cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארמון אלחפריה
התקופה הקדם מודרנית, והמודרנית
מבנה האלחפריה בתכנון ספנוקי נותר ללא שינויים מהותיים עד 1705, כאשר עקב מלחמת הירושה הספרדית היה זה מקום מגוריהם של שתי פלוגות של חיילים צרפתים שבנו מחדש את מעקות החומה התחתונה של החפיר.
אולם המהפך המשמעותי של תפקיד המבנה לקסרקטין צבאי התרחש בשנת 1772 ביוזמתו של קרלוס השלישי, מלך ספרד. כל החזיתות שופצו באופן בו נראית כיום החזית המערבית, וחללי הפנים הותאמו לשהות החיילים והקצינים בבניין. בשליש המערבי של הארמון הוכנה חצר גדולה למצעדים וסביבה החדרים של הפלוגות השונות, שעשויים בפשטות ובפונקציונליות של המחצית השנייה של המאה ה-18 והתכלית המעשית שאליה נועדו השטחים הבנויים כך. מתוך התוספת בשנת 1862 של ארבעה מגדלים בסגנון התחייה הגותית שמהם שרדו עד היום רק המגדלים בפינה הצפון-מערבית והדרומית-מערבית.
באמצע המאה ה-19 התריע מריאנו נואוגס סקל (Mariano Nougués Secall) מפני התדרדרות השרידים מהתקופה המוסלמית ואמנות המודחאר של הארמון בדו"ח שלו משנת 1845, שכותרתו "תיאור והיסטוריה של טירת האלחפריה", מחקר קפדני בו דחק לשמור על מכלול היסטורי-אמנותי חשוב. אפילו המלכה איזבלה השנייה, מלכת ספרד סיפקה כספים לשיקום, והוקמה ב-1848 ועדה לביצועו, אולם בשנת 1862 עברה האלחפריה מרכוש מלכותי למשרד המלחמה, שביטל את השיקום והחמיר את הנזק שנגרם. ההידרדרות נמשכה עד שבשנת 1947 לקח האדריכל פרנסיסקו אינייגס על עצמו, כמעט לבדו, את משימת השיקום שבה היה עסוק עד מותו בשנת 1982.
בשנות השישים של המאה ה-20 הוא שימש כקסרקטין צבאי, והקישוטים כוסו בטיח במטרה להגן עליהם.
בשנת 1984 המליצה הוועדה הפרלמנטרית של אראגון שהוקמה למציאת מקום מושב מוחלט לקורטס של אראגון לשכן את הפרלמנט האזורי בארמון אלחפריה, ומועצת העיר של סרגוסה (בעלת הבניין) הסכימה לתת חלק מהמתחם ללא עלות לתקופה של 99 שנים. החלטה שקידמה את פעולות השיקום הסופי של האלחפריה. לאחר סיום העבודות, נחנכה האלחפריה כמונומנט אמנותי היסטורי בשנת 1998 על ידי הנסיך (כיום מלך) פליפה השישי.
Mic Drop
Mic Drop (או MIC Drop) הוא סינגל של להקת הבנים הדרום קוריאנית BTS, שפורסם ב-24 בנובמבר 2017 כסינגל השני מתוך האלבום החמישי שלהם, Love Yourself: Her. ב-5 בדצמבר 2017 פורסמה גרסה יפנית של השיר.
לחן ומילים
מבחינת לחן, גרסת האלבום של השיר Mic Drop תוארה כגרובית, להיט היפ-הופ עם בס כבד ברקע. גרסת הרמיקס כוללת מוזיקה אלקטרונית, סינתיסייזר וטראפ בנוסף ללחן ההיפ-הופ המקורי. מבחינת תווים, הגרסה המקורית הולחנה בפה מז'ור, בעוד שגרסת הרמיקס הולחנה בלה מינור. לשתי הגרסאות מפעם של 170 פעימות בדקה, ושתיהן באורך 3:58. לגרסת הרמיקס יצאו שתי גרסאות: אחת גרסת סטודיו שפורסמה בפלטפורמות סטרימינג על ידי דיזיינר, והשנייה גרסת הקליפ שהחליפה את ההקדמה של הראפר בשורות בקוריאנית מהגרסה המקורית של השיר מהאלבום. שתי הגרסאות המקוריות - הקוריאנית והיפנית, נכתבו בידי פידוג, סופרים בוי, באנג סי-היוק וחברי הלהקה RM וג'יי-הופ, והפקת השיר נעשתה כולה על ידי פידוג. גרסת הרמיקה נכתבה גם היא על ידי אותם כותבים, בשיתוף עם סטיב איוקי, דיזיינר, טיילה פארקס, פלוסיק ושי ג'ייקובס. גרסה זו הופקה על ידי איוקי בשיתוף עם פידוג שהיה גם הסאונדמן של השיר. את קולות הרקע לשיר שרו ג'ונגקוק, סופרים בוי, דוקסים, היס נויז ופידוג. ואת המיקס עשה ג'ייסן ג'ושוע בעזרת דויד נקג' ובן מילצ'ב באולפני Larrabee Sound. והמאסטרינג נעשה על ידי רנדי מריל באולפן Sterling Sound.
לפי RM, השיר "Mic Drop" (באנגלית - הפלת מיקרופון) הושפע מהפלת המיקרופון של נשיא ארצות הברית לשעבר, ברק אובמה בהופעתו האחרונה בתא כתבי הבית הלבן ב 2016. במהלך ראיון על השיר, אמר דיזיינר: "מה שהשיר Mic Drop אומר בשבילי הוא מוחלט - כמו שאתה 'קורע' את הקצב באופן מדהים, ואתה פשוט מפיל את המיקרופון אחרי זה, אתה יודע שעשית את שלך" במילות השיר, BTS חוגגים את הצלחתם העולמית, ומספרים על עבודתם הקשה והשיגיהם הרבים, כמו למשל בפזמון השיר.
הערות שוליים
undefined
בית פברואר
בית פברואר (באנגלית: February House) היה כינויה של קומונת אמנים שהתקיימה בין 1940 ל־1941 בשכונת ברוקלין הייטס, ניו יורק.
תולדותיה
ג'ורג' דייוויס, עורך ספרותי בכתב העת הרפרס בזאר (Harper's Bazaar), שכר בניין דירות שלם ברחוב מידה (Middagh) 7 בברוקלין. מסוף 1940 עד 1941, הזמין דייוויס חברים לעבור לגור בו, בבקשו ליצור סביבה יצירתית לאמנים. הדיירים העיקריים בבית פברואר היו ויסטן יו אודן, קארסון מקאלרס, בנג'מין בריטן, פול בולס, וג'יפסי רוז לי. הבניין עצמו היה בנוי מאבן חומה (brownstone) בחיקי לסגנון טיודור, במצב רעוע, עם צנרת פגומה, וללא מנעולים. על האורחים בבית פברואר, שבאו לביקורים בני ימים רצופים, נמנו סלבדור דאלי, גאלה דאלי, אנאיס נין, קלאוס מאן, ג'יין בולס, ריצ'רד רייט ופאבל פצ'ליצ'ב. נין היא שקראה לקומונה "בית פברואר", משום שרבים יחסית מדייריו נולדו בפברואר.
מספר יצירות נוצרו בבית פברואר: מקאלרס החלה לכתוב את "הבלדה על בית הקפה העצוב", ונטלה השראה לדמויות מפאב בשכונה. ג'יפסי רוז לי כתבה ופרסמה את ספר הבלש The G-String Murders. אודן פרסם את "האדם הכפול". ג'יין בולס החלה לכתוב את "שתי גברות רציניות".
בסוף 1941, עזבו הדיירים העיקריים של בית פברואר את הבניין, ורק דייוויס נשאר בו. אודן היה מרושש וקיבל משרה באוניברסיטת מישיגן באן ארבור. מקאלרס עברה לגור עם אמה בג'ורג'יה. ג'יפסי רוז לי עברה לשיקגו בחיפוש אחר הזדמנויות. בריטן חזר לאנגליה והפיק את "פיטר גריימס". בשנת 1945 עזב אף דייוויס את הבית. זמן קצר לאחר מכן נהרס הבית כדי לבנות את הכביש המהיר ברוקלין–קווינס.
בשנת 2012 עלה מחזמר בשם "בית פברואר", מאת גבריאל כהנא וסת' בוקלי, בפאבליק ת'יאטר במנהטן, ניו יורק. המחזמר רץ שבועיים.
יאן אנדרסון
יאן אולוף אנדרסון (בשוודית: Jan Olof Andersson, ידוע כיָּאֱנֵּה אנדרסון; נולד ב-29 בספטמבר 1962 בהאלמסטד, הלנד, שוודיה) הוא מאמן כדורגל שוודי וכדורגלן עבר. מאז חודש דצמבר 2010 מאמן נורשפין, ומשנת 2016 מאמן נבחרת שוודיה בכדורגל.
ביוגרפיה
אחרי עזיבתו של ת'ן לאחר עונת 2003, מונה אנדרסון למאמנה הראשי של הקבוצה, איתה סיים את עונת 2004 במקום השני בליגת העל השוודית, ונבחר למאמן המצטיין של העונה. אנדרסון נשאר מאמנה של HBK עד עונת 2009, שבסיומה התפטר לאחר שקבוצתו סיימה במקום ה-13 בליגה. בדצמבר 2009 מונה למאמנה של ארגריטה מהעיר גטבורג שבמערב שוודיה, אשר ירדה בעונה הקודמת לליגת המשנה. ב-1 בדצמבר 2010 חתם יאנה על חוזה לשלוש שנים בקבוצת ליגת העל השוודית נורשפין כמאמן. בעונת 2012 הוביל אנדרסון את הקבוצה לעונתה הטובה ביותר מאז עונת 1995 כשנורשפין מסיימת במקום החמישי בליגה. לאחר מכן הוארך חוזהו של יאנה עד עונת 2016.
