cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פבלו פיקאסו
ביוגרפיה
ב-1935 צייר את מארי-תרז ולטר ב"פנים עם נערה מציירת". בתקופה זו נולדה בתם המשותפת מאיה, והוא עזב את אשתו אולגה, אך גירושיו התעכבו בשל מאבק משפטי על רכושם המשותף. הוא תיאר תקופה זו כתקופה הקשה בחייו, ונראה כי מצא ביטוי לרגשותיו בסדרת תמונות ותחריטים בנושא המינוטאור (יצור שחציו אדם וחציו שור), שתואר בציוריו לעיתים כזועם, מאיים ואכזרי ולעיתים כפצוע, אומלל וחסר אונים.
ב-1936 החלה מלחמת האזרחים בספרד. פיקאסו התנגד לגנרל פרנקו. הוא מונה על ידי הרפובליקנים בספרד למנהל מוזיאון הפראדו במדריד. ב-1937 אירעה הפצצה אווירית קשה של גרמניה הנאצית על העיר גרניקה בחבל הבסקים, בה נהרגו כ-1,600 איש; בעקבותיה צייר פיקאסו את אחד מציוריו המפורסמים ביותר, "גרניקה", שהוצג בביתן הספרדי בתערוכה העולמית בפריז. בשנים שלאחר מכן נהג לחלק תמונות של יצירתו לקצינים גרמנים, וכששאלו אותו "האם אתה עשית זאת?" נהג לענות "לא, אתם עשיתם זאת".
ב-1936 פגש את דורה מאר, צלמת צרפתייה, ומאז נהג לצייר גם את דמותה, במקביל לדמויותיהן של מארי-תרז ושל בתו מאיה עם צעצועיה. ב-1939 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית גדולה של ציוריו בניו יורק. בתקופה זו התגורר לסירוגין בפריז ובעיירה רויאן שבדרום-מערב צרפת, עד כיבוש העיירה בידי הנאצים במהלך הפלישה הגרמנית לצרפת ב-1940, אז חזר לפריז ונאלץ לפסל באמבטיה שבביתו. ב-1943 פיסל את "ראש של פר", פסל ברונזה המבוסס על מושב אופניים וידית הגה אופניים ישנים שמצא. ב-1944 יצר את פסלו הגדול "איש עם כבש", המתנשא לגובה שני מטרים. ב-1945 צייר ציור בעל מאפיינים דומים ל"גרניקה" בשם "בית המוות" בעקבות הידיעות שהתקבלו בתקופה זו על מוראות מחנות הריכוז שהקימו הנאצים באירופה.
בתקופה זו החל פיקאסו להיות מעורב יותר בפעילות פוליטית. עוד ב-1944 הצטרף למפלגה הקומוניסטית הצרפתית. ב-1948 ביקר בקרקוב ובאושוויץ והשתתף בקונגרס של אינטלקטואלים למען השלום בוורוצלב שבפולין. ב-1949 יצר את הליטוגרפיה הידועה "יונה", שהופיעה על כרזת קונגרס השלום העולמי בפריז. ב-1950 השתתף בוועידת השלום העולמית בשפילד. בשנה זו גם קיבל את פרס השלום על שם לנין. ב-1951, מתוך התנגדותו למלחמת קוריאה, צייר את "טבח בקוריאה", וב-1952 צייר את ציורי הקיר "מלחמה" ו"שלום" שהוצבו ב"מקדש השלום" בכפר וואלורי.
בתחילת שנות ה-50 התערערו יחסיו עם פרנסואז, וב-1954 עבר להתגורר עם ז'קלין רוק, שעבדה לצידו מספר שנים בסדנת הקדרות בוואלורי; הם נישאו ב-1961. ב-1964 פרסמה פרנסואז ספר זכרונות בשם "חיי עם פיקאסו", שהביא למשבר וניתוק מוחלט ביחסיו עם ילדיו מפרנסואז, קלוד ופאלומה.
ב-1955 צילם הבמאי אנרי ז'ורז' קלוזו סרט אודותיו, "תעלומת פיקאסו". בתקופה זו פיקאסו התגורר ועבד בווילה שרכש בקאן, צייר את הסטודיו בו עבד לצד יונים ודיוקנאות של ז'קלין, ויצר פסלי עץ ופסלי ברונזה. ב-1957 יצר סדרת תמונות מפורסמת של כארבעים גרסאות משלו ליצירתו של דייגו ולאסקז מ-1656, "בנות לוויה".
בשנת 1958 יצר את ציור הקיר "נפילתו של איקארוס" עבור בניין אונסק"ו בפריז. הוא רכש את טירת ואוונארג הסמוכה לאקס-אן-פרובאנס, ובה צייר יצירות כגון סדרת גרסאות משלו לציורו של אדואר מאנה מ-1863, "פיקניק על הדשא", ותמונות בעלות תכנים דומים שעסקו בגברים בלבוש מלא, לעיתים מעשנים, לצד נשים עירומות. בהמשך צייר תמונות בנושא "צייר ודוגמנית".
ב-1963 נפתח מוזיאון פיקאסו בברצלונה, המכיל עבודות שרבות מהן נתרמו על ידי פיקאסו עצמו. תערוכותיו המשיכו לזכות לפופולריות רבה ברחבי העולם. בשנותיו האחרונות צייר דיוקנאות עצמיים רבים ועסק בנושא האמן ונפשו.
ב-8 באפריל 1973 מת פבלו פיקאסו, בזמן שהוא ואשתו ז'קלין אירחו חברים לארוחת ערב, בעיירה מוז'ין הסמוכה לקאן. מילותיו האחרונות היו: "שתו עבורי, שתו לבריאותי, אתם יודעים שאיני יכול לשתות יותר". אשתו מנעה מילדיו: פרנסואז, קלוד ופאלומה, להגיע להלוויה. ב-1986, מתוסכלת ובודדה ממותו של פיקאסו, איבדה את עצמה ז'קלין לדעת ביריה והיא בת 59.
תקופות ביצירתו של פיקאסו
נהוג לחלק את סגנון האמנות של פיקאסו לתקופות. שמות התקופות המאוחרות יותר נתונות למחלוקת, ברם התקופות המקובלות ביותר הן:
מייסד הקוביזם
פיקאסו החל את דרכו הקוביסטית ב-1906, אחרי התקופה הכחולה והתקופה הוורודה. הציור הקוביסטי הראשון היה, כנראה, "התפוחים" אשר נרכש על ידי גרטרוד שטיין. בין ציוריו באמנות הקוביסטית נמנים הציורים הבאים:
מורשתו
מאחר שלא הותיר צוואה רשומה אחריו, נאבקו ילדיו הלא חוקיים ושניים מנכדיו על זכויותיהם לקבל חלק מן הירושה ואף ניצחו במשפט. רוב נכסיו "הרוחניים" שלא נמכרו, כולל אוסף אמנות מרשים של אומנים שונים, הועברו למדינת צרפת, כתמורה לחובות המיסים שהשאיר אחריו.
אחרי מותו כתב לו פול מקרטני שיר, אחרי שדסטין הופמן התעניין בדרך שבה מקרטני כותב שירים, ופול הוכיח לו שהוא יכול לכתוב שיר על נושא אקראי מהעיתון - במקרה הזה כתבה על מותו של פיקאסו. השיר יצא באלבומו Band on the Run.
בשנת 1996 יצא לאקרנים הסרט "פיקאסו" על תולדות חייו, בכיכובו של אנתוני הופקינס. בשנת 2018 הפיק ערוץ הנשיונאל ג'יאוגרפיק סדרה ביוגרפית בת 10 פרקים על חייו.
ציורו המפורסם "נער עם מקטרת" נמכר במאי 2004 עבור 104 מיליון דולר, ואילו ציורו "דורה מאר עם חתול" נמכר במאי 2006 עבור 95.2 מיליון דולר. ציורו של פיקאסו "Les femmes d'Alger" (האישה מאלג'יר), השיג שיא חדש למכירתו של ציור כלשהו בעולם (נכון ל-2015) ונמכר בכ-179 מיליון דולר. שיא זה נשבר עם מכירתו של הציור מושיע העולם של לאונרדו דה וינצ'י בשנת 2017.
יצירותיו של פיקאסו מוצגות במוזיאונים רבים ברחבי תבל. שלושה מוזיאונים המוקדשים רק ליצירותיו הם מוזיאון פיקאסו בפריז, מוזיאון פיקאסו בברצלונה ומוזיאון פיקאסו באנטיב.
רידים
רידים (באנגלית: Riddim) הוא מושג שמשמעותו הרקע הקצבי והמקצבי של שיר, בעיקר במוזיקה ג'מייקנית פופולרית משנות השבעים ואילך, ובסגנונות נוספים של מוזיקה מהאיים הקריביים. רידים הוא למעשה קטע תופים ובס, עליו יכולים להיות מולבשים שירים שונים. "רידים" קיים במוזיקת רגאיי, דאב, ראגמאפין ודנסהול, ולעיתים משמש גם כבסיס למוזיקת היפ הופ. המונח המקביל לו בסגנונות אחרים הוא "גרוב" או "ביט".
מקור המילה הוא בשיבוש בפטואה ג'מייקני למילה האנגלית Rhythm שמשמעה "קצב".
בבסיסו, הרידים הוא קטע של בס ותופים, ולעיתים, במיוחד ברגאיי, הוא כולל גם קטעי מלודיה בכלים נוספים, בעיקר כלי נשיפה. לפעמים משתתפת בו כל מחלקת הקצב. כיום רבים מהרידימים הם אלקטרוניים או דיגיטליים ומופקים על ידי מכונות תופים וסינתסייזרים.
