cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ActionScript
אקשן סקריפט הפכה למקובלת ומוכרת עם יציאת הגרסה החמישית של פלאש (Flash 5). הגרסה המתקדמת ביותר כיום היא ActionScript 3.0. בדרך כלל, ActionScript נכתבת בתוך סביבת ההרשאה של Flash ומקבלת תוך כדי כך כלים טובים יותר לבדיקת שגיאות בקוד ואפשרות לכתוב את הקוד באופן בסיסי. הקוד נשמר יחד עם קובץ הפלאש (בפורמט fla או בפורמט. וכיום היא חלק מתוכנת הקוד וסביבת האנימציה של פלאש.
כיום ניתן להשתמש ב ActionScript בפיתוח אפליקציות למחשב ולטלפונים החכמים.
אסמא אגבארייה זחאלקה
קריירה
בזמן עבודתה החלה לעסוק בפעילות חברתית; היא הצטרפה למפלגת דעם, נאבקה למען זכות הדיור ביפו ופעלה לשיפורם של רמת החינוך ושל מעמד האישה. בשנת 2000 ייסדה וניהלה את סניף מען - עמותה לסיוע לעובדים בירושלים, עמותה שנועדה לסייע לפועלים ולמובטלים במזרח ירושלים. בשנת 2002 עברה לסניף העמותה באזור המשולש, שם פעלה בפרויקטים למציאת תעסוקה לפועלים ולמובטלים בתחומים שונים ולחינוך בני נוער. כמו כן החלה לרכז פרויקט להגנה על מובטלים נפגעי תוכנית מהל"ב.
בבחירות לכנסת ה-15 התמודדה במקום השלישי ברשימת דעם לכנסת. בבחירות לכנסת ה-16, ה-17, ה-18 וה-19 עמדה בראשות הרשימה. בכל המקרים לא עברה הרשימה את אחוז החסימה. לקראת הבחירות לכנסת ה-21 שובצה במקום ה-19 ברשימת דע"ם.
בנובמבר 2008 התמודדה אגבארייה על ראשות עיריית תל אביב-יפו ועל מקום במועצת העיר בראש רשימת דע"ם, שהתמודדה לראשונה בבחירות המקומיות. היא עצמה זכתה ב-0.45% מקולות הבוחרים והרשימה בראשותה לא עברה את אחוז החסימה.
אגבארייה מנהלת את "מכְּתבת אלפאנוס", המקבילה של ספריית פיג'מה בערבית.
חיים אישיים
אגבארייה נשואה למוסא זחאלקה, והיא אם לבן.
דעותיה
במהלך עבודתה כעיתונאית בעיתון "מען" המייצג את מפלגת דעם, הלכה לבתי הדיירים ביפו כדי לבחון מקרוב את בעיותיהם של העובדים. החלה את דרכה בהפגנה להגנת הדיור ביפו, יום הניקיון בשכונת עג'מי, הפגנת הקואליציה הנשית למען תעסוקה הוגנת, ופעילויות נוספות.
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
מערכת גולג'י
האברון קרוי על-שם קמילו גולג'י, שזיהה אותו לראשונה בשנת 1898, והוא מכונה גם מכשיר גולג'י, מערך גולג'י, מנגנון גולג'י וגופיף גולג'י.
תפקיד
תפקידו העיקרי של מנגנון גולג'י הוא לעבד מקרומולקולות כמו חלבון וליפיד שסונתזו על ידי התא.
בין תפקידיה השונים של מערכת גולג'י ניתן למנות:
את החומר המיועד להוצאה עוטף הגולג'י בווסיקולות, אשר נעות לכיוון קרום התא. כאשר הווסיקולות מגיעות אל קרום התא, הן נבלעות בתוכו והחומר המצוי בהן נבלע בקרום התא. חומרים המיועדים להפרשה מופרשים אל מחוץ לתא.
מבנה
אברון גולג'י המצוי לרוב ליד גרעין התא מורכב ממערכת ממברנות המקיפות חללים. הגולג'י עשוי מקפלים קרומיים, המזכירים את קרום התא, בעלי חלל פנימי, המונחים זה על גבי זה. בכל ערימה כזו יש בערך 6 אלמנטים (קפלים), כאשר קוטרו של כל אחד מהאלמנטים הללו הוא בערך מיקרומטר. בכל תא עשויות להיות כמה וכמה ערימות של קפלים מעין אלו, תלוי בסוג התא. לדוגמה, בתאים מפרישי הריר שבאפיתל המעיים, כמות הגולג'י גדולה מאוד. מלבד ערימות קפלים אלו, ישנם בשולי הגולג'י וסיקולות רבות, גדולות (10,000 אנגסטרם) וקטנות (500 אנגסטרם).
הגולג'י מהווה המשך ישיר של הרשתית התוך פלסמית, וקיימת החלפת חומרים רבה ביניהם, רובה מתרחשת בעזרת וסיקולות. הווסיקולות משמשות גם להעברת חומרים בין קפליו השונים של הגולג'י.
בוטולף הקדוש
בוטולף (באנגלית: Botolph, Botulph או Botulf; מת בשנת 680 לערך) היה אב מנזר וקדוש באנגליה. בוטולף הוא הקדוש המגן של העוסקים בחקלאות: חקלאים, חוואים, מגדלי בעלי חיים. יום חגו נחגג באזורים שונים של הממלכה המאוחדת בימים שונים: 17 ביוני באנגליה ו-25 ביוני בסקוטלנד; והוא נחשב לקדוש הן בכנסייה הקתולית והן בכנסייה האנגליקנית.
לא ידוע הרבה על חייו, ומרבית המידע מגיע מכרוניקות שנכתבו על ידי נזיר בשם פולקרד כ-400 שנים לאחר מותו. הכרוניקה האנגלו-סקסית טוענת כי בשנת 653, פנדה (מלך מרסיה) התיר למיסיונרים נוצרים להיכנס לממלכה; מלך מזרח אנגליה אנה נהרג ובוטולף החל בבניית כנסייה במקום ששמו "איקנהו" (Ikanho). לא ברור לחלוטין היכן נמצא המקום (שמשמעות שמו היא "גבעת השור") וקיימות כמה סברות: ייתכן והמקום הוא בדרום לינקולנשייר, שבו חיו חלק מן המתנצרים; אך סביר יותר כי מדובר באזור בשפך נהר האלדה בסאפוק, שבו - ליק כפר בשם איקן, קיימים שרידי כנסייה על גבעה מבודדת שבה חיו נוצרים חדשים ממרכז אנגליה (מרסיה). תעודה אחרת, על תולדות חייו של קולפרית הקדוש, שנכתבו בערך בתקופתו של בדה ונרביליס, תיאר אב מנזר במזרח אנגליה בשם בוטולפוס, "איש מלומד בעל קורות חיים מרשימות, מלא חסד רוח הקודש". לינקולנשייר לא הייתה חלק ממזרח אנגליה, אבל איקן היה.
איזופרן
איזופרן (באנגלית: Isoprene) הוא תרכובת אורגנית פחמימנית פשוטה בעלת תפקידים רבים ביצורים חיים וכן בעלת שימושים רבים לאדם.
איזופרן הוא דיאן (Diene), כלומר אלקן המכיל שני קשרים קוולנטיים כפולים. השם הכימי של איזופרן הוא 2-מתיל 1,3-בוטאדיאן, ונוסחתו הכימית היא C5H8.
איזופרן משמש כחומר מוצא לייצורן התעשייתי של תרכובות רבות. בעיקר משמש האיזופרן לייצור סוגים שונים של גומי. גומי טבעי הוא פולימר של איזופרן - הוא מורכב ממיליוני מולקולות איזופרן הקשורות האחת לשנייה.
ביצורים חיים
איזופרן הוא הפחמימן הנפוץ ביותר בגוף האדם; למשל באדם השוקל 70 קילוגרם מיוצרים בכל יום 17 מיליגרם של איזופרן.
התרכובת מהווה חלק מתרכובות רבות וחשובות בתאיהם של יצורים חיים רבים. ויטמין A, ויטמין E, סקוואלין (חומר מוצא של כולסטרול) והם (קבוצה המצויה בהמוגלובין ובציטוכרום) מכילים כולם שיירי איזופרן. תרכובות רבות בתא מורכבות מיחידות אחדות של איזופרן הקשורות האחת לשנייה; תרכובות אלו קרויות טרפנים (כשהמבנה הכימי של יחידות האיזופרן שלהם נשמר ללא שינוי) וטרפנואידים או איזופרנואידים (כשקיימים שינויים קלים ביחידות האיזופרן).
טרפנים מיוצרים בכמות ובמגוון גדולים על ידי צמחים. הקרוטנים (Carotene), למשל, צבענים (פיגמנטים) המקנים צבעי צהוב, כתום ואדום לפירות, לפרחים, לעלים ולמבנים אחרים בצמח, הם כולם טרפנים המורכבים משמונה יחידות איזופרן. רוב השרפים והשמנים האתריים הם טרפנים.
קייט אטקינסון
קייט אטקינסון (באנגלית: Kate Atkinson; נולדה ב-20 בדצמבר 1951) היא סופרת בריטית הכותבת רומנים, מחזות וסיפורים קצרים. סדרת הספרים שכתבה על הבלש ג'קסון ברודי עובדה לסדרת טלוויזיה של ה-BBC. היא זכתה בפרס ויטברד לספר השנה בשנת 1995 על ספרה "מאחורי התמונות במוזיאון", ושוב בשנים 2013 ו-2015.
ראשית חייה
אטקינסון נולדה ביורק, שבאנגליה. היא למדה לימודי מוסמך בספרות אנגלית באוניברסיטת דנדי, ובהמשך כתבה דוקטורט (שלא הושלם) בספרות אמריקאית. לאחר לימודיה עבדה, בין היתר, כמזכירה משפטית וכמורה.
