cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ונבנה רמזי
השערות
הפרשיה גרמה לפרסום השערות שונות על נסיבות הרצח. במשך זמן רב המשטרה המקומית תמכה בתאוריה שהאם הרגה את בתה בהתקף זעם לאחר שזו הרטיבה במיטתה באותו הלילה. לפי תאוריה נוספת האב נהג להתעלל מינית בבתו ורצח אותה לשם כיסוי. גם האח היה חשוד באחת התאוריות ונתבקש להעיד מול חבר מושבעים. תחילה המשטרה התמקדה בבני המשפחה כחשודים. זאת למרות שהוריה לא הראו שום סימני אלימות או התנהגות חשודה כלפי ילדיהם.
משפחת רמזי טענו בקביעות שהרצח בוצע על ידי פורץ. מספר חוקרי משטרה וחוקרים פרטיים תמכו בטענת ההורים. ההורים אף שכרו את ג'ון דאגלס, לשעבר ראש היחידה לחקר ההתנהגות של ה-FBI, כדי שיערוך בדיקה בנושא. הוא הסיק כי ההורים לא היו מעורבים ברצח בתם ושלא סביר שהמקרה ייפתר אי פעם. הוא הציג את טיעוניו בספר שפרסם בשנת 2001 "התיקים שרודפים אותנו" (The Cases That Haunt Us).
בשנת 1999 מושל קולורדו, ביל אוונס, קרא להוריה של ג'ונבנה רמזי להפסיק להסתתר מאחורי עורכי דינם וחברת יחסי הציבור שלהם ולהודות באמת. הוא טרם התנצל על דבריו.
עקב מחסור בראיות חבר מושבעים מעולם לא היה יכול להאשים את ההורים בפשע. זמן קצר לאחר הרצח עברה המשפחה לבית חדש באטלנטה. שני חוקרים ראשיים במקרה התפטרו מאז. כמו כן הוטחו האשמות בגין טשטוש ראיות כלפי משרד התובע המחוזי.
הועלו גם ספקולציות שה-FBI מפיץ בכוונה חשדות על ידי הדלפת מידע מוטעה לעיתונות, כדי ליצור לחץ על ההורים להתוודות.
בינואר 2017 יצאה לשידור בערוץ "יס דוקו" סדרה בת 6 פרקים בשם "התיק של ג'ונבנה רמזי" החוקרת את הרצח ונותנת לצופים להסיק מסקנות לגבי הרצח תוך גילוי ראיות חדשות, מסקנות של מומחים ב-FBI ,שחזור רגעי הרצח, שחזור מדויק של הזירה ואמצעים מתקדמים אלו מעלים ראיות מכריעות ששופכות אור חדש על התעלומה.
אזכורים בתרבות
בשיר "Dance in the Dark" של זמרת הפופ האמריקנית ליידי גאגא מוזכרים אישיויות מפורסמות שסיימו את חייהם בסוף טרגי, ביניהם ג'ונבנה רמזי.
בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד" היה פרק שהתבסס על מותה של ג'ונבנה רמזי.
נערה (הלכה)
רכוש
לאביה של נערה זכויות ממוניות ברכוש בתו. כך לדוגמה, אם הבת הרוויחה כסף בעבודתה, הכסף שייך לאביה, אך לדין זה יש מגבלה הלכתית: זכויות האב בכספה של בתו הוא רק בתנאי שהוא מפרנס את בתו באופן סביר. במקרה שהאב אינו מעניק לבתו מזונות די צרכיה, רשאית הבת להשתמש בכסף שהרוויחה לצורכי מזונותיה. הגמרא מסבירה כי זכויות הבת אינן פחותות מאלו של העבד עברי, שאסור להעביד אותו אם לא נותנים לו את כל צרכיו - בדיוק כמו האדון עצמו, וכך גם הבת: אם אינו מעניק לה את צרכיה באופן מלא, אין לו כל זכות משפטית ורוחנית בכספה.
קידושין
עניין נוסף בו לאב אחריות על בתו הוא קידושין. בשונה מקטנה (עד גיל 12) שמתקדשת רק על ידי אביה, נערה מתקדשת בעצמה בכפוף להסכמת אביה. במקרה ואביה הסכים שתתקדש, קיימת מחלוקת תנאים האם ניתן למסור לה בעצמה את הקידושין. בגט, לעומת זאת, כולם מודים שניתן למסור לה עצמה.
תשלום קנס
נערה שנאנסה, חייב האונס אותה לשלם תשלומים גבוהים לאביה, הכוללים: א) דמי בושת, שיעורם: הסכום שאדם מסכים לשלם על הבושה הנגרמת כתוצאה ממקרה כזה. ב) פגם, הסכום בו יורד ערכו של אדם אחרי מעשה כזה. המדד לכך הוא בעבד ושפחה הנמכרים בשוק עבדים, מה ההבדל בין הערך הכספי של הנערה לפני הנזק ואחריה. לעומת זאת, יש תשלום שלישי, והוא הצער, כמה מסכים אדם לשלם כדי שלא יעבור צער כזה, ותשלום זה אינו לאביה אלא לה עצמה.
כיוון שתשלומים אלו מוגדרים כקנס, כלומר חיוב שהוא בגדר עונש ולא בגדר משפטי, נמצא כי בעלותו של האב על הקנסות שמקבלת בתו (בושת ופגם וצער) הם רק החל משעת ההעמדה בדין, שאז, לאחר שבית הדין קנסו את האיש האונס וחייבו אותו למעשה בסכום הכסף אותו הוא חייב, נמצא כי מעתה והלאה סיבת החיוב היא פסק בית הדין, ותשלום כזה נחשב למשפטי. מכיוון שכך, אם האב מת לפני ההעמדה בדין, נמצא שעדיין לא באו תשלומי הקמס לרשותו, ומכיוון שכך, הוא לא יכול להוריש אותם לבניו, והתשלומים הם מעתה והלאה של הנערה שנאנסה. אך אם האב מת לאחר ההעמדה בדין, התשלומים הם שלו לחלוטין, והוא יכול להוריש אותם לבניו.
התנא רבי שמעון בר יוחאי סבור, שגם אם מת האב לפני שקיבל את התשלומים בפועל, גם אז יורשת הנערה את התשלומים, מכיוון שלשיטתו עד שלא באו התשלומים לידו לא זוכה בהם האב, וזאת נלמד מהפסוק "ונתן לאבי הנערה", לא זיכתה לו תורה עד שעת נתינה.
הפרת נדרים
סמכות האב והבעל על נערה נדונים בהרחבה בפרק "נערה המאורסה" שבמסכת נדרים.
מחלוקת מסוימת של בית שמאי ובית הלל תלויה ביסוד הלכתי זה, מה תהיה ההלכה כאשר הבעל מת לאחר שהפיר את הנדר; אם ההפרה היא כמותית, יש על הנדר גדר של נדר גם לאחר ההפרה, וממילא יכול האב לירש את החלק השני של הנדר, אך אם ההפרה היא איכותית אין על הנדר גדר של נדר אלא של איסור, ולא ניתן ליורשו מפאת קלישותו, מכיוון שאין לו ממשות כנדר, שיהיה ניתן להעבירו בירושה.
כתובה
אב המארס את בתו ובעלה גרשה עוד לפני נישואיה, או שאירסה ונתאלמנה מבעלה, כתובתה שלו, אך אם היא התאלמנה או נתגרשה לאחר שנישאה, כתובתה לעצמה. הסבר לכך הוא, שמשהשיאה אביה, נפקעה רשותו של האב מעליה, ושוב אין לאביה רשות בה. לפי שיטת רבי יהודה, גם אם נתאלמנה מהנישואין הכתובה הראשונה של אב.
נערה המאורסה
נערה, שזינתה לאחר אירוסיה, ולפני נישואיה דינה בסקילה על פתח בית אביה, כלומר: "ראו גידולים שגידלתם".
סטאוראקיוס, קיסר האימפריה הביזנטית
סטאוראקיוס (ביוונית ביזנטית: Σταυράκιος; שנות ה-90 של המאה ה-8 – 11 בינואר 812) היה קיסר האימפריה הביזנטית בין דצמבר 803 ליולי 811. רוב התקופה הוא שלט יחד עם אביו ניקפורוס הראשון. בחודשים האחרונים לשלטונו, לאחר מות האב ב-26 ביולי 811, שלט סטאוראקיוס על האימפריה לבדו למשך חודשיים ו-6 ימים עד 2 באוקטובר 811.
היסטוריוגרפיה
המקור העיקרי לקורות חייו של סטאוראקיוס הוא תאופאנס המודה, כרוניקן בן התקופה. בספרו "כרוניקה", תאופאנס אינו חושך את שבטו מסטאוראקיוס, אותו הוא מתאר כרכרוכי אשר ירש את סטיותיו ואת אפיו הרע של אביו ניקפורוס, שנוא נפשו של תאופאנס. עם זאת, תאופנאס אינו מצביע על כל פעולה או התנהלות של סטאוראקיוס המצדיקה את עמדתו כלפיו.
הרקע ליחסו החד ערכי של תאופאנס לסטאוראקיוס, נעוץ ככל הנראה בעמדותיו הנחרצות של תאופאנס בשאלת משבר האיקונוקלאזם (איקונומכיה, המלחמה באיקונות): תאופאנס היה איקונופיל (חובב איקונות) אדוק. הגם שניקפורוס וסטאוראקיוס היו איקונופילים ולפחות איקונודולים. כעולה מהתנהלותם בתקופת שלטונם המשותף, הם לא רדפו אחר איקונוקלאסטים (הנלחמים באיקונות). על כך יש להוסיף כי ניקפורוס הראשון מרד באירנה האתונאית, אשת חסדו של תאופאנס, ותפס את כס שלטונה.
