cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב תל א-שמס
הניסיון הראשון: כוח בן-חנן
כוחות החטיבה התקדמו מזרחה מאזור חלס עם אור ראשון תוך שהם נתקלים בהתנגדות מועטה. כוח בן-חנן הוביל את התקדמות החטיבה, והחל להיתקל בהתנגדות חזקה יותר. תחילה היו אלה מטוסים סורים שתקפו את הכוחות, ובהמשך, כשהגיעו למרחק של כ-4 קילומטרים מדרום-מערב לתל א-שמס, נתקלו בירי טנקים וטילי נ"ט מכיוון התל. פלוגת טנקים מכוח בן-חנן הגיעה לגשרון באזור הכפר שוכתילה, על ציר "אמריקה", וגילתה שהגשר וסביבתו ממוקשים. כיוון שלא נלוו לחטיבה כוחות הנדסה לא יכול היה הכוח להמשיך. בינתיים התגברה האש על הגדוד שהיה בשטח נחות ושני טנקים נפגעו. שני הגדודים האחרים (75 ו-74) תפסו עמדות חיפוי והחלו לירות לכיוון התל מטווחים רחוקים, בזמן שכוח בן-חנן נחלץ לאחור מאזור שוכתילה.
הסתבר שהסורים הספיקו להיערך על התל בעמדות הגנתיות טובות ולהציב עליו כוחות גדולים יחסית. המחסור בכוחות הנדסה לא אפשר את ההתקדמות על הכביש הראשי, ובנוסף התברר כי האזור מטווח היטב על ידי חוליות נ"ט שהיו מחופרות על התל ועל ידי הארטילריה הסורית.
בצהרי היום נערך חפ"ק חטיבה 7 בכפר חלס והחל בחיפוש תוכנית חלופית שתאפשר התקדמות לכיוון תל א-שמס. קצין המודיעין של החטיבה, רס"ן אילן סהר, איתר בתצלומי אוויר שביל בשטח הלג'ה הקטנה, שיאפשר איגוף של תל א-שמס מצפון-מערב. הציר שאותר היה צר וחייב נסיעה איטית וניווט זהיר. יוסי בן-חנן, שלאחר חילוץ גדודו הגיע לחפ"ק החטיבתי, טען שיוכל לעבור בנתיב הצר ושכנע את יאנוש, המח"ט, לאשר את הפעולה. התוכנית החטיבתית הייתה כי בן-חנן, בכוח של שמונה טנקים, יתקדם בנתיב שאותר בלג'ה. שמונה טנקים נוספים מכוח בן-חנן יישארו מאחור ויצטרפו לכוח לאחר שיתברר שהציר אכן עביר. הטנקים של הגדודים 75 ו-74 יישארו בשלב ראשון בחיפוי על ציר אמריקה, ויחד עם סיוע ארטילרי, יעסיקו את הכוחות הסורים על התל. לכשיאגף כוח בן-חנן את התל תוכנן בן-חנן להישאר בעמדות חיפוי לעבר עורפו של התל, בזמן ששני הגדודים האחרים יפרצו על ציר אמריקה ויכבשו את התל.
בשעה 14:30 החלו שמונת טנקי בן-חנן לנוע בשדרה בנתיב שאותר בלג'ה הקטנה. התנועה התנהלה באיטיות אך ללא תקלות. השיירה עברה מרחק של כ-6 קילומטרים בשטח הקשה, ולאחר כשעה הגיעו הטנקים למרחק של כמה מאות מטרים מצפון-מערב לתל. תנועת הטנקים בלג'ה לא אותרה על ידי הסורים. שמונת הטנקים תפסו עמדות תובה בלג'ה כשרכסוני הבזלת מספקים להם הגנה חלקית, והחלו לירות על רק"ם וכלי רכב סורים שזיהו על התל. לאחר כחצי שעה נראה היה שמרבית הכוחות הסורים על התל הושמדו, ובן-חנן ביקש להמשיך את תנופת ההתקפה ולהסתער על התל. יאנוש, המח"ט, התלבט, ולבסוף אישר את ההסתערות. שני טנקים הושארו בחיפוי, וששת הטנקים הנותרים החלו לעלות על התל מכיוון צפון-מערב.
ששת הטנקים נעו בפריסה רחבה והחלו לטפס על התל. משהגיעו לשליש העליון של התל נפתחה עליהם אש נ"ט עזה, כנראה מעמדות סוריות מצפון להם, ושלא היו בקו הראיה של כוח החיפוי. תוך דקות בודדות נפגעו ארבעה טנקים, כולל הטנק של בן-חנן. בטנק של בן-חנן נהרג התותחן הנרי וידאל, ובטנק אחר נהרגו מפקד הטנק אדיר שטרן והתותחן אדי אברהמוב. בטנק נוסף שנפגע אך נותר במצב נסיעה נהרג התותחן מאיר כהן. נהג הטנק פינה את הטנק מהתל לשטח הלג'ה, שם פרס הטנק זחל. הטנק ננטש בשטח כשבתוכו גופת התותחן ההרוג. שני הטנקים שלא נפגעו ירדו במהירות מהתל ועליהם הפצועים. שלושה טנקים פגועים נותרו על התל ובתוכם נשארו שלושה מההרוגים בקרב. בן-חנן עצמו נפצע קשה ברגלו וחולץ מהטנק על ידי נהגו, צביקה רוזנצוויג. רוזנצוויג גרר את בן-חנן לשוחה קטנה, ובאמצעות מכשיר קשר נייד שהיה על הטנק הצליחו לדווח על מצבם.
החילוץ
בשל ערפל הקרב ההנחה במפקדת חטיבה 7 הייתה כי בן-חנן היה היחיד שנותר על התל וכי כל החיילים האחרים שנפגעו פונו. כוח בן-חנן היה כוח מאולתר שהוקם משרידי גדוד 53 וכלל חיילים מיחידות אחרות, ועובדה זו, יחד עם פציעתם של בן-חנן וקצינים נוספים מהכוח תרמה לבלבול ולחוסר השליטה.
משימת החילוץ של בן-חנן מתל א-שמס הוטלה על כוח של סיירת מטכ"ל בפיקודו של יוני נתניהו, אשר צורף לחטיבה 7 מספר ימים קודם. הכוח הצטייד בשני נגמ"שי "זלדה" ויצא לדרך בחשיכה. ההנחה הייתה כי בן-חנן ורוזנצוויג הם היחידים שנותרו על התל. מרגע שהתברר כי בן-חנן נפגע ועד סוף פעולת החילוץ הנחית צה"ל ארטילריה כבדה על התל ועל דרכי הגישה אליו כדי למנוע מהסורים להגיע אל הפצועים. במהלך החיפוי הארטילרי נורתה אש ארטילרית על אחת מסוללות גדוד בה"ד 9, שבשל חשיבות החיפוי המשיכה בירי. אחד הפגזים פגע בתוך הסוללה וגרם לנפגעים. באירוע נהרגו שישה חיילים וכמה נפצעו.
הכוח בפיקוד יוני נתניהו נסע בלג'ה באותו נתיב שהתווה על ידי הטנקים כמה שעות קודם לכן. באזור ממנו יצאו הטנקים להסתערות האחרונה ירדו החיילים מהנגמ"שים ועלו על התל ברגל, כשהם עוקבים אחרי הקוליסים שהשאירו הטנקים. כוח נתניהו איתר את בן-חנן ורוזנצוויג, ופינה את בן-חנן הפצוע על אלונקה. הכוח לא בדק את הטנקים הפגועים שנותרו על התל ולא איתר את הנפגעים הנוספים בהם. כוח הסיירת ירד מהתל אל הנגמ"שים וחזר באותו נתיב אל כפר חלס, שם פונה בן-חנן במסוק.
איתור ההרוגים
לאחר סיום פעולת החילוץ חזרו הסורים לתל ומצאו את שלושת ההרוגים שנותרו על התל (שטרן, וידאל ואברהמוב), יחד עם שלושת הטנקים הפגועים. גופות ההרוגים נלקחו בשבי ושני טנקים שנותרו שלמים נגררו לסוריה.
במפקדת חטיבה 7 סברו כי כל החיילים שנפגעו פונו לבתי החולים. ימים רבים לאחר הקרב עדיין לא התברר לפיקוד החטיבה כי ארבעה חיילים חסרים. כשבועיים לאחר הקרב ולאחר הפסקת האש הגיע לגולן משה שטרן, אביו של סמ"ר אדיר שטרן, לאחר שלא שמע דבר מבנו. שטרן החל לשאול לגבי בנו ורק אז התברר כי כמה חיילים חסרים. במהלך החיפושים התגלתה גופתו של התותחן מאיר כהן בטנק שננטש בלג'ה, כשבועיים לאחר הקרב. מספר ימים לאחר מכן הוכרזו שלושת החללים הנוספים כנעדרים, ובהמשך התברר כי נלקחו על ידי הסורים. שלוש הגופות הוחזרו רק בחילופי השבויים לאחר המלחמה.
לאורך השנים נמתחה ביקורת על אי-חילוצם של ההרוגים, כמו גם על התנהלותו של בן-חנן בקרב. משפחתו של אדיר שטרן טענה כי שטרן היה פצוע בזמן שנלקח בשבי וכי ניתן היה להצילו.
