cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יאקוב אוברכט
יאקוב אוברכט (בהולנדית: Jacob Obrecht; נולד ב-1457/1458 – נפטר בסוף יולי 1505) היה מלחין פלמי מתקופת הרנסאנס. הוא היה מלחין המיסות המפורסם ביותר באירופה בסוף המאה ה-15, שרק ז'וסקן דה פרה העיב עליו אחרי מותו. כמו כן חיבר גם מספר רב של מוטטים, שירים ויצירות כליות.
ביוגרפיה
אוברכט נולד ב-1457 או ב-1458, בנם היחיד של חצוצרן העיר גנט וילם אוברכט וליזבטה חרארטס. אמו מתה בשנת 1460 בגיל 20. תמונת דיוקן שלו, שצוירה בשנת 1496, מציינת את גילו כ-38, עדות לשנת הולדתו.
אין פרטים רבים על חינוכו בילדות, אבל סביר להניח שלמד לנגן בחצוצרה, כמו אביו, ומתוך כך למד את אמנות הקונטרפונקט והאלתור על קנטוס פירמוס נתון. קרוב לוודאי, שאוברכט הכיר את אנטואן בינואה בחצר הבורגונדית; בכל מקרה, ברור שהכיר את המוזיקה שלו, כיוון שהמיסה המוקדמת ביותר שלו מגלה הקבלה סגנונית קרובה למלחין המבוגר ממנו.
נראה שאוברכט כיהן בשורה של מינויים קצרי מועד, שרבים מהם באו לקיצם בנסיבות רחוקות מאידיאליות. פעמיים לפחות הסתבך באי-סדרים כספיים, כנראה עקב ניהול ספרים רשלני ותו לא, ויש רשומה מעניינת אחת המעידה על כיסוי גרעון בחשבונותיו בתרומת יצירות שלו למעסיקו. במשך כל התקופה הזו, גם אם לא היה מבוקש כעובד שכיר, זכה לכבוד שאין למעלה ממנו הן מצד פטרוניו והן מצד המלחינים בני זמנו. יוהנס טינקטוריס, שהלחין בנאפולי, מציין אותו במיוחד ברשימה קצרה של גדולי המלחינים בימיו - הישג ראוי לציון בהתחשב בכך, שאוברכט היה בן 25 בסך הכל כשטינקטוריס ערך את רשימתו, ובקצה האחר של אירופה.
אף כי רוב מינוייו של אוברכט היו בפלנדריה שבארצות השפלה, הוא יצא לפחות פעמיים לאיטליה, בפעם הראשונה ב-1487 בהזמנת ארקולה ד'אסטה, דוכס פרארה ושוב ב-1505. הדוכס ארקולה שמע את המוזיקה של אוברכט, שסבבה באיטליה בין 1484 ל-1487 ואמר, כי הוא מעריך אותה מעל זו של כל יתר המלחינים בתקופתו; כתוצאה מכך הזמין את אוברכט לפרארה למשך שישה חודשים ב-1487.
בשנת 1504 נסע אוברכט שוב לפרארה, אבל עם מות הדוכס בראשית השנה שלאחריה איבד את מקום עבודתו. לא ידוע באיזה תפקיד נשאר בפרארה לאחר זאת, אך הוא מת כתוצאה ממחלת הדבר שפרצה שם, זמן קצר לפני 1 באוגוסט 1505.
יצירותיו
אוברכט כתב בעיקר מוזיקת קודש: מיסות ומוטטים, אף כי מספר קטן של שאנסונים וכן שירים בהולנדית ובאיטלקית שרד עד ימינו. כמו כן כתב יצירות ללא טקסט, כנראה כליות.
מבחינה סגנונית, אוברכט מהווה דוגמה מרתקת להפרזה הקונטרפונקטית של סוף המאה ה-15. בדרך כלל הוא משתמש בטכניקת קנטוס פירמוס למיסות שלו, אבל נוקט במגוון מדהים של המצאות מבניות בהמרת חומר מקור פשוט לחיבורי מיסה רבי-פרקים. לפעמים הוא נוטל את חומר המקור שלו ומחלק אותו לפסוקיות קצרות; לפעמים הוא משתמש בגרסאות מהופכות, מן הסוף להתחלה, של מלודיות שלמות, או קטעים מלודיים; במקרה אחד, הוא אפילו שולף את הצלילים היסודיים ומסדר אותם לפי ערך הצליל, מארוך לקצר, ויוצר חומר מלודי חדש מרצפי הצלילים הערוכים מחדש. הוא מעדיף מבנים אפיזודיים, שבהם כל קטע של יצירה משתמש בחומר מוטיבים שונה: נראה בעליל, שבעיני אוברכט גיוון-יתר הוא דבר שלא ייתכן. ההליכים שלו מציגים ניגוד מפתיע למוזיקה של הדור הבא, כמו ז'וסקן דה פרה, למשל, שהעדיף אחדות ופשטות גישה.
דוגמה לטיפול מיומן בטכניקת הקנטוס פירמוס אפשר לראות במיסה Sub presidium tuum, הממזגת בה יחדיו שישה מזמורים מריאניים שונים: Sub presidium tuum (אנטיפון, סופרן, כל הפרקים), Ave preclara maris stella (המשך בית 7, סופרן שני, קרדו), Aurea virga prime matris Eve (המשך בית 9ב', סופרן שני וטנור שני, סנקטוס), Aurea virga prime matrix Eve (המשך בית 3ב', סופרן שני וטנור ראשון, אגנוס דאי 1 ו-2), Regina caeli (אנטיפון, סופרן שני וטנור ראשון, אגנוס דאי 3) ו-Verbum bonum et suave (המשך בית 3ב', אלט ראשון, אגנוס דאי). נוסף לכך, מספר התפקידים הווקאליים גדל משלושה ב"קיריה" לארבעה ב"גלוריה" וכן הלאה, עד שבאגנוס דאי יש שבעה תפקידים קוליים. המזמור הראשי נשמע בבירור בקול העליון לכל אורך היצירה.
החומר שהעדיף כמקור ליצירותיו היה, בבירור, השאנסונים הפופולריים של זמנו. למאזין בן ימינו נשמע אולי מוזר, שמלחין יבנה יצירה דתית על קטעים משירים חילוניים, אולי אפילו כאלה המכילים ניבול פה, אבל בימים ההם לא נחשב מעשה כזה לבלתי נאות או אפילו לגילוי של חוסר כבוד (לדוגמה, מיסה של ז'אן מוטון - Missa faulte d'argent ["אין די כסף"] - המבוססת על שאנסון של ז'וסקן באותו שם, המספר על גבר שמתעורר במיטה עם פרוצה ומגלה, למגינת לבו, שאין לו די כסף לשלם לה).
המיסה המאוחרת בארבעה קולות של אוברכט, Missa Maria zart המתועדת, דרך השערה, לסביבות 1504, מבוססת על שיר דת שהיה פופולרי בטירול, שאותו שמע מן הסתם כשעבר במסעותיו בחבל ארץ זה בסביבות 1503 או 1504. המיסה, הנמשכת יותר משעה, היא אחת היצירות הפוליפוניות הארוכות ביותר שנכתבו אי פעם לטקסט של המיסה הרגילה. המצלול שלה אחיד, עם דוגמאות ספורות בלבד לניגודי המרקם החדים שמוצאים אצל אוקכם; מבחינה זו היא מבשרת את מלחיני המאה ה-16 בראשיתה, כולל ז'וסקן, שהושפעו אולי מן המיסה הזו ומיצירות אחרות של אוברכט.
אף כי אוברכט זכה לפרסום בזמנו, לא הייתה לו השפעה רבה על הדורות הבאים: סביר להניח, שיצא פשוט מן האופנה. כושר ההמצאה העולה על גדותיו ביצירותיו מהווה אנלוגיה מעניינת לסגנון הציור של זמנו, שהדוגמאות המפורסמות ביותר לו הן בציוריו של היירונימוס בוש (גם הוא יליד 1450).
הקואליציה למאבק בפצצות מצרר
הקואליציה למאבק בפצצות מצרר (באנגלית: Cluster Munition Coalition, בר"ת: CMC) היא קואליציה של כ-300 ארגונים לא ממשלתיים הפועלים בלמעלה מ-80 מדינות, שמטרתם המשותפת לאסור על ייצור, הפצה ושימוש בפצצות מצרר וסיוע לקורבנות השימוש בפצצות אלו. חימוש מצרר נחשב לקטלני במיוחד באזורי מגורים, בשל טכניקה שבה יחידת חימוש אחת אוגדת בקרבה מספר רב של פצצות קטנות המכונות "פצצונות" ומתעתדת לפזרן במרחב אחד, מתוך כוונה לפגוע בכמה מטרות בו-זמנית.
הקואליציה נוסדה בנובמבר 2003 כרשת של ארגונים לא ממשלתיים, בהם אמנסטי אינטרנשיונל, Handicap International ו-Human Rights Watch, לצורך מאבק בפצצות המצרר באופן דומה להצלחת המאמץ העולמי לאיסור על השימוש במוקשים. השימוש הנרחב שעשתה מדינת ישראל בפצצות מצרר במלחמת לבנון השנייה, בה ירתה מדינת ישראל יותר ממיליון פצצות מצרר לעבר לבנון, הביא לעלייה במודעות לנזקי השימוש בהם, לאחר ש-13 עובדי סיוע בינלאומי נהרגו במהלך העבודות לפינוי הנפלים. עד סוף שנת 2007 נהרגו כ-30 בני אדם בפיצוץ נפלי פצצות מצרר בדרום לבנון ועשרות בני אדם נוספים נפצעו. בנוסף ישראל השתמשה בפצצות מצרר מתוצרת ארצות הברית בניגוד להסכמים חשאיים בין שתי המדינות, שמגבילים את השימוש בנשק זה. הסערה התקשורתית הבינלאומית סיפקה מומנטום למאמצים הבינלאומיים של הקואליציה.
