cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מצפה ימים
תיאור מבני
האתר מוקף בקיר או חומה בצורה כללית מלבנית בגודל 30×90 מטרים. במערבו נחשף מכלול מבנים מרובע, 28×27 מטרים גודלו. הוא כולל חצר במזרח, מבנה במערב וביניהם מבואה העוברת ממזרח ומדרום למבנה המערבי. ליד הקיר המערבי של החצר נמצאו שרידי מתקן, כנראה במה. המבנה המערבי עצמו בנוי בצורה סימטרית, וככל הנראה מולא באדמה כדי לשמש להגבהה, אלא שלא נותר שריד מהמבנה שנבנה מעל. אחד מאותם חללים לא מולא אלא שימש מרתף.
בחלק המערבי של הקיר הדרומי של האתר נמצא מקדש. הוא בנוי משני חדרים, העיקרי 14×6 מטרים (הצלע הארוכה מחוברת לקיר האתר החיצוני), וממזרח לו החדר השני בגודל 5×4 מטרים. הכניסה לחדר הראשי, האולם, היא מהקיר הצפוני; היו בו שלושה בסיסי עמודים בציר האמצעי של האולם, במרחקי 3.50 מטר אחד מהשני. לאורך כל הקירות מלבד המערבי נבנו ספסלי אבן. בין הספסל הדרומי לרווח בין שני העמודים המערביים וכן בפינה הצפון־מערבית היו במות. לפי שוני בצורת בנייתם הקירות מגובה מסוים, נדמה שלמקדש היו שני שלבי שימוש, הראשון כמתחם סגור והשני כמתחם לא מקורה. עדות לכך נמצאה גם בשיפוץ של הבמה הצפון־מערבית, לפיו כנראה שימשה בשלב הראשון להגשת מנחות ובשני להקרבת קרבנות.
אופי האתר
בניית האתר התרחשה ללא ספק בתקופה הפרסית (539–332 לפנה"ס), והפעילות בו המשיכה, תוך הפיכתו למתחם לא מקורה, לפחות עד אמצע המאה ה־2 לפנה"ס. הפסקת הפולחן באתר קשורה אולי לכיבוש הגליל על־ידי החשמונאים, כפי שאולי מעידים גם הפסלים המנותצים בו. מממצאי האתר עולה כי ככל הנראה לא מדובר במצודה עם מקדש אלא במתחם קודש שלם; המכלול המערבי היה מבוא לאתר, והיווה מסד לחצר, בדומה ל"החצר החיצונה" ו"החצר הפנימי" ב וההפרדות ל"עזרות" בשני בתי המקדש.
המקדש מגלה קשר הדוק לעולם הפיניקי, ולפי הכתובת שנמצאה בו קשור אולי לעשתרת, ואף מוקדש לה. ייתכן שהמאפיינים הביצוריים של האתר המקודש הם זכר לאופייה הלוחמני של עשתרת, שהיה ידוע בעיקר (אך לא רק) בתקופת הברונזה. סביר מאוד שהאזור כולו היה נתון באותה תקופה תחת השפעת הערים הפיניקיות (בעיקר צור וצידון), שהיו בעלות מעמד מיוחד בממלכה האחמנית; אם כן, מדובר היה במקדש־גבול לתחום שליטתן. ממצאי מטבעות מצור וכלי חרס שמוצאם מהחוף הפיניקי מזהים את האתר כצורי (אף שנמצאו גם כלים שמוצאם מעמק יזרעאל וממישור החוף, דבר המלמד על היחסים עם אותם אזורים). הימצאותם של פסלי אלים מצריים, שכנראה מקורם במצרים, לא מהווה עדות לפולחנם באתר, שכן מדובר במנחות.
ממצאים מועטים מעידים על פעילות מאוחרת יותר באתר: ליד המזבח הדרומי נמצא בור מהתקופה הרומית, ובשאר האתר נמצא מטבע ביזנטי ושברי חרס ממלוכיים.
הסיטולה
בסקירת האתר נמצאה בסמוך לפינה הצפון־מערבית של המקדש סיטולה, כלי נסך מצרי, ועליה כתובת פיניקית. הסיטולה כללה בבסיסה דימוי לוטוס ומעליו שלוש שורות של דמויות. מעל השורה העליונה חרותה תחילת הכתובת הפיניקית, והמשכה חרות בכיוון אנכי בשורה האמצעית. תוכנה הוא:
הכתובת מהווה נוסח מקוצר של כתובות נדר. את השם יש לתקן, כנראה, ל"עכבר". שם האב, בד־אשמן, הוא שם נפוץ שמשמעו "בְּיד אשמון". תארוך הכתובת הוא למאות ה־6–5 לפנה"ס.
הסיטולה גם כללה כתובות קצרות במצרית קדומה, המזכירות אלים מצריים שונים.
פסלונים
כאמור, באתר נמצאו ארבעה חפצי ברונזה בסקירה הראשונית: האחד הוא הסיטולה, והשלושה האחרים הם צלמית הפר חיפו, צלמית גור אריה וצלמית איִיל רובץ, כולם בסמוך לפינה הצפון־מערבית של המקדש. מקורם בתקופה הפרסית, והנחתם שם נעשתה כנראה בשלב האחרון של הפולחן באתר. פסל האייל מבטא תנוחת רביצה המוכרת מאמנות מסופוטמיה, מתקופות קדומות ביותר. פסלוני חיות רובצות שימשו משקולות בתקופה הפרסית, וסביר להניח שזה היה שימושו של פסלון האייל. לפסלון האריה אין רעמה או אברי מין, אך סביר בכל זאת שמדובר בזכר; על גבו יש נקב העובר באלכסון דרך כל הפסלון, ועל כן משערים שהוא היה מחובר לחפץ אחר, ואולי שימש ידית לכלי קיבול. מראהו של האריה מצביע על גיל 3–5 חודשים, ונראה כי האמן ראה מול עיניו גור אריה חי.
ממצאי חרס
נוסף על כלי החרס הפולחניים נמצאו באתר גם כלי חרס יום־יומיים. הכלים המקומיים היו ברובם קדרות וכלים בעלי עיטורים בולטים כמו עיטור חבל, עיטור זיזים המחקים מסמרים וטביעות משולשות. באתר נמצאו גם כלים שמקורם באתרים אחרים. כל הכלים מתוארכים לתקופה הפרסית וההלניסטית; הכלים באזור המקדש מתוארכים בעיקר לתקופה הפרסית.
עצמות
באתר נמצאו עצמות רבות, רובן נשברו לשברים זעירים; מספר שברי העצמות שנמצא הוא כ־20,000 ומשקלן הכולל קצת יותר מ־30 ק"ג. רוב העצמות נמצאו בשטח הטרשים ממזרח למקדש, אף שהוא כ־10% משטח החפירה. 94% מהעצמות הן עצמות צאן, והשאר בקר. באזור המקדש נמצאו אף גולגולות של חיות מסוגים אלה. עצמות בודדות בלבד של חזיר ואווז נמצאו בסביבת הבמה הצפון־מערבית.
ממצאים נוספים
ממצאים נוספים מהאתר, שאינם בהרכח קשורים לפולחן, כוללים סיכות רכיסה ממתכת, תכשיטים, ראשי חץ מטיפוס "איראנו־סקיתי", ומשקולת דמוית כיפה שמשקלה תואם את השקל בממלכת יהודה בתקופת הברזל, וייתכן שמקורה פיניקי. עוד נמצאו באתר ארבעה מטבעות, שניים מהם עוזרים בתארוך האתר והבנייה בו: אחד צורי מסוף התקופה הפרסית שנמצא במילוי ששימש לשיפוץ הבמה הצפון־מערבית, והשני הוא מטבע צורי מימי אנטיוכוס הרביעי או החמישי (המאה ה-2 לפנה"ס) בסמיכות לכלי הברונזה מהסקירה הראשונית באתר. שני המטבעות הנוספים הם מטבע צורי ומטבע של אנסטסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית בשנים 491–518.
באתר נמצאו גם מעט חרסים מתקופת הברזל II, אך אופי היישוב מאותה תקופה לא הוברר.
בלה פרום
בלה פרום (בגרמנית: Bella Fromm; 20 בדצמבר 1890 – 2 בפברואר 1972) הייתה עיתונאית ואשת חברה גרמניה ממוצא יהודי שפעלה בגרמניה בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים ופרסמה בניו יורק בשנת 1942 את ספרה "דם ונשפים" המתאר את חוויותיה בגרמניה בימי רפובליקת ויימאר ובחמש השנים הראשונות של הרייך השלישי.
ביוגרפיה
פרום נולדה בעיר נירנברג לזיגפריד וגרטה פרום - משפחה יהודית אמידה של יצרני וסוחרי יין בבוואריה מזה שבעה דורות. אביה הלך לעולמו בילדותה. ב-1911 נישאה לסוחר יהודי אמיד בשם מקס ישראל לו היא ילדה את בתה גרטה-אלן – הנקראת בספרה גוני, ממנו התגרשה. לאחר זמן נישאה לקארל יוליוס סטורמן ואף ממנו התגרשה. בעלה השלישי היה הפיזיקאי פטר פ. וולס.
במלחמת העולם הראשונה פעלה פרום במסגרת הצלב האדום הגרמני וזכתה לעיטור מלך בוואריה. לאחר מות אמה ב-1918 ירשה פרום את נכסי המשפחה, מה שאפשר לה להתפנות לפעילות חברתית.
