cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חחום
מרכז סחר אשורי
חחום והעיר זלפה מופיעות ביותר ממאה טקסטים שנמצאו בכנש, העוסקים בסחר האשורי. בשתי הערים ישבו משפחות אשוריות שהיה להם בית בבעלותם בעיר. הערים האלה היו גם ערים מועדפות להחלפת צוותי השיירות. מערים אלה נהגו מובילי השיירות לשלוח דוחות מצב לכנש ולאשור ולחשב את הוצאותיהם, כשהוצאות המסע חושבו בדרך כלל לשני מקטעים נפרדים: בין אשור לחחום, ובין חחום לכנש. השיירות נהגו לשמור את הסחורה, אותה נשאו חתומה תחת חותם. בערים אלה הם פתחו את החותם והחלו בסחר, כי הן שמשו ערי גבול בין אשור לאנטוליה. חחום הייתה גם מקום בו חלק מהשיירות התחלקו למספר שיירות קטנות יותר.
בין שליט חחום ואשור היה הסכם על פיו שליט חחום התחייב לא להחליט החלטות אדמיניסטריביות כנגד הכרום - מושבת הסחר האשורית בתחומה, בכך שלא תצדד באופן טבעי באזרחיה, חייליה, עבדיה ונערותיה כנגד סוחרי המושבה. בכל עימות עליה לשפוט על פי החוקים הרגילים של חחום. בנוסף, נתנה לסוחרים האשוריים הזכות להישבע בעת הצורך תוך שימוש בסמל של האל האשורי.הסחר האשורי עם אנטוליה נפסק לאחר מותם של שמשי-אדד הראשון האשורי וחמורבי מבבל.
הכיבוש החתי
כיבוש חחום, שהייתה אחת הערים המרכזיות, מופיע רבות באנלים המתארים את כיבושיו של המלך החתי חתושיליש הראשון (1650–1620 לפנה"ס), יחד עם אורשו וחשום. בתיאור הכיבוש מופיע אזכור בו מציין חתושיליש הראשון שאיש לא חצה את הפרת לפניו, פרט לסרגון מאכד, שמלך במאה ה-24–23 לפנה"ס. הוא מציין שסרגון לא שרף את העיר, ואילו הוא, חתושיליש, החרים את העיר עבור אל הסער של השמים. בתיאור שלו הוא נלחם בחחום בשנה החמישית למלכותו, שלוש פעמים נלחם על שעריה, הרס אותה ואת רכושה הביא לחתושש. בתיאור השלל הוא מציין שני צמדי עגלות עמוסות כסף, מרכבת פריון, אייל אחד מכסף, ספינה אחת עם חרטום מצופה זהב. הוא מציין שהוא שחרר את העבדים והשפחות של העיר ומסר אותם לאלת השמש. הוא מספר ששרף את העיר באש, ואת העשן הראה לאל הסער, את המלך רתם לעגלה.
לצורך המלחמה בחחום, ביקש חתושיליש הראשון את עזרתו של תוניפ-תשוב, מלך על ממלכה בשם טיקונני, שהיה לה כנראה גבול עם חחום, והן היו כנראה עוינות אחת לשנייה.
שמה של חחום מופיע גם בתעודות של חתושיליש השלישי, שמלך במאה ה-13 לפנה"ס. הוא מציין את שמה במסגרת מאבקיו בשבטי הכשכש:.
ז'אן פרנסואה דרלאן
אדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן (בצרפתית: François Darlan; 7 באוגוסט 1881 – 24 בדצמבר 1942) היה מפקד הצי הצרפתי (1939), מראשי צרפת של וישי, אשר שינה לאחר מכן את טעמו והצטרף לבעלות הברית במלחמת העולם השנייה. נרצח בידי פטריוט צרפתי אנטי-פשיסטי.
צרפת של וישי
לאחר תבוסתו של צבא צרפת במלחמת העולם השנייה בחודש מאי 1940, היה עיקר עניינו של דרלאן בשמירת שלמותו של הצי הצרפתי. הצי לא ניזוק כמעט במלחמה, שהתנהלה בעיקר ביבשה. דרלאן היה בין תומכיו של המרשל אנרי פיליפ פטן אשר קיבל את השליטה בחלקה הבלתי כבוש של צרפת שכונה "צרפת של וישי". גם תחת הממשל החדש שמר דרלאן על מינויו כמפקד הצי. הוא הורה לצי לצאת לנמלים בצפון אפריקה, שם, במושבות הצרפתיות במרוקו, אלג'יריה ותוניסיה סבר דרלאן כי ניתן יהיה לשמור על הצי.
פעולתו זו של דרלאן נראתה לבריטים ולוינסטון צ'רצ'יל כמסכנת את בריטניה. בשלב זה בו עמדה רק התעלה האנגלית, ובה הצי האנגלי, כמכשול בין היטלר ובין ניצחון במלחמה, אם היה נופל הצי הצרפתי, בשלמותו או בחלקו, לידי היטלר, הרי שהמשמעות הייתה קריטית. עוד בטרם נכנעה צרפת קיבלו הבריטים ערובות מדרלאן ומפטן כי הצי לא יוסגר לידי הגרמנים, ונראה כי דרלאן, אשר עיקר מחשבתו הייתה על שמירת הצי, לא יסכן אותו בפעילות מלחמתית לטובת הגרמנים דווקא, אך צ'רצ'יל מיהר להסיק כי על משטר וישי ועל העומדים בראשו לא ניתן לסמוך, ולאור השתלשלות העניינים בעתיד נראה כי הצדק היה עמו.
תפקיד "האיש מס' 2" בממשלת וישי מולא בהתחלה על ידי פייר לאוואל, שהוביל קו של שיתוף פעולה עם הגרמנים. בדצמבר 1940 פוטר לאוואל, והוחלף במדינאי השמרני פייר אטיין פלנדן. פלנדן החזיק מעמד בתפקיד זה כחודשיים, ובפברואר 1941 מינה פטן את דרלאן לסגנו, יורשו המיועד, ושר הפנים והחוץ, וההגנה. בינואר 1942 מונה גם למפקד עליון של הצבא (על אף שעל פי הסכם הכניעה שנחתם עם הגרמנים, הועמד גודלו של צבא צרפת על מאה אלף חיילים), ולנציב עליון על המושבות בצפון אפריקה. מתוקף תפקידים אלו הייתה לו יד בפעולות משטר וישי כנגד יהודי צרפת, והוא שהכריז בחודש מרס 1941 על הקמת "המשרד הכללי לענייני יהודים", משרד שהייתה לו יד בצעדים כנגד היהודים, בסימונם, החרמת רכושם, ושילוחם להשמדה. עם זאת, התנגד דרלאן להחיל על היהודים שתחת משטר וישי את גזירת הטלאי הצהוב.
הממשלה הגרמנית לא ראתה את ריכוז הכוח בידי דרלאן בעין יפה, ובאפריל 1942, הוכרח דרלאן להתפטר מרובן של משרות אלו, ולהעביר את תפקידיו לידי לאוואל.
מבצע "לפיד" ולאחריו
באוקטובר 1942 נראתה פלישה אנגלו-אמריקנית לצפון אפריקה כמחויבת המציאות. דרלאן הגיע לאלג'יר ב-2 באוקטובר על מנת לפקח בעצמו על הכנת ההתנגדות לפלישה.
ב-8 בנובמבר 1942 החל מבצע לפיד הוא הנחיתה האנגלו-אמריקנית בחופי צפון אפריקה, בפיקודו של הגנרל דווייט דייוויד אייזנהאואר. הגנרל שארל דה גול מפקד כוחות "צרפת החופשית" נשא נאום לתושבי צפון אפריקה הצרפתים, ובו קרא לכולם לסייע לכוחות הפולשים. הגנרל אנרי ז'ירו אשר היה בשלב זה מתחרהו של דה גול על עמדת מנהיג הצרפתים המתנגדים למשטר וישי, המתין בגיברלטר לקבל פיקוד על הכוחות הצרפתים בצפון אפריקה, לאחר שאלו יתנערו מהנהגת דרלאן. חלקם של הצרפתים אכן סייע לפולשים, אך כוחות רבים ומאורגנים, בהנהגת דרלאן, המשיכו בפעולות התנגדות ובלחימה עזה. דרלאן בילה לילה במעצר בית לאחר שנתפס בידי גורמים מקומיים שהיו לטובת בעלות הברית, אך לאחר שהצליח להשתחרר, המשיך בהתנגדותו לפלישה. המרשל פטן הורה לדרלאן להילחם בפולשים בכל אשר ימצאם. לאחר יומיים של לחימה, עמדה התוכנית המבצעית של בעלות הברית, אשר הניחה כי ההתנגדות הצרפתית לא תהיה עזה, בסכנה.
בינתיים פלשו צבאות גרמניה לשטחה של צרפת של וישי, ונתקלו בהתנגדות סמלית בלבד. דרלאן ואנשיו, בצפון אפריקה, התעלמו מפקודות המתקבלות מפטן ולאוואל הנתונים בידי הגרמנים בצרפת, ומורות להם להמשיך בלחימה כנגד האנגלים והאמריקנים. ב-14 בנובמבר הכריז אייזנהאואר כי הוא מכיר במינויו של דרלאן לנציב עליון ומפקד כוחות צרפת בצפון אפריקה. הכרזה זו הייתה מעשה של פוליטיקה צינית, ויריקה בפרצופו של דה גול, ומתן פרס לאחד מראשי ממשל וישי, בשעה שראויים ממנו כז'ירו ודה גול יכולים למלא את אותו התפקיד ממש. נראה היה לאמריקאים ולאנגלים כי דרלאן יוכל לאגד מסביבו כוחות צרפתים נוספים ברחבי האימפריה, אשר דה גול, המתנגד הגלוי למשטרו של פטן, לא יוכל לאגד.
