cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלטלנה
תחילת הקרב בתל אביב
משלב זה התפתח קרב שנמשך כחצי שעה, שבו גם אנשי האצ"ל באניה ירו על החוף. כמה מלוחמי אצ"ל ששהו על "אלטלנה" העידו שבגין הורה שלא להשיב אש, מחשש להתפתחות מלחמת אחים. זו גם גרסת בגין עצמו בספרו המרד. אולם אנשי האצ"ל באוניה לא מילאו אחר פקודה זו והמשיכו לירות. בגין פנה בזעם ללנקין, שבתאי נדיב וג'ק ברון, ודרש להוציא את הנשק מידי האנשים. ברון ונדיב עשו זאת. לנקין ציווה על הפסקת הירי אולם ההוראה לא בוצעה, אולי בגלל שאון הקרב. ג'רי זלצמן רץ על הסיפון לעבר פקודיו שירו מהחרטום, וחטף את הרובים מידם וציווה עליהם לחדול מהירי ולרדת לבטן האנייה.
אנשי האצ"ל על החוף ניסו לכבוש את מלון ריץ אבל נהדפו.
חיילי צה"ל במטה הפלמ"ח חיסלו עמדת פיאט ומקלע שירו עליהם. מספר אנשי אצ"ל פצועים נראו מוצאים מהמקום. החיילים גם זרקו רימונים כדי להדוף את ההתקפה. אנשי האצ"ל בחוף החלו לצעוק וביקשו הפסקת אש לפינוי הנפגעים. על סיפונה של אלטלנה היו פצועים רבים. ביניהם שני בכירים, אברהם סטבסקי (שמת אחר כך) ושמואל מרלין. רב החובל התקשר באלחוט וביקש להורות על הפסקת אש. הוא ביקש להחזיר את הסירה היחידה של אלטלנה שעוכבה בחוף כדי להעביר בה את הפצועים קשה. המענה היה שעל אנשי אצ"ל לחדול מפריקת הנשק.
חילופי היריות בחלק הראשון בקרב בתל אביב, נמשכו חצי שעה, עד לשעה 12:45. לטענת לנקין, מפקד צה"ל יצר קשר עם האונייה והודיע כי יפסיק את היריות אם תחדל פריקת הנשק ואנשי אצ"ל הסכימו לכך. חיילי צה"ל הסכימו לפינוי הנפגעים באמצעות אמבולנסים ומשאיות שהגיעו דרך רחוב מאפו. תושבי תל אביב שהסתתרו מפחד הירי, יצאו מהבתים בתחושה שהקרב הסתיים.
הפגזת האונייה וסוף הקרב
בשעות הצהריים נקרא יגאל אלון אל המטכ"ל, ומונה לפקד על מבצע "להדברת התמרדות האצ"ל ומניעת השתלטות שלו על תל אביב."
אלון נקרא לשיחה עם בן-גוריון. שיחתם נמשכה 15 דקות. בשיחה זו לא נרשם פרוטוקול וכל מה שפורסם בקשר לכך בא מפי אלון. דן קורצמן, שחיבר ספר מקיף על מלחמת העצמאות, טען כי אלון גילה לו פרטים על שיחה זו. "לדבריו, בן-גוריון אמר לו, 'אנו ניצבים בפני מרד גלוי. לא רק תל אביב בסכנת נפילה בידי המורדים. כל עתיד המדינה הזאת הוא על כף המאזניים'". גם הביוגרף של בן-גוריון, מיכאל בר זוהר, מסתמך רק על עדותו של אלון, לאמור: בן-גוריון פנה אליו בקול דרמטי ובחריקת שיניים: "תפוס את בגין! תפוס את בגין!" אלון התארגן במהירות. הוא הקים מטהו במחנה יונה, היום גן מלון הילטון. רבין מונה לסגנו של אלון וקצין המבצעים שלו.
בשלב זה מטה הפלמ"ח היה נתון במצור, ואנשים באניה ומהחוף ירו עליו. מדי פעם נעשו הפוגות להוצאת הפצועים. גם מטה חיל הים היה נתון במצור. קציני צה"ל דרשו שוב ושוב מאנשי האצ"ל להיכנע אבל אנשי אצ"ל לא נשמעו להם. אלון דווח לידין: "אצ"ל השתלט על תל אביב... מפקדת המחוז (חטיבת קרייתי) לא שולטת בעיר". אלון העריך שבלי תגבור כוח צה"ל, הוא לא יצליח לגבור על כוחות אצ"ל. הוא הורה להעביר כוח בגודל 3 פלוגות מחטיבות יפתח, הנגב וכרמלי לתל אביב - וכוח זה טיהר את הרחובות והסיר את המצור משתי המפקדות. בנוסף שלח אלון גדוד נוסף של צה"ל, לעצור ולפרוק את הנשק של כוח של אנשי אצ"ל שערקו מיחידותיהם בצה"ל והתקדמו מכיוון סרפנד אל תל אביב.
אלון העריך שיש לו שלוש אפשרויות - לפתוח באש כבדה על "אלטלנה" ולגרום אבדות כבדות, להניח לאנשי האניה לרדת לחוף עם עוד נשק, דבר שהוא מעריך שיגרום עוד קרבות רחוב עקובים מדם. במקום שתי אפשרויות אלה, הוא פונה למטכ"ל של צה"ל וביקש שיטיל על חיל התותחנים - שלא נתון לפיקודו, לירות כמה פגזי הזהרה לקרבת האלטלנה, לפני הגשת אולטימטום לכניעה. לפי מקור אחר, בשעה 15:30 מסרו כוחות צה"ל לסגן רב החובל של "אלטלנה" אולטימטום, שכלל דרישה לכניעת האונייה עד שעה 16:00.
בשעה 16:00, לאחר שחלף מועד האולטימטום, פתח תותח של צה"ל באש התראה לעבר האונייה. הפגז השני שנורה מהתותח פגע במחסן האונייה וגרם להתלקחות דליקה. לטענת אלון הפגיעה הייתה בטעות ולא מכוונת. לאחר שנכשלו המאמצים לכבות את האש המתפשטת, נאלץ רב-החובל לפקוד על נטישת הספינה מחשש להתפוצצות חומרי הנפץ שעל סיפונה. האנשים שהיו על "אלטלנה" קפצו אל המים, וחבריהם, שהיו על החוף, יצאו לקראתם עם סירות חסקה.
לפי אלון, מרגע שנודע לו על הפגיעה, הוא פקד על חלק מאנשיו להניח את נשקם, לקפוץ לים ולהחיש עזרה לאנשי האניה. לאחר מכן התקשר למטכ"ל לבקש מהם שיורו להפסיק את אש התותחים, וכן להזעיק את חיל הים לפעולות הצלה של אלטלנה.
יצחק רבין כתב בזכרונותיו, שבראותם את ה"אלטלנה" בוערת, אנשי האצ"ל על החוף נתקפו בהיסטריה וצעקו "בגין על האונייה! הצילו את בגין!". לפי עדות רבין, אנשי הפלמ"ח הגבירו בתגובה את עוצמת האש שירו על האונייה, ואילו הוא ומפקדים נוספים של הפלמ"ח, שנמצאו במלון ריץ (מטה הפלמ"ח בתל אביב), ניסו להפסיק את הירי על האונייה לאחר שהבינו שהקרב נסתיים למעשה ולא נשקפת עוד סכנה מצד "אלטלנה": "אש תופת, בעוצמה בלתי רגילה, מכל כלי-הנשק, נפתחה לעבר האונייה. משקעי השנאה של אנשי הפלמ"ח וה"הגנה" כלפי הארגונים [ארגוני "הפורשים" - האצ"ל והלח"י] ומנהיגם מצאו ביטויים בעוצמת האש. איני יודע אם מנחם בגין נמצא על האונייה. אני יודע שהאונייה בוערת, שהפרשה הזאת מחוסלת ואין צורך בנפגעים נוספים. אני עושה כל מאמץ, יחד עם המפקדים האחרים, להפסיק את האש".
פרשיות הסירוב בצה"ל
על פי הספר "אלטלנה" מאת שלמה נקדימון, היו סירובי פקודה בפרשה.
חיל האוויר הונחה לתקוף את האונייה בדרכה לישראל. בספר "גוי של שבת" כתב גורדון לויט, אז טייס מח"ל לא-יהודי בחיל האוויר, כי היימן שמיר, סגן מפקד חיל האוויר, ניסה למצוא טייס לא יהודי שיתנדב לבצע את התקיפה, אולם אלה סירבו כולם, בנימוק שלא הגיעו לארץ ישראל כדי לירות ביהודים. לאחר תשאול שלושה טייסים, שכולם סירבו לבצע את המשימה, התברר שהאופציה האווירית לטיבוע האונייה אינה קיימת, ונותרה רק ההפגזה מן החוף.
התותחן הראשון שנתבקש לירות, יוסף אקְסֵן, הצהיר שהוא מסרב ומוכן להישפט ואף להיות מוצא להורג, בטענה שזה הדבר הטוב ביותר שהוא יעשה בחייו. התותחן השני שנשאל, הלל דלסקי, מדרום אפריקה, ניסה גם כן למחות, אך שוכנע לבסוף וביצע את הירי.
בסרט "אלטלנה" של אילנה צור מוצגים מסמכים המעידים כי עוד שמונה אנשים מגדוד 33 של חטיבת אלכסנדרוני סירבו פקודה להשתתף בכיתור האונייה. ב"פנקס שירות" מופיע סיפור דומה, אך שם הם מוזכרים כחיילי חטיבת קרייתי.
תוצאות הפרשה
השרים פישמן ושפירא התפטרו מן הממשלה הזמנית ב-23 ביוני. הם חזרו בהם ביום למחרת בעקבות הרחבת הוועדה שנועדה להבטיח צבא אחיד ומרות אחידה ושוויון בזכויות ובחובות של כל החיילים. כמו כן הובטח לסלוח לכל פשעי העבר בנושא זה, כי העצורים הולכים ומשוחררים ושלא יהיו עוד מאסרים ללא כתבי אשמה.