הניסיון השני: חטיבה 317
כבר באותו הלילה שבו בוצע החילוץ של בן-חנן מהתל (12–13 באוקטובר) הוחלט במטכ"ל להמשיך את ההתקדמות לכיוון דמשק. ב-13 באוקטובר בצהריים הטיל רפאל איתן, מפקד אוגדה 36, את משימת כיבוש תל א-שמס על חטיבת הצנחנים 317. מפקד החטיבה, אל"ם חיים נדל, הטיל את המשימה על גדוד 567 ועל מפקדו, סא"ל אלישע שלם, והורה לו לתכנן את כיבוש התל בפעולה לילית. אף כי בגזרת המובלעת בוצעו מספר צילומי אוויר ביום שקדם לפעולה, המידע לא הגיע למפקדים בשטח. הערכת החטיבה על הכוחות הסורים בתל התבססה על מודיעין חלקי שנאסף מתצפיות על התל ומידע שהתקבל על סמך הקרב ביום הקודם. המג"ד אלישע שלם חשב כי שטח הלג'ה יעניק לכוחותיו מחסה ומסתור, ויאפשר להם לנוע אל התל מבלי שיתגלו. לפיכך תכנן כי הגדוד ינוע על ציר בן-חנן ויתקוף את התל מעורפו, כשבמקביל יבצע כוח טנקים הטעיה מדרום לתל. אחר הצהריים הוצגה התוכנית למפקד האוגדה רפאל איתן והוא דחה אותה. איתן התעקש כי ההתקפה על התל תתבצע מכיוון דרום כדי לכבוש קודם את מגנן הנ"ט שנמצא בחלק הדרום-מערבי של התל, כשחשכת הלילה תעניק לכוחות את ההגנה הדרושה.
תוכנית ההתקפה שונתה תוך זמן קצר ולקראת הערב אושרה באופן סופי. לפי התוכנית גדוד 567 יגיע בזחל"מים לאזור כפר מעץ (כ-5 קילומטרים מדרום לתל) ומשם ינוע רגלית אל התל ויתקוף אותו מכיוון דרום-מזרח. כוח חטיבתי נוסף שיכלול פלוגת טנקים ופלוגת חי"ר ינוע בציר בן-חנן וימנע הגעת כוחות נוספים לתגבור התל מצפון. לצורך סיוע להתקפה על התל הוקצו שלושה גדודי ארטילריה. בנוסף הוקצה האגד הארטילרי של אוגדה 146 למכת אש אחת בחצות, בטרם יחל האגד את תנועתו עם אוגדה 146 לסיני.
סמוך לשעה 9 בערב החל גדוד 567 בפיקוד המג"ד אלישע שלם בתנועה על גבי זחל"מים לצומת מעץ. כעשרים דקות מאוחר יותר החל הגדוד בתנועה רגלית אל התל. לפי התכנון המוקדם, לפני חצות הנחית האגד הארטילרי מאוגדה 146 מכת אש כבדה על התל, וזאת בנוסף לארטילריה הקבועה שהנחיתו גדודי הסיוע כל משך התנועה של הכוחות אל התל.
הניסיונות הסורים לכיבוש התל
לאחר כיבוש התל נוספו לגדוד 567 ומפקדת חטיבה 317 גם גדוד הטנקים 74 של יאיר נפשי. כבר משעות הבוקר ב-14 באוקטובר הנחיתו הסורים אש ארטילרית על התל. באותו היום התקרב לתל ממזרח כוח סורי שכלל מספר נגמ"שים. מספר כלים סורים נפגעו מאש הטנקים ושאר הכוח נסוג.
ב-15 באוקטובר לפנות בוקר פתחו הסורים בהתקפה על התל מכיוון צפון וצפון מזרח. בשלב ראשון תקפו כוחות קומנדו סורים קטנים. עם אור ראשון הצטרפו להתקפה הסורית טנקים וחיילי רגלים בסדר גודל של שני גדודים. הטנקים של גדוד 74 התייצבו ראשונים מול ההתקפה הסורית ובהמשך נשלחו טנקי גדוד 75 (שתי פלוגות בפיקוד המג"ד יוס אלדר) לתגבר את הכוחות על התל. עד סוף היום נהדפה ההתקפה הסורית וכ-27 טנקים סורים נפגעו.
ב-16 באוקטובר תקפו הסורים פעם נוספת, בשיטה דומה. כוחות קומנדו תקפו ראשונים, ואחריהם הצטרפו גם טנקים ונגמ"שים. הפעם תקפו הסורים גם מכיוון מזרח, בנוסף לכוחות שנעו אל התל מצפון ומצפון-מערב. ההגנה על התל התחלקה בין שני גדודי הטנקים (74 ו-75). הפעם הייתה ההתקפה קשה יותר. המ"פ אהוד דפנא (עליו כתב סבו את השיר "הודי חמודי") מגדוד 74 נהרג, יוס אלדר המג"ד נפצע, ומ"פ נוסף מגדוד 74, צביקה רק, נפצע קשה. לקראת הצהריים נהדפה ההתקפה.
ביום המחרת ירד גדוד 567 מהתל והוחלף בגדוד 13 של גולני. ב-18 באוקטובר ירדו גם טנקי גדוד 74 להתארגנות והוחלפו על ידי כוח אחר. בימים הבאים נמשך הירי הארטילרי על התל, בעוד כוחות ההנדסה מנצלים את ההפוגה כדי להפוך את כיוון הביצורים על התל ולמגנו.
ב-18 באוקטובר נפלו שני פגזי מרגמה סמוך לחיילי גולני שעמדו במסדר לקראת יציאה לפעילות לילית. כתוצאה מהנפילות נהרגו ארבעה חיילים ו-9 נפצעו.
ההתקפה הסורית האחרונה לפני הפסקת האש התרחשה ב-20 באוקטובר אחר הצהריים. הסורים תקפו שוב, אולם נהדפו על ידי הטנקים של גדוד 75. ב-22 באוקטובר תכננו הסורים התקפה נוספת עם הכוחות העיראקים שהיו באזור, אולם התקפה זו בוטלה בעקבות ההסכמה על הפסקת האש.
פיאצה פונטנה: הקשר האיטלקי
פיאצה פונטנה: הקשר האיטלקי (באיטלקית: Romanzo di una strage) הוא סרט דרמה ושיתוף פעולה איטלקי-צרפתי משנת 2012 בבימויו של מרקו טוליו ג'ורדנה. ג'ורדנה (שביים את הסרט האיטלקי "קסם הנעורים") בוחן בסרט את האירועים שבישרו את תחילת שנות העופרת באיטליה - תקופה פוליטית וחברתית סוערת המואפיינת בקיצוניות פוליטית וטרור. הסרט מבוסס בכלליות על ספרו של פאולו קוצ'ארלי "הסוד של פיאצה פונטנה". הסרט דובר איטלקית וצולם בטורינו באיטליה.
הסרט זכה בפרס בתי הקולנוע האירופאיים ובפרס מיוחד מטעם חבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של קרלובי וארי ב-2012. הסרט היה מועמד ב-16 קטגוריות לפרס דוד דה דונטלו (David di Donatello) מתוכם זכה בשלוש קטגוריות שחקן המשנה הטוב ביותר, שחקנית המשנה הטובה ביותר, ובקטגוריית אפקטים ויזואליים. הסרט הוקרן לראשונה בישראל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-28 בחיפה, שהתקיים בחול המועד סוכות שנת 2012.
עלילת הסרט
בסרט בוחן הבמאי את האירועים שהביאו למותו של האנרכיסט ג'וזפה פינלי (בגילומו של ולריו מסטרנדריאה) ולחקירתו של מפקח המשטרה לואיג'י קלאברזי (בגילומו של פיירפרנצ'סקו פאבינו). הרקע לסרט הוא אירוע שהתרחש ב-12 בדצמבר 1969 במילאנו. באותו יום התפוצצה פצצה בסניף "פיאצה פונטנה" של הבנק המרכזי בעיר שהיה מלא בלקוחות. בפיצוץ נהרגו 17 איש ו-80 אנשים נפצעו. הבמאי משחזר את האירועים שקדמו והובילו להנחת הפצצה בסניף וכן את האירועים שלאחר מכן.
פינלי נחשד על ידי המשטרה באחריות להנחת הפצצה, במהלך החקירה "נפל" פינלי באופן מסתורי מחלון הקומה הרביעית במטה המשטרה המקומית, נסיבות הנפילה נשארו עלומות. המפקח קלאברזי נתפס על ידי השלטונות כאשם, לפחות מבחינה מוסרית, במעשה הנורא. קלאברזי לא מוותר וממשיך בחקירת הפיצוץ ונסיבות נפילתו של פינלי עד להירצחו בשנת 1972.
עונת 2015/2016 בסרייה א'
עונת 2015/2016 בסרייה א' הייתה העונה ה-114 של התחרות אורגנה על ידי Lega Serie A. המשחקים החלו ב-22 באוגוסט 2015 והסתיימו ב-15 במאי 2016.
בליגה השתתפו 20 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שלוש נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. בעונה זו החל שימוש בטכנולוגיית קו השער.
קארפי, פרוזינונה ובולוניה היו הקבוצות שעלו מהליגה השנייה.
יובנטוס זכתה באליפות הליגה בפעם החמישית ברציפות ובפעם ה-32 בתולדות המועדון.
בסיום העונה, ב-23 בדצמבר 2016 נערך משחק של הסופר קאפ האיטלקי בו יובנטוס הפסידה 3:4 בבעיטות עונשין למילאן שזכתה בגביע.
בסיום העונה לסרייה ב' ירדו קארפי, פרוזינונה והלאס ורונה. במקום הקבוצות שירדו, לסרייה א' העפילו קליארי, קרוטונה (כדורגל) ופסקארה.
כדורגלנים מצטיינים
גונסאלו היגוואין שחקנה של נאפולי כבש 36 שערים וזכה בתואר מלך השערים. גונסאלו היגוואין שבר שיא של גונאר נורדאהל (35 שערים ב-1949/1950) והשווה לשיא של ג'ינו רוזטי (36 שערים ב-1928/1929 כאשר בליגה היו 32 קבוצות)
התאחדות הכדורגל האיטלקית העניקה פרס לכדורגלן השנה ללאונרדו בונוצ'י שחקנה של יובנטוס.
בנוסף לכך, נבחרה קבוצת השנה:
הנריק בול
הנריק בול (בנורווגית: Henryk Bull; 13 באוקטובר 1844 – 1 ביוני 1930) היה איש עסקים ואיל ספנות נורווגי, מחלוצי חקר אנטארקטיקה.
