cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי ארצות הברית–ישראל
ממלחמת יום הכיפורים עד למלחמת המפרץ
ב-3 במרץ 1980 תמכה ארצות הברית בהחלטה 465 של מועצת הביטחון של האו"ם שהצהירה כי אמנת ז'נבה הרביעית מוחלת על השטחים, כולל מזרח ירושלים, אולם לאחר מכן חזר הממשל בו. החל משנת 1981 ניתן הסיוע האזרחי האמריקאי לישראל בצורת מענקים וב-30 באוקטובר שנה זו נחתם הסכם שיתוף פעולה אסטרטגי בין ישראל וארצות הברית. הסכם זה בוטל במהרה בעקבות החלת הריבונות הישראלית על הגולן. לעומת זאת תקיפת הכור העיראקי ב-7 ביוני הביאה למתח ביחסים ולעיכוב אספקת מטוסים לישראל. באותה שנה הביאה גם מכירת מטוסי שליטה ובקרה מסוג בואינג E-3 סנטרי (AWACS) לסעודיה למתח ביחסים.
בשנת 1982 הכריז מזכיר המדינה האמריקאי אלכסנדר הייג, ש"ישראל היא נושאת המטוסים האמריקאית הגדולה והיעילה". אין צורך להציב עליה חיילים אמריקאים, אי אפשר להטביעה והיא משייטת באזור חיוני לביטחון ארצות הברית.
מבצע שלום הגליל הביא למתיחות בין ישראל וארצות הברית שראתה בו הפרה של הסכם הפסקת האש בין ישראל ואש"ף שהושג בתיווכה ב-24 ביולי 1981. טבח סברה ושתילה הביא להידרדרות נוספת ביחסים (ולשליחת כוחות מארינס ללבנון, שנאלצו לסגת משם שנה לאחר מכן בעקבות פיגועי טרור). גם דחייתה של ישראל את תוכנית רייגן ב-1 בספטמבר 1982 שגובשה בעקבות שליחות פיליפ חביב לאזור לא תרמה ליחסים, ותוכניות ארצות הברית להתקדמות הוקפאו בשל רצח באשיר ג'ומייל.
ב-1983 התאוששו היחסים, דבר שהתבטא בחתימה על הסכם הדיאלוג האסטרטגי בין המדינות ב-29 בנובמבר. בינואר 1984 נערך תרגיל ימי ואווירי משותף ראשון ולאחר מכן הקימה ארצות הברית מחסני ציוד צבאי בישראל (המחסנים שייכים לארצות הברית אולם חוסכים את זמן ההעברה אם מוחלט להעביר את הציוד לישראל).
ב-1985 התייצב הסיוע הצבאי האמריקאי על 3 מיליארד דולר לשנה והוא הפך למענק, בנוסף סייעה ארצות הברית לתוכנית הייצוב של 1985 על ידי מענק של 1.5 מיליארד דולר וסיוע של מומחים כלכליים (אחד מהם, סטנלי פישר, הפך כעבור שני עשורים לנגיד בנק ישראל). בנוסף נחתם ב-22 באפריל 1985 הסכם אזור סחר חופשי בין שתי המדינות שהיה הראשון מסוג זה שחתמו שתי הארצות.
ב-21 בנובמבר 1985 חלה הידרדרות משמעותית במצב היחסים בעקבות חשיפת פרשת ג'ונתן פולארד, אזרח אמריקאי שריגל לטובת ישראל ונתפס על ידי ה-FBI (לאחר שניסיונו למצוא מקלט בשגרירות ישראל נכשל). ב-1996 קיבלן פולארד אזרחות ישראלית. לבסוף הוא שוחרר מהכלא ב-20 בנובמבר 2015 עם תנאי שחרור מגבילים לאחר 30 שנות מאסר, חרף מאמצים מצד ישראל לשחררו טרם הזמן.
עד למהפכה האסלאמית ב-1979 היו יחסי איראן–ישראל טובים, למרות הידרדרות היחסים לאחר המהפכה נשארו מספר קשרים בין ישראלים לשרידי משטר השאה. קשרים אלו היוו את הבסיס לפרשת איראן-קונטראס (הידוע גם כ"איראנגייט") שבמסגרתה מכרה ארצות הברית נשק לאיראן בעסקה סיבובית בתיווך ישראלי מאמצע אוגוסט 1985 ועד לינואר 1986. הכסף שהתקבל שימש למימון קבוצות מורדים ניקרגואים בשם קונטראס.
ב-6 במאי 1986 שולבה ישראל בתוכנית מלחמת הכוכבים כאשר נחתם הסכם לפיתוח טיל החץ במסגרתה. במרץ 1987 תמכה ארצות הברית בהסכם לונדון בין ישראל וירדן (ההסכם נכשל בשל סיבות פוליטיות פנימיות בישראל).
בשנת 1987 הוכרה ישראל כ"בעלת ברית עיקרית שאינה בנאט"ו", דבר שהעניק לה השתתפות בפרויקטים צבאיים אמריקאיים. ביוני 1987 חתמו המדינות על הסכם להקמת תחנת ממסר של קול אמריקה בערבה, תחנה זו הייתה מיועדת לשדר לאזורים בשליטה סובייטית. הקמת התחנה נתקלה בהתנגדות עזה מצד ארגוני איכות הסביבה ולבסוף בוטלה בתחילת שנות ה-90 בעקבות התמוטטות ברית המועצות.
החל מתחילת שנות ה-80, השקיעה ישראל בפיתוח מטוס קרב עצמאי, הלביא, פיתוח אשר מומן חלקית על ידי הסיוע האמריקאי. בסוף שנת 1985 גבר הלחץ האמריקאי כנגד המטוס שאמור היה להתחרות בתעשיית המטוסים האמריקאית (במיוחד במטוס ה-F-16), לחץ שהביא לביטול הפרויקט לבסוף ב-30 באוגוסט 1987.
בעקבות פריצת האינתיפאדה הראשונה בדצמבר 1987 יזמה ארצות הברית בפברואר-מרץ 1988 תוכנית שלום שנודעה כמסמך שולץ, תוכנית שלא הביאה להתקדמות מעשית. הכרזתו של אש"ף על הקמת מדינה פלסטינית בנובמבר 1988 הביאה לפתיחת דיאלוג בינו לבין ארצות הברית שהתקיים תוך התנגדות תקיפה של ישראל (הדיאלוג הופסק לאחר הפיגוע בניצנים ב-1990). בשנת 1989 הציעה ארצות הברית תוכנית שנודעה כ-4 הנקודות של בייקר (במאי) ואחר כך כ-5 הנקודות של בייקר (בספטמבר), תוכנית שלא התממשה. במקביל הסכימו ארצות הברית וישראל על עריכת בחירות בשטחים אולם הן לא התקיימו בשל מחלוקת על מזרח ירושלים שהתבטאה גם בהכרזתו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש ב-3 במרץ 1990 כי מזרח ירושלים איננה חלק ממדינת ישראל. בעקבות פלישת עיראק לכווית העבירה ארצות הברית סוללות פטריוט לישראל. בפעם הראשונה לוו הסוללות בחיילים אמריקאיים שהגנו על שמי ישראל.
ממלחמת המפרץ עד לפיגועי 11 בספטמבר
לאחר המלחמה ביקשה ישראל לנצל את האיפוק כדי לקבל סיוע כלכלי אמריקאי לקליטת העלייה הגדולה מברית המועצות לשעבר, בצורה של ערבויות להלוואה אותה ביקשה ישראל מבנקים מסחריים בארצות הברית על מנת לממן בניית שיכונים לעולים (סיוע אותו ביקשה בסוף 1990, כלומר עוד לפני המלחמה). מטרה זו נתקלה בקשיים מצד האמריקאים שתקפו את ישראל על ההתנחלויות ואף הודיעו כי ינכו מהערבויות את עלותן. מאבק זה נמשך במהלך ביקוריו של מזכיר המדינה ג'יימס בייקר (שבתקופתם הוקמו התנחלויות חדשות), בניסיון של ראש הממשלה יצחק שמיר להפעיל את איפא"ק (השדולה הישראלית בארצות הברית) כדי ללחוץ על הממשל והגיע לשיאו בנאום ב-12 בספטמבר 1991 שבו תקף ג'ורג' בוש האב את שמיר על ההתנחלויות, האשים את איפא"ק בפעולה כנגד האינטרסים של ארצות הברית (האשמה שממנה נסוג מאוחר יותר בשל טענות על אנטישמיות) שעליהם הוא מגן, הציג את מלחמת המפרץ כמיועדת לסיוע לישראל והזכיר את הסיוע הכלכלי המשמעותי לישראל (כאלף דולר לנפש בשנה). במקביל ניצלה ארצות הברית את חיזוק מעמדה כתוצאה מהתמוטטותה הקרבה של ברית המועצות כדי להביא לכינוס ועידת מדריד בין ישראל ומדינות ערב השכנות. מאמצי התיווך של ארצות הברית כהמשך לוועידת מדריד נתקלו בקשיים משמעותיים, מה שהביא להתדרדרות משמעותית ביחסים שבין המדינות.
לאחר בחירות 1992 ומינויו של יצחק רבין לראשות הממשלה חל שיפור ביחסים, דבר שהביא לאישור העברת הערבויות ב-5 באוקטובר (החמישית הראשונה הועברה בדצמבר). עם זאת המאבק על הערבויות נמשך והסתכם לבסוף בקיצוץ של 774 מיליון דולר מ-10 מיליארד שאמורים היו להינתן לישראל (בפועל ניצלה ישראל רק כ-6.6 מיליארד במהלך חמש השנים שבהן סופקו הערבויות).