קריירת הכתיבה שלה
הרומן הראשון שלה, "מאחורי התמונות במוזיאון", זכה ב-1995 בפרס ויטברד כספר השנה והפך לרב-מכר. בהמשך כתבה ופרסמה רומנים נוספים, כולל את סדרת הספרים על הבלש ג'קסון ברודי – מפקח משטרה לשעבר שהפך לבלש פרטי. היא פרסמה גם מחזות וסיפורים קצרים.
בשנת 2013 זכה רומן נוסף שלה ("חיים ועוד חיים") בפרס ספר השנה (בשמו החדש של הפרס – פרס קוסטה), ובשנת 2015 זכתה בפרס בשלישית (על ספרה "חיים אחרים" – A God In Ruins) (שני הספרים תורגמו לעברית על ידי שרון פרמינגר).
אטקינסון ביקרה את האופן בו סוקרה הקריירה שלה בתקשורת. כך, למשל, כאשר זכתה בפרס ויטברד הוענקה מרבית תשומת הלב התקשורתית להיותה אם יחידנית.
חיים אישיים
אטקינסון הייתה נשואה פעמיים: כשהייתה סטודנטית נישאה לאבי בתה הבכורה, ובהמשך – לאבי בתה השנייה. היא מתגוררת באדינבורו, סקוטלנד.
Friend de Semana
Friend de Semana הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת והשחקנית המקסיקנית דנה פאולה, ביחד עם הזמרת הברזילאית לואיסה סונזה והזמרת-יוצרת הספרדייה איתנה. השיר יצא לאור ב-30 באוקטובר 2020, על ידי חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ, כסינגל מתוך אלבומה של פאולה, .
השיר הגיע למקום ה-16 במצעד האירפליי המקסיקני.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי איתנה, ארתור מארקס, דנה פאולה, לואיסה סונזה, מנגו, נבאלז ופדרו מאלובר טורביי והופק על ידי מנגו ונבאלז. ב-24 באוקטובר, כל שלוש הזמרות בשיר החלו לדבר על שיתוף הפעולה באמצעות הטוויטר. יומיים לאחר מכן, הוכרז באופן רשמי כי השיר ייצא לאור ב-30 באוקטובר 2020.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-10 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של דנה פאולה ב-30 באוקטובר 2020, בשידור חי. הקליפ צבר למעלה מ-17 מיליון צפיות.
בוסתן הגליל
בוסתן הגליל (בֻּסְתַּן הַגָּלִיל) הוא מושב הנמצא לחוף הים התיכון, בצפון ישראל בין עכו לנהריה ושייך למועצה אזורית מטה אשר. מהבחינה הארגונית, המושב משתייך לתנועת האיחוד החקלאי, המושב הוא מעורב וגרים בו חילונים ודתיים.
היסטוריה
בשנת 1948, הקימה קבוצת פליטי שואה מרומניה והונגריה גרעין בשם "פדויים" והתיישבה ב"בית ארמן", מבנה טמפלרי נטוש של "חוות שטול" על ראש גבעה (בשטח קיבוץ שמרת). בשנת 1950 עבר גרעין ההתיישבות של קיבוץ שמרת מרמת יוחנן לשטח שהוקצה לו. עבור אנשי פדויים שהתבקשו לפנות את המבנה הטמפלרי וסביבתו נבנו בתים בשטח הבוסתן. היישוב שהתהווה קיבל את השם "בוסתן הגליל", על-שם הבוסתן בו נבנה.
אחרי מלחמת העצמאות, הגיעו למקום שש משפחות פליטים ממושב בית יוסף שבעמק הירדן, אחרי שהמושב שלהם נעזב עקב הקרבות שהיו במקום. שש המשפחות התיישבו במבנים נטושים שהיו לצד כביש עכו-נהריה, באותה תקופה ומיד לאחריה הגיעו למקום משפחות נוספות, בהן עולים מהונגריה, והתיישבו בתוך שטח בוסתן קיים, בהן היו מספר משפחות של ייקים מנהריה שרצו לעסוק בחקלאות והיו מחוסרי קרקע. עם ההכרזה על הקמת היישוב צורפו כל המשפחות האלו למושב.
כאשר פונה היישוב דוגית במסגרת תוכנית ההתנתקות ב-2005, עברו מרבית תושביו, שלא גילו התנגדות פעילה לפינוי, למושב בוסתן הגליל.
מחנה סידני סמית
שדרת האקליפטוסים בבוסתן הגליל הובילה בימי המנדט הבריטי למחנה בריטי שנקרא מחנה "סידני סמית" (Sidney Smith Barracks), על שמו של האדמירל ויליאם סידני סמית שמילא תפקיד חשוב בכישלון המצור של נפוליאון על עכו. המחנה שימש כמתחם מגורים של הקצונה הבכירה ומחנה מנהלתי בו עבדה הפקידות הבכירה (אזרחית וצבאית) של שלטונות המנדט בצפון הארץ. ב-14 ביולי 1941, בתום לחימה קשה במערכה בסוריה ובלבנון נחתם במחנה הסכם כניעת כוחות וישי הצרפתיים שישבו בסוריה ובלבנון לכוחות הבריטים ובעלי בריתם, הסכם הידוע בשם "הסכם שביתת הנשק של סאנט-ג'יין (עכו)" (Armistice of Saint Jean d`Acre).
על שטח המחנה הצבאי הבריטי הוקם היישוב בוסתן הגליל ומוסד חינוכי של עליית הנוער – "כפר הנוער פילדלפיה", על שם תורמיו – נשות העיר פילדלפיה שבארצות הברית. כפר הנוער פעל בצמוד לבוסתן הגליל וכיום פועל במקום "כפר הנוער נירים".
המטווח של מחנה סידני סמית ("מטווח סנג'ין", שיבוש של St. Jean) שימש במשך שנים רבות הן את חיילי גולני והן את טירוני בית הספר הטכני של חיל האוויר בחיפה. בסמוך אליו, נבנה בשנות ה-80 אתר הקראוונים חצרות יסף.
מארין רייקוב
מארין ניקולוב רייקוב (בבולגרית: Марин Николов Райков; נולד ב-17 בדצמבר 1960, וושינגטון הבירה, ארצות הברית) הוא פוליטיקאי ודיפלומט בולגרי, אשר כיהן כראש ממשלת מעבר ושר החוץ של בולגריה במשך כחודשיים ב-2013.
ב-12 במרץ 2013 לאחר התפטרותו של קודמו בויקו בוריסוב מונה רייקוב לתפקיד על ידי נשיא בולגריה רוסן פלבנלייב. רייקוב כיהן פעמיים בתפקיד סגן שר החוץ של בולגריה. בין 1998 ל-2001 בממשלתו של איוון קוסטוב ובין 2009 ל-2010 בממשלתו של בויקו בוריסוב. בין 2010 ל-2013 כיהן כשגריר בולגריה בצרפת וכשגריר לא-תושב במונקו והוצב בפריז.
באוגוסט 2013, לאחר שסיים את תפקידו כראש ממשלת מעבר, הוא מונה לשגריר באיטליה ולשגריר לא-תושב בסן מרינו ובמלטה עד 2018. לאחר מכן הוא מונה לשגריר בממלכה המאוחדת.
אדם פשחשטה
אדם יאנוש פשחשטה (בפולנית: Adam Janusz Przechrzta; נולד 14 באפריל 1965 זאבז'ה, פולין) הוא סופר פנטזיה פולני, דוקטור למדעי הרוח.
קורות חיים
הוא סיים לימודי היסטוריה בשנת 2001. עבודת הדוקטורט שלו התמקדה בעבודת השירותים החשאיים הפולניים בשנים 1918–1939, הוא קיבל תואר דוקטורט מאוניברסיטת זילונה גורה וחיבר מאמרים בנושא השירותים החשאיים, לחימה בסכינים וקראטה. הוא מתעניין בפעילות השירותים החשאיים וקיברנטיקה.
בשנת 2006, במגזין Nowa Fantastyka, פרסם את הסיפור "צעד ראשון", אותו פיתח לרומן, שפורסם בשנת 2008 על ידי הוצאת Fabryka Słow. בספטמבר 2007 פרסם המגזין Science Fiction את סיפורו הקצר "האלכימאי", שפורסם בשנת 2009 במסגרת הרומן "דגל המלאך מיכאל".
ז'אנר ההיסטוריה האלטרנטיבית הפך לסימן מסחרי עבור פשחשטה, שמדלה עניין רב גם בתחום המודיעין, כך בשנת 2009 התפרסם אוסף של סיפורים קצרים Wilczy Legion בשם (2009) המתאר את המציאות האלטרנטיבית של התקופה שבין המלחמות, כפי שהיא נראית בעיני עובדי המודיעין והריגול הנגדי של פולין. סיפור קצר של פיילוט מאוסף זה, הנושא את אותה הכותרת, התפרסם בגיליון 8/2008 של Nowa Fantastyka. בשנת 2010 פרסם את הרומן "לילות לבנים", המשכו של "דגל המלאך מיכאל". בנוסף, סדרת "שדים", המונה שישה ספרים, זכתה לפופולריות רבה במולדתו של הסופר, כשבמרכז העלילה קצין המודיעין הצבאי הסובייטי, אלכסנדר רזומובסקי. ברקע המלחמה הציג המחבר את העולם האכזרי של הנ.ק.ו.ד., המודיעין הצבאי הסובייטי, את הקרבות בין שירותי הביון והטיהורים הפוליטיים של התקופה הסטליניסטית. שוחררו שישה חלקים מסדרה זו: "שדי לנינגרד" (2011), שני כרכים של "שדי מלחמה" (2013-2014), "שדים של עתות השלום" (2015) ו"שדים של נקמה. אבקומוב" (2019), "שדים של נקמה. בריה" (2020).
