cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פליום
השימוש בפליום הופיע ככל הנראה כבר במאה הרביעית והפך נפוץ במאה החמישית. מלכתחילה, הייתה רק לאפיפיור הזכות המוחלטת לעטות את הפליום והשימוש בו על–ידי אחרים היה רק בהרשאתו. השימוש בפליום אצל בישופים מטרופוליטנים הופיע במאה התשיעית. שבועת האמונים הנלווית לקבלת הפליום הופיעה ככל הנראה במאה האחת עשרה.
חוליאן סראטי
חוליאן סראטי (בספרדית: Julián Cerati; נולד ב-26 בינואר 1998) הוא שחקן ארגנטינאי.
ביוגרפיה
סראטי נולד בשנת 1998. בשנת 2017 החלה קריירת המשחק שלו. תפקידו הראשון היה בסדרת הטלוויזיה הארגנטינאית "Once", ששודרה בערוץ דיסני XD, בה גילם את דמותו של פליפה אראגון במשך שלוש עונות.
בשנת 2020 נבחר סראטי לגלם את דמותו של רוקו בדרמת הנעורים הקולומביאנית "Noobees", ששודרה בערוץ ניקלודיאון.
החל מפברואר 2023 יופיע סראטי בסדרה "הפעם הראשונה" מבית נטפליקס.
כריסטיאן השביעי, מלך דנמרק
כריסטיאן השביעי (בדנית: Christian VII; 29 בינואר 1749 – 13 במרץ 1808) משושלת אולדנבורג היה מלך דנמרק ונורווגיה ודוכס שלזוויג והולשטיין. שלטונו של כריסטיאן השביעי היה בצלה של מחלת נפש ממנה סבל. קורות חייו מתוארים בספרו של הסופר השוודי פר אולוב אנקוויסט, משנת 1999 "ביקורו של רופא המלך" (יצא בעברית בהוצאת כתר, בשנת 2006). וכן בסרט הדני "סיפור מלכותי".
ביוגרפיה
כריסטיאן השביעי נולד ב-29 בינואר 1749 בארמון כריסטיאנסבורג שבקופנהגן, לפרדריק החמישי, מלך דנמרק וללואיז, נסיכת בריטניה, בתם של ג'ורג' השני, מלך בריטניה וקרולינה, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך. יורש קודם לכתר, גם הוא כריסטיאן, נפטר בילדותו שנתיים לפני הולדתו של כריסטיאן השביעי. אמו, המלכה לואיזה נפטרה בגיל 27, כשהיה בן שנתיים. אביו נישא שוב בשנה שלאחר מכן ליוליאנה מריה מבראונשווייג-וולפנביטל. מנישואים אלו נולד אחיו החורג של כריסטיאן השביעי, פרדריק, נסיך הכתר של דנמרק.
כריסטיאן השביעי, כמו דמויות נוספות במשפחתו, חונך ביד קשה, ובהמשך סבל מבעיות נפשיות עד סוף חייו, דבר שמנע ממנו לכהן כשליט דנמרק הלכה למעשה.
אביו נפטר בשנת 1766 וכריסטיאן בן ה-17 הפך למלך.
נישא לבת דודו בת ה-15 הנסיכה קרוליין מתילדה, נסיכת בריטניה, אחותו של ג'ורג' השלישי, מלך בריטניה. טקס הנישואין נערך בארמון כריסטיאנבורג ב-8 בנובמבר 1767. במהלך נישואי כריסטיאן לקרולינה מתילדה נולדו שני צאצאים: המלך העתידי פרדריק השישי, מלך דנמרק והנסיכה לואיזה אוגוסטה, נסיכת דנמרק, שהסברה המקובלת היא שאיננה בתו של המלך.
רופאו הגרמני האישי של המלך, הרוזן יוהאן פרידריך שטרואנזה הפך ליועצו החשוב, אך למעשה ניצל את התלות שנוצרה בינו ובין המלך, הפך לשליטה של דנמרק דה פקטו וניסה להוציא לפועל רפורמות מקיפות ברוח ההשכלה. הוא היה גם מאהבה של המלכה קרוליין מתילדה, והסברה היא שהוא אביה של בתה. שטראונזה ומתילדה היו שותפים לדעות אותן ניסה שטראונזה להנחיל.
נישואי כריסטיאן השביעי הסתיימו בשנת 1772, לאחר ששטרואנזה הודה כי קיים יחסים לא הולמים עם המלכה. שטראונזה (יחד עם אנוולד ברנדט) נידון לעונש מוות, וראשו נכרת בשנת 1772. בהמשך גם המלכה הודתה ביחסיה עם שטרואנזה, הנישואים פורקו והמלכה גורשה מחצר המלכות.
כשנתיים לאחר מכן, כריסטיאן השביעי לא היה כשיר לנהל את הממלכה, ולכן אחיו למחצה פרדריק, נסיך הכתר של דנמרק הוכרז כיורש העצר; למעשה, אמו של פרדריק הייתה זו שניהלה את ענייני הממלכה. בשנת 1784 ביצע בנו של כריסטיאן - פרדריק הפיכה שלטונית, ותפס את השלטון.
כריסטיאן מת ב-13 במרץ 1808 בגיל 59 משבץ ונקבר בקתדרלת רוסקילדה.
המלריה במושבה חדרה
המלריה במושבה חדרה הייתה מגפה, שגבתה קורבנות רבים מבני ובנות המושבה. מקור שם המושבה הוא מהשפה הערבית (الخضيرة ; בתעתיק: אל-חְ'דֵירַה) שפירושו: "הירקרקה", על שם הביצות הרבות שכיסו את האזור והסבך שגדל בהן. בסמל העיר חדרה, שאומץ בשנת 1941, מופיע במרכזו ציור של עץ אקליפטוס ענק המסמל את ניסיון המתיישבים לייבוש ביצות המושבה כחלק ממאבקם במלריה.
רכישת אדמות המושבה
אדמות חדרה נקנו עבור נציגי אגודות "חובבי ציון" מליטא (האחת מאלקסוט שבקובנה, השנייה מריגה והשלישית מווילנה). משלחת של חמישה שליחים מטעם אגודות אלה, שיצאו לקנות אדמות בארץ ישראל, קנו בהמלצתו ובתיווכו של יהושע חנקין את אדמות חדרה בשנת 1890, מהאפנדי סלים ח'ורי שהקרקע הייתה בבעלותו. היקף הרכישה היה 30,000 דונם. כשביעית מהשטח היו ביצות, וזו הייתה רכישת הקרקע הגדולה ביותר להתיישבות בארץ עד אז.
חנקין התחייב לייבש את כל הביצות שבאדמות אלה והוחלט שהכסף עבור הקרקעות וגם שטרי הבעלות על הקרקע (קושאנים) יופקדו עד הייבוש בידי זאב טיומקין. חנקין לא עמד בדיבורו, ובכל זאת, קבל ממנו הן את הכסף והן את הקושאנים. לבסוף, לאחר משא ומתן עם הרב משה מרדכי אפשטיין, שהיה נציגן של אגודות אלה, העביר חנקין את רוב הקרקעות לרב אפשטיין, אך הותיר לעצמו חלק מן האדמות.
העלייה למושבה
בט"ו בשבט ה'תרנ"א (1891) עלו התושבים לקרקע, היו אלו עולים מריגה, וילנה וקובנה. המתיישבים גרו תחילה בחאן שהיה בשטח היישוב (וקיים עד היום בשטח העיר כאתר מורשת היסטורית של ההתיישבות במקום). המתיישבים סבלו תחילה מתנאים קשים של ביצות וקדחת (כאמור לעיל, הביצות לא יובשו למרות התחייבות חנקין). בשנת 1891 מפרסם עיתון "האור" (מאוחר יותר שמו שונה להצבי) ידיעה תחת הכותרת "אין עתיד לחדרה", ומסביר; "רוב האנשים אשר התיישבו שם נחלו בקדחת רעה, ולב בעלי האחוזה מר מאד ומבקשים למכור את אחוזתם ואין קונה".
ייבוש הביצות
בשנת 1896 מפרסם עיתון הצבי ידיעה בשם "מייבשים הביצות בחדרה - העבודה במושבה ליבש הביצות, אשר לקח עליו הנדיב הולכת בזריזות: מאתים אלף אילני אקליפטוס יטעו שמה במרחק חמישה עשר מטר בין אילן לאילן, למען יוכלו לזרוע בין האילנות". בעקבות זאת עזבו רוב התושבים את המושבה וצ'רקסים מהסביבה השתלטו על האדמות. עם חזרת היהודים סירבו הצ'רקסים להשיב את האדמות לאיכרי חדרה ומריבות פרצו באופן תדיר בין איכרי חדרה והצ'רקסים סביב סכסוך האדמות. בשנת 1910 התנהלה בוררות בין הצ'רקסים ואיכרי המושבה ונקבע שהאדמות יוחזרו למעט חלק קטן מהן, עליהן כבר בנו הצ'רקסים בתים. בכך לא תמו ההתנגשויות וסכסוך נוסף, סביב חלקה של 20 דונם, פרץ בתחילת שנת 1914.
בעזרת כספי הברון רוטשילד ניטעו במערב המושבה עצי אקליפטוס במחשבה שאלה ייבשו את הביצות בזכות צריכת המים הגבוהה שלהם. מאוחר יותר התגלה שהאקליפטוסים שולחים את שורשיהם אל עומק האדמה ולכן לא עזרו בייבוש הביצות. אקליפטוסים אלה מהווים כיום את אחד מיערות האקליפטוסים הגדולים בארץ ישראל, יער חדרה. הפתרון שנמצא לבעיית הביצות היה חפירת תעלות שניקזו את המים לים. שרידים לביצות חדרה ניתן לראות היום בבריכת עטא בפארק השרון ובשמורת ביצת זיתא במזרח העיר. בשל הקדחת נאלצו המתיישבים לעבור לאזור גבעת אולגה של היום אך חזרו לאחר ייבוש הביצה.