קורות חייו
סטאוראקיוס נולד במועד לא ידוע בשנות ה-90 המוקדמות של המאה ה-8, ככל הנראה בין השנים 791–793. היה אח לפרוקופיה, אשתו של הקיסר מיכאל הראשון רנגבה. נישא לתאופנו האתונאית, קרובת משפחתה של הקיסרית אירנה האתונאית. היה חשוך ילדים.
בחודש דצמבר 803 הכתיר אותו אביו לקיסר משותף איתו בטקס רב רושם. במסגרת פעולתו כקיסר-שותף, פעל יחד עם אביו בשנת 804 למינויו של הבישוף ניקפורוס הקדוש, איקונופיל מוצהר, כ-ptochotrophos, "מגן העניים" – המנהל הכללי של בית המחסה לעניים בקונסטנטינופול ובשנת 806 מינו אותו הקיסרים-במשותף לפטריארך של קונסטנטינופול. נישואיו של סטאוראקיוס ב-20 בדצמבר 807 לתאופנו, קרובת משפחתה של הקיסרית אירנה האתונאית, שהודחה על ידי אביו, היו לצנינים בעיני תאופאנס שטען כי הייתה מאורסת לאחר ואף "שכבה עמו פעמים רבות", וראה בנישואיה לסטאוראקיוס "יהירות לא מוצדקת" מצד החתן ואביו מושחתי המידות.
בקרב על פליסקה (Pliska), בירת האימפריה הבולגרית הראשונה, שנערך ב-26 ביולי 811 ובו הובס כל צבא האימפריה הרומית המזרחית שמנה כ-70,000 חיילים, על ידי צבאו של חאן האימפריה הבולגרית, קרום בן טוקטו, נהרג אביו של סטאוראקיוס, ניקפורוס הראשון. סטאוראקיוס נפצע קשות בקרב (לפי תאופנוס הוא נפגע בצד ימין של עמוד השדרה, סבל מדם בשתן ושותק בארבע גפיו), והגיע פצוע ודואב אל אדריאנופול, שם הוכרז רשמית כקיסר על ידי הפטריקי סטפן בנוכחות המגיסטרוס תאוקיסטוס (אם כי לא נערך טקס הכתרה רשמי).
על אף פציעתו החמורה, לפי גרסה אחת הוא סירב לוותר על כסאו ולפי גרסה אחרת הוכר כקיסר, עד שהתברר במהרה כי פציעתו לא תאפשר לו תפקוד ראוי. כתוצאה מכך, נוצרו שתי סיעות: האחת בראשות אשתו תאופנו והשנייה בראשות אחותו פרוקופיה.
תאופאנס טוען כי סטאוראקיוס ביקש להעביר את שרביט הקיסרות לאשתו (לפי בקשתה, כיוון שביקשה ללכת בעקבות אירנה), וככל הנראה אחותו ניסתה להרעיל את אשתו בעת שמונתה כאוגוסטה (קיסרית) – מה שהוביל לקרע בין האח והאחות. ישנה טענה שסטאוראקיוס אף שקל הקמת רפובליקה בסופו של דבר הוא הודח על ידי גיסו, הנשוי לאחותו, מיכאל הראשון רנגבה, בתמיכת קציני הצבא ששרדו את התבוסה בבולגריה, והוא הוכרח לוותר על הכתר.
ב-1 באוקטובר 811 ביקש סטאוראקיוס מסטפן הפטריקי לנקר את עיניו של מיכאל כדי שלא יוכל לשמש כקיסר ולא ידיח אותו. מזימה זו לא יצאה אל הפועל, שכן סטפן תמך בהמלכתו של מיכאל. למחרת, אישרו הסנאט והצבא פה אחד את מינויו של מיכאל לקיסר. תאופאנס טוען כי סטאוראקיוס אמר לניקפורוס הפטריארך כי לא ימצא בקיסר מיכאל הראשון "חבר טוב יותר ממנו" (סטאוראקיוס) לעניין האקונומכיה, אך התבדה.
LGM-30 מיניטמן
LGM-30 מיניטמן (באנגלית: LGM-30 Minuteman) הוא טיל בליסטי בין-יבשתי המתופעל על ידי פיקוד התקיפה הגלובלית של חיל האוויר של ארצות הברית. נכון לשנת 2014 זהו הטיל הבליסטי הבין-יבשתי הקרקעי היחידי שנמצא בשירות מבצעי ובתור שכזה - הוא מרכיב מרכזי בהרתעה האסטרטגית של ארצות הברית, ביחד עם הטילים המשוגרים מצוללות וביחד עם נשק גרעיני שנישא על ידי מטוסים. המיניטמן נושא ראש קרבי בעוצמה של 300–500 קילוטון, והראשון לשאת ראשי נפץ מרובים. הטיל נקרא על שמם של אנשי המיליציה האמריקאים מימי מלחמת העצמאות של ארצות הברית (בתרגום חופשי: "נכון לפעולה תוך רגע"). הטיל מתוכנן להישאר בשירות, לכל הפחות, עד 2030. נכון ל-2016 מתפעל חיל האוויר האמריקאי כ-400 טילים מסוג זה המאוחסנים בתוך מבנים ייעודיים מסוג סילו לצורך זה.
היסטוריה
שני הדגמים הראשונים של הטיל, "מיניטמן I" ו"מיניטמן II", שירתו בין השנים 1962–1997, 35 שנים בסך הכול. שירות מבצעי מוצלח זה מיוחס לשתי טכנולוגיות חדשניות ששולבו בטיל. ראשית, השילוב המוצלח של מאיץ דלק מוצק ושנית, ה"מיניטמן" היה הטיל הבין-יבשתי הראשון ששולבה בו מערכת אינרציאלית ממוחשבת ולמעשה הוא נחשב למערכת המבצעית הגדולה, הראשונה שהייתה "מערכת משובצת מחשב".
מיניטמן I
שיגור ראשון בוצע בפברואר 1961. עד יוני 1965 סופקו 800 טילים. טיל זה היה הטיל בליסטי בין-יבשתי הראשון שעשה שימוש בשלב ראשון שהוא מאיץ דלק מוצק. טיל זה הוא גם הטיל הראשון שעשה שימוש במחשב בקרה שכלל סוג של "דיסק קשיח" ו"מעגלים משולבים". נושאים אלו היו פורצי דרך בתקופתם.
מיניטמן II
דגם זה כלל מספר פריצות דרך ובכללן יכולת נשיאה של ראש קרבי בעוצמה של 1.2 מגה-טון, אמצעים לשיבוש מערכות הגנה אקטיבית, ואמצעי ניהוג של השלב השני, שהיה מונע בדלק נוזלי - מבלי להיזדקק לנחיר פליטה מתכוונן. השליטה בכיוון הדחף של השלב המונע בדלק נוזלי הושגה תוך הישענות על מזרקים שפועלים באמצעות הזרקת נוזל לתוך זרם הפליטה של המנוע, מבלי שיש צורך בחלקים מכניים נעים גדולים (באנגלית, טכנולוגיה זו מכונה: (liquid injection thrust vector control (TVC).
מיניטמן III
טיל זה היה הטיל הראשון שהוא טיל מרובה ראשי נפץ. הטיל יכול לשאת עד שלושה ראשים קרביים בעוצמה של 150 קילו-טון (W62ׁׁׁׂׂׂ) (לעומת ראש קרבי אחד של 1.2 מגה-טון בדגם הקודם) אך קיימת אופציה לשלושה ראשי נפץ עם תפוקה של 350 קילו-טון כל אחד (W78). כדי לאפשר "לשחרר" כל ראש נפץ לעבר מטרה משלו, התווספו מנועי דחף ל"מנשא" הרש"קים שאיפשרו לו שינויים קטנים במצבו המרחבי, במסלולו ובמהירות שלו, כך שניתן לכוון כל ראש נפץ בנפרד. בעשורים האחרונים, 450 הטילים עברו שדרוגים שונים ובימינו הם מותאמים לנשיאת ראש קרבי אחד(W87).
מיניטמן נייד על קרונות רכבת
בשנת 1959 פורסמה תוכנית להקמת "טייסות" מיניטמן שיישענו על שיגור מתוך רכבת כשהרעיון הוא שניידות הרכבת תביא למצב בו האויב לא יכול לשגר כנגד טילים אלה "מכה מקדימה". הרעיון הבשיל לידי ניסוי הדגמה ואולם לבסוף, ביטל הנשיא קנדי את התוכנית.
טיל מיניטמן משוגר מהאוויר
תוכנית לאפשר שיגור טילי מיניטמן מתוך מטוסי "גלקסי", כולל ביצוע ניסוי הדגמת היתכנות. התוכנית לא הבשילה להצטיידות, ככל הידוע על רקע של קשיים הנדסיים ובטיחותיים. היכולת העקרונית, אבל, היוותה נושא לדיון במסגרת הסכמי START.
מיניטמן כמשגר לוויינים
תוכנית להשתמש בטילי ה"מיניטמן, כמשגר לוויינים "לפי צורך", בהתראה קצרה, נהגתה ונזנחה על רקע חוסר עניין.
שימוש בשלבי המנוע השונים כטילי מטרה
מנועי ה"מיניטמן" משמשים את מערך ה THAAD, (טיל נגד טילים) ואת מכ"מי ההגנה האקטיבית האמריקאיים - לדימוי מטרות.
זאקרי לוי
זאקרי לוי פיו (באנגלית: Zachary Levi Pugh; נולד ב־29 בספטמבר 1980) הוא שחקן וזמר אמריקאי. ידוע בשל גילום הדמות הראשית בסדרה הקומית "צ'אק", וכגיבור-העל הראשי בסרטי "שהאזאם".
ביוגרפיה
נולד בלואיזיאנה שבארצות הברית. שמו האמצעי הוא לוי, אך בשם הבמה שלו הוא משתמש בו כשם משפחתו, אף על פי שלמעשה משפחתו אינה יהודית כלל, וזאקרי עצמו נוצרי אדוק.