ב-26 בנובמבר פעלו הגרמנים לתפיסת חלק ניכר מן הצי הצרפתי שעגן בנמל טולון. הנמל מוקש, והאוניות שנמצאו בו הושמו במצור. פטן הורה למפקדי המשחתות הגדולות, שלא היה באפשרותן לצאת מן הנמל, להטביע את עצמן. חלק מן הצוללות הצליח לצאת מן הנמל, וחלק מן הספינות הקטנות יותר נתפס על ידי הגרמנים. כך הושמד אותו הצי שדרלאן עמל כה קשה על שמירתו.
מבחינה צרפתית פנימית, נוצר עתה מצב מוזר, בו תחת חסותם של בעלות הברית ממשיך לשלוט משטר שהוא המשך ישיר למשטר וישי בצפון אפריקה, וראשי המתנגדים למשטר וישי, אשר סייעו למטרת בעלות הברית, עודם נרדפים כמקודם. דרלאן הצהיר כי הוא תומך באחדות, וכי בכוונתו להתפטר בסיומה של המלחמה, אך לעת עתה הוא רואה בעצמו את הגורם היחיד היכול ללכד את כל הפלגים הצרפתים. עמדתו של דה גול, ושל שליחו הגנרל ד'אסטייה, הייתה כי אישיותו של דרלאן היא המכשול העיקרי לליכוד הכוחות הצרפתיים.
ההתנקשות
משבר זה נפתר מאליו ב-24 בדצמבר 1942, עת נרצח דרלאן בידי צעיר פטריוט ואנטי פשיסט בשם פרנאן בונייה דה לה שאפל. שאפל, כבן עשרים, שהיה מקורב לכוחות הגנרל ד'אסטייה, פעל לבדו, ללא קשר לקבוצה כלשהי. שאפל הסביר כי פעל כדי להסיר את המכשול שעמד בפני איחוד הכוחות הצרפתים למלחמה בגרמנים, ולשלום בית בצרפת גופא. עד רגעיו האחרונים סבר שאפל כי הכוחות השולטים בצפון אפריקה - האמריקנים והבריטים, יצילו אותו. הוא נחקר במשך שעות ספורות, ובאותו היום ממש נשפט במשפט חפוז והוצא להורג בתוך 48 שעות. הגנרל ז'ירו החליף את דרלאן בכל תפקידיו.
יחסי אנגולה–קוסובו
יחסי אנגולה–קוסובו הם היחסים הבילטרליים שבין רפובליקת אנגולה לרפובליקת קוסובו.
סקירה כללית
קשרים הדוקים ושיתוף פעולה בין אנגולה לסרביה נמשכו במהלך פירוק יוגוסלביה, ואנגולה הביעה את תמיכתה האיתנה בסרביה נגד עצמאות קוסובו.
ב-23 ביוני 2008, מספר חודשים לאחר הכרזת העצמאות של קוסובו, שלח נשיא אנגולה ז'וזה אדוארדו דוש סנטוש איגרת לעמיתו הסרבי, בוריס טאדיץ', בה הדגיש את הסולידריות שלו ושל מדינתו כלפי סרביה בנוגע לשמירה על ריבונותה ושלמותה.
אדם שתקאי
אדם שתקאי (שוויג) (2 בספטמבר 1921 – 1 ביוני 1990) היה טייס, ממקימי חיל האוויר הישראלי ואיש מדע. היה טייס בחיל האוויר הבריטי במלחמת העולם השנייה, מראשוני טייסת א' וממקימי חיל האוויר הישראלי, מדריך טיסה ראשי בקלוב התעופה הישראלי בראשיתו, הקים את בית הספר לטיסה הראשון בגאנה שירת בתפקידים בכירים אחרים בחיל האוויר הישראלי, ולאחר פרישתו מצה"ל היה מדען וחוקר בתחום הכימיה הפיזיקלית.
ביוגרפיה
שתקאי נולד בלודז' שבפולין לד"ר יוסף שתקאי וסידוניה לבית טרטקובר. ב־1933, לאחר שהוריו נפרדו, נשלח לארץ ללימודים בבית הספר הריאלי בחיפה. עם סיום הלימודים החל בלימודים ב.
מלחמת העולם השנייה
ב־1940, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התנדב לחיל האוויר המלכותי הבריטי (RAF). לאחר הכשרה במחנות האימונים של ה־RAF בקהיר ובחלוואן שבמצרים, ולאחר אימונים נוספים באלדורט שבקניה, נשלח לבולאוואיו, רודזיה לאימוני הטייס. סיים ב־1944 את הכשרתו כטייס מטוסי תובלה ומפציצים בדרום אפריקה ב־61Air School, George ולאחר מכן בבסיס ה־RAF בעין שמר. משם נשלח ליוון ולאיטליה, שירת כטייס מפציצים ויקרס ולינגטון בטייסת 38 ועם סיום המלחמה כטייס דקוטה בטייסת 216. השתחרר ב־1946.
לימודים אחר המלחמה ושירות במלחמת העצמאות
לאחר תום מלחמת העולם השנייה התאחד עם הוריו שהצליחו להגיע לארץ ישראל במהלך המלחמה ושב ללימודי הכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים. כשהחלו פעולות האיבה שקדמו למלחמת העצמאות הצטרף לחיל המדע, אולם עם היוודע דבר התארגנותו של כח אווירי להגנה על היישוב היהודי בישראל הצטרף לגרעין שבהתהוות של טייסת א' והיה מראשוניה.
השתתף כטייס במבצעים רבים. ב־1948 נשלח יחד עם מודי אלון לקורס שבו הוכשרו לראשונה קציני מודיעין לחיל האוויר הישראלי ולאחריו שירת גם כקצין המודיעין של הטייסת.
לאחר מלחמת העצמאות
לאחר המלחמה השלים את לימודי המסטר בכימיה (1952). פרסם את רשמיו ועדויות מראשית ימי חיל האוויר בספר תולדות נעוריה של טייסת א'. היה מדריך טייס ראשי בקלוב התעופה הישראלי, שירת בטייסת 103, היה סגן מפקד בית הספר לטיסה 12 בסירקין לצידו של גדעון שוחט ובפיקודו של בנימין בונה.
ב־1959, לאחר הכרזת העצמאות של גאנה, נשלח על ידי מפקד חיל האוויר עזר ויצמן להקים את בית הספר הראשון לטייס בחיל האוויר של גאנה. היה מפקד בית הספר במשך שנתיים וחצי, וביחד עם צוות בית הספר הכשיר את הדור הראשון של טייסי חיל אוויר גנאים. ב־1961 נמסר בית הספר לאחריות הבריטים ואדם ומשפחתו חזרו הביתה.
במהלך כ־20 שנות שירותו בחיל האוויר כטייס מילא גם תפקידי הדרכה ראשיים כולל בבית הספר לפיקוד ומטה, כתב רבות ב מערכות ובבטאון חיל האוויר וכן תיעד את ההיסטוריה של החיל. סיים את שירותו בדרגת סגן אלוף בשנת 1965 והמשיך לשרת במילואים כטייס. במלחמת ששת הימים היה יועץ אווירי לכוחות הקרקע באוגדה 31 שבסיני בפיקודו של האלוף אברהם יפה. גם במלחמת יום הכיפורים, והוא כבר בן 52, נקרא לשרת בצוות הפיקוד בבסיס תל נוף.
עבודתו
את מחקר הדוקטורט בכימיה פיזיקלית ערך במחלקת הפולימרים במכון ויצמן בהנחייתו של פרופסור אהרן קציר. במשך שנותיו כמדען במכון ויצמן וב עסק בעיקר במחקר באלקטרוכימיה, שיתף פעולה עם חוקרים מרחבי העולם ופרסם מאמרים רבים. היה הסגן המדעי למנהל המכון למחקר ביולוגי בישראל.
חיים אישיים
בשנת 1953 נישא לשרה לבית הובר (1926–1989), פסלת, כתבת עתי"ם ואשת חינוך. נולדו להם שתי בנות. שתקאי נפטר ב-1990 גיל 68.
יחסי איי בהאמה–קובה
יחסי איי בהאמה–קובה הם היחסים הדו-צדדיים בין קהיליית איי בהאמה לרפובליקה של קובה.
סקירה כללית
לאיי בהאמה יש שגרירות בהוואנה, בירת קובה, ולקובה יש שגרירות בנסאו, בירת איי בהאמה.
איי בהאמה וקובה חולקות גבול ימי.
זורה קרטבלישוילי
זורה קרטבלישוילי (ברוסית: Зура Картвелишвили; ידוע בשם הבמה וולקן) (נולד ב-1982) הוא ראפר ושחקן ישראלי-רוסי.
קורות חיים
זורה קרטבלישוילי נולד בברית המועצות. בשנת 1992, בגיל 10, עלה לארץ ישראל.
בראשית שנת 2007, הוציא וולקן את אלבום הבכורה שלו "מהלך ראשון", בלייבל "המשולש". האלבום זכה להצלחה רבה בסצנת ההיפ הופ הישראלית ולשבחים רבים ממבקרי המוזיקה.
ב-2008 הקליט יחד עם הזמר ארקדי דוכין את השיר "מלאכי ה-NET". השיר הוקלט במסגרת פרויקט המוזיקה של חברת סלקום "tarbut.ru", שמטרתו קידום יוצרים ישראלים צעירים דוברי רוסית לקדמת הבמה.
ב-2010 התארח באלבומו השני של הצמד "פלד ואורטגה", "משלוח מיוחד", בשיר "לא חייב לכם שיט".
ב-2013 שיחק בסרט "פנתר לבן" בתור יבגני צייטלין.
ב-2017 השתתף בעונה הרביעית של תוכנית המציאות "הכוכב הבא", אך לא הצליח לעבור את האודישן.
