cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גביע העולם למועדונים 2007
מבנה הטורניר
בטורניר השתתפו 6 האלופות משנת 2007 של התחרויות האזוריות מטעם הקונפדרציות היבשתיות של פיפ"א. בעקבות מעברה של אוסטרליה מ-OFC (קונפדרציית הכדורגל של אוקיאניה) ל-AFC (קונפדרציית הכדורגל של אסיה) לפני הטורניר הקודם ב-2006, אלופת אוקיאניה ונציגתה לטורניר הייתה קבוצת חובבים. לפיכך הוחלט שהחל מהטורניר ב-2007 יתקיים משחק בין אלופת אוקיאניה לאלופת המארחת יפן, שהמנצחת בו תעפיל לשלב רבע הגמר של הטורניר. כדי למנוע מצב שבו יתחרו בטורניר שתי קבוצות מאותה מדינה, נקבע עוד שבמידה והזוכה בליגת האלופות האסיאתית היא קבוצה יפנית, את מקומה של אלופת יפן בטורניר תתפוס הקבוצה שאינה יפנית שסיימה במקום הגבוה ביותר בליגת האלופות האסיאתית. תרחיש זה התממש לבסוף כאשר הזוכה בטורניר האסייתי הייתה הקבוצה היפנית אוראווה רד דיימונדס, כך שסגניתה, הקבוצה האיראנית ספאן, התמודדה בשלב הפלייאוף מול נציגתה של אוקיאניה.
התחרות התקיימה בשיטת הנוק אאוט. מנצחת שלב הפלייאוף הצטרפה לאלופות מצפון אמריקה, אסיה ואפריקה בשלב רבע הגמר. המנצחות ברבע הגמר הצטרפו לאלופות אירופה ודרום אמריקה, שזוכות בכרטיס אוטומטי לשלב חצי הגמר בזכות העובדה שהן מגיעות מאזורים חזקים יותר. המפסידות בשלב חצי הגמר התמודדו על המקום השלישי והמנצחות עלו לגמר שבו נקבעה האלופה.
שינוי נוסף מהתחרות הקודמת, הוא ביטול המשחק על המקום החמישי בין המפסידות של שלב רבע הגמר.
קבוצות משתתפות
הקבוצות שהשתתפו בטורניר הן:
מקומות 3-4
המשחק על המקום השלישי נערך ב-16 בדצמבר:
מלך השערים
בתואר מלך השערים של הטורניר זכה וושינגטון (אוראווה רד דיימונדס) שהבקיע שלושה שערים. במקום השני זכו עמאד מוחמד (ספאן) ופיליפו אינזאגי (מילאן) שהבקיעו 2 שערים כל אחד. 11 שחקנים נוספים הבקיעו שער אחד בטורניר.
רשות הרבים (שבת)
בהלכה, רשות הרבים היא אחת מארבע רשויות השבת. מדין התורה אסור להכניס ולהוציא חפצים מרשות הרבים לרשות היחיד בשבת, וכן אסור לטלטל חפץ ארבע אמות ברשות הרבים.
הגדרת רשות הרבים
רשות הרבים היא שטח ציבורי פתוח, שרבים מהלכים בו. אולם לא כל שטח ציבורי נחשב לרשות הרבים, כך למשל שטח ציבורי סגור המוקף במחיצות מכל צדדיו, (כגון אצטדיון) אינו רשות הרבים, אלא רשות היחיד. שטחים פתוחים שאינם בשימוש הציבור כגון שדות, מדבריות וימים, נחשבים לכרמלית ולא לרשות הרבים. תנאי נוסף לרשות הרבים הוא, מקום שאינו גבוה מהקרקע יותר משלושה טפחים, למעט יוצא דופן אחד של עמוד גבוה תשעה טפחים ורבים מכתפים (נעזרים בסידור המשא שהם נושאים) עליו.
הגמרא במסכת שבת מביאה דוגמאות למקומות שהם רשות הרבים:
לפי פירוש רש"י, "סרטיא" היא רחוב ראשי שבו הולכים מעיר לעיר, (דרך בין עירונית) 'פלטיא' היא רחובה של עיר (שטח פתוח במרכז העיר) שבו מתקבצים למסחר, ו"מבואות המפולשים" הם רחובות בתוך העיר הרחבים לפחות 16 אמות (כ-7 מטרים) ופתוחים משני צדיהם ל"סרטיא", היינו לדרך בין עירונית.
כדי ששטח יחשב כרשות הרבים, עליו להיות שטח פתוח תחת כיפת השמים ולא מקורה בגג. וכן עליו להיות בעיר פרוזה ולא בעיר המוקפת חומה, היות שהחומה נחשבת כמחיצה, ההופכת את השטח אותו היא מקיפה מכל צדדיה לרשות היחיד. (בתנאי שלפחות אחד משעריה ראוי להנעל בלילה, כך שהדרך המוליכה לערים אחרות יכולה להסגר על ידה, אם השערים אינם ראויים להנעל, אין החומה הופכת את העיר לרשות היחיד) גם עמק או הר תלול המקיף את העיר מכל כיווניה ('תל המתלקט') נחשב כמחיצה, ומונע מהמקום להיחשב לרשות הרבים.
המצריכים שישים ריבוא כתנאי לרשות הרבים
דעה זו מובאת בשולחן ערוך:
מקור שיטה זאת בהלכות גדולות בשם רב יהודה ריש כלה דמנהר פקוד, אך היא ידועה בעיקר מפירוש רש"י למסכת עירובין, והטעם העומד מאחריה, שכיוון שאת כל דיני רשויות השבת לומדים ממחנה ישראל במדבר סיני, כשם שבמחנה ישראל, שהיה מוגדר כרשות הרבים, היו 600,000 איש גברים, כך כל רשות הרבים צריכה להיות מקום שבו יש לפחות 600,000 איש.
מבין הנוקטים בשיטה זו נמנים רבי יעקב בן אשר מחבר ארבעה טורים, רבנו ברוך מחבר ספר התרומה , ובעל ספר הרוקח.
לפי שיטה זו יוצא שיש שעל מקום לקיים שלושה תנאים כדי שייחשב כרשות הרבים:
החולקים על שיטה זו
ראשונים רבים חולקים על שיטה זו, היות שאין התנאי של 600,000 איש נזכר במפורש בתלמוד הבבלי או בירושלמי, וכן אין הוא נזכר ברי"ף וברמב"ם. מבין הראשונים הללו נמנים הרמב"ן, הרשב"א, הריטב"א, הר"ן, והריב"ש. לבד זה יש מחלוקת, האם צריך שיהיו 600,000 איש העוברים במקום בכל יום, או די שבעיר יגורו 600,000 איש, והאם 600,000 איש הם גברים בלבד או כלל הציבור.
