cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרטיזן בלגרד (הוקי קרח)
היסטוריה
מאוחר יותר, עקב עזיבתם של שחקנים מכריעים רבים, פרטיזן איבדה את הבכורה בליגה היוגוסלבית למועדונים הסלובניים באליפות. לאחר הפסקה ארוכה, זכתה פרטיזן בגביע בשנת 1966 ובשנת 1986 זכתה באליפות ובגביע ולכן העפילה לגביע אירופה: בסיבוב הראשון גברה על אלופת רומניה סטיאואה בוקרשט, אבל הפסידה בסיבוב השני לאלופת פולין פולוניה ביטום. הופעתה השנייה של פרטיזן בגביע אירופה הגיעה בשנת 1996. הקבוצה סיימה אחרונה בסיבוב הראשון, מאחורי סוקיל קייב, סטיאווה בוקרשט ולבסקי סופיה.
הרמיוני קורפילד
הרמיוני איסלה קוניגהאם קורפילד (באנגלית: Hermione Isla Conyngham Corfield; נולדה ב-19 בדצמבר 1993) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אנגלייה.
ביוגרפיה
קורפילד נולדה בלונדון, בתו של ריצ'רד קוניגהם קורפילד, ממשפחת קורפילד מצ'טוול הול, שרופשייר, ומעצבת החולצות אמה וויליס.
קריירה
קורפילד הופיעה לראשונה בסרט הקולנוע Colton's Big Night ב-2014 סצנה בסרט "50 נשיקות", בבימויו של סבסטיאן סולברג, שם היא מגלמת דמות בשם אנה.
בשנת 2015, היא שיחקה לצד איאן מקלן ולורה ליני בסרט הקולנוע מר הולמס, והופיעה בסרט "משימה בלתי אפשרית: אומת הנוכלים" עם טום קרוז.
קורפילד הופיעה עם פנלופה קרוז במסע פרסום עבור שוופס. בשנת 2014, היא לוהקה לתפקיד בסרט "נפילה" בתור גבריאל גיבנס.
בשנת 2016, היא הופיעה בסרט "גאווה ודעה קדומה וזומבים" בתור קסנדרה פת'רסטון.
בשנת 2017 היא הופיעה בסרטים "XXX: הילוך גבוה" לצד וין דיזל, "קינג ארתור: אגדת החרב" בבימויו של גאי ריצ'י, "מלחמת הכוכבים - פרק 8: אחרוני הג'דיי" בתפקיד טלי לינטרה, מפקדת הטייסת ובדרמת הטלוויזיה "The Halcyon" בתור אמה גרלנד.
בשנת 2018 היא שיחקה בסרט הקומדיה הבריטי "בית המטבחיים רולז" לצד אייסה באטרפילד, פין קול, מייקל שין, ניק פרוסט וסיימון פג.
קורפילד זכתה לשבחים מהמבקרים על הופעתה בסרט "Rust Creek", שיצא לאקרנים בבתי הקולנוע ב-4 בינואר 2019. בשנת 2020 שיחקה בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "We Hunt Together".
ניסים כהן (חוקר מינהל ומדיניות ציבורית)
ניסים (נסי) כהן (נולד ב-9 בדצמבר 1975) הוא פרופסור למינהל ומדיניות ציבורית ומדע המדינה באוניברסיטת חיפה. משמש כראש המרכז לניהול ומדיניות ציבורית באוניברסיטה.
ביוגרפיה
כהן נולד בשכונת הקטמונים בירושלים וגדל ולמד בשכונת רמות. לאחר שירותו הצבאי כקצין חי"ר השלים לימודי תואר ראשון בחוג למדעי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית. לאחר מכן השלים לימודי תואר שני ושלישי במחלקה למינהל ומדיניות ציבורית אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. את לימודי הפוסט-דוקטורט עשה באוניברסיטת ג'ורג' מייסון בווירג'יניה, ארצות הברית.
זכה בפרס קרן וולף לדוקטורנטים מצטיינים ובמלגת רוטשילד (יד הנדיב) ללימודי בתר-דוקטורט.
מחקריו עוסקים בעיקר בהיבטים רציונליים של מינהל ומדיניות ציבורית ומתמקדים ברפורמות במינהל הציבורי, יחסי פוליטיקאים-בירוקרטים, בירוקרטיה ברמת השטח, יזמות מדיניות, מדיניות חברתית ומדיניות בריאות.
פעילות מקצועית
בשנת 2020 פרסם עם רון צור, ראש מטה הרפורמה בשירות המדינה, דו"ח משותף ובו קראו לאימוץ מודל להערכת מדיניות ציבורית ברמת משרדי הממשלה והרמה הלאומית.
בין עיקרי הממצאים בדוח:
קישורים חיצוניים
מכתביו
קרל וילהלם, נסיך אנהלט-צרבסט
ביוגרפיה
קרל נולד ב-16 באוקטובר 1652 בצרבסט שהשתייכה לנסיכות אנהלט-צרבסט, ליוהאן השישי, נסיך אנהלט-צרבסט, ולסופיה אוגוסטה מהולשטיין-גוטורפ, בתם של פרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ ומריה אליזבת, דוכסית סקסוניה.
בשנת 1667 מת אביו יוהאן השישי, נסיך אנהלט-צרבסט, וקרל עלה לשלטון במקומו, אולם בשל היותו קטין, שלטה אמו כעוצרת עד לשנת 1674. קרל הורה על בניית טירת צרבסט וכנסיית סנט טריניטיס בעיר, אשר בנייתם הושלמה בשנת 1696. במשך שנים רבות התגורר קרל בעיר יבר. ב-3 בנובמבר 1718 מת קרל בצרבסט, ובנו יוהאן אוגוסט, נסיך אנהלט-צרבסט עלה לשלטון במקומו.
נכדתו של קרל - אוגוסטה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג, בתה של מגדלנה אוגוסטה, נסיכת אנהלט-צרבסט, הייתה אמו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
משפחתו
ב-18 ביוני 1676 התחתן קרל עם סופיה, דוכסית סקסוניה-וייסנפלס, בתם של אוגוסט, דוכס סקסוניה-וייסנפלס ומריה אנה ממקלנבורג-שוורין. ממנה היו לו 3 ילדים:
לייטון ביינס
לייטון ג'ון ביינס (באנגלית: Leighton Baines; נולד ב-11 בדצמבר 1984) הוא כדורגלן עבר אנגלי, ששיחק כמגן שמאלי בפרמייר ליג ובנבחרת אנגליה.
קריירה
ביינס החל את הקריירה בתור קשר שמאלי במחלקת הנוער של ליברפול. הוא אפילו ייצג את המועדון הליברפולי במספר מסגרות, אך החליט בגיל צעיר לעזוב את הקבוצה. לאחר התעניינות מצד וולברהמפטון וונדררס הוא החליט דווקא להצטרף למערך הנוער של וויגאן אתלטיק.
ביינס ערך את הופעת הבכורה שלו עבור וויגאן בשנת 2002, והיה חבר בסגל הקבוצה שזכתה באליפות הפוטבול ליג השנייה בעונת 2002-2003. בעונה שלאחר מכן, העפיל יחד עם וויגאן לליגת הפוטבול ליג. הוא היה שחקן הרכב קבוע בעונת 2004-2005, עונה שבסיומה וויגאן העפילה לפרמייר ליג, העפלת ליגה שלישית ברציפות שלו וקבוצתו. באותה העונה, ביינס כבש את שערו הראשון עבור המועדון, בבעיטה מטווח רחוק מול איפסוויץ' טאון. בפברואר 2005, ביינס חתם על הארכת חוזהו בוויגאן, על אף התעניינות של מועדוני פרמייר ליג שונים, לרבות מנצ'סטר יונייטד, ארסנל ואברטון, והאריך את חוזהו שנית לאחר עונת בכורה מרשימה שלו בפרמייר ליג. כאשר שיחק עבור וויגאן, ביינס פתח במשחק גמר גביע הליגה האנגלית בשנת 2006, בו הפסידה קבוצתו למנצ'סטר יונייטד.
ביולי 2007, ביינס דחה הצעת מעבר לסנדרלנד, שהציעה תמורת שירותו 6 מיליון פאונד, הצעה שוויגאן הסכימה לה. בחודש שלאחר מכן, חתם לייטון בשורות אברטון, תמורת סכום דומה. בעונתו הראשונה באברטון, לא היה שחקן סגל קבוע בקבוצתו החדשה, וסך הכל שותף ב-29 משחקים בכל המסגרות, בעקבות שהיה פצוע ויכולת טובה של שותפיו למערך ההגנתי של הקבוצה פיל ג'אגיילקה, ג'וזף יובו וג'וליאון לסקוט. בעונתו השנייה במועדון שותף בהרבה יותר משחקים. בעקבות פציעה של ג'וזף יובו, לסקוט תופקד כבלם וביינס תופקד יותר בעמדתו הטבעית כמגן שמאלי. בעונת 2008-2009, ביינס זכה במשך חודשיים רצופים בתואר "שחק החודש של המועדון". את שערו הראשון באברטון כבש ב-21 במרץ 2009, במשחק נגד פורטסמות', לאחר 57 משחקים (בכל המסגרות) ללא כיבוש. בחודש ספטמבר 2009, ביינס שימש לראשונה כקפטן אברטון, במהלך משחק במסגרת הליגה האירופית נגד המועדון היווני א.א.ק. אתונה. בעונת 2010-2011, ביינס שותף לאורך כל דקותיה של אברטון בפרמייר ליג לכל אורך העונה, וכבש שבעה שערים בכל המסגרות. בזכות תרומתו המשמעותית למועדון, הוא זכה בתוארי "שחקן העונה", "שחקן העונה מטעם השחקנים" ו"השער יפה של העונה" עבור אברטון.
