cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יאן סחפ
לאחר המלחמה
אחרי המלחמה נמצאו תעודות זהות מזויפות רבות שאושרו בחתימתו של סחפ, ונמצאו מסמכים רבים המדגישים את תפקידו המרכזי. כמו כן נמצאו עדויות שסחפ גם סייע בחיפוש מקומות מסתור לנמלטים. על סמך חומר הראיות בתיק, החליטה הוועדה לציון חסידי אומות העולם, בישיבתה מיום 30 באפריל 2006, להעניק ליאן סחפ את התואר של חסיד אומות העולם. התואר הוענק לבניו יאן והנק סחפ ב-27.10.2006.
פיטר הולטקוויסט
קרל אנדרס פיטר הולטקוויסט (בשוודית: Carl Anders Peter Hultqvist; נולד ב-31 בדצמבר 1958) הוא פוליטיקאי שוודי הפועל בשורות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שר ההגנה של שוודיה מאז 3 באוקטובר 2014.
קריירה
בין 1989 ל-2006 היה הולטקוויסט פוליטיקאי מוניציפלי בעיר בורלנייה, ב-2006 נבחר לפרלמנט השוודי כנציג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית מטעם מחוז דלרנה, ובין השנים 2011–2014 כיהן כיו"ר ועדת ההגנה בריקסדאג.
עם כינון ממשלתו של סטפן לוון בראשית אוקטובר 2014, החליף את קארין אנסטרם כשר ההגנה השוודי.
.ch
ch. היא סיומת האינטרנט (ccTLDs - Country Code Top Level Domains) הלאומית של שמות המתחם (domain name) של אתרי אינטרנט הרשומים בשווייץ, הסיומת הושקה ב-1987 והיא מנוהלת על ידי ארגון 'SWITCH Information Technology Services’.
כדי לרשום אתר אינטרנט תחת סיומת אינטרנט משנית של ch. צריך הדומיין להיות בעל שלוש אותיות ומעלה. ממרץ 2004 ניתן לרשום אתרים בסיומת זו עם טכנולוגיית IDN, המאפשרת להשתמש באותיות לטיניות, יווניות, עבריות, סיניות קיריליות ועוד בשמות התחום.
מחוץ לשווייץ, הסיומת פופולרית גם בסין מאחר שהאותיות C ו-H נמצאות בתחילת שמה של המדינה באנגלית. ב-7 בספטמבר 2015, השיק משרד התקשורת השווייצרי את הסיומת swiss. בנוסף לסיומת ch.
הבטחת איכות תוכנה
הבטחת איכות תוכנה (באנגלית: Software quality assurance, בראשי תיבות: SQA) הוא מכלול הפעולות הנדרשות להבטיח את איכותה של תוכנת מחשב, כחלק מתהליכי הפיתוח והתחזוקה שלה. תחום זה, שנהוג לראות אותו כחלק מתחום הבטחת איכות והנדסת תוכנה, הלך והפך חשוב ברבות השנים.
בעבר קרו מקרים של מוות כתוצאה מתוכנות שלא היו איכותיות מספיק: מטוסים שהתרסקו ומכשור רפואי שגרם נזק. בעוד שפעם לא היה נהוג להשקיע כספים בהעסקת אנשי הבטחת איכות, מהנדסי בדיקות תוכנה, ובודקי תוכנה מיומנים, הרי שכיום חברות משקיעות משאבים רבים כדי לוודא שהמוצר שהן מוציאות לשוק בטוח לשימוש ואין בו באגים חמורים, תוך שימוש בתהליך ייצור המבטיח איכות הנדרשת מהמוצר הסופי.
הבטחת איכות ובקרת איכות
לעיתים נוצר בלבול בין מושג הבטחת איכות תוכנה למושג בקרת איכות תוכנה. בזמן שבקרת איכות תוכנה זהו תהליך הנועד לבדוק תאימות של המוצר אל מול הדרישות (ספציפיקציות), הבטחת איכות זהו שם כולל לכלל הפעולות הננקטות על מנת לייצר מוצר ברמת איכות נדרשת.
ביצ'קראפט בוננזה
בוננזה (באנגלית: Bonanza) הוא מטוס קל מתוצרת ביצ'קראפט שנכנס לשימוש ב-1947. במהלך השנים פותחו שלושה דגמים עיקריים של הבוננזה, ולמעלה מ-17,000 מטוסים יוצרו. זהו דגם המטוס הנמצא בייצור במשך הזמן הרב ביותר, אשר ממשיך גם כיום.
דגם 35
הדגם הראשון של הבוננזה, דגם 35, תוכנן על ידי צוות בראשותו של המהנדס רלף הרמון (Ralph Harmon). הוא היה עשוי כולו ממתכת, ומהיר מאוד ביחס למרבית המטוסים הקלים באותה תקופה שנבנו עדיין מעץ ואריג. דגם 35 כלל כני נסע מתקפלים וזנב וי שהפך לסימן ההיכר שלו.
טיסת הבכורה של אב הטיפוס של דגם 35 נערכה ב-22 בדצמבר 1945.
הבטחת איכות תוכנה
הבטחת איכות ובקרת איכות
דוגמה לתהליך המושפע מעקרונות הבטחת האיכות הוא שימוש בתקנים עבור מסמכים המתעדים את הפיתוח (לדוגמה - תקן ISO-830, או נוהל מפת"ח, לתיעוד דרישות תוכנה SRS).
ביצ'קראפט בוננזה
דגם 35
המטוס הראשון יצא מפס הייצור ב-1947. ב-1982, לאחר שיוצרו 10,194 מטוסים מדגם 35, שזכה לשיפורים שונים במהלך השנים, הופסק הייצור שלו.
הבטחת איכות תוכנה
הבטחת איכות ובקרת איכות
דוגמה נוספת לתהליך שמושפע מעקרונות הבטחת האיכות הוא בקרת איכות תוכנה, הלא הוא תהליך הבדיקות. השלב הראשון בבקרת איכות תוכנה הוא היכרות עם המערכת הנדרשת לבדיקה. השלב השני הוא כתיבת תסריטי בדיקה שמטרתם לבחון את כשירותם של המודלים השונים של התוכנה במצבים שונים. לעיתים מתלווה לבדיקה הידנית או מחליפה אותה בדיקה באמצעות כלי בדיקה אוטומטיים (ישנם מספר מוצרים מסחריים, וגם כלים חופשיים תחת רישיון קוד פתוח, כמו CUnit/JUnit/CPPUnit לבדיקות רמת היחידה, BugZilla לניהול תקלות, וכדומה). בבדיקה מסוג זה נכתב תסריט המורץ באופן אוטומטי על ידי התוכנה במצבים שונים. בין סוגי כלי הבדיקה הקיימים ניתן לציין כלי בדיקה שמטרתם לבדוק עומסים על אתרי אינטרנט. כלים אלו מדמים כניסה של משתמשים לאתר כדי לבחון את מהירויות הגלישה בעומסים שונים.
ביצ'קראפט בוננזה
דגם 35
על בסיס דגם 35 פותח מטוס האימון הצבאי T-34 מנטור.
הבטחת איכות תוכנה
הבטחת איכות ובקרת איכות
למרות שחברות העוסקות בייצור תוכנה מעסיקות אנשי הבטחת איכות, מהנדסי בדיקות תוכנה ובודקי תוכנה, במרבית התוכנות היוצאות לשוק נמצאים באגים. דבר זה נובע מכמה סיבות:
ביצ'קראפט בוננזה
דגם 33
לדגם 33 היה זנב רגיל, בניגוד לדגם 35 בעל זנב הוי. המטוס הראשון מדגם 33 יצא מפס הייצור ב-1959. ב-1995, לאחר שיוצרו למעלה מ-2,500 מטוסים מדגם 33, שזכה לשיפורים שונים במהלך השנים, הופסק הייצור שלו.
הבטחת איכות תוכנה
הבטחת איכות ובקרת איכות
המטרה של בדיקות תוכנה היא לוודא שהמוצר עונה על הדרישות שהוצבו (ולידציה), וכן למצוא באגים בתחומים שלא מכוסים על ידי הדרישות (או לא מכוסים מספיק).
ביצ'קראפט בוננזה
דגם 33
איראן מייצרת גרסה צבאית של דגם זה תחת השם "פרסטו", מבלי שקיבלה רישיון לכך.
דגם 36
לדגם 36 יש זנב רגיל בדומה לדגם 33, אך גוף המטוס הוארך ב-25 ס"מ. המטוס הראשון מדגם 36 יצא מפס הייצור ב-1968. עד כה יוצרו למעלה מ-2,700 מטוסים מדגם 36, שזכה לשיפורים שונים במהלך השנים. דגם זה נמצא עדיין בייצור ומחירו עומד על כ-415,000 דולר אמריקני.
ארצות הברית
תחת הכינוי QU-22, הותאם דגם 36 לשימוש חיל האוויר האמריקני ככלי טיס בלתי מאויש למשימות ממסר, אף על פי ששימוש מבצעי במטוס נעשה תמיד כשהוא מאויש. השינויים העיקריים ב-QU-22 היו הוספתו של גנרטור גדול מעל המנוע להפעלת הציוד האלקטרוני והוספתם של שני מכלי דלק שהותקנו בקצה הכנפיים.
ה-QU-22 הופעל במלחמת וייטנאם בשנים 1970–1972 ושימש לממסר אותות של חיישני תנודה וקול שפוזרו באזור נתיב הו צ'י מין במסגרת מבצע איגלו וייט.
