cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מינסוטה טימברוולבס
2007–2010: אחרי גארנט
ב-8 בדצמבר 2008, לאחר הפסד ב-23 נקודות הפרש ללוס אנג'לס קליפרס הוריד את הוולבס למאזן 4–15, פיטרו טימברוולבס את המאמן רנדי ויטמן ומקהייל תפס את מקומו. כמו כן ויתר מקהייל על חובותיו כסגן נשיא המועדון לפעולות הכדורסל. לא היה זה ברור אם עתידו של מקהייל תלוי בהצלחתה ובהתקדמותה של הקבוצה אותה הרכיב ובנה בשנים האחרונות.
שאלות אלה נראה היה כי קיבלו תשובה כאשר הטימברוולבס השתפרו והשיגו מאזן של 4–10 במהלך חודש ינואר, נותנים למקהייל את תואר מאמן החודש. אך ב-8 בפברואר 2009, קרע כוכב הקבוצה אל ג'פרסון את הרצועה הצולבת הקדמית בברכו הימנית במשחק מול הניו אורלינס הורנטס, שהשביתה אותו למשך שארית העונה. עד לפציעה נתן ג'פרסון את העונה הטובה בקריירה שלו עד עתה, כשהוא משיג 23 נקודות, 11 כדורים חוזרים, ו-2 חסימות בממוצע למשחק. ללא ג'פרסון וקורי ברואר (שסבל גם הוא מפציעה שסיימה עבורו את העונה), נעצרו הוולבס, וסיימו את העונה במאזן 24–58. ב-17 ביוני 2009, נשיא פעולות הכדורסל החדש של המועדון, דייוויד קאהן, הודיע כי מקהייל לא יחזור לתפקידי המאמן הראשי של הקבוצה. קאהן לא נתן הסבר מפורט לפיטוריו של מקהייל כשהוא רק מציין, "זאת הולכת להיות תקופת מעבר". מצידו טען מקהייל כי הוא היה מעוניין לחזור לתפקיד אך לא הוצע לו כל חוזה. מאוחר יותר, בחודש אוגוסט, הוגיע הטימברוולבס על החתמתו של קורט רמביס, אז עוזר המאמן בלוס אנג'לס לייקרס, על חוזה ל-4 שנים תמורת 8 מיליון דולר, כמאמן הראשי החדש של הטימברוולבס. בעונתו הראשונה של רמביס, הדרדרו הוולבס למאזן למאזן השני הגרוע ביותר בליגה, כשהם מסיימים את העונה הסדירה במאזן 15–67, כרק לניו ג'רזי נטס יש מאזן גרוע יותר של 12–70.
2010–2014: תקופת קווין לאב וריקי רוביו
ב-12 ביולי 2010, קיבלו הטימברוולבס בטרייד את מייקל ביזלי ממיאמי היט, הבחירה השנייה בדראפט 2008. ב-12 בנובמבר 2010, במשחק שלא שודר בטלוויזיה המקומית, השיג קווין לאב שיא מועדון חדש, כאשר קלע 31 נקודות והוריד 31 כדורים חוזרים, מאזן של 30-30 הראשון מזה 28 שנים בליגת ה-NBA.
מאוחר יותר נבחר לאב למשחק האולסטאר של עונת, הבחירה הראשונה מהטימברוולבס מאז קווין גארנט בשנת 2007. ב-8 בפברואר 2011, במשחק מול היוסטון רוקטס שבר קווין לאב את שיאו של קווין גארנט כאשר השיג 37 משחקים רצופים במאזן של דאבל-דאבל (נקודות-כדורים חוזרים). ב-8 במרץ 2011, השיג לאב את משחקו ה-52 ברציפות עם מאזן של דאבל-דאבל, כשהוא עובר את מוזס מלון כשחקן עם המספר הרצוף הגבוה ביותר של משחקי דאבל-דאבל מאז המיזוג בין ליגת ה-NBA לליגת ה-ABA בניצחון על האינדיאנה פייסרס. בסופו של דבר נקטע רצף הדאבל-דאבל לאחר 53 משחקים והגיע לסיומו ב-13 במרץ, במשחק בו השיג לאב 6 נקודות ו-12 כדורים חוזרים בהפסד הוולבס 77–100 לגולדן סטייט ווריורס באוקטובר 2011, דורג לאב במקום ה-16 בקרב שחקני ה-NBA הפעילים בידי ערוץ ESPN.
ב-21 בפברואר 2011, הועברו קורי ברואר וקוסטה קופוס בטרייד לניו יורק ניקס והדנוור נאגטס, בהתאמה, תמורת אנתוני רנדולף ואדי קרי מהניקס (ובנוסף 3 מיליון דולר במזומן מהניקס ובחירת סיבוב שני בדראפט 2015 מהנאגטס) כחלק מעסקה גדולה יותר ששלחה את כרמלו אנתוני מדנוור לניו יורק.
מצד שני, עם הפסד 102–121 ליוסטון רוקטס, ירדו הטימברוולבס למאזן 17–65, מסיימים אחרונים באזור המערב עונה שנייה ברציפות. כמו כן היה זה המאזן הגרוע בליגה לעונה זו. במהלך הפגרה, הצליחו הוולבס להחתים סוף סוף את הבחירה החמישית בדראפט 2009, ריקי רוביו הספרדי. בדראפט 2011, עם הבחירה השנייה, בחרו הוולבס את דריק ויליאמס מאוניברסיטת אריזונה. הוולבס העבירו אז את הגארד ג'וני פלין ואת הזכויות על דונטאס מוטיאיונאס (הבחירה ה-20) ליוסטון רוקטס תמורת הסנטר בראד מילר, זכויות הדראפט על ניקולה מירוטיץ' (הבחירה ה-23), צ'נדלר פארסונס (הבחירה ה-38) ובחירת סיבוב ראשון עתידית. הוולבס העבירו את הזכויות על מירוטיץ' לשיקגו בולס תמורת הזכויות על נוריס קול (הבחירה ה-28) ומלקולם לי (הבחירה ה-43). לאחר מכן מכרו הוולבס חזרה את הזכויות על פארסונס לרוקטס. הוולבס ביצעו טרייד על נוריס קול למיאמי היט תמורת זכויות הדראפט על בויאן בוגדנוביץ' (הבחירה ה-31 בדראפט), בחירת סיבוב שני עתידית ופיצוי כספי, מאוחר יותר הועבר בוגדנוביץ' לניו ג'רזי נטס תמורת בחירת סיבוב שני עתידית ופיצוי כספי.
ב-12 ביולי 2011, פוטר קורט רמביס מתפקיד המאמן הראשי לאחר שהשיג מאזן של 32–132 בשתי העונות בהן אימן את הקבוצה. ב-13 בספטמבר 2011, הוגיע הנהלת הטימברוולבס על העסקתו של ריק אדלמן כמאמן הראשי החדש של הקבוצה.
2014 - הווה: בניה מחדש
באוגוסט 2014 העבירו הטימברוולבס את לאב בטרייד משולש לקליבלנד קאבלירס, בתמורה לאנדרו ויגינס, אנתוני בנט ות'דאוס יאנג. כמו כן באותו הקיץ צירפה הקבוצה את זאק לאבין עם הבחירה ה-13 של דראפט 2014 ב-2015 קיבלו הטימברוולבס את בחירת הדראפט הראשונה, ובחרו בקארל-אנתוני טאונס שזכה באותה שנה בתחרות הכישרונות ובפרס רוקי העונה. השלישייה הצעירה של ויגינס, לאבין וטאונס, בשילוב עם קווין גארנט וריקי רוביו סיימה את עונת במאזן שלילי של 29 ניצחונות מול 53 הפסדים.
לפני תחילת עונת הודיע קווין גארנט, שנחשב לסמל של מינסוטה, על פרישה מכדורסל מקצועי לאחר שחזר לקבוצה ב-2015. בעונה זו שוב אכזבה הקבוצה כשלא העפילה לפלייאוף. בערב דראפט 2017 ביצעה הקבוצה טרייד גדול עם שיקגו בולס, במסגרתו העבירה לשורותיה את כוכב שיקגו ג'ימי באטלר והבחירה מספר 16, עבור הבחירה מספר 7 (לאורי מארקנן), זאק לאבין וכריס דאן. בהמשך הקיץ מינסוטה צירפה את דריק רוז, טאג' גיבסון, ג'ף טיג וג'מאל קרופורד. הטימברוולבס סיימו את העונה עם מאזן חיובי של 47–35, והבטיחו את המקום השמיני במערב, לאחר שניצחו במשחק האחרון של העונה הסדירה. בפלייאוף הפסידו הטימברוולבס כבר בסיבוב הראשון, ליוסטון רוקטס.
בקיץ 2018 עברו לקבוצה בטרייד רוברט קובינגטון ודאריו שאריץ', במקומו של ג'ימי באטלר אשר ביקש לעזוב. באותו הקיץ פוטר טום ת'יבודו מאימון הקבוצה, ובמקומו מונה עוזרו ראיין סונדרס. את אותה עונה סיימה מינסוטה במקום ה-11 במערב, ולא העפילה לפלייאוף. בדראפט 2019 בחרה מינסוטה את ג'רט קולבר, ובהמשך העונה צירפה לשורותיה את דיאנג'לו ראסל, שחקנה הצעיר של גולדן סטייט ווריורס, שהגיע תמורת ויגינס. את העונה סיימה מינסוטה שוב מחוץ לפלייאוף, והיא זכתה בבחירה הראשונה של דראפט 2020, בה השתמשה כדי לבחור את אנתוני אדוארדס מאונירסיטת ג'ורג'יה.
מאמני הקבוצה
הנתונים מעודכנים לסוף עונת :
שיאים למשחק בודד
נקודות: 60, קארל-אנתוני טאונס מול סן אנטוניו ספרס, 14 במרץ 2022.
