cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוד בן-גוריון
ענייני חוץ והכור בדימונה 1957–1961
במהלך שנת 1959 חל שינוי לרעה ביחס לישראל מצד חלק ממערכות השלטון בצרפת, וב-14 במאי 1960 פרץ משבר בין המדינות, לאחר ששר החוץ הצרפתי הודיע כי ממשלת צרפת החליטה שלא לספק אורניום לכור האטומי בדימונה. בעקבות זאת, ביקשה ישראל פגישה בין בן-גוריון לנשיא דה-גול. ב-23 במאי 1960 הכריז בן-גוריון מעל דוכן הכנסת על לכידת אדולף אייכמן והעמדתו למשפט בישראל. בעקבות גילוי עובדת מקום לכידתו, פרץ משבר דיפלומטי חריף עם ארגנטינה, שדרשה את החזרתו, אולם בן-גוריון התעקש על שפיטת אייכמן בישראל. ב-14 ביוני נערכה עבור בן-גוריון קבלת פנים מפוארת בארמון האליזה בפריז, שם נפגש עם דה-גול. בפגישה דיבר דה-גול צרפתית ובן-גוריון באנגלית, כמעט ללא עזרת המתורגמנים. דה-גול הבטיח כי צרפת לא תיתן להשמיד את ישראל. בן-גוריון הגיע למסקנה שפינוי אלג'יריה יחבל בידידות בין צרפת וישראל, ולכן הציג בפני דה-גול את תוכניתו לפתרון בעיית אלג'יריה באמצעות חלוקה והעברת מיליון צרפתים לאלג'יריה. אולם תוכניתו לא שכנעה איש מאנשי הממשל הצרפתי. בשל התארכות הפגישה, הזמין דה-גול את בן-גוריון לפגישה נוספת. ב-17 ביוני נפגשו שוב ובן-גוריון הבטיח כי אין בכוונת ישראל לבנות נשק גרעיני בכור המוקם בדימונה. דה-גול הבטיח לו שצרפת תגן על ישראל ושישראל תקבל את "המטוסים הטובים ביותר" של צרפת. בעקבות הפגנת התמיכה של דה-גול בישראל, התיישרו הפקידות האזרחית והצבאית בצרפת בהתאם לקו של הנשיא. בין דה-גול ובן-גוריון נוצרה ידידות אישית.
באישורו של בן-גוריון, הגיעה ישראל להסכם פשרה עם צרפת, לפיו תמשיך ישראל בהקמת הכור האטומי ובן-גוריון יודיע פומבית על הקמתו. אולם הממשל האמריקני גילה את הדבר לפני ההודעה הפומבית, ונושא "הפצצה האטומית הישראלית" פורסם בעיתונות האמריקנית ונודע ברחבי העולם. ב-21 בדצמבר 1960 מסר בן-גוריון הודעה בכנסת, כי בנגב מוקם כור מחקר אך הידיעות על פצצה אטומית אינן נכונות. ב-3 בינואר 1961 מסרה מחלקת המדינה האמריקנית לישראל חמש שאלות לגבי הכור, שיש להשיב עליהן עד חצות הלילה. בן-גוריון סירב לדרישה להשיב עד חצות. הוא זימן לשדה בוקר את השגריר האמריקני, אוגדן ריד, השיב לו על השאלות והוסיף בתקיפות: "לא נהיה גרורים של אמריקה. עליכם לדבר אתנו כדבר שוה אל שוים, או לא תדברו אתנו". סירובה של ישראל לאפשר ביקור מיידי של אנשי מדע אמריקנים בכור הוביל לעימות חריף עם הממשל האמריקני, והלחץ על ישראל אף גבר לאחר בחירתו של ג'ון קנדי לנשיא ארצות הברית. בסוף מאי יצא בן-גוריון לביקור רשמי בקנדה, בהזמנת ראש ממשלה, ג'ון דיפנבייקר. בתום חמשת ימי ביקורו, טס לניו יורק, שם נפגש עם הנשיא קנדי. לקראת הפגישה, התירה ישראל ביקור של שני מומחים אמריקנים בכור, וקנדי סיפר לבן-גוריון כי הם השתכנעו שהכור נועד לצורכי שלום. בזמן שהותו בארצות הברית, ביקר אותו במלונו הנשיא לשעבר הארי טרומן. בן-גוריון אמר לו: "בעיני העם היהודי אתה תחיה לנצח!". טרומן התרגש ופרץ בבכי. בלונדון התקבל בן-גוריון על ידי גיבורו, וינסטון צ'רצ'יל, שאמר לו: "אתה מנהיג אמיץ של אומה גדולה!". לאחר כישלון מרד הגנרלים באלג'יריה, שלח בן-גוריון ב-26 באפריל מברק ברכה לדה גול. ב-6 ביוני התקבל בלשכתו. בתום ארוחת הצהריים, הרים דה גול כוס "לישראל, ידידתנו ובת־בריתנו" – הכרזה בעלת משמעות רבה בעיצומם של מלחמת אלג'יריה והמגעים החשאיים עם החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה.
פרשת לבון 1960–1961
לדעת הביוגרף מיכאל בר-זוהר, לאחר ארבע "שנות זוהר" מאז מבצע סיני, בשנת 1960 החל תהליך ממושך ובלתי-רצוף של שקיעתו של בן-גוריון. ב-5 במאי 1960 ביקש בן-גוריון לשמוע ממזכיר ההסתדרות, פנחס לבון, מה יש בלבו בנוגע ל"מאורע מצרים" ("העסק הביש" – הפרשה שבמרכזה עמדה השאלה מי נתן את ההוראה להפעלתה של רשת ריגול וחבלה ישראלית שנלכדה במצרים בשנת 1954). לבון סיפר כי יש בידו עדות חשובה על זיוף התעודות באמ"ן. בן-גוריון ביקש את החומר והבטיח "לעשות בירור". כך התפוצצה מחדש "פרשת לבון". בן-גוריון הורה לרמטכ"ל חיים לסקוב למנות ועדת חקירה וזו הוקמה ב-12 בספטמבר בראשות השופט העליון חיים כהן. ב-26 בספטמבר דרש לבון מבן-גוריון לבטל את ועדת החקירה החדשה, לטהר אותו מאחריות לפעולה במצרים ולהטיל את האשמה על בנימין גיבלי, אולם בן-גוריון סירב. למחרת החלה העיתונות לפרסם קטעים מהשיחה. רובם הגדול של מאמרי העיתונים צידדו בלבון וביקרו את בן-גוריון. בזמן ההמתנה לסיום עבודת ועדת החקירה, החליט בן-גוריון להיכנס לעובי הקורה ולקרוא פרוטוקולים מתקופת "העסק הביש", כדי שיוכל להתמודד עם התקפות העיתונים. ב-2 באוקטובר העלה את "הפרשה" בישיבת הממשלה ודיבר עליה בוועדת החוץ והביטחון. הוא הציג את עמדתו החדשה, שמדובר ב"שני מאורעות נפרדים": האירוע במצרים והתפטרות לבון ממשרד הביטחון מפני שהצעותיו לשינוי מערכת הביטחון לא נתקבלו על ידי ראש הממשלה שרת. הוא גם פרסם הודעה לעיתונים, בה הדגיש: "כל העניין הזה אין לו שום נגיעה למפא"י. במידה שאני מטפל בדבר זה – אני מטפל אך ורק כשר ביטחון". לבון החליט לפנות לוועדת החוץ והביטחון. ב-4 באוקטובר העיד בפניה ומתח ביקורת על בן-גוריון. כשנודע לבן-גוריון תוכן עדותו, הפך הקרע הסמוי ביניהם לריב מלא שנאה. לאחר שגילה שתוכן מכתב ששלח ללבון הודלף לעיתון, נוצר ביניהם עימות חריף ובמכתב ששלח אליו ב-10 באוקטובר שם בן-גוריון קץ ליחסיהם. באותו יום חזר לתל אביב מחופשתו וחקר את שרי המפלגות האחרות בממשלת שרת לגבי מעשיו של לבון כשר הביטחון. לבון העיד בארבע ישיבות של הוועדה, בהן גולל את גרסתו ל"עסק הביש" ודחה את ההצעה לחקירה משפטית. דיוני הוועדה היו אמנם סודיים, אולם דיווחים מדבריו פורסמו בעיתונים וחוללו רעידת אדמה פוליטית. דיווחים אלה היו מצונזרים וכללו שמות-צופן מוסכמים. הציבור הרחב לא יכול היה להבין על איזו פרשה מדובר, אולם הבין כי מדובר בשבר גדול בצמרת מפלגת השלטון. הנהגת מפא"י החליטה לעשות כל שביכולתה כדי להוציא את הטיפול בפרשה מידי הוועדה ולהשתיק את הפרשה, אולם בן-גוריון החליט לנטוש את עמדתו הנייטרלית ולצאת למאבק גלוי נגד לבון. מרגע שהפך לצד בפרשה, נראתה תביעתו העקרונית לערוך בירור משפטי בפרשה כניסיון להפריע למאבקו של לבון להשגת צדק.
ועדת כהן הגישה לבן-גוריון את ממצאיה, לפיהם נעלמו מסמכים והייתה הדחה לעדות שקר. בן-גוריון העביר את הממצאים ליועץ המשפטי לממשלה והשעה את גיבלי משירות בצה"ל. אולם הוא התנגד ל"טיהור" לבון ללא חקירה משפטית והתעמת בכך עם צמרת מפלגתו. ב-21 באוקטובר נפגש עם גיבלי, שטען בפניו כי אכן קיבל מלבון את ההוראה. בן-גוריון השיב כי עליו לדרוש ועדת חקירה משפטית, וב-23 באוקטובר הגיש את בקשתו של גיבלי לממשלה. מספר שרים, ובהם אשכול ומאיר, התנגדו לוועדת חקירה משפטית והצהירו כי הם מעדיפים חקירה על ידי הממשלה עצמה, אולם בן-גוריון התנגד בתוקף. כדי למצוא פשרה, פנה לוי אשכול אל משה שרת, שהיה ראש הממשלה בזמן התפטרות לבון, וזה פרסם ב-25 באוקטובר הודעה שאמרה כי על פי ממצאי ועדת כהן נראה כי "האשמה שהוטלה על פנחס לבון, לגבי האחריות הישירה ל'פרשה', היא אשמת שוא". לבון מיהר לפרסם הודעה משלו, בה קבע כי דברי שרת מחסלים את הפרשה. מתוך מכתב סודי שכתב לשרת ב-28 באוקטובר, מתברר שבן-גוריון סבר כי אשמתו של גיבלי אינה מוכיחה שלבון לא נתן לו את ההוראה לפעולה במצרים או לפחות גרם לו "להניח שזהו רצונו של שר הביטחון".
