cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תחבורה בגרמניה
תחבורה אווירית
בשנות ה-90 של המאה ה-20 נפתח שוק הטיסות המוזלות באירופה. גרמניה נוטלת בו חלק נכבד, וכיום ניתן לטוס מעשרות יעדים בגרמניה אל יעדים בגרמניה או באירופה במחירים מוזלים מאוד. הטיסות המוזלות יוצאות ונוחתות בדרך כלל בנמלי תעופה משניים אשר מרוחקים ממרכזי הערים. לרשותה עומדים 119 מטוסים והיא העסיקה בשנת 2007 כ-6,000 עובדים.
תחבורה ימית
לגרמניה חוף קצר יחסית; למרות זאת שוכנים לאורך החוף ולאורך נהרות גרמניה מספר נמלים גדולים. נמל המבורג שוכן על שפך האלבה ומהווה את הנמל הגדול בגרמניה והשני בגודלו באירופה, לאחר נמל רוטרדם. נמל דיסבורג שוכן על נהר הריין ומהווה את הנמל התוך-יבשתי הגדול בעולם.
רשת הכבישים
מערכת הכבישים הגרמנית הפכה לשם דבר, אם כי תקופת הזוהר של כבישי האוטובאן בגרמניה הייתה בשנות ה-60 וה-70 (מפה של רשת כבישי האוטובאן בגרמניה). חלק גדול מכבישי האוטובאן הגרמנים נבנה בימי המשטר הנאצי בשנות ה-30 של המאה העשרים.
רבים מהכבישים המהירים בגרמניה אינם מוגבלים במהירות הנסיעה. כמות הכבישים נטולי הגבלת המהירות פחתה בצורה דרמטית מתחילת שנות ה-70, עם העלייה במחירי הדלק בעולם והתגברות החשש מנזקים סביבתיים. בכבישים רבים בגרמניה קיימת הגבלת מהירות של 130 קמ"ש. בכבישים בהם המהירות המותרת אינה מוגבלת קיימת "מהירות מומלצת" של 130 קמ"ש; נסיעה מהירה יותר אינה מנוגדת לחוק, אך במקרה של תאונה עשויה נהיגה מהירה יותר לעמוד לחובתו של הנהג.
כיום, עקב ריבוי כלי הרכב ומחסור בתקציבים לבניית כבישים חדשים, קיימת צפיפות גדולה ביותר על חלק מכבישי המדינה, ופקקי תנועה הם מראה נפוץ. אורך רשת הכבישים בגרמניה בשנת 2007 עמד על 650,892 קילומטרים. כביש האוטובאן הארוך ביותר בגרמניה הוא ה-A7; הכביש מוביל מהגבול עם דנמרק בצפון ועד לגבול עם אוסטריה בדרום; אורכו של הכביש בגרמניה הוא 946 קילומטרים.
עד לשנת 2004 הייתה גרמניה אחת המדינות היחידות באירופה בהן הנסיעה ברוב המוחלט של הכבישים הייתה בחינם. ביום הראשון של שנת 2005 הונהגה אגרה למשאיות בלבד בכל הכבישים המהירים בגרמניה. רישום המשאיות והגבייה נעשים בצורה אלקטרונית לגמרי, בדומה לכביש 6 בישראל. הנהגת האגרה לוותה במחלוקת קשה ובשורה של בעיות טכניות אשר גרמו לדחייה רב-פעמית של המועד המתוכנן להנהגת האגרה, ב-2003. חברות ההובלה טענו שיתקשו לעמוד בנטל התשלומים, במיוחד באותה העת (אמצע 2005), כשמחירי הדלק שברו שיאים חדשים בגרמניה וכשהמיתון הכלכלי גרם לקנייה פחותה של מוצרים. חברות רבות עברו לנסיעה בכבישים משניים אשר עוברים במרכזי עיירות וכפרים; דבר זה גורם להפרעת איכות החיים של תושבי מקומות אלו ולנזקים תכופים לכבישים עקב נסיעת המשאיות הכבדות. רבים מאזרחי גרמניה מודאגים מהאפשרות (הסבירה) שבעתיד הקרוב תונהג אגרה גם עבור מכוניות פרטיות.
מכוניות ואופניים
גרמניה היא מיצרניות הרכב הגדולות בעולם. כמה חברות רכב גרמניות הוקמו עוד בראשית ימי המכונית, בעיקר באזור שטוטגרט, אשר הפכה עד מהרה למרכז תעשיית הרכב באירופה, ומקימיהן - קרל בנץ וגוטליב דיימלר ממרצדס-בנץ ופרדיננד פורשה מפורשה (הלה היה אוסטרי אך עבד בעיקר בגרמניה) - היו מחלוצי תעשיית הרכב בעולם. כלי רכב גרמניים הם מהנמכרים ביותר בעולם, וחברות הרכב הגרמניות הגדולות (השתיים שהוזכרו וכן פולקסווגן, חברת הרכב הגדולה באירופה, BMW, אאודי ואופל) מתחרות בהצלחה בתעשיית הרכב האמריקנית והיפנית.
מחירי הדלק בגרמניה יקרים מאוד יחסית למדינות שכנות, כגון אוסטריה והולנד. שיעור תאונות הדרכים בגרמניה בינוני. מספר ההרוגים בתאונות דרכים נמצא בירידה מתמדת מאז שנות ה-90 ובשנת 2005 עמד על 5,300.
כברבות ממדינות אירופה, גם בגרמניה נפוץ השימוש באופניים. ברשותו של כמעט כל אדם זוג אופניים אחד לפחות, ואין ספור דרכי אופניים מסומנות בצורה ברורה ברוב הערים ובדרכים הבין-עירוניות. בגרמניה אין חובה על חבישת קסדה. חל איסור על נסיעת אופניים על גבי המדרכה, למעט בדרכי אופניים המסומנות על גבי המדרכה. כמעט תמיד ניתן להסיע את האופניים ברכבת (תמורת כרטיס אופניים מיוחד); באוטובוס וברכבות חשמליות ותחתיות קיים בדרך כלל איסור על כך בשעות העומס.
סבכי אשלים
סִבְּכִי אֲשָׁלִים (שם מדעי: Curruca mystacea) הוא מין של ציפור שיר קטנה המצוי בדרום-מערב אסיה ושייך לסוג Curruca (סוג שפוצל מהסוג סבכי Sylvia) שבמשפחת הסבכיים. זהו מין בעל קרבה רבה לסבכי שחור-ראש (Curruca melanocephala) המצוי באגן הים התיכון ודומה לו במראהו.
בישראל הוא חולף נדיר, עם יותר תצפיות בנדידת האביב (מרץ) מאשר בסתיו, וחורף נדיר למדי; בעיקר באזור אילת והערבה הדרומית.
טקסונומיה ואטימולוגיה
הסוג Curruca תואר בידי חוקר הטבע הגרמני יוהאן מתאוס בכשטיין בשנת 1802. הוחלט כי המין הטיפוסי בסוג (Curruca curruca) יהיה סבכי טוחנים. שם הסוג Curruca מגיע ממילה לטינית לציפור קטנה ובלתי-מזוהה שהזכיר המשורר הרומאי יובנאליס. הסוג Curruca פוצל מהסוג Sylvia ב-2014 בעקבות מחקר פילוגנטי שפורסם ב-2011. הפיצול מוכר כיום על ידי רוב הרשויות.
שם המין הספציפי mystacea מגיע מהמילה mystax שמקורה מיוונית דורית, ומשמעותה - שפם.
שמו העממי של המין באנגלית מנציח את אדוארד מנטרי, הזואולוג הצרפתי שתיאר אותו ב-1832.
תת-מינים
ישנם שלושה תת-מינים מוכרים:
תיאור
אורכו של סבכי אשלים הוא כ-12–14 ס"מ, מוטת כנפיו כ-15–19 ס"מ ומשקלו כ-9–11 גרם. זנבו שחור וארוך למדי עם שוליים לבנים ולעיתים קרובות הוא מוחזק בזווית נטויה למעלה. הוא נוהג לנענע את זנבו מעלה ומטה או מצד לצד. המקור כבד יחסית וכהה עם כתם ורדרד בבסיסו. טבעת-העין החיוורת שלו לבנבנה עד כתומה.
סבכיי אשלים נעשים חומים יותר מחוץ לעונת החיזור, וכיפתם נעשית כהה פחות. הנקבה בצבעי חום-אפור חולי מלמעלה וצהבהב-לבן מלמטה. היא דומה לנקבות של סבכי שחור-ראש ורונן, אך הנוצות השלישוניות שלה חלקות יותר ויש לה ניגודיות רבה יותר בין הגב החיוור לזנב הכהה. זכרים בחורף ראשון דומים לנקבות, אך לעיתים מופיע אצלם מעט גוון ורוד בגרון ובחזה.
התנהגות
הוא נוהג לתור בין עלים וענפים אחר חרקים ופרוקי-רגליים אחרים אותם הוא אוכל, ולרוב מתחיל מצמרת השיח ונע מטה. הוא ניזון גם מפירות וזרעים.
קולות
למין זה יש קריאה בעלת גוון "קשה" ומזמזם, כמו גם קריאות פטפוט בדומה לדרור. שירתו של הזכר נשמעת כפטפוט שקט, המשלב תווים מוזיקליים וקשים ולעיתים קרובות מבוצעת בתעופה.
תפוצה ובית גידול
סבכי אשלים הוא מין נודד, המקייץ בדרום-מערב אסיה ותפוצת החורף שלו מכסה את דרום איראן, חצי האי ערב וצפון-מזרח אפריקה, מסודן ועד סומליה. כמה פרטים חולפים בישראל ובירדן בנדידה, ומשוטטים מזדמנים תועדו מפורטוגל, ניגריה וניז'ר.