בסיום עונת 2019/2020 פרש ביינס ממשחק פעיל.
נבחרת אנגליה
לאחר שווין ברידג' פרש מכדורגל בינלאומי, ביינס זומן לסגל הנבחרת האנגלית לראשונה במרץ 2009. הוא ערך את הופעת הבכורה המלאה שלו ב-3 במרץ 2010, במשחק באצטדיון ומבלי נגד נבחרת מצרים, כאשר שיחק את מלוא 90 הדקות בניצחון 3-1. הוא זומן לסגל הראשוני של 30 השחקנים של הנבחרת האנגלית לקראת טורניר הגמר של מונדיאל 2010 בדרום אפריקה, אבל לא נכלל בסגל הסופי שכלל רק 23 שחקנים. המשחק התחרותי הראשון של ביינס במדים הלאומיים של אנגליה, היה ב-4 ביוני 2011, לאחר שנכנס כמחליפו של אשלי קול הפצוע, במשחק המוקדמות ליורו 2012 נגד שווייץ.
מזרקת טריטון
מזרקת טריטון (באיטלקית: Fontana del Tritone) היא מזרקה בפיאצה ברבריני ברומא, ליד ארמון ברבריני. המזרקה נוצרה ב-1643 על ידי ג'ובאני לורנצו ברניני לכבוד פטרוניו האפיפיור אורבנוס השמיני ומשפחת ברבריני.
המזרקה מתארת טריטון, אל ים ושליח המצולות (בנו של פוסידון, אל הימים והאוקיינוסים, ושל הנימפה אמפיטריטה) - בן-ים, בעל פלג גוף עליון של אדם ופלג גוף תחתון של דג הניצב על צדפת-ענק הנישאת על זנבותיהם של ארבעה דולפינים. ראשו של הטריטון מונף אל על והוא לוגם מקונכייה שהוא מגיש אל שפתיו. לפי האמונה, הקונכייה היא כשופר, ותפקידה לשכך סופות וסערות. כאשר החלה סופה או סערה, נפטון היה פוקד על טריטון להרגיעה, והוא היה עושה זאת באמצעות תקיעה בשופר הקונכייה. מיתוס זה בא להסביר את תפקידו הפונקציונלי של האל ושליחו וסיועם לבני האדם. בין זנבות הדולפינים נמצא שלט האצולה של משפחת ברבריני (שלוש דבורים), עם נזר אפיפיורי ושני המפתחות מסמל הוותיקן. מי המזרקה מגיעים מאקוודוקט (אמת מים) אקווה פליצ'ה (Acqua Felice) ששוקמה בהוראת אורבנוס השמיני.
המזרקה נתנה את השראתה לפרק השני ("בוקר במזרקת טריטון") מן הפואמה הסימפונית "מזרקות רומא" מאת אוטורינו רספיגי (1916).
מעבר לכביש נמצאת מזרקה נוספת שנבנתה גם כן על ידי ג'ובאני לורנצו ברניני ובמימון האפיפיור אורבנוס השמיני, מזרקת הדבורים.
בריסיי
במריפילד נמצא מרכז תרבותי וכן בית אחוזה שנבנה בשנת 1724.
באי נמצא מרכז התמסורת המרכזי של איי שטלנד, המאפשר קליטת שידורי רדיו וטלוויזיה באי. תחנת המימסור ממוקמת בראש הפסגה הגבוהה באי - פסגת שומר ברסיי (the Ward of Bressay) שגובהה 226 מטרים מעל פני הים, והיא כוללת שתי אנטנות תקשורת שגובהן 50 מטרים.
המנון מאלי
מאלי (בצרפתית: Le Mali) הוא ההמנון הלאומי של מאלי. את המילים כתב סדו באדיאן קויאטה, והן מביעות רעיונות פטריוטיות ואחדות לאומית וכלל־אפריקאית. ההמנון הולחן על ידי בנזומנה סיסוקו, ומנגינתו היא בסגנון מארש אירופאי.
ההמנון אומץ רשמית ב-9 באוגוסט 1962 בחוק שמספרו 62-72. בטקסים ממלכתיים הוא מנוגן באופן מסורתי על ידי תזמורת משמר הרפובליקה של צבא מאלי.
The Jews in Egypt and in Palestine under the Fatimid Caliphs
The Jews in Egypt and in Palestine under the Fatimid Caliphs (בעברית: "היהודים במצרים ובארץ ישראל תחת שלטון הח'ליפים הפאטימיים") הוא שם ספרו של חוקר הגניזה הקהירית יעקב מאן, שיצא לאור לראשונה בשני כרכים, בין השנים 1920–1922. הספר מתבסס על תעודות ומסמכים מהגניזה הקהירית כדי לתאר את תולדות הקהילות היהודיות במצרים, ארץ ישראל וסוריה ואת העומדים בראשן, בזמן שלטון השושלת הפאטמית, החל משנת 969 לספירה (כיבוש מצרים על ידי הפאטימים) ועד לשנת 1204 (מותו של הרמב"ם), והוא החיבור המקיף הראשון שעשה זאת.
הרקע לספר והעבודה עליו
השם המלא של הספר הוא: The Jews in Egypt and in Palestine under the Fatimid caliphs, a contribution to their political and communal history based chiefly on genizah material hitherto unpublished (בעברית: "היהודים במצרים ובארץ ישראל תחת שלטון הח'ליפים הפאטימיים. פרקים בתולדותיהם הפוליטיות והציבוריות, המיוסדים בעיקרם על חומר מתוך ה'גניזה' שלא נתפרסם עד הנה"). הוא הראשון משלושת פרסומיו הגדולים של מאן, המתבססים על תעודות הגניזה הקהירית, ונחשב למחקר יסוד בתחום.
את הספר הקדיש מאן לרב הראשי של בריטניה, הרב יוסף הרמן הרץ, אשר מאן שימש מזכירו העברי, ושסייע בהוצאה לאור של הספר. בזכות התערבותו של הרב גרץ (ושל פרופסור ביכלר) גם נמנע מעצרו של מאן בתחילת מלחמת העולם הראשונה, ושליחתו למחנה מעצר לנתיני מדינות אויב באי מאן, שכן היה אותה עת נתין הקיסרות האוסטרו-הונגרית. מאן אף הורשה להישאר בלונדון, בזכות הרץ, ובתנאי שיופיע בתחנת המשטרה במועדים קבועים מראש, וכך יכול היה להתחיל בעבודת הדוקטורט, שהיוותה את הבסיס לספר. מאוחר יותר בוטלו תנאי ההתייצבות, לאחר שנוכחו לדעת שמאן איננו מסוכן.
מאחר שסבר כי פענוח תעודות הגניזה יוכל להוביל לגילוי מידע חדש על התקופה אותה הוא ביקש לחקור, החל מאן לבקר באופן קבוע, משנת 1914 ואילך, במוסדות אקדמיים בריטיים, אשר נודעו בזכות אוספי תעודות הגניזה שבבעלותם. בין היתר הוא ביקר באוסף טיילור - שכטר שבאוניברסיטת קיימברידג', בספריית המוזיאון הבריטי, ובספרייה הבודליינית שבאוניברסיטת אוקספורד. כמו כן ביקר באוסף מסמכי הגניזה של אלקן נתן אדלר. במהלך ביקוריו הוא קרא, העתיק, מיין, תארך ופירש כחמש מאות תעודות וקטעי תעודות שמצא שם ושסבר שהן רלוונטיות למחקרו; והצליח ליצור מסגרת כרונולגית של התקופה אותה חקר. לצורך עבודתו, הועמדו לרשותו של מאן חדר עבודה ועוזר מיוחד שסייע לו בעניינים טכניים ואחרים.
על עבודתו בחקר תעודות הגניזה כתב מאן:
מהדורות הספר
לאחר אישור הדוקטורט עוּבּדה העבודה לספר בן שני כרכים. בשנת 1920 יצא לאור הכרך הראשון של הספר, ובשנת 1922 יצא לאור הכרך השני. במועד ההוצאה לאור של הכרך הראשון התגורר מאן בלונדון ואילו בעת ההוצאה לאור של הכרך השני היה מאן כבר בבולטימור, עם זאת שני הכרכים יצאו לאור לראשונה בלונדון, בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד (Oxford University Press).
בהוצאת הספר סייעו כאמור הרב הרץ, וכן יעקב מוסרי (בעל אוסף הגניזה הגדול) והקהילות היהודיות במצרים.
בשנת 1926 כתב מאן לספר תוספת שנייה.
הדפסה שנייה של הספר יצאה לאור בשנת 1969. גם מהדורה זו יצאה לאור בלונדון, בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
שנה לאחר מכן, בשנת 1970, יצאה לאור המהדורה האמריקנית, שאיגדה את שני החלקים בכרך אחד וכללה הקדמה של גויטיין וכן את התוספת השנייה שכתב מאן. המהדורה האמריקנית יצאה לאור בניו יורק, בבית ההוצאה לאור של "כתב" (.Ktav Publihing House Inc).
