליצה וחזר לעירו, בעשט, ור' ברוך נשאר כרב העיר. בנו של ר' יוקיל, ר' שלמה'לה נשאר לגור בגורליצה.
ר' ברוך הלברשטאם כיהן כרב העיר במשך כ-13–14 שנים. בימי כהונתו נחנך קו הרכבת לגורליצה. ספרו בעיר, שהוא הגדיר את עצמו כשונה מאחיו הבכור, האדמו"ר ר' יחזקאל שרגא משינאווא. לדבריו, בעוד אחיו, "כשרואה אדם שרובו שקר, ורק קורטוב אחד של אמת בו, הריהו מכבדו ומקרבו. ואילו אני, כשאני פוגש אדם שרובו אמת ורק קורטוב אחד של שקר בו, אין אני יכול לעמוד בד' אמותיו" (חיים חן, ספר גורליצה).
לאחר פטירתו של ר' ברוך, לא מיהרו אנשי גורליצה למנות להם רב בעיר, שכן היו בעיר דיינים ומורי צדק. ר' ברוך לא השאיר צוואה לגבי יורשו, ובנו הבכור, האדמו"ר ר' צבי מרודניק, (אביו של ר' יקותיאל יהודה הלברשטאם, האדמו"ר מקלויזנבורג) ויתר על רבנות גורליצה. בנו הצעיר לעומת זאת, ר' אלישע הלברשטאם, בא להתיישב בגורליצה, לאחר שהיה תחילה רב בקרוסנו. הוא נתקבל בכבוד גדול, אך התמנה כאב בית דין ולא כרב העיר, ואילו ר' שלמה'לה טייטלבוים, בנו של הרב ר' יוקיל, נתמנה לדיין ומורה צדק (מו"ץ).
למשרת רב העיר, נתמנה ר' אלישע הלברשטאם בימי מלחמת העולם הראשונה, לאחר שהעיר שוחררה מפלישה הרוסית. בימיו רפתה המתיחות בין מצדדי ר' שלמה'לה בנו של ר' יוקיל לבין מצדדי שושלת הלברשטאם. כאשר נולד בן לר' שלמה'לה, הוזמן ר' אלישע להיות הסנדק. בהמשך אף השתדכו המשפחות זו בזו (בנו של ר' שלמה נשא לאשה את נכדת ר' אלישע).
בתום מלחמת העולם הראשונה, כאשר הוקמה מדינת פולין העצמאית, נתמנה ר' אלישע כרב רשמי, ולפי החוק - גם חבר בוועד הקהילה ויו"ר הוועד. ר' אלישע כיהן ברבנות כשלושים שנה, והיה רבה האחרון של גורליצה, אנשי הקהילה העריכו את רבם מאוד, הן בשל צדקתו ותורתו והן בשל היותו איש אמת.
בנוסף לרבני העיר שצוינו לעיל, היו בקהילה לאורך שנותיה דיינים, מלמדים בתלמודי התורה, מגידי שיעורים בבית המדרש ותלמידי חכמים רבים.
בתי תפילה
בית הכנסת היה מהבניינים העתיקים שבעיר. הוא היה מקום התפילה היחיד שהתפללו בו בנוסח אשכנז. הבניין נהרס בחלקו בימי מלחמת העולם הראשונה, ואחריה שופץ ושוכלל.
בית המדרש ה"ישן" שכן בבניין בית הכנסת ובו התפללו בנוסח חסידי. בימות החול שימש בית המדרש מקום תפילה ותורה מרכזי לכל יהודי העיר. מעלות השחר המה בית המדרש לומדי גמרא ומשניות, קוראי תהילים ומעמדות, ואחר כך התקיימו בו מניינים רבים בזה אחר זה של תפילת שחרית. לאחר סיום התפילה, עוד נשארו בבית המדרש – מי שעתותיו בידיו - לעסוק בצוותא בשיחות תורה, עד חצות היום. לתפילת מנחה-מעריב היה בית המדרש הישן מלא מפה לפה, ואחרי התפילה התקיימו בו שיעורי תורה - שיעורי משניות ושיעורי דף יומי. ספסלי בית המדרש היו תפוסים כולם על ידי הלומדים, שרבים מהם הגיעו לאחר יום עבודה מפרך בחנות או טלטולים בשוקי העיירות הסמוכות - בייץ' וגריבוב.
