cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אובליסק הטכניון
הקמה
האובליסק נבנה בשנים 2008/09 להנצחת תרומת קרן ראסל ברי לטכניון, בסך 26 מיליון דולר, להקמת מרכז ראסל ברי לננוטכנולוגיה. בשעתה הייתה זו התרומה הגדולה בתולדות הטכניון, ובעקבותיה הצליח הטכניון לגייס סכום זהה מממשלת ישראל ולהפעיל את התוכנית האקדמית הגדולה בתולדותיו.
מכיוון שהתרומה הייתה מיועדת כולה לצרכים מחקריים, ולא כללה הקמת אלמנט פיזי, פנה נשיא הטכניון לאדריכל סנטיאגו קלטרווה בחיפוש אחר אלמנט פיסולי מתאים להנצחת התרומה, והלה עיצב עבור הטכניון את האובליסק, ללא בקשת תמורה.
בנאום שנשא קלטרווה בטקס חנוכת האובליסק אמר:
עלות הקמתו של הפסל הגיעה לכמיליון דולר, אשר נתרמו על ידי הפילנתרופ שלום זילוני, שעל שמו גם נקראת הרחבה בו נמצא האובליסק - "כיכר שלום זילוני".
ניל סטיבנסון
ניל סטיבנסון (באנגלית: Neal Stephenson; נולד ב-31 באוקטובר 1959) הוא סופר אמריקאי, הנודע בעיקר בשל ספרי המדע הבדיוני שלו בסוגת ה"פוסט-סייברפאנק". הוא מתמקד בתיאורי חברה, מתמטיקה, שערי מטבעות והיסטוריה של המדע. בנוסף הוא כותב מאמרים לא בדיוניים בפרסומים כמו כתב העת Wired, והועסק במשרה חלקית כיועץ לחברת Blue Origin, שנוסדה על ידי ג'ף בזוס, המפתחת רכב חלל.
רקע
ניל סטיבנסון נולד בפורט מיד שבמרילנד, נצר למשפחה של מהנדסים ומדענים. אביו היה פרופסור להנדסת אלקטרוניקה וסבו מצד אביו פרופסור לפיזיקה; אמו עבדה במעבדה לביוכימיה, בעוד סבו מצד אמו היה פרופסור לביוכימיה. משפחתו של סטיבנסון עברה לשמפיין-אורבאנה שבאילינוי בשנת 1960 ואחר כך לאיימס שבאיווה ב-1966, שם הוא סיים את בית הספר התיכון של איימס ב-1977. סטיבנסון המשיך ללמוד באוניברסיטת בוסטון. בתחילה הוא התמחה בפיזיקה, ואחר כך הוא החליף לגאוגרפיה, לאחר שהוא נוכח לדעת כי הדבר יאפשר לו לבלות זמן רב יותר ליד מחשב האוניברסיטה. הוא סיים את חוק לימודיו לתואר הראשון ב-1981 בגאוגרפיה, כשהמקצוע המשני היה פיזיקה. הרומן הראשון פרי עטו The Big U, ראה אור ב-1984. The Big U זכה לתשומת לב מועטה בלבד כשהוא פורסם לראשונה, ואזל לבסוף עד שסטיבנסון התיר את הדפסתו מחדש ב-2001. מאז 1984 התגורר סטיבנסון בעיקר בצפון מערב האוקיינוס השקט וכעת דר עם משפחתו בסיאטל.
מפעלו הספרותי
לאחר הרומן The Big U פרסם סטיבנסון את המותחן Zodiac ואחרי כן זכה לתהילה עם פרסום הרומן סנוקראש ב-1992. הרומן ממזג ממטיקה, וירוסי מחשבים, ונושאי היי-טק נוספים יחד עם המיתולוגיה מסופוטמית, וניתוח ההבדלים בין אידאולוגיות כמו ליברטריאניזם, לסה פר וקומוניזם. סטיבנסון מפרסם בממוצע רומן אחד כל ארבע שנים, הוא הוציא לאור מספר סדרות רומנים:
כשסטיבנסון פרסם ב-2003 את Quicksilver הוא השיק אתר אינטרנט בשיטת ויקי בציינו את הרעיונות ששימשו אותו לתיאור התקופה ההיסטורית עליה כתב ברומן.
סגנון
סטיבנסון, לפחות ברומנים המוקדמים שלו, עוסק רבות במטפורות ודימויים הנשענים על התרבות פופולרית, הדבר בא לידי ביטוי גם בדיאלוגים מהירים, כמו גם מונולוגים ארוכים. המספר לוקח עצמו פחות ברצינות מאשר רומנים קודמים של סייברפאנק, במיוחד אלו של ויליאם גיבסון. ספריו של סטיבנסון נוטים לטוות עלילות מורכבות ויצירתיות המורכבות מרעיונות טכנולוגיים וסוציולוגיים רבים בעת ובעונה אחת. הדבר מבדיל אותו מסופרי מדע בדיוני אחרים הנוטים להתמקד במעט שינויים טכנולוגיים וחברתיים ולבודד אותם זה מזה. משיכתו של סטיבנסון למורכבות ופרוט הופכת אותו לסופר בארוקאי. ספרו The Diamond Age מציג מאפיינים של התקופה הנאו-ויקטוריאנית ומשתמש במושגים ספרותיים מהעידן הוויקטוריאני, ייתכן שניתן להחשיבו כנופל לתוך סוגת הסטימפאנק. בהשתמשו בסגנון הבארוק, ספריו של סטיבנסון התארכו ככל שהכרתו עלתה (לפחות מהדורה אחת של Cryptonomicon היא הרבה מעבר לאלף עמודים והרומנים מכילים סטיות שונות, בכללם סיפורים ארוטיים ארוכי יריעה על רהיטים עתיקים וגרביונים.)
מאפיין של סגנונו הוא "שבר האירועים", החובק באופן כללי שלושה רבעים מהרומן. זוהי האצה בהתפתחות העלילה, המלווה בכאוס, מבוכה, ולעיתים אלימות, וסיום פתאומי ולא שגרתי, זאת בלא שנקשרו כל חוטי העלילה. תבנית זו עוברת כחוט השני בכל ספריו של סטיבנסון, בכללם (כשקוראים אותו כמכלול) The Baroque Cycle.
לוצ'ינץ
לוצ'ינץ (באוקראינית: Лучинець; בפולנית: Łuczyniec; ברומנית: Luciîneț; ביידיש: ליטשיניץ) הוא כפר במחוז ויניצה שבאוקראינה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היסטוריה
בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-700 יהודים, רוב תושביו, ופעל בו בית ספר יידי. באמצע יולי 1941 נכבש הכפר בידי הגרמנים, וב-1 בספטמבר 1941 הועבר לתחום טרנסניסטריה הרומנית. תוך מספר חודשים הועברו לכפר אלפי יהודים שגורשו מבוקובינה ומבסרביה, ואלו רוכזו יחד עם יהודי היישוב בגטו קטן שהוקם בכפר, אשר הוקף בגדר תיל, ואשר מספר יושביו הגיע לכ-6,500 עד 7,000 איש.
בחורף 1942-1941 מתו רבים מיהודי הגטו שבכפר כתוצאה מקור וממגפת טיפוס הבהרות שפרצה בו, והוא נחשב לאחד מהגטאות עם תנאי המחיה הקשים ביותר בטרנסניסטריה. מעת לעת שולחו יהודים מהגטו לעבודות כפייה מפרכות.
במרץ 1943 נותרו בגטו שבכפר 2,469 יהודים. במרץ 1944 שוחרר הכפר בידי הצבא האדום.
מיניות
מיניות היא אופיים של רגשות מיניים. מיניות בבני אדם היא הדרך בה בני אדם חווים ומבטאים את עצמם כיצורים מיניים. המחקר של המיניות האנושית מקיף מארג של התנהגויות חברתיות ובוחן את חשיבותה של המיניות בחיי האדם.
מהבחינה הביולוגית, מיניות מקיפה יחסי מין בכל צורותיהם, כמו גם ההיבטים הרפואיים הפיזיולוגיים (כמו מחלות מין) וכן ההיבטים הפסיכולוגיים של ההתנהגות המינית. מבחינה סוציולוגית התחום כולל את ההיבטים התרבותיים, הפוליטיים, והחוקיים. בפילוסופיה התחום עוסק בהיבטים המוסריים, הדתיים והרוחניים.
מהבחינה החברתית זוהי תופעה תרבותית, התופסת מקום גדל והולך בחברה המודרנית. זו התירה מעליה את עול השמרנות ואת כבלי הדת, אשר פינו מקומם למתירנות ולעיסוק גדל והולך במיניות כתופעה תרבותית הדוניסטית (שלא למטרת רבייה).
נטייה מינית
נטייה מינית היא שילוב ארוך טווח של משיכה מינית ורגשית הכוללת רגשות, מחשבות ופנטזיות. הנטייה המינית נעה בין הומוסקסואליות מוחלטת לבין הטרוסקסואליות מוחלטת, ובטווח זה קיימים מספר סוגים של נטייה מינית ביסקסואליות (משיכה רגשית ופיזית לשני המגדרים). רצף זה הוגדר בשנת 1948, על ידי אלפרד קינסי, בעת שביצע מחקר נרחב על הרגלי המין של גברים אמריקאים. במחקר זה, שכלל אלפי נחקרים, דיווחו 37% מהם על התנסות מינית הומוסקסואלית אחת לפחות בחייהם.
הומוסקסואליות ולסביות הן נטיות חד-מיניות, ואילו הטרוסקסואליות היא נטייה למין הנגדי. נטייה מינית נבדלת מהתנהגות מינית, שכן אדם יכול להתנהג שלא על פי משיכתו המינית. לדוגמה גברים מסוימים ייקשרו קשר זוגי עם אישה למרות שעיקר משיכתם לגברים.
