cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית ג'מאל
כנסיית סטפנוס הקדוש
על שמו של סטפנוס הוקמה בחצר המנזר, על גבי השרידים הביזנטיים, כנסייה חדשה בשנת 1932. שרידי הפסיפס שנמצאו באתר הכנסייה הועברו לקיר מחוץ לכנסיית סטפנוס ושרידי הכתובת ביוונית הושארו במקומם על רצפת הכנסייה. בשנת 2000 נתרם על ידי האמן יגאל תומרקין פסל צלב ממתכת עם ראש מכופף לציון מותו של סטפנוס הקדוש. בשנת 2006 פרסם הכומר אמיל פוש מבית הספר הצרפתי לארכאולוגיה ומקרא בירושלים את ממצאיו מהחפירה הארכאולוגית במקום, וחשף כי על טבלת אזנים שנתגלתה במקום נכתב ביוונית עתיקה "ΔΙΑΚΟΝΙΚΩΝ ΣΤΕΦΑΝΟΥ ΠΡΩΤΟΜΑΡΤΥΡΟΣ" ובעברית "דיאקוניקון סטפאנוס פרוטומרטירוס" ופירושו "משכן שרידיו של סטפנוס המרטיר הראשון". גילוי זה מוכיח לטענת הנזירים במקום כי בית ג'מאל הוא אכן כפר גמלא מאיגרת לוקיאנוס ומקום קבורתו של סטפנוס הקדוש.
את תפעול ותחזוק הכנסייה מבצעים 7 נזירים סליזיאנים שחיים במבנה המרכזי שמדרום לכנסייה ובניהולו של אב המנזר אנטוניו סקודו שאף מבצע במקום הדרכות מפורטות לתיירים.
מקווה
בתוך כנסיית סטפנוס, ישנם מדרגות היורדות מתחת לאדמה אל מקווה יהודי הלכתי, המתוארך למאה הראשונה לספירה.
מנזר הנשים
במבנה הדרומי בבית ג'מאל נמצאות כיום נזירות של מסדר בית לחם, למסדר זה ישנם שלושה שמות: מסדר בית לחם; לזכרו של הולדת ישו בבית לחם. מסדר עליית מרים הקדושה; נקרא כך בהשפעתו של האפיפיור פיוס השנים עשר, שהודיע ב-1 בנובמבר בשנת 1950 על הדוגמה, עיקרון אמוני נוצרי, שמרים אם ישו, עלתה לשמיים עם גופה. באמונה הנוצרית, באמירה זו השווה האפיפיור את עוצמתה של מרים אם ישו לאלוהותו ולעוצמתו של ישו, משום שישו הוא היחיד שעלה בגופו לשמים ולא מת בארץ ישראל. בהשפעת אמונה זו יוסד מסדר זה. השם השלישי הוא מסדר על שם סן ברונו הקדוש שייסד את המסדר הקרטוזיאני במאה האחת עשרה. כאשר הוקם המסדר, ביקשו הנזירות להשתייך גם למסדר סן ברונו הקדוש אשר משפיע מאוד על אורחות חיי הנזירות במנזר ומכאן השם הנוסף. (בצרפתית נקרא המסדר: Famille monastique de Bethléem, de l'Assomption de la Vierge et de saint Bruno).
מסדר האחיות בית לחם נוסד בשנת 1950 בצרפת, ושייך לזרם הקתוזיאני של סן ברונו הקדוש. הנזירות במקום מגיעות בעיקר מצרפת ומבלגיה, והשפה המשותפת ביניהן היא צרפתית. הנזירות עוסקות במשך היום בתפילה בהגות ובהתבוננות וממעטות בדיבור. במנזר נמצאות 25 נזירות, אשר חלקן נמצאות מרגע הקמת המנזר עבורן בשנת 1985 וחלקן הגיעו מאוחר יותר. לכל אחת מהנזירות יש תפקיד משלה לקיום ולתפעול אורח החיים במנזר. לפרנסתן יוצרות הנזירות כלי קרמיקה מעוצבים, ריבות ומיצים שונים הנמכרים לתיירים ומבקרים בחנות קטנה במנזר.
הנזירות אינן עוזבות את המנזר ללא סיבה הכרחית כמו סידורי ביטוח או ללכת לרופא. על מנת לחיות חיים מלאים כנזירה, הנזירות מתנתקות מאמצעי תקשורת כטלוויזיה או טלפון ועסוקות במשך רוב היום בתפילה ובטקסים דתיים.
הנזירות לובשות כמה סוגי בגדים ומתוכם שני סוגים מרכזיים, לבן; לתפילה, לשירה ולשהות היומיומית במנזר. כחול; לעבודה מלכלכת וליציאה לעיר, על מנת לא למשוך תשומת לב מיותרת. מתוך מסורת עתיקת שנים ומתוך הסמליות של הנישואין עם האל הנזירות עוטות על ראשן כיסוי ראש וחלקן אף עונדות טבעת מבחירה כסמליות לנישואיהן עם האל.
קפלה יהודית במנזר
בתוך מנזר הנשים ישנו חדר שהוא מעין קפלה או בית כנסת יהודי קטן, עם עמוד תפילה, מנורת שבעה קנים וספר תנ"ך פתוח. החדר ללא סממנים נוצרים על מנת לאפשר תפילה ליהודים והוא נועד לקירוב לבבות בין נוצרים ליהודים.
הבאר הטורקית
באר בעומק 6 מטרים אשר נמצאת מתחת למנזר, במורדות הגבעה על נחל ירמות. הייתה מיועדת לתת מים בתקופה הטורקית, כיום הבאר מלאה במים אך מסוכנת לכניסה עקב ברזלים בתחתית הבאר.
עץ זית עתיק
על הגבעה בבית ג'מאל כ-600 מטרים מצפון למנזר, נמצא עץ זית שעל פי הנזירים במקום גילו כבן 2000 שנה, והוא נחשב לאחד מעצי הזית העתיקים בישראל. על פי משרד החקלאות גילו מוערך בכ-400 שנים.
אירועי טרור וונדליזם בבית ג'מאל
ב-26 בפברואר 2010 נמצאה באזור המנזר גופתה של נטע שורק, אישה ישראלית מזכרון יעקב. היא נעדרה יומיים קודם לכן לאחר ששהתה בבית ההארחה במנזר. בתחילה סברה המשטרה שהתאבדה אולם לאחר מכן התברר שהיא נרצחה על ידי חוליה של מחבלים פלסטינים שדקרו וחנקו אותה למוות.
ב-20 באוגוסט 2013, כחלק מאירוע "תג מחיר" הושלכו על ידי אלמונים בקבוקי תבערה ורוססו כתובות נאצה בסמוך למנזר הנשים בבית ג'מאל.
ב-20 בספטמבר 2017, הושחתה כנסיית סטפנוס הקדוש שבמקום ובין היתר נופצו חלונות הויטראז' של הכנסייה, פסלה של מריה הקדושה נשבר והושחת ריהוט וחלקים נוספים בכנסייה.
ב-10 באוקטובר 2018 נגלה לעיני אנשי המנזר כי הושחתו עשרות קברים על ידי הפלת צלבי הבטון שעליהם בבית העלמין המקומי אשר מרוחק כחצי קילומטר מהמקום.
חורחה אלקלדה
חורחה "קמפולו" אלקלדה (בספרדית: Jorge Alcalde; 5 בדצמבר 1916 – 25 ביוני 1990) היה כדורגלן פרואני, ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
אלקלדה נחשב לאחד החלוצים הגדולים בהיסטוריה של הכדורגל הפרואני, אם כי בוודאי נשכח על ידי השחקנים של הדורות האחרונים. הוא היה חלוץ בעל איכות טכנית נהדרת ואלגנטי בתנועותיו, רבים תיארו אותו כשילוב בין המשחק השובב של אלחנדרו וילאנואבה לבין הסקורר העוצמתי תאודורו פרננדס. אלקלדה אף היה מועמד על פרס כדור הזהב העולמי של פיפ"א בשנת 1939.
אחיו הבוגר, תאודורו אלקלדה, היה גם כן כדורגלן. אלקלדה התחיל את הקריירה בספורט בויז מעיר הולדתו קייאו, שם נחשב לאליל וזכה עמה פעמיים בליגה הפרואנית בשנים 1935 ו-1937. הוא היגר לארגנטינה בשנת 1939 שם שיחק בריבר פלייט, וניתנה לו האפשרות לשחק לצד שחקנים ידועים כמו חוסה מנואל מורנו, אדולפו פדרנרה, קרלוס פאוצ'לה ואנחל לברונה. אלקלדה כבש בה 12 שערים ב-25 הופעות, לפני שהמשיך את הקריירה שלו בארגנטינה עם באנפילד ולאחר מכן בטאלרס. עד היום מחזיק בשיא השערים לשחקן פרואני בליגה הארגנטינאית עם 50 שערים.
אלקלדה עבר בשנת 1946 למועדון האורוגוואי ליברפול (מונטווידאו) בו שיחק מעט, ושנה לאחר מכן עבר לדפרוטיבו מוניסיפאל. אלקלדה שיתף פעולה עם תאודורו פרננדס גם ברמת המועדונים באוניברסיטריו דה דפורטס ושניהם זכו בליגה הפרואנית ב-1949. הוא סיים את הקריירה בשנת 1950 בספורט בויז היכן שהתחיל.
נבחרת פרו
במדי נבחרת פרו השתתף באולימפיאדת ברלין 1936, וכבש בניצחון רבע הגמר 2–4 על "נבחרת הפלא" האוסטרית. במשחקים הבוליבריים של 1938 פרו זכתה ואלקלדה סיים ככובש המצטיין עם שישה שערים, כולל רביעייה בניצחון 1–9 נגד אקוודור. אלקלדה לקח חלק חשוב בזכייתה של פרו בקופה אמריקה 1939 כששיחק בהתקפה לצד תאודורו פרננדס. הוא כבש בכל משחקי הטורניר וסיים כסגן מלך השערים (אחרי פרננדס) לצד סברינו וארלה האורוגוואי. משחקו האחרון במדיה הגיע באותו הטורניר בניצחון 1–2 על אורוגוואי, מאחר שלאחר מכן היגר לארגנטינה.