בעקבות הפרשה נעצרו כ-200 מאנשי אצ"ל ושוחררו ברובם לאחר מספר שבועות. חלק מבכירי הארגון: משה חסון, אליהו לנקין, יעקב מרידור, בצלאל עמיצור והלל קוק הוחזקו במעצר עד 27 באוגוסט ושוחררו רק בעקבות שביתת רעב ולחץ ציבורי. רוב יחידות האצ"ל פורקו ופוזרו בצה"ל, למעט "הגדוד הירושלמי". ב-17 בספטמבר 1948 נרצח ברנדוט בירושלים על ידי ארגון הלח"י. בעקבות כך נחקקה פקודת מניעת טרור, והלח"י פורק. כמו כן הממשלה הציבה אולטימטום לגדוד האצ"ל בירושלים להתפרק. הגדוד פורק ב-21 בספטמבר.
הפרשה שעוררה הדים רבים נחשבת לציון דרך חשוב ושנוי במחלוקת בתולדות מדינת ישראל. המצדדים בהתקפה טוענים כי שאיפתו של בגין הייתה לחזק את התנועה הרוויזיוניסטית, על ידי השארת אצ"ל תחת פיקודו, ובכך לחתור תחת הצבא הממלכתי. מנגד, טענת המתנגדים היא שבגין דרש לקבל חמישית מהנשק בספינה כדי להעלות את מורל לוחמי האצ"ל, שנאלצו לקבל את עולו של צה"ל, ולחזק את לוחמיו בירושלים.
הטיעון הרשמי של בן-גוריון בזכות הוראתו היה הצורך בהקמת צבא ממלכתי, ומניעת היווצרותו של צבא משנה עצמאי במסגרת צה"ל, מדיניות שבה נקט באופן עקבי, לדוגמה עם פירוק הפלמ"ח. בכל הקשור למניעים אחרים של בן-גוריון, ייתכן כי היה מעוניין בפגיעה בכוחם של מתחריו הפוליטיים, הרוויזיוניסטים, ובחיזוק מפלגתו מפא"י ומעמדו; ולפי טענה אחרת חשש מהשתלטות של בגין על המדינה בהשתמש בכוח צבאי ופוליטי. על מנת להמחיש את טיעוניו, גרס בן-גוריון כי "זהו ניסיון לדרוס את המדינה", וכינה את התותח שהעלה באש את אלטלנה "מבורך". הביטוי "תותח קדוש" אינו נמצא בפרוטוקול הרשמי של הדיון אך הוא נמצא בדיווחים של עיתונאים שנכחו באולם. ערב מלחמת ששת הימים הצטרף מנחם בגין לפגישה בשדה בוקר כדי לשכנע את בן-גוריון לחזור לראשות הממשלה (ממנה פרש ארבע שנים קודם לכן). בן-גוריון אמר בעקבות אותה פגישה: "אילו הכרתי את בגין אז כפי שאני מכירו היום, היו פני ההיסטוריה שונים". על סף מותו אמר בן-גוריון בריאיון לשלמה נקדימון: "נהגתי באלטלנה כפי שהיה צריך לנהוג".. מצד שני, נקדימון, בספרו "אלטלנה", מציין שבראשית שנות ה-70, אמר שמעון פרס לבגין, שהיה אז שר בממשלת הליכוד הלאומי, "הגענו למסקנה כי בעניין 'אלטלנה' הטעו את בן-גוריון". משביקש בגין מפרס להסביר את דבריו, סירב הלה לעשות זאת. בגין, מצידו, פירש את המילים "הגענו למסקנה" בכך שנעשתה בדיקה וזו העלתה את הממצאים האלה. בהזדמנות אחרת אמר פרס: "היה מי שהטעה את בן-גוריון, הוא היה ישר כסרגל ופעל לפי ההנחיות של גלילי". בראיון פומבי לאחר-מכן, סירב בן-גוריון להתייחס לאפשרות שקיבל מידע לא-נכון מישראל גלילי.
בספרו האוטוביוגרפי המרד כרך מנחם בגין את פרשת אלטלנה עם תיאור הסזון בפרק הנושא את הכותרת "מלחמת אחים - לעולם לא". את פרשה אלטלנה סיכם במילים: "עוד רבים המעשים הנוראים שנעשו בימים ההם, ועלולה הייתה לפרוץ מלחמה פנימית, מלחמת נקם איומה, על התרמית, על המזימה, על הפשע, על מעשי הזוועה, על הדם הטהור שנשפך. אבל האויב החיצוני עמד בשער ואנחנו אמרנו: 'בשום תנאים לא להפעיל נשק'... ולא הייתה מלחמת אחים הדדית בישראל, שהייתה מחריבה את ישראל בטרם יקום. על אף הכל". לפני מותו אמר שהיה רוצה שיזכרו אותו מעל הכול כאיש שמנע מלחמת אזרחים בעת קום המדינה, דבר שבעיניו היה חשוב יותר מהישגיו כראש ממשלה.
הטיפול בגוף האונייה
המבנה העליון וסיפון הספינה הוסרו מהספינה ופונו לחוף, כך שמשקל הגוף ירד מ־1,800 טון למחצית. לאחר שריתכו לוחות אטימה לתחתית הגוף ושאבו את המים, הצליחו להציף את הקוער. האנייה נגררה על ידי ה"טג האפור" של חיל הים לנקודה שנבחרה בעומק גדול והוטבעה.
ב-23 ביוני 2011 פורסם כי בעקבות יוזמה של מרכז מורשת מנחם בגין, מתכוון משרד ראש הממשלה להוציא משלחת חיפוש בעלות של 200,000 ש"ח, אשר תאתר את מקום טביעת האונייה. בהמשך יוחלט מה לעשות עם השרידים, וישקלו "הקמת אנדרטה בלב-ים או משיית חלקים מהאנייה לשם הקמת אנדרטה על החוף".
הנצחה וזיכרון
באחדות מערי ישראל (אשדוד, באר שבע, ראשון לציון) נקראו רחובות בשם "אלטלנה".
לאחר שדרישתם הראשונית של אנשי האצ"ל להנצחה ממלכתית של 13 חבריהם שנפלו באירועי אלטלנה סורבה על ידי השלטונות הם הקימו עמוד זיכרון למרגלות גבעת הכורכר בה פעלה בריכת גן הדסה, עמוד ששרד במקום עד 1962. זהו המקום בו נרצח יצחק רבין ב-1995.
במלאת 60 שנה לטיבוע "אלטלנה" נחנכה בחוף תל אביב אנדרטה לזכר הנופלים מקרב אנשי אצ"ל. האנדרטה, דמוית אונייה טובעת, עוצבה בידי דן רפפורט והיא עשויה אבן גיר גלילית. בנוסף לשמות לוחמי אצ"ל שנהרגו, נכתבה על האנדרטה תמצית האירועים, על פי רוח יוצאי אצ"ל, בעברית ובאנגלית, וחקוקים עליה משפטים שאמר מנחם בגין ודברי איש אצ"ל ששהה על הספינה.
לעומת זאת אין אנדרטה לזכר שלושת חיילי צה"ל שנהרגו בקרבות, ובאף אחת מן האנדרטאות הקיימות לא מוזכרים שמותיהם.
במשך שנים רבות נזכרת אלטלנה בשיח הציבורי לטוב ולרע בדיונים בין הימין ולשמאל בפוליטיקה הישראלית.
בשנת 1980, ביום הזיכרון להטבעת אלטלנה, ביקש ראש הממשלה ושר הביטחון, מנחם בגין, מחילה "בשם חיילי צה"ל".
בטקס האזכרה לאלטלנה בקיץ 2011 אמר ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, כי "ממרחק השנים הפקודה לפתוח באש על הספינה, ולא להידבר עם מפקדיה, הייתה נמהרת ולא אחראית".
ב-2008 הופק סרט הטלוויזיה "אלטלנה" בבימויו של אלי כהן לפי תסריט של מוטי לרנר.
אוקוסי-אומנו
מחוז אוקוסי-אומנו (בטטום: Oekusi-Ambenu) הוא מחוז של המדינה מזרח טימור. האוכלוסייה במחוז מונה 57,469 אנשים שחיים בשטח של 815 קמ"ר. המחוז, שנמצא מערבית למזרח טימור ומופרד משאר מחוזות המדינה, מהווה מובלעת בתוך אינדונזיה, משום שהוא "כלוא" הן בשטחה היבשתי במערב טימור והן במים הטריטוריאליים שלה בים סאבו.
דמוגרפיה
במחוז ישנה אוכלוסייה המונה 58,521 אנשים, המחולקים ל-13,016 משקי בית נפרדים.
שפות
בנוסף לשפות טטום ופורטוגזית המדוברות בכל מזרח טימור, במחוז זה משמשת גם השפה האינדונזית כשפה ראשית.
דת
רוב התושבים הם בני הדת הקתולית רומית.
תחבורה
סירת מעבורת מחברת את השטח לעיר הבירה דילי על ידי הפלגה של 12 שעות, ספינה זו יוצאת פעמיים בשבוע. בנוסף שדה תעופה קטן קיים במחוז והוא משרת את האזור.
גזרות
המחוז מחולק ל-4 גזרות מרכזיות והן:
פסטיבל הג'אז בנמל קיסריה
ג'אז בנמל קיסריה היה פסטיבל ג'אז בינלאומי שהתקיים בנמל קיסריה בין השנים 2005-2010.
הפסטיבל הראשון התקיים ביוני 2005. בפסטיבלי הג'אז בקיסריה נוגן ג'אז קלאסי ומסורתי. הסגנונות הבולטים שנוגנו בו היו סווינג ודיקסילנד ג'אז.