בשולחן ערוך הובאה דעת החולקים בסתם, ושיש אומרים שנצרך התנאי של 600,000 איש. ונחלקו אחרונים בדעת המחבר, רבי אברהם גומבינר מחבר ספר מגן אברהם כתב שפסק כדברי המצריכים את התנאי. לעומתו רבי חיים בנבנשיתי ביאר שפסק כחולקים, וכן ביאר רבי ישראל מאיר הכהן, מחבר ספר משנה ברורה. בדעת רמ"א כתב רבי דוד סגל בספרו טורי זהב שפסק כדברי המצריכים 600,000 איש, אך רבי מאיר פוזנר כתב שאין ראייה לכך מדברי רמ"א.
במשנה ברורה נכתב שכל בעל נפש יש לו להחמיר כשיטה שיש רשות הרבים מהתורה גם ללא 600,000 איש, אך הוסיף שאין למחות ביד המקילים כשיטה השנייה. וכך כתבו רבי שניאור זלמן מלאדי בשולחן ערוך הרב, רבי אברהם דנציג בחיי אדם, ורבי משה לוי בספרו מנוחת אהבה.
אנשים הנוהגים להחמיר כשיטה זאת, אינם מטלטלים בשבת במקומות ציבוריים, אף במקומות שיש בהם עירוב, היות שעירוב של צורת הפתח אינו מועיל במקום שנחשב רשות הרבים מן-התורה. לדעת רוב הראשונים דין זה שעירוב של צורת הפתח אינו מועיל להתיר רשות הרבים בטלטול הוא מדאורייתא, ולדעת הרמב"ם, מדרבנן.
ישנה שיטה הלכתית הסוברת, שגם רחובות הרחבים פחות מ-16 אמות, ופתוחים משני צידיהם לרחובות שהם רשות הרבים בעצמם, נחשבים כרשות הרבים גם כן, כיוון שהם משמשים רשות הרבים גמורה.
ארבע אמות לאדם ברשות הרבים
לכל אדם יש ארבע אמות ממקומו ברשות הרבים, שבהן מותר לו לטלטל. (כ־180 ס"מ) ארבע אמות אלו הן מכל נקודה שבה עומד אדם ברשות הרבים.
מדרבנן, אסור לאדם להוליך חפץ ברשות הרבים על ידי הליכה של פחות מארבע אמות ועצירה, משום חשש שלא ישים לב וילך יותר מארבע אמות, ונמצא עובר על איסור מהתורה. אולם בשעת הדחק מותר לקבוצת בני האדם לעמוד בשרשרת זה ליד זה, ולהעביר חפץ ברשות הרבים, כאשר כל אחד מעביר את החפץ פחות מארבע אמות. היות שרבים עומדים בשרשרת, לא חוששים שאחד יטעה ויוליך יותר מארבע אמות, היות שהרבים יזכירו אחד לשני את האיסור.
ארבע אמות אלו נמדדות כעיגול, ואסור להעביר מעבר להם. אולם כדי להתחייב משום מלאכת הוצאה מרשות לרשות הם נמדדות כריבוע. היות שאלכסון של ריבוע שצלעו ארבע אמות הוא כ־5.6 אמות, לא יתחייב אדם משום מלאכת הוצאה, עד שיעביר יותר מ-5.6 אמות (כ־250 ס"מ). לדעת הרמב"ם, המעביר חפץ למרחק שבין 4 ל-5.6 אמות 'פטור אבל אסור'.
כרמלית ומקום פטור בתוך רשות הרבים
כל דבר ברשות הרבים הנמוך מגובה שלושה טפחים, (24 ס"מ) כגון שיח נמוך, בטל לרשות הרבים ונחשב כמותה. אולם דברים שגובהם או עומקם הוא בין 3 ל-9 טפחים (24 - 79 ס"מ) ושטחם לפחות ארבעה על ארבעה טפחים (1,024 סמ"ר), (כגון סלעים ובורות קטנים) נחשבים לכרמלית, ואסור מדרבנן לטלטל מרשות הרבים אליהם.
אם שטח המקום קטן מארבעה על ארבעה טפחים, וגובהו או עומקו הוא לפחות שלושה טפחים, השטח נחשב למקום פטור ומותר לטלטל בינו לבין רשות הרבים. דוגמאות לדין זה הם ברז כיבוי ומדחן.
כרמלית בתוך רשות הרבים יכולה להיות רק בדברים המחוברים לקרקע כגון סלע או עמוד נמוך, אולם כלים במידות כרמלית בתוך רשות הרבים אינם כרמלית, שאין כרמלית ברשות הרבים אלא בדברים המחוברים לקרקע ולא בכלים. וכן אין כרמלית בדבר שבני רשות הרבים משתמשים בו בקביעות, כגון עמוד המשמש סבלים לסדר את משאם, שבמקרה כזה, בטל העמוד לרשות הרבים ודינו כרשות הרבים.
אם השטח או הכלי המוצב ברשות הרבים גבוה או עמוק מעשרה טפחים, (80 ס"מ) ויש בו 4 על 4 טפחים, הוא נחשב לרשות היחיד ואסור מדין התורה לטלטל ממנו לרשות הרבים. דוגמאות לדין זה הן מכונית העומדת ברשות הרבים ובאר מים עמוקה, אף אם היא מלאה במים עד שפתה, שהמים בטלים וכאילו אינם. (אולם אם היא מלאה בפירות עד שפתה, הפירות מבטלים את הבאר מלהיות רשות היחיד והופכים אותה לחלק מרשות הרבים)
עירוב רשות הרבים
מדין התורה, ניתן לערב את רשות הרבים ולהופכה לרשות היחיד באמצעות צורת הפתח. אולם מדרבנן, ניתן להשתמש בתיקון זה רק להפיכתה של רשות הכרמלית לרשות היחיד ולא ניתן לערב כך את רשות הרבים. על מנת להפוך שטח שהוא רשות הרבים לרשות היחיד, יש להקיף את רשות הרבים במחיצה גמורה, כגון חומות עם שערים הננעלים בלילות.
לפי דברי הרמב"ם, כל זמן שיש אפשרות טכנית לנעול את השערים - השטח המוקף נחשב לרשות היחיד, אף שאין השערים ננעלים בפועל. לדוגמה, אם ירושלים העתיקה הייתה נחשבת לרשות הרבים, היה ניתן להופכה לרשות היחיד, כיוון שהיא מוקפת חומה, וניתן טכנית לנעול את שעריה.
