cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוריינטליזם
ביקורתו של אדוארד סעיד
בעקבות הספר נטבע המונח "אוריינטליסט" גם בשפות המערב, בדומה למשמעותו העממית בערבית (בערבית مستشرق תעתיק: מסתשרק, תרגום מילולי: "מתמזרח"). ה"אוריינטליסט" משול לתייר המחפש אחר האקזוטי והמעניין, אך עיוור למציאות הסובבת אותו. כל מה שהוא יודע על המזרח הוא שברי מידע, שמקורם אירופי, המתארגנים על פי תשוקותיו הסמויות. המונח הפך למילת גנאי לתיאור אדם מערבי שמניעיו הם שעבוד המזרח ושליטה עליו. כך למשל ההיסטוריה והמחקר המערביים, שנכתבו על ידי אוריינטליסטים, הם פסולים מכיוון שבאו על מנת לבסס את סמכותיות המערב על המזרח. בשנת 1980 כתב סעיד: "מעט מאוד מהפרטים, מהדחיסות האנושית, מהתשוקה בחיים הערבים המוסלמים הגיעה לתודעתם אף של אלו שעבודתם היא לסקר את העולם הערבי. במקום זאת יש לנו סדרה של קריקטורות גסות של העולם האסלאמי המוצגת באופן שמראה כי עולם זה פגיע לתוקפנות צבאית".
מבקריו של סעיד
סעיד לא היה היסטוריון, ובספרו נמצאו טעויות היסטוריות רבות. סעיד טוען לדוגמה, שטורקיה נכבשה על ידי מוסלמים לפני שכבשו את צפון אפריקה, בעוד שלמעשה נכבשה טורקיה על ידי הטורקים הסלג'וקים רק כארבע מאות שנים לאחר שפלשו המוסלמים לצפון אפריקה. דוגמה נוספת היא טענתו שבריטניה וצרפת שלטו במזרח הים התיכון במאה ה-17, בעוד שלמעשה האזור נשלט בתקופה זאת על ידי האימפריה העות'מאנית.
מבקריו של סעיד טענו כנגדו שהוא מפתח את ראיית המזרח כקורבן של תרבות המערב. לטענת מבקריו, בכך חיזק סעיד את תחושות האשמה שהיו קיימות בחוגים מסוימים במערב מחד, ונתן לגיטימציה ודחיפה לרגשי הנחיתות והרחמים העצמיים של המזרח מאידך.
מבקריו של סעיד טוענים כי האשמת העולם המערבי בתחלואי החברה הערבית מונעת את תיקון העוולות הקיימות בו. לדבריהם, מציאות של שנאה והפליה כלפי זרים, מיעוטים ונשים קיימת במזרח התיכון, והחוקרים המערבים אינם בודים אותה מלבם.
בביקורתו על סעיד כתב כריסטופר היצ'נס שהוא שלל כל אפשרות ל"לגיטימיות של התערבות מערבית ישירה בענייני האזור" ושהניתוח של סעיד ראה "כל סקרנות אירופית בנוגע למזרח התיכון כחלק מתוכנית גדולה לניצול ויצירת 'ספירה אוריינטלית' פאסיבית עשירה וראויה לבוז".
עוד ביקורת שהושמע כנגד סעיד הוא שהוא מתאר את המערב באופן סטראוטיפי ומונוליתי וכך מתייחס למערב כפי שהוא סבור שהמערב מתייחס למזרח בספריו.
הסוציולוג הומי באבא הציג את הגישה ההיברידית, המורכבת יותר, לתיאור מערכת יחסים בקולוניות, ולכן נתפס כמתנגד לגישתו של סעיד. סעיד ובאבא מתוארים אמנם כנמצאים על שני קטבים מנוגדים בספרות הפוסטקולוניאלית, אך יהודה שנהב טוען כי מדובר באופוזיציה מדומה וכי עמדתו של באבא אינה מנוגדת לשל סעיד, אלא משלימה אותה.
מבקרו הבולט ביותר של סעיד הוא ההיסטוריון היהודי-בריטי ברנרד לואיס. סעיד מתח על לואיס ביקורת ישירה בספרו. בתגובה תקף לואיס את סעיד בחריפות. הוא האשים אותו בכך שציטוטיו מתחום המזרחנות הם "אקראיים", וכי הוא מתקיים מציטוטים "ממקורות מקריים ושוליים" מבלי לציין את המקורות הראשיים. עוד טען כי האשמותיו את החוקרים המערביים בכך שלא התעמקו באספקטים הכלכליים הרוחניים והמדיניים של המזרח הן חסרות בסיס ונובעות מבורות מחקרית.
בונרקו
בוּנרַקוּ (ביפנית: 文楽) הוא סוג של תיאטרון בובות יפני, אשר נולד במאה ה-17 באוסקה. בהצגה משתתפות בובות גדולות יחסית, בגובה של 50 עד 120 סנטימטר, אשר נשלטות על ידי שלושה מפעילים, הנמצאים על הבמה. המופע מלווה בנגינת שמיסן, כלי מיתר יפני מסורתי, ובשירה.
היסטוריה
שמו המסורתי של בונרקו הוא נִינגיוֹ ג'וֹרוּרִי (人形浄瑠璃) - מופע בובות (נינגיו) בליווי שירה וצלילי שמיסן (ג'ורורי). שני המרכיבים האלה של האומנות התפתחו בנפרד והשתלבו לקראת המאה ה-16.
הג'ורורי הופיע ככל הנראה בתקופת מורומאצ'י, במאה ה-15. לפניו, השירה ביפן התחלקה לאּוּטָאיִ, זמר, שהתמקד באמצעים השונים של ביטוי המנגינה עם קול אנושי, וקָטָארִי, דקלום, שהתמקד בסיפור העלילה. עם הזמן קטארי התפתח להֵיקוֹקיוּ - דקלום סיפורים לצלילי בִיוָה, כלי מיתר דומה ללאוטה, וג'וֹרוּרִי, הסגנון הפופולרי ביותר של היקוקיו, תפס את מקומו במהלך השנים. השם ג'ורורי בא משם הסיפור הפופולרי של אותה תקופה, "הנסיכה ג'ורורי ושנים עשר האלים השומרים". באמצע המאה ה-16 שולב בג'ורורי הכלי שבהמשך התפתח לשמיסן.
תיאטרון הבובות הופיע ביפן ככל הנראה בתקופת הייאן. לקראת המאה ה-13, התרכזו מרבית הפעילי הבובות מסביב למקדשים, ולקראת המאה ה-16 השלבו במופעי הג'ורורי. בהתחלה, היו הבובות קטנות ומחוסרות רגליים, והמפעילים ישבו מאחורי וילון בגובה הכתף, והחזיקו את הבובות מעל הווילון. הבובה נשלטה על ידי מפעיל אחד ויכלה לבצע תנועות פשוטות בלבד.
בשנת 1684, הזמר טָאקֵמוֹטוֹ גִידָאיוּ הקים באוסקה את התיאטרון טָאקֵמוֹטוֹ-זָא, בשיתוף עם המחזאי שִיקָמָטסוּ מוֹנזָאֵמוֹן. לשני אנשים אלה הייתה השפעה מכריעה על אמנות בונרקו: סוג בג'ורורי המלווה הצגות בונרקו מכונה גִידָאיו-בוּשִי, ויותר ממאה מחזות אשר כתב שִיקָמָטסוּ מוֹנזָאֵמוֹן, המכונה לעיתים "השייקספיר היפני", מבוימות עד היום במופעי בונרקו. התיאטרון טָאקֵמוֹטוֹ-זָא הציג שני סוגי מחזות - מחזות היסטוריים (גִ'דָאיִ-מוֹנוֹ), ומחזות על האנשים הפשוטים (סֶוַה-מוֹנוֹ). בעוד שמחזות מהסוג הראשון עסקו לרוב במשפחות אצילים ובמחלוקת שבין הרגשות לבין הנאמנות למשפחה, הסוג השני של מחזות התרכז בסיפורי אהבה בלתי-אפשרית אשר הסתיימו בהתאבדות. מאוחר יותר, הזמר הראשי של התיאטרון, טוֹיוֹטָאקֵה וָקָדָאיוֹ, פרש מטאקמוטו-זא, והקים תיאטרון משל עצמו - טויוטאקה-זא. תקופת התחרות בין שתי התיאטראות באמצע המאה ה-18 - ובייחוד השנים 1746–1748 - נחשבת לעידן הזהב של בונרקו. לקראת סוף המאה נסגרו שתי התיאטראות.
בשנת 1811 הוקם תיאטרון ג'ורורי חדש באוסקה. התיאטרון היה בבעלותו של אוּאֶמוּרַה בוּנרָקוּקֵן, ובשנת 1872 הוא קיבל שם רשמי בונרקו-זא, והיות שבמשך שנים אחדות היה התיאטרון יחיד בסוגו, קיבלה האומנות את שם התיאטרון. במקביל אליו, התקיימו במאה ה-19 מאות להקות בונרקו מקצועיות וחובבניות, והאמנות הייתה פופולרית מאוד.
בונרקו בימינו
לאחר מלחמת העולם השנייה היה תיאטרון הבונרקו אחד התיאטראות הראשונים שנבנו מחדש, ובשנת 1955 ממשלת יפן הכירה בבונרקו כנכס תרבותי לאומי. הוקם תיאטרון הבונרקו בטוקיו, ובשנת 1963 קם ארגון הבונרקו. בשנת 2003 אומנות בונרקו נוספה לרשימת יצירות מופת שאינן מוחשיות של אונסק"ו.
עם זאת, כמות להקות הבונרקו הלכה וירדה מאז מלחמת העולם השנייה, והיום קיימות כ-30 להקות בונרקו בלבד. מרביתן מופיעות רק פעם-פעמיים בשנה בפסטיבלים לאומיים, ורק כ-5 להקות, בהן להקת תיאטרון בונרקו הלאומי באוסקה, מופיעות בצורה סדירה. בשנת 2003 הוקמה להקת בונרקו ראשונה מחוץ לגבולות יפן באוניברסיטת מיזורי בארצות הברית.