רידימים נחשבים מצליחים ככל שהשימוש בהם רב וממושך יותר. ברגאיי קיימים רידימים שמקורם בשירים מאמצע שנות השישים והשבעים, אשר זכו לעשרות ואף מאות שירים שנכתבו על בסיסם. לשיר Real Rock שהוקלט לראשונה ב-1967 קיים תיעוד של למעלה מ-370 גרסאות. שם הרידים נקבע בדרך כלל על פי שם השיר המקורי (Real Rock, Ali Baba, Stalag) או על פי גרסה מפורסמת שלו (Answer, General, M 16).
בשנות השמונים, עם תחילת התפתחות סגנון הראגא המשתמש במוזיקה אלקטרונית, החלו מפיקי מוזיקה בג'מייקה להפיץ רידימים בשיטה חדשה: הם התמקדו ביצירת רידים דיגיטלי והפיצו אותו במקביל לעשרה עד עשרים אמנים, שהקליטו על גבו שירים שונים, כך גדלו סיכויי המפיק להפיץ להיטים מצליחים מיצירה בסיסית אחת. שיטה נוספת להפצה, שהצליחה יותר מחוץ לג'מייקה, הייתה הפקת "אלבום של רידים אחד", שכלל כ-10 גרסאות שונות של אותו רידים בתקליטי ויניל, או 16 גרסאות ויותר בתקליטורים. שמות הרידימים שהופצו בדרך זו נקבעו בדרך כלל על ידי המפיקים באופן שרירותי, ללא קשר לגרסה מסוימת שלהם.
רנפילד (סרט)
רנפילד (באנגלית: Renfield) הוא סרט אמריקאי שבוים על ידי כריס מקיי על פי תסריט מאת ראיין רידלי, המבוסס על רעיון מקורי של רוברט קירקמן. בסרט מככב ניקולס הולט בדמותו של רנפילד, כשלצדו מככבים ניקולס קייג', אקוופינה, בן שוורץ ואדריאן מרטינז.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-14 באפריל 2023 תחת הפצתם של סרטי יוניברסל. בישראל, הסרט עלה לאקרנים ב-13 באפריל 2023.
תקציר העלילה
לאחר שמשרתו של הרוזן דרקולה, רנפילד, מואס בחייו לאחר ששירת במשך מאות שנים את אדונו, הוא מחליט לפתוח בחיים חדשים בניו אורלינס המודרנית ואף מתאהב ברבקה קווינסי, שוטרת תנועה מקומית, אך מגלה שאדונו רודף אחריו.
פיתוח
ביולי 2014, הודיעו סרטי יוניברסל על כוונתם לאתחל מחדש את זיכיון "מפלצות יוניברסל" ואת דמויותיה, כולל דמותו של הרוזן דרקולה, כחלק מיקום משותף הידוע בשם "היקום האפל", אותו יפיקו אלכס קורצמן וכריס מורגן. לאחר הביקורות השליליות להן זכה הסרט "דרקולה: ההתחלה" (2014), הוחלט לנתק את קשריו ליקום המשותף, ולמצב את הסרט "המומיה" (2017) כראשון בסדרה. עם זאת, כישלונו של הסרט בקופות והביקורות השליליות להן זכה, הביא להחלטתם של "סרטי יוניברסל" להתמקד בסיפורים אישיים יותר ופחות בקשרים שבין הסרטים השונים.
הסרט מבוסס על רעיון מקורי מאת הקומיקסאי והיוצר רוברט קירקמן, אותו פיתח והרחיב התסריטאי ראיין רידלי. בנובמבר 2019, נמסר כי על בימוי הסרט יופקד דקסטר פלטשר. הסרט תואר כגישה קומית לסיפורו של הרוזן דרקולה בנוסח סרט הערפדים "החיים בצללים" מאת טאיקה ואיטיטי, שיתמקד בדמותו של רנפילד. בשנת 2020, הפך סרט האימה "בלתי נראה" מאת לי ואנל להצלחה מסחרית וביקורתית עבור "סרטי יוניברסל" ושימש רטרואקטיבית כהשקה מחודשת ליקום המפלצות שלהם. באפריל 2021, נמסר כי כניסתו של הבמאי כריס מקיי למשא ומתן על בימוי הסרט לאחר שפלטשר עזב במטרה לעבוד על אתחול מחדש של "המלאך" עבור סרטי פרמאונט. על פי הדיווחים, מקיי נשכר מכיוון שהגיש מסגרת עלילתית מוצלחת שסיפקה את שילוב ההומור והאקשן אותו חיפשו האולפנים.
ליהוק
באוגוסט 2021, נמסר על ליהוקו של ניקולס הולט לגילום דמותו של רנפילד. בנובמבר ובדצמבר 2021, נמסר על ליהוקם של ניקולס קייג' לגילום דמותו של הרוזן דרקולה, ושל אקוופינה ובן שוורץ. בהמשך נמסר גם על ליהוקם של אדריאן מרטינז, שוהרה אע'דאשלו, בס רוס, ג'יימס מוזס בלאק, קרוליין ויליאמס וברנדון סקוט ג'ונס. בהיותו מעריץ "עצום" של דרקולה ושל הסיפור המקורי, קייג' התכונן לתפקידו באמצעות התבוננות בדרכים הייחודיות שבהן דרקולה הוצג על המסך בגילומם של בלה לוגוסי, פרנק לנגלה וגארי אולדמן. על כך ההיר קייג', "מה אני יכול להביא שיהיה שונה? אני רוצה שזה יתבלט בצורה ייחודית. ראינו את התפקיד מגולם טוב, ראינו את התפקיד לא מגולם היטב, אז מה אנחנו יכולים לעשות? אז אני חושב להתמקד באמת בתנועה של הדמות... [ו]בטון המושלם הזה בין קומדיה לאימה". בתור סרטים שהשפיעו על גילום הדמות, קייג' הזכיר את "זאב אמריקאי בלונדון" (1981), "רינגו"(1998) ו"מורעל" (2021). סרט זה הוא סרט הלייב אקשן הראשון של קייג' תחת הפקתם של אולפנים גדולים מאז הפקת "גוסט ריידר: רוח הנקמה" (2011).
צילומים
צילומי הסרט החלו בניו אורלינס ב-3 בפברואר 2022, ועליהם היה אמון צלם הקולנוע מיטשל אמונדסן. ב-8 בפברואר, נמסר כי למעלה מעשרים כלי רכב השייכים לחברי צוות ההפקה נפרצו. בזמן האירוע, שאירע בשעת לילה מאוחרת בחניון מאובטח, נכח מאבטח אחד בלבד. חבר צוות ההפקה, אלמו פיפלס, חשף בריאיון כי הפורצים גנבו את ניירות הביטוח שלו, שני כרטיסי בנק ומחשב נייד, והוסיף, "אני אמור להיות כאן כל השבוע ואני אפילו לא רוצה לחזור כי אני מרגיש שלא ממש אכפת להם מאתנו כמו מהדמויות או השחקנים הראשיים". בתגובה נמסר כי חברת ההפקה "Love Bugs Film LLC" התחייבה לשכור אבטחה נוספת. הצילומים הסתיימו ב-14 באפריל 2022, שנה בדיוק לפני עלייתו של הסרט לאקרנים.
הפצה
הסרט עתיד לעלות לאקרנים בארצות הברית ב-14 באפריל 2023 תחת הפצתם של סרטי יוניברסל. בישראל, הסרט עתיד לעלות לאקרנים ב-6 באפריל 2023, שבוע לפני הפצתו העולמית.
ביקורות
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", זכה הסרט לציון 63% על בסיס 127 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6/10. בקונצנזוס המבקרים נכתב כי באתר הביקורות המשוללות "Metacritic", זכה הסרט לציון 56/100, על בסיס על 31 ביקורות, ציון המצביע על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
קלוד דביסי
קלוד אשיל דביסי (בצרפתית: Claude Achille Debussy; 22 באוגוסט 1862 – 25 במרץ 1918; מוכר גם כדביוסי) היה מלחין צרפתי.
דביסי השתייך לזרם האימפרסיוניסטי במוזיקה, לצדם של מלחינים כמו מוריס ראוול וצ'ארלס גריפס, אם כי התנגד התנגדות נמרצת לכינוי "אימפרסיוניזם" בהקשר מוזיקלי. הוא הנציג המובהק ביותר של זרם זה במוזיקה, ונחשב כמייסדו. דביסי ראה בעצמו מחיה המסורת המוזיקלית הצרפתית, והצליח להגדיר מחדש את מושג הצרפתיות במוזיקה, כריאקציה לגרמניות הוגנריאנית שהייתה הגורם המשפיע ביותר במוזיקה של זמנו.
ביוגרפיה
קלוד דביסי נולד ב-22 באוגוסט 1862 בסן ז'רמן אן-לֶה, סמוך לפריז, והיה הבכור למשפחה בת חמש נפשות. משנולד, החליט אביו, מנואל אשיל דביסי, כי עבודתו בחנות לכלי קרמיקה וחרסינה שהייתה ברשותו לא תוכל לפרנס את המשפחה המורחבת ועל כן עברה המשפחה לקלישי, ומשנולדו יתר הילדים נדדה לפריז. בפריז כל אחיו ואחיותיו עברו לגור אצל דודתם ואילו קלוד נותר בחברת אמו. היא לימדה אותו קרוא וכתוב וממנה רכש את ידיעותיו הראשונות משום שלא ביקר בבית הספר באופן מסודר.
בשנת 1884 זכה ב"פרס רומא" מטעם הקונסרבטוריון של פריז. הפרס זיכה אותו בשלוש שנות השתלמות ברומא, אולם הוא התגעגע לפריז, ושב אליה עם תום השנה השנייה. בתקופת שהותו באיטליה ביקר את ורדי באחוזתו ואף פגש בליסט, וכמו צ'ייקובסקי, שנחשף ליצירתו של דביסי, גם הם לא הבינו את מכלול השלמות בעבודותיו של המלחין הצעיר.