בית גידול
זהו מין החובב בתות, סבך, יער פתוח, שטחים מעובדים וגנים באזורים עם אקלים יבש. הוא מצוי בדרך כלל באזורי ערבות, על מדרונות הרים ולאורך נהרות, ולעיתים קרובות מצוי על עצי אשל.
קינון
הקן ממוקם בצמחייה נמוכה בגובה 70–90 ס"מ מעל הקרקע. הוא בצורת כוס העשויה מזרדים, גבעולים ועלי דשא עם נוצות ושיער המשמשים כריפוד. התטולה מכילה ארבע עד שש ביצים והדגירה עליהן נמשכת 11 עד 13 ימים. הביצים בצבע לבן מבריק עם כתמים חומים. הגוזלים פורחים מהקן לאחר 10 או 11 ימים נוספים. שני הזוויגים מעורבים בדגירה על הביצים ובטיפול בצעירים. לרוב מתרחשים שני מחזורי קינון בעונה.
סטטוס
למין זה טווח תפוצה נרחב, ומגמת האוכלוסייה יציבה, ומכאן שהמין אינו מתקרב לסף פגיעות. מסיבות אלו המין מוערך כ"ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
באירופה מעריכים כי האוכלוסייה המקננת מונה 43,000–125,000 זוגות, מה שמתרגם לכ-86,000–250,000 פרטים בוגרים. אירופה מהווה כ-20% הטווח התפוצה העולמי, כך שהערכה ראשונית וגסה של גודל כלל האוכלוסייה העולמית עומדת על 430,000–1,250,000 פרטים בוגרים.
הדיקטטור הגדול
צ'פלין מגלם שתיים מהדמויות בסרט, הדיקטטור והספר היהודי. בנוסף לו שיחקו פולט גודארד, שהייתה אשתו של צ'פלין באותה עת, ג'ק אוקי, רג'ינלד גארדינר, הנרי דניאל ובילי גילברט. לדברי באד שולברג, שהיה אחראי על איסוף חומר מצולם עבור משפטי נירנברג, היטלר הזמין את הסרט פעמיים בתוך תקופה קצרה.
עלילה
עלילת הסרט מספרת על ספר יהודי (צ'ארלי צ'פלין) החי במדינה הדמיונית "טומאניה" (בת דמותה של גרמניה הנאצית). הספר משתתף במלחמת העולם הראשונה. בקו הקדמי הוא מוצא טייס טומאני פצוע בשם שולץ, ואת המטוס שלו, ועוזר לו להעביר בטיסה מסממכים שיגרמו לנצחון טומאני. כלי הטיס מתרסק באזור מבטחים זמן קצר לאחר התבוסה הטומאנית, והספר נחבט בראשו ומאבד את זכרונו. שולץ ניצל מההתרסקות ללא פגע. במהלך השנים שבהן היה הספר מאושפז בבית החולים הצבאי כשהוא סובל מאיבוד זיכרון, ה"פוי" (קריאת גועל יידית, שמשמשת כפרפרזה לכינוי "פיהרר") אדנואיד הינקל (צ'ארלי צ'פלין) עלה לשלטון והטיל מגבלות על היהודים. הספר (שדומה במראהו לפוי הינקל) בורח מבית החולים וחוזר לאזור מגוריו, הגטו. הספר מסתבך עם חיילי פלוגות סער והמצב מגיע לכך שהם רוצים להרוג אותו, אבל ברגע האחרון מגיע שולץ, הטייס שהספר הציל במלחמה ובינתיים הפך למפקד בכיר בלשכת הפוי, מזהה את הספר ומציל אותו. בינתיים, הפוי הינקל זומם לפלוש לאוסטרליץ' (בת דמותה של אוסטריה), אבל מסתבר שגם בנזינו נפלוני (ג'ק אוקי), שליט באקטריה (בני דמותם של בניטו מוסוליני ואיטליה הפשיסטית בהתאמה) רוצה את אוסטרליץ'. נפלוני מבקר בטומאניה, שם הינקל נכשל בניסיון להפחיד אותו בתצוגה צבאית, וגם לא ניצח פסיכולוגית את נפלוני בפגישה בין שניהם. נפלוני מציע להינקל הסכם שלפיו הכוחות של שניהם ייסוגו מגבול אוסטרליץ', אך הינקל רוצה שקודם נפלוני יסיג את הכוחות שלו מהגבול ואחר-כך ייחתם ההסכם. ואילו נפלוני רוצה שקודם יחתם ההסכם, ולאחר-מכן הכוחות ייסוגו מהגבול. בסוף הינקל חותם על ההסכם, לפני נסיגת הכוחות, אולם ללא כוונה לקיימו.
הספר היהודי ושולץ (הטייס לשעבר) נלכדו על ידי פלוגות הסער ונשלחו למחנה ריכוז. השניים ברחו משם במדי קצינים, והגיעו לאזור הגבול עם אוסטרליץ'. גם הינקל אמור היה להגיע לאזור זה. בגלל הדמיון החיצוני, והיותו של הספר במדים, נוצר הרושם שהספר היהודי הוא הינקל, שרגיל להיות לבוש במדים. ואילו הינקל, שיצא לצוד לבדו נלכד על ידי רודפיו של הספר, במחשבה שהוא הספר. עקב כך, הספר היהודי שהתחלף עם הינקל נאלץ לפלוש לאוסטרליץ' (אנלוגיה לאנשלוס) ושם הוא נשא נאום נלהב בשבח השלום עלי אדמות.
סצנות מפורסמות
הסרט כולל סצינות מפורסמות רבות; צ'פלין מעולם לא היה שחקן של דיאלוג אלא פנטומימאי והמשיך ביצירת סרטים אילמים גם זמן רב לאחר יצירת הסרט המדבר. סרט זה אינו סרט אילם אך הוא כולל כמה מסצינות הפנטומימה המפורסמות ביותר:
צ'פלין מפליא בנאום ג'יבריש מבוסס על השפה הגרמנית שכל כולו לעג לדיקטטורים ולסגנון דיבורו הצורם וההיסטרי של היטלר. בנאום המכונה "דמוקרטי שטונק", מסביר הינקל את עיקרי תורתו באומרו בין היתר: "דמוקרטי שטהונק. ליברטי שטהונק. פריי שפראכן שטהונק." כאשר מתורגמן מתרגם לאנגלית "הפוי סבור כי הדמוקרטיה היא תועבה. הפוי מגנה את חופש הדיבור" במבטא אוקספורדי מושלם. צ'פלין לועג להיטלר, המחפש את האדם הארי המושלם, במשפט "קודם ניקח את היהודים, אחר כך את בעלי השיער הכהה". בהמשך הדברים, מזכיר הינקל את היהודים ("דר יודה") ומתפרץ בצווחות רמות, ממושכות ותוקפניות על המיקרופון תוך נפנופי אגרוף שאינם מותירים מקום לספק באשר לרגשותיו. לאחר קטע ממושך וצעקני זה בנאומו של הפוי, מסתפק המתורגמן לאנגלית בהערה הלאקונית - "הפוי התייחס זה עתה לבעיה היהודית." פרץ ממושך נוסף של צרחות רמות ותוקפניות מצד הינקל, מתורגם לאנגלית, באותה יבושת, כ"בקשר לשאר העולם, ליבו של הפוי שוחר שלום." צ'פלין מבקש ללעוג בכך לצביעותה של מכונת התעמולה הנאצית מחד, ומאידך - לאדישות שגילה העולם בתחילת הדרך כלפי כוונותיו של היטלר עליהן הצהיר בריש גלי.
המסר
הסרט מציג באופן סאטירי את דמויות המפתח האמיתיות של השעה. ה"פוי" (פיהרר) "אדנואיד הינקל" הוא אדולף היטלר, "בנזינו נפלוני" הוא בניטו מוסוליני, "גארביץ'" (שיבוש של המילה האנגלית Garbage=זבל) הוא בן דמותו של יוזף גבלס ואילו "הרינג" (מליח) הוא הרמן גרינג. סמל מפלגתו של הינקל - פרפרזה על צלב הקרס - הוא שני איקסים, ונקרא בסרט "דאבל קרוס" ("double cross" - צלב כפול), שהוא ביטוי אנגלי שמשמעותו "רמאות" או "מעילה באמון".
מסרו המרכזי של הסרט מוצג באופן מפורש בסוף הסרט. הספר היהודי, ששאר הדמויות חושבות בטעות שהוא הינקל, עולה לנאום. הנאום מתחיל בכך שהספר אומר כי אינו רוצה להיות דיקטטור יותר. אז משתנה אופן הדיבור שלו בצורה חדה, לעומת אופן הדיבור של הדמות במשך הסרט, וצ'פלין מציג בשפתו את עמדתו הפוליטית. הדמות מבהירה כי הטכנולוגיה מצמצמת את המרחקים, וההבדלים בין בני האדם. יש להיעזר בטכנולוגיה ולשפר את איכות החיים, ולשאוף לשלום. הסצנה הזו חריגה עבור צ'פלין בכך שהדמות שהוא מגלם אינה מדברת בשפתה, אלא בשפתו הישירה שלו. בשנות המלחמה הנאום הודפס וחולק למטרות תעמולה אנטי נאצית.
חשיבותו ההיסטורית של הסרט היא בנקיטת עמדה חד משמעית כנגד הדיקטטורים וכנגד היטלר בשעה שארצות הברית שבה פעל צ'פלין ובה נוצר הסרט, הייתה נייטרלית ורבו בה קולות הבדלנים הקוראים להימנע מלקחת חלק במלחמה.