דולפין תלום-שן
דּוֹלְפִין תְּלוּם שִׁנַּיִּם או סטנו תלום־שן (שם מדעי: Steno bredanensis) הוא מין דולפין גדול שנפוץ בעיקר במים עמוקים באקלים טרופי.
מתן השם וגילוי
הדולפין תלום־השן תואר לראשונה על ידי ז'ורז' קיווייה ב-1823. שם הסוג סטנו, שבו מין זה הוא היחיד, בא מיוונית; ביוונית, פירוש המילה 'סטנו' היא 'צר' ואכן אף הדולפין מאופיין בצורה ארוכה וצרה. על שיני הדולפין ישנם תלמים אורכיים, הנראים או הניתנים למישוש - מכאן 'תלום־שן'.
ז'ינט נבה
ז'ינט נבה (בצרפתית: Ginette Neveu; 11 באוגוסט 1919 – 28 באוקטובר 1949) הייתה כנרת צרפתייה מחוננת.
דולפין תלום-שן
מאפיינים גופניים
האפיונים הפיזיים העיקריים של הדולפין הם ראש בצורת חרוט ואף צר וארוך. סנפיר הגב גדול וניכר. הסנפירים הצדדיים 'מקובעים' לגוף בדומה לדולפינים אחרים, ובשל כך לעיתים מתבלבלים בינו לבין מיני דולפינים אחרים. השפתיים, הגרון, והבטן בצבעי לבן-ורוד, שאר הגוף בצבע אפור כהה, וסנפיר הגב בצבע אפור כהה. אורך הדולפין מגיע ל-2.5 מטרים ומשקלו למעלה מ-150 קילוגרם.
ז'ינט נבה
קורות חייה
נבה נולדה בפריז למשפחה מוזיקלית שבין בניה היה המלחין שארל-מארי וידור. היא למדה נגינה בכינור ואחיה, ז'אן-פול נבה, למד נגינה בפסנתר. ז'ינט למדה אצל אמה והתגלתה כילדת פלא בגיל שבע בנגינת הקונצ'רטו לכינור של מקס ברוך עם התזמורת הסימפונית של קלן בפריז. היא המשיכה ללמוד אצל לין טלואל וז'יל בושרי בקונסרבטואר של פריז, ולבסוף השלימה את הכשרתה המוזיקלית בהנחיית ג'ורג'ה אנסקו, נדיה בולאנז'ה וקרל פלש.
דולפין תלום-שן
מאפיינים גופניים
זן זה מאופיין בחברתיות. הם חיים בדרך כלל בקבוצה גדולה של למעלה מחמישים פרטים, אך היו דיווחים גם על קבוצות שמנו כמאה פרטים.
ז'ינט נבה
קורות חייה
הקריירה הבינלאומית של נבה נקטעה במלחמת העולם השנייה אולם חודשה בתומה בלונדון. אחיה, הפסנתרן ז'אן-פול, ליווה אותה והשניים ערכו סיור מקיף באירופה שאחרי המלחמה (שכלל הופעה בפסטיבל האביב הבינלאומי למוזיקה בפראג), וכן ביקרו באוסטרליה ובדרום אמריקה. הם באו גם לביקורים חוזרים באולמות הקונצרטים החשובים של ארצות הברית. סגולותיה הכנריות - העוצמה, השליטה והמצלול הנקי - מציבים את ז'ינט נבה בין הכנרים הגדולים בעולם, על אף הקריירה הקצרה.
דולפין תלום-שן
אוכלוסייה ושימור
אין איומים של ממש על הישרדות המין, אך עדיין דולפינים רבים נלכדים ברשתות דיג וכן חלק ניצודים על ידי דייגים יפנים.
ז'ינט נבה
קורות חייה
נבה הופיעה בקונצרט האחרון שלה ב-20 באוקטובר 1949. כעבור שבוע, ב-27 באוקטובר, יצאו היא ואחיה בטיסת אייר פראנס אל סדרת קונצרטים נוספת. מטוסם התנגש בצלע הר לאחר שני ניסיונות נחיתה כושלים בנמל התעופה בסאו מיגל שבאיים האזוריים. כל 48 נוסעי הטיסה, ביניהם אלוף האגרוף הצרפתי המפורסם מרסל סרדן, נספו.
אדית פיאף כתבה על נבה באוטוביוגרפיה שלה, "גלגל המזל": "הייתי מוכנה לנסוע אלפי מילין כדי לשמוע את ז'ינט נבה הדגולה...".
אירוס
אִירוּס או אִירִיס (שם מדעי: Iris) הוא סוג במשפחת האירוסיים. בסוג כ-300 מינים, שהם גאופיטים רב-שנתיים, הנפוצים ברוב אזורי העולם כצמחי בר או נוי. בארץ ישנם למעלה מ-15 מינים, חלקם בעלי פקעת, חלקם בעלי בצל וחלקם בעלי קנה שורש מעובה
תיאור
גבעוליו של האירוס עגולים, צומחים ביחידים או בקבוצות, פשוטים או מתפצלים. העלים שטוחים, צרים ומוארכים, לעיתים חתכם דמוי צלב, צומחים בשושנה סביב הגבעול. מערכת השורשים קרובה לפני הקרקע. קני השורש שטוחים בדרך כלל, אוגרים מזון, מתפצלים ומתפתלים.
פרחיו של האירוס ייחודיים, שצורותיהם וצבעיהם מגוונים ומיוחדים. עטיף הפרח מורכב משלושה דורים הנבדלים זה מזה. בכל דור 3 עלים, כולם צבעוניים. הדור החיצוני, מורכב משלושה עלי עטיף. עלה העטיף החיצוני מפותח בכל מיני האירוס. חלקו התחתון, המחובר לגבעול, דומה לחצי צינור, חלקם העליון רחב, אופקי או נוטה כלפי מטה, ומשמש כמשטח נחיתה למאביקים. הדור השני, ייחודי לסוג אירוס, מורכב משלושה עמודי עלי כותרתיים, שטוחים וצבעוניים. כל עמוד העלי דומה לחצי צינור ויוצר צנור סגור עם חלקו התחתון של עלה העטיף החיצוני. הוא מתפצל בחלקו העליון ותחת הפיצול נראית הצלקת הדומה ללשון קטנה הפונה מטה. הדור הפנימי ביותר שונה ממין למין, בדרך כלל הוא זקוף ובולט, משמש כדגל המסמן את מקום האבקן. בצדו העליון של הצינור הנוצר מעלי הדור החיצוני והאמצעי נמצא אבקן שמאבקו פונה מטה, אל תוך הצינורת היינו: אל גבו של החרק הנכנס לצינור. למעשה, כל פרח הוא נכון (בעל סימטריה רדיאלית) אך הוא בנוי משלושה פרחים לא-נכונים הכוללים שני עלי עטיף, עמוד עלי ואבקן. הפריחה בדרך כלל מתרחשת באביב. הפרי הוא הלקט הנפתח בשלוש קשוות, והוא מכיל זרעים כהים קטנים.
רבייה
בחלק ממיני האירוס קיימת אי סבילות עצמית - ההאבקה נמנעת באותו הפרח ולעיתים אף בצמחים שונים בתחומי אותה המושבה. ההאבקה מתבצעת על ידי חרקים - בעיקר דבורים, הנמשכות לפרחים בשל ההאבקה המזינה. ישנם מינים המואבקים על ידי זכרי דבורים המשתמשים בפרח כמקום לינת לילה.
מלבד הרבייה המינית, מתרבה האירוס לעיתים קרובות ברבייה וגטטיבית על יד חלוקת קני השורש והצמחת גבעולים חדשים ממפרקים. לפעמים ניתן למצוא מושבת אירוסים זקנה וגדולה, שאינה אלא התפצלות של שורש אחד. במושבות כאלו הבשלת הזרעים היא נדירה מאוד.
תפוצה
אירוסי בר נפוצים באזורים ממוזגים-קרירים עד ממוזגים-יבשים בכל חצי הכדור הצפוני. רוב מיני האירוס צומחים בתצורות צומח פתוחות - חורשים פתוחים, גריגות ובעיקר בבתות עשבוניות, במקומות עשירים באור שמש.
בארץ ישראל צומחים בר שבעה עשר מינים: רוב מיני האירוס הצומחים בישראל נדירים, ואף אנדמיים לארץ ישראל או כמעט אנדמיים (צומחים רק בה ובדרום לבנון).
שם הצמח
שמו של האירוס ניתן לו על שמה של האלה היוונית איריס, שהייתה אלת הקשת בענן ושליחת האלים כביטוי לצבעים הססגוניים של הפרח. שם זה ניתן לו על ידי היפוקרטס, הרופא היווני בן המאה החמישית לפני הספירה.
קארולוס ליניאוס, אבי המיון המדעי המודרני ומי שהחל בהענקת שמות אחידים לצמחים, שימר את השם כפי שהוא ניתן על ידי היפוקרטס.
השם בצורתו העברית הנפוצה, אירוס, מוזכר כבר במשנה (כלאים ה' ח')- אליה חדר מן היוונית. לפי האקדמיה ללשון העברית, תקינות בעברית שתי הצורות - גם איריס וגם אירוס.
מיון
300 המינים של האירוס היו מחולקים לסקציות החל מתחילת המאה העשרים. בשנים האחרונות הוצאו מינים רבים מתוך הסוג אירוס לסוגים נפרדים, והסקציות השונות קיבלו מעמד של תת-סוגים נפרדים וחלקם חולקו לסקציות שונות.