לדעת החזון איש בימינו שהרחובות בנויות בשיטת שתי וערב כל רחוב נחשב כמוקף בארבע מחיצות, ולכן אפשר לערב כמעט את כל הרחובות. אולם דעת האגרות משה שאין רחובות אלו נחשבים כמוקפות ארבע מחיצות.
המדינות הצלבניות
המדינות הצלבניות היו ישויות פוליטיות פאודליות אשר נוסדו במזרח התיכון ובאסיה הקטנה על ידי הצבאות האירופים במהלך מסעי הצלב בימי הביניים. הקמת המדינות איפשרה את קיום מסעי הצלב ביוצרה רצף טריטוריאלי בשליטה נוצרית שהקל על מלאכת התקדמות הצבאות הנוצרים ותספוק הכוחות הקדמיים בעת מלחמותיהם במוסלמים ובפגאנים.
אף על פי שהמדינות תמכו במסעי הצלב, תמיכה זו לא הייתה לרוב הסיבה האמיתית להקמתן כי אם רדיפת ממון, טריטוריה ושררה של אצילים אירופאים שלא הסתפקו בנחלותיהם שבמערב אירופה ושאפו להגדילן על ידי כיבושי שטחים לעצמם בלבנט. מסיבה זו נקלעו מרבית המדינות הצלבניות לסכסוך מול שליטי האימפריה הביזנטית אשר בשמם יצאו הצלבנים למלחמותיהם מלכתחילה, ולהם נשבעו להעניק את האדמות הכבושות מיד עם סיום כיבושן.
ארבע המדינות הצלבניות העיקריות הוקמו בתקופת מסע הצלב הראשון על ידי פורשים מהכח הצלבני העיקרי. עם הקמתן של מדינות נוצריות במזרח התיכון הפכה ההגנה עליהן למשאת נפשם של האירופים, ומספר ממסעות הצלב הבאים (ובעיקר מסע הצלב השני) נערכו כדי להגן על המדינות הצלבניות מפני הכובשים המוסלמים.
תקופת קיומן של המדינות הצלבניות זהה לפרק הזמן של השלטון הצלבני באזורי הים התיכון, אסיה הקטנה והבלקן, והיא משתרעת על פני כארבע מאות שנים, בין המאה ה-11 למאה ה-15.
המדינה הצלבנית בקפריסין
בעת מסע הצלב השלישי כבש ריצ'רד לב הארי מלך אנגליה את קפריסין בדרכו לירושלים. במקום הוקמה מדינה צלבנית ששימשה כמקום מושבם של מלכי ירושלים למן חורבן ממלכתם בשנת 1291 ועד לסופה של ממלכת קפריסין בשנת 1489.
המדינות הצלבניות ביוון היבשתית
במהלך מסע הצלב הרביעי כבשו מדינות אירופה את שטחיה של האימפריה הביזנטית ביוון, וחילקו אותם לארבע מדינות צלבניות:
אוניברסיטת רייכמן
אוניברסיטת רייכמן היא אוניברסיטה פרטית השוכנת בהרצליה, ומקיימת תוכניות לימודים לתואר ראשון ולתואר שני בתחומים אחדים, וכן תוכניות לימודים לתואר שלישי (דוקטור) במשפטים, במדעי המחשב ובפסיכולוגיה. האוניברסיטה נוסדה בשנת 1994 ופעלה עד ל-17 באוגוסט 2021 בשם "המרכז הבינתחומי הרצליה" כמכללה אקדמית פרטית שאינה מתוקצבת.
אנגלוס נובוס
"אנגלוס נובוס" (בלטינית Angelus Novus, "מלאך חדש") הוא שמו של ציור מאת הצייר פאול קלה, אשר נתן השראה למסה המפורסמת של ולטר בנימין "תזות על מושג ההיסטוריה".
אוניברסיטת רייכמן
אוניברסיטת רייכמן היא האוניברסיטה הפרטית היחידה בישראל (כל שאר האוניברסיטאות בישראל הן ציבוריות). מייסד המוסד האקדמי, פרופ' אוריאל רייכמן, שימש כנשיא שלו מאז הקמתו, פרט להפסקה של כשנה במהלך שנת 2006, עם הצטרפותו למפלגת "קדימה" והתמודדותו לכנסת. בשל הפיכתה לאוניברסיטה הנושאת את שמו, פרש רייכמן מתפקידו כנשיא האוניברסיטה והחליפו בתפקיד פרופ' רפי מלניק.
אנגלוס נובוס
היסטוריה
קלה יצר את הציור בשנת 1920, בטכניקה מעורבת הכוללת צבעי שמן בהעברה וצבעי מים על נייר.
בשנת 1921 נרכש הציור על ידי פילוסוף התרבות היהודי-גרמני ולטר בנימין. הציור היה תלוי בביתו וליווה את כתיבתו של בנימין לאורך השנים; הוא התייחס אליו במקומות שונים בכתביו, הבולט בהם הוא התזה "על מושג ההיסטוריה" שפרסם זמן קצר לפני מותו. בשנת 1932 ציווה בנימין את הציור לידיד נעוריו, חוקר הקבלה פרופ' גרשום שלום. עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933 ברח בנימין ונטש את הציור, ורק שנתיים לאחר מכן הצליחה ידידה להעביר את הציור אליו לפריז. בשנת 1939 ניסה לשווא למכור את הציור, שהיה רכושו היחיד, כדי לממן נסיעה לארצות הברית. בשנת 1940, בטרם יצא למסע המנוסה שלו מפני הנאצים, ארז בנימין את הציור במזוודה והפקיד אותו אצל הפילוסוף ז'ורז' בטאיי, שהסתיר אותו בספרייה הלאומית של צרפת. לאחר המלחמה נשלח הציור לגרשום שלום והוצג בביתו בירושלים. לאחר פטירתו מסרה אותו אלמנתו, פניה שלום, למוזיאון ישראל, שם הוא מוחזק כיום.
תזות על מושג ההיסטוריה
זמן קצר לפני מותו, בשנת 1940, כתב ולטר בנימין תזה נודעת בשם "תזות על מושג ההיסטוריה" בהשראת הציור. בנימין ראה בו מעין "מלאך ההיסטוריה", הזוכר את העבר וחרד מעתידו של הגזע האנושי. הוא גם ראה בו מלאך המתעתד לעזוב את ההווה האנושי הנורא, ולעופף אל עבר העתיד.