הרעיון לסרט
בשנת 1937 הציע אלכסנדר קורדה לצ'פלין ליצור סרט המתבסס על בלבול בין היטלר לבין צ'פלין, משום שלשניים היה שפם דומה וכן שניהם נולדו באותה השנה בהפרש של ארבעה ימים. כעבור זמן מה מימש צ'פלין רעיון זה בסרט "הדיקטטור הגדול".
הסופר היהודי-אמריקני קונרד ברקוביץ' תבע את צ'פלין בטענה שנטל ממנו את הרעיון לסרט. בפשרה ביניהם קיבל ברקוביץ' פיצוי של כ-100,000 דולר.
חומט רפואי
חומט רפואי (שם מדעי: Scincus scincus) הוא מין חומט מדרום-מערב אסיה וצפון אפריקה. בעבר נחשב בשרו המיובש של החומט כתרופה למחלות שונות ומאז נותר שמו חומט רפואי או "חומט הרוקחים".
מעצם היותו חומט הוא מוכשר בהתחפרות, ובדומה למינים מדבריים אחדים הוא נוהג "לשחות" דרך החול. אורכו מגיע לכ-20 ס"מ, וצבעו צהבהב או בגוון החול עם פסי רוחב כהים על הגב. הראש קטן, החרטום שטוח ומזכיר בצורתו יתד רחבה. הלסת העליונה ארוכה מן התחתונה וחופה עליה. הצוואר עבה כרוחב הגוף. הזנב קצר, אורכו כשליש מן האורך הכללי הוא פחוס בצדדים. הרגליים מפותחות היטב ולהן 5 אצבעות בעלות טפרים חדים ובצידיהן קשקשים משוננים.
הוא ניזון מחרקים ופרוקי רגליים אחרים כגון עקרבים, ולעיתים גם מן הצומח. הנקבה משריצה ולדות חיים.
Girl (אלבום של פארל ויליאמס)
Girl (מעוצב כ-G I R L) הוא אלבום האולפן השני של הזמר והמפיק האמריקאי פארל ויליאמס. האלבום יצא לאור ב-3 במרץ 2014. הסינגל הראשון מתוך האלבום הוא השיר "Happy", ששימש גם בפסקול הסרט "גנוב על המיניונים". זהו אלבומו הראשון של ויליאמס מזה 8 שנים מאז אלבום הבכורה שלו, "In My Mind" מ-2006.
האלבום כולל שיתופי פעולה עם קלי אוסבורן, ג'סטין טימברלייק, טימבלנד, מיילי סיירוס, דאפט פאנק, ג'וג'ו, אלישה קיז, טורי קלי ולאה לאבל. הביקורות על האלבום ממבקרי המוזיקה היו ברובן חיוביות.
סינגלים
"Happy" יצא כסינגל הראשון מהאלבום ב-21 בנובמבר 2013. השיר כלול בפסקול הסרט "גנוב על המיניונים". ב-24 בנובמבר 2013, הוציא ויליאמס וידאו קליפ לשיר, שנחשב לקליפ הראשון שארך 24 שעות. בקליפ השתתפו מספר ידוענים כגון מג'יק ג'ונסון, סטיב קארל, ג'ימי קימל, ג'יימי פוקס, סטיב מרטין, ג'אנל מונה, מירנדה קוסגרוב, טיילר, דה קריאייטור ועוד. הסינגל הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, וגם הגיע לראש המצעדים באוסטרליה, צרפת, גרמניה, אירלנד, ניו זילנד ובריטניה.
השיר "Marilyn Monroe" יצא ב-10 במרץ 2014 כסינגל השני בבריטניה. "Come Get It Bae" יצא כסינגל השלישי בעולם, והשני בארצות הברית.
דירוג במצעדים
האלבום דורג במקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי ב-9 במרץ 2014. האלבום נמכר בשבוע הראשון לאחר צאתו ב-70,000 עותקים, ובכך הפך לאלבום הנמכר ביותר בבריטניה בשבוע הראשון לצאתו, לשנת 2014. בארצות הברית, האלבום הגיע למקום השני במצעד האלבומים של בילבורד, עם 113,000 עותקים שנמכרו. נכון ל-4 ביוני 2014, האלבום נמכר ב-412,000 עותקים בארצות הברית.
רשימת השמעה
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי פארל ויליאמס.
וילה הולנד
וילה ג'וֹאָנָה קולברט הולנד (באנגלית: Willa Joanna Culbert Holland; נולדה ב-18 ביוני 1991) היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית. ידועה בעיקר בשל תפקידיה כקייטלין קופר בסדרת הנוער "The O.C" ברשת Fox, ובזכות תפקידה בתור ת'יאה קווין / ספידי בסדרה "החץ" ברשת The CW.
ילדות
הולנד נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה לצלם הקולנוע קית' הולנד ולשחקנית דרנל גרגוריו-דה פלמה. אמה הייתה נשואה בשנית לבמאי בריאן דה פלמה בשנים 1995–1997. להולנד יש אחות, בריאנה, אשר גדולה ממנה בשלוש שנים, ואחות למחצה, פייפר דה פלמה מנישואיה השניים של אימה, והיא צעירה ממנה בחמש שנים.
ארמונות החורף ואחוזת המלך ביריחו
ארמונות החורף ואחוזת המלך ביריחו הם מכלול של מבנים מתקופת בית שני שנחשפו במערב בקעת יריחו, סמוך לפתחו של נחל פרת ולדרך הרומית היורדת מירושלים ליריחו. באתר בולטים שני תילים: הדרומי, תולול אבו אל-עלייק, והצפוני, 400 מטר מהראשון, על שפת ואדי שק א-דאבי, הנשפך לנחל פרת.
הארמונות הם ביטוי לאורח החיים המפואר שקיימו משפחות המלוכה ומלוויהם. הם עשו שימוש נרחב בבריכות שחייה, בתי מרחץ, גני נוי ובוסתנים. הארמונות היו במרחק שעות ספורות מירושלים - 20 ק"מ בתוואי הדרך הרומית הקדומה.
וילה הולנד
ילדות
היא למדה בבית הספר התיכון פליסיידס צ'רטר במשך שישה שבועות בלבד עד שעזבה למען התמסרות לקריירת המשחק.
ארמונות החורף ואחוזת המלך ביריחו
תולדות החפירות
האתר נחפר כבר במאה ה-19 על ידי צ'ארלס וורן, אשר ניסה לאתר את מקומה של יריחו מימי התנ"ך. לאחר עריכת חתך ארכאולוגי, הוא הגיע למסקנה כי האתר הוא מהתקופה הרומית בארץ ישראל. חפירות נוספות בוצעו על ידי הגרמנים סלין ודנציגר בשנים 1911-1910, אך תוצאותיהן לא פורסמו. בשנת 1950 חפרו באתר שתי משלחות מארצות הברית. מצפון לתל הדרומי התגלו שרידי גן נוי מפואר מימי הורדוס שכונה "הגן השקוע". יותר רחוק, בצפון, התגלו שרידי בניין, שזוהה כגימנסיון.
וילה הולנד
קריירה
כשהייתה הולנד בת 7, פנה סטיבן ספילברג להוריה של הולנד שהתגוררו בשכנות אליו, לאחר שצפה בה משחקת באומרו: "אתם חייבים לשים אותה מול מצלמה." בשובה של הולנד ללוס אנג'לס חתמו הוריה בסוכנות הדוגמנות פורד, שקבעה להולנד צילומים למותג ברברי.
ארמונות החורף ואחוזת המלך ביריחו
תולדות החפירות
בשנת 1973, נערכו חפירות נרחבות באתר על ידי הארכאולוג אהוד נצר. החפירות נמשכו עשר עונות והקיפו שטח של 30 דונם. בחפירות התגלו גם שרידי אמות המים במערב יריחו.
ניוד מאת ריהאנה
ניוד מאת ריהאנה (באנגלית: Nude by Rihanna) הוא הבושם השלישי לנשים של הזמרת הברבדית ריהאנה. הוא הופץ ב-23 בנובמבר 2012 והונפק על ידי קו הבישום "פרלוקס פרגנס". את הבושם הוציאה ריהאנה לכבוד בלאק פריידיי; יום שישי, שפותח את עונת השופינג שבין חג ההודיה בארצות הברית לחג המולד.
ארמונות החורף ואחוזת המלך ביריחו
תיאור האתר
עם סיום החפירות התברר כי האתר משתרע על שטח של 120 דונם ומהווה רק חלק של יריחו מימי בית שני. התגלו סדרה של ארמונות חורף מימי מלכי החשמונאים עד ימי הורדוס. התברר כי שטחה של העיר יריחו היה רחב ביותר. מדרום לאחד הארמונות, בשטח שהיום נמצא מחנה הפליטים עקבת ג'בר, התגלו שרידי פרוור של בתי אמידים, הפזורים על פני עשרות דונם. מצפון לארמונות התגלתה חווה מלכותית, על פני שטח של 450 דונם. נמצא גם שהיה קשר הדוק בין החווה לבין ארמונות החורף.
וילה הולנד
קריירה
בשנת 2006 לוהקה לתפקיד של קייטלין קופר בעונה השלישית של סדרת הנוער "The O.C.", אותה שבה לגלם גם בעונה הרביעית.
ניוד מאת ריהאנה
רכיבים
הבושם תואר כניחוח "מתוק, פרחוני [ו]פירותי עם מעט ריח של וניל". הוא מורכב גם מתווים של עץ וסקין מושק. הוא מאופיין בניחוחות פירותיים של גויאבה, מנדרינה ואגס בתור התווים העליונים. התווים האמצעיים מורכבים מפרחים לבנים: עלי כותרת של גרדניה, יסמין ערבי קטיפתי ותפוז-שמנת. תווי הבסיס מורכבים מאלגום, סחלב, וניל ומושק "סקונד סקין".