כיום מקובלת החלוקה לשישה תתי-סוגים: בעבר נמנה עם האירוס גם תת-הסוג Gynandriris, אך כיום הוא הופרד לסוג נפרד בשם צהרון, הכולל את המין צהרון מצוי שנקרא בעבר "אירוס מצוי", ובשם העממי "אירוס אחר הצהריים".
מיון מינים גנניים
אף על פי שבטבע אין האירוסים נוטים ליצור מיני כלאיים זה עם זה, בצורה מלאכותית הדבר קל ביותר לביצוע. מקובל ליצור מיני וזני כלאיים לגינון, שכן צורותיהם וצבעיהם המיוחדים של האירוסים הופכים אותם לצמח מקובל ונפוץ בגינות הנוי. בשנת 1840 היו בקטלוג זני האירוס רק כ-100 זנים גנניים, אך בסוף המאה העשרים היו כבר למעלה מ-35,000 זנים שונים. עם המינים מרובי הזנים נמנים אירוס הולנדי, אירוס יפני ואירוס גרמני.
מקובל למיין את האירוסים הגננים לפי תכונות מורפולוגיות שונות: גובהם (עד 37 ס"מ, עד 70 ס"מ ומעל 70 ס"מ), מולדת הצמח, צורת פרחיו או צבעו.
האירוס באמנות וכסמל
פרחי האירוס נפוצים מאוד בציור בשל צורתם וצבעיהם המרהיבים. הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך צייר מספר עבודות שנושאם הוא פרח האירוס, ביניהן ידועה ביותר עבודתו "איריסים". המלחין האיטלקי פייטרו מסקאני כתב אופרה בשם "איריס". הסופר הגרמני הרמן הסה הקדיש אחד מסיפוריו המוקדמים לאירוס, והא מסמל בסיפור זה את הילדות.
פרח האירוס משמש כסמלה של החברה להגנת הטבע בישראל. האירוס, שכל מיניו הארצישראלים נדירים וחלקם גם אנדמיים, מסמל את פעילות החברה בשל המאבק לשימורו שכלל הכרזה על מספר שמורות טבע המוקדשות לאירוס והשפעה על תודעת הציבור - מאבק שאכן עלה יפה והציל את מיני האירוס מכליה.
יש הסבורים בטעות שדגם הפרח הקרוי בצרפתית fleur-de-lis (שושן בצרפתית) מדמה את האיריס. הסבורים כך כוללים את הדגמים הרבים שיש ביניהם משותף חזותי של שני עלים גלולים לצדדים ועלה מרכזי ניצב. למשל, סמלו של בית המלוכה בצרפת החל מן המאה ה-11, סמלן של יחידות צבאיות רבות בכל העולם וסמל תנועת הצופים.
גם הסמל של "החברה להגנת הטבע" מיוסד על דגמי השושן הקדומים ומחקה את הקומפוזיציה שלהם. כל זאת למרות שהוא מדמה בוודאות איריס, אותו בחרה החברה לחרוט על דגלה כסמל לשמירת האיריס ושמירת הטבע. מכיוון שסמלה של החברה להגנת הטבע הוא בן המאה ה-20, לא ניתן ללמוד ממנו לאחור על דגמים שקדמו לו, ולא ניתן להשליך מדימוי האיריס בדגם החברה להגנת הטבע לגבי דגמים קדומים לו.
Mercury – Act 1
Mercury - Act 1 הוא אלבום האולפן החמישי של הרכב מוזיקלי האמריקאי Imagine Dragons. האלבום יצא לאור ב-3 בספטמבר 2021, על ידי חברות התקליטים אינטרסקופ רקורדס ו-Kidinakorner. מתוך האלבום יצאו שישה סינגלים.
רקע והכרזה
ב-29 ביוני 2021, ביקשה הלהקה בעמוד טוויטר שלהם מאנשים שינחשו את שמו של האלבום, והבטיחו לחשוף אותו למחרת אם מישהו ינחש זאת נכון. לאחר מכן הוכרז על האלבום בחשבון הטוויטר של הלהקה ב-30 ביוני 2021, וחשפו את עטיפת האלבום ותאריך יציאתו. האלבום הופק על ידי ג'ואל ליטל וריק רובין.
הוצאה
ב-12 במרץ 2021, הוציאו הלהקה את שני הסינגלים המובילים יחד "Follow You" ו-"Cutthroat". ב-2 ביולי, יצא לאור הסינגל השלישי "Wrecked". האלבום יצא לאור ב-3 בספטמבר 2021.
אליפות צרפת הפתוחה 2014
אליפות צרפת הפתוחה 2014 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי חימר באצטדיון רולאן גארוס בפריז. התחרויות התחילו ב-25 במאי והסתיימו ב-8 ביוני. זו הייתה האליפות ה-113 מאז ייסודה.
הפרסים
משתתפי תחרויות קיבלו את הפרסים הבאים (באירו):
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו. להלן ה-16 הראשונים של הדירוג:
מנצח תחרות 2013 רפאל נדאל נפגש במשחק הגמר עם נובאק ג'וקוביץ'  וניצח ב-4 מערכות. בכך הוא הפך להיות הטניסאי הראשון שזכה בתחרות הגברים גראנד סלאם שמונה פעמים.
תחרות הנשים
מנצחת תחרות 2013 סרינה ויליאמס הודחה בסיבוב השני. במשחק הגמר מריה שרפובה נפגשה עם סימונה האלפ  וניצחה ב-3 מערכות.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן הזוגות שקיבלו דירוג:
מנצחי תחרות 2013 בוב בריאן ומייק בריאן הודחו ברבע הגמר. ז'וליין בנטו ואדואר רוז'ה-ואסלין נפגשו במשחק הגמר עם מרסל גרנולייס ומארק לופס  וניצחו בשתי מערכות.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן הזוגות החזקות שזכו בדירוג:
מנצחות תחרות 2013 יקטרינה מקארובה וילנה וסנינה הודחו בסיבוב השני. במשחק הגמר שיה שוויי ופנג שוואי  נפגשו עם שרה אראני ורוברטה וינצ'י  וניצחו בשתי מערכות.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 32 זוגות. להלן הזוגות שזכו בדירוג:
מזוג מנצחי תחרות 2013 רק לוציה הרדצקה השתתפה בתחרות. הזוג הלא מדורג אנה-לנה גרונפלד וז'אן-ז'וליין רוייר  נפגשו במשחק הגמר עם יוליה גורגס  וננד זימוניץ'  וניצחו בשתי מערכות.
ישראל ברולאן גארוס
דודי סלע השתתף בתחרות הגברים והודח בסיבוב הראשון.
שחר פאר השתתפה בתחרות הנשים. בסיבוב הראשון היא הפסידה בשתי מערכות ליוג'יני בושאר מקנדה.
יוני ארליך השתתף בתחרות זוגות גברים לצד מרסלו מלו מברזיל. בסיבוב הראשון הם ניצחו בשתי מערכות. בסיבוב השני הם נפגשו עם הזוג שהיה מדורג במקום ה-6 בתחרות וניצחו בשתי מערכות. בסיבוב השלישי הם הפסידו בשתי מערכות לזוג שהיה מדורג במקום ה-9 בתחרות.
שחר פאר השתתפה בתחרות זוגות נשים לצד דניאלה האנטוקובה מסלובקיה. בסיבוב הראשון הן הודחו על ידי הזוג שהיה מדורג במקום מס' 5 בתחרות בשתי מערכות.
מפרצון מורגן
מפרצון מורגן (באנגלית: Morgan Inlet) הוא מפרצון מכוסה קרח, בקצה המזרחי של האי ת'רסטון, בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
אורכו של המפרצון 33 קילומטרים, ולו שתי זרועות. המפרצון מצוי בין חצי האי לופגרן וחצי האי טיירני.
בצד הדרומי של הזרוע הצפונית של המפרץ (שהיא הגדולה משתי הזרועות), מצויים מצוקי קינג (King Cliffs).
הנקודה הבולטת לתוך המפרצון, והמפרידה בין הזרועות היא נקודת רייאן (Ryan Point).
גילוי ומיפוי המפרצון
המפרצון וזרועותיו התגלו מהאוויר, בטיסות של מסוקי צי ארצות הברית, במהלך משלחת החקר לים בלינגהאוזן בפברואר 1960.
מקור השם
שמו של המפרצון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
המפרצון נקרא על שמו של ג'וזף ר. מורגן (Joseph R. Morgan), מצי ארצות הברית, שהיה קצין הידרוגרפיה ואוקיינוגרפיה, של כוח המשימה ה-43 של משלחת החקר (U.S. Navy Task Force 43).
מצוקי קינג נקראים על שמו של צ'ארלס אי. קינג (Charles E. King), חבר משלחת הסקר הקרקעית לארץ אלזוורת' (Ellsworth Land Survey), אשר חקרה את המצוקים, בעונת המחקר (הקיץ האוסטרלי) 1968–1969.
נקודת ראיין נקראת על שמו של אי. אי. רייאן (A.E. Ryan), הצלם הראשי של כוח המשימה המזרחי של צי ארצות הברית, במהלך מבצע קפיצה לגובה, אשר צילם תצלומי אוויר של האי ת'רסטון, ואזורי החוף הסמוכים, בין השנים 1946–1947.
לקריאה נוספת
• T.R. Riley, M.J. Flowerdew, R.J. Pankhurst, P.T. Leat, I.L. Millar, C.M. Fanning, & M.J. Whitehouse, A revised geochronology of Thurston Island, West Antarctica and correlations along the proto Pacific margin of Gondwana
• International Symposium on Antarctic Earth Sciences 5th : 1987, Geological Evolution of Antarctica, Cambridge, England, P 400
ערכת מגן
בישראל, ערכת מגן היא מארז המכיל ציוד להתגוננות מפני התקפה בנשק כימי.
