cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שטפן צווייג
1934 עד 1942
בשנת 1941 הופיעה הנובלה שלו, משחק המלכים (Schachnovelle). שנה מאוחר יותר, לאחר מותו, יצאה לאור האוטוביוגרפיה העולם של אתמול. את העותק היחיד של כתב היד שלח צווייג להוצאה לאור יום אחד לפני מותו, בפברואר 1942. צוויג התאבד עם רעייתו, בעיירת הנופש פטרופוליס. הם נטלו תרופות במינון גבוה, "מתוך רצון חופשי ובהכרה צלולה" ובשל דאבון־לבו על חורבנה של "מולדתו הרוחנית אירופה".
ארכיונו האישי של צווייג שמור בספרייה הלאומית בירושלים.
הנצחתו
ב-2010 פרסם הסופר הצרפתי לוראן סקסיק רומן תיעודי בשם "ימיו האחרונים של סטפן צוייג".
ב-2014 יצא לאקרנים הסרט "מלון גרנד בודפשט", שהפיק וביים הבמאי האמריקאי וס אנדרסון, לפי תסריט שנכתב על פי כמה מסיפוריו של צווייג.
ב-2016 יצא סרט הדרמה "Stefan Zweig: Farewell to Europe", שמבוסס על הביוגרפיה של צווייג.
ב-1960 וב-2021 יצאו סרטים על פי הנובלה "משחק המלכים" של צוויג (העיבוד הראשון נקרא "שטיפת מוח").
ב- 2023 עיבד תיאטרון מיקרו את הרומנים "פחד" ו"העולם של אתמול", לכדי הצגה אחת.
ישו
יֵשׁוּ או יֵשׁוּעַ (גם ישו מנצרת; ישוע בן יוסף, או כפי הגרסה הארמית: ישוע בר יוסף; ביוונית: Ἰησοῦς, ובלטינית: Iesus; לפי המשוער סביב 4 לפנה"ס – סביב 30 או 33 לספירה) היה מטיף ומנהיג דתי יהודי בן המאה הראשונה לספירה. הוא הדמות המרכזית בנצרות, הדת הגדולה בעולם, שבה הוא נחשב למשיח ולבן האלוהים.
לפי האמונה הנוצרית והמסופר בברית החדשה, ישו היה יהודי ונצר לבית דוד שנולד בבית לחם לאמו מרים כשהיא בתולה, תוך שהתעברה באורח נסי מרוח הקודש. בימי חייו סבב בין תושבי הגליל ויהודה, נטבל על ידי יוחנן המטביל, עמד בפיתויי השטן, גייס את שנים-עשר השליחים כתלמידיו וחולל נסים. ישו הפיץ את בשורתו, הכריז על מעמדו כבן האלוהים והודיע שבא להביא את הגאולה הסופית ומלכות השמים. לאחר בואו לירושלים סעד עם השליחים בפעם האחרונה, ואז נבגד על ידי יהודה איש קריות ונמסר לרשויות. ישו נשפט על ידי הכהן הגדול והוסגר לידי המושל הרומאי פונטיוס פילאטוס, שבלחץ ההמון הורה להוציאו להורג בצליבה. בעינויים שסבל רואה הנצרות קורבן שבא לכפר על המין האנושי כולו ולהושיעו מחטאיו, בתנאי שיקבל את היות ישו אלוהי וגואל. על פי הברית החדשה, ביום השלישי לאחר מותו קם ישו לתחייה, התגלה לתלמידיו, ולאחר שסבב על הארץ זמן מה עלה השמימה בגופו כדי לשבת לימין האל. הוא אמור לשוב באחרית הימים ולשפוט את החיים והמתים.
טבעו, מהותו ומסריו של ישו הם נושא יסוד בתאולוגיה הנוצרית וליבתה של הנצרות. התפישה המסורתית ברוב המוחלט של הכנסיות השונות, היא שישו הוא ההתגלמות הגשמית של האל הבן, אחד ממרכיבי השילוש הקדוש, שהתקיים עם אלוהים האב ורוח הקודש מטרם הבריאה והתגלגל בבשר כדי למלא את שליחותו; לצד טבעו האלוהי לגמרי היה גם אנושי לגמרי, והדבר אפשר לו לגשר על הפער בין בני-האדם לאלוהים ולקרב אותם לבורא. הקביעה ששני טבעים אלה התקיימו כאחד היא עיקר אמונה עליון עבור רוב הכנסיות מאז ועידת כלקדון ב-451, אם כי יש כנסיות הטוענות שהיה לישו רק טבע אחד מושלם. ישנו גם מיעוט קטן הדוחה את רעיון השילוש. מלבד יסודות אלו, פרשנות מסריו, היחס בין האלוהי לאנושי באישיותו ושאלות אחרות היוו תמיד מוקד למחלוקות עזות ולפילוגים הרבים בתוך הנצרות. למרות זאת, זרמיה כולם רואים בו את מושיע האנושות, וחייו ותורתו מצוינים בחגיהם ובמסורתם ונלמדים על ידם. הטקס המרכזי "סעודת האדון" מוקדש לאכילת יין ולחם ההופכים באופן נסי לדמו ובשרו או לפחות מסמלים אותם. גם לאחר תהליך החילון במאות האחרונות, בעולם הנוצרי עדיין נתפש ישו כמורה מוסרי וכדמות מופת, על אף היחלשות או דחיית האמונה ביסודות העל-טבעיים שבדת. הוא דמות חשובה ביותר בתרבות המערבית ובתרבות העולם בכלל.
חז"ל תפסו את ישו כאדם שלילי ושנוא, ולעומת זאת בקרב המוסלמים והדרוזים הוא נערץ ומקובל בתור עיסא, אחד מנביאי האסלאם והדת הדרוזית. מציאותו ומעשיו של ישו ההיסטורי, מחוץ למסגרת האמונה הדתית, שנויים במחלוקת קשה בעולם האקדמי. רוב החוקרים מניחים כי יהודי בשם ישו אכן התקיים בפועל והפיץ בשורה רוחנית, אך דוחים כליל את עיקר המדווח אודותיו בכתבי הקודש הנוצריים ובמסורת הכנסייה, שמקובל כיום שנתחברו זמן רב לאחר מותו, אם בכלל היה. כך, לדוגמה, מעריכים כי בדורות הראשונים לא נתפש ישו על ידי כל מאמיניו כאלוהי, וחלקם ראו אותו כמשיח וכנביא בלבד.
המקורות
התיעוד ההיסטורי הלא-דתי על ישו עצמו דל. מן המחקר ההיסטורי עולה כי כמו מנהיגים דתיים רבים אחרים, ישו עצמו לא כתב חיבור כלשהו, והוא הטיף את המסר שלו בעל-פה. רוב החומר על אודותיו מקורו בארבע הבשורות בברית החדשה, שנכתבו, על פי הסכמת הכלל המחקרית, לפחות שני דורות אחרי זמן מותו המשוער כתיעוד של מסורות בעל פה שנמסרו כביכול ישירות מתלמידיו וקרוביו, במטרה להפיץ את האמונה בו ברחבי העולם.
על פי המחקר ההיסטורי, ישנם לפחות 54 ספרי בשורה על ישו, אם כי רק ארבע מן הבשורות עברו קנוניזציה והוכללו בברית החדשה. מתוכן שלוש הבשורות על פי מתי, לוקאס ומרקוס מכונות במחקר "הבשורות הסינופטיות" (עקב החפיפה הרבה ביניהן ניתן להציבן זו לצד זו) ולצדן ספר הבשורה על-פי יוחנן, שככל הנראה נכתב מעט מאוחר יותר. לפחות חמישים כתבי הבשורה הנוספים, המכונים "בשורות אפוקריפיות" (כלומר "חיצוניות" או "גנוזות"), נמצאים בידי החוקרים באופן מלא או חלקי; לדוגמה – הבשורה על פי תומאס, שנחשבת למוקדמת יחסית לבשורות שבספר הברית החדשה, ואין בה סיפור נרטיבי על חייו של ישו, כי אם ריכוז של אמרות שונות שכביכול אמר ישו, המוצג בה כ"בר אנש" וכמורה רוחני גרידא.
ההתייחסויות לישו במקורות ההיסטוריים הלא-דתיים (כלומר שאינם ספרי הבשורה או חיבורי השליחים) מעטות, ומהימנותן מוטלת בספק. יוסף בן מתתיהו מזכיר את ישו פעם אחת בספרו "קדמוניות היהודים", אך גם אזכור זה נכתב לפחות ארבעים שנה אחרי תאריך מותו המשוער של ישו, כהסבר לקיומם של הנוצרים ולא כעדות ישירה על חייו של ישו. כמו כן יש חשש שהאזכור כולל תוספות או שינויי נוסח נוצריים מאוחרים. לאור כל זאת, ערכו כמקור היסטורי נמוך. פליניוס הצעיר, סווטוניוס (בשנת 112) וטקיטוס בשנת 115 מזכירים את ישו, אך גם כאן בהקשר של הסבר פעילות הנוצרים וככל הנראה אינם מסתמכים על מקור עצמאי כלשהו.
בספרות היהודית המוקדמת (המקורות התנאיים) אין בנמצא כל אזכור לישו ולנוצרים הקדומים. לעומת זאת, במקורות התלמודיים והמדרשיים, מתקופת האמוראים, יש מספר אזכורים של "ישו" או תלמידי "ישו". הדברים נראים כהתייחסות לטענות או לכתבים נוצריים מאוחרים, ולא כתגובה לדברים שאמר ישו או לאירועים שנטל בהם חלק.
תאריך הלידה
תאוריה נוספת מסבירה כי בשנת 5 לפני הספירה הכוכבים צדק ונגה היו קרובים זה לזה ונראו יחד עם הירח ככוכב אחד, כוכב בית לחם.