ארמונות החורף ואחוזת המלך ביריחו
תיאור האתר
אמות המים, אשר הוקמו בימי החשמונאים, איפשרו את בניית המכלול. אל האתר הובילו שתי אמות מים שהובילו מים מהמעיינות הבאים: מי המעיינות הם מתוקים וזורמים כל השנה. הם איפשרו את הקמת ארמונות החורף ואת החווה המלכותית.
וילה הולנד
קריירה
בדצמבר 2007 לוהקה לסרט הדרמה "מסיבת הגן" כאפריל, נערה מתוסבכת שרוצה להיות דוגמנית מצליחה בלוס אנג'לס. היא הופיעה במספר פרקים בסדרה "אחת שיודעת", שם שיחקה דוגמנית מרדנית בת 16.
ארמונות החורף ואחוזת המלך ביריחו
ארמון מלכי החשמונאים
בארמון מלכי החשמונאים, צפונית לאתר, מעבר לנחל פרת, נמצאו האתרים הבאים:
וילה הולנד
קריירה
בשנת 2010 שיחקה בסרט "לגיון המלאכים" בתפקיד של אודרי אנדרסון, נערה פרחחית.
בשנת 2012 לוהקה לסדרת גיבורי העל "החץ" המבוססת על ספרי הקומיקס החץ הירוק, לתפקיד ת'יאה קווין, אחותו של גיבור הסדרה. באותה השנה שיחקה בסרט "עיני נמר" המבוסס על נובלה בעלת אותה השם משנת 1981 שנכתבה על ידי ג'ודי בלום.
ארמונות החורף ואחוזת המלך ביריחו
ארמון מלכי החשמונאים
ארמון החשמונאים נבנה במוצא נחל פרת, על גבעה המשקיפה על העיר יריחו. הארמון הוקם בימי בני שושלת החשמונאים: יוחנן הורקנוס הראשון - נשיא יהודה וכהן גדול בין השנים 134 עד 104 לפנה"ס, או בימיו של אלכסנדר ינאי - מלך וכהן גדול בין השנים 103 עד 76 לפנה"ס.
ברעידת אדמה חזקה שהייתה בשנת 31 לפנה"ס נהרס הארמון. עדויות על כך נמצאו בחלקים השונים של הארמון. על מקומו של הארמון הוקם תל מלאכותי על ידי המלך הורדוס, מלך ממלכת יהודה בין השנים 37 עד 4 לפנה"ס. על התל המוגבה בנה הורדוס את ארמונו השני. הקמת התל הביאה לכיסוי שרידי ארמון החשמונאים, וכך נשתמרו חלקים ממנו, כמו קיר מבנה שנותר בגובה של 7 מטר.
המבנה המרכזי של ארמון החשמונאים היה בגודל 50 × 50 מטר. האלמנטים של הבנייה היו כמקובל בארמונות פאר באזור:
באתר נמצאו שרידים של שני צמדים של בריכות שחייה: קטנות - ממערב לארמון, וגדולות - צפונית לו. משערים כי הבריכות היו במוקד הבידור והבילוי של שוכני הארמון, ואולי גם עדות לאירוע הטרגי של הטבעת הכהן הגדול אריסטובולוס השלישי, הכהן הגדול האחרון מבית חשמונאי. מדרום לבריכות הגדולות נבנה מבנה מפואר, שגודלו היה 21 × 17 מטר - הפביליון, שנבנה בדמות מקדש דורי. ציר סימטריה עבר דרך הבריכות, המקדש והחצר הקטורה צפונית מהם.
התגלו גם "ארמונים תאומים". האחד דומה לשני בצורה מפתיעה. ההשערה היא שהם נבנו על ידי שלומציון המלכה (67 - 76 לפנה"ס), עבור שני בניה הורקנוס ואריסטובולוס, במטרה לרכך את היריבות ביניהם שנמשכה קרוב לשלושים שנה. גודלם של הארמונות היה 25 × 25 מטר. בכל אחד משני הארמונות היה בית מרחץ מפואר. מקוואות טהרה רבים נמצאו בסביבות הארמון, אשר בעליהם היו כוהנים שנזקקו להם כדי להיטהר בטרם יוכלו לאכול את בשר התרומות. כן נמצא מקווה מיוחד לכלים שבו נמצאו שרידים של 800 קעריות. הארמון שירת גם את אחרון מלכי בית חשמונאי, מתתיהו אנטיגונוס השני, ששלט בין השנים 40 עד 37 לפנה"ס, ומעיד על כך מטמון של 20 מטבעות.
הארמון הראשון של הורדוס
הארמון הראשון הוקם בשנת 34 לפנה"ס. מדרום לאתר, דרומית ל"תולול אבו אל-עלייק", בנה המלך הורדוס את ארמונו הראשון. צפון לו עדיין עמד על מכונו ארמון מלכי החשמונאים. בני משפחת החשמונאים המשיכו לקיים קשרים הדוקים עם קלאופטרה, שאזור יריחו היה בתחום שליטתה, עובדה אשר הגנה עליהם מפני המלך החדש.
הארמון היה מבנה מלבני בגודל של 86 × 46 מטר. במרכזו חצר פריסטיל, חצר פתוחה לשמים בעלת שורת עמודים היקפית, ובמרכזה בריכה שאליה נוקזו מי הגשמים. בארמון היה טרקלין מפואר, בית מרחץ מפואר ושתי בריכות עמוקות, אשר שימשו, כנראה, מקוואות טהרה.
הארמון נחשף, בשנת 1951 על ידי פריצ'רד, שסבר שהוא גימנסיון. לאחר החפירה הארמון כוסה מחדש.
הארמון השני של הורדוס
הארמון השני הוקם בשנת 31 לפנה"ס. הורדוס זכה באמונו של אוגוסטוס קיסר וקיבל לידיו חזרה את שטח יריחו שהיה בידי קלאופטרה. קודם לכן הייתה רעידת אדמה שפגעה בארמון החשמונאים. הורדוס החליט להקים על חורבותיו ארמון שני כמכלול אדריכלי עם אגפים אחדים. הוא שילב בו את בריכות השחייה של הארמון החשמונאי והקים בריכה אחת גדולה בגודל 32 × 18 מטר. הארמון השני, בצפון נחל פרת, יחד עם הארמון הראשון, מדרום לנחל פרת - שימשו את הורדוס למגורים ולטקסים.
ייחודו של הארמון השני היה באגף המגורים ובאזור המיועד לבילויים. הארמון נבנה על תל מלאכותי שכיסה את ארמון החשמונאים, וגודלו היה 35 × 43 מטר. מקומו הגבוה, 8 מטר מעל פני סביבתו, איפשר לשוהים בו ליהנות ממראה בוסתן האחוזה המלכותית ומנוף הסביבה. בארמון השני היה שפע של גינות נוי. באגף התענוגות הייתה הבריכה הגדולה ובית מרחץ, שמתקניו נשתמרו היטב.
הארמון השלישי של הורדוס
הארמון השלישי היה המפואר שבארמונות. הוא הוקם משני צידי נחל פרת. אהוד נצר, עורך החפירות באתר, סבור שניתן היה לצפות ממנו במי הנהר הזורמים עד חודשיים בשנה ולתת לצופים הרגשה כאילו הם על שפת נהר זורם. אדריכלי הארמון בנו את המכלול תוך התייחסות הדדית לחלקיו. הבנאים, שהיו כנראה מאיטליה, השתמשו בשיטות בנייה שהיו מקובלות בארצם כמו: היה גם שימוש בלבני בוץ מקומיות הבנויות על אבן. אחרי כיסויין בטיח לא היה הבדל בינן לבין הדגמים מאיטליה.
הארמון השלישי של הורדוס, במרכז האתר, כלל את המבנים הבאים:
האחוזה המלכותית
באחוזה נחשף גת גדולה, ששימשה, ככל הנראה, להכנת יין ו"דבש תמרים". גידולי החווה, לפי מקורות ספרותיים, היו: עצי תמר, האפרסמון, הצורי והשרף שמהם הפיקו בשמים ותרופות, שחלקם יוצא לחו"ל. היה זה שימוש מחוכם בתנאי האקלים היבש של המקום.
בניה בלתי חוקית ופגיעה באתר
בשנת 2021 החלה להתקיים בניה בלתי חוקית מסיבית של 16 מבני קבע בידי פלסטינים על אדמות מדינה בסמוך למתחם ארמונות החשמונאים. המנהל האזרחי הרס רק מבנה אחד שמוקם בתוך המתחם הארכאולוגי, אך נמנע מלהרוס את שאר המבנים, למרות שהם חוסמים את כביש הגישה למתחם. כמו כן תועדה בנייה פלסטינית בחלק מהמתחם המצוי בשטח A, שפוגעת באתר הארכאולוגי
ניוד מאת ריהאנה
מוצרים
להלן רשימת המוצרים שיצאו במסגרת הפצתו של הבושם:
סברה (עזה)
א-סברה (בערבית: الصبرة), היא שכונה במרכז העיר עזה. היא הוקמה בתקופת המנדט הבריטי. היא נמצאת מדרום־מערב לרחוב המרכזי של עזה, רחוב עומאר אל-מוכתאר. שכונת סברה, הנחשבת כענייה יחסית, גובלת בצפון־מערב בשכונה המבוססת, רימאל. ממערב לה נמצאת שכונת תל אל-הווא. מדרום נמצאת שכונת זייתון וממזרח נמצאות שכונותיה העתיקות של עזה: א-דראג' והעיר העתיקה של עזה. רחוב מרכזי בשכונה הוא רחוב ג'מאל עבד אל-נאצר (מכונה גם רחוב תלאתין) המקביל לרחוב עומאר אל-מוחתאר.
