cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ערן סיקורל
ביוגרפיה
בשנת 2003 החל לשמש כתב בדסק החוץ של קול ישראל תחת גדעון רמז, ובשנת 2004 התמנה לכתב לענייני חינוך של קול ישראל. בשנת 2006 מונה לעורך חדשות החוץ של רשת ב', תפקיד בו הוא משמש גם בכאן ב'. סיקורל סיקר את כל אירועי החוץ המרכזיים מאז, בהם אסון הצונאמי, בחירות בארצות הברית ורעידת האדמה ביפן. הוא חשף את דבר שירותה של הישראלית ג'יל רוזנברג במחתרת הכורדית בסוריה ואת פרשת היעלמותו של מיכאל פלקוב יועצו לשעבר של אביגדור ליברמן. על עבודתו זכה בפרס קול ישראל לכתב המצטיין על שם אילן רועה.
מאז שנת 2007 שימש סיקורל כתב חוץ בערוץ 1, עורך בחדר החדשות של קול ישראל, עורך יומן החוץ היומי ברשת ב' של קול ישראל - התוכנית "השעה הבינלאומית", ועורך יומני חדשות ומגיש לצד אורן נהרי. מאז שנת 2015 הגיש את "השעה הבינלאומית" בקול ישראל. בשנת 2017, עם סגירת רשות השידור, עבר לשמש ככתב ועורך בדסק החוץ של חטיבת החדשות המאוחדת בתאגיד השידור הישראלי, כשתפקידיו העיקריים הם עורך חדשות החוץ ברדיו, ומגיש יומן החוץ היומי של כאן ב'.
סיקורל חי עם בן זוגו מאז שנת 1999 ונשוי מאז שנת 2002, אז שינה את שמו הרשמי לערן מור-סיקורל. לזוג שני ילדים. בשנת 2013 הובילו בני הזוג מאבק שבעקבותיו התאפשר לבני זוג חד-מיניים לבחור מי מהם יקבל את נקודות הזיכוי ממס בגין כל ילד גם אם אינו ילדו הביולוגי.
ראו גם
תוכנית פרגוואי
אי-שוויון כלכלי
אי-שוויון כלכלי מתייחס להבדלים בין יחידים וקבוצות בתוך חברה מסוימת או בין מדינות בנוגע לבעלות על נכסיהם ולגובה הכנסתם. המונח מעורר דיונים רבים, למשל, מה סיבותיו והשלכותיו של האי-שוויון. לגבי המדד עצמו, קיימת מחלוקת דעות האם המדד הוא שוויון הזדמנויות או שוויון בתוצאות. אחת מההשלכות של אי-שוויון כלכלי הוא אי-שוויון בתחום הדיור.
בכדי למדוד את רמת האי-שוויון הכלכלי בין יחידים או קבוצות שונות באוכלוסייה, משתמשים בדרך כלל במדדים המתייחסים לכלכלה בתוך גבולות מדינה מסוימת, מכיוון שמדינות שונות פועלות ועובדות כלכלית בצורות שונות. ישנם מספר מדדים כמותיים שמשווים את שיעורי הרווחה של העשירים לעומת העניים. מדד ג'יני הוא אחד מהמדדים הנפוצים למדידת רמת האי-שוויון הכלכלי.
גורמים לאי-שוויון
ישנן סיבות רבות לאי-שוויון כלכלי בקרב חברות. הסיבות הללו לעיתים קרובות בעלות קשר הדדי, אינן ליניאריות ומורכבות. הגורמים המוכרים כמשפיעים על אי השוויון הכלכלי כוללים את שוק העבודה, היכולות הטבעיות, חינוך, מוצא, מין, תרבות, העדפה לעשיית רווחים כספיים או ליהנות מנוחיות, נכונות לקחת סיכונים ועיבוי העושר.
סיבות אפשריות לאי- שוויון כלכלי בין מדינות הן המערכת הכלכלית של מדינה (לדוגמה קפיטליזם וסוציאליזם), מלחמות, יכולת תפוקה כלכלית המשתנה מאדם לאדם, המיקום הגאוגרפי, יחסי גומלין בין מדינות, סוגיות פוליטיות ועוד.
שוק העבודה
הגורם העיקרי לאי-שוויון כלכלי בקרב כלכלות השוק המודרניות הן הקביעה של המשכורות על ידי השוק, בתנאי, ששוק זה הוא שוק חופשי אשר נשלט רק על ידי כלל ההיצע והביקוש. לפי השקפה זו האי-שוויון נגרם על ידי ההבדלים בהיצע והביקוש לסוגי העבודות השונים.
עבודה בה יש עובדים רבים (הספק גבוה) אבל רק קומץ של משרות זמינות (דרישה נמוכה) תוביל בדרך כלל למשכורות נמוכות בקרב כלל העובדים בעבודה זו. המשכורות הנמוכות נגרמות בשל התחרות בין העובדים. דוגמה לכך היא העבודות אשר מצריכות מומחיות בסיסית יחסית כגון רחיצת כלים או שרות לקוחות. בשל העובדה שמשרות אלו דורשת מעט מאוד מומחיות קודמת, עובדים רבים מוכנים לעבוד בעבודות אלו. תחרות בשוק בקרב עובדים מובילה להורדה במשכורת משום שאם עובד אחד ידרוש משכורת גבוהה יותר, המעביד יכול פשוט למצוא עובד אחר שיסכים לעבוד במשכורת הנמוכה.
עבודה בה יש מעט עובדים (הספק נמוך) אבל דרישה גדולה לכישורים ספציפיים בהם העובדים הללו מחזיקים, תוביל למשכורות גבוהות יחסית עבור המשרות הללו. זאת משום שהתחרות בין המעבידים תוביל להעלאת המשכורות. דוגמה לכך הן העבודות המצריכות כישורים מתקדמים כגון מהנדסים או ספורטאים מקצועיים. התחרות בין המעבידים נוטה להוביל למשכורות גבוהות יותר, משום שאם מעביד אחד ידרוש משכורת נמוכה, העובד יכול פשוט להתפטר ולמצוא בקלות יחסית עבודה במקום אחר בה יקבל משכורת גבוהה יותר.
על אף שהדוגמאות הנ"ל נוטות לשייך כישורים לביקוש גבוהה ולמשכורות גבוהות, זהו לאו דווקא הכלל תמיד. לדוגמה, המשכורות של המתכנתים המומחים במדינות המערביות ירדו באופן משמעותי בעקבות התחרות עם המתכנתים במדינות המתפתחות אשר מוכנים לקבל משכורות נמוכות יותר.
התוצאות הסופיות של פעולות גומלין של ההיצע והביקוש מוביל לשינוי ההדרגתי של המשכורות השונות ולאי השוויון בגובה ההכנסות בתוך החברה.
השכלה
גורם משפיע ביצירת האי-שוויון הכלכלי הוא היכולת המשתנה של פרטים להשיג חינוך או השכלה. השכלה, במיוחד השכלה בתחום שבו יש ביקוש גבוה לעובדים, יוצרת משכורות גבוהות לבעלי ההשכלה. בניגוד אליהם, אלו שאינם מסוגלים להרשות לעצמם השכלה, או אלו שאינם בוחרים במסלול ההשכלה, מקבלים בדרך כלל משכורות נמוכות בהרבה. כלכלנים רבים מאמינים כי הסיבה העיקרית לגידול באי השוויון הכלכלי בעולם משנות השמונים ואילך היא הגידול בביקוש לעובדים מיומנים בעיקר בתעשיות ההי-טק. הם מאמינים כי דבר זה גרר עליה במשכורות עבור אלו שיש להם השכלה, אבל לא הגדיל את המשכורות של אלו שאין להם השכלה, דבר שהוביל לאי שוויון גדל.
מין, מוצא ותרבות
הקיום של מינים שונים, מוצאות שונים ותרבויות שונות בתוך החברה גם נחשב כגורם לאי השוויון הכלכלי.
גורם משמעותי ביצירת אי השוויון קיים בהבדלים בתרבויות השונות והדתות השונות בכך שרבים מהן מעודדות או מרתיעות לנסות ולצבור ממון או שהן מספקות את הבסיס לאפליה. במדינות רבות בעולם, עצם ההשתייכות למיעוטים אתניים מסוימים מגדילה את הסבירות להיות עני.
מגוון האפשרויות
מגוון האפשרויות הקיים בתוך החברה לעיתים קרובות תורם ישירות לאי השוויון הכלכלי. כאשר נאלצים לבחור בין האפשרות לעבוד קשה יותר ולהרוויח יותר כסף או ליהנות מנוחיות, אנשים רבים בעלי יכולות שוות ופוטנציאל שווה להרוויח את אותה המשכורת לעיתים קרובות בוחרים באסטרטגיות שונות. גורם זה מוביל לבסוף לאי שוויון כלכלי בחברות בהם קיים שוויון הזדמנויות לכלל התושבים בהתאם ליכולותיהם.
עיבוי העושר
עיבוי העושר (Wealth condensation) הוא תהליך תאורטי שבו, בתנאים מסוימים, עושר שזה עתה נוצר נוטה להתרכז בבעלותם של אנשים או ישויות שהיו עשירים עוד קודם לכן. לפי תאוריה זו, אלו שכבר אוחזים בעושר הם בעלי אמצעים להשקיע במשאבים חדשים ליצירת עושר או לחלופין למנף את העושר הצבור וכך הם מקבלים עוד עושר. במשך הזמן, התרכזות העושר יכולה לתרום באופן משמעותי לקיום המתמשך של אי שוויון בתוך חברה. לדומה, נהגי משאיות שבבעלותם משאית מרוויחים באופן עקבי יותר מאשר אלו שאין בבעלותם משאית, היות שבעל המשאית נמנע מתשלום דמי השכירות שנדרשים הנהגים לשלם לבעלי המשאיות (גם אם לוקחים בחשבון עלויות תחזוקה ושאר הוצאות). משום כך, נהג משאית שיש לו רכוש מלכתחילה, יכול לקנות משאית עבור עצמו כדי להרוויח יותר כסף. נהג שלא יכול להרשות לעצמו לקנות משאית, מרוויח פחות ולכן נתקע במלכוד 22, שבו הוא לא יכול לקנות משאית משל עצמו כדי להגדיל את ההכנסה שלו.
