cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מנוחה
היסטוריה
המושב הוקם בינואר 1953 על ידי עולים מכורדיסטן ממעברת קסטינה, שהיוו את הרוב ומעולים מפרס ממעברת זרעין. שמו ניתן לו ביחד עם היישוב נחלה על שם הארגון הציוני מנוחה ונחלה שהקים את המושבה רחובות.
הרב שבתאי בן חיים כיהן כרב היישוב משנת 1955, וכן כרבו של חבל לכיש.
הרחבת המושב נבנתה על חורבות הכפר הערבי ג'סר, שתושביו ברחו בעת מלחמת העצמאות. באזור עברה הרכבת העות'מאנית למצרים.
במושב פועלות מסגרות לגיל הרך. ילדי המושב מתחנכים בבית הספר האזורי או לחלופין בקריית גת. בני הנוער לומדים אף הם בקריית גת או בכפר מנחם.
שיטה סלילנית
שיטה סלילנית (שם מדעי: Acacia raddiana) היא עץ מדברי, קוצני, מסוג שיטה, הצומח בר בערבה ובחלקים מהנגב.
מאפיינים
לשיטה שורשים ארוכים ומסתעפים, המאפשרים לה לנצל מי תהום הנמצאים בעומק הקרקע. שורשי השיטה יכולים להגיע לעומק של 10 מטרים. מספר רב של בעלי חיים מתגוררים על השיטה הסלילנית בצורת קיום טפיל פונדקאי.
בעונת הקיץ משירה השיטה עלים רבים ועומדת בשלכת קיץ חלקית.
פירות השיטה הם תרמילים מסולסלים, ובתוכם ישנם זרעים קטנים וקשים. את זרעי השיטה מפיץ בעיקר צבי הנגב.
שיטה סלילנית היא צמח מוגן בישראל. העץ הוא בית הגידול של העש עשקוץ השיטים.
בודרוגקישפלוד
בודרוגקישפלוד (בהונגרית: Bodrogkisfalud) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון הונגריה.
בכפר התגוררו מעט יהודים ובעבר אף היה בו בית קברות יהודי שאבד.
מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה (1879–1962)
מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה (בגרמנית: Maria Christina von Österreich; 17 בנובמבר 1879 - 6 באוגוסט 1962), הייתה בתו של הארכידוכס פרידריך, דוכס טשן.
ביוגרפיה
מריה כריסטינה נולדה בקרקוב ב-17 בנובמבר 1879 לארכידוכס פרידריך, דוכס טשן ולאיזבלה, נסיכת קרוי, בתם של רודולף, דוכס קרוי ונטלי, נסיכת לינייה.
ב-10 במאי 1902 התחתנה מריה כריסטינה בווינה עם עמנואל, נסיך הכתר של זאלם-זאלם, ממנו נולדו לה 5 ילדים. בשנת 1916 נהרג בעלה במהלך מתקפת ברוסילוב בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1923 מת חמיה אלפרד, נסיך זאלם-זאלם השביעי, ובנה ניקולאוס לאופולד, נסיך זאלם-זאלם השמיני ירש את תאריו. ב-6 באוגוסט 1962 מתה מריה כריסטינה בביתה באנהולט, והיא בת 83 שנים.
משפחתה
ב-10 במאי 1902 התחתנה מריה כריסטינה עם עמנואל, נסיך הכתר של זאלם-זאלם, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
The Wall
The Wall (בעברית: החומה) הוא האלבום ה-11 של להקת הרוק המתקדם פינק פלויד. אלבום זה הוא אלבום קונספט ואופרת רוק, ונחשב לקלאסיקה בתחום מוזיקת הרוק. האלבום נודע במסריו הפילוסופיים והאידאולוגיים הבועטים והמחתרתיים, בין השאר על האנושות המערבית במאה ה-20, מלחמות, ומערכת החינוך הנוקשה שהייתה נהוגה אז בבריטניה, בשילוב עם מוזיקת רוק מתקדמת ומורכבת. אלבום זה מסמל את סוף תקופת תור הזהב של הלהקה שהתחילה ב1973 עם הוצאת האלבום “The Dark Side of the Moon”. האלבום ראה אור ב30 בנובמבר 1979.
רוג'ר ווטרס קיבל את ההשראה לאלבום במהלך הופעה בשנת 1977 במסגרת סיבוב ההופעות שקידם את האלבום Animals. בהופעה זו, שנערכה במונטריאול, קנדה, גרמה התנהגותו המפריעה של מעריץ אחד לווטרס לירוק בפניו. ווטרס נגעל מעצמו ועלה בו הרעיון לבנות חומה המפרידה בינו לבין הקהל, רעיון שאחר כך התפתח לאלבום, ואף יושם בהופעות.
האלבום הגיע 23 פעמים למעמד אלבום פלטינה, ונמצא במקום הרביעי ברשימת האלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים בארצות הברית ומקום ראשון בשנת 1980 בטבלת האלבומים הנמכרים ביותר. האלבום המקורי וגרסת הרימסטר האמריקאית (בשנת 1997) יצאו לאור על ידי Columbia Records, ואילו גרסת הרימסטר הבריטית יצאה לאור ב-1994 על ידי EMI.
ריצ'רד רייט פוטר מהלהקה במהלך יצירת האלבום, אך השתתף בסיבוב ההופעות שלו. The Wall הוא האלבום האחרון של פינק פלויד שיצא בתקופה שבה חברי פינק פלויד היו רוג'ר ווטרס, דייוויד גילמור, ריצ'רד רייט וניק מייסון.
רעיון
מרבית שירי האלבום נכתבו על ידי ווטרס, שאחראי גם לרעיון שמאחוריו (למעשה ווטרס תכנן להוציא לאור את האלבום כפרויקט סולו אך אילוצים כספיים הביאו לכך שהלהקה כולה נרתמה לכך). למרות זאת, דווקא אחד השירים המפורסמים ביותר מהאלבום, Comfortably Numb, הולחן על ידי דייוויד גילמור. האלבום מתאר את חייו הבדויים של האנטי-גיבור הקרוי "פינק" בבריטניה של אחרי מלחמת העולם השנייה. החברה פוגעת ומדכאת את פינק כל חייו. בין גורמי מצוקתו נמצאים החיים ללא אב (שנהרג במלחמת העולם השנייה), אמא חונקת מרוב דאגה, המורה הרודה בו בבית ספר ואשתו. פינק שוקע בעולם חלומות משל עצמו ומתרחק מאנשים (כולל אשתו). במהלך הזיית סמים הופך פינק לדיקטטור פשיסטי, כשרק מצפונו ושיפוטו העצמי מצליחים לעצור בעדו ומורים לו להרוס את החומה שבנה לעצמו ולפתוח עצמו שוב לחברה.
ישנם המתארים את ה"חומה" גם כבמה לביקורת של ווטרס כלפי עצמו, כלפי בריטניה ואף כלפי העולם כולו. דבר זה בא לידי ביטוי בצורה חדה יותר בסרט המבוסס על האלבום, שווטרס היה פעיל מאוד בהפקתו.
האלבום
האלבום מורכב משני חלקים, בשל אריכותו. למעשה, חישוב לפי מספר התקליטים שנמכרו (כלומר שניים לאלבום) מעלה שאלבום זה הוא הנמכר ביותר של הלהקה, ומכירותיו עולות על אלו של האלבום The Dark Side of the Moon, הנחשב למצליח ביותר של הלהקה ובין האלבומים הנמכרים ביותר בעולם. חרף הצלחתו של "The Wall", עמד אלבום זה בסימן רודנותו של ווטרס. ווטרס היה הרוח החיה מאחורי ההחלטות האמנותיות באלבום, בעוד תרומתם של יתר חברי הלהקה הייתה מזערית. במהלך ההקלטות אף החליט ווטרס לפטר את ריצ'רד רייט בטענה שאינו תורם מאומה ללהקה. רייט הוחזר ללהקה כמה שנים אחר-כך, לאחר עזיבתו של ווטרס.
האלבום סיפק מספר להיטים, אשר לראשונה מזה שנים הוצאו כסינגלים לשוק (הלהקה הנהיגה מדיניות נוקשה כנגד סינגלים עד אז), כגון "Another Brick in the Wall (Part 2)", "Mother", "Run Like Hell", "Young Lust" ו-"Comfortably Numb".
הופעות חיות של "החומה"
האלבום קודם במסע הופעות נרחב שבו נעשה שימוש בפירוטכניקה מורכבת ובאנשי במה רבים. על האלמנטים הייחודיים במופע נמנתה החומה המיוחדת שנבנתה במהלך ההופעה ובסופה הייתה מפורקת באלימות. כמו כן כללו ההופעות וידאו-קליפים של ג'רלד סקארף ובובות מתנפחות מעופפות (כמו החזיר המעופף המפורסם).
למרות ההצלחה האדירה של האלבום ושל המופעים הפסידה הלהקה כסף רב בגלל ההוצאות הגבוהות על מסע ההופעות. המרוויח היחיד היה דווקא רייט שהוצא מהלהקה. בהיותו מחוץ לה הוא היה זכאי למשכורת קבועה על ההופעות.
ההופעות תועדו באלבום Is There Anybody Out There? The Wall Live 1980-81 שיצא לאור בשנת 2000.