ב-30 באוקטובר החליטה הממשלה להקים ועדת שרים שתבדוק את החומר הנוגע לפרשה. בן-גוריון לא התנגד להצעה, לא השתתף בהצבעה ולאורך עבודת הוועדה לא התעניין בדיוניה. ב-20 בדצמבר הגישה "ועדת השבעה" בראשות שר המשפטים פנחס רוזן את מסקנותיה לממשלה. היא פסקה כי "לבון לא נתן את ההוראה" וכי "מעשה 'העסק הביש' לא בוצע בידיעתו". דו"ח המסקנות הסופיות של הוועדה, שהובא לממשלה ב-25 בדצמבר, קבע כי "יש לראות את בירור הפרשה כנגמר ומסוכם". הממשלה החליטה לאשר את המסקנות, אולם בן-גוריון ראה "משוא פנים" בהתנהלות הוועדה ו"היעדר אמת וצדק" במסקנותיה, ולא השתתף בהצבעה. הוא הודיע כי אינו יכול לקחת חלק באחריות המשותפת להחלטה ולכן אינו עוד "חבר בממשלה". לפני התפטרותו, יצא לחופשה בת מספר שבועות. ב-10 בינואר הורה לפטר את גיבלי מצה"ל, על סמך מסקנות היועץ המשפטי לממשלה. ב-12 בינואר חתמו 150 אנשי רוח, שבמרכזם בכירי המרצים באוניברסיטה העברית, על גילוי דעת נגד סירובו של בן-גוריון לקבל את מסקנות ועדת השבעה ונגד הדרישה להדיח את לבון "מתפקידיו הציבוריים". ב-31 בינואר 1961 הגיש בן-גוריון את התפטרותו לנשיא המדינה.
חילוקי הדעות בין צמרת מפא"י לבן-גוריון הובילו להחלטת מזכירות המפלגה להדיח את לבון מתפקיד מזכ"ל ההסתדרות. ב-4 בפברואר כונס מרכז המפלגה כדי להצביע על ההחלטה. בן-גוריון לא הגיע לישיבה, שבה תקף אותו משה שרת בנאום נגד הדחת לבון: "לא הכבוד והצדק משמשים נר לרגלינו, כי־אם הפחד והחשבון [...] חבר אחד ויחיד בתוכנו, בא לידי מסקנה כי לבון אינו יכול להמשיך בתפקידו כמזכיר ההסתדרות, ואם לא יסולק, אז החבר ההוא יסיק מזה מסקנות [...] אצלנו לא ייתכנו תכתיבים". חברי המרכז הצביעו בעד ההדחה, שהביאה לקרע גלוי בין בן-גוריון לבין הצמרת הוותיקה. בן-גוריון ניהל בו-זמנית שני מאבקים, פוליטי נגד לבון ועקרוני בעד חקירה משפטית, אך עירב אותם זה בזה, והמאבק הפוליטי שמט את היסוד המוסרי של המאבק העקרוני. בציבור הרחב הצטייר בן-גוריון כצד בפרשה וכדורש ועדת חקירה, אף על פי שאת האשם כבר מצא. לדברי מיכאל בר-זוהר, הדחת לבון פגעה קשות בתדמיתו המוסרית: היא "ערערה את אמינותו, הציגה אותו כנקמן וכדיקטטור הכופה רצונו". לדבריו, "הדחת לבון סימלה את ראשית הקץ של שלטונו".
1961–1963
מספר ימים לאחר הדחת לבון, ניסה בן-גוריון להקים ממשלה חדשה, אולם מפ"ם ואחדות העבודה סירבו להצטרף לממשלה בראשותו והוא נכשל גם בהקמת קואליציה צרה עם הפרוגרסיבים והדתיים. מפ"ם ו"אחדות העבודה" הסכימו להצטרף לממשלה בראשות לוי אשכול, בה יכהן בן-גוריון כשר ביטחון, אולם הוא סירב לשבת בממשלה עם שתי המפלגות שפסלו אותו. הוא הציע למזכירות המפלגה שיצא מהממשלה והמליץ על אשכול להחליפו בראשותה. אלא שהצמרת הוותיקה של מפא"י סירבה לקבל את תכתיבי מפלגות המיעוט והחליטה ללכת לבחירות. ב-15 באוגוסט 1961 נערכו "בחירות הפרשה", בהן הפסידה מפא"י חמישה מושבים בכנסת. בשל הביקורת הציבורית הקשה שהופנתה נגדו, העדיף בן-גוריון בספטמבר להתבודד בשדה בוקר ולוי אשכול לקח על עצמו את מלאכת הרכבת הממשלה. ב-2 בנובמבר הציג בן-גוריון את ממשלתו החדשה, שכללה בסופו של דבר את "אחדות העבודה".
בדצמבר 1961 נסע בן-גוריון לבורמה לביקור בן 17 יום בבורמה. במשך יותר משבוע מזמן הביקור התבודד בן גוריון בוילה שהעמיד לרשותו ראש ממשלת בורמה או נו, שם עשה מדיטציה ולמד על הבודהיזם בפגישות עם אנשי דת ונזירים בודהיסטים בכירים.
בשנת 1962 קיבל מן הטכניון בחיפה תואר כבוד של "דוקטור לאדריכלות" (היחיד בקטגוריה זו) על בניית המדינה.
ביולי 1962 שיגרה מצרים ארבעה טילי קרקע-קרקע בעלי טווח ארוך, ואילו עשרים אחרים הוצגו בקהיר במצעד של יום המהפכה. בעקבות זאת, התחולל משבר המדענים הגרמנים במצרים, שעורר חרדה רבה בקרב ראשי מערכת הביטחון, משום שהמומחים הישראלים חששו שמצרים תחמש את טיליה בראשי חץ לא-קונבנציונליים. ישראל פנתה בנושא לשר הביטחון של גרמניה, אולם בן-גוריון לא רצה לפגוע ביחסים איתה וסירב לפנות לאדנאואר. במקום זאת, אישר לאיסר הראל לפעול באופן סמוי נגד המדענים. לאחר מעצרם של שני סוכני "מוסד" ישראלים בשווייץ, חשף הראל בפני עורכי העיתונים את נושא המדענים. בעקבות הסערה הציבורית שהתחוללה, אישר בן-גוריון למסור הודעה מדינית, שקבעה כי "העם הגרמני לא יוכל לפטור עצמו מאחריות" לפעילות המדענים וכי "מחובתה של ממשלת גרמניה להפסיק לאלתר" את פעילותם זו של אזרחיה. רוב הנואמים בישיבת הכנסת ביקרו את מדיניותו של בן-גוריון כלפי גרמניה. ב-25 במרץ 1963 מסר ראש אמ"ן, מאיר עמית, לבן-גוריון הערכת מצב שונה מאוד מזו שמסר לו ראש המוסד לגבי סכנת המדענים, ונתברר כי הבהלה שאחזה בצמרת המדינה הייתה מוגזמת מאוד. בן-גוריון הודיע להראל כי בכוונתו להביא את הדברים לוועדת החוץ והביטחון. בעקבות זאת, התפטר הראל מתפקידו ובן-גוריון מינה את עמית לראש המוסד. בין דצמבר 1961 למאי 1963, יזם בן-גוריון שלושה ניסיונות להיפגש עם נשיא מצרים, נאצר, באמצעות ראש ממשלת בורמה, או נו, נשיא יוגוסלביה, טיטו, ועורך סאנדיי טיימס הלונדוני, צ'ארלס ד. המילטון, אולם כל היוזמות נתקלו בסירוב. בפברואר ומרץ 1963 חוללה מפלגת הבעת' הפיכות בעיראק ובסוריה ובאפריל הקימו שתי המדינות עם מצרים את "הפדרציה הערבית". בן-גוריון נתקף חרדה עמוקה ושלח עשרות מכתבים לראשי מדינות בעולם, ובראשם קנדי וחרושצ'וב, מהם ביקש לדרוש בעצרת הכללית הקרובה ממדינות ערב, "שיכבדו עקרונות האו"ם" ויתחייבו "לכבד שלמותה הטריטוריאלית, עצמאותה וריבונותה של כל אומה". אלא ש"הפדרציה הערבית" נתגלתה כריקה מתוכן, כל בקשותיו של בן-גוריון נדחו והמתקפה הדיפלומטית שלו נחלה כישלון.
בעקבות הבחירות ב-1961, גבר חששו של בן-גוריון מפני עליית "חירות" לשלטון, והדבר הניע אותו לחדש את יוזמתו לאיחוד מפא"י עם "אחדות העבודה". במכתב שכתב למשה שרת ב-21 במרץ 1963, הזהיר מפני "השתלטות בגין, תלמיד היטלר מובהק לגבי משטר ממלכתי", שינהיג "דיקטטורה". שלטונו "יביא אחריו חורבן המדינה" ו"יהפוך את ישראל למפלצת". ב-15 במאי 1963 הסביר במכתב לחיים גורי כי "בגין הוא טיפוס היטלריסטי מובהק, גזעני, מוכן להשמיד את כל הערבים למען שלמות הארץ...ואני רואה בו סכנה חמורה למצב הפנימי והחיצוני של ישראל". הוא התנבא שאם בגין יתפוס את השלטון, הוא "ישלוט כמו שהיטלר שלט בגרמניה...בהרפתקאות מדיניות יחריב את המדינה... אין לי ספק שבגין שונא להיטלר – אבל אין שנאה זו מוכיחה שהוא שונה ממנו".