במסגרת הפסטיבל הוצגו קונצרטים של אמנים בינלאומיים שניגנו את המוזיקה של לואי ארמסטרונג, ליונל המפטון, ארל היינס, סידני בשה, קאונט בייסי, קולמן הוקינס, בן ובסטר וכן יצירות של מלחיני המוזיקה הקלה האמריקאים ג'ורג' גרשווין, קול פורטר, דיוק אלינגטון ואירווינג ברלין, עם המקצבים של שנות ה-30 וה-40.
חת"ם
{{פירושונים|
ראו גם
}}
דייט לילי
דייט לילי (אנגלית: Date Night) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2010, שביים שון לוי, בכיכובם של סטיב קארל וטינה פיי. הסרט גרף בסוף השבוע הראשון להקרנתו הכנסות של 27.1 מיליון דולר. וכ-151 מיליון דולר בסך הכל.
עלילה
פיל וקלייר פוסטר הם זוג נשוי מניו ג'רזי עם שני ילדים אשר חיי משפחתם הפכו לשגרה משעממת. כדי להפיג את השגרה פיל לוקח את קלייר למסעדת דגים במנהטן, אבל אין עבורם שולחן פנוי. פיל מחליט לקחת את אחד השולחנות שהוזמנו על ידי זוג שלא הגיעו. בזמן האכילה ניגשו אליהם שני גברים ודורשים מהם לבוא איתם ולהביא להם כונן נייד שכביכול הם גנבו. למרות הפצרותיהם של פיל וקלייר שהם אינם אותו זוג הגברים לוקחים כדי לחפש את הכונן, אך הם מצליחים להימלט ולהזעיק עזרה מחברם, הולברוק.
קישורים חיצוניים
ביקורות
קובייה בלתי אפשרית
הקובייה הבלתי אפשרית היא צורה בלתי אפשרית שהומצאה על ידי מאוריץ קורנליס אשר בהדפס האבן שנקרא "בלוודיר" שם מחזיק ילד היושב למרגלות הבניין את הקובייה הבלתי אפשרית. גם הבניין עצמו בנוי באותם העקרונות של הקובייה הבלתי אפשרית.
ניתן לתת נראות בלתי אפשרית לצורות תלת־ממדיות מזוויות מסוימות, על ידי יצירת חתכים במקומות מסוימים בקובייה.
סהרוריות
סַהֲרוּרִיות (בלעז: Noctambulism, Somnambulism) או מחלת ירח (מוכר גם כ"הליכת ירח" מתוך שינה), היא הפרעת שינה שהסובל ממנה מפגין פעילויות אשר בדרך כלל מצביעות על עירנות בעודו ישן. סהרוריות יכולה להופיע בכל הגילים. התנהגות סהרורית בדרך כלל מתרחשת כאשר אדם יוצא ממצב של "שינה עמוקה (REM)". בילדים ובמבוגרים צעירים עד רבע מכלל הלילה הוא במצב "שינה עמוקה", אולם ככל שאדם מתבגר מתקצר פרק השינה העמוקה. מסיבה זו ילדים ומבוגרים צעירים נוטים יותר לסהרוריות.
מאפיינים
אנשים מסוימים נוטים לסהרוריות יותר מאחרים, ובתקופות מסוימות יותר מאחרות. אנשים המהלכים בשנתם עקב התנהגות סהרורית, עושים זאת בעיניים פקוחות - ולא כשעיניהם עצומות וידיהם פשוטות לפנים, כפי שנהוג לתארם בסרטים מצוירים. עיניו של הסהרורי עשויות להראות מזוגגות, אדומות, או אטומות מבע, למתבונן מן הצד. תגובותיו המילוליות של הסהרורי תהיינה איטיות, תגובותיו למשמע שאלות הגיוניות יהיו מבולבלות, והוא יתקשה להגיב באופן מושכל.
התנהגות סהרורית כשלעצמה איננה מהווה סכנה בריאותית, אולם בעת התנהגות זו עשוי האדם להיקלע לתאונות כיוון שאינו מגיב באופן הכרתי. אם אדם מבצע עבירה פלילית תוך כדי התנהגות סהרורית, תעמוד לו הגנה של התנהגות בלתי מודעת (אוטומטיזם). לעומת זאת, במשפט העברי נקבע שאדם אחראי על נזקים שעושה מתוך שינה:. מעשים בעלי אופי מיני הנעשים מתוך שינה וללא מודעות אליהם נקראים סקס-סומניה.
קמבודיה (פרוטקטורט צרפתי)
קמבודיה (פרוטקטורט צרפתי) (באנגלית: The French Protectorate of Cambodia) מתייחס לממלכת קמבודיה כשהייתה חלק מהודו-סין הצרפתית - קבוצת מדינות חסות בדרום-מזרח אסיה בתוך האימפריה הקולוניאלית הצרפתית. הפרוטקטורט הוקם בשנת 1867, כאשר המלך נורודום הקמבודי ביקש להכיל את הפרוטקטורט הצרפתי בארצו, בינתיים סיאם (תאילנד המודרנית) ויתרה על קמבודיה והכירה רשמית בפרוטקטורט הצרפתי בקמבודיה. קמבודיה שולבה בהודו-סין הצרפתית ב 1887 יחד עם מושבות חסות הצרפתיות אחרות: וייטנאם (קוצ'ינצ'ינה, אנאם וטונקין). בשנת 1946 הוענק לקמבודיה שלטון עצמי בתוך האחוד הצרפתי. קמבודיה קיבלה מאוחר יותר את עצמאותה ויום העצמאות נחגג ב-9 בנובמבר 1953.
תחילתו של השלטון הצרפתי
במאה ה-19, ממלכת קמבודיה צומצמה למדינת ואסאל של ממלכת סיאם אשר סיפחה את המחוזות המערביים שלה, כולל אנגקור בעוד ההשפעה הגוברת של שושלת וייטנאם נגוין איימה על החלק המזרחי של המדינה. לאחר הקמתה של מושבה צרפתית בקוצ'נצ'ינה (דרום וייטנאם) ב-1862, ביקש המלך נורודום מקמבודיה חסות צרפתית על ממלכתו. בזמנו, פייר-פול דה לה גרנדייר, מושל קולוניאלי של קוצ'נצ'ינה, ניהל תוכניות להרחבת השלטון הצרפתי על כל וייטנאם ראה את קמבודיה כחייץ בין השטח צרפתי בווייטנאם לבין סיאם. ב־11 באוגוסט 1863 חתם נורודום על אמנה המקבלת חסות צרפתית על ממלכתו. על פי האמנה, המלוכה הקמבודית הורשתה להישאר, אך הכוח הפוליטי הוקנה במידה רבה לגנרל צרפתי תושב שיגור בפנום פן. צרפת הייתה גם אחראית על יחסי החוץ והסחר של קמבודיה, כמו גם על ההגנה הצבאית. סיאם הכירה מאוחר יותר בפרוטקטורט לאחר שצרפת ויתרה על המחוז הקמבודי של בטאמבנג והכירה בשליטה התאילנדית באנגקור.
מרד 1885–1887
העשורים הראשונים של השלטון הצרפתי בקמבודיה כללו רפורמות רבות בפוליטיקה הקמבודית, כגון צמצום כוחה של המלוכה וביטול העבדות. בשנת 1884 ניסה מושל קוצ'ינצ'ינה, צ'ארלס אנטואן פרנסואה תומסון, להפיל את המלכות ולהקים שליטה צרפתית מלאה על קמבודיה על ידי שליחת כוח קטן לארמון המלכותי בפנום פן. הפעולה הצליחה רק בחלקה, שכן המושל הכללי של הודו-סין הצרפתית מנע קולוניזציה מלאה בשל התנגשויות אינטרסטים עם הקמבודים, וכוחה של המלוכה הצטמצם לכוח סמלי. בשנת 1885, סי ווטה, אחיו למחצה של נורודום התחרה על כס המלוכה, והוביל מרד לסלק את נורדום לאחר שחזר מגלות בסיאם. סי ווטה, הוביל למרד שהתרכז בעיקר בג'ונגלים של קמבודיה ושל העיר קמפו. הכוחות הצרפתיים סייעו מאוחר לנורודום להביס את סי ווטה, ובעזרת הסכמים שחתמו הכיר במושל הכללי הצרפתי כסמכות הגבוהה ביותר בפרוטקטוראט.
ארגון מנהלי
ב־1896 חתמו צרפת והאימפריה הבריטית על הסכם המכיר בתחומי השפעתן בהודו סין, בעיקר על סיאם. על פי הסכם זה היה על סיאם לוותר על מחוז בטאמבנג לקמבודיה שבשליטת צרפת. ההסכם אישר את השליטה הצרפתית על וייטנאם (כולל מושבת קוצ'ינצ'ינה והפרוטקטורט של אנאם וטונקין), קמבודיה, ולאוס, שנוספה ב-1883 בעקבות הניצחון הצרפתי במלחמת סיאם–צרפת והשפעה צרפתית על מזרח סיאם. גם ממשלת צרפת החלה לפתח אותה כלכלית תוך הצגת תרבות צרפתית בפני המקומיים כחלק מתוכנית הפיתוח. בשנת 1897 התלונן המושל הכללי לפריז כי המלך הנוכחי של קמבודיה, המלך נורודום, אינו ראוי עוד לשלטון וביקש רשות לקבל את סמכותו של המלך לגבות מיסים, להוציא צווים ואף למנות פקידים מלכותיים ולבחור את נסיכי הכתר. באותו זמן היו נורודום ומלכי קמבודיה העתידיים דמויות אלוהיות, והיו פטרונים של הדת הבודהיסטית בקמבודיה, ועדיין נתפסו כמלכי האל על ידי אוכלוסיית האיכרים. כל שאר הכוח היה בידיו של המושל הכללי ושל הבירוקרטיה הקולוניאלית. בירוקרטיה זו נוצרה בעיקר על ידי גורמים רשמיים בצרפת, והאסייתים שמותר היה להם להשתתף בניהול היו וייטנאמים, שנחשבו כאסייתים הדומיננטיים באיחוד של הודו-סין. ב־1904 מת המלך נורודום, ובמקום להעביר את כס המלוכה לבניו העבירו הצרפתים את הירושה לאחיו של נורודום, סיסוואת', שהענף משפחת המלוכה שלו היה יותר כנוע ופחות לאומני בעיני השלטון הצרפתי מאשר זה של נורודום. כמו כן, נתפס נורדום כאחראי למרד הקמבודי המתמיד נגד השלטון הצרפתי. סיבה נוספת הייתה שבנו החביב על נורודום, שאותו רצה להפוך למלך, הנסיך יוקנתור, עורר באחת ממסעותיו לאירופה את דעת הקהל שם על מעשי האכזריות הקולוניאליים הצרפתיים בקמבודיה הכבושה. צרפת הידקה אחר כך את שליטתה בקמבודיה, תוך הרחבת שטחו של הפרוטקטוראט בשנים 1902 ו-1904 באמצעות הסכמים עם סיאם, שהוסיפו את מחוז פריאה ויהיאר ואת מחוז צ'מפאסאק לקמבודיה ונתנו לצרפת שליטה מלאה על נהר באסאק בהתאמה.