המשבר הכלכלי בגרמניה בשנות העשרים של המאה העשרים פגע קשות במצבה הכלכלי ואילץ את פרום לחפש עבודה. בעזרת קשריה בבית ההוצאה "אולשטיין" Ullstein) ) - בית הוצאה ידוע שהיה בבעלות יהודית. היא התמנתה לעיתונאית בעיתונים רבי השפעה בברלין שהיו בבעלות הוצאת אולשטיין ובעיקר ב"ברלינר צייטונג" וב"פוסישה צייטונג", עיתון ברלינאי ליברלי מוביל. לאחר ניסיונות אחדים ככתבת זוטרה הייתה לבעלת טור בנושאי אופנה רכילות וחברה - נושאים מסורתיים לעיתונאיות נשים. לאחר שהוכיחה את כישרונותיה ושאפתנותה ואף סיימה את לימודיה ככתבת בתחומי הפוליטיקה והדיפלומטיה, נעשתה ידועה ומקובלת בחוגים של החברה הגבוהה בברלין והייתה מוזמנת לסקר אירועים חברתיים אליהם הגיעו פוליטיקאים, אנשי צבא בכירים, דיפלומטים זרים ומקומיים ועוד. בתקופת רפובליקת ווימאר הקריירה שלה נסקה כששגרירויות זרות ואנשי ממשל גרמנים ביקשו את קרבתה כדי לזכות בסיקור שלה את ארוחות הערב, הנשפים וקבלות הפנים שערכו.
לדבריה, ככתבת לעניינים דיפלומטיים של רשת עיתוני אולשטיין פרום הכירה עיתונאים חשובים שגרירים וראשי מדינות כמו עורך הניו יורק טיימס, שר החוץ הצרפתי, שגריר איטליה, שגריר ארצות הברית, שגריר צרפת, שגריר בריטניה וכן דמויות מרכזיות בשלטון הנאצי כמו ארנסט האנפשטנגל, אוטו מייקסנר פון זווינשטאם, קונסטנטין פון נויראט נויראת, לני ריפנשטאהל, היילמאר שאכט, קורט פון שלייכר, וכן את רודולף הס, הרמן גרינג, יוזף גבלס ואף את אדולף היטלר עצמו. בספרה היא ציינה שנפגשה איתם לעיתים והייתה חשופה למידע אינטימי אודותיהם אך לא התיידדה עם אף אחד מהם.
בשנת 1933, עם עליית היטלר לשלטון, הייתה פרום צפויה לפיטורים כמו כל העיתונאים היהודים בגרמניה אך היא ענתה בסירוב לכל מכריה שניסו להגן עליה באמרה שכעיתונאית עליה להמשיך לסקר גם את האירועים העכשוויים. היא הורשתה להמשיך בעבודתה העיתונאית בשל קשריה עם מנהיגים של המפלגה הנאצית, דיפלומטים זרים, עיתונאים ידועים ודמויות מפורסמות אחרות שהיו מוכנים להגן עליה. למרות שדבר יהדותה היה ידוע לכל זכתה פרום למעמד מיוחד ובמקרים מסוימים הנאצים היו זקוקים לה כמתווכת ביניהם לבין קבוצות חברתיות אחרות. היא אף הייתה בקשרים רומנטיים עם הרברט מום, סגן ראש הפרוטוקול במשרד החוץ הגרמני. פעם אחת בעת קבלת פנים שערך פרנץ פון פאפן, ישבה לשולחן אחד עם יוזף גבלס.
עם חלוף הזמן החלו לפרוח שמועות שהנאצים מתכוונים לפעול נגדה אך היא המשיכה לנצל את מעמדה המיוחד וסירבה לחדול מעבודתה העיתונאית. כשיהודים יכלו לחדש את דרכונם הגרמני רק אם עמדו לעזוב את גרמניה לצמיתות, פרום ניצלה את קשריה במשטרה, שם הוכיחה כי משפחתה חיה בגרמניה כבר שבעה דורות ובעזרת ידיד, חבר במפלגה הנאצית, הצליחה לחדש את דרכונה לשישה חודשים.
באוקטובר 1933 עבר בפרלמנט הגרמני חוק אשר אסר על יהודים לערוך ולכתוב בעיתונים גרמניים ודרש מעיתונאים גרמנים להוכיח שהם ארים. חברתה של פרום, ורה פון הון – עיתונאית גרמניה נוצרייה, גילתה לאחר בדיקה מעמיקה במסמכים שונים, שסבתה הייתה יהודייה. ימים מעטים לאחר מכן שמה קץ לחייה. האירוע השפיע עמוקות על פרום אך לא ריפה את ידיה והיא המשיכה בעבודתה העיתונאית כל עוד הדבר התאפשר.
בשנת 1934 שלחה פרום את בתה לארצות הברית. אחרי 1934 שוב לא יכלה לפרסם כתבות בשמה וכתבותיה התפרסמו באופן אנונימי אך היא המשיכה להיות מוזמנת לאירועים חברתיים.
מאחר שהכנסתה מכתיבה עיתונאית הלכה והצטמצמה פרום חזרה אל תעסוקת משפחתה – מסחר ביין, תוך שהיא מנצלת את קשריה עם שגרירויות זרות ומשפחות אמידות בברלין. לדבריה היא גם ניצלה את קשריה כדי לעזור ליהודים אחרים להימלט מגרמניה.
בספטמבר 1938, כחודשיים לפני ליל הבדולח, השתכנעה פרום לעזוב את גרמניה. בעוד יהודים אחרים נאלצו לעזוב את גרמניה כשבגדיהם לעורם בלבד, הצליחה פרום להוציא מגרמניה חלק נכבד מרכושה, גם זאת בעזרת חברים נאצים בכירים. את יומניה הצליחה להוציא מגרמניה באמצעות חברים–דיפלומטים.
פרום הגיעה לניו יורק שם עבדה בעבודות שונות.
בשנת 1942, ולפי גרסה אחרת ב-1943, פורסם ספרה "דם ונשפים". המתאר את תהליך עליית הנאצים לשלטון ומשולבים בו פרטי מידע פנימי מתוך הנעשה במסדרונות השלטון הנאצי ותיאור קרבתה אל מנהיגי המפלגה הנאצית. למרות שהספר פורסם כיומן אותנטי שנכתב בעת התרחשות המאורעות וצוטט במחקרים וספרים רבים, מחקרים מאוחרים העלו את הסברה שהספר נכתב מאוחר יותר – בעת שהותה של פרום בניו יורק אחרי שעזבה את גרמניה ולאור זאת מטילים ספק במידת הדיוק של דיווחיה ובאמיתותם.
בשנת 1946 נסעה פרום לגרמניה שם ראה ספרה אור בגרמנית, ובגרסה אחרת בשנת 1993, תורגם דם ונשפים לגרמנית ופורסם תחת הכותרת Als Hitler mir die Hand küsste - כשהיטלר נשק את ידי).
בשנת 1958 הוענק לה צלב הצטיינות מדרגה ראשונה (Verdienstkreuz Erster Klasse) של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
פרום נפטרה בניו יורק בשנת 1972.
צ'ארלס קרמייקל מונרו
סר צ'ארלס קרמייקל מונרו (באנגלית: Charles Carmichael Monro; 15 ביוני 1860 – 7 בדצמבר 1929), היה גנרל בריטי, שכיהן כמפקד הכוח הבריטי במערכת גליפולי במלחמת העולם הראשונה ובהמשך הועבר עם כוחותיו לחזית המקדונית. במהלך שנות ה-20 כיהן מונרו בתפקיד מושל גיברלטר.
תחילת הקריירה
מונרו למד בבית הספר הפרטי שרבורן שבדורסט ובהמשך במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט אשר בברקשייר. ב-1879 הוסמך כקצין רגלים והוצב בגדוד הרגלים ה-2, אשר בהמשך לחם תחת פיקודו של מונרו במלחמת הבורים השנייה. בין 1901 – 1907 פיקד מונרו על בית הספר הצבאי לרובאים. ב-1903 הועלה לדרגת קולונל וב-1907 הועלה לדרגת מייג'ור-גנרל, מונה לפקד על חטיבת הרגלים ה-13 הבריטית והוצב במפקדת הצבא בדבלין. ב-1912 מונה למפקד הדיוויזיה ה-47.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה מונרו למפקד הדיוויזיה ה-2 שהייתה חלק מהקורפוס ה-1 בפיקודו של דאגלס הייג. הדיוויזיה נשלחה לצרפת והשתתפה בקרב מונס ובקרב איפר הראשון במסגרת החזית המערבית. ב-27 בדצמבר 1914 מונה למפקד הקורפוס ה-1, וב-15 ביולי 1915 הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד הארמייה השלישית. באוקטובר 1915 הודח הגנרל יאן המילטון מהפיקוד על חיל המשלוח לים התיכון שלחם בגליפולי ומונרו מונה תחתיו. מונרו לחץ לפינוי כוחות מדינות ההסכמה מחצי האי כדי להביא אל סיומה את המערכה הכושלת והצליח לשכנע בכך את הפיקוד הבריטי העליון. באוקטובר הועבר מרבית הכוח הבריטי בבהילות לחזית המקדונית, הונחת בסלוניקי ונשלח לגבול סרביה כדי להציל את הממלכה מקריסה. הכוחות הגיעו באיחור כאשר צבאות מעצמות המרכז היו בשלבי סיום כיבוש המדינה והצבא הסרבי נסוג לכוון אלבניה. הבריטים נסוגו במהירות לכוון סלוניקי וייצבו קו הגנה סביב העיר. בנובמבר החליף הגנרל בריאן מהון את מונרו וקיבל פיקוד על הקורפוס ה-16 הבריטי. בינואר 1916 מונה מונרו למפקד הארמייה הראשונה, הוצב בצרפת וכיהן בתפקידו עד סוף ספטמבר.
