cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרסי ג'קסון וגנב הברק
במחנה החצויים
במחנה קיימים שנים עשר ביתנים – אחד לכל אל אולימפי, וצאצאיו של אותו אל גרים בביתן שלו. חצויים שההורה האלוהי שלהם לא ידוע, או שלא נחשב לאחד מאלי האולימפוס משוכנים בביתן הרמס, אל הנוודים. לעת ערב יוצא פרסי להתאמן בגרסה המיוחדת של המחנה למשחק "תפוס את הדגל", וכאשר נפצע והמים מרפאים אותו, מופיע מעל ראשו קלשון, סימלו של פוסידון, אל הים, וכך מתגלה כי פרסי הוא בנו של פוסידון. פוסידון הוא אחד משלושת האלים "הגדולים" יחד עם אחיו זאוס והאדס, שנשבעו שלא להוליד ילדים, מפני שילדיהם חזקים מדי ועלולים להרוס את העולם כולו. פרסי מגלה שהברק הראשון של זאוס – שהוא סמל כוחו ושלטונו – נגנב. לפי זאוס מנסים לחתור תחת שלטונו. זאוס משוכנע שהגנב והחותר תחתיו הוא פוסידון, אחיו, הרוצה להפוך למלך האלים בעצמו. מאחר שהאלים לא יכולים לגנוב באופן ישיר זה את סמל שלטונו של זה, מואשם פרסי בגנבת הברק.
הנבואה
פרסי נאלץ לצאת למסע חיפושים עם גרובר ואנבת' כדי למצוא את הברק. לשם כך מקבל מהאורקל נבואה:
מסע החיפושים
לפי המידע אשר ניתן להם, השלושה צריכים למצוא את הברק של זאוס ולהחזירו לאולימפוס עד יום אמצע הקיץ ב-21 ביוני, בעשרה ימים. זהו התאריך שקבע זאוס כתאריך אחרון לפוסידון להחזיר את הברק, ואותו תאריך שפוסידון קבע כתאריך אחרון לזאוס לחזור בו מהאשמותיו ולהתנצל. כשהם יוצאים למסע בא לוק להיפרד ומעניק לפרסי זוג נעליים מעופפות שקיבל מאביו הרמס. פרסי מעביר אותן לגרובר מאחר שהוא עצמו לא יכול לעוף באוויר מפאת החשש להיכנס לממלכתו של זאוס- האוויר. פרסי גם מקבל מכירון חרב המוסווית בתור עט (אותה חרב שמר ברונר/כירון נתן לו כדי שיילחם בגברת דודס) - כשהמכסה סגור היא עט, אך כשמסירים את המכסה העט מתחילה לצמוח ולהפוך לחרב עשויה מארד שמיימי (חומר שיכול להרוג מפלצות ולפגוע בחצויים), כירון מוסר לו שזו ניתנה לו למשמרת של ידי אביו פוסידון. התאוריה שנראית המבטיחה ביותר היא שהברק נמצא אצל האדס בשאול. מכיוון שהעולם שינה את מיקום הבסיס שלו, כך גם האלים מתמקמים במרכז המעצמה החזקה בעולם באותה תקופה, אמריקה. הכניסה לשאול נמצאת בלוס אנג'לס, והאולימפוס נמצא בקומה השש מאות של בניין האמפייר סטייט. בדרך הם עוברים מפלצות שונות, המוכרות מהמיתולוגיה היוונית, ביניהן מדוזה, אכידנה (אם כל המפלצות) ואחת הכימרות שלה.
לאחר שלל ההרפתקאות הם מגיעים לשאול ומנסים להגיע להאדס. הם עוברים את כארון, ואת קרברוס, כשבאמצע הדרך מתחילות הנעליים המעופפות של גרובר למשוך אותו לתוך מנהרה ובתוכה תהום (טרטרוס). הוא ניצל בקושי מנפילה פנימה. כשהם מתחילים לצאת מהמנהרה הזמן כאילו מאט סביבם ומושך אותם לאחור אל התהום, אך הם מצליחים לצאת בקושי, ומגיעים בסוף להאדס ומבקשים ממנו את הברק. האדס אומר שהברק איננו בבעלותו, וטוען שפרסי גנב את קסדת האופל שלו שהיא סמל כוחו ושלטונו והיא מאפשרת לו להפוך לצללים ולהיעלם בהם. האדס מצווה על פרסי לתת לו את הברק. הוא גם מוסיף שהוא יכול לשחרר את אימו. פרסי מגלה שהברק אכן אצלו, בתיק שארס נתן לו. מתברר שארס ניסה בפקודת קרונוס להפליל את פוסידון בגנבת הברק אחרי שתפס את הגנב האמיתי, ובכך לעורר מלחמה. פרסי מוותר על הצלת אמו בתמורה לחייהם של חבריו. כשהם בורחים מהשאול הם נתקלים בארס שהסביר את התרמית. פרסי נלחם בו עד שהצליח לפגוע בו. באותו הרגע הזמן נעצר מלכת, וארס נעלם. פרסי זוכה בברק של זאוס ובקסדת האופל של האדס.
לאחר המסע
כאשר האיריניה (משרתת האדס) חוזרת להתקיף את פרסי ולנסות להחזירו לשאול, פרסי מעניק לה את קסדת האופל בתמורה לאמו. הוא טס (אף על פי שזה מסוכן בשבילו, בגלל החשש להיכנס לממלכתו של זאוס, שהוא כרגע אויבו של אביו) ומגיע לניו יורק. שם, בלי אנבת' וגרובר שפונים למחנה החצויים בלעדיו, הוא עולה לאולימפוס ומחזיר את הברק לזאוס ובכך מציל את העולם ממלחמת אלים (שתגרום חורבן מוחלט). הוא חוזר לביתו ומודיע לאימו שאם תרצה היא יכולה להיפרד מבעלה לנצח ולהפכו לאבן בעזרת ראשה של מדוזה ששלח לאולימפוס והוחזרה אליו. לבסוף הוא חוזר למחנה. בסוף הקיץ, לוק קסטלאן, מנהיג ביתן הרמס שהעמיד פני חבר, מספר לו שהוא אחראי לגניבת הברק הראשון ואת קסדת האופל, בפקודתו של קרונוס, אבל נתפס על ידי ארס והונה אותו להמשיך את תפקידו. קרונוס נאלץ להשתמש גם בארס וגם בפרסי כדי לחרחר מלחמה בין האלים ולהתחזק. לוק שולח עקרב מחילות שעקיצתו ממיתה כעבור דקה ועוזב את המחנה כדי להמשיך בניסיונותיו להחזיר את קרונוס. לאחר שפרסי חוזר לביתו החדש מגלה שאימו השתמשה במתנתו ואיבנה את גייב, בעלה וחבריו (בעזרת ראשה של מדוזה) ומכרה את פסלם, ובעזרת הכסף הרב שקיבלה עברה לדירה חדשה והתחילה לכתוב את הרומן שתמיד רצתה לכתוב.
מאפיינים
הגיבורים מתמודדים עם קשיים כמו קושי בהשתלבות, הם נחשבים לילדים בעייתיים. למרות זאת הם "גיבורים". הספר משתמש בסיפורים רבים מהמיתולוגיה היוונית, בתפזורת. הוא אינו עוקב אחרי סיפור אחד, אלא שלל סיפורים הנארגים יחדיו. כל סיפור זוכה לעיבוד מודרני. פרסי מספר את הסיפור בגוף ראשון, תוך כדי שימוש בסלנג ומנעד לשוני תואם לגילו. הספר מציג לקהל היעד הצעיר יותר את המיתולוגיה, כך שרוב מעריצי הסדרה (שהם בעיקר בני-נוער) מפתחים חיבה אליה.
בקולנוע
הספר הופיע כסרט. בשנת 2010 נעשה סרט בעקבות הספר בבימויו של כריס קולומבוס. בסרט מככבים לוגאן לרמן כפרסי ג'קסון, אלכסנדה דדריו כאנבת' צ'ייס וברנדון טי. ג'קסון כגרובר אנדרווד.
למרות הציפיות הסרט קיבל ביקורות לא טובות מרבים מקוראי הסדרה עקב הבדלים גדולים בין הספר לסרט. הסרט סוטה מהעלילה בכמה חלקים מרכזיים בתוכן:
חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל
חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל התקיימו לכבוד יום העצמאות ה-50 למדינת ישראל שחל בתאריך ד' באייר ה'תשנ"ח - 30 באפריל 1998. אירועים רבים הוכנו במהלך כל שנת ה'תשנ"ח, לציון שנת היובל למדינה. שר התיירות משה קצב היה השר הממונה על אירועי ה-50 למדינת ישראל.
הכנות לאירועים
בספטמבר 1992 החליטה ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים להטיל על מרכז ההסברה להגיש הצעת תוכנית ראשונית לציון חמישים שנה למדינת ישראל. באוגוסט 1995 החליטה ועדת השרים להקים עמותה "לארגון אירועי שנת ה-50 למדינת ישראל", והעמותה הוקמה בנובמבר 1996. בספטמבר 1996 החליטה הממשלה להקים מועצה ציבורית לציון 50 שנה למדינת ישראל, ובה כ-70 חברים ובכללם נשיא המדינה, ראש הממשלה, שרים ואישי ציבור. אחד מתפקידי המועצה הציבורית היה לדון בתוכניות לציון 50 שנה למדינת ישראל שמציעה ממשלת ישראל ולאשרן. המועצה הציבורית התכנסה לישיבתה הראשונה באפריל 1997. בדיונים שהתקיימו בראשית 1997 ,בהשתתפות ראש הממשלה, בנימין נתניהו; שר האוצר, דן מרידור; ושר התיירות, משה קצב, הוחלט שמסגרת התקציב לאירועים תהיה 250 מיליון שקל, מהם 50 מיליון שקל להכנת האירועים בשנת 1997 ו-200 מיליון שקל בשנת 1998.
