cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זרימה פוטנציאלית
תיאור ומאפיינים
בדינמיקת זורמים זרימה פוטנציאלית מתוארת על ידי פונקציית פוטנציאל \varphi שבמקרה הכללי היא פונקציה של המרחב והזמן. מהירות הזרימה מתוארת על ידי השדה הווקטורי \mathbf{u} ששווה לגרדיאנט של פונקציית הפוטנציאל:
משתמע מכך שזרימה פוטנציאלית היא זרימה אי-רוטציונית. לתוצאה זו יש השלכות ישירות עבור המקרים שבהם ניתן (או לא ניתן) ליישם זרימה פוטנציאלית. באזורים בזרימה שבהם ידוע שהערבוליות חשובה, כמו שבלים במים או שכבות גבול, הזרימה הפוטנציאלית לא מצליחה לספק תחזיות סבירות על הזרימה.
עם זאת, ישנם אזורים רבים בשדה זרימה שבהם ההנחה של זרימה אי רוטציונית תקפה, ובשל כך נעשה שימוש בזרימה פוטנציאלית ביישומים רבים, למשל: בזרימות מסביב כנף דקה, בעיות אקוסטיות, גלי מים ובזרימה אלקטרו-אוסמוטית.
זרימה בלתי דחיסה
עבור המקרה של זרימה בלתי דחיסה - למשל עבור נוזל, או גז במספרי מאך נמוכים (בהזנחת גלי הקול), דיברגנץ המהירות שווה לאפס
כתוצאה מכך מתקבל שפונקציית פוטנציאל המהירות צריכה לקיים את משוואת לפלס
כאשר הוא הלפלסיאן (לעיתים מסומן ב-\Delta). במקרה זה הזרימה נקבעת באופן מוחלט משדה המהירויות. לאחר פתרון שדה המהירויות ניתן לחשב את הלחצים במערכת על ידי שימוש בעקרון ברנולי. שיטת פתרון זו משמשת לדוגמה עבור זרימה מסביב לכנף דקה. ראשית מחושב שדה המהירויות, ממנו מוציאים את שדה הלחץ שממנו ניתן לחשב את כוח עילוי שיעבוד על הכנף. במקרה הדו-ממדי, הבעיה של זרימה פוטנציאלית מצטמצמת לבעיה פשוטה שמנותחת על ידי שימוש באנליזה מרוכבת.
זרימה תמידית
כל זרימה אי רוטציונית יכולה להיות מתוארת כזרימה פוטנציאלית, ובפרט גם זרימה דחיסה. עבור זרימה תמידית, משוואת הזרימה נתונה על ידי:
כאשר רכיבי מספר מאך הם:
a היא מהירות הקול הלוקאלית, ו-\phi היא פונקציית פוטנציאל המהירות. תיאור זה תקף עבור זרימה תת-קולית, זרימה במהירות קרובה למהירות הקול, זרימה על קולית וזרימה היפר קולית, ועבור כל זווית התקפה, ובלבד שההנחה של זרימה אי רוטציונית נשמרת.
במקרה של זרימה תת-קולית או על-קולית בזוויות התקפה קטנות ועבור גופים דקים, ניתן לפשט את משוואת הזרימה באמצעות פיצול הפוטנציאל לפוטנציאל המתאר זרימה מציפה בכיוון \hat{x}, במהירות V_\infty, ולהפרעות קטנות מסביב לפוטנציאל זה \varphi כלומר:. לאחר קירוב לסדר ראשון ב-\varphi, מתקבל שמשוואת הזרימה היא:
כאשר הוא מספר המאך של הזרימה המציפה.
משוואה המפושטת נוחה לפתרון מאחר שניתן לצמצמה למשוות לפלס על ידי שינוי הקואורדינטות.
זרימה לא תמידית
כאשר הזרימה איננה תמידית, הנגזרות לפי הזמן לא מתאפסות. במקרה זה, משוואת הפוטנציאל המלאה המתארת את הזרימה היא: כאשר רכיבי מספר מאך מוגדרים באופן דומה לזרימה התמידית. גם במקרה זה, המשוואה נכונה לכל מהירות זרימה ולכל זווית התקפה, כל עוד ניתן להניח זרימה אי רוטציונית.
באופן דומה למקרה הזרימה התמידי, ניתן לפשט את המשוואה במקרה של זרימה תת-קולית או על-קולית, בזווית התקפה קטנות על ידי פיצול הפוטנציאל לפי. במקרה הלא תמידי ליניארזציה של משוואת הפוטנציאל נותנת:
כאשר הוא מספר המאך של הזרימה המציפה.
גלי קול
ניתן לקרב גלי קול בעלי אמפליטודה נמוכה על ידי מודל זרימה פוטנציאלית בצורה הבאה: שהיא משוואת גלים ליניארית לגבי פוטנציאל המהירות \varphi, כאשר \bar{a} היא מהירות הקול הממוצעת בתווך הומוגני. החלק האוסצילטורי של וקטור המהירות V קשור לפוטנציאל המהירות על ידי. בקירוב זה גם החלקים האוסצילטורים של הלחץ P והצפיפות \rho מקיימים באופן עצמאי את משוואת הגלים.
יישומיות ומגבלות
זרימה פוטנציאלית לא כוללת בתוכה את כל המאפיינים שזרימות שונות כוללות בתוכן בעולם האמיתי. למשל, זרימה פוטנציאלית לא כוללת בתוכה טורבולנציה, שהיא צורה שכיחה של זרימה בטבע.בנוסף, זרימה פוטנציאלית לא יכולה לתאר זרימות פנימיות צמיגות. מזרימה פוטנציאלית גם מתקבלות כמה תחזיות שלא תואמות את המציאות, כמו פרדוקס ד'אלמבר, שאומר שכח הגרר שפועל על גוף נח בשדה זרימה אינסופי הוא אפס. (פרדוקס זה ייושב על ידי הצגת הרעיון של שכבות גבול). או אם נדייק, זרימה פוטנציאלית לא לוקחת בחשבון התנהגות של זרימות שכוללות בתוכן שכבות גבול. למרות זאת, הבנה של זרימה פוטנציאלית חשובה בהרבה ענפים של מכניקת זורמים. במיוחד זרימות פוטנציאליות פשוטות (נקראות זרימות אלמנטריות) כמו, מערבול או מקור\בור אשר קיים עבורם פתרון אנליטי סגור. את הפתרונות הללו ניתן לשלב על ידי עקרון הסופרפוזיציה על מנת ליצור זרימות יותר מסובכות אשר מקיימות מגוון של תנאי שפה שונים (כמו למשל מידול של השפעת פיצוץ על קיר ועוד). בנוסף, זרימות אלו תואמות (אף על פי שלעיתים לא במדויק) זרימות בחיים האמיתיים בכל התחומים של מכניקת זורמים; בנוסף, ניתן לקבל תובנות רבות וחשובות כאשר מתחשבים בסטייה (שלפעמים יכולה להיות קטנה מאד) בין תצפיות של זרימה והזרימה הפוטנציאלית התואמת.
ישנם יישומים רבים של זרימה פוטנציאלית למשל בעיצוב מטוסים. לדוגמה, בדינמיקת זורמים חישובית, טכניקה אחת היא לחבר פתרון של זרימה פוטנציאלית מחוץ לשכבת הגבול לפתרון לשדה הזרימה בתוך שכבת הגבול. התוצאה של היעדר שכבות גבול היא שניתן להחליף כל קו זרם בקו של חומר לכאורה ללא הפרעה לשדה הזרימה, וזאת מכיוון שהתאוריה הפוטנציאלית מזניחה את השפעות החיכוך (שנגרם עקב צמיגותו של הזורם) מה שמתברר כהנחה טובה לרוב שדה הזרימה חוץ מבתוך שכבת הגבול.
אנליזה עבור זרימה דו-ממדית
לפי:
שדה המהירויות נתון על ידי:
אנטון צ'כוב
אַנְטוֹן פַּאבלוֹבִיץ' צֶ'כוֹב (ברוסית: Антон Павлович Чехов; 29 בינואר 1860 – 15 ביולי 1904) היה סופר ומחזאי רוסי, הנחשב לאחד מכותבי הסיפורים הקצרים והמחזאים הטובים בהיסטוריה.
ביוגרפיה
אנטון צ'כוב נולד ב-29 בינואר 1860 ליֶבְגֶנְיָה יָקוֹבְלֶבְנָה צ'כובה לבית מורוזוב, בתו של סוחר בגדים, ולפאבל יֶגוֹרוֹביץ' צ'כוב, בעל חנות מכולת שבנעוריו למד לנגן בכינור, אהב לשיר וניצח על מקהלה. בתיאורו את אביו מתקבלת תמונה של אב נוקשה. הצייר ניקולאי צ'כוב היה אחיו.
אנטון צ'כוב גדל במשפחה נוצרית-אורתוקדוסית. סבו היה חולופ (נחשב כרכוש אדונו) שהשתחרר ב-1841 תמורת 3,500 רובל. אבי צ'כוב היה בעל חנות קטנה לממכר מזון בעיר הנמל טאגאנרוג שבדרום-מערב רוסיה האירופית, לחוף הים האזובי. בהזכירו את הוריו הוא נהג להעיר כי "את הכישרון הוריש לנו אבינו ואת הנפש אמנו". האב לימד את ילדיו לנגן בכינור ובפסנתר, ואומנת צרפתייה הייתה זו שלימדה אותם שפות. מטפלות בית צ'כוב נהגו לספר אגדות, והסיפור "אושר" שכתב צ'כוב נכתב בהשראת אחת מאגדות אלו. אימו של צ'כוב נהגה לספר לילדיה סיפורים מחייה וממסעותיה ברחבי רוסיה במלחמת קרים. עד גיל שמונה למד בבית הספר היווני, ולאחר מכן עבר יחד עם אחיו ללמוד בגימנסיה שעוררה בלבו של אנטון כמיהה לחופש, כמיהה שסיפוריו המאוחרים יותר נתנו לה ביטוי.