בעונת 2015 הוביל יאנה אנדרסון את קבוצתו נורשפין לזכייה באליפות שוודיה, שהיה תואר האליפות הראשון שלו בקריירה כמאמן ראשי.
ב-7 באפריל 2016 הודיעה התאחדות הכדורגל השוודית כי יאנה אנדרסון יחליף את אריק הרמן בתור מאמן ראשי של הנבחרת הלאומית של שוודיה, לאחר שהרמן יעזוב את תפקידו בתום יורו 2016. אנדרסון המשיך לאמן את נורשפין עד יולי. משחקו האחרון כמאמן הראשי של נורשפין היה במגרשה הביתי של הקבוצה בניה פארק נגד אלפסבורג ב-29 במאי 2016, במשחק האחרון לפני פגרת היורו. המשחק הסתיים בשוויון 0-0, ומיד לאחר שריקת הסיום הניפו אוהדי הקבוצה הביתית כרזת ענק, שכיסתה את כל היציע המרכזי, בה נכתב: "תודה יאנה! מזל טוב שוודיה" (Tack Janne! Grattis Sverige). כשהוא מזיל דמעה, הודה יאנה לקהל ונשא מילות פרידה. בין היתר אמר המאמן הוותיק כי "היה נהדר להיות כאן, ואזכור אתכם לעד". לאחר מכן קיבל זרי פרחים, סבב את היציעים, לחץ ידיים והחליף חיבוקים עם אוהדי הקבוצה שנותרו כולם במקומותיהם, שרים ומוחאים כפיים במשך דקות.
ברנגייה מפלאסול
ברנגייה מפלאסול (או מפאלול) היה טרובדור קטלאני מפאלול שבמחוז רוסילון. מכלל יצירותיו שרדו שנים-עשר שאנסונים (שירים), ולאחוז יחסית גדול מהן – שמונה - נשמר גם הלחן.
רק כמה פרטים גסים מחייו של ברנגייה נחשפים ביצירות שהתגלו. לפי קורות החיים שלו, הוא היה אביר עני, אך מיומן היטב בנשק. מקור אחר טוען שמשפחתו הייתה אמידה. ברנגייה מופיע בחמישה מסמכים של מחוז רוסילון בין 1196 ל-1209, ובכולם הוא מופיע תחת השם הלטיני Berengarius de Palatiolo. התאריכים המוקדמים של פעילותו נקבעים לפי העובדה שהוא היה ווסל (צמית) של ג'ופרה השלישי מרוסילון, שנפטר ב-1164 ומוזכר בכמה מן היצירות של ברנגייה. ייתכן בהחלט שברנגייה היה אחד מן הטרובדורים המוקדמים ביותר, ושהשירים בהם מוזכר ג'ופרה הם כבר משנת 1150. נראה שלברנגייה לא היה קשר רב עם עמיתיו הטרובדורים. ייתכן והוא פגש את פון מאורטפה בשלב מאוחר של חייו, והנ"ל כנראה התייחס אליו באחד משיריו תחת השם Senher En Berenguier.
כל יצירותיו של ברנגייה ששרדו עוסקות בנושא האהבה החצרונית (courtly love). אחד מן השאנסונים שלו היווה מודל ל"סירוונטס" (סוגה אופיינית לטרובדורים) של Raimbaut דה Vaqueiras, שניתן להגדירו כדומה בלחנו לזה של ברנגייה, אך יותר "מצועצע". מושא האהבה הראשי בשיריו של ברנגייה היא ארמסן מאוויניו, אשתו של ארנוט מאוויניו. לפי קורות חייו של ברנגייה, ארנוט היה הבן של מריה מפיירלדה, אך זהו כנראה בלבול עם מריה דומינה דה פטרלטה, אמה של סורמונדה, המאהבת של לגוי דה Cabestany.
לא ניתן לסדר בוודאות כרונולוגית את יצירותיו של ברנגייה, אך הן כן סודרו באופן השואף להציג התפתחות נושאית "הגיונית". הנושא בו עוסקות היצירות הללו אינו מתחבר לאירועים בחייו של ברנגייה, ואף אין אנו יודעים שאכן מדובר באותה גברת בכל אחד מן השירים. אף על פי כן, ההתפתחות הנושאית מתכתבת עם שלבים בחייה של האישה הנאהבת.
שורש 11
שורש 11, או רוּ בּוּ (בסינית: 入部, פיניין: Rùbù) הוא השורש האחד-עשר של הכתב הסיני. פירושו "להיכנס" או "להצטרף" והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משני קווים.
במילון קאנגשי יש 28 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
פסרל
פסרל (לוקסמבורגית: Passerelle), הידוע גם כויאדוקט לוקסמבורג, הוא גשר קשתות בעיר לוקסמבורג, בירת לוקסמבורג.
הגשר נטוי בגובה של 45 מטרים מעל ערוץ נהר הפטרוס (Pétrusse). הוא מוביל תנועה מדרום לצפון אל שדרת פרנקלין דלאנו רוזוולט שבמרכז העיר. אורכו הוא 290 מטרים ורוחבו 5.5 מטרים, ובו 24 קשתות בעלות רוחב של 8 עד 15 מטרים.
הגשר, המכונה על ידי תושבי העיר "הגשר הישן", תוכנן על ידי המהנדסים אדואר גרנייה ואוגוסט לטלייה. הוא נבנה בין השנים 1859–1861, על מנת לחבר את מרכז העיר אל תחנת הרכבת החדשה של העיר, שנבנתה מדרום לו. בהדרגה התברר כי רוחבו המצומצם איננו מספיק להובלת התנועה אל מרכז העיר, ולכן נבנה ממערב לו גשר אדולף - המכונה "הגשר החדש" - אשר הושלם בשנת 1903.
רומני (עיר)
רוֹמְנֶי (באוקראינית: Ромни́, ברוסית: Ромны́) היא עיר במחוז סומי שבצפון אוקראינה, על גדות נהר רומאן, כ-105 קילומטרים מעיר המחוז סומי. בשנת 2013 התגוררו בעיר 44,184 תושבים.
היסטוריה
היישוב נוסד ככל הנראה כאתר מבוצר על הגדה התלולה של נהר הסולה בשנת 988 ונחשב אחד היישובים העתיקים ברוס של קייב. העיר מוזכרת לראשונה במסמך של ולדימיר השני משנת 1096, בשם romus (משמעות השם בליטאית: "שקט"). בשנת 1239 נכבשה על ידי המונגולים. בשנת 1369 נכבשה על ידי הדוכסות הגדולה של ליטא. בשנת 1569 בעקבות איחוד לובלין נהפכה לחלק מהאיחוד הפולני-ליטאי. בשנת 1708 נפלה העיר בידי השוודים. בשנת 1781 העניקה הצארינה קטרינה הגדולה זכויות עיר לרומני.
יהודי רומני
בסוף ימיה של האימפריה הרוסית התקיימה בעיר קהילה יהודית, בין חבריה נמנו הפעילים הציוניים חיים ארלוזורוב בנו של הרב אליעזר ופנחס רוטנברג. ברבנות העיר כיהנו הרב אליעזר ארלוזורוב (1863–1891), הרב יעקב קריצ'בסקי מ-1867, ומ-1887 הרב שניאור זלמן מרדכי נובקובסקי, ומ-1901 עד 1921 הרב חיים ישעיה שניאורסון בן הרב שלום דובער שניאורסון מרצ'יצה.
קארדו סיסטמס
קארדו סיסטמס (אנגלית: Cardo Systems) היא חברה ישראלית המפתחת, מייצרת ומשווקת ברחבי העולם מערכות תקשורת אלחוטיות עם דגש על מערכות שתוכננו במיוחד לקסדות אופנוע. מוצרי החברה ידועים גם תחת המותג scala rider. קארדו הייתה החברה הראשונה, שייצרה מערכות תקשורת מונו לרוכבי אופנועים ומוכרת כחברה חלוצה בתחום חידושים טכנולוגיים בשוק האופנועים.
רומני (עיר)
יהודי רומני
בספטמבר 1941 העיר נכבשה על ידי חיילי גרמניה הנאצית, שהקימו בעיר גטו ליהודי העיירה (אם כי רבים מהם נמלטו מזרחה). בגטו הוקם יודנראט וכל היהודים אולצו ללבוש סימני הכר מיוחדים. ב-10 בנובמבר 1941, כל 1,223 תושבי הגטו נרצחו.
קארדו סיסטמס
היסטוריה
החברה הוקמה בישראל על ידי ד"ר אבי גלזרמן בשנת 2003 ותוך כשנה וחצי הושק המוצר Solo Scala Rider כמערכת הראשונה בעולם שיועדה לשוק האופנועים ואפשרה לרוכבים להשתמש במערכת תקשורת מונו. מוצר זה אפשר לרוכבים חיבור לטלפון הסלולרי באמצעות Bluetooth באיכות שמע נקייה ובטכנולוגיה שמנטרת את רעשי הרוח בעת הרכיבה ומאפשרת לרוכב לנהל שיחת טלפון תוך כדי רכיבה.