נושא שקשור לעיבוי עושר ומלכודות עוני הן ההשפעות של אי שוויון בין-דורי. העשירים נוטים לספק לילדיהם חינוך טוב יותר, דבר שמשפר את הסיכויים שלהם להשיג הכנסה גבוהה יותר. נוסף לזאת, העשירים בדרך כלל משאירים לילדיהם ירושה נכבדת, דבר שמהווה נקודת קפיצה לתהליך של עיבוי עושר של הדור הבא.
גלובליזציה
הסחר החופשי בין המדינות יכול לעיתים רבות לגרום לכך שאי-שוויון כלכלי ברמה הגלובלית תשפיע על האי-שוויון הכלכלי בתוך המדינה. כאשר המדינות העשירות מנהלות קשרי מסחר עם המדינות העניות, עובדי כפיים במדינות העשירות לעיתים רבות יקבלו משכורות נמוכות יותר כתוצאה מהעברת מפעלים למדינות בהן שכרם של עובדי הכפיים נמוך מאוד יחסית לעובדי הכפיים במערב.
פעולות לצמצום אי השוויון הכלכלי
הניסיון הקיצוני ביותר לצמצום אי השוויון התרחש במדינות הקומוניסטיות של המאה ה-20, כאשר אלו פעלו במוצהר בניסיון למנוע פערים כלכליים.
מאז נפילת הגוש הקומוניסטי, רובן ככולן של מדינות העולם מכירות בהכרח של אי שוויון כלשהו, אולם בד בבד פועלות המדינות לצמצם את אי השוויון הכלכלי, בין אם על ידי הגברת שוויון ההזדמנויות ובין אם על ידי שוויון בתוצאות עצמן. אמצעי נפוץ להגברת שוויון הזדמנויות, לדוגמה, הוא הנגשת מוסדות חינוך לכלל הציבור בלי קשר למצבו הכלכלי.
כלכלנים מעלים מפעם לפעם רעיונות לצמצום אי-השוויון הכלכלי. לדוגמה, מרסה ברדראן מאוניברסיטת קליפורניה באירוויין הציעה להנהיג בארצות הברית שירותים בנקאיים בחינם לשכבות החלשות, בדומה לבנק הדואר בישראל.
מיסוי
ישנה חשיבות גם לסוג המס. מיסים מסוימים, כמו המע"מ או מס גולגולת, מוטלים באופן שווה על כלל האוכלוסייה, אולם מיסים פרוגרסיביים, לדוגמה, מס הכנסה המחייב בשיעור גבוה יותר משכורות גבוהות, או מס עושר, משמשים כאמצעי להפחתת ההון של העשירונים בעלי ההכנסה הגבוהה ביותר לטובת ההון של בעלי ההכנסה הנמוכה ביותר.
יעילותו של מיסוי גבוה על בעלי ההכנסה הגבוהה ביותר הוא נושא הנתון במחלוקת בכלכלה המודרנית, בין הרצון של המדינה להגדיל את קופת האוצר ולנסות לצמצם את האי השוויון הכלכלי על ידי כך, לבין החשש לעודד הגירה בקרב האוכלוסייה בעלת ההכנסה הגבוהה, שייתכן שהימצאותה במדינה מסייעת לכלכלה בדרכים שונות.
מחקר שבדק את השפעתן של שינויים במדיניות מס על העשירונים בעלי ההכנסות הגבוהות ביותר בקרב 18 ממדינות ה-OECD בשנים 1965–2015, מצא שהפחתת המס על עשירונים אלו הגדילה את האי השוויון הכלכלי ולא השפיעה באופן משמעותי על הצמיחה הכלכלית והאבטלה.
אי-שוויון כלכלי בישראל
בין 1979 ל-1997 נשמר מדד אי השוויון (מדד ג'יני) של מדינת ישראל באותה רמה בערך – מ-0.32 בסוף שנות ה-70 ל-0.33 לקראת סוף שנות ה-90. ואולם בין 1998 ל-2006 גדל מדד ג'יני בישראל מ-0.34 ל-0.39, המדרג אותה במקום ה-62 בעולם ומציב אותה כאחת המדינות בעלות האי-שוויון הכלכלי (בבחינת הכנסות ברוטו, לפני תשלומי העברה) הגדול ביותר מבין מדינות המערב (אך לפני ארצות הברית). בין שנת 2006 לשנת 2015 ירד המדד והגיע ב-2015 לרמה של 0.36. להלן נתוני המדד לשנים 1998-2016:
הערות שוליים
Soziale Ungleichheit 社会不平等
סודאן האנגלו-מצרית
עד שנת 1914, מצרים הייתה חלק מהאימפריה העות'מאנית. במהלך המאה ה-19 הרחיבה מצרים את שליטתה בסודאן עד האגמים הגדולים של אפריקה. בשנת 1881 פרצה המלחמה המהדית בסודאן, ובשנת 1882 פלשו הבריטים למצרים, וכך מצרים הפכה למדינת חסות של בריטניה. לאחר מכן כוחות בריטיים ומצרים כבשו בהדרגה את סודאן. בשנת 1899 הם הסכימו רשמית להקים מדינת חסות משותפת: מצרים על בסיס שלטונה הקודם בסודאן ובריטניה על בסיס זכות כיבוש.
בין השנים 1914–1922, הסולטנות מצרים וסודאן, היו רשמית חלק מהאימפריה הבריטית. לאחר עצמאות מצרים בשנת 1922, בריטניה קיבלה בהדרגה שליטה רבה יותר במדינת החסות המשותפת, והוציאה את מצרים מסודאן כמעט לחלוטין עד שנת 1924. חוסר שביעות הרצון הגובר של מצרים מהסדר זה הגיע לשיאו לאחר מהפכת הקצינים החופשיים ב-1952.
ב-1 בינואר 1956, מצרים ובריטניה ויתרו על סודאן והעניקו לה את עצמאותה.
איחוד עם מצרים
בשנת 1820, צבאו של מוחמד עלי, בפיקודו של בנו אסמאעיל, כבש את סודאן. לסודאן היה קשרים לשוניים, תרבותיים, דתיים וכלכליים עם מצרים, והייתה תחת אותה ממשלה בתקופות שונות ולסירוגין מאז תקופת הפרעונים. מוחמד עלי נקט באגרסיביות של הרחבת כוחו בניסיון להחליף את האימפריה העות'מאנית.
מעורבות בריטית
עם פתיחת תעלת סואץ בשנת 1869, חשיבותה הכלכלית והאסטרטגית של סודאן גדלה, ומשכה את תשומת הלב של הממלכה המאוחדת. עשר שנים מאוחר יותר בשנת 1879, כתוצאה מהחוב שצברה ממשלת מצרים לממלכה המאוחדת התפטר איסמעיל פאשא והוחלף על ידי בנו תאופיק פאשא. אופן עלייתו של תאופיק הכעיסה מאוד את המצרים ואת הסודאנים אשר בסופו של דבר הגיע למרד העוראבי. עם ניצחונו במרד, פנה תאופיק בבקשה לסיוע בריטי. בשנת 1882, על פי בקשתו של תאופיק, הפציצו הבריטים את אלכסנדריה, נמל הים העיקרי של מצרים וסודאן, ופלשו לאחר מכן למצריים.
מרד המהדיסטים
הסכמתו של תאופיק לכיבוש הבריטי כמחיר להבטחת השלטון נתעבה עמוקות על ידי רבים ברחבי מצרים וסודאן. הנוכחות הצבאית הבריטית בסודאן הייתה מוגבלת יחסית ובסופו של דבר פרץ מרד. המרד היה בראשות המנהיג הדתי הסודאני מוחמד אחמד. מוחמד רצה לא רק לגרש את הבריטים, אלא להפיל את המלוכה, שנראתה כחילונית ונטייה מערבית, ולהחליפה בממשלה איסלאמית. המרד הגיע לשיאו בנפילת ח'רטום ובמותו שלהגנרל הבריטי צ'ארלס גורדון בשנת 1885. כוחותיו של תאופיק וכוחות בריטניה נסוגו כמעט מכל סודאן, בעוד מוחמד הקים מדינה תיאוקרטית בסודאן.
ממשלתו הדתית של מוחמד הטילה חוקים אסלאמיים מסורתיים על סודאן והדגישה את הצורך להמשיך במאבק החמוש עד שהבריטים גורשו לחלוטין מהמדינה. מוחמד נפטר שישה חודשים לאחר נפילתה של חרטום, יורשו עבדאללהי אבן מוחמד, פלש לאתיופיה בשנת 1887 וחדר עד העיר גונדר. פלישה זו הופסקה על ידי כוחותיו של תאופיק, ואחריה הובלה נסיגה מאתיופיה. בשנים 1885–1898, קרסה אוכלוסיית סודאן משמונה לשלושה מיליון איש בגלל מלחמות, רעב, מחלות ורדיפות.
היסטוריה
לאחר סדרה של תבוסות הבריטים החליטו לחדש את השליטה בסודאן. בהנהגת כוח מצרי-בריטי משותף, אשר הוביל הוריישו קיצ'נר. לאחר הקרבות הושג הסכם בשנת 1899 הקובע את השלטון האנגלי-מצרי, לפיו סודאן אמורה להיות מנוהלת על ידי מושל כללי שמונה על ידי מצרים בהסכמת בריטניה. בעקבות מדיניות של הפרד ומשול, החלו הבריטים לחתור תחת שלטונו של מוחמד עלי.
