cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלכס מקליש
קריירת אימון
ברמינגהאם של מקליש פתחה את עונת באופן מרשים. מקליש הוביל את הקבוצה לשיא מועדון בליגה הבכירה, כשברמינגהאם רשמה רצף של 12 משחקים ללא הפסד. כמו כן, מקליש שבר את שיא הפרמייר ליג במשחקים רצופים עם הרכב פותח זהה, והעמיד אותו על תשעה. מקליש היה מאמן ברמינגהאם הראשון בהיסטוריה שזוכה בתואר מאמן החודש של הפרמייר ליג, תואר בו זכה בחודש דצמבר 2009. בסיום העונה, הגיעו ברמינהאם עם מקליש למקום התשיעי בטבלה, המיקום הגבוה של המועדון מזה למעלה מחמישים שנה. בעונת הוביל מקליש את ברמינגהאם לזכייה בגביע הפוטבול ליג לאחר ניצחון 2:1 בגמר על ארסנל, זכייה שנייה בתולדות המועדון בתואר, והראשונה מאז 1963. למרות הזכייה, הקבוצה הפגינה יכולת חלשה למדי בפרמייר ליג, וירדה לליגת המשנה בסיומו של המחזור האחרון, כשסיימה עם נקודה אחת מתחת לקו האדום, וזאת לאחר שצברה שמונה ניצחונות ליגה בלבד במהלך העונה. על אף רצונה של הנהלת הקבוצה להמשיך את ההתקשרות עם מקליש על מנת שיעלה אותה בחזרה לליגה הבכירה, מקליש התפטר מתפקידו ב-12 ביוני 2011, באמצעות דואר אלקטרוני.
ב-17 ביוני 2011 מונה מקליש לתפקיד המאמן של אסטון וילה מהפרמייר ליג. הוא החליף בתפקיד את ז'ראר הוייה, שהוביל את הקבוצה עונה קודם לכן למקום התשיעי והתפטר כתוצאה מבעיות בריאותיות. חתימתו של מקליש ביריבתה העירונית של ברמינגהאם, אותה עזב רק חמישה ימים קודם לכן, יצרה מחלוקות קשות. ברמינגהאם התלוננה כנגד אסטון וילה על כך שפנתה למקליש כשהיה תחת חוזה, בעוד הקבוצה טענה כי מקליש היה מאמן חופשי. במקביל, אוהדי אסטון וילה הפגינו כנגד מקליש מחוץ לאצטדיון הקבוצה, ואף ריססו כתובות נאצה בגנותו על קירות מתחם האימונים. מבחינה מקצועית, עונת הייתה חלשה מאוד עבור מקליש ואסטון וילה. למרות החתמות מעניינות כמו שוער קבוצת מנצ'סטר סיטי, שי גיבן, והשאלתו של רובי קין מלוס אנג'לס גלאקסי, הוביל מקליש את הקבוצה למקום ה-16 בלבד, שתי נקודות מעל הקו האדום. מקליש הוביל את הקבוצה לשיא קבוצתי שלילי של ניצחונות בית, ארבעה בלבד, ורשם את אחוזי ההצלחה הנמוכים בהיסטוריה למאמן אסטון וילה, 21.4 אחוז בלבד. הוא פוטר מתפקידו ב-14 במאי 2012, יום אחד לאחר סיום העונה.
לאחר שפתח את עונת ללא קבוצה, התמנה מקליש לתפקיד המאמן של נוטינגהאם פורסט מליגת המשנה ב-27 בדצמבר 2012. הוא אימן בקבוצה במשך פחות משלושה חודשים, לאחר שהסכים עם הנהלת הקבוצה על פרידה ב-5 בפברואר 2013.
לאחר שלא אימן במשך כשנה וחצי, חידש מקליש את קריירת האימון באוגוסט 2014, כשחתם בקבוצת גנק הבלגית. מקליש לא הצליח להוביל את קבוצתו לפלייאוף האליפות, וסיים את תפקידו בסיום עונת. ב-28 בפברואר 2016 התמנה לתפקיד מאמן א-זמאלכ המצרית, אך פוטר ב-2 במאי, לאחר כחודשיים בלבד בתפקיד. הוא הספיק להוביל את קבוצתו בעשרה משחקים בלבד, בהם רשמה שישה ניצחונות והפסידה פעמיים.
מקליש חזר לקדנציה שנייה כמאמן נבחרת סקוטלנד ב-16 בפברואר 2018, בחוזה לשנתיים, אך הוא פוטר ב-18 באפריל 2019 לאחר הפסד 3–0 לקזחסטן.
מועדונים
{|
חיים גורי
חיים גורי (כ"ט בתשרי ה'תרפ"ד, 9 באוקטובר 1923 – ט"ו בשבט ה'תשע"ח, 31 בינואר 2018) היה משורר, סופר, מתרגם, פזמונאי, עיתונאי וקולנוען ישראלי. היה לוחם ומפקד בפלמ"ח ונמנה עם משוררי דור תש"ח. חתן פרס ישראל לשירה לשנת תשמ"ח (1988), פרס ביאליק, פרס סוקולוב, פרס אוסישקין ופרס ניומן.
ביוגרפיה
חיים גורי נולד בתל אביב בשם חיים גורפינקל לגילה וישראל גורי. הוא התחנך בבית החינוך לילדי עובדים בתל אביב, בחברת הילדים בקיבוץ בית אלפא, בבית-הספר המחוזי בגבעת השלושה ובבית הספר החקלאי כדורי שלמרגלות הר תבור והיה חניך בתנועת הנוער המחנות העולים.
בשנת 1941 הצטרף גורי לפלמ"ח. בהמשך יצא לקורס מ"כים ובשנת 1944 לקורס מ"מים (קורס הקצינים של ההגנה). לאחר מכן מונה למפקד מחלקה בפלוגה א' בגדוד הראשון.
בשנת 1946 השתתף בפיצוץ תחנות הרדאר בסטלה מאריס.
בשנת 1947 שהה בשליחות "ההגנה" במחנות העקורים בהונגריה ופעל שם בקרב שרידי תנועות הנוער הציוניות, על מנת לארגן את ניצולי השואה לקראת העלייה לארץ ישראל. משם עבר לצ'כוסלובקיה ושימש כמפקד קורס הצנחנים הראשון של צה"ל שהתקיים בתוך הצבא הצ'כי.
במלחמת העצמאות לחם כסגן מפקד פלוגה בגדוד השביעי של חטיבת הנגב בקרבות חזית הדרום. במבצע האחרון של מלחמת העצמאות, מבצע עובדה, היה סגנו של אברהם אדן (ברן), מפקד פלוגת אנשי גח"ל.
במלחמת ששת הימים השתתף בקרב על ירושלים כמפקד פלוגה.
בשנת 1968 הועבר לתפקיד קצין חינוך ובמלחמת יום הכיפורים היה קצין חינוך לוחם בעוצבת שריון בחצי האי סיני.
ספרו הראשון, "פרחי אש", אותו הוציא בשנת 1949, התקבל בהתלהבות הן בקרב קהל הקוראים והן בקרב הממסד הספרותי, והפך אותו לאחד ממייצגיהם הבולטים של הלוחמים ממלחמת העצמאות.
בשנים 1950−1952 למד ספרות עברית, פילוסופיה ותרבות צרפתית באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1953 למד בסורבון.
משנת 1954, לצד יצירתו הספרותית, היה בעל טור בעיתון למרחב, שאותו המשיך לכתוב גם אחרי האיחוד עם עיתון דבר (1971) ועד פרישתו לגמלאות ב-1988. על מאמריו בעיתונות חתם גם בשמות העט חגור וח-גי.
גורי פרסם יותר מ-12 ספרי שירה, 10 ספרי פרוזה, רשימות ועדויות עיתונאיות, וגם תרגומי שירה צרפתית, פרוזה ומחזות.
קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בן-גוריון והאוניברסיטה העברית בירושלים, אזרח כבוד של העיר תל אביב ו"יקיר ירושלים".
בשנת 2015 הוכרז כזוכה פרס היצירה בתחום הציונות על ספרו "אף שרציתי עוד קצת עוד", אך סירב לקבל את הפרס, לדבריו: "זה פרס ציונות. אני ציוני מיום שנולדתי ואמות ציוני וכל חיי לחמתי למען הציונות, אבל לא נראה לי שהספר הזה ראוי לפרס הזה. הספר חורג מהמרחב הזה אבל הודיתי לשופטים שבחרו בו, שרצו לעשות משהו טוב ולכבד אותי, וביקשתי שיעניקו ליוצרים צעירים בתחילת דרכם".
יצירתו
יצירתו של חיים גורי משתרעת על פני עשרות שנים ועוסקת במגוון רחב של נושאים כמו אהבה, מלחמה, זמן וזקנה. היא כוללת שירים אישיים וגם שירים בעלי זיקה לנושאים חברתיים-לאומיים.
ראובן שהם, פרופסור באוניברסיטת חיפה, כותב בספר "בין הנודרים ובין הנדרים: פואטיקה, תמטיקה ורטוריקה ביצירת חיים גורי" על יצירתו של חיים גורי: "יצירתו היא חוליה במסורת הגדולה של הספרות העברית החדשה, שנטלה על עצמה את עול 'הצופה לבית ישראל', שראשיתו במסורת הנבואית של הנביא יחזקאל, חידושו בסאטירות של יצחק ארטר (אמצע המאה התשע עשרה), והמשכו בשירת יל"ג, ביאליק, גרינברג, שלונסקי ורבים אחרים... נושאי מפתח המעסיקים אותו מראשית הופעתו על בימת השירה העברית: מלחמות הקיום של העם היהודי, השואה, זהותו הישראלית-יהודית, עמדתו כ'צופה לבית ישראל' וכ'צליין חילוני'."
