cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוברט ה. ג'קסון
ראשית חייו
רוברט ג'קסון נולד בחווה של משפחתו בעיירה ספרינג קריק, שבמחוז וורן, פנסילבניה, וגדל בכפר פרוסברג שבמדינת ניו יורק. הוא היה בנם של ויליאם אלדרד ג'קסון ואנג'לינה האווט. ב-1909 הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון של פרוסברג, ובשנתיים הבאות למד בבית הספר שבג'יימסטאון כדי לשפר את מיומנויות הכתיבה שלו.
ג'קסון החליט לפנות לקריירה משפטית. מאחר שלימודים בקולג' או בבית ספר למשפטים לא היוו דרישה מחייבת למקצוע, במקרה שהמועמד למד בהדרכתו של עורך דין מוכר, בגיל 18 הוא החל ללמוד משפטים במשרד עורכי דין בג'יימסטאון שבו דודו, פרנק מוט, היה שותף. עד מהרה הכיר אותו דודו לפרנקלין דלאנו רוזוולט, שהיה אז חבר הסנאט של מדינת ניו יורק. בשנים 1911–1912 למד ג'קסון בבית הספר למשפטים אולבני של אוניברסיטת יוניון. באותה תקופה עמדו בפני תלמידי המוסד שלוש אפשרויות: שמיעת קורסים בודדים ללא קבלת תואר, השלמת תוכנית דו-שנתית וקבלת תואר במשפטים, או בחינה בידע הנדרש מתלמיד בשנתו הראשונה ולאחר מכן השלמת התוכנית הדו-שנתית וקבלת תעודת גמר. ג'קסון בחר באפשרות השלישית. הוא השלים בהצלחה את הקורסים של השנה השנייה וב-1912 קיבל את תעודת הגמר.
לאחר סיום לימודיו באולבני שב ג'קסון לג'יימסטאון כדי להשלים את הכשרתו. ב-1913 הוא עבר את בחינות לשכת עורכי הדין של ניו יורק והצטרף למשרד עורכי דין בג'יימסטאון. ב-1916 הוא נשא לאישה את אליס גרהרדט. ב-1917 הצטרף ג'קסון למשרד עורכי הדין "פני, קילין וניי", משרד עורכי דין מוביל בבאפלו, שם הוא עסק בעיקר בייצוג חברת הרכבות הבינלאומית. בסוף 1918 הוא שב לג'יימסטאון כדי לשמש כיועץ המשפטי של העירייה.
במקביל היה ג'קסון פעיל בתחום הפוליטי במסגרת המפלגה הדמוקרטית. בבחירות לנשיאות של 1916 הוא הוביל את התנועה לבחירתו של וודרו וילסון לכהונה שנייה בג'יימסטאון. בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה הוא היה חבר בוועדה של המפלגה הדמוקרטית במדינת ניו יורק. הוא גם המשיך את שיתוף הפעולה שלו עם רוזוולט. כאשר כיהן רוזוולט כמושל ניו יורק בשנים 1929–1933, הוא מינה את ג'קסון כחבר ועדה שבחנה את מערכת המשפט של המדינה והציעה צעדי רפורמה. ג'קסון דחה הצעה של רוזוולט להתמנות כחבר במועצה לשירות ציבורי של המדינה, שכן הוא התכוון להמשיך בעריכת דין במגזר הפרטי.
בממשל הפדרלי
בבחירות לנשיאות של 1932 היה ג'קסון פעיל במסע הבחירות של רוזוולט כיושב ראש הארגון שנקרא "עורכי דין דמוקרטים למען רוזוולט".
ב-1934 הצטרף ג'קסון לממשל של רוזוולט. בתחילה הוא שימש כעוזר היועץ המשפטי הראשי של משרד ההכנסות הפנימיות של מחלקת האוצר (כיום שירות הכנסות הפנים), שם הוא היה אחראי על 300 עורכי דין שניהלו תיקים מול מועצת עתירות המיסוי. ב-1936 התמנה ג'קסון כעוזר התובע הכללי של ארצות הברית, ובתפקיד זה הוא עמד בראש חטיבת המיסוי של מחלקת המשפטים. ב-1937 הוא היה לעוזר התובע הכללי האחראי על חטיבת ההגבלים העסקיים.
ג'קסון היה תומך של מדיניות הניו דיל. הוא הופיע בבתי משפט בתיקים נגד תאגידים וחברות. הוא היה חלק מצוות התביעה נגד סמואל אינסול ב-1934, בתיק מס ההכנסה נגד אנדרו ויליאם מלון ב-1935 ובתיק ההגבלים העסקיים נגד תאגיד אלקואה ב-1937, שבו למשפחת מלון היה אינטרס חשוב.
התובע הכללי של ארצות הברית
ב-4 בינואר 1940 מונה ג'קסון כתובע הכללי ה-57 של ארצות הברית במקומו של פרנק מרפי. כתובע הכללי תמך ג'קסון בהצעת החוק של סם הובס שהפכה את האזנות הסתר לטלפונים על ידי ה-FBI או כל סוכנות ממשלתית אחרת לחוקיות, בתנאי שההאזנות יתבצעו על בסיס חשד לביצוע עבירה. הצעת חוק זו זכתה להתנגדותו של יושב ראש רשות התקשורת הפדרלית ג'יימס לורנס פליי והיא לא התקבלה.
בעת כהונתו כתובע הכללי סייע ג'קסון לנשיא רוזוולט לארגן את הסכם השאל-החכר, שאפשר לארצות הברית להעביר אספקה לסיוע למאמץ המלחמתי של בעלות הברית עד לכניסתה הרשמית למלחמת העולם השנייה.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
ב-1941, כאשר הרלן סטון החליף את צ'ארלס אוונס יוז שפרש כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, מינה הנשיא רוזוולט את ג'קסון כשופט בית המשפט העליון כדי לאייש את המושב שהתפנה. ב-12 ביוני נשלח המינוי לאישור הסנאט של ארצות הברית, ב-7 ביולי אושר המינוי וב-11 ביולי קיבל ג'קסון את המינוי באופן רשמי. כשופט נודע ג'קסון בשל סגנון כתיבתו הרהוט ובשל היותו מגן חירויות הפרט.
ב-1943 כתב ג'קסון את חוות דעת הרוב בפסק הדין "מועצת החינוך של מדינת וירג'יניה המערבית נגד בארנט", שהפך על פיה את תקנת בתי הספר הציבוריים שחייב הצדעה לדגל ושקבעה עונשי הרחקה והעמדה לדין לתלמידים שלא ימלאו אחר התקנה. דבריו הסוערים של ג'קסון בפסק דין זה שנגעו לזכויות הפרט צוטטו באופן נרחב.
בפסק הדין "חברת הלוחות והצינורות יאנגסטאון נגד סוייר" מ-1952, הצטרף ג'קסון לדעת הרוב של בלאק, לפיה אין לנשיא הארי טרומן סמכות לתפוס מפעלי פלדה במהלך מלחמת קוריאה כדי למנוע שביתה. ג'קסון כתב גם דעת יחיד משלו, ועל אף שלא הייתה זו דעת הרוב היא הפכה לאחת מחוות הדעה המשפיעות והמצוטטות ביותר, כולל על ידי שופטי בית המשפט העליון האחרים, באשר ליחסים בין הנשיא לקונגרס וגבולות סמכותו של הנשיא. בחוות דעתו כתב ג'קסון שבין תחום המקרים שבהם הנשיא פועל בבירור בתחום סמכותו, כפי שהגדיר הקונגרס, לבין התחום בו הוא פועל בבירור בניגוד להוראות הקונגרס קיים תחום אפור (שג'קסון כינה "אזור דמדומים") של מקרים שבהם לא הכריע הקונגרס באופן ברור, ואשר בו נאלצים השופטים להכריע בהתאם לסיטואציה בהתחשב באי-הוודאות.
הסכסוך עם הוגו בלאק
לג'קסון ולעמיתו השופט הוגו בלאק היו חילוקי דעות מקצועיים ואישיים עמוקים שהחלו באוקטובר 1941, כאשר הם החלו לכהן יחדיו בבית המשפט העליון. על פי דניס האצ'ינסון, עורך כתב העת Supreme Court Review, ג'קסון התנגד לנוהג של בלאק להכניס את העדפותיו האישיות להשקפתו המשפטית. האצ'ינסון מצטט את ג'קסון כמי שהעיר "עם כמה יוצאים מן הכלל, כולנו יודעים עבור איזה צד של התיק יצביע בלאק כאשר הוא קורא את שמות הצדדים". בעוד שהאצ'ינסון מציין שהתנגדותו של ג'קסון לסגנונו השיפוטי של בלאק בתיקים כמו "בית הספר המחוזי מיינרסוויל נגד גוביטיס" מ-1940 ו"ארצות הברית נגד פלדת בית לחם" (United States v. Bethlehem Steel) מ-1942, מעורבותו של בלאק בתיק ג'וול רידג' חשפה את ג'קסון באור בלתי מחוכם במיוחד.
בתיק "תאגיד הפחם ג'וול רידג' נגד איגוד עובדי הפחם של אמריקה" מ-1945 התמודד בית המשפט העליון עם הסוגיה אם להיעתר לבקשתה של חברת הפחם לעיון מחודש על רקע זה שהכורים שזכו בתיק אחר יוצגו על ידי קרמפטון פ. האריס, שהיה שותפו לשעבר של בלאק ועורך דינו האישי. על אף ניגוד העניינים הזה לכאורה, ניסה בלאק לקדם דחייה של העתירה על ידי בית המשפט. ג'קסון התנגד לכך, והגיש חוות דעת נפרדת ובמרומז מתח ביקורת על בלאק על כך שלא הצהיר על ניגוד העניינים שלו. ג'קסון גם התנגד נחרצות להתנהלות של בלאק בתיק זה מסיבה נוספת. כפי שהוא טען בהמשך, כאשר השופט פרנק מרפי הכין את חוות הדעת שלו, בלאק טען שבית המשפט מסר את פסק דינו מבלי להמתין לחוות דעת המיעוט. מנקודת מבטו של ג'קסון, "...הסיבה היחידה הנראית לעין העומדת מאחורי הצעה זו הייתה להכריז על ההחלטה בזמן כדי להשפיע על הדיונים על ההסכם במהלך שביתת כורי הפחם" בין חברת הפחם לבין הכורים, שהתנהלו באותה עת.