ליו"ר העמותה הציבורית של החגיגות מונה יוסי פלד, וכמנכ"ל העמותה מונה המפיק חיים סלוצקי. במקביל במאי 1997, מינה ראש הממשלה נתניהו את מרב אדלסון, מפיק הוליוודי ואחד מתורמיו, לתפקיד האחראי על חגיגות ה-50 בתפוצות. לאדלסון אושר תקציב בסך שלושה מיליון דולר לארגן אירועים בארצות הברית לציון חגיגות היובל, בנפרד מהעמותה הציבורית. המפיק שוקי וייס זכה במכרז לארגון המפגן המרכזי באצטדיון רמת גן, מארגן התערוכות יצחק שלו זכה במרכז לארגון תערוכת היובל וחברת "סבן חסויות" של אריה סבן, זכתה בזיכיון לשיווק חסויות וזיכיונות לאירועי היובל. ההכנות לאירועים התעכבו עקב חילוקי דעות בין פלד וסלוצקי לשר הממונה משה קצב. בספטמבר 1997 התפטר קצב מניהול החגיגות אך חזר לתפקיד כעבור מספר שבועות, לאחר שפלד וסלוצקי התפטרו מניהול העמותה. במקומו של יוסי פלד מונה יצחק מודעי. למודעי נותרו רק מספר חודשים לארגן את האירועים והוא נתן שורה של התחייבויות לגורמים שונים, תוך ליקויים לכאורה בסדרי מנהל ומבלי שההתחייבויות אושרו על ידי הממשלה. חלק ניכר מההתחייבויות ניתנו בשיחות בעל פה של מודעי עם גורמים שביקשו תקציבים למימון אירועים. מודעי גם החליט לבטל את המפגן המרכזי באצטדיון רמת גן, ולהפיק במקומו מופע בשם פעמוני היובל באצטדיון גבעת רם בירושלים. משה קצב חלק עליו ומודעי גם התפטר מתפקידו בינואר 1998.
אירועים ביום העצמאות ובמהלך שנת היובל
בתחילת 1998 אישרה הממשלה את רשימת האירועים לשנת היובל, היא כללה כ-80 אירועים, שהעיקריים בהם היו:
תחרות מיס תבל שבוטלה
כחלק מחגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל יזם איש העסקים לוי קושניר את הבאת תחרות מיס תבל לישראל. עלות התחרות שמאורגנת על ידי חברת "מיס יוניברס", שבבעלות דונלד טראמפ ורשת הטלוויזיה סי.בי.אס הוערכה בכ-5 מיליון דולר. קושניר הצליח לשכנע את עמותת חגיגות שנת ה-50 לאשר את התקציב. אך בתחילת פברואר 1998, החליט משה קצב, שלא לא לקיים את התחרות בשל עלותה הגבוהה, וסירובו של משרד האוצר לממן את התחרות. ביוזמתו של ראש עיריית אילת, גבי קדוש, נעשה ניסיון לגייס חסויות עסקיות למימון. בהמשך אף נסע קדוש יחד עם ראש הממשלה, בנימין נתניהו, לפגוש את דונלד טראמפ בניו יורק, במטרה לדון בקיום התחרות באילת במועד מאוחר יותר.
ביקורת
באפריל 1999 פרסם מבקר המדינה אליעזר גולדברג, במסגרת הדו"ח השנתי ה-49, דו"ח ביקורת על פעולות "העמותה לאירועי שנת החמישים למדינת ישראל", בסיכום הביקורת כתב:
ביאמו
ביאמו (Bayamo) היא עיר הבירה של מחוז גרנמה במזרח קובה.
את ביאמו הקים דייגו ולאסקס דה קואיאר ב-15 בנובמבר 1513. לאורך רוב המאה ה-16 הייתה העיר אחד המרכזים החקלאיים והמסחריים החשובים באי. מיקומה בפנים הארץ הבטיח לה ביטחון יחסי מול שודדי הים שפשטו על הימים באיי הודו המערבית באותה תקופה. סחר ההברחות המשגשג, שהגיע אל הים דרך העיר מנסניו ודרך הנהר קאוטו, שבו ניתן היה להשיט ספינות שמשקלן 200 טון, גרם לכך שבפתח המאה ה-17 הייתה ביאמו למובילה בערי קובה.
סתימתו של אפיק הנהר קאוטו בעצים ושברי ספינות לאחר הצפה חמורה ב-1616 מנע את המשך השימוש בו לטובת המסחר. המסחר החשאי דרך מנסניו לאיי האזור, בהם קוראסאו, עוד המשיך לפרוח במאות ה-17 וה-18 ובאותה תקופה אף הייתה העיר מוקפת במטעים משובחים. ב-1827 קיבלה ביאמו זכויות עיר. במהלך מלחמת עשר השנים (1868-1878) הייתה העיר אחד ממעוזי ההתקוממות ובקרבתה נערכו כמה מן הקרבות הקשים ביותר, וכמעט שנהרסה בידי הכוחות הנגדיים.
בעיר יושבת אוניברסיטת גרנמה.
The Bends
The Bends הוא אלבומה השני של להקת הרוק הבריטית רדיוהד, יצא לראשונה ב-13 במרץ 1995.
האלבום מתחיל את המעבר של רדיוהד למוזיקת רוק אלטרנטיבית ואלקטרונית ניסיונית יותר.
כווית שמש
כווית שמש היא סוג של כווית קרינה המשפיעה על רקמות חיות, כגון העור, הנובעת מחשיפת יתר לקרינה אולטרה סגולה (UV), בדרך כלל מהשמש. תסמינים נפוצים בבני אדם ובעלי חיים כוללים - עור אדום או אדמדם אשר חם למגע או כואב, עייפות כללית, וסחרחורת קלה. תסמינים אחרים כוללים שלפוחיות, קילוף של העור, נפיחות, עור מגרד ובחילה.
כוויות שמש הן שכיחות למדיי ומשפיעות על אנשים מכל הגילאים ועם כל סוגי העור, אך היא שכיחה יותר אצל אנשים בהירי עור ואנשים שמבלים זמן רב יותר בחוץ ללא הגנה מתאימה מפני השמש. לילדים סיכון מוגבר יותר לקבל כוויות שמש.
מניעת כוויות שמש חשובה במיוחד על מנת לשמור על בריאות העור ועל מנת הפחתת הסיכון לסרטן העור. הדרך הטובה ביותר למנוע כוויות שמש היא להימנע מחשיפה ממושכת לשמש, במיוחד בשעות השיא בהן קרני השמש חזקות ביותר. לבישת ביגוד כגון כובעים וחולצות עם שרוולים ארוכים, שימוש בקרם הגנה עם מקדם הגנה גבוה ושהייה בצל במידת האפשר יכולים גם לסייע במניעה של כוויות שמש.
תסמינים של כוויות שמש מופיעים בדרך כלל מספר שעות לאחר החשיפה לקרינת UV ויכולים להימשך מספר ימים. כוויות שמש חמורות עשויות לדרוש טיפול רפואי, כולל תרופות מרשם וטיפולים מיוחדים.
ג'. ק. באטרפילד
ג'ורג' קנת' באטרפילד הבן (באנגלית: .George Kenneth Butterfield Jr; נולד ב-27 באפריל 1947) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת קרוליינה הצפונית, בשנים 2022-2004. טרם היבחרו לקונגרס בבחירות מיוחדות שירת כשופט-עמית בבית המשפט העליון של קרוליינה הצפונית.
ביוגרפיה
באטרפילד נולד וגדל בעיר וילסון שבקרוליינה הצפונית, שהייתה אז מופרדת גזעית. באטרפילד הוא נצר למשפחה אפרו-אמריקאית בולטת בעלת היסטוריה ארוכה בקרוליינה הצפונית. שני הוריו של באטרפילד היו אמריקאים רב-גזעיים. סבו מצד אמו, ג'ו דייוויס, היה צאצא של נישואים בין-גזעיים בין שפחה שחורה (ג'ודה דייוויס) לגבר לבן. אמו, אדי, לימדה בבית ספר יסודי במשך 48 שנים בכמה מהקהילות העניות ביותר בקרוליינה הצפונית. אביו של באטרפילד, ג'. ק. באטרפילד האב, היה מהגר מברמודה. ב-1953 היה אביו לאפרו-אמריקאי הראשון שנבחר למועצת העיר בווילסון ולנבחר הציבור השחור הראשון במזרח קרוליינה הצפונית מאז תקופת השיקום.
באטרפילד סיים את לימודיו בבית הספר התיכון צ'ארלס ה. דרדן שבעיר הולדתו. בהמשך השלים לימודי תואר ראשון במדע המדינה ובסוציולוגיה מהאוניברסיטה המרכזית של קרוליינה הצפונית (NCCU). בתקופתו ב-NCCU היה באטרפילד פעיל חברתי למען רישום מצביעים, והתמקצע בתיאום פעולות לרישום מצביעים בדרהאם וארגון צעדות סטודנטים מקפיטול מדינת קרוליינה הצפונית בראלי אל בית המשפט העילון של מחוז וילסון כדי להסב את תשומת הלב הציבורית לחשיבות רישום מצביעים. לאחר שקיבל תואר ראשון למד בבית הספר למשפטים של NCCU, שם היה למוסמך אוניברסיטה בתחום זה ב-1974. בשנים 1968–1970 שירת בצבא ארצות הברית, והוצב במתקן של בסיס פורט בראג בפאייטוויל.