בפברואר 2007 חתמו 46 מדינות על הצהרה משותפת, הקוראת לכינון מנגנון בינלאומי עד סוף 2008, שיאסור על שימוש וצבירת פצצות מצרר וסיוע לנפגעים מפצצות אלו. במאי 2008 נערך כנס בעיר דבלין באירלנד במטרה לנסח אמנה בינלאומית בנושא, בהשתתפות נציגים של 111 מדינות. הישגה המרכזי של הקואליציה הגיע בדצמבר 2008, עם החתימה על האמנה בדבר חימוש מצרר, על ידי 94 מדינות בכנס שנערך בעיר אוסלו. אמנה זו אוסרת על פיתוח, ייצור, הפצה, מסחר, צבירה ושימוש בפצצות מצרר, האמנה אוסרת על  המדינות החתומות לסייע לצד אחר לנקוט בפעולות הנ"ל ומחייבת כל מדינה חתומה לבנות מנגנוני סיוע לנפגעי הפצצות. כניסתה לתוקף של אמנה הותנתה בכפוף לאשרורה על ידי 30 מדינות. מדינת ישראל הודיעה שהיא מתנגדת לאמנה.
לאחר החתימה על האמנה התרכזו מאמצי הקואליציה בדחיפה לאשרור מהיר על ידי מדינות נוספות על מנת שתכנס לתוקף, בקידום יישום האמנה במדינות החתומות ובצעדים תואמים במדינות שטרם חתמו עליה והמשך המאמץ להעלאת המודעות לנזקי פצצות המצרר.
נכון לפברואר 2010 חתומות על האמנה 104 מדינות, ב-16 בפברואר אשררו את האמנה מולדובה ובורקינה פאסו ובכך הגיע מספר המדינות המאשררות ל-30, מזכ"ל האו"ם, באן קי-מון, הודיע כי האמנה תהפוך לחוק בינלאומי מחייב החל מ-1 באוגוסט 2010.
בין המדינות שטרם חתמו על האמנה או הודיעו כי לא יחתמו עליה, נמצאות היצרניות הגדולות של פצצות מצרר: ארצות הברית, רוסיה, הרפובליקה העממית של סין, הודו, פקיסטן, ברזיל וישראל.
באד בריקנאו
באד בריקנאו (בגרמנית: Bad Brückenau) היא עיר מרחצאות במחוז באד קיסינגן שבצפון בוואריה. היא שוכנת בעמק של הנהר זִין, בחלקם המערבי של הרי הרון, כ-30 ק"מ מדרום לפולדה. לעיר חמישה חלקים: העיר המרכזית באד בריקנאו ופרווריה מרחצאות המדינה בריקנאו (Staatsbad Brückenau), ורנארץ (Wernarz), פולקרס (Volkers) ורמרסהאג (Römershag).
באד בריקנאו
ההיסטוריה המוקדמת של באד בריקנאו אינה מתועדת היטב. בניינים ראשונים הוקמו כנראה בסמוך לגשר על הנהר זין (Sinn), ששימש בתקופתו של קרל הגדול. במאה ה-12 ההתיישבות הפכה לעיר קטנה שנקראה זין-אַאוּ (Sinn-Au). אזכור מוקדם של העיר מופיע במסמך משנת 1249, כאשר פולדה העניקה לעיר הטבות מסוימות. בשנת 1260 בנה הבישוף ארבע טירות מסביב לעיר, והעניק אותן לווסאלים. באותה תקופה גם הוקפה העיר בחומה קטנה.
בשנת 1310 העניק המלך היינריך השביעי מעמד של עיר לזין-אאו. בשנת 1337 הגדילה מועצת העיר את חומתה וחיזקה את שעריה. בשנת 1597 קיבלה העיר את שמה הנוכחי, בריקנאו, כאשר נבנה גשר על הנהר זין. באוגוסט 1876 נהרסה העיר כמעט כליל בשרפה.
המרחצאות
במאה ה-15 ניתן אזכור למעיין מים מרים, ארבעה ק"מ במורד העמק לכיוון דרום-מערב. כבר אז נודעו מים אלה בכוח הריפוי שלהם. בתקופתו של היינריך פון ביברה, מושל פולדה בשנים 1759–1788, נבנו בתי מלון ראשונים, והתגלו עוד שני מעיינות.
בשנת 1816 הפכה בריקנאו לחלק מממלכת בוואריה. היא הייתה למרחצאות המועדפים על לודוויג הראשון, מלך בוואריה, שמימן שיפוץ נרחב של המרחצאות. בניין בולט מתקופה זו הוא "גרוסה קורזאל" (Große Kursaal), שנבנה בסגנון נאו-קלאסי. לאחר אביב העמים בגרמניה בשנת 1848 ופרישתו של לודוויג הראשון, הושכרו המרחצאות ליזמים פרטיים.
בעשור הראשון של המאה ה-20, לאחר שהעיר שוקמה מהשרפה, התגלו גם בה שלושה מעיינות והוקמו שני פארקים. ברפורמה המנהלית של 1970 אוחדו המרחצאות והעיר, ולבריקנאו המאוחדת נוספה רשמית הקידומת "באד".
יהודים
בבאד בריקנאו התקיימה קהילה יהודית קטנה, ופעלו בה מלונות כשרים אחדים. אחת מסמטאות העיר קרויה עד היום "סמטת היהודים" (Judengasse). בשנות שהותו בגרמניה נפש ש"י עגנון בעיר זו פעמים אחדות. הווי הקהילה היהודית בעיר בתקופה זו מתואר בסיפורו "בין שתי ערים", שבו קרויה העיר "קצנאו".
בית הכנסת של העיר נחנך בשנת 1913, ובשנת 1924 הוקם לידו בית ספר יהודי. בית הכנסת נשרף בליל הבדולח, ולאחר מכן נשלחו יהודי המקום למחנות ריכוז ולא שבו. בשנת 2001 נקבע במקום שלט זיכרון שבו נאמר: "במקום הזה עמד פעם בית הכנסת של יהודי באד בריקנאו. אנו זוכרים את השרפה של 9 בנובמבר 1938, וכן את הסבל של בני עירנו היהודים ויתר הקורבנות של הרייך השלישי."
ענק קרח
ענק קרח היא תת-קטגוריה של "ענק גזים". ענקי הקרח הם ענקי הגזים המרוחקים ביותר מהשמש ומענקי הגזים האחרים, צדק ושבתאי (ענקי הגז).
המאפיינים של כוכבי לכת ענקי קרח במערכת השמש הם:
לפי הגדרות אלו, אורנוס ונפטון, שכמעט שווים בגודלם, הם ענקי קרח.
מגורי ריונגסונג
מיקום
הארמון ממוקם במחוז ריונגסונג בצפון פיונגיאנג, בסביבות 12 קילומטרים צפון-מזרחית לכיכר קים איל סונג. גודל כלל המתחם הוא בסביבות 12 קילומטרים מרובעים. על פי מאבטחו לשעבר של קים ג'ונג איל, לי יונג-קוק, ישנם לפחות שמונה מתחמי מגורים עבור מנהיגי צפון קוריאה מחוץ לפיונגיאנג.
טוגה
הטוֹגָה, היא סוג של בגד שלבשו הרומאים. הטוגה לא הייתה אלא חתיכת אריג צמר דק בצורת אליפסה, שנלבשה מעל לטוניקה. הטוגה נתלתה מעל כתף שמאל, הקיפה את הגב, ומשם הובאה מתחת לזרוע ימין ונזרקה שוב מעל הכתף והזרוע השמאלית.
הטוגה הייתה לבוש אופייני לאזרחים רומיים ממין זכר, תושבי רומא שלא קיבלו אזרחות לא הורשו ללבוש את הטוגה, ומקורה כנראה באטרוסקים. הנשים לבשו בגד מקביל בשם סטולה.
בימי המלוכה הרומית והרפובליקה הרומית, הייתה הטוגה לבגד מלחמה, אולם הוכחה כלא נוחה לשימוש בעת קרב ולכן ננטשה כבגד קרבי. כתוצאה זוהתה הטוגה עם השלום. הטוגה הפכה במהרה לצורת לבוש הכרחית למכהנים במשרות ציבוריות, והמשיכה להיות כזאת גם בימי האימפריה הרומית, כאשר הפכה הטוגה לצורת לבוש ארעית. כתביו של מרקוס טוליוס קיקרו מכילים את האימרה "קֵדַנט אַרמַה טוגה" ("ייפול הנשק לטובת הטוגה"), משמע "יהי והשלום יחליף את המלחמה". האימרה הפכה למוטו מדינת ויומינג בארצות הברית.
מינים שונים של טוגות נלבשו על ידי בעלי תפקידים שונים, לדוגמה:
רתמה (טיפוס)
רתמה (באנגלית: harness, בצרפתית: baudrier) היא מערך של רצועות התפורות יחד כך שאדם יכול להיתלות בהן על חבל. קיימות רתמות לטיפוס, רתמות לעבודה, רתמות חזה ורתמות גוף מלא. ניתן לבנות רתמה מאולתרת מרצועה או חבל בעזרת קשרים.
מרבית הרתמות מיוצרות מניילון ומיעוטן מדיינימה. בעת רכישת רתמה רצוי לבדוק שהיא נוחה, גם לאורך זמן וגם כאשר תלוי עליה ציוד רב.
חלקי הרתמה
הרתמה מורכבת מרצועות ועוביין וריפודן משתנה לפי יעודן. רתמות טיפוס תהיינה לרוב קלות, בעוד שרתמות לעבודה הן מאסיביות ומרופדות. מרבית הרתמות המיועדות לטיפוס וגלישה מורכבות מ:
רתמות לטיפוס וגלישה
קיימות רתמות במידה קבועה ורתמות מתכווננות. ככל שהרתמה מתכווננת יותר, כך היא כבדה יותר (כי יש בה רצועות ארוכות יותר ואבזמים).
