cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הר טוזו
ההר ממוקם באזור קו פרשת המים של אמריקה והקו מהווה את הגבול שבין פרובינציית אלברטה ופרובינציית קולומביה הבריטית. גובהו 3,248 מטרים מעל פני הים, והוא ההר ה-93 בגובהו באלברטה. הר טוזו מתנשא לגובה של 210 מטרים מעל סביבתו - 1,200 מטרים מעל האגם, בין הר אלן שמדרום לו להר דלתאפורם שממערב לו. בשל כך הוא מופיע במרבית התמונות של אגם מוריין.
הטיפוס על ההר ומקור שמו
הראשונים שטיפסו על ההר היו הנרייטה טוזו וסי. קאופמן (C. Kaufmann) בשנת 1906. שמו המקורי של ההר ניתן לו על ידי מגלה הארצות סמיואל אלן, מראשוני החוקרים האירופאים באזור. אלן קרא לפסגות עמק עשר הפסגות באמצעות הספרות מ-"אחד" עד "עשר" בשפת הסטוני (אחת משפות האומות הראשונות), לפי מיקומם מלול אגם מוריין. העמק היה ביתו של שבט הסטוני. לימים שונו שמות שבע מהפסגות. שמו הנוכחי של ההר ניתן לו בשנת 1907, והוא נקרא על שם הנרייטה ל. טוזו (Henrietta L. Tuzo) - שהייתה הראשונה אשר הגיעה לפסגת ההר, אשר ייסדה את המועדון האלפיני של קנדה, והיא נחשבת לחלוצת מטפסות ההרים הקנדיות.
אפרים שך
אפרים עזריאל שך (תר"צ, 1930 – י"ט בתשרי תשע"ב, 17 באוקטובר 2011) היה איש חינוך, יקיר ירושלים.
ביוגרפיה
אפרים עזריאל שך נולד בקלצק שבברית המועצות (בתחומי בלארוס של ימינו), לגוטל טובה ולרב אלעזר מנחם שך. בחודש טבת תש"א (ינואר 1941) עלה עם משפחתו לארץ ישראל. במשך מספר חודשים התגוררה המשפחה בתל אביב ולאחר מכן עברה להתגורר בשכונת כרם בירושלים. למד בישיבת תפארת צבי ולאחר מכן בישיבת חברון בה קיבל הסמכה לרבנות . בשנת תש"ג נערכה בביתו סעודת הבר מצווה שלו בהשתתפות גדולי הרבנים, ובהם: הרב איסר זלמן מלצר, הרב יצחק זאב סולובייצ'יק והרב אליעזר יהודה פינקל. בבחרותו התגייס לאצ"ל. בסוף שנות ה-40 למד בישיבת הדרום, שם כיהן אביו כראש ישיבה. בשנות ה-50 למד באוניברסיטת אוטווה ובישיבה יוניברסיטי. בעל תואר דוקטור במחשבת ישראל ובתולדות עם ישראל בימי הביניים.
לאחר שובו מלימודיו בחו"ל עבד בהוראה במוסדות חינוך שונים בישראל ובהם בשנת 1951 כמורה בבית הספר היסודי ממלכתי מרמורק ברחובות ובכפר הנוער הדסים. בשנת 1954 היה קצין מבחן לנוער באזור הדרום . בסוף שנות ה-50 יצא לשליחות חינוכית בקהילות יהודיות בחו"ל. היה רב בוולקום שבדרום אפריקה, מנהל בית הספר הלל באוטווה, ומחנך בישיבה דפלטבוש, ניו יורק. היה חבר בהסתדרות הרבנים בארצות הברית וחבר הנהלת ארגון המורים העבריים בארצות הברית.
בשנות ה-80 שב לישראל. עם שובו היה מנהל המחלקה לחינוך ותרבות בעיריית נתניה ולאחר מכן מנהל מחוז ירושלים במחלקה לחינוך מבוגרים במשרד החינוך ומנהל המחלקה לבתי ספר עבריים בתפוצות. היה יושב-ראש מערכת השבועון "שער למתחיל". כיהן כחבר הנהלה בארגון המפקחים בהסתדרות המורים בישראל וכחבר הנהלה באוניברסיטה העממית בירושלים.
פרסם מאמרים וחוברות בנושאי מחשבת ישראל ותולדות עם ישראל וחגיו, רובם בהוצאת משרד החינוך והתרבות.
יקיר ירושלים לשנת 2006, "על פעילותו החינוכית להפצת מורשת ישראל ותולדות עם ישראל בארץ ובתפוצות".
נפטר בי"ט בתשרי תשע"ב, יום השנה לפטירת סבו עזריאל שך, ששמו השני נקרא לזכרו. נקבר בהר המנוחות בירושלים.
היה נשוי לתמרה ואב לשניים, והתגורר שנים רבות בשכונת בית וגן בירושלים.
השקפת עולמו ויחסו לאביו הרב שך
עד הגיעו לגיל בר מצווה הלך שך בדרכו של אביו, הרב שך. התרחקותו מדרכו והשקפת עולמו של אביו החלה באמצע שנות ה-40, בתקופת לימודיו בישיבת חברון. הוא התגייס לאצ"ל וגילה נטיות עצמאיות. מאז פיתח השקפת עולם ציונית-דתית ובחר במסלול אקדמי, המנוגד להשקפת עולמו של הרב שך. עם זאת, אמר על תגובת אביו לתמורות שחלו בו: "ראית את גדולתו בכך שהוא מסוגל היה לקבל זאת, כל עוד – ואת זה הוא אמר בצורה ברורה – כל עוד אני נשאר נאמן לתורת ישראל ולאמונת ישראל".
בסוף שנות ה-60, עם פטירת האם, גוטל שך, חל נתק בין שך לאביו. באותה תקופה שהה אפרים בחו"ל ואביו החליט לערוך את הלווייתה של רעייתו בזמן ולא להמתין לשובו של הבן ארצה, בנימוק של מניעת ביטול תורה של תלמידי ישיבת פוניבז'. כעבור זמן חלה הפשרה ביחסיהם של השניים והבן נהג לבקר את אביו בקביעות.
בשנת 1990, בתקופת "התרגיל המסריח", היה שך מעורב בהתרחשויות הפוליטיות. הוא שימש כתובת לגורמים השונים במערכת הפוליטית שניסו לגייס דרכו את תמיכת אביו הרב שך. בין השאר, הוא נכח בפגישה שקיים האלוף (מיל.) אביגדור בן-גל עם הרב שך בניסיון לשכנעו לתמוך בהקמת ממשלה בראשות שמעון פרס. לאחר "נאום השפנים והחזירים" של אביו שבו יצא נגד השמאל ואנשי הקיבוצים, פעל בנו לרכך את התגובות הקשות שעוררו הדברים. לאחר הרכבת הממשלה על ידי יצחק שמיר, הוצע לשך על ידי נציגי הליכוד תפקיד ביצועי, אולם הוא דחה את ההצעה בנימוק כי "הוא מקבל תפקידים רק לפי כישוריו והשכלתו, וכי הוא בוחל בתפקידים שריח קרבה ביולוגית נודף מהם".
לאחר פטירת הרב שך התבטא בנו בראיונות שונים באור חיובי על דרכו והשקפת עולמו של אביו.
אריק באנה
אריק באנדינוביץ' (באנגלית: Eric Banadinović; נולד ב-9 באוגוסט 1968) הידוע בשם הבמה אריק באנה (Eric Bana), הוא שחקן קולנוע וקומיקאי אוסטרלי.
ביוגרפיה
באנה נולד במלבורן, ויקטוריה שבאוסטרליה, למשפחה מרקע נוצרי. אביו אוון יליד-קרואטיה שעסק כמנהל לוגיסטי בחברת קטרפילר, ואמו אלינור ילידת-גרמניה הייתה מעצבת שיער. לו שני אחים גדולים. את ילדותו בילה בפרבר טולהמרין אשר במערב העיר מלבורן.
כנער צפה באנה בסרט "מקס הזועם", בכיכובו של השחקן האמריקאי מל גיבסון, והחליט שהוא רוצה להיות שחקן קולנוע. ב-1991 החל לערוך מופעי סטנד-אפ כברמן במלון מקומי במלבורן.
קריירה
ב-1993 ערך באנה את הופעתו הטלוויזיונית הראשונה בתוכנית "Tonight Live", ההופעות שלו בתוכנית העניקו לו מקום בתוכנית המערכונים "Full Frontal". בעקבות הופעותיו הקומיות המצליחות הוציא ב-1994 אלבום קומדיה בשם "Out of Bounds".
ב-1997 הופיע באנה בסדרה קומית פרי עטו "The Eric Bana Show". על תוכניתו קיבל באנה את פרס לוגי, פרס הטלוויזיה האוסטרלית. באותה השנה רשם באנה את הופעתו הראשונה בסרט אוסטרלי, בקומדיה "הטירה".
בשנת 2000 השתתף באנה בדרמת הפשע האוסטרלית "צ'ופר". בסרט שיחק באנה את דמותו של צ'ופר ריד, פושע ואסיר אוסטרלי לשעבר, בשביל התפקיד גילח באנה את שיערו והעלה כ-30 קילוגרמים. על תפקידו בסרט קיבל באנה את פרס האקדמיה האוסטרלית לקולנוע. תפקיד זה סלל את דרכו של באנה להוליווד. הבמאי רידלי סקוט התרשם מאוד מיכולת המשחק של באנה בסרט צ'ופר והחליט ללהק אותו לסרטו "בלאק הוק דאון". בסרט גילם באנה את דמותו של סמל ראשון נורם "הוט" גיבסון. למען התפקיד השיל מעצמו באנה את כל השומנים שאגר לצורך צילומי הסרט צ'ופר, באנה אף התאמן עם יחידת לוחמה מיוחדת בארצות הברית שם למד כיצד לירות ברובה. ב-2003 נבחר באנה על ידי הבמאי אנג לי לגלם את גיבור הסרט "הענק" (האלק/פרופסור באנר) לצידה של ג'ניפר קונלי. על תפקידו בסרט קיבל באנה שבחים רבים מצד המבקרים. כמו כן, באותה שנה דיבב באנה בסרט האנימציה שובר הקופות "מוצאים את נמו". ב-2004 שיחק באנה באפוס ההיסטורי "טרויה" לצד בראד פיט ואורלנדו בלום, וגילם את דמותו של הנסיך המיתולוגי הקטור.