במהלך השנים 1902–1907 היו הסכמים על חילופי שטחים בין סיאם לקמבודיה הצרפתית, עד שלבסוף נקבעו הגבולות והחלוקה של חצי האי לשטחי חסות, בין הגורמים הפוליטיים השונים - בריטניה וצרפת כמעצמות, והמדינות הנספחות כמו סיאם.
כלכלה במהלך הקולוניאליזם הצרפתי
במקור שימש שטח קמבודיה כחייץ לצרפת בין המושבות הווייטנאמיות החשובות יותר שלה לסיאם. קמבודיה לא נתפסה בתחילה כאזור חשוב מבחינה כלכלית. תקציב הממשלה הקולוניאלית התבסס בעיקר על גביית מיסים בקמבודיה כמקור הפיננסי העיקרי שלה, והקמבודים שילמו את המיסים הגבוהים ביותר לנפש בקרב המושבות הצרפתיות. מינהל לא יעיל ולפעמים לא יציב היה אופייני לשנים הראשונות של השלטון הצרפתי בקמבודיה. משמעותו הייתה שהתשתית והעיור גדלו בקצב נמוך בהרבה מאשר בווייטנאם, ונותרו המבנים החברתיים המסורתיים בכפרים. עם זאת, ככל שהמשטר הצרפתי התחזק לאחר מלחמת צרפת-סיאם, החלה התפתחות איטית בקמבודיה, שבה הרחיבו גידול אורז וגידולי פלפל לצמיחת המשק. כדי לטפח את היצוא, הוכנסו שיטות חקלאיות מודרניות, בעיקר על ידי יזמים קולוניאליים אשר קבלו קרקע במחוז בטמבנג (מערב). כמו תעשיית הרכב הצרפתית שגדלה מטעי גומי על ידי משקיעים צרפתיים. במהלך שנות העשרים של המאה העשרים נמשכה ההתפתחות הכלכלית, והורחבו גידולי התירס והכותנה. למרות ההתרחבות ההשקעה הכלכלית, עדיין המשיכו הקמבודים לשלם מיסים גבוהים ובשנת 1916 פרצו מחאות בדרישה להפחתת מיסים.
תשתיות ועבודות ציבוריות פותחו אף הן בזמן השלטון הצרפתי, ונסללו כבישים והונחו מסילות ברזל בשטח הקמבודי. בעיקר, קו הרכבת המחבר את פנום פן עם הגבול תאילנדי.
התעשייה פותחה מאוחר יותר, אך תוכננה בעיקר לעבד חומרי גלם לשימוש מקומי או לייצוא. כפי שנעשה בבורמה ובמלאיה על ידי הבריטים. זרים שלטו בכוח העבודה במשק בקמבודיה, עקב אפליה צרפתית נגד הקמבודים באיוש תפקידים כלכליים חשובים. וייטנאמים רבים גויסו לעבוד במטעי גומי ולאחר מכן מילאו תפקידים מרכזיים בכלכלה הקולוניאלית כמו בעסקים. הקמבודים הסינים המשיכו להיות מעורבים במידה רבה במסחר, אך תפקידים גבוהים יותר הועברו לידי הצרפתים.
הופעתה של הלאומיות הקמארית
שלא כמו בווייטנאם, הלאומיות הקמבודית נותרה שקטה יחסית במהלך רוב שלטון צרפת בעיקר בשל השפעה פחותה בתחום החינוך, שעזרה לשיעורי האוריינות בקמבודיה להישאר נמוכה ומנעה תנועות לאומניות כמו אלה שהתרחשו בווייטנאם. עם זאת, בקרב האליטה הקמבודית המשכילה הרעיונות המערביים של דמוקרטיה ושלטון עצמי, גם שחזור של שרידים כמו באנגקור ואט יצרו תחושה של גאווה ומודעות למעמד החזק של קמבודיה בעבר. גם בקרב הסטודנטים הקמבודיים למיעוט הווייטנאמים היה מעמד מועדף. בשנת 1936, הופיע עיתון שהטיף נגד צרפת, והקולוניאליזם. כמו כן רעיונות שדגלו בעצמאות החלו להתפתח ב־1940 בקרב הקמבודים בתאילנד, שחששו כי מעשיהם יובילו לעונש אם יפעלו במולדתם.
מלחמת העולם השנייה בקמבודיה
לאחר נפילת צרפת ב-1940 נשלטה קמבודיה ושאר הודו-סין הצרפתית על ידי ממשלת וישי הצרפתית, ולמרות הפלישה להודו-סין הצרפתית, איפשרה יפן לפקידים קולוניאליים צרפתים להישאר במושבותיהם תחת פיקוח יפני. בדצמבר 1940 פרצה המלחמה הצרפתית-תאילנדית ולמרות ההתנגדות הצרפתית לכוחות התאילנדים המגובים ביפן, אילצה יפן את השלטונות הצרפתיים לוותר על כמה מחוזות שהיו ברשותם לתאילנד.
התעמולה היפנית של "אסיה לאסיאתים" מצאה קהל אוהד בקרב הלאומנים הקמבודים, אף על פי שמדיניותה של טוקיו בהודו סין הייתה להשאיר את הממשלה הקולוניאלית אחראית. כאשר נעצר נזיר בודהיסטי בולט, פעיל פוליטי, על ידי השלטונות הצרפתיים ביולי 1942, נערכו הפגנות שדורבנו על ידי העיתון נגרוואטה, בדרישה לשחרורו. הם, כמו גם לאומנים אחרים, העריכו ככל הנראה את נכונותם של היפנים לתמוך בהם, משום ששלטונות וישי עצרו במהירות את המפגינים ונתנו לפאץ צ'ון, אחד מעורכי העיתון נגרוואטה, מאסר עולם. העורך השני, בן נגוק ת'אנה, נמלט מפנום פן לטוקיו.
נושא המושבות האירופיות באסיה היה בין הנושאים שנדונו במהלך המלחמה על ידי שלושת מנהיגי כוחות הברית: רוזוולט, סטלין וצ'רצ'יל בשלוש ישיבות הפסגה שהתקיימו בקהיר, בטהראן וביאלטה. בהתייחסות למושבה הגדולה ביותר בהודו, לחץ רוזוולט בחוזקה על הענקת עצמאות עד תום המלחמה, לחץ שהתנגד לו בתוקף צ'רצ'יל. לגבי מושבות לא בריטיות באסיה, רוזוולט וסטלין החליטו בטהראן שהצרפתים וההולנדים לא יחזרו לאסיה לאחר המלחמה. מותו של רוזוולט בטרם עת, עוד לפני סוף המלחמה, הביא להתפתחויות שונות מאוד ממה שרוזוולט ראה. הבריטים תמכו בהחזרת השלטון הצרפתי וההולנדי באסיה ואף ארגנו משלוח חיילים הודים תחת פיקוד בריטי למטרה זו.
במאמץ לגייס תמיכה מקומית בחודשים האחרונים של המלחמה, היפנים פיזרו את הממשל הקולוניאלי הצרפתי ב-9 במרץ 1945, וקראו לקמבודיה להכריז על עצמאותה בתוך אזור הפוליטי שלהם במזרח אסיה רבתי. ארבעה ימים לאחר מכן, המלך סיהנוק הכריז עצמאות לקמבודיה. בן נגוק תאן חזר מטוקיו במאי, והתמנה לשר החוץ. ב-15 באוגוסט 1945, ביום שבו נכנעה יפן, הוקמה ממשלה חדשה עם בן נגוק ת'אך המכהן כראש ממשלה. כאשר כוח של בעלות הברית תפס את פנום פן באוקטובר, תאנה נעצר על שיתוף פעולה עם היפנים ונשלח לגלות בצרפת. חלק מתומכיו עברו למערב קמבודיה, שהייתה תחת שליטה תאילנדית. שם הם התאגדו כפלג בתנועת הקמאר.
המאבק על אחדות הקמאר
מצבה של קמבודיה בסוף המלחמה היה תוהו ובוהו. צרפת החופשית, בפיקודו של הגנרל שארל דה גול, רצו לחזור לשלוט בהודו-סין, אם כי הם הציעו לקמבודיה ולפרוטקטורטים אחרים בהודו סין, מידה גדולה של שלטון עצמי. בהיותם משוכנעים שיש להם תפקיד תרבותי, הם ראו בעיני רוחם את השתתפותה של הודו-סין באיחוד הצרפתי של המושבות לשעבר. השתתפות בחוויה של האיחוד התרבותי הצרפתי. אולם לא האליטות המקצועיות העירוניות ולא האנשים הפשוטים נמשכו להסדר זה. עבור הקמבודים תקופת העצמאות הקצרה, ממרץ עד אוקטובר 1945, הייתה חשובה.