בנובמבר 1992 הפסיד נשיא ארצות הברית בוש ליריבו ביל קלינטון. מומחים שניתחו את תוצאות הבחירות הצביעו על כך שהקהילה היהודית הענישה את בוש על יחסו הנוקשה לישראל, והעבירה את תמיכתה כמעט באופן מלא ליריבו, מה שתרם באופן משמעותי לתבוסתו.
ארצות הברית לא שותפה בשיחות שהביאו להסכמי אוסלו אולם למרות זאת החליטו הפלסטינים והישראלים לערוך את טקס החתימה ב-13 בספטמבר 1993 בבית הלבן, דבר שהעניק להסכם הביניים חסות אמריקאית. כמו כן הסכם השלום בין ישראל לירדן שנחתם ב-26 באוקטובר 1994, נחתם בנוכחות נשיא ארצות הברית ביל קלינטון. גם הסכם קהיר בין ישראל לפלסטינים שנחתם ב-28 בספטמבר 1994, נחתם בבית הלבן.
לפני בחירתו לנשיא תמך ביל קלינטון (בריאיון לעיתון Middle East Insight) בהכרה בירושלים כבירת ישראל הבלתי מחולקת ובמרץ 1994 התנגד ממשלו באו"ם להצעת החלטה בנושא גינוי הטבח בחברון בשל סיבה זו. ב-23 באוקטובר 1995 הועבר בארצות הברית חוק המכיר בירושלים כבירת ישראל ומחייב את הממשל להעביר את השגרירות האמריקאית בישראל אליה עד 1999 (ביצוע החוק נדחה כל פעם בחצי שנה והתבצע רק ב-2018 על ידי דונלד טראמפ). במקביל ניהל הממשל האמריקאי מדיניות חצויה (בהתאם למדיניות המעורפלת של ישראל בשנים אלו) לגבי האוריינט האוס שמצד אחד שלל רשמית קיום מרכז פעילות של הרשות הפלסטינית בירושלים ומצד שני פקידיו ביקרו תדיר במקום.
לאחר רצח רבין ביקר הנשיא ביל קלינטון בארץ במסגרת הלוויה, והצליח לרגש רבים בחברה הישראלית כאשר ביטא "שלום, חבר" בעברית בנאום ההספד שלו. לאחר גל פיגועי הטרור במרץ 1996 ארגנה ארצות הברית ועידת אנטי-טרור בשארם א-שייח', האופוזיציה בישראל הציגה את מטרת הוועידה כסיוע לבחירתו של שמעון פרס לראשות הממשלה ותקפה את הבטחות ארצות הברית לסיוע לישראל שניתנו בה.
לאחר בחירתו של בנימין נתניהו לראשות הממשלה פרצו מהומות מנהרת הכותל, מהומות אלו הביאו את ארצות הברית ללחוץ על ישראל לפנות את חברון, דבר שאכן הביא לחתימת הסכם חברון בינואר 1997. לאחר חתימת ההסכם חלה התדרדרות ביחסי המדינות כאשר נתניהו סירב להיענות לדרישת ארצות הברית להמשיך בתהליך המדיני. לבסוף הביא הלחץ האמריקאי האינטנסיבי את בנימין נתניהו להסכים בסוף 1998 לכינוס ועידת וואי שבמרילנד, בה נחתם הסכם להתקדמות התהליך המדיני ולמימוש חלקים בהסכם אוסלו, שבעיקרו העברת 13% משטחי C שבגדה שהועברו לשטחי A ו-B, 1% ו-12% בהתאמה. אולם מצב היחסים המשיך להידרדר (לאחר שיפור קל בעקבות הוועידה), כאשר נתניהו, שמצבו הפוליטי התדרדר, נקלע לעימות עם ארצות הברית בעקבות ביקורו של קלינטון בעזה.
עליית האינטרנט וגאות ה-.com שהחלה בסוף שנות ה-90 והגיעה לשיאה ב-2000 הביאה לעליה דרמטית במספר החברות הישראליות (רובן חברות היי טק) הנסחרות בבורסת ניו יורק עד כדי כך שהן מהוות את קבוצת המניות הזרות הגדולה ביותר בה.
מכירת נשק ישראלי לסין הביאה למשבר ביחסים הביטחוניים בין המדינות ב-2000, כאשר ארצות הברית הציבה אולטימטום לישראל להימנע ממכירת ארבע מערכות פאלקון מוטסות בשווי של כמיליארד דולר לסין. ישראל נאלצה לבסוף לבטל את העסקה דבר שהביא למשבר עמוק ביחסיה עם סין ולתשלום פיצויים גבוה. במהלך השנים שלאחר מכן חסמה ארצות הברית עסקה דומה עם הודו וכן גרמה קשיים ניכרים במכירת נשק ישראלי (שהתחרה בנשק אמריקאי) לטורקיה.
עם כניסתו של ג'ורג' ווקר בוש לבית הלבן בינואר 2001 לאחר תחילת האינתיפאדה השנייה, ימים לפני בחירתו של אריאל שרון במקומו של ראש הממשלה המכהן אהוד ברק, לא התערבה ארצות הברית באזור ובמהלך המדיני בין ישראל לפלסטינים בהמשך השנה, עד לספטמבר 2001.
מפיגועי 11 בספטמבר עד תום תקופת הנשיא אובמה
הפיגועים אמנם הביאו לשינוי מיידי כמעט במדיניות האמריקאית (בניגוד למקרים דומים בעבר, חיילי צה"ל שנכנסו לשטחי A לפני הפיגועים לא נדרשו על ידי הממשל לצאת משם מיד), אולם ישראל חששה כי תיווצר הפרדה בין טרור מקומי לטרור עולמי. מצב זה הביא את אריאל שרון לנאום ב-4 באוקטובר 2001 את "נאום צ'כוסלובקיה" שבו הודיע כי ישראל תתנגד להקרבתה על מזבח השגת שיתוף הפעולה עם מדינות ערב. עם זאת, במהרה התברר כי חשש זה איננו מעוגן במציאות. למרות החשש כי בוש הבן ילך בדרכי אביו ג'ורג' הרברט ווקר בוש, הוא התגלה כאישיות פרו ישראלית, ולישראל ניתן גיבוי כמעט אוטומטי לכל צעדיה.
במהלך האינתיפאדה השנייה הביעה ארצות הברית תמיכה רבה בישראל (במיוחד החל מפיגועי 11 בספטמבר) תוך שהיא מסייעת לה להדוף את ההתנגדויות של גורמים אחרים בקהילה הבינלאומית ובמיוחד בקוורטט (הכולל גם את האו"ם, רוסיה והאיחוד האירופי) למדיניותה. במקביל ניסתה ארצות הברית מספר פעמים לקדם את התהליך המדיני. בין הניסיונות הבולטים היה נאום בוש (24 ביוני 2002, שבו הכריז רשמית בפעם הראשונה על תמיכה במדינה פלסטינית) ומפת הדרכים (הוגשה רשמית ב-30 באפריל 2003, אושרה סופית בוועידת עקבה ב-4 ביוני). לעומת זאת, גילתה ארצות הברית חשדנות הולכת וגוברת כלפי יאסר ערפאת, יו"ר הרשות הפלסטינית, החרימה אותו החל מפרשת קארין A בתחילת 2002 ופעלה למעשה להדחתו ולהחלפתו באבו מאזן עד למותו בסוף 2004.
במהלך מלחמת עיראק שיזמה ארצות הברית ב-2003 התכוננה ישראל לספיגת מטחי טילים מעיראק, סיכון שלא התממש. עוד לפני המלחמה ביקשה ישראל סיוע ישיר וערבויות של ממשלת ארצות הברית להלוואות שתיקח על מנת להוציא את המשק הישראלי ממיתון. ארצות הברית אישרה חלקית את הבקשה והוחלט על הסכם ערבויות דומה מאוד לזה שהוסכם עליו בעקבות מלחמת המפרץ הראשונה.
בתמורה לתוכנית ההתנתקות שבוצעה ב-2005 והביאה לנסיגתה של ישראל מרצועת עזה, העניק בוש מכתב לשרון ובו התחייב לפעול למניעת הפיכת האזורים שישראל נסוגה מהם לאיום ביטחוני על ישראל. בנוסף ישראל זכתה לתמיכתה של ארצות הברית לאחר שתדלנות ישראלית בארצות הברית, ובדומה לנסיגה מלבנון נערכו דיונים על קבלת סיוע לה. בדצמבר חתמו שתי המדינות על הסכם לשיתוף פעולה לאיתור הברחת חומר רדיואקטיבי (כולל הצבת מתקן לגילוי בנמל חיפה). לאחר ניצחון החמאס בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית בתחילת 2006 תמכה ארצות הברית בעמדת ישראל השוללת כל משא ומתן עם הרשות. במהלך מלחמת לבנון השנייה תמכה ארצות הברית בעמדת ישראל שדרשה קבלת ערבויות לנסיגת חזבאללה. מאז השתלטות חמאס על רצועת עזה באמצע 2007 תומכת ארצות הברית בעמדת ישראל השוללת כל דיאלוג איתו בטרם יכיר בישראל. תמיכה זו נמשכה גם בתקופת מבצע עופרת יצוקה בה הכשילה ארצות הברית קבלת החלטות נגד ישראל במועצת הביטחון.