"החומה" - הסרט
גרסת הקולנוע של "החומה" הוסרטה ב-1982 על ידי MGM תחת הכותרת פינק פלויד: החומה. הסרט בוים על ידי אלן פארקר, בכיכובו של בוב גלדוף (אשר גילם את "פינק"), עם הופעה קצרה של בוב הוסקינס. הסרט הוסיף פרטים רבים לעלילה שאותה הגה ווטרס, והיה בנוי כווידאו-קליפ מוזיקלי אחד ארוך, עם סמלים ומוטיבים רבים ורב משמעיים. הסרט דיבר על ילד בשם פינק פלויד אשר איבד את אביו במלחמת העולם השנייה בגיל צעיר, ולאחר מכן פיתח יחסים מאוד קרובים עם אימו. מילד רגיש עם מעט חברים, שמורה רודן התעמר בו בבית הספר, הופך פינק לכוכב רוק מצליח ומתחתן עם אישה יפה. למרות זאת, חייו ריקניים - ולאחר שאשתו בוגדת בו ועוזבת אותו, הוא מנסה לשים קץ לחייו. המצב הנפשי הקשה בו הוא נתון, והשימוש הכבד בסמים, גורמים לו להזות שהוא מנהיגה של כת (עם רמיזה לכזו הדוגלת באידאולוגיה הנאו נאצית) ובסופו של דבר מובילים אותו אל התמוטטות עצבים מוחלטת (כל זאת קורה בדמיונו, כל עוד יש השוואה די ברורה אל תקופת מלחמת העולם השנייה, וגם אל תקופת הנאציזם).
הסרט הכיל מעט מאוד דיאלוגים, רובם חסרי חשיבות. מרבית עלילת האלבום מסופרת דרך הפסקול המוזיקלי, אשר משקף את מחשבותיו של פינק. קטעי אנימציה בידי האמן ג'רלד סקארף והשתלשלויות סוריאליסטיות אחרות משולבות בעלילה ומוסיפות לסרט מימד של שגעון והזיה.
הסרט קיבל השראה רבה מהביוגרפיה של חברי הלהקה רוג'ר ווטרס וסיד בארט (אשר עזב את הלהקה שנים לפני כן). ילדותו של ווטרס שולבה עם בגרותו של בארט, שבה הייתה שפיותו מעורערת.
ה"חומה" על הבמה
ב-2004 הוכרז שנחתמו חוזים להפיכת האלבום לאופרת רוק בברודוויי עם קטעי מוזיקה חדשים שייכתבו על ידי ווטרס. האופרה תכלול את כל מוזיקת האלבום שנכתבה על ידי ווטרס, אולם לא ידוע מה ייעשה עם החומר שנכתב בעזרתו של גילמור (Young Lust, Comfortably Numb, ו-Run Like Hell). המופע היה אמור להיות מוכן עד אמצע 2005.
ה"חומה" לאחר עזיבתו של ווטרס
לאחר שווטרס עזב את הלהקה, התנהל מאבק משפטי בקשר לזכויות על השם "פינק פלויד" והחומר שלה. ווטרס שימר לעצמו את הזכות להשתמש ב"חומה", כיוון שהיה התורם העיקרי לאלבום. ב-21 ביולי 1990, ערך ווטרס מופע ענק של החומה בברלין בשיתוף אמנים אורחים רבים, כגון ואן מוריסון, לבון הלם, שינייד או'קונור, סינדי לאופר, הסקורפיונס, ובריאן אדמס, כדי להנציח את נפילת חומת ברלין וכדי לגייס כספים לקרן מיוחדת שנותנת סעד לנפגעי אסונות. ההופעה שודרה ברחבי העולם, כולל בישראל, בשידור חי.
ביצועים של "החומה" בישראל
בשנת 2007 העלתה התזמורת הקאמרית הישראלית בשיתוף מקהלת בת-קול, להקת אובלינס והסולן אוליב (אופיר ליבנה) מופע בשם "קאמרית און דה וול" (Camerit on the Wall). ההפקה היא למעשה מופע רוק-קלאסי משולב, מחווה לאופרת הרוק של פינק פלויד, "החומה". המופע עבר שינויים במהלך ההופעות (את להקת בת קול החליפה תשיעיית Tzlil & Tonic, במקום התזמורת הקאמרית מופיעה התזמורת הסימפונית החדשה. את העיבודים המוזיקליים למופע עשה מנכ"ל התזמורת הקאמרית דאז אריה בר דרומא. המופע כולל מעל 70 רקדנים ואורך כ-90 דקות, במהלכו הוקרנו קטעי וידאו קליפ מהמופע המקורי, והיה שימוש רב בתאורה, תפאורה, פירוטכניקה, לשם בנייה של החומה כולה. המופע מגיע לשיאו בהשלמת הבנייה ופיצוצה באפקט מתוזמן ומשולב, המרעיד את האולם, מתיז ומפזר קטעי לבנה נוזליים על הצופים.
באוקטובר 2019 פורסם כי להקת המחווה לפינק פלויד המובילה בישראל Echoes - Pink Floyd Tribute Band, תקיים סיבוב הופעות מיוחד לרגל ציון 40 שנה לצאת האלבום. המופע הנקרא "החומה 2020" יכלול הפקת וידאו ארט ייחודית המשחזרת את סיבוב ההופעות המקורי ויבוצע על ידי 10 נגנים.
סיפור האופרה
ההשראה למילות השיר הייתה אירוע שקרה בהופעה של הלהקה באולם ה"ספקטרום" בפילדלפיה ב-1977, הופעה בה הופיע ווטרס תחת השפעת זריקת משככי כאבים בשל מיחושים עזים בבטנו, עד שפונה לבית חולים כשהשפעת המשככים פגה.
רצועות מהופעות חיות
הגרסה החיה של האלבום, Is There Anybody Out There? The Wall Live 1980-81, כוללת שתי רצועות שלא מופיעות באלבום המקורי:
נוף מושלג
נוף מושלג (בהולנדית: Landschap met sneeuw) הוא ציור בצבעי שמן של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך, שנוצר בשנת 1888. זוהי אחת מהיצירות הראשונות של הצייר בעיר ארל, בה הוא צייר כמה מיצירותיו הנודעות ביותר. כמו כן, זוהי אחת מלפחות עשר יצירות של ואן גוך המתארות נוף מושלג. בציור מתוארים נופי מישור לה קרו וגבעות מונטמג'ור ברקע.
אודות היצירה
ואן גוך יצר את נוף מושלג בגיל 35 בארל שבדרום צרפת. בתקופה זו הצייר יצר את יצירותיו הנודעות ביותר. ארל הייתה שונה מאזורים אחרים שבהם התגורר הצייר, כגון פריז וערים שונות בהולנד. אנשי ארל היו כהי שיער ועור, והם דיברו צרפתית שנשמעה יותר כמו ספרדית. האזור היה משופע בצבעים בהירים ובנופים מגוונים, ממישורים להרים.
הספרייה הלאומית לרפואה של ארצות הברית
הספרייה הלאומית לרפואה של ארצות הברית (באנגלית: The United States National Library of Medicine, בראשי תיבות: NLM) היא ספרייה לאומית בבתסדה, ארצות הברית, המוקדשת לרפואה. הספרייה נמנית עם המכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית וממוקמת במדינת מרילנד, בסמוך מאוד לוושינגטון הבירה, והיא גם הספרייה הגדולה ביותר בעולם המוקדשת לרפואה.
נוף מושלג
אודות היצירה
כשהצייר הגיע לארל בפברואר 1888, העיירה הייתה מכוסה בשלג עקב טמפרטורות נמוכות באופן חריג לאזור. כשהוא התחיל לצייר את הנוף, השלג כבר התחיל להפשיר. ציור זה הוא אחד מהראשונים שואן גוך צייר בארל. ב-24 בפברואר באותה שנה הצייר שלח לאחיו, תיאו, מכתב שבו סיפר כי הוא הצליח להשלים שלושה ציורים ביום ואחד מהם עם נוף מושלג. הציור מתאר את נוף מישור לה קרו ואת גבעות מונטמג'ור. עין הצופה נמשכת ישר לכביש המתחיל בחלק השמאלי התחתון של הציור וממשיך לכיוון הגבעות, העצים וההרים שברקע. ואן גוך השתמש ביצירה בציור קווים אופקיים כדי להדגיש את המישור המתואר, אולם הוא השתמש בקווים אנכיים ליצירת הכביש באופן המשרה מתח בין הרכיבים השונים בציור. ביצירה נעשה שימוש בצבעים כדי לתאר את הנוף המושלג; לבן וסגול עבור השלג, חום ירוק וכחול עבור השלוליות שנוצרו משלג שנמס וצהוב עבור הדשא. הנוף מודגש על ידי הגגות האדומים ברקע ועל ידי האיש והכלב המטיילים בשדה.
הספרייה הלאומית לרפואה של ארצות הברית
הספרייה כוללת אוספים הכוללים מעל שבעה מיליון ספרים, כתבי עת, דו"חות טכניים, כתבי יד רפואיים, מיקרופילמים, תצלומים ותמונות במדעי הרפואה וגם מספר יצירות עתיקות ונדירות ביותר.
נוף מושלג
אודות היצירה
ואן גוך הושפע מהדפסי העץ היפניים בציוריו עם הנוף המושלג. למרות זאת, הוא עדיין עשה שימוש במוטיבים הולנדיים לתיאור הנוף המושלג. הוא השתמש בצבעים כהים לחזית היצירה ובכחול להדגשת השמיים. השוני מהאמנות ההולנדית מתבטא בכך שואן גוך מיעט לצייר את השמים. רוב הציור מתמקד בשדה הרחב, וניתן אף לחשוב כאילו ואן גוך עצמו הלך אחרי האיש והכלב בשדה. מספר ימים לאחר השלמת היצירה התרחשה סופת שלגים נוספת באזור, והאמן צייר ציור נוסף של נוף מושלג אך בפחות פירוט מיצירה זאת.
הספרייה הלאומית לרפואה של ארצות הברית
הספרייה הוקמה בשנת 1836 על ידי קצין הרפואה הראשי של צבא ארצות הברית. בשנת 1862 נפתחו בסמוך אליה המוזיאון לפתולוגיה והמוזיאון הלאומי לרפואה. בשנת 1956 עברה הספרייה מידי משרד ההגנה של ארצות הברית לידי משרד הבריאות האמריקאי. בשנת 1962 עברה הספרייה אל המכון הלאומי לרפואה במרילנד והוגדרה כספרייה לאומית.