הבריטים היו נחושים להחמיר את ההבדלים והחיכוכים בין הקבוצות האתניות השונות הרבות בסודאן באמצעות מדיניות הפרד ומשול. משנת 1924 ואילך, חילקו הבריטים את סודאן לשתי טריטוריות: אזור צפון, אשר שם נמצאו דוברי ערבית ומאמינים מוסלמים, ואזור דרום ששם היו בעיקר מאמינים נוצריים.
ביטול המדינת חסות המשותפת
גם כאשר הבריטים סיימו את כיבוש מצרים בשנת 1936 (למעט תעלת סואץ), הם שמרו על כוחותיהם בסודאן. ממשלת מצרים, הכריזה שוב ושוב על ביטול ההסכם, והכריזו כי הנוכחות הבריטית בסודאן היא בלתי חוקית, והתעקשו על הכרה בריטית מלאה על המלך פארוק כ"מלך מצרים וסודאן".
מהפכת הקצינים החופשיים היא זו שהניעה את סדרת האירועים שתסיים בסופו של דבר את הכיבוש הבריטי והמצרי בסודאן. לאחר שבוטלה המלוכה במצרים בשנת 1953, מנהיגי מצרים החדשים, מוחמד נגיב וגמאל עבד אל נאצר, האמינו שהדרך היחידה לשים קץ לשליטה הבריטית בסודאן היא שמצרים עצמה תנטוש רשמית את ריבונותה על סודאן, מכיוון שתביעתם של הבריטים לשליטה בסודאן הייתה תלויה בריבונות מצרית, המהפכנים ידעו שזה יחייב את בריטניה לסגת.
מעבר לעצמאות
בשנת 1943 הוקמה מועצה מייעצת בצפון סודאן שהביאה רמת שלטון עצמי למחוזות הצפוניים של סודאן. בכנס שהתקיים בג'ובה בשנת 1947 הוחלט לשלב את הנהלת המחוזות הדרומיות עם אלה של הצפון.
באוקטובר 1954 חתמו ממשלות מצרים ובריטניה על אמנה שתעניק עצמאות לסודאן ב-1 בינואר 1956. סודאן הפכה למדינה ריבונית עצמאית לאחר כמעט 136 שנה תחת שלטון מצרים ועוד 56 שנה תחת כיבוש בריטי.
מחוזות
סודאן האנגלו-מצרית חולקה לשמונה מחוזות, שמונה המחוזות היו: הנילוס הכחול, דארפור, אקווטוריה, קסלה, ח'רטום, כורדופן, הצפון והנילוס העליון הגדול. בשנת 1948, מחוז בחר אל-ע'זאל התפצל ממחוז אקווטריה.
לואיזה מיי אלקוט
לואיזה מיי אלקוט (באנגלית: Louisa May Alcott; 29 בנובמבר 1832 – 6 במרץ 1888) הייתה סופרת אמריקאית הידועה בעיקר בזכות ספרה "נשים קטנות".
ביוגרפיה
אלקוט נולדה בג'רמנטאון (היום חלק מפילדלפיה) שבמדינת פנסילבניה שבארצות הברית לאביה, עמוס ברונסון אלקוט, מחנך ומורה שדגל והטיף לשלטון עצמי של התלמידים. המשפחה עברה לקונקורד שבמדינת מסצ'וסטס שם גדלה לואיזה עם שלוש אחיותיה והתחנכה על-פי שיטותיו המיוחדות של אביה. ברונסון אלקוט היה אידאולוג שפעל להקמת חברה אוטופית, ובין היתר ייסד את הקומונה הטבעונית הראשונה בארצות הברית, "פרוטלנד" (Fruitland), בה התבססו החיים על אמונתו הטרנצנדנטית, ובה לא היו משתמשים בחיות לשום מטרה שהיא.
לאחר שנאלץ אביה לסגור את בית הספר שניהל (יום אחד הוא קיבל אל בית ספרו תלמיד שחור, ומשנודע מעשה זה להורים הלבנים – חדלו לשלוח את ילדיהם אל בית ספרו של המחנך ה"מושחת"), שקעה המשפחה בחובות כבדים, ולואיזה החלה לעבוד במגוון של עבודות על מנת לתמוך בנטל הכלכלי של משפחתה. היא עבדה בין השאר בתור תופרת, מטפלת, מורה, גננת ועוד. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית שימשה אלקוט בתור אחות. העבודות הרבות, והנטל והמאמץ הפיזי שקיבלה על עצמה החלישו אותה ופגעו בבריאותה.
פרסומה כסופרת החל עם צאת ספרה "תמונות מבית החולים", בשנת 1863, שהיה עיבוד למכתבים ששלחה למשפחתה בזמן ששימשה כאחות בימי מלחמת האזרחים. הצלחתו של הספר הביאה לפנייה של הוצאת ספרים אליה והזמנת כתיבת ספר לנערות. אלקוט נענתה לבקשה, וכתבה את הספר "נשים קטנות", שהתבסס על זיכרונותיה משנות ילדותה.
בהתחלה חשב המוציא לאור לבטל את הדפסת הספר, שנראה לו משעמם, אולם לאחר שנתן אותו לאחייניתו הצעירה לקריאה, בעקבות תגובתה הנלהבת הוא הוציא את הספר לאור באוקטובר 1868.
הספר זכה להצלחה מסחרית עצומה ברחבי אנגליה וארצות הברית, מה שהבטיח את עתידה הכלכלי של אלקוט. אלקוט פרעה את חובות משפחתה, שלחה את אחותה הצעירה אביגיל מיי אלקוט ניריקר ללמוד ציור באירופה, וקנתה בית למשפחתה בקונקורד. בשנים הבאות המשיכה לעסוק בכתיבת ספרים, רובם מיועדים לילדים ונוער, ואף כתבה שני המשכים ל"נשים קטנות".
המאמץ הקשה בו התנסתה אלקוט בצעירותה ובריאותה הרופפת התישו את כוחותיה, והיא העידה על עצמה שהיא חשה "זקנה מתקדמת". ב-6 במרץ 1888 היא מתה משבץ בבוסטון בגיל 55.
פיונגיאנג סינמון
פיונגיאנג סינמון (בקוריאנית: 평양신문; תרגום לעברית: חדשות פיונגיאנג) הוא עיתון צפון-קוריאני אשר נוסד ב-1 ביוני 1957 על ידי המנהיג העליון של קוריאה הצפונית, קים איל-סונג.
העיתון, אשר יוצא לאור שישה ימים בשבוע, נכתב ומפורסם על ידי תת-מחלקה מיוחדת במפלגת הפועלים של קוריאה (המפלגה השלטת בקוריאה הצפונית).
אף שהפיונגיאנג סינמון נוסד במקור כעיתון מקומי, המתמקד בחדשות מפיונגיאנג וסביבתה, הוא מופץ ברחבי קוריאה הצפונית, וכולל סיפורים ודיווחים מכל חלקי הארץ.
העיתון השיק לראשונה גרסה מקוונת ב-1 בינואר 2005.
במקביל לעיתון, הנכתב בקוריאנית ומיועד לתושבי קוריאה הצפונית גופה, קיימת גם מהדורה זרה בשפה האנגלית והצרפתית, בשם פיונגיאנג טיימס.
ויסנס פיירה
ויסנס פיירה אי פאניילה (בקטלאנית: Vicenç Piera i Pañella, לעיתים נקרא בשם הספרדי "ויסנטה", Vicente; נולד ב-11 ביוני 1903 בברצלונה שבספרד, נפטר ב-13 ביוני 1960 בברצלונה) היה כדורגלן קטלאני-ספרדי ששיחק בעמדת הקיצוני הימני. פיירה שיחק במשך כל הקריירה שלו במדי ברצלונה, בין 1920 ל-1933, ולצד זה גם הופיע 15 פעמים במדי נבחרת ספרד.
ביוגרפיה
עם ברצלונה זכה 10 פעמים באליפות קטלוניה. ב-1922 זכה לראשונה עם ברצלונה בגביע הספרדי, אחרי ניצחון 5-1 על ריאל אוניון במשחק הגמר, בו פתח פיירה בהרכב הקבוצה. ב-1925 וב-1926 זכה עם ברצלונה בשתי מהדורות רצופות של הגביע, כשהוא פותח בהרכב במשחקי הגמר. בגמר של הגביע ב-1928 פגשה ברצלונה את ריאל סוסיאדד. מכיוון שהמשחק הראשון הסתיים בתיקו, נערך משחק חוזר. במשחק החוזר הבקיע פיירה את שערה היחיד של קבוצתו, והמשחק הסתיים בתיקו נוסף. נערך משחק חוזר שני, בו ניצחה ברצלונה 3-1 וכך זכתה בגביע. ב-1929 החלה להתקיים הליגה הספרדית. ברצלונה זכתה באליפות ספרד הראשונה, כשפיירה מופיע ב-13 מ-18 המחזורים בעונה. פיירה הבקיע לראשונה בליגה הספרדית ב-22 בדצמבר 1929, צמד בניצחון 5-0 על ראסינג סנטנדר. פיירה שיחק במדי ברצלונה עד 1933, לאחר שבעונת 1932/33 שיחק במשחק ליגה בודד. בסך הכול השתתף פיירה ב-395 משחקים במדי ברצלונה, רשמיים ולא רשמיים, בהם כבש 123 שערים.
יכולתו של פיירה לא נעלמה מעיני מאמניה של נבחרת ספרד, וב-17 בדצמבר 1922 ערך את הופעת הבכורה במדיה, במשחק מול, בו גם הבקיע שער. פיירה ייצג את מדינתו באולימפיאדת פריז ב-1924, אך נבחרתו הפסידה ל כבר במשחק הראשון, בשמינית הגמר. בהמשך השתתף במספר משחקי ידידות של הנבחרת, אך הוא לא לקח חלק באולימפיאדת אמסטרדם ב-1928. משחקו האחרון במדי נבחרת ספרד היה משחק ידידות נגד ב-26 באפריל 1931. בסך הכול הופיע במדי הנבחרת ב-15 משחקים. לצד משחקיו בנבחרת ספרד, שיחק פיירה גם במשחקיה של נבחרת קטלוניה.
