cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
PSK (אפנון)
BPSK
המידע עובר בדרך כלל קידוד לפני האפנון מפני שעבור הזחה שרירותית של פאזה, המפענח לא יכול לקבוע את זהות כל אחת מהנקודות.
BPSK זהה פונקציונלית לאפנון 2-QAM.
מימוש
הצורה הכללית שבה BPSK פועלת היא הנוסחה הבאה: ממשוואה זו נובעות שתי פאזות: 0 ו-π.
בצורה הספציפית הזו, מידע בינארי מועבר בעזרת הסימנים הבאים: כאשר fc היא תדירות הגל הנושא.
לכן, מרחב הסימנים יכול להיות מיוצג על ידי פונקציית בסיס יחידה: כאשר 1 מיוצג על ידי ו-0 מיוצג על ידי. השמה זו היא כמובן שרירותית.
BER - קצב שגיאות הביטים
קצב השגיאות BER (ראשי תיבות של bit error rate) עבור BPSK ב-AWGN יכול להיות מחושב כ:
ומכיוון שב-BPSK יש רק ביט אחד לכל סמל (symbol), זהו גם קצב השגיאות בסמלים.
QPSK
נקרא גם 4-PSK, או 4-QAM (למרות שהקונספטים הראשוניים של 4-QAM שונים, גלי הרדיו המאופננים זהים לחלוטין). QPSK משתמש בארבע נקודות על דיאגרמת הקונסטלציות, במרחקים שווים זה מזה על היקף המעגל. עם ארבעה מופעים, QPSK יכול לקודד שני ביטים לכל סמל.
ניתוח מתמטי מראה כי QPSK יכול לשמש להכפלת קצב המידע בהשוואה ל-BPSK כאשר רוחב הפס נשאר זהה, או לשמור על קצב מידע שווה אבל להשתמש רק בחצי מרוחב הפס. במקרה השני, ה BER של QPSK זהה ל-BER של BPSK.
מאחר שערוצי תקשורת רדיו מחולקים על ידי סוכנויות כגון ה-"Federal Communication Commission" אשר נותנות רוחב פס מקסימלי כלשהו, היתרון של QPSK הופך ברור: QPSK משדר פי שניים מהמידע באותו זמן עבור אותו רוחב פס נתון בהשוואה ל BPSK ובאותו BER.
ה"מחיר" אותו יש לשלם הוא במקלטים ובמשדרים אשר דורשים מורכבות גבוהה יותר.
קיבולת ערוץ
כמו כל האפנונים ה-M-יים בעלי סכמה של M = 2b סמלים, אם תינתן גישה לא מוגבלת לרוחב הפס הקבוע, קיבולת הערוץ של כל PSK עולה למקסימום של b ביטים לכל סימול כאשר היחס אות-רעש גודל.
אטיין קבה
אֵטְיֵין קָבֶּה (בצרפתית: Étienne Cabet; 1 בינואר 1788 - 9 בנובמבר 1856) היה הוגה דעות צרפתי וסוציאליסט אוטופי. חזונו היה החלפת הקפיטליזם בקומונות פועלים שוויוניות ויצרניות, שייקראו איקאריות (ביחיד - איקאריה, Icaria). הוא אף הקים איקאריות בטקסס ובאילינוי.
תולדות חייו
בבריטניה בימי גלותו, בילה קבה שעות רבות במחקר פוליטי באשר לקשר שבין מבנים פוליטיים לרווחה כלכלית ובעיון בספריית המוזיאון הבריטי. בין היתר קרא את "אוטופיה" של תומאס מור והושפע במיוחד מההוגה הסוציאליסט רוברט אוון. בהשפעתם של שני הוגים אלה חיבר ספר אוטופי בשם Voyage et aventures de lord William Carisdall en Icarie ("מסעותיו והרפתקאותיו של לורד ויליאם קריסדול באיקאריה"). הספר, שראה אור ב-1840 תיאר חברה סוציאליסטית אידיאלית, שכל נתיניה שווים לחלוטין, המתקיימת כביכול באי בדיוני. החברה נשלטת על ידי שלטון דמוקרטי נבחר, וקרויה על שם המהפכן הדמיוני 'איקר' אשר הוביל את המהפכה המקומית והמעבר משלטון מלוכני לצורת המשטר החדשה. היא מייצרת את צרכיה ומקיימת חיים קהילתיים, המבוססים על משפחות המחנכות את ילדיהם יחדיו, עובדות יחדיו, מחזיקה יחדיו באמצעי הייצור ומקיימות מוסדות תמיכה קהילתיים. קבה פירט בעבודתו היבטים שונים של החיים, בהם אף אדריכלות הומניסטית, שעליה, לדבריו, לשרת בכל פרט את האדם הפשוט ואת הקהילה. קבה העניק מקום מרכזי בשיטתו לדת, לאו דווקא נצרות, אף שחיבר ספר עב כרס בעל חמישה כרכים בשם Le vrai christianisme suivant Jésus Christ ("הנצרות האמיתית של ישו"), בו ביקש להוכיח שכוונתו האמיתית של ישו בהטפותיו הייתה לקהילה דמוית איקאריה.
ב-1839 שב לצרפת ושיתף פעולה עם התנועה הקהילתנית, במסגרת זו טבע את המונח "קומוניזם". כתביו באותה עת השפיעו, בין היתר על קרל מרקס ופרידריך אנגלס. ב-1841 החל להוציא מחדש את העיתון Populaire, שזכה לפופולריות בקרב מעמד הפועלים ואת כתב העת 'האלמנך האיקראי'.
ההתיישבות בארצות הברית
עמדותיו של קבה עוררו אנטגוניזם לא רק בקרב הבורגנות והמלוכנות - כי אם גם בקרב חלק מהסוציאליסטים המהפכנים בשל התנגדותו למהפכה האלימה. רבים מתומכיו ניסו לדחוף אותו להוכיח את צדקת רעיונו באמצעות הקמת מושבה שיתופית לדוגמה ברוח רעיונותיו. במאי 1847 פרסם כרוז הקורא להקמת מושבה שיתופית איקאראית באמריאה הצפונית, וטען כי המהפכה בצרפת לא תביא גאולה לפועלים, גם לו תצליח. בספטמבר 1848 נסע לאנגליה להפגש עם רוברט אוון ולהוועץ עימו. אוון המליץ לו לנסות ולהקים את הקומונה על אדמת טקסס, שכן המדינה החדשה רצתה ליישב שטחים גדולים ומסרה זיכיונות על שטחי קרקע גדולים לחברות פרטיות בתנאי שיגייסו מתיישבים.
ב-3 בפברואר 1848 הפליגו 69 מאנשי תנועתו של קבה, כחלוצים להתיישבות מנמל לה הבר לניו אורלינס בדרכם להתיישבות בטקסס. קבה עצמו נותר בפריס במטרה לארגן את יתר אנשי התנועה להגירה, מתוך אמונה שאחריו יבואו אלפים. אולם מהפכת פברואר קרעה את התנועה שרבים מחבריה נהו אחרי התקווה לחולל שינוי חברתי בצרפת גופה וזנחו את רעיון ההתיישבות בארצות הברית. חמישה מאנשי קבוצת החלומים שהיגרו לארצות הברית החליטו לחזור לצרפת מיד עם נחיתתם בניו אורלינס כשנתבשרועל המהפכה. קבה ונאמניו התקשו אף לגייס סיוע כלכלי למתיישבים הראשונים תחת המשטר הרפובליקאי החדש.
בסוף מרץ הגיעה הקבוצה הראשונה לחלקות שנרכשו עבורה בעמק הנהר האדום, לא רחוק מהעיר דאלאס. אולם הקרקע שהוקצתה לקבוצה לא הייתה רציפה, אלא שובצה בחלקות בבעלות פרטית של חוואים אחרים, דבר שמנע הקמת יישוב קהילתי אוטופי לפי חזונו המקורי של קבה. הקבוצה חסרה גם את הידע החקלאי הנחוץ, ובפרט באקלים המקומי. רבים מהם נדבקו גם בקדחת. הקבוצה נתפזרה בסופו של דבר כשרבים ממנה שבו לצרפת והזהירו את הנותרים שלא להגר.
עם זאת, ב-15 בדצמבר 1848, חמישה ימים טרם נבחר לואי נפוליאון לנשיא צרפת, הפליג קבה עצמו שהיה אז כבר בן 60 בלוויית 480 חברים נוספים מתנועתו לארצות הברית. גם רבים מבני קבוצה זו, החליטו לשוב לצרפת מיד עם הגיעם. ב-1849 נרכשה אדמה מתאימה יותר להתיישבות ממורמונים באילינוי, על גדות המיסיסיפי עליה עלה קבה עם כ-280 חברים. ההתיישבות התמקמה בשטח שנקרא בעבר על ידי ג'וזף סמית' הבן בשם העברי "נָאווּ". היא זכתה לשגשוג יחסי ומנתה בשיאה 500 מתיישבים, שחיו בקהילה דמוית קיבוץ (חינוך משותף, לינה משותפת מגיל 4, משק יצרני מאוחד, אכילה משותפת בחדר אוכל ועוד).
כבר ב-1847 נאשם הואשם קבה בצרפת כי פרויקט ההתיישבות שלו הוא הונאה, אך זוכה לבסוף. ב-1849 חודשו ההאשמות כלפיו, בעיקר מצד שרידי קבוצת החלוץ שאמורים היו להתיישב בטקסס, ושבו לצרפת. הפעם הורשע קבה בצרפת, שלא בפניו שכן שהא בארצות הברית, ונגזרו עליו שנתיים מאסר. בשל החובה שחש להתייצב בצרפת ולהגן על שמו ועל תנועתו, שב לצרפת ב-1851 ובידו הצ'ארטר הרשמי שקיבלה ההתיישבות האיקאריתת בנאוו כחברה רשומה כחוק - הוכחה שהפריכה את ההאשמות נגדו. כשנה נאלץ להישאר קבה בצרפת אך בפברואר 1952 גורש ממנה בפקודת לואי בונפארטה, ושהה עוד חודשים ספורים בלונדון.