לאנטון צ'כוב היו ארבעה אחים ואחות אחת: אלכסנדר, לימים כותב סיפורים קצרים ונובלות; ניקולאי , צייר, אליו היה אנטון קרוב במיוחד; איוון, כורך ספרים; מיכאיל , סופר, מבקר תיאטרון והביוגרף של אחיו אנטון; ואחותו מריה, אמנית ומייסדת מוזיאון צ'כוב ביאלטה. אחיינו מייקל, בנו של אלכסנדר, היה שחקן, במאי תיאטרון וסופר.
ב-1879 סיים את לימודיו בגימנסיה ועבר ללמוד רפואה באוניברסיטת לומונוסוב במוסקבה, ובמקביל עבד ככתב בעיתון הומוריסטי. עבודתו זו הייתה מקור המחיה העיקרי למשפחה כולה.
בשנים הראשונות לכתיבתו לא ראה בה צ'כוב ייעוד כי אם מקור פרנסה בלבד. כך החל את דרכו הספרותית בתקופה שבה המשטר הצארי דיכא כל גילוי של מחשבה חברתית, ושגשגו עיתונים הומוריסטיים זולים שנאלצו להסתפק בתיאור ההווי הזעיר-בורגני. דווקא מעבודתו זו הגיח צ'כוב כסופר רוסי דגול, שהוכיח והוקיע את המשטר הרוסי המשעבד, כשפרסם רשימות וסיפורים קצרים תחת הפסבדונים "אנטושה צ'כונטה" (המילה honte בצרפתית היא בושה). גיבורי סיפוריו היו בני המעמד הבינוני, ולאחר מכן גם בני הכפר.
בסיפוריו הקצרים גולל צ'כוב סיפור חיים שלם של דמות, והפך ליוצרו של סוג ספרות חדש – סיפור קצר, הקולט לתוכו רומן. באחד ממכתביו כתב "הִשכלתי לספר בקצרה על פרשות ארוכות". בתיאור גיבוריו נתן אפיון ממצה שלהם בלבד ללא תיאור משפחותיהם ועברם. הוא האמין בהעמדת טיבו של האדם לפי התנהגותו (האסכולה האובייקטיביסטית בספרות).
כמו כן, סגנונו של צ'כוב מתבלט בתיאורי הנוף: שלא כאחרים, המעיט בתיאורי טבע והסתפק בהבלטת פרט אחד האופייני למכלול. סיפוריו שופעים חמלה ואהבה, מלאי השראה לנדכאים, לצד הומור, סאטירה ובוז לגבירים הרוסיים, למושלי העם ולשכבת ההשכלה.
צ'כוב המחזאי מתגלה בדו-שיח התופס מקום ראשון בסיפוריו הקצרים כאמצעי עיקרי לאפיון עצמי של הגיבורים. מחזהו הראשון "פּלַאטוֹנוֹב" (1878) לא זכה להצלחה, ולאחר ניסיונות כושלים להעלות אותו על במת התיאטרון קרע אותו לגזרים. מחזותיו הבאים זכו להצלחה גדולה יותר, והם בין המועלים ביותר על במות התיאטרון בעולם.
ב-1884 סיים את לימודי הרפואה בציונים בינוניים והחל לעבוד כרופא בכפר ווֹסְקְרֶסֶנְסְק (כיום איסטרה) שליד מוסקבה, שם התרחבו והתגוונו נושאי הכתיבה שלו בעקבות היחשפותו לחיי האיכרים, הרופאים הכפריים, בעלי האחוזות, הפקידים, המורים וקציני הצבא. בשנים אלו הגיע צ'כוב לידי הכרה כי ייעודו איננו רפואה אלא ספרות, ופרסם את קובץ סיפוריו הראשון "מעשיות מלפומנה" (1886).
רוב בני זמנו של צ'כוב אכזבו אותו. בראש ובראשונה טולסטוי. הוא לא יכול היה לשאת את הבוז המתנשא של טולסטוי כלפי המדע. אותה הסתייגות הייתה לו גם כלפי דוסטויבסקי, שעליו אמר לידידו סובורין: "זה טוב, אבל ארכני יותר מדי וחסר צניעות. יומרני מאוד". אך גם מעצמו לא היה שבע רצון "בי בוערת הלהבה בסדירות וברפיון- - -אין בי להט". דעתו לא הייתה נוחה לא מחייו ולא מכתיבתו.
ב-1885 אובחנו אצל צ'כוב סימנים ראשונים של מחלת השחפת. תוך זמן קצר הוא הפסיק לעסוק ברפואה והקדיש את כל מרצו לכתיבה. עד 1887 כבר פרסם שלושה קובצי סיפורים ומחזה נוסף "איבנוב". ב-1890 נסע צ'כוב, למרות מחלתו, לסיביר ולאי סחלין, על מנת לעמוד מקרוב על מצוקות האסירים שם, ועקב במשך כארבעה חודשים אחר חייהם של כ-10,000 אסירים ותושבי קבע במושבת העונשין סחלין. הספר "האי - מסע לסחלין" מתאר את אשר ראה שם, הוא קיווה שהמחקר שערך יוכל להיות עבודת דוקטורט, אך היא נדחתה בטענה שהיא סוציולוגית ולא רפואית.
ב-1891 רכש אחוזה קטנה בכפר מליקהוב, עבד כרופא ומאוחר יותר מונה כרופא האחראי על בריאות הציבור במחוז. שם כתב חלק מיצירותיו המפורסמות. בשנים הבאות עד מותו הקפיד לבקר באזורים מוכי רעב וחולי, הגיש עזרה לנזקקים, טיפל בנפגעי כולרה ורעב, ועזר בהקמת בתי ספר לילדי איכרים. צ'כוב התחמק מחיזוריהן של נשים אחריו. אמנם היה מכרכר סביב החברות שהביאה אחותו הביתה, אך לא חיזר אחריהן אלא מתוך שעשוע, ולא רחש כלפיהן אלא חיבה מהולה בחשדנות. נראה היה שמנוי וגמור עמו להגן על רווקותו, ואילו רגשותיו העדינים ביותר היו שמורים עבור אחותו, שהגתה לו הערצה ללא סייג, ללא פשרות. היא עצמה לא חשבה על נישואים, ואף ביטלה את ארוסיה למען אחיה. אותה עכבה עצמה פגעה גם בצ'כוב.
אלא שצ'כוב הוא זה שהיפר את החוזה עם אחותו, כאשר התחבר לשחקנית אולגה קניפר, שגם שיחקה במחזהו "בת שחף". במשך שנתיים פרחה ידידותם, עד שאולגה הגיעה לבקר אותו ביאלטה, אם כי עדיין היה נאמן לטקטיקת ההתקדמויות וההירתעויות שלו. היא הפכה למאהבת שלו, ולאחר שחזרה למוסקבה המשיכו לכתוב זה לזה. אולגה החלה לדחוק בו למסד את היחסים ביניהם, אך צ'כוב המשיך במשחק המחבואים איתה: "דרוש לך איש, או ליתר דיוק בעל עם זקן לחיים ועיטור של פקיד על הכובד - ואני מה? לא מי -יודע- מה". בסופו של דבר נשא אותה צ'כוב לאישה בשנת 1901 על מנת שלא תעזוב אותו, אך הקפיד להטעות את כל חבריו לגבי עיתוי החתונה. בעוד מוזמניו מצפים לו במסעדה כדי לחגוג עמו, הסתלק עמה לבית מרפא לשחפנים.
ב-1897 התחיל אצלו דימום שחפתי ומאז ועד מותו עסק בעיקר בניסיונות ריפוי ביאלטה ומחוץ לרוסיה. עד מותו פרסם סיפורים קצרים רבים וכתב מספר מחזות שהועלו בתיאטרון היוקרתי ביותר ברוסיה, התיאטרון האמנותי של מוסקבה.
צ'כוב מת ממחלת השחפת ב-15 ביולי (על פי הלוח היוליאני: 2 ביולי) 1904 בעיר המרפא בָּאדֶנְוַיילֵר (Badenweiler) שבגרמניה. גופתו הועברה לקבורה ברוסיה. הוא נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
השפעתו
צ'כוב השפיע רבות במחזותיו ובסיפוריו, במבנה העלילה ובעיצוב הגיבורים, על יוצרי המאה העשרים ברוסיה (בהם מקסים גורקי) ומחוצה לה (בהם ארנסט המינגוויי ווירג'יניה וולף).
הוא נחשב כמחזאי בסגנון ריאליסטי, וגיבורי מחזותיו אינם קשורים לזמן מסוים או למקום מסוים, אלא הם נצחיים ואוניברסליים. בחלק גדול מיצירותיו הגיבור הוא רופא.
בסיפוריו מדגיש צ'כוב את התהום שאינה ניתנת לגישור בין חתירת האדם לשלמות, לאמת, לצדק וליופי, ובין המגבלות הנוקשות המעיקות על שגרת יומו הריאליסטית. דמויותיו חולמות על החיים הטובים, אך אין להן כלל סיכוי להגיע לשם ואין ביכולתן לעשות דבר על מנת לשנות את מצבן בהווה. שגרת היומיום נתפסת על ידי צ'כוב כתהליך הרסני וממית. האושר, לעומת זאת, הוא מושג בלתי אפשרי, שכן כל חלום שמתגשם הופך מיד לחלק מהשגרה המדכאת, האפורה, היומיומית.
צ'כוב שיתף את אשתו השחקנית אולגה קְנִיפֶּר בהצגותיו בתפקידים מרכזיים.
יצירותיו תורגמו לשפות רבות, בהן עברית, והוצגו פעמים רבות בתיאטראות בישראל.
