cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט)
בתי הדין
החוק הסמיך את שר הביטחון להקים בתי דין מיוחדים להסתננות. החוק קבע כי הדיינים בבית הדין יהיו קציני צה"ל, וכי הם יכללו שתי ערכאות - ערכאה ראשונה בה ישב דיין יחיד וערכאת ערעור בה ישבו שלושה דיינים. החוק קבע כי רק אב בית הדין בערכאת הערעור חייב להיות בעל השכלה משפטית. מבחינת סדרי הדין קובע החוק כי בתי הדין רשאים לסטות מדיני הראיות, וכי שר הביטחון רשאי לקבוע סדרי דין שונים מהמקובל בבתי המשפט (השר לא השתמש בסמכותו זו). כן נקבע כי פסקי הדין של ערכאת הערעור לא ניתנים לערעור נוסף.
תיקונים בנוגע ליציאה מישראל
בשנת 1960 יזמה הממשלה תיקון לחוק, בו נקבע כי "היוצא, ביודעין ושלא כדין, מישראל ללבנון, לסוריה, למצרים, לעבר-הירדן, לסעודיה, לעיראק, לתימן או לכל חלק מארץ ישראל שמחוץ לישראל, דינו - מאסר ארבע שנים או קנס חמשת אלפים לירות". בדברי ההסבר להצעת החוק נכתב כי מטרתה להיאבק בתופעה שבה אזרחים ישראלים יוצאים שלא כדין למדינות אויב שכנות ונפגשים עם סוכנים זרים, גם אם לא זו הייתה מטרת יציאתם מלכתחילה. החוק נועד להשוות בין מי שיוצא מישראל שלא כדין לבין מי שנכנס אליה שלא כדין (אף שבנוסח שאושר, החליטה הכנסת להעמיד את העונש על יציאה שלא כדין על ארבע שנות מאסר, ולא חמש, כפי שביקשה הממשלה). בשנת 2007 תוקן החוק בשנית, ביוזמת חבר הכנסת אריה אלדד, ואיראן נוספה לרשימת המדינות שיציאה שלא כדין אליה מהווה עבירה לפי החוק.
אף שישראל חתמה על הסכמי שלום עם מצרים וירדן, יציאה ביודעין ושלא כדין אליהן נותרה כעבירה בחוק זה.
רקע
במסגרת המאמצים לניתוק זיקתם של דברי חקיקה שונים ממצב החירום, יזמה הממשלה בשנת 2008 הצעת חוק המנוסחת באופן מודרני יותר. ההצעה אושרה בקריאה הראשונה, והכנסת ה-18 החילה עליה דין רציפות. בתוך כך, לאחר עשורים רבים בהם נעשה בחוק שימוש דל (תופעת הפדאיון פסקה כבר ב-1956, בעקבות מבצע קדש), החלה מאז 2007 תופעה חדשה, של הסתננות דרך גבול ישראל-מצרים. התופעה הלכה והתרחבה ובין אותה שנה ל-2011 נכנסו לישראל למעלה מ-50 אלף מסתננים, כ-16 אלף מהם בשנת 2011 לבדה. כ-95% מהמסתננים הגיעו מסודאן ומאריתריאה. מאחר שסודאן היא מדינה עוינת לישראל, שאין עמה יחסים דיפלומטיים, ואריתריאה הוכרזה על ידי נציבות האו"ם לפליטים כמדינה שבאופן זמני לא ניתן להחזיר אליה מהגרים בלתי חוקיים, ניצבה ישראל בפני קושי. מצד אחד, לא ניתן לגרשם חזרה למדינותיהם, ומצד שני, אין בידיה כלים משפטיים להתמודד עם התופעה. מסתננים שנתפסו בגבול הוחזקו במשמורת ל-60 ימים, לפי חוק הכניסה לישראל, ומשלא ניתן היה לגרשם - שוחררו. ככל שהתגברה התופעה, החלה ישראל לשחרר את המסתננים אף קודם לכן, עקב מגבלת מקום במתקני המשמורת. באופן רשמי, שוחררו המסתננים בהיתר שהייה זמני, שאסר עליהם לעבוד, ואולם מתוך הבנה שעליהם להתקיים, ישראל לא אכפה את איסור ההעסקה.
כדי להתמודד עם התופעה החליטה ישראל על מספר צעדים. בין היתר, בנתה גדר מערכת בגבול עם מצרים ובהקמת מתקן שהייה שיוכל לקלוט כמות גדולה יותר של מסתננים. בשנת 2010 משכה הממשלה את הצעת החוק שיזמה, ובשנת 2011 הניחה על שולחן הכנסת הצעת חוק חדשה, מחמירה יותר, כתיקון בחוק הקיים, חלקו בהוראת שעה, במטרה להקנות לה כלים חדשים להתמודדות עם התופעה.
הדיונים בהצעת החוק
במהלך דיוני ועדת הפנים והגנת הסביבה בהצעת החוק, הושמעו טענות שונות נגד הצעת החוק.
בין היתר, נטען כי מדובר בתיקון לחוק ארכאי מ-1954, שנחקק במטרה להתמודד עם בעיה ביטחונית, ושכולל הוראות שאינן מתאימות למסתננים אלה, שמרביתם אינם מסתננים לשם ביצוע פעילות חבלנית עוינת. בהקשר זה נטען כי ההוראות הפליליות הקבועות בחוק חמורות יתר על המידה, ועלולות להביא לכך שמסתנן שביצע עבירה פעוטה יהיה צפוי לעונש של מאסר עולם, וכי אדם שנתן סיוע הומניטרי למסתנן יהיה צפוי לעונש של 5 עד 15 שנות מאסר. עוד נטען בהקשר זה כי העובדה ששר הביטחון הוא הממונה על החוק מקנה לו נופך ביטחוני, בשעה ששר הפנים הוא השר הממונה על כניסה ויציאה מישראל, ושעליו לאכוף את הטיפול בתופעה. עמדת הממשלה בשאלת סעיפי העונשין הייתה כי הפתרון מצוי במדיניות אכיפה, וכי הפרקליטות לא העמידה לדין אזרחים תמימים שסייעו למסתננים ערב חקיקתו של החוק, ולא תעשה זאת גם לאחר מכן. הוועדה לא קיבלה עמדה זו, והוסיפה סעיף שקבע כי ההוראות הפליליות המחמירות שבחוק יחולו רק לגבי מסתנן מזוין או לגבי מי שהסתנן כדי לבצע עבירה של סחר בבני אדם או סחר בסמים, ולגבי מי שסייעו להם. שר המשפטים יעקב נאמן הגיש הסתייגות לפיה תיקון זה לא ייכלל בהצעת החוק, ואולם במהלך הדיונים בקריאה השנייה והשלישית, בעקבות דין ודברים בין יושב ראש הכנסת ראובן ריבלין וראש הממשלה בנימין נתניהו הסכים האחרון שלא להצביע על ההסתייגות, והסעיף נותר על כנו.
טענה מרכזית נוספת שנטענה היא כי החוק אינו מבחין בין מסתננים שהם מהגרי עבודה, מסתננים שהם פליטים, מסתננים על רקע פלילי ומסתננים על רקע ביטחוני. נציגי ארגונים שונים וכמה מחברי הכנסת סברו שיש לעגן בחוק את מחויבויותיה של ישראל לפי האמנה בדבר מעמדם של פליטים, כדי להבטיח שלא יהיה בחוק כדי לפגוע בפליטים. עמדת הממשלה בעניין זה הייתה כי מעמדו של כל מסתנן מתברר בהליך מסודר, וכי מי שמוכר כפליט אינו צפוי למאסר או גירוש. הוועדה קיבלה את עמדת הממשלה בסוגיה זו.
טענה נוספת שנשמעה נגד החוק התייחסה לתקופה הממושכת שניתן להחזיק בה במשמורת את המסתננים. לפי החוק, פרט למקרים הומניטריים שבחלקם מנויים בו, רק לאחר שהמסתנן מוחזק במשמורת שלוש שנים רשאי ממונה ביקורת הגבולות לשקול לשחררו. בסעיף נוסף נקבע כי אם הוגשה לממונה ביקורת הגבולות חוות דעת מאת גורמי הביטחון המוסמכים שלפיה במדינת מושבו או באזור מגוריו של המסתנן מתבצעת פעילות העלולה לסכן את ביטחון מדינת ישראל או אזרחיה, לא ניתן יהיה לשחררו גם בתום שלוש שנים, אלא בהתקיים נסיבות הומניטריות מיוחדות. ארגוני זכויות האדם וחברי כנסת מהשמאל טענו כי החזקת אדם לתקופה כל כך ממושכת (שלמעשה אינה מוגבלת בזמן) ללא משפט מהווה פגיעה בלתי מידתית בזכות לחירות המעוגנת בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. עמדת הממשלה בהקשר זה הייתה כי ההסתננות הפכה למכת מדינה, ויש לנקוט צעדים חריפים כדי להתמודד עמה, במטרה להרתיע מסתננים נוספים. גם בסוגיה זו קיבלה הוועדה את עמדת הממשלה.
מנגד, כמה מחברי הכנסת טענו שהחוק אינו מחמיר דיו, וכי עליו להתייחס גם להיבט של החמרת הקנסות נגד מעסיקים. עמדת הממשלה, שהתקבלה בוועדה, הייתה כי היבטים אלה יש להסדיר בחקיקה נפרדת, שנדונה בוועדת חוקה, חוק ומשפט. כן נטען נגד החוק כי הוא מניעתי בעיקרו, ואינו נותן פתרון לכ-50 אלף המסתננים שכבר נמצאים בישראל.
התיקון אושר ב-9 בינואר 2012, ברוב של 37 מול 8.