ב-2018 כיכב בסרט "כאן ועכשיו", בתפקיד עצמו.
אשר קלדרון
אשר קלדרון (1929 – 31 באוקטובר 2018) היה מעצב גרפי, מאייר, צייר ומורה לעיצוב הגרפי ישראלי, חתן פרס שר החינוך והתרבות לשנת 1998 כיוצר אמנות.
ביוגרפיה
קלדרון נולד בסטארה זאגורה שבבולגריה, גדל בעיר ימבול ושם למד עד סיום בית הספר התיכון. למד זמן קצר באקדמיה לאמנויות בסופיה אך הפסיק לימודיו עם עלייתו לישראל ב-1948.
בבולגריה היה חבר בתנועת השומר הצעיר ועלה במסגרת עליית הנוער, במסגרת עלית יהודי בולגריה בשנתה הראשונה של מדינת ישראל. עם עלייתו, התקבל יחד עם קבוצת חבריו לתנועה לקיבוץ בית אלפא.
לאחר כשנה עזב את הקיבוץ, ועבר לירושלים ולמד עיצוב בבצלאל. שם זכה במלגת לימודים, ולכניסה ישירות לשנת הלימודים השנייה בגלל ידיעותיו וכישוריו המוקדמים בעיצוב.
עם סיום לימודיו, שירת בצה"ל כמעצב בכיר ביחידה לעזרי אימון של פיקוד ההדרכה. עם שחרורו משרות סדיר, התחתן עם לאה. הועסק כאזרח עובד צה"ל כבוחן מקצועי למעצבים צבאיים.
בשנת 1960 פתח משרד בתל אביב.
משמש כמרצה בכיר במרבית מוסדות לימודי מקצוע העיצוב הגרפי כגון האקדמיה לאמנות בצלאל מכללת ויצו בחיפה, מכללת עמק יזרעאל ועוד.
נפטר ב-31 באוקטובר 2018.
דרכו האמנותית
עבודתו של אשר קלדרון התפרסה בשטחי עיצוב ואמנות שונים. העיצוב בישראל לאחר קום המדינה היה המשך טבעי לסגנון הבאוהאוס בעיצוב הארץ ישראלי של שנות ה-30 וה-40, והוא היה בין ראשוני המעצבים שהביאו את רוח העיצוב הבינלאומי של שנות השישים. עבודותיו של אשר קלדרון משלבות שפה גרפית חזותית נקייה וברורה המשתמשת במערכות צורה וצבע ובטיפוגרפיה בת זמננו.
הוא ייצג את דור המעצבים אשר הגדירו את עצמם בתחילת דרכם כ"צייר גרפיקאי" ושהתמחו בכל אחד מנושאי העיצוב. עבודותיו עבור משרדי ממשלה ומוסדות ציבור כגון כרזות, עלונים ומודעות, בולי דואר, סמלים ועוד, שימשו צינור תקשורת אל האוכלוסייה בנושאים חברתיים ותרבותיים כגון גיוס כספים בעת מלחמה, עידוד חיילי צה"ל ליעילות וחסכון, עידוד האוכלוסייה לחסכון, לזהירות בדרכים, איסוף בולים ועוד. הזיקה היהודית, התנ"ך והיודאיקה שימשו מקור השראה לרבים מעיצוביו. זאת בעיקר לבולי דואר, בהם באו לידי ביטוי דמויות מהתנ"ך ומועדי ישראל, ושטיחי קיר, הגדה של פסח ועוד. סגנונו האישי זוהה כייחודי וכקשה לחיקוי. השפעתו על העיצוב הישראלי נטויה בתלמידיו הרבים - מעצבים פעילים בשדה העיצוב הישראלי.
הוא עיצב אותיות עבריות בסגנונו המיוחד. מערכות א"ב רבות שעיצב שימשו אותו ומעצבים אחרים כגופנים.
בשנת 2013 עיצב זוג חלונות זכוכית גדולים (ויטראז') לבית הכנסת בשיכון דן, אותו היה פוקד, בנושא בריאת העולם ושבת.
תערוכות
תערוכת יחיד שלו בפרנקפורט אומצה על ידי שגרירות ישראל כחלק מאירועי תרבות לציון שנת ה-40 של ישראל, בעריה הגדולים של גרמניה. התערוכה סבבה כשנה בגרמניה.
עבודות איור
מטבעות:
מסדרות הבולים:
סמלילים שעיצב:
רכס באלאן
רכס באלאן או מצוק באלאן (באנגלית: Balan Ridge; בבולגרית: хребет Балан) הוא רכס בהרי אוניברסיטת סופיה, בצפון האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
אשר קלדרון
עבודות איור
ספרים שאייר:
רכס באלאן
שיא גובהו של הרכס 800 מטרים מעל פני הים.
אורכו של הרכס 4.5 קילומטרים (בכיוון צפון - דרום); ורוחבו של הרכס 1.45 קילומטרים.
הרכס ממוקם 7 קילומטרים צפונית-מזרחית להר קלימנט אוחרידצקי.
עמק פוסטה (Poste Valley) הוא הגבול המזרחי של הרכס; קרחון פלסטרינה הוא הגבול הצפוני של הרכס; וקרחון יוזולה (יובל של קרחון פלסטרינה) הוא הגבול המערבי של הרכס.
מקור השם
הרכס נקרא על שם הבלשן, ההיסטוריון וה ביבליוגרף הבולגרי אלכסנדר טאודורוב-באלאן, שהיה הרקטור הראשון של אוניברסיטת סופיה.
Ring (שיר)
Ring (בעברית: צלצול) הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפרית האמריקאית קארדי בי, מתוך אלבום הבכורה שלה, Invasion of Privacy. השיר יצא לאור ב-28 באוגוסט 2018, כסינגל החמישי והאחרון מתוך האלבום, כאשר קודמו הוא, "I Like It".
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-28 במצעד הבילבורד הוט 100, וה-61 במצעד הקנדי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי קארדי בי, דזמונד דניס, ירדן ת'ורפ, קלאני פאריש, קארי קין, מייק ריילי וניה צ'ארלס, והופק על ידי נידלז וסקריבז ריילי. השיר הוא שיר בסגנון הרית'ם אנד בלוז, המאפיין את רוב שירי האלבום.
שיתוף פעולה זה הוא הראשון של השתיים.
וידאו קליפ
טרם הוציאה את הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה קארדי בי לערוץ ה-Vevo שלה אודיו של השיר, המציג את שמו של הסינגל. האודיו זכה לוויראליות רבה, ונכון לנובמבר 2020, מונה הצפיות שלו עומד על למעלה מ-200 מיליון צפיות.
ב-20 באוגוסט 2018, פורסם הקליפ הרשמי של השיר.
מיקומי שיא
בארצות הברית הצליח השיר להגיע למקום ה-28, לפני שיצא כסינגל מתוך האלבום.
אגודת העיתונאים
ראו גם
}}
נייר בריסטול
נייר בריסטול הוא נייר ללא ציפוי עם גימור מכונה. בניגוד לסבור, הוא לא קרוי על שם העיר בריסטול בדרום-מערב אנגליה, אלא על שם פרדריק הרווי, הרוזן מבריסטול. גדלים נפוצים כוללים: 22.5 × 28.5 אינץ' (572 × 724 מ"מ) וכן A4, A1, A2, ו-A3. עובי בתפזורת של הבריסטול הוא 0.006 אינץ' (0.15 מ"מ). ניירות בריסטול עשויים להיות מדורגים לפי מספר השכבות שהם מכילים, או על ידי הצפיפות שלהם. נייר הבריסטול הנפוץ הוא בדרך כלל לבן, אם כי קיימים גם בצבעים שונים רבים.
שימושים
נייר בריסטול משמש להדפסת מסמכים, חוברות ועלוני קידום מכירות. הוא משמש גם עבור כריכה רכה של ספר או קטלוג, תיקיות קבצים, תגים וכן כרטיסים.
שימוש נוסף הוא עבור דגמים מוקטנים. חלק מהתלמידים משתמשים בסוג זה של נייר, על מנת לבנות מודלים בקנה מידה שלהם. רובד בריסטול דק מספיק כדי להיות שקוף, ועובי של שניים עד שלושה רובדי בריסטול הם הפופולריים ביותר.
נייר בריסטול משמש לשרטוט טכני, איור ושאר אמנות דו-ממדית. הוא מספק שני משטחי עבודה – מלפנים ומאחור. איכות זו מבדילה אותו מלוח המחשה, שבו יש רק משטח עבודה בחזית.
פילוסופיה של המוזיקה
פילוסופיה של המוזיקה היא תחום בפילוסופיה הדן בשאלות אודות מהות המוזיקה והאופנים בהם היא נחוות. המחקר הפילוסופי אודות מוזיקה קשור במידה רבה בשאלות פילוסופיות מתחום המטפיזיקה והאסתטיקה, כמו גם מתחומים פילוסופיים אחרים כמו הפילוסופיה של המתמטיקה והפילוסופיה של השפה. לעיסוק בפילוסופיה של המוזיקה היסטוריה ארוכה, ששורשיה מצוים כבר בפילוסופיה הפיתגוראית ובפילוסופיה האפלטונית. הפילוסופיה של המוזיקה ממשיכה להתפתח על ידי פילוסופים, מוזיקולוגים, תאורטיקני מוזיקה, מבקרי אמנות, ומלומדים אחרים. כמה שאלות בסיסיות בפילוסופיה של המוזיקה הן:
ההגדרה של "מוזיקה"
הפילוסוף אנדרו קניה (Andrew Kania) מציין בערך "הפילוסופיה של המוזיקה" באינציקלופדית סטנפורד לפילוסופיה כי "ההסברים על מושג המוזיקה מתחילים לרוב ברעיון שמוזיקה היא צלילים מאורגנים. הם ממשיכים לציין כי אפיון זה רחב מדי, מכיוון שיש דוגמאות רבות לצלילים מאורגנים שאינם מוזיקליים, כמו דיבור אנושי, והצלילים שמשמיעים יצורים לא אנושיים ומכונות." ישנן דרכים שונות ומגוונות להגדיר את האספקטים הבסיסיים של המוזיקה, באופן קונקרטי יותר מאשר מהישענות צרה על מושג ה"צליל". מקובל להתחייס להיבטים כמו מנגינה (גבהי צליל המתרחשים ברצף), הרמוניה (גבהי צליל הנחשבים כקבוצה - לאו דווקא נשמעים בו זמנית - וליצירת אקורדים) קצב, משקל וגוון הצליל.