ישראל
חיל האוויר הישראלי מפעיל את דגם A36 של המטוס, תחת הכינוי "חופית". המטוסים משרתים בבסיסי הטיסה השונים של החיל, ומשמשים לניוד מהיר של בכירי החיל וצה"ל. בנוסף, משרת המטוס גם בטייסת 100 ("הגמל המעופף") למשימות תצפית ואיסוף מודיעין חזותי. בעבר, המטוס שרת גם בטייסת 135 ("מלכי האוויר"). שלושת מטוסי ה"חופית" הראשונים נחתו בישראל ב-5 בדצמבר 2004 והתקבלו בטקס חגיגי בשדה דב במעמד מפקד חיל האוויר, האלוף אליעזר שקדי. המטוסים החליפו בהדרגה את מטוסי ה-TB-20 טרינדד ("פשוש") מתוצרת סוקטה.
בימיו הראשונים של חיל האוויר הישראלי, הופעלו שני מטוסי בוננזה 35 על ידי הטייסת הראשונה, טייסת 100. המטוסים נתרמו לחיל האוויר על ידי בוריס סניור, שהיה קצין יהודי בדרגת סגן בחיל האוויר הדרום-אפריקאי, וביקש לתרום לחיזוק חיל האוויר הישראלי. סניור רכש זוג מטוסים והטיס אותם לישראל ביחד עם טייס נוסף. במהלך חניית ביניים לצורך תדלוק ברודזיה התרסק אחד המטוסים, וסניור קנה אחר במקומו בלוקסור שבמצרים, במסווה של מטוס שעשועים, שנועד לטוס לביירות. שני המטוסים הגיעו לישראל ב-5 במאי 1948. המטוסים הותאמו לשמש כמטוסי תקיפה קלים, לאחר שחומשו בפצצות במשקל 50 ק"ג כל אחת. המטוסים שימשו את חיל האוויר במשימות תקיפה במלחמת העצמאות במשך תקופה קצרה, ולאחריה הם שימשו למשימות סיור וקישור בלבד. ב-1952 הוצאו משירות.
גיבסון לס פול
גיבסון לס פול (באנגלית: Gibson Les Paul) היא דגם פופולרי של גיטרה חשמלית מבית חברת הגיטרות גיבסון. זוהי אחת הגיטרות החשמליות הראשונות שנבנו עם גוף מלא (ללא חלל ריק). הלס פול הוא הדגם הנמכר ביותר של חברת גיבסון והמזוהה ביותר עם החברה.
היסטוריה
הלס פול נקראה על שם ממציאה, לס פול, גיטריסט הקאנטרי-ג'אז. בשנת 1928, כשהיה בן 12 וניגן במסעדות המבורגרים כדי להרוויח דמי כיס, החליט לס פול להגביר את הגיטרה שלו, הוא פירק את החלק העליון של הפטיפון, חיבר אותו לגיטרה באמצעות חוטי טלפון שאותם חיבר לרדיו, וכך יצר גיטרה חשמלית.
בתחילת שנות ה-40 החליט פול לנסות ליצור גיטרה חשמלית מגוף מלא. כאשר עבד אצל יצרני הגיטרות "אפיפון", ניצל את סופי השבוע וניסר לשניים גיטרה אקוסטית מתוצרת "אפיפון", ובמקום החלק המרכזי חיבר בול עץ. באמצעות זוויות פח הוא חיבר צוואר של גיטרת גיבסון, בנה פיקאפ בעצמו והלך עם המצאתו, שאותה כינה "בול העץ", לבית החרושת של גיבסון. אנשי "גיבסון" צחקו על פול וכינו אותו "הילד עם מקל המטאטא".
גאולה אבן-סער
גאולה אבן-סער (נולדה ב-15 ביוני 1972) היא עיתונאית ואשת רדיו וטלוויזיה ישראלית. מגישה את התוכנית "העולם הבוקר" בערוץ רשת 13. קודם לכן, "בוקר טוב ישראל" ואת "יומן" בערוץ הראשון ואחר כך את "מהדורת החדשות המרכזית" של תאגיד השידור כאן עד פרישתה בדצמבר 2018, מגזין החדשות "השבוע עם גאולה" בערוץ כאן 11 ואת תוכנית האקטואליה והראיונות היומית "ערב ערב" בכאן 11.
ביוגרפיה
נולדה בשם גאולה אבן בחיפה להורים שעלו לישראל מווילנה שבליטא. אמה הייתה בהריון בדרך לישראל וכך, אבן נולדה זמן קצר לאחר עלייתם והייתה בתם הבכורה. באותה עת, אביה מיכאל החל ללמוד בפקולטה לרפואה של הטכניון והיה לפסיכיאטר. כעבור מספר שנים האב מצא עבודה בבית החולים אברבנאל וכשגאולה הייתה בת שש, המשפחה עברה להתגורר בבת ים, שם גדלה. אמה פנינה עבדה כאחות פסיכיאטרית.
גיבסון לס פול
היסטוריה
בשנת 1950, כאשר ליאו פנדר הצליח לייצר גיטרה חשמלית, דבר שאנשי גיבסון חשבו שאינו אפשרי, הבינה חברת גיבסון את טעותם וחיפשה את "הילד עם מקל המטאטא". לבסוף, בשנת 1951, הם מצאו אותו וביקשו ממנו לחתום עליה, והחתימה מוטבעת עד היום על כל גיטרת לס פול. גיטרות לס פול הראשונות יוצרו ב-1952. הגיטרה הייתה עשויה עץ יקר, יוצרה ברובה בעבודת יד קפדנית, והדגם נראה כמו גיטרת הג'אז האקוסטית של החברה, אך קטנה יותר ובעלת גוף מלא. לא חלו שינויים משמעותיים בדגם מלבד שינוי שיטת הצביעה ושינוי הפיקאפים.
גאולה אבן-סער
ביוגרפיה
את שירותה הצבאי עשתה בגלי צה"ל, שם שימשה כתבת ומגישת תוכניות אקטואליה.
גיבסון לס פול
היסטוריה
בשנת 1961 ניסתה גיבסון לשנות את עיצוב הגיטרה. פול, שלא הסכים לשינוי, סירב לאשר את השימוש בשמו על הגיטרות החדשות, ולכן הן נקראו SG, וייצורו של דגם לס פול נפסק. כמה שנים מאוחר יותר התחילו גיטריסטים לגלות מחדש את הדגם הישן של הלס פול. לאור הביקוש הרב ללס פול שבה גיבסון לייצר את הלס פול במקביל להמשך ייצור ה-SG.
גאולה אבן-סער
כעיתונאית
ב-1993 החלה לעבוד בערוץ הראשון והגישה יחד עם דניאל פאר את התוכנית "בוקר טוב ישראל". באוקטובר 1997, עם פרישתו הראשונה של חיים יבין מהערוץ הראשון, נבחרה גאולה אבן לשדר את מהדורת מבט לחדשות, בגיל 25 בלבד. כשיבין הוחזר לערוץ להגיש את המהדורה, נדחקה מהתפקיד ועברה להגיש את התוכנית "ערב חדש" במסגרת שידורי הטלוויזיה החינוכית. לאחר מכן הגישה את "יומן" – מהדורת החדשות המורחבת בימי שישי. במקביל, הגישה לסירוגין תוכניות אקטואליה שונות בערוץ הראשון, וכן, תוכניות רדיו שונות בגלי צה"ל ובקול ישראל.
גיבסון לס פול
מכירות הגיטרה
גיטרת הלס פול, וחברת גיבסון בכלל, נמצאות בתחרות מתמדת מול ענק הגיטרות השני, חברת פנדר ודגם הגיטרה החשמלית שלה, הפנדר סטראטוקסטר. בשנות ה-80 ירדו מכירות הלס פול לשפל מול הסטראטוקסטר, אך בתחילת שנות ה-90 עלו שוב המכירות של הלס פול, בעיקר בזכות נגנים כגון סלאש, הגיטריסט הראשי של להקת "Guns N' Roses".
דגמים עיקריים
החברה מייצרת גם דגמי חתימה של נגנים מפורסמים.
גאולה אבן-סער
כעיתונאית
את "יומן" הגישה במשך שש שנים, עד 15 באוגוסט 2008, עת בחרה לסיים תפקיד זה, אולם להישאר בערוץ הראשון לפרויקטים אחרים. אבן נבחרה להגיש את התוכנית "הערב עם גאולה אבן".
גיבסון לס פול
דגמים עיקריים
נכון ל-2009, חברת הבת של גיבסון, אפיפון, מייצרת דגמים מוזלים ופופולריים של הלס פול, החתומים "אפיפון לס פול". ישנה מחלוקת רבה בנוגע להבדלים ולאיכות הצליל בין הגרסאות המוזלות לגרסאות ה"מקוריות" של גיבסון.
גאולה אבן-סער
כעיתונאית
בעבודתה היא זכתה לשבחים מצד מבקרים על הגשה מקצועית נטולת פניות, לצד אחרים שהעלו ביקורת על הטיה פוליטית בתפקידה כמגישת חדשות.
גיבסון לס פול
אמנים מזוהים
אחד הגיטריסטים המזוהים ביותר עם הדגם היה ג'ימי פייג', שבשנות ה-60 קנה גיטרה מוכנה לפי הזמנה בשם "Black Beauty" תוצרת לס פול משנת 1960, יד שנייה עם אילן יוחסין ששרטט לאחור עד 1949. פייג' בחר אותה "מכיוון שהיו לה שלושה פיקאפים ומנעד עצום של צלילים". הגיטרה נגנבה ב-1970. מאוחר יותר טען: "אני חושב שהקרדיט מגיע לאריק (קלפטון) על המצאת 'הצליל של לס פול' כשניגן עם ה-Bluesbreakers".