הוראות התיקון
תיקון החוק כולל סעיפים שתוקנו באופן קבוע וסעיפים שנקבעו כהוראת שעה לשלוש שנים.
שלושה תיקונים עיקריים נקבעו כהוראת קבע. תיקון ראשון שינה את הגדרת מסתנן, כך שלא תהיה תלויה עוד בכך שהמסתנן היה אזרח או תושב של מדינה ערבית מסוימת, או שביקר בה. ההגדרה החדשה קובעת כי מסתנן הוא "מי שאינו תושב כמשמעותו, שנכנס לישראל שלא דרך תחנת גבול שקבע שר הפנים לפי ". תיקון שני ביטל את מערכת בתי הדין הצבאיים לענייני הסתננות, שממילא לא היו פעילים זה עשרות שנים. ההיבטים הפליליים של החוק נדונים, לפיכך, בפני מערכת המשפט האזרחית הרגילה. תיקון שלישי ניתק את הזיקה של החוק להכרזה על מצב חירום. פירושו של דבר שהחוק יעמוד בתוקפו גם אם הכנסת תכריז על ביטול מצב החירום או שלא תשוב ותכריז על מצב חירום לתקופה נוספת.
התיקון העיקרי בחוק, שעניינו ההליכים המינהליים לטיפול במסתננים והחזקתם במשמורת, נקבע כהוראת שעה לשלוש שנים (עד ראשית 2015), כדי לבחון את השפעתו על התופעה במהלך תקופה זו. לפי ההליך שנקבע, סמכותו של שר הביטחון להוציא צו גירוש למסתנן תותנה בבחינת נסיבותיו האישיות של המסתנן ומדינת היעד לגירושו, ובכך שלא ניתנה לו אשרת שהייה בישראל. עד לגירוש, ניתן יהיה להחזיק את המסתנן במשמורת, ולממונה ביקורת הגבולות תהיה הסמכות להורות על שחרורו בערובה בנסיבות הקבועות בחוק: בתוך כך, קובע החוק נסיבות שבהתקיימן אין הוא רשאי להורות על שחרורו של המסתנן (למעט מסתנן שהחזקתו במשמורת עלולה לסכן את בריאותו, או מסתנן שהוא קטין שאינו מלווה): אם גירושו נמנע או מתעכב בשל חוסר שיתוף פעולה מצדו, אם יש בשחרורו כדי לסכן את ביטחון המדינה, את שלום הציבור או את בריאות הציבור, או אם גורמי הביטחון המוסמכים קבעו כי במדינת מושבו או באזור מגוריו מתבצעת פעילות העלולה לסכן את ביטחון מדינת ישראל או אזרחיה.
החוק מסמיך את שר המשפטים למנות בית דין לביקורת משמורת של מסתננים, מקרב שופטי בתי הדין לביקורת משמורת, שבסמכותו יהיה לאשר את החלטת ממונה ביקורת הגבולות להחזיק את המסתנן במשמורת, או להורות על שחרורו בערובה, באותן נסיבות ומגבלות הקבועות לגבי ממונה ביקורת הגבולות. על החלטת בית הדין ניתן לערער בפני בית משפט לעניינים מינהליים.
עתירה לבג"ץ
באוקטובר 2012 עתרו לבג"ץ חמישה מסתננים וחמישה ארגוני סיוע, בדרישה לבטל את הוראת השעה. לעתירה הצטרפה נציבות האו"ם לפליטים במעמד של ידיד בית המשפט. במרץ 2013 החל בג"ץ לדון בעתירה, והוציא צו על תנאי המורה למדינה לנמק מדוע לא תבוטל הוראת השעה. ב-16 בספטמבר 2013 קבע הרכב של 9 שופטים בראשות הנשיא אשר גרוניס פה אחד שסעיף 30א לחוק, המאפשר להחזיק במשמורת במשך שלוש שנים מסתנן שהוצא נגדו צו גירוש, אינו חוקתי, ופסל אותו.
תיקון מס' 4 והוראת שעה (2013)
ב-10 בדצמבר 2013 אישרה הכנסת ברוב של 30 נגד 15 הצעת חוק של ממשלת ישראל השלושים ושלוש שמהווה גרסה מרוככת יותר של תיקון מס' 3 מ-2012. במסגרת התיקון, ניתן להחזיק מסתננים במשמורת לשנה, ואפשרות זו חלה אך ורק על מסתננים שנכנסו לישראל החל מיום תחילתו של התיקון. עוד נקבע בתיקון שמסתנן שיש קושי בגירושו (בעיקר אזרחי אריתראה וסודאן) ניתן להחזיק במתקן שהיה ובו תנאי מחיה בסיסיים (כגון מזון, שירותי רווחה ובריאות), ובמקרה זה הוא לא יהיה רשאי לעבוד: אפשרות זו חלה גם על המסתננים הוותיקים יותר בארץ.
בהתאם לתיקון זה הוקם מתקן חולות בנגב. נגד חוקתיות התיקון הוגשה עתירה לבג"ץ וב-22 בספטמבר קבע בג"ץ כי גם תיקון זה אינו חוקתי וביטל חלק עיקרי ממנו.
הוראת שעה (2014)
בעקבות פסיקת בג"ץ אישרה הכנסת ב-8 בדצמבר 2014 הוראת שעה נוספת, שבאה להתמודד עם הליקויים שמצא בג"ץ בחקיקה הקודמת. גם נגד חקיקה זו הוגשה עתירה לבג"ץ, ונפסק כי: "בכפוף לפרשנות המוצעת צולחות הוראות החוק את מבחן החוקתיות, פרט להוראותיהם של סעיפים 32ד (א) ו-32כא – הקובעים את התקופה המרבית להחזקה במרכז השהייה – שדינם בטלות. על-פי הכרעת שופטי הרוב, תושעה הכרזת הבטלות לגבי סעיפים אלה למשך שישה חודשים. במשך תקופה זו תעמוד התקופה המרבית להחזקה במרכז השהייה הנקובה בסעיפים אלה על שנים-עשר חודשים. שוהים השוהים במרכז השהייה ביום מתן פסק דין זה שנים-עשר חודשים או יותר, ישוחררו ממנו לאלתר".
הוראת שעה בדבר הגבלת הוצאת רכוש מישראל
ביוני 2013 אישרה הכנסת הוראת שעה נוספת, לפיה החל מ-11 בספטמבר 2013 ועד לתום הוראת השעה הקודמת, יוכל מסתנן להוציא את רכושו מישראל רק בעת עזיבתו את המדינה. בדברי ההסבר להצעת החוק נאמר: "החוק המוצע נועד לסייע בהתמודדות עם תופעת ההסתננות לישראל, באמצעות קביעת איסור פלילי על הוצאת כספי מסתנן מישראל, שמטרתו להביא להקטנת הכדאיות הכלכלית שבהסתננות ועל ידי כך לצמצם את התמריץ להסתננות לישראל, וכן לעודד מסתננים לצאת מישראל."
סוזן לנגר
סוּזָן קָתֵ'רִינָה לָנְגֶר (באנגלית: Susanne Katherina Langer; 20 בדצמבר 1895 – 17 ביולי 1985) הייתה פילוסופית אמריקאית של הנפש, שעסקה בפילוסופיה של ההכרה ושל האומנות. הייתה מחלוצות הנשים בעיסוק הפילוסופי האקדמי, תלמידתם של אלפרד נורת' ווייטהד ושל ארנסט קסירר. ידועה בעיקר בזכות ספרה מ-1942: "פילוסופיה בסולם חדש" (Philosophy in a New Key).
ביוגרפיה
לנגר נולדה במנהטן, ניו יורק, לאנטוניו ואלזה קנאות', זוג מהגרים גרמנים. שפת-אמה הבלעדית הייתה גרמנית. בילדותה למדה לנגן על צ'לו ועל פסנתר. לנגר נתחנכה בבית-הספר ולטין לבנות. את התואר הראשון סיימה ב-1920 בקולג' רדקליף, שם קיבלה גם תואר דוקטור ב-1926. את הדיסרטציה שלה כתבה בהנחיית אלפרד נורת' וייטהד. שמשה כמרצה בקולג'ים: רדקליף, ולסלי וסמית' ובאוניברסיטת קולומביה. כמו כן, הייתה מרצה אורחת במספר מוסדות נוספים. ב-1941 הכירה את ארנסט קסירר, אשר את חיבורו, "הפילוסופיה של הצורות הסמליות" (Philosophie der symbolischen Formen), קראה בשנות העשרים וממנו הושפעה רבות. השניים שמרו על קשר עד למותו של קסירר ב-1945. היא נישאה ב-1921 לוויליאם ל' לנגר, לימים פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת הרווארד. לשניים נולדו שני ילדים: לאונרד וברטרנד. בשנת 1942, התגרשו ויליאם וסוזן. בין השנים 1954 ל-1962 כיהנה לנגר כפרופסור לפילוסופיה בקולג' של קונטיקט. ב-1960 נתמנתה לאקדמיה האמריקאית לאומנויות ולמדעים. ב-1956 קיבלה מענק מעמותת אדגר ג' קאופמן, אשר הודות לו יָכֹלה להקדיש את 25 שנותיה הנותרות למחקר ולכתיבה. לנגר נפטרה בקונטיקט ב-17 ביולי 1985, לאחר שסיימה את הכרך השלישי של יצירתה הגדולה: "התודעה: חיבור על אודות התחושה האנושית" (Mind: An Essay on Human Feeling).