ב-2005 שיחק באנה בסרטו של סטיבן ספילברג "מינכן", בסרט גילם את דמותו של סוכן המוסד אבנר קאופמן, המבוססת על דמותו של יובל אביב, במהלך מבצע זעם האל לחיסול חברי חוליית ספטמבר השחור. שנתיים לאחר מכן שיתף פעולה עם השחקנית דרו ברימור בדרמה הקומית "לשחק עם המזל". באותה שנה קיבל באנה את פרס האקדמיה האוסטרלית השני שלו על תפקידו בסרט "אבי רומולוס".
בשנת 2008 שיחק באנה לצידן של סקרלט ג'והנסון ונטלי פורטמן בדרמה הרומנטית "נערת בולין האחרת". בסרט גילם באנה את דמותו של הנרי השמיני, מלך אנגליה. ב-2009 שיחק באנה בתפקיד הנבל קפטן נרו בסרטו של ג'יי ג'יי אברהמס "סטארטרק", הסרט ה-11 בסדרת סרטי מסע בין כוכבים.
בשנת 2017 שיחק בסרט "קינג ארתור: אגדת החרב", פנטזיה היסטורית על המלך ארתור אשר הפך למיתוס. בסרט באנה מגלם את יות'ר פנתדרגון, לצידם של צ'ארלי האנם, ג'וד לאו, אסטריד ברג'ס פריסבי ודג'ימון הונסו.
בשנת 2019 שיחק באנה בסדרה" ג'ון הנבל" מבית היוצרים של נטפליקס, המבוססת על סיפור אמיתי, הסדרה זכתה לשבחים רבים ואף הייתה מועמדת לפרסים כגון "מיני הסדרה הטובה ביותר".
ב־2020 כיכב בסרט המסתורין ״הבצורת״, על פי ספרה של ג’יין הארפר.
חיים אישיים
ב-1995 הוא הכיר את אשת יחסי הציבור רבקה גלסון, על סט הצילומים של הסדרה "Full Frontal". השניים התחתנו ב-1997. לזוג נולדו 2 ילדים, קלאוס (1998) וסופיה (2001).
באנה הוא חובב פוטבול אוסטרלי ואוהד את קבוצת St Kilda Football Club.
אולימפיאדת השחמט לעיוורים
אולימפיאדת השחמט לעיוורים (באנגלית: Blind Chess Olympiad) היא תחרות שחמט לעיוורים ולקויי ראייה, שמתחרות בה נבחרות שחמט לאומיות. התחרות נערכת מדי ארבע שנים ובחסות ארגון ה-IBCA. אולימפיאדת השחמט לעיוורים היא אירוע הספורט הגדול ביותר בשחמט הבינלאומי עבור לקויי ראייה.
היסטוריה
תחרות השחמט הראשונה לשחמטאים עיוורים התקיימה בשנת 1958 בעיר בגרמניה, המנצח היה ריינלד בונהם  אשר בהמשך ייסד ה-ה-IBCA.
האולימפיאדה הרשמית הראשונה התקיימה בשנת 1961 בעיר, גרמניה. שמונה קבוצות התחרו ב-122 משחקים בטורניר מסוג ראונד-רובין כשנבחרת יוגוסלביה זכתה. באולימפיאדה השלישית, בשנת 1968, שנערכה בויימות', אנגליה, התחרו 20 קבוצות. רוסיה זכתה בתחרות כשיוגוסלביה סיימה כסגניתה.
באולימפיאדה ה-13 שנערכה בשנת 2008 בהרקליון, יוון, התחרו 34 נבחרות והפכו את אולימפיאדת השחמט לעיוורים לאותה שנה לאירוע הספורט הגדול ביותר בתחום השחמט הבינלאומי לעיוורים עד היום.
אקארד פון גבלנץ
גנרל אקארד פון גבלנץ (בגרמנית: Eccard Freiherr von Gablenz; 26 בינואר 1891 – 17 בדצמבר 1978), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
SNRI
SNRI (ראשי תיבות של Serotonin-Norepinephrine Reuptake Inhibitors) הם משפחת תרופות המעכבות ספיגה חוזרת של סרוטונין ונוראפינפרין, הוא שם המתאר משפחה של תרופות פסיכוטרופיות המשמשות לטיפול בדיכאון, הפרעות חרדה, פוסט טראומה וכאבים כרוניים הנובעים מסיבה עצבית.
אקארד פון גבלנץ
קריירה מוקדמת
פון גבלנץ נולד ב-26 בינואר 1891 בקניגסברג, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית. בשנת 1910 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הגרנדירים של המשמר ה-1 (אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה). במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא לחם עם יחידתו בקרבות השונים, ואף נפצע כמה פעמים. ב-18 באוגוסט 1915 הוא הועלה לדרגת אובר לוטננט, ובסוף 1916 הועבר לדיוויזיית המשמר ה-2. בקיץ 1918 הוא צורף למטה הכללי הגרמני, וב-18 באוגוסט אותה שנה הוא הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
SNRI
אופן הפעולה
המנגנון העיקרי דרכו פועלות התרופות הוא עיכוב הספיגה החוזרת של המוליכים העצביים סרוטונין ונוראפינפרין שלא נוצלו בסינפסות.
אקארד פון גבלנץ
קריירה מוקדמת
לאחר המלחמה הצטרף פון גבלנץ לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-31 במרץ 1928 הוא נסע לרוסיה למשך שנה, וב-1 בפברואר 1930 הוא הועלה לדרגת מיור. בתחילת 1932 הוא מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-9, וב-1 באפריל 1933 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 באוקטובר 1934 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-29, וב-1 באפריל 1935 הוא הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 בדצמבר 1935 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-18, ובמרץ 1937 נולד בו. ב-1 באוגוסט 1938 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ובאותו החודש נולדה בתו. בסוף נובמבר אותה שנה הוא מונה למפקד אגד הרגלים ה-5, וב-1 במאי 1939 הוא מונה למפקד אגד הרגלים ה-4, לאחר שאף כיהן תקופה מפקד העיר פראג.
SNRI
אופן הפעולה
פעולת תרופות אלה דומה לפעולתן של כמה מהתרופות נוגדות הדיכאון הקלאסיות הידועות כטריציקליים (בעלי שלוש טבעות) או טטרציקליים (בעלי ארבע טבעות) וכו', אך בדרך כלל עם פחות תופעות לוואי, למשל אין חסימה אנטי כלורינגית וכו'.
אקארד פון גבלנץ
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה מונה פון גבלנץ מפקד "חטיבת נצה", אשר הפכה לאחר מכן לדיוויזיה ה-301, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין כחלק מהקורפוס ה-3 במסגרת הארמייה הרביעית, אולם כעבור כמה ימים מונה למפקד העיר ברומברג. ב-1 באוקטובר 1939 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-32, אולם כעבור חודשיים הוא מונה ב-1 בדצמבר למפקד הדיוויזיה ה-7, שאותה הוביל באביב 1940 במהלך המערכה על צרפת, כחלק מהקורפוס ה-11 במסגרת הארמייה השישית. ב-1 באוגוסט 1940 הועלה פון גבלנץ לדרגת גנרל לוטננט, וב-15 באוגוסט הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. במהלך מבצע ברברוסה הוא לחם עם הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-7 במסגרת הארמייה הרביעית, ואף לחם עמה בקרב ביאליסטוק-מינסק, בקרב סמולנסק ובמהלך הקרב על מוסקבה. ב-24 בדצמבר 1941 הוא מונה לפקד זמני של הקורפוס ה-27, ופיקד עליו עד ה-3 בינואר 1942. ב-10 בפברואר 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-384, ולחם עמה במתקפת הקיץ הגרמנית, כחלק מהקורפוס ה-44 במסגרת הארמייה ה-17 וארמיית הפאנצר הראשונה, ולאחר מכן לחם עמה בקרב סטלינגרד כחלק מהקורפוסים ה-8 וה-11 לסירוגין במסגרת הארמייה השישית. ב-16 בינואר 1943 הועבר פון גבלנץ לעתודת המילואים, ובאמצע מרץ 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-404. ב-1 ביולי 1944 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-232, ולחם עמה בחזית האיטלקית עד סוף המלחמה.
SNRI
תרופות נפוצות
תרופות נפוצות לשימוש במשפחה הזו הן:
אקארד פון גבלנץ
לאחר המלחמה
בשנת 1947 שוחרר פון גבלנץ מהשבי והוא התגורר בריינבאך, שם חי עד מותו ב-17 בדצמבר 1978.
SNRI
משפחות תרופות דומות
טריציקליות:
טטראציקליות:
בית הספר למל
אופי בית הספר
בית הספר תוכנן לשמש כמעין בית מחסה לילדים יתומים ועניים, המספק בצד הלימודים גם ארוחות חמות ובגדים. בית הספר פעל בשיטת הוראת גן ילדים - "המצאה" חדשה שעדיין הייתה בחיתוליה בגרמניה. תוכנית הלימודים כללה לראשונה הוראה מתודית לילדים, תוך שירה וריקודים, משחקים והפעלות. האופי של המקום היה מסורתי וסדר היום כלל לימוד סיפורי התנ"ך, משלים תוך אהבה וחינוך מסורתי יהודי. עם האופי הדתי שולב הפן הכללי של לימודים על טבע, בעלי חיים וכן ציור ומלאכה.