שכונת סברה הייתה משכנו של השיח' אחמד יאסין, מייסד תנועת החמאס, והמסגד בו נהג להתפלל, מסגד "אל-מוג'מע אל-איסלאמי", נמצא גם הוא בשכונה.בעקבות כך, נחשבה השכונה כאחד ממעוזי החמאס בעזה.
וילהלמינה מפרוסיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית
פרידריקֶה סופיה וילהלמינה, נסיכת פרוסיה (Friederike Sophie Wilhelmine; 3 ביולי 1709 – 14 באוקטובר 1758), נסיכת פרוסיה והמרקיזה של ביירוית, הייתה בתם של פרידריך וילהלם הראשון, מלך פרוסיה ואשתו סופיה דורותיאה מהנובר.
ביוגרפיה
וילהלמינה נולדה בברלין, וחוותה ילדות עשוקה עם אחיה פרידריך הגדול, שעמו נותרה ביחסי קרבה כל ימיה.
בהגיעה לפרקה רצו הוריה לחתן את וילהלמינה עם בן דודה, פרדריק, נסיך ויילס, אך הצד הבריטי דרש בתמורה לנישואין ויתורים נרחבים. לאחר דיונים רבים בשידוכים אפשריים אחרים נישאה בסופו של דבר וילהלמינה לשאר בשר של בית הוהנצולרן – פרידריך, מרקיז ברנדנבורג-ביירוית. הנישואים היו מאושרים בתחילה, אך עד מהרה העכירו אותם משאבים כספיים מוגבלים, ומאוחר יותר גם רומן שניהל המרקיז לעתיד מחוץ לנישואין.
ב-1735 ירש בעלה של וילהלמינה את תואר המרקיז, והשניים החלו לנסות ולהפוך את ביירוית לגרסה מקומית של ורסאי. מיזמי הבנייה שלהם כללו בנייה מחדש של ארמון הקיץ ושל בית האופרה, הקמת בניין תיאטרון, שיפוץ של ארמון ביירוית, בנייתו של בית אופרה חדש ובניית האוניברסיטה של ארלנגן. סגנון הבנייה שלהם, שזכה לכינוי "רוקוקו ביירויתי" מפורסם עד היום, אך הותיר אותם כמעט חסרי כל. מבני הבארוק והגנים שנבנו במהלך שלטונה מהווים עד היום את מרביתה של העיר ביירוית בגרמניה.
המרקיזה הפכה את ביירוית לאחד המרכזים האינטלקטואליים החשובים של האימפריה הרומית הקדושה, והקיפה עצמה בחצר של משכילים ואומנים שהוסיפו יוקרה לביקורים המזדמנים של וולטייר ופרידריך הגדול. עם פרוץ מלחמת שבע השנים החליפה וילהלמינה את תחביביה השטחיים בשאיפות דיפלומטיות. היא שימשה כמקור מודיעיני של אחיה עד למותה בביירוית ב-14 באוקטובר 1758 – היום שבו הובסו כוחותיו של פרידריך בידי צבא אוסטריה. בין פרידריך לווילהלמינה היה קשר חזק מאוד ולאחר מותה שקע פרידריך לדיכאון. ביום השנה העשירי למותה בנה לזכרה אחיה את מקדש הידידות בארמון סנסוסי.
לווילהלמינה נולדה רק בת אחת ב-1732 – אליזבת פרידריקה סופיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית, שאותה תיאר קזנובה כ"אישה היפה ביותר בגרמניה". היא נישאה לקרל אויגן, דוכס וירטמברג, ב-1748.
יצירתה
וילהלמינה הייתה גם מלחינה ופטרונית של המוזיקה. היא ניגנה בקתרוס, למדה אצל סיבליוס ליאופולד וייס והעסיקה את ברנהרד יואכים הייגן. היא הלחינה את האופרה ארגנור, שהועלתה ב-1740 לציון יום ההולדת של בעלה, וכמה יצירות קאמריות ששרדו עד היום.
זכרונותיה של המרקיזה, "Memoires de ma vie", שקיים ספק בדבר מהימנותם, נכתבו בצרפתית בין שנת 1748 ל-1758, ושמורים בספרייה המלכותית בברלין. הם הודפסו לראשונה ב-1810 בגרסה גרמנית שתיעדה את חייה עד 1733, ובגרסה צרפתית שהמשיכה בתיאור עד 1742. מהדורה נוספת בגרמנית התפרסמה בלייפציג ב-1908, והמהדורה האנגלית הראשונה של ספר הזכרונות יצאה לאור בברלין ב-1904.
בשנת 1909 שימשה דמותה השראה לרומן היסטורי בשם "האביר העדין מברנדנבורג העתיקה" (A Gentle Knight of Old Brandenburg) מאת צ'ארלס מייג'ור.
גמר הליגה האירופית 2021
גמר הליגה האירופית של עונת 2020/2021 נערך באצטדיון אנרגה גדנסק בגדנסק, פולין ב-26 במאי 2021.
גומז אדמס
גומז אדמס (באנגלית: Gomez Addams) הוא דמות בדיונית שנוצרה על ידי הקריקטוריסט האמריקאי צ'ארלס אדמס ומופיעה בזיכיון האמריקאי "משפחת אדמס".
יצירה ומקור שמו
דמותו של גומז אדמס נוצרה על ידי הקריקטוריסט צ'ארלס אדמס עבור הטור השבועי של "הניו יורקר" בשנת 1942. על פי רצועות הקומיקס, דמותו של גומז אוירה כבעלת מראה גרוטסקי, עם גוף גוצי ושמנמן ופנים "מעוכות". לעיתים קרובות, דמותו של גומז הוצגה בעודו קורא במאורה הפרטית שלו או בעודו מתרפק על אדן החלון.
ברצועות הקומיקס, לגומז ולשאר בני משפחתו לא ניתנו שמות פרטיים. כאשר פותחה סדרת הטלוויזיה "משפחת אדמס", הציע אדמס הציע לקרוא לדמות בשם "רפלי" או "גומז"; והשאיר את הבחירה הסופית בידי השחקן ג'ון אסטין, שבחר בשם "גומז".
מכיוון ש"גומז" הוא שם המשמש אך ורק כשם משפחה בקרב דוברי הספרדית, שם הדמות שונה ל"הומרו" ("הומר") בתרגומים שהופקו עבור אמריקה הלטינית.
אפיון ואישיות
כמו דמויותיהם של שאר בני המשפחה, אישיותו של גומז עוצבה והורחבה במהלך פיתוחה של סדרת הטלוויזיה המקורית; בין היתר, הוחלט כי דמותו תהיה ממוצא קסטיליאני-ספרדי.
לג'ון אסטין היו פגישות ארוכות עם אדמס ומפיק הסדרה, דייוויד לוי, שנתנו לו דרור בפיתוח הדמות. כהרחבה לתיאורו של אדמס את גומז כטיפוס לטיני ומלא תשוקה, אסטין הציע להעניק לגומז את גלגול העיניים ושפם העיפרון הייחודיים שלו, וולגלם את דמותו כבעלת מסירות ותשוקה בלתי-נדלית אל מורטישה.
ברצועות הקומיקס המקוריות של אדמס ובסדרות הטלוויזיה, גומז מופיע לבוש חליפת-פסים ועניבה, אם כי בסרטים דמותו לובשת בנוסף גם עניבת פרפר ומגוון רחב של בגדים אקסטרווגנטיים. גומז מוציא 1,000 דולר לחודש על סיגרים, והוא להטוטן ומטיל סכינים מוכשר. בנוסף, אחד מתחביביו הגדולים של גומז הוא לשחק ברכבות צעצוע.
במהלך הופעותיו בזיכיון, גומז מתואר כמולטי-מיליארדר אתלטי, אקרובטי ואקסצנטרי. אף על שהוא נחשב לאיש עסקים מוצלח ביותר, לאחר שרכש הרבה מהונו באמצעות ירושות משפחתיות והשקעות בעסקים שונים, גומז הוא פזרן ומוציא כלאחר יד אלפי דולרים על כל גחמה; ובהתאם לכך, מרומז כי השקעותיו של גומז מונעות יותר על ידי גחמה מאשר אסטרטגיה עסקית. חרף זאת, מוסבר על ידי הדמויות בזיכיון כי המזל כמעט ואינו מכשיל אותו. לגומז יש עסקים ברחבי העולם, כולל חוות תנינים, חוות זמזמים, מכרות מלח, מפעל מצבות ומכרות אורניום. ברשימת "15 הדמויות הבדיוניות העשירות ביותר" שערכה "פורבס" בשנת 2007, דמותו של גומז דורגה במקום ה-12, עם שווי נקי של 2 מיליארד דולר.
כגבר צעיר, גומז למד משפטים, והוא די גאה בכך שזכה לתארים "ככל הנראה לעולם לא יעבור את המבחנים" ו"בעל הסבירות הנמוכה ביותר להצליח"; ואף על פי שהוא ממעט לעסוק (או להצליח) בתחום זה, הוא מתענג באופן אבסורדי על הפסדיו בתיקים ובכך שהכניס פושעים רבים מאחורי סורג ובריח בזמן שפעל כסנגוריהם; עובדה זו נסתרת חלקית בפרק "משפחת אדמס הולכת לבית המשפט", שם מצוין כי בעוד שגומז מעולם לא זכה בתיק, הוא גם מעולם לא הפסיד. סיפור רקע זה, אף על פי שאינו מוזכר ישירות בסדרת הטלוויזיה המקורית, מרומז כאשר גומז מכריז כי הוא עצמו ישמש כעורך דינו, ומפסיד בתיק. בסדרה "משפחת אדמס החדשה", מצוין כי גומז למד גם רפואה.