באפריל 1963 נפטר הנשיא יצחק בן-צבי. למחרת מותו, הציע בן-גוריון את נשיאות המדינה לזלמן שזר, שנבחר לנשיא השלישי של מדינת ישראל. במאי 1963 שלח נשיא ארצות הברית, ג'ון קנדי, איגרת חריפה לבן-גוריון, בה תבע בתוקף לאפשר ביקורים נוספים של מומחים אמריקנים בכור האטומי בנגב. בן-גוריון השיב שישראל לא תסכים ליותר מביקור אחד בשנה.
ב־16 ביוני 1963 הודיע בן-גוריון על התפטרותו מראשות הממשלה. הוא הסביר כי הוא מתפטר "מתוך צרכים אישיים", אולם סירב לפרט את הסיבות. עם זאת, נראה כי התפטרותו באה כשהיה במתח נפשי רב. בן־גוריון שימש בתפקיד ראש ממשלת ישראל בשתי תקופות, שמנו 13 שנים ו־127 ימים בסך הכול.
1963–1965
ב־22 באוקטובר 1964 הגיש בן־גוריון לשר המשפטים דב יוסף את תביעתו לפתוח בחקירה מחודשת של "הפרשה", בצירוף תזכיר על מעורבותו האישית, המחקר של חגי אשד וחוות דעת משפטית על התנהלות "ועדת השבעה". יוסף המליץ בפני הממשלה על חקירה מחודשת, ואף הציע כי החקירה תעסוק ב"עסק הביש" ב־1954 ולא בוועדה של 1960. בן־גוריון הודיע כי הוא מסכים להמלצה, אולם אשכול סירב להקים ועדת חקירה משפטית וב־13 בדצמבר הגיעו הדברים לכדי עימות גלוי ביניהם בישיבת מרכז מפא"י. אלא שלמחרת הודיע אשכול לממשלה על התפטרותו וכך העמיד את מפלגתו בפני ברירה. ב־16 וב־17 בדצמבר החליטו מזכירות ומרכז מפא"י לקרוא לאשכול להרכיב ממשלה חדשה ודחו את ההצעה לחקור את פרשת 1954. אשכול הרכיב מחדש את אותה ממשלה והמלצת דב יוסף לא הועלתה בה. בפברואר 1965 נערכה בוועידת מפא"י בהיכל התרבות בתל אביב ההתמודדות האחרונה בין בן־גוריון לבין אשכול. ב־17 בפברואר אמר בן־גוריון בנאומו: "אמת וצדק נעשו בפי רבים מילים בטלניות וסיסמאות מלוגלגות. לא האמת קודמת לכל – אלא הכיסא קודם לכל. לא הצדק קובע – אלא הפחד מהתפטרות הממשלה... אם הלילה אעמוד בפני ברירה... אני בוחר בגילוי האמת". הוא דחה את הטיעון כי העם אינו רוצה בחידוש הפרשה: "אינני יודע מה רוצה ומה לא רוצה העם. אני יודע רק – כך נדמה לי – מה רצוי לעם... לעם רצוי שבארצנו ישלטו האמת והצדק". מיד אחרי בן־גוריון נאם משה שרת, אשר היה על ערש דווי והגיע על כיסא גלגלים. הוא טען כי "המשבר הזה הוא פרי עמדה, קו, דרישה, מגמה של איש אחד ויחיד". נאומה של גולדה מאיר היה אחד הקשים שנישאו אי פעם כלפי בן־גוריון. בן־גוריון ויתר על דברי התשובה שלו ועזב את הישיבה. ביומה האחרון של הוועידה נשא אשכול נאום שבו קבע כי הממשלה החליטה לא לעסוק ב"פרשה". הוא התגונן בפני התקפותיו של בן־גוריון על הקמת "המערך החדש", ולקראת סיום דבריו פנה אליו בקריאה נרגשת: "תן לי אשראִי!". בסיום הוועידה הצביעו רוב הצירים כנגד הצעת בן־גוריון לבירור "הפרשה" בוועדת חקירה משפטית.
בן־גוריון לא ויתר. ב־13 במאי 1965 אמר לעיתון "דבר" כי אשכול "אינו רשאי לעמוד על־יד הגה המדינה", באותו יום אמר ל"מעריב" כי במפא"י שורר משטר "הפחד והרמיה", וב־18 במאי אמר לעיתון "הבוקר" כי יהיה מוכן להרכיב ממשלה בעצמו. אלא שב־3 ביוני בחר מרכז מפא"י את מועמד המפלגה לראשות הממשלה (ללא השתתפות בן־גוריון), ואשכול זכה ברוב גדול של 63.5% לעומת 36.5% לבן־גוריון.
הקמת רפ"י (1965)
ב־29 ביוני אסף בן־גוריון את תומכיו והודיע על הקמת רשימה עצמאית. הוא העריך כי היא עתידה לקבל בין 20 ל־25 מנדטים, בעיקר על חשבון המערך, ותכנן לאחר הבחירות להציע לחברי מפא"י להתאחד שוב. הוא קרא לרשימה "רשימת פועלי ישראל" (רפ"י). הוא טען כי חבריה נשארים חברי מפא"י, אולם מזכירות מפא"י פסקה כי ראשי הרשימה הוציאו עצמם מהמפלגה. יחד עם כמה מתומכיו, גורש בן־גוריון מן המפלגה שבראשהּ עמד עשרות שנים, על ידי בית דין מפלגתי שבראשו עמד יעקב שמשון שפירא, שגם כינה את בן־גוריון "פחדן" ואת רפ"י "קבוצה נאו־פאשיסטית". ב־2 בנובמבר עזב בן־גוריון את מפא"י והקים את מפלגתו החדשה. מצע רפ"י היה ממלכתי וקרא לשינוי במשטר ובחברה הישראלית, אולם המפלגה לא זכתה לאמון הציבור, שלא הסכים לקבל את אנשיה, שהיו עד אותה עת סמל הממסד, כ"מהפכנים" שעתידים לחולל שינוי במדינה. תדמיתו של בן־גוריון נותרה של מנהיג נוטר הקם על יורשו. בבחירות לכנסת השישית ב־1965 זכתה רפ"י בעשרה מושבים בלבד ונותרה באופוזיציה.
מלחמת ששת הימים 1967
ב־15 במאי 1967 חצו יחידות של הצבא המצרי את תעלת סואץ ונכנסו לתוך שטח סיני. נאצר דרש מהכוח הבינלאומי של משקיפי האו"ם לצאת מהאזור וב־19 במאי החליטה ישראל על גיוס מילואים חלקי. בן־גוריון סבר שיש לעשות הכל כדי למנוע מלחמה חדשה והאשים את אשכול במצב. ב־22 במאי, בתקופת ההמתנה המתוחה, הגיע הרמטכ"ל יצחק רבין, על פי בקשתו, לפגישה עם בן־גוריון בביתו בתל אביב, כדי לשמוע את הערכתו על המצב ולקבל את עצתו. אולם רבין לא קיבל ממנו עידוד והגדיר את השיחה "זעזוע גדול". בן־גוריון טען בפניו כי "אסור בשום פנים ואופן שתפרוץ מלחמה" וכי גיוס המילואים "סיכן את עם ישראל". דעתו זו נגדה לחלוטין את תדמיתו בציבור באותה עת. עם החמרת המשבר, גברה הביקורת הציבורית על אשכול, שאינו מעז לצאת למלחמה, ורבו הקולות שדרשו להחזיר את בן־גוריון להנהגת המדינה.
ב־24 במאי הציע מנחם בגין לאשכול להעמיד את בן־גוריון בראש ממשלת ליכוד לאומי, אולם אשכול סירב. הערכתו של בן־גוריון הוצגה על ידי שמעון פרס בפני אישים מרכזיים בצמרת במדינה, להם סיפר שבן־גוריון סבור כי יש להמתין, להתחמש ולצאת למלחמה במועד נוח יותר. למשה דיין הסביר בן־גוריון כי "אם נצא עכשיו בהתקפה, כל העולם יהיה נגדנו ולא נוכל לקבל סיוע". דיין חלק על הערכתו וטען כי המתנה תעניק את היתרון הצבאי למצרים. בן־גוריון השיב: "השיקול המדיני עדיף ואם נצא עתה להתקפה, יהיה זה אסון". ב־27 במאי הגיעו לביתו ראשי גח"ל ושמעו ממנו את הערכותיו. בגין וחבריו התאכזבו מעמדתו ונסוגו מהצעתם להחזרתו לממשלה. התנועה להחזרתו גוועה והתחלפה בלחץ ציבורי על אשכול למנות את דיין לשר הביטחון. ב־1 ביוני נכנע אשכול לדרישה ורפ"י הצטרפה לממשלת ליכוד לאומי. ב־5 ביוני פרצה מלחמת ששת הימים, שהסתיימה בניצחון ישראלי גדול. לדברי מיכאל בר־זוהר, מינוי דיין וההחלטה לצאת למלחמה "הביאו לשקיעתו הסופית של בן־גוריון כמדינאי" – תהליך שארך "כימי מלחמתה של ישראל".
1967–1970
לאחר שישב שלושה חודשים בתל אביב, שב בן־גוריון לשדה בוקר. לאחר המלחמה הרפה מפרשת לבון וחדל לתבוע חקירה משפטית, אולם המשיך לבקר בחריפות את אשכול. בינואר 1968 נפטרה אשתו, פולה. באותה שנה התאחדה רפ"י עם מפא"י ואחדות העבודה למפלגה משותפת – מפלגת העבודה, אולם בן־גוריון התנגד לאיחוד, סירב להצטרף למפלגה ונותר למעשה כסיעת יחיד בכנסת. לקראת יום העצמאות באותה שנה סירב לקבל את פרס ישראל שהוצע לו על "תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה", ונימק: "לא מגיע לי פרס בעד מילוי חובתי לארצי".