בשנת 1984 יצאה לאור הביוגרפיה "צ'כוב" מאת הסופר הצרפתי אנרי טרואיה (Henri Troyat). היא תורגמה לעברית על ידי אביטל ענבר ויצאה לאור בשנת 1989 בהוצאת עם עובד.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
טין ניק סטנדאפ שואו
טין ניק סטנדאפ שואו היא תוכנית טלוויזיה יומית בטלוויזיה בישראל, ששודרה בערוץ טין ניק החל מ-14 בדצמבר 2017 עד שנת 2018. בתוכנית משתתפים כוכבי רשת, ומנחים כוכבי נוער וילדים.
רקע
התוכנית "טין ניק סטנדאפ שואו" היא תוכנית סטנד-אפ לילדים, בעלת פאנל של סטנדאפיסטים, העושים כל מיני מערכונים לילדים ונוער. בכל תוכנית מגיע מפורסם אחר אשר מנחה את התוכנית ועושה סטנדאפ בפעם הראשונה בחייו ובנוסף עושה קטע מצולם קצר.
אוסטית
אוסטית היא שפה הודו-איראנית מזרחית המדוברת בחבל אוסטיה השוכן במורדות הרי הקווקז. השפה התפתחה ככל הנראה מסיתית, סרמטית ואלאנית, שפות שנכחדו. אוסטית מדוברת בפי 570,000 בני אדם, 60% מתוכם חיים בצפון אוסטיה.
העת העתיקה
מן העת העתיקה (המאה ה-8 לפנה"ס), התפרסו השפות האיראניות לשטח עצום, הכולל את איראן המודרנית, מרכז אסיה, מזרח אירופה והקווקז. אוסטית היא ככל הנראה השפה המדוברת היחידה מבין קבוצת השפות ממשפחת השפות האיראניות - סקיתית, אשר שרדה. קבוצת השפות השתייכה לקבוצת העמים הסקיתים שכללו מספר שבטים.
אוסטית, יחד עם כורדית, תאתית ותלישית, היא אחת השפות האיראניות המרכזיות השגורות בפי קהילות גדולות בחבל הקווקז. צורת הרבים הנוצרת על ידי הוספת הסיומת -ta, מתאפיינת גם בשפה היאגנובית, סרמטית וסוגדית שנכחדה. עדות למאפיין זה בא כתוצאה מרצף ניבים שהתפתחו בערבה האירואסייתית. שמות של שבטים אף הם מעידים על כך, לדוגמה: סרומוטאי (Σαρομάται) ומסגטאי (Μασαγέται).
ימי הביניים
הטקסט הידוע הקדום ביותר של השפה מצוי בכתובת המתוארכת למאות ה-10 וה-12 לספירה, אשר נמצאה ליד נהר בארחז. הטקסט נכתב באלפבית היווני בתוספת דיגרפים מיוחדים.
עדות מוקדמת לכיתוב מורחב יותר מצויה בטקסט עם ביטויים אלאניים המופיע בספר תאוגוניה, עם ביאוריו של יואנס צצס - משורר ודקדקן מהתקופה הביזנטית:
האותיות הנטויות הן באוסטית. מעבר לתעתיק הישיר, חוקרים ניסו לשחזר את המילים בשחזור פונטי תוך כדי שימוש ביוונית ככלי עזר, לכן בעוד האות τ מקבילה לאות t (או ט), היא תועתקה ל-d (ד), אשר חוקרים מאמינים כי זו הייתה דרך הגייתה בקרב האוסטים. התיעתוק הלשוני של אותם ביטויים הם: "dæ ban xʷærz, mæ sfili, (æ)xsinjæ kurθi kændæ" ו-"du farnitz, kintzæ mæ sfili, kajci fæ wa sawgin?"; במקביל לפונולוגיה המודרנית של השפה: "Dæ bon xwarz, me’fšini ‘xšinæ, kurdigæj dæ?" ו-"(De’) f(s)arm neč(ij), kinźi æfšini xæcc(æ) (ku) fæwwa sawgin".
ישנה תאוריה המצביעה על כך שהפרוטו-שפה עברה שינוי פונולוגי. תאוריה זו נשענת על סמך "רצף של קצב", שבו שמות עצם חולקו לשני סוגים, "שמות עצם כבדים" ו"שמות עצם קלים." שמות העצם ה"כבדים" התאפיינו בצליל תנועתי ארוך או בדיפתונג, והוטעמו בהברתם הראשונה (מלעיל), לעומת שמות העצם ה"קלים" אשר הוטעמו בהברתם האחרונה (מלרע).
ניבים
לאוסטית 2 ניבים עיקריים וחשובים: הניב האירוני והניב האיגורי, המדוברים בפי 6/5 ו-1/6 מכלל האוכלוסייה בהתאמה. ניב שלישי נוסף בשם יאסי דובר בעבר בהונגריה.
פונולוגיה
לניב האירוני של השפה האוסטית 7 תנועות.
החוקר האוסטי וסילי אבייב מבחין בין 26 עיצורים, עליהם ניתן להוסיף עוד 5 עיצורים משופתתים ו-2 עיצורים מקורבים. בשונה משפות הודו אירופיות אחרות, ישנם כמה עיצורים מסודקים. זהו ככל הנראה מאפיין מקומי של שפות באזור הקווקז.
מערכת הכתיבה
החלת הספרות האוסטית התרחשה במאה ה-18, ברוסיה השתמשו באלפבית הקירילי, ובגאורגיה באלפבית הגאורגי. הספר הראשון באוסטית יצא לאור בכתב קירילי בשנת 1798, וב-1844 חודש הכתב על ידי מדען רוסי ממוצא פיני-שוודי. אלפבית חדש המבוסס על האלפבית הלטיני הוכר באופן רשמי בשנות ה-20 של המאה ה-20, אך ב-1937 הוצג כתב קירילי מחודש עם דיגרפים אשר החליפו את רוב הסימנים הדיאקרטיים מ-1844.
השפה הדיגורית (ניב מן השפה האוסטית) הספרותית, השתמשה בכתב הערבי, אך מעמדה בוטל ב-1939, 5 שנים לפני שהוגלו הדיגורים לסיביר וקזחסטן.
בשונה משאר שפות הנכתבות באלפבית הקירילי, אוסטית מתייחדת באות Ae שנמצאת בשימוש בשפה האוסטית בלבד. אות זו אינה מופיעה באף מערכת כתיבה קירילית.
להלן טבלת האותיות הנמצאות בשימוש מודרני: בנוסף, האותיות ⟨ё⟩, ⟨ж⟩, ⟨ш⟩, ⟨щ⟩, ⟨ъ⟩, ⟨ь⟩, ⟨э⟩, ⟨ю⟩, ו-⟨я⟩ נועדו לתעתק מילים שאולות מרוסית.
אוצר מילים
הטבלה הבאה ממחישה כמה מילים אוסטיות שכיחות עם תרגום לשפות הודו-איראניות ושפות הודו-אירופיות אחרות:
ח'אלד שיח' מוחמד
ח'אלד שיח' מוחמד (בערבית: خالد شيخ محمد; מוכר גם בכ-50 שמות בדויים אחרים) היה, החל מראשית שנות התשעים ועד מעצרו במרץ 2003, חבר בכיר בארגון הטרור האסלאמיסטי אל-קאעידה. נחשב למתכנן הראשי של פיגועי 11 בספטמבר, והתוודה בחקירה על מעורבות ברבות מתוכניות הטרור המשמעותיות בעשרים השנים האחרונות, לרבות הודאה בבית משפט ב-2008, כי הוא אישית היה זה שערף ב-2002 את ראשו של העיתונאי היהודי האמריקאי החטוף דניאל פרל.
קורות חיים
ח'אלד שייח' מוחמד נולד ב-1 במרץ 1964 או 14 בנובמבר 1965, ככל הנראה בכווית סיטי, כווית, למשפחה פקיסטנית, שמוצאה היה מבלוצ'יסטן, פקיסטן, אף כי יש הטוענים שנולד בבלוצ'יסטן, והמשפחה הגיעה לכווית רק לאחר לידתו. ברור מכל מקום, שגדל והתחנך בכווית. הוא דובר ערבית, אנגלית, אורדו ובלוצ'י. בגיל 16, הצטרף לארגון האחים המוסלמים". לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, נסע לארצות הברית. ב-1986 קיבל תואר ראשון באוניברסיטת המדינה הטכנו-חקלאית בקרוליינה הצפונית, בהנדסת מכונות.
עם סיום לימודיו, נסע לפשאוור, פקיסטן, שם הצטרף ללוחמי המוג'הידין ולחם באפגניסטן כנגד הכוחות הסובייטים הכובשים. משגורשו הסובייטים מאפגניסטן, חזר לפקיסטן ושם, לקראת סוף שנות השמונים חבר לאוסאמה בין לאדן. בשנת 1992, סיים את לימודי התואר השני בהיסטוריה ותרבות איסלאמית. בשנת 1993, התחתן ועבר עם משפחתו לקטאר. הוא עבד כמהנדס במשרד האנרגיה והמים הקטרי. ב-1994, החל לתכנן את תוכנית בוז'ינקה בה סייע לאחיינו, רמזי יוסף. הוא טייל במדינות רבות: בסוף 1994 ותחילת 1995, ביקר בפיליפינים. באותה שנה ביקר בתימן, סודאן, ברזיל, מלזיה ובבוסניה ואף קיבל אזרחות בוסנית.
