cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אברהם אלברט טיכו
שנים מאוחרות
אנה טיכו רעייתו, שימשה כאחות ואחות חדר-ניתוח, במרפאה בתקופת חייו עד שנפטר ב-1960, ציירה ורשמה את נופיה של ירושלים ואת אנשיה. היא המשיכה להתגורר, ליצור ולארח בבית עד מותה בשנת 1980. בשנות חייה האחרונות הוזנח במקצת הבית וחלקים ממנו הושכרו. בצוואתה הותירה את הבית, על אוסף האמנות שבו, למען תושבי ירושלים כאות הוקרה לעיר שכה אהבה. הבניין, ששופץ על ידי האדריכל דוד קרויאנקר על פי תוכניות שאושרו על ידי אנה טיכו עוד בחייה, הוסב למוזיאון מודרני המיטיב לשקף את אווירת ירושלים של תחילת המאה ה-20.
הנצחה
בהלווייתו של ד"ר טיכו ספד לו שמואל יוסף עגנון: "ד"ר טיכו יכול היה לבחור לעסוק בכל תחום ברפואה, אבל בחר לעסוק ברפואת עיניים כדי שאנשים יוכלו לראות את ציוריה היפים של אשתו אנה טיכו."
בן אחיו, רופא העיניים, הפרופ' אורי טיכו המשיך את דרכו במחלקת העיניים בבית החולים הדסה ירושלים כמנהל השרות לגלאוקומה.
קרוב משפחה נוסף: ד"ר בארי טיכו, מנהל המחקרים הרפואיים בביוג'ין, חברת הביוטכנולוגיה השלישית הגדולה בעולם. "המורשת המשפחתית, מספר טיכו שזורה היטב במקצוע שבחרתי. אם יש אלמנט גנטי מובהק במשפחת טיכו, זו הרפואה. אביו, אמו ושלושת מארבעת אחיו של טיכו הם רופאים. גם רעייתו וגם בן דודו פרופ' אורי טיכו."
ד"ר טיכו מונצח במערכון הידוע של שייקה אופיר "מקרה עין" המספר כיצד התקלקלה לציונה העין, וכיצד ד"ר טיכו תיקן אותה.
בעיר באר שבע נקרא על שמו רחוב, ובירושלים רחוב אברהם טיכו - זהו הרחוב הקטן המוביל לביתו.
ד"ר טיכו נטמן בהר המנוחות.
טייסון פיורי
טייסון פיורי (באנגלית: Tyson Luke Fury; נולד ב-12 באוגוסט 1988) הוא מתאגרף בריטי שהחזיק בתואר אלוף העולם באיגרוף במשקל כבד המוכר על ידי 5 מתוך 5 התאחדויות האגרוף העיקריות בעולם: IBF, WBO,WBA, IBO ו-WBC, ומטעם מגזין האיגרוף החשוב בעולם - הזירה. פיורי זכה בתואר ב-28 בנובמבר 2015 לאחר ניצחון על ולדימיר קליצ'קו, שהחזיק בכל התארים הללו עד לתאריך זה. פיורי נושל מתאריו לאחר שלא היה כשיר וסירב להופיע לקרבות הגנה על הכתר שניסו לארגן עבורו עקב בעיות נפשיות שהוגדרו כ"אישיות". לאחר חזרתו לעולם האגרוף ב-2018, וטרילוגיה מותחת בינו לבין דאונטיי ויילדר, כעת פיורי מחזיק בתואר אלוף העולם באיגרוף במשקל כבד מטעם ה-WBC.
חייו
פיורי נולד באירלנד כבן למשפחה מן המעמד הנמוך שרבים מבניה עסקו באיגרוף. שמו הפרטי אף הוענק לו, לכבודו של מייק טייסון שהיה אלוף העולם באיגרוף במשקל כבד. בשנות השמונים התחרה אביו בקרבות איגרוף בלתי חוקיים ללא כפפות ולאחר מכן הפך למקצוען. בן דודו היה אלוף העולם במשקל בינוני מטעם WBO ובן דוד אחר התחרה במשקל כבד.
כחובבן
בשנת 2006 זכה במקום השלישי באליפות העולם באיגרוף לנוער, אך הפסיד באליפות הבוגרים שגם בה השתתף. בשנת 2007 זכה באליפות האיחוד האירופי לצעירים שבה ייצג את אנגליה, ובמקום השני באליפות אירופה לצעירים. בתקופה זו דורג שלישי בעולם לנוער. בשנת 2008 הפסיד למתאגרף הבריטי דייוויד פרייס בקרב על הזכות לייצג את בריטניה באולימפיאדת בייג'ינג. הוא ניסה שוב להתקבל כחבר המשלחת האירית, אך נכשל. באותה השנה זכה באליפות בריטניה באיגרוף והחליט להפוך למקצוען.
כמקצוען
את הקרב הראשון כמקצוען ערך פיורי ב-6 בדצמבר 2008 מול מתאגרף הונגרי וניצח בנוק אאוט ומאז ערך עוד 24 קרבות, שבכולם ניצח.
ב-28 בנובמבר 2015 ניצח בהחלטת השופטים פה אחד, בקרב בן 12 סיבובים, שנערך בדיסלדורף את ולדימיר קליצ'קו והפך לאלוף העולם.
ב-1 בדצמבר 2018, התמודד פיורי בלוס אנג'לס מול דאונטיי ויילדר, אלוף העולם במשקל כבד של איגוד ה-WBC. הקרב הסתיים בתיקו. ב-23 בפברואר 2020 ניצח את דאונטיי ויילדר בקרב חוזר, ולאחר מכן ב-10 באוקטובר 2021 ניצח אותו שנית בקרב שסיים את הטרילוגיה הדרמטית ביניהם.
פיורי הוכתר שוב כאלוף העולם במשקל כבד (WBC) כשגבר בנוקאאוט על דיליאן ווייט.
פיורי שלח סנוקרת לראש יריבו בסיבוב השישי, וזאת ב-23 באפריל 2022 לעיני 94 אלף צופים באצטדיון וומבלי (לונדון אנגליה).
מאזנו כמקצוען כיום הוא יחס ניצחונות של 1–0–32, מתוכם 23 בנוקאאוט.
WWE (2019)
באירוע היהלום שבכתר, שנערך ב-31 באוקטובר, פיורי ניצח את ברון סטרומן כתוצאה מספירת חוץ.
פאול דסאו
פאול דסאו (גרמנית: Paul Dessau; 19 בדצמבר 1894, המבורג – 28 ביוני 1979, קניגס ווסטרהאוזן) היה מלחין ומנצח יהודי-גרמני.
ביוגרפיה
דסאו נולד בהמבורג למשפחה מוזיקלית. סבו, מוזס ברנד דסאו, היה חזן, דודו, ברנהרד דסאו, היה כנר בבית האופרה של ברלין שב"אונטר דן לינדן", ודודנו, מקס וינטרפלד, נודע בציבור בשם ז'אן ז'ילבר כמלחין אופרטות.
מ-1952 לימד דסאו בבית הספר הממלכתי למשחק (Staatliche Schauspielschule) בברלין המזרחית, והתמנה שם לפרופסור ב-1959. בשנת 1952 היה לחבר באקדמיה לאמנויות של ברלין, ובין 1957 ל-1962 כיהן כסגן נשיא של מוסד זה.
בשנת 1954 נשא לאישה את הכוריאוגרפית והבמאית רות ברגהאוס. בנם, מקסים דסאו, הוא כיום במאי קולנוע.
יצירות
דסאו חיבר אופרות, מחזות בימה, מוזיקה למחזות, באלטים, סימפוניות ויצירות אחרות לתזמורת וכן קטעים שונים לכלי סולו ומוזיקה ווקאלית. מאז שנות ה-20 נמשך במיוחד למוזיקה לסרטים. בין השאר כתב מוזיקה לסרטים מוקדמים של וולט דיסני, מוזיקת רקע לסרטים אילמים ולסרטים גרמניים מוקדמים. בהיותו בגלות בפריז כתב את האורטוריה "הגדה של פסח" לליברית של מקס ברוד. בשנות ה-50 עבד עם ברטולט ברכט על תיאטרון מוזיקלי, ובתקופה זו גם הופקו האופרות שלו. דסאו כתב גם מוזיקה מגויסת (Gebrauchsmusik) לתעמולה של גרמניה המזרחית. במקביל התגייס לקידום האוונגארד המוזיקלי (למשל ויטולד לוטוסלבסקי, אלפרד שניטקה, בוריס בלכר, הנס ורנר הנצה ולואיג'י נונו.
יצירות למקהלה
ארבע מצבות
פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה
השחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה (באנגלית: Best Actor in a Supporting Role) הוא פרס באפט"א לקולנוע שמוענק מדי שנה על ידי האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה (באפט"א) לשחקן על הופעה מצטיינת בתפקיד משנה בסרט קולנוע.
הערות:
מלחמת גאורגיה–ארמניה
מלחמת גאורגיה–ארמניה הייתה מלחמת גבולות שהתחוללה בשנת 1918 בין הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה לבין הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה, באזור מחוז ג'אוואחתי (כיום בגאורגיה) ומחוז לורי (כיום ארמניה), והאזורים הסמוכים להם, שהיסטורית הם דו-תרבותיים (ארמניים-גאורגיים), והיו מאוכלסים ברוב גדול של ארמנים במאה התשע-עשרה.
בסוף מלחמת העולם הראשונה, נכבשו חלק מאזורים אלה על ידי האימפריה העות'מאנית. כשנטשו את האזור, ביקשו שני הצדדים, הגאורגים והארמנים, לשלוט באזור. הוויכוח התדרדר להתנגשות חמושה ב-7 בדצמבר 1918. העוינות המשיכה עם הצלחות משתנות של שני הצדדים עד ל-31 בדצמבר של אותה שנה, יום בו התערבו הבריטים והכריזו על הפסקת אש. הם הותירו את החלק הנתון בוויכוח של מחוז בורצ'לו תחת שליטה מנהלית משותפת גאורגית-ארמנית, שהחזיקה מעמד עד לייסודו של השלטון הסובייטי בארמניה בשנת 1920.