חייו
בשנת 1893 הסכים רב חובל נורווגי בשם סְוֶונְד פוֹיְן (Svend Foyn), שעסק בציד לווייתנים, לתמוך כספית במשלחת לאנטארקטיקה בראשות הנריק בול, שמטרתה למצוא את לווייתן האובלנה. סוונד פוין היה איש עסקים, שהוציא פטנט על תותח צלצל-רימון לשימוש בציד לווייתנים. הספינה שסיפק סוונד פוין נקראה "אנטארקטיקה" ושימשה את המשלחת. היא צוידה באחד-עשר תותחי צלצלים, מחסן חומרי נפץ, שמונה סירות לציד לווייתנים וצוות של שלושים ואחד איש. בראש הצוות עמד רב חובל לאונרד קריסטנסן ובין השאר היה בו קאשטן בורשקרווינק, שבהמשך עמד בראש משלחת צלב הדרום לאנטארקטיקה.
בשנת 1898 כתב הנריק יוהאן בול את זכרונותיו מן המשלחת בספרו Sydover. Ekspeditionen til Sydishavet i 1893–1895. הספר יצא לאור גם באנגלית תחת הכותרת "מסע ה'אנטארקטיקה' אל מחוזות הקוטב הדרומי" (לונדון וניו יורק: אדוארד ארנולד, 1896).
לאחר זמן ייסד חברה לציד לווייתנים והיה חלוץ בתעשייה בתחום זה. בול מת באוסלו בגיל 85.
לוח המארה הפיניקי
לוח המארה הפיניקי (או הפוני) הוא לוח מארה בפיניקית (הידועה בשם "פוּנית" באימפריית קרתחדשת) רשום על מגילת עופרת, שנמצא בקרתחדשת על ידי פול גוקלר  ב-1899. הוא מוצג כיום במוזיאון הלאומי של קרתחדשת.
הכתובת
הכתובת ידועה בסימון KAI 89. הכתובת מזהירה מפגיעה בקברו של בעל הכתובת.
ממלכת ארל
ממלכת בורגונדי, הידועה מהמאה ה-12 כממלכת ארל, המכונה גם בהקשרים שונים בשמות ארלט, ממלכת ארל וויין, או ממלכת בורגונדי-פרובאנס, הייתה ממלכה שהוקמה בשנת 933 על ידי מיזוג ממלכות בורגונדיה עילית ותחתית תחת המלך רודולף השני. היא שולבה באימפריה הרומית הקדושה בשנת 1033 ומאז ואילך הייתה אחת משלושת המחוזות המרכיבים את האימפריה, יחד עם ממלכת גרמניה וממלכת איטליה. אולם עד אמצע המאה ה-13 לכל המאוחר, היא איבדה את הרלוונטיות הפוליטית הקונקרטית שלה.
שטחה השתרע מהים התיכון ועד נהר הריין העליון בצפון, בערך בהתאמה לאזורים הצרפתיים של ימינו פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור, רון-אלפ ופראנש-קונטה, כמו גם למערב שווייץ. עד שנת 1032 שלטו בה מלכים עצמאיים של בית ולף המבוגר.
בורגונדי הקרולינגית
מאז כיבוש הממלכה הבורגונדית הראשונה על ידי הפרנקים בשנת 534, שטחה נשלט בתוך האימפריה הפרנקית והקרולינגית. ב-843 חתמו שלושת בניו שנותרו בחיים של הקיסר לואי החסיד, שמת ב-840, על הסכם ורדן שחילק ביניהם את האימפריה הקרולינגית: הממלכה הבורגונדית לשעבר הפכה לחלק מפרנקיה התיכונה, שהוקצתה לקיסר לותאר הראשון (Lotharii Regnum), למעט הדוכסות המאוחרת של בורגונדי - בורגון של ימינו - שנמסרה לשארל הקירח, מלך פרנקיה המערבית. המלך לודוויג הגרמני קיבל את פרנקיה המזרחית, הכוללת את השטח שממזרח לנהר הריין.
היווצרות הממלכה
בתוך הבלבול שלאחר מותו של בנו של שארל לואי המגמגם בשנת 879, הקים הרוזן המערב-פרנקי בוסו מפרובאנס את ממלכת בורגונדי התחתונה בארל. בשנת 888, עם מותו של הקיסר שארל השמן, בנו של לואי הגרמני, ייסד הרוזן רודולף מאוקסר, רוזן בורגונדי, את ממלכת בורגונדי העליונה בסן-מוריס שכללה את רוזנות בורגונדי, בצפון-מערב בורגונדיה העליונה.
בשנת 933, הוגו מארל הסגיר את בורגונדי התחתונה לרודולף השני מבורגונדיה עילית בתמורה לכך שרודולף ויתר על תביעתו לכס המלכות האיטלקי. רודולף מיזג את בורגונדי העליונה והתחתונה כדי ליצור את ממלכת ארל. בשנת 937, ירש בנו של רודולף קונרד השליו. תביעות הירושה של הוגו מארל נדחו, בתמיכת הקיסר אוטו הראשון.
בשנת 993, ירש את קונרד בנו רודולף השלישי, אשר בשנת 1006 נאלץ לחתום על הסכם ירושה לטובת הקיסר העתידי היינריך השני. רודולף ניסה לוותר על ההסכם בשנת 1016 ללא הצלחה.
ממלכה אימפריאלית
בשנת 1032 מת רודולף השלישי ללא יורשים שנותרו בחיים, ובהתאם להסכם משנת 1006 עברה הממלכה ליורשו של היינריך, הקיסר קונרד השני מהשושלת הסליאנית, וארל התאגדה באימפריה הרומית הקדושה, למרות ששטחי הממלכה פעלו. עם אוטונומיה ניכרת. אף על פי שמאותה תקופה החזיקו הקיסרים בתואר "מלך ארל", מעטים הלכו להכתרה בקתדרלה של ארל. יוצא דופן היה פרידריך ברברוסה, אשר בשנת 1157 ערך דיאטה בבזאנסון ובשנת 1178 הוכתר למלך בורגונדי על ידי הארכיבישוף של ארל.
אזור ויווארה של ויויאר היה הראשון מבין השטחים של הממלכה שסופחו לממלכת צרפת, בהדרגה במהלך המאה ה-13 עם הכרה רשמית ב-1306. ליונה היה כמעט מחוץ להישג ידה של האימפריה מאז סוף המאה ה-12. שילובו בצרפת היה תוצאה של סכסוכים פנימיים בין הארכיבישוף של ליון, מועצת הקתדרלה ומועצת העיר. הוא נעשה בתחילת המאה ה-14 ונקבע בהסכם משנת 1312 בין הארכיבישוף פייטרו מסבויה ופיליפ הרביעי, מלך צרפת. הקיסר היינריך השביעי מחה על כך אך לא ערער על זה ברצינות. דופינה סופחה למעשה על ידי צרפת באמצעות סדרה של התפתחויות מקריות בעיקר בין 1343 ל-1349, אך השאלה אם למלך או לקיסר הייתה ריבונות סופית עליו נותרה לא ברורה עד למאה ה-15. מחוז פרובאנס נשלט על ידי ענפים זוטרים של בית קאפה מ-1246 ואילך, אך הפך רשמית לחלק מממלכת צרפת רק עם מותו של שארל דו מיין ב-11 בדצמבר 1481.
לילה בלי כוכב
לילה בלי כוכב הוא שיר שכתב יואל ריפל, הלחין עוזי חיטמן וביצע הזמר הישראלי שימי תבורי. השיר יצא ביולי 1977 כסינגל מתוך אלבום הבכורה של תבורי, "חיפשתי שירים לצאת לעולם", שהתפרסם ב־1976.
ממלכת ארל
ממלכה אימפריאלית
ניסיון להחיות את ממלכת בורגונדי/ארל נעשה על ידי שארל מאנז'ו בתיאום עם האפיפיור ניקולאוס השלישי. בין השנים 1277 ל-1279, שארל, שאז כבר היה מלך סיציליה, רודולף מהבסבורג, מלך הרומאים והשואף לכתר הקיסרי, ומרגרט מפרובאנס, המלכה האלמנה של צרפת, הכריעו את המחלוקת ביניהם על מחוז פרובאנס, וכן גם על ההצעה של רודולף להפוך למועמד האימפריאלי היחיד. רודולף הסכים שבתו קלמנס מאוסטריה תתחתן עם נכדו של שארל שארל מרטל מאנז'ו, עם כל ממלכת ארל כנדוניה. בתמורה, שארל יתמוך בהפיכת הכתר הקיסרי לתורשתי בבית הבסבורג. ניקולאוס השלישי ציפה שצפון איטליה תהפוך לממלכה שתקום על חלק מהטריטוריה הקיסרית, שתימסר למשפחתו, בית אורסיני. בשנת 1282, שארל היה מוכן לשלוח את זוג הילדים לתבוע בחזרה את התואר המלכותי הישן של מלכי ארל, אך מלחמת הווספרס הסיציליאנית סיכלה את תוכניותיו.
לילה בלי כוכב
ב־1998 פרסם תבורי גרסה מחודשת של השיר, בעיבוד יובל שפריר. גרסה זאת הגיעה למקום ה־30 במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשנ"ט.
ממלכת ארל
ממלכה אימפריאלית
ב-4 ביוני 1365, קרל הרביעי היה הקיסר האחרון שהוכתר למלך בארל, לאחר פער של כמעט מאתיים שנה לאחר ההכתרה הקודמת של פרידריך הראשון בארל בשנת 1178. אולם ניסיון זה להחיות את האחיזה האימפריאלית בממלכה לא צלח, וכתוצאה מכך סיפח קרל את רוזנות סבויה לממלכת גרמניה. במהלך ביקורו בפריז בתחילת שנת 1378, העניק קרל הרביעי את התואר כומר קיסרי על ממלכת ארל לדופין שארל בן התשע מצרפת, לימים המלך שארל השישי, אך רק למשך חייו (כלומר לא ניתנת להורשה). התואר "מלך ארל" נשאר אחד מתארי הבת של קיסר האימפריה הרומית הקדושה עד לפירוק האימפריה ב-1806. הארכיבישוף של טריר המשיך לפעול כארכיקנצלר של בורגונדי/ארל, כפי שנקבע על ידי בולת הזהב של 1356.