אחרית הדבר
בשנים 1931 ו-1935 יצאו לאור שני כרכי מחקרו הגדול השני של מאן, Texts and Studies ("מקורות ומחקרים, בתולדות היהודים וספרותם"), המבוסס גם הוא על תעודות הגניזה. בין יתר הנושאים, עוסק הכרך הראשון בתיאור מצב הקהילות היהודית בארץ ישראל, במאה ה-11, ובמצרים, החל מהמאה העשירית עד המאה ה-15, ובאישים המרכזים שפעלו בזמנים אלה; ואילו הכרך השני עוסק בתולדות הקראים.
הספר מפנה את הקורא פעמים רבות למה שכתב מאן בשני כרכי ספרו על היהודים במצרים, וחוקר הגניזה שלמה דב גויטיין, רואה בו המשך ישיר של ספר זה.
הכרך הראשון
הכרך הראשון מכיל שישה פרקים, המתפרשים על פני 280 עמודים (ועוד XXXVII עמודים שנוספו לו במהדורה משנת 1970), כדלקמן:
הפרק הראשון עוסק בחמישים השנים הראשונות של שלטון הח'ליפות הפטימית במצרים והתבססותה; בתיאור הקהילות היהודיות במצרים, ארץ ישראל וסוריה בתקופת שלטונם של הח'ליפים השונים, החל מהח'ליף מעאד' אלמעז לדין אללה (953-975), ממשיכו הח'ליף אבו מנצור נזאר אלעזיז באללה (975-996) ובנו ויורשו ח'ליף אלחאכם באמר אללה (996-1021); בפירוט על האישים היהודים שעלו לגדולה בתקופה זו, פועלם וגורלם; וכן בזיהוי הגאונים ואישים נוספים הקשורים לגאונות הארץ ישראלית ותאור פועלם באותה התקופה.
המדובר בפרק קצר יחסית לתקופה בת חמישים שנה, בעיקר בשל הכמות הדלה יחסית של תעודות הגניזה, הקיימת לתקופה המדוברת.
הפרקים השני והשלישי מתארים את תקופתו של הגאון שלמה בן יהודה (1027-1051), מראשי ישיבת ארץ ישראל, על רקע תקופת שלטונם של הח'ליפים הפטימיים באותה העת; וכן את פועלם של אלופים וגאונים ארץ ישראלים נוספים.
על אף שמדובר בתקופה קצרה יחסית של 30 שנה, היא משופעת במקורות מן הגניזה ולפיכך מוקדשים לה שני פרקים ומעל לרבע מהכרך הראשון. בפרק זה הצליח מאן להעלות מתהום הנשיה של הגניזה תעודות על מפעלו של הגאון שלמה בן יהודה, שאך מעט היה ידוע עליו לפני פרסום חיבורו של מאן, ולחשוף - בפעם הראשונה - את התפקיד החשוב שהיה לגאונות הארץ-ישראלית בקרב הקהילות במצרים, ארץ ישראל וסוריה.
הפרק הרביעי עוסק בראשי ישיבת ארץ ישראל בתקופה שלאחר מותו של הגאון שלמה בן יהודה, ובמצב הקהילות היהודיות בארץ ישראל, בעיקר ברמלה, ירושלים, טבריה ואשקלון, וכן בסוריה. רוב הפרק מוקדש ליורשו של שלמה בן יהודה, הגאון דניאל בן עזריה (1051-1062) ולפועלו. בנוסף, מוזכרת תקופת גאונותו של יריבו וממשיכו הגאון אליהו בן שלמה הכהן (1062-1083) (שבזמנו עברה הישיבה מירושלים לצור, עקב כיבוש ירושלים על ידי הסלג'וקים), וכן נדונה תקופת גאונותו של בנו ויורשו, אביתר הגאון (1084-1109) (אשר בתקופתו הייתה ישיבת ארץ ישראל כבר בצור ומאוחר יותר בטריפולי).
בפרק החמישי יש בעיקר תיאור של הקהילות היהודיות במצרים, משנת 1050 עד לשנת 1204, שנת מותו של הרמב"ם, והאישים שהנהיגו קהילות אלו בתקופה זו. הפרק עוסק בעיקר בתיאור של שני האישים מהחשובים ביותר במהלך התקופה המדוברת, מבורך בן סעדיה (1075-1112) ושמואל בן חנניה (1140-1159). השניים היו ראשי הקהילות היהודית באזור, ונשאו בתואר "ראיס אליהוד" (נגיד היהודים, מוסד שחשף מאן לראשונה בספר זה), ובנוסף שימשו רופאי החצר של מספר ח'ליפים ששלטו בתקופת נשיאותם. הפרק עוסק גם בראשי ישיבת ארץ ישראל בתקופה שלאחר אביתר גאון, בעיקר במצליח בן שלמה, אשר ייסד את ישיבת ארץ הצבי במצרים, בשנת 1127, וכן ביורשיו. בחלק השלישי של הפרק ישנו דיון קצר על הרמב"ם ובנו אברהם, בעיקר על פי המקורות החדשים שנתגלו בגניזה בקשר אליהם.
הפרק הששי, האחרון, דן ומתאר את המבנה הארגוני של הקהילה היהודית, מסביר את התארים שנשאו אישים בתקופה זו ומפרט את סמכויות בעלי התפקידים בקהילה.
הכרך השני
הכרך השני הוא למעשה נספח לכרך הראשון, הוא בן 484 עמודים, ומורכב מחמישה פרקים, הנלווים לחמשת הפרקים הראשונים של הכרך הראשון. חמשת הפרקים-נספחים כוללים בעיקר העתקה של תעודות הגניזה (רובן בעברית), עליהן נסמך מאן במחקרו בכרך הראשון, הערות וכן דיון קצר לגבי חלק מהתעודות.
למהדורה שיצאה בשנת 1970, נכתבה כאמור הקדמה מאת גוטיין וצורפה התוספת השנייה (A Second Supplement) שכתב מאן בשנת 1926, והיא כוללת תעודות חדשות שחשף מאז פורסם הספר לראשונה.
חשיבותו
שלמה דב גויטיין, מבכירי חוקרי הגניזה בדור שלאחר מאן, פתח את ההקדמה שכתב למהדורה החדשה של הספר בהצהרה:
בהמשך הוא גם כתב כי:
חשיבות מחקרו של מאן נובעת ממספר סיבות: ראשית, העובדה שלאחר שנים רבות בהן היו מאות תעודות וקטעי תעודות מאוחסנים ללא סדר בעשרות ארגזים במספר מוסדות, הוא הצליח - בעבודה מאומצת ורבת שנים - לפענח ולמיין כחמש מאות מהתעודות שבאוספים הבריטיים הנזכרים לעיל; שנית, הוא תארך את התעודות וסידר אותן באופן כרונולוגי, ובאופן זה הצליח ליצור תמונה ברורה של תקופה היסטורית שלמה, שהשתרעה בעיקר בין השנים 1010–1240. תקופה היסטורית זו ידועה כאחת התקופות החשובות והמרכזיות ביותר בתולדות ישראל, בה חיו ענקי הרוח של העם היהודי ומנהיגיו, כגון רב סעדיה גאון, האי גאון, רבי יהודה הלוי, הרמב"ם ובנו אברהם. במהלכה של תקופה זו עוצבו רבים מעקרונות היסוד של היהדות בתחומים רבים, בין היתר, המקרא, התפילה ומחזור התפילה, המילונאות העברית, שירת החול והקודש העברית, פילוסופיה, אתיקה ומוסר, וכמובן בתחום ההלכה עצמה; ועם זאת עד למועד פרסומו של ספרו של מאן כמעט לא התפרסמו מקורות ישירים הקשורים אליה. עבודתו של מאן היא-היא העבודה הראשונה שהצליחה לסדר את המסגרת הכרונולוגית באופן כמעט רציף ולשפוך אור חדש עליה; ושלישית, גילוייו החדשים על חיי הקהילות היהודיות של אותה התקופה, בעיקר חשיבותה של ישיבת ארץ ישראל בקרב הקהילות היהודיות במצרים ומידת השפעתה עליהן, חשיפת פועלם של אישים ומנהיגים יהודים שכמעט ולא היה ידוע עליהם דבר לפני פרסום מחקרו, וכן גילוי מוסד הנגידות במצרים.
בשנת תשס"ב, הופיע מאמרה של החוקרת מרים פרנקל על המחקר ההיסטורי של יהודי ארצות האסלאם בימי הביניים. מאמר זה, שהתפרסם 80 שנה לאחר שיצא לאור הכרך השני של הספר של מאן, ולאחר שמחקר הגניזה התקדם באופן משמעותי וחלק גדול מהתעודות ההיסטוריות של הגניזה נחשף והתפרסם במאות מאמרים וספרים, בוחן את ספרו של מאן ופועלו בחקר הגניזה בכלל, בפרספקטיבה רחבה יותר. על אף חלוף הזמן, משבחת פרנקל כקודמיה את עבודתו של מאן, בפרט על היותו החלוץ ההולך לפני המחנה, ומציינת כי:
הביקורת עליו
חוקר אחר, בן ציון הלפר טען במאמר ביקורת נוסף על הספר, משנת 1923, כי מאן חסר "כישרונות בלשניים" של היסטוריונים גדולים, ובעיקר התכוון לצבי גרץ.