רקע
במהלך השלבים האחרונים של מלחמת העולם הראשונה החלו הגאורגים והארמנים להתכונן להגנה מפני תקיפה עות'מאנית. ביוני 1918, במטרה לעכב את ההתקדמות העות'מאנית הצפויה מראש לכיוון טביליסי, כבשו הגאורגים (באופן זמני למראית עין בלבד) את מחוז לורי, שהיה מאוכלס באותם ימים ברוב של 75% ארמנים. לאחר הפסקת האש של מודרוס ונסיגת העות'מאנים, נשארו הכוחות הגאורגיים בלורי. המנשביק הגאורגי איראקלי צרתלי הציע כי הארמנים יהיו בטוחים יותר מפני עוינות טורקית כאזרחים גאורגים. הגאורגים הציעו ועידה מרובעת בהשתתפות גאורגיה, ארמניה, אזרבייג'ן והרפובליקה ההררית של צפון הקווקז, שתדון בהצעה הגאורגית. הארמנים דחו לחלוטין את ההצעה והוועידה. בדצמבר של אותה שנה התעמתו הגאורגים במרידה שהחלה בכפר אודזון (Օձուն) שבצפון מחוז לורי. בתוך ימים החלה העוינות בין שתי הרפובליקות.
מהלך המלחמה
ב-5 בדצמבר 1918 שלחו הארמנים כוחות להשתלט על נפות בורצ'לו ונפת אחלכלכי (אחלכלכי). העימות הצבאי הראשון התרחש ב-9 בדצמבר של אותה שנה. שלושה ימים לאחר מכן זכו הארמנים לניצחון בכפר סאנאהין (בצפון מחוז לורי), השתלטו על הכפר וסביבותיו, לאחר ביצוע התקפת פתע. מטרת הארמנים הייתה לבנות עמדות הגנה יעילות כנגד הגאורגים. הכוח הפורץ העיקרי נעצר והצבא הגאורגי הרכוב הגיב במתקפת נגד וזכה בניצחון, ב-29 בדצמבר של אותה שנה, בקרב בשולאוורי. לאחר ההצלחה הנחרצת, החליט מטה הצבא הגאורגי לצעוד לכיוון ירוואן כמסע ענישה, אולם העוינות הסתיימה בכפר סָדַחלוֹ בליל ה-31 בדצמבר, כאשר הצדדים הלוחמים הסכימו על הפסקת אש בתיווך בריטי.
במהלך העוינות בין הצדדים, ב-12-14 בדצמבר, נערכו שיחות משולשות בטביליסי, בין גאורגיה ארמניה ובריטניה. בעקבות שיחות אלה נחתו ב-15 בדצמבר חיילים בריטים בנמל פותי וב-25 בדצמבר הגיעו החיילים הבריטים לטביליסי והחליפו את החיילים הגרמנים. השלמת הפינוי הרשמית של הגרמנים מהעיר הייתה רק ביום שלאחר מכן. נוכחותם של החיילים הבריטים באזור אפשרה לבריטים לכפות הסכם הפסקת אש והסכם שלום בסופו של דבר.
אחרית דבר
בתחילת ינואר 1919 חתמו שני הצדדים על הסכם שלום בתיווך הבריטים. הממשלה הארמנית ביטלה את תביעותיה על מחוזות אחלכלכי וארדהאן באופן רשמי, כאשר הגאורגים הסכימו לממשל משותף על פרובינציית לורי של מחוז בורצ'לו. ההסכם הותיר את שני הצדדים לא מרוצים ומלאי חשדנות הדדית. סיום המלחמה, שעלותה הייתה יקרה עבור שתי הרפובליקות החדשות, גרם לבעיות תחבורה קשות בין שתי המדינות. אף על פי ששתי המדינות סבלו יחדיו תחת השלטון העות'מאני, הן פנו אחת כנגד השנייה לאחר שקיבלו עצמאות ממנה בעוד ששאר העולם ליקק את פצעי מלחמת העולם הראשונה.
מנסה
מנסה (מלטינית: Mensa - שולחן) הוא ארגון בינלאומי של אנשים מחוננים בעלי מנת משכל בתחום 2% העליונים של האוכלוסייה, כפי שנבדק במבחן IQ תקני. במנסה חברים כ-100,000 בני אדם והפעילות מתקיימת ביותר מ-100 מדינות.
הארגון העולמי
מנסה הוקמה בשנת 1946 בבריטניה על ידי רולנד בריל ולנסלוט ור במטרה לקדם את הידע האנושי ללא הבדלי דת, גזע ומין. בריל וור רצו ליצור סביבה תומכת למחוננים לצורך פיתוח האינטלקט האישי והעולמי ובמטרה להגיע לשלום עולמי, במיוחד עקב מלחמת העולם השנייה. מתוך כוונה ליצור שוויון בין החברים הוחלט לאמץ את השם "מנסה" - כינוי לשולחן העגול.
מטרות הארגון:
פרט לסניפים הארציים קיימות גם קבוצות עניין (קב"ע - SIG's) המאגדות חברים בעלי עניין משותף. הקבוצות מתקיימות במתכונת מקומית, ארצית ובינלאומית.
תנאי הקבלה היחיד למנסה הוא ציון IQ בתחום 2% העליונים של האוכלוסייה. ציון זה מקביל ל-132 במבחן סטנפורד-בינה או 148 במבחן המטריצות המתקדמות של רייבן. בין חברי הארגון מרילין ווס סוואנט שהשיגה ציון 228.
ניתן להתקבל עם כל מבחן IQ מפוקח תקני או לעבור מבחן IQ בסניף מנסה המקומי, במידה והשירות מסופק בו.
מנסה ישראל
בישראל נעשו מאז שנות השבעים מספר ניסיונות שלא צלחו להקמת סניף מקומי ורק בשנת 2002 הוקם סניף מנסה בישראל על ידי ד"ר פרנק לוגר. הסניף נוסד תחילה כקבוצת דיון מקוונת והתפתח לכדי סניף ממשי שמרכזו בירושלים. בשנת 2009 נרשמה מנסה ישראל כעמותה. במסגרת חידוש פעילות הארגון בישראל, פועל הוועד המנהל של העמותה בראשות ירון מירלמן בהתנהלות השלוחה הישראלית בהתאם לדרישות ארגון מנסה הבינלאומי. העמותה אינה פעילה מאז 2015, ונכון ל-2023, על פי גיידסטאר, היא "בהליכי מחיקה".
חגורת בטון
חגורת בטון היא רכיב הנדסי במבנה, הבנוי מבטון מזוין, אשר נועד לסייע ביציבות המבנה ובמניעת סדקים. תפקיד החגורה הוא לסייע למבנה כנגד מאמצים אופקיים. בדומה לקורה אשר מתוכננת לשאת עומסים אנכיים הפועלים בניצב אליה ולהתמודד עם מאמצי כפיפה, החגורה מיועדת להתנגד לכפיפה הבאה לידי ביטוי למאמצי מתיחה ולחיצה ומאמצי גזירה אופקיים. קיימים מספר סוגים של חגורות:
ממדי החגורה הם לרוב קטנים יחסית ובבנייה קונבנציונלית עוביין הוא כ-10 ס"מ על 20 ס"מ.
קישורים חיצוניים
חגורת בטון לתמיכה
פרובינציית פרוסיה המזרחית
פרובינציית פְּרוּסְיָה הָמִזְרַחִית (גרמנית: Provinz Ostpreußen,, ליטאית: Rytų Prūsija, פולנית: Prusy Wschodnie, רוסית: Восточная Пруссия) הייתה מחוז בממלכת פרוסיה ובמדינה החופשית של פרוסיה בשנים 1773–1829 ו-1878–1945. בין 1829 ל-1878 הייתה מאוחדת עם מערב פרוסיה בפרובינציית פרוסיה.
פרוסיה המזרחית שכנה לאורך החוף הדרום-מזרחי של הים הבלטי. בירתה הייתה קניגסברג, ששמה שונה ב-1946 לקלינינגרד על ידי ברית המועצות.
בגלל קרבתה לגבול הרוסי, היותה החזית במלחמת העולם הראשונה, הפרדתה מגרמניה במסגרת חוזה ורסאי ב-1919 והאלימות הרבה בה עשו שימוש חיילי הצבא האדום בעיר ב-1945, הפכה מזרח פרוסיה לסמל לזוועות מלחמה ופשעי המלחמה.
ממלכת פרוסיה
לאחר חלוקת פולין הראשונה ב-1772, אוחד וורמיה, חלק מפולין, עם דוכסות פרוסיה. ב-31 בינואר 1773, הודיע פרידריך השני מלך פרוסיה ששמו של המחוז החדש יהיה פרוסיה המערבית, כששמו של שאר השטח יהיה פרוסיה המזרחית.
בתקופת המלחמות הנפוליאוניות נמלטו פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ואשתו המלכה לואיזה לאחר התבוסה בקרב ינה ובקרב אאורשטדט לקניגסברג, שם שהו עד לאחר התבוסה בקרב פרידלנד, ולאחריו חתם פרידריך וילהלם על חוזה טילזיט.
בשנים 1829–1878 אוחדו פרוסיה המערבית והמזרחית למחוז אחד אך לאחר מכן הופרדו בשנית.