מאפיינים
הרכבן של ערכות המגן ואופן חלוקתן לציבור מוסדרים בתקנות ההתגוננות האזרחית (ערכות מגן), התשנ"א-1990.
היסטוריה
ערכות מגן חולקו לכל תושבי ישראל לקראת מלחמת המפרץ, ועם תחילת המלחמה ניתנה הוראה לפתוח אותן ולהשתמש בהן בעת אזעקה על שיגור טילים לעבר ישראל, בעקבות הצהרה של סדאם חוסיין שיילחם בישראל בנשק כימי. בדיעבד התברר שטילים אלה לא צוידו בראש נפץ כימי. כעבור שנים אחדות נאספו ערכות אלה מהתושבים, והוחזרו למחסני פיקוד העורף.
בשנת 2010, הכריז פיקוד העורף על חלוקה מחודשת של ערכות המגן באמצעות דואר ישראל, החלוקה הייתה אמורה להימשך שנתיים. בשנת 2014 הוחלט שבשל הסרת האיום הסורי, חלוקת ערכות המגן תופסק.
אופ"א
איגוד התאחדויות הכדורגל האירופיות (באנגלית Union of European Football Associations, בראשי תיבות UEFA) הוא הגוף המנהל של הכדורגל האירופי. הגוף מייצג את התאחדויות הכדורגל של אירופה, ומארגן את טורנירי היורו וליגת האומות לנבחרות. ואת ליגת האלופות, הליגה האירופית, הקונפרנס ליג, והסופר קאפ האירופי למועדונים. עם שליטה על הפרס הכספי, לוח זמנים וזכויות השידור לתחרויות האלו. הוא אחד משש הקונפדרציות היבשתיות של פיפ"א.
מלבד ישראל השוכנת ביבשת אסיה, ישנן עוד מספר מדינות אירואסיות החברות בארגון אופ"א: רוסיה, טורקיה, קפריסין, אזרבייג'ן, ארמניה, גאורגיה, וקזחסטן.
אופ"א היא הגדולה והחזקה ביותר בצד הכספי ובהשפעתה על המשחק העולמי משאר הקונפדרציות. כמעט כל הכדורגלנים הטובים בעולם משחקים בליגות אירופה עקב המשכורות המשולמות ממועדוני הכדורגל העשירים בעולם, בפרט באנגליה, איטליה, ספרד, צרפת וגרמניה. רבות מהנבחרות החזקות בעולם נמצאות באירופה, ומתוך 32 הנבחרות במונדיאל 2018, 13 הן מאופ"א. בעבר אף היו הנבחרות מאירופה רוב של המשתתפות במונדיאל.
היסטוריה
אופ"א נוסדה ב-15 ביוני 1954 בבזל, שווייץ תוך כדי שיחות בין ההתאחדויות של צרפת, איטליה ובלגיה. המשרדים הראשיים היו בפריז עד 1959, אז הארגון עבר לברן שבשווייץ. מאז 1995 נמצאים המשרדים בניון (ליד ז'נבה) שבשווייץ. הגוף החזק באופ"א הוא קונגרס אופ"א. הנשיא הראשון היה אב שוורץ והמזכיר הכללי הראשון הנרי דלוניי, על שמו נקרא הגביע הניתן לזוכה באליפות אירופה בכדורגל. הנשיא הנוכחי הוא אלכסנדר צ'פרין מסלובניה, שנבחר ב-14 בספטמבר 2016 לתפקיד.
כשנוסדה אופ"א היו חברות בה 25 מדינות, וכיום חברות בה 55 מדינות. עיקר הגידול היה בשנות ה-90, בעקבות התפרקותן של ברית המועצות, צ'כוסלובקיה ויוגוסלביה, הצטרפותן של מדינות קטנות כגון ליכטנשטיין, סן מרינו, איי פארו ואנדורה, וכן צירופה של התאחדות הכדורגל הישראלית ב-1993, לאחר שגורשה מקונפדרציית הכדורגל של אסיה מסיבות פוליטיות כחמש עשרה שנה קודם לכן.
חברות הקונפדרציה
לאופ"א ישנן 55 חברות:
מעמד של לא-חברות
ישנן מספר נבחרות לאומיות באירופה שאינן חברות באופ"א באופן רשמי. רובן רשומות בקוניפ"א.
דירוג נוכחי לנבחרות אופ"א
להלן דירוג הנבחרות באופ"א לפי הדירוג העולמי של פיפ"א לנבחרות גברים ולנבחרות נשים:
טניסאי
טניסאי או שחקן טניס הוא ספורטאי המשחק טניס. ישנם טניסאים חובבים ואף מקצוענים.
כיום, כל הטניסאים המקצוענים משתייכים להתאחדויות טניס. הטניסאים הגברים משתייכים לסבב ה-ATP המנוהל על ידי התאחדות הטניסאים המקצוענים, והנשים משתייכות לסבב ה-WTA המנוהל על ידי התאחדות הטניס לנשים. במסגרת הסבבים, השחקנים נוסעים ברחבי העולם למשחקים בטורנירים שונים.
הטניסאים מרוויחים את משכורתם מהענף במידה רבה כתוצאה מהטורנירים בהם הם משתתפים, בהתאם לרמת ההצלחה שלהם בהם. עם זאת, טניסאים בכירים רבים מרוויחים כסף רב כתוצאה מהסכמי פרסום עם חברות מובילות. רובם אף נהנים מתמיכתו של ספונסר.
הטניסאים נמצאים בתוך מועדונים, המעניקים להם לעיתים חסות וכסף. מלבד בסבבים הבינלאומיים, הם משחקים לעיתים עבור מועדוניהם בגביע המדינה של ארצם המשוחק במתכונת קבוצתית, וכמו כן לוקחים חלק באליפות המדינה המנוהלת במתכונת יחידים.
השחקנים ממוקמים על פי מספר הנקודות שהם משיגים בדירוגים העולמיים של ה-ATP וה-WTA. על ידי רבים, נחשב רוג'ר פדרר כטניסאי הטוב בהיסטוריה, מאחר שהוא ניצב בפסגת הדירוג העולמי לגברים במשך ארבע שנים וחצי, ואף זכה למחמאות לא מעטות בתקשורת מטניסאי עבר מובילים, כדוגמת פיט סמפראס, ביורן בורג ובוריס בקר.
בסיום כל שנה מחולק פרס "טניסאי השנה" מטעם איגוד עיתונאי הספורט הבינלאומי. הזוכה בתואר (2009) הוא רוג'ר פדרר. בנוסף, סבב ה-ATP מחלק את תואר "שחקן החודש" לטניסאי היחידים ו"זוג החודש" לשחקני הזוגות המצטיינים בכל חודש מסוים.
תחש המשכן
תחש המשכן (שם מדעי: Dugong dugon) הוא מין יונק ימי יחיד בסוגו (Dugong) והמין היחיד ששרד במשפחת התחשיים שבסדרת התחשאים.
התחש הוא יונק ימי באורך 2 עד 4 מטרים ומשקל של עד 500 ק"ג. הוא חי בימים הרדודים לאורך האזור האינדו-פסיפי לרבות במפרץ אילת. הוא מצוי בסכנת הכחדה בטבע עקב ציד, פגיעה מסירות או מרשתות ועקב קצב הרבייה האיטי שלו.
מקור השם
במשכן שבנה משה במדבר סיני, השתמשו ב"עורות תחשים". לא נמסרו פרטים מזהים על חיה זו במקרא (אם אכן מדובר בחיה), וגם במקורות המאוחרים יותר אין הרבה כדי ללמד מה היא. בקרב חז"ל היו אף דעות שהייתה זו בריה שהתקיימה באופן חד-פעמי לצורך הקמת המשכן.
תפוצה ואזורי מחיה
מין זה מתגורר בעיקר בקרבת חופי הים הטרופיים. תפוצתו בחופי מזרח אפריקה, מהים האדום (כולל חופי אילת) עד לחופי הודו ותאילנד. ריכוז רב גם באזור יפן, אוסטרליה, פפואה ניו גיני, אינדונזיה ואיים רבים באוקיינוס השקט. בעבר הייתה התפוצה נרחבת אף יותר.
אנטומיה
תחש המשכן נולד בצבע קרמי חיוור, עם הגיל מתכהה עד גוון אפור ציפחה, בשני צידי הגוף. שיער קצרצר מפוזר בדלילות על הגוף. ישנם זיפים באזור האף והפה, המשמשים כאברי חישה העוזרים למציאת המזון. העור עבה, קשה וחלק. הגפיים הקדמיות התפתחו לסנפירים שאורכם 35–45 ס"מ, הבוגרים משתמשים בו לתנועה והגאה. התנועות איטיות ומלאות חן.
ראשם מעוגל, עיניהם קטנות וראייתם חלשה, חוטמם גדול וחסר עצמות. הנחיריים בקדמת האף ומקלים על שאיפת האוויר, מאחר שמין זה אינו יכול לעצור נשימתו במים לזמן רב, וחייב לעלות מעל המים כל כמה דקות. השפה העליונה משוסעת ובולטת על גבי הפה הנפול. השפה התחתונה והחיך בעלות ריפוד מגן מקורנן שמסייע בתפיסת צמחייה, שאחר-כך נעקרת מהשורש בעזרת תנועת השפה העליונה.
לתחש 14-10 שיניים. חטים קטנים מופיעים לעיתים אצל זכרים ונקבות בוגרים גילאים 15-12. במהלך תקופת הייחום נלחמים הזכרים בעזרת חטים אלו. אצל הנקבה החטים אינם יוצאים מהחיך כאצל הזכר, ועל כן משוער כי חטים אלו משמשים כאמצעי הבדלה נוסף בין המינים, בנוסף להיותם עזר משמעותי לתזונה. קופסת המוח קטנה, עצמות השלד צפופות וחזקות. על אף אופן תזונתו, לתחש מערכת עיכול וקיבה פשוטות.