פילוסופיה
הפילוסופיה של לנגר עוסקת בתהליך התודעתי של מתן משמעות באמצעות תרגום דבר אחד למושגיו של אחר. בחיבורה החשוב הראשון: "פילוסופיה בסולם חדש" (Philosophy in a New Key), הציגה לנגר רעיון שהפך די נפוץ בימינו: טבעו של האדם לייצג את העולם בסמלים, להמציא משמעויות ולשקע אותן בעולם. הספר מתחיל בביקורת של הפוזיטיביזם, ממשיך בהצגת תאוריה בתחום הסמנטיקה ומניח תשתית לפילוסופיה של האומנויות בכלל, דרך עיסוק בפילוסופיה של המוזיקה. בניסוחה של לנגר, התודעה האנושית "מצרינה באופן סימבולי את הנתונים הנקלטים באופן חושי", כך שהיא "מבוע מקורי של רעיונות ספונטניים, פחות או יותר". אחד מחידושיה הידועים של לנגר הוא ההבחנה בין הצרנה דיסקורסיבית לבין הצרנה ייצוגית. הצרנה דיסקורסיבית בונה משמעות חדשה באמצעות סידור כלשהו של סמלים יסודיים (לא תמיד מלים) בעלי משמעות קבועה ובלתי תלוית הקשר. הצרנה ייצוגית אינה תלויה בסמלים יסודיים בעלי משמעות. לא ניתן לפענח אותה באמצעות הבנה הדרגתית של מרכיביה השונים כשהם מבודדים זה מזה. יש להבין את הסמל כשלם. לדוגמה: תו ביצירה מוזיקלית אינו מייצג שום משמעות המגולמת בו בפני עצמו. יש לבחון את משמעותו ביחס להקשרה של היצירה כולה. לנגר סברה שעיסוקה המרכזי של הפילוסופיה הוא ההצרנה, מפני שהיא עומדת בבסיס כל ההבנה והידע האנושיים. כמו ארנסט קסירר לפניה, גם היא סברה שהמאפיין העיקרי של האדם המבחין אותו משאר בעלי-החיים הוא היכולת להצרין ולהשתמש בסמלים. בעוד ששאר בעלי-החיים נשלטים על ידי תחושות, בני האדם מתווכים את תחושותיהם באמצעות מושגים, סמלים ושפה. אמנם חיות מגיבות לסמלים, אך עוררותם של בני-אדם כלפי הסמל היא מורכבת בהרבה.
לנגר היא מראשוני הפילוסופים שהתייחסו למושג הווירטואליות. בהשפעת אנרי ברגסון, שהתייחס לחומר וזיכרון, קישרה לנגר בין אומנות לבין הווירטואלי. לפי תיאורה, הווירטואליות היא "תכונתם של הדברים שנוצרו כדי להיות מובנים". עבורה, הווירטואלי אינו עניין תודעתי גרידא, אלא מהות חיצונית הנוצרת בכוונה וקיימת כמרחב חומרי של הגות מחוץ לתודעה האנושית. לפי לנגר, הווירטואליות היא מרחב שנוצר על ידי האומן, ש"יש לו משמעות בפני עצמו ולא כחלק מסביבתו".
ראו גם
ּ
סטיוארט מילנר-בארי
סר, מסדר האימפריה הבריטית, מסדר האמבט, מסדר ויקטוריה סטיוארט מילנר-בארי (באנגלית: Stuart Milner-Barry) (20 בספטמבר 1906 - 25 במרץ 1995) היה שחמטאי אנגלי, סופר שחמט, קריפטאנליסט במהלך מלחמת העולם השנייה ועובד בשירות הציבורי.
מילנר-בארי עבד בבלצ'לי פארק במהלך מלחמת העולם השנייה וניהל את "צריף 6", אגף בבלצ'לי פארק שמטרתו הייתה לפענח את צפני האניגמה של הצבא וחיל האוויר הגרמניים. מילנר-בארי היה אחד מארבעת שוברי הצפנים המובילים בבלצ'לי פארק ובמעמדו זה פנה פניה ישירה לראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל לקבלת משאבים גדולים יותר לביצוע העבודה. לאחר המלחמה עבד מילנר-בארי במשרד האוצר ולאחר פרישתו ניהל את המערך הבריטי של חלוקת אותות הערכה והוקרה לאזרחים הבריטיים על תרומות שונות למדינה. בשחמט, ייצג מילנר-בארי את אנגליה בתחרויות בינלאומיות ועל שמו קרויות שלוש הסתעפויות בפתיחות שחמט.
ראשית חייו והשכלתו
מילנר-בארי נולד בהנדון, לונדון, כילד השני מבין שישה למורה בבית ספר, אדוארד ליאופולד מילנר-בארי שמת בשנת 1917 ולאשתו, אדית מרי.
בתחרות מרגייט בשנת 1939, מילנר-בארי הגיע למקום החמישי עם 4.5/9. בשנה זו היה כנראה בשיא כוחו ויעידו על כוחו תוצאות התיקו עם קרס, קפבלנקה ופלור.
מילנר-בארי ייצג את אנגליה באולימפיאדות של 1937 ו-1939.
בעקבות הכרזת המלחמה של אנגליה על גרמניה בחודש ספטמבר 1939 פרש מילנר-בארי מהאולימפיאדה וביחד עם אודונל אלכסנדר (באותה עת אלוף אנגליה) והארי גולומבק חזרו לאנגליה.
בלצ'לי פארק
עם שובם לאנגליה של שלושת השחמטאים הצטרפו במהירות לבית הספר לקודים וצפנים בבלצ'לי פארק. מילנר-בארי גויס על ידי המתמטיקאי גורדון ולצ'מן שהיה מאותו מחזור בטריניטי קולג', ובתורו גייס את אודונל אלכסנדר. בתחילת 1940 הצטרף מילנר-בארי לצריף 6 בניהולו של גורדון ולצ'מן. משימתו הייתה להתגבר על מכונת הצופן "אניגמה" ששימשה את הצבא הגרמני.
בשנת 1993 כתב מילנר-בארי שעד עצם היום הזה איננו יכול לטעון שהוא מבין עד הסוף איך האניגמה פעלה, ולא את כל בעיות שבירת הצופן. למרות זאת, בזכות ידיעתו את השפה הגרמנית, ביצע מילנר-בארי מחקר של קטעי הגלוי ומצא שהם כוללים תבניות סְטֶרֵאוֹטִיפּיות ומתכונות פניות שניתן היה לנצל כניחושים מושכלים לתוכן הגלוי של המברק המוצפן. פעמים רבות חזרו צירופים כגון "אין מה לדווח" או דיווחי מזג אוויר בתבנית אחידה. התאמה זו בין קטע מוצפן לניחוש הטקסט איפשרה את שבירת המברק כולו, ומשום חשיבותם המציאו להם כינוי - עריסות. מציאת ניחושי טקסט אמינים הייתה משימה קריטית לצריף 6, משום ששבירת צופן האניגמה התבסס על בומב, התקן אלקטרו-מכני אשר שימש את המפענחים הבריטיים ככלי לפענוח הודעות האניגמה. מכונת הבומב התבססה על התקן פולני משנת 1938 ותוכננה על ידי אלן טיורינג. גורדון ולצ'מן שיפר מאוחר יותר את המכונה. מקור השם בומב בהתקן פענוח בשם "בומבה" אשר תוכנן בשנת 1938 על ידי מריאן רייבסקי מהביורו שיפרוב (לשכת ההצפנה).
בסתיו 1940 מונה מילנר-בארי כאחראי לחדר העריסות. מילנר-בארי שוכן ביחד עם אלכסנדר שעבד בצריף 8, שבדומה לצריף 6 עבד על מכונת האניגמה של הצי הגרמני. חברותם הקרובה סייעה להם להתגבר על בעיות ההתמודדות על משאבי הבומבות, שהיו תמיד במחסור. בחודש אוקטובר 1941 מונה מילנר-בארי לסגנו של ולצ'מן. באותה עת סבל בלצ'לי פארק ממחסור בפקידים, מחסור אשר עיכב את העבודה על האניגמה. הנהלת בית הספר לקודים וצפנים לא הצליחה להתמודד על השגת המשאבים הנחוצים. המחסור השפיע במיוחד על צריף 6 וצריף 8, שנוהל על ידי אלן טורינג ואלכסנדר כסגנו. ארבעת המנהלים, ולצ'מן, מילנר-בארי, אלן טורינג ואלכסנדר עקפו את כל דרגי הפיקוד וכתבו מזכר ישירות לראש הממשלה, וינסטון צ'רצ'יל ובו תיארו את קשייהם. על מילנר-בארי הוטל להביא את המזכר אישית לרחוב דאונינג 10, ב-21 באוקטובר 1941. למחרת ענה צ'רצ'יל: "פקודת יום: תנו להם את כל מה שהם צריכים בעדיפות עליונה, ודווחו לי אישית על ביצוע הפקודה". בתוך חודש נפתרה בעיית המשאבים וכל צורכי כח האדם סופקו במלואם.
בסתיו 1943 התמנה מילנר-בארי למנהל צריף 6, שבאותו זמן מנה 450 עובדים. ולצ'מן מונה לסגן מנהל המיכון של בלצ'לי פארק. מילנר-בארי נשאר בתפקידו זה עד סוף המלחמה, כאשר טיפל במספר ניכר של אתגרים טכניים שצצו ככל שהגרמנים הכניסו אמצעי זהירות נוספים למכונת ההצפנה אניגמה, כולל אניגמה UHR. ה"אוהר" (שעון בגרמנית) - השעון היה קופסה קטנה, שכללה מתג בעל 40 מצבים. בערך על מילנר-בארי בהוצאת אוקספורד של ביוגרפיות לאומיות מצוין כי "הגם שחש כי צריף 6 עומד על סיפו של כישלון בהמשך פענוח האניגמה, הרי שצריף 6 החזיק מעמד עד סופה של המלחמה, בעיקר בזכותו מנהיגותו המוכשרת". ההיסטוריה הרשמית של צריף 6 שנכתבה מיד לאחר תום המלחמה מציינת את הישגיו הטכניים החיוניים ביותר במציאת ה"עריסות" ואת כשרונותיו הניהוליים והדיפלומטיים בתפקידו כמנהל צריף 6.