ריבאונדים: 31, קווין לאב מול ניו יורק ניקס, 12 בנובמבר 2010.
אסיסטים: 19, ריקי רוביו מול וושינגטון ויזארדס, 13 במרץ 2017.
חטיפות: 8, טיירון קורבין (1990), טרל ברנדון (2000) וריקי רוביו (פעמיים).
חסימות: 9, רנדי ברואר (1990) וראשו נסטרוביץ' (2003).
נורמן פוסטר
ביוגרפיה
פוסטר נולד במנצ'סטר ולמד ב באוניברסיטת מנצ'סטר לתואר ראשון (BA) וב באוניברסיטת ייל לתואר שני (M.Arch) לאחר זכייתו ב (1961–1962). במהלך לימודיו בייל, הכיר את שותפו לעתיד, האדריכל ריצ'רד רוג'רס ועם חזרתם לבריטניה, הקימו בשנת 1963 את המשרד המשותף, יחד עם נשותיהם  ו (בהתאמה). עם פירוק השותפות, הקים בשנת 1967 את "". משנת 1968 ועד שנת 1983 פוסטר שיתף פעולה עם האדריכל והמהנדס האמריקאי באקמינסטר פולר במספר פרויקטים שהפכו לזרז בפיתוח גישת תכנון רגישה לסביבה.
התכנונים שלו היו בתחילה מעוצבים ומושפעים ממיכון ומהיי-טק אולם עם השנים הוא עבר לקו עיצובי מרומז יותר ומקובל יותר, בקווים חדים ברוח המודרנה.
לפוסטר קריירה אדריכלית מוצלחת במיוחד. כמה מיצירותיו הידועות, הפרושות ברחבי העולם:
נורמן פוסטר הוא האדריכל הבריטי היחידי שזכה בפרס סטירלינג שלוש פעמים: בפעם הראשונה על ההאנגר האמריקאי ו בשנת 1998, בפעם השנייה על מגדל המשרדים ברחוב סנט מרי אקס 30 ("המלפפון החמוץ") בשנת 2004 ובפעם השלישית על בניין המשרדים בשנת 2018. ב-1999 זכה פוסטר בפרס פריצקר לאדריכלות, אות הכבוד הנחשב ביותר בתחומו.
המלכה אליזבת השנייה העניקה לו תואר אבירות ב-1990, וב-1999 הוענק לו תואר אצולה. המשרד של פורסטר מחזיק סניפים ב-20 מדינות ברחבי העולם.
אורי לוברני
אורי לוברני (7 באוקטובר 1926 – 5 במרץ 2018) היה דיפלומט ואיש ציבור ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בחיפה למשפחה אמידה, בנו היחיד של ד"ר אהרון לוברני, וטרינר בעיריית חיפה ומידידיו המקורבים של חסן שוכרי. בבעלות משפחתו היה פנסיון טלטש. הוא למד בבית הספר הריאלי והיה פעיל בצופים. בהיותו נער התנדב לפלמ"ח. היה שותף בארגון ההעפלה ושירת במלחמת העצמאות בתור קצין מודיעין בחטיבה שבע ובחטיבת יפתח.
לאחר המלחמה הצטרף למשרד החוץ, והיה מזכירו של משה שרת. ב-1956 התמנה ליועץ לענייני ערבים לראש הממשלה דוד בן-גוריון, ופעל, בין השאר, לשילוב בני העדה הדרוזית בצה"ל. ב-1963 החליף את יצחק נבון בתפקיד מנהל לשכת ראש הממשלה בן-גוריון, והיה הראשון ששמע ממנו על כוונתו להתפטר, בין השאר בעקבות דרישתו של בן-גוריון (שלא נתקבלה בהנהגת מפא"י) למנות ועדת חקירה ממלכתית למה שכונה "עסק הביש". בסוף 1964 התפטר מתפקיד זה, לדבריו, מכיוון שראש הממשלה לוי אשכול לא נתן בו אמון מלא. ב"על המשמר" נטען שהוחלף בגלל נאמנותו לבן-גוריון. לוברני שב למשרד החוץ, נשלח ללמוד צרפתית בפריז, וביולי 1965 נתמנה לשגריר ישראל באוגנדה (לאחר שהוצע לו לבחור בין להיות שגריר בפינלנד או באוגנדה), שם קשר קשרים עם אידי אמין, שהיה אז סגן הרמטכ"ל. בו-זמנית, שירת גם כשגריר לא-תושב ברואנדה. בשנת 1968 התמנה לשגריר ישראל באתיופיה במקומו של חיים בן-דוד, שנספה בתאונת מטוס בנובמבר 1967. לובראני ריכז באתיופיה את הסיוע הישראלי שהתרכז בצוותים ישראליים של גאולוגים, מומחים לכותנה, רופאים, ומומחי מלונאות. בשנת 1971 התמנה לתפקיד בכיר בקונצרן כור.
בשנת 1973 החליף לובראני את מאיר עזרי בתפקיד שגריר ישראל באיראן. לובראני היה בקשרים הדוקים עם השאה מוחמד רזא שאה פהלווי והיה בין הראשונים שהזהירו מבעוד מועד כי קרב הקץ על משטרו של השאה. ב-1978 החליף אותו בתפקיד יוסף הרמלין. ב-1979 פרש לוברני לעסקים פרטיים.
ב-1990 ניהל את המגעים הדיפלומטיים בין ישראל לאתיופיה שהובילו למבצע שלמה. בין השנים 1983–2000 שימש כמתאם פעולות הממשלה בלבנון, במסגרת זו היה מעורב במגעים עם נביה ברי, מנהיג תנועת אמל, לשחרורו של רון ארד, וכן שימש ראש משלחת ישראל למשא ומתן עם לבנון במסגרת שיחות מדריד. לאחר נסיגת צה"ל לרצועת הביטחון ביוני 1985 ביקש אורי לוברני לשוב לעסקיו, אולם מאחר שהמדיניות הישראלית בדרום לבנון הייתה מורכבת ומסובכת, ביקש ממנו שר הביטחון יצחק רבין לדחות את התפטרותו.
לאחר נסיגת צה"ל מלבנון בשנת 2000 עבר לוברני לשמש כיועץ לשר הביטחון. הוא נשאר בתפקיד זה עד 2010, אז עבר לתפקיד יועץ לשר לנושאים אסטרטגיים, משה יעלון. בנובמבר 2015 פרש משירות המדינה.
בשנת 2014 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
אורי לוברני הלך לעולמו במרץ 2018, בגיל 91.
ימימה אביטל
ימימה אביטל (15 באוגוסט 1929, ט' באב תרפ"ט, קזבלנקה - 11 במאי 1999, כ"ה באייר תשנ"ט, באר שבע) הייתה מורה רוחנית, מיסטיקנית דתית קבלית, שפיתחה תורה המכונה "לימוד חשיבה הכרתית" או "שיטת ימימה".
חייה
אביטל הייתה בתם הבכורה, מבין שבעה, של שמחה ויעיש אביטן בקזבלנקה, מרוקו, שם גדלה וסיימה בית ספר תיכון. בשנת 1949 כשהייתה בת 20, עלתה לישראל והתגוררה בבאר שבע. היא שימשה כמורה בבית ספר יסודי ובשנת 1951 נישאה לאליעזר אביטל, שנמנה עם מקימי ברור חיל ושימש שליח הסוכנות היהודית במרוקו. לזוג נולדו בן ובת. בשנת 1968 נפטר אליעזר, ואביטל עברה לתל אביב.
אביטל תיארה עצמה כצינור המעביר מידע ולא מעבר לכך. למעשה, ניסתה להתרחק מהיחס אליה כאדם, מיעטה להצטלם, לא מסרה פרטים אישיים על עצמה והעבירה את השיעור הרחק מעיני תלמידיה. היא הסבירה שהיא עושה זאת על מנת למנוע תלות וקשר בין המעביר (כלומר אביטל) לבין התלמידים, על מנת שיתרכזו בעבודה הפנימית שלהם ולא יאדירו את דמותה.
ימימה אביטל נפטרה ב-1999, בגיל 69. נטמנה בבית העלמין בבאר שבע.
תורתה
תורתה של אביטל, המזכירה רכיבים מתחום הפסיכולוגיה והקבלה, מנגידה בין מצב של "עומס" רגשי וסגירות פסיכולוגית, ומצב של היעדר עומס, בו יש התקרבות אל המהות האמיתית, אל הטוב שבאדם ולשמחה. הלימוד מבקש לתת כלים לחשיבה הכרתית המקרבת את האדם למהותו. מדובר בכלים מעשיים לקרב את האדם אל עצמו ולא באינפורמציה, או במילותיה של אביטל - "ידיעות".
אף שאביטל הייתה דתייה, ואף שהתורה שלה כוללת מושגים אמוניים, אין קשר בין יישום תורתה לבין שמירת מצוות. רעיונותיה על "הילד הפנימי" המנהל את האדם, ההשתנות המתמדת, הבחירה בטוב, אי ההזדהות, השחרור מאחיזה ועוד, הם רעיונות אוניברסליים המופיעים בתורות שונות במזרח ובמערב, ואין הם מחייבים כל קשר לדת. ייחודה של השיטה בשפה המדויקת והייחודית לה; המילים עצמן מהוות כלי ליצירת מבנים חדשים בתודעה.
במהלך השיעורים מסרה אביטל טקסטים שמכונים "חלקים". בהמשך, תלמידים שפנתה אליהם היו אומרים בקצרה הבנה שיש להם מהחלק שניתן, ואביטל הייתה עונה, מרחיבה או מסבירה. אותם חלקים נרשמו על ידי תלמידיה ומהווים בסיס להמשך הוראת השיטה.