רתמה לטיפוס אלפיני ולמסלולים ארוכים
רתמות אלה ניתן ללבוש מעל בגדים, בלי להכניס את הרגליים (על מנת שיהיה ניתן ללבוש ולפשוט אותן עם קרמפונים - מערכת קוצים המורכבת על הנעל להגברת היציבות על קרח ושלג) ללולאות הרתמה. תכונה נוספת היא שניתן לפתוח את לולאות הרגליים ולהוריד את המכנסיים, בלי להתנתק מן החבל, דבר היכול להיות שימושי במסלולים ארוכים ובסביבה אלפינית.
עצב הלוואי
עצב הלוואי (בלטינית: Nervus accessorius, באנגלית: Accessory nerve; נהוג לסמנו: CN XI) הוא זוג עצבי הגולגולת האחד עשר. עצב תנועה, האחראי על כמה משרירי הצוואר והכתפיים. מקובל לראות בו שני עצבים - עצב הלוואי הגולגולתי ועצב הלוואי השדרתי.
רתמה (טיפוס)
רתמה לטיפוס ספורטיבי
רתמות לטיפוס ספורטיבי הן לרוב קלות במשקל ופשוטות במבנה. רתמה כזו לרוב אינה מתכווננת שכן היא מיועדת לשימוש על ידי אדם אחד, ולכן מתאימה לו. לרתמות ספורטיביות יש רצועות צרות, מעט ריפוד ואבזמים קטנים, כדי לחסוך משקל. בשנים האחרונות משתמשים יותר ויותר בחומרים קלים. דיינימה הופך פופולרי כי הוא חומר קל וחזק, למרות שדיינימה אינו עמיד בשחיקה ורתמות המיוצרות מחומר זה מתבלות במהירות רבה יותר.
עצב הלוואי
עצב הלוואי השדרתי מתחיל בחוט השדרה הצווארי, חודר לגולגולת דרך נקב העורף הגדול, מתאחד עם עצב הלוואי הגולגולתי שיוצא ישירות מהמוח המוארך. העצב המאוחד חודר את בסיס הגולגולות דרך הנקב הצווארי (jugular foramen) יחד עם עצבי הגולגולת התשיעי והעשירי.
רתמה (טיפוס)
רתמות גוף מלא
רתמת גוף מלא היא רתמה שנקודת התליה שלה גבוהה יותר. השימוש ברתמת גוף מומלץ במקרים בהם מרכז הכובד גבוה: אנשים גדולים וכבדים וילדים קטנים. קיימות גם רתמות חזה שניתן לשלבן עם רתמה רגילה ליצירת רתמת גוף.
עצב הלוואי
לאחר מכן מתפצל העצב לשניים:
רתמה (טיפוס)
רתמה לילדים
רתמה לילדים היא רתמת גוף מלא עם נקודת תליה גבוהה יותר. אצל ילדים הראש גדול ביחס לגוף ולכן מרכז הכובד גבוה יותר. אצל ילדים קיימת סכנת התהפכות גבוהה יותר ולכן החשיבות של נקודת החיבור המוגבהת.
רתמות עבודה
רתמות עבודה הם רתמות המשמשות לעבודה בגבהים: ניקוי חלונות ושיפוצים בגורדי שחקים, לדוגמה. כיוון שסוג עבודה זה משלב שהייה של זמן ארוך ברתמה, חישבות הנוחות בה גדולה ולכן רתמות עבודה הן רתמות גוף מלא. רתמות אלא לרוב מאסיביות ומרופדות יותר.
ישי
יִשַׁי הוא דמות מקראית, אביו של דוד המלך, וכפי המשתמע מהמקרא, אציל ואיש חשוב בעיר מגוריו בית לחם.
שמו
הצורה הארוכה של השם, אִישַׁי, מופיעה פעם אחת במקרא, בדברי הימים, ויש המשערים שהיא עצמה קיצור של השם התאופורי אישיהו או אישיה (איש-יה) שאינו מופיע במקרא. על פי השערה אחרת השם יִשַׁי הוא צורה מקוצרת של ישיה (יש-יה).
במקרא
במגילת רות, מסופר שבעז, שהיה בן בנו של נחשון בן עמינדב נשא לאישה את רות המואביה, והם הולידו את עובד, עובד הוליד את ישי וישי הוליד את דוד.
על פי דברי הימים, לישי היו שבעה בנים: אליאב, אבינדב, שמעא, נתנאל, רדאי, אוצם ודוד; וכן שתי בנות: צרויה ואביגיל. על פי ספר שמואל, היו לישי שמונה בנים, ואף בדברי הימים מוזכר אדם בשם אליהו אחי דוד, שכנראה היה מאם אחרת או שמת בגיל צעיר.
בימי שאול המלך, היה ישי זקן ומכובד בקרב חשובי עירו. על פי המסופר בספר שמואל מצווה אלוהים את שמואל הנביא לנסוע לבית לחם אל בית ישי על מנת למשוח מבניו למלך במקום שאול. ישי, שאינו משער שבנו דוד ראוי למלוכה, מציג בפני שמואל את כל בניו ורק לבסוף מציג בפניו את דוד. אלוהים אומר לשמואל שדוד הוא המועמד הראוי בעיניו ושמואל מושח אותו בשמן. בפרק י"ז, ישי שולח את דוד בנו להביא צידה לאחיו הגדולים ממנו, שהלכו עם שאול במלחמה.
בספרי הנביאים והכתובים ההתייחסות לדוד המלך היא בשם "דוד בן ישי", ובפי אויביו: "בן ישי" בלבד. הנביא ישעיהו מתנבא על העתיד בחזון גאולה:.
במדרש
שם אשתו של ישי (ואמו של דוד) לא מוזכר בתנ"ך, אולם בתלמוד הבבלי היא מכונה נצבת בת עדאל.
המדרש מונה אותו עם הצדיקים שלא חטאו. על פי המובא בתלמוד הבבלי, ישי הוא אחד מארבעת האנשים (יחד עם בנימין, עמרם וכלאב) ש"מתו בעטיו של נחש", כלומר שלא מתו בעוונם אלא רק בגלל הגזרה שנגזרה על המין האנושי בעקבות מעשה חטא עץ הדעת והנחש, והוא אחד משמונת נסיכי האדם הנזכרים בספר מיכה.
קמע
קָמֵעַ (גם קָמִיעַ) הוא חפץ שמיוחסים לו כוחות סגוליים. לרוב יהיה הקמע פיסת נייר או קלף שעליה כתובה ברכה כלשהי, צירופי אותיות של פסוקים, שמות מלאכים או שמות קדושים אחרים. את הקמע נושא אדם על גופו או מניח בביתו כדי להבטיח את שלומו, לשמירה מעין הרע או משדים ורוחות רעות.
אטימולוגיה
השורש האטימולוגי של השם "קמע", לדעתו של בעל הערוך הוא משורש "קמע" שפירושו בארמית קשר, מכיוון שהיו עונדים אותו על הגוף; וכך מקובל בקרב חוקרי הלשון כיום.
לדעתו של רבי אליהו בחור, הוא מן המילה הארמית "קימעא", שפירושה "מעט", כיוון שהיו כותבים בקמע מילים מועטות.
הקמע בתרבויות שונות
קיימות עדויות על שימוש בקמעות מזה שנים רבות. בכל התקופות, בני דתות רבות, נשאו עימם קמעות. ציורים בדמות עינו של הורוס נמצאו כבר על קברים קדומים המצרים, לצידם של מומיות. קמעות כתובות נמצאו אף הן בחפירות ארכאולוגיות המתייחסות לתקופות חיים מאוחרות יותר.
עד ימינו, נפוץ השימוש בקמעות בתרבויות שונות. במקרים רבים ישנה השפעת גומלין בין תרבויות, ועל קמעות הנמצאות בשימוש רב בין היהודים, נטען כי מקורן בתרבויות לא יהודיות. כך ידוע שמקורה של החמסה הוא בתרבות האסלאמית. ישנם הטוענים שרעיון הקמעות כולו נכנס ליהדות בהשפעת הבבלים, בתקופת גלות בבל.
בנצרות
הקמעות הם חלק בלתי נפרד מחייו של המאמין הנוצרי ובעיקר הקתולי וזאת בשל העובדה שהנצרות היא רק דת, ולא בעלת הגדרה גם תרבותית מעמיקה יותר, מקומם של הקמעות בנצרות אינו חד משמעי. לפיכך באזורים מסוימים ישמשו קמעות בהתאם לתרבות המקומית, כמו למשל "זנבות של בעלי חיים" בצפון גרמניה, מכשפת מטבח בתרבות הסקנדינבית ו"אלמוג אדום" שמשמש קמע נוצרי בתרבות של חצי האי האיברי.
עם זאת לצד שלל הקמעות והסמלים שקיימים בתרבויות שונות בתוך העולם הנוצרי, ישנם גם קמעות שהם "אוניברסליים", והנצרות הקתולית רואה בהם סקרמנטלים נוצריים, דהיינו מביאי חסד קטן.
מקורם של הקמעות בנצרות הוא עוד מראשית דרכה ובמהלך השנים הלך והתרבה השימוש בקמעות ככל שהחל וגדל מספר חסידיה של הנצרות. בין הקמעות הראשונים של הנצרות שהגיעו עוד מהנצרות הקדומה אפשר למנות את הצלב, הקרוספיקס וגם את מחרוזת תפילה, האיקונין ושרידי קדושים.
