cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הסונטות של שייקספיר
תוכן הסונטות
חלק הארי של הסונטות (18–126) מביעות את אהבת המשורר לנער צעיר ומיועדות אליו. לדוגמה סונטה 116 עוסקת באהבה האידיאלית ובלתי משתנה שאינה תלויה בדבר.
סונטות 127–152 מופנות לפילגשו של שייקספיר ומביעות רגשי אהבה עזים.
הסונטות האחרונות (153–154) הן סונטות משליות.
הסונטות בנויות משלושה בתים של ארבע שורות (קוורטינים) ובית קצר של שתי שורות בסופן (דיסטיכון). מבחינה תוכנית שלושת הקוורטינים מציגים רעיון מסוים והדיסטיכון מאיר את הרעיון באופן אחר, בין אם בתזה ואנטי-תזה ובין אם בהתבוננות באותו רעיון מנקודת מבט אחרת. השורות בנויות כפנטמטרים ימביים (חמש רגלי פנטמטר) בעלי חרוזים זכריים.
צעירה מבטיחה
צעירה מבטיחה (באנגלית: Promising Young Woman) הוא סרט מתח-קומי שחור משנת 2020, שנכתב ובוים על ידי השחקנית והיוצרת אמרלד פנל בהופעת בכורתה כבמאית. בסרט מככבת קארי מאליגן כאישה צעירה המבקשת לנקום את מות חברתה הטובה ביותר, לאחר שהייתה קורבן לאונס. בסרט מככבים גם בו ברנהם, אליסון ברי, קלנסי בראון, ג'ניפר קולידג', לברן קוקס וקוני בריטון.
הסרט עלה לאקרנים בבכורה עולמית במהלך פסטיבל סאנדנס ב-25 בינואר 2020, והופץ בבתי הקולנוע בארצות הברית ב-25 בדצמבר 2020. הסרט זכה לביקורות חיוביות מצד המבקרים, עם שבחים על התסריט, הבימוי וביצועיה של מאליגן, והיה מועמד בחמש מועמדויות בטקס פרסי אוסקר ה-93, כולל לסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר והשחקנית הטובה ביותר (מאליגן), וזכה בקטגוריית התסריט המקורי הטוב ביותר. בנוסף, הסרט היה מועמד בארבע מועמדויות בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-78 ובשש מועמדויות בטקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-74, שם זכה בקטגוריית התסריט המקורי הטוב ביותר.
עלילת הסרט
קאסי תומאס, צעירה בת 30 שנשרה מבית הספר לרפואה, גרה עם הוריה. שנים קודם לכן, אנס בן כיתתה, אל מונרו, את חברתה הטובה ביותר, נינה פישר; חרף הגשת הדיווח על האונס, לא התקיימה חקירה מטעם בית הספר או מערכת המשפט. בהווה, לאחר שנינה שמה קץ לחייה, קאסי מעבירה את לילותיה בהתחזות לשיכורה במועדונים, כשהיא מאפשרת לגברים לקחת אותה לבתיהם ואז חושפת את פיכחונה כשהם מנסים לנצל אותה.
קאסי יוצאת לדייט עם בן כיתתה לשעבר מבית הספר לרפואה, ראיין קופר, שמעיר בפניה כי אל מונרו עומד להינשא. לאור העדכון על אל מונרו, קאסי מתחילה לרקום תוכנית נקמה באל ובשאר האנשים שהיו קשורים לאונס של נינה. בתחילה, קאסי נפגשת עם בת כיתה נוספת וחברה לשעבר, מדיסון מקפי, שסירבה להאמין שנינה נאנסה, ומביאה אותה למצב שכרות ולאחר מכן שוכרת גבר שייקח אותה לחדר במלון. כשהיא סובלת מאמנזיה סלקטיבית כתוצאה מהשכרות, מדיסון המבוהלת משאירה לקאסי הודעות קוליות דחופות.
בשלב הבא בתוכניתה, קאסי מפתה את בתה המתבגרת של אליזבת ווקר, הדיקנית של בית הספר לרפואה שפטרה את המקרה של נינה מחוסר ראיות, אמבר, לרכבה על ידי התחזות למאפרת של להקת פופ מפורסמת. מאוחר יותר, קאסי נפגשת עם ווקר בתואנה של חזרה ללימודים, ושואלת אותה על המקרה של נינה. כשווקר מתחילה לתרץ את מעשיה, קאסי חושפת בפניה שנתנה טרמפ לאמבר והותירה אותה לבדה בחדר מעונות עם סטודנטים שיכורים. ווקר, מבוהלת, מתנצלת על חוסר המעש שלה, ובתגובה קאסי מגלה לה שאמבר בטוחה בדיינר הסמוך.
בעקבות תוכניתה, קאסי שוכחת פגישה שקבעה עם ראיין לדייט. באותו לילה, קאסי מפתה גבר לקחת אותה לביתו, אך כשהם יוצאים מהבר השניים נתקלים בראיין, שנפגע מכך ועוזב. בהמשך, קאסי מבקרת את ג'ורדן גרין, עורך דינו של אל, שהטריד את נינה עד שהחליטה לבטל את האשמותיה. קאסי מוצאת את גרין כשהוא אכול חרטה ולאחר שעבר התמוטטות עצבים בעקבות אשמתו וחלקו במותה של נינה, וסולחת לו. לאחר ביקור אצל אמה של נינה, שמעודדת אותה להמשיך הלאה, קאסי זונחת את תוכניות הנקמה שלה, מתנצלת בפני ראיין על התנהגותה והשניים מתאהבים.
מדיסון מחכה לקאסי מחוץ לביתה, נואשת לדעת מה קרה אחרי ארוחת הצהריים שלהם, וזאת האחרונה מרגיעה אותה ששום דבר לא קרה. מדיסון נותנת לקאסי טלפון ישן ובו סרטון האונס של נינה ומזהירה אותה לעולם לא לפנות אליה יותר. בסרטון, נראה ראיין כצופה מהצד באונס. קאסי מתעמתת עם ראיין ומאיימת להפיץ את הסרטון אלא אם כן יגיד לה היכן מתקיימת מסיבת הרווקים של אל. ראיין מסכים לתנאיה ומתחנן לסליחתה, אך זאת מסרבת לסלוח לו.
קאסי מתחזה לחשפנית ומגיעה למסיבת הרווקים של אל. היא מסממת את חבריו של אל, ולוקחת את אל לקומה העליונה, שם היא אוזקת אותו למיטה וחושפת את זהותה האמיתית. כשהיא מתחילה לחרוט את שמה של נינה על בטנו, אל מצליח להשתחרר ולחנוק אותה באמצעות כרית. למחרת בבוקר, ג'ו, אחד מחבריו של אל, מנחם אותו ועוזר לו לשרוף את גופתה של קאסי. הוריה מגישים דו"ח נעדרים והמשטרה מתחילה לחקור את נסיבות היעדרותה. כשהוא מתוחקר על ידי המשטרה, ראיין מספר לחוקרים שקאסי הייתה מוטרדת נפשית אך לא מספר על מסיבת הרווקים של אל.
במהלך חתונתו של אל, ראיין מקבל מספר הודעות מתוזמנות מקאסי, החתומים בשמה ובשם נינה. גרין מקבל מקאסי חבילה שנשלחה מראש ובה סרטון האונס ובקשה להעביר את החומר למשטרה. גייל, מנהלת הדיינר בו קאסי עבדה וידידתה הקרובה, מוצאת שרשרת בצורת חצי-לב עם שמה של קאסי מתחת לקופה; קאסי לבשה את המחצית התואמת עם שמה של נינה כשנהרגה. המשטרה מגלה את שרידיה השרופים ואת השרשרת, ועוצרת את אל ביום חתונתו בגין רציחתה.
הפקה
היוצרת-שחקנית אמרלד פנל כתבה לראשונה את הקונספט של הסרט בשנת 2017, ומכרה את התסריט לחברת ההפקה של מרגו רובי, "LuckyChap Entertainment" לאחר שהציגה בפניה את סצנת הפתיחה. בינואר 2019, פורסם כי השחקנית קארי מאליגן תככב בתפקיד הראשי בסרט, שיבוים על ידי פנל. במרץ ובאפריל 2019, דווח על הצטרפותם של בו ברנהם, אליסון ברי, קוני בריטון, אדם ברודי, ג'ניפר קולידג', לברן קוקס, מקס גרינפילד, כריסטופר מינץ-פלאס, סם ריצ'רדסון, מולי שאנון, אנג'לה זאו וקלנסי בראון. צילומי הסרט החלו בלוס אנג'לס ב-26 במרץ 2019, ונמשכו במשך 23 ימים. רוב הצילומים החיצוניים צולמו בקמפוס סאות' בקאל פולי פומונה.
לדבריה של קארי ויטמר מאתר המדיה "The Ringer", עבור צוות השחקנים הגברי של הסרט, צוות ההפקה בחר בכוונה בשחקנים שגילמו בעבר דמויות הידועות כטובות או מושלמות, על מנת לחזק את התמה לפיה טורפים מיניים יכולים להיות כל אחד, גם אלו המסתתרים תחת מעטה נחמדות ושרמנטיות.
במהלך הפקת הסרט, פנל יצרה "לוחות מצב רוח" כדי להמחיש לצוות ההפקה כיצד צדדיה השונים של אישיותה של קאסי משתקפים באמצעות הבעות פניה.
אחת מהסצנות שנמחקו הציגה את קאסי עם חבורה לאחר דייט עם אנס פוטנציאלי שסיכן אותה.