ב-20 ביולי 2004 נבחר באטרפילד אל בית הנבחרים של ארצות הברית בבחירות מיוחדות שנערכו במטרה למלא את שארית כהונתו של פרנק בלאנס, שהתפטר בעקבות מצבו הבריאותי הרעוע. באטרפילד ניצח את גרג דוריטי, מועמד המפלגה הרפובליקנית, ואת המועמד הליברטריאני טום אייזנמנגר. באטרפילד הושבע לתפקיד ב-21 ביולי 2004. באותו יום בו ניצח בבחירות המיוחדות הוסיף להיבחר כמועמד מפלגתו בבחירות הסדירות שבנובמבר, בהן התמודד בשנית מול דוריטי ונבחר לתקופת כהונה מלאה עם 64% מקולות הבוחרים.
בספטמבר 2021 דווח כי לאחר התדיינות עם מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית, יוקצבו כשישה מיליון דולר אמריקאי לשמונה מרכזי בריאות קהילתיים במזרח קרוליינה הצפונית, במחוז הקונגרס אותו מייצג באטרפילד. בנובמבר אותה שנה הכריז באטרפילד על פרישתו מהחיים הפוליטיים ועל כוונתו שלא להתמודד לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים. לפיכך, כהונתו נחתמה עם התפזרות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית בראשית ינואר 2023.
ב-30 בדצמבר 2022 התפטר ממושבו בבית הנבחרים כארבעה ימים טרם סיום כהונתו בין כה וכה, בשל תחילת עבודתו במשרד שדלנות בוושינגטון הבירה.
מבשם אוויר
מְבַשֵׂם אֲוִיר הוא מוצר שתכליתו לבשם אוויר, לשם שיפור הריח או לשם דחיית ריחות רעים. מבשמי אוויר מצויים בחדרי שירותים, ברכבים, במשרדים, בדירות, בארונות ומקומות אחסון שונים. מסיבות שיווקיות קיים בלבול בין "מבשם אוויר" ובין "מטהר אוויר".
השלכות בריאותיות
לעיתים קרובות קיים בלבול בין "מבשם אוויר" ובין "מטהר אוויר" שהוא מוצר אחר לחלוטין; בשונה ממבשם אוויר, מטהר אוויר הוא מכשיר שתפקידו לסלק חלקיקים שונים מהאוויר כמו מולקולות, אלרגנים, נגיפים וחיידקים. מכירה של מבשם אוויר בשם 'מטהר אוויר' גובלת בהטעיה של הצרכנים בשל העובדה שברוב הפעמים תכשירים אלה מזהמי אוויר ואינם מטהרי אוויר, אך רבו הצרכנים אינם מודעים לכך. באנגלית קיימת אבחנה ברורה בין מבשמי אוויר (air fresheners) ובין מטהרי אוויר (air purifiers) אך בעברית הבלבול בין המושגים עדיין רווח בשל חוסר מודעות.
באוניברסיטת בריסטול שבאנגליה נעשה מחקר גדול בו השתתפו כארבע עשר אלף תינוקות וילדים וממצאיו העלו כי רבים מהתכשירים המכונים בטעות 'מטהרי אוויר' שהם למעשה מבשמי אוויר, עלולים לגרום לשלשולים והקאות אצל תינוקות ולכאבי ראש או דיכאון אצל אימהותיהם. מחקרים שנעשו בעבר הראו שמטהרי אוויר ותרסיסים אחרים אחראים לרמות גבוהות של תרכובות אורגניות נדיפות (VOC) בבתים.
קיימות דעות הנוקטות במשנה זהירות לגבי מבשמי אוויר שונים, כגון נרות ריחניים:
פארק באגשוט
פארק באגשוט (באנגלית: Bagshot Park) הוא ארמון מלכותי המצוי בבאגשוט בסארי שבאנגליה. הארמון משמש ביתו של הנסיך אדוארד, דוכס אדינבורו ורעייתו הרוזנת סופי.
הארמון מצוי כ-17 ק"מ דרומית לוינדזור שבברקשייר, במרחק של 75 ק"מ מפארק סאנינגהיל, שעד שנת 2004 היה מקום מגוריו של הנסיך אנדרו, דוכס יורק.
היסטוריה
מבנה האחוזה הראשון באתר זה נבנה בין השנים 1631–1633 כאחד מסדרה של בתים קטנים עבור המלך צ'ארלס הראשון בתכנונו ובפיקחו של האדריכל איניגו ג'ונס. המבנה שופץ על ידי סר האנס סלואון עבור המלך ויליאם הרביעי בשנת 1796 (עוד קודם להכתרתו של ויליאם, בהיותו דוכס קלארנס, אשר התגורר בבית האחוזה עד שנת 1816).
הנסיך ויליאם פרדריק, דוכס גלאוסטרשייר, אחיינו של המלך ג'ורג' השלישי התגורר במבנה, ולאחר מותו המשיכה לגור בו הנסיכה מרי, דוכסית גלאוסטרשייר עד שנת 1847.
בשנת 1860 נהרס המבנה, ובשנות ה-60 של המאה ה-19 נבנה במקום בית אחוזה חדש, בו 120 חדרים, אשר הושלם בשנת 1879. המבנה נבנה תוך רמיזות ארכיטקטוניות לסגנון בנייה הודי, ונחשב בעת הקמתו לבניין מכוער ביותר. במבנה חדש זה, אשר שימש את הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן, בנה של המלכה ויקטוריה עד מותו בשנת 1942 (הדוכס לא התגורר ברציפות במבנה).
בשנות מלחמת העולם השנייה שימש המבנה כבסיס צבאי, ולאחר המלחמה עבר המבנה לידי הדוכס מאסקס.
אגפיתיים
בני משפחה זו בעלי סנפירי חזה רחבים ושטוחים מאוד וראשים שטוחים והם מותאמים מאוד להסוואה מתחת לחולות הים. הזנבות שלהם קטנים וכך העיניים ופיהם מצויים מתחת לגופם. רוחב כנפיהם יכול להגיע ל-4 מטר.
הם חיים בכל האוקיינוסים אך רק באזורים טרופיים, סובטרופיים או ממוזגים-חמימים. לעיתים הם עולים אל שפכי נהרות לפרקי זמן קצרים. כל האגפיות הן טורפות של דגים קטנים יותר וחסרי חוליות ימיים.
מינים
בסוג זה ישנם 10 מינים:
אנחל מנה
אנחל ישראל מנה דלגאדו (בספרדית: Ángel Israel Mena Delgado; נולד ב-21 בינואר 1988 בגואיאקיל שבאקוודור) הוא כדורגלן אקוודורי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת לאון מליגת העל המקסיקנית ובנבחרת אקוודור.
קריירת מועדונים
מנה גדל במחלקת הנוער של אמלק. בשנת 2007 החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל האקוודורית, ובסך הכל ערך 249 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 58 שערים. למשך תקופה קצרה הושאל לדפורטיבו קואנקה מליגת העל האקוודורית, במדיה ערך 30 הופעות ליגה והבקיע חמישה שערים.
בחודש ינואר 2019 חתם בלאון מליגת העל המקסיקנית.
קריירה בינלאומית
ב-28 במרץ 2015 ערך מנה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אקוודור, בהפסד 1-0 לנבחרת מקסיקו במשחק ידידות. ב-24 במרץ 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 2-2 נגד נבחרת פרגוואי במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
הוא היה חלק מסגל נבחרת אקוודור בטורנירים קופה אמריקה 2016, קופה אמריקה 2019 וקופה אמריקה 2021.
נכלל בסגל נבחרת אקוודור לטורניר מונדיאל 2022.
אחרים ויש אומרים
היסטוריה
הגמרא במסכת הוריות מספרת על תרגיל שרבי מאיר ורבי נתן עשו כדי להדיח את רבן שמעון בן גמליאל מהנשיאות, כשנתפסו הם נקנסו שלא יוזכרו במשנה בשמם אלא רבי מאיר יכונה אחרים ורבי נתן יכונה יש אומרים, לאחר תקופה רבי למד עם אביו ושאל אותו מי זה האנשים שלא מוזכרים בשמם, רשב"ג הסביר לו שזה רבי מאיר ורבי נתן, רבי שכנע את אביו לקרוא להם בשמם, ומכאן ואילך הם נקראו בשמם.
במחקר המודרני יש המפקפקים בקיומו של מרד זה, בשל מונחים ומוטיבים מאוחרים.
במשנה ובברייתא
ביצוע הקנס כמעט ולא התקיים בפועל שכן רבי מאיר מוזכר במשנה מאות פעמים ואילו צורת הביטוי "אחרים אומרים" לא נזכרת ולו פעם אחת, יש ששיערו שהכלל סתם משנה רבי מאיר הוא הביצוע של הקנס, שדעתו היא המכריעה בכל משנה אבל ללא אזכור שמו.
לעיתים בברייתא מובאים רבי מאיר או רבי נתן ביחד עם הכינוי יש אומרים או אחרים, מה שמראה שלכאורה הכינוי לא משויך לאחד מהשניים, מספר תירוצים ניתנו על כך במפרשים.
התוספות במספר מקומות כותבים שזה אדם נוסף שהוזכר בצורה אנונימית, תוספות במסכת סוטה סובר שזה שתי דעות של רבי מאיר, בצעירותו, שנקרא רבי מאיר ובזקנותו שהוסב שמו לאחרים, עוד כתבו בתוספות ש"אחרים" זה שמועות של רבי מאיר בשם אלישע בן אבויה שכונה "אחר", תוספות דחו את דבריו.
גטקום פארק
גטקום פארק (באנגלית: Gatcombe Park) הוא מקום מגוריה של הנסיכה אן. הארמון ממקום במחוז גלוסטרשייר בין הכפרים מיצ'ינהמפטון ואבנינג.
היסטוריה
המבנה והאחוזה נרכשו על ידי המלכה אליזבת השנייה בשנת 1976 עבור בתה, הנסיכה אן ובעלה, סרן מארק פיליפס מהלורד ראב בטלר, ראש מכללת טריניטי שבקיימברידג'.