יער חדרה
יער חדרה הוא יער בשטחה של העיר חדרה. עיקרו של היער הם עצי אקליפטוס נטועים אך קיימים בו גם מעט עצי אלון תבור וחרוב השייכים לצמחייה הטבעית באזור (יער השרון). יער חדרה הוא יער האקליפטוס הגדול בישראל.
עצי האקליפטוס שביער ניטעו החל מ-1896 בניסיון לייבש את ביצת "טאס" ששכנה באתר, גידולו המהיר של העץ הביא למחשבה (השגויה) שנדרשים לו מים רבים ולכן יוכל להשתמש במי הביצות ויביא בכך לייבוש הקרקע.
עבודות הניקוז ונטיעת העצים מומנו על ידי הברון רוטשילד אך הן לא השיגו את מטרתן, והביצה יובשה רק בשנות ה-30 של המאה ה-20 באמצעות חפירת תעלות ניקוז שפינו את המים אל נחל אלכסנדר.
מקדש מהיקארי
מקדש סוּקיוֹ מהיקארי, המקדש המרכזי של העולם, הוא מרכזה של דת חדשה במהיקארי. המקדש משתקף מכל זווית ופינה של העיר טקאיימה, במחוז גיפו ביפן.
המלריה במושבה חדרה
הלל יפה
הלל יפה היה רופא המושבות בתקופת העלייה הראשונה, מבולטי חוקרי המלריה, איש ציבור ונציג "חובבי ציון" בארץ ישראל.
יפה הגיע לתפקיד שייחל לעצמו בעלותו ארצה. הוא עשה חיל בזכרון יעקב ונודע בעיקר בטיפולו המסור באנשי חדרה, מוכי המלריה. הוא ביקר במושבה חדרה לפחות פעמיים בכל שבוע, והצליח לרפא מקצת מהאנשים, אולם אחוז התמותה היה גבוה מאוד. לאט לאט התגבשה ההכרה שיש צורך בטיפול יסודי ומקיף על מנת למגר את מחלת הקדחת מן היישוב ואין די בטיפול הפרטני. בשנת 1895, מונה לנציג של 'חובבי ציון' בארץ ישראל; במסגרת זו הוא התחיל לארגן את ייבוש הביצות בחדרה.
מקדש מהיקארי
המקדש
המקדש נמצא כ-15 ק"מ ממרכז העיר טקייאמה, שוכן על סוללת עפר ענקית. גגו עשוי זהב טהור, מסנוור. ומגן דוד ענק, מקשט את כרכוב הזהב. גודל המקדש כאצטדיון ספורט, הוא מקורה בגג מצופה זהב, מעוטר במגיני דוד ובצלבי קרס. עלות בנייתו הייתה 45 מיליארד ין (אז- 350 מיליון דולר).
המלריה במושבה חדרה
הלל יפה
יפה הבין כי על מנת להצליח במיגור הקדחת עליו ליטול תפקיד המשלב את העבודה הפרקטית מול חוליו, בנוסף למחקר, עבודה קהילתית ופוליטיקה. הכוח הטמון ביחסי ציבור, גיוס תרומות ובהפצת רעיונות הוא זה היכול לעזור בהגשמת המטרה. עם קבלת התפקיד עבר להתגורר במרכז, ביפו, ומשם הצליח לגייס כספים לייבוש הביצה הסמוכה לחדרה.
בשנת 1936 נפטר בחיפה. על פי בקשתו נקבר בזכרון יעקב. בשנת 1957 הוקם בחדרה בית חולים הנושא את שמו: "מרכז רפואי הלל יפה", וכן נקראו על שמו רחובות בחדרה, חיפה, וזכרון יעקב.
בית העלמין הישן
בית העלמין הישן בחדרה הוקם בשנת 1891 עם הקמת המושבה חדרה מכיוון שבאותו הזמן פרצה בקרב אנשי המושבה מגפת המלריה והתעורר הצורך לקבור את הנפטרים בקרבת מקום. בית העלמין ברחוב חטיבת הנח"ל שבעיר. בית העלמין זה הינו בית עלמין סגור, וזאת עקב הסיבה שכמעט לא נותרו בו מקומות לקבורה, בין היתר מכיוון שנהוג בה קבורת שדה ומעט קבורה משפחתית או קבורה רוויה. בבית עלמין זה נטמנו 214 איש מאנשי המושבה שנספו במגפת המלריה. ובין היתר טמונים בו גם מייסד המושבה ישראל פיינברג, יעקב סמסונוב ובני משפחתו, ניסן רוטמן והפרדסן צבי נחמיה בוטקובסקי.
יחסי ארגנטינה–פרו
לארגנטינה שגרירות וקונסוליה כללית בלימה שבפרו, ואילו לפרו שגרירות בבואנוס איירס וקונסוליה כללית במנדוסה.
ארגנטינה היוותה ב-2013 יעד ל-14.3% מההגירה הבינלאומית של פרואנים. כמו כן, בין השנים 1994–2012 הארגנטינאים היוו 6% מאוכלוסיית המהגרים בפרו.
מלחמת העצמאות של פרו
עם קבלת הידיעות על קבלת העצמאות בדרום, הגיע חוסה דה סן מרטין לפרו, ואחרי מספר ניצחונות נכנס סן מרטין ללימה, שם עדיין היו אלפי ספרדים ששמרו על השפעת ספרד בפוליטיקה ובכלכלה. לבסוף, ב-28 ביולי 1821 הוא הכריז על עצמאות המדינה במילים הבאות.
לאחר הכרזת העצמאות הוקמה ממשלה שהעניקה לסן מרטין סמכויות אזרחיות וצבאיות. על אף הסתייגותו מסמכויות אלו, הוא היה משוכנע כי הסכנה לעצמאות פרו טרם פגה. אחת הפעולות הראשונות של הממשלה החדשה הייתה להכריז על רפורמה במוסד העבדות שמטרה הייתה לבטלו לחלוטין.
מלחמת סנפה
בשנת 1995 נלחמה פרו באקוודור במלחמת סנפה, מלחמה קצרה בת 33 יום נגד אקוודור בגזרת נהר סנפה שבשטח קורדילרה דל קנדור במערב האמזונאס. ארגנטינה, צ'ילה, ברזיל וארצות הברית, כערבות לפרוטוקול ריו משנת 1942 שסיים את המלחמה הקודמת בין אקוודור לפרו, עבדו יחד עם ממשלות שתי המדינות כדי להשיב את הסטטוס קוו ולסיים את סכסוך הגבול ביניהן. בשנת 2005, גנרל ויקטור מנואל באיאס, לשעבר ראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים באקוודור במהלך מלחמת סנפה, השמיע שורה של הצהרות ביחס לסכסוך בין פרו לאקוודור. ב-21 במרץ 2005 נשאל הגנרל דה בייאס בריאיון האם צ'ילה מכרה נשק לאקוודור במהלך מלחמת סנפה וענה:"כן, היה חוזה עם הצבא במהלך הסכסוך." מצד שני, גנרל בייאס חשף כי ארגנטינה ורוסיה מכרו נשק גם לאקוודור במהלך המלחמה.
ארגנטינה הודתה במכירה לא חוקית של נשק בכך שחשפה את קיומן של שלושה הסכמים חשאיים שנחתמו על ידי הנשיא קרלוס מנם בין 1991 ל-1995. המחלוקת בנוגע להסכמים התרחשה כאשר התברר הנשק שנמכר לא עבר לפנמה, בוליביה וונצואלה כפי שהוסכם, אולם במקום זאת הנשק עבר לקרואטיה ואקוודור בתקופה ששתי המדינות היו מעורבות במלחמות ונאסר עליהן לקבל סיוע צבאי בינלאומי. המכירה של ארגנטינה לאקוודור כללה 6,500 טונות רובים, תותחים, טילי נ"ט ותחמושת . מנם הועמד לדין בשל הקשר לכאורה שלו למעשים בלתי חוקיים אלה בשנת 2001, אך זוכה על ידי בית המשפט העליון בארגנטינה.
סחר
בשנת 2018 הסתכם היקף הסחר בין המדינות בכ-1.38 מיליארד דולר. עיקר הסחורות שארגנטינה ייצאה לפרו בשווי כולל של 180 מיליון דולר כללו מינרלים, מלחים, אדמה ופריטי לבוש; עיקר הסחורות שפרו ייצאה לארגנטינה כללו שומנים, כלי רכב ודגן.
דוב"ב
דּוֹבֵ"ב הוא מושב בגליל העליון, כשבעה ק"מ מצפון להר מירון וסמוך לגבול הצפון. המושב נכלל במועצה האזורית מרום הגליל, ומסונף לתנועת המושבים. שם המושב הוא ראשי תיבות שמו של דוד בלוך-בלומנפלד, מראשי תנועת העבודה בארץ ישראל, שהיה ראש עיריית תל אביב.
היסטוריה
המושב נוסד בשנת 1958 על ידי עולים ממרוקו ומפרס במסגרת תנועת מן העיר אל הכפר.
מרבית תושבי המושב, עוסקים בחקלאות. בעבר היה הענף העיקרי מטעים (תפוח עץ, אגס, אפרסק, שזיף). כיום הענף העיקרי הוא הלול (בעיקר מטילות ומעט פטם). כן קיימים מספר משקים המתמחים בגידול בקר לבשר ומתבססים על מרעה, ומשקים המתמחים בגידול כבשים לבשר, ומתבססים על האבסת מספוא בדיר. במושב גם מספר משקים, אשר בנו חדרי אירוח, ומתמחים בתיירות מקומית בגליל.
בשנת 2009 הוכרז מושב דובב כ"כפר תיירותי". בסיוע משרד התיירות, שניתן בעקבות מלחמת לבנון השנייה, הוחלט להשקיע בתחום התשתית והתיירות במרכז היישוב.