הרומן "גמביט וילופולסקי" שכתב, מתרחש במהלך ההתקוממויות הפולניות במאה ה-19 וראה אור בשנת 2013 על ידי המרכז הלאומי לתרבות. על כתיבת הספר הזה הוא קיבל את פרס הספרות על שם יז'י ז'ולבסקי בשנת 2014.
בשנת 2016, השיק את טרילוגיית Materia Prima. כל שלושת הספרים הועמדו ברשימת המועמדים ל"ספר השנה" באתר lubimyczytac.pl. בתחילת המאה ה-20, פולין נכבשה על ידי האימפריה הרוסית, חולמת על עצמאות, אך אינה מסוגלת להשיג אותה. יש פולנים שמשתפים פעולה עם הרשויות, אך יש מחתרת שנלחמת בה כולל באמצעות פיגועים. הדמות הראשית היא האלכימאי אולף ארנולדוביץ' רודניצקי. במהלך גיחותיו למובלעת, הוא נתקל בצבא הרוסי שם, בראשותו של אלכסנדר סמרין. רודניצקי לא מגלה חיבה לרוסים, אבל הוא עוזר להם: הם יכולים רק לצאת מהמובלעת ביחד. ואז הם נאלצים לשתף פעולה, ובהדרגה מתפתחת ביניהם ידידות גברית חזקה. יתר על כן, סמרין מציג אותו בפני קרובת משפחתו, הנסיכה מריה פבלובנה וולקונסקאיה, והיא מקבלת את רודניצקי כקרוב משפחתה (מאוחר יותר מתברר שאביו המנוח של רודניצקי דאג לה ואם הנסיבות היו שונות, רודניצקי יכול היה להיות בנה). הרוזנת חכמה ומחזיקה בעוצמה ובקשרים רבים בחברה. היא אחת הדמויות הכריזמטיות המשניות, אך הארורות שעוזרות לגיבורים מעת לעת. לסדרה זו יצאה טרילוגיית המשך בשם Materia Secunda.
חיים אישיים
הוא נשוי ואב לשניים.
שלום פ' דורון
שלום פרץ דורון (11 במאי 1917 – 22 במאי 2011) היה משפטן ומומחה לשוק ההון. היה מנכ"ל ויו"ר הכשרת היישוב בהיותה חברה בבעלות הסוכנות היהודית וריכז את ההכנות לוועידה הכלכלית העולמית הראשונה בשנת 1968.
ביוגרפיה
שלום פרץ (דיק) דורון, בן לאון דיקמן וסופי לבית רפפורט, נולד בשם פריץ דיקמן למשפחה ציונית, אשר החזיקה בבעלותה טחנת קמח. נולד בווינה אוסטריה, לשם היגרה המשפחה בזמן מלחמת העולם הראשונה. גדל בעיר סטניסלבוב שבאוסטרו-הונגריה (כיום שונה שמה לאיוונה פרנקובה והיא שייכת לאוקראינה). אחיו הבכור יעקב (קובה) דיקמן, נולד ב-1914.
דורון היה פעיל בתנועת הצופים היהודית ובעקבות כך עזב את בית המשפחה ועלה לארץ ב-1936 (בהיותו בן 18) למורת רוחם של הוריו, מתוך אידאולוגיה ציונית. עלייתו התאפשרה הודות לאישור עליה, "סרטיפיקט", מהאוניברסיטה העברית בירושלים, שם התקבל ללימודי היסטוריה ויחסים בינלאומיים. בהמשך עבר ללמוד משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים, שם סיים את לימודי והוסמך כעורך דין.
בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס יחד עם נוער בני ברית לצבא הבריטי כדי להילחם בנאצים. יצא לקורס קצינים ושירת כסגן מפקד מחנה שנלר בדרגת סרן. בתום המלחמה חזר ללימודים ועבד כשומר לילה במלון וינה, ואז התקבל לעבוד בבנק פויכטוונגר בירושלים, שם קודם לתפקיד מנהל הסניף ונשאר בעבודתו זו בבנק עד שנת 1963. את השכלתו הכלכלית רכש באופן בלתי פורמלי ממנהלי הבנק, פרנץ וינקלר ויעקב לאו פויכשטוונגר, ומחותנו שמחה גליקסון שהיה ברוקר בבורסה בתל אביב.
בשנת 1963 הצטרף לחברת הכשרת היישוב, ובשנת 1965 מונה למנכ"ל החברה. בשנים 1986–1988 שימש יו"ר הכשרת היישוב. בשנת 1968 מונה דורון על ידי ראש הממשלה לוי אשכול להיות מרכז ההכנות לוועידה הכלכלית הראשונה.
דורון היה נשיא לשכת ההגנה של בני ברית, יזם ופעל להקמת המרכז העולמי של בני ברית בירושלים, היה יושב ראש המרכז העולמי במשך שנים רבות, עמד בראש הוועד המנהל של מוסד בני ברית לילדים בבית וגן בירושלים ויזם את הקמת בית הלל באוניברסיטה העברית בהר הצופים.
דורון היה פעיל שנים רבות בהסברה ובפרשנות של הנעשה בשוק ההון בכלל ובבורסה, בין השאר לחברי ועדות הכספים והכלכלה של הכנסת. היה בעל פינה קבועה בתוכנית כלכלית ברדיו לסיכום השבוע בבורסה, חבר דירקטוריון של החברה הממשלתית למדליות, חבר בית הדין לענייני עבודה בירושלים, חבר בית דין לחוזים אחידים, חבר בית דין לחוק עובדי המדינה וקונסול כבוד של אסווטיני בישראל בשנים 1977–2009.
חיים אישיים
התחתן בשנת 1952 עם כרמלה גליקסון. התגוררו בירושלים והביאו לעולם שני בנים (1956, 1959).
פליכס זולמן
ביוגרפיה
זולמן נולד בשנת 1907 נולד בברלין בירת גרמניה. למד באוניברסיטת ברלין; בשנת 1930 קיבל ממנה תואר דוקטור לווטרינריה (DVM) ובשנת 1933 תואר דוקטור לרפואה. בנוסף, למד נגינה בפסנתר וגיטרה בקונסרבטוריון ברלין. הוא ניצח בברלין על מקהלה שנהגה לשיר בחגים בבתי כנסת.
בשנת 1925 ביקר לראשונה בארץ ישראל, ובשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה לארץ. טרם עלייתו, בשנים 1930–1932, שימש כאסיסטנט מחקר במכון למחקר היגיינה ואימונולוגיה בדאהלם שבברלין. בשנת 1934 שימש כאסיסטנט במעבדת מחקר להורמונים של האוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1944 מונה בה למרצה, בשנת 1954 מונה למרצה בכיר, בשנת 1959 לפרופסור חבר ובשנת 1969 לפרופסור מן המניין. בשנת 1976 פרש לגמלאות.
בסוף שנות השלושים החל זולמן לארגן את מקהלת ירושלים. בשנת 1949 החל לקחת את המקהלה לשיר בכנסייה באבו גוש. הופעות אלה צברו פופולריות והיוו את הבסיס לפסטיבל אבו גוש. בשנת 1956/7 העביר את ניהול הפסטיבל לידי זיגי שטדרמן.
היה נשוי לאדית ואב לשניים.
על שמו מוענק פרס לתלמידי מוסמך או דוקטורט מצטיינים בבית הספר לרוקחות באוניברסיטה העברית.
הכנוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בארץ ישראל, שנת 1939
בתאריכים 31 במאי – 1 ביוני לשנת ה'תרצ"ט 1939 נערך בבית הבריאות ע"ש שטראוס ברחוב צ'נסלור, בירושלים כנס רפואי-מדעי שארגנה ההסתדרות הרפואית העברית בא"י. בכנס השתתפו מרבית מבכירי הרופאים בארץ ישראל לתקופה. ראו: ד"ר פליכס זולמן: אנטי הורמונים בכלל ועל החומר הגורם הגונאדוטרופי (1 ביוני)
מייקל וולצר
מייקל וולצר (באנגלית: Michael Walzer; נולד ב-13 במרץ 1935 בניו יורק) הוא פילוסוף יהודי-אמריקאי העוסק בתחומים רבים: אתיקה ומוסר בימי שלום ובימי מלחמה, צדק חברתי, לאומיות, סובלנות ונושאים שונים הכרוכים בנושאים אלו. וולצר הוא פרופסור אמריטוס במכון למחקר מתקדם שבפרינסטון.
חיבורו המפורסם הוא "מלחמות צודקות ולא צודקות" (1977), בנוסף כתב על צדק חברתי, על סובלנות ועל פוליטיקה. וולצר הרבה לכתוב גם על נושאים יהודיים. במשך למעלה משלושה עשורים הוא כיהן כעורך של כתב העת השמאלי "Dissent" שנוסד על ידי חברי קבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק.
ביוגרפיה
מייקל וולצר נולד וגדל ברובע הברונקס, ניו יורק כבנם הבכור של הורים יוצאי מזרח אירופה. אביו נולד בגליציה בימי השלטון האוסטרו-הונגרי והיה סוחר פרוות. האם נולדה בשטח בלארוס באימפריה הרוסית במשפחה של יהודים ליטאים, ועד לידת בנה הראשון, עבדה כמזכירה במשרד של עורך הדין ג'ון פוסטר דאלס. בשנת 1937 העסק של האב פשט רגל והוא התחיל לעבוד במפעל לייצור נשק עד לשנת 1944. באותה שנה המשפחה עברה לגור בג'ונסטאון, פנסילבניה בה השיג האב משרה של מנהל חנות תכשיטים.
לימודים
בסיום התיכון נרשם וולצר הצעיר ללימודי תואר ראשון באוניברסיטת ברנדייס, אותם סיים ב-1953. באוניברסיטה זו התוודע וולצר לאירווינג האו וללואיס קוזר, שלימד אותו את תורתו של קרל מרקס. ב-1954 הוא הצטרף אליהם בהקמת המגזין האינטלקטואלי "דיסנט".