משחק
הופעת הבכורה של לוי הייתה בסרט של רשת FX Networks בשם "וידויים של סוכן הימורים בקמפוס". בשנת 2002 התחיל לשחק בתפקיד ראשי בסדרה "פחות ממושלמת" של רשת ABC. בשנת 2004 נבחר לככב בסדרה חדשה של רשת ABC הנקראת "Three" לצידו של השחקן ג'יימס ואן דר ביק, אך הסדרה לא יצאה לפועל. בשנת 2007 החל לשחק בתור צ'אק בסדרת הטלוויזיה "צ'אק". בשנת 2010 לוי היה מועמד לפרס שחקן האקשן הטוב יותר בטקס "Teen Choice Awards" לצידה של השחקנית שמשחקת איתו בסדרה צ'אק, איבון סטרזובסקי ואף זכה בו.
בקיץ 2008 דירג המגזין אנטרטיינמנט ויקלי את לוי בתור אחד מתוך 30 האנשים הגדולים לפני גיל 30. בשנת 2009 השתתף בסרט המשך לסרט "אלווין והצ'יפמאנקס" משנת 2007. על השתתפותו בסרט זכה בפרס נבחרי הילדים של ערוץ ניקלודיאון. לוי דיבב לצידה של השחקנית מנדי מור בסרט "פלונטר". בשנת 2011 הנחה לוי את טקס פרסי משחקי המחשב הנקרא "Spike Video Game Awards". ב־2012 נבחר לוי לשחק בתפקיד הראשי בסדרה "Let It Go" אך הסדרה לא הופקה. לוי שיחק בסרט "תור: העולם האפל" שיצא בנובמבר 2013.
בשנת 2015 שיחק בסדרת ההמשך ל"גיבורים", "גיבורים: התחייה".
אתר האינטרנט "BuddyTV" דירג את לוי במקום ה־99 ברשימת האנשים הסקסיים בטלוויזיה לשנת 2009. שנה לאחר מכן עלה בדירוג למקום ה־93 ובשנת 2011 הגיע למקום ה־97. בשנת 2015 דורג במקום ה־78.
בשנת 2019 כיכב בתפקיד הראשי בסרט גיבורי העל "שהאזאם" כחלק מהיקום הקולנועי של DC. בשנת 2023 חזר על תפקידו בסרט "שהאזאם! 2: זעם האלים".
מוזיקה
באפריל 2010 יצא לאור "Terrified", דואט של לוי יחד עם הזמרת קתרין מקפי. לוי גם ביצע דואט עם מנדי מור שנכנס לסרט "פלונטר". השניים ביצעו את השיר בטקס פרסי אוסקר ה-83.
חיים אישיים
בשנים 2014–2015 היה נשוי לשחקנית הקנדית מיסי פרגרים.
לוי חובב מכוניות ספורט ואופנועים ובספטמבר 2010 הקים חברה משלו הנקראת "The Nerd Machine".
בשנת 2011 שיחק לוי במשחק הסלבריטים בסוף-שבוע האולסטאר ב-NBA, בקבוצה שאומנה על ידי מג'יק ג'ונסון.
אאודטסהורן
אאודטסהורן (באנגלית: Oudtshoorn) היא עיר בפרובינציית הכף המערבי שבדרום אפריקה, הממוקמת בין הרי סוורטברג מצפון להרי אוטניקה מדרום. זוהי העיר הגדולה ביותר באזור הקארו הקטן, עם כ-60,000 תושבים. כלכלת העיירה נשענת בעיקר על ענפי חקלאות היענים והתיירות. אאודטסהורן היא ביתם של אוכלוסיית היענים הגדולה בעולם.
היסטוריה
בדצמבר 1847 נפתח "בית הספר לחקלאים", הראשון שנתמך על ידי המדינה. לפני כן, התושבים העשירים העסיקו מורים פרטיים, שעבודתם הייתה מורכבת בשל מצב הדרכים הירוד באזור, עלויות הלינה והמחסור המתמשך בעובדי משק. בשנת 1848, אאודטסהורן נוסדה רשמית כעיירה. בשנת 1858 הגיעו מתיישבים בריטים ראשונים לאאודטסהורן.
צמיחתה של אאודטסהורן הוגבלה בשל אספקת המים המעטה לאזור. בשנים הראשונות הובלו מים לעיירה בחביות, שנמכרו בשישה פני לדלי. הכלכלה המקומית התבססה בעיקר על גידול טבק ויענים. בצורת קשה ב-1865 שכנעה רבים מהמתיישבים לעבור לרפובליקה הדרום-אפריקאית. מפקד האוכלוסין מ-1865 הצביע על אוכלוסייה בת 1,145 נפשות. תעשיית היענים של אאודטסהורן התחילה בשנת 1864. נוצות היענים נחשבו אז לאביזרים אופנתיים בקרב האצולה האירופית. יצוא הנוצות הוביל לשגשוג הכלכלה המקומית. חקלאי האזור, שהבינו שהיענים רווחיות הרבה יותר מכל ענף אחר, נטשו את שאר היבולים שלהם ושתלו אלפלפות, ששימשו כמזון ליענים. עד 1877 כבר נערכו מכירות פומביות של נוצות גם באאודטסהורן עצמה. ייצור זרעים חקלאיים מיוחדים הוא המשמעותי ביותר בכלכלת המקום כיום, אך גידול יענים נותר עדיין משמעותי אף הוא.
הפריחה משכה אליה אוכלוסיית מהגרים יהודים גדולה של כ-100 משפחות (רובן ליטאיות שנמלטו מהפוגרומים הצאריים). כתוצאה מכך נודעה אאודטסהורן כ"ירושלים של אפריקה". בעיר נבנו שני בתי כנסת (ב-1888 וב-1896). ב-1904 נפתח בעיר בית הספר העברי הדרום אפריקאי הראשון. האוכלוסייה היהודית באאודטסהורן ירדה מ-1,073 ב-1918 ל-555 ב-1936, ורק המשיכה להתמעט מאז.
תעשיית היענים התאוששה לאט, בין השאר בגלל מלחמת הבורים בשנים 1899–1902.
השוק המקומי קרס ב-1914 בעקבות מלחמת העולם הראשונה. בתחילת המלחמה חיו באאודטסהורן 314,000 יענים, לעומת 32,000 ב-1930.
סוף מלחמת העולם השנייה פתח שווקים חדשים לעור ובשר היען, וכתוצאה מכך התעשייה התאוששה בסופו של דבר.
שפעת העופות
בשנים 2004–2005 הייצוא הדרום אפריקאי פחת בכ-700 מיליון רופי כתוצאה מהתפרצות של שפעת העופות, שגרמה למותם של 26,000 ציפורים ו-400 עובדים.
באפריל, 2011 פרץ זן נוסף של שפעת העופות באאודטסהורן. כחברה בארגון העולמי לבריאות בעלי חיים, דרום אפריקה נדרשה על פי החוק הבינלאומי לשחוט ציפורים נגועות. כתוצאה מכך הומתו 38,000 יענים. האיחוד האירופי, שהיה אחראי ל-90% מיצוא בשר היען של דרום אפריקה, אסר על ייבוא בשר יען דרום אפריקאי. הדבר הביא לקשיים כלכליים לחוות היענים באזור. לחקלאים הוצע פיצוי כספי על ידי הממשלה, אך הפיצויים לא עזרו ועובדים רבים פוטרו. הענף הפסיד 108 מיליון רופי מדי חודש, והפסיד 1.2 מיליארד רופי בסך הכל בין אפריל 2011 לינואר 2012. גם התיירות נפגעה.
בינואר 2012, באאודטסהורן חיו יותר מ-200,000 יענים והעיר ייצרה 80% ממוצרי היענים בעולם. תעשיית היענים העסיקה ישירות 20,000 אנשים, והניבה 2,1 מיליארד רופי בשנה. 50% מהחקלאים בענף עזבו אותו עד 2013.
שפעת העופות חזרה לעיר באפריל 2013. בתקופה זו 50,000 יענים הומתו ונגרם נזק של 4 מיליארד רופי (שווה ערך ל-219 מיליון דולרים אמריקאיים).
דמוגרפיה
לפי מפקד האוכלוסין של 2011, באאודטסהורן היו 61,507 תושבים. 70.9% מהאוכלוסייה תיארו את עצמם כ"צבעוניים", 15.3% כ"לבנים" ו-12.5% כ"אפריקאים שחורים". השפה השלטת היא אפריקאנס, המדוברת כשפת האם של 87.8% מהתושבים, בעוד ש-7.4% דוברי קוסה ו-2.6% דוברים אנגלית.
רביב דרוקר
רביב דרוקר (נולד ב-11 בספטמבר 1970) הוא עיתונאי חוקר ופובליציסט ישראלי, חתן פרס סוקולוב לתקשורת אלקטרונית לשנת 2011. משמש כפרשן הפוליטי של חדשות 13 ומגיש תוכנית התחקירים "המקור" כמו גם "אזור בחירה".
ביוגרפיה
דרוקר הוא הילד האמצעי מבין שלושה אחים; אחיו הבכור הוא מאמן הכדורסל שרון דרוקר. הוא גדל בשכונת רמת ורבר בפתח תקווה, למד בבית הספר היסודי "נווה עוז" בעיר, וסיים תיכון במגמה ריאלית.
בשירותו הצבאי שימש כחוקר מצ"ח ולאחר שחרורו עבד כשנה כחוקר פרטי בתחום הביטוח. הוא בעל תואר ראשון במשפטים מטעם אוניברסיטת תל אביב.
החל מאוגוסט 2003 הוא שימש כפרשן הפוליטי של "חדשות עשר". ממרץ 2006 עד אפריל 2009 הגיש לצד עפר שלח את "שישי" - מהדורת ליל שבת של ערוץ 10. ממאי 2009 הגישו השניים את תוכנית התחקירים "המקור"; בהמשך, דרוקר הגיש את התוכנית לצד מיקי רוזנטל ורזי ברקאי, ואחר כך הגיש אותה לבדו.