גאולה אבן-סער
כעיתונאית
בין השנים 2012–2014 הגישה מדי ערב אחרי "מבט" את "המוסף", תוכנית ראיונות יומית בת חצי שעה. בעקבות קבלת "חוק השידור הציבורי" ביולי 2014, המורה על פירוק רשות השידור, נערכו שינויים במערך שידורי האקטואליה. בכללם הוקדם "המוסף" לפני "מבט" והפך לתוכנית בת שעה. בספטמבר 2014, בעקבות עימות בין אבן לבין מנהלת חטיבת החדשות בערוץ הראשון, אילה חסון, על רקע מגבלות שהוטלו עליה, הקשורות להיותה של אבן נשואה לשר הפנים, גדעון סער, הושעתה אבן מהגשת התוכנית. כעבור כמה ימים בוטלה השעייתה, לאחר התפטרות בעלה מתפקיד שר הפנים והודעתו על סיום פעילותו הפוליטית.
ב-15 בנובמבר 2016 הצטרפה אבן לתאגיד השידור הציבורי. ב-20 במרץ 2017 הודיע תאגיד השידור הציבורי כי אבן תהיה מגישת המהדורה המרכזית של הערוץ.
ב-9 במאי 2017, חמישה ימים לפני סגירת הערוץ הראשון, הודיעה אבן-סער בדמעות בתוכניתה "המוסף", שכונס הנכסים הרשמי של רשות השידור, עו"ד דוד האן, הודיע על סיום שידורי האקטואליה והחדשות של רשות השידור מוקדם מהצפוי.
ב-15 במאי 2017 החלה לשדר את מהדורת החדשות המרכזית של "כאן 11" בתאגיד השידור הישראלי, עד פרישתה מהתפקיד ב-24 בדצמבר 2018.
ב-25 במאי 2017 החלה לשדר תוכנית שבועית בת שעתיים בכאן ב'.
במאי 2019 החלה להגיש את תוכנית התרבות "גאולה ולונדון" בכאן 11, יחד עם ירון לונדון, אך שידורה הסתיים לאחר פחות משנה. ב-27 בפברואר 2020 שודרה התוכנית האחרונה.
בדצמבר 2019 הודיעה על פרישה זמנית מהגשה בטלוויזיה בעקבות התמודדות גדעון סער לראשות הליכוד.
באוגוסט 2020 החלה להגיש את תוכנית האקטואליה "ערב ערב", בכאן 11.
בדצמבר 2020 החליפה אבן-סער את הילה קורח בהגשת התוכנית "גלילאו", בכאן חינוכית.
בפברואר 2021 יצאה לחופשה ללא תשלום מהתאגיד, לאור הקרבה לבחירות לכנסת העשרים וארבע, בשל התמודדותו בבחירות של בעלה, גדעון סער, בראש מפלגת "תקוה חדשה". זאת לאחר שמספר חודשים שהגישה את "ערב ערב", אך הוחלט כי לא תגיש או תעסוק בנושאים הקשורים לבעלה. בחודש אוקטובר באותה שנה החלה להגיש את "השבוע עם גאולה" במקומו של ירון דקל בעקבות בחירתו של דקל כנציג הסוכנות היהודית בקנדה.
ביולי 2022 הוחלט בתאגיד שלא תגיש את "השבוע" לאורך תקופת הבחירות לכנסת העשרים וחמש. מספר ימים לאחר מכן, התפטרה מהתאגיד אחרי שנים רבות בשידור הציבורי.
ביוני 2023 החלה להגיש את שומרי הסף ברשת 13, באוגוסט אותה שנה פורסם שלא תמשיך להגיש את התוכנית. החלטה זו באה בעקבות אחוזי מדרוג (רייטינג) נמוכים.
חייה האישיים
אבן-סער הייתה נשואה במשך כ-20 שנה לעמית אוברקוביץ' (בנו של יורם אוברקוביץ'), שהיה בן זוגה עוד בתקופת שירותה הצבאי. לזוג שלושה ילדים. בראיון עם סמדר שיר בידיעות אחרונות באוקטובר 2016 ובראיונות נוספים, סיפרה כי בתה הבכורה נולדה חירשת ועברה ניתוח שתל שבלול.
בשנת 2012 אבן-סער התגרשה, וזמן מה לאחר מכן הכירה את חבר הכנסת, גדעון סער. השניים נישאו ב-2013 בעת שכיהן כשר הפנים ולהם בן שנולד ב-2013, ובת שנולדה ב-2016. הם מתגוררים בתל אביב. לסער גם 2 בנות מנישואיו הראשונים, כשהצעירה בהן היא השחקנית אלונה סער.
פריץ טיסן
פרידריך "פריץ" טיסֵן (בגרמנית: Friedrich "Fritz" Thyssen; 9 בנובמבר 1873 – 8 בפברואר 1951) היה תעשיין ובנקאי גרמני, אחד האנשים העשירים בגרמניה בתקופת רפובליקת ויימאר. סייע לעליית הנאצים לשלטון, אך נסוג מתמיכה בהיטלר לקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה ונרדף עקב כך.
רקע משפחתי ושנים ראשונות
פריץ טיסן היה בנו של אוגוסט טיסן, בעלי חברת הפלדה "טיסן", חברת החזקות שפעלה כאינטגרציה אנכית, החברה, שמרכזה היה בדיסבורג שבחבל הרוהר, שלטה לא רק בבתי חרושת שבהם ייצרו פלדה, אלא גם במכרות ברזל ופחם, באניות אשר הובילו את הברזל ובמסילות ברזל אשר הובילו את הפחם למפעל ובכבשנים שבהם הפחם מעובד. אוגוסט טיסן היה האדם העשיר ביותר בגרמניה ועם מותו ב-1926 הועברה החברה לבנו, פריץ.
פריץ טיסן נולד במילהיים על הרוהר, אמו, הדוויג (לבית פלצר), הייתה ממוצא בלגי. לאחר שלמד בלונדון, לייז' וברלין, שירת בצבא הקיסרות הגרמנית לפני שנכנס לעסקים. במלחמת העולם הראשונה שוחרר משירות מסיבות בריאות.
ברפובליקת ויימאר
טיסן היה לאומן שמרני, חבר מפלגת העם הלאומית הגרמנית. הוא התנגד באופן נחרץ לחוזה ורסאי ולתשלום הפיצויים על פי חוזה ורסאי. כאשר השתלטה צרפת על חבל הרוהר ב-1921, כצעד עונשין על אי-תשלום הפיצויים על ידי גרמניה, סירב טיסן לשתף פעולה עם השלטונות והשבית את מפעליו. הוא הועמד לדין, הורשע ונשלח למאסר והפך לגיבור לאומי בגרמניה.
טיסן, שהיה דמות מפתח בכלכלה הגרמנית, רכש חברות רבות שפשטו רגל בעת האינפלציה בגרמניה בשנות העשרים ובשנת 1928 שלט על 75% מייתרת עפרות הברזל של גרמניה, כיהן כיו"ר אגודת תעשייני הברזל והפלדה ואיגוד הרייך של התעשייה הגרמנית וכחבר מועצת המנהלים של הרייכסבנק.
עם זאת, טיסן לא היה עד 1933 חבר המפלגה הנאצית. בנובמבר 1932 שיגר, יחד עם היילמאר שאכט, מכתב לנשיא הרפובליקה פאול פון הינדנבורג, בו הפצירו השניים בנשיא הקשיש למנות את היטלר לקנצלר גרמניה. טיסן המריץ תעשיינים אחרים לתרום לנאצים סכום שהצטבר ל-3 מיליון רייכסמרק למימון מערכת הבחירות המכרעת של מרץ 1933. לאחר עליית הנאצים לשלטון קיבלת טיסן מושב ברייכסטאג ומושב במועצת המדינה של פרוסיה (שניהם תוארי כבוד נבובים).
בתקופה הנאצית
טיסן היה אנטישמי מובהק, אך הוא הלך ונרתע מהאלימות הנאצית. הוא פיטר את עובדיו היהודים, אך הזדעזע מליל הבדולח ובפרט, כקתולי, מהגישה האנטי-נוצרית של הנאצים.
ב-2 בספטמבר 1939, מיד לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, שיגר מברק להרמן גרינג, בו הביע התנגדות למלחמה. מיד לאחר מכן יצא לוילה שהייתה בבעלותו לחופי אגם לוגאנו בשווייץ. הוא הודח מתפקידיו וחברותיו הולאמו. בדצמבר 1939 פנה במכתב ישירות להיטלר ובו הזהיר שמדיניותו של האחרון תוליך את גרמניה והגרמנים לאבדון ודרש הנהגת דמוקרטיה בגרמניה וחופש ביטוי לפרט. ב-1940 נסע טיסן עם משפחתו לדרום צרפת, במטרה להמשיך לארגנטינה, לבתו, אניטה, שהיגרה לפני כן לשם. בדרום צרפת כתב עם העיתוני האמריקאי אמרי רבש את הספר "מימנתי את היטלר". הספר יצא לאור בלונדון בשנת 1941. בסוף 1940, ולמרות הבטחתו המפורשת של המרשל פטן, בלחץ הגסטאפו, נאסר בידי הצרפתים ונמסר לידי הנאצים.
טיסן נאסר, תחילה בבית חולים לחולי נפש ליד ברלין, לאחר מכן מ-1943 במחנה הריכוז זקסנהאוזן וממרץ 1945 בדכאו. הוא זכה ליחס סביר יחסית וכמו אסירים נכבדים אחרים הועבר בסוף אפריל 1945 לטירול, שם שוחרר במאי 1945.
