cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עבדאללה א-ת'ני
ראש ממשלה בטוברוק
ב-11 באוגוסט הצהיר א-ת'ני על כוונתו להתפטר אם העם לא ירצה בו. כעבור ימים אחדים החליט להישאר בשלטון.
ב-17 בדצמבר 2015 תחת חסות האו"ם נחתם הסכם בין הממשלים בטוברוק ובטריפולי, במטרה לשים קץ למלחמת האזרחים. פאיז א-סראג' הועמד בראש ממשלת אחדות לאומית. במרץ 2016 ממשלה זו קמה בהתחלה בגולת תוניס וב-30 במרץ עברה לטריפולי. סראג' החליף בתפקידים את ראשי שתי הממשלות שפעלו בטוברוק ובטריפולי בהתאמה עבדאללה א-ת'ני וח'ליפה אל ע'וויל.
בסופו של דבר נשאר א-ת'ני בראש ממשלה זמנית שנייה בטוברוק, ביריבות עם ממשלת סרג' המוכרת על ידי האו"ם, וזאת בתמיכת הצבא הלאומי הלובי של הגנרל חפתר ששלט על חלק גדול ממזרח לוב. כשביוני 2020 השתלטה לחלוטין ממשלת ההסכמה הלאומית של סראג' על הבירה טריפולי ושמה קץ למתקפת כוחותיו של חפתר, חלה האטה בקרבות. בסתיו 2020 בעקבות הפסקות החשמל, החרפת יוקר המחיה פרצו מהומות שהביאו להתפטרות הממשלה הזמנית של א-ת'ני בפועל הוא שמר על התפקיד עד 15 במרץ 2021.
אלשוויל
אלשוויל (בגרמנית: Allschwil) היא עיר במחוז ארלסהיים שבקנטון בזל-לנדשאפט שבשווייץ.
היסטוריה
אלשוויל מוזכרת לראשונה במסמך משנת 1118 בשם Almswilre.
ימי הביניים
אלשוויל הייתה חלק מהטריטוריה של בירסק שניתנה ב-1004 כתרומה של האימפריה הרומית הקדושה לבישוף של בזל. במהלך אמצע המאה ה-15 מושכנה ונמכרה טריטוריה זו מספר פעמים. העיר אלשוויל שכנה על נתיב הסחר אלזס-זולותורן שעבר דרך מעבר פסוונג. מיקומה על הגבול וסמיכותה לנתיב הסחר אפשרו לאלשוויל להתפתח כנקודת מכס חשובה. לאחר 1724 הייתה אלשוויל משכנו של מחסן המלח הצפוני של הפוגט של הדיוקסיה של בזל. אלשוויל הייתה אחת ממה שנקרא "שבעת הכפרים החופשיים" ולפיכך היא השתייכה לכנסיית הרובע של קפלת יוהאן הקדוש של הקתדרלה של בזל, לקיום טקסי הטבלה וחגים.
עם פרוץ מרד האיכרים של אלזס, הצטרפה אלשוויל ב-1525, יחד עם ריינאך, תרוויל, אוברוויל ואטינגן, לבזל במסגרת הסכם משותף. תוקפו של הסכם זה פג ב-1585 עם חתימת הסכם באדן. ב-1529 קיבלה אלשוויל על עצמה את הנצרות הפרוטסטנטית במסגרת הרפורמציה הפרוטסטנטית. ב-1627 עלה בידו של הבישוף של בזל להשליט את הקונטרה-רפורמציה.
החל מ-1567 התקיימה קהילה יהודית באלשוויל. ב-1692 מנתה הקהילה 24 משפחות שהתגוררו ב-Judengässlein (בגרמנית: הסמטה היהודית הקטנה) והם היוו כ-15% מאוכלוסיית העיר. הקהילה היהודית החזיקה בית עלמין בזווינגן וזכות קבורה בהגנהיים. במאה ה-17 ביקרו ילדים יהודים יחד עם ילדים נוצרים בבית הספר. האשמות בגנבת סוסים ותוכניות יהודיות לבניית בית כנסת באלשוויל גרמו להוצאתה של גזירת גרוש על ידי הבישוף. רבים מהיהודים נמלטו להגנהיים.
הכנסייה המקומית על שם פטר ופול הקדושים נבנתה במאה ה-12 והייתה תחת חסותה של קתדרלת בזל. חלקו התחתון של מגדל הכנסייה הוא מהמאות ה-12 וה-13, אך שאר החלקים של מבנה הכנסייה נבנו מחדש בשנים 1698 – 1699. כנסיית הרובע של אלשוויל כללה גם את שונבוך ואת הסינג (כיום בצרפת) ועד 1611 את הגנהיים (גם היא כיום בצרפת).
ראשית העת החדשה
לאחר הפסקת קיומה של הרפובליקה הראורוסיאנית קצרת הימים (1793-1792), הייתה אלשוויל תחת השלטון הצרפתי עד 1814. בין השנים 1793 – 1800 היא הייתה חלק מהמחוז הצרפתי של מונט טריבל ומ-1800 ועד 1814 היא הייתה חלק ממחוז או-רן. שלא כמו רוב היישובים באזור בירסק, הגיבה אלשוויל באופן שלילי לשלטון הצרפתי וב-1794 אף פרץ בה מרד קטן.
העת החדשה
ב-1860 הייתה אלשוויל בעיצומו של תהליך להפיכתה מכפר חקלאי לעיר תעשייתית. רבים מתושביה עבדו בבתי חרושת בבזל. רוב החקלאים גידלו דגנים וירקות, שאותם הם מכרו בשוק הסמוך של בזל. אלשוויל הייתה ידועה בעיקר בשל הכרוב הלבן שגודל בה. בין השנים 1897 – 1921 עובדה תנובת הכרוב בבית חרושת לכרוב כבוש, שנבנה על ידי הקולקטיב החקלאי של אלשוויל. בסוף המאה ה-19 הופסקו גידולי הקנבוס, הפשתן והכרמים באלשוויל. ב-1955 פעלו בה 63 חוות בעוד שב-1965 ירד מספרן ל-29 וב-1980 גדל מספרן רק במעט ל-31. עד לשנת 1930 גדל היקפו של המגזר התעשייתי באלשוויל באופן משמעותי (בעיקר תעשיות לייצור לבנים, טקסטיל, מתכות ומכונות) וב-1910 כ-73% מהמועסקים בעיר הועסקו בתעשייה. בשנות השבעים של המאה ה-18 נפתחו כמה בתי חרושת ללבנים באלשוויל, כולל חברת Passavant-Iselin & Co שהפעילה את מכבש האריחים המשולבים הראשון בשווייץ. החברה פעלה עד 1975. העובדה שהעיר לא הייתה מקושרת לרשת הרכבות (ההצעה שעלתה ב-1926 להקים מסוף מטענים ירדה מעל הפרק), מנעה פיתוח תעשייתי משמעותי בעיר. בנוסף, עם התפתחותה של מערכת הספנות על הריין, איבדה אלשוויל את חשיבותה כתחנת מכס. ב-1905 נפתח קו חשמליות שקישר את העיר לבזל. ב-1910 הועסק כ-40% מכוח העבודה המקומי מחוץ לעיר וב-1990 עמד נתון זה על 79%. כיום אלשוויל מתמקדת בתעשיות קלות, כולל תעשיית מתכות, נייר וכימיה. ב-1990, 35% מהעובדים הועסקו במגזר התעשייתי ו-54% במגזר השירותים.
בין השנים 1850 – 1970 חוותה אלשוויל גידול מסיבי באוכלוסייתה הודות להגירה מבזל. ב-1930 הייתה זו העיר הפופולרית ביותר מחוץ לבזל והיא סבלה ממחסור בתשתיות. מאז 1970 עלה קצב הגידול. מרכז העיר ממשיך לשמור על הצביון הכפרי שלו. מגמה זו חוזקה באמצעות המהלך לשימורם של הבתים הבנויים למחצה מעץ מהמאה ה-19, שב-1976 הוענק עליהם לעיר פרס ממועצת אירופה וב-1980 הוענק לעיר פרס על התכנון הכפרי של המרכז שלה. ב-1968 נפתח באלשוויל מוזיאון להיסטוריה שלה וב-1977 נפתח השוק.
גאוגרפיה ודמוגרפיה
העיר שוכנת במחוז ארלסהיים, על שולי אזור גבעות זונדרגואר שלאורכו של עמק הריין העליון. אלשוויל היא למעשה פרבר של בזל הניצבת מדרום-מערב לה ומשני עברים שלה היא גובלת עם צרפת. היישובים הגובלים איתה מצד שווייץ, חוץ מבזל הם: שוננבוך, אוברויל ובינינגן. הנוף הוא נוף טיפוסי לעמק הריין, והעיר ניצבת בנקודה בו עובר הריין מהתוואי בו הוא זורם מערבה ומהווה את הגבול בין שווייץ לגרמניה ופונה צפונה כדי להוות את הגבול בין צרפת לגרמניה.
נכון לשנת 2014 מנתה אוכלוסיית העיר 20,411 תושבים.
הרשל לאבלס
הרשל סלל לאבלס (באנגלית: Herschel Cellel Loveless; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל איווה ה-34 בשנים 1957–1961. לפני כן, בשנים 1949–1953, הוא כיהן כראש עיריית אטמווה שבאיווה.