במסגרת פרויקט הכפר התיירותי, בוצעו עבודות תשתית במרכז היישוב, כגון: עבודות ריצוף, שיפור והרחבת המדרכות, עבודות גינון נרחבות, גדרות ומעקות דקורטיביים, הקמת תאורה תיירותית והחלפת עמודי התאורה הקיימים, טיפול בכניסה ליישוב, והתקנת שלט כניסה חדש. במרומי הגבעה שביישוב, הוקמה אטרקציה תיירותית להעשרת חוויית הביקור במקום - תצפית נוף הכוללת חנייה ואמפיתיאטרון, הצופים על שטח לבנון.
כק"מ צפונית-מערבית למושב נמצאת שמורת הר דוב"ב. השמורה סמוכה לגבול לבנון והביקור בה מותנה באישור ביטחוני.
דרומית למושב ליד בית העלמין, נמצאים קבריהם של רבי נחמן קטופא, מר זוטרא ועובדיה הנביא.
חינוך
בשנת 1971 לאחר שהתרחש אסון ילדי אביבים, הופסקו הסעות התלמידים לבית הספר האזורי, וילדי דוב"ב החלו ללמוד בנפרד, בבית הספר במושב. בשנות התשעים הופסק נוהג זה, וילדי דוב"ב לומדים כיום בבית הספר האזורי ביישוב הקהילתי בר יוחאי, או בקיבוץ סאסא, וישנם תלמידים שלומדים בבית הספר "אמי"ת" בכרמיאל.
בוגאטי
בוגאטי (באיטלקית: Bugatti) היא יצרנית רכבי יוקרה צרפתית. החברה התפרסמה בכך שייצרה כמה ממכוניות הספורט המהירות ביותר בעולם. בדומה לחברות אחרות, חברת בוגאטי לא שרדה את תקופת מלחמת העולם השנייה ונסגרה, אך בהמשך נעשו מספר ניסיונות לחדש ייצור תחת שם זה. כיום נמצאת חברת בוגאטי בבעלות קבוצת בוגאטי-רימאק.
בספטמבר 2019 הודיעה בוגאטי כי היא מפסיקה להתחרות ביצרני רכב אחרים במטרה להגיע ל"מכונית המהירה ביותר בעולם", בגלל שמטרתה הייתה להציג מכונית שתעבור את ה-300 מייל, וכאשר הציגה את בוגאטי שירון סופר-ספורט 300+ אשר עברה זאת, הודיעה שתתמקד במטרות אחרות.
תחת ניהולו של אטורה בוגאטי
מייסד החברה אטורה בוגאטי נולד באיטליה, והחברה הנושאת את שמו הוקמה במולצהיים, עיר בחבל אלזס, צרפת. החברה התפרסמה בזכות ההנדסה המתקדמת במכוניות הכביש הנבחרות שלו ובזכות הצלחתו במרוצי גרנד פרי למכוניות המוקדמות וזכייה בגרנד פרי מונקו הראשון. הצלחת החברה הגיע לשיאה עם הנהג ג'אן פייר ווימיל אשר ניצח במרוץ 24 השעות של לה מאן פעמיים (בשנת 1937 עם רוברט בנוייסט ובשנת 1939 עם פייר וירון).
מטוס מהיר
ערב מלחמת העולם תכנן אטורה בוגאטי יחד עם המהנדס לואי דה מונג מטוס כנף קבועה דו מנועי בשם "בוגאטי 100" שכונה גם "בוגאטי רייסר" בשאיפה לשבור את שיא העולם במהירות טיסה שהוחזק על ידי מסרשמיט הגרמנית. המטוס מעולם לא טס באופן רשמי, אם כי יש הוכחות לכך שהוטס באופן ניסיוני לפחות פעם אחת. תוכננה עבור המטוס גם גרסה צבאית שבנייתה לא הושלמה.
סופה של החברה ההיסטורית
אטורה בוגאטי תכנן גם קרון רכבת ממונע מצליח, ה-"אאוטורייל". בנו ג'אן בוגאטי, נהרג ב-11 באוגוסט 1939 בגיל 30, במהלך תיקון בוגאטי 57 ליד המפעל במולצהיים. לאחר מכן מצבה של החברה החל להתדרדר. במלחמת העולם השנייה נהרס המפעל במולצהיים, ובמהלך המלחמה, בוגאטי תכנן מפעל חדש בלבלוייס שבפריז ותכנן סדרה חדשה של מכוניות. אטורה בוגאטי מת ב-21 באוגוסט 1947.
בוגאטי המשיכה לייצר חלקי מטוסים ונמכרה להיספנו-סואיזה בשנת 1963. חברת סנקמה רכשה את החברה בשנת 1968, אשר נרכשה מאוחר יותר על ידי חברת מסייר. שתי החברות אוחדו לשם מסייר-בוגאטי בשנת 1977.
בוגאטי כלי רכב בע"מ
ב-1989, התוכניות להחייאת בוגאטי הוצגו על ידי פאולו סטנזאני ומרצ'לו גנדיני, המתכננים המפורסמים של למבורגיני מיורה ולמבורגיני קונטאש. המכונית הראשונה שנבנתה ונקראה בוגאטי EB110 GT, ופורסמה כמתקדמת ביותר טכנית שמעולם יוצרה.
בוגאטי הציגה גם בשנת 1993 את האב טיפוס למכונית סדאן שנקראה EB 112.
בזמן שבוגאטי EB 110 יצא לשוק, הכלכלות הצפון אמריקאיות והאירופאיות היו במיתון והתפעול נדחה לספטמבר 1995. דגם מיוחד לשוק האמריקאי נקרא בוגאטי אמריקה היה בשלב ההכנה כאשר החברה נסגרה.
בשנת 1995, היצרן הגרמני יוכן דאאור רכש את הרישיון לייצור EB110 וחלקיה וייצר 12 מכוניות דאואר EB110 SS.
בעל בוגאטי EB110 המפורסם ביותר היה נהג המרוצים מיכאל שומאכר, בעל 7 אליפויות עולם פורמולה 1. למרות הנהיגה במרוצים במכוניות פרארי, הוא עדיין המשיך לנהוג בבוגאטי EB110 שרכש כאשר נהג בקבוצת בנטון.
בוגאטי מכוניות SAS
חברת פולקסווגן רכשה את הזכויות לייצור מכוניות בשם בוגאטי בשנת 1998. החברה מינתה את חברת איטלדיזיין לייצר את מכוניות התצוגה בוגאטי EB118, אשר התאפיינה במנוע בעל 555 כוחות סוס וצורת W עם 18 צילינדרים בתערוכת הרכב של פריז.
בשנת 2000 החלה לפעול תחת פולקסווגן חברת "בוגאטי מכוניות SAS" וייצרה את הבוגאטי ויירון, מכונית בעלת 16 צילינדרים עם 1,001 כוחות סוס. ביולי 2005 הודיעה החברה ששמה הרשמי של המכונית יהיה בוגאטי ויירון 16.4. נאמר כי המכונית נבנתה במפעל חדש לחלוטין של בוגאטי במולצהיים, צרפת, וההזמנות הראשונות סופקו בתחילת 2006. המהירות המקסימלית שפורסמה ואושרה במספר בדיקות היא 407.5 קמ"ש (0.3 מאך). הוויירון החזיקה בתואר המכונית הסדרתית המהירה ביותר, עד להצגת המכונית האמריקאית SSC - Shelby Supar Cars Ultimate Aero. ב-2009 הוצגה גרסה משופרת של הוויירון המכונה בוגאטי ויירון סופר-ספורט, שהייתה בעלת 1,200 כוח סוס ומהירות מרבית של 431 קילומטר לשעה שהשיבו לה את תואר המכונית המהירה ביותר, עד ל-2015.
באוקטובר 2020 הציגה בוגאטי את מכונית הבוגאטי בולייד, שלה מנוע עם ומהירות מרבית של. הבוליד היא מחזיקת התואר "המכונית המהירה ביותר בעולם" לשנת 2021.
בוגאטי-רימאק
ביולי 2021 יצרו פורשה בוגאטי ורימאק מיזם הנקרא בוגאטי-רימאק, מיזם זה מעניק לרימאק את חברת בוגאטי ושניהם (רימאק ובוגאטי) יהיו תחת חברה אחת כאשר רימאק מחזיקה כ-55% ממניות בוגאטי-רימאק ופורשה מחזיקה ב-45% ממניות בוגאטי-רימאק , מנכ"ל בוגאטי-רימאק כרגע הוא מאטה רימאץ.
באוגוסט 2021 הודיעה מאטה רימאץ כי בשנת 2024 תציג בוגאטי מכונית חדשה עם פיתוח של בוגאטי ורימאק יחד, הוא לא ציין האם המכונית תהיה חשמלית.
מנועים
צורת מנועיו מוגדרת כקוביזם. מנועי בוגאטי רבים היו בעלי גודל צנוע אבל חזקים ביותר. רובם היו בעלי שלושה שסתומים לכל צילינדר, ורובם מוגדשים גם כן. אטורה בדק את מערכת השסתומים של שתי מכוניות מרוצים של אמריקן מילר והשתמש בתכנון גל פיקות עילי זוגי בשם הרשום מילר.
דגמים
דגמי מכוניות בוגאטי יוצרו בדרך כלל במספרים מועטים. המפורסמות מביניהם היו הבוגאטי 35, הבוגאטי 41, בוגאטי 57 והבוגאטי 55.
תחת קונצרן פולקסווגן תוכננה ונבנתה הבוגאטי ויירון, המכונית הסדרתית הראשונה שחצתה את ה-.
הייצור כולו הפיק 7,900 מכוניות (כ-2,000 מהן עדיין קיימות), כל דגם בוגאטי תוכנן עם הקידומת T עבור הדגם, אשר מתייחס לשלדה ולחלקי הרכב המרכיבים את המנוע.
מרקורי מילאן
מרקורי מילאן (באנגלית : Mercury Milan) היא "מכונית מנהלים" מתוצרת חטיבת מרקורי באמצעות "Hermosillo Stamping and Assembly" בקונצרן המכוניות האמריקאית פורד, אשר יוצרה בין השנים 2011–2005 (דגם שנת 2006) בעיר סונורה במדינת ארמוסיו במקסיקו.