לאחר פרישתו מכדורגל שמר על קשר טוב עם מועדון הכדורגל ברצלונה, והוא הרבה להרצות בכנסים, סמינרים ומפגשים שקשורים למועדון בפרט ולכדורגל בקטלוניה בכלל. זמן קצר לפני מותו, קיבל מהתאחדות הכדורגל הקטלאנית את מדליית "מצוינות הספורט" על תרומתו לתחום הכדורגל. פיירה נפטר ב-13 ביוני 1960, בגיל 57.
הילה להב
הילה להב (נולדה ב-2 במרץ 1985) היא משוררת ונגנית חלילית.
ביוגרפיה
להב נולדה בזכרון יעקב. החלה לכתוב בגיל צעיר מאוד, ובגיל 18 פרסמה לראשונה משיריה בכתב העת מטעם בעריכת יצחק לאור, בו המשיכה לפרסם עד לסגירתו בשנת 2011. שיריה התפרסמו בהמשך גם בכתב העת הו!.
בשנת 2012 יצא לאור ספרה הראשון, "יחידה", במסגרת סדרת ריתמוס לשירה בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בשנת 2014 יצא לאור ספרה השני "עד הבֹקר", גם הוא בהוצאת הקיבוץ המאוחד. הספר ערוך כפואמה בהשראת סיפור פילגש בגבעה, וזכה לשבחי המבקרים על מקוריותו ועוצמתו.
בשנת 2019 יצא לאור ספרה השלישי "גג עץ", אף הוא בסדרת ריתמוס לשירה.
קישורים חיצוניים
משיריה:
יצחק בן מתתיה אבוהב
רבי יִצְחָק בֶּן מַתַּתְיָה אַבּוֹהַב (סביב 1650–סביב 1720), הידוע גם בשם יצחק אבוהב החמישי, היה רב וחכם בן הקהילה היהודית באמסטרדם.
הארלם גלובטרוטרס (סדרת טלוויזיה)
הארלם גלובטרוטרס (באנגלית: The Harlem Globetrotters) היא סדרת אנימציה בת 22 פרקים שהופקה לטלוויזיה בין השנים 1970 ל-1973. הסדרה שודרה בערוץ המזרח התיכון בשנות ה-80 של המאה ה-20.
יצחק בן מתתיה אבוהב
אבוהב נולד סביב 1650 באמסטרדם שבהולנד. אביו, מתתיה אבוהב, היה שליח ציבור קהילת בית יעקב. הוא היה בן דודו ובן זמנו של יצחק אבוהב דה-פונסיקה. בצעירותו התיידד אבוהב עם המלומד הנוצרי וילם סירנהאוס (Surenhuys). מאוחר יותר חיבר ספר מוסר לבנו, שיצא לאור באמסטרדם בשנת 1687 תחת הכותרת "Exortação Paraque os Tementes do Senhor na Observança dos Preceitos de sua S. Ley". מספר מיצירותיו קיימות בכתב יד, בהן אילן היוחסין של משפחת אבוהב ו-"Comedia de la Vida y Successos de Josseph". הוא נפטר בערך בשנת 1720 באמסטרדם.
הארלם גלובטרוטרס (סדרת טלוויזיה)
הסדרה מתמקדת בהרפתקאותיהם של קבוצה כדורסל, המאמנת שלהם והכלב שלהם אשר במקביל למשחקי הכדורסל הם פותרים תעלומות בזמנם החופשי.
המקדש הכלקוליתי בעין גדי
המקדש הכלקוליתי בעין גדי כולל שרידים של מקדש מהתקופה הכלקוליתית בארץ ישראל. התקופה המשוערת היא 3,800 לפנה"ס - 4,500 לפנה"ס. האתר התגלה כבר בשנת 1956 על ידי הארכאלוג יוחנן אהרוני.
הארלם גלובטרוטרס (סדרת טלוויזיה)
ב-1979 הופקה סדרת בת לסדרה זו בשם "להטוטני הכדורסל" בה ניתנו לשחקני הקבוצה כוחות על.
המקדש הכלקוליתי בעין גדי
שרידי המקדש התגלו ברמה מעל לקיבוץ עין גדי בין הנביעה הראשית של מעיין עין גדי, כ–150 מטר ממקום הנביעה, לבין נחל דוד. משערים כי המקדש בעין גדי היה מקדש מרכזי. המיקום הוא סלע מזדקר ממורד הצוק במרומי נוה מדבר עין גדי. ליד המקדש לא נתגלו שרידים של יישוב ומכאן ההנחה כי המקדש שימש לפולחן לאנשים שבאו מרחוק. המבנה המרכזי של המקדש הוא מלבני: 20 מטר על 5.5 מטר, ובו מתקן עגול ומזבח.
הארלם גלובטרוטרס (סדרת טלוויזיה)
הסדרה מבוססת על קבוצת הכדורסל "הארלם גלובטרוטרס".
המקדש הכלקוליתי בעין גדי
בשנת 1961 משלחת ארכאולוגית בראשות פסח בר אדון מצאה במערת המטמון בנחל משמר מטמון, שהיה טמון בכוך עטוף במחצלת, וכלל 442 חפצים מהם 429 מנחושת ובהם שרביטים וכלי שנהב. יש הסבורים שאלו כלי הקודש של המקדש הכלקוליתי בעין גדי, המרוחק כ-12 ק"מ מהמקום, ואשר היו בו סימנים של עזיבה מהירה אך ללא סימני הרס מכוון.
גילוי המקדש
המקדש התגלה בשנת 1956 במהלך סקר ארכאולוגי שבוצע סביב האזור מסביב אזור מעיין עין גדי על ידי יוחנן אהרוני. בסקר נמצאו שרידי מבנה עתיק, ללא כל חרסים, ולכן תקופת המבנה לא זוהתה. בשנת 1957 בוצע סקר נוסף על ידי יוסף נוה. במסגרת הסקר ביצע גם חפירת בדיקה, הוא מצא חרסים מהתקופה הכלקוליתית, ושיער כי במקום שוכן "בניין ציבורי ואולי מקדש(?)".
בשנת 1961 החלו חפירות ארכאולוגיות בתל גורן ליד עין גדי במשלחת בראשותו של בנימין מזר טרודה דותן ועמנואל דונאייבסקי. במקביל נחפרה גם מערת המטמון בנחל משמר, בעקבות גילוי המטמון, הגבירה את חשיבות חפירה של אתר המבנה. בשנת 1962 בעונה השנייה של החפירות בתל גורן, הופקדה משימת החפירה של המקדש בידי דוד אוסישקין שהיה סטודנט לתואר שני, שביקש לחפור את המבנה כבר בעונת החפירה הראשונה. האתר כולו נחפר בעונה זו. הפרסום המדעי של החפירה ראה אור בשנת 1980.
מבנה האתר
המקדש נחפר בשנת 1962, כמו כן חוזקו הקירות שלו. מ. יפה שיחזר את ה"מתקן העגול" - הפולחני - שהיה במרכז המקדש. דוד אוסישקין אשר פיקח על החפירות במשלחת של בנימין מזר ועמנואל דונייבסקי, מעריך כי מבנה המקדש הותאם לתנאים הטופוגרפיים, שכן בשלושה צדדים גובלים קירות המקדש בקצה כתף-הסלע.
המקדש מורכב מארבעה מבנים, אחד מלבני ורחב והשאר מבנים מרובעים קטנים, כולם מצויים בתוך חצר. באתר נמצא שריד טיח, אולי של ציורי קיר, ציורים כאלה נמצאו באתרים דומים. המבנה המלבני - היה בית השער, הוא מכוון למעיין. לאורך קירותיו היו ספסלים והיה מעין "חדר המתנה". אחד החדרים היה בו ריצוף נאה ואולי היה משכן הכהנים.
מול הפתח ובסמוך לקיר האחורי, הוקם מזבח. נמצאו בו שרידים של חומרים שנשרפו: ענפים דקים, עצמות, שבלולים, גושי חימר, חרוזים ושברי צלמיות חרס. נמצא בסיס אבן בהירה עגולה עשויה מגבישי קלציט שכנראה הובאו לכאן. משני צידי המזבח נמצאו בורות ובהם כלי חרס ששימשו להגשת מנחות: בזיכים - גביעים קטנים שבסיסן מחודד, קערות וקעריות וכן "קובעות-חרס".
משמעות הגילויים
לפי כלי החרס, שרידי המנחות, נקבע תאריך האתר למחצית השנייה של האלף הרביעי לפנה"ס. הממצא החשוב, להוציא כלי החרס, היה מבהט: שבר כלי גלילי, לו תחתית שטוחה ודפנות ישרות. הוא כלי הבהט הקדום ביותר שנמצא בארץ ישראל. הוא כנראה הובא ממצרים.
הארכאולוג דוד אוסישקין ציין: "עובדות מספר מתירות לנו להניח במידה רבה של ודאות, שנושאיה של תרבות זו היו מהגרים שהביאו עימם תרבות משלהם".
התכנסות (הסתברות)
בתורת ההסתברות יש כמה משמעויות שונות למושג ההתכנסות של סדרת משתנים מקריים, שכולן מכלילות את המושג המתמטי הפשוט יותר, גבול של סדרה. כמו בענפים אחרים באנליזה, ההתכנסות של סדרה לגבול היא רעיון מרכזי בתורת ההסתברות, ויש לו השלכות חשובות בסטטיסטיקה ובתהליכים סטוכסטיים.