חרף זאת, במהלך הזיכיון הוצגו עובדות סותרות על משלח ידו של גומז ועל ניסיונו התעסוקתי; באחד הפרקים גומז טוען כי אף על פי שמשפחתו הייתה עשירה עוד בילדותו, הוא בכל זאת עבד בעבודות מזדמנות על מנת לחשל את אופייו. אולם, כאשר בנו, פאגסלי, מחליט למצוא עבודה, גומז נחרד, וטוען כי "אף בן אדמס לא עבד במשך 200 שנה!". בסדרת ההנפשה משנת 1992, גומז מנסה תדיר להיכשל בכוונה במשהו, בכל דבר, ומגיע למסקנה כי הוא גרוע בלהיכשל; קו עלילה זה סותר את עדותו המפורשת בסדרת הטלוויזיה המקורית כי "דבר" תמיד מנצח אותו בברידג'.
הופעתיו הבולטות בזיכיון
את דמותו של גומז בסדרת הטלוויזיה המקורית משנות ה-60, גילם השחקן ג'ון אסטין. אסטין שב לדבב את הדמות בפרק בסדרה המונפשת "סרטי סקובי-דו החדשים", בו הוצגה משפחת אדמס. בסדרת ההנפשה הראשונה של "האנה-ברברה", את דמותו של גומז דיבב לני ויינריב; אך בסדרת ההנפשה השנייה, גם היא מאת "האנה-ברברה", אסטין שב לדבב את דמותו של גומז.
את דמותו של גומז בסרטי הלייב אקשן "משפחת אדמס" (1991) ו"החיים על פי משפחת אדמס" (1993) גילם השחקן ראול ג'וליה. שני הסרטים שינו משמעותית את דמותו של גומז בהשוואה לסדרת הטלוויזיה, כשהשינוי המשמעותי ביותר היה הפיכת דמותו של פסטר לאחיו של גומז (כשבסדרת הטלוויזיה, היה דודה של מורטישה). במהלך הסרט, מציינת מורטישה כי הוריו של גומז נרצחו על ידי המון זועם, אם כי בסצנה אחת בסרט ההמשך, כשגומז תופס את פסטר עם מגזין פורנוגרפי, שניהם מסתכלים על העמוד המרכזי (שלא מוצג לצופה) ומזכירים בחיבה את "אמא". בנוסף, בסרט ההמשך, לגומז ולמורטישה יש ילד שלישי בשם פיוברט; תינוק משופם בדומה לאביו.
לאחר מותו של ג'וליה משבץ מוחי פתאומי בשנת 1994, החליף אותו טים קארי בסרט "משפחת אדמס: האיחוד" בשנת 1998, ובשנת 1999, את דמותו של גומז בסדרה "משפחת אדמס החדשה" גילם גלן טרנטו; שם התנהגותו ותחביביו המטורפים של גומז שאבו השראה מסדרת הטלוויזיה המקורית. בסדרה זו אף שב לככב אסטין בתפקיד אורח כסבו של גומז.
בעיבוד המוזיקלי שהופק לזיכיון, את דמותו של גומז גילם לראשונה נייתן ליין, שלאחר מכן הוחלף ברוג'ר ריס. בסיבוב ההופעות של המחזמר בבריטניה בשנת 2017, את דמותו של גומז גילם קמרון בלייקלי.
באוגוסט 2021, נמסר כי את דמותו של גומז בסדרה "ונסדיי" יגלם השחקן לואיס גוזמן.
הבחירות הפרלמנטריות בלבנון 2009
הבחירות הכלליות בלבנון נערכו ב-7 ביוני 2009.
לפני הבחירות קודם חוק המוריד את רף גיל ההצבעה מ-21 ל-18. תוצאות הבחירות הראו כ-55% אחוזי הצבעה וניצחון של קואליציית 14 במרץ מול קואליציית 8 במרץ בפער של 71 מושבים אל מול 57, תוצאות דומות לאלו שהושגו בבחירות 2005 לאחר מהפכת הארזים. בכל מקרה, פרשנים רבים ציפו ליצירת ממשלת אחדות לאומית בדומה לממשלה שהוקמה ב-2008 לאחר הסכם דוחה.
למרות הפסדם בבחירות, קואליציית 8 במרץ גרפה אחוז גבוה יותר של מצביעים מאשר יריבתה, כשמתוך כלל הקולות, היא זכתה ב-55% אל מול 45% תמיכה לקואליציית 14 במרץ.
תוצאות הבחירות
חלוקת המושבים בפרלמנט, מתוך 128 מושבים:
לאחר הבחירות
ב-25 ביוני 2009, נועדו סעד אל-חרירי ומזכ"ל חזבאללה חסן נסראללה בביירות. יומיים לאחר מכן, נשיא לבנון, מישל סולימאן, הטיל על ראש המחנה האנטי-סורי וראש סיעת "אל-מוסתקבל", סעד אל-חרירי, להרכיב את הממשלה הבאה בלבנון. חרירי הבהיר כי בכוונתו לנסות להקים ממשלת אחדות לאומית, אך הזהיר כי משימתו תהיה קשה. "בהתאם להתחייבויותינו במהלך מסע הבחירות, נתחיל בהתייעצויות עם כל סיעות הפרלמנט".
ב-7 בספטמבר 2009, הציג סעד חרירי לנשיא מישל סולימאן את רשימת השרים שיכהנו תחתיו. בממשלת האחדות שהוגשה נכללים 30 שרים, 15 מהם ממחנהו של חרירי (קואליציית 14 במרץ), 10 מהם ממחנה חזבאללה ו-5 שרים נוספים אנשי מחנהו של הנשיא סולימאן. עוד לפני אישור הנשיא, ההצעה טעונת אישור של מחנה חזבאללה. חרירי התייחס לרשימה :"הרכב הממשלה יבטא את האיזון במדינה ויכבד את תוצאות הבחירות לפרלמנט". זאת להמשך להצהרותיו על שילוב אנשי חזבאללה בממשלה מחודש אוגוסט: "אני רוצה להדגיש בפני האויב הישראלי כי חזבאללה יהיה בממשלה הזאת, בין אם ירצה בכך או לא, משום שהאינטרס הלאומי מצריך שכולם יהיו בממשלה הזאת". ב-10 בספטמבר גוש חזבאללה הודיע כי הוא מסרב להצעתו של חרירי, כאשר סלע המחלוקת הוא על תיק התקשורת ותיק הפנים. בתגובה, חרירי הודיע כי הוא נואש ממאמצי הקמת ממשלת אחדות.
ב-7 בנובמבר הודיעו חזבאללה וגוש האופוזיציה אותו הוא מנהיג (הכולל גם את אמל ואת מפלגתו של מישל עאון) על הסכמתם להצטרף לממשלת האחדות של סעד חרירי, לאחר חמישה חודשי משא ומתן. כעבור מספר ימים, נראה כי הממשלה מתגבשת, וראש הממשלה סעד אל חרירי, מינה שני נציגים של חזבאללה לממשלתו החדשה.
הרכב הממשלה החדשה: 15 מושבים לקואליציית 14 במרץ, 10 לקואליציית 8 במרץ ו-5 מועמדים על ידי נשיא לבנון מישאל סולימאן, אשר הגדיר עצמו כגורם נייטרלית בין המחנות.
מצלמת לייקה
מצלמת לייקה (בגרמנית: Leica) היא מצלמת 35 מ"מ, שמיוצרת על ידי חברה גרמנית בעלת אותו השם. המצלמה הראשונה בשם זה נבנתה בשנת 1914 על ידי גרמני בשם אוסקר ברנק (Oscar Barnack) אשר עסק במכניקה עדינה ועבד עבור מפעל לייצור מיקרוסקופים "לייץ" (Leitz). המצלמה נבנתה לשימושו הפרטי של ברנק.
תחילה צילמה תמונות במידות 36X24 מ"מ על סרט גליל ברוחב 35 מ"מ שיוצר עבור מצלמות הראינוע. עשר שנים לאחר מכן, החל לייץ' בשיווק מהדורה משופרת של המצלמה תחת השם המסחרי "לייקה", צירוף של "ליי-ץ" ו"קא-מרה", דהיינו מצלמה). זו הייתה המצלמה המדויקת הראשונה בעולם. הותקנה בלייקה עצמית מתוכננת מעולה בעלת מפתח f/3.5, אך איכות התמונות נפגמו כתוצאה מ"גרעניות" אשר נתגלתה לעין כאשר הסרט הקטן הוגדל למידות התמונה המקובלות.
Jenny from the Block
Jenny From the Block (בעברית: ג'ני מהשכונה) הוא הסינגל הראשון מתוך אלבומה השלישי של הזמרת האמריקאית ג'ניפר לופז This Is Me... Then. השיר הוא בין השירים המוצלחים ביותר של הזמרת על פי מבקרי מוזיקה רבים. השיר נכתב על ידי לופז, טרוי אוליבר, מר דאיו, שמואל ברנס, ז'אן קלוד אוליבייה והופק על ידי קורי רוני, אוליבר. השיר מספר שעל אף הצלחתה בקריירת המוזיקה והאופנה היא עדיין אותה בחורה שהייתה מאז ומתמיד. הביקורות על השיר היו מעורבות חלקן חשבו שזהו שיר סתמי לחלוטין, ואילו אחרים חשבו שזהו שיר טוב המצליח לשחזר את הצלחת קודמיו, רוב הביקורות על השיר היו טובות.