גלריה לימבוס
"גלריה לימבוס" או "גלריה לימבוס - מקום לצילום" הייתה גלריה לצילום, שפעלה בין השנים 1992–2005 בתל אביב-יפו.
היסטוריה
בשנת 1995, זכתה קבוצת לימבוס בפרס ז'ראר לוי לעידוד היצירה בצילום.
עם נעילת הגלריה, פורסם הספר הסוקר את פעילותה "לימבוס. מקום. צילום" בסדרת "קו אדום" של הוצאת הקיבוץ המאוחד.
קציעה עלון כתבה על הספר במדור "זווית חדה" במוסף הספרות של עיתון הארץ:
און לוי
און לוי (נולד ב-3 ביולי 1961) הוא עיתונאי לשעבר ויועץ תקשורת ישראלי.
ביוגרפיה
בשנת 1979 התגייס לצה"ל ושירת כקצין שלישות. בשנת 1986, עם פרוץ האינתיפדה הראשונה, מונה לראש לשכת אלוף פיקוד המרכז, תפקיד בו שירת תחת פיקודם של עמרם מצנע ויצחק מרדכי.
בטורו השבועי, "המחסנית", שהתפרסם ב"דבר" במשך שש שנים, פרסם לוי מגוון סיפורים קטנים מהמתרחש בצה"ל.
בתחילת שנות ה-90 ליווה לוי את החייל אלעד בן דוד וסיקר את דרכו והתקדמותו בצה"ל מיום גיוסו ולאורך כל שירותו בחטיבת הצנחנים. בשנת 1993 נפל בן דוד בקרב במוצב א-טייבה בדרום לבנון, ולוי נשלח לראיין את ההתמודדות של חבריו לנשק, חיילים ומפקדים, עם מותו. בעבור סיקור זה הוענק ללוי בשנת 1993 פרס פרלמן ליצירות עיתונאיות בענייני צבא וביטחון, על שם משה פרלמן.
בשנת 2014 הקים, ביחד עם איש התקשורת דני דויטש, את משרד הייעוץ האסטרטגי "OnVeDan".
כיום (2014) מתגורר לוי ברעננה, הוא נשוי לדיוה ואב לשניים.
בשנת 2022 הוציא און לוי את שיר הלהיט "חדרה בייבי".
דניאל מנדוזה
דניאל מנדוזה (באנגלית: Daniel Mendoza; 5 ביולי 1764 – 3 בספטמבר 1836) היה מתאגרף יהודי-אנגלי.
חיים מוקדמים ומוצא
דניאל מנדוזה נולד בווייטצ'אפל, אלדגייט, לונדון, אנגליה, ב-5 ביולי 1764, למשפחה של יהודים ספרדים פורטוגזים. רק כמאה שנים לפני לידתו הותר ליהודים להתיישב מחדש באנגליה, לאחר שניתן אישור מחדש לכך על ידי קרומוול בשנת 1656. הם עדיין התקבלו על ידי תושבי לונדון רבים במידה מסוימת של חשדנות והתמודדו עם אנטישמיות. אבותיו של מנדוזה הגיעו ספרד לפורטוגל, משם היגרו להולנד, שהייתה לה מדיניות של סובלנות, שם חזרו בגלוי ליהדות. בקהילה היהודית הפורטוגזית בהולנד נולד סבו. משפחתו של מנדוזה עברה ללונדון לפני לידתו. מנדוזה למד בבית ספר היהודי שערי תקווה בלונדון. הוא גדל באיסט אנד של לונדון בסביבה ענייה, ועבד כחותך זכוכית, פועל, עוזר לחנות ירקות ושחקן לפני שהתחיל באגרוף כמקצוע.
מנדוזה היה בלתי מנוצח ב-27 קרבות רצופים עוד לפני 1788. הקרבות באותה עת היו חשופים, ללא כפפות איגרוף או ציוד מגן, והסתיימו כאשר היריב לא היה מסוגל להמשיך, או כאשר הוחלט על עבירה או תיקו. לפי הרשימות, מנדוזה ניצח את היריבים הבאים בין השנים 1780 ל-1782: טום ווילסון, ג'ון הורן, ג'ון לויד, תומאס מונק, ג'ון האנד, ביל מוב, ג'ון ויליאמס, ריצ'רד דניס, ג'ורג' קאנון, אל פולר, טום ספנסר, ויליאם טיילור, ג'ון בריינטרי, ויליאם בירן, ג'ון מתיוס, ג'ורג' הואסט, ג'ורג' מקנזי, ג'ון הול, ויליאם קאנון, ג'ורג' בארי, ג'ורג' סמית', ויליאם נלסון. למרות האיסור הכללי על איגרוף באותה תקופה, הספורט זכה לפופולריות רבה; הקרב של מנדוזה נגד סם מרטין אף אושר על ידי הנסיך מוויילס שצפה בו.
נקודות השיא המוקדמות בקריירה 1780–90
הקרב הראשון של מנדוזה התרחש ב-1780 כשהיה בן 16. באותה תקופה עבד מנדוזה אצל סוחר תה באלדגייט, לונדון. לא היה זה קרב עם פרס כספי, אלא תחרות ליישוב סכסוך עם סבל על תשלום עבור משלוח תה. הסבל דרש פי שניים מהמחיר המוסכם עבור המשלוח ומנדוזה אמר שהסבל התנהג בצורה שאינה מתאימה לג'נטלמן. לאחר ויכוחים רבים בין השוער לבעל סוכנות התה, איתגר השוער את הבעלים ליישב את המחלוקת בדו-קרב באגרופים. מנדוזה שהאמין שהסבל מרמה את מעסיקו השברירי, נענה לאתגר בשם מעסיקו. הדו-קרב בין מנדוזה לסבל התרחש ברחוב, מחוץ לחנות התה, בטבעת איגרוף שנבנתה בחופזה, עם הצבת חבל מאולתר מסביבה. הקרב נמשך ארבעים וחמש דקות, והסתיים כאשר הסבל הכריז שאינו מסוגל להמשיך עוד. הניצחון הזה הביא תהילה למנדוזה, שכן סיפורי הקרב התפשטו בשכונות שמסביב והציגו את מנדוזה כנער מוכשר שהכה את יריבו הגדול יותר.
שיא קריירת האגרוף שלו הוגדר על ידי שלוש התמודדויות הראשונות נגד המנטור לשעבר שלו, ריצ'רד האמפריז השני, בין 1787 ל-1790. הקרב הראשון, והפחות ידוע, מביניהם התרחש ב-9 בספטמבר 1787; מנדוסה הפסיד תוך 29 דקות. קרב זה לא נחשב כחשוב בעיני היסטוריונים, אולי בגלל שהאמפריז שלט בו, או בגלל שנכחו פחות אנשים בקהל.
קרב שני: 9 בינואר 1788
בקהל נכללו הנסיך מוויילס והדוכס מיורק, שהימרו בסכומי עתק במשחק, לטובת האמפריז. האמפריז היה הפייבוריט 2–1 לזכייה, אם כי למנדוזה היו תומכים משלו והוא זכה לגיבוי רב על ידי הקהילה היהודית, שהימרה והיוותה עשרה אחוזים מהקהל. הקרב הופרע עקב עבירה שנקראה כאשר השני של האמפריס, האלוף לשעבר, טום ג'ונסון חסם מכה אבל, לפי הדיווח של מנדוזה, זה לא סיים את הקרב. לפי חשבונו, מנדוזה החליק על הקרשים הרטובים של הטבעת ונקע קשות את קרסולו, מה שמנע ממנו להמשיך, ודורש ממנו לוותר על ההתמודדות.
לפחות שבעה עיתונים אנגליים של התקופה, כולל הטיימס והכרוניקל הלונדוני, פרסמו מאמרים על קרבות מנדוזה-האמפריז, וגם עיתונים בארצות הברית כתבו על הקרב. במאמר אחד בעיתון לפרסום פגישתם, מנדוזה התגרה, "מר האמפריז מפחד, הוא לא מעז לפגוש אותי כמתאגרף...". האמפריז בתגובה השיב שמנדוזה צריך לטעון את אותה טענה בזירה, ונשבע לפגוש אותו.
קרב שלישי: 6 במאי 1789
הקרב השלישי של מנדוזה נגד האמפריז התרחש ב-6 במאי 1789. מנדוזה שלט וניצח בעבירה בסיבוב ה-65, כאשר האמינו שהאמפריז צנח לקרקע מבלי שנפגע. מנדוזה התאמן לקראת הקרב באסקס, בביתו של התומך החזק שלו, סר תומאס א. פרייס. לאחר הזכייה, זכה מנדוזה באליפות אנגליה במשקל בינוני, וקיווה לתבוע גם את האליפות במשקל כבד. הזירה שנבנתה במיוחד הייתה עם מקומות ישיבה מדורגים ויכלה להכיל עד 3000 אנשים, קהל צנוע יותר מאשר בקרב השני שלו. הקרב החל קצת אחרי אחת בצהריים. ייתכן שהקהל הקטן יותר נבע מכך שהוא נערך רחוק מלונדון במרחק 90 מייל, דבר שהיווה מסע ארוך עבור מעריצים רבים. היה ברור בשלב מוקדם של הקרב שעבודת היד והרגליים של מנדוזה היו עדיפות בהרבה על אלה של האמפריז, אם כי שני הגברים היו מתאגרפים מוכשרים ולמדו זה את הסגנון של זה. הטיימס הלונדוני הכריז על מנדוזה כאלוף אנגליה.