תולדות חייו של ישו באמונה הנוצרית
לידת ישו: משפחתו של ישו הייתה משפחה יהודית מנצרת. באותו הזמן היה מפקד שערכו הרומים, ובו נצטווה כל תושב להירשם בעיר הולדתו. יוסף היה לפי המסורת הנוצרית נצר לבית דוד, לכן היה עליו להירשם בבית לחם אף על פי שלא התגורר שם, ויחד איתו הלכה אשתו ההרה. מקום ללון לא היה להם, וכך כשנולד ישו, אמו השכיבה אותו באבוס (כביכול במקום שם נבנתה לימים כנסיית המולד). הנוצרים מאמינים שישו הוא "משיח בן דוד" כיוון שהוא נחשב כבן יוסף, בעלה של מרים, שהיה נצר לבית דוד.
סגידת הרועים: בלילה בו נולד ישו בישר מלאך לרועי בית לחם על הולדת המשיח (לוקס ב'). ואז הופיעו המון צבא השמיים ושיבחו את אלהים. הרועים הלכו לבית לחם, שם מצאו את מרים וישו, ובשובם סיפרו את מה שראו ושמעו.
סגידת האמגושים: לאחר לידתו הגיעו אמגושים (חכמי דת פרסיים בעלי ידע במיסטיקה ובאסטרולוגיה) מהמזרח לבית לחם והביאו לישו מתנות כהונה – מור, לבונה וזהב. החכמים כוונו למערה על ידי "כוכב" שזהר בשמיים מעל הבית שם נמצא ישו. (בבשורה על-פי מתי אין אזכור של אבוס.)
ישו גדל עם הוריו ואחיו (יעקב הצדיק, יוסה (בבשורה על-פי מתי שמו הוא יוסף), יהודה ושמעון). בבקרו בבית המקדש בגיל 12 הפליא ישו את החכמים בבקיאותו ובהבנתו בכתובים. הוא למד את מקצוע הנגרות בנצרת. לאחר מפגש עם יוחנן המטביל שהכיר בו כבן האלוהים, החל ישו לנדוד בין הערים ולגייס מאמינים לתורתו. לפי הבשורה על-פי לוקאס הוא קרא פסוקים מישעיה ס"א בבית הכנסת בנצרת, ואז אמר "היום נתמלא הכתוב הזה באזניכם". אנשי העיר לא קיבלו אותו ואף ניסו להורגו.
על פי הסיפור, מסכת חייו הקצרה רצופה מעשי נסים – הליכה על מי הכנרת (מתי 14, 25-26; מרקוס 6, 48-49; יוחנן 6, 19), ריפוי חולים, הפיכת מים ליין, האכלת 4,000 איש בשבע כיכרות לחם ומעט דגים (מתי 15, 32-38; מרקוס 8, 1-9; בגרסה שונה מעט: יוחנן 6, 5-13; לוקס 9, 16-17), שני ניסי ריבוי דגה, ואחרים. מתוך קהל מאמיניו בחר ישו 12 שליחים (אפוסטולים) שתפקידם להפיץ את תורתו.
סיפור חייו של ישו מסופר בידי ארבעת "האוונגליונים", כשלפעמים יש הבדלים ביניהם.
שמירת מצוות התורה
באופן בסיסי תורת ישו לא באה להפר את מצוות התורה, אך ישו שם גבול ברור אפילו לעשרת הדיברות, בצוותו שאמונה בו עולה על מצוות כיבוד אב ואם.
ישו הצהיר על נאמנותו לתורה ולקיום המצוות המעשיות, וכן לצייתנות להוראת הפרושים, אך מאידך הוא יצר כללים הלכתיים שמשמיטים את תוקפן של המצוות המעשיות. כגון, כשתלמידיו הרעבים קטפו מלילות בשבת (ולא משום פיקוח נפש) הוא הצדיקם בטענה שהשבת צריכה להתחשב בצרכי האדם, ואין האדם צריך לכופף עצמו לאיסורי השבת, "שהרי בן-אדם הוא אדון השבת". כלל זה השמיט את תוקפן של מצוות השבת. כך גם לגבי "מסורת הזקנים" באיסור רפואה בשבת.
כאשר תלמידיו לא הקפידו על "מסורת הזקנים" בנטילת ידיים לפני הסעודה, הוא הצדיקם בטענה שלא חשוב מה נכנס לפה אלא מה שיוצא ממנו. כלל זה משמיט את תוקפן של איסורי מאכלות אסורים. כשתלמידיו אינם מקפידים לצום, הוא הצדיקם בטענה שהוא נחשב כ'חתן' באופן קבוע ולכן תלמידיו פטורים מהוראה זו כל עוד הם לידו. הוא הסמיך את תלמידיו לאסור ולהתיר כפי רצונם, ומבטיח להם שבשמיים יסכימו לפסיקתם.
שיטת פסיקתו של ישו סללה את הדרך לביטול המצוות המעשיות, וכך גם הבין זאת פאולוס.
מצוות בין אדם לחברו
אפשר להסביר את המוסר הסגפני קיצוני של ישו בכך שקיימת אצלו צפייה למהפך עולמי בזמן הקרוב: הופעת 'ימות המשיח', 'מלכות שמיים' (מושג שישו מרבה להזכירו) ויום הדין הנורא. בריאה של עולם חדש, ששונה מהעולם הזה במציאות. קיימת אצלו אדישות לתופעות טבעיות בעולם שלנו, כי בעולם החדש אין טעם לצבור רכוש ואפשר לתת את כל הרכוש לעניים, אין טעם לפערי המעמדות בחברה ולקרבה העודפת למשפחתיות, ואין טעם להתייחס לרע ולהתנגד אליו וכן להישבע.
ישו הדגיש כי מצוות אלו בין אדם לחברו בטלות כאשר הן בסתירה לאמונה בו עצמו, "אַל תַּחְשְׁבוּ שֶׁבָּאתִי לְהָטִיל שָׁלוֹם עַל הָאָרֶץ. לֹא בָּאתִי לְהָטִיל שָׁלוֹם אֶלָּא חֶרֶב, שֶׁהֲרֵי בָּאתִי לִגְרֹם פִּלּוּג בֵּין אִישׁ לְאָבִיו, בֵּין בַּת לְאִמָּהּ וּבֵין כַּלָּה לַחֲמוֹתָהּ, וְיִהְיוּ אֹיְבֵי אִישׁ אַנְשֵׁי בֵיתוֹ.".
משפטו
על-פי המסופר באוונגליונים, ישו סעד עם תלמידיו בפעם האחרונה בירושלים בערב פסח, במה שנראה כצורה מוקדמת של טקס ליל הסדר. אירוע זה מכונה בנצרות הסעודה האחרונה, ותאריכו המשוער הוא בין שנת 30 לשנת 33 לספירה (כלומר כשישו היה בגיל 34–38). לאחר מכן נלכד ישו על ידי המון שנשלח מהכוהן הגדול וזקני העם, בעזרתו של יהודה איש קריות – אחד משנים עשר האפוסטולים ("שליחים"), שעל-פי המסורת הנוצרית בגד בישו וגילה את מקומו תמורת 30 מטבעות כסף (מאוחר יותר התמלא מקומו בידי שליח אחר). ישו עמד לדין לפני הסנהדרין בלילה, שפסקה דין מוות כשישו אמר (או רימז) שהוא המשיח ובן האלוהים. הסנהדרין העבירה אותו לפילטוס, ואחרי לא מעט היסוסים פילטוס הסכים לצלוב אותו.
להנהגה היהודית ביהודה כבר לא היו סמכויות שלטוניות בתקופה האמורה (סמכויותיה בוטלו זמן-מה לאחר מותו של הורדוס המלך), והיא לא הייתה רשאית לשפוט ולהעניש. בנוסף, צליבה אינה חלק מארבע מיתות בית דין, כלומר שסנהדרין לא הייתה גוזרת צליבה כעונש. כל זאת מתאים לסיפור המובא באוונגליונים, לפיו הסנהדרין שפטה את ישו, אך ביקשה למסור את גזר הדין לביצוע בידי הנציב הרומי. בדברים אלה יש כדי להצביע על הכרותם של כותבי האוונגליונים עם הכללים והחוקים ביהודה בתקופה האמורה, ואין בהם כדי לאשש או להפריך את הסיפור.
חוקרים מודרניים העלו גם ספקות על עצם זיהויה של הסנהדרין שבפניה נשפט ישו, עם בית הדין הגדול, המכונה בשם זה. לפי המתואר באוונגליונים עמד בראש הסנהדרין הכהן הגדול, והיא התאספה בביתו. זאת בניגוד לבית הדין הגדול, שבראשו עמד חכם פרושי וישב בלשכת הגזית שמקדש. בנוסף, ישו לא הושם בבית מעצר אלא הובא ישירות לבית הכהן הגדול ושם נכחו גם ראשי הכוהנים והזקנים והסופרים וכל הסנהדרין הגדולה לפני פסח (כשכולם טרודים לחג), נשפט בלילה או בבוקר יום טוב, בניגוד מפורש להלכה הפרושית שאין דנים בלילה ואין דנים ביום טוב או בערב יום טוב. אפשרות שהוצעה במחקר היא שמדובר היה במועצה המדינית של הכהן הגדול הצדוקי, שייצגה את היהודים בפני השלטון הרומי, ומונתה כולה על ידי הרומאים.
גם אם היהודים לא יזמו את הריגת ישו, אפשר להניח כי ההנהגה היהודית, על שני פלגיה – הצדוקים והפרושים, לא מצאה לנכון להגן על ישו מפני הוצאה להורג, כיוון שראתה בו משיח שקר ומורד המתסיס את העם ומסכן את היציבות החברתית והדתית. הוראתו המפורשת להרוס את בית המקדש לפני המוני היהודים שנקהלו בחג במקדש, גירוש השולחנים ומוכרי היונים בהיכל, מניעת העברת כלים דרך בית המקדש, עריכת קבלת פנים ממלכתית לישו בכניסתו לירושלים על ידי המוני העם והפצת תורתו בבתי כנסיות ובבית המקדש סיכנו את סדרי ההיכל והשרו אווירה של מרד בסמכות השלטת. חשש זה נראה בדברי הכהן הגדול קיפא לחברי הסנהדרין: "כי טוב לנו מות איש אחד בעד האומה מאבוד העם כולו", וכן בדבריו לפונטיוס פילטוס: "את זה מצאנו מסית את העם ומונע אותו מתת מס אל הקיסר באמרו כי הוא מלך המשיח".