בשנים 1957-1956 בעזרת מלגת פולברייט נסע וולצר לאוניברסיטת קיימברידג' באנגליה כדי לחקור את ההיסטוריה של אנגליה במאות ה-16 וה-17 תחת הדרכתו של ג'פרי אלטון. באנגליה השתתף וולצר במפגשים של חוגי השמאל החדש ובהזדמנות זו הכיר את ראלף מיליבנד ואת איזק דויטשר.
בשובו לארצות הברית למד וולצר באוניברסיטת הרווארד וכתב את עבודת הדוקטורט שלו בתחום ההיסטוריה האנגלית שהתחילה למעשה בקיימברידג' - "מהפכת הקדושים". בהרווארד, הושפע במיוחד מכמה ממוריו - סמואל בר, שהדריך את עבודת הדוקטורט, לואיס הארץ וברינגטון מור. את תואר הדוקטור קיבל וולצר ב-1961.
הוראה
בין השנים 1962- 1966 לימד באוניברסיטת פרינסטון, אחר כך עבר ללמד בהרווארד עד שנת 1980 אז הפך לחבר קבוע בסגל בית הספר למדעי חברה של המכון למחקר מתקדם בפרינסטון.
קהילתנות
וולצר מזוהה בדרך כלל עם הפילוסופיה הקהילתנית במדע המדינה, לצד פילוסופים כמו אלסדייר מקינטייר ומייקל סנדל. הקהילתנות מדגישה את מרכזיות הקהילה בגיבוש אופיו של כל אדם - ובפרט, חייו המוסריים. כמו כן, הגישה מתנגדת לתאוריות ליברליות עכשוויות, כגון זו של ג'ון רולס, ומשום שהיא מעמידה במרכז את הקהילה ולא את האינדיבידואל, היא נחשבת לשמאלית וביקורתית. על אף שהוא נחשב לאחד מאבות הגישה, וכמו סנדל ומקינטייר, וולצר אינו אוהב את התווית "קהילתן".
בספרו תחומי הצדק (Spheres of Justice) הציג את תאוריית "השוויון המורכב" לפיה החלוקה הצודקת של הטובין בחברה אינה רק של טובין מסוג אחד, חומרי או רעיוני, אלא חלוקה צודקת היא כזו המחולקת על פי משמעותה החברתית, ואף סוג יחיד של טובין (כמו כסף, או כוח פוליטי) אינו יכול לשלוט בחלוקה ולעוות את חלוקת הטובין במרחבים אחרים. כן טען כי הצדק הוא תקן מוסרי במסגרת חברה מסוימת או אומה מסוימת, ולא ניתן להפוך אותו להפשטה אוניברסלית.
מלחמות
בחיבורו המפורסם "מלחמות צודקות ובלתי צודקות" קבע וולצר כי "דוקטרינת המלחמה הצודקת" רק כמלחמת מגן או מלחמת אין־ברירה, ורק בתנאי שתגובת הנתקף הולמת בממדיה את התוקפנות. עם זאת הוא מוכן להצדיק פעולת תגמול במגבלות מסוימות, וכל עוד ארגון האומות המאוחדות אינו יכול לאכוף את החוק הבינלאומי. לשיטתו הוא מגנה ללא סייג פעולות תגמול דוגמת פעולת קיביה והפצצת מפקדות אש"ף בבירות על ידי צה"ל, פעולות בהן נהרגו עשרות חפים מפשע. וולצר סבר שגם בעידן שלאחר כינון האו"ם קיימת הצדקה להענשת מדינה תוקפנית בידי המדינה הנפגעת ואף בידי כל מדינה ריבונית שכן התוקפנות מהווה פגיעה בחברה כולה. לפי גישתו של וולצר כאשר בוצעה הפרה בוטה ואכזרית של "כללי המלחמה הצודקת" ראוי להפר אותם בחזרה, כדי לחזק את ההרתעה ולהבטיח את המשך קיומם בעתיד. וולצר מנמק זאת בהצדקה תועלתנית לפיה רק כך יימנעו מעשי אכזריות קשים עוד יותר.
דעות פוליטיות
וולצר מזוהה עם עמדות שמאליות מובהקות אך מתונות. הוא התנגד בנחרצות למלחמת עיראק, ואף האשים את גרמניה וצרפת שברפיסותן כלפי עיראק אפשרו לנשיא בוש להוביל למלחמה. וולצר תמך במלחמת אפגניסטן שאותה ראה כמלחמה צודקת.
באשר לסכסוך הישראלי-פלסטיני, הצביע על קיומן של ארבע מלחמות נפרדות הכמוסות בו: מלחמת ישראל על קיומה, מלחמת הפלסטינים על עצמאותם, מלחמת ישראל לשלוט בשטחים ומלחמת הפלסטינים להשמיד את ישראל. רק לשתי המלחמות הראשונות הוא מוצא הצדקה. מנגד, אמר כי תחושתו היא שהשמאל באירופה מתייחס לישראל ביתר עוינות מלמדינות הנוקטות צעדי כיבוש חמורים יותר. הוא יצא נגד הקמפיין ה-BDS להחרמת ישראל המתבסס על החרם שהונהג נגד משטר האפרטהייד בדרום אפריקה. אך תומך בחרם על מוצרים מההתנחלויות. בשנת 2017 העביר ביקורת על החוק האוסר על זרים הקוראים לחרם על ההתנחלויות להיכנס לישראל, לטענתו החוק עוזר מאוד לתנועת ה-BDS, מפני שאנשים שהיו ביקורתיים כלפי הממשל בישראל אך גם נגד ה-BDS יחשבו כעת שהחרם עובד, כי הממשלה בישראל מפחדת.
קישורים חיצוניים
מכתביו
במבה (עם)
בֶמְבָה (שמות נוספים: Babembe, Beembe, Cuabembe, Wabembe בבמבה, באמבה, קואבמבה, וואבמבה) היא קבוצה אתנית ולשונית הממוקמת בתחומי מזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (אוכלוסייה שמנתה בשנת 1991 כ-252,000 איש), ברפובליקה של קונגו (כ-50,000 איש על פי הערכות) ובמערב טנזניה (כ-360,000 איש על פי הערכות).
אנשי הבמבה יוצרים פסלוני דמויות המכונות "בימבי", המפוסלות באופן ייחודי, אך עם זאת הן דומות מבחינה אומנותית לדמויות שיוצרות קבוצות אחרות בקונגו, כמו דמויות הנקיסי (Nkisi).
מיקום ודמוגרפיה
אנשי הבמבה מתגוררים בצפון-מזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ובמערב טנזניה. המסורת שלהם כוללת בתוכה מגוון של מסורות אתניות כגון לגה (Lega), פרה-לגה (pre-Lega), בויו-קונדה (Boyo-Kunda) ובמבה. ניכרת בהם ההשפעה של התהליך המורכב שעברו בבניית ארצם תוך כדי עימותים מפושטים ותחת לחץ כלכלי מצד פולשים אירופיים וסוחרי עבדים. אנשי הבמבה החיים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו מונים בין 60-80,000 איש, רובם גרים במישורים הממוקמים מצפון לנהר הקונגו וכן גם בחופים של אגם סטנלי. הבמבה קיימו באופן מסורתי קשרים קרובים עם שכניהם הטקה (Teke), והושפעו במידה משמעותית ביותר מממלכת קונגו מבחינה תרבותית ומבחינת המסורות שהתפתחו בקרבם לאורך השנים. בטנזניה, כתוצאה מאובדן תרבותי ולשוני, עברו חלק מאנשי במבה להשתייך לאנשי הסוואהילי (Swahili) והמאנימה (Manyema). אנשי הבמבה של טנזניה מקורם באזור קיגומה (Kigoma), ומשם הם התפרשו לאורך המדינה עד לאי זנזיבר.
היסטוריה
לבני הבמבה ישנה היסטוריה ייחודית ותרבות מרתקת. שבט במבה היגר לזמביה מממלכת "לובה" (Luba, כיום ידועה כרפובליקה הדומניקנית של קונגו), במהלך הגירת בנטו (bantu) שהתקיימה בין המאה ה-15 למאה ה-17. האגדה מספרת כי ראש שבט לובה, מוקלומפה (Mukulumpe), נשא אישה בשם מומביי מוקסה (Mumbi Mukasa) שהייתה חלק משבט ה"קרוקודיל". לאישה היו בנים שברחו מממלכת לובה לאחר מחלוקות ולקחו עמם חסידים. שלושת בניה – קטונגו (Katongo), צ'יטי (Chiti) ונקולו (Nkole), ובתה - צ'ילופיה (Chilufya). אחרי ריב עם אביהם, צ'יטי (Chiti) ונקולו (Nkole) נמלטו מזרחה ואליהם הצטרפו אחיהם למחצה - צ'ימבה (Chimba), קפסה (Kapasa) וקזמבה (Kazembe) ואחותם צ'ילופיה (Chilufya). אחרי המוות של צ'יטי (Chiti) ונקולו (Nkole) בקרב, הבן של צ'ילופיה (Chilufya) הוכתר למלך. בסופו של דבר, בני הבמבה התיישבו במחוז הצפוני-מזרחי של זמביה לאחר שראו תנין מת אשר סימל עבורם אות המבשר טובות, וזאת בשל השתייכותם לשבט הקרוקודיל. הם קראו לבירה נגוונה (Ng'wena). על מנת להרחיב את ממלכתם, פשטו בני הבמבה על אדמותיהם, משאביהם ונשותיהם של שבטים קטנים יותר.