טיסן נחקר על ידי כוחות בעלות הברית. החוקרים הסתמכו על הספר הביוגרפי "אני שילמתי להיטלר", שהתפרסם בארצות הברית ב-1941. בעיקר נחקרו היקף המימון שהעניק טיסן לנאצים, שנע בין 600,000 למיליון רייכסמרק ושליטתו על הבנק ההולנדי. נכסי הבנק, ובהם 1,100 מטילי זהב, בשווי כולל של 3 מיליון לירה שטרלינג, נתפסו כנכסי אויב, אולם טיסן הצליח להוכיח שהבנק היה בשליטת "נאמנות פלצר", אשר הוקמה בשווייץ בידי אמו הבלגית ולפיכך לא הייתה נכס אויב. לבסוף, בשל הטיעון המשפטי הפורמלי, קיבלו טיסן ויורשיו את רוב הזהב, משום שפורמלית הבעלות על הבנק לא הייתה בידי נתיני אויב. בעוד ניצולי השואה, שהיו אזרחי גרמניה, נחשבו רשמית לאויבים, ולכן היה עליהם להיאבק שנים כדי לקבל חלק מרכושם הרי שהבנק ההולנדי של טיסן, ששסייע להיטלר, לא נחשב רשמית לאויב, ולכן קיבל את רכושו בתוספת ריבית.
בעדותו בפני הוועדה לדה-נאציפיקציה, הכה טיסן על חטא והסכים לשלם פיצויים בסך 500,000 מארק גרמני למשפחות עובדיו היהודים שפיטר. עם זאת, כפר באשמת העסקת עובדי כפייה במפעליו וזוכה מהאשמה זו.
ב-1950 יצאו טיסן ואשתו לבואנוס איירס, ארגנטינה, שם מת כעבור כשנה.
1933 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1933.
גז'גוז' ונדזינסקי
קריירת משחק
ונדזינסקי ערך בסך הכל 297 הופעות ליגה בפולין (בליגת העל הפולנית, הליגה הפולנית הראשונה, השנייה והשלישית), וכבש 24 שערים. הוא שותף כמחליף בשני משחקים בנבחרת פולין, בסך הכל 8 דקות משחק.
הקבוצה עימה מזוהה ונדזינסקי בישראל היא מכבי תל אביב, אליה הגיע בקיץ 1999 מפולוניה ורשה, ובמדיה שיחק 101 משחקי ליגה. הוא אף שיחק עם הקבוצה במסגרת הליגה האירופית בעונות 1999-2000 ו-2001-2002, וזכה עימה פעמיים בגביע המדינה בכדורגל, בשנים 2001 ו-2002. לאחר שלוש עונות קבוצה, עבר השחקן לקבוצת עירוני ראשון לציון, וירד עימה לליגה השנייה, לאחר שהקבוצה סיימה במקום ה-12 והאחרון בליגה הלאומית (כיום ליגת העל). בסיום אותה עונה, עבר השחקן לקבוצת עירוני קריית שמונה. זו הייתה עונתה הראשונה של הקבוצה בליגה השנייה, ולמרות זאת, הקבוצה התמודדה על העלייה אך כשלה במחזור האחרון. לאחר עונה אחת בקבוצה, חזר השחקן לליגה הפולנית, לקבוצת גורניק לצ'נה, קבוצתו האחרונה בליגת העל הפולנית.
הוא פרש ממשחק פעיל בסיום עונת 2011-2012, בה שימש כמאמן-שחקן בקבוצת פוגון סידלצה.
קריירת אימון
במקביל לשנותיו האחרונות כשחקן פעיל, שימש ונדזינסקי גם כמאמן. הוא אימן ושיחק בקבוצת נריו אוסטרולוקה מהליגה הרביעית בפולין, ורשם במדיה 16 הופעות בין השנים 2008-2010. משם עבר לקבוצת פוגון סידלצה, מהליגה הרביעית בפולין, ובעונתו השנייה במועדון הדריך את הקבוצה בהעפלתה לליגה השלישית.
ב-24 באוקטובר 2011 סיים את תפקידו כמאמן הקבוצה ובסיום העונה אף פרש ממשחק פעיל.
וולפסבורג (כדורגל)
'''ו.פ.ל. וולפסבורג (בגרמנית: VfL Wolfsburg-Fußball GmbH''') הוא מועדון כדורגל גרמני מהעיר וולפסבורג, המשחק בליגת העל הגרמנית, הבונדסליגה.
היסטוריה
המועדון הוקם בשנת 1945 כמועדון ספורט עבור עובדי יצרנית המכוניות פולקסווגן, אשר מחזיקה בבעלות מלאה על המועדון.
בעונת הגיעה הקבוצה לגמר הגביע הגרמני, שם הפסידה בתוצאה 0:3 לבורוסיה מנשנגלדבך.
בסוף עונת סיימה את הליגה במקום השישי והעפילה לגביע אופ"א בעונת . בסיבוב הראשון ניצחה את קבוצת דברצן ו.ס.ק. מהונגריה. בסיבוב השני ניצחה את קבוצת רודה מהולנד. בסיבוב השלישי הפסידה לקבוצת אתלטיקו מדריד מספרד והודחה מהטורניר.
בסוף עונת סיימה את הליגה במקום החמישי והעפילה לגביע אופ"א בעונת . בסיבוב הראשון ניצחה את קבוצת רפיד בוקרשט מרומניה והעפילה לשלב הבתים. הקבוצה הוגרלה לבית הכולל את הקבוצות: מילאן מאיטליה, ספורטינג בראגה מפורטוגל, פורטסמות' מאנגליה והירנביין מהולנד. הקבוצה סיימה את הבית במקום הראשון והעפילה לשלב 32 האחרונות. בשלב 32 האחרונות הפסידה לקבוצת פריז סן-ז'רמן מצרפת והודחה מהטורניר.
בעונת תחת הדרכתו של המאמן פליקס מגאת, זכתה הקבוצה בפעם הראשונה בתולדותיה באליפות הבונדסליגה, לאחר ניצחון ביתי 5:1 על ורדר ברמן במחזור הסיום.
עלילת דם בדיר-יאסין - הספר השחור
"עלילת דם בדיר-יאסין - הספר השחור" הוא ספר מאת ההיסטוריון הצבאי הישראלי ד"ר אורי מילשטיין, בו הוא טוען שהאירועים שהתרחשו בפרשת דיר יאסין ב-9 באפריל 1948 לא היו "טבח", ומאשים את השמאל בישראל ואת הנהגת היישוב של אותה תקופה בשימוש ושותפות בהפצה של דיווחים כוזבים על מה שקרה כדי להכפיש את יריביהם הפוליטיים בימין. הספר יצא לאור בעברית בשנת 2007 וזכה בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר, הקשור אידאולוגית למפלגת הליכוד.
וולפסבורג (כדורגל)
היסטוריה
בעונת שיחקה בפעם הראשונה בליגת האלופות. הקבוצה העפילה ישירות לשלב הבתים. הקבוצה הוגרלה לבית הכולל את הקבוצות: מנצ'סטר יונייטד מאנגליה, צסק"א מוסקבה מרוסיה, ובשיקטש מטורקיה. הקבוצה סיימה את הבית במקום השלישי ועברה לשחק בליגה האירופית בשלב 32 האחרונות. בשלב 32 האחרונות ניצחה את קבוצת ויאריאל מספרד. בשמינית הגמר ניצחה את קבוצת רובין קאזאן מרוסיה. ברבע הגמר הפסידה לקבוצת פולהאם מאנגליה והודחה מהטורניר.
עלילת דם בדיר-יאסין - הספר השחור
גרסת האירועים אותה מפריך מילשטיין
לפי מילשטיין, הגרסה הכוזבת של האירועים (כלומר "עלילת הדם") היא כדלקמן: על פי נתוני מומחים רבים (כולל מילשטיין עצמו בעבודותיו הקודמות ), מספר ההרוגים כתוצאה מהתקיפה היה קצת יותר מ-100 איש, חלק ניכר מהם אזרחים.
גרסת האירועים של מילשטיין
מילשטיין סבור שחלקים רבים מהגרסה המקובלת הם שקריים:
וולפסבורג (כדורגל)
היסטוריה
בעונת 2014/2015 זכתה וולפסבורג בגביע הגרמני לראשונה בתולדותיה, לאחר ניצחון 1–3 בגמר על בורוסיה דורטמונד.
בעונת 2015/2016 העפילה וולפסבורג בשנית לליגת האלופות, והוגרלה לבית הכולל את מנצ'סטר יונייטד מאנגליה, צסק"'א מוסקבה מרוסיה ופ.ס.וו. איינדהובן מהולנד. הקבוצה סיימה את הבית במקום הראשון עם 12 נקודות. ובשמינית הגמר קיבלה וולפסבורג את גנט הבלגית, וניצחה אותה 0–1, 3-2 והעפילה לרבע הגמר מול ריאל מדריד. ברבע הגמר, הקבוצה ניצחה את ריאל מדריד 0–2 והפסידה לה 0–3. לאחר ההפסד ברבע הגמר, הקבוצה הודחה מהטורניר.
בעונת 2016/2017 סבלה וולפסבורג מעונה חלשה וסיימה במקום ה-16 בבונדסליגה, הנמוך ביותר בתולדותיה מאז העפילה לבונדסליגה. כתוצאה ממיקום זה נאלצה וולפסבורג להתמודד בצמד משחקי מבחן מול איינטרכט בראונשווייג שסיימה שלישית בבונדסליגה השנייה, על הזכות לשחק בבונדסליגה בעונה הבאה. וולפסבורג ניצחה בשני המשחקים בתוצאה 0–1 ונשארה בליגה. גם ב2017/2018 נאלצה וולפסבורג להתמודד במבחנים לאחר שסיימה במקום ה-16, והפעם יריבתה הייתה הולשטיין קיל. וולפסבורג ניצחה 1–3 במשחק הראשון ו-0–1 במשחק הגומלין ונשארה בבונדסליגה.