לאחר בחירתם של ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית ושל בנימין נתניהו לראש ממשלת ישראל בתחילת 2009, נתגלעה מתיחות בין שתי המדינות, בשל דרישתה של ארצות הברית להפסקת הבנייה בהתנחלויות כצעד מקדמי למשא ומתן, תביעה לה נענתה חלקית ישראל בהקפאת הבנייה בהן בסוף 2009. בשנת 2010, התפתח משבר בין המדינות, בעקבות הכרזתה של ישראל על בניית 1600 יחידות דיור ברמת שלמה שבירושלים, בניגוד לעמדת ארצות הברית שטענה שמהלך כגון זה עלול להפריע למשא ומתן המדיני בין ישראל לפלסטינים.
במסגרת התייצבותה של ארצות הברית נגד החלטות אנטי-ישראליות באומות המאוחדות, היא הטילה בפברואר 2011 וטו במועצת הביטחון על הצעה לגנות את ישראל על הבנייה בהתנחלויות. ביולי 2011 החליט הקונגרס ברוב גורף של למעלה מ-400 תומכים מול 6 מתנגדים, על הפעלת סנקציות נגד הרשות הפלסטינית אם תכריז על הקמת מדינה באופן חד צדדי. בדצמבר 2014 הטילה ארצות הברית וטו על ההצעה הפלסטינית ל"סיום הכיבוש", שקוראת ל"סיום הכיבוש ולהגדרת לוח זמנים לגיבוש הסכם שלום ולנסיגה ישראלית מהשטחים".
ב-20 במרץ 2013 ערך נשיא ארצות הברית ברק אובמה ביקור של שלושה ימים בישראל, במהלכו סקר את מערכות ההגנה האוויריות ואת סוללת כיפת ברזל, ביקר במספר אתרים כמו מוזיאון ישראל, מוזיאון "יד ושם" והר הרצל, וכן בכנסיית המולד בבית לחם, ביצע מספר פגישות מדיניות, קיבל בארוחת ערב חגיגית את עיטור הנשיא פרס ונאם בבנייני האומה לעיני סטודנטים. בנוסף ביקר אובמה ברמאללה ונפגש עם יו"ר הרשות הפלסטינית אבו מאזן.
בשנים 2013–2014 התנהל משא ומתן בין ישראל לפלסטינים, בהובלת ממשלו של אובמה ומזכיר המדינה האמריקאי ג'ון קרי, שלבסוף לא צלח והסתיים באפריל 2014.
בעקבות פעילות ארצות הברית להסכם על תוכנית הגרעין האיראנית, נתגלעה מתיחות בין ראש הממשלה בנימין נתניהו לנשיא ברק אובמה. המתיחות הגיעה לשיאה בשנת 2015, לאחר שיו"ר בית הנבחרים ג'ון ביינר הרפובליקני, הזמין את נתניהו לנאום בפני שני בתי הקונגרס. ההזמנה והנאום, שלא תואם מראש עם הממשל האמריקאי, יצרו מתיחות בין הנשיא אובמה לנתניהו, לאחר שנתניהו דיבר נגד ההסכם המתגבש בין המעצמות לאיראן. אובמה עצמו, ומספר חברי קונגרס דמוקרטים,לא נכחו בנאום. החיכוכים בין נתניהו ואובמה המשיכו לאורך הפעילות האמריקאית בנוגע לגרעין האיראני. עם זאת, אובמה הדגיש שהיחסים בין ארצות הברית לישראל נשארו הדוקים כבעבר, וחילוקי הדעות אינם משפיעים על שיתוף הפעולה הכלכלי והצבאי. לבסוף, נחתמו הסכמות לוזאן על תוכנית הגרעין האיראנית באפריל 2015, שהובילו לאחר חודשים נוספים של שיחות להסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.
ב-23 בדצמבר 2016 נרשמה מתיחות גבוהה ביחסים בין שתי המדינות, כשארצות הברית נמנעה בהחלטה נגד ההתנחלויות במועצת הביטחון של האו"ם, שאושרה ברוב של 14-0-1 (ארצות הברית נמנעה). הימנעות ארצות הברית בהחלטה זו באו"ם (והחלטתה שלא להתנגד ולהטיל וטו) עוררה תגובות קשות בישראל ובארצות הברית, וראש הממשלה בנימין נתניהו הגדיר את ההחלטה כצבועה וגם הנשיא הנבחר דונלד טראמפ תקף את ההחלטה.
תקופת הנשיא דונלד טראמפ
בתקופת זו היחסים התחממו (בעקבות ההתנהלות הפרו-ישראלית של טראמפ):
ב-15 בפברואר 2017 כחודש לאחר השבעתו, נפגש הנשיא דונלד טראמפ עם ראש הממשלה בנימין נתניהו בבית הלבן על מנת לדון בנושאים העומדים על הפרק, בהם המאבק בטרור, תוכנית הגרעין האיראנית והסכסוך הישראלי-פלסטיני. במהלך מסיבת העיתונאים הצהיר טראמפ כי הוא לא רואה בתוכנית שתי מדינות לשני עמים את הפתרון היחיד לסכסוך, ואמר כי "נאהב את מה שהצדדים יאהבו".
ב-22 במאי 2017, הגיע הנשיא דונלד טראמפ לביקור רשמי בישראל, טראמפ ומשלחתו ביקרו בכותל המערבי, ובכנסיית הקבר. במהלך הביקור אמר טראמפ לראש הממשלה בנימין נתניהו שלאיראן לא יהיה נשק גרעיני. ב-6 בדצמבר 2017 הכריז נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ב"נאום ירושלים" על הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל, וכן על כוונתו להתחיל בהכנות להעברת את שגרירות ארצות הברית בישראל מתל אביב לירושלים. טקס העברת שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים נערך ב-14 במאי 2018.
ב-21 במרץ 2019 הצהיר טראמפ כי "כי "לאחר 52 שנים הגיע הזמן שארצות הברית תכיר באופן מלא בריבונות הישראלית ברמת הגולן, דבר חשוב מבחינה אסטרטגית וביטחונית לישראל וליציבות האזורית"."
בנובמבר 2019 הודיע ממשל טראמפ על שינוי עמדה בנוגע לחוקיות ההתנחלויות הישראליות ביהודה ושומרון, ועל דחיית הגישה לפיה הן מנוגדות מטבען לחוק הבינלאומי. הממשל האמריקאי קידם את תוכנית המאה, תוכנית הכוללת הצעה להסכם שלום לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני. בנוסף, תיווך ביצירת הסכמי אברהם בין ישראל למספר מדינות ערביות.
בנובמבר 2020, ביקר מזכיר המדינה האמריקאי מייק פומפאו בישראל, שם נפגש עם שר החוץ, גבי אשכנזי, נשיא המדינה, ראובן ריבלין ולאחר מכן השתתף בפסגת מדינית יחד עם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו ושר החוץ של בחריין, עבד א-לטיף א-זיאני. לאחר הפסגה אמר פומפאו כי ארצות הברית תכריז על תנועת ה-BDS כתנועה אנטישמית ואף תפסיק את התמיכה בכל קבוצה עם קשר כלשהו לתנועת ה-BDS.
בנוסף, ביקורו ביקב פסגות שבשער בנימין הפך אותו למזכיר המדינה האמריקני הראשון שביקר בהתנחלות כלשהי. אמר במהלכו שארצות הברית תסווג את מוצרי ההתנחלויות כ"תוצרת ישראל".
תקופת הנשיא ביידן
בעוד שהנשיא טראמפ התנגד להסכם הגרעין עם איראן ואף פרש ממנו, הנשיא ג'ו ביידן תומך בחזרה להסכם, אך לצד זאת הצהיר כי אם המגעים הדיפלומטיים עם טהראן ייכשלו - יפנה לנתיבים אחרים. נשיא ארצות הברית ביידן ונפתלי בנט, ראש ממשלת ישראל, תמכו בליבון המחלוקות בנושא בשיח ישיר ולא שיח תקשורתי. אף על פי כן, ראש הממשלה בנט הצהיר על התנגדותו לחזרה להסכם, בדומה לעמדת קודמו בתפקיד. מאוחר יותר אמר ביידן כי הסכם הגרעין עם איראן "מת".
הנשיא ביידן תומך בפתרון הסכסוך הישראלי פלסטיני באמצעות שתי מדינות לשני עמים אך טען שהפתרון אינו ניתן למימוש כרגע. לעומתו, ראש הממשלה בנט התנגד לפתרון זה ואמר שממשלתו לא תפתור את הסכסוך בגלל ריבוי הדעות בקואליציה.
ביולי 2022 ביקר הנשיא ביידן בישראל והכריז יחד עם ראש הממשלה יאיר לפיד על "אמנת ירושלים". לקראת ביקורו, נשאל ביידן (בריאיון עם יונית לוי) על ההתרחקות של אחדים מחברי מפלגתו מישראל, והשיב "הם מעטים והם טועים".
בימי נשיאותו נחנכו פורום הנגב - פורום שרי חוץ שנתי של ארצות הברית, ישראל ורוב המדינות הערביות שמקיימות עמה יחסים דיפלומטיים; וקבוצת I2U2 - קבוצה שכוללת את איחוד האמירויות הערביות, ארצות הברית, הודו וישראל ואמורה לשתף פעולה במגוון תחומים.