שלהי הקריירה ואחריתו
בין ה-1 באוקטובר 1916 ועד ה-21 בנובמבר 1920 כיהן מונרו כמפקד כוחות הצבא הבריטי בהודו, אשר לחמו בעת כהונתו במלחמה האפגאנית-בריטית השלישית. ב-26 במאי 1923 מונה לתפקיד מושל גיברלטר וכיהן בתפקידו עד ה-13 באוגוסט 1928. לאחר פרישתו כיהן בחבר הנאמנים של מוזיאון המלחמה האימפריאלי. מונרו הלך לעולמו ב-7 בדצמבר 1929 והוא בן 69 שנים.
סטפן דה פריי
סטפן דה פריי (בהולנדית: Stefan de Vrij; נולד ב-5 בפברואר 1992) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אינטר מהסרייה א' ובנבחרת הולנד.
קריירה
דה פריי שיחק בקבוצת הנוער של פיינורד, ובשנת 2009 חתם על חוזה ועלה לקבוצת הבוגרים. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי פיינורד בסיבוב הראשון של הגביע ההולנדי, ובמהרה קנה את מקומו בהרכב הפותח של הקבוצה. הוא סייע לפיינורד לסיים את העונה במקום הרביעי בליגה ולהעפיל עד לגמר הגביע ההולנדי, בו הפסידו לאייאקס אמסטרדם.
דה פריי ביסס את מעמדו בהרכבה של פיינורד, ובתום עונתו השנייה במועדון חתם על חוזה בקבוצה עד סוף עונת. לקראת עונת, עם עזיבתו של רון פלאר לאסטון וילה החליט מאמנה של פיינורד, רונאלד קומאן, למנות את דה פריי לקפטן הקבוצה, אך עקב יכולת חלשה נשלל ממנו התואר במהרה והועבר לחלוץ גרציאנו פלה.
ב-30 ביולי 2014 חתם בשורות לאציו האיטלקית. ב-2 ביולי 2018 חתם באינטר מילאנו.
בנבחרת הולנד
דה פריי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הולנד בכדורגל במשחק ידידות מול. הוא זומן לסגל על ידי לואי ואן חאל, מאמן הנבחרת הלאומית, לקראת מונדיאל 2014. במשחק הראשון בטורניר, כבש דה פריי את שער הבכורה שלו במדים הלאומיים בניצחון 1–5 על נבחרת ספרד.
מסיבת הדבקה
מסיבת הדבקה היא פעילות חברתית בה ילדים נחשפים בכוונה למחלות מדבקות כגון אבעבועות רוח, שפעת, חצבת, חזרת ומחלות אחרות הנחשבות "מחלות ילדות".
סטפן דה פריי
בנבחרת הולנד
נכלל בסגל נבחרת הולנד בטורניר מונדיאל 2022.
מסיבת הדבקה
מסיבות אלה היו שכיחות לפני המצאת החיסונים, מתוך אמונה שהידבקות בגיל צעיר מסוכנת פחות מהידבקות בגיל מבוגר. שכיחותן פחתה ככל שזמינות החיסונים עלתה וככל שהתבססה שגרת החיסונים. בשנות ה-20 של המאה ה-21 תופעת מסיבות ההדבקה רווחה בקרב אוכלוסיות המתנגדות לחיסונים.
יעילות וסיכון
הורים החושפים את ילדיהם לנגיף וריצלה זוסטר וירוס מאמינים שהשגת חיסון טבעי נגד אבעבועות רוח בטוחה יותר ויעילה יותר מקבלת חיסון. תומכי מסיבות ההדבקה טענו ש"לחלות זאת הדרך הכי טבעית לחסן את הגוף", "החיסון לא תמיד מגן מפני המחלה", "בחיסון יש חומרים רעילים", "המחלה מחזקת את הגוף". כנגד, הרופאים מסבירים שחיסון נגד אבעבועות רוח מקנה הגנה מפני אבעבועות רוח וגם מפני שלבקת חוגרת. שלבקת חוגרת היא מחלת המשך לאבעבועות רוח. לאחר ההידבקות הראשונית בילדות, הווירוס נותר רדום בתאי העצב בגוף, ועלול להתעורר בגיל מבוגר ליצירת מחלת השלבקת החוגרת.
למחלות ילדות יש סיבוכים רבים ומסוכנים כגון דלקת המוח, דלקת ריאות וזיהום חיידקי משני המכונה "החיידק הטורף". נזק מוחי ומוות כתוצאה מסיבוכים אלה שכיחים יותר מאשר תופעות הלוואי הנגרמות על ידי החיסונים.
לפני הנהגת החיסון נגד אבעבועות רוח, שיעור התמותה בארצות הברית היה בין 1 ל-21 לכל 100,000 מקרים, בהתאם לגיל החולה.
במהלך מגפת שפעת החזירים בקנדה, רופאים הבחינו בעלייה במספר האירועים שכונו "מסיבות שפעת" שכוונתם המפורשת הייתה להדביק את הילדים בנגיף שפעת החזירים.
חוקרים הדגישו אז שמשום שהמחלה נגרמה על ידי נגיף חדש, אליו נחשפו מעט מאוד אנשים בעבר, גם ההורים היו עלולים להידבק ולהפיץ את המחלה.
אליעזר רחמילביץ
קורות חייו
רחמילביץ' נולד למשה רחמילביץ', מאבות מקצוע הרפואה בישראל ולחווה לבית פומרנץ. הוא גדל בירושלים ולמד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה, אותו סיים ב-1952. הוא למד רפואה באוניברסיטה העברית וסיים לימודיו ב-1961. הוא התמחה ברפואה פנימית והמטולוגיה בבית החולים הדסה וכן בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת טאפטס בבוסטון. ב-1966 הצטרף לבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית וב-1978 מונה לפרופסור מן המניין. הוא כיהן כראש המחלקה להמטולוגיה בבית החולים הדסה הר צופים בשנים 1976 עד 1980 ובראש המחלקה בעין כרם מ-1981 עד 2000 עת עבר לעמוד בראש המכון ההמטולוגי בבית החולים וולפסון.
רחמילביץ ריכז את הטיפול בחולי תלסמיה, מחלה תורשתית של תאי הדם האדומים, בישראל. הוא הכניס את הטיפול בסילוק עודפי ברזל אצל החולים במחלה ומחקריו סייעו באפיון הגנטי של התלסמיה בארץ, להכנסת בדיקות טרום-לידתיות של המחלה ולהבנת המנגנון האחראי על הרס הכדוריות האדומות.
רחמילביץ טיפח קשרים בינלאומיים רבים. הוא יזם קשרים רפואיים עם מרכזים רפואיים ערביים בגדה המערבית, במצרים וירדן, ובפרט הכשיר רופאים למרפאות ההמטולוגיות הראשונות בשכם ובית ג'אלא. הוא ארגן בישראל חמישה קונגרסים בינלאומיים להמטולוגיה.
גד גלזר היה שותף לפרופ' אליעזר רחמילביץ במחקרים בתחום התלסמיה ופיתוח בדיקות סקר גנטיות מהראשונות מסוגן בישראל.
אחיו דניאל אף הוא פרופסור לרפואה באוניברסיטה העברית.
פרשת דסי רבינוביץ'
באמצע שנות ה-90 טיפל רחמילביץ בנערה דסי רבינוביץ', שחלתה בלוקמיה ובסרטן הלימפה. בשלב מסוים של טיפוליה החליטה לעבור לטיפול בבית החולים רמב"ם. רחמילביץ הורה לאנשי מחלקתו שלא לתת לרבינוביץ' טיפול תומך במחלקה אותה ניהל בבית החולים הדסה, בלא אישורו, בשל העובדה שעברה להיות מטופלת אצל רופא אחר. התחקיר הראשוני שהביא לידיעת הציבור את מאבקה של רבינוביץ' במערכת הבריאות פורסם ב-25 ביוני 1996 על ידי רונאל פישר בעיתון מעריב. הסיפור עורר הדים רבים, בין היתר בשל מעמדו של רחמילביץ, והפנה את תשומת הלב הציבורית לנושא היחסים שבין רופא לחולה.
גרסתו של רחמילביץ לפרשה מוצגת באוטוביוגרפיה שלו "הדם הוא הנפש".
הופעות בתקשורת
רחמילביץ הרבה להופיע באמצעי תקשורת ואף הנחה תוכניות שונות העוסקות בבריאות. כרופאו האישי של בנימין נתניהו, פרסם בהתאם לבקשתו דו"ח מפורט על מצב בריאותו ב-2006..
בית חינוך עיוורים
בית חינוך עיוורים (בשמו המלא: בית חינוך עיוורים לבני ישראל ירושלים) הוא מוסד ירושלמי להוראה ושיקום של בני נוער ובוגרים הלוקים בעיוורון ובעלי צרכים מיוחדים. המוסד הוקם בשנת ה'תרס"ב - 1902, ומשנת 1932 הוא נמצא ברחוב דגל ראובן אשר בשכונת  קריית משה בירושלים.
מטרות
מטרות בית העיוורים, עם הקמתו, היו:
בית חינוך עיוורים שואף להכשיר עיוורים ולקויי ראייה לחיים עצמאיים ככל הניתן בקהילה. המטרה המרכזית היא יצירת הזדמנויות לאוטונומיה מלאה בתחומים חינוכיים, חברתיים, תוך אישיים ותעסוקתיים, על מנת להביא את העיוור לתפקוד עצמאי מרבי. בית חינוך עיוורים רגיש לצרכים המשתנים של אוכלוסיית העיוורים במציאות המודרנית. מעמדתו המסורתית כ-"מתחזק" עיוורים כל ימי חייהם, הפך למוסד המקנה כלים לימודיים-חברתיים לעיוור לקראת יציאתו מן המוסד ושילובו בקהילה.