השיעורים לגברים ולנשים היו מועברים מאחורי מחיצה. אביטל לא הסמיכה בחייה תלמידים נאמנים שיעבירו את השיטה. היא נפטרה בפתאומיות. לאחר פטירתה החלו תלמידים שלה להעביר שיעורים תחת השם "שיטת ימימה"; חלקם ספגו ביקורת נוקבת מבנה ישי אביטל שמיסד את משנתה והוציא לאור את ספריה וקיבל קביעת זכויות יוצרים מביהמ"ש המחוזי והעליון וכן הסתייגות מרבנים שטענו ששיטותיהם דרושות בירור.
משפט קנטור-שרדר-ברנשטיין
משפט קנטור-שרדר-ברנשטיין בתורת הקבוצות אומר שאם קיימת פונקציה חד-חד-ערכית מקבוצה A לקבוצה B, וקיימת פונקציה חד-חד-ערכית מהקבוצה B לקבוצה A, אז קיימת פונקציה שהיא גם חד-חד-ערכית וגם על מהקבוצה A לקבוצה B, כלומר שתי הקבוצות שקולות - עוצמתן זהה. המשפט נקרא על שם גאורג קנטור, ארנסט שרדר ופליקס ברנשטיין.
בכתיב עוצמות ניתן לנסח את המשפט כך: אם |A|\le|B| וגם |B|\le|A| אז |A|=|B|. המשפט מכונה גם "למת הסנדוויץ'" (משום שהוא מסיק מאי-השוויונות את שוויון העוצמות).
חשיבותו הרבה של המשפט היא בכך שהוא מראה שהיחס "|A|\leq |B| אם יש פונקציה חד-חד-ערכית מ-A ל-B" הוא יחס יחס אנטי-סימטרי. ברור שהיחס הזה טרנזיטיבי, ואם כך הוא מהווה יחס סדר חלש. כדי להוכיח שהיחס הוא יחס סדר מלא, כלומר שלכל שתי עוצמות a,b מתקיים a \le b או b \le a, דרושה אקסיומת הבחירה.
הוכחות של המשפט
נציג כמה הוכחות של המשפט, המבוססות כולן, בדרכים שונות, על חלוקה של אחת הקבוצות לשני חלקים.
הוכחה באמצעות סיווג של האיברים
נוכיח את המשפט על ידי בניית פונקציה חד-חד-ערכית ועל h מ־A ל־B.
נניח ש-f היא פונקציה חד-חד-ערכית מ-A ל-B, וש-g היא פונקציה חד-חד-ערכית מ-B ל-A. כמו כן נניח, ללא הגבלת הכלליות שהקבוצות A ו-B זרות. נראה שקיימת התאמה חד-חד-ערכית ועל בין שתי הקבוצות. נבנה עבור כל איבר a של הקבוצה A, וכל איבר b של הקבוצה B, סדרת איברים מ-A ומ-B לסירוגין, כך שכל איבר מתקבל על ידי החלת הפונקציה החד-חד-ערכית המתאימה על האיבר שקודם לו:
נשים לב שניתן להמשיך את הסדרה ימינה ללא סוף, אך מאחר ש-f^{-1} ו-g^{-1} לא מוגדרות לכל איברי B ו-A בהתאמה, לא בהכרח ניתן להמשיך את הסדרה שמאלה עד אינסוף. הסדרות יכולות להסתיים משמאל באיבר של A, להסתיים משמאל באיבר של B, או להיות אינסופיות (או מעגליות) לשני הכיוונים. נסווג את הסדרות כסדרות קצה-A, סדרות קצה-B או סדרות ללא קצה בהתאמה. מכיוון ש-f ו-g הן פונקציות חד-חד-ערכיות, לכל איבר בכל אחת מהקבוצות קיימת רק סדרה אחת כזו עד כדי זהות: אם איבר מופיע בשתי סדרות, כל האיברים מימינו ומשמאלו חייבים להיות זהים בשתיהן. הסדרות יוצרות חלוקה של האיחוד של A ו-B. לכן מספיק לבנות פונקציה חד-חד-ערכית ועל מ-A ל-B בכל אחת מהסדרות בנפרד.
כעת, נבנה את הפונקציה החד-חד-ערכית ועל h מ-A ל-B: עבור איברי A ששייכים לסדרת קצה-A, נגדיר את h(a) כ-f(a) (כלומר, נלך צעד אחד ימינה בסדרה המתאימה לאיבר). עבור איברי A ששייכים לסדרת קצה-B, נגדיר את h(a) כ-g^{-1}(a) (כלומר, נלך צעד אחד שמאלה בסדרה המתאימה לאיבר), ובאותו אופן נגדיר גם את h עבור איברי A ששייכים לסדרה ללא קצה. קל לראות שהפונקציה h היא אכן חד-חד-ערכית ועל.
בניה ישירה של ההתאמה
נחליף את הקבוצה B בתמונה שלה, שהיא ממילא שוות עוצמה ל-B משום ש-g חד-חד-ערכית.
כעת אפשר להניח ש- ונתונה פונקציה חד-חד-ערכית ; עלינו לבנות פונקציה כזו שהיא חד-חד-ערכית ועל. נסמן ב-f^n את ההרכבה של f על עצמה n פעמים (כאשר f^0 היא פונקציית הזהות). נאמר שאיבר x\in A הוא מסוג ראשון אם קיימים ו-n \geq 0 כך ש-x = f^n(a), ומסוג שני אחרת. נגדיר פונקציה באופן הבא: h(x) = f(x) אם x מסוג ראשון, ו-h(x) = x אחרת. כעת נוכיח כמה טענות קלות:
הוכחה באמצעות למת נקודת השבת
מסמנים ב-P(A) את קבוצת החזקה של A. ראשית, נוכיח למה: תהי פונקציה שומרת הכלה (כלומר, אם  אז ). אז יש לה נקודת שבת (כלומר קבוצה כך ש-F(C) = C). הוכחה: נתבונן באוסף \mathcal{L} של כל הקבוצות כך ש-. (זהו אוסף לא ריק כי הקבוצה הריקה מקיימת את התנאי). נסמן ב-C את איחוד כל הקבוצות באוסף. לכל c \in C יש כך ש-c \in X ואז, כלומר c \in F(C). הוכחנו, אם כך, ש-. מכיוון ש-F שומרת הכלה, מתקיים, כלומר , ולפי ההגדרה של C כאיחוד,. לכן C היא נקודת שבת.
כעת נבחר. ברור שהפונקציה הזו שומרת הכלה, ולפי הלמה יש לה נקודת שבת, שנסמן ב-C. מכיוון ש-, קיבלנו ש-, ולכן.
דוגמה לשימוש במשפט
נחשב את (כלומר עוצמת קבוצת הפונקציות מהטבעיים לעצמם, שמסומנת גם ):
ראשית נשים לב שמתקיים כי כל פונקציה מהטבעיים לקבוצה \{0,1\} היא בפרט פונקציה מהטבעיים לטבעיים, וכל פונקציה מהטבעיים לטבעיים היא בפרט פונקציה מהטבעיים לממשיים.
פונקציית הזהות היא תמיד חד-חד-ערכית, ולכן אם קבוצה מוכלת בקבוצה אחרת אז עוצמתה לא גדולה ממנה. מכאן:
לפי ההגדרה המוכללת לחזקה, האי שוויון הנ"ל שקול ל:
(כאשר \aleph_0 היא אָלֶף אֶפֶס ו-\aleph היא עוצמת הרצף)
אבל מתקיים וכמו כן, על פי חוקי החזקות:  (להוכחת השוויון, ראו כאן)
לכן, ועל פי משפט קנטור-שרדר ברנשטיין נקבל , משמע קיבלנו.
ספאו (אמסטרדם)
ספאו (בהולנדית: Spui) הוא שמה של כיכר במרכז אמסטרדם שבהולנד. עד שנת 1420 היה אזור ספאו אגם שהיווה את הקצה הדרומי של העיר. בשנה זו הורחבה העיר עת נחפרה תעלת סינגל כחפיר המקיף את העיר. אגם ספאו מולא בשנת 1882 והפך לכיכר. בשנת 1996 שופצה הכיכר והפכה בעיקרה למדרחוב.
מבנים בעלי חשיבות
במרכז הכיכר ניצב הפסל "היקר הקטן" (בהולנדית: Het Lieverdje) המסמל את ילדי העיר אמסטרדם. כמו כן בסמוך לכיכר נמצאת חצר הבחיינהוף מימי הביניים וכן ממוקם בכיכר המאחדנהאוס (Maagdenhuis) - בניין הנהלת אוניברסיטת אמסטרדם. מעברה השני של תעלת סינגל ניצבת הכנסייה הלותרנית הישנה, שנבנתה בין השנים 1632–1633.
וורונוב (מחוז משנה)
מחוז משנה וורונוב (בבלארוסית: Воранаўскі раён) הוא אחד מ-17 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הורדנה בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר וורונוב.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה וורונוב 30,477 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 80.77% פולנים, 13.0% בלארוסים, 3.02% רוסים ו-1.6% ליטאים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (73.56%) ורוסית (14.99%).
אוחריד
אוחריד (במקדונית: Охрид, להאזנה) היא עיר הנמצאת על הגדה המזרחית של אגם אוחריד ברפובליקת מקדוניה הצפונית ומתגוררים בה כ-55,700 תושבים. העיר היא העיר הראשית במחוז אוחריד (Општина Охрид). היא שוכנת מזרחית לאלבאסאן ולטירנה באלבניה, דרומית-מערבית לסקופיה, וצפונית-מערבית לביטולה.