זוגיות
זוגיות היא מערכת יחסים הדוקה בין שני פרטים. מאפיין בולט, אם כי לא הכרחי, של זוגיות הוא קיום יחסי מין בין בני הזוג.
זוגיות באדם מתקיימת במגוון רחב מאוד של דרכים, והיא כוללת פעמים רבות אמון בין הצדדים, מגורים משותפים, מחויבות, והקמת משפחה. בניית קשר זוגי היא תהליך הדרגתי המחייב ויתורים כאלה או אחרים מכל אחד מהצדדים, ששיאו הוא הקמת משפחה, בדרך של נישואים או בדרכים אחרות. קשר זוגי מגיע לסיומו בהחלטה של אחד הצדדים לסיימו, או בהסכמה ביניהם על סיום הקשר. כאשר הזוגיות הפכה לקשר פורמלי באמצעות נישואים, פירוקה דורש אף הוא צעד פורמלי של גירושים.
יחסי מין
יחסי מין הם מגע אינטימי בין בני אדם (לרוב בין שני בני זוג) בו מעורבים איברי המין. ישנן סיבות רבות לקיום יחסי מין. שלוש הסיבות הנפוצות הן:
יחסי מין מכונים גם בשם הזדווגות, בעיקר בהקשר של בעלי חיים.
על קיום יחסי מין יש מגבלות חוקיות ותרבותיות שונות: יש איסורים שונים על קיום יחסי מין בתוך קבוצת שארות (יחסים אלו מוגדרים כגילוי עריות), עם קטינים, ועם אדם שמקיים קשר קבוע עם בן /בת זוג אחר/ת; ישנן תרבויות האוסרות על קיום יחסי מין שלא במסגרת חיי נישואין. כאשר יחסי המין מתקיימים ללא הסכמת אחד הצדדים המעורבים, הם מוגדרים כאונס, והדבר נחשב ברוב התרבויות כעבירה מוסרית וחוקית חמורה. ברוב החברות יש איסור על קיום יחסי מין עם בעלי חיים.
היפר מיניות והתמכרות למין הן תופעות נפרדות אך קשורות, בהן הדחף המיני והפעילות המינית פעילים באופן רב מאוד, הפוגע בתפקודו של האדם ובסביבתו. לקיום יחסי מין ללא חשש מהיריון משתמשים באמצעי מניעה מסוגים שונים. הקונדום משמש גם להגנה מפני הידבקות במחלות מין, מחלות המועברות בעת קיום יחסי מין.
היריון
היריון הוא תהליך שבו נקבות יונקים נושאות בתוך גופן צאצא חי, הקרוי עובר, המתפתח עד לשלב בו הוא מסוגל לחיות מחוץ לרחם. ההיריון מתחיל מהפריית ביצית על ידי תא זרע (התעברות) היוצרת זיגוטה, ומסתיים לרוב בלידה, אולם לעיתים היריון מסתיים בהפלה (טבעית או מלאכותית).
היריון אצל האדם מחולק לשלושה שלישים שאורכים שלושה חודשים כל אחד. בשליש הראשון נקלט העובר ונוצרות מערכות הגוף, שליש זה נושא בחובו את הסיכון הגבוה ביותר להפלה טבעית, ואם זו קורה אז זה בדרך כלל בגלל פגמים בעובר, באם, או בשל נזק שנגרם לאחר ההתעברות.
השלב הראשון של ההיריון מתחיל בדרך כלל במגע מיני כשתאי המין (ה"גמטות") הזכריים - תאי הזרע - נשפכים אל תוך נרתיק הנקבה. נוזל הזרע המיוצר בגופו של הזכר מכיל מלבד תאי זרע גם סוכרים, חלבונים וחומרים אחרים שמסייעים להגביר את חיוניות תאי הזרע. תאי הזרע של האדם יכולים לשרוד בדרך כלל עד 48 שעות בגוף האישה. לתאי הזרע יש זנב או משוט ארוך, שמסייע להם לשוט. אלו התאים היחידים בגוף האדם עם יכולת שכזו. תאים אלו נקראים "הפלואידים" (במשמעות של "חצויים"), שכן הם מכילים רק חצי מכמות הכרומוזומים שבתא רגיל, לאחר שעברו מיוזה מתאי נבט בבלוטות הזרע. בדרך כלל בפליטה הגברית נפלטים בין 100 מיליון ל-300 מיליון תאי זרע.
הביציות הן תאי המין הנקביים, וגם הן הפלואידיות. הביצית יכולה להתאחד עם תא זרע אחד ואז ליצור זיגוטה מופרית, שתגדל ברחם ותהפך לעובר מתפתח. הביציות המיוצרות בשחלות מיוצרות אף הן בתהליך של מיוזה, ונשארות שם במצב של חיות מושהית עד שהן מופעלות על ידי שינויים הורמונליים במחזור החודשי של האישה. בדרך כלל משוחררת ביצית אחת בכל מחזור.
מחלות מין
מחלת מין היא מחלה מידבקת המועברת בעת קיום יחסי מין מכל סוג שהוא.
בחלק ממחלות המין ניתן לצמצם את סיכויי ההידבקות באמצעות שימוש בקונדום - הדבר נכון בעיקר לגבי מחלת האיידס, שעוברת רק במגע בין נוזלי גוף. אך ברוב מחלות המין האחרות קונדומים מספקים הגנה מוגבלת בלבד, כיוון שהחיידק או הנגיף יכול לעבור גם במגע בין עור לעור, פה לפה או בין נוזלי-גוף לעור.
הכלל הסטטיסטי במחלות מין הוא שככל שמקיימים יחסים עם יותר שותפים, רמת הסיכון להידבקות עולה. נשים רגישות יותר להידבקות מאשר גברים, הואיל וזרע הגבר נשאר בנרתיק האישה, כאשר לא נעשה שימוש בקונדום.
חקר המיניות
סקסולוגיה היא תחום ידע החוקר באופן שיטתי את מיניות האדם. תחום זה כולל את כל היבטי מיניות האדם, כולל ניסיון לאפיין "מיניות נורמלית" על מגוון ביטויה וכן פאראפיליות.
תחום הסקסולוגיה תיאורי באופיו ואינו מנסה לקבוע מסמרות באשר להתנהגות המינית "הנכונה", או המוסרית. תחום הסקסולוגיה היה נתון לא אחת במחלוקת בין תומכי התחום הטוענים כי התחום מאיר ומבאר נושאים שנחשבו במשך הדורות לכמוסים, לבין אלה המתנגדים לקיומו של התחום מנקודת מבט פילוסופית ומפקפקים ביכולות לתאר נושא זה באובייקטיביות ובשיטות מחקר אמפיריות.
אצל פרויד משחקת המיניות האנושית תפקיד מרכזי במודל הפסיכוסקסואלי המרכיב את מודל הנפש הפרוידיאני, המסביר את התפתחות אישיות האדם מתקופת הינקות. בשנת 1905 פרסם את ספרו: "שלוש מסות על התאוריה של המיניות", בו פרש את רעיונותיו לגבי מיניות בילדות, ותיאר מושגים כגון תסביך אדיפוס, קנאת פין וחרדת סירוס. המודל הפסיכוסקסואלי מתאר את התפתחות הילד כתהליך המורכב משלבים עוקבים, כאשר בכל שלב קיים אזור ארוגני שבו מרוכז הליבידו (האנרגיה המינית) של הילד. כמו כן, כל שלב מאופיין בהתנהגויות ובקונפליקטים, שאם לא יבואו על פתרונם הראוי לא יאפשרו לילד להמשיך את התפתחותו כראוי וייצרו קבעון (פיקסציה). כל שלב במודל מתאפיין בקבעון מסוג שונה. למרות שהשלבים במודל עוקבים, בפועל הם יכולים להיות חופפים, נוספים האחד לשני או להתרחש במקביל.
מגנוס הירשפלד ייסד בשנת 1919 את המכון לסקסולוגיה בברלין. כאשר עלו הנאצים לשלטון, אחת מפעולותיהם הראשונות הייתה הריסת המכון ושריפת ספרייתו.
בשנת 1947 אלפרד קינסי ייסד את המכון למחקר מיני באוניברסיטת אינדיאנה, בעיר בלומינגטון, הקרוי היום על שם מייסדו "מכון קינסי לחקר המין, המגדר והרביה".
מאסטרס וג'ונסון פרסמו בשנת 1966 את ספרם פורץ הדרך, "התגובה המינית האנושית" ובשנת 1970 את ספרם "חוסר ההתאמה המינית האנושית". ספריהם הפכו לרבי מכר ובשנת 1978 הם יסדו את "מכון מאסטרס וג'ונסון".
אחד מהספרים הידועים שנכתבו בתחום וחקרו את המיניות מבחינה תרבותית וסוציולוגית הוא "תולדות המיניות - הרצון לדעת", ספרו של הפילוסוף מישל פוקו. פוקו חוקר בספר את השיח שהתפתח לגבי המיניות בחברה המודרנית, וטוען כי זה מגביל ומגדיר את תוכני המיניות, ומקבע אותם בתבנית מסוימת. המיניות לפי פוקו מתפקדת כמנגנון של כוח, הכולל מנגנונים מפקחים שעושים את ההבחנה בין מה שמקובל למה שלא מקובל. בספר טוען פוקו גם כי ההגדרות הקשיחות של "הטרוסקסואליות" ו"הומוסקסואליות" הן תולדה של התרבות המודרנית, ולא היו קיימות עד למאה היריון־19.
מדריך למיניות
מדריכי מיניות נבדלים זה מזה לפי מאפיינים אחדים:
מדריכי המיניות העתיקים ביותר מקורם באסיה, העתיק שבהם הוא "מדריכי המיניות" הסיני, שנכתב על ידי הקיסר הואנג טי (2697-2598 לפנה"ס).
קאמה סוטרה, שמועד כתיבתו המשוער הוא המאה הראשונה עד המאה השישית לספירה, רכש מוניטין כמדריך מיניות, אף שרק חלק קטן ממנו עוסק בכך.