מפעילי הבובות
בובת בונרקו נשלטת על ידי שלושה מפעילים, כאשר המפעיל הבכיר, אוֹמוֹ זוּקָאִי, שולט בראש וביד ימין של הבובה, המפעיל הפחות ותיק, אִידָארִי זוּקאָיִ, שולט ביד שמאל של הבובה, והמפעיל אָשִי זוקאי, שהוא בעל הכי מעט ניסיון, שולט ברגלי הבובה. לבובות של נשים אין רגליים, ולכן צריך המפעיל לדמות את רגליה בעזרת הידיים. בצורה כזאת, תנועה טבעית וחיה של הבובה דורשת מהמפעילים רמת קואורדינציה גבוהה מאוד. ההכשרה של מפעיל נמשכת זמן רב - לפי המסורת, המפעיל צריך ללמוד 10 שנים כדי ללמוד לשלוט בידיים, ועוד 10 שנים כדי לשלוט ביד שמאל.
בניגוד לרוב סוגי תיאטרון הבובות, כל שלושת מפעילי הבובה נמצאים על הבמה. הדבר עלול להפריע לצופה להתרחש בבובה עצמה, ועל-כן לבושים המפעילים בקוּרוֹגוֹ, בגדים שחורים עם כיסוי ראש. המפעיל הראשי מופיע בדרך-כלל ללא כיסוי ראש, והוא לובש חליפה המסורתית המעוטרת בסמל משפחתו והקאמה.
הזמר ונגן השמיסן
הזמר, טאָיוּ, הוא זה שמדובב את כל הדמויות וגם ממלא את תפקיד המספר. תפקידו הוא לתת קול ואישיות שונים לכל דמות, וגם לתאר את הרגשות של הדמויות בעזרת הקול והבעת הפנים. המשחק של הזמר מוגזם בכוונה, כדי להציג את הרגשות בצורה ברורה ולגרום לתגובה רגשית אצל הצופה.
נגן השמיסן יושב ליד הזמר, על במה מסתובבת מיוחדת שנמצאת מימין לבמה העיקרית. בבונרקו משתמשים בסוג השמיסן הגדול ביותר, שהוא גם בעל הצליל הנמוך ביותר: פוּטוֹ-זָאוֹ שמיסן. תפקידו של נגן השמיסן - לבטא את רגשות הדמויות ומצב הרוח של המחזה בעזרת הנגינה, בשילוב ותיאום מושלם עם קול הזמר.
הבובות
הראש של בונרקו עשוי עץ, הוא חלול וכולל מספר מנגנונים המאפשרים להניע את גבות הבובה, את עיניה ואת הפה. בנוסף, בעזרת מנגנון מיוחד ניתן להניע את ראש הבובה למעלה ולמטה. ראשי הבובות מתחלקות לסוגים רבים בהתאם לגיל הדמות, מעמדה החברתי ותכונות האופי שלה. חלק מהראשים יכולים לשמש למספר דמויות במחזות שונים, תוך שינוי פאה וגוון של העור של הראש, ואילו ראשים מסוימים משמשים רק דמות אחת מסוימת. שימור הראשים והכנתם לכל הצגה הוא תפקידו של "המומחה לראשים"(קָאשִירָה-טַנטוֹ). בן-אדם נפרד, "המומחה לפאות" (טוֹקוֹיָמַה) עוסק בעיצוב הפאות עבור הבובות ובחיבור הפאה לראש.
תלבושת הבובה כוללת בגד פנימי, קימונו חיצוני, קולר וחגורה. את הבגדים ממלאים בצמר גפן והמפעילים מלבישים את הבובה לפני כל הצגה.
סמל אורוגוואי
סמל אורוגוואי נקבע רשמית בחוק ב-19 במרץ 1829.
צורתו של הסמל אליפטית והוא מחולק לארבעה רבעים, ומעליו מצוירת שמש מאי זהובה זורחת. משני צידי הסמל שני ענפי עץ זית המחוברים בתחתית הסמל בסרט כחול.
קונצרט הלהקה
קונצרט הלהקה (באנגלית: The Band Concert) הוא סרט הנפשה קצר משנת 1935 שהופק ב-3 רצועות טכניקולור על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי יונייטד ארטיסטס. זהו הסרט הקצר ה-73 בסדרת הסרטים "מיקי מאוס" שיצא לאקרנים, והשני באותה שנה.
הסרט היה הסרט הראשון של מיקי מאוס שהופק בצבע. שני סרטי מיקי מאוס נוספים שהחלו הפקה בשחור-לבן לפני שהופקו בצבע היו: "תחנת השירות של מיקי" ו"הקנגורו של מיקי". מיקי הופיע קודם בצבע בסרט קצר בן שתי דקות בשם "מצעד מועמדי הפרסים" שנעשה במיוחד עבור טקס פרסי אוסקר ה-5 בשנת 1932.
הסרט בוים על ידי וילפרד ג'קסון והציג מוזיקה מעובדת של לי הארליין. הדמות המדברת היחידה בסרט היא דונלד דאק שמדובב על ידי קלרנס נאש. הסרט נותר אחד מסרטי דיסני הקצרים המוערכים ביותר. הסיפור הוא על להקת מוזיקלית קטנה בניצוחו של מיקי מאוס שנאבקת במלא הסחות דעת בכדי להמשיך להופיע.
עלילה
להקת התזמורת של מיקי מאוס מבצעת קונצרט בפארק. עם פתיחת הסרט, הם זוכים למחיאות כפיים על שהשמיעו זה עתה מוזיקה מתוך האופרה "Zampa" של המלחין הצרפתי פרדיננד הרולד. לאחר מכן הם מתחילים לבצע את האוברטורה של וילהלם טל מאת המלחין האיטלקי ג'ואקינו רוסיני.
הביצוע של מיקי מופרע לראשונה על ידי ויברטו מהחצוצרה של פטר פיג והטובה של פאדי פיג המנגנים את "Prelude: Dawn" מתוך האוברטורה של וילהלם טל. בינתיים, דונלד דאק מגלגל עגלת אוכל בין הקהל ומוכר פופקורן, לימונדה, בוטנים וגלידה, מה שמסיח עוד יותר את דעתו של מיקי.
בזמן שהלהקה מנגנת את הקטע "Finale", דונלד מנגן את "Turkey in the Straw" באותו קצב כמו הלהקה. תוך כשהוא שומע את דונלד, מיקי המנצח גורם ללהקה לנגן את השיר של דונלד. משהבין את טעותו, מיקי מאבד עשתונותיו על כך שההופעה שלו מופרעת בצורה זו. מיקי שובר את החלילית של דונלד לשניים, אך דונלד מוציא עוד משרוולו אחת נוספת. הם מנגנים את השיר שוב ומיקי שובר את החלילית פעם נוספת. הלהקה מנגנת מחדש את הקטע, אבל כשדונלד שולף חלילית שלישית ומנגן בפעם הנוספת את "Turkey in the Straw", דונלד שובר את החלילית בעצמו לפני שמיקי יכול לעשות זאת. לפני שדונלד מספיק להתחיל לנגן בפעם הרביעית, נגן הטרומבון תופס אותו בצווארו, מנער ממנו כמות רבה של חליליות ומסלק אותו מהבמה, מפיל אותו בחזרה על העגלה.
בזמן שדונלד מנסה להשמיע את השיר שוב, הוא מופסק על ידי דבורה שמציקה לו. כשהדבורה נוחתת על הכובע של מיקי, דונלד זורק עליה גלידה, שעפה היישר לחצוצרה של פטר חזיר; האחרון נושף אותה החוצה ומכה איתה בטעות את מיקי. הגלידה מחליקה מתחת למדים של מיקי, גורמת לו להתנער, מה שגורם ללהקה לנגן לזמן קצר את "The Streets of Cairo" עד שהגלידה נושרת ממנו החוצה והוא בועט אותה. מיקי מנצח על הלהקה לנגן את "Ranz des Vaches", וכשהוא מנענע את שרביט הניצוח שלו בכדי לסלק את הדבורה, הלהקה מנגנת לזמן קצר תווים שונים באופן דרסטי מהשיר. נגן כלי ההקשה הוראס הורסקולר מנסה להרוג את הדבורה על ידי מעיכתה במצלתיים ובפטיש, אך במקום זאת פוגע בטעות בראשו של גופי, שנטחב עמוק לתוך הז'קט שלו. אך הוא ממשיך לנגן בקלרינט שלו מבפנים.
כשהלהקה מגיעה לקטע "סופה" של האוברטורה, היא מזמנת סופת טורנדו ממשית, מה שמביא לכך שהקהל ודונלד נסים משם. הספסלים שעליהם ישבו הקהל מתעוררים לחיים (כל אחד חבוש בכובע שנפל מחברי הקהל), וגם מתחילים לרוץ על חייהם. דונלד מנסה לתפוס מחסה בעצים מסוימים, אך הטורנדו סובך וקושר אותו בהם. הטורנדו שואב והורס את כל מה שנקרה בדרכו (בתים, חוות, עצים, חומות, שלטים, טחנות רוח, גדרות, קווי חשמל וכו'), אפילו את הביתן עליו מנגנת הלהקה, אבל הלהקה, כל כך רגילה להסחות דעת בשלב זה, ממשיכה לנגן מתוך הטורנדו (בו מיקי מרחף דרך שרידי בית הרוס, פטר פיג חוטף מכה מגדר, וקלרבל נחבטת מזוג תחתונים ומטרייה שהופכת את החלילית שלה מפנים לחוץ). הטורנדו קופא לרגע כאשר מיקי לוקח הפסקה ממלאכת הניצוח (שלכאורה עוצר את הזמן עצמו לרגע) ונסוג לאחור כשהלהקה מסיימת את החלק האחרון של השיר. כשהסערה חולפת, הלהקה (מלבד מיקי, הוראס ופטר פיג שמאבד את בגדיו בין ענפי העצים) נזרקת לתוך עץ בעוד הם מסיימים את האוברטורה. בשלב זה, חבר הקהל היחיד שנותר הוא דונלד דאק אשר מוחא כפיים בהתלהבות. כשהם עדים לדונלד מנגן את "Turkey in the Straw" כהדרן, חברי הלהקה, שנמצאים מחוץ למסך, זורקים עליו בזעם את הכלים שלהם.