בשנת 1969 ניסה בן־גוריון לרתום את מנחם בגין למאבקו באשכול וכתב לו: "מבחינה אישית לא הייתה לי אף פעם טינה אישית נגדך וכל מה שהכרתי אותך יותר בשנים האחרונות – הוקרתי אותך יותר". בפברואר אותה שנה נפטר אשכול ובן־גוריון סירב להשתתף בלוייתו. לקראת הבחירות לכנסת השביעית באוקטובר 1969, הסכים בן־גוריון להצעות להקים מפלגה חדשה, ובקיץ אותה שנה נוסדה הרשימה הממלכתית בראשותו, שמצעה התמקד בשינוי שיטת הממשל, בגישה ביטחונית אקטיביסטית וביוזמה כלכלית חופשית. הרשימה זכתה בארבעה מושבים ואחד מנציגיה בכנסת היה איסר הראל. בן־גוריון נעדר מרוב ישיבות הכנסת, וב־27 במאי 1970 סיים את כהונתו בה. באותה שנה הודיע במכתב לאחד מצעירי המפלגה, כי אינו שייך יותר לרשימה הממלכתית, וכי פרש מפעילות פוליטית.
שנותיו האחרונות 1970–1973
את שארית חייו הקדיש בן-גוריון לכתיבה, בעיקר של זיכרונותיו, אותם החל לכתוב לאחר פרישתו מראשות הממשלה ב-1963, אולם בשל התעקשותו לעבור בעצמו על החומר הארכיוני העצום שהצטבר, לא הצליח להשלים את כתיבתה של אוטוביוגרפיה.
בנובמבר 1970 נענה להצעתה של ראש הממשלה גולדה מאיר וייצג את ממשלת ישראל, יחד עם הנשיא זלמן שזר, בטקס האשכבה הציבורי שנערך בפריז לשארל דה גול. בפברואר 1971 ערך את נסיעתו האחרונה מחוץ לישראל, ונאם בקונגרס היהודי העולמי שהתכנס בבריסל, למען עליית יהודי ברית המועצות לישראל. בשלהי יוני אותה שנה חדל לכתוב ביומנו. ביום הולדתו ה-85 ביקרה אצלו בשדה בוקר הממשלה ובראשה גולדה מאיר. הכנסת חוקקה חוק מיוחד, כדי שיוכל לנאום בפניה, וב-25 באוקטובר נאם בה על עתיד עם ישראל בארצו והתקבל בקימה ובתשואות מצד כל סיעות הבית.
בימיו האחרונים שומרי הראש של בן-גוריון דאגו לכבס את בגדיו ולגהצם, הם גם הכינו לו את ארוחותיו. גם בעת שעבד על זיכרונותיו המשיך לטייל מדי יום ופעם בכמה חודשים נפגש עם שלמה צמח בירושלים, בדצמבר 1971 כתב צמח כי גופו של בן-גוריון נראה כבד תנועה וכי פניו חיוורים.
בתחילת שנת 1973 נאלץ בן-גוריון לעבור לגור בתל אביב, כדי להיות קרוב לרופאו ולבית החולים תל השומר. בזמן מלחמת יום הכיפורים באותה שנה, היה בודד בביתו, נכדו אלון נפצע במלחמה. בעת יום הולדתו ה-87 חתם על מכתב ניחום אבלים לאחד מעוזריו, שבנו נהרג במלחמה, בן-גוריון ציין במכתב כי מלחמה זאת הייתה האכזרית והחמורה ביותר.
משפחתו
בשנת 1917, במהלך שהותו בניו יורק, נישא בן-גוריון לפולה מונבז, אחות במקצועה ופעילה במפלגה הציונית פועלי ציון. פולה לקחה חלק פעיל בפעילותו הציבורית של בן-גוריון והתלוותה אליו בסיורים ובשליחויות.
לזוג בן-גוריון נולדו שלושה ילדים: גאולה (1918–1998; נישאה לעמנואל בן אליעזר), מורה, עמוס, שהיה ניצב במשטרת ישראל וסגן המפכ"ל, ורננה (לשם, לאחר נישואיה), פרופסור למיקרוביולוגיה. אחד מנכדיו, בנה של גאולה, הוא חוקר התקשורת יריב בן אליעזר.
יחסו לדת היהודית
יחסו של בן-גוריון לדת המסורתית היה עוין ושלילי. הוא דחה את קיומם של אלוהות פרסונלית ושל מושג ההתגלות. הוא לא היה אתאיסט משום שמעולם לא שלל את קיומו של אלוהים. בראיון ב-1968 נשאל אם הוא מאמין באלוהים, וענה: "השאלה היא מיהו אלוהים... אני לא מאמין שאלוהים דיבר עם משה. משה שמע קול אדם בלבו וכך ידע שהוא צריך לעשות את זה." ברוב חייו החזיק בתפיסה שפינוזאיסטית, המזהה את האלוהות עם הטבע. בשנותיו האחרונות אמר שמושג האלוהות שלו הוא הפנתאיזם של שפינוזה, ואף שוחח עם איינשטיין על הנושא. אניטה שפירא העריכה כי בן-גוריון היה אגנוסטיקן. עם זאת לא היה בהכרח נטורליסט לגמרי. באותו ראיון הצהיר: "אינני מאמין שיש רק כוחות פיזיים בעולם... שמוח זה רק פרוצס (=תהליך) טבעי... יש משהו מעל זה". לדברי מיכאל בר-זוהר, בן-גוריון "בערוב ימיו נכבש בכל לבו לאמונה בקיומו של אלוהים".
ב-1936 טען בן-גוריון בפני ועדת פיל: "זכותנו ביחס לארץ-ישראל נובעת לא מהמנדט והצהרת-בלפור. היא קודמת לאלה... התנ"ך הוא המנדט שלנו". מאוחר יותר הקים את החוג לתנ"ך בבית ראש הממשלה. הוא ראה את מדינת ישראל כממשיכת ממלכת יהודה והסמיך את מלחמת העצמאות והקמת המדינה למלחמות ישראל בסוף תקופת בית שני (עד תום מרד בר כוכבא). בעיניו המשמעות של תולדות עם ישראל הייתה רק בתקופת ישיבתו בארצו ועצמאותו המדינית, תוך המעטת חשיבותם של כל מה שביניהן. בן-גוריון עשה שימוש רב בתנ"ך, כולל שימוש פוליטי ואקטואלי שעורר את זעם החוגים החרדים. הוא נהג להתפלמס איתם תוך המעטת ערכה של הספרות הבתר-מקראית. כפי שרווח בחוגי הציונות, דחה בן-גוריון את סמכות התורה שבעל פה ובייחוד את התלמוד הבבלי, בהם ראה תוצרים של תרבות גלותית מנוונת. ב-1968 אמר בראיון: "אינני מחשיב את התלמוד, אינני יכול להעמיד את התלמוד בשורה אחת עם התנ"ך". המקור הבלעדי בעיניו היה התנ"ך, אותו פירש עצמאית, ושאותו שאף להפוך לבסיס לזהות הלאומית הישראלית, בייחוד אחרי הפסקת השליטה הבריטית והקמת המדינה. התנ"ך עבורו, כמו מרבית ההוגים הציונים, היה יצירה היסטורית-תרבותית אנושית ששיקפה את הגניוס הלאומי של העם, ולא תיעוד של התגלות אלוהית. בד ובד עם שלילתו את מקורם האלוהי של הכתובים, גם התעקש על כך שבעיקרם הם מדויקים היסטורית ודחה את התפישה שלהם כפולקלור, שכל חשיבותו בהיותו מסורת ושאלת אמינותו שולית (כפי שגרס למשל אחד העם). הוא היה אוהד גדול של יחזקאל קויפמן, שדגל בגישה שמרנית לביקורת המקרא ושאף להוכיח את קדמותו ואחדותו היחסית של הטקסט המקראי. בנימין בית-הלחמי ייחס לבן-גוריון ולאופן חשיבתו השפעה מכרעת על האופן שבו התקבל התנ"ך בחברה החילונית בישראל, כטקסט המעוקר ממשמעות אמונית אך גם חסין ברובו בפני מסקנות הביקורת הרדיקלית, כשהכרונולוגיה המקראית ואירועיה עצמם מקובלים כאמת היסטורית למעט פרשיות המתארות התערבות אלוהית. עם זאת, בנובמבר 1958 בנוסף למקור מהתנ"ך, מצא לנכון לציין על גבי הצוללת "רהב", את מקור שמה גם מהמשנה במסכת בבא בתרא.
מאז שעלה לארץ ישראל ועד קום המדינה ביקר בן-גוריון רק פעמיים בבית כנסת: הפעם הראשונה הייתה בעלייה לתורה של נכדו, על פי דרישתם של הוריו, מרי ועמוס. על פי עדותו, הפעם השנייה הייתה ערב הקמת המדינה. עם זאת, סמוך לפתיחת המושב הראשון של האספה המכוננת, הלך לבקשת הרב מאיר בר-אילן לבית הכנסת ישורון בירושלים לשמוע תפילת הודיה, וציין ביומנו: "זו לי הפעם הראשונה בארץ ישראל שאני נוכח בבית כנסת בשעת תפילה". ביום העצמאות הראשון בשנת תש"ט ביקר בבית הכנסת הגדול בתל אביב.