במהלך החצי השני של המאה העשרים נכתבו והתפרסמו מדריכי מיניות רבים במדינות המערב, שהפכו לרבי מכר. זאת לאחר שבמשך עשורים רבים השיחה והקריאה בנושא נחשבו לטאבו בתרבות המערבית. רב המכר הבולט הראשון מבין מדריכי המיניות של המאה העשרים היה ספרו של ד"ר דייוויד רובן, Everything You Always Wanted to Know About Sex (But Were Afraid to Ask), שיצא לאור בארצות הברית בשנת 1969. בתחילת שנות השבעים יצא לאור ספרו של ד"ר אלכס קומפורט The Joy of Sex, שזכה אף הוא להצלחה רבה.
אורגוואן
האזור מיושב מאות שנים והאזכור הראשון של הכפר הוא משנת 1323.
יהודי אורגוואן
על פי הרישומים, לפחות 4 יהודים ישבו באורגוואן בשנת 1910 רובם נרצחו בשואת יהודי הונגריה. משפחתם של דוד פיק ואיזידור קראוס, היה להם קשר טוב עם האוכלוסייה, אך במהלך אירועי הטרור הלבן בשנים 1919–1920, הם עזבו את הכפר.
אריניה
במיתולוגיה היוונית האֵרינְיות (יוונית:  Ἐρῑνύες [ῠ], pl. of Ἐρῑνύς [ῡ]) או אוּמֵנידיות ובפי הרומאים: פוּרִיות (לטינית: Furies), הן אלות הנקם, האנשה נשית של נקם. בהשבעה באיליאדה המעלה באוב "את אלו אשר תחת הארץ מענישים את כל הנשבע לשווא" האריניות הן התגלמות פעולת הקללה העצמית הכלולה בהשבעה (על פי ולטר בורקרט ).
על פי התאוגוניה, האריניות נולדו מתוך דמו של אורנוס כאשר סורס על ידי קרונוס. לפי גרסה אחרת, מקורן קדום יותר, מניקס - אלת הלילה הקדומה. מספרן לא הוברר, אם כי על פי ורגיליוס הן שלוש: "אלקטו" ("הבלתי נלאית", הופיעה באפוס של ורגיליוס - האינאיס), "מגארה" ("הנוטרת"), ו"טיסיפונה" ("הנוקמת רצח").
האריניות במיתולוגיה
האריניות צידדו לרוב באמיתות הסדר המקובל. לדוגמה, הרקליטוס טען כי לו החליט הליוס להטות את השמש ממסלולה בשמיים, הן היו מונעות זאת ממנו. הן נתפשו כתובעות של בני התמותה אשר הפרו את החוקים ה"טבעיים". תשומת לבן של האריניות הופנתה בעיקר לאותם בני תמותה ששברו קשרי משפחה על ידי רצח אב, רצח אח ומעשי רצח אחרים בתוך המשפחה. מקובל היה להאמין כי אין לבני אנוש זכות להעניש פשעים אלו וכי יש להותיר את הענישה בידי האריניות.
האריניות קושרו עם נמסיס כאוכפות איזון צודק בענייני אנוש. האלה ניקה מילאה תפקיד דומה - מביאת ניצחון צודק.
בעיתות בהן לא עסקו ברדיפת קורבנותיהם על פני האדמה, האריניות שכנו בטרטרוס שבשאול, שם עינו את נשמות הארורים.
האריניות מוכרות בעיקר בשל סיפור רדיפתן את אורסטס בשל רצח אמו קליטמנסטרה, כפי שמסופר באורסטיאה מאת אייסכילוס. אורסטס התפלל לאפולו כיוון שאפולו הוא שהורה לו לרצוח את רוצח אביו, אגממנון, וכפי שהסתבר - הייתה זו אמו שרצחה את אביו. בהתערבות אתנה הפכו האריניות ל"אומנידיות" ("מיטיבות"), נוטות חסד, כפי שכונו בהיבטים המועילים שלהן.
חוקרים סבורים כי השם "אומנידיות" לא נועד מלכתחילה לציין את ההיבטים המועילים שלהן, אלא היה לשון נקייה, כדי להימנע מחרון אפן עקב קריאה בשמן האמיתי. הטאבו על השמעת שמן של נפשות על טבעיות כלל גם את פרספונה. לטאבו זה יש מקבילים בתרבויות רבות, ביהדות למשל קיים טאבו על הזכרת שמו המפורש של אלוהים (יהוה). האריניות הוכרו גם בשמות "סֶמְנַאִי" ("המכובדות"), "פּוׁטְנִיאַאֶה" ("האיומות"), "מנִיאַאֶה" ("השגעונות"), "פְּרַקְסִידִיקַאֶה" ("הנקמניות").
מיתוס נוסף מספר כי האריניות הכו באלם את קסנתוס, סוסו הקסום של אכילס, על שגער באכילס.
הפוריות (בשמן הרומאי), או "דִירַאֵה" ("האיומות") גרמו לקורבנותיהן לצאת מדעתם, ובשל כך נגזרה משמן המילה הלטינית furor - שיגעון.
אבנים מן הנהר
אבנים מן הנהר (באנגלית: Stones from the River) הוא רומן מאת אורסולה הגי משנת 1994. הוא מספר את סיפורה של טרודי מונטג, אישה גמדה מן העיירה הגרמנית הפיקטיבית ברגדורף, ואת חייה לפני, במהלך ואחרי מלחמת העולם השנייה.
הספר היה רב מכר, זכה במועמדות לפרס PEN Faulkner, ונכלל במועדון הקריאה של אופרה וינפרי.
עלילה
טרודי מונטג נולדת בשנת 1915 לאביה, לאו מונטג, יוצא מלחמת העולם הראשונה, ואמה, גרטרוד מונטג, אישה הסובלת מהפרעות נפשיות. לאו מנהל ספרייה בתשלום מתוך בית המשפחה. גרטרוד בהתחלה דוחה מעליה את התינוקת, שנולדה עם גמדות, אך בגיל שנתיים בערך מתחילה לגלות כלפיה אהבה. אך האם, לאחר שהיות במוסד לחולי נפש, נפטרת כשטרודי בת ארבע.
טרודי מגלה עם הזמן שהסביבה אינה מקבלת אותה כמות שהיא. היא שומעת שתושבי העיירה מכנים אותה "צוורג" (גמדה), וסובלת גם מהתקפות וביזוי מצד ילדים אחרים. טרודי אוצרת בליבה את הרצון לנקמה, ומחליטה שמכיוון שלא תצליח להתערות בחברה הנורמטיבית, היא תתרכז בהישרדות ולא בקבלה.
טרודי עוזרת לאביה בספרייה, שם היא נפגשת עם מגוון מבני העיר, ושומעת על רכילות, סיפורי חיים, אירועים, ומידע אחר. טרודי הופכת למאזינה סימפתית עבור המספרים, ובתורה מוסיפה על הסיפורים ומעבירה אותם הלאה. היא לומדת להשתמש בשוני שלה כדי להתקרב ולהתנקם בסביבה. טרודי נמשכת במיוחד לאנשים אחרים שכמוה נדחקים אל השוליים מכל מיני סיבות, ובמיוחד, בהקשר של התקופה, ליהודים השנואים והנרדפים, ואף מסתירה אישה יהודייה במרתף ביתה.
הפוליטיקה הגרמנית לא מאחרת להגיע גם לעיירה הקטנה, והצעירים מתגייסים לתנועות הנוער והסטודנטים של היטלר – שמטרתם בין היתר לשרוף ספרים אסורים – מטרה שמביאה להתנגשות ישירה בינם לבין טרודי והספרייה.
ביקורת
בביקורתה בניו יורק טיימס, סוזן רוטה משבחת את הכתיבה של הגי, ומשווה את הדמות של טרודי לדמותו של אוסקר בספרו של גינטר גראס, תוף הפח, ואומרת כמה זה נדיר שגיבורה בספר תהא מכוערת. היא כותבת בחיוב על מטרתה של הגי לספר על התקופה הזו, מזווית ראייה של בני האדם שחיו בה, דבר שלדבריה חסר בתרבות, ומציינת שהתוצאה של בניית הדמויות הארכטיפיות בספר היא תחושה שעולה מדי פעם של הנדסתן ולא צמיחתן של האנשים המתוארים.
Publishers Weekly קרא לספר בביקורתו "רומן עוצמתי, אשר הכנות המצמררת והחזון המוסרי המהדהד שלו מגישים לנו סיפור דרמטי" אשר "מעמיק את הבנתנו את הזמן והמקום" דרך תיאורם של גרמנים רגילים, בהקשר התרבותי שלהם. הביקורת מציינת את ההתמודדות עם האמנזיה ההמונית ששרתה בקרב גרמנים אחרי המלחמה אשר זמן קצר קודם לכן היו נאצים נלהבים.
ג'ודי גיגסטאד, מקבוצת The Book Report Network, מציינת כיצד דרך ההתבוננות של טרודי, הספר מתאר את חיי היומיום של אנשים רגילים במהלך עליית הנאצים בגרמניה, ומספק הצצה לתוך לבם ונפשם – כך שמאוחר יותר בעלילה, כאשר כל אחד מהם נאלץ להתייחס או לפעול במסגרת אירועי התקופה, הקורא מעורה בהליכים הפנימיים של הדמויות, וכך מרגיש גאווה כשהם פועלים נכון או בגידה וכעס כאשר מעשיהם אינם עומדים בציפיותיו, וכך הקורא נאלץ להכיר במורכבותם, ואף לשאול את עצמו כיצד היה פועל באותן הנסיבות.
פרסים ומועמדויות
הספר היה מועמד לפרס פן/פוקנר, ונבחר למועדון הספרים של אופרה וינפרי.