רומני (עיר)
יהודי רומני
חלק מיהודי רומני לפני המלחמה הצליחו לברוח מזרחה ובסוף המלחמה חזרו לעיר. בשנת 1947 הקהילה היהודית הוקמה מחדש כקהילה רשומה, שמרכזה בבית כנסת ברחוב לונצ'רסקי 13. מניינים התקיימו כל יום, כשביום חול בין 10 ל-15 מתפללים ובשבתות וחגים 60–70. מ-1951 התפילות התקיימו בבית מושכר של משפחת ארונוב בסימטת קירוב השנייה. כרבני הקהילה בתקופה הזאת שימשו ברקו גרצ'וקוב עד 1952, משה רובינסקי עד 1958 וקוטליאר מ-1958. משנת 1959 הקהילה התפקדה כלא רשומה. בשנת 1959 מספר היהודים היה קצת פחות מ-1000.(כ-3% מאוכלוסיית העיר). לאחר התפרקות ברית המועצות נשארו בעיר קרוב ל-100 יהודים. הקהילה נרשמה כחברה באיחוד הקהילות של אוקראינה בשנת 1999, כשבתפקיד היו"ר כיהן שלמה בלובשטיין. משנת 2000 עד שנת 2011 עמדה בראש הקהילה ילנה גוריאינובה. מאז עלייתה לישראל עומד בראש הקהילה לב טריגר. לקהילה אין בית כנסת פעיל. הרב יחיאל שלמה לויטנסקי, רב אזורי למחוז סומי באוקראינה, מבקר מדי פעם בעיר ומעביר בה שעורים ופעילות.
קארדו סיסטמס
היסטוריה
בשנת 2005, ייצרה החברה את דגם "scala rider FM", מערכת תקשורת ראשונה בעולם, המותירה שימוש במערכת תקשורת, המשלבת ממשק התחברות לרדיו בתדר FM ובשנת 2007, ייצרה את דגם "scala rider Team Set" - המערכת הראשונה מסוגה בעולם שאפשרה תקשורת אלחוטית בין הרוכב למורכב.
רומני (עיר)
מנין היהודים ברומני
בשנת 1803 התגוררו בעיר 127 יהודים. ובשנת 1847 התגוררו בה 759 יהודים. ובשנת 1897 היו בה 6,378 יהודים, שהיוו 28.3% מהאוכלוסייה. להלן טבלת האוכלוסייה היהודית ברומני:
קארדו סיסטמס
היסטוריה
בשנת 2009 השיקה החברה את דגם G4 האינטרקום הראשון בענף הרכיבה שהגדיל את טווח התקשורת בין רוכבים ושבר את שיא ה-1.6 ק"מ.
בשנת 2010 השיקה קארדו את ה-SRCS, פתרון מובנה למחצה בתוך קסדה של החברה הגרמנית הוותיקה שוברט (SCHUBERTH). אפיון נוסף למוצר זה הייתה הטמאה של אנטנת תקשורת ו-FM ייחודית בתוך הקסדה – דבר שאפשר למשתמש הקצה חוויית PLUG&PLAY.
בשנת 2010 השיקה קארדו את ה- SHO-1, אשר הציעה פתרון שאפשר הטמעה אירו דינמית יותר מהמוקבל בשוק, זאת באמצעות פיצול ספק הכוח מיחידת התקשורת עצמה.
כמענה למגבלות התקשורת של טכנולוגית ה- Bluetooth אשר מחייבת שמירה על רצף ומיקום קבוע של כל חבר בקבוצת התקשורת, פיתחה החברה בשנת 2015, פתרון תקשורת ייחודי על בסיס טכנולוגית ה- Mesh. טכנולוגיה זו אשר זכתה למונח DYNAMIC MESH COMMUNICATION") "DMC") סיפקה לראשונה פתרון לרכיבה קבוצתית באופן המאפשר לחברים בקבוצת הרוכבים לרכב בחופשיות תוך שהמערכת מתאימה עצמה באופן אוטומטי ומיידי להחלפת מיקומי החברים בקבוצה. פתרון זה סיפק מענה הולם לרכיבה קבוצתית אשר בפועל אינה מתקיימת בצורה של שרשרת קשיחה, דבר שמנע עד כה תקשורת רציפה בעת רכיבה קבוצתית.
באביב 2017, רכשה קרן ההשקעות הפרטית פורטיסימו קפיטל כשליש ממניות קארדו.
בינואר 2019, יצרה החברה שיתוף פעולה אסטרטגי עם חברת Harman Kardon ומותג הסאונד שתחתיה, חברת JBL. שיתוף הפעולה הביא לראשונה פתרון שמע באיכות מרבית לשוק האופנועים.
סניפי החברה
המערכות של קארדו נמכרות ב-80 מדינות ברחבי העולם, מטה החברה ברעננה ובו מרוכזים מרבית העובדים (כ-70). לחברה משרדים בטקסס, ארצות הברית, הונג קונג והולנד, בהם מועסקים למעלה מ-85 עובדים.
ציפורה כוכבי-רייני
ציפורה (ציפי) כוכבי-רייני (נולדה ב-14 בדצמבר 1954 בפתח תקווה) היא בלשנית וחוקרת במחלקה ללשון עברית במכללה האקדמית בית ברל.
ביוגרפיה
ציפורה כוכבי גדלה ברמת גן, כבת שנייה מבין חמישה אחים. אמהּ, זהבה כוכבי, נולדה בתימן ועלתה לארץ ישראל בגיל 3. היא עבדה כחובשת ראשית במגן דוד אדום. אביה, משה כוכבי, יליד תימן אף הוא, עלה לארץ ישראל בגיל שנה ועבד רוב חייו כקבלן בניין.
כוכבי גדלה בבית דתי אך חונכה בבית ספר חילוני. בהיותה כבת 12 החליטה לחיות כחילונית, אך המשיכה לנהל אורח חיים דתי בבית הוריה, שהשפיעו על חינוכה תוך חשיפתה לספרות ועידוד למידה והעשרה. בגיל 18 התגייסה לצה"ל ושירתה בקריה בתל אביב במקביל ללימודים אקדמיים באוניברסיטת תל אביב.
עיסוק בבלשנות
כוכבי-רייני משמשת כמרצה בחוג ללשון עברית במכללת בית ברל משנת 1986 ועד היום. בעבר עסקה בתחום ההוראה והחינוך במגוון מוסדות אקדמאים. בין השאר עבדה בשנת תשמ"ט כמרצה לעברית בגרץ' קולג' (Gratz College) וכמרצה לעברית מקראית בבית המדרש לרבנים ליהדות מתחדשת (Reconstructionist Rabbinical College); בשנת תשנ"ג הייתה מרצה לתלמידים מתקדמים באוניברסיטת בר-אילן; ובשנת תשנ"ו הייתה מרצה לעברית מקראית באוניברסיטת פנסילבניה שבפילדלפיה.
ספריה ומאמריה עוסקים בנושאים לשוניים ולשוניים-סגנוניים של הטקסטים הכתובים בעיקר בכתב היתדות ובהירוגליפים.
כוכבי-רייני עסקה רבות במחקר על מכתבי אל-עמארנה, תכתובות בין מלך מצרים לעמי האזור מאמצע המאה ה-14 לפנה"ס. היא חקרה מכתבים אלה לצידו של בעלה, הפרופסור אנסון רייני, והמשיכה את מחקריו של רייני לאחר מותו. ב-2005 פורסם ספרה "למלך אדוני - מכתבי אל עמרנה", הכולל 350 מכתבים מהארכיון, מתורגמים לעברית.
הקשר עם נעמי פרנקל
בעת שירותה הצבאי פגשה כוכבי-רייני את הסופרת נעמי פרנקל, והן הפכו לידידות עד מותה של פרנקל בשנת 2009. כוכבי-רייני עסקה בניתוח ספריה של פרנקל ובכתיבת הביוגרפיה שלה שנמסרה לה מפרנקל עצמה. בנוסף כתבה שני תסריטים המבוססים על ספריה של פרנקל - "ברקאי" ו"פרדה". התסריט הראשון הומחז והועלה על בימות תיאטראות בסלמנקה ובטולדו שבספרד.
כוכבי-רייני היא היורשת היחידה של פרנקל.
חיים אישיים
ב-1982 נישאה לפרופסור אנסון רייני, שהיה בעברו כומר והתגייר. רייני נודע בעולם כחוקר תרבויות המזרח התיכון הקדום וכחוקר שפות שמיות, כתאולוג וכארכאולוג. כוכבי-רייני הכירה את בעלה כאשר היה המרצה שלה באוניברסיטה. בנם יוחנן (יוני) קרוי על שם הארכאולוג יוחנן אהרוני.
כוכבי-רייני ובעלה עברו להתגורר ביישוב שערי תקווה. ביתם נבנה בין השאר כדי שיוכל להכיל את ספרייתם הפרטית, המכילה כ-5,000 ספרים.
הנפשה ישראלית
הַנְפָּשָׁה (או אנימציה) ישראלית היא תיאור כולל ליצירה המונפשת במדינת ישראל, החל מימי טרום הקמתה. תחילת ההנפשה הישראלית היא בעיקר בפרסומות ובשימוש באנימציה כגימיק פרסומי שנעשה בידי יוצרים-עולים חדשים לארץ ישראל בשנות ה-20 וה-30, והמשכה ביצירת סרטים באורכים שונים, סדרות, פרסומות ועוד שנוצרו לאחר הקמת המדינה וממשיכות להיווצר עד היום. במהלך הזמן, ההנפשה הישראלית עברה תמורות ותהפוכות בתכנים, בסוגות ובאיכות ההפקה. לאורך השנים סבל הענף מהזנחה וקיפוח מסוים ביחס לקולנוע הישראלי (שאינו אנימטיבי), הן מבחינת תקציבים והן מבחינת תשומת לב ציבורית ומחקר, אף על פי שהקולנוע והאנימציה התפתחו בישראל פחות או יותר במקביל. בדומה לקולנוע הישראלי, ההנפשה הישראלית היא לרוב לא ריווחית ועל כן מקורות המימון של ההפקות המקומיות מבוססים ברובם על תמיכה של קרנות ומענקים מגופים שונים. בשל עלות ההפקה הכרוכה בייצור אנימציה, הגבוהה לרוב מזו של קולנוע, הפקות רבות הן למעשה קו-פרודוקציות עם מדינות שונות.