הפצה
בפברואר 2019, רכשה חברת ההפצה "Focus Features" את זכויות הפצת הסרט. הסרט עלה לראשונה במהלך פסטיבל סאנדנס ב-25 בינואר 2020. בתחילה, הסרט התעתד לעלות לאקרנים בבתי הקולנוע ב-17 באפריל 2020, אך תאריך עלייתו נדחה עקב סגירת בתי הקולנוע בעקבות הסגר שהוטל עם התפרצות מגפת הקורונה בארצות הברית. הסרט עלה לאקרנים בבתי הקולנוע ב-25 בדצמבר 2020, במקום זאת, ובשירותי ה-VOD ב-15 בינואר 2021. מהדורת הבלו ריי של הסרט הופצה ב-16 במרץ 2021.
בקופות
נכון ל-22 באפריל 2021, הסרט הרוויח 6.4 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה, ובשאר העולם 6.9 מיליון דולר, בסכום כולל של 13.3 מיליון דולר.
בצפון אמריקה, הסרט עלה לאקרנים לצד הסרטים "וונדר וומן 1984", "חדשות העולם הגדול" ו"פינוקיו", והאנליסטים חזו כי הסרט יכניס כ-2 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון לעלייתו לאקרנים. עם זאת, הסרט הכניס 719,305 דולר, וסיים במקום החמישי בקופות. מסקר שנערך עלה כי כ-63% מקהל הצופים היו נשים, ו-74% מקהל הצופים היו מעל גיל 25. הסרט צנח ב-4.4% בסוף השבוע השני לעלייתו לאקרנים עם סכום של 687,900 דולר, ואז הרוויח 586,285 דולר בסוף השבוע השלישי, וסיים במקום השישי בשתי הפעמים. הסרט התקבע היטב במעמדו בסופי השבוע שלאחר מכן, כולל זינוק של 16% בעקבות ארבע המועמדויות שלו לפרס גלובוס הזהב, עם סך כולל של 5.1 מיליון דולר עד ל-21 בפברואר 2021.
תגובת הקהל
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", הסרט זכה לציון של 91%, על בסיס 379 ביקורות ולדירוג ממוצע של 8.1/10. בקונצנזוס נכתב: "מותחן פרובוקטיבי ומתוזמן, 'צעירה מבטיחה', הוא הופעת בכורה משמחת עבור התסריטאית-במאית אמרלד פנל - וגולת הכותרת בקריירה של קארי מאליגן." באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", הסרט זכה לציון משקולל של 73 מתוך 100, על בסיס 48 ביקורות, דבר המצביע על "ביקורות חיוביות לרוב." קהל הצופים שענה לסקר שנערך על ידי האתר "CinemaScore" העניק לסרט ציון ממוצע של "B+" בסולם שבין A+ ל-F, ואילו האתר "PostTrak" דיווח ש-73% מהאנשים שענו לסקר שלהם העניקו לסרט ציון חיובי, ו-43% מתוכם אמרו שהם בהחלט ימליצו לצפות בו.
העיתונאי דניס הארווי מ"וראייטי" שיבח את הופעתה של מאליגן כ"מיומנת, משעשעת ומאתגרת", אך הטיל ספק בליהוקה לסרט, וכתב עליה שהיא לובשת את התלבושות המפתות שלה כמו דראג גרוע; אפילו השיער הבלונדיני הארוך שלה נראה כמו פאה נכרית". הארווי העלה השערה כי ייתכן והתפקיד נועד במקור למפיקת הסרט, מרגו רובי. בתגובה, מאליגן מתחה ביקורת על אמירתו של הארווי ואמרה על כך, "הייתי כאילו, 'באמת? בשביל הסרט הזה אתה הולך לכתוב משהו שהוא כל כך שקוף? עַכשָׁיו? בשנת 2020?' פשוט לא האמנתי לכך." בתגובה, "וראייטי" פרסם התנצלות רשמית באומרו שהביקורת הייתה חסרת רגישות ו"מזערה את הופעתה הנועזת". בתגובה להתנצלותה של "וראייטי", איגוד המבקרים האמריקני הגן על הביקורת של הארווי וביקר את התנצלותה של וראייטי. הארווי הגיב להערותיה של מאליגן ב"הגרדיאן": "לא אמרתי ואפילו לא התכוונתי לרמוז שמאליגן 'לא לוהטת מספיק' לתפקיד." הארווי ציין כי הוא הומוסקסואל בן 60 ולכן לא "הסתובב בבית והשווה בין רמות היופי של שחקניות צעירות."
עיישה האריס מרשת "NPR" הצהירה כי בניגוד לשאר הנשים במותחני אונס ונקמה אחרים בהן הן זוכות לנקום, קאסי אינה זוכה לסיפוק ממעשי הנקמה שלה. העיתונאי איי. איי. דאווד מאתר "AVClub" הצהיר כי בתחילה דמותו של ראיין קופר מנוגדת לשאר הגברים הטורפים ו"מייצגת אפשרות של סליחה ואור בקצה המנהרה החשוכה [שקאסי] פוסעת בה מאז ימיה במכללה." כשהיא התייחסה לבחירתו של ראיין לחפות על חבריו בשעה כשהמשטרה מתחקרת אותו, אמרה פנל: "הוא כל כך רוצה להיות טוב. אבל אין לו רצון לפוצץ את חייו שלו." על חשיפת מניעיו של ראיין, אמר דאווד: "גם מי שלא השתתף, שותף בשתיקתו, בהצדקותיו, בסירובו להתערב." דאווד הוסיף כי ליהוקו של ברנהם לתפקיד, ש"נראה כלא מאיים" ובעל "איכות ילדותית", סייע לפיתוח דמותו. על דמותו של ניל בגילומו של מינץ-פלאס, האריס הצהירה כי הייתה לו "את הכמות הנכונה של צמרמורת ואנרגיה."
ימאגוצ'י
ימאגוצ'י (ביפנית: 山口市, מילולית "מעבר הרים") היא בירת מחוז ימאגוצ'י השוכנת בקצה המערבי של האי הונשו ביפן.
היסטוריה
תולדות העיר קשורים למשפחת אוצ'י (大内) משפחת אצילים שהגיעה במקור מקוריאה שעלתה לגדולה בתקופת אשיקאגה (1573-1336) וצברה עושר מהמסחר עם קוריאה ועם סין של שושלת מינג. אוצ'י הירויו, השליט ה-24 של המשפחה השתלט על כל השטחים המהווים כיום את מחוז ימאגוצ'י. הוא בנה את העיר ימאגוצ'י כחיקוי של עיר הבירה קיוטו, כולל המקדשים העיקריים, והעיר קיבלה את הכינוי "קיוטו של המערב" והיא שגשגה. ב-1551 התיישב בעיר המיסיונר הספרדי פרנסיסקו חאווייר ושהה בה כשנה לאחר שקיבל רשות מהשליט אוצ'י יושיטאקה (大内 義隆) להטיף לבני המקום במטרה להמיר את דתם לנצרות קתולית והוא הצליח לנצר כ-500 יפנים. קהילה זו סבלה רבות אחר-כך בתקופת שוגונות טוקוגאווה, כשהנצרות נאסרה ביפן. בימיו של יושיטקה החלה הידרדרות של שלטון משפחת אוצ'י ויורשו אוצ'י יושינגה (大内 義長) נאלץ להתאבד לאחר שהפסיד בקרב, ובכך בא הסוף לשושלת, והעיר איבדה את חשיבותה.
ימאגוצ'י של ימינו החלה באפריל 1889 כשארבעים יישובים התמזגו על מנת ליצור את העיירה ימאגוצ'י. לעיירה סופחו במהלך השנים יישובים רבים. באפריל 1929 הפך העיירה לעיר (דור ראשון) עם סיפוח הכפר יושיקי. באפריל 1944 סופחו אליה בבת אחת יישובים רבים והיא הפכה לעיר החדשה של ימאגוצ'י (דור שני). באוקטובר 2005 התמזגה ימאגוצ'י עם נפת יושיקי (שפורקה בשל המיזוג) ועם העיירה טוקוג'י על מנת ליצור את העיר ימאגוצ'י (דור שלישי). ב-2010 סופחה העיירה אטו לימאגוצ'י.
תחבורה
לעיר אפשר להגיע בדרך האוויר והיבשה. כ-35 קילומטרים דרומית מערבית ממרכז ימאגוצ'י פועל נמל התעופה "נמל ימאגוצ'י-אוֹבֶּה" (33.80333°N, 131.27861°W), קוד יאט"א UBJ. מנמל התעופה יוצאות טיסות בעיקר לטוקיו. אל העיר אפשר להגיע ברכבת הקליע, השינקנסן בקו סניו שינקנסן עוצר בתחנת שין ימאגוצ'י (新山口) שממנה מוביל קו רכבת אחרת לתחנה הרכבת המרכזית של ימאגוצ'י.
אקלים
האקלים בימאגוצ'י הוא אקלים ממוזג ימי, המאופיין בחורפים קרים, יבשים יחסית, אביבים חמימים גשומים, קיציים חמים גשומים וסתווים נוחים גשומים.
חינוך ותרבות
בעיר פועלות שתי אוניברסיטאות: קמפוס יושידה (הקמפוס הראשי, שני הקמפוסים האחרים נמצאים בעיר אובה) של אוניברסיטת ימאגוצ'י (山口大学) שהתחילה כבית ספר ב-1815 והפכה לאוניברסיטה ב-1949, והאוניברסיטה המחוזית של ימאגוצ'י (山口県立大学; נוסדה 1996). המוסד המרכזי הפועל בתחום התרבות הוא המרכז לאמנות ומדיה של ימאגוצ'י (山口情報芸術センター) המכונה YCAM, ראשי תיבות של שמו באנגלית (Yamaguchi Center for Arts and Media). מכלול מבנים שנפתח ב-2003 וכולל אולמות שבהם יש מופעי תיאטרון וריקוד, תערוכות אומנות, הקרנות סרטים, סדנאות והרצאות.