ארגון
במוסד שתי חטיבות: החטיבה החינוכית-שיקומית הכוללת בית ספר, פנימייה ומערך טיפולי-שיקומי לילדים ולנוער, והחטיבה לשרותי קהילה, המספקת שירותי טיפול, שיקום ומסגרת חברתית הן למבוגרים והן לתלמידים צעירים המשולבים בחינוך הרגיל. כמו כן כולל המוסד ספרייה המצוידת בספרי ברייל בתחומי לימוד מגוונים, ובספרים מוקלטים - ביניהם ספרים תורניים וספרי קריאה וכן מרכז ספורט ייעודי לעיוורים הכולל בריכת שחיה, אולם ספורט וחדר כושר מפואר.
בתפקיד המנכ"ל משמש מר שבתאי (שאבי) דויטש, מנהלת בית הספר היא גב' מנוחה טרופ.
היסטוריה
בשנים תרנ"ט-תר"ס פגעה מחלת עיניים בילדים רבים והובילה להתעוורותם. בעקבות כך, נוסד בחודש שבט תרס"ב בית החינוך לעיוורים . ראשית המוסד בעיר העתיקה בירושלים. ליד בית הסוחר נחום נתנזון נפגע ילד עיוור שלא היה שייך לשום מסגרת חינוכית או תעסוקתית, דבר שהביא אותו ואת חיים מיכל מיכלין, מנחם וולפינזון, אברהם משה לונץ (העיוור בעצמו) וד"ר גרשון יצחק קרישבסקי לייסד מסגרת חינוכית ותעסוקתית לילדים עיוורים על מנת שיזכו לחינוך ולא ישוטטו ברחובות.
הנהלת המוסד קיימה בחג החנוכה, חג האורות, נשף גיוס כספים למוסד.
לאחר זמן מה עבר בית החינוך לפינת רחוב הנביאים ורחוב מונבז (בשולי מגרש הרוסים), בבית זה ממוקמת כיום (2011) עמותת "משכן הראייה", המטפלת בכבדי ראייה באמצעות ציוד והדרכה אישית.
בשנת 1931 נרכש עבור בית החינוך שטח קרקע גדול בשכונת קריית משה, באזור בשולי העיר שהיה אז שומם.
באוקטובר 1931 הונחה אבן פינה לבניין החדש. כיום בניין בית חינוך עיוורים ניצב במרכז השכונה, סמוך לכניסה הראשית לעיר. מנהל המוסד בשנות ה-30 וה-40 היה אברהם-חיים שאג. בשנות ה-50 וה 60 ניהל את המוסד יעקב אגרא שהקים לאחר מכן בשנת 75 את המוסד קרן אור.
הבניין המרכזי היה בניין הפנימייה, שתוכנן על ידי צ'ארלס טגארט (שתכנן גם את מצודות המשטרה הבריטית הידועות כמצודות טגארט).
תלמידים הגיעו למוסד מכל הארץ. בניין בית הספר הוקם בשנות החמישים.
העובדים במוסד פיתחו בעצמם כלים ושיטות לחינוך, הוראה, שיקום והדרכת ילדים עיוורים ושילובם בקהילה.
פרויקטים
בתוך בית חינוך עיוורים ישנו פרויקט הנקרא נוער יחד, נוער עיוור ולקווי ראייה הלומדים במסגרות חינוך רגילות.
המועצה הישראלית לצרכנות
המועצה הישראלית לצרכנות היא חברה ממשלתית, ללא כוונות רווח, הפועלת מכוח חוק המועצה הישראלית לצרכנות, תשס"ח-2008 ומהווה את ארגון הצרכנים היציג הגדול ביותר הפועל מכוח חוק.
המועצה פועלת לקידום זכויות צרכניות, להגנה על ציבור הצרכנים ושמירה על זכויותיהם, ומקדמת חינוך והסברה לצרכנות נבונה. בין היתר, פועלת המועצה למניעת הטעיות בפרסום וקידום פרסום הוגן.
הקמה
המועצה הישראלית לצרכנות הוקמה באוגוסט 1966 ע״י שר המסחר והתעשייה, חיים יוסף צדוק. בראש המועצה הועמדה חברת הכנסת שולמית אלוני, שראתה חשיבות בחינוך הציבור לפקח על המחירים ולהימנע מתשלום יתר. לטענת מקימיה, אופן תקצובה, על ידי משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה, מאפשר לה לפעול כנגד עסקים מבלי שייווצר חשש לניגודי עניינים. בשנת 1970 הפכה המועצה לחברה בע"מ ש-75% ממניותיה היו בידי הממשלה ו-25% בידי מכון התקנים הישראלי.
בשנת 2008 נחקק בכנסת "חוק המועצה הישראלית לצרכנות" בו הוגדר לראשונה בחוק מעמדה של המועצה כגוף עצמאי, בלא תלות, שמטרתו לפעול לטובת הצרכן.
מטרות המועצה
המועצה לצרכנות פועלת במטרה להגן על הצרכנים, לשמירת זכויותיהם, ולחינוך לצרכנות נבונה. למימוש המטרה פועלת המועצה לצרכנות במספר מישורים מרכזיים:
היסטוריה
בשנת 1967 קיימה המועצה את "שבוע הצרכנות", ובשנים מאוחרות יותר קיימה את "יום הצרכן". בשנת 1970 יצאה המועצה ביוזמה למנוע עליית מחירים, קראה לצרכנים לדווח על כל העלאת מחירים ולהימנע מקניית מוצרים שמחירם עלה.
בשנים 1969–1970 המועצה הוציאה רבעון שנקרא "דע מה" ולאחר מכן "מה כדאי". בשנת 1983, כדי לחסוך בהוצאותיה, יצא "מה כדאי" כמוסף חודשי של מעריב.
המועצה גם טיפלה בניתוב תלונות צרכנים לגופים אחרים שיטפלו בהם. בשנת 1983 עברה המועצה לטפל באופן פרטני בתלונות צרכנים ולצורך כך הקימה עשרה סניפים שנוהלו בעיקר בידי מתנדבים, מתוך 25 סניפים שהתכוונה להקים. נכון להיום (2015) פעילות המועצה והטיפול בתלונות מתבצעים ממשרדי המועצה בתל אביב ובחיפה והגשת התלונות מתבצעת דרך האתר, בפקס ובטלפון, המועצה מדווחת כי היא מקבלת למעלה מ-110 אלף פניות מצרכנים בשנה.
בשנים 1998–2001 הוציאה המועצה ירחון בשם "בדוק", שעלה כ-1.2 מיליון ש"ח לשנה, כ-30% מתקציב המועצה, אך היו לו רק מנויים מעטים.
עמדות
בנוסף לחשיפת הציבור לצרכנות נבונה, מפרסמת המועצה חוות דעת משפטיות, לוקחת חלק בדיונים בוועדות הכנסת, מגישה הצעות חוק, תובענות ייצוגיות והתנגדויות להסכמי פשרה.
ביקורת
לאורך השנים הועלתה ביקורת לגבי התנהלותה של המועצה, ויחסי הגומלין שלה מול הממשלה המתקצבת אותה, גם מקרב חבריה, וגם מבחוץ.
בשנת 1970, התפטרה שולמית אלוני בגלל קיצוץ בתקציבה שעשה שר המסחר והתעשייה, יוסף ספיר.
מנכ"לית המועצה משנת 2005, גלית אבישי, עזבה בגלל מעורבות שר התמ"ת, אהוד אולמרט ונימקה: "משמעות הקיצוץ בתקציב המועצה לצרכנות ב-2005 היא כמובן הדממת פעילות המועצה והעדפת האינטרס של המגזר העסקי על זה של ציבור הצרכנים".
ב-2013 כתב מבקר המדינה כי "המועצה מייעדת חלק ניכר מתקציבה לטיפול בתלונות צרכנים, אך אינה ממלאת את כל תפקידיה משיקולים תקציביים. בכלל זה, היא ממעטת בנקיטת הליכים משפטיים, כמו הגשת עתירות לבג"ץ ותובענות ייצוגיות". דוח המבקר לשנים אלו קבע שכשליש מהתלונות מטופלות באיחור, ואלפי פניות נסגרות ללא טיפול.
בשנת 2015 הקדיש TheMarker כתבת תחקיר למועצה, במהלכה הגישו כתבים בקשת חופש מידע לבירור חלוקת תקציב המועצה. התחקיר העלה בין השאר סימני שאלה לגבי האפקטיביות של השקעת כספים רבים מתקציב המועצה ביח"צ וסקרי דעת קהל, בסכום שנתי של כמיליון שקלים.
בשנת 2018 עזבו את המועצה 7 בכירים, ביניהם המנכ"ל, ממלא מקומו והיו"ר, בתוך מספר חודשים, חלקם תוך העלאת ביקורת על התנהלות המועצה, גם בקשר לאופן בו מוכפפת בפועל למשרד הכלכלה והתעשייה.
מבנה המועצה
המועצה כללה בראשיתה עד 15 חברים, בהם נציגים של ארגוני צרכנים, נציגי ציבור ונציגי הסוחרים, בהם דוד שיפמן מזכ"ל התאחדות הסוחרים וישראל גלעד מאיגוד המסחר הזעיר. בסוף שנת 1968 שונה הרכב המועצה והוצאו ממנו רוב נציגי ארגוני הצרכנים בטענה שהם אינם מייצגים. בתגובה טענו בארגוני הצרכנים שהמועצה מורכבת מאינטרסנטים. באמצע שנות ה-80 עלו תלונות שאריאל שרון ממנה למועצה מקורבים פוליטיים רבים, בהם לימור לבנת.
לפי רישומי רשות החברות הממשלתיות, המועצה פעלה ללא דירקטוריון מיוני 2014 עד אפריל 2016. באפריל 2016 מונה למועצה דירקטוריון של 7 חברים. בשנת 2018, כחלק מסבב של בכירים בארגון שהתפטרו טרם זמנם, התפטרו גם 3 חברי דירקטוריון, בטענה ש"לא ראו עין בעין" עם ההחלטות שהתקבלו במועצה.