האימפריה הגרמנית
ב-1871, עם ההכרזה על הקמתה של האימפריה הגרמנית, הפכה פרוסיה המזרחית לחלק מהאימפריה. ב-1875 החלוקה האתנית בפרוסיה המזרחית הייתה 73.48% דוברי גרמנית, 18.39% דוברי פולנית ו-8.11% דוברי ליטאית. אוכלוסיית המחוז ב-1900 הייתה 1,996,626 תושבים בחלוקה דתית של 1,698,465 פרוטסטנטים, 269,169 קתולים ו-13,877 יהודים. מספר הפולנים והליטאים ירד במשך הזמן לאור תהליך הגרמניזציה. הפרוסים דוברי-פולנית רוכזו בדרום האזור (מזוריה, וורמיה) והפרוסים דוברי-ליטאית רוכזו בצפון-מזרח.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, הייתה פרוסיה המזרחית זירת קרבות בין צבא האימפריה הגרמנית לצבא האימפריה הרוסית, ובין השאר התחולל בה קרב טננברג, שבו הושמדה הארמייה הרוסית השנייה על ידי הארמייה הגרמנית השמינית בפיקודם של הינדנבורג ולודנדורף.
רפובליקת ויימאר
עם התפטרותו של וילהלם השני מכס המלכות הפכה גרמניה לרפובליקה. בין שתי מלחמות העולם, הפכה פרוסיה המזרחית למובלעת גרמנית לפי חוזה ורסאי כשחלקים מפרוסיה המערבית ומחוז פוזן סופחו לפולין כדי ליצור את המסדרון הפולני והעיר החופשית דנציג. כמו כן, העיר ממל צורפה לליטא, על מנת לאפשר לה גישה אל הים.
ב-1920 נעשו משאלי עם בפרוסיה המערבית ודרום פרוסיה המזרחית כדי לקבוע אם האזורים צריכים להצטרף לרפובליקה הפולנית השנייה או להישאר בגרמניה; 96.7% מהתושבים הצביעו להישארות בגרמניה.
גרמניה הנאצית
ב-1938 שינו הנאצים כשליש משמות האזור לשמות פרוסים מקוריים, כולל שמות פולנים וליטאים. כל מי שלא שיתף פעולה עם חוקי גרמניה הנאצית, כולל פעילים של המיעוט הפולני, נשלחו למחנות ריכוז.
מלחמת העולם השנייה
ב-1939 היו בפרוסיה 2.49 מיליון תושבים, 85% מהם היו גרמנים, האחרים הגדירו עצמם גרמנים תרבותית, לותרנים דתית, אך כמזורים או ליטאים. האחרונים חיו ברובם במזרח ודרום-מזרח המחוז.
בזמן מלחמת העולם השנייה הורחב המחוז. בניגוד לתעמולה הנאצית שהציגה את כל המחוזות שנלקחו ממנה ככאלה שיש בהם רוב גרמני שרוצים איחוד עם גרמניה, סטטיסטיקות הרייך מ-1939 מראות שרק 31,000 מתוך 994,092 האנשים שחיו בטריטוריות שסופחו לפולין היו גרמנים.
תושבים גרמנים רבים בפרוסיה המזרחית נהרגו במלחמה, רבים מהם צעירים שגויסו לוורמאכט ונהרגו בזמן פעולה.
זוועות 1944/45
ב-1944 העיר העתיקה של קניגסברג כמעט הושמדה לגמרי בשתי התקפות מהאוויר; בלילה שבין ה-26 ל-27 באוגוסט ובלילה שבין ה-29 ל-30 באוגוסט 1944. וינסטון צ'רצ'יל קרא לעיר "מבצר מודרני וממוגן בצורה כבדה". אריך קוך חיכה עם פינוי האוכלוסייה הגרמנית עד שהחזית המזרחית התקרבה לגבול פרוסיה המזרחית ב-1944. אוכלוסיית המחוז הוטעתה באופן שיטתי על ידי התעמולה הנאצית, נאמר להם שהגרמנים קרובים לניצחון למרות המצב בשטח, בעקבות כך חלק לא עזבו. אך מאוחר יותר נמלטו רבים מערבה בעקבות ההתקדמות המהירה של הצבא האדום, שחייליו התעללו בתושבים שנשארו.
מעריכים כי למעלה ממיליון אזרחים מתו בין השנים 1944 ו-1945, בעיקר בגלל הפינויים, רעב, מחלות, רצח ואונס שנעשה על ידי חיילי הצבא האדום הפולש. דיווחים על זוועות ומעשי אונס קבוצתי זרעו פחד וייאוש באוכלוסייה. אלפים איבדו את חייהם כשהטביע הצבא האדום ספינות גרמניות. הבירה קניגסברג נכנעה ב-9 באפריל 1945, לאחר קרב על כיבוש העיר קניגסברג שנמשך ארבעה ימים.
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר המלחמה, ניסו מספר גרמנים שנמלטו ב-1945 לחזור לבתיהם בפרוסיה המזרחית. האוכלוסייה הגרמנית שנותרה באזור גורשה בידי המשטר הקומוניסטי. בזמן המלחמה וגם זמן קצר לאחריה, רבים הוגלו למחנות עבודה במזרח ברית המועצות (גולאג). שמות מקומות בגרמנית שונו לשמות רוסיים או פולנים.
באפריל 1946, הפך צפון פרוסיה המזרחית למחוז ברפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה וטריטוריית ממל הפכה לחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית. ביולי אותה שנה שונה שמה של הבירה קניגסברג לקלינינגרד, ושמו של האזור שונה למחוז קלינינגרד כמו כן שונו שמות של כל היישובים באזור לשמות חדשים בעלי אופי סובייטי מובהק. לאחר גירוש האוכלוסייה הגרמנית, יושבו רוסים, בלארוסים, ואוקראינים בדרום פרוסיה המזרחית, כיום חלק מפולין. בעיקר בחלק הסובייטי, הייתה מדיניות של מחיקת כל שאריות היסטוריה ותרבות גרמנית, ב-1967 נהרסה טירת קניגסברג על פי הוראת ליאוניד ברז'נייב כדי לעשות מקום ל"בית הסובייטים" החדש.
מנזר סנט גאלן
מנזר סנט גאלן (גרמנית Fürstabtei Sankt Gallen) היה במשך שנים רבות אחד מהמנזרים הבנדיקטיניים העיקריים באירופה. המנזר שוכן בעיר סנט גאלן בצפון-מזרח שווייץ, והוא ידוע בספרייתו (Stiftsbibliothek St. Gallen), בארכיון (Stiftsarchiv St. Gallen) ובקתדרלה שלו (Stiftskirche St. Gallen). מאז שנת 1983 מוכרז המנזר כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
על פי האמונה הקתולית, במקום זה חי כמתבודד. בהתאם לאותה אמונה, גאלוס היה חלק מחבורתו של קולומבנוס, אשר יצאו מאירלנד בשנת 589, להביא את בשורת הנצרות לחלקים שונים באירופה. כאשר קולומבנוס המשיך במסעו לאיטליה, גאלוס נשאר בשווייץ והקים לעצמו תא התבודדות, כפי שהיה נהוג באירלנד. במשך הזמן הצטרפו אליו 12 נזירים מתבודדים נוספים אותם הוא הדריך. גאלוס רכש לעצמו שם של מטיף דגול ומחולל ניסים, אך סירב לקבל תפקידי הנהגה. הוא מת בשנת 645 . קרל מרטל מינה את כאחראי על שרידיו של גאלוס. בתקופת שלטונו של פפין הגוץ, בנו של מרטל, במאה ה-8, ייסד את המנזר, באזור תא ההתבודדות של גאלוס. אוטמר היה ראש המנזר הראשון. בזמנו נוסדו במקום בתי ספר להוראת האומנות, הספרות והמדעים. אחד מראש המנזר הבאים, (740–814) הורה על העתקת כתבי יד וייסד את ספריית המנזר, ומספר אנגלו-סקסונים ונזירים אירים באו להשתתף במפעל. לבקשת קרל הגדול, שלח האפיפיור אדריאנוס הראשון מזמרי מזמורים מרומא אל המנזר, ואלה הפיצו את השימוש במזמור הגרגוריאני.
בין 924 ל-933 המדיארים איימו על קיומו של המנזר ולכן הספרים הועברו לרייכנאו לשם הגנה עליהם. רובם הושבו למקומם מאוחר יותר. במאה ה-13, המנזר והעיירה היו לנסיכות עצמאית שנשלטה על ידי ראשי המנזר לכל דבר ועניין וכפי שדוכסים ומלכים שלטו בנסיכויות אחרות באימפריה הרומית הקדושה. בסוף המאה ה-15 נתגלע סכסוך חריף בין ראש המנזר לבין ראש העיר סנט גאלן, לגבי שליטתו של אב המנזר על העיר. העיר אימצה את הרפורמציה בשנת 1524, בעוד המנזר נשאר שייך לזרם הקתולי. כתוצאה מכך, חלה התדרדרות נוספת ביחסים בין אזרחי העיר למנזר. בשנת 1530, החל בשיקום וחידוש הלמידה, יחד עם התרחבות הספרייה. תחת מרותו של ראש המנזר פיוס (1630–1674) הוכנס הדפוס לשימוש. בשנת 1712 נבזז המנזר על ידי שווייצרים, ורבים מהספרים ומכתבי היד שנגנבו הגיעו לציריך ולברן. בשנת 1798 בוטל שלטון אב המנזר, הנזירים פוזרו בין מנזרים אחרים ובשנת 1846 היה המקום למושבו של הבישוף ומקום מגוריו. הספרייה והקתדרלה שמרו על תפקידן המקורי. כיום שוכנים במנזר משרדיו של הבישוף ומשרדיה של ממשלת קנטון סנט גאלן.
מהמבנים המקוריים של המנזר בימי הביניים נותרו רק שרידים, ורוב המבנים הקיימים, כולל הקתדרלה, עוצבו בסגנון הבארוק המאוחר ונבנו בין השנים 1755 ו-1768.