בהמשך הביע ג'קסון את התרעומת הזו שלו בשני מברקים ששלח מנירנברג. הוא קיבל הבטחה בלתי רשמית מהנשיא רוזוולט לקבל את תפקיד נשיא בית המשפט העליון. עם זאת, התפקיד התפנה כאשר שהה ג'קסון בגרמניה, והנשיא רוזוולט כבר הלך לעולמו. הנשיא החדש, הארי טרומן, ניצב בפני שתי סיעות, האחת המליצה לתפקיד על ג'קסון, והאחרת המליצה על בלאק. בניסיון להימנע ממחלוקת, מינה טרומן את פרד וינסון. ג'קסון ראה בתחבולות של בלאק כסיבה שהוא לא מונה לתפקיד, וחשף בפומבי כמה מהמקרים בהם התנהגותו של בלאק הייתה שנויה במחלוקת ושהוא הסתכסך עם עמיתיו לכס השיפוט. מחלוקת זו סוקרה בהרחבה על ידי העיתונות והציגה את בית המשפט באור שלילי, השפעה שהכתימה את שמו הטוב של ג'קסון בשנים הבאות.
ב-8 ביוני 1946 שלח ג'קסון לנשיא טרומן מברק שהחל בברכה בלתי כנה לנשיא על מינויו של וינסון כנשיא בית המשפט העליון. עם זאת, עד מהרה התייחס הכתוב לשמועה שהגיעה לאוזניו של ג'קסון בנירנברג, על פיה טרומן מינה את וינסון, בין השאר כדי למנוע את התפטרותו של בלאק. בוושינגטון נפוצו שמועות שבלאק יתפטר במקרה שטרומן יבחר בג'קסון כיורשו של סטון על כס נשיא בית המשפט. "אני מסרב להאמין שאתה תפעל על סמך וטו של אדם כלשהו על המינויים שלך לבית המשפט". את המברק חתם ג'קסון באומרו שהוא לא יוכל להמשיך בכהונתו כשופט בית המשפט העליון תחת נשיאותו של וינסון אם לאחד משופטי בית המשפט "יש משהו עליו", שיפסול אותו מלכהן, או אם הוא, טרומן, יראה בחוות דעתו של ג'קסון בתיק ג'וול רידג' כ"עלבון מיותר" לשופט בלאק.
לאחר שקיבל מטרומן את תשובתו, בה הוא הכחיש ששקל, או שבכלל שמע על השמועות על איומי ההתפטרות של בלאק, שיגר ג'קסון ב-10 ביוני מברק שני לקונגרס. במברק זה הוא נימק את אמונתו שהשופט בלאק ניצב בפני ניגוד עניינים בתיק ג'וול רידג', שממנו שלא בצדק, לפחות בעיניו של ג'קסון, הוא לא פסל את עצמו. את המברק הזה הוא סיים באיום שאם מקרה כזה "יחזור על עצמו אי פעם כאשר אשב על כס השיפוט, אגרום לחוות הדעת שלי בג'וול רידג' להראות כמו המלצה באמצעות השוואה".
מבחן "סכנה ברורה ומיידית"
ב-1919 פסק בית המשפט העליון בפסק הדין "שנק נגד ארצות הברית". בתיק זה העותרים, חברי המפלגה הסוציאליסטית של אמריקה, הורשעו בהפרת חוק הריגול של 1917, בעוון הדפסה והפצה של עלונים בהם נטען שלאזרחים אמריקאים הוקנתה הזכות להתנגד לגיוס במהלך מלחמת העולם הראשונה, בין השאר בשל הסיבה שהגיוס מנוגד לחוקת ארצות הברית. ההחלטה בתיק זה הגדירה את המושג מבחן סכנה ברורה ומיידית, שקבע את התקן לביסוס הרשעה כאשר דיבור מהווה ראיה לביצועה של עבירה. השופט אוליבר הולמס, כתב את פסק הדין שהתקבל פה אחד על ידי כל שופטי בית המשפט העליון, אישר את החלטת בית המשפט בערכאה הנמוכה:
רקע
ב-1951 פסק בית המשפט העליון בפסק הדין "דניס נגד ארצות הברית". בתיק זה העותרים היו קומוניסטים אדוקים שהתארגנו לטובת לימוד "הדוקטרינה המרקסיסטית-לניניסטית". הטקסטים העיקריים שבהם נעשה שימוש ללימוד הדוקטרינה היו: "ההיסטוריה של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות", "יסודות הלניניזים מאת סטלין", "המניפסט הקומוניסטי מאת מרקס ואנגלס" ו"המדינה והמהפכה" מאת לנין. העותרים הורשעו בהפרת סעיפים שתיים ושלוש של חוק סמית', שבין השאר הוציא מחוץ לחוק קשירת קשר לארגון קבוצה שקוראת להפלת ממשלת ארצות הברית באמצעות כוח או אלימות. השאלה שניצבה לפתחו של בית המשפט העליון הייתה "אם סעיפים אלו בחוק סמית', מטבעם או כפי שפורשו ויושמו בתיק זה, מפרים את התיקון הראשון וסעיפים אחרים של מגילת הזכויות...".
דעתו של ג'קסון
בפסק הדין דניס נגד ארצות הברית סיכם ג'קסון בחוות דעתו ש"מבחן הסכנה הברורה והמיידית" לא צריך להיות מיושם. לצורך כך הוא ערך את הניתוח הבא: הקומוניזם הוא בר השפעה מחוץ לארצות הברית, אופיים של הקומוניסטים, והבעיות ביישום המבחן. את הניתוח שערך ג'קסון ניתן לסכם בצורה הבאה:
בנוגע להשפעה של הקומוניזם על ארצות זרות באופן היסטוריה, השתמש ג'קסון בניתוח השפעתו על צ'כוסלובקיה. בצ'כוסלובקיה, ארגון קומוניסטי שהיה מוסווה כמפלגה פוליטית ביסס בחשאי את שורשיו בעמדות מפתח "במשטרה ובשירותי המידע". במהלך תקופה של משבר לאומי, הופיע ארגון קומוניסטי חשאי והפיל את ממשלת צ'כוסלובקיה. בהשגת השליטה על אמצעי תקשורת ההמונים ועל התעשייה, הכלל של הארגון הקומוניסטי היה "דיכוי הטרור". באופן אירוני, כפי שציין ג'קסון, הארגון הקומוניסטי דיכא את החירויות שאפשרו את קשירת הקשר שהעלתה אותו לשלטון.
בנוגע לאופיים של הקומוניסטים, אפיין אותם ג'קסון כמסורים באופן יוצא מן הכלל כקבוצה שחבריה נבחרו בקפידה, בעלת משמעת וככאלה שהנחילו את המדיניות הקומוניסטית. מטרת חברי המפלגה הייתה לחדור בחשאי לעמדות בממשל, בתעשייה, ובאיגודים המקצועיים ולהשליט את כוחם בגופים אלו. ג'קסון המשיך ואמר שאף על פי ש"לקומוניסטים אין שום נקיפות מצפון בנוגע לחבלה, טרור, רצח או התפרעות האספסוף", הם "תומכים בשימוש בכוח רק כאשר זה נבון מבחינתם", "דבר שלעולם לא יהיה נחוץ, שכן חדירה והונאה יהיו צעדים מספיקים".
בנוגע לבעיות של יישום מבחן הסכנה הברורה והמיידית בפסק הדין דניס נגד ארצות הברית, סבר ג'קסון שהמבחן נוסח "לפני שתקופת מלחמת העולם השנייה חשפה את העדינות והיעילות של הטכניקה המהפכנית המודרנית שבה נעשה שימוש על ידי מפלגות טוטליטריות". ג'קסון האמין שיישום מבחן הסכנה הברורה והמיידית צריך להיות מוגבל למקרים שבהם יש דמיון מספיק לאלו שלשמם הוא נוצר במקור, כלומר "...הפשע של נאום חוצב להבות בקרן הרחוב, או צעידתם של כמה אוהדים הנושאים דגל אדום, או סירוב של תלמידי בית ספר של עדי יהוה להצדיע לדגל שלנו". בהביעו את דאגתו העמוקה שהפירוש הרחב שנתן בית המשפט לאחרונה למבחן הסכנה הברורה והמיידית בפסק הדין "ברידג'ס נגד מדינת קליפורניה" (Bridges v. State of California), טען ג'קסון שהמבחן מקנה לקומוניסטים "חסינות חסרת תקדים", בעוד ש"הממשלה שבויה במלכודת מילולית שנוצרה על ידי בית המשפט". ג'קסון המשיך ותיאר את יישום המבחן כלפי הקומוניסטים, כאשר הוא הגדיר את תאימותו של חוק סמית' לחוקה, או כפי שמיושם באחד מ"...הערכות הבלתי נתפסות, כולל תופעות בינלאומיות ולאומיות, שמטרידות את משרדי החוץ המושכלים ביותר ואת הפוליטיקאים המנוסים ביותר שלנו".