בפאנום פן, סיהאנוק, שפעל כראש המדינה, הועמד בעמדה עדינה של משא ומתן עם הצרפתים על עצמאות מלאה תוך כדי ניטרול פוליטיקאים ותומכי תנועת הגרילה קמאר איסארק ושל הקומוניסטים מתנועת וייט מין, שראו בו משתף פעולה צרפתי. בתקופה הסוערת בין השנים 1946 ו-1953, סיהאנוק הפגין כישרון מדהים של הישרדות פוליטית שקידמה אותו לפני ואחרי נפילתו מהשלטון במרץ 1970.
הקמאר איסראק הייתה תנועת גרילה הטרוגנית מאוד, שפעלה באזורי הגבול. הקבוצה כללה ילידים שמאלנים, שמאלנים וייטנאמים, לאומנים לא-מלוכניים (קמאר סרי) נאמנים לבן נגוק ת'אנג, ושודדים פשוטים שנצלו את הכאוס כדי להטיל אימה על תושבי הכפרים. אף על פי שמספרם עלה וירד בתקופה שלאחר המלחמה (מכה קשה הייתה הפלת ממשלה ידידותית של השמאל בבנגקוק ב-1947), ב-1954 שלט הקמאר איסראק, עם הוייט מין, על פי כמה הערכות, במחצית שטחה של קמבודיה.
ב-1946 אפשרה צרפת לקמבודים להקים מפלגות פוליטיות ולקיים בחירות לאספה מייעצת שתמליץ למלך על ניסוח חוקת המדינה. בשתי המפלגות הגדולות עמדו בראשותן נסיכים מלכותיים. המפלגה הדמוקרטית, בראשות הנסיך סיסוואט יוטבונג, דגלה בעצמאות מיידית, רפורמות דמוקרטיות, בממשלה ובפרלמנט. תומכיו היו מורים, עובדי מדינה, חברים פעילים פוליטית, הכהונה הבודהיסטית, ואחרים שדעותיהם הושפעו מאוד מהערעורים הלאומניים של נגארוואטה לפני סגירתה בידי הצרפתים ב-1942. דמוקרטים רבים הביעו אהדה לשיטות האלימות של תנועת הקמאר. המפלגה הליברלית, בראשות הנסיך נורודום נוריינד, ייצגה את האינטרסים של האליטות הכפריות הישנות, כולל בעלי קרקעות גדולים. הם העדיפו להמשיך בצורה כלשהי את היחסים הקולוניאליים עם צרפת, וקראו לרפורמה דמוקרטית הדרגתית. בבחירות האספה המייעצת שנערכה בספטמבר 1946, הדמוקרטים זכו ב-50 מתוך 67 מושבים.
ברוב מוצק באספה, הדמוקרטים ניסחו חוקה שתתבסס על נוסחה של הרפובליקה הרביעית הצרפתית. הכוח היה מרוכז בידי האספה הלאומית הנבחרת. המלך הכריז באי-רצון על החוקה החדשה ב־6 במאי 1947. אמנם הוא הוכר כ"ראש הרוחני של המדינה", אך הפחית במעמדו המלכותי. לא היה ברור עד כמה הוא יוכל לשחק תפקיד בפוליטיקה של האומה. סיהאנוק הפך את העמימות הזאת לתועלתו בשנים מאוחרות יותר.
בבחירות שהתקיימו בדצמבר 1947 לאספה הלאומית, שוב זכו הדמוקרטים ברוב גדול. למרות זאת, חלה התפוררות בתוך המפלגה. מייסדה, סיסוואט יוטבונג, מת ולא נראה יורש ברור. בתקופה שבין 1948 ל-1949, הדמוקרטים נראו מאוחדים רק בהתנגדותם לחקיקתו של המלך או למינויו. סוגיה מרכזית הייתה פתיחותו של המלך לעצמאות באיחוד הצרפתי, שהוצעה בטיוטת חוזה שהציעו הצרפתים בסוף 1948. לאחר פירוק האספה הלאומית בספטמבר 1949, הושגה הסכמה על ההסכם באמצעות חילופי מכתבים בין המלך סיהאנוק וממשלת צרפת. היא נכנסה לתוקפה חודשיים לאחר מכן, אם כי האישור הלאומי של האמנה מעולם לא הושג.
האמנה העניקה לקמבודיה את מה שסיהאנוק כינה "חמישים אחוזי עצמאות": על ידי כך, היחסים הקולוניאליים הסתיימו רשמית, והקמבודים קיבלו שליטה על רוב התפקידים המנהליים. לכוחות המזוינים הקמבודים ניתן חופש פעולה בתוך אזור אוטונומי שמנהל את המחוזות בטאמבנג וסיימרב, שהוחזרו מתאילנד לאחר מלחמת העולם השנייה. לצרפתים לא היו המשאבים לשליטה במחוזות אלה. קמבודיה עדיין נדרשה לתאם את ענייני מדיניות החוץ עם המועצה העליונה של האיחוד הצרפתי, וצרפת שמרה על מידה ניכרת של שליטה במערכת המשפט, המכס והכספים. השליטה על פעולות צבאיות מחוץ לאזור האוטונומי נותרה בידי הצרפתים. לצרפת הותר גם להחזיק בסיסים צבאיים בשטח הקמבודי. בשנת 1950 הוענקה לקמבודיה הכרה דיפלומטית על ידי ארצות הברית ועל ידי רוב המעצמות הלא קומוניסטיות, אבל באסיה רק מתאילנד ודרום קוריאה הם זכו להכרה.
הדמוקרטים זכו ברוב בבחירות האספה הלאומית השנייה בספטמבר 1951, והם המשיכו במדיניות התנגדותם למלך כמעט בכל החזיתות. במאמץ לזכות באישור פופולרי יותר, ביקש סיהאנוק מהצרפתים לשחרר את הלאומני בן נגוק ת'אנג מהגלות ולאפשר לו לחזור לארצו. הוא ערך כניסת ניצחון לפנום פן ב־29 באוקטובר 1951. זמן מה לאחר מכן הוא התחיל לדרוש נסיגה של הכוחות הצרפתיים מקמבודיה. הוא חזר על הדרישה הזאת בתחילת 1952 מעל גבי העיתון קמאר קרוק - עיתון שבועי שהקים. העיתון נאלץ להפסיק את הפרסום בחודש מרץ, ובן נגוק ת'אנה נמלט מהבירה עם כמה תומכים חמושים כדי להצטרף לתנועת המחתרת של הקמאר.
הדרך לעצמאות מדינית
ביוני 1952 הכריז סיהאנוק על פיטורי הקבינט שלו, השהה את החוקה, והשתלט על הממשלה כראש ממשלה. לאחר מכן, ללא סנקציות חוקתיות ברורות, הוא פיזר את האספה הלאומית והכריז על חוק צבאי בינואר 1953. סיהאנוק הפעיל את השלטון הישיר במשך כמעט שלוש שנים, מיוני 1952 עד פברואר 1955. לאחר פירוק האספה, הוא הקים מועצה מייעצת שתחליף את המחוקקים ומינה את אביו, נורודום סוראמאריט, כעוצר. במרץ 1953 נסע סיהאנוק לצרפת. לכאורה, הוא נסע בענייני בריאות, למעשה, הוא קיים מסע אינטנסיבי כדי לשכנע את ממשלת צרפת להעניק עצמאות מלאה. האקלים הפוליטי בקמבודיה באותה עת היה כזה שאם לא היה משיג עצמאות מלאה במהרה, האנשים היו צפויים להצטרף אל תנועת המחתרת של בן נגוק ת'אנה ואל קמאר איסראק, שהיו מחויבים לחלוטין להשגת מטרה זו. בפגישות עם הנשיא הצרפתי ועם פקידים בכירים אחרים, נתפס סיהאנוק כמפחיד יתר על המידה באשר לתנאים הפוליטיים הפנימיים בקמבודיה. הצרפתים גם אימצו את האיום הסמוי, שאם ימשיך לא לשתף פעולה, הם עשויים להחליף אותו. המסע נראה ככישלון, אך בדרכו הביתה דרך ארצות הברית, קנדה ויפן, פרסם סיהאנוק את מצוקתה של קמבודיה בתקשורת.
כדי להנציח את "מסע הצלב המלכותי לעצמאות", סיהאנוק, הכריז כי לא יחזור עד שהצרפתים יעניקו הבטחות לכך שתינתן עצמאות מלאה. לאחר מכן הוא עזב את פנום פן בחודש יוני כדי להיכנס לגלות עצמית בתאילנד. הוא היה לא רצוי בבנגקוק, ועבר לווילה המלכותית שלו ליד חורבות אנגקור במחוז סימראב. סימראב, שהיה חלק מהאזור הצבאי האוטונומי שהוקם ב-1949, היה בפיקודו של סגן אלוף לון נול, לשעבר פוליטיקאי ימני שהפך עם הזמן לבעל ברית של סיהאנוק בתוך הצבא. בבסיסם בסימראב תכננו המלך ולון נול בתוכניות התנגדות אם הצרפתים לא יעמדו בתנאים שלהם.
סיהאנוק עשה הימור גבוה, שכן הצרפתים יכלו בקלות להחליף אותו במלך גמיש יותר. עם זאת, המצב הצבאי הידרדר בכל רחבי הודו סין וממשלת צרפת, ב-3 ביולי 1953, הכריזה על עצמה כמוכנה להעניק עצמאות מלאה לשלוש מדינות קמבודיה, וייטנאם ולאוס. סיהאנוק התעקש על התנאים שלו, שכללו שליטה מלאה בהגנה הלאומית, במשטרה, בבתי המשפט ובעניינים הכספיים. הצרפתים נענו והמשטרה והרשות השופטת הועברו לשלטון הקמבודי בסוף אוגוסט, ובאוקטובר השתלטה המדינה על כוחותיה הצבאיים. המלך סיהאנוק, הפך לגיבור בעיני עמו, חזר לפנום פן בניצחון, ויום העצמאות נחגג ב-9 בנובמבר 1953. השליטה בעניינים נוספים הקשורים לריבונות, כגון ענייני הכספים והתקציב, הועברה למדינה הקמבודית החדשה 1954.