ממצאים תרבותיים
הספרייה בסנט גאלן נחשבת לאחת מספריות ימי הביניים העשירות בעולם ונמצא בה האוסף המקיף ביותר של ספרים מימי הביניים המוקדמים בחלק דובר הגרמנית של אירופה. בשנת 2005 היו בספרייה מעל ל-160,000 ספרים, מהם 2,200 כתבי יד, ומאלה כ-500 בני למעלה מ-1,000 שנים. האולם המרכזי בספרייה שעוטר בסגנון הרוקוקו נחשב ליצירת מופת אדריכלית בפני עצמה. בספרייה מסמך עתיק מהמאה ה-9 הידוע כתוכנית סנט גאלן והוא השירטוט האדריכלי החשוב היחיד ששרד מהתקופה בת 700 השנים שבין שקיעת האימפריה הרומית והמאה ה-13. התוכנית נשמרה כנראה משום שמצדו האחר של הקלף הועתקו במאה ה-12 קורות חייו של מרטין הקדוש ונשמרו בספריית המנזר. התוכנית האדריכלית לא יצאה מעולם אל הפועל, אך היא נשמרה בקנאות בספרייה עד היום. התוכנית נחשבה לאידיאל בתכנון מנזרים, ונעשה בה שימוש על ידי מועצת הכנסייה באאכן בעת שלטונו של לואי החסיד (814-817).
בשנת 2019 נערך שיפוץ במרתף בעל הקמרונות של ספרית המנזר, אשר שימש כ וכעת מתקיימת בו תצוגה קבועה של כתבי יד וחפצים נוספים, אשר מתעדים 1400 שנות היסטוריה, מאז תא ההתבודדות של סנט גאל ועד הרכזת המנזר כאתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו. בין המוצגים במרתף נמצאים שרידי עבודות אבן, כולל כותרות עמודים, מהמאה השמינית ועד המאה השבע עשרה. אלה התגלו בחפירות שבוצעו במקום בשנות ה-60 של המאה ה-20. בתצוגה מוצבים שרידים מהכנסייה הקרולינגית והכנסייה הגותית, אשר קדמו לקתדרלה הנוכחית. במרתף מוצגים מספר ספרים יקרי ערך וביניהם ספר בעל כריכות שנהב מגולפות.
העתק של תוכנית סנט גאלן
ח'וראסאן (פירושונים)
ח'וראסאן (خراسان) פירושו בפרסית "מקום זריחת השמש"
עצם הפין
עצם הפין (בלטינית: baculum, באנגלית: penis bone. נקראת גם: באקולום) היא עצם הנמצאת בפין של יונקי שליה רבים. היא אינה נמצאת בפין של בני האדם, אך כן נמצאת אצל פרימטים אחרים כדוגמת השימפנזות והגורילות. העצם ממוקמת מעל השופכה, ומסייעת בתהליך הרבייה בכך שהיא עוזרת לפין להישאר נוקשה דיו לאורך זמן בעת חדירה. המקבילה הנקבית של עצם הפין היא עצם הדגדגן, הממוקמת בדגדגן הנשי.
מבנה וגודל
עצם הפין היא בעלת שוני מבני רב בין מינים שונים. השוני מתבטא באורך, בעובי, בעקמומיות ובמורכבות הצורה. צורת העצם יכולה לכלול בליטות דמויות שיניים או אצבעות בקצה הדיסטלי. עצמות הפין של טורפים הן בעלות מבנה יחסית סטנדרטי הכולל בסיס, גוף וקצה אפיקלי. בעצמות אלו יש שקע מבני עבור צינור השופכה.
בקרב הפרימטים, למרמוסט שמשקלו כ-500 גרם, יש עצם פין בגודל של 2 מ"מ, בעוד שלגלגויים שמשקלם 63 גרם בלבד, יש עצם בגודל 13 מ"מ. לקופים הגדולים, בניגוד לגודלם, יש בדרך כלל עצמות פין קטנות מאוד, ולבני אדם אין עצם כזו כלל.
עצמות הפין הגדולות ביותר הן של יונקים ימיים; העצם הגדולה ביותר שתועדה היא בגודל 1.4 מ' ושייכת למין נכחד של ניבתן.
תפקוד
העצם מסייעת במהלך ההזדווגות, והיא משתנה בגודלה ובצורתה בין מינים שונים. האבולוציה של עצם הפין עשויה להיות מושפעת מהברירה הזוויגית ומאפייניה משמשים לעיתים להבחנה בין מינים שונים. הימצאותה של עצם בתוך הפין מאפשרת לזכר להאריך את משך ההזדווגות, ובכך עשויה להוות יתרון משמעותי בדרכי רבייה מסוימות. כמו כן, אורכה של עצם הפין עשוי להיות קשור למשך תהליך ההזדווגות בחלק מהמינים. בחלק ממיני העטלפים נמצא כי עצם הפין מגנה על השופכה מפני דחיסה.
הימצאות ביונקים
היונקים שיש להם עצם פין (בזכרים) ועצם דגדגן (בנקבות) כוללים מספר יונקי שליה:
עצם הפין אינה קיימת בבני אדם, בפרסתנים, בפילים, ביונקי הביב, בחיות כיס, בארנבאים, בתחשאים, בלווייתנאים ובעוד.
ישנן ראיות המצביעות על כך שלאורך האבולוציה, עצם הפין התפתחה והתנוונה באופן בלתי תלוי מספר פעמים. התפתחות ספונטנית זו עשויה להסביר את השוני הרב וחוסר העקביות במאפייני העצם בקרב המינים השונים. עצם הפין היא ייחודית ליונקים השלייניים, ואיננה נמצאת אצל ענפי יונקים אחרים. קיימת הנחה שמקור עצם הפין הוא מעצמות האגן העיליות (Epipubic bones) אשר נפוצות יותר אצל יונקים, אך חסרות אצל יונקים שלייניים.
היעדר בבני אדם
בניגוד לרוב הפרימטים, לבני אדם אין עצם פין או עצם דגדגן, אך היא קיימת, אומנם בגודל מופחת מאוד, אצל קופי האדם הגדולים. במינים רבים של קופי אדם, זו עצם בגודל לא משמעותי, יחסית, של 10–20 מ"מ. בקרב בני אדם, דווח בספרות המקצועית על מקרים של התגרמויות שנגרמו מטראומה, ומדמות את עצם הפין. כמו כן, דווח על מקרה של ילד בן חמש שנולד עם מספר עיוותים באיברי המין, ביניהם הימצאותה של עצם פין, אך זו הוסרה בניתוח.
יש כמה סברות בנוגע להיעלמות עצם הפין אצל האדם, בהתחשב בכך שהיא קיימת אצל המין הקרוב אלינו ביותר מבחינה אבולוציונית – השימפנזה המצוי. אחד ההסברים הוא שבני האדם עברו במידה רבה לאורח חיים מונוגמי, שבו הזכר מתלווה לנקבה מסוימת לאורך זמן בניסיון להבטיח שהוא יהיה האב הביולוגי של ילדיה. אורח חיים זה מאפשר לקיים יחסי מין תכופים שאורכים זמן קצר. תצפיות מרמזות שפרימטים בעלי עצם פין מקיימים יחסי מין בתדירות נמוכה יותר מהאדם, אך למשך זמן רב יותר – פעולה המתאפשרת על ידי העצם. על ידי כך, אותם פרימטים מגדילים את סיכוייהם להעמדת צאצאים. לנקבות האדם יש ביוץ נסתר, שמקשה מאוד לדעת מתי האישה מבייצת, בהיעדר שיטות רפואיות. על כן, קיום יחסי מין תדירים חיוני להבטחת אבהות ביולוגית.
סברה נוספת בנוגע לסיבת היעלמות העצם, היא בעקבות ברירה זוויגית בחיפוש אחר זכר מתאים. נקבות המחפשות זכר לצורך רבייה, מחפשות סימנים למצב בריאותי תקין. בהיעדר עצם פין, הפין האנושי מסתמך על זרימת דם בלבד כדי להגיע לנוקשות מספקת בעת הזקפה. מצב של אין-אונות מעיד לא רק על מאפיינים גופניים כגון גיל, בעיות לב וכלי-דם, והפרעות נוירולוגיות, אלא גם על מאפיינים נפשיים כמו לחץ ודיכאון.
הסבר נוסף להיעדרותה של עצם פין באדם הוא שחוסר זה מהווה דוגמה נוספת לנאוטניה באבולוציה של האדם. חיזוק לכך ניתן לראות בכך שגם אצל עוברי שימפנזה בשלב מאוחר של ההיריון חסרה עצם זו.
חשיבות תרבותית
עצם הפין מוכרת בתרבויות שונות, וממלאת תפקיד בחלק מהן.
בתרבות של ילידי אלסקה, המונח "אוזיק" (oosik) הוא שם לעצם הפין של חיות האזור, כמו: לווייתנים, ניבתנים, דובי קוטב, אריות ים וכלבי ים. מאובני אוזיק משמשים כידיות לסכינים וכלים נוספים. כמו כן, האוזיק נמכרים כמזכרות לתיירים. בשנת 2007 נמכר מאובן של אוזיק בגודל של 1.4 מטר שהיה של מין נכחד של ניבתן, בעלות של 8,000 דולר.
עצם הפין של דובי הים, מהווה את חלק הארי של הייצוא החוקי והבלתי חוקי של עצמות הפין. בציד המסחרי של דוב הים האיוני בנמיביה, עצמות הפין מיובשות ואז נמכרות – שלמות או טחונות – לאסיה כתרופה או כאפרודיזיאק.