GoDaddy
היסטוריה
בשנת 1997 הוקמה החברה בשם Jomax Technologies על ידי בוב פרסונס, חייל לשעבר במארינס בצבא ארצות הברית ואיש מחשבים. השם שנבחר לה בתחילה היה Big Daddy. אך מאחר ששם התחום הזה כבר היה תפוס, נבחר השם Go Daddy.
בשנת 2006 שכרה החברה את ליהמן ברדרס ותכננה לצאת להנפקה ראשונה במטרה להגדיל את שווי החברה ולגייס כ-100 מיליון דולר, אך הדבר בוטל עקב אי ודאות בשוק.
בשנת 2010 דיווחה החברה על מעל לכ-45 מיליון שמות תחום, דבר שהפך אותה לחברה הגדולה ביותר בעולם אי-פעם מסוגה. בשנת 2011 גדלה הכמות לכ-50 מיליון שמות תחום.
ב-2011 נמכרה השליטה בחברה לקבוצת משקיעים בראשות קרן ההשקעות הפרטיות Kohlberg Kravis Roberts וקרן Silver Lake. בדצמבר 2011 בוב פרסונס פרש מתפקיד מנכ"ל החברה והעביר אותו לווארן אדלמן (Warren Adelman), חצי שנה לאחר מכן התפטר אדלמן ולתפקיד מונה בינואר 2013 בלייק אירווינג, בכיר לשעבר בחברת yahoo.
ב-11 בספטמבר 2012 קרסו שרתי Go Daddy וגרמו לנפילתם של מיליוני אתרים. פעיל אנונימוס טען לאחריות לתקלה, אך לא סיפק לכך הוכחות.
מאז 2008 מפרסמת החברה בסופרבול, הנחשב לאירוע הטלוויזיוני בעל הרייטינג הגבוה ביותר בארצות הברית; ב-2013 פרסמה החברה במהלך המשחק, תשדיר פרסומת, בו צפו 111 מיליון צופים. בתשדיר נראתה נשיקה של דוגמנית-העל בר רפאלי, עם שחקן שמנמן בתפקיד מהנדס ב-Go Daddy. הפרסומת הייתה מהמדוברות ביותר באותה תקופה, הביאה לחברה כבר בתוך ימים ספורים 10,000 לקוחות חדשים, ובהמשך הגדילה את מכירותיה בתחום אחסון האתרים באופן משמעותי.
ב-1 באפריל 2015 החברה הונפקה בבורסה לניירות ערך בניו יורק לפי שווי של 4.5 מיליארד דולר.
לפי נתוני מאי 2015, החברה מחזיקה בנתח שוק של 5.81% משוק אחסון האתרים העולמי.
אליאן גונזלס
אליאן גונזלס (בספרדית: Elián González, נולד ב-6 בדצמבר 1993) הוא חבר בפרלמנט הקובני. הוא התפרסם בהיותו ילד, כשעמד, בשנת 2000, במרכזו של משבר משפטי ופוליטי ביחסי ארצות הברית–קובה.
רקע: יחסי קובה ארצות-הברית
הרקע לפרשה נעוץ ביחסים המתוחים השוררים בין ארצות הברית לקובה בחצי המאה מאז המהפכה הקובנית, שהעלתה את פידל קסטרו לשלטון באי הקריבי. לכל אורכה של התקופה ניסו קובנים רבים לחצות את 144 הקילומטרים המפרידים בין האי לבין פלורידה, בתורם אחר חירות ורמת חיים גבוהה יותר, אף על פי שהגירה זו אסורה על פי החוקים של שתי המדינות. משמר החופים האמריקני נוהג לגרש את המהגרים הנתפסים בים חזרה לקובה, אולם אלו שמצליחים להגיע לאדמת ארצות הברית מורשים להישאר בה. עם השנים צמחה קהילה קובנית בת מאות אלפים בפלורידה.
המסע לארצות הברית
בנובמבר 1999 יצא אליאן גונזלס בן השש, יחד עם אמו ושנים עשר מבקשי מקלט נוספים, למסע מקובה לארצות הברית. מנוע סירתם כשל וכל נוסעיה טבעו, פרט לאליאן ושניים נוספים. הללו נעזרו בפנימית של צמיג כדי לצוף ובכך השלימו את חציית המפרץ. גונזלס, שהתייתם מאמו, נמשה מהמים על ידי דייגים ונמסר למשמר החופים. רשויות ההגירה העבירו אותו לחזקת דודו של אביו, לזארו גונזלס.
המאבק המשפטי והשנים אחריו
בני המשפחה שהתגוררו במיאמי טענו כי על גונזלס להישאר עמם, משום שטובתו מחייבת שיגדל בארצות הברית העשירה והחופשית ולא בקובה. מאחוריהם עמדה הקהילה הקובנית המקומית, כמו גם פוליטיקאים רבים, בהם סגן הנשיא אל גור, שהתמודד באותה התקופה על תפקיד נשיא ארצות הברית, ראש עיריית ניו יורק רודי ג'וליאני וראש עיריית מיאמי-דייד. אביו, חואן מיגל גונזלס, דרש בגיבויה של ממשלתו להשיבו אליו לקובה, שכן האם ומשפחתה הבריחו את הילד ללא ידיעתו. הפרשה עוררה הדים רבים. מה שהייתה אמורה להיות סוגיה משפטית של משמורת על ילד הפך למאבק אמוציונלי בין הקהילה הקובנית ואחרים שסברו כי טובת הילד מחייבת את השארתו בארצות הברית לבין אלה שסברו כי על הילד לגדול עם אביו, כמתחייב מהחוק הבין-לאומי.
התובעת הכללית, ג'אנט רינו, החליטה להורות על השבתו של אליאן גונזלס לאביו בקובה. כמו כן הורתה על פשיטה שנויה במחלוקת על בית דודו במיאמי, לקיחתו בכוח והבאתו לאחוזת ואי פלנטיישן שבמרילנד. הפשיטה יצאה לפועל ב-22 באפריל 2000. תמונה שהנציחה את הפשיטה, ובה הסוכנים הפדרליים החמושים נראים כמכוונים את נשקם אל עבר הילד המפוחד הופיעה בשערי העיתונים ופתחה את מהדורות החדשות ברחבי העולם. בתוך כך, הגיע האב לארצות הברית כדי לקחת את בנו תחת חסותו. הם נותרו בקרבת וושינגטון עד שמוצו כל הליכי הערעור שעמדו לרשות בני המשפחה ממיאמי, עם סירובו של בית המשפט העליון של ארצות הברית לדון בעניין.
ב-28 ביוני 2000 שבו גונזלס ואביו לקובה, והתקבלו שם כגיבורים לאומיים.
בשנים שעברו מאז, השתתף אליאן גונזלס באירועים של המפלגה הקומוניסטית הקובנית ופידל קסטרו עצמו הגיע למסיבת יום הולדת מתוקשרת שנערכה עבור גונזלס.
Libera Folio
Libera Folio (תרגום מילולי: הדף החופשי) הוא מגזין אינטרנטי עצמאי באספרנטו, שהושק באפריל 2003. המגזין פועל באופן עצמאי ובילתי תלוי באגודת האספרנטו העולמית, והוא אחד מאתרי האספרנטו הנקראים ביותר, שאינם שייכים לארגוני האספרנטו ה'רשמיים'. מטרתו להוות במה לדיון פתוח וביקורתי על ההתפתחויות בתנועת האספרנטו העולמית.
האתר הוקם על ידי איסטבן ארטל ההונגרי-צרפתי (István Ertl, שערך בעבר גם את מגזין אספרנטו) וקל קניאיבילה (Kalle Kniivilä) הפיני, המשמש גם כעורך. יאן אולריך הסקה (Jan-Ulrich Hasecke) שימש כמנהל טכני בין השנים 2004 ל-2016. בספטמבר 2016 החליף יוקה פיאטיליינן (Jukka Pietiläinen) את קניאיבילה כעורך האתר, וב-2020 שב קניאיבילה לערוך אותו.
לאורך השנים נמתחה מעל דפי המגזין ביקורת לא אחת על נושאי תפקידים באגודת האספרנטו העולמית ועל ארגונים שונים בתנועת האספרנטו, ומנגד - עורכי האתר עצמו וכותביו הוחרמו לא אחת על ידי אישים וקבוצות בקהילת דוברי השפה שנפגעו מהסיקור.
בדצמבר 2003 כבר מספר הכניסות היומי לאתר את ה-3000 לראשונה. במאי 2012 פרסם האתר כי מספר הכניסות החודשי שלו עומד על כ-70 אלף כניסות.
פרדריק ווקר
פרדריק ווקר (באנגלית: Frederick Walker; 1840–1875) היה צייר ומאייר בתנועת הריאליזם החברתי הבריטי, שתואר על ידי סר ג'ון אוורט מילאיס כ"אמן הגדול של המאה ".
ביוגרפיה
ווקר נולד ב-26 במאי 1840, במרילבון בלונדון, אחד מתאומים ובנם החמישי של ויליאם הנרי, תכשיטן, ואן ווקר - הוא היה אחד משמונה ילדים. סבו, ויליאם ווקר, היה אמן שהציג באופן קבוע באקדמיה המלכותית והמכון הבריטי בין השנים 1782–1802. אמו של פרדריק הפכה למפרנסת הראשית של המשפחה כשאביו נפטר בשנת 1847.
פרדריק קיבל את השכלתו בבית ספר מקומי ובהמשך בבית הספר בקמדן, לונדון. הוא גילה כישרון לאמנות מגיל צעיר ולימד את עצמו להעתיק הדפסים באמצעות עט ודיו - הוא גם תירגל ציור במוזיאון הבריטי. בשנים 57–1855 עבד במשרד אדריכלים ברחוב גאוואר אך ויתר על האדריכלות כדי להפוך לתלמיד במוזיאון הבריטי ובבית הספר לאמנות של ג'יימס מת'יו ליי.