העיר עשירה בכנסיות ובבתים היסטוריים, וב-1980 היא הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ביחד עם אגם אוחריד. מאז 1958 משתרע מדרום לעיר הפארק הלאומי גליצ'יצה (Галичица), הכלוא בין אגם אוחריד ממערב לאגם פרספה ממזרח, ושטחו 227 קמ"ר. שדה התעופה של העיר שוכן על חופו של אגם אוחריד, כ-8.5 ק"מ צפונית-מערבית למרכזה.
אטימולוגיה
ישנם כמה מקורות לשם העיר. לפי אחד מהם, השם אוחריד הוא סלאבי במלואו והוא נגזר מהביטוי "nah rid" שתרגומו לעברית הוא "על גבעה". זהו שמה של העיר במקדונית ובשפות סלאביות דרומיות והיא אכן שוכנת על גבעה. באלבנית היא ידועה כ"אוהר" (Ohër) או "אוהרי" (Ohri) ובטורקית רק כאוהרי. על שמותיה ההיסטוריים של העיר נימנים "דייסריטס" (Dyassarites), שמקורו אילירי ומשמעותו "אנשים שחיים על שפת האגם". לשמה של העיר מספר גרסאות ביוונית, בהן "ליכנידוס" (Λύχνιδος), "אוחרידה" (Ωχρίδα) ו"אחרידה" (Αχρίδα). שני האחרונים נמצאים עדיין בשימוש.
העת העתיקה
העיר המודרנית של אוחריד התפתחה מהעיר העתיקה ליכנידוס, ועובדה זו נזכרת במספר מקורות ביזנטיים שבהם נכתב שהעיר נמצאת על גבעה גבוהה ליד אגם בעל אותו שם. היוונים העניקו לעיר את שמה בעקבות מי האגם שהיו כחולים ושקופים והשם היה בשימוש גם בימי הביניים. העיר שכנה בסמוך לויה אגנטיה, שקישרה את הנמל האדריאטי של דורס, או דירכיון, אל ביזנטיון, וככל הנראה פיליפוס השני מלך מוקדון, הקים מבצר על הגבעה בעיר וזה קדם למבצר שהקים סמואיל מבולגריה במקום במאה ה-11. העדויות הארכאולוגיות מצביעות על כך שבאזור זה אומצה הנצרות בשלב מוקדם, ובישופים מליכנידוס השתתפו במספר רב של ועידות אקומניות. הבישוף הראשון של אוחריד שידוע עליו היה זוסימוש (344).
ימי הביניים
במאה ה-6 חרבה העיר ברעידת אדמה, אולם נבנתה מחדש על ידי יוסטיניאנוס הראשון, שנולד בקרבתה, ונאמר כי קרא לה יוסטיניאנה פרימה (Justiniana Prima), כלומר, העיר החשובה ביותר מבין הערים החדשות שנקראו על שמו. דושן, לעומת זאת, טוען שכבוד זה היה שייך לעיר הרומית העתיקה סקופיה (סקופי), שהייתה עיר ספר נוספת באיליריה. העיר החדשה הייתה לבירת מחוז איליריה, ולמען הנוחות הפוליטית אף הפכה לבירה הדתית של חלקי האימפריה הנמצאים מדרום לדנובה (דרום הונגריה, בוסניה, סרביה, טרנסילבניה, נסיכות מולדובה וולאכיה). יוסטיניאנוס לא הצליח להשיג אישור מיידי לצעד זה מהאפיפיורים אגיפטוס הראשון או סילבריוס, ולמעשה זה נודעה, מלבד ערעור על הסמכות הנוצרית המקומית, גם פגיעה בזכויותיה העתיקות של סלוניקי כמייצגת האפיפיור באזורים האיליריים. למרות זאת, הבישופות החדשה טענה לזכות על, ואף השיגה מעמד עצמאי, מעמד עליו שמרה או נאבקה לשמרו לאורך כל ההיסטוריה שלה מאז. בלחצו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, הכיר האפיפיור ויגיליוס בזכויות הפטריארכיות של מטרופוליטן יוסטיניאנה פרימה בגבולות הרחבים של הטריטוריה האזרחית שלו, אולם האפיפיור גרגוריוס הראשון התייחס אל הפטריארך כמו אל יתר הבישופים האיליריים.
פלישות האווארים והסלאבים במאה ה-7 גרמה להרס המרכז הדתי באוחריד, ובמשך כמאתיים שנים המטרופוליטן לא היה פעיל. אולם, לאחר המרת דתם של שליטי איליריה הבולגרים בשנת 864 לנצרות, וכיבוש העיר בידי הבולגרים ב-867, שוב פרחה הבישופות, ונקראה בשם אחרידה, שם שהופיע לראשונה ב-879. בוועידת קונסטנטינופוליס הרביעית בשנת 869, שולבה בולגריה בדיוקסיה הביזנטית של קונסטנטינופול, וב-870 גורשו ממנה המיסיונרים הלטיניים. החל ממאורע זה קבע המטרופוליטן הביזנטי את מושבו באוחריד.
בין 990 ל-1015 הייתה העיר לבירת האימפריה הבולגרית הראשונה ובין 990 ל-1018 היא אף הייתה מקום המושב של פטריארכיית אוחריד, ושמשה כדיוקסיה של מספר אזורים שכבשו הבולגרים במקדוניה, תסליה ובתראקיה. לאחר שבסיליוס השני בולגרוקטונוס, קיסר האימפריה הביזנטית, כבש את העיר ב-1018, הורד הפטריארך של אוחריד לדרגת ארכיבישוף והוכפף לפטריארך קונסטנטינופול. הקשרים בין אוחריד לקונסטנטינופול התהדקו, אך היו גם מתנגדים לצעד זה, כמו תאופילקטוס מאוחריד (1078) שהיה אחד הפרשנים היווניים המפורסמים ביותר בימי הביניים. בתכתובותיו הוא שמר על העצמאות המסורתית של בישופות אוחריד, ולטענתו, לא נודעה לבישוף של קונסטנטינופול סמכות על בולגריה. כמקום מושבו של בישוף, הייתה אוחריד למרכז תרבותי חשוב. כמעט כל הכנסיות ששרדו בה נבנו על ידי הביזנטיים והבולגרים, ויתר הכנסיות מתוארכות לתקופת השלטון הסרבי קצר הימים בשלהי ימי הביניים. אוחריד נחשבת כמקום לידתו של האלפבית הקירילי, שככל הנראה נוצר על ידי קלמנט, כהרחבה של האלפבית הגלגוליטי.
בומונד הראשון מאנטיוכיה והצבא הנורמני שלו כבשו את העיר ב-1083. במאה ה-13 ובמאה ה-14 עבר השלטון בעיר בין נסיכות אפירוס, בולגריה, האימפריה הביזנטית וסרביה.
השלטון העות'מאני ולאחריו
בשלהי המאה ה-14 נכבשה העיר על ידי האימפריה העות'מאנית ונשארה תחת שלטונה עד 1912. בתחילת המאה ה-16 הגיעה הארכיבישופות לשיא כוחה כאשר כללה את האפרכיות של סופיה, וידין, ולאכיה ונסיכות מולדובה, חלק מהפטריארכיה של פץ' לשעבר (כולל את פץ' עצמה), ואפילו את הדיוקסיות האורתודוקסיים של איטליה (פוליה, קלבריה וסיציליה), ונציה ודלמטיה.
הבישופים הלטיניים של אוחריד במאה ה-17 היו כנראה - כמו בישופי אוחריד בימינו - בישופים טיטולאריים בלבד, כלומר בישופים ללא דיוקסיה משלהם. מכיוון שעצמאותה הכנסייתית של אוחריד מקונסטנטינופול נראתה בתקופה המודרנית כאילו היא עלולה לפתוח פתח להשפעה קתולית בבולגריה, החליט ארסניוס, הפטריארך האורתודוקסי של קונסטנטינופול, לבטל אותה לבסוף ב-1767 באמצעות צו של הסולטאן העות'מאני מוסטפא השלישי. בשיא סמכותה, נמצאו תחת שיפוטה של בישופות אוחריד עשר דיוקסיות מטרופוליטניות ושש דיוקסיות בישופיות.
האוכלוסייה הנוצרית הצטמקה במהלך שנות השלטון העות'מאני וב-1664 היו בעיר רק 142 משפחות נוצריות. במהלך המאה ה-18 הפכה העיר למרכז סחר חשוב שישב על נתיב סחר ראשי, ובסוף המאה כבר התגוררו בה כ-5,000 תושבים. אזור אוחריד, בדומה לאזורים בבלקן, סבל מחוסר שקט בשלהי המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19. אצילים פיאודליים חצי-עצמאיים כמו מחמוד פאשה בושאטלייה ודיילאדין ביי שלטו בעיר ומרדו בממשלה המרכזית בכך שסירבו להעביר לה את כספי המסים, תוך שהם משתמשים בהם כדי לחזק את צבאותיהם הפרטיים. בסוף המאה ה-19 כבר היו באוחריד 2409 משפחות ו-11,900 תושבים, כאשר 45% מהם היו מוסלמים והיתר בעיקר נוצרים אורתודוקסיים.
הקהילה היהודית
תיעוד ליהודים רומניוטים ואשכנזים המתגוררים באוחריד קיים משלהי המאה ה-11. היהודים האשכנזים היו בעיקר פליטי רדיפות ומסע הצלב הראשון שמצאו מקלט בערי מקדוניה אשר היו נתונות בשליטת האימפריה הביזנטית. מהם נודע טוביה בן אליעזר שמקור משפחתו ממגנצא. בן אליעזר העמיד תלמידים רבים ואחד מהם לאו מונג המיר את דתו לנצרות אורתודוקסית וכיהן לימים כארכיבישוף של אוחריד. בהמשך נודע הרב יהודה לאון מוסקוני אשר חי במהלך המאה ה-14.