מנדוזה ניצח את הקרב הרביעי והאחרון שלו עם האמפריז ב-29 בספטמבר 1790 ב-72 סיבובים, והגן בהצלחה על מה שנחשב בעיניו באליפות אנגליה במשקל בינוני, אם כי לא היה גוף מקצועי אחיד שאישר את התואר באותו זמן. כשהוא מוכר על ידי רבים בזכות הניצחון הקודם שלו, מנדוזה היה הפייבוריט 5–4, והכה את יריבו ביסודיות, עשר דקות לארח תחילת ההתמודדות. פירס איגן, מחבר "האיגרוף האנגלי" של התקופה, ציין שרבים בקהל עמדו מאחורי מנדוזה, וזאת למרות שאוהדים רבים בלונדון היו אנטישמיים, וכי "האנושיות של מנדוזה בלטה לאורך הקרב - לעיתים קרובות היה עד שלכן שדניאל הזיז את זרועו כאשר עלול היה להחטיף מכה קשה מדי על יריבו המותש".
תביעת האליפות של אנגליה
לאחר פרישתו של האלוף טום ג'ונסון בשנת 1790, טען מנדוזה לאליפות של כל אנגליה. טענתו גברה עוד יותר על ידי פרישתו של אלוף אנגליה המכהן בן בריין, בינואר 1791. ב-14 במאי 1792, מנדוזה הגן על אליפות אנגליה במשקל בינוני בניצחון של 23 סיבובים, שעה ושש עשרה דקות נגד ביל וור, שותפו לשעבר, בסמיתאם בוטום בקרוידון. הניצחון חיזק את טענתו והביא לו הכרה מלאה כאלוף אנגליה. התואר כלל את כל דרגות המשקל, ולכן מנדוזה במשקל בינוני נאלץ להגן עליו מול גברים גבוהים וכבדים יותר במעמד המשקל הכבד.
לאחר הניצחון שלו נגד וור, נפגש מנדוזה עם המלך ג'ורג' השלישי בטירת וינדזור. הוא היה היהודי האנגלי הראשון באנגליה שדיבר ישירות עם המלך. שירים נכתבו של מנדוזה, ציירי התקופה ציירו פורטרטים שלו, והוא התבקש להציג תערוכות אגרוף בקובנט גארדנס היוקרתי של לונדון. מנדוזה קיבל 50 פאונד אנגלי, סכום מרשים ב-1790, עבור כמה מהפגנות האגרוף שלו בקובנט גארדנס, אותן ערך שלוש פעמים בשבוע. בשנת 1791 יצא מנדוזה למסע הופעות ותערוכות באי הבריטי עם קרקס נודד, כולל בסקוטלנד ובאירלנד.
סגנון האיגרוף המדעי - סגנונו החדש של מנדוזה
לפני מנדוזה, מתאגרפים בדרך כלל עמדו במקום ורק החליפו אגרופים. "הסגנון המדעי" של מנדוזה כלל מערך מגוון של תנועות ואסטרטגיות הגנה, שכללו "פסיעה מהצד", התרחקות מהירה, התכווצות וחסימה. הטקטיקה ההתקפית החדשה שלו כללה את השמירה, והסנוקרת השמאלית. בין הטכניקות שפיתח, החזקת הידיים גבוה כדי להגן על הראש והסנטר, עמידה בזווית צדדית כדי ליצור מטרה קטנה יותר, ועוד. האסטרטגיה החדשה של מנדוזה, אסכולת מנדוזה, המכונה גם האסכולה היהודית, זכתה לביקורת בחוגים מסוימים וכונתה "סגנון פחדני", מאחר שהיא כללה דחיקת צד והתחמקות. עם זאת, עם הטכניקה החדשה שלו מנדוזה הצליח להשיג יתרון מלא ברוב הקרובות שלו, למרות קומתו הקטנה יחסית, בזכות המהירות וכוח החבטות שלו, מה שאפשר לו להתגבר על יריבים כבדים ממנו. הוא ביסס חלק מההגנה החדשה שלו על מחקריו על סייפים עכשוויים והסגנון המורכב שלהם. למרות שגובהו היה רק 170 ס"מ ומשקלו רק 160 פאונד (73 ק"ג), הוא היה בעל משקל בינוני היחיד שזכה אי פעם באליפות אנגליה במשקל כבד. בשנת 1789 הוא פרסם את סיפרו, שנחשב יצירת מופת בעולם האיגרוף, "אמנות האיגרוף", שהיה אחד הכרכים המוקדמים ביותר על הספורט. הספר הפך לספר חובה לדור חדש של מתאגרפים אנגלים ואמריקאים, והטכניקות שלו התפשטו ברחבי אירופה. עיתונות התקופה ציינה כי עם התמיכה העממית שזכה לה מהניצחונות שלו באגרוף, מנדוזה עזר להפוך את הסטריאוטיפ האנגלי הפופולרי של יהודי, מאדם אלמוני חלש וחסר הגנה, לאדם הראוי לכבוד. ההכרה בו קיבלה חיזוק בפגישתו גם עם המלך לעתיד ג'ורג' הרביעי, דבר שהיה יוצא דופן לתקופה.
דעיכת האיגרוף ופרישה 1793–1795
למרות שהוא נשאר דמות נערצת והרואית, הירידה של מנדוזה בתמיכה העממית נבעה בחלקה מפרסום בציבור של כמה פשעים שביצע, אותם השמיט קודם מזיכרונותיו. ייתכן שהוא היה מעורב כנער בשוד, הוא ללא ספק הואשם בהונאה במשפט אולד ביילי המתוקשר היטב באוקטובר 1793, ונמצא אשם במשפט בלונדון בתקיפה אכזרית של אישה, רייצ'ל ג'ואל, לאחר שהעליבה את אשתו בשנת 1795. פורסם שגם ילדיו היו מעורבים במעשי אלימות, כאשר שניים מבניו, דניאל ואברהם, בשתי תקריות נפרדות, שדדו ונהגו באלימות כלפי שני ג'נטלמנים. מנדוזה ריצה עונש מאסר בכלא. כשהשתחרר חזר להתאמן, ובקרב שקיים הביס את ויליאם וור ב-12 בנובמבר 1794. עם זאת, לאור הירידה בפופולריות, ולמרות שהחזיק באליפות, לא היה לו מספיק כסף על מנת לספק מזון למשפחתו המורעבת, והוא מצא עצמו בעבודות מזדמנות.
הפסד של אליפות אנגליה, 1795
ב-15 באפריל 1795, נלחם מנדוזה נלחם ב"ג'נטלמן" ג'ון ג'קסון על אליפות אנגליה על במה בהורנצ'רץ' באסקס. ג'קסון, בן עשרים ושש צעיר ושרירי, היה היה צעיר ממנדוזה בין ה-31, ופחות עייף ממנו. הוא גם היה גבוה ב-10 ס"מ ממנדוזה וכבד ממנו ב-19 ק"ג של שרירים. קצת יותר ממאתיים לירות בריטיות הונחו מכל צד, בהימורים לקראת הקרב, והמלך לעתיד ויליאם הרביעי היה בין הקהל. קרב זה היה רק הקרב המקצועי השלישי של ג'קסון, אבל גילו של מנדוזה, וחודשי המאסר שריצה מבלי יכולת להתאמן או לשמור על תזונה נכונה, העניקו את היתרון לג'קסון. האיש הגדול יותר פיזית ניצח בתשעה סיבובים, וסלל את הדרך לניצחון על מנדוזה. ג'קסון ניצח את מנדוזה לאחר קרב קשה ביותר, בסוף הסיבוב ה-9, לאחר שג'קסון תפס את שערו של מנדוזה ותלש אותו. מנדוזה ביקש עבירה על תלישת השיער, אך היא נקבעה אז כחוקית, שכן לא היה אז חוק שאסר זאת. רק לאחר מכן נאסרה תלישת שיער באגרוף. מנדוזה פרש לאחר ההפסד הצורב שלו, ולמרות שניסה קאמבקים באגרוף, הוא לא נהנה שוב מאותו גודל קהל ולא קיבל סכומים גדולים על הופעותיו. אף על פי שמנדוזה המשיך בקרבות ראווה גם לתוך המאה התשע-עשרה, 1795 סימנה את תחילתה של ירידה תלולה בפופולריות שלו, ובעיקר בהכנסה שלו. הוא הופיע לעיתים רחוקות מאוד בעיתונים בלונדון לאחר תקופה זו, ואיבד כבוד רב מהציבור. בשנת 1799, מנדוזה הסתבך בחוב ונאסר בכלא קרלייל, שם ריצה שישה חודשי מאסר נוספים. למרות שהורשע, ובזכות קשריו והכבוד שזכה לו בעבר, הוא מונה מאוחר יותר לעוזר השריף של מחוז מידלסקס ב-1806, עד שפוטר.
עבודה בפאב אדמירל נלסון, 1806-9
מנדוזה החל לחפש מקורות הכנסה אחרים, והפך לבעל הבית של הפאב "אדמירל נלסון" בוויטצ'אפל עם הכסף שהשיג בקרבות מזדמנים. הוא המשיך בעבודתו בפאב במשך מספר שנים. הוא דחה מספר הצעות למשחקים חוזרים ובשנת 1807 כתב מכתב ל"טיימס הלונדוני" בו אמר שהוא מקדיש את עצמו בעיקר ללמד את אמנות האגרוף. הוא פרסם את ספרו השני, "זכרונות חייו של דניאל מנדוזה" האוטוביוגרפי ב-1816.
לקראת סוף ימיו נאלץ להתפרנס בעבודות מזדמנות. בזיכרונותיו הוא מדווח כי לאחר תקופתת האיגרוף שלו הוא ניסה מספר מיזמים, כולל סיור באי הבריטי תוך הפגנות אגרוף, עבודה כשחקן, עבודה בעסקי הנפט והיין, פתיחת אקדמיית אגרוף בליציום בסטרנד או בלונדון, עבודה כסמל גיוס לצבא, ומדפיס כסף נייר משלו.
אובדן ומוות, 1836
הופעתו הפומבית האחרונה כמתאגרף הייתה ב-4 ביולי 1820, יום אחד לפני יום הולדתו ה-56, בבנסטד דאונס במשחק טינה נגד תומאס אואן, שהיה צעיר ממנו בחמש שנים; מנדוזה לא נלחם כבר 14 שנים, אך היה זקוק מאוד צריך כסף, הוא עשה בחירה מפוקפקת, והובס בנוקאאוט לאחר 12 סיבובים. על פי מספר מקורות, הוא המשיך בעבודתו כשומר פונדק וכבעל בית, ככל הנראה בפאב אדמירל נלסון, בשנים האחרונות לחייו, עד למותו.