הציור בתרבות
בעקבות ולטר בנימין והמשמעויות שהעניק לציור, "אנגלוס נובוס" השפיע ומשפיע על אמנים, פילוסופים, אוצרים והיסטוריונים של האמנות, והוא זוכה להתייחסות ולחקירה בספרים וביצירות רבות.
אוניברסיטת רייכמן
היסטוריה
הקמת המכללה האקדמית הפרטית "המרכז הבינתחומי הרצליה" הוכרזה ב-11 במאי 1994 במעמד שר השיכון ושר המשפטים. קמפוס הבינתחומי הוקם בשטח ששימש קודם לכן את בית הספר להגנה אווירית של צה"ל, שחלק מבנייניו עדיין משמשים את המרכז הבינתחומי. לצד מבנים אלו הוקמו בקמפוס מבנים חדשים, חלקם בתכנונה של עדה כרמי-מלמד, שזכתה בפרס רכטר לשנת 2005 על תכנונם. המרכז הבינתחומי הוא מוסד פרטי וחוץ תקציבי, ואינו מקבל מימון ממערכת התקצוב הממשלתית. תקציב המרכז מבוסס בעיקר על שכר הלימוד ועל תרומות מגורמים בישראל ומחוצה לה. הקרקע עליה נמצא המוסד מוחכרת לו בתשלום על ידי המדינה.
מאז שנת 2000 מארגן המרכז הבינתחומי מדי שנה את כנס הרצליה, או בשמו הרשמי "כנס הרצליה על מאזן החוסן והביטחון הלאומי". בכנס בולטים בהשתתפותם בכירי הממשל, מערכת הביטחון בישראל וראשי המשק. הכנס זוכה להד רב באמצעי התקשורת. ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, בחר בכנס הרצליה כבמה לשתי הצהרות מדיניות חשובות שלו: בשנת 2002 הכריז בו על תמיכתו במפת הדרכים, ובשנת 2003 הציג בו את תוכנית ההתנתקות.
בדצמבר 2011 אושר למרכז להעניק לאנשי סגל תואר פרופסור. המועצה להשכלה גבוהה סייגה אישור זה בדרישה כי יהיו במרכז לפחות חמישה פרופסורים בתחום של המועמד שהמרכז מבקש להעניק לו תואר פרופסור.
ב-20 במרץ 2018 הודיעה המועצה להשכלה גבוהה כי אושר למרכז הבינתחומי להגיש תוכנית לתואר שלישי (דוקטור) במשפטים, סמכות שהייתה שמורה לאוניברסיטאות המחקר הציבוריות. בנובמבר 2018 אישרה המועצה את פתיחת התוכנית לדוקטורט במשפטים. האישור הוא לשבע שנים, שבסופן תיבדק איכות התוכנית. בראש הוועדה העליונה של התוכנית עומד פרופ' אהרן ברק. ההחלטה על פתיחת התוכנית הפכה את המרכז הבינתחומי למוסד האקדמי הראשון שאינו מתוקצב על ידי ות"ת שבו נערכים מסלולים לדוקטורט.
ביולי 2019 העניק המרכז לראשונה תואר דוקטור לשם כבוד, ועם מקבליו נמנו איש העסקים האמריקאי-ישראלי שלדון אדלסון וגדי איזנקוט.
מאז הקמתה ובמשך השנים נעשו ניסיונות של המכללה לקבוע שהיא אוניברסיטה באמצעות ניסיון לשנות שמה, עתירות לבית המשפט, שינוי שם הרחוב בשיתוף עיריית הרצליה לרחוב "האוניברסיטה", ואף ציון בדפים שונים באתר האינטרנט שלה כי היא ניצבת במרחק חודשים מהכרה כאוניברסיטה פרטית.
במאי 2020 קיבל המרכז אישור מהמועצה להשכלה גבוהה לפתוח תוכניות ללימודי דוקטורט ולהעניק תואר שלישי בשני מסלולים נוספים, במדעי המחשב ובפסיכולוגיה, והכריז על פתיחתם.
ב-1 ביוני 2020 החליטה האספה הכללית של המרכז הבינתחומי הרצליה לשנות את שמו ל"אוניברסיטת רייכמן", ובתוך כך לאוניברסיטה הפרטית הראשונה בישראל, והשינוי אושר על ידי המועצה להשכלה גבוהה ב-17 באוגוסט 2021.
המוזיאון לתקשורת
המוזיאון לתקשורת נמצא בבית הספר סמי עופר לתקשורת. המוזיאון מציג את התפתחות מיזמי התקשורת בישראל ובעולם מתחילת המאה ה-20 בשטח התקשורת הכתובה והאלקטרונית. ממצא מיוחד הוא מכבש דפוס שתרם משה מונטיפיורי לישראל ב"ק בשנת 1842, המכונה "משאת משה ויהודית".
סטודנטים מחוץ לישראל
בית הספר הבינלאומי מציע תוכניות לימוד לתואר ראשון ושני באנגלית. בתחומי הלימוד נכללים מנהל עסקים, תקשורת, פסיכולוגיה, מדעי המחשב וממשל. התוכניות לתואר שני כוללות לימודי מנהל עסקים, כלכלה פיננסית, ממשל והתנהגות ופיתוח ארגונים. ב-2015 למדו בבית הספר כ-1,700 סטודנטים מ-86 מדינות.
תוכנית קרן אור
תוכנית "קרן אור" היא מסלול לימודים לתואר ראשון במדעי המחשב ובמנהל עסקים. התוכנית מיועדת לצעירים בעלי פוטנציאל אקדמי גבוה, אשר נסיבות כלכליות וחברתיות לא איפשרו להם להשיג את ציוני הבגרות והפסיכומטרי המאפשרים להשתלב באקדמיה. התוכנית מעניקה מדי שנה 40 מלגות לתואר ראשון. הסטודנטים בתוכנית נהנים ממימון של 90% משכר הלימוד ומתמיכה אקדמית מלאה במסלול מדורג, הכולל מכינות, שיעורי תגבור וחונכות אישית.
תוכנית זל (Zell) ליזמות
תוכנית זל ליזמות מיועדת לסטודנטים שנמצאים בשנה האחרונה ללימודיהם. התוכנית נלמדת בשפה האנגלית ומקנה לסטודנטים ידע תאורטי ומעשי בהקמה וניהול של חברות יזמיות, החל משלב הרעיון ועד לחברה. לצד הקמת מיזם, לומדים הסטודנטים קורסים וסדנאות בתחומים שונים, המותאמים במיוחד למיזמים עסקיים וכן סדנת יזמות המורכבת מהרצאות ומפגשים עם יזמים ומשקיעים וזוכים לייעוצם והכוונתם. התוכנית הוקמה בשנת 2001 על ידי איש העסקים והיזם האמריקאי סם זל. התוכנית מיועדת לסטודנטים מצטיינים לתואר ראשון בעלי חשיבה עסקית וכישורי מנהיגות גבוהים, ומספקת פלטפורמה לפיתוח מיזם עסקי משלב הרעיון ועד להשקה. מתחילת התוכנית הקימו בוגריה 158 חברות - מהן 25 נמכרו, 5 הונפקו ו-93 עדיין פעילות.