בפריז החל להלחין והיה גם מורה לפסנתר ומבקר מוזיקה בעיתונות של פריז. בגיל 25 יצא לבקר את ברהמס בווינה, שם הלכו יחדיו להתבונן בקבריהם של בטהובן ושוברט.
בשנת 1893 החל את חיבור האופרה "פֶּלֶאָס ומליסאנד", אותה סיים רק כעבור תשע שנים. היא הוצגה לראשונה ב-30 באפריל 1902 ועוררה התרגשות רבה בקרב חובבי המוזיקה בצרפת. ב-1905 נולדה בתו, קלוד-אמה דביסי (נפטרה בגיל 13) שהמוזיקה אשר הלחין לה אביה, "פינת הילדים", זכתה לפופולריות רבה בקרב פסנתרנים ומאזינים.
סגנונו המוזיקלי של דביסי
סגנון יצירותיו המוקדמות של דביסי עדיין מושפע עמוקות מן המוזיקה הגרמנית של זמנו, ובעיקר מווגנר וברהמס. אך ככל שהתפתח מבחינה מוזיקלית, נטש את הסגנון הגרמני לטובת אידיומטיקה אישית מובהקת, שהושפעה ממוזיקת גמלאן מן המזרח הרחוק, אשר היה תחת כיבוש צרפתי. הוא חולל מהפכה בנורמות ההרמוניות של זמנו, והתרחק מן ההרמוניה הפונקציונלית, ובמידת מה מן הטונאליות. במקומן הוא נדרש ל"הרמוניה של צבעים", בה דיסוננסים וצלילים זרים אינם "נפתרים" לקונסוננסים אלא משמשים ליצירת גוונים מוזיקליים. עם זאת, בניגוד למלחינים המרכז-אירופיים של זמנו לא נטש את ההרמוניה הטרציאלית (המבוססת על טרצות) לטובת הקוורטלית (המבוססת על קוורטות). דביסי השתמש בכתיבתו גם ב"סולמות סינתטיים" - סולם טונים שלמים וסולם פנטטוני, שהיה מקובל בפולקלור של עמים שונים, בייחוד במוזיקה הסינית.
הכתיבה שלו לפסנתר, שהגיעה לשיאה בשני ספרי הפרלודים, מתאפיינת בשימוש ב"אשכולות צלילים" ("קלאסטרס", אקורדים דיסוננסיים המורכבים מסקונדות), שוב לצורך מתן "צבע", ובכתיבה שקופה עם שימוש מועט בפדאל (דביסי לא כתב סימני פדאל, ועל הפסנתרן להבין מתוך התווים היכן יש בו צורך כדי לבצע את המוזיקה ככתבה). חלק מיצירותיו לפסנתר וירטואוזיות מאוד, רמז לעובדה כי דביסי היה לא רק מלחין אלא גם פסנתרן מחונן.
הכתיבה התזמורתית שלו מאופיינת בתזמור לא שגרתי לגבי זמנו, ושימוש במרקמים שקופים ופעמוניים. דביסי הרחיב את מגוון הצבעים של התזמורת בהוסיפו לה כלים לא שגרתיים כמו אבוב ד'אמורה או מקהלת נשים השרה ללא מילים (ככלי תזמורתי), וכן תפקידי נבל מורכבים. בזמנו עלו טענות כאילו הוא ומוריס ראוול פיתחו את סגנונם התזמורתי בהשראת המלחין המבריק והשכוח ארנסט פנלי, אך הללו הכחישו את הדבר בתוקף.
דביסי דחה מעליו את הצורות הקלאסיות, ומיעט מאוד לכתוב בצורת הסונאטה, שהייתה הצורה השלטת בזמנו. הוא נמנע כמעט לחלוטין מפוליפוניה ומכתיבה חיקויית. על כך זכה לעיתים קרובות לביקורת מצד מבקרים בני זמנו, שטענו כי המוזיקה שלו נשמעת כחסרת מבנה מוזיקלי ברור באופן בולט.
הנצחה
רמת דביסי באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקראת על שמו של קלוד דביסי.
יצירותיו הידועות
לפסנתר:
להרכב קאמרי: אופרה:
מוזיקה אינצידנטלית:
שלמה קדר
שלמה קדר (1 בספטמבר 1913 - 5 בפברואר 1987) היה מדריך בכיר בהגנה, פעיל ציוני ודיפלומט אשר שימש כציר ישראל בצ'כוסלובקיה. שימש בין השאר כנציב תלונות הציבור המוניציפלי הראשון בירושלים ולאחר מכן כמנכ"ל הראשון של העירייה.
ביוגרפיה
שלמה קדר נולד בשם פריץ קסלר במינסטר גרמניה, השני מתוך שלושה אחים, הני קסלר בלוך הבכורה והצעיר קרל קסלר. אביו, זיגפריד קסלר, ניהל סמינר למורים יהודים. כאשר היה בן 12 עברה המשפחה למינכן, שם קיבל האב משרה של רב ליברלי בעיר.
בשל האנטישמיות הגואה במדינה, הצטרף קדר לתנועת נוער ציונית בעיר.
בשנת 1930 נשלח לאוטרכט שבהולנד על מנת לרכוש ידע במקצוע החקלאות, שם שהה עד שנת 1933.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל דרך ארגון עליית הנוער והתיישב בקיבוץ נען, ובשל ניסיונו החקלאי היה אחד ממקימי הרפת.
פעילות ציבורית
פעילותו המדינית-ביטחונית של קדר החלה עוד בשנת 1943, כאשר שימש כמדריך בכיר בארגון ההגנה בירושלים. בשנת 1946 עבד בסוכנות היהודית ושימש כמאבטח בקונגרס היהודי בבזל.
בשנת 1948 מונה קדר לתפקיד העוזר הראשי למזכיר הממשלה, זאב שרף. במסגרת זו שימש כאחד ממארגני טקס הכרזת העצמאות ובתום הטקס לקח את מגילת העצמאות והטמין אותה בכספת של בנק א.פ.ק שברחוב הרצל בתל אביב. בנוסף הוא היה בעל תפקיד במזכירות הממשלה וארגן את הטסת ארונותיהם של הרוזן ברנדוט והקולונל סארו לרודוס.
בשנת 1949 מונה על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון לארגן את אירועי יום העצמאות הראשון ובשל כישלונו של המצעד הצבאי שהיה האירוע המרכזי במהלך החג הודח מתפקידו כחלק ממסקנותיה של ועדת החקירה שמונתה לבדוק את הנושא.
בין השנים 1951–1953 שימש כמזכיר ראשון בשגרירות ישראל בבלגיה. בשנת 1953 החל את שליחותו המדינית בצ'כוסלובקיה ושימש כנציג ישראל במדינה.
בשנת 1958 שימש כמפקח על שגרירויות ישראל בעולם.
באותה שנה פרש משירות החוץ ומונה למנכ"ל הראשון של עיריית ירושלים בזמן כהונתו של מרדכי איש-שלום כראש העיר. קדר שימש בתפקיד זה עד 1963.
בשנת 1967 מונה על ידי טדי קולק לנציב תלונות הציבור הראשון של ירושלים ולאומבודסמן המוניציפלי הראשון בעולם.
בשנת 1977 פרש לגמלאות בגיל 64.
מפרישתו עד יום מותו שימש כבורר מקצועי בבתי הדין לעבודה.
בשנת 1987 נפטר ממחלת לב.
חיים אישיים
בשנת 1935 התחתן עם Auguste Scheyer, ונולדה להם בת. בשנת 1936 הזוג התגרש.
בשנת 1938 נישא ללו קדר, מזכירתה ויד ימינה של גולדה מאיר, והיו נשואים כ-7 שנים, עד שנישא בשלישית בשנת 1945 למריזה פסילי שאיתה נשאר עד יום מותו בשנת 1987. לפסילי ולקדר נולדו שתי בנות.
דן בראון
דניאל גרהרד בראון (באנגלית: Daniel Gerhard Brown; נולד ב־22 ביוני 1964) הוא סופר אמריקאי, מחברם של מותחנים בלשיים, ובהם חמשת רבי המכר "מלאכים ושדים", "צופן דה וינצ'י", "הסמל האבוד", "התופת" ו"מקור", העוסקים בהרפתקאותיו של האיקונוגרף הבדיוני רוברט לנגדון, המסייע לפענח מעשי רצח ותעלומות.
ביוגרפיה
בראון נולד באקסטר שבניו המפשייר. הוא שאף להיות מוזיקאי ואף הוציא כמה אלבומים. עסק זמן מה בהוראה, והחל לכתוב ספרים. ספריו הראשונים (שכתב עם אשתו) "המדריך הרומנטי לאישה המתוסכלת" ו"הספר האמיץ", נכשלו מסחרית. בשנת 1999 כתב את ספרו הראשון שהצליח יחסית, "שם הצופן: מבצר דיגיטלי". בשנת 2001 כתב את "מלאכים ושדים", הראשון בסדרת ספרי רוברט לנגדון, וכעבור שנה פרסם את "נקודת ההונאה", שזכה גם הוא להצלחה.
בשנת 2003 פרסם את רב המכר הגדול ביותר שלו, "צופן דה וינצ'י", שבו הוא חוזר אל הגיבור רוברט לנגדון ואל הסגנון של חקר אמנות ודת. בהמשך הוציא שלושה ספרים נוספים בסדרה, שהצליחו גם הם: "הסמל האבוד", "התופת" ו"מקור".