חלק מהשירים שכתב גורי מהווים חלק בלתי נפרד מהאתוס הישראלי. אחד משיריו הידועים ביותר, "הנה מוטלות גופותינו", נכתב בתקופת מלחמת העצמאות לזכרם של חבריו ממחלקת הל"ה, שנפלו בדרכם לגוש עציון הנצור. השיר מעלה על נס את חשיבות הזיכרון ונכתב בלשון רבים. את השיר כתב גורי כשעוד היה בהונגריה והוא פורסם בעיתונות ולאחר מכן בספר הראשון "פרחי אש". כתב גם מספר פזמונים ידועים. שניים מהם, "הרעות" ו"באב אל וואד" הפכו לסמל המלחמה על הקמת המדינה. פזמונים שלו ושל חיים חפר מאותה התקופה מופיעים בספר "משפחת הפלמ"ח". שירו הראשון שפורסם, "היא עמדה בחלון", נכתב בשנת 1941, בעקבות המסע השלישי של פלוגה א' פלמ"ח. סיפור השיר, מתואר בספר "משפחת הפלמ"ח".
"הרעות" (בהלחנת סשה ארגוב), שבוצע במקור על ידי להקת הצ'יזבטרון שנה לאחר פתיחת מלחמת השחרור, הפך לשיר זיכרון ידוע לזכר הנופלים, והשורה מתוכו "ונזכור את כולם, את יפי הבלורית והתואר" נהפכה לביטוי שגור לתיאור לוחמי תש"ח. השיר ידוע גם בביצוע להקת הנח"ל, שושנה דמארי, יהורם גאון ובעז שרעבי.
"באב אל וואד" (המלחין שמואל פרשקו) נכתב לזכר חבריו שלחמו ונפלו בשיירות האספקה לירושלים באותה המלחמה. השיר ידוע בביצוע יפה ירקוני, שושנה דמארי, יהורם גאון, יזהר כהן, בעז שרעבי, ושלמה גרוניך.
השפעת השואה ניכרת היטב בשיריו ובסרטיו של גורי, אף שלא חווה אותה על בשרו. הוא ספג את השפעתו ממנה עוד כשהיה שליח במחנות העקורים, כששוחח ארוכות עם ניצולי השואה שוכני המחנות. מצבם העגום של הניצולים וסיפוריהם על השואה חדרו עמוק לליבו, דבר שהתבטא בהמשך ביצירותיו.
אירוע שהשפיע עליו מאוד היה משפט אייכמן. הוא סקר את המשפט בשנת 1961 כעיתונאי בעיתון "למרחב". הרשימות, שבהן הביא את מבטו האישי בהתייחסותו לעדויותיהם הנוראות של ניצולי השואה, כונסו בספר "מול תא הזכוכית".
בשנת 1972 הזמינו אותו חברים מקיבוץ לוחמי הגטאות ליצור סרט עבור מוזיאון השואה שבקיבוץ. אף שלא היה לו ניסיון קודם בתחום, קיבל על עצמו גורי את המשימה, ובעזרת ז'קו ארליך ודוד ברגמן, הוא יצר במשך 13 שנים טרילוגיה תיעודית-היסטורית בנושא. הסרט הראשון שראה אור ב-1974 נקרא "המכה ה-81". הסרט מתחיל בעליית הנאצים לשלטון ומסתיים בהשמדת היהודים. שם הסרט לקוח מעדותו של מיכאל גולדמן-גלעד, אחד מניצולי הגטו, שהולקה על ידי הנאצים שמונים מכות שוט, אך המכה השמונים ואחת באה, לדבריו, כתוצאה מההתעלמות שהייתה בארץ ישראל מסיפורי הניצולים. הסרט השני שראה אור ב-1979 נקרא "הים האחרון". הסרט מתאר את מסעם של ניצולי השואה בדרכם לארץ ישראל בספינות ההעפלה של הפלי"ם, בעלייה בלתי ליגאלית (העפלה). הסרט השלישי שיצא בשנת 1985, נקרא "פני המרד". הוא עוסק בפנים השונות של ההתנגדות היהודית באירופה – מהפירנאים ועד יערות מינסק. הסרטים תורגמו לחמש שפות והוצגו בכל העולם ואף זכו בפרסים רבים. הסרט הראשון היה אף מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר, והשני זכה בפרס "נשר הכסף" בצרפת.
פעילות ציבורית ופוליטית
גורי נמנה עם תומכי מפלגת "אחדות העבודה" וכתב בעיתון התנועה, "למרחב" (בשם העט "חגי"). הוא השתתף גם בפעילות ציבורית ופוליטית. בשנת 1967 השתתף בהקמת התנועה למען ארץ ישראל השלמה, אך עם השנים התרחק ממנה וטען כי אי אפשר לשלוט בעם אחר. ב-8 בדצמבר 1975, נכח כעיתונאי מטעם העיתון "דבר", בתחנת הרכבת מסעודיה שליד סבסטיה, בעת שגרעין "אלון מורה" של תנועת גוש אמונים התנחל במקום ללא אישור. הוא הצטרף לניסיונות ההידברות עם המתנחלים. אחר כך פרסמו המתנחלים הודעה לפיה גורי הציע פשרה, בשם השר ישראל גלילי (יושב ראש ועדת שרים לענייני התיישבות) שבמסגרתה עברו למחנה צבאי סמוך. ב-9 בדצמבר 1975 אמר שלא פעל מטעם גלילי. הפשרה נועדה למנוע עימות פיזי ופתרון זמני ולא כפי שהודיע "גוש אמונים", כאילו הפשרה הייתה אישור להקים התנחלות במחנה קדום. גם באוטוביוגרפיה שלו טען שנעשתה בו מניפולציה, כשהוצג כאילו הוא תמך בניסיונות ההתנחלות של "גוש אמונים".
בבחירות לכנסת השביעית בשנת 1969 היה גורי חלק מקבוצת אינטלקטואלים שקראו להצביע בעד המפלגה הקומוניסטית הישראלית, גם כדי לאפשר לה לעבור את אחוז החסימה, ולהכניס לכנסת את ראש הרשימה משה סנה, וגם כדי לחזקה למען תוכל לשמש משקל נגד לרק"ח בתנועה הקומוניסטית העולמית.
בשנות התשעים היה ממקימי "הדרך השלישית", זרם ניצי בתוך מפלגת העבודה. הוא המשיך לתמוך במפלגת העבודה גם לאחר שחבריו לדרך פרשו מהמפלגה, והקימו את מפלגת הדרך השלישית. גורי המשיך להחזיק בעמדות שבהן החזיקה מפלגת "אחדות העבודה" שבראשות יצחק טבנקין.
בקיץ 2010 הצטרף לתקופה קצרה למשמרות המחאה השבועיות בשייח' ג'ראח נגד דחיקת רגלי תושביה של השכונה הפלסטינית.
חיים אישיים
גורי יליד תל אביב, משנת 1949 ואילך גר בירושלים, כשמשנת 1961 גר בשכונת טלביה בשיכון העיתונאים (ירושלים). אחותו, שהייתה קרובה לו, חנה, בחרה להקים משפחה בקיבוץ גשר. ב-1952 נשא לאשה את עליזה, חברתו לנשק מימי הפלמ"ח.
גורי נפטר ב-31 בינואר 2018 בגיל 94 ונקבר בהר המנוחות, הותיר אחריו אישה ושלוש בנות.
רחוב קרוי על שמו בעיר נתניה בשכונת "אופק הים".
ספרי פרוזה
}}
פרסים ואותות כבוד
אותות כבוד: פרסים על שמו של חיים גורי:
קישורים חיצוניים
בעקבות מותו:
ראיונות:
משיריו:
ציקלון
ציקלון הוא המונח המטאורולוגי לציון אזור מעגלי מוגדר של תנועה סיבובית סגורה, הנעה באותו כיוון עם סיבוב כדור הארץ. הרוח הציקלונית סובבת סביב המרכז. הסיבוב הוא נגד כיוון השעון בחצי הכדור הצפוני, ועם כיוון השעון בחצי הכדור הדרומי.
מערכות הלחץ הנמוך הגדולות ביותר הן ציקלונים פולאריים או ציקלון אקסטרה-טרופי. ציקלונים אלו נמצאים בסקאלה הסינופטית. מרבית הציקלונים הגדולים סובבים סביב אזור לחץ נמוך. על פי "מרכז ההוריקנים הלאומי" (ה-NHC) ציקלונים חמי מרכז כמו סופות טרופיות וסובטרופיות שייכים גם הם לסקאלה הסינופטית.
סוג נפוץ של ציקלון הוא הציקלון הטרופי. הסופות מסוגו קרויות הוריקן, טייפון או סופה טרופית בהתאם למקום היווצרן ולעוצמתן. ציקלון טרופי באוקיינוס האטלנטי לרוב ייקרא הוריקן, באוקיינוס ההודי ובחלקים מהאטלנטי יקרא ציקלון, ובצפון מזרח הפסיפי, טייפון. באמריקה הצפונית גם הטורנדו קרוי לעיתים ציקלון, אך שימוש זה פחות מקובל.
ציקלונים נצפו גם בכוכבי לכת אחרים כגון מאדים ונפטון.
מבנה
ישנן כמה תכונות מבניות המשותפות לכל הציקלונים. ציקלון הוא אזור לחץ נמוך.
מרכזו של הציקלון, הוא האזור בעל הלחץ הנמוך ביותר בסביבה. מרכז זה, שבציקלון מפותח נקרא "העין", היה המקור לשמה של תופעת הטבע משום דמיונה לקיקלופ.
ליד המרכז, גרדיאנט הכח כתוצאה מהפרשי הלחצים (בין המרכז לתחום שמחוץ לציקלון) צריך להיות פחות או יותר באיזון עם כח קוריוליס (אחרת יקרוס הציקלון לתוך עצמו).
עקב כח קוריוליס, כיוון הסיבוב יהיה נגד כיוון השעון בחצי הכדור הצפוני, ועם כיוון השעון בחצי הכדור הדרומי. לפיכך בחצי הכדור הצפוני הרוחות המהירות ביותר ביחס לקרקע נוצרות בצד המזרחי של ציקלונים הנעים צפונה ובצד הצפוני של אלו הנעים מערבה; ולהפך בחצי הכדור הדרומי.