המבנה נבנה בין השנים 1771–1774 עבור אדוארד שפרד מאבן באת'. במבנה חמישה חדרי שינה גדולים, ארבעה חדרי שינה משניים, ארבעה חדרי קבלת פנים, ספרייה, חדר ביליארד וחממה, וכן מגורי משרתים. המבנה שופץ בשנת 1977 לפני שהנסיכה אן עברה לגור במבנה. בשנת 1978 נרכשה על ידי הכתר גם חוות אסטון הסמוכה. השטח הכולל של האחוזה הוא 3 קמ"ר, מהם 0.8 קמ"ר מיוערים. בשטח האחוזה אגם קטן. באחוזה נבנתה אורווה חדשה עבור סוסיה של הנסיכה.
משולש העצבות
משולש העצבות (באנגלית: Triangle of Sadness ; בצרפתית: Sans filtre; בתרגום חופשי: "ללא פילטר") הוא סרט קומדיה שחורה-סאטירי בהפקה בינלאומית משנת 2022 שכתב וביים רובן אוסטלונד. זהו סרטו העלילתי הראשון באנגלית. בסרט מככבים האריס דיקינסון, שארלבי דין, איריס ברבן, אוליבר פורד דייוויס, דולי דה לאון, זלאטקו בוריץ', הנריק דורסין , ויקי ברלין, ווודי הרלסון.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל קאן 2022 ב-5 במאי 2022, בסיום הבכורה התקבל במחיאות כפיים במשך שמונה דקות ולסיום הפסטיבל זכה בפרס דקל הזהב. הסרט יצא לאקרנים בצרפת ב-28 בספטמבר 2022, בארצות הברית ושוודיה ב-7 באוקטובר 2022, בגרמניה ב-13 באוקטובר 2022, ובבריטניה ב-28 באוקטובר 2022.
זהו הסרט האחרון בו השתתפה שארלבי דין לפני מותה באוגוסט 2022.
הסרט זכה לביקורות חיוביות בדרך כלל, בעוד שההופעה של דה ליאון זכתה לשבחים בינלאומיים, וגרפה את המועמדויות הראשונות שלה לגלובוס הזהב ול-BAFTA על תפקיד המשנה. הוא גם זכה בארבעה פרסי קולנוע אירופיים, כולל פרס הסרט הטוב ביותר, וקיבל שלוש מועמדויות בטקס פרסי האוסקר ה-95: הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר והתסריט המקורי הטוב ביותר.
עלילה
קארל ויאיא הם זוג דוגמני אופנה שנמצאים גם במערכת יחסים זוגית, בעיקר כדי להעלות את מספר העוקבים שלהם במדיה החברתית. בגלל שיאיא מרוויחה הרבה יותר מקארל, הם מתווכחים על כסף ועל תפקידיהם המגדריים.
קארל ויאיא מוזמנים לשייט יוקרתי בחינם על סיפון של יאכטה בתמורה לקידום מכירות במדיה החברתית. בין האורחים העשירים ניתן למנות את האוליגרך הרוסי דימיטרי ואשתו ורה; זוג קשישים בריטי - קלמנטין ו-ווינסטון - אשר עשו את הונם מייצור נשק; אשה בגיל הביניים בשם  תרז, שעברה שבץ מוחי ומסוגלת לומר רק משפט אחד, בגרמנית: "in der wolken" (להיות בעננים); ומיליונר הייטק בשם ג'רמו, גבר בודד בגיל העמידה. האורחים נהנים מפינוקי היאכטה, ללא כל מודעות לאופן בו הצוות מנוצל כדי לענות על כל צורכיהם וגחמותיהם. בראש צוות הסיפון עומדת פאולה. בישיבת צוות-הסיפון לפני עליית הנוסעים ליאכטה היא מזכירה, כי עליהם להיענות בחיוב  לכל בקשה של האורחים, ולו המופרכת ביותר. המלים "לא" ו-"אי אפשר" צריכות להיעלם מהלקסיקון של הצוות, וזאת כדי להשיג את היעד: "כסף" (רווחים). הצוות מקבל את דבריה והישיבה מסתיימת בקריאה קצבית משותפת ומלאת התלהבות: "כסף! כסף! כסף!" בהמשך מוצגות דוגמאות להתנהגות המפונקת של האורחים ולאופן שבו הצוות מנוצל ומושפל על ידם. קברניט היאכטה, תומאס סמית' השיכור, איננו מתפקד כלל. הוא מסתגר בתאו ונמצא במצב תמידי של שכרות. פאולה מנסה לתקשר אתו מעבר לדלת הסגורה, אך הוא דוחה את יציאתו שוב ושוב. היאכטה, בינתיים, מתנהלת היטב בלעדיו באמצעות הקצין הראשון ופאולה, שמתרוצצת כמטורפת כדי לקשור את הקצוות.
לאחר כמה ימים, ורה, אשתו של האוליגרך, מחליטה שהיא רוצה לפנק את הצוות, ומתעקשת על כך שכולם, כולל אנשי "המדור התחתון" (טבחים, מכונאים) יבלו שעה ברחצה בים. דרישה זו תשבש את כל הלו"ז היומי וגם לפי דברי שף הספינה, עלולה לגרום לקלקול האוכל שנועד לארוחת הערב החגיגית. בכל זאת, משאלתה של הגברת חייבת להתמלא.
בערב מצליחה פאולה להוציא את תומאס מתאו כדי לקיים את מנהג "ארוחת ערב עם הקברניט", שהובטח לנוסעים. במקביל מתחילה בים סערה עזה, המשבשת את סידורי הארוחה המוקפדים. הצוות מנסה להמשיך כאילו הכל כשורה, אך שילוב של טלטולי הספינה עם מזון מקולקל - כפי שהזהיר השף - מביא לכך, שהאורחים מתחילים להקיא בזה אחר זה. אחד מהם לוקה בדום לב ובהלה משתררת באולם האוכל. האורחים בורחים לתאיהם ומצטיידים בחליפות הצלה.
תומאס הקברניט ודימיטרי האוליגרך מתעלמים מכל המתרחש. הם מתחברים, שותים ומשתכרים ליד שולחן הקברניט. מסתבר שהם אוחזים באידאולוגיות מנוגדות: תומאס הוא סוציאליסט ודימיטרי קפיטליסט. הם נכנסים ל"קרב ציטוטים" מבודח, שבו הם מצטטים לפי התור אמרות של אישים ידועי שם, התומכות בצד שלהם ולועגות לצד היריב. את השיחה הם מנהלים מול המיקרופון של היאכטה, כך שכל הנוסעים שומעים אותם. לאחר מכן הם עוברים לתאו של הקברניט וממשיכים שם בדיון הפוליטי ובשתייה. במקביל, הנוסעים עוברים סיוט: רובם נמצאים במסדרונות, מחכים להנחיות, שאינן באות. חסרי אונים, הם מנסים להאחז בכל דבר כדי להישאר במקומם, אך הם מחליקים מצד לצד עם טלטולי היאכטה, נחבטים בקירות, נפצעים ומקיאים את נשמתם. מי ביוב פורצים מהאסלות ומציפים את הרצפה. השיא מגיע כאשר החשמל כבה וכל היאכטה שרויה בעלטה.
התמונה הבאה מתרחשת כבר למחרת בבוקר, כשהים שקט וזוג סוחרי הנשק משוחח ברוגע על הסיפון. אך השקט הוא זמני, כי לפתע תוקפת את היאכטה ספינת שודדים. קלמנטיין מגלה זאת כשהיא מרימה מרצפת הסיפון רימון-יד, ומזהה אותו כמוצר של החברה שלהם. מיד לאחר מכן מתרחש פיצוץ גדול, שגורם לטביעת היאכטה.
קבוצה קטנה של ניצולים מהיאכטה מגיעה לאי בודד: קארל, יאיא, דימיטרי, ג'רמו, תרז, פאולה ונלסון, מכונאי שחור-עור מהיאכטה. בקרבתם נפלטת אל החוף סירת הצלה סגורה, שהיא סירת-האספקה של היאכטה. בתוכה נמצאת ניצולה נוספת: אביגיל, אשה ממוצא פיליפיני, האחראית על השירותים ביאכטה. הניצולים זוכים בקצת מים ומזון יבש, ולאחר מכן אביגיל מתגלה כאדם היחיד בקבוצה שיש לו כישורי הישרדות. לאחר שהיא מדליקה אש ומכינה אוכל היא מבינה, שהקבוצה תלויה בה לחלוטין ומנצלת מיד את ההזדמנות לשדרוג מעמדה. היא מכריזה על עצמה כעל "הקברניט" הנוכחי ודורשת ציות גמור מצד אנשי הקבוצה. הם נכנעים לה בקלות ומקבלים את מרותה. אביגיל מחליטה שהיא, יאיא ופאולה יעבירו את הלילה בסירת האספקה ואילו הגברים ישמרו על האש וישגיחו על תרז, שיושבת בסירת ההצלה בגלל נכותה. בבוקר מסתבר שהגברים נרדמו והאש כבתה. תרז מענישה את האחראים לכך, קארל ונלסון, ומונעת מהם ארוחת ערב, דגים שהיא צדה בים. אולם בתום הארוחה היא מודיעה שקארל יישן אתה בלילה בסירת האספקה. קארל מקבל הדין, למורת רוחה של יאיא.
אביגיל משליטה סדר מטריאכלי-רודני. היא משדלת את קארל לקיים עימה מערכת יחסים מינית בתמורה למזון והרשאות מיוחדות. יאיא מתמלאת קנאה, וקארל שוקל לעזוב אותה לטובת אביגיל.