פלדנקרייז
פלדנקרייז היא שיטה שמטרתה שכלול היכולת של האדם. השיטה קרויה על-שם ממציאה, הד"ר לפיזיקה משה פלדנקרייז. בשכלול, התכוון פלדנקרייז לאפשר מקסימום תנועה, במינימום מאמץ, על ידי חוויית קונפיגורציות תנועה מגוונות ושינוי הרגלים הטבועים במערכת העצבים מתוך ניסיון חייו של כל אדם. ככלל, השיטה פונה לכל אדם המעוניין לשפר את תפקודו הגופני והנפשי. אולם בפועל לרוב הפונים אליה צרכים מיוחדים - מצד אחד חולים למיניהם, ומצד שני מצטיינים למיניהם. כך, השיטה מוכרת לרוב מחד גיסא כענף ברפואה המשלימה או האלטרנטיבית, ומאידך גיסא כצורת אימון מתקדם לספורטאים ואמני-במה.
כתבי משה פלדנקרייז
פלדנקרייז כתב שישה ספרים על שיטתו: הגוף והתנהגות בוגרת, פרקים בשיטתי, שכלול היכולת, מקרה נורה, העוצמה האישית, והנסתר שבגלוי. שניים מהם, העוצמה האישית והנסתר שבגלוי, נערכו וראו אור רק לאחר מותו. נוסף לספרים פרסם פלדנקרייז גם מאמרים על שיטתו. מאמרים אלה (בתוספת ראיונות שנערכו עם פלדנקרייז ותמלולי הרצאות שנתן) מכונסים בספר Embodied Wisdom: the collected papers of Moshe Feldenkrais.
חומר תיעודי
מאות מהשיעורים, פרטיים וקבוצתיים כאחד, שלימד משה פלדנקרייז מתועדים בפורמט וידאו או אודיו. השיעורים הקבוצתיים שהוקלטו אף תומללו והם זמינים גם בצורת טקסט. ניתן לרכוש את גוף החומר התיעודי ממקורות שונים, ביניהם איגוד הפלדנקרייז העולמי, והחנות Feldenkrais Resources.
פרסומים
מאות ספרים, מאמרים, בלוגים ואתרי אינטרנט עוסקים בשיטת פלדנקרייז. ניתן למצוא בהם הן חומר עיוני על השיטה, והן שיעורים מעשיים בשיטה.
מורים
נכון לשנת 2011, מספר המורים המוסמכים לשיטת פלדנקרייז בעולם כולו מוערך בכ-6,000, מתוכם כ-1,700 בגרמניה וכ-1,300 בארצות הברית.
שיעור פלדנקרייז טיפוסי עם מורה אורך כשלושת רבעי שעה, ויכול להתבצע במתכונת אישית או קבוצתית. במתכונת אישית השיעור הוא בלתי-מילולי ברובו: המורה מזין את התלמיד בגירויים תנועתיים ותחושתיים ועוזר לו להבחין בהבדלי איכות בין תבניות פעולה שונות הרלוונטיות לחייו, ולהטמיע את השינויים בהם הוא חפץ. במתכונת קבוצתית מתבצע אותו הדבר בדיוק, רק שאופן ההנחיה הוא מילולי, לא פיזי.
תמצית השיטה
שיטת פלדנקרייז שמה דגש על יכולתו יוצאת הדופן של האדם (ביחס למינים אחרים) ללמוד ולפעול על-פי מה שלמד. הלימוד עליו מדובר בשיטת פלדנקרייז אינו סכולסטי או אינטלקטואלי, אלא אורגני. סוג לימוד זה תופס את חלק הארי בשנים הראשונות לחיי האדם. כך לומד האדם לזחול וללכת, למשל; ללא הדרכה, ללא חינוך פורמלי, אלא באופן ספונטני. ברוב תרבויות העולם מקובל שצורת לימוד זו חשיבותה פוחתת ככל שהאדם מתבגר, ובמקביל עולה חשיבותו של החינוך הפורמלי. שיטת פלדנקרייז גורסת, לעומת זאת, שלימוד אורגני חיוני לחיים בריאים בכל גיל, לא רק בשנות הילדות המוקדמת. דגש זה אינו גורע מחשיבותו של החינוך הפורמלי, אלא להפך: אדם בריא יותר, בעל חיוניות רבה יותר, יגיע להישגים גבוהים יותר בכל אשר יפנה (ויהנה יותר מהישגיו).
חוק ובר-פכנר
חוק ובר-פכנר מתאר תכונה פיזיולוגית יסודית של האורגניזם האנושי: היות היחס בין שינוי בעוצמת גירוי לשינוי בעוצמת תחושת הגירוי לוגריתמי. כלומר, כשעוצמת הגירוי משתנה בטור גאומטרי עוצמת תחושת הגירוי משתנה בטור חשבוני. כך, למשל, כאשר עוצמת גירוי מסוים מוכפלת פי שלושה, עוצמת תחושת הגירוי עשויה לעלות בדרגה אחת בלבד, וכן הלאה. החוק מתאר גם את המכניזם של התופעה הידועה כסַף התחושה (Differential threshold): על מנת להנמיך את סף התחושה (להיות מסוגלים להרגיש שינויים יותר ויותר קטנים) יש להנמיך את עוצמת הגירוי ההתחלתי או להגביר את עוצמת השינוי. התופעה שכיחה מאוד בחיי היומיום. לדוגמה, זאת הסיבה שבאולם הקולנוע האורות כבויים והמסך גדול: כדי שנוכל לראות אותו יותר טוב. האולם גם מבודד אקוסטית והפסקול של הסרט מושמע בווליום גבוה: מאותה הסיבה בדיוק. כדי שנוכל לשמוע את הפסקול טוב יותר. זאת גם הסיבה ששיעורי פלדנקרייז, כעיקרון, יהיו איטיים, עדינים, ויתנהלו פעמים רבות על הרצפה, בשכיבה. כל זאת כדי לנטרל במידת האפשר את כוח המשיכה ולאפשר תחושה יותר ויותר דקה, להבחין בהבדלים יותר ויותר קטנים, בניואנסים, בבני ניואנסים וכן הלאה; ההבחנה במה שעד עתה לא היה מובחן היא המאפשרת שינוי. עתה ניתן לפעול אחרת, אם רוצים. כך על-פי שיטת פלדנקרייז.
הפיכות
הפיכות (Reversibility), לפי פלדנקרייז, היא הקריטריון המעשי הראשי לבחינת איכותה של פעולה או תנועה. הפיכות פירושה שפעולה או תנועה ניתנות לשינוי - הפיכת כיוון התנועה, עוצמתה, משכה, עד כדי הפסקתה המוחלטת - ללא כל צורך בהכנה מוקדמת, כלומר בצורה חלקה לגמרי.
מחקר מדעי של שיטת פלדנקרייז
בשנת 2012 התבצעה מטעם In Tech סקירה שיטתית של מחקרים מדעיים שנושאם שיטת פלדנקרייז. עורכת המחקר מצאה רק 59 מחקרים ראויים לציון, ומתוכם רק שניים העומדים בקריטריונים מדעיים מחמירים (דרגה 1). הדירוג הממוצע של גוף המחקר, לפי עורכת הסקירה, הוא 2.8 (בסקאלה של 1-5; כש-1 הוא הציון הגבוה ביותר). המחקרים שונים אלה מאלה גם בפרמטרים נוספים: גודל קבוצת המחקר, טווח הגילאים, הסוגיות הנבחנות וכו'. בין הסוגיות הנבחנות: השפעת שיעורים בשיטה על אנשים בריאים, על הסובלים מכאב כרוני, טרשת נפוצה, דיסטוניה, תסמונת קדם-ווסתית חמורה, הפרעות אכילה, פיברומיאלגיה, אלצהיימר, פציעות בעמוד השדרה או במוח, טנטונים, הפרעות נפשיות, מחלת פרקינסון, ועוד. עורכת המחקר מסכמת את ממצאיה כך:
קנאביס (סם)
קנאביס או קנבוס הוא סם פסיכואקטיבי, המופק מחלקים שונים של צמח הקנאביס. הקנאביס מכונה גם גראס, ויד (מאנגלית: grass, weed - דשא, עשב), מריחואנה (מספרדית מקסיקנית: Marijuana), חשיש, או גנג'ה (מהינדית: Ganja, गांजा) כאשר הכוונה היא בדרך כלל לפרחי הצמח. סם הקנאביס קיים בצורות עיבוד שונות, וצריכתו מתבצעת בדרך של עישון ושאיפה, אידוי או אכילה (לאחר עיבוד). השפעתו אורכת לרוב מספר שעות, והיא מתוארת לעיתים קרובות כמעצימת תחושות (לטוב ולרע) ומעוררת דמיון. תחת השפעת קנאביס מצטמצם תחום התודעה - המושפע עשוי להתרכז בדבר מה ולשכוח לחלוטין מן העולם שסביבו. מנגד רבים טוענים שמה שמצוי במוקד התודעה - בין אם מדובר בתחושה פיזית ובין אם מדובר בחוויה רגשית - מועצם במידה רבה.
החומרים הפעילים בסם הם חומרים ממשפחת הקנבינואידים, ובעיקר Δ-9THC (Delta-9-Tetra-Hydro-Cannabinol) ו-CBD. לחומרים אלו השפעות פסיכואקטיביות ופיזיולוגיות שונות.
השימוש בקנאביס ידוע עוד מהעת העתיקה, אך בתחילת המאה ה-20 חלה עלייה משמעותית בשימוש בו למטרות הנאה ולמטרות רפואיות. כיום, הקנאביס נצרך כסם למטרות הנאה וכתרופה למספר מחלות ותסמינים.