לאבלס היה המושל הרביעי מטעם המפלגה הדמוקרטית שכיהן באיווה מאז מלחמת האזרחים. בחירתו כמושל סימלה את עליית כוחם של תושבי הערים ואת האיגודים המקצועיים בפוליטיקה של המדינה. במהלך תקופת כהונתו כמושל, זכה לאבלס למוניטין כמי שפעל ללא לאות לשילוב אחריות כספית עם מנהיגות בסוגיות כמו שליטה בשיטפונות, שירותי בריאות הנפש, והשירותים החברתיים. הוא גם קידם את החלוקה מחדש של מחוזות הבחירה כדי לתקן את חוסר האיזון בין האזורים הכפריים לבין האזורים העירוניים בייצוגם בבית המחוקקים המדינתי. ב-1957, בעת השבעתו כמושל, אוכלוסיית 26 המחוזות הכפריים ביותר באיווה מנתה שליש מתושבי המדינה, בעוד שאוכלוסיית 24 המחוזות האחרים מנתה כשני-שלישים. בהיבטים רבים, דאג לאבלס ליישור קו עם המפלגה הדמוקרטית באיווה מול מקבילתה הארצית.
ראשית חייו
הרשל לאבלס נולד בחווה ליד פרימונט, איווה. הוא התחנך בבתי ספר כפריים וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון של אטמווה ב-1927, כשהיה בן 16. בשנה הראשונה לאחר סיום לימודיו הוא עבד בחווה, ולאחר מכן עבד במשך רוב שנות השפל הגדול בחברת הרכבת "שיקגו, מילווקי, סנט פול ופסיפיק", שהעסיקה כמה מאות עובדים באטמווה. במהלך שנות ה-30 הוא גם עסק בהובלת פחם והקים והפעיל מפעל למוצרי נפט ותחנות דלק. ב-1939 הוא קיבל משרה במפעל לאריזת הבשר של ג'ון מורל מאוטמווה כמפעיל טורבינה בתחנת הכוח שלהם לפני שב-1944 הוא שב לעבוד בחברת הרכבות. בעת שנעדר מחברת הרכבות, ארגן לאבלס את מחלקת התברואה של אוטמווה, ולאחר מכן שימש כאחראי על מערך החירום של העירייה במהלך השיטפון הקטלני של נהר דה מוין ביוני 1947. הצלחתו בתפקיד זה גרמה לו לרכוש אוהדים רבים בקרב תושבי העיר.
ראש עיריית אוטמווה
תמיכה זו הובילה את לאבלס לכהן שתי תקופות כראש העיר בשנים 1949–1953. בשנות כהונתו בתפקיד דאג לאבלס לפיתוח משמעותי של מערכת הרכובות והביוב של העיר. הוא במיוחד דאג לשליטה על נהר דה מוין, והקמת חומת מגן לביוב ולנהר. הוא קידם את בנייתו של מתקן לקליטת שפכים ואשפה והכנת תוכניות להסטת נתיבי כבישים מהירים ושיפורם. לאבלס הקים את מועצת התכנון של העיר, את מרכז הנוער, ואת המועצה המקומית לפעילות הנוער. הוא תמך באינטרסים של מעמד העובדים בשיתוף עם האיגודים המקצועיים הגדולים של העיר. ברמה המדינתית, הוא ישב בראש חטיבת הערים הגדולות של ליגת העיריות של איווה, והיה חבר בוועדת החקיקה של הערים שסייעה לחדש את החוקים העירוניים.
ב-1952 עשה לאבלס את ניסיונו הראשון להתמודד על משרת מושל איווה, ונוצח לאחר שקיבל בבחירות 48 אחוזים מהקולות מול יריבו הרפובליקני ויליאם בירדסלי. לאחר סיום כהונתו כראש עיריית אוטמווה, ארגן לאבלס את תאגיד האספקה המוניציפלי, שייצר, התקין ונתן שירות למערכות תנועה בדרכים.
מושל איווה
מסע הבחירות של לאבלס למשרת המושל ב-1956 היה מוצלח, בין השאר בשל העובדה שהוא ניצל את חוסר שביעות הרצון של תושבי איווה מהעלייה במס המכירות המדינתי מ-2 אחוזים ל-2.5 אחוזים במהלך כהונתו של המושל ליאו הויג. רבים מחוואי איווה ראו באור יפה את תמיכתו של לאבלס בדגש של המפלגה הדמוקרטים הארצית על הסדרת תעריפי התוצרת החקלאית. הוא השיג את תמיכתם של תושבי הערים על ידי קידום שינויים בחוקי המשקאות החריפים. הוא גם קרא תיגר על העלייה בשיעור החברות במדינה ב"פדרציית העבודה האמריקאית והקונגרס של הארגונים התעשייתיים" כדי ליישר את עצמו בקו ישיר יותר עם המפלגה הדמוקרטית. את תמיכתו הרחבה ביותר הוא השיג בערים המתועשות שאוכלוסייתן נעה בין 25,000 ל-50,000 תושבים.
במערכת הבחירות שלו לבחירה לכהונה שנייה ב-1958 הביס לאבלס את יריבו, ויליאם מארי, ב-63 מתוך 99 מחוזות איווה, ובמיוחד נחל הצלחה פעם נוספת בקרב תושבי הערים. הוויכוח על החלוקה מחדש של המחוזות נמשך גם בתקופת כהונתו השנייה כמושל בשנים 1959–1961. בנוסף, במהלך שתי תקופות הכהונה שלו, דחק לאבלס במדינה לאשר את מאמצי השליטה בשיטפונות של נהר דה מוין. הוא דאג להשגת מימון פדרלי להקמת סכרי רד רוק וסיילורוויל. הוא גם היה מעורב ביצירת תוכנית מדינתית חדשה לבריאות הנפש ולרווחה ושיקום חברתיים. בעת סיום כהונתו של לאבלס, עמד אוצר המדינה בייתרה חיובית של 50 מיליון דולר.
במערכת הבחירות לנשיאות של 1960 היה לאבלס יושב ראש ועדת הכללים של הוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית. אף על פי שהוא זכה לתמיכה מסוימת במועמדותו לנשיאות, הוא הציג את מועמדותו למושב בסנאט של ארצות הברית, ובמקביל היה פעיל במסע הבחירות של קנדי וג'ונסון. בשנה שהייתה גרועה מבחינתם של דמוקרטים רבים באיווה, נוצח לאבלס בבחירות על ידי הרפובליקני ג'ק מילר בהפרש של כמעט 50,000 קולות.
שנותיו האחרונות
ב-1961 מינה הנשיא קנדי את לאבלס כחבר במועצה הפדרלית למשא ומתן מחודש, שטיפלה בתיקונים בחוזים צבאיים, תפקיד בו הוא שימש עד 1969. לאחר מכן הוא היה לסגן הנשיא ליחסי ממשל של תאגיד קרומלוי, חברה מאיווה לייצור משקאות קלים. ב-1978 הוא פרש ועבר לפרברי וושינגטון הבירה. ללאבלס ורעייתו, אמיליה (לבית האוורד) לאבלס, היו שישה ילדים.
הרשל לאבלס נפטר מסרטן הריאה בווינצ'סטר, וירג'יניה, ב-4 במאי 1898, יום אחד לפני יום הולדתו ה-78. הוא נטמן בבית הקברות של אוטמווה.
חיית עבודה
חיה עבודה (באנגלית: working animal) היא חיה, שבדרך כלל מבויתת, המוחזקת על ידי בני אדם ומאומנת לבצע משימות. חלק מהחיות משמשות את בני האדם, הודות לכוחן הפיזי (כגון שוורים וסוסים), להובלה (למשל רכיבה על סוסים, חמורים, פילים, גמלים ועוד), בעוד שחיות אחרות הן חיות שירות שאומנו לבצע משימות מיוחדות מסוימות (כגון לכלבי ציד, וכלבי נחייה, יוני דואר ולדייג קורמורנים). הם עשויים לשמש גם לחליבה או רעיית צאן. חלקן, בסוף חיי העבודה שלהם, עשויים לשמש גם לבשר, או מוצרים אחרים כגון עור.
ההיסטוריה של חיות העבודה ייתכן שקדמה להיסטוריה של חקלאות, כלבים שימשו את הציידים-לקטים. ברחבי העולם, מיליוני בעלי חיים עובדים בקשר עם בעליהם. מינים מבויתים מגודלים לעיתים קרובות לשימושים שונים, במיוחד סוסים וכלבי עבודה ושרות. חיות עבודה גדלות בדרך כלל בחוות וכפרים, אם כי חלקן עדיין נלכדות מהטבע, כמו דולפינים, קורמורנים ופילים אסייתים. אנשים התאימו שימושים למגוון רחב של יכולות בעלי החיים, אפילו חברות מתועשות משתמשות בבעלי חיים לצורך עבודה. אנשים משתמשים בכוחם של סוסים, פילים ושוורים כדי למשוך עגלות ולהוביל משאות. כוחות משטרה משתמשים בכלבים למציאת חומרים בלתי חוקיים כגון סמים וחומרי נפץ, סיוע בתפיסת מבוקשים, אחרים משתמשים בכלבים כדי למצוא חפצים או לחפש נעדרים או לכודים. אנשים משתמשים בבעלי חיים שונים כגון גמלים, חמורים, סוסים, כלבים וכו' להובלה, לרכיבה או למשיכת עגלות ומזחלות. בעלי חיים אחרים, כולל כלבים, סוסי פוני וקופים, עוזרים לאנשים עם מוגבלויות.
במקרים נדירים, חיות בר לא רק מאולפות, אלא מאומנות לבצע עבודה, אם כי לעיתים קרובות רק לבידור, שכן חיות כאלה נוטות לחוסר אמינות ומזג מתון שיש לחיות עבודה מבויתות אמיתיות. לעומת זאת, לא כל בעלי החיים המבויתים הם חיות עבודה. לדוגמה, בעוד שחתולים עשויים לתפוס עכברים, זוהי התנהגות אינסטינקטיבית, לא כזו שניתן לאמן על ידי התערבות אנושית. לבעלי חיים מבויתים אחרים, כגון כבשים או ארנבות, המהווים כמוצרי מזון כגון בשר, עורות וצמר, אך אינם מתאימים לעבודה. לבסוף, חיות מחמד ביתיות קטנות, כמו רוב הציפורים הקטנות (מלבד סוגים כגון יוני דואר וקורמורנים) אינן מסוגלות בדרך כלל לבצע עבודה מלבד מתן חברות בידור ורוגע.