היסטוריונים טוענים כי הסיפור הנ"ל הוא יותר "סיפור מיתולוגי" שמתיר את השליטה לשבט הקרוקודיל מאשר עובדה היסטורית. האגדה כנראה משויכת להגירה של מלכי לובה (Luba) שהתרחשה לפני שנת 1700. לפני ההגירה של המלכים היו ילידים מקומיים שדיברו את שפת הבנטו שייצגה את שפת הChibemba המודרנית. לילידים היו מנהגים תרבותיים וכלכליים דומים לאלו שנמצאו לאחר מכן אצל בני הבמבה. מלכי הלובה (Luba) לא שינו את המנהגים התרבותיים והכלכליים של הילידים המקומיים ואימצו אותם תוך דרישה לשליטה מלכותית ולגיטימית בקרב המקומיים.
האזכור הראשוני בהיסטוריה לבני הבמבה הוא משנת 1798, כשהפורטוגזים ערכו מסע ל-Mwata Kazembe בפיקוד F. J.de Lacerda. הקשר המתועד הראשון בין סוחרים פורטוגזיים למלכי הבמבה התרחש בשנת 1831 כשהתקיים מסע נוסף לMwata Kazembe. תיעוד נוסף, נרשם על ידי טיפו טיפ Tippu Tip, סוחר עבדים סוואהילי, אשר יצר קשר עם בני הבמבה בשנת 1860.
לפני שנת 1840 האיום הגדול ביותר של בני הבמבה הגיע מכיוון ממלכת Mwata Kazembe's Eastern Lunda שמיקומה בעמק Luapula. לאחר מכן, האיום הגיע מכיוון דרום-מזרח, שם שבט Ngoni פתחו בסדרת קרבות ללא הכרעה, עד שבשנת 1870 התקיים קרב גדול שגרם לNgoni לסגת.
מסחר
מסחר מקומי של ברזל ומלח היה חשוב לביסוס כוח פוליטי של המלכים, אולם המסחר המשמעותי היה בעבדים, בשנהב ובנחושת. סחר זה התקיים מול הפורטוגזים והסוואהילים בחוף המזרחי והפך את הפוליטיקה הבמבית למרכזית עד שהגיעה לשיאה בשנת 1870.
בין השנים 1880 ל-1890 החל הקולוניאליזם האירופאי. 'הקהילה המיסיונרית של לונדון' ו'האבות הלבנים הקתולים' (The London Missionary Society and the Catholic White Fathers) הקימו בסיסים מיסיונרים בגבול ההתיישבות של בני הבמבה. בשנים אלו נחתמו חוזים בין סוכנים של החברה הבריטית הדרום אפריקאית למלכים. האירופאים הרחיבו את הסדק בין המלכים המתחרים של צ'יטימוקולו (Chitimukulu) ומוואמבה (Mwamba) והעניין הוביל לירידה בהתנגדות המאורגנת לקולוניאליזם האירופאי. במהלך התקופה הקולוניאלית, אזור המחיה של בני הבמבה הפך לאזור אסטרטגי חשוב למסחר ואספקה בשל מכרות הנחושת שבו. הכוח של מלכי הבמבה נחלש בעקבות הניהול הקולוניאלי, אולם עדיין מלכי במבה מסוימים, כולל צ'יטימוקולו (Chitimukulu), שמרו על סמכות תחת המשטר הקולוניאלי.
השתייכות פוליטית
בני הבמבה תמכו במאבק ה-cha cha cha לעצמאות בהנהגת -UNIP - United National Independence Party. הנשיא הזמבי הראשון, Kenneth Kaunda, לא היה בן הבמבה אך גדל והתחנך במדינת הבמבה. התמיכה של בני הבמבה ב-UNIP נדחתה אחרי הדיכוי האכזרי של ה-Lumpa Church הפופולרית והתפיסה שמשטר של המפלגה היחידה מפלה את בני הבמבה לטובת השוכנים במזרח. בשנת 1970, התמיכה ב-United Progressive Party) UPP) בהנהגת סיימון קפאווה (Simon Kapwewe) גדלה. התמיכה של בני הבמבה בממשלה של צ'ילובה (Frederick Chiluba) שנבחר בבחירות דמוקרטיות הייתה גבוהה. באזורים האורבניים הנשיא צ'ילובה נחשב לבן במבי אף על פי שהוא מגיע ממחוז Luapu la ואינו חבר בקבוצת הליבה הבמבית.
מסורות תרבותיות
הארגון החברתי של הבמבה מבוסס על חלוקה לבתי אב לפי קשרי נישואין, כאשר התא המשפחתי כולל ברוב המקרים שלושה דורות. המנהיג האחראי על הכפר, כינויו הוא נגה-בולה (Nga-bula), והוא החוליה המקשרת לאבות הקדמונים. ציד נחשב לפעילות העיקרית, ולפני כל יציאה לציד המנהיג נוהג להשתמש בפסלונים שנראים כמו צייד המשחר לטרפו, על-מנת לקרוא לרוחות הקדומות. הבמבה מאמינים באל יוצר, נזמבי (Nzambi), אך נמנעים מלתאר את דמותו. נזמבי הוא אדון החיים והמוות, במקרה יוצא דופן אחד - אין לנזמבי השפעה אם המוות הוא כתוצאה ממעשה של מכשף = נדוקי (Ndoki), שיכול בעזרת כוחות הקסם שלו "לאכול" את החיים של חברי השבט. בין האבות הקדמונים לאנשים החיים קיימים קשרים הדוקים: האבות הקדמונים קיבלו מנחות דרך "כהן" שהיה פונה בתפילה אל הפסלונים - קיטבי (Kitebi) או בימבי (Bimbi). אותם פסלונים מקודשים על ידי המכשף. הפסלונים ייצגו את הדמויות האידיאליות של האבות הקדמונים, ולעיתים קרובות מציגים מאפיינים שמגדירים אותם כמרפאים או כציידים. הבמבה נהגו לסגוד לאבות הקדמונים במשך דורות רבים, עוד לפני שהמכשפים התחילו להשתמש בפסלים קסומים. אנשי הבמבה של טנזניה איבדו את רוב התרבות שלהם, בנוסף השימוש שלהם בשפת הבמבה הולך ופוחת עד כדי כך שרוב הצעירים מתחת לגיל 30 אינם דוברים את שפת אמם, אלא משתמשם בשפה הסוואהילית ומאמצים את התרבות הסוואהילית גם כן.
דת
בני הבמבה מאמינים באופן מסורתי בקיומו של אל עליון אחד, Leza. הוא חי בשמיים ואינו עוסק בבעיות של חיי היומיום. הוא כל-יכול ושולט על דברים כמו רעמים ופריון, וכמו כן, הוא מקור כוח הקסם. המיסיונרים הנוצרים הגיעו לזמביה בתקופת הקולוניאליזם בסוף המאה התשע-עשרה. הם המירו את דתם של רבים מעמי זמביה, כולל בני הבמבה, לנצרות. רוב בני העמים אינם רואים כל קונפליקט בין שתי הדתות ונוטים לתרגל את שתיהן יחד. עם זאת, חלקם ויתרו לחלוטין על האמונות המסורתיות שלהם.
גאוגרפיה וחקלאות
מוקד המחיה של בני הבמבה הוא בחבל ארץ מסוג רמה. הגובה המקסימלי של אזור מחייתם מגיע ל-1300 מטר. אזור זה נישא מהאדמות הנמוכות של אגם בנגוואולו] ועמק לואפולה מכיוון דרום ומערב, ואגם טנגניקה ועמק לואנגווה מכיוון צפון ומזרח. הרמה עשויה מגבישים עשירים במינרלים אך מפיקים אדמה דלה המכוסה בשיחים, צמחייה נמוכה ועצים נמוכים שמאפיינים את אזורי הסוואנה האפריקנים (מישור עם מעט עצים).
בשל האדמה הלא פורייה במולדתם, בני הבמבה נהגו להתמחות במערכת חקלאית בשם "chitemene". במערכת חקלאית זו מתבצע תהליך של כריתת ושריפת עצים. האפר שנוצר מפוזר על פני הקרקע ומשמש להפחתת החומציות שלה כדי להפוך אותה לדשנה. לאחר שהקרקע מעובדת, בני הבמבה עוברים לחלקה אחרת באזור, אותה מעבדים גם כן. הכפר עשוי להיות מועבר גם הוא. אורח חיים זה דורש סגנון בנייה פשוט ומעט מאוד רכוש לאנשים.
סוניק הקיפוד (IDW Publishing)
סוניק הקיפוד (באנגלית: Sonic the Hedgehog) היא סדרת קומיקס המבוססת על זיכיון משחקי הווידאו "סוניק הקיפוד" של חברת סגה. הכרך הראשון של הסדרה יצא ב-4 באפריל 2018 על ידי IDW Publishing. זה הקומיקס השלישי המבוסס על סוניק הקיפוד, הקודמים היו "Sonic The Comic" על ידי Fleetway Publication ו"סוניק הקיפוד" על ידי ארצ'י קומיקס.
במבה (עם)
כלכלה ותזונה
החקלאות בצורת ה-chitemene מהווה חלק מרכזי מכלכלתם של בני הבמבה, שכן אפשרויות התעסוקה החלופיות מצומצמות והשכר מהן אינו מאפשר קיום בסיסי של משפחה. החקלאות מאפשרת את גידול המזון שלהם, כשמעט או כלל לא נשאר לטובת מכירה - חקלאות קיום.
סוניק הקיפוד (IDW Publishing)
רקע
ביולי 2017, IDW Publishing הכריזה עסקה עם סגה לייצר סדרה חדשה של קומיקס על סוניק הקיפוד בעקבות ביטול הסדרה הקודמת של ארצ'י קומיקס. ארבעת הכרכים הראשונים שלה שוחררו כל שבוע בחודש מאי, אך נכון להיום כל כרך משוחרר פעם בחודש.