הקנאביס הוא הסם הבלתי-חוקי הנפוץ בעולם (נפוצים ממנו רק הסמים החוקיים - קפאין, ניקוטין ואתנול). הוא מוגדר ברוב מדינות העולם כסם שייצורו, מכירתו וצריכתו בלתי חוקיים; באמנות בינלאומיות המקובלות על רוב מדינות העולם, נקבע שאספקת קנאביס איננה חוקית, אך בתחילת המאה ה-21 כ-40 מדינות החלו במדיניות רשמית של אי-הפללה או לגליזציה חלקית של צריכתו, בדרך כלל תחת הגבלות על הכמות המותרת.
השפעות
לצד ההשפעות המשכרות של סם הקנאביס, יש לו השפעות פיזיולוגיות רבות, מהן הגורמות נזק, ומהן חיוביות. שימוש קבוע בסם כרוך בהגברת הסיכון לבעיות בריאותיות שונות, כמו דלקת סימפונות כרונית או ירידה ביכולות קוגניטיביות, וכן סכנת התמכרות פסיכולוגית, אף על פי שמחקרים שונים מראים שהתמכרות זו נמוכה ופחותה משמעותית מזו הנגרמת בעקבות שימוש בסיגריות ובאלכוהול, בין היתר, מפני שאלו האחרונים ממכרים גם פיזית. לקנאביס השפעות פיזיולוגיות חיוביות כסם נוגד הקאות וכסם להרגעת השרירים, ואף נעשה בו שימוש בכמה יישומים רפואיים.
עובדות אלו, יחד עם ההיבטים החוקיים הנוגעים לאיסור על השימוש בסם, וההתנגדות הקיימת לאיסור זה, הביאו לעריכת מחקרים רבים בנושא. הנטייה של מרבית צרכני הקנאביס להשתמש במקביל בסמים אחרים (כגון אלכוהול וטבק) מסבכת את עריכת המחקרים, הנדרשים לבודד את הקאנביס מגורמי נזק אפשריים אחרים. במדינות שבהן השימוש בקנאביס אסור, יש גם קשיים פוליטיים וחוקיים לערוך מחקרים מסודרים. על זאת יש להוסיף את האינטרסים של המעורבים בסוגיה, מצד התנועות הקוראות ללגליזציה של השימוש בסם, ומצד חברות התרופות הפועלות לצמצום צריכתו וגורמי אכיפת החוק, המקשים על שקלול הנתונים.
השפעות מידיות
טבען וחוזקן של ההשפעות המיידיות של צריכת קנאביס משתנות בהתאם לכמות, הזן, ההרכבה ומקור הצמח, שיטת הצריכה, תכונותיו הנפשיות והפיזיות של המשתמש (כמו סבילות אפשרית), וסביבת המשתמש בזמן הצריכה וההשפעה.
בהתאם לכך, אדם הצורך כמות סטנדרטית של קנאביס עשוי לחוות חלק מההשפעות הבאות (אפשר שלא):
אנשים שצורכים כמות גדולה של קנאביס עלולים לחוות חוסר התמצאות ודליריום, ועלולים לא לדעת היכן הם נמצאים, או באיזו שעה. בנוסף, מינונים גבוהים של קאנביס עשויים לגרום גם לתנודות חדות במצב הרוח, מחשבות מקוטעות, פרנויה, התקפי פאניקה, ורגשות של חוסר מציאות.
השפעות ארוכות טווח
לאחר עשרות שנים של מחקר בנושא, המחקר המקיף והעדכני ביותר שנעשה בנושא זה הוא דו"ח האקדמיה הלאומית למדעים, הנדסה ורפואה משנת 2017, שבחן את כל הספרות המחקרית שבוצעה במשך 20 שנה (כ-10,000 מחקרים), במטרה לסכם את כל מה שידוע למדע על הסכנות הבריאותיות של הקנאביס. דו"ח האקדמיה הלאומית הניב 100 מסקנות, שסווגו על פי רמת מהימנות, בין המסקנות שיש לגביהן ראיות חד משמעיות, דרך אלו שנתמכות בראיות מתונות בלבד, ועד להצגת השערות שלא נמצאו שום ראיות רציניות שתומכות בהן.
כך למשל, נכון לשנת 2017, ישנן ראיות חד-משמעיות שעישון קנאביס מגביר תדירות ותכיפות של סימפטומים של דלקת סימפונות. מחקרים מצאו ראיות מתונות שעשויות להצביע על כך שקנאביס מגביר תסמינים של מאניה והיפומאניה בקרב אנשים הלוקים בהפרעה דו־קוטבית, מגביר את הסיכוי להיווצרות הפרעת חרדה חברתית, מעלה במעט את הסיכוי לפתח דיכאון קליני, לצד סיכוי מוגבר למחשבות אובדניות, ניסיונות אובדניים וכן עלייה בסיכויי ההצלחה בעת ניסיון התאבדות. כמה מתופעות אלו ניכרות יותר בקרב משתמשים כבדים.
מצד שני, דו"ח האקדמיה הלאומית הראה שלא נמצאו שום ראיות רציניות המצביעות על עישון קאנביס כמעלה סיכון לסרטן, כל עוד הקנאביס לא מעורב בטבק.
מחקרים משלימים מצביעים על כך שקנאביס מגביר את הסיכוי לירידה בתפקוד קוגניטיבי למשך מספר חודשים לאחר תום השימוש, אך העדויות באשר להשפעה ארוכת טווח שאינה חולפת אינן מספקות מסקנה ברורה.
מבחינת תסמינים חיוביים, דו"ח האקדמיה הלאומית מצא ראיות חד משמעיות לכך ששימוש בקנאביס מסייע בטיפול בכאב כרוני למבוגרים, בשיפור הסימפטומים של תסמונת טרשת נפוצה, וכן בהקלה בבחילות ובהקאות הנגרמות על ידי כימותרפיה. המחקרים מצאו ראיות מתונות שעשויות להצביע על כך שקנאביס משפר את תוצאות השינה לטווח קצר אצל אנשים עם סוגים מסוימים של הפרעות שינה.
המחלוקת על הסכנה בשימוש בקנאביס
הנושא שרוי במחלוקת עזה ועתירת אמוציות הן מצד המתנגדים לשימוש והן מצד התומכים, מה שגורם לקושי בראייה אובייקטיבית של הדברים.
מחלוקת לדוגמה בין התומכים למתנגדים היא תוצאת מחקר שהתפרסם ב-2012, מחקר שהחל ב-1973 בהשתתפות 1,000 ילדים בני 13, כאשר רק אצל אלה שהחלו לעשן מריחואנה לפני שהגיעו לגיל 18 התגלתה ירידה ברמת האינטליגנציה. מסקנת החוקרים הייתה שהחומר פוגע במוח שנמצא בשלבי התפתחות. הועלתה ביקורת באשר לתקפות שיטת המחקר וממצאיו, ומחקר נגדי שהתפרסם ב-2014, שנערך בקרב 2,612 ילדים ובחן את נתוני ה-IQ של הנבדקים כאשר היו בני ובנות 8 – ושוב כאשר הגיעו לגיל 15 – ובו נלקחו בחשבון פקטורים נוספים כגון שימוש באלכוהול, עישון סיגריות, רקע משפחתי, היסטוריה התנהגותית, חינוך מוקדם ועוד. מחקר עדכני זה לא מצא מתאם בר מדידה בין שימוש מתון בקנאביס וירידה באינטליגנציה, אך מצא ירידה מעטה (3%) באינטליגנציה עבור משתמשים כבדים יותר שצרכו קנאביס לפחות 50 פעמים.
טיעונים נגד שימוש בקנאביס
ישנם מספר נימוקים נפוצים נגד השימוש בקנאביס, ורובם מתמקדים בסיכון להשפעות פיזיולוגיות או נפשיות שליליות. חששות נפוצים:
הסכנה העיקרית בטווח הקצר היא התקף פראנויה, המופיע בעיקר אצל משתמשים חדשים בקנאביס.
תאוריית סם המעבר והקשר לסמים אחרים
מאז שנות החמישים עלה החשש כי הקנאביס הוא "סם מעבר", שממנו עוברים המשתמשים לסמים קשים יותר כמו קוקאין והרואין. בין המחקרים שנערכו בנושא, יש התומכים בטענה זו, בעוד שאחרים לא מצאו לה ראיות.
מנגד, ישנן טענות הפוכות. תומכי הלגליזציה סבורים שעצם מעמדו הלא-חוקי של הסם מגביר עבור המשתמשים בו את הנגישות לסוחרים העוברים על החוק, וכך הוא דווקא מגדיל את הסיכוי לשימוש בסמים קשים. לטענתם של אלו, דווקא הלגליזציה תקטין את היכולת של הקנאביס לשמש כסם מעבר.
דו"ח האקדמיה הלאומית משנת 2017, שהוא המחקר המקיף ביותר שנעשה עד אז בנוגע להשפעות הקנאביס, מצא ראיות מתונות שעשויות להראות שקיים קשר בין שימוש קבוע של קנאביס לבין התמכרות לחומרים ממכרים אחרים, כמו סמים קשים, טבק או אלכוהול.
טיעונים בעד התרת הסם בחקיקה
צריכת סמים כמו אתנול וניקוטין היא מסוכנת ויכולה לגרום לנזקים חמורים יותר מאלו שנגרמים מצריכת קנאביס. אם סמים אלו הם חוקיים, אין סיבה שקנאביס לא יהיה חוקי.