ב-2004 היה שותף לייסודה של התנועה לחופש המידע, וכיהן כיושב הראש שלה עד דצמבר 2016.
22 יום לפני הבחירות ב-2006 חשף דרוקר את "יומני עמרי" - רשימות ובהן מינויים פוליטיים של עמרי שרון, בנו של ראש הממשלה לשעבר, אריאל שרון. ב-15 ביוני 2007, שלושה ימים לאחר סיום הבחירות הפנימיות לתפקיד יו"ר מפלגת העבודה וההכרזה על ניצחונו של אהוד ברק, חשף דרוקר צילומים מקלפיות במגזר הערבי, שהראו כי כמות המצביעים בפועל הייתה נמוכה משמעותית ביחס לאחוזי ההצבעה הגבוהים שלכאורה נרשמו במגזר. החשיפה הובילה לחקירת משטרה של יאח"ה.
במרץ 2007 חשף דרוקר מסמך פנימי מלשכתו של אהוד אולמרט, שמתעד את ההטבות שנתנו אולמרט ואנשיו לפעילי הליכוד. כמה חודשים לאחר מכן הורה היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, על חקירת יאח"ה בנושא, בעקבות התחקיר.
ב-2008 פרסם כי בזמן מלחמת לבנון השנייה, כשנסע בנימין נתניהו בלוויית אשתו, שרה נתניהו, למסע הסברה בלונדון, הוצאותיהם היו גבוהות ושולמו על ידי תורם לונדוני. בתגובה הגיש נתניהו תביעת דיבה כנגד דרוקר וערוץ 10, אותה ביטל לאחר זמן מה. הסתבר שנסיעתה של שרה נתניהו לא אושרה כנדרש על ידי ועדת האתיקה, ונתניהו קיבל הערה על כך מהוועדה.
ביוני 2008 חשף דרוקר אי-סדרים בספר המתפקדים של מפלגת קדימה, מה שהוביל לחקירת משטרה של יאח"ה.
בנובמבר 2016 פרסם דרוקר כתבה שלפיה קיבל בנו של ראש הממשלה, יאיר, טובות הנאה מהמיליארדר האוסטרלי ג'יימס פאקר. בתגובה האשים אותו בנימין נתניהו ב"שטיפת מוח" ו"רצח אופי".
באפריל 2018 החל להגיש את הסדרה התיעודית "הקברניטים" העוסקת במנהיגותם של שישה מראשי ממשלות ישראל.
פרשת ביביטורס ושיחות נתניהו-רגב
במרץ 2011 פרסם תחקיר בתוכנית "המקור" שבו טען כי בשנים 1999–2008 נסעו נתניהו ובני משפחתו מחוץ לישראל על חשבון גופים פרטיים, גם אחרי חזרתו של נתניהו לפוליטיקה ב-2002. התחקיר, שנודע כ"פרשת ביביטורס" הביא לבדיקה של מבקר המדינה. בסופו של דבר החליט היועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין בספטמבר 2014, לאמץ את המלצות המשטרה ופרקליטות המדינה ולסגור את התיק לאחר ש"במכלול החומר שנאסף לא נמצא שיש מקום לפתוח בחקירה".
ב-2015 עתרו דרוקר וחדשות ערוץ 10 לבית המשפט המחוזי בירושלים, כדי לקבל מידע על כל השיחות שנערכו בין ראש הממשלה נתניהו ועמוס רגב, עורך "ישראל היום", ובעל העיתון שלדון אדלסון. השופט דוד מינץ פסק שנתניהו יחויב למסור את הפירוט המלא של מועדי שיחותיו עם אדלסון ורגב, אך הוסיף כי בטרם חשיפת המידע יש לעדכן את אדלסון ואת רגב על תוצאות העתירה ולאפשר להם להתנגד לה. אלה אכן התנגדו בנימוק של פגיעה בפרטיותם, ובפברואר 2016 ביטל בית המשפט העליון את החלטת המחוזי. לאור זאת קבע השופט מינץ ביולי 2016 שנתניהו לא יחויב למסור את המידע, כי שבנסיבות מקרה זה, העניין הציבורי העומד בבסיס הבקשה לקבל את המידע לא גובר על פני זכותם לפרטיות של רגב ואדלסון. באוקטובר 2016 ערערו שוב דרוקר וחברת החדשות של ערוץ 10 בבית המשפט העליון על ההחלטה, ובאוגוסט 2017 קיבל בית המשפט העליון את הערעור, וקבע שהאינטרס הציבורי במסירת המידע על בסיס חוק חופש המידע, גובר על הפגיעה בפרטיותם של אדלסון ורגב.
נגד דרוקר
בשנת 2007 הגיש יושב ראש ארגון המורים, רן ארז, תביעת דיבה בסך 4 מיליון ש"ח נגד דרוקר, "חדשות 10" ונושאי משרה נוספים ב"חדשות 10", בעקבות ידיעה ששודרה ב"חדשות 10" לפיה שביתת המורים היא חלק מתוכנית קונספירציה של ארז ואחרים להחליף את שרת החינוך יולי תמיר בח"כ עמי איילון. התביעה אושרה בבית משפט השלום, אך נדחתה בערעור שהוגש לבית המשפט המחוזי.
באפריל 2011 הגיש ראש הממשלה, בנימין נתניהו תביעת דיבה בגובה 3.5 מיליון ש"ח נגד ערוץ 10, דרוקר, מיקי רוזנטל ונענע 10, בעקבות הפרסום על המימון הכפול לכאורה לאחת מטיסותיו של נתניהו (פרשת ביביטורס). בעקבות גישור בין הצדדים הגיעו הצדדים להסכמה על ביטול תביעה זו ותביעה נוספת של נתניהו נגד ערוץ 10, תוך ש"ראש הממשלה ורעייתו שומרים על מלוא זכותם לחדש את ההליכים המשפטיים נגד כל אחד מהנתבעים בכל אחת משתי התביעות בכל עת, על-פי שיקול דעתם הבלעדי", ואילו הנתבעים הבהירו כי "ינהגו באופן הוגן וענייני כלפי ה"ה שרה ובנימין נתניהו, בהתאם למדיניותם כלפי יתר האישים והגורמים אותם הם מסקרים".
איש העסקים וולטר סוריאנו הגיש שלוש תביעות דיבה נגד דרוקר. השנייה מתביעות אלה נדחתה על הסף, ובשתי האחרות התביעה נדחתה תוך קביעה שזו תביעת השתקה חיוב סוריאנו בהוצאות משפט בסך 140 אלף ש"ח.
מטעם דרוקר
בינואר 2017 הגישו דרוקר ו"חדשות 10" תביעת דיבה נגד העיתונאי אראל סג"ל, על שטען שבתחקיר שפרסם דרוקר הוא ניסה להפיל את מח"ט גבעתי, אל"ם עופר וינטר, מטעמים אידאולוגיים. בעקבות התביעה התנצל סג"ל על דבריו.
באפריל 2023 הגיש דרוקר תביעת דיבה בסך 1.2 מיליון ש"ח נגד כנרת בראשי, עכשיו 14, רדיו גלי ישראל ורדיו קול ברמה, בעקבות דברים שבראשי ייחסה לו בדבריה באמצעי תקשורת אלה.
חיים אישיים
דרוקר הוא בן זוגה של העיתונאית ענת גורן. הם מתגוררים בתל אביב ולהם ארבעה בנים.
ביקורת על עבודתו
בתביעת דיבה שהגיש יו"ר הכנסת דן תיכון נגד דרוקר, גולן יוכפז ומפקד גלי צה"ל זאב דרורי, פסק בית המשפט המחוזי כי התחקיר שפרסמו על תיכון מהווה הוצאת לשון הרע וגזר עליהם תשלום של חצי מיליון ש"ח פיצויים, בערעור שהוגש, הוריד בית המשפט העליון את סכום הפיצויים ל-300,000 ש"ח.
באוגוסט 2008, פרסם העיתון "ידיעות אחרונות" כתבה נגד דרוקר, תחת הכותרת "חפיף דרוקר". בכתבה פורסמו טענות כנגד המקצועיות, האתיקה והאישיות של דרוקר, רובן, מלבד אחת, בעילום שם. דרוקר טען בתגובה שהכתבה כוללת שקרים רבים וכי היא נובעת מנקמנות על כך שמתח מצדו ביקורת על "ידיעות אחרונות" ובכיריו. בהמשך תבע דרוקר את העיתון בסך של מיליון שקל בגין הוצאת דיבה. הצדדים פנו להליך גישור ובסופו הוסכם כי העיתון יפרסם בכפולה הפותחת של המוסף "7 לילות" כי לא הייתה לו כוונה להטיל דופי ביושרה האישית והמקצועית של דרוקר.
רימנטאס קאוקינאס
רימנטאס "רימאס" קאוקינאס (בליטאית: Rimantas "Rimas" Kaukėnas; נולד ב-11 באפריל 1977) הוא כדורסלן עבר ליטאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 2000–2017. החל את הקריירה המקצועית בהפועל גליל עליון, ובהמשך שיחק בקבוצות צמרת מהיורוליג כגון מונטפסקי סיינה וריאל מדריד. ממוצעיו הכוללים לאורך 8 עונותיו ביורוליג הם 11.6 נקודות, 1.9 ריבאונדים ו-1.8 אסיסטים למשחק.
קריירת משחק מקצועית
לאחר שלא נבחר על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA 2000, החל קאוקינאס את קריירת המשחק שלו בקבוצת הפועל גליל עליון מליגת העל הישראלית, אותה אימן ארז אדלשטיין. בעונתו היחידה בישראל הצטיין קאוקינאס עם ממוצע של 18.0 נקודות למשחק ב-41.8% קליעה מהשלוש, והוביל את גליל עליון למקום השני בליגת העל. בסדרת חצי גמר הפלייאוף הפסידה הקבוצה מול הפועל ירושלים בתוצאה 1–3.