לילה בלי כוכב
רקע וכתיבה
כותב השיר, יואל ריפל, כתב את השיר במשך 5–10 דקות כשהיה בבית חולים שדה בזמן מלחמת יום כיפור, כשהתאושש מזעזוע מוח לאחר שנפצע כטנקיסט בקרבות בסיני, והיה עצוב מכך שבחורה שאהב התרחקה ממנו. בהמשך, כשהיה כבר בביתו, עוזי חיטמן (אז משוחרר מלהקת פיקוד המרכז) ביקר אותו לקראת מופע משותף שלהם. "אמרתי לו: 'קח כמה שירים, אולי תרצה להלחין'", סיפר ריפל. חיטמן הלחין את "לילה בלי כוכב" ונתן אותו לשימי תבורי.
לאחר הצלחת השיר, ובסיוע לחץ כבד שהפעיל אמרגנו של תבורי, אשר ראובני, על יוסף בן ישראל, הצליח תבורי להתקבל לתחרות החשובה פסטיבל הזמר המזרחי, אירוע ששודר בטלוויזיה, היה בעל נופך ממלכתי ונודע כמי שהמליך כוכבים. בפסטיבל, שנערך בדצמבר 1977, הופיע תבורי עם "שחורה ונאווה" והגיע איתו למקום הראשון.
גרסת 1998
תבורי פרסם גרסה חדשה של השיר ב־1998. עיבד אותה יובל שפריר.
מצעדים שבועיים
גרסה מקורית
גרסת 1998
מצעדי סוף שנה
גרסת 1998
Mo-Do
פביו פריטלי (באיטלקית: Fabio Frittelli, הידוע בשם במה Mo-Do; 24 ביולי 1966 במונפאלקונה – 6 בפברואר 2013 באודינה) היה זמר איטלקי ששר בעיקר בגרמנית.
ביוגרפיה
פביו פריטלי נולד למשפחה מעורבת- אמו הייתה ממוצא גרמני ואב איטלקי. בתחילת הקריירה הוא היה זמר וגיטריסט. הפריצה התרחשה בשנת 1993. על פי המלצת מפיק מוזיקלי שעבר איתו פביו פרטלי לקח שם במה על פי תחילת העיר בו נולד "Monfalcone"ויום הולדתו "Domenica". הוא התפרסם בעיקר בשיר "Eins, Zwei, Polizei" שהגיע לראש מצעד הפזמונים במספר מדינות אירופה.
הוא נמצא מת ב-7 בפברואר 2013. לפי הערכת המשטרה זה היה התאבדות.
ימים על ימי מלך
פרשנות
לפי פירוש רש"י הפסוק הוא תפילתו של דוד המלך שהאל יוסיף לו שנים ויזכה לחיות "דור" שהוא שבעים שנה. רד"ק מעלה אפשרות לפרש את הפסוק על המשיח, והתפילה היא לקצר את הגלות ולהוסיף ימים לימות המשיח.
כהמנון
השיר נעשה נפוץ כהמנון לקבלת רבנים במהלך המאה העשרים. בשנות ה-40 של המאה העשרים מתועדת שירת השיר בחסידות ויז'ניץ. לפי המתואר בעיתון יתד נאמן, המנהג נעשה נחלת הכלל החל מכנס היסוד של דגל התורה ב-1988, שבו התקבלו הרבנים בשירת "ימים", במקום בשירת שאו שערים ראשיכם שהייתה מקובלת עד אז. לצד שירת "ימים" נהוגים גם שירים נוספים לקבלת רבנים, בהם: "ובכן צדיקים", "אור זרוע לצדיק", "יפרח בימיו צדיק", "לאורו ניסע ונלך" ועוד.
בתרבות
הפרק השמיני בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה שבאבניקים נקרא 'יומים' על שם השיר. ראש הישיבה גדליה מבקש שישירו לכבודו את השיר. בהמשך הפרק שר בעצמו את השיר כמחווה לדבורה.
קניון אייסמול
קניון אייסמול (ICE MALL) הוא מרכז קניות באילת הנמצא בצמוד למרינה והוקם בשנת 2012. ככל העסקים באילת, הקניון נמצא באזור סחר חופשי הנהוג באילת משנת 1985, ולכן המוצרים הנמכרים בו פטורים ממע"מ. הקניון מכיל במרכזו משטח החלקה אולימפי על הקרח, כולל כ-150 חנויות, כ-30 אטרקציות, כ-20 מסעדות ובתי קפה.
מבנה
הקניון נבנה ככיפה גאודזית ומשתרע על שטח של כ-40 אלף מ"ר. יש בו שתי קומות מסחר ועוד אחת תת-קרקעית המשמשת כחניון.
משטח ההחלקה על הקרח
במרכז הקניון נמצא משטח החלקה על הקרח אולימפי המשתרע על שטח של כ-1,800 מ"ר. במשטח זה מתקיימים מופעי ראווה של החלקה אומנותית על הקרח.
קומרסאנט
קומרסאנט (ברוסית: Коммерса́нтъ; לעיתים נכתב ללא האות Ъ, באופן הזה, Коммерса́нт) הוא עיתון יומי לאומי ברוסיה המוקדש בעיקר לפוליטיקה ועסקים. זהו גיליון עסקי ליברלי מוביל הנחשב לעיתון נפוץ. TNS Media ו-NRS Russia רשמו לעיתון תפוצה יומית ביולי 2013 הנעה בין 120,000 ל-130,000 עותקים.
היסטוריה
בשנת 1989, עם תחילת חופש העיתונות ברוסיה, הוקם קומרסאנט בבעלותו של איש העסקים והפובליציסט ולדימיר יעקובלב. כותרת העיתון מאויתת ברוסית עם האות ъ – שאינה מופיעה באלפבית הרוסי המודרנית ובוטלה במידה רבה על ידי הרפורמה באיות הרוסי לאחר המהפכה. שם העיתון מתייחס לעיתון רוסי באותו שם שהיה פעיל בשנים 1909–1917.
בשנת 1997 קנה האוליגרך בוריס ברזובסקי – מחוג מקורביו של הנשיא לשעבר בוריס ילצין – את בית ההוצאה קומרסאנט, שכלל את היומון קומרסאנט, שני כתבי-עת שבועיים רציניים (קומרסאנט-ולאסט הפוליטי וקומרסנט דנגי הכלכלי) – כמו גם מגזיני הבידור Domovoi, Avtopilot ו-Molotok, עיתון נוער, אשר מאוחר יותר העלה את חמת הרשויות ונסגר.
בינואר 2005 פרסם קומרסאנט דפים ריקים כמחאה על פסק הדין בבית המשפט המורה לו לפרסם הכחשת סיפור על משבר שפרץ באלפא-בנק. המאמר היחיד בעיתון היה זה, שפורסם במהופך, בעמוד הראשון. הכותרת של המאמר הייתה "תביעה מלאה" (полный истец), שיש לו משמעות מועטה, אבל מתחרז עם קללה רוסית, כלומר "אסון מוחלט" (полный пиздец). הגרסה האנגלית של המאמר נשאה את הכותרת "Alfa-d Up".
ברזובסקי מכר את הוצאת קומרסאנט לחבר ותיק ושותפו העסקי הוותיק, בדרי פטרקצישווילי, שכבר היה יו"ר מועצת המנהלים של חברת קומרסאנט. באוגוסט 2006 מכר פטארקצישווילי את החזקותיו בהוצאה לאלישר אוסמנוב, שעמד בראש חברת הבת Gazprominvestholding של גזפרום.
לאחר סכסוך עם אוסמנוב, עזב העורך הראשי של קומרסאנט ולדיסלב בורודולין את העיתון. "החלטתו [של בורודולין] להתפטר לא הייתה מאולצת, אך ככל הנראה הם הביעו דעות שונות כיצד לפתח את ההוצאה לאור", אמר המנהל המסחרי של החברה. אנדריי וסילייב, שמונה שוב לנהל את היומון – לאחר שניהל אותו תקופה ממושכת משנת 1999 עד 2005 – אמר כי היומון קומרסאנט לא התכוון למלא מדיניות כפויה כלשהי והוסיף כי העיתון יפרסם מאמרים שאולי לא ימצאו חן בעיני הבעלים.
ב-9 בדצמבר 2008 נפסק פרסום מאמרים באנגלית. מאז פברואר 2009 עיתון קומרסנט מודפס ומופץ גם בבריטניה. בשנת 2015 החל העיתון לארח Crosstalk בין ארצות הברית ורוסיה, יוזמה משותפת בין קומרסאנט למועדון ואלדאי ברוסיה, לבין וושינגטון טיימס והמרכז לאינטרס לאומי בארצות הברית, ומהווה דיון תקשורתי משותף בנושא מדיניות חוץ ביחס ליחסים בין שתי המדינות.
תיקים משפטיים
במאי 2009 תבע חבר פרלמנט רוסי ואיש העסקים הבולט אולג מיחייב את הקומרסאנט בסכום של 217 מיליון דולר וטען כי אחד ממאמרי העיתון "הכפיש את הבנק שלו כל כך קשה שהיה צריך למכור אותו במחיר נחות". בית המשפט דחה את ההליך השיפוטי בשל סוגיות שיפוטיות שונות.
שלושת המוסקטרים: ד'ארטניאן
שלושת המוסקטרים: ד'ארטניאן (בצרפתית: Les Trois Mousquetaires: D'Artagnan) הוא סרט הרפתקאות-פעולה צרפתי וחלקו הראשון של דואולוגיה, המבוימת על ידי הבמאי מרטין בורבולון על פי תסריט מאת מתייה דלפורט ואלכסנדר דה לה פטלייר, המבוססת על "שלושת המוסקטרים" מאת אלכסנדר דיומא האב.