במרץ 1858 התקבל כסטודנט באקדמיה המלכותית, ובהמשך אותה שנה גם הפך לחניך בחרטות עץ, במשרה חלקית בלמבת'. במהלך השנתיים של החניכות הוא המשיך לצייר בזמנו הפנוי, הן בצבעי שמן והן בצבעי מים.
המאייר
פרדריק ווקר הצטרף בשנת 1859 לסדנת האמנים ב"לנגהם צ'יימברס", ובשנים 1865-1860 השיג הצלחה רבה כמאייר בשחור-לבן עבור כתבי העת הפופולריים כמו Cornhill Magazine, Once a Week, Good Words, Everybody's Journal, and Leisure Hour. חלק גדול מעבודותיו בתקופה זו נחרטו על ידי ג'וזף סוויין. ווקר התוודע לסטיריקן והסופר ויליאם תאקרי, עורך ה'קורנהיל', ויצר עבורו רישומים לספר "הרפתקאותיו של פיליפ" שפורסם בשנת 1862. כמו כן אייר את הרומן הבלתי גמור של תאקרי, "דניס דובל", ואת הסיפורים מאת בתו של תאקרי, אן ריצ'י. ווקר סיפק איורים עבור חברת האחים דלזיאל שהופיעו בשני ספרי שירה, "סבב הימים" ו"פרחים בשולי הדרך".
האמן
ווקר ייצר את ציור צבעי המים החשוב הראשון שלו, "פנים מוזרות" בשנת 1862 ובשנה שלאחר מכן את "פיליפ בכנסייה" שזכה במדליה בתערוכת פריז בשנת 1867. ווקר הציג ב"האגודה המלכותית" לצבעי מים משנת 1864 עד סוף חייו. מאוחר יותר הוא התמנה לחבר מן המניין באגודה בשנת 1866, מה שזיכה אותו להוסיף את ראשי התיבות הראשיות 'RWS' ליד שמו. הוא גם נבחר לחבר כבוד של האגודה הבלגית לצבעי מים בשנת 1871. בשנת 1863 הציג ווקר את ציור השמן הראשון שלו, "הנתיב האבוד" באקדמיה המלכותית לאמנויות ובשנת 1871 הוא נבחר לחבר נלווה באקדמיה זו.
נבחרת זמביה בכדורגל
נבחרת זמביה בכדורגל, הידועה בכינויה "Chipolopolo" (קליעי הנחושת), היא נבחרת הכדורגל הלאומית של זמביה. נחשבת לאחת הנבחרות המובילות בדרום יבשת אפריקה.
פרדריק ווקר
שנים מאוחרות
ווקר מעולם לא התחתן וחי כל חייו בלונדון עם בני משפחתו - אחיו ג'ון (נ. 1868), האחות פאני (נ. 1876) שגרו בבייסווטר משנת 1863. הוא פעמיים ביקר בפריז (בשנת 1863 ו- 1867) ונציה (1868 ו- 1870.
נבחרת זמביה בכדורגל
הנבחרת זכתה פעם אחת בטורניר גביע אפריקה לאומות (בגביע 2012) וסיימה פעמיים במקום השני (בשנים 1974 ו-1994). הישג בולט של הנבחרת הוא התבוסה שהנחילה לנבחרת איטליה בתוצאה 4-0, בטורניר הכדורגל באולימפיאדת סיאול (1988). כוכב הנבחרת דאז, קלושה בוואליה, כבש באותו משחק שלושער ובישל שער נוסף.
פרדריק ווקר
שנים מאוחרות
בשנת 1873 נסע לאלג'יר בניסיון לא מוצלח להתאושש משחפת, שהחמירה בהדרגה עד מותו ב-4 ביוני 1875 בסנט פילאנס בפרת'שייר, סקוטלנד.
נבחרת זמביה בכדורגל
משמעות הכינוי "Chipolopolo"
המשמעות המילולית של הכינוי הוא "קליעי הנחושת". הכינוי ניתן לנבחרת זמביה משתי סיבות. הראשונה היא שהנחושת היא התפוקה העצמית המיוצרת ביותר של זמביה. הסיבה השנייה היא מהירותם וכישרונם של שחקני נבחרת זמביה. זמביה, מדינה המתגאה בהיותה אחת המדינות בעלת תפוקת הנחשות ויצוא הנחושת מהגבוהות ביבשת אפריקה מתגאה גם בהישגיה של הנבחרת הלאומית ומכאן השילוב בין השניים.
פרדריק ווקר
שנים מאוחרות
הוא נקבר בקוקהאם.
נבחרת זמביה בכדורגל
אסון התעופה בגבון
בשנת 1993 אירע אסון אווירי קשה בו נהרגו כל שחקני הנבחרת, לאחר שהמטוס הצבאי בו טסו התרסק.
האסון התרחש ב-28 באפריל 1993 כאשר הנבחרת הייתה אמורה להמריא למשחקי מוקדמות מונדיאל 1994 בסנגל על מנת להתמודד על ההעפלה למונדיאל 1994 בארצות הברית. הטיסה מזמביה לסנגל דרשה שתי הפסקות תדלוק, הראשונה בקונגו והשנייה בליברוויל שבגבון. כבר בעצירת התדלוק הראשונה בקונגו נצפו מספר בעיות במנוע המטוס, אך לא נעשה דבר על מנת לתקנן. לאחר שהמריא המטוס בפעם השלישית באותו היום, מנמל התעופה בליברוויל שבגבון, החל לעלות באש אחד ממנועי המטוס. הטייס, שהיה עייף לאחר שהגיע בטיסה ממאוריציוס, כיבה בטעות את המנוע השני, ובכך אזלו כוחם של מנועי המטוס, שהתרסק כ-500 מטרים מחופי גבון.
כל הנוסעים במטוס, 18 במספר, נהרגו בתאונה הקשה והידיעה הגיעה לזמביה רק מספר שעות לאחר מכן. קפטן נבחרת זמביה, קאלושה בואליה, לא היה על המטוס מכיוון שבאותה עת הוא שיחק בפ.ס.וו. איינדהובן והיה אמור להמריא לסנגל היישר מהולנד.
נבחרת זמביה לאחר האסון
בגביע אפריקה לאומות בשנת 1994, גברה הנבחרת כנגד כל הסיכויים על הקשיים שעמדו בפניהם, והציגה כדורגל חופשי והתקפי, כנראה אחת מתצוגות הכדורגל הטובות בהיסטוריה של הנבחרת, והעפילה עד למשחק הגמר. בגמר פגשה הנבחרת את נבחרת ניגריה. נבחרת זמביה שוב נכשלה ברגע האמת, והפסידה לנבחרת הניגרית בתוצאה 2-1. שחקני הנבחרת שבו לארצם כגיבורים לאומיים, למרות שלא זכו בגביע.
בשנת 2012 זכתה הנבחרת לראשונה בתולדותיה בגביע אפריקה לאומות לאחר שגברה על נבחרת חוף השנהב בתוצאה 8-7 בתום דו-קרב בעיטות עונשין (0-0 בתום הארכה).
שיאי שחקנים
נכון ל-23 במרץ 2023.
בנימין ברגר
ד"ר בנימין ברגר (בליטאית: Benjaminas Bergeris; 1881 – 1948) היה רופא, פעיל ציוני, יושב ראש ההסתדרות הציונית בליטא, מראשי הציונים הכלליים, אחד המייסדים של בית החולים היהודי "ביקור חולים" בקובנה ומנהל המחלקה למחלות פנימיות. הראשון שהביא לליטא את האינסולין והראשון שהשתמש ב. חבר המרכז של "קרן היסוד" ושל "הקרן הקיימת לישראל", חבר בוועד של רשת החינוך העברית הציונית "תרבות", חבר בחבר הנאמנים של העיתון היידי הציוני "די אידישע שטימע" ('הקול היהודי'). מיוזמי הקמתה של הגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה. ב-1941, תחת השלטון הסובייטי, נאסר והוגלה למחנה ריכוז בעומק רוסיה, שם הועסק כרופא של האסירים. כאסיר ציון מת בשנת 1948, רחוק ממשפחתו, מחבריו, שאתם פעל ולחם כל ימי חייו.
קורות חיים
בנימין בן לייב ברגר נולד בשנת 1881 בכפר לוקי שבאוקראינה (אז באימפריה הרוסית). אביו, איש דתי ושומר מצוות, החזיק מלמד לבניו במשך שנים כדי להקנות להם תורה מילדותם. התחיל ללמוד ב"חדר" בגיל 4, ובגיל חמש עשרה כבר יצאו לו מוניטין של עילוי, בקיא בתלמוד ונושא כליו. בשנת 1897 לערך, בהיותו בן שש עשרה, עברה משפחתו לברדיצ'ב, שם נתפס להשכלה והחל ללמוד לימודי חול. נבחן בחינת בגרות כ"אקסטרן" (חיצוני) בגימנסיה, וגמר בהצטיינות את חוק לימודיו.
בשנת 1917 השתתף כציר בכנס הכללי של ציוני רוסיה בפטרוגרד. בשנת 1918 התחילו הסובייטים לרדוף ולאסור עסקנים ציוניים, וכשנודע לו כי הוא נמצא ברשימה השחורה של "הפושעים הציונים", ברח לווילנה, בה שימש אביו כמנהל בית ההוצאה והדפוס המפורסמים של "האלמנה והאחים ראם".
בשנת 1919 קשר את גורלו עם יהדות ליטא, החל לעסוק ברפואה בעיירה וילקי שעל נהר הניימן (25 ק"מ מצפון מערב לקובנה), והמשיך שם בעבודתו הציבורית כפעיל ציוני. ד"ר מקס סולובייצ'יק לחץ עליו לצאת מווילקי והביאו לקובנה. תוך זמן קצר הפך לאחד הרופאים הנודעים בליטא, בין המומחים למחלות פנימיות ואחד הבונים והמייסדים של בית החולים היהודי בעיר "ביקור חולים" ומנהל המחלקה למחלות פנימיות במשך 20 שנה. כיוון ששאר בתי החולים במדינה היו סגורים בפני הרופאים הצעירים, נעשתה המחלקה שלו מרכז לחולים היהודיים וגם בית ספר מתקדם להשתלמותם של רופאים יהודים צעירים, שהתמחו בו במקצועות רפואיים שונים.