עם זאת, קיימות סוגות מוזיקליות המאתגרות את היכולת להגדיר מוזיקה על בסיס מאפיינים קבועים. לדוגמה: "נויז" (מוזיקת רעש) עשויה להיות מורכבת בעיקר מרעשים שונים. "מוזיק קונקרט" (מוזיקה ממשית) מורכבת לעיתים קרובות רק מדגימות צליל בעלות אופי לא מוזיקלי, לפעמים בסמיכות אקראית של צלילים. אמביינט (מוזיקת אווריה) עשויה לכלול הקלטות של חיות בר או טבע, ובמוזיקה אלקטרונית על גווניה, נעשה שימוש בצלילים שלא תואמים את ההגדרה המסורתית של מוזיקה. מוזיקאים אוונגארדים כמו ג'ון קייג' איתגרו במכוון את הגדרת המוזיקה עם יצירות כמו 4′33″ והניסיונות השונים ב"מוזיקה אליאטורית".
מוזיקה אבסולוטית לעומת מוזיקה תוכניתית
בתקופה הרומנטית, התחולל ויכוח על טיבה של המוזיקה: "מוזיקה אבסולוטית" לעומת "מוזיקה תוכניתית". חסידי המוזיקה האבסולוטית טענו כי מוזיקה אינסטרומנטלית אינה מעבירה למאזין רגשות או דימויים. הם טענו שהמוזיקה אינה מפורשת מייצגת משהו מהמציאות, היא איננה מימטית. הרעיון של מוזיקה מוחלטת התפתח בכתביהם של וילהלם היינריך וואקנדרדר, לודוויג טיק וא.ת.א הופמן.
חסידי המוזיקה התוכניתית האמינו שמוזיקה יכולה להעביר רגשות ודימויים, ותכנים חוץ מוזיקליים. אחת הדוגמאות למוזיקת התוכניתית היא הסימפוניה הפנטסטית של ברליוז. בפרק הרביעי (Marche au supplice) האמן מוצא להורג באשמת רצח אהובתו, ותוכן זה מבוטא באופנים מוזיקליים שונים; הצגת גרסה מעוות של המוטיב המרכזי, וייצוגים של מכות ההוצאה להורג.
מרבית ההתנגדות למוזיקה אבסולוטית הגיעה מהמלחין ריצ'רד וגנר. יצירותיו של וגנר, בדגש על האופרות שלו, היו בעיקרן תכנותיות. ואגנר אמר כי "איפה שמוזיקה לא יכולה להתקדם, מגיעה המילה... המילה עומדת גבוהה יותר מהטון".
פרידריך ניטשה (שהיה גם מלחין חובב) התחיל את הגותו הפילוסופית תוך הערכה רבה לגישתו של ואגנר. בספרו הראשון הולדת הטרגדיה מתוך רוחה של המוזיקה ניטשה הציג גישה דואליסטית, וראה את האמנות והחוויה האנושית בכלל כמושתתות על יסוד דיוניסי ויסוד אפולוני. לדידו, הטרגדיה היוונית בשיאה הצליחה למזג בין שני היסודות האלו. ניטשה ראה במוזיקה התוכניתית של ואגנר כמי שעשויה להשיב את האמנות אל שיאי הטרגדיה היוונית. מאוחר יותר הסתייג מואגנר, דבר שהתבטא בספריו פרשת וגנר וניטשה נגד ואגנר וכן זנח את גישתו הדואליסטית.
מנגד, רומנטיקנים ואידיאליסטים גרמנים כמו יוהאן וולפגנג פון גתה ראו במוזיקה, לא רק כ"שפה" אנושית סובייקטיבית, אלא אמצעי טרנסצנדנטי אבסולוטי המאפשר להציץ לתחום גבוה יותר של סדר ויופי. חלקם הביעו קשר רוחני למוזיקה.
המוזיקה ממלאת תפקיד משמעותי בשיטה הפילוסופית של ארתור שופנהאואר, כאופן בו ניתן להתגבר באופן זמני על ה"רצון". לדעתו (בהשפעת ביקורת כוח השיפוט של קאנט) ההתבוננות האסתטית מתייחסת לאובייקט באופן טהור, משוחרר מתשוקות ואינטרסים מעשיים, ובכך לדידי שופנהאואר היא גם מהווה שחרור זמני מהסבל. שופנהאואר העדיף את המוזיקה על הציור והפיסול הפיגורטיבים, מתוך תפיסה אבסולוטית של המוזיקה, שכן ראה בה כמשוחררת לחלוטין מעיסוק בעולם (בלי לסתור את העובדה ששופנהאואר היווה גם מקור השפעה מרכזי עבור ואגנר). בחלק הראשון של העולם כרצון וכדימוי כתב כי:
אבי האקזיסטנציאליזם הדתי, סרן קירקגור הציג בספרו או-או את הנאותיהם ומכאוביהם של החיים הנהנתנים ("האסתטיים"), הנכנעים לחושניות, בין השאר דרך המוזיקה של מוצרט, בדגש על האופרה דון ג'ובאני. בחלק זה של הספר קירקגור בחן את השאלה האם היפה ותחושת השלמות וההתעלות שגורמת לנו האמנות, היא סוג של הנאה חיצונית או שהיא מתחברת להתרוממות הרוח של האמונה הדתית.
גאורג ו"פ הגל התנגד לתפיסה מופשטת של המוזיקה ושל האמנות בכלל. זאת, כחלק מהשיטה הדיאליקטית שלו לפיה הרוח מתפתחת ונעשית קונקרטית במציאות. סוגיה זו והיבטים נוספים נידונים בפילסופיה של המוזיקה נידונו בהרצאותיו על האסתטיקה.
משמעות ותכלית
תיאודור אדורנו מאסכולת פרנקפורט, דן במוזיקה פעמים רבות מתוך פרספקטיבה סוציולוגית-נאומרקסיסטית. ב-1936 פורסם חיבור בשם על הג'אז (Über Jazz). באותו זמן, המילה "ג'אז" שימשה פעמים רבות כשם כללי לכל סוגי המוזיקה הפופולרית. המאמר לא דן בג'אז כסגנון מוזיקלי אלא יצא נגד צורת הבידור הפורחת הזו ונגד חרושת התרבות. אדורנו האמין שחרושת התרבות היא מערכת המיועדת לשליטה בחברה דרך יצירה של תרבות מתוקננת (standardized) המעצימה את המסחור של הביטוי האמנותי. אדורנו דן בנושא זה גם במאמרו על האופי הפֶטישיסטי של המוזיקה (On the Fetish-Character in Music) (Zeitschrift, 1938), שבו הוא מנסח את אמירתו המפורסמת – "כל בידור שמשחרר את עצמו ממחיר השוק מקבל מאפיינים חתרניים". חיבורו הפילוסופיה של המוזיקה החדשה (Philosophie der neuen Musik) שיצא לאור ב-1949, אחרי מלחמת העולם השנייה, מורכב משני מאמרים מובחנים, "שנברג וקידמה" ו"סטרווינסקי וריגרסיה". הפילוסופיה של המוזיקה החדשה המתבטאת בשני יוצרים אלו, מציבה את הקצוות המוזיקליים שבהם אדורנו תפס את המאבק לעתידה התרבותי של אירופה.
סטנלי קאבל, שהיה פילוסוף ומוזיקאי, עסק רבות במשמעות האמנות ובמוזיקה בפרט. מאמרו "Music Discomposed" עסק בשאלה "כיצד אפשר לחשוף רמאות באמנות?". השאלה מנוסחת בעזרת עולם המונחים של מלחינים כגון קייג' ושטוקהאוזן, ונראה שמקורה גם באי הוודאות של קאבל עצמו כמוזיקאי צעיר בברקלי. במאמר זה קאבל טען כי:"'אין מאפיין אחד, או מערך סופי של מאפיינים, שאפשר לתאר במדריכים טכניים, ואין מבחנים מוגדרים שלפיהם אפשר לזהות ולחשוף את התרמית [שביצירה]. אנו יודעים מניסיון שתרמיות והונאות אחרות, כמו זיופים, מסתיימות בתגליות דרמטיות – המתחזה נחשף בנשף, והזייפן נתפס כשהוא עומד מעל המכבש, או חותם בשמו של אדם אחר, ואולי הוא מתוודה. אך אין אפשרות להוכיח שיצירה המתקבלת על-ידי הציבור היא למעשה תרמית; ייתכן שאף האמן עצמו אינו מודע לכך.'"
ריצ'רד ניוטרה
ריצ'רד ג'וזף ניוטרה (באנגלית: Richard Joseph Neutra; 8 באפריל 1892 – 16 באפריל 1970) היה אדריכל יהודי אוסטרי-אמריקאי. לאורך רוב שנות הקריירה שלו הוא התגורר ובנה בדרום קליפורניה. הוא נחשב לאחד האדריכלים המודרניסטיים הבולטים והחשובים ביותר.