אוסף ספרי התנ"ך
בן-גוריון קיבל ספרי תנ"ך נדירים ומיוחדים, שנשמרו בביתו לצד ספרי תנ"ך אישיים, ואלה הוצגו באוקטובר 2022 לקהל הרחב בבית בן גוריון בתל אביב
שאלות פוליטיות של דת ומדינה
בשאלות הפוליטיות של דת ומדינה היה יחסו של בן-גוריון זהיר ומחושב. ביוני 1947 הוא ניצב בראש החותמים על מכתב הסטטוס קוו שנשלח לראשי אגודת ישראל, בו נקבעו יחסי דת ומדינה במדינה העתידית. המכתב הבטיח להפוך את יום השבת ליום המנוחה הרשמי של המדינה לכשתוקם, והבטיח את האוטונומיה של זרמי החינוך הדתיים. מטרת המכתב הייתה ליצור הבנה עם אגודת ישראל כדי שזו תסייע להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל בעדותה בפני ועדת אונסקו"פ. המכתב עיצב למעשה את אופייה של מדינת ישראל בנושאי דת ומדינה למשך עשרות בשנים. ביוני 1954 הזהיר בן-גוריון את ראש הממשלה שרת: "אין לנו להפריד הדת והמדינה". הוא נימק זאת בכך ש"קיימת שותפות גורל בין מדינת ישראל ובין העם היהודי", וכפי הנראה סבר שהפרדת הדת מהמדינה תיצור קרע בין העם היהודי למדינת ישראל. פרופ' ישעיהו ליבוביץ, שהיה ממבקריו החריפים של בן-גוריון, כתב על שיחה פרטית שהייתה להם בתחילת שנות ה-50 בנושא הפרדת הדת מהמדינה, בה בן־גוריון אמר לו: "אתה דורש את הפרדת הדת והמדינה כדי שהדת תשוב להיות גורם עצמאי אשר השלטון המדיני יצטרך להתמודד עמו. אני שולל הפרדה זו – אני רוצה שהמדינה תחזיק את הדת בידה".
ב-20 באוקטובר 1952 נערכה פגישה בין בן-גוריון והחזון איש בביתו של הרב בבני ברק ביוזמתו של ראש הממשלה. במהלך הפגישה שאל אותו בן-גוריון: "איך יהודים דתיים ולא-דתיים יחיו יחד בארץ הזאת, בלי שנתפוצץ מבפנים?". החזון איש המשיל את היהודים הדתיים לגמל טעון משא (עול המצוות), העומד מול גמל שאין עליו מטען - הם היהודים החילוניים, ש"צריכים לפנות את הדרך". לדברי יצחק נבון, אמר לו בן-גוריון: "ומצוות יישוב הארץ אינה מצווה? וזה לא משא? ומצוות ההגנה על החיים אינה מצווה? ומה שעושים הבחורים שאתם כל כך מתנגדים להם, והם יושבים על הגבולות ושומרים עליכם, האין זו מצווה?"
בן-גוריון התנגד עקרונית לנישואי תערובת ביהדות. הוא סבר כי הן "תופעה לא טובה", אך עם זאת "יש יוצאים מהכלל". הוא סבר כי החיים בישראל מבטיחים שילדים מנישואים כאלה יחיו כיהודים, בזמן שילדים כאלה החיים מחוץ לישראל יתרחקו מהיהדות. בשנות ה-50 תמך בהגירתם לישראל של בני-זוג וצאצאים לא-יהודים ממשפחות מעורבות, בעיקר ממדינות מזרח אירופה. הוא שלל הליך גיור כלשהו עבורם אף למול הפצרות השרים הדתיים בממשלתו, וטען בתוקף שההזדהות הלאומית והמגורים במדינה הם שהופכים אדם ליהודי. בן-גוריון סבר כי יש לרשום ככזה כל המצהיר זאת בתום לב ואל לה למדינה להתערב בענייני דת; הוא הצדיק רבנים שסירבו לגייר חלק מהעולים שפנו אליהם, באמרו שהללו אינם מתעתדים לקיים אורח חיים דתי. עד 1958 אכן נוהלו הדברים ברוחו, אם כי באופן לא רשמי, והרשויות רשמו כל מהגר שהצהיר על כך כיהודי. ניסיון הממשלה למסד זאת כמדיניות גלויה הוביל לפרישת המפד"ל מהקואליציה ביולי, וכדי לפתור את המשבר החריף שנודע בשם "מיהו יהודי?", פנה בן-גוריון למי שהגדיר כ"חכמי ישראל" בעת ההיא: 51 רבנים, פילוסופים, סופרים ואנשי אקדמיה. מתוך 45 שהשיבו, תמכו 37 בהגדרה האורתודוקסית המקובלת. בינואר 1960 נקבע שיירשם כיהודי "מי שנולד לאם יהודייה ואינו בן דת אחרת, או מי שנתגייר כהלכה." במאי 1961 נערך בישראל מפקד אוכלוסין וראשון המתפקדים היה ראש הממשלה בן גוריון. בסעיף הדת ענה לפוקד: "יהודי. לא דת. יהודי. אני אומר, לא לא-דת, אבל יהודי".
לדברי הביוגרף מיכאל בר-זוהר, "היה בן-גוריון בראש־ובראשונה מנהיג יהודי", מושרש "בתולדות היהדות ובתרבותה" ו"אוהב אהבה עזה את מורשתו התרבותית וההיסטורית". לדבריו "הוא רחש כבוד עצום לדת היהודית ולמי שהיה מעורה בה".
יחסו לשטחי יהודה ושומרון, רצועת עזה, רמת הגולן וסיני
בספטמבר 1954 כתב בן-גוריון לצעיר שהציע לו לכבוש את יהודה ושומרון: "לא שטח חסר לנו בשלב זה אלא יהודים. וכיבוש שטח נוסף - לא יוסיף יהודים אלא ערבים". בישיבת הממשלה ב-28 באוקטובר 1956, ערב מבצע קדש, התייחס לכיבוש הצפוי של רצועת עזה: "אילו הייתי מאמין בנס, הייתי רוצה שתיבלע בים".
בן-גוריון תמך ביוזמת רוג'רס להסדר מדיני ולנסיגה מהשטחים, וב-1970 הפציר בראש הממשלה גולדה מאיר לקבלה. בתשובה למכתב שנשלח אליו, כתב באותה שנה: "אם אנו עומדים לפני ברירה - ואנו עומדים בפני ברירה זו - שלמות הארץ או שלום, בעיניי שלום קודם, כי בשטח שהיה בידינו לפני מלחמת ששת הימים יש מקום לכל עם ישראל... יודע אני שלא רק חברון ובית לחם אלא כל הארץ קדושה לנו, וכאשר יבוא משיח ישובו כל היהודים לארץ, אבל לפני בוא משיח - שלום עם שכנינו קודם לתפיסת כל הארץ". נכדו של בן-גוריון, יריב בן אליעזר, סיפר שסבו הסביר לו: "בחיים צריך סינתזה בין הרצוי, האפשרי וההכרחי. הייתי רוצה עד הפרת והחידקל, אבל זה לא אפשרי. תמורת שלום אמת נוכל להחזיר את הכל מלבד ירושלים".
ב-1971 סבר כי תמורת שלום, על ישראל לסגת מכל השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים, פרט לירושלים ולרמת הגולן. באוגוסט 1972 הוסיף לירושלים גם את סביבותיה, כולל חברון, והוסיף סייג נוסף, בנוגע להתנחלויות בסיני: "כיום השתנה המצב, המנהיגים הערבים אינם מסכימים לכרות עמנו שלום, וההתנחלות בסיני משנה פני המדבר. אילו הייתה היום הסמכות בידי, לא הייתי פוקד על פירוק היישובים ועל החזרת שטחם למצרים". הוא טען כי "יש להבחין בין החזרת מדבר שומם לבין שטחים מיושבים". באותו חודש גם אמר: "יש לדאוג ליישוב יהודי גדול וגדל בחברון שתהא מסוגלת במשך הזמן להיות חלק בלתי נפרד ממדינת ישראל".
בן-גוריון החזיק בעמדתו הבסיסית, כי תמורת שלום יש להחזיר את רוב השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים, עד יום מותו.
יחסו לשלטון החוק ולמערכת המשפטית
לימודי המשפטים בטורקיה ניכרו לאורך השנים במחשבתו ובתפיסת עולמו. הוא האמין במרכזיות שלטון החוק כתנאי לקיום חברה צודקת ומתפקדת. את מגילת העצמאות ראה כמסמך בעל תוקף משפטי, עירב בכתיבתה משפטנים מומחים ועיצב את נוסחה הסופי בתבנית זו. אחרי הקמת המדינה התנגד לחקיקת חוקה כתובה, בעיקר משום שגרס ששיטת המשפט הבריטית מתאימה יותר לאומה, למדינה ולמערכת משפט בהתהוות ובהתעצבות. כמו כן נימק בן-גוריון את התנגדותו בכך ש"חוקה חדשה תכבול את ידי המחוקק", וחשש מהגבלת סמכות החקיקה של הכנסת. בסופו של דבר תמך בהצעת חבר הכנסת יזהר הררי, שלפיה החוקה תיכתב פרקים פרקים, בדמות חוקי יסוד, שיצטברו ברבות הימים לכדי חוקה כתובה.
כאמור, העדיף את שיטת המשפט הבריטית משום שהסתייג מהמודל האמריקני של הפיקוח המשפטי על השלטון. לבריטניה אין חוקה כתובה, שלדעתו מגבילה את המשטר הפרלמנטרי, ואילו זכותו של בית המשפט העליון בארצות הברית לבטל חוק שנחקק על ידי הקונגרס או הנשיא, נראתה בעיניו כפוגעת בדמוקרטיה, משום שהיא מעמידה אותו מעל למוסדות הנבחרים. לטעמו, שיטת "האיזונים והבלמים" האמריקנית הייתה מושתתת לעיתים קרובות על ערכים קיצוניים, המאיימים על יכולתן של מערכות שלטוניות ופוליטיות לתפקד כהלכה. הוא לא חשב שמערכת המשפט יכולה או צריכה להחליף את המערכת הפוליטית בעיצוב החברה, אך תמך בעקרון עצמאות מערכת המשפט. הוא ראה בשופטים רשות שלטונית נפרדת שאינה חלק ממנגנון השלטון, ויש להעניק להם תנאי שכר טובים כדי לשמור על עצמאותם. כך גם גרס בנוגע לעצמאות המוחלטת של היועץ המשפטי לממשלה כתובע כללי. מאבקו לחקירת פרשת לבון באמצעות ועדת חקירה משפטית נכשל מבחינה פוליטית ומעשית, אבל היה, בסופו של דבר, הבסיס לחקיקת חוק ועדות חקירה.