סו ג'ונסטון
סוזן ג'ונסטון (שם נעורים רייט; באנגלית: ; נולדה ב-7 בדצמבר 1943) היא שחקנית אנגלייה. היא הייתה מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה על תפקידה כשילה גרנט באופרת הסבון "ברוקסייד" (1982–1990), ומוכרת בתפקיד גרייס פולי בסדרה "להעיר את המתים" (2000–2011), כברברה רויאל בקומדיה של ה-BBC "משפחת רויאל" (1998–2012) ובתפקיד גלוריה פרייס בסדרה "קורוניישן סטריט" (2012 –2014).
ביוגרפיה
ג'ונסטון נולדה בוורינגטון שבלנקשייר וגדלה בעיר פרסקוט. הוריה היו פרד ומרגרט ג'יין רייט. למדה בבית הספר בוויסטון אחר כך ב-"Eccleston Park Junior School" ובבית ספר לבנות " Prescot and Huyton Grammar School". בגיל 17 הפסיקה את לימודיה, אחרי שנה שלמדה לבחינות A-level, והחליטה להיות שחקנית.
אחרי שעבדה תקופה מסוימת כמפקחת מס, עבדה אצל בריאן אפשטיין, בתקופה שהחבר שלה היה חבר להקת הסווינגינג בלו ג'ינס. בגיל 21 החלה ללמוד באקדמיה וובר דגלאס לאמנות הדרמה בלונדון.
הופעת הבכורה של ג'ונסטון בטלוויזיה הייתה בקיץ 1982, כשהייתה בת 38, באופרת הסבון "קורוניישן סטריט". היא גילמה את גברת צ'דוויק אשתו של סוכן הימורים.
בין השנים 1982 ל-1990 שיחקה בתפקיד שילה גרנט באופרט הסבון "ברוקסייד". היא השתתפה מסדרה החל מהפרק הראשון ששודר ב-2 בנובמבר 1982, באותו יום שבו עלה לאוויר ערוץ 4. הפרק האחרון בהשתתפותה היה בספטמבר 1990, הדמות אותה גילמה הוצאה מהסדרה אחרי הגירושים מבובי גרנט (ריקי טומלינסון) והנישואים מחדש לבילי קורקהיל (ג'ון מקרדל).
מאז הופיעה ג'ונסטון בסרטים ובסדרות דרמה רבות, בהם "המפקח מורס", "הטי ויינת'רופ חוקרת", "התזמורת" ו"הדוד סילאס". ב-1992 שיחקה בדרמה זוכת הפרסים "Goodbye Cruel World" בה גילמה אשה הסובלת ממחלת ניוון שרירים. בתפקידי משנה הופיעו לצידה אלן ארמסטרונג וג'וני לי מילר.
עוד מוכרת ג'ונסטון בתפקיד ברברה רויאל בסדרה הקומית של ה-BBC "משפחת רויאל", כשלצידה מופיע השחקן ריקי טומליסון, מי שגילם את בעלה ב"ברוקסייד". בסדרה היא מופיעה מתחילתה בספטמבר 1998 ועד הפרק האחרון ששודר בחג המולד 2000. כמו כן השתתפה בפרק ספיישל חד פעמי ששודר באוקטובר 2006. משנת 2000 ועד 2011 כיכבה ג'ונסטון בסדרת הטלוויזיה המשטרתית "להעיר את המתים" בתפקיד הפסיכולוגית גרייס פולי לצדו של טרוור איב.
ב-2004 השתתפה ג'ונסטון בפרק בסדרה "Who Do You Think You Are?" שמתחקה אחרי שורשים משפחתיים. היא כיכבה בדרמה הקומית של ג'ניפר סונדרס "ג'אם וירושלים" ב-BBC One לצידם של ג'ואנה למליי, מגי סטיד ודייוויד מיטשל. העונה הראשונה שודרה ב-2006, שידורי העונה השנייה התחילו ב-1 בינואר 2008, והעונה השלישית באוגוסט 2009. עוד ב-2008 גילמה את אפרי פלינטוויץ' בעיבוד של ה-BBC לדוריט הקטנה.
ב-2010 שיחקה לצידה של בילי פייפר בעיבוד טלוויזיוני לספר "A Passionate Woman". ב-2 באפריל 2012 הודיע פיל קולינסון, מפיק הסדרה "קורוניישן סטריט", שג'ונסטון תצטרף לצוות השחקנים של אופרת הסבון בתפקיד גלוריה, אמה של סטלה פרייס (בגילומה של מישל קולינס). הופעתה הראשונה בסדרה הייתה ב-5 בספטמבר 2012. והופעתה האחרונה הייתה ב-21 בפברואר 2014.
בדצמבר 2011 שיחקה בתפקיד איילין לואיס בדרמה של ה-BBC "לפלנד". ב-2013 החלה לגלם את אותה דמות בסדרת טלוויזיה בשם "להיות איילין".
ג'ונסטון השתתפה בעונה החמישית של סדרת הדרמה התקופתית "אחוזת דאונטון" בתפקיד דנקר, המשרתת האישית של הרוזנת האלמנה מגרנתהם בגילומה של מגי סמית'.
ברדיו משחקת ג'ונסטון בתפקיד ג'ולי בסדרת התסכיתים "Love in Recovery" של BBC Radio 4.
חיים אישיים
ב-1967 התחתנה עם בעלה הראשון ניל ג'ונסטון. בגיל 24 נכנסה להריון אך הפילה את העובר. זמן קצר אחר כך התגרשו השניים, אבל היא שמרה את שם המשפחה כשם המקצועי שלה. ב-1976 נישאה לדייוויד פאמנטר ולבני הזוג נולד בן, ג'ואל. לג'ונסטון יש נכד אחד.
על אף שהדמות של ברברה רויאל בסדרה "משפחת רויאל" היא מעשנת כבדה, ג'ונסטון הפסיקה לעשן בשנת 1978. עבור התפקיד היא מעשנת סיגריות דלות ניקוטין, אבל היא לחלוטין נגד עישון.
ביום ההולדת של המלכה ב-2009 הוענק לה תואר קצינת מסדר האימפריה הבריטית (OBE).
בנובמבר 2010 הוענק לה תואר דוקטור של כבוד אוניברסיטת צ'סטר בקתדרלת צ'סטר.
בשנת 1989 פרסמה ג'ונסטון בסיועו של לזלי תומסון את ספרה הראשון, ממואר בשם "Hold on to the Messy Times". ב-2011 יצא לאור ספרה השני "Things I Couldn't Tell My Mother".
מינסק
מינסק (בבלארוסית: Мінск או Менск; ברוסית: Минск; בפולנית: Mińsk) היא בירת בלארוס והעיר הגדולה ביותר בה, וכמו כן גם בירת חבר המדינות. העיר ממוקמת על גדות נהרות סוויסלץ' וניאמיהה במרכז הגאוגרפי של בלארוס. כבירה הלאומית, למינסק מעמד מיוחד בבלארוס והיא המרכז המנהלי של פרובינציית מינסק ושל מחוז מינסק. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2023 מתגוררים בעיר כ-2 מיליון תושבים בשטח של 349 קילומטר רבוע.
האזכור הראשון לעיר הוא מהמאה ה-11, אז עיר בתוך נסיכות פולוצק. ב-1242, הפכה העיר לחלק מהדוכסות הגדולה של ליטא, וב-1499 קיבלה פריבילגיה עירונית. החל מ-1569, הפכה העיר לבירת מחוז מינסק שבאיחוד הפולני ליטאי. העיר סופחה בידי רוסיה ב-1793, כחלק מחלוקת פולין השנייה. מ-1919 עד 1991 שימשה כבירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית, והחל מ-1991 הפכה לבירת המדינה העצמאית, בלארוס.
היסטוריה
האזור בו היום נמצאת מינסק יושב על ידי מזרח-סלאבים קדומים במאה ה-9. מינסק נוסדה במאה ה-11 בנסיכות פולוצק על צומת דרכים חשוב. כיום מוסכם שהעיר הוקמה ב-1067, אם כי הייתה שם עיירה לפני כן. מקור השם אינו ידוע, אם ישנם מספר תאוריות לגביו. בתחילת המאה ה-12, נסיכות פולוצק התחילה להתפורר לאחוזות קטנות יותר. נסיכות מינסק הוקמה על ידי אחד הצאצאים משושלת פולוצק. ב-1129 סופחה הנסיכות על ידי קייב, הנסיכות הדומיננטית ברוס של קייב; אך השליטה בנסיכות חזרה לשושלת פולוצק ב-1146. החל מ-1150 מינסק התחילה להתעמת עם פולוצק על שליטה בשטחי נסיכות פולוצק המקורית. במהלך המאבק התארסו הנסיכים משתי הערים במטרה לאחד את שטחי הנסיכות תחת פולוצק.
מינסק שרדה את הפלישה המונגולית לרוס בשנים 1237–1239. ב-1242 צורפה העיר לדוכסות הגדולה של ליטא. הצירוף עבר בשלום והאליטות המקומיות הצטרפו למעמד הגבוה של הדוכסות. ב-1413 הדוכסות וממלכת פולין התאחדו. מינסק הפכה למרכז של מחוז מינסק. ב-1441, הנסיך הליטאי קז'ימייז' הרביעי כלל את העיר ברשימת ערים שנהנו מפריבילגיות חיוניות, וב-1499 תחת שלטון בנו, אלכסנדר יגיילו, מינסק קיבלה פריבילגיות עירוניות תחת זכויות מגדבורג. ב-1569, אחרי איחוד לובלין, הדוכסות הגדולה של ליטא וממלכת פולין התמזגו למדינה אחת- האיחוד הפולני-ליטאי. לאחר מכן התיישבה בעיר קהילה פולנית שכללה פקידים ובעלי מלאכה. באמצע המאה ה-16 העיר הייתה מרכז כלכלי ותרבותי חשוב באיחוד. היא גם הייתה מרכז חשוב של הכנסייה האורתודוקסית. בעקבות איחוד ברסט (שבו הכנסיות הרותניות סרו ממרות הכנסייה האורתודוקסית ולמען מרות האפיפיור) גם הכנסיות הקתולית והמזרחית-קתולית הגבירו את השפעתן.