בית המדרש ה"חדש"- היה בניין גדול ויפה ומרכז תורה בשעתו, אולם במלחמת העולם הראשונה חרב הבניין לחלוטין ולא נבנה אחר במקומו.
"מניינו של הרב" - מניין קבוע, התקיים בחדר מיוחד בביתו של הרב ר' אלישע הלברשטאם. התקיימו בו תפילות בשבתות וחגים, ובימי החול תפילות מנחה ומעריב. אמנם הרב התפלל בקביעות בבית המדרש הישן, אך במניין שבביתו ערך סעודות ("טיש" ) לחסידים וכן סעודה שלישית מדי שבת, שמשכו תמיד הרבה מקורבים וחסידים.
"בית המדרש בני אמונה וגומלי חסדים", שהיה ידוע גם בשם "בעשטער בית מדרש" נבנה בימי המחלוקת על הרבנות הראשית בעיר, כפי שתואר לעיל. היה זה בניין רחב ידיים, והתקיימו בו תפילות ושיעורים בעיקר בשבתות וחגים.
"בית תפילה פועלי אגודת ישראל" - התקיים בבניין שהוקם על ידי "איגוד בעלי מלאכה" והמתפללים בו היו חברי איגוד זה.
מניינים נוספים שהתקיימו בקביעות, בעיקר בשבתות וחגים, היו "מניין תלמוד תורה, בית המדרש אגודת אחים" (בפרוור העיר, "זאוודז'ה"), מניין של חסידי בעלז מניין של חסידי באבוב, מניין "המזרחי" (שהתקיים במועדון צעירי "המזרחי"), מניין ומועדון של צעירי "אגודת ישראל" ומניין ומועדון של "פועלי אגודת ישראל".
מוסדות לימוד
הנערים בוגרי ה"חדר" יכלו להמשיך את לימודם ב"ישיבות קטנות" בבית המדרש או בבתי חסידים, כמו ישיבת "עץ החיים" בבית חסידי באבוב בעיר.
מוסד דומה ל"תלמוד תורה" היה "חדר יסודי התורה", שהיה מיסודה של "אגודת ישראל". צוות המורים והמחנכים בחדר זה היו כולם בוגרי הסמינריון הדתי למורים בוורשה, מוסד של "אגודת ישראל". המוסד המקביל לו, לחינוך בנות, היה בית ספר "בית יעקב" מיסודה של שרה שנירר. המוסד החל לפעול לאחר מלחמת העולם הראשונה והיה בזמנו רעיון חדש, אך התקבל בגורליצה. מלבד בית הספר, הפעילה "אגודת ישראל" מועדון פעילות חברתי לבנות, שנקרא "בנות אגודת ישראל". בנוסף, הפעילה אגודת ישראל ישיבה לצעירים בעיר, שפעלה במתכונת של הישיבות הליטאיות.
מיסודה של תנועת "המזרחי - הפועל המזרחי" הוקם בעיר "חדר עברי", בו למדו בשיטות פדגוגיות חדשות אבל ברוח היהדות המסורתית. החדר העברי בא לענות על דרישות הזמן. הלימוד בחדר המסורתי התבסס רק על לימוד הגמרא, ולא נלמדו בו מקצועות אחרים כגון תנ"ך, תולדות עם ישראל או ספרות עברית. בתקופת ההתעוררות הלאומית משכו נושאים אלה את הנוער, ורבים הלכו והתרחקו מהמסורת. מטרת החדר העברי, שהוקם על ידי הסתדרות "המזרחי" הייתה לשלב בין המסורת לרעיונות הלאומיים. הקמת מפעל זה הייתה כרוכה במאמצים רבים, אך לבסוף, בשנות השלושים, נחנך בניין מרווח עבור החדר העברי, שהלימודים בו התנהלו בעברית. זה היה חידוש מהפכני בזמנו. מבנה המוסד שימש גם כמועדון תרבות לחברי המזרחי, ובשבתות וחגים שימש כבית כנסת לציבור גדול של מתפללים.