עם שובו לנאוו בקיץ 1952, מצא קבה את הקהילה כשהיא שרויה בסכסוכים פנימיים ומבעיות כלכליות. באמונה כי הוא משליט בקהילה סדר מחדש, הכניס קבה לתקנון הקבוצה איסורים מחמירים על צריכת משקאות חריפים, טבק, תלונות על מזון, ציד ודיג כפעילות פנאי ומעל הכל - דרישה לשקט מוחלט בעבודה ואיסור שיחות חולין. דרישה אחרונה זו גרמה למרמור הרב ביותר, ולפיצול הקהילה בין תומכיו למתנגדיו - פיצול שהיה מלווה אף בתגרות אלימות. מתנגדיו האשימו אותו כי הוא פועל כנגד הקבוצה ובלא סמכות וגורם לקבוצה הפסדים כלכליים משמעותיים מתוך כוונה להביא אותה לפשיטת רגל. קבה אף פנה לבית דין בניסיון שלא צלח להביא לפירוק הקומונה. לבסוף גורש קבה עם 170 מתומכיו.
קבה המודח התיישב בצ'לטנהאם שליד סנט לואיס ונפטר כעבור מספר ימים מהתקף לב פתאומי. תומכיו שהיגרו איתו הקימו במקום קהילה שהחזיקה עד שנת 1864.
נאוו התפרקה ב-180 ומתיישביה הצטרפו לקהילה שנוסדה בקורנינג שבמדינת איווה, שהוסיפה להתקיים עד 1898.
רעיונותיו
בניגוד להוגים אוטופיסטיים אחרים שהאמינו בהקמת תאים שיתופיים אוטונומיים אשר יתלכדו באופן פדרטיבי, קבה האמין כי הגשמת החברה השיתופית אפשרית רק במסגרת מדינתית (אם כי לבסוף נדחף על ידי תומכים ומתנגדיו לנסות להוכיח את שיטתו תחילה באמצעות הקמת התיישבות שיתופית בודדת). בניגוד לבן תקופתו גראכחוס באבף - לא האמין גם במהפכה אלימה בהובלת סיעת מהפכנים אלא בהחלטה דמוקרטית שתוליד את החברה השיתופית באמצעות שכנוע, הסברה ורכישת דעת הקהל. אף על פי כן, החברה הקומונלית הדמיונית אותה תיאר בספרו המסע לאיקריאה, הוחלף המשטר המלוכני בכוח.
המשטר המוצע בסיפרו הוא משטר של כלכלה מתוכננת, על ידי וועדות מומחים לתחומי העבודה השונים, הכותבות תוכניות המאושרות באופן דמוקרטי ומקבלות תוקף של חוק. הוועדות קובעות מדי שנה את היקף הסחורות המיוצרות ואת הסטנדרטיזציה שלהן. העבודה נעשית באמצעות הטכנולוגיה המשוכללת ביותר בייצור המוני וחסכוני, ובמספר דגמים מוגבל. כך למשל הלבוש הוא אחיד, בארבעה או חמישה דגמים בלבד, הנבחרים מדי שנה לאחר בחינת האופנה בארצות אחרות.
גם הספרות ועיתונות על פי חזונו של קבה הן מפוקחות. הוצאת ספר טעונה באישור הממשלה אף היא. בכל עיר ובכל פלך ישנה רשות ליציאת עיתון אחד בלבד, הרשאי לפרסם פרוטוקולים ודו"חות בלבד ללא הוספת פירושים וויכוחים מצד העורכים - על מנת שלא לתת בידיהם כוח יתר על פני אזרחים אחרים. כל אזרח רשאי להביא עמדותיו לדיון באופן חופשי בפני האספה הכפרית, העירונית או הלאומית.
את האידיאלים הקומוניסטיים של איקאריה ראה כנובעים מערכי הנצרות כפי שכוננה על ידי ישוע.
אוולין דה רוטשילד
אוולין אקיל דה רוטשילד (Evelyn Achille de Rothschild; 6 בינואר 1886, לונדון – 17 בנובמבר 1917, קהיר) היה קצין יהודי-בריטי, נצר למשפחת רוטשילד. נהרג בקרב על גבעות מֻע'אר במערכה על ארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. קבור בבית העלמין הישן של ראשון לציון.
קורות חייו
אוולין דה רוטשילד היה בן למשפחת רוטשילד, השני בשלושת בניו של ליאופולד דה רוטשילד ונכדו של ליונל דה רוטשילד, היהודי הראשון שכיהן כחבר הפרלמנט הבריטי. אוולין היה בוגר בית הספר הארו. ב-1907 סיים את לימודיו בקיימברידג' והצטרף לעסקי משפחתו. הוא נודע בחיבתו לסוסי מרוץ ובלט במיומנותו ברכיבה. כאביו וכסבו היה מעורב בחיי הקהילה היהודית, וב-1911 מונה לגזבר אִרגון ק"ק כנסת ישראל.
בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה נמנו הוא ואֶחיו, כאביהם לפניהם, עם מתנדבי רגימנט הפרשים של מחוז בקינגהמשייר – ה"בַּאקס", וכאשר פרצה המלחמה ב-1914 קיבל דרגת קפטן ונשלח עם יחידתו למצרים. אוולין נפגע בנובמבר 1915, במערכת גליפולי, אך בתוך חודשים ספורים חזר לשירות פעיל. יחידתו הוצבה בראשית 1916 בחזית צרפת ובסתיו 1916 הוחזרה למצרים. אחרי השינויים במבנה הגייסות שולבה הבריגדה שאליה השתייך בדיוויזיית היומנרי (Yeomanry) הרכובה, שהוקמה ביוני 1917 בפיקודו של הגנרל ג'ורג' בארו, ונטלה חלק בפעולות חיל המשלוח המצרי בחזית סיני, בקרבות עזה הראשונים, בקרב באר שבע ובקרב עזה השלישי בארץ-ישראל. במהלך מרדף פלשת, בקרב על גבעות מֻע'אר שליד גדרה, ב-13 בנובמבר 1917, לחם אוולין דה רוטשילד כמשנה למפקד רגימנט ה"בַּאקס". סוסו נפגע במהלך ההסתערות על העמדות הטורקיות, שהתנהלה בשטח פתוח ותחת אש, והוא הושלך מאוכפו ונפצע אנושות. אוולין פונה לבית חולים במצרים, אך כעבור ארבעה ימים מת מפצעיו ונקבר בקהיר.
הנצחתו
כשנתיים לאחר מותו, ב-13 באוקטובר 1919, הועבר ארונו לקבורה במעלה בית העלמין בראשון לציון. וכך תואר האירוע בעיתון הצפירה: ותיקי הגדודים העבריים שימשו כמשמר כבוד, ובקבר הפתוח נטמנו רגבים מאדמות כל אחת ממושבות השרון. על מצבתו החדשה נחרת בעברית:.
קבורתו זו חרגה מהנהלים שקבעה הוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה, לפיהם חללי המלחמה של האימפריה הבריטית נקברים סמוך למקום מותם ומצבותיהם אחידות בצורתן. במקרה של אוולין דה רוטשילד הועברו שרידיו ממקום פטירתו וקבורתו בקהיר והובאו למנוחות בבית עלמין אזרחי בטקס שבו הודגשו סממנים ציוניים, ועל קברו הונחה מצבה מפוארת. הנסיבות של אישור החריגה לא הובהרו במלואן. ככל הנראה הייתה ידם של אנשי ועד הצירים בדבר בתמיכתו של מייגור ג'יימס דה רוטשילד (בנו של הנדיב הידוע), שהיה מעורב בפעילות ועד הצירים והגדודים העבריים. קרוב לוודאי שסייע בכך הלורד דַלמֶני (Dalmeny ), דודנו של אוולין, ששימש כמזכירו של אלנבי במערכה בארץ-ישראל וב-1919 שירת במטה הנציב העליון בקהיר.
שמו של אוולין דה רוטשילד הונצח באנדרטת הזיכרון לחללי מחוז בקינגהמשייר במלחמת העולם הראשונה בחצר כנסיית 'כל הקדושים' בעיירה וינג. אחיו אנתוני, איש רגימנט ה"בַּאקס", שנפצע אף הוא בגליפולי, הסיר את הלוט בטקס חנוכת האנדרטה בדצמבר 1920 ואת בנו קרא על שם אחיו, אוולין. לוח לזכרו של אוולין דה רוטשילד הועמד למרגלות קברי הוריו בבית העלמין היהודי בווילסדן (Willesden) שבצפון לונדון.
מוריס מאירסון
מוריס מאירסון (17 בדצמבר 1893 – 25 במאי 1951) היה בעלה של גולדה מאיר (לימים ראש ממשלת ישראל).
ביוגרפיה
מאירסון נולד ב-17 בדצמבר 1893 בשיקגו, אילינוי, ליצחק וללסה רבקה לבית פליישמן. מאירסון אהב מוזיקה ושירה ובבחרותו הצטרף לחבורת הצעירים היהודים הסוציאליסטים.
בשנת 1915 הכיר מאירסון את גולדה מאבוביץ' בתקופה בה שהתה גולדה אצל אחותה ובעלה.