יום אחד יאיא מודיעה לאביגיל שהיא מתכוונת לעלות על ההר, כדי לבדוק מה יש בצידו השני של האי. אביגיל אומרת שיאיא לא תוכל לעשות מסע כזה לבדה, ומצטרפת אליה. הן עולות לפסגה ויורדות לצד השני, שם מתגלה להן אתר נופש יוקרתי. בעוד יאיא מתרגשת ושמחה על הצלתן, אביגיל מבינה שזה יהיה סוף שלטונה בקבוצה והיא תחזור למעמדה הנמוך. היא מנסה לעכב את רוע הגזרה ומבקשת להתפנות לצרכיה. היא עולה כמה צעדים בהר, ומתבוננת ביאיא, שיושבת למטה בגבה אליה. אז היא אוחזת באבן גדולה ומתגנבת אליה מאחור. בלי להסב את ראשה, אומרת לה יאיא כי ברצונה לעזור לה, והיא מציעה לה משרה כעוזרתה האישית. אביגיל פורצת בבכי חרישי והסצנה מסתיימת ומשאירה את ההמשך לדמיונו של הצופה.
השוט האחרון מראה את קארל רץ בג'ונגל. הוא רץ בכל כוחו, כנמלט על חייו, חותר דרכו בצמחייה הסבוכה ומתעלם מפציעותיו. ברור כי הוא בורח ממישהו או ממשהו, אך אין שום רמז לסיבת הבריחה ורודפיו אינם נראים. כך מסתיים הסרט, ושוב משאיר את הסגירה והפתרון לצופה.
הפקה
במאי 2018 נערך מחקר עבור חלקים מסוימים של התסריט. הליהוק נערך בין החודשים אוגוסט עד נובמבר 2018 בברלין, פריז, לונדון, ניו יורק, לוס אנג'לס וגטבורג, והמשיך במוסקבה במרץ 2019. חיפוש לוקיישן נערך מינואר 2019 ולסירוגין עד אוקטובר 2019. אוסטלונד שינה ודייק את פרטי קדם-ההפקה האחרונים מנובמבר 2019 ועד המחצית הראשונה של פברואר 2020.
בפברואר 2020, דווח כי הסרט יחל בשלב הצילומים העיקרי בשוודיה וביוון, החל ב-19 בפברואר ולמשך 70 ימים, וכי צוות השחקנים יכלול את האריס דיקינסון, שארלבי דין ואת וודי הרלסון. כ-120 שחקנים התמיינו לתפקיד של דיקנסון. ב-26 במרץ, ההפקה הושהתה עקב מגפת הקורונה כשצולמו כ-37% מהחומרים. העריכה החלה במהלך הסגר הראשון בשנת 2020. ההפקה התחדשה ב-27 ביוני בשוודיה, מה שאפשר להרלסון לסיים את הסצינות שלו, אך נקטעה שוב ב-3 ביולי.
ההפקה התחדשה בפעם השנייה ב-18 בספטמבר בלוקיישין באי אוויה שביוון, במשך 38 הימים האחרונים. הצילום נערך ב-13 בנובמבר 2020, וסיכם צילום בן 73 ימים.
אוסטלונד הזכיר כי ההפקה ביצעה 1,061 בדיקות קורונה במהלך הצילומים וכולם היו שליליים. הצילומים התרחשו גם באיי יוון אחרים, על במות Film i Väst בשוודיה, ובים התיכון על סיפון היאכטה Christina O, שבעבר הייתה בבעלותם של אריסטוטלס אונאסיס וג'קי קנדי. בסופו של דבר שלב הפוסט-פרודקשן נמשך 22 חודשים.
לפי השחקנים, אוסטלונד צילם עד 23 טייקים לכל סצנה.
הפצה
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל קאן 2022 ב-21 במאי 2022, וב-28 במאי זכה בפרס דקל הזהב של הפסטיבל.
הקרנתו הבאה של הסרט נערכה ב-21 ביולי, בפתיחת פסטיבל הקולנוע ירושלים במעמד הבמאי, ולאחר מכן פתח את פסטיבל הסרטים בסרייבו באוגוסט. על כך סיפר בראיון לבנר שביט:
הסרט היה בחירה רשמית של פסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו 2022, שם הוא ערך את הבכורה שלו בצפון אמריקה ב-8 בספטמבר, ובפסטיבל ניו יורק 2022 (1 באוקטובר). הוא גם הוקרן בפסטיבל Aspen FilmFest 2022 (2 באוקטובר) ובפסטיבל הסרטים של אדלייד (20 באוקטובר) בדרום אוסטרליה.
גביע האלופות הצרפתי 2021
גביע האלופות הצרפתי 2021 היה המהדורה ה-26 של גביע האלופות הצרפתי. המשחק נערך ב-1 באוגוסט 2021 באצטדיון בלומפילד שבתל אביב, ישראל, והתמודדו בו אלופת ליגת העל הצרפתית לעונת, ליל, ומחזיקת הגביע הצרפתי של עונה זו, פריז סן ז'רמן. במשחק ליל ניצחה 1–0 את פריז סן ז'רמן וזכתה בגביע האלופות הצרפתי בפעם הראשונה בתולדותיה.
בחירת האצטדיון המארח
ב-11 במרץ 2021 החליטה מנהלת הליגות הצרפתית כי המשחק ישוחק באצטדיון בלומפילד שבתל אביב, ישראל, ב-1 באוגוסט 2021.
עונת 1926/1927 בליגה הלאומית האיטלקית
עונת 1926/1927 בליגה הלאומית האיטלקית הייתה העונה ה-27 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית. המשחקים החלו ב-3 באוקטובר 1926 והסתיימו ב-10 ביולי 1927.
בליגה השתתפו 20 קבוצות עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
טורינו זכתה באליפות הליגה. במהלך סתיו 1927 התואר נשלל על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית. זאת כתוצאה מאשמות במכירת המשחקים. אף על פי שבתחילת העונה סוכם על כך ש-4 קבוצות יירדו לליגת משנה, בסופו של דבר אף קבוצה לא ירדה בעקבות הגדלת מספר הקבוצות בליגה.
לאחר סיום עונה "אלבה רומא" ו"פורטיטודו רומא" התאחדו וכך הוקמה קבוצת רומא.
בעקבות משחקי ליגת המשנה, לליגה הלאומית הועלו נוברה, פרו פטריה, רג'אנה ולאציו.
מהלך התחרות
לליגה לאומית החדשה הועלו 16 קבוצות מצפון ו-3 קבוצות מדרום. בנוסף לכך, 8 קבוצות נוספות מהצפון קבילו זכות להשתתף במשחקי העפלה על כרטיס נוסף בליגה לאומית. משחקים אלו נערכו בשיטת נוקאאוט במפגש בודד.
לאחר סיום שלב זה, הקבוצות חולקו ל-2 בתים, 10 קבוצות בכל בית. מכל בית 3 קבוצות העפילו לשלב הסופי בו נקבעה המנצחת של התחרות.
כדורגלנים מצטיינים
אנטון פובולני, מאינטר כבש 22 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
טוריאי מוטוטאדה
טוריאי מוטוטאדה (1539–1600), בנו של טוריאי טאדיושי, היה בשירותו של טוקוגאווה איאיאסו, ומפקד חיל המצב של טירת פושימי שהתפרסם במות הגבורה שלו במהלך המצור על פושימי, שבו הושמד צבאו, שהיה בחסרון מספרי מובהק, על ידי צבאו של אישידה מיצונרי.
חרף אזהרות מרגליו על התקדמות האויב, החליט מוטוטאדה להישאר בטירת פושימי כדי להפגין את נאמנותו ללורד טוקוגאווה וכדי להשהות את צבא האויב. ההשתהות בטירת פושימי שנכפתה על צבא אישידה אפשרה ללורד טוקוגאווה לגייס צבא גדול ולהילחם באישידה בקרב סקיגהארה המפורסם (21 באוקטובר 1600).
התאבדותו של מוטוטאדה בנפילת פושימי הוא אחד ממעשי ה המפורסמים ביותר בתולדות יפן.
שרה ברידג'ס
שרה ברידג'ס (באנגלית: Sarah Bridges; שמה לאחר הנישואים רואו (Rowe); נולדה ב-9 בספטמבר 1993) היא מתאבקת אמריקאית. היא מוכרת בעיקר בשל תקופתה בארגון ההיאבקות WWE, שבו הופיעה תחת שם הבמה שרה לוגאן.
ארגונים עצמאיים (2016–2011)
ברידג'ס החלה את קריירת ההיאבקות שלה בשנת 2011, תחת השם קרייזי מארי דובסון, כאשר הקרב הראשון שלה היה נגד אחת ממאמניה, מיקי נאקלס, בארגון IWA. דובסון התאבקה בשלל ארגונים עצמאיים בארצות הברית ובאירופה כשהבולטים ביניהם היו הארגון המצליח ROH וארגון הנשים המוביל SHIMMER.
הופעות ראשונות (2014–2017)
ברידג'ס נראתה לראשונה ב-WWE ב-1 בספטמבר 2014 בתוכנית Raw בסצינות שכללו את המתאבק המיז. ב-29 באפריל 2015 בפרק של NXT הפסידה לבקי לינץ'. ב-19 באוקטובר 2016 נודע שברידג'ס תהיה בין המתאבקים שיקבלו חוזה פיתוח כדי להתאמן במתחם האימונים של ה-WWE. ב-17 בנובמבר ברידג'ס ערכה את הופעת הבכורה שלה בזירה בקרב שלא הועבר לטלוויזיה בניצחון על מייסי אסטרלה. ב-11 בינואר 2017 ברידג'ס ערכה את הבכורה הטלוויזיונית שלה בתוכנית NXT לצד מייסי אוואנס (אותה מייסי אסטרלה) בהפסדן לפייטון רויס ובילי קיי. חצי שנה לאחר מכן ברידג'ס חזרה לזירה תחת השם שרה לוגאן כשהיא מובסת שוב על ידי אותה רויס. לאחר היעדרות מהזירה חזרה לאחר חודשיים והפסידה שוב לרויס. ב-25 באוקטובר התחרתה בבאטל רויאל שקבע את המועמדת הרביעית לקרב המרובע אשר יקבע את הזוכה באליפות הנשים הפנויה, אך לוגאן לא הצליחה לנצח בקרב זה וזאת הייתה הפעם האחרונה שלוגאן נראתה בתוכנית NXT.