ב-1654 נכבשה העיר על ידי כוחותיו של אלכסיי הראשון, צאר רוסיה. הרוסים משלו בעיר עד 1667, כשיאן השני קז'ימייז', מלך פולין, כבש אותה מחדש. בסוף מלחמת רוסיה–פולין (1654–1667) היו בעיר 2,000 אזרחים ו-300 בתים בלבד. גל ההרס השני בעיר התרחש במלחמה הצפונית הגדולה כשהעיר נכבשה ב-1708 וב-1709 על ידי חיילותיו של קרל השנים עשר מלך שוודיה ואחר כך על ידי פטר הגדול. במהלך העשורים האחרונים לשלטון הפולני לא הייתה או שהייתה במידה מאוד קטנה התפתחות של העיר, מאז שמינסק הפכה לעיירה מחוזית קטנה עם מעט ייצוג כלכלי וצבאי. בחלוקת פולין השנייה ב-1793 צורפה סופית לאימפריה הרוסית. ב-1796 העיר הפכה למרכז מחוז מינסק. שמות הרחובות שונו לשמות רוסיים, אם כי שם העיר נשאר כשהיה.
לפני מלחמת העולם השנייה אוכלוסיית העיר מנתה 300,000 בני אדם. כשהגרמנים פלשו לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 כחלק ממבצע ברברוסה, מינסק נמצאה באופן מיידי תחת התקפה. העיר הופצצה ביום הראשון לפלישה ואחרי ארבעה ימים היא עברה לשליטת הוורמאכט. מכל מקום, מספר מפעלים, מוזיאונים ורבבות אזרחים פונו למזרח. הגרמנים הפכו את העיר למרכז נציבות הרייך אוסטלנד. קומוניסטים נהרגו או נכלאו. בתים הוחרמו לטובת הכוח הגרמני הפולש. אלפים גוועו ברעב לאחר שהצבא הגרמני הקציב את האוכל והמשכורות צומצמו. כמה תושבים אנטי-סובייטים בעיר, שקיוו שבלארוס תקבל מחדש את עצמאותה, תמכו בגרמנים, בעיקר בתחילת הכיבוש, אבל ב-1942 מינסק נהפכה למרכז חשוב של תנועת ההתנגדות של הפרטיזנים הסובייטים. בשל כך, ב-1974 היא קיבלה את התואר עיר גיבורה. במינסק בוצעו משפטי מינסק (1946) נגד פושעי מלחמה נאצים.
מינסק נכבשה מחדש על ידי כוחות סובייטים ביולי 1944 כחלק ממבצע בגרטיון. העיר היוותה מוקד של ההתנגדות הגרמנית להתקדמות הסובייטית וחוותה לחימה כבדה במחצית הראשונה של 1944. מפעלים, מבני שלטון, תחנות כוח, גשרים ו-80% מהכבישים נהרסו. אוכלוסיית העיר פחתה ל-50,000 בלבד. אחרי המלחמה העיר נבנתה מחדש אך לא שוקמה. המרכז ההיסטורי הוחלף בשנות ה-40 וה-50 בקלסיציזם סטליניסטי שהתאפיין בבניינים גדולים, שדרות רחבות וכיכרות גדולות. לאחר מכן, העיר גדלה במהירות כתוצאה מתהליך תיעוש מסיבי. מאז שנות ה-60 העיר גדלה במהירות ועברה את רף המיליון ב-1972 ואת ה-1.5 מיליון - ב-1986. העבודות לבניית הרכבת התחתית של מינסק החלו ב-1977 והמערכת נפתחה לציבור ב-1984, והייתה אז הרכבת התחתית התשיעית בברית המועצות. קצב הגידול המהיר של האוכלוסייה הונע בעיקר על ידי הגירה של עובדים צעירים ולא מוכשרים מאזורים כפריים במדינה והגירה של עובדים מוכשרים ממקומות אחרים בברית המועצות. כדי לספק מגורים לאוכלוסייה הגדולה, מינסק התפשטה אל מעבר לגבולות ההיסטוריים שלה. הכפרים מסביב לעיר סופחו לעיר ונבנו מחדש כשיכוני דירות בצפיפות גבוהה. ב-1991 הפכה העיר לבירת בלארוס העצמאית. במהלך שנות ה-90 העיר המשיכה להשתנות, וכבירת המדינה העצמאית החדשה השיגה במהירות את התואר של עיר מרכזית. שגרירויות נפתחו ומספר מבני שלטון סובייטיים הפכו למרכזים ממשלתיים. במהלך תחילת ואמצע שנות ה-90 העיר נפגעה ממשבר כלכלי ופרויקטים רבים נפסקו ונעצרו, דבר שגרם לאבטלה גבוהה ולתת-תעסוקה. מאז סוף שנות ה-90, חלו שיפורים בתחבורה ובתשתיות, ותנופת בניית בתים נמצאת בתהליכים מאז 2002. בפרברים, שיכונים חדשים נבנו. קווי הרכבת התחתית הורחבו, ומערכת הכבישים השתפרה. ב-2008 הודיעה העירייה על מספר פרויקטים באתר הרשמי שלה וביניהם שיפוץ מספר רחובות ושדרות מרכזיות, בניית מלונות עדכניים, הריסת מלון בלארוס המיושן ובדומה בניית קומפלקס המכיל מתקני ספורט, ברכת שחייה, שני מגדלי מלונות ובניין מרכז עסקים עם משקיעים פוטנציאלים ובנוסף בניית פארק ימי בפרברי העיר.
כלכלה
מינסק היא הבירה הכלכלית של בלארוס. יש לה תעשייה מפותחת והשירותים בעיר אינם משרתים רק אותה, כי אם את האומה כולה. מינסק תורמת כ-46% לתקציב הבלארוסי. לפי התוצאות ב-2010, מינסק שילמה 15 טריליון רובל בלארוסי לתקציב המדינתי בעוד שכל האזורים האחרים במדינה יחדיו 19.9 טריליון רובל בלארוסי.
תעשייה בעיר
מינסק היא מרכז תעשייתי עיקרי בבלארוס. יש בעיר למעלה מ-250 מפעלים ובתי חרושת. הפיתוח התעשייתי החל בשנות ה-60 של המאה ה-19, ובניית המסילות בשנות ה-70 של המאה עזרה לפיתוח. בכל אופן, רוב התשתית התעשייתית נהרסה במלחמת העולם הראשונה ובעיקר במלחמת העולם השנייה. אחרי המלחמה האחרונה פיתוח העיר התקשר עם פיתוח התעשייה. מינסק נהפכה לאתר ייצור מרכזי של משאיות, טרקטורים, גלגלי שיניים, ציוד אופטי, מקררים, מקלטי טלוויזיה ורדיו, אופניים, אופנועים, שעונים וציוד לעיבוד מתכות. מלבד בניית מכונות ואלקטרוניקה, במינסק היו גם תעשיות טקסטיל, חומרי בנייה, עיבוד מזון ודפוס. במהלך התקופה הסובייטית פיתוח התעשייה היה קשור בספקים ושווקים בתוך ברית המועצות, ופירוקה ב-1991 הוביל לפגיעה כלכלית משמעותית בין 1991 ל-1994. בעקבות מדיניות חדשה תחת ממשל אלכסנדר לוקשנקו, חזר רוב הייצור התעשייתי. מעל ל-70% מהתוצר של התעשייה מיוצא לרוסיה ולשאר חברות חבר המדינות. למרות החייאת התעשייה לא הובילה לעדכון הטכנולוגיות והציוד, מה שגרם לכך שהתעשייה המקומית לא עומדת בסטנדרטים הבינלאומיים ואינה תחרותית במיוחד.
אבטלה
לפי סטטיסטיקות רשמיות, האבטלה בעיר עומדת על 0.3%. במפקד ב-2009, 5.6% מהאנשים במינסק בגילאים המאפשרים עבודה הגדירו את עצמם כמובטלים. הממשלה דיכאה את האבטלה הרשמית על ידי מענקי אבטלה זעירים (השווים לכ-14 דולר בחודש בלבד) ועבודות ציבוריות מחייבות.
תחבורה
למינסק יש מערכת תחבורה ציבורית מקיפה. בעיר יש 8 קווי חשמליות, למעלה מ-70 קווי טרוליבוס ולמעלה מ-100 קווי אוטובוס. כל מערכת התחבורה הציבורית בעיר מנוהלת על ידי מינסקטרנס, חברה ממשלתית תחבורתית ללא מטרות רווח. בינואר 2008, השתמשה החברה ב-1,420 אוטובוסים, 1,010 טרוליבוסים ו-153 חשמליות במינסק. ב-2003 הכריזה הממשלה שבתחבורה המקומית המינימום הוא רכב (חשמלית, טרוליבוס או אוטובוס) אחד לכל 1,500 תושבים. מספר הרכבים כיום גדול פי 2.2 מהרף הזה. מינסק היא העיר היחידה בבלארוס בעלת מערכת של רכבת תחתית. עבודות הבניה על הרכבת החלו ב-1977, זמן קצר לאחר שהעיר עברה את רף מיליון התושבים, והקו הראשון עם 8 תחנות נחנך ב-1984. מאז, המערכת התפתחה לשני קווים: קו מוסקובסקייה, באורך 12.2 ק"מ עם 11 תחנות, וקו אבטוזאבודסקייה, באורך 18.1 ק"מ עם 14 תחנות. יש תוכנית לבניית קו שלישי, כשאורכה הכולל של המערכת יהיה 58.3 ק"מ ויהיו בה 45 תחנות.
מינסק ממוקמת על הצומת בין מסילת וורשה-מוסקבה ומסילת רומני-לייפאיה. במקום בו הן חוצות זו את זו ממוקמת תחנת הרכבת המרכזית של מינסק. מבנה התחנה נבנה תחילה מעץ ב-1873 ונהרס ב-1890 לטובת מבנה אבן. במהלך מלחמת העולם השנייה התחנה נהרסה לחלוטין. המבנה נבנה מחדש ב-1946 ושימש עד 1991. המבנה החדש של התחנה נבנה בין 1991 ל-2002. הבנייה התעכבה עקב קשיים כלכליים. כעת, מינסק מתהדרת באחת מהתחנות המודרניות והמעודכנות ביותר בכל מדינות חבר העמים.