במבה (עם)
כלכלה ותזונה
המזון הבסיסי של בני הבמבה הוא דוחן, אותו הם טוחנים לקמח וממנו מכינים דייסה המוגשת לצד ירקות או בשר. באזורים רבים התירס והקסאווה (צמח טרופי ששורשיו מכילים עמילן והוא משמש בתעשיית המזון) החליפו את המצרך המסורתי, דוחן. גידולים נוספים שניתן למצוא בקרב בני הבמבה הם בוטנים, שעועית, קישוא, דלעת, מלפפונים, בטטות ובננות.
סוניק הקיפוד (IDW Publishing)
רקע
אושר כי הסופר איאן פלין יחזור לעבוד עם האמן טייסון הסה.
במבה (עם)
כלכלה ותזונה
בדומה לשאר השבטים בזמביה, בני הבמבה אוכלים את המאכל הלאומי הנקרא "nshima", שכולל תירס בשילוב עם ירקות וחלבונים. המנה מלווה במשקה העשוי שורשים תוססים. משקה זה מוגש במקום מים או מיץ עבור אורחים. בנוסף, בני הבמבה מבשלים בירות הנקראות "Chipumu" ו-"katubi".
סוניק הקיפוד (IDW Publishing)
רקע
במהלך ניו יורק Comic Con 2017, פלין אישר כי דמויות ישנות וחדשות ישתתפו בעתיד, דבר זה מרמז כי דמויות מהמשחקים המקוריים והקומיקסים המקוריים אולי יופיעו בסדרה. עם זאת, ב-28 בדצמבר 2017, פלין גילה כי הדמויות שהוא יצר עבור ארצ'י קומיקס הם מחוץ לתחום בקומיקס של IDW Publishing.
במבה (עם)
כלכלה ותזונה
בגלל נוכחות זבוב ה-"tsetse", ישנו קושי רב בשימור הבשר של בעלי חיים גדולים כגון בקר ועיזים. על כן, התזונה של בני הבמבה מתבססת על ציד של בעלי חיים קטנים, דיג ואיסוף פירות בר. דבש, חרקים כגון זחלים וחגבים, פירות וצמחי בר נאספים לאורך כל השנה. כמו כן, בני הבמבה עושים שימוש בכלבים כדי לצוד בעלי חיים קטנים כגון חזירים ואנטילופות קטנות.
סוניק הקיפוד (IDW Publishing)
רקע
ב-11 בינואר 2018, IDW השיקה קבוצת פייסבוק שכותרתו "IDW Sonic Comic Squad!" שבו הם ישחררו את כל החדשות האחרונות על הקומיקס.
כמה ימים אחרי נחשף כי טרייסי יארדלי, שעבד במקור על סוניק הקומיקס של ארצ'י, יהיה בין אמני הקומיקס שיעבדו בו.
תקציר העלילה
העלילה ממשיכה לאחר אירועי המשחק Sonic Forces. אמנם המלחמה בין המחתרת לדוקטור אגמן הסתיימה, אך עבודתו של סוניק עדיין לא נגמרה, מכיוון שמספר רובוטים המשיכו לתקוף כפרים קטנים ברחבי כוכב מוביוס. על מנת להצליח, סוניק צריך את עזרתם של חבריו: טיילס, נאקלס הקיפודן ואיימי רוז, יחד עם כמה בני ברית חדשים.
במבה (עם)
כלכלה ותזונה
מחלות הן בעיה עיקרית בקרב בני הבמבה. תת-תזונה היא נפוצה, דבר שמאפשר התפשטות מחלות טרופיות כמו מלריה ו-bilharzia.
סוניק הקיפוד (IDW Publishing)
דמויות
הקומיקס מציג את הדמויות הראשיות של סדרת המשחקים: סוניק, טיילס, נאקלס הקיפודן, איימי רוז, בלייז החתולה, דוקטור אגמן, אורבוט וקיובוט, שאדו הקיפוד, רוז' בת העטלף וצוות כאוטיקס.
במשך הקומיקס הצטרפו גם דמויות חדשות ומקוריות:
במבה (עם)
תעסוקה
כניסת הכלכלה המודרנית במהלך הקולוניאליזם הביאה לשינויים בתעסוקת הגברים וחלק מהם החלו להתרחק מבתיהם לטובת אפשרויות תעסוקה חדשות. הם החלו לעבוד במכרות הנחושת של זמביה ודרום אפריקה. המצב החדש יצר קשיים רבים, מפני שצעירים רבים עזבו את הכפרים שנותרו עם נשים רבות אשר הפכו עניות יותר. המחסור בגברים שיעזרו בהכנת השדות החדשים גרם לפגיעה גדולה בחקלאות אשר הובילה לבעיות קשות בייצור מזון, במעמד הכלכלי של נשים וילדים, בנישואים ובחיי המשפחה.
מערכות יחסים
ישנם יחסים מיוחדים בין שני שבטים שונים. השבטים הם קבוצות המוצא, כשלכל אחת אמא קדומה אחרת. בבמבה יש כ-40 שבטים. לרוב השבטים יש שבט שותף אשר עם אנשיו הם יכולים להתחתן (נישואין של אנשים באותו השבט הם בדרך כלל אסורים). רוב השבטים נקראים על שם דברים חיים, כמו צמחים ובעלי חיים. לדוגמה, שבט הקרוקודיל הוא שותף של שבט הדגים, כך שחברי שני השבטים הללו יכולים להתחתן אחד עם השני. יש גם מנהג של בדיחות עם שבט שותף. לדוגמה, חבר שבט התנין יכול להקניט חבר שבט דגים באומרו "אתה הארוחה שלי היום". חבר שבט הדגים יכול לענות כי ללא הדג, התנין היה מת מרעב.
חיי משפחה ונישואין
אנשי הבמבה חיים בכפרים של מספר משפחות מורחבות (מצד האם). בכפרים בדרך כלל יש בין 30 ל-50 בקתות. הצריפים עשויים מבד דאב (מוטות ארוכים וזרדים מטויחים בחימר ובבוץ) ויש להם גגות סכך. הכפר הוא היחידה הפוליטית הבסיסית. הוא מנוהל על ידי ראש שרוב בני הכפר מקורבים אליו מבחינה משפחתית.
הפוליגמיה (יותר מבן זוג אחד) הייתה פעם שכיחה למדי בקרב בני השבט. בואם של הנצרות והמודרניזציה החלישו מנהג זה.
מפני שבמבה היא חברה מטריניאלית (שבה המוצא נקבע דרך האם), לא נדרשים תשלומי כסף גדולים או סחורות מצד הכלה בזמן הנישואין (נוהג זה, הנקרא עושר הכלה, נעשה בדרך כלל בחברות פטריאכליות, כאשר המוצא בהן נקבע דרך האב). כדי להתארס לבחורה, צעיר צריך להציע מתנה קטנה להוריה. כאשר גבר מעוניין להתחתן עם אישה, הוא חייב לקחת צלחות שנקראות "tumbale" ולמלא אותן בכסף או ב"insalamu" ולהביא אותן לבית משפחתה. טקס זה דומה לתהליך בקשת ידה של אישה הנהוג בתרבות המערבית. כאשר הצעת הנישואין מוסכמת על שני הצדדים, הצלחות מוחזרות לגבר כאשר הן ממולאות באוכל. תהליך זה נקרא "Chisekele Nsalamu". לפני החתונה מתקיים אירוע במסגרתו מוגש מזנון עבור החתן המכונה "Icilanga Mulilo". המשמעות של השם היא "להראות את האש" והיא מתייחסת לכך שהארוחות בושלו על אח מסורתי. המטרה של האירוע היא להראות למשפחה של החתן כי הכלה שלו מומחית בבישול מגוון רחב של ארוחות. בנוסף, האירוע מסמל גם את העובדה שהחתן חופשי לאכול בבית של החותנים שלו. כאשר הם נשואים, החתן הצעיר עובר לכפר של אשתו ועובד עבור הוריה. לאחר שזוג מבני הבמבה נשואים מספר שנים, המשפחה של האישה באה להראות את הערכתה לגבר על ידי ארגון "Matebeto", שהוא מעין אירוע שדומה למזנון שנערך לפני החתונה אך עם כמויות גדולות יותר של אוכל. מדובר בארוחה שהוכנה על ידי ההורים של הכלה עבור החתן, דבר שנותן לו את הסמכות לקבל החלטות בשם זקני משפחת הכלה.
בעבר, נערות היו לעיתים קרובות מתארסות לפני גיל ההתבגרות. היו מעודדים נערים ונערות צעירים לשחק יחד והם יכלו לעשות כרצונם, מה שהיה נקרא "Puppy Love". עם זאת, ברגע שהבנות מתחילות להתבגר, מגע מיני עם גברים אסור עד הנישואין. כיום, הצעירים מוצאים לבד את בני זוגם ולאחר מכן מודיעים להוריהם על בחירתם.
חגים עיקריים
החג הלאומי הגדול בזמביה ועל כן המשמעותי ביותר עבור בני הבמבה, הוא יום העצמאות, אשר חל ב-24 באוקטובר. זמביה יצאה לעצמאות מבריטניה ביום זה בשנת 1964. ביום זה כל שנה, מתארגנות חגיגות בערים הגדולות בכל רחבי הארץ. יש הרבה שתייה, ריקודים ושירה. בשעות אחר הצהריים, אנשים הולכים לאצטדיונים כדי לצפות במשחקי כדורגל בין הליגות הגדולות או בין נבחרת לאומית לבין קבוצה של מדינה סמוכה, כגון מלאווי.