ביקורת
הסרט הפך לאחד מסרטי דיסני הקצרים המוערכים ביותר. מבקר התרבות של מגזין אסקוויר, גילברט סלדס, כתב כי "[אף אחת] מעשרות היצירות שהופקו באמריקה בו-זמנית בכל האומנויות האחרות יכולה לעמוד בהשוואה לזו". המנצח האיטלקי ארטורו טוסקניני היה כל כך מעריץ של הסרט שהוא ראה אותו שישה פעמים בקולנוע ומאוחר יותר הזמין את וולט דיסני לביתו באיטליה.
מבקר הקולנוע לאונרד מלטין בספרו "The Disney Films" כתב כי הסרט הוא "אחת מהסרטים המצוירים הטובים ביותר שנעשו אי פעם בכל מקום... ישנם ניואנסים של ביטוי בדמותו של מיקי לאורך סרט זה, שלעיתים רחוקות נחקרו בסרטים קצרים קודמים. גם הקצב הוא שונה לחלוטין מהקומדיות הסטנדרטיות של מיקי מאוס משנות ה-30 המוקדמות. במקום לנסות לארוז אלף בדיחות בדקה, 'קונצרט הלהקה' לוקח את הזמן שלו ונבנה לכדי קרשנדו".
סילון האדרונים
בפיזיקת חלקיקים, בפרט בכרומודינמיקה קוונטית, סילון האדרונים (באנגלית: Hadron jet) הוא זרם של האדרונים (בדרך כלל מזונים) הנוצר מתנועה בקו ישר של קווארק בעל אנרגיה גבוהה ביחס לקווארק אחר. כאשר קווארק נע ביחס לקווארק אחר, במרחק מסוים הגלואונים שמעבירים את הכוח החזק הם בעלי אנרגיה המספיקה ליצור האדרון והם הופכים לקווארק ואנטי-קווארק. אלה נעים גם אחד ביחס לשני והתהליך חוזר על עצמו, ויוצר את הסילון.
איך סילון נוצר
סילונים נוצרים בהתנגשויות באנרגיות גבוהות בין שני האדרונים - דבר הקורה באופן תדיר בניסויי פיזיקת חלקיקים, ובפרט במאיצי חלקיקים כגון ה-LHC (מאיץ האדרונים הגדול) הנמצא בארגון האירופאי למחקר גרעיני CERN על גבול שווייץ-צרפת.
בין כל שני חלקיקים הטעונים במטען צבע מוחלפים גלואונים - החלקיקים המעבירים את הכוח הגרעיני החזק. כיוון שגם לגלואונים ישנו מטען צבע, גם ביניהם פועל הכוח הגרעיני החזק ולכן מועברים ביניהם גלואונים אחרים. מסיבה זאת, ככל שהקווארקים מתרחקים זה מזה נוצרים יותר ויותר גלואונים. במקרה של התנגשות רבת-אנרגיה, כששני האדרונים מתנגשים זה בזה, קווארקים ה"מחוברים" זה לזה בעזרת הכוח החזק מתרחקים במהירות גבוהה זה מזה, וכך הגלואונים שמועברים ביניהם נעשים בעלי אנרגיה גבוהה. בנקודה מסוימת, כמות האנרגיה נעשית מספיק גבוהה כדי שהגלואון יהפוך לזוג של קווארק ואנטי-קווארק. בין הקווארקים החדשים גם מועברים גלואונים, ואם כמות האנרגיה מאפשרת זאת אז התהליך יחזור חלילה. זרם החלקיקים הנוצר בתהליך זה נקרא סילון האדרונים.
שימושים
בגלאי חלקיקים כמו גלאי ה-ATLAS מגלים וחוקרים את הסילונים שנוצרים מהתנגשויות של האדרונים, ובאמצעותם אפשר לקבל מידע לגבי החלקיקים שהשתתפו בהתנגשות ולגלות חלקיקים חדשים חוץ מהחלקיקים שהשתתפו בהתנגשות, אלא נוצרו בעקבותיה.
שיטות לחקירת סילונים
שיטה חשובה לאנליזה של הסילונים נקראת B - tagging. שיטה זו מאפשרת לגלות סילון שמקורו בקווארק תחתון. קווארקים אלה חשובים במיוחד משתי סיבות. הראשונה היא שההתנהגות שלהם מעניינת מבחינה מדעית, והיא עשויה לאפשר למדענים לגלות עוד על שבירת סימטריית CP. השנייה היא שהרבה חלקיקים בעלי מסה גדולה (גם חלקיקים שנמצאו וגם חלקיקים תאורטיים) דועכים לקווארקי תחתון, ולכן זיהוי קווארקים אלה תורם לזיהוי של הדעיכות של החלקיקים.
גארת' בארי
גארת' בארי (Gareth Barry; נולד ב-23 בפברואר 1981) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת הקשר. הוא שיאן ההופעות בפרמייר ליג, לאחר שבתחילת עונת 2017-2018 הגיע ל-632 הופעות ועקף את ראיין גיגס.
ביוגרפיה
בארי החל את קריירת המשחק שלו בקבוצת הנוער של ברייטון אנד הוב אלביון, ובשנת 1997 עבר לשחק בשורותיה של אסטון וילה. בארי מסוגל לשחק בעמדות רבות על המגרש, בתחילה תופקד כבלם המרכזי, בהמשך הוסט לשחק באגף השמאלי ולבסוף עבר לשחק כקשר במרכז השדה.
ב-28 באוקטובר 2008, הפך בארי לשחקן הצעיר ביותר בתולדות הפרמייר ליג אשר מגיע ל-300 הופעות בליגה. ב-12 שנים במועדון הופיע בארי 441 פעמים במדי הקבוצה בכל המסגרות, בהן כבש 52 שערים.
ביוני 2009 עבר בארי למנצ'סטר סיטי תמורת סכום של 12 מיליון אירו. את שער הליגה הראשון במדי המועדון כבש נגד מנצ'סטר יונייטד ב-20 בספטמבר 2009.
ב-3 בספטמבר 2013 עבר בארי בהשאלה לאברטון האנגלית. ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון בית 1-0 נגד צ'לסי. הבקיע את שערו הראשון בקבוצה ב-19 באוקטובר 2013 נגד האל סיטי בניצחון 2-1. ב-8 ביולי 2014 שוחרר ממנצ'סטר סיטי וחתם באופן קבוע באברטון לשלוש שנים.
ב-15 באוגוסט 2017 חתם בארי לעונה אחת בווסט ברומיץ' אלביון. ב-25 בספטמבר 2017 במשחק ליגה מול ארסנל, בארי הפך לשיאן ההופעות בפרמייר ליג עם 632 הופעות.
ב-27 באוגוסט 2020 הודיע בארי על פרישתו ממשחק פעיל.
נבחרת
בארי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנגליה במשחק הידידות נגד ב-31 במאי 2000 כאשר עלה כמחליף. הוא הופיע במדים הלאומיים 53 משחקים בהם כבש שלושה שערים.
משה מונטיפיורי
סר משה חיים מונטיפיורי (באנגלית: Sir Moses Haim Montefiore, 1st Baronet, Kt; 24 באוקטובר 1784, ט' בחשוון ה'תקמ"ה, ליבורנו, טוסקנה – 28 ביולי 1885, ט"ז באב ה'תרמ"ה, רמסגייט, קנט, אנגליה) היה נדבן ושדלן יהודי מאנגליה, שהקדיש את חייו לסיוע ליהודים בארצות שונות. ידוע גם בתואר "השר משה מונטיפיורי", שר במשמעותו העברית המקורית - כתואר כבוד לאיש ציבור נכבד ורם מעלה, וכן כתרגום לתואר האצולה שהוענק לו על ידי המלכה ויקטוריה בשנת 1837.
מונטיפיורי זכה כבר בחייו להוקרה רבה ולעיטורי כבוד רבים, בהם אף תואר אבירות בריטי על פעולותיו למען יהודים נרדפים ברחבי העולם.
ראשית חייו
מונטיפיורי נולד בשנת 1784 בעיר ליבורנו שבאיטליה למשפחה יהודית-ספרדית אמידה שביתה היה באנגליה, בה גדל והתחנך. בבגרותו השתלם במסחר, והיה אחד מ-12 הברוקרים היהודים בבורסה של לונדון. הוא נכנס לעסקי מסחר עם אחיו אברהם, ועשה חיל בעסקיו. ב-1812 נשא לאישה את יהודית כהן, בתו של, שהיה באותה עת היהודי העשיר ביותר באנגליה, וגיסתו של איל ההון נתן מאיר רוטשילד. כספרדי, היה בנישואים אלה עם בת משפחה אשכנזית משום שבירת מוסכמה בקהילה היהודית האנגלית. מונטיפיורי נכנס לעסקי בורסה וביטוח עם משפחת רוטשילד והתעשר מאוד, עד כי בשנת 1824, בגיל 40, יכול היה לפרוש ולהקדיש את כל זמנו לעשייה ציבורית.