עם התעוררות הציונות, נוסד בית ספר עברי בגורליצה, שנקרא "שפה ברורה". זה היה מעין חדר מתוקן, והוא התקיים שנים אחדות.
תנועות נוער
בנוסף למוסדות הלימוד הרשמיים שתוארו לעיל, פעלו בעיר בשנות השלושים גם תנועות נוער, שנתנו מענה חברתי לנוער, בהתאם למפלגות שהיו פעילות באותם ימים בפולין, ובגורליצה בכלל זה: אגודת ישראל, שהפעילה את "צעירי אגודת ישראל"; "פועלי אגודת ישראל" שהפעילה "קיבוץ הכשרה" לקראת עלייה לארץ ישראל; "תנועת המזרחי" בעלת האוריינטציה הציונית שהפעילה את "צעירי המזרחי", את "ברוריה"- ארגון בנות "המזרחי", וחוות הכשרה לקראת עלייה לארץ ישראל; "בר כוכבא" - ארגון הנוער הסוציאליסטי, "הנוער הציוני" ו"עקיבא" בחסות ההסתדרות הציונית - חברים משתי תנועות אלו הזינו אחר כך את קן "השומר הצעיר", שנוסד בעיר ב-1931. קודם לכן, בראשית שנות העשרים, פעלה בעיר "השומר"- תנועה צופית על רקע ציוני. ב-1934 נפתח גם קן של תנועת בית"ר בגורליצה מיסודה של התנועה הרוויזיוניסטית.
ארגוני קהילה וחסד
כמו בכל קהילה, גם בגורליצה פעלה "חברה קדישא", שדאגה ל"חסד של אמת", דהיינו, לקבורת הנפטרים. שתי קופות גמילות חסדים (גמ"ח) נתקיימו בעיר. האחת – "גמילות חסדים גורליץ" והשנייה - "גמילות חסדים של בני אמונה וגומלי חסדים". שתי הקופות הגישו עזרה תמידית ליהודי העיר, לסוחרים זעירים, לבעלי מלאכה ולכל נזקק, בצורת הלוואות של סכומים ניכרים לזמנים ממושכים ללא ריבית. יהודי העיר תרמו בעין יפה וככל יכולתם לשתי קופות אלו, שמצדן העמידו על רגליהן הרבה משפחות מהשכבות הבינוניות והעניות. מלבד קופות הגמ"ח העירוניות, היו קופות גמ"ח פרטיות שהחזיקו עשרות בעלי הבתים בעיר, והללו תמכו בכל יהודי שפנה אליהם ולא השיבו פניו ריקם. במסגרת מעשי הצדקה הפרטיים, ראוי להזכיר כאן את מפעלו של ד"ר שמחה הולנדר, שהיה רופא העיר, וייסד ואף קיים – כמעט בעצמו - בית מחסה לילדים יתומים, עניים ועזובים. הוא אסף כסף למוסד זה, דאג להקמת המבנה ולצורכי הילדים שאסף לתוכו. הוא אמנם קיבל תקציב כלשהו מעיריית גורליצה, ואולי גם מהקהילה, אך עדיין נשא בעול של דאגה לכלכלת המוסד ולרווחת הילדים. הוא המשיך את מפעלו גם זמן מה במהלך השואה.
חברת "ביקור חולים" וחברת "לינת הצדק" עסקו בסיוע לחולים - טיפול בחולה ובמשפחתו, עזרה במימון צורכי רפואה למשפחות עניות. לצידן התקיימה חברת נשים "פרויען פאריין" שטיפלו בעיקר ביולדות עניות, בנשים חולות ובילדים חולים.
כמו כן התקיים בעיר "בית זקנים", בו גרו אחדים מזקני העיר ואתם קשישים חשוכי מרפא שמסיבות שונות לא מצאו את מקומם בחיק המשפחה.
כיבוש האזור והשפעתו על הקהילה
בימים הראשונים של ספטמבר 1939, עזבו כשליש מיהודי העיר את גורליצה, כשפניהם מועדות מזרחה, לכיוון הגבול הרוסי, אך רבים מהם שבו לעיר. כ-160 מהם נתפסו על ידי הגרמנים ונרצחו ליד דינוב (Dynow), ב־14 בספטמבר 1939.