התרחבות משמעותית של סקרמנטלים בנצרות החלה במאה ה-14 לאחר מגפת המוות השחור, שהובילה לפריחה בדת העממית בקרב פשוטי העם, תופעה שנקראת כיום "וולגריזציה של הדת הנוצרית", דהיינו הפיכת הנצרות לעממית יותר ונגישה לעם הפשוט. תהליך הוולגריזציה התרחש מפני שמספר יודעי הקרוא וכתוב עלה בקרב האוכלוסייה הנוצרית, ואלה החלו לקרוא את כתבי הקודש הנוצריים ולפרשם כראות עיניהם. בכך החלה תופעה חדשה של נוצרים שהופכים את הפולחן הנוצרי להיות אישי יותר ולא מרוחק כבעבר, אשר התבטא בבנייתן של קפלות ומזבחות אישיים בבתיהם של מאמינים נוצרים רבים. כמו כן, קמעות חדשים הצטרפו בשנים אלו לצד הקמעות הישנים, והם ביטאו את הפרשנות החדשה שנוצרה לכתבי הקדוש עם תחושת ההזדהות האינדיבידואלית של המאמין עם קדושי הנצרות.
קמעות נוצריים נוספים
לשים באגני טבילה לצורכי טקסי הטבלה או טהרה לפני כנסייה לכנסייה, וישנם נוצרים השמים מים קדושים באגני הטבילה קטנים בבית להיטהר לפני תפילה מול המזבח הביתי.
באסלאם
עם פריחת דת האסלאם במאה ה-7 לספירה בעקבות הכיבושים של הח'ליפים הראשונים, הושפעה הדת הצעירה כמו ברוב המקרים בהיסטוריה, מהתרביות הקדומות אותם היא כבשה. אחד הקמעות הנפוצים ביותר באסלאם הוא החמסה, שבתרבות הערבית היא ידוע בשם "ידה של פאטמה", בִּתו של הנביא מוחמד, ומסמלת בקרב מוסלמים את חמשת עמודי האסלאם. לצד החמסה גם צבעים וסמלים מסיומים קיבלו נפח מיסטי באמונה המוסלמית כך למשל הצבע הכחול נחשב לקמע המגן מפני עין רע ובתרבות הטורקית נוהגים להשתמש "בנאזירי" שהם עיניים כחולות המגינות מפני עין רע. קמעות נוספים הם הכתב הערבי, שבו כותבים את פסוקים מהקוראן הנחשבים מקודשים שמגינים על הבית או בית העסק ומגנים עליו.
בקרב הבדווים
הבדווי המסורתי בדרך כלל יפנה אל הדרווישים למצוא תרופה לסוג מסוים של מחלות ודאגות. חלק מתרופות אלה הן הקמיעות. תליית קמיע על הגוף היא אחת הדרכים להישמר או להירפא ממחלה או כישוף. לדוגמה: תלית חרוזים בצבע תכלת על ראש התינוק. החרוזים נקראים "קושאש" (המילה "קוש" פירושה לגרש את עין הרע, את המחלה או את מעשי הכישוף).
המבוגרים תולים קמיעות על גופם, בפרט כאשר הם חשים מאוימים על ידי יריביהם. מגן הקמיע נכתב בדיו על נייר, ולאחר מכן הוא מקופל לצורת משולש ונעטף בבד או בעור ונתלה על הגוף. אם נושא הקמיע סובל ממחלה הנגרמת על ידי שדים מן האדמה, הקמיע יונח מתחת לכרית השינה. חלק מהקמיעות מכיל צירופי אותיות, מילים, סמלים, מספרים, פסוקים מהקוראן וכדומה, אשר רק כותב הקמיעות יודע את מובנם.
ביהדות
הקמעות זכו ליחס שונה בין ההוגים. בתלמוד מוזכרים קמעות שונים (כמו במסכת שבת ס, ב ובבכורות ל, ב), עובדה המראה שדעתם של חכמי התלמוד לא שללה קמעות כלל. בדברי גאונים מסוימים יש גם התייחסות מפורשת חיובית לקמעות:
דעתו של הרמב"ם
מאידך, הרמב"ם עצמו בספרו ההלכתי משנה תורה הביא הלכות פסוקות מן התלמוד באשר להיתר טלטול מרשות לרשות של קמעות "מומחים" (היינו שכבר הוכח ששמרו על האדם שלוש פעמים) בשבת, וכיוצא בזה, הנובעים מייחוס ממשי לקמעות. יושם לב ששלילתו האמורה לעיל של הרמב"ם אינה את מוסד הקמעות כשלעצמו, אלא את הקמעות שהכיר, ובהם "שמות קדושים", במקום אחר הרמב"ם מסביר שכל דבר שהוכח שהוא פועל, אין זה משנה שאיננו יודעים את הסיבה (והיא יכולה להיות פסיכולוגית גרידא, או כוח טבע שאיננו מכירים), בשביל שהדבר יהיה מותר וסביר להשתמש בו. יחסו זה של הרמב"ם מבטא את השקפת עולמו המדעית-אמפירית, הגורסת כי יש לשפוט דברים לפי הוכחת יעילותם בפועל, ולא לפי דעות קדומות שיש לנו עליהם.
פרשנים רבים סברו כי לדעת הרמב"ם דרך הפעולה היחידה שבה הקמיעות פועלים והיא יכולה להיות פסיכולוגית גרידא, או כוח טבע שאיננו מכירים בלבד, דבר המשתלב עם גישתו הרציונלית-שכלתנית המובהקת, ולדעתם ההיתר לטלטול קמעות בשבת אינו אלא מחמת ההשפעה על החולה, בדומה לאפקט הפלצבו.
יחסם של חכמי הקבלה לקמעות
גם בין חכמי הקבלה נמצאו כאלו שהסתייגו מהשימוש בקמעות, אף שלדעתם הקמעות המקוריים אכן מכילים כוחות על טבעיים. לדעתם, על פי מסורת מהאר"י, במשך השנים הלך ופחת הידע הנכון לעשיית הקמעות, ו"שמות" הכתובים בספרים שונים לכתיבה בקמעות שונו בכוונה כדי שלא ישתמשו בהם אנשים שאינם ראויים להשתמש בהם, ולכן לדעתם אין להשתמש בקמעות בזמננו. אך יש בין חכמי הקבלה של הדור האחרון שטענו למסורת ברורה על קמעות מועילים, והם הרבו להשתמש בקמעות. ביניהם נמנו הרב יצחק כדורי (ראו גם בהסכמתו לספר "תמים תהיה"), נטען שהבעל שם טוב לא התנגד לשימוש ב"שמות קדושים" בקמעות, והראיה היא שנמצאו בכתבים המיוחסים אליו (כתבים שמקורם בגניזה החרסונית המפוקפקת) מכתבים לבתו אדל, ובהם בקשה שתשלח לו על ידי שליח את ספר השמות הקדושים בדחיפות כשהיה במסע. בחלק מהקמעות שכתב הופיע שמו בלבד.
היו מבין החוקרים שזיהו קשר בין המזוזה לקמע עתיק. יחסם של רבים ביהדות אל המזוזה הוא אכן כאל קמע, רעיון שהרמב"ם מתנגד לו בחריפות.
קמעות רבים רוכזו בספר רזיאל המלאך. קמעות שונים נפוצים עד זמננו אצל שומרי מסורת, בעיקר בביתן של יולדות כסגולה ללידה קלה. קמע נפוץ ביותר הוא החמסה.
קמעות בחוק הישראלי
בישראל הפיצו אנשי מפלגת ש"ס, במערכות בחירות שונות, קמעות שונות כדי לענדם, במיוחד ביום הבחירות. בעקבות תופעה זו תוקן, בשנת 2000, סעיף 122 לחוק הבחירות לכנסת, ונקבע שהמשדל אדם להצביע או להימנע מלהצביע באמצעות מתן קמע, עונשו מאסר חמש שנים או קנס.
אוניית לוחמה אמפיבית
אוניית לוחמה אמפיבית היא סוג של אוניית מלחמה. אונייה כזו יכולה להוביל כוח קרקעי, כמו נחתים, לחוף נחיתה בשטח אויב, ולאחר הנחיתה לסייע לכוח בציוד, באספקה, ובסיוע אווירי. צי ארצות הברית מפעיל כיום (2014) את צי אוניות הלוחמה האמפיביות הגדול בעולם.
אפיון
באופן כללי, כלי השיט הקטנים יותר נקראים נחתות. לכלי שיט אלה יכולת להגיע עד החוף עצמו ולאפשר לכוח הלוחם שעליהן - חיילים או כלי רכב - לנחות ישירות על היבשה או להגיע קרוב מאוד אליה. האוניות הגדולות יותר נקראות אוניות לוחמה אמפיבית, והן נושאות בדרך כלל את כלי השיט הקטנים עד נקודה קרובה אל החוף. לכלי השיט הקטנים אין, בדרך כלל, יכולת להפליג בים הפתוח, והם מוגבלים לשיט הקצר מאוניית הלוחמה האמפיבית עד החוף.
למרות הבחנה זו, ישנן אוניות שניתן להפליג בהן בים הפתוח, מחד, אך הן יכולות להגיע עד החוף ולפרוק את מטענן ישירות אל היבשה, מאידך. הדוגמה הבולטת לסוג זה של אוניות היא נחתת טנקים, שסיווגה בצי ארצות הברית הוא LST (Landing Ship, Tank).
היסטוריה
עד תחילת המאה ה-20 התבצעו נחיתות אמפיביות באמצעות סירות רגילות, שהונעו במשוטים או מפרשים. ואולם, ניסיונות נחיתה מהים במהלך מלחמת העולם הראשונה הסתיימו באבדות כבדות: ב-1915 ניסו בריטניה וצרפת להביא ליציאת האימפריה העות'מאנית מן המלחמה. במהלך מערכת גליפולי נחתו חיילי מדינות ההסכמה בחצי האי גליפולי, אך הנחיתה הסתיימה בכישלון ובאבדות כבדות לבריטים ולצרפתים. הכישלון הראה שמבצעי נחיתה במלחמה מודרנית הם מסוכנים מאוד, במיוחד מול אש מנשק אוטומטי כמו מכונות ירייה.