לדוגמה, נניח ש-\ X_n סדרה של משתנים מקריים בלתי תלויים בעלי תוחלת \ \mu ושונות \ \sigma^2, ותהי סדרת הממוצעים. לפי החוק החלש של המספרים הגדולים, הסדרה \ Y_n מתכנסת בהסתברות אל התוחלת; לפי החוק החזק של המספרים הגדולים, אותה סדרה מתכנסת כמעט בוודאות; ואילו לפי משפט הגבול המרכזי, הסדרה המתוקננת מתכנסת בהתפלגות אל ההתפלגות הנורמלית הסטנדרטית.
להלן, \ X הוא משתנה מקרי ו- היא סדרה של משתנים מקריים, המוגדרים כולם על אותו מרחב הסתברות (למעט התכנסות בהתפלגות המוגדרת גם ללא הדרישה למרחב משותף).
התכנסות בהתפלגות
נניח ש- \ F_n הן פונקציות ההסתברות המצטברת של המשתנים המקריים \ X_n, וש- \ F היא פונקציית ההסתברות המצטברת של \ X. הסדרה \ X_n מתכנסת בהתפלגות ל- X, אם לכל x שבו F רציפה,, כלומר, סדרת הפונקציות \ F_n מתכנסת נקודתית לפונקציה F לכל נקודת רציפות של F. מכיוון ש- , משמעותה של התכנסות כזו היא שהסיכוי של \ X_n ליפול בקטע מסוים, כאשר n גדול מספיק, קרוב לסיכוי של X ליפול באותו קטע. מקובל לסמן התכנסות בהתפלגות ב-.
אקוסמיזם
אקוסמיזם, בניגוד לפנתאיזם, היא העמדה לפיה היקום כפי שהוא נראה אינו בסופו של דבר אלא אשליה, (הקידומת "א" ביוונית משמעותה לאו) ומה שקיים באמת אינו אלא האינסוף המוחלט.
עמדה זו פותחה כעמדה פילוסופית על ידי הגל בספרו "הרצאות על ההיסטוריה של הפילוסופיה" (History of Philosophy, III p.262), כהבחנה שבאמצעותה הוא מראה שברוך שפינוזה שדגל בפנתאיזם וזיהה את הטבע עם האלוהים, לא היה אתאיסט כפי שטענו פילוסופים אחרים עליו, אלא אדרבה - האמין באלוהים "יותר מדי". הגל מראה כי נהוג לראות בעולם שניות המקיימת הן את האל האינסופי והן את העולם הסופי, ושניות זו אינה יכולה להתקיים, כיוון שמציאותו של דבר-מה אין סופי סותרת מעצם הגדרתה את מציאותו של דבר סופי. מכאן נגזר נון-דואליזם המחייב שלאמיתו של דבר קיים רק אחד מן השנים: או שרק העולם הסופי והמוגדר קיים, וזו תפיסתו של האתאיסט; או שרק האין סופי והבלתי מוגדר קיים, והעולם המוגבל אינו אלא אשליה, וזו היא תפיסתו של שפינוזה - האקוסמיות.
התכנסות (הסתברות)
התכנסות בהתפלגות
התכנסות בהתפלגות נשמרת תחת פונקציות רציפות: אם אז  לכל פונקציה רציפה.
אקוסמיזם
עמדה דומה כבר הוצגה על ידי פילוסופים הודים קדומים, בעמדה המנוסחת בסנסקריט כ"तत् त्वम् असि או तत्त्वमसि", ואומרת שהאני העצמי והטהור זהה עם המציאות האינסופית שהיא המקור והרקע לכל התופעות, והאשליה המפרידה בין האני העצמי לבין האינסופיות הכלל-עולמית נובעת מתוך כך שאין האדם מודע לעצמי האמיתי שלו. כמו כן, בכתבי הדת ההינדואיים מתואר הברהמן כאלוהות האין סופית, "נשמת היקום" וכן "השלם האחד הנצחי", הכולל בתוכו גם את כל המציאות הנראית סופית ומוגבלת.
בתפיסת תנועת החסידות מודגש פעמים רבות הרעיון לפיו המציאות כולה אינה אלא האלוהים, כאשר במקומות מסוימים נראה שהכוונה לאקוסמיות, ובמקומות אחרים נראה שהכוונה היא לפנאנתאיזם.
התכנסות (הסתברות)
התכנסות בהתפלגות
התכונה " לכל x" (ללא המגבלה על הרציפות של F) חזקה ממש מהתכנסות בהתפלגות.
התכנסות בהסתברות
הסדרה מתכנסת בהסתברות אל המשתנה המקרי X, אם לכל, סדרת ההסתברויות  מתכנסת ל-1. במילים אחרות, הסיכוי לכך שאברי הסדרה יהיו רחוקים מ- X, שואף לאפס. מקובל לסמן התכנסות בהסתברות ב-. כל סדרה המתכנסת בהסתברות, מתכנסת גם בהתפלגות.
התכנסות כמעט בוודאות
הסדרה מתכנסת כמעט בוודאות (Almost surely) אל המשתנה המקרי X, אם הסיכוי לכך ש-  שווה ל-1. במקרה כזה מסמנים. התכנסות כמעט בוודאות נקראת לפעמים התכנסות בהסתברות 1, התכנסות כמעט בכל מקום, או התכנסות במובן החזק.
מונח זה הוא מקרה פרטי של התכנסות כמעט בכל מקום של סדרת פונקציות מדידות. במקרה ההוא המידה לא בהכרח סופית, ולכן ההגדרה הכללית היא שקבוצת הנקודות עליהן אין התכנסות היא ממידה אפס.
כל סדרה המתכנסת כמעט בוודאות מתכנסת גם בהסתברות, ולכן גם בהתפלגות. מאידך, התכנסות כמעט בוודאות אינה שכיחה במיוחד. למשל, אם המשתנים \ X_n בלתי תלויים, אז הסדרה אינה יכולה להתכנס כמעט בוודאות, אלא אם המשתנה X שאליו היא מתכנסת הוא קבוע. אם למשתנים תוחלת אפס והטור מתכנס, אז הסדרה מתכנסת לאפס כמעט בוודאות.
התכנסות כמעט תמיד
הסדרה מתכנסת כמעט תמיד אל X, אם לכל \ \delta>0, ההסתברויות  שואפות ל-1. תופעה זו שקולה להתכנסות כמעט בוודאות.
התכנסות בוודאות
אם הגבול קיים ושווה ל- X בוודאות (ולא רק בהסתברות 1), אז הסדרה מתכנסת בוודאות ל-X. זוהי התכנסות חזקה יותר מהתכנסות כמעט בוודאות, אך מבחינת תורת ההסתברות ההבדל בין השתיים זניח, ולכן ההתכנסות בוודאות אינה שימושית במיוחד.
התכנסות בתוחלת
הסדרה מתכנסת בתוחלת אל X, אם לכל המשתנים המקריים \ |X_n| יש תוחלת סופית, והסדרה  שואפת לאפס. באופן כללי יותר, הסדרה מתכנסת במומנט ה-p-י אם לכל המשתנים כנ"ל יש מומנט p-י סופי, והסדרה הסדרה שואפת לאפס. (התכנסות בתוחלת היא התכנסות במומנט הראשון). זוהי למעשה התכנסות במרחב Lp.
התכנסות במומנט ה-p-י חזקה יותר ככל ש-p גדול יותר (בתנאי ש- \ p\geq 1), ותמיד (לכל 0 < p) נובעת ממנה התכנסות בהסתברות (לפי אי-שוויון צ'ביצ'ב). מאידך, אם המשתנים \ X_n חסומים, אז התכנסות בהסתברות גוררת גם התכנסות במומנט ה-p-י לכל \ p \geq 1.
התכנסות חלשה
סוג נוסף של התכנסות הוא התכנסות חלשה - נאמר כי (מהמילה weakly) אם לכל פונקציה רציפה וחסומה g מתקיים.
התכנסות חלשה למעשה שקולה להתכנסות בהתפלגות. למעשה, אפשר להחליף בשקילות את התנאי על הפונקציה שתהיה פונקציה חסומה וגזירה כל מספר סופי של פעמים.
הגדרות פורמליות של טיפוסי ההתכנסות
הסדרה מתכנסת בהסתברות ל-\ X אם מתכנסת כמעט תמיד אם ומתכנסת כמעט בוודאות אם
יו לורי
ג'יימס יו קאלום לורי (באנגלית: James Hugh Calum Laurie; נולד ב-11 ביוני 1959) הוא שחקן אנגלי, זוכה פרס גלובוס הזהב, במאי, מוזיקאי, זמר, קומיקאי, וסופר. ידוע בזכות הקומדיות הטלוויזיוניות שעשה עם סטיבן פריי, "קטעים עם פריי ולורי" וג'יבס וווסטר, ובזכות תפקידיו ב"הפתן השחור" ובסדרת הדרמה "האוס".
ביוגרפיה
לורי נולד וגדל באוקספורד, למד ב"דראגון סקול" ובאיטון ואחר כך למד ארכאולוגיה ואנתרופולוגיה בקולג' סלווין בקיימברידג'. אביו שהיה רופא, זכה בצעירותו במדליית זהב אולימפית בחתירה, ולורי שהעריץ את אביו ושאף ללכת בעקבותיו עסק גם הוא והצטיין בעצמו בחתירה בתקופת לימודיו. ב-1980 השתתף לורי בתחרויות חתירה של אוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג', אך נאלץ לפרוש לחלוטין מהעיסוק בספורט הזה עקב מחלה שהשביתה אותו מפעילות במשך חודשים רבים (פרישה שגרמה לו לחפש לעצמו תחביב חלופי, והביאה אותו בסופו של דבר אל ה-Cambridge Footlights).