תחילת הדרך
בשנות ה-20 וה-30 רווח השימוש בהנפשה בפרסומות של מוצרים שונים. לעיתים מדובר היה בפרסומות שנעשו כולן באנימציה ולעיתים בשימוש באלמנטים אנימטיבים בפרסומות מצולמות. הטכניקות הנפוצות בשנים אלה היו בעיקר סטופ-מושן של בובות וחפצים ושימוש בציורי קו גזורים (קאט אאוט, שהוא תת-סוג של סטופ מושן), אך נעשה גם שימוש בהנפשה מצוירת קלאסית.
יוצרי האנימציה בתקופה זו היו ברובם עולים חדשים והיצירה שלהם אופיינה בהשפעות מסרטי האנימציה הראשונים והחלוציים שנוצרו בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, וככאלה הן כללו מעט מטמורפוזות ותנועות מצלמה. הפרסומות לא אופיינו בגישה אמנותית מיוחדת ועשו שימוש ספק פרימיטיבי ספק פונקציונלי בהנפשה שלא נתפשה כסוגה עם פוטנציאל אמנותי, וזאת ככל הנראה בשל החשיפה הדלה של היוצרים לאנימציה.
את ההשפעות של ההנפשה האמנותית האירופאית והקְַרטוּן המסחרי האמריקאי, שהיו מתקדמים בהרבה מבחינה אמנותית וטכנית ונוצרו במקביל בשנות ה-20 וה-30, ניתן לגלות בהנפשה הישראלית רק כ-20 שנים מאוחר יותר. צביקה אורן, מחלוצי חקר האנימציה הישראלית, טען על כן כי "יש עניין, ארכאולוגי אולי, במעט האנימציה שנעשתה בארץ לפני מלחמת העולם השנייה" אך למעשה כמו בארצות רבות שאינן במערב אירופה או ארצות הברית, "ההיסטוריה של האנימציה בישראל מתחילה רק אחרי המלחמה. בדרך כלל עם אנשים אשר, מתוך תמימות וחוסר ידע, ממציאים הכל מחדש".
ככל הידוע, סרט האנימציה העצמאי הראשון שנעשה בישראל היה "הרפתקאותיו של גדי בן סוסי" (1931) – סרט אנימציה אילם בן כ-8 דקות שהופק על ידי האחים ברוך ויצחק אגדתי ואוייר על ידי הצייר והקריקטוריסט אריה נבון שככל הנראה גם הנפיש את איוריו. יוצרי הסרט נמנים גם בין יוצרי פרסומות האנימציה שקדמו ליצירת הסרט ולכן, באופן יחסי, היו בעלי ניסיון ביצירה מונפשת. בניגוד ליצירות המסחריות – הפרסומות הקודמות שיצרו – בסרט זה ניסו המפיקים והמאייר-אנימטור, ליצור סרט של ממש, שאינו מפרסם מוצרים אלא מהווה יצירה נרטיבית שמספרת על הרפתקאותיו של בחור ישראלי ממוצא תימני המשוטט ברחבי תל אביב ומחפש פרנסה ואהבה.
טרום עידן הטלוויזיה (1948–1967)
בשנות ה-50 וה-60 ההקרנה של סרטי הנפשה בבתי הקולנוע בישראל הייתה מוגבלת מאוד. אלה היו בעיקר סרטי דיסני מסוימים וסרטי הנפשה אומנותיים יותר, בודדים, ששגרירויות מסוימות השאילו לבתי הקולנוע. גם בפסטיבלי הקולנוע שהתקיימו בישראל משנות ה-50 ואילך לא הוקרנה אנימציה. בהיעדר השפעות רבות, רוב היוצרים למעשה נאלצו להמציא מחדש את האנימציה, כמעט ללא קשר עם ההתפתחויות בעולם – לא עם "תור הזהב" של הקרטוּן ההוליוודי ולא עם הפריחה של האנימציה כאמנות אישית.
גם בתקופה זו האנימציה הישראלית התבססה בעיקר על כישרון וידע של עולים חדשים ומהגרים, ביניהם יורם גרוס, יוסף באו וברק שקין, שהביאו את הידע והניסיון שלהם מלימודים או עבודה באירופה, וחלקם גם נחשפו להשפעות רבות ומתקדמות יותר.
יורם גרוס
יורם גרוס, יליד פולין, שרד את השואה, השתלב בתעשיית הקולנוע הפולנית, ועבד בין היתר לצדו של הדוקומנטריסט ההולנדי הנודע יוריס איוואנס. ב-1950 עלה לישראל עם אחיו נתן, מחלוצי הקולנוע הישראלי. בשל ניסיונו הקולנועי, גויס עם ליחידת הסרטה בצה"ל ולאחר שחרורו החל לעבוד כצלם חדשות בשירות "יומני כרמל". במקביל רכש מצלמה ישנה שאפשרה לו להתחיל ליצור סרטי אנימציה קצרים וניסיוניים.
בשנת 1962 התקיימה בתל אביב הקרנת הבכורה החגיגית לסרט בעל החלומות, אותו יצר גרוס עם אחיו שכתב את התסריט, ואשתו שביימה יחד איתו. הסרט הוא בעל חשיבות היסטורית מיוחדת משום שמדובר לא רק בסרט האנימציה הראשון באורך מלא שנוצר בישראל, אלא במזרח התיכון כולו. הסרט שנוצר בטכניקת סטופ-מושן, מתבסס על הסיפור התנ"כי של יוסף ואחיו. הסרט השתתף באותה שנה בתחרות הרשמית בפסטיבל קאן והוקרן בפסטיבל סרטים תנ"כיים בווינה.
יוסף באו
יוסף באו היה צייר, סופר ומאייר שעלה לישראל מפולין אחרי מלחמת העולם השנייה. בישראל עשה באו כותרות, קטעי אנימציה, פתיחים, וכמה תשדירי פרסומת שהופיעו בטלוויזיה דוגמת "מזון לשעת חירום", "הכן רכבך לחורף", "שיטת הניקוד פועלת" ועוד. באו יצר גם סרט אנימציה קצר ואישי אחד – "מתנה" (1972).
ברק שקין
ברק שקין עלה לישראל בגיל 15 מצרפת, התגייס ולחם במלחמת העצמאות. בשנת 1954 חזר לצרפת, קנה מסרטה ולמד קולנוע באופן מעשי, תוך עבודה מסחרית באולפני אנימציה מרכזיים בפריז. כאשר חזר לישראל ב-1959 נתקל לדבריו ביחס עוין מצד אולפני האנימציה הקיימים. הבדל משמעותי בין שקין לבין יוצרים אחרים באותה תקופה, מלבד היותו צעיר יותר, הוא ההשפעות השונות מאלה שאיתן הגיעו היוצרים ממזרח אירופה. שקין נחשף ליצירה מונפשת בצרפת, בסביבה בה ניתן היה לצפות באנימציה מסוגים רבים ומגוונים. בסרטיו ניתן לראות למשל השפעות של האולפן המהפכני UPA שפעל בניו יורק והתמקד בעיצוב גרפי מודרני ובתנועה קצבית על חשבון הריאליזם הקישוטי של דיסני למשל. בסך הכל יצר שבקין בישראל כ-350 סרטים קצרים (חלקם קולנוע מצולם וחלקם סרטי אנימציה).
שנות ה-70 וה-80
בתקופה זו בפתחה ישראל כולה והיצירה המונפשת הישראלית בפרט, לעולם ואיתו להשפעות בינלאומיות. שידורי הטלוויזיה שהחלו בתקופה זו, לצד המוני המתנדבים שהגיעו לישראל והירידה במחירי טיסות תרמו לעניין זה.
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 החלה התעניינות גוברת באנימציה, הן כבידור והן כאמנות ועל פי חוקר האנימציה, צביקה אורן ניתן לזקוף זאת לטובת מספר גורמים :
סרט האנימציה הישראלי השני באורך מלא נוצר גם הוא באותה תקופה: יער אמלש הקסום (1974). בדומה ל"בעל החלומות", הסרט נוצר בטכניקת סטופ-מושן על ידי שלמה סוריאנו וסם דובינר. הסרט לא הוקרן בישראל בשנת יצירתו, אבל ייצג את ישראל בתחרות הרשמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין. הוא זכה להקרנת בכורה ישראלית במדיטק חולון, רק בשנת 2011.
לימודי אנימציה
במהלך שנות ה-70 וה-80 החלה לראשונה בישראל התמקצעות ולימודי הנפשה. ישראלים רבים יצאו להשתלמויות ולימודים מחוץ לישראל דבר שהשפיע ופיתח מאוד את יצירתם, אך תרם גם להתפתחות האנימציה הישראלית בכלל.
טוביה קורץ, מאייר שנסע לניו יורק ללימודי אנימציה, מילא עם שובו תפקיד מרכזי ביצירת אנימציה לטלוויזיה החינוכית, לפרסומות, לסרטי הדרכה ובסיוע ליוצרים צעירים. בדומה לו, גם דודו שליטא, חבר קיבוץ עין גדי, למד אנימציה בארצות הברית ועם שובו לישראל ב-1977 פתח אולפן הפקות בקיבוצו. באולפן זה נוצרו תשדירי שירות, וסרטים חינוכיים עצמאיים. ב-1987 עבר שליטא לגוש דן והקים את "אולפני אנימה".
המוסד היחיד שהציע קורסי אנימציה בישראל היה "המכללה לאמנויות הטלוויזיה", שהוקמה בתל אביב עם תחילת שידורי הטלוויזיה. צבי נדב, מנהל המחלקה לגרפיקה בטלוויזיה החינוכית, ניהל את קורסי הגרפיקה והאנימציה לטלוויזיה.