בזמן כהונתו כראש הממשלה התנגד בן-גוריון לעונש מוות בישראל, אולם במאי 1970, לאחר סדרת פיגועי טרור, הגיע למסקנה כי אין למדינה כלים ראויים להרתעת המחבלים, אלא בהטלת עונש כזה. ניסיונו לשכנע בכך את המערכת הפוליטית והמשפטית היה המערכה הציבורית האחרונה בחייו. בריאיון לעיתון "דבר", אמר: "ישראל חייבת להיות מוגנת מפני טרוריזם. אנו עושים שגיאה. יש לתלות את המחבלים ולא לכלוא אותם בבית הסוהר. איום המוות יפחיד רוצחים בכוח ורובם יירתעו לנוכח הסכנה שייתלו. כאשר תופסים אותם, מה קורה להם? מכניסים אותם לבתי סוהר, מטפלים בהם, מחנכים אותם. מה יש להם להפסיד? אבל אם הם יידעו כי הם עשויים לשלם בחייהם, לא ייצאו הרבה גיבורים גדולים". בריאיון ל"מעריב" טען כי אין צורך בחוק מיוחד לשם כך, משום שהחוק שאפשר את הוצאתו להורג של אדולף אייכמן, "מאפשר גם דין מוות לחבלנים".
השפה העברית
לדברי בן-גוריון, הוא עצמו למד עברית מסבו כבר בגיל שלוש. הוא דיבר וכתב עברית עוד לפני עלייתו לארץ ישראל. בן-גוריון הרבה להביע דעתו בענייני השפה העברית, לעיתים בניגוד לעמדה המקובלת בקרב בלשנים, ופעל להנחיל את גישתו במאמרים ואף בהנחיות מחייבות. בין השאר התנגד לשימוש במילה "אקדמיה", ועקב כך החוק העוסק באקדמיה ללשון העברית קרוי "חוק המוסד העליון ללשון העברית", ללא המילה "אקדמיה" בשמו. ב-1955 קבע, בתפקידו כשר הביטחון, שרק אנשי צבא בעלי שמות עבריים יוכלו לייצג את צה"ל מחוץ לישראל. כן דרש מחברי הממשלה ומקציני הצבא לשנות את שמות המשפחה הלועזיים לשמות עבריים. הוא סבר שבכתיב של מילים שמקורן יווני יש להעדיף את האות סמ"ך על-פני זי"ן, ולכן יש לכתוב ולא "מוזיאון",  ולא "מוזיקה" וכדומה. עמדתו זו הופצה כהנחיה למשרדי הממשלה, ובהתאם לכך השתמש משרד הביטחון במשך שנים רבות, אף לאחר פטירתו של בן-גוריון, בכתיב הלא מקובל . הבלשן יצחק אבינרי מתח ביקורת על גישתו זו של בן-גוריון.
בן-גוריון סבר שיש להימנע בדרך כלל מהשימוש במילת היחס "את", שכן אין בה צורך להבנת המשפט, ומיעט להשתמש בה. כחיזוק לעמדתו הביא את המסופר על רבי עקיבא: "חכמינו הרגישו בדבר ורבי עקיבא היה משום כך דורש תלי תלים של הלכות על "את" כשם שהוא עשה זאת על "אך" ו"גם". סימן ש"את" אינו נחוץ לגופו." מעמדו הציבורי עורר עניין בעמדתו בסוגיה זו. עם החולקים על בן-גוריון נמנה הבלשן יצחק אבינרי, שגרס כי "בלשון חיה יש הכרח להקפיד על ה"את" לשם בהירות ודיוק", ואף הדגיש: "כל העוקר "את" מתוך המשפט בכוונה ומדעת - כאילו עוקר מפיו שן בריאה".
חוקר התקשורת רפי מן כתב על עיסוקו זה של בן-גוריון: "היה זה חלק מניסיונו המתמשך להיות מעורב אישית בקביעת תקנים לסמלים לאומיים שנועדו לשמש כלים בתהליך כור ההיתוך, לאיחוד ולגיבוש חוויה לאומית משותפת. ... עיסוקו בשאלות הלשון חרג על כן משיח תאורטי. הוא ביקש להתוות דרך ולהשפיע בפועל על דרך השימוש בשפה כחלק מתפישת הממלכתיות."
אהבתו לשפות
בן גוריון העיד על עצמו שלמד וידע מספר שפות: רוסית, כשפת אם, עברית ידע מבית סבא כבר מגיל 3, גרמנית ולטינית למד בבית הספר, יוונית למד בעת שהותו בלונדון, טורקית וצרפתית למד בלימודיו הגבוהים, ספרדית למד בשנות החמישים, ואנגלית למד עם השנים לא באורח מסודר, אך היה בקיא בה מאוד ודיבר אותה ברמה גבוהה.
הנצחה
בשנת 1976 חוקקה הכנסת את חוק דוד בן-גוריון "לזכרו ולפועלו של דוד בן-גוריון ולהנחלת מורשתו לדורות". מכוח חוק זה הוקמו:
על שמו של בן-גוריון נקראו קריית הממשלה בירושלים, נתב"ג – נמל התעופה בן-גוריון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מדרשת בן-גוריון, רחובות בערים רבות בישראל, בהם שדרות בן-גוריון בתל אביב, שדרות בן-גוריון בחיפה, שדרות בן-גוריון בהרצליה ושדרות בן-גוריון בראשון לציון ועוד ערים רבות. על שמו נבנו גם שכונות בערים כגון רמות בן גוריון בחיפה, וגם בערים נוספות ברחבי הארץ חולון, עכו, לוד ושדרות,בתי ספר רבים נבנו על שמו כפר הנוער הכפר הירוק נקרא במקור "הכפר הירוק" מתוך כוונה לקרוא לכפר על שם בן גוריון אשר שם משפחתו הקודם היה גרין. במרכז העיר ברלין רחוב על שמו של בן גוריון.
על בן-גוריון נכתבו שירים עבריים רבים, בהם "זכריה בן עזרא" שנכתב על ידי יעקב אורלנד, הולחן על ידי משה וילנסקי והושר על ידי שושנה דמארי ואחרים; "בלדה לבן-גוריון" (נכתב על ידי יורם טהרלב, הולחן על ידי יאיר רוזנבלום ובוצע לראשונה על ידי להקת פיקוד מרכז); והשיר "בן גוריון" (אשר נכתב, הולחן ובוצע על ידי מתי כספי ושלמה גרוניך).
ב-2012 העלה התיאטרון הקאמרי את מחזהו של א"ב יהושע "הֲיֵלְכו שניים יחדיו?" אודות סדרת המפגשים בין בן-גוריון לבין זאב ז'בוטינסקי ב-1934, שבהם ניסו השניים להגיע להסכם על שיתוף פעולה בחזית ציונית אחידה. המחזה זכה בפרס המחזה המקורי הטוב לשנת 2012 ומחברו בפרס המחזאי המקורי.
ב-2016 יצא סרט הקולנוע התיעודי "בן-גוריון, אפילוג". הסרט זכה בפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2017.
בעיר הולדתו פלונסק, נקראה כיכר על שמו.
שומרי היקום, גזע החייזרים האחראי על הפקחים הירוקים בקומיקס גרין לנטרן, מבוססים על דמותו של דוד בן-גוריון.
החל משנת 2019, מעניקה אוניברסיטת בן-גוריון בנגב את אות בן-גוריון מדי שנה ביום בן-גוריון, מתוך רצון להוקיר נשים וגברים שתרמו תרומה משמעותית וייחודית ברוח מורשת דוד בן-גוריון. האות מוענק ביום ציון פטירת ראש הממשלה הראשון בתחומי המדע, חברה וקהילה, כלכלה, תרבות, סביבה וחינוך. בין השנים 2012–2016 העניקה אוניברסיטת בן גוריון את "אות בן-גוריון למנהיגות".
פרסים
על חיבוריו זכה בן-גוריון פעמיים בפרס ביאליק לחכמת ישראל, בתשי"א (1951) ובתשל"א (1971)
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
רייצ'ל, רייצ'ל
רייצ'ל, רייצ'ל (באנגלית: Rachel, Rachel) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1968 בבימויו של פול ניומן עם ג'ואן וודוורד בתפקיד הראשי.
זה הסרט הראשון שביים פול ניומן שגם הפיק אותו.
התסריט מבוסס על הרומן "A Jest of God" של הסופרת הקנדית מרגרט לורנס שיצא לאור ב-1966.
ג'ואן וודוורד זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
פול ניומן זכה בפרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע.
בסרט יש קטעים רבים של פלשבק בהם משחקת נל ניומן בתם של וודוורד וניומן, שהייתה אז בת תשע.
תקציר העלילה
רייצ'ל קמרון (ג'ואן וודוורד) היא מורה בת 35 המתגוררת בעיירה מנומנמת בקונטיקט. היא מרגישה שחייה הם ללא תכלית, כי הגיעה למחצית חייה ומכאן יש לה לצפות רק לירידה. רייצ'ל גרה עם אמה בבית בו יש עסק לסידור לוויות וקבורה שהיה שייך פעם לאביה המנוח.
רייצ'ל משרתת את אמה (קייט הרינגטון) המתייחסת אליה בזלזול ומשווה אותה כל הזמן לאחותה שהתחתנה והקימה משפחה. רייצ'ל מכינה כריכים וכיבוד לחברותיה של אמה המגיעות לביתן לשחק ברידג' ומרכלות על הנעשה בעיירה, היא מרגישה שכולם בעיירה מתייחסים אליה כאל בתולה זקנה.
עבודתה כמורה בבית הספר המקומי משכיחה ממנה את המחשבות על מצבה וכשמגיעה חופשת הקיץ היא שוב דואגת מה תעשה. אחת המורות, קאלה מקי (אסטל פרסונס) היא החברה היחידה שלה. היא משכנעת אותה להגיע איתה לערב הטפה מיוחד בכנסייה שיעשה לה טוב, לאחר היסוסים מסכימה רייצ'ל להגיע לכנסייה.
רייצ'ל מתרגשת לנוכח התנהגותו של המטיף הסוחפת את הקהל. היא נמלטת מהמקום בבכי וחברתה קלה מנסה להרגיע אותה בנשיקה ארוכה מדי שמתפרשת על ידי רייצ'ל כנשיקה לסבית. היא בורחת מהמקום ומנתקת את קשריה עם קאלה.