הובלה
ישנם בעלי חיים המשמשים בשל הכוח הפיזי שלהם במשימות כגון חריש או כריתת עצים. אחרים עשויים לשמש כחיות משא, להובלת בני אדם וסחורות. על חלק מבעלי החיים בני האדם רוכבים על גבם. לחלופין, ניתן להשתמש בסוס אחד או יותר הרתומים ברתמה כדי למשוך עגלות ומרכבות.
חיות רכיבה
חיות רכיבה הן חיות שבני אדם משתמשים בהן כדי לבצע מטלות כמו מעבר מרחקים ארוכים או על פני שטח טרשי, ציד על סוסים או עם חיה אחרת שרוכבים עליה כגון פילים, סיור באזורים כפריים או במדבר, איסוף או רעיית צאן. בעלי חיים אלה כוללים בעיקר סוסים, חמורים ופרדות; פרים, כגון בקר, תאו מים ויאק. במקומות מסוימים משתמשים גם בפילים, לאמות וגמלים. גמלים חד-דבשתיים נמצאים באזורים צחיחים של אוסטרליה, צפון אפריקה והמזרח התיכון; הגמל הדו-דבשתי הנפוץ פחות שוכן במרכז ובמזרח אסיה; שניהם משמשים כחיות עבודה. לעיתים, ניתן לרכוב על איילים, אף על פי שבדרך כלל נוהגים בהם.
ארץ חדשה (שיר)
ארץ חדשה הוא פזמון שכתב, הלחין וביצע שלמה ארצי. השיר יצא לאור בשנת 1988.
חיית עבודה
חיות משא
חיות משא כגון סוסים, פרדות, חמורים, איילי צפון ושני סוגי הגמלים. מינים נוספים משמשים לא רק לשאת משאות, כולל לאמות בהרי האנדים.
ארץ חדשה (שיר)
רקע
השיר נכלל באלבום חום יולי אוגוסט כרצועה הפותחת שבו ועובד על ידי עדי רנרט. האלבום כלל התעסקות בנושאים פוליטיים. השיר נכתב על רקע האינתיפאדה הראשונה שפרצה בשנת 1987.
חיית עבודה
חיות משא
בקר מבוית ויאקים משמשים גם כחיות להקה. מינים אחרים המשמשים לשאת מטענים כולל כלבים ועזים.
ארץ חדשה (שיר)
תוכן השיר
הדובר בשיר נוסע עם בנו בדרכי עפר, לאחר שהערים תל אביב וחיפה נחסמו כתוצאה מן הגשמים. המציאות הפוליטית משתקפת לעיניהם מבעד לשמשות המכונית. הדובר מתייחס לשני עמים המסוכסים ביניהם. הוא שואל: "יש לנו ארץ, למה עוד אחת?".
חיית עבודה
חיות רתומות
חיות רתומות משמשות גם כחיות משא, הרתומות לבד או בצוותים, למשיכת מזחלות, עגלות וכרכרות בעלי גלגלים או מחרשות.
ארץ חדשה (שיר)
תוכן השיר
הדובר אומר שערבים מתפללים לאיזה חג, אך הוא אינו יודע איזה חג הם חוגגים, רמז לחוסר ההיכרות של היהודי הישראלי עם תרבותם של הערבים מסביב. מטרת המסע של האב ובנו היא להגיע לארץ חדשה. הדובר מזכיר כבשים העולות על אם הדרך, כאשר ייתכן וכוונתו לנוף גלילי או לשטחי יהודה ושומרון (הגדה המערבית). את הכבשים, מזכיר הדובר, "אנחנו לא דורסים". הוא מתייחס למפעל הציוני שאינו נס בעיניו אלא פרי של עבודה קשה.
חיית עבודה
חיות רתומות
מגוון חיות בר אומנו להיות רתומות, כולל זברות ואפילו איילים.
ארץ חדשה (שיר)
תוכן השיר
אפשר לראות במילות השיר סגנון הדומה לכתיבתו של הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה, כאשר המושג החוזר 'ארץ חדשה' דומה למושג החוזר 'על אדם'. שורה מהשיר אומרת: "לא, גן העדן לא קיים, אולי קיימת ארץ חדשה". משפט זה מבטא שאיפה להגיע למציאות טובה יותר מזו שקיימת, אבל במקביל מבקשת לא לתלות תקוות דתיות למציאות כזו אלא לעשות זאת בעצמינו. בדיוק כמו מושג העל אדם של ניטשה אשר מוזכר בספריו מספר פעמים (בניהם במיוחד ב"כה אמר זרטוסתרא")
חיית עבודה
חיות שמירה
חיות מבויתות המקיימות התנהגות מגוננת או טריטוריאלית במיוחד, אומנו לשמירה על בני האדם או על רכוש כגון בתים, מבני ציבור, עסקים, יבולים, בעלי חיים ואפילו מקומות לפעילות פלילית. חיות שמירה יכולות לשמש כמזעיקות ומתריעות את בעליהם מפני סכנה או שניתן להשתמש בהן כדי להפחיד באופן פעיל או אפילו לתקוף פולשים ומסיגי גבול או חיות מסוכנות. דוגמאות ידועות של חיות שמירה כוללות כלבים, אווזים ולאמות. בנוסף, חיות אחרות כגון חתולים, חמורים, חזירים, אלפקות, בקר, עופות בית, אילים, ברווזים, עיזים, תרנגולי הודו ותרנגולים
ארץ חדשה (שיר)
תוכן השיר
קצב השיר הוזכר כדומה לסגנונו של ברוס ספרינגסטין.
חיית עבודה
חיות לטיפולים ביאולוגיים
עבודה כסוג של טיפול ביולוגי בסביבה. בעלי חיים כגון קרפיונים אסיאתיים יובאו לארצות הברית בשנות ה-70 כדי לשלוט בצמיחת האצות, עשבים וטפילים במאגרי מים, עשבים שוטים במערכות תעלות ולטיפול בשפכים. דבורים משמשות להאבקת פרחי ירקות בחממות כגון, עגבניות, מלפפונים מלונים ועוד. תנשמות משמשות להדברת נברנים בשדות.
פתוגנים ומחלות
ניתן להשתמש בבעלי חיים כדי לזהות נוכחות של פתוגנים וחוליים הנושאים מחלות זיהומיות.
ציד
מכיוון שמיני טורפים מצוידים באופן טבעי באינסטינקט לתפוס טרף, הם אומנו למשימות תפיסת טרף שניצוד. השימוש יכול להיעשות לצורכי מזון, ספורט, או כדי לצמצם את אוכלוסיית בעלי החיים הלא רצויים הנחשבים מזיקים לגידולים, לבעלי חיים או לסביבה.
משטרה וצבא
משטרות וצבאות משתמשים ביכולות ההגנתיות וההתקפיות של בעלי החיים כדי להגן או לתקוף בני אדם.
מצב משפטי
בתחומי שיפוט מסוימים, לחיות עבודה מסוימות ניתנות זכויות משפטיות מועדפות מבעלי חיים אחרים. דוגמה נפוצה היא כלבי משטרה, וכלבי צבא, זוכים לעיתים קרובות לימי זיכרון לאחר שנפלו בקרב כמו קצינים וחיילים.
בהודו קיימים חוקים ותקנות in loco parentis ליישום חוקי רווחת בעלי חיים. על פי החוק בהודו, הישויות הלא אנושיות כגון חיות, אלוהויות, נאמנויות, ארגוני צדקה, תאגידים, גופים מנהלים וכו' (שאינם בני אדם) זכאים לקבל מעמד של "אישיות משפטית" המקנה להם זכויות וחובות משפטיות, כגון לתבוע ולהיתבע, להחזיק ולהעביר נכס, לשלם מיסים וכדומה. בתיקי בית משפט בהודו הנוגעים לחיות, לבעלי החיים יש מעמד של "אדם משפטי" ועל בני האדם מוטלת החובה החוקית לפעול כ"לוקו פרטיס" לרווחת בעלי החיים כמו שיש להורה כלפי הילדים הקטינים שלו.
בית המשפט העליון בפנג'אב והריאנה הורה כי "לכל ממלכת החיות, כולל מיני עופות ודגים" יש "אישיות משפטית מובהקת עם זכויות, וחובות התואמים לבני האדם". בני אדם, הם ה"לוקו פרטיס" של החיות והם צריכים ליצור נורמות לרווחת בעלי חיים, כגון טיפול וטרינרי, מספוא ומחסה. לדוגמה, כרכרות הרתומות לבעלי חיים לא יכולות להכיל יותר מארבעה בני אדם, ואסור להעמיס בעלי חיים נושאי מטען מעבר לגבולות שצוינו ויש להפחית את המגבלות הללו בחצי כאשר בעלי חיים צריך לשאת את המטען במעלה מדרון. חוקים ותקנות אלה מעוגנים בסעיף 21 של החוקה של הודו.
ידע הבשרים
ידע הבשרים (באנגלית: Carnal Knowledge) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1971 בבימויו של מייק ניקולס עם ג'ק ניקולסון, ארט גרפונקל, אן-מרגרט וקנדיס ברגן בתפקידים הראשיים.
העלילה מתארת מערכת יחסים חברותיים עם עליות ומורדות, בין שני חברים מתקופת לימודיהם בסוף שנות ה-40 עד תחילת שנות ה-70.
תקציר העלילה
ג'ונתן (ג'ק ניקולסון) וסנדי (ארט גרפונקל) הם סטודנטים בקולג' אמהרסט וגרים בחדר משותף. ג'ונתן הוא סטודנט למשפטים וסנדי הוא סטודנט לרפואה. הם שונים באופיים, ג'ונתן הוא דעתן ואגרסיבי וסנדי הוא עדין וביישן.