במקרא
קיימת השערה כי בסיפור הבריאה, מנסה הסופר המקראי להסביר מדוע האדם הוא בין הפרימטים היחידים שחסרים את עצם הפין, על ידי סיפור בריאתה של חווה מצלעו של אדם. על פי השערה זו, במילה "צלע" הכוונה היא לא לצלע במובן המקובל בימינו אלא למעשה לעצם הפין. פירוש המילה המקראית "צלע" עשוי להיות "קורת תמיכה" כפי שקיים ב, ובכך יכול לתאר את עצם הפין. בתנ"ך אין מונח חד משמעי למילה פין והיא מוזכרת בצורות שונות, כך שמונח נוסף לאיבר איננו בלתי סביר. גישה זו גם מתיישבת עם העובדה שהן לזכרים והן לנקבות יש מספר זוגי וזהה (12 זוגות) של צלעות.
Canned Heat (אלבום)
Canned Heat הוא אלבום הבכורה של להקת Canned Heat, ומפה שמו. האלבום יצא בשנת 1967 על ידי חברת התקליטים Liberty בארצות הברית. האלבום, אלבום בלוז רוק ובלוז, היה להצלחה גדולה ונמכר מאוד בארצות הברית.
רקע
"Canned Heat" הוא אלבום הבכורה של להקת Canned Heat שיצא בשנת 1967 על ידי חברת התקליטים Liberty בארצות הברית. הוא יצא זמן קצר לאחר הופעתם בפסטיבל הפופ של מונטריי, שהעלתה את פופולריות הלהקה באמריקה. בזמן ההופעה צפה בהם גם האמרגן קאל קרטר מחברת ההקלטות Liberty והציע להם להוציא אלבום מלא. במהלך 1967 הלהקה עבדה על ההקלטות ולבוס הוציאה אותו ביולי. בניגוד לאלבומיהם הבאים של הלקה, כמעט כל שירי האלבום הם גרסאות כיסוי, מלבד השיר "Bullfrog Blues", שהיה ללהיט בשנים מאוחרות יותר. האלבום הוא אלבום בלוז ורוק בלוז עם אלמנטים עממיים בחלק מהשירים. האלבום יצא מחדש בתקליטור בשנת 1999 על ידי החברה הצרפתית MAM Productions תחת הכותרת "Rollin an' Tumblin", כשמו של השיר הראשון באלבום, שנכתב במקור על ידי מאדי ווטרס.
המורד האלמוני
המורד האלמוני (ידוע גם כ"איש הטנק") הוא סטודנט סיני אלמוני אשר הונצח באחד הצילומים המפורסמים ביותר במאה ה-20 במהלך '''אירועי כיכר טיין-אן-מן (1989).
רקע
אירועי כיכר טיין-אן-מן היו סדרה של מחאות עממיות בסין אשר התרחשו בין 15 באפריל 1989 לבין 4 ביוני באותה השנה, ואשר מרכזן היה בכיכר טיין-אן-מן, הכיכר המרכזית בבירה בייג'ינג. עיקר המחאה היה למעשה "כיבושה" של הכיכר על ידי סטודנטים מרחבי סין אשר דרשו לערוך רפורמות דמוקרטיות במדינה. בתגובה לדרישות הסטודנטים הפעיל הממשל הסיני כוח רב, כולל כוחות צבא וטנקים לכיכר.
התצלום
התמונה צולמה ב-5 ביוני 1989 על ידי מספר צלמים מכיוון מלון בייג'ינג ופורסמה בכלי התקשורת. היא הפכה בין לילה לאחד הסמלים של מחאות הסטודנטים בסין והשפעתה על המאבק למען דמוקרטיזציה בסין הייתה רבה. על אף שמספר צלמים צילמו את המורד האלמוני, גרסתו של ג'ף ויידנר (Jeff Widener) שצילם במצלמת Nikon Fe2, היא זו שפורסמה לרוב.
האירוע אירע למחרת היום בו החליטה ממשלת סין להשתמש ביתר כוח כנגד ההפגנות שאירעו בעיר הבירה בייג'ינג. אותו אדם אלמוני ניגש בהליכה אל שורת טנקי Type-59 הסינים ובגופו מנע מהם מלהמשיך בתנועתם. הטנקים איימו תחילה לדרוס אותו, אך נעצרו לבסוף במרחק קצר ממנו. המפגין ניצב מול הטנקים כשבשתי ידיו שני תיקים שבהם נופף להם. לאחר מכן טיפס האיש אל צריח הטנק הקרוב אליו וניהל שיחה קצרה עם החייל שבראשו ועל פי הערכות שאל אותו מדוע הם עושים זאת וקרא להם להסתובב ולחזור בהם. בהמשך לקחו אותו מפגינים אחרים מהקהל והוא נבלע חזרה בהמונים. אותו מורד אלמוני השתמש במחאה מסוג אי-אלימות כנגד הטנקים והפך לסמל של שיטת מחאה זו.
מלבד נושא התמונה שהוא אדם בודד מול שורת טנקים, קומפוזיציית הצילום הפכה אותו לדרמטי במיוחד. העובדה שהתמונה צולמה מגבוה ומרחוק יוצרת מראה של טנקים גדולים וכבדים הניצבים מעל האיש ומגדילים את תחושת האיום. הקו האלכסוני בקומפוזיציית התמונה, המודגש גם על ידי נתיבי הכביש, מעצים את הסיטואציה הדרמטית והופך אותה למיוחדת.
ב-1998 הגדיר מגזין טיים את המורד האלמוני כאחד ממאה האנשים המשפיעים ביותר במאה ה-20, וב-2003 הוכתרה התמונה על ידי מגזין לייף כאחד ממאה התצלומים ששינו את העולם.
על אף שהאיש נשאר אלמוני והפך לסמל כה בולט בין השאר בגלל אלמוניותו, אשר נגעה לליבם של אנשים רבים בעולם שהשליכו על עצמם את נושא כוחו של האינדיבידואל האלמוני, קיימות מספר השערות לגבי זהותו. ביניהן נטען כי מדובר בסטודנט בן 19 בשם וואנג וויילי וכן מספר דיווחים לגבי פעילויות נוספות של האיש אך אף אחת מהן לא אוששה מעולם.
הבחירות לנשיאות צרפת 1988
הבחירות לנשיאות נערכו בצרפת ב-24 באפריל וב-8 במאי 1988. אחוז ההצבעה עמד על כ-81.3% בסבב הראשון, לעומת 84% בסבב השני.
בשנת 1981 נבחר מנהיג המפלגה הסוציאליסטית, פרנסואה מיטראן, לנשיאות ובמקביל השמאל ניצח בבחירות לקונגרס. עם זאת, בשנת 1986 הימין חזר לשלוט בקרונגרס. הנשיא מיטראן נאלץ למנות את ז'אק שיראק השמרני לעמוד בראשות הממשלה. שיראק הוביל את מדיניות הפנים בעוד שהנשיא התמקד במדיניות החוץ והביטחון.
הקבינט של שיראק דגל במדיניות ליברלית-שמרנית, בהורדת מיסים ובהפרטת חברות ציבוריות.
תוצאות
בסופו של דבר פרנסואה מיטראן נבחר מחדש לנשיאות ואילו ז'אק שיראק התפטר מראשות הקבינט. הוא הוחלף על ידי מישל רוקארד. שיראק הפך לנשיא לאחר שניצח בבחירות 1995.
קרב רמת יוחנן
קרב רמת יוחנן במלחמת העצמאות נערך ב-16 באפריל 1948 בין כוחות חטיבת כרמלי ובין גדוד דרוזי מצבא ההצלה של קאוקג'י בעמק זבולון. הקרב הסתיים בנסיגת הדרוזים מאזור רמת יוחנן ובעקבותיו הושג הסכם אי התקפה עם הדרוזים למשך כל מלחמת העצמאות.
רקע
מתחילת מלחמת העצמאות נעשו על ידי מפקדת צבא ההצלה ניסיונות לגייס שכירים דרוזים בהר הדרוזים בסוריה. מנהיג הר הדרוזים סולטאן אל-אטרש התנגד לכך מתוך דאגה לגורל תושבי ארץ ישראל הדרוזים במקרה של ניצחון יהודי. למרות התנגדותו נמצא קצין שהסכים תמורת תשלום לעמוד בראש יחידה דרוזית בצבא ההצלה. זה היה שכיב והאב, קפטן לשעבר בצבא הסורי כבן 60. מסביבו התלכדו 400–500 לוחמים דרוזים שכירים שהתגייסו בצל הרעב והאבטלה שהיו אז בהר הדרוזים. הגדוד הדרוזי נקרא ג'בל אל ערב לאחר שמנהיג הר הדרוזים התנגד לקרוא לו ג'בל אל דרוז.
הגדוד הגיע לארץ ישראל ב-28 במרץ 1948 והוצב בשפרעם, בהיותה מיושבת בחלקה דרוזים ושוכנת בין ריכוזי הדרוזים בגליל ובכרמל.
ב-4 באפריל 1948 פתח קאוקג'י בהתקפה על קיבוץ משמר העמק. הוא שלח קריאות לעזרה לשכיב והאב כדי שיתחיל בהתקפות ויקטין את הלחץ מעליו אולם והאב היסס. רק לקראת סיום הקרבות במשמר העמק ותבוסתו של קאוקג'י, פתח והאב בהתקפות על אזור קיבוץ רמת יוחנן.
התחלת הקרבות
ב-12 באפריל 1948 תפסו הדרוזים את הכפרים הושה וחִ'רבּת אלכַּסַאיר (בין רמת יוחנן במערב לכביש 70 במזרח), החולשים על אזור רמת יוחנן, ומשעה 06:40 בבוקר, החלו לירות על העובדים בשדות באש רובים ומקלעים. באותו יום לא הושבה אש ולא היו נפגעים. בלילה פונו ילדי רמת יוחנן לקריית ביאליק.