לאחר מלחמת העולם השנייה
מילנר-בארי הצטרף למשרד האוצר בשנת 1945 בדרגת מנהל. בשנת 1947 נישא לתלמה טננט ולס ולזוג נולדו בן ושתי בנות. באותה שנה קודם לדרגת עוזר לשר ובשנת 1954 לתת-שר. למעט תקופה של שלוש שנים 1958–1960 שהושאל למשרד הבריאות נשאר מילנר-בארי במשרד האוצר עד שנת 1966, שנה בה הגיע לגיל הפרישה הרגיל לעובדי ציבור - 60. הוא שוכנע להישאר בתפקיד ייצוגי של אחראי למערך הבריטי של חלוקת אותות הערכה והוקרה לאזרחים הבריטיים על תרומות שונות למדינה. בתפקידו זה תמך בהענקת תואר אבירות לפ. ג. וודהאוס ולנואל קאוורד. מילנר-בארי פרש לבסוף בשנת 1977. הוא קיבל את אות מסדר האימפריה הבריטית בשנת 1946 בזכות עבודתו במלחמת העולם השנייה, את אות מסדר האמבט בשנת 1962 ואת אות מסדר ויקטוריה בשנת 1975.
המשך פעילותו השחמטאית
לאחר המלחמה חזר מילנר-בארי לשחק שחמט, וייצג את אנגליה בשתי אולימפיאדות נוספות.
מילנר-בארי היה נשיא האיגוד הבריטי לשחמט בין השנים 1970 ו-1973 ועדיין השתתף בתחרויות בהיותו מעל 80. בהספד עליו בעיתון The Independent מצוין סגנונו ההתקפתי היעיל, אשר חודד באמצעות משחקים ידידותיים ברמה גבוהה נגד ידידו הוותיק אלכסנדר. בשנת 1972 כתב ג'ורג' קולטנובסקי כי סגנונו משך את הצופים משום שתמיד חיפש הסתעפויות מסוכנות ולעיתים קרובות מצא אותן. שמו של מילנר-בארי מקושר לשלוש הסתעפויות בשלב הפתיחה: הסתעפות מילנר-בארי של ההגנה הנימצו-הודית (E33) על פי האנציקלופדיה לפתיחות השחמט, גמביט מילנר-בארי בהגנה הצרפתית והסתעפות מילנר-בארי בהגנת פטרוב. 1. ה4 ה5 2. פו3 פו6 3. פ:ה5 ד6 4. פו3 פ:ה4 5. מהה2 מהה7 6. ד3 פו6 7. רז5 פבד7.
הסתעפות מילנר-בארי של ההגנה הנימצו-הודית
מילנר-בארי הגן בעוצמה על המוניטין של גורדון ולצ'מן בשנת 1985, כאשר - לאחר מותו, נמתחה עליו ביקורת על פרסום פרטים על העבודה בתקופת המלחמה בצריף 6. בשנת 1992, כהד לביקורו בזמן המלחמה בדאונינג 10 הגיע מילנר-בארי כחבר במשלחת שמסרה עצומה לראש הממשלה וקראה לממשלה לעזור בשימור בלצ'לי פארק שהיה תחת איום הריסה.
מילנר-בארי מת ב-25 במרץ 1995 בלונדון, ויום למחרת התקיים טקס לזכרו במנזר וסטמינסטר.
השתתפות באולימפיאדות
סטיוארט מילנר-בארי שיחק בנבחרתה האולימפית של אנגליה בארבע אולימפיאדות:
הנצחת חללי מערכות ישראל
הנצחת חללי מערכות ישראל כוללת מגוון דרכים שבהן מדינת ישראל, גופים ציבוריים וגופים פרטיים משמרים את זכרם של חללי מערכות ישראל. מיום הקמתה נמצאת מדינת ישראל במאבק על קיומה, שהחל מראשית ההתיישבות הציונית בארץ ישראל וגבה קורבנות רבים של הנצחתם הוקדשו דרכים רבות.
מטעם מדינת ישראל עוסקת בהנצחת חללי מערכות ישראל היחידה להנצחת החייל. משנת 2005 פועלת היחידה במסגרת אגף משפחות והנצחה של משרד הביטחון.
יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל
יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל נקבע על ידי הכנסת בחוק יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, התשכ"ג-1963, שבתחילתו נאמר:
על-פי החוק, יום הזיכרון מתחיל עם שקיעת החמה אור ליום ד' באייר ומסתיים בצאת הכוכבים למחרת, עם כניסת יום העצמאות. על מנת למנוע סמיכות של יום הזיכרון או יום העצמאות לשבת, מוקדמים או נדחים מועדים אלה ברבות מן השנים ביום או ביומיים. בשקיעת החמה, מורדים דגל ישראל ברחבי המדינה לחצי התורן. יום הזיכרון נפתח באופן רשמי בלילה בטקס המתקיים בכותל המערבי בשעה 20:00 ונפתח בצפירה בת דקה אחת המושמעת בכל רחבי המדינה. בהמשך הערב נערכים ברחבי הארץ אירועי תרבות שונים המציינים את הנופלים. ביום הזיכרון מתקיימים טקסי אזכרה ממלכתיים. הטקס המרכזי מתקיים בשעה 11:00 לפני הצהריים בהיכל הזיכרון הממלכתי לחללי מערכות ישראל, השוכן בבית הקברות הצבאי בהר הרצל, והוא נערך במעמד נשיא המדינה, יו"ר הכנסת, ראש הממשלה והרמטכ"ל. במקביל לטקס המרכזי, נערכים בבתי העלמין הצבאיים והחלקות הצבאיות ברחבי הארץ טקסי אזכרה נוספים. הטקס נפתח בצפירת דומייה בת שתי דקות המושמעת ברחבי המדינה. בשעה 13:00 נערך באנדרטת חללי פעולות האיבה בהר הרצל טקס נפרד לחללי הטרור. במשך היום פוקדים עשרות אלפי אנשים את בתי הקברות הצבאיים, וכלי התקשורת מייחדים את מלוא הזמן לעיסוק בהנצחה.
מאז שנת 1952 שולח משרד הביטחון, לקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, איגרת אל המשפחות השכולות, בדרך כלל בחתימת שר הביטחון.
מאז שנת 1998 נערך טקס הזיכרון לזכר חללי הטרור ברחבת אנדרטת חללי פעולות האיבה בהר הרצל. ומאותו היום נקרא יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בשם: יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ונפגעי פעולות האיבה.
ימי זיכרון נוספים
בנוסף ליום זיכרון כללי זה, המיועד לכל חללי מערכות ישראל, לכל חלל ישנו יום זיכרון אישי, ביום השנה לנפילתו. לחללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע, ולכן לעיתים גם לא נודע יום מותם המדויק, מוקדש יום ז' באדר - יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע, הוא יום לידתו ויום מותו של משה רבנו לפי המסורת היהודית. הטקס לזכרם של החללים נערך בגן הנעדרים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
מפעלי תרבות
מפעלי תרבות מגוונים באים להנציח את יצירתם של הנופלים, את זכרם ואת מורשתם. בין המפעלים כאלה שביוזמה ממלכתית או ציבורית, וכאלה שביוזמתה של משפחת הנופל.
בשירה ובספרות
שירים לזכרם של הלוחמים נכתבו עוד במהלך מלחמת העצמאות. שירים נוספים נכתבו בעקבות מלחמות נוספות. בין השירים הבולטים: "דודו", "אליפלט", "באב אל-ואד", "הרעות", "החיטה צומחת שוב" ו"אחי הצעיר יהודה". "מגש הכסף" הוא אחד הידועים בשירי נתן אלתרמן שפורסמו במדורו "הטור השביעי" ב-19 בדצמבר 1947. השיר נכתב על ימי המאבק של היישוב היהודי בערבים ומתאר את הקשיים באותם הימים. באופן דומה שירו של חיים גורי "הנה מוטלות גופותינו" נכתב על נפילת חבריו ממחלקת הל"ה בינואר 1948. וכמו "מגש הכסף", גם הוא היה לאחד מנכסי צאן הברזל של תרבות השכול הישראלית.
הרומן והמחזה "הוא הלך בשדות" מאת משה שמיר משנת 1947, נחשב לאחת היצירות המרכזיות שנכתבו בספרות העברית החדשה, ולאחד הטקסטים המכוננים של החברה הישראלית לאחר קום המדינה, שעוסק גם בשכול. הסופרת דבורה עומר בספרה "לאהוב עד מוות" (1980) העלתה סיפור אהבתם ומותם הטרגי של זהרה לביטוב ושמוליק קופמן. המחזה "שמוליק של זהרה", שנכתב בעקבות פרסום יומניהם של שמוליק וזהרה, הועלה באוקטובר 1981 על בימת התיאטרון לילדים ולנוער.
היכל הזיכרון הממלכתי לחללי מערכות ישראל
היכל הזיכרון הממלכתי לחללי מערכות ישראל הוקם בשנת 2017 על ידי משרד הביטחון להנצחת זכרם של כל חללי מערכות ישראל בהגנה על הארץ ומחוצה לה מאז שנת 1860 ועד היום. ההיכל החליף את רחבת הטקסים המרכזית בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בה התקיימו טקסי יום הזיכרון המרכזיים עד שנת 2016. את ההיכל המעגלי מקיף "קיר השמות" הבנוי לבנים אחידות ובהירות, שעל כל אחת מהן נחרת שמו של חלל צה"ל. לצד כל לבנה נידלק באופן אוטומטי נר זיכרון ביום השנה למותו של החלל. ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, מוארים כל נרות החללים. קיר השמות מתעקל כלפי מעלה ולאורך השביל שלמרגלותיו, מצוינות השנים משנת מותו של הנופל הראשון ועד ימינו. בהיכל ישנן עמדות מידע אודות כל חללי מערכות ישראל.