ייתכן שגם פונטיוס פילטוס ראה בישו סיכון ליציבות השלטון ביהודה ומורד פוטנציאלי, כפי שסוברים החוקרים ברנדון וחיים דב מנטל, ולפיכך הוציאו להורג. ייתכן שישו נתפס בעיני הנציב הרומי כמי שעבר על החוק lex majestatis, חוק רומי שנועד לשמור על כבוד הקיסרים. כיוון שלא ענה בשלילה על השאלה האם הוא מלך היהודים, פגע ישו לכאורה בכבוד הקיסרים שראו עצמם "אלוהיים". ראיה אפשרית לכך היא הלוח שהושם על הצלב, ועליו נכתב 'ישוע הנוצרי מלך היהודים' כמנהגם של הרומאים לשים על הנידון לוח בו נכתב שמו ומהות פשעו. עם זאת, באוונגליונים מסופר שפילטוס לא רצה להרוג את ישו, ופעל כך רק כדי למנוע מהומה, או מכיוון שהיהודים אמרו שאין הוא ידיד של קיסר אם הוא לא יסכים לצלוב מי שמרמז שהוא מלך.
מותו ותחייתו
ישו הוצא להורג בצליבה בירושלים בהוראת הנציב הרומי על יהודה, פונטיוס פילטוס. עניין שנוי במחלוקת הוא מעורבות ההנהגה היהודית של אותה תקופה בהוצאתו להורג. האוונגליונים מטילים את האחריות למותו של ישו על הסנהדרין ועל המוני העם בירושלים באותם ימים, תחת הסתת המנהיגים. זאת בסיפור המופיע בגרסאות שונות: מתי 27, 1-25; מרקוס 15, 1-15; לוקס 23, 4-5; יוחנן 18, 28-40. סיפור זה ופיתוחיו התאולוגיים שימשו בסיס לפוגרומים ומעשי רצח של נוצרים ביהודים. רוב הכנסיות הנוצריות בימינו מתייחסות לסיפור זה בזהירות רבה, ואינן מנסות להשליך ממנו ליחסי נוצרים-יהודים בדורנו. מבחינה היסטורית קשה לאמת את פרטי סיפור צליבתו של ישו, כשם שקשה לאמת את כלל הסיפורים באוונגליונים. צליבה הייתה שיטה מקובלת להוצאה להורג באימפריה הרומית באותה תקופה, ונראה כי השלטונות הרומיים לא ייחסו לאירוע כזה משמעות מיוחדת.
ישו נקבר, כמקובל בקרב היהודים, מחוץ לחומות ירושלים לפני כניסת השבת.
ישו נצלב ביום שישי, במהלך חול המועד פסח, או, לפי הבשורה על-פי יוחנן, בערב פסח. הצליבה התקיימה על גבעת הגולגולתא בירושלים, והדרך המסורתית שעשה ישו עד למקום הצליבה נקראת הויה דולורוזה ("דרך הייסורים"). האוונגליונים מספרים כי היה חושך בצהריים למשך שלוש שעות לפני מות ישו, וסופרים נוצריים במאה השלישית ובמאה הרביעית מצטטים היסטוריונים אחרים המספרים על "חושך בצהריים" ורעידת אדמה, בין הקיץ של שנת 32 לקיץ של שנת 33 (Crucifixion eclipse). שניים מהאוונגליונים מדווחים כי במות ישו נקרעה פרוכת ההיכל בבית המקדש מלמעלה למטה, והבשורה על-פי מתי מספר שהייתה רעידת אדמה וכי "הקברים נפתחו וגופות רבות של הקדושים שהיו ישנים קמו ויצאו מן הקברים אחרי תחיתו ויבואו אל העיר הקדושה וייראו לרבים."
האוונגליונים מספרים עוד, כי כמה נשים, שבאו עם ישו מן הגליל לירושלים, בהן מרים המגדלית (מריה מגדלנה), פקדו את קברו של ישו ביום ראשון (הן לא הקדימו, כנראה כדי לא לחלל את השבת), וגילו כי הגולל הוסר והקבר נותר פתוח. מלאך התגלה אליהן והודיע להן כי ישו קם לתחייה. ישו התגלה לכמה משליחיו לאחר תחייתו בטרם עלה לשמים. סיפור זה הוא הבסיס לחג הפסחא הנוצרי, שחל תמיד בין יום שישי ליום ראשון המקבילים פחות או יותר לחג הפסח היהודי, ואשר מתאפיין באבל על מותו של ישו ביום שישי ושמחה על תחייתו ביום ראשון. בעדות נוצריות רבות מקובלים סממני אבל בכל יום שישי בשבוע, ואילו יום ראשון נחשב ברוב העדות הנוצריות כיום קדוש וכיום מנוחה. על אתר צליבתו המשוער של ישו הוקמה לימים כנסיית הקבר הקדוש.
השם "ישו"
השם "ישו" הוא המקובל ביותר בקרב דוברי עברית, אם כי בתרגומי הברית החדשה לעברית, וכן בקרב קהילות נוצריות דוברות עברית, מקובל השם "יֵשׁוּעַ". נראה ש"ישו" הוא צורה מאוחרת של השם "ישוע", שבעצמו התפתח מהשם "יהושֻעַ" (למשל, יהושע בן-נון מכונה "ישוע בן-נון" בנחמיה ח, י"ז).
קיום השם ישו מתועד בקרב יהודים בתקופת המשנה והתלמוד. בתלמוד הירושלמי נזכר חכם יהודי בשם "רבי יֵשוּ דרומייא" (רבי ישו מהדרום), וחכם יהודי אחר בשם "רבי יושו בריה דרבי תנחום" (רבי יושו בנו של רבי תנחום). השמות הללו נמצאים בקטעי גניזה של התלמוד הירושלמי, אולם עם הזמן "תוקנו" לשם יהושע, כדי לנתק את הזיקה בין החכמים היהודיים לבין ישו הנוצרי, ולא נשתמרו בדפוסים. עדות קטעי הגניזה מוכיחה כי הגיית השם ישו היא מסורת עתיקה, וכי אין שחר לטענה כאילו השם ישו נוצר על ידי יהודים כראשי תיבות "ימח שמו וזכרו".
היעלמות ה-ע בשם "ישו" תיתכן משתי סיבות:
בברית החדשה עצמה נדרש השם "ישוע" (כפי שתורגם לעברית) כך: "כי הוא יושיע את-עמו מחטאתיהם" (מתי א:21). יש בכך עדות כי מחבר האוונגליון של מתי דיבר עברית.
עדות נוספת לצורה "ישוע" נמצאת בעובדה שבתרגומים המוקדמים של הברית החדשה לארמית ולערבית, מופיע רק השם "ישוע".
יש הדורשים את השם "ישו" כראשי תיבות בדיעבד של הביטוי "יימח שמו וזכרו". משום כך, וגם מתוך העדפתם לצורה הקדומה של השם המזכירה את מושג הישועה, נוצרים דוברי עברית מסתייגים מהשימוש בצורה "ישו" ומעדיפים את הצורה "ישוע".
יש יהודים דתיים המקפידים שלא להשתמש בשם ישו או ישוע, אלא בכינוי "אותו האיש", בגלל האיסור ההלכתי לומר שם של עבודה זרה, כפי שמוגדר "השילוש" ביהדות. כינוי כזה הועדף במשך הדורות על ידי יהודים בארצות הנוצרים כאמצעי הסוואה ורמיזה בעת כתיבה או דיבור יהודי על אלוהי הנוצרים.
ישו במקורות חז"ל
על פי המסופר בתלמוד היה איש בשם ישו, תלמידו של רבי יהושע בן פרחיה (במאה השנייה לפני הספירה), שדחהו מעליו משום שבעת ביקור באכסניה העיר ש"עיניה (של בעלת הבית) טרוטות", הערה שגררה את תרעומת רבו שהחליט לנדותו. מדי יום בא ישו לפני רבו להביע חרטה על דבריו. יום אחד, כשבא לפניו, היה בדעתו של רבי יהושע לקבלו אלא שהיה עסוק בקריאת שמע וסימן לו להמתין. ישו פירש בטעות כאילו רבו מגרשו ובכעסו פנה לעבוד עבודה זרה. כשהתבקש ישו על ידי רבו לחזור בו ממעשה זה, השיב: "כך מקובלני ממך כל החוטא ומחטיא את הרבים אין מספיקין בידו לעשות תשובה". מתוך הסיפורים הנוספים והמעטים על ישו בתלמוד הבבלי, יוצא שראו בו תלמיד שיצא לתרבות רעה ("תלמיד שהקדיח תבשילו ברבים").
בקרב מפרשי התלמוד הועלתה הבעיה, שיהושע בן פרחיה לא חי סמוך לזמנו של ישו, אלא שנים רבות לפניו. לפיכך הוצע הפירוש שבתלמוד מדובר בדמות אחרת שנקראה בשם זה.
למרות הדעה המקובלת כי הרומאים הרגו את ישו, מצוין בתלמוד הבבלי במסכת סנהדרין (מג, ע"א) כי ישו הוצא להורג על ידי הסנהדרין בערב פסח "על שכישף והסית והדיח את ישראל". בקטע זה מסופר גם כי לישו היו חמישה תלמידים, כאשר לדעת החוקרים היו ל-"ישו" של הנצרות הרבה יותר, דבר המטיל ספק על זהות שתי הדמויות או על מהימנות הקטע. קטע זה צונזר מהתלמוד במשך שנים רבות לפי הוראת האפיפיור והוחזר רק במהדורות החדשות.