בעונת 2001/2002 עבר לשחק בריטאס וילנה, עמה זכה באליפות ליגת העל הליטאית השנייה בתולדותיה. ב-3 העונות הבאות שיחק עבור קבוצות אוסטנדה הבלגית, טלקום בון הגרמנית ופלקנסטרו קאנטו האיטלקית, עמן השתתף בגביע יול"ב. לאורך התקופה קלע 15.9 נקודות בממוצע למשחק בליגת יול"ב.
לקראת עונת עבר לשחק במונטפסקי סיינה, אשר השתתפה בליגת העל האיטלקית וביורוליג. בעונות 2007–2009 זכה עם הקבוצה ב-3 אליפויות איטליה רצופות, ובעונת 2009 השלימה סיינה "דאבל" כאשר זכתה גם בגביע האיטלקי. בעונת העפילה הקבוצה לפיינל פור היורוליג, בפעם השלישית בתולדותיה, אך הפסידה במשחק חצי הגמר מול מכבי תל אביב, בתוצאה 85–92. לאורך 4 עונותיו עם הקבוצה בליגה האיטלקית קלע 15.3 נקודות בממוצע למשחק, וב-3 עונותיו עמה ביורוליג קלע 14.8 נקודות למשחק.
בקיץ 2009 חתם על חוזה בריאל מדריד הספרדית. הקבוצה סיימה את עונת במקום השלישי בליגה הספרדית, והודחה מהיורוליג בשלב רבע הגמר, על ידי ברצלונה.
לקראת עונת חזר לסיינה, במדיה שיחק בשנתיים הבאות. באותה עונה העפילה הקבוצה פעם נוספת לפיינל פור היורוליג, תחת המאמן סימונה פיאניג'אני, אולם שוב הודחה במשחק חצי הגמר, הפעם על ידי פנאתינאיקוס בתוצאה 69–77. בעונה העוקבת הציג קאוקינאס יכולת טובה, עם ממוצע של 14.5 נקודות למשחק ביורוליג, אך פציעה הגבילה אותו להשתתפות ב-6 משחקים בלבד.
באוגוסט 2012 חזר לשחק בליטא, כאשר חתם על חוזה בז'לגיריס קובנה, אותה אימן חואן פלאסה. בעונתו היחידה בקבוצה זכה עמה באליפות הליגה הליטאית, והודח בשלב שמינית הגמר ("טופ 16") ביורוליג.
את עונת החל בקבוצת קאחה לבורל ויטוריה הספרדית, אך בדצמבר 2013, לאחר 10 משחקים בלבד, עבר לפלקנסטרו רג'אנה האיטלקית. בעונות 2015 ו-2016 העפילה הקבוצה למעמד גמר הליגה האיטלקית, אך בשני המקרים הפסידה, מול דינמו סאסארי ואולימפיה מילאנו, בהתאמה. לאורך 4 עונותיו ברג'אנה קלע קאוקינאס 11.2 נקודות בממוצע למשחק. בסיום עונת 2016/2017 פרש ממשחק, בגיל 40.
נבחרת ליטא
בשנת 2001 שיחק קאוקינאס לראשונה עבור נבחרת ליטא בכדורסל, במסגרת טורניר יורובאסקט 2001. ביורובאסקט 2007 הוביל את הנבחרת, לצדם של רמונאס שישקאוסקאס, דריוס סונגאילה, שארונאס יאסיקביצ'יוס ולינאס קלייזה, לזכייה במדליית הארד, לאחר שגברה על נבחרת יוון במשחק על המקום השלישי. בטורניר יורובאסקט 2011 הפסידה ליטא במפתיע מול נבחרת מקדוניה כבר בשלב רבע הגמר, והיא סיימה במקום החמישי. לאורך שלושת טורנירי היורובאסקט בהם שותף, קלע קאוקינאס ממוצע של 10.0 נקודות למשחק.
בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת בייג'ינג (2008) קלע 10.4 נקודות בממוצע למשחק, וסייע לנבחרתו להעפיל לשלב הפיינל פור. בסופו של דבר סיימה ליטא במקום הרביעי, לאחר שהפסידה הן מול נבחרת ספרד במשחק חצי הגמר, והן מול נבחרת ארגנטינה במשחק על המקום השלישי. כמו כן השתתף בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת לונדון (2012), אותה סיימה ליטא במקום השמיני.
אדוארד סעיד
תולדות חייו
אביו של סעיד היגר מירושלים לארצות הברית בתחילת המאה ה-20, התאזרח בה. לאחר המלחמה היגר למצרים ועסק במסחר. קרובי משפחתו נשארו בירושלים בשכונת טלביה. משפחתו של סעיד השתייכה לדת הנוצרית אנגליקנית. לטענת סעיד, לאחר מותו המוקדם של אחיו הבכור ג'רלד בבית חולים בקהיר, מספר ימים לאחר הלידה, בחרו הוריו לקיים את הלידה הבאה, זו של אדוארד, בירושלים ואצל מיילדת יהודיה, בעת ביקור משפחתי אצל קרוביהם. הוא נקרא 'אדוארד' על שם אדוארד השמיני, שהיה אז נסיך ויילס. סעיד גדל ולמד בקהיר ומדי פעם ביקר עם הוריו אצל קרובי משפחתו בירושלים. בתקופת אל-עלמיין בשנת 1942, התגוררה משפחת סעיד מספר חודשים ברמאללה, שם שכרה בית עד שיירגע מצב המלחמה במצרים. את לימודי בית הספר היסודי עשה בבית ספר גאזירה בקהיר. בדצמבר 1947, בעת שפרצו המאורעות בתחילת מלחמת העצמאות לאחר החלטת החלוקה, שהה סעיד עם הוריו בביקור בירושלים. המשפחה עזבה למצרים לפני התלקחות הקרבות, וכעבור מספר שבועות הגיעו לקהיר גם קרובי המשפחה הירושלמים. בהמשך המלחמה, נסעה משפחת סעיד לארצות הברית ושהתה שם.
סעיד למד בקולג' ויקטוריה שבאלכסנדריה, אולם סולק מבית הספר ונשלח ללמוד בבית הספר 'מאונט הרמון' (הר חרמון) שבארצות הברית. הוא קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת פרינסטון, ותואר שני ודוקטורט מאוניברסיטת הרווארד. שימש משך שנים רבות פרופסור לאנגלית ולספרות השוואתית באוניברסיטת קולומביה, וכן לימד באוניברסיטאות הרווארד, ג'ונס הופקינס וייל. סעיד היה פובליציסט פורה ופרסם בעיתונים בינלאומיים רבים, ביניהם "אל-אהראם ויקלי", הגרסה האנגלית של "אל-אהראם"). הוא היה פסנתרן מוכשר ובמשך שנים פרסם טור בענייני מוזיקה בעיתון "The Nation". בשנת 1999 ייסד את "תזמורת דיוואן מערב-מזרח" בצוותא עם המוזיקאי דניאל בארנבוים, שהיה ידידו הקרוב. תזמורת זו קירבה בין מוזיקאים צעירים מישראל ומארצות ערב.
סעיד נפטר בניו יורק בגיל 67, מלוקמיה.
התזה
"אוריינטליזם" כתוב במסורת סוגת הכתיבה הידועה כהיסטוריה של הרעיונות, בה מתוארים רעיונות יסוד מסוימים - בדרך כלל בהיסטוריה של המערב - ונדונים מאפיינים קבועים ודינמיים בהם, על פני התקופה שבין יוון הקלאסית והתקופה המודרנית. הטקסט המכונן במסורת זו הוא ספרו של ארתור לאבג'וי, "שרשרת הוויה גדולה" (Great chain of being). "אוריינטליזם" נכתב לפי חוקי הסוגה, ודן בדמות המזרח המשתקפת בתרבות המערב, מיוון הקלאסית ועד למודרנה. ספרו של סעיד קנה לו פרסום עולמי, והעמיד אותו בליבה של מחלוקת מתמשכת על תוכני ספרו ועל התזה שביטא בו.
בספר גרס סעיד כי המערב - כמעין ישות תרבותית אחידה מיוון ועד ימינו - מגדיר את עצמו ביחס ל"מזרח", שזוהה אצל היוונים עם ממלכת פרס (סעיד פותח את דיונו בתיאור "הפרסים" של אייסכילוס), ועם הזמן זוהה עם העולם הערבי והאסלאם. ההבחנה בין "הם" ו"אנחנו" (עמ' 285) גורמת להטיית יחסו של המערב למזרח בדרכים שונות, שביטוין הפוליטי הוא "סטריאוטיפים גזעניים, אידאולוגיים ואימפריאליסטים" (עמ' 286). סעיד כינה את הפרשנות הזאת "אוריינטליזם" וטען שהיא באה לידי ביטוי בכל אינטראקציה של העולם המערבי עם המזרח, ובפרט במחקר, בספרות ובאומנות. מנקודת מבטו של סעיד, חוקרי המזרח - האוריינטליסטים - פעלו לא לקידום של ידע, אלא לשימוש בידע כדי לבסס שליטה. כלומר, הטקסטים שהאוריינטליסטים כתבו לא הכילו מידע (במובנו כידע מדעי), אלא כוונון של הקורא, כפעולה ישירה או כבחירה להימנע מפעולה, באופן שיוביל לדיכוי המזרח על ידי המערב. על פי סעיד הטקסטים האוריינטליסטים דומים יותר למודעת פרסומת מאשר לכתבה עיתונאית. הטיעון התאורטי הושתת על תאוריות כדוגמת משלב כוח/ידע של מישל פוקו (בכתביו המאוחרים) שסעיד היה מחלוצי יישומו (התייחסות ישירה ומפורטת לנושא נמצאת בספרו של סעיד כיסוי המזרח, שנכתב כהשלמה לאוריינטליזם, ועסק בדרך בה המדיה התקשורתית במערב "מכסה" את המזרח, כלומר עוטפת ומסתירה אותו). ביקורתו העזה של פוקו (המוקדם) בקשר למתודה ולפרקטיקה של ההיסטוריה של הרעיונות, לא אומצה על ידי סעיד.