תולדות בית הספר
על הקמת בית הספר מונה לודוויג אוגוסט פרנקל, שנתקל בהתנגדות עזה מקרב היישוב הישן, ובעיקר מקרב האשכנזים שבו, מיד עם הגעתו. האשכנזים חששו מרוח ההפקרות שבית הספר החדש יביא בעקבות לימודי החול הנלמדים בו. רוב האשכנזים בירושלים היו כבר עדים להשפעת ההשכלה הכללית באירופה שממנה הגיעו. הם ראו בירושלים עיר מקלט מההשכלה האירופית ודרשו שלא תיכנס מבעד שערי ירושלים הקדושה. על כן, עם הגיעו של פרנקל לירושלים נתקל בחרם רבנים על בית הספר. בעקבות זאת, חתם פרנקל על הסכם עם ראשי העדה הספרדית על פיו כל תוכנית לימודים בבית הספר תאושר על ידם. בין הרבנים שחתמו על מסמכי ההקמה של בית הספר למל חתם הרב אליהו יעקב נסים בשנת 1856.
נקודת מפנה בהתפתחות בית הספר הייתה בשנת 1888, אז אוחד עם "בית היתומים של הרצברג" ובראשותו הועמד אפרים כהן-רייס. הארגון מחדש של בית הספר כלל הוספת מורים חדשים לצוות ההוראה כגון דוד ילין, פיתוח המתודיקה הלימודית והוספת שעות ללימודי החול. מאז התאושש בית הספר ותלמידים רבים למדו בו, גם מבין העדה האשכנזית, למרות החרם שעדיין היה תקף.
בשנת 1967 החליט משרד החינוך לסגור את הכיתות ללימודי ערב לגילאי על-יסודי שהתקיימו בבית הספר, לאחר שהוחלט שמוריו יקבלו משכורת כמורי על-יסודי ולא כמורי בתי ספר עממיים.
מבנה בית הספר
הבניין הראשון של בית הספר נמצא בסמוך לרחוב השלשלת.
משכן הקבע של בית הספר החל להיבנות בשכונת זיכרון משה ברחוב ישעיהו בשנת 1902, וחנוכת הבית הייתה בשנת 1903. את המבנה תכנן האדריכל הטמפלרי תיאודור זנדל, שתכנן גם את בית החולים הגרמני ברחוב הנביאים ובית החולים שערי צדק. את הקמת הבניין קיבל על עצמו הקבלן ר' יעקב מן, שגם היה מופקד על בניית בית החולים שערי צדק, וכדרכו העסיק בעיקר בעלי מקצוע יהודים בעבודות הבנייה. במהלך הבנייה מת האדריכל זנדל, ואת הבנייה המשיך במקומו בנו בנימין. הבניין נבנה בסגנון נאו-קלאסי אירופאי, בשילוב של יסודות מזרחיים.
בניין בית הספר שימש גם את הקהילה ונערכו בו הרצאות ואסיפות שונות, כמו גם פעילות של תנועת הצופים. בינואר 1946 הפקיעה ממשלת המנדט הבריטי מספר חדרים בבית הספר לצורך שיכון חיילי הצבא הבריטי.
בשנים שלאחר סגירת בית הספר שימש המבנה כתלמוד תורה של חסידות בויאן, עקב מיקומו בלב השכונות החרדיות בירושלים כיום. במרץ 2011 מכרה ההסתדרות את המתחם לישיבת עץ חיים. בדצמבר 2014 פורסמה תוכנית לבניית 2 בנייני מגורים בחצר המבנה לצד חיוב היזם בשימור מבני בית הספר שישמשו את ישיבת עץ חיים.
מישל פלורנוי
מישל אנג'ליק פלורנוי (באנגלית: Michèle Angelique Flournoy; נולדה ב-14 בדצמבר 1960 בלוס אנג'לס) היא תת-מזכיר ההגנה של ארצות הברית למדיניות לשעבר, המשרה השביעית בחשיבותה בפנטגון. הסנאט של ארצות הברית אישר את מינויה לתפקיד ב-9 בפברואר 2009, ופלורנוי הייתה באותה העת האישה שהחזיקה במשרה הבכירה ביותר בתולדות הפנטגון. קודם להקמת ה-CNAS, בצוותא עם קורט קמפבל, שימשה פלורנוי כיועצת בכירה במרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים (Center for Strategic and International Studies), שם עסקה בטווח רחב של סוגיות מדיניות הגנה וביטחון בינלאומי. קודם לכן הייתה פלורנוי פרופסור למחקר (distinguished research professor) ב-Institute for National Strategic Studies שבאוניברסיטה לביטחון לאומי, שם הקימה והובילה את קבוצת המחקר Quadrennial Defense Review אשר הוסמכה על ידי יושב ראש המטות המשולבים לפיתוח הון אינטלקטואלי לקראת סקירת Quadrennial Defense Review של מחלקת ההגנה של ארצות הברית ל-2001. בפברואר 2012 סיימה את תפקידה. היא יושבת במועצת המנהלים של המרכז לביטחון אמריקאי חדש (the Center for a New American Security – CNAS), ארגון שנמנתה עם מקימיו וכיהנה כנשיאתו.
קריירה ממשלתית
קודם להצטרפותה לאוניברסיטה לביטחון לאומי, כיהנה פלורנוי כמינוי פוליטי בכיר במחלקת ההגנה של ארצות הברית, שם שימשה, בכהונתו של ביל קלינטון כנשיא ארצות הברית, בתפקיד הכפול של משנה לעוזר מזכיר ההגנה לנושאי אסטרטגיה וצמצום נשק, ומשנה לעוזר מזכיר ההגנה לאסטרטגיה. בתפקידים אלו היא פיקחה על שלושה משרדי מדיניות בלשבת מזכיר ההגנה של ארצות הברית: אסטרטגיה; דרישות, תוכניות ומניעת הפצה; וענייני אירואסיה, רוסיה ואוקראינה. ב-1996 הוענקה לפלורנוי מדליית שר ההגנה לשירות ציבורי מצטיין (Secretary of Defense Medal for Outstanding Public Service), מדליית משרד ההגנה לשירות ציבורי מצטיין ב-1998 ו-the Chairman of the Joint Chiefs of Staff’s Joint Distinguished Civilian Service Award ופרס השירות האזרחי המכובד של יושב ראש המטות המשולבים (the Chairman of the Joint Chiefs of Staff’s Joint Distinguished Civilian Service Award) בשנת 2000. פלורנוי הייתה פרופסור למחקר (distinguished research professor) ב-Institute for National Strategic Studies שבאוניברסיטה לביטחון לאומי, שם הקימה והובילה את קבוצת המחקר Quadrennial Defense Review אשר הוסמכה על ידי יושב ראש המטות המשולבים לפיתוח הון אינטלקטואלי לקראת סקירה של מחלקת ההגנה של ארצות הברית ל-2001.
בעקבות בחירתו של ברק אובמה לנשיאות בנובמבר 2008, נבחרה פלורנוי כאחת ממובילות צוות הביקורת למחלקת ההגנה של ארצות הברית, כחלק מצוות המעבר לקראת כניסתו של אובמה לתפקיד נשיא ארצות הברית. ב-8 בינואר 2009 הודיע הנשיא הנבחר אובמה כי הוא ממנה את פלורנוי כתת-מזכיר ההגנה למדיניות במקום אריק אדלמן, תחת מזכירי ההגנה של ארצות הברית רוברט גייטס ולאון פנטה. ב-12 בדצמבר 2011 הודיעה פלורנוי כי בפברואר 2012 תתפטר מתפקידה ותחזור לחייה הפרטיים ותסייע לקמפיין לבחירתו מחדש של ברק אובמה לתפקיד נשיא ארצות הברית, בנובמבר אותה שנה.
חייה האישיים
לפלורנוי תואר ראשון במחקר חברתי מאוניברסיטת הרווארד ותואר שני מחקרי ביחסים בין-לאומיים מאוניברסיטת אוקספורד, שם הייתה Newton-Tatum scholar בבייליול קולג'.
בשנים 1989–1993 שהתה פלורנוי בבית ספר ג'ון פ. קנדי לממשל של אוניברסיטת הרווארד, שם הייתה עמיתת מחקר בתוכנית לביטחון בינלאומי. פלורנוי ושותפה לייסוד CNAS, קורט קמפבל, כתבו בנייר עמדה שנקרא "The Inheritance and the Way Forward": "ראשית, האסטרטגיה האמריקאית חייבת להיות מושתת על פרגמטיזם של שכל ישר (a common sense pragmatism) ולא על אידאולוגיה. אסטרטגיית הביטחון הלאומי האמריקאית חייבת להיות מבוססת על הערכה מפוכחת של האתגרים וההזדמנויות של סביבת הביטחון החדשה, כמו גם על היעדים הריאליים הנגזרים מהאינטרסים הלאומיים שלנו".
השתייכות
פלורנוי חברה ב-Aspen Strategy Group, במועצה ליחסי חוץ (Council on Foreign Relations), במכון הבינלאומי ללימודים אסטרטגיים (International Institute for Strategic Studies) ובמועצת המנהלים של Women in International Security. היא חברה לשעבר ב-Defense Policy Board Advisory Committee ובכוח המשימה Defense Science Board לטרנספורמציה. היא הייתה חברה בקואליציה המנחה של Project on National Security Reform (הפרויקט לרפורמה בביטחון לאומי).