יושב ראש
באמצע שנת 1970 התפטרה שולמית אלוני מראשות המועצה ובמקומה נבחר לתפקיד יוסף לם. בסוף שנת 1974 מונתה מועצה חדשה שבראשה הועמד חבר הכנסת משה שחל. אחד הנושאים העיקריים בהם נאבק שחל היה משרד החקלאות שגרם, לטענת המועצה, למחירי מזון גבוהים כדי להגן על החקלאים. את שחל החליף עו"ד הלל אשכנזי. בראשית שנות ה-80 כיהן כיו"ר המועצה, דב ברזילי, שהתפטר באמצע 1986 לאחר שמחצית המועצה הוחלפה על ידי שרון לאנשי מפלגתו, ולטענתו של ברזילי "התברר כי לא אצליח לשכנע את החברים החדשים לעסוק בענייני צרכנות". בשנת 2002 מונתה יעל ארן ליו"ר המועצה. בראשית 2012 נתמנתה מיקי הרן ליו"ר המועצה אך סיימה את תפקידה ביולי 2014. באפריל 2016, עם מינוי הדירקטוריון החדש נבחרה אורנית רז לכהן כיו"ר. רז עזבה את התפקיד בשנת 2018 לצד עוד 6 מבכירי המועצה. עם עזיבתה כתבה: "בתקופה האחרונה מתרחשים במועצה למורת רוחי אירועים שונים הנוגדים את ערכיי ותפיסת עולמי". לאחר עזיבת רז, מונה ליו"ר הדירקטוריון עופר מרום. בחודש מרץ 2019, עת מונה עופר מרום לתפקיד המנכ"ל הזמני, מונה אבי כהן לתפקיד יו"ר הדירקטוריון. באפריל 2021 החל יונה טילמן לכהן כיו״ר הדריקטוריון.
מנהל
מנהל המועצה עד שנת 1970 היה עוזי ביתן ובשנת 1971 מונה לתפקיד שאול ענבר. החל משנת 1974 שימשה כמנהלת המועצה, מאיה תבורי, שהייתה קודם לכן היועצת המשפטית של המועצה. בשנת 1983 החלה עדה לבנון, שקודם לכן הייתה הסמנכ"ל, לנהל את המועצה. בסוף שנות ה-90 ניהלה את המועצה ריאלה רבדל-נדקוב. בשנת 2000 מונתה גלית אבישי למנכ"לית המועצה לצרכנות. היא התפטרה בסוף שנת 2004 בעקבות טענתה להתערבות של משרד המסחר והתעשייה בפעילות המועצה. לאחר שנתיים ללא מנכ"ל, בינואר 2007 מונה אהוד פלג למנהל המועצה וסיים את כהונתו באוגוסט 2016. החליף אותו בתפקיד, החל ממרץ 2017, ג'וש (יהושוע) גולדשמיד.
ג'וש גולדשמיד עזב את תפקידו במרץ 2018 לאחר שנה בלבד בתפקיד. גם ערן וולף, אשר כיהן זמנית כממלא-מקום המנכ"ל, התפטר מהמועצה זמן קצר לאחר מכן.
תקציב ועובדים
בשנות ה-70 כלל צוות העובדים של המועצה מנכ"ל, סמנכ"ל, שלוש וחצי משרות פקידים ויועצת משפטית בחצי משרה. בסוף 2006 המועצה העסיקה 13 עובדים ובסוף 2014 היו למועצה 48 עובדים קבועים ובנוסף להם, מתנדבים.
בשנות ה-2000 עמד תקציב המועצה על בין 3–4 מיליון שקלים. בשנים 2010–2011 הוגדל תקציב המועצה לצרכנות ונע בין 7–8 מיליון שקל ובשנים 2012–2014 נע התקציב בין 10–14 מיליון שקל. כיום עובדים במועצה לצרכנות כ 40 עובדים
יחסים עם ארגוני צרכנים
היחסים בין המועצה לצרכנות לבין ארגוני צרכנות אחרים היו מורכבים. עם הקמתה, כללה המועצה נציגים של ארגוני צרכנים אחרים, אך במשך השנים צומצם ייצוגם של ארגונים אלו. המועצה גם נהגה בתחילה להעביר תקציבים לארגונים אחרים (בשנת 1974 יותר מ-40% מתקציבה), אך בסוף שנות ה-70 הוחלט להעביר תקציבים לארגונים האחרים רק על פי פרויקטים. במהלך השנים היו חיכוכים רבים בין המועצה לבין הרשות להגנת הצרכן של ההסתדרות וארגוני צרכנים עצמאיים. בשנת 1978 עלו טענות על ניסיונה של המועצה לדחוק החוצה מועדות לקביעת תקנים את נציגי הארגונים האחרים. כן נשמעו טענות הדדיות בין המועצה לרשות להגנת הצרכן וסחר הוגן.
הגימנסיה העברית רחביה
הגימנסיה העברית בירושלים ע"ש יצחק בן-צבי היא בית ספר תיכון, הראשון שהוקם בירושלים, ושוכן בשכונת רחביה.
רונן נויבירט
הרב רונן נויבירט (כ"ב בכסלו ה'תשל"א, 20 בדצמבר 1970 – י"ד בניסן ה'תשפ"א, 27 במרץ 2021) היה ממייסדי ארגון "בית הלל" והמנכ"ל הראשון של הארגון. עד שנת תשע"ו שימש כרב קהילת "אהל ארי" ברעננה.
ביוגרפיה
נולד בקריית אתא, גדל ברמת גן ולמד בבית הספר אמי"ת גוש דן. למד בישיבה הגבוהה וההסדר "הגולן" שבחספין, בישיבת רמת גן ובכולל בר-אילן. שירת בצה"ל כקצין ביחידת האיתור התת-מימי של חיל הים ושימש רס"ן במילואים בשייטת 13. בעל סמיכה לרבנות ובעל תואר ראשון במתמטיקה ובמדעי המחשב מאוניברסיטת בר-אילן. עסק במשך שנים בהיי-טק כמנהל טכנולוגיות.
בין השנים תשס"ז–תשע"ב (2007–2012) שימש כראש מיזם 'קהילות' ו'צוהר לחגים' בארגון צהר וכראש קשרי החוץ של הארגון. עמד בראש תוכנית בני חו"ל בישיבת ההסדר פתח תקווה. שימש כרב קהילת "מוריה" בכפר גנים שבפתח תקווה. שימש כארבע שנים כרב שליח מרכזי של תנועת בני עקיבא צפון אמריקה, וכר"מ במכינה הקדם-צבאית "קשת יהודה" שברמת הגולן.
בשנת 2012 עמד בראש קבוצת רבנים ורבניות שהקימו את הארגון "בית הלל" ושימש כמנכ"ל הראשון של הארגון, תפקיד שממנו פרש בתחילת 2015. בספטמבר 2016 הודיע על הקמת תנועה חדשה, "ואהבת"א", תחת המוטו: "יהדות נוסח תל אביב".
בין פסיקותיו, בולט היתר שירת נשים בפני גברים בהקשר של קדושה, הצעתו ליצירת מתווה הלכתי לנישואין אזרחיים.
ביולי 2018 נבחר לרב קהילה בקיסריה.
הגימנסיה העברית רחביה
היסטוריה
הגימנסיה נוסדה בימי העלייה השנייה בשנת 1909, בשם "הגימנסיה העברית בירושלים". בין מייסדיה נמנו בני הזוג ד"ר נפתלי וד"ר חנה וייץ, יהושע ברזילי (אייזנשטט), ד"ר יצחק לוי, מנהל האפ"ק בירושלים, אברהם סולומיאק, המתורגמן אצל הקונסול הרוסי ואנשי העלייה השנייה, מר יהודה הלב"ץ - הלביץ ורעייתו סוניה בת רבקה בהרב, חברי קבוצת "ירושלים החדשה" יצחק בן-צבי ורעייתו רחל ינאית, ואירה יאן. האחרונים גם שימשו בה מורים בשנותיה הראשונות. השמש של בית הספר ושומר על דגל הגימנסיה היה איש בשם שלמה (בפי יצחק בן-צבי "שלמה התימני").
מטרת מייסדי הגימנסיה, הייתה החיאת התרבות העברית. תוכנית הלימודים שילבה ידע כללי עם תרבות עברית, היסטוריה יהודית וידיעת הארץ.
הגימנסיה בירושלים נפתחה ביום ראשון י' טבת תרס"ט (2 בינואר 1909) בשכונת זיכרון משה, והמניעים להקמתה פורטו כעבור כחודש בעיתון "העולם":
שנים מוקדמות
אליעזר בן-יהודה נמנה עם מייסדי הגימנסיה ותמך בה במאמרים נלהבים בעיתונו "הצבי". הוא אף שלח את בנו אהוד בן יהודה, להיות בין שבעת התלמידים הראשונים יחד עם ילדי וייץ ואירה יאן.
לעומתם, קמו לה מתנגדים חריפים מכיוונים רבים. כך, מיום הקמתה, ובמשך שנים ארוכות, נאלצה הגימנסיה העברית להיאבק על עצם קיומה. בני היישוב הישן, שהתקיימו על כספי החלוקה, חששו מהשתלטות ה"פרודוקטיבציה" על ילדי העיר, וראו בדאגה את העובדה כי זהו המוסד העברי הראשון בו לומדים יחד בנים ובנות בכיתה אחת. הם פרסמו פאשקעווילים וזרקו אבנים על תלמידי הגימנסיה.
המתחרים בבתי הספר של "עזרה" ו"אליאנס" חששו בנוסף גם מהתחרות החינוכית, וניסו לשכנע הורים לא לשלוח את ילדיהם ללמוד במוסד החינוכי של "הרוסים הסוציאליסטיים" שהגיעו זה מכבר אל העיר (בכאלו בפועל נמנו שניים ממורי בית הספר שהשתייכו לתנועת פועלי ציון). גם הממסד הציוני לא מיהר לתמוך במוסד.