חוקר נוסף, רפאל מאהלר, כתב גם הוא מאמר ביקורת על הספר, שיצא לאור בסוף שנות השלושים. במאמר שיבח מאהלר את עבודתו של מאן ובפרט את יכולתו לפתור בעיות מתודלוגיות בהן נתקל במהלך כתיבת החיבור, אולם ביקר את הגישה האידיאליסטית בה נקט.
גם אליהו אשתור, בערך שכתב על יעקב מאן באנציקלופדיה העברית, הביע הערכה רבה למאן ולהישגו בספר זה, אם כי ביקר אותו אף הוא, על התעלמותו מתעודות ערביות והתמקדותו בתולדות הקהילה היהודיות בלבד.
גויטיין עצמו הודה, בהקדמה שכתב למהדורה האמריקנית של הספר משנת 1970, כי על אף חשיבותו הרבה של הספר וחידושיו, יש לזכור שמדובר באחד המחקרים הראשונים בתקופה זו ומאז הורחבו הנושאים בהם דן מאן לאין ערוך. אחת מהדוגמאות בהן הוא משתמש לביסוס לדבריו היא הפרק על הקהילה היהודית, לה הקדיש מאן 29 עמודים בכרך הראשון של ספרו, בעוד שגויטיין עצמו כתב על כך כרך שלם, בן 633 עמודים, בסדרת ספריו המבוססת על כתבי הגניזה, חברה ים-תיכונית.
אף החוקרת מרים פרנקל, שכאמור קבעה כי אכן מדובר בספר חשוב ביותר, סבורה שעבודתו של מאן היא רק:
יתירה מזאת, טוענת פרנקל:
פרנקל תולה זאת בעובדה שחשיפת התעודות היוותה עבור מאן אתגר אינטלקטואלי גרידא, וטוענת כי לא היה מוּנע מתוך עניין אמיתי בקהילות היהודיות בארצות האסלאם. "גישה טכנית" זאת, מנעה מהגילויים המרעישים שפרסם או מחיי הקהילה התוססים כפי שהם עולים מתוך התעודות שחשף ופענח, לבוא לידי ביטוי בדרך הראויה והנכונה במחקר שהתבסס על התעודות, בכרך א' של ספרו.
ערוץ דיסני (צרפת)
ערוץ דיסני הוא ערוץ ילדים צרפתי הנמצא בבעלות חברת וולט דיסני. הערוץ הושק ב-22 במרץ 1997 ומשדר מאז את תוכניות דיסני השונות.
היסטוריה
ערוץ דיסני צרפת הושק ב-22 במרץ 1997. ב-2 בנובמבר 2002 התרחבו שידורי דיסני במדינה עם השקת שלושה ערוצים נוספים: דיסני Toon, דיסני Playhouse (כיום ערוץ דיסני ג'וניור) וערוץ דיסני +1. בספטמבר 2007 הושק ערוץ דיסני Cinemagic.
ב-1 באפריל 2011 הושק ערוץ דיסני גם על פלטפורמות ה-IPTV.
ב-29 ביוני 2015 הופסקו שידורי הערוץ בבלגיה, עקב השקת גרסה בלגית מלאה לשידורי דיסני בבלגיה. במהלך שנת 2018 בוטלה גרסה זו ושבו השידורים בצרפתית לבלגיה, עקב רייטינג נמוך.
שידורי הערוץ
הערוץ משדר מאולפנים הממוקמים בדיסנילנד פריז.
הנסיגה הגדולה למארן
הנסיגה הגדולה למארן, המכונה גם הקרב על הגבולות, התרחשה באוגוסט ובתחילת ספטמבר 1914, סמוך לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. קרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה החלו בפלישה גרמנית, שעיקרה איגוף דרך בלגיה ולוקסמבורג, ולאחריו חדירה לצרפת מצפון. הצרפתים, אשר באותו שלב ניגפו כמעט בכל התנגשויותיהם עם הגרמנים, נסוגו תחת הלחץ, אם כי צבאם לא התמוטט. אחרי קרב מונס וקרב סן קנטן, בהם הצרפתים, וכוחות בריטיים קטנים, עכבו מעט את הגרמנים, החלה נסיגה רצופה של כוחות מדינות ההסכמה, עד לנהר המארן ואף מעבר לו. בשלב זה, בתחילת ספטמבר, הם הפכו פניהם אל האויב, עצרוהו, ואף הסיגו אותו מרחק ניכר צפונה.
ערוץ דיסני (צרפת)
בכבלים
ערוץ דיסני צרפת זמין בטלוויזיה בכבלים באמצעות מספר שירותי טלוויזיה בכבלים. Numericable משדרת את הערוץ בצרפת, ובשווייץ הוא משודר על ידי חברת Swisscom. בבלגיה, ערוץ דיסני צרפת זמין ב-VOD בבריסל וב-ולוניה.
הנסיגה הגדולה למארן
רקע - תוכנית שליפן, תוכנית 17 וסדר הכוחות
הן גרמניה והן צרפת ערכו תוכניות מפורטות, אשר עודכנו לעיתים תכופות, למקרה של מלחמה ביניהן. הגרמנים הפעילו את צבאם, למן הרגע הראשון ללחימה, על פי תוכנית שליפן, תוכנית לפלישה לצרפת דרך בלגיה ולוקסמבורג, תוך עקיפת הביצורים החזקים שבגבולם המשותף עם צרפת. הצרפתים, כתגובה, הפעילו מצדם את תוכנית 17, תוכנית גמישה לגיוס ולעריכת כוחות, בהתאם לתנועות הגרמנים. לגרמנים היו בחזית המערב, בעת שהחלו הקרבות, שבע ארמיות, לעומת חמש של הצרפתים.
ערוץ דיסני (צרפת)
בלוויין
ערוץ דיסני צרפת זמין גם באמצעות שירותי הטלוויזיה בלוויין באזורים דוברי צרפתית ובמדינות דוברות צרפת.
הנסיגה הגדולה למארן
המערכה על הגבולות
קרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה החלו ב-4 באוגוסט 1914, כאשר פלשה גרמניה לבלגיה וללוקסמבורג הנייטרליות. הפרת הנייטרליות של בלגיה הביאה להצטרפות בריטניה למלחמה לצד צרפת. על אף ההתנגדות הבלגית העזה בעיר המבוצרת לייז', התנגדות שלא נצפתה מצד הגרמנים שהטילו מצור על העיר, הצליחו הגרמנים לכבוש את העיר באמצעות הארטילריה הכבדה שהפעילו כנגד הביצורים. לאחר נפילתה של לייז' בידי הגרמנים, ב-16 באוגוסט, נסוגו הבלגים לכיוון אנטוורפן, עליה דילגו הגרמנים בהתקדמותם, ונאמור, אותה כבשו הגרמנים ב-23 באוגוסט לאחר הטלת מצור נוסף.
במקביל לפלישה הגרמנית, החל מן ה-7 לחודש, תקפו הצרפתים בגבול גרמניה-צרפת במטרה לכבוש את חבל אלזס-לורן, שנכבש על ידי הגרמנים במלחמת צרפת–פרוסיה. הגרמנים נסוגו אט אט, במטרה למשוך את הצרפתים וללכוד אותם בתנועת מלקחיים בהתאם לתוכנית שליפן, תוך שהם מסבים לצרפתים אבדות רבות. בהמשך, התקפות אלה נהדפו על ידי הגרמנים, שהחל מסוף אוגוסט אף המשיכו וחדרו לשטח צרפת גם באותה גזרה. משבטלו היכולת, כמו גם הצורך, לתקוף את הגרמנים בגזרה זו, הרמטכ"ל הצרפתי, ז'וזף ז'ופר, העביר חלק מן הכוח שאל מול הגבול הגרמני מערבה, עשרים אוגדות רגלים ושלוש אוגדות פרשים, אל מול הכוח הגרמני אשר ערך את האיגוף מכיוון בלגיה. הבריטים החלו לשגר חילות משלוח כדי לסייע לצרפתים ולבלגים, אך בשלב זה של המלחמה היה ביכולתם לשלוח רק אוגדות ספורות, ורוב נטל הלחימה כנגד הגרמנים, בחזית המערב, נפל על הצרפתים. הבלגים, שכמעט כל ארצם נכבשה במהלך אוגוסט, החזיקו מעמד בפינתה הדרומית מערבית של ארצם, בסיוע הצרפתים והבריטים.
הגרמנים התקדמו לעבר צפון צרפת בחציו השני של חודש אוגוסט. בסדרת קרבות שנערכו בין הצבא הגרמני לבין הצבא הצרפתי וחיל המשלוח הבריטי, אשר נקראו בשם הכולל המערכה על הגבולות, ושהמרכזיים בהם היו קרב שרלרואה, ב-21 לחודש, וקרב מונס, ב-23 לחודש, ניצחו הגרמנים, אם כי עוכבו במידת מה, והכוחות הצרפתיים והבריטיים נסוגו דרומה ומערבה. הוא הדין בקרב לה קאטו ב-26 באוגוסט. עם זאת, הנסיגה הייתה מסודרת יחסית, ומשמר עורפי של צבאות מדינות ההסכמה עיכב מעט את הגרמנים וגרם להם אבדות. בנוסף, ערכו כוחות מדינות ההסכמה כמה התקפות נגד, כמו למשל, קרב סן-קנטן (1914), ב-29 וב-30 באוגוסט, שאף הוא עיכב מעט את הגרמנים. כך, צבאות מדינות ההסכמה שמרו על כושר לחימתם.