את הניתוח שלו בתיק דניס נגד ארצות הברית על בסיס התיקון הראשון סיכם ג'קסון בטענה ש:
החלטת בית המשפט
בסופו של דבר, יישם בית המשפט בפסק הדין "דניס נגד ארצות הברית" גרסה משלו ל"מבחן הסכנה הברורה והמיידית", שלמעשה לא הסכימה עם המרכיבים הניתוחיים של הסבירות והארעיות שהופיעו קודם לכן בדרישות ליישומה. ג'קסון על כל פנים, כפי שתיאר זאת אחד הפרשנים, הביע בפסק דין זה (לכל הפחות בנוגע לקומוניסטים) ש"כאשר נעשה בו שימוש כחלק מקשירת קשר לפעול באופן בלתי חוקי, חופש הדיבור מאבד את ההגנה המוקנית לו בתיקון הראשון".
רקע
לאחר המתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941 נעשתה הסביבה חשדנית כלפי אמריקאים ממוצא יפני, במיוחד אלו שהתגוררו בחוף המערבי של ארצות הברית. ב-19 בפברואר 1942 הוציא הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט את צו נשיאותי 9066, שהתיר למחלקת המלחמה להכריז על אזורים מסוימים כ"אזורים צבאיים", שבהם הם יכלו לאסור על אנשים מסוימים לשהות בהם. בתוקף צו נשיאותי זה, יכלה מחלקת המלחמה להכריז שכל אזרחי ארצות הברית ממוצא יפני מנועים מלשהות באזורים בקליפורניה שנחשבו כבלתי בטוחים למגורי אמריקאים-יפנים בהם מסיבות של ביטחון לאומי, והיא אילצה אותם להיות כלואים במחנות ריכוז.
פרד קורמאטסו, שנולד להורים יפנים על אדמת ארצות הברית, האמין שזו הייתה הפרה בלתי חוקתית של חרות הפרט האזרחית. הסוגיה שהגיעה לדיון בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית הייתה אם הרשות המבצעת והרשות המחוקקת חרגו מסמכויותיהן בזמן המלחמה כאשר שללו מאזרחים את זכויותיהם ללא כל בסיס פלילי.
חוות דעת המיעוט של ג'קסון
ג'קסון התריע בפני הסכנה שקיומה של סמכות הרשות המבצעת, באמצעות יכולתה של מחלקת המלחמה לשלול את זכויות הפרט לטובת הביטחון הלאומי בעת מלחמה:
ג'קסון לא עסק בהערכת תקפותה של טענתו של גנרל דוויט שכליאת האזרחים היפנים בחוף המערבי הייתה דרושה לצורכי הביטחון הלאומי, אלא האם ייקבע תקדים של אפליה על רקע גזעי בתקופת מלחמה שבה יעשה שימוש לשלילת חירויות הפרט.
ג'קסון ופסק דין בראון נגד מועצת החינוך
ב-1971 מונה לשופט בבית המשפט העליון ויליאם רנקוויסט, שבשנים 1952–1953 היה עוזרו המשפטי של ג'קסון. ב-1986 הוא מונה לנשיא בית המשפט העליון. בדצמבר 1971, לאחר שמינויו של רנקוויסט אושר על ידי ועדת המשפט של הסנאט והועבר להצבעה במליאת הסנאט, נחשף מזכר מ-1952 שבו נכתב שכעוזרו המשפטי של ג'קסון הוא כתב מסמך בקשר לפסק דין בראון נגד מועצת החינוך, שהיווה ציון דרך, שבו הוא טען לטובת אישור דוקטרינת נפרד אך שווה כפי שהותוותה בפסק דין פלסי נגד פרגוסון. רנקוויסט כתב מכתב קצר שייחס את ההשקפה הזאת לג'קסון. בשימוע שנערך לו ב-1986 לפני מינויו כנשיא בית המשפט העליון, הוא נשאל על עניין זה. ההסבר שלו עורר מחלוקת הן ב-1971 והן ב-1986 והחוקרים פקפקו באפשרות שהוא התקבל על הדעת. בכל אופן, במסמכיהם של השופטים ויליאם אורוויל דאגלס ופליקס פרנקפורטר ניתן לראות שג'קסון הצביע בעד פסק הדין של בראון ב-1954 לאחר ששינה את דעתו והחזיק קודם לכן בעמדה המנוגדת.
את דעותיו של ג'קסון בנוגע לפסק הדין בראון נגד מועצת החינוך ניתן לראות בטיוטת חוות דעתו מ-1954 שלא פורסמה. המזכר המדובר מצוי במסמכיו של ג'קסון בספריית הקונגרס, אך לא היה פתוח לעיון הציבור עד לשימוע של רנקוויסט ב-1986. טיוטת חוות הדעת של ג'קסון בה הוא הצטרף לדעת הרוב מחולקת לארבעה חלקים והיא מראה כיצד להתמודד עם כתיבת חוות דעת משפיעה כדי לבטל את ההפרדה הגזעית. בחלק הראשון הוא כתב שהוא למד בבית ספר בו "התלמידים השחורים היו מעטים" ושהוא "הגיע מראש למסקנה שההפרדה הגזעית במקומות אחרים תתקיים, תהא אשר תהא ההצדקה לה". על אף דעותיו האישיות בנוגע להפרדה הגזעית, הכיר ג'קסון ביכולתו של בית המשפט "לבער" את "החששות", הגאוות והדעות הקדומות שהפכו את ההפרדה הגזעית כמרכיב חברתי חשוב של הדרום. כך סיכם ג'קסון שהשופטים הצפוניים צריכים להיות רגישים לתנאים שהביאו את ההפרדה הגזעית לדרום.
בחלק השני של טיוטת חוות הדעת שלו תיאר ג'קסון את המסגרת המשפטית לאיסור קיומה של ההפרדה הגזעית על בסיס השאלה "האם החוק הקיים מגנה את ההפרדה הגזעית?". ג'קסון מציין שהיה זה קשה לבית המשפט, שציפה "לא ליצור חוק חדש, אלא רק להכריז על החוק הקיים", כדי להפוך על פניו פסק דין כה ותיק כמו פלסי נגד פרגוסון. בהביטו על הדוקטרינה של הכוונה המקורית בהקשר של התיקון ה-14, לא מצא ג'קסון שום עדות לכך שההפרדה הגזעית אסורה, במיוחד מאז שהמדינות שאשררו את התיקון ה-14 הנהיגו זה מכבר הפרדה גזעית בבתי הספר. ג'קסון סיכם, "אני פשוט לא מוצא במקורות של הפירוש החוקתי שום הצדקה לומר" שבתי הספר בהם הייתה ההפרדה הגזעית נהוגה הפרו את התיקון ה-14.
כותרתו של החלק השלישי במזכרו של ג'קסון הייתה "מגבלות אכיפת הסמכויות". בחלק זה מתוארת אכיפת התיקון ה-14 על ידי הקונגרס. ג'קסון פונה לאפשרות של השארת האכיפה בידי הקונגרס, במיוחד בשל העובדה ש"לבתי המשפט אין את הסמכות לאכוף הצהרות חוקתיות כלליות". הוא ציין שבעוד שההפרדה הגזעית כבר דעכה בכמה מדינות, יהיה זה קשה להתגבר עליה באותם מדינות שבהם היא הכתה שורשים. בעוד שג'קסון הכיר בקשיים של בית המשפט העליון לאכוף את פסיקתו, אין הוא מעוניין שהמשימה תישאר בידי בתי המשפט בערכאות הנמוכות, כפי שמוצע על ידי הממשלה. ג'קסון סיכם שבית המשפט חייב לפעול מפני ש"המערכת הייצוגית שלנו כשלה", אף על פי ש"הבטחה זו לא נשמעת כבסיס לפעולה שיפוטית".
לבסוף, בחלק הרביעי של חוות דעתו של ג'קסון הוא מציין שקודם לפסק הדין בראון נגד מועצת החינוך, ההפרדה הגזעית הייתה חוקית. לדבריו של ג'קסון, ההבטחה להפוך על פיו את פסק הדין של פלסי הייתה "הנחה עובדתית" מוטעית, ש"היו חילוקי דעות בית הגזעים השחורים והלבנים, שנתפשו כיחידה אחת". בטיוטת חוות דעתו הניח ג'קסון שההתקדמות "המרהיבה" של האפרו-אמריקאים, בנסיבות הקשות, "אפשרה להם להתגבר על המערכת ועל הנחות היסוד שעליה היא הייתה מבוססת". ג'קסון הדגיש שהתנאים המשתנים, לצד חשיבות החינוך הציבורי, דרשו מבית המשפט לגנות את התפיסה של "נפרד אך שווה" בחינוך הציבורי. בעוד שג'קסון יכול היה להצדיק את ההחלטה בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך על בסיס החוק, הוא עשה זאת על בסיס הציווי הפוליטי והחברתי. לא ידוע אם ג'קסון התכוון לפרסם את חוות דעתו זו.
בין 30 במרץ ו-17 במאי 1954 אושפז ג'קסון בבית חולים. דווח שנשיא בית המשפט ארל וורן ביקר אותו מספר פעמים, וניהל עמו דיון הן על טיוטת חוות דעתו של ג'קסון והן על חוות דעתו שלו עצמו. עצה אחת שוורן קיבל מג'קסון הייתה להוסיף את המשפט הבא: "השחורים השיגו הצלחה יוצאת מן הכלל באומנויות ובמדעים, בנוסף להצלחה בעסקים ובעולם המקצועי". משפט זה קשור לחלק הרביעי של חוות הדעת של ג'קסון. ב-17 במאי הגיע ג'קסון לבית המשפט ישירות מבית החולים, כדי להיות נוכח בהקראת פסק הדין. כאשר הוגש פסק הדין, נכחו בבית המשפט כל השופטים, זאת כדי להדגיש את קבלת פסק הדין פה אחד. ג'קסון נפטר ב-9 באוקטובר אותה שנה, כך שלא נותר זמן רב כדי לחקור לעומק את דעותיו על ההפרדה הגזעית.