פסטיבלים
בין הפסטיבלים הנערכים בעיר:
ערים תאומות
לימאגוצ'י ברית ערים תאומות עם
כל אל-ערב
כל אל-ערב (בערבית: كل العرب – שפירושו: כל הערבים) הוא שבועון בבעלות פרטית בשפה הערבית היוצא לאור בנצרת.
השבועון הוא אחד משלושת השבועונים בשפה הערבית המובילים בישראל, והוא נהנה מתפוצה של כ-‭30‬,000 עותקים. העיתון נוסד בשנת 1987, ועורכו הנוכחי הוא יוסף שדאד (יוני 2009).
בבעלות קבוצת אל-ערב נמצא גם פורטל האינטרנט ואתר החדשות אל-ערב.
קלואי קים
ביוגרפיה
קים נולדה בלונג ביץ' שבקליפורניה וגדלה בטורנס שבקליפורניה. אביה ג'ונג ג'ין קים היגר ב-1982 לארצות הברית מקוריאה הדרומית ונישא בשנית לאמה בוראן, אף היא מקוריאה ב-1998. בגיל 4 התנסתה לראשונה בגלישת שלג. בגיל שמונה נשלחה לדודתה בשווייץ שם למדה במשך שנתיים והייתה חברה בנבחרת שווייץ בגלישת שלג. בשובה לארצות הברית הצטרפה לנבחרת הגלישה של מועדון הסקי ממות' בקליפורניה.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכתה במדליית זהב בתחרות החצי צינור. היא הייתה האישה הראשונה בתולדות משחקי החורף שמבצעת שתי קפיצות משולשות מלאות (1080 מעלות) זו אחר זו. על הישגיה זכתה בפרסי ESPY לספורטאית השנה, הספורטאית האולימפית האמריקאית של השנה וספורטאית הספורט האתגרי של השנה.
ב-2019 זכתה במדליית זהב בחצי צינור באליפות העולם שנערכה ביוטה ומדליית זה חמישית במשחקי האקסטרים באספן.
ב-2021 זכתה פעם נוספת באליפות העולם וכן במדליית זהב במשחקי האקסטרים שנערכו באספן.
One More Chance
One More Chance (בעברית: עוד הזדמנות אחת) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, מתוך אלבום האוסף שלה, Something to Remember. השיר יצא כסינגל השלישי מהאלבום ב-7 במרץ 1996, על ידי חברות התקליטים האחים וורנר ומאבריק רקורדס.
השיר הגיע למקום ה-11 במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והופק על ידי מדונה ודייוויד פוסטר. השיר הוא מעין בלדת פופ אקוסטית שקטה, המספרת בתוכה סיפור על כך שמדונה מבקשת ממישהו "שייתן לה ניסיון אחד נוסף". בנוסף לכך, הוקלט השיר כבר בספטמבר 1995, כמה חודשים לפני צאתו של אלבום האוסף.
עם השיר לא הופיעה מדונה באף סיבוב הופעות במהלך הקריירה שלה.
ביקורות
קן טאקר מאנטרטיינמנט ויקלי כתב כי "השיר מוסיף תחושה של פיתוי באלבום". טימותי ווייט ממגזין הבילבורד כינה את השיר כ"סרנדה מרירה". ג'יי. די. קונסידיין מ-The Baltimore Sun כינה את השיר כ-"הפתעה הגדולה ביותר של האלבום".
לואי וירטל מאיידולטור כתב, "אף שיר אחר של מדונה לא נשמע כמוהו והוא ממשיך כאמירה מלנכולית נגד יצירות גדולות יותר כמו "You'll See" ו-"I'll Remember" שיצאו לפניו".
מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה (1817–1886)
מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה (בגרמנית: Maria Theresia von Österreich-Este; 14 ביולי 1817 – 25 במרץ 1886), הייתה בתו של פרנץ הרביעי, דוכס מודנה, ואשתו של אנרי, רוזן שאמבור.
ביוגרפיה
מריה תרזה נולדה ב-14 ביולי 1817 במודנה, לפרנץ הרביעי, דוכס מודנה ולמריה ביאטריצ'ה, נסיכת סבויה בתם של ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה ומריה תרזה מאוסטריה-אסטה, מלכת סרדיניה.
לאחר מותו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים שהודח במהפכת אביב העמים בשנת 1848, נותרו שני טוענים לכתר "מלך צרפת". בעלה "אנרי החמישי", ונכדו של לואי פיליפ, פיליפ, רוזן פריז. לאחר נפילת הקיסרות השנייה בשנת 1870 הציעה האספה הלאומית את הכתר לאנרי, ומכיוון שהוא היה חסר ילדים, סוכם בין המלוכנים כי כתרו יעבור לאחר מותו אל רוזן פריז, נציג בית אורליאן, וכך תיפתר המחלוקת בין שני בתי המלוכה המתחרים. אך להפתעת המלוכנים סירב אנרי לקבל את המלוכה אלא אם כן תזנח צרפת את דגל הטריקולור, ותחליפו בדגלה של צרפת שלפני המהפכה. תנאי זה לא התקבל על דעת האספה הלאומית, וסוכם על הקמת הרפובליקה הצרפתית השלישית כרפובליקה זמנית עד למותו של אנרי, שאז יוכל הרוזן מפריז לקבל את המלוכה, מבלי להעלות תנאים מסוג זה. אך לאחר מותו בשנת 1883, הייתה כבר הרפובליקה מבוססת, והעם סירב להחליפה במלוכה.
בשנת 1883 מת אנרי במעונו שבפרוהסדורף ללא ילדים, וכל נחלותיו עברו לאחיינו רוברטו הראשון, דוכס פארמה. לאחר מותו מריה תרזה ומיעוט מתומכיו הכירו בחואן, רוזן מונטיסון כטוען לכתר של ממלכת צרפת וכראש בית בורבון, וב-25 במרץ 1886 מתה מריה תרזה בגרץ.
יעקב יוסף זינגר
הרב יעקב יוסף זינגר (ז' בתשרי ה'ת"ש, 20 בספטמבר 1939 - ליל ח' בחשוון ה'תשע"ו, 20 באוקטובר 2015) היה רב וראש כולל, רבה האשכנזי של המועצה המקומית והעיר גבעת שמואל במשך 44 שנים.
ביוגרפיה
נולד בעיירה וייצען שבהונגריה לרב יהודה דב זינגר שכיהן כרב הקהילה המקומית וניצל כילד מהשואה. בשנת 1950 עלה לארץ ישראל, בבחרותו למד בישיבת ערלוי "אהל שמעון" בירושלים שהייתה בראשות האדמו"ר מערלוי, נחשב ממקורביו לאורך שנות כהונתו. בהמשך למד אצל הרב שמואל וואזנר בישיבת חכמי לובלין בבני ברק. נישא למלכה מרים (נפטרה ב-2012).
אביו כיהן כרבה של המועצה המקומית גבעת שמואל, ולאחר פטירתו בשנת תשל"א, 1971, מונה הרב זינגר לכהן במקומו, תפקיד בו החזיק גם כאשר הפכה לעיר. במשך שנים התגורר בשכונת רמת אלחנן בבני ברק הסמוכה לגבעת שמואל, אולם לאחר הוראת רבו האדמו"ר מערלוי עבר להתגורר בגבעת שמואל.
כרב, עסק בהוראת הלכה ובפעילות חברתית וזכה בשל פעילותו בתואר יקיר העיר, יחד עם רבה הספרדי של העיר הרב אלעזר אלבז וראשי המועצה לשעבר, יעקב ויסמונסקי וירמי אולמרט.
לאורך שנות פעילותו בגבעת שמואל, הקים בה כולל אברכים ע"ש אביו בשם "זיו התורה" ועמד בראשו.
ההדיר שניים מספרי אביו לאחר פטירתו, "זיו השבת" ו"זיו המצוות".
נפטר בליל ח' בחשוון ה'תשע"ו, 20 באוקטובר 2015.
קונאקרי
היסטוריה
העיר נוסדה בשנת 1887 לאחר שבריטניה החכירה את האזור לצרפת. בזמן ייסוד העיר, התקיימו שני כפרים קטנים בסביבה שבהם גרו בסך הכל כ-500 תושבים. בשנת 1904 הפכה העיר לבירת גינאה הצרפתית (Guineé Française). באותה השנה נפתחו פסי רכבת, אשר פיתחו את הסחר והביאו שגשוג לעיר. מאז קבלת העצמאות ב-1958 אוכלוסיית העיר צמחה מ-50,000 תושבים לכ-2 מיליון תושבים כיום. בשנת 1904 הפכה קונאקרי לבירת גיאנה הצרפתית ושגשגה כנמל הייצוא, במיוחד לאחר שנפתחו מסילות הרכבת לקנקאן, שפתחה את האפשרות ליצוא בקנה מידה גדול של אגוזי אדמה.
בעשורים שאחרי העצמאות עלתה אוכלוסיית קונקרי מ -50,000 תושבים ב-1958 ל -600,000 ב-1980 ליותר ממיליון וחצי תושבים כיום. שטח הקרקע הקטן שלה והבידוד היחסי מהיבשת, בעודו יתרון למייסדיה הקולוניאליים, יצר נטל תשתיות מאז קבלת העצמאות.
בשנת 1970 קונפליקט שחל בין הכוחות הפורטוגליים והמפלגה האפריקאית לעצמאות גינאה וקייפ ורדה (PAIGC) בגינאה הפורטוגזית השכנה הידרדר אל תוך הרפובליקה של גינאה, כאשר קבוצה של 350 חיילים פורטוגלים ומתנגדי גינאה נחתו ליד קונאקרי, תקפו את העיר ושחררו 26 שבויי מלחמה פורטוגזית שהוחזקו על ידי ה-PAIGC לפני נסיגת הכוחות, לאחר שלא הצליח להפיל את הממשלה או להרוג את הנהגת ה-PAIGC.