למרות שהיה אינטליגנטי וכריזמטי, חייו היו כאוטיים. הוא מת ב-3 בספטמבר 1836 בגיל 72, כשהוא מותיר את משפחו בעוני. הוא נקבר בתחילה בבית הקברות היהודי הספרדי נואבו, כיום חלק מהקמפוס של אוניברסיטת קווין מרי בלונדון, ולאחר מכן נקבר מחדש בבית הקברות היהודי ברנטווד באסקס, אנגליה.
היכלי התהילה
ב-1981 הונצח מנדוזה ביד לאיש הספורט היהודי במכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שזכו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן. ב-1990 נבחר כחבר בהיכל התהילה הבינלאומי של האיגרוף.
עונת 1991/1992 בליגת העל ההולנדית
עונת 1991/1992 הייתה העונה ה-36 של ליגת העל ההולנדית בכדורגל, שהיא הליגה ההולנדית הבכירה. בסיום אותה עונה זכתה פ.ס.וו. איינדהובן באליפות הליגה. דן האג, דה חראפסחאפ ופנלו ירדו לליגת המשנה.
מבנה
על ניצחון הוענקו 2 נקודות ועל תיקו נקודה בודדת. הליגה כללה 18 קבוצות, (16 ששיחקו בעונה שעברה, אליהן הצטרפו דה חראפסחאפ ופנלו שעלו מליגת המשנה) ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 17 משחקים כל אחד - 34 מחזורים בסה"כ. בסיומם הראשונה זכתה באליפות והקבוצות במקומות 17 ו-18 ירדו לליגת המשנה. הקבוצה במקום ה-16 התמודדה לצמד משחקים בשיטת בית-חוץ כנגד המנצחת בפלייאוף ליגת המשנה.
סחיידאם התאחדה בסיום העונה הקודמת עם DS79 מליגת המשנה ובעונה זו נרשמה כדורדרכט 90 בליגת העל.
פרד תומפסון
פרד דלטון תומפסון (באנגלית: Fred Dalton Thompson; 19 באוגוסט 1942 - 1 בנובמבר 2015) היה שחקן, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
ביוגרפיה
תומפסון נולד בשפילד שבאלבמה. אביו היה סוכן של מכוניות משומשות. את שנות ילדותו ונעוריו העביר בטנסי. בשנת 1967 הפך לחבר בלשכת עורכי הדין של טנסי לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ואנדרבילט. בין השנים 1969–1972 היה עוזר לתובע הפדרלי וב-1972 היה מנהל הקמפיין של הסנאטור הווארד בייקר.
ב-1975 התחיל בקריירה של 18 שנה כשתדלן בוושינגטון. ב-1994 נבחר לסנאט האמריקאי כנציג מדינת טנסי.
ב-1985 הופיע לראשונה בסרט מארי בתפקיד עצמו. הסרט מבוסס על מקרה אמיתי בו שימש עורך דין של מארי רג'אנטי במשפט נגד מושל טנסי. לאחר מכן השתתף בעוד מספר סרטי קולנוע וטלוויזיה. לקראת סיום תקופת כהונתו כסנאטור ובעקבות מותה של בתו ממנת יתר של סם, החליט שלא להתמודד על תקופת כהונה נוספת, ותחת זאת הצטרף (בעודו מכהן) כשחקן לסדרת הטלוויזיה "חוק וסדר", בתפקיד התובע המחוזי ארתור ברנץ'.
בסוף חודש מרץ 2007 הודיע על הצטרפותו למירוץ הבחירות לנשיאות כמועמד מטעם המפלגה הרפובליקנית. ב-22 בינואר 2008 פרש תומפסון מהמירוץ לאחר שנכשל בבחירות המקדימות.
תומפסון החזיק בדעות שמרניות. הוא התנגד להפלות, לנישואים חד מיניים ולהגבלות על נשיאת נשק בידי אזרחים (הגבלות על התיקון השני לחוקת ארצות הברית). בנושאי מדיניות חוץ תומפסון תמך בהחלטת פלישת ארצות הברית לעיראק והתנגד לנסיגה מידית של הכוחות האמריקניים מהמדינה. בסוגיית תוכנית הגרעין האיראנית, תומפסון הביע דאגה מהצהרות נשיא איראן אחמדינז'אד על "מחיקת ישראל מעל המפה", אך הביע תקווה שלא יהיה צורך להשתמש בכוח צבאי כדי למנוע את בניית פצצה גרעינית וכי ניתן יהיה להפיל את משטר האיתוללות לפני השלמת הרכבת הפצצה.
גביע הפוטבול ליג
גביע הפוטבול ליג (באנגלית: EFL Cup), הידוע גם כגביע הליגה האנגלית (League Cup) הוא תחרות כדורגל באנגליה. בדומה לגביע ההתאחדות, הוא משוחק בשיטת הנוק אאוט. בניגוד לגביע ההתאחדות, בו השתתפו 833 קבוצות בעונת 2012/13, 92 מועדונים בלבד יכולים להשתתף בגביע הליגה: 20 קבוצות הפרמייר ליג ו-72 קבוצות הפוטבול ליג, אשר מארגנת את התחרות. הבדל נוסף הוא שמשחקי חצי הגמר בגביע הליגה משוחקים בשני שלבים - משחק ראשון ומשחק גומלין. המנצחת בגביע הליגה זוכה בכרטיס לליגה האזורית, אם לא העפילה לתחרות אירופאית בצורה אחרת. מסיבות מסחריות נקרא הגביע גביע קרבאו (Carabao Cup).
היסטוריה
בסוף שנות ה-50, מרבית הקבוצות הבכירות באנגליה התקינו זרקורים באצטדיונים שלהן. כך נוצרה אפשרות חדשה לניצול ערבי השבוע במהלך ימי החורף. גביע הליגה החל את דרכו בעונת 61–1960 כתחרות המיועדת למשחקי אמצע-שבוע לאור זרקורים. בשנותיה הראשונות של התחרות, רבות מקבוצות הצמרת סירבו להשתתף בה. ההשתתפות המלאה של קבוצות הליגה החלה רק כאשר הובטחה לזוכה בתחרות ההעפלה לגביע אופ"א.
גביע הליגה נחשב לפחות פופולרי מבין התחרויות הפתוחות למועדוני כל הליגות הבכירות באנגליה. הגביע מושך בדרך כלל פחות קהל מגביע ההתאחדות (בשלב שמינית הגמר של גביע הליגה 2005/06 נרשמה תפוסת קהל נמוכה ב-25% משלב שמינית הגמר של גביע ה-FA 2004/05). לא אחת מציבים המועדונים הבכירים, המתמודדים עם עומס משחקים במספר מסגרות, הרכבי מילואים או נוער בשלבים המוקדמים של התחרות.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21, בעקבות שינוי מבנה הכדורגל האירופאי ושינוי הפורמט של ליגת האלופות, עלה חשש שגביע הליגה יאבד את פרס ההעפלה לגביע אופ"א הטמון בו. עם זאת נותר המצב על כנו, כאשר אנגליה וצרפת הן המדינות היחידות באירופה בהן גם זכייה בגביע המשני מזכה בכרטיס לגביע אופ"א. בכך שמר גביע הליגה על הפופולריות והחשיבות שלו, בעיקר עבור אוהדי הקבוצות שלהן מהווה הגביע את האפשרות הריאלית ביותר להעפלה למסגרת אירופית.
מבנה התחרות
תחרות גביע הליגה מורכבת משמונה שלבים הכוללים שלב מוקדמות, סיבוב ראשון, שני, שלישי ורביעי, רבע גמר, חצי גמר ושלב הגמר. שלב המוקדמות מתקיים רק כאשר מספר הקבוצות המשחקות בגביעים האירופאים משפיעה על מספר המקומות הפנויים בשלב השלישי ומשתתפות בו קבוצות זכאיות מליגות הנמוכות מהפוטבול ליג. בשלבים הראשון עד השלישי מתווספות קבוצות בהדרגה - קבוצות הפוטבול ליג בשלב הראשון לא כולל מקום 18–19 בפריימיר ליג של העונה הקודמת, קבוצות הפרמייר ליג בשלב השני ומקומות 18–19 בפריימיר ליג של העונה הקודמת וקבוצות המשתתפות במסגרות האירופאית בשלב השלישי, כך שבשלב השלישי ישנן בסך הכול 32 קבוצות.
כל המשחקים משלב המוקדמות ועד שלב רבע הגמר משוחקים בשיטת נוק-אאוט המבוססת על משחק יחיד, אשר נכנס ישירות ולדו-קרב פנדלים במידת הצורך למעט שלבי חצי הגמר והגמר. שלב חצי הגמר מוכרע בשני משחקים בשיטת בית וחוץ, והמנצחות נקבעות בהתאם לתוצאה הכללית בשני המשחקים. אם בתום שני המשחקים התוצאה עומדת על תיקו, נכנס המשחק להארכה. אם בתום ההארכה נשמרת תוצאת התיקו, הקבוצה שהבקיעה יותר שערי חוץ מוכרזת כמנצחת. אם גם מספר שערי החוץ שווה, מתקיים דו-קרב פנדלים, בסיומו מוכרזת העולה לגמר. משחק הגמר הוא משחק יחיד המשוחק באצטדיון נייטרלי (באופן מסורתי ומבלי) ואשר מוכרע גם כן בתום הארכה ודו-קרב פנדלים במידת הצורך.