תובע במשפטי נירנברג
ב-1945 מינה הנשיא הארי טרומן את ג'קסון כראש צוות התביעה במשפטים נגד פושעי המלחמה הנאצים. לצורך כך הוא לקח חופשת היעדרות מכס השיפוט. הוא סייע לנסח את כתב הזכויות לבית הדין הצבאי הבינלאומי, שיצר את הבסיס החוקי למשפטי נירנברג. לאחר מכן הוא שירת בנירנברג כתובע הראשי של ארצות הברית בבית הדין הצבאי הבינלאומי. ג'קסון מילא את תפקידו כתובע במרץ רב. נאומי הפתיחה והסיכום שלו בפני בית הדין זכו לפרסום רב. אלברט שפר, שר החימוש והייצור המלחמתי של גרמניה הנאצית, אמר:
עם זאת, יש המאמינים שמיומנויות החקירה הנגדית שלו היו חלשות באופן כללי, והיה זה התובע הבריטי, דייוויד מקסוול פייף, שהוציא את המיטב מהרמן גרינג בחקירה הנגדית בהשוואה לג'קסון, שננזף על ידי חבר השופטים על כך שאיבד את שלוות רוחו וספג התגרויות מצידו של גרינג במהלך הדיונים.
מותו
ב-30 במרץ 1954 לקה ג'קסון בהתקף לב קשה. הוא אושפז בבית החולים עד 17 במאי, אז שב לעבודתו בבית המשפט. הוא המשיך בפעילותו השיפוטית עד ל-4 באוקטובר. בשבת, 9 באוקטובר, הוא לקה בהתקף לב נוסף. רוברט ג'קסון נפטר באותו יום בשעה 11:45 בבוקר בגיל 62. טקסי האשכבה נערכו בקתדרלה הלאומית של וושינגטון ומאוחר יותר בכנסיית סנט לוקס שבג'יימסטאון. כל שאר שמונת שופטי בית המשפט העליון נסעו יחדיו לג'יימסטאון, כדי להשתתף בהלוויה, הפעם האחרונה שאירוע כזה התרחש, מסיבות ביטחוניות. בין שאר האישים הבולטים שהשתתפו בטקס נמנה תומאס דיואי, שהיה אז מושל ניו יורק. ג'קסון נטמן ליד בית ילדותו בפרוסברג.
הנצחתו
במרכז רוברט ה. ג'קסון שבג'יימסטאון מוצגים פריטים מחייו, אוספים של כתביו, ותמונות ממשפטי נירנברג. אוסף נרחב של מסמכיו האישיים והמשפטיים שמור בחטיבת כתבי היד של ספריית הקונגרס. מחוץ למרכז שבג'יימסטאון ניצב פסל בדמותו בנוסף לפסל שליד שדה התעופה המקומי. מבנה בית המשפט הפדרלי של המחוז המערבי של מדינת ניו יורק, שנפתח בנובמבר 2011 בבאפלו, קרוי על שמו.
בסרט נירנברג משנת 2000 מגולמת דמותו של ג'קסון על ידי השחקן אלק בולדווין.
דה פריי
היסטוריה
הלהקה הוקמה ב-2002 על ידי אייזק סלייד וג'ו קינג. וב-2005, הלהקה המקורית הוציאה את אלבום הבכורה שלה "How to Save a Life". האלבום זכה להצלחה עולמית והוא מכר למעלה משני מיליון עותקים. שירי האלבום התנגנו בפסקולים של סדרות כמו "האנטומיה של גריי", "סקראבס" "מגרש ביתי". נוסף על כך, הם חיממו עשרה מופעים של הלהקה Weezer. הלהיט "How to Save a Life" נכנס למקומות הראשונים במצעדים בארצות הברית, קנדה, שוודיה, אוסטרליה ועוד. הסינגל השני של הלהקה, "Over My Head (Cable Car)", זכה גם הוא להצלחה בארצות הברית ובקנדה.
מאלבומם השני, "The Fray", שיצא ב-2009 יצא הסינגל המצליח "You Found Me". השיר נהפך ללהיט ונכנס למצעדים ברחבי העולם. השיר גם הופיע בקדימון לעונה החמישית של סדרת הטלוויזיה "אבודים".
בן-עמי שילוני
פרופסור בן-עמי שילוני (נולד ב-28 באוקטובר 1937) הוא פרופסור אמריטוס לתולדות יפן בחוגים ללימודי מזרח אסיה והיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים. ביוני 2012 נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ולנשיא כבוד של האגודה הישראלית ללימודי יפן שהוקמה באותו חודש, חתן פרס ישראל בחקר מדעי המזרח הרחוק לשנת ה'תשפ"א (2021).
קורות חייו
בן-עמי שילוני נולד בפולין באוקטובר 1937 לאברהם ויהודית שילוני ושהה בזמן מלחמת העולם השנייה כילד ברוסיה. הוא עלה לארץ ב-1948 והצטרף עם הוריו לקיבוץ תל יצחק. למד בבית הספר היסודי בקיבוץ, במוסד החינוכי במגדיאל ובאבן יהודה ואחר כך בבית הספר התיכון עירוני א' בת"א. הוא שירת בצבא בשנים 1956–1958 והשתתף במבצע קדש. ב-1958 הוא החל את לימודיו באוניברסיטה העברית ולמד היסטוריה ופילוסופיה לתואר ראשון והיסטוריה לתואר שני. היה פעיל בהסתדרות הסטודנטים ושימש כעורך "פי האתון". ב-1965 סיים בהצטיינות את לימודי התואר השני בהיסטוריה. נושא עבודת הגמר שלו הוא פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי, אותה עשה בהדרכתו של פרופסור יעקב טלמון. מיד לאחר מכן יצא ליפן, על סמך מלגה של משרד החינוך היפני, ללמוד את השפה וההיסטוריה של יפן. אחרי לימודים של שנתיים באוניברסיטת ICU בטוקיו, הוא התקבל לאוניברסיטת פרינסטון בארצות הברית, שם זכה ב-1971 בתואר דוקטור בהיסטוריה של יפן ומזרח אסיה, בהנחייתו של פרופסור מריוס ג'נסן. אחרי הוראה של סמסטר אחד באוניברסיטת קולוראדו, הוא שב לארץ באותה שנה והתקבל להוראה באוניברסיטה העברית, בחוגים של מזרח אסיה והיסטוריה. בשנים 1971–1973 הוא לימד גם באוניברסיטת חיפה. ב-1985 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית. בנוסף להוראתו, הוא שימש גם כמנהל המכינה הקדם-אקדמית, ראש מכון טרומן לקידום השלום, ראש החוג ללימודי מזרח אסיה, וחבר בוועדה המתמדת של האוניברסיטה. הוא הוזמן ללמד, כפרופסור אורח, באוניברסיטאות הארוורד וקולורדו, והיה עמית מחקר באוניברסיטאות טוקיו, ברקלי, אוקספורד וקיימברידג'.
שילוני פרסם ספרים ומאמרים רבים באנגלית, בעברית, וביפנית, שהקנו לו שם של מומחה עולמי בהיסטוריה ותרבות יפן. שני הספרים שלו בעברית, על ההיסטוריה והתרבות של יפן, הם הראשונים והיחידים שנכתבו עד כה על נושא זה בשפה העברית. ספרים אלה משמשים כספרי הלימוד בנושא יפן בכל האוניברסיטאות והמכללות בארץ. ספריו באנגלית תורגמו גם ליפנית והוא מוזמן מדי פעם ליפן לשאת הרצאות אורח. פעמיים, ב-1996 וב-2005, הוענק לו פרס מילקן של האוניברסיטה העברית על הצטיינות בהוראה. ב-2000 הוא קיבל מן הקיסר היפני את אות ההצטיינות הגבוה: כוכב הזהב והכסף של מסדר האוצר הקדוש, על פעילותו בהפצת תרבות יפן. על אף שהוא פרש מהוראה ב-2006, הוא ממשיך ללמד בהתנדבות. הוא מוזמן לעיתים קרובות לשמש פרשן לענייני יפן וקוריאה בטלוויזיה, ברדיו ובעיתונות היומית וכותב מאמרים וביקורות ספרים בנושאי יפן ומזרח אסיה. שילוני התלווה לשר החוץ משה ארנס בביקורו הרשמי ביפן ב-1989. במאי 2007 ערכה האוניברסיטה העברית כנס בינלאומי לכבודו, לרגל פרישתו, שבו השתתפו מומחים ליפן מרחבי תבל, ההרצאות בכנס זה התפרסמו בשני קובצי מאמרים.
ב-11 בנובמבר 2009 פרסם העיתון היפני החשוב "אסאהי שימבון" ראיון גדול איתו על הקיסר היפני, במלאת 20 שנה למלכותו.
באוקטובר 2010 זכה בפרס "קרן יפן". זוהי הפעם הראשונה מאז ייסודו של הפרס ב-1973 שחוקר ישראלי זוכה בו.
הוא חתן פרס ישראל בחקר מדעי המזרח הרחוק לשנת ה'תשפ"א (2021).
היה נשוי ללנה שילוני, פרופסור לספרות צרפתית באוניברסיטה העברית ומבקרת ספרות. להם שתי בנות: איריס שילוני-צביאלי, בעלת תואר ראשון בגאוגרפיה ובגינון אקולוגי ומחברת ספרי לימוד בגאוגרפיה, ורותי שילוני, בוגרת משפטים, כתבת ועורכת תוכניות בערוץ 12.
תיאור מחקריו
בן-עמי שילוני חקר שלושה נושאים עיקריים: א. הצבא היפני ומלחמות יפן במאה העשרים, ב. הקיסרים היפניים, ג. היפנים והיהודים.
פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי
זה היה נושא עבודת המוסמך של בן-עמי שילוני באוניברסיטה העברית, שהייתה חידוש כשנכתבה בשנת 1965. מסקנת העבודה הייתה שפצצות האטום לא היו נחוצות להכנעת יפן, אלא הוטלו עליה במסגרת המלחמה הקרה על מנת להרתיע את ברית המועצות. בסוף אותה שנה הגיע לאותה המסקנה גאר אלפרוביץ' בספרו.