עלילת דם בדיר-יאסין - הספר השחור
גרסת האירועים של מילשטיין
אורי מילשטיין גם כותב בספרו שדוד בן-גוריון ידע היטב שלא היה "טבח" בדיר יאסין. הוא, כיו"ר הנהלת הסוכנות היהודית, שהיה ממונה על נושאי הביטחון בסוכנות, "ידע על התקיפה המתוכננת של האצ"ל והלח"י בכפר, אישר אותה ומיד קיבל דיווח על מה שהיה קורה […] מאת מפקד כוחות היישוב בירושלים דוד שאלתיאל". כמו כן, "קיבל דיווח מלא על דיר יאסין גם משמעון מוניטה, סוכן ההגנה בתוך בלח"י שהשתתף בקרב". עם זאת, בן-גוריון שתק על כך עד מותו ב--1973, למרות שבתחילת שנות ה-50 אישר בעל פה לסוכן שמעון מוניטה שהוא יודע את האמת על מה שקרה.
לפיכך, כותב מילשטיין, בן-גוריון ופמלייתו ניצלו את הקרב בדיר יאסין למטרותיהם הפוליטיות על מנת להכפיש את אצ"ל ולח"י, בהיותם תנגדי מפא"י, ולמנוע את השתתפות מנהיגיהם (בעיקר מפקד האצ"ל מנחם בגין) בהרכבת הממשלה הראשונה, ושיבוץ חבריהם בתפקידי פיקוד בצבא ההגנה לישראל. סיסמת מפלגת מפא"י בבחירות הראשונות לכנסת הייתה "בלי חרות ומק"י". כפי שכותב מילשטיין:"'כך הם השוו את לוחמי המחתרת שגירשו את הבריטים מהארץ לסוכנים של ברית המועצות'."הוא גם מציין את תפקידם של ראשי צה"ל, היסטוריונים ואנשי אקדמיה צבאיים, וכלי התקשורת בגיבוש ושימור "מיתוס דיר יאסין", בעזרתו ואחרים כמוהו "בן-גוריון וחבריו שטפו את המוח של אזרחי ארץ ישראל".
וולפסבורג (כדורגל)
סגל הקבוצה
נכון ל-28 בספטמבר 2022
(קפטן)
עלילת דם בדיר-יאסין - הספר השחור
גרסת האירועים של מילשטיין
עוד בשנת 2002, לבקשת חברת הכנסת נעמי חזן ממפלגת השמאל מרצ, אסר פיקוד צה"ל על חבר הלח"י לשעבר עזרא יכין לדבר עם החיילים, מאחר שטען בהרצאותיו כי לא היה שום טבח בדיר יאסין.
דיון
הספר ומחברו היו נושא לדיון מסוים בישראל. מאיר פעיל, דוקטור לצבא והיסטוריה כללית, מתנגד ותיק של אורי מילשטיין, הקשור למחנה השמאל בישראל, טוען כי הספר "מופרך לחלוטין" ו"תעמולה ימנית ישראלית זולה". יחד עם זאת, מספר מקורות מטילים ספק הן בעדותו של פעיל עצמו על האירועים בדיר יאסין והן במהימנות דבריו על נוכחותו במקום.
אורי מילשטיין עצמו הוא דמות שנויה במחלוקת בארץ ובחו"ל. מצד אחד, הוא נחשב לאחד האנשים הבקיאים בתולדות מלחמת העצמאות. מילשטיין כבר פרסם את ארבעת הכרכים הראשונים מתוך 11 המתוכננים בהיסטוריה של מלחמה זו. מנגד, כמה מטענותיו מעוררות מחלוקת ובעיקר הטענות שיצחק רבין, המנהיג הצבאי הנערץ הישראלי וראש הממשלה לשעבר, "ברח משדה הקרב לאחר התמוטטות עצבים", הפכו אותו למנודה בישראל בחוגים מסוימים.
הארכידוכס אלברכט, דוכס טשן
הארכידוכס אלברכט פרידריך רודולף דומיניק, דוכס טשן (בגרמנית: Albrecht Friedrich Rudolf Dominik von Österreich, Herzog von Teschen; 3 באוגוסט 1817 – 18 בפברואר 1895), היה גנרל ופוליטיקאי אוסטרי, שכיהן לימים כמפקח הכללי של הצבא האוסטרו-הונגרי וקיבל דרגת גנרל-פלדמרשל הן בצבא האוסטרו-הונגרי והן בצבא האימפריה הגרמנית. בשנים 1851–1860 כיהן כמושל אזרחי וצבאי של הונגריה בתקופה הידועה כ"עידן שיטת באך". הוא היה בנם של הארכידוכס קרל, דוכס טשן ושל הנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג.
ילדותו
אלברכט נולד ב-3 באוגוסט 1817 בעיר וינה כבנו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן בנו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואשתו הנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג. אלברכט היה אחיינו של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובן דודו של פרנץ קרל, ארכידוכס אוסטריה אביו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
קריירה צבאית
בשנת 1837 התגייס אלברכט לצבא האוסטרי, ושירת תחת פיקודו של גנרל-פלדמרשל יוזף רדצקי פון רדץ. בשנת 1840 הועלה אלברכט לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1843 הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט. ב-1 במאי 1844 התחתן אלברכט עם הילדגרד, נסיכת בוואריה בתו של לודוויג הראשון, מלך בוואריה. בשנת 1845 הועלה אלברכט לדרגת גנרל חיל הפרשים, ומונה למפקד הצבא באוסטריה עילית, אוסטריה תחתית, וזלצבורג.
בשנת 1847 מת אביו של אלברכט - קרל, ואלברכט ירש את תאריו ואת נחלותיו.
ב-13 במרץ 1848 נפצע אלברכט במהלך מהפכות אביב העמים. אלברכט הורה לחייליו להשתמש באש חיה, והגן על העיר הפנימית של וינה, אך לא הצליח לדכא את ההפגנות במחוזות הפריפריה. עם נפילת מטרניך והקמת המשמר הלאומי, הכניס אלברכט את חייליו לקרקסטינים. בעקבות כך, נתפס אלברכט כהססן בעיני הרדיקלים בצבא, והוחלף על ידי הרוזן מאאורספרג.
לאחר מכן, נשלח אלברכט לפקד על דיוויזיה תחת פיקודו של רדצקי, ולחם עימה במהלך מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה. אלברכט לחם בקרבות כנגד קרלו אלברטו, מלך סרדיניה, והביס את הכוחות האיטלקים בקרב נובארה ב-23 במרץ 1849.
בשנת 1851 מונה אלברכט למושל הונגריה, וכיהן בתפקידו עד לשנת 1860. במרץ 1864 נסעה הילדגרד, אשתו של אלברכט, למינכן להלוויית אחיה מקסימיליאן השני, מלך בוואריה, ובמהלך נסיעתה חלתה בדלקת ריאות שגרמה למותה ב-2 באפריל 1864.
בשנת 1866 מונה אלברכט למפקד ארמיית הדרום, שלחמה נגד האיטלקים במהלך מלחמת העצמאות האיטלקית השלישית. אלברכט הביס את האיטלקים בקרב קוסטוצה, אך עקב תבוסת הכוחות האוסטריים בקרב קניגרץ, נאלצה אוסטריה לחתום על שלום פראג, שבו הפסידה את אזור ונטו לאיטלקים.
בשנת 1869 מונה אלברכט למפקח הכללי של הצבא האוסטרו-הונגרי, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1895. בשנת 1878 תמך אלברכט בסיפוח בוסניה והרצגובינה לאימפריה האוסטרו-הונגרית, ואף זירז את משרד החוץ לפעול בעניין. בשנת 1888 הועלה אלברכט לדרגת גנרל-פלדמרשל בצבא האוסטרו-הונגרי, ובשנת 1893 קיבל דרגת כבוד של גנרל-פלדמרשל בצבא האימפריה הגרמנית.
אחרית ימיו
אלברכט היה העשיר ביותר מבין בני בית הבסבורג, והחזיק בבעלותו 300,000 דונמים, כמו גם אוסף נאה של ציורים ותחריטים. אלברכט המשיך לכהן בתפקידו הצבאי, על אף גילו המתקדם ועל אף שנעשה עיוור באופן חלקי.
ב-18 בפברואר 1895 נפטר אלברכט בארקו שבטרנטינו, ונקבר בהלוויה ממלכתית בווינה. את תאריו ואת נחלותיו ירש הארכידוכס פרידריך, דוכס טשן, ששימש כמפקד הצבא האוסטרו-הונגרי בין השנים 1914–1917.
משפחתו
ב-1 במאי 1844 התחתן אלברכט במינכן עם הילדגרד, נסיכת בוואריה, בתו של לודוויג הראשון, מלך בוואריה ואשתו תרזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן. ממנה היו לו 3 ילדים:
כדורסל בישראל
כדורסל בישראל הוא ענף ספורט בישראל פופולרי מאוד, ושני רק לכדורגל. הפעילות כוללת ליגות הכדורסל, הנבחרות והמועדונים הפועלים בישראל. בשנת 1930 נוסדה קבוצת הכדורסל הראשונה בארץ, הפועל חיפה. בהמשך העשור נוסדו קבוצות נוספות והמשחקים הראשונים היו משחקי ידידות. הכדורסל שוחק לראשונה באופן סדיר במשחקי המכביה השלישית. הליגה הסדירה הראשונה הוקמה בשנת 1953 בשם 'הליגה הלאומית'. נבחרת ישראל החלה את דרכה בשנת 1952 כ'נבחרת צה"ל' וערכה משחקי הכנה בין היתר מול נבחרת הצבא הצרפתי. בהמשך השנה ערכה נבחרת ישראל את משחקיה הראשונים כשהשתתפה במשחקים המוקדמים של טורניר הכדורסל באולימפיאדת הלסינקי 1952.
על הפעלת מפעלי הכדורסל השונים, אחראי איגוד הכדורסל בישראל כמו גם על שיבוץ השופטים ופיקוח על הקבוצות השונות. זאת מלבד האחריות על ליגת העל, שנמצאת בידי מנהלת ליגת העל בכדורסל.
בישראל קיימות בנוסף גם ליגת תיכונים, נוער, נערים וילדים, וליגת קט סל.