הפער בחזית הגרמנית
הכנף הימנית של ההתקפה הגרמנית, זו שערכה את האיגוף דרך בלגיה וצפון מערב צרפת המשיכה להתקדם לכיוון פריז. בניסיון לאגף את הכוחות הצרפתיים הנסוגים מהמלחמה בגבול גרמניה-צרפת, פנו הארמיות הראשונה והשנייה של צבא גרמניה (הארמיות הגרמניות מוספרו 1 עד 7 מימין לשמאל, כלומר, ממערב למזרח) לכיוון דרום-מזרח. תנועה זו חשפה את האגף הימני של הארמייה הראשונה. מפקד צבא צרפת, גנרל ז'וזף ז'ופר, שם לב לטעות טקטית זו והורה לארמייה השישית הצרפתית, שהוקמה זה עתה בחיפזון, לתקוף יחד עם חיל המשלוח הבריטי את האגף הימני של הארמייה הראשונה הגרמנית. מפקד הארמייה הראשונה הגרמנית, אלכסנדר פון קלוק, גילה את ההתקדמות הצרפתית-בריטית, והחל לפנות מערבה כדי לפגוש את הארמייה השישית הצרפתית, ובה תשע אוגדות רגלים ושתי אוגדות פרשים, ואת חיל המשלוח הבריטי פנים מול פנים.
מהלך הקרב
בפנייתה מערבה כדי לפגוש בכוחות הצרפתים-בריטיים פנים מול פנים, פתחה הארמייה הראשונה הגרמנית פער של 50 ק"מ בינה לבין הארמייה השנייה, בפיקודו של קרל פון בילוב. מטוסי תצפית של מדינות ההסכמה הבחינו בפער זה, ודיווחו למפקדים בשטח. המפקדים הצרפתים ניצלו פער זה במהרה, וכתוצאה מכך נכנסה הארמייה החמישית הצרפתית, בצירוף חיילים מחיל המשלוח הבריטי, בין הארמיות הגרמניות הראשונה והשנייה, כאשר האגף הימני שלה (הדרום-מזרחי) תוקף את הארמייה השנייה.
הכוחות הגרמניים היו קרובים להשגת פריצת דרך נגד הארמייה השישית המכותרת בין 6 ל-8 בספטמבר, אך הארמייה השישית קיבלה ב-7 בספטמבר תגבורת של 6,000 חיילי מילואים רגליים צרפתים שהוסעו על ידי מוניות צרפתיות מפריז. בליל 8 בספטמבר הנחיתה הארמייה החמישית בפיקודו של לואי פראנשה ד'אספרה מתקפת פתע נגד הארמייה הגרמנית השנייה, מתקפה שהרחיבה את הפער בינה לבין הארמייה הגרמנית הראשונה.
ב-9 בספטמבר היה נראה כי הארמיות הגרמניות עמדו בפני כיתור והשמדה. למשמע ידיעות אלה לקה הגנרל פון מולטקה בהתמוטטות עצבים ופקודיו הורו על נסיגה גרמנית לנהר האן לצורך התארגנות מחדש. הכוחות הצרפתיים-בריטיים רדפו אחר הכוחות הגרמנים הנסוגים, אך התקדמותם, בשלב זה, אשר כונה המירוץ אל הים, הייתה איטית יותר מהנסיגה הגרמנית. הדבר אפשר לגרמנים להתחפר צפונית לנהר האן.
אחרית דבר
ניסיונות של הצרפתים לאגף את הגרמנים ממערב וניסיונות הנגד של הגרמנים, בעת 'המרוץ אל הים', לא צלחו. קו החזית התייצב לארבע השנים הבאות למן גבול צרפת-שווייץ ועד לפינתה הדרומית-מערבית של בלגיה. הלחימה לאורך אותו קו, אשר היו לה מאפיינים רבים של לוחמת מצור, כונתה מלחמת החפירות. במהלך הניסיונות של שני הצדדים לשבור את הקיפאון סבלה צרפת אבדות עצומות. המצב לא היה שונה בהרבה באשר לבריטניה ולגרמניה, שלחמו גם הן באותה חזית.
Ain't My Fault
Ain't My Fault (בעברית: זו לא אשמתי) הוא סינגל של הזמרת השוודית זארה לארסון, שיצא ב-2 בספטמבר 2016. השיר מופיע באלבומה השני, So Good. בגרסת הרמיקס של השיר, שיצאה מאוחר יותר בהמשך השנה, מופיע הראפר האמריקאי ליל יאכטי. השיר גם מוצג במשחק הריקודים, Just Dance 2017. נכון ליוני 2021, לשיר יש יותר מ-377 מיליון השמעות בספוטיפיי.
ביקורת
רובי דוו, מ-Idolator, אמר כי השיר הוא "סטיה סקסית מהצלילים הקודרים של 'Never Forget You' וממפוצץ הפופ החצוף של "Lush Life". הוא גם אמר כי השיר היא "באנג'ר ריהאנה" ו-"פנינה רטובה". העיתונאי נולאן פיני, מאנטרטיינמנט ויקלי, אמר כי השיר "נועז" ו-"מוכן למועדון".
אנט קונטאבייט
אנט קונטאבייט (באסטונית: Anett Kontaveit; נולדה ב-24 בדצמבר 1995) היא טניסאית מקצוענית אסטונית. בשיאה דורגה במקום השני בעולם (6 ביוני 2022) בדירוג ה-WTA וכיום (17 באוקטובר 2022), מדורגת במקום שלישי בעולם.
הנוער הערבי החלוצי
תנועת הנוער הערבי החלוצי (בערבית: الشبيبة العربية الطلائعية, בתעתיק: א-שביבה אל-ערבייה א-טלאאעייה) הייתה תנועת נוער שפעלה בקרב ציבור ערביי ישראל בעיקר בנצרת, חיפה וואדי עארה בשנות החמישים. התנועה הוקמה על ידי השומר הצעיר ומפ"ם בראשית שנות החמישים במטרה לשיתוף פעולה ערבי-יהודי בבניית הארץ על בסיס מעמדי של מעמד הפועלים, שבכוחו, כך סברו, לגשר על פערי הלאום. במסגרתה גם יצאו מאות צעירים ערבים להכשרה בקיבוצי השומר הצעיר.
התנועה
בשיא פעילותה של התנועה, בשנת 1960, היו בה 45 קינים בכפרי הערבים בישראל וכ-1,800 חניכים.
לבוש התנועה היה חולצה כחולה עם שרוך לבן ("חולצה שוֹמֵרית") וכאפייה. היה לה סמל משלה וסיסמתה הייתה "חזק ונאמן" (שינוי מסיסמת השומר הצעיר "חזק ואמץ").
אף על פי שהכוונה המקורית הייתה הקמת קיבוץ ערבי או משותף, התוכנית הייתה למעשה אוטופית ולא צלחה. היא נתקלה בהתנגדות בשל כוונת המדינה להקצות קרקע להתיישבות יהודית והתנגדותה לאפשר זאת למען התיישבות ערבית. לבסוף הקימו בוגרי התנועה קואופרטיבים אחדים ביישוביהם בתמיכת מרכז הקואופרציה של ההסתדרות הכללית.
התנועה לא האריכה ימים. עם תום תקופת הממשל הצבאי היא נחלשה משמעותית, גם בשל התגברות התודעה הלאומית בקרב הצעירים הערבים על רקע עליית הנאצריזם בעולם הערבי. עד שנות השמונים התקיימה התנועה במתכונת מצומצמת כ"תנועת הנוער הערבית". בשנת 2004 התפרקה תנועת הנוער הערבית, ובשנת 2006 התקבלה החלטה משותפת לקיים את התנועה כחטיבה אוטונומית בתוך תנועת השומר הצעיר בשם אג'יאל.
הכשרה בקיבוצי השומר הצעיר
במסגרת התנועה, החל מ-1951, יצאו מאות צעירים ערבים ישראלים בקיבוצי השומר הצעיר לתקופות ממושכות על מנת לקבל שם הכשרה חקלאית ואידאולוגית. היה זה יישום של סיסמת השומר הצעיר "ציונות, סוציאליזם ואחוות עמים". בין מובילי היוזמה בשומר הצעיר היו המזרחן אהרן כהן ומדריך הנוער אברהם בן צור.
הצעירים הערבים גרו בקיבוצים, למדו עברית, עבדו והשתתפו בפעילות החברתית והפוליטית. בפועל היה הדבר בניגוד למגבלות שהטיל הממשל הצבאי על ערביי ישראל, שאסרו עליהם לצאת את כפריהם ללא היתר. לפחות במקרה אחד, בקיבוץ יקום, גירשו חברי הקיבוץ שוטרים צבאיים שהגיעו כדי ללכוד את החניכים הערבים. בקיבוצים למדו החניכים עברית. חלקם קיבלו שמות עבריים. מעטים התחתנו עם נשים יהודיות.
לחניכים שיצאו לקיבוצים היו מניעים שונים: בעוד שחלקם קיוו לבסס שיויון ושיתוף, היה המניעים של אחרים כלכלי - להתפרנס ולצאת מהמציאות הכלכלית הקשה ששררה באותו זמן בכפריהם עקב אילוצי הממשל הצבאי. המפגש של חלקם עם החברה היהודית - שאותה הכירו עד אז דרך מנגנון הממשל הצבאי - היה לא קל. גם חלק מבני משפחותיהם של החניכים התנגדו ליציאתם אל הקיבוצים היהודים. חברי הקיבוצים מצדם התמודדו עם דעות קדומות אודות החברה הערבית כאשר קלטו את החניכים הערבים. חלק מהחניכים הערבים טענו שלמרות השאיפה לשיויון, בפועל הם לא זכו תמיד בקיבוצים ליחס שוויוני, וגם הופלו לרעה לעומת ילדי חוץ יהודים שנקלטו בקיבוצים.