בתחילת 2023, זמן קצר לאחר הקמת ממשלת נתניהו השישית חלה מתיחות ביחסי ארצות הברית-ישראל בעיקר סביב הליכי החקיקה של הרפורמה המשפטית בישראל והתסיסה החברתית שחלה בישראל בעקבות זאת. הממשל האמריקאי הפעיל על נתניהו לחץ במטרה למנוע את העברת החוקים ללא הסכמה רחבה. במענה לשאלת כתבים אמר ביידן כי אינו מתכוון להזמין את נתניהו לביקור בבית הלבן בזמן הקרוב. למתיחות זו נוספו גם דבריו של שר האוצר בצלאל סמוטריץ' שלאחר פיגוע ירי נגד ישראלים שבוצע בחוארה אמר שיש "למחוק את חוארה". דבריו זכו לגינויים מצד משרד החוץ האמריקני, ולמרות שהוא הבהיר שלא הייתה כוונתו לפגיעה בחפים מפשע, אנשי הממשל האמריקאי הודיעו שלא ייפגשו איתו כשביקר בארצות הברית, וביטלו את השתתפותם באירוע של הבונדס בו נאם.
בעקבות אישור התיקון בחוק ההתנתקות שביטל את תחולתו בצפון השומרון, זומן שגריר ישראל לשיחה במחלקת המדינה, לראשונה מאז 2010.
הסכמים והבנות בין ישראל לארצות הברית
ב-1957, לאחר מבצע סיני, לחצה ארצות הברית לסגת מסיני, והתחייבה בתמורה לדאוג להבטחת חופש המעבר של כלי שיט ישראלים במצרי טיראן.
ב-12 בדצמבר 1962 נחתמה אמנת הסגרה בין שתי המדינות.
ב-1978, כתמורה לוויתור ישראל על סיני בהסכם השלום עם מצרים, התחייבה ארצות הברית לערוב לביצועו, לספק נשק לישראל ולהימנע מאספקת נשק שיסכן אותה.
ב-1991, כדי לדרבן את ישראל להסכים לכינוס ועידת מדריד, מסרה ארצות הברית לישראל מכתב ביטחונות ובו מצוין כי היא אינה תומכת בכינונה של מדינה פלסטינית עצמאית.
ב-2005, בתמורה לתוכנית ההתנתקות העניק בוש לשרון מכתב שבו הכיר בזכות ישראל על גושי ההתנחלויות ביהודה ושומרון.
ב-19 בספטמבר 2014 אשרר הסנאט האמריקני ברוב גדול את חוק "השותפות האסטרטגית ישראל־ארצות הברית". חוק שחיזק באופן משמעותי את שיתוף הפעולה בין שתי המדינות, בכל הנוגע לאיומים ביטחוניים ולסוגיות אזוריות. את ההצעה יזמו הסנטורים ברברה בוקסר ורוי בלאנט. עם אישורה הסופי של הצעת החוק קיבלה ישראל, בין היתר, מטוסי תדלוק ותחמושות מיוחדות, הועמדו לרשותה תצלומים שיפיקו לווייני ריגול אמריקניים, והמרחב האווירי של ארצות הברית נפתח לאימונים של חיל האוויר הישראלי.
שיתוף פעולה ביטחוני
בראשית ימי מדינת ישראל לא היה שיתוף פעולה ביטחוני בין המדינות, ארצות הברית הטילה אמברגו על ישראל (כחלק מאמברגו של האו"ם) בזמן מלחמת העצמאות ואמברגו זה היה בתוקף עד לראשית שנות ה-60. שיתוף פעולה מודיעיני משמעותי החל בעקבות מסירת הנאום הסודי של חרושצ'וב ב-1956. השגת הנוסח המדויק של הנאום נחשבה להישג מדהים לשירותים החשאיים של ישראל, ויצרה את התשתית לשיתוף הפעולה עם ה־CIA. עם זאת, באותה שנה איימה ארצות הברית מבחינה צבאית על ישראל אם לא תיסוג מסיני.
החל מאמצע שנות ה-60 הפך שיתוף הפעולה הביטחוני לבסיס היחסים בין המדינות. ארצות הברית השקיעה מאמצים רבים להשיג מטוס מיג 21 שהיווה את חוט השדרה של הכוח האווירי הסובייטי וטייסי צפון וייטנאם, אך ללא הועיל. ישראל רצתה אף היא להשיג את המטוס ששימש גם את צבאות מצרים סוריה ועיראק. המוסד הפעיל את מבצע יהלום בו שוכנע טייס חיל האוויר עיראקי לערוק עם מיג 21 לישראל. נציגי ארצות הברית ביקשו לקבל גישה למטוס וישראל אישרה למשלחת טכנאים אמריקאים לבדוק את המטוס בישראל. בתמורה קיבלה ישראל טילי אוויר-אוויר סיידוויינדר, ומידע מעודכן על טילי נ"מ .S.A מתוצרת ברית המועצות.
שיתוף פעולה זה היה, לדעת "אמריקנולוגים" רבים, נקודת הפתיחה של "היחסים המיוחדים" בין ישראל לארצות הברית.
בנוסף הייתה זו המלחמה הקרה ושיתוף הפעולה של מרבית מדינות ערב עם ברית המועצות שהביאו את ארצות הברית לתמוך בישראל אולם שיתוף פעולה זה המשיך והתחזק. שיאו של הסיוע האמריקאי הצבאי היה ברכבת האווירית שסיפקה ציוד צבאי לישראל במלחמת יום כיפור, כמו כן באותה מלחמה מנעה ארצות הברית סיוע סובייטי ישיר לכוחות הערבים על ידי איום בתגובה לכך. לאחר הסכם השלום בין ישראל למצרים ובעקבות החזרת סיני, נוצר צורך בבניית בסיסי טיסה חלופיים לחיל האוויר הישראלי. חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית בנה שלושה בסיסי אוויר בנגב - רמון, נבטים ועובדה. מאז כלל שיתוף הפעולה בניית מחנות צבא ומחסנים של הכוחות האמריקנים בשטח ישראל, וכן בניית מחנות צבא עבור צה"ל בידי חיל ההנדסה האמריקני. מספר מחנות ובסיסים נוספים נבנו במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 באזור הנגב, וזאת על מנת לסגור בסיסים ישנים שנמצאו באזור יהודה ושומרון.
החל מתחילת שנות ה-80 מקיימות המדינות "דיאלוג אסטרטגי" במסגרתו מתואמות שתי המדינות את המדיניות המדינית והצבאית שלהן. כמו כן החל מסוף שנות ה-80 נחשבת ישראל ל"בעלת ברית עיקרית שאיננה בנאט"ו", דבר המעניק לה אפשרות לקבל ציוד ולהשתתף בפרויקטים ביטחוניים אמריקאיים (כמו פיתוח טיל החץ, טנק המרכבה וכן פרויקט הלביא שבוטל לבסוף בשל לחץ אמריקאי). כמו כן סייעה ישראל לממשלת ארצות הברית בפרשת איראן-קונטראס באמצע שנות ה-80.
בנוסף, מקיימים שני הצבאות - צה"ל והכוחות המזוינים של צבא ארצות הברית - תמרונים ואימונים משותפים, בעיקר של חילות האוויר וכוחות מיוחדים. החל מאמצע שנות ה-90 קיים באופן רשמי שיתוף פעולה בנושא אנטי-טרור והחל מ-2002 החלו כוחות צבא של ארצות הברית להתאמן במחנה צאלים בלוחמה בשטח בנוי לפי השיטות והמודלים שפיתח צה"ל באינתיפאדה השנייה. בשנת 2003 מכר צה"ל לארצות הברית 12 דחפורי D9 ממוגנים למלחמה בעיראק (הדחפורים היוו הצלחה עבור האמריקנים) ורקטות כנגד בונקרים.
מלבד שיתוף הפעולה בין הצבאות, ארצות הברית מעניקה לישראל מדי שנה כספי סיוע חוץ ביטחוני (FMS), בהם ישראל יכולה לרכוש בהנחה ציוד ומערכות נשק תוצרת ארצות הברית. כתוצאה מכך, כיום רוב הציוד והנשק בצה"ל הוא תוצרת ארצות הברית, דבר שפגע בתעשיות המקומיות. מכירת הנשק נעשית תוך מגבלות המתחלקות לשני סוגים: מגבלות שימוש (בעיקר אי שימוש בנשק למלחמה תוקפנית) ומגבלות מכירה הלאה (המחייבות את ישראל לקבל את הסכמת ארצות הברית למכירת נשק המכיל טכנולוגיה אמריקאית), ההסכם המגביל מתעדכן מדי פעם בהתאם להתפתחויות. כתוצאה ממגבלות אלו הוטל מספר פעמים אמברגו זמני על ישראל (למשל בעקבות מבצע אופרה) בשל חריגה לדעתם של האמריקאים מהמגבלות וכן הוכרחה ישראל לוותר על מכירות נשק לארצות שונות (למשל מכירת הפלקון לסין). ארצות הברית לעומת זאת התחייבה מספר פעמים לכך שיישמר היתרון האיכותי של צה"ל, דבר שגם הוא הביא מספר פעמים לטענות של ישראל על הפרת ההתחייבות (בעיקר בהקשר למכירות נשק לערב הסעודית).