פעילות ציבורית
כראש עדת הספרדים בלונדון דאג מונטיפיורי להקדיש את זמנו לעסקי הציבור והקים מוסדות צדקה. הוא ייסד קרן התיישבות יהודית, שנקראה "מזכרת משה", ותרם כספים גם לאנגלים לא יהודים. בין השנים 1835–1874 עמד בראש ועד שליחי הקהילות (Jewish Board of Deputies) – הארגון החשוב ביותר של יהודי אנגליה; הייתה זו הכהונה הארוכה ביותר של אדם אחד בתפקיד זה. בין השנים 1837–1838 כיהן כ"שריף של לונדון" (מעין סגן ראש עיר). באותה שנה העניקה לו המלכה ויקטוריה תואר אבירות. עושרו, ייחוסו, מעמדו, הופעתו המרשימה וקומתו התמירה פתחו לו דלתות בכל אשר פנה, והוא השכיל לנצל נתונים אלה לשתדלנות למען קהילות יהודיות. מונטיפיורי התקבל אצל ראשי השלטון ברוסיה, במרוקו ובגרמניה, וסייע ליהודים נרדפים.
בשנת 1840, כשנודע למונטיפיורי על עלילת דמשק, פעל בהצלחה לביטולה, ואף קיבל מן הסולטאן העות'מאני התחייבות בכתב ("פירמאן") להגנה על היהודים. שש שנים לאחר מכן נסע להיפגש עם הצאר ניקולאי הראשון, בניסיון שנכשל, לבטל פקודת גירוש נגד יהודים במערב האימפריה הרוסית, ולסייע לשיפור חייהם של כלל יהודי רוסיה.
בשנת 1846 היה מצב היהודים באימפריה בשאלת "החינוך מטעם" כה רע, עד שמונטיפיורי נסע לרוסיה כדי לשנות את רוע הגזרה. במהלך ביקורו נפגש מונטיפיורי עם נציגי השלטון וניסה להשפיע עליהם לבטל את תוכנית "החינוך מטעם" של השלטון הרוסי, אך ללא הועיל. התוכנית פורסמה בשנת 1851, אולם מותו של ניקולאי הראשון ב-1855 שם קץ לתוכנית ולהוצאתה לפועל.
בשנת 1859 ביקר ברומא ועזר למשפחת מורטארה שבנם אדגרדו בן השש נחטף על ידי כמרים קתוליים, ועל אף התנגדותם של ההורים הוכנס תחת הדת הנוצרית. בין היתר התכתב בסוף שנות ה-50 עם הרב קלישר בעניין ההתיישבות בארץ ישראל.
כאשר יהודי מרוקו היו צפויים לפרעות בשנת 1863, פעל מונטיפיורי להשגת כתב הגנה ושוויון זכויות ליהודים. באופן דומה פעל למען יהודי רומניה בשנת 1867 ובמקומות רבים אחרים. גם כשהיה כבן תשעים המשיך מונטיפיורי לצאת בשליחותן של קהילות יהודיות נרדפות. בפעולותיו למען יהודי התפוצות פעל מונטיפיורי מתוך הרגשת אחווה עם כל היהודים בעולם, ועל-פי העיקרון של ערבות הדדית כלל יהודית – "כל ישראל ערבים זה לזה".
פעילות בארץ ישראל
מונטיפיורי ביקר בארץ ישראל שבע פעמים. במאה ה-19 היו סיורים אלה רצופים בקשיים ובסכנות, הן בשל תנאי הביטחון והן בשל מצב הדרכים. בתקופה זו שררו בארץ ישראל מחלות ועוני, וביקורו של מונטיפיורי תרם רבות לקיומן של הקהילות בארבע ערי הקודש: ירושלים, צפת, טבריה וחברון.
ביקורו הראשון
באוקטובר 1827 נסע בפעם הראשונה לארץ ישראל, באוניית מלחמה של הצי הבריטי שהביאה אותו לאלכסנדריה. במצרים נמסר לו על מצב הביטחון בארץ, תקופה שבה היו מרידות נגד השלטון. בנוסף לכך הוא חלה וסבל משינויי האקלים. בכל זאת שמח "לצאת ממצרים" והגיע ליפו. בירושלים הוא מצא "50 משפחות ספרדים, 40 אשכנזים ו-200 אלמנות זקנות – בעוני ובחוסר כל". הוא ורעייתו הרימו תרומה לתושבי העיר ומוסדותיה. בדרך חזרה תקפו אוניות מלחמה עות'מאניות בטעות את ספינתו, והפסיקו את ההתקפה רק בהגיע האונייה לאלכסנדריה.
ביקורו השני
במאי 1839 הגיע לארץ כאשר היה לו מושג על מצבה. הפעם הקדיש את תשומת הלב לשיפור מצבם של היהודים. הוא שמע מהם כי "עבודת האדמה היא הפתרון היחידי למצבם". הוא הגיע לארץ דרך נמל ביירות, לביקור שארך כחודש וחצי, וחילק את זמנו בין הגליל ליהודה. תחנתו הראשונה הייתה צפת, ולאחריה טבריה. שם פגש קהילות המנסות להשתקם אחרי החורבן של רעידת האדמה בצפת (1837). לצד העזרה הכספית שהגיש לאנשים, פגישותיו עם ההנהגה הצפתית, בראשה הרב אברהם דב מאבריטש והרב חיים נחום מזרחי, הניבה תוכניות לפנייה לחקלאות ולאיתור אדמות לרכישה.
מונטיפיורי עבר בצפת ובטבריה ונתן לכל אחד מהתושבים מענק כספי; עלה להר מירון מלווה ביהודי צפת. ביקר בחברון; בירושלים נאלץ לחנות בהר הזיתים בשל המגפות שפרצו בעיר. בלוויית מזכירו, ד"ר אליעזר הלוי, קרא פרקי תהילים בקבר דוד. הפעם החליט לקדם בנייה של מפעלי הרפואה, ולשם כך שלח רופא מגרמניה, ד"ר שמעון פרנקל, וארגן חלוקת תרופות בחינם. כן החל ליזום הקמת בתי מלאכה ומפעלי חקלאות. הוא החליט כי יבקש עזרה למפעלו מיהודי העולם, אך ללא הצלחה. במסע זה החלה אשתו לכתוב את יומן המסעות שלה. בנוסף הוסיף חלק למבנה של קבר רחל הקיים עד היום.
ביקורו השלישי
גם ביקורו בשנת 1849 החל בגליל. ראשיתו בצפת, בה פגש שוב את ראשי הקהילה, הרב שמואל הלר והרב שמואל עבו, העתידים להיות אנשי הקשר שלו עוד שנים רבות. מונטיפיורי ופמלייתו התקבלו בהתרגשות רבה והביקור נוצל כדי לטפל בסוגיות חשובות כגון: פרודוקטיביזציה של כלכלת הקהילה, שכלול שירותי הבריאות בעיר, סוגיות של מינוי סוכנים קונסולרים של מעצמות אירופאיות ועוד. מצפת הדרימו לטבריה, נצרת ודרך שכם לירושלים. מונטיפיורי התקבל בשמחה על ידי תושבי ירושלים. לביקור זה נלווה אליו המדינאי הבריטי ג'ורג' גאולר. ביום שלפני כניסתו לעיר, יצאו בחום הקיץ רבנים ובראשם הרב הראשי, כדי לקבל את פניו. מוקדם בבוקר יום כניסתו, שלושה ימים לפני תשעה באב, התמלאו הדרכים יהודים רבים, שבדרך כלל לא שהו מחוץ לחומות העיר. לדברי הקונסול הבריטי, ג'יימס פין, "היה זה חיזיון מרהיב-עין שלא נראה כמותו מעולם". ליד שער העיר נקהל המון של יהודים מכל העדות. האוהלים של פמליית מונטיפיורי הוצבו במיידאן (כיכר פתוחה) סמוך לפינה הצפונית-מערבית של החומה, והתהלוכה פנתה אל בית הכנסת. עד הביקור הזה, מעולם לא הייתה בעת החדשה הפגנה יהודית כזו במרחב הציבורי. מונטיפיורי ביקר אצל הפחה (פאשא, המושל), ולאחר מכן עלה אל גג והשקיף על הר הבית. בהמשך ביקר מונטיפיורי גם בחברון. הוא תרם בארץ כספים משלו ומן המגביות באירופה. סופר אז שכל גבר, אישה וילד יהודי קיבל דולר אחד, ככל הנראה כדי להשיג מפקד של האוכלוסייה היהודית, מבלי לעבור על האיסור על ספירת העם. ביקור זה הותיר בקרב יהודי ארץ ישראל רושם כי יש להם נציג מכובד שיכול לספר באירופה על קשייהם. בשובו מארץ ישראל, החלו לפעול המפעלים הבאים: קופת תמיכה ליולדות עניות, תפירת אריגים ומכונת דפוס - "משאת משה ויהודית" עבור ישראל ב"ק. בשנת 1854 שלח לעיר מכונות להקמת בית אריגה, אך הניסיון לא הצליח.
ביקורו הרביעי
בשנת 1855 הגיע לארץ עם ירושה שקיבל מהנדבן היהודי יהודה טורא. הוא הניח אבן פינה לבית חולים, בנה בית ספר לבנות, וקנה פרדס גדול ליד יפו מידי הרב יהודה הלוי מרגוזה וקרא לו "גן מונטיפיורי", לימים הוקמה עליו "שכונת מונטיפיורי". בנסיעתו זו גם קידם את רעיון עבודת האדמה: 35 משפחות מצפת נבחרו להתיישבות, קבוצה דומה התארגנה בטבריה, וכן קבוצת יתומים הוכשרה לעבודת האדמה. השכם בבוקר 26 ביולי, ביקרו משה ויהודית מונטיפיורי בהר הבית. את קבוצת המבקרים הובילו כאמל פחה ומפקד הצבא שלו. הקבוצה סיירה במתחם תחת שמירת חיילים חמושים, מבלי לסגור אותו בפני מתפללים בעת הביקור. במהלך הסיור פקד הפחה על אחד המוסלמים שבמקום לשאוב מים מן הבאר בכניסה למסגד אל-אקצא בשביל מונטיפיורי וידידיו, ולאחר מכן המשיכה הקבוצה אל המעבר התת-קרקעי שמתחת למסגד המוביל אל "השער הכפול" מתקופת בית שני. במצוות הפחה נפרשו לקבוצה שטיחים ברחבה תחת כיפת השלשלת, שם נחו, שוחחו והשקיפו על הר הזיתים. הביקור עבר ללא גילויי עוינות מצד המוסלמים, אולם עורר גינויים מצד גורמים יהודיים בירושלים. מונטיפיורי ביקש מהפחה להוציא מהרובע היהודי את מקום השחיטה העתיק של העיר, שהיה מפגע תברואתי, ולאחר זמן מה הועבר המקום אל מחוץ לחומות. תוכניותיו הכלכליות של מונטיפיורי עוררו התנגדות בקרב כמה מהרבנים האשכנזים, בשל החשש שיגרמו להפסקת הזרמת התרומות מחוץ לארץ. אחדים מהחרדים הביאו לידי הטלת חרם על מונטיפיורי בשלושה מבתי הכנסת שלהם. הזוג מונטיפיורי ביקרו גם בחברון וכאמל פחה הבטיח כי ינסה להכניס את משה למערת המכפלה, אולם ההצעה סוכלה.