לתוכנית ההכשרה הייתה השפעה של ממש על עתידם של החניכים ושל בני משפחותיהם. רבים מהחניכים הערבים בקיבוצים המשיכו בפעילות פוליטית לאחר ששבו ליישובי המוצא שלהם. רובם הצטרפו למפ"ם. כמה מהם הגיעו לתפקידים בכירים בשלטון המקומי. כמה מהחניכים זכו בזכות ההכשרה בקיבוצים ולימוד השפה העברית לקרש זינוק ללימודים גבוהים ולהתקדמות חברתית וכלכלית. ביניהם היו עטאללה מנצור, לימים עיתונאי בעיתון הארץ וחבר הכנסת מסיעת מרצ וליד צאדק.
יומן קולנוע
יומן קולנוע הוא יומן אירועים מצולם שנהוג היה בעבר להקרינו בבתי הקולנוע לפני הקרנת הסרט, וכן בבתי קולנוע שעסקו רק בהקרנה של יומני קולנוע.
יומן הקולנוע היה יומן אירועים מצולם בן כעשר דקות, שהוקרן בבתי הקולנוע לפני הקרנת הסרט העיקרי. היומן ימיו כימי הקולנוע והיה מוקרן בבתי הקולנוע עוד מימי הסרט האילם, ה"ראינוע". היומן היה אקטואלי ושיקף את אירועי השבוע שחלף. בימים שלפני היות הטלוויזיה הייתה ליומן השפעה עצומה על קהל הצופים, שחזה באופן מוחשי באירועים הפוליטיים, הצבאיים והתרבותיים בעולם וכן באירועי הספורט. לשיא השפעתו הגיע היומן בימי מלחמת העולם השנייה כאשר צילומי הקרבות מכל החזיתות הוקרנו בפני הקהל בעורף.
בעולם הרחב היו ידועים "יומן פוקס" בארצות הברית ו"יומן מוביטון" בבריטניה. על השפעתו הגדולה של היומן מעיד הסיפור, שנכלל בספרו של אפטון סינקלר "מלך המכוניות", אודות לואי ב. מאייר, ממייסדיה של מטרו גולדווין מאייר, שהצליח בשנות העשרים לאלץ את הנרי פורד לחדול ממסע אנטישמי שערך, בכך שהבליט ביומניו את תאונות הדרכים שהיו מעורבות בהן מכוניות פורד.
בארץ ישראל הופיעו היומנים החל מ"יומן מולדת" של נתן אקסלרוד בסוף שנות העשרים ובהמשך "יומן אגא" שהופק על ידי ברוך אגדתי בשנים 1931–1934 ו"יומן כרמל" שנוסד על ידי נתן אקסלרוד בשנת 1935, שהפך ליומן מדבר בשנת 1936. בתקופת המדינה הפך היומן ליומן כרמל - הרצליה. צילומי היומן, שנשמרו בחלקם, מהווים מקור רב ערך לתולדות היישוב. הסרט "עץ או פלסטיין" של אורי זוהר משנת 1962, סוקר את תולדות היישוב עד לאותה עת, כפי שהשתקפו ביומניו של אקסלרוד.
החל מהתרחבות שידורי הטלוויזיה, בארצות הברית מראשית שנות ה-50 ובישראל מסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, התייתרו היומנים עד שהפקתם נפסקה כליל.
יום ראשון של הנשים
יום ראשון של הנשים (באנגלית: Women’s Sunday) הייתה עצרת סופרג'יסטית שהתקיימה בלונדון בתאריך 21 ביוני 1908. הפגנה זו נחשבה לגדולה ביותר בבריטניה באותה עת.
הגורמים להפגנה ותכנון האירוע
את האירוע יזם איגוד הנשים החברתי והפוליטי, מארגני האירוע היו אמלין פתיק-לורנס, גזברית האיגוד, ובעלה פרדריק.
ההפגנה נהגתה בתגובה להתנגדותו של ראש הממשלה הרברט אסקווית' לפעול לקידום זכות ההצבעה לנשים. כאשר נשאל בנושא סירב אסקווית' להתחייב כי יפעל בנושא או לנקוב בנקודת זמן שבה יעשה זאת.
CSI: ניו יורק
CSI: ניו יורק (או באנגלית CSI NY) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת המתח המשלבת אלמנטים של מדע פופולרי. הסדרה מתארת את עבודת חוקרי הזיהוי הפלילי בעיר ניו יורק, העוסקים בפענוח מקרי רצח. הסדרה, המשודרת ברשת CBS, עלתה לאוויר ב-22 בספטמבר 2004 והיא סדרת בת של CSI ואחות ל CSI Miami.
יום ראשון של הנשים
הגורמים להפגנה ותכנון האירוע
נאום של מזכיר הפנים, הרברט גלדסטון, היה בין הגורמים שהעלו את רעיון הפגנת הענק אצל הסופרג'יסטיות. כפי שתיארה אמלין פנקהרסט באוטוביוגרפיה שלה, "הסיפור שלי", גלדסטון תמך בזכות הפגנה לנשים, אולם היה פסימי בנוגע לאפשרות להעברת צעד זה על ידי הממשלה. הוא טען כי על מאבקן של הנשים לפעול בדומה למאבקי גברים בעבר ולקדם את מטרותיו דרך מחאה ציבורית רחבת היקף, בקנה מידה ארצי. גלדסטון פקפק ביכולתן של הנשים לארגן מחאה בקנה מידה כזה. הסופרג'יסטיות שאפו לקרוא תיגר על דבריו של גלדסטון ולהוכיח כי באפשרותן להקים מחאה גדולה ויעילה מזו של הגברים. המארגנות שאפו להציג מספרים גדולים במיוחד של תומכות ותומכים בזכות ההצבעה לנשים, וכך להגביר את אהדת הציבור ואת תמיכתו במטרה זו, וכן להפעיל לחץ על הממשלה כדי לפעול בנידון.
CSI: ניו יורק
הפתיח של הסדרה הוא השיר "Baba O'Riley" של להקת הרוק המי.
עלילה
הסדרה עוסקת במחלקת הזיהוי הפלילי של העיר ניו יורק. בכל פרק מנסים גיבורי הסדרה לפענח מקרה רצח אחד או יותר, שלעיתים יש ביניהם קשר. לרוב מסתיים פענוח המקרים באותו הפרק, אך לעיתים מתמשך הפענוח על פני מספר פרקים.
יום ראשון של הנשים
הגורמים להפגנה ותכנון האירוע
בעת ארגון המחאה, בני הזוג לורנס שאבו השראה מהפגנה שנערכה שבוע קודם לכן, ב-13 ביוני 1908, על ידי ארגון NUWSS (The National Union of Women's Suffrage Societies), שבמסגרתה התקיימה צעדה גדולה ללונדון שמטרתה להראות את נחישותן של הסופרג'יסטיות ודבקותן במטרותיהן.
אחד המוקדים המרכזיים בפעילותן של הסופרג'יסטיות הבריטיות באיגוד הנשים החברתי והפוליטי היו אירועים באוויר הפתוח. אירועים אלה החלו בשנת 1906 בהפגנה בהייד פארק, שבה חברות הארגון הניפו דגלים ושלטים ונשאו נאומים.
CSI: ניו יורק
עלילה
עלילת כל פרק נחלקת למספר חלקים: צוות שאוסף ראיות בזירת הרצח, מדבר עם עדי ראייה ומביא את הראיות למעבדה. לאחר איסוף הראיות עוסק הצוות בפענוחן בעזרת אמצעים מדעיים כגון זיהוי טביעות אצבעות, זיהוי ממצאי DNA והתאמתם למאגר, קביעת סיבת המוות ומציאת ראיות על גופו של הקרבן על ידי חוקר מקרי המוות וחקירת חשודים שנמצאו על-פי הראיות.
בנוסף לעלילה הראשית של הסדרה, הסדרה עוסקת גם בעלילה משנית העוסקת בחייהן הפרטיים של הדמויות. כך, לדוגמה, ליוותה העלילה את פרשת האהבה של דני ולינדסי. את סיפור האהבה של דון וג'סיקה. ואת התמודדותו עם אובדנה. מאוחר יותר עוסקת העלילה גם בבנות זוגו של מאק ובני זוגה של סטלה.
יום ראשון של הנשים
הגורמים להפגנה ותכנון האירוע
המארגנים בחרו לערוך את האירוע ביום ראשון, כדי להקל על אנשים עובדים להגיע וכך להעלות את הנוכחות בהפגנה.
CSI: ניו יורק
עלילה
במהלך העונות נעשו מספר שינויים בצוות הסדרה. כך, למשל, במהלך העונה השנייה לאחר עזיבתו של הוקס את חדר המתים, לאחר פיטוריה של אידן מהמעבדה ולאחר עזיבתה של סטלה למעבדה בורג'יניה.
העונות 1–7 שודרו עד היום ברשת הכבלים HOT. כיום משודרת העונה השמינית של הסדרה בערוץ HOT ZONE.
יום ראשון של הנשים
מהלך האירוע
בסך הכל השתתפו באירוע בין 300,000 - 500,000 משתתפים.