בשנה הראשונה למדו במוסד בספירה הסופית 20 תלמידים בלבד, אך מספרם עלה בהרבה בשנת תר"ע (1910), והגיע ל-110 בשנת תרע"א (1911). עקב הגידול המהיר הלכו ורבו הוצאותיו של המוסד לתשלום של שכר המורים, לציוד ולדמי שכירות הדירה, מה עוד שקלט גם תלמידים לא מעטים שידם לא השיגו לשלם את שכר הלימוד כנדרש. בראשית 1911 נענה הוועד הפועל המצומצם לפניית "אגודת הגימנסיה העברית בירושלים" וקצב לה 1000 פרנק מכספי "קרן תרבות" שעמדה תחת הנהלתו. החלטה זו עוררה ביקורת והתנגדות עזה מצד נציגי המזרחי: נאמנים לשיטתם סירבו להיות שותפים בעל כורחם "במימון ובמתן הכשר למוסד חינוכי, המלמד את המקרא ברוח ביקורת המדעית ואינו מקפיד על קיום מצוות הדת על ידי תלמידיו".
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הלך וקטן מספר תלמידיה, שעמד על כמה עשרות בודדות. השלטון העות'מאני בארץ ישראל החליט לסגור אותה, בהיותה תחת חסות צרפתית. אגודת המורים, בראשות דוד ילין, עמדה מנגד, ולא חשה לסייע. דובריה אף החליטו כי אין לה זכות קיום, ודינה להיסגר. שילר לא ויתר, ויחד עם צוות מורים עברו ללמוד באחד המבנים שהיו שייכים לבית הספר בצלאל שניהל בוריס שץ.
בסוף שנת הלימודים 1916 נאלצו התלמידים ומורים להתפנות גם מבצלאל, וקבוצה של 10 תלמידים עברה ללמוד כ"קבוצה ירושלמית" בגימנסיה הרצליה עד סיום המלחמה.
גימנסיה רחביה
היותה בשכונת רחביה, שתושביה נמנו עם האליטה של ירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-20, היקנה לגימנסיה מעמד יוקרתי. תלמידיה נחשבו בנים למשפחות מיוחסות, והחינוך בה נחשב לטוב ביותר בין התיכונים שהוקמו אחריה. בין מוריה ותלמידיה נמנו אז, אנשי רוח ואנשי מעשה מפורסמים, כמפורט למטה, ושמה נקרא בפי כל "גימנסיה רחביה".
במאורעות תרפ"ט, שימש בנין הגימנסיה החדש, מקלט לתושבי השכונה, ובמלחמת השחרור פעלו במשרדיה כוחות ההגנה, ותלמידי הכיתות הגבוהות גויסו לשירות פעיל.
בשנת 1962 עברה הגימנסיה לבעלות עיריית ירושלים (לאחר שהתנהלה עד אז תחת חסותה של עמותה ציבורית), והיא נקראה תיכון עירוני א'. במתחם הגימנסיה פעל גם בית ספר יסודי, שהכיל שמונה כיתות, היה חלק ממערכת החינוך המקומית, ורוב תלמידיו התקבלו ללמוד בכיתות התיכוניות. בשנות החמישים נקלטו בבית הספר ילדים פליטי שואה שעלו לארץ כיחידים וכבנים למשפחות עולים. עם המעבר לבעלות העירייה, בתחילת שנות השישים, החל בית הספר לקלוט יותר תלמידים מצטיינים, בנים לאוכלוסיות חלשות.
האינטגרציה
בשלהי שנות ה-60 החליטה ממשלת ישראל על הרפורמה בחינוך, שעיקרה היה הקמת חטיבת ביניים – בין בית הספר היסודי לבין התיכון. הרפורמה הזו גם חרתה על דיגלה את האינטגרציה בין שכבות אוכלוסייה שונות של תלמידים.
הגימנסיה הייתה בין הראשונים שהחלו בתהליך, ומנהלה, שמואל מיכאלי, יזם בתחילת שנות ה-70, תוכניות חדשניות שהיו שלב מקדים לאינטגרציה ולרפורמה, והיו מודל לתהליכים דומים בבתי ספר אחרים. המהלך לא עבר בקלות, והורים שהתנגדו לו ניהלו מאבקים מתוקשרים שגרמו אף להתערבות משטרתית, עד שהתייצב המהלך כעבור עשר שנים.
שמואל מיכאלי היה גם המנהל הראשון בארץ שהנהיג בגימנסיה לימודים בשיטה של יחידות לימוד, משנת הלימודים ה'תשל"ד ואילך.
ב-1983, הועברו הכיתות היסודיות לבית הספר ע"ש פולה בן-גוריון בעמק המצלבה. בגימנסיה נותרו שתי החטיבות העליונות, ומתכונת זו נותרה בעינה.
המאה ה-21
בשנת 2009 ציינו בבית הספר את 100 שנות הקיום של בית הספר, באירוע חגיגי אליו הוזמנו בוגריו. נכון ל-2010, הגימנסיה מונה כ-1000 תלמידים המגיעים אליה מכל רחבי ירושלים. היא נקראת: הגימנסיה העברית בירושלים - ע"ש יצחק בן-צבי - בית ספר על יסודי שש שנתי עירוני א'. פועלות בה חטיבת ביניים (כיתות ז-ט) וחטיבה עליונה (כיתות י-י"ב).
בשנת 2017, דורג במקום השני בדירוג התיכונים בירושלים, עם שיעור זכאות לבגרות של 99.14 אחוז, שיעור מצטיינים 8.62 אחוז ושיעור נשירה של 0.11 אחוז.
הצופים
ב-1937 מוסדה הפעילות הצופית בגימנסיה כאשר הוקם בה שבט מצדה, שבט הצופים הראשון שפעל בירושלים. הפעילות הצופית התנהלה תחת פיקוחה של הנהלת הגימנסיה שהעמידה בראש השבט את המורה דוד שטראי, ומורים אחרים שימשו כרש"גדים ומדריכים. "הייתה הכרה ברורה כי שום חינוך בני נוער לא יצלח אם יסתיים אחר הצהריים. מוסד חינוך המעוניין בהצלחתו, חייב להקיף במידת האפשר את כל חייו של התלמיד" - כך הסביר הד"ר אברהם ברתנא, אז מורה, ולימים מנהל הגימנסיה.
הקשר הגיע לשיאו בשנות ה-40, עם הקמת צריף של השבט בחצר בית הספר ברחביה. הצריף שימש נקודת מפגש ומרכז לפעילות צופית לתלמידי הגימנסיה במשך עשרות שנים, עד שעברה ממנו הפעילות בשנת 1965 ל"בית פיליפס", ובשנת 1967 ל"בית נועה" - על שם חניכת השבט נועה טן-פי שנפטרה בנערותה (שני המבנים נבנו בעמק המצלבה), לשם מגיעים תלמידי הגימנסיה עד היום.
פרשת גבריאל תירוש
בשנות ה-60 פרסם הסופר יצחק שלו את הרומן "פרשת גבריאל תירוש". עלילת הספר נסובה סביב המורה להיסטוריה גבריאל תירוש וחמישה מתלמידיו, ההופכים לכיתה צבאית מאומנת המבצעת פעולות גרילה בפורעים ערביים, בתקופת מאורעות תרצ"ו בירושלים. שלו, שהיה תלמיד הגימנסיה העברית בפרוץ מאורעות תרצ"ו, ואחר כך מורה בה, שאב את הדמויות בעלילה מהיכרות אישית עם דמויות מקבילות שהכיר. כך למשל ד"ר רוזנבלום המנהל, הוא בן דמותו של ד"ר מוהליבר מנהל הגימנסיה בתקופת לימודיו.
Drowned World Tour
Drowned World Tour הוא סיבוב ההופעות החמישי של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, אשר התקיים באירופה ובאמריקה הצפונית. סיבוב ההופעות כלל בתוכו כ-47 הופעות בסך הכול, והוא החל ב-9 ביוני 2001, והסתיים, ב-15 בספטמבר 2001.
סיבוב הופעות זה נתמך על גבי שני אלבומיה של מדונה, Music ו-Ray of Light.
רקע
ביוני 2001, יצאה מדונה לסיבוב ההופעות. את ההופעה הראשונה היא קיימה בברצלונה שבספרד. בין היתר, שרה מדונה במהלך הסיבוב שירים משלל אלבומיה; Ray of Light,, ו-Madonna.
רשימת השירים
להלן רשימת השירים אשר בוצעו במהלך סיבוב ההופעות:
נסיך בוחר
נסיך בוחר, נסיך אלקטור, או קוּרְפִירְסְט (בלטינית: princeps elector imperii; בגרמנית: Kurfürst) היה תוארם של חברי מועצת האצילים שבחרה את קיסר האימפריה הרומית הקדושה. שורשיו של מוסד הנסיכים-הבוחרים הוא עוד בהליך בחירת השליט בפרנקיה המזרחית במאה העשירית, אם כי סמכויותיהם הוגדרו חוקית רק ב-1356. עד המאה ה-17 היו שבעה נושאים בתואר, שלושה כנסייתיים וארבעה חילונים, ומאז ועד נפילת האימפריה השתנה המספר תכופות. רשמית, המועמדים שנבחרו על ידי הנסיכים הבוחרים נשאו בתואר "מלך הרומאים", ורק אלו שהוכתרו על ידי האפיפיור נשאו בתואר "קיסר האימפריה הרומית הקדושה".