הנפשת צינור גומי
הנפשת צינור גומי (באנגלית: Rubber hose) היא אחת מהטכניקות החלוציות בתעשיית הקולנוע, אשר הייתה נפוצה בעיקר בארצות הברית בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. שמה של הטכניקה ניתן לה בשל מאפייני הדמויות שנוצרו בטכניקה זו, שהיו חסרי מפרקים ונעו בצורה חופשית וגמישה. השימוש בטכניקה זו הלך ודעך עם התפתחות שיטות חדשות והמצאת טכנולוגיות חדשות. עם זאת בשנים האחרונות טכניקה זו זוכה לעדנה הן בטלוויזיה והן בשימושים שונים במשחקי המחשב.
יצירה
הופעתה של הטכניקה כזרם חדש באמנות החזותית בתחילת המאה ה-20, החלה בעיקר עם קטעי קומיקס אשר פורסמו על גבי העיתונים. עם עלייתו של המדיום הקולנועי, החלו יוצרי הקומיקס לחשוב על דרכים חדשניות להמיר את הסגנון שיצרו ולהטמיע אותו בשיטה של תמונות זזות אל תוך הקולנוע.
התפתחותה של ההנפשה בהיותה צורה אמנותית חדשה ובלתי מוכרת הייתה ברובה מבוססת על ניסוי וטעיה ולמידה תוך כדי תנועה. ההמרה של האנימציה המצוירת אל מרחב שבו הדמויות נעות, יצרה את הצורך לחשיבה מחודשת בנוגע לאופן יצירת הדמויות מתוך ניסיון למצוא דרכי ייצור המוניים וקלים לצד שמירה על רמת הדיוק ביצירת הדמויות.
אחרי תקופת זמן של יצירה על ידי ניסוי וטעיה נוצר בקהילת האנימטורים סט חוקים והגדרות באשר לאופני יצירת הנפשה. התפתחותו של המדיום הביא בהמשך להקמת אולפני הנפשה. האולפנים הללו היו צריכים להתאים את עצמם בקלות לשוק ולצרכיו ובכך סללו את הדרך עבור ממשיכיהם והתוו את המסלול עבור אולפנים נוספים שחיקו אותם. אחת הדוגמאות המוקדמות לכך היא "פליקס החתול", אשר גרם להרבה אולפנים לייצר דמויות בעלות מאפיינים דומים. שיטת חיקוי זו יחד עם הפיתוחים הרגילים של האנימציה הביאו בסופו של דבר ליצירה של טכניקת ההנפשה "צינור גומי".
תור הזהב: שנות ה-20 וה-30
לאחר יצירת הטכניקה "צינור גומי" ועלייתו של "פליקס החתול" לראש רשימת דמויות ההנפשה הפופולריות, נכנסו לשוק ההנפשה חברות חדשות אשר החלו לחקות ולהמציא דמויות חדשות המבוססת על הטכניקה ועל דמותו של "פליקס". בין החברות שעשו זאת היו: לאף-או-גראם סטודיוס (Laugh-O-Gram Studios שידוע היום כאולפני ההנפשה של וולט דיסני) ואולפני פליישר (Fleischer Studios).
ריבוי החברות הביא לתנופה ושגשוג של הנפשת הגומי. כל חברה החלה לייצר דמויות, סדרות וסרטים המבוססות על הדמויות שנוצרו כמה שיותר מהר ורכבו על גל הפופולריות של ההנפשה. דמויות שנוצרו בנוסף לפליקס: בטי בופ, פופאיי, קוקו הליצן (Koko the Clown), אוסוולד הארנב, מיקי מאוס, מיני מאוס, קרייזי קאט (Krazy Kat), בימבו הכלב (Bimbo the Dog) ודמויות נוספות.
חברות ותחרות
לקראת סוף תור הזהב של סגנון ההנפשה "צינור גומי" בתחילת שנות ה-40, נותרו שתי חברות ראשיות שהתחרו בשוק. החברות הגדולות האלו היו לאף-או-גראם סטודיוס, הממוקמת  בחוף המערבי של ארצות הברית בהוליווד ואולפני פליישר הממוקמת בחוף המזרחי בניו יורק. לצידן פעלו עוד חברות קטנות שניסו אף הן את כוחן בשוק כמו The Warner Brothers.
התחרות בין דיסני לאחים פליישר נמשכה כ־20 שנה ובמסגרתה ניסו החברות לפנות לקהלי יעד שונים. דיסני יצרה סרטים יותר מופשטים המיועדים לקהל יותר צעיר ואילו האחים פליישר יצרו סרטים עם טון יותר מבוגר. התחרות הגדולה ביניהן גרמה להם לפתח טכנולוגיות שונות על מנת לשפר את סרטיהם, מה שגרם לאחים פליישר ליצור את הסרט הראשון שמסונכרן עם מוזיקה, סדרת אנימציה בשם Ko-Ko Song Car-Tunes, אשר יצא כארבע שנים לפני ספינת הקיטור וילי של דיסני, המוגדר לרוב כסרט הראשון המסונכרן עם מוזיקה.
על אף התחרות שהביאה לפריחת השוק, קרסו האחים פליישר בסופו של דבר באמצע שנות 40. קריסת האחים פליישר אפשרה לדיסני להשתלט על שוק ההנפשה ולבסס את מעמדה כמובילה בתחום. עם זאת על אף שעבודתם של יוצרים כמו האחים פליישר ויוצרים אחרים פחות מוכרת כיום בקרב הציבור הרחב, ניתן עדיין להבחין בהשפעות שלהם גם כיום על שוק הבידור כולו.
מבנה ויצירת ההנפשה
מבנה טכניקת ההנפשה "צינור גומי" מבוסס על יצירת דמויות נטולות מפרקים, ברוב ההנפשות בסגנון זה מצויר קו פשוט על האזור ללא מפרק כגון הגפיים כדי שיהיה פשוט לציור וגמיש. סגנון הציור גם נעשה בדרך הנקראת "Squash And Stretch" (בתרגום "מחץ ומשוך") שגורמת להנפשה עם כמות פריימים נמוכה להראות חלקה יותר כך שנוצרת האשליה כאילו קיימים יותר פריימים.
נושא: השימוש בטכניקה במאה ה-21
כיום עם השימוש העצום בהנפשה בין אם במשחקי המחשב או בתעשיית הטלוויזיה והקולנוע ניסו מספר גורמים בעולם ההנפשה להחיות מחדש את סגנון "צינור הגומי". לאחרונה, זוכה הטכניקה להערכה מחודשת בקרב אנשים שמנסים לפתח ולייצור מדיה המבוססת על הסגנון הזה.
משחקי מחשב
במאה ה21, הנפשת "צינור גומי" באה לידי ביטוי בכל מיני מובנים, ואחד מהם הוא משחקי מחשב (לדוגמה: Epic Mickey, Bendy and the Ink Machine ,קאפהד, Kingdom Hearts). המשחקים מיוצגים ללא מפרקים כמו סוג ההנפשה "צינור גומי" אך נגוון מדו־ממד לתלת־ממד.
טלוויזיה וסרטונים
מקומה הבולט של הטלוויזיה בשוק הבידור ובעולם ההנפשה לא פסח גם על שוחרי טכניקת צינור הגומי. בשנים האחרונות אנו רואים שימוש, אף על פי שמועט בה. דוגמה בולטות לכך היא סדרת הטלוויזיה של דיסני "מיקי מאוס". הסדרה מבוססת על מספר קטעים אשר משלבים את סגנון ההנפשה והקומדיה של הסדרה המקורית עם מודרניזציה על ידי שימוש בטכניקות וטכנולוגיות חדשות.
M24 צ'אפי
M24 צ'אפי (באנגלית: M24 Chaffee) היה טנק קל מתוצרת ארצות הברית, אשר נכנס לשירות בשנת 1944 ונועד להחליף את הטנק הקל העיקרי שהיה בשימוש, ה-M3 סטיוארט. הצ'אפי היה בשימוש צבא ארצות הברית בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה ובמלחמת קוריאה, ולאחר מכן הוצא בהדרגה מהשירות וסופק למדינות רבות בכל רחבי העולם. הטנק המשיך לשרת במשך שנים רבות במספר צבאות, במהלכן עבר שדרוגים והשבחות.
על בסיס הטנק נבנו במהלך השנים כלי רק"מ שונים.
פיתוח וייצור
כאשר נכנסה ארצות הברית למלחמת העולם השנייה בדצמבר 1941, הורכבו עוצבות שריונהּ בעיקר מטנקים קלים, כשהנפוץ מביניהם היה ה־M3 סטיוארט. הקרבות בצפון אפריקה בשנת 1942 הדגישו את חסרונות הטנק הקל מדגם M3 בלוחמת שריון. חולשתו העיקרית של ה־M3 הייתה חימושו, תותח קל 37 מ"מ - חלש מכדי להתמודד מול השריון הגרמני. באפריל 1943, לאחר שכשל הניסיון לשדרג את כוח האש של ה־M3 לתותח 75 מ"מ, ובעקבות דחיית פרויקט הטנק M7 על ידי הצבא האמריקאי, הוציאה ועדת החימוש (Ordnance Committee) מפרט לפיתוח טנק קל חדש במשקל 20 טונות, חמוש בתותח 75 מ"מ ואשר יתבסס על ההינע של ה־M3.