בתקופה שבין המלחמות רכשו צבאות שונים ניסיון בלוחמה אמפיבית. חיל הנחתים של ארצות הברית התנסה במבצעי נחיתה שונים שנערכו באמריקה הלטינית במהלך שנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-20. מבצעים אלה כונו "מלחמות הבננה" (Banana Wars), והלקחים מהם סייעו לנחתים לגבש תורת לחימה למבצעים אמפיביים, ומאפיינים לאוניות לוחמה אמפיביות. גם חיל הנחתים המלכותי הבריטי ערך ניסיונות שונים בתחום זה, והצי הקיסרי היפני התמחה גם הוא בנחיתה מהים. הניסיון המצטבר הראה על הצורך בכלי שיט ייעודיים שיביאו את הכוחות עד החוף, ובכלי שיט נוספים שיסייעו לכוח הנוחת באש ובסיוע לוגיסטי.
מלחמת העולם השנייה התאפיינה במספר רב של מבצעי נחיתה, החל בנחיתות האמפיביות של הצי הקיסרי והצבא הקיסרי היפני בדרום-מזרח אסיה. במבצעים אלה הפעיל הצי היפני נחתות ואוניות לחימה אמפיביות ראשונות, בהן האונייה שינשו מארו, שהייתה האונייה הראשונה בעולם שנועדה לשאת נחתות. בהמשך המלחמה התהפך הגלגל, ובעלות הברית - בעיקר ארצות הברית ובריטניה - הפעילו מספר רב של מבצעי נחיתה, בזירה האירופית ובזירת האוקיינוס השקט. שיאם של מבצעים אלה היה במבצע אוברלורד, הנחיתה בחופי נורמנדי ביוני 1944, מבצע הנחיתה הגדול ביותר אי פעם.
הציים השונים פיתחו מספר רב של אוניות לחימה אמפיביות. המלחמה הראתה כי יש צורך באוניות היכולות להפליג בים הפתוח, וכך נוצרו נחתות הטנקים (LST), שהיו בעלות יכולת לשאת מספר רב יחסית של טנקים או חיילים, ועמה נחתת חיל רגלים (LSI) ואוניות נחיתה בינוניות (LSM). אלה היו יכולות לשאת את הכוחות הנוחתים ישירות מנמל המוצא אל חוף הנחיתה, בלי צורך להעביר את הכוחות לנחתות קטנות יותר לקראת ההגעה אל היעד.
נושאות המסוקים נקראו על ידי הבריטים "נושאות קומנדו", או LPH על ידי צי ארצות הברית (Landing Platform, Helicopter). בתחילה הוסבו לתפקיד זה נושאות מטוסים ותיקות, כאמור, אך בהמשך נבנו אוניות ייעודיות לתפקיד. במראיהן החיצוני דומות אוניות אלה לנושאות מטוסים, אך תפקידן בפועל שונה, וכלי הטיס שעל סיפונן מיועדים לסיוע לכוחות אמפיביים ולא לתקיפה או ללוחמה אווירית (אם כי מטוסי ההרייר והF-35 לייטנינג II, המיועד לאוניות הסער האמפיביות החדישות יכולים למלא תפקידים אלה).
אוניות נחיתה
אוניות אלה נועדו להביא כוחות יבשה אל החוף עצמו. הן מוגדרות "אוניות" בשל יכולתן להפליג בים הפתוח, להבדיל מנחתות, שהן כלי שיט קטנים יותר ויכולת ההפלגה שלהן מוגבלת למרחקים קצרים יותר.
אוניות לוחמה אמפיבית לסיוע לנחיתה
אוניות אלה אינן מיועדות לנחיתה עצמה, אלא לסיוע לכוח הנוחת.
אוניות לוחמה נושאות נחתות
אוניות אלה נועדו לשאת נחתות אל חופי האויב. יש להן מבדוק אותו ניתן להציף כדי לאפשר לנחתות לצאת שיט ישירות אל חוף הנחיתה. הן מצוידות גם בסיפון נחיתה למסוקים, המסייעים בהנחתת כוחות ובתובלת אספקה וציוד.
אוניות סער אמפיביות
אוניות אלה הן נושאות מסוקים, בעלות סיפון טיסה והאנגרים בגדלים שונים. הן מותאמות לנשיאת מסוקים, לתובלה ולתקיפה, וכן לתפעול מטוסים בעלי יכולת המראה ונחיתה אנכית וקצרה, כמו משפחת מטוסי ההרייר. נושאות מסוקים חדישות נושאות גם כלי טיס מטה רוטור (Tiltrotor). לרובן יש גם מתקנים לנשיאת נחתות קטנות יותר, וחלקן בעלות מבדוק שאותו ניתן להציף.
מנגינה (שיר)
מנגינה הוא סינגל שהקליטה הזמרת הישראלית עדן בן זקן, מתוך אלבום הבכורה שלה, מלכת השושנים. השיר יצא לאור ב-11 בינואר 2015, כסינגל הראשון והפותח מתוך האלבום, וכסינגל הבכורה שלה.
השיר הגיע למקום ה-11 במצעד של רדיו אמצע הדרך, והשישי במצעד של מדיה פורסט.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי דנה לפידות וחנה לפידות והופק על ידי תמיר צור. השיר הוא מעין בלדה ים-תיכונית. שיר זה נחשב כסינגל הבכורה של בן זקן, אך לפניו השתתפה בלהיט "מקסיקאנה", שהוציאה ביחד עם אתניX.
רמיקס
לשיר יצא רמיקס רשמי שיצר מורן קירב. הרמיקס עלה לערוץ היוטיוב של עדן בן זקן ב-3 במרץ 2015, וזכה להצלחה נאה, כאשר מונה הצפיות שלו עומד על למעלה מ-330 אלף צפיות בסך הכל (נכון למאי 2019).
הרמיקס אף הועלה לרשתות הזרמת המדיה בסמוך לצאתו.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של בן זקן ב-14 בפברואר 2015. בתחילת הקליפ ניתן לראות אוזניות כרוכות על צווארה של בן זקן, תוך שהיא מחזיקה טלפון חכם אליו הן מחוברות. לאורכו של הקליפ ניתן לראותה לבושה בבגדים שחורים ועשן מסביבה.
נכון לאוגוסט 2021 מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-15 מיליון צפיות.
החומה השלישית
החומה השלישית היא החומה הצפונית והמאוחרת מבין החומות שהקיפו את ירושלים בתקופת בית שני. החומה נבנתה באופן חלקי בשנות הארבעים לספירה על ידי המלך אגריפס הראשון. אך בפקודת הקיסר קלאודיוס שחשש מביצורה של העיר, הופסקה הבנייה, והומשכה, בחופזה, רק כאשר החל המרד הגדול בשנת 66 לספירה.
היסטוריה
בשלהי ימי הבית השני ירושלים התרחבה לכיוון צפון ושכונות חדשות נבנו מצפון לחומה השנייה והראשונה, כמו שכונת בית-זיתא, "מחנה האשורים" (על פי ההשערה באֵזור הצפוני-מערבי) ובריכות הצאן (מצפון להר-הבית, בסמוך לו) שהיוו את אחד ממאגרי המים הגדולים של ירושלים.
התרחבות העיר חילקה את ירושלים של שנות הארבעים לספירה לשני אזורים עיקריים: החלק הדרומי, המוקף בחומה הראשונה (ראו במפה), והחלק הצפוני שנקרא "הפרבר" (משום שהיווה פרבר לחלקו העיקרי של העיר) או "בית זיתא". הבניה בחלק הדרומי התאפיינה בצפיפות יחסית מחד ובבתי מידות של עשירים מאידך. הבניה בפרבר הייתה דלילה יותר וייתכן שהיה לו אופי חצי-חקלאי. חלק מסוים של הפרבר נכלל בתחומי החומה השנייה בימי הורדוס. אגריפס הראשון הכליל את כל שטח הפרבר בחומה ארוכה מאוד, החומה השלישית.
יוספוס ממשיך ומספר שאגריפס תכנן חומה רחבה, ברוחב של 5 מטרים לפחות, מאבני גזית, אשר מכונות המלחמה של הזמן לא היו יכולות להן ויוספוס טוען שאם בניית החומה הייתה מושלמת ירושלים הייתה הופכת לעיר שלא ניתנת לכיבוש. אולם מלאכת הבנייה של אגריפס הושבתה לאחר הנחת יסודות החומה, משום ש"ירא את הקיסר קלאודיוס, פן יחשוד בו, שבבניין המבצר הגדול הזה הוא מכוון לחולל תמורות ולקשור קשר - על כן השבית את עבודת החומה" (מלחמת היהודים, שם, שם). ייתכן שאגריפס אף קיבל זאת בפקודה מפורשת מהקיסר קלאודיוס, שחשש מביצורה של העיר. החיכוך בין אגריפס לקלאודיוס בנוגע לחומה השלישית הייתה בעקבות התערבותו של ויביוס מרסיוס מושל סוריה שמצא עילה לאסור על המשך העבודות בטענה שביצור העיר יחתור תחת סמכותה של רומא ביהודה. אולם ככל הנראה לא הייתה כל כוונת זדון בפעולותיו של אגריפס ופקודתו של מרסיוס נבעה מסכסוך אישי וקנאה בקשריו האישיים הטובים של אגריפס עם הקיסר קלאודיוס. השלמת החומה התבצעה, כפי הנראה, על ידי מנהיגי העיר והמורדים רק בסמוך לפרוץ המרד הגדול, כשהיא מתבצעת בחפזה ובאופי בנייה חלש יחסית. לאורך החומה תוכננו תשעים מגדלים שלפחות חלקם הושלמו ונבנו. לכמה מהמגדלים קראו "מגדלי הנשים". עוד שמות של מגדלים היו "מגדל פספינוס" בפינה הצפונית-מערבית, ו"מגדל היפיקוס" בנקודת המפגש של החומה הראשונה עם החומה השלישית בפאה המערבית של החומה.
למרות ביצורה היחסי של ירושלים חומת העיר נפרצה מצפון או ממערב על ידי כוחותיו של טיטוס אשר התקדמו לעבר בית המקדש.