קורות חיים
ניוטרה נולד בלאופולדשטאט, מחוז בווינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, ב־8 באפריל 1892, למשפחה יהודית עשירה. אביו היהודי-הונגרי סמואל ניוטרה (1844–1920) היה בעל בית יציקת מתכת, ואמו, אליזבת "בטי" גלזר ניוטרה (1851–1905) הייתה חברה בהקהילה היהודית וינה. לריצ'רד היו שני אחים שאף הם היגרו לארצות הברית, ואחות, פפי ויקסלגרטנר, אמנית שהיגרה לשוודיה, שם ניתן לראות את עבודותיה במוזיאון לאמנות מודרנית.
ניוטרה למד בתיכון סופיינגימנסיון בווינה עד שנת 1910. הוא למד תחת מקס פביאני וקארל מאיירדר באוניברסיטה הטכנולוגית של וינה (1910 – 1918), וכן למד בבית הספר הפרטי לאדריכלות של אדולף לוס. בשנת 1912 הוא עשה טיול לימודי לאיטליה ולבלקן עם ארנסט לודוויג פרויד (בנו של זיגמונד פרויד). ביוני 1914 הופסקו לימודיו של ניוטרה כאשר גויס לטרבינייה; הוא שימש סגן בתותחנים בטרבינייה עד סוף המלחמה. בראיון שנערך עם רעייתו בשנת 1978 לאחר מותו, סיפרה דיונה ניוטרה על התיעוב שחש בעלה ריצ'רד אל מול פעולות הנקם כנגד הסרבים: הוא דיבר על האנשים שפגש [כלומר בטרבינייה ... איך המפקד שלו היה סדיסט, שהצליח לממש את נטיותיו הסדיסטיות ... הוא היה סתם פקיד עירוני קטן בווינה, אבל אז הפך למפקדו...
לאחר מלחמת העולם הראשונה נסע ניוטרה לשווייץ שם עבד עם אדריכל הנוף גוסטב אממן. בשנת 1921 שימש במשך תקופה קצרה כאדריכל העיר בעיירה הגרמנית לוקנוואלדה, ובהמשך אותה שנה הצטרף למשרדו של אריך מנדלסון בברלין. ניוטרה היה שותף לכניסת המשרד לתחרות תכנון מרכז מסחרי חדש בחיפה, ארץ ישראל (1922) ולפרויקט הדיור זהלנדורף בברלין (1923). הוא נישא לדיונה ניידרמן, בתו של אדריכל, בשנת 1922. נולדו להם שלושה בנים, פרנק ל.(1924–2008), דיון (1926–2019) אדריכל ושותפו של אביו, וריימונד ריצ'רד (1939–1939) רופא ואפידמיולוג סביבתי.
ניוטרה עבר לארצות הברית בשנת 1923 והתאזרח שם בשנת 1929. הוא עבד תקופה קצרה עבור פרנק לויד רייט עד שקיבל הזמנה מחברו הקרוב ושותפו לספסל הלימודים באוניברסיטה רודולף שינדלר לעבוד ולחיות ב"בית שינדלר" - הבית השיתופי שתכנן ובנה בקליפורניה. עבודתו הראשונה של ניוטרה בלוס אנג'לס הייתה באדריכלות נוף, ובמסגרת זו עיצב את גינת בית החוף שתכנן שינדלר (1922–1925), עבור פיליפ לובל, בחוף ניופורט, ואת הפרגולה ובריכת השכשוך למתחם שתכננו יחדיו פרנק לויד רייט ושינדלר עבור אלין בארנסדאל בגבעת הזיתים (1925), הוליווד. שינדלר וניוטרה שיתפו פעולה בתחרות תכנון מבנה ליגת האומות בשנים 1926–1927 ובאותה שנה גם הקימו חברה יחד עם המתכנן קרול ארונוביצ'י (1881–1957) שנקראה הקבוצה האדריכלית לתעשייה ומסחר (AGIC). בהמשך לכך הוא פתח משרד משלו והמשיך בתכנון מבנים רבים המגלמים את הסגנון הבינלאומי, מתוכם שנים עשרה הוגדרו כמורשת תרבותית היסטורית (HCM), כולל בית הבריאות של לאוול משנת HCM # 123); 1929) ובית המחקר של ריצ'רד ודיון ניוטרה, משנת 1966 (HCM # 640). בקליפורניה הוא התפרסם בשל המבנים הגאומטריים הקפדניים אך אווריריים שיצר, שביטאו וריאציה חוף-מערבית בתכנון בתי מגורים בסגנון המודרניזם של אמצע המאה (Mid-century modern - MCM). על לקוחותיו נמנו אדגר ג'יי קאופמן, גלקה שייר וולטר קונראד ארנסברג. בתחילת שנות השלושים של המאה הקודמת, הכשיר משרדו של ניוטרה בלוס אנג'לס כמה אדריכלים צעירים שזכו בהמשך להצלחה עצמאית משלהם, ובהם גרגורי אין, הארוול המילטון האריס ורפאל סוריאנו. בשנת 1932 הוא ניסה לעבור לברית המועצות, כדי לסייע בתכנון מעונות דיור עובדים שניתן לבנותם בקלות, כאמצעי לסייע במצוקת הדיור.
בשנת 1932 ניוטרה נכלל בתערוכת היצירה המקורית רבת ההשפעה של המוזיאון לאמנות מודרנית (MOMA) בנושא אדריכלות מודרנית, שאצרו פיליפ ג'ונסון והנרי-ראסל היצ'קוק. בשנת 1949 הקים ניוטרה שותפות עם רוברט א. אלכסנדר שנמשכה עד 1958, מה שאפשר לו לתכנן מבנים מסחריים ומוסדיים גדולים יותר. בשנת 1955, מחלקת המדינה של ארצות הברית שכרה את שירותיו של ניוטרה לתכנון מבנה שגרירות חדש בקראצ'י, פקיסטן. מינויו של ניוטרה היה חלק מתוכנית שאפתנית במסגרתה גויסו ארכיטקטים ידועי שם לתכנון שורה של שגרירויות, ובהם - וולטר גרופיוס באתונה, אדוארד דורל סטון בניו דלהי, מרסל ברויאר בהאג, ג'וזפ לואיס סרט בבגדאד, ואירו סארינן בלונדון. בשנת 1965 ניוטרה הקים שותפות עם בנו דיון ניוטרה. בין 1960 ל -1970 תכנן ניוטרה שמונה וילות באירופה, ארבע בשווייץ, שלוש בגרמניה ואחת בצרפת. לקוחות בולטים בתקופה זו כללו את גרד בוצריוס, עורך "די צייט", וכן דמויות מעולם המסחר והמדע.
ריצ'רד ג'וזף ניוטרה נפטר ב־16 באפריל 1970, בגיל 78.
סגנון אדריכלי
ניוטרה התפרסם בתשומת הלב שהעניק להגדרת הצרכים המדויקים של לקוחותיו, ללא קשר לגודל הפרויקט, ובניגוד לאדריכלים אחרים אשר להוטים לכפות על הלקוח את החזון האמנותי שלהם. להפתעת לקוחותיו, הוא השתמש לא אחת בשאלונים מפורטים כדי לזהות צרכים אלו. הארכיטקטורה הביתית שלו הייתה תערובת של אמנות, נוף ונוחות מעשית.
במאמר שפרסם ב לוס אנג'לס טיימס ב -1947, תחת הכותרת "הבית המשתנה", מציג ניוטרה את תפיסת התוכנית ה"מוכנה לכל דבר" - שמרכיביה כוללים תוכנית פתוחה, חללי מגורים רב-שימושיים וגמישים, המסתגלים ומתאימים בקלות לכל סגנון חיים או אירוע.
לניוטרה הייתה תחושה חדה של אירוניה. באוטוביוגרפיה שלו, "חיים וצורה" (Life and Shape), הוא כלל אנקדוטה שובבה על לקוח - מפיק סרטים אנונימי, שחשמל את תעלת המגן סביב הבית שעיצב עבורו ניוטרה, והציב את משרתו הפרסי לדוג מדי בוקר את הגופות ולהיפטר מהם במשרפה מעוצבת במיוחד. ניוטרה הוסיף כאן נופך וגוזמה לסיפור שהתייחס ללקוחו בפועל, יוזף פון שטרנברג, שביתו היה אכן בית מוגן אבל לא חשמלי.
הסופרת / הפילוסופית איין ראנד הייתה הבעלים השני של בית יוזף פון שטרנברג בעמק סן פרננדו (שכבר נהרס). תמונה של ניוטרה ואיין ראנד בבית זה שצולמה על ידי יוליוס שולמן זכתה לפרסום רב.
מורשת
בנו של ניוטרה, דיון, המשיך לקרוא למשרדם בסילבר לייק, לוס אנג'לס שתוכנן ונבנה על ידי אביו - "ריצ'רד ודיון ניוטרה אדריכלות". בניין המשרדים של ניוטרה כלול במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
בשנת 1980, תרמה אלמנתו של ניוטרה את הבית והסטודיו ואן דר ליאו (בית מחקר VDL), ששוויו עמד אז על 207,500 $, לאוניברסיטת פומונה (האוניברסיטה הפוליטכנית של מדינת קליפורניה) לשימוש הסגל והסטודנטים של בית הספר לעיצוב סביבתי. ב -2011 בית קורניש (1954) פרי עיצובו של ניוטרה, הממוקם בשדרות סאנסט 9439 בבוורלי הילס, נמכר תמורת 12.8 מיליון דולר.
בשנת 2009, הוצגה התערוכה "ריצ'רד ניוטרה, אדריכל: רישומים וציורים" בספרייה המרכזית בלוס אנג'לס, ובה נכלל מבחר של רישומי מסעותיו, רישומי דמויות ומבנים. תערוכה על עבודותיו של האדריכל באירופה בין השנים 1960 ל -1979 הוצגה במוזיאון מרתה הרפורד, גרמניה.