למחרת, ב-13 באפריל 1948, הגבירו הדרוזים את הירי, ובחילופי האש באותו יום נהרגו שני לוחמים ואחדים נפצעו. בלילה, ב-14 באפריל 1948, חיבלו הדרוזים בשני מעבירי מים בכביש כפר חסידים-קריית אתא (כביש 70), שהיה עורק תנועה יחיד בין חיפה לעמק, לאחר שהכביש הראשי נחסם על ידי ערביי בלד א-שיח'.
מצב חירום הוכרז באזור, ומפקד חטיבת כרמלי, משה זליצקי (לימים משה כרמל), החליט ליטול את היוזמה מידי הדרוזים ולפתוח בפעולה התקפית. הוחלט לתפוס גבעה צפונית-מזרחית לכפר עטה (כיום בתחומי קריית אתא) המכונה "תל שרעה", שממנה נהגו הדרוזים לצלוף.
לביצוע הפעולה הורכבה פלוגה מיוחדת מגדוד 21. מפקדי המחלקות הגיעו אך מקרוב לגדוד לאחר סיום קורס מפקדי מחלקות. הנשק כלל רובים צ'כיים, אנגליים ועוד, וכן מקלעים מסוגים שונים.
קרב רמת יוחנן
לאחר כישלון ההתקפה הראשונה, השתרר שקט בגזרה, והוא נוצל בחטיבה להתארגנות למבצע מקיף שהיה מכוון לפתור את בעיית הגוש באופן יסודי, וזאת על ידי כיבוש הכפרים הושה וקסאייר החולשים על גוש רמת יוחנן, ושימשו כבסיס לכוח הדרוזי. החזקת כפרים אלה נועדה להעניק שליטה על המרחב ובסיס לפעולה נגד שפרעם. מכיוון שכפרים אלה היו מרוחקים מכבישים ראשיים, היה יסוד לשער שהבריטים לא יתערבו. המשימה הוטלה על פלוגות מגדוד 21 וגדוד 22 של חטיבת כרמלי.
ב-16 באפריל 1948 בשעה 04:40 יצאו הכוחות מרמת יוחנן ותוך זמן קצר השתלטו על שני הכפרים, שהיו ריקים מאדם, והחלו להתבצר בהם. כעבור זמן קצר התחילו הדרוזים בהתקפתם, תחילה בהושה ולאחר מכן בקסאייר. הדרוזים היו לוחמים נועזים, והתפתחו קרבות פנים אל פנים שהסבו אבדות כבדות לשני הצדדים. תשע התקפות נערכו באותו יום. הדרוזים נהנו מאספקת תחמושת וכוח אדם משפרעם, ומצב חיילי חטיבת כרמלי הלך ורע. התחמושת הלכה ואזלה. לקראת ההתקפה התשיעית התקבלה הודעה כי בידי כל איש ארבעה כדורים והתבקשה רשות לנסיגה. המפקדה ברמת יוחנן ענתה כי "יש להחזיק מעמד, גם אם יאזלו הכדורים. אם תיסוגו תושמדו כולכם. הילחמו בסכינים ובכל הבא ליד".
הדרוזים התכוננו להתקפה המכריעה על קסאייר. בינתיים הגיעה לרמת יוחנן מכונת ירייה עם תחמושת רבה. היא הועמסה על משוריין שפרץ לקסאייר בשעה שהדרוזים ערכו את הסתערותם התשיעית והקשה ביותר, וחלקם הגיעו עד בתי הכפר. אש לוחמי כרמלי הייתה דלה וחלק מהחיילים החלו מתוך יאוש לזרוק אבנים במסתערים. במועד האחרון האפשרי, קפץ אחד החיילים מהמשוריין, הציב את מכונת היריה במרכז הכפר, ופתח באש מהירה, יעילה וקטלנית לעבר הדרוזים המסתערים. האש עשתה שמות במסתערים וההתקפה נהדפה. בינתיים ירדה חשיכה שנוצלה להתבצרות, לפינוי נפגעים ולאספקת תחמושת ליום הקרב הבא, אולם הדרוזים נסוגו לשפרעם ולא חידשו את התקפותיהם.
תוצאות הקרב
שרידי הושה נמצאים סמוך ליער קריית אתא. מהכפר קסאייר, הקרוב יותר לרמת יוחנן, נותרו שרידי חורבות, ובסמוך לו - בתוך מטעי האבוקדו של רמת יוחנן - הוקמה אנדרטה לנופלים היהודים בקרבות. האנדרטה בנויה מסלע הניצב על ארבע אבנים מלוטשות ועליו חקוקה הכתובת: לזכר הלוחמים והמגינים מגדוד 22 פלוגה ב', מגדוד 21, מחיל הנוטרים הגושי, מהפל"ם האזורי, מאנשי המקום אשר נפלו בשדות האלה על שחרור הארץ בימים ג-ז ניסן תש"ח.
מאחורי האנדרטה קיר ועליו חקוקים שמות 22 הנופלים ומפת הקרבות באזור.
אד וינטרס
אד וינטרס (באנגלית: Ed Winters; נולד ב-1994 או ב-1995), המוכר בשם ארת'לינג אד (Earthling Ed), הוא יוצר תוכן, מחנך ומרצה טבעוני אנגלי.
ילדותו
בתור ילד, אד וינטרס התייחס לצמחונות בעיקר כבדיחה. בסביבות גיל 13 במהלך שיעור ספרות אנגלית כשעלה נושא הצמחונות, הוא טען שכל הצמחונים חיוורים, חלשים ורזים, בעוד, באופן אירוני, הוא עצמו היה כזה.
תחילת השינוי בתפיסתו החלה בשנת 2013 כאשר הוא וחבר צמחוני שלו אכלו פיצה, ווינטרס רצה להוסיף בייקון, אך חברו סירב בטענה שחיות לא צריכות להיהרג בשביל תוספת לפיצה. וינטרס לא הצליח להבינו משום שתפיסתו הייתה שחזירים מגיעים לעולם למטרה זו, שאנו נותנים להם חיים ושהם נותנים לנו בתמורה בייקון. בשנת 2014, הוא ראה כתבה על משאית שנשאה 7,000 תרנגולים בדרך לבית מטבחיים שעשתה תאונה על הכביש M-62 במנצ'סטר שהובילה למותן של מאות מהציפורים. הוא מספר שבנקודה זו הרגיש צבוע והבין שהסיבה שהציפורים האלו היו על המשאית היא כי אנשים כמוהו שילמו עבור זה. בעקבות זה, הוא נעשה צמחוני באותה שנה. שמונה חודשים מאוחר יותר, בעקבות צפייה בסרט התיעודי "ארת'לינגס", (Earthlings) הוא נעשה טבעוני.
פעילות למען זכויות בעלי חיים וטבעונות
זמן לא רב לאחר הפיכתו לטבעוני בשיחה על טבעונות, התקיל אותו אדם עם הטיעון שגידול חקלאי של סויה מאוד מזיק לסביבה. וינטרס לא ידע כיצד להגיב לטיעון וחש שאכזב את החיות ואפשר לבן שיחו להמשיך לאכול מוצרים מהחי עם מצפון שקט יותר. בעקבות השיחה, החל וינטרס לחקור באמצעות ספרים, סרטים תיעודיים, מקורות אינטרנטיים ואקטיביזם טבעוני, על טבעונות וטיעונים בעד צריכת מוצרים מהחי וניצול בעלי חיים — כל זאת עשה על מנת שלא תהיה שיחה נוספת בה לא ידע כיצד להגיב לטיעון נגד טבעונות.
בדצמבר 2015, בעודו סטודנט באוניברסיטה, בעידודו של חברו, יצר וינטרס את ערוץ היוטיוב שלו "Earthling Ed", שבו החל להעלות תוכן בנושא טבעונות, שבמסגרתו הוא העלה בעיקר דיבייטים בנושא טבעונות המתנהלים עם עוברי אורח ברחוב.
בשנת 2016, וינטרס היה אחד מהמייסדים של ארגון זכויות בעלי החיים "סרג'" (Surge), שבאותה שנה החל בלונדון את מצעד זכויות בעלי החיים הרשמי (The Official Animal Rights March) — מצעד שמטרתו איחוד הקהילה הטבעונית ועידודה לאקטיביזם ושמתקיים כיום בכל שנה בעשרות ערים ברחבי העולם — ושבשנת 2017 הוציא את הסרט התיעודי "ארץ התקווה והתהילה" (The Land of Hope and Glory) — סרט שחושף את חקלאות בעלי החיים היבשתית שבבריטניה ושנוצר בהשראת הסרט התיעודי "ארת'לינגס". במסגרת פרויקט "ואן האקטיביזם הטבעוני הגדול" (The Big Vegan Activism), שהתקיים בין השנים 2017 ל-2018 על ידי הארגון "סרג'", הרצה וינטרס בשליש מהאוניברסיטאות שבבריטניה. מחוץ למסגרת זו, הוא הרצה בשש אוניברסיטאות מליגת הקיסוס, וביניהן אוניברסיטת הרווארד, ובתחילת שנת 2019, הוא הרצה פעמיים בועידת Ted.