וידאו קליפ
הקליפ לשיר הופק על ידי פרנסיס לורנס, בתחילת הקליפ רואים את לופז רוקדת על במה באמצע ניו יורק. לקליפ יצאו שתי גרסאות, האחת בשיתוף שני ראפרים מוכרים והשנייה בגרסה לבד. בקליפ ניתן לראות את לופז כשהיא מצולמת ללא הרף על ידי צלמי פפראצי שלא מניחים לה. בחלק מהקליפ ניתן לראות את לופז על יאכטה שטה בלב הים. לקראת סיומו של הווידאו קליפ, ניתן לראות את לופז שרה את השיר "Loving You" עד שבסוף מגלה שהיא מצולמת על ידי צלם פפראצי. (השיר הוא אחד מתוך שירי האלבום "This Is Me... Then"). בן אפלק, שהיה באותה תקופה חברה של לופז, מופיע הופיע גם כן הוא בקליפ, כאשר ניתן לראותו בסצנות שונות. משך עשיית הקליפ הייתה בפרק זמן של כפחות מחודש מהתאריך ה-1 באוקטובר, ועד ל-24 באוקטובר 2002. הקליפ לשיר נורה בפעם הראשונה בתוכנית ה-TRL של MTV ב-5 בנובמבר 2002. נכון ליוני 2017, השיר צבר קרוב ל-100 מיליון צפיות והוא אחד מהנצפים ביותר של הזמרת באותה תקופה.
מיקומי שיא
השיר זכה להצלחה גדולה במצעדים כאשר נכנס לעשירייה הפותחת בקרוב ל-20 מצעדים שונים ברחבי העולם, ובנוסף מכר ברחבי העולם 2,000,000 עותקים. השיר הוא בין המצליחים ביותר של הזמרת מבחינת מכירות ומצעדים. בארצות הברית, השיר זכה להצלחה רבה כאשר קפץ היישר מהמקום ה-67, ל-10 ולאחר שבוע נכנס לחמישייה הפותחת היישר למקום ה-3 (אחרי אמינם וליל קים). בקנדה הגיע השיר, לפסגת המצעד כאשר נתוני המכירות שלו היו נאים; 20,000 עותקים. באוסטרליה נכנס היישר ל-5 השירים המובילים במצעד, וקיבל את תואר ה"פלטינה" על כך שהגיע למכירות של יותר מ-70,000 עותקים.
רשימת השמעות
==== הורדה דיגיטלית ====
ח'אלד אבו טועמה
ביוגרפיה
אבו טועמה נולד בשנת 1963, לאב ערבי-ישראלי ולאם פלסטינית בטולכרם וגדל בבאקה אל-גרבייה. סיים תואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים. החל את עבודתו ככתב בעבור אל פג'ר, עיתון המזוהה עם אש"ף. בשנת 2011 זכה בפרס לביקורת התקשורת של האגודה לזכות הציבור לדעת. כמו כן, הוא מפרסם את מאמריו באתר Gatestone Institute. בכתיבתו ניכרת הביקורת כלפי העומדים בראש הרשות הפלסטינית אשר עסוקים לדבריו יותר בביקורת כלפי ישראל מאשר להקדיש את זמנם לשיפור חייהם של הפלסטינים בגדה המערבית.
טועמה נשוי ואב לשלושה.
גבול ירדן–ישראל
גבול ירדן–ישראל הוא גבול באורך 309 ק"מ (238 ק"מ, ללא הגבול בין יו"ש לירדן) העובר בין מדינת ישראל לבין ממלכת ירדן, והוא הארוך שבגבולות מדינת ישראל. הוא מתחיל במפרץ אילת, עובר דרך הערבה, אזור ים המלח, בקעת הירדן ועמק בית שאן, ומסתיים באזור חמת גדר שבדרום-מזרח רמת הגולן, במשולש הגבולות בין ישראל, ירדן וסוריה, היכן שזורם הירמוך.
הגבול באזור הערבה, מים המלח ועד אילת נקבע ב-1922 אך לא היה מוסדר עד הסכם השלום בין ישראל לבין ירדן ב-1994, והוא התבסס על מפות שונות ולא מדויקות מתקופת המנדט הבריטי.
סוף המאה ה־19 – תחילת המאה ה-20
בסוף המאה ה־19 היו הערבה והנגב חלק מוילאייט דמשק של האימפריה העות'מאנית, שכללה גם את ירדן והגיעה עד רפיח. בין 1841 ל־1892 נתן הסולטן העותמאני למוחמד עלי וליורשיו, חלקים שהעניקו להם שליטה בפועל גם על עקבה ועל החוף המזרחי של מפרץ עקבה, לאורך מסלולם היבשתי של עולי הרגל ממצרים למכה.
לפני מלחמת העולם הראשונה, כאשר השלטון העות'אמני שלט באזור מופיעים גבולות שונים במפות שונות. בפועל, למעט תחנות משטרה לאורך הערבה, אנשי השבטים הבדואים עברו במקום ללא הפרעה. המצב המשיך גם לאחר מלחמת העולם הראשונה עם תחילת המנדט הבריטי באזור.
הגדרת הגבול במנדט על ארץ ישראל ב־1922
בקיץ 1922 הבריטים הכניסו סעיף בכתב המנדט על ארץ ישראל המעגן את מיקומו של הגבול המזרחי של האזור שהובטח כי בו יהיו זכויות ליהודים בהצהרת בלפור. בפגישות שהתקיימו בין הפקידות הבריטית בארץ ישראל ובירדן הוגדר הצורך לכלול בארץ ישראל חצי מעמק הערבה, מה שיאפשר בניית נמל במפרץ עקבה. הוחלט על ידי הבריטים כי חצי מעמק הערבה יהיה בארץ ישראל וחציו בעבר הירדן. לקראת סוף אוגוסט נדון הנושא בחילופי תכתובות בין הרברט סמואל, הנציב העליון, לבין וינסטון צ'רצ'יל, שהיה אז שר המושבות. בתכתובות הובהרה הכוונה שקו הגבול יחצה את עמק הערבה. סיכומן של התכתובות היה בהגדרת קו הגבול שפורסמה בצו המלך במועצת המלך ב־1 בספטמבר 1922 בה נאמר כי הקו ימתח ממפרץ עקבה דרך אמצע ודי הערבה, ים המלח, נהר הירדן עד לשפך נהר הירמוך ועד לאמצע נהר הירמוך ועד הגבול עם סוריה. נוסח זה אושר על יד חבר הלאומים כסעיף 25 של כתב המנדט, והיה תקף עד תום תקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל ב־1948.
מיד עם הכנסת הסעיף, עבדאללה הראשון, מלך ירדן טען כי קיבל הבטחה מ־1915 שחלק מהשטח שהועבר שייך לירדן, בתמורה לשיתוף הפעולה שלו עם הבריטים נגד הטורקים. מיד לאחר קבלת ההחלטה הוא ערער עליה וערער בשנית גם ב־1925 ללא הצלחה. ב־1928 נחתם ההסכם בין הממלכה העבר־ירדנית לבין ממשלת בריטניה, והוגדר בו הגבול המערבי של עבר הירדן על פי הנוסח שהוכנס לכתב המנדט ב־1922.
בשנים 1923–1946 סומן קו הגבול על מפות שונות בצורה לא אחידה, מכיוון שהאזור היה נטוש יחסית, הבריטים החליטו לא להשקיע כספים במדידות מדויקות מאד של האזור והקוים במפות שונו מדי פעם, ונוצרו אי דיוקים רבים במפות שונות.
ירדן מקבלת עצמאות ב-1946
לקראת קבלת העצמאות של ירדן, בסוף 1945, הועלתה פעם נוספת הצעה של קירקברייד, הנציג הבריטי בעמאן, לביצוע מדידות מדויקות בגבול, כאשר בסופו של דבר נמצאה הצדקה רק למימון מדידות וסימון הגבול באזור מפרץ אילת, מתוך מטרה לבנות שם נמל. ב־1946 הוכנה מפה בקנה מידה 1:25,000, המבוססת על מדידות מדויקות של האזור, וסומנו חמישה עמודי גבול בשטח לאורך מרחק של 7.3 ק"מ ממפרץ אילת וצפונה. כן הוכן תיעוד משותף שכלל מפה וקואורדינטות אשר נחתם ב־5 במאי 1946 על ידי מנהל מחלקת המדידות של ארץ ישראל ומנהל מחלקת הקרקעות של ירדן.
קו שביתת הנשק והסכם רודוס–1949
ב-30 בנובמבר 1948, עם שוך קרבות מלחמת העצמאות בירושלים והתמוססות ההפוגה השנייה בגזרת הדרום, נפגשו בבית נטוש בשכונת מוסררה, משה דיין, מפקד חטיבת עציוני, ועבדאללה א-תל, המפקד הירדני. על גבי מפה בקנה מידה של 1:20,000 שרטטו שני המפקדים את גבולות הפסקת האש בזירת ירושלים. דיין שרטט בעיפרון שעווה ירוק את קו העמדות שבשליטה ישראלית, וא-תל התווה בעיפרון אדום את קו העמדות הירדני. השטח בין שני הקווים, יחד עם עובי העפרונות בהם שרטטו השניים את הקווים על המפה, קבע שטחי הפקר לאורך הקו. באותה עת נראה היה לצדדים כי מדובר בקו הפסקת אש זמני, ולא ייחסו משמעות מיוחדת לאי-דיוקים שנבעו מעובי העיפרון, סטיות קלות בשרטוט וקטעים לא-רציפים בקו. שני המפקדים המקומיים, הצליחו למצוא הסדר שימנע את חילופי האש והתקריות הבלתי-פוסקות בעיר בעזרת אנשי האו"ם וחתמו על 'הסכם הפוגה כנה', ששם קץ לחילופי האש וקבע קו הפוגה מוסכם. הצלחת המגעים עודדה את הצדדים ואת אנשי האו"ם להמשיך בשיחות ולנסות להרחיב את תחולתו של ההסכם.