למרות עיסוקיו הרבים מצא תמיד זמן ללימוד ולהשתלמות. ביקר במרכזים רפואיים שונים באירופה, היה בקיא בספרות המקצועית בשפות אנגלית, גרמנית ורוסית, והיה הראשון שהביא לליטא את האינסולין, והראשון שהשתמש באלקטרוקרדיוגרף ובאמצעים דיאגנוסטיים חדישים אחרים.
נמנה עם צמרת האינטליגנציה היהודית (ביחד עם הד"ר מקס סולובייצ'יק, ד"ר משולם וולף, ד"ר יעקב רובינסון, עו"ד לייב גרפונקל, ד"ר ד"מ שווארץ וראובן רובינשטיין) שנתנה דחיפה קדימה להתפתחות החיים היהודיים בליטא והביאה להישגיה הניכרים בשטח התרבות והחברה.
בשנת 1925 ביקר בפעם הראשונה בארץ ישראל כנציג ההסתדרות הציונית בליטא, ונוכח בטקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1935 עזב את ליטא ועלה לארץ ישראל, אך מסיבות משפחתיות זמניות חזר לליטא בהחלטה נחושה לשוב ולהתיישב בארץ עם כל משפחתו.
בשנת 1941, תחת הכיבוש הסובייטי של ליטא, נאסר והוגלה למחנה ריכוז בעומק רוסיה, שם הועסק כרופא של האסירים. במחנה בקוטלאס (Ко́тлас; העיר ממוקמת כ-600 ק"מ מארכנגלסק) עמדה מיטתו בין החולים והגוועים, שהייתה חדרו ומקום עבודתו, ובתנאים אלה עזר לאלפי אסירים בסבלם הגופני והרוחני.
בשנת 1948 חלה ומת.
בנו, ד"ר מרדכי ברגר, נעצר על ידי הנאצים בממל ומת בכלא.
יוהאן קרויף
הנדריק יוהאן קרויף (בהולנדית: Hendrik Johannes Cruijff, נהגה קְרַאוּף ; 25 באפריל 1947 באמסטרדם – 24 במרץ 2016) היה כדורגלן ומאמן כדורגל הולנדי. שיחק בעמדות הקשר ההתקפי והחלוץ, ונחשב לאחד מגדולי השחקנים בכל הזמנים. תרם לעיצוב שיטת ה"כדורגל הטוטאלי" שפותחה על ידי מאמנו, רינוס מיכלס.
קרויף החל את הקריירה שלו בקבוצת אייאקס אמסטרדם במדיה זכה בתארים קבוצתיים רבים, ובהם שמונה אליפויות הולנד ושלושה גביעי אירופה לאלופות. לאחר תשע שנים בקבוצה עבר לברצלונה, במדיה זכה באליפות ספרד אחת. קרויף הוביל את נבחרת הולנד להעפלה היסטורית לגמר מונדיאל 1974, עת היה שחקן המפתח בסגנון המשחק הייחודי והמרהיב של הנבחרת, וזכה בכדור הזהב בגביע העולם של הטורניר. מבחינה אישית זכה קרויף שלוש פעמים בפרס כדור הזהב.
את קריירת האימון שלו החל קרויף באייאקס, אותה הוביל לזכייה בגביע אירופה למחזיקות גביע. לשיאו הגיע כמאמן ברצלונה, עמה זכה בארבע אליפויות ספרד, בגביע אירופה לאלופות ובגביע המחזיקות.
בשנת 2018 הוחלט לקרוא לאצטדיון "אמסטרדם ארנה" באמסטרדם על שמו של יוהאן קרויף ("יוהאן קרויף ארנה"), וב-2019 הוקם אצטדיון נוסף על שמו בברצלונה (שהחליף את מיני אסטדי).
אייאקס
קרויף נולד באמסטרדם, והצטרף למחלקת הנוער של מועדון הכדורגל המקומי אייאקס בגיל 10. ב-15 בנובמבר 1964 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של אייאקס, במשחק מול חרונינגן במסגרת ליגת העל ההולנדית. הוא הבקיע את השער היחיד של קבוצתו בהפסד 3:1. הקבוצה נחלה כישלון באותה עונה וסיימה במקום ה-13 בליגה, הנמוך ביותר מאז תחילת עידן הכדורגל המקצועני בהולנד.
בעונה הבאה,, החל קרויף להשפיע על הקבוצה וברבות השנים סייע להפיכתה לאחת מהחזקות בעולם, תוך שהוא משתף פעולה בהצלחה עם שחקנים כמו יוהאן נייסקנס, ג'וני רפ ורוד קרול. באוקטובר 1965 הבקיע צמד שערים בניצחון אייאקס על דור וילסקרחט סטרק, ומאז ביסס את מעמדו כשחקן קבע בקבוצה הבוגרת. במרץ 1966 הבקיע שלושער בניצחון 2:6 על טלסטר, וכעבור ימים ספורים הבקיע ארבעה שערים במשחק גביע. בסך הכול הבקיע קרויף באותה עונה 25 שערים ב-23 משחקים, וסייע לאייאקס לזכות באליפות הליגה.
בעונת זכה עם אייאקס בדאבל השני בקריירה שלו. עם זאת, בתחילת העונה שלאחר מכן סבל מפציעה במפשעה שהשביתה אותו ממשחק לתקופה ארוכה. הוא שב לשחק במשחק מול פ.ס.וו. איינדהובן ב-30 באוקטובר 1970. באותו משחק לא לבש את המספר 9 שנהג ללבוש עד אותו זמן (מאחר שחרי מוהרן לבש אותו), ובמקומו לבש את החולצה עם המספר 14. על אף שהיה זה לא שגרתי ששחקנים בהרכב הפותח לובשים מספרים שאינם בין 1 ל-11, קרויף הפך את המספר 14 למספרו הקבוע ממועד זה ואילך.
במשחק ליגה ב-29 בנובמבר 1970 כבש קרויף מספר גבוה במיוחד של שישה שערים בניצחון קבוצתו 1:8. בסיום עונת הוביל את אייאקס לזכייה ראשונה בגביע אירופה לאלופות, לאחר ניצחון 0:2 על פנאתינאיקוס במשחק הגמר. הוא אף זכה עמה בגביע ההולנדי השלישי בקריירה שלו, לאחר ניצחון בגמר על ספרטה רוטרדם. מועדונים כמו פיינורד רוטרדאם וברצלונה היו מעוניינים במעבר של קרויף לשורותיהן, אך הוא חתם על חוזה מחודש באייאקס בתוקף לשבע שנים. בסיום שנת 1971 זכה קרויף בתואר האישי כדור הזהב.
עונת הייתה מוצלחת במיוחד עבור קרויף ואייאקס. הוא הוביל את הקבוצה לזכייה שנייה ברציפות בגביע אירופה לאלופות, ואף כבש את שני השערים בניצחון 0:2 על אינטר מילאנו במשחק הגמר. בעקבות הזכייה הצהירו עיתוני הולנד על תבוסתו של הכדורגל האיטלקי הנחשב להגנתי, בפני סגנון ה"טוטאל פוטבול" המרהיב וההתקפי שאפיין את הולנד. קרויף הבקיע גם בניצחון 2:3 על דן האג בגמר הגביע ההולנדי. במסגרת הליגה ההולנדית היה למלך השערים עם 25 שערים וזכה עם אייאקס באליפות, שהשלימה "טרבל" עבור המועדון. בהמשך אותה שנה סייע לאייאקס לזכות בגביע הבין-יבשתי לאחר ניצחון על אינדפנדיינטה, ובינואר 1973 זכה עמה בסופר קאפ האירופי לאחר ניצחון על גלאזגו ריינג'רס. בעונת זכה קרויף עם קבוצתו בתואר אליפות נוסף ובגביע אירופה שלישי ברציפות, לאחר ניצחון במשחק הגמר על יובנטוס.
ברצלונה
לאחר הגעתו לברצלונה הראה קרויף את נאמנותו לקטלוניה כאשר העיד שלא רצה לשחק בריאל מדריד, שהייתה מסופחת לשלטונו הדיקטטורי של פרנסיסקו פרנקו, ואף קרא לבנו בשם הקטלאני "ז'ורדי". בעקבות כך הוא הפך לאחד מהשחקנים האהובים ביותר בקרב אוהדי המועדון. בעונתו הראשונה בברצלונה,, הוביל קרויף את הקבוצה לזכייה באליפות ליגת העל הספרדית, הראשונה של המועדון מאז 1960. אחד ממשחקיו המפורסמים במדי הקבוצה היה ב"קלאסיקו" באותה עונה, כאשר סייע לברצלונה לנצח 0:5 את ריאל מדריד בסנטיאגו ברנבאו. באותו משחק כבש את אחד מחמשת השערים. כשחקן ברצלונה זכה קרויף פעמיים נוספות בתואר כדור הזהב, ב-1973 וב-1974.
אחד מהשערים המפורסמים של קרויף במדי ברצלונה הגיע במשחק מול אתלטיקו מדריד. לאחר שהוגבה הכדור לתוך הרחבה והיה בגובה של כמטר וחצי מפני הקרקע, הניף קרויף את רגלו ובעט בעוצמה לשערו של מיגל ריינה. השער הופיע בהקשר של קרויף במספר סרטים תיעודיים.