כ-30,000 נשים מכל רחבי בריטניה צעדו ברחובות לונדון בשבע תהלוכות, התהלוכות יצאו ממיקומים מרכזיים שונים ברחבי העיר לונדון בהובלתן של פעילות מרכזיות בתנועה הסופרג'יסטית. אמלין פנקהרסט ואליזבת וולסטנהולם-אלמי הובילו את התהלוכה שיצאה מדרך יוסטון, אנני קני הובילה את התהלוכה שיצאה מפדינגטון, בעוד כריסטבל פנקהרסט ואמלין פתיק-לורנס הובילו את הצעדה שיצאה מרציף ויקטוריה.
הצעדות סיימו את דרכן בהייד פארק. משהגיעו לפארק הנשים הצועדות הניפו שלטים שבהן קראו לקדם את זכות ההצבעה לנשים.
בהייד פארק הוצבו עשרים במות ועליהן נשאו 80 נשים וגברים נאומים, שעיקרם היה נושא זכות ההצבעה לנשים. בין הנואמים בעצרת היו אמלין פנקהרסט, קיר הארדי, הסופר ישראל זנגוויל והמחזאי ג'ורג' ברנרד שו.
לאחר שראש הממשלה הרברט הנרי אסקווית' לא הגיב לאירועי העצרת, ניפצו פעילות סופרג'יסטיות את חלונות רחוב דאונינג 10 במחאה, הן השתמשו באבנים עליהן כתבו כתובות מחאה שקרא לראש הממשלה לפעול למען זכויות הנשים.
ושתי בניאן
ושתי בניאן (באנגלית: Vashti Bunyan; נולדה ב-1945) היא זמרת-יוצרת בריטית. בניאן פעלה באמצע שנות השישים, ואלבומה הראשון, Just Another Diamond Day, זכה להצלחה מועטה בזמנו ובניאן פרשה מעולם המוזיקה. אולם במהלך השנים החל האלבום לזכות במעמד ובפופולריות מחודשת. בשנת 2005 הוציאה את אלבומה השני.
ביוגרפיה
ניאן נולדה בניוקאסל שבבריטניה בשנת 1945. היא החלה לימודים בבית הספר לאמנות באוניברסיטת אוקספורד, אבל סולקה מהלימודים לאחר שלא הופיעה לשיעורים. בגיל 18 נסעה לניו יורק, שם גילתה את המוזיקה של בוב דילן כששמעה את האלבום "The Freewheelin' Bob Dylan", והחליטה שהיא מעוניינת בקריירה במוזיקה. כשחזרה ללונדון החלה לעבוד עם אנדרו לוג אולדהם, המפיק של להקת הרולינג סטונז, ובעזרתו הוציאה ביולי 1965 את הסינגל הראשון שלה, בהוצאת חברת התקליטים דקה. במאי 1966 הוציאה את סינגל נוסף, Train Song, בהוצאת קולומביה.
בשנת 1968 החלה לכתוב את החומרים לאלבומים הראשון בעת שטיילה עם חברה, האמן דונובן, באזור האיים החיצוניים של סקוטלנד בעזרת סוס וכרכרה במטרה להצטרף לקומונה של אמנים.
בשנת 1970 יצא אלבומה הראשון, Just Another Diamond Day, אותו הקליטה בשנת 1969 בעזרת המפיק ג'ו בויד. האלבום לא זכה להצלחה רבה, ובניאן עזבה את עולם המוזיקה כשהיא מאוכזבת. היא עברה לאירלנד, ולאחר מכן לסקוטלנד, והתמסרה לגידול שלושת ילדיה. במהלך השנים אלבומה הראשון החל לזכות בהצלחה מחודשת ובקהל מעריצים חדש. בשנת 2000 יצא מחדש בתקליטור.
בשנת 2005 הקליטה את אלבומה השני, Lookaftering, אשר הופק על ידי המלחין מקס ריכטר, כ-35 שנים לאחר אלבומה הראשון, ויצא בלייבל FatCat Records. ביולי 2014 הודיעה על אלבומה השלישי, Heartleap.
מגפת הקורונה באוזבקיסטן
מגפת הקורונה, בה חלו אזרחים רבים במחלת נגיף הקורונה באוזבקיסטן, התפשטה אל המדינה באמצע מרץ 2020.
רקע
ב-12 בינואר 2020 אישר ארגון הבריאות העולמי (WHO) כי נגיף הקורונה החדש הוא הגורם למחלת נשימה בקרב אנשים בעיר ווהאן, מחוז חוביי, סין, אשר דווח בפני ארגון הבריאות העולמי ב-31 בדצמבר 2019.
שיעור התמותה במקרה של מגפת הקורונה היה נמוך בהרבה ממגפת הסארס שהתפרצה בשנת 2003 בסין, אך ההדבקה מאדם לאדם היא גדולה ומשמעותית המשפיע בצורה מכרעת על מספר מקרי מוות באופן משמעותי.
התפשטות המגפה
ב-2 במרץ הודיעה אוזבקיסטן על השהיית קווי הטיסות לאפגניסטן, איראן ואיטליה. וב-14 במרץ הפסיקה גם את הטיסות מצרפת, ספרד והממלכה המאוחדת עקב התפשטות נגיף הקורונה בשטחן.
ב-15 במרץ הודיעה אוזבקיסטן על מקרה הדבקה ראשון של הידבקות בנגיף הקורונה. מדובר באזרח אוזבקי שחזר מצרפת. באותו יום הודיעה אוזבקיסטן על סגירת גבולותיה עקב החשש מהתפשטות רחבה של נגיף הקורונה.
ב-17 במרץ הודיעה חברת התעופה האוזבקית, אוזבקיסטן איירווייז, על השהיית הטיסות לישראל וממנה.
ב-26 במרץ דווח כי ממשלת אוזביקסטן הודיעה על הטלת סגר על הערים סמרקנד, נמנגן, אנדיז'ן וגוליסטן והכריזה על הטלת סגר על מחוז סורחן דריה.
למחרת, הודיעה אוזביקסטן על מקרה מוות ראשון כתוצאה מהדבקות בנגיף הקורונה, אישה מבוגרת בת 72. הוחלט להרחיב את הסגר במדינה. בין הערים שסגרו את שעריהן: בוכרה, נבוי, זרפשאן והבירה טשקנט וכן כמה מחוזות. בנוסף, הועלה שכר הרופאים והצוותים הרפואיים שנאבקו בהתפשטות הנגיף.
ב-1 באפריל דווח כי אוזבקיסטן ביקשה מהבנק לפיתוח אסיה הלוואה של מיליארד דולר במטרה להתמודד עם התפשטות הנגיף.
ב-2 באפריל דווח כי אוזביקסטן תשלח עזרה ראשונה לאפגניסטן וקירגיזסטן.
ב-8 במאי איסור לקיום אירועים ציבוריים הוארך עד לחודש יוני.
ב-14 ביוני איסור לקיום אירועים ציבוריים הוארך עד לחודש אוגוסט. במהלך החודש כל יום התווספו כ-3-5% למניין הנדבקים.
ב-22 באוגוסט כרים קמאלוב, מושל מחוז בוכרה נפטר מהנגיף.
ב-20 בספטמבר אוקטם ברנוייב, סגן ראש הממשלה נפטר מהנגיף.
ביולי 2021 החל חיסון נרחב של אוכלוסיית המדינה.
מגדלי אלון
מגדלי אלון הם זוג מגדלי משרדים שבנייתם הסתיימה בסוף שנת 2017 ברחוב יגאל אלון 94 בתל אביב, בסמיכות ומדרום למגדל אלקטרה, במתחם שבו שכן בית החרושת "הארגז". הבניינים הם בגובה של 163 מטרים ו-40 קומות כל אחד, עם מרתף חניה בן 6 קומות שבו מקום ל-2,200 מכוניות. בכל מגדל 14 מעליות.
היסטוריה
בשנת 2001 אישרה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה בתל אביב את תוכנית הפרויקט, כחלק משינוי של תוכנית בניין עיר (תב"ע) בשכונת ביצרון, המאפשרת בנייה לגובה במתחם, במסגרתה אושרו מבנים של עד 50 קומות ברחוב יגאל אלון.
בניית המגדלים החלה בשנת 2014, והסתיימה בסוף שנת 2017. קבלני הבנייה הראשיים היו "אשטרום" ואלקטרה בנייה". ספק הבטון בפרויקט היה חברת רדימיקס ואת שלד הבניין בנתה חברת "יילמזלר" הטורקית.
במאי 2017 שכרה חברת אבטחת המידע פאלו אלטו נטוורקס 4 קומות משרדים במגדלים.
בשנת 2018 החלה בניית מבנה חדש לתיאטרון תמונע שיעתיק את מיקומו כחלק מפרויקט מגדלי אלון. את עלות בניית התיאטרון מממנים יזמי המגדלים במסגרת מטלות ציבוריות שהשיתה העירייה כתנאי לאישור התוכנית. התיאטרון ישוכן במבנה בשטח 2,400 מ"ר בבעלות עיריית תל אביב-יפו. נכון ל-2022, התיאטרון לא עבר.
סבייטלהורסק
סבייטלהורסק (בבלארוסית: Светлаго́рск; ברוסית Светлого́рск, סבטלוגורסק) היא עיר במחוז הומל בדרום מזרח בלארוס אשר נמצאת סמוך לנהר ברזינה ומשמשת כמרכז המנהלי של מחוז המשנה סבייטלהורסק.