דוגמה ידועה היא ניתוח של סעיד לטקסט של ברנרד לואיס:
סעיד ניתח קטע זה תוך התמקדות במקור האטימולוגי שלואיס נותן ל"התרוממות", כלהלן:
להמחשת ביקורתו של סעיד על לואיס, ניתן להבחין בדמיון שבין "מהפך" או "התרוממות" ובין הביטוי האנגלי "Uprising" (מרד) והביטויים העבריים "התקוממות" ו"קוממיות", כולם מלשון "קימה".
סעיד תקף את ה"אורינטליזם" האירופאי החל משורשיו המשוערים באתונה של המאה הרביעית לפני הספירה (שם, עמ' 56) ועד לברנרד לואיס, בן זמנו, אך הקדיש רק מעט פסקאות בלבד לניתוח של אוריינטליזם ישראלי. ספרו המונומנטלי של יהושפט הרכבי, "עמדת הערבים בסכסוך ישראל-ערב", מוזכר בחטף אך אינו מנותח כלל (עמ' 268), ועיקר דיונו באוריינטליזם ישראלי נוגע לעבודותיו של רפאל פטאי.
ביקורת
ההיסטוריון היהודי-בריטי ברנרד לואיס הגיב בחריפות על ביקורתו של סעיד כלפיו (לעיל). בין השאר טען לואיס כי ציטוטיו של סעיד מתחום המזרחנות הם "אקראיים", וכי הוא מסתפק בציטוטים "ממקורות מקריים ושוליים", ומתעלם מהמקורות הראשיים. עוד טען לואיס כי האשמותיו את החוקרים המערביים בכך שלא התעמקו באספקטים הכלכליים הרוחניים והמדיניים של המזרח הן חסרות בסיס ונובעות מבורות מחקרית.
חוקרים רבים, ממזרח וממערב, הצטרפו במידה רבה לביקורת אודות תיזת האוריינטליזם של סעיד. עם מבקריו הבולטים מעבר לואיס ניתן למנות את ארנסט גלנר, מרק פראודמן, אלברט חוראני, רוברט אירווין ורבים אחרים. המבקרים הצביעו על שגיאות עובדתיות רבות בספר, עד כדי כך שאלו מעלות סימני שאלה ביחס לכנות טיעוניו. עוד העירו המבקרים על חוסרים משמעותיים בספר, כמו בהתעלמות מהמסורות הגרמניות והיהודיות בלימודים האוריינטליסטים (בולטת במיוחד הזנחת הדיון ביצחק יהודה גולדציהר, גדול המזרחנים המודרניים).
מבקרים רבים שייכו את הספר למסורת של כתיבה אנטי-אוריינטליסטית שהתקיימה בעולם הערבי החל מהמחצית הראשונה של המאה העשרים והושפעה מטקסטים לאומניים גרמנים כדוגמת שקיעת המערב של אוסוואלד שפנגלר, והשפיעה על הוגים כסייד קוטב, שלפי ההשערה השפיעו בתורם על סעיד.
מעבר לתיאורים קונקרטיים של טעויות אצל סעיד, ובנוסף להם, הועלו מספר בעיות תאורטיות כלליות, העוסקות באופן בו הגדיר סעיד את ה"אוריינטליזם" כמנגנון כוח/ידע. כך, לטענתו של רוברט אירווין, האוריינטליסטים מקבלים אצל סעיד מקום כפול ופרדוקסלי: הם ייצרני הידע המוטה מחד, אך גם מופעלים על ידי הטיה תרבותית קודמת להם מאידך. טיעון אחר נגע לשאלה מעשית, או מציאותית: אם הידע האוריינטליסטי משקף או שיקף בעבר את מנגנון הכח/ידע שהמערב מפעיל על המזרח, הרי שיש בו - או היה בו, בהתאמה - מרכיב חשוב של אמת, שכן המערב אכן שלט על המזרח.
ביקורת מכיוון אחר על התזה של סעיד ביקשה להצביע לא על טעויות מבודדות או על מורשת אינטלקטואלית ממנה בא סעיד, אלא על הבניה פוליטית ישירה. כך, טוענים מבקרי סעיד כי גישתו אינה מחקרית וכי היא מבוססת על זהותו כפלסטיני ועל תפישתו המגמתית את הסכסוך במזרח התיכון. כך נטען נגדו כי לא הבחין בין סוגים שונים של מזרחנים אירופיים, וכי כרך בכפיפה אחת את המשורר גתה (שמעולם לא ביקר במזרח) ואת אדוארד ליין (שדיבר ערבית באופן שוטף). המוצא האירופי של המזרחנים, טוענים המבקרים, הפך לאבן הבוחן העיקרית, במקום בחינה מהותית של תוכן כתביהם של המזרחנים.
תיזת סעיד ומהותנות
מהותנות ביחס לדבר מה היא עמדה הגורסת כי לאותו דבר ישנה מהות. בהקשרים של מדעי האדם גישה זו נחשבת לעיתים, בעשורים האחרונים, לשקולה לגזענות, כלומר לטענה שאם ידועה קבוצת ההשתייכות של אדם מסוים, הרי שידועים אודותיו דברים רבים. תיזת ה"אוריינטליזם" של סעיד ספגה ביקורת משמעותית בעולם הערבי על רקע זה, היות שנטען כי ייתכנו שתי אפשרויות עקרוניות: בראשונה שבהן אין אמת בטענות האוריינטליסטים, ואז סעיד מתאר תופעה שמשמעותה היסודית היא מהותנות ביחס למערב. האפשרות השנייה היא שיש אמת בטענותיהם, היא העמדה שסעיד דחה (אם כי באופן זהיר:"לעולם אין להניח שמבנה האוריינטליזם אינו אלא שקרים ומיתוסים", עמ' 3), ובמצב זה מוצדקת מהותנות ביחס לעולם הערבי. מנגד, תומר פרסיקו מייצג עמדה פרשנית הרואה את מכלול יצירתו של סעיד כהתמודדות עקרונית עם המהותנות - "חשוב להבין כי סעיד אינו טוען שהאוריינטליזם הציג הצגה מוטעית של המהות המזרחית. סעיד דוחה מכל וכל קיומה של מהות כזו (או של איזושהי מהות אחרת)".
גרסת ביניים
בספרו "ההיסטוריון, הזמן והדמיון" העלה שלמה זנד מעין גרסת ביניים מפשרת לתזה של סעיד מול ביקורתה. לגישתו, סעיד אכן טעה והטעה בכל הקשור לפרקטיקות של לימודי המזרח התיכון, ולמערכת היחסים של אירופה והמערב בכללו עם המזרח על פני אלפי השנים המתוארות ב"אוריינטליזם". עם זאת, לפי זנד, סעיד מתאר היטב את הגישה המערבית הפופולרית כלפי המזרח התיכון החל מאמצע המאה ה-19, כתרבות פופולרית: ציור, ספרות, ובמאה העשרים גם קולנוע. לטענת זנד, ההופעה של דמוקרטיות המונים במאה העשרים הפכה את הדימויים התרבותיים של המזרח, שהתעצבו כאמור באמצע המאה ה-19, לכוחות פוליטיים ממשיים בכל הקשור למדיניות של ארצות המערב הדמוקרטיות כלפי המזרח. במובנים אלו ניתן לשמר את תיזת סעיד כקריאה פוליטית רלוונטית, ועם זאת להכיר בכך שהיא אינה תקפה למושאיה הישירים, היינו האוריינטליסטים, וגם לא לתיאור של דיכוטומיית מערב/מזרח. תיזת זנד אינה מתמודדת עם הביקורת אודות המציאותיות (לפחות ברמה הצבאית וטכנולוגית) של תיאור 'עליונות המערב' על המזרח במודרנה המאוחרת.
יישומים בהיסטוריה וביקורת האמנות
בדומה למשתמע מהתיזה שהועלתה על ידי שלמה זנד, תיזת האוריינטליזם מאפשרת גם ואולי בעיקר דיון בייצוגים אמנותיים. זאת, היות שבמקביל לקיומו של "אוריינטליזם" כמזרחנות, היינו לימודי המזרח (למטרות ידע או כוח), התקיים במקביל, ובעיקר החל מאמצע המאה ה-19, זרם אמנותי אירופאי רב היקף שכינה עצמו "אוריינטליזם". בניגוד לביקורות רבות העוצמה שהוצבו על ידי חוקרי המזרח בהקשר לתיזת-סעיד, ובניגוד לעמדותיו בקשר לייצוגי פרס העתיקה במחזאות האתונאית, הרי שביקורתו על ייצוגי המזרח באמנות אירופה המודרנית נחשבת עדיין לתקפה: כך למשל, האוריינטליזם האמנותי עסק לעיתים מזומנות בנושאים תנכ"יים, אותם הציג ופירש דרך קישורם לתמונת המזרח הערבי. כך למשל, מתאר מוזיאון ישראל את האסכולה המוקדמת שהתגבשה בבצלאל: להמחשת מורכבות הקישור בין אוריינטליזם אמנותי ובין תיזת האוריינטליזם של סעיד, ניתן להתבונן בתמונת השער של תרגום ספרו לעברית. בדומה למהדורות אחרות של הספר, עוטר גם השער בעברית בציור אוריינטליסטי-אמנותי קלסי, שנועד להמחיש את הבעייתיות שבטענת האקזוטיקה המזרחית. וכך, תמונת השער של התרגום העברי מציגה ציור של הוראס ורנה, המתאר פרש שחום עור שירד מגמלו, ופונה לאשה לבושה בצמצום ומסתירה פניה בצעיף שקוף. עבודתו של ורנה היא אכן קלסיקה של ציור אוריינטליסטי, אולם היא משחזרת בדיוק גבוה את הסצנה התנ"כית המתוארת בה, סיפור תמר (ספר בראשית) ויהודה (דמות מקראית), כמתואר בבראשית ל"ח. לא ברור באם הוצאת עם עובד, שתרגמה את ספרו של סעיד לעברית, ביקשה להעביר דרך תמונת שער הספר מסר המעדן וממתן את תכניו, אולם ברור כי לכשלעצמה, תמונת השער מגלמת את המרוכבות שסעיד ניסה להתמודד עמה, ולעיתים ללא הצלחה.