רבייה וגידול צאצאים
הרבייה מתרחשת על פני כל השנה בהתאם לגאוגרפיה ולתנאים פיזיולוגיים. אורך תקופת העיבור אינו ידוע, אך משוער שהוא שנה אחת. הולדת ולד יחיד בגדר נורמה, תאומים נדירים ביותר.
ההמלטה מתרחשת במים רדודים, והולדות שוחים ישר לפני הים לנשימת האוויר הראשונה. גודל הגורים 120-100 ס"מ ומשקלם 35-20 ק"ג. הגורים נצמדים לגב אמותיהם ושוחים יחד לאזורי ההזנה, הוולד ניזון מחלב מתחת למים כשהוא הפוך וצמוד בבטנו לבטן האם. ההנקה אורכת עד 18 חודשים, אך הגורים מסוגלים לעכל עשב מגיל 3 חודשים, הם יישארו בקרבת אמם עד לגיל שנה. בגרות מינית מתרחשת בשני המינים בגילאים 10-9, אך עלולה להתעכב עד לגיל 15. <BR> המין מאריך חיים עד גיל 70 בערך.
תזונה
התזונה מהווה חלק משמעותי מחיי תחש המשכן, מתרחש בעומק 5-1 מטרים. שחיקת ניביהם והסלעים על פני צמחיית האוקיינוס, מרמזת כי חפירה ועקירת שורשים הן חלק מלקיטת המזון. שחיקת ופציעת עור הסנפירים, מתרחשת כתוצאה מ"הליכה" עליהם בעת עשיית פעילויות אלו. בשבי נצפה שימוש בסנפיר, למטרת הבאת המזון אל הפה. <BR> נענוע הראש תוך כדי האכלה משמש, כך משוער, לניקוי המשקעים הצמדים למזון. בנתיחת קיבות המין, נמצאו חלקיקים מעטים של משקעים שאינם מזון. זמן האכילה קשור לזמני הגאות והשפל.
תחשי המשכן הם אוכלי עשב ימיים, והם ניזונים מעשבי הים Potomogetonaceae, Hydrocharitaceae, כמו כן הם אוכלים אצות, צדפות, סרטנאים ודיונונים שונים.
התנהגות
בשעת פחד מייצרים הבוגרים קולות שריקה עזים, הגורים מייצרים קולות בכי המזכירים פעיות. תקשורת זו היא למרחקים קצרים בלבד ובתדרים הקרובים לאוזן האנושית. על אף שהיום נדירות התקהלויות המין, בעבר היו תחשי המשכן נעים בלהקות של מאות פרטים. הגורים היו מתרחקים מהלהקה במשך היום, ויוצרים מין "בית ילדים" במים הרדודים יותר. כיום, הם מתקהלים בקבוצות של 6 פרטים. הזכרים מתרחקים מיחידת הגרעין אם-ולד.
תחש המשכן והאדם
הקצב האיטי של הילודה, המשולב עם תקופת פוריות קטנה אך משך חיים ארוך, הם הסיבה הטבעית לסכנת ההכחדה של המין.
תחש המשכן ניצוד בכל תחום מחייתו עבור בשרו המשובח, המזכיר טעם עגל. גופם מכיל שומן רב, ומעצמותיהם וחטיהם מייצרים חפצי אומנות המזכירים שנהב. במספר תרבויות אסייתיות משתמשים בחלקי גופו למטרות רפואה וכמעורר מיני.
פטמוס
פטמוס (יוונית Πάτμος; טורקית Batnaz; איטלקית Patmo) הוא אי קטן בים האגאי השייך לאיי הדודקאנס שהם תת-מחוז במחוז דרום הים האגאי ביוון. זהו האי הצפוני ביותר בשרשרת האיים הדודקאנסים ושטחו 34.6 קמ"ר. חופיו מתפתלים לאורך 65 ק"מ והוא משתרע לאורך 12 ק"מ מצפון לדרום. הנקודה הגבוהה באי היא פרופיטיס איליאס (Προφήτης Ηλίας), וגובהה 269 מטרים מעל פני הים.
אוכלוסייה
בשנת 2001 מנתה אוכלוסיית האי ושני איונים סמוכים השייכים לו 3,044 איש. היישובים העיקריים באי הם כורה (Χώρα) המשמשת כבירת האי (1,415 תושבים ב-1999), סקאלה (Σκάλα) המשמשת כנמל (674 איש ב-1999) וקמבוס (Κάμπος) שבה התגוררו 505 נפש ב-1999.
היסטוריה
האי הוא תוצר של התפרצות געשית לפני 10 עד 7 מיליון שנים, והתפרצות נוספת לפני 3 או 4 מיליוני שנים יצרה את האיים הקטנים במפרץ של סקאלה. בקסטלי שמעל סקאלה נמצאים שרידים של יישוב עתיק שהמוקדמים שבהם מתוארכים לשנת 2000 לפנה"ס לערך. האי נכבש ונשלט על ידי המיקנים (ממצאים מ-1500 עד 1100 לפנה"ס) והדורים (החל ב-1000 לפנה"ס לערך) ולבסוף נפל לידיה של מילטוס שבאיוניה. באי ניצב בעבר מקדש לאלה ארטמיס אך כיום ניצב מנזר יוחנן הקדוש תאולוגוס במקומו.
בשל התקפות שודדי ים ומוסלמים לא היה האי נושב מאז המאה ה-6 ועד 1088 כאשר הנזיר-החייל יוחנן כריסטודולוס קיבלו מאלכסיוס הראשון על מנת שיקים בו מנזר שיוקדש ליוחנן הקדוש. הוא הקים את המנזר תוך מספר שנים במקום בו ניצב קודם לכן מקדש ארטמיס וביצר אותו מחשש להתקפות הסלג'וקים. בסוף המאה ה-13 התיישבה באי אוכלוסייה חילונית וייסדה את כורה. גלי מהגרים הגיעו מקונסטנטינופול לאחר שנכבשה בידי העות'מאנים ב-1453 ומכרתים ב-1669 כאשר העות'מאנים כבשו גם אותה מידי ונציה. עם זאת, גם פטמוס הייתה לחלק מהאימפריה העות'מאנית ב-1537 ושנות שלטונה באי היו שקטות יחסית בשל ההגנה שסיפק הצי העות'מאני מפני שודדי ים. ב-1659 בזזו הוונציאנים את האי אך לא נגעו באוצרות מנזר יוחנן הקדוש תאולוגוס. במסגרת המלחמה האיטלקית-עות'מאנית נכבש האי בידי האיטלקים ב-1912 וצורף ליוון לאחר מלחמת העולם השנייה.
אתר מורשת עולמית
ב-1999 הכריז ארגון אונסק"ו על כורה, על "מנזר יוחנן הקדוש תאולוגוס" (Μονή του Αγίου Ιωάννου του Θεολόγου) ועל "מערת האפוקליפסה" (Σπήλαιο της Αποκάλυψης) כאתרי מורשת עולמית.
המנזר
במנזר מספר מבנים נוספים הכוללים מטבח, מאפייה ומחסנים ואלה נוספו בשלבים מאוחרים יותר. בסוף המאה ה-16 ובמהלך המאה ה-17 נבנו במנזר שמונה קפלות נוספות. הפרסקאות בקתוליקון הן משנת 1600 לערך והן שופצו ב-1803. בשנת 1700 לערך עבר המנזר תקופת פיתוח מחודשת בסגנון ביזנטי מאוחר בעוד שהציורים נעשו לפי הסגנון שהתפתח בכריתים בתקופת השלטון הוונציאני. סגנון זה הוא כיום השולט במנזר.
בספרייה של המנזר אוסף כתבי יד שהמוקדמים שבהם הם מהמאה ה-6, אוסף של 150 צווים ביזנטיים, לא פחות מ-14,000 מסמכים עות'מאניים מהמאות ה-16 עד ה-19, ספרים מסוף המאה ה-16 ואילך, וכתבים שונים בטורקית, רוסית, יוונית, לטינית ורומנית.
מערת האפוקליפסה
מערת האפוקליפסה שוכנת בכנסייה שבמנזר הנזירות הקרוי מנזר האפוקליפסה, והנמצא בחצי הדרך בין סקאלה לכורה. לפי המסורת, במערה זו הכתיב יוחנן הקדוש תאולוגוס לתלמידו פרוכורוס את תוכנם של ספר הבשורה המיוחס לו ושל ספר ההתגלות. סביב המקום הקדוש קמו במשך השנים מספר כנסיות, קפלות ותאי התבודדות. המבנה המרכזי הוא כנסיית חנה ויוחנן תאולוגוס הקדושים, שבה שלושה מעברים: המעבר הדרומי שבו שוכנת המערה מוקדש ליוחנן בעוד שהצפוני לחנה. רוב ציורי הקיר במערה לא שרד את פגעי הזמן, אך אחד מהם המתאר את הכתבת הספרים בידי הקדוש ואשר מתוארך למאה ה-12 נותר בשלמותו. האיקונוסטאזיס בכנסייה מתוארך לשנת 1600 לערך.
פטר אסטרהאזי
אסטרהאזי נחשב לאחד הסופרים ההונגרים החשובים ביותר בזכות כתיבתו הפוסט-מודרניסטית. מוצאו במשפחת אצולה, ובהשכלתו הוא מתמטיקאי. הוא סיים את לימודיו ב-1974 ועבד כמתמטיקאי עד שנת 1978. מאז ואילך התפרנס מכתיבתו הספרותית.
אסטרהאזי זכה בפרסים יוקרתיים רבים, הן בארצו הן מחוץ לגבולותיה, למשל באוסטריה, בצרפת, בגרמניה, בסלובניה ובנורווגיה.