בשנת 1971 הוקמה היחידה לאנימציה בבצלאל, שבמשך 26 שנים נוהלה על ידי יצחק יורש שהוזמן לתפקיד אחרי שנה כראש המחלקה לשירותי אמנות בטלוויזיה הכללית.
החל מסוף שנות ה-70 ולתוך שנות ה-80 הלכו והתרבו אפשריות לימודי האנימציה בישראל ומסגרות לימוד רבות נפתחו, לצד הקמת מסלולי לימוד במוסדות קיימים. בין אלה ניתן למנות למשל את לימודי האנימציה במחלקת הקולנוע בבית-צבי, במוזיאון תל אביב, בוויצו חיפה ובמקומות רבים נוספים. עם זאת, בודדים בלבד מבין המאות שלמדו במסגרות אלה המשיכו לעסוק באנימציה. חלקם השתלבו באולפנים של הטלוויזיה בישראל, אחרים עברו לחו"ל או עבדו לבד על סרטיהם. אחד הבולטים מהם הוא גיל אלקבץ שסרט הגמר של לימודיו בבצלאל זיכה אותו בפרס ראשון, משותף, על סרט ביכורים בפסטיבל האנימציה החשוב אנסי ב-1984.
ראשית ההתאגדות
בשנת 1977 הוקם לראשונה איגוד ישראלי לאנימציה שבשיאו מנה מעל ל-100 חברים. ב-1985 נוסד גם הסניף הישראלי של אסיפ"א - האגודה הבין-לאומית לסרטי הנפשה.
שנות ה-90
בתקופה זו המשיכה ההנפשה הישראלית לגדול בכמותה ולהתפתח באיכותה ולצד אלו גם החל תיעוד טוב יותר של האנימציה הישראלית. תיעוד זה נעשה בעיקרו ב-42 ידיעונים שהוציא הסניף הישראלי של אסיפ"א בין השנים 1991–1997.
במהלך שנות ה-90 יוצא לאור גם סרט אנימציה באורך מלא "הרפתקאות שלומיאל" (1995) של הבמאי הישראלי, בוגר בצלאל, חנן קמינסקי.
שנות ה-2000
עם השנים מסלולי לימודים רבים נסגרו ונפתחו אחרים במקומם, לצד מסלולים שדווקא הרחיבו את פעילותם.
נכון ל-2022, ניתן ללמוד אנימציה במספר מוסדות לימוד אקדמיים וביניהם: בצלאל (הן במסגרת המחלקה לאמנויות המסך והן במסגרת מחלקות נוספות), המכללה האקדמית ספיר, מנשר (מסלול שאינו בהכרח אקדמי), ויצו חיפה (במסגרת המחלקה לתקשורת חזותית), המכון הטכנולוגי חולון (במסגרת המחלקה לתקשורת חזותית), אוניברסיטת תל אביב (המסלול למדיה דיגיטלית) והמכללה האקדמית תל חי. לצד אלה קיימים מסלולים מעשיים שאינם אקדמיים וקורסים רבים ברחבי הארץ.
גם אולפנים וסטודיואים רבים נסגרו במהלך השנים ואחרים קמו במקומם. ישנם עשרות רבות של סטודיואים בגדלים וסגנונות שונים, כאשר הקטנים שבהם מורכבים מעובדים בודדים והגדולים מעשרות ואף למעלה מ-100 עובדים (למשל סטודיו סנובול העוסק בעיקר באנימציית תלת מימד ממוחשבת). בנוסף לאלו ניתן גם למצוא עשרות רבות של עובדים "פרילנסרים" שאינם עובדים בסטודיו קבוע או על פרויקטי אנימציה קבועים, אלא בהפקות מזדמנות או בפיתוח ויצירה של סרטים עצמאיים.
בשנות האלפיים הופקו בישראל מאות רבות של סרטים קצרים שרבים מהם אף זכו להצלחה בפסטיבלים ברחבי העולם, וכן מספר סרטים באורך מלא  :
בנוסף ליצירה של סרטים התרחשו תהליכים נוספים שתרמו לפיתוחה של ההנפשה הישראלית, למשל הקמת "אסיף" – אירוע הקרנת סיכום שנה של אנימציה ישראלית, שהחל בינואר 2001 ביוזמת אסיפ"א ישראל ומתקיים מדי שנה במסגרת פסטיבל "אנימיקס" בסינמטק תל אביב, והקמת פסטיבל האנימציה "אניניישן" שמתקיים מדי שנה בסינמטק ירושלים.
בנוסף, בשנת 2011 הוקם איגוד מקצועות האנימציה ונרשם כעמותה המאגדת ומייצגת את העוסקים בתחומי האנימציה בישראל.
דוד אדלשטט
דוד אדלשטט (בכתיב יידי: דוד עדעלשטאט; ברוסית: Давид Эдельштадт ; בכתיב לועזי: David Edelstadt; 9 במאי 1866, קלוגה, רוסיה – 17 באוקטובר 1892, דנוור קולורדו) היה משורר יידיש אנרכיסט, יהודי רוסי-אמריקאי.
קורות חיים
אדלשטט נולד בעיירה קלוגה לא הרחק ממוסקבה לאביו החייל הניקולייבי שהתיישב אחרי שחרורו בעיירה שכמעט לא היו בה יהודים. הוא לא קיבל כמעט שום השכלה יהודית ושפת האם שלו הייתה רוסית. הוא למד תקופה קצרה אצל מלמד יהודי ואחרי כן רוסית אצל מורה פרטי. ב-1881 בגיל 15 עזב את קלוגה ונסע לקייב שם התגוררו שלושה מאחיו. תקופה זו הייתה קשה עבור היהודים משום שהשלטון הרוסי נלחם במגמות המהפכניות שהחלו לפעול אז על ידי עידוד פעילות אנטישמית. ב-8 במאי 1881 פרץ פוגרום ביהודי קייב. דוד אדלשטט היה נוכח בפוגרום, בו לא נפגע פיזית אבל התמוטט וחלה מאוד כתוצאה ממה שראה. בהיותו בבית החולים הוא התקרב לחבורת סטודנטים יהודים שעזרו ליהודים הפצועים שאושפזו שם. מסטודנטים אלו שמע שירים וסיפורים על מהפכנים נגד הצאר. גיבוריו באותה תקופה היו צעירים שניסו לפגוע בצאר ונדונו לתלייה. בפוגרום נפגעו בעיקר היהודים העניים, פועלים, בעלי מלאכה וסוחרים זעירים. אחת התוצאות לפוגרום זה ודומיו שהיו באותה שנה הייתה תחילת ההתעוררות הציונית ואז נוסדה ביל"ו. ארגון אחר שקם היה "עם עולם" שמטרתו הייתה להקים בארצות הברית מושבה חקלאית הבנויה על יסודות קומוניסטיים.
אדלשטט נסע עם האנייה הראשונה והגיע לפילדלפיה ב-30 במאי 1882 ובאותו יום נסע לניו יורק. אך הוא לא נשאר זמן רב בניו יורק ואחרי זמן לא רב נסע לאחיו בסינסינטי. שם הא מתחבר לחוג הרדיקלי שהורכב ממהגרים יהודים מרוסיה. בסינסינטי למד את מלאכת תפירת כפתורים והתחיל לעבוד בסדנת יזע. ב-1885 כבר היה אדלשטט מעורב בצורה עמוקה בהשפעה אנרכיסטית והיה פעיל באיגוד המקצועי הרדיקלי Truth Seekers. ב-1886 כשפרצו מהומות היימרקט בשיקגו ובשנה שאחרי זה כשתלו את ארבעת האנרכיסטים פרסונס, שפיז, אנגל ופישר היה אדלששטט על סף התמוטטות עצבים. אך האירועים רק גרמו ליצירתו לפרוח.
ב־1890 נבחר להיות עורכו של העיתון האנרכיסטי שיצא בניו יורק פֿרייע ארבייטער שטימע (קול הפועל החופשי) אותו ערך עד כמה חודשים לפני מותו. ב־1891 החל לסבול משחפת ולכן נסע לדנוור קולורדו כדי להתרפא. תנאי החיים שלו שם היו קשים בשל מחסור בכסף. למרות זאת כתב שם הרבה שירים ויצירות בפרוזה. ב-17 באוקטובר 1892 הלך לעולמו.
יצירתו
אדלשטט פעל כיוצר בארצות הברית ארבע שנים בלבד. למרות התקופה הקצרה הזו השאיר רושם עז בספרות יידיש, ובמיוחד בחוגים הרדיקליים הן בארצות הברית והן ברוסיה. יצירתו של אדלשטט משתייכת לרומנטיקה המהפכנית. הוא לא התייפה והתחנחן ביצירותיו, לא כתב במשקלים מסובכים. ביצירותיו יש חספוס אבל אהבה גדולה לאדם העובד ולטבע. הוא ראה בשכלול סגנוני של שירתו מותרות. הוא ענה לאחד מידידיו שהצביע על פגמים צורניים בשירתו: איך אתה לא מתבייש להעיר את תשומת לבי על החרוז כאשר הפועלים מתים בהמוניהם משחפת בבתי החרושת המחניקים. האם אתה סבור שאני יכול לשבת בשוויון נפש ולגלף דמויות באולר. אני לא כותב למשכילים, אני לא מבקש השתתפות בצער ממוצצי הדם. אני כותב לפועלים ובנשקם אני מכה - בגרזן.