חינוך
בני הבמבה מתחנכים במערכת החינוך הנהוגה בזמביה. החינוך בזמביה החל להתפתח מאז קבלת העצמאות בשנת 1964. הכובשים הזניחו את החינוך של האפריקנים ומעט מאוד אנשים ידעו קרוא וכתוב לפני 1964. מאז קבלת עצמאותה, ממשלת זמביה השקיעה כספים רבים כדי לפתח מערכת חינוך הדומה למערכת החינוך הבריטית - התלמידים לומדים שמונה שנים בבית ספר יסודי, ארבע שנים בתיכון ועוד ארבע שנים בקולג'. הכניסה לאוניברסיטת זמביה היא תחרותית מאוד משום שרק 4,000 סטודנטים לומדים בה מדי שנה.
כמו שבטים נוספים בזמביה, בני הבמבה משתמשים בפתגמים וסיפורים על מנת להעביר לילדיהם שיעורים.
טקסי מעבר
אין טקס חניכה לזכרי הבמבה. בנות הבמבה עוברות טקס חניכה בשם Chisungu - טקס התבגרות אשר נועד ללמד את הנשים את תפקידיהן המסורתיים. נערה ששדיה החלו להתפתח, חיה מחוץ לשבט למשך שישה שבועות עד שלושה חודשים והיא עוברת טקסים המייצגים את תפקידיה כמבשלת, גננית, מארחת ואמא. הטקס מלווה בהרבה תיפוף, ריקודים, שירה ודרמה.
אף על פי שהטקסים עדיין מתרחשים באזורים כפריים ובערים מסוימות המסורת ה-Chisungu לאט לאט נעלמת. רוב הבנות גדלות במשפחות נוצריות ומגיעות לבתי ספר מודרניים, שמחליפים את טקסי המעבר. בבתי הספר, נושאים כמו ביולוגיה מייצגים מידע שונה מהנלמד ב-Chisungu. הטקס הישן משמר את שליטת הגברים ואת היות הנשים בתפקיד פחות, אף על פי שבפועל התפקידים משתנים לאורך השנים בחלק מהחברות באפריקה. עם זאת, אנשי במבה רבים עדיין מאמינים שלטקסי החניכה יש מקום במורשת התרבותית והמוסרית ומאמינים שהמסורת צריכה להימשך.
שעות הפנאי
במרכזים המסחריים של בני הבמבה ישנם פאבים מקומיים המגישים בירות מסורתיות והם מהווים חלק ניכר מתרבות הפנאי של בני הבמבה.
צפייה בטלוויזיה אינה נפוצה בקרב בני הבמבה, על אף ששידורי טלוויזיה קיימים בזמביה. זאת מכיוון שרק מעטים מאנשי הכפרים יכולים להרשות לעצמם קניית טלוויזיה.
ברחבי זמביה, הספורט הפופולרי ביותר בקרב ילדים וצעירים הוא כדורגל. הכדורגל אהוב מאוד גם על בני הבמבה וניתן למצוא בנבחרת הלאומית של זמביה מספר שחקני כדורגל מפורסמים מקרב בני הבמבה.
שפה
בני הבמבה דוברים את שפת הבמבה שנקראת צ'יבמבה ChiBemba. זוהי שפה מרכזית מתוך שפת הבנטו Bantu (קבוצת שפות באפריקה) ששייכת לשפת הניגר-קונגו Niger-Congo הגדולה יותר. צ'יבמבה מדוברת בעיקר בצפון-מזרח זמביה על ידי בני הבמבה אבל היא משותפת לעוד כ-18 קבוצות אתניות נוספות הכוללות את בני הביסה Bisa מ-Mpika ואגם Bangweulu. באופן פחות גורף השפה מדוברת בקטנגה שנמצאת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, טנזניה ובוסוואנה, אולם יש שינויים קלים בניב. צ'יבמבה היא שפת המולדת הנפוצה ביותר בזמביה. שפת ה-Lamba היא קרובה לצ'יבמבה ויש אנשים שמחשיבים אותה כניב של הצ'יבמבה. קיים ניב עירוני שנקרא במבה עירונית אשר נעשה בו שימוש נרחב בערים הגדולות והוא כולל מילים מהשפה האנגלית והצרפתית.
מילון צ'יבמבה קצר:
ee- כן
awe - לא
ulishani - שלום (לא רשמי)
Mulishani - שלום (רשמי)
shalenipo - להתראות
Ishina lyandi ni - קוראים לי...
umuntu - בן אדם
umunandi - חבר
umwana - ילד
chiBemba - שפת הבמבה
na - ו, עם
nga - כמו
suma - טוב
onse - כל
uluchelo - בוקר
Natotela - תודה
Sana - הרבה
Natotela sana - תודה רבה
זהות ומתן שמות
מבחינה היסטורית, בני הבמבה יכולים להיות מזוהים על ידי הצלקות שעל פניהם שנקראות "mpoloto". נעשה שימוש בלהב חד על מנת לסמן את הרקה של התינוק במטרה להגן עליו מפני רוחות רעות. השמות של בני הבמבה הם בדרך כלל "יוניסקס", כאשר בין הנפוצים ביניהם אפשר למצוא את השמות Musonda, Mulenga, Bwalya.
דמויות הבימבי
דמויות הבימבי מפוסלות באופן הייחודי לאנשי הבמבה, עם זאת הן דומות מבחינה אומנותית לדמויות שיוצרות קבוצות אחרות בקונגו, כמו דמויות הנקיסי (Nkisi). הבימבי מגולפות באופן קפדני ליצירת הדמות האידיאלית של האב הקדמון. לבימבי הוכנסו חומרים מרפאים דרך חריץ קטן בין רגליו של הפסלון, דבר זה העניק לבימבי כוחות להגן על אנשי הבמבה. הדמות בדרך-כלל עומדת עם ברכיים מעט כפופות, עם כפות רגליים גדולות בעלות בהונות מפוסלות היטב. לעיתים ניתן לראות גם דמויות מפוסלות בתנוחת ישיבה. בפיסול נעשה שימוש בחומר קרמי או בשברי צדפות ליצירת העיניים. לפסלים של דמויות נשיות יש אף ופה גדולים, סנטר מודגש ודי מרובע, אוזניים עדינות ושיער שנופל על המצח. מאפיין נוסף של הבימבי הוא הימצאותן של צלקות בצורת חתכים עמוקים באזור הבטן. בפסלים של דמויות גבריות ניתן לראות ידיים מופנות אחת כלפי השנייה. הם לרוב מעוטרים באופן שמרמז על מקצועו של האב הקדמון בחייו.
ביגוד
לפני בואם של האירופאים, רוב הבגדים היו עשויים מצמחים. כיום, רוב תושבי זמביה, כולל בני הבמבה, לובשים בגדים מודרניים. הגברים לובשים בגדים מערביים. אצל הנשים עם זאת, האופנה והעיצובים של השמלות בדרך מתאימים לתרבות בזמביה או אפריקה.
ריגוברטה בנדיני
פאולה ריבו גונסאלס (נולדה ב-30 באפריל 1990) הידועה תחת שם הבמה ריגוברטה בנדיני היא זמרת, פזמונאית, שחקנית ומדובבת ספרדייה.
דיבוב
ריבו גונסאלס החלה בקריירה שלה בגיל שבע, כשדובבה לספרדית אירופאית את הסדרה קאיו. היא המשיכה לעבוד כמדובבת לקטאלנית ולספרדית אירופאית כשהיצירות הבולטות ביותר שלה הם פיטר פן, אמיצה, לשיר, ולשבור את הקרח. מאוחר יותר, הפכה ריבו למדובבת הקבועה של אמה סטון, שיילין וודלי ודקוטה פנינג בשפה הספרדית.
מוזיקה
בשנת 2011 לאחר שסיימה את לימודיה במכון התיאטרון של ברצלונה, ריבו הקימה את להקת "The Mamzelles" ביחד עם שניים מחבריה ללימודים. הם הוציאו יחד לאור שני אלבומי סטודיו.
ב-2019 החלה להוציא מוזיקה תחת שם הבמה ריגוברטה בנדיני. הסינגל השלישי שהוציאה, "In Spain We Call it Soledad", הפך לסנסציה בספוטיפיי והביא אותה לתודעה בספרד, ולכן היא המשיכה להשתמש בשם זה. בחודש דצמבר 2021 הוכרז כי ריבו היא אחת המשתתפות בקדם האירוויזיון הספרדי לאירוויזיון 2022. בינואר 2022 השתתפה ריבו בקדם הספרדי לאירוויזיון 2022 עם שירה Ay Mamá, שהיה גם השיר הראשון שלה שנכנס למצעדים בספרד. היא הגיעה למקום השני עם 91 נקודות.
בשנת 2022, במקביל להשתתפותה של ריבו בקדם האירוויזיון הספרדי, פסטיבל בנידרום, נכנס השיר "In Spain We Call it Soledad" לפלייליסט של תחנת הרדיו הישראלית גלגלצ.
מחלוקת צאנז–סדיגורה
מחלוקת צאנז–סדיגורה (מכונה גם מחלוקת צאנז–רוז'ין) הייתה מחלוקת פנים–חסידית גדולה שפרצה באופן פומבי באדר תרכ"ט (פברואר 1869). רבי חיים הלברשטאם מצאנז עמד בראש המערכה נגד בניו של רבי ישראל פרידמן, האדמו"ר מרוז'ין, בטענה כי הם אינם נאמנים לדרך התורה. ראשיתה קשורה בסיפורו הדרמטי של רבי דוב בער (ברני'ו) פרידמן שפרש ממעמדו כאדמו"ר והתחבר למשכילים.
מבוא ותוצאות
יצחק רפאל, בספרו "על חסידים וחסידות", האריך לעסוק בפרשה זו, בין הדברים אף כתב שבאותה שנה התהלכה שמועה בין הנוצרים, לפיהן עומד ישו להתגלות שוב בשנה זו, והיו מהם שסברו שהתגלות זו תתבטא בהמרת דתו של פרידמן.