בהשפעת בואם למילווקי של מבקרים מארץ ישראל כדוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי, התגבשה בגולדה נחישות לעלות לארץ ישראל, והיא הצליחה לשכנע את מוריס לעלות עימה בעתיד. ב-24 בדצמבר 1917 התחתנו השניים בבית הוריה של גולדה במילווקי, ועל אף שהעדיפה חתונה אזרחית, שוכנעה על ידי אמה לערוך נישואים יהודיים.
בחורף 1918 זכתה גולדה להכרה על פעילותה כשנבחרה על ידי הקונגרס היהודי האמריקאי לאחת מהצירות של מילווקי. למורת רוחה של משפחתה, היא הרבתה בנסיעות פוליטיות על חשבון זמנה עם בעלה.
עם הגעתם לארץ ישראל התגוררו שתי המשפחות בדירה שכורה בתל אביב. מתל אביב עברו הזוג מאירסון למרחביה בעמק יזרעאל, שבו היה לזוג מאירסון ידיד ותיק מאמריקה. במרחביה חששו תחילה ממי שנראתה כבת תפנוקים אמריקאית שבהגיעה לארץ ישראל העדיפה לעסוק בהוראת אנגלית ולא בעבודת כפיים, אולם בסוף ניאותו לקבלה.
מוריס התקשה להסתגל לתנאי החיים הקשים ולחוסר הפרטיות. הוא גם סירב בעקשנות להביא ילד לעולם כל עוד התגוררו בקיבוץ, ויאלצו לגדלו בדרך השיתופית שהייתה נהוגה בקיבוץ. בעקבות מחלתו ונפילתו למשכב למשך כמה שבועות, המליץ להם הרופא לעזוב את מרחביה בהקדם האפשרי. במרץ 1923, לאחר שהות של כשנה וחצי בקיבוץ, חזר הזוג לתל אביב ואחר כך עבר לירושלים, שם סידר להם דוד רמז עבודה במשרדי סולל בונה. מוריס עבד בהנהלת חשבונות וגולדה עבדה כקופאית במשרה חלקית. בירושלים נולדו להם בן ובת - מנחם ושרה. ב-1928 הציע לה דוד רמז, שהתיידד עמה, היה ער למצוקתה, ולימים אף הפך למאהב שלה, לשמש מזכירת מועצת הפועלות בהסתדרות. תפקיד זה הפך את מאירסון, שהייתה שייכת למפלגת "אחדות העבודה" שלימים הפכה למרכיב מרכזי של מפא"י, לראש ארגון נשים ציוני גדול. היא ניהלה חיים עמוסי פעילות ונסיעות, והייתה לנואמת נחשבת.
מפאת העבודה היה עליה לעבור ב-1928 לתל אביב עם ילדיה. באותה תקופה בעלה פקד אותה רק בסופי שבוע. חיי הנישואים שלהם החלו להתפורר, ובשנת 1943 נפרדו במוצהר, אולם הם מעולם לא התגרשו, ונותרו נשואים עד לפטירתו.
ב-25 במאי 1951 נפטר מוריס מאירסון בגיל 57 בעת שביקר בביתה של מאיר בירושלים, כאשר לא שהתה בביתה. הוא נטמן בבית העלמין נחלת יצחק.
ססיל רות
ססיל (בצלאל) רות (Cecil Roth; אדר תרנ"ט, 5 במרץ 1899 – י"ז בסיוון תש"ל, 21 ביוני 1970) היה היסטוריון יהודי-בריטי אשר התמחה בתולדות היהודים בכלל ובתקופת הרנסאנס בפרט. רות הציע היסטוריוגרפיה אשר שמה את הדגש על פירות היצירה העיקריים בכל תקופה. בהיסטוריוגרפיה שלו גלומה תפיסת עולם הומניסטית, והדגשת חֵרות האדם וכוח היצירה שלו.
קורות חיים
רות נולד בעיר לונדון שבאנגליה במרץ 1899 לג'וזף רות. הוא אחיו הצעיר של חיים יהודה רות. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר הסיטי של לונדון שירת בצבא הממלכה המאוחדת במשך שנתיים, בשנים 1917–1919. הוא למד במרטון קולג' של אוניברסיטת אוקספורד באנגליה, וקיבל תואר דוקטור ב-1924. עבודת הדוקטור שלו עסקה ברפובליקת פירנצה. בשנים 1939–1964 הורה באוקספורד מדעי היהדות. כן הורה מדעי-היהדות באוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1925 נבחר רות לחבר בחברה ההיסטורית המלכותית ובשנת 1941 לחבר בחברה המלכותית לספרות. ב-1964 עלה לישראל, השתקע בירושלים, והוזמן לכהן כפרופסור באוניברסיטת בר-אילן כפרופסור אורח במחלקה להיסטוריה יהודית. המינוי עורר התנגדות עזה של גורמים דתיים ובראשם הרבנים צבי יהודה קוק ואברהם יצחק ברומברג. המתנגדים טענו כי ביקורת המקרא המשתקפת מספריו של רות מנוגדת למסורת היהודית, וכי פגע בכבודם של אבות האומה.
מנגד תמכו בו אישים מוכרים בציבור, כמו יוסף בורג שטענו כי המבקרים מסלפים את משנתו של רות, והצביעו על כך כי הוא יהודי מאמין שומר מצוות העוסק בביקורת אקדמית ולגיטימית. גם הסנאט של האוניברסיטה עמד מאחוריו והביע אמון בלתי מסויג בפרופ' רות "כחוקר, כמורה וכאדם". גם אגודת בוגרי האוניברסיטה גינתה את ההתקפות על פרופ' רות ותמכה בו. בעקבות המתקפות נאות רות שלא לשמש בהוראה באוניברסיטה, אלא לשמש חבר הסגל בלבד.
בירושלים היה רות ממתפללי בית הכנסת האיטלקי. מאז עלה ארצה הקדיש את רוב זמנו לעבודתו כעורך הראשי של האנציקלופדיה יודאיקה. הוא חילק את זמנו בין ניו-יורק וירושלים – שנים אחדות לימד בקווינס קולג', ובשנת חייו האחרונה בשטרן קולג'.
רות עסק במספר תחומי מחקר. המרכזיים הם תולדות יהדות איטליה ויהדות אנגליה, האמנות היהודית על כל תחומיה, ביוגרפיה של אישים ומשפחות, ביבליוגרפיה והיסטוריוסופיה יהודית. מלבד כתיבה אקדמית רבה, עסק גם בכתיבה פופולרית. ספרו הידוע ביותר בתחום זה הוא "קיצור תולדות עם ישראל". כן נודע, כאמור, כעורך אנציקלופדי של "אנציקלופדיה יודאיקה". רות התפרסם במיוחד באוסף האמנות היהודית שלו.
לצד אישי אקדמיה ותורה נודעים, שימש כחבר כבוד ב"חברת מקיצי נרדמים".
נפטר בירושלים ממחלה ב-21 ביוני 1970, י"ז בסיוון תש"ל. בהלווייתו השתתפו הראשון לציון הרב יצחק נסים, נשיא המדינה זלמן שזר, ועוד. הוא נטמן בהלוויה בבית העלמין סנהדריה.
ארכיונו האישי של ססיל רות מופקד במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים.
ספריו
Roth, Cecil. The Amazing Clan of Buzaglo. 1971.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
ויליאם לסצ'ר
ויליאם "ביל" לסצ'ר (באנגלית: William K. Lescher) הוא קצין בדימוס בדרגת אדמירל בצי ארצות הברית, בתפקידו האחרון כיהן כסגן ראש המבצעים הימיים.
וילמינה פלמינג
וילמינה פאטון סטיבנס פלמינג (באנגלית: Williamina Paton Stevens Fleming; 15 במאי 1857 - 21 במאי 1911) הייתה אסטרונומית סקוטית. במהלך הקריירה שלה, היא סייעה לפתח מערכת משותפת להגדרה של כוכבים, וקטלגה רבבות כוכבים ותופעות אסטרונומיות אחרות. וילמינה פלמינג ידועה במיוחד עבור גילוי ערפילית ראש הסוס בשנת 1888.
ביוגרפיה
וילמינה סטיבנס נולדה בעיר, דנדי, שבסקוטלנד ב-15 במאי 1857, להורים רוברט סטיבנס, חרט וגילדר (מי שעסק בציפוי בזהב) במקצועו, ומרי ווקר. היא נישאה לג'יימס אור פלמינג, רואה חשבון אלמן בעיר הולדתה, ב-26 במאי 1877. וילמינה הייתה מורה בדנדי. בגיל 21 היא עברה לבוסטון עם בעלה ונכנסה להיריון.
אחרי שהיא ובנה ננטשו על ידי ג'יימס, היא עבדה כמשרתת בית בביתו של פרופסור אדוארד צ'ארלס פיקרינג, שניהל את מצפה הכוכבים באוניברסיטת הרווארד. פיקרינג היה מתוסכל מרמת העבודה של עוזריו במצפה; על פי האגדה, הוא הכריז שאפילו המשרתת שלו יכולה לעשות עבודה טובה יותר.
עיסוק באסטרונומיה
בשנת 1881, פיקרינג העסיק את פלמינג בתפקיד פקידותי במצפה כחלק מצוות נשים שכונה "מחשבות הרווארד". במהלך עבודתה שם, היא יזמה ועזרה ליישם מערכת של הקצאת אות לשם הכוכב בהתאם לכמות המימן שנצפתה בספקטרום שלהם. כוכבים המסווגים באות A היו העשירים ביותר במימן, אלה שסומנו באות B היו הבאים בסולם, וכן הלאה. מאוחר יותר, אנני ג'אמפ קאנון שיפרה את שיטת הסיווג הזו והציגה שיטה חדשה, פשוטה יותר המבוססת על טמפרטורה.