ארצות הברית מחזיקה בישראל מחסנים ובהם ציוד לחימה לשעת חירום. במסגרת התוכנית הקרויה WRSA-I, מאוחסנים פגזים, טילים, רק"ם ועוד בשווי מיליארד דולר, המיועדים לשימוש בידי ארצות הברית וישראל. התוכנית מופעלת על ידי יוקום (פיקוד אירופה של צבא ארצות הברית). במלחמת לבנון השנייה ובמבצע צוק איתן מכרה ארצות הברית לישראל ציוד מתוך מאגר זה.
בשנת 2008 הוקמה בנגב המערבי תחנת מכ"ם אמריקאית. המכ"ם מתוצרת רייתאון מסוגל לזהות כדור בייסבול ממרחק 4,700 קילומטרים, והוא מקושר למערכת האמריקנית להגנה מפני טילים. זהו בסיס הקבע הזר הראשון על אדמת ישראל. התחנה מאוישת על ידי חיילים מפיקוד אירופה של צבא ארצות הברית, ולישראל אין גישה ישירה למודיעין המופק. ב-2012 אישר הקונגרס האמריקני העברת סיוע של מיליארד דולר נוספים לכיפת ברזל, בנוסף לסיוע הנוכחי העומד על כשלושה מיליארד דולר ב-2019 נחתם חוזה בין משרד הביטחון הישראלי לבין משרד ההגנה האמריקאי, לפיו ארצות הברית תרכוש מישראל 2 סוללות כיפת ברזל ובשנת 2020 צפויה כיפת ברזל להיכנס לשירות מערך ההגנה מפני טילים של ארצות הברית.
קשרים כלכליים
ארצות הברית היא שותפת הסחר הגדולה ביותר של ישראל ומהווה את הגוש הכלכלי השני בגודלו (אחרי האיחוד האירופי) שאיתו מקיימת ישראל קשרי סחר. ב-2003 היווה היצוא (ללא יהלומים) לארצות הברית 29% מכלל היצוא הישראלי ואילו היבוא מארצות הברית היווה 18% מכלל היבוא (ללא יהלומים) של ישראל וישראל נמצאה בעודף מסחרי של כמיליארד דולר מול ארצות הברית (הנתונים אינם כוללים את היבוא הביטחוני). חלק גדול מהסחר הוא של מוצרי טכנולוגיה עילית (היי טק) וכן של תרופות (בעיקר מושפע מחברת טבע). הסחר בין שתי המדינות מתנהל במסגרת הסכם סחר חופשי אשר נחתם ב-1985. הסכם זה מסייע משמעותית לכלכלת ישראל, בין השאר בשל העובדה, כי היא אחת המדינות הבודדות החתומות על הסכם סחר חופשי הן עם ארצות הברית והן עם האיחוד האירופי.
גם מרבית סחר החוץ של ישראל שאיננו מתנהל עם ארצות הברית (למעשה כמעט כל הסחר שאיננו עם האיחוד האירופי) מתנהל בדולר אמריקני. עובדה זו הביאה את ישראל בעבר לאמץ מדיניות של ניהול לירה ישראלית מול הדולר, מדיניות אשר הוחלפה ב-1976 בעבודה מול סל מטבעות (אשר נקבע על פי הרכב סחר החוץ של ישראל) בו המרכיב הדומיננטי הוא הדולר ובוטלה באוקטובר 1977. לאחר תוכנית הייצוב ב-1985 קובע שוב שער המטבע מול הדולר ובאוגוסט 1986 חזרה המדיניות לשמירת שער מול סל המטבעות עד שבוטלה ביולי 2005.
מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל מערך של חמישה נספחים כלכליים הפרושים ברחבי ארצות הברית: ענת כץ, הנספחת הכלכלית בוושינגטון, נילי שלו, הציר הכלכלי בניו יורק (אחראית על אזור צפון-מזרח ארצות הברית), גיא כהן, הנספח הכלכלי בשיקגו (אחראי על אזור המערב התיכון), מיכל נידם, הנספחת הכלכלית ביוסטון (אחראית על אזור הדרום) וגילי עובדיה, הנספח הכלכלי בסן פרנסיסקו (אחראי על אזור מערב ארצות הברית). מטרת הנספחויות היא קידום הסחר והיצוא, ייזום ותחזוקת הסכמי סחר לשיפור תנאי הסחר של ישראל, עידוד ומשיכת השקעות זרות ויצירת שיתופי פעולה אסטרטגית עם חברות זרות, ארגונים וגופים ממשלתיים.
בנוסף על הסחר הענף, נסחרות חברות ישראליות לא מעטות בבורסת ניו יורק ובנאסד"ק וכן מתבצעות השקעות רבות של חברות משתי המדינות.
ממשלת ארצות הברית מעניקה כל שנה לישראל סיוע כלכלי גדול (ממוצע של 2.55 מיליארד דולר בשנה בחמש השנים האחרונות) שהחל מ-2008 מגיע כולו כסיוע ביטחוני. כמו כן, ארצות הברית מעניקה כיום לישראל ערבויות בסך כולל של עשרה מיליארד דולר בהן יכולה ישראל להשתמש כדי ללוות כסף בשוקי העולם בריבית הקרובה יותר לריבית בה ממשלת ארצות הברית לווה (מסכום הערבויות מנוכה ההשקעה בהתנחלויות אולם בכל מקרה הסכום ברובו איננו מנוצל בשל חוסר צורך).
בשנת 2013, סך הייצוא של ישראל לארצות הברית ירד ל-22%. גם היבוא מארצות הברית נמצא במגמת ירידה ובסך הכל צפויה היחלשות במגמת היצוא והיבוא למערב בכלל ולארצות הברית בפרט בשנים הקרובות.
השפעה תרבותית
לפני קום המדינה היו ההשפעות התרבותיות העיקריות על הציבור היהודי מארצות מזרח אירופה (ארצות המוצא של רוב העולים) וכן ממעצמת המנדט - בריטניה. עם התפתחות הברית הצרפתית-ישראלית באמצע שנות ה-50 גברה ההשפעה התרבותית הצרפתית, לעומת זאת ההשפעה התרבותית האמריקאית הייתה זניחה וארצות הברית אף נחשבה בעיני האליטה לנחותה.
עם התחזקות הקשרים בין ישראל וארצות הברית מאמצע שנות ה-60, הולכת וגוברת ההשפעה התרבותית האמריקאית וזאת בהתאם להתפשטותה בעולם. מרבית הסרטים המוצגים בישראל הם אמריקאים, חלק ניכר מרשתות המזון המיוצגות בישראל הן אמריקאיות, חלק ניכר מהמוזיקה הלועזית המושמעת ברשתות הרדיו היא אמריקאית, חלק גדול מהמילים הלועזיות החודרות לעברית הן באנגלית אמריקאית וכדומה. אף על פי שאירופה נחשבת עדיין למרכז תרבותי בעיני האליטה, הרי ההשפעה של ארצות הברית על התרבות הישראלית ניכרת במרבית הרבדים התרבותיים של החברה הישראלית.
כמו כן, קיימת גם השפעה תרבותית קטנה של ישראל על ארצות הברית, בעיקר דתית וקולינרית. ניתן אפוא לראות שישנה התעניינות רבה של קהלים גדולים בארצות הברית בישראל, כמדינת יהודים וכארץ הקודש לנצרות. החומוס תוצרת ישראל מופץ ברחבי ארצות הברית ונחשב לאוכל בריאותי, וצמחוני כגון הפלאפל ולחם הפיתה עשוי חיטה מלאה. וכן עוד מוצרים תוצרת ישראל.
יהדות ארצות הברית
יהדות ארצות הברית, שהיא הריכוז היהודי השני בגודלו בעולם (לאחר ישראל) מקיימת קשרים ענפים עם ישראל. קשרים אלו כוללים ביקורים בישראל, תרומות כלכליות, תמיכה פוליטית (במיוחד במסגרת הלובי הפרו ישראלי איפא"ק) ועוד. ככלל, הרוב המוחלט של הקהילה היהודית מביע תמיכה עקבית במדיניות של ממשלת ישראל אולם במהלך השנים אירעו מספר התנגשויות בעיקר על רקע האשמות של יהודי ארצות הברית ב"נאמנות כפולה" (במיוחד סביב פרשת ג'ונתן פולארד) ושאלת מיהו יהודי? (היות שחלק בעל אחוזים בין יהודי ארצות הברית כולל רפורמיים וקונסרבטיביים למול אורתודוקסים).
מדינת ישראל מייחסת חשיבות רבה לשמירה על הקשר עם הקהילה היהודית בארצות הברית, הן מבחינה תרבותית (במיוחד מניעת התבוללות), הן מבחינת השגת תמיכה מדינית של ארצות הברית והן מבחינה כספית (על אף שאחוז התרומות המגיעות לישראל מתוך התרומות למטרות יהודיות יורד עם השנים).
בערים שבהן קהילות יהודיות גדולות, ובייחוד בניו יורק, לוס אנג'לס, מיאמי וסן פרנסיסקו, ישנם גם ריכוזים משמעותיים של קהילות ישראליות המהווה יעד מרכזי להגירה של ישראלים, במידה רבה בשל איכות החיים הגבוהה במדינה והגשמת "החלום האמריקאי". הישראלים בארצות הברית (כולל צאצאיהם) מונים כחצי מיליון איש, והם מהווים קרוב לעשרה אחוז מכלל היהודים במדינה.