דג-חרב
דַּג–חֶרֶב כְּלַל-יַמִּי (שם מדעי: Xiphias gladius) הוא מין יחיד של דג במשפחת דְּגֵי-חֶרֶב (Xiphiidae). דג-החרב הוא טורף גדול בעל גוף עגול ומאורך, המרבה לנדוד, המאופיין בלסת עליונה מאורכת ושטוחה הדומה לחרב שמשמשת את הדג ככלי נשק. במהלך התבגרותו מאבד דג החרב את שיניו ואת קשקשיו, אך עדיין מהווה טורף קטלני בזכות מהירותו הגבוהה וחרבו הארוכה. דג-החרב הוא דג גדול מאוד: אורכו המקסימלי הוא כ-455 סנטימטרים והוא מגיע למשקל של 650 ק"ג.
בשל גודלם וטעמם, דיג דגי חרב הוא פופולרי. דג-החרב נחשב לאחד הדגים הנחשקים ביותר בדיג ספורטיבי בעיקר בשל רוח הלחימה שלו, ההופכת את לכידתו בדיג בחכה למאתגר, ופוחלצים של דגי חרב הם גביע נחשק.
אטימולוגיה ושם
שמו המדעי של דג-החרב מורכב מ"כספיאס" - השם ביוונית עתיקה לדג-החרב, ו"גלדיוס" - סוג של חרב קצרה ששימשה כנשקו העיקרי של הלגיון הרומאי. הן שם הסוג והן שם המין מתייחסים לחרב של דג-החרב.
השם בעברית ברור מאליו ומתייחס לחרבו של דג-החרב, שם המין "כלל-ימי" נוסף כדי לשמור על המתכונת של שם מדעי כפול (binomial nomenclature) ומציין את העובדה שדג-החרב נפוץ כמעט בכל האוקיינוסים והימים (למעט באקלים הקוטב).
שמו העממי באנגלית הוא Broadbill Swordfish שתרגומו הוא "דג-חרב רחב-מקור". התוספת broadbill ("רחב-מקור") באה לבדלו מהמפרשניים שגם להם מקור מאורך, אך בעל חתך עיגולי ודומה לרומח, בעוד שהמקור של דג-החרב הוא שטוח ודומה לחרב רחבה.
מראה ומאפיינים
שמו של דג-החרב ניתן לו עקב מבנה העצמות הארוך והשטוח בקדמת ראשו, התאחות של עצמות הלסת, המצח והאף הדומה לחרב. בניגוד ל"חרב" או ל"רומח" של המפרשניים, חרבו של דג-החרב היא רחבה ושטוחה (למפרשניים רומח בעל חתך עגול), ולכן הוא מכונה באנגלית Broadbill Swordfish. החרב של דג-החרב חזקה וקשיחה מאוד, ובעלת יכולת ריפוי, בתהליך דמוי איחוי עצמות. החרב בשילוב מבנה גופו של הדג משפרים את תנועתו במים. החרב משמשת אותו לפרקים לתנועת שיסוף הפוצעת את טרפו ומקלה על לכידתו, ורק לעיתים רחוקות לדקירה.
מלבד חרבו הארוכה, מבנהו של הדג הוא הידרודינמי ונועד לאפשר לו תנועה מהירה במים. לכך מסייע גם נוזל סיכה שמפריש דג-החרב מגופו, שמקטין את החיכוך עם המים. סנפיריו הם בצורה דמוית חרמש חד. סנפיר הגב שלו גבוה ובדגים בוגרים אינו כולל "מפרש" הנמתח מאחוריו (בניגוד למפרשניים). סנפירי הגחון ארוכים, סנפיר השת קצר ורחב יותר. הזנב ממוזלג ואונותיו גבוהות, ובסך הכל יוצר צורה של סהר. צבעו של דג-החרב הוא כסוף עם נטייה לכחלחל בתוך המים. צבע גופו איננו אחיד אלא מופיע בתבנית הצללת נגד (Counter-Shading) המשמשת להסוואה: גחונו בהיר יותר (כך שייצור ימי שצופה בו מתחת רואה אותו מתמזג על רקע השמיים הבהירים ביום) וגבו כהה יותר (כך שייצור המתבונן בו מלמעלה רואה אותו מתמזג על רקע המצולות).
דג-החרב הוא אחד מדגי הגרם הגדולים: אורכו עשוי להגיע עד ל-4.5 מטר ומשקלו עד ל-650 ק"ג. הנקבות גדולות יותר מהזכרים, שמשקלם לרוב לא עולה על 200 ק"ג. האורך הממוצע של דג-חרב הוא כ-3 מטר. החרב מהווה כשליש מאורכו הכולל.
לדג-החרב עיניים גדולות מאוד (קוטרן כקוטר תפוז) והן בולטות בגוון הכחול הבוהק שלהן המקיף את האישון. האישונים עצמם גדולים ונועדו לאפשר לדג-החרב ראייה טובה במים עמוקים, אליהם חודר רק מעט אור. לדג-החרב ראייה מצוינת והיא כוללת זיהוי מיידי של תנועות מהירות וראיית צבע. חוש הראייה הוא החוש העיקרי עליו מסתמך דג-החרב באיתור טרף.
ככל הדגים, גם דג-החרב הוא הטרותרמי (בעל "דם קר"), אך בגופו איברים מיוחדים המעלים את טמפרטורת עיניו ומוחו. נמדדו הפרשים של 10–15 מעלות צלזיוס ביניהם לבין המים הסובבים את הדג. חימום העיניים משפר את ראיית הדג ומעלה את סיכוייו לציד מוצלח. מתוך יותר מ-25,000 מינים של דגי גרם, נמנו רק 22 מינים בעלי יכולת לחמם איברים מסוימים בגופם, בהם דגי-חרב וטונה.
אורח חיים
לדגי-חרב מיוחסות תכונות של לוחמים חזקים ואיתנים. חרבו של דג-החרב משמשת בעיקר לשיסוף ורק לעיתים רחוקות לנגיחה ודקירה. למרות שהחרב היא המאפיין הבולט ביותר של דג-החרב, כלי נשקו העיקריים של הדג הם לא חרבו אלא מהירותו וזריזותו במים. בעבר הוערכה מהירותו המרבית של דג-החרב בכ- והערכה זו מופיעה בספרים רבים ואף בפרסומים מדעיים ישנים. מספר מחקרים מודרניים טענו שמהירות כזאת לייצור ימי איננה אפשרית והעריכו שאף על פי שדג-החרב הוא דג מהיר, מהירותו לא עולה על וכנראה עומדת רק על. מסקנה זו נכונה גם לגבי המפרשניים ודגי גרם גדולים אחרים שנחשבים למהירים.
דגי-חרב אינם דגי להקות, הם שוחים לבדם או בקבוצות מפוזרות, כעשרה מטרים בין דג לדג. לרוב הם נצפים בגפם או בקבוצות קטנות.
דגי-החרב מבלים את רוב היום במעמקי הים, בעומקים של 600 מטר ומעלה. שם הם כנראה גם ניזונים מדגי מעמקים ודיונונים. מדי פעם הם עולים כלפי מעלה ואף שוחים קרוב לפני המים, סנפיריהם הגביים מחוץ למים. במגוון ההתנהגות של הדג נמנית גם קפיצה אל מחוץ למים. סיבות אפשריות לקפיצות הן הסרת טפילים או דרך להמם דגים קטנים יותר ולטרוף אותם. בלילות עולים דגי-החרב אל פני המים וצדים דגים ששוחים שם. בגלל הרגלי האכילה הללו וזמניהם, ההופכים אותם לפחות נגישים, תיעוד של דגי-חרב בעת הטריפה הוא נדיר.
ציד ותזונה
שעות האכילה המועדפות על ידי דגי-החרב הן בלילות. בשעות אלו מתקרבים הדגים לפני המים ותרים אחר טרפם. דגי-חרב נצפו כשהם שוחים דרך להקות דגים תוך ביצוע תנועות שיסוף בחרבם החדה ובכך פוצעים את דגי הלהקות ומהממים את טרפם, לאחר מכן הם סבים על עקבותיהם וטורפים את שללם. בוגרים ניזונים מדגי מים פתוחים כגון טונה, מקרל, רעמתן כחלחל, ברקודה, ורדונים, אורנוניים, דגים מעופפים והרינג ומדגי קרקעית כגון ורדונים. גם דיונונים מזדמנים נמצאים בתפריטו של דג-החרב, במיוחד של האוכלוסייה במערב האוקיינוס האטלנטי הצפוני. לעיתים דג-החרב צולל למעמקים כדי לשחר לטרף ובתפריטו נכללים גם חכאים וחסרי חוליות שונים.
מחקר שנעשה על דגי-חרב באזור מזרח האוקיינוס השקט (חופי אמריקה המערביים) מצא שחלק עיקרי בתזונה של דגי-חרב שם הם דיונוני רחף מהמין דיונון הומבולדט שאורכו מגיע לכ-2 מטר ומשקלו לכ-50 ק"ג. דג-החרב מבתר את הדיונון בחרבו ואז בולע אותו בחתיכות.
טורפים ואיומים
מעטים הם אויביו הטבעיים של דג-החרב שכן על אלו להדביק אותו (שכן דג-החרב הוא אחד הדגים המהירים ביותר) ולהתמודד עם גודלו של דג-חרב בוגר. הטורפים העיקריים של דגי-החרב הם כרישים גדולים (בעיקר העמלץ הכחול, שידוע במהירותו, אך גם עמלץ לבן וכריש טיגריסי), ראשתנים גדולי-ראש ולווייתנים-קטלנים. דגים צעירים יותר נטרפים על ידי דגי מים פתוחים גדולים. לעיתים עושה הדג בחרבו שימוש הגנתי והוא משסף או נוגח ברודפיו, פגיעות מדויקת דיין של החרב עשויות להרוג אותם. דבר זה הוכח מדעית בעקבות מציאת גופות כרישים בהן נעוצים שברי חרב של דג-החרב.