ארכאולוגיה
הראשון מחוקרי ירושלים שעסק בתוואי החומה השלישית היה אדוארד רובינסון בשנת 1838, בסקר שערך על שרידי חומה גדולה שנמצאו מצפון לחומות העיר העתיקה, באזור מגרש הרוסים. סקר זה היה ראשיתה של מחלוקת מורכבת סביב מהלך בניית החומה השלישית. רובינסון סרטט מפה של השרידים שהיו מצויים על פני השטח, והציע שאלה הם חלק מקו החומה השלישית. במהלך השנים נעלמו השרידים הללו מן הנוף, והם לא הוזכרו בדיווחים מאוחרים יותר.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 חשפו אלעזר ליפא סוקניק ול"א מאיר שרידי חומה מצפון לשער שכם, וזיהו אותם כחלק מהחומה השלישית. לעומתם, קתלין קניון הציע לראות בשרידים אלו כקטע מהדייק שבנה טיטוס בשנת 70. רייך, בהתחשב בגודל הביצורים שנחשפו וברמת הבינוי הגבוהה שבהם, שולל את אפשרות זו.
למעשה שרידי חומה המקובלים על ידי הארכאולוגים כחלק מהחומה השלישית, הם ברחוב "החומה השלישית" בשכונת מורשה (מוסררה), לצד תחנת דלק ברח' חיל ההנדסה (שיח' ג'ראח), ושרידים נוספים שהתגלו מאוחר יותר על ידי רינה אבנר באזור מגרש הרוסים, כשלצידם שרידי קרב ההבקעה של הלגיון הרומאי בשנת 70 לספירה.
כחלק מן המחקר שערך יוסף שפייזר עוגנה המפה ההיסטורית שפרסם רובינסון בעזרת תוכנת ממ"ג (GIS), ושורטטו מפות המרכזות את כלל החפירות הארכאולוגיות שנערכו בתוואי החומה, וממקמות במדויק את תוואי קו החומה.
רז'יונל
רז'יונל (מצרפתית Régional Compagnie Aérienne Européenne) הייתה חברת תעופה אזורית צרפתית בבעלות חברת התעופה אייר פראנס.
בינואר 2007 התרסקה טיסה 7775 של החברה מיד לאחר המראתה מנמל התעופה בעיר פאו.
בשנת 2010, התבסס צי המטוסים של רז'יונל אך ורק על כלי טיס מתוצרת חברת אמבראר הברזילאית, ובכללם מטוסים מסדרת אמבראר E-Jets החסכוניים בדלק.
החברה חדלה להתקיים בשנת 2013, עת אוחדה עם שתי חברות נוספות לחברת תעופה אזורית חדשה של אייר פראנס, בשם הופ!.
אנרגיה מתחדשת
אנרגיה מתחדשת היא אנרגיה שמקורה בתהליכים טבעיים מתמשכים, שאינם מתכלים כתוצאה מרתימת האנרגיה האצורה בהם. מקורות אנרגיה מתחדשים נבדלים ממקורות אנרגיה כגון דלק מאובנים (נפט, פחם וגז טבעי), ובמידה מסוימת גם אנרגיה גרעינית, שהשימוש בהם כרוך בהקטנה משמעותית של מאגר האנרגיה הזמינה האצורה בהם. מקורות אנרגיה אלה כוללים אנרגיית מים, אנרגיית רוח, אנרגיה סולארית, הפקת אנרגיה מתהליכים ביולוגים, אנרגיה גאותרמית שמקורה במאגר החום הפנימי של כדור הארץ ואנרגיית גאות ושפל כתוצאה מכוחות המשיכה של הירח והשמש.
התמודדות עם ההתחממות הגלובלית
על פי דו"ח האו"ם לשנת 2007, קיים קונצנזוס כמעט מלא בקהילה המדעית כי תוצרי הפליטה של דלק מאובן גורמים להגברת אפקט החממה ולהתחממות עולמית הגורמים נזקים אקולוגים כזיהום אוויר, ערפיח וגשם חומצי. התחממות זו מקושרת לבעיות אקולוגיות אחרות כגון שינויי אקלים, המסת קרחונים, עליית מפלס האוקיינוסים ועוד.
הצטמצמות מאגרי חומרי הדלק המתכלים
הגידול באוכלוסייה האנושית ובפעילות הכלכלית הביאו לעלייה מתמדת בשימוש העולמי בדלק מאובנים מאז המהפכה התעשייתית. חלק ניכר מהגידול בכלכלה העולמית בתקופה זו נבע מהיכולת של הכלכלה האנושית לקבל אנרגיה זמינה וזולה. אך מצב זה עתיד ככל הנראה להשתנות. אוכלוסיית העולם מכלה במהירות את הרזרבות של הדלק המחצבי. על-פי ד"ר רמי אריאלי, צריכת האנרגיה הממוצעת במהלך שנת 2000 הייתה 2.28 קילוואט לאדם, וכ- ואט לאנושות כולה. לשם השוואה, שטף האנרגיה הסולרית המגיע לפני כדור-הארץ בשנה הוא כ- קילוואט, בערך פי 5,000. על פי נתוני משרד האנרגיה האמריקני הנפט עומד לאזול בקצב הנוכחי בתוך 45 שנה, והפחם בתוך כ-200–300 שנה. תיעושה המואץ של סין, שאחד מדרכי ביטויו הוא קידום התוכנית של מכונית לכל אזרח, מהווה סיכון נוסף של זיהום וכילוי הדלק באופן מהיר מהצפוי.
התייקרות מחירי הנפט והדלקים המתכלים
אך עוד קודם לכן, צפויה התייקרות ניכרת במחירי הנפט ובדלק אחר. הסיבה לכך היא שלשם ההפקה, הזיקוק וההפצה של דלק, יש צורך להשקיע אנרגיה. ככל שהאנושות מכלה את עתודות הדלק המחצבי שלה, עולה ההשקעה האנרגטית הנדרשת כדי להפיק דלק זה (משום שהוא נמצא עמוק יותר, רחוק יותר ובאיכות ירודה יותר יחסית לדלק שנתקבל בעבר). בהתאם לכך תעלה גם ההשקעה הכספית. כך שגם ללא גידול בצריכה, מחירי הדלק צפויים לעלות לפני כילוי מוחלט של דלק זה, ויש הטוענים שמצב זה החל להתרחש או צפוי להתרחש בשנים הקרובות.
חשש ממלחמה במזרח התיכון או תנודות כלכליות שיביאו למשבר אנרגיה עולמי
בנוסף, כאשר תעמוד האנושות בפני כילוי המשאבים אשר רובם נמצאים במזרח התיכון, עלולים להתעורר מאבקים ומלחמות סביבם, כמו גם אגירה ספקולטיבית של הדלקים בגלל ציפייה לעליה עתידית במחירם, ובעיות חברתיות וכלכליות נוספות כגון החלשות כלכלתה של ארצות הברית, מיתון עולמי, אינפלציה, והתייקרות המזון.
מסיבות אלה, נערכים חיפושים אחר מקורות נוספים לאנרגיה כדי להקדים תרופה למכה, למנוע מלחמות סביב הדלקים המתכלים, וכן כדי למצוא מקור רווחים לחברות העוסקות בהפקת אנרגיה. כיום ניתן לייצר אנרגיה חלופית מקרינת השמש (אנרגיה סולארית), מרוח באמצעות טורבינות רוח, מזרימה של נהרות וגלי-ים באמצעות טורבינות מים (אנרגיה הידרואלקטרית), מחום הנובע ממעמקי האדמה (אנרגיה גיאו-תרמית), ומניצול האנרגיה האגורה בביומסה.
אנרגיה המופקת מכורים גרעיניים אינה אנרגיה מתחדשת, אף על פי שאין בפעולת הכור פליטת גזי חממה, הכור צורך חומר בקיע (כגון אורניום) והחומר נצרך בזמן הפעולה ואינו מתחדש. יש המקווים שבעתיד ניתן יהיה לייצר אנרגיה גם באמצעות היתוך גרעיני.
אנרגיית שמש
אנרגיה סולארית היא אנרגיה שמקורה בקרינה ישירה מן השמש. אנרגיה זו נקלטת בכדור הארץ בשפע, בכמויות העולות בהרבה על התצרוכת האנושית.
קיימות מספר טכנולוגיות נפוצות המנצלות אנרגיית שמש:
דוד שמש
דוד שמש הוא מתקן חימום למים באמצעות אנרגיה סולרית. על־פי החוק הישראלי כל בית חדש שנבנה חייב להיות מצויד בקולטי שמש, ואכן כ־95% מבתי האב משתמשים בדוד שמש לחימום המים ובכך חוסכים כ־3-4 אחוז מתצרוכת החשמל.
תא פוטו-וולטאי
תא פוטו-וולטאי הוא מתקן המאפשר המרה ישירה של אנרגיית האור מהשמש לחשמל על בסיס האפקט הפוטו-וולטאי. כיום מתמקדות מספר חברות במזעור התאים הסולאריים לגדלים זעירים ביותר (כ-100 ננומטרים), ולשיטות ייצור מתקדמות המאפשרות הדפסה של התאים על יריעות פלסטיק, דבר שיוזיל את עלות הפקת החשמל בדרך הזו.
טורבינה סולארית
טורבינה סולארית היא מתקן הממיר את קרינת השמש לקיטור, אשר מניע טורבינות שייצרו חשמל. שיטה זו נחשבת למבטיחה ומחיר החשמל בשיטה זו עשוי להגיע למחירו בשיטות הקיימות היום. מספר חברות ישראליות עוסקות בפיתוח תחום זה - ביניהן "אנרטי גלובל", "אורמת", "ברייטסורס אנרג'י" וסולל".