רפאל מורנו ארנסדי
רפאל מורנו ארנסדי (בספרדית: Rafael Moreno Aranzadi; 23 במאי 1892 - 1 במרץ 1922) היה כדורגלן ספרדי ממוצא בסקי ששיחק בעמדת החלוץ. ארנסדי היה ידוע בכינוי פיצ'יצ'י (בספרדית: Pichichi, ברווז קטן), ועל שמו קרוי תואר מלך שערי הליגה הספרדית.
פיצ'יצ'י שיחק לאורך כל הקריירה באתלטיק בילבאו מעיר הולדתו, וזכה עמה ארבע פעמים בגביע המלך הספרדי, ובחמש אליפויות אזוריות.
קריירת משחק
ארנסדי, שנהג לשחק עם מטפחת לבנה סביב ראשו, החל את הקריירה בקבוצת אתלטיק בילבאו מעיר הולדתו. הוא הצטרף אליה בשנת 1911, אך לא שותף במסגרת רשמית עד ל-17 במרץ 1913, בניצחון 0–3 על ריאל מדריד. ב-21 באוגוסט של אותה שנה היה ארנסדי לראשון הכובשים אי פעם באצטדיון סן ממס, בניצחון 1–2 על ריאל אוניון.
ארנסדי שיחק בקבוצה עוד בטרם הקמת ליגת העל הספרדית. התחרות הלאומית הבכירה הייתה גביע המלך הספרדי, ובמקביל שיחקה בילבאו גם בליגה המחוזית הצפונית, שבהמשך שינתה את שמה לליגה המחוזית הבסקית. בין 1914 ל-1916 זכו ארנסדי ובילבאו בשלושה דאבלים רצופים. ארנסדי פתח בשלושת משחקי הגמר, ובגמר של 1915 אף כבש שלושער לשערה של אספניול בדרך לניצחון 0–5.
לאחר שהשיבה לעצמה את תואר אליפות המחוז ב-1920, הצליחה הקבוצה להשלים דאבל נוסף עונה אחר כך. מאזנו של ארנסדי בסוף אותה שנה עמד על עשרה שערים ב-17 משחקים בגביע המלך, ו-73 שערים ב-72 משחקים בליגה המחוזית.
ארנסדי פרש ממשחק פעיל ב-1921, בגיל 29 בלבד, לאחר שבשנות הקריירה האחרונות שלו, ספג ביקורות רבות על יכולתו מאוהדי בילבאו, שקראו להדחתו מהסגל.
נבחרת ספרד
ארנסדי היה חלק מנבחרת ספרד הראשונה בהיסטוריה. ב-28 באוגוסט 1920, במשחקה הראשון אי פעם של ספרד שהתקיים במסגרת טורניר הכדורגל של אולימפיאדת אנטוורפן, פתח ארנסדי בהרכב בניצחונה של ספרד 0–1 על. ארנסדי שיחק בכל חמשת משחקיה של ספרד בטורניר, וכבש פעם אחת, בניצחון 1–3 על, שהעניק לנבחרתו את מדליית הכסף.
לאחר פרישתו
לאחר פרישתו למד ארנסדי לקראת קריירה כשופט כדורגל, אך כשנה לאחר מכן, ב-1 במרץ 1922, נפטר כתוצאה ממחלת הטיפוס.
ב-1926 הוצבה פרוטומה של ארנסדי מחוץ לאצטדיון סן ממס. במהלך השנים נשמרת מסורת, לפיה כאשר קבוצה שמגיעה התארח לראשונה באצטדיון, מניח הקפטן שלה זר פרחים למרגלות הפסל. הפסל הוזז מספר פעמים מאז הצבתו. ב-1953 הוא הוזז לצורך הקמת יציע מרכזי חדש. ב-1982 הוא הוזז במסגרת שיפוצי האצטדיון לקראת אירוח משחקים במונדיאל 1982 בספרד. הוא הוזז לאחרונה עם הקמת אצטדיון סן ממס החדש ב-2013, וכיום הוא מוצב מחוץ למנהרת השחקנים בכניסה למגרש.
בזכות היותו של ארנסדי אחד מגדולי הכובשים בכדורגל הספרדי בתולדותיו, החליט עיתון הספורט מארקה לקרוא לפרס מלך השערים של הליגה הספרדית בשם "פיצ'יצ'י", על שם כינויו של ארנסדי. הפרס הוצג לראשונה ב-1953, ונותר אחד מהפרסים האישיים היוקרתיים ביותר בכדורגל הספרדי.
Tell Me More
Tell Me More (בעברית: ספרי לי עוד) הוא סינגל שהוקלט על ידי צמד זמרי הפולק האזרים טוראלטוראןX, אשר יצא לאור ב-13 במרץ 2023. השיר ייצג את אזרבייג'ן באירוויזיון 2023 שהתקיים בליברפול שבממלכה המאוחדת, לאחר שנבחר על ידי ערוץ הטלוויזיה הממלכתי במדינה, İctimai Television, הגוף המשדר את תחרות האירוויזיון.
לפני האירוויזיון
במהלך חודש דצמבר 2022 İctimai Television הציע לכותבים להגיש את שיריהם לאירוויזיון. תקופת הגשת השירים הסתיימה ב-15 בינואר 2023, לאחר הארכה שניתנה. ב-2 בפברואר, לאחר טענות שונות שהועלו כי אזרבייג'ן כבר בחרה את הזמר ראוף קינגסלי כנציג, הוכרזו רשמית חמשת האמנים המועמדים סופית לייצג את המדינה. ב-9 במרץ נודע כי טוראלטוראןX ייצגו את אזרבייג'ן בתחרות, והשיר יצא לאור רשמית ב-13 במרץ.
באירוויזיון
על פי חוקי האירוויזיון, כל האומות למעט המדינה המארחת ו"חמש הגדולות" (צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת) נדרשות להעפיל מאחד משני חצאי הגמר על מנת להתמודד בגמר ; עשר המדינות המובילות מכל חצי גמר עולות לגמר. איגוד השידור האירופי (EBU) פיצל את המדינות המתחרות לחמישה סלים שונים בהתבסס על דפוסי הצבעה מתחרויות קודמות, כאשר מדינות עם דפוס הצבעה דומה הוכנסו לאותו סל. ב-31 בינואר 2023 נערכה הגרלת הקצאה שהכניסה כל מדינה לאחד משני חצאי הגמר, וכן באיזו מחצית מהמופע הם יופיעו. אזרבייג'ן שובצה למחצית השנייה של חצי הגמר הראשון, שהתקיים ב-9 במאי 2023,
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2023 הוחלט סדר השירים לחצי הגמר על ידי מפיקי התוכנית ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. אזרבייג'ן שובצה כמדינה ה-12, אחרי שוודיה ולפני צ'כיה. ב-9 במאי 2023 ביצע הצמד את "Tell Me More" על בימת חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2023. הוא נכשל בניסיון להעפיל לגמר התחרות, שהתקיים ב-13 במאי.
נחל עמירם
נחל עמירם הוא נחל באורך כ-3 ק"מ בכרמל, שמו לקוח משמו הערבי "ואדי עמיר". ראשיתו בשכונת אחוזה בחיפה ומשם הוא יורד מערבה בגיא בין שכונת בגין ושכונת רמת אשכול ויוצא לים מצפון למוסד כפר גלים. נחל עמירם לא תוחזק והוא הפך לאתר פסולת עד שבשנת 2015 שולב מסלול הנחל בשביל ההליכה החדש בגיאיות העיר חיפה. בגדה הצפונית של הנחל נמצאים שרידי מחצבה.
בנחל נמצאו ממצאים מהתקופות הפלאוליתית התיכונה, הנאוליתית, הכלקוליתית, הברונזה התיכונה ב', הברונזה המאוחרת, הברזל, הפרסית, וההלניסטית.
צמחיית הנחל
הפרחים השולטים בנחל ובגדותיו הם עכנאי יהודה, תגית ארץ ישראלית, צברים וחרצית עטורה. לקראת סוף האביב פורח הלבנה הרפואי לאורך הנחל. ברוב הנחל מדובר על הליכה בחורש מוצל, ער אציל. ניתן לראות לאורך המסלול גם את צמחי עצבונית החורש.
הנשיקה (קלימט)
הנשיקה (בגרמנית: Der Kuss) היא יצירה בשמן ועלי זהב, כסף ופלטינה על בד שנוצרה על ידי הצייר והסימבוליסט האוסטרי גוסטב קלימט. היצירה נוצרה בשנים 1907–1908, והיא הוצגה כבר ב-1908 תחת השם "Liebespaar" (בעברית: האוהבים). בציור מתוארים זוג אוהבים מחובקים השלובים זה בזו עם גלימות בסגנון האר נובו ותנועת האמנויות והאומנויות. כיום, היצירה מוצגת בגלריה האוסטרית בלוודר, וינה, והיא נחשבת לאחת היצירות החשובות ביותר של תנועת "הזצסיון הווינאי" וכן ליצירה המפורסמת ביותר של קלימט.
אודות הציור
קלימט הגה את הרעיון לשימוש בזהב מטיול שעשה לאיטליה ב-1903. כשהוא ביקר ברוונה, הוא ראה פסיפס מברונזה בבזיליקת סן ויטאלה. עבור קלימט, השטחיות וחוסר העומק בפסיפס רק העצימו את זוהרו של הזהב, ובעקבות כך הוא החל להשתמש לעיתים תכופות בעלי זהב וכסף ביצירותיו.
מומחים טוענים כי היצירה מתארת את אפולו מנשק את דפנה, כמסופר במטמורפוזות של אובידיוס.