ב-1 בינואר 2018, וינטרס הוציא לאור את ספרו "Thirty Non-Vegan Excuses & How to Respond to Them" (בעברית: שלושים תירוצים לא טבעוניים & איך להגיב להם), שניתן להורדה בחינם בתור ספר אלקטרוני וזכה למעל 50,000 הורדות, ותרגומים לארבע שפות. ספר זה כתב וינטרס במטרה לעזור לטבעונים להתמודד עם טיעונים נפוצים נגד טבעונות, והוא מבוסס על הידע שצבר וינטרס מאז החל לחקור וללמוד על טבעונות והטיעונים נגדה. הספר בעיקרו מחולק לשלושים הסברים מופרטים שכל אחד מהם מתמודד עם טיעון אנטי טבעוני נפוץ אחר ומפריך אותו. בספר מסביר וינטרס שיישום השיטה הסוקרטית יעיל בשיחות על טבעונות. לפי יישום שיטה זו בנושא זה, יש לתעדף שאילת שאלות על פני מתן תשובות, ויש להשתמש בשאלות שמדגישות את הצביעות או הדיסוננס הקוגניטיבי של בן השיח בנוגע לבעלי חיים, שמובילות אותו לחשוף לעצמו את אותה צביעות או אותו דיסוננס קוגניטיבי, שגורמות לו להעלות רעיונות סותרים ושמעוררות בו חשיבה ביקורתית — כל זאת במטרה שבעקבות השיחה תתגבש בבן השיח הבנה שיחסו לבעלי חיים אינו מתיישב עם המוסר שלו. וינטרס מציע בספר מגוון רחב של שאלות מסוג זה ומסווג אותן לפי טיעונים אנטי-טבעוניים שנגדיהם יש להשתמש בשאלות.
באוקטובר 2018, וינטרס פתח את המסעדה הלונדונית הטבעונית "יונייטי דיינר" (Unity Diner), שכל רווחיה מוכוונים למימון הארגון "סרג'" וההקמה של בית מחסה שימוקם ליד לונדון וייקרא "בית המחסה סרג'" (The Surge Sanctuary).
קוקי בלצ'ר
סגאדו קורטז "קוקי" בלצ'ר (אנגלית: Segado Cortez "Cookie" Belcher; נולד ב-25 ביוני 1978) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הקלע. כיום מאמן ב-IMG Academy. בן דוד מדרגה שנייה של כדורסלן העבר, טיירון לו. הקבוצה האחרונה בה שיחק הייתה מארוסי מהליגת העל היוונית. גובהו הוא 1.93 מטר. בלצ'ר הוא הקולע המוביל בתולדות בני השרון עם 1,180 נקודות.
קריירה
בלצ'ר, יליד מקסיקו, מיזורי, החל את דרכו בכדורסל בתיכון מקסיקו אותו הוביל לאליפות המדינה ב-1995, לאחר מכן הצטרף לקבוצת הכדורסל באוניברסיטת נברסקה בלינקולן מליגת המכללות האמריקאית, ושיחק בה ארבע שנים בהן הוביל את המכללה בשיאי חטיפת כדורים למשחק, נבחר לנבחרת ההגנה של ה-BIG 12 ולנבחרת ההגנה של ליגת ה-NCAA. נפצע בברכו בעונתו האחרונה וניסה את מזלו בדראפט ה-NBA לשנת 2001 אך לא נבחר ופנה לקריירה מעבר לים.
בשנת 2001 הוא הצטרף לקבוצת ביילה האיטלקית, ושיחק במדיה ארבע עונות, עד לעונת. באמצע עונת הוא הצטרף לבני השרון כמחליף לטרנס רנצ'ר הסורר.
בלצ'ר הרשים רבות במשחקיו הראשונים בבני השרון, ובשלושה משחקים קלע 21.3 נקודות בממוצע למשחק. עם זאת, במשחקו השלישי, מול עירוני אשקלון, הוא נפצע, ובעקבות כך נעדר עד לסיום אותה עונה. בעקבות פציעתו הוא שוחרר מהקבוצה, אך חזר אליה באוגוסט 2006, לאחר החלמתו ממנה.
בעונת קלע בלצ'ר 15 נקודות בממוצע למשחק, והיה גורם משמעותי בהצלחתה של בני השרון, שהעפילה לגמר גביע המדינה ולחצי גמר הפיינל פור של ליגת העל. בלצ'ר הציג יכולת טובה גם בפן המשחק הקבוצתי, עם 3.4 אסיסטים בממוצע למשחק. הוא הועדף כגארד על פני שחקנים אחרים בעמדתו כארז כץ וניצן חנוכי. בלצ'ר נפצע לקראת סיום העונה, אך לא החמיץ משחקים רבים. בני השרון הפסידה בגמר הגביע להפועל ירושלים, ובחצי גמר הפיינל פור הפסידה לירושלים פעם נוספת.
גם בעונת הצטיין בלצ'ר עם 11.7 נקודות למשחק וסייע רבות לקבוצתו. אף על פי כן, פציעתו במשחק מול הפועל חולון באפריל 2008 השביתה אותו פעם נוספת עד לסיום העונה, לאחר שהתברר כי הוא סובל מקרע בגיד אכילס. פציעה זו, יחד עם פציעות של שחקני מפתח נוספים, הסבה נזק לבני השרון, שלא הצליחה לסיים במקום הראשון בליגה וסיימה במקום השלישי בלבד. בעונת קלע בלצ'ר 13.4 נקודות למשחק, אך הפעם הקבוצה לא הגיעה לפיינל פור. בעונת 2010/2009 המשיך לשחק בבני השרון, ואף הגיע עמה לחצי גמר הפיינל פור שבו הודחה קבוצתו מול מכבי תל אביב.
בעונת 2011/2010 שוחרר מבני השרון לאחר 5 שנים במועדון וחתם בקבוצת מארוסי מליגת העל היוונית, שבה שיתף פעולה עם עוסמאן סיסה ששיחק איתו בבני השרון, לאחר עונה זו פרש בלצ׳ר מכדורסל מקצועני בתום קריירה של עשור בכדורסל האירופי ופנה לאימון, מ-2012 הוא חלק מאקדמיית הכדורסל IMG שחלק מבוגריה הגיעו ל-NBA.
ב-2015 תבעו בלצ׳ר ואשתו הישראלית, יעל, את בני הרצליה (שחזרו להתקיים עם הפיצול של בני השרון ב-2012 והחליפו אותם בליגה הבכירה) בסכום שקרוב ל-400,000 ש״ח על התרת חוזהו חרף רצונו להמשיך, אי תשלום מענקי חתימה שהובטחו לו ופציעה שקטעה לו את הקריירה.
נבחרת טונגה בכדורגל
נבחרת טונגה בכדורגל לגברים שייכת לקונפדרציית הכדורגל של אוקיאניה (OFC).
יחסי גרמניה–ערב הסעודית
יחסי גרמניה–ערב הסעודית מתייחסים לקשרים הדו-צדדיים של גרמניה וערב הסעודית. בין שתי המדינות קיימים קשרים ידידותיים, לעומת זאת, כמה ארגונים לא ממשלתיים גרמנים מבקרים את הפגיעה השיטתית בזכויות האדם בסעודיה.
מונדיאל 1950
מונדיאל 1950 נערך בברזיל בין ה-24 ביוני ל-16 ביולי בשנת 1950. הנבחרת הזוכה הייתה, שזכתה בגביע בפעם השנייה בתולדותיה, לאחר שזכתה גם בטורניר הגביע העולמי הראשון ב-1930. המשחק המכריע של הטורניר, בו גברה אורוגוואי על ברזיל בתוצאה 1–2, זכה בברזיל לכנוי "מרקנאסו" (האסון במרקנה). היה זה המונדיאל הראשון שבו הוענק הגביע על שם ז'יל רימא, לכבוד יום השנה ה-25 מאז הפך לנשיא פיפ"א.
יחסי גרמניה–ערב הסעודית
היסטוריה
בשנת 1929 נחתם הסכם ידידות בין רפובליקת ויימאר לבין ממלכת נג'ד וחג'אז בראשות המלך אבן סעוד. בשנת 1938 מונה ד"ר גרופה לשגריר גרמניה בבגדאד, ובנוסף הוא מונה לשגריר לא תושב של גרמניה בסעודיה. לאחר הקמת גרמניה המערבית לאחר מלחמת העולם השנייה, החליטו שתי המדינות לכונן את היחסים מחדש, ואכן בשנת 1954 שוחזרו היחסים בין המדינות. בשנת 1964 נותקו היחסים בין המדינות, בעקבות הכרת גרמניה המערבית במדינת ישראל, אולם בשנת 1973 היחסים כוננו מחדש.
מונדיאל 1950
טורניר זה היה המונדיאל הרביעי והיה היחיד שלא נערך בו משחק גמר. זאת, מאחר שעל פי המתכונת החריגה של הטורניר הספציפי הזה, עלו ארבע קבוצות משלב הבתים לשלב של בית הגמר; ולאחר מכן, הקבוצה שהוכתרה כמנצחת הטורניר (אורוגוואי) היא זו שצברה את הניקוד הגבוה ביותר בתום שלושה משחקים שלה (משחק עם כל אחת משלושת היריבות) בבית הגמר. זוהי מתכונת שדומה למתכונת המקובלת להכתרת אלופת ליגה על פי חישוב הנקודות המצטברת בתום מחזורי המשחקים של הליגה. בשונה ממונדיאל זה, ברוב טורנירי המונדיאל, המתכונת שלאחר שלב הבתים היא משחקי נוק-אאוט (אשר מוכרחים להסתיים בניצחון; ובאם המשחק נגמר בתיקו בתום כל דקות המשחק, מתקיים דו-קרב פנדלים להכרעת ניצחון): בכל שלב, הקבוצות המנצחות מעפילות לשלב הבא ומדיחות את יריבותיהן; השלב האחרון הוא משחק הגמר, שבו הקבוצה המנצחת היא האלופה וזו המפסידה היא סגניתה.
יחסי גרמניה–ערב הסעודית
היסטוריה
בין המדינות מתקיים דיאלוג פוליטי ברמה גבוהה, וכן נערכו ביקורים רשמיים הדדיים רבים במהלך השנים. בנוסף, קיימים קשרים מסחריים בין המדינות, ובשנת 2017 הסתכם היצוא הסעודי לגרמניה בשווי 1.461 מיליארד ריאל סעודי, ואילו היבוא הסעודי מגרמניה הסתכם ב-29.497 מיליארד ריאל סעודי.