מרד ביפן
זה היה שם ספרו הראשון של שילוני: Revolt in Japan: The Young Officers and the February 26, 1936 Incident, שראה אור ב-1975 בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון. הוא עוסק במרד הנפל של 26 בפברואר 1936, שארך ארבעה ימים בסך הכול. זהו הספר היחידי שנכתב עד היום בשפה האנגלית על נושא זה והוא תורגם ליפנית.
לממשלה הייתה בעיה איך להילחם בהם כי היו להם תומכים בחוגים שונים, כולל הנסיך צ'יצ'יבו, אחיו של הקיסר. המורדים נכשלו מכיוון שהצי היה נגדם והקיסר הירוהיטו היה נגדם ודרש בתוקף מהצבא להכניע אותם. התעוררה בעיה איך עושים זאת, מאחר שהם השתלטו על מרכז טוקיו. על מנת להביסם השתמשו השלטונות בלוחמה פסיכולוגית: הם תלו שלטי פרסומת על גבי בלונים וקראו לחיילים ברדיו לחזור לבסיסיהם במצוות הקיסר, מי שיחזור ייסלח לו ומי שלא יחזור יירה כבוגד. הקצינים הרשו לחיילים לחזור לבסיסיהם והם עצמם החליטו ללכת למשפט, כדי להציג את כל האידאולוגיה שלהם. אבל הצבא התחכם להם, עשה להם משפט שדה, הם קיבלו עונש מוות והוצאו להורג בירייה.
פוליטיקה ותרבות בזמן המלחמה ביפן
יפן במלחמת העולם השנייה הייתה נושא ספרו השני של שילוני Politics and Culture in Wartime Japan, שראה אור בהוצאת קלארנדון שבאוקספורד ותורגם גם ליפנית. עד למחקרו של שילוני תוארה יפן כחלק מהעולם הפשיסטי ביחד עם גרמניה הנאצית ואיטליה. שילוני מראה בספרו שאמנם יפן לא הייתה דמוקרטיה והיא נלחמה לצדן של המדינות הפשיסטיות, אבל המשטר שלה היה שונה לחלוטין מאלה שבגרמניה ואיטליה. השלטונות לא הרגו את מתנגדיהם ולא היו ביפן מחנות ריכוז, אף כי מתנגדי המשטר הוכנסו לבתי סוהר. האינטלקטואלים היפנים התלהבו מהמלחמה, כי הם האמינו שיפן משחררת את אסיה. היפנים ביצעו פשעי מלחמה רבים, אבל לא התפתחה אצלם אידאולוגיה של עליונות גזעית הטוענת כי ישנו עם שצריך להרוג אותו. היפנים טענו שהם משחררים את אסיה בשם אחוות האחים ולא בשם עליונות גזעית. היפנים הצילו יהודים ולכך מוקדש פרק מיוחד בספר. הם האמינו לתאוריה של היטלר שהיהודים שולטים בעולם, אך חשבו שמשום כך עליהם לחבור אל היהודים ולהסתייע בהם. בזמן המלחמה לא היה משטר טוטליטרי ביפן, הפרלמנט המשיך להתקיים, בתי המשפט המשיכו לפעול, מנהיגים התחלפו והיו פוליטיקאים שהתנגדו לממשלה. היה משטר סמכותי חזק, שלא התיר אופוזיציה גלויה, אבל יפן לא הייתה מדינה פשיסטית.
היהודים והיפנים
זהו תחום מחקרו השלישי של בן-עמי שילוני ושם ספרו שתורגם ליפנית ולבולגרית The Jews and the Japanese: The Successful Outsiders. בנושא זה עסק שילוני בשני מישורים: האחד הוא ההשוואה התרבותית בין היפנים והיהודים והשני הוא הקשרים ביניהם. עד למחקרו איש לא עסק בנושא זה בצורה זאת. שילוני רואה ביפנים וביהודים שני עמים בעלי תודעה עצמית מפותחת המרגישים נבדלים משאר העמים, היו קווי דמיון מסוימים בין הגטו היהודי לבין ההסתגרות היפנית. בשני העמים קיים פרקטיקולריזם ותחושה של דת והיסטוריה שונים. אבל מצד שני, הייתה אצלם תמיד אמביציה חזקה לקלוט את הטוב שבחברות אחרות ולעלות עליהן. זה היה שילוב מיוחד של שמרנות ופתיחות. מכאן מסביר שילוני את ההצטיינות הגדולה של היהודים והיפנים, אבל ככל שהם הצליחו, הם עוררו על עצמם שנאה ועוינות. האנטישמיות פרצה כאשר הגויים חששו שהיהודים מנסים להתחרות בהם ולעלות עליהם, ודבר דומה קרה אצל היפנים. דמיון נוסף שמזהה שילוני הוא ששתי החברות דחו את הנצרות. היהודים דחו את הנצרות כי הדת חשובה להם ואילו היפנים דחו את הנצרות כי הדת אינה חשובה להם. הדבר נראה בעיני המערב הנוצרי כמשהו שטני, איך אלוהים מרשה שכופרים יצליחו? ההסבר שניתן לכך היה שהיהודים מרמים והיפנים מעתיקים ושניהם רוצים לתקוע סכין בגב של החברה המערבית. שילוני מנסה להראות כיצד שני העמים התאוששו מן הטרגדיות שפקדו אותם במלחמת העולם השנייה. היהודים הבינו שהאסון פקד אותם בגלל חולשתם ולכן הקימו את מדינת ישראל, בעוד שהיפנים הבינו זאת באופן הפוך. הם ייחסו את האסון שלהם להסתמכות שלהם על כוח הזרוע ולכן הסיקו כי עליהם לוותר על כוח צבאי ולהתרכז בעסקים ובמסחר.
החלק השני של הספר עוסק בקשרים בין שני העמים: היהודים הראשונים שהגיעו ליפן, כיצד היפנים שמעו על היהודים לראשונה ואיך הם ראו האחד את השני. במלחמת רוסיה–יפן של 1905-1904 הממשלה הרוסית גייסה הרבה יהודים לצבא. בצבא הרוסי מחצית מהרופאים היו יהודים, יהודים רבים נפלו בקרב ורבים הצטיינו בו כמו יוסף טרומפלדור. שילוני מראה כי למרות זאת הלב היהודי היה בצדה של יפן. מחבר התקווה נפתלי הרץ אימבר פרסם קובצי שירה בעברית וביידיש ובהם שירי הלל ליפן. גם שלום עליכם ועיתון הצפירה שיבחו את יפן.
שילוני מראה כיצד היהודים סייעו ליפנים לנצח במלחמת רוסיה–יפן. היפנים נתקלו בבעיה קשה של מחסור בכסף. לצורך כך טקהאשי, סגן נגיד הבנק המרכזי של יפן, יצא ללונדון לגייס הלוואות. שם הוא פגש את יעקב שיף, מנהל בנק גדול בארצות הברית. שיף, שכעס על הפוגרומים ברוסיה, הילווה כסף לממשלת יפן ושכנע בנקים אחרים להלוות גם הם. לאחר המלחמה הוזמן שיף ליפן לקבל מידי הקיסר את האות הכי גבוה שהיה קיים בשביל זרים.
במחנות השבויים הפרידו היפנים בין הרוסים לבין אחרים כמו היהודים, כדוגמת טרומפלדור, שקיבלו תנאים מועדפים מכיוון שהיפנים רצו לעורר מרידות נגד שלטון הצאר ברוסיה. בשנות ה-20 הגיעו ליפן מוזיקאים יהודים שונים. איינשטיין הגיע ב-1923 ליפן וזכה שם לכבוד גדול מאוד. מצד שני החלה ביפן גם אנטישמיות. לא פעם אותם אנשים שהתלהבו מהיהודים התלהבו דווקא מסיפורים אנטישמיים. האנטישמיות ביפן מופצת לא פעם על ידי יפנים המאמינים לסיפורים על שליטת היהודים בעולם.
קיסרי יפן
קיסרי יפן הם תחום מחקרו השלישי של בן-עמי שילוני, בו הוא עוסק עד עצם היום הזה. הקיסר היפני נחשב קדוש כצאצא של אלת השמש. הקיסר הנוכחי נחשב ל-125 במספר בשושלת שמעולם לא התחלפה, למרות שהקיסרים הראשונים הם אגדיים, אך השושלת הנוכחית קיימת לפחות מהמאה ה-6 לספירה. מצד שני, הקיסר היפני חסר כוח, שולטים בשמו. הקיסר הירוהיטו היה בן בריתו של היטלר ולמרות שיפן הובסה באופן מוחלט, הוא נותר על כס החרצית עוד 44 שנים לאחר המלחמה. הקיסרים היו משכילים מאוד, הירוהיטו היה חוקר של יצורים ימיים וגם הקיסר הנוכחי הוא מדען.