ספריו, שמזכירים בקצבם המהיר את ספריו של ג'ון גרישם, הם שילוב של מציאות ודמיון מפותח. עלילתם נודדת בין דתות ומסדרים עתיקים, סמליות קדושה, מדע חדשני ורציחות מקאבריות. ספריו של בראון עוסקים במתחים שונים, כמו המתח שבין הדת למדע, המתח שבין הדת הנוצרית לפגאניזם, והמתח שבין הכוח השלטוני לשחיתות וכוחן העצום והנסתר של אגודות סתרים (הטמפלרים ומסדר ציון ב"צופן דה וינצ'י", האילומינטי ב"מלאכים ושדים" והבונים החופשיים ב"הסמל האבוד").
מוטיבים חוזרים בספריו הם התרחשות עלילתית מהירה; עיסוק בצפנים; תאוריות קשר ממסדיות; רציחות סדרתיות; גיבורים שמהווים צמדים רומנטיים, הנרדפים על ידי כוחות שליליים, שנשלחים תמיד על ידי בכיר אנונימי; ולבסוף חשיפת האמת והגעה אל הסוף הטוב של הסיפור, שבו מושב הסדר אל כנו והרעים מושמדים.
אף שרבים טענו שספריו גדושים בתאוריות לא מוכחות ובעיוותים רבים ובוטים של המידע ההיסטורי, הם הצליחו לשבות את דמיונם של רבים ולעורר סערות ציבוריות בקהלים שונים. ספריו "צופן דה וינצ'י" ו"מלאכים ושדים" זכו לגרסה מוסרטת, וגם לספרו "התופת" יצאה גרסה קולנועית ב-2016.
בשנת 2016 תרם בראון 300,000 יורו לספריית ריטמן באמסטרדם. ספרייה זו מכילה כתבים עתיקים בנושאי כימיה ומיסטיקה. הכתבים הללו העניקו לו השראה לכמה מספריו, כגון "הסמל האבוד" ו"התופת". כוונתו בתרומה הייתה שהיא תעזור לספרייה להעלות את הכתבים הסרוקים לאינטרנט לטובת הציבור. בנוסף, הוא פרסם סרטון הסברה ביוטיוב על תרומתו ועל פעילות הספרייה..
בראון היה נשוי לבליית ניולון, היסטוריונית של האמנות, ב-2019 השניים נפרדו.
רן (עיר)
רֶן (בצרפתית:, בברטונית: Roazhon) היא עיר בצפון מערב צרפת, בעלת אוכלוסייה של 211,373 תושבים בעת מפקד האוכלוסין האחרון ב-2013. רן היא עיר הבירה של חבל ברטאן (région Bretagne), ושל מחוז איל ווילן (Ille-et-Vilaine).
לעיר שטח כולל של 50.39 קמ"ר.
היסטוריה
לעיר, שבעבר נקראה בשם "קונדאט" (Condate) הייתה חשיבות גדולה בתקופה הרומית, שנבעה בין היתר ממיקומה במקום חיבור שני הנהרות איל (Ille) ווילן (Vilaine), והיא הייתה לבירת טריטוריה קלטית שנפרסה עד למפרץ מון-סן-מישל בנורמנדי. בשנת 57 לפנה"ס הצטרפה העיר לקואליציה הגאלית כנגד הרומים, שדוכאה באלימות רבה. בעיר נמצאו שרידים לאסטלות המפארות את שלטונו של הקיסר טיטוס.
בשנת 275 לספירה, עקב החשש מאיום השבטים הברברים, הוקפה העיר בחומה מלבנים אדומות, שהעניקו לה את הכינוי "העיר האדומה". במאה ה-5 לספירה, האזור נכבש על ידי הברטאנים. במאה ה-14 שיחקה העיר תפקיד מרכזי במלחמת מאה השנים בין אנגליה לצרפת. בשנת 1491 נכבשה העיר על ידי הצרפתים בראשות שארל השמיני, לאחר מאבק ממושך ועקוב מדם.
החל משנת 1954 החלו עבודות פיתוח אינטנסיביות בעיר, שהכפילה את אוכלוסייתה. בין החברות הידועות שבסיסן בעיר, ניתן למנות את חברת הרכב סיטרואן-פז'ו, שהיא גם המעסיקה הגדולה ברן. העיר גם מהווה מרכז לטלקומוניקציה וחברות היי טק.
יהודי רן
קהילה יהודית בעיר רן מתועדת החל מהמאה ה-11, אך הם גורשו ממנה ב-1306 כחלק מגירוש צרפת הגדול. יהודים החלו להגר לעיר בסוף המאה ה-19 לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה. ב-1971 גרו בעיר כ-600 יהודים. כיום מתגוררת בעיר קהילה יהודית קטנה ולה בית כנסת הקרוי על שם אדמונד ספרא.
אמנות אפריקאית עכשווית
אמנות אפריקאית עכשווית הוא מונח המתייחס לאמנות בת זמננו המיוצרת בעיקרה על ידי אמנים ביבשת אפריקה, ועל ידי אמנים מהתפוצה האפריקאית. מבחינה סגנונית, אמנות אפריקאית עכשווית היא אמנות מגוונת מאוד, כאשר קיים מגוון רחב סגנונות מסורתיים המהווים מקורות השראה לאמנות זו. ערך זה מתייחס לאמנות העכשווית האפריקאית אשר נעה מבחינה סגנונית בין היפר-ריאליזם לאמנות מופשטת.
רקע
חקר האמנות מתקשה להגדיר מה היא אמנות אפריקאית עכשווית, כאשר ישנן מחלוקות בנוגע לכל אחד מרכיביו של מונח זה: על אילו שנים מדובר כאשר מדברים על אמנות עכשוויות, מה הופך אמנות לאפריקאית, וכיצד מבדילים בין אמנות לבין אמנות שימושית לצורך פולחן, קישוט או שימושים אחרים. יש שמגדירים אמנות אפריקאית עכשווית כאמנות במסגרתה נעשה שימוש בטכניקות מודרניסטיות מערביות ובניו מדיה, ונוצרת על ידי אמנים אפריקאים שקיבלו את הכשרתם בעולם המערבי. מצד שני ישנם קולות אחרים, בעיקר של אמנים אפריקאים, הטוענים שכל אמנות עכשווית היא במהותה אוניברסלית ולכן אין צורך למסגר את האמנות האפריקאית כתחום בפני עצמו.
היסטוריה
בשנים המוקדמות של חקר האמנות האפריקאית מיקוד המחקר היה אתנוגרפי, כיוון שהיה צורך לסווג ולהבחין בין האמנויות וצורות הארכיטקטורה של קבוצות אתניות שונות ברחבי היבשת. עם הגעת הקולוניאליזם ליבשת, נחשפו האמנים המקומיים בפני עולם רחב של תחומי אמנות חדשים כמו ציור וצילום. כמו כן, כאשר אפריקה נחשפה לגלובליזציה ולאמצעי תקשורת חדשים, החלו להופיע צורות אמנות אפריקאיות חדשות. ההשפעה של הקולוניאליזם האירופאי הייתה הדדית, ואמנים מערביים רבים שאבו השראה מן האמנות האפריקאית. כך למשל, במהלך עליית המודרניזם (1880-1940) פבלו פיקאסו (Pablo Picasso) אימץ ליצירותיו אידאולוגיה מופשטת ומאפייני אמנות אפריקאית נוספים שאינם מערביים. עקב השראתו של פיקאסו מהאמנות האפריקאית, הוא יצר את הציור העלמות מאביניון, שתרם רבות להתפתחות המודרניזם המערבי באמנות החזותית.
סגנונות מרכזיים
ישנן מספר אסכולות של אמנים עכשוויים אפריקאים: אמנים מאסכולת קונטה (kunta) או האסכולה המסורתית, תומכים בכך שהאמנות המסורתית צריכה להוות בסיס בלעדי לתמות שבהן עוסק האמן האפריקאי, ונמנעים משימוש בטכניקות מערביות או בנושאים מערביים. המודרניסטיים, או סקוקיאן (skokian), לעומתם, מאמינים שטרנדים מערביים הם החשובים ביותר בעיצוב המחשבה והיצירה של האמן. הם רואים עצמם כחלק מעולם האמנות העולמי ולרוב הם יהיו בעלי השכלה אמנותית מערבית מסוימת. בדומה לגישה המודרניסטית בעולם האמנות המערבית, אמנים אלה מתמקדים פחות בחברה בה הם חיים ויותר ב"אמנות לשם האמנות" (art for art's sake") ובאסתטיקה. אסכולת בינטו (bintu) מאמינים שהאמנות צריכה לאפשר אמצעי לקיום כלכלי ולכן שמים דגש על מכירת היצירות ויכולת ההשתכרות של האמן. הם לא רואים עצמם כאמנים אפריקאיים אינדיבידואלים, אלא כיצרנים בעלי מטרה מסחרית. יש המאמינים שגישה זו גרמה למסחור של יצירות אמנות אפריקאיות על ידי מכירה שלהן במחירים זולים והעדפה של נושאים מסורתיים שיוצרים יותר עניין מסחרי. האסכולה העכשווית (awo) משלבת בין הגישה המודרניסטית למסורתית ומאמינה בכך שאמן אפריקאי יכול וצריך לשקף בצורה הטובה ביותר את טבעה של אפריקה העכשווית: שילוב של כוחות מסורתיים ומודרניים.
בהסתכלות רחבה על סגנון האמנות האפריקאית העכשווית, ניתן להצביע על נטייה לסגנון מופשט, דבר שאפיין גם את האמנות האפריקאית המסורתית. סגנונות האמנות המודרניים האירופאיים שהתפתחו במהלך המאה ה-20 - הקוביזם, האימפרסיוניזם, האקספרסיוניזם וזרמים נוספים, הושפעו במידה רבה מהאמנות המסורתית האפריקאית. ראיית העולם האפריקאית מתייחסת לאובייקטים בעולם כמייצגים את הדינמיות של כוחות החיים והיקום, ולא בהכרח רואה את האובייקט כדבר שיש להציג באופן ריאליסטי. דבר זה תואם לרעיון האבסטרקטיות ועשוי להסביר מדוע האמנות האפריקאית נוטה לסגנון זה.