ב-1 במרץ 2003 נלכד על ידי כוח משותף של סוכני CIA ושירותי המודיעין הפקיסטניים (ISI) במקום מסתור ברוואלפינדי, פקיסטן, ונמסר לחסות ה-CIA. תחילה הוא הוחזק בכלא באפגניסטן ולאחר מכן הוא הוחזק באתר שחור בפולין. בספטמבר 2006 הועבר לחסות צבאית במתקן המעצר בגואנטנמו. במרץ 2007, לאחר חקירה בעינויים, מוחמד התוודה על לפחות 31 תוכניות: הגיית ותכנון פיגועי 11 בספטמבר (2001), ניסיון פיצוץ מטוס אמריקן איירליינס על ידי ריצ'רד ריד (2001), פיגוע במועדון לילה בבאלי, אינדונזיה (2002), הפיגוע במגדלי התאומים (1993), רצח דניאל פרל (2002), פיגוע בכווית (2002), תוכניות התנקשות בנשיא ארצות הברית לשעבר ג'ימי קרטר ובנשיא פקיסטן פרבז מושארף, תכנון ומימון פיגוע בטיסת אל-על מבנגקוק לישראל, תוכניות לפגיעה בשגרירויות ישראליות ב:הודו, אוסטרליה, פיליפינים ואזרבייג'ן ומספר תוכניות אחרות שסוכלו ופשעים נוספים.
רועי אסף
רועי אסף (נולד ב-2 בינואר 1979) הוא שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה ישראלי. זכה פעמיים בפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר ובפרס התיאטרון הישראלי.
ביוגרפיה
אסף החל ללמוד משחק בגיל צעיר בסדנת התיאטרון של הבמאית והמורה למשחק ד"ר דבורה מילר. למד בתיכון הגימנסיה הריאלית בראשון לציון. התקבל לתיאטרון צה"ל ושירת כשחקן וכמפקד התיאטרון. בתום השירות למד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב. במהלך לימודיו זכה במלגת הצטיינות מ"קרן התרבות אמריקה-ישראל".
מתגורר בתל אביב עם בת זוגו, השחקנית אורנלה בס.
תיאטרון
בתפקידו הראשון בתיאטרון גילם את ארלקינו בהצגה "איזאבלה" מאת ובבימוי יעל רונן בתיאטרון באר שבע. על תפקידו זה היה מועמד לפרס התיאטרון הישראלי.
בתיאטרון הבימה שיחק בהצגה "המדריך לחיים הטובים".
בתיאטרון הקאמרי של תל אביב בהצגות: "ע' 17" ובהצגת היחיד "הילד", שגם ביים. ההצגה "הילד" שהחלה להציג ב-2002 ללא הפסק, ועלתה גם בפסטיבל תיאטרונטו 2007. ההצגה זכתה לביקורות משבחות ותיאטרון הקאמרי אימץ אותה. על תפקידו בהצגה זו זכה בפרס התיאטרון הישראלי בתור "השחקן המבטיח של השנה".
שיחק בהצגה "יחיד במינו", שזכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל חיפה להצגות ילדים 2005.
בנוסף, מופיע בתפקיד המנחה בקברט הסאטירי "הפסקת אש" של קבוצת "בורדל טוטאל". ההצגה זכתה בפרס 'הצגת השנה' בטקס פרסי קיפוד הזהב 2016. הופיע בהצגה 'החייל הרזה' מאת חנוך לוין שעלתה בפסטיבל עכו 2016, בתפקיד החייל הרזה. ההצגה, שביימה טל ברנר, מציגה בתיאטרון הקאמרי. לאחר מכן שיחק בתיאטרון באר שבע בהצגות: 'גן הדובדבנים' ו'דונה פלור נשואה לשניים'.
באפריל 2018 החל לשחק במחזה "רומיאו ואמא" מאת גור קורן וגלעד קמחי בתיאטרון הקאמרי.
טלוויזיה וקולנוע
הבכורה הקולנועית של אסף הגיעה בשנת 2009, כאשר לוהק לתפקיד מרכזי בסרטה של קרן ידעיה - "כלת הים". שם שיחק לצד רונית אלקבץ, מוני מושונוב ודאנה איבגי. בשנת 2010 שיחק בסדרת הדרמה של Yes, "בלו נטלי" בתפקיד אשר, סרסור אלים, ובשנת 2013 שב לגלם את אותה דמות בעונה השנייה. באותה שנה שיחק בסדרה הקומית של ערוץ 10, "פרופיל 64" בתפקיד אבנר, קצין הצנחנים המורעל, תפקיד עליו היה מועמד לפרס השחקן הקומי של השנה בפרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה.
בשנת 2012 גילם את התפקיד הראשי (אבי בכר) בסרט הקולנוע "המשגיחים" בבימויו של מני יעיש, תפקיד עליו זכה בפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2012 ובפרסים נוספים בארץ ובעולם. שיחק תפקיד אורח בסרט של דובר קוסאשווילי, "רווקה פלוס" בכיכובה של יעל טוקר. באותה שנה שיחק בסדרת הדרמה של ערוץ 10, "אלנבי" בבימויו של אסף ברנשטיין ("פאודה").
בשנת 2015 שיחק בסדרת המתח "כפולים" בערוץ 2 וגילם את דמותו של יובל הררי, עורך דין שארוסתו מואשמת בריגול נגד מדינת ישראל. באותה שנה שיחק בסרטים: "המילים הטובות" בבימויו של שמי זרחין, "חתונה מנייר" בבימויו של ניצן גלעדי, ו"ארץ פצועה" בבימויו של ארז תדמור. אסף היה מועמד לשלושה פרסי אופיר באותה שנה, שניים לשחקן ראשי (בסרטים "חתונה מנייר" ו"ארץ פצועה"), ואחד לשחקן משנה (בסרט "המילים הטובות"), ולבסוף זכה בפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר על תפקידו בסרט "ארץ פצועה". בטקס פרס אופיר 2016 ניסה לעלות לבמה בעת נאום של שרת התרבות מירי רגב, במחאה וכדי להגיב לדבריה על אפליה עדתית בקולנוע, אירוע שגרר דיון ציבורי. באותה שנה גם לוהק לסרט ההוליוודי "מרי מגדלנה", לצד השחקנים חואקין פיניקס ורוני מארה. בשנת 2017 השתתף בסדרה הדוקומנטרית על חנוך לוין. הסדרה שודרה בערוץ 1, ואסף פתח כל פרק בקטע מתוך מחזה של חנוך לוין שקיבל פרשנות חדשה. בנוסף ביים והשתתף בסרט הקצר 'דמגוגיה'.
בשנת 2019 השתתף בתפקיד הראשי בסרט "בשורות טובות" של הבמאי ארז תדמור, לצד נלי תגר.
בשנת 2022 שיחק בסרט בחורים טובים גם אותו ביים ארז תדמור.
בשנת 2023 השתתף בסדרה 4:20 לצד יובל שרף ועוז זהב י.
פרסים
אסף זכה בפרסים הבאים:
אשוט השני קורופלאטס
אשוֹט השני קורופלאטס (גאורגית: აშოტ II კურაპალატი, אשוֹט II קוּראפּאלאטי, 937-954) היה בנו של אדרנסה הראשון ואחיו הצעיר של דוד השני, שהיה נסיך גאורגי של ענף כארתלי מבית הבגרטידים האיברים. כיוון שלדוד השני לא היה יורש ממין זכר, ירש אותו אשוט כמלך הכרתוולים בשנת 937. בניגוד לדוד, שהיה בעל התואר הביזנטי "מגיסטרוס", היה אשוט בעל תואר "קורופלאטס", התואר הגבוה ביותר שהוענק למי שלא היה חבר השושלות הביזנטיות.
בתקופת שלטונו, חובר "חיי גריגול חנדזתלי הקדוש" על ידי גיאורגי מרצ'ולה. אשוט תמך באופן פעיל בהתפתחות הנזירות בטאו-קלארג'תי ובנה מחדש את הכנסייה הראשית המנזר באופיזה.
שונית סטרוגו
שונית סטרוגו (נולדה ב-7 בינואר 1987) היא שחקנית כדורמים ישראלית, המשמשת גם כקפטנית נבחרת ישראל בכדורמים. משחקת בכוכב האדום בלגרד בגביע אירופה לאלופות, ייצגה את ישראל באליפות אירופה בכדורמים (2019 ו-2020).
ביוגרפיה
סטרוגו נולדה וגדלה ביקנעם עילית. היא שיחקה טניס ובגיל 16 עברה לשחק כדורמים.
סטרוגו משחקת ומאמנת את קבוצת הכדורמים נשים של הפועל יקנעם אותה היא הקימה.
בשנת 2017 הובילה את קבוצתה, כמאמנת ושחקנית לזכייה בגביע המדינה לאחר ניצחון במשחק הגמר על הפועל פתח תקווה 10–7. היא הבקיעה 3 שערים, יותר מכל שחקנית אחרת. ביוני אותה שנה היא הובילה את הקבוצה לזכייה באליפות המדינה ובדאבל.
בשנת 2019 הובילה את קבוצתה לסגנות אליפות ישראל ולגמר גביע המדינה בכדורמים נשים. באותה שנה שיחקה בקבוצת הכדורמים לנשים של הכוכב האדום בלגרד בגביע אירופה לאלופות.
בגביע האומות בכדורמים נשים שנערך בצ'כיה 2019 היא הוכתרה כמלכת השערים והשחקנית המצטיינת של הטורניר עם 25 שערים. נבחרת ישראל בראשותה סיימה במקום שלישי בטורניר מתוך עשר נבחרות.
אסיה הקטנה בתקופה הרומית
הרפובליקה הרומית ביססה את השפעתה במערב אסיה הקטנה בעקבות ניצחונה על הממלכה הסלאוקית בקרב מגנסיה בשנת 190 לפנה"ס, אך רק בשנת 133 לפנה"ס הקימה את הפרובינקיה הראשונה שלה באזור, פרובינקיה "אסיה". ממועד זה חלפו פחות מ-70 שנה עד שהרומאים השלימו את כיבוש כל השטח המהווה כיום את טורקיה. שלטונה של רומא באזור נמשך יותר מ-450 שנים נוספות, תחילה כאימפריה מאוחדת, והחל במאה ה-4 כאימפריה המזרחית בלבד, אשר שבה והתאחדה עם המערב ושוב נפרדה עד הפיצול הסופי לשתי ישויות נפרדות בשנת 395. מאחר שהאימפריה הביזנטית הייתה יורשתה הישירה של האימפריה הרומית, ניתן לומר ששלטון הרומאים באסיה הקטנה ובתראקיה לא פסק עד שנת 1453.