תסריטאות ומשחק
בשנה הראשונה באוניברסיטה יצא עם אמה תומפסון, מי שהפכה בסופו של דבר לשחקנית ותסריטאית ידועה בפני עצמה. בין היתר בזכות עידודה, הצטרף לורי למועדון הדרמה של האוניברסיטה Cambridge Footlights, וב-1981 אף היה לנשיא המועדון. ב-1980, במסגרת העבודה על מופע סוף השנה של המועדון (שבהמשך הוצג וזכה בפרס ראשי במסגרת הפסטיבל באדינבורו), פגש והחל לשתף פעולה עם סטיבן פריי שהיה לימים לחבר אישי קרוב ולשותפו במספר תוכניות טלוויזיה מצליחות (חלקן הפכו לחלק מנכסי צאן הברזל של הטלוויזיה הבריטית). בשנים 1989–1995 השניים כתבו בעצמם וכיכבו בתוכנית מערכונים סאטירית משלהם שכונתה "קטעים עם פריי ולורי", ובשנים 1990–1993 כיכבו בסדרת הטלוויזיה "ג'יבס וְווּסטר", עיבוד לספריו של פ. ג. וודהאוס "סיפורי ג'יבס" (לורי גילם את דמותו של ברטי ווסטר מעסיקו של ג'יבס, בתפקיד זה באו לידי ביטוי גם כשרונותיו כזמר וכפסנתרן), ואף בסדרות "הפתן השחור" של רואן אטקינסון (שבחלק מהן גילם לורי את הדמות הקומית "הנסיך ג'ורג'" ואת הדמות הקומית-טראגית "סגן ג'ורג'"). בסדרות בהן שיתף פעולה עם סטיבן פריי, גילם לורי בעיקר דמויות קומיות.
בהמשך הקריירה שלו הרחיב לורי את מגוון הדמויות שגילם בקולנוע ובטלוויזיה, ובנוסף לדמויות קומיות החל לקחת על עצמו גם תפקידים דרמטיים והשתתף בסרטי דרמה כמו "החברים של פיטר" ודרמה תקופתית כמו "על תבונה ורגישות". תפקידים נוספים בקולנוע היו בסרטים "מייבי בייבי", וסרטי "סטיוארט ליטל" ו- "101 כלבים וגנבים" שהחלו את החשיפה של לורי לקהל אמריקאי. בשנת 1998 הופיע לורי בהופעת אורח קומית בסדרה חברים. משנת 2002 הופיע לורי בתפקידי אורח דרמטיים בסדרות דרמה טלוויזיוניות, כמו "ספוקס" של ה-BBC. ב-2003 השתתף וביים בסדרת הדרמה הקומית "ארבעים ומשהו".
על אף שבבריטניה לורי היה מוכר לקהל הרחב כבר משנות השמונים, בארצות הברית וברחבי העולם הוא זכה להכרה של ממש רק החל בשנת 2004, כשהחל לככב בסדרת הדרמה הרפואית "האוס" של רשת FOX בתפקיד המורכב ופורץ הדרך לזמנו של דמות הגיבור/אנטי-גיבור ד"ר גרגורי האוס, תפקיד שחייב אותו, בין היתר, לשחק בצליעה קבועה ובמבטא אמריקאי. לורי גילם את תפקיד "האוס" במשך שמונה שנים רצופות, במהלכן היה מועמד ואף זכה על תפקיד זה בפרסים רבים, לרבות - חמש פעמים מועמדות אישית לפרס אמי (בנוסף על מועמדות של הסדרה כולה), ארבע מועמדויות ובשנים 2005 ו-2006 אף שתי זכיות בפרס גלובוס הזהב, וב-2008 בפרס גילדת שחקני המסך. בשל התפקיד הזה לורי נכנס לספר השיאים של גינס לשנת 2012 בתור שחקן הדרמה בסדרת טלוויזיה הנצפה ביותר בעולם (הסדרה "האוס" נכנסה גם היא לספר בתור סדרת הדרמה הנצפית ביותר בעולם, כשבשיאה שודרה בכ-66 מדינות שונות בעולם והייתה בעלת כ-82 מיליון צופים, ולורי אף נחשב בגינה לשחקן הדרמה בסדרת טלוויזיה המרוויח ביותר בעולם). לרמת המשחק יוצאת הדופן של לורי ולמשמעת העבודה שלו הייתה ללא ספק תרומה גדולה להצלחה של הסדרה ברחבי העולם, אבל ההשפעה של לורי על ההתפתחות של הסדרה לא התמצתה בכך, והוא היה מעורב גם בתהליכי קבלת החלטות של הפקת הסדרה, ואף ביים בעצמו שניים מהפרקים שלה.
לורי לא הזדרז לקחת על עצמו עבודות משחק חדשות אחרי "האוס". הסנוניות הראשונות היו תפקיד משנה קטן בסדרת הטלוויזיה VEEP והשתתפות בסרטי הקולנוע הבאים - תפקיד משנה בסרט Mister Pip, תפקיד ראשי בדרמה רומנטית לא שגרתית בשם The Oranges, ותפקיד משנה בסרט Tomorrowland (לצידו של ג'ורג' קלוני). בהמשך (2016) שיחק לורי את תפקיד סוחר הנשק, הביליונר קר הלב ריצ'רד אונסלו רופר במיני-סדרה עטורת הפרסים "מנהל הלילה" המבוססת על ספרו של ג'ון לה קארה - תפקיד עליו זכה לורי עצמו בשנת 2017 בפרס גלובוס הזהב, ותפקיד ראשי במותחן הפסיכולוגי הטלוויזיוני "צ'אנס" שהפקתו על ידי HULU הופסקה אחרי שתי עונות (2016–2017).
מוזיקה
בשנים 2010 – 2014 הגשים לורי חלום ישן שלו, ואחרי שנים רבות של פעילות בתחום המוזיקה כתחביב (לרבות השתתפויות במסגרות של הופעות צדקה לסוגיהן), ושימוש אגבי בכישרון וביכולות המוזיקליות שלו במסגרת קריירת המשחק שלו, החל פועל כמוזיקאי בלוז מקצועי.
לורי הוא פסנתרן מחונן מילדות, עם הכשרה מוזיקלית שהייתה בעיקרה אוטודידקטית. את רוב הקרדיט ליכולותיו בהקשר זה זוקף לורי לזכותו של המוזיקאי, היוצר והפסנתרן מק רבנבאק, הידוע כד"ר ג'ון, אותו הוא מחשיב למורו ורבו בתחום. הפסנתר הוא ללא ספק כלי הנגינה (והביטוי המוזיקלי) המועדף והמרכזי מבחינתו, אך לורי שולט גם בנגינה על כלי נגינה נוספים, ביניהם - גיטרות מסוגים שונים, מפוחית פה וכלי הקשה וקצב מסוגים שונים. ללורי יש יכולות ומקוריות גם בתחום הקולי (הקול הבסיסי שלו הוא בריטון, אבל הוא שר בדר"כ גבוה יותר), ויש לו יכולת מוכחת לספר סיפור באמצעות שירה קולית.
במסגרת הקריירה המוזיקלית המקצועית שלו הקליט לורי, עד כה, שני אלבומי כיסוי של מוזיקת בלוז ונשמה אמריקאית לסוגיה, שהופקו על ידי המוזיקאי והמפיק המוזיקלי ג'ו הנרי, והתקבלו בהערכה גם על ידי הביקורות המקצועיות וגם על ידי הקהל; הגיש סדרת תוכניות רדיו ב-BBC2 על ההשפעות ההדדיות בין הבלוז לבין תחומי מוזיקה אחרים; ואף יצא לכמה סבובי הופעות חובקי עולם ומצליחים עם נגנים מקצועיים ומנוסים, שפעלו יחד עם לורי כהרכב בשם: The Copper Bottom Band.
המעבר של לורי לקריירה מקצועית בתחום המוזיקה תועד, בין היתר, בשני סרטים דוקומטריים קצרים שהוצגו במסגרת סדרת הטלוויזיה הבריטית Perspectives, הראשון שבהם תיעד את המסע של לורי אל מקורותיו המוזיקליים בניו-אורלינס, והשני תיעד את המסע שערך לורי ביחד עם חבריו הנגנים, מחוף אל חוף בארצות הברית, בדרכם אל קונצרט המחווה שקיימו בחודש מרץ 2013 על סיפונה של האניה RMS Queen Mary.
חיים אישיים
ב-1989 התחתן לורי עם אשת התיאטרון ג'ו גרין. לזוג שני בנים ובת והם גרים בצפון לונדון.
באוקטובר 2016 הונצח לורי בכוכב משלו בשדרת הכוכבים בהוליווד (ובין נושאי הדברים החמים בטקס היו סטיבן פריי חברו ושותפו משכבר הימים ודייוויד שור, היוצר והכותב הראשי של הסדרה "האוס").
בסוף שנת 2017 הוענק ללורי תואר האבירות קצין (CBE) ממלכת אנגליה.
לורי הוא אתאיסט מוצהר, וזוקף עובדה זו לזכותו של אביו, ממנו קיבל לדבריו, עוד מילדות, יראת כבוד עמוקה כלפי כל מה שהוא מדעי, אמפירי וניתן להוכחה.
ברקין
ברקין (באנגלית: Баркин ,Barquín, Barkin) הוא שם משפחה.
בתיה עוזיאל
בתיה עוזיאל (1 במרץ 1934 – 6 בינואר 2018) הייתה מורה למלאכת יד ואמנית ישראלית.
ביוגרפיה
בתיה גוריאצ'יקוב נולדה בפורים 1934, ונקראה על שם סבתה מצד האב. אמה, שרה (סוניה) גוריאצ'יקוב (1901–1941), הייתה מראשוני המתיישבים בכפר מל"ל, ואביה, ברוך גילאון (גוריאצ'יקוב) (1901–1980), היה אמרגן שהביא לארץ אמנים רבים (מרסל מרסו) ואף ניהל את תיאטרון "המטאטא". היה לה אח גדול, צבי (לימים עורך דין). גדלה בשכונת עובדים ברחוב א.ד. גורדון בתל אביב. ביוני 1941, כשהייתה בת שבע, התייתמה מאִמה, שנדרסה למוות על ידי משאית בריטית ליד כפר מל"ל, שם שהתה המשפחה בעקבות הפצצת תל אביב.