הסרט עלה לאקרנים ב-5 באפריל 2023.
תקציר העלילה
לאחר שד'ארטניאן, צעיר נמרץ וגא, נידון למוות לאחר שניסה להציל אישה צעירה מחטיפתה, הוא מגיע לפריז, שם הוא מנסה לאתר את תוקפיו אך בשוגג נכנס למלחמה שבה עתידה של צרפת מונחת על כף המאזניים. בעודו כורת ברית עם אתוס, פורתוס ואראמיס, שלושה מוסקטרים המשרתים בשירות המלך, נאלץ ד'ארטניאן להתמודד מול מזימותיו האפלות של הקרדינל רישלייה; אך כשהוא מתאהב בקונסטנס בונסייה, אשת סודה של המלכה, ד'ארטניאן מגלה שהציב את עצמו על הכוונת של אויבתו האמיתית – מיילדי דה וינטר.
פיתוח
ב-12 בדצמבר 2020, נודע לראשונה על פיתוח דואולוגיה שתתבסס על ספרו של אלכסנדר דיומא האב, "שלושת המוסקטרים. לפי הדיווח, נודע שהדואולוגיה תבוים על ידי הבמאי מרטין בורבולון, ותתמקד במיוחד בדמויותיהם של ד'ארטניאן ומיליידי דה וינטר. ב-11 בפברואר 2021, הוכרז רשמית בכלי התקשורת האמריקאיים על הפקת שני הסרטים, שיבוימו על ידי מרטין בורבלון ויופקו על ידי דמיטרי ראסם. בריאיון ל"וראייטי", בורבלון התייחס להפקת הדואולוגיה בתקופת מגפת הקורונה באומרו כי "עיבוד עבודתו העשירה של דיומא מעולם לא הייתה רלוונטית יותר בימינו והרצון למופע ענקי על המסך הגדול מעולם לא היה חזק יותר".
כתיבה
התסריט לסרט נכתב על ידי צמד התסריטאים הצרפתים מתייה דלפורט ואלכסנדר דה לה פטלייר. עם ההכרזה על הפקת הדואולוגיה בדצמבר 2020, המפיק דמיטרי ראסם אישר שכתיבת התסריטים הושלמו.
על כתיבת התסריטים, דלפורט ודה לה פטלייר אמרו כי מטרתם הייתה "לתעל את רוחו של דיומא, לכתוב סרטים עם תחושה של הרפתקאות, סנגנון מרהיב ומתח, אך גם עם דיאלוגים ראויים לכתיבתו של סיראנו." הצמד תיאר את תדהמתם מלגלות "עד כמה הדמויות והתמות ביצירתו של דיומא הן מודרניות, בכל הנוגע לאלימות בחברה, לשוויון זכויות הנשים ומקומן בחברה ולמלחמות הדת".
בנוסף, דווח כי הדואולוגיה תכלול מוסקטר כהה-עור בשם חניבעל, שתבוסס על דמותו של לואי אניבה, המוסקטר כהה-העור הראשון בשורות המוסקטרים; זאת חרף העובדה שאניבה פעל בתקופתו של לואי הארבעה עשר בעוד עלילת "שלושת המוסקטרים" מתרחשת בתקופת שלטונו של לואי השלושה עשר.
ליהוק
במקביל להכרזה על הפקת הדואולוגיה, אושר ליהוקם של פרנסואה סיביל, אווה גרין, ונסן קאסל, רומן דוריס, פיו מרמיי, לואי גארל, ויקי קריפס, לינה קודריי ואוליבר ג'קסון-כהן. עם תחילת צילומי הסרט באוגוסט 2021, נודע כי ג'קסון-כהן הוחלף על ידי ג'ייקוב פורצ'ן-לויד, וכי לגילום דמותו של הקרדינל רישלייה לוהק השחקן אריק רוף.
צילומים
צילומי הסרט החלו ב-16 באוגוסט 2021 בסן-מלו ואיל-דה-פרנס, בשיטת גב-אל-גב במקביל לצילומי הסרט השני, לאחר שבמקור, התעתדו להתחיל ב-13 בספטמבר 2021, והסתיימו ב-3 ביוני 2022. כל הצילומים התקיימו בצרפת, ולמעט סצנות בודדות, בסביבה טבעית ובמיקומים היסטוריים.
אתרי צילום:
עדן גבאי
עדן גבאי (נולד ב-12 בספטמבר 1995) הוא זמר ישראלי, הידוע בעיקר בביצוע הלהיט "שרוטים" ביחד עם הראפר סאבלימינל, שזכה בפרס אקו"ם לשיר המושמע ביותר לשנת 2016.
ביוגרפיה
גבאי, יליד מגדל העמק, החל את דרכו המוזיקלית ב-2013, כשהשתתף בתוכנית המציאות "אייל גולן קורא לך", בה העפיל לגמר וזכה במקום השלישי. בהמשך השנה, הוציא גבאי את סינגל הבכורה שלו, "מאוהב".
גבאי חתם בחברת התקליטים של הראפר סאבלימינל "משפחת תאקט" ובשנת 2016 הוציאו יחד את השיר "שרוטים", שהיה ללהיט והגיע למקום הראשון במצעד ההשמעות ברדיו השבועי של מדיה פורסט. השיר צעד במצעד כשבעה שבועות בסך הכול, ואף היה לשיר המושמע ביותר לשנת 2016 לפי נתוני החברה. כמו כן, זכו גבאי וסאבלימינל בפרס אקו"ם לשיר המושמע ביותר.
בשנת 2017 השתתף גבאי בשירם של ההרכב האולטראס, "גבר אוהב", מתוך אלבומם, "איזה לילה הולך להיות". השיר הגיע בשיאו למקום השני במצעד ההשמעות ברדיו השבועי של מדיה פורסט. באותה השנה, עזב גבאי את "משפחת תאקט".
בשנת 2019 התחתן והוציא שיר מקורי בשם "עומד מולך" שהפך להיות להיט בקרב זוגות בישראל.
בשנים האחרונות התברג כאחד מזמרי החופות הבולטים בז'אנר.
פרוטרוסוכיים
פרוטרוסוכיים (שם מדעי: Proterosuchidae; מילולית: "תנינים ראשונים") היא משפחה של זוחלים דמוי-תנין שהתקיימו במשך סוף הפרם עד לתחילת הטריאס לפני 252 עד 247 מיליון שנה מזמננו.
סיווג
המשפחה הייתה קרובה לארכוזאוריה אך לא משויכת אליה, אלא לקבוצה דמויי-ארכוזאורים, ממנה אלה התפתחו והיו קרובים בעיקר למשפחת האריתרוסוכיים (בה היה האריתרוסוכוס). המאובנים שלהם התגלו לאורך אירואסיה, דרום אפריקה, אוסטרליה ואולי גם אמריקה הדרומית.
מאפיינים
בני קבוצה זו היו זוחלים פרימיטיביים באורך של 1 עד 3.5 מטרים שהתקיימו הן ביבשה והן בסביבות מים רדודים, אף שלא נמצא על גפיהם רמזים לקרומי שחייה, כמו של תנינים וכן לא היו עוטי שריון אוסטאודרם. היו אלה אוכלי בשר בעלי לסתות ארוכות ושיניים מחודדות אך בעלי גפיים הפונות החוצה כמו לטאות, דבר שלא היה נפוץ אצל הארכוזאורים האמיתיים.
משפחה זו הייתה בין הבודדות שבזוחלים ששרדו את הכחדת הפרם והתקיימו גם בטריאס תחתון, אך הם לא התקיימו זמן רב לאחר מכן.
מיכל פרי
מיכל פרי היא ציירת ישראלית-אמריקאית, משוררת ואמנית רב תחומית. פרי פרסמה שני ספרי שירה.
ביוגרפיה
מיכל פרי נולדה בירושלים ב-1959. (באנגלית: Michal Perry, בעבר הציגה בשם נעוריה מיכל צדקה, באנגלית: Michal Sedaka או Michelle Sedaka) אביה הוא הבלשן יצחק צדקה והאם רינה צדקה (1939–2019), עורכת ספרותית. בשנים 1976–1980 למדה במכון אבני לאמנות. בשנים 1990–2004 חיה ועבדה ברובע הסוהו בניו יורק. במהלך התקופה ניהלה את גלריה קלארפלד-פרי לאמנות בניו יורק (1990–1994) ואת המרכז הניו יורקי של מוזיאון האמנים הבינלאומי (2000–2004).
אמנות
ציורים מסדרת "שדה שושנים" אלו ציורים גדולים, אקספרסיביים ומופשטים, כתמי צבע אדום מצוירים במקצב שחוזר על עצמו, מזכירים בצורתם שושנים. מרקם הצבע הוא בשרי ונותן תחושה של עור פצוע ומדמם. הציורים במגוון האלמנטים המנוגדים שבהם מאפשרים ביטוי למצבי תודעה וקיום שונים, שבהם עונג וכאב, יופי וכיעור, חרדה ושלווה, צמיחה וקמילה, חיים ומוות באים כולם לידי ביטוי.