דגי-חרב חוששים מסירות קטנות אבל לא נרתעים מכלי שיט גדולים. תכונה המקילה על לכידתם בעזרת צלצל. אין דיווחים על תקיפות בני אדם ללא התגרות כלשהי, אך דגי-חרב שנלכדו בצלצל יכולים לסכן את ציידיהם. דגים פגועים החדירו את חרבם דרך תחתיות של סירות קטנות.
רבייה והתפתחות
נקבות הדג גדולות מהזכרים (נדירים זכרים השוקלים יותר מ-135 קילוגרם). הנקבות מגיעות לבגרות בגיל 4–5 והזכרים מגיעים לבגרות בגיל 3–4. הנקבות משריצות במים חמים מ-24 מעלות צלזיוס בחודשים מרץ עד יולי בצפון האוקיינוס השקט ולאורך השנה בחלק המשווני של האוקיינוס השקט. באוקיינוס האטלנטי משריצות הנקבות בעומק של פחות מ-75 מטרים, לאורך כל השנה ובעיקר בחודשים יולי ואוגוסט. אתרי ההשרצה העיקריים שלהן הם הים הקריבי, מפרץ מקסיקו, לחופי פלורידה ואזורים משווניים נוספים. בים התיכון משריצות הנקבות אל מול חופי איטליה.
נקבות דג החרב משריצות ביצים בכמויות המשתנות לפי גודל הנקבות, מספר הביצים מוערך כמיליון עד כ-29 מיליון. קוטרן של הביצים 1.6–1.8 מילימטר והן צפות במים הפתוחים. העובר בתוכן מתפתח ביומיים וחצי שלאחר ההפריה.
מביצי הדגים בוקעות פגיות באורך של כארבעה מילימטרים החיות במים הפתוחים סמוך לפני המים. גופן כמעט חסר צבענים, חרטומן קצר והן מכוסות קשקשים. לפגיות שגדלו לאורך של כ-12 מילימטרים חרטום בולט שחלקו העליון וחלקו התחתון שווים באורכם וסנפיר גב הנמשך לכל אורך גופן. בפגיות בוגרות יותר צומח החלק העליון של חרטומן מהר יותר מהחלק התחתון עד לצורה האופיינית לדג חרב. עם הזמן חלקו הקדמי של סנפיר הגב שלהם גדל וחלקו האחורי קטן, משהגיעו לאורך של 52 סנטימטרים מתפתח סנפיר גב שני ומשהגיעו לאורך של 150 סנטימטרים נותר מסנפיר הגב הראשון שלהם רק חלקו הקדמי.
דיג
עד התפשטות הדיג בעזרת מערך חכות (longline fishing), נידוגו דגי חרב בכמויות קטנות במגוון שיטות, בעיקר בעזרת צלצלים. מערך חכות משמש להשלכת מאות ואף אלפי קרסים לים, בעומקים ועם פתיונות המכוונים ללכידת דגי חרב.
דגי חרב הם דגי מאכל שמנים (גופם עשיר בשמנים). נהוג להתקין אותם כאומצות על מנגל. צבע בשרם משתנה לפי תזונתם, כך למשל בשר דגים שנידוגו באזור החוף המזרחי של אמריקה הצפונית ורדרד יותר.
דיג חובבים
דג-החרב הוא אחד הדגים הפופולריים והנחשקים ביותר בדיג ספורטיבי ודיג חובבים.
השיטה הנפוצה לדיג חובבים של דגי חרב היא דיג מסירה במים עמוקים. ניצול יתר של דגי חרב בעזרת מערכי חכות במים רדודים, הביא לצמצום במספרם במקומות אלו. הדגים עדיין נפוצים במרחק העולה על 60 קילומטרים מהחופים ונגישים רק באמצעות כלי שיט. באתרים אלו הטלת עוגן אינה מעשית ולכן הדייגים מניחים לסירה להיסחף ומשליכים למים חכות מחוזקות המתאימות לכוח שיכולים להפעיל דגי החרב. לפתיון משתמשים בחתיכות גדולות של דגים או בפתיונות מלאכותיים המדמים את מזונם של דגי החרב או מקלורים.
עד לתחילת המאה ה-21 פוחלצים של דגי-חרב שנידוגו בדיג חובבים היוו גביעי דיג (trophy) נחשקים ודייגים נהגו להצטלם לצד הדג התלוי אותו דגו. עם התגברות המודעות האקולוגית בקרב הציבור הרחב והדייגים, יותר ויותר נהוגה שיטת "תפוס ושחרר" כדי לא לפגוע באוכלוסיית דגי החרב.
דג-החרב הוא סמלה של האגודה הבינלאומית לדיג ספורטיבי (International Game Fishing Association) - ארגון המקדם דיג ספורטיבי ומפקח עליו, ובין השאר מחזיק ספר שיאים של דגי ענק שנידוגו לפי כללי הארגון.
כשרות
עוד בגמרא מוזכרים ה"כטספטייס ואכספטייס" (אולי גרסה ארמית של המילה היוונית ξιφιός, ממנה נגזר שמו המדעי של המין גם כיום) כדגים שיש להם קשקשים אך עתידים להשירם, ולכן כשרים. המקור הראשון הידוע שהכשיר את "דג בעל החרב" הוא הרב חיים בנבנישתי, שהתבסס על טענה לפיה הדג המוזכר משיר קשקשיו בכעס כשמעלים אותו מן המים. התשובה צוטטה על ידי פוסקים רבים במאות הבאות, שהעידו כי דגים מסוג זה נאכלו בקהילות ישראל. במאה ה-20 גופי כשרות כמו אגודת הרבנים התירו את דג-החרב ספציפית. פקפוק בכשרותו עלה לראשונה, ככל הידוע, ב-1951. הרב משה דוד טנדלר, שהיה דוקטור למיקרוביולוגיה, ציין אותו כאסור ברשימה שערך עבור מחלקת הכשרות של האיחוד האורתודוקסי, ונימק שלא מצא לו קשקשים בבגרותו. ב-1961 התפוצץ העניין כשהרב איסר יהודה אונטרמן ענה בשו"ת שדג החרב מותר; טנדלר פרסם בתגובה כי למין אין קשקשים כשהוא בוגר, ושלדעתו הסוג אליו התייחס הרב בנבנישתי היה למעשה המפרשן. בכך נפתח פולמוס סוער שנמשך כעשור, נסוב על דקויות ומחלוקות עבר בשאלת הקשקשים והשלכותיהם על כשרות דגים, ועירב מספר איכתיולוגים. הציץ אליעזר הצטרף לאוסרים והרב שמעון אפרתי נמנה עם המתירים. הדיון נטה לצד טנדלר בייחוד אחרי שהרב הקונסרבטיבי יצחק קליין התיר את הדג, והסוגיה הפכה לאבן בוחן בין הקונסרבטיבים לאורתודוקסים. משנות ה-70 של המאה ה-20 התקבל האיסור על דג החרב בחוגים האורתודוקסיים בפועל, על אף הסתייגויות רבות, אם כי יהודים במדינות הים התיכון כמו טורקיה הוסיפו לאכלו.
מצב שימור
דג חרב אינו נמצא בסיכון עולמי לפי IUCN אולם בצפון האוקיינוס האטלנטי הוא עמד בסכנת הכחדה. בשנת 1998 פתחו מספר ארגונים סביבתיים בארצות הברית במסע יחסי ציבור הקורא להפסקת צריכת בשר דגי חרב עקב הסכנה הנשקפת למין. סיסמת המסע "תנו לדגי חרב מנוחה" (במקור "Give Swordfish a Break") והמסע עצמו נחל הצלחה שהתבטאה בהכרזה פומבית של שפים ושל רשתות מזון על הפסקת השימוש בדגי חרב. בעקבות מסע יחסי הציבור, הציע "שירות הדיג הימי הלאומי" ("National Marine Fisheries Service" ארגון פדרלי הכפוף למחלקת המסחר של ארצות הברית) תוכנית לשימור דגי החרב הכוללת את עקרונות מסע יחסי הציבור. נשיא ארצות הברית לשעבר, ביל קלינטון, קרא לאסור מכירה ויבוא של דגי חרב והממשל קבע אזור באוקיינוס האטלנטי, בשטח של 343,670 קילומטרים רבועים, בו נאסר הדיג. מיזם השימור נחל הצלחה ואוכלוסייתו כיום מתאוששת ועומדת על כ-5% יותר מהיעד שנקבע. גם בצפון האוקיינוס השקט מצבו טוב והאוכלוסייה ככל הנראה בת-קיימא, כאשר האוכלוסייה המזרחית סובלת מדיג-יתר אך לא הוכחדה והאוכלוסייה המערבית בריאה ולא סובלת מדיג-יתר.
מרד סנקי
מרד סנקי הוא מרד שהתרחש באוקטובר 1998 במערב גאורגיה ואורגן על ידי קבוצת קצינים בהנהגת אקקי אליאבה, נגד נשיא גאורגיה, אדוארד שוורדנדזה.
שורשי המרד במלחמת האזרחים של גאורגיה (1992-1993). אקקי אליאבה, מנהיג המרד, היה בין התומכים הפעילים של מי שהיה נשיא גאורגיה, זוויאד גמסחורדיה, והודח מהשלטון בשנת 1992, והובס גם בניסיונו המאוחר יותר לחזור לשלטון, בשנת 1993. אליאבה נעצר, ומאוחר יותר קיבל חנינה והצטרף שוב לצבא הגאורגי.