הגרמנים כבשו את גורליצה ב-7 בספטמבר 1939, ורדיפת היהודים לא אחרה לבוא. ב-14 בספטמבר 1939, שהיה ראש השנה ת"ש, שרפו הגרמנים את בית הכנסת, וכ-50 יהודים נהרגו בשרפה. כעבור כשבוע, ב-22 לחודש זה, נורו למוות עוד חמישה יהודים. הגרמנים החלו לחטוף יהודים לעבודות כפייה מבזות (טאטוא רחובות וכיוצא בזה), להתעלל ביהודים (לגזוז את זקניהם), לגזול את רכושם ולהחרים את עסקיהם. מצבות בית העלמין היהודי נעקרו ממקומן ושימשו לאבני מדרכה בעיר. חנויות היהודים סומנו במגן דוד, והורשו לפעול עד 1940. החנויות הופעלו על ידי נשים, כי הגברים פחדו מחטיפה לעבודות כפייה. במהלך סתיו 1939 הגיעו לגטו עוד פליטים יהודים ממערב פולין.
בינואר 1940 נצטוו היהודים לשאת סרט לבן עם מגן דוד כחול על זרועם השמאלית. הוקמה משטרה (שירות סדר יהודי) ומונה יודנראט. היודנראט מנה שבעה חברים ובראשם עמד עורך הדין הציוני ד"ר הנריק ארנולד. באפריל 1940 הוכפף היודנראט של גורליצה ליודנראט המרכזי בנפת יאסלו (Jaslo). היודנראט סיפק לגרמנים בין 100 ל-300 עובדים מדי יום, וכך נמנעה חטיפה אקראית של יהודים מן הרחוב. יהודים אלה הועסקו במנסרות של חברת "הובאג" (Hobag) הגרמנית, במפעל לנייר זפת (שהיה בבעלות של יהודי עד שהוחרם), ובעבודות תחזוקה וסלילה.
היודנראט יצר קשר עם הארגון היהודי לעזרה הדדית-  Juedische Soziale Selbsthilfe (יס"ס) בקרקוב, הפעיל מרפאה ומטבח ציבורי, וחילק חבילות מזון לנזקקים. בסוף 1940 עבדו במרפאה שני רופאי שיניים.
בסתיו 1940 חיו בגורליצה כ-4,000 יהודים, ובדצמבר נפתח בה בית ספר יהודי, שכנראה נסגר לקראת סוף 1941. בבית הספר לימדו עברית וסיפקו לילדים ארוחות מקרקוב.
ביולי 1941 גרשו הגרמנים מהעיר 160 יהודים עניים לבובובה (Bobowa), וקבוצה נוספת גורשה ב־7 באוגוסט לבייץ' (Biecz), לבובובה ולז'פייניק שטז'יז'בסקי ( Rzepiennik Strzyżewski).
הגטו
הקמת הגטו החלה ביולי ונשלמה באוקטובר 1941, ובתחילה היה זה גטו פתוח. האזור שיועד למגורי היהודים היה "דבורז'יסקה". לקראת סוף 1941 רצחו הגרמנים את ד"ר ארנולד, ראש היודנראט, במשרדו, לאחר שזה סירב לציית להם ולהגדיל את מכסת עובדי הכפייה. במקומו נתמנה ליו"ר היודנראט ד"ר בלך (Blekh). בסוף 1941 או בתחילת 1942, הוקם בית חולים קטן ליהודים. כמאה יהודים נרצחו בעיר בתחילת 1942 במספר תקריות שונות.
היודנראט הקים בגטו בית מלאכה, וכ-350 איש הועסקו בו במקצועות שונים, בעיקר בחייטות. עוד הקים היודנראט סדנת ייצור לתעסוקתם של כ-100 בני נוער.
עובדי הכפייה - מאות בחורים שהוצאו מדי יום מהעיר, הועסקו בסלילת כביש בייץ'-סאנוק, ועליהם היה לפרוק אבנים במשך 12–14 שעות ליום. בתחילת קיץ 1942 נשלחו עובדי הכפייה למקומות מרוחקים יותר.