סיום הקריירה
ב-1979, בגיל 32, חתם קרויף על חוזה יוקרתי בקבוצת לוס אנג'לס אצטקס מליגת הכדורגל הצפון אמריקאית (NASL). קודם לכן היה מועמד לשחק בניו יורק קוסמוס, אך לא הצטרף לקבוצה ובמקום זאת השתתף עמה במשחקי ידידות. במדי לוס אנג'לס שיחק קרויף במשך כשנה, ונבחר לשחקן המצטיין של הליגה בעונת 1979. בעונה הבאה עבר לשחק בוושינגטון דיפלומטס מאותה ליגה, אותה עזב זמן קצר לאחר תחילת עונת.
בנובמבר 1980, לאחר סיומה של העונה בארצות הברית, שב קרויף לאייאקס אמסטרדם ושימש כעוזרו הטכני של המאמן לאו ביינהאקר. במרץ 1981 החל קרויף לשחק במקביל בלבאנטה, קבוצה מהליגה השנייה בספרד. הוא נפצע במשחק ראווה של מילאן אליו הוזמן, ובשל כך מיעט לשחק בלבאנטה. בדצמבר אותה שנה חתם על חוזה מחודש באייאקס, והפעם שב אליה כשחקן. בעונות ו־ סייע לקבוצה לזכות בשתי אליפויות הולנד. את אחד משעריו המפורסמים בתקופתו המחודשת בקבוצה הבקיע במשחק מול הלמונד ספורט: כאשר נפסקה לזכותו בעיטת עונשין לא בעט ישירות לשער, אלא מסר לחברו לקבוצה יספר אולסן, והלה החזיר לו במהירות על מנת שיבקיע לרשת החשופה.
נבחרת הולנד
קרויף החל לשחק בנבחרת הלאומית של הולנד בספטמבר 1966, עת ערך את הופעת הבכורה שלו מול נבחרת הונגריה. במהלך הקריירה שלו שיחק ב-48 משחקים בנבחרת והבקיע 33 שערים, שמציבים אותו במקום הרביעי בדירוג מלך השערים שלה בכל הזמנים. בהופעתו השנייה בנבחרת, במשחק ידידות נגד נבחרת צ'כוסלובקיה, ספג קרויף כרטיס אדום והושעה למשך שנה על ידי התאחדות הכדורגל ההולנדית. עם זאת, בהמשך השנים הוא הוביל את הולנד לכמה מההצלחות הגדולות בתולדותיה.
לאחר שבמשך שנים רבות לא הצליח להעפיל עם הולנד לטורניר בינלאומי גדול (מונדיאל ויורו), השתתף קרויף לראשונה בטורניר בינלאומי במונדיאל 1974. המאמן רינוס מיכלס, שאימן אותו גם באייאקס ובברצלונה, הנחיל לנבחרת את שיטת ה"טוטאל פוטבול", וקרויף היה השחקן המרכזי בניהול המשחק של הנבחרת ובהוצאה לפועל של השיטה ההתקפית והמרהיבה. בהנהגתו כקפטן הנבחרת העפילה הולנד עד לגמר הטורניר, ובמהלך שלבי ההכרעה הוא הבקיע צמד שערים בניצחון 0:4 על נבחרת ארגנטינה ושער בניצחון 0–2 על נבחרת ברזיל.
בגמר פגשו קרויף והולנד את הנבחרת המארחת, גרמניה המערבית. כבר בדקה השנייה למשחק, קיבל קרויף כדור במחצית המגרש, פרץ עד לרחבת ה-16, וסחט בעיטת עונשין. יוהאן ניסקנס הבקיע את הבעיטה והעלה את הולנד ליתרון 0:1, עוד בטרם נגעו הגרמנים בכדור. עם זאת, בהמשך המשחק ירדה השפעתו של קרויף בניהול המשחק מאחר שהוא נשמר בצורה מוצלחת על ידי ברטי פוגטס, בזמן ששחקני גרמניה – פרנץ בקנבאואר, אולי הנס ווולפגנג אובראט – שלטו בחוליית הקישור. גרמניה ניצחה במשחק בתוצאה 2:1 וזכתה בגביע. על אף ההפסד, זכה קרויף בתואר "כדור הזהב" כשחקן המצטיין של הטורניר.
קריירה כמאמן ושנותיו האחרונות
לאחר שפרש ממשחק הודיע קרויף ביוני 1985 על חזרתו לאייאקס, הפעם כמאמן. בעונתו הראשונה כמאמן הקבוצה,, הציגה הקבוצה יכולת התקפית מרשימה כאשר כבשה 120 שערים וספגה 35 שערים בלבד, אך איבדה את תואר האליפות לפ.ס.וו. איינדהובן שאותה אימן חוס הידינק. עם זאת, היא זכתה באותה עונה בגביע ההולנדי. בעונת הצעיד קרויף את אייאקס לזכייה נוספת בגביע ההולנדי וכן לזכייה בגביע אירופה למחזיקות גביע, לאחר ניצחון על לוקומוטיב לייפציג משער של מרקו ואן באסטן.
Rabiosa
Rabiosa (באנגלית: Raging, ובעברית: סוער) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הקולומביאנית שאקירה, מתוך אלבומה התשיעי, Sale el Sol. השיר יצא לאור ב-8 באפריל 2011, כסינגל השלישי מתוך האלבום.
יוהאן קרויף
קריירה כמאמן ושנותיו האחרונות
ב-1988 מונה קרויף למאמנה של ברצלונה, שגם בה שיחק בעבר. קרויף החתים בקבוצה שחקנים כמו ז'וזפ גוארדיולה, חוסה מריה באקרו, צ'יקי בגיריסטיין, יון אנדוני גויקוצ'אה, רונאלד קומאן, מיכאל לאודרופ, רומאריו, גאורגה חאג'י וחריסטו סטויצ'קוב. תחת הדרכתו הגיעה הקבוצה לתור הזהב שלה, כאשר זכתה בארבע אליפויות ספרד רצופות בין השנים 1991 ו-1994 וכן בגביע אירופה לאלופות הראשון בתולדותיה ב-1992, לאחר ניצחון על סמפדוריה במשחק הגמר שהתקיים באצטדיון ומבלי. בנוסף זכתה הקבוצה בגביע אירופה למחזיקות גביע ב-1989, בסופר קאפ האירופי ב-1992 ושלוש פעמים בסופר קאפ הספרדי.
קרויף הוא המאמן השני המצליח ביותר בהיסטוריה של ברצלונה (אחרי פפ גווארדיולה), עם 11 תארים בסך הכול, בנוסף להיותו המאמן שכיהן התקופה הארוכה ביותר בתפקיד. הקבוצה המצליחה שהרכיב מכונה עד היום "קבוצת החלומות" (Dream Team). בנוסף לתארים הרבים הצליחה הקבוצה להגיע תחתיו בפעם השנייה לגמר גביע האלופות בעונת, אך הפסידה בתוצאה 4:0 למילאן. בשתי העונות שלאחר מכן קרויף לא הצליח להוביל את הקבוצה לאף תואר, ובעקבות סכסוך עם יושב ראש המועדון ז'וזפ ליואיס נונייז הוא התפטר מהמועדון. מאז קרויף לא חזר לאמן בקבוצה מקצוענית כלשהי. במהלך תקופתו בברצלונה ניהל משא ומתן עם התאחדות הכדורגל ההולנדית לגבי מינויו למאמן הנבחרת הלאומית במונדיאל 1994, אך השיחות לא הביאו לתוצאות בסופו של דבר.
Rabiosa
לשיר יצאו שתי גרסאות; האחת בשפה האנגלית בשיתוף פיטבול, והשנייה בשפה הספרדית בשיתוף אל קאטה. שתי הגרסאות זכו לשבחים ולהצלחה רבה בכל העולם.
יוהאן קרויף
קריירה כמאמן ושנותיו האחרונות
באפריל 2007 הודיעה אייאקס כי מספר החולצה של קרויף (14) לא יילבש על ידי אף שחקן אחר בקבוצה, כהוקרה על פועלו הארוך ותרומתו הרבה במועדון. בפברואר 2008 חתם קרויף על חוזה באייאקס כמנהל הטכני החדש של המועדון, אך כעבור חודש בלבד עזב בעקבות חילוקי דעות מקצועיים שהתעוררו בינו לבין המאמן החדש של הקבוצה, מרקו ואן באסטן. בנובמבר 2009 מונה קרויף למאמנה של נבחרת קטלוניה, שאינה משחקת במסגרת רשמית כלשהי. היה זה תפקיד האימון הראשון שלו מזה 13 שנים. הוא מילא תפקיד זה עד 2013.
קרויף אובחן כחולה בסרטן הריאות בשנת 2015. לאחר מאבק קשה במחלה נפטר ב-24 במרץ 2016, כשהוא בן 68.
Rabiosa
במצעדים זכה השיר להצלחה רבה גם כן, כאשר נכנס היישר אל המקום הראשון במצעד הספרדי, והפורטוגזי.
יוהאן קרויף
קריירה כמאמן ושנותיו האחרונות
בשנות ה-70 יצא לאקרנים הסרט התיעודי "חולצה מספר 14" אודות קרויף.
Rabiosa
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי שאקירה, ארמנדו פרז, ואדוארד בלו, והופק על ידי שאקירה, לואיס פרננדו אוצ'ואה, ג'וש אברהם, אוליגי, אל קאטה, וג'ים ג'ונסין.
לפני שהחליטה שאקירה כי לסינגל יצאו שתי גרסאות שונות, הוחלט כי עטיפת הסינגל תירשם ללא קרדיט עם כל מי שהשתתף בכל אחת מן הגרסאות השונות שיצאו לשיר. לבסוף, עטיפת הסינגל הציגה את שמו ואת שמה של שאקירה, ואותה כשהיא נשענת על שלג בבגדים קצרים בצבע לבן שמשתלבים יחדיו.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר פורסם בסמוך ליציאת השיר כסינגל. בקליפ נראית שאקירה כשהיא משתטה בתוך מועדון ביחד עם בן זוגה. בין לבין ניתן לראותה כשהיא שוחה בבריכת כדורים צבעוניים העשויים מפלסטיק.