עוזיאל התפרסמה בשנות ה-60 בהגישה פינה שבועית בנושאי מלאכת יד בתוכנית הרדיו של רבקה מיכאלי. בשנים 1974–1982 הגישה בטלוויזיה הלימודית את התוכנית "מלאכת יד עם בתיה עוזיאל", שממנה צולמו כ־300 פרקים, וכמו כן ערכה סדרה של 12 ספרים בנושא מלאכת יד (1978).
עוזיאל השתתפה בתוכנית "סבתא בתיה", בהשתתפות נכדתה ליאל, ששודרה בערוץ הופ!". כמו כן השתתפה בשנת 2000 בפרסומת. עוזיאל הייתה גם אמנית-יוצרת, שהציגה תערוכות בארץ ובעולם: עבדה הרבה בטכניקת האסמבלאז'. בנוסף לימדה מלאכת יד במספר תחומים ובעיקר בתחום הציור על משי.
יצירות מלאכת היד שאת הכנתן הדגימה עוזיאל ברדיו ובטלוויזיה התאפיינו בשימוש בחומרים זמינים ובמחזור פסולת ושאריות. בתוכניות הטלוויזיה בכיכובה, קראה עוזיאל לביטוי היצירתיות בעבודות היד, והתנגדה לשימוש בשבלונות מוכנות, דוגמת אופנת הגובלנים שהייתה נפוצה בשנות ה-70.
בתיה עוזיאל הייתה ציירת מוכשרת, אמנית ויטראז' (עבודה בזכוכית צבעונית) ואמנית בציור על בדי משי.
עוזיאל ריכזה את מגמת אמנות בתיכון עירוני י"א בתל אביב.
"הכינותי מראש"
פרסומה הרב של עוזיאל הביא לכך שהיא הוכתרה כ"כוהנת הגדולה של מלאכת היד" והמונח "בתיה עוזיאל" נטבע בסלנג העברי ככינוי לעבודות מלאכת יד, בעיקר אלה העשויות מחומרים ממוחזרים מהמצאי שבכל בית, או למי שעוסק (ובעיקר למי שעוסקת) בהן. גם צירוף המילים "הכינותי מראש", שהשתמשה בו רבות, הפך למטבע לשון שמיש ומוכר לכולם ונקלט בשפה העברית. הטקסט בו השתמשה בתוכנית הטלוויזיה המפורסמת שלה "מלאכת יד עם בתיה עוזיאל", כאשר הציגה עבודה מוגמרת, היה "הכינותי מראש". צירוף המילה "במקרה" הוא פרי יצירתם של כותבי הפרודיות. בתיה עוזיאל טוותה את הדרך והחשיבות של מחזור חומרים ופסולת למטרות אחרות.
חיים אישיים
עוזיאל התגוררה בשכונת אפקה בתל אביב. הייתה נשואה לבנקאי שמואל ("עוזי") עוזיאל, שכיהן בין היתר כמנכ"ל בנק עלייה-לאומי,, אחיו הצעיר של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, ודודו של הפובליציסט מאיר עוזיאל. משנת 1956 היה שמואל עוזיאל יזם של הקמת "רמת מרפא" שהפך עם הזמן ל"אסותא" ועד מותו ב-2008 כיהן כחבר מועצת המנהלים של קופת חולים מכבי וכמנכ"ל פרוקרדיה (מכון הלב של אסותא). בתה, שרי, נפטרה ממחלת כלי דם שתקפה אותה במפתיע ב-1992 בגיל 30.
עוזיאל נפטרה ב-6 בינואר 2018 בגיל 83, לאחר מאבק במחלת הסרטן. הותירה אחריה בן, ארבעה נכדים ונינה.
קישורים חיצוניים
מפרי עטה:
קטעים מתוכניותיה:
סדר הכוחות במבצע ברברוסה
סדר הכוחות של הצדדים היריבים ערב פתיחת מבצע ברברוסה (22 ביוני 1941). במסגרת המבצע תקפו צבאות מדינות הציר, בראשות גרמניה הנאצית, את ברית המועצות, ובכך פתחו במערכה צבאית קשה נגד הצבא האדום, שארכה כמעט 4 שנים (1941–1945) והסתיימה עם כניעת גרמניה הנאצית.
מדינות הציר
בתחילת מבצע ברברוסה ב-22 ביוני 1941 הקצה הורמאכט שלוש קבוצות ארמיות לפלישה לברית המועצות - קבוצת ארמיות דרום (בפיקוד גרד פון רונדשטט), קבוצת ארמיות מרכז (בפיקוד פדור פון בוק) וקבוצת ארמיות צפון (בפיקוד וילהלם פון לב). קבוצות הארמיות דרום וצפון כללו כל אחת "קבוצת פאנצר" (עוצבה בסדר גודל של ארמיית שריון) אחת, ואילו קבוצת ארמיות מרכז קיבלה שתי קבוצות פאנצר תחת פיקודה. בנוסף לכוחות הצבא הגרמני השתתפו בפלישה לברית המועצות גם כוחות צבא מחלק מהגרורות של גרמניה הנאצית - פינלנד, הונגריה, רומניה, וסלובקיה. כוח הפלישה כלל קבוצת ארמיות מעורבת (קבוצת הארמיות אנטונסקו), שכללה כוחות צבא מרומניה ומגרמניה, ותקפה את ברית המועצות משטח רומניה. הפיקוד הגרמני הטיל למערכה נגד ברית המועצות 145 מתוך 205 הדיוויזיות, שעמדו לרשותו ערב פתיחת מבצע ברברוסה, והשאיר רק 38 דיוויזיות בחזית המערבית, 12 בנורווגיה, 7 בבלקן, 2 בלוב ו-1 בדנמרק. בנוסף, הקצה הלופטוואפה לפלישה לברית המועצות, שלושה ציי אוויר, שנועדו להעניק סיוע לכוחות היבשה.
קבוצת ארמיות צפון
קבוצת ארמיות צפון הייתה בפיקודו של גנרל-פלדמרשל וילהלם פון לב. מטרות קבוצת הארמיות היו לכבוש את המדינות הבלטיות, ולהתקדם צפונה לעבר לנינגרד.
הארמייה ה-16
הארמייה ה-16 הייתה בפיקודו של גנרל אוברסט ארנסט בוש:
הארמייה ה-18
הארמייה ה-18 הייתה בפיקודו של גנרל אוברסט גאורג פון קיכלר:
ארמיית הפאנצר הרביעית
ארמיית הפאנצר הרביעית הייתה בפיקודו של גנרל אוברסט אריך הפנר:
קבוצת ארמיות מרכז
קבוצת ארמיות מרכז הייתה בפיקודו של גנרל-פלדמרשל פדור פון בוק. מטרות קבוצת הארמיות היו לכבוש את בלארוס, ולהתקדם מזרחה לעבר מוסקבה.
הארמייה הרביעית
הארמייה הרביעית הייתה בפיקודו של גנרל-פלדמרשל גינתר פון קלוגה:
הארמייה התשיעית
הארמייה התשיעית הייתה בפיקודו של גנרל אוברסט אדולף שטראוס:
ארמיית הפאנצר השנייה
ארמיית הפאנצר השנייה הייתה בפיקודו של גנרל אוברסט היינץ גודריאן:
ארמיית הפאנצר השלישית
ארמיית הפאנצר השלישית הייתה בפיקודו של גנרל אוברסט הרמן הות:
קבוצת ארמיות דרום
קבוצת ארמיות דרום הייתה בפיקודו של גנרל-פלדמרשל גרד פון רונדשטט. מטרות קבוצת הארמיות היו לכבוש את אוקראינה, ולהתקדם מזרחה לעבר קייב.
הארמייה השישית
הארמייה השישית הייתה בפיקודו של גנרל-פלדמרשל ולטר פון רייכנאו:
ארמיית הפאנצר הראשונה
ארמיית הפאנצר הראשונה הייתה בפיקודו של גנרל אוברסט אוואלד פון קלייסט:
הארמייה ה-17
הארמייה ה-17 הייתה בפיקודו של גנרל חיל הרגלים קרל-היינריך פון שטילפנגל:
קבוצת ארמיות אנטונסקו
קבוצת הארמיות אנטונסקו הייתה בפיקודו של הגנרל הרומני יון אנטונסקו. מטרות קבוצת הארמיות היו לכבוש את בסרביה, ולהתקדם מזרחה לעבר אודסה.
הארמייה השלישית הרומנית
הארמייה השלישית הרומנית הייתה בפיקודו של גנרל פטרה דומיטרסקו:
הארמייה ה-11
הארמייה ה-11 הייתה בפיקודו של גנרל אוברסט אויגן פון שוברט:
הארמייה הרביעית הרומנית
הארמייה הרביעית הרומנית הייתה בפיקודו של גנרל ניקולה צ'יופרקה:
עתודת ה-OKH
עתודת ה-OKH כללה כוחות שנועדו להשתלב בהמשך הלחימה.
הארמייה השנייה
הארמייה השנייה הייתה בפיקודו של גנרל אוברסט מקסימיליאן פון וייכס:
ברית המועצות
כוחות הצבא האדום במחוזות הצבאיים המערביים של ברית המועצות, אורגנו במסגרת חמש חזיתות/קבוצות ארמיות, שהחליפו את המחוזות הצבאיים מיד לאחר פתיחת מבצע ברברוסה - החזית הצפונית (בפיקוד מרקיאן פופוב), החזית הצפון-מערבית (בפיקוד פיודור קוזנצוב), החזית המערבית (בפיקוד דמיטרי פבלוב), החזית הדרום-מערבית (בפיקוד מיכאיל קירפונוס), החזית הדרומית (בפיקוד איוואן טיולנב). בנוסף, 6 ארמיות נשמרו בעתודת הסטבקה, והיו כפופות ישירות לפיקוד העליון של הצבא הסובייטי.