ויליאם לסצ'ר
ביוגרפיה
באפריל 1998 מונה למפקד טייסת 48 של הצי, טייסת מסוקים נגד-צוללות והוביל אותה במבצע שועל המדבר לתקיפת מטרות בעיראק בדצמבר 1998 ובמבצע כוח מאוחד להפצצת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה. הוא סיים את תפקידו ביולי 1999. לאחר מכן שימש סגן מפקד שולת המוקשים "USS Inchon", פיקד על טייסת 40, טייסת אנטי צוללות של הצי, ועל כנף המסוקים הימיים של הצי האטלנטי. בנוסף מילא תפקידי מטה שונים, בהם במחלקת התקציבים והתכנון של הצי ובמחלקת הצי של ארצות הברית.
וילמינה פלמינג
עיסוק באסטרונומיה
פלמינג מונתה למנהלת קטלוג הנרי דרייפר. במהלך תשע שנים של עבודה, היא קטלגה יותר מ-10,000 כוכבים, גילתה 59 ערפיליות גזים, מעל 310 כוכבים משתנים, ו-10 נובות. בשנת 1907, פלמינג פרסמה רשימה של 222 כוכבים משתנים שהיא גילתה בעצמה.
ויליאם לסצ'ר
ביוגרפיה
בדרגות אדמירל פיקד על קבוצת התקיפה החמישית וכוח המשימה 51/59 בבחריין, שכלל את אוניית הסער האמפיבית "USS Iwo Jima", את אוניית הבסיס הצף "USS Ponce" וכוחות חיל הנחתים, ללוחמה נגד טרור בגזרת פיקוד מרכז של ארצות הברית. ב-2017 מונה לראש אגף שילוב יכולות ומשאבים במטה הצי.
וילמינה פלמינג
עיסוק באסטרונומיה
בשנת 1888 גילתה פלמינג את ערפילית ראש הסוס על צלחת הרווארד B2312 (שיטת צילום על צלחות זכוכית שקדמה לצילום בעזרת פילם), ותיארה את הערפילית הבהירה (ערפילית פליטה שקיבלה מאוחר יותר את השם IC 434) כבעלת שקע חצי עגול מדרום לאלניטק. אחיו של אדוארד פיקרינג, ויליאם הנרי פיקרינג, שהיה זה שיצר את אותו התצלום, העלה השערה שהכתם היה חומר אפל שהסתיר חלק מאותה ערפילית. כל הכתבות הבאות והספרים מתעלמים מתרומתם של וילמינה פלמינג וויליאם פיקרינג, מפני שהיוצר של קטלוג האינדקס הראשון, ג'ון דרייר, הסיר את שמה של פלמינג מרשימת האובייקטים שגילתה במסגרת עבודתה בהרווארד, וייחס את כל אותם גילויים לשם "פיקרינג" (שנתפס על ידי הקוראים כמעט תמיד כאדוארד פיקרינג, מנהל מצפה מכללת הרווארד). עד ליציאתו של קטלוג האינדקס השני על ידי דרייר בשנת 1908, פלמינג ואחרים בהרווארד היו מפורסמים מספיק כדי לקבל את הקרדיט הנאות על התגליות שהגיעו מאוחר יותר, אך לא עבור IC 434 וערפילית ראש הסוס, אחת התצפיות המוקדמות בחייה.
ויליאם לסצ'ר
ביוגרפיה
במאי 2020 הועלה לדרגת אדמירל ומונה לסגן ראש המבצעים הימיים. שירת בתפקיד עד פרישתו בספטמבר 2022.
וילמינה פלמינג
עיסוק באסטרונומיה
פלמינג הייתה ממונה על עשרות נשים ששכר פיקרינג כ"מחשבות", שתפקידן לבצע סיווגים מתמטיים ולערוך את הפרסומים של המצפה. בשנת 1899 מונתה לאוצרת תמונות האסטרונומיה בהרווארד. בשנת 1906, היא התקבלה כחברה של כבוד באגודה האסטרונומית המלכותית של לונדון, והייתה האישה האמריקנית הראשונה שנבחרה לאגודה המדעית הזו. זמן קצר לאחר מכן, היא מונתה לעמיתה של כבוד בפקולטה לאסטרונומיה במכללת וולסלי. זמן קצר לפני מותה, האגודה האסטרונומית של מקסיקו זיכתה אותה במדליית גואדלופה אלמנדארו על גילוי כוכבים חדשים.
ויליאם לסצ'ר
ביוגרפיה
מאוקטובר 2018 ועד פרישתו לסצ'ר נשא בתואר "Old Goat", כבוגר האקדמיה הימית הוותיק ביותר שנמצא בשירות פעיל.
Ultima Ratio
Ultima Ratio או בעברית: המוצא האחרון (מלטינית: ultimus - "האחרון" ו- ratio - "סיבה", "שיקול") משמעו המוצא האחרון בסכסוך בין שתי ישויות, לאחר שכל האפשרויות האחרות נוצלו.
ויליאם לסצ'ר
ביוגרפיה
לסצ'ר בעל תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים, ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת הרווארד.
וילמינה פלמינג
עיסוק באסטרונומיה
פלמינג פרסמה שני ספרים: "מחקר הצילום של כוכבים משתנים" (1907), ו"ספקטרום ובהירויות צילום של כוכבים באזורים הסטנדרטיים" (1911).
Ultima Ratio
בהקשר של יחסים בינלאומיים משמש כטיעון למלחמה, במיוחד "מלחמה הוגנת" לאחר שכל שאר האפשרויות נוצלו.
וילמינה פלמינג
עיסוק באסטרונומיה
היא נפטרה בשנת 1911, בגיל 54, בבוסטון, מדלקת ריאות.
Ultima Ratio
מקור המונח
המונח מגיע ממלחמת שלושים השנים. הצרפתים הטביעו על התותחים שלהם את המושג (ultima ratio regum - "המפלט האחרון של המלכים").
וילמינה פלמינג
עיסוק באסטרונומיה
מכתש הירח "פלמינג" נקרא, החל משנת 1970, על שמה ועל שמו של אלכסנדר פלמינג (אין ביניהם קרבה משפחתית קרובה).
דני ברום
דני ברום (נולד ב-19 בינואר 1955 בהולנד) הוא פסיכולוג קליני ישראלי, פרופסור לפסיכולוגיה בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים והמנהל המייסד של המרכז הישראלי לטיפול בפסיכוטראומה.
קורות חיים
ברום נולד בכפר קטן בהולנד, כחמישה קילומטרים מהעיר הילברסום. ב-1976 סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת אוטרכט וב-1979 השלים תואר שני בפסיכולוגיה קלינית באותה האוניברסיטה. בשנה זו התמחה אצל פרופסור ברוטן (Brutten) בטיפול התנהגותי בלוקים בגמגום, באוניברסיטת דרום אילינוי. בשנים 1981–1983 השתלם בפסיכותרפיה במכון לפסיכותרפיה רפואית באוטרכט. ב-1984 השתלם בהיפנותרפיה במכון האזורי לבריאות הנפש (the Regional Institute for mental health) באמסטרדם וב-1986 קיבל את הדוקטורט בפסיכולוגיה מאוניברסיטת אמסטרדם. בפברואר 1988 עלה לישראל.
ברום הוא המנהל המייסד של המרכז הישראלי לטיפול בפסיכוטראומה, בבית חולים הרצוג שבירושלים. בין היתר הוא מנהל במרכז את הצוות הקליני ואת הסגל המנהלי ומלמד קורסים בפסיכותרפיה המתמקדת בטיפול בהפרעת דחק פוסט-טראומטית פשוטות ומורכבות. בתפקידו זה תרם ממומחיותו לתחומי החינוך, החוסן הנפשי, ובריאות הנפש, לצורך שיפור עמידות החברה הישראלית בהתמודדות מול איום הטרור הפלסטיני המתמשך. בין עבודותיו ניתן למנות פיקוח על מחקר אקדמי בנושא שכיחות הפרעת דחק פוסט טראומטית בקרב לוחמים בצבא ההגנה לישראל.
ברום פרסם עשרות מאמרים בכתבי עת מדעיים, ביניהם המחקר המבוקר הראשון בעולם על יעילותה של פסיכותרפיה קצרת מועד לטיפול בפוסט טראומה, מחקר שפורסם בשנת 1989. בנוסף פרסם ברום שישה ספרים.
ב-1990 זכה ברום בפרס האקדמיה ההולנדית למדעים.
ב-2005 העביר ברום תדרוך לקונגרס של ארצות הברית בנושא השפעות טרור וטראומה. התדרוך התקיים בחסותה של הילרי רודהם קלינטון.
ברום דובר הולנדית, אנגלית ועברית. הוא נשוי ואב לארבעה.
רות רייכלברג
רות רייכלברג (21 בספטמבר 1942 - 19 במרץ 2006) הייתה פרופסורית ישראלית, ילידת אלג'יר. הייתה חוקרת ספרות, מחזאית ומתרגמת. עמדה בראש החוג לספרות השוואתית וכיהנה כדיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת בר-אילן.
קורות חייה
רייכלברג נולדה בערב יום הכיפורים בשנת 1942 באלג'יר בשם דניז חגי, לדוד, דוואר, וללאה, עקרת בית. עלתה לישראל בשנת 1962 ולמדה לימודים קלאסיים וספרות באוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת המוסמך שלה על זמן ומרחב ביצירתם של פול קלודל ופדרו קלדרון דה לה ברקה נכתבה בהנחייתם של לאה גולדברג וקלוד ויז'ה. את עבודת הדוקטור שלה כתבה בסורבון בפריז בנושא גלות ישראל במחזותיו וביצירתו הפרשנית של קלודל.