ייחודיות סגנונית נוספת של האמנות האפריקאית העכשווית היא ההשפעה של שתי מסורות - האמנות המסורתית האפריקאית והאמנות העכשווית הפוסט-מודרניסטית האוניברסלית. ניתן לומר כי האמנות האפריקאית העכשווית, מערבת מצד אחד מאפיינים אפריקאים מסורתיים ומצד שני סממנים מערביים אשר הועברו לאמנות האפריקאית עם הגעת אותם משטרי ממשל זרים לאפריקה. בנוסף, המעבר של צעירים רבים מהאזורים הכפריים לערים גרם להם לאמץ אורח חיים אורבני ותחומי עניין שמתקרבים לנושאים קוסמופוליטיים ואוניברסליים. כתוצאה מכך, התפתחה אמנות אורבנית ואמנות פופולרית, כמו למשל אמנות גרפיטי, אמנות מחומרים ממוחזרים, שלטי פרסום ועוד.
מוזיאונים באפריקה
המוזיאונים באפריקה הוקמו בתקופה הקולוניאליסטית, בין אם על ידי המשטרים הקולוניאליסטים עצמם או על ידי תורמים פרטיים מהמעמד הגבוה האירופאי. כתוצאה מכך, המוזיאונים היו מעוצבים על פי התפיסה האירופאית ומיועדים למעמדות הגבוהים, והציגו נקודת מבט אקזוטית אוריינטליסטית על האוכלוסייה המקומית. אולם, בסוף המאה ה-20 עם קבלת העצמאות של מדינות רבות באפריקה, מוסדות ממשלתיים וחברות פרטיות לקחו על עצמן את ניהול והפעלת המוזיאונים. תוכנית שהוקמה בשנת 1982 נקראת WAMP. תוכנית זו הוקמה במטרה לעודד הקמת מוזיאונים מקומיים, ארגון סדנאות ופעולות חינוכיות, ויצירת תערוכות ואוספים חדשים שייצגו את ארצות מערב אפריקה. בשנת 1991 נוסדה תוכנית נוספת בשם AFRICOMבמטרה לבחון את הרלוונטיות והתפקיד של המוזיאונים באפריקה. כיום, מטרת התוכנית היא לשלב את כוחן של קהילות מקומיות בתוך המוזיאונים.
התפתחות המוזיאונים בדרום אפריקה הייתה מעט שונה ממערב אפריקה, אך היא מאפשרת להבין היטב את התהליך שהתרחש באפריקה כולה. כפי שהתרחש במדינות רבות נוספות, רוב המוזיאונים בדרום אפריקה הוקמו בסוף המאה ה-19 במימון אירופאי. מאחר שהתורמים והאוצרים של המוזיאונים היו בעיקר ממוצא אירופאי, לא הייתה הערכה של אמנות שנוצרה על ידי אוכלוסייה מקומית. האמנות המקומית הוצגה בעיקר על ידי מוסדות אנתרופולוגיים, כאשר רק בשנת 1960 הוכנסו יצירות ראשונות של אמנים אפריקאים לאוספי הקבע של גלריות לאמנות. גלריות מסחריות שצמחו בשנות ה-70 והיו מנוהלות באופן עצמאי, בנו את המוניטין שלהן על ידי הצגת אמנות בינלאומית. ניכר כי באותה תקופה קהל האמנות הסתקרן דווקא מאמנות בינלאומית, לכן היה קושי בהבאת קהל לצפות באמנות מקומית. תופעה זו יכולה לרמוז על תחושת נחיתות, שכנראה נוצרה על ידי החינוך הקולוניאליסטי אשר ראה את הקולוניה כעליונה ומובחרת. גישה זו קבעה סטנדרטים עבור מוזיאונים, אספנים פרטיים ותאגידים שמחזיקים מעמד עד היום.
משטר האפרטהייד הפך את הפקת וקבלת האמנות האפריקאית למורכבות אף יותר. אמנים שחורים אשר בודדו בגטאות החלו להגדיר את אמנותם. אמנים רבים יצרו אמנות מחאה, בזמן שאחרים חשו שיש מגבלות רבות על היצירתיות שלהם ומחסור במקומות להצגת עבודותיהם. אותן נסיבות אילצו כמה מטובי האמנים לעזוב את הארץ ולגלות בארצות הברית ובאירופה. בשנת 1980, בעקבות ההתנגדות החריפה ברחבי העולם למדיניות האפרטהייד, נוצר החרם התרבותי על דרום אפריקה. החרם גרם לאמנים בינלאומיים לתחושת הזדהות, ומתוך כך לסרב להצגת עבודתם בדרום אפריקה, והפך את דרום אפריקה למקום מבודד מבחינה תרבותית. בפברואר 1990 הסתיים שלטון האפרטהייד, דבר אשר הביא לשינויים קיצוניים במדינה. בין היתר, חלו שינויים במדיניות המוזיאון, שהולידו סוגים חדשים של תערוכות בתוך המדינה ומחוצה לה. עם התפוררות האפרטהייד, המוזיאונים שינו את מאפייני האוספים שלהם כדי לשרוד, והחלה התקרבות לעבר התרבות המקומית. האמנות המוצגת הפכה להיות פחות מוסדית ויותר קהילתית. אמנות זו חוזקה על ידי מספר כנסים בהם דנו בצמיחתה וקידומה של תרבות העם. החרם הבינלאומי על אמנות דרום אפריקאית החל להתפוגג ובשנת 1992 הוזמן האמן האפריקאי הראשון להציג בתערוכה בינלאומית. בשנת 1993 קיבל ארגון האמנות הדרום אפריקאי הזמנה להציג בביאנלה שבוונציה. בעקבות הבחירות הדמוקרטיות הראשונות באפריקה, בשנת 1994, האמנות קיבלה בפעם הראשונה את הכרת המדינה על ידי הקמת משרד האמנות, התרבות, המדע והטכנולוגיה. בנוסף לכך, הצגת עבודות על ידי אמנים בינלאומיים, דיונים סביב בעיות עכשוויות וחשיפתם של אמנים מקומיים, שינו את פני האמנות הדרום אפריקאית.
בשנים 1995 ו-1997 הוקמו הביאנלות ביוהנסבורג, דרום אפריקה. שתי ביאנלות אלו סייעו בהצבת אמנים דרום אפריקאים עכשוויים על הבמה העולמית. באופן אירוני, הם הפכו לכה מבוקשים עד שמוזיאונים בדרום אפריקה לא יכלו להרשות לעצמם לרכוש את יצירותיהם. מוסדות האמנות היו בקונפליקט, מצד אחד רצון לקדם את התערוכות בביאנלות ומצד שני ניסיון לממש את הצווים הפוליטיים של הדמוקרטיה החדשה במטרה לתקן את העוול שנגרם בעבר. אמנות המכונה "אמנות רטרוספקטיבית", אשר נוצרה על ידי אמנים אפריקאים שהוגלו ומשקפת הסתכלות לאחור על אותה תקופה, הפכה למרכיב מרכזי בכל מוזיאון אמנות באפריקה. ארגון בשם Ifa Lethu הוקם ב-2005 כארגון לא ממשלתי במטרה להשיב יצירות אמנות מתקופת האפרטהייד, שרבות מהן נלקחו על ידי השגרירויות. הארגון שואף להיות מוסד המטפח תרבות של הבנה וריפוי דרך המורשת ודרך יצירות האמנות שנוצרו על ידי אמנים שהיו חלק מהמאבק של דרום אפריקה. בשנת 2017, הוקם בדרום אפריקה מוזיאון Zeitz לאמנות אפריקאית עכשווית (MOCAA) הוא המוזיאון הגדול ביותר של תחום אמנות זו כיום בעולם.
דת באמנות האפריקאית העכשווית
המילה "דת" מתייחסת לאמונה בקיומם של כוחות שליטה על-טבעיים, על בסיס אמונה ואינטואיציה. עד לעת המודרנית, הדת היוותה נושא מרכזי עד מאוד באמנות. ניתן להתייחס לקשר בין אמנות לדת באמצעות ההבחנה בין 'דת כאמנות' ל'אמנות כדת'. המושג "דת כאמנות" מתייחס לאופן בו הדת באה לידי ביטוי באמנות. זאת אומרת, האופן בו הדתות השונות לגווניהן משתמשות באסתטיקה ויופי לביטוי רעיונות והעברת מסרים דתיים. לעומת זאת, המושג "אמנות כדת" מתייחס לאופן בו הנאה מהאסתטיקה או מהחוויה שמעבירה יצירה מהווה דרך להתבוננות פנימית.
באומנות החזותית המודרנית והעכשווית באופן כללי ניכר כי אמנים משתמשים בעבודותיהם בנושאים ודימויים דתיים, אך לרוב באופן שאינו מפורש כמו בעבר. כך, קיימת התייחסות לנושאים דתיים שנעשית לרוב מתוך הצגת נקודת מבט אלטרנטיבית או ביקורתית - זאת כאשר הביקורת לא מופנית בהכרח נגד הדת, אלא עושה בה שימוש כדי להעביר ביקורת בנושאים חברתיים ואקטואליים. אמנות עכשווית מאתגרת, במובנים שונים, את ההבחנות בין קודש לחול, התעלות וארציות, רוח ובשר. כך למשל, ניתן לראות בעבודותיו של האמן האוסטרלי העכשווי רון מיוק (Ron Mueck). בעבודת הפיסול שלו הנקראת "הצעיר" ("Youth") מ-2009, עשה מיוק שימוש בנושא נוצרי, העוסק בסצנה של פקפוק מתיו בחזרתו של ישו, תוך פרשנות עכשווית לסיטואציה העוסקת בסוגיות חברתיות של אפליה על רקע גזע.