הייתה לו השפעה עצומה על ציבור הקוראים היהודי בשני צדי האוקיינוס. השפעה זו נבעה לא רק מאיכות שיריו כי אם גם מאישיותו וממותו הטראגי. לא ניתן היה להפריד בין אדלשטט ויצירתו. אדלשטט לא נחשב כמשורר בעל יכולות ספרותיות גבוהות. היידיש שלו אינה מן הטובות ויש לו נטייה לכתוב הרבה במקום בו נחוצה כתיבה מעטה. ההשפעה הגדולה שלו וההערצה לה זכה הן בשל האמת הפנימית המתבטאת בשיריו. הוא לא מתייפייף אלא כותב את מה שהוא חושב וחש. המשורר יעקב גלטשטיין כתב עליו: על אדלשטט אפשר לומר, אם רוצים, הוא אגדה וטוב לארוג אגדה של התקופה עם דמותו. האגדה אדלשטט הייתה כבר בימיו נחמה לאלפים ששרו את שיריו. אחד משיריו הראשונים ביידיש היה השיר אין קאַמף (במאבק) שהתקבל על ידי העם והיה נפוץ מאוד. מוריס רוזנפלד מאוד התפעל ממנו והכריז עליו כשיר מופת פרולטארי. אחד השירים שעוררו רושם עז ביותר גם בקרב הציבור וגם בקרב המשוררים ביידיש היה שירו הצוואה. ה. לייוויק כתב עליו: "עד היום לא אוכל לשכוח שעשתה עלי - בשנות ישיבתי בבית הסוהר, בימי המהפכה הראשונה ברוסיה הצארית, זמרת שיר -הצוואה לאדלששטט ... מתחת לתקרותיהם של פרוזדורי בית-הסוהר הארוכים הייתה נישאת תרועת שירו של אדלשטט כמשק כנפי משי דקות, מסורג אל סורג. מתא אל תא. הייתה חודרת בעד כל סדק, מתנפנפת מעליך, כמעט משיקה על פניך ...".
האידיאל שלו היה עולם ללא שליטים ובלי דמעות. עולם בו לא תהיה הפרדה בין שלך ושלי. עולם בו אהבה לא נקנית ונמכרת בכסף. מקום בו כנסיות ובתי כנסת יהפכו לאסמים לבקר. עולם בו כתרים וכדורי רובה יישארו רק במוזאונים. עולם בו האמנות, המדע והתעשייה יפילו את האמונות הטפלות ואת הבורות. עולם בו יחשיבו כל נשמת אדם כקדושה והחרות תהיה לכולם למרות שנושאי שירתו היו בעיקר סבלו של מעמד הפועלים ומלחמה כנגד העושק, הרי מדי פעם בפעם כתב גם שירים ליריים, חלקם ברוסית ובסוף חייו גם ביידיש. אחד השירים הליריים היפים שלו הוא דער פֿאַרװוּנדערטער אָדלער (הנשר הפצוע) שתחילתו היא:
אדלשטט גם תרגם ליידיש שירה רוסית ממנה הושפע, כמו שירים של נקראסוב, ניקיטין ואחרים. בנוסף לשירה כתב גם פרוזה: סיפורים ומאמרים.
פדמלון אדום-רגל
פדמלון אדום-רגל (שם מדעי: Thylogale stigmatica) הוא מין יונק ממשפחת הקנגוריים המצוי בטבע בצפון אוסטרליה ובגינאה החדשה ביערות גשם וערבות לחות.
הפדמלון הוא מין קטן יחסית של קנגורו בגובה 76 סנטימטר, באורך 38–58 סנטימטר, אורך זנב 30–47 סנטימטר ומשקל של 2.5-7 קילוגרם. הוא בעל פרווה חומה-אפורה רכה ופלומתית ובטן בהירה בצבע שמנת. הרגליים של קנגורו זה קטנות יחסית וכהות יותר משאר הגוף, והאוזניים והחוטם קצרים. הפרטים החיים ביערות כהים יותר משוכני הערבות. הפדמלון יכול לחיות בטבע 4–9.7 שנים.
הפדמלון מצוי בטבע בין יערות לחים בגינאה החדשה עד לקווינסלנד ולניו סאות' ויילס ושם הם מלחכים בבדידות או לעיתים בקבוצות קטנות, עלים פירות וזרעים נופלים. הם ניזונים בעיקר מעלים רחבים שנפלו וכן משרכים, מיני אלתיים, פרחי Pleiogynium, ועשבים מהמינים: Paspalum notatum ו-Cyrtococcum oxyphyllum. הוא מלחך את המזון לאור שעות היום בעומדו על ארבע ומסוגל במהירות להזדקף ולנתר הרחק למשמע סכנה.
הטורפים של הפדמלון בטבע כוללים את הדינגו, נמיית כיס נמרית, פיתון השיחים וכן כלבי בית פראיים. הפדמלון יזהיר בעזרת בטישה ברגליו כל פדמלון וינתר הרחק, בדרך כלל לעבר שיחים בהם יהיה קשה למצוא אותו. סכנה גדולה יותר עבור הפדמלון הוא שרפות יער גדולות.
תת-מינים: למין זה ישנם 4 תת-מינים:
פולקסווגן סוג 2
פולקסווגן סוג 2 (בגרמנית: Volkswagen Type 2, קרוי גם: Volkswagen Kombi) היא מסחרית מתוצרת קונצרן הרכב הגרמני פולקסווגן אשר מיוצרת משנת 1949 ועד היום.
רוז'ה דיוואזן
רוז'ה אנטואן דיוואזן (בצרפתית: Roger Duvoisin; ז'נבה, 28 באוגוסט 1904 – ניו ג'רזי, 30 ביוני 1980) היה צייר וסופר שווייצרי-אמריקני. נודע בספרי הילדים שכתב ואייר.
ביוגרפיה
רוז'ה דיוואזן נולד לאב ארכיטקט. גדל והתחנך בז'נבה, בה סיים את האקדמיה לאמנויות, תוך שהוא מתמחה בציור תפאורות-תיאטרון ובציור קיר.
ב-1926 נסע לצרפת, שם ניהל תחילה מפעל לקדרות בעיירה פרני-וולטיר ואחר כך נתמנה מנהל אמנותי של מחלקת הציור במפעל-טקסטיל בעיר ליון.
כעבור שנה הוזמן לנהל מפעל דומה בניו יורק. אך בבואו לארצות הברית פשט המפעל את הרגל. דיוואזן החליט לנסות להגשים חלום ישן שלו — איור ספרי-ילדים.
ב-1938 קיבל אזרחות אמריקנית, ומאז אייר וכתב עשרות ספרים, רובם לגיל הרך. ספריו מצטיינים בשילוב של טקסט וציור. סגנונו תמציתי ובהיר וציוריו הצבעוניים שופעי שימחת-חיים.
בשנת 1959 הוא אייר את הספר הראשון מסדרת סיפורי עם של המדינות מאת וירג'יניה הבילנד.
פרסים
דיוואזן קיבל עיטורים ואותות-כבוד על תרומתו בת-הקיימא לספרות-הילדים. ביניהם:
משפחתו
רעייתו, הסופרת לואיז פטיו (נולדה 1904), חיברה בין השאר את הסדרה רבת-ההצלחה, אותה אייר, "האריה המאושר" (1954). הסדרה תורגמה ל-14 שפות ונפוצה במיליון עותקים.
גרג אנתוני
גרגורי קרלטון "גרג" אנתוני (באנגלית: Gregory Carlton "Greg" Anthony; נולד ב-15 בנובמבר 1967) הוא כדורסלן עבר ופרשן כדורסל אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1991–2002. לאורך 11 עונותיו בליגה שיחק עבור 6 קבוצות שונות, ורשם ממוצעים כוללים של 7.3 נקודות, 4.0 אסיסטים, 1.9 ריבאונדים ו-1.2 חטיפות למשחק.
אביו של הכדורסלן קול אנתוני.
קריירת מכללות
אנתוני נולד וגדל בלאס וגאס שבנבדה, ובשנת 1986 החל ללמוד באוניברסיטת פורטלנד אשר באורגון. לאחר שנה אחת בפורטלנד עבר ללמוד באוניברסיטת נבדה בלאס וגאס (UNLV), ובשנת 1988 הצטרף לקבוצת הכדורסל שלה, אותה אימן חבר היכל התהילה של הכדורסל ג'רי טרקניאן. בעונת 1989/1990 הוביל את הקבוצה, לצדם של לארי ג'ונסון וסטייסי אגמון, לזכייתה הראשונה אי פעם בטורניר אליפות המכללות. במשחק חצי הגמר גברו ה"רבלס" על אוניברסיטת ג'ורג'יה טק, בה שיחקו דניס סקוט וקני אנדרסון, ובמשחק הגמר הביסו ב-30 הפרש את אוניברסיטת דיוק, בה שיחק כריסטיאן לייטנר. באותה עונה פתח אנתוני בכל משחקי קבוצתו, ותרם 11.2 נקודות, 7.4 אסיסטים ו-2.7 חטיפות בממוצע למשחק. בעונת 1990/1991 המשיך להציג יכולת גבוהה, עם ממוצעים של 11.6 נקודות ו-8.9 אסיסטים למשחק, אולם UNLV הודחה מטורניר האליפות בשלב חצי הגמר. בעת סיום לימודיו, ניצב אנתוני במקום הרביעי בתולדות ליגת המכללות בסך אסיסטים בקריירה, עם 950.
קריירת משחק מקצועית
בדראפט ה-NBA 1991 נבחר אנתוני בבחירה ה-12, על ידי ניו יורק ניקס. את עונות ו- סיימו הניקס עם המאזן הטוב ביותר באזור המזרחי, ובפלייאוף 1994 העפילו לגמר ה-NBA, לראשונה מזה 21 שנים; בסדרת הגמר עצמה הפסידה הקבוצה מול יוסטון רוקטס, בתוצאה 3–4. לאורך הפלייאוף שותף אנתוני בכל 25 המשחקים, בעיקר הודות ליכולותיו ההגנתיות, ורשם ממוצעים של 4.9 נקודות ו-2.4 אסיסטים למשחק.