יש שטענו שלא סביר שישו נהרג בידי הסנהדרין לאור העובדה שבארץ שלט באותה תקופה השלטון הרומאי, וכפי שמוזכר בתלמוד עצמו, כבר לא הייתה בסמכותו להוציא להורג אנשים. אך סביר לפרש, שלפי דעת התלמוד הוא נשפט בידי הסנהדרין וגזר דינו בוצע בידי הרומאים.
כדי לפתור בעיות אלו ואחרות, היו מהפרשנים היהודים שניסו להסביר כי מדובר בישו אחר. לסוגיה זו ישנה גם משמעות אפולוגטית, משום שיהודים רבים חיו בעולם שבו שלטה הנצרות, שראתה ביהודים אחראים למותו של משיחם.
רבי חיים ויטאל, בספרו "שער הגלגולים", בתוך רשימה ערוכה של קברי הצדיקים ומקומות הקדושים בארץ ישראל, כתב: "בלכתך מצפת לצד צפון ללכת אל כפר עין זיתון, דרך אילן אחד של חרוב, שם קבור יש"ו הנוצרי." לכל הנראה הדבר סותר הן את היחס המסורתי של היהודים לישו, והן את המסורת הנוצרית, על פיה קברו של ישו נמצא בכנסיית הקבר בירושלים. אם כך בספר 'מקומות קדושים וקברי צדיקים בגליל' (משנת 2011) הובאה הוכחה מכתב היד המקורי של חיים ויטאל שלא התכוון לקברו של ישו (בשער הגלגולים מוזכרים מלבד קברי צדיקים גם מקומות היסטוריים, לדוגמת בארה של מרים). אלא, בנו עורך הספר (שמואל ויטאל), שינה בין "דרך אילן אחד של חרוב של יש"ו הנוצרי" – ל"אילן אחד של חרוב, שם קבור יש"ו הנוצרי".
תפילת "עלינו לשבח"
בתפילה עלינו לשבח נחשדו המילים "להבל וריק" (שֶׁהֵם מִשְׁתַּחֲוִים לְהֶבֶל וָרִיק, וּמִתְפַּלְּלִים אֶל אֵל לֹא יוֹשִׁיעַ) כשם מוסווה לישו. הרב יום טוב ליפמן מילהויזן סיפר שבשנת ה'קנ"ט טען פסח-פטר, משומד נוצרי בן המאה ה-14, שהמשפט "שהם משתחווים להבל וריק" הכלול בתפילה מכוון לישו, ולכן מכוון כנגד אמונתם של הנוצרים ("וריק" שווה בגימטריה ל"ישו".) הרב ליפמן ענה לו:
ב-28 באוגוסט 1703 הורה פרידריך הראשון, מלך פרוסיה ליהודים למחוק את המילים. וחייבם לומר את התפילה בקול כדי לוודא שאינם אומרים זאת. המשפט נשמט מסידורים רבים שנדפסו באירופה. בתפילות הרפורמיות וקונסרבטיביות נשמט משפט זה על מנת לא לפגוע בבני דתות אחרות.
היחס לישו בקהילות היהודיות
בתור מייצגה של הנצרות בעיני היהודים, זכה ישו לבוז רב בקרב הקהילות היהודיות. במהלך השנים הומצאו בקהילות אשכנז ראשי תיבות לשם ישו – "יימח שמו וזכרו", ולכן נכתב לעיתים שמו 'יש"ו'.
גרסה יהודית סאטירית למחצה לחייו של ישו מצויה בספר שהתגלגל בחשאי בין היהודים בימי הביניים, אך גם הנוצרים הניחו עליו את ידיהם, ונקרא ספר תולדות ישו.
באסלאם
בקוראן נזכר ישו לעיתים קרובות בשם עיסא או "אל-מסיח" (המשיח). הוא מתואר כאחד מנביאי האמת שקדמו למוחמד, וכמי שהביא את ה"אנג'יל" (הברית החדשה), כשם שניתנה תורה למשה (ראו למשל: סורה 3, פסוק 84).
עם זאת, הקוראן שולל לחלוטין את התפיסה כי ישו הוא בן האלוהים ואת "השילוש הקדוש", ואינו רואה בדמותו עדיפות כלשהי על-פני נביאים אחרים. (ראו למשל: סורה 3, פסוק 59). כמו כן, הקוראן שולל את מותו של ישו וטוען כי אלוהים "הרים אותו לעצמו" (4, 157).
בדת המנדעית
בקרב הדת המנדעית, הרואה ביוחנן המטביל נביא אמת, ישו נחשב לגדול נביאי השקר. המנדעים מתכחשים לכך שישו נצלב וטוענים, כמו המוסלמים, שניצל מגורל זה ותחליף מדומה כלשהו סבל במקומו. יש גיוון רב במקורותיהם: חלק מציגים את ישו כהתגלמות של כוחות האופל הטמאים, אחרים טוענים שהמאבק בין טוב ורע התקיים בתוך ישו ממש, ומספר אגדות מנדעיות אף מציגות אותו כדמות חיובית שמקורה באל ואכן ניסתה לגאול את האנושות.
משה ניסני
משה ניסני (28 במרץ 1908 - 10 ביולי 1989) היה איש חינוך ותרבות ישראלי, מקים ומנהל בית ספר בנתניה.
ביוגרפיה
משה ניסני נולד בעיר שיראז שבממלכת פרס בשנת 1908, למלכה ומרדכי ניסני, משפחת סוחרים בת שלושה ילדים. בשנת 1911, בהיותו כבן 3, עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בירושלים. בעיר זו עברו עליו ימי ילדותו ונעוריו שם גם הכיר את מי שהייתה לימים אשתו, מרים קרקובסקי. משה ומרים התחתנו בשנת 1932 והתיישבו בירושלים.
ניסני למד בסמינר למורים "בית הכרם" וסיים בשנת 1930. תוך כדי לימודיו היה פעיל בארגון הנוער הפרסי בירושלים, היה בין מייסדי תנועת הנוער "הנוער העובד" וכן פעל בשירות ה"ההגנה". ניסני גם היה פעיל של מפא"י בקרב עדת הפרסים ובקרב המורים.
את ראשית דרכו בחינוך עשה משה ניסני כמורה בהר-טוב וכן בעיר שכם כמורה קהילת השומרונים. בהיותו בקיא בשפה הערבית נשלח למספר חודשים לדמשק כדי לאסוף מידע ולעקוב אחר הלך הרוחות בעולם הערבי. הדיווחים שלו סייעו להצגת הטיעון היהודי בפני ועדת פיל.
המשך דרכו של משה ניסני כמחנך הייתה ניהול בית הספר היסודי בכפר יהושע בשנת 1941. בשנת 1942 עברה משפחת ניסני למושב אביחיל שם לימדו וחינכו משה ומרים את ילדי הכפר. משה ניסני היה מבין הוגי ומייסדי זרם העובדים בחינוך בירושלים ובתל אביב-יפו. בשנת 1940 הוא ייסד בנתניה בית ספר ברוח תנועה זו, את בית הספר "בארי" על שמו של ברל כצנלסון. את בית הספר הזה ניהל במשך 35 שנים עד יציאתו לגמלאות.
בשנת 1981 קיבל את אות יקיר העיר נתניה. גם לאחר צאתו לגמלאות המשיך משה ניסני בפעילות ציבורית, והוא ניהל את מועדון הגמלאים של הסתדרות המורים עד לפטירתו בישראל בשנת 1989. אחריו השאיר משפחה ענפה המונה מעל ל-30 נפשות והוא נקבר בבית העלמין במושב אביחיל.
באצ'קו פטרובו סלו
בָּאצְ'קוֹ פֶּטְרוֹבוֹ סֶלוֹ (בסרבית קירילית: Бачко Петрово Село, בסרבו-קרואטית: Bačko Petrovo Selo, בהונגרית: Péterréve, ביידיש: פעטראוואסעלע) הוא כפר בצפון סרביה בשטח הפרובינציה האוטונומית וויבודינה, השוכן על גדת הנהר טיסה.
היסטוריה
הכפר מאוזכר לראשונה בכתובים בשלהי המאה ה-11 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה. בהמשך נשלט היישוב על ידי דספוטט סרביה וב-1526 נכבש האזור על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. ב-1699, לאחר הסכם קרלוביץ נסוגו העות'מאנים מהאזור, הכפר עבר לחזקת ממלכת הבסבורג ובהמשך נכלל בשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה עבר היישוב לשטחי ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה כבשה גרמניה הנאצית את ממלכת יוגוסלביה ולאחר הכיבוש, סופח אזור באצ'קה ובכלל זה הכפר באצ'קובו פטרובו סלו, להונגריה. באוקטובר 1944 שוחרר הכפר על ידי כוחות הצבא האדום ולאחר תום המלחמה נכלל בשטחי יוגוסלביה עד לפירוקה. לאחר פירוק יוגוסלביה עבר הכפר לחזקתה של סרביה.
הקהילה היהודית
בכפר התקיימה קהילה יהודית דתית קטנה עד מלחמת העולם השנייה (שם הכפר במקורות היהודיים העבריים מופיע כפטרוביסלה, או ביידיש: פעטראָוואָסעלע). הייתה זו קהילה חרדית אורתודוקסית והיא השתייכה לאיגוד הקהילות הדתיות האורתודוקסיות. ב-1903 ו-1928 התרחשו בעיירה עלילות דם. ערב השואה התגוררו בעיירה 300 נפשות ב-45 בתי אב, וכעשרים בחורים למדו בישיבה שהקים במקום הרב פראגר. ב-תש"ד, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה נלקחו במהלך חג הפסח חלק נכבד מראשי וחשובי הקהילה ונשלחו אושוויץ. אחר כך, בסמוך לחג השבועות ביום שבת, נלקחו שאר בני העיירה ביחד עם רבם, למחנה ההשמדה אושוויץ ושם נרצחו. מסופר שבדרך למחנה ההשמדה השחיתו אנשי האס אס את ספרי התורה שהחזיקו בני הקהילה (אם כי ידוע שאחד מספרי הקהילה נתרם לישיבה שפעלה בכפר הראה בעבר).