ב-1395 נכבשה אוחריד על ידי צבאותיו של ביאזיט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית. במהלך המאה ה-15 תקופת שלטונו של מהמט השני הוכרעה האימפריה הביזנטית, והעות'מאנים ביצעו טרנספר אוכלוסיות של יהודים ונוצרים מהשטחים האירופיים לשטחי אסיה הקטנה. יהודים רבים הגיעו לקונסטנטינופול והועסקו שם בעבודות כפייה שעיקרן שיקומה של העיר. יהודי אוחריד הקימו קהילה גדולה יחסית בקונסטנטינופול אשר נודעה במקורות כ"קהל אחרידה" או "קהל אוחריד" ולה שלושה בתי כנסת. אחד מהם בית הכנסת קהל אוחריד השוכן בשכונת באלאט עדיין עמד על תילו בראשית המאה ה-21. מראשית המאה ה-17 לא מתועדת עוד קהילה מאורגנת באוחריד.
אוכלוסיית העיר
אוכלוסיית העיר מונה כ-58,000 תושבים. כ-85% (47,386) מהתושבים הם מקדונים, 5% (כ-2,800) הם אלבנים ו-4% (כ-2,200) הם טורקים. רוב המקדונים הגיעו לאוחריד במאה ה-19 ובמאה ה-20 מהכפרים הסמוכים, מתוך מטרה למצוא עבודה, לעומת מגמה הפוכה של האלבנים באותה תקופה. מבחינת ההשתייכות הדתית יש באוחריד 47,386 נוצרים ו-5,016 מוסלמים.
מונומנטים ומוזיאונים
ליד כנסיית קלמנט מאוחריד נמצא בניין בית הספר הישן שהוסב למוזיאון. במכון למונומנטים היסטוריים והמוזיאון הלאומי של אוחריד נפתחו תערוכות בנושאים סלאביים ב-1985. בעיר מתקיימות כ-500 תערוכות ובהם מוצגים בין השאר תיאורים שונים של העיר במגוון דרכים (צילום, ציור וכדומה). לרגל יום השנה לפטירתם של מתודיוס וקיריל פורסם אוסף כתבים הקשור אליהם. אתרים חשובים נוספים הם מבצר סמואיל מהמאה ה-10 או ה-11, מוזיאון הכתבים הסלאביים, המסגד בשוק העירוני והמסגד בטומבה.
התיאטרון היווני העתיק, נבנה בסביבות שנת 200 לפסה"נ והוא היחיד מסוגו במקדוניה הצפונית. בתקופה הרומית שימש למלחמות גלדיאטורים ולהוצאות להורג של נוצרים. לאחר נפילת האימפריה הרומית הוא הוזנח, ננטש ונקבר תחת הריסות. נתגלה במקרה בשנות ה-80 בעת הכשרת המקום לבנייה. המקום שופץ והוכשר להופעות תיאטרון, שירה, בלט ועוד.
כנסיות באזור
ישנה אגדה הנתמכת על ידי עדות של נוסע עות'מאני מהמאה ה-15 בשם אבליה קלביה שבעיר היו 365 כנסיות, אחת כנגד כל יום בשנה. כיום מספר זה קטן בהרבה. אולם, בימי הביניים אוחריד זכתה לכינוי ירושלים הסלאבית. מלבד היותה מרכז דתי אזורי חשוב, אוחריד היא גם מקור לידע ותרבות פאן-סלאבית. הכנסייה המשוחזרת בפלאושניק, שנהרסה על ידי העות'מאנים בעבר, הייתה למעשה אחת מהאוניברסיטאות העתיקות ביותר בעולם המערבי, והיא מתוארכת לתקופה שלפני המאה ה-10.
במרחק של כ-20 קילומטרים מאוחריד נמצאת כנסיית אם האלוהים הקדושה. כנסייה זו נמצאת ליד הרי גליצ'יקה לחופי אגם אוחריד ובסמוך לכפר הדייגים טרפייצ'ה. הכנסייה, ביחד עם סווטי נאום הנמצא במרחק 25 קילומטרים דרומית לעיר, היא בין המונומנטים ההיסטוריים החשובים ביותר באזור.
תחבורה וכלכלה
נמל התעופה אוחריד שוכן במרחק מספר קילומטרים בכיוון צפון-מערב מהעיר, ובכל שנה עוברים בו כ-800 כלי טיס ו-30,000 נוסעים. נמל זה הוא אחד משני הנמלים הבינלאומיים במקדוניה הצפונית.
התשתית התחבורתית באוחריד במצב טוב. הדרך הראשית מגוסטיבר וקיצ'בו עוברת דרך העיר, ומסתיימת בעיר הבירה סקופיה. מכביש זה יש התפצלויות לכיוון ביטולה וסטרוגה, וכן לכיוון הגבול עם יוון ואלבניה. התפצלות נוספת מובילה לעיר האלבנית פוגרדץ. עם זאת, בדרך זו מתרחשות תאונות דרכים בכמות לא מבוטלת, וחלקן קטלניות. ישנם תכנונים לבנות מסילת רכבת מקיצ'בו שתעבור דרך העיר לכיוון שטרוגה ואלבניה. באגם אוחריד מופעלות מספר סירות בתשלום בנתיב אוחריד-סווטי נאום (עיירה קטנה במקדוניה הצפונית).
בעונת הקיץ יש חשיבות רבה לתיירות כאחד מבסיסי הכלכלה המקומית. מרכז העיר ההיסטורי והאגם מושכים תיירים רבים מכל העולם. חיי הלילה בתקופה זו פעילים מאוד. בחלק הדרומי של העיר יש בתי מלונות רבים שבדרך כלל מלאים בתקופה זו.
כמו כן, תושבי אוחריד מתפרנסים מאספקת שירותים שונים לתיירים. רוב האוכלוסייה מתפרנסת מעסקים קטנים וממסחר.
אתר היכרויות
אתר היכרויות הוא אתר אינטרנט המאפשר למשתמשים למצוא בני או בנות זוג, למטרות רומנטיות, מיניות או אחרות, בהתאם להעדפותיהם. אתרי היכרויות מכילים מאגר מידע הכולל פרופיל אישי של מנויים. כל אדם המעוניין להצטרף לשירות, ממלא טופס הרשמה באתר ויוצר לעצמו פרופיל.
רקע היסטורי
שימוש בטכנולוגיה לשם מציאת בן זוג התקיים עוד לפני המצאת האינטרנט. בעיתונים התפרסמו מודעות לוח שבהן המפרסם הציג בקצרה את עצמו או את מאפייני בן הזוג המבוקש, והמשך הקשר נעשה באמצעות הדואר. בתחילת ימי המחשוב הוצעו שירותי שידוכים באמצעות מחשב. כל מעוניין מילא טופס ובו מאפייניו ומאפייני בן הזוג שהוא מחפש. הנתונים שבטופס הוזנו למחשב, שבאמצעות אלגוריתם התאים בין הפונים לשירות. המצאת האינטרנט המירה שירותים אלה לאפליקציות היכרויות, נוחות הרבה יותר לשימוש.
אופי הפעילות באתרי היכרויות
אתרי היכרויות שונים יכולים לפעול בדרכים שונות. חלקם דורשים תשלום, עבור השימוש באתר או בשירותים מסוימים בו, ואחרים חינמיים המתקיימים מפרסומות או תרומות. הכניסה לאתרים יכולה להיות מותנית בתנאי בסיסי כלשהו (למשל, אתר המיועד להיכרויות במדינה מסוימת או בקרב בני לאום או דת מסוימים, או אתר המיועד לבעלי העדפה מינית מסוימת) ואף במתן "המלצה" (קרי, הזמנה) מאחד או אחת מחברי הקהילה.
האתרים עצמם לעיתים מכוונים את הקהילה למטרה מסוימת – בין אם למטרת ידידות, קשר רומנטי, מין מזדמן וכדומה.
אתרי היכרויות פועלים לעיתים כמעין מנוע חיפוש בתוך אינדקס המנויים בהם. המשתמשים מחפשים אחרים המתאימים לרצונותיהם ומאוויהם לפי פרטים אשר כתבו בפרופיל שלהם או הגדרות אשר מילאו. מעבר לנושאים הטריוויאלים, כגון מין, גיל ואזור מגורים, פרטים אלו יכולים להיות ספציפיים יותר – כגון הרגלי עישון או שתייה ותחביבים. אתרים מסוימים מנסים, על סמך מידע זה, להתאים באופן אלגוריתמי את המנויים בו זה לזה. לצורך שיפור ההתאמה המנויים לעיתים מעודדים לענות על שאלות ומבחנים רבים על אופיים והעדפותיהם בבני זוג.
אתרי היכרויות בישראל
בישראל, אתרי היכרויות החלו לפעול עוד בימיו הראשונים של האינטרנט המסחרי. ישנם גם אתרים מיוחדים המותאמים לקהלים מפולחים, כמו להט"בים, דתיים לאומיים, בעלי מוגבלויות.
שימוש מופרז באפליקציות הכרויות
סקר שנעשה על ידי ד"ר ריקי טסלר, מהמחלקה לניהול מערכות בריאות, הפקולטה למדעי הבריאות, אוניברסיטת אריאל בשומרון, שכלל מדגם מייצג של 500 משתתפים - סטודנטים, רווקים ורווקות, מהאוכלוסייה החילונית והדתית בישראל, בנושא של השימוש באפליקציות הכרויות מצא כמה תובנות.