כעבור חודשים אחדים, בעת הדיונים ברודוס באפריל 1949 על הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות (הסכם רודוס) נמצא כי מפת דיין-תל היא המסמך הרשמי היחיד המציין את הקו בירושלים המחולקת בהסכמת שני הצדדים. כך הפכו אותם קווים בלתי-מדויקים ששורטטו ברישול לגבול בינלאומי מחייב. הקווים הגסים חצו וביתרו שכונות, רחובות ואף בתים, והיוו מקור לא-אכזב לוויכוחים וסכסוכים בין המדינות. לאורך הקו החזיקו שני הצדדים עמדות וביצורים, חלקם בבתי מגורים ומוסדות ציבור עירוניים. בשטחי ההפקר הונחו מוקשים.
במהלך השיחות התברר כי הירדנים טוענים לריבונות באזור הנגב. בתגובה לכך יצאה ישראל למבצע עובדה שהתקיים בין 6 ל-10 במרץ 1949. מטרת המבצע הייתה לכבוש את כל שטחי הנגב לרבות אילת ולהשיג אחיזה במצדה ובעין גדי. המבצע נחל הצלחה, וקבע את עובדת ריבונות מדינת ישראל בנגב עד אילת, רק לאחריו החלו השיחות עם הירדנים.
הסכם שביתת הנשק עם ירדן, שנחתם ב-3 באפריל 1949, חל על כל קו הפסקת האש בחזית הירדנית. במסגרת ההסכם סופחו ב-20 במאי 1949 יישובי ואדי עארה לשטח מדינת ישראל. כמו כן, ניתן לישראל אזור "המשולש" וכן אזורים נרחבים בין אזור ראש העין וכפר קאסם בצפון, דרך אזור שבו שוכנת היום העיר שוהם ועד האזור בו שוכנת היום העיר מודיעין בדרום. בנוסף, התחייבה ישראל לפנות את המורדות הדרומיים של הר חברון. בהסכם נקבע שישראלים יוכלו לפקוד את המקומות הקדושים במזרח ירושלים, בהם הכותל המערבי והר הזיתים, ווכן מקומות ציבוריים כמו האוניברסיטה העברית ובית החולים הדסה, וכי תתאפשר תנועת ישראלים בכביש לטרון-ירושלים (כיום חלק מכביש 1), אך השלטון הירדני לא כיבד את החלק הזה בהסכם. בעת שנחתם ההסכם נראה היה שיש סיכוי להסדר מדיני בעתיד, שבמסגרתו יוסדרו הבעיות שלא נפתרו. הירדנים התמהמהו בפינוי השטחים שנועדו לעבור לידי מדינת ישראל, ועל כן תוכנן מבצע צבאי שנקרא "קיצור הדרך", בו ישתלטו חיילי צה"ל על ואדי עארה. אולם בסופו של דבר השלימו הירדנים את הפינוי, ומ-23 במאי היה ואדי עארה פתוח לתנועת ישראלים. במסגרת ההסכם נותר מרבית אזור נהריים, ממזרח לירדן ומדרום לירמוך, בשליטת ישראל.
בירושלים נקבע הקו העירוני שהוא הקטע של הקו הירוק בתוך העיר. הקו, באורך שבעה קילומטרים, היווה קו גבול זמני לפי הסכם שביתת הנשק עם ירדן, הקו חילק את העיר בין מזרחה שנכבש על ידי הלגיון הירדני במלחמה, לבין מערבה, שהייתה לבירת מדינת ישראל. העיר העתיקה נשקה לקו העירוני מצידו המזרחי, ונותרה בשליטה ירדנית. משני צידי הקו פרסו הצדדים ביצורים ומכשולים, ובניינים שונים בעיר לאורך הקו שימשו כעמדות צבאיות.
מלחמת ששת הימים וכיבוש ירושלים–1967
באוקטובר 1967 החליטה ועדת השרים לענייני ביטחון של ממשלת ישראל לסמן במפות את גבולות מדינת ישראל בקווי הפסקת האש של מלחמת ששת הימים: שטחי יהודה ושומרון, רצועת עזה, חצי האי סיני ורמת הגולן תחת אלו של הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות – הקו הירוק.
המצב בשטח אחרי 1967
ישראל הפסיקה להתייחס לקו הגבול כקו שביתת הנשק עקב הפרת הסכם שביתת הנשק על ידי ירדן ב־1967 כשזו פתחה במלחמה נגד ישראל. בפועל הייתה בשטח גדר ביטחון ישראלית עם דרך ביטחון לאורכה כמה קילומטרים ממזרח לקו הפסקת האש, וכן היו קידוחי מים ושטחים מעובדים על ידי ישראל ממזרח לקו. למרות מיקום המתקנים הישראליים ממזרח לקו, המשיכה ישראל לסמן את קו הפסקת האש על המפות, אך בגרסה משופרת מעט לעומת קו שביתת הנשק המקורי. אחרי מלחמת ששת הימים וסיום פעילות הוועדה המשותפת של שביתת הנשק ועם התפתחות העיר אילת והיישובים הישראלים לאורך הערבה נעשו בשטח פעילויות משני סוגים. האחת, הקמת גדר ביטחון שוטף כנגד פעולות טרור כמה קילומטרים ממזרח לקו שביתת הנשק. האחרת, ביצוע קידוחי מים והרחבת השטחים החקלאיים של הקיבוצים והמושבים בערבה ממזרח לקו שביתת הנשק. על אף המחאות שהירדנים הקפידו להעביר לאו"ם, לא גרמה פעילות זו להתלקחות צבאית. יתר על כן, באחד המקרים ביקשו הירדנים מישראל להזיז את גדר הגבול מערבה, כיוון שהפריעה למהלך הקמת כביש הערבה הירדני. בקשתם נענתה והגדר הוזזה.
ועידת מדריד–1991
ב-1991 החלו דיונים בוושינגטון על הסכם הגבול עם ירדן. בספטמבר 1993 סיכמו ישראל וירדן בוושינגטון על סדר יום משותף לשיחות השלום. בסעיף הגבולות נרשם שקו הגבול הבין־לאומי ייקבע מתוך זיקה לקו הגבול במנדט. משמעותה של הסכמה זו, שקיבלה גיבוי של ראש הממשלה יצחק רבין והמלך חוסיין, הייתה שהגבול המנדטורי מ-1922 ישמש מקור התייחסות לקו הגבול החדש. עם זאת הושארה גמישות לגבי מיקומו הסופי של הקו.
על בסיס קו זה הוחלט שכל האזור הצפוני של אילת עד לקו שסומן ב־1946 יישאר בשטח ישראל. כמו כן נקבע קו הגבול הבין־לאומי ממזרח לקו הפסקת האש על המפות הישראליות, באופן שתיקוני גבול מקומיים יכניסו את כל השטחים החקלאיים של יישובי הערבה לתוך שטח ישראל. כמו כן הוכנסו לשטח ישראל כל שטחי בריכות המלח, שקודם לכן שתי הדרומיות, הגדולות שבהן, חרגו מעבר לקו.
הסכם השלום בין ישראל לירדן
הסכם השלום בין ישראל לירדן נחתם ב-26 באוקטובר 1994 והסדיר את היחסים, הגבולות וחלוקת המשאבים בין ישראל לירדן. טקס החתימה נערך במסוף הערבה בגבול ישראל-ירדן. החותמים על החוזה היו ראש הממשלה יצחק רבין וחוסיין, מלך ירדן. נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון חתם כעד.
ב-26 באוקטובר 1994 חתמו יצחק רבין, ראש ממשלת ישראל, וחוסיין מלך ירדן על הסכם השלום בין ישראל לירדן. ההסכם קבע את גבולות הקבע של מדינת ישראל עם ירדן. ההסכמים קבעו כי קו הגבול יתבסס על קו הגבול המנדטורי שנקבע ב-1922, וזאת למעט השטח המצוי בשטחי יהודה ושומרון, מצפון לעין גדי ועד דרום לבית שאן שלטעמה של ירדן יש לקבוע את קו הגבול בו בשיתוף עם הרשות הפלסטינית. ההסכם מאמץ את הפרשנות הירדנית למונח "מרכז נחל ערבה", ולפיו קו הגבול הוא הקו המחבר את הנקודות הנמוכות ביותר בעמק. פרשנות זו הותירה בידי ישראל שליש משטח עמק הערבה. שטח בן כ-300 קמ"ר, שסופח לישראל במהלך השנים הועבר לירדן, אולם סוכם כי ירדן תאפשר לישראלים שימוש ב-2,850 דונם של אדמות חקלאיות באזור מובלעת צופר בערבה, ובבקעת הירדן לתקופה של 25 שנים לפי משטר מיוחד שנקבע, וכן על מתן זכויות מיוחדות לישראלים באזור נהריים (בו נערך שינוי מלאכותי של אפיק הירמוך בעת בניית תחנת הכוח, בין 1927 ל-1932) לתקופה של 25 שנים, שבמהלכה תהיה לישראלים גישה חופשית לאזור. האי שבין הירמוך ובין הירדן כונה "אי השלום" בעקבות ההסכם, ואדמותיו עובדו על ידי הקיבוצים אשדות יעקב איחוד ואשדות יעקב מאוחד.