ביקורו החמישי
בשנת 1857 גילה כי ניסיונות ההתיישבות החקלאית נכשלו, והחליט לבנות את שכונת משכנות שאננים (השכונה הוקמה כעבור שלוש שנים, והייתה הראשונה שנבנתה מחוץ לחומות העיר העתיקה). באותה שנה בנה על האדמה שקנה לבית החולים טחנת קמח, על מנת למשוך יהודים בירושלים לעבור לשכונה החדשה.
ביקורו השישי
בשנת 1865 ניסה לקדם שוב את היישוב החקלאי בארץ, כולל בפקיעין. מסע זה תועד בחוברת שנמסרה לעיתון "הכרמל".
ביקורו השביעי
הנסיעה האחרונה של מונטיפיורי לארץ ישראל הייתה בשנת 1875. הוא כבר היה בן 90 והספיק רק לבקר במקומות הקדושים. היה מרוצה מהקמת השכונות בעיר ומהקמת בית הספר החקלאי במקוה ישראל.
בחמישה מתוך שבעת ביקוריו של מונטיפיורי בארץ ישראל, ציווה על קיום מפקד בקרב תושביה היהודיים בעיקר בערי הקודש: מפקד ראשון בשנת 1839, ואחרון ב-1875. על עריכתם של חלק מהמפקדים פיקח עוזרו ומזכירו של מונטיפיורי אליעזר הלוי.
בכל מסעותיו סייע להתפתחות היישוב העברי בארץ ישראל ולהקלת תנאי החיים של היהודים בה. בין השאר הודות לכבוד שרחשו לו השלטונות העות'מאניים והקונסולים הזרים בארץ הודות למעמדו בבריטניה. מונטיפיורי קידם את התיישבות היהודית מחוץ לחומות ירושלים. סייע לפרנסת תושבי העיר ועודד את העבודה היצרנית ואת עבודת האדמה. כמו כן פעל לשיפור שירותי הרפואה בירושלים. מוכרת במיוחד טחנת הקמח שהקים ועומדת עד היום בשכונת משכנות שאננים.
בשנת 1846 קיבל תואר ברונט מהמלכה ויקטוריה, אשר אישרה לו גם לקבוע על סמל משפחתו את הכיתוב "ירושלם" באותיות עבריות.
חיים אישיים
משה מונטיפיורי ורעייתו יהודית פעלו יחדיו בפעילויות ציבוריות שונות; יהודית התלוותה אליו במרבית מסעותיו בעולם לרבות לארץ ישראל, ועל שמה נקראו שדרות יהודית במרכז שכונת מונטיפיורי בתל אביב. יהודית נפטרה בשנת 1862, חודשים ספורים לאחר יובל לנישואיהם. לזוג לא היו צאצאים.
בצעירותו לא היה מונטיפיורי יהודי שומר מצוות. אך למן ביקורו הראשון בירושלים התקרב לדת ולמסורת, ומאז קיימו בני הזוג אורח חיים אדוק. בין השאר היה הרב הראשי האשכנזי של לונדון, נתן אדלר, מהאנשים המקורבים ביותר למונטיפיורי. הוא הקפיד לקחת עמו שוחט למסעותיו בעולם כדי שיוכל לספק בשר כשר, ולאירועים ונשפים אליהם הוזמן עם שועי עולם נהג להביא מזון וכלים משלו. בבית שהקים בעיר רמסגייט בקרבת לונדון בנה בית כנסת (ידוע כבית הכנסת מונטיפיורי), ובשכונת משכנות שאננים אותה בנה בירושלים דאג שיהיו שני בתי כנסת לשימוש 16 המשפחות שהשתכנו בה – אשכנזי וספרדי.
זמן קצר לפני מותו של מונטיפיורי חגגו קהילות יהודיות ברחבי העולם את יום הולדתו ה-100. הוא נפטר בשנת 1885 בעיר מגוריו רמסגייט, שם נקבר.
אחיו של משה מונטפיורי היה הוריישו מונטפיורי, ממייסדי הקהילה הרפורמית של בריטניה.
הנצחתו
חמש שכונות נקראות על שמו בירושלים: מזכרת משה, זיכרון משה, אוהל משה, ימין משה – בנחלאות ובעיר הישנה, וקריית משה, שהפכה לשכונה גדולה בכניסה לירושלים. טחנת הקמח שהקים עומדת עד היום בשכונת ימין משה, הנקראת על שמו. הטחנה משכנת היום מוזיאון קטן על מונטיפיורי ופועלו, ובצדה העתק משוחזר של המרכבה שבה נהג לתור את הארץ.
בתל אביב הוקמה שכונת מונטיפיורי כשהרחוב המרכזי בשכונה הוא שדרות יהודית על שם אשתו. בין השאר, בערים ירושלים, תל אביב - יפו, חיפה, באר שבע, נתניה, פתח תקווה, חולון, רעננה, אשדוד וקריית אונו נקראו רחובות על שמו. בחולון ישנו, בנוסף לרחוב על שמו, גם רחוב על שם המרכבה שלו באזור התעשייה.
בניו יורק נקרא בית הקברות היהודי הגדול בעיר השוכן ברובע קווינס על שמו, בית הקברות מונטיפיורי. המקום הפך למוקד משיכה ענק ולמרכז יהודי גדול עקב המצאות אוהל הרבי מליובאוויטש במתחם בית הקברות. על שמו נקרא גם מרכז רפואי גדול ברובע הברונקס.
ב-30 בינואר 1975 הוצא אל המחזור שטר בסך 10 לירות ישראליות עם דיוקנו של משה מונטיפיורי. השטר היה בשימוש עד 31 במרץ 1984.
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים. השיר "השר משה מונטיפיורי" מאת חיים חפר ובהלחנת דובי זלצר זכה לפרסום רב בביצוע יהורם גאון. בשיר מתוארים המלאכים בבואם לקחת את מונטיפיורי (פעם בעשור לחייו, החל מגיל 80 ועד גיל 101) אך כל פעם דוחה מחדש את בואם כדי לעזור ליהודים בעולם.
ב-19 למרץ 1985, ביוזמת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל (ושותפים נוספים), הועתק עץ תפוז השמוטי האחרון מפרדסו של מונטיפיורי, לגן הטרופי בגני יהושע - פארק הירקון ת"א, במגמה לשמר את המורשת של העת החדשה.
מרכבתו של מונטיפיורי
עם מותו של מונטיפיורי, זכה במרכבה בה השתמש למסעותיו באירופה ג'ון אגברט בנגוך (Bengough), ידיד משפחת מונטיפיורי שכיהן כמנהל הסניף הווינאי של תאגיד הגז הבריטי שהוקם על ידי מונטיפיורי. בנגוך העניק או מכר את המרכבה לכומר הציוני-נוצרי ויליאם הכלר, שעסק באיסוף פריטים שונים על מנת להקים את המוזיאון הציוני בארץ ישראל. בנוסח צוואה שכתב הכלר ב-28 באפריל 1900 רשם:
אליהוא בן ברכאל
אֱלִיהוּא בֶן-בַּרַכְאֵל הבוזי, דמות מקראית, שמו מופיע בספר איוב.
דמותו
אליהוא בן ברכאל הבוזי ממשפחת רם.
השם ברכאל קרוב לשם הפיניקי ברכבעל ולשם התדמורי בּוּלְבָּרַך. ייתכן כי הכתוב מאריך בפרטי שושלת אליהוא מפאת גילו הצעיר.
הבוזי הוא שם ארמי. בוז הוא בן נחור, אחי אברהם.
המפרשים חלוקים לגבי הזיהוי של "רם". רש"י קושר את מוצא משפחת רם באברהם: בירושלמי מובאת מחלוקת האם אליהוא הוא יצחק אבינו ורם הוא אברהם או שאליהוא הוא בלעם בן בעור ורם הוא מלשון ארם . פירוש האבן עזרא כותב שרם זה הוא רם אבי עמינדב. רלב"ג, ואחריו המצודות כותבו שרם היה צאצא של בוז בן נחור. היו שטענו שרם הוא ארם.
לדעת אברהם כהנא ואחרים פתיחה זו היא תוספת מאוחרת כדי להסביר את מיקום מענה אליהוא החל מפרק ל"ב. אליהוא לא נזכר בהקדמה לסיפור בספר איוב בפרק ב' ולא באחריתו בפרק מ"ב.
המחבר המקראי משרטט דמות של איש ממעמד גבוה אשר נוטה לרגשנות ואמפולסיביות. הוא נכנס לוויכוחים מרגשי כעס אשר התגברו עליו. בנאומים אליהוא משתדל להציג את עצמו כאדם בעל הליכות אך אינו מצליח בכך. בתחילת דבריו הוא מדבר על גילו הצעיר ואת הכבוד והיראה אותם הוא רוחש למבוגרים ממנו. בהמשך הוא ערער על התפישה המקובלת, שלפיה חכמה וידע הם ניסיון רב שנים.