ב-18 באוקטובר 1998, כ-200 חיילים גאורגים, בהנהגת אליאבה, עזבו את בסיסם ליד העיר סנקי (სენაკი), שבמערב גאורגיה, וצעדו לכותאיסי, העיר השנייה בגודלה בגאורגיה. כוחות הממשלה בלמו את המורדים לפני שהגיעו לעיר. ביום שלאחר מכן, לאחר קרב יריות קצר, שגרם למותו של לפחות אחד מהמורדים, החליטו המורדים לחזור לבסיסם. אליאבה וכ-30 מתומכיו ברחו, ו-31 מורדים אחרים נעצרו.
United Parcel Service
UPS היא אחת מחברות השילוח הגדולות ביותר בעולם. היא מספקת יותר מ-15 מיליון חבילות ביום מלמעלה מ-10 מיליון לקוחות.
UPS מפעילה גם חברת תעופה משלה, שבסיסה בלואיוויל, קנטקי ושם גם נמצא מרכז המיון וההפצה הראשי שלה (HUB).
UPS מעניקה שירותים ב-220 מדינות ואזורים ברחבי העולם ומעסיקה יותר מ-434,000 עובדים (2016). מניות UPS נסחרות ב- New York Stock Exchange. אחד הסממנים הבולטים של UPS הוא הצבע החום של החברה. שני סמליה העיקריים הם כלי-הרכב החומים המשמשים להפצה, והשליחים הניתנים לזיהוי בקלות על ידי המדים החומים הרשמיים.
פעילות החברה הייתה בשנת 2015: כ-4.7 מיליארד חבילות ומסמכים. 18.3 מיליון חבילות ליום, כשמתוכן 2.6 מיליון חבילות דרך האוויר.
לחברה 2,000 אתרי תפעול ברחבי העולם וכ-114,000 כלי רכב להפצת משלוחים (מסחרי, אופנועים, אופניים, משאיות), כולל 8,100 הפועלים על תחליפי דלק לא מזהמים.
מטוסים: החברה מפעילה 649 מטוסים (237 מטוסים בבעלות החברה ועוד 412 מטוסים חכורים) שטסים ליותר מ-380 נמלי תעופה פנים ארציים (Domestic) ו-346 נמלי תעופה בינלאומיים( International) בכ-2,000 טיסות יומיות (בשנת 2015 התבצעו ביום ממוצע 1,015 טיסות בינלאומיות ו-940 טיסות פנים ארציות) ב-220 מדינות ברחבי העולם.
דגמי מטוסים:
שירותים נוספים
בנוסף לשילוח הבינלאומי המהיר, UPS מציעה מגוון שירותים נוספים, כמו שירותי לוגיסטיקה המספקים שירות ביותר מ-175 מדינות ואזורים ברחבי העולם, וכוללים תכנון, הוצאה אל הפועל וניהול שרשראות אספקה בינלאומית, העברה וטיפול במטענים, מחסנים לוגיסטיים, שירותי עמילות מכס ושרותי ייעוץ.
UPS בישראל
חברת או. פי. אס. אי (שינוע בינלאומי) בע"מ משמשת קבלן שירות מורשה של UPS .UPS החלה את פעילותה בישראל בשנת 1994. נכון לסוף שנת 2014, UPS מעסיקה בישראל כ-900 עובדים, מחזיקה בצי רכב המונה כ-170 רכבים ומפעילה 3 סניפים ראשיים בארץ: חיפה, באר שבע ומטה החברה בנתב"ג. החברה מציעה ללקוחותיה את כל פתרונות השילוח הבינ"ל- יצוא, יבוא, עמילות מכס, שירותי מטענים (Freight), פרויקטים מיוחדים, תערוכות, שירות פנים-ארצי ועוד. UPS בישראל מחזיקה במטוס היוצא בטיסה יומית למרכז המיון שבקלן, גרמניה.
המרכז הלוגיסטי של UPS בישראל נמצא בנתב"ג ובו מרכז מיון ממוחשב, מחסנים לוגיסטיים ומערך הפצה הכולל כ-150 רכבי UPS.
ארהרד מילך
ארהרד מילך (30 במרץ 1892 – 25 בינואר 1972) היה גנרל-פלדמרשל בלופטוואפה, סגנו של הרמן גרינג במשרד התעופה והשר דה פקטו במשרד זה. לאחר המלחמה הועמד לדין כפושע מלחמה, ונגזר עליו מאסר עולם, עונש שקוצר בשנים הבאות.
ילדות, נעורים וקריירה מוקדמת
ארהרד מילך נולד ב-30 במרץ 1892 בעיר וילהלמסהאפן שבסקסוניה התחתונה. אביו, אנטון מילך, היה יהודי, ואמו, קלרה, נוצרייה. האב היה רוקח, שניהל בית מרקחת קטן. זמן קצר לאחר הולדתו של ארהרד מילך התגרשו הוריו, וקלרה מילך עברה עם שני בניה להתגורר בברלין. לאחר סיום בית ספר תיכון ניסה ארהרד מילך להתקבל לבית ספר לקצינים של חיל הים, אך מועמדותו נדחתה בשל מוצאו היהודי. הוא התנדב לצבא והחל את שירותו בגדוד תותחים בעיר קניגסברג. בשנת 1912 סיים קורס קצינים והועלה לדרגת לויטננט (סגן-משנה).
במלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח לחזית המערבית. תחילה היה קצין מטה באגד ארטילרי, ולאחר מכן הועבר לחיל האוויר, שם היה תצפיתן אווירי, קצין מודיעין ולקראת סוף המלחמה מונה למפקד כנף בחיל האוויר הגרמני. את המלחמה סיים בדרגת האופטמן (מקביל לסרן).
בין המלחמות
לאחר סיום המלחמה התיר חוזה ורסאי לגרמניה להחזיק צבא בן 100,000 איש בלבד (צבא זה כונה "רייכסווהר"). בצבא זה נותר מספר מצומצם מאוד של קצינים (כ-4,000). קצינים רבים אולצו לעזוב את הצבא, ומילך היה אחד מהם. לאחר שחרורו מן הצבא יסד מילך יחד עם גוטהרד סשנברג, חברו מהשירות הצבאי, חברת תעופה, אשר הפעילה קו אווירי בין דנציג לריגה. החברה פעלה תחת חסותה של חברת ההובלה "האפאג לויד". בשנת 1924 עבר מילך לחברת התעופה יונקרס. בשנת 1926 התמזגו החברות יונקרס ו-DAL לחברה אחת - לופטהאנזה, וארהרד מילך מונה למנכ"ל החברה המאוחדת. במהלך עבודתו בחברה יצר מילך קשרים עם צמרת המפלגה הנאצית ואף הפך לידידו הקרוב של הרמן גרינג. הוא דאג להקצות אחד ממטוסי לופטהאנזה לרשותו של אדולף היטלר והעביר כל חודש כ-1,000 מרק מחשבונות החברה לחשבונו הפרטי של גרינג.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 מונה ארהרד מילך לתפקיד המזכיר המדיני במשרד התעופה. משרד זה הוקם כמסווה לחיל האוויר העתיד לקום (לפי חוזה ורסאי נאסר על גרמניה להחזיק במטוסי קרב). במסגרת תפקידו היה מילך אחראי על רכש המטוסים והחימוש שלהם. באותה שנה הוענקה לו דרגת אוברסט (אלוף-משנה). הדרגה הוענקה באופן חשאי, היות שרשמית לגרמניה לא היה חיל האוויר. בשנת 1935 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור של הלופטוופה, והפעם באופן רשמי. עלייתו של מילך בסולם הדרגות הייתה מהירה - כבר בשנת 1938 הוא קודם לדרגת גנרל אוברסט.
מוצאו היהודי
מילך תמיד ניסה להסתיר את העובדה כי אביו היה יהודי, אם כי מפקדו, גרינג, היה מודע לכך. לפי חוקי הגזע הנאצים נחשב מילך למישלינג ולכן היה אמור להיות מסולק מחיל האוויר הגרמני. גרינג מנע זאת, באומרו שבלופטוופה: "רק אני מכריע מיהו יהודי!". בשנת 1935 פתח הגסטפו בחקירה רשמית נגד מילך על מנת לחקור את שורשיו היהודיים. כדי להפסיק את החקירה כתבה אמו של מילך לראש משטרת האגן פריץ היינריך הרמן, כי הוא ואחיו נולדו מרומן מחוץ לנישואין, שניהלה עם דודה המנוח קרל ברויאר. בעקבות מכתב זה הוצאה למילך תעודת לידה חדשה, בה היה רשום ברויאר כאביו הביולוגי. מהלך זה גרם להפסקת החקירה של הגסטפו.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה נתפס מילך בידי חיילים בריטים והושם במעצר. בזמן משפטי נירנברג בשנת 1946 שימש כעד במשפטם של פושעי המלחמה העיקריים. הוא העיד מטעם ההגנה, אל מול האישומים נגד גרינג. משפטו של מילך היה השני מתוך שנים-עשר משפטי נירנברג הנוספים, בהם נידונו אנשי ממשל, צבא ותעשייה נאצים בפשעי מלחמה בפני בית דין צבאי של ארצות הברית. המשפטים נערכו ב"היכל הצדק" בנירנברג.
במשפטו הואשם ארהרד מילך בביצוע פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות. כתב האישום הוגש ב-14 בנובמבר 1946. בפסק הדין סיכם השופט מייקל א. מוסמנו את סעיפי כתב האישום: התובע הראשי במשפטו של מילך היה בריגדיר גנרל טלפורד טיילור.