בעקבות הכנס שנערך לכבודו של שילוני עומד לראות אור הספר על הקיסרים ביפן המודרנית (Emperors of Modern Japan) בעריכתו. שילוני כתב בספר הזה את ההקדמה ושני מאמרים. מאמר אחד עוסק בביקורת של חוגי הימין הקיצוני על הקיסר מכיוון שהוא לא מספיק לאומי ומסורתי לטעמם, יותר מדי דמוקרטי, פרו-מערבי ואנטי-מסורתי. עד כה ידוע היה שהשמאל ביקורתי כלפי הקיסר, אך שילוני מראה כי בעוד שהשמאל ביקורתי כלפי מוסד הקיסרות, הרי הימין ביקורתי כלפי הקיסר עצמו. במאמר השני בספר בוחן שילוני את יחס הקיסרים לדת הנוצרית. מצד אחד, הקיסרים הם כוהנים של אלת השמש בדת השינטו. מצד שני הקיסרים היפניים בתקופה המודרנית גילו עניין גדול בנצרות ונוצרים הגיעו לעמדות מפתח בארמון הקיסר. לאחר תבוסת יפן במלחמת העולם השנייה, בזמן משטר הכיבוש האמריקאי, סבר הגנרל דוגלאס מקארתור, ראש שלטונות הכיבוש ביפן, שכדי שהקומוניזם לא ישתלט על יפן, יש לנצר אותה. הוא ניסה לנצר את בני המשפחה הקיסרית. תחילה הם גילו עניין בכך, שרו שירים נוצריים ולמדו תנ"ך ובשנים 1948-1946 היה נדמה שהם עומדים להתנצר, אולם הדבר לא קרה. חינוכה של אשת הקיסר הנוכחית הוא קתולי ועד היום יש השפעה נוצרית מסוימת בארמון הקיסר.
ספרו של שילוני ביפנית "כלכלת הקיסר" מראה שקיומו של מוסד הקיסרות העניק יתרונות כלכליים ליפן. הוא העניק לה יציבות רגשית בזמן של שינויים גדולים. חברות שעוברות שינויים גדולים עלולות להתפורר, הקיסר אמנם לא שלט, אבל היה לעמו מעין עוגן.
חידת הקיסרים
ספרו: Enigma of the Emperors: Sacred Subservience in Japanese History ראה אור באנגלית בשנת 2005, שנתיים לפני כן יצא בתרגום ליפנית, שמו ביפנית הוא "הקיסר כדמות אם". יפן היא המדינה היחידה בעולם בה יש כיום קיסר. הספר הזה מתמודד עם השאלה איך אותה שושלת קיסרית מלכה כל כך הרבה זמן. ההסבר המקובל לפיו היה זה מכיוון שהקיסר היה קדוש, אינו עומד לדעת שילוני במבחן המציאות. כי קדושים היו גם הקיסרים הסינים, הפרעונים במצרים העתיקה, הקיסרים הרומיים. הסיבה שמביא שילוני היא שבעוד שבמקומות אחרים לקיסרים היה כוח ולכן סילקו אותם כשהתחלף השלטון, הרי ביפן הקיסר נתן גושפנקא והכוח שלו היה סמלי ולכן לא היה צריך לסלקו כשהתחלף השלטון.
שילוני מבחין בין שני סוגי שלטון: שלטון אבהי – צבאי וסמכותי, כמו בסין, ושלטון אימהי - המעורר אהבה וחובה כלפיו, אבל אינו שולט בכוח הזרוע. מכאן שם הספר ביפנית:"הקיסר כדמות אם".
שילוני חולק על השימוש הנוכחי בתואר קיסר, יפן אחרי 1945 נקראת מדינת יפן ולא קיסרות. לקיסר היפני תארים רבים בשפה היפנית, המקובל כיום הוא טנו Tennō, שפירושו 'מלך השמים'. אבל כבר 150 שנה קוראים לו באנגלית emperor ובעברית קיסר ובחוקים שתורגמו לאנגלית הוא מכונה קיסר. משמעות המילה קיסר היא שליט על, מלך המלכים, אך במקרה של הקיסר ביפן אין מלכים מתחתיו.
לדעת שילוני העם היפני אינו יודע כיום כיצד להתייחס לקיסר. לפי החוקה שהתקבלה ב-1947 הקיסר הוא סמל. הצעירים כיום כלל אינם מתעניינים בקיסר, בניגוד למצב שהיה קיים לפני המלחמה. שילוני סבור שצריך להעניק לקיסר משמעות. דת השינטו היא דת שסוגדת לטבע, שילוני הציע שהקיסר היפני יהיה סמל לא רק של העם היפני, אלא גם סמל של השמירה על הסביבה והדבר לדעתו ייתן לקיסר משמעות חדשה.
שילוני עוסק בספרו גם בעתיד של השושלת הקיסרית. לפי החוקה היפנית רק גברים יכולים להיות קיסרים. תקופה ארוכה לא נולדו לקיסר בנים, האחרון שבהם נולד ב-1965. בעבר, למרות שהטכנולוגיה הייתה פחות מפותחת הצליחו לשמור על שושלת גברית, זאת בגלל פילגשים ושימוש בענפים של המשפחה הקיסרית. התעוררה בעיה חריפה, מה יעלה בגורלה של השושלת הזאת, שהתקיימה מאות שנים וכעת עלולה לגווע באופן ביולוגי. ראש הממשלה קואיזומי הקים ועדה לצורך פתרון העניין והוועדה הגיעה למסקנות מהפכניות – לאפשר לבנות להיות קיסריות ולאפשר להן להתחתן עם גברים שאינם ממשפחת הקיסר, כך שהבנים והבנות מנישואין אלה יוכלו להיות קיסרים. בכך יבוא הקץ לעקרון שהיה מקודש עד כה שתפקיד הקיסר עובר רק בקו הגברי. שילוני סבר כי פתרון טוב יותר היה לפנות כמו בעבר לענפים אחרים של המשפחה הקיסרית. הוא נתן דוגמאות מתחום הדת: הדלאי לאמה והאפיפיור – תפקידים שרק גברים יכולים למלא אותם; אצל היהודים כוהנים הם רק גברים, אין כוהנות. לבסוף בעיה זו באה על פתרונה אחרי שאשת אחיו של יורש העצר הרתה לו וילדה בן זכר, שבבוא הזמן יירש את יורש העצר הנוכחי.
יפן במבט אישי
הספר ראה אור בהוצאת שוקן בשנת 2011 והוא דן בנושאים שונים של החברה והתרבות ביפן, כפי שהמחבר רואה אותם, על סמך מחקריו במשך שנים רבות ועל סמך חוויותיו האישיות. התחומים הנדונים בספר הזה כוללים את יחסם של היפנים לדת, את התפיסה האסתטית שלהם, את יחסם לגוף ולתענוגות, את הדמיון שלהם ליהודים, את פועלו של הקונסול סוגיהרה, את טייסי הקאמי-קאזה, את הדמיון של יפן לגרמניה, את מידת ההצדקה של פצצות האטום, את ייחודו של הקיסר היפני, ואת הדכדוך הפוקד את יפן בשנים האחרונות. הפרק האחרון הוא אוטוביוגרפי ומתאר את דרכו של המחבר ליפן ואת קורותיו כמרצה וחוקר.
קישורים חיצוניים
מכתביו
אלכסנדר גוצ'קוב
אלכסנדר גוצ'קוב (ברוסית: Александр Иванович Гучков; 14 באוקטובר 1862, מוסקבה – 14 בפברואר 1936, פריז), היה פוליטיקאי רוסי, יו"ר מפלגת ברית 17 באוקטובר, יו"ר הדומה, שר ההגנה ושר הצי, בממשלה הראשונה שהוקמה לאחר מהפכת פברואר.
ביוגרפיה
אלכסנדר גוצ'קוב נולד במוסקבה, האימפריה הרוסית, למשפחת סוחרים עשירה. לאחר סיום בית הספר החל ללמוד באוניברסיטת מוסקבה. בשנת 1886, לאחר סיום הלימודים נסע לאירופה והשתלם באוניברסיטת ברלין, אוניברסיטת וינה ובאוניברסיטת היידלברג. כאשר הוא חזר לרוסיה, שירת תקופה מסוימת בצבא.
החל משנת 1893 גוצ'קוב עבד בעיריית מוסקבה. הוא היה חבר במספר וועדות העירייה. במקביל הוא פעל בתחום העסקי.
מסעות בעולם
בשנת 1895 אלכסנדר גוצ'קוב ואחיו נסעו לאימפריה העות'מאנית לאזורים שאוכלסו על ידי העם הארמני. רישומים ממסע זה היו בסיס להכנת דו"ח על מצב הארמנים באימפריה.
בשנת 1898 הוא נסע למנצ'וריה והיה קצין הביטחון בבניית מסילת הברזל הרוסית באזור.
בשנת 1899 אלכסנדר גוצ'קוב ואחיו נסעו לרפובליקה הדרום-אפריקאית והשתתפו במלחמה לצד הבורים. הוא נפצע והיה בשבי האנגלי.
בשנת 1903 גוצ'קוב נסע למקדוניה והשתתף בהתקוממות מקומית נגד השלטון העות'מאני.
במהלך מלחמת רוסיה–יפן גוצ'קוב היה באזור הקרבות כנציג הצלב האדום. לאחר נסיגת הכוחות של הצבא הרוסי הוא נשאר בבית חולים צבאי כיוון שרצה להמשיך לטפל בפצועים. היפנים לקחו אותו בשבי והוא שוחרר עם סיום המלחמה.
פוליטיקאי
בסוף 1905 גוצ'קוב חזר לרוסיה והחל בפעילות פוליטית. הוא היה בין התומכים במנשר הצאר מ-17 באוקטובר 1905. באוקטובר 1905 סרגיי ויטה הציע לגוצ'קוב להצטרף לממשלה בתור שר המסחר ותעשייה, אך גוצ'קוב סירב. הוא היה בין המייסדים של ברית 17 באוקטובר והחל מסתיו 1906 היה יושב ראש המפלגה. אומנם בבחירות לדומה הוא הפסיד ולא היה חבר הדומה.
תרומבין
תרומבין הוא אנזים הנמצא במערכת קרישת דם אצל בני אדם ובעלי חיים. תרומבין שייך לאנזימים מקבוצת הידרולאזות (סרין פרוטאז), שהם אנזימים המפרקים חלבונים. התרומבין הופך את הפיברינוגן מחלבון מסיס לחלבון לא מסיס המכונה פיברין, בסוף השלב של קרישת דם.
אלכסנדר גוצ'קוב
פוליטיקאי
ביוני 1907 הוא תמך בפיזור הדומה שבוצע על ידי פיוטר סטוליפין אך סירב להצעה להיכנס לממשלה.