יצירתו הקודמת של קלימט, סדרת ה-"Vienna Ceiling", עוררה ביקורת עזה בקרב קהילת האמנים. בניגוד לכך, הנשיקה שהוצגה ב-1908 התקבלה בהתלהבות, ונרכשה על ידי ממשלת אוסטריה עוד בעודה בתצוגה אף לפני שקלימט סיים להשלימה.
גם כיום יצירה זו פופולרית מאוד. ב-2012, הציור הופיע בסרט זאת מלחמה בכיכובם של ריס וית'רספון, כריס פיין וטום הארדי. בסרט, דמויותיהם של וית'רספון ופיין מבקרות בתערוכה של קלימט כאשר הנשיקה מהווה מרכזה של התערוכה. ב-2013, האמן הסורי טאמם עזאם צייר את הנשיקה על מבנה שהופצץ כתוצאה ממלחמת האזרחים בסוריה. האמן קרא למיצג "Freedom Graffiti", והוא יצר זאת כדי להגביר את המודעות הבינלאומית למלחמה בסוריה.
ענפי הסמפונות
עַנְפֵי הַסִּמְפּוֹנוֹת (TA: rami bronchiales), הנקראים גם עוֹרְקֵי הַסִּמְפּוֹנוֹת (arteriae bronchiales), הם ענפים עורקיים בחזה המספקים דם מחומצן לרקמה התומכת בריאה.
אנטומיה
על פי רוב, ישנם שני ענפי סמפונות לריאה השמאלית ואחד לריאה הימנית, אם כי יש שונות גבוהה בין בני האדם. שני ענפי הסמפונות השמאליים מסתעפים בדרך כלל מאבי העורקים החזי, ואילו ענף הסמפונות הימני מסתעף בדרך כלל מאחד משלושת כלי הדם הבאים: ישירות מאבי העורקים החזי, מגזע עורקי משותף עם אחד מהעורקים הבין-צלעיים האחוריים העליונים מימין, לרוב השלישי, או מגזע משותף עם ענף הסמפונות השמאלי העליון.
ענפי הסמפונות מספקים דם לסמפונות ולרקמת החיבור של הריאה. במסלולם הם עוקבים אחר הסמפונות, נעים בצדם האחורי ומתפצלים עמם. הם מסתיימים ברמת הסמפונונים הנושמים, שם הם משיקים לענפים מעורק הריאה. יחד אתם הם מספקים דם לאדר הקרבי (ויסצרלי).
מכל ענף מענפי הסמפונות מסתעפים גם ענפים קטנים המספקים דם לחלקו העליון של הוושט.
בניגוד לעורקים במחזור הריאתי, אשר נושאים במחזור הדם הריאתי (הקטן) דם לא מחומצן מהחדר הימני של הלב אל הריאות, ענפי הסמפונות משתתפים במחזור הדם הסיסטמי (הגדול) ונושאים דם מחומצן מהחדר השמאלי לרקמת הריאה. ענפי הסמפונות גם קטנים בקוטרם לעומת העורקים במחזור הריאתי.
היבטים קליניים
ענפי הסמפונות לרוב מורחבים ומפותלים ביתר לחץ דם ריאתי על רקע תסחיף ריאתי כרוני. ענפים אלה גם אינם מחוברים בחזרה בעת השתלת ריאה. מפרצת בענפי הסמפונות עלולה לדמות מפרצת באבי העורקים.
הר הלל
הר הלל (בערבית: جَبَل العَرُوس, ג'בל אל-ערוס, הר הכלה) הוא הר דמוי חרוט בגליל העליון אשר נמצא בשמורת הרי מירון, כ-2 ק"מ ממזרח ליישוב בית ג'ן. ההר מתנשא לגובה של 1,071 מטר מעל פני הים, והוא מהגבוהים מפסגות הרי מירון והגליל. מפיסגת ההר יש תצפית על הרי מירון והסביבה. ההר נקרא על שם הלל הזקן, הקבור על פי המסורת במירון הקדומה. בקרבת ההר נמצא מעיין עין הזקן גם הוא על שם הלל, המהווה את תחילתו של נחל כזיב.
הצמחייה בהר עשירה ומגוונת, ויוצרת חורש ים-תיכוני צפוף. העץ הנפוץ בחורש הוא אלון מצוי. על העצים יש מטפסים רבים, ובהם זלזלת הקנוקנות, זלזלת מנוצה, יערה איטלקית, קיסוסית קוצנית ופואה מצויה. כמו כן ניתן למצוא בצידי השבילים בתקופת האביב מינים רבים של סחלבים כגון סחלב אנטולי, סחלב איטלקי וסחלב מצויר. בהר פורחת בחודש אפריל אדמונית החורש, צמח ייחודי הגדל בארץ אך ורק בהר הלל ובחלקו העליון של נחל כזיב. במורדותיו המזרחיים של ההר נסלל שביל, המוביל אל אתר הפריחה הייחודי של הפרח. אל השביל ניתן להגיע מהיישוב בית ג'ן ומהכפר עין אל אסד. בתחילת השביל נמצא חניון מוסדר ועמדת פיקוח של רשות הטבע והגנים. בעונת הפריחה, ממוקמים בה פקחים, שמכוונים את התנועה ומפקחים על המטיילים הבאים לחזות בפריחה של הפרח המוגן.
מחלוקת ישו עם הפרושים
מחלוקת ישו עם הפרושים או צער הפרושים או צרות הפרושים היא רשימה של ביקורות של ישו נגד הסופרים והפרושים המתועדים בבשורה על פי לוקאס י"א, 37–54, במתי כ"ג, 1–39, מרקוס י"ב, 35–40, ובלוקאס כ', 45–47 מתועדות גם ביקורות כלפי הסופרים.
שמונה ביקורות במתי, ומכאן שהגרסה של מתי ידועה כשמונה הצרות. אלה נמצאים במתי כ"ג פסוקים 13–16, 23, 25, 27 ו-29. רק שישה ניתנים בלוקאס, שגרסתו ידועה כששת הצרות.
הצרות בעיקר מבקרות את הפרושים על צביעות ועל עדות שקר, וממחישות את ההבדלים בין מוסר פנימי וחיצוני.
הקשר ורקע
הצרות הן כולן צרות של צביעות וממחישות את ההבדלים בין מצבים מוסריים פנימיים וחיצוניים. ישוע מציג את הפרושים כחסרי סבלנות, עם הקפדה יתרה על שמירה פולחנית של פריטים, שגרמו להם להיראות מקובלים ובעלי סגולה כלפי חוץ, אך הותירו את האדם הפנימי ללא מענה רוחני.
שבע הצרות
שבע הצרות הן:
סמואל אטו
סמואל אטו פילס (באנגלית: Samuel Eto'o Fils; נולד ב-10 במרץ 1981 בקמרון) הוא כדורגלן עבר קמרוני ששיחק בעמדת החלוץ ונשיא ההתאחדות לכדורגל של קמרון.
בשיאו נחשב כאחד מהחלוצים הטובים בעולם. ובנוסף הוא אחד הכדורגלנים האפריקאים הטובים בהיסטוריה. אטו זכה ארבע פעמים בתואר כדורגלן השנה באפריקה בשנים 2003, 2004, 2005 ו-2010.
אטו הוא מלך השערים של נבחרת קמרון בכל הזמנים עם 56 שערים, אותם כבש במהלך 118 הופעות, הוא מדורג שלישי בטבלת ההופעות של נבחרתו. אטו הכריז על פרישתו מנבחרת קמרון בשנת 2014.
אטו הוא השחקן הראשון בהיסטוריה של המשחק כשזוכה ב"טרבל" במשך שתי עונות רצופות עם שתי קבוצות שונות. הוא זכה עם ברצלונה בשנת 2009 ועם אינטר מילאנו בשנת 2010.
קריירת מועדונים
בשנת 1998 חתם סמואל אטו על חוזה בן 6 שנים במועדון ריאל מדריד. אטו שיחק בקבוצה רק 3 משחקים ולאחר מכן הושאל למספר קבוצות, כאשר בשנת 1999 הוא הושאל לקבוצת מיורקה שם שיחק ב-13 משחקים וכבש 6 שערים. לבסוף שוחרר אטו מריאל מדריד כשהוא מקבל ממנה 24 מיליון אירו ובשנת 2000 חתם בקבוצת מיורקה.
משנת 2004 שיחק אטו בברצלונה איתה זכה באליפות ספרד בעונות 2004/05 ו-2005/06 ובליגת האלופות של עונת 2005/06 בה כבש את שער השוויון נגד ארסנל בגמר. בשנה זו היה אף מלך השערים בספרד, עם 26 שערים.
ב-אוקטובר 2006 הוא נפצע במשחק נגד ורדר ברמן במסגרת ליגת האלופות והחמיץ את רוב משחקי העונה ושב לשחק ב-4 בפברואר 2007.
בשנת 2007 אטו סירב להיכנס כמחליף בדקה ה-85 בניצחון ברצלונה 2:0 על ראסינג סנטאנדר. אטו תקף את פרנק רייקארד ואת רונאלדיניו, וכינה אותם "אנשים רעים". לבסוף יישרו ביניהם את ההדורים.
אף על פי שמאמנה החדש של הקבוצה, ז'וזפ גוארדיולה, הצהיר כי אטו נמצא מחוץ לתוכניותיו לעונה הקרובה, נשאר אטו בברצלונה. אטו היה משחקניה הבולטים בפתיחת עונת 2008/09, כבש 13 שערים ב-10 משחקים, כולל רביעייה מול ויאדוליד. הוא סיים את העונה עם 30 שערים בסך הכול בליגה ו-36 שערים בכל המסגרות, וסייע לקבוצתו לזכות בטרבל של אליפות ספרד, גביע המלך הספרדי וליגת האלופות.