העבודה על פיתוח הטנק החדש, שסווג בציון טנק קל T24 ניתנה לחברת הרכב ג'נרל מוטורס. שריונו היה דק ביותר, רק 25 מ"מ בחזית השלדה ו־37 מ"מ בחזית הצריח, זאת כדי שמשקלו לא יעלה על 20 הטונות. צריחו הכיל שלושה אנשי צוות, בניגוד לשניים ב־M3. כדי להשיג יכולת עבירות טובה יותר הוצגו בו זחלים רחבים (כדי 40 ס"מ) ומערכת מתלים חדשה. החימוש העיקרי היה תותח חדש קל משקל בקוטר 75 מ"מ, נגזרת התותח בו נעשה שימוש במפציץ B-25 מיטשל. למרות היותו בעל קנה קצר ומהירות לוע נמוכה, נעשה בתותח שימוש באותו תחמיש של תותח 75 המ"מ של ה־M4 שרמן. מקלע M1919 בראונינג 7.62 מ"מ הותקן במקביל לתותח, ואחד נוסף מימין לתובה אשר הופעל על ידי נהג המשנה. על גג הצריח הותקן מקלע M2 בראונינג 12.7 מ"מ להגנה מפני כלי טיס, אך מיקומו התברר כלא נוח לתפעול על ידי אנשי הצוות.
שתי דגמי אב-טיפוס של ה־T24 הושלמו באוקטובר 1943 ונשלחו למבחני שדה; אלה היו כה מוצלחים, שוועדת החימוש הזמינה יצור 1,000 טנקים באופן מיידי. מאוחר יותר תפחה ההזמנה ל־5,000 יחידות, שעל הייצור אחראיות קדילק וחברת מאסי־האריס (Massey-Harris). ביולי 1944 קיבל ה־T24 את השם המתוקנן M24 טנק קל, ומאוחר יותר נוסף לו שמו 'צ'אפי', על שם הגנרל אדנה צ'אפי (Adna Chaffee), הנחשב למייסד גייסות השריון האמריקאים. סך הכל יוצרו 4,731 טנקי M24 עד הפסקת הייצור ביולי 1945.
מלחמת העולם השנייה
משלוח הטנקים הראשון הגיע לצרפת בראשית דצמבר 1944 ואלו החלו להחליף את טנקי הסטיוארט המיושנים. טבילת האש הראשונה נערכה זמן קצר לאחר מכן, בקרב על הבליטה. מספר טנקים קטן נשלח גם לחזית האיטלקית ואף הספיק לקחת חלק בקרבות. עם תום המלחמה בחזית האירופית, היווה ה־M24 כ־34% מכלל הטנקים הקלים בצבא האמריקאי. בנוסף, נמסרו כ־300 טנקי M24 לבריטניה לקראת סיום המלחמה, אולם אלה השתתפו במספר קרבות מוגבל מאוד.
על אף שריונו הדק, מהירותו ואמינותו המכנית הגבירו מאוד את שרידותו. תפקידו העיקרי לא היה קרבות שריון בשריון אלא סיור ותמיכה בחי"ר ממוכן כשהוא מספק אש מסייעת. תותח ה־75 מ"מ היה יכול לירות פגזים נפיצים שהוכיחו עצמם כיעילים מאוד כנגד 'מטרות רכות' כרק"ם קל, חי"ר, מבנים ואף בונקרים. דיווחים מהיחידות הלוחמות שקיבלו לידיהם את הצ'אפי היו חיוביות ברובן. הצוותים שיבחו את ניידותו ואמינותו המכנית, כמו גם את תותח 75 המ"מ, שאמנם לא היה אפקטיבי ביותר כנגד שריון האויב, היה שיפור ניכר לעומת תותח ה־37 מ"מ של הסטיוארט.
מלחמת קוריאה
בתום מלחמת העולם השנייה נשלחו ה־M24 ליפן כחלק מכוח הכיבוש, מאחר שהכבישים והגשרים היפניים לא יכלו לשאת טנקים כבדים יותר. ב־25 ביוני 1950 פלש צבא קוריאה הצפונית - המצויד בטנקי T-34-85 סובייטים - לרפובליקת דרום קוריאה. כוח השריון הזמין ביותר של ארצות הברית באזור היו טנקי הצ'אפי ששהו ביפן ואלה הוזעקו לקוריאה. ה־M24 היו חסרי אונים כנגד השריון החזיתי של ה־T34; בכל הקרבות כנגד צבא צפון־קוריאה בחודש יולי כשלו טנקי ה־M24 להשמיד אפילו T34 אחד. בנוסף, היו ה־M24 פגיעים לא רק לתותחי 85 המ"מ של ה־T34, אלא גם לרובי נ"ט מסוג PTRS-41 בקוטר 14.5 מ"מ של צפון־קוריאה. עם הגעת טנקים כבדים יותר כמו ה־M26 פרשינג והשרמן באוגוסט 1950, שב ה־M24 לתפקידים המיועדים לו כמשימות סיור וסיוע לחי"ר.
שימוש בצבאות זרים
בראשית שנות ה־50 החלו טנקי M41 ווקר בולדוג להחליף את ה־M24 בשרות, ואלו הפכו לעודפים עבור הצבא האמריקאי. כתוצאה מכך החלו האמריקאים לספק את טנקי הצ'אפי למדינות זרות כחלק מתוכנית סיוע צבאית (Military Defense Aid Program). אף שלא היה הטנק החזק ביותר, הוא נתפש כפתרון זול, אטרקטיבי וקל לתפעול, במיוחד לצבאות קטנים שלא היו ברשותם טנקים. כ-4,400 M24 יוצאו למספר מדינות רב באירופה ובאסיה, כ־90% מסך כל הטנקים שיוצרו.
צרפת קיבלה את המספר הגדול ביותר - למעלה מ־1,200, ואלה הוו את עמוד השדרה בחיל השריון הצרפתי בשנות ה־50 יחד עם ה־M4 שרמן. הצבא הצרפתי השתמש בהצלחה ב־M24 במלחמת הודו-סין הראשונה וכנגד הגרילה באלג'יריה. במהלך מלחמת וייטנאם עשה צבא דרום־וייטנאם שימוש מצומצם בצ'אפי, וכך גם לאוס וקמבודיה. אף שטנקי צ'אפי סופקו גם לאיראן וגם לעיראק, ככל הידוע לא הפעילו אותם אלה בקרב. הפעם האחרונה בה השתתף ה־M24 בקרב הייתה ככל הנראה במהלך מלחמת הודו־פקיסטן בשנת 1971, כאשר הצבא הפקיסטני הפעיל רגימנט של טנקי M24 בבנגלדש. הטנקים, שגם כך היו במצב ירוד, לא הוו יריב לשריון ההודי שהורכב ברובו מטנקי T-55 ו-PT-76 סובייטים, וכל טנקי הרגימנט הושמדו או נשבו.
דגמים זרים
בשנות ה־50 ניסו הצרפתים לשדרג את כוח אשו של ה־M24 על ידי החלפת הצריח בזה של ה־AMX-13 (תוצרת צרפת), שהיה בעל תותח 75 מ"מ עם יכולת חדירת שריון גבוהה מזו של ה־M24. הניסוי לא עלה בהצלחה, והצרפתים זנחו את הרעיון לאחר שדגם אבטיפוס אחד הושלם. בנוסף ניסו המפתחים הצרפתים גם להרכיב צריח M24 על מרכב ה־AMX-13, מאחר שתותח 75 המ"מ של ה־M24 היה יכול לירות פגזים נפיצים יעילים בהרבה מזה של ה־AMX-13. מספר כלים הוסבו לתצורה זו ונקראו AMX-13 צ'אפי.
בשנת 1972 החליט הצבא הנורווגי לנסות לשדרג את טנקי ה־M24 המתיישנים שברשותו תחת החלפתם בטנקים חדשים. מנוע הבנזין המקורי הוחלף במנוע דיזל משופר בדומה לזה המותקן בנגמ"ש ה־M113 האמריקאי. תותח 75 המ"מ הוחלף בתותח צרפתי 90 מ"מ בעל לחץ נמוך ובלם לוע. מערכת בקרת אש חדשה עם מד טווח לייזר הותקנה. הצבא הנורווגי התרשם מביצועי הטנק המשודרג ומכך שעלות כל יחידה הייתה כשליש מעלותו של טנק חדש. כ־54 טנקי M24 שודרגו ואלה נכנסו לשירות תחת השם NM-116. בנוסף הסבו הנורווגים שמונה M24 לטנקי חילוץ. ה-NM-116 פרש משרות בתחילת שנות ה־90.
אורוגוואי החלה לחדש במהלך שנות ה־80 את טנקי ה־M24 שברשותה על ידי התקנת תותח בלגי 90 מ"מ ומנוע דיזל סקונה. ככל הידוע, אלו טנקי הצ'אפי היחידים שנותרו בשרות בראשית המאה ה־21.
קרן ברק
ביוגרפיה
ברק נולדה בחיפה וגדלה בשכונת דניה בעיר, להורים יוצאי מצרים ופולין. היא שירתה בצה"ל כמדריכת חי"ר, מכי"ת טירונים (בנים) ומפקדת נגמ"שים.
לאחר שחרורה מצה"ל, למדה לתואר ראשון בתקשורת וניהול (בהצטיינות) ב ולתואר שני במנהל עסקים ב.כמו כן, הייתה חברה בסגל האקדמי במרכז הבין תחומי בהרצליה.
קריירה ציבורית ופוליטית
בתחילת דרכה הפוליטית, עבדה ברק כיועצת פרלמנטרית ב. בין השנים 2002–2004 כיהנה כחברת דירקטוריון בחברת "בזק אונליין". ב-2005 מונתה ברק לדירקטורית בחברת נמל חיפה בעקבות הרפורמה בנמלי הים בישראל, ופיצול רשות הנמלים. בהמשך, כיהנה גם כחברת וועדת ביקורת בדירקטוריון הנמל. במקביל לכך, ברק הייתה חברת הסגל האקדמי ומרצה במסגרת הלימודים לקראת תואר ראשון (B.A) בתקשורת בבית הספר לתקשורת במרכז הבינתחומי הרצליה.
ברק השתתפה בפריימריז של הליכוד לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה, השמונה עשרה והתשע עשרה על שריון במשבצת האישה החדשה. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת התמודדה ברק שוב בפריימריז בליכוד, בו זכתה במעל ל-15 אלף קולות שהובילו לשיבוצה במקום ה-24 ולכהונה כחברת הכנסת ה-21.