מחנה בוירו, מחנה ריכוז בתקופת שלטונו של סקו טורה, נמצא בקונקרי.
לפי ארגוני זכויות אדם, 157 בני אדם נהרגו במהלך הפגנת גינאה בשנת 2009, כאשר החונטה הצבאית פתחה באש לעבר עשרות אלפי מפגינים בעיר ב-28 בספטמבר 2009.
ממשלה וממשל
קונאקרי היא עיר מיוחדת עם אזור אחד וממשלת מחוז. השלטון המקומי של העיר חולק בשנת 1991 בין חמש קהילות עירוניות, אשר בראשותן ראש עיר. מהקצה בדרום מערב, אלה הם הקהילות: חמשת הרבעים העירוניים הללו מרכיבים את אזור העיר קונאקרי, אחד משמונה אזורי גינאה, שבראשה עומד מושל. על פי ההערכות, כ- 2 מיליון תושבים, היא העיר הגדולה בגינאה, המהווה כמעט רבע מאוכלוסיית המדינה והופכת אותה לגדול פי ארבעה מיריבתה הקרובה ביותר, קנקאן.
כלכלה
קונאקרי היא העיר הגדולה בגינאה ומהווה מרכז אדמיניסטרטיבי וכלכלי של המדינה. כלכלת העיר מתבססת על הנמל ועל ייצוא אלומיניום ובננות.
משבר תשתיות
חשמל תקופתי וניתוק מים היו נטל יומיומי על תושבי קונקרי מאז תחילת 2002. הממשלה ואנשי כוח החשמל מאשימים את הבצורת של פברואר 2001 על כישלון אספקת החשמל לבירה, וכישלון של מכונות ההזדקנות להמשך של המשבר. מבקרי הממשלה מצביעים על ניהול לא נכון, שחיתות ונסיגה של השותף הצרפתי של חברת החשמל בתחילת 2002. נכון לשנת 2007, לרוב העיר אין תאורה התנועה בשעות הלילה.
כעס התושבים על מחסור קונאקרי היה מעורב עם מחאה נגד הממשלה, שביתות, אלימות נגד שלטון הנשיא לנסנה קונטה ואת ראשי ממשלה סלואו דלו דילו ו יוג 'ינה קמרה, אשר מונה לתפקיד לאחר ההתפטרות של ראש הממשלה פרנסואה לונסני באפריל 2004. האלימות הגיעה לשיאה בינואר-פברואר 2007 בשביתה כללית, שבה ראו למעלה ממאה מקרי מוות כאשר הצבא התעמת עם מפגינים.
אתרים בעלי חשיבות
בעיר נמצא המוזיאון הלאומי של גינאה, המסגד הגדול של קונאקרי, גנים בוטניים ידועים והפרלמנט של גינאה.
השכלה
בעיר נמצאת אוניברסיטת קונאקרי והמכון הפוליטכני של קונאקרי.
אקלים
לפי שיטת קפן לסיווג אקלים, לקונאקרי אקלים מונסון טרופי. קונאקרי כוללת עונה רטובה ועונה יבשה. כמו חלק נכבד מהמדינות במערב אפריקה, העונה היבשה של קונאקרי מושפעת מהיובש של הרוח בין דצמבר לאפריל. כתוצאה מכך,כמות המשקעים בעיר בחודשים אלה מועטה יחסית.
שלא כמו הרבה מדינות במערב אפריקה, בעונה הרטובה, קונאקרי חווה כמות יוצאת דופן של משקעים, עם ממוצעים של יותר מ 1,100 מ"מ בחודשים יולי ואוגוסט. כתוצאה מכך, ממוצע המשקעים השנתי בקונאקרי הוא כמעט 3,800 מ"מ (149 אינץ׳).
נהר פראי
נהר פראי או זרמי זעם (באנגלית: Wild River) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1960, בבימויו של איליה קאזאן, ובכיכובם של מונטגומרי קליפט, לי רמיק, ג'ו ואן פליט, אלברט סאלמי וג'יי סי. פליפן. התסריט הוא אדפטציה של התסריטאי פול אוסבורן על פי שני רומנים: Dunbar's Cove מאת בורדן דיאל ו-Mud on the Stars מאת ויליאם בראדפורד היואי. עלילת הסרט משלבת את עלילתו של דיאל, אודות מאבק ירושה בין רשות עמק טנסי לבין בעלי אדמות, ואת הדמויות של היואי - בני משפחה מטריארכלית דרומית כפרית המתמודדים עם הרס אדמותיהם. בסרט זה עשה ברוס דרן את הבכורה הקולנועית שלו.
בשנת 2002 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית שבספריית הקונגרס בשל היותו "בעל חשיבות מבחינה תרבותית, היסטורית או אסתטית".
הפקה
צילומי החוץ של נהר פראי נערכו על קון דנטון איילנד שבנהר היוואסי, במעלה הנהר מצ'ארלסטון, טנסי; ברובע העסקים הישן של העיר; ועל חצי אי מערבית לקליבלנד, טנסי, על אגם צ'יקמאוגה. צילומי הפנים נערכו באולפן שנבנה בקליבלנד.
נחל דישון
נַחַל דִּישוֹן (בעבר ואדי חינדאג') הוא הגדול שבנחלי הגליל העליון המזרחי. ראשיתו במורדות המזרחיים של הר מירון, אורכו כ־26 ק"מ, ובסיומו הוא נשפך לנהר הירדן (בעבר לאגם החולה), מצפון לגשר הפקק.
גאוגרפיה
שטח הניקוז של הנחל משתרע על 96 קמ"ר, והוא כולל את השטח התחום בין המורדות המזרחיים של הרי מירון־סאסא־דובב במערב, אזור גוש חלב־דלתון־עמוקה מדרום, ויראון־אביבים־דישון מצפון. שטח הניקוז של הנחל תחום מדרום על ידי נחל מחניים ונחל ראש פינה, ומצפון על ידי נחל גרשום.
בנחל ובסביבותיו נובעים מספר מעיינות, העיקריים שבהם הם עין דישון ועין אביב. עד 1948 היה הנחל נחל איתן אך כיום הוא נחל אכזב, ומימי מעיינותיו נשאבים לטובת מפעל 'עין אביב' של חברת מקורות, לטובת צורכי האוכלוסייה והחקלאות באזור. בנחל תופעות גיאולגיות שונות ובאביב ובחורף זרימת המים בו מרשימה.
אל הנחל נשפכים שלושה יובלים מרכזיים:
צמחייה
באזור הנחל ניתן למצוא מגוון רחב של עצים, חלקם גדלים בו בר כדוגמת כליל החורש, וחלקם ניטעו בידי קק"ל כדוגמת הברוש האריזוני, הארז האטלנטי, ומינים שונים של עץ האורן.
היסטוריה
החל משנת 1998 מתקיימת בנחל מדי שנה "צעדת האביב" לזכר נופלי מושב דישון הסמוך לנחל.
החל מ־15 במרץ 2013 החל שחרור מי ששת המעיינות המזינים את נחל דישון ובראשם עין אביב באמצעות קידוחי עומק, במטרה להפוך את הנחל לנחל איתן בשנית. במקביל מתבצע טיהור של מי קולחין ושימושם בחקלאות במקום הזרמתם לנחל. בנוסף נאסרה כניסת כלי רכב (כמו טרקטורונים) לחלקו התיכון של הנחל כדי למנוע את סימני הגלגלים שלהם (קוליסים) בשטח. המטרה היא גם למנוע פגיעה בבעלי החיים (בעיקר דו־חיים) השוכנים בנחל.
פעילות האדם בנחל
בתקופות קדומות ניצלו תושבי האזור את מימי הנחל לשם הפעלת טחנת קמח. חלקים מהנחל הם שמורת טבע (שמורת נחל דישון ושמורת יער ברעם), וחלקים אחרים משמשים למרעה. חלק משטח הניקוז של הנחל (נחל קציון ונחל מרות) הוא שטח אש, שגבולותיו מגיעים עד לאפיק הנחל בחלקו התחתון.
מסלולי טיול בנחל
בנחל ומסביב לו מספר רב של מסלולי טיולים רגליים ודרכי עפר לרכבי שטח מסומנים. שביל ישראל עובר בנחל מראשיתו בחורבת חממה ועד לחלקו התחתון, סמוך לשדה אליעזר. הנחל נחצה במהלכו מספר פעמים על ידי מספר כבישים, המאפשרים נקודות כניסה ויציאה למסלולי הטיול בנחל. חלקו האמצעי של הנחל היה מסלול פופולרי לרכב שטח, אך החל מ־2013, נאסרה כניסת כלי רכב לחלקו התיכון של הנחל, כדי למנוע פגיעה בטבע.
הדים
הדים הוא כתב עת ספרותי, שיצא לאור בארץ ישראל בשנים תרפ"ב-תר"ץ (1922-1930).
"הדים" יצא לאור בצורת חוברות קטנות, בין 50 ל-60 עמודים בלבד וללא הקפדה יתרה על מועדים קבועים, אלא לעיתים מזומנות. הדים נערך בידי הסופרים יעקב רבינוביץ ואשר ברש.
העורכים ביקשו להמשיך ברוחו של כתב העת קצר הימים "המעורר", שהוציא לאור הסופר יוסף חיים ברנר. כלומר, לחזק את הספרות העברית הצעירה, אך לא במניפסטים חוצבי להבות ולא במפעלי ענק של הוצאה לאור. אלא, בעבודה צנועה, בפסיעות קטנות, כמו החוברות של "הדים" עצמן. ובלשונם של העורכים: "בימי רפיון רוח וקהות יחס לספרותנו, אנו באים בחוברות הקטנות הללו. לא לגדולות אנו מתכוננים. לא לשנות ערכין ולא לחדש ערכין; אך גם לא נשתעבד לזרמים קיימים ולדרכים כבושות. בעצם אנו שואפים לדבר אחד: רעננות". דברים אלה נדפסו בפתחה של החוברת הראשונה.