כמו כן מוצגים בתערוכה טקסטים שמיכל מכנה "סקיצות של מחשבות מידיות" – כל מה שעובר בראשי ברגע נתון – ללא צנזורה – והתוצאה היא בדים ארוכים כתובים בכתב ידה בצפיפות, בצבע שמן שחור, מזכירים בצורתם מגילות וכמה ציורי כתב קטנים ואינטימיים בשמן או דיו על ניר. ציורי הכתב בדומה לציורי השדות המופשטים מעוררים ברקמתם הפלאסטית והתכנית את תחושת הפצע המדמם. הכתיבה מקפלת בתוכה רבדים של משמעות ומודעות עצמית שבה גולשת מיכל צדקה פרי בקלילות למצבי תודעה שונים כמו המעבר ממציאות פנימית למציאות חיצונית. "אני יושבת על הרצפה המכחול ביד, יום סגרירי וגשום, רוח חזקה. יום שישי היום – סוגר שבוע נוסף. בעולמי הפנימי הזמן הוא אחד". (מתוך "מגילות של כלום" מ. פרי)
המקרים בהם מומר העור הגופני ב"עור מילולי": "ה'אני-עור' איבד את הישענותו הביולוגית על העור. במקומה, באמצעות השיחה, הדיבור הפנימי וההסמלה הנובעת מכך, ואומנם, עריכה ראשונית של ה"דיבור" האינסופי די בה כדי לחלץ את הדואליות של חרדת מוות ושל קריאה נואשת לאהבה: '''"...כשהייתי בכיתה ב' כתבתי ביומן שלי, ילדים תחכו עד סוף היומן. ...'''אני עצובה [...] את מי זה מעניין שאת עצובה או שמחה ועוד בכיתה ב'? [....] מוזר, הכול ייפסק פתאום כשאמות, כל השטויות, הכול ייפסק בשנייה [...] מדמיינת את עצמי מתה – זה מפחיד [...] מה יותר חזק מלהעביר דקה של מחשבות לא מבוקרות, כמו אדם – דקה לפני המוות''' [....] אין לי הרבה במה להיאחז...אנו מציינים לעצמנו: מיכל פרי יוצרת אנלוגיה בלתי מודעת בין ה"יומן" העכשווי שלה, כאישה בשלה, לבין יומנה מכיתה ב', גיל 7.
זרם-התודעה של ה"מגילות" רחוק להיות אפוא "מגילות של כלום": זהו זרם רגרסיבי המאחד את אוקיינוס הדם עם אוקיינוס האהבה ותולה הָא בהָא. "זה כמו להיות בחדר סגור ורק השריטות על הקיר", היא כותבת ומאחדת את מושג הקיר הכולא של ציוריה עם העור השרוט במונחיו של אנזייה. שבדידותה וחרדותיה של האמנית מסגירות גירוש מגן-העדן של מגע העור הראשוני (זה של האם והתינוקת), חיפוש נואש אחר תחליף לאהבת האם הנעדרת, ויותר מכל, המרת העור הגופני הפגוע – ובעצם, ציוריה של מיכל פרי כחיסול עצמי של עורה – ב"עור מילולי" של הטקסטים האינסופיים. אין היא "כותבת בעור", כי אם כותבת את העור." "זהו מאמר על ייסורים ועל גאולה של מי שמוכיחה בבדיה "כי הדם הוא הנפש" ("דברים", י"ב, 23). במסורת העינויים המדממים של תומרקין, גרשוני ואביבה אורי, אך בגרסה מופשטת אקספרסיוניסטית. וכאן סוד "הנשגב" בציוריה של מיכל פרי: שבגודלם הרב, בתעצומות הרגש המבוטאים בהם ובסערות הצבע המתגעשים, "נופיה" עולים מדרגת ה"יפה" לדרגת "הנשגב" במובנו הרומנטי-גרמני העמוק: במקור הקאנטי, נזכיר, עסקינן בחוויית אובדנה של ההכרה העצמית הסופית מול אינסופיותו הכובשת של הטבע, אך גם אישושו העצמי המוגדל של האני בזכות איתור האינסופיות בתוככי תבונת האני. מבחינתו של קאנט, '''זוהי חוויית ההשתחררות מתלותו של האני בטבע וגילוי חירותו היוצרת הרוחנית של האני הבורא עולם." '''
הפרלמנט של בחריין
הפרלמנט של בחריין (בערבית: المجلس الوطني البحريني) הוא שמו הרשמי של הפרלמנט של מדינת בחריין. בפרלמנט 80 מושבים. הוא מורכב משני בתים, שבכל אחד מהם מכהנים 40 חברים. הפרלמנט מכהן מכוח חוקת המדינה שנתקבלה בשנת 2002.
יושב ראש מועצת הנציגים (הבית התחתון) משמש גם כיושב ראש הפרלמנט כולו, ובהיעדרו יושב בראשו יושב ראש המועצה המייעצת (הבית העליון). יושבת הראש המכהנת מאז 2018 היא פאוזיה עבדאללה יוסוף זאינל.
הפרלמנט
בהתאם לחוקת 1973 של בחריין כלל הפרלמנט בית יחיד שבו 40 נציגים. הם נבחרו בקולות כלל האזרחים במדינה, ללא השתתפותן של נשים, אשר נאסרה על ידי שליט המדינה, האמיר עיסא בן סלמאן אאל ח'ליפה.
הבחירות לפרלמנט החד-ביתי נערכו פעם אחת בלבד, בשנת 1973. כעבור שנתיים פיזר שליט המדינה את הפרלמנט לאחר שזה סירב לחוקק לפי דרישת הממשלה חוק סמכויות ביטחון. לאחר מכן מנע האמיר עד לתום חייו ב-1999 את כינוס הפרלמנט וקיום בחירות לאיושו.
קבלת חוק בפרלמנט מותנית באישורו על ידי שני בתי הפרלמנט.
הבחירות האחרונות לבית התחתון של הפרלמנט נערכו בשנת 2018.
הקונגרס הסורי-פלסטיני
הקונגרס הסורי-פלסטיני (בערבית: المؤتمر السوري الفلسطيني) היה ארגון שנוסד ב־25 באוגוסט 1921 בז'נבה, שווייץ, על ידי קבוצה של דיפלומטים סורים ופלסטינים שקיבל תמיכה ממפלגת האחדות הסורית. מטרת הקונגרס הייתה להשפיע על כך שסוריה תקבל את מנדט חבר הלאומים על ארץ ישראל. הקמת הארגון הושפעה מקונגרסים נוספים שנערכו בין ארצות ולאומים ערביים שונים, כשהראשון היה הקונגרס הערבי הלאומי הראשון בשנת 1913.
הקונגרס היה חידוש של "קונגרס סוריה" שיוסד שנתיים קודם. הוספת 'פלסטין' לשם באה בעקבות הסכם ניוקומב-פולה בדצמבר 1920, שקבע את הגבולות בין צרפת ובריטניה כך שארץ ישראל (פלשתינה) וסוריה הן מדינות נפרדות. ב־21 בספטמבר, לאחר עשרים ושישה ימים של דיונים בין חברי הקונגרס, פרסם הארגון הצהרה פומבית בפני חבר הלאומים הנוגעת לשש דרישות:
פעולות הקונגרס העלו חרס, ורק הדרישה הראשונה נענתה בסופו של דבר, אך בדיעבד.
מין מזדמן
המונח מין מזדמן (באנגלית: casual sex) מתייחס לפעילות מינית שמתרחשת מחוץ למערכת יחסים זוגית רומנטית בהיעדר מחויבות, קשר רגשי, או היכרות בין בני זוג מיניים. דוגמאות לכך הן פעילות מינית לאחר היכרות אקראית, סטוצים, יחסי מין מחוץ לנישואים, זנות ולקיחת חלק בסווינגינג.
נורמות חברתיות וההיבט המוסרי
ברחבי העולם יחס החברה משתנה בכל הנוגע למין מזדמן - בעוד שבחברות מסוימות קיימים השקפות שמרניות למדיי בכל הנוגע למין מזדמן כאשר במקרים הקיצוניים ביותר לקיחת חלק ביחסי מין מחוץ לנישואים הטרוסקסואלים יכולים אף להוביל למאסר או לעונש מוות, מנגד ישנן חברות בהם ההשקפות הליברליות נפוצות למדיי כאשר התפיסה הקיצונית ביות בחברות אלו היא תנועת האהבה החופשית.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 בארצות הברית "מסיבות ליטופים" (Petting parties), בהן משחק מקדים הייתה האטרקציה העיקרית, הייתה פופולרית בקרב דור הפלאפר. משום שהבעלות על כלי רכב גדלה באופן מהותי בעשורים הבאים ומספר האפשרויות למקומות לצאת בהם לדייט גדלו במיוחד - כגון בתי הקולנוע, אולמות ג'אז, וכו', מעורבות ההורים בתהליך החיזור החלה לדעוך. בעקבות כך מקרים של מין מזדמן הפכו שכיחים יותר בתקופה זו בקרב בני נוער ובוגרים. בשל כך, באותה התקופה מכוניות זכו לעיתים לכינוי "בתי בושת על גלגלים" שכן הם עוררו שאלות רבות על המוסר המעוות של הדור הצעיר.
במסגרת המהפכה המינית שאירעה בארצות הברית ובאירופה בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, חל שינוי מהותי בעמדות החברתיות לנושא המין. המצאת הגלולה למניעת היריון וצורות אחרות של אמצעי מניעה, התנועה לשחרור האשה, והלגיטימציה של הפלות במדינות רבות גרמו לכך שרבים יותר מבעבר לקחו חלק בקיום יחסי מין מזדמנים. הדבר נבע בין היתר מכך שהדור הצעיר דכה את מהאידיאלים של הנישואין שהיו קיימים בקרב דור ההורים, ובעקבות צמיחת תרבות המסיבות במכללות. בתגובה למרדנות זו, במהלך בשנות ה-60 במקומות מסוימים בארצות הברית נשים לא נשואות לא יכלו לרכוש גלולות למניעת הריון.
בארצות הברית מין מזדמן בין סטודנטים במכללות גדלים בהדרגה לאורך השנים - קרוב ל-70% מהאנשים בקבוצת גיל זו לקחה חלק במין מזדמן לפחות פעם אחת בעיקר כתוצאה מכך שלראשונה יש להם חופש לחקור את המיניות שלהם.
סוגיות משפטיות
החוקיות של ניאוף וזנות משתנה ממדינה למדינה. במדינות מסוימות קיימים חוקים האוסרים או מגבילים יחסי מין מזדמנים.