נאומי אליהוא
נאומי אליהוא כתובים כמונולוג מתחילת דבריו ועד סופם. אורכו של המונולוג הוא כאורכם של נאומי רִעָיו של איוב בכללם. לאחר שהמחבר המקראי מציג את אליהוא, באים ארבעת נאומיו, שכל נאום מתחיל בנוסחת פתיחה בעלת לשונות דומים: כותרת הנאומים הראשון, השני והרביעי מהווים את הפתיחה לנאומים ומכוונים לאיוב או לרִעָיו. הנאום השלישי הוא הקצר והוא אינו מכוון לאיוב או לרִעִים. נאומיו של אליהוא כתובים בצורה פיוטית. סגנון נאומיו הוא מליצי ובכמה פסוקים יש קושי להבין את משמעותם בשל קשיים לשוניים ותחביריים. אליהוא משתמש במילים יחידאיות ובצירופי לשון שאינם מופיעים בדברי הרִעִים וביתר ספרי התנ"ך. מאידך גיסא הוא נוקט בלשון אשר מייחדת אותו משאר הדוברים בספר איוב.
אליהוא כועס על איוב אשר חושב ומתנהג כצדיק ועל רִעָיו. בעקבות כעסו הוא מחליט להפסיק את כעסו. הוא מסביר את שתיקתו מפאת כבוד הרִעִים שמבוגרים ממנו. כמו כן הוא טוען כי במקום שבו יש זקנה נמצאת גם החכמה. לאחר הוויכוח הוא מצא כי הוויכוח נסוב על ענייני רוח ולא על גיל. היות שאין מי מבין הרִעִים שיענה לאיוב מחליט אליהוא לאיוב למרות שאיוב לא פנה אליו כלל. אליהוא מבקש לדבר והוא מדמה את רצונו לומר את דבריו כמו יין התוסס בבטנו: הוא מבקש לדבר מבלי לשאת את פניו של מי מהנוכחים. בדברי אליהוא יש דמיון לדברי האל הבאים מאוחר יותר.
נאומו הבוטה של אליהוא משמש גינוי תקיף על חכמת הזקנים, אשר נשענים על חכמת האל הנגלה לאדם. אליהוא טוען כי לא הזקנה מקנה חכמה אלא, רוח הנעלה מן האל. אליהוא מסביר כיצד הדבר יכול להעשות.ניתן לומר כי אליהוא חוזר על דברי הרִעִים אם כי באופן שונה.
בנאומו הראשון של אליהוא מופיע בפרק ל"ב, ו' עד פרק ל"ג, ל"ג. אליהוא מצדיק את דבריו לרִעִים בגאוותנות. כצעיר חסר ניסיון הוא נמנע עד כה לדבר וזאת מפאת כבודם של הרִעִים. הוא כשלעצמו חשב כי החכמה תמצא בקרב המבוגרים והמנוסים ומשטעה הוא לקח לעצמו את הזכות לדבר. לאחר שכילו הרִעִים לדבר הוא הגיע למסקנה כי איש מבין הרִעִים אינו יכול לתפקד כשופט ולכן הוא לקח על עצמו את תפקיד השופט-בורר. אליהוא מזמין את איוב בטון מתנשא, להתייצב בפניו למשפט כשהוא מבטיח לו משפט הוגן. עקרי הנאום הראשון הם מדוע איוב סובל? וחוסר היענותו של ה' להדבר עם איוב. בהמשך נאומו הראשון של אליהוא עונה על אופן התגלות האל בפני האדם. אליהוא אף נותן מענה לדרכי התגלות האל. דרך אחת היא התגלות בחלומו של אדם ודרך שנייה היא על ידי פגיעה באדם על ידי חולי אשר נוגס בבשר האדם. הדרך להירפא מאותו חולי היא כי ימצא מלאך שילמד סנגוריה על אותו אדם וידבר בשבחו. בסוף הנאום אליהוא נותן לאיוב את רשות הדיבור והוא עושה זאת בנימה מתנשאת. אליהוא מבקש מאיוב לומר את דבריו ובאם אין לו דבר לומר עדיף יהיה כי לא יאמר דבר.
נאומו השלישי של אליהוא הוא הקצר ביותר מבין ארבעת נאומיו. בנאום זה אליהוא עונה לאיוב על טענותיו. אמונה מוחלטת בצדקת דרכו ושמעשי האדם אינם משפיעים על החלטות ה' לטובה או לרעה. לאחר מכן טוען אליהוא, שאיוב שייך לאותם אנשים, אשר זועקים מרה לשווא ואינם נענים.
בנאומו הרביעי לא מובאים ציטוטים מדברי איוב. הנאום הרביעי הוא הארוך מבין כל ארבעת הנאומים, והוא מהווה כתב הגנה על צדקתו וגדולתו של האל.
מרדכי בן הלל
רבי מרדכי בן הלל (ידוע בכינויו "המרדכי" ובספרו כונה רבנו מרדכי בר הלל אשכנזי) (סביב ה'י', 1250 – כ"ב באב ה'נ"ח, 1 באוגוסט 1298) היה מחשובי הפוסקים באשכנז בדור שאחרי בעלי התוספות, תלמיד רבי מאיר בן ברוך מרוטנברג ומחבר ספר 'המרדכי', ספר פסיקה מרכזי ביהדות אשכנז. נרצח במהלך פרעות רינדפלייש.
ביוגרפיה
המרדכי היה מחכמי אוסטריה מצאצאי הראב"ן. סבו מצד אביו של המרדכי היה בן בתו של הראבי"ה. הרב מרדכי היה חתנו של ר' יחיאל מפריז וגיסו של ר' יצחק מקורביל, בעל הסמ"ק. כמו כן היה גם גיסו של רבי מאיר הכהן מרוטנבורג (מחבר הספר הגהות מימוניות).
המרדכי היה תלמיד מובהק של המהר"ם מרוטנברג, ממנו קיבל את רוב תורתו. בנוסף היה תלמידו של רבינו פרץ מקורביל. מעט מאוד ידוע על חייו של הרב מרדכי. החל מ־1291 היה רבה של נירנברג וראש הישיבה בה. הרב מרדכי מת על קידוש השם עם אשתו זלדה וחמשת ילדיו, בכ"ב באב ה'נ"ח בפרעות רינדפלייש.
יש שכינוהו 'הכהן', אבל לאחרונה הוכח על ידי פרופסור שמחה עמנואל כי לא היה כהן..
אגדה ירושלמית מהמאה ה־17, המובאת בידי דוד קונפורטי ומשה בן חביב, מספרת כי הרב מרדכי הועלה לקבורה בארץ ישראל, ונקבר במערה בשולי בית הקברות בהר הזיתים, במערת רבי עובדיה מברטנורא.
המרדכי מסמן את שיטת הלימוד באשכנז שאחרי בעלי התוספות, כאשר היצירה החלה להתמקד בבניית ספרי פסיקה. ספרו "המרדכי" על הש"ס – פסקי ההלכה של סוגיות הש"ס, מתמקד בליקוט תשובות הלכתיות מחכמי אשכנז, החל מתשובות קדומות, לעיתים אף מרבנו גרשום, רבי קלונימוס ממגנצא, ועוד חכמים מראשוני אשכנז, חכמים מבעלי התוספות, הראבי"ה והאור זרוע, ועד לחכמים הקרובים לתקופתו, כגון רבו, המהר"ם מרוטנבורג. בשל החשיבות הרבה של ספרו, חכמים רבים אחרי מרדכי שלקטו תשובות, לא כתבו אותן בספר נפרד, אלא הוסיפו אותן לספרו, שהפך להיות למעשה הליקוט החשוב ביותר של תשובות חכמי אשכנז.
ספר ה'מרדכי'
הספר 'מרדכי' קיים בשתי מהדורות: מהדורת בני אושטרייך (אוסטריה) ובני ריינוס (גרמניה), שהן ה"מרדכי הארוך" וה"מרדכי הקצר". הוספות רבות מתוך המהדורה הארוכה נכנסו לתוך המהדורה הקצרה על גיליון הספר כ"הגהות מרדכי", וכך נדפסו.
לפי דעה מקובלת בגלל מותו על קידוש ה' לא השלים את ספרו, ותלמידיו הם שהשלימוהו וקראו את הספר על שמו, אם כי לאחרונה יש שהוכיחו כי המרדכי השלים את חיבורו לגמרי..
רבי שמואל בן אהרון שלטשטדט, כתב "קיצור ספר מרדכי" או "מרדכי קטן". דבריו הובאו רבות על ידי גדולי הפוסקים. כמו כן הוא חיבר את ה"הלכות קטנות" על הלכות ציצית, תפילין וכו' שנדפסו כחלק מה"מרדכי". ידוע על קיצור נוסף של ספר המרדכי, שנכתב בידי רבי שמשון מדורין.
"הגהות מרדכי" כוללות, מלבד השלמות מהנוסח הארוך של המרדכי עצמו, גם הוספות מקיצור ספר המרדכי וממקורות נוספים.
בתקופות מסוימות, בעיקר במאה ה־15, היה ספרו ספר הפסיקה המרכזי באשכנז. הרמ"א כתב הגהות לספרו (נדפסו לראשונה בש"ס וילנא), והסתמך עליו רבות בספריו, ובפסיקות ההלכתיות שלו בהגהותיו על השולחן ערוך. ואף היה משמונת הרבנים המוערכים ביותר על ידי רבי יוסף קארו על פי הקדמתו לספרו בית יוסף.
על המרדכי לפרק ערבי פסחים ניכר שאינו שייך לחיבור המרדכי, אלא הוא קובץ תוספות לתלמוד, ומשערים שבהיותו תלמיד רבינו פרץ מקורביל ערך גם הוא קובצי תוספות לפניו, והוא שנכנס לתוך חיבורו בפרק ערבי פסחים.