נבחרת ישראל
מאז קום המדינה בתש"ח, השתתפה נבחרת ישראל ב-24 אליפויות אירופה. היא נעדרה רק משתי אליפויות אירופה (בשנים 1989 ו-1991, שבהן השתתפו 8 נבחרות בלבד) לאחר רצף של 15 העפלות רצופות מאז 1959.
במאי 1953 הפתיעה נבחרת הכדורסל הישראלית באליפות אירופה שנערכה במוסקבה לאחר שגברה על נבחרות חזקות כמו פינלנד, בולגריה, יוגוסלביה, צ'כוסלובקיה ואיטליה וזכתה בניצחון טכני על לבנון ומצרים שסירבו להתייצב למשחק נגדה. לאחד הפסד נגד ברית המועצות, הונגריה וצרפת סיימה הנבחרת במקום החמישי המכובד.
הישג השיא של הנבחרת הוא מקום שני באליפות אירופה ב-1979. הדירוג העולמי שלה על פי פיב"א הוא 43 בעולם ו-20 באירופה.(נכון לשנת 2021)
עד כה השתתפה נבחרת ישראל רק פעמיים באליפות העולם בכדורסל- בריו דה ז'ניירו, ברזיל, בשנת 1954 (מקום 8 מתוך 12), ואליפות העולם 1986 בספרד (מקום 7 מתוך 24).
נבחרת ישראל השתתפה רק פעם אחת בטורניר הכדורסל האולימפי, באולימפיאדת הלסינקי (1952).
קבוצות ישראליות בתחרויות בינלאומיות
ברמת הקבוצות, השנה הראשונה בה השתתפה קבוצה ישראלית הייתה 1958, עת מכבי תל אביב לקחה חלק במשחקי גביע אירופה לאלופות. קבוצת הכדורסל של מכבי תל אביב זכתה ב-6 אליפויות אירופה בעונות 1976/1977, 1980/1981, 2000/2001, 2003/2004, 2004/2005 ו-2013/2014 והיא הקבוצה הישראלית המצליחה ביותר, בכל ענפי הספורט. קבוצות ישראליות נטלו חלק גם במפעלים האירופיים השונים כאשר קבוצת הפועל ירושלים זכתה להצלחה באירופה, כאשר השיא היה זכייה בגביע יול"ב בעונת 2003/2004, לאחר ניצחון על ריאל מדריד. הישג אירופי של קבוצה ישראלית במסגרת אירופית הוא זכייתה של קבוצת הנשים של אליצור רמלה ביורוקאפ לנשים בעונת 2010/2011. רמלה אירחה את המשחק הראשון מבין שניים ברמלה, משחק שהסתיים בשוויון 61 מרתק. במשחק השני רמלה התעלתה על עצמה, ניצחה בחוץ 61-53, וזכתה בגביע.
הליגה לגברים
הליגה הלאומית לכדורסל הוקמה בישראל בשנת 1954. עוד קודם לכן התקיימו משחקי כדורסל בארץ, אך בצורה חובבנית ובלתי מסודרת.
מ-8 הקבוצות שייסדו את הליגה נותרו כיום רק ארבע - מכבי תל אביב, הפועל תל אביב, הפועל חולון והפועל חיפה.
עם השנים נוצר מצב שבו לרוב מכבי תל אביב הוליכה את הליגה ונוצר פער משמעותי ברמה בינה לבין שאר קבוצות הליגה. מצב זה נוצר עקב חוסר האיזון בתקציבים של קבוצות הליגה. בתגובה דובר הרבה על הצבת תקרת שכר לליגה, דבר שמעולם לא נעשה.
מספר הקבוצות בליגה אינו קבוע ונע בין 10 ל-14 בהתאם להחלטת מנהלת הליגה. בעונת 2022/23 משחקות בליגה 12 קבוצות.
אלופות הליגה ומחזיקות הגביע לפי שנים
לחצו על כפתור "הצגה" הנמצא בשמאלה של התבנית.
מתקני הכדורסל בישראל
בראשית התפתחות הכדורסל הישראלי רוב משחקי הכדורסל נערכו תחת כיפת השמיים. האולם המקורה הראשון שנבנה בישראל היה אולם הפחים של הפועל חולון אשר הוקם בשנות ה-50 ולא עבר שיפוץ משמעותי עד היום. בשנת 1963 נבנה היכל הספורט יד אליהו כזירה פתוחה עם יציעי בטון. בשנת 1964 עברה מכבי תל אביב לשחק במתקן זה ובהמשך הוא עבר שיפוץ והפך לאולם כדורסל מודרני בשנת 1972. בשנים אלה חלק גדול מקבוצות הכדורסל הגיעו מקיבוצים ומושבים ומשחקיהן הביתיים נערכו בתוך אולמות פח פשוטים, שחלקם אפילו לא היו מקורים. בשנות ה-70 החלה מגמה על מעבר למשחק באולמות סגורים עד שלפי חוק, בשתי הליגות הגבוהות היה אסור לשחק תחת כיפת השמיים אלא רק באולם סגור ומואר. בשנות ה-80 אכן הסתיים המעבר לאולמות סגורים, שפעמים רבות הוקמו בסיוע מפעל הפיס ולא כללו דבר מעבר לדרישות הבסיסיות. בשנות ה-2000 חלה התפתחות ברמת אולמות הספורט הארץ כאשר בתחילת העשור עבר היכל יד אליהו שיפוץ מקיף והרחבה, בתמיכת חברת נוקיה, וכן נבנו אולמות חדשים באשקלון ונהריה. בשנים האחרונות החלה בניית היכל ספורט גדול ומרכזי בירושלים אשר קבוצת הפועל ירושלים ציפתה לו זמן רב.
האולמות הגדולים בישראל לפי תכולה
להלן אולמות הכדורסל הגדולים בישראל לפי תכולה:
רודיארד קיפלינג
ג'וזף רודיארד קיפלינג (באנגלית: Joseph Rudyard Kipling; 30 בדצמבר 1865 – 18 בינואר 1936) היה מספר סיפורים קצרים, סופר ומשורר אנגלי, שהתפרסם בימיו כמפארה של האימפריה הבריטית וחייליה, וכיום מפורסם בעיקר בזכות ספרי הילדים שלו ובפרט, "ספר הג'ונגל". זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1907 (היה הסופר הבריטי הראשון שזכה בפרס).
חייו
ג'וזף רודיארד קיפלינג נולד בבומביי (כיום מומבאי) שבהודו, שם עסק אביו בניהול מוזיאון ובית ספר לאומנות, ונתחנך על ידי אומנת ומטפל מקומיים שנהגו לספר לו מעשיות הודיות. בגיל 6 נשלח יחד עם אחותו הצעירה לשם חינוכם חזרה לאנגליה. באנגליה היה נתון בתחילה להשגחתה של אשה דתית וקפדנית קיצונית. תנאים אלו, בשילוב הניתוק מהוריו, הביאו את קיפלינג לראות תקופה זו כאומללה בחייו.
בגיל 12 נשלח ללמוד בפנימייה צבאית בדרום-מערב אנגליה. במשך שנותיו בפנימייה הרבה לקרוא ספרות ושהייתו שם נחשבה בעיניו כשיפור לעומת השנים שבילה באנגליה לפני כן. בגלל ליקויים בבריאותו וראייתו לא היה יכול קיפלינג הצעיר להמשיך בקריירה צבאית ובשנת 1882 חזר להודו.
בהודו הוא התיישב בלאהור (בפקיסטן של היום) ולמד באוניברסיטה המקומית של העיר, ועם הזמן גם התחיל לעבוד בה כמרצה בתחילת דרכו. הוא התחיל לעבוד ככתב בעיתון מקומי ולאחר מכן כסגן עורך בעיתון אחר שהתפרסם באללהאבאד, שבו גם שימש ככתב נוסע והרבה לסייר ברחבי הודו, אוסטרליה והמזרח הרחוק. בתקופה זו כתב מעל 100 סיפורים והחל לפרסמם. ספריו צברו לאט לאט הצלחה גם באנגליה ובשובו לשם בשנת 1889, אחרי שטייל גם באמריקה, כבר נחשב לסופר מוכר והיו מי שהכתירו אותו כיורשו של צ'ארלס דיקנס. הוא חי בלונדון שלוש שנים והמשיך לפרסם בתקופה זו ספרים ושירים נוספים.
בשנת 1892 הוא נשא לאישה את קרולין בלסטייר האמריקאית והם השתקעו בוורמונט שבארצות הברית, בבית שהם כינו "נאולאקה" (שם יהלום שחור). בשנים הבאות כתב כמה מהטובות שביצירותיו. ב-1895 סירב לקבל תואר של "משורר החצר" שהוצע לו על ידי ממשלת אנגליה והעדיף לצאת למסעות ארוכים בדרום אפריקה שם גם הכיר את ססיל רודס שהיה אחד ממייצגי האימפריאליזם הבולטים בדרום אפריקה. לאחר מות בתו ולאחר שהסתכסך עם משפחתה של אשתו, חזרו קיפלינג ואשתו לאנגליה ב-1902 ועברו להתגורר במחוז סאסקס. גם בשנים הבאות קיפלינג המשיך במנהגו לצאת למסעות ארוכים ברחבי העולם. בשנת 1907 הוענק לו פרס נובל לספרות (הסופר הבריטי הראשון שזכה בפרס) "על כושר התבוננות, דמיון מקורי, עוצמת התפיסה והתאור, המאפיינים את יצירתו של סופר רב מוניטין זה".
בשנים שלאחר הזכייה בפרס נובל פחתה יצירתו של קיפלינג הן בכמותה והן בהצלחתה אצל הקוראים. בנו הבכור ג'ון נהרג ב-1915 במלחמת העולם הראשונה ויותר מאוחר, ב-1923, כתב קיפלינג ספר המתאר את תולדות הגדוד שבו שרת בנו. עד מותו משטף דם במח ב-1936, זכה בעיטורים, מדליות ותוארי כבוד רבים. הוא נקבר בפינת המשוררים בכנסיית וסטמינסטר.