יחס היהדות
בהלכה היהודית נפסק שקיום יחסים מחוץ לנישואין, הוא איסור מהתורה, של זנות. מלבד איסור זה, ישנו איסור בחומרת כרת, של בעילת נידה, ועל פי תקנת הראשונים, נאסר על רווקות לטבול.
יחס הנצרות
מין מחוץ למערכת נישואין נחשב על פי הזרמים הנוצריים השמרנים להתנהגות לא מוסרית. התגובות למקרים של מין מחוץ למערכת נישואין מעורבות - החל מדרישת כפרה על המעשה ועד לנידוי מוחלט של אנשים שעשו זאת.
יחס האסלאם
לפי האסלאם הדבר הגדול ביותר שגורם להרס הצניעות הוא קיום יחסי מין מחוץ למערכת נישואין, ועל כן זה נחשב לאחד מהחטאים הגדולים ביותר על פי האסלאם. במקרים מסוימים, אף נרצחות נשים על מעשים כאלה, לרוב בידי בני המשפחה.
פרגולה
פרגולה או מִצְלָלָה היא מבנה חוץ חסר קירות, שתקרתו היא משטח הצללה מישורי. בדרך כלל, פרגולות ממוקמות בגינות ומטרתן ליצור פינה מוצלת או שביל מוצל. פרגולות נתמכות על ידי עמודים אנכיים, שעליהם מונחות קורות צולבות. לעיתים קרובות מגדלים בסביבתן צמחים מטפסים שנכרכים מסביב למבנה, על מנת להעניק לפרגולה מראה טבעי יותר.
מקור
המילה "פרגולה" מקורה בלטינית מאוחרת, ומתייחסת לחלקו התחתון המוצל של הגג, במקום שבו פוגש את הקיר. המונח האנגלי הושאל מאיטלקית. באיטלקית, המונח "פרגולה" הוזכר בשנת 1645 על ידי הסופר ג'ון אוולין בקלויסטר של טריניטה דיי מונטי ברומא. הוא השתמש במונח כדי לתאר ציד ארנבות בפרגולה שנבנתה ליד העיר סולסברי לשם כך.
בשנת 1498, לאונרדו דה וינצ'י עיטר באמצעות פרגולה את של  במילאנו, כדי להעניק אשליה של כיכר גדולה. הוא השתמש בפרגולה שהייתה מורכבת מענפים של שישה עשר עצי תות ענקיים השזורים זה בזה כדי ליצור אולם קבלה בעל תקרה מקומרת. הפרויקט הוזמן על ידי הדוכס ממילאנו, לודוביקו ספורצה.
גנים היסטוריים
האופי המלאכותי למראה של הפרגולה גרם לה להיעלם בסגנונות הגינון הנטורליסטיים של המאות ה-18 וה-19. עם זאת, פרגולות נאות המורכבות מקורות צולבות חזקות ומוצבות על עמודי אבן לבנים, היו מאפיין של הגנים שתוכננו בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה העשרים על ידי סר אדווין לוטינס וגרטרוד ג'קיל.
פרגולות מודרניות
בעת המודרנית, פרגולות נבנות מחומרים שונים מאלו שהן היו נבנות מהם בעבר. החומרים המודרניים הנמצאים בשימוש הם עץ, ויניל, פיברגלס, אלומיניום ופוליוויניל כלוריד (CPVC), במקום עמודי לבנים או אבן. פרגולות עץ נבנות מעץ עמיד בפני מזג אוויר, כגון ארז אדום מערבי או, בעבר, מעץ סקוויה נאה. העץ נצבע או מטופל בחומרים משמרים. שימוש בחומרים אחרים לא דורש צביעה שנתית כמו פרגולת עץ, וייצור מחומרים כאלו יכול להפוך את הפרגולה לחזקה ועמידה אף יותר מאשר פרגולת עץ.
תכונות וסוגים
פרגולה היא מבנה חוץ היוצר שביל מוצל, מעבר או אזור ישיבה. הפרגולה מורכבת מעמודים אנכיים התומכים בדרך כלל בקורות צולבות ובסריג.
פרגולה היא סוג של גזיבו, וככזו היא עשויה להופיע במגוון צורות. בין היתר היא יכולה להיות מחוברת לבניין, לשמש כהגנה למרפסת פתוחה או לקשר בין ביתנים.פרגולות יכולות לקשר בין מבנים, או להימשך מדלת הבניין לגן פתוח, למרפסת או לבריכה. פרגולות שאינן צמודות לבית או למבנה אחר, מספקות פינת ישיבה המאפשרת לחוש בריזה. הפרגולה חוסמות את אור השמש הישיר ומאפשרת להיחשף אליו בצורה מתונה.
ישנן פרגולות שגדלים עליהן צמחים מטפסים.
סטיריופליס
סטיריופליס (שם מדעי: Styriofelis) הוא סוג נכחד של חתול שהתקיים בתקופת המיוקן באירופה שלפני 20 עד 9.5 מיליון שנה, והוא היה קרובו של הפסדאלורוס, המיופנתרה ושל חתולים פרימיטיבים דומים.
המאובנים שלו נחשבו במקור למאובני פסדאלורוס, אך הועברו לסוג נפרד ב-1929. סוג זה הכיל 2 מינים: Styriofelis lorteti ו-Styriofelis romieviensis ובעבר נכלל עוד מין - Styriofelis turnauensis שכיום נחשב למין של פסדאלורוס. מין נוסף בשם Styriofelis vallesiensis הועבר בשנת 2017 לסוג נפרד - Leptofelis.
החתול הקדום הגיע לגודל של אוצלוט עד שונר באורך של 120 ס"מ וגובה 45 ס"מ בכתפיים. משקלו לא עלה על 20 ק"ג וחלק מהפרטים היו קטנים בהרבה. עם זאת הוא היה בעל גולגולת רחבה עם מרווחים קצרים בין המלתעות והטוחנות, מבנה שנעלם בחתולים המאוחרים יותר. בנוסף היה בעל רגליים שריריות שהתאימו הן לזינוק וטיפוס על עצים והן לריצה אחרי טרף. ייתכן שהחתול הקדום היה מומחה בשני הדברים.
מלאני סי
מלאני ג'יין צ'יזהולם (באנגלית: Melanie Jayne Chisholm; נולדה ב-12 בינואר 1974), המוכרת בכינוי "מלאני סי" (Melanie C), היא זמרת בריטית וכותבת שירים, שחקנית ואשת עסקים.
קריירה
צ'יזהולם התפרסמה כחלק מלהקת הבנות המצליחה ה"ספייס גירלז" באמצע שנות ה-90.
ב"ספייס גירלז" נקראה מל סי או מלאני סי, וכינויה בלהקה היה "ספורטי ספייס". סיירה בהופעות עם הלהקה ומכרה מעל 100 מיליון תקליטים ברחבי העולם.
כאומנית סולו, צ'יזהולם מכרה מעל 12 מיליון תקליטים. אלבום הבכורה שלה יצא בשנת 1999 ומכר ארבעה מיליון עותקים.
אלבומה השני יצא לאור בשנת 2003, האלבום השלישי יצא בשנת 2005, אלבומה הרביעי בשנת 2007, אלבומה החמישי יצא בשנת 2011 והאלבום השישי שלה בשנת 2012. צ'יזהולם הייתה מועמדת לפרסי המוזיקה הבריטית.
חיים אישיים
בפברואר 2009 נולדה לה בת.
נסיכות דיסני
נסיכות דיסני (באנגלית: Disney Princess) הוא זיכיון מדיה בבעלות חברת וולט דיסני. הזיכיון נוצר על ידי אנדי מוני, מנכ"ל חברת מוצרי הצריכה של דיסני, בסוף שנות ה-90. הזיכיון איחד תחתיו דמויות של גיבורות נשיות שהופיעו בכמה מסרטי האנימציה הקאנוניים של חברת דיסני.
בניגוד למשתמע משם הזיכיון לא כל הנסיכות שהופיעו במדיות הקשורות לחברת דיסני הן חלק ממנו. רק חלק מהנסיכות, בעיקר מסרטי האנימציה של חברת דיסני, מופיעות בו. נכון ל-2016 שייכות לזיכיון הנסיכות שלגיה, סינדרלה, אורורה, אריאל, בל, יסמין, פוקהונטס, מולאן, טיאנה, רפונזל, מרידה ומואנה. חברת דיסני אישרה בעבר כי האחיות אלזה ואנה מהסרט "לשבור את הקרח", היו אמורות אף הן להצטרף לזיכיון בהמשך הדרך, אך נכון לשנת 2018 ולאור הצלחת הסרט והקמת זיכיון נפרד עבורן, לא יצורפו דמויותיהן לזיכיון נסיכות דיסני בעתיד הנראה לעין ולמרות זאת, הן כן משתתפות בליין במהלך הסרט ראלף שובר את האינטרנט.
במסגרת הזיכיון נמכרות בובות, סרטי וידאו, אביזרי אופנה שונים, מוצרים לבית ומשחקים שונים, כמו גם מוצרים רבים אחרים המציגים את נסיכות דיסני.
היסטוריה והתחלה
מנכ"ל נייקי לשעבר, אנדי מוני, מונה בסוף שנות ה-90 ליו"ר חטיבת מוצרי הצריכה של חברת וולט דיסני. בעודו מגיע לראשונה בחייו למופע דיסני על הקרח בחודש ינואר 2000, הבחין מוני שילדות רבות הגיעו למופע כשהן לבושות כנסיכות, אך לא במוצרים מקוריים של דיסני. "אלה היו מוצרי נסיכות גנריים שהוצמדו לתחפושות האלווין." סיפר מוני לעיתון הניו יורק טיימס. בבוקר שלמחרת פנה מוני המודאג לאנשי החברה והציע להתחיל לעבוד על קו מוצרי נסיכות דיסני מקוריים.