ב-16 ביוני 2017 התקבלה הבשורה שלוגאן תהיה אחת מהמתאבקות שתשתתפנה בטורניר הנשים לזכר מאי יאנג. כבר בסיבוב הראשון הודחה לוגאן על ידי מיה יים.
הפרידה מה-Riott Squad ופיטורים (2019–2020)
ב-14 באוקטובר, לוגאן הועברה לתוכנית Raw כחלק מהדראפט לשנת 2019. באירוע סדרת ההישרדות, שנערך ב-24 בנובמבר, קבוצת Raw בהנהגתה של שארלוט פלייר ביחד עם אסקה, קיירי סיין, נטליה ושרה לוגאן התחרתה נגד קבוצת NXT (ריאה ריפלי, ביאנקה בלאייר, קנדיס לאריי, איאו שיראי וטוני סטורם) וקבוצת סמאקדאון (סשה בנקס, כרמלה, דנה ברוק, לייסי אוואנס וניקי קרוס) בקרב הדחות נשים משולש, שבסופו קבוצת NXT ניצחה. באירוע הרויאל ראמבל, שנערך ב-26 בינואר 2020, לוגאן התחרתה בקרב הרויאל ראמבל המסורתי, כשנכנסה לקרב כמספר ה-22, אך הודחה על ידי המנצחת בקרב, שארלוט פלייר. באירוע תא ההדחות, שנערך ב-8 במרץ, לוגאן נכנסה לקרב תא ההדחות כמספר השלישי, אך הודחה על ידי המנצחת בקרב, שיינה בייזלר. ב-13 באפריל, לוגאן כשלה בהעפלתה לקרב הכסף בבנק של הנשים במסגרת האירוע כסף בבנק לאחר שהפסידה לשיינה בייזלר. יומיים לאחר מכן, ב-15 באפריל, לוגאן שוחררה מהחוזה שלה עקב קיצוצים בתקציב.
חזרה ודמות חדשה (2022–היום)
בשנת 2022 חזרה ברידג'ס והפעם בדמות חדשה - וולהלה, דמות ויקינגית.
חיים אישיים
לוגאן התארסה ב-28 באוקטובר 2017 למתאבק ריימונד רואו. השניים נישאו בטקס ויקינגי ב-21 בדצמבר 2018.
יחסי אוסטרליה–טורקמניסטן
יחסי אוסטרליה–טורקמניסטן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקהילייה של אוסטרליה לבין טורקמניסטן.
סקירה כללית
אוסטרליה וטורקמניסטן כוננו יחסים דיפלומטיים ב-14 במאי 1992. שתי המדינות משתפות פעולה בארגונים בינלאומיים, ובכלל זה באו"ם. שתי המדינות משתתפות בטורניר הכדורגל גביע אסיה, וביוני 2022 נפגשו שתי הנבחרות הלאומיות למשחק בטשקנט.
מעין בן הגיא
מעין בן הגיא (נולדה בשנת 1970) היא סופרת ישראלית.
ביוגרפיה
בן הגיא נולדה בדגניה ב' וגדלה בקיבוץ אפיק. היא בוגרת החוגים לתולדות האמנות, ספרות השוואתית ועבודה סוציאלית ב. סיפורים קצרים פרי עטה התפרסמו באנתולוגיות וכתבי עת שונים.
ספרה הראשון "ים ויבשה", הוא רומן שבמרכזו מערכת יחסים בין בת לאמה. הוא יצא לאור ב 2011 בהוצאת הקיבווץ המאוחד בעריכת יהודית קציר.
ספרה השני, "גודאי", רומן לנוער, נכתב בשיתוף עם זהבה גושן, מספר על חייה של ילדה בכפר יהודי באתיופיה ועל מסע עליה נועז לישראל. גודאי מבוסס על סיפור חיה של זהבה וזכה בפרס שרת התרבות ע"ש דבורה עומר לשנת 2016 . הרומן נכלל במצעד הספרים של משרד החינוך.
ספרה השלישי "ווקמן", הוא רומן למבוגרים שערך יובל שמעוני ומתאר את קורותיה של חיילת משוחררת באתר נופש על גבול סוריה. ווקמן זכה בשבחי הביקורת ובתחרות הירושלמית "קוראים את העיר".
ספרה הרביעי "וורקיטו שוברת כלים" נכתב בשיתוף זהבה גושן ויצא לאור בהוצאת אסיה וספריית פיג'מה בשנת 2022.
ב-2023 "וורקיטו שוברת כלים" יצא לאור באנגלית בהוצאה Greeen Bean.
"המופקרים" יצא לאור במאי 2023 בהוצאת עם עובד וזכה בשבחי הביקורת. המופקרים הוא רומן היסטורי המבוסס על פרשה עלומה וטראגית שהתרחשה ב 1950. הרומן מגולל את קורותיו של יישוב עולים שקם והתפרק כעבור שנה בסטף שליד ירושלים. גיבוריו הצעירים, עולים חדשים, מסתבכים ברשת הברחות ואהבה מכאיבה.
מעין חיה עם משפחתה בירושלים וביחד עם בן זוגה, יונתן מזרחי, הקימה חנות ספרים ניידת ששמה אסטרונאוטית.
אנדרטת מלחמת העולם השנייה (וושינגטון)
האנדרטה הלאומית לזכר הלוחמים שנפלו במלחמת העולם השנייה (באנגלית: National World War II Memorial) ממוקמת במול בעיר וושינגטון בארצות הברית. האנדרטה ממוקמת בקצה המזרחי של בריכת ההשתקפות, ממול אנדרטת לינקולן, ומערבית לאנדרטת וושינגטון. האנדרטה נחנכה על ידי הנשיא ג'ורג' בוש, הבן, ב-29 במאי 2004.
מבנה האנדרטה
האנדרטה מורכבת מ-56 עמודים בגובה 5.18 מטרים המסודרים בשני חצאי סהר סביב רחבה. בשני קצותיה של הרחבה שתי קשתות בגובה 13.11 מטרים.
כל אחד מהעמודים נושא את שמה של אחת מ - 48 המדינות החברות בארצות הברית בתקופת המלחמה, ושמונה העמודים הנותרים נושאים כל אחד את שמה של אחת הטריטוריות - אלסקה, הוואי, הפיליפינים, פוארטו ריקו, גואם, סמואה ואיי הבתולה של ארצות הברית.
כל אחת מהקשתות מייצגת זירת לחימה - הזירה האטלנטית והזירה הפסיפית (זירת האוקיינוס השקט).
"קיר החירות" המקיף את הרחבה כולל 4,048 כוכבים מוזהבים, כל אחד מהם מייצג 100 לוחמים אמריקאים שנפלו במלחמה.
אורך הרחבה 102.97 מטרים ורוחבה 73.20 מטרים. הרחבה נמוכה מהמול ב-6 מטרים ובמרכזה בריכה.
הקמת האנדרטה
ב-1993 אישר הקונגרס את הקמת האנדרטה, אולם תוכניתו של פרידריך סנט פלוריאן נבחרה רק בשנת 1997 והבנייה החלה בספטמבר 2001.
המחלוקת בדבר הקמת האנדרטה
הקמת האנדרטה לוותה במחלוקת רבה, ואף הוקמה "הקואליציה להצלת המול" שהתנגדה לאנדרטה, בעיקר משום שהיא מפריעה לרצף בין אנדרטת לינקולן ואנדרטת וושינגטון. חלק מהביקורת נגע להליך קבלת ההחלטות, שהיה מואץ ביותר, בשל העובדה שבשל גילם המתקדם, ותיקי מלחמת העולם השנייה נפטרו בקצב של 1,000 ליום.
ביקורת מסוג אחר נמתחה על אופייה האסתטי של האנדרטה המונמנטאלית, שבעיני המבקרים נראתה כבעלת אסתטיקה הקרובה לזו של המשטרים הפאשיסטים, נגדם נלחמה ארצות הברית במלחמה.
מוזיאון האמנות של סאו פאולו
מוזיאון סאו פאולו לאמנות (São Paulo Museum of Art או MASP) הוא מוזיאון לאמנות, השוכן בשדרות פאוליסטה בעיר סאו פאולו, שבברזיל. הוא ידוע בשל המבנה הראשי שלו, מסת בטון וזכוכית עצומה, שעוצבה על ידי לינה בו ברדי, בשנת 1968. המבנה הנתמך על ידי שתי קורות ענק רוחביות שאורכן מותיר תחתיו קומה מפולשת ופתוחה לסביבה מכל כיווניה, והוא נחשב לנקודת ציון בעיר ולסמל העיקרי של האדריכלות הברזילאית המודרנית.
המוזיאון הוא מוסד פרטי ללא מטרות רווח שנוסד בשנת 1947 על ידי אסיס שאטובריאנד ופייטרו מריה בארדי. המוזיאון מובחן ממוזיאונים רבים אחרים בשל יוזמות חשובות רבות הנוגעות למוזיאולוגיה וחינוך לאמנות בברזיל, שהתקיימו בו, כמו גם בשל תפקידו החלוצי כמרכז תרבות. זה היה גם המוזיאון הברזילאי הראשון שגילה עניין באמנות שלאחר מלחמת העולם השנייה.