אנדרטאות
במקומות רבים בישראל ניצבות אנדרטאות לזכר חללי צה"ל. אנדרטאות אלה הן משלושה סוגים:
פינות זיכרון
בבתי ספר רבים הוקמה פינת זיכרון, המנציחה את תלמידי בית הספר ובוגריו שנפלו במערכות ישראל. גם מקומות עבודה רבים הקימו פינת זיכרון לעובדיהם שנפלו. לעיתים כוללת ההנצחה גם קריאת אחד המתקנים, כגון חדר הרצאות, על-שמו של נופל.
בולים ומדליות
מאז שנת תשכ"ו (1966) מנפיק דואר ישראל בול זיכרון לקראת כל יום זיכרון לחללי מערכות ישראל. בשנת 1975 הונפק בול לזכרם של חללי צה"ל שמקום קבורתם לא נודע. בנוסף הונפקו בולים לזכרם של אחדים מהחללים:
החברה הממשלתית למדליות הנפיקה מדליה לזכרו של אלי כהן.
יישובים, רחובות, כיכרות וגנים
יישובים, רחובות, כיכרות וגנים ציבוריים נקראו על שמם של חללי מערכות ישראל. לדרך הנצחה זו זכו מעטים מחללי מערכות ישראל, ובהם קצינים בכירים וכן חיילים שסיפור גבורתם יוצא דופן.
מפעלי הנצחה ייחודיים
לשימור זכרו של הנופל משמש לעיתים מפעל הנצחה ייחודי, הקרוי על שמו של הנופל וקשור לפעילותו. דוגמאות:
הקרנת שמות הנופלים
בשנת 1994 החלה הקרנה של שמות חללי מערכות ישראל בערוץ 33 ביום הזיכרון, ביוזמתו של ירין קימור. ביום זה הופסקו שידורי הערוץ הסדירים והוקרנו ברצף כל שמות הנופלים לאורך כל יום הזיכרון, לפי רשימת הנופלים לפי משרד הביטחון. בהמשך נוספו לשידור גם שמות חללי פעולות האיבה, לפי רשימת חללי פעולות האיבה של המוסד לביטוח לאומי, ששמותיהם מוקרנים החל משעות הצהריים בערב יום הזיכרון. בשנת 2015, ביוזמת רשות השידור, החלו להוסיף תמונות לשמות החללים. השידור התבצע בערוץ 33 עד סגירתו בשנת 2017.
החל משנת 2018, לאחר סגירת רשות השידור ותחילת שידורי תאגיד השידור הישראלי, השתנתה מתכונת השידורים – על מנת ששידורי ערוץ "מַכַּאן 33" לא ייפגעו הוחלט להקרין את שמות הנופלים בערוץ ייעודי זמני הנקרא "ערוץ שמות הנופלים". עד שנת 2019, השידור הועבר באפיק 22 והחל משנת 2020 באפיק 26. בנוסף, שמות הנופלים מועברים בשידור חי במהלך יום הזיכרון גם באתר האינטרנט ובשידור סטרימינג דרך יוטיוב וניתן לבדוק עבור כל חלל את שעת הקרנת שמו.
אתרי אינטרנט
האינטרנט משמש כמקום מרכזי להנצחתם של חללי מערכות ישראל, בזכות הזמינות הגבוהה של המידע שבו.
שלושה אתרי אינטרנט רשמיים של מדינת ישראל משמשים למטרה זו:
בנוסף הקימו גופים שונים אתרי הנצחה לחלליהם. דוגמאות לכך:
גם רשויות מקומיות אחדות הקימו אתרי הנצחה לבני היישוב שנפלו במערכות ישראל או נהרגו בפעולות איבה. דוגמה לכך היא עיריית ירושלים שפתחה שני אתרי אינטרנט:
שנה טרופית
שנה טרופית (מיוונית: τρόπος - סיבוב, מחזור) היא פרק הזמן שעובר משעה שהשמש נצפית בנקודה מסוימת על-פני מסלולה האופקי בשמי כדור הארץ, ועד שנצפית שוב באותה נקודה בדיוק. פרק הזמן הזה מקביל פחות-או-יותר לחילופי ארבע עונות השנה (באזורים הממוזגים של כדור הארץ), ולשנה אחת בלוחות השנה המבוססים על השמש. משכה של שנה טרופית כיום עומד על 365.2421875 ימים (כלומר - 365 ימים, 5 שעות, 48 דקות ו-45 שניות), משכה של השנה הטרופית משתנה עם הזמן וכל 100 שנה מתקצר אורך השנה בכ-0.000013 יום (1.123 שניות), כך שבשנת 1500 למשל אורך השנה היה 365.242254 יום. השינויים נובעים מהשתנות מהירות הסיבוב הצירי הארצי, השתנות הנובעת מהשפעות הכבידה של גרמי שמים הסמוכים לכדור הארץ.
הנצחת חללי מערכות ישראל
אתרי אינטרנט
אתרי הנצחה הוקמו גם על ידי בתי ספר ומוסדות, לזכר בניהם שנפלו במערכות ישראל.
שנה טרופית
התנועה כביכול של השמש על-פני מסלול אופקי בשמיים נובעת למעשה משתי תכונות של כדור הארץ: תוצאת שתי התכונות האלה היא, שלמתבונן מכדור הארץ, נראה כי השמש נמצאת בכל יום בגובה שונה בשמיים. טווח השינוי הוא 23.43629° כפול 2, כלומר 46.87258°.
באזור קו המשווה השמש נעה מטה-מעלה בשמיים ועוברת פעמיים בשנה בזניט.
מדידת אורך השנה הטרופית
קביעה מדויקת של אורך השנה הטרופית התבצעה על ידי היפרכוס, במאה ה-2 לפנה"ס, הודות להצטברות של רישומים על-פני מאות שנים של זמני ההיפוך ושיפור במכשירי המדידה. תלמי, במאה ה-2 לספירה, מביא בספרו אלמגסט בשם היפרכוס, שאורך השנה הטרופית היא שהם 365.246667 ימים. היפרכוס השווה בין זמן ההיפוך הקיצי שחזה אריסטרכוס מסאמוס, בשנת 280 לפנה"ס, לתצפית שלו של זמן ההיפוך הקיצי משנת 135 לפנה"ס. הוא מצא שהתקופה בין שתי נקודות הקיצון הייתה קצרה ב-12 שעות מ-365.25 ימים לשנה עבור תקופת 145 שנה, או ביממה שלמה עבור תקופת 300 שנה. תלמי עצמו חישב את אורך השנה הטרופית על-פי זמן שוויון סתוי שהוא צפה בשנת 139 לספירה וזמן שוויון שרשם היפרכוס בשנת 147 לפנה"ס, כמו גם על זמן שוויון אביבי שלו משנת 140 לספירה לעומת זמן שוויון אביבי של היפרכוס משנת 146 לפנה"ס. תלמי גם אישש את חישוביו בהתבסס על תצפית של מטון. מדענים מודרניים העלו השערות שונות לגבי השאלה מדוע תלמי לא הצליח להגיע לתוצאות מדויקות יותר מהיפרכוס, למרות שהיו בידיו תצפיות משנים רחוקות יותר זו מזו. היו שטענו שתלמי זייף את תצפיותיו ואחרים טענו שתלמי התקשה לברור בין תוצאות נכונות לתצפיות שגויות. פדרסון מייחס את אי הדיוק במדידת אורך השנה לאי דיוק במכשירי המדידה והעדר פיצוי על שבירה של האור.
ראו גם
שנה סידרית
נצח יהודה
נצח יהודה הוא שמם של מספר מסלולי גיוס לצה"ל המיועדים לחרדים. המסלול הבולט בהם הוא שירות בגדוד נצח יהודה, גדוד 97, המשתייך לחטיבת כפיר של חיל הרגלים. הגדוד נקרא בעבר הנח"ל החרדי, משום שהיה שייך לחטיבת הנח"ל. מקור השם "נצ"ח יהודה" בראשי תיבות של "נוער צבאי חרדי".
המסלולים הוקמו על ידי צה"ל בשיתוף עם רבני עמותת נצח יהודה ואגף הנוער והנחל (הביטחוני חברתי) במשרד הביטחון, על מנת לאפשר לחרדים לשלב שירות צבאי קרבי עם המשך השמירה על אורח חייהם. עד שנת 2008 שירת גדוד נצח יהודה בגזרת חטיבת הבקעה. בסוף אותה שנה עבר הגדוד לגזרת חטיבת מנשה (ג'נין וטולכרם), מתחילת 2015 הגדוד תפס קו בגזרת חטיבת בנימין (רמאללה).
מסלול “נצח יהודה” כולל שירות בצה"ל במשך שנתיים, ושנה שלישית המוקדשת ללימודי מקצוע, השלמת בגרות או מכינה קדם אקדמית במטרה לשלב את הבוגר באופן מיטבי בחברה הישראלית תוך שימור הערכים שאיתם גדל.