מחקר שנערך בשנת 2017 על ידי ד"ר גג'נדרה סינג מאוניברסיטת אקסטר אשר באנגליה, גילה שקיפלינג פעל בשירות המודיעין הבריטי בשנות מלחמת העולם הראשונה.
בן דודו סטנלי בולדווין כיהן שלוש פעמים כראש ממשלת בריטניה.
יצירתו
סיפוריו של קיפלינג זכו לפופולריות בזכות יכולתו הבלתי רגילה כמספר ספורים טבעי. אופיינית לסיפוריו היא ההילה הרומנטית של גיבוריו וסיפורי ההרפתקאות אשר מתרחשים בארצות אקזוטיות עבור הקורא המערבי. בסיפורי הילדים שלו, שזכו וזוכים עד היום, להצלחה רבה, קיפלינג מגלה סימפתיה לעולמם של הילדים ובמקביל, גישה סאטירית לעולמם של המבוגרים. קיפלינג היה חלוץ בהצגת בעלי חיים כדמויות בספרות הילדים.
שירו "אחרוני הבריגדה הקלה" מבקר את היחס בבריטניה לשורדי הסתערות הבריגדה הקלה.
האשמות כלפיו בגזענות
קיפלינג נחשב למייצג של תקופת האימפריאליזם. בכתיבתו עסק רבות בנושאים המושפעים מרקע זה. רבים ביקרו אותו על גישתו הקולוניאליסטית כלפי ההודים והעמים האחרים שאינם אירופאים, והציגו עקרונות גזעניים בכתביו. במיוחד עורר סערה שירו "משא האדם הלבן" שפורסם בעת שחי בארצות הברית ב-1899. השיר הציג את האדם הלבן כמי שתפקידו לדאוג לגזעים הלא אירופאים, הדומים ל"חצי שד וחצי ילד". עיתוי פרסום השיר היה משמעותי ומעורר ויכוח, שכן הוא פורסם מיד עם תום מלחמת ארצות הברית–ספרד והשתלטותה של ארצות הברית על גואם, פוארטו ריקו, קובה והפיליפינים (שבה החלה מיד מלחמה כנגד האמריקאים). הוויכוח בין מצדדי האימפריאליזם ובין מתנגדיו היה אז בשיאו, ושירו של קיפלינג עורר סערה.
עם זאת, יש שראו בקיפלינג דווקא את דוברו של "האימפריאליזם הנאור" של העם הבריטי, וקראו בשיר זה (כמו בשירים "בעייתיים" אחרים) תביעה מהאדם הלבן לנהוג בצדק ובחמלה כלפי הילידים. מצדדיו של קיפלינג מציגים לראיה גם את שירו "תרועת נסיגה" (Recessional), שנכתב ב-1897 לכבוד יום הולדתה של המלכה ויקטוריה. בשיר זה מזהיר קיפלינג את העם הבריטי מפני הידרדרות לשאננות וליהירות, בניגוד לחוקי המוסר הנוצרי. מה שעלול להמיט עליו את גורלן של אימפריות אליליות שחרבו, כמו אשור.
קיפלינג הואשם גם באנטישמיות שקיבלה ביטוי עיקרי במכתבים פרטיים שכתב שהתפרסמו רק אחרי מותו. בביקורו בארץ ישראל ב-1929 למשל, שלח מכתב לבתו אלסי, בו כתב בין היתר: "יקירתי, יש הרבה גזעים שפלים, אך היהודי, כשהוא מצוי במסה במקום הולדתו, הוא הנתעב מכולם". בהמשך המכתב תיאר קיפלינג לבתו את הכותל המערבי במילים: "האבא והאמא של הסירחון גרים ליד כותל הדמעות של היהודים, שאותו ביקרנו לאחר הביקור במקום המקדש ומסגד עומר המקסים."
הערותיו של קיפלינג כלפי היהודים נתגלו, כאמור, רק לאחר מותו, מה שמסביר אולי מדוע זכה לביקורו האדיב של נחום סוקולוב, נשיא ההסתדרות הציונית העולמית ב-1935, במלאת לו 70 שנה. סוקולוב פגשו בלונדון, התרשם ממנו עמוקות ותיארו במילים "המתורגמן הנאמן ביותר של האופי האנגלי." הוא גם ציין כי "קיפלינג איננו סופר אנגלי, אלא בריטי, ובריטי משמע: מרא דעלמא. הוא הראה את הבריטי הדורך על במתי ארץ בפנים כאלה, שהוא מכיר את עצמו בהם". דברים אלה נכתבו על ידי סוקולוב במאמר שכתב לכבודו בעיתון הארץ שיצא ב-17 בינואר 1936, תחת הכותרת "רודיארד קיפלינג בן 70".
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
אורי פורת
אורי פורת (26 בספטמבר 1935 - 6 בפברואר 2007) היה עיתונאי ופובליציסט ישראלי, כיהן כמנכ"ל רשות השידור.
ביוגרפיה
פורת נולד בראשון לציון, דור חמישי לתושבי העיר. הוא החל את הקריירה העיתונאית שלו ככתב בביטאון חיל הים "בין גלים". לאחר שיחרורו מצה"ל התקבל לידיעות אחרונות ככתב, ומילא שם תפקידים מגוונים. בין היתר היה בעל טור קבוע בעיתון, וכתב את הטור "רישון זה גזע". בנוסף שימש כראש ועד העיתונאים בעיתון.
בשנת 1976 נבחר לסגן יושב ראש אגודת העיתונאים בתל אביב וליושב ראש ועדת האתיקה של האגודה. ב-1981 נבחר כיו"ר אגודת העיתונאים, אך בטרם החל את תפקידו זה התמנה ליועץ התקשורת של ראש ממשלת ישראל מנחם בגין. שימש בתפקידו זה במשך חצי שנה גם תחת יצחק שמיר.
בין השנים 1984 ל-1989 כיהן מנכ"ל רשות השידור. בתקופת כהונתו ביקש לבצע שינוי מבני מקיף ברשות, להכניס לפעולה ציוד מודרני שדרש פחות כוח-אדם, ולפעול נגד אבטלה סמויה. במקביל נערכו דיונים על השוואת תנאי עיתונאי רשות השידור לתנאים של עיתונאי העיתונות כתובה, שקיבלו שכר גבוה ב-20%. באותן השנים הייתה העיתונות הכתובה בישראל מבוססת כלכלית (בעיקר העיתונים הגדולים "ידיעות" ו"מעריב") ושילמה משכורות טובות בהרבה מרשות השידור. אולם בטרם הגיע להסכמות פרץ סכסוך עבודה, שהביא לשביתת השידורים ברשות באוקטובר 1987.
שבועיים לאחר פרוץ השביתה הגיש פורת תוכנית "הצלה" לרשות השידור. על פי התוכנית העובדים ברשות השידור יקבלו תוספת שכר בגובה של כ־25 אחוז; תיחתם אמנה לשקט תעשייתי למשך שנתיים; יצומצמו 20 אחוזים מכוח האדם על־ידי פיטורי 320 עובדים, כדי לאפשר את תשלום תוספת השכר לעובדים החיוניים; יופעל מיידית ציוד חדיש, שבשל התנגדות הוועדים ברשות לא היה ניתן להפעילו במשך עשר שנים. העובדים דחו את ההצעה (בעיקר עקב פיטורי מספר רב של עובדים) והשביתה נמשכה כמעט עוד חודשיים.
בתום הכהונה חזר לכתוב טור בידיעות אחרונות, אחר כך היה מנכ"ל "ג.ג. אולפני ישראל" בנוה אילן, מקבוצת גלובוס גרופ. באולפנים הופקו גם תוכניות ששודרו בערוץ 1, של רשות השידור. בהם: "חיים שכאלה" (בשנות ה-90), "בטברנה", וה"המופע של קושניר" ותוכניות מיוחדות שדרשו אולפנים גדולים. כמו כן שכרה הרשות באופן קבוע את אולפן 3, בן 350 מ"ר, עבור ערוץ 33. מאחר שהיה מנכ"ל רשות השידור לפני ואחרי שעבד עבור "ג.ג. אולפני ישראל", הדבר העלה ביקורת על ניגוד עניינים בין שני תפקידיו. התנועה לאיכות השלטון אף עתרה לבג"ץ נגד המשך עבודתו ברשות.
ב-1998 נבחר לקדנציה שנייה כמנכ"ל רשות השידור, ממנה התפטר ב-2001, בשל דו"ח חמור על תפקודו.
ב-2002 פרסם את הספר "רישון: המזרח הפרוע", הכולל אנקדוטות וסיפורים מבדחים מראשון הקטנה ו"הפרלמנט של ראשון".
נפטר ב-6 בפברואר 2007. הותיר אחריו אישה ושני ילדים. בתו נטע נשואה לאורן ז'ורבין, בנו של אליעזר ז'ורבין. בראשון לציון קרוי רחוב על שמו.
מאייד
מְאַיֵּיד (מכונה גם קָרבּוּרָטוֹר, מאנגלית: carburetor), הוא רכיב במנוע בנזין היוצר תערובת של בנזין ואוויר לשם הנעת המנוע. המאייד הומצא בשנת 1893 על ידי המהנדס ההונגרי דונאט באנקי (Donát Bánki).
עיקרון פעולת המאייד מבוסס על עקרון ונטורי - נוזל או גז זורמים בתא שתוכנן בקפידה יוצרים אזור של לחץ נמוך. לחץ נמוך זה משמש לשאיבת הדלק ולערבובו באוויר, מה שיוצר את התערובת הדרושה לפעולת המנוע.