תעשייה
בסבייטלהורסק מספר מפעלי תעשייה כבדה:
איימן אגבאריה
איימן אגבאריה (נולד ב-1968 באום אל-פחם) הוא משורר, מחזאי ומרצה פלסטיני. הוא חבר סגל במכון מנדל למנהיגות ומרצה באוניברסיטת חיפה. מנהיג חינוכי וחברתי בחברה הערבית בישראל וחבר בוועדות חינוך ובמועצה הפדגוגית העליונה הערבית. פרסם שירים מחזות קצרים ומאמרים רבים בענייני חינוך ערבי.
ביוגרפיה
אגבאריה נולד באום אל-פחם ב-1968. למד בבית הספר התיכון האורתודוקסי הערבי בחיפה. כבר מצעירותו עסק בכתיבת שירה, מחזות ומאמרים בערבית. הוא סיים שני תוארי מוסמך בפיתוח בינלאומי ושינוי חברתי ובקרמינולוגיה באוניברסיטת קלארק בארצות הברית ובאוניברסיטה העברית בירושלים. קיבל תואר דוקטור כפול, בלימודי מדיניות חינוך בינלאומי והשוואתי באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה.
התמחותו
אגבאריה שימש בתפקידים בכירים בחברה למתנ"סים, בשתיל - הקרן החדשה לישראל ובמכללה האקדמית בית ברל, בה עמד במשך חמש שנים בראש התוכנית לחינוך בלתי פורמלי לסטודנטים ערבים. הוא שימש יועץ בכיר לוועדת המעקב לענייני חינוך ערבי וחבר בוועדת המקצוע ללימודי האזרחות של משרד החינוך, ממנה התפטר ב-2010 בעקבות חילוקי דעות עם יו"ר הוועדה. אגבאריה כיהן כחבר מייסד שותף בארגון דראסאת. מתמחה בחינוך בקרב מיעוטים אתניים ודתיים וחוקר סוגיות של מדיניות ופדגוגיה בחינוך לאזרחות, חינוך אסלאמי, והכשרת מורים.
מחזאי
כמה ממחזותיו הועלו על בימות התיאטרון. "האוטובוס" אותו ביים פואד עווד בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר, בתקופת ניהול הפסטיבל בידי עתי ציטרון, בשנת 2002. "הלבן שבעין", בתיאטרון אל-מידאן בחיפה בשנת 2005, וכן המחזה "שמש אל תלכי" בתיאטרון הפרינג' אשר בנצרת.
אבימי בריה דרבי אבהו
אבימי בריה דרבי אבהו היה אמורא ארץ ישראלי בן הדור הרביעי, חי בסביבות שנת 323 (ד'פ"ג).
היה עשיר גדול ועסק בסחורה עם בני בבל ואנשי העיר מחוזא. בתלמוד הבבלי מובא שנצרך לשלוח לשם כסף, גלה לבבל יחד עם אמוראים ארץ ישראלים נוספים בשל רדיפות על רקע דתי ומשערים כי לכן לא מוזכרות מימרות בשמו במקורות הארצישראלים כמו התלמוד הירושלמי ומדרשים אחרים, ומוזכרות מימרות שהשמיע בחזרתו ממחוזא.
כמו כן היה מפורסם בכיבוד אב. אביו התפאר בו ואמר כיצד מצוות כיבוד אב כגון אבימי בני.
משפחתו
אביו היה רבי אבהו, שהיה עשיר גדול. מסופר שרבי אבהו היה שוחט עגל בכל מוצאי שבת והיה אוכל ממנו רק כליה אחת, וכשגדל אבימי הציע לו במקום לשחוט עגל נוסף במוצאי שבת לשמור כליה מהעגל ששוחטים ביום שישי לכבוד שבת, וכשעשו כן בא אריה וטרף עגל מהעדר.
יחסי הונדורס–יפן
יחסי הונדורס–יפן הם היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת הונדורס לבין יפן. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים בפברואר 1935.
סחר
בשנת 2018 שוויו של הייצוא היפני להונדורס עמד על 10.40 מיליארד ין וכלל בעיקר רכבים, מתכת וחלקי רכב. באותה השנה, שוויו של הייבוא היפני מהונדורס עמד על 5.11 מיליארד ין וכלל בעיקר קפה, מלונים ופירות ים.
המחוז האוטונומי הטיבטי
המחוז האוטונומי הטיבטי (טיבטית: བོད་རང་སྐྱོང་ལྗོངས་ תעתיק וויילי: Bod-rang-skyong-ljongs; מנדרינית תקנית: 西藏自治區/西藏自治区 תעתיק פיניין: Xīzàng Zìzhìqū) הוא אזור אוטונומי במעמד מחוז ברפובליקה העממית של סין. בירתו היא העיר להסה. שטחו כ-1,228,400 קמ"ר - שני בשטחו רק לשינג'יאנג, אך עם צפיפות אוכלוסין ממוצעת של 3 נפש לקמ"ר, מונה אוכלוסייתו (נכון למפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2020) כ-3.6 מיליון נפש - מספר העולה רק על זה של מקאו הזעירה.
שאלת כיבוש טיבט
במאה ה-13 כבשו המונגולים משושלת יואן את טיבט, ובתקופת שושלת מינג הקיסר הסיני העניק את התארים לשליטים הטיבטיים, ולכן ההיסטוריוגרפיה הסינית רואה בטיבט חלק מסין זה 800 שנה. החוקרים המערביים מסכימים שכמו קוריאה גם טיבט הייתה בתקופת מינג ביחסי טריביוט עם הקיסרות הסינית. בתקופת שושלת צ'ינג, במאה ה-18, חלקים ממזרח טיבט סופחו לסין, אם כי מרכז טיבט נותר וסאל, וגם החלקים שסופחו לצ'ינג, נשלטו בפועל על ידי מנהיגים מקומיים ולא על ידי השלטון המרכזי הסיני-מנצ'ורי. עם התמוטטות קיסרות צ'ינג ב-1912, התפרקה סין בפועל, ושטחיה, לרבות טיבט ומונגוליה, נשלטו על ידי אילי מלחמה ומנהיגים מקומיים. הגבולות בין המחוזות היו פלואידיים, אולם הגבולות החיצוניים דרשו הגדרה ברורה, ובמיוחד קו הגבול בין סין והאימפריה הבריטית. ב-1913 כרתו ממשלת סין וממשלת בריטניה את אמנת שימלה מ-1913 הקובעת קו הגבול. על פי האמנה, חלקי טיבט בלדאק ובאסאם (היום בארונאצ'ל פרדש, הודו) יהיו חלק מהודו הבריטית. עוד קובעת האמנה שטיבט תחולק ל"טיבט החיצונית" ו"טיבט הפנימית". "טיבט החיצונית", (טסאנג ומערב ק'אם), "תישאר בידי ממשלת טיבט בלהאסה תחת סמכות רבה של סין", אך סין לא תתערב בממשל שלה. "טיבט הפנימית", (אמדו ומזרח ק'אם), תהיה תחת תחום השיפוט של ממשלת סין. האמנה עם נספחיה מגדירה גם את קו מקמהון המהווה עד היום את הגבול בין סין להודו. בין השנים 1913–1950 הממשלה הטיבטית הכריזה על עצמה חד צדדית כעצמאית, ייצרה דגל משלה, הטביעה מטבעות, חותמות, הנפיקה דרכונים ושאר סממנים של עצמאות מדינית. עם זאת, היא לא הייתה מוכרת על יד מרבית אומות העולם.
עם סיום מלחמות האזרחים בסין והקמתה של הרפובליקה העממית של סין ב-1949, החל הממשל הקומוניסטי לאחד את חלקי סין ההיסטורית שנשלטה על ידי שושלת צ'ינג. במאי 1951 חתמו ממשלת סין והממשל הטיבטי על הסכם 17 הנקודות לשחרור שלו של טיבט. להסכם הזה יש תוקף בינלאומי והוא מהווה נקודת ייחוס חשובה. בהסכם נקבע שטיבט היא חלק מסין ושתושביה מקבלים אוטונומיה. מאוחר יותר התנערו הפלג הטיבטי גלוגפה, בראשות הדלאי לאמה ה-14, מהסכם זה, בעוד שמנהיג הפלג המתחרה, הפאנצ'ן לאמה ה-10, תמך בתחילה במדיניות הרפורמה הקומוניסטית עבור טיבט ונשאר נאמן להסכם. כוחות סיניים חדרו לטיבט ליישם בכוח את ההסכם.
לגישת ממשלת סין, "טיבט" היא השטח מזהה את האזור האוטונומי הטיבטי. לגישת הממשלה הטיבטית הגולה. "טיבט ההיסטורית" כוללת בנוסף לאזור האוטונומי הטיבטי גם את המחוז ההיסטורי אמדו, הנכלל כיום במחוז צ'ינגהאי ודרום-מערב מחוז גאנסו, וכן מזרח מחוז ק'אם, היום במערב סצ'ואן וצפון-מערב מחוז יונאן. באזור האוטונומי הסיני נכלל המחוז ההיסטורי אוּ צאנג וחציו המערבי של מחוז ק'אם, המהווים ביחד כמחצית משטחה של טיבט ההיסטורית. הממשלה הגולה של טיבט בראשות הדלאי לאמה, שהעתיקה את מושבה להודו, רואה בשליטה הסינית בטיבט כיבוש.