המוזיאון זוכה להכרה בינלאומית בזכות אוסף האמנות האירופית הנחשב לטוב ביותר באמריקה הלטינית ובכל חצי הכדור הדרומי. הוא מכיל גם אוסף איכותי ויחודי של אמנות ברזילאית, הדפסים וציורים, כמו גם אוספים קטנים יותר של אמנות אפריקאית ואסייתית, עתיקות, אמנות דקורטיבית ונוספים, שמסתכמים בלמעלה מ-8,000 יצירות. למוזיאון יש גם את אחת מספריות האמנות הגדולות במדינה. האוסף על כל חלקיו נכלל ברשימת המורשת הלאומית הברזילאית, בהתאם להגדרת המכון להיסטוריה ואמנות של ברזיל.
הקשר כללי
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 עברה הכלכלה הברזילאית שינויים מבניים גדולים, שבמרכזם מעבר מעידן המתבסס על כלכלת הקפה לכלכלה מבוססת תיעוש גובר. מדינת סאו פאולו במיוחד משכה אליה תעשיות ועובדים רבים מרחבי המדינה והעולם, והעיר סאו פאולו, בפרט, ביססה את עצמה כמרכז התעשייתי החשוב ביותר במדינה.
אולם בכל הנוגע לחיים האמנותיים, נקודת ההתייחסות המרכזית ביותר של סאו פאולו באותה העת, התרכזה עדיין בשבוע האמנות המודרנית - פסטיבל האמנות שנוסד בשנת 1922. למרות חשיבות האירוע והעניין הרב לו זכה במהלך שנות העשרים של המאה העשרים, המודרניזם לא זכה לתשומת לב רבה מדי בקרב תושבי העיר ומוסדותיה בעשורים שלאחר מכן. מלבד גלריה מסחרית שפעלה בסאו פאולו היה אז בעיר רק מוזיאון אמנות אחד - גלריית התמונות המפורסמת - הפינקוטקה Pinacoteca do Estado, המוקדשת אך ורק לאמנות אקדמית, ופועלת עד היום.
אסיס שאטובריאנד, המייסד והבעלים של תאגיד אמצעי התקשורת (Diários Associados), גוף התקשורת הגדול ביותר וקונגלומרט העיתונות בברזיל באותה תקופה, היה אחד האנשים המשפיעים ביותר באותה העת עד כי זכה לכינוי "מלך ברזיל". בפועל, הוא היה שותף פעיל מאוד במהלכים הלאומיים לעבר המודרניזציה. מגובה בכוחו של תאגיד התקשורת שלו נהג שאטובריאנד ללחוץ על האליטה הפוליטית והכלכלית הברזילאית על מנת שזו תסייע לו ב"קמפיינים הציבוריים" שהוביל. באמצע שנות הארבעים של המאה העשרים יצא שאטובריאנד בקמפיין תעופה נרחב (Campanha da Aviação), שכלל מסע התרמה נמרץ לרכישת מטוסי הכשרה, במטרה להעניק למדינה מערכת תעופה הולמת. כתוצאה מכך, יותר מאלף מטוסים נתרמו לבתי ספר לתעופה בברזיל.
עם תום קמפיין המטוסים, החל שאטובריאנד בקמפיין חדש, מתוך כוונה נחושה לרכוש יצירות מופת שתשמשנה לבניית אוסף אמנות בסטנדרט בינלאומי בברזיל. הוא התכוון להציג זאת במוזיאון בריו דה ז'ניירו, אך בחר בסאו פאולו כי האמין ששם יהיה קל יותר לאסוף את הכספים הדרושים, ומכיוון שעיר זו נהנתה באותה העת מרגע משגשג מאוד. במקביל, שוק האמנות האירופי הושפע עמוקות מסוף מלחמת העולם השנייה, מה שאיפשר לרכוש יצירות אמנות משובחות במחירים סבירים.
שאטובריאנד נזקק לעזרת מומחה בבחירת יצירות האמנות. למטרה זו הוא הזמין את פייטרו מריה ברדי, פרופסור אטלקי, מבקר וסוחר אמנות, הבעלים לשעבר של גלריות במילאנו וברומא, לעזור לו ליצור "מוזיאון לאמנות קלאסית ומודרנית". ברדי טען שלא צריך להבחין בין אמנויות, והציע לקרוא לכך פשוט "מוזיאון לאמנות", ונענה להזמנה. על אף שתכנן להוביל את הפרויקט למשך שנה בלבד, מצא עצמו ברדי מקדיש לכך את שארית חייו. הוא עבר להתגורר בברזיל יחד עם אשתו, האדריכלית לינה בו ברדי, והביא איתו את הספרייה ואת אוסף האמנות הפרטי שלו.
הצעדים הראשונים (1947–1957)
המוזיאון נחנך ונפתח לציבור ב -2 באוקטובר 1947 והציג את הרכישות הראשונות, ביניהן יצירות קנבס של פיקאסו ורמברנדט. בשנות הפעילות הראשונות הללו, היה המוזיאון ממוקם בקומה הראשונה של תאגיד אמצעי התקשורת. לינה בו ברדי הייתה אחראית על התאמת הבניין לצורכי המוזיאון וחילקה אותו לארבעה אזורים נבדלים: גלריה לאמנות, חדר תצוגה דידקטי על תולדות האמנות, חדר תצוגה בן זמננו ואולם. מוזיאון זה היה המוסד הברזילאי הראשון שהתעניין ברכישת יצירות אמנות מודרניות. המוזיאון יהפוך במהרה לנקודת מפגש של אמנים, סטודנטים ואנשי רוח, שמשך אליו את הציבור לא רק בזכות נכסיו האמנותיים, אלא גם בשל הסדנאות והקורסים העוסקים בתולדות האמנות שהציע, התערוכות המתחלפות של אמנים זרים ולאומיים שהתקיימו בו, והתכנית החינוכית שאפשרה מגוון רחב של תחומי ביטוי אמנותיים, כגון תיאטרון, קולנוע ומוזיקה.
בשנות ה-50 הרחיב המוזיאון את פעילותו הדידקטית, באמצעות הקמת המכון לאמנות עכשווית (שהציע סדנאות חריטה, רישום, ציור, פיסול, מחול ועיצוב תעשייתי), פתיחת בית ספר לפרסום (כיום בית הספר הגבוה לפרסום ושיווק), ארגון שורה של דיונים סביב קולנוע וספרות והקמת תזמורת נוער ולהקת בלט. הקורסים ניתנו לעיתים קרובות על ידי אמנים חשובים ומובילים בסצנה האמנותית הברזילאית, כמו הציירים לסאר סגל ורוברטו סמבונט, האדריכלים ג'יאן קרלו פאלנטי ולינה בו ברדי, הפסל אוגוסט זמויסקי ובמאי הסרטים אלברטו קוואלקאנטי.
בד בבד עם הרחבת התוכנית החינוכית, המוזיאון היה עד לגידול בחשיבות האוסף שלו וההכרה הבינלאומית בו. בין השנים 1953 - 1957, מבחר של 100 יצירות מופת מאוסף המוזיאון נוייד ברחבי מוזיאונים אירופיים, כמו מוזיאון האורנג'רי (פריז) וגלריית טייט (לונדון), בסדרת תערוכות שאורגנו במטרה לגבש את האוסף. בשנת 1957 הוצג האוסף גם בארצות הברית, במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק ובמוזיאון טולדו לאמנות. בשנה שלאחר מכן הוצגו יצירות האמנות של המוזיאון במקומות שונים בברזיל, כמו המוזיאון לאמנויות יפות, בריו דה ז'ניירו.
רמת המצוינות האמנותית הגבוהה של תערוכות אלו האדירה את שם המוזיאון בשנותיו הראשונות. הוא זכה לפרסום רב וליוקרה, שהגבירו את נוכחותו ואת ההתעניינות הגוברת באמנויות יפות.
התגבשות המוזיאון
גידולו וחשיבותו הגוברת של אוסף האמנות הצריך תוך זמן קצר את הקמתו של מבנה למוזיאון. לצורך זה תרמה עיריית סאו פאולו חלקת קרקע, ששימשה בעבר כמקום המפגש המסורתי של עשירי העיר ונהרסה בשנת 1951 - על מנת לארח בה לראשונה את הביאנלה לאמנות בסאו פאולו. הקרקע בשדרות פאוליסטה נתרמה לעירייה בתנאי שישמרו מראות הנוף אל אזור העיר התחתית והעמק המשתרע למרגלות שדרות ה-9 ביולי.
בניין מוזיאון סאו פאולו לאמנות החדש הוא פרי יצירתה של לינה בו ברדי. על מנת לעמוד בדרישת שימור תצפית הנוף לעבר אזור מרכז העיר, ברדי הגתה רעיון של מבנה מוארך ומרחף, הנתמך על ידי ארבעה עמודי בטון מלבניים ומסיביים. הבנייה נחשבת לייחודית ברחבי העולם בשל שונותה: הגוף העיקרי של הבניין נישא על גבי ארבעה עמודי תמך לרוחב, ויוצר שטח פתוח ומפולש מתחת לכל אורכו של הבניין (74 מטר). האתר החדש של המוזיאון, שנבנה בין השנים 1956 - 1968, נחנך ב־7 בנובמבר 1968 על ידי המלכה אליזבת השנייה מבריטניה במהלך ביקורה בברזיל.
קריסתה של אמפריית איגוד אמצעי התקשורת ומותו של מייסדה, גרמו לממשלה להתערב ולשלם עבור חלק מהחובות שנערמו מול מוסדות זרים. במהלך תקופת נשיאותו של ז'וסלינו קוביצ'ק, העניק הבנק המרכזי של ברזיל למוזיאון הלוואה שאיפשרה לו לכבד את התחייבויותיו הכספיות, וזאת כנגד ביטחונות אוספי האמנות שלו. שנים מאוחר יותר, במהלך שנות השבעים, ניהל המוזיאון משא ומתן עם ממשלת ברזיל והחזיר את חובו.