שכיחות ההפרעות הפסיכוטיות בקרב צרכני קנאביס היא נמוכה מאוד ועומדת על כ-1%, ויתרה מכך, לא ברור האם הוא שונה מאותו האחוז באוכלוסייה שאינה צורכת את הסם. כמו כן, בניגוד למחקרים המראים קשר בין צריכת קנאביס לפסיכוזות, קיימים מחקרים המוכיחים כי אלו נגרמות דווקא מצריכת סמים אחרים (למשל, אלכוהול), בעוד שקנאביס דווקא עשויים לשמש כטיפול בפסיכוזות. עישון של קנאביס שאינו מעורב בטבק אינו מעלה את הסיכון לפריצת נפחת או סרטן. עם זאת, יש ראיות לכך שמעשני קנאביס כבדים עלולים לסבול מהשפעות שליליות כגון דלקת סימפונות או שיעול, בדומה למעשני טבק.
עד העת החדשה
בין הביולוגים, דוגמת ריצ'רד רג'לי בספרו "The Lost Civilizations of the Stone", יש הסכמה על כך שמקורו של צמח הקנאביס בהרי ההימלאיה. יש ראיות לעישון קנאביס כבר בתקופה הנאוליתית, למשל בזרעי קנאביס חרוכים שנמצאו במחתת-גחלים באתר קבורה נאוליתי. נתיניה של האימפריה הפרסית היו עורכים שריפות טקסיות של מדורות קנאביס עצומות, כדי לחשוף את עצמם, ואת השבטים השכנים, לעשן המדורה. קנאביס היה ידוע גם לאשורים, שקיבלו אותו מהשבטים האריים. הוא שימש אצלם לטקסים דתיים, ונקרא קוּנוּבּוּ - "התרופה לעצבות". במהלך חפירות ארכאולוגיות שנערכו בתל ערד נתגלה מקדש יהודאי מימי בית ראשון, ובו "שני מזבחות, בשמאלי הונחה לבונה שנשרפה באמצעות שומן מן החי, ואילו על המזבח השני הונח קנביס שגללי בעלי חיים שימשו כדלק הבערה שלו". השמאנים של הסקיתים והדאקים, שאף אליהם הגיע הסם מן השבטים האריים, היו שורפים את הפרח כדי להשרות טראנס.
עלי קנאביס יבשים נמצאו בצמידות למומיה בת 2,800 שנים של שמאן בשינג'יאן שבסין, משערים שמומיה זו השתייכה לשושלת שאנג.
השימוש בקנאביס היה ידוע בין בני המעמדות הנמוכים שהיו משתכרים ממנו בסוף היום, וגם בין בני הקאסטות הגבוהות שהשתמשו בו למטרות דתיות, וכתחליף לאלכוהול (האסור עליהם). מהודו התפשט השימוש בקנאביס כסם משכר לשאר אסיה ולמזרח התיכון. ישנם הטוענים כי השימוש בקנאביס במזרח התיכון בעת העתיקה התפתח במקביל לשימוש בהודו, אך הראיות לכך מצומצמות. בניגוד לעדויות הכתובות הרבות בספרי הדת ההודים, קיימים אזכורים מעטים של הסם בכתובים מהמזרח התיכון. במקרא אין השימוש האישי בסמים מוזכר כלל, ובכתבים היווניים קיימים רמזים בלבד לשימוש בקנאביס, ופירושם שנוי במחלוקת.
בימי הביניים התפשט השימוש בקנאביס (בעיקר בצורת חשיש) במזרח התיכון וחדר לתרבות האסלאמית. בשל האיסור הדתי על שתיית משקאות חריפים, החשיש הפך לסם נפוץ בקרב המוסלמים, ועודנו כזה. בשלב זה השימוש בקנאביס כסם עוד לא היה קיים באירופה, אך היה מוכר לאירופים כתופעה מזרחית: הפלישה הערבית לספרד במאה ה-10 חשפה את האירופים לסוד "סם הקסם מהמזרח". הסם זכה לתשומת לב מיוחדת בעקבות פעילות כת אל-חשישיון שסביבה נקשרו מיתוסים ואגדות רבות. על פי הנטען, חברי הכת הרבו לעשן חשיש לפני יציאתם לפעולות קרביות (כגון התנקשויות), ומכאן שמם.
במחקר היסטורי שערך זהר עמר, נמצא שהשימוש בחשיש לצורכי הנאה עד כדי התמכרות היה שכיח בארץ ישראל, בסוריה ובמצרים בימי הביניים, בעיקר בקרב הסופים. השימוש המופרז בסם שהופק מהחשיש יצר עם הזמן בעיה חברתית חמורה באסלאם. תחילה הוא היה מוגבל לחוג מיסטיקנים מצומצם, אך התפשט במהרה לחוגים נרחבים באוכלוסייה, בעיקר בקרב דלת העם. האורתודוקסיה המוסלמית ניסתה להילחם בתופעה זו, אך לא תמיד נחלה הצלחה.
המאה ה-19 וה-20
במהלך המאה ה-19 השתמשו האירופים בקנאביס בעיקר כתרופה לשיכוך כאבים (צמח הקנאביס שימש בייצור סיבים, והיווה גידול חשוב ומרכזי עבור תעשיית האריגים). כיבוש מצרים בידי נפוליאון היה הגורם העיקרי לחדירת השימוש בקנאביס כסם לאירופה. החיילים והמדענים שחזרו ממצרים הביאו עימם ידע על תכונותיו המשכרות, שיצר עניין ציבורי ומדעי. עם זאת, השימוש בסם בצרפת החל בקרב חוגים מצומצמים בלבד: אמנים, סופרים ואינטלקטואלים. השימוש העממי הנרחב במדינות המערב החל בארצות הברית.
את צמח הקנאביס גידלו בארצות הברית, כמקור לסיבים, עוד מראשית ההתיישבות המערבית בה. שימוש בצמח כסם הופיע בתחילת המאה ה-20. רבים מייחסים את החדירה הראשונים של השימוש להשפעתם של מהגרים מקסיקנים ושל נוכחותם של חיילים אמריקאים במרכז אמריקה. בשנות ה-20 וה-30 הוא נקשר בתרבות הג'אז, שרבים מאמניה הבולטים השתמשו בסם. בשנות ה-60 התרחב השימוש במהירות בקרב האוכלוסייה הצעירה, והיווה את אחד מסממניה של המהפכה התרבותית שהתרחשה בתקופה הזו וקודמה בין היתר גם על ידי ילדי הפרחים. התרחבות זו בשימוש, בארצות הברית, הקרינה על שאר ארצות המערב.
כתוצאה מתהליך ההתפשטות שהתרחש מסוף המאה ה-19 ובמהלך המאה ה-20, סם הקנאביס הפך מתופעה מקומית בהודו ובמזרח התיכון לתופעה כלל עולמית. השימוש נפוץ גם במדינות מפותחות, כמו אנגליה או גרמניה, וגם במדינות העולם השלישי (אפריקה, דרום אמריקה וכדומה). בד בבד עם התפשטות הסם, התפשטה ההתנגדות הממשלתית כנגדו והוא הפך לבלתי חוקי ברוב מדינות העולם.
במאה ה-21
במאה ה-21 קנאביס הפך לסם הלא חוקי הנפוץ ביותר בעולם.
עם התפתחות המסחר בקנאביס, החלו מגדלים לשנות את הסם כך שהשפעתו חזקה יותר ממה שהייתה בעבר. מחקר שבחן דגימות שהוחרמו בארצות הברית משנת 1995 ועד שנת 2014, הראה שעוצמת החומרים הפעילים בסם הקנאביס גדלה בערך פי 3 בתוך 20 שנים. מחקר זה העלה חששות שכיום, יותר מבעבר, שימוש בקנאביס עלול לגרום לתופעות שליליות חריפות, במיוחד בקרב מתבגרים.
שימוש למטרות דתיות או רוחניות
לקנאביס היסטוריה ארוכה של שימוש פולחני בכתות פרמקולוגיות (כתות המקדשות שימוש בסם כלשהו) ברחבי העולם. זרעי קנאביס שהתגלו על ידי ארכאולוגים בפאזיריק שברוסיה הסיבירית.
בישראל, שרידי קנאביס נמצאו על שני מזבחות בתל ערד המתוארכים למאה ה-8 לפני הספירה. החוקרים שגילו את השרידים הללו הציעו כי באותה התקופה נעשה שימוש בקנאביס בממלכת יהודה לשימוש פסיכואקטיבי פולחני.
סם אמת
המשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS), סוכנות מודיעין של ממשלת ארצות הברית שהוקמה במהלך מלחמת העולם השנייה השתמשה בקנאביס כסם אמת. סם האמת האפקטיבי ביותר שפותח במעבדות הסוכנות בבית־החולים סט. אליזבת' בתחילת שנות הארבעים היה מריחואנה מרוכזת שגרמה לנחקר להיות "משוחרר בלשונו וחופשי בשיתוף המידע שלו".
במאי 1943 רב-סרן ג'ורג' האנטר וייט ארגן פגישה עם אוגוסטו דל גראסיו, בריון של ברון הפשע הניו יורקי לאקי לוצ'יאנו. וייט הציע לדל גראסיו סיגריות של טבק מעורבב עם ריכוז THC ממריחואנה. דל גראסיו דיבר בפתיחות לאחר מכן על הלוגיסטיקה של עסקי ההרואין של לוציאנו. במקרה אחר הגדיל וייט את כמות ה-THC עד כדי כך שדל גראסיו התעלף לשעתיים.
דרכי העיבוד והצריכה של קנאביס
את צמח הקנאביס ניתן לעבד בכמה צורות:
מקור השם "מריחואנה" (Marijuana) הוא בכינוי המקסיקני לקנאביס. השם נפוץ בארצות הברית בשנות ה-30 והועדף על מקבילותיו, יש האומרים כחלק מתעמולה נגד השימוש בסם שניסתה לשייך את תרבות העישון להשפעה זרה ולא מקומית. אגדה אורבנית, כנראה חסרת בסיס, טוענת כי מקור השם בשתי בחורות מקסיקניות בשם מרי וחואנה. למריחואנה שלל שמות בסלנג הישראלי, כשבין המפורסמים שבהם: עשב, ירוק, ירק, גאנג'ה, ואחרים.