על פי המחקר, נכון לשנת 2020, יותר מ-80 אחוז משתמשים באפליקציות היכרויות. הסיבה לכך היא הפחד מהחמצה שנקרא Fear of Missing Out: FOMO. הפחד להחמיץ מועמדים פוטנציאליים לזוגיות גורם להם להישאר באפליקציות ובעצם להשתמש באפליקציות באופן מופרז בלי שליטה. בנוסף, קרבה ומיידיות עלולים לקדם שימוש בעייתי, מכיוון שהאופציה לזוגיות פוטנציאלית בקרבת מיקום מעודדת את הציפייה שהאפליקציה תאפשר למשתמשים קשר מיידי בלי יותר מדי מאמץ. מחקרים רבים הראו שאפליקציות היכרויות הן לא מזיקות ב-100%, תלוי מאוד אופן השימוש והאם משתמשים בהן באופן מופרז.
הקרב על המוח - האלגוריתם של אהבה
באפריל 2023 הוקרן ב"קשת 12" סרט תעודה שיצר דרור גלוברמן, ששמו "הקרב על המוח – האלגוריתם של האהבה". בסרט הוא יוצא למסע בעקבות האלגוריתם של אפליקציות ההיכרויות. הסרט עוקב אחרי הרגלי השימוש של שישה רווקים ורווקות שהיו וחלקם עדיין משתמשים באפליקציות ההיכרויות. גלוברמןמנסה לתחקר ושואל אותם כמה שנים הם באפליקציות לכמה דייטים הם ייצאו והאם היו להם קשרי זוגיות ארוכים. התוצאה על פי מחקרים רבים היא, שהצעירים של היום מתמודדים עם פחות מערכות יחסים, פחות סקס ויותר בדידות. במהלך הסרט מרואיינים פסיכולוגים, פסיכיאטרים, סקסולוגים ועוד אנשי מקצוע שמסבירים מדוע אחוז גדול מהצעירים של היום לא מצליח למצוא זוגיות משמעותית. אחת המרואיינות בסרט, ד"ר ליאת יקיר, אומרת, "אפליקציות היכרויות גורמות לנו לעבור התעללות רגשית. המטרה העיקרית של האפליקציה היא שתישאר באפליקציה אהבה לא מעניינת אותם". אחד הרווקים שהתראיין בסרט אמר "כולנו יודעים שלרוב אפליקציות ההיכרויות לא עובדות ועדיין אנחנו ממשיכים עם זה".
ברוזה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אבראהים (נהר)
נהר אבראהים (בכתיב ערבי: نهر ابراهيم) הוא נהר בלבנון הזורם ממזרח למערב מהרי הלבנון הצפוניים אל הים התיכון, ונשפך לים בין ג'וניה לגבל. תחילתו של הנהר במערת אפקה ומפלי אפקה. נהר אבראהים הוא אחד היעדים התיירותיים המובילים בלבנון. בסקר של איכות המים, נמצא הנהר כנהר הכי פחות מזוהם בלבנון.
במיתולוגיה
בתיאורים מהעבר של לוקיאנוס הסורי ופילו מגבל מסופר שהנחל היה מאדים באביב מסחף של חול אדום, דבר שקושר לסיפור על אדוניס במיתולוגיה היוונית, לפיו ארס גרם לפציעתו של אדוניס בידי חזיר בר, פציעה שאדוניס דימם ממנה למוות בזרועותיה של אפרודיטה. על פי לוקיאנוס, במקורות הנהר היה מקדש שבו התקיים פולחן יווני.
הרב יהוסף שוורץ, בספר 'תבואות הארץ' שיצא לאור בשנת 1845, מתאר את נהר אבראהים וסביבותיו ומציין שבעבר נקרא נהר אדוניס. הוא מציין גם שבהרי השוף נמצא מעיין הנקרא "עין אחאב", שמימיו זורמים לנהר אבראהים. את המעיין הזה הוא מזהה עם "באר אחאב", המוזכרת במסכת פרה (פרק ח', משנה י"א).
פאולוס השני
פאולוס השני (בלטינית: Paulus II; 23 בפברואר 1417 – 26 ביולי 1471) היה אפיפיור מ-30 באוגוסט 1464 ועד מותו. נולד בשם פייטרו בארבו (באיטלקית: Pietro Barbo).
עד הכתרתו
נולד בוונציה למשפחת סוחרים, אחיה של אמו היה האפיפיור אאוגניוס הרביעי ואביו סייע לגיסו לעלות על הכס. בתמורה, קידם אאוגניוס את אחיינו וב-1440 מינה אותו לחשמן. ב-1445 החל לכהן ככומר הראשי של בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא.
כאפיפיור
נבחר לאפיפיור בקונקלווה קצרה במיוחד, שכללה סבב הצבעה יחיד בו השיג רוב של 14 מתוך 19 החשמנים הבוחרים. ההסכמה על בחירתו כללה הסכם במסגרתו הוגבל מספר החשמנים לעשרים וארבעה, האפיפיור הוגבל לאחיין יחיד אותו הורשה לקדם למעלת חשמן, נאסר עליו לצאת את רומא ללא הסכמת רוב החשמנים ולצאת את גבולות מדינת האפיפיור ללא הסכמת כולם. כן התחייב האפיפיור להמשיך את המלחמה נגד האימפריה העות'מאנית ולכנס ועידה אקומנית בתוך שלוש שנים. עם זאת, כמעט מיד לאחר בחירתו ביטל פאולוס את ההחלטות, מתוקף היותו מונרך אבסולוטי במדינת האפיפיור ובעל סמכות עליונה בעולם הדתי. הוא הסתגר בלשכתו, קיבל מעט מבקרים, וגם אותם רק בשעות הלילה. ב-1469 עבר להתגורר בארמון ונציה (שנקרא אז ארמון סן מרקו) מחוץ לוותיקן. הארמון עוטר ביצירות אמנות רבות שהזמין.
ב-1466 ביטל האפיפיור את המחלקה בקוריה הרומאית שעסקה בניסוח מסמכי הכס הקדוש, כיוון שהמועסקים שם גילו נטייה לכתיבה וחשיבה המושפעת מרוח ההומניזם. אחד מבכירי הפקידים, ברתולומאו פלטינה, כתב מכתב גינוי לאפיפיור על כך שהוא כופה גישה שמרנית וסגורה. בתגובה נעצר ועונה. בהוראת יורשו של פאולוס, האפיפיור סיקסטוס הרביעי, חיבר פלטינה את החיבור Vitæ Pontificum Platinæ ("חיי האפיפיורים", ראה אור ב-1479), שהיה כתב גינוי חריף נגד פאולוס שתואר בו כרודף כבוד, ראוותן, גרגרן, רודף בצע, גנדרן וחובב גלימות (אולי רמז להומוסקסואליות).
באותה שנה נידה פאולוס את ייז'י מפודבראדי, מלך בוהמיה, עקב שאיפתו של האחרון לאחד את אירופה תחת שלטון פרלמנטרי, ושיחרר את אצילי בוהמיה מנדרי הנאמנות למלכם. בכירים שניסו להניא את פאולוס מהנידוי, נודו אף הם.
על אף שמרנותו, אימץ פאולוס את הדפוס. ב-1467 העניק לשני מדפיסים גרמניים, ארנולד פנרץ וקונרד שוויינהיים להקים בית דפוס ברומא. הוא הוציא צווים שאסרו נקמת דם וכן צווים שהבטיחו את שלומם של היהודים, אסרו פרעות ביהודים והדריכו ליחס הוגן ליהודים.
אין ודאות לגבי נסיבות מותו הפתאומי. יש טענה לפיה נפטר משבץ מוחי לאחר ארוחה שופעת במיוחד, אחרים טוענים שהורעל. טענה ששבה ועולה היא שהאפיפיור מת במהלך יחסי מין הומוסקסואליים.
לאחר מותו נבחן הונו האישי. בחדרי האוצר שלו נמצאו פנינים בשווי 300 אלף דוקט ותכשיטי זהב ואבנים טובות בשווי 300 אלף נוספים, כולל יהלום ענק בשווי 7,000 דוקט. בממון נעשה שימוש למימון המלחמה באימפריה העות'מאנית.
הר גילון
צידו הדרומי של ההר מצוקי, ובתחתיתו זורם נחל חילזון. צידו הצפוני של ההר מתון, והוא גולש אל בקעת בית הכרם. ממזרח תחום ההר בידי בקעת מגד. ממערב להר ועד חוף הים התיכון אין הרים נוספים, ולכן מנשבת בו רוח מערבית חזקה בכל ימות השנה.
על רכס ההר מצויים שני יישובים קהילתיים: גילון וצורית. על מורדותיו הצפוניים נמצאים כמה בתים המהווים את חלקו הדרומי של הכפר הערבי מג'ד אל-כרום. על גבעה במורדותיו הדרומיים נמצא היישוב שורשים. על ההר נמצא בית הספר היסודי הר גילון על שם ד"ר יעל פוזנר, המשרת את יישובי משגב הקרובים להר. מרבית ההר שייך מבחינה מוניציפלית למועצה האזורית משגב.
בתחתית ההר נכרו מנהרות גילון לצורך מעבר רכבות בקו מסילת עכו - כרמיאל.
היסטוריה של אוגנדה
ההיסטוריה של אוגנדה כוללת את ההיסטוריה של העמים שחיו בשטחי אוגנדה ושל דברים שקרו באזור זה.