הקשרים בין הדת והאמנות באפריקה מורכבים, מכיוון שהתפשטות הנצרות והאסלאם החל מהמאה ה-19 השפיעה על עולמם הדתי של המאמינים. דתות אלו אמנם שונות זו מזו, אך בו בזמן גם משפיעות זו על זו ולעיתים משמשות בערבוביה. כך למשל, ישנם אפריקאים שלמרות הדבקות בדת הנצרות או האסלאם, עדיין מבצעים בגלוי טקסים מסוימים של מסורות שבטיות. הנצרות והאסלאם על זרמיהם השונים, הטילו לאורך ההיסטוריה הגבלות על ייצוג חזותי דתי במידה רבה. אף על פי כן, בין השאר כחלק ממאפייניה של האמנות הדתית האפריקאית, סמלים דתיים מדתות אלו חדרו אף הם לאמנות הדתית.
ההתפתחויות הפוליטיות, הכלכליות והתרבותיות של המאה ה-20, השפיעו במידה ניכרת על עולמם הדתי המסורתי של האפריקאים. כך, בחלק מן האזורים התערערה סמכותם של שליטים מסורתיים שהיו בעבר פטרונים מרכזיים של אמנות, ובמקביל רלוונטיות חפצים אלו ירדה באופן הדרגתי עבור המאמינים. בהתאם, ירדה קרנה של אמנות מסורתית דתית, שהתמקדה בחפצי פולחן כמו מסכות, פסלים וקישוטי מקדשים. האמנים האפריקאים העכשוויים אינם משקפים בעבודותיהם באופן פסיבי בלבד את רוחות השינוי שעברו על ארצם, אלא מציעים דרכי התמודדות ופרשנות עם שינויים דרמטיים אלו. בתוך כך, הם עוסקים בעבודותיהם בנושאים הקשורים לקולוניאליזם, מיסיון, עצמאות פוליטית, מגמות שוק עולמיות ועוד, תוך שימוש בסמלים דתיים שונים. במקומות מסוימים, שרדו פסטיבלים מסורתיים ויצירות האמנות שהם כוללים, מכיוון שהם מהווים כיום אובייקטים לשימוש פוליטי. ב (Ekpe) למשל, אביזרים מסוימים כמו כובעים מקושטים הפכו לסמל מודרני של כוח פוליטי וחברתי, לעיתים נטולי משמעות רוחנית. כך גם עבודותיהם של אנשי שבט הדוגון (Dogon) ממאלי, הציגו באמנות שנחשבה כאמנות מסורתית חידושים ושינויים אשר שיקפו דרכי פרשנות חדשות וביקורת על עולמם ועל הגעתם של זרים לאזוריהם.
על פי ראיונות עם אמנים אפריקאים רבים, נראה כי המרכיבים המסורתיים הבאים לידי ביטוי בעבודותיהם נובעים מרצונם לעסוק בנושאים חברתיים הרלוונטיים אליהם. זאת, בהתאם לשינוי החברתי בחברה העכשווית האפריקאית, אשר מאפשר הפרדה בין החברה והדת למרות הקשר החזק ביניהן. עם זאת, למרות הרקע המגוון של האמנים הרבים, נושאי עבודותיהם של רבים מהם נובעים ממיתוסים ואמונות מסורתיות. לסיכום, האמנות האפריקאית העכשווית מתבססת באופן ניכר על מאפיינים צורניים הנשאבים מהמורשת המסורתית המקומית אשר חלק ניכר ממנה מוקדש לצרכים דתיים פולחניים. במובנים מסוימים, בשונה מהאומן המערבי, האמן האפריקני העכשווי שייך לכמה עולמות, מסורות ומורשות. כך, האמנות העכשווית האפריקאית יוצרת תמהיל ייחודי המשלב בין המסורת והעכשוויות. בהתאם לאמור לעיל, עולה קושי לחקור את מאפייניה הדתיים של האמנות העכשווית האפריקאית, אשר משלבת באופן מורכב השראה דתית ודיאלוג פנימי של האמנים עם אמונותיהם האישיות. אמונות אישיות אלו באות לידי ביטוי לעיתים קרובות ביצירות שנראה כי באופן שטחי אין להן שום קשר לדת, אך מבט מעמיק יכול לחשוף בהן פנים נוספות.
מגדר באמנות העכשווית בדרום אפריקה
הגישה הרחבה כלפי מגדר וההגדרות המקיפות למגדר באמנות העכשווית בדרום אפריקה מראה את הדרך הארוכה שעברה התנועה הפמיניסטית מאז התפתחותה ב-1980 ותחילת 1990, גם מבחינת סוג האמנות הנחקרת וגם מבחינת חקר הפמיניזם בתחום האמנות. מבחינה כמותית, נראה כי דרום אפריקה מתקדמת יותר משאר האזורים באפריקה בכמות האמנות המיוצרת על ידי נשים, ובמוטיבים הפמיניסטיים המופיעים באמנות באזור זה. הסיבה לכך היא שלפמיניזם כתנועה יש בסיס חזק בדרום אפריקה מאשר בשאר האזורים ולכן פרק זה מתמקד בדרום היבשת.
פועלן של חוקרות אמנות כמו אניטה גלייז (Anita Glaze) ומוני אדמס (Monni Adams) הובילה למהפכה בתפיסת תפקיד הנשים באמנות בה יש שליטה גברית, כמו (Poro) בקרב  (Senufo people). אדמס במחקרה הראתה כיצד הנשים בשבטים אלו הן המנחות את התפיסה האסתטית בהכנת מסכות, כלי חרס וציורי קיר. התובנה של אדמס על התפקיד המרכזי של נשים בעיצוב מסכות היא שלמסכות הללו יש אסתטיקה נשית ייחודיות, ושהנשים מנצלות זאת ביחסי המשא ומתן מול הגברים בקביעת מעמדן וסמכותן.
מוטיב האימהות ושימוש בגוף נשי אפריקאי באמנות הפך גם הוא לנושא מחקר פמיניסטי. האמנית ברברה טומפסון (Barbara Thompson) ערכה ב-2008 את התערוכה "נשיות שחורה: תמונות, אייקונים ואידאולוגיות של הגוף האפריקאי" (Black Womanhood: Images, Icons, and Ideologies of the African Body, Sep 17-Dec 14, 2008), שמראה אמנות שנעשתה לאורך השנים במדיומים רבים, בהם הוצגו נשים אפריקאיות בצורה סטראוטיפית מגדרית וגזענית. האמנים שיצרו עבודות אלו הם מרחבי העולם, אפריקה, אירופה, אמריקה והאיים הקריביים. התערוכה תיארה את הבנייה ההיסטורית של סטריאוטיפים הנוגעים לגוף הנשי השחור, כגון תפקידה של האישה השחורה כעבד בהקשר אירוטי, אישה מופקרת מינית, או לקיצון השני בהקשר של תפקידה האימהי בלבד. תערוכה זו עודדה אמנים עכשוויים לצאת כנגד הדימוי הסטראוטיפי של האישה השחורה. התפתחות תחומי הספרות, האמנות והתרבות הוויזואלית בדרום אפריקה היא תוצר של החקיקה המחודשת בהובלת התנועה הפמיניסטית שסייעה לנשים באזור ונוכחותה של דיסציפלינה פמיניסטית באקדמיה בדרום אפריקה, שהעלתה פרספקטיבה מגדרית מחודשת על ייצור ועיצוב אמנות.
לפני נפילת האפרטהייד לנשים שחורות הייתה הרבה פחות גישה מנשים לבנות לאקדמיה, בנוסף הפמיניזם הודחק הצידה למען אקטיביזם נגד גזענות ואפליה. רק בשנות ה-80 החלו אמנים, ובעיקר אמניות, להשתמש במגדר לצורך ביקורת פוליטית תרבותית. רק בפוסט אפרטהייד נשים שחורות החלו לדרוש חופש ביטוי, כאשר בסוף 1990 התרחבו לימודי המגדר באקדמיה ונשים שחורות ולבנות יכלו להרחיב את הידע בנושא וליצור אמנות העוסקת במגדר. זו גם התקופה בו עלה שיח על הלגיטימציה של הומוסקסואליות, עקב כך החלה ההתייחסות בדרום אפריקה לאדם ללא קשר לתרבות, גזע או זהות מינית. המדינות בדרום אפריקה היו גם בין הראשונים שאישרו נישואים הומוסקסואלים. החקיקה אסרה על אפליה על רקע מגדרי ואפשרה לעסוק דרך האמנות בשאלה מה היא גבריות, נשיות, הומוסקסואליות וכיצד המשפחה מתווכת את האדם לתפקידיו המגדריים וקובעת את זהותו.
דייוויד ב. נורמן
דייוויד ברוס נורמן (באנגלית: David Bruce Norman) הוא פלאונטולוג בריטי ומחבר ספרי מדע פופולרי על דינוזאורים. נכון ל-2017 הוא מכהן כאוצר פלאונטולוגיה במוזיאון סדג'וויק באוניברסיטת קיימברידג'. בנוסף, הוא עמית בכרייסט קולג' שם הוא מלמד גאולוגיה בתוארי מדעי הטבע. הוא חבר האגודה הפלאונטולוגית. הוא חקר את האיגואנודון. על שמו נקרא המין Equijubus normani בידי חוקרים סינים. ב-2016 היה שותף לכתיבת מאמר מדעי המתאר מאובן רקמת מוח של דינוזאור שנתגלה באנגליה. ב-2017 היה שותף לכתיבת מאמר מדעי שקרא תיגר על החלוקה הקלאסית של הדינוזאורים לשתי סדרות: בעלי אגן דמוי לטאה ובעלי אגן דמוי עוף. במאמר הוחייה הענף אורניתוסקלידה שכעת הורכב מבעלי אגן דמוי עוף והתרופודה, בעוד שסדרת בעלי אגן דמוי לטאה כוללת כעת רק את ההררזאוריים ודמויי זאורופודים.