השיחות והוויכוחים ביניהם הן על יחסם לסקס ונשים. ג'ונתן מכנה את הנשים "מכסחות אשכים" ("ballbuster") שמטרתן להתחתן על מנת לדכא את יצר הסקס של הגברים.
הסרט מתחלק לשלושה חלקים: החלק הראשון הוא בתקופת הלימודים בקולג'. החלק השני הוא מספר שנים לאחר סיום הלימודים והחלק השלישי הוא כשהם כבר בגיל הביניים.
חלק ראשון - בעת מסיבה בקולג' מבחינים ג'ונתן וסנדי בבחורה עומדת לבדה. ג'ונתן שולח את סנדי לעברה ומתדרך אותו כיצד להתחיל בשיחה. הבחורה היא סטודנטית בשם סוזן (קנדיס ברגן). היא נענית לו בהסתייגות ומסרבת ליחסי מין. ג'ונתן מפעיל עליה את קסמיו עם סיפור של ילדות עשוקה והיא נענית לו. לבסוף היא נענית לקיים יחסים גם עם סנדי ומנתקת את יחסיה עם ג'ונתן.
חלק שני - סנדי כעת רופא, נשוי לסוזן עם שני ילדים ומספר לג'ונתן כי כעת הוא מאושר בחוג המשפחה שהקים. ג'ונתן לעומתו לא מצא עדיין אישה כלבבו. הוא מחפש אישה עם נתונים פיזיים של חזה גדול ובולט ומוצא את בובי (אן-מרגרט) הממלאת את כל רצונותיו המיניים. כעבור זמן מתערערים היחסים ביניהם. היא עזבה את עבודתה, נכנסה לדיכאון ולא עושה דבר בבית.. על רקע זה הם רבים כל הזמן.
גם היחסים בין סנדי לסוזן מתערערים והם מתגרשים. סנדי מוצא את סינדי (סינתיה אוניל). ג'ונתן מזמין אותם לדירתו ומציע לסנדי חילופי זוגות. סנדי מסכים אך מוצא את בובי מעולפת לאחר שנטלה תרופות המטרה להתאבד. סינדי עוזבת בכעס את הדירה.
חלק שלישי - ג'ונתן וסנדי גרושים בשנות ה-40 שלהם. סנדי מגיע לג'ונתן עם חברתו החדשה ג'ניפר (קרול קיין) בת ה-18. ג'ונתן מקרין להם שקופיות על כל הבחורות ששכב.
ג'ונתן כבר לא מפקד מינית כראוי. הסרט מסתיים כשהוא הולך ליצאנית לואיז (ריטה מורנו) שרק לאחר ריטואל של משפטים קבועים שהיא מדקלמת בשבח הגבריות שלו, הוא מקבל זקפה.
פרסים
אן-מרגרט הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, היא זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע.
ג'ק ניקולסון היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה.
ארט גרפונקל היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע.
התקופה הוורודה של פיקאסו
התקופה הוורודה (1904 - 1906), מכונה גם לעיתים תקופת הוורד (Rose Period), הייתה תקופה בחייו של האמן פבלו פיקאסו, שהשפיעה רבות בפיתוח האמנות המודרנית. התקופה החלה בשנת 1904 בה ישב באזור מונמארטר שבצרפת, בבניין שנקרא לה בטו-לאוואר - "סירת המכבסה" (Le Bateau-Lavoir) אשר הווה מרכז האמנות של פריז ומוקד חיי הבוהמה. ציוריו מתקופה זו מתארים נושאים נעימים יותר כגון עליזות ושמחה תוך שימוש בצבעים חמים כגון צבעי אדום, כתום, ורוד וצבעי אדמה. וזאת לאחר התקופה הכחולה בה תיאר בדידות וייאוש קודרים בגווני כחול. בציורים שילב ליצנים, ודמויות קרקס כגון אקרובט וסוסים.
תקופה זו הושפעה ממערכת היחסים של פיקאסו עם פרננדה אוליבר, דוגמנית מודל צעירה. במסגרת זו ביטא רגשותיו העזים אליה בציוריו האומנתים.
פרשנות
דמויות הליצנים מיוצגים בניגודיות. מחד בתרבות מייצגים את עולם השמחה, החיים והיצירה. מאידך מוצגים ביצירות כעצובים ובודדים, נדרשים לנדוד ממקום למקום ושייכים למעמד חברתי נמוך.
הם אינם מוצגים בזוהר באוהל הקרקס אלא מאחורי הקלעים לצד משפחתם. לרוב הם מביטים לחלל ריק ומשרים אווירת ניכור ומלנכוליה. הדמויות אמנם קרובות זו לזו, אך אין ביניהן קשר, כל אחת מבודדת מחברתה או מהצופה.
חוקרי אמנות רבים רואים בליצן הלבוש בבגדים משובצים סמל לדמותו של פיקאסו ולחייו של האמן.
חאמד טראורה
חאמד טראורה (בצרפתית: Hamed Traorè; נולד ב-16 בפברואר 2000) הוא כדורגלן איווארי המשחק בעמדת הקשר בבורנמות' ובנבחרת חוף השנהב.
קריירת מועדונים
טראורה התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל מקומיות ובגיל 15 הצטרף לזו של אמפולי. ב-8 באוקטובר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה נגד פוג'ה.
ב-15 בינואר 2019 חתם בפיורנטינה והיה עתיד להצטרף אליה בסיום העונה. אולם בסיום העונה, הודיע מנכ"ל אמפולי כי העסקה נפלה.
ב-12 ביולי 2019 הושאל לססואולו לשנתיים עם אופציה לרכישה. בסיום התקופה, ססואולו רכשה את כרטיס השחקן שלו.
ביולי פתחה פרקליטות פארמה בחקירה כנגד סוכן שחקנים מקומי בשם חאמד ממאדו טראורה, שהציג עצמו כאביו של חאמד טראורה ושל אחיו לכאורה אחמד דיאלו, על מנת שיוכלו להקל על הגירתם לאיטליה. ב-10 בפברואר 2021 הורשע בזיוף מסמכים כאשר הצטרף ל"בוקה בארקו" כחלק מעסקת טיעון והוטל עליו קנס של 48 אלף אירו.
ב-31 בינואר 2023 הושאל לבורנמות' מהפרמייר ליג עד לסיום העונה עם אופציה לרכישה. בסיום העונה רכשה בורנמות' את כרטיס השחקן שלו תמורת 25.6 מיליון אירו.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, טראורה שיחק בנבחרת הצעירה של חוף השנהב.
ב-6 בספטמבר 2021 טראורה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת חוף השנהב בניצחון 1–2 נגד.
אוטל דה פארי
פעילות
זהו מלון פאר בלב מונטה קרלו. הוא בבעלות ומתופעל בידי Société des Bains de Mer (SBM), ביחד עם מלון הרמיטז', מלון מונטה קרלו ביץ' ומונטה קרלו ביי ביץ' ורסורט. מלונות אחרים במונקו כוללים את מלון מטרופול ומלון פיירמונט (Fairmont, הידוע יותר כ-Loews). הוא בדרך כלל נכלל ברשימת הזהב השנתית של קונדה נאסט טראבלר.
באוטל דה פארי שוכנות מספר מסעדות, מהן שתיים המופיעות במדריך מישלן האדום: לואי ה-15 ולה גריל, בקומה ה-8, לצד מה שהיה חדר האוכל והעישון של וינסטון צ'רצ'יל. פרט להן מצויות בה מסעדת לה טראס דה לה סאל אמפייר ומסעדת קוטה ז'רדן.
מסעדת לואי ה-15 (Le Louis XV), של השף אלן דיקאס, השף הראשי הוא פרנק צ'רוטי, שלה שלושה כוכבים במדריך מישלן והיא נכללה מספר שנים במדריך 50 המסעדות הטובות בעולם. תפריט האוכל הוא פרובנסאלי יצירתי והיא משלבת חומרי גלם פשוטים ועיליים. למסעדה מטבח נפרד מהמלון ומשרתים בה 20 טבחים ו-20 מלצרים. תפריט היין של המסעדה מכיל 1,100 סוגי כוהלים ויין ומרתף המסעדה, השייך גם ליתר המלונות והמסעדות השייכים לחברת SBM, הוא מהעשירים בעולם והוא מכיל כרבע מיליון בקבוקי יין.
המלון מכיל 106 חדרים המחולקים ל-4 קבוצות לפי סוג הנוף, העיצוב וההדר. The Exclusive City View מכילה 20 חדרים, the Superior Courtyard מכילה 29 חדרים, the Exclusive Sea View מכילה 59 חדרים ו- the Exclusive Casino מכילה 6 חדרים.
בנוסף לכך יש 74 סוויטות שמחולקות בצורה דומה, המציעות חדרים מפוארים יותר מהחדרים הרגילים. יש סוויטות לבודד ולזוג כמו גם סוויטות Courtyard וסוויטות Sea/Casino.
סן אנטון
סן אנטון אם ארלברג (בגרמנית: St. Anton am Arlberg) היא עיירה במדינת טירול שבמערב אוסטריה. זהו גם שמו של אתר הסקי הצמוד לעיירה. סן אנטון נמצאת על גדות נהר רוזאנה (Rosanna), וכן על מסלול מסילת הרכבת הראשית, המקשרת בין אוסטריה ובין שווייץ. היא שוכנת בגובה של 1,340 מטרים מעל פני הים. אוכלוסייתה מונה כ-2,600 תושבים (נכון ל-1 בינואר 2010).
מועדון הסקי הראשון בסן אנטון, "ארלברג סקי קלאב" (Arlberg Ski Club), נוסד בשנת 1901, ובית הספר הראשון ללימוד גלישה הוקם בשנת 1921.