ספונסרים
מאז 1982 נקרא גביע הליגה על שם הגוף המממן אותו, וזכה לשמות כדלקמן:
רבקה זהר
רבקה זהר-קָאלוֹ (נולדה ב-30 ביוני 1948) היא זמרת ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בשם רבקה זינתי בחיפה לתקוה ואהרון זינתי, שעברתו את שם משפחתם ל"זהר". משפחתה מצד אמה ומצד אביה, שבעצמם היו קרובי משפחה רחוקים, עלו לארץ ממרוקו במחצית המאה ה-19 והיא בת הדור הרביעי בארץ. זהר גדלה בעכו. אביה היה מוכר בעיר עקב תפקידו כמפקד התחנה לכיבוי אש. בנעוריה למדה בבית הספר החקלאי בנהלל.
שנות ה-60 של המאה ה-20
הופיעה בתוכנית "תשואות ראשונות". ב-1967 נבחנה ללהקת הנח"ל, אך לא התקבלה אליה. זמן קצר לאחר מכן נבחנה בפני אילן מוכיח לקבלה ללהקות צבאיות אחרות, והפעם עברה את מבחן הקבלה בהצלחה. בתחילת שירותה הצבאי הופיעה בצוות הווי של חיל הים לצד אקורדיוניסט, וביצעה עימם בין היתר את השירים "ראי רחל ראי" ו"החייל שלי חזר". הופעות אלו זכו להערכת החיילים, דבר שהביא את מחלקת החינוך של החיל להקמת להקת חיל הים. הלהקה החלה בחזרות לקראת העלאת התוכנית "וביום השלישי" בהשתתפותה של זהר ובהפקתם של דני ליטאי ויאיר רוזנבלום. בעת תקופת החזרות הציג רוזנבלום בפני זהר את השיר "מה אברך", שהלחין על פי מילים של רחל שפירא. זהר הייתה סולנית השיר, שהיה ללהיט הגדול ביותר בתוכנית.
ב-1968 עלתה התוכנית "וביום השלישי". זהר הייתה אחת הכוכבות הבולטות של התוכנית, שכללה לצד "מה אברך" גם להיטים כ"המלח שלי" (יורם טהרלב/משה וילנסקי), "אין כבר דרך חזרה" (טהרלב/רוזנבלום) ו"רק בישראל" (אהוד מנור/נורית הירש).
ב-1969 השתתפה במופע מיוחד של שירי נתן אלתרמן שנקרא "צץ וצצה". אלתרמן כתב במיוחד עבור זהר את השירים "אוריאנה" שהלחין יאיר רוזנבלום ו"זמר שלוש התשובות" שהלחין אריה לבנון, שהפכו שניהם ללהיטים גדולים. שירים בולטים נוספים מהמופע בהשתתפותה של זהר היו "בכרם תימן" ו"גדליה רבע איש". המופע הועלה פעמים רבות, לעיתים אף פעמיים באותו יום.
עוד ב-1969 השתתפה זהר בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "על כפיו יביא" (יורם טהרלב/יאיר רוזנבלום). השיר הגיע למקום הרביעי בלבד בפסטיבל, למרות מחיאות הכפיים הסוערות ואהדת הקהל. מאוחר יותר התפרסם שיר זה יותר מכל שיר אחר מאותו פסטיבל, היה לאחד מלהיטיה הגדולים של זהר, ואף זכה בתואר "שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של קול ישראל. זהר זכתה בשנה זו בתואר "זמרת השנה" של קול ישראל, וכן בפרס כינור דוד.
שנות ה-70 של המאה ה-20
אחד מלהיטיה הגדולים של זהר בשנות ה-70 היה "רבי עקיבא", שכתבה דליה רביקוביץ בהשראת ספר האגדה של חיים נחמן ביאליק. השיר נכלל באלבום הסולו הראשון של זהר, שנשא את שמה. נכללו בו מספר שירים מ"צץ וצצה", כ"אוריאנה" ו"זמר שלוש התשובות". שירים בולטים נוספים באלבום היו "בן יפה נולד" ו"הבית ליד המסילה", שכתב אהוד מנור והלחינה נורית הירש. האלבום יצא ב-1970, ובשנה זו נבחרה זהר בפעם השנייה ברציפות ל"זמרת השנה" במצעד השנתי של קול ישראל. את רוב השירים באלבום עיבד אריה לבנון.
ב-1971 יצא אלבומה השני של זהר, "סבתא רֶבֶּקָה". באלבום נכלל השיר "נגן לי ירדן" (יעקב שרת/מוני אמריליו), שאיתו התחרתה זהר בפסטיבל הזמר והפזמון של אותה שנה, וכן שירים מההפקה "שירי החומש" של איציק מאנגר, שבה השתתפה באותה שנה. את השיר "סיפורי סבתא" מהאלבום כתב דודיק סמדר על פי לחן השיר "בטי בם" של אריאל זילבר. כמו כן נכלל בו השיר "במדינת התפוז" שנוצר על ידי עלי מוהר ואפרים שמיר, אז יוצרים בתחילת דרכם. על העיבודים המוזיקליים של רוב השירים הופקד דוד קריבושי. באותה שנה השתתפה במחזמר "אירמה לה דוס", וכן בפסטיבל שירי הילדים, שבו זכתה במקום השני עם שירם של אהוד מנור וקובי אשרת "גלי". השיר התפרסם יותר בביצועו של ילד הפלא נועם קניאל מאותו פסטיבל. כמו כן השתתפה באותה שנה בפסטיבל "12 הנבחרים", שבו שרה את שירם של מנור ומשה וילנסקי "אניית יעקב", ובפסטיבל הזמר המזרחי, שבו התחרתה עם השיר "קינת יעקב".
ב-1974 הוזמנה זהר להשתתף בתוכניות "דו רה ומי עוד" ברדיו. תוכניות אלה הוקדשו לשירי ארץ ישראל הישנה ולשירי תנועות הנוער (והשתתפה באלבום "משירי תנועות הנוער" שיצא בשנת 1974). ב-30 בספטמבר באותה השנה נולדה בתה היחידה תמה.
בעלה הראשון של זהר, ביל קרינסקי, היה אזרח אמריקאי שעלה לארץ. בעקבות בעיות בין בני הזוג, עזבו שניהם את ישראל לניו יורק והתגרשו שם לאחר מכן. בעלה של זהר היה זה שהכיר לה את עולם הסמים, ובעקבותיו היא נגררה לתקופה בה התמכרה תוך כדי הופעות במועדון "הפינג'אן" לסמים קשים כגון הרואין. במהלך אחת מהופעותיה הגיעה לשם הרופאה ד"ר נעמי נקאו שהגיעה מידי ערב למועדון לשמוע את השיר "על כפיו יביא", הבחינה כי זוהר צהובה, ואבחנה אצלה בעיית כבד קשה בעקבות התמכרותה לסמים. זוהר מספרת בהופעותיה שנקאו לקחה אותה תחת חסותה ואמרה ש"לזאת ששרה אותו, לא תיתן ללכת לאיבוד". לאחר תקופה קשה בארצות הברית בעידודה ותמיכתה המסיבית של הרופאה, החלה זהר בצעדיה הראשונים ליציאה מההתמכרות מהסמים.
שנות ה-80 של המאה ה-20
לאחר שנכנסה זהר בארצות הברית למכון לגמילה מסמים, שכנעו אותה האמרגנים מיקי פלד וגברי מזור לחזור לישראל לאחר 12 שנות היעדרות, ולהשתתף בפסטיגל 1985. נורית הירש, שגרה באותה עת בניו יורק, השמיעה לזהר את הלחן שחיברה. זהר הקליטה סקיצה לשיר עם מילים מאולתרות, שאותה העביר מזור ליורם טהרלב, שכתב על פי המנגינה את השיר "הדרך אל הכפר". השיר נכתב על פי סיפור חייה של זהר, מילדותה ועד חזרתה ארצה. בין השורות בשיר היו "אני קמה מעפר, אני שבה אל הכפר כמו ילדה שחוזרת אל ביתה". זהר זכתה עם השיר במקום הראשון בפסטיגל. לאחר ההשתתפות בפסטיגל שבה זהר לארצות הברית, אך כעבור זמן קצר חזרה לגור בישראל לצמיתות.
בדצמבר 1986 השתתפה זהר בפעם השנייה בפסטיגל עם השיר "חלקת אלוהים", שגם אותו כתב יורם טהרלב, והלחינה נורית הירש. גם שיר זה זכה במקום הראשון בפסטיגל.
השירים "הדרך אל הכפר" ו"חלקת אלוהים" הופיעו באלבומה של זהר "עבריה", שיצא ב-1987, ומתוכו התפרסמו גם השירים "הלאה" (קובי לוריא/יצחק קלפטר), "דרך מוצא" (זאב טנא/מיקי גבריאלוב) ו"רגע ניצחון" (רחל שפירא/נחום היימן). באלבום נכללה גם גרסתה של זהר לשירה של להקת הנשמות הטהורות "היורדת". את רוב השירים באלבום עיבד שם טוב לוי, שגם הלחין שלושה מהם, ביניהם השיר "מעמיד פנים" (יעקב גלעד/שם טוב לוי)
בדצמבר 1987 השתתפה בפעם השלישית ברציפות בפסטיגל, כששרה סולו את "עוד ניסיון" (מילים: יואב גינאי, לחן: יזהר כהן, עיבוד: בני נגרי) ושרה בדואט את "סלסולים" (מילים: יואב גינאי, לחן: חנן יובל, עיבוד: בני נגרי) יחד עם אלי לוזון.
ב-1988 השתתפה בפעם הרביעית ברציפות בפסטיגל עם "מהן כל המילים ילדה" (מילים ולחן: שלמה קאלו).
ב-1990 השתתפה בפעם החמישית בפסטיגל עם "אבי הטוב שבשמיים" (מילים ולחן: שלמה קאלו, עיבוד: עופר שלחין).