במקום קיים בית עלמין יהודי. מתחם בית העלמין בכפר מוקף גדר ומצויים בו בין 50 ל-75 מצבות ואנדרטה שהוקמה לאחר השואה לזכר הנספים בני הכפר (על ידי בני משפחת פישר).
ברודית גדולה
ברודית גדולה (שם מדעי: Porzana porzana) היא מין עוף ממשפחת הרליתיים החי בביצות ומקווי מים עומדים.
למרות שמה הברודית היא עוף קטן יחסית שאורכו מגיע ל-19-22 ס"מ, מוטת כנפיו ל-37-42 ס"מ ומשקלו ל-55-145 גרם. הברודית בעלת גוף עגלגל עם ראש קטן ומקור חרוטי צבוע צהוב ומעט כתום בקצהו. לברודית אין קרומי שחייה בין אצבעות הרגליים. צבעה חום, ראשה חום בהיר יותר ועל גופה נקודות אפורות.
היא חיה בביצות ומקווי מים עומדים בסמוך לגדות המכוסות בעשבים ודגניים. היא חיה באירופה וצפון מערב אסיה ובחורף נודדת לכיוון תת-היבשת ההודית ואפריקה.
היא ניזונה בעיקר מחרקים ויצורים מים קטנים, שהיא חוטפת מהצמחים או מגדות המים. בעת סכנה מטורפים היא משתופפת ומנסה להסתוות בעזרת צבעיה המותאמים לצמחיית הגדה.
Radiosity
Radiosity הוא אלגוריתם בתחום הגרפיקה הממוחשבת למידול תאורה כוללת לסצנה שנוצרה באמצעות מחשב.
החווזה של נג'ף
החווזה של נג'ף שימשה מרכז למחקר ולימודי-דת עד הקמת עיראק המודרנית ב-1921. כיום משמשת החווזה כבית-מדרש להכשרת אנשי-דת שיעים ומרכז לפסיקת הלכה שהשפעתו חורגת מתחומיה של עיראק. העומד בראש החווזה של נג'ף כיום הוא האייתוללה עלי סיסתאני.
Radiosity
שלא כמו אלגוריתמים למעקב אחרי קרניים, שעוקבים אחרי כל מסלולי קרני האור, Radiosity טיפוסי לוקח בחשבון רק מסלולים המוחזרים באופן עקיף או ישיר מעצמים שונים בסצנה עד שהן מגיעות אל המצלמה. דוגמה לקרני אור שאינן נלקחות בחשבון הן קרני אור שעוברות דרך חומרים שקופים.
החווזה של נג'ף
חשיבות החווזה של נג'ף לשיעה
מאז הקמתה, מהווה החווזה של נג'ף מוסד דתי עליון בחשיבותו בעיר הקדושה ביותר לשיעה בעיראק. לאורך שנותיה יוחס לה גם תפקיד פוליטי משמעותי, כאשר אנשי-הדת השיעים בנג'ף הנהיגו את הקהילה השיעית במרחב עיראק באופן כמעט בלעדי, והיו מקור הפסיקה העליון והמודל לחיקוי של כלל השיעים.
Radiosity
כשיטה לרנדור תמונות גרפיות, Radiosity הוצג לראשונה ב-1984 על ידי החוקרים C. Goral, K. E. Torrance, D. P. Greenberg ו-B. Battaile מאוניברסיטת קורנל במאמרם "מידול האינטראקציה של האור בין משטחים דיפוסים", אולם השיטה התאורטית הייתה בשימוש הנדסי לפתרון בעיות התחממות עוד משנות ה-50 של המאה ה-20.
החווזה של נג'ף
תקופת "החווזה השותקת"
מפלגת הבעת' הייתה מפלגת השלטון בעיראק משנת 1963 ועד 2003 ברציפות, והנהיגה במדינה קו שלטוני שדגל תחילה בחילוניות ובלאומנות פאן-ערבית, אך אלו נזנחו בשנות ה-90 לטובת לאומיות עיראקית, מרחב ציבורי דתי ומנהיגות דתית למראית-עין. ראש מפלגת הבעת' ונשיא עיראק מאז 1979, סדאם חוסיין, תפשׂ את החווזה בכלל ואת האייתוללה הגדול שעמד בראשה, אבו אל-קאסם אל-ח'ואי, כאיום על שלטונו, חשש שהלך והתגבר לאורך שנות ה-80. החשש נבע מההכרה בכוחה הפוליטי ובהשפעתה של החווזה על האוכלוסייה השיעית בנג'ף ובמדינה בכלל, ומהיותה של השיעה והפולחן הדתי השיעי אנטיתזה למפלגה החילונית המזוהה עם העדה הסונית בעיראק. גם נוכחותם של שיעים בתפקידים בכירים בתוך המפלגה לא היטיבה עם האייתוללות ותלמידי הדת בחווזה, כיוון שנאמנותם של הראשונים הייתה למשטר ולסדאם.
החשש של הבעת' מפני החווזה התקיים חרף המדיניות השתקנית והבלתי-מעורבת שהנהיג האייתוללה אל-ח'ואי בחווזה, שכונתה החווזה השותקת (בערבית: الحوزة الصامتة; תעתיק חופשי: אל-חווזה א-סאמתה). כמוליך הקו השתקני, הקפיד אל-ח'ואי שלא לבטא התנגדות מילולית מפורשת למשטר ולמפלגת הבעת', לנתק את עצמו מהפוליטיקה ולהימנע מכל התבטאות פוליטית פומבית. מכאן, שעיקר האיום הפוליטי שזיהה סדאם מכיוון החווזה לא היה התבטאויות נגדו, אלא דווקא חוסר הבעת תמיכה מפורשת בו. שתיקתם של אנשי החווזה התפרשה כעמדה פוליטית נחרצת, והייתה מדיניות נפוצה למדי בקרב מנהיגים שיעיים במדינות השונות. סיבה נוספת לחשש הבעת' מפני החווזה הייתה תפישתם את אל-ח'ואי כפרו-איראני מעצם היותו פרסי, וזאת בשעה שעיראק שקועה במלחמת איראן-עיראק.
אל-ח'ואי, בניו וחסידיו בחווזה בחרו לאתגר את המשטר באמצעים שונים: ראשית, דבקותו של אל-ח'ואי בהימנעות מעמדה מפורשת ומלקיחת צד במלחמת איראן-עיראק, התפרשה על-ידי השלטון כתמיכה וכהזדהות עם איראן. שנית, שפת הלימוד שבה נעשה שימוש בחווזה הייתה השפה הפרסית. לצד זאת, צורפו לחווזה תלמידים זרים ממוצא הודי, פקיסטני, אפגני ועוד, נעשה שימוש ברמקולים לדקלום התעזיה וסיפור קרב כרבלא, הסיפור המכונן של ההיסטוריה השיעית, וכן שידלו תושבים בסביבת נג'ף להימנע מתמיכה בבעת' בתמורה לתשלום כסף. כל אלו הציבו את החווזה כגורם אופוזיציוני מאיים והובילו את הבעת' לאמץ כלפיה גישה עוינת אף יותר ולהדק את המגבלות שהוטלו עליה, בהן איסור על הוראה בשפה הפרסית, גירוש התלמידים הזרים שנתפשו כאנטי-ערביים, והגליה של שיעים לאיראן במטרה לצמצם את פלח האוכלוסייה המושפע מהחווזה. בהמשך, הוטלו הגבלות נוספות על החווזה, כגון הגבלת תחומי הלימוד בה, צנזורה על ספרי הלימוד שלה בידי מפלגת השלטון, ואף נעשה ניסיון השתלטות על החווזה: התקבלה הצעה למנות אנשי בעת' בכירים כאנשי-דת, בתקווה שילמדו בחווזה ואז ישתלבו בה בעמדות מנהיגות, אך ניסיון זה כשל והבעת' לא הצליחו להעמיד איש דת שיהפוך למנהיג החווזה וישמור על נאמנות למפלגה.
תקופת "החווזה המעורבת"
לאחר מותו של אל-ח'ואי באוגוסט 1992 ולאחר הדיכוי המתמשך של השיעה העיראקית בידי משטר הבעת', עלה לכוח בתחילת שנות ה-90 האייתוללה מוחמד סאדק א-סדר שהפיח בחווזה רוח חדשה ופתח עידן חדש, פוליטי ומעורב יותר, של החווזה, שכונה החווזה המעורבת (בערבית: الحوزة الناطقة; מילולית: "החווזה המתבטאת"; תעתיק חופשי: אל-חווזה א-נאטקה). א-סדר הפגין אומץ ופעל בצורה אקטיבית ואף מתריסה: הוא החזיר את דרשת יום השישי השיעית במסגד הגדול בכופה, והביע ביקורת מפורשת על משטר הבעת'. בכך שבר א-סדר את השתקנות הפוליטית של החווזה ואת מדיניות "החווזה השותקת" ארוכת השנים שאפיינה את השיעה תחת סמכותו של האייתוללה אל-ח'ואי, שבבסיסה כניעה לגורלם וויתור על התנגדות למשטר. המשטר הגיב לפעלתנות החדשה של החווזה בניסיונות כושלים למניעת קיומה של דרשת יום השישי, במעצר סגניו ונציגיו של א-סדר בנג'ף, בקמפיין תעמולה להכפשת שמו ומתן שוחד לתומכיו. א-סדר הגיב לכך בהצבת אולטימטום למשטר הבעת' לשחרור נציגיו שנכלאו, פעולה שהמשטר לא ראה בעין יפה. לבסוף, התנקשו עושי-דברו של המשטר באייתוללה א-סדר בשנת 1999.