תרומבין
התרומבין לא מצוי בדם באופן רגיל אלא נוצר מפרותרומבין לפי הצורך. פרותרומבין נוצר בכבד בעזרת ויטמין K. הפיכת פרותרומבין לתרומבין תלויה בנוכחות יוני סידן והאנזים תרומבופלסטין.
אלכסנדר גוצ'קוב
פוליטיקאי
בבחירות לדומה שנערכו בשנת 1907 הוא הצליח להיכנס לדומה ומפלגתו זכתה ב-154 מושבים. הוא פעל נמרצות לתמיכת הדומה לרפורמה בתחום האיכרים שיזם פיוטר סטוליפין. לאחר שהתמנה ליו"ר וועדת הביטחון גוצ'קוב יצר קשרים עם מפקדי צבא בכירים. בשנת 1908 הוא מתח ביקורת על חברי משפחת הצאר שהיו מפקדים בצבא וקרא להם להתפטר. על רקע זה יחסיו עם הצאר התקררו. בשנים 1910-1911 הוא היה יושב ראש הדומה, אך התפטר מתפקיד לאור אי-הסכמה עם מדיניות הממשלה בנושא הממשל המקומי.
תרומבין
מבנה
אנזים התרומבין התגלה על ידי החוקר האמריקאי סיגראס בשיטת הקריסטלוגרפיה. בטבע תרומבין הוא גליקופרוטאיד, המסה המולרית שלו היא 36000 גרם/מול והוא מכיל כ-4% פחמימות. מולקולת התרומבין מורכבת משתי שרשראות פוליפפטידיות עם קשר גופרי ביניהן. שרשרת A מורכבת מ-49 שיירים של חומצות אמינו ושרשרת שנייה B מ-265 שיירים. בשרשרת B נמצא האתר הפעיל של האנזים ורצף של חומצות אמינו הומולוגי למבנה של טריפסין וכימוטריפסין. תרומבין קיים בטבע בכמה צורות פעילות שנבדלות ביניהן במבנה שרשרת B.
אלכסנדר גוצ'קוב
פוליטיקאי
החל משנת 1912 הוא הופיע במספר הזדמנויות בגנות גריגורי רספוטין. בעקבות כך, אלכסנדרה, נסיכת הסה ראתה בו אויב אישי.
תרומבין
תפקיד
תרומבין עושה הידרוליזה על 4 קשרי ארגיניל-גליצין במולקולת פיברינוגן, אשר מתפרקת ל-4 פפטידים. לאחר מכן נוצר פיברין מונומר, שבמשך עושה פולימריזציה לגוש של פיברין הנמצא בטסית דם. בנוכחותו של התרומבין, מתרחשת הצטברות של טסיות דם והתקבצות של קריש דם. עודף יחסי של תרומבין מפעיל מערכת נוגדת קרישה על ידי כך שלמערכת הדם נכנס חומר הפרין ואקטיבטור פלזמוגן ששומר על דלילות הדם.
אלכסנדר גוצ'קוב
פוליטיקאי
בבחירות שנערכו בשנת 1912 הוא הצליח להיבחר לדומה.
תרומבין
תפקיד
האתר הפעיל של תרומבין שמכיל קבוצה הידרוקסילית של סרין מעוכב על ידי דיזופרופילפטור–פוספט ושאר המעכבים מאופיינים לקבוצות סרין פרוטאז, בנוסף הפרין או אנטיתרומבין III או מקרוגלובולין שנמצאים בפלזמה עושים אינאקטיבציה לתרומבין בדם.
אלכסנדר גוצ'קוב
פוליטיקאי
לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה גוצ'קוב היה נציג הצלב האדום בחזית וגם פעל בוועדות שטיפלו בהעברת אספקה ותוצרת שונה של התעשייה הרוסית לצבא הלוחם. בתחילת 1917 גוצ'קוב פעל להדחת הצאר ומינוי בנו במקומו. לצורך כך הוא ניצל את קשריו עם מפקדי צבא.
לאחר מהפכת פברואר
ב-28 בפברואר 1917 אלכסנדר גוצ'קוב מונה לשר הביטחון בממשלה החדשה. הוא היה בדעה שיש להשאיר את מונרכיה, אך לעמדה זו לא היה רוב בממשלה. בהיותו שר הביטחון הוא היה בעד המשך השתתפות המדינה במלחמת העולם הראשונה. הוא יזם מספר רפורמות בצבא, אך כבר באפריל 1917 ראה שלא יכול להתמודד עם האנרכיה בצבא והתפטר מהתפקיד.
לאחר מהפכת אוקטובר
לאחר מהפכת אוקטובר גוצ'קוב התגורר בקיסלובודסק שבצפון קווקז. הוא הסתתר מכוחות הסובייטיות ובסופו של דבר הצליח להגיע לשטח שהיה בשליטת הצבא הלבן. בשנת 1919 גוצ'קוב נשלח מטעם אנטון דניקין לאירופה. פעל רבות לקבלת תמיכת מדינות אירופה למאבק נגד השלטון הסובייטי. גם לאחר סיום הקרבות דגל בהמשך המאבק. יחד עם זאת בקרב הפלג הימני של האמיגרציה הרוסית היה ביקרות קשה על גוצ'קוב כאחד האשמים בפירוק הצבא והשלטון.
סוכני ג.פ.או עקבו אחרי פעילותו ואף גייסו את בתו לצורך כך. הדבר נודע לגוצ'קוב בשנת 1932 כאשר בתו הפכה לחבר מפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
גוצ'קוב חלה בסרטן בשנת 1935 והלך לעולמו בשנת 1936. הוא הוטמן בפריז.
בקאו
בקאו (ברומנית: ) היא עיר ברומניה הנמצאת במרכז-מערב של חבל הארץ מולדובה, למרגלות הקרפטים המזרחיים על גדות הנהר ביסטריצה הנשפך לנהר סירט כ-8 ק"מ מדרום לעיר. היא בירת המחוז בקאו. אוכלוסיית העיר מונה 210,469 תושבים. מעבר גימש מחבר את העיר עם טרנסילבניה. בעבר הייתה בבקאו קהילה יהודית גדולה ו-22 בתי כנסת, אך כיום נשארו בעיר 118 יהודים ו-2 בתי כנסת. העיר היא גם המרכז של המיעוט ההונגרי "צ'אנגו".
...Baby One More Time (שיר)
Baby One More Time... (בעברית: ...מותק עוד פעם אחת) הוא סינגל הבכורה של זמרת הפופ האמריקאית בריטני ספירס, מתוך אלבום הבכורה שלה, . עם מכירות למעלה מ-10 מיליון עותקים, הסינגל הפך לאחד מהשירים המפורסמים והנמכרים ביותר בכל הזמנים, ולאחד מהשירים המזוהים ביותר עם ספירס, ועם מוזיקת פופ בכלל.
בקאו
שם העיר
לפי ניקולאיה יורגה שם העיר הוא קרוב לוודאי ממקור הונגרי
...Baby One More Time (שיר)
הסינגל היה להצלחה אדירה בכל העולם, וכבש את המקום הראשון במצעדים של 22 מדינות, לרבות בריטניה ובילבורד הוט 100 האמריקאי. בשנת 2020 בחר מגזין הרולינג סטון בשיר בתור ״סינגל הבכורה הטוב ביותר אי פעם״.
בקאו
שם העיר
בסוף המאה ה-19 נפוצה בקרב זקני העיר והצ'אנגואים באזור, במיוחד בכפרים קלוגרה מארה ולואיזי-קלוגרה אגדה שלפיה שם העיר ניתן על ידי הונגרי בשם באקו, מן הכפר קלוגרה, שהיה בעלי האדמות במקום. הוא נמלט להונגריה ונעצר שם וכשנידון לעונש מוות עונשו בוטל בתנאי שיסכים להיות תליין - "bakó". כשהורשה לשוב למולדובה הוא פתח בית מרזח בדרך לעיר רומאן, שנודע כ"בית המרזח של באקו" והפך לציון דרך. בתעודות בשפה הסלבונית מוזכרת העיר תחת שמות כמו "באקו","באקובה" או באקוביה" ונראה כי מקורם בשם פרטי. שמות של אנשים כמו "באקו" היו ידועים בטרנסילבניה של ימי הביניים ובבולגריה של המאה ה-15, וקיימת גם ההשערה כי שם זה הוא ממקור טורקי, ייתכן קומני או פצ'נגי. לפי אגדה מקומית לפי תאוריה אחרת שם העיר נגזר ממקור סלאבי, שכן המילה "ביק" בפרוטו-סלאבית משמעה "שור" או "פר", והאזור של בקאו התאים לגידול בקר. מילה זו נכנסה גם לשפה הרומנית - בצורת bâc. בגרמנית נקראה העיר "בקאו", בהונגרית "באקו" ובטורקית "באקא".
...Baby One More Time (שיר)
רקע וכתיבה
השיר Baby One More Time... נכתב והופק על ידי מקס מרטין ודניז פופ. השיר עוסק בבחורה צעירה הרוצה לשוב לבן זוגה לשעבר, ומבטיחה שאם ייתן לקשר הזדמנות שנייה, הוא לא יתחרט על כך. במקור השיר הוצע ללהקת הבנות TLC, אך לאחר שהלהקה סירבה לקבלו, ספירס קיבלה אותו במקומן.
בקאו
שם העיר
ב-6 במרץ 1943 במסגרת תוכניתו ל"רומניזציה" של השמות למקומות הגאוגרפיים ברומניה ציווה המרשל יון אנטונסקו, הדיקטטור של רומניה באותה תקופה, לבדוק הצעה ולהחליף את שם העיר בשם (שנחשב לרומני טהור ) "גורה ביסטריציי" - "שפך הביסטריצה". החוקרים שהעירייה נועצה בהם דחו את התאוריה לפיה שם העיר הוא הונגרי ודרשו את השארתו ללא שינוי.