המשתתפים בחוברות "הדים" היו רוב הסופרים והמשוררים העבריים שפעלו בארץ ובגולה. שכר הסופרים ששילמה המערכת היה הגון וסייע לסופרים רבים במאבק הקיום שלהם. בין המשתתפים היו: יעקב רבינוביץ ואשר ברש עצמם, יעקב פיכמן, יהודה קרני, אברהם שלונסקי, יהושע רבינוב מקיבוץ גבת, לוי בן אמיתי מקיבוץ דגניה ב', אברהם ברוידס, יצחק למדן, דבורה בארון, מרדכי טמקין, אסתר ראב, יוסף צבי רימון, מנחם זלמן וולפובסקי, הלל בבלי, שמעון הלקין, יעקב נתנאלי-רותמן, אברהם עמיצור ורבים אחרים.
העורכים הביאו גם תרגומים משובחים משל גדולי המשוררים והסופרים ברחבי תבל, ובהם: פרנץ ורפל, רבינדרנת טאגור, פרנסיס ז'ם, סרגיי יסנין, שארל בודלר ורבים אחרים.
פאבלו באריינטוס
פאבלו ססאר באריינטוס (בספרדית: Pablo César Barrientos; ) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי. באריינטוס מכונה פיטו.
קריירה
באריינטוס, יליד בקומודורו ריבדביה שבפרובינציית צ'ובוט בארגנטינה, החל לשחק בסן לורנסו וערך את משחקו הראשון בקבוצה ב-30 בספטמבר 2003. למרות גילו הצעיר, הפך באריינטוס במהרה לאחד משחקניה המובילים של הקבוצה ולאחד השחקנים המצטיינים והמרשימים בליגה הארגנטינאית.
ב-2006 עבר לשחק בפ.ק. מוסקבה תמורת 3 מיליון דולר. באריינטוס השתלב בהרכב הקבוצה וכבש עבורה 10 שערים ב-42 המשחקים בהם שותף. באוגוסט 2008 הושאל באריינטוס לסן לורנסו.
בשנת 2009 עבר לקטאניה. בשנת 2011 הושאל לאסטודיאנטס לה פלאטה. ב-2 ביולי 2014 חתם לקדנציה שלישית בסן לורנסו.
נבחרת
באריינטוס היה מכוכבי הנבחרות הצעירות של ארגנטינה. לזכותו הופעה לא רשמית בנבחרת הבוגרת ב-29 בדצמבר 2004 כשנכנס כמחליף במשחק הידידות מול קטלוניה.
פדה בשלום
פדה בשלום הוא ניגון חב"די שחובר לרגל חג הגאולה.
אודות הניגון
בשעה שבאו להודיע לאדמו"ר הזקן על שחררו מהכלא הוא אחז בספר תהילים בפרק נ"ה בפסוק י"ט במילים "פדה בשלום נפשי", במשך השנים הלחינו החסידים ניגון מתחילת אותו פסוק ועד סוף הפרק, ניגון זה נוהגים לנגן בעיקר בחג הגאולה י"ט כסלו, י' בכסלו, וי"ב בתמוז.
יש הטוענים שהניגון הולחן על ידי "המקהלה" של חסידי האדמו"ר האמצעי, ויש אומרים שהוא הולחן בזמן מאוחר יותר. תחילת הניגון הוא בתנועה רגועה בשירת הודיה לה' על הנס, ושמגיעים לסוף הפרק במילים "ואני אבטח בך" עולה השיר לתנועה של שמחה, כשעל מילות הסיום חוזרים מספר פעמים.
בספר הניגונים חב"ד, "פדה בשלום" הוא ניגון מספר נ"ה (55).
עיבודים מוזיקליים
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הופיע הניגון באלבום "ניגוני חב"ד" 2 של ניח"ח בביצוע של אלי ליפסקר ומקהלת חסידי חב"ד, ב-2011 הופיע השיר באלבום משה לאופר מנגן חב"ד.
השיר בוצע במהלך השנים גם על ידי אברהם פריד, אביתר בנאי, גיל עקיביוב, מוטי שטיינמץ, רובי בנט, מנדי ג'רופי, שמחה פרידמן ונמואל הרוש, יוסף קרדונר, הרב דב איסר הכהן קוק, אלי מרקוס, הרב אליעזר שלמה שיק ואחרים.
תאוריית הרשות המחוקקת העצמאית של המדינות
במשפט חוקתי בארצות הברית, תאוריית הרשות המחוקקת העצמאית של המדינות (באנגלית: Independent State Legislature Theory, בקיצור: ISLT; מכונה גם "דוקטרינה") היא הטענה שחוקת ארצות הברית מעניקה לבתי המחוקקים של מדינות ארצות הברית סמכות עצמאית להסדרה של הבחירות הפדרליות בתוך המדינה, ושבתוך המדינות סמכות זו היא בלעדית, כך שהמחוקקים כפופים לחוק הפדרלי בלבד. לפי הגרסה החזקה של התאוריה, אוץה פסל בית המשפט העליון של ארצות הברית ביוני 2023, לרשויות הממשל האחרות במדינה – בתי המשפט ומושל המדינה – אין כלל סמכות להתערב בהחלטות המחוקקים בנוגע לאסדרת הבחירות הפדרליות, ובאופן ספציפי אין לבתי המשפט סמכות להכפיף את המחוקקים לחוקת המדינה ואין למושל זכות להטיל וטו על החלטותיהם, בכל הקשור לכללי הבחירות. גרסאות מתונות מאפשרות מידה מוגבלת של ביקורת שיפוטית (לדוגמה, בעניינים פרוצדורליים) או מקבלות את הסמכות של מושלים להטיל וטו, בהתאם להליך החקיקה המקובל במדינה.
תומכי התאוריה טוענים כי היא מבוססת ישירות על סעיפים בפרק 1 ופרק 2 לחוקה, ושהיא נתמכת על ידי הפרשנות המקובלת של החוקה בזמן אשרורה. עם זאת, תמיכה בתאוריה החלה להתגבש רק אחרי הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2000, כאשר שמע בית המשפט העליון טיעונים בתיק בוש נגד גור. פרקליטיו של ג'ורג' ווקר בוש הציגו בפני בית המשפט טיעונים הקשורים לתאוריה, ונשיא בית המשפט העליון ויליאם רנקוויסט תמך, בדעת מיעוט, בגרסה של התאוריה. לאחר מכן צברה התאוריה תמיכה בקרב חלק מהמשפטנים השמרנים, ובהקשר של הבחירות בשנת 2020, ארבעה שופטים בבית המשפט העליון הביעו עמדות שהתפרשו כתמיכה מלאה או חלקית בתאוריה.
מבקרי התאוריה טוענים כי אין לה בסיס בשפה של החוקה או בדיונים שקדמו לאשרורה, ושמההיסטוריה של ארצות הברית ניתן להבין כי החוקה מעולם לא הובנה כתומכת בתאוריה. בנוסף, לפי המבקרים, התאוריה מסוכנת כיוון שהיא מבקשת להסיר את מערכת האיזונים והבלמים שמונעים מהמחוקקים במדינות השונות לפגוע בזכות של אזרחים לבחור, להטות את מחוזות הבחירה ולהציב מכשולים בפני המצביעים בבחירות, באופן שאינו דמוקרטי.
בפסק דין מור נגד הרפר, שניתן ב-27 ביוני 2023, דחה בית המשפט העליון את הגרסה החזקה של התאוריה, ברוב של 6-3. פסק הדין, שעסק במפת מחוזות הבחירה של קרוליינה הצפונית, קבע שסעיף הבחירות בפרק 1 לחוקה לא מעניק לבתי המחוקקים של המדינות סמכות בלעדית ולא פוטר אותם מביקורת שיפוטית בבתי המשפט של המדינות. פסק הדין לא עסק בהליך בחירת האלקטורים על פי פרק 2 לחוקה.
פרגוליה
פְּרֵגוֹלְיָה (ברוסית: Преголя; בגרמנית: Pregel; בליטאית: Prieglius; בפולנית: Pregoła) הוא נהר הזורם במחוז קלינינגרד, מובלעת רוסית קטנה בין פולין לבין ליטא.
תאוריית הרשות המחוקקת העצמאית של המדינות
בסיס חוקתי
טיעוני המצדדים בתאוריה מסתמכים על שני סעיפים בחוקת ארצות הברית שבהם מוענקת לרשות המחוקקת ("legislature") של כל מדינה סמכות הקשורה לניהול בחירות לתפקידים בממשל הפדרלי. במובאות להלן מקום הופעת המילה "legislature" מודגש ובמקומה מופיע "הרשות המחוקקת".
פרגוליה
הנהר מתחיל כזרימה משותפת של הפלגים אינסטרוץ' ואנגראפה, ונשפך לים הבלטי דרך הלגונה של הוויסלה. אורכו של הנהר, תחת השם פרגוליה בלבד, הוא 123 ק"מ, אך אם מחברים אליו את אורכם של אינסטרוץ' ואנגראפה, הוא מגיע ל-292 ק"מ. שטח אגן הניקוז שלו הוא 15,500 קמ"ר, וספיקתו הממוצעת 90 מטר מעוקב לשנייה. פלגים נוספים של הנהר הם פיסה ולאווה.
בעיית "הגשרים של קניגסברג" בתורת הגרפים מבוססת על שבעת הגשרים שנבנו על הנהר בעיר קניגסברג שבפרוסיה המזרחית (כיום קלינינגרד שברוסיה).