הפרובינקיה אסיה
הרפובליקה הרומית החלה לגלות עניין באסיה הקטנה כבר בסוף המאה ה-3 או בתחילת המאה ה-2 לפנה"ס. ייתכן שממלכת פרגמון (יוונית Πέργαμος, כיום ברגמה Bergama סמוך לאיזמיר), שקמה לאחר שנת 281 לפנה"ס על חורבותיה של ממלכת הדיאדוך ליסימאכוס, הייתה לבת בריתה הראשונה באזור. הממלכה שנשלטה על ידי השושלת האטלידית, הקיפה את שטחיהן של לידיה ואיוניה, ומאוחר יותר כללה גם חלקים מפריגיה. ממלכה עצמאית למחצה שקמה בקפדוקיה בסביבות שנת 250 לפנה"ס הייתה גם היא מאוהדות הרומאים.
בשנת 197 לפנה"ס פלש אנטיוכוס השלישי, מלך הסלאוקים ליוון והובס על ידי הרומאים בקרב תרמופילי בשנת 191 לפנה"ס. שנה לאחר מכן, התחולל הקרב המכריע בין צבאותיו של אנטיוכוס לבין הרומאים, הפעם סמוך למגנסיה בלידיה שבאסיה הקטנה. התבוסה בקרב מגנסיה חייבה את אנטיוכוס השלישי לכרות בשנת 188 לפנה"ס את שלום אפאמיאה המשפיל, שחייב את הסלאוקים לנטוש את כל השטחים שמצפון להרי הטאורוס, לשלוח בני ערובה לרומא כולל שני בניו של אנטיוכוס, לשלם לרומא פיצויי מלחמה, וכן הוגבל כוחם הצבאי. בכך הסתיימה השפעת הסלאוקים באסיה הקטנה רובה ככולה, והאזור נכנס לספירת ההשפעה הרומית.
אחרון מלכי פרגמון, אטלוס השלישי, ציווה עם מותו בלא יורש בשנת 133 לפנה"ס, להעבירה לשלטון הרפובליקה הרומית כדי להימנע ממלחמת ירושה או מכיבוש רומי כוחני. בתוך 4 שנים הכריעו הרומאים את הטוען לכתר והקימו במערב אנטוליה את הפרובינקיה "אסיה". הרומאים המשיכו בהתפשטות הדרגתית מזרחה, ובשנת 103 לפנה"ס השתלטו על חלקים מחופי הים התיכון בדרום מערב אסיה הקטנה.
המלחמות נגד מיתרידטס השישי מפונטוס
במלחמה השנייה נגד מיתרידטס שהחלה בשנת 83 לפנה"ס החל נציב הפרובינקיה אסיה אשר טען כי מיתרידטס מחמש את צבאו לקראת מלחמה. שני לגיונות רומים פלשו לפונטוס והובסו בשנת 82 לפנה"ס.
בשנת 74 לפנה"ס סיפחה רומא את ביתיניה לפרובינקיה אסיה. מיתרידטס ראה בסיפוח זה איום ישיר על ממלכתו, ופתח במלחמה חדשה נגד רומא, הידועה כמלחמת מיתרידטס השלישית. מיתרידטס הצליח להביס את נציב ביתיניה ולהשמיד את הצי הרומי. אך שובו של לוקולוס לאסיה הקטנה שינה את מהלך המלחמה, וגרם לשבירת כוחו של צבא פונטוס. מיתרידטס ברח לממלכת ארמניה, בה שלט חתנו טיגרנס השני. בשנת 69 לפנה"ס פלש לוקלוס גם לארמניה והביס את מלכה, אולם מרידה שפרצה בצבאו מנעה ממנו לסיים את המלחמה, ומיתרידטס ניצל מרידה זו כדי לחזור לפונטוס.
בשנת 67 לפנה"ס סיים גנאיוס פומפיוס מגנוס את תפקידו כקונסול ויצא במינוי מיוחד של הסנאט הרומי להילחם בשודדי הים ששרצו בים התיכון. הוא עקב אחריהם עד למעוז כוחם העיקרי במזרח הים התיכון, בקיליקיה שבחוף הדרומי של אסיה הקטנה, ושכנע רבים מהם להיכנע לו בהבטחת חנינה. פומפיוס הפך את קיליקיה לפרובינקיה רומית שבירתה בטרסוס וארגן מחדש את גבולותיה שכללו את כל החוף הדרומי של אנטוליה. רבים משודדי הים שנכנעו לפומפיוס יושבו בעיר סולי, סמוך למרסין של ימינו, ושמה שונה לפומפיופוליס (Pompeiopolis).
עתה נפנה פומפיוס להמשך העימות עם מיתרידטס. הוא הביסו בקרב ואילצו לברוח לחצי האי קרים, והכניע גם את מלך ארמניה, טיגרנס השני. בהיעדרו של מיתרידטס הפכה גם פונטוס לפרובינקיה רומית בשנת 65 לפנה"ס. מיתרידטס לא התאושש מהמפלה והתאבד בשנת 63 לפנה"ס עקב מרד שפרץ נגדו בהנהגת בנו פארנקס השני. משעלה האחרון על כס המלוכה, הוא ניצל את מלחמת האזרחים הרומית כדי לנסות להחזיר שטחים לממלכתו, אך ניגף בשנת 47 לפנה"ס בקרב זֵלה ליד טוקאט של ימינו. בעקבות קרב זה טבע יוליוס קיסר את האמרה "Veni, vidi, vici" (באתי, ראיתי, ניצחתי). בד בבד המשיך גם מלך ארמניה להחזיק בכתר המלוכה עד מותו בשנת 55 לפנה"ס, וכך גם יורשיו, אך גם ארמניה הפכה למדינת חסות רומית.
חלוקה מנהלית
בכך נפתחה תקופה של כ-450 שנות שלטון רומי באסיה הקטנה. לאורך תקופה זו לא נשמרה חלוקה שלטונית קבועה בשטחי טורקיה של ימינו. בשנת 120 לספירה היו באסיה הקטנה שש פרובינקיות - אסיה, קפדוקיה, גלטיה, ביתיניה ופונטוס, ליקיה ופמפיליה וקיליקיה. לאלה נוספו ארמניה וסוריה אשר כללו חלקים מאסיה הקטנה ותראקיה באירופה. בשלבים מוקדמים יותר היה מספר הפרובינקיות גדול בהרבה וכלל גם את קאריה, לידיה, ליאקוניה, פיסידיה, שתי פרובינקיות נפרדות בפריגיה, פפלגוניה, הלספונטוס, הונוריאס, קומגנה ואיסאוריה. ליקיה ופמפיליה היו פרובינקיות נפרדות, וקפדוקיה, ארמניה וגלטיה נחלקו כל אחת לשתי פרובינקיות נפרדות. הפרובינקיות היו מאוגדות בשתי דיוקסיות - זו של אסיה במערב שנהנתה משגשוג, וזו של פונטוס במרכז ובמזרח אשר הושפעה מהמאבקים הבלתי פוסקים בין הרומאים לפרתים.
המאבקים עם הפרתים במזרח אסיה הקטנה
בעוד שפונטוס נחשבה למטרד שחוסל תוך 30 שנה, הייתה האימפריה הפרתית יריב מר ושווה ערך לרומאים. הפרתים התבססו ככוח משמעותי במזרח לאחר שקיעתה של הממלכה הסלאוקית, ובמאה ה-1 לפנה"ס החלו שתי האימפריות להתעמת זו עם זו. מחד ראו הרומאים בפרתים בני תרבות שניתן לבוא עימם במגעים דיפלומטים, ומאידך עושרם ושטחם של הפרתים קרצו להם. כבר בשנת 96 לפנה"ס סיכם סולה עם נציג הפרתים אורובזוס, על קו גבול מוסכם לאורך נהר הפרת. בעת המלחמה הראשונה נגד מיתרידטס, הניחו הפרתים לצבאות הרומים לעשות כרצונם בחזית המזרח, דבר שנטע בקרבם של האחרונים את התחושה כי ניתן להגיע עם הפרתים להבנות, וכי האחרונים מכירים ברומא כיורשת הטבעית של ממלכת סלאוקוס.