ב-22 ביולי 1942, ערב תשעה באב, ניתנה פקודה להתכנס בכיכר דבורז'יסקו, ומן הנאספים הוצאו כ-300 צעירים וגורשו למחנה עבודה בפלאשוב (Plaszow).
ביולי ובאוגוסט הוטל על תושבי הגטו תשלום כופר. היהודים נאלצו למסור מכסה גבוהה של מזומנים ותכשיטים שעדיין היו ברשותם, כשהגרמנים עורכים חיפושים בבתיהם ומחרימים מה שעוד היה ניתן.
השמדת הקהילה
בתחילת אוגוסט 1942, הועברו לגטו גורליצה יהודי בובובה ובייץ', וב־14 בחודש זה, ערב שבת, יצאה פקודה שעל כל היהודים להתאסף בכיכר דבורז'יסקו, ולקחת אתם חפצים אישיים. גרמנים ושוטרים פולנים ואוקראינים כיתרו את הגטו וכפו את ביצוע הפקודה. חברי היודנראט ומשפחותיהם, וכן יהודים שניסו להסתתר במרתפים ועליות גג ונתפסו, נרצחו במקום. מהנאספים, כ־200 צעירים נשלחו לפלאשוב, ו-700 זקנים חולים וילדים הוסעו ליער וז'יצה ( Warzica), ליד גארבץ - שם נרצחו בירי לתוך בור שהוכן קודם לכן. עקיבא מטלס, שהסתתר עם בני משפחתו בעליית גג בביתו של ר' יצחק נטע שטנגל, סיפר בעדותו כי ראה כיצד הגרמנים מאיצים בזקנים ובנשים לעלות על מכוניות משא, כשילדים קטנים נזרקים על המכוניות כאילו היו כדורים. לא היה ניתן לברוח לשום מקום בשל משמרות החיילים שהקיפו את העיר בכלל ואת שטח הגטו בפרט. הנותרים מאלה שכונסו בכיכר דבורז'יסקו הועברו ל"בוטשארניה"- בית חרושת לנעליים, שם החזיקו אותם צפופים, רעבים וצמאים עד יום שני בבוקר, 17 באוגוסט, ואז גורשו למחנה ההשמדה בלז'ץ, שם נספו. בין המגורשים היה גם דיין העיר ר' שלמה'לה טייטלבוים, בנו של ה"בעשטער רב" שהלך קוממיות לקראת גורלו. חלק מהיהודים שהתחבאו וניצלו מהאיסוף והמשלוח לגארבץ, הוטעו על ידי עוזרי הנאצים לחשוב שאותו בית חרושת לנעליים "בוטשארניה" מהווה מקום הצלה והצטרפו אליהם מרצון. גם אותו עקיבא מטלס, שמסר את העדות שלעיל, יצא ממחבואו והלך למקום עבודתו - בית החרושת לנייר זפת, שנחשב למקום עבודה חיוני לגרמנים. שם עבדו עוד כ-30 יהודים. פועלים אלה, בראותם את המון הנאספים בבוטשארניה מגורשים ומועלים לקרונות, התפרצו בזעם על הקצין הגרמני שהכירו, וניסו תוך חירוף נפש להביא אוכל ומשקה לאלה שבקרונות. בצאת הרכבת, שכרו הפועלים גוי אחד ושילמו לו סכום הגון שיסע אחר הרכבת להיוודע מה גורלם של המגורשים. בשובו, הודיע הלה כי הרכבת הגיע עד בלז'ץ. איש מן המגורשים לא נותר בחיים. בין המגורשים היו, מלבד אנשי גורליצה, יהודים שגורשו מכפרי הסביבה, ושהובאו לגורליצה מערי פולין האחרות.