יחסי ברוניי–סין
יחסי ברוניי–סין הם יחסי החוץ בין ברוניי וסין. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-1991.
תאוריית הרשות המחוקקת העצמאית של המדינות
בסיס חוקתי
בסעיף הבחירות בפרק 1 לחוקה כתוב, בהתייחס לבחירות לקונגרס של ארצות הברית:
יחסי ברוניי–סין
היסטוריה
הקשר הישיר בין סין וסולטנות ברוניי החל כבר ב. עדות לטענה היא הממצאים הארכאולוגיים של חפצי אמנות סיניים בכפר קמפונג לימאו מאניס בברוניי. נאספו מהאתר הזה יותר מ-50,000 רסיסי קרמיקה בני המאות ה-10–14, תגלית המוכיחה את העובדה כי יחסי סין-ברוניי התקיימו במשך זמן רב.
תאוריית הרשות המחוקקת העצמאית של המדינות
בסיס חוקתי
הסעיף מקנה לחקיקה הפדרלית של הקונגרס עליונות על פני החקיקה במדינות, אך חקיקת הקונגרס היא כללית ומוגבלת, והיא מותירה בידי המדינות את האפשרות לקבוע הסדרים שונים לגבי המועדים, המקומות, והאופן שבו תתבצע ההצבעה. להסדרים שקובעות המדינות יש השפעה רבה על הבחירות. למשל, המדינות יכולות לקבוע כיצד תיראה מפת מחוזות הבחירה ובכך להשפיע על התוצאות. הן יכולות לקבוע האם תתאפשר הצבעה מרחוק, האם ניתן להצביע מוקדם, לפני יום הבחירות, מהם מסמכי הזיהוי שנדרשים כדי להצביע, היכן ממוקמות הקלפיות וכדומה. להסדרים אלה השפעה על תוצאת הבחירות, ולכן הם מהווים לעיתים נושא למחלוקת בין תומכי שתי המפלגות.
בסעיף האלקטורים שבפרק 2 לחוקה כתוב, בהתייחס לאופן בחירות האלקטורים, שבוחרים את נשיא ארצות הברית ואת סגן הנשיא:
יחסי ברוניי–סין
היסטוריה
בתקופה המודרנית היחסים אינם הדוקים מאז שברוניי הייתה מדינת חסות בריטית, מסוף המאה ה-19 עד שקיבלה עצמאות רשמית ב-1 בינואר 1984. במהלך תקופה זו, היו גם חששות שונים בברוניי, במיוחד כלפי הקומוניזם ורגישויותיו לאוכלוסייה הסינית האתנית. ב-30 בספטמבר 1991, ברוניי הפכה לחברה האחרונה ב-ASEAN שכוננה יחסים דיפלומטיים רשמיים עם סין.
תאוריית הרשות המחוקקת העצמאית של המדינות
בסיס חוקתי
בדומה לסעיף הבחירות, לאופן מינוי האלקטורים, שנקבע על ידי המדינות, יכולה להיות השפעה רבה על התוצאה, ולכן מדובר בסמכות חשובה של המדינות.
יחסי ברוניי–סין
היסטוריה
למרות זאת ברוניי בטוחה שהיא רואה בסין בעלת ברית כלכלית חזקה ומהימנה ולהפך.
יחסים כלכליים
בשנת 2011, הסחר בין שתי המדינות צמח ל-1.3 מיליארד דולר. שתי המדינות מקדמות שיתוף פעולה מעשי בכמה תחומים כמו בניית תשתיות, חקלאות ודיג. כמה חברות סיניות גם הסכימו לממן שני פרויקטים בחקלאות ימית וייצור שדות אורז בברוניי בשווי של כ-10 מיליון דולר אוסטרלי.
תאוריית הרשות המחוקקת העצמאית של המדינות
פרשנויות מילוליות לטקסט החוקתי
פרשנות זו נסמכת, בין השאר, על השוואה לסעיפים אחרים בחוקה בהם מוזכרת המילה "legislature". ראשית, "סעיף השבועה" בפרק 6 קובע שחברי הרשויות המחוקקות במדינות השונות ישאו שבועה. באופן דומה, הסעיף בפרק 1 שעוסק בזכות הבחירה לבית הנבחרים של ארצות הברית מתייחס לרשויות המחוקקות של המדינות כמוסדות עם חברים, והסעיף באותו הפרק שעוסק במושבים שהתפנו בסנאט מתייחס אליהן כאל מוסדות שחבריהם מתכנסים מעת לעת ומתפזרים לפגרות. תומכי התאוריה רואים בכך אישור להגדרה הצרה של המילה "legislature", וכן לטענה שמוסדות אלו מובחנים מגופים אחרים של המדינה. שנית, סעיף 1 בחלק השלישי של פרק 1 לחוקה קובע שהסנאטורים של כל מדינה ייבחרו על ידי הרשות המחוקקת שלה ("legislature thereof"). עד התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית (שלמעשה החליף ב-1913 את הסעיף הזה וקבע שהסנאטורים ייבחרו בבחירות על ידי העם בכל מדינה), היה מקובל שלפי הסעיף יש לצירים בבתי הנבחרים סמכות בלעדית לבחור את הסנאטורים שייצגו את המדינה בסנאט. בנוסף, פרק 5 לחוקה קובע שאחת הדרכים לאשרר תיקון לחוקה היא ששלושה רבעים מהרשויות המחוקקות ("legislatures") של המדינות השונות יקבלו אותו. גם במקרה זה, הפרשנות שהתקבלה היא שלצירים בבתי המחוקקים הממוסדים של המדינות יש סמכות בלעדית לאשרר תיקונים לחוקה באופן זה.
יחסי ברוניי–סין
יחסים כלכליים
המסדרון הכלכלי ברוניי-גואנגשי הוקם ב-2014, והובטחו עבורו כ-500 מיליון דולר. סין היא המשקיעה הזרה הגדולה ביותר בברוניי, עם השקעות מוערכות ב-4.1 מיליארד דולר.
תאוריית הרשות המחוקקת העצמאית של המדינות
פרשנויות מילוליות לטקסט החוקתי
מבקרי התאוריה מעדיפים פרשנות רחבה וגמישה יותר למונח "legislature". ראשית, חלק ממבקרי התאוריה טוענים שגם בהקשר של הסעיפים האחרים, נוסח החוקה לא מונע התערבות של רשויות אחרות במדינה בהחלטות המחוקקים בבתי המחוקקים. שנית, מנסחי החוקה לא ביקשו להכתיב באף אחד מהסעיפים את מבנה או הגדרת הרשות המחוקקת של המדינות. תחת זאת, "החוקה, בפרקים 1 ו-2, לוקחת את הגופים המחוקקים במדינות כפי שהיא מוצאת אותם, נתונים תחת השליטה של האנשים בכל מדינה... ותחת המגבלות החוקתיות שאותם אנשים יוצרים". בנוסף, לטענת המבקרים, יש לפרש את הסעיפים השונים בהקשרם הספציפי. בעוד שהסעיפים הנוגעים לבחירת הסנאטורים ולאשרור תיקונים לחוקה צופים תפקיד מיוחד לאספות הנבחרים, סעיף הבחירות וסעיף האלקטורים קשורים להליך החקיקה הרגיל וצופים כי המחוקקים במדינות השונות יחוקקו כללים הקשורים להסדרי בחירות, באופן רגיל ובהתאם למגבלות הקבועות בחוקת המדינות. טענה זו נתמכת, לטענתם, על ידי השימוש של מנסחי החוקה בפעלים שונים כדי לתאר את עבודת המחוקקים בכל סעיף ועל ידי המבנה הדקדוקי של כל אחד מהסעיפים. הטענה נתמכת גם על ידי פסיקות של בית המשפט העליון שהבחינו בין הסעיפים השונים. לבסוף, לטענתם יש לבחון את המשמעות של כל סעיף על פי הקשרו ההיסטורי. לפני אשרור החוקה, בתי המחוקקים ב-13 המדינות היו נתונים לביקורת שיפוטית, ואין סיבה להניח שכשמנסחי החוקה כתבו את המילה "legislature" הם התכוונו לבית מחוקקים שפועל באופן שונה מזה שהיה מוכר להם.
יחסי ברוניי–סין
יחסים כלכליים
שגריר סין בברוניי, יאנג היאן, תיאר את ברוניי כחלק חשוב מיוזמת החגורה והדרך. סין וברוניי מפעילות את הנמל הגדול ביותר של ברוניי, Muara Container Terminal, כמיזם משותף בין קבוצת נמל המפרץ גואנגשי בייבו בסין ו-Darussalam Assets Sdn Bhd.
תאוריית הרשות המחוקקת העצמאית של המדינות
בסיס היסטורי
המצדדים בתאוריה טוענים כי יש לה בסיס בהיסטוריה של ניסוח החוקה, אשרורה, ובדיונים במהלך המאות ה-18 וה-19, שמראים כי החוקה הובנה בהתאם לתאוריה. מתנגדיה חולקים על טענה זו וטוענים שהדיונים והפרקטיקה החל מתקופת המהפכה האמריקאית ועד ימינו מראים כי החוקה מעולם לא הובנה כתומכת בתאוריה.
יחסי ברוניי–סין
יחסים כלכליים
לדברי עמית בית צ'טהאם, ביל הייטון, סין לוחצת על ברוניי לאפשר לה יותר גישה לאזור הכלכלי הבלעדי של ברוניי.