תוכנית רבין למנהיגות
התוכנית מקנה לסטודנטים לתואר ראשון, מכל בתי הספר באוניברסיטת רייכמן, כלים תאורטיים והתנסות מעשית בהנהגה והנעה של פעילות חברתית. הסטודנטים המשתתפים בתוכנית נבחרים בסיום שנת הלימודים השנייה שלהם באוניברסיטה, ועוברים ביחד תוכנית של שני סמסטרים בנושא מנהיגות, במקביל ללימודיהם הרגילים. בראש התוכנית עומד יורם יאיר.
תוכנית ארגוב למנהיגות ודיפלומטיה
תוכנית ארגוב למנהיגות ודיפלומטיה נקראת על שמו של שלמה ארגוב. הסטודנטים שנבחרים לתוכנית נפגשים עם דיפלומטים ועם מומחים מתחום התקשורת, משתתפים בסדנאות הדנות באזורים אסטרטגיים שונים בעולם, ולומדים קורסים כגון: משפט בינלאומי, דיפלומטיה כלכלית, פתרון סכסוכים, מדיניות נגד טרור, ישראל והתפוצות ועוד. שיאה של התוכנית בנסיעת לימודים הכוללת סיור במוסדות ממשל ובזירות עסקים, ביקור בארגונים בינלאומיים ובאוניברסיטאות באירופה וארצות הברית.
תוכנית "גרינביז"
תוכנית ליזמות ירוקה.
קול האוניברסיטה - 106.2FM
קול האוניברסיטה 106.2FM פועל במסגרת הרדיו החינוכי ומשדר מאולפני בית הספר לתקשורת. התחנה מתופעלת על ידי סטודנטים מכל בתי הספר, בוגרים ואנשי סגל, בשיתוף ובהדרכת אנשי מקצוע מעולם התקשורת. הסטודנטים פועלים בכל תחומי השידור - הם משדרים, מפיקים, עורכים, אחראים על הצד הטכני והמוזיקלי. התחנה משדרת 24 שעות ביממה, 7 ימים בשבוע, בעיקר תוכניות מלל במגוון נושאים. בסופי שבוע משודרות תוכניות באנגלית בשיתוף סטודנטים מבית הספר הבינלאומי.
בנוסף בשנת 2012 הוקם הרדיו הבינלאומי - IDC International Radio, אשר מפיק ומשדר תכנים באנגלית בתחומים מגוונים כמו מוזיקה, תרבות, חדשות, חדשנות וספורט, מעיניהם של סטודנטים מהעולם אשר חווים את ישראל בפעם הראשונה.
שכר לימוד ומלגות
שכר הלימוד במוסד אינו מסובסד והוא הגבוה מבין מוסדות הלימוד הישראלים. בתחילת שנת הלימודים תשפ"א, שכר הלימוד השנתי לתואר ראשון היה 42,100 ש"ח, מלבד מסלולים מסוימים לתואר ראשון שבהם שכר הלימוד גבוה יותר ועומד על 43,100 שקלים. אוניברסיטת רייכמן מצהירה כי שמה לה למטרה לקלוט לשורותיה סטודנטים אשר עומדים בתנאי הקבלה האקדמיים, אך מתקשים לשלם את שכר הלימוד בגלל מצוקה כלכלית. אחד מכל שישה סטודנטים באוניברסיטה מקבל סיוע כלכלי. בין השאר מציעה אוניברסיטת רייכמן מלגות סיוע, מלגות לבעלי פוטנציאל מנהיגות ויזמות מוכח ורקע למען הקהילה, ומלגות מצוינות למועמדים עם הישגים יוצאי דופן.
מעונות סטודנטים
בספטמבר 2018 נחנכו שני מבנים של מעונות סטודנטים סמוך לאוניברסיטת רייכמן, ובהם 500 דירות, מרביתן דירות יחיד. באוגוסט 2021 נחנך המבנה השלישי, וסך הכל מוצעות כיום 750 יחידות דיור, בהן מתגוררים סטודנטים ישראלים לצד סטודנטים בינלאומיים.
תרומה לקהילה
למעלה מ-30 פרויקטים חברתיים לסיוע לקהילה פועלים באוניברסיטת רייכמן, חלקם קמו ביוזמה של סטודנטים, בשיתוף פעולה עם הנהלת האוניברסיטה.
קליניקות משפטיות
באוניברסיטת רייכמן פועלות מספר קליניקות משפטיות לתועלת הציבור: קליניקה לתובענות ייצוגיות, קליניקה להנגשת תחום היזמות העסקית הטכנולוגית, קליניקה למשפט בינלאומי פלילי והומניטארי, קליניקה לסיוע לבני הגיל השלישי, קליניקה לסיוע לנפגעי השואה, תוכנית משפט רחוב, קליניקה לייצוג קטינים בבתי המשפט לנוער, קליניקה להגנה על חושפי שחיתויות בשיתוף עמותת עוגן, קליניקה לקידום זכויות נשים בישראל, קליניקה לזכויות אנשים עם מוגבלות שכלית בשיתוף עמותת אקים ישראל, קליניקה לחקיקה חברתית בשיתוף עמותת המשמר החברתי, קליניקה להליכי שפיטה וקבלת החלטות בשיתוף הנהלת בתי המשפט ורשות האכיפה והגבייה, הקליניקה לעבודת הפרקליטות הפלילית.
אגודת הסטודנטים
אגודת הסטודנטים - המרכז הבינתחומי הרצליה היא עמותה שנוסדה בשנת 1997, והיא הגוף המייצג של הסטודנטים באוניברסיטה. האגודה חברה בהתאחדות הסטודנטים הארצית. האגודה היא א-מפלגתית, ונציגיה נבחרים מדי שנה בבחירות חשאיות, על פי מסלולי הלימוד. יושב ראש האגודה וסגנו נבחרים על ידי כלל הסטודנטים בקמפוס, בבחירות אישיות וחשאיות. כל סטודנט הלומד באוניברסיטה זכאי להיות חבר באגודת הסטודנטים. החברות כרוכה בתשלום. חברות באגודת הסטודנטים מקנה לסטודנט את הזכות ליהנות מכל שירותי האגודה, וכן את הזכות לבחור ולהיבחר למוסדותיה. עיקר תקציבה של האגודה מגיע מתשלום דמי חבר שנתיים של הסטודנטים החברים בה. לאגודת הסטודנטים חברה כלכלית, הנמצאת בבעלותה המלאה, בשם עוגן - החברה הכלכלית. החברה הוקמה בשנת 2008.