דמוקרטיה היא חופש
דמוקרטיה היא חופש (באיטלקית: Democrazia è Libertà – La Margherita) הייתה מפלגת מרכז באיטליה. המפלגה הורכבה בפברואר 2002 מכמה מפלגות קטנות יותר, על ידי קבוצות שונות כגון: נוצרים מהשמאל הפוליטי, אנשי מרכז, ליברלים, ואף פוליטיקאים סוציאליסטים וירוקים.
היסטוריה
כבר בשנת 1996 עלו הרעיונות לאחד את מפלגות המרכז האיטלקיות לקראת הבחירות. בבחירות הפרלמנטריות באותה השנה, התמודדו רק שתי רשימות מרכז, שהורכבו ממספר רב של מפלגות. בשנים 1998-2000 החלו להישמע רעיונות דומים לאיחוד גם בצפון איטליה. מהלכי איחוד החלו להתקיים בשנת 2000 ומפלגת "דמוקרטיה היא חופש" הוקמה רשמית בשנת 2002. המפלגה אוחדה עם מפלגות נוספות בשנת 2007 על מנת ליצור את המפלגה הדמוקרטית.
אידאולוגיה
המפלגה תמכה בחיזוקו של האיחוד האירופי, וזכתה לתמיכתם של קתולים רבים. בתוך המפלגה התקיימו פלגים רבים התומכים ברעיונות שונים: ליברליזם כלכלי, סוציאל-דמוקרטיה, תומכי איגודים מקצועיים ותומכי קידמה.
בית הנבחרים של איטליה
מתוך 630 מושבים:
הסנאט של הרפובליקה
מתוך 315 מושבים:
הפרלמנט האירופי
מתוך 72 נציגים המוקצים לאיטליה:
הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי
הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי נערכה על ידי הצי הקיסרי הגרמני ב-16 בדצמבר 1914, במהלך מלחמת העולם הראשונה. במהלך הפשיטה הונחו מוקשים ימיים והופגזו שלוש ערים בחופה המזרחי של אנגליה, סקרבורו (Scarborough), הרטליפול (Hartlepool), וסט הרטליפול (West Hartlepool) (כיום שתיהן מאוחדות תחת השם של הראשונה) ו-וויטבי (Whitby). בהפגזות נהרגו ונפצעו מאות אזרחים בריטים, ובשבועות שלאחר הפשיטה גבו המוקשים שהונחו קורבנות מן הצי המלכותי הבריטי. הצי הבריטי, למרות עדיפותו הכללית, ולמרות ידיעה מוקדמת על הפשיטה, לא הצליח לפגוע משמעותית בפושטים, לא מעט בשל בעיות בקשר בין הספינות.
רקע
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היו הצי הקיסרי הגרמני והצי המלכותי הבריטי שני ציי המלחמה הגדולים בעולם, בפער ניכר מציי המלחמה האחרים. אוניות הראשה של שני הציים, הדרדנוטים (שכללו את אוניות המערכה וסיירות המערכה), היו עמוד השדרה של שני הציים, ורוכזו כיחידות העיקריות בהם. צי אוניות וסיירות המערכה הגרמניות נקרא צי הים הפתוח (Hochseeflotte), והיחידה הבריטית המקבילה נקראה הצי הגדול (Grand Fleet). הצי הגדול כלל עשרים ושמונה אוניות מערכה מול שש עשרה אוניות מערכה גרמניות; מספר זה אינו כולל את אוניות המערכה פרה-דרדנוט.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה הטילו הבריטים מצור ימי על גרמניה. שני הצדדים - בריטניה וגרמניה - העריכו שבקרב ימי בין שני הציים יהיה לצי הבריטי סיכוי גבוה יותר לנצח, בשל יתרונו המספרי, ולפיכך לא האמינו הגרמנים שיוכלו לשבור את המצור באמצעות קרב ימי. הגרמנים קיוו שהבריטים ינסו לאכוף את ההסגר מקרוב, ואף ינסו לחדור לנמלים ולתקוף בתוכם את הצי הגרמני, כפי שעשו בקרב קופנהגן ב-1801, כאשר הצי הבריטי בפיקודו של הוריישו נלסון חדר לנמל קופנהגן והשמיד בתוכו את הצי הדני. אסטרטגיה כזו יכולה הייתה לשחק לידי הגרמנים, שכן הם קיוו שהבריטים יאבדו אוניות רבות כאשר יתקרבו לחוף הגרמני כתוצאה מפגיעת מוקשים ימיים וטורפדות. בדרך זו, כך קיוו הגרמנים, יישחק היתרון המספרי הבריטי עד לשוויון, שיאפשר התמודדות ימית ישירה.
הבריטים הבינו את הסכנה והחליטו על אסטרטגיה אחרת. הצי הבריטי רוכז בצפון בריטניה, רובו במעגן סקפה פלו שבאיי אורקני, מצפון לסקוטלנד, אם כי שייטת סיירות המערכה רוכזה בנמל לשון הים של פורת', במזרח סקוטלנד. כך חלש הצי הבריטי על כל היציאות מהים הצפוני צפונה ומנע את יציאת הצי הגרמני אל האוקיינוס האטלנטי דרך הים הצפוני. צי הים הגרמני הגדול מצא עצמו לכוד בבסיסיו, מנוטרל מפעילות. מכיוון שהבריטים לא התקרבו לחוף הגרמני, היה על הצי הקיסרי הגרמני לנסות דרך אחרת. הכיוון החדש שהלך והתגבש בפיקוד הצי הגרמני היה ייזום פעולות שבהן יבודדו וישמידו יחידות קטנות של הצי הבריטי, כך שלאחר כמה התנגשויות כאלה יוכלו להגיע קרוב יותר לשוויון מול הצי הבריטי.
פעולה ראשונה מסוג זה הייתה הפשיטה על ירמות', ב-3 בנובמבר 1914. יחידה של צי הים הפתוח, שכללה שלוש סיירות מערכה, סיירת משוריינת אחת וארבע סיירות קלות, הפגיזה את גרייט ירמות' והניחה מוקשים. לבריטים נגרם נזק מועט, אם כי צוללת בריטית אחת טבעה, ממוקש גרמני או בריטי. למרות שלא השיגה תוצאות משמעותיות הדגימה הפעולה, לדעת הגרמנים, את הפוטנציאל של פשיטות על חופי בריטניה.
ב-28 באוגוסט 1914 התחולל הקרב הימי הראשון במלחמה, קרב מפרץ הלגולנד. במהלך הקרב חדרו משחתות וסיירות קלות בריטיות, ובהמשך גם סיירות מערכה בריטיות, למפרץ הלגולנד, סמוך לחוף הגרמני. בקרב שהתפתח הטביעו הבריטים שלוש סיירות קלות ומשחתת של הצי הגרמני, במחיר אבדות קלות מאוד מבחינתם - סיירת קלה אחת שנפגעה. התוצאה החשובה ביותר של הקרב, מבחינת הגרמנים, הייתה ההשפעה על הקייזר. וילהלם השני הורה לצי להימנע מעימותים העלולים להביא לאבדות גדולות, וראש המטה הכללי של הצי הקיסרי הגרמני, אדמירל הוגו פון פול, הודיע למפקד צי הים הפתוח, פרידריך פון אינגנול, שהקייזר דורש שכל פעולה מכריעה תאושר על ידו מראש. עם זאת, הקייזר לא שלל פעולות של סיירות המערכה.
תכנון הפעולה
אדמירל פרנץ פון היפר, מפקד שייטת סיירות המערכה, היה להוט לצאת לפעולה נוספת. ב-8 בנובמבר, חמישה ימים בלבד לאחר הפשיטה על ירמות', הציע היפר פשיטה על נתיבי השיט המסחרי הבריטי בסקאגרק (Skagerrak), מצר הים המפריד בין דנמרק לשוודיה ונורווגיה ומהווה את הכניסה ל. היפר סבר שהבריטים העבירו את סיירות המערכה שלהם דרומה בעקבות הפשיטה על ירמות', ופגיעה באוניות סוחר בריטיות בסקאגרק תערער את היערכות הבריטים ותחייב אותם לשלוח למקום תגבורות. היפר הציע לארוב לתגבורות הצפויות על ידי צוללות שיארבו לאוניות הבריטיות.
מפקד הצי הגרמני הקיסרי, האדמירל פרידריך פון אינגנול, דחה את הצעות של היפר, אך השתכנע שיש צורך חיוני ליזום פעולה. הצי הגרמני כמעט ולא פעל מאז קרב מפרץ הלגולנד והמורל בשורותיו היה בירידה. הוראותיו של הקייזר, שאסרו על יציאת אוניות המערכה לקרב, הותירו פרצה: הקייזר לא אסר על סיירות המערכה לנצל הזדמנויות מתאימות כדי לפגוע באויב. אינגנול הבין שהקייזר אינו רוצה שהדרדנוטים יסתבכו בקרב ימי גדול, אך מוכן לאשר פעולות "פגע וברח" קצרות שיסתיימו בהצלחה. ב-16 בנובמבר 1914 ביקש אינגנול אישור לפשיטה נוספת של היפר, שאושרה על ידי הקייזר ב-19 בנובמבר. ב-21 בנובמבר נשלחה הצוללת הגרמנית U-27 לסיור בחופי סקרבורו והרטליפול. הצוללת גילתה הגנת חוף דלילה, ללא מוקשים בקרבת החוף ותנועת ספנות סדירה ורבה. מכיוון שמטה הצי עמד על כך שכל ארבע סיירות המערכה תשתתפנה בפעולה, נאלץ היפר להמתין עד שסיירת המערכה "פון דר טאן" תשלים טיפול במבדוק יבש, והפעולה נדחתה לאמצע חודש דצמבר.