שני הקליפים שצולמו לשתי הגרסאות מכילות את אותן סצנות, כאשר השוני ביניהם הוא בשורות השיר ששר כל אחד בזמן שהקליפ מתנגן.
מונה הצפיות של שני הקליפים כאחד עומד על כ-300 מיליון צפיות.
מיקומי שיא
הצלחתו של השיר התמקדה בעיקר באמריקה הלטינית, שם נכנס לעשיריות וחמישיות פותחות מרובות.
גל יתרו
גל יתרו הנקרא גם רוג'ום נבי שועייב (בערבית: رجم النبي شعيب; בתרגום מילולי: גל האבנים של הנביא שועייב) הוא רוגם ומבנה אבן גדל ממדים בצורת חצי סהר, המתוארך לתקופת הברונזה הקדומה, לפני למעלה מ-5,000 שנה (3050–2650 לפני הספירה). הגל ממוקם במורדות הר מירון, מול קיבוץ פרוד.
אורכו של גל האבנים 150 מטרים ורוחבו 20 מטרים, והוא השתמר בגובה מקסימלי של 7 מטרים מעל לסלע האם. נפח הבנייה מוערך ב־14,000 קוב אבן. להערכת ד"ר עידו וכטל, ארכאולוג מהמכון הארכאולוגי ב שחקר את המקום, מדובר באתר הדומה בסדר הגודל לאתר הפולחני ברמת הגולן 'גלגל רפאים' (או בשמו הערבי רוג'ום אל הירי) המתוארך לאותה התקופה.
הקדמה
גל יתרו הוא גל אבנים מונומנטלי הממוקם בגובה 543 מטר מעל פני הים בלב חורשה של עצים עתיקים מעל מעיין פרוד. האתר חולש על בקעת חנניה ונשקפת ממנו תצפית כמעט פנורמית לעבר דרום רמת הגולן, הכנרת, הים התיכון ופסגות נבי שועייב, התבור והכרמל. גל האבנים המונומנטלי אשר מייחד את האתר הוא אלמנט בולט בנוף הסביבה הקרובה, וניתן לראותו ממרחק – למשל מפסגת נבי שועייב במרחק אווירי של כשישה עשר ק"מ.
גילוי האתר ופרסומים ראשונים
האתר זכה בעבר להתייחסות מועטה בספרות המחקרית למרות גודלו של גל האבנים ומיקומו הבולט בנוף. לראשונה הוזכר האתר בסדרת ספריו של יוסף ברסלבסקי, "הידעת את הארץ". ברסלבסקי מתאר אותו בקצרה ואת הפולקלור שליקט מפי תושבי הכפרים הסמוכים. בחיבור ארכאולוגי של "בית ספר שדה הר מירון" מוזכר גל האבנים והועלתה הסברה שזהו אתר יישוב התחום על ידי ביצור וזמנו לפני תקופת הברזל, אולי מתקופת הברונזה הקדומה. בסקר הגליל העליון שנערך על ידי פרנקל ואחרים, תוארך האתר על סמך חרסים שנמצאו בו לתקופת הברונזה הקדומה. הסוקרים העריכו ששטח האתר הוא 40 דונם והוערך שהוא עיר או עיירה מבוצרת.
על אף שקיומו של האתר היה ידוע, רוב הארכאולוגים האמינו שהמונומנט הוא חלק מחומה עתיקה, ועל כן הוא נחקר רק מעט.
בשנת 2014 גילה עידו וכטל, סטודנט באוניברסיטה העברית, כי המונומנט הוא מבנה בפני עצמו, וכי אינו חלק מחומה. לדעתו, צורת המונומנט, שמרוחק כ-29 קילומטרים מהעיירה הקדומה "בית ירח", נועדה לחקות את הירח. העיירה הייתה מרכז מסחרי חשוב בעת מצרים העתיקה. באזור נמצאו מבנים דומים נוספים.
מקור השם
על פי המסורת הדרוזית, נבי שועייב רצה לבנות את ביתו במקום זה לאחר שהגיע מארץ מדיין, אך לאחר שאסף הרבה אבנים ניגש למעיין למרגלות הגבעה ומצא שם פגר חזיר, מה שגרם לו להמשיך בנדודיו ולהשתקע בסוף במקום בו לבסוף נקבר:
עד שנת 1948 היה בסמוך כפר ערבי בשם פַרָאדִיֶה. ערביי המקום כינו את המקום "רוג'ם נבי שועיב" שפירושו הוא – גל הנביא יתרו.
ישנן מסורות הטוענות כי בזמן שלא היה ניתן להגיע לקברו של הנביא, היו הדרוזים עומדים על ההריסות ברוג'ום נבי שועייב וצופים למתחם הקבר:
גם יוסף ברסלבסקי מביא את הסבר דומה: "השם ניתן ל"כרבולת" מאחר שמגל אבנים מׂוארך זה רואים יפה את הכפר חיטין ואת פסגת קורן-חיטין, המתנשאת מעליו – ומנהג מקובל הוא להקים גל-אבנים בנקודה נישאה, אשר ממנה ישקיף אדם על מקום קדוש למרחוק. למרגלות קרני חיטין, 16 ק"מ בקו אווירי מגל האבנים, נמצא המקום הקדוש ביותר לדרוזים בישראל בו טמון אבי הנביאים – שועייב המזוהה עם יתרו חותן משה".
ד"ר שמעון אביבי, חוקר העדה הדרוזית מספר כי "בעבר נהגו הדרוזים מכפרי הגליל לעלות לרגל לאתר המקודש, כדי לבצע תצפית למקום הקדוש ביותר לדרוזים – קבר נבי שועייב, שנמצא ליד קרני חיטין ומגל יתרו יש תצפית נהדרת למקום".
תיאור גל האבנים
גל יתרו נמצא בתוך יער אורנים של הקרן הקיימת. במהלך הטיפוס לא ניתן לראות אותו, לפתע הוא מופיע מול העיניים – חומת אבנים לבנה וגבוהה, העשויה עשרות אלפי אבנים. מדובר במבנה גדול, חצי סהר גדול ממדים המתנשא מעל סביבתו.
ד"ר וכטל חוקר הגל, מעריך כי הקדמונים שבנו את האתר היו צריכים 35 אלף ימי עבודה. מדובר ב־100 אנשים שעובדים כל יום במשך שנה. במסורת הדרוזית, הנביא יתרו יצר את המעיין הסמוך ובנה את מבנה האבן העצום ומכאן שמו – רוג'ום נבי שועייב.
לפי וכטל, אין מדובר בביצורי עיר קדומה משום שאין שרידי יישוב ליד הגל והגל עצמו אינו מעגלי וניתן לעקוף אותו בקלות. ייתכן שמדובר בנקודת כינוס טקסית.
החפירות הארכאולוגיות בגל
בשנים 2009–2010 התבצעו באתר 29 ימי החפירה במספר ריבועי בדיקה משני צידי גל האבנים. הגל נבנה מאבני שדה בגודל בינוני שאורכן הממוצע 35 ס"מ. אורכו כ-150 מטר (אורך המיתר בקו ישר 90 מטר), רוחב גל האבנים במרכזו כ-20 מטר והוא השתמר לגובה של 4.7 מטר. בחפירה התברר כי גובהו המקסימלי מעל סלע האם הוא 7 מטר. סביב האתר השתמרו עצי חורש עתיקים שעשויים לרמוז על יחוס קדושה למקום. הממצא הקראמי בחפירה דל מאוד ומרמז שלא הייתה במקום התיישבות. הממצאים עצמם מתארכים את הפעילות באתר לתקופת הברונזה הקדומה 2 (כחמשת אלפי שנה טרם זמננו). בצילום ניתן לראות את אופן הנחת האבנים בבניית הגל.
בגליל נסקרו מעל חמישים אתרים מתקופת הברונזה הקדומה (3650 עד 2500 לפני הספירה) מהם 13 ברדיוס של עשרה ק"מ מהגל. (נחף, פרוד, חורבת שמע ועוד). ברמת הגולן מפורסמים מתחמים שהם מערכי יישוב קדום עם ביצור היקפי, חומות וקירות. מתחם גדול מסוג זה הוא "לביאה" מעל היישוב רמות וקסר ברדוויל ליד אליעד. "גלגל רפאים" (רוג'ום הירי) בגולן הוא מאותה תקופה אבל לא שימש למגורים. גל יתרו חריג וחידתי מכיוון שאינו מהווה ביצור (אינו סוגר שטח) ואינו באזור מישורי נח ליישוב.
זיהוי בונה גל האבנים
האתרים הסמוכים שזוהו בעבר בבקעת חנניה ככל הנראה לא התקיימו בתקופת ב"ק, אפשר להצביע רק על אתר אחד מהתקופה אשר החל להיחשף בפרוד. מכיוון שיודעים שבגל יתרו אין מקום ליישוב משמעותי, ייתכן שהוא נבנה על ידי האתר הסמוך. חסרים נתונים על האתר בפרוד, אך ספק אם תושבי אתר שכן בן כמה עשרות דונמים יכולים היו לבנות גל אבנים כזה – 14,000 מטר מעוקב.
לעומת זאת, די ברור שבניית רוג'ום אל הירי ברמת הגולן שנפחו נאמד ב-12,500 מטר מעוקב נבנה על ידי אתר עירוני סמוך או כמפעל משותף של מתחמים דומים בגולן.
הרשימה הממלכתית
הרשימה הממלכתית היא מפלגה שהקימו פורשים מרפ"י לקראת הבחירות לכנסת השביעית ב-1969 ובראשה עמד דוד בן-גוריון. בשנת 1970 התפטר בן-גוריון מהכנסת וב-1971 הודיע על התנתקותו ממנה. בעקבות זאת פרשו ממנה חלק מהפעילים והשאר חברו לגח"ל (לימים מפלגת הליכוד). בשנת 1976 התאחדה הרשימה הממלכתית עם המרכז העצמאי להקמת מפלגת לע"ם. בשנת 1981 פרשו יוצאי הרשימה הממלכתית מהליכוד והקימו את "רפ"י - הרשימה הממלכתית". לאחר הפרישה מהליכוד התמודדו בבחירות 1981 מטעם תל"ם ולאחר שזו התפרקה התמודדו מטעם מפלגת אומץ בבחירות 1984. בבחירות 1988 חזרה הרשימה הממלכתית לליכוד והתמזגה לתוכו.