ספריו
בעברית פורסם ספרו "דינוזאורים" (במקור !) על ידי הוצאת מודן ב-1991.
הת'ר גרינווד
הת'ר גרינווד הרפר (באנגלית: Heather Greenwood Harper; נולדה בשנת 1958) היא שחיינית עבר אמריקאית. היא אלופת עולם ושיאנית עולם במשחה ל-400 מטר חופשי.
ביוגרפיה
גרינווד גדלה בפרזנו, קליפורניה. היא התאמנה בהדרכת אביה, רון במועדון השחייה המקומי. היא למדה באוניברסיטת דרום קליפורניה.
אלופת עולם
באליפות העולם הראשונה בשחייה שנערכה בבלגרד, אז יוגוסלביה בשנת 1973 זכתה גרינווד בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:20.28 דקות, לפני בת ארצה קינה רותהמר (4:21.50 דקות) ונובלה קליגאריס מאיטליה (4:21.79 דקות). מדליית כסף במשחה שליחות 4x00 מטר חופשי בתוצאה של 3:55.52 דקות, אחרי מזרח גרמניה שקבעה שיא עולם חדש של 3:52.45 דקות ולפני מערב גרמניה (3:58.88 דקות).
שיאנית עולם
בתחרות שחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה בברמן, מערב גרמניה בפברואר 1974 קבעה גרינווד שיאי ארצות הברית במשחים ל-200 מטר, ל-400 מטר ול-800 מטר חופשי. ארבעה חודשים לאחר מכן, בתחרות הזמנה שנערכה בסנטה קלרה, קליפורניה ב-28 ביוני היא קבעה במשחה ל-400 מטר חופשי שיא עולם חדש של 4:17.33 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנה של קינה רותהמר (4:18.07 דקות). שיא זה החזיק מעמד חודשיים ונשבר על ידי בת ארצה שירלי בבשוף (4:15.77 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה בסנטיאגו דה קאלי, קולומביה בשנת 1975 זכתה גרינווד בשתי מדליות כסף, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:48.88 דקות, אחרי ג'ניפר טורול מאוסטרליה שקבעה שיא אליפות חדש של 8:44.75 דקות ולפני כוכבת האליפות שירלי בבשוף (8:53.22 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי לאחר ששחתה בשלב המוקדמות.
לאחר שלא הצליחה להיכלל בנבחרת ארצות הברית לאולימפיאדת מונטריאול (1976) פרשה גרינווד משחייה תחרותית.
רמב"י
רשימת מאמרים במדעי היהדות (רמב"י) היא אינדקס מאמרים ממוין ומקוטלג (או ביבליוגרפיה) של אלפי מאמרים אקדמיים ואחרים בקשת רחבה של תחומים במדעי היהדות, חקר ארץ ישראל ומדינת ישראל, והיא המאגר הגדול והמקיף מסוגו בעולם. המידע הכלול ברמב"י נאסף מתוך מאות ואלפי כתבי עת מדעיים, כתבי עת ספרותיים או מתעדים, מאספים וקובצי מאמרים חד-פעמיים לנושא מוגדר, בעברית, אנגלית, צרפתית, גרמנית ושפות נוספות ובלשונות היהודים: יידיש, ערבית, לאדינו ואחרות; שרובם נמצאים באוסף של הספרייה הלאומית.
הקריטריונים להכללה ברמב"י הם שהפרסום יהיה בבמה אקדמית או במה מוכרת ומכובדת אחרת, או שיהיה שימושי לצורכי מחקר אקדמי. ראשיתו של המיזם הביבליוגרפי בשנת 1966 על ידי ד"ר יששכר יואל, אך כלולים בו גם מאמרים שקדמו למועד זה, במטרה להציע כיסוי מקיף ככל הניתן של המחקר האקדמי בתחומי היהדות.
בשנת 1985 החל המעבר לקיטלוג באמצעים אלקטרוניים (בבסיסי נתונים ממוחשבים). החל משנת 2000 זמין מאגר רמב"י גם ברשת האינטרנט. בשנת 2001 יצא לאור הכרך החמישים של המאגר, ואתו הופסק פרסומו בדפוס. מאז מתעדכן המאגר באופן שוטף רק באינטרנט, והוא משמש חוקרים וסטודנטים מכל העולם. עד סוף שנת 2013 נרשמו במאגר כ-350,000 רשומות מתוך כ-21,000 מקורות שונים.
רשומה ביבליוגרפית טיפוסית במאגר רמב"י מכילה את שם המחבר או המחברים, את כותרת המאמר, את כתב העת או קובץ המאמרים שבו ראה אור, את פרטי הגיליון, מספרי העמודים וכיוצא בזה, מיון נושאי לפי עץ נושאים - מיון רחב (לדוגמה, "יהדות התפוצות") וכן מיון מפורט יותר (לדוגמה, "רמב"ם: מורה נבוכים"), מקום הפרסום, שנת הפרסום ושפת המאמר. מאמרים הזמינים ברשת האינטרנט - בחינם או בתשלום - מכילים גם קישור אל המאמר.
מערכת רמב"י משתייכת מבחינה ארגונית לספרייה הלאומית, ושוכנת בבניין הראשי שלו בגבעת רם בירושלים.
המכון האיראני לחקר החלל
המכון למחקר החלל באיראן נוסד באוקטובר 2007 על פי החלטת המועצה להשכלה גבוהה באיראן, ופועל תחת הנחיה ופיקוח של משרד המדע, המחקר והטכנולוגיה של איראן. המכון עוסק בפיתוח מיזמי חלל שונים ובהם לוויינים לצרכים השונים של איראן.
מיזמים עיקריים
שלושה מיזמים עיקריים בתחום הלוויינות:
קישורים חיצוניים
בארכיון האינטרנט
עצלני קרקע
עצלני קרקע או עצלני ענק הוא שם כולל למיני עצלנאים, שנכחדו. קבוצה זו אינה טקסונומית (פוליפילטיות) וכוללת כמה משפחות, כולל של העצלנים המודרניים. עצלני הקרקע התפתחו לפני 35 מיליון שנים ונכחדו בין זמן של 10,000–5,000 שנים.
השורדים האחרונים בקבוצה זו חיו באיים האנטילים, וקיימות טענות שהמשיכו לשרוד שם עד שנת 1550 לספירה, אף על פי שעל סמך תיארוך רדיומטרי, הפרט הצעיר ביותר שנמצא הוא בן 4,190 שנה. לעומת זאת, ביבשות אמריקה הצפונית והדרומית, עצלני הקרקע האחרונים נכחדו לפני 10,000 שנים או יותר.
המושג "עצלני קרקע" משמש כשם כללי לכל העצלנים שנכחדו, בשל הגודל היחסי של הצורות הקדומות ביותר שנתגלו, להבדיל מעצלני העצים, הקטנים מהם משמעותית, אשר ממשיכים להתקיים ביערות אמריקה הדרומית. לפיכך, על אף שמם, לא כל עצלני הקרקע בילו את חייהם על פני האדמה.
הגדול בעצלני הקרקע היה המגתריום, בגודל של פיל אסייתי ובגובה של 6 מטרים ומשקל של 4 טונות.
משפחות
פלאונטולוגים זיהו יותר משמונים סוגים של עצלני קרקע, בכמה משפחות:
סיפור משפחתי
סיפור משפחתי הוא מחזה שנכתב על ידי הסופרת והמחזאית עדנה מזי"א בשנת 1996. בעקבות המחזה כתבה מזי"א את הספר "רומן משפחתי" שיצא לאור בשנת 2005 בהוצאת קשת. בשנת 2013 מזי"א כתבה וביימה את ההצגה "רומן משפחתי" בתיאטרון הקאמרי המבוסס על הספר שכתבה.
עלילה
במחזה מסופר על משפחה שמוצאה מווינה, העוברת להתגורר בהיידלברג בראשית שנות השלושים והעולה לארץ ישראל ב-1935 ועל התאקלמותה והיחסים הבין-אישיים ובין-דוריים במשפחה.
רות, אשה יפה אגוצנטרית ומניפולטיבית, נשואה לאוטו, אך מנהלת פרשיית אהבים עם רוברט, שניהם מדענים באוניברסיטת היידלברג, המפוטרים ממנה בשל יהדותם. מכיוון שרות מסרבת לעזוב את בעלה ובתם היחידה אנושקה בת החמש, רוברט, גבר יפה-תואר אגוצנטרי ומניפולטיבי אף הוא, עוזב אותה ועולה לפלשתינה, בעוד רות נשארת עם בעלה ובתה, אחיה רפה-השכל פרדי ודודתה מרים (שגידלה אותה ואת אחיה לאחר התאבדות אמם) בהיידלברג.
לאחר מספר שנים הנאציזם מתגבר בגרמניה ומרים משיגה למשפחה סרטיפיקטים, אך לא לעצמה בשל גילה המתקדם. המשפחה עולה לפלשתינה, שם רות אמורה לסדר לדודתה סרטיפיקט בסוכנות היהודית, אך רות הנתקלת בבירוקרטיה מסורבלת, אותה אינה יכולה לפצח באמצעות קסמה האישי, כפי שהייתה מורגלת, ומרים נשארת בגרמניה, שם היא מוצאת את מותה.