לדעת הרב יצחק שילת התוספות הנדפסים על הדף במסכת ברכות נכתבו על ידו.
מריאן רבינוביץ'
מריאן רבינוביץ' (18 באוקטובר 1934 - 11 באוגוסט 2010) היה רופא גריאטר ושיקומי, גרונטולוג, סופר, מסאי וכותב זיכרונות, משורר ופסל ישראלי. מחלוצי הגריאטריה והרפואה הפליאטיבית בישראל.
ביוגרפיה
רבינוביץ' נולד למשפחה יהודית בבוקרשט,בירת רומניה, שם נחשף עם משפחתו לרדיפות נגד היהודים ולפרעות מימי השואה. בימי השלטון הקומוניסטי, כאשר הגישה משפחתו בקשה לעלייה לישראל, סולק מהאוניברסיטה לאחר חמש שנות לימודי רפואה.
בשנת 1962 עלה לישראל, המשיך ללמוד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים והתמחה ברפואה פנימית. בהמשך השתלם ברפואה שיקומית ובגריאטריה בלוס אנג'לס שבקליפורניה.
פרופ' רבינוביץ' הקים ב-1973 וניהל את המערכת הגריאטרית בבית החולים שיבא בתל השומר, ובשנת 1983 ייסד את ההוספיס לחולי סרטן שמחלתם במצב מתקדם ביותר או המוגדרים כסופניים, על בסיס המודל הבריטי של הוספיס סיינט כריסטופר של ד"ר סיסלי סונדרס . בכך היה לחלוץ הרפואה הפליאטיבית בישראל. היה בין מייסדי עמותת עמדא לחולי אלצהיימר ומחלות דומות בישראל.
בספרי העיון שכתב התייחס מתוך עמדה של רופא ומדען הומניסט להתמודדות בני האדם עם תהליך ההזדקנות, לדרכי ההערכה של כוחות המטופלים הזקנים, ליחסים בין מטפלים ובין מטופלים בשלבים שונים של ההזדקנות, ולהתמודדות עם קרבת המוות. אחרי שפרש לגמלאות התפנה יותר לכתיבה וליצירה אמנותית.
את רוב ספריו כתב במקור באנגלית.
נפטר בישראל בגיל 76.
חיים אישיים
אלמנתו, בבט רבינוביץ', ילידת רומניה אף היא, הייתה ראש החוג לקרדיולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, שם היא מכהנת כפרופסור אמריטה. לאחרונה התמסרה גם היא ליצירה אמנותית בתחום המוזאיקה, הרישום והפיסול. לבני הזוג נולדו שלושה בנים והמשפחה התגוררה במושב שואבה.
קישורים חיצוניים
עמדא, 67 (אוקטובר 2010) https://web.archive.org/web/20130927205614/http://www.emda.org.il/Portals/10/emda%2067.pdf
מצעד מועמדי הפרסים
מצעד מועמדי הפרסים (באנגלית: Parade of the Award Nominees) הוא סרט הנפשה קצר משנת 1932, שנעשה עבור טקס פרסי אוסקר ה-5, אשר מככבים בו מיקי מאוס וחבריו המובילים מצעד של כוכבים הוליוודיים קריקטוריים.
סרט קצר זה הוא הראשון של מיקי מאוס שהופק בטכניקולור, שנתיים לפני "קונצרט הלהקה". יונייטד ארטיסטס הסכימו לממן את הפקת הסרטים הקצרים בסדרת "סימפוניות טיפשיות" של דיסני כדי שיהיו עם צבע, והמפיקים וולט דיסני ורוי דיסני קיוו שהצגת מיקי מאוס בצבע באירוע יוקרתי זה יעזור לשכנע את יונייטד ארטיסטס לעשות גם את סדרת הסרטים "מיקי מאוס" עם צבע.
עלילה
פלוטו סוגר את התהלוכה כשכרזה קשורה לזנבו עם הכיתוב "הסוף".
חרדון (סוג)
חרדון (שם מדעי: Agama. בערבית: حِرْذَوْن  – חִרְדַ'וְן) הוא סוג של לטאה במשפחת החרדוניים.
גוף החרדון מכוסה קשקשים, ובאצבעות רגליו יש טפרים חזקים. ראשו גדול יחסית לגופו. לחרדון שיניים שונות: חותכות, חדות ורחבות.
תזונת החרדונים מורכבת בעיקר מחרקים, אך הם אוכלים גם עשב, פירות וזרעים, ולעיתים אפילו ביצים של לטאות קטנות יותר.
רוב החרדונים נפוצים באזורי מדבר, אך מינים אחדים נפוצים באזורים הרריים. בדרום מזרח אסיה קיימים חרדונים שוכני עצים.
מוסטפא הרביעי
מוסטפא הרביעי (בטורקית: IV. Mustafa; בטורקית עות'מאנית: مصطفى رابع, 8 בספטמבר 1779 – 17 בנובמבר 1808) היה הסולטאן העשרים-ותשעה של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה מ-29 במאי 1807 ועד יום מותו. הוא היה בן דודו של הסולטאן שקדם לו, סלים השלישי ובנו של הסולטאן אבדילהמיט הראשון.
בן דודו, הסולטאן סלים השלישי, עורר עליו את זעמו של חיל היניצ'רים ברפורמות שיזם. היניצ'רים התמרדו וכלאו את סלים, ומוסטפא אשר תמך ביניצ'רים הומלך תחתיו. הפאשה מוסטפא באיראקדר עלה על איסטנבול כדי לשחרר את הסולטאן המודח מכלאו, אך הוא הגיע באיחור לאחר שסלים נרצח על ידי סריס בהוראת מוסטפא. כדי להישאר הנצר היחיד לבית עות'מאן, הורה מוסטפא לרצוח גם את אחיו שלו, מהמוט, אך האחרון התחבא והצליח לחמוק מגורלו של סלים השלישי. באיראקדר כילה את זעמו במוסטפא הרביעי והוציאו להורג, ותחתיו הומלך מהמוט שהיה למהמוט השני.
כיסוי קוד
בהנדסת תוכנה, כיסוי קוד (באנגלית: Code coverage) הוא מדד (באחוזים) המעיד עד כמה מקיפות בדיקות התוכנה את קוד התוכנה. ישנם מדדים שונים לקביעת כיסוי הקוד על פי קריטריון מוגדר כלשהו.
המדדים משמשים לקביעת איכות עומק של תהליך הבדיקה של התוכנה, כשהשאיפה היא להגיע ל-100% כיסוי: כל שורת קוד תהיה מכוסה בבדיקות, לפי קריטריון הכיסוי הנבחר. בתוכנות שהן יותר מבסיסיות יעד זה קשה מאוד להשגה בגלל בעיית התפוצצות מצבים בתוכנה.
מדדים עיקריים
מדדים עיקריים בשימוש תעשיית התוכנה:
קוואזי-איזומטריה
בטופולוגיה של מרחבים מטריים, קוואזי-איזומטריה היא פונקציה ממרחב מטרי X למשנהו Y, השומרת על המבנה המטרי באופן רופף, במובן הבא: משמעות התנאי הראשון היא שלפונקציה מותר לשנות את המרחק בין נקודות, אבל במידה מתונה בלבד; בפרט, אם המרחק בין נקודות גדל לאינסוף, כך גם המרחק בין התמונות שלהן. התנאי השני מכריח את הפונקציה לכסות חלק משמעותי מן המרחב השני: כל נקודה ב-Y נמצאת במרחק C לכל היותר מנקודה שהגיעה מ-X.
מרחבים שיש ביניהם קוואזי-איזומטריה הם מרחבים קוואזי-איזומטריים. זהו יחס שקילות: הרכבה של קוואזי-איזומטריות היא קוואזי-איזומטריה, ולכל קוואזי-איזומטריה מ-X ל-Y יש קוואזי-איזומטריה בכיוון ההפוך, מ-Y ל-X. מרחבים איזומטריים הם בפרט קוואזי-איזומטריים.
קוואזי-איזומטריה מודדת את המבנה של המרחב בקנה מידה גדול בלבד. למשל, כל מרחב קוואזי-איזומטרי למרחב המתקבל כשמוציאים ממנו כדור (גדול ככל שיהיה). בפרט, כל המרחבים החסומים קוואזי-איזומטריים זה לזה.
קוואזי-איזומטריה של חבורות
לכל חבורה, ובפרט כאלה שהן אינסופיות אבל נוצרות סופית, אפשר להתאים את גרף קיילי שלה ביחס לקבוצת יוצרים (סופית) נתונה; גרף כזה אפשר להפוך באופן טבעי למרחב גאודזי. שינוי של קבוצת היוצרים משנה את הגרף, אבל כל הגרפים המתקבלים באופן כזה עבור חבורה נתונה הם קוואזי-איזומטריים זה לזה. אפילו גרפי קיילי של כל שתי חבורות בעלות מידה משותפת הם קוואזי-איזומטריים זה לזה. אמנם, גם לחבורות שאינן בעלות מידה משותפת יכולים להיות גרפי קיילי קוואזי-איזומטריים, ובכל זאת, מבנה הגרף - עד כדי קוואזי-איזומטריה - מלמד רבות על החבורה. אם G ו-H נוצרות סופית ויש להן גרפי קיילי קוואזי-איזומטריים, ואם G היא סופית, בעלת הצגה סופית, דמוי-אבלית, דמוי-נילפוטנטית, דמוי-חופשית, אמנבילית או היפרבולית, אז H מקיימת את אותה תכונה. מאידך, יש דוגמאות לחבורה פתירה נוצרת סופית, וחבורה שאינה דמוי-פתירה, עם גרפי קיילי קוואזי-איזומטריים. גם תכונת T של קשדן אינה נשמרת תחת קוואזי-איזומטריה של החבורות.