הקיסרות הייתה מורכבת מנסיכויות רבות ולא הייתה בגדר מלכות העוברת בירושה: השלטון לא עבר מאב לבנו במסגרת שושלת, וכל קיסר היה צריך להיבחר לתפקידו. כדי שבחירתו תהיה יעילה ולא תיתקל בקשיים, הוחלט ב-1356, בימי הקיסר קרל הרביעי, על הגדרה בחוק של מעמד נסיכים-בוחרים, פורום מצומצם של שבעה נסיכים, מושלי מחוזות חשובים, שרק הם ישתתפו בבחירת הקיסר. הנסיכים הבוחרים היו נסיכי ברנדנבורג, סקסוניה, טריר, מיינץ, קלן, פפאלץ ובוהמיה. שלושה מהם – הארכיהגמונים של מיינץ, טרִיר וקלן – היו אנשי כנסייה בכירים; ארבעת הנותרים היו נסיכים חילונים.
לעיתים הוחלף נסיך בוחר אחד במשנהו מסיבות פוליטיות. כך למשל היה בסוף המלחמה השמלקלדית, כאשר הקיסר קרל החמישי הכריח את הנסיך הבוחר יוהאן פרידריך מסקסוניה להתפטר. סיבות אחרות להחלפת נסיך בוחר היו, למשל, התחזקות משפחות אצולה מסוימות ושקיעתן של אחרות, או היפרדות מהאימפריה. למשל, בוהמיה נפרדה בתחילת המאה ה-18 מגרמניה, והוחלפה בנסיכות הנובר. בית ויטלסבאך הפך לגורם משפיע בגרמניה במאה ה-17, ולכן קיבל אחד מבני המשפחה מעמד זה בשם ממלכת בוואריה.
נחשונים
נַחְשׁוֹנִים הוא קיבוץ מתנועת הקיבוץ הארצי באזור השרון, דרומית לראש העין, השייך למועצה אזורית דרום השרון. שטח הקיבוץ משתרע על פני כ-3,000 דונם, דרומית ובסמוך לו שוכן יער נחשונים ודרכו זורם נחל מזור.
היסטוריה
היישוב הוקם בי"ט אלול תש"ט, 13 בספטמבר 1949 כיישוב ספר על ידי שני גרעינים - נחשונים ושלהבת במיקומו הנוכחי. השם נחשונים מסמל ראשוניות וחלוציות ומקורו בנחשון בן עמינדב, נשיא שבט יהודה שהיה, על פי מסורת חז"ל, הראשון שקפץ לים סוף, בטרם נקרע הים לשניים. בתחילה עלו לאתר הקיבוץ רק חלק מחברי הקיבוץ והשאר נותרו בנקודה הזמנית ברמת השרון. בינואר 1951 נקנס הקיבוץ ומזכיר הקיבוץ נדון למאסר חודש על מכירת חיטה ושעורה במחיר מופקע.
בקצה המזרחי של הקיבוץ הוקם בתחילת שנות ה-50 אתר זיכרון לזכרם של ארבעת חברי הגרעין הראשון של הקיבוץ שנפלו במלחמת העצמאות בקרב חוליקאת. באתר גם אנדרטה לחברי הקיבוץ שנפלו בשאר מערכות ישראל. חדר האוכל של הקיבוץ תוכנן בידי האדריכל אברהם ארליק ונבנה בין השנים 1977–1980. הוא החליף את הצריף השוודי ששימש כחדר אוכל עד אז. בכניסה אליו יש תבליט של הפסל משה סעידי.
היישוב נמצא כ-100 מטר מעל פני הים.
בימינו
הקיבוץ עוסק בחקלאות בתחומים גידולי שדה, מטעים ורפת. ענפי עיסוק נוספים של הקיבוץ מעבר לחקלאות הם מפעל לייצור רדיאטורים לרכב (בש"ן), אירוח כפרי, מרכז כנסים ופארק המים "נחשונים במים" הכולל בריכות מים. כמו כן, משנת 1994 פועלת בקיבוץ חוות סוסים לילדים ולמבוגרים המציעה גם רכיבה טיפולית.
כמו כן בקיבוץ אולם אירועים.
השחר
הַשַּׁחַר היה ירחון עברי שהוציא לאור פרץ סמולנסקין בין השנים 1868–1884 (ה'תרכ"ט–ה'תרמ"ד) בווינה.
סמולנסקין יסד את הירחון כדי להפיץ את רעיונות ההשכלה בין יהודי מזרח אירופה. סמולנסקין, שהיה גם העורך, פרסם בו מאמרים שקראו להפצת העברית, ללאומיות ולשיבת ציון, ואף נתן במה לרעיונות רדיקליים וסוציאליים. הוא ביקר את הרבנים ואת היהדות הדתית, שהתאפיינה לתפיסתו בקיפאון ובבערות; מן העבר השני, ביקר גם את המשכילים שקראו להשתלבות באימפריה הרוסית. סמולנסקין פרסם בכתב העת את מאמרי הביקורת שלו על משה מנדלסון ותלמידיו, שחסרו לפי דעתו את הרוח הלאומית היהודית והביאו להתבוללות ולשמד.
הירחון הושפע מכתבי עת אירופיים – בעיקר גרמניים – בני התקופה, והכיל מלבד מאמרים גם חומר ספרותי, מאמרים מדעיים, ביוגרפיות וסקירות חדשותיות מן העולם היהודי. הוא הופץ בכל אירופה, והיה פופולרי במיוחד באימפריה הרוסית, חרף קשיי הצנזורה, וקראו בו בסתר גם חלק מתלמידי הישיבות הליטאיות. העיתון סבל מקשיים כספיים ניכרים ולעיתים אף נפסקה יציאתו הסדירה לאור. אברהם בר גוטלובר, שהתנגד לרעיונותיו של סמולנסקין, הקים את כתב העת "הבוקר אור" כמתחרה לעיתונו של סמולנסקין.
בין הכותבים בכתב העת היו מרדכי דוד ברנדשטטר, יהודה ליב גורדון, משה ליב ליליינבלום, דוד כהנא, שלמה רובין (שאף סייע לסמולנסקין בהקמת הירחון ובעריכתו), פרופ' דוד צבי מילר, יהודה ליב לוין (יהל"ל), הלל נח מגיד שטיינשניידר, שלמה מנדלקרן ומנחם מנדל דוליצקי.
בכתב העת פורסם ב-1879 גם מאמרו הראשון של אליעזר בן-יהודה, "שאלה נכבדה" (במקור "שאלה לוהטה", אך בעקבות הסתייגות של סמולנסקין שונתה הכותרת), שעסק בהתעוררות הלאומיות היהודית והזכיר בדרך אגב גם את תחיית הלשון העברית. כאן גם הופיע לראשונה שירו הידוע של יל"ג: "קוצו של יוד". השיר הארוך התפרסם בהמשכים בשנת 1876, ובגרסתו הסופית - בשנת 1878.
בסך הכול יצאו 12 כרכים של "השחר", והוא הפסיק לצאת לאחר מותו של סמולנסקין ב-1885.
אלכס רודריגז
אלכסנדר עמנואל רודריגז (בספרדית: Álexander Emmanuel Rodríguez; נולד ב-27 ביולי 1975 בניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית) הוא שחקן בייסבול אמריקאי-דומיניקני ששיחק ב-MLB. כינויו של רודריגז הוא A-Rod. רודריגז שיחק במהלך הקריירה שלו כשחקן הבסיס השלישי בקבוצה ניו יורק יאנקיז, וכשורט-סטופ בטקסס ריינג'רס ובסיאטל מארינרס. היה בעל השכר הגבוה ביותר בליגת הבייסבול המקצוענית, אך התדמית שלו נפגעה לאחר שהודה בנטילת סמים משפרי ביצועים.
ילדותו
רודריגז נולד בעיר ניו יורק, כשהיה בן ארבע הוא והוריו עברו לרפובליקה הדומיניקנית. אחרי שלוש שנים הם עברו למיאמי שבפלורידה. אביו של רודריגז עזב לניו ג'רזי ולא חזר מעולם. רודריגז גדל רק עם אימו.
קריירה
משחקו הראשון במייג'ור ליג היה ב-8 ביולי 1994 במדי קבוצת סיאטל מארינרס עבורה שיחק עד שנת 2000. בשנת 2001 עבר רודריגז לטקסס ריינג'רס, ובשנת 2004 עבר רודריגז לניו יורק יאנקיז, שם שיחק עד לפרישתו.
אלכס רודריגז הוא השחקן הצעיר ביותר בתולדות הליגה שהצטרף למועדון חובטי 500 הום ראנס, שיא אותו השיג ב-4 באוגוסט 2007 והוא בן 32 שנים ו-8 ימים. 3 שנים בדיוק לאחר מכן השיג רודריגז את ההום ראן ה-600 שלו. נכון למאי 2015 רודריגז נמצא במקום הרביעי ברשימת חובטי ההום-ראן של כל הזמנים. נכון לשנת 2013, רודריגז הוא שחקן הבייסבול בעל המשכורת הגבוהה ביותר בליגת הבייסבול המקצועית בארצות הברית ובשנה זו השתכר 30 מיליון דולר. גם סך הכנסותיו כשחקן בייסבול מקצועי הוא הגבוה ביותר בהיסטוריה של בייסבול מקצועי בארצות הברית, עד לשנת 2011 השתכר סך הכל 296,416,252 דולר.
לאור מעורבותו בנטילת סמים משפרי ביצועים הושעה רודריגז על ידי ה-MLB ל-162 משחקים (כל עונת 2014).. רודריגז ערער על ההשעיה בפני בית משפט פדרלי אך לאחר מספר שבועות משך את עתירתו ושב לשחק רק בעונת 2015.
ב-12 באוגוסט 2016 פרש ממשחק פעיל.