ג'ורג' שירס
ג'ורג' שירס הבן (באנגלית: .George Shiras Jr; ) היה שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1892–1903. הוא מונה על ידי הנשיא בנג'מין הריסון וטרם מינויו הוא עסק במשך 37 שנים בעריכת דין במגזר הפרטי, אך מעולם לא כיהן בשום תפקיד שיפוטי. התפקיד הציבורי היחידי בו הוא שימש טרם מינויו היה חברות בחבר האלקטורים בבחירות לנשיאות של 1888.
ראשית חייו
ג'ורג' שירס נולד בפיטסבורג, פנסילבניה. הוא למד באוניברסיטת אוהיו ולאחר מכן המשיך ללמוד בייל קולג', שם היה חבר באחוות פי בטא קפא וסיים את לימודיו ב-1853. הוא החל ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל, אך פרש מהלימודים מבלי שקיבל תואר במשפטים. הוא סיים את הכשרתו במשפטים בקריאה עצמית במשרד עורכי דין, ולאחר מכן עסק בעריכת דין בעיר דובק שבאיווה בשנים 1855–1858 ולאחר מכן ועד 1892 המשיך את עיסוקו בפיטסבורג. בפיטסבורג הוא היה לעורך דין מסחרי בולט ובלט בשל יושרו והפרגמטיות שלו כאשר ייצג כמה מענקי התעשייה הארציים.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
ב-19 ביולי 1892 מונה שירס על ידי הנשיא בנג'מין הריסון כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של ג'וזף בראדלי שנפטר. הוא מונה בעקבות המלצה של דודנו, מזכיר המדינה ג'יימס בליין. ב-26 ביולי אושר מינויו על ידי הסנאט של ארצות הברית וב-10 באוקטובר שירס הושבע לתפקיד.
אף על פי ששירס כיהן על כס השיפוט במשך קצת יותר מעשר שנים, וכתב 253 חוות דעת הרוב ו-14 חוות דעת מיעוט, הוא בלט בהצבעותיו בשני תיקי מפתח בלבד, פסק הדין "פולוק נגד חברת ההלוואות והנאמנות לחקלאים" מ-1895 ופסק דין פלסי נגד פרגוסון מ-1896. הפסיקה בפסק הדין פולוק הובילה לצורך בתיקון לחוקה כדי לאפשר את גביית מס ההכנסה הפדרלי, וב-1913 אושרר בעקבות כך התיקון ה-16 לחוקת ארצות הברית. שירס הצביע גם עם הרוב של שבעת השופטים מול המתנגד האחד בפסק הדין פלסי נגד פרגוסון, תיק שאישר את חוקתיות הההפרדה הגזעית על פי דוקרטרינת נפרד אך שווה, ושנהפך על פיו ב-1954. שירס פרש מכהונתו ב-23 בפברואר 1903.
ג'ורג' שירס נפטר ב-2 באוגוסט 1924 בפיטסבורג ונטמן בבית הקברות אלגני שבעיר. בנו ג'ורג' שירס השלישי, היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם פנסילבניה.
אסטרחן
היסטוריה
לפי חלק מהחוקרים, התקיימה באזור אסטרחן בירת ממלכת הכוזרים איטיל מהמאה ה-6 עד למאה ה-10. אסטרחן המודרנית נזכרת לראשונה ב-1333 בספרי הנוסע הנודע אבן בטוטה, כבירת אורדת הזהב בשם חג'י-טרחן (حاجی - ‌ترخان). בתקופה זו שימשה העיר כצומת דרכים חשוב מאירופה להודו ולפרס וכן מהדרום לנסיכויות הרוסיות. ב-1395 נכבשה על ידי טמרלן והוחרבה בחלקה. מ-1456 משמשת כבירת החאנות אסטרחן עד שנכבשת על ידי איוואן האיום, נסיך מוסקבה, ב-1556. החנאט אסטרחן כשלעצמו היה נסיכות חלשה המבוססת על שבטים נוודים. ב-1558 הועברה העיר לגדתו השמאלית של הוולגה, כדי שיהיה קל יותר להתגונן בפני הנוודים. שנה זו נחשבת לשנת ייסוד העיר המודרנית. ב-1599 הגיע מספר אוכלוסיית העיר ל-5000. בין 1606 ל-1607 הוחזקה העיר על ידי אנשיו של איוואן בולוטניקוב, מנהיג מרד האיכרים ב"תקופת הצרות" ברוסיה, אך ב-1607 נפלה לידי חיילי הממשלה של וסילי שויסקי שערכו טבח בתושבים על תמיכתם במורדים. ב-1670 כבש את העיר מנהיג מרד הקוזקים נגד השלטון הרוסי, סטפן ראזין. כוחותיו החזיקו בעיר כשנה, עד שחזרה לשלטון הצאר. ב-1692 נספו במגפת דבר 10,000 מתושבי העיר, שאוכלוסייתה הייתה 16,000 איש.
ב-22 בנובמבר 1717 הקים פטר הגדול את הגוברניה של אסטרחן, וקבע את אסטרחן כבירתה. ב-1775 התחולל ליד אסטרחן הקרב האחרון בין ימליאן פוגצ'וב לחיילי רוסיה, שבו הובס פוגצ'וב סופית והוסגר לחיילים הרוסיים לאחר הקרב. ב-1888 היו בעיר 74,000 תושבים, מתוכם 8,800 מוסלמים, ברובם טטרים. ב-1900 הגיע מספר אוכלוסיית העיר ל-122,000.
שמונה משפחות של סובוטניקים מאסטרחן שעלו לארץ ישראל נמנו בשנת 1902 עם מקימי המושבה אילניה בגליל התחתון.