אוגנדה לפני 1900
הראיות הראשונות לקיום חיים באוגנדה הן מלפני 50,000 עד 100,000 שנים, כפי שרואים משרידי כלי אבן שהתגלו בנהר קאגרה.מיקומה של אוגנדה, אקלימה הנוח מגובה 1,200 מטר ומעלה, וכמות משקעים טובה באזור אגם ויקטוריה למקום מרעה נוח כבר במאה ה-4 לפני הספירה. דגימות לבה מחלקו התחתון של אגם ויקטוריה גילו כי בעבר כיסה את המקום יער גשם צפוף. בשנות ה-30 של המאה ה-19, כאשר הגיעו סוחרים ערבים ממובלעותיהם במזרח אפריקה (לאורך האוקיינוס ההודי) לאזור אוגנדה, הם מצאו מספר ממלכות אפריקניות בעלות מוסדות פוליטיים מבוססים ששלטו במספר מדינות. בעקבות הסוחרים הללו, הגיעו לאוגנדה בשנות ה-60 (המאה ה-19) חוקרים בריטים שחיפשו את מקורו של נהר הנילוס. בשנת 1877 הגיעו לאוגנדה מיסיונרים פרוטסטנטים, בעקבותיהם, הגיעו לאוגנדה ב-1879 מיסיונרים קתולים.
אוגנדה הקולוניאלית
ב-1888 הפכה החברה האימפריאלית-בריטית למזרח-אפריקה לשליטה באזור אוגנדה בעזרת תעודת-זכויות ממלכתית שאישרה זאת. הכרזה זו חוזקה ב ועידת ברלין על ידי הסכם אנגלי-גרמני שהיקנה לבריטניה את השליטה בקניה ואוגנדה. עלויות השליטה הגבוהות גרמו לחברה לוותר על השטח ב-1893 ותפקודיה המנהליים הועברו לנציב בריטי. ב-1894 נכנסה ממלכת בוגנדה, אחת הממלכות השבטיות החשובות באזור אוגנדה, תחת הגנה בריטית רשמית.
תחילתה של אוגנדה העצמאית
בריטניה העניקה לאוגנדה עצמאות ב-9 באוקטובר 1961 , הבחירות נערכו ב-1 במרץ. בנדיקטו קיוואנוקה מהמפלגה הדמוקרטית נבחר לשר הראשי הראשון. אוגנדה שמרה על חברותה בחבר העמים הבריטי. ב-25 באוקטובר 1962 הצטרפה אוגנדה לאומות המאוחדות כחברה ה-110.
בשנות הפריחה, המחלוקת העיקרית התרחשה בין התומכים במדינה לבין התומכים בפדרציה חופשית בה מוענק כוח רב יותר לממלכות-השבטיות המקומיות. התמרון הפוליטי הגיע לשיא כאשר בשנת 1966, ראש הממשלה, מילטון אובוטה, ביטל את החוקה, העניק לעצמו את כל כוחות הממשלה ופיטר את הנשיא ואת סגן-הנשיא. בספטמבר 1967, חוקה חדשה הגדירה את אוגנדה כרפובליקה, העניקה לנשיא אף יותר כוח וביטלה את הממלכות המסורתיות.
אוגנדה תחת שלטון אמין
ב-25 בינואר 1971, ממשלתו של אובוטה גורשה על ידי הכוחות המזוינים בהנהגת אידי אמין דאדא. אמין הכריז כי הוא הנשיא, ביטל את הממשלה ושינה את החוקה כך שהוא יקבל לידיו שליטה מלאה.
שלטונו של אידי אמין התקיים במשך שמונה שנים והביא את המדינה לשפל כלכלי, התפוררות חברתית ופגיעה חמורה בזכויות אדם. הקבוצות האתניות אצ'ולי ולאנג'י היוו נרדפו על ידי אמין משום שהם תמכו בעבר באובוטה (שהיה בן לשבט הלאנג'י) והיוו חלק גדול מהצבא. ראשית נרצחו קציני הצבא שהשתייכו לשבטים אלו, ולאחר מכן נתן אמין פקודה לרכז את כלל חיילי הצבא בני השבטים אצ'ולי ולאנג'י בקסרקטינים ולרצחם באמצעות פיצוץ הקסרקטין או הוצאתם אחד אחד ודקירתם. הגופות נקברו עם המבנים על ידי דחפורים או הושלכו לנהרות.
אמין הקים שלוש יחידות צבאיות שאוישו על ידי דרום-סודאנים ובני השבטים נוב וקאקואה (שבטו של אמין), אשר היו נתונות תחת פיקודו האישי ועסקו בהטלת טרור פוליטי ורצח של אנשי אליטה - אנטלקטואלים, שרים ושופטים לשעבר.
ב-1978, ועדת המשפטנים הבינלאומית העריכה כי יותר מ-100,000 אוגנדים נרצחו תחת שלטונו של אמין. אולם יש המעריכים את המספר בכ-300,000.
באוקטובר 1978, הצבא הטנזני הדף פלישה של צבאו של אמין לשטח טנזניה. הצבא הטנזני, שגובה על ידי גולים אוגנדים ורואנדים, ניהל מלחמת חופש נגד צבאו של אמין ונגד חיילים לובים שנשלחו לעזור לו. ב-11 באפריל 1979, נכבשה העיר קמפלה ואמין ברח עם שארית חייליו.
מלחמת האזרחים
לאחר גירושו של אמין, הקימה "החזית הליברלית העממית של אוגנדה" ממשלה זמנית שנשיאה היה יוסוף לול. ממשלה זו אימצה שיטת ניהול משרדית ויצרה גוף פרלמנטרי הידוע כ"וועדה העממית המייעצת". הוועדה והממשלה של לול הביעו השקפות פוליטיות שונות מאוד. ביוני 1979 החליפה הוועדה את לול בגודפריי בינייסה בעקבות הוויכוח על היקף הכוחות שבידי הנשיא. ב-1980, בינייסה פוטר מאותם סיבות כשל קודמו. כעבור זמן מה, אוגנדה נשלטה בידי ועדה צבאית שבראשה ישב פאולו מוואנגה. הבחירות בדצמבר 1980 החזירו למילטון אובוטה את הנשיאות ומוואנגה שירת כסגנו. תחת שלטונו של אובוטה, הפרו כוחות הביטחון את זכויות האדם במידה רבה. בניסיון לדכא את המרד של צבא ההתנגדות העממי בראשות יוורי מוסווני באזור בוגנדה, בשנת 1983 ביצע הממשל גירוש המוני ממחוז לווארו שבבוגנדה, בו גורשו כ-750 אלף פליטים במחנות שנוהלו תחת משטר צבאי. אזרחים שנתגלו באזור המחנות חוסלו כ"אנשי גרילה", והצבא בזז מחבל הארץ מזון ומשאבים, שהביאו לרעב ולתמותה נוספת. דו"ח של אמנסטי מהשנים 1981–1985 מעריך שתחת משטרו של אובוטה נהרגו כ-500,000 איש. רבים מאנשי הצבא שביצעו את הרציחות היו בני השבטים אצ'ולי ולאנג'י ששרדו את שלטון אמין.
ב-27 ביולי 1985 השתלטה חטיבה צבאית, שהורכבה בעיקר מחיילים ממוצא אצ'ולי והונהגה בידי גנרל בסיליו אולארה אוקלו, על קמפלה והכריזה על ממשלה צבאית. אובוטה ברח לגלות בזמביה. השלטון החדש, שבראשו עמד מפקד חילות ההגנה לשעבר, גנרל טיטו אוקלו (אין קשר לגנרל אולרה-אוקלו), פתח במשא ומתן עם חיל המורדים של מוסווני והבטיח לשפר את הכבוד לזכויות אדם, לחסל את היריבות השבטית ולקונן מערכת בחירות חופשית והוגנת. עם זאת, הממשלה החדשה דרסה זכויות אדם רבות בניסיונה לדכא את המרד ולהפסיק את התמיכה בצבא ההתנגדות העממי.
בסתיו 1985, נוהל משא ומתן בין ממשלת אוקלו לצבא ההתנגדות העממי בניירובי בתמיכתו של הנשיא הקנייתי דניאל אראפ מוי, שחתר להשגת הפסקת אש והקמת קואליציה מאוחדת. למרות ההסכמה על הפסקת אש, כוחות צבא ההתנגדות העממי המשיכו להילחם ובינואר 1986 כבשו את קמפלה ואת אוגנדה. כוחותיו של אוקלו ברחו צפונה לסודאן. כוחותיו של מוסווני הקימו ממשלה כאשר מוסווני הוא נשיאה.
תחת שלטון הדיקטטור מוסווני
תחילה הממשלה החדשה, שנשלטה בידי מוסווני ואנשיו ("תנועת ההתנגדות העממית"), טענה שתביא סוף לפגיעה בזכויות-אדם שאפיינה את הממשלות הקודמות, תיזום חופש פוליטי וחופש תקשורתי אך עד מהרה נחשף כי צבא ההתנגדות העממית רצח מאות אלפי אזרחים במהחל המלחמה. עם זאת הממשלה בראשות מוסווני הנהיגה רפורמות בכלכלה לאחר התייעצות עם קרן המטבע הבינלאומית, הבנק העולמי וממשלות תורמות וקיבל סיוע כספי ממדינות המערב
באזורים צפוניים כאצ'ולילנד, היו כוחות מזוינים המתנגדים לממשלה מאז 1986. בין הכוחות האצ'וליים היו הצבא הדמוקרטי של אזרחי אוגנדה ותנועת הרוח הקדושה. התנועה המורדת צבא ההתנגדות של האל, שבראשה עומד ג'וזף קוני, אשר הנהיג חטיפה המונית של ילדים לשם גידולם כחיילים וכעבדי-מין המשיכה במלחמה. בשנת 2006 הובס צבא ההתנגדות של האל, אך רבים מקורבנותיו המשיכו להיות עקורים וחוששו לחזור לבתיהם במשך שנים רבות.
ב-1996, בזמן מלחמת קונגו הראשונה, אוגנדה הייתה תומכת עיקרית בהדחתו של הנשיא הזאירי, מובוטו ססה סקו, ותמכה במנהיג המורדים לאורנט דסירה קבילה. בין 1998 ל-2003, אוגנדה לקחה חלק במלחמת קונגו השנייה כנגד הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו והמשיכה לתמוך בקבוצות מורדים כמו "התנועה לשחרור קונגו". בין השאר פעל צבא אוגנדה פעל לעצור ציד המכשפות בקונגו, לאחר שיותר מ-800 בני אדם נהרגו בעיר ובסביבתה, באשמת מעורבות במעשי כישוף נגד שכניהם.