אל-מניא (מחוז)
אל-מִניא (בערבית: محافظة المنيا) הוא אחד מ-27 מחוזות מצרים הממוקם במצרים העליונה (מרכז המדינה), על גדת הנילוס. בירת המחוז היא אל-מניא. שטח המחוז הוא 32 אלף קמ"ר, והוא החמישי בגודלו ומהווה 3.2% משטח מצרים. היום הלאומי של המחוז הוא ה-18 במרץ.
מיניה נחשב לאזור חקלאי ותעשייתי חשוב. בין הגידולים החקלאיים העיקריים שמיוצרים במחוז הם: קני סוכר, כותנה, שעועית, פולי סויה, שום, בצל, ירקות מסוגים שונים, עגבניות, תפוחי אדמה, אבטיחים וענבים. ייצורי התעשיות המקומיות כוללים עיבוד מזון, אריגה של כותנה, בשמים, שמנים ושומנים, ייצור מלט, חציבה (בעיקר אבן גיר) ויצירת לבנים.
באל-מיניה ישנו האתר הארכאולוגי קבר בני חסן.
אישים ידועים שהתגוררו בשטח המחוז לאורך ההיסטוריה הם הודא שעראווי, אחנתון (אשר התבודד באזור עם אשתו נפרטיטי), ח'ופו, עבד אל-חכים עאמר, אחמד חסן וטה חוסיין. למעלה מ-50% מתושבי המחוז הם נוצרים קופטים, הריכוז הגבוה ביותר במצרים. האוכלוסייה כפרית מאוד, ורק 18.9% מהתושבים גרים בערים.
בתחילת 2019 ארכאולוגים במצרים גילו קבר שמכיל 50 מומיות מהתקופה של בית תלמי במחוז אל-מניא.
אל-קליוביה
אל-קליוביה (בערבית: محافظة القليوبية) הוא אחד מ-27 מחוזות מצרים הממוקם במצרים התחתונה (צפון המדינה), בדלתא של הנילוס. בירת המחוז היא בנהא. העיר הגדולה ביותר במחוז היא שוברא אלח'ימה, ועיר גדולה נוספת היא אל-עובור.
שטח המחוז הוא 1,001 קמ"ר, מה שהופך את אל-קליוביה לאחד מן המחוזות הקטנים במצרים.
באל-קליוביה מתגוררים פחות מחמישה מיליון תושבים, כאשר מרבית (56%) מהתושבים מתגוררים בכפרים. הגידולים החקלאיים המובילים כוללים תירס, כותנה, חיטה, פירות הדר, בננות, תפוזים ומשמשים. בשנים 2012–2018 האיחוד האירופי השקיע כ-40 מיליון דולר בשיפור התשתיות במחוז. אל-קליוביה הוא המחוז המוביל במצרים בייצור עופות וביצים.
אחוות הוורד
אחוות הוורד (באנגלית: Brotherhood of the Rose) היא נובלה מאת דייוויד מורל, שפורסמה בשנת 1984. היא מהווה חלק ראשון בטרילוגיה.
שני הספרים הבאים בסדרה:
תקציר עלילה
סול וכריס, שני יתומים, מאומצים על ידי סוכן חשאי ומאומנים כרוצחים שכירים. כאשר אביהם המאמץ מנסה לגרום למותם, שניהם משתמשים בידע הרב שצברו ובנאמנותם הרבה זה לזה כדי לשרוד.
עיבוד לסרט
בשנת 1989 נעשה עיבוד טלוויזיוני לספר. בתפקידים הראשיים כיכבו פיטר שטראוס ודייוויד מורס כסול וכריס (שנודעו גם בשם הקוד רמוס ורומולוס), רוברט מיצ'ם כג'ון אליוט וקוני סלקה כסוכנת המוסד אריקה ברנשטיין.
ביולי 2007, אולפני האחים וורנר רכשו את הזכויות ליצירת עיבוד קולנועי לספר, שייצא בשנת 2009.
סייקו
חברת ההחזקות סייקו (ביפנית: セイコーホールディングス株式会社; באנגלית: Seiko Holdings Corporation), הידועה יותר בשם סייקו (Seiko) היא חברת שעונים יפנית.
התפתחות החברה
חברת סייקו נוסדה בשנת 1881, כאשר פתח חנות שעונים ותכשיטים בשם "ק. האטורי" ברובע גינזה בטוקיו. בשנת 1892, אחת עשרה שנים אחר כך, הוא החל לייצר שעוני קיר שנשאו את השם סייקושה. על פי ההיסטוריה הרשמית של החברה, משמעויות המילה "סייקו" ביפנית הן: מעודן, דקה, או הצלחה. בשנת 1917 התאגדה החברה לראשונה בשם "ק. האטורי ושות' בע"מ" (K. Hattori & Co. Ltd). החברה שינתה שמה בשנת 1983 ל"חברת האטורי סייקו בע"מ" (Hattori Seiko Co., Ltd) ובשנת 1990 לחברת סייקו. בתחילת המאה ה-21 עברה החברה שינוי ארגוני וחולקה לחברות בנות (כגון חברת שעוני היד סייקו וחברת שעוני הקיר סייקו) ובשנת 2001 הפכה לחברת החזקות. החל מ-1 ביולי 2007 היא פועלת תחת שמה הנוכחי.
השעונים הראשונים שיוצרו תחת השם סייקו החלו משווקים בשנת 1924. בשנת 1969 חברת סייקו הציגה את הדגם "אסטרון" (Astron), שהיה שעון היד הראשון בעולם ששווק באופן מסחרי, בעל מנגנון קוורץ. כאשר נמכר לראשונה, מחירו היה זהה למחירה של מכונית בגודל בינוני. מאוחר יותר סייקו הייתה אף הראשונה בעולם לשווק שעוני כרונוגרף המבוססים על מנגנון קוורץ. בשנת 1985 הקימו חברת סייקו וחברת השעונים אוריינט (Orient) מפעל משותף.
סייקו ידועה במיוחד בזכות שעוני היד מתוצרתה, אשר כל חלקיהם מיוצרים במפעליה. סייקו מייצרת שעוני יד בעלי מנגנון קוורץ ומנגנון מכני בטווח מחירים גדול. שעוניה הזולים של החברה נמכרים בכ-45 דולר אמריקני והשעון היקר מתוצרתה נמכר בכ-550 אלף דולר. שעוני סייקו בעלי מנגנון מכני הם פריט אספנים נחשק, החל מסדרה "5" הנפוצה ביותר (מכונה כך בזכות חמש תכונות השעון: עמידות לזעזועים, עמידות למים, אוטומטי, צג יום וצג תאריך [יום בחודש] ), סדרת הכרונומטר האוטומטי, סדרת "בל-מטיק" (Bell-Matic) וסדרות היוקרה קרדור (Credor), קינג סייקו וגרנד סייקו. שעוני סייקו קינטיים (בהם מנגנון מכני המונע בתנועות היד מספק אנרגיה חשמלית למנגנון קוורץ) מהווים חלק גדול ממכירות החברה בתחילת המאה ה-21.
סייקו אינה משווקת את אותם דגמים בכל אזורי תבל ובחלק מן האזורים בעולם נמכרים דגמים שאינם בנמצא במדינות אחרות. סייקו אף מייצרת מגוון מוצרי אלקטרוניקה אחרים. כך למשל, בשנות ה-80 של המאה ה-20 ייצרה סינתיסייזרים וכיום סייקו מייצרת מכשירי מטרונום.
השעון הרשמי
שעוני סייקו שמשו כשעון הרשמי באירועי ספורט רבים, ביניהם:
מור הופמן
מור הופמן (בהונגרית: Hoffmann Mór; דווצ'ר, 5 בינואר 1843 – בודפשט, 18 באוגוסט 1915) היה מורה, עורך, סופר יהודי-הונגרי, אביו של שאנדור הבשי.
ביוגרפיה
מור הופמן למד בבית ספר תיכון משנת 1851 בערים פאפא, ואץ, קומארנו, גיור ופשט. בשנים 1861–1962 היה עוזר מורה, מחנך, בשנים 1863–1964 היה סטודנט במכון להכשרת מורים. בשנת 1864 קיבל תעודת הוראה לבית ספר יסודי. הוא לימד בווספרם בשנת 1865 ואחר כך בשנים 1866–1967 עבד כמחנך בבלושון ובבלשגיארמט שבמחוז טרנצ'ין. בשנים 1868–1969 היה מורה ראשי בלנדיאלטוטי. בשנים 1869–1875 עבד כמורה של הקהילה היהודית בנג'קניז'ה. בשנת 1875 עבר את בחינות הבגרות ובאותה שנה הפך למורה בבית ספר בחטיבת ביניים. בשנת 1882 הפך למורה בתיכון לאחר סיום לימודין באוניברסיטת בודפשט. הוא פרש בשנת 1902 ועבר לגור בבודפשט. לאחר מכן עבד שם בעיתון כלכלי.
הוא ערך את "מגזין הנוער ההונגרי" בשנים 1870–1971, את כתבי העת של נג'קניז'ה בין התאריכים 7 בינואר ל-24 ביוני 1874, ואחר כך את השבועון החברתי ומאוחר יותר ההפוליטי בין השנים 1874 לבין 1883 (בשנה האחרונה עם לאיוש וארגה). הוא ערך את כל שלושת העיתונים של נג'קניז'ה. בשנים 1882–1983 היה העורך המשותף של בית עיתון החינוך של מחוז זאלה.
דויד-הרדוק
דויד-הרדוק (בבלארוסית: Давыд-Гарадок; בפולנית: Dawidgródek, מכונה: דוד הורודוק ביידיש) היא עיר קטנה במחוז ברסט שבמערב בלארוס, על גדת הנהר הורין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב, הנזכר לראשונה במאה ה-14, נוסד לפי המסורת המקומית בידי הנסיך דויד מטורוב. בשנת 1521 הועברה העיר לידי מלך פולין, ובשנת 1586 הוענקה לבני משפחת רדזיוויל. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיר בתחום פולין.