בפברואר 1918 כבשו הקומוניסטים את העיר והכריזו על סיפוחה לרוסיה הסובייטית, אך ב-1919 ניסו הלבנים להחזירה לשליטתם וליד העיר ניטשו קרבות קשים, שבסופם ניצחו האדומים והעיר נעשתה סובייטית סופית. בין 1920 ל-1934 הייתה אסטרחן חלק ממחוז וולגה התחתית עם סראטוב בירתה. מ-1934 עד 1943 הייתה אסטרחן חלק ממחוז סטלינגרד. ב-1943 הוקם מחוז אסטרחן בגבולותיו הנוכחיים. בתקופת מלחמת העולם השנייה שימשה העיר כמרכז לאספקה לצבא שנלחם באזור הקווקז, וכן הועברו דרך העיר חומרי אספקה גם לקזחסטן ולרוסיה המרכזית. הגרמנים הגיעו עד 100 ק"מ מהעיר ותקופה מסוימת הפציצו אותה.
בשנת 2008 העיר חגגה 450 שנה להקמתה.
רובעי העיר
העיר מחולקת לארבעה רבעים:
פוליטיקה
הדומה העירונית היא הגוף המחוקק בעיר ומורכב מ-35 חברים, הנבחרים מדי 5 שנים.
ספורט
העיר מיוצגת על ידי מספר מועדוני ספורט מקצועניים, שהמוצלחים שבהם הם בענף הכדוריד:
ירושלים המחולקת
ירושלים המחולקת, או ירושלים החצויה, הוא שמו של מצב גאו-פוליטי ושל תקופה בת 19 שנה בתולדות ירושלים במאה ה-20, בין מלחמת העצמאות ב-1948 למלחמת ששת הימים ב-1967. בתום מלחמת העצמאות, בעקבות הסכמי שביתת הנשק נחצתה העיר ירושלים בין מדינת ישראל לבין ממלכת ירדן. הקו העירוני היה קו גבול זמני לפי הסכם שביתת הנשק עם ירדן, קטע של הקו הירוק באורך שבעה קילומטרים. קו זה חילק את העיר בין מזרח ירושלים (למעט מובלעת הר הצופים שנותרה בידי ישראל והשטח המפורז של ארמון הנציב שנותר בידי האו"ם) שהייתה לחלק מממלכת ירדן, לבין מערב ירושלים. משני צדי הקו פרסו הצדדים ביצורים ומכשולים, ובניינים שונים בעיר לאורך הקו שימשו כעמדות צבאיות. תוך הפרה של הסכם שביתת הנשק נמנעה לחלוטין במשך 19 שנות השלטון הירדני במזרח ירושלים גישה של ישראלים לעיר העתיקה, להר הבית, לכותל המערבי ולהר הזיתים, ואף הוגבלה גישת יהודים שאינם ישראלים לאגן קדוש. ישראלים נהגו לצפות מהר ציון שהיה סמוך לקו הגבול אל עבר העיר העתיקה והר הבית שהיו תחת שלטון ירדן.
במהלך מלחמת העצמאות התנגדה מדינת ישראל נחרצות להצעת הרוזן פולקה ברנדוט, שמונה מטעם ארגון האומות המאוחדות, כי העיר תיכלל כולה בטריטוריה של המדינה הערבית (ולתושביה היהודים תינתן אוטונומיה). ביולי 1948, חודש לאחר הצעתו הראשונית, הציע ברנדוט לפרז את העיר. ב-17 בספטמבר, במהלך ביקורו בעיר, רצחו אנשי הלח"י את ברנדוט. הסכם "הקו העירוני" בין משה דיין, מפקד הכוח הישראלי בירושלים, ועבדאללה א-תל, מפקד הכוח הצבאי בירושלים מטעם ממלכת ירדן נחתם זמן קצר לאחר מכן, ב-30 בנובמבר 1948, וקבע את גבולה של העיר. הסכם שביתת הנשק שנחתם עם ירדן ב-3 באפריל 1949 הנציח את גבול זה עד למלחמת ששת הימים.
ערב כינוס עצרת האומות המאוחדות לדיון בשאלת ירושלים החליטה ממשלת ישראל לקבוע את ירושלים כעיר הבירה וב-5 בדצמבר 1949 הכריז דוד בן-גוריון על ירושלים כעל בירת מדינת ישראל. כצפוי, ב-9 בדצמבר 1949 חזרה עצרת האו"ם על החלטתה מכ"ט בנובמבר (29 בנובמבר 1947) לפעול לבנאום העיר. בתגובה, האיצה ממשלת ישראל את העברת משרדיה לעיר, וב-16 בדצמבר עבר משרד ראש הממשלה לירושלים והפך את העיר בפועל לבירת המדינה. הכנסת עברה לעיר זמן קצר לאחר מכן, ב-26 בדצמבר, והתיישבה בבית פרומין שבמרכז העיר. ב-17 באוגוסט 1949 הועלו עצמות בנימין זאב הרצל לקבורה בהר הרצל בירושלים. האוניברסיטה העברית, שנאלצה לעזוב את מובלעת הר הצופים, עברה למבנים אחדים בעיר המערבית ואחר כך לקמפוס חדש בגבעת רם. על פי הסכמי שביתת הנשק מ-1949, שיירה דו-שבועית קישרה בין המובלעת בהר הצופים לבין ירושלים המערבית.
התפתחות שני חלקי העיר בשנים אלה נבעה מאילוצים שנגרמו עקב חלוקתה, ומיוזמות ממשלת ישראל וממלכת ירדן לפיתוח העיר. גבולות העיר המערבית ומיקום שכונותיה נבעו ממיקום גבולות המדינה והקו העירוני אשר חצה אותה. הקו העירוני אף השפיע על העיר המזרחית, אשר איבדה את מרכז העסקים הראשי שלה, ולמעשה ניתק הקשר בין דרומה של העיר המזרחית לצפונה. תוכניות יזומות של ממשלת ישראל הביאו להבאת עולים חדשים ועובדי ממשלה לעיר, ואלה השפיעו בצורה משמעותית על גידולה של העיר המערבית. מאידך, תוכניות לתיעוש העיר המערבית והפיכתה לאתר תיירות לא זכו להצלחה גדולה. כלכלת העיר הירדנית נפגעה בצורה קשה מחלוקת העיר, ועיקר כלכלת העיר המזרחית התבססה על התיירות.