לאחר רצח הילדים והזקנים בגארבץ והגירוש לבלז'ץ, נותרו בגורליצה כמה מאות יהודים - עובדי "הובאג" ובית החרושת לנייר זפת, יהודים שנצטוו לנקות את הגטו וכאלה שעבדו בחוות בסביבה. יהודים אלה הועברו לגטו חדש בסביבות ה"גרברניה" שהיה סגור ומסוגר. הונפקו להם תעודות עם חותמות חדשות ומיוחדות, ולעבודה וממנה הלכו עם משמר. כ־50 איש נחטפו מהגטו ונצטוו לקבור את המתים בגארבץ, רבים מהם לא חזרו. הגטו החדש התקיים כשבוע בלבד. כעבור כשבוע, ב־20 באוגוסט, הוזעקו תושבי הגטו באישון לילה ונדרשו להתאסף על שפת הנהר, ליד בית החרושת לנרות של לנגזאם. בבוקר הקריאו רשימה של 250 איש ופקדו עליהם לצאת. הנקראים סירבו לצאת, הגרמנים ירו בהם ורבים נהרגו. לבסוף יצאו בלוויית משמר כבד לרכבת. בין המגורשים במשלוח זה היה גם עקיבא מטלס, אך הוא הצליח להתגנב ולהתחבא, וחזר לבית החרושת של פסל (ליצור נייר זפת) לאחר צאת הרכבת והתפזרות המשמר.
ב-14 בספטמבר חוסל גטו גורליצה. כ-350 איש גורשו לבלז'ץ.
נשארו בעיר כמאה יהודים, פועלי הובאג ובית החרושת לנייר זפת. הללו החזיקו מעמד בגורליצה עד 6 בינואר 1943. ביום זה, נשלחו מגורליצה שרידי היהודים שעוד חיו בה - עובדי הובאג למחנה העבודה במושינה (Moszyna) שליד נובי סונץ' (צאנז), שם מצאו את מותם כעבוד זמן קצר, ועובדי בית החרושת לנייר זפת לז'שוב (Rzeszȯw). מז'שוב פוזרו מגורשי גורליצה למחנות שונים, ורק בודדים מהם נשארו בחיים (ובהם עקיבא מטלס שמסר את העדות הנ"ל).
לאחר השואה
כ-200 מיהודי גורליצה (שהיו בה בספטמבר 1939) שרדו ושבו אליה בתום המלחמה - בחלקם עברו את המלחמה בשטחי ברית המועצות לאחר שברחו מגורליצה בראשית המלחמה, ואחרים נדדו בזהות מזויפת בפולין בסיוע חסידי אומות העולם. בודדים שרדו את תלאות מחנות העבודה אליהם נשלחו. שרידי כ-30 המשפחות היהודיות שחזרו לעיר עסקו בהבאה לקבורה של יהודים שנקברו בבוטשארניה במהלך המלחמה, ובהקמת גלעד על קבר האחים בגארבץ, ועד מהרה עזבו את גורליצה, בעיקר לישראל. היום לא קיימת קהילה יהודית במקום.
הנצחת הקהילה
בישראל הונצחה הקהילה בכמה מפעלים:
בגורליצה:
בבלז'ץ:
באתר ההשמדה בו נספו - בין השאר - יהודי גורליצה, הוקם מוזיאון, ועל קברי האחים הוקם גלעד. על הבטון המקיף את השטח העצום של קברי האחים, כתובים שמות הערים מהם נשלחו יהודים לבלז'ץ (לפי תאריכי הגעת המשלוחים), ביניהם גם שמה של גורליצה.
לקריאה נוספת
בני הזוג ברגמן, מיוצאי הקהילה העלו את זיכרונותיהם על הכתב והוציאו אותם כספרים:
אבישי בר-אשר
פרופ' אבישי בר-אשר (נולד ב-1980) הוא פילולוג, חוקר ספרות הקבלה והמיסטיקה היהודית. משנת 2016 משמש חבר סגל בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים שם הוא מכהן כיום כראש התכנית במדעי היהדות.
ביוגרפיה
בר-אשר נולד וגדל בירושלים. למד בישיבת מעלה גלבוע. השלים את לימודי התואר הראשון בפילוסופיה ובמחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 2006, את לימודי התואר השני בתחום חקר הקבלה בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית סיים בשנת 2010. את עבודת הדוקטורט (הושלמה בשנת 2015) כתב בר-אשר בהנחיית פרופסור משה אידל, בנושא: תפיסות ודימויים של גן עדן בספרות הקבלה. במסגרת לימודי הדוקטורט שהה שנה אחת בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק.