רייכלברג שלטה בשפות אירופיות רבות, והתמחתה בספרות צרפתית, בשירה, בספרות ספרדית ובהרמנויטיקה.
בשנת 1995 כתבה ויצרה הצגה בת חמישה פרקים על יונה הנביא. בשנת 2004 כתבה מחזה עם המחזאי פרננדו ארבאל בשם 'קלודל וקפקא', המתאר מפגש דמיוני מתמשך בין השניים.
רייכלברג היא מצאצאיו של רבי יהודה עייאש. הייתה תלמידתו של הרב יהודא ליאון אשכנזי ויחד איתו תרגמה לצרפתית את ספרו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק אורות. בין השנים 1970–1982 למדה אצל הרב צבי יהודה קוק.
פרסומים נבחרים
(פורסמו כולם בצרפתית)
אבן צור (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קניון אביה
קניון אביה הוא אחד מקניוני העיר באר שבע. קניון אביה הוא קניון שכונתי, הממוקם במרכז שכונה ו' של העיר. מדרום וממזרח לקניון ממוקמים הרחובות "מבצע יואב" ו-"שאול המלך" המשמשים כדרכי גישה לבניין ומכילים סופר וקניון נוסף - קניון שאול המלך.
היסטוריה
הקניון נבנה בשנת 1996 והיה הקניון השני שנבנה בבאר שבע. הקניון נבנה על ידי שני קבלנים שלא הצליחו להעלות את הקניון ולקדמו לידי פרסום ושיווק בשל חובות לבנקים, ולפי צו בית משפט נלקחה מידיהם האחראיות על הקניון. משנת 2006 מנוהל הקניון על ידי חברת יובלים.
יחסי החוץ של יפן
ממוזער|350px| [[קובץ:Gaimusho1.jpg|ממוזער|250px|בניין משרד החוץ היפני יחסי החוץ של יפן הם מערכת יחסי הגומלין שבין יפן לבין שאר מדינות, ישויות, וארגוני העולם. משרד החוץ היפני (ביפנית: 日本の国際関係) הוא סוכנות ממשלתית האחראית על ניהול יחסי החוץ של יפן. מבין חברות האומות המאוחדות בנוסף לקוסובו, קוריאה הצפונית היא היחידה שיפן לא מקיימת איתה יחסים.
יפן חברה ב-79 ארגונים בינלאומיים, דוגמת האומות המאוחדות, G7, G-20, APEC, הבנק האירופאי לשיקום ולפיתוח, OECD, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה והארגון למניעת הפצת נשק כימי.
מתקופת אסוקה עד תקופת אדו
בסוף המאה ה-16, בתקופת שלטונו של הדאימיו, טויוטומי הידיושי, יפן ניהלה שתי מערכות כושלות נגד קוריאה ואף התכוונה לפלוש לסין. בתחילת תקופת אדו היפנים הקימו לעצמם מערך ספינות מסחר, "ספינות החותם האדום", שאפשרו ליפן לקיים קשרי מסחר חזקים יותר עם מעצמות אירופה ועם יבשת העל אמריקה. הקמתן של ספנות החותם האדום נחשבת לתקופה בה קשרי המסחר של יפן עם מדינות העולם היו חזקים מתמיד. עם זאת, פיתוח קשרי המסחר עם אירופה הזיק במידה רבה לתרבות היפנית, בעקבות הפצת הנצרות על ידי מיסיונרים ישועים דומגת פרנסיסקו חאווייר. לאחר מרד שימאברה בשנים 1637–1638, יפן סגרה את עצמה בפני העולם החיצון, וכל קשרי המסחר שלה עם אירופה הופסקו, למעט קשרי המסחר עם סין, קוריאה וחברת הודו המזרחית ההולנדית.
מרסטורציית מייג'י עד 1945
בתקופת מייג'י, יפן שלחה משלחות דיפלומטיות אל מדינות שונות בעולם, כדי לחקור את העולם המערבי וללמוד ממנו. באותה תקופה יפן החלה לבסס עצמה בתחום הדיפלומטי באמצעות חתימה על מספר הסכמים בילטרליים עם מעצמות שונות דוגמת האימפריה הצרפתית, הקיסרות הגרמנית, האימפריה ההולנדית והאימפריה הבריטית. גם עם המעצמה האמריקאית נחתמו מספר הסכמים שייסדו ארבע ערים חדשות באדמת יפן ואת נמל "קנגאווה", מה שהגדיל את קשרי המסחר בין שתי המדינות. בעת משטרתו של מייג'י סכום הסחר הדו-צדדי בין יפן למדינות העולם הכפיל עצמו פי תשעה ביחס לתקופת אדו.
השאיפות האימפריאליסטיות המודרניות של יפן התממשו במלחמת סין–יפן הראשונה. באותה המלחמה יפן כבשה טאיוואן, איי פנגחו וחצי האי ליאדונג והכניסה את חצי האי הקוריאני תחת אזור ההשפעה שלה. בסיום המלחמה יפן הפכה למדינה האסייתית הראשונה שמנהלת קולוניה מודרנית מעבר לים (טאיוואן). מעצמות העולם ראו את חוזקה של המעצמה האזורית החדשה וחיזקו את היחסים הדיפלומטיים שלהם עמה. הניצחון היפני במלחמת רוסיה–יפן הפתיע את העולם כולו. הצאר ניקולאי השני, ניהל את המלחמה בציפייה לניצחון רוסי, וכשיפן הוכיחה אחרת עם צבא קטן אך מיומן היטב, ניקולאי השני המשיך להילחם נגד יפן כדי לשמור על כבודה של רוסיה ולהימנע "מהפסד משפיל". בשנת 1915, היחסים בין יפן לארצות הברית ולבריטניה התערערו בעקבות עשרים ואחת התביעות - דרישות שהוגשו לממשלת סין על ידי יפן שמטרתן הייתה להרחיב את חוג ההשפעה היפני במנצ'וריה. האמריקאים והבריטים התנגדו בתוקף לדרישות ופתחו חרם צרכנים על יפן. יפן זכתה בחלק מן הדרישות שלה אך איבדה את אמונן של מעצמות העולם.
שנות ה-50 של המאה ה-20–הווה
עם תום מלחמת העולם השנייה, יפן נכבשה במלואה על ידי ארצות הברית בראשותו של הגנרל דאגלס מקארתור. באותה תקופה, חלה עלייה חדה בין היחסים בין יפן לארצות הברית. בעקבות המכה הקשה שיפן ספגה במלחמת העולם השנייה עד כי היא לא הייתה מסוגלת לדאוג לאינטרסים הלאומיים שלה, והרצון האמריקאי לבלום את הקומוניזם הסובייטי שהתפשט ברחבי אסיה, ליפנים ולאמריקאים היה אינטרס משותף לשמור על היחסים בין שתי המדינות חזקים ככל הניתן. בזמן הכיבוש האמריקאי על יפן, כל היחסים הדיפלומטיים של יפן עם מדינות העולם נותקו, ואזרחי יפן לא הורשו לעבור את גבולות המדינה. כדי להרחיק את האיום הקומוניסטי מיפן, ארצות הברית החלה להשריש את הדמוקרטיה ברחבי יפן.
במהלך מלחמת קוריאה, כשהיפנים עוד היו תחת שלטון אמריקאי, כלכלת יפן צמחה באופן חסר תקדים ויפן החלה לבסס את עצמה הן במישור הכלכלי והן במישור הדיפלומטי. ארצות הברית, בריטניה וצרפת (שלחמו לצד קוריאה הדרומית) השתמשו ביפן כבסיס צבאי–כלכלי. ממשלת יפן דרבנה את הפיתוח התעשייתי היפני באמצעות פרוטקציוניזם והרחבת קשרי המסחר של יפן עם שאר מדינות העולם. בשנת 1952, הופסק הכיבוש האמריקאי ביפן וב-19 בדצמבר 1956, יפן הפכה לחברה ה-80 באומות המאוחדות. בשנת 1968, יפן הפכה למעצמה הכלכלית השנייה בגודלה בעולם (אחרי ארצות הברית). בשנת 2011, היפנים הודחו המקום השני כתוצאה מצמיחתה של הכלכלה הסינית.
העשור האבוד ביפן (ביפנית: 失われた10年) הוא התקופה שלאחר קריסתה של בועת הנדל"ן ביפן שגרמה לקריסתה של כלכלת יפן. המונח מתייחס במקור לשים 1991 עד 2000, אך לעיתים שימוש בו כולל את העשור הראשון של המאה ה-21. בין השנים 1995–2007 התמ"ג היפני ירד מ-5.33 טריליון דולר ל-4.66 טריליון דולר, השכר הריאלי ירד ב-5% והמדינה חוותה קיבעון ברמת המחירים. המדינה הצליחה להתאושש מהמשבר רק בעשור השני של המאה ה-21. במהלך שיקום כלכלת יפן, מדינות רבות דוגמת ישראל, ארצות הברית, צרפת, בריטניה וגרמניה שלחו סיוע כספי ליפן. בשנת 2020, עם פרוץ מגפת הקורונה שפגעה קשות בכלכלה העולמית, כלכלנים יפנים רבים חוששים כי העשור האבוד יכול לחזור בעשור השלישי של המאה ה-21 ויש להתכונן אליו בהתאם. כיום, יפן מארחת כ-153 שגרירויות ומאות קונסוליות ונציגויות דיפלומטיות בדרגים שונים של מדינות רבות. כמו כן, ליפן יש מספר רב של נציגויות דיפלומטיות מעבר לים.