גלגולה הראשון של יחידת הנח"ל החרדי (יחידת האם של גדוד נצח יהודה)
ב-1961 הוקמה היאחזות נח"ל חרדית במושב עמיעוז שבחבל אשכול. המהלך נוהל על ידי הרב משה ארנסטר, בברכת הרב חיים מאיר הגר מוויז'ניץ. הניסיון לא צלח והבחורים הועברו למושב קוממיות ולסמכות צעירי אגודת ישראל, שם פעלה משך תקופה ונקראה אף היא "הנח"ל החרדי". שם היו נתונים לפיקוח הרב בנימין מנדלזון החיילים שירתו ביחידות קרביות ואחרות לפי הפרופיל הרפואי שלהם, ולאחר מכן את שלב ההגשמה ביצעו בקוממיות ובחזון יחזקאל. מקימו ומפקדו הראשון של הנח"ל היה משה חיים שיינפלד, הנח"ל החרדי איבד לוחמים במלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים ובפעולות נוספות. בשנות השבעים נסגרה מסגרת זו.
הגדוד במתכונתו הנוכחית
הגדוד נמצא תחת פיקוח של רבנים, האגף הביטחוני-חברתי של משרד הביטחון (בעבר אגף הנוער והנח"ל) ושל מדור נח"ל של מפקדת קצין חינוך ראשי – מערך מג"ן. המסלול הייחודי של הגדוד ("נחל חניכים – נחל חרדי") מוסדר במקביל ל"גרעיני הנח"ל" בגדוד 50.
על אף שמטרתם המוצהרת של המגייסים היא לפנות רק לבחורים שנפלטו ממסגרות הלימוד החרדיות, גורמים בחברה החרדית התנגדו להקמת הגדוד. ההתנגדות התבטאה, בין השאר, בפשקווילים חריפים, אשר אחדים מהם כוונו כנגד הרב אהרון יהודה לייב שטיינמן, מבכירי הציבור החרדי-ליטאי, שנתן הסכמה שבשתיקה למהלך. הרב שטיינמן עצמו התנער מהנח"ל החרדי וטען שמעולם לא תמך בו.
הקמת מסגרת מחמירה מבחינה דתית משכה אליה גם צעירים חרדים לאומיים שהיו מעוניינים בשירות צבאי מלא תוך הפרדה מבנות וכשרות מחמירה. אוכלוסייה זו לא הייתה קהל היעד המקורי של היחידה, אך הוחלט לשלבם כדי להבטיח לחיילים החרדים מסגרת בעלת רמה דתית גבוהה. ב-2006 השתייכו 30% מהחיילים למגזר החרדי-לאומי. על פי תא"ל (מיל') יהודה דובדבני, מיוזמי היחידה, ב-2012 מנו החרדים כ-60% בגדוד.
מסלול ההכשרה של נצח יהודה זהה לזה של שאר יחידות החי"ר. לגדוד ארבע פלוגות ותיקות: "פלחו"ד", "מסייעת", "רובאית" ו"מבצעית". הגדוד תפס מבוקשים ומנע פעילות חבלנית בגזרתו. בשנת 2006 נהרג לראשונה חייל מהגדוד, במהלך פעילות מבצעית, סמ"ר רועי פרג'ון. בכמה מקרים הרגו חיילי הגדוד מחבלים בעת שניסו לפגע.
בשנת 2007 נבחר משמר כבוד מהגדוד לייצג את צה"ל בטקס המרכזי בליל יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בירושלים.
בשנת 2012 זכה הגדוד בפרס מצטיין אוגדת יהודה ושומרון. במשך שנת 2012 גייס הגדוד, הנחשב לגדוד הקרבי הגדול בצה"ל, כ-500 חיילים חדשים.
בשנת 2013 גייס הגדוד מספר שיא של 819 לוחמים וזכה במקום השני בבית היחידות בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות.
בשנת 2016 קיבל הגדוד פרס מצטיין מאוגדת איו"ש, על פועלה באירועי הטרור שהחלו באוקטובר 2015.
ב-1 במרץ 2022 סיים הגדוד תקופת תעסוקה מבצעית בת חמש שנים רצופות, והוגדר כגדוד המנוסה ביותר בביטחון שוטף באיו"ש מבין הגדודים הסדירים שפועלים בשטח זה. במהלך אימון של הגדוד בצפון, הוקפץ גדוד 97 לתגבור חירום באיו"ש כחלק ממבצע שובר גלים וכמענה מהיר מאוגדת איו"ש להסלמה בגזרת בנימין, ובגזרת התפר (בה הוביל במאבק למניעת כניסת שב"חים אל עבר ערי ישראל, כחלק מלקחי מהפיגוע בעיר אלעד שבוצע על ידי שב"חים).
תקריות שבהן היו מעורבים חיילי החטיבה
ב-13 בדצמבר 2018 נהרגו שניים מלוחמי הגדוד וחייל נוסף נפצע אנושות בפיגוע, בעת שאבטחו טרמפיאדה בסמוך למאחז גבעת אסף. יום לאחר מכן נפצע חייל בגדוד באורח קשה לאחר שהותקף בידי מחבל שחדר ליישוב בית אל.
ב-2019 הורשעו חמישה חיילים מהגדוד בהתעללות ונשלחו למאסר, לאחר שהכו עצורים פלסטינים. הקצין שפיקד עליהם הורשע בחבלה ברשלנות והורד לדרגת טוראי.
הגיוס לגדוד והשירות בו
עד לשנת 2012, הגיוס לגדוד נעשה על ידי פנייה לאגף הביטחוני חברתי במשרד הביטחון. מינואר 2013 ניתן להתגייס גם מלשכת הגיוס. בכל לשכה ישנו "תחום גיוס חרדים" שתפקידו לאתר מועמדים לגדוד.
מגיני הנגב
בעקבות קושי בגיוס חיילים למערך הוצע לגייס חיילים דתיים תחת עמותת "נצח יהודה", וזאת עקב צפי למוטיבציה גבוהה יותר לשירות במסגרת זו. במרץ 2013 גויסו לראשונה חיילים אלו ולאחר שישה חודשים של הכשרה הם עברו לבסיס האם נבטים. הטירונות, האימון מתקדם וקורס מפקדי הכיתות נערך בבסיס ההכשרות של חיל האוויר (ביסל"ח 314).
לוחמי מגיני הנגב יכולים להתפתח ולצאת למגוון קורסים כגון קורס מ"כים (מפקדי כיתות), חובשים קרביים, מפעיל רחפן, מדריכי קרב מגע, מש"קי קליעה, מדריכי אימון גופני וקצונה.
מגיני הנגב היא חלק ממערך ההגנה הקרקעית של חיל האוויר.
פלוגת תומר
בשנת 2014 הוקמה פלוגת תומר תחת פיקוד גדוד רותם בחטיבת גבעתי.
פלוגת ח"ץ
בנובמבר 2016 נפתחה פלוגת ח"ץ (חרדים צנחנים) תחת פיקוד גדוד 202 בחטיבת הצנחנים.
מסלולים תומכי לחימה
מסלולים אלה מיועדים לבעלי פרופיל 64 ומטה: מפעילי צמ"ה, חשמלאים ורתכים בחיל האוויר; טכנאי אלקטרואופטיקה ומכונאי רכב בחיל הטכנולוגיה והאחזקה; הנדסאי תעשייה וניהול, עיבוד שבבי וניהול מלאי במש"א 7000 בתל השומר.
עמותת נצח יהודה
מנכ"ל העמותה הוא רב-סרן במיל' יוסי לוי, אשר שירת כקצין בגדוד ובחטיבה במגוון תפקידים. העמותה הקימה את ארגון "דרך אחים" אשר מסייע לבוגרי צבא חרדים להשתלב בחיים האזרחיים. הארגון מפיק ביטאון שבועי בשם 'אחים לנצח' המופץ ל-14,000 הבוגרים וכן תוכניות רבות באקדמיה ובקהילה.
דיימנד'Z (אלבום)
"דיימנד'Z" (באנגלית: "Diamond'z") הוא אלבום הבכורה של להקת הבנות הישראלית דיימונד'ז, שיצא למכירה בשנת 2005. שם האלבום הוא למעשה שם הלהקה המקורי, לפני ששונה ב־2007. זה אלבומן היחיד באורך מלא, ולאחריו הוציאו שלושה סינגלים אינדיבידואליים בטרם פירוקן.
למרות היותו אלבום בודד, הוא עורר הדים ממגוון סיבות: ההתייחסות התקשורתית אליו ואל הדיימונד'ז, בשל מוצאן הסוציו-אקונומי של חברות הלהקה, וכן בגלל העובדה כי שיריו הפכו ללהיטי פופ בזמנם, על אף חוסר תמיכת תחנת הרדיו הגדולה ביותר בישראל, "גלגלצ".
רקע כללי
האלבום הוקלט לאורך שנת 2004, והקלטותיו תמו זמן קצר לפני הפצתו בינואר 2005. את האלבום הקליטו ארבע חברות הלהקה: סיון אלבז, הילה הלוי, הילה עם-שלם ולימור סחייק.
זהו אלבום פופ בעל השפעות של מוזיקת פאנק. רוב שיריו עוסקים באהבה וזוגיות, מספר שירים הם בעלי תכנים פמיניסטיים העוסקים גם בעידוד נשים, כדוגמת "לא זה לא", "אהבה מטורפת" ו"כמו נחש".
לצד השירים המקוריים המופיעים באלבום, יש גרסת כיסוי ללהיט של קורין אלאל, "זן נדיר". חברות הלהקה הקליטו את השיר וביקשו ממנה את רשותה לכלול אותו באלבום. אלאל אהבה את הביצוע המחודש שלהן ונתנה את ברכתה, והשיר נכלל באלבום כרצועה החותמת (לא כולל הרמיקסים שצורפו בסוף האלבום).
הסרט הדוקומנטרי "הכי רמלאי" של ג'קי לוי, שסיקר באופן חלקי גם את להקת הדיימונד'ז, הכיל מספר משירי האלבום, ששימשו כפסקול שלו.