אתר הסקי
סן אנטון נחשב לאחד מאתרי הסקי המפורסמים בעולם, והוא אירח את אליפות העולם בסקי אלפיני בשנת 2001. מרחב הגלישה של סן אנטון מחובר ישירות לאתרים סן כריסטוף (St. Christoph) ושטובן (Stuben), ובסקי פס המורחב כלולים גם האתרים לך (Lech) וצורס (Zurs).
הנקודה הגבוהה ביותר באתר היא פסגת ואלוגה (Valluga), אשר גובהה עומד על 2,811 מטרים מעל פני הים. אורך המסלול הארוך ביותר בו הוא 10.2 ק"מ (מפסגת ואלוגה לסן אנטון).
בסך הכל, כולל מרחב הגלישה של ארלברג כ-460 קילומטרים של מסלולים לכל הרמות, ו-85 מעליות. 180 ק"מ מתוך המסלולים הללו מיועדים לגלישת פרירייד, על כן השלג בהם אינו מהודק. נוסף לכך, האזור סביב סן אנטון ידוע במרחבי האוף פיסט הרבים שבו, ובתוואי שטח מאתגר, אשר מהווה יעד אטרקטיבי בעיקר עבור גולשים מתקדמים.
העיירה נמצאת בעמק הממוקם בין שני רכסים, ושלושה רכבלים מובילים ממנה את הגולשים לפסגות שונות: גמפן (Gampen), גלציג (Galzig) ורנדל (Rendl). האזור של רנדל כולל בעיקר מסלולים כחולים (מסלול כחול משמעותו שמבחינת קושי הגלישה הוא מתאים לאנשים ברמה של מתחילים עד בינוניים. המסלול רחב מספיק כדי שהגולש יוכל לגלוש לרוחב המסלול ולא בכיוון הירידה, דבר שמאט את מהירות הגלישה, כמו כן הזווית של המסלול לא מאוד חדה) אך יש ממנו גם מסלול אדום (משמעות מסלול אדום?) ארוך במיוחד, המוביל חזרה לסן אנטון. יש ברנדל גם פארק שלג, הכולל שפע מתקנים לגולשי פריסטייל. לגולשים מתקדמים מומלץ להעפיל עם מדריך לפסגת הוולוגה ולחקור את מרחבי האוף פיסט בדרך לצורס.
אפרה סקי
סן אנטון ידועה כעיירה תוססת עם תרבות אפרה סקי מפותחת. כבר משעות אחר הצהריים המוקדמות מתחילים הברים המקומיים להתמלא, ובעיירה יש גם מועדונים בהם המסיבות נמשכות לתוך השעות הקטנות של הלילה. שניים מהמוסדות המוכרים ביותר בסן אנטון הם ה-"Mooserwirt" וה-"Krazy Kangaroo", שני ברי אפרה סקי אשר ממוקמים זה מול זה, במסלול המוליך את הגולשים חזרה לעיירה. השתייה והריקודים בהם נמשכים מדי יום ביומו גם אחרי שקיעת החמה, ולאחריהם נאלצים הגולשים לגלוש בזהירות חזרה לעיירה.
כולה שלי
כֻּלָּהּ שֶׁלִּי הוא שיר פוליטי של זאב ז'בוטינסקי, העוסק במאבקם של בית"ר והציונות הרוויזיוניסטית אל מול תנועת העבודה. השיר חובר בהדרגה, במספר גרסאות, עד לגרסה האחרונה, המקובלת, בשנים תרצ"ז-תרצ"ח, 1938-1937. את השיר הלחין לראשונה אברהם (אברשה) לט ממעוז ריגה של תנועת בית"ר, והוא אחד משירי בית"ר המפורסמים והמושרים ביותר.
רקע לכתיבת השיר
השיר התחבר בכמה שלבים. הוא נכתב בהקשר של התשובה הציבורית הנדרשת כלקח מאירועי שנות השלושים, כאשר באותה תקופה התגברו רדיפות היהודים בגרמניה הנאצית, והתחוללו מאורעות תרצ"ו בארץ ישראל. אוהדיו של ז'בוטינסקי, שלא הורשה להיכנס לארץ מאז קיץ 1929, ניהלו פעולות מחאה ואחר כך מאבק מזוין במסגרת ברית הבריונים והאצ"ל כנגד מדיניות הספר הלבן של השלטונות הבריטיים שהגבילה כניסת יהודים לארץ ורכישת קרקעות להתיישבות. הרוויזיוניסטים נרדפו על ידי שלטונות המנדט הבריטי; הם נעצרו בתכיפות, וחלקם נשלחו לכלא עכו למעצר מנהלי או נעצרו באשמת השתתפות בפעולות חמושות. במקביל, נוצרה מתיחות ומחלוקת בין המחנה הרוויזיוניסטי לבין תנועת העבודה.
בשנת 1935 פרש ז'בוטינסקי מההסתדרות הציונית העולמית והקים את הצ"ח - ההסתדרות הציונית החדשה, בה תחילה היו חברים כמה עשרות אלפי חברים יותר מבהסתדרות הישנה. עקב כך החריפה העוינות בין הסוציאליסטים לרוויזיוניסטים, וההסתדרות החליטה לשלול מתנועת בית"ר זכויות רבות, ביניהן את המעמד של "ארגון חלוצי", מה שגרם לביטול הסרטיפיקטים לאנשי התנועה, גם לאלה שהיו בהכשרות לקראת עלייה. ז'בוטינסקי כינה את המעשה "גזלה" וכעס על הפעולה שנראה שלא הייתה עבור טובת היישוב והציונות, אלא נועדה לשמש בלעומתיות כלפי אנשי בית"ר, ונגד ז'בוטינסקי עצמו. בשנתיים שלאחר מכן הסכסוך רק החריף, וכאשר בחורף 1937 נודע לצעיר פולני בשם שמחה פאלושניצקי כי לא יקבל אישור עלייה, הוא התאבד.
התאבדותו של פאלושניצקי נודעה בשער בת רבים ועוררה עניין - וגם זעם - ברחבי התנועה הציונית. לטענת הבית"רים ההסתדרות היא זו שנשאה באחריות לחייו של בן ה-22 שהמית עצמו. כתגובה לפרשה כתב ז'בוטינסקי את הגרסה הראשונה לשיר "כולה שלי", ופרסם אותו בעיתון הירדן בשם "שיר בית"ר לתרצ"ז". להלן מילותיו של השיר:
ז'בוטינסקי עיבד את השיר במשך תקופה, עד לפרסומו ברבים בגרסתו האחרונה בכינוס העולמי השלישי של תנועת בית"ר, בוורשה, סתיו 1938. כינוס זה היה האחרון מסוגו בו השתתף ז'בוטינסקי, שנפטר שנתיים לאחר מכן. בכינוס, בין השאר, התקבלו החלטות לעודד יצירה אומנותית בקרב חברי התנועה, ולהוציא קובץ שירים הכולל תווי נגינה משירי התנועה.
מבנה ומרכיבי השיר
שם השיר הוא פרפרזה של המשפט הפותח של מסכת בבא מציעא: "שניים אוחזין בטלית... זה אומר כולה שלי וזה אומר כולה שלי", ובאמצעותו מוסר המשורר את תפיסתו את המאבק בין הצד הימני-רוויזיוניסטי לבין הצד השמאלי - תנועת העבודה. כמילות השיר "יד אחים הסגירתני בכלא... ותבחר את אחי לתליין" שנכתבו על מסורבי העלייה שנדחו על ידי אחיהם מן השמאל, "זה הריב לא נגמר הוא עדיין בין אדום ללבן ותכול" - כלומר, בין מפא"י, שדגלה היה אדום כצבע הסוציאליזם, לבין דגל בית"ר - בכחול ולבן.
על פי פרופ' דן מירון התכתבותו של ז'בוטינסקי ב"כולה שלי" עם שיר העמק מאת נתן אלתרמן לא נגמרת בשורות המצוטטות אצלו בהציגו לראשונה את השיר. בבית הלפני-אחרון של השיר נזכרים "טל המרד" והגדרתו של העמק כ"מרחב התפארת". טל המרד מוצג בניגוד ל"טל מלמטה" שנמצא "מבית אלפא עד נהלל" - זהו דמם של הלוחמים ולא טללי השלווה של יושבי העמק השאננים והנינוחים. התקת העמק מהקשרו הפואטי הקודם כ"ארץ תפארת" והעברו ל"מרחב" מדגישה את ההקשר הפוליטי המוכרח והקשה שלו, כחלק מחבל אדמה שייגאל על ידי דם לוחמים, ורק אז יתפנו תושביו לעסוק בטללי השדות.
מבחינת לשונית-פואטית, "כולה שלי" נכתב בהברה ספרדית (בשונה למשל מרוב שירתו של ביאליק), מתוך אמונתו של ז'בוטינסקי בהתאמתה לעתידה של הספרות העברית המתחדשת. על פי מירון נטבעו בשיריו של ז. ז'. "מטבעות לשון, (שנעשו) חלק מהמטווה הקיים והעומד בשיח הציבורי העברי במשך שבעים שנה"; זהו אחד משמונת שיריו "הציוניים הפוליטיים" של ז'בוטינסקי, שבהם "מצא הז'אנר של ההמנון הציבורי... את גיבושו המודרני השלם, ה'קלסי', הראשון"; ז'בוטינסקי הטביע בהם "מוזיקליות", "בהירנות" במבע, ושימוש ב"מילון" הכלל יישובי, ובכלל זה של "השמאל הציוני". על "כולה שלי" כתב מירון כי הוא "המעניין שבין שירי ההמנון הפולמוסיים (של ז'בוטינסקי)".
לחן, ביצוע ופרסום
ככל שיריו ותרגומיו של ז'בוטינסקי, היה השיר אהוד בקרב אנשי התנועה הרוויזיוניסטית וחניכי תנועת הנוער בית"ר מרגע הצגתו לקהל הרחב. נהוג לשיר אותו בטקסים והתקהלויות.