אסיה
בשנות ה-60 של המאה ה-19, יפן החלה בתהליך מודרני שחיזק אותה בתחום התעשייה, כלכלה, דיפלומטיה וצבא וביטחון. היכולות הצבאיות החדשות של יפן איפשרו לה לפלוש ולהתפשט לקוריאה, סין, טאיוואן ואיים נוספים באוקיאניה. יפן ראתה בעצמה כמתחרה חדשה במירוץ האימפריאליסטי באסיה. בשל הרצון העז של יפן לשלוט על מנצ'וריה, קוריאה וטאיוואן, בין השנים 1894–1895, יפן נלחמה נגד סין במלחמת סין–יפן הראשונה, ונגד רוסיה בין השנים 1904–1905 במלחמת רוסיה-יפן. המלחמה נגד סין הפכה את יפן לאימפריה המזרחית הראשונה בעולם, והמלחמה עם רוסיה הוכיחה כי כוחות הצבא של יפן מסוגלים להביס מעצמה מערבית כמו רוסיה. בעקבות שתי המלחמות הללו, יפן הפכה לכוח הדומיננטי ביותר במזרח הרחוק עם תחום השפעה המשתרע על דרום מנצ'וריה וקוריאה, שסופחה רשמית לאימפריה היפנית בשנת 1910.
המלחמה עם סין
בשנות ה-70 של המאה ה-19 נוצרו סכסוכים רבים בין יפן לשושלת צ'ינג סביב תביעת ריבונות יפנית על איי ריוקיו, ועל קוריאה. לאחר שיפן בנתה לעצמה מערכת פוליטית וכלכלית יציבה עם צבא קטן אך מאומן היטב, ניצחה את שושלת צ'ינג בקלילות, במלחמת סין–יפן הראשונה ב-1894. במסגרת חתימת הסכם שימונוסקי סין חויבה לשלם ליפן פיצויים, לוותר ולספח את האי פורמוזה וחצי-האי ליאודונג ליפן ולקבל את התנאי היפני להכיר בעצמאותה של קוריאה. בנוסף, סין הקימה חמש ערי-נמל חדשות לצורכי מסחר, ואפשרה ליפן (ולמעצמות מערביות נוספות) להקים מפעלים בערים הללו. רוסיה, צרפת וגרמניה ראו בהסכם כמקור להיחלשות הכוח שלהם במזרח הרחוק ולכן אילצו את יפן להחזיר את חצי האי ליאודונג חזרה לסין. התוצאה החיובית היחידה עבור סין הייתה כאשר המפעלים הרבים שהיפנים הקימו בסין הובילו לתהליך תיעוש משמעותי שהשפיע על כלכלת סין כיום.
בספטמבר 1931, הצבא היפני הקיסרי, שפעל ללא אישור ממשלת יפן, כבש את אזור מנצ'וריה בצפון סין. יפן הקימה במנצ'וריה ממשלת בובות (מנצ'וקוו) שנשלטה על ידי שליט הבובה, קיסר סין האחרון, פויי. כיבוש מנצ'וריה גרם להגירה גדולה של יפנים לאזור. היפנים ראו במנצ'וריה כאזור מפתח לחיזוק הכלכלה היפנית, ומרבית היפנים שגרו במנצ'וריה היו מנהלי חברות גדולות. ב-1932 הממלכה המאוחדת וצרפת שהיו מן המדינות המייסדות של חבר הלאומים, פרסמו את דו"ח "ליטון" אשר דורש לא להכיר בממשלת הבובות שיפן הקימה במנצ'וריה וכי יפן פלשה "בטעות" למנצ'וריה ויש להחזירו לסינים. בעקבות הדו"ח יפן פרשה מחבר הלאומים. מזכיר המדינה של ארצות הברית אמר כי הוא לא יכיר בכיבוש היפני בעוד שגרמניה בירכה על המעשה. מבחינה אסטרטגית, מנצ'וריה הייתה מחוץ לטווח המפציצים האמריקאים, ולכן היפנים ראו באזור כבית לאלפי מפעלים. המפעלים היפניים שהוקמו המשיכו את תפוקתם עד החזרת מנצ'וריה לסין ב-1945.
הממשלה היפנית ניסתה למזער את הנזקים הדיפלומטיים שגרם הצבא היפני בעקבות הפלישה לסין והודיעה שהיא נסוגה מסין. בניגוד להצהרת הממשלה, הצבא (אשר לא היה נתון לשליטת הממשלה) השלים את הכיבוש היפני במנצ'וריה. בעקבות המשך הכיבוש הצבאי במנצ'וריה, ממשלת יפן התפרקה. ראש הממשלה החדש, אינוקאי צויושי, ניהל משא ומתן עם סין השכנה ובעקבות כך, נרצח בניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932. לימים, ניסיון ההפיכה נחשב לתחילת העידן הלאומני–יפני ולסיום התקופה הדמוקרטית ביפן.
בשנת 1623 ההולנדים כבשו את האי טאיוואן על מנת לפתח אותו כבסיס מסחר עם השכנות, יפן וסין. חברת הודו המזרחית ההולנדית בנתה את העיר פורט זילנדיה, ועד מהרה ההולנדים שלטו בילידים המקומיים ושיעבדו אותם לצורכי בנייה ותחזוקה של המקום. בשנות ה-60 של המאה ה-19, העם הסיני התחיל להגר לטאיוואן ועד שנות ה-90 של המאה ה-19, מספר המהגרים הסינים שהיגרו לטאיוואן עמד על 2.3 מיליון סינים. לאחר הניצחון היפני על סין במלחמת סין–יפן הראשונה, הוסכם כי האי הטאיוואני יעבור לריבונותה של יפן. טאיוואן הייתה הקולוניה הראשונה של יפן מעבר לים.
בשנת 1905 חתמו האימפריה היפנית והאימפריה הקוריאנית על "אמנת יולסה", שהכניסה את קוריאה לאזור ההשפעה של האימפריה היפנית. חוזה יולסה הוביל לחתימת "אמנת 1907" בין יפן לקוריאה, אשר הבטיחה כי קוריאה תפעל תחת ממשלת יפן, ועניינים פנימיים של קוריאה יהיו בשליטה יפנית. לבסוף, בשנת 1910, נחתמה אמנת הסיפוח הרשמית של קוריאה ליפן.
המלחמה עם רוסיה (1904–1905)
בסוף המאה ה-19, יפן זעמה על תוכניותיה של רוסיה ליצור אזור השפעה בקוריאה ובמנצ'וריה. כפשרה, יפן הציעה להכיר בדומיננטיות הרוסית במנצ'וריה בתמורה להכרה רוסית ביפן כשליטה היחידה של קוריאה. רוסיה סירבה להצעה ודרשה מקוריאה להיות אזור נייטרלי בין יפן לרוסיה. ממשלת יפן הכריזה מלחמה על רוסיה כדי להפסיק את האיום הרוסי על תוכניותיה של יפן להפוך לאימפריה במזרח הרחוק. אף על פי שהתקיים משא ומתן בין רוסיה ליפן ב-1904, חיל הים היפני תקף את הצי המזרחי הרוסי בפורט ארתור שבסין, ובכך הכריז רשמית על מלחמה. רוסיה ספגה הפסדים רבים בעת הלחימה מול יפן. הצאר, ניקולאי השני, המשיך להילחם נגד יפן בציפייה לניצחון רוסי במלחמה, וכאשר יפן הוכיחה אחרת, ניקולאי השני נלחם לשמור על כבודה של רוסיה ולהימנע "מהפסד משפיל". המלחמה הסתיימה בעת חתימת הסכם פורטסמות', בתיווכו של נשיא ארצות הברית, תאודור רוזוולט. הניצחון היפני על המעצמה הרוסית שינה את מערכת יחסי הכוחות באסיה, וערער את שאר מעצמות העולם.
מלחמת העולם השנייה
מדיניות "אסיה לאסייתים" (או מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי) הייתה מדיניות שייצגה את האנטי-מערביות היפני בתקופת מלחמת העולם השנייה. המדיניות קבעה כי היפנים רצו ליצור גוש של מדינות אסייתיות, בהנהגת יפן, החופשי מהתערבות מערבית של המעצמות ששלטו ביבשת אסיה. המדיניות קידמה את האחדות הכלכלית והתרבותית של מדינות אסיה. המדיניות הוצגה באופן רשמי ב-29 ביוני 1940 על ידי שר החוץ היפני, האצ'ירו אריטה. המושג "מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי" פותח לראשונה על ידי קיושי מיקי, פילוסוף אנליטי של בית הספר "קיוטו". הרעיון המקורי היה מעין משאלה אידיאליסטית לשחרר את אסיה משלטון המעצמות המערביות, אך כמה לאומנים יפנים האמינו כי ניתן להשתמש בגוש האסייתי שירקם לאינטרסים האישיים של המעצמה היפנית, דוגמת השגת משאבי טבע חיוניים ליפן, ואף נמשכו אליו כאידיאל. פומימרו קונואה, ראש ממשלת יפן באותה העת, תכנן שהגוש אסייתי יורכב בעזרת כרזות תעמולה וקירוב התושבים לתרבות היפנית.
האידאולוגיה של השאיפות האימפריאליסטיות של יפן הכילה שתי גישות סותרות. מחד גיסא, הקמת האימפריה היפנית הביאה לאחדותם של גזעי אסיה תחת שלטון יפני ולהשמדת השלטונות האירופיות והאמריקאיות באסיה. גישה זו הביאה לידי ביטוי את הערכים הרוחניים של המזרח בניגוד למטריאליזם המערבי. ומאידך, האימפריה היפנית נתפסה כאימפריה הרסנית, משעבדת בני אדם וצורכת בצורה מסיבית משאבי טבע חיוניים.