בדראפט ההרחבה של שנת 1995 נבחר אנתוני על ידי ונקובר גריזליס, לקראת עונת הבכורה של המועדון. בעונתו הראשונה בקבוצה הוביל את הגריזליס בממוצעי נקודות ואסיסטים למשחק, עם שיאי קריירה של 14.0 נקודות ו-6.9 אסיסטים למשחק. את אותה עונה, כמו גם את העונה שלאחריה, סיימו הגריזליס עם מאזן הניצחונות הנמוך ביותר בליגה (29–135 בשתי העונות).
קריירה כפרשן
לאחר פרישתו ממשחק החל אנתוני לשמש כפרשן של משחקי ליגת ה-NBA וליגת המכללות ברשתות טלוויזיה שונות.
Shut Up Chicken
Shut Up Chicken הוא סינגל של אל קפון שיצא ב-10 בינואר 2020 על ידי Jo&Co. הסינגל נכתב על ידי בסהאנטר, קליידי, תומאס ג'ולס ואילקאיי סנקן. הסינגל נכתב במהלך מפגש כתיבה של חברת התקליטים PowerHouse בדובאי.
אליהו איזקסון
אליהו איזקסון (י"א באדר ב' תרפ"א, 21 במרץ 1921 – ח' בתשרי תשס"ח, 20 בספטמבר 2007) היה איש עסקים ואיש ציבור ישראלי, מראשי הפרדסנות בארץ ישראל. נשיא התאחדות האיכרים ויוזם הקמתם של מספר יישובים בישראל. חבר הוועדה המייעצת של בנק ישראל, קונסול כבוד של נורווגיה בישראל ויושב-ראש לשכת המסחר ישראל-בריטניה.
תולדותיו
נולד בירושלים, דור שלישי לפרדסנים ארץ-ישראלים. אביו צבי איזקסון היה מראשי הפרדסנות בארץ ישראל וכיהן לפניו כנשיא התאחדות האיכרים. אמו, מרגלית, היא בתו של הרופא והפרדסן ד"ר אהרון מאיר מזי"א, שהיה נשיא ועד הלשון העברית. בצעירותו עבר עם משפחתו מירושלים לתל אביב והתגורר בבניין מלון פלטין שהקימו אביו וסבו ברחוב נחלת בנימין פינת אחד העם.
בשנות ה-40 סיים לימודי משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים והוסמך כעורך דין ביולי 1945. במהלך לימודיו הכיר את אשתו, רות לבית ציזלינג, ממשפחת מייסדי תל אביב. בשנות ה-50 התגורר בחיפה, שם ניהל את סוכנות הביטוח "מלפורד". בשנת 1956 שב למרכז הארץ והתגורר עד סוף ימיו בהרצליה.
איזקסון טיפח את פרדסי המשפחה והרחיב את עסקי המשפחה בישראל ומחוצה לה, בעיקר בנורווגיה. בשנת 1965 התמנה כקונסול כבוד של נורווגיה בישראל. קיבל שני עיטורים ממלך נורווגיה על תרומתו להידוק הקשרים בין שתי המדינות. כן כיהן כיו"ר לשכת המסחר ישראל-בריטניה, וזכה לעיטור ממלכת אנגליה.
במשך שנים רבות היה פעיל מרכזי בהתאחדות האיכרים וב"פרדס" – שני הארגונים החקלאיים הוותיקים בישראל. במשך ארבע עשרה שנה, בין השנים 1977 – 1991, שימש כנשיא התאחדות האיכרים בישראל. בתקופתו כנשיא ההתאחדות פעל נגד מדיניות ממשלות ישראל שפגעה בחקלאים ובחקלאות. הוא טען כי גם בעידן המודרני החקלאות היא אבן יסוד בקיומה של המדינה ובלעדיה לא תהיה היאחזות יהודית בארץ ישראל.
איזקסון יזם הקמת תשעה יישובים חדשים ברחבי בארץ, ובהם כרמי יוסף וקדמת צבי שברמת הגולן, הנקרא על שם אביו.
יחד עם ידידו מתקופת תל אביב הקטנה תד אריסון הקים בשנת 1993 את מוזיאון העלייה הראשונה בזכרון יעקב. כמו כן הקים בשיתוף האקדמיה ללשון העברית את מכון מזי"א לתולדות תחיית הלשון העברית, על שם סבו, ובו הספרייה הגדולה של ד"ר מזיא השוכנת במתחם טליתא קומי בירושלים.
בין תפקידיו הציבוריים: חבר נשיאות לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים והוועדה המייעצת של בנק ישראל.
נפטר בח' בתשרי תשס"ח (2007), ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
משפחתו
אליהו איזקסון היה נשוי לרות איזקסון, לשעבר יו"ר ויצו העולמי.
ילדיו הם:
ארנסט לב
ארנסט לב (21 באוקטובר 1946 - 11 באוגוסט 2013) היה מלחין, מנצח, מוזיקאי, מנהל מוזיקלי ומורה למוזיקה ישראלי. שימש כחבר בכיר במסדר הבונים החופשיים.
ייסד ארבע תזמורות קאמריות, הופיע כמנצח אורח בתזמורות קאמריות וסימפוניות. כתב יצירות רבות, חלקן בוצעו בתזמורות והרכבים שונים בישראל ומחוצה לה, בקונצרטים, פסטיבלים והוקלטו לרדיו, בתחנות טלוויזיה ועל תקליטורים.
היה בונה חופשי ושימש בתפקידים בכירים רבים במסדר ובלשכות.
נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
קורות חייו
ארנסט לב נולד בסאטו מארה, רומניה. סיים אקדמיה למוזיקה על שם "ג'ורג'ה אנסקו" ברומניה. למד קומפוזיציה וניצוח עם מאסטרו אקים סטויה ויון באצ'יו. עלה לארץ ב-1974. בישראל המשיך את לימודיו עם מאסטרו שלום רונלי-ריקליס.
במשך שנות פעילותיו ייסד ארבע תזמורות קאמריות – שתיים ברומניה ושתיים בישראל. פעל כמלחין במכון הישראלי לסרטים בירושלים.
ניצח על תזמורות ישראליות בסיבובי הופעות באירופה ובמרכז אמריקה. בין השנים 1990–1997 שימש כמנצח וכמנהל מוזיקלי של התזמורת הקאמרית תל אביב-יפו.
ב-2002 זכה במקום ראשון בפסטיבל ארצי לתזמורות כלי נשיפה וגם במקום ראשון בפסטיבל דומה בלוקסמבורג.
בתאריך 2 באוקטובר 2003 בעיר טרגו מורש שברומניה התקיים קונצרט הראשון מסוגו בעולם, קונצרט של מוזיקה סימפונית מסונית בביצוע התזמורת הפילהרמונית של העיר, בניצוחו של ארנסט לב. באותו קונצרט בוצעה גם יצירתו של ארנסט לב: "זיכרונות מהקידושין שלי".
בבנייה החופשית
ארנסט לב קודש לבנייה חופשית ב-08.07.1997 בלשכת "בילו" מס' 33 ברחובות. ב-1999 הצטרף ללשכת "השחר" מס' 32 בתל אביב ונבחר לנשיאה ב-2001.
בתקופת הכהונה 2004–2005 שימש כנושא משרה של מדריך גדול שני בלשכה הגדולה למדינת ישראל. בתקופת הכהונה 2006–2007 היה מפקח אזורי של אזור תל אביב ג', חבר בוועד הגדול, חבר בוועדה המשפטית ובוועדת היכלים ובניינים. כמו כן מונה להיות יושב ראש ועדת המוזיקה של הלשכה הגדולה למדינת ישראל. כיהן כמפקח שני גדול.
היה אח פעיל בלשכות "השחר" מס' 32, לשכת המחקר "גויל" מס' 82, "ירושלים" מס' 84, "הכוכב" מס' 13 ו"מוצרט" מס' 85.
התקדם גם בנוסח הסקוטי הקדמון והמקובל, בלשכת שלמות רמת גן מס' 9, ובמסדר ארון הברית, בהיכל "מצדה" מס' 7.
היה שותף להקמת המסדר החדש - הלשכה הגדולה ירושלים במדינת ישראל, והחל מ-31.01.2013 שימש במשרת המשנה לנשיא הגדול.
במהלך שירותו בבנייה החופשית קיבל אותות מסוניים ופרסים רבים, בארץ ובעולם.
שילב בבנייה החופשית גם את מקצועו כמלחין וכמנצח: ארגן בשיתוף לשכת RENASTEREA את הקונצרט הראשון בעולם למוזיקה מסונית סימפונית, קונצרט אותו הוא ניצח. הקונצרט התקיים בשנת 2003 בעיר TIRGU MURES שברומניה.
כתב יצירות בנושאים מסונים. בין יצירותיו המסוניות: "זכרונות מהקידושין שלי", "שלוש", "שבע הקפות", אוברטורה G", BJ", שירים על מילים של ארתור מרק, שלושה פרלודים מסונים (פרלוד לכל דרגה). תרועה לנשיא הגדול (הוקדש לקידושין של האח המכובד ביותר וולף קנטור), תרועה לנשיא הגדול (הוקדש לקידושיו של האח המכובד ביותר ארתור מרק), "זוהר", פרלוד אבל לזכרו של האח הנכבד מנשה שפירא, פרלוד אבל לזכרו של האח רוברט דויטש מבודפשט' 4DD, BRASSFUNERAL ועוד.
לאחר מותו של לב, ספד לו מוטי צבירן, הנשיא הגדול של הלשכה הגדולה ירושלים:
אדריס (נביא באסלאם)
אִדְריס (בערבית: إدريس) הוא אחד מנביאי האסלאם המוזכרים בקוראן. המסורת האסלאמית מזהה אותו עם חנוך המקראי. מסורות מימי הביניים זיהו אותו לעיתים עם הרמס טריסמגיסטוס.