אולם לקראת אמצע המאה ה-1 לפנה"ס התגלע עימות צבאי מזוין בין שתי האימפריות. מרקוס ליקיניוס קראסוס, אציל ופוליטיקאי רומי רודף בצע, והצלע השלישית בטריומווירט הראשון, לצד פומפיוס ויוליוס קיסר, פלש בשנת 53 לפנה"ס למסופוטמיה. צבאו שמנה 43,000 לוחמים הובס קשות בקרב חרן ליד חרן בדרום טורקיה של היום, על ידי חיל פרשים וקשתים רכובים פרתים קטן פי ארבעה מצבאו. קראסוס ומחצית מחייליו מצאו את מותם במערכה, ורוב האחרים נשבו או נפצעו. הקרב נחרת כמפלה מבישה בזכרונם של הרומאים, בין היתר בשל כך שהפרתים "שבו" את "נשר הזהב", נס הלגיון הרומי. עשור שנים לאחר מכן גלש המאבק בין הפרתים לרומאים דרומה כאשר האחרונים פלשו לסוריה ולממלכת יהודה, אך הרומאים הצליחו להודפם ולהשיב לעצמם את השטח הכבוש, והפרת שב והוכר כקו הגבול בין שני הצדדים הניצים. הקיסר טיבריוס זכה בפרסום ותהילה בשנת 20 לפנה"ס כשהחזיר את ניסי הלגיונות הרומאים לאחר משא ומתן ממושך על אי בלב נהר הפרת. נראה כי לאחר מכן שרר שקט בספר שבין שתי האימפריות עד שנת 55 לספירה, עת הארמנים הדיחו את שליטם הפרו-רומי והפרתים סיפחו את ארמניה והציבו בראשה את הנסיך הפרתי טירידטס. הקיסר נרון שלח כוח צבאי לארמניה שהשיב את המצב לקדמותו באופן זמני, אך בשנת 58 התחדשה המלחמה במלוא עוזה והסתיימה בתוך זמן קצר בניצחון רומי. שוב נכרת הסכם שלום בין הפרתים לרומאים, וטיגראנס, אציל קפדוקי, מונה כשליט ארמניה מטעם רומא. עם זאת גם טיגארנס סיבך את הרומאים במאבק מזוין נוסף עם הפרתים בשנת 62, כשפלש לתחומי פרתיה, אך נרון שב וביסס הסכם שלום עם הפרתים שנה לאחר מכן, ובמרכזו הסכמה כי שתי האימפריות יחלקו את השפעתן בארמניה, וכי המלך הארמני יהיה אציל פרתי, אך יידרש להסכמת הרומאים למינויו. הפעם נותר ההסכם על כנו משך 70 שנים עד שטראיאנוס פלש לפרתיה בשנת 113.
העילה המיידית לפלישת טראיאנוס לפרתיה הייתה מחלוקת בין שתי האימפריות בעניין זהותו של שליט ארמניה הבא. טראיאנוס פלש לארמניה וסיפחה לאימפריה הרומית, ולאחר מכן פנה לפרתיה עצמה ובשנת 116 כבש את בירתה קטסיפון, 30 ק"מ מדרום לבגדאד בירת עיראק בימינו, ואת שושן בפרס. בכך הביא טראיאנוס את האימפריה הרומית לשיא גודלה בכל הזמנים והקים את הפרובינקיה מסופוטמיה. עם זאת טראיאנוס מת שנה לאחר מכן בקיליקיה שבדרום אסיה הקטנה, הפרתים שבו ומרדו ברומאים, ויורשו של טראיאנוס, אדריאנוס, החליט להניח למסופוטמיה.
במשך המאה ה-2 התנגחו הרומאים והפרתים אלה באלה פעמיים נוספות, ובשתי הפעמים, בשנת 165 ובשנת 198, הסתיימו המלחמות במפלה מוחצת של הפרתים ובכיבוש בירתה קטסיפון. אוצרותיה של האימפריה הפרתית נבזזו על ידי הרומאים ובשנת 224 היא הובסה על ידי אחת מהמדינות הווסאליות שלה, ופינתה את מקומה לאימפריה הסאסאנית.
חלוקת האימפריה הרומית - המאה ה-4
בשנת 298 עברה האימפריה הרומית מהפך קיצוני שעתיד היה להפוך את אסיה הקטנה ואת תראקיה למוקד הכוח החשוב בעולם. הקיסר דיוקלטיאנוס ביסס את שלטונו וחילק את האימפריה לשתיים. לאחר שפרש בשנת 305 מתפקידו שלטו במזרח גלריוס ומקסימינוס דאיה מ-305 עד 311. בשנת 311 הוחלף גלריוס בליקינוס אשר המשיך ושלט במזרח יחד עם מקסימינוס דאיה, אך בשנת 313 התגלעה מחלוקת בין השניים וצבאותיהם נפגשו ב-20 באפריל 313 בקרב טזירלום סמוך לחופי הים השחור (ליד זונגולדק בצפון טורקיה של ימינו). מקסימינוס נחל מפלה ונמלט לטרסוס שבקיליקיה, שם מת. ליקינוס המשיך ושלט באימפריה המזרחית בגפו משך 11 שנים, אולם ב-324 הכריז קיסר המערב קונסטנטינוס, מלחמה על ליקינוס. השניים נפגשו במספר קרבות ושלושת האחרונים שבהם נערכו על אדמת טורקיה של ימינו. קרב אדריאנופול התרחש ב-3 ביולי 324 באדירנה שבתראקיה וליקינוס נחל בו מפלה והסתגר בביזנטיון הסמוכה. במקביל לו התרחש קרב הלספונטוס הימי סמוך לבוספורוס וגם בו נחל ליקינוס מפלה. הקרב השלישי והמכריע, קרב כירוספוליס, התחולל ב-18 בספטמבר 324, הפעם בצידו האסייתי של הבוספורוס, סמוך לאיסקידר של ימינו, ובקרב זה ביסס קונסטנטינוס את ניצחונו. קונסטנטינוס, הקיסר הנוצרי הראשון (אף שיש הסוברים כי הוטבל לנצרות רק על ערש דווי), איחד את האימפריה הרומית בשנית, הוציא את עבודת האלילים אל מחוץ לחוק והפך את הנצרות לדת המועדפת באימפריה. בשנת 325 כינס קונסטנטינוס את הוועידה האקומנית הראשונה של הכנסייה, היא ועידת ניקיאה הראשונה (כיום איזניק שמדרום לאיסטנבול). קונסטנטינוס זימן את מנהיגי כל הקהילות הנוצריות, על מנת לדון במדיניות הכנסייה וקביעת הדוקטרינה הנוצרית. בסופה של ועידה זו הוכרז כי האריאנים שהתנגדו לשילוש הקדוש, הם כופרים, ופורסם ה"אני מאמין" או בשמו האחר ה"קרדו של ניקיאה". עתה הקים קונסטנטינוס את בירתה החדשה של האימפריה בביזנטיון וכינה אותה "רומא החדשה" (Nova Roma) וטבע מטבעות מיוחדים לציון האירוע בשנת 330.
לאחר מותו של קונסטנטינוס בשנת 337 נקראה העיר על שמו - קונסטנטינופול, והאימפריה שהתמודדה עם פלישת השבטים הגרמאניים שבה והתפצלה. הבלקן במזרח ספג גלים של גותים והונים, והקיסר ואלנס הניח להם להתיישב בגדה הדרומית של הדנובה בשנת 376. אולם עד מהרה הם קמו נגדו, ושנתיים לאחר מכן, ב-9 באוגוסט 378, נערך קרב אדריאנופול סמוך לאדירנה שבתראקיה. הקרב הסתיים בתבוסה מוחצת לרומאים וולאנס מצא את מותו בקרב יחד עם שני שלישים מצבאו.
את מקומו של ואלנס כקיסר המזרח תפס תאודוסיוס הראשון, ששב ואיחד את האימפריה הרומית בשלישית בשנת 392. היה זה תיאודוסיוס שהנהיג את הנצרות כדתה הרשמית של האימפריה. ואולם, עם מותו, בשנת 395 נחלק השלטון באימפריה בין שני בניו, והפעם לעד. האימפריה המערבית פרפרה ובאה אל קיצה בשנת 476. במזרח, לעומת זאת, קמה האימפריה הביזנטית שעתידה להתקיים כמעט ללא הפסקה עד שנת 1453.
ארטמיס פאול (סרט)
ארטמיס פאול (באנגלית: Artemis Fowl) הוא סרט הרפתקאות מסוגת פנטזיה-מדע בדיוני אמריקאי המבוסס על ספר באותו השם מאת הסופר האירי אואן קולפר. את הסרט מביים הבמאי קנת בראנה, על פי תסריט מאת מייקל גולדנברג, אדם קליין וקונור מק'פרסון. בסרט מככבים פרדיה שו ולארה מק'דונל בתפקידים הראשיים כארטמיס פאול וסרן הולי שורט, ולצדם מככבים ג'ודי דנץ', הונג צ'או, נונסו אנוזי, ג'וש גד ומירנדה רייסון.
הסרט היה עתיד לעלות לאקרנים ב-29 במאי 2020 תחת הפצתם של אולפני וולט דיסני, אולם ב-3 באפריל נחשף שהסרט לא יוקרן בקולנוע עקב מגפת הקורונה. במקום זאת הוא שודר בדיסני+ ב-12 ביוני. ב-16 ביוני 2022 הושק שירות הסטרימינג בישראל, וסרט זה בגרסתו המדובבת לעברית נכלל בחלק מתכני הבכורה שלו.
תקציר העלילה
לאחר שארטמיס פאול השני, נער מחונן בן 12 שנולד למשפחת פשע מגלה על קיומם של יצורים אגדיים שכוללים בין היתר את הפיות והקנטאורים שמתגוררים במעבה האדמה, הוא מתכנן שוד נועז במטרה לגנוב מהם את אוצר הזהב שלהם בשביל לממן משלחת חיפוש שתחפש את אביו ארטמיס פאול הראשון.
הפקה
בשנת 2001, הוכרזו תוכניות לסדרת סרטים שתתבסס על סדרת הספרים "ארטמיס פאול". "Miramax Films" רכשה את הזכויות על עיבוד סדרת הספרים לסרטים ולורנס גוטרמן נשכר למלאכת הבימוי. ב-2003, קולפר הצהיר שהתסריט הושלם ושתהליך הליהוק אמור להתחיל באותה השנה, אך הביע ספקנות לגבי השאלה האם זה אכן יקרה. הסרט נשאר בפיתוח עד לשנת 2011, כאשר דווח שג'ים שרידן מעוניין לביים את הסרט.
ביולי 2013, אולפני וולט דיסני הודיעו שהם יפיקו יחד עם חברת ההפקה של הארווי ויינסטין סרט על "ארטמיס פאול" שיכסה את אירועי שני הספרים הראשונים בסדרה, ושהתסריט ייכתב על ידי מייקל גולדנברג. רוברט דה נירו וג'יין רוזנטל היו חתומים על הפרויקט כמפיקים בפועל.