הרפובליקה הסובייטית הסינית
הרפובליקה הסובייטית הסינית (בסינית: 中华苏维埃共和国) המכונה גם ״הרפובליקה הסובייטית של סין״ הוקמה בנובמבר 1931 על ידי המפלגה הקומוניסטית, של מאו דזה-דונג, הגנרל ז'ו דה ואחרים, והתקיימה עד 1937. שטחי הרפובליקה לא היו רציפים (ראה מפה). מאו דזה-דונג היה גם יו"ר המדינה וגם ראש הממשלה. כהונתו של מאו כ"מדינה קטנה בתוך מדינה" נתנה לו ניסיון בלוחמה ובגיוס איכרים לצרכיו. ניסיון זה סייע לו להשיג מאוחר יותר את האיחוד הקומוניסטי של סין בסוף שנות הארבעים. הרפובליקה התפרקה בסופו של דבר על ידי צבא המהפכה הלאומית של הקוומינטנג (KMT) בסדרה קרבות וכיתור. בעקבות תקרית שיאן בדצמבר 1936, הקומוניסטים והקוומינטאנג יצרו "חזית מאוחדת" כדי לעמוד בפני הלחץ של הפלישה היפנית. הפלישה הביאה את הקומוניסטים להכרה, כי לפחות בעת כזאת צריך לראות בצ'יאנג קאי-שק כמנהיגה של סין, ולהביא לפירוק הרשמי של הרפובליקה הסובייטית ב-22 בספטמבר 1937.
מוזיאון האמנות של סאו פאולו
התגבשות המוזיאון
בשנת 1969, במענה לבקשת המוזיאון, רשם המכון הברזילאי למורשת היסטורית ואמנותית (IPHAN) את נכסי המוזיאון כחלק מהמורשת הלאומית. בהתאם לכך, נרשמו נכסי המוזיאון על אוצרותיו כבלתי ניתנים להעברה, בהיותם חלק מהמורשת הציבורית, על פי החוק הברזילאי, וכל ניוד של יצירות מתוך האוסף אל מחוץ למדינה מחייב אישור של המכון למורשת היסטורית ואמנותית.
הרפובליקה הסובייטית הסינית
הקמה
ב-7 בנובמבר 1931 (יום השנה למהפכת אוקטובר 1917) ועד ה-20 לנובמבר 1931 התקיים הקונגרס הלאומי הראשון של הרפובליקה הסובייטית הסינית בריוג'ין, במחוז ג'יאנגשי. הקונגרס בחר ועד מרכזי בן 67 חברים, והכריז על הקמת ממשלה זמנית של הרפובליקה. רויג'ין הייתה הבירה הלאומית שלהם, והרפובליקה הצעירה קיבלה סיוע מברית המועצות. הרפובליקה הסינית הסובייטית נולדה, אם כי רוב סין עדיין נשלטה על ידי הממשלה הלאומית של הרפובליקה הסינית. בטקס הייסוד של המדינה החדשה, מאו דזה-דונג וקומוניסטים אחרים השתתפו במצעד הצבאי. מאחר שברפובליקה הסובייטית הסינית היה בנק עצמאי, הוא הדפיס את הכסף וגבה מסים משלו, התהליך נחשב לתחילת קיומן של שתי מדינות סין נפרדות.
מוזיאון האמנות של סאו פאולו
התגבשות המוזיאון
על אף הבעיות הכספיות של המוסד, מוזיאון סאו פאולו לאמנות הוסיף והרחיב את ההכרה הבינלאומית בו עוד יותר. בשנות השבעים זכה המוזיאון לתהודה ופרסום רב בחצי הכדור המזרחי תולדת שורה של תערוכות שהפיק במוזיאונים יפנים בהם הוצגו יצירות נבחרות מאוספיו. בשנת 1973 הוצג האוסף במשרד החוץ בברזיליה. אוסף המוזיאון הוצג שוב ביפן בשנים 1978/79, 1982/83, 1990/91 ו- 1995. בשנת 1992, הוצגו יצירות של האסכולה הצרפתית ונופים ברזילאיים במוזיאון הלאומי לאמנויות היפות בסנטיאגו דה צ'ילה, ובספריה של אראגון לואיס אנחל, בבוגוטה, קולומביה.
הרפובליקה הסובייטית הסינית
הקמה
מאו דזה-דונג כיהן כראש המדינה (יו"ר "הוועד הפועל המרכזי") וראש הממשלה (יו"ר "מועצת הקומיסרים העממיים"). בשיאה הרפובליקה הקיפה שטח שלמעלה מ-30,000 קמ"ר. חלק גדול משתי פרובינציות ואוכלוסייה של שלושה מיליון נפש. כלכלתה הייתה יציבה יותר מרוב האזורים שבשליטת מצביאים צבאיים. בנוסף לחיילי המיליציה והגרילה, הצבא האדום הסיני הגיע ליותר מ-140,000 חיילים בתחילת שנות השלושים. לצבא האדום הסיני הייתה טכנולוגיית תקשורת מודרנית (טלפונים, טלגרף ורדיו, שצבאותיהם של מצביאים אחרים בסין, היו חסרים), והעבירה מסרים מקודדים אלחוטיים תוך כדי שבירת הקודים הלאומיים. באותה עת, רק הצבא של צ'יאנג קאי-שק יכול היה להביס את הכוחות הקומוניסטיים.
מוזיאון האמנות של סאו פאולו
התגבשות המוזיאון
בשנת 2011, זכה מוזיאון סאו פאולו לאמנות לקבל תרומה חשובה של יצירות אמנות ואומנות אסייתיות משגריר ברזיל להודו, שיש שטענו שהציבו את המוזיאון באותה קטגוריה של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות של ניו יורק, המאכלס פריטים בעלי עניין אנתרופולוגי ויצירות אמנות יפה. עוד טרם לכך כבר כיכב המוזיאון ברשימת 19 מוסדות האמנות הטובים ביותר בעולם, שכוללים את מוזיאון ד'אורסה (Musée d'Orsay) בפריס ואת מוזיאון המטרופוליטן לאמנות עצמו. אגף חדש הוקדש לאוסף שנתקבל בשנת 2012, כאשר המסעדה והמשרדים של המוזיאון עברו לבניין נפרד ששוחזר, הנמצא משמאל למבנה המרכזי של המוזיאון.
הרפובליקה הסובייטית הסינית
הקמה
הקוומינטנג, בראשותו של צ'יאנג קאי-שק, חש מאוים על ידי הרפובליקה העצמאית. הוא גייס את המצביאים האזוריים הסיניים שיצטרפו לצבא הלאומי ויחסלו את הרפובליקה הסובייטית הסינית שמאו הקים, והטילו מצור עליה.
מוזיאון האמנות של סאו פאולו
הבניין
הבניין הנוכחי של המוזיאון הוקם על ידי עיריית סאו פאולו ונחנך בשנת 1968, בנוכחות אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת. הוא מפורסם בשל מראהו הברוטליסטי המדהים ונחשב לאחד מציוני הדרך של הארכיטקטורה המודרנית הברזילאית. על פי ההנחיות התכנוניות נקבע שהבניין יוקם באתר של בלוודרה טרינון לשעבר, בשדרת פאוליסטה, באופן שיאפשר צפייה ממפלס הרחוב על אזור מרכז העיר והרי קנטאריירה. ז'וזה בורג'ס דה פיגירידו, המשקיע שמכר את חלקת הקרקע לעירייה, כתב לעירייה מסמך הנחיות בלתי מחייב ובו ביקש לשמור על האתר כ"מקום ציבורי לתמיד". בעוד שבשנים שלאחר מכן פרויקטים רבים שהוצעו התעלמו מבקשתו, הרעיון של קונסטרוקציה תת-קרקעית או, להפך - מורמת מעל פני הקרקע, הוא שנבחר על ידי האדריכלית לינה בו ברדי והמהנדס ז'וזה קרלוס פיגירידו פראז מתוך כבוד לבקשה. הם הגו רעיון של הקמת גוש תת-קרקעי וכן מבנה מוארך, שיתנשא בגובה שמונה מטרים מעל הקרקע, תוך שימוש בארבעה עמודים המחוברים ביניהם על ידי שתי קורות בטון ענקיות, תכנון שהותיר שטח פתוח ומפולש באורך - בין העמודים ומתחת לקורות - הגדול ביותר עולם באותה תקופה, דבר שנחשב לתעוזה גדולה באותה העת. הבניין היווה נקודת פתיחה לשימוש בטכניקת הבטון המזוין בברזיל.
הרפובליקה הסובייטית הסינית
הקמה
הקומוניסטים הגיבו במבצעים שונים נגד הכיתור. מסעות הכיתור הראשונים של צ'יאנג קאי-שק נכשלו, על ידי ניצחונות של הצבא האדום הסיני, בהנהגת מאו. עם זאת, לאחר מסע השלישי נגד הכיתור הוחלף מאו על ידי וואנג מינג, קומוניסט סיני שחזר מברית המועצות. על הצבא האדום הסיני פיקדה ועדה של שלושה אנשים, שכללה את מקורביו של וואנג מינג: אוטו בראון (היועץ הצבאי של הקומינטרן), בו גו וג'ואו אנלאי. לאחר החלפת הפיקוד, החלה נסיגה צבאית וירידה כלכלית של הרפובליקה הסובייטית הסינית. זאת עקב מינהל לקוי של השמאל הקיצוני והפיקוד הצבאי הגרוע. המנהיגות החדשה לא יכלה להיפטר מהשפעתו של מאו אשר הגנה זמנית על הקומוניסטים.