נמל התעופה הלאומי מינסק, נמצא במרחק 42 ק"מ ממזרח לעיר. הוא נפתח ב-1982 ותחנת הרכבת בו נפתחה ב-1987. זהו נמל תעופה בינלאומי עם טיסות לשאר אירופה ולמזרח התיכון. נמל התעופה מינסק-1 נפתח ב-1933 כמה קילומטרים דרומית למרכז ההיסטורי של העיר. ב-1955 הוא הפך לנמל תעופה בינלאומי וב-1970 הוא שירת למעלה ממיליון נוסעים בשנה. מ-1982 הנמל משרת בעיקר לטיסות פנים בבלארוס ולטיסות מטען קצרות טווח למוסקבה, קייב וקלינינגרד. היה צפי שהנמל ייסגר בגלל הרעש שהוא יוצר באזורים מיושבים של העיר, אבל הוא עדיין פתוח.
חינוך
מינסק היא המרכז החינוכי החשוב בבלארוס. יש בה למעלה מ-500 גני ילדים, 258 בתי ספר ו-36 מוסדות השכלה גבוה, מתוכם 12 אוניברסיטאות לאומיות עיקריות. ביניהן נמצאות אוניברסיטת המדינה הבלארוסית, אוניברסיטת המדינה הבלארוסית לטכנולוגיה חקלאית, האוניברסיטה הבלארוסית הלאומית לתחומים טכניים ועוד.
ספורט
בעיר שתי קבוצות כדורגל, פ.צ. מינסק ודינמו מינסק, המשחקות בליגת העל הבלארוסית, ו-3 קבוצות הוקי קרח, דינמו מינסק, יונוסט מינסק וקרמין מינסק. בנוסף יש בעיר קבוצת בנדי בשם מינסק.
ב-2014 מינסק אירחה את אליפות העולם בהוקי קרח וב-2019 העיר תארח את המשחקים האירופיים.
הקהילה היהודית
קהילת היהודים במינסק הייתה בין החשובות במזרח אירופה. ב-1489 יהודי התמנה על גביית מיסים בעיר מטעם השלטון הליטאי. יהודים התחילו להתיישב בעיר במאה ה-16. ב-1579 המלך סטפאן באטורי הוציא אישור ליהודים לסחור בעיר. המלך זיגמונט השלישי ואזה ביטל אישור זה ב-1606 בעקבות פניית הנוצרים. אולם ב-1609 היהודים שוחררו ממסים מיוחדים וב-1616 הורשה להם לפרוס בעיר את מרכולתם וב-1629 לפתוח חנויות. קהילת מינסק הייתה בין הקהילות המייסדות של הוועד הליטאי. עד 1631 השתייכה לפלך בריסק.
בשואה הושמדה מרבית הקהילה היהודית. בעיר מינסק הוקם גטו מינסק, שהיה הגטו שהחזיק הכי הרבה זמן בשטחי ברית המועצות הכבושים. יהודי הגטו הוצאו במספר אקציות להריגה בבורות ענק שנחפרו בקרבת הכפרים טוצ'ינקה ומאלי טרוסטינץ. אלפים מיהודי הגטו נמלטו ממנו ליערות הסמוכים ולחמו שם כנגד הגרמנים (למשל, מאשה ברוסקינה). אחרוני היהודים בגטו, שהועסקו בעבודות כפייה נשלחו אל מותם במחנה המוות סוביבור או שנורו למוות בחודשים ספטמבר-אוקטובר 1943. רק 13 יהודים שרדו את הגטו. ב-1947 הוקמה ברחוב זסלבסקיה אנדרטה, הראשונה מסוגה בברית המועצות, עליה נכתב: "ליהודים - קרבנות הפשיזם".
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 ידעה העיר התנכלויות של השלטונות לפעילות היהודית. בינואר 1948 נרצח ראש התיאטרון היהודי, שלמה מיכואלס, על ידי סוכני הק.ג.ב.. ב-1949 נסגר התיאטרון היהודי ועובדיו פוטרו, ב-1959 הוחרם בית הכנסת הגדול, ובניינו עבר לידי תיאטרון גורקי.
בשנות ה-60 נאסר על קבורה בבית הקברות היהודי, ולאחר מכן הוא נהרס ונהפך לאצטדיון דינמו. ב-1959 האוכלוסייה היהודית מנתה 38,842 נפשות.
בתקופת הפרסטרויקה התחדשה הפעילות הקהילתית. ב-1988 הוקמה "אגודת חובבי התרבות היהודית" על שם יצחק חריק. ב-1989 נפתח בית הספר היהודי החד שבועי על ידי יורי דורן, שלאחר מכן הקים את iro - איחוד הקהילות יהודיות הדתיות ברפובליקה בלארוס. כיום קיימים במינסק שני בתי כנסת של התאחדות יהודי בלארוס - האחד מתפלל בנוסח אשכנז, והאחר של חסידות חב"ד בראשות הרב שניאור דייטש.
עקיבא ברהן
עקיבא ברהן (נולד ב-1941) הוא איש חינוך, היה פעיל עלייה מרכזי באזור גונדר וחבר בארגונים למען יהודי אתיופיה.
ביוגרפיה
עקיבא (אקלילו) נולד בכפר אדרג'א שבמחוז בגמדר, כבנו של ליקה כהנת ברהן ברוך (אורי בן ברוך), וכנכדו של ברוך אדהנן שהיוו סמכות רוחנית עליונה ליהודי אתיופיה במשך שנים רבות עד לפטירתם. בשנת 1955 נמנה בין הנערים שנסעו לשהייה בכפר בתיה שבישראל, למד עברית ולימודי קודש מורחבים בין השנים 1955–1960.
לאחר לימודיו בכפר בתיה חזר לאתיופיה והחל ללמד ברשת בתי הספר של בית ישראל היהודים של אורט. בתחילה בכפר ווזבה, ולאחר מכן באמבובר ובטדה עד 1981, השנה שבה נפסקה פעילות רשת אורט. בסוף שנת 1966, עם הקמת ארגון קהילות בית ישראל בראשות אביו, שימש עקיבא בתור מזכיר הארגון בזכות שליטתו האבסולוטית בשפה העברית ולשונו המליצית והיה בין היתר אחראי על כתיבת המכתבים.
עקיבא, יחד עם אביו ואחיו אבבה ברהן היו המנהיגים הפעילים במחוז גונדר לעידוד העלייה. הסוכנות היהודית ביקשה מאביו שיעלה לישראל ובעקבותיו יעלו גם שאר קהילות ביתא ישראל. תחילה סירב הקס לבקשה מכיוון שטען שהמנהיג נשאר עד שאחרון היהודים עוזב ורק לאחר מכן הוא עולה. לאחר לחצים ושכנועים שהופעלו עליו על ידי הממסד בישראל החליט לעלות לירושלים כשהוא מוריש את עיקר העשייה הציונית בידיו של בניו. נשלחו שליחים לכל הקהילות היהודיות באתיופיה ובוצעו רישומים שסקרו את מספר יהודי ביתא ישראל, הרישומים הועברו על ידי שליחים ומכתבים לארגון הוועד הישראלי למען יהודי אתיופיה שעל בסיס נתונים אלו תגובש בהמשך רשימת אורט של גרשון לוי. בעקבות פעילותו הציונית נאסר מפעם לפעם לתקופות קצרות על ידי הממסד האתיופי וכן היה נתון במעקב צמוד של השלטונות.
בין השנים 1981–1983 שימש כמורה מטעם משרד החינוך האתיופי בעיר גונדר. ב-1983 עבר עם משפחתו לאדיס אבבה כדי לעלות לישראל. ב-1985 עלה לישראל. גם בארץ המשיך עקיבא בפעילותו הציבורית. בעקבות ניסיונו הרב, גויס בשנת 1991 ערב מבצע שלמה על ידי הסוכנות היהודית, נשלח לאתיופיה ועסק במיפוי ורישום המועמדים לעלייה. כמו כן היה חבר בארגון הג'וינט למען יהודי אתיופיה, בבהלצ'ין וכן עסק בהוראת העברית במרכזי הקליטה השונים.
עקיבא מתגורר ברחובות, נשוי לאסתר, בתו של הקייס וובשט אייטגב, מראשוני עולי יהודי אתיופיה, ולהם שמונה ילדים.
פרנבזוס השלישי
פרנבזוס השלישי (ביוונית: Φαρνάβαζος; המאה ה-4 לפנה"ס) היה מצביא פרסי שפעל בתקופת כיבוש האימפריה הפרסית בידי אלכסנדר הגדול.
מוצאו וילדותו
פרנבזוס היה בן לשושלת הפרנקידית. מייסד השושלת פאראנקס הראשון היה דודו של המלך דריווש הראשון. בנו של פאראנקס ארטבזוס, לקח חלק בולט במלחמת פרס יוון, וארגן את הנסיגה הפרסית מיוון לאחר קרב פלטאיה. דודו של פרנבזוס, אריוברזנס, היה בין יזמי מרד הסטרפים. אריוברזנס הוצא להורג לאחר המרד, ואביו של פרנבזוס ארטבזוס השני הפך לסטרפ של פריגיה ההלספונטינית. אולם מסיבה לא ברורה, ארטבזוס מרד במלך פרס בשנת 358 לפנה"ס. המרידה נכשלה, וארטבזוס ומשפחתו נמלטו לפלה, אל חצרו של פיליפוס השני, מלך מוקדון. אחותו של פרנבזוס, ברסינה, הייתה נשואה לאציל יווני-פרסי בכיר בשם מנטור, שהצליח להשפיע על המלך להתיר לארטבזוס לחזור לפרס ואף להחזיר אותו לתפקידו כסטרפ פריגיה. מנטור נפטר בשנת 340 לפנה"ס, וברסינה חותנה עם אחיו המצביא ממנון.