רשימת השירים באלבום
כל שירי האלבום, למעט הרצועה "זן נדיר", הופקו והולחנו על ידי איתן אלבז. בסוגריים צוינו כותבים ומלחינים נוספים.
ביקורות
האלבום, כמו גם הלהקה עצמה, קיבל ביקורות מעורבות, שחלקן העלו לסדר היום התקשורתי את ההתייחסות לפערי המעמדות בישראל, המתבטאים גם בתחום המוזיקה. בביקורת שפורסמה באתר "ynet" נכתב כי מדובר באלבום שהוא "תוצר פריפריאלי מובהק". בדברי הביקורות הללו הייתה התייחסות מרומזת לעובדה שכל חברות הלהקה הן ילידות העיר רמלה. אף על פי שאין מדובר באלבום מסוגת הז'אנר הים-תיכוני או המזרחי, שעלול להוביל לחשיבה כי מדובר בלהקת בנות המבצעת שירים ים-תיכוניים או מזרחיים, בכל זאת צוין בביקורת כי "הקיטלוג הים-תיכוני אולי עושה להן עוול תדמיתי". כמו כן, נשאלה השאלה האם חברות הלהקה הן "פרחות מבית טוב או הרכב חתונות משודרג". את הביקורת הזו, ודומות לה, חברות הלהקה ניסו להדוף ללא הרף בראיונות שהעניקו. אמרה ידועה שלהן על הנושא, שאותה תמיד היו אומרות בשעה שהיו נשאלות על היותן בנות העיר רמלה, הייתה: "העובדה שאנחנו מרמלה, לא הופכת אותנו לבעלות קרניים על הראש".
בכתבת תחקיר שפורסמה במגזין "7 ימים" של עיתון "ידיעות אחרונות" בשנת 2007, שהייתה גם הכתבה הגדולה האחרונה אי פעם שפורסמה על הלהקה בטרם פירוקה, הייתה התייחסות ישירה לביקורות שליליות מסוג זה. בכתבה נטען על ידי חברות הלהקה כי התקשורת התייחסה בעוינות יתרה לאלבום וליצירתן, ושהן נאלצו להיאבק זמן ארוך וממושך מידי בשביל לזכות בהכרה. בעיקר, נאמר על ידיהן כי במקום להתייחס לעשייתן המוזיקלית, התקשורת בחרה לשפוט את מוצאן התרבותי והסוציו-אקונומי ולקטלג אותן בהתאם. בכתבה אחרת ששודרה בחדשות ערוץ 2, נטען כי הדיימונד'ז הן מקרה מייצג לדפוס רחב היקף של תעשיית הבידור בארץ, כלפי אמנים שתחנות רדיו כדוגמת "גלגלצ", נוטות לקפח אותם בשל סיבות שלא קשורות לאמנות שלהם. לראיה – אי השמעת ולו סינגל אחד מהאלבום (והבאים אחריו) בתחנה.
אך לא כל הביקורות היו שליליות. מגזין "רייטינג" למשל שיבח דווקא את הלהקה על כך שהן מקדמות את ז'אנר הפופ בארץ, ומבצעות שירים בעלי אווירה שמחה בעיקר.
מצעדים
מהאלבום יצא לאורו שלושה סינגלים רשמיים: "כח האהבה", "בוא נזרום" ו-"לא זה לא". כמו כן, שוחרר סינגל פרומו, המיועד להשמעות בודדות או לשדרנים בלבד, עבור "רוצה אל החופש". כל השירים לוו בקליפים, ולשניים מהם, "בוא נזרום" ו"לא זה לא" הוקצו תקציבי שיא, בהתייחס לתקופה שבה שוחררו. ערוץ 24 אף נטל על עצמו שותפות במימון והפקת הקליפים הללו, בזכות תמיכתו של עורך המוזיקלי הראשי דאז, יואב קוטנר בלהקה.
חברות הלהקה היו חלוצות בזמנו באופן שחרור הסינגלים שלהן – עוד בטרם שהסינגל היה נשלח אל תחנות הרדיו, הוא היה מלווה קודם בקליפ ששודר בערוץ המוזיקה, ורק לאחר מכן היה מופץ לשדרנים.
"כח האהבה" הגיע למקום ה-1 במצעד של ערוץ המוזיקה, אך נדחה ולא הושמע בקרב תחנות הרדיו המרכזיות "גלגלצ" ו"רשת גימל". הסינגל השני, "בוא נזרום", הפך ללהיט בקנה מידה ארצי, והגיע למקומות הראשונים בכל תחנות הרדיו האזוריות וגם למקום ה-1 במצעד ערוץ 24, אך לא נכנס אל הפלייליסט של תחנת הרדיו גלגלצ, כמו קודמו וזה שאחריו: "לא זה לא", שהגיע למקום ה-13 במצעד של "רדיו לב המדינה". גם הקליפ שלו הגיע למקום ה-1 במצעד ערוץ 24.
למרות שלא צעד ברדיו, אלא רק בערוץ המוזיקה, הקליפ עבור "רוצה אל החופש" זכה גם כן להצלחה בערוץ ושודר בתדירות גבוהה.
הופעות חיות
מלבד הופעות בתוכניות אירוח שונות בערוצי הטלוויזיה בישראל, בהן הופיעו עם הסינגלים, הלהקה פצחה בסיבוב הופעות שנמשך מ-2005 ועד ל-2007, וכלל מועדונים ברחבי הארץ, אירועי גאווה, אירועים ציבוריים, פסטיבלים שונים, ובהם הופיעו עם שיריהן.
הלהקה קידמה גם יתר השירים באלבום, שלא יצאו כסינגלים, בפני הקהל הרחב, שלא נחשף כמו רוכשי האלבום אליהם. אחדים מן השירים שלא יצאו כסינגלים, זכו לחשיפה בהזדמנויות שונות: חברות הלהקה ביצעו במשדר מיוחד של ערוץ המוזיקה את "תעתועים". את "זן נדיר" הן ביצעו בהופעות מצולמות בתוכנית הבוקר של ערוץ 10 וברצועת הנוער "אקזיט" של ערוץ "הוט 3". השיר "להיות איתך" קיבל עיבוד אקוסטי, השונה מהגרסה המופיעה באלבום, ואיתו הופיעו בשידור חי ב"רדיו לב המדינה".
Reality
Reality (מציאות) הוא אלבום של המוזיקאי הבריטי דייוויד בואי שיצא בשנת 2003.
האלבום התקבל באופן חיובי על ידי מעריציו של בואי והן על ידי מבקרי המוזיקה, ובעקבות זאת הוכתר לצד אלבומו הקודם Heathen, כאלבומו הטוב ביותר של בואי מאז (Scary Monsters (and Super Creeps.
חלק מהטקסטים המופיעים בשירי האלבום, עוסקים בהתמודדותו של בואי עם הזיקנה. הדבר בולט במיוחד בשירים "הבחור הבודד", "ימים", לעולם לא אזדקן" ובשיר "הביאו אלי את מלך הדיסקו". האלבום גם מתייחס לאסון מגדלי התאומים בשיר "כוכב מוות חדש".
השיר "פבלו פיקאסו" הוא גרסת כיסוי לשיר של ג'ונתן ריצ'מן, כאשר בואי הוסיף לו מילים.
במהלך תקופת קידום המכירות, יצא האלבום במספר מהדורות. באחת מהמדורות נוסף לאלבום המקורי, דיסק הכולל מספר שירי בונוס וסרט המתעד הופעה חיה באירלנד בשם A Reality Tour.
אלרה
אלרה (באנגלית: Elara, ביוונית: Ελάρα) הוא אחד הירחים של צדק. אלרה הוא חלק מקבוצת הימליה של ירחי צדק; שבעה ירחים המקיפים את כוכב הלכת במרחק של 11 עד 13 מיליון קילומטר ובנטייה של 27.5°.
הוא התגלה על ידי צ'ארלס דילון פרין במצפה הכוכבים ליק ב-1905 ונקרא על שמה של אלרה מהמיתולוגיה היוונית, אימו של טיטיוס שנולד מזאוס. שם זה ניתן לו רק ב-1975, עד אז נקרא בפשטות "Jupiter VII" - הירח השביעי של צדק. בין 1955 עד שניתן לו שמו הרשמי, נקרא לעיתים "הרה" (Hera).
רכישת אלסקה
רכישת אלסקה הייתה עסקה לרכישת קרקעות בשנת 1867, בה רכשה ארצות הברית את אמריקה הרוסית מהאימפריה הרוסית. השטח, שגודלו 1,518,800 קמ"ר, נקנה תמורת זהב בשווי 7.2 מיליון דולר . על אדמה זו הוקמה אלסקה, המדינה ה-49 של ארצות הברית.
האימפריה הרוסית החלה לבסס את שלטונה באזור אלסקה במחצית השנייה של המאה ה-18, אך מעט מאוד רוסים התיישבו בה. בשוך הקרבות של מלחמת קרים, החל אלכסנדר השני, קיסר רוסיה לחפש אחר רוכשים פוטנציאליים לשטחים הרוסיים באמריקה, מאחר שהבין שלא יוכל להגן עליהם בעתיד מפני יריבתו הגדולה באותה התקופה - האימפריה הבריטית. עם תום מלחמת האזרחים האמריקנית, מזכיר המדינה האמריקאי, ויליאם סיוארד, והשגריר הרוסי בוושינגטון די. סי., אדוארד דה סטייקל, החלו במשא ומתן לרכישת אלסקה; השניים הגיעו להסכם ב-30 במרץ 1867, והוא אושרר על ידי הסנאט האמריקאי ב-18 באוקטובר באותה השנה.