בקיץ 2009 שבו הדיבורים על התנגדותו של ז'וזפ גווארדיולה שאטו ימשיך בקבוצה, וכשלאטו נותרה עוד עונה אחת בחוזה, הוא רצה לחדשו לאורך זמן בשכר גבוה. תחילה ניסו הצדדים להגיע להסכם, אך עד מהרה העדיפה ברצלונה למצוא לאטו קבוצה חדשה.
ב-16 במרץ 2010 נכנס אטו לליבם של אוהדי אינטר כאשר כבש שער מול צ'לסי במסגרת שמינית גמר ליגת האלופות. שבוע לאחר מכן, במסגרת משחק ליגה מול ליבורנו אטו כבש צמד כשאחד משעריו היה במספרת ובכך רשם את שערי הליגה הראשונים שלו ב-2010. ב-22 במאי 2010 הפך אטו לשחקן הראשון בהיסטוריה שזוכה ב-2 טרבלים ברציפות, אחרי שאינטר מילאנו ניצחה את באיירן מינכן בגמר ליגת האלופות 0–2. תואר זה התווסף לגביע האיטלקי ולאליפות איטליה.
את עונת 2010/2011 פתח הקמרוני בצורה טובה, כשכבש שלושער בניצחון 4:0 נגד ורדר ברמן בליגת האלופות בנוסף לבישול, ובמחזור לאחר מכן כבש צמד בניצחון 4:3 של אינטר נגד טוטנהאם בנוסף ל-2 בישולים. במשך אותה עונה בליגה הוא כבש צמדים נגד פאלרמו, נגד בארי, נגד בולוניה, נגד רומא ונגד גנואה.
באוגוסט 2011 עבר למועדון הרוסי אנז'י מחצ'קלה. אטו חתם על חוזה לשלוש עונות, ושכרו נקבע על 20.5 מיליון יורו לעונה. העסקה שלשלה לאינטר מילאנו, 27 מיליון יורו. ב-27 באוגוסט הופיע סמואל לראשונה במדי קבוצתו החדשה במשחק מול פ.צ. רוסטוב, כאשר הוא נכנס בדקה ה-58. כבר אחרי 22 דקות במשחק הוא כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה והציל את אנז'י מהפסד (המשחק נגמר בתוצאה 1-1).
ב-29 באוגוסט 2013 חתם לעונה אחת בצ'לסי בחוזה בסכום של 8 מיליון אירו. אטו הבקיע את שערו הראשון בקבוצה ב-19 באוקטובר נגד קארדיף סיטי. ב-30 ביוני 2014 חוזהו הסתיים ועזב את הקבוצה.
ב-26 באוגוסט 2014 חתם על חוזה לשנתיים באברטון. לאחר חצי עונה בקבוצה, ב-25 בינואר 2015 חתם בסמפדוריה האיטלקית.
ב-23 ביוני 2015 חתם אטו בעולה החדשה לליגת העל הטורקית אנטליהספור.
ב-31 בינואר 2018 חתם אטו בקוניאספור הטורקית לשנתיים וחצי.
ב-15 באוגוסט 2018 חתם אטו בקטר ספורטס קלאב הקטרית.
ב-7 בספטמבר 2019, בגיל 38, הודיע אטו על פרישה מכדורגל.
נבחרת
בגיל 17, אטו היה השחקן הצעיר ביותר במונדיאל 1998 כששיחק בהופעת הבכורה במדי נבחרת קמרון נגד נבחרת איטליה. הוא שיחק עם נבחרתו גם במונדיאל 2002, כמו כן הוא זכה עם נבחרת קמרון בשלושה טורנירים משמעותיים: גביע אפריקה לאומות בשנים 2000, 2002 ובמדליית הזהב באולימפיאדת 2000.
אטו נבחר לכדורגלן השנה באפריקה בשנים 2003, 2004, 2005 וב-2010. בכך הפך לשחקן שזכה בפרס זה במספר הפעמים הרבות ביותר (עקף את ג'ורג' ואה ואת עבדי פלה). כמו כן אטו הוא השחקן היחידי אשר זכה בפרס זה במשך 3 שנים רצופות מאז שהפרס מוענק על ידי קונפדרציית הכדורגל של אפריקה.
ב-8 בספטמבר 2013, אחרי שנבחרת קמרון עלתה לשלב הפלייאוף במוקדמות המונדיאל 2014, הודיע אטו כי הוא פורש ממדי הנבחרת הלאומית. עם זאת, חזר בו אטו ובאוקטובר 2013 הודיע כי הוא מצטרף להכנות למשחק נגד נבחרת תוניסיה בשלב פלייאוף המונדיאל. עם זאת, ב-27 באוגוסט 2014, לאחר שהצטרף לאברטון, החליט לפרוש סופית ממדי הנבחרת.
ההתאחדות לכדורגל של קמרון
ב-11 בדצמבר 2021 נבחר סמואל אטו לנשיא ההתאחדות לכדורגל של קמרון.
איתמר מוזס
איתמר מוזס (באנגלית: Itamar Moses; נולד ב-1977) הוא מחזאי, סופר, ותסריטאי טלוויזיה יהודי-אמריקאי. נחשב למחזאי צעיר בולט בתיאטרון האמריקאי.
מייק ראונדס
מריון מייקל ראונדס (באנגלית: Marion Michael Rounds; נולד ב-24 באוקטובר 1954) הוא פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי המכהן כנציגה הזוטר של מדינת דקוטה הדרומית בסנאט של ארצות הברית וחבר המפלגה הרפובליקנית. קודם לכן כיהן כמושל דקוטה הדרומית בשנים 2003–2011 וכחבר הסנאט של דקוטה הדרומית במשך עשור, בשנים 1991–2001.
ביוגרפיה
ראונדס הוא הבכור מבין אחד עשר אחים, נולד בהורון (Huron) שבדקוטה הדרומית, בנם של ג'ויס (ריינארץ) ודון ראונדס. הוא ממוצא גרמני, בלגי, שוודי ואנגלי. ראונס מגורר בבירת דקוטה הדרומית, פיר, מאז היה בן שלוש. הוא נקרא על שם דודו, מריון ראונדס, שנהרג בזירת האוקיינוס השקט במהלך מלחמת העולם השנייה. זיקתו לפוליטיקה אינה ייחודית במשפחתו, אחדים מבני משפחתו היו מעורבים בעשיית ממשלת דקוטה הדרומית. אביו עבד לעיתים שונים כמנכ"ל מועצת הנפט של דקוטה הדרומית וכאיש ממשל בתחומי התחבורה והתשתיות. אחיו של ראונדס, טים, הוא חבר בית המחוקקים של דקוטה הדרומית מטעם המחוז ה-24, הכולל בתוכו את הבירה פיר.
הוא למד באוניברסיטת המדינה של דקוטה הדרומית השוכנת בברוקינגס, שם היה לבוגר במדע המדינה. ב-1990, ראונדס התמודד לסנאט של דקוטה הדרומית והובס בידי הסנאטורית המכהנת ז'קלין קלי, כשהוא זוכה ל-47% מהקולות בלבד. הוא נבחר לסנאט ב-1992 ובכל השנתיים שלאחר מכן עד 1998. ב-1994 הוקצבו מספר תקופות כהונה של הסנאטורים בדקוטה הדרומית, כך שראונדס לא התמודד מחדש לסנאט ב-2000. ב-1993 נהפך למצליף המיעוט בסנאט וב-1995 נבחר על ידי עמיתיו למנהיג הרוב בסנאט.
ניצחונו של ראונדס בפריימריז הרפובליקני לבחירת מועמד המפלגה הרפובליקנית למושל דקוטה הדרומית נחשב לאחד מהמפתיעים ביותר בדקוטה הדרומית. עד שלהי שנת 2001, חבר הקונגרס ג'ון ת'ון היה המתמודד המוביל למועמדות. כאשר ת'ון בחר להתמודד נגד נציגה המכהן של דקוטה הדרומית בסנאט של ארצות הברית, טים ג'ונסון, התובע הכללי מארק ברנט וסגן המושל לשעבר סטיב ט. קירבי נהפכו במהרה למועמדים המובילים. עם זאת, התחרות בין קירבי וברנט נהפכה לנאלחת ושלילית.
ברנט תקף את קירבי על כך שלא השקיע בחברות שבסיסן בדקוטה הדרומית ועל מעורבותו בחברת קולגנסיס, חברה שהוציאה עור מגוויות אדם שנתרמו ועיבדה אותם לשימוש. עיסוק בנושא זה היה לשערורייה כאשר נתגלה כי החברה משתמשת בעורות עבור ניתוחים פלסטיים המשתלמים מבחינה כלכלית כהגדלת פין ושפתיים. קירבי השקיע בחברה לאחר שפרצה השערורייה וברנט תקף אותו בתשדירי טלוויזיה. עם זאת, התשירים קיבלו תוצאה לא רצויה מאחר שהבוחרים סברו שהטענות כל כך תמוהות ומוזרות על סף המפוברקות. אחר שזכה במועמדות הרפובליקנית, ראונדס בחר בחבר הסנאט של דקוטה הדרומית דניס דוגארד כעמיתו למרוץ.