במהלך שנות ה-90 עיראק שלאחר מלחמת המפרץ הייתה מצויה במשבר כלכלי חמור שכלל רעב ומדיניות קיצוב מזון. על מנת להתמודד עם האתגרים הקשים שהציבו בפניו המשבר, הסנקציות הבינלאומיות וכוחה הפוליטי הגובר ומעורבותה של החווזה של נג'ף, סדאם חוסיין, שהיה מזוהה עד אותה עת עם קו חילוני מובהק, אימץ מראית-עין של התקרבות אל הדת במה שכונה "קמפיין השיבה לאמונה". בכך הוא ניסה לנכס לעצמו את הדת ואת הלגיטימציה שהיא מעניקה ולהפוך הלכה למעשה לאיש הדת המשמעותי ביותר במדינה על-חשבון האייתוללות של נג'ף. בתקופה זו רדף המשטר, הגלה וחיסל רבים מן האייתוללות השיעיים בנג'ף ואנשי-דת שיעיים נוספים ברחבי המדינה, בדגש על חיסולו של האייתוללה הגדול א-סדר. בעקבות הדיכוי האלים שעברה החווזה תחת שלטון הבעת', במהלך שנות ה-90 ובשנים שעד הפלישה האמריקנית למדינה, ירד מספר התלמידים בחווזה מעשרות אלפים לכ-500 תלמידים בלבד בשנת 2003. למרות כל זאת, החווזה הצליחה לשרוד הודות לאי-תלותה במימון הממשלה וחסינותה מהתערבות הממשלה, אשר השיגה הודות להסתמכותה על מימון חיצוני שהוסיף לזרום לטובת המשכיותה, שברובו הגיע מתרומות, הקדשות ומיסוי שהוטל על נאמני החווזה השיעיים.
החווזה מאז 2003
עם הכיבוש האמריקני ונפילת משטר הבעת' במלחמת עיראק בשנת 2003, החלה החווזה להשתקם ולהחזיר את בכורתה כלב הפועם של השיעיות וכמושבה של הסמכות הדתית הראשית והחשובה ביותר. במסגרת זאת, גדלה כמות התלמידים החווזה באופן ניכר מכ-500 לכ-1500 בשני העשורים שחלפו מאז הפלישה ועד היום, וכן נוספו לה שלוחות בערים אחרות בעיראק. כמו כן, נפתחו בחסותה מדרשות ומכוני-מחקר חדשים ללימודי תאולוגיה ומשפטים שיעיים.
בתקופה זו ומאז שנת 1993 עמד בראש החווזה האייתוללה עלי סיסתאני, תלמידו של אל-ח'ואי, אשר כוחו הלך והתגבר הודות לתמיכה הרבה שלה זכה מכיוון ההמון השיעי העיראקי ואף האיראני והאמריקאי. לאחר מותו של אל-ח'ואי ומחליפו א-סבזווארי זמן קצר לאחר מינויו, האמריקאים דחפו למינויו בתקווה שישכין שלום וירגיע את הזירה העדתית הבוערת בעיראק. הפופולריות של סיסתאני הגדילה את משאביה הפיננסיים של החווזה, ותחתיו החזירה לעצמה הקהילה השיעית יותר ויותר חירויות שנלקחו ממנה בתקופת שלטון הבעת', לרבות חופש דת ופולחן ושליטה עצמאית על המקומות הקדושים לשיעה.
בדומה לאל-ח'ואי, סיסתאני נמנע מהתערבות ישירה בפוליטיקה והסתפק בהכוונה כללית של הקהילה השיעית ובקריאות להשתתפותם בפוליטיקה. עם זאת, עם הבעת' וסדאם מחוץ לתמונה, סיסתאני נותר הישות היחידה שהיה בכוחה להשפיע על הרוב השיעי במדינה, ולכן הוא בכל-זאת הפך לכוח חברתי-פוליטי משמעותי בדרך להחזרת העצמאות והריבונות על עיראק וקידום דמוקרטיה. למשל, הוא דחף לכינון ועדה חוקתית שתכתוב חוקה לעיראק, וניהל משא ומתן עיקש מול ארצות-הברית והאו"ם בדרישה לקיים בחירות לחברי וועדת ניסוח החוקה ולא למנותם. כמו-כן, הוא שיחק תפקיד באיחוד המפלגות השיעיות הבולטות והקמת "הברית העיראקית המאוחדת" שניצחה בבחירות ב-30 בינואר 2005. בנוסף, הביע התנגדות להפיכתה של עיראק לתאוקרטיה וקרא להקמת ממשלת טכנוקרטים ולהפיכת האסלאם במדינה למקור לחקיקה, הזדהות וגיבוש אזרחיה. כל-זאת, תוך אי-נקיטת עמדה פוליטית ברורה וללא בחישה אקטיבית בפוליטיקה או חתירה להגיע לתפקידים פוליטיים בהנהגת המדינה.
כך, בדומה למורו אל-ח'ואי, גם סיסתאני נקט במדיניות שתקנית, אולם אך רק למראית עין. למעשה הוא התבונן בקשב על הזירה הפוליטית, ונטה לפסיביות ולשתקנות בזמנים שבהם הוא העריך שהייתה סכנה ליציבות, ולאקטיביות ומעורבות בהכוונת הקהילה ובפסיקת הלכה כאשר זיהה סכנה ממשית ללכידות החברה או המדינה העיראקית. הוא תפש את ההתערבות המערבית במדינה כגורם לחוסר אחדות בעם, ואת העדתיות בעם כגורם לאי-צדק, וקרא לדיאלוג לאומי רחב על אופי המשטר הרצוי במדינה וכן לאיחוד ולשלום בעם שיסייעו בצליחת כל המשברים שפקדו את עיראק: ממלחמת האזרחים עד משברים בדמות עלייתם של ארגוני הטרור אל-קאעדה והמדינה האסלאמית. למעשה, סיסתאני הפך את החווזה לממסד דתי המפקח על הממשלה, אך לא משתתף ישירות בניהולה, והוא עצמו הפך לאחד השחקנים הפוליטיים החשובים ביותר בעיראק שלאחר תקופת הבעת' הודות לקשריו הטובים עם המערב, עם איראן ומדינות המפרץ ועם מספר מדינות ערביות נוספות. קשרים אלה הביאו לו תמיכה ומימון שהתבטאו גם בתנאי לימוד ורווחה טובים לתלמידיו שבחווזה, שחזרה להיות עד מהרה לאחד המוסדות המבוקשים ללימודי-דת בעבור צעירים עיראקים ואיראנים.
תפקיד החווזה ביציאה למלחמה נגד המדינה האסלאמית
ב-10 ביוני 2014 נפלה מוסול בידי לוחמי ארגון המדינה האסלאמית, אחרי שנים שבהן סבלה עיראק מהתקפות טרור על רקע עדתי וסבלה מאי-שקט חברתי ומתפקוד לקוי של הממשלה. חולשת המדינה ואי יכולתו של צבא עיראק להתמודד מול כוחות "המדינה האסלאמית" היוו איום ממשי על שלמותה של עיראק, שחלקים גדולים בה נפלו לשליטת הארגון, ואיום קיומי זה דחף את סיסתאני לנקוט יוזמה לאחר שנים ארוכות של שתקנות פוליטית. למעשה, לסיסתאני ולחווזה היה תפקיד מפתח ביציאה למלחמה נגד "המדינה האסלאמית": בדרשת יום השישי שהועברה ב-13 ביוני 2014 נתן סיסתאני לגיטימציה לגיוס מתנדבים למלחמה למרות התנגדות הפרלמנט, והכריז על ג'יהאד הגנתי נגד "המדינה האסלאמית" בשם הצדק והמוסר: סיסתאני טען כי המלחמה האזרחית בטרור היא מחויבות קולקטיבית של העם העיראקי, וקרא לכל מי שיכול לשאת נשק לצאת ולהגן על העם והמולדת. עשרות-אלפי נאמנים התאגדו לטובת הלחימה, ובעקבות דרשה זו נולדה מיליציית "אל-חשד א-שעבי" ("כוחות הגיוס העממי").
גם תלמידים ואנשי-דת של החווזה בנג'ף ובכרבלא הצטרפו בהמוניהם למלחמה והתאגדו במיליציות צבאיות שהיו נאמנות לסיסתאני. אלו נשלחו לחזית הלחימה מול כוחות המדינה האסלאמית, ולעורף על-מנת להגן על המקומות הקדושים לשיעה, שם הם גם נמצאים כיום. המיליציות לא היו רק כוח צבאי אלא גם פוליטי, כאשר אלו מביניהן שנתמכו על-ידי איראן היו החזקות ביותר. המיליציות קיבלו הכרה חוקית רשמית ב-2016, ועם ניצחון על "המדינה האסלאמית" חלקן אף הפכו למפלגות פוליטיות משפיעות ויצאו משליטת החווזה או הממשלה, בניגוד לכוונתו של סיסתאני להוביל לאחדות ולא לחיכוכים בין המיליציות.
ג'יימס לוויין
ג'יימס לֶווַייְן (באנגלית: James Levine; 23 ביוני 1943 – 9 במרץ 2021) היה מנצח תזמורת ופסנתרן יהודי-אמריקאי. 40 שנים, המנהל המוזיקלי של המטרופוליטן אופרה בניו יורק משנת 1976 ועד שנת 2016, 7 שנים המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של בוסטון, 5 שנים מנצח הפילהרמונית של מינכן, ובעל קשרי עבודה עם התזמורות הגדולות בעולם.
בדצמבר 2017, פרסם "הניו יורק טיימס" תלונות מפורטות של ארבעה גברים בשנות ה-40 לחייהם, אשר התלוננו על התעללות מינית ארוכת שנים מצידו, כשהיו קטינים. בעקבות הפרסומים ושורת האשמות על התעללות מינית בעשרות גברים צעירים נוספים לאורך השנים, הושעה לוויין ולאחר מכן ב-2018 פוטר מתפקידו, כמנהל המטרופוליטן אופרה.
ביוגרפיה
לוויין נולד בסינסינטי אוהיו למשפחה מוזיקלית: סבו מצד אמו היה חזן בבית כנסת, אביו היה כנר, שניצח על תזמורת ריקודים, ואמו הייתה שחקנית. הוא התחיל לנגן בפסנתר בשחר ילדותו. בגיל 10 הופיע לראשונה כסולן בנגינת הקונצ'רטו לפסנתר מס' 2 של מנדלסון, בקונצרט לנוער של התזמורת הסימפונית של סינסינטי.