תאוריית הרשות המחוקקת העצמאית של המדינות
תקופת המהפכה
בתקופת המהפכה האמריקאית, לפני אשרור החוקה, הבסיס החוקתי לפדרציה היה תקנון הקונפדרציה. בתקנון זה נכתב כי הנציגים לקונגרס הקונפדרציה יבחרו על ידי "הרשות המחוקקת [the legislature] בכל מדינה". בנוסף, התקנון איפשר למדינות להחליף את נציגיהן על פי החלטתן העצמאית. באותה תקופה, 10 מתוך 11 המדינות שלהן הייתה חוקה לפני 1788, כללו בה מגבלות לגבי אופן בחירת הנציגים, והמחוקקים התייחסו למגבלות אלה כמחייבות.
הצדדים לדיון על התאוריה, מפרשים את העובדות ההיסטוריות האלה באופן שונה. תומכי התאוריה מודים כי לפני אשרור החוקה המדינות לא התייחסו לכללי הבחירות של הרשות המחוקקת כעצמאיים ובלתי-מוגבלים. עם זאת, לטענתם, הסעיף שאיפשר למדינות להחזיר את נציגיהן בקונגרס הקונפדרציה ולהחליפם הוא המקור להבנה כי הרשות המחוקקת אינה עצמאית, וסעיף זה לא קיים בחוקה של ארצות הברית. לטענתם, קיים הבדל משמעותי באופן בו נהגו המדינות לפני ואחרי אשרור החוקה, וניתן להסיק מכך שהחוקה שינתה את הדין לגבי עצמאות הרשות המחוקקת של המדינה בתחום. בנוסף, הבעיה שהחוקה ניסתה לתקן היא שלפני אשרורה, תחת תקנון הקונפדרציה, לחוק הפדרלי לא הייתה עליונות על החוקים של המדינות השונות, כך שממילא לתקנון לא הייתה יכולת להגביל את היכולת של המדינות לתקן כללי בחירות באמצעות חוקתן.
למתנגדי התאוריה מסקנה הפוכה מההשוואה בין תקנון הקונפדרציה לחוקה ומהנוהג של המדינות לפני אשרור החוקה. לטענתם, העובדה שמנסחי החוקה בחרו להעתיק, כמעט מילה במילה, את הניסוח שמפקיד את קביעת זמני והסדרי הבחירות בידי "הרשות המחוקקת" של כל מדינה, מראה שהם לא שאפו לשנות את הנוהג שהיה קיים לפני החוקה, ולא התנגדו לכך שחוקות המדינות השונות יגבילו את המחוקקים בבתי המחוקקים. הייוורד סמית כתב על כך ש"זה פשוט לא מתקבל על הדעת" שמנסחי החוקה ביקשו לבסס בה את העצמאות של הרשויות המחוקקות במדינות, בשונה ממנהג העבר, "על ידי שימוש בשפה כה דומה לזו של החוקה הישנה, אשר תחתיה – כפי שהם ידעו היטב – 'הרשויות המחוקקות' [legislatures] היו בבירור לא עצמאיות".
ניסוח החוקה והדיונים על אשרורה
לפי מייקל מורלי, פרופסור למשפטים חבר האגודה הפדרליסטית שכתב מספר מאמרים התומכים בתאוריה, ההיסטוריה של ניסוח שני הסעיפים בוועידת החוקה "שותקת לגבי השאלה האם החוקות של המדינות רשאיות להטיל מגבלות מהותיות בנוגע לבחירות פדרליות". עם זאת, לפי מורלי, ניתן להסיק מהתיעוד של הדיונים בזמן ועידת החוקה, שמנסחיה הבינו את המונח "legislature" כמתייחס לבתי המחוקקים הממוסדים בלבד. מורלי מסתמך בטיעוניו על ה"איגרות מאיכר פדרלי", טקסט שנכתב בעילום שם על ידי אנטי-פדרליסט בעת הדיונים על אשרור החוקה ב-1787. לטענתו, האיגרות מראות שהטקסט של החוקה הובן כמתייחס לבתי מחוקקים ממוסדים. לטענה זו לא כולם מסכימים, והיסטוריונים של תקופת הייסוד של ארצות הברית טענו כי מסמך זה וטקסטים אנטי-פדרליסטים אחרים מראים כי הסעיף נידון באריכות בזמן הדיונים על אשרור החוקה, אך אף צד לא העלה את הטיעון שלבתי המחוקקים תהיה סמכות עצמאית ובלתי-מוגבלת לקבוע כללי בחירות במדינה.
מורלי מסתמך בנוסף על כתבי הפדרליסט ועל "הערות על החוקה" של ג'וזף סטורי, וכן על תיעוד הדיונים לגבי הליך בחירת הנשיא בוועידת החוקה. טענות אלה סותרות את פסק דין "בית המחוקקים של אריזונה נגד המועצה העצמאית של אריזונה לקביעת מחוזות בחירה" משנת 2015. בפסק דין זה, שנכתב על ידי רות ביידר גינסבורג, הסכימו רוב השופטים (5–4) כי כל מדינה יכולה להחליט מיהו "המחוקק", והמדינות רשאיות להפקיד חקיקה הקשורה בהסדרת הבחירות בידי העם במשאל עם.
סעיף הבחירות בפרק 1 עורר דיון בוועידת החוקה, אך הדיונים לא התייחסו ישירות לשאלה כיצד נקבע מיהו המחוקק במדינות ולשאלת היחס בין סמכות המחוקקים לחוקת המדינה או למושל. תומכי התאוריה טוענים כי הבחירה במילה "legislature" הייתה מכוונת, ושהצירים בוועידה החליפו התייחסות כללית ל"מדינה" בהתייחסות ספציפית למחוקקים. טיעון זה נסמך בחלקו על הטענה שבפני הוועידה הוצגה בתחילה טיוטה של צ'ארלס פינקני, המכונה "תוכנית פינקני", שבה נכתב כי "כל מדינה תכריע לגבי הזמן והאופן של הבחירות", אך ועדת הפרטים שינתה את הנוסח לזה שמופיע כיום. מתנגדי התאוריה העירו על כך שהטיוטה המיוחסת לפינקני היא לא הטיוטה שעמדה בפני הוועידה, וחלקם אף כינו את המסמך "מזויף". בתצהיר של עשרה היסטוריונים ומשפטנים שעוסקים בתקופת ייסוד האיחוד ואשר כתבו כידידי בית המשפט בתיק "מור נגד הרפר", נכתב שלמעשה לא קיים תיעוד של הצגת "תוכנית פינקני" בפני הוועידה ושהמסמך המדובר פורסם, ואולי חובר, רק ב-1818. לאחר פרסום המסמך (על ידי ג'ון קווינסי אדמס) ב-1818, עלו מייד טענות שהוא לא אותנטי, כולל טענותיהם של ג'יימס מדיסון ורופוס קינג, שהכחישו כי המסמך אי פעם הוצג בפני הוועידה. בתחילת המאה ה-20, לאחר שנחשפו מסמכים נוספים מתקופת הוועידה, עלו ראיות נוספות שהוא לא היה קיים בזמן הוועידה או לפחות לא הוצג בפניה. חלק מתומכי התאוריה טוענים כי בנפרד מהטיוטה שפורסמה ב-1818 ישנן ראיות אחרות שהניסוח שונה מ"כל מדינה" לנוסח הנוכחי.
השנים הראשונות לאחר אשרור החוקה
הטענות ההיסטוריות של תומכי התאוריה מסתמכות בעיקר על 40 השנים הראשונות לאחר אשרור החוקה. קיימת אי-הסכמה בין תומכי התאוריה למתנגדיה, הן באשר לעובדות ההיסטוריות והן באשר למסקנות המתבקשות מהן.
מבקרי התאוריה מציגים תמונה שונה עובדתית. לטענתם, בשנים 1789–1821, 16 מתוך 20 המדינות שיצרו חוקה או תיקנו את חוקתן כללו בהן כללים להסדרה של כל מערכות הבחירות במדינה, וב-7 מתוכן אומצו כללים להסדרה של בחירות פדרליות באופן ספציפי. המשיבים בתיק מור נגד הרפר טענו כי "העותרים לא הצליחו לזהות אף אדם שתמך בקריאה שלהם של סעיף הבחירות בזמן הדיונים על אשרור החוקה. ההיסטוריה ברמת המדינות ברורה עוד יותר. הן לפני והן אחרי אשרור החוקה, כמעט כל המדינות הסדירו את הבחירות הפדרליות באמצעות החוקות שלהן".
ההבדלים העובדתיים מוסברים על ידי ההגדרות השונות שכל אחד מהצדדים מאמץ. תומכי התאוריה מתעלמים ממקרים שבהן חוקת המדינה מתייחסת ל"כל המדינות" ולא לבחירות הפדרליות באופן ספציפי, בטענה שהביטוי "כל הבחירות" אינו מתייחס לבחירות פדרליות בצורה שאינה משתמעת לשני פנים. מתנגדי התאוריה מציינים שבפועל סעיפים אלו הובנו כמתייחסות לכלל הבחירות, כולל בחירות פדרליות. בנוסף, חלק מתומכי התאוריה מבחינים בין סעיפים בחוקות המדינות שאותם הם מגדירים כמאפשרים מגבלות "פרוצדורליות" בלבד על בתי המחוקקים, לבין מגבלות "מהותיות". מבקרי התאוריה מתנגדים להבחנה בין כללים פרוצדורליים לכללים מהותיים, משום שלטענתם הבחנה זו אינה נתמכת על ידי הטקסט של החוקה או הפרקטיקה לאחר אשרורה, וכן מפני שההבחנה עצמה אינה בהירה דיה.