בקוראן
אדריס מוזכר בקצרה פעמיים בקוראן:
בסורת הנביאים (21) הוא מוזכר יחד עם ישמעאל וד'ו אלכפל, אשר "כולם היו בעזי הרוח... והם בישרים."
במסורת האסלאמית
לפי המסופר בחדית', מוחמד נפגש עם אדריס במהלך המסע הלילי שלו. מוחמד עלה במעלה השמיים, וברקיע הרביעי ראה את אדריס. דמותו של אדריס שימשה השראה למיסטקנים מוסלמים רבים, וחלקם אף ציינו שפגשו בו במהלך מסעותיהם המיסטיים.
בסיפורי הנביאים מסופר על אדריס שהיה ראשון המושכים בעט וראשון הכותבים על מגילות קלף (أول من خط بالقلم ودون الصحف). אל-כסאאי מספר כי אלוהים הוריד עבור אדריס 50 יריעות קלף ואת 28 אותיות האלפבית (הערבי). אדריס כתב את האותיות האלוהיות על יריעות הקלף וגם לימד אותן את בניו, באומרו:
הרמס טריסמגיסטוס
בשל קישורו של אדריס עם ראשית הכתיבה ועם מלאכות כפיים אחרות, שמו נקשר בזה של הרמס טריסמגיסטוס. המלומד צדר א-דין שיראזי כתב כי "החוכמה התחילה עם אדם הראשון וצאצאיו, שת והרמס - שהוא אדריס - ונוח..."
דון פרלימפלין ואהבתו לבליסה בגן ביתו
דון פרלימפלין ואהבתו לבליסה בגן ביתו, נקרא גם בשם אשת הסנדלר ודון פרלימפלין (בספרדית: Amor de Don Perlimplín con Belisa en su jardín) הוא מחזה קצר פרי עטו של המחזאי הספרדי פדריקו גארסיה לורקה מסוגת הפארסה. המחזה נכתב ב-1928 והוצג לראשונה ב-Teatro Español במדריד ב-3 באפריל 1933.
תקציר העלילה
המחזה מספר את סיפורו של רווק מזדקן, דון פרלימפלין, שמשרתתו מרקולפה משכנעת אותו שעליו להינשא מכיוון שהיא הולכת ומזדקנת ושהיא לא תוכל תמיד לטפל בו. דון פרלימפלין מביע ספקות, אבל מסכים לשאת לאישה את שכנתו בליסה, הצעירה ממנו בהרבה, שאינה מתאימה לו. בליסה נענית לשידוך מכיוון שאימה רודפת הבצע משכנעת אותה שכספו של דון פרלימפלין יהפוך אותה למושכת יותר בעיני גברים אחרים.
בליל כלולותיהם מופיעים שני שדונים, סוגרים את המסך ואומרים שיש דברים שיש להשאירם בלתי נראים. בבוקר המחרת מגלה דון פרלימפלין שהוא קורנן בליל כלולותיו בידי חמישה גברים שונים שנכנסו דרך חמישה סולמות מכל אחת מחמש הגזוזטרות. הוא מגיב בצורה מוזרה מכיוון שאין הוא נתקף קנאה, אלא הוא מאושר בשביל אשתו, מכיוון שהיא צעירה, הוא זקן והיא זקוקה לגבר צעיר שיספק אותה.
בליסה מתחילה לקבל מכתבי אהבה מגבר מסתורי עטוף בשכמייה אדומה. היא מתאהבת בגבר המסתורי וקובעת להיפגש איתו בגן ביתו של דון פרלימפלין. בליסה מגיעה למפגש בשעה שנקבעה, מבין הענפים מופיע הגבר עטוף בשכמייה רחבה. הגבר מועד פצוע אנוש, ומתברר שזהו דון פרלימפלין בעצמו, שאת מכתבי האהבה שלו העבירה מרקולפה.
מנה מנה
מנה מנה (#מנהמנה) היא תוכנית בישול ישראלית ששודרה מדי יום ראשון, והועבר לשידור בימי חמישי בערוץ הילדים בשעה 15:00 בהנחיית לירון ויצמן. בכל פרק מתארח אורח אחר ויחד עם לירון הם מכינים 3 מתכונים שקשורים לאותו נושא בו הפרק מדבר (לדוגמה: פיקניק, ישראלי).
מבנה התוכנית
בתחילת התוכנית, אותו האורח שמתארח בתוכנית נשאל שאלות העדפה (לדוגמה: צ'יפס או פירה?).
לאחר מכן האורח ולירון מתכנסים במטבח להתחלת התוכנית עצמה, וצופים בפינה "בלי פילטר" בהנחיית נועה פילטר.
אחרי שהפינה מסתיימת האורח ולירון מתחילים להכין את המנה הראשונה והגדולה ביותר בתוכנית. בסיום הכנת הארוחה, הם צופים בפינה "בהגזמה".
בסיום הפינה הם לוקחים טיפ בריאותי ממכונת הטיפים הבריאותיים של מנה מנה ואז מכינים את "המנה בקטנה" - מתכון נוסף אך קטן יותר מהמתכון הראשון שהוכן.
לאחר מכן הם צופים בפינה "סוכר-יאאא!" ואז מכינים את מנת הבית, המנה שבחר אותו האורח להביא לנו (מתכון) ולהכין אותו ביחד עם לירון בתוכנית.
במהלך התוכנית כולה מתבקש האורח לבחור ארבעה אנשים מועדפים עליו מהחיים ולשים אותם בקבוצת הוואטסאפ של מנה מנה.
הפינות
בכל תוכנית משודרות 3 פינות שונות
ג'רי קוין
ג'רי אלן קוין (נולד ב-30 בדצמבר 1949) הוא ביולוג אמריקאי הידוע בזכות עבודתו על היווצרות המינים ופרשנות התכנון התבוני. הוא פרסם עשרות מאמרים על אבולוציה. הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטת שיקגו בתחום האקולוגיה והאבולוציה. הוא מתמקד בהיווצרות המינים ובגנטיקה אקולוגית ואבולוציונית, ועוסק בחקר זבוב הפירות, דרוזופילה. הוא מחבר הספר היווצרות המינים (Speciation) ביחד עם אלן אור וספר העיון "למה האבולוציה נכונה". קוין מפעיל אתר אינטרנט בשם למה האבולוציה נכונה. הוא דוגל באינקומפטיביליזם (Incompatibilism) - ההנחה שאין סתירה בין דטרמיניזם ורצון חופשי.
עבודתו המדעית
קוין הוא בעל תואר בביולוגיה מקולג' ויליאם ומרי, אותו סיים ב-1971. את התואר השני שלו עשה באוניברסיטת רוקפלר תחת תיאודוסיוס דובז'נסקי, אך לימודיו נקטעו עקב גיוסו. לאחר מכן השלים תואר דוקטור בביולוגיה באוניברסיטת הרווארד ב-1978, בהנחיית ריצ'רד לבונטין, והמשיך לפוסט דוקטורט במלגה באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס תחת טימותי פראוט. הוא קיבל את מלגת גוגנהיים בשנת 1989, נבחר לחבר האקדמיה האמריקנית לאמנויות ומדעים בשנת 2007, וקיבל את פרס "המלך הוא עירום" מ"הקרן למען חופש מדת"  ב-2011.
קוין כיהן כנשיא (2011) וסגן נשיא (1996) של החברה לחקר האבולוציה, ובתור עורך משנה של כתב העת האקדמי אבולוציה (1985-1988; 1994-2000), וכתב העת חובב הטבע האמריקאי (1990–1993). החל משנת 2015 הוא מלמד ביולוגיה אבולוציונית, היווצרות המינים, ניתוח גנטי, נושאים חברתיים וכתיבה מדעית.
עבודתו פורסמה בכתבי-עת מדעיים ובעיתונות הפופולרית כמו ניו יורק טיימס, מוסף הספרות של הטיימס, ו-The New Republic. תחומי המחקר שלו כוללים אבולוציה של אוכלוסיות, גנטיקה, היווצרות המינים, אקולוגיה, גנטיקה כמותית, אבולוציה של כרומוזומים, ותחרות זרע.
קוין הוא מבקר של בריאתנות, אבולוציה תאיסטית ותכנון תבוני, זרם חשיבה אותו הוא מכנה "הגלגול הפסאודו-מדעי האחרון של בריאתנות, המתוכנן בחוכמה, לשם עיצוב קבוצה חדשה שמנסה לעקוף מגבלות חוקיות [על לימוד דת במוסדות חינוך]".
הוא מודאג מהנתק בין מה שהציבור מאמין על אבולוציה ובין מה שמדענים יודעים על אבולוציה. הוא קובע כי הערך של לימוד האבולוציה הוא ידע מקורותינו האמיתיים והחזרת תחושת הפלא נוכח הקיום והיקום בקרב האדם.
בביקורת משנת 1996 על התאוריה של בריאתנות ותכנון תבוני, קוין כתב את מאמרו הגדול הראשון ב-The New Republic: "על פנדות ואנשים" (ביקורת ספר), אשר היה הראשון במאמרים רבים שלו על אבולוציה ובריאתנות.
קוין מפרט את הראיות הבאות לאבולוציה, בספרו ובמקומות אחרים: מאובני מעבר מספקים ראיות עשירות לאבולוציה. צ'ארלס דרווין חזה קיומם של מאובנים אלה ב-1859, ואלה שאכן זוהו מאוחר יותר כוללים: הראיות כוללות לא רק את מאובני מעבר, אלא גם את העובדה שהם מופיעים בתיעוד המאובנים בתקופות המתאימות - בין אבותיהם לבין קרובי משפחה מודרניים.