לאחר לימודי הדוקטורט זכה בר-אשר במלגת רוטשילד לפוסט-דוקטורט מטעם יד הנדיב (2016-2015) והיה עמית מחקר במחלקה למדעי היהדות באוניברסיטת פרינסטון ועמית אורח במחלקה ללימודי עברית ויהדות באוניברסיטת ניו יורק; לאחר מכן זכה במלגת סכוליון מטעם בית ספר ג'ק, ג'וזף ומורטון מנדל, ושהה במקום כמלגאי מנדל (2016–2017).
בשנים האחרונות לימד בר-אשר במוסדות אקדמיים מחוץ לישראל, בהם מרכז הקרדינל ביאה באוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית (רומא). משנת 2022 בר-אשר הוא חבר הוועד הפועל של חברת מקיצי נרדמים.
מחקרו על ספר הבהיר
ב-2023 השלים מחקר רב היקף על ספר הבהיר, שבו בחן את כל כתבי היד של החיבור וחשף את נוסחו הקדום. על פי הממצאים החדשים שפרסם, חל שיבוש טכני חמור כבר באחד מכתבי היד הראשונים של הספר שחרץ את תולדות המסירה של הספר עד לימינו.
חיים אישיים
בר-אשר הוא בנו של חוקר האסלאם פרופ' מאיר בר-אשר. הוא נשוי ואב לשלוש בנות.
זאב אלמוג (אברוצקי)
ילדות ונעורים
אלמוג נולד בשנת 1932 למשפחת אברוצקי, ממייסדי כפר סבא. משחר ילדותו היה חלומו להפליג בים. הוא גייס את בני משפחתו הרבים ואת חבריו הקרובים לבניית סירה, עימה הפליג בשעות הפנאי. ניסיונות הילדות השונים נסתיימו בהריסתן של הסירות למיניהן, אך האכזבה הייתה זמנית בלבד, והאהבה לים לא פסקה מעולם.
בתחילת מלחמת העצמאות היה פעיל בגדנ"ע ים, ובעיקר בחוג הימי של תל אביב שהפליג בנחל הירקון. בשנת 1947 התקבל לבית הספר הימי בחיפה עם מלגה, אך לא ממש את הלימודים בגלל חשש אביו מהריחוק של בנו מהבית. בשנת 1950 השתתף בקורס גדנ"ע ים הראשון שנערך בבסיס בת גלים ובאניה אח"י אילת (א-16). מפקד הקורס היה סרן זאב פריד, שריד מקבוצת כ"ג יורדי הסירה שנשאר בארץ.
שירות בצוללות
בשנת 1957 חשב להשתחרר מחיל הים ולצאת ללימודי אלקטרוניקה בטכניון בחיפה. מפקדיו בחיל הים לא הסכימו לשחררו והציעו לו לקחת חלק בהקמת שייטת הצוללות.
בתפקידו הראשון יועד לשמש כסגן המפקד באח"י רהב בפיקודו של הדר קמחי. הכשרת הצוותים הראשונים של הצוללנים החלה בצרפת והועברה לאנגליה. כמקובל באותם ימים, עיברת את שמו, לקראת היציאה מחוץ לישראל, ל"אלמוג". בעקבותיו החליף לשם זה גם בן דודו דורון אלמוג ונוספים ממשפחת אברוצקי.
תפקיד הסגן בצוללת ובכל אוניות חיל הים הוא תפקיד "האיש הרע", הדורש המקפיד המפקח והמעניש. הסגן אחראי שהכל יעבוד כמו שעון ומשאיר למפקד להיות האיש הטוב. אלמוג באופיו היה האיש הטוב ותפקיד הסגן נעשה אצלו אחרת מהמקובל. מפקד אח"י רהב, רס"ן הדר קמחי ידע להשרות אווירה רגועה וידידותית בין כל אנשי הצוות. הבדלי האופי יצרו הבדל משמעותי בסגנון העבודה של שתי הצוללות מבלי לפגוע במשימות.