על פי התכנית, שייטת סיירות המערכה, מלווה בסיירות קלות ובשתי שייטות של משחתות, תגיע לקרבת החוף הבריטי לפנות בוקר. סיירות המערכה יתפצלו לשתי קבוצות, של שתים ושלוש אוניות, ויפגיזו את הרטליפול וסקרבורו. עיקר כוחו של הצי הגרמני - הדרדנוטים, סיירות משוריינות וקלות ויתרת שייטות המשחתות - יהיו בנקודה המרוחקת 130 מייל ימי (כ-240 ק"מ) ממזרח לסיירות המערכה. מנקודה זו יכול היה הצי הגרמני לשוב לבסיסיו בגרמניה עד אותו ערב, אם כי הייתה מרוחקת למדי מהכוח הפושט. אינגנול לא רצה לסכן את אוניות המערכה, בהתאם להוראתו של הקייזר, ולכן שמר על מרחק רב מהחוף הבריטי. במקביל להפגזת החוף, יניחו אוניות גרמניות מוקשים עד מרחק של 10 ק"מ מהחוף. בנוסף, צוללות גרמניות תארובנה מול בסיסי הצי הבריטי, בפתח ההאמבר ומול הארוויץ' (Harwich).
גורם נוסף שדרבן את הצי הגרמני לפעולה הייתה תבוסתה של שייטת המזרח הרחוק של הצי בקרב איי פוקלנד, ב-8 בדצמבר 1914. במהלך הקרב הוטבעה כל השייטת הגרמנית, שהייתה בפיקודו של תת-אדמירל הרוזן מקסימיליאן פון שפה, על ידי שייטת של הצי הבריטי, שבמרכזה היו שתי סיירות מערכה. מחד, גרמה התבוסה בקרב לירידה נוספת במורל הגרמני, ואינגנול סבר שפעולה מוצלחת עשויה לרומם את מצב הרוח. מאידך, היה ברור לפיקוד הגרמני ששייטת סיירות המערכה הבריטית נמצאת בהרכב חסר, לאחר ששתי סיירות מערכה נשלחו לדרום האוקיינוס האטלנטי כדי להשתתף בקרב. היה כעת צורך דחוף לנצל את חולשתם הזמנית של הבריטים.
לאור המידע אותו הביאה הצוללת תוכננה הפשיטה ל-29 בנובמבר. ב-23 בנובמבר התפרסם מאמר בעיתון בלונדון שדן באפשרות של הפגזת ערים בריטיות מהים על ידי הצי הגרמני, והפרסום התפרש על ידי מטה הצי הגרמני כמוכנות של הבריטים לאפשרות כזו וכוננות אפשרית, ולפיכך הוחלט על דחיית הפשיטה. ב-8 בדצמבר שוגרה U-27 שוב לסיור, שעל ממצאיו הייתה אמורה לדווח באלחוט עד 12 בדצמבר. פיקוד הצי החליט שאם הדיווח מן הצוללת יהיה חיובי תצא הפשיטה לפועל, גם אם תנאי מזג האוויר לא יהיו חיוביים.
חדר 40 וההיערכות הבריטית
בארבעת החודשים הראשונים של המלחמה הצליחו הבריטים להשיג את שלושת ספרי הצופן הגרמניים: האחד נלכד על אוניית סוחר גרמנית שנתפסה ב-11 באוגוסט 1914 ליד מלבורן בידי הצי המלכותי האוסטרלי; השני נתפס שבועיים לאחר מכן על ידי הרוסים על הסיירת הקלה "מגדבורג" (Magdeburg) שעלתה על שרטון במפרץ פינלנד ב-26 באוגוסט, והועבר לבריטים; וב-3 בדצמבר הגיע לאדמירליות הבריטית הספר השלישי, שנמשה מקרקעית הים לאחר שהושלך לשם על ידי קברניט משחתת גרמנית שהוטבעה באזור שישה שבועות לפני כן. כך, בתחילת 1915, היה בידי האדמירליות הבריטית המפתח לכל התשדורת המוצפנת הגרמנית. כדי לטפל בכמות החומר הרבה שנקלטה הוקמה מחלקה מיוחדת באדמירליות, שנקראה חדר 40. הגרמנים לא גילו את פריצת הצופן עד תום המלחמה.
חדר 40 עדיין לא היה מבצעי בתחילת נובמבר, כאשר ביצעו הגרמנים את הפשיטה על ירמות', אך לקראת אמצע דצמבר כבר היו אנשי המודיעין הבריטי מסוגלים לגבש תמונה שלמה למדי על הפעילות הגרמנית. בליל 14 בדצמבר העביר חדר 40 את המידע על תנועה אפשרית של סיירות המערכה הגרמניות, עם סיירות קלות ומשחתות, מערבה. המפענחים הסיקו שייתכן ומדובר בפשיטה נוספת. עם זאת, הבריטים לא פענחו את התמונה השלמה, ולא ידעו שכל צי הים הפתוח יוצא לים. פיקוד הצי הבריטי נערך לפעולה מול שייטת סיירות המערכה הגרמנית בלבד, וניתנו הוראות להיערכות מתאימה. האדמירליות הבריטית הורתה למפקד הצי הגדול, אדמירל ג'ון ג'ליקו, לשלוח את שייטת סיירות המערכה הבריטית ושייטת אוניות מערכה. במקביל, הצטווה קומודור רג'ינלד טרייוויט (Tyrwhitt), מפקד שייטת המשחתות בהארוויץ', לצאת אל מול הכח הגרמני, לאתר אותו ולעקוב אחריו.
ג'ליקו ערער על הוראות האדמירליות, וטען שיש לשמור על אחדות הצי הגדול ולא לפצל אותו. הוא סבר שפיצול הצי ליחידות קטנות הוא בדיוק מה שהגרמנים רוצים: להשמיד יחידה קטנה של הצי הגדול וכך להתקרב לשוויון בין הציים. האדמירליות לא קיבלה את עמדתו ואסרה על הצי הגדול להפליג, אך אישרה לצרף לכוח המתגבש שייטת של סיירות משוריינות. ג'ליקו, שהאחריות המבצעית הייתה בידיו, לא ידע מהו יעדם של הגרמנים, ולכן קבע נקודת מפגש לכל הכוחות הבריטיים שהייתה להערכתו הנקודה הטובה ביותר ליירוט האוניות הגרמנות בדרכן חזרה. נקודת המפגש הייתה במרחק כ-290 קילומטרים מצפון מערב להליגולנד וכ-160 קילומטרים ממזרח לסקרבורו, ובפועל הייתה מרוחקת כ-50 קילומטרים מנקודת המפגש אותה קבע אינגנול ליחידות הצי הפתוח הגרמני. על פי הוראותיו של ג'ליקו, על כל היחידות הבריטיות להיות בנקודת המפגש ב7:30 בבוקר 16 בדצמבר. התכנון של האדמירליות ושל ג'ליקו היה לארוב לגרמנים בדרכם חזרה, ולא הייתה כוונה למנוע את הפשיטה, למרות הידיעה שבכך נחשפים האזרחים בחוף המזרחי של בריטניה לפגיעה.
הצי הגרמני הקיסרי
כאמור, מטרת הפשיטה הייתה למשוך כוח בריטי קטן, כדי שהצי הגרמני יוכל להשמיד אותו. כדי לגבות את היפר יצא בעקבותיו צי הים הפתוח כולו, בפיקוד, ובו 85 ספינות מלחמה מסוגים שונים, בהן 22 אוניות מערכה וסיירות. צי הים הפתוח נותר ערוך ממזרח לשרטון דוגר, סמוך למדי לחופי גרמניה כדי לא לחרוג מהוראותיו של הקייזר, אך קרוב דיו כדי לתת מענה להיפר אם ייתקל בכוח גדול ממנו.
בדרך אל היעד
בסביבות השעה 18:00 החל מזג האוויר להשתנות. הרוח התגברה והחלה סערה. בהמשך הלילה גבהו הגלים, לקראת בוקר היה ברור שהמשחתות והסיירות הקלות לא תוכלנה עוד לעמוד במזג האוויר הקשה ולא תוכלנה לבצע את משימתן. בבוקר 16 בדצמבר, בשעה 6:35, הורה היפר למשחתות ולשלוש מהסיירות הקלות לחזור לבסיסן. הסיירת הקלה "קולברג", שעליה היו מוקשים שהייתה אמורה להניח בסביבת החוף הבריטי, נותרה כחלק מהכוח הפושט. היפר לא חשש לשלוח את האוניות הקלות חזרה ללא ליווי של סיירות מערכה, שכן בטח בצי הים הפתוח שאמור להיות במרחק כ-130 ק"מ ממזרח לו, שיגן עליהן.
בלילה הבא איבדה אחת המשחתות שנלוו לכוח את דרכה, וביקשה באלחוט הנחיות. כדי למנוע סכנת גילוי התבקשה המשחתת לשמור על דממת אלחוט. לבסוף, כיוון שלא הצליחה לחבור, עשתה המשחתת את דרכה חזרה, אלא שבעודה חוזרת, הבחינה בארבע משחתות בריטיות. המשחתת הגרמנית שייטה למשך מספר דקות במקביל לאוניות הבריטיות, והצליח להטעות אותן כאילו היא חלק מהן. לאחר שהפליגה כך במשך כעשרים דקות הצליחה האונייה הגרמנית לחמוק, ודיווחה על המפגש עם אוניות האויב להיפר. היפר הופתע לשמוע על אוניות בריטיות המשייטות בעורפו, אך היה בטוח שצי הים הגדול ישמיד אותן עם שחר. בנוסף, אדמירל היפר נתן דעתו לכך שתעבורת האלחוט הבריטית גדולה מן הרגיל, ומכאן, שייתכן שהבריטים יודעים דבר מה על העומד להתרחש, אולי דרך דיווחים של ספינות דיג שבהן נתקלו בדרכם. מזג האוויר החמיר, וכיוון שכך, בשלב זה הכוח שהמשיך בדרכו התפצל: "דרפלינגר", "פון דר טן" ו"קולברג" עשו דרכן לכיוון סקרבורו. "זיידליץ", "בליכר" ו"מולטקה" עשו דרכן אל הרטליפול.