ערן צור הלחין מחדש את השיר והוא הוקלט באלבומו "המסלול המואר" בשנת 2016.
ריטה דומיניק
ריטה אוצ'נה נקם דומיניק נווטורואוצ'ה (באנגלית: Rita Uchenna Nkem Dominic Nwaturuocha; נולדה ב-12 ביולי 1975) היא שחקנית קולנוע ניגרית. ב-2012 היא זכתה באפריקה הסרט פרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
קריירה
דומיניק התחילה להופיע כשהייתה ילדה, בהצגות ילדים ובתוכניות בערוץ הטלוויזיה של מדינת אימו. ב-1998 היא כיכבה בסרט הראשון שלה, A Time to Kill. היא זכתה בפרס City People לשחקנית הטובה ביותר בשנת 2004. היא כיכבה ביותר מ-100 הפקות נוליווד.
מבצע משפחה במצור
מבצע משפחה במצור היה מבצע צבאי של צה"ל במהלך האינתיפאדה השנייה, במהלכו פשט גדס"ר גולני על מספר מבנים בשכונת שג'אעיה שברצועת עזה במטרה לעצור פעילי חמאס שעסקו בייצור ושיגור רקטות לעבר יישובי עוטף עזה.
מהלך המבצע
במאי 2003 הטילו אלוף פיקוד הדרום, דורון אלמוג, ומפקד אוגדת עזה, תא"ל ישראל זיו על מפקד חטיבת גולני, אל"ם משה תמיר, לפשוט על קבוצת מבנים בשכונת שג'אעיה במטרה ללכוד שלושה פעילי חמאס, מחמולת אבו היין, שעסקו בייצור ושיגור רקטות לעבר יישובי עוטף עזה. תמיר הטיל את המשימה על גדוד הסיור החטיבתי עליו פיקד סא"ל רון וייזל.
הצוות בפיקוד אנטמן ניהל חילופי אש עם המחבלים עד להגעת צוות נוסף בפיקוד אביחי זפרני, וכן המג"ד, וייזל, המ"פ, מילוא, והמח"ט, תמיר. מילוא, ועמו הצוות בפיקוד זפרני ניהלו לחימה עם המחבלים בתוך המבנה ואף נעזרו באש טנקים שחברו לכוח. לבסוף הרג הכוח בפיקוד מילוא את המחבלים במבנה. בסיום הלחימה נהרגו כלל המחבלים המבוקשים וכן שמונה מחבלים נוספים שפתחו באש על הכוח, עשרות נוספים נפצעו.
במהלך המבצע, למרות הסיכון שהיה בכך לביטחון הכוח, הקפידו הלוחמים והמפקדים להימנע מפגיעה באזרחים בלתי מעורבים. תשעה מחיילי הכוח נפצעו. בשנת 2003 הוענק לרון וייזל, צל"ש אלוף מאת מפקד פיקוד הצפון, בני גנץ, על האופן בו פיקד על הגדוד במבצע.
דראפט ההרחבה של שנת 2010 בליגת ה-MLS
דראפט ההרחבה של שנת 2010 בליגת ה-MLS היה דראפט ההרחבה השביעי בתולדות ליגת ה-MLS. הדראפט התקיים ב-24 בנובמבר 2010 לקראת הצטרפותן של ונקובר וייטקאפס ופורטלנד טימברס לליגה בעונת 2011.
כללי הדראפט
הבחירה בדראפט התקיימה בהתאם לכללים הבאים:
תהליך הבחירה
פורטלנד טימברס היא הקבוצה שזכתה בזכות הבחירה הראשונה.
עיר של אש שמיימית
הספר תורגם לעברית על ידי דוד חנוך ויצא לאור בהוצאת גרף ב-2021.
חלקים מהספר הוטמעו בסדרה ציידי הצללים.
עלילה
ציידי צללים של מכון לוס אנג'לס מתכנסים כדי לדון בסכנה של צבא של ציידי הצללים האפלים כאשר הצבא, בראשות סבסטיאן מורגנשטרן, אורב למכון, הופך כמה ציידי צללים לאפלים וחוטף את מארק בלקתורן, ומשאיר את חמשת אחיו למחצה של מארק ואמה קארסטיירס לברוח לאליקנטה.
מלכת הפיות, כעת בעלת ברית של סבסטיאן, שולחת את מליורן לבקש מנציגי שוכני התחתיות במועצה להצטרף אליהם; כשהם מסרבים, הוא מביא אותם לאדום, ממלכת השדים וכולא אותם שם, בהמשך הוא מכריח את רפאל מנהיג הערפדים להרוג את מגנוס, כשזה מסרב סבסטיאן הורג את רפאל בעצמו.
ג'ייס הרונדיל נפצע במהלך קרב והאש השמיימית שבו בוערת ושורפת את האח זכריה מהאחים השתקנים שחוזר לדמותו בת התמותה – ג'ם קרייסטרייס. סבסטיאן מציב אולטימטום למסדר להסגיר לידו את ג'ייס וקליירי. קליירי, ג'ייס, סיימון איזבל ואלק לייטווד, מאלצים את מלכת הפיות לשלוח אותם לאדום. כשהיא מתעמתת עם סבסטיאן, קליירי מעמידה פנים שהיא מסכימה לשלוט לצידו, אבל אז דוקרת אותו עם האוספרוס שחוזק באמצעות רונה ששאבה את כל האש שמיימית מג'ייס לתוך החרב, הדקירה מחזירה אותו למצב ללא דם שדים – האח שיכל להיות לה – ג'ונתן מורגנשטרן, ברגעיו האחרונים הוא הורס את גביע התופת ומשמיד את צבא הציידי צללים שהקים.
בכדי לצאת מאדום, מגנוס מזמן את אביו אשמדאי, המציע להם יציאה בתמורה לחיי האלמוות של מגנוס. סיימון מציע אפשרות קלה יותר: האלמוות שלו והזיכרונות מעולם הצללים.
המסדר מעניש את הפיות, אלק ומגנוס מתפייסים וחוזרים להיות זוג, קליירי מפזרת את האפר של ג'ונתן באגם לין ומתאבלת על סיימון.
מספר חודשים לאחר מכן, ג'וסלין ולוק עורכים את חתונתם, בהשתתפות קהל רב המורכב מציידי צללים ושוכני תחתיות כאחד.
סיימון זוכר חלקים מעולם הצללים את מערכת היחסים שלו עם איזבל ועוד מספר פרטים.
קבלה וביקורת
עיר של אש השמימית קיבלה בדרך כלל ביקורות מעורבות עד חיוביות. Common Sense Media כינתה את הספר 'מתנה מרגשת' והעניקה לספר דירוג של ארבע מתוך חמש.
Booklist נתנה ביקורת חיובית שבה נאמר "הספר מבטיח להשאיר את המעריצים מכורים שוב." אנטרטיינמנט ויקלי נתן ביקורת חיובית וכתב כי "מעט דברים בחיים מספקים יותר מאשר הסוף הטוב המיוחל, וזה בדיוק מה שקלייר מספקת."
קירקוס ראוויוס העניק לספר ביקורת מעורבת, וקבע כי "שלל חוטי הסיפור הקסומים, החברתיים והרומנטיים של שתי סדרות ותשעה ספרים מסתיימים מבלי לקיים את ההבטחה הסגולה של הסדרה", כתב הסקול ליבררי ג'ורנל  קבע גם כי "מעריצי הסדרה כנראה יהיו מרוצים מהמסקנה". "הגרדיאן" כינה את הספר 'סוף מושלם' וקבע כי, "אני לא יודע מה עוד לומר מלבד שהספר הוא סיום מושלם לסדרה... הוא אחד הספרים האלה שאתה מחזיק בלב שלך הרבה אחרי הסוף."
משתמשי Goodreads בחרו בספר לפרס Goodreads Choice בקטגוריית ספר הפנטזיה והמדע הבדיוני הטובים ביותר לצעירים ב-2014.
אנטונינה נז'דאנובה
ביוגרפיה
אנטונינה נז'דאנובה נולדה בשנת 1873 בקריווה באלקה, על יד אודסה שבאוקראינה, אז באימפריה הרוסית.
ב-1899 התקבלה לקונסרבטוריון של מוסקבה. כעבור שלוש שנים סיימה את לימודיה והצטרפה לסגל התיאטרון האופרה בולשוי והפכה במהרה לאחת הסופרנים המובילות שלו. לעיתים קרובות הופיעה גם על במת תיאטרון מרינסקי בסנט פטרסבורג וכן בקייב ובאודסה. ב-1912 הופיעה בפריז לצד הטנור הגדול אנריקו קארוזו והבריטון טיטה רופו. לנז'דאנובה הקדיש המלחין סרגיי רחמנינוב את הווקליזה שלו, והיא ביצעה בבכורה את העיבוד שלו לסופרן ולתזמורת בניצוחו של סרגיי קוסביצקי. נז'דאנובה גילמה תפקידים אופראיים רבים בבכורה העולמית שלהם. נודעה ביופי ובגמישות של קולה, ובמצוינות הטכניקה של ביצועיה.
אחרי מהפכת אוקטובר נשארה בבולשוי, להבדיל מעמיתים אחרים שערקו למערב. בשנת 1936 התחילה ללמד קונסרבטוריון של מוסקבה, משנת 1943 בתפקיד של פרופסור.
היא נפטרה במוסקבה בשנת 1950.
חייה הפרטיים
נז'דאנובה הייתה נשואה למנצח ניקולאי גולובאנוב.