אנרגיית רוח
בשיטה זו משתמשים באנרגיית רוח להפעלת מדחפים אשר ממירים את האנרגיה לחשמל. טורבינת רוח מודרנית כיום מאפשרת לספק חשמל לכ-2,000 משקי בית. בעבר השתמשו בטחנות רוח בהולנד ובארצות השפלה כדי לטחון חיטה לקמח ולשאוב מי-ים אשר הציפו את אזורי השפלה. דנמרק היא חלוצה בהקמת טורבינות רוח, ונכון לשנת 2004 כ-20% מהחשמל במדינה זו יוצר באמצעות טורבינות רוח. במדינות הסקנדינביות השימוש בטורבינות רוח נפוץ ביותר וקיימות בה חוות טורבינות בים, במרחק של מספר קילומטרים מהחוף במים רדודים.
החסרונות העיקריים בשיטה זו הם: פגיעה בנוף, רעש וסכנה לפגיעה בבעלי כנף. בטורבינות חדשות יותר בעיות אלה קטנו: טורבינות רבות מוצבות בים, והטורבינות המיוצרות כיום הן גדולות יותר ולכן מעטות יותר ויוצרות פחות "רעש נופי" ופחות הפרעה לציפורים. כמו כן מהירות סיבוב הלהבים קטנה. לפי חלק מהדעות הסכנה לפגיעה בציפורים היא מזערית, וקטנה בהרבה יחסית למפגעים אחרים לציפורים כמו גורדי שחקים בעלי חלונות זכוכית לדוגמה. אך מאחר שלעיתים נפגעות ציפורים מוגנות הושקעו מאמצים בכימותה והקטנתה. בישראל שבה עוברות פעמיים בשנה כחצי מיליארד ציפורים, עשויה סכנה זו להיות משמעותית.
בישראל הוקמו טורבינות רוח בגולן ברכס חזקה, ליד היישוב אלוני הבשן ובגלבוע ליד היישוב מעלה גלבוע. טורבינות אלה מספקות פחות מאחוז מצריכת החשמל בישראל. יש חילוקי דעות באשר לפוטנציאל של אנרגיה זו בישראל אך בכל מקרה לישראל אין פוטנציאל רוח גבוה יחסית למדינות אחרות.
אנרגיית מים
תנועת המים הנובעת מאידוי וירידת גשמים, הבדלים בקליטת חום השמש בקווי הרוחב השונים, מזרמים תת-מימיים, וממחזורי גאות ושפל אוצרת בחובה אנרגיה רבה. ניתן לנצל זרימת נהרות, מפלי מים, גלי ים והפרשי גאות ושפל בחופי הימים, כדי ליצור חשמל. בתהליכים אלו המים הזורמים מניעים מדחפים שממירים את האנרגיה הקינטית לאנרגיה חשמלית.
שיטות אלו שימושיות במיוחד במדינות בהן ישנן נהרות גדולים בעלי זרימת מים חזקה. אולם, נעשו גם ניסיונות ביפן להפקת חשמל באמצעות רפסודות האוצרות את אנרגיית הגלים ונבנו מתקנים בחוף המערבי של ארצות הברית ובארצות הסקנדינביות לניצול הזרם הנובע מהפרשי החום והקור הניכרים בין שכבות המים השונות. בצפון צרפת נחנכה בשפך נהר הראנס, בשנת 1966 תחנת הכוח לה ראנס, שהיא בעצם סכר גאות ושפל, שבה קבועות 24 טורבינות דו כיווניות. כל אחת בהספק של 10.3 מגה-ואט בזמן שיא (240 מגהואט לכל התחנה), כך שבאופן ממוצע מספקת התחנה 68 מגהואט שעה. כמו כן הוקמו בכמה מקומות בעולם כמה טורבינות ניסיוניות שמנצלות את זרימת המים בנהרות בזמן הגאות והשפל.
בישראל נבנה בתחילת שנות ה-40 מפעל כוח בנהריים על ידי פנחס רוטנברג אשר הפיק את החשמל הנדרש לאזור הצפון ועד לעיר חיפה כמו גם לעיר אירביד וסביבתה בעזרת אנרגיית מים. במלחמת העצמאות התחנה נכבשה בידי חיילים עיראקים ונהרסה. כמו כן, בשנות החמישים החלו לעבד תוכניות לייצור חשמל מטורבינות מים בתעלת הימים, שהייתה אמורה לזרום מהים התיכון או מיםE סוף לים המלח, תוך ניצול הפרשי הגבהים הגדולים. בדיקות הראו שאין לתוכנית כדאיות כלכלית, למרות ההשקעות העצומות שכבר גויסו לשם כך מיהודי התפוצות, והתוכנית ננטשה. החל מ-1992 החלה לפעול תחנת כוח הידרואלקטרית קטנה על הירדן סמוך למצד עתרת, בעלת תפוקה של כ-2.5 מגהוואט.
אנרגיה גיאו-תרמית
המקור לאנרגיה גאותרמית הוא החום הטבעי האצור בתוך כדור הארץ מתחת למעטה קרום כדור הארץ. מקור החום הוא בתהליכי פרוק רדיואקטיביים המתחוללים בליבת כדור הארץ. האזורים בעולם בהם האנרגיה הגאותרמית זמינה הם האזורים הפעילים מבחינה טקטונית. החום עולה לפני השטח באזורים בעלי פעילות וולקנית. ישנם מקומות בהם הזרם הגאותרמי יוצא מן האדמה בעצמו כמו בגייזרים. בדרך כלל צריך לקדוח באר אל המאגר התת-קרקעי. רוב תחנות הכוח ליצור חשמל ממקורות גאותרמיים משתמשים בקיטור ומחזירים את המים החמים ללא שימוש חזרה לאדמה. בשנת 1999 יוצרו ברחבי העולם כ-6 גיגה-ואט חשמל בעזרת אנרגיה גיאו-תרמית. אחת המדינות הבולטות בשימוש באנרגיה זו היא איסלנד, שכמחצית מצורכי האנרגיה שלה מסופקים ממקורות גיאותרמים.
ביו-דלקים
מקור אנרגיה מתחדשת נוסף נובע מניצול חומרים אורגנים הנוצרים במהלך גידול צמחים ותהליכי רקבון של פסולת. שימוש באנרגיה זו מתבססת על הפקת דלק אלכוהולי וביודיזל מגידולים חקלאיים, הפקת גז מתאן ממטמנות ויצירת קיטור באמצעות שריפת פסולת וחומרים אורגניים. יתרונם העיקרי של הביו-דלקים נמצא באופן בו הם משפיעים על מחזור הפחמן בטבע. בעוד דלקים מאובנים מוסיפים פחמן למחזור, וגורמים לעליית כמות הפחמן הדו-חמצני באטמוספירה, ביו-דלקים רק מגלגלים את הפחמן בתוך המחזור דרך צמחים-דלק-פחמן דו-חמצני באטמוספירה-צמחים, וחוזר חלילה.
בישראל קיימת בעיה לגדל גידולים לצורך הפקת אנרגיה, בשל המחסור במים, עם זאת ישנה הפקה של גז מתאן במטמנות.
הבעיה העיקרית בייצור ביו-דיזל וביו-אתנול היא תפיסת קרקעות שבהם היו אמורים לגדל מזון לבני אדם. כתוצאה מהקצאת גידולים כמו תירס וקנה סוכר לייצור אתנול חלה עליית תלולה במחירי גידולים אלו למאכל. בארצות מעוטות משקעים ברור שאין הגיון כלכלי בגידולים אלו, שכן להפיק ליטר של אתנול מגידולי קרקע יש להשקיע כמאה ליטרים של מים.
יש המציעים להשתמש במקום זאת בצמחי יטרופיה, הגדלים גם באזורים שעל סף המדבר, ואינם דורשים מים רבים, כדי להפיק מהם דלק. ניסוי כזה נערך בדצמבר 2008 על ידי בואינג ואייר ניו זילנד, ולדבריהם הניסוי עבר בהצלחה.
המרה תרמו-חשמלית
המרת חום ישירות לאנרגיה חשמלית, לדוגמה על ידי שימוש בצמד מתכות. הפרשי טמפרטורה בין המתכות גורמים להיווצרות זרם חשמלי ביניהן, ולהפך, העברת חשמל במתכות עשויה לגרום להתקררות המתכת האחת בעוד השנייה מתחממת. שיטות להמרת אנרגיה מסוג זה יוכלו לנצל חום הנוצר בתהליכים תעשייתיים, ביתיים או טבעיים להפקת חשמל. עד כה לא הודגמו מערכות בגודל המאפשר שימוש כלכלי ברעיון זה.
הישגים בעולם
בשנת 2019 עמד חלקה של האנרגיה המתחדשת מסך ייצור החשמל העולמי על כ-27%. 3 מכל 4 קוט"ש אשר נוספו לכושר הייצור בשנת 2019 הגיעו ממקורות מתחדשים.
משק החשמל הוא רק חלק ממשק האנרגיה אשר כולל גם תחבורה, חימום ועוד. כאשר לוקחים בחשבון את כלל משק האנרגיה הגלובלי, חלקה של האנרגיה המתחדשת נכון לשנת 2018 הוא כ-11% בלבד.
ב-2019 סקוטלנד ייצרה 90.1% מהחשמל שלה באמצעות מקורות מתחדשים. בנוסף, מעל ל-50% מצריכת החשמל באוסטריה, אוסטרליה, בליז, גואטמלה, דנמרק, הונדורס, לטביה, מונטנגרו, ניקרגואה, פורטוגל, קוסטה ריקה, קנדה ושוודיה מיוצרת מאנרגיות מתחדשות.
בישראל
בישראל, משקיע משרד התשתיות מיליוני שקלים בשנה במחקרים על שימושי האנרגיות המתחדשות. במסגרת מחקרים אלו נרשמו פריצות דרך טכנולוגיות ופטנטים. אולם למרות ההשקעה במחקר, אחוז קטן מצריכת האנרגיה בישראל, מקורו באנרגיה מתחדשת. על פי דו"ח של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, חלקה של האנרגיה המתחדשת במשק הישראלי בשנת 2019 היה 2.9%.