התגובות לרכישה בארצות הברית היו חיוביות ברובן, ורבים האמינו שהשליטה באלסקה תהווה בסיס להתרחבות המסחר האמריקאי למזרח אסיה. מספר פוליטיקאים כינו את הרכישה בתור "השטות של סיוארד" (Seward's Folly) או "המקרר של סיוארד" (Seward's Icebox), מאחר שהאמינו שמדובר בשטח חסר תועלת. כמעט כל המתיישבים הרוסים עזבו את אלסקה לאחר הרכישה - תושבים מעטים מאוד אכלסו את האזור עד שהחלה בהלת הזהב בקלונדייק ב-1896. תחילה נשלטו השטחים החדשים על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית; ב-1884 הפכו השטחים למחוז שנשלט על ידי הממשלה הפדרלית; ב-1912 הוכרזו בתור הטריטוריה של אלסקה; ולבסוף, ב-1959 הוכרזה כמדינה ה-49 בארצות הברית.
רקע
באותה התקופה שטחי אלסקה נודעו בשם אמריקה הרוסית, אשר עיקר תושביה היו סוחרי פרוות שהגיעו אליה מסיביר. ב-1732 הגיעו הסוחרים הראשונים לאזור וב-1799 קיבלה החברה הרוסית-אמריקאית צ'רטר קיסרי למסחר בפרוות. לא הוקמה באזור מושבה, אך נשלחו אליה מיסיונרים של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית על מנת שיפיצו בה את הנצרות וייבנו בה כנסיות. כ-700 מהגרים העניקו לרוסיה את הריבונות על שטח בן מאות אלפי קמ"ר. ב-1821 הוציא הצאר אלכסנדר הראשון אוקאז המכריז על ריבונות רוסית על כל חופי האוקיינוס השקט בצפון אמריקה שמצפון לקו רוחב 51 צפון; כמו כן, האוקאז אסר על ספינות זרות להיכנס לטווח 185 קילומטרים משטח זה. מזכיר המדינה האמריקאי, ג'ון קווינסי אדמס, התנגד בתוקף לאוקאז, שהיווה איום הן למסחר והן לשאיפות הטריטוריאליות של ארצות הברית. מאחר שהיה מעוניין ביחסים טובים עם ארצות הברית, הסכים אלכסנדר לחתום על האמנה הרוסית-אמריקאית של 1824; האמנה צמצמה את השטח עליו טענה רוסיה בעלות מצפון לקו הרוחב 54°40 צפון ואפשרה לספינות אמריקאיות לעגון בנמלי רוסיה.
שטחים אלה היו שייכים לרוסים ואלה החכירו את השטחים לארצות הברית. הצאר הרוסי אלכסנדר השני ראה באלסקה מטרד בלבד, משום ששימשה רק כמקור לפרוות והייתה מרוחקת מרוסיה וקשה להגעה.
בין השנים 1854-1856 התרחשה מלחמת קרים בין האימפריה הרוסית לבין האימפריה העות'מאנית, בריטניה, צרפת וממלכת סרדיניה. בתום המלחמה הייתה רוסיה שקועה בחובות ועל כן חיפשה מקורות מימון. מזכיר המדינה האמריקני ויליאם סיוארד יזם את רכישת אלסקה ושכנע את הסנאט האמריקני לרכוש את השטח בהמשך. מהלך זה היה ביטוי למגמת ההתרחבות ולאידאולוגיית הייעוד הגלוי שאפיינו את ארצות הברית מתחילת המאה ה-19.
גורם נוסף שתרם להחלטה האמריקאית לרכוש את אלסקה, היה האיום הבריטי על גבולה הצפוני של ארצות הברית. בשנת 1867 החליטה בריטניה לאחד את מושבותיה בצפון אמריקה ולאפשר להן להקים ממשל עצמי - ובכך ליצור את קנדה של ימינו. מהלך זה התפרש על ידי מזכיר המדינה של ארצות הברית כאיום מצפון, והוא ביקש לרכוש את אלסקה כמשקל נגד לאיחוד הקנדי.
הרכישה
המשא ומתן התנהל בין מזכיר המדינה האמריקני ויליאם סיוארד ובין הציר הרוסי בארצות הברית, הברון אדוארד דה סטייקל.
ב-30 במרץ 1867 נחתמה האמנה בין הצדדים לרכישת 1,600,000 קמ"ר משטחי אלסקה תמורת 7,200,000 דולרים. וב-9 באפריל 1867 אישר הסנאט האמריקני את האמנה בהשפעת מזכיר המדינה ויליאם סיוארד. באלסקה חוגגים את הרכישה ביום השני האחרון של מרץ, הנקרא יום סיווארד.
העברת השליטה בפועל התבצעה ב-18 באוקטובר 1867, וביום זה נחגג יום אלסקה לציון האירוע החגיגי של העברת השליטה לארצות הברית.
תגובות פנים אמריקאיות
רכישת אלסקה, בניגוד לרכישות הקודמות, לא הייתה פופולרית. ראיה לכך ניתן למצוא בהצבעת הסנאט לאישור עסקת הרכישה - אשר התקבלה בהפרש של קול אחד בלבד. ההתנגדות לרכישה באה גם מקרב חלק מן הציבור, אשר האשים את המזכיר סיוארד בבזבוז כספי הציבור לשווא. לעסקה ניתנו שמות גנאי שונים כמו "קופסת הקרח של סיוארד" או "השטות של סיוארד", שנבעו מן התחושה שהיה זה מעשה מטופש לשלם כל כך הרבה כסף תמורת שטחי אדמה כה רחוקים. עם זאת, לאחר כשלושים שנים התברר שהייתה זו עסקה משתלמת. בקיץ 1897 נמצאו מרבצי זהב בקלונדייק שבטריטוריות יוקון השכנה הממוקמת בקנדה. בעקבות זאת פרצה בהלת הזהב של 1897 בקנדה, ובמקביל החלה כריית זהב גם בשטחי אלסקה.
בשנים מאוחרות יותר התברר כי באלסקה שפע של חומרי גלם טבעיים כגון נפט, גז טבעי ופחם כמו גם בולי עצים ודגי סלמון. במבט לאחור, רכישת אלסקה היא אחת מעסקאות המקרקעין המשתלמות ביותר בהיסטוריה. מדובר בעסקה משתלמת ביותר גם אם לוקחים בחשבון רק את עתודות הנפט שבאלסקה. בנוסף לכך, רכישת אלסקה סיימה את הנוכחות הרוסית בצפון אמריקה, פעולה שהשפיעה באופן משמעותי על המערך האסטרטגי בין ארצות הברית וברית המועצות בתקופת המלחמה הקרה.
גוטהלף ברגשטרסר
גוֹטהֶלְף בֶּרְגְשְׁטְרֶסֶר (בגרמנית: Gotthelf Bergsträsser; 5 באפריל 1886 - 16 באוגוסט 1933) היה בלשן גרמני שנחשב לאחד מגדולי הבלשנים השמיים במאה ה-20.
תולדות חייו
ברגשטרסר נולד באוברלוזה שבסקסוניה, גרמניה. הוא למד באוניברסיטת לייפציג פילוסופיה, שפות קלאסיות ושפות שמיות.
בשנת 1919 חזר לגרמניה, ובמהלך עשר השנים הבאות שימש כפרופסור באוניברסיטאות קניגסברג, ברסלאו, היידלברג ומינכן, כשהוא מתקדם ממוסד למוסד עם התפשטות המוניטין שלו.
בזמן התגברות הזרמים האנטישמיים בגרמניה היה מן המרצים הבודדים שהרים את קולו נגדם. הוא אף עזר לסטודנטים ומרצים למצוא מקומות עבודה מחוץ לגרמניה, ובכך לברוח מהתופת העתידה להתרחש עליהם.
ברגשטרסר מת כתוצאה מתאונה בעיירה ברכטסגאדן שבגרמניה בשנת 1933, והוא בן 47.
בשנת 1941 הארכיאון העשיר שלו עבר לחזקת אנטון ספיטלר.
מחקרו המדעי
ברגשטרסר הקדיש את מירב זמנו לחקר הערבית. בין מחקריו החשובים בתחום זה יש לציין את ספרו "חֻנין אבן אסחאק והאסכולה שלו", האטלס של הערבית המדוברת בסוריה ובא"י, את עבודותיו על תולדות נוסח הטקסט של הקוראן, ואת מחקרו על הדיאלקט הערבי בדמשק.
ספר בעל חשיבות מיוחדת היה "מבוא לשפות שמיות" שכתב בשנת 1928. ספר זה נועד לשמש את תלמידי התואר הראשון לשפות שמיות, אבל האופן הברור והתמציתי שבו הוא מציג את משנתו, והתובנות המעמיקות המפוזרות לכל אורכו הפכו אותו לספר יסוד לדורות. הוא תורגם לאנגלית ומשמש גם בימינו.
ברגשטרסר לא משך ידו גם מארמית, ובין מחקריו הרבים ניתן לציין במיוחד את עיסוקו באוצר המילים של הארמית המערבית החדשה, בעיקר זו המדוברת בכפר הסורי מעלולה.
ספרו "דקדוק הלשון העברית"
עבודתו החשובה ביותר של ברגשטרסר היא ספרו "דקדוק הלשון העברית". ראשיתו של החיבור בניסיון לעדכן ולהשלים את הדקדוק הטוב ביותר שהיה קיים באותה עת – המהדורה ה-28 של הספר "דקדוק עברי" של וילהלם גזניוס בעריכת אמיל קאוטש. מהדורה זו הוכנה בשנת 1909 ותורגמה לאנגלית בשנת 1910 על ידי ארנס קאולי אולם בשל התפתחות המדע היא הייתה מיושנת כבר בשעת הדפסתה, ועל ברגשטרסר הוטל להכין את המהדורה ה-29.