בכנסת ה־23, שימשה כסגנית יושב ראש הכנסת והייתה חברה בוועדות הכלכלה, הכספים, קידום מעמד האישה, פנים והגנת הסביבה. במהלך הקדנציה, הגישה כ-50 הצעות חוק, קידמה יוזמות חקיקה ורפורמות בנושאי עצמאים ובעלי עסקים, תיירות, זכויות האישה ומניעת אלימות כנגד נשים. כמו כן, פעלה בנושאים חברתיים שונים כגון המאבק להנגשת נחל האסי, מאבק הטנקיסטיות ועוד.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש התמודדה בפריימריז בליכוד והגיעה למקום ה-48 ברשימה.
חקיקה
בין החוקים שנחקקו ביוזמת ברק:
חיים אישיים
ברק רווקה ואם לבן.
First Love
First Love (בעברית: אהבה ראשונה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית ג'ניפר לופז, מתוך אלבומה השמיני,. השיר יצא לאור ב-1 במאי 2014, כסינגל השני מתוך האלבום. את השיר כתבו מקס מרטין, איליה, וסוואן קוטצ'ה, והוא הופק על ידי מרטין, איליה ופיטר קרלסון.
כמו הסינגל הראשון מן האלבום, כך גם הסינגל הזה זכה להצלחה מתונה ברחבי העולם, אך נכשל בארצות הברית גם כן, כאשר הצליח בשיאו להגיע למקום ה-87 בלבד במצעד הבילבורד הוט 100.
וידאו קליפ
לפני שיצא הקליפ המלא, הוציאה לופז קליפ מילים שזכה להצלחה נאה ומונה הצפיות שלו עומד על למעלה מ-5 מיליון צפיות.
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר צולם במדבר של קליפורניה, באמצע חודש מאי. צוות הצילום של הקליפ החליט לצלמו בשחור-לבן, כדי להמחיש את שמו שמתאר את אהבתה הראשונה והנכזבת של לופז. לאורכו ניתן לראות את לופז ואת אהובה (דייוויד גנדי) בבקתה שנמצאת באמצע הדבר, כשהם רוקדים וזזים בתוכה. בין לבין ניתן לראות את לופז כשהיא שוכבת על חולות המדבר ושרה את השיר.
הקליפ עצמו לא זכה להצלחה רבה, ונכון לאוקטובר 2017, מונה הצפיות שלו עומד על 36 מיליון צפיות.
חיטין
חִיטִין (בערבית: حطّين) היה כפר ערבי במורדותיו הצפוניים של הר קרני חיטין, ממערב לטבריה, ששכן על שרידי העיירה התלמודית כפר חיטיא. במהלך מלחמת העצמאות עזבוהו תושביו, ולא הורשו לחזור אליו לאחריה. במקום הוקמו המושבים ארבל וכפר זיתים, והורחב מתחם הקדוש הדרוזי נבי שועייב, ששכן בעבר בתוך שטח הכפר, וכיום מתקיימות בו חגיגות חג נבי שועייב.
ההיסטוריה
במאה השלישית לפנה"ס נודע היישוב בשם "כפר חיטין", כלומר כפר החיטה.
היישוב נזכר רבות אצל חז"ל בשם "כפר חיטיא". כך, נזכר רבי יעקב איש כפר חיטייא, ומצוין כי ריש לקיש התגורר במקום.
חז"ל זיהו את היישוב עם העיר המקראית הצידים, הנזכרת בספר יהושע (יט, ל"ה) בנחלת נפתלי.
בשנת 1596 התגוררו בכפר 605 תושבים, שפרנסתם הייתה על יבול חקלאי וגידול צאן. במאה ה-19 התגוררו במקום כ-400 תושבים. מסוף המאה ה-19 גדלה חיטין ושגשגה.
בתחילת המאה ה-20 נמכרו חלק מקרקעות הכפר, בצידה המזרחי של בקעת ארבל, למתיישבים יהודים שהקימו את מצפה (1910) ואת חיטין (1924). בשנת 1929, בעת מאורעות תרפ"ט, שיתפו פורעים ערביים פעולה עם הערבים מחיטין ותקפו את יהודי חיטין – התקפה שנכשלה בזכות עזרתה של המשטרה הבריטית. היישוב היהודי בחיטין ננטש בשנת 1933, ובשנת 1936 הוקם מחדש ונקרא כפר חיטים. בעקבות הטבח בטבריה באוקטובר 1938 ערכו פלוגות הלילה בהוראת ברידן, סגנו של אורד וינגייט, פעולת תגמול בכפר ובכפר הסמוך לוביה. על הפעולה בחיטין מספר לוחם הפו"ם דב גולדמן: "תפסתי...כ-20 ערבים-גיבורים, הכנסתי אותם לבית, סגרתי אותם ופוצצתי אותם ברימונים".
בשנת 1945 נאמדה אוכלוסיית הכפר בכ-1,190 נפש, ושטחו עמד על יותר מ-20,000 דונם.
ב-1948, בעת מלחמת העצמאות, נערך קרב כיבוש על הכפר לוביה, לאחר שתושביו התנכלו לתנועת היהודים בכביש המוביל לטבריה. בעת הקרב, השתתפו צלפי מיליציה מחיטין בהגנה על לוביה ופתחו באש לעבר יחידת השריון הישראלית שנסוגה מלוביה ב-9 ביוני לאחר מתקפה כושלת. התקפה ישראלית ישירה על הכפר נהדפה אף היא לאחר קרב קשה, שבו נהרגו 21 לוחמי גולני. ב-16 ביולי, לאחר נפילת נצרת, נמלטו תושבי חיטין מבתיהם. רובם הסתתרו במשך כחודש בוואדי סלאמה (נחל צלמון) הסמוך, בתקווה לשוב לביתם. הפליטים לא הורשו לשוב לכפרם גם עם שוך הקרבות, ורובם המשיכו במסע עד ללבנון. חלק קטן מהפליטים מצאו מקומם ביישובים סמוכים כמו עראבה, עילבון, כפר כנא ושפרעם.
ב-1949 הוקם על אדמות הכפר המושב ארבל, וב-1950 הוקם המושב כפר זיתים. חלק ממטעי הזיתים של כפר חיטין מצויים בשטח כפר זיתים. בשנות ה-50 הופקדו קבר יתרו (נבי שועייב) ומאה דונמים סביבו בידי הדרוזים. כיום הרוסים כל מבני הכפר, מלבד המסגד, שעומד מוזנח ומט לנפול. במקום נותר גם בית הקברות של הכפר.
לקריאה נוספת
Khalidi, Walid. All That Remains: The Palestinian Villages Occupied and Depopulated by Israel in 1948. Washington DC: Institute for Palestine Studies, 1992
מצפה אלות
מצפה אלות הוא נקודת תצפית הנמצאת בשמורת "מצפה אלות", אשר מהווה את הנקודה הגבוהה ביותר ברכס רמת סירין. הוא נמצא 2 ק"מ מערבית למושבה מנחמיה וכ-4 ק"מ מדרום מזרח ליבנאל.
המצפה קיבל את שמו מן האלות הרבות הגדלות ברמת סירין, בפרט, משתי אלות אטלנטיות המצויות בנקודת התצפית.
Como Ama una Mujer
Como Ama una Mujer (בעברית: איך אישה אוהבת) הוא אלבום האולפן החמישי של הזמרת האמריקאית ג'ניפר לופז שיצא לאור לקראת סוף מרץ 2007. במשך שלוש שנים דובר על פרויקט הדיסק הראשון בספרדית של לופז, והדיסק הוקלט במשך שנתיים. האלבום כולל את השיר "Qué Hiciste", שהפך ללהיט במרבית מדינות אירופה הלטיניות ולמצעד הבילבורד הלטיני הגיע לפסגת המצעד ואת השיר "Me Haces Falta" שזכה להצלחה נמוכה. האלבום הופק במימון עצמי של לופז, אך חבר התקליטים סוני BMG החליטה, לאחר שהפרויקט הושלם, לקחת אותו תחת חסותה ולהשתתף בשיווקו.
"Qué Hiciste"
השיר "Qué Hiciste" (בעברית: מה עשית?) נכתב והופק בידי בעלה דאז מארק אנטוני. השיר קיבל ביקורת חיובית, ולהצלחה רבה במצעדים הלטינים באמריקה, כמו כן השיר זכה להצלחה באירופה המערבית בה נקבע מיקומו בראשי רבים מהמצעדים. לשיר בוים וידאו-קליפ על ידי מייקל האוסמן.
"Me Haces Falta"
השיר "Me Haces Falta" (בעברית: אני צריכה אותך) יצא כסינגל השני והאחרון מן האלבום ב-23 במרץ 2007 על ידי סוני BMG מיוזיק אנטרטיינמנט. השיר נכתב על ידי אסטפנו (Estéfano) ואת המוזיקה חיבר מארק אנתוני.
יוחנן השישה עשר (אנטי-אפיפיור)
יוחנן השישה עשר (בלטינית: Ioannes XVI, ברונו מקרינתיה; 945 לערך - 1001) היה אנטי-אפיפיור שנבחר לכהונה על ידי אצילי רומא ב-997, במקביל לכהונתו של גרגוריוס החמישי. הוא הודח מהכס על ידי אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ב-998. נולד בשם יוהנס (ג'ובאני) פילגטוס (ביוונית: Ιωάννης Φιλάγαθος; בלטינית: Johannes Philagathus; באיטלקית: Giovanni Filagato).
תולדות חייו
נולד בקלאבריה שבדרום חצי האי האפניני (איטליה), שהיה אז בשליטת האימפריה הביזנטית. היה הכומר האישי של תאופאנו, אחייניתו של קיסר יוחנן הראשון צימיסקס, קיסר האימפריה הביזנטית ורעייתו של אוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. כן היה סנדקו של בנם, לימים הקיסר אוטו השלישי. כיהן כבישוף פיאצ'נצה.