תחיית המודרניזם של אמצע המאה שהתעוררה בסוף שנות התשעים של המאה העשרים, העניקה יוקרה מחודשת ליצירתו של ניוטרה, כפי שקרה גם עם בתים ומבנים ציבוריים שנבנו על ידי האדריכלים ג'ון לאוטנר ורודולף שינדלר. בית המדבר של קאופמן שוחזר על ידי מרמול רדזינר ושות' באמצע שנות התשעים.
גופן האותיות הגאומטרי ניוטראפייס (Neutraface) שעוצב על ידי כריסטיאן שוורץ עבור תעשיות הבית, התבסס על עקרונות האדריכלות והעיצוב של ריצ'רד ניוטרה.
בשנת 1977, הוענקה לו לאחר מותו מדליית הזהב של המכון האמריקאי לארכיטקטים (AIA Gold Medal) ובשנת 2015 כובד זכרו בכוכב דקל הזהב על שביל הכוכבים בפאלם ספרינגס, קליפורניה.
יצירות אבודות
בניין האמנויות היפות של ניוטרה משנת 1960 שהוקם באוניברסיטת קליפורניה, נורת'רידג' נהרס בשנת 1997, שלוש שנים לאחר שסבל נזקים קשים ברעידת האדמה של נורת'רידג' ב -1994.
בניין ציקלורמה בגטיסבורג פרי תכנונו של ניוטרה, נהרס על ידי רשות הפארקים הלאומים בין 8–9 במרץ 2013.
מקורות אחרים
פרסומים על ריצ'רד ניוטרה:
הרייט רוט; ריצ'רד ניוטרה בברלין, Die Geschichte der Zehlendorfer Huser, ברלין 2016. מוציאים לאור של Hatje Cantz. הרייט רוט; ריצ'רד ניוטרה. סיפורם של בתי ברלין 1920–1924, ברלין 2019. מוציאים לאור של Hatje Cantz. הרייט רוט; ריצ'רד ניוטרה. ארכיטקט בברלין, ברלין 2019. מוציאים לאור Hentrich & Hentrich.
הקטור טימרמן
הקטור טימרמן (Héctor Timerman; 16 בדצמבר 1953 – 30 בדצמבר 2018) היה עיתונאי, דיפלומט, פעיל זכויות אדם ופוליטיקאי ארגנטינאי יהודי. כיהן כשר החוץ של ארגנטינה בשנים 2010 עד 2015.
קורות חיים
טימרמן נולד ב-1953 בבואנוס איירס לרישה לבית מינדלין ולבעלה, המו"ל, העיתונאי והסופר חקובו טימרמן.
כמנהל העיתון "לה טרדה" תמך בהתחלה בחונטה הצבאית של חורחה רפאל וידלה מתוך תקווה לשינויים חיוביים בחברה הארגנטינית. לאחר שאביו, חקובו טימרמן, נרדף ונכלא החל בנו הקטור לפעול למען זכויות האדם בארצו, בשנת 1978 גלה לארצות הברית וייסד שם את השלוחה הדרום אמריקאית של ארגון משמר זכויות האדם. בשנת 1981 סיים תואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת קולומביה, ובאותה שנה החל לפרסם טורים בעיתוני ארצות הברית המובילים. בשנת 1989 שב לארגנטינה שם כתב טורי דעות רבים בעיתונים, ייסד שני מגזינים והנחה תוכנית ראיונות בטלוויזיה. לאחר הבחירות בארגנטינה בשנת 2003 הפך לתומכו ומקורבו של הנשיא הנבחר נסטור קירשנר.
במקביל המשיך בפעילותו למען זכויות אדם. בשנת 2006 היה העד הראשון במשפטו של כריסטיאן פון וורניך, שהיה שוטר במשטרת בואנוס איירס והורשע בעינויים וברציחות שביצע בשליחות החונטה הצבאית.
בתחילת שנת 2013 לאחר שחתם על הסכם שיתוף פעולה עם איראן בחקירת פיגוע הטרור בבניין הקהילה היהודית בבואנוס איירס ב-1994, מחתה ישראל בפני השגרירות הארגנטינאית, בעקבות כך נזף טימרמן בישראל ודרש ממנה לא להתערב בענייניה של ארגנטינה. התובע אלברטו ניסמן שמונה לחקור את הפיגוע טען כי טימרמן, לצד כריסטינה קירשנר ופוליטיקאים נוספים, פעל כדי לטייח את חלקה של איראן בפיגוע. הוא כיהן בתפקיד עד לשנת 2015, אז הוחלף על ידי סוסנה מלקורה.
בדצמבר 2017 נעצר טימרמן לחקירה, בחשד לשיבוש חקירת הפיגוע בבניין הקהילה היהודית. הוא נפטר מסרטן בזמן שהותו במעצר, ב-30 בדצמבר 2018.
היה נשוי לאדריכלית אנבלה סלקצי, ולזוג שני ילדים.
ג'ון "הוט רוד" ויליאמס
קריירת מכללות
ויליאמס נולד בעיר סורנטו שבלואיזיאנה, ובשנת 1981 החל ללמוד באוניברסיטת טוליין אשר בניו אורלינס הסמוכה. ב-4 עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה רשם ממוצעים כוללים של 16.0 נקודות ו-7.0 ריבאונדים למשחק, ובעת סיום לימודיו בשנת 1985 ניצב במקום השני בתולדות קלעי הקבוצה, עם 1,841 נקודות בסך הכול. בסיום עונת 1983/1984 זכה בתואר שחקן העונה של מחוז Metro.
במרץ 1985 נעצר ויליאמס בשל חשד להטיית משחקים; על פי ההאשמות, קיבל כ-8,500 דולר בתמורה להטיית התוצאות בשלושה משחקים שונים של קבוצתו. ביוני 1986 זוּכּה ויליאמס מכל חמש ההאשמות נגדו.
קריירת משחק ב-NBA
בדראפט ה-NBA 1985 נבחר ויליאמס בבחירה ה-45, על ידי קליבלנד קאבלירס. בשל החשדות נגדו בפרשת הטיית המשחקים ובטרם זוכה מהם, לא הורשה לחתום על חוזה ב-NBA. לכן שיחק בעונת 1985/1986 בקבוצות "רוד איילנד גאלס" ו"סטייטן איילנד סטאליונס" מליגת ה-USBL.
בעונת הרוקי שלו ב-NBA עם קליבלנד,, הצטיין עם ממוצעים של 14.6 נקודות, 7.9 ריבאונדים ו-2.1 חסימות למשחק, ובסיומה נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה, לצד חבריו לקבוצה רון הרפר ובראד דוהרטי. כחלק משלד הקבוצה הצעיר, אשר כלל גם את הרפר, דוהרטי, מארק פרייס ולארי נאנס, הוביל את הקאבלירס ל-7 העפלות לפלייאוף ה-NBA ב-8 העונות הבאות, כולל העפלה לגמר האזור המזרחי בעונת. לאורך פלייאוף 1992 הרשים ויליאמס עם ממוצעים של 15.0 נקודות ו-7.6 ריבאונדים למשחק כשחקן ספסל, אולם קבוצתו הפסידה מול שיקגו בולס בגמר המזרח, בתוצאה 2–4. לאורך 9 עונותיו בקליבלנד פתח בכמחצית מהמשחקים בהם שותף, ותרם 12.9 נקודות ו-7.1 ריבאונדים בממוצע למשחק. בעת עזיבתו את הקבוצה בשנת 1985 הוביל את שחקני המועדון בסך חסימות (1,200), וכן ניצב במקום השני בתולדותיה בריבאונדים (4,669) ובמקום החמישי בנקודות (8,504).
באוקטובר 1995 הועבר בטרייד לפיניקס סאנס, בתמורה לדן מארלי, אנטוניו לאנג ובחירת דראפט עתידית. ב-3 עונותיו בפיניקס הציג יכולת מאכזבת, עם 6.2 נקודות למשחק, ובכל שלוש העונות הודחה הקבוצה מהפלייאוף כבר בסיבוב הראשון. בשנים 1998–2000 שותף ב-25 משחקים בסך הכול כשחקן דאלאס מאבריקס, ובקיץ 2000 פרש ממשחק, בשל פציעה בגבו.
באפריל 2014 אובחן ויליאמס כחולה בסרטן המעי הגס, וב-11 בדצמבר 2015 נפטר בבאטון רוז', לואיזיאנה, בגיל 53.
בו פיפ (צעצוע של סיפור)
בו פיפ (באנגלית: Bo Peep) היא דמות מתוך הזיכיון "צעצוע של סיפור", שהופיעה לראשונה בתור דמות משנית ומושא אהבתו של וודי בסרטים "צעצוע של סיפור" ו"צעצוע של סיפור 2". לאחר שניתנה למישהו אחר לפני אירועי הסרט "צעצוע של סיפור 3", חזרה בו לסרט "צעצוע של סיפור 4" בתפקיד מרכזי. הדמות דובבה במקור על ידי אנני פוטס, ובעברית על ידי שרון אלימלך (הסרט הראשון), עדי טופול (הסרט השני) ואילנית גרשון (הסרט הרביעי). דמותה של בו פיפ מבוססת על שיר הילדים "בו פיפ הקטנה".
צעצוע של סיפור
הדמות הוצגה בצעצוע של סיפור כבובת פורצלן ליד מנורה יחד עם כבשה-תלת-ראשית אשר שייכת למולי, אחותו של אנדי. למרות זאת, אנדי משחק בה יחד עם שאר הצעצועים. במשחקים של אנדי היא ידועה בתור "העלמה במצוקה" בסיפורים. בו היא מושא אהבתו של וודי, ומשמשת כקול ההיגיון בשיחות ביניהם היא עדינה, נחמדה וטובת לב. כאשר וודי היה עצוב, מכיוון שבאז לקח את כל תשומת הלב מחבריו הצעצועים, היא ניסתה לעודד אותו, אפילו כשהוא נעלם היא דאגה לו. לאחר שוודי זרק את באז מהחלון, היא הייתה היחידה שלא כעסה עליו. בסוף הסרט, כשוודי ובאז חזרו הביתה, היא נשקה את וודי בחג המולד.