עתודת הסטאבקה
ב-23 ביוני 1941 הוקמה הסטאבקה על פי החלטת מועצת הקומיסרים העממיים, ובראשה הועמד מרשל ברית המועצות סמיון טימושנקו עתודת הסטאבקה כללה מספר ארמיות עתודה, שנמצאו תחת שליטה ישירה של הפיקוד העליון של הצבא הסובייטי, והוצבו במרחק מאות ק"מ מאחורי קו החזית, בדרג האסטרטגי השני או השלישי של כוחות הצבא האדום במחוזות המערביים של ברית המועצות.
הארמייה ה-16
הארמייה ה-16 הייתה בפיקודו של גנרל לוטננט מיכאיל לוקין:
הארמייה ה-19
הארמייה ה-19 הייתה בפיקודו של גנרל לוטננט איוואן קונייב:
הארמייה ה-20
הארמייה ה-20 הייתה בפיקודו של גנרל לוטננט פיודור רמזוב:
הארמייה ה-22
הארמייה ה-22 הייתה בפיקודו של גנרל לוטננט פיליפ ארשקוב:
הארמייה ה-24
הארמייה ה-24 הייתה בפיקודו של גנרל לוטננט סטפה קלינין:
החזית הצפונית
החזית הצפונית הוקמה מכוחות שהשתייכו למחוז הצבאי של לנינגרד, ופעלה בפיקודו של קולונל-גנרל מרקיאן פופוב.
הארמייה השביעית
הארמייה השביעית הייתה בפיקודו של גנרל לוטננט פיליפ גורלנקו:
הארמייה ה-14
הארמייה ה-14 הייתה בפיקודו של גנרל לוטננט ולריאן פרולוב:
החזית הצפון-מערבית
החזית הצפון-מערבית הוקמה מכוחות שהשתייכו למחוז הצבאי של ריגה, ופעלה בפיקודו של קולונל גנרל פיודור קוזנצוב.
הארמייה השמינית
הארמייה השמינית הייתה בפיקודו של גנרל לוטננט פיוטר סובניקוב:
הארמייה ה-11
הארמייה ה-11 הייתה בפיקודו של גנרל לוטננט וסילי מורוזוב:
הארמייה השלישית
הארמייה השלישית הייתה בפיקודו של גנרל לוטננט וסילי קוזנצוב:
הארמייה הרביעית
הארמייה הרביעית הייתה בפיקודו של גנרל לוטננט אלכסנדר קורובקוב:
הארמייה העשירית
הארמייה העשירית הייתה בפיקודו של גנרל לוטננט קונסטנטין גוליבב:
החזית הדרום-מערבית
החזית הדרום-מערבית הוקמה מכוחות שהשתייכו למחוז הצבאי של קייב, ופעלה בפיקודו של קולונל גנרל מיכאיל קירפונוס.
הארמייה השישית
הארמייה השישית הייתה בפיקודו של גנרל לוטננט איוואן מוזצ'נקו:
הארמייה ה-12
הארמייה ה-12 הייתה בפיקודו של גנרל מיור פאבל פונדלין:
הארמייה ה-26
הארמייה ה-26 הייתה בפיקודו של גנרל לוטננט פיודור קוסטנקו:
החזית הדרומית
החזית הדרומית הוקמה מכוחות שהשתייכו למחוז הצבאי של אודסה, ופעלה בפיקודו של קולונל גנרל איוואן טיולנב.
לי דנגחוויי
לי דנגחוויי (בסינית: 李登輝, פין-יין: Lǐ Dēnghuī; 15 בינואר 1923 – 30 ביולי 2020) היה פוליטיקאי טאיוואני. הוא שימש כנשיא הרפובליקה הסינית וכיו"ר הקוומינטנג (המפלגה הלאומית) בשנים 1988–2000. הוביל את תהליך הדמוקרטיזציה של טאיוואן בתחילת שנות ה-90. לי היה הנשיא הראשון אשר נולד בטייוואן.
תפקידו הפוליטי המרכזי הראשון של לי היה שר בלי תיק בשנת 1971. בשנת 1978 נבחר לראשות עיריית טייפיי. בזמן כהונתו של לי כראש עירייה, פתר את המחסור החמור במים. בתקופה זו לי מצא חן בעיני הנשיא ג'יאנג ג'ינגגוו, עד אשר מונה לסגנו בשנת 1984. ג'יאנג נפטר בשנת 1988, ולי נבחר על ידי ועידת המפלגה להחליפו.
בתחילת כהונתו כנשיא, לי נתן ליריביו להחזיק בעמדות כוח בתוך המפלגה. בשנת 1990 הפגינו המונים במדינה למען דמוקרטיזציה. מחאות אלו הצליחו והובילו לבחירות ראשונות במדינה בשנת 1996. לי הפך לנשיא המדינה הראשון שנבחר בבחירות דמוקרטיות, אשר התקיימו ב-23 במרץ 1996. לי ניצח ברוב מוחלט של 54% מהקולות.
במהלך שנות נשיאותו שם דגש על הלאומיות הטייוואנית וקידם את יחסי החוץ של המדינה. הוא התנגד לסחר בלתי מוגבל עם הרפובליקה העממית של סין, אם כי התנגד לחרם מוחלט. הוא אף תמך משינוי השם הרשמי של המדינה מ-"הרפובליקה הסינית" ל-"הרפובליקה של טייוואן". בשנת 2000 עזב את הנשיאות לאור החוקה שאותה חוקק. לאחר שעזב את תפקידו כנשיא, עבר לי להנהגת המפלגה הדמוקרטית-פרוגרסיבית. בפברואר 2007 הסתייג באופן גלוי מעמדותיו הלאומיות אשר אופיינו לו בעבר.
לאורך כל חייו ניהל לי יחסים חמים מאוד עם יפן. הוא למד בבית ספר יפני, ובני משפחתו שירתו במשטרה ובצבא הקיסריים. אחיו אף נהרג בזמן שירותו בצי הקיסרי היפני בזמן מלחמת העולם השנייה. לי אף אימץ עמדות פרו-יפניות בסכסוך על איי סנקאקו בשנת 2012.
מבקריו האשימו אותו בשחיתות, אם כי הוא נוקה לגמרי בבית המשפט העליון של טייוואן בשנת 2013.
לי התחתן בפברואר 1949 ונולדו לו שלושה ילדים. בנו הבכור נפטר בשנת 1982 מסרטן. בסוף שנת 2011 החלים גם הוא ממחלה זו, אך כעבור כמה חודשים אובחן עם שבץ מוחי קל.
נפטר ב-30 ביולי 2020.
דינמו טירנה
מועדון הספורט דינמו טירנה (אלבנית: Klubi Sportiv Dinamo Tirana או בקיצור KS Dinamo Tirana) הוא מועדון כדורגל מהעיר טירנה, בירת אלבניה. המועדון נוסד ב־1949.
מועדון הכדורגל נחשב לאחד מן המועדונים המוצלחים ביותר באלבניה, והוא זכה בליגה האלבנית הראשונה 18 פעמים, במהלך השנים: 1950-1953, 1955, 1956, 1960, 1966-1967, 1972-1977, 1979-1980, 1985-1986, 1989-1990, 2001-2002, 2007-2008, 2009-2010. הקבוצה זכתה גם בגביע האלבני 13 פעמים: 1950-1954, 1960, 1971, 1974, 1978, 1982, 1989, 1990 וב-2003.
המועדון משחק באצטדיון "סטאדיוני סלמן סטרמאזי" שתכולתו היא 12,000 מקומות. המועדון היריב הגדול של דינמו הוא אס קיי טירנה, גם כן מן העיר טירנה. ב-1995 המועדון שינה את שמו ל-"מועדון הספורט האולימפי טירנה". בשנת 1997 הוא שב לשחק תחת שמו המקורי. בעונת 2009/2010 הקבוצה זכת באליפות בפעם ה-18 ושחקן שלה אליס בקאי זכה בתואר כדורגלן השנה בפעם השנייה ברציפות. אומנם לאחר עונה זו החלה ירידה ביכולת של הקבוצה. בסוף עונת 2011/2012 המועדון ירד מליגת העל האלבנית לליגה השנייה. מעונת 2012/2013 המועדון משחק ברציפות בליגה האלבנית השנייה. הקבוצה סיימה עונת 2020/21 במקום הראשון בליגת משנה וקודמה לליגת העל האלבנית לקראת עונת 2021/22.
פרדה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פלפל שחור
פלפל שחור (שם מדעי: Piper nigrum) הוא צמח מטפס ממשפחת הפלפליים (Piperaceae). הפירות עוברים ייבוש בשמש או באמצעים תעשייתיים ומשמשים לבסוף כתבלין. מתנובת הפלפל השחור אפשר לייצר את התבלינים פלפל שחור, פלפל לבן ופלפל ירוק. הפלפל השחור גדל בשטחים נרחבים בדרום ומזרח אסיה ובאזורים טרופיים נוספים. הפרי המכונה "גרגר פלפל שחור" מתכווץ בייבוש לגרגר קטן בקוטר של כחמישה מילימטרים, שמכיל גרעין בודד שצבעו לאחר הבשלתו הוא אדום כהה.
הפלפל השחור נודע והוערך מימי קדם בשל טעמו וסגולותיו הרפואיות; והוא אחד התבלינים הפופולריים ביותר במטבח האירופאי והמטבח המזרח-תיכוני. טעמו החריף של הפלפל השחור מגיע מחומר כימי ששמו פיפרין (Piperine). תבלין הפלפל השחור הוא קונדימנט נפוץ.