לוויין המשיך בלימודי מוזיקה אצל וולטר לוין, כנר ראשי ברביעיית לה סאל. בשנת 1956 קיבל שיעורי פסנתר אצל רודולף סרקין בבית הספר למוזיקה ופסטיבל מרלבורו בוורמונט. בשנת 1957 ב-1957 החל ללמוד בבית הספר למוזיקה באספן. בשנת 1961 התקבל לבית למוזיקה ג'וליארד בניו יורק ולמד ניצוח אצל ז'אן מורל. בשנת 1964 סיים את ג'וליארד והצטרף לפרויקט המנצחים האמריקאים שליד תזמורת בולטימור.
קריירת ניצוח וניהול מוזיקלי בינלאומיים
בשנים 1965–1964, שימש כמתלמד לגאורג סל בתזמורת קליבלנד, ואחר כך כעוזר מנצח עד 1970. באותה שנה גם הופיע לראשונה כמנצח אורח עם תזמורת פילדלפיה במעון הקיץ שלה ב"רובין הוד דל", ובהמשכה עם האופרה הוולשית הלאומית ועם האופרה של סן פרנסיסקו. הופעתו הראשונה עם המטרופוליטן אופרה, הייתה ביוני 1971, בהפקת פסטיבל של "טוסקה". הצלחתו הובילה להופעות נוספות ולמינויו כמנצח ראשי בשנת 1973. משנת 1975 היה המנהל הראשי של המטרופוליטן, עד מינויו למנהלה האמנותי (הראשון בתולדותיה) בשנת 1986. לוויין עמד בקשר ממושך עם התזמורת הסימפונית של שיקגו ומשנת 1973 עד 1993, שימש כמנהל המוזיקלי של פסטיבל רוויניה. בשנת 1990, לבקשת רוי א. דיסני, ערך את המוזיקה וניצח על תזמורת שיקגו בפסקול הסרט "פנטזיה 2000", בהפקת אולפני וולט דיסני. בנוסף, היה גם המנהל המוזיקלי של פסטיבל מאי בסינסינטי.
בניצוחו, נעשו התזמורת והמקהלה של המטרופוליטן אופרה לאחד ההרכבים האופראיים הטובים בעולם. לוויין יזם סדרת קונצרטים קבועה לתזמורת (ולהרכבים קאמריים מתוכה) בקרנגי הול. הוא ניצח על הפקות חדשות, רבות מספור, של יצירות מאת מוצרט, ורדי, וגנר, ריכרד שטראוס, רוסיני, שנברג, סטרווינסקי, קורט וייל, קלוד דביסי, אלבן ברג וג'ורג' גרשווין. ליובל ה-25 להופעתו הראשונה במטרופוליטן, ניצח לוויין על הצגת הבכורה העולמית של "גטסבי הגדול" מאת ג'ון הרביסון, לפי ספרו של סקוט פיצג'רלד, שהוזמנה במיוחד לציון האירוע. בנוסף, לוויין לקח את המטרופוליטן אופרה למסעות הופעות רבים, הן בארצות הברית והן מחוצה לה.
מ–1999 עד 2004 כיהן כמנצח הראשי בתזמורת הפילהרמונית של מינכן.
מאוקטובר 2004 עד 2011, קיבל לידיו את הנהגת התזמורת הסימפונית של בוסטון, כמנהל מוזיקלי ממשיך לסייג'י אוזאווה. בכך היה לאמריקאי הראשון העומד בראש התזמורת הנכבדה ועתירת השנים הזאת. הוא חלק את זמנו בין ניו יורק לבוסטון. כך קרה, שלראשונה בתולדות אמריקה, ניצב אותו אדם בראש בית האופרה המוביל והתזמורת הראשונה במעלה של ארצות הברית (באירופה ביצע הרברט פון קאראיין מהלך דומה בשנות ה-50, כאשר היה מנצח ראשי של הפילהרמונית של ברלין ומנהל האופרה של וינה).
החוזה של לוויין עם תזמורת בוסטון הגביל את הופעות האורח שלו עם תזמורות אמריקאיות, אבל הוא הופיע בקביעות באירופה, עם הפילהרמונית של מינכן, הפילהרמונית של וינה, הפילהרמונית של ברלין ובפסטיבל ביירוית. לוויין היה גם אורח קבוע בתזמורת פילהרמוניה של לונדון והתזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן. מאז 1975, ניצח בקביעות גם בפסטיבל זלצבורג ובפסטיבל וורבייה השנתי שבשווייץ שהיה גם מנהלו המוזיקלי, מדי חודש יולי.
קריירת נגינה והקלטות
רשימת ההקלטות שלו ארוכה במיוחד, וכוללת הקלטות אופרה ומוזיקה סימפונית. בנוסף, עד שבריאותו התרופפה, ניגן לוויין בקביעות בהרכבי מוזיקה קאמרית, כשכמה מהקלטותיו הטובות ביותר היו מהופעות אלה, וגם ניגן כמלווה ברסיטלים של לידר.
השפעת מצבו הבריאותי
ב-1 במרץ 2006, אירעה ללוויין תאונת נפילה על הבמה בעת התשואות לאחר קונצרט עם תזמורת בוסטון. הוא נפגע בכתפו הימנית, עבר ניתוח לתיקון הנזק, וביטל את כל הופעות הניצוח שלו לשארית העונה. לאחר הפסקה, חזר אל דוכן המנצחים ב-7 ביולי 2006 בטנגלווד, והתכוון לפתוח את עונת הקונצרטים הבאה של תזמורת בוסטון בסתיו 2006.
בשנת 2011 החמיר מצבו הבריאותי של לוויין, ובמשך קרוב לשנה היו סיכוייו לחזור לנצח נתונים בספק. במאי 2013, חזר לקונצרט ניסיון עם תזמורת המטרופוליטן בקרנגי הול, מכיסא גלגלים. הנהלת התזמורת לחצה על פיטר גלב, להחליט על מעמדו של לוויין בתקופת היעדרותו, ובינתיים תפס את מקומו פאביו לואיזי, שמונה למנצח ראשי. גלב לא הרפה ממאמציו להשיב את לוויין למעמדו כמנהל המוזיקלי של תזמורת המטרופוליטן, ובאפריל 2014 חזר המנצח אל הדוכן, בעזרת שיפוע מיוחד שנבנה למענו.
על אף הכחשות קודמות, הסתבר, שלוויין לקה במחלת פרקינסון שאינה פרוגרסיבית. מצבו הבריאותי, המעורער בשנותיו האחרונות, מנע ממנו להמשיך בקריירה שלו כפסנתרן.
פרשת ניצול מיני
בדצמבר 2017 הקפיא המטרופוליטן את קשריו עם לוויין. בהודעה רשמית שפרסמו מנהלי המטרופוליטן נאמר: "לוויין לא יהיה מעורב בפעילויות של המטרופליטן, כולל קונצרטים שעליהם היה אמור לנצח השנה". מנהלי האופרה הודיעו גם, כי מינו את עורך הדין רוברט ג' קלירי להוביל את הבדיקה בנוגע לטענות על הטרדות מיניות מצד לוויין, שהתקיימו לכאורה החל משנות ה-60 ועד לשנות ה-80. זאת בעקבות חשדות שהתפרסמו מוקדם יותר באותה שנה. על פיטוריו מהמטרופוליטן קיבל פיצויים בסך 3.5 מיליון דולר.
נפטר בניו יורק ב-9 במרץ 2021.
טוקוס אדום-מקור דרומי
טוקוס אדום-מקור דרומי (שם מדעי: Tockus rufirostris) הוא מין של טוקוס ממשפחת הקלאוניים ואחד מחמשת המינים של הקבוצה הלא-טקסונומית טוקוס אדום-מקור, אשר בעבר נחשבו למין אחד.
טוקוס זה דומה במראהו לקרובו הצפוני. במין זה שני הזוויגים דומים אך הזכר מעט גדול יותר וכן בעל מקור תחתון בעל סימנים שחורים במידה משתנה. הוא בעל מקור אדום, ארוך ומעוקל ובעל עיניים צהובות בולטות. הראש קטן והצוואר קצר ולעיתים נראים בעלי עור ורוד עז. הכנפיים מנומרות בשחור והזנב ארוך ושחור. טוקוס זה מצוי הרבה מזמנו על הקרקע עליה הוא מחפש מיני חרקים וטרף דומה אך גם פירות שונים.
התפוצה של טוקוס זה היא בדרומה של אפריקה שמדרום לסהרה באזורי סוואנה ושיחיות במלאווי, זמביה, דרום אנגולה, צפון-מזרח נמיביה, בוטסואנה, זימבבואה, מזרח סווזילנד ובדרום אפריקה. הוא מצוי גם במוזמביק לגדות נהר הזמבזי אך לא מצוי בשאר המדינה.
בסבכים הפתוחים של נמיביה טוקוס זה יכול להימצא לצד קרובו - טוקוס אדום-מקור דמארה (Tockus damarensis).
קוסאשווילי
קוסאשווילי (ქოსაშვილი; בתעתיק מדויק: כּוֹסאשווילי) הוא שם משפחה יהודי-גאורגי.
צ'ונגצ'ינג
צ'וֹנְגצִ'ינְג (בסינית מפושטת: 重庆; בסינית מסורתית: 重慶; בפין-יין: Chóngqìng; ; מילולית: "חגיגה כפולה") היא מחוז עירוני בדרום-מערב הרפובליקה העממית של סין. המחוז העירוני גובל במחוזות סצ'ואן, שאאנשי, חוביי, חונאן וגוויג'ואו. עם שטח של כ-82,400 קילומטר רבוע, עשויה צ'ונגצ'ינג להיחשב כעירייה הגדולה ביותר בשטחה בעולם, אך נתון זה מטעה כיוון ששטחה המחולק ל-38 נפות, כולל בתוכו אזורים כפריים רבים ורק חלקו עירוני. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 מספר התושבים הכולל במחוז העירוני היה כ-32.05 מיליון תושבים, מתוכם כ-25.38 מיליון בשטח האורבני.