פעילות פוליטית
בכתביו הדגיש סעיד את תחושת הגלות שלו מבית משפחתו בשכונת טלביה בירושלים, אף שבילדותו ובנעוריו היה מרכז חייו ולימודיו בקהיר. לפי עדותו, עזב סעיד את ביתו בירושלים בחודש דצמבר 1947, מספר חודשים בטרם נכבשה השכונה על ידי כוחות ההגנה במלחמת העצמאות. בשנת 1999 פרסם יוסטוס ויינר מאמר במגזין "קומנטרי" בו טען כי סעיד ומשפחתו הגרו, כאשר היה בן שנתיים, לקהיר וכי מעולם לא גדל ולמד בטלביה. סעיד העניק אישור בעקיפין לטענות ויינר באוטוביוגרפיה שפרסם באותה שנה.
ההיסטוריון יואב גלבר טען כי במשך השנים בנה לעצמו סעיד זהות מפוברקת של "פליט פלסטיני לדוגמה" בעוד שלמעשה היה מהגר ולא פליט. לדבריו, "הזהות הרטרואקטיבית שאימץ לעצמו נראית יותר מכל כשיקוף של רגשי האשמה שחשה האליטה הפלסטינית על שהפקירה את עמה כבר בתחילת המלחמה".
אחרי מלחמת ששת הימים החל סעיד להתעניין בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני. בשנות השבעים והשמונים היה סעיד אחד האידאולוגים הבולטים של הפלסטינים, ובין השנים 1977–1991 היה חבר במועצה הלאומית הפלסטינית. ב-15 בנובמבר 1988 ניסח אש"ף את "הצהרת העצמאות הפלסטינית". ההצהרה עצמה נכתבה ככל הנראה בעיקר על ידי המשורר מחמוד דרוויש, ותרגומה האנגלי הוכן על ידי סעיד. בשנות ה-90 הסתכסך סעיד עם יאסר ערפאת בשל טענותיו כנגד השחיתות ברשות הפלסטינית, והתנגדותו הנחרצת להסכמי אוסלו. סעיד טען כי ההסכמים אינם אלא ויתור פלסטיני על זכות השיבה. יחסיו עם הרשות הפלסטינית הורעו עד כדי כך, שבשלב מסוים החרימה הרשות את ספריו.
סעיד תמך בפתרון של מדינה דו לאומית. על פתרון זה כתב: "ביליתי את 35 השנים האחרונות בהגנה על זכויות הפלסטינים להגדרה עצמית, אך תמיד ניסיתי לעשות זאת תוך תשומת לב מרבית למציאות של העם היהודי, וסבלו מן הרדיפות וההשמדה. הדבר העיקרי הוא שהמאבק לשוויון בפלסטין/ארץ ישראל, צריך להיות מופנה אל פתרון הומאני של דו קיום ולא לדיכוי והתנכרות". עם זאת, באופן קונקרטי, סעיד לא שלל מעולם אף פעולה פלסטינית אלימה, והתנגד נחרצות לתהליכי שלום קונקרטיים, כדוגמת תהליך אוסלו. בשנת 1996 ביחד עם ראדה כרמי הוא פרסם ספר על עתיד ירושלים. הוא גם בירך את ערפאת לאחר שהאחרון דחה את הצעתו של אהוד ברק בועידת קמפ דייוויד בשנת 2000. בחודש יולי 2000, לאחר יציאת צה"ל מלבנון, צולם סעיד, יחד עם בנו, כשהוא משליך אבנים מצידה הלבנוני של הגדר אל חיילי צה"ל בצידה הישראלי, עובדה שנתפשה כמתן לגיטימיות מצדו לאלימות פלסטינית כלפי ישראל. המאורע תואר על ידו לאחר מכן כתחרות אדיפלית בין אב ובנו שהתרחשה במקרה, אף שלדבריו תוצאותיה של ההתרחשות ומשמעויותיה כפי שהוצגו בציבור מקובלות עליו לחלוטין.
פרסים
בשנת 1996 זכה סעיד בפרס נונינו הבינלאומי.
הררי (מדינה)
המדינה האזורית הלאומית של אומת ההררי (באנגלית:  Harari People's National Regional State) היא הקטנה מבין מדינות אתיופיה, הן בשטחה והן במספר תושביה. בעבר הייתה חלק ממחוז הררג. בירתה של הררי היא העיר הרר.
דמוגרפיה
על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה של אתיופיה לשנת 2005, חיים בהררי 196,000 תושבים, כאשר החלוקה היא 100,000 גברים ו-96,000 נשים. 74,000 או 37.8% הם כפריים, ו-122,000 או 62.2% הם עירוניים. להררי שטח של 311.25 קמ"ר וצפיפות ממוצעת של כ-630 איש לקמ"ר.
הקבוצות האתניות במדינת הררי הן אורומו 52.35%, אמהרים 32.6%, הררים 7.1% ו-3.2% גורג'ה. מכאן עולה כי ההררים הם מיעוט קטן במדינת האם שלהם.
התפלגות הדתות בהררי היא 60.3% מוסלמים, 38.2% נוצרים אתיופים אורתודוקסיים, 0.9% נוצרים פרוטסטנטים, 0.55% נוצרים קתולים, ו-0.1% דתות אחרות.
ג'ון ואנברו
סר ג'ון ואנברו (אנגלית: John Vanbrugh; 24 בינואר 1664 – 26 במרץ 1726) היה אדריכל ומחזאי אנגלי, הידוע בעיקר כמתכנן של ארמון בלנהיים וטירת הווארד. הוא כתב שתי קומדיות רסטורציה דעתניות וישירות, The Relapse (1696) ו-The Provoked Wife (1697), שהיו פופולריות מאוד אך זכו לביקורת רבה בתקופה שלאחר כתיבתן.
ואנברו היה רדיקלי לאורך רוב חייו. כאדם צעיר וכוויגי נאמן הוא היה חלק מהתוכנית להדיח את ג'יימס השני, להכתיר במקומו את ויליאם השלישי ולהגן על הדמוקרטיה הפרלמנטרית האנגלית, ובגלל פעילותו אף נכלא בבסטיליה שבפריז כאסיר פוליטי.
ענף כלכלי
ענף כלכלי הוא הקבוצה הכללית של העסקים המפיקים מוצרים או שירותים המשתייכים לשרשרת האספקה של משפחת מוצרים או שירותים מסויימת.
ההקבצה לענפים כלכליים נעשית במבנה של עץ, כלומר בחלוקה לענפים ראשיים, שכל אחד מהם מתחלק לענפי משנה, וכך הלאה. ענפים ראשיים הם, למשל, חקלאות, תעשייה, בנייה, מסחר, כספים, שירותים ציבוריים, שירותים אישיים. ענף התעשייה נחלק לענפי משנה, כגון מזון, מתכת, תרופות, אלקטרוניקה וכו'. ענף המזון נחלק לענפי משנה לפי סוג המזון: חלב ומוצריו, בשר ומוצריו, דברי מאפה, ממתקים, שימורים וכו'.
השימוש במונח
בהתאם לאופי פעילותו, עסק ישויך לענף מסוים או לענפים אחדים. חברת בנייה, למשל, משויכת לענף הבנייה, אך החלוקה נוספת ניתן להבחין בין חברה העוסקת בבנייה למגורים וחברה העוסקת בבנייה לתעשייה ולמשרדים, ויש חברות בנייה הפועלות בשני תת-תחומים אלה.
זכרון יהודה
זכרון יהודה הוא ספר שאלות ותשובות של רבי יהודה בן הרא"ש, שענה לשואליו בזמן שישב על כיסא אביו הרא"ש ברבנות העיר טוליטולה (טולדו).
בצוואתו, שנדפסה כנספח לספר, מגולל רבינו יהודה את מהלכי חייו ותיאור קורותיו בבריחתו מארץ אשכנז לאחר הגזירות ופחדו של אביו הרא"ש שגורלו יהיה כגורל רבו המובהק המהר"ם מרוטנבורג, שנאסר ונכלא עד יומו האחרון. עוד מתאר את חייהם של בני משפחתו, וחלאים רבים אשר עטו עליהם כגון מחלת העיניים בה לקה בקטנותו ואשר סבל ממנה כל חייו.
תשובות מפורסמות
תשובה מעניינת נוספת היא תשובה צ"א ובה מבאר ר' יהודה באריכות ענייני מוסר ועוד עניינים בלתי מבוארים, כדוגמת עניין "אין מזל לישראל"
מהדורות
ספר זכרון יהודה יצא לאור לראשונה בברלין תר"ו 1866 על ידי הרב יהודה רוזנברג ומאז יצא לאור במספר מהדורות. מהדורה ערוכה ומוערת יצאה על ידי מכון ירושלים ומכון שלמה אומן על ידי א.י. גולדמינץ ויואל קטן ובה הודפסה גם צוואתו המפורסמת ושיריו, ואף שירים שנכתבו בידי בני דורו עליו.