הרכב הנסיכות הראשון כלל את שלגיה, סינדרלה, אורורה, אריאל, בל, יסמין, פוקהונטס, מולאן וטינקר בל, שחמש מהן (שלגיה, אורורה, אריאל, יסמין ופוקהונטס) הן בעלות דם מלכותי מלידה, שתיים (סינדרלה ובל) נישאו לבעלי ייחוס מלכותי ושתיים (מולאן וטינקר בל) שנתפסו כמתאימות למיתולוגיית הנסיכות אף שאינן בעלות ייחוס מלכותי. בסופו של דבר הוחלט שטינקר בל אינה מתאימה לזיכיון ולכן הוסרה דמותה מההרכב (בשנת 2005 הגה מוני זיכיון חדש בשם פיות דיסני שהתבסס כולו על דמותה של טינקר בל). הייתה זו הפעם הראשונה בה שווקו דמויותיהן של הנסיכות בזיכיון שאינו זה של הסרט שבו הופיעו במקור. מוני החליט שבכל הפרסומים השונים, הנסיכות לא ייצרו קשר עין זו עם זו במטרה להדגיש שהמיתולוגיות שלהן נפרדות זו מזו. "כל אחת מהן מתבוננת לכיוון שונה מעט, כאילו היא אינה מודעת לקיומה של האחרת".
למרות הפרסום המוגבל והיעדר קבוצות מיקוד, מוצרי הנסיכות הפכו להצלחה מסחרית גדולה. מכירות חברת מוצרי הצריכה של דיסני קפצו מ-300 מיליון דולר ב-2001 ל-3 מיליארד בשנת 2006.
בשנת 2007 הופץ הסרט "הנסיכות של דיסני - סיפורים מכושפים", אשר נועד להיות ראשון מתוך סדרה המבוססת על הזיכיון שבוטלה. ביטול הסדרה נבע עקב מכירות נמוכות, ביקורות שליליות וארגון מחדש של חברת ההפקה שלה, אולפני דיסניטון. אף על פי שהסדרה לא יצאה לפועל, הופצה כמות הגונה של סחורה ממותגת לפיה, הכוללת בובות, משחקים וצעצועים.
הנסיכה טיאנה הוכתרה ב-14 במרץ 2010, והפכה בכך לראשונה להצטרף לזיכיון, תוך שהיא תופסת את מקומה של טינקר בל כנסיכה התשיעית. טקס ההכתרה נערך במלון הניו יורק פאלאס. רפונזל הוכתרה כנסיכה העשירית ב-2 באוקטובר 2011 בארמון קנסינגטון בלונדון. ב-11 במאי 2013 הוסיפה דיסני רשמית את מרידה כנסיכה ה-11 של דיסני (והראשונה שמגיעה מסרט של חברת פיקסאר), בטקס הכתרה שנערך אל מול טירת סינדרלה בממלכת הקסמים בדיסניוורלד.
בחודש יוני 2013 הושקה אפליקציית "חיות המחמד של הארמון" (Disney Princess Palace Pets). בחודש אוגוסט הושקו צעצועים שיוצרו על ידי חברת בליפ טויס (Blip Toys) שקיבלה רישיון לייצר אותם. בכך הפך הקו לתוספת לזיכיון הנסיכות. קו הצעצועים נבחר על ידי האתר TimetoPlayMag.com כקו הצעצועים המבוקש ביותר לעונת החגים של שנת 2013.
הנסיכה שלגיה
הנסיכה שלגיה היא הנסיכה הראשונה בסרטי דיסני. הופיעה כדמות הראשית בסרט "שלגיה ושבעת הגמדים" משנת 1937 שהיה האנימציה באורך מלא הראשון של אולפני וולט דיסני. שלגיה היא נסיכה צעירה ויפה שנולדה עם עור לבן כשלג, שיער שחור כעורב ושפתיים אדומות כדם. היא נאלצת למצוא מקלט בביתם של שבעה גמדים לאחר שאימה החורגת, המלכה הרעה גרימהילדה (ששמה אינו מוזכר בסרט המקורי), קנאה ביופייה וניסתה לגרום למותה. שלגיה מתוארת כחביבה, אופטימית, מסודרת ושמחה שרואה את הטוב בכל אחד. בסרט המקורי דובבה שלגיה על ידי השחקנית אדריאנה קסלוטי ואוירה על ידי מרק דייוויס ולס קלארק. דמותה מבוססת על דמותה של שלגיה מהמעשייה הגרמנית שלגיה ושבעת הגמדים (1812) של האחים גרים. בסרטים מאוחרים יותר דיבבו אותה גם מארי קיי ברגמן, קרוליין גרדנר וקת'רין וון טיל.
הנסיכה סינדרלה
הנסיכה סינדרלה היא נסיכת דיסני השנייה, והדמות הראשית בסרט "סינדרלה" משנת 1950. לעיתים קרובות היא מוגדרת כמנהיגת הנסיכות. סינדרלה היא יתומה שאימה החורגת, הליידי טרמיין, ושתי אחיותיה החורגות, דריזלה ואנסטסיה, אילצו אותה להפוך למשרתת וחבריה היחידים הן חיות שונות, ביניהן סוס, עכברי הבית ומספר ציפורים. סינדרלה חולמת ללכת לנשף שעורך הנסיך במטרה למצוא לו אישה. בדיוק כשנראה שהכל אבוד, מופיעה בפניה פיית הסנדקות שלה שמסייעת לה להגיע לנשף, שם היא פוגשת בנסיך שמתאהב בה. דמותה של סינדרלה מבוססת על המעשייה הצרפתית סינדרלה מאת שארל פרו. את דמותה דיבבה בסרט המקורי איילין וודס ואייר מרק דייוויס. בסרטי דיסני נוספים דובבה דמותה על ידי ג'ניפר הייל. בסרט המקורי היה שיערה של סינדרלה בצבע בלונדיני-אדמוני, אך כיום היא מאוירת בשיער בלונדיני בלבד. שמלת הנשף שלה שהייתה כסופה בסרט המקורי, מצוירת כיום בכחול בהיר.
הנסיכה אורורה
הנסיכה אורורה היא נסיכת דיסני השלישית, והדמות הראשית בסרט "היפהפייה הנרדמת" משנת 1959. שיערה הוא בלונדיני זהוב כשמש ושפתיה אדומות מהוורד. אורורה היא נסיכה מלידה, בתם של המלך סטפן ומלכתו. בחגיגת לידתה מופיעה הפייה הרעה מליפיסנט שמקללת אותה כך שביום הולדתה ה-16 תידקר מגלגל הטוויה ותמות. שלוש פיות טובות מבודדות אותה ביער, במטרה לשמור אותה מקללתה של מליפיסנט. היא מתוארת כיפה, חביבה, ביישנית ומתוחכמת. היא רומנטיקנית חסרת תקנה. היא מתוארת כתמימה וחסרת ביטחון בתחילה, וזאת כתוצאה מבידודה ביער וניתוקה מבני אנוש, אך למרות זאת ובניגוד לשלגיה, היא יותר דעתנית. במדיות מאוחרות יותר היא מתוארת כבוגרת יותר, בטוחה ועצמאית. דמותה מבוססת על המעשייה הצרפתית היפהפייה הנרדמת מאת שארל פרו (1697), המוכרת גם בגרסת האחים גרים (1812) ובגרסת הבלט של צ'ייקובסקי (1890). דמותה של אורורה דובבה בסרט המקורי על ידי מרי קוסטה ואוירה על ידי מרק דייוויס. מדובבות נוספות במדיות של דיסני הן ארין טורפיי, ג'ניפר הייל וקייט היגינס.
הנסיכה אריאל
הנסיכה אריאל היא נסיכת דיסני הרביעית, והדמות הראשית בסרט "בת הים הקטנה" משנת 1989. אריאל היא בעלת שיער אדמוני ולבושה בחזייה עשויה צדפות בלבד (עד להפיכתה לבת אנוש). אריאל היא בת ים, בתו של מלך הממלכה התת-ימית אטלנטיקה, טריטון, והצעירה מבין שבע בנות. אריאל מרותקת לעולם בני האדם ועייפה מהחיים בים, מה שמביא אותה להסכים לעסקה עם מכשפת הים אורסולה, במסגרתה היא מוותרת על קולה בתמורה להפיכתה לבת אנוש. דמותה של אריאל מבוססת על המעשייה הדנית בת הים הקטנה שכתב הנס כריסטיאן אנדרסן בשנת 1837. אריאל מתוארת כעצמאית ובעלת חזון. היא אמיצה ואינה פוחדת ליטול סיכונים. אריאל מדובבת על ידי ג'ודי בנסון והיא עוצבה על ידי גלן קין ומארק הן. השחקנית והדוגמנית שרי סטונר שימשה בתור הדוגמנית שעל פי תנועותיה פותחה הדמות המצוירת.
בל
בל היא נסיכת דיסני החמישית והדמות הראשית בסרט "היפה והחיה" משנת 1991. בל היא בתו של מוריס, ממציא שחי בכפר צרפתי הסמוך לארמונו של ה"חיה", נסיך שקולל על ידי קוסמת בשל התנהגותו הרעה. בל מתוארת כטובה, חביבה וסקרנית במיוחד האוהבת במיוחד לקרוא סיפורים ואגדות, מה שנתפס כמשונה בין מכריה בכפר אך עם זאת היא מתוארת כיפה במיוחד מה שמוליך סביבה המון בחורים המחזרים אחריה. היא נסיכת דיסני חומת השיער היחידה (כל היתר בעלות שיער בלונדיני, שחור או אדמוני) ושמלת הנשף שלה צהובה- מוזהבת. בל, שבהמשך הסיפור, מחזירה את הנסיך המקולל למוטב, מסירה את הקללה על ידי אהבתה אליו, נישאת לו ובכך מקבלת את ייחוסה כנסיכה. דמותה של בל דובבה בסרט המקורי על ידי פייג' אוהרה וכך גם בסרטי ההמשך, "היפה והחיה 2: חורף קסום", ו"היפה והחיה: עולמה הקסום של בל", וכמו כן גם בסרט "ראלף שובר את האינטרנט".