המצדדים בתאוריה מתקמקדים בשתי מדינות – פנסילבניה ומסצ'וסטס – שבהן נדחו הצעות לתיקון חוקת המדינה באופן שיגביל את המחוקקים בהקשר של קביעת הסדרי הבחירות הפדרליות. בפנסילבניה, ההצעה נמשכה ללא נימוק; במסצ'וסטס ההצעה הובסה בשנת 1821 לאחר שג'וזף סטורי טען כי היא אינה חוקתית. לגבי הטענה כי ג'וזף סטורי הביע תמיכה בתאוריה, מתנגדי התאוריה סבורים כי גם אם סטורי הכיר בתאוריה, בדיונים על ההצעה עלתה גם הטענה שהתיקון הוא כן חוקתי (על ידי מציע ההחלטה, ג'יימס אוסטין ), שכנגד ההצעה עלתה גם הטענה שאין לקבלה מסיבות שאינן קשורות בחוקתיותה (על ידי דניאל ובסטר וסטורי עצמו), ושמהדיונים ברור כי ההצעה נדחתה, אך לא ברור באיזה נימוק.
הן המצדדים בתאוריה והן מבקריה מסכימים שבשנת 1830 שונתה חוקת וירג'יניה, באופן שמגביל את המחוקקים במדינה בהקשר של הסדרי בחירות. תומכי התאוריה טוענים כי שינוי זה של חוקת וירג'יניה התקבל מאוחר והוא לא משקף את ההבנה המקורית של החוקה, בזמן אשרורה. מבקרי התאוריה טוענים כי שינוי החוקה מראה שהחוקה מעולם לא הובנה כאוסרת על מגבלות חוקתיות על בתי הנבחרים. הם מצביעים על כך שהתנגדות ברוח התאוריה הובעה בדיונים על הסעיפים הרלוונטיים ונדחתה, ושהן ג'יימס מדיסון (שנחשב לאחד התורמים המרכזיים לניסוח החוקה) והן ג'ון מרשל (שהיה קודם לכן נשיא בית המשפט העליון), הצביעו בעד התיקון.
המחצית השנייה של המאה ה-19
תומכי התאוריה מסכימים כי בהמשך המאה ה-19 נטו בתי המשפט והמחוקקים שלא לאמץ את התאוריה. עם זאת, לטענתם היסטוריה מאוחרת זו לא צריכה להשפיע על הפרשנות של החוקה, שעל פי הגישה האוריג'ינליסטית יש להבינה על פי המשמעות המקובלת של החוקה בעת ניסוחה ובזמן הדיונים על אשרורה. בנוסף, הם מצביעים על מספר מקרים במחצית השנייה של המאה ה-19, שבהם בתי משפט של מדינות אימצו טיעונים שעולים בקנה אחד עם התאוריה. מנגד, חלק ממבקרי התאוריה סבורים שגם במקרים אלו לא הסתמכו מקבלי ההחלטות על התאוריה. מבקרים אחרים טוענים שגם אם במקרים אלו הייתה הסתמכות על התאוריה, הם היוצאים מן הכלל שמעידים על הכלל.
בזמן מלחמת האזרחים, החוקות של מספר מדינות קבעו שההצבעה בבחירות תיעשה בקלפי בנוכחות המצביע. כתוצאה מכך, היה צורך לשנות את החוקות של מדינות שרצו לאפשר לחיילים להצביע מרחוק. ב-1864, בית המשפט העליון של ניו המפשיר כתב חוות דעה מייעצת בנושא, לפיה מקור הכללים לבחירות לקונגרס ולבחירת האלקטורים הוא בחוקה הפדרלית בלבד, ולכן לבית הנבחרים במדינה יש סמכות בלתי-מוגבלת ושיקול דעת בלתי-מותנה לקבוע את הכללים בבחירות, ללא התחשבות בחוקת המדינה. לפי מייקל מורלי, חוות דעה זו היא המקרה הברור ביותר של אימוץ התאוריה. עם זאת, במאה ה-20 הביע בית המשפט העליון של ניו המפשיר ספקות לגבי הפרשנות שניתנה בזמן מלחמת האזרחים. חלק ממבקרי התאוריה סבורים שהמקרה לא קשור לתאוריה עצמה ושהחלטה לא הסתמכה על טיעוניה. לפי הייוורד סמית, בית המשפט העליון בניו המפשיר בחן רק את השאלה האם החוקה הפדרלית עצמה קובעת שהצבעה מרחוק אינה חוקתית, ולא האם הסעיף בחוקת המדינה מונע מהמחוקקים לאשר את אופן הבחירה הזה.
לטענת מורלי, בית המשפט העליון של מיסיסיפי התבסס על התאוריה בהחלטה משנת 1873, בה נקבע כי סעיף בחוקה שחייב עריכת בחירות מדי שנתיים אינו מחייב את המחוקקים במדינה. גם במקרה זה, לפי סמית, בית המשפט לא הסתמף על התאוריה.
ב-1887, בית המשפט העליון של רוד איילנד הכריע ברוח התאוריה במחלוקת שעלתה לגבי הבחירות לקונגרס של ארצות הברית ולגבי בחירת האלקטורים. חוקת המדינה קבעה שבכל מערכות הבחירות, דרוש רוב מוחלט מתוך כלל הבוחרים. מנגד, חוקי המדינה קבעו שדרוש רק רוב קולות (plurality). בית המשפט העליון ברוד איילנד קבע שהכלל בחוקת המדינה אינו מחייב את בית המחוקקים, שיכול, אך לא מוכרח, לציית לו, ושחוקת ארצות הברית מותירה את אופן הבחירה "לחלוטין בידי בתי הנבחרים". מורלי טוען שהחלטה זו מראה על תמיכה בתאוריה; מנגד, לפי הייוורד סמית, ההחלטה של בית המשפט ברוד איילנד לא הסתמכה על התאוריה ולא אישרה אותה.
בשנת 1892 התייחס בית המשפט העליון בחיוב לטיעונים הקשורים לתאוריה בפסק דין מקפירסון נגד בלאקר (McPherson v. Blacker). עם זאת, התיק לא עסק ישירות בנושא זה, ולכן בית המשפט לא קבע בו עמדה בנושא, אלא רק עסק בו כחלק מהרקע.
טיעונים נורמטיביים, מבניים ותוצאתניים
עיקר התמיכה בתאוריה מגיעה מקריאה מילולית של הטקסט של החוקה. עם זאת, פרשנים ומשפטנים שתומכים בתאוריה הציעו גם טיעונים נורמטיביים שתומכים לתפיסתם בגישה ומסבירים מדוע עשויים היו מנסחי החוקה להעדיף שליטה בלעדית של המחוקקים בהסדרי הבחירות, ללא התערבות של בתי המשפט של המדינה או גופים אחרים. טיעונים מרכזיים של תומכי התאוריה קשורים בתלות של המחוקקים בציבור (בניגוד לשופטים), בגמישותם ויכולתם להגיע לפשרות וביכולתם לאזן אינטרסים ולהגיע לפשרה. מנגד, מבקרי התאוריה מדגישים שהאינטרסים של המחוקקים מתנגשים לעיתים קרובות עם האינטרס של הבוחרים לממש את זכותם להצביע, ולכן הם עשויים לנסות לדכא הצבעה. היכולת של האזרחים להגביל את המחוקקים במקרים אלו באמצעות החוקה תלויה ביכולת של בתי המשפט לאכוף את החוקה ובמערכת האיזונים והבלמים שקיימת לגבי חקיקה רגילה.
לפי מייקל מורלי, בהקשר של סעיף האלקטורים בפרק 2 לחוקה, "הבסיס הנורמטיבי החזק ביותר למינוי ישיר [של אלקטורים] על ידי המחוקקים הוא המקרה של אסון בלתי-צפוי, כגון הוריקן קתרינה, ביום הבחירות או זמן קצר לפניו, אשר אינו מאפשר לקיים בחירות או להכריע לגבי תוצאותיהן". לטענתו, הענקת הסמכות למחוקקים מאפשרת התמודדות עם מקרה זה. שאלת הסמכות בזמן מצב חירום התעוררה לפני ואחרי הבחירות בשנת 2020, שהתקיימו ברקע מגפת הקורונה. בתי משפט בוויסקונסין ופנסילבניה האריכו את הזמן המותר בחוק להגעת פתקי בחירות בדואר, בטענה שחוקת המדינה מחייבת כללים שיאפשרו לכבד את זכותם של אזרחים להשתתף בבחירות. לטענת תומכי התאוריה, מתן סמכות בלעדית למחוקקים משרתת מטרות נורמטיביות ואת הדמוקרטיה במקרים כאלו. כך למשל, שופט בית המשפט העליון ניל גורסץ' כתב, בהקשר של בעיף הבחירות בפרק 1, שהסמכות הבלעדית של המחוקקים הנבחרים היא רצויה כיוון שהמחוקקים, בניגוד לשופטים, הם נבחרי ציבור ועל כן חייבים דין וחשבון לציבור ומסכנים את מעמדם ועבודתם אם הם מקבלים החלטות שאינן מקובלות על הבוחרים. בנוסף, המחוקקים חייבים בהרבה מקרים להגיע לפשרות שמאפשרות הגעה לקונצנזוס ציבורי רחב. גורסץ' הכיר בכך שהצורך להגיע להסכמה רחבה כדי להעביר חוקים יכול להיות מתסכל, אך הוא טען שמצב זה הוא חלק מהמנגנון שאימצו מנסחי החוקה במודע, על מנת למנוע שינוי נמהר של הסטטוס קוו. הפקדת ההסדרים בידי המחוקקים מחייבת אותם לקיים דיון, לקבל ייעוץ ולהתחשב בעמדות בחברה. גורסץ' טען גם שההענקת הסמכות הבלעדית למחוקקים משרתת את התוצאה משיקולים פרגמטיים ואפיסטמולוגיים, שכן למחוקקים יש גישה טובה יותר מאשר לשופטים למשאבי מחקר, ומנגנונים לבירור העובדות, והם יכולים להשתמש ב"חוכמה הקולקטיבית של העם כולו".