חיים אישיים
רודריגז התחתן עם סינתיה סקורטיס ב-2 בנובמבר 2002 ולהם שתי בנות. ב-2 ביולי 2008 דווח כי רודריגז ואשתו נפרדו, לאחר בעיות שנמשכו כשלושה חודשים, מאז לידת בתם הצעירה. במקביל התפרסמו שמועות על רומן בין רודריגז לזמרת מדונה, שמועה שמדונה הכחישה, אך הדיווחים עליהם המשיכו גם לאחר שב-7 ביולי 2008, הגישה אשתו של רודריגז תביעת גירושין בבית משפט במיאמי. הגירושין נכנסו לתוקף בספטמבר אותה שנה.
בפברואר 2009 התפרסם כי במהלך שנת 2003 רודריגז נבדק ונמצא שהשתמש בסטרואידים אנאבוליים על מנת לשפר את ביצועיו. בריאיון עמו הודה רודריגז כי אכן לקח סמים בתקופה בה שיחק בטקסס.
לאחר גירושיו, ניהל רודריגז מערכות יחסים עם השחקניות קייט הדסון וקמרון דיאז, עם המתאבקת טורי וילסון ועם ג'ניפר לופז, איתה התארס ב-9 במרץ 2019.
ב-12 באפריל 2021 רכש רודריגז את קבוצת הכדורסל מינסוטה טימברוולבס.
סנאפצ'ט
סנאפצ'ט (Snapchat; בתרגום אפשרי לעברית: שיחת תצלום) היא אפליקציה לעריכת תמונות אשר פותחה בידי אוון שפיגל, בובי מרפי ורג' בראון, בעת לימודיהם באוניברסיטת סטנפורד. המשתמשים שלה יכולים לצלם תמונות עם אפקטים מיוחדים ולשתף, גם בוידאו, להוסיף טקסט, וציורים, בנוסף המשתמש יכול להוסיף לוגו,של התמונה, מזג האוויר ועוד ובסוף לשלוח אותם לרשימה של אנשי קשר. לתמונות או קטעי וידאו אלו נהוג לקרוא "סנאפס" (באנגלית: "snaps", בתרגום אפשרי לעברית: "תצלומים"). ייחודה המפורסם של אפליקציית סנאפצ'ט ביכולת לשלוח תמונות או מסרים שיוצגו בפני הנמען לזמן קצר בלבד, ואחר כך ייעלמו ויימחקו: השולח של התמונות או הקטעים יכול לקבוע לכמה זמן יוכל מקבל ההודעה לראות את התמונה (החל מדצמבר 2013 הטווח הוא בין שנייה ל-10 שניות), ולאחר זמן זה ההודעה תיעלם ממכשיר מקבל ההודעה, אך לא תימחק משרתי סנאפצ'ט. באפליקציה אפשר לדעת מה מספר הצפיות של כל תמונה או סרטון ששולחים.
עד היום ניתן בעזרת כלים שונים בכל זאת לשמור ולהוריד תמונות שנתקבלו ממשתמשים אחרים, חרף הבטחותיה של החברה לפרטיות, וללא ידיעת השולח.
משתמשים
רוב המשתמשים באפליקציה נעים בין הגילאים 10 ל-23 שנים, ואילו אחוז המשתמשים מעל גיל 40 עולה מאז אוקטובר 2012. רבים השימושים בסנאפצ'ט ככלי לשליחת תמונות אישית, ו-30% מכלל ה"סנאפס" נשלחים לקבוצות. באפריל 2013, 80% מכלל המשתמשים בסנאפצ'ט היו אמריקאים.
בנוסף פורסם פוטנציאל השיווק הגדול של האפליקציה אותו זיהו חברות כמו "טאקו בל" ואחרות. על ידי הגדרת פרופיל הצרכן של החברה ברשת, החברה מוסיפה את המשתמש כבר באפליקציה. והצרכן מצידו מסכים לקבל מסרים שיווקים מהחברה לזמנים קצובים.
היסטוריה
האפליקציה נכתבה על ידי רג'י בראון ואוון שפיגל כפרויקט הגמר שלהם באוניברסיטה באפריל 2011. בתחילה האפליקציה נקראה "פיקאבו" (Picaboo), השניים הביאו את בובי מרפי לפרויקט כדי שייכתוב את הקוד לאפליקציה.
בחודש יוני 2013 אפליקציית סנאפצ'אט הציגה את "סנאפקידז" (Snapkidz). סנאפקידז היא חלק מהיישומים בסנאפצ'אט המקורי, וכאשר המשתמש נרשם ומספק את תאריך הלידה שלו סנאפקידז מופעלת. היא מאפשרת לילדים לצלם, ולצייר אך באופן מקומי במכשיר, היא לא נותנת להם אפשרות לשלוח למשתמשים אחרים "סנאפס".
פריצה לאפליקציה
ב-1 בינואר 2014, התבצעה פריצה למערכת האבטחה של "סנאפצ'אט" על ידי האקרים. הפריצה הביאה לגילוי של כ-4.6 מיליון משתמשים באפליקציה, ומספרי הטלפון שלהם. צוות האפליקציה נאלץ בעקבות הפריצה להוציא עדכון מיידי לאפליקציה, וטען כי בעדכון יש אמצעי אבטחה משופר.
תביעות בנוגע לאחזור לאחסון תמונות
כתב העת פורבס דיווח במאי 2013 כי התמונות ב"סנאפצ'אט" לא נמחקות כפי שנטען, וכי ניתן לשחזר אותן עם מעט ידע טכני, גם לאחר שהגבלת הזמן פגה. כתוצאה מכך הוגשה תלונה נגד "סנאפצ'אט" לוועדת הסחר הפדרלי, אשר קבעה כי "סנאפצ'אט" רימתה את לקוחותיה על ידי כך שגרמה להם להאמין שהתמונות נמחקות תוך מספר שניות.
"סנאפצ'אט" טוענת כי היא שומרת רק את 200 ה"סנאפס" האחרונים שנשלחו והתקבלו, אך אין תוכן ממשי שמאוחסן בשרתים. בנוסף בחברה מסבירים כי אם הקובץ לא נצפה על ידי הנמען הוא נשאר על השרתים של "סנאפצ'אט" למשך 30 יום.
פרטיות ואבטחה
חששות בנוגע לפרטיות ואבטחה הועלו בדו"ח שפורסם בחודש דצמבר, 2013 על ידי ZDnet.com וגיבסון אבטחה. שני מקרים אשר עלו בדו"ח אפשרו לשמות המשתמשים להיות מזוהים עם מספר הטלפון של המשתמשים, ללא קשר להגדרות הפרטיות של המשתמש. בנוסף, ניתן היה להוריד כמות גדולה של פרטי חשבון המשתמש. בדצמבר 2013 חברת גיבסון אבטחה ניסתה לקבל את תגובתה של "סנאפצ'אט" בנושא, אך ללא הצלחה. בנוסף נושא הפרטיות לא טופל.
סנאפצ'אט בשוק המניות
במאי 2022 צנחו מניות החברה ביותר מ-40% שהם 15 מיליארד דולר עקב מכתב שפרסם אוון שפיגל, מנכ"ל סנאפ, לעובדים, שבו התריע שהחברה לא תהיה רווחית כבעבר: "כמו חברות רבות, אנחנו ממשיכים להתמודד עם עליית האינפלציה והריביות, מחסור בשרשרת האספקה ושיבושי עבודה", כתב שפיגל. עוד הוסיף כי סנאפ מושפעת מהמלחמה באוקראינה ומשינויי מדיניות בעולם, כגון מדיניות הפרטיות החדשה של אפל. כל הדברים הללו משפיעים דרמטית על תקציבי הפרסום והמודעות שמגיעים לסנפאצ'ט, ויש לכך באופן טבעי פגיעה ישירה ברווחי החברה.
ב-21 ביולי 2022 לאחר פרסום הדוחות הרבעוניים, החברה הודיעה על ירידה חדה בהכנסות מפרסומות עקב שינוי מדיניות הפרטית של אפל (קרוב למאה אחוז מהכנסות החברה הן מפרסומות), כמו כן הודיעה החברה כי היא נפגעה כתוצאה מהלחימה באוקראינה ומהאינפלציה הגואה. באופן חריג במיוחד מנכל החברה הודיע כי בשל המשבר הוא מתחייב לכהן בתפקידו עד לסוף שנת 2027 במשכורת של דולר אחד בשנה, עוד הודיעה החברה כי היא נמנעת מלפרסם את הצפי להכנסות עתידיות לרבעון השלישי בשנת 2022, מניית החברה הגיבה בירידה של 37 אחוזים. עד חודש אוקטובר 2022, לאחר ירידות כמעט ללא הפוגה, השלימה החברה ירידה של 91 אחוז מהשיא שנקבע באוקטובר 2021, לשווי שוק של 14 מיליארד דולר. ירידה שלא הייתה כמותה בחברה טכנולוגית מאז בועת הדוט-קום.
השפעות נפשיות שליליות
במאי 2017 פורסם מחקר של החברה המלכותית לבריאות הציבור של בריטניה שהעלה ששימוש התכוף במדיה חברתית עשוי להוביל למשבר נפשי בקרב צעירים. מהמחקר עלה ששימוש בשתי הפלטפורמות החברתיות: אינסטגרם, שבבעלות פייסבוק, וסנאפצ'ט - מקדמים בעיות נפשיות בקרב המשתמשים יותר מכל האחרות. הסיבה לכך, לטענת החוקרים, היא שמדובר בשירותים מבוססי תמונות המעודדים את המשתמש להשוות את עצמם לאחרים.
ועידת הנשיא
ועידת הנשיא, או בשמה המלא: ועידת נשיא ישראל: פונים אל המחר, היא יוזמה של נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס, והמכון לתכנון מדיניות עם יהודי, שמטרתה לדון במגמות ובתהליכים שישפיעו על חיי התושבים במדינת ישראל, על העם היהודי ועל העולם כולו. הוועידה הראשונה הפכה, למעשה, לאירוע המרכזי לציון 60 שנות עצמאות למדינת ישראל.