סקרבורו וויטבי
ב-8:14 החלה "קולברג" להניח רצועה של מוקשים ברוחב של כ-16 ק"מ בכברת הים שממזרח לפלמבורו הד (Flamborough Head) שמדרום לסקרבורו, וסיימה את מלאכתה 27 דקות אחר כך, עד אז הונחו 100 מוקשים ימיים כמתוכנן. "קולברג" ביצעה מלאכתה בעת ששתי הספינות האחרות הפגיזו את סקרבורו, ובזאת החלו מעט לפני 8:00. הפגזים, 776 במספר, פגעו בטירת סקרבורו (Scarborough Castle), בשלוש כנסיות, במלון "גראנד הוטל" (Grand Hotel) ובאתרים נוספים. 19 איש נהרגו. כן ניזוקו ארבע ספינות דיג. מעט אחרי 9:00 הפסיקו שתי הספינות את הפגזת סקרבורו ופנו להפגיז את וויטבי הסמוכה במשך כעשר דקות. אם כי הפגזים, 188 במספר, כוונו לתחנת משמר החופים שבמקום, חלק מן הפגזים פגעו במנזר וויטבי (Whitby Abbey) ואחרים במקומות שונים ביישוב.
הרטליפול
המטרות המשמעותיות ביותר, כמו מפעלי תעשייה ורציפים, היו בהרטליפול, שחיל המצב שלה קיבל התרעה לפני עלות השחר. התראה קונקרטית יותר, אודות ספינות אויב מתקרבות, התקבלה ב-7:46. בשל מזג האוויר הגרוע, וגם בשל השפל, יצאו לפטרול מנמל הרטליפול רק ארבע משחתות, ואלה לא קיבלו כל התרעה שהיא. ב-7:45, כשמונה ק"מ צפונה-מזרחה לנמל, אחת המשחתות, "דון" (Doon), הבחינה בכלי השיט הגרמניים המתקרבים, שהחלו לירות לכיוונן, ובעוד שלוש המשחתות האחרות נסוגו, המשחתת הגיעה לטווח ירי של כ-5,000 יארד (מעט יותר מארבעה וחצי ק"מ), שיגרה טורפדו שהחטיא, ונסוגה אף היא. שלוש מהמשחתות נפגעו מרסיסים, ו"דון" סבלה גם שלושה הרוגים ושישה פצועים.
ב-8:10 החלו "זיידליץ", "בליכר" ו"מולטקה" בהפגזת הרטליפול. הטווח היה קרוב עד כדי כך שחלק מן הפגזים לא התפוצצו כיוון שהמרעום לא הספיק לפעול, וחלק מן הפגזים המשיכו הלאה מן המטרה, במקום לנחות עליה, בשל מסלול תעופה אופקי מדי. סוללות המגן הגיבו תחילה בבלבול ובאיחור, ובהמשך הופרעו קשות בשל העשן והאבק שנוצרו בעת ההפגזה, כמו גם בשל הטלטולים שגרמו פגזי הגרמנים. בנוסף, כיוון שקווי הטלפון נותקו כבר בתחילת ההפגזה, פעלה כל סוללה עצמאית. כן נוכחו תותחני החוף לדעת שפגזיהם אינם חודרים את השריון העוטה את ספינות הפשיטה, ובמקום זאת ניסו לפגוע בחלקים מוגנים פחות, כמו התרנים. אישן של סוללות החוף השתפרה בהדרגה, עד כדי כך שנוצר הרושם ש"בליכר", אשר ספגה מספר פגיעות, ניסתה למצוא מחסה כך שהמגדלור יסתיר אותה מן התותחים. "זיידליץ" ספגה שלוש פגיעות, שגרמו לפצוע קל אחד, וגם "מולטקה" נפגעה בחלקה הקדמי מאש תותחי החוף. הסיירת הקלה "פטרול", שכאמור נשארה בנמל, ניסתה לצאת ממנו, אלא שספגה שתי פגיעות, שגרמו לארבעה הרוגים ולארבעה פצועים, ופנתה לחוף. הצוללת, שנלוותה אליה, ואשר שלוש ספינות אויב גדולות, נייחות יחסית, היו לכאורה מטרה אידיאלית עבורה, נאלצה לצלול כשהחלו פגזי הגרמנים לנחות בקרבתה, ועד שיצאה מן הנמל, ספינות האויב עזבו. לסיירת הקלה השנייה, "פורוורד", לא היה בזמן הפשיטה לחץ קיטור בדודים ולכן לא יכלה תחילה לנוע, והיא יצאה מן הנמל במאוחר. ב-8:50 הספינות הפושטות עזבו. כתוצאה מהפשיטה על הרטליפול, בה נורו 1,150 פגזים, נהרגו 86 אזרחים ושבעה חיילים, נפצעו 424 אזרחים ו-14 חיילים. נגרם נזק משמעותי לרכוש: שבע כנסיות, כ-300 בתים, מפעלי פלדה, וכן מערכות הרכבות והגז שבמקום. בנמל ניזוקו שתי אוניות סוחר, ושתי ספינות דיג טבעו. כן נרשמה מנוסה של תושבים מן העיר. הצי הגרמני סבל תשעה הרוגים ו-12 פצועים. רובם אנשי צוות של "בליכר".
ההתכתשות בין הבריטים לכוח החיפוי
הכוח שבפיקוד וורנדר עזב את סקפה פלו ב-15 בדצמבר ב-5:30. חצי שעה לאחר מכן עזב גם הכוח שבפיקודו של ביטי את קרומרטי (Cromarty), בדרום מזרח סקוטלנד. אותה סערה שפגעה בכינוס הכוח הגרמני פגעה גם בבריטים. מספר ספינות נאלצו לחזור, חלקן ניזוקו ומספר מלחים נסחפו לים. הכוחות נפגשו ב-11:00 במוראי פרת (Moray Firth), כ-30 קילומטרים ממזרח לקומרטי. שם התאחדו שני הכוחות תחת פיקודו של וורנדר, שהיה הקצין הבכיר יותר, ועשו דרכם, כמתוכנן, לכיוון שרטון דוגר.
ב-16 בדצמבר ב-5:15 (4:15 שעון בריטניה, לפיו יצוין הזמן מכאן ואילך. בשל התאריך, בשעה זו עדיין שררה חשכה) הבחינה משחתת בריטית בספינה גרמנית מן הכוח שנערך שם כגיבוי לכוח הפושט. משחתות בריטיות נוספות הצטרפו והחלו חילופי אש. בחילופי אש אלה נפגעה המשחתת הבריטית "לינקס" (Lynx) במדחף, ללא אבדות בנפש. משחתת נוספת, "אמבאסקייד" (Ambuscade), נאלצה לעזוב את זירת ההתכתשות בשל פגיעה וחדירת מים כתוצאה. גם כאן לא היו אבדות בנפש. משחתת שלישית, "הרדי" (Hardy), נפגעה קשות מירי של הסיירת "המבורג", ולמרות שאחזה בה אש, הצליחה לשגר טורפדו. לצוות המשחתת נגרמו שני הרוגים, ובנוסף נפצעו קצין ועוד 14 אנשי צוות. "המבורג" נפגעה אף היא משני פגזים וסבלה מספר אבדות. למרות שתוצאות ההתכתשות עד כה היו טובות למדי עבור הגרמנים, חזקו עליהם הוראות הקייזר שלא לסכן את ציים, וכיוון שחששו שהמשחתות הן חלק מכוח בריטי גדול יותר, הם הפנו עורף, וסבו לכיוון מימי גרמניה. בכך הגרמנים נמנעו מהתנגשות עם כוח בריטי רב עוצמה, אלא שעוצמת הכוח שהגרמנים הקצו למקרה של רדיפה בריטית, עלתה על זו שהבריטים העמידו באותה התכתשות: 22 ספינות מערכה וסיירות גרמניות, לעומת עשר בריטיות. כך, ייתכן שהגרמנים החמיצו במקרה זה הזדמנות להכות בצי הבריטי, ובכך אולי לאזן במשהו את עוצמתם הכוללת של הציים הגרמני והבריטי. בנושא החמצת ההזדמנות, הדעות חלוקות בין המומחים ללוחמה ימית, שכן הספינות הבריטיות היו מהירות יותר, ובעת צרה, היו יכולות לנתק מגע בקלות יחסית.
ב-6:50 הבחינה המשחתת הבריטית "שרק" ("כריש", Shark) בסיירת הגרמנית "רון" (Roon) מלווה במשחתות. דיווחה לא הגיע לאדמירל ביטי. כשניסתה המשחתת להתקרב כדי לשגר טורפדות, גילתה ש"רון" מלווה בעוד שתי סיירות. "שרק" פנתה לאחור, בעוד הגרמנים החלו במרדף קצר, והיא נסוגה בהצלחה. וורנדר, שקיבל דיווח מ"שרק" ב-7:25, פנה לעבר מיקומה, כפי שהיה ידוע לו בעת הדיווח, וכן ניסה ליצור קשר עם ביטי, כדי שיפעל אף הוא בהתאם. הקשר עם ביטי נוצר באיחור, ב-7:55, ו"ניו זילנד" פנתה לכיוון הגרמנים, ובעקבותיה שלוש סיירות קלות, כאשר המרחק בין הספינות כשני מייל (3.2 ק"מ), וזאת כדי להגדיל את ההסתברות לגילוי הספינות הגרמניות. יתר הספינות פנו אף הן לכיוון הצי הגרמני. ב-8:42 התקבל אצל הכוח הבריטי דיווח על הפשיטה בחופי מזרח אנגליה. המרדף אחרי "רון" ומלוותיה הופסק, והספינות הבריטיות פנו צפונה, לכיוון הכוח הפושט.