בישיבת בית הדין מיום 20 בדצמבר 1946 הודיע מילך כי הוא מכחיש את אשמתו ביחס לכל האישומים. דיוני המשפט החלו ב-2 בינואר 1947 ונמשכו עד 17 באפריל 1947. בית הדין מצא את מילך אשם בסעיפים 1 ו-3 בכתב האישום, אולם זיכה אותו מאישום מספר 2. ב-17 באפריל נידון מילך למאסר עולם בבית הכלא רבדורף (Rebdorf), סמוך למינכן. בשנת 1951 הומתק עונשו ל-15 שנות מאסר, בהחלטת הנציב העליון לשטחי הכיבוש האמריקאי בגרמניה, ג'ון ג'. מק'קלוי. הוא שוחרר ביוני 1954. את שארית חייו בילה בעיר דיסלדורף, שם גם מת ב-25 בינואר 1972.
Thermus aquaticus
ב-1969 דיווחו תומאס ברוק והדסון פריז מאוניברסיטת אינדיאנה על מין חדש של חיידק תרמופילי שלו קראו Thermophilus aquaticus. החיידק נתגלה באזור פארק לאומי ילוסטון ומאז נמצא במספר בתי גידול חמים ברחבי העולם.
הטמפרטורה האופטימלית עבור החיידק היא בסביבות 70 מעלות צלזיוס, אך הוא מסוגל לשרוד בטווח טמפרטורות מ-50 °C עד 80 °C. חיידק זה הוא כימוטרופי, כלומר כדי להשיג את מזונו הוא מבצע כימוסינתזה. עם זאת, מאחר שטווח הטמפרטורות בו הוא חי חופף במידת מה לזה של כחוליות פוטוסינתטיות המשתפות איתו את הסביבה האידיאלית, הוא חי לעיתים בעזרת שכניו ומשיג את האנרגיה הנחוצה לו לגידול מהפוטוסינתזה שלהן.
אנזימים מ-T. aquaticus
T. aquaticus הוא מקור חשוב למספר אנזימים יציבים בחום, שהמפורסם בהם הוא ה-Taq DNA פולימראז. האנזים בודד לראשונה מ-T. aquaticus ב-1976. היתרון הראשון שנמצא בפולימראז זה, היציב בטמפרטורה גבוהה (טמפרטורה אופטימלית של 80 °C), היה שניתן לבודדו בצורה נקיה יותר מאשר DNA פולימארז ממקורות אחרים. באנזים זה נעשה שימוש רב ב-PCR. אנזימים נוספים שמקורם ב-T. aquaticus:
בדרכים
בדרכים (באנגלית: On the Road) הוא רומן אוטוביוגרפי ברובו, מאת הסופר האמריקאי ג'ק קרואק שנכתב באפריל 1951, וראה אור ב-1957 (בהוצאת Viking Press). הרומן נחשב לאחת מאבני היסוד של דור הביט (Beat Generation).
הספר נכתב בהשראת מסעותיו הספונטניים של קרואק וחבריו ברחבי ארצות הברית. ברומן מתוארים השפעתם של הג'אז (בעיקר מוזיקת הבופ), ספרות ושימוש בסמים. בעריכה שונו שמות הדמויות וחלק מהחוויות נמחקו (בעיקר המיניות ותוך שימוש בסמים).
עיבוד קולנועי
זכויות הסרט נקנו ב-1980 על ידי המפיק פרנסיס פורד קופולה תמורת 95,000 דולר. קופולה ניסה כמה תסריטאים, כולל מייקל הר, בארי גיפורד והסופר ראסל בנקס, אפילו כתב טיוטה בעצמו עם בנו רומן, לפני שבחר לבסוף בחוזה ריברה. היו מספר שתוכניות שנבחנו: ג'ואל שומאכר כבמאי, עם בילי קרודופ בתור סאל פארדייס, וקולין פארל בתור דין מוריארטי; אחר כך איתן הוק בתור פארדייס ובראד פיט בתור מוריארטי; ב-1995, הוא תכנן לצלם סרט 16 מ"מ בשחור-לבן וערך אודישנים בנוכחות המשורר אלן גינסברג, אבל כל הפרויקטים הללו לא יצאו לפועל.
(2012)
לאחר שראה את "דרום אמריקה באופנוע" של הבמאי הברזילאי וולטר סאלס (2004), קופולה מינה את סאלס לביים את הסרט. כהכנה לסרט, נסע סאלס בארצות הברית, התחקה אחר מסעו של קרואק וצילם את הסרט התיעודי "In Search of the World" שיצא בשנת 2010.
סם ריילי כיכב בתפקיד סאל פארדייס, גארט הדלונד גילם את דין מוריארטי, קריסטן סטיוארט גילמה את מרי לו, וקירסטן דאנסט גילמה את קמיל. הסרט הוקרן בפסטיבל קאן ב-2012 והיה מועמד לפרס דקל הזהב.
קלאו לבן-גרון
קלאו לבן גרון (שם מדעי: Anorrhinus galeritus) הוא מין עוף ממשפחת הקלאוניים. הוא חי ביערות טרופיים וסובטרופיים בעלי לחות גבוהה.
מאפיינים
גופו של קלאו לבן גרון שחור כולו חוץ מהגרון, טבעת העין וחלק מהזנב שצבעם הוא לבן. לצעירים יש נוצות תעופה בצבע חיוור יותר ומקור קטן יותר. האורך הממוצע של הקלאו הוא 89 ס"מ. אין הרבה הבדלים בין הזכר לנקבה, ההבדל היחיד הוא שאצל הזכר הפה שחור ואצל הנקבה הוא בגוון בהיר.
הקלאו ביישן וחששן וקשה לעשות עליו מחקרים מדעיים למרות שקל יחסית לתצפת עליו ממרחק. ועל כן, האורניתולוגים התקשו לאסוף מידע מדעי עליו. הוא אוכל אך ורק פירות. הקלאו חי ביערות עד טרופיים וסובטרופיים עבותים. הוא נוחת ומקנן רק בצמרות העצים ובענפים הגבוהים ביותר ולא מתחת להן. הוא מין חברותי מאוד. כמו כל שאר בני המשפחה, הקלאו לבן הגרון מקנן רק בחורים טבעיים בעצים ולעיתים נדירות קודח חור בעץ מת ולא בעץ חי בגלל שהמקור שלו אינו חזק מספיק לקדיחה. הסיבה לכך היא שהמקור נראה חזק מבחוץ אך חלול לגמרי מבפנים. אחרי שהנקבה בחרה חור, היא מתיישבת בו ומתחילה לחסום אותו בעזרת הזכר כדי שטורפים לא יוכלו להיכנס. יש רק פתח קטן להכנסת אוכל. מתי שהקן לא מתאים למידות הגוזלים, הנקבה והזכר הורסים אותו ובונים אותו מחדש. הקלאו מונוגמי.
אזורי המחיה של הקלאו נרחבים ולא מקוטעים. פרטים נצפו בדרום-מזרח אסיה, במדינות ברוניי, אינדונזיה, דרום תאילנד, מלזיה ובורמה. היקף אוכלוסיות קלאויים לבני הגרון נמצא במגמת ירידה (10% ב-10 שנים) עקב כריתת יערות; אולם הוא אינו נמצא בסכנת הכחדה.
Bassa Sababa
Bassa Sababa (בעברית: באסה סבבה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית נטע ברזילי. השיר יצא לאור ב-1 בפברואר 2019, על ידי חברות התקליטים טדי יזמות והפקות ו-BMG רייטס מנג'מנט. נכון לאוגוסט 2023, קליפ השיר הוא הקליפ הישראלי הנצפה ביותר ביוטיוב בכל הזמנים, עם מעל ל300 מיליון צפיות.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי נטע ברזילי, אבשלום אריאל וסתיו בגר, שהיו שותפים גם ביצירת "Toy", השיר הזוכה באירוויזיון 2018. השיר הופק על ידי סתיו בגר. זהו שיר בסגנון הפופ, המשלב בתוכו גם את סגנון הדאנס. על פי ברזילי מדובר בסגנון קיי-פופ. ברזילי הסבירה את משמעות השיר: "קרנף היא חיה עם עור עבה מאוד, שמגנה על עצמה ועל העדר שלה בתקיפה ולא בבריחה. היא גם חיה בעדרים והם נעים ושורדים יחד".
בעיתון "ישראל היום" פורסם, כי השיר נכתב עוד לפני אירוויזיון 2018, ונשלח לוועדת בחירת השיר. ברזילי רצתה לגשת עם השיר לתחרות, וזכתה לתמיכת נציגי טדי, שהעדיפו אותו על פני "Toy", אך נציגי התאגיד אביעד רוזנבוים, רועי דלמדיגו ויובל גנור בחרו לבסוף את "Toy".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ בוים על ידי רועי רז ויצא לאור ב-1 בפברואר 2019, בסמוך לצאתו של השיר כסינגל והושק בו-זמנית בישראל ובעולם. עלות הפקת הקליפ נאמדת בכמיליון שקלים, מה שהופך אותו לקליפ היקר ביותר שהופק לאמן ישראלי. ברזילי סיפרה בראיון שהיא מימנה אותו בעצמה במאות אלפי דולרים מהכנסותיה מהופעות הטור העולמי שערכה מאז האירוויזיון. צילומי הקליפ נערכו במשך 3 ימים בקייב ב-13 אתרים שונים, השתתפו מעל ל-250 אנשי צוות ומופיעים בו כ-50 רקדנים. נטע צפויה לצאת לסיבוב הופעות ברחבי העולם, כדי לחשוף את השיר החדש.
במרכז הקליפ, החתן (אדי קבטנר) בורח לנטע רגע לפני החתונה, והיא מנהלת מולו מרדף. הצבע השולט בקליפ הוא ורוד. הקליפ משתמש באלמנטים ויזואליים ונותן ביטוי למילות השיר כמו מסטיק וקרנף כאשר נטע חובשת קרן על הראש. בנוסף משתמש הקליפ באלמנטים של משחק מחשב בדומה לסרט "סקוט פילגרים נגד העולם".