צעצוע של סיפור 2
בסרט צעצוע של סיפור 2, כיכבה בו פיפ בהתחלה ובסוף הסרט כאשר היא התחילה עם וודי ואומרת לו שלאנדי אכפת ממנו לא משנה איך הוא.
צעצוע של סיפור 3
בסרט צעצוע של סיפור 3, בו פיפ לא דיברה וכמעט ולא נראתה בסרט, היא הופיעה בפלאשבקים של אנדי כשהיה ילד קטן. לאחר מכן בתחילת הסרט נחשף, כי היא הייתה אחת מהצעצועים שנתרמו למישהו אחר.
צעצוע של סיפור 4
בסרט צעצוע של סיפור 4, כיכבה בו פיפ בתפקיד מרכזי. בתחילת הסרט נחשף כיצד בו וודי נפרדו, בזמן שהם הצילו את RC מהשיטפון, מולי תרמה את בו פיפ והמנורה למישהו אחר.
כאשר וודי וחברו מזלגוני חפשו את הרכב של משפחתה של בוני הם עברו ליד חנות עתיקות וראו את המנורה של בו. בחנות וודי שאל בובה בשם גאבי גאבי אם היא ראתה את בו, והיא אמרה שאם הוא ייתן לה את התיבה הקולית, היא תסכים. וודי ברח אל מגרש המשחקים ומזלגוני נחטף. במגרש המשחקים, וודי התאחד מחדש עם בו פיפ ועם הכבשים שלה: "נכס", "צאן" ו"ברזל". בו בהתחלה לא הסכימה לעזור לו, אבל מהר מאוד שינתה את דעתה. בעזרתם של באז ועוד כמה צעצועים בשם גיגל מקדימפלס, דאקי ובאני ודיוק קאבום, הם ניסו להציל את מזלגוני ללא הצלחה. וודי לא רצה לוותר אולם בו ושאר הצעצועים הלכו. וודי הגיע להסכם עם גאבי גאבי, הוא נתן לה את התיבה הקולית והיא שחררה את מזלגוני, אולם הילדה הרמוני לא רצתה אותה. לאחר ששמעה את גיגל מקדימפלס על הנאמנות של וודי, הבינה בו שוודי צדק ורצה לעזור לוודי כדי למצוא לגאבי גאבי ילדה חדשה. ביריד, גאבי גאבי ראתה ילדה אבודה בוכה ובעזרתם של וודי, בו ושאר הצעצועים היא זכתה לאימוץ מצד הילדה והיא התאחדה עם הוריה וגאבי גאבי הפכה למאושרת. וודי ובו נאלצו שוב להיפרד, אולם לאחר שיחת תמיכה מבאז הבין וודי כי עליו להישאר עם בו. לאחר שנפרדו מהצעצועים, וודי ובו חזרו להיות יחד ביריד ומצאו להם חיים חדשים במציאת בעלים חדשים לצעצועים.
חיי מנורה
הסרט הקצר חיי מנורה מתרחש לאחר שוודי נפרד מהצעצועים ונשאר עם בו ביריד, שם היא ספרה לו על מה שקרה לה במשך כל הזמן מאז שמולי תרמה אותה ועד שמצאה את יעודה במגרש המשחקים. הסרט הופץ בדיסני+ ב-31 בינואר 2020.
קרל ליבקנכט
ביוגרפיה
ליבקנכט נולד בלייפציג לווילהלם ליבקנכט, אחד ממייסדי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD), ויושב ראשה, בצוותא עם אוגוסט בבל עד מותו בשנת 1900. ליבקנכט גילה נטיות רדיקליות יותר מאביו. הוא היה למרקסיסט אדוק, כאשר למד משפטים וכלכלה פוליטית בלייפציג ובברלין, ולאחר שירותו הצבאי בפוטסדם בין 1893 ל-1894 ולימודים נוספים, קיבל את תואר הדוקטור ועבר לברלין ב-1899 שם עבד כעורך דין עם אחיו, תיאודור ליבקנכט.
ליבקנכט נישא ליוליה פרדיס בשנת 1900 ולזוג נולדו שני בנים ובת לפני מותה של יוליה בשנת 1911.
כעורך דין הגן ליבקנכט על הסוציאליסטים ואנשי השמאל שנאשמו בהברחת תעמולה סוציאליסטית לרוסיה, עניין בו היה מעורב אף הוא באופן אישי. הוא הצטרף ל-SPD בשנת 1900, ופעל כנגד המיליטריזם. ליבקנכט היה בדעתו של פרידריך אנגלס כי הצלחתה של המהפכה תלויה בשכנועם של החיילים, ולכן הטיף לכך שהמפלגה תתמקד בבעיית המיליטריזם, ולהקדיש לכך מאמץ מיוחד. אחד מכתביו, "מיליטריזם ואנטי-מיליטריזם" הוביל לכליאתו למשך 18 חודשים בגאלאץ שבשלזיה בשנת 1907. בשנת 1908 נבחר לפרלמנט הפרוסי, על אף שעדיין היה בין כותלי הכלא.
ליבקנכט היה חבר פעיל באינטרנציונל השני ומייסד "הנוער הסוציאליסטי הבינלאומי", שכן חש כי יש לשבות את לב הנוער בטרם יתגייס לצבא, ויקבל את האינדוקטרינציה המיליטריסטית הפרוסית. בשנת 1912 נבחר לרייכסטאג מטעם ה-SPD. באוקטובר 1912 נישא לאשתו השנייה, ההיסטוריונית סופי ריס.
ההתנגדות למלחמת העולם הראשונה
על אף עמדתה הרשמית של מפלגתו התנגד ליבקנכט להשתתפותה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה, אך הצביע בעד תקציב המלחמה בהצבעה שנערכה ב-4 באוגוסט 1914 משום שראה עצמו אנוס על פי המשמעת המפלגתית. ליבקנכט סבר כי יהיה בידו לפעול לשינוי עמדת המפלגה על ידי פעולה מתוך המפלגה, והוא החל פועל לכך במרץ ביחד עם רוזה לוקסמבורג, פרנץ מהרינג וקלרה צטקין. בפעולה זו הביא עליו את חמתה של הנהגת המפלגה, ואף זומן אל הוועד הפועל של המפלגה כדי להבהיר את פעולותיו. הוא המשיך להיות מבקר חריף של הנהגת מפלגתו, פרידריך אברט וקרל קאוטסקי, והחלטתם לתמוך במדיניות המלחמה.
ב-3 בדצמבר 1914 היה היחיד מבין חברי הרייכסטאג שהצביע כנגד המלחמה, ובהם 110 חברי מפלגתו, לאחר שהבין כי לא יוכל לשנות את עמדת המפלגה מבפנים, וכי הנהגת המפלגה נחושה להציג אל מול הרייכסטאג חזית אחידה התומכת במלחמה.
בסוף 1914 פרש ליבקנכט מהמפלגה, ביחד עם רוזה לוקסמבורג, ליאו יוגיכס, פאול לוי, ארנסט מאייר, פרנץ מהרינג וקלרה צטקין, והקים את "ליגת הספרטקיסטים" שפרסמה עיתון, שעד מהרה הוכרז כבלתי חוקי.
ליבקנכט נאסר ונשלח לחזית המזרח במלחמת העולם הראשונה, שם שירת ביחידת קבורה. בשל בריאותו הלקויה הושב לגרמניה באוקטובר 1915. הוא נאסר שוב בעקבות הפגנה בברלין ב-1 במאי 1916, ונידון לשנתיים וחצי מאסר בגין בגידה, ולאחר מכן הוחמר עונשו לארבע שנות מאסר וחודש אחד. באוקטובר 1918 שוחרר שוב, בעקבות חנינה שהעניק הקאנצלר מקס פון באדן לכל האסירים הפוליטיים.
המהפכה הספרטקיסטית
לאחר צאתו מהכלא, יצא מיד לברלין הסוערת, קיבל את מנהיגות הספרטקיסטים, ביחד עם רוזה לוקסמבורג ופרסם את עיתונם "הדגל האדום" ("Rote Fahne"). באירועים הסוערים שהביאו להתפטרותו ובריחתו של הקייזר, ולהכרזת הרפובליקה בידי פיליפ שיידמן היה ליבקנכט בין הדמויות הפועלות הראשיות. בתקופה זו החלו הספרטקיסטים בניסיון ליצור מהפכה קומוניסטית בגרמניה לפי המודל אותו ראו ברוסיה - מדינה שהובסה בקרב, התמוטטות בית המלוכה, ויצירת מועצות פועלים שיהפכו לגופי שלטון. הרפובליקה הצעירה נאבקה בניסיונות אלו, שכללו הפגנות ענק של פועלים וחיילים משוחררים.
ב-30 בדצמבר 1918 השתתף, ביחד עם וילהלם פיק ורוזה לוקסמבורג בכנס הייסוד של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה בברלין.
בתחילת ינואר 1919 השתתף ליבקנכט במרידה הספרטקיסטית בברלין. במשך כמה ימים התנגשו פועלים וחיילים השייכים לשני המחנות, מחנה הממשלה הסוציאל-דמוקרטית ומחנה הספרטקיסטים, בתחילה בהפגנות ענק, ולאחר מכן בשפיכות דמים. ליבקנכט היה בין הקוראים לפעילות מהפכנית אלימה (בניגוד ללוקסמבורג שהתנגדה לכך). הוא הכריז על עצמו, ועל חברי מפלגתו פאול שולצה וגיאורג לדבור כראשי "הועדה המהפכנית" בה היו 53 חברים, ואנשיו תפסו בנייני מפתח בעיר, לרבות בניין העיתון הסוציאליסטי "פורוורטס" (קדימה).