כעת רייצ'ל שוב בודדה. היא פוגשת בעיירה את ניק קאזליק (טד אולסון), ידיד ילדות שלה העובד כמורה ברובע הברונקס שהגיע לעיירה לפגוש את הוריו ולעזור להם במשק.
הוא מתחיל לחזר אחרי רייצ'ל והיא לבסוף נענית לחיזוריו ומסכימה לקיים איתו יחסים אינטימיים בפעם הראשונה בחייה. כאשר היא מגלה לו כמה היא מאושרת ורוצה משפחה עם ילדים הוא נרתע ומראה לה תמונה של "בנו". למחרת הוא עוזב את העיירה ללא הודעה ולרייצ'ל נודע כי כלל אינו נשוי...
אמה של רייצ'ל מגלה את האמת על יחסיה של רייצ'ל וניק, כועסת עליה ומפסיקה לדבר אתה. רייצ'ל מרגישה תסמינים של הריון וחושבת לעבור הפלה מלאכותית. היא מתפייסת עם קאלה שעוזרת לה בעת צרה.
בבית החולים מתגלה שהמדובר בציסטה בשחלה ולא בהריון. לאחר הניתוח מחליטה רייצ'ל לעזוב את העיירה ובעזרתה של קאלה היא מוצאת משרת מורה באורגון.
אמה לא רוצה לעזוב את המקום ורייצ'ל מקווה שתוכל לנסוע לבד אבל לבסוף אמה מחליטה לנסוע אתה. רייצ'ל נוסעת לבסוף עם אמה אל עתיד חדש ולא ידוע ומדמיינת כל הנסיעה את עתידה.
אליעזר שינדלר
אליעזר שינדלר (בכתיב יידי: שינדלער; 28 באפריל 1892, טיצ'ין, גליציה – 10 באוקטובר 1957, ווסטר, מסצ'וסטס) היה סופר יידיש, סופר ילדים, מחזאי ומורה.
ביוגרפיה
בעת מלחמת העולם הראשונה גויס שינדלר לצבא אוסטר-הונגרי. הוא נפל בשבי הרוסי ונשלח למחנה שבויים בסיביר. בשבי המשיך בפעילות ספרותית, ערך והוציא עלוני שבי במחנה. לאחר ששוחרר מסיביר, התעכב באסטרחן שלחוף הים השחור, התערה בקהילת גֵרים ושימש להם מורה לעברית.
שינדלר נדד מערבה בין ערי אירופה והתפרנס מרוכלות ומסחר זעיר והרצה על שנות השבי ברוסיה ובסיביר. פעל כמחזאי במאי וכשחקן של מחזותיו. בגיל 35 הפך לחרדי, הצטרף ל"אגודת ישראל", ובין השאר גם ערך ספרי לימוד לרשת החינוך החרדית "בית יעקב". הוא גם כתב המנון לתנועת בית יעקב, אשר תורגם לימים לעברית ופותח במילים "אנו כפרחים יפים".
בשנת 1938 היגר לארצות הברית, השתקע בניו ג'רזי, והפך לאיכר בעיר לייקווד. שינדלר נפטר בווסטר, מסצ'וסטס ב-22 בספטמבר 1957.
יצירתו
שינדלר פרסם מאות שירים, סיפורים, מערכונים ועיבודי מעשיות ביידיש. יצירותיו נדפסו בכתבי עת, חוברות וקונטרסים רבים. כתב על נושאים מגוונים. בכתיבתו בולטים חוויות השבי, נדודיו הארוכים ונופי יערות לייקווד.
יצירתו של שינדלר כונסה בלמעלה משלושים כרכים ביידיש. לעברית תורגם רק ספר אחד משלו, שיצא במקור לאור ביידיש בלודז' בשנת 1931, ובתרגום העברי בירושלים בשנת 1979. אחדים מספריו גם תורגמו לאנגלית. בנו הוא הרב הרפורמי, ממנהיגי הרפורמים בארצות הברית, אלכסנדר שינדלר.
רובוקופ
רובוקופ הוא דמות בדיונית של גיבור-על שנוצרה על ידי התסריטאים אדוארד נומייר ומייקל מיינר יחד עם פרנק מילר ופול ורהובן, והפכה לפופולרית בעקבות סרט הקולנוע "רובוקופ (סרט, 1987)" של פול ורהובן. בעקבות הצלחת הסרט והביקורות הטובות יצאו מספר סרטי המשך, סדרות טלוויזיה וספרי קומיקס.
רובוקופ הוא סייבורג משטרה מתקדם, שוטר-רובוט, שבנוי על אלכס מרפי, שוטר מצטיין ומסור שנהרג על ידי פושעים בעת מילוי תפקידו ומוחזר לחיים כסייבורג. העלילה מתרחשת בעיר דטרויט, מישיגן, בעתיד דיסטופי. דטרויט חווה גל פשיעה אלים במיוחד, בו פושעים מסוכנים וסוחרי סמים חמושים בנשק אוטומטי ואף בנשק כבד, מטילים מורא על העיר והורגים שוטרים רבים. העירייה, שסובלת מפשיטת רגל, נאלצת להפריט שירותים ציבוריים רבים, בהם המשטרה. אלה מנוהלים על ידי התאגיד המסחרי ענק Omni Consumer Products, הידוע בראשי התיבות שלו: OCP. ל-OCP יש משאבים כספיים ומדעיים עצומים, וגישה לטכנולוגיות היי-טק וביומד מתקדמות ביותר. OCP שולח ידו בתחומי עיסוק וייצור רבים בהם מוצרי צריכה, שירותים אזרחיים, בנייה, רובוטיקה ואלקטרוניקה וכן פיתוח וייצור של אמצעי לחימה, כולל לצבא ולמשטרה. מניעיה של OCP אינם אלטרואיסטים לחלוטין: היא מתכננת להרוס את דטרויט הישנה ולבנות במקומה את "דלתא סיטי" - עיר עתידנית ומתקדמת שתכניס לחברה כסף רב. כדי לממש את חזונם עליהם למגר את הפשיעה הקשה ולשם כך הם קונים את המשטרה.
השוטרים הרגילים מתגלים כחסרי אונים מול הפושעים החמושים בכבדות ורבים מהם נהרגים בקרבות ירי וחילופי אש ברחובות. בוב מורטון ודיק ג'ונס מציעים להוסיף לכוח המשטרה רובוטים בעלי בינה מלאכותית שלהם כוח אש גבוה וגוף משוריין חסין-כדורים. סגן הנשיא דיק ג'ונס הציע הסבה של מֶכה צבאי בשם ED-209 ואילו מורטון הציע לבנות סייבורג על בסיס מוח אנושי של שוטר, וקורא למיזם "רובוקופ" ("רובוט-שוטר"). בעקבות התנדבותו של מרפי למיזם "רובוקופ" של OCP הוא הועבר למחוז האלים ביותר של דטרויט ונהרג על ידי כנופיית פושעים בראשות קלרנס בודיקר. מרפי נבחר להיות המרכז של הסייבורג החדש. על מוחו, פרצופו וקרביו של מרפי הותקנו מערכות החייאה, והכל נעטף בתוך מרכב של שלדה רובוטית דמוית-אדם משוריינת. רובוקופ תוכנת לאכוף את החוק ולהגן על החפים מפשע, ובאמתחתו אמצעים טכנולוגיים רבים ואקדח רב-עוצמה. הוא חסין-כדורים, צלף בעל ירי מדויק ביותר ויעיל מאוד בטיפול בפושעים מסוכנים. אישיותו של מרפי משפיעה עליו מאוד לטובה והיא למעשה מה שמאפשרת לפרויקט להצליח, גם אם לא בדרך שבה הוא תוכנן.
אלכס מרפי
אלכס ג'יימס מרפי הוא שוטר מצטיין ואיש משפחה מסור. מרפי נהג לחקות את הגיבור של תוכנית הטלוויזיה האהובה על בנו, "TJ Laser", ולסובב את אקדחו על האצבע לפני שהוא מכניס אותו בחזרה לנרתיק. הוא עבר לדטרויט בעקבות הצורך לתגבר את המשטרה המקומית בעקבות גל הפשיעה האלים ששטף את עיר המכונות ובו נהרגו הרבה שוטרים. הוא התנדב לתוכנית "רובוקופ" של תאגיד OCP שלמעשה שלט בפועל בעיר והיה בעל גישה לטכנולוגיית היי-טק מתקדמת ביותר ומשאבים רבים. בלא ידיעתו הוא הועבר למחוז המסוכן ביותר בדטרויט, במטרה להגדיל את הסיכויים שייהרג ויהיה אפשר להשתמש במוחו וגופו לתוכנית "רובוקופ", כפי שאכן קרה. הוא צוות לשוטרת אן לואיס, שנהפכת לחברתו הנאמנה והטובה ביותר.
טכנולוגיה וגוף רובוטי
רובוקופ בנוי על מוחו, פרצופו וגופו של השוטר אלכס מרפי. על ראשו ועל מספר איברים אורגניים חשובים אחרים הותקנו מערכות החייאה, והכל נעטף בתוך מרכב של שלדה רובוטית דמוית-אדם מטיטניום. השלד החיצוני של הגוף הרובוטי נעשה מטיטניום וצופה בקוולר (חומר ממנו מכינים אפוד מגן), דבר שלמעשה מקנה לו חסינות מפני ירי של נשק קל. הוא גם עמיד למכות וחבלות קשות (כגון נפילה מגובה רב). ראשו של מרפי מוגן בקסדה אותה ניתן להסיר בעת מנוחה. חלקיו האורגניים הוזנו באמצעות מערכת מיוחדת שיכלה לעכל רק אוכל דייסתי מיוחד ומזון תינוקות. האכילה נעשתה דרך הפה. בנוסף הוא זקוק לטעינה חשמלית פעם בכמה זמן, אותה הוא מקבל דרך כיסא השירות שלו, שנמצא באגף מאובטח בתחנת המשטרה (כיסאות שירות וטיפולים נוספים מצויים גם במעבדות OCP).