קריירה צבאית
פרנבזוס שרת תחת פיקודו של גיסו ממנון, במהלך כיבוש האימפריה הפרסית בידי אלכסנדר הגדול. השניים לחמו נגד אלכסנדר הגדול במהלך המצור על הליקרנסוס. אלכסנדר הצליח לכבוש את העיר בשנת 334 לפנה"ס, אולם אך בקושי. לאחר מכן קיבל המלך דריווש השלישי את הצעתו של ממנון לפלוש בראש צי אל איי יוון, וכך להכריח את אלכסנדר לחזור לאירופה. פרנבזוס שימש כסגנו של ממנון במהלך מבצע זה. היה להם יתרון מכריע על פני המוקדונים: הצי הפרסי היה גדול וחזק ומנה 300 - 400 ספינות קרב ו-10,000 - 15,000 שכירי חרב ששירתו כנחתים שאפשר היה לנצלם להשתלטות על ערי החוף והאיים. הם הצליחו לכבוש את כיוס, לאחר מכן השתלטו על מספר ערים בלסבוס והטילו מצור על עיר הבירה של האי מיטילנה. הצי הפרסי החזק הטיל מורא על פולייס רבות באיים הקיקלאדיים, וחלק מהפולייס נקנו בעזרת שוחד נדיב. מצב המוקדונים הלך והחריף. אולם בסוף יולי או בתחילת אוגוסט של שנת 333 לפנה"ס, נפטר ממנון והוריש את הפיקוד לפרנבזוס. פרנבזוס מינה את אאוטופרדטס כסגנו, והמשיך בכיבוש לסבוס. הוא סיים בהצלחה את המצור על מיטילנה, אולם נראה שהמלך איבד עניין באסטרטגיה הימית, והורה לפרנבזוס לחזור לסוריה. פרנבזוס פירק את ציו והחיילים נשלחו אל המלך שהיה זקוק להם בקרב איסוס.
פרנבזוס המשיך לנסות בעזרת הצי שנותר לו לחבל במסעו של אלכסנדר. הוא עודד את המרד של אגיס השלישי מלך ספרטה, אולם לאחר קרב מגלופוליס המרד דוכא. פרנבזוס התקשה לשלוט בשטחים הכבושים באיי יוון, בהם פרצו מרידות ושכירי החרב שלו החלו נוטשים אותו. בסיסיו ביבשת אבדו בזה אחר זה, עד שלבסוף הוא הובס ליד כיוס בידי שייטת אתונאית-מוקדונית גדולה בהרבה ונלקח בשבי. אולם הוא הצליח להימלט לקוס.
לאחר מכן הוא אינו נזכר עוד ברשומות למשך תקופה מסוימת. לאחר קרב גאוגמלה בשנת 331 לפנה"ס, ארטבזוס אביו של פרנבזוס החליף צדדים וערק למחנה המוקדוני. ככל הנראה גם פרנבזוס עשה כך. אחותו אורטוניס נישאה לאאומנס, גיזברו של אלכסנדר. הוא נזכר גם במהלך מלחמות הדיאדוכים, כאשר תמך בגיסו אאומנס נגד יריביו.
מו ג'ונסטון
מוריס ג'ון גיבלין "מו" ג'ונסטון (באנגלית: Maurice John Giblin "Mo" Johnston; נולד ב-13 באפריל 1963) הוא כדורגלן עבר סקוטי ששיחק בעמדת החלוץ, מאמן כדורגל ומנהל ספורטיבי.
ככדורגלן, ג'ונסטון שיחק במספר קבוצות בסקוטלנד, אנגליה, צרפת וארצות הברית, וזכור בעיקר בשל מעברו לגלאזגו ריינג'רס, שנחשב לאחד המעברים המעוררי מחלוקת בהיסטוריה. המעבר היה שנוי במחלוקת בשל עברו של ג'ונסטון ביריבתה הגדולה של ריינג'רס, סלטיק. הוא היה לשחקן השני בהיסטוריה מאז מלחמת העולם השנייה שמשחק בשתי הקבוצות, ונחשב לכדורגלן הקתולי הראשון שמשחק בריינג'רס, המזוהה עם הזרם הפרוטסטנטי.
לאחר פרישתו היה ג'ונסטון למאמן בליגת ה-MLS, והיה לראשון המאמנים של קבוצת טורונטו.
קריירת משחק
עונת הבכורה של ג'ונסטון בליגת המשנה הייתה מוצלחת ברמה האישית. הוא כבש 22 שערי ליגה, רק שער אחד פחות מתואר מלך שערי ליגת המשנה, אך קבוצתו סיימה במקום הרביעי בלבד. ג'ונסטון נותר בקבוצה בפתיחת העונה הבאה. הוא כבש עשרה שערי ליגה ב-14 משחקים בחודשים של עונת, עד שנובמבר 1983 נרכש על ידי ווטפורד של המאמן גרהאם טיילור, ששיחקה אז בליגה הבכירה באנגליה. ג'ונסטון התאקלם במהרה בקבוצתו החדשה, וסייע לה להחלץ ממאבקי הירידה ולסיים את העונה במרכז הטבלה, כשהוא כובש 20 שערי ליגה ב-29 משחקים. באותה עונה אף העפיל עם הקבוצה, לראשונה בתולדותיה, לגמר גביע ה-FA שם נוצחה 2-0 על ידי אברטון.
ג'ונסטון פתח את עונת עם הקבוצה, אך כעבור מספר חודשים בלבד חזר לסקוטלנד, וחתם בקבוצת סלטיק. ג'ונסטון, השייך לזרם הנצרות הקתולית אליו גם משויכת הקבוצה, הצהיר כי הוא אוהד הקבוצה מילדות. כבר בעונת הבכורה שלו בקבוצה, זכה ג'ונסטון בגביע, לאחר שסלטיק גברה בגמר על דנדי יונייטד בתוצאה 2-1. עונה אחר כך היה שותף קבוצתו לזכייה דרמטית באליפות סקוטלנד, כשכבש צמד במחזור הסיום בניצחון 5-0 על סנט מירן, בדרך למהפך בפיסגה. עונה אחר כך רשם את עונת השיא האישית שלו מבחינת כיבושים בליגה, בסלטיק בפרט ובקריירה בכלל, כשהרשית 23 פעמים בליגה, אך לא הצליח לסייע לקבוצתו לזכות בתארים. בסך הכל בשלוש עונות במדי סלטיק רשם ג'ונסטון 52 שערים ב-99 משחקי ליגה.
לקראת עונת עבר ג'ונסטון לנאנט הצרפתית. הוא שיחק בקבוצה במשך שתי עונות, בהן סיימה הקבוצה במרכז הטבלה של הליגה הצרפתית. בתום חוזהו בקבוצה הצהיר כי ברצונו לחזור לסלטיק, במסיבת עיתונאים אותה כינס ובה אף לבש את חולצת הקבוצה. אמנם, לאחר שהמשא ומתן הכספי מול הקבוצה נתקל בקשיים, הודיעה היריבה העירונית של סלטיק, גלאזגו ריינג'רס של המאמן גריים סונס, על החתמתו של ג'ונסטון. ההעברה נחשבה לשנויה במחלוקת לא רק בגלל היריבות הספורטיבית בין הקבוצות, אלא גם בגלל היריבות הדתית. סלטיק מזוהה עם הזרם הקתולי, בעוד ריינג'רס מזוהה העם הזרם הפרוטסטנטית, וג'ונסטון היה לאחד הקתולים הראשונים בהיסטוריה שחותם במדי ריינג'רס. ההעברה התקבלה במחאה מצד שני מחנות האוהדים. אוהדי ריינג'רס ראו בהחתמתו כמנוגדת לערכיה של הקבוצה. חלק מהאוהדים הקיצוניים החזירו את מינוייהם למועדון, וחלקם לא חגגו בשעריו של ג'ונסטון במדי הקבוצה. מן העבר השני ראו אוהדי סלטיק במעברו של ג'ונסטון כבגידה, והוא זכה לכינוי "יהודה איש קריות" בפי האוהדים. ההעברה נחשבת לאחת השנויות במחלוקת בכדורגל העולמי עד היום, אך היא סללה דרך של שחקנים קתולים נוספים לריינג'רס במרוצת השנים. בנובמבר 1989, מספר חודשים לאחר מעברו, הבקיע ג'ונסטון שער ניצחון בתוספת הזמן מול סלטיק במשחק הדרבי של גלאזגו. ג'ונסטון הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות כבר בעונתו הראשונה בקבוצה, ויחד עם קבוצתו שמר על התואר גם בעונה שלאחר מכן. הוא החל את עונת במדי ריינג'רס, אך ב-18 בנובמבר 1991 חזר לליגה האנגלית וחתם במדי אברטון, תמורת סכום שהוערך בכ-1.5 מיליון ליש"ט.
לאחר שכבש שבעה שערים ב-21 הופעות בעונת, הפך ג'ונסטון לשחקן משלים בעונה השנייה שלו בקבוצה, וכבש רק שלושה שערים ב-13 הופעות. אברטון ניסתה למכור אותו לקראת עונת, ומשלא הצליחה, שחררה את השחקן משורותיה באוקטובר 1993. ג'ונסטון חזר לסקוטלנד וחתם בשורות הארט אוף מידלות'יאן, שם כבש 4 שערים ב-31 הופעות בעונת הבכורה שלו. בדומה למצבו באברטון, גם בהארטס איבד ג'ונסטון את מקומו בהרכב לקראת העונה השנייה בקבוצה. הוא שוחרר פעם נוספת בפברואר 1995, לאחר מחלוקת ארוכה על גובה הפיצויים, והעביר את שארית העונה בקבוצת פלקירק. הוא היה לשחקן הרכב בקבוצה בעונת, וב-31 הופעות כבש חמישה שערים שלא הועילו לקבוצתו, שסיימה במקום האחרון בליגה ונשרה לליגת המשנה.