ב-1 בספטמבר 2015, ""וראייטי" דיווחה שהבמאי קנת בראנה נשכר לביים את הסרט עבור אולפני דיסני, יחד עם המחזאי האירי קונור מק'פרסון כתסריטאי וג'ודי הופלנד כמפיק בפועל. הסופר אואן קולפר אישר את הידיעה בסרטון וידאו באתר "Artemis Fowl Confidential", ודיבר עם רדיו RTE 1 על פגישתו עם בראנה מספר פעמים כדי לדון על התאריך בו הוא יודיע את ההודעה. ב-12 בספטמבר 2017, אולפני וולט דיסני הודיעו שעיבוד הסרט יופץ ב-9 באוגוסט 2019. ב-18 בספטמבר 2017, נודע שג'ודי דנץ' מנהלת משא ומתן על תפקיד לא ידוע בסרט. ב-11 באוקטובר 2017, אולפני וולט דיסני פיטרו מיד את הארווי ויינסטין מתפקידו כמפיק הסרט, וכן ניתקו קשרים עם החברה שלו "The Weinstein Company", בעקבות פרשת התקיפות המיניות. ב-20 בדצמבר 2017, הוכרז על כך שהשחקן האירי הצעיר פרדיה שו לוהק לדמותו של ארטמיס פאול, לצדה של דנץ' כמפקדת רוט, ג'וש גד לוהק לדמותו של מאלץ' דיגמס, לארה מק'דונל לוהקה לדמותה של סרן הולי שורט, ונונסו אנוזי לוהק לדמותו של באטלר. ב-12 במרץ 2018, שאר צוות השחקנים הוכרז (כולל ניקש פאטל כפולי). צילומי הסרט נערכו באנגליה, בצפון אירלנד ובהו צ'י מין סיטי.
הפצה
הסרט היה אמור לצאת לאקרנים תחת הפצתם והפקתם של אולפני וולט דיסני, אולם ב-3 באפריל נחשף כי הסרט לא יוקרן בקולנוע עקב מגפת הקורונה ובמקום זאת שודר בדיסני+ ביוני 2020.
ברוך שאמר
הברכה פותחת בסדרת ברכות לאל ומסיימת בברכה ארוכה המציינת את שבחו של האל על ידי חסידיו. בסיום פסוקי דזמרא נאמרת ברכה נוספת המהווה חיתום לאמירתם, שנקראת ישתבח.
היסטוריה
ברכה זו אינה מופיעה בתלמוד בבלי ונזכרת לראשונה אצל רב משה גאון (שנת 825 בערך), רב עמרם גאון ובספרו של הרי"ף. חוקרי ליטורגיה (צונץ, אלבוגן) משערים שזמנה מתקופת הסבוראים. רבי חזקיה די סילוה נקט שזמנה מתקופת הגאונים, ואף העלה תמיהה על יכולתם לתקן ברכה זו אחרי חתימת התלמוד.
על פי מסורת קבלית שכתב הרב דוד בן יהודה החסיד בספרו "אור זרוע" ברוך שאמר היא ברכה שנוסחה התגלה באמצעות פתק שנפל מהשמים, בנוסח זה יש פ"ז תיבות המלמדות על סודות קבליים. דבריו התקבלו על פוסקי יהדות אירופה ובעקבות האר"י גם על הפוסקים מקרב עדות המזרח.
נוסחים
בסידורי הגאונים וכן בנוסח הרמב"ם ובתכלאל, ובעקבותיהם בנוסח הספרדים הקדום (וכך נהוג עד היום בקהילות הספרדיות של מערב אירופה) ובנוסח פרס נהוג נוסח ארוך יותר של 'ברוך שאמר' מובאים נוסחים ארוכים ל'ברוך שאמר'. בין השאר הוא כולל את התוספת [נוסח תימן והרמב"ם:. בכתב יד אחד של נוסח רומניא נמצא נוסח אחר, ארוך במיוחד, הבנוי לפי סדר כל האלפבית, ולאחר כל אות אומרים: 'ברוך הוא וברוך שמו'.
לעומת זאת, בנוסח אשכנז, צרפת, איטליה, ומרבית הנוסחאות בנוסח רומניא נמצא נוסח קצר בהרבה. במהלך הדורות, בין היתר בהשפעת האר"י, עברו מרבית הספרדים לשימוש בנוסח הקצר, והוא הנוסח הרווח היום.
תוספות (שבת ויו"ט)
בישיבות ארץ ישראל בתקופת הגאונים אמרו את הפתיח 'ברוך שאמר' רק בשבתות ובימים טובים, ובחול התחילו בברכה עצמה. וכן כתב בסידור רב סעדיה גאון. אך בסדר רב עמרם גאון כתב להוסיף בשבת:, ובחגים:.
מנהגים שונים
בעל ספר היוחסין כותב, כי בשבת הראשונה של מנוי ראשי גלויות בבבל היה החזן משורר "ברוך שאמר והיה העולם", והבחורים היו עונים "ברוך הוא", והחזן אומר "ברוך עושה בראשית" והבחורים ענו "ברוך הוא", וכן על כל המאמרים המתחילים 'ברוך' היו עונים 'ברוך הוא'.
בספר שבט יהודה מביא את סדר אמירת 'ברוך שאמר' באופן אחר: החזן התחיל 'ברוך שאמר', וראשי הישיבות ענו 'ברוך אומר ועושה', וחוזר החזן ואומר 'ברוך גוזר ומקיים', והם עונים 'ברוך עושה בראשית' וכו'. וכל זה היה לרוממות ריש גלותא ולהדרת שמחתו. אבל בתפילה לא שרו אותו כפזמון אלא כברכה שלמה. ותיבות "ברוך הוא" הם מגוף הברכה.
בעת אמירת ברוך שאמר נהוג לעמוד.
יש הנוהגים לאחוז בשתי הציציות הקדמיות בשעת אמירת 'ברוך שאמר', ובתום הברכה לנשקן.
בקהילות אשכנז המערבי, נוהגים שהחזן אומר את כל תפלת ברוך שאמר בקול רם, לעומת שאר התפלה שאומר רק תחילה וסוף בקול.
האדרת והאמונה
בפרי עץ חיים (שער הזמירות פ"ד) כתב שבכל שבת יש לומר את הפיוט 'האדרת והאמונה' כהכנה ל"ברוך שאמר', וכן המנהג בקהילות החסידים לאומרו מידי שבת וחג בפסוקי דזמרא, קודם ברכת ברוך שאמר.
ברוך הוא וברוך שמו
הביטויים "ברוך הוא" ו"ברוך שמו" מופיעים בהתחלת הברכה. לפי דעה אחת, קטעים אלה התחילו כמענה של מקהלת בית הכנסת לשבחים של החזן, ובראשונה מענים אלו נאמרו אחרי כל ברכה וברכה בתפילה, ונוהג זה נשמט מטקסט הסידור אך נשמר במנהג הקיים לומר ברוך הוא וברוך שמו אחרי הזכרת שם ה' בברכות.
איזה ג'ניני
איזה ג'ניני (בצרפתית: Izza Génini; נולדה בשנת 1942) היא במאית ומפיקת קולנוע יהודיה מרוקאית. היא חיה ועובדת בפריז, צרפת משנת 1960.
קורות חיים
ג'ניני נולדה בקזבלנקה, מרוקו, בשנת 1942 למשפחה יהודית.
מ-1970 עד 1986, היא הייתה מנכלית של חברת ההפקות Club 70.
ועדת החוץ והביטחון
ועדת החוץ והביטחון (ועדת החו"ב) או ועחו"ב של הכנסת היא אחת מוועדות הכנסת הקבועות ונחשבת לאחת משתי החשובות בהן (יחד עם ועדת הכספים). סעיף 100(4) לתקנון הכנסת קובע שתחומי עיסוקה הם מדיניות החוץ של מדינת ישראל, כוחותיה המזוינים וביטחונה. מתפקידה של הוועדה לבצע חקיקה בנושאי חוץ וביטחון, וכן לפקח ולבקר את משרדי הממשלה הנוגעים בדבר.
פעילות הוועדה
מרבית פעילות הוועדה מתנהלת בוועדות המשנה שלה, כאשר מליאת הוועדה משמשת לרוב כבימה תקשורתית של ראשי מערכת הביטחון.
ועדת החוץ והביטחון מאשרת חקיקת משנה רחבה בתחומי הביטחון, גיוס חירום של כוח אדם, פעולות מיוחדות של שירות הביטחון הכללי, גיוס של ציוד לשעת חירום, היערכות העורף, ועוד.
בפני הוועדה ניתנות סקירות של בכירי הממשל הישראלי בתחומי הביטחון, החוץ והמודיעין, ובהם ראש הממשלה, שר החוץ, שר הביטחון, הרמטכ"ל, ראש השב"כ, ראש המוסד, ראש אגף המודיעין וראש המטה לביטחון לאומי.
יו"ר הוועדה נחשב לאחד האישים הבכירים במערכת הביטחון הישראלית והוא מדווח על מרבית פעילות מערכת הביטחון, מצב שהפך את התפקיד לאחד הנחשבים ביותר בכנסת.
דיוני מליאת הוועדה סודיים. דיוני כמה מוועדות המשנה שלה סודיים ביותר, בדרגות סיווג שונות. מכאן שפרוטוקולים של הוועדה אינם מתפרסמים על פי רוב. לאחר מקרים חוזרים ונשנים של הדלפות מדיוני הוועדה, מחויבים חבריה בחתימה על הצהרה לשמירת סודיות. כמו כן חל איסור מוחלט על אמצעי התקשורת להיכנס לדיונים בוועדות המשנה.