ב-16 בפברואר 2019 נרשם בישראל שיא נקודתי של כל הזמנים בייצור חשמל מאנרגיות מתחדשות שעמד על 1,295 מגה וואט והיווה כ-16.4% מסך ייצור החשמל באותו זמן. במרץ 2021 פורסמו נתוני ניהול המערכת של חברת החשמל אשר חשפו, שבניגוד להצהרות קודמות של משרד האנרגיה, ישראל שוב לא עמדה ביעד של אנרגיה מתחדשת במשק החשמל. במקום יעד של 10%, אנרגיה מתחדשת סיפקה בפועל 5.85% בלבד מייצור החשמל (משק החשמל מהווה כשליש מכלל משק האנרגיה בישראל הכולל גם תחבורה ותעשייה). בתעשיית האנרגיה הסולארית טענו שהנתונים מובילים למשבר אמון חריף מול משרד האנרגיה ורשות החשמל. בסוף אותה שנה החליטה הממשלה להגדיר יעד חדש, לפיו עד שנת 2030, 30% מהחשמל בישראל יופק באמצעות תהליכים טבעיים. מהלך זה ספג ביקורת קשה משום שמדובר ברף נמוך מדי. כך לדוגמה מתווה של המשרד להגנת הסביבה צפה כי ניתן להגיע עד 46% בעזרת עידוד התקנת מתקנים סולאריים; ומתווה מרכז השל לקיימות מעריך אף אפשרות ל-52% עד שנת 2030 ול-95% אנרגיה מתחדשת עד שנת 2050.
בעקבות מגפת הקורונה בשנת 2020, חלה ירידה דרמטית בביקוש לאנרגיה במדינות רבות בעולם, בעוד שצמיחת מקורות האנרגיה המתחדשים בתחום החשמל נמשכה בקצב שיא. על פי דו"ח של סוכנות האנרגיה הבינלאומית, אנרגיית שמש ואנרגיית רוח צפויות לעקוף את אנרגיות הפחם ואנרגיות הגז הטבעי, לצמוח ב-25% עד 2022 ולהפוך למקור החשמל העיקרי בעולם עד שנת 2025.
תקשורת ומעורבות ציבורית באנרגיה מתחדשת
תקשורת ברורה ונגישה חיונית כדי להתמודד עם תפיסות שגויות ולספק מידע מדויק על היתרונות והאתגרים הקשורים לאנרגיה מתחדשת. אסטרטגיות תקשורת יכולות לכוון לקהלים שונים, באמצעות ערוצים שונים, כגון אתרי אינטרנט, פלטפורמות מדיה חברתית, ניוזלטרים או פודקאסטים. אסטרטגיות תקשורת יכולות להשתמש גם בפורמטים שונים, כגון סיפורים, תמונות, סרטונים או אינפוגרפיקה, כדי להעביר מסרים הפונים לרגשות, ערכים או מניעים שונים.
דוגמה אחת לקמפיין תקשורת היא #Renewables4Climate, שהושק על ידי הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה מתחדשת (IRENA) בשנת 2017. הקמפיין הזמין אנשים מרחבי העולם לשתף סיפורים, תמונות וסרטונים על מידת החידוש המתחדשת אנרגיה עוזרת להילחם בשינויי האקלים בפלטפורמות מדיה חברתית כמו פייסבוק, טוויטר ואינסטגרם. הקמפיין נועד להעלות את המודעות ולחנך את הציבור לגבי תפקידה של אנרגיה מתחדשת.
תהליכי קבלת החלטות הקשורים לפיתוח אנרגיה מתחדשת וממשל כרוכים בהשתתפות של אנשים. זה ידוע כמעורבות ציבורית.ישנן צורות שונות של מעורבות ציבורית, כגון פורומים קהילתיים, התייעצויות ציבוריות, סקרים או עצומות. בפרויקטים קהילתיים אזרחים מחזיקים ומפעילים במשותף מתקנים לאנרגיה מתחדשת, כמו חוות רוח, פאנלים סולאריים או מפעלי ביו-גז. פרויקטים של אנרגיה מתחדשת בבעלות הקהילה יכולים להגביר את הקבלה והתמיכה הציבורית באנרגיה מתחדשת על ידי מתן הטבות ישירות לקהילות המקומיות, כגון אספקת אנרגיה נקייה במחיר סביר, יצירת מקומות עבודה מקומיים, הכנסה והון חברתי.
סומך (פירושונים)
ראו גם
}}
מלטזים
המלטים או מלטזים (במלטית: Maltin) הם העם היושב באי מלטה. בני העם המלטי הם צאצאים של העמים ששלטו באי: היוונים, הפיניקים והערבים. גם השפה המלטית היא שילוב של השפות השמיות הפיניקית והערבית והייתה נתונה להשפעה מצד האיטלקית הסיציליאנית.
כמעט כל המלטים הם נוצרים קתולים.
פשע שנאה
במדעי החברה, פשע שנאה הוא פשע שמכוון כלפי הקורבנות על בסיס שנאה לקבוצה החברתית שאליה הקורבנות שייכים. בחירת הקורבנות מבוססת על הדעה הקדומה של הפושעים נגד הסטטוס החברתי, האמיתי או הנתפס, של הקורבנות. במילים אחרות, המניע העיקרי לפשע הוא שנאת קבוצה (להבדיל משנאה אישית).
קורבנות פשעי השנאה הם לרוב מיעוטים אתניים ודתיים, להט"בים ומוגבלים פיזית ונפשית. פשעי שנאה יכולים לכלול אלימות מילולית ופיזית, ונדליזם, הסתה לגזענות, ואף רצח. פשע השנאה נבדל מפשעים אחרים בגלל הקשרו החברתי המכליל, ובגלל היותו קשור לסטטוס שיוכי (להבדיל מסטטוס הישגי), ולעיתים קרובות נתפס כחמור יותר. פשע שנאה נפוץ הוא פשע על רקע גזעני.
היסטוריה
בארצות הברית, שבה התבצע מחקר רב על אודות פשעי שנאה המתרחשים בתחומה, נמצא שהגורמים למרבית פשעי השנאה הן דעות קדומות על בסיס נטייה מינית וגזע.
במאה ה-17, כאשר החלה ההתיישבות המאסיבית של אירופים ב"עולם החדש", היוו האינדיאנים מטרה לרדיפות, להשפלות ולאלימות מצד הכובש האירופאי. פשעי שנאה אופייניים בארצות הברית של המאה העשרים היו מקרי לינץ' באפרו-אמריקאים, שריפת צלבים על מנת לגרש משפחות שחורות משכונות "לבנות", פגיעה בהומואים, לסביות וטראנסג'נדרים, והשחתת בתי עלמין ובתי כנסת של יהודים.
ייחודיות פשע השנאה
כמות פשעי השנאה עשויה להיראות קטנה ביחס לסוגי פשעים אחרים. לדוגמה, 11 מקרי רצח מתוך 24,526 מעשי הרצח שאירעו במהלך שנת 1993 בארצות הברית, ו-13 מקרי אונס מתוך 104,806 מקרי האונס באותה שנה, הוגדרו כפשעי שנאה.
למרות כמותם הקטנה, באופן יחסי, נהוג להתייחס לפשעי שנאה בחומרה רבה. פשעי השנאה נחשבים כפוגעים לא רק בקורבן הישיר, אלא בכל אחד מחברי קבוצת המיעוט שהקורבן השתייך אליה. פשע שנאה עלול להגביר מערכות יחסים עכורות בין מגזרים בחברה. מקרה של קיצוני אחד עלול ליצור לגיטימציה ולהוות גורם מדרבן לקיצונים אחרים לפגיעה בחברים אחרים בקבוצת המיעוט. לכן, מעבר לפגיעת הפשע בפרט, שהיא חמורה כעילות פשע דומות שאינן פשע שנאה, פשעי שנאה מהווים סיכון חברתי ופסיכולוגי הרה אסון למדינה. בעקיפין, פוגעים פשעי השנאה באושיות המדינה כמדינת כל אזרחיה, ולכן בכל אוכלוסיית המדינה.
יש דמיון בין פשע שנאה לבין טרור. ההבחנה בין פשע שנאה לבין פעילות טרור נובעת מכך שטרור הוא פעילות אלימה נגד אזרחים לשם השגת מטרות פוליטיות-חברתיות. מטרת הטרור היא לגרום לשינוי במדיניות ממשלתית. לפשע שנאה אין בהכרח מטרה פוליטית מוגדרת.
הפעלת אלימות
אחד ממאפייני פשעי השנאה הוא הפעלת האלימות. בפשעי שנאה מעורבים ונדליזם והרס ברמות גבוהות במיוחד, אף כאשר עניינם בגנבת רכוש. לפי מחקרים שונים בפשעי שנאה אלימים, מופעלות לעיתים קרובות רמות גבוהות ביותר של אלימות, ביחס לסוגי פשעים אלימים על בסיס אישי. ככלל, בפשעי שנאה קיימת סבירות גבוהה לאיום ופגיעה פיזיים. מחצית מהקורבנות של פשעי שנאה נפגעים פיזית, והצורך באשפוז קיים אצל קורבנות פשעי שנאה פי שלושה יותר מאשר בקרב קורבנות של פשעים אחרים.
ייתכן כי הסיבה לכך נעוצה בעובדה שאת פשעי השנאה מבצעים, לעיתים קרובות, שני פוגעים או יותר, כאשר הלחץ החברתי מהווה גורם מדרבן לקבוצה. בנוסף, במרבית המקרים של פשעי שנאה, הפוגעים חמושים ומצוידים, ואילו הקורבנות חסרים כלי נשק כדי להגן על עצמם.
בניגוד לקורבנות שהפשע נעשה באזור מגוריהם או במקום עבודתם של הפוגעים, הרי שבמקרים רבים משקיעים הפוגעים זמן, כסף ומשאבים על מנת להגיע לאזור היעד ולבצע את הפשע, כהמשך לתהליך מקדים של ליבוי השנאה.