ב-1996 עבר ל-MLS בארצות הברית, שם חתם בקבוצת קנזס סיטי ויזרדס. הוא זכה עם הקבוצה בגביע ה-MLS ובמגן האוהדים בשנת 2000, ושנה לאחר מכן פרש ממשחק פעיל בגיל 38.
נבחרת סקוטלנד
ג'ונסטון החל את הקריירה הבינלאומית ב-28 בפברואר 1984, תחת המאמן ג'וק סטיין. היה זה במשחק במסגרת אליפות הבית הבריטית האחרונה בהיסטוריה, מול. ג'ונסטון עלה במחצית וכבש את שער הניצחון לזכות קבוצתו, 2-1 בסיום.
על אף שהיה מועמד להיכנס לסגל של אלכס פרגוסון למונדיאל 1986, לאחר שכבש צמד בניצחון 3-1 על בשלב המוקדמות, הוא היה מעורב במספר תקריות משמעת לפני שלב הפלייאוף מול  ונופה מהסגל הסופי לטורניר. תחת המאמן אנדי רוקסברג היה ג'ונסטון לשחקן הרכב קבוע, וסייע לקבוצתו להעפיל למונדיאל 1990, כשכבש צמד שני ואחרון בקריירה הבינלאומית, בניצחון 2-0 על במוקדמות המונדיאל. הוא זומן לסגל הנבחרת לקראת הטורניר באיטליה, ופתח בהרכב בכל שלושת משחקיה בשלב הבתים שבסיומו הודחה. לג'ונסטון שער אחד בטורניר, לאחר שכבש בפנדל בדקה ה-80 בניצחון 2-1 על. היה זה שערו האחרון במדי הנבחרת.
בתום הטורניר, ובעקבות ההדחה המהירה של סקוטלנד, הודיע ג'ונסטון על פרישה מהנבחרת, אך שוכנע לחזור במהלך מוקדמות יורו 1992, וחזר לשחק במסגרת הטורניר בספטמבר 1991. הופעתו האחרונה במדי הנבחרת הייתה חודשיים אחר כך, ב-13 בנובמבר 1991, בניצחון 4-0 על.
ג'ונסטון רשם 38 הופעות בינלאומיות, בהן כבש 14 שערים.
קריירת אימון
ג'ונסטון נותר בארצות הברית לאחר פרישתו, ובין השנים 2003–2005 שימש כעוזרו של בוב בראדלי בקבוצת מטרוסטארס. לאחר פיטוריו של בראדלי, שלושה מחזורים לסיום עונת, מונה ג'ונסטון לתפקיד המאמן הראשי. לאחר שהצליח להוביל את קבוצתו לפלייאוף בזכות שני ניצחונות ותיקו בשלושה המחזורים שנותרו, הוא קיבל את המינוי הקבוע לתפקיד המאמן בקבוצה בעונה הבאה, תחת שמה החדש "ניו יורק רד בולס". ב-27 ביוני 2006, לאחר שהשיג שני ניצחונות בלבד ב-12 המחזורים הראשונים, פוטר ג'ונסטון מתפקידו.
ב-22 באוגוסט 2006 הודיעה קבוצת טורונטו, שהייתה בשלבי הקמתה, כי ג'ונסטון יהיה מאמנה הראשון בעונת הבכורה ההיסטורית שלה, עונת. לפני פתיחת עונת, הודיעה הנהלת הקבוצה כי ג'ונסטון יקודם לתפקיד המנהל הספורטיבי. בתפקידו החדש היה ג'ונסטון נודע במספר חילופי השחקנים הגבוה שביצע, שעמד על תשעה חילופים בחצי העונה הראשונה בתפקיד. למרות שהצליח לבצע החתמות יעילות בשלבי הדראפט, לא הצליח ג'ונסטון לייצב את הקבוצה בצמרת ופוטר מתפקידו ב-14 בספטמבר 2010.
מועדונים
{|
טרמסוס
טרמסוס (ביוונית: Τερμησσός) הייתה עיר חשובה בפיסידיה, בשטחי טורקיה המודרנית. טרמסוס נבנתה על הרי הטאורוס בגובה רב ושרידיה קיימים עד היום.
היסטוריה
מעט מאוד ידוע על ההיסטוריה של העיר. בשנת 333 לפנה"ס נכשל אלכסנדר הגדול בניסיונו לכבוש אותה. אריאנוס אחד הביוגרפים החשובים של אלכסנדר מציין שהעיר דומה לקן נשרים, וטוען שאפילו כוח קטן מאוד יכול להגן עליה בקלות בשל המכשולים הטבעיים שלה. בתקופת מלחמות הדיאדוכים תמכו תושבי העיר בפרדיקס, ולאחר מכן באאומנס.
בשנת 319 לפנה"ס אחיו של פרדיקס, אלקטס, ביקש מקלט בעיר מפני צבאו של אנטיגונוס מונופתלמוס. צעירי העיר העניקו לו מקלט, אולם אנטיגונוס איים בהתקפה אם לא יוסגר לו, וזקני העיר רצו לעשות זאת, אולם אלקטס הסית נגדם את הצעירים והצליח לשכנע אותם להישאר נאמנים לו. הזקנים הציעו לאנטיגונוס לערוך התקפה קצרה על העיר, ובמהלכה בעוד הצעירים יהיו עסוקים, יוכלו הם לשבות את אלקטס ולהביא לו אותו. אנטיגונוס קיבל את ההצעה, ובעוד הצעירים שקועים בקרב, התגנבו המבוגרים אל ביתו של אלקטס שנותר ללא שמירה, כאשר אלקטס ראה אותם הוא מיהר להתאבד. בלית ברירה הביאו את גופתו לאנטיגונוס, זה התעלל בגופה במשך שלושה ימים, ולאחר מכן השליך אותה בביזיון ללא קבורה, אולם צעירי טרמסוס דאגו לו לקבורה מכובדת.
העיר תמכה ברומא במהלך המאבקים השונים שלה באזור, ולפיכך קיבלה אוטונומיה מסוימת תחת השלטון הרומאי. בתאריך לא ברור העיר ננטשה, ככל הנראה בשל מפולת סלעים שרמסה את הצינור שהוביל אספקת מים אליה.
אגודת המדריכות והצופות העולמית
אגודת המדריכות והצופות העולמית (באנגלית: World Association of Girl Guides and Girl Scouts- WAGGGS) נוסדה ב-1928, 201 תנועות חברות ב-145 מדינות ו-3 טריטוריות, 10 מיליון חברים.
WAGGGS היא המקבילה ל-WOSM של מדריכות וצופות. ממוקמת בלונדון, אנגליה, WAGGGS מייצגת תנועות לבנות בלבד שאינן חברות ב-WOSM, וגם מייצגת את החברות הבנות ב-55 תנועות צופים לאומיות ו"התאחדויות מטריה" שבוחרות להיות חברות גם ב-WOSM וגם ב-WAGGGS. זה אומר, שגברים ונשים באותה תנועה מעורבת יכולים להיות מיוצגים על ידי שני ארגונים בינלאומיים שונים (כמו במקרה של התאחדות הצופים והצופות בישראל). בנוסף, WAGGGS מונה כ-11,000 בנים וגברים צעירים בקרב 9 מיליון חבריה הצעירים (לערך), למרות יעדה המוצהר להיות ארגון המתמקד ב"צרכים של בנות ונשים צעירות".
חמש התנועות הגדולות ביותר ב-WAGGGS (תנועת הצופים בארצות הברית, הפיליפינים, הודו, אנגליה וקנדה) כוללות 76% מכלל החברות באגודה.
WOSM ו-WAGGGS אינם קשורים בדרך כלשהי, אך הם משתפים פעולה בנושאים בעלי אינטרס משותף. למרות החיכוך כתוצאה מהנטייה כלפי צופיות מעורבת, WOSM ו-WAGGGS ערכו פגישות בהן דנו באפשרות של מיזוג.
WAGGGS מחלקת את העולם לחמישה אזורים ומפעילה ארבעה מרכזים בינלאומיים. הארגון חבר מלא ב European Youth Forum, ועובד בצמוד למועצת אירופה ולאיחוד האירופאי.
המשימה
המשימה של WAGGGS היא לאפשר לנערות ולנשים צעירות לפתח את מלוא הפוטנציאל שלהן כאזרחיות אחראיות בעולם. הארגון מספק תוכנית חינוכית בלתי-פורמלית המספקת הכשרה בכישורי חיים, מנהיגות וקבלת החלטות. הוא מציע גם פרויקטים ותוכניות ברמה בינלאומית, המאפשרות לצופות ולמדריכות להיות אזרחיות העולם ולהיות פעילות בקהילה שלהן. הארגון מנוהל כולו על ידי נשים ופועל עבור נערות ונשים צעירות. צופות ומדריכות עוברות הכשרות בנושאי מנהיגות וקבלת החלטות, ומוזמנות להשתתף בממשל ובהנהגתו של הארגון. כל יחידה בודדת (קבוצה או שבט) מנוהלת באופן דמוקרטי כאשר לכל אחת מהחניכות והמדריכות בתנועת הצופות יש מקום להתנסות במנהיגות ובקבלת החלטות. התנועה פתוחה לכל הנערות והנשים הצעירות, בלי הבדל דת, גזע, לאום, או כל מצב אחר. WAGGGS מאמינים שהחינוך של בנות, וחינוכם של בנים, כוללים חינוך לשותפות שווה. גברים צעירים ונשים צעירות לומדים להכיר את ההבדלים ביניהם ודמיונם, ולכבד אחד את השני כיחידים.
תנועת הצופות היא ארגון וולונטרי המסתמך על מעל ל-100,000 מתנדבים ברחבי העולם כדי ליישם תוכניות למדריכות וצופות, ולתת לנערות ולנשים צעירות תמיכה ומנהיגות. צופות מכל רחבי העולם יכולות לפגוש אחת את השנייה באירועים בינלאומיים בכל אחד מארבעת מרכזי הצופות הבינלאומיים.
היסטוריה
תנועת הצופות הוקמה בשנת 1910 על ידי רוברט באדן פאוול, בסיועה של אחותו אגנס באדן פאוול. לאחר נישואיו בשנת 1912 לקחה אשתו אוליב באדן פאוול תפקיד מוביל בפיתוח של אגודת הצופות והמדריכות העולמית.