מלחמת העצמאות ותוצאותיה
ב-30 בנובמבר 1948 נכנס לתוקפו הסכם הפסקת האש עם ממלכת ירדן וב-6 בינואר 1949 הורה שר הפנים לבטל את הממשל הצבאי בירושלים. מלחמת העצמאות באזור ירושלים הסתיימה רשמית ב-3 באפריל 1949 אולם הגבולות בין ישראל לירדן לא הוסדרו עד ה-10 ביולי 1951, עת נחתם ההסכם שקבע את קו הגבול ויצר את הקו העירוני. על אף שביתת הנשק וקביעת הגבולות, נמשכו אירועי ירי וצליפות מצדו הירדני של הגבול לעבר העיר המערבית, דבר שהצריך בניית חומות מגן מבטון באתרים שונים בעיר: בקצה רחוב ממילא הצופה לשער יפו ובכיכר צה"ל משני עברי בניין עיריית ירושלים ההיסטורי. הקו העירוני נמשך לאורך כ-7 ק"מ והגנו עליו כ-70 חיילים מתוך 14 עמדות שמירה. למולם, בצד הירדני, הוצבו 36 עמדות.
בעקבות חתימת הסכמי שביתת הנשק מינה שר הפנים מועצה חדשה עבור העיר, ונקבע כי דניאל אוסטר, סגן ראש העיר בתקופת המנדט הבריטי, יתמנה לראש העיר. המועצה התכנסה לראשונה ב-17 באפריל 1949 והחלטתה הראשונה הייתה פנייה רשמית של מועצת העיר למדינת ישראל בבקשה כי המדינה תספח את העיר ותהפוך אותה לחלק משטח מדינת ישראל.
לאחר המלחמה סופחו לשטח העיר מספר כפרים ערביים שתושביהם עזבו אותם במהלכה - עין כרם, מלחה, ליפתא, דיר יאסין, בית מזמיל ושייח' באדר.
תושביה הפלסטינים של העיר המזרחית נותרו בלא מנהיגים פוליטיים. מנהיגיהם ישבו בקהיר, והמנהיגים שנותרו בירושלים נותרו בלא סמכות ובלא יכולת להתנגד או להתערב בהחלטות השלטון הירדני. כ-20,000 מתושבי העיר המזרחית עזבו את העיר, והתושבים ראו במלחמת העצמאות אסון גדול, על אף ניצחונם בכיבוש הרובע היהודי וגירוש תושביו.
ההכרזה על ירושלים כעל בירת ישראל
בפברואר 1949 הוכרז על סיום הממשל הצבאי בעיר והעיר ירושלים הפכה, למעשה, לחלק ממדינת ישראל. ממשלת ישראל החלה ליישם את החלטתה להפוך את העיר לבירת המדינה, ולכן בין החודשים אפריל-יוני 1949 החל מעבר של משרדי ממשלה מתל אביב לירושלים. לעיר הועברו משרד הדתות, המשרד לנפגעי מלחמה, משרד האוצר ומשרד המשפטים. באותה עת הועברו אל העיר גם הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ודואר ישראל.
עוד קודם, בספטמבר 1948 הכריזו הפלסטינים על הקמת מדינה עצמאית, וכי "ממשלת כל פלסטין" תשב בבירת המדינה - ירושלים (כאשר הבירה הזמנית הייתה עזה) אולם מלבד ההכרזה לא נעשה דבר, ותושבי העיר לא התנגדו לשלטון הירדני.
ב-14 בנובמבר 1950 נערכו בחירות מוניציפליות, ומועצת העיר הנבחרת הראשונה התכנסה ב-14 בנובמבר 1950. קשיים קואליציוניים הביאו לבחירת שלמה זלמן שרגאי, ממנהיגי תנועת הפועל המזרחי, כראש העיר, אולם הוא התפטר ב-22 באוגוסט 1952 ובמקומו נבחר יצחק קריב, שכיהן כראש העיר עד 3 באפריל 1955.
ראשית הקמת מבני השלטון והאתרים הממלכתיים
ב-10 באוגוסט 1949 חוקקה הכנסת את חוק העלאת עצמותיו של בנימין זאב הרצל. כעבור שלושה ימים יצאה משלחת רשמית מטעם המדינה למקום קבורתו בווינה שבאוסטריה על מנת להסדיר את העלאת עצמותיו ועצמות אחותו והוריו. ועדה מיוחדת שהוקמה על ידי ממשלת ישראל בחרה עוד קודם לכן, ב-7 בינואר 1949, את אתר הקבר, שנקרא על שמו (הר הרצל). בכ"ב באב, בנוכחות משמר כבוד ונציגי כל יישובי מדינת ישראל החדשה, נערך בהתאם לצוואתו של הרצל, הטקס הרשמי הראשון בעיר, שכלל הנחת אדמה שהובאה מכל אחד מיישובי המדינה באתר הקבר. על מורדותיו הצפוניים של הר הרצל הוחלט להקים בית הקברות צבאי, ובטקס שנערך במקום נקברו מאות חללי מלחמת העצמאות, ביניהם חללי הקרב על גוש עציון.
בהיעדר גישה לעיר העתיקה ולכותל המערבי, בניגוד להסכמי שביתת הנשק אשר קבעו שתותר גישה כזו, הפך הר ציון לאתר הקדוש ביותר ליהודים בירושלים המערבית. בהר יש מבנה המזוהה כקבר דוד המלך, שמגגו ניתן היה לצפות אל הכותל המערבי והר הבית. האתר הועבר לידי משרד הדתות והוקמה ועדה מיוחדת על מנת לטפל בהר. הוועדה הורתה על שיפוץ מבנה הקבר, והוא כוסה בדגל ישראל ובפרוכת, וכן הוצבו עליו 22 כתרי תורה, כמספר מלכי בית דוד. בגג המבנה נבנה חדר עבור נשיא המדינה שנקרא "חדר הנשיא", ובסמוך הוקם מבנה ההנצחה הראשון לזכר השואה - מרתף השואה, אשר נחנך ביום הקדיש הכללי בינואר 1950. מיקום מרתף השואה נבחר בשל קרבתו לקבר דוד וסמיכותו היחסית לכותל המערבי, שנתפס כאתר הדתי החשוב ביותר במדינת ישראל.
פיתוח העיר בראשית שנות ה-50
בשנת 1951 החל האדריכל אריה שרון בתכנון קריית הממשלה בגבעת רם. על פי התכנון, הוקמה קריית עיר גנים ובנייניה מרוחקים זה וביניהם שטחים ירוקים ומגרשי חניה. המתכנן הראשי של המבנים היה האדריכל יוסף קלארווין, אשר תכנן שבעה בנייני ממשלה. בשל קשיי תקציב המבנה היחיד שהושלם עד שנת 1954 היה מבנה משרד האוצר.
במקביל, תכננו האדריכלים היינץ ראו, ריכרד קאופמן ויוסף קלארווין את קריית האוניברסיטה בגבעת רם. הקריה נחנכה בשנת 1954, עם השלמת בניית מספר מבני כיתות.
קלארווין אף תכנן בשנת 1