הקליפ התברג במקום הראשון ברשימת הסרטונים החמים של יוטיוב בתוך פחות מ-24 שעות מהשקתו, וצבר מעל למיליון צפיות בפרק הזמן הזה.
באמצע פברואר, הקליפ נחסם לצפייה ביוטיוב למספר שעות בעקבות "תביעה בגין זכויות יוצרים" שנשלחה על ידי חברת הפקת סרטים "Tre Native". הוא הוחזר לאתר מספר שעות מאוחר יותר.
השיר עצמו נכנס לרשימת השמעה של המשחק, Just Dance 2020.
ב-30 ביולי 2020 הגיע השיר ליותר מ-100 מיליון צפיות ובכך נהפך לשיר השני של ברזילי שעובר את רף 100 מיליון הצפיות. ב-9 בספטמבר 2021 השיר חצה את ה-200 מיליון צפיות, ובכך הפך לקליפ הישראלי הנצפה ביותר בכל הזמנים.
קישהודוש
קישהודוש (בהונגרית: Kishódos) הוא כפר זעיר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית קישהודוש קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-87 תושבים בשנת 1990 עד 78 תושבים בשנת 2020.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין כבר מהמאה ה-13.
יהודי קישהודוש
יהודים חיו בקישהודוש בתקופות זמן שונות. בשנת 1944 נרצחו מבני הקהילה בשואה.
הגנב מבגדאד (סרט)
הגנב מבגדאד הוא סרט קולנוע בהפקתו של אלכסנדר קורדה, שיצא לאקרנים בשנת 1940. הסרט היה אמור להיות חידוש לגרסה קודמת של דאגלס פיירבנקס משנת 1924, אך למרות זאת השוני בין שני הסיפורים הוא ניכר: דמותו של פיירבנקס מהסרט המקורי פוצלה בגרסה זו לשתי דמויות שונות, הנסיך אחמד והנער הגנב אבו, ולעלילה התווספו דמויות מפתח חדשות.
תקציר העלילה
עלילת הסרט מתרחשת בבגדאד בתקופת הח'ליפה והיא לקוחה מסיפורי אלף לילה ולילה. הנסיך אחמד, המלך החוקי של בגדאד שהודח על ידי הווזיר הרשע ג'עפר בעל הכוחות המאגיים, משוטט ברחבות כמקבץ נדבות. ג'עפר זורק אותו לכלא ושם הוא פוגש בנער אבו, הוא "הגנב מבגדד", הטוב בגנבי העיר. בעזרת הגנב מצליח הנסיך להימלט לעיר בצרה שם הוא מתאהב בבתו היפה של הסולטאן אותה יעד ג'עפר לעצמו. ג'עפר מגיע לבצרה ובכוחותיו המיוחדים גורם לעיוורונו של אחמד והופך את אבו לכלב. כשהנסיכה שוקעת לתרדמה ממנה תוכל להתעורר רק אם תראה שוב את אחמד אהובה, משיב ג'עפר לאחמד ואבו את דמותם ומביא את אחמד לנסיכה המתעוררת מתרדמתה, אך אינה זוכה להתאחד איתו כי ג'עפר חוטף אותה ומפליג עמה לים בספינה. אבו ואחמד יוצאים בעקבותיהם ועוברים הרפתקאות רבות נוספות בטרם יבוא הסרט לסיומו הטוב, מפלתו של ג'עפר ושובה של הנסיכה לזרועותיו של אחמד.
סרט אימה על-טבעי
סרט אימה על-טבעי הוא סוגה קולנועית המשלבת היבטים של סרט אימה וסרט על-טבעי. הופעות על-טבעיות בסרטים כאלה כוללות לרוב רוחות רפאים ושדים. לסרטי אימה על-טבעיים רבים יש אלמנטים דתיים. הנושאים הנפוצים בסוגה הם החיים לאחר המוות, השטן והשתלטות על ידי שד. לא כל סרטי האימה העל-טבעיים מתמקדים בדת; הם יכולים להיות בעלי "אלימות חיה ומחרידה יותר".
השוואות
מבקרי קולנוע מבדילים בין אימה על-טבעית ואימה פסיכולוגית. מתיאס קלסן שכתב את Why Horror Seduces, הצהיר כי "אימה על-טבעית כוללת איזושהי השעיה או הפרה של חוקי הפיזיקה, ובדרך כלל מגולמת או נגרמת על ידי ישות על-טבעית כלשהי כמו מפלצת מוזרה או רוח רפאים [...] מנגד, אימה פסיכולוגית אינה כוללת הפרות של חוקי הפיזיקה, אלא כוללת איומים ותרחישים נטורליסטיים (ולעיתים קרובות בלתי מתקבלים על הדעת)". המבקר פול מיהן הבדיל בין סרטי אימה על-טבעיים לסרטי אימה פסיכולוגיים, "האיום על הסדר החברתי נובע ממשהו על-טבעי או חריג: בית רדוף רוחות, קללה או מפלצת כמו ערפד או איש זאב".
הגנב מבגדאד (סרט)
תקציר העלילה
את תפקיד ג'עפר, הווזיר האכזר, גילם קונרד ויידט, גרמני אנטי נאצי, שברח מגרמניה בשנת 1933 והופיע בסרטים אנגליים ואמריקאים, שלאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה תרם את מרבית רכושו לטובת מאמץ המלחמה הבריטי. תפקידו הזכור ביותר, היה המיור הנאצי, המתאנה לגיבוריו החיוביים של הסרט קזבלנקה משנת 1942.
סרט אימה על-טבעי
השוואות
צ'ארלס דרי, שכתב את Dark Dreams 2.0, הבדיל בין אימה על-טבעית ואימה פסיכולוגית וטען שמדובר ב"שתי שיטות בסיסיות להסביר דברים בסיפורי האימה". הוא המשיך ואמר כי "בקבוצה העל-טבעית אפשר לכלול מפלצות וזוועות שמעורבות איכשהו בדתות ובטקסים, כמו גם כישוף, אגיפטולוגיה, גלגול נשמות וזומבים". ארון סמוטס ראה בסוגת האימה כ"סוגה בעלת שתי תת-סוגות עיקריות: אימה על-טבעית ואימה ריאליסטית" וציין שיש להן "מאפיינים שונים".
הגנב מבגדאד (סרט)
תקציר העלילה
הסרט הגנב מבגדאד, שצולם בצבעים, כלל פעלולים טכניים שהיו חדשניים בזמנו: השד היוצא מן הבקבוק, השטיח המעופף, העין "הרואה הכל", הבובה הרצחנית, הסוס המכני המעופף ועוד.
סרט אימה על-טבעי
היסטוריה
אימה על-טבעית הפכה לנפוצה בשנות העשרים ובתחילת שנות השלושים של המאה העשרים, כאשר הופצו סרטים אקספרסיוניסטים גרמניים; פול מיהאן אמר שהסגנון יצר "עולם שלם של פחד על-טבעי וסיוטים". הסוגה הפכה לפופולרית יותר מבחינה מסחרית, בשנות השלושים בזכות אולפני יוניברסל והפקת סרטי המפלצות שלהם. בראשית שנות הארבעים, היו לסרטי אימה על-טבעיים מסגרות "עכשוויות יותר", אך בסופו של דבר הוחלפה הסוגה באימה פסיכולוגית. בסוף מלחמת העולם השנייה, סוגת האימה העל-טבעית הגיעה לקיצה וזאת, בעקבות זוועות המלחמה. בשנות החמישים סרטי אימה ומדע בדיוני החליפו את סרטי האימה העל-טבעיים, תוך שסרטי אימה פסיכולוגיים הפכו פופולריים יותר באותו העשור, ובסופו של דבר האפילו על אלו העל-טבעיים. סרטי האימה העל-טבעיים המעטים שהופקו בשנות החמישים צולמו לעיתים קרובות בבתים רדופי רוחות.
הגנב מבגדאד (סרט)
תקציר העלילה
בשנת 1941 זכה הסרט בשלושה פרסי אוסקר: פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר, פרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר ופרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר.
סרט אימה על-טבעי
היסטוריה
בשנות השישים סרטי אימה כמו "התמימים" (1961), "הרדיפה" (1963) ו"תינוקה של רוזמרי" (1968) כללו אלמנטים על-טבעיים אך לא הוגדרו כפרנורמליים באופן ישיר. ישנם סרטים שכללו אלמנטים על-טבעיים שצונזרו באמצעות קוד הייז. "הרדיפה" הציג אישה המעוניינת באישה אחרת, אך הדבר צונזר. הדבר היה נפוץ בסרטי אימה על-טבעיים. סו מת'סון כתבה על "התינוק של רוזמרי" כי "הסרט הפך לפופולרי והוביל לגל של סרטי אימה על-טבעיים". בשנות השבעים, הסרטים "מגרש השדים" (1973) ו"אות משמיים" (1976) החיו מחדש את הסוגה. באותה העת, נוצרו סרטי אימה על-טבעיים בהשראת ספרי אימה שונים, כדוגמת "קארי" (1976) ו"הניצוץ" (1980) שהתבססו על ספריו של סטיבן קינג. הסרט "פולטרגייסט" (1982) היה לאחד מהמפורסמים בשנות השמונים.
בשנות האלפיים הפכה הסוגה "פורנו עינויים" לפופולרית ברחבי העולם. בסוף העשור, האימה העל-טבעית חזרה להיות פופולרית גם כן. סרטי פאונד פוטג' כמו "פרויקט המכשפה מבלייר" (1999) ו"פעילות על-טבעית" (2007) זכו להצלחה רבה גם כן, תוך שהשני מביניהם נכלל בסדרה מצליחה בעלת ארבעה סרטי המשך.