בשנת 1937, יפן פלשה בשנית לסין, דבר שגרם לסנקציות כלכליות קשות שהוטלו על יפן ממדינות אירופה. האימפריה ההולנדית הקפיאה את כל הנכסים היפנים שפעלו בשטחה, וביטלה את כל קשרי המסחר שלה עם יפן. מאידך, ארצות הברית פגעה בתחום הנפט והפלדה, שהיו חיוניים ליפן להמשך המלחמה, באמצעות הקפאת כל קשרי המסחר בין שתי המדינות. בשנת 1939 יפן כבשה את כל מחוז מנצ'וריה ואת מרבית חופי סין, אך בעלות הברית סירבו בתוקף להכיר בכיבושים היפנים. כיבוש מנצ'וריה יצר גבול רחב היקפים בין ברית המועצות לבין יפן. הסובייטים הצליחו להדוף את האיום היפני מהגבול ולבסוף, העימותים הצבאיים בגבול בקיץ 1939 הסתיימו בניצחון סובייטי.
כתוצאה ממחסור הנפט החמור, ששימש את צבא האימפריה היפנית לתדלוק כלי הלחימה שברשותם, היפנים החליטו לפלוש לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים ולמושבות הבריטיות באוקיינוס השקט כדי להתגבר על מחסור הנפט בעוד שראש ממשלת יפן, פומימרו קונואה, האמין כי הפלישה דרומה תוביל את יפן לתבוסה, הצבא האמין כי ברגע שהם יכו את ארצות הברית מכת נוקאאוט שתשמיד את הצי האמריקאי בפרל הארבור, ארצות הברית תביא עצמה לשולחן המשא ומתן עם יפן. ב-7 בדצמבר 1941, היפנים הפציצו את נמל פרל הארבור וגרמו לארצות הברית, האימפריה הבריטית והולנד להכריז מלחמה על יפן. מספר מדינות נוספות ששמרו על עמדה נייטרלית במהלך המלחמה, דוגמת פרו, אקוודור ובוליביה, ניתקו את יחסיהם הדיפלומטיים עם יפן.
לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי והכרזת המלחמה של ברית המועצות נגד יפן, ב-15 באוגוסט 1945 היפנים הכריזו את כניעתם לבעלות הברית ועל סיום המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט. ב-2 בספטמבר באותה השנה, נחתם הסכם הכניעה באופן רשמי, והאזורים שהאימפריה היפנית כבשה הוחזרו למדינותיהם.
הכיבוש האמריקאי ביפן–הווה
בעת הכיבוש האמריקאי ביפן (1945–1952), היחסים הדיפלומטיים של יפן עם שאר מדינות העולם נותקו ואזרחי יפן לא הורשו לטוס מעבר לגבולות יפן. גנרל הצבא האמריקאי, דאגלס מקארתור, שהיה הנציב העליון של ארצות הברית ביפן, פעל למען השרשת הדמוקרטיה ביפן, הפסקת הצבאנות, והשמדת תאגידים מונופוליסטיים. מדיניות ממשלת יפן תחת הכיבוש האמריקאי הייתה למקד את האנרגיות היפניות לבנייתה הכלכלית החדשה של יפן, תוך שהיא מסתמכת באופן מוחלט על ארצות הברית שתטפל במדיניות ההגנה והחוץ. בשנת 1951 נחתם אמנת סן פרנסיסקו, הסכם השלום בין יפן לבין 47 מדינות חברות בעלות הברית (למעט ברית המועצות וסין). הכיבוש האמריקאי ביפן הסתיים רשמית באפריל 1952. הדיפלומט האמריקאי, ג'ון פוסטר דאלס, מהוגי אמנת סן פרניסיקו, טען כי בניגוד לחוזה ורסאי, שקבע כי גרמניה תשלם פיצויים כספיים למדינות ההסכמה, יפן איננה צריכה לשלם פיצויים לבעלות הברית. לאחר מאמצים דיפלומטיים שדאלס השקיע יפן לא חויבה לשלם פיצויים לאף מדינה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 יפן ביססה את עצמה מבחינה פוליטית וכלכלית. יפן שימשה כבסיס לוגיסטי צבאי לקוריאה הדרומית וארצות הברית בעת מלחמת קוריאה (1950–1953). בעזרת כוחה הכלכלי של יפן, יפן פיתחה את קשרי החוץ שלה עם מדינות העולם. יפן החלה לבסס השקעות מעבר לים, לסייע למדינות עולם שלישי בפיתוח תשתיות, לגנות סכסוכים ולפעול למען שמירת השלום בין מדינות העולם. על אף השינוי הדמוקרטי של יפן, היחסים עם שכונותיה נשארו מתוחים עקב אירועי מלחמת העולם השנייה; ב-1 ביולי 2019, עיריית טוקיו הטילה מגבלות ייצוא על חומרי תעשייה לקוריאה הדרומית. המגבלות הוטלו לאחר ההחלטה של בית המשפט העליון של סיאול, בירת קוריאה הדרומית, לחייב חברות יפניות לשלם פיצויים לצאצאי עובדים קוריאנים שגויסו בכוח לעבודה במהלך הכיבוש היפני על קוריאה. המצב הוביל לסיבוך של מכלול היחסים בין סיאול לטוקיו, המפלגות פנו להאשמות זו כלפי זו בנושאים פוליטיים ובקוריאה הדרומית החל קמפיין להחרמת מוצרים יפניים. ב-12 באוגוסט, קוריאה הדרומית מחקה את יפן מרשימת המדינות הזכאות ליבוא מואץ של מוצריה (סיאול הבטיחה לעשות זאת בתחילת אוגוסט, כאשר טוקיו הטילה סנקציות דומות) - מספטמבר, לחברות יפניות העובדות עם קוריאה הדרומית צריכות להמתין 15 יום להשלמת כל ההליכים.
אינדונזיה
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין אינדונזיה לבין יפן כוננו רשמית בשנת 1958. על פי סקר השירות העולמי של ה-BBC שנערך בשנת 2014, 70% מהאינדונזים רואים את השפעתה של יפן על השוק האינדונזי באופן חיובי, כאשר 14% מביעים עמדה שלילית על יפן, מה שהופך את אינדונזיה לאחת המדינות הפרו-יפניות ביותר בעולם.
הרשומות ההולנדיות על איי הודו המזרחיים ההולנדיים משנת 1896 העידו כי 614 אזרחי יפן התגוררו באינדונזיה (166 גברים, 448 נשים). בשנת 1909 הוקמה בעיר האינדונזית טאיטה, נציגות יפנית ראשונה באינדונזיה בדרג הקונסולרי. בשנת 1938 מספר התושבים היפנים שחיו באינדונזיה זינק ל-6,349 נפשות.
לאחר הקרב על איי הודו המזרחיים שאירע בשנת 1942 בין יפן להולנד, היפנים כבשו את אינדונזיה. היפנים ראו באינדונזיה כמקור נפט חשוב והחלו להשתלט על בארות הנפט בערים בורנאו, ג'אווה וסומטרה. היפנים עודדו את התפשטות הלאומנות בקרב העם האינדונזי ותמכו בעצמאותם באמצעות ייסוד מוסדות חינוך ובריאות אינדונזים. האימפריה היפנית החלה לטפח את התנועה הלאומנית האינדונזית וסיפקה לבני נוער אינדונזיים אימונים צבאיים וכלי נשק. בנוסף, הקימה צבא מתנדבים מקומי בשם PETA. ב-29 באפריל 1945 הקים הצבא היפני את BPUPKI - ועדה יפנית שמטרתה להכין את האיים האינדונזיים לקבלת העצמאות. אך עם תבוסתה של יפן, הוועדה לא קיימה את הבטחתה וב-17 באוגוסט 1945 הכריזה אינדונזיה על עצמאותה בראשותו של סוקרנו באופן עצמאי וללא תמיכה רשמית של יפן.
לאחר סיום הכיבוש היפני על אינדונזיה, כ-3,000 חיילים מהצבא היפני בחרו להישאר באינדונזיה ולהילחם לצד התושבים המקומיים נגד הכוחות ההולנדיים במלחמת העצמאות של אינדונזיה; בערך כחצי נהרגו, שרבים מהם קבורים בבית הקברות לגיבורים צבאיים בקליבתה, ואילו החצי נוסף בחר להישאר באינדונזיה לאחר תום הלחימה. חלקם עוטרו כגיבורי עצמאות אינדונזיה. בשנות ה-70 של המאה ה-20 יפנים רבים היגרו לאינדונזיה לצורכי עבודה והקמת מפעלים.
אינדונזיה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה. אינדונזיה מיוצגת ביפן בדרג הקונסולרי באמצעות שלוש קונסוליות רשמיות בערים פוקואוקה, סאפורו ואוסקה. יפן מיוצגת באינדונזיה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בג'קרטה, בירת המדינה. יפן מיוצגת באינדונזיה בדרג הקונסולרי באמצעות ארבע קונסוליות רשמיות שהיא מחזקה בערים מדן, דנפסאר, סורביה ומקאסאר.
הודו
למרות כינון היחסים הדיפלומטיים הרשמי בין הודו ליפן שנערך ב-28 באפריל 1952, היחסים בין שתי המדינות קיימים כבר מראשית המאה ה-6. הבודהיזם ההודי שהתפשט בעקיפין ביפן דרך סין וקוריאה, הפך לסמל התרבות של היחסים בין שתי המדינות. הודו היא שוק גדול עבור חברות יפניות דוגמת טויוטה וסוזוקי מוטור. הידידות בין יפן להודו מכונה לעיתים קרובות "אחווה יפנית-הודית". על פי סקר השירות העולמי של ה-BBC ב–2013, 42% מהיפנים חושבים כי ההשפעה הבינלאומית של הודו חיובית בעיקר, כאשר 4% חושבים שהיא שלילית.