השערת פואנקרה
במתמטיקה, השערת פואנקרה היא משפט המאפיין את הספירה התלת-ממדית מבין כל היריעות מאותו ממד. ההשערה, שהציע אנרי פואנקרה בשנת 1904, נחשבה במשך שנים לאחת הבעיות הפתוחות החשובות ביותר בטופולוגיה. ההשערה קובעת:
במהלך המאה ה-20 עמלו מתמטיקאים רבים על השערה זו ועל גרסה רב ממדית שלה. הניסיונת להוכיח את ההשערה הובילו לתוצאות רבות וחשובות בטופולוגיה אלגברית, וזיכו מספר מתמטיקאים במדליית פילדס. בין היתר, בשנת 1961 הוכחה גרסה של ההשערה עבור ממדים גבוהים מ-4 על ידי סטיבן סמייל (Stephen Smale), ובשנת 1982 הוכחה גרסה 4-ממדית של ההשערה על ידי מייקל פרידמן.
בשנת 2000 נבחרה ההשערה על ידי מכון קליי כאחת משבע בעיות המילניום, שעבור פתרון מלא של אחת מהן מציע המכון פרס כספי בסך מיליון דולר.
בסדרת מאמרים שכתב בשנים 2002 ו-2003, הציג המתמטיקאי גריגורי פרלמן הוכחה להשערה. הצגת ההוכחה לא הייתה שלמה, ומתמטיקאים רבים בעולם החלו ללמוד את הרעיונות החדשים ולהשלים את הפרטים החסרים. עד אמצע 2006 התגבשה הסכמה שהוכחתו של פרלמן הביאה את הבעיה אל סיומה, והוא נבחר לקבל את מדליית פילדס, אך דחה אותה.
יריעות
אחת הבעיות השכיחות בטופולוגיה וגאומטריה היא מחקר של מרחבים, אשר נראים במרחקים קצרים כמרחב אוקלידי. פני כדור הארץ הם דוגמה למרחב כזה: בעוד שבמרחקים קצרים פני כדור הארץ נראים כמישור, בכללותם הם מהווים ספירה דו-ממדית.
דוגמה נוספת היא מבנה היקום על פי תורת היחסות הכללית. במרחקים קצרים תורת היחסות הכללית מתלכדת עם תורת היחסות הפרטית לפיה מבנה היקום (כולל ממד הזמן) הוא מרחב 4-ממדי "שטוח" (מקביל בתכונותיו למרחב אוקלידי תלת־ממדי). אולם מבנה היקום בכללותו מסובך בהרבה.
כדוגמה נוספת, אפשר לתאר נמלה המשוטטת על מעטפת של בלון. בהנחה שתמונת העולם של הנמלה היא דו-ממדית ומקומית, היא אינה יכולה לדעת האם העולם שלה הוא אכן בצורת פני כדור, או שאולי מדובר במישור המתמשך לאינסוף, או בבקבוק קליין. מרחבים כאלה, שבאופן מקומי נראים כמרחב אוקלידי בעל ממד קבוע, נקראים בטופולוגיה יריעות.
כשחוקרים יריעות מבחינה טופולוגית, אין משמעות כמותית למושג מרחק אלא מתעניינים רק בתכונות היריעה הנשמרות תחת מתיחות וכיווצים. לדוגמה, מבחינה טופולוגית, בלון אינו משתנה אם מנפחים אותו, או מעוותים את צורתו, למעשה הוא שקול מבחינה טופולוגית לפני כדור הארץ.
בשם "הספירה התלת-ממדית" מתכוונים לשפתו התלת-ממדית של כדור במרחב האוקלידי הארבע-ממדי, כלומר לקבוצה מהצורה. באופן דומה, "הספירה הדו-ממדית" היא שטח הפנים של כדור תלת-ממדי, כגון פני כדור הארץ, ו"הספירה החד-ממדית" היא מעגל. הראשונה היא יריעה דו-ממדית, והשנייה – יריעה חד-ממדית.
באופן פורמלי ניתן להגדיר יריעה טופולוגית בצורה הבאה: קבוצה במרחב האוקלידי מהווה יריעה טופולוגית (ללא שפה) מממד k אם לכל נקודה x\in X קיים כדור פתוח B סביבה כך ש החיתוך B \cap X הומיאומורפי למרחב האוקלידי \R^k, כלומר קיימת פונקציה רציפה חד-חד ערכית ועל .כך שההעתקה ההופכית של \phi גם היא רציפה.
יריעה טופולוגית היא הגרסה הבסיסית ביותר של מושג היריעה. יש גרסאות נוספות המבוססת על גרסה זו. השערת פואנקרה, בנסוחה המקובל עוסקת ביריעות טופולוגיות.
הקבוצה X נקראת קומפקטית אם היא סגורה וחסומה.
ניסוח ההשערה וגרסאותיה
יריעה X נקראת קשירה (מסילתית) אם כל שתי נקודות ב X ניתן לחבר בעקום המשוכן ב-X. היריעה X נקראת פשוטת קשר אם כל עקום סגור ב-X אפשר לכווץ, כלומר להקטין אותו ברציפות (מבלי שאף חלק ממנו יצא מ-X) לנקודה. באופן פורמלי יותר. עקום סגור הוא העתקה רציפה ממעגל ל X. לכווץ את העקום משמעו להרחיב העתקה זו להעתקה רציפה  מעיגול ל-X. כאמור, השערת פואנקרה טוענת:
הכללות לממד גדול מ-3
להשערת פואנקרה יש הכללה ליריעות מממד כלשהו. הכללה זו נקראת השערת פואנקרה המוכללת. ולעיתים גם סתם השערת פואנקרה. להכללה זו מספר ניסוחים שקולים. אחד מהם מבוסס על מושג השקילות ההומוטופית. באופן אינטואיטיבי שני מרחבים טופולוגיים X ו- Y שקולים הומוטופית, אם כל אובייקט שניתן לכיווץ ב-X ניתן גם לכיווץ ב-Y. באופן יותר פורמלי שקילות הומוטופית היא העתקה רציפה \phi:X\to Y כך שקיימת העתקה רציפה \psi:Y\to X כך שההרכבות ו- הומוטופיות להעתקות הזהות (על המרחבים Y ו-X בהתאמה). כלומר, ניתן לשנות את \alpha ו-\beta באופן הדרגתי עד שיהפכו להעתקת הזהות.
כעת ניתן לנסח את השערת פואנקרה המוכללת כך:
על פניו השערה זו, למקרה k=3, נראית חלשה יותר מהשערת פואנקרה. בעוד שברור שכל מרחב טופולוגי ששקול הומוטופית לספירה (מממד גדול מ-1) הוא פשוט קשר, ההפך אינו נכון באופן כללי. הטענה הבאה סוגרת פער זה:
טענה: אם X יריעה טופולוגית k-ממדית (ללא שפה) קומפקטית קשירה ופשוטת קשר כך שלכל חבורות ההומולוגיה H_i(X) מתאפסת אז X שקולה הומוטופית לספירה k-ממדית.
טענה זו מספקת מספר ניסוחים שקולים להשערת פואנקרה המוכללת. למשל, במקום לדרוש ש-X שקול הומוטופית לספירה די לדרוש ש-X פשוטת קשר ושחבורות ההומולוגיה שלה איזומורפיות לאלה של הספירה.
גרסאות לסוגים שונים של יריעות
בתקופתו של פואנקרה המושג יריעה עדיין לא הוגדר כראוי. במחצית הראשונה של המאה ה-20 הוגדרו מספר גרסאות למושג היריעה. השערת פואנקרה מתייחסת ליריעות טופולוגיות שהוא המושג הכללי ביותר של יריעה. יש להשערת פואנקרה גרסאות עבור סוגים נוספים של יריעות: יריעות חלקות (יריעות שעליהן ניתן להגדיר את מושג הנגזרת) ויריעות ליניאריות למקוטעין, (מושג שמהווה מושג ביניים בין יריעות טופולוגיות ויריעות חלקות). באופן עקרוני, אף אחת מגרסאות אלה אינה גוררת את האחרת. לדוגמה, כל יריעה חלקה היא יריעה טופולוגית אבל לא להפך, כך שההשערה עבור יריעות טופולוגיות היא כללית יותר מאשר ההשערה עבור יריעות חלקות. אולם, אם יריעה חלקה היא הומיאומורפית לספירה (שקולה לספירה כיריעה טופולוגית) אין זה אומר שהיא דיפיומורפית לה (שקולה לספירה כיריעה חלקה), כך שההשערה עבור יריעות טופולוגיות לא גוררת את השערה עבור יריעות חלקות.
לפי משפט מויס, כל הגרסאות האלה שקולות זו לזו בממד 3. בממד כללי רק הגרסה ליריעות טופולוגיות הוכחה. הגרסה ליריעות חלקות הופרכה והגרסה ליריעות ליניאריות למקוטעין עודנה פתוחה.
המקרה החד-ממדי
ירעות חד־ממדיות נקראות עקומים. עקומים לא מהווים מוקד עניין בטופולוגיה גאומטרית ואלגברית. מיונם פשוט למדי. בפרט העקום (ללא שפה) הקומפקטי הקשיר היחיד (עד כדי הומיאמורפיזם) הוא מעגל. בתקופתו של פואנקרה, לפני שמושג היריעה הוגדר באופן פורמלי, עובדה זו לא נחשבה לטענה שדורשת הוכחה, ולכן גם המקרה החד-ממדי של השערת פואנקרה נחשב לטריוויאלי. בתחילת המאה ה-20, כאשר מושג היריעה הוגדר פורמלית, גם מוינו כל העקומים ובהתאם הגרסה החד-ממדית של השערת פואנקרה מעולם לא היוותה מוקד עניין.
המקרה הדו-ממדי
יריעות דו-ממדיות נקראות משטחים. מיון של משטחים קומפקטיים התבצע בעיקרו במהלך המאה ה-19. המיון התפתח באופן הדרגתי והתבצע על ידי מספר מתמטיקאים. מיון זה לא היה ריגורוזי, בין היתר מכיוון שהמושג המודרני של יריעה לא היה קיים. מיון ריגורוזי הושלם בשנות ה-20 על ידי ברהאנה.