הממשלה מחויבת להביא לאישור הוועדה ביצוע פעולות שונות הקשורות למצב חירום כמו גיוס מילואים בצו 8, הכרזה של מצב מיוחד בעורף וכדומה. כמו כן על הממשלה לדווח לוועדה על פעולות אחרות שנעשו בעניינים אלו כמו פתיחת מלחמה או פעולות העלולות להביא לאחת כזאת (למשל בנימין בן אליעזר דיווח לוועדה על פתיחת מבצע חומת מגן), גיוס בצווים חורגים, התקנת תקנות לשעת חירום. כמו כן מחויבת הממשלה לדווח גם על ענייני מודיעין כמו פעולות מסוימות של השב"כ, האזנות סתר וכדומה.
בנוסף מבצעת הוועדה שימוע לאישי מפתח בצמרת הביטחונית והמדינית של ישראל (הוועדה איננה מוסמכת לדחות את המינוי). כמו כן הוועדה מבצעת שימוע לפרויקטים בסדר גודל כלכלי משמעותי במערכת הביטחון.
הגופים המפוקחים
בין הגופים שהוועדה מפקחת על פעולתם:
חברי הוועדה
חברי ועדת החוץ והביטחון, כמו שאר חברי הוועדות, נקבעים על פי מפתח סיעתי. בעבר היה נהוג כי פרט לחברים אלה ישנם חברים נוספים ("אקס אופיסיו"), שלא על פי המפתח הסיעתי, ובהם כל ראשי הממשלה לשעבר המכהנים כחברי הכנסת (למשל: בכנסת ה-17 חבר הכנסת בנימין נתניהו היה חבר הוועדה לא מתוקף המפתח הסיעתי של הליכוד, אלא מתוקף היותו ראש הממשלה לשעבר, ועל כן לא היה רשום ברשימת חברי הוועדה), אולם, נוהג זה בוטל החל מהכנסת ה-19.
ועדות משנה
כמו כן קיימת ועדת משנה משותפת עם ועדת הכספים לעניין תקציב הביטחון, וועדת השניים, לטיפול בנושאי ביקורת.
ועדות משנה שהתנהלו בעבר:
היסטוריה
במצבי חירום כמו במלחמת יום כיפור התכנסה הוועדה בתדירות גבוהה בהרבה מאשר התדירות הרגילה (במלחמת יום כיפור, הוועדה התכנסה כל יום).
עד לשנת 1977 נוהל חלק גדול מדיוני הוועדה הסודיים במליאתה, בשנה זו בשל ריבוי ההדלפות הוחלט על העברת הדיונים הסודיים לוועדת המשנה.
באפריל 2014 הוציא בית המשפט העליון צו על תנאי, המורה ליושב ראש הכנסת וראשי ועדות הכנסת לנמק את העיכוב במינוי יושב ראש לוועדה מאז פרישתו מהתפקיד של שר החוץ אביגדור ליברמן חצי שנה קודם לכן.
ביולי 2016 הפיק ערוץ הכנסת בבימוים של גדעון אלון ויהודית דמארי, סרט תיעודי בשם "חומות של שתיקה". הסרט דן על תפקיד הוועדה כגורם מפקח ומבקר, על הקשר בינה לבין הצבא ועל שיקוליהם הפולטיים של חבריה. כמו כן הוא עוסק בפעילותה במלחמות ומבצעי ישראל ובתהליך קביעת תקציב הביטחון. במסגרת הסרט רואיינו חברים בקבינט ובועדה בעבר ובהווה ביניהם: אבי דיכטר, יעקב פרי, עומר בר-לב, שאול מופז, רובי ריבלין, עפר שלח וצחי הנגבי.
במהלך הסרט עלתה ביקורת שחברי הוועדה לעיתים מדליפים לעיתונאים תוכן מתוך דיונים חשאיים של הוועדה, דבר שמוביל להימנעות מהצגת תוכן רגיש בפני הוועדה, אלא רק בפני ועדות המשנה.
מארק יאנקו
מארק יאנקו (גרמנית: Marc Janko; נולד ב-25 ביוני 1983) הוא כדורגלן עבר אוסטרי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים
יאנקו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אדמירה ואקר. בקיץ הצטרף לרד בול זלצבורג, בעונתו הראשונה כבש 11 שערים ב-10 משחקים. ב-16 בנובמבר 2008 הבקיע את שערו ה-25 לעונת והפך לשיאן השערים בעונה אחת של זלצבורג. לאחר שכבר בינואר הגיע ל-30 שערי ליגה, הוא חתם בזלצבורג עד ואת העונה הוא סיים עם 39 שערים ב-35 משחקים. למרות התעניינות רבה של מועדונים אירופאים בשחקן, הוא נשאר בזלצבורג והיה שותף להצלחה של בליגה האירופית לאחר שסיימה את שלב הבתים עם 6 ניצחונות ב-6 משחקים, אך הודחה בשלב ההצלבה על ידי סטנדרד לייז' בו יאנקו כבש צמד שלא עזר.
ב-21 ביוני 2010 חתם בטוונטה תמורת 7 מיליון אירו והחליף את בן ארצו מרקו ארנוטוביץ' שעבר לורדר ברמן. ב-21 באוגוסט 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו עבור טוונטה בניצחון 0–3 נגד ויטסה ארנהיים. ב-19 בינואר 2011 יאנקו הבקיע רביעייה בניצחון 0–5 נגד הראקלס אלמלו. ב-8 במאי 2011 הבקיע יאנקו את שער הניצחון בגמר הגביע ההולנדי נגד אייאקס אמסטרדם בדקה ה-117 של ההתמודדות. המשחק נהגמר בניצחון 2–3 לטובת טוונטה והיא זכתה בגביע.
ב-30 בינואר 2012 חתם לשלוש שנים וחצי בפורטו תמורת 3 מיליון אירו. כעבור 6 ימים הבקיע את שער הבכורה שלו בפורטו בניצחון 0–2 נגד ויטוריה סטובאל במסגרת הגביע הפורטוגזי. ב-28 באוגוסט 2012 חתם בטרבזונספור הטורקית תמורת 2.4 מיליון אירו. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון חמישה ימים לאחר מכן בהפסדש 0–1 לגזיאנטפספור. בתום עונת שוחרר מטרבזונספור.
ב-31 ביולי 2014 יאנקו חתם לשנה בסידני האוסטרלית. ב-30 באוגוסט 2014 יאנקו הבקיע את השער הראשון שלו בניצחון 0–2 נגד בריסביין רואר. בפברואר זכה בתואר "כדורגלן החודש" לאחר שכבש בחודש זה 6 שערים ב-4 משחקים. במחזור ה-21 הבקיע שלושער בניצחון 4–5 נגד בריסביין, בו גם הפך לשיאן השערים של המועדון בעונה אחת כאשר הגיע ל-16 שערים ואף רשם את רצף הארוך ביותר עם הבקעת שער (7 משחקים). ב-26 במאי 2015 עזב את סידני.
ב-25 ביוני 2015 חתם בפ.צ. בזל השווייצרית. ב-25 ביולי הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 2–3 על גראסהופרס ציריך.
ב-6 ביוני 2017, חתם בספרטה פראג ההצ'כית, אך לאחר שכבש שער ליגה אחד בלבד בחמישה משחקים, עזב את המועדון וב-6 בפברואר 2018 חתם בלוגאנו השווייצרית.
קריירה בינלאומית
במאי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוסטריה במשחק ידידות נגד. ב-20 באוגוסט 2008 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 2-2 נגד. יאנקו היה מלך השערים של הנבחרת בקמפיין מוקדמות מונדיאל 2010 עם 6 שערים, אך לא הצליח לעזור לנבחרתו לעלות לטורניר הגמר. יאנקו היה שותף עלייה של הנבחרת ליורו 2016 לראשונה בתולדותיה כנבחרת שלא מארחת.
ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה
ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה (באיטלקית: Vittorio Emanuele III; 11 בנובמבר 1869 – 28 בדצמבר 1947) היה מלך איטליה בין 1900 ל-1946, וכן כונה קיסר אתיופיה בין 1936 ל-1943 ומלך אלבניה בין 1939 ל-1943. בימי שלטונו הארוכים ידעה איטליה שתי מלחמות עולם, את עליית הפשיזם ושלטון בניטו מוסוליני, את נפילת הפשיזם וכיבושה של איטליה על ידי הגרמנים ולאחר מכן על ידי בעלות הברית.
עלייתו לשלטון
מאביו קיבל את העצה כי "זכור שכל שאתה זקוק לו על מנת למלוך באיטליה הוא לדעת לחתום את שמך, לקרוא בעיתון, ולעלות על סוס". שנותיו הראשונות בתפקידו הראו כי, על פי הסטנדרטים של בית סבויה לו היה שייך, היה ויטוריו אמנואלה מסור לרעיון המלוכה החוקתית, ועל אף הנסיבות הטראגיות בהן נרצח אביו, לא פגע בזכויות האזרח.
מלחמת העולם הראשונה
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה שמרה איטליה בתחילה על נייטרליות, אולם בשנת 1915 חתמה איטליה על בריתות חשאיות בהן התחייבה להיכנס למלחמה לצד מדינות ההסכמה. רוב העם האיטלקי התנגד לכניסה למלחמה, ובית הנבחרים האיטלקי הכריח את ראש הממשלה אנטוניו סלנדרה להתפטר. ויטוריו אמנואלה סירב לקבל את התפטרות סלנדרה, והחליט בעצמו על הכניסה למלחמה, על פי זכותו החוקתית. איטליה נכנסה למלחמה כשצבאה אינו מוכן, והמנגנון הממשלתי שלה נגוע בשחיתות. על אף שהצטרפו לצד המנצח, סבלו מספר תבוסות, ותבוסה מכאיבה במיוחד בקרב קפורטו. לאחר המלחמה נכנסה איטליה למשבר כלכלי. הדעה הרווחת, בה נקט אף המלך, הייתה כי הממשלה האיטלקית היא מושחתת ואינה יעילה, וכי בכך נעוצה הסיבה להישגים הירודים במלחמה, כמו גם למשבר הכלכלי בעקבותיה.