שנות ה-90 של המאה ה-20
זהר הצטרפה לחבורה שהתגבשה סביב דמותו של המורה הרוחני שלמה קאלו, נגמלה בתמיכתו באופן מוחלט מסמים ואף מסיגריות ונישאה לו בשנית ב-1990. תקליטוריה החדשים, האלבום "חסד מופלא" שיצא ב-1998 והסינגלים "ידידיי", "כלת מלך" ו"אוהבת אותך", הם ביצועים לשיריו. לתורתו של קאלו השפעה רבה עליה, הניכרת בהסתייגות שהביעה מאחד מלהיטיה הגדולים, שיר ימי הזיכרון "מה אברך", כשאמרה כי זהו "שיר של מסכנות", או כפי שהתבטאה בראיון שנערך עימה ברשת ג' ב-2004: "אין אני רוצה לקונן, אלא לשיר שירים מעודדים נוטעי תקווה וזוקפי קומה".
העשור הראשון של המאה ה-21
ב-2007 שבה זהר לבמה למספר הופעות מועט, בעקבות הופעתה במסגרת פסטיבל ראשון לציון לזמר עברי בחודש ספטמבר בשנה זו. בערב יום הזיכרון לחללי צה"ל ב-2008 הופיעה זהר בטקס "שירים בכיכר" אשר שודר בערוץ 2. בטקס ביצעה זהר את השיר "כלת מלך", וכמו כן את אחד מלהיטי העבר שלה, "בן יפה נולד" בדואט עם הזמר קובי אפללו. בסיום הטקס ביצעה גם את המנון המדינה, "התקווה".
ב-2008 הקליטה מחדש את השיר "לחיות אותם עד תום" למילים ולחן של בעלה שלמה קאלו הפעם בעיבוד מלא עם להקה שהמעבד המוזיקלי המופקד עליה הוא אילן מוכיח.
העשור השני של המאה ה-21
ב-2010 סיפרה זהר כי פגשה ברחוב בתל אביב אב שכול ששכל את בנו במלחמת ששת הימים, האב סיפר לה את סיפורו ואמר שהשיר שמנחם אותו הוא דווקא "מה אברך". ואכן, באותה שנה הופיעה זהר במחווה ליאיר רוזנבלום וחזרה לשיר אותו בפעם הראשונה לאחר 20 שנה מול קהל. באותה שנה גם הופיעה זהר בטקס ביום הזיכרון לחללי צה"ל בראשון לציון "נקרא על שם" והופיעה עם מקהלת ילדי ווקאל ושרה איתם את השיר. באותה שנה חזרה גם לבצע את השיר "זמר שלוש התשובות" אותו גם סירבה לשיר במהלך השנים. אך כפי שהסבירה היא איננה מרגישה מאוימת עוד, ולכל שיר יש את המקום והמעמד שלו.
בדצמבר 2012, במהלך מופע מחווה לאריה לבנון בתיאטרון הקאמרי, ניגש הזמר הצעיר לירון לב ושאל את זהר אם עודנה מקליטה חומרים חדשים. הוא השמיע לה סקיצה לשיר שכתב וכך נוצר קשר בין השניים, שהוביל תוך חודש לכתיבת שירים חדשים, כשזוהר לראשונה בחייה כתבה מילים, ולב הלחין. השיר הראשון שיצא לרדיו, "תיקון כללי", התקבל בברכה בתחנות הרדיו ואצל המעריצים, מה שהוליד גם מופע שבו בוצעו השירים החדשים לצד להיטיה של זהר. בינואר 2014 השיקה זהר יחד עם לירון לב את אלבומם המשותף "לא כמו אתמול". בשנת 2015 לאחר סיבוב הופעות מוצלח יצא אלבום נוסף לשניים העונה לשם "אור מסביב", שכלל בתוכו מבחר הקלטות מתוך המופע בין השאר "אבי הטוב שבשמיים", "מביט בך", "מה אברך".
בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-69 למדינת ישראל ב-2017 הופיעה זוהר עם השיר "מה אברך".
בדצמבר 2017 הופיעה רבקה זוהר בקונצרט של DJ עופר ניסים עם השיר IIn'est Pas Comme Hier בעריכתו.
בפברואר 2019 התארחה זוהר בשיר "פתאום נזכרת" של היוצר גיל ויין. בדצמבר 2019 הופיעה עם השיר IIn'est Pas Comme Hier באירוע התרמה של איגי - ארגון נוער גאה.
במהלך אפריל 2019 השיקה רבקה זהר מופע חדש בשם "איזה אושר" והופיעה איתו ברחבי הארץ עד תקופת הקורונה ב-2020. במופע זה רבקה זהר היא סולנית יחידה, וההרכב המלווה אקוסטי יותר מבעבר וכולל צ'לו, פסנתר, כלי הקשה, גיטרה אקוסטית וכלי נשיפה.
העשור השלישי של המאה ה-21
ב-2020 הקליטה רבקה זהר לראשונה שיר שלא רק מילותיו נכתבו על ידה אלא גם לחנו (בשיתוף עם חיים וייס המפיק המוזיקלי), "אתה הנך אתה", והוא פותח לדבריה כיוון חדש של יצירה וביצוע (ראה ראיון בגלי צה"ל, "מה יהיה", עם יואב גינאי, 26.6.2020).
באוקטובר 2020, חידשה את השיר זה קורה יחד עם הזמר ישי לוי, במסגרת המיזם צו השעה.
באותה שנה החל שיתוף פעולה חדש עם המלחין והמפיק המוזיקלי אודי תורג'מן. במהלך כשנה בעבודה משותפת הולחנו והוקלטו 12 שירים חדשים לקראת אלבום חדש, כשהפותחים ביניהם הוא "לשמוע את הלב" ו-"זכרונות ילדות". באותה שנה הקליטה זהר גם ביצוע שזכה לשבחים רבים לשיר "ענני" של הזמרת נרקיס. מופע חדש שהנושא גם הוא את השם "לשמוע את הלב" בניהולו האומנותי עיבודיו והפקתו של תורג'מן החל לרוץ ברחבי הארץ, הרכב הכלים המיוחד כולל פסנתר צ'לו, קונטרבס, ופרקשן.
מחנה רשף
מחנה רשף היה מחנה מחנה גדנ"ע לנוער ומרכז הדרכה, וממוקם ליד סידנא עלי, בהרצליה. בנוסף לפעילותו כמחנה גדנ"ע, אירח פעילויות שונות של בתי ספר, תנועות נוער ועוד, למשל אירועי של"ח, אירועי למידה בנושא הים וכדומה.
המחנה הוקם באמצע שנות ה-80 על ידי אגף הנוער של משרד החינוך והיה שייך שנים רבות למשרד החינוך, עד שהעבירו לבעלות עיריית הרצליה בעקבות קשיים כלכליים, אך משרד החינוך המשיך להיות אחראי על הפעלתו במשותף עם העירייה. כמו כן שירתו בו מורות חיילות. המקום הכיל 13 מבני בונגלו, ובהם 140 מיטות לינה. על פי עלון המחנה, הוא שילב "בדרך ייחודית חוויה חינוכית, לימודית וערכית בנושא השרון וההעפלה".
סגירתו
בערך בראשית 2007 החליטה עיריית הרצליה לסגור את המחנה בעקבות תנאי האירוח הירודים במקום, ושנה לאחר מכן עבר לניהול רשות הטבע והגנים. מאז נזנח המחנה ונותר ללא שימוש.
סגירת המחנה גררה ביקורת מצד גורמים שונים בעיר, בין היתר מהטיעון כי תמחורו הזול, אפשר לקיים בו בנקל פעילויות חינוכיות שונות. צבי הדר, חבר מועצת העיר, ביקר את החלטתה של ראשת העירייה יעל גרמן להעביר את הבעלות על המחנה, אמר ש"מחנה רשף הוא אחד מהנכסים היפים ביותר בהרצליה", והציע כי ניתן "לפתוח את המקום הזה הן מבחינת שמירת הטבע, חוף הים ושימושים קהילתיים כמו הפעלת מחנה צופים".
בשנת 2009 הביע חגי יוחנן, מנהל אתרי אפולוניה וסידנא עלי ברשות הטבע והגנים, את תמיכתו בסגירת המחנה בשל תשתיות רעועות ותכנון תקציבי, אך אמר כי "אנחנו מתכננים להפעיל מחנה נוער שיפעל כחניון לילה של רשות הטבע והגנים ויוכל להכיל בבת אחת 300–400 ילדים ובני נוער שיוכלו לחוות את החוויה של לינה בחוץ".
לאחר הסגירה
בכתבה משנת 2009, תועד כי לאחר סגירתו עבר לאכלס עובדים צעירים שעבדו כשומרים בכניסה לחופי הרצליה, המתגוררים בו ב"תת-תנאים".
בשנת 2010 שימש המחנה אתר צילומים לסרט הזומבים הישראלי "מורעלים", שעלילתו מתרחשת כביכול בבסיס צה"לי בדרום הארץ.
על הריסות המחנה מתוכננת כיום (נכון לשנת 2020) הקמת מרכז שדאות וחניון לילה, כחלק מגן לאומי אפולוניה.
איאן פייס
איאן אנדרסון פייס (באנגלית: Ian Anderson Paice; נולד ב-29 ביוני 1948) הוא מוזיקאי אנגלי, אשר נודע בעיקר כמתופף להקת דיפ פרפל. מאז עזיבתו של ג'ון לורד בשנת 2002, הוא החבר המקורי היחיד שהשתתף בכל אלבום שלה. מגזין רולינג סטון מיקם אותו במקום ה-21 ברשימת מאה המתופפים הטובים ביותר בכל הזמנים.
ביוגרפיה
פייס קיבל את מערכת התופים הראשונה שלו בגיל 15, הוא התחיל את הקריירה המוזיקלית שלו כמתופף הבית במועדון הריקודים של אביו, בצעירותו היה חבר בכמה להקות זמניות, שלא הצליחו במיוחד.
כיום פייס, ממשיך להיות חלק פעיל בלהקה, השתתף באלבומה "Rapture Of The Deep" והופיע בישראל בשנת 2011 עם הלהקה בהרכבה הנוכחי. הוא נוהג להעביר סדנאות תיפוף, בהן הוא מלמד ומספר על חייו לצופים.