היסטוריה
בדומה לערים אחרות בחבל מולדובה, קמה בקאו על נקודת חצייה של נחל. נמצאו שרידים ראשונים של יישוב במרכז העיר (על יד חצר הנסיכות Curtea Domnească) מהמאות ה-6 וה-7. מדובר ביישוב שנבנה על חורבות יישוב קודם מן המאה ה-4. נמצאו בו כלים, חלקם מקושטים בצלבים, רמז לקיומה של קהילה נוצרית במקום. במאות ה-10-12 היה עמק הביסטריצה בשליטת קומנים ופצ'נגים. מתיישבים זרים מילאו תפקיד חשוב בפיתוח היישוב. על התיישבות הונגרית ראשונה באזור מעידים ממצאים ארכאולוגיים - כמה מגורים על האדמה או חצי קבורים בה, בערך מן המאה ה-15 ההונגרים התנחלו בעיקר על גדות השטוחות של הביסטריצה. ממצאי קרמיקה אפורה מן המאה ה-14 הדומה לזו שנמצאה בצפון אירופה רומזים על נוכחותם של מתיישבים גרמנים שבאו מאזורים צפוניים. קהילה רומית-קתולית התגוררה בקרבת ככר השוק אליה נהרו לעיתים תושבי החלק התחתון של הנהר.
...Baby One More Time (שיר)
רקע וכתיבה
הסינגל זכה בפרסים ומועמדויות רבות, פרס "Choice Single" בטקס פרסי הילדים של ערוץ ניקלודאון, פרס המוזיקה של MTV אירופה לשיר הטוב ביותר, 4 מועמדויות בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV בקטגוריות "קליפ הפופ הטוב ביותר", "MTV הבינלאומי לבחירת הצופים של MTV רוסיה", "MTV כוריאוגרפיה הטובה ביותר", MTV לקליפ הטוב ביותר של אישה" מועמדות לפרס גראמי לביצוע הפופ הווקאלי הטוב ביותר - אישה. בין היתר הגיע למקום ה-25 ברשימת מצעד הבילבורד "100 שירי הפופ המצליחים של כל הזמנים" של מגזין המוזיקה, הרולינג סטון.
בקאו
היסטוריה
האזכור הראשון של העיר הוא משנת 1408, בזמנו של אלכסנדרו הטוב. האטימולוגיה של השם לא ברורה, אולם יש האומרים כי העיר נקראת על שמו של לוחם הונגרי בשם "באקו". המשמעות של המילה "באקו" בהונגרית היא תליין. בקאו הייתה חלק מנסיכות מולדובה שהייתה במשך כמה מאות שנים בת חסותה של האימפריה העות'מאנית לה שילמה מיסים קבועים. היא שכנה על דרך מסחר חשובה בחבל מולדובה והחל מן המאה ה-16 זכתה לתנופה כלכלית. במאה ה-17 חלה דעיכה מסוימת. במאות ה-17 ו-18 הייתה העיר מושבם של בישופים.
...Baby One More Time (שיר)
הצלחה
...Baby One More Time היה הסינגל המצליח ביותר של ספירס בארצות הברית ובעולם, עד אשר נשבר ב-2008, בעקבות יציאת "Womanizer". הכניסה הראשונה של הסינגל אל מצעד הפזמונים בארצות הברית הייתה אל המקום ה-17 (הכניסה הגבוהה ביותר של ספירס, עד 2008), ולאחר שבוע הסינגל הגיע אל המקום הראשון ונשאר שם במשך שבועיים, מה שהפך לסינגל הראשון של ספירס (עד הסינגל "Womanizer") שהצליח להיכנס אל המקום הראשון במצעד הסינגלים בבילבורד. בנוסף, נכנס הסינגל למקום הראשון במצעד המכירות של הבילבורד, ונשאר שם למשך ארבעה שבועות, מה שהעניק לסינגל מעמד פלטינה בארצות הברית. הסינגל הצליח להישאר במצעד 100 המובילים במשך 32 שבועות (השהות הארוכה ביותר של סינגל בודד במצעד), כאשר 29 שבועות שהה הסינגל בארבעים המובילים. עד היום, הסינגל מכר כ-15,000,000 עותקים ברחבי העולם.
ספירס שברה את שיא המכירות עבור סינגל בבריטניה, כשהסינגל מכר 464,000 עותקים בשבוע הראשון למכירה. עד סוף שנת 1999 מכר הסינגל 1.45 מיליון עותקים, מה שהפך לסינגל הנמכר ביותר בשנת 1999 בבריטניה. עד שנת 2002 נחשב הסינגל לסינגל הבכורה המצליח ביותר במדינה זו.
בישראל השיר כבש את המקום הראשון במצעד הבינלאומי של גלגלצ, ונכלל במקום ה-24 במצעד סיכום העשור. במצעד סיכום העשור המחודש, בשנת 2019, נבחר השיר למקום השני כשיר הטוב ביותר בשנות ה-90, כשהוא גובר על Smells Like Teen Spirit שהגיע למקום השלישי.
וידאו קליפ
אחד מגורמי ההצלחה של הסינגל היה הווידאו קליפ לשיר אשר בוים על ידי ניקל דיק. בתחילה, הקליפ היה אמור להיות בסגנון אנימציה בניסיון לגרום לילדים צעירים להתחבר לקליפ. ספירס לא אהבה את הרעיון ותיארה את הקליפ כ"פשוט לא מגניב". ובעקבות רעיון שלה, הוצע כי הקליפ יצולם בבית ספר קתולי שמרני, בו גם צולם הסרט גריז.
הווידאו קליפ צולם בתיכון "Venice" שבקליפורניה. בקליפ נראית ספירס לבושה בבגדי תלמידה קתולית, יושבת משועממת ומחכה לסוף השיעור. כשנשמע צלצול הפעמון, ספירס רצה לאורך המסדרון ומשנה מעט את המדים השמרניים לצורה שתראה יותר פרובוקטיבית ורוקדת. לאחר מכן, נראים מספר צילומים נוספים של כוריאוגרפיה בחצר בית הספר ובאולם הספורט, שבו מורתה (שאותה שיחקה העוזרת האישית שלה באותו תקופה, פלישיה קולטה), נראית גוערת בה אך מצטרפת אל המולת הריקודים. לבסוף, מתגלה שהכל היה בעצם חלום באמצע שיעור משעמם.
הקליפ הצליח מאוד בערוצי המוזיקה, ונוגן פעמים רבות בשבוע. בנוסף, זכתה ספירס בשלוש מועמדויות שונות בטקס פרסי הווידאו של ערוץ המוזיקה MTV בקטגוריות "Best Pop Video", "הקליפ הנשי הטוב ביותר" ו"Best New Artist", למרות שלא קיבלה את הפרס באף אחת מהקטגוריות.
ב-1 באוגוסט 2011 בחגיגות שלושים שנים לערוץ המוזיקה MTV, נבחר הקליפ לאחד משלושת הקליפים הטובים ביותר בכל הזמנים. היות ש-MTV קיים שלושה עשורים, נבחר קליפ אחד מכל עשור, שנות ה-80, שנות ה-90 והעשור הראשון של המאה ה-21. הקליפ של Baby One More Time נבחר להיות הקליפ הטוב ביותר של שנות ה-90.
נכון לפברואר 2021, כמות הצפיות לווידאו קליפ לשיר עומדות על כ-580 מיליון בערוץ ה-vevo הרשמי שלה באתר יוטיוב. זהו הקליפ הנצפה ביותר של ספירס באתר.
גרסאות כיסוי
עקב הפופולריות של השיר, הוקלטו לו גרסאות כיסוי רבות בידי אומנים ולהקות שונות, ובניהם:
מיקומי שיא
בעולם, הסינגל נהפך ללהיט עצום ונכנס למקום הראשון בכול מצעד ששהה בו במדינות, בריטניה, אוסטרליה, קנדה, גרמניה, דנמרק, בלגיה, איטליה, שוודיה, צרפת, שווייץ, אוסטריה, פינלנד, נורווגיה, הולנד, ניו זילנד, ארצות הברית.
מולאי חסן, נסיך מרוקו
מולאי חסן (בערבית: الحسن بن محمد; נולד ב-8 במאי 2003), בנו של מוחמד השישי, מלך מרוקו, הוא יורש העצר לכס המלוכה המרוקאי.
ביוגרפיה
מולאי חסן הוא בנם של מוחמד השישי ושל רעייתו, הנסיכה לאלה סלמא, ולו אחות צעירה - ללה חאדיג'ה.
מולאי חסן נקרא על שם אביו של מוחמד השישי, המלך חסן השני, ולכן, בעת עלייתו לשלטון צפוי שימלוך תחת השם המלכותי חסן השלישי.
המערכה על נגבה
המערכה על נגבה הייתה שורה של קרבות במהלך מלחמת העצמאות, בהם עמד קיבוץ נגבה מול התקפות עזות של חיל המשלוח המצרי (1948), אשר ניסה לשווא לכבשו. בקרבות להגנת הקיבוץ השתתפו, פרט ללוחמים תושבי הקיבוץ, כוחות של חטיבת גבעתי (תש"ח) וחטיבת הנגב. עיקר הקרבות נערכו בתקופה של כחודשיים, מעת פלישת הצבא המצרי באמצע מאי 1948, עד וכולל קרבות עשרת הימים ביולי אותה שנה. פעמיים במהלך אותה תקופה, ב-2 ביוני וב-12 ביולי, הסתער הצבא המצרי על נגבה. האיום על נגבה הוסר סופית עם כיבוש משטרת עיראק סווידאן, על ידי כוחות צה"ל, ב-9 בנובמבר 1948. סיפור עמידתו של הקיבוץ נחשב לאחת מפרשיות הגבורה של ישראל באותה המלחמה.