בשלבי בנייה המתקדמים נמצא מרכז הסחר העולמי צ'ונגצ'ינג הצפוי להגיע לגובה של 468 מ'.
בעבר הייתה צ'ונגצ'ינג חלק ממחוז סצ'ואן, אך ב-1997 קיבלה העיר מעמד של מחוז עירוני, תחת ניהול ישיר של הממשל המרכזי, בדומה לבייג'ינג, שאנגחאי, וטיינג'ין. במהלך מלחמת סין-יפן השנייה מ-1937 עד 1945, היא הותקפה בכבדות על ידי חיל האוויר היפני.
בשנים 2007-2012 בו שילאי היה ראש העיר. במרץ 2012 הוא הואשם בשחיתות ולאחר המשפט נידון למאסר עולם.
פויר
פויר (באנגלית: Foer, Feuer) הוא שם משפחה.
ירקוני
ירקוני הוא שם משפחה ישראלי שנובע משמו של נחל הירקון.
קחון
קחוֹן (מספרדית: Cajón, מילולית: "תיבה" או "מגירה") הוא סוג של תוף המורכב מתיבת עץ שבחזיתה משטח דק (בדרך כלל דיקט). הנגינה עליו מתבצעת תוך כדי ישיבה עליו והקשה על משטח הדיקט באמצעות כפות הידיים או באמצעות מקלות תיפוף.
מקורותיו והתפתחותו
מקורותיו של הקחון הם ככל הנראה בעבדים האפריקאים שהגיעו לפרו, ובהמשך הוא נפוץ במוזיקה של מדינות רבות באמריקה הלטינית, בדגש על קובה - שם הוא מהווה חלק בלתי נפרד מסגנון הרומבה האפרו-קובני. כמו כן, הקחון הוא כלי הנגינה הנפוץ ביותר במוזיקה האפרו-פרואנית במאה ה-20.
מעריכים כי הקחון התפתח בחופי פרו בשנים המוקדמות של המאה ה-19, והגיע לשיא הפופולריות שלו באמצע המאה. לקראת סוף המאה החלו נגני הקחון לבצע שינויים בעיצובו, בעיקר על ידי כיפוף חלק מפאותיו, על מנת לגוון את ויברציית הצליל שהוא מפיק.
על פי אחת התאוריות, העבדים באמריקה הדרומית השתמשו בתחילה בתיבת עץ פשוטה על מנת להפיק ממנה מוזיקה ככלי הקשה, על מנת להתגבר על החרם המוזיקלי שהוטל על האזורים האפריקאים ביבשת. בדרך זו, הקחונים יכלו להיות מוסווים בקלות כשרפרפים ולא להיות מוגדרים ככלי נגינה. תאוריה זו גורסת, אם כן, כי הדיכוי שהטיל הכיבוש הספרדי על מוזיקת העבדים הוא אשר הביא להתפתחותו של הקחון.
עם חלוף השנים, הפך הקחון לחלק משמעותי ואינטגרלי מהמוזיקה הפרואנית והקובנית. בשנות ה-70 של המאה ה-20 החל הכלי להיות נפוץ גם במוזיקת הפלמנקו, בעיקר בסיועו של הגיטריסט הספרדי פאקו דה לוסיה.
מבנה הקחון
חמש מתוך שש פאות התיבה עשויות מעץ עבה, בדרך כלל בעובי של 1-2 סנטימטר. משטח דק של עץ לבוד ("דיקט") ממוסמר לתיבה בתור הפאה השישית, ומשמש כמשטח ההקשה. במשטח העץ שממול למשטח ההקשה ממוקם חור, שממנו מופק הצליל. הקצוות העליונים של משטח ההקשה בדרך כלל לא ממוסמרים לתיבה, וכך ניתן להפיק צליל גם מהקשה עליהם ופגיעתם בתיבה. בקחון המודרני ישנם מספר ברגים בקצהו העליון, על מנת לכוון את גוון הצליל. בנוסף, נהוג להתקין לרוחב משטח ההקשה (מצדו הפנימי) מספר מיתרים, על מנת להפיק צלילים נוספים (בדומה לתוף הסנר). לעיתים מוצמדים לקחון גם מצילות קטנות (בדומה לאלה של הטמבורין). המתופף מנגן על הקחון באמצעות כפות ידיו והאצבעות, ובאזורים שונים של משטח ההקשה (ולעיתים אף על פאות אחרות של התיבה), ואף משתמש בהטיה של זווית הקחון - כל זאת על מנת להרחיב את מגוון הצלילים המופקים מהכלי. בקחון המודרני, חור הפקת הצליל ממוקם לעיתים באחת מהפאות הצדדיות של התיבה.
השימוש כיום
כיום, הקחון נפוץ מאוד במוזיקה קובנית, במוזיקה פרואנית וכן בסגנונות שונים של מוזיקה קריאולית. בשנות ה-70 של המאה ה-20 הובא הקחון גם למוזיקת הפלמנקו על ידי הגיטריסט פאקו דה לוסיה. השימוש בקחון במוזיקת הפלמנקו כולל שימוש ב טכניקת נגינה ספציפית, אשר עיקרה לחץ על חזית הקחון באמצעות רגלו של המתופף על מנת לשנות את גובה הצליל שהכלי מפיק.
הקחון המודרני נפוץ בעיקר ככלי ליווי לגיטרה אקוסטית. בין המוזיקאים שעושים שימוש בקחון בשיריהם (בהופעות או בהקלטות אולפן) ניתן למנות את ג'ניפר לופז, פליטווד מק, אנסטסיה, ג'יפסי קינגז, נורה ג'ונס ואחרים.
ככל שהקחון הופך לכלי נפוץ ומוכר יותר, חברות מרכזיות ליצור תופים וכלי הקשה מייצרות יותר דגמים ממנו. כמו כן, הוא הופך לחלק בלתי נפרד מערכות כלי הקשה של נגני כלי הקשה ("פרקשיוניסטים").
בשנת 2001 הוכרז הקחון כ"מורשת לאומית" על ידי המוסד הלאומי הפרואני לתרבות.
בריכת המשושים
בְּרֵכַת הַמְּשֻׁשּׁים הוא כינויה של בריכה טבעית המצויה בנחל משושים בחלקה המרכזי-דרומי של רמת הגולן. הבריכה זכתה לשמה בזכות עמודי מסלע הבזלת בעלי חתך משושה.
הרחבה
מימיו של נחל משושים הזורמים באפיק הבזלתי יוצרים מספר מפלי מים קטנים. כוחות הבלייה המכנית במרוצת מיליוני השנים יצרו את הבריכה. קירותיה של הבריכה בנויים מעמודי בזלת בצורת מצולעים, אשר נראים כאילו עוצבו בידי אדם, ומכאן שמה. גובה העמודים מגיע לכ-5 מטרים, כאשר רובם בעלי חמש או שש צלעות. קוטרו של כל עמוד בין 30 ל-40 ס"מ.
עמודי הבזלת נוצרו תוך כדי התקררות זרמי לבה לאחר התפרצות געשית. צורת המצולע מתקבלת כאשר פני הלבה מתקררים ומתכווצים, לעומת פנים הלבה אשר עודו לוהט ומוסיף לנוע. הבדלי הטמפרטורה בין החלק החיצוני והפנימי של הלבה גורמים לסידוק המעטה החיצוני. בהמשך, מהתפתחות סידוק זה נוצרת צורת המצולעים (לרוב צורת משושים).
קירות של עמודי בזלת בצורה זו מצויים במקומות נוספים ברמת הגולן, למשל בנחל זוויתן ובמפל עיט.
מבנים דומים בעולם
בזלת עמודית היא תופעה געשית נפוצה, ועמודי בזלת נוצרים בקני מדה מגוונים (קירור מהיר יוצר עמודים קטנים יותר). אתרים ראויים לציון בהם יש עמודי בזלת כוללים את סוללת הענק בצפון אירלנד; האיים שבמערב סקוטלנד הקרובים לסוללת הענק: האי קאנה, האי אג, מק (Muck); חלקו הצפוני של האי סקאי; האי מל (Mull) וקטע החוף של האי הבריטי מולו במורוורן (Morvern); והאי סטפה (Staffa) שהתפרסם הודות למערת פינגאל שהכניסה אליה מעוטרת בעמודי בזלת והנודעת גם בזכות יצירתו של פליקס מנדלסון. האתר ג'וסנגג'אולי באי הקוריאני צ'ג'ו, קניון גרני בארמניה; האיים הציקלופיים בסמוך לאי סיציליה באיטליה; באתרים: המומנט הלאומי ערימת עמודי השטן בקליפורניה, פארק המדינה צוקי המפרץ במזרח אורגון, והמומנט הלאומי מגדל השטן בוויומינג שבארצות הברית, ובאתרים נוספים במקסיקו, בקוריאה הצפונית, באיסלנד, בווייטנאם, באיים האזוריים ובקונאשיר, האי הדרומי ביותר באיים הקוריליים שברוסיה.
הנרי ב. האריס
הנרי בירקהרדט האריס (Henry Birkhardt Harris (1 בדצמבר 1866 – 15 באפריל 1912) היה מפיק תיאטרון אמריקאי, אשר מת באסון טביעת הטיטאניק.
ביוגרפיה
האריס נולד ב -1 בדצמבר 1866 בסנט לואיס, מיזורי. בנם של ויליאם ורחל האריס. הוא הלך בעקבות אביו, ויליאם האריס האב, מייסד "סינדיקט התיאטרון", ונכנס לעסקי התיאטרון בגיל צעיר. בתחילה הוא מכר ספרי שירים בלובי התיאטראות.
כשעברה המשפחה לבוסטון, מסצ'וסטס, הוא המשיך למכור ספרי שירים בתיאטראות החדשים של אביו.