הקאטומנוס
הקאטומנוס (ביוונית: Ἑκατόμνος; המאה ה-4 לפנה"ס) היה סטראפ קאריה הראשון מטעם הממלכה האחמנית.
ביוגרפיה
הקאטומנוס היה בנו של הייסלדומוס, הפחה של העיר מילאס. משפחתו לא הייתה ממוצא פרסי אלא קארי-יווני. למרות זאת באזור שנת 395 לפנה"ס, עקב המלחמה עם אואגורס מלך סלמיס שבקפריסין, החליט מלך פרס ארתחששתא השני לאחד כמה סטרפיות באזור אסיה הקטנה לסטראפיה חדשה שתיקרא "קאריה", והקאטומנוס מונה לסטראפ הראשון שלה, במטרה לארגן משלוח כוחות למאבק באואגורס.
אגודת המדריכות והצופות העולמית
היסטוריה
עם התפשטות התנועה, הוקמו עמותות לאומיות עצמאיות במדינות שונות, ועם זאת, הורגש צורך בשיתוף פעולה בינלאומי. אוליב באדן פאוול ייסדה מועצה בינלאומית פורמלית בלונדון בפברואר 1918. בוועידה העולמית הרביעית שנערכה במחנה Edith Macy בשנת 1926, נציגים ממדינות שונות הציעו את יצירתו של איגוד עולמי כדי לתפוס את המקום של המועצה הבינלאומית הפורמלית. לאחר הכנס הבינלאומי בשנת 1926 באדן-פוואל ביקש להקים עמותה רשמית ובשנת 1928 האגודה העולמית של המדריכות והצופות הוקמה. רוז קר הייתה סגן היו"ר, ומאוחר יותר הפכה לנציבה למדינות חדשות.
הקאטומנוס
ביוגרפיה
דיודורוס טוען שהוא למעשה שיתף פעולה עם אואגורס ושלח לו כסף. איסוקרטס מזכיר אותו כמרדן, וכבעל ברית אפשרי של היוונים במהלך המלחמה שהוא חזה בפרס. אולם הדבר אינו מסתבר, שכן להקאטומנוס לא היו סיבות רבות למרוד במלכו. הקאטומנוס הושפע רבות מהתרבות היוונית (במחוז שלו התגוררו יוונים רבים), ומעידה על כך העובדה שאחד מבניו נשלח ללמוד באתונה. אולם המטבעות מתקופת שלטונו כולן בעלות אופי קארי מובהק.
אגודת המדריכות והצופות העולמית
היסטוריה
בשנת 1920, שתי מדריכות בכירות מכל מדינה בה הייתה קיימת תנועת צופות ידועה הוזמנו לוועידת נציבי המחוז הבריטית שנערכה ב Saint Hugh's College, אוקספורד. זו נודעה בשם הוועידה הבינלאומית הראשונה. הוועידה העולמית ה -13 נערכה באותה האוניברסיטה בשנת 1950. הארגונים החברים המשיכו להיפגש בכל שלוש שנים (בתחילה כל שנתיים) בוועידות העולמיות.
הקאטומנוס
ביוגרפיה
הוא מת בשנת 337 לפנה"ס או 336 לפנה"ס. הוא הותיר אחריו שלושה בנים מאוסולוס, איבריוס ופיקסודרוס. ושתי בנות ארטמיסיה ואדה. שתי הבנות נישאו, כמקובל באותה תקופה בקרב משפחות הסטרפים הפרסיים, לאחיהן. ארטמיסיה למאוסולוס, ואדה לאיבריוס. ארטמיסיה ומאוסולוס שלטו יחד בקאריה עד מותם. לאחר מכן ירשו אותם איבריוס ואדה. אולם לאחר מותו של איבריוס גירש פיקסודורוס את אדה ושלט בקאריה עד שהודח בעצמו בידי אורנוטובטס. בתקופת המלחמה הייתה אדה תומכת נלהבת של המוקדונים, ואף הוכרה בידי אלכסנדר הגדול כאמו המאמצת.
אגודת המדריכות והצופות העולמית
אזורים בעולם
האגודה העולמית של מדריכות בנות וצופות בנות מחולקת לחמישה אזורים: אירופה, מדינות ערב, אפריקה, אסיה וחצי הכדור המערבי.
כיום, יו"ר "הוועד העולמי" (World Board) של WAGGGS היא קירסטי גריי. המנהלת הראשית (Chief Executive) של WAGGGS היא לזלי בולמן.
משימה חד מינית
היו דיונים רבים בנוגע לדמיון בין הצופות הבנות לתנועת הצופים הבנים ועד כמה צריך להיות דמיון כזה. בעוד שבנות רבות ראו מה הבנים היו עושים ורצו להצטרף ולעשות זאת גם כן, ארגוני הבנות ביקשו להימנע מהעתקה פשוטה או חיקוי של הבנים. ג'ולי בנטלי, אשר מונתה כמנכל"ית צופות בריטניה בשנת 2012 וישבה בראש הארגון לתכנון המשפחה משנת 2007, תיארה את הבנות המדריכות בריאיון לעיתון הטיימס בתור "הארגון הפמיניסטי האולטימטיבי". אפילו בזמן שרוב ארגוני הצופים הפכו למעורבים מבחינת המין, הצופות הבנות נשארו נפרדות במדינות רבות על מנת לספק תוכנית חינוכית ממוקדת בנשים.
היסטוריה
במקור, באדן פאוול דמיין את הצופים כתנועה לבנים בין הגילאים 11 ל-18 אך כבר בשנת 1909 מדריכי הצופים עמדו בפני בעיה של "אחים קטנים" שרוצים להצטרף לחוויה. חלק מהמדריכים פשוט העלימו עין מגיל הנערים ואחרים הקימו קבוצות וגדודי צופים נפרדים לילדים צעירים יותר. הבעיה לא הייתה רק אצל אחים קטנים אלא גם אצל אחיות. בשנת 1909 ביקר באדן פאוול אצל קבוצת צופים שנקראה Girl Scouts ("צופים לבנות").
בשנת 1909 נערכה עצרת של תנועת הצופים בארמון הבדולח בלונדון. באותם ימים, לא היה נהוג שבנות יוצאות למחנה או לטיול, כפי שנכתב במגזין הצופים הבריטים משנת 1909: "אם אסור לילדה לרוץ, או אפילו למהר, לשחות, לרכוב על אופניים, או להרים זרועותיה מעל ראשה, איך היא יכולה להיות צופה?" בין אלפי הצופים הבנים בעצרת הייתה קבוצה של בנות מהכפר פינקניז גרין (Pinkneys Green). הן ביקשו מבאדן פאוול לתת גם לבנות להיות בצופים אבל הוא החליט כי ארגונים חד מיניים נפרדים היו פתרון טוב יותר. בשנת 1910 הקים באדן-פאוול את תנועת המדריכות הבנות בבריטניה.
ג'ונתן גרוף
ג'ונתן דרו גרוף (באנגלית: Jonathan Drew Groff; נולד ב-26 במרץ 1985) הוא שחקן וזמר אמריקאי. כבר בגיל 22 גרוף קיבל מועמדות לפרס טוני על הופעתו כמלכיור גאבור במחזמר הרוק "אביב מתעורר" שהוצג בברודוויי. הוא גם גילם את דמותו של קלוד הופר בוקובסקי, בהופעה שזכתה לשבחים מצד המבקרים, בהעלאה המחודשת של המחזמר "שיער". גרוף שנראה באופן קבוע על במות אוף ברודוויי, זכה בפרס אובי על השתתפותו בשני מחזות מאת קרייג לוקאס - Prayer for My Enemy ו-The Singing Forest. הופעת הבכורה שלו בווסט אנד הייתה לצידו של סיימון ראסל ביל, בהעלאה המחודשת של המחזה "Deathtrap".
בשנת 2013 החל לדבב את קריסטוף בזיכיון "לשבור את הקרח" של חברת וולט דיסני. בטלוויזיה, הוא כיכב כפטריק מוריי בסדרה "Looking" של HBO, ובתור הולדן פורד בסדרה "מיינד האנטר" של נטפליקס.
קורות חייו
גרוף נולד בלנקסטר, פנסילבניה שבארצות הברית, להורים נוצרים. בנם של ג'ולי, מורה לחינוך גופני, וג'ים גרוף, מאמן סוסים ונהג. יש לו אח אחד המבוגר ממנו, דייוויד, והוא בן-דוד ראשון של הזמר ג'יימס וולפרט, ממשתתפי העונה החמישית של The Voice. גרוף גדל ברונקס, פנסילבניה.
משפחת אביו היא נוצרית-מנוניטית; אודות חינוכו, גרוף אמר: "המשפחה שלי מצד אימי היא נוצרית-מתודיסטית, וכך אני גדלתי. החינוך שלי היה שמרני, בכך שהיו לי ערכים חזקים - לשבת ולאכול עם המשפחה בכל יום, לציית לסמכות, ללכת לכנסייה בכל שבוע ונוכחות מושלמת בבית ספר של יום ראשון. אבל באותו הזמן, ההורים שלי תמיד עודדו את אחי ואותי להיות מרוצים ממה שאנחנו עושים. ההורים שלי היו ספורטאים בתיכון; אבא שלי ואמא שלי היו הכוכבים של קבוצות הכדורסל שלהם, אבל הם אף פעם לא דחפו את אחי ואותי להיות משהו שאנחנו לא רוצים להיות".
גרוף סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בשנת 2003, והתכוון להמשיך וללמוד באוניברסיטת קרנגי מלון, אך דחה את ההרשמה בשנה, לאחר שלוהק לתפקיד של רולף בהפקת סיבוב הופעות לאומית של המחזמר "צלילי המוסיקה". לאחר סיבוב ההופעות, גרוף הבין שהוא "לעולם לא יוכל לעמוד בתשלומי ההלוואות לשכר הלימוד במכללה", והחליט במקום זאת לעבור ולגור בניו יורק.