במרץ 2001 נערכו שוב בחירות לנשיאות, על שינויים פוליטיים וחוקתיים שהוצעו בשנים 2000 ו-2001. אך מוסאוני נבחר שוב לכהונה לאחר שהתמודד נגד קיזה בסיגיה, שלחם לצד הנשיא בתנועת ההתנגדות, שטען שהנשיא בגד בערכיו והפך לרודן. במהלך הבחירות עלו טענות לזיופים נרחבים. מאז פעל מוסווני להמשיך ולשמר את נשיאותו באמצעות בחירות לא תקינות, מעקב מתמיד אחרי פעילי האופוזיציה ורדיפתם, עינויים, העלמת מתנגדיהם ורציחתם, הגבלת חופש העיתונות.
ב-2006 נערכו בחירות בהם נבחר מוסווני שוב ואשתו, ג'נט מוסווני, נבחרה לפרלמנט.
בדצמבר 2013 הפרלמנט של אוגנדה העביר הצעת חוק המטילה מאסר עולם על "מעשים הומוסקסואליים חמורים". החוק, שהוצג בשנת 2009, כלל במקור הצעה לעונש מוות, אך הפרלמנט אישר גרסה מתוקנת שלו. מדינות רבות, בהן ארצות הברית, מתחו בעבר ביקורת קשה על הצעת החוק. גרמניה אף עצרה את הסיוע הכספי שהעניקה למדינה, וציטטה את ההצעה כאחת הסיבות לכך.
בינואר 2021 נבחר מוסווני לכהונה שישית ברציפות.
מסלול אלומה
מסלול האלומה במאיץ חלקיקים
מסלול האלומה במאיצי חלקיקים נמצא, בדרך-כלל, במנהרה תת-קרקעית. לרוב, הוא מורכב מצינור מתכת הנקרא צינור האלומה, שבו נמצא ריק גבוה כך שנמצאות בתוכו מעט מאוד מולקולות המפריעות לאלומת החלקיקים המואצים. כאשר יש מולקולות בצינור הן עלולות לפזר את אלומת החלקיקים במקרה של התנגשות. סמוך למתקן נמצאים מכשירים וציוד הנועדים לייצור, ניטור, האצה, ותחזוקה של קרן החלקיקים. אלה יכולים להיות מחוברים למסלול האלומה ישירות או להימצא בקרבתו. מכשירים אלה כוללים מתמרים  (רכיבים הממירים אות פיזי לאות חשמלי ולהפך), מכשירי דיאגנוסטיקה,  עדשות,  קולימטורים  (מקבלים),   צמדים תרמיים, משאבות  יונים, מדי יונים, ותאי   יינון. ישנם גם אמצעי קירור המשתמשים במים על מנת לקרר את ה מגנטים  הדו-קוטביים והארבע-קוטביים. לחץ, כמו זה הנוצר מאוויר דחוס, מווסת את משאבות הריק ואת המניפולטורים שעל מסלול האלומה.
מסלול אלומת נייטרונים
תחנה סופית ניסיונית במתקן מחקר לנייטרונים נקראת מסלול אלומת נייטרונים. הניסויים בדרך-כלל מודדים את התפזרות הנייטרונים מהמדגם שנבחן בניסוי.
מבנה
מסלול האלומה מורכב מבקתה אופטית, בקתה ניסיונית, ובקתת בקרה המסודרות בשורה זו אחר זו.
בקתה אופטית
עבודתו העיקרית של המסלול היא לעבד את קרינת הרנטגן  שסופקה על ידי המאיץ. בבקתה זו נמצאים מראות ורכיבי אופטיקה המותאמים לסביבה של חום רב, שכן האלומה נושאת כמות עצומה של אנרגיה בשטח קטן.
בקתה ניסיונית
לאחר מכן, כמות קטנה של חומר מונחת באלומת הרנטגן. החומר נמצא באוויר, מקורר על ידי הליום או חנקן, או בתוך חלל מותאם השומר על תנאי ניסוי מסוימים. מסביב לחומר נמצאים גלאים המקליטים את קרן הרנטגן העוברת דרכם או את קרן הרנטגן החוזרת מדגימת החומר. בסינכרוטרון, הגלאים עשויים מחומר ההופך את הפוטונים של קרינת הרנטגן לאור נראה או לאות חשמלי. לאחר מכן נמצאים גלאים שקולטים את האור או את האות החשמלי.
בקתת בקרה
בבקתת הבקרה החוקרים משתמשים בתוכנה מותאמת על מנת לשלוט על אלומת החלקיקים ועל המכשירים האחראים ללקיחת הדגימות. נוסף על כך, תוכנה זו אחראית גם לאיסוף הנתונים שנקלטו מהניסוי.
(צילום של שני צינורות אלומה ממכון המחקר לפיזיקת חלקיקים CERN)
נבחרת איי קיימן בכדורגל
נבחרת איי קיימן בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של איי קיימן.
דאון ביט
דאון ביט (אנגלית: Down Beat) הוא כתב עת המוקדש בעיקר למוזיקת ג'אז, בלוז ונושאים קרובים, כתב העת יוצא כירחון (מדי חודש). כתב העת נוסד בשיקגו בשנת 1934 והוא מכיל סקירות על תקליטים חדשים וציוד (כלי נגינה, מגברים, אפקטים וכדומה), ביקורות על תקליטים, DVD, ספרים בנושאי המגזין, מאמרים, גליונות המוקדשים לנושא או ליוצר מסוים וכדומה. בעבר היה כתב העת גם מקור לחדשות ורכילות הנוגעים לעולם הג'אז אולם חלקים אלה החלו גוועים לאור כמויות המידע שהלו להתפרסם באופן יומיומי בכלי תקשורת אחרים. כתב העת עורך מפעם לפעם משאלי קוראים בנושאים שונים ובפרט את משאל הקוראים השנתי ומשאל המבקרים השנתי לבחירת אמן הג'אז אשר ייכנס באותה שנה ל"היכל התהילה של הג'אז" (ראו להלן).
מבקרי כתב העת משתמשים שיטת דירוג של כוכב אחד עד חמישה כוכבים לדירוג תקליטים, ספרים ו-DVD ודירוג זה מפורסם בצד המוצר בחנויות ואתרים רבים. טור נוסף בכתב העת הוא "מבחן העיניים העצומות" (שהומצא על ידי המבקר לאונרד פד'ר) בו ניתנים לאמן או מבקר תקליטים של יוצר מסוים להערכה, מבלי לספק לו מידע מי האמן המבצע.
ההיסטוריה של כתב העת
כתב העת נוסד על ידי אל (אלברט) ליפשולץ (Al (Albert J.) Lipschultz) ואדולף בסמן (Adolph Bessman) שאספו קבוצת חובבים (רובם לא היו עיתונאים או מבקרים מקצועיים) אשר ביקרו במועדוני ג'אז ורצו לדווח על הופעות שראו וליצור קשר בין מוזיקאים. מגליונו השני החל כתב העת ליצור רשימת נגנים שהיו חברים בתזמורות ה"ביג בנד" של שיקגו, בהם אמנים אלמונים דאז שיהפכו לכוכבים מובילים. אמנים אלה אף הוחתמו כמנויים והיו גם ספקי ידיעות וגם קוראים. כותרת המשנה של המגזין הייתה "Musicians Magazine" (לאמור: מגזין המוזיקאים).
כתב העת ליווה את תחילת היפרדותם של נגנים מהתזמורות הגדולות והתחלת יצירת הרכבים שהתבססו על וירטואוזיות אישית ונתנו יותר מקום לביטוי אישי כמו הרכביהם של בני גודמן וג'ין קרופה.
אחד הכותבים המשפיעים ביותר שכתב בכתב העת משנות השלושים ועד שנות השישים היה ג'ון האמונד, האיש שקידם מעל דפי כתב העת אמנים כבילי הולידיי, בני גודמן, קאונט בייסי, צ'ארלי כריסטיאן, אריתה פרנקלין, בוב דילן, ברוס ספרינגסטין, שרה ווהן ורבים אחרים. הוא לא הסתיר את דעותיו הפוליטיות והחברתיות בכתיבתו. למשל, הוא ביקר את דיוק אלינגטון לא על המוזיקה שלו אלא על אדישותו למדיניות ההפרדה בין לבנים ואפרו-אמריקאים, מדיניות לפיה הוא ותזמורתו, האפרו-אמריקאים, הופיעו באולמות שהכניסה אליהם הותרה ללבנים בלבד. בהשפעתו הפך דאון ביט לנושא דגל רעיון ביטול מדיניות ההפרדה, עודד תזמורות מעורבות והדגיש את המקוריות והתרומה של יוצרים אפרו-אמריקאים לג'אז (דבר שלא היה ברור מאליו באותה תקופה).
בשנת 1936 החל כתב העת לפרסם סקר קוראים לבחירת אמני השנה במספר קטגוריות, מסורת שהתפתחה לסקר הקוראים והמבקרים של "היכל התהילה של הג'אז". כתב העת חדל להיות מקומי לאזור שיקגו והתפרס על פני ארצות הברית כולה, אשר הרדיו הפך לתרבות גלובלית אחת. בתקופה זו החלה להתפתח תרבות מעריצים ששאפו לדעת כל פרט על אליליהם והתפתחו טורי החדשות והרכילות. כתב העת החל להעסיק כתבים בניו יורק ובלוס אנג'לס בראשית שנות הארבעים.