עם מותו של האפיפיור יוחנן החמישה עשר, הגיעו אוטו השלישי ובן-אחיו ברונו לרומא על מנת למנות את ברונו בן ה-24 לאפיפיור. אולם, אצילי רומא בחרו ביוהאנס פילגטוס לרשת את הכס ולכהן כאפיפיור בשם יוחנן השישה עשר. אוטו השלישי הצליח לגרום לבחירתו של ברונו לאפיפיור, והוא נטל לעצמו את השם גרגוריוס החמישי. מיד לאחר מכן הכתיר האפיפיור החדש את דודו לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. אולם, עם שובו של אוטו השלישי לגרמניה, השתלטה סיעת אצילי רומא, בסיועו של בסיליוס השני בולגרוקטונוס, קיסר האימפריה הביזנטית, על כס האפיפיור, הדיחה את גרגוריוס החמישי והכתירה מחדש את יוחנן השישה עשר. סינוד בישופים שהתכנס בפאביה ב-997 החליט להכתיר מחדש את גרגוריוס שנבחר כחוק ולנדות את יוחנן השישה עשר מן הכנסייה. בפברואר 998 נכנס שוב אוטו השלישי לרומא בראש חייליו, על מנת לוודא שאצילי העיר לא ימרדו עוד נגד האפיפיור הנבחר. חיילי הקיסר תפסו את יוחנן השישה-עשר, שניסה להימלט. הם קצצו את אזניו, חתכו את אפו, עקרו את לשונו, שברו את אצבעותיו וניקרו את עיניו. לאחר מכן הרכיבוהו הפוך על חמור והצעידוהו ברחובות רומא. לאחר מכן נשלח לחיים בגלות במנזר פולדה שם מת ב-1001.
מספור האפיפיורים
כיוון שיואנס לא נחשב לאפיפיור לגיטימי, שלושת האפיפיורים הבאים שנטלו לעצמן את השם יוחנן השתמשו בשמות "יוחנן השישה-עשר", "יוחנן השבעה-עשר" ו"יוחנן השמונה-עשר". רק בשלב מאוחר יותר "קודם" מספרם באחד, והותיר את השם "יוחנן השישה-עשר" ללא אפיפיור, אלא רק ככינוי לאנטי-אפיפיור שכיהן בשם זה.
חווה מולאן
חְװַה מולאן (בכתב סיני: 花木蘭) הייתה לוחמת אגדתית סינית, אשר על פי המסופר התגייסה לצבא הסיני כדי להציל את אביה הזקן מגיוס.
הסרטים "מולאן", "מולאן 2" ומולאן" של חברת וולט דיסני מבוססים באופן רופף על חייה, ועל שמה נקרא מכתש חואה מולאן שעל נוגה.
עלילה
הרקע ההיסטורי לסיפורה של מולאן אינו וודאי, על פי המקור המוקדם ביותר לסיפורה "הבלדה של מולאן" (木蘭辭) היא חיה בתקופת השושלות הדרומיות והצפוניות (420–589). הסופר שו ווי (徐渭) שפעל בתקופת שושלת מינג במחזהו "האישה מולאן" (雌木蘭) משייך אותה לשושלת וויי הצפונית (386–536) ואילו מקורות מאוחרים יותר מציבים אותה בתקופת שושלת טאנג.
"הבלדה של מולאן" מתחילה כך:
הבלדה מתארת כיצד קיסר סין מורה על גיוס של גבר אחד מכל משפחה, כדי להגן על סין מפני פולשים. לחואה מולאן יש רק אח אחד, והוא עדיין ילד, כך שאביה נאלץ להתגייס לצבא אולם הוא זקן וחלש. על כן חואה מולאן לובשת בגדי גבר ומתגייסת לצבא במקומו. היא משרתת בצבא במשך עשר שנים, ולאחר המלחמה חוזרים הלוחמים חזרה לסין. חואה מולאן מסרבת לקבל את התגמול המוצע לה, ומבקשת רק סוס מהיר כדי לרכוב חזרה לביתה. היא מתקבלת בשמחה בידי משפחתה, לובשת חזרה את בגדי האישה ומציגה עצמה בפני חבריה מהצבא שמזדעזעים מכך שבמשך עשר שנים חיו בחברתה של אישה בלי לדעת זאת.
מקורות אחרים מוסרים סוף טרגי יותר על פיו, מולאן נופלת בשבי ונחקרת בידי בתו של מפקד האויבים, אשר מגלה את היותה אשה והשתיים הופכות לידידות. מולאן משוחררת לחזור לביתה, אולם מגלה שאביה כבר מת ואמה נישאה לאדם זר. הקיסר מנסה לספח אותה להרמונו אולם היא מסרבת ומתאבדת.
מייבאך W5 SG
"מַיְבָּאךְ-מוֹטוֹרֶנְבָּאוּ" (בגרמנית: Maybach-Motorenbau GmbH) היא חברה גרמנית לייצור רכבי יוקרה אשר נוסדה בשנת 1909. הייתה במקורה חברת בת של חברת צפלין ונקראה תחילה "Luftfahrzeug-Motorenbau GmbH" ("חברת מנועי ספינות אוויר") עד שנת 1918. כיום המותג נמצא בבעלות התאגיד דיימלר-קרייזלר שמרכזו בשטוטגרט.
ג'יימס ארל ריי
ג'יימס ארל ריי (באנגלית: James Earl Ray; 10 במרץ 1928 – 23 באפריל 1998) היה רוצחו של לוחם זכויות האדם מרטין לותר קינג, בו ירה למוות ב-4 באפריל 1968 בממפיס, טנסי. ריי הוצב פעמיים בראש רשימת המבוקשים של ה-FBI.
ב-10 ביוני 1977, ריי נמלט, יחד עם עוד שישה אסירים, מבית סוהר בטנסי, זמן קצר לאחר שהעיד בפני ועדת בית הנבחרים בנוגע להתנקשויות וטען כי הוא לא ירה בקינג. בעקבות הבריחה מהכלא, ריי הופיע שוב בראש רשימת המבוקשים של ה-FBI ב-11 ביוני. ב-13 ביוני, ריי ושאר האסירים נתפסו ונכלאו מחדש, ותקופת המאסר של ריי הוארכה במספר שנים. ד"ר ויליאם פפר שימש כעורך דינו של ג'יימס ארל ריי עד למותו של ריי ולאחר מכן המשיך מטעם משפחת קינג.
ריי מת בבית הסוהר ב-23 באפריל 1998 בגיל 70 מסיבוכים הקשורים במחלת כליות, שנגרמו על ידי הפטיטיס C, אשר נגרם כנראה כתוצאה מעירוי דם, שניתן לו לאחר שנדקר בבית הסוהר שבטנסי. ניתוח שלאחר המוות אישר כי ריי מת עקב כשל בכבד.
בדצמבר 1999 נתבע לדין אזרחי מסעדן בשם לויד ג'ואורז מהעיר ממפיס על לקיחת חלק ברציחתו של מרטין לותר קינג. ג'ואורז נמצא אשם וחויב לשלם פיצויים על סך של 100 דולרים, סכום שנקבע כדי למנוע טענות שהתביעה הוגשה מטעמים כלכליים.
הבונים החופשיים
מסדר הבונים החופשיים הוא אגודת סתרים בין־לאומית רחבת־היקף הפועלת כארגון אחווה. הארגון מגדיר את עצמו כ"מסדר בעל תורת מוסר מצועפת במשלים ומתוארת בסמלים". באנגלית נקרא המסדר "Freemasons" או לעיתים "Masons" בלבד, והמונח "מסוני" משמש כשם תואר לתיאור דברים הקשורים לבונים החופשיים.
שלושת העקרונות המרכזיים של הבונים החופשיים הם חופש, אחווה, ושוויון בין "האחים" (כפי שמוגדרים חברי המסדר) ובין בני האדם. היות שהארגון מושתת על מוסר, על פי הגדרתו, על האחים לנהוג בהתאם לתפיסה המוסרית תוך הקפדה על אהבת אחים; סיוע (מתן צדקה וחסד); ואמת. חברי הארגון – שרובם המכריע הם גברים – מגדירים את עצמם כאחים באחווה כלל־עולמית.
היסטוריה
אין ודאות מתי והיכן בדיוק החלו להתגבש הרעיונות שהובילו להקמת הבנייה החופשית, אך מרבית החוקרים סבורים כי מקורה הוא בלשכות של בנאי האבן – בוני הקתדרלות והמצודות באירופה בכלל, ובאנגליה בפרט – עוד במאה העשירית לספירה, בימי שלטונו של אתלסטאן, מלך אנגליה, אחיו למחצה אדווין כיהן בתפקיד רב־בונה (Grand Master) הראשון. עוד בשנת 1400 בקירוב הופיעו שתי תעודות הנקראות "חובות קדומים" והן היוו מסמך מרכזי בלשכות של הבנאים החל משנת 1580. תיעוד משנת 1646 מעיד על קבלתו ללשכה בעיר וורינגטון של אליאס אשמול שלא היה בנאי במקצועו. תיעוד משנת 1670 בקירוב מעיד על הלשכות הרבות שקמו ברחבי אנגליה ועל צירופם של אחים שהבנייה לא הייתה משלח־ידם לשורות המסדר. כך היה גם בסיטי של לונדון שבה קמה אגודה של בנאים (קומפני) במאה ה־14 אשר שלחה מאז נציגים למועצת העיר. מצויות תאוריות שונות המנסות לקשור את מוצא הבנייה החופשית לגילדות של ימי־הביניים, אולם התיעוד ההיסטורי מעיד על לשכות רבות ולא על גילדות. כך גם ניסיונות לקשור את הבנאים האנגלים עם הבנאים מהעיר קומו באיטליה – הקומאצ'ינים – וכן למסדר האבירים הטמפלרים. כל אלה הן תאוריות שאין להן ביסוס בתיעוד היסטורי והן מהוות סברות בלבד.