כל גפיו של מרפי נקטעו בניתוח (למעט יד ימין שנקטעה בקרב) והוחלפו בגפיים רובוטיות, המחוזקות במנועים הידראוליים, המאפשרים לו להפעיל כוח רב: ידו יכולה להפעיל מומנט של 569 ניוטון-מטר, כוח שבאמצעותו אפשר לרסק בקלות כל עצם בגוף האדם ולעקם קנים של כלי ירייה. כוחו הרב מאפשר לו להניף בקלות בני אדם, לפרוץ דלתות נעולות ולהרים משא כבד.
כרובוט משטרתי רובוקופ היה זקוק לכלי נשק. הוא צויד באקדח Beretta 93R חצי-אוטומטי משופר, בעל מצב ירי של צרורות 3-כדורים בלחיצה אחת. לרובוקופ יש נרתיק לאקדח הבנוי בתוך הירך הימנית שלו ונפתח לפי פקודת מחשבה כאשר רובוקופ רוצה לשלוף את האקדח או לאחסן אותו כאשר הוא לא בשימוש. רובוקופ מצויד במערכת רכישת מטרה וקליעה אוטומטית מדויקת המאפשרת לו להינעל על מטרות והופכת אותו לצלף יוצא מגדר הרגיל. מחשב בליסטי מאפשר לו לתכנן את הירי שלו על מנת להשיג תוצאות אופטימליות. בנוסף, לעיתים משתמש רובוקופ ברובה נגד ציוד "קוברה" (המבוסס על הבארט M82) שיורה קליעים נפיצים וכך למשל הוא משמיד את המך הצבאי ED-209 של דיק ג'ונס. בחלק מהיצירות (סרטים, טלוויזיה, קומיקס) רובוקופ חמוש באמצעי לחימה מתקדמים נוספים (ראו בהמשך).
לרובוקופ יש עוד מספר פטנטים באמתחתו, שנועדו להפוך אותו לשוטר יעיל במיוחד, ביניהם:
רובוקופ תוכנת עם ארבע הנחיות עיקריות (Prime Directives):
ההנחיה הרביעית, שעליה רובוקופ לא יודע למעט מתי שהיא נהיית רלוונטית, מונעת ממנו לפגוע או לעצור עובד של OCP. הנחיה זו הוכנסה כתעודת ביטוח על ידי התאגיד על מנת שהמשטרה לא תפעיל את רובוקופ כנגדם או תנסה להשתמש בו כדי לטפל בשחיתות שלהם. בכמה מהסרטים הנחיה זו נמחקת על ידי מתכנת בחוץ, בעוד שבסרט הראשון - פיטורו של סגן הנשיא מאפשר לרובוקופ לעקוף את ההנחיה.
לפני מותו, מרפי נהג לחקות את הגיבור של תוכנית הטלוויזיה האהובה על בנו, "TJ Laser", ולסובב את אקדחו על האצבע לפני שהוא מכניס אותו בחזרה לנרתיק. נוהג זה נשתמר גם ברובוקופ, בניגוד לציפיותיהם של אנשי OCP שחשבו שכל זכר לאישיותו של מרפי נמחק בתהליך.
אמצעי לחימה
בנוסף להיותו בעל גוף רובוטי חזק וחסין כדורים, רובוקופ מצויד במגוון של אמצעי לחימה וכלי נשק, חלקם כבדים.
הזיכיון
"רובוקופ" נוצר על ידי התסריטאים אדוארד נומייר ומייקל מיינר ביחד עם הכותב פרנק מילר וזכה להופעת הבכורה שלו בסרט "רובוקופ" (1987) של הבמאי פול ורהובן ובכיכובו של פיטר ולר כמרפי/רובוקופ. הסרט זכה להצלחה וביקורות טובות, הן על העלילה והן על האפקטים המיוחדים. הסרט היה אלים מאוד יחסית לתקופתו. בעקבות הצלחת הסרט יצאו שני סרטי המשך: רובוקופ 2, ורובוקופ 3 שהיה כישלון קופתי וספג ביקורת על העלילה. בעקבות הסרט הכושל, הכריז פרנק מילר, כותב קומיקס מוכשר וידוע, שיותר לא ייתן שיפיקו סרטים על סמך תסריטיו (הוא חזר בו מאוחר יותר, ראו עיר החטאים).
בעקבות הסרטים הופקו מספר סדרות טלוויזיה על רובוקופ, חלקן באנימציה וחלקים בלייב אקשן. בולטת היא המיני-סדרה "Robocop: Prime Directives". בנוסף יצאו ספרי קומיקס רבים על רובוקופ, ואלה פורסמו על ידי מארוול קומיקס ודארק הורס. הספרים כוללים עלילות בדיוניות והרפתקאות נוספות, כגון: "רובוקופ נגד המחסל משליחות קטלנית" ורומן גרפי המבוסס על תסריט של פרנק מילר.
ב-2020 רובוקופ נוסף כדמות בחירה במשחק הרחבה למורטל קומבט 11.
רובוקופ 1987
בסרט מסופר סיפור המקור של רובוקופ. השוטר המצטיין אלכס מרפי שנהרג בעת מילוי תפקידו מוחזר לחיים כקיבורג משטרה בידי תאגיד OCP המנהל את דטרויט. בהתחלה הפרויקט נוחל הצלחה רבה, דבר שמעורר את קנאתו של סגן הנשיא דיק ג'ונס, שהפרויקט שלו, נכשל ונדחה. עם זאת, ככל שעובר הזמן רובוקופ מתחיל להיזכר בזהותו כמרפי, דבר שאותו לא צפו המתכננים. הוא הורג פושעים רבים ועוצר את קלרנס בודיקר, שעובד עבור דיק ג'ונס. בודיקר המפוחד מפליל את ג'ונס, וכאשר רובוקופ מנסה לעצור את ג'ונס הוא מגלה שתוכנתה לתוכו פקודה המונעת ממנו לפעול נגד אנשי OCP. חצי-משותק, ג'ונס משלח בו את ED-209 ואת כוח המשטרה של דטרויט. רובוקופ נגפע קשה ומחולץ על ידי שותפתו הנאמנה של מרפי, השוטרת אן לואיס. הם מתחבאים במפעל נטוש ולואיס עוזרת לרובוקופ להשתקם ולחזור לזהותו כמרפי. קלרנס בודיקר ובריוניו נשלחים למפעל כדי להשמיד את רובוקופ, אך מרפי ולואיס מצליחים להרוג את כולם. בסיום הסרט רובוקופ נכנס למטה OCP, מראה לדירקטוריון ראיות המפלילות את דיק ג'ונס. ג'ונס שולף אקדח ולוקח את נשיא החברה, "הזקן", כבן ערובה, אך האחרון מפטר אותו ורובוקופ יורה בדיק ג'ונס למוות. "הזקן" מחמיא לשוטר ואומר: "פגיעה טובה, בן. מה שמך?" ורובוקופ עונה לו: "מרפי".
יאיר דלאל
ביוגרפיה
דלאל גדל בגבעתיים להורים יוצאי עיראק ובילדותו למד כינור ומוזיקה קלאסית, אך נחשף למוזיקה עיראקית באירועים משפחתיים, בעיקר הושפע מנגינת הכינור של דאוד אכרם, שהיה חבר בתזמורת קול ישראל בערבית. את שרותו הצבאי עשה בשריון, ובמהלך השירות הצטרף להופעות של להקת "זבוב" של רמי פורטיס ככנר. לאחר השירות הצבאי נטש את המוזיקה, חי בסיני לזמן מה, ואחר כך עבד כפקח של רשות שמורת הטבע בעין גדי.
רובוקופ
רובוקופ 2
בסרט רובוקופ 2 (במקור: RoboCop 2), סם חדש בשם "ניוק" מציף את הרחובות, והוא מופץ על ידי כנופיה שבראשה עומד קיין המכור לסמים, המשתמש בנער צעיר כדי להפיץ את הסם. רובוקופ נלחם בכנופיה ומתמודד עם הניתוק ממשפחתו עקב מצבו המיוחד. הכנופיה מצליחה ללכוד את רובוקופ ולפרק אותו לחלקים, אך OCP מתקנת אותו. לבסוף, אחרי שרובוקופ הורג את קיין, מדענית ב-OCP משתמשת במוח שלו עבור מיזם "רובוקופ 2" בהנחה שבגלל ההתמכרות שלו יהיה אפשר לשלוט בו באמצעות התניית הספקת הסם בציות ל-OCP. בערב חשיפת "רובוקופ 2" מתרחשת תקלה והרובוט יוצא מכלל שליטה. רובוקופ, שמאבטח את האירוע, נלחם ברובוט ולבסוף מביס אותו.
יאיר דלאל
תחילת הדרך
דלאל השתתף במלחמת לבנון הראשונה כחייל מילואים והגיע לכפר סולטאן יעקוב כמה ימים אחרי קרב סולטאן יעקוב. בעקבות חוויותיו במלחמה החליט לחזור ולעסוק במוזיקה, למד מוזיקה וקיבל תעודת הוראה ממכללת לוינסקי לחינוך. אחר כך הצטרף לקיבוץ סמר ב, שם היה מרכז המשק ושימש כמורה למוזיקה בבית הספר התיכון האזורי. בזמנו הפנוי החל לנגן בעוד, ורק בגיל 30 החל ליצור מוזיקה בסגנון המוזיקה הערבית הקלאסית, מוזיקה בדואית ויהודית עיראקית ששמע בילדותו. בשנת 2002 הקים את "עלמיא" סטודיו ללימודי מוזיקה מן המזרח בנמל יפו. אחר כך הקים בסמר את ממ"ש - מרכז מוזיקה לשלום.
רובוקופ
רובוקופ 3
תאגיד OCP על סף פשיטת רגל ועומד להימכר לתאגיד יפני. רובוקופ מגן על דיירי "דטרויט הישנה" שמפונים בכוח על ידי OCP שרוצה לבנות שם את "דלתא סיטי" החדשה.