אופן פעולת המאייד
תא המצוף מלא בכמות קטנה של דלק המוכן לשימוש ומתמלא בעת הצורך על ידי משאבת הדלק. לחיצה על דוושת האצה (גז) פותחת את המצערת (מכסה עגול המגביל את זרימת האוויר לתוך המאייד) תנועת הבוכנות כלפי מטה (כאשר שסתומי היניקה פתוחים) גורמת ליניקת אוויר דרך המאייד. מסנן אוויר המחובר לפתח המאייד דואג לכך שחלקיקים הנמצאים באוויר ועלולים לגרום לתקלות בפעולת המנוע ואף לנזקים לא יחדרו. האוויר זורם דרך ונטורי, שם מעבר צר גורם להאצת מהירות האוויר ועל ידי כך לירידת לחץ, שבתורו שואב דלק דרך המזרק. זרימה דמוית טורנדו הנוצרת על ידי הוונטורי מערבבת את האוויר והדלק. תערובת הדלק-אוויר זורמת דרך סעפת היניקה (manifold) ואז דרך שסתומי היניקה אל הבוכנות. בעת לחיצה על דוושת ההאצה נוספת כמות קטנה של דלק על ידי משאבת ההאצה מה שיוצר תערובת דלק-אוויר עשירה יותר הנחוצה לצורך האצה של המנוע (דלק זה נוסף במהלך הדריכה על הדוושה בלבד ולא כל זמן שהיא לחוצה).
קיימים מאיידים להם יותר מוונטורי אחד, וזאת כדי להכיל את כמות האוויר הרבה הדרושה למנועים גדולים. למאיידים אלו ונטורי ראשי ומשני, כאשר המשני נפתח מאוחר יותר ובעומסים גבוהים יותר. קיימים גם מאיידים בעלי ארבעה תאי ונטורי, שניים ראשיים ושניים משניים. הסיבה לכך היא שמאיידים גדולים המותאמים היטב לזרימה גבוהה של אוויר אינם יעילים בזרימה נמוכה. סידור כזה של ראשי/משני מנסה להביא את הטוב משני העולמות. מאיידים כאלו מכונים "קרבורטור כפול", או בעגה האמריקאית 2BBL (לכפול) ו-4BBL (למרובע).
כאשר המנוע קר דרושה כמות גדולה יותר של דלק לפעולתו – תערובת עשירה. תערובת זו מושגת באמצעות המשנק. המשנק סוגר את פתח האוויר במאייד ובכך מאפשר לכמות אוויר קטנה יותר להיכנס ובאופן יחסי להגדיל את כמות הדלק.
בתערובת דלק-אוויר כמות גדולה מדי של דלק נקראת "תערובת עשירה", כמות קטנה מדי של דלק נקראת "תערובת ענייה". התערובת נשלטת לרוב על ידי ברגים על גוף המאייד, או באמצעות ידית בתא הטייס של מטוסים בעלי מאייד, שכן יחס התערובת תלוי בלחץ האוויר המשתנה לפי גובה הטיסה.
תומאס סטרזל
ד"ר תומאס ארל סטרזל (בשם מלא באנגלית: Thomas Earl Starzl; 11 במרץ 1926 – 4 במרץ 2017) היה רופא כירורג וחוקר אמריקאי, אשר נודע בזכות תרומתו החלוצית והנרחבת לתחום השתלות האיברים.
ביוגרפיה
סטרזל נולד במדינת איווה למשפחה ממוצא אירי-גרמני. הוא ייעד את עצמו להיות כומר, אך מות אמו ממחלת סרטן השד הביא למהפך בתוכניותיו. לאחר לימודי תואר ראשון בביולוגיה למד באוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו, שם הוענקו לו תואר שני באנטומיה (1950) ותוארי דוקטור לרפואה ודוקטור (Ph.D) לנוירופיזיולוגיה (1952).
סטרזל התמחה בכירורגיה בבית החולים ג'ונס הופקינס בבולטימור וב-Jackson Memorial Hospital במיאמי. משנת 1962 שימש כמנתח וכחוקר באוניברסיטת קולורדו. בשנת 1981 עבר לאוניברסיטת פיטסבורג, בה כיהן כפרופסור בבית הספר לרפואה.
הקריירה הקלינית והמחקרית של סטרזל התמקדה כולה בתחום השתלות האיברים ותרומתו בו הייתה חלוצית. נזקפים לזכותו בין היתר הישגים אלו:
סטרזל שימש כנשיא האגודה האמריקאית להשתלות וכנשיא האגודה האמריקאית של רופאים משתילים. הוא גם היה חבר המכון לרפואה של האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
בשנת 1991 פרש סטרזל מעיסוק פעיל כמנתח, אך המשיך לכהן כפרופסור לכירורגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פיטסבורג ובמרכז הרפואי שלה וקיים בהן פעילות מחקרית פורה במסגרת המכון שנקרא בו על שמו - מכון ההשתלות על שם סטרזל.
פרסומיו של סטרזל כוללים חמישה ספרים ולמעלה מ-120 מאמרים. פרסומיו היו מהמצוטטים ביותר בתולדות הרפואה - 26,456 ציטוטים בין 1981 ל-1998.
בשנת 1992 פרסם סטרזל את האוטוביוגרפיה שלו תחת השם The Puzzle People.
סטרזל היה נשוי ואב לשלושה ילדים, ששניים מהם מתו לפניו.
פרסים והוקרה
לסטרזל הוענקו עשרות פרסים על ידי גופים בארצות הברית ומחוץ לה, וביניהם פרס לסקר (2012), המדליה הלאומית למדעים (2004) ומדליית בנג'מין פרנקלין של החברה הפילוסופית האמריקאית (2016). הוענקו לו 26 תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות במדינות שונות בעולם. ב-1995 עיטרה אותו פורטוגל באות הצלב הגדול של מסדר ג'יימס הקדוש של החרב.
בשנת 2006, לכבוד יום הולדתו ה-80, קראה אוניברסיטת פיטסבורג על שמו את אחד מבנייניה החדשים - מגדל תומאס א. סטרזל למחקר במדע ביו-רפואי. בשנה שלאחר מכן שינתה עיריית פיטסבורג את שמו של רחוב ליד המגדל לשמו של סטרזל.
ביוני 2018, לאחר פטירתו, חנכה אוניברסיטת פיטסבורג פסל לכבוד סטרזל בקמפוס שלה, בסמוך לקתדרלת ההשכלה.
דולצ'ה וגבאנה
דולצ'ה וגבאנה (באיטלקית: Dolce & Gabbana) היא חברת אופנה שהוקמה על ידי המעצבים האיטלקים דומניקו דולצ'ה (יליד פלרמו, סיציליה) וסטפאנו גבאנה (יליד מילאנו) ב-1985. דולצ'ה וגבאנה ידועים, בין היתר, בזכות עיצוב תלבושות לכוכבי קולנוע. הם עיצבו בגדים עבור מדונה, מוניקה בלוצ'י, איזבלה רוסליני, קיילי מינו ואחרות. מרכז החברה בעיירה לניאנו ליד מילאנו. שני המייסדים היו גם שותפים לחיים; במישור האישי נפרדו דרכיהם בשנת 2005, אך העסק מתנהל כבעבר.
היסטוריה
דולצ'ה וגבאנה הכירו זה את זה בשנת 1982, במועדון מילאנו ועיצבו עבור מותג האופנה של ג'ורג'יו קורג'ארי. בשנת 1983 הם הקימו סטודיו לייעוץ למעצבים תחת השם "דולצ'ה וגבאנה". הם הציגו את קולקציית הנשים הראשונה שלהם ב-1985, במילאנו, שם שנה לאחר מכן החנות שלהם פתחה את שעריה.
בשנת 1987 הציגו דולצ'ה וגבאנה השיקו את קו האופנה לנשים "Il Gattopardo/The Leopard", ובשנת 1989 החלו לעצב הלבשה תחתונה ובגדי ים. דולצ'ה וגבאנה החלו לייצא את מוצריהם ליפן ולמדינות אחרות כולל ארצות הברית, שם הם הקימו אולם תצוגה משלהם בשנת 1990.
בשנת 1990, באותה שנה שבה הציגו את קולקציית הגברים שלהם לשנת 1991–1992, הם גם השיקו את הבושם הראשון שלהם. הם זכו בפרס Woolmark בשנת 1991, על הבושם. בנוסף לעיצוב בגדים, דולצ'ה וגבאנה כתבו יחד כמעט שני תריסר ספרי אופנה. ההכנסות של רבים מהספרים הללו עוברים לעמותות צדקה.
עד סוף שנות ה-90, הכנסות החברה עמדו על כ-500 מיליון דולר ובשנת 2003 הגיעו הכנסותיה ל-633 מיליון דולר. ב-2005, המחזור שלהם היה 600 מיליון אירו.
במרץ 2007, החליט בית האופנה להפסיק מסע פרסום, לאחר סערה ציבורית בשל פרסומת שהתאפיינה באלימות כלפי נשים. הפרסומת, תיארה סצנה שיכולה להתפרש כמציגה גבר כופה את עצמו על אישה.
בקיץ 2012, השיקו לראשונה אוסף של בגדי תפירה עילית (הוט קוטור).
בדצמבר 2012 הוגש נגדם כתב אישום בגין העלמת מס. הם הואשמו במכירת מותגיהם לחברת החזקות שהקימו בלוקסמבורג ב-2004, כדי להשתמט מתשלום מיסים באיטליה. החקירה נגדם החלה כבר בשנת 2008, אז טענו פקידי מס במילאנו כי הקימו שתי חברות קש בלוקסמבורג, במטרה להסתיר רווחים בסך 260 מיליון אירו (404 מיליון דולר), ולשלם פחות מיסים באיטליה בין השנים 2004–2006.