תנועה מוטעית
תנועה מוטעית (בגרמנית: Falsche Bewegung) הוא סרט קולנוע גרמני בבימויו של וים ונדרס. סרט זה הוא הסרט השני בטרילוגיית סרטי המסע של ונדרס, הכוללים את "אליס בערים" (1974) ואת "במהלך הזמן" (1976). בסרט מככבים רידיגר פוגלר, חנה שיגולה ונסטסיה קינסקי, ששיחקה תשע שנים לאחר מכן בתפקיד ראשי בסרטו עטור השבחים של ונדרס "פריז, טקסס" (1984), כמו גם בסרטו "כה רחוק, כה קרוב" (1993).
הסרט הוא בעיקרו חסר עלילה, והוא מורכב משוטים ארוכים המאפיינים את ונדרס. הסרט עוקב אחר הרהורי מחשבותיו של סופר צעיר, וילהלם מייסטר (רידיגר פוֹגלר), שמתחיל את מסעו בעזיבת בית אמו המדכאת ועיר הולדתו, בטיילו במערב גרמניה, שם הוא פוגש ואוסף סביבו מספר חברים תמהוניים. מייסטר מוצא עצמו בסופו של דבר לבדו בהר צוגשפיצה. מחשבותיו של מייסטר מוצגות לעיתים בקריינות.
הסרט צולם על ידי שותפו של ונדרס לעשייה הקולנועית, הצלם רובי מילר.
ג'ורג' פרייס בויס
ג'ורג' פרייס בויס (באנגלית:George Price Boyce; 24 בספטמבר 1826 – 9 בפברואר 1897) היה צייר בריטי בצבעי מים של נופים ואדריכלות עממית בסגנון האחווה הפרה-רפאליטית. הוא היה פטרונו וידידו של דנטה גבריאל רוזטי.
ביוגרפיה
בויס נולד בלונדון, והיה בנו של ג'ורג' בויס, סוחר יין שהפך לסוכן פיננסים. אחותו הייתה הציירת ג'ואנה מרי בויס. הוא למד בבית הספר באסקס, ולאחר מכן למד בפריז. באוקטובר 1843 הצטרף לאדריכל בשם ליטל, איתו נשאר ארבע שנים, ולאחר מכן נכנס למשרד האדריכלים וויאט וברנדון. הוא היה כבר מאוכזב מהארכיטקטורה פגישה עם האמן דייוויד קוקס באוגוסט 1849 שכנעה אותו לוותר על האדריכלות ולהתחיל בציור בצבעי מים.
עבודתו המוקדמת מציגה את השפעתו של קוקס שפגש אותו שוב ב-1851. בויס המשיך לפתח סגנון אמנותי משלו בהשפעת הציירים מהאחווה הפרה-רפאליטית, לאחר שפגש את תומאס סדון ורוזטי. בשנת 1853 פגש את הציירים ויליאם הולמן האנט וג'ון אוורט מיליי, בזמן שצייר בדינאן, בריטני, עם סדון. ב-1854 נסע לוונציה, שם שרטט נושאים שהמליץ ​​לו ג'ון ראסקין.
בשנת 1861, לאחר מות אחותו, הוא נסע למצרים, שם חלק בית בגיזה עם פרנק דילון ואגרון לונדגרן עד לפברואר של השנה שלאחר מכן.
בויס הציג גם ציורי שמן וגם צבעי מים באקדמיה המלכותית בין 1853 ל-1861. הוא היה חבר מייסד של מועדון הוגארת'. ושל אגודת ימי הביניים, ארגון, שהוקם ברובו מאדריכלים, המוקדש לקידום העניין באמנות ובאדריכלות של ימי הביניים. הוא גם היה חבר מוביל בחברה להגנת מבנים עתיקים. הוא הציג לעיתים קרובות באגודה המלכותית לצבעי מים ונבחר כחבר ב-1878.
משנת 1871 התגורר בצ'לסי, בבית שעיצב עבורו ידידו פיליפ ווב.
הוא פרש מציור בשנת 1893 עקב בריאות לקויה ומת בביתו ב-9 בפברואר 1897.
יומנו של בויס הפך למקור מידע מרכזי על רוזטי והאחווה הפרה-רפאלית.
גלעד בירן
גלעד בירן (נולד ב-1975) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף המכהן כמפקד מערך ההגנה האווירית.
שירות צבאי
בירן התגייס ב-1993 לחטיבת גולני, שם שרת במשך שנה וחצי כלוחם. לאחר קורס קצינים ביצע הסבה לטיל הכתף FIM-92 סטינגר, המכונה בעברית "ברקן", והוצב בגדוד 66 השייך למערך הנ"מ, בו ביצע תפקידי קצונה שונים עד לתפקיד סמג"ד, בתפקיד זה שירת במלחמת לבנון השנייה.
בדצמבר 2011 מונה למפקד גדוד 947 שהוקם מחדש. הגדוד בתצורה זו היה הראשון שהפעיל את מערכת כיפת ברזל. בתקופת פיקודו יירט הגדוד מאות רבות של רקטות וקיבל שבחים מגורמים שונים. פיקד על הגדוד בלחימה במבצע עמוד ענן ובמבצע צוק איתן. לאחר מבצע צוק איתן הוענק לגדוד 947 אות הערכה מטעם הרמטכ"ל על הישגיו בלחימה.
ב-2014 מונה לראש ענף שכבה תחתונה בלהק ראש המטה. ב-2016 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד כנף היערכות 168 והיה הראשון בתפקיד זה, בו שירת עד 2018. באוגוסט 2019 מונה למפקד בית הספר להגנה אווירית. במהלך תפקיד זה ניצח בבוחן הכשירות של צה"ל ב-2020 במסגרת בית א' (לוחמים מתנייע).
ב-27 באפריל 2021 נכנס לתפקידו כמפקד מערך ההגנה האווירית, בדרגת תת-אלוף. במהלך תפקידו פיקד על ההגנה האווירית במבצע שומר החומות שלאחריו הוענק למערך אות הערכה מטעם הרמטכ"ל, ובמבצע עלות השחר.
חיים אישיים
בירן נשוי ואב לשלושה, הוא אחיינו של תת-אלוף יצחק בירן, ששירת כמפקד מערך הנ"מ בין השנים 1991–1994.
בוגר תואר ראשון בהצטיינות מהטכניון בהנדסת תעשייה וניהול ותואר שני בהצטיינות במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה במסגרת לימודיו במב"ל.
Mother
האלבום הגיע למקום השני במצעד אלבומי הרוק.
רקע והקלטה
ב-14 באוקטובר 2018 פרסם כריס האוורת' תמונה בעמוד האינסטגרם שלו, לפיה הלהקה עובדת על אלבומה השביעי. ב-12 בנובמבר באותה השנה, הועלה לאינסטגרם הרשמי של הלהקה סרטון קצר עם טקסט מהבהב ובו כתוב במפורש את המילה "Mother"; מאוחר יותר התגלה שזהו שם האלבום.
ב-17 בפברואר 2019, מריה ברינק פרסמה סרטון קצר של עצמה בתוך אולפן ההקלטות Hideout בלאס וגאס. מאמר שפורסם מטעם Loudwire הסביר כי סביר מאוד להניח שהלהקה תעבוד מחדש עם המפיק קווין צ'ורקו, שהפיק את חמשת אלבומי האולפן האחרונים שלה. כעבור כמה ימים, ב-24 בפברואר, פרסמה ברינק סרטון נוסף של הלהקה באולפן. הקלטת האלבום הושלמה באביב 2019. כבר בינואר 2020, יצא הסינגל המוביל "The In-Between".
הוצאה וקידום
לאחר שנודע על האלבום, הופץ כי הלהקה תצא לסיבוב הופעות חדש, שיועד לעזור בקידום המכירות של האלבום עצמו. הדבר היה צריך לקרות בסתיו 2019. בהמשך, פרסמה הלהקה כי היא תצא לסיבוב הופעות נוסף גם בקיץ. בסיבוב ההופעות ביצעה הלהקה בפעם הראשונה שלושה שירים מהאלבום, ביניהם: "Legacy" ו-"As Above, So Below". לאורך כל סתיו 2019 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בצפון אמריקה ששמו היה "Mother's House of Horror: A Traveling All Hallows Eve Masquerade".
ב-15 בספטמבר הלהקה הודיעה כי הסינגל החדש שלה "The In-Between" יעלה לרשתות הזרמות המדיה השונות ב-31 באוקטובר, דרך טוויטר. עם זאת, ב-1 בנובמבר הלהקה הצהירה בפני המעריצים שלה כי תאריך היציאה שלו יידחה לתחילת שנת 2020, בעקבות סיבות שונות. ב-12 בנובמבר, פורסמה הודעה באינסטגרם של הלהקה, בה נאמר כי במרץ 2020, היא תצא לסיבוב הופעות חדש, ששמו יהיה "The In-Between Tour". סיבוב ההופעות נדחה וחלקו בוטל בעקבות מגפת הקורונה.
ביקורת
האלבום דורג ברשימת "70 אלבומי הרוק הטובים ביותר לשנת 2020".
Iggy's
איג'יס (באנגלית: Iggy's) היא מסעדה בסינגפור.
איג'יס נוסדה בספטמבר 2004 בידי אוצר היין איגנטיוס צ'אן (Ignatius Chan).
המסעדה מתנהלת ללא שף מבצע אחד, במקום זאת ישנם כמה שפים. במסעדה אין תפריט לבחירה (אה לה קארט), במקום זאת היא מציעה שני סוגי תפריטים: תפריט בן ארבע מנות ותפריט טעימות בן שמונה מנות. המנות מבוססות על חומרי גלם עונתיים.
במסעדה 50 מקומות, שולחן השף ובו 6 מקומות וחדרים פרטיים.
מלון נגרסקו
מלון נגרסקו (צרפתית: Hotel Negresco) הוא בית מלון בניס שבריביירה הצרפתית.