הממשלה דרשה מליבקנכט ואנשיו לפנות את הבניינים שתפסו, אך הם סירבו. ב-11 בינואר, לבקשת הנשיא הסוציאל-דמוקרטי פרידריך אברט ושר ההגנה הסוציאל-דמוקרטי גוסטב נוסקה התערב הצבא, ויחד עמו מיליציות הפרייקור. ב-13 בינואר דוכאה המרידה. לאחר שהסתתרו במשך יומיים נתפסו ליבקנכט ולוקסמבורג על ידי אנשי הפרייקור, עונו ונרצחו. לוקסמבורג נרצחה במהלומות מקת רובה, וליבקנכט נורה בעורפו והושלך כ"אלמוני" בחדר המתים העירוני.
לאחר מותו
ליבקנכט ולוקסמבורג נחשבו בגרמניה המזרחית לקדושים מעונים, ורחובות, כיכרות ומבני ציבור נקראו על שמם. לאחר איחוד גרמניה ב-1990 שונה שמם של חלק מן הרחובות והמבנים, אך חלקם עדיין נושאים את שמם. בשנת 1951 באמתלה של יום הולדתו השמונים של ליבקנכט הודיע ראש עיריית ברלין המזרחית, פרידריך אברט הבן, בנו של נשיאה הראשון של רפובליקת ויימאר, על הקמת מבנה אבן בכיכר פוטסדאם, שנועד לשמש כבסיס לאנדרטה לליבקנכט. נראה כי העיתוי נבחר על מנת לנגח את מערב גרמניה על התחמשותה מחדש, שכן ליבקנכט סימל את ההתנגדות למיליטריזם. במשך העשור שלאחר מכן נותר רק בסיס המבנה, ובשנת 1961, עם הקמת חומת ברלין, הפכה הקמת האנדרטה לבלתי מעשית. לאחר איחוד ברלין, בשנת 1995 הוסר מבנה האבן, ואוחסן במקום נסתר מהעין. בשנת 2002 הוחלט להקים שוב את המבנה, לתיעוד ההיסטוריה האורבנית של העיר, ועל מנת לכבד את המסורת הסוציאליסטית והאנטי מיליטריסטית בגרמניה.
קישורים חיצוניים
ֲ
דן מלוי
דאנל פטריק "דן" מלוי (באנגלית: Dannel Patrick "Dan" Malloy; נולד ב-21 ביולי 1955) הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל קונטיקט ה-88, מינואר 2011 עד ינואר 2019. הוא כיהן בתפקיד זה מטעם המפלגה הדמוקרטית.
ביוגרפיה
מלוי נולד בסטמפורד שבקונטיקט, כבן השביעי למשפחה קתולית בת שמונה ילדים ממוצא אירי. בוגר תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת בוסטון קולג' בשנת 1980. מלוי החל את הקריירה המקצועית שלו כעוזר ליועץ משפטי במחוז פנימי שבברוקלין, ניו יורק. לאחר ארבע שנים בתפקיד, חזר לסטמפורד ושימש כאיש עסקים ב-Stamford board of finance במשך עשר שנים, בין השנים 1984-1994. בשנת 1995 התמודד לראשות עיריית סטמפורד, ונכנס לתפקידו בחודש דצמבר באותה שנה, לאחר שהביס את יריבו הרפובליקני סנטלי אספוסיטו שכיהן במשך שתי כהונות בתפקיד. במשך זמן זה, הבוחרים אישרו את הרחבת כהונת ראש העיר של סטמפורד משנתיים לארבע שנים. מלוי נבחר בשנית בשנת 1997, בשלישית בשנת 2001 וברביעית בשנת 2005.
בשנת 2006 ניסה ללא הצלחה למשרת מושל קונטיקט, לאחר שהפסיד בפריימריז של המפלגה הדמוקרטית בקונטיקט לראש עיריית ניו הייבן, שהובס גם הוא בבחירות הכלליות למשרת המושל, מול יריבתו הרפובליקנית ג'ודי רל, שהייתה המושלת המכהנת. מלוי ניסה את מזלו שוב והתמודד בפריימריז של המפלגה הדמוקרטית למשרת המושל, אך הפעם ניצח ברוב גדול את יריבו, המועמד לסנאט מ-2006, נד למונט. הוא סיים את תפקידו כראש עיריית סטמפורד בדצמבר 2009.
מלוי התמודד בבחירות לרוץ למשרת המושל בשנת 2010 מול שגריר ארצות הברית באירלנד לשעבר, תומאס ס. פולי, וניצח אותו ברוב זעום של 6,500 קולות. ב-5 בינואר 2011 הושבע לכהונתו הראשונה בתפקיד כמושל מדינת קונטיקט.
בבחירות לכהונה שנייה בשנת 2014, מלוי התמודד שוב מול יריבו מהבחירות הקודמות, תומאס פולי, וניצח ברוב קטן, עם קצת יותר מחמישים אחוזי תמיכה. הוא הושבע לכהונה שנייה בתפקיד בינואר 2015. ב-13 באפריל 2017 הודיע כי לא יתמודד מחדש לתפקיד במהלך הבחירות ב-2018, וב-9 בינואר 2019 החליפו בתפקיד נד למונט. החל מ-1 ביולי 2019 מכהן מלוי כנשיא המערכת האוניברסיטאית של מדינת מיין.
הוא נשוי מאז שנת 1982, ואב לשלושה ילדים.
תאוריית קיום-השתייכות-צמיחה
תאוריית קיום-השתייכות-צמיחה (ERG) היא תאוריה פסיכואנליטית שפותחה על ידי הפסיכולוג האמריקני קלייטון אלדרפר (Clayton Alderfer). תאוריה זו היא למעשה ניסוח מחדש של תאוריית הצרכים של אברהם מאסלו.
על פי תאוריה זו, מחולקים הצרכים לשלוש חטיבות, ולא לחמש כפי שהציע מאסלו. בדומה לתאוריה של מאסלו, סיפוק רמת צרכים אחת מהווה קידום של האדם לניסיון לספק את רמת הצרכים הגבוהה יותר, אך אלדרפר מזהה גם תהליך הפוך.
בתאוריה זו, מדובר אפוא לא ב"היררכיית אישיות", אלא בשלוש קבוצות של צרכים הפועלות בצורה שונה. בדומה להרצברג, אך מזווית אחרת, מבקר אלדרפר גם את הקשר הישיר, שמניח מאסלו בין הדחף לסיפוק צורך לבין הנעה. כגורמי הנעה, שלוש קבוצות אלה של צרכים לא פועלות בצורה היררכית מובהקת. סיפוק הצרכים אינו נעשה בסדר ההיררכי שמציגה תאוריית הצרכים, אלא ייתכן שאדם יעסוק במקביל בסיפוק צרכים מקבוצות צרכים שונות.
קבוצות הצרכים על-פי אלדרפר הם
תאוריה זו מכונה ERG על שם ראשי התיבות של שלוש קטגוריות הצרכים.
אן בטלר ייטס
אן בטלר ייטס (באנגלית: Anne Butler Yeats; 9 במאי 1919 - 4 ביולי 2001), הייתה ציירת ומעצבת במה אירית. היא הייתה בתו של המשורר ויליאם בטלר ייטס ואחייניתם של הצייר והמחזאי ג'ק בטלר ייטס ושל הרוקמת לילי ייטס, שהייתה קשורה מבחינת פעילותה האמנותית לתחייה הקלטית ושל האמנית הבוטנית אליזבת ייטס. היא הייתה אחותו של הפוליטיקאי האירי מייקל בטלר ייטס.
ביוגרפיה
אן ייטס, ילידת דבלין, אירלנד, קיבלה את הכשרתה כאמנית וכמעצבת במה באקדמיה המלכותית ההיברנית, בין השנים 1933 - 1936 ועבדה כמעצבת במה עבור תיאטרון אבי, לפני שהיא פונה לעבודה כציירת באופן מלא ב-1941; סגנון ציורה היה אקספרסיוניסטי, עם נגיעות נאיביות ועיקר התעניינותה היצירתית התמקד בבני האדם המקומיים שחיו באירלנד. היא עיצבה רבות מהעטיפות לספרים שפרסם בשפה האירית המקומית, המוציא לאור סאסיל אגוס דל, במהלך תקופה שנמשכה עשרים שנה, החל מ-1958.
האקדמיה המלכותית ההיברנית והגלריה הלאומית האירית קיימו תערוכות רטרוספקטיביות לכבודה, ב-1995 וב-2002, בהתאמה. היא תרמה את אוסף הספרים המאוירים של דודה, ג'ק בטלר ייטס, לגלריה הלאומית האירית, דבר שהוביל לפתיחת מוזיאון ייטס במתחם הגלריה. אחיה, מייקל, בתורו, תרם את הספרים המאוירים אותם ציירה, למוזיאון.
ייטס לא נישאה מעולם.
יחסי ברזיל–קובה
יחסי ברזיל–קובה הם יחסי החוץ בין ברזיל וקובה.
סקירה כללית
היחסים סווגו כ"מצוינים" במאי 2008 לאחר פגישת שרי החוץ. לאחר ההפיכה ב-1964 ניתק המשטר הצבאי את היחסים הדיפלומטיים עם קובה, שהתחדשו רק לאחר הדמוקרטיזציה מחדש בשנת 1986. במהלך ביקור מדיני ביולי 2008 בקובה של נשיא ברזיל לואיז אינסיו דה סילבה, הביע המנהיג הברזילאי את רצונו שמדינתו תהיה "השותפה מספר אחת" של קובה.