תולדות המפלגה
הרשימה הממלכתית הוקמה לאחר שבן-גוריון וכמה מתומכיו לא הצטרפו עם רפ"י למפא"י ולאחדות העבודה - פועלי ציון בהקמת מפלגת העבודה. הרשימה הוקמה עוד לפני הבחירות להסתדרות בספטמבר 1969, השתתפה בהן וזכתה ב-3.85% מהקולות. התוצאה הוצגה על ידי ראשיה כסימן מעודד לקראת הבחירות לכנסת.
בבחירות לכנסת בסוף 1969 זכתה הרשימה לארבעה מנדטים, וחברי הכנסת שנבחרו מטעמה (מלבד בן-גוריון) היו, לפי סדר הרשימה, מאיר אביזוהר, יגאל הורביץ ואיסר הראל. בן-גוריון התפטר מן הכנסת כבר ב-1970 ובמקומו נכנס זלמן שובל. כעבור חודשים ספורים הודיע בן-גוריון במכתב ליואב לביא, מצעירי הרשימה, שאיננו קשור יותר לרשימה הממלכתית, וכי לו היה בוחר בפעילות פוליטית, היה מצטרף למפלגת העבודה. מכתב בן-גוריון האיץ פילוג ברשימה, ומאיר אביזוהר פרש מן הסיעה בראש קבוצת פעילים מרכזיים שטענו, שללא בן-גוריון אין טעם והצדקה לרשימה הממלכתית. אביזוהר פעל כחבר כנסת יחיד אך למעשה תמך בממשלת המערך (בראשות מפלגת העבודה). לקראת סוף הקדנציה הצטרפה קבוצת המיעוט למפלגת העבודה.
בשנת 1973 הצטרפה הרשימה הממלכתית לגח"ל (גוש חירות-ליברלים), המרכז החופשי והתנועה למען ארץ ישראל השלמה והופיעה אתן ברשימה משותפת (הליכוד) בבחירות לכנסת השמינית. ב-1976 לקראת הבחירות לכנסת התשיעית, הוביל מנהיג הרשימה הממלכתית הורביץ את המאמצים לאיחוד עם המרכז העצמאי והתנועה למען ארץ ישראל השלמה (שהיו גם הן חברות בליכוד), מאמצים שהובילו להקמת מפלגת לע"ם בהנהגתו, כמפלגה בתוך סיעת הליכוד.
לאחר המהפך נבחר ראש לע"ם יגאל הורביץ לשר המסחר והתעשייה מטעם הליכוד. הוא התנגד להסכמי קמפ דייוויד שנחתמו בשנת 1978, הצביע נגדם בכנסת והתפטר מהממשלה. לאחר התפטרותו של שמחה ארליך ב-1979, חזר הורביץ לממשלה כשר אוצר. הוא נקט מדיניות כלכלית עצמאית מרסנת בניסיונותיו להילחם באינפלציה אך לא זכה לגיבוי. לכן התפטר מן הממשלה בראשית 1981 ובמקומו נכנס יורם ארידור.
בשנת 1981, במהלך כהונת הכנסת התשיעית, פרשו חברי הכנסת, יוצאי הרשימה הממלכתית, יגאל הורביץ, זלמן שובל ויצחק פרץ מן הליכוד וקראו לסיעתם החדשה בשם "רפ"י - הרשימה הממלכתית". סיעה זו החזיקה מעמד כארבעה חודשים, שלאחריהם הצטרפו חברי הכנסת הורביץ ושובל למשה דיין והקימו את "התנועה להתחדשות ממלכתית" (תל"ם), ואילו חבר הכנסת פרץ הקים סיעת יחיד בשם "הרשימה הממלכתית", ושב לליכוד. במהלך כהונת הכנסת העשירית פרש, יחד עם חבר הכנסת אמנון לין, מהליכוד והצטרף למערך.
תל"ם זכתה בשני מושבים בבחירות לכנסת העשירית, ואחרי פטירת משה דיין באוקטובר 1981, נכנס לכנסת במקומו יגאל הורביץ. ב-1983, עם פיצול תל"ם, הקים הורביץ סיעת יחיד בשם "רפ"י - הרשימה הממלכתית" וב-1984 החליף את שמה ל"אומץ", והרשימה הממלכתית נעלמה, להלכה ולמעשה, מהמפה הפוליטית.
מפלגת אומץ (שנקראה גם רפ"י-אומץ) השיגה נציג אחד (יגאל הורביץ) בבחירות לכנסת האחת עשרה, והצטרפה לממשלת האחדות הלאומית.
לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה הצטרפה רפ"י-אומץ לליכוד.
נציגי המפלגה בכנסת
הכנסת התשיעית (1977) 3 מנדטים: יגאל הורביץ, יצחק פרץ, זלמן שובל
הכנסת האחת עשרה (1984) במסגרת אומץ
מנדט אחד: יגאל הורביץ
הכנסת השתים עשרה (1988) במסגרת הליכוד
מנדט אחד: יגאל הורוביץ
הישגים מיוחדים בכדורסל
הישגים מיוחדים בכדורסל הם הישגים גבוהים מהממוצע של כדורסלן לאורך עונת המשחקים שלמה על פי קטגוריות מסוימות, כפי שמפורט בהמשך. כינויו של ההישג הספציפי של שחקן מסוים במשחק ניתן בהתאם לרמתו. כינויים אלו כוללים לרוב את המילה "דאבל", שכן הם משמשים לכינוי הישגים בעלי מספרים דו-ספרתיים.
הקטגוריות
ההישגים של שחקן כדורסל נמדדים בעזרת חמש קטגוריות הבודקות את ביצועיו לאורך משחק, עונת משחקים או קריירה: בנוסף, קיים מדד הבודק את מספר העבירות אותן "סחט" השחקן משחקני הקבוצה היריבה. מדד זה נמדד ונרשם באופן רשמי, אולם לא זוכה להיכנס לקטגוריות הללו.
דאבל-פיגרס
השגת תוצאה דו-ספרתית בקטגוריה אחת לפחות. ההישג נפוץ מאוד וכמעט בכל משחק מגיעים אליו מספר שחקנים. בנוסף, שחקנים רבים מגיעים לדאבל-פיגרס כממוצע עונה ואף כממוצע קריירה.
דאבל-דאבל
"דאבל דאבל" הוא כינוי המשמש את ההישגים הכוללים תוצאות דו-ספרתיות בשתי קטגוריות. הישג זה כשלעצמו שכיח יחסית, ובמשחקים רבים לפחות שחקן אחד מגיע להישג זה. השגה של "דאבל דאבל" כממוצע עונתי נחשבת להישג קשה בהרבה אך עדיין, בכל עונה בליגת ה-NBA מצליחים בזאת מספר שחקנים. מספר שחקנים מועט אף יותר מגיע לממוצע קריירה של "דאבל דאבל".
סוג הדאבל-דאבל הנפוץ ביותר הוא שילוב של נקודות ושל ריבאונדים, כשאחריו נקודות ואסיסטים. סוגים פחות נפוצים הם 20-20 או "דאבל דאבל-דאבל", במסגרתו שחקן מגיע ל-20 ומעלה בשתי קטגוריות סטטיסטיות. דיימון סימפסון מקבוצת מכבי ראשון לציון הגיע להישג זה בליגה הישראלית במשחק חצי הגמר של עונת 2018-19 מול הפועל ירושלים, כמו גם זאק לידיי מקבוצת הפועל גלבוע גליל ב-2017/2018. סוג עוד פחות נפוץ הוא 30-30, או "טריפל דאבל-דאבל". שחקן אחד בלבד הגיע ל-40-40, הגעה ל-40 ומעלה בשתי קטגוריות, וילט צ'מברלין, שהגיע להישג שמונה פעמים בקריירה.
המונח משמש בהשאלה גם בכדורגל לציון שחקן שהשיג מספר דו-ספרתי של שערים ובישולים בטורניר מסוים (כגון ליגה).
טריפל-דאבל
טריפל דאבל הוא הכינוי המשמש את ההישגים הכוללים תוצאות דו-ספרתיות בשלוש קטגוריות. בין שחקני ה-NBA המובילים שהשיגו את המספר הרב ביותר פעמים של הישגים מסוג זה, ניתן למנות את ראסל וסטברוק (211 פעמים - 199 בעונה הסדירה ו-12 בפלייאוף), אוסקר רוברטסון (189 - 181 בעונה הסדירה ו-8 בפלייאוף), מג'יק ג'ונסון (168 - 138 בעונה הסדירה ו-30 בפלייאוף), לברון ג'יימס (135 - 107 בעונה הסדירה ו-28 בפלייאוף), ג'ייסון קיד (118 - 107 בעונה הסדירה ו-11 בפלייאוף), וילט צ'מברלין (87 - 78 בעונה הסדירה ו-9 בפלייאוף), ניקולה יוקיץ' (87 - 81 בעונה הסדירה ו-6 בפלייאוף) ולארי בירד (69 - 59 בעונה הסדירה ועשרה בפְלייאוף).
וסטברוק הוא בעל המספר הרב ביותר של טריפל-דאבלים בכלל, ג'ונסון הוא בעל המספר הרב ביותר של טריפל-דאבלים בפלייאוף, צ'מברלין הוא הסנטר עם המספר הרב ביותר של טריפל-דאבלים (רביעי בכל הזמנים גם בעונה הסדירה, גם בפלייאוף וגם במספר הכולל) ובירד הוא המוביל בזה בין הפורוורדים (שביעי במספר הכולל ובעונה הסדירה ורביעי בפלייאוף).