אף על פי שההינדואיזם הוא דת עם מעט השפעה ביפן, עדיין היה לה תפקיד משמעותי אך עקיף בהיווצרות התרבות היפנית, בשל אמונות ומסורות בודהיסטיות רבות (שחולקות שורש משותף עם ההינדואיזם) שהתפשטו ליפן מסין דרך חצי האי הקוריאני במאה השישית. היסטוריונים רבים כתבו ספרים ומחקרים על עבודת האלילים ההינדים ביפן. גם כיום, יפן מעודדת מחקר מעמיק של אלים הינדים באמצעות תוכניות חילופי סטודנטים עם האוניברסיטאות ההינדיות.
במהלך המלחמה הקרה, בניגוד ליפן שהייתה בעלת בריתה של ארצות הברית, הודו ניהלה מדיניות חוץ נייטרלית שמעת לעת תמכה בברית המועצות. בשנות ה-80 של המאה ה-20 חלה עלייה ביחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות בעקבות מאמצים משותפים, וב-1986 יפן הפכה לשותפת הסיוע הגדולה ביותר של הודו. בשנת 1998, יפן הפעילה סנקציות על הודו והשהתה את כל קשרי המסחר שלה עם הודו בעקבות ניסוי בנשק גרעיני שנערך במדינה ההינדית. לאחר שלוש שנים של ניתוק, ממשלת יפן הסירה את הסנקציות והיחסים בין שתי המדינות חזרו להיות חזקים והדוקים. ליפן והודו אינטרס משותף - דיכוי הכלכלה הסינית באזור ומניעת ביסוסה של הרפובליקה העממית של סין כמעצמה עולמית. לשתי המדינות יש סכסוכים טריטוריאליים וכלכליים עם הרפובליקה העממית של סין, מה שמגביר את שיתופי הפעולה שבין שתי המדינות.
בשנת 2014 ביקר ביפן ראש הממשלה ההודי נרנדרה מודי. מאז כניסתו של מודי לממשלת הודו, מודי שמר על קשרים טובים עם ראש הממשלה היפני שינזו אבה. ביקורו ב-2014 חיזק עוד יותר את הקשרים בין המדינות והביא למספר הסכמי מפתח, כולל הקמת "שותפות גלובלית אסטרטגית מיוחדת".
הודו מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה. הודו מיוצגת ביפן בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית אחת בעיר אוסאקה. יפן מיוצגת בהודו בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בניו דלהי, בירת המדינה. יפן מיוצגת בהודו בדרג הקונסולרי באמצעות ארבע קונסוליות רשמיות שהיא מחזיקה בערים בנגלור, צ'נאי, קולקטה ומומבאי.
הפיליפינים
היחסים הראשוניים ביותר בין היפנים לפיליפינים אירעו לראשונה במחצית המאה ה-16, תקופה בה היפנים הקימו מעין מובלעת יפנית הנקראת "דילאו" אשר נתמכה על ידי שלטונות הספרדיים באי לוזון. במאה ה-17 היפנים והפיליפינים קיימו קשרי מסחר אינטנסיביים, דרך מערכת האוניות היפנית – "ספינות החותם האדום". בנוסף באותה העת, היפנים הובילו מרד בדילאו כנגד האימפריה הספרדית מה שגרם לירידה חדה במספר המתיישבים היפניים בפיליפינים. באמצע המאה ה-17 יפן החילה את מדיניות הסגר - הסאקוקו, שקובעת כי שום נתין זר מלבד סינים או אנשי חברת הודו המזרחית ההולנדית (תחת הגבלות חמורות) לא יוכלו לסחור עם יפן ולא יוכלו להגיע ליפן. בעקבות כך, היחסים בין יפן לפיליפינים הושעו עד לשנת 1854.
בשנת 1905 חתמה יפן בעל כורחה על הסכם עם ארצות הברית שבו היא מכירה בשלטון האמריקני על הפיליפינים. במהלך השלטון האמריקאי במקום, הקשרים הכלכליים שבין הפיליפינים ליפן גדלו באופן חסר תקדים ובשנת 1929 הייתה יפן שותפת הסחר הגדולה ביותר של הפיליפינים אחרי המדינה השולטת, ארצות הברית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הכוחות היפנים פלשו במהירות לפיליפינים והתגברו על הכוחות האמריקנים ועל הכוחות המקומיים. בשנת 1943, הוקמה ממשלת בובות בפיליפינים, הרפובליקה הפיליפינית השנייה, אך זו לא זכתה לתמיכה מצד האזרחים, בעיקר בעקבות היחס הברוטלי של הצבא היפני לאוכלוסייה הפיליפינית האזרחית. במהלך הכיבוש היפני והקרבות עם האמריקנים שניסו לכבוש חזרה את המדינה נהרגו יותר ממיליון פיליפינים, דבר שהגביר את הסנטימנט האנטי-יפני במדינה. איכות החיים בפיליפינים ירדה משמעותית לאחר המלחמה - מהמדינה השנייה העשירה ביותר באסיה (אחרי יפן עצמה), היא הפכה למדינת עולם שלישי.
בשנת 1946 הפיליפינים קיבלו עצמאות מארצות הברית ובשנת 1951 ממשלת הפיליפינים חתמה על אמנת סן פרנסיסקו, הסכם שלום בין יפן לחלק מן בעלות הברית. למרות חתימת ההסכם, רק בשנת 1956 היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו מחדש. בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 החלו חברות יפניות ומשקיעים בודדים לחזור לפיליפינים.
בנובמבר 1986 נשיאת הפיליפינים, קורסון אקינו ערכה ביקור רשמי ביפן ובמסגרתו נפגשה עם הקיסר הירוהיטו. במהלך הפגישה הקיסר התנצל על פשעי המלחמה היפניים שנעשו בפיליפינים בזמן מלחמת העולם השנייה. בנוסף, נחתמו מספר הסכמים בילטרליים בין שתי המדינות. אקינו חזרה ליפן בשנת 1989 להלווייתו של הירוהיטו וביקרה אף פעם נוספת במדינה בשנת 1990 להכתרתו של אקיהיטו לקיסר החדש של יפן.
בשנת 1993 הנשיא ראמוס נפגש עם קיאיצ'י מיזאווה, ראש ממשלת יפן, במהלך הפגישה חזר מיזאווה על התנצלותו של הקיסר הירוהיטו על פשעי המלחמה היפניים שנעשו באדמת הפיליפינים, וטען כי צריך לשקול את הדרך הטובה ביותר בהתייחסות לנושא. ממשל ראמוס תמך במכרז היפני להיות חבר קבע במועצת הביטחון של האומות המאוחדות יחד עם גרמניה.
הפיליפינים מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה. הפיליפינים מיוצגת ביפן גם בדרג הקונסולרי באמצעות ארבע קונסוליות רשמיות שהיא מחזיקה בנגויה, נהה, אוסקה, וסאפורו. יפן מיוצגת בפיליפינים בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה במנילה, בירת המדינה. יפן מיוצגת בפיליפינים גם בדרג הקונסולרי באמצעות שתי קונסוליות רשמיות שהיא מחזיקה בסבו סיטי, ובדבאו סיטי.
טורקיה
בשנת 1890, פריגטה עות'מאנית טבעה ליד חופי וואקיאמה מול הקיסר מוצוהיטו. הקיסר שלח את המלחים שטבעו חזרה לאיסטנבול, שם נפגש עם סולטאן האימפריה העות'מאנית וכונן עימו יחסים דיפלומטיים רשמיים. כמו כן, במקום הטביעה, הוקמה אנדרטה לזכרם של ההורגים. בנוסף, במלאת 125 שנים למקרה, משרד החוץ היפני וממשלת טורקיה הפיקו סרט תיעודי על המקרה בשם "125 שנה". לאימפריה העות'מאנית וליפן הייתה אויבת משותפת, האימפריה הרוסית, מה שגרם לחיזוק היחסים בין שתי המדינות ועל מספר רב של שיתופי פעולה צבאיים. במהלך מלחמת העולם הראשונה, היפנים והעות'מאנים, שהשתייכו לצדדים שונים, נאלצו להכריז מלחמה אחת על השנייה. אולם, הכרזת המלחמה הייתה סמלית בלבד, ואף פעם לא נוצר בין האימפריה העות'מאנית ליפן עימות ישיר.
לאחר נפילתה של האימפריה העות'מאנית, הרפובליקה הטורקית הוקמה. היחסים הדיפלומטיים בין טורקיה לבין יפן כוננו ב-1924, ושנה לאחר מכן, המדינות ביצעו חילופי שגרירים הדדיים. במהלך מלחמת העולם השנייה, טורקיה שמרה על מדיניות נייטרלית, אך בשלהי המלחמה, טורקיה הכריזה מלחמה על יפן. בדומה להכרזה במלחמת העולם הראשונה, גם ההכרזה הו הייתה סמלית בלבד.
בשנת 1985, מעט יותר מ-100 שנה לאחר הצלת מלחי הארטוגול מול חופי יפן, טורקיה שלחה מטוס לחלץ את 215 אזרחי יפן שהתגוררו באותה עת בטהראן, זאת בשעה שהתנהלה מלחמת איראן–עיראק. ממשלת טורקיה פרסמה אז הודעה: "לא שכחנו את הצלת מלחי הארטוגול. אם כן, לאחר ששמענו שיש אזרחים יפנים שזקוקים לעזרה, הלכנו להציל אותם". יפן לא העניקה מעמד פליט לאף אדם שברח מכורדיסטן הטורקית, בשל הרדיפות שבצעו הטורקים.