בהמשך חיי המשפחה בישראל, מתקשה אוטו להתאקלם, למרות שמוצעת לו משרה באוניברסיטה העברית הוא אינו מצליח להחזיק בה והופך למורה בתיכון. פרדי (אחיה של רות), מתגלה כפדופיל על ידי רות, וזאת מאשימה אותו שניצל את אנשוקה עת הייתה קטנה, דבר שמוביל להתאבדותו.
רוברט נהפך לקומוניסט. שנים לאחר עליית רות ומשפחתה לארץ, בסביבות 1948, הוא פוגש את אנשוקה (שהיא כבר בת 19) שהפכה אף היא לקומוניסטית כמרד נעורים נגד הבורגנות של הוריה, כאשר הוא אינו יודע שהיא בתה של רות. אנושקה נכנסת להיריון מרוברט.
לפי הוראות הבמה במחזה, בפינת הבמה כל ההצגה יושבת נעמי. הקהל אינו מבין את מהותה, אך לבסוף אנו מבינים שהיא הבת של אנושקה ורוברט, ובסוף המחזה הם מתאחדים, לאחר שרוברט ישב בבית כלא בשל היותו קומוניסט 4 שנים ללא ידיעתה. סוף זה שונה לחלוטין מהסוף בספר.
המחזה
המחזה עלה בפעם הראשונה בשנת 1996 בבימויו של עמרי ניצן. את התפאורה והתלבושות יצרה רות דר. בהצגה שיחק בין השאר שולי רנד. מזי"א סיפרה בראיון כי משחקו של רנד בהצגה גרם לה לרצות לפתח את המחזה לספר: "כשכתבתי את המחזה היה לי בראש שולי רנד לתפקיד של רוברט. כשפנינו אליו כבר התחילו לו המחשבות על חזרה בתשובה, אני זוכרת שהוא אמר לי שהוא רוצה להיות או רב גדול או שחקן גדול. בסופו של דבר הוא שיחק את התפקיד. בהצגה היו קטעים שהוא צריך ללטף לרות, הגיבורה, את הרגל, אבל על הבמה הוא רק העביר את היד שלו מעל הברך של השחקנית. אז הבנתי שההליכה של שולי לדת היא כמו ההליכה של רוברט לקומוניזם, והבנתי שאני צריכה לפתח את הרעיון הזה. הריק בנפש של שולי נראה לי כזה חד וברור, חוסר הסיפוק, החיפוש אחר משהו ערטילאי. אבל בניגוד לסמים, לאהבה ולאידאולוגיה - מהדת, בדרך כלל, לא חוזרים".
בשנת 2013 עלה המחזה בשנית בתיאטרון הקאמרי, ע"פ הספר רומן משפחתי, בבימויה של מזי"א עצמה.
K9 Web Protection
K9 Web Protection היא תוכנת סינון אינטרנט מבית היוצר של חברת Blue Coat Systems. התוכנה מאפשרת חסימת קטגוריות תוכן שונות או חסימת הגישה לאינטרנט בשעות מסוימות.
התוכנה היא תוכנה חינמית המיועדת לשימוש ביתי. עבור כל מחשב מונפק רישיון נפרד. מטרתה הראשונית של התוכנה היא לצורך בקרת הורים, אולם ישנם המשתמשים בה עבור חסימת עצמית עבור חסימת תכנים מסוימים כמו גם וירוסים או תוכנות זדוניות. התוכנה מבצעת סינון ברמת התוכנה, במחשב המקומי, וזמינה בעיקר למחשבים המפעילים את מערכת ההפעלה Windows.
קבלאן
קבלאן (בערבית: قبلان) היא עיירה פלסטינית במזרח השומרון, המשתייכת לנפת שכם של הרשות הפלסטינית. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016 מנתה האוכלוסייה הפלסטינית בעיירה 8,652 תושבים. מסביבה נמצאים הכפרים עקרבה וג'וריש ממזרח, תלפית וא-סאוויה מדרום, סאוויה ויתמא ממערב, וביתא ועוסארין מצפון.
בתקופת המנדט הבריטי
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה בקבלאן אוכלוסייה של 771 מוסלמים. המספר גדל במפקד 1931 ל-906 נפש, אשר התגוררו ב-207 בתים.
בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 1,310 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל היה 8,290 דונם, שמתוכם הוקצו 3,948 למטעים וחקלאות שלחין, 2,383 לגידולי דגנים, ואילו 72 דונם סווגו כשטח בנוי.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, עבר משליטה בריטית לירדנית.
בשנת 1961, האוכלוסייה של קבלאן הייתה 1,151 נפש.
לאחר 1967
בעקבות הסכמי אוסלו הוגדרו 67% מאדמות הכפר מוגדרות כשטח B, ואילו 33% הנותרים מוגדרות כשטח C.
תושבי הכפר סובלים לעיתים קרובות מאלימות במסגרת "פעולות תג מחיר".
ויליאם אדמס (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אנדרו קים טאה-גון
אנדרו קים טאה-גון (הנגול: 김대건 안드레아; 21 באוגוסט 1821 – 16 בספטמבר 1846) היה קדוש נוצרי קתולי קוריאני, שהיה הכומר הקתולי הראשון בקוריאה. טאה-גון נולד למשפחה ממעמד היאנגבאן, הפקידות הבכירה הקוריאנית. הוריו המירו דתם לנצרות (והוצאו להורג בשל כך). נצרות הייתה אסורה על פי חוק בקוריאה של שושלת ג'וסון, בה שלט הקונפוציאניזם כדת מדינה. אנדרו למד בסמינר לכמרים במקאו והוסמך ככומר בשאנגחאי. הוא חזר לקוריאה, וניסה לעשות שם לדתו, שהייתה אסורה באותה תקופה. ב-1864, כשהיה בן 25, הוא עונה וראשו נערף.
מצר בלטייסק
מצר בלטייסק (ברוסית: Балтийский пролив; בגרמנית: Pillauer Tief) הוא מצר ים במחוז קלינינגרד ברוסיה, המקשר בין מפרץ גדנסק (בחלקו הדרום-מזרחי של הים הבלטי) שממערב לו לבין מפרץ קלינינגרד (או הלגונה של הוויסלה בפולנית ופרישס האפ בגרמנית) שמזרחית לו. המצר מפריד בין חצי האי קלינינגרד (בגרמנית: Samland) שמצפון לו לבין לשון חול בלטית  (ברוסית: Балтийская коса או לשון חול ויסלה בפולנית: Mierzeja Wiślana) שמדרומו.
העיר בלטייסק (הידועה עד לפני 1946 בשמה הגרמני "פילאו") שאוכלוסייתה מונה כיום 32,922 נפש, שוכנת לחופו של מצר בלטייסק.
רוחבו של המצר שנכרת ב-1497 בעקבות הסופה והורחב בשנות ה-60 של המאה ה-20, הוא 400 מטרים. עומקו המרבי – 12 מ' ואורכו כ-2 ק"מ.
דיולה הולו
דיולה הולו (במקור עד 1908 הרצל בהונגרית: Holló Gyula; טמשוואר, 23 באוקטובר 1890 – ניו יורק, 20 ביולי 1973) היה דוקטור לרפואה, רופא פנימי, מומחה למחלות ריאה.
ביוגרפיה
דיולה הרצל נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף הרצל (1854–1932) ושל לפאולה טרייכלינגר (1869–1943). הוא השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון הממלכתי לבנים בעיר הולדתו, ולאחר מכן הפך לסטודנט באוניברסיטת בודפשט (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל דיפלומה ב-1913. בין השנים 1913–1915 עבד כרופא מתמחה בסנטוריום ארז'בט בבודפשט, ולאחר מכן עד 1918 היה מתמחה במרפאה הפנימית מס' 1 של אוניברסיטת בודפשט. בינתיים פרצה מלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה ביצע שירות צבאי בחזית כרופא צבאי. בסוף שנות העשור השני של המאה ה-20 פעל בסנטוריום בבודפוק למחלות ריאה של התעשיין היהודי והאיש העשיר בהונגריה דאז, הברון מנפרד וייס. מ-1921 עד 1930, הוא היה הרופא הראשי ומנהל המחלקה של מחלקת הריאות של פוליקליניקת Charité בבודפשט. לאחר מכן הקים וניהל בית חולים פרטי משלו. עם פרסום החוקים ה (אנטי)יהודיים החל משנת 1938 חיסל את בית החולים שלו והיגר לארצות הברית. הוא הפך לרופא הראשי ומנהל המחלקה לרפואה פנימית בבית החולים גולדווטר לזיכרון בניו יורק. הוא עסק בפתוגנזה, גילוי מוקדם וטיפול במחלות ריאה, בעיקר שחפת. הוא פיתח שיטה בעלת משמעות בינלאומית לבחינת מאזן החומצה-בסיס של הגוף ולקביעת הנקרא CO2 alveolar. מבחן הולו, שנקרא על שמו, היה כלי אבחוני בשימוש במשך עשרות שנים. בין שתי מלחמות העולם, היו לו מטופלים ידועים רבים, כולל המלחין בלה בארטוק, הצייר רוברט ברן, הסופרים דז'ה קוסטולאני, מילאן פישט, פרידייש קארינתי והכנר יוזף סיגטי. יחסיו עם בארטוק נמשכו עד מותו של המלחין. הולו היה חבר ב"איגוד השחפת של הרופאים ההונגרים".
רעייתו הייתה ד"ר אלזה וייל (1892–1979) רופאה, בתם של שמואל וייל ושל פאולינה נוימן, לה נישא ב-2 במאי 1916 בבודפשט.