כמו כן, בין המדינות מתקיים שיתוף פעולה בנושא המאבק הבין לאומי בטרור ובפשע המאורגן, וכן שיתוף פעולה ביטחוני בתחומים רבים, אולם קיימת ביקורת גרמנית בשל קיומו של עונש מוות בסעודיה, ובשל הפגיעה המתמשכת בנושא זכויות האדם בממלכה.
נציגויות דיפלומטיות
גרמניה מחזיקה בסעודיה שגרירות בריאד וקונסוליה כללית בג'דה. מאידך, סעודיה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין וקונסוליה כללית בפרנקפורט.
מונדיאל 1950
ממוצע הצופים למשחק של כ-61,000 קבע שיא שלא נשבר עד 1994, כשארצות הברית אירחה את הגביע העולמי.
רקע
מלחמת העולם השנייה גרמה לביטולם של שני טורנירים של 1942 ו-1946, וזה היה המונדיאל הראשון מאז 1938. בזמן מלחמת העולם השנייה לא התקיימו משחקי ליגה במדינות אירופה שהושפעו מהמלחמה. באנגליה ובצרפת לא התקיימו ליגות לאורך כל שנות הלחימה מ-1939 ועד 1945. ביוגוסלביה הליגה הופסקה לאחר הפלישה ליוגוסלביה ביוני 1941, אך התקיימו ליגות מקומיות לקרואטיה סלובניה וסרביה עד 1944. באיטליה התקיימה ליגה עד שאיטליה חולקה בין שטח תחת בעלות הברית בדרום איטליה, לשטח כיבוש גרמני במרכז ובצפון איטליה בקיץ 1943. למעט קיום משחקי גביע אזוריים שהתרחשו ב-1944. בהולנד בלגיה ובקרב מעצמות הציר בפרט גרמניה הצליחו לשחק כדורגל בצורה סדירה על לקיץ 1944, כאשר עונת 1944/45 לא התקיימה בהן עקב התקדמות בעלות הברית אל מדינות אלו. כאשר המדינה היחידה אשר השתתפה במלחמת העולם השנייה בהן התקיימה ליגת כדורגל באופן רציף לאורך כל שנות המלחמה הייתה דנמרק.
כתוצאה מכך במדינות אמריקה הדרומית בהן המשיכו להתקיים ליגות וטורנירי קופה אמריקה, גם לאורך שנות המלחמה, הכדורגל המשיך להתפתח לאורך שנות הארבעים ומדינות דרום אמריקה החלו להגדיל את הפער ממדינות אירופה. והדבר מסביר שבין המדינות האירופאיות שהשתתפו במונדיאל היו שלוש מדינות שהיו נייטרליות במהלך המלחמה: ספרד, שווייץ ושוודיה. נבחרות גרמניה עדיין לא צורפו מחדש לפיפ"א.
כתוצאה מהמלחמה, נחרבו חלקים נרחבים מאירופה, וכתוצאה מכך פיפ"א התקשתה למצוא מדינה שמעוניינת לארח את הטורניר. תוצאותיה הקשות של המלחמה גרמו לכך שמדינות רבות לא הסכימו לארח את הטורניר שנחשב באופיו לססגוני ושמח, ויותר מכך העדיפו המדינות להשקיע כספים בשיקומן ובשיפור חזותן, מאשר באירוח הטורניר.
היות שאף מדינה לא הסכימה להתנדב לאירוח הטורניר, המונדיאל היה בסכנת ביטול לתקופה מסוימת, עד שברזיל הציגה את מועמדותה לאירוח, ומפני שהייתה היחידה שהציגה מועמדות, היא גם נבחרה.
שלב המוקדמות
שלב הבתים של הטורניר היה בעל מבנה חריג, היות שלא היה מספר אחיד של נבחרות בכל בית.
בתים א' עד ו' היו לנבחרות מאירופה, כשאליהן נוספו נבחרות ו.
בית א' הכיל את הנבחרות הבריטיות, לאחר שאלו הצטרפו מחדש לפיפ"א 4 שנים קודם לכן, אחרי 17 שנים של גלות מרצון מהארגון. הוחלט כי אליפות הבית הבריטית בשנים 1949–1950 תהווה שלב מוקדמות לגביע העולמי, ושתי הנבחרות שיסיימו במקומות הראשונים, יעפילו לגביע העולמי. סיימה ראשונה ו שנייה, אך הסקוטים סירבו לשלוח את נבחרתם לטורניר, כשהיא לא אלופת בריטניה. הכרטיס השני הוצע מאוחר יותר ל אך הצרפתים, שתחילה הסכימו, סירבו ולא השתתפו בטורניר.
בית ב' הכיל שלב מוקדם בו גברה על  במשחק הראשון. במשחק השני פרשה סוריה, דבר שהעלה את הנבחרת הטורקית למשחק מול, אך האוסטרים פרשו מהטורניר ולכן העפילה טורקיה אוטומטית. אלא שגם הטורקים פרשו, והכרטיס שהיה מיועד לבית הזה ניתן למפסידה בבית ו', בו התחרו ו, ולבסוף הפסידה בו פורטוגל. הפורטוגלים דחו את הכרטיס ולכן לא השתתפו בטורניר, וספרד כן השתתפה, כזוכת בית ו'. בית ג' הפגיש בזוג מפגשים מוקדמים את נבחרות ו כאשר בצמד המשחקים ניצחה יוגוסלביה, 6–0 ו-5–2, ועלתה למשחקי הכרעה מול. המשחקים הסתיימו בניצחון יוגוסלבי שהעניק ליוגוסלביה כרטיס לטורניר הגמר. בית ד' הפגיש בשלב מוקדם את נבחרות ו. שווייץ עלתה לשלב ההכרעה מול, אך בשל פרישתם של הבלגים, העפילה שווייץ לטורניר הגמר.
בית ה' הכיל את נבחרות, ו, בית שהסתיים בעלייתה לטורניר הגמר של הנבחרת השוודית. בית ו', כאמור, הסתיים בניצחונה של על. בסיכום ששת הבתים הללו, העפילו לטורניר הגמר מיבשת אירופה נבחרות אנגליה, יוגוסלביה, שוודיה, ספרד ושווייץ, בנוסף ל שהעפילה אוטומטית בשל היותה האלופה בטורניר הקודם.
בית ז', שהכיל את נבחרות, ו, לא התקיים בסופו של דבר שכן ארגנטינה פרשה. צ'ילה ובוליביה העפילו אוטומטית. בית ח' היה אמור להפגיש את נבחרות, , ו, אך אקוודור ופרו פרשו ולכן אורוגוואי ופרגוואי העפילו אוטומטית. בכך נסגרה תמונת דרום אמריקה, שהכילה גם את נבחרת שהעפילה אוטומטית בשל העובדה שאירחה את הטורניר.
בית ט' הכיל את נבחרות, ו, וממנו העפילו לשלב הבא ארצות הברית ומקסיקו. בית י', הבית האסיאתי, הכיל את נבחרות, , ו. אך אינדונזיה, הפיליפינים ומיאנמר פרשו ובשל כך העפילה הנבחרת ההודית לטורניר הגמר. עם זאת, ההודים פרשו בשל העובדה שלא הורשו לשחק ללא נעליים. אי לכך, לא השתתפה במונדיאל זה אף נבחרת מיבשת אסיה.
סיבוב ראשון
לפני הטורניר נערך משחק ידידות בין נבחרת כוכבי בריטניה לבין נבחרת שאר אירופה. הבריטים הביסו את נבחרת שאר אירופה בתוצאה 6–1, ועל כן נחשבה נבחרת אנגליה כאחת המועמדות הרציניות לזכייה בתואר. למרבה ההפתעה, הפסידה אנגליה במשחקה הראשון לנבחרת ארצות הברית 1–0. בתקופת מונדיאל 1950 לא היו טלוויזיות שישדרו את המשחקים, וכל העיתונים קיבלו עדכונים מפיפ"א על התוצאות. אחרי שהעיתונות האנגלית קבלה את התוצאה 1–0 לארצות הברית מפיפ"א, חשבה כי מדובר בטעות ופרסמה בעיתונות שהמשחק נגמר בתוצאה 10–1 לאנגליה, ורק לאחר מכן פרסמה את התוצאה הנכונה והתנצלות.
מאוחר יותר הפסידה אנגליה גם ל באותה תוצאה, דבר שגרם לה לסיים במקום השני של הבית, לאחר ספרד (שסיימה ראשונה), ולהדחה מהטורניר.
בית הגמר
המארחת ברזיל הביסה את שוודיה בתוצאה 7–1 ואת ספרד בתוצאה 6–1, ונראתה כמועמדת הבטוחה לסיים את הבית במקום הראשון ולזכות בתואר.
המשחק האחרון של הבית הפגיש את נבחרות ברזיל ואורוגוואי, כשברזיל שבמקום הראשון בהפרש של נקודה לפני השנייה, נבחרת אורוגוואי. אף על פי שבטורניר זה לא נערך משחק גמר, מצב הנקודות שבו הגיעו שתי הנבחרות למשחק, יצר מעין משחק גמר, שהנבחרת שתנצח בו תזכה בתואר. לכן רבים נוהגים להחשיב את משחק זה למשחק הגמר של הטורניר, אף על פי שלא נערך משחק גמר רשמי בטורניר זה.
המשחק האחרון והקובע של בית הגמר שכונה "מרקנאסו", נערך ב-16 ביולי 1950 באצטדיון המרקנה לעיני 199,854 צופים, ולפי גרסה אחרת 173,850 צופים, כמות שיא של צופים במשחק כדורגל בכל הזמנים. הנבחרת המארחת, ברזיל, הגיעה למשחק במצב שגם תוצאת תיקו הספיקה לה לזכות בתואר. לאור יתרון הביתיות של ברזיל, ושני הניצחונות המוחצים במשחקיה הקודמים, הגיעה ברזיל כמועמדת בטוחה לזכות בתואר.