התעודות של "חובות קדומים" פותחות בתיאור היסטורי אגדי, "אגדת יורק", הגורס כי תורת הבנאות נוסחה על ידי ילדיו של למך אשר תיעדו אותה על גבי שני עמודים כדי לשמרה. לפי האגדה מצא אברהם את העמודים לאחר המבול ומהם הוא למד את תורת הבנאות. אברהם הביאה לארץ וכאשר ירד מצרימה – הנחיל אותה לנסיכים במצרים וכן לאוקלידס. בני ישראל הביאו איתם את תורת הבנאות ממצרים לארץ ישראל ורוממו את הבנייה לשיאה בבניין מקדש שלמה. לפי אותה אגדה, "בונה חופשי סקרן" הביא את התורה לצרפת ומסר אותה לקרל מרטל (סבו של קרל הגדול). מצרפת הגיעה התורה לסנט אולבן באנגליה והתמסדה בימיו של המלך אתלסטאן, עת התכנסו כל הבנאים בעיר יורק בשנת 926. נהיר כי מדובר באגדה גרידא, שכן לפני הפלישה הנורמנית (1066) לא הייתה נהוגה בנאות אבן באנגליה וזו התפתחה למעשה החל במאה ה־12 ואילך.
ראשית הבנייה החופשית (הנקראת גם סמליות ספקולטיבית) כמסדר אחווה במבנהו הנוכחי המושתת על הירארכיה של לשכות, מיוחסת לתאריך 24 ביוני 1717. בתאריך זה נפגשו ארבע לשכות לונדוניות בפאב "האווז והגריל" והקימו את הלשכה הגדולה של לונדון ו־וסטמינסטר (המכונה באנגלית: Premier Grand Lodge of England). לשכה זו, לאחר מספר תהליכים ושינויים, הפכה ל, כפי שהיא מוכרת כיום (ובקיצור: UGLE). לשכה זו המכונה "לשכת האם" וכפופות לה כלל הלשכות הגדולות של הבנייה החופשית "הכחולה" (צבע המסמל את המסדר על כל משמעויותיו). קרי, מסדר הבונים החופשיים, כפי שהוא מוכר ברחבי תבל.
כמה מחברי הכנסייה המורמונית מזהים דמיון בין אלמנטים שונים בטקסי הכנסייה לאלה של הבונים החופשיים וסבורים כי מקורם של כמה ממנהגי הבונים החופשיים בהתגלות ישירה של דברי האל בתקופת מקדש שלמה.
אחד מעקרונות היסוד של המסדר קובע כי תורתו "מבוססת על הבנאות המעשית והפירושים הסמליים שהיא נותנת להם, במטרה ללמד אמונה ומוסר". במילים אחרות: כלי עבודתם של הבנאים ומושגים מתחום הבנאות ממשיכים לשמש סמל לערכים מוסריים. במתכונתו המודרנית התפתח הארגון בעיקר באנגליה ובארצות הברית. נראה שהשתייכות לבונים החופשיים נתנה מקלט לליברלים ולתומכיהם בזמנים שבהם פעילויותיהם ודעותיהם היוו סכנה לחייהם. ייתכן כי זו הסיבה להיווצרות מורשת הסתרים של המסדר. בתקופה המודרנית הצטמצם הצורך בהתנהלות חשאית והבונים החופשיים החלו להצהיר בגלוי על השתייכותם לאחווה אשר החלה להתארגן ולפעול באופן פורמלי. בשנת 1717 הקים הארגון לראשונה גוף פורמלי־ייצוגי באנגליה שנקרא "הלשכה הגדולה של אנגליה". גוף זה איחד תחתיו את ארבע הלשכות שפעלו באותה תקופה בלונדון. בשנים שלאחר מכן נפתחו לשכות גדולות אחרות ברחבי יבשת אירופה.
בשליש האחרון של המאה ה־18, עידן המהפכות, מילאו הבונים החופשיים תפקיד מכריע בתהפוכות הפוליטיות שפקדו את אירופה ובעיקר במהפכה הצרפתית. בקרב הציבור אף רווחה הטענה שהבונים החופשיים הם שחוללו את המהפכות וכי הם קיימו גוף מחתרתי גדול נגד הממשל הישן ונגד הכנסייה. אחד החיבורים המקיפים שנכתבו בנושא הוא מחקרו של האב אוגוסטן דה בארואל: "זיכרונות להבהרת ההיסטוריה של היעקוביניזם".
הכנסייה הקתולית לחמה בבונים החופשיים מראשית ימי המסדר והם נרדפו על ידי משטרים רבים, ובהם הפשיזם והנאציזם. משטרו של פרנקו בספרד הוקיע לעיתים קרובות את "הקונספירציה היודאו־מסונית". גם בארצות הקומוניסטיות (למעט קובה) ובמדינות ערב הם הוקעו כבעלי נטיות חתרניות, ציוניות או קפיטליסטיות ופעילתם נאסרה.
עקרונות
הבנייה החופשית מושתתת על עקרונות של "אהבת אחים, סיוע ואמת" (באנגלית: Brotherly Love, Relief and Truth).
מסדר הבונים החופשיים אוסר על חבריו – הן בתוך הלשכות והן בעת פעילותן – לעסוק בנושאים פוליטיים או דתיים. בהיותם בעלי מעורבות חברתית גבוהה נטו אחים רבים במשך השנים לתמוך במטרות פוליטיות מסוימות שלא במסגרת המסדר ולחמו בעיקר למען זכויות האדם. הבונים החופשיים שהיו מעורבים במהפכות נגד שלטונות ומשטרים במהלך המאה ה־19 עשו זאת מתוך האמונה שאין הם אמורים לתמוך במשטרים אלה בהיותם בונים חופשיים, שהרי כל בונה חופשי מתחייב לשמור אמונים למדינתו ולחוקיה.
בהשראת הבונים החופשיים קמו התארגנויות שונות בעלות מגוון מטרות פוליטיות ודתיות אשר שילבו רעיונות מהבניה החופשית בתפיסת עולמם ומשכו תומכים רבים לשורותיהם. בין הגופים הללו ניתן למצוא את הארגון הפרוטסטנטי "מסדר אורנג'" (Loyal Orange Association) המזוהה עם תפיסות של עליונות ובדלנות דתית, או "הקרבונרי" (Carbonari) האיטלקי שתמך באיחוד איטליה ומזוהה עם התפתחות הלאומיות האיטלקית. הדמיון בין הסגנון והססמאות של חלק ממסדרים ומאגודות אלה לבין הבונים החופשיים פגע בשמו הטוב של הבנייה החופשית אשר עקרונותיה היו רחוקים מתפיסת העולם של התארגנויות אלו.
סודיות
לעיתים קרובות מכנים את הבנייה החופשית "אגודת סתרים" והיא למעשה נחשבת בעיני רבים כאב הטיפוס לאגודות אלו. בונים חופשיים רבים אומרים שההגדרה "חברה בעלת סודות" נכונה יותר. רמת הסודיות משתנה ממדינה למדינה: בארצות שבהן הבנייה החופשית הייתה אסורה על פי חוק הסודיות נשמרת עדיין בדבקות אך במדינות אחרות, בעיקר בארצות דוברות אנגלית, מצהירים רוב הבונים החופשיים בגלוי על השתייכותם למסדר, הבניינים המסוניים מזוהים בבירור ומועדי התכנסות חברי המסדר מפורסמים בציבור. אף על פי כן, גם במדינות שבהן הפתיחות רבה יותר, פרטיהם המדויקים של הטקסים ופעילות הבנייה החופשית אינם גלויים לציבור.
אחד המנהגים שאינם אמורים להיחשף לידיעת הציבור הרחב היא לחיצת היד הסודית המאסונית, אשר בעזרתה מזהים הבונים החופשיים זה את זה "גם בחושך וגם באור". הבונים עצמם מייחסים חשיבות רבה לסודות אלו על אף שאלה פורסמו בספרים שונים לפני שנים רבות.
דרישות קבלה
בכל מדינה בה קיימות לשכות של בונים חופשיים קיים גוף כלל־ארצי, "לשכה גדולה", המאגד אותן. רק גברים יכולים להתקבל לשורות הארגון ועליהם להיות חופשיים ובלתי תלויים מבחינה כלכלית, רוחנית ופוליטית; בעלי שם טוב בקהילה; בעלי השכלה מסוימת; ולהצהיר על נכונותם לעזור בקידום מטרות הומניטריות. הלשכה שאליה ביקש המועמד להתקבל אוספת מידע מדוקדק אודותיו ומקיימת התייעצויות שלאחריה נערכת הצבעה בין כל האחים החברים באותה הלשכה אשר משלשלים את בחירתם לקלפי. מועמדות נדחית אם היא נתקלת בהתנגדות של 3 קולות ואף פחות, בהתאם לאופי הלשכה ולתקנון הנהוג בה.
מן הבונים החופשיים מצפים להפגין סובלנות הן ב"לשכה" (מקום המפגש של קבוצת בונים חופשיים) והן בחיי היום־יום. הבנייה החופשית תקבל לשורותיה חברים המשתייכים כמעט לכל דת, כולל כל זרמי הנצרות, יהודים, מוסלמים, בודהיסטים ועוד. סובלנות זו תלויה בענף המסוים של הרשות המסונית שבה עסקינן. דאיסטים, המאמינים בקיום אלוהים, מתקבלים גם כן בדרך כלל.
עם זאת, ישנן אגודות בונים (לרוב בארצות דוברות אנגלית) שאינן סובלניות כלפי הנטורליסטים כבעבר. מאז המאה ה־19 הוסיפו חלק מהלשכות דרישות דתיות אורתודוקסיות, למשל, האמונה בנצחיות הנשמה. הבונים החופשיים הסקנדינביים מקבלים לשורותיהם רק נוצרים.