היסטוריה
מלון נגרסקו נמצא בפרומאנד דז אנגלה ונקרא על שמו של הנרי נגרסקו (1920-1868) שבנה אותו ב-1912. המלון נפתח ב-1913, כשבהתאם לנורמות של אותה עת, חזיתו פנתה לים התיכון.
הנרי נגרסקו, נולד לבעל פונדק בבוקרשט, רומניה, עזב את ביתו בהיותו בן 15, הגיע לפריז, שם עבד כרב-מלצרים ואחר כך לריביירה הצרפתית, שם ניהל את הקזינו המוניציפלי של ניס. במוחו של נגרסקו עלה הרעיון לבנות מלון פאר שימשוך את הלקוחות העשירים ביותר. הוא השיג את מימונו של תעשיין צרפתי ושכר את הארכיטקט אדוארד נירמאנס, הידוע שבאדריכלי בל אפוק, שתכנן את המלון עם גוסטב אייפל שהעניק למלון את הכיפה הוורודה המפורסמת שלו. נברשת הבדולח של חברת בקרה (Baccarat) שבלובי המלון, ניתנה בידי ניקולאי השני, קיסר רוסיה, שבגלל מהפכת אוקטובר לא עלה בידו לשלוח אותה לרוסיה.
מלחמת העולם הראשונה פרצה שנתיים אחרי שהמלון נפתח והוא הוסב לבית חולים. בתום המלחמה, כמעט שלא פקדו תיירים עשירים את הריביירה, דבר שהביא את המלון לקשיים כספיים כבדים. המלון נתפש בידי נושים, והנרי נגרסקו מכר אותו לחברה בלגית, הוא הלך לעולמו שנים מועטות אחרי כן, בפריז, בגיל 52.
במרוצת השנים ידע המלון עליות וירידות וב-1957 נמכר למשפחת אוז'ייה. מאדאם אוז'ייה הפיחה חיים במלון וקישטה אותו בעיטורים יוקרתיים וריהוט עתיק, אוסף אמנות נכבד, בכללם זה לובי בסגנון לואי ה-16, טרקלין ובו השטיח הגדול ביותר שנעשה בצרפת שלפני המהפכה (375 ממ"ר ממפעל לה סאוונדי המלכותי), דיוקן של המלך פרי עטו של הצייר היאסינת ריגו. כל אחת מארבע קומות המגורים של המלון מעוצבת בסגנון שונה, בחדרים כיסויי המיטה עשויים מפרוות חורפן והאמבטיות מצופות זהב. שומרי הסף בסגנון בורגני של המאה ה-18, חבושים בכובע עם נוצה אדומה.
ב-2003 נמנה מלון נגרסקו כאתר מורשת היסטורית לאומית של ממשלת צרפת והוא חבר באגודת Leading Hotels of the World. במלון 119 חדרים ובנוסף להם 22 סוויטות.
גרידת נתונים
גרידת נתונים (לעיתים נקרא: גירוד נתונים או גרידת מידע, באנגלית: Data scraping) הוא פעולת חילוץ נתונים ממאגר מידע מסוים מצד הלקוח בעזרת תוכנת מחשב.
לרוב המידע בצד הלקוח מוצג בצורה שקריאה לבני אדם, אך לא בצורה שמחשב יכול להבחין בין מידע רלוונטי ללא רלוונטי, ופעולה זו לוקחת את המידע הרצוי ושומרת אותו.
הנתונים הנאספים בפעולה זו בדרך כלל מאוגדים למאגר מידע חדש, ויכולים לשמש לניתוח מידע בצורה אוטומטית, חרף העובדה שאין בהכרח למקור המידע ממשק תכנות יישומים.
המוכר מסוגי גרידות הנתונים הוא גרידת דפי רשת.
שימושים ודוגמאות
להלן דוגמאות לגרידות נתונים:
קרב מונטאפרטי
קרב מונטאפרטי נערך ב-4 בספטמבר 1260 בטוסקנה בין פירנצה לסיינה במסגרת מלחמות הגוולפים והגיבלינים, שתי מפלגות מרכזיות בפוליטיקה של איטליה בימי הביניים שסכסוכן נעוץ בשאלת הנאמנות לשליט האימפריה או לאפיפיור. הקרב הסתיים בניצחון סיינה הגיבלינית והגליית משפחות רבות מפירנצה הגוולפית, והיה לאחד מהקרבות עקובי הדם באיטליה של ימי הביניים, עם מעל ל־10 אלף הרוגים. מעשה בגידה שהוביל את אנשי סיינה לניצחון מתואר על ידי דנטה בחלק התופת של הקומדיה האלוהית.
יאק-25
יאקובלב יאק-25 (קוד דיווח נאט"ו:Flashlight-A/Mandrake) היה מטוס יירוט וביון סילוני מהדור הראשון מייצור ברית המועצות. מפרט הדרוש למטוס יירוט וביון דו-מנועי ודו-מושבי הוצע על ידי יוסיף סטלין בעקבות הצורך של ברית המועצות להגן על הגבולות הצפוניים והמזרחיים שמהווים חזית ארוכה מאוד.
המטוס תוכנן על ידי משרד יאקובלב. הוא טס לראשונה ב-19 ביוני 1952 ועבר את בחינות הקבלה ביוני 1953. ראשון המטוסים הושלם בספטמבר 1954. המערב פגש את המטוס לראשונה בטושינו ביולי 1955 וניתן לו קוד נאט"ו Flashlight ששונה Flashlight-A לאחר שהתקבלו דיווחים על מטוסי יאק-26 ויאק-27. גרסת הביון של המטוס קיבלה את הקוד Mandrake.
גרסת היירוט של המטוס שירתה החל מ-1955 ועד 1967, דגם הביון שירת עד שנות ה-70 המאוחרות.
ג'רג' קורטג
גֱ'רג' קוּרְטָג או גיירג' קורטג (בהונגרית: Kurtág György; 19 בפברואר 1926) הוא מלחין הונגרי-יהודי.
קורות חייו
ג'רג' קורטג נולד להורים יהודים דוברי הונגרית בלוגוז' במחוז באנאט ברומניה. שפת אמו הייתה הונגרית ורק מגיל שש החל לדבר רומנית בבית הספר. מגיל חמש למד פסנתר אצל אמו ומשנת 1940 למד פסנתר אצל מגדה קרדוש והלחנה אצל מקס אייזיקוביץ' בטימישוארה. בשנת 1946 החל את לימודיו באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט, שם פגש את אשתו, מרטה וכן את ג'ורג' ליגטי, שהיה לידידו הקרוב. מורו לפסנתר באקדמיה היה פאל קדושה; הוא למד הלחנה אצל שאנדור ורש ופרנץ פרקש, מוזיקה קאמרית אצל לאו ויינר, ותאוריית המוזיקה אצל לאיוש ברדוש. בשנת 1948 קיבל אזרחות הונגרית. בשנת 1951 סיים את לימודיו בתואר בפסנתר ובמוזיקה קאמרית ובשנת 1955 קיבל תואר בהלחנה. בתקופה מוקדמת זו היה קורטג פעיל יותר כפסנתרן מאשר כמלחין. כתיבתו המוזיקלית הושפעה מן המבנים הריתמיים והמצלולים בנוסח שירי-עם של בלה בארטוק.
לאחר סיום לימודיו יצא קורטג לפריז, שם שהה בשנים 1957–1958. עקב המרד ההונגרי של 1956, הייתה שהותו שם קריטית בשבילו. בפריז למד אצל אוליבייה מסייאן ודריוס מיו. ואולם, בתקופה זו סבל קורטג מדיכאון חמור: "הייתי נואש כיוון שהבנתי, שדבר מכל מה שהאמנתי בו לגבי העולם איננו נכון...". קורטג קיבל טיפול פסיכולוגי ממריאן שטיין - מפגש שעורר מחדש את חיוניותו וזירז ביותר את התפתחותו האמנותית. בתקופה זו גילה גם את יצירותיו של אנטון וברן ואת מחזותיו של סמואל בקט. רביעיית המיתרים שחיבר בשנת 1959 לאחר שובו לבודפשט מציינת את נקודת המפנה המכרעת בהתפתחותו; היא בנויה משישה חלקים ברורים בשפת הסריאלית, במבטא מגיארי בולט. שש התמונות המיניאטוריות שלה אינן ניתנות להגדרה, אך אוצר הדימויים שלהן מלא חיים וצבעוני. הוא מתייחס אל יצירה זו כאל אופוס 1 שלו והקדיש אותה למטפלת שלו, ד"ר שטיין.
להחלטתו של קורטג להישאר בהונגריה לאחר המרד של 1956 הייתה משמעות עצומה לפעילותו המקצועית ולהפצת יצירותיו. בין 1960 ל-1968 עבד כפסנתרן חזרות בפילהרמוניה הלאומית של הונגריה בבודפשט. ב-1967 התמנה לפרופסור לפסנתר ובהמשך גם למוזיקה קאמרית באקדמיה ע"ש פרנץ ליסט, שם המשיך ללמד עד 1993.
קורטג זכה למוניטין בינלאומיים הודות ל"מסרים מאת מיס ר. ו. טרוסובה המנוחה" לסופרן והרכב קאמרי, שהשמעת הבכורה שלה הייתה בפריז בשנת 1981. מאז ראשית שנות ה-90', עבד קורטג בתדירות גדלה והולכת ברחבי אירופה; הוא היה מלחין הבית של הפילהרמונית של ברלין בשנים 1993–1995 ושל הקונצרטהאוס של וינה בשנת 1995. לאחר זאת, מ-1996 עד 1998, חי בהולנד, חזר לברלין לעונת 1998–1999 ובהזמנת אנסמבל אינטרקונטמפוריין, סיטה דה לה מוזיק ופסטיבל ד'אוטום, חזר לפריז לשנים 1999–2001. מאז 2002 חיים קורטג ואשתו סמוך לבורדו.