פרידמן היה אדם משכיל ואמרותיו, שכונסו בספרי חסידות בית רוז'ין, מסמנות נטייה לעסוק במחקר. פרשת חייו של פרידמן גרמה לפילוג ומחלוקות בקרב החסידים, ויצרה התעניינות רבה, שחרגה אף מחוץ לגבולות החסידות.
לפי חלק מהמקורות מחלוקת זו הייתה הגרועה ביותר בתולדות החסידות ואף עולה בחומרתה על המחלוקת בין חסידים למתנגדים.
השתלשלות המאורעות
עוד בחייו של רבי ישראל מרוז'ין החלה התנגדות מצד כמה מגדולי הרבנים בגליציה נגד דרכו להתנהג בגינוני מלכות, אחרי מותו התרחבה ההתנגדות והתפרצה במלוא עוזה עם התחברותו של בנו של רבי ישראל "בערניו" עם עדת המשכילים. היו מרבני גליציה שראו בזה תוצאה ישירה של "דרך המלכות" של בית רוזין.
הגעת רבי ישראל מרוזין לגליציה
אחרי שנמלט מהכלא לאחר קרוב לשנתיים של מאסר, הגיע רבי ישראל מרוזין לעיר סדיגורה שבגליציה. הרבי נהג במנהגים שלא נראו עד אז בקרב החסידים, הוא התנהג בגינוני מלכות, השתמש בכלים העשויים כסף וזהב, מרכבתו הייתה רתומה לסוסים לבנים ויוקרתיים ואף נהג ללבוש בגדי צמר חרף המנהג שלא ללבשם מאז רבי אלימלך מליזנסק ובנותיו התלבשו בסגנון מודרני ביחס לנהוג אצל בנות האדמו"רים והחסידים באותה תקופה, ואף למדו רכיבה על סוסים דבר שהיה חריג ובמיוחד אצל נשים. למרות ההתנגדות למנהגיו אלו הוא נערץ על כל גדולי האדמו"רים בדורו. בין האדמו"רים שבלטו בביקורם בסדיגורה היו רבי צבי הירש מרימנוב שהיה מבוגר בכמה שנים מרבי ישראל, כמו גם רבי חיים הלברשטאם מצאנז שנחשב בין המנהיגים הבולטים בגליציה החסידית, גם רבי יעקב נפתלי הערץ לאבין שמילא מקום חותנו רבי צבי הירש מזידיטשוב בחר לוותר על אדמו"רותו כאשר זקני חסידי זידיטשוב דרשו ממנו לחדול מנסיעותיו לסדיגורה.
התחלת כהונתם של בני רבי ישראל
לאחר פטירתו של רבי ישראל הקימו שלושה מבני משפחתו מרכזים חסידיים במולדובה: בנו רבי מנחם נחום, בעיירה שטפנשט, נכדו רבי יצחק (בנו של רבי שלום יוסף, בכור בניו של רבי ישראל שנפטר בצעירותו), בעיירה בוהוש ובנו דב בער ('ברני'ו'), בערים הושי, סקולני וליובה שבבסרביה.
בתקופה זו החלה התנגדות לחצר סדיגורה. מהרבנים והמנהיגים נשמעו קולות נגד "הנהגת המלכות" של האדמו"רים ונגד התנהגות החסידים משום שלטענתם חסידי סדיגורה זלזלו באדמו"רי גלציה בכך שהקימו בתי כנסיות פרטיים לעצמם ובכמה מקרים אף השתלטו חסידי סדיגורה על בית הכנסת החסידי המשותף וחסידיהם של אדמו"רים אחרים נאלצו לעזוב.
ברני'ו
ברני'ו הגיע להושי (חוש - Huşi, כיום – עיר קטנה ברומניה) בשנת תרי"א (1851). בשנת תרי"ט התגוררו בעיר 2,395 יהודים. בשל רדיפות מצד צעירים אנטישמים עבר לעיירה סקולני (Sculeni) שבה חיו באותה עת כ-850 יהודים ומשם עבר לעיר ליובה (Leova) שהייתה אז תחת שלטון רומני. באסרו חג פסח ה'תרכ"ז (1867) עקב מגפת כולרה שפרצה בליובה חזר להושי.
ברני'ו נטה להתבודדות, ולא ראה עצמו ראוי ומוכשר לערוך "שולחנות" ולהיפגש עם חסידיו. הוא לא אהב את האדמו"רות, ורצה לברוח ממנה אף על פי שהיו לו מעריצים רבים. הוא עסק בדברי תורה והיה דרשן מצוין ובעל כושר רטורי אך לא הייתה לו סבלנות לפניות מצד אנשים שבאו אליו בענייני משפחה ופרנסה והתחנן לפניהם שירפו ממנו.
במשך שלוש שנים מתרכ"ו עד תרכ"ט היה שרוי בספקותיו לגבי תפקידו. באותה תקופה רצה להתגרש מאשתו שיינדל מפני שלא נולדו להם בנים אבל היא התעקשה וסירבה לגירושין. הוא סגר את דלתות ביתו, ולא הרשה לאיש להיכנס לחדרו. גם כאשר התרחק מחסידיו וסגר את דלתות ביתו הם הוסיפו להאמין בו, כי נעשה בעיניהם 'קדוש' יותר. אשתו דחקה בו להמשיך באדמו"רותו, לפיכך ברני'ו ברח מביתו והסתתר בביתו של פקיד הדואר המקומי שהיה נוצרי, איתו ניהל שיחות תאולוגיות. נפשו סלדה מתפקידיו האדמו"ריים ששברו את רוחו והוא החל להתרועע עם מיסיונרים נוצריים. המשבר הגיע לשיאו כאשר סירב ללכת לקלויז שלו בליל יום הכיפורים תרכ"ט לתפילת "כל נדרי", ולומר דברי-תורה למאות החסידים שחיכו לבואו. אשתו משכה אותו בכוח לבית התפילה, ובשעת המאבק עִמו נקרעה טליתו. הדבר גרם לאשתו שיינדל לחשוש שמא הולך בעלה להמיר את דתו. היא שיגרה הזמנה דחופה לאחיה - אדמו"רי חסידות צ'רנוביל והם הזדרזו ובאו לליובה. בשעת טיול במרכבתו בליווי הרופא המקומי נתן סימם הרופא את ברני'ו – בהשפעת רעייתו וגבאיו – והעבירהו לבית אחיו רבי אברהם יעקב מסדיגורה. שם ביחד עם האח רבי דוד משה מצ'ורטקוב הם ניסו לגרום לו לחזור בו ממעשיו, ובתגובה ברני'ו רגז עליהם ואף רצה לזרוק מנורה על ראשיהם אף ששבת הייתה. בהשתדלות המשכילים המקומיים התערב התובע הממשלתי האוסטרי וברני'ו שוחרר ממאסרו בבית אחיו ועבר לגור בצ'רנוביץ הסמוכה, בירת בוקובינה, בין חברי תנועת ההשכלה בביתו של סגן ראש הקהילה, עורך הדין יהודה לייב רייטמן, שם עזב סופית את הדת. עזיבתו את הדת הייתה מכה קשה לחסידות רוז'ין הענפה.
דעותיו של ברני'ו מתפרסמות
במהלך תקופה זו בשנים 1866–1869 בילה ברני'ו במחיצת המשכילים ונחשף להשקפותיהם הרדיקליות ולא הקפיד על שמירת מצוות. בערב חג הפורים, י"ג באדר ה'תרכ"ט נדפס "מכתב גלוי" בעיתון "המגיד" שבו כינה פרידמן את חסידיו "המון הפתאים השומרים הבלי שוא". בתוך זמן קצר נעתק המכתב לעיתונים נוספים ובתרגום לשפות רבות. אחיו של ברני'ו, רבי אברהם יעקב מסדיגורה, עמד והכריז בבית מדרשו שאל לראות במעשי אחיו דרך חדשה בעבודת הא-ל, והוא גינה את המעשה.
אירועים שערורייתיים אלה עוררו עניין עצום בציבור הרחב – תקוות גלויות בקרב משכילים ובושה ויגון עמוק בעולם החסידי. לאחר כחודשיים, במהלכם התמודד עם לחצים בלתי פוסקים, פנימיים וחיצוניים, הצליחו להפגיש את ברני'ו עם אחיינו, רבי יצחק פרידמן, מייסד חסידות בוהוש, שחיבבו מאוד, ובהשפעתו החליט לחזור לסדיגורא לחצר אחיו רבי אברהם יעקב מסדיגורה. הוא התקבל בשמחה רבה על ידי החסידים, שגדוליהם נהרו לשולחן שערך בשבת הראשונה לשובו. ופרסם "קול קורא" שבו מכחיש שהוא זה שכתב ה"מכתב גלוי" ובו הכריז שכל מעשיו הרעים היו כאשר לא היה בדעה שלימה.
ה"מכתב הגלוי" וקבלת הפנים החמה שקיבל ברני'ו בחצר סדיגורה והמשכת החסידים לראות בברני'ו אדמו"ר הראוי להנהיג עוררו הדים רבים וגם זעם, רבי חיים מצאנז תקף בחריפות, במכתבים את חסידי רוז'ין כולם, בראותו במקרה זה פרט שבא ללמד על הכלל. חסידי צאנז כינו את חסידי סדיגורה "כת הרשעה".
המחלוקות
בעקבות סדרת מכתבים חריפים, שבהם קרא רבי חיים הלברשטאם מצאנז לקהילות שונות בגליציה להחרים ולרדוף את 'חסידי הפס"ל' (- חסידיהם של אחיו של ברני'ו) ולראות בהם סוג של התחדשות האמונה השבתאית, התלקחה המחלוקת בעוז.
לצידו של רבי חיים מצאנז התייצבו רבנים מפורסמים כמו רבי שלמה גנצפריד בעל קיצור שולחן ערוך, והרב יוסף באב"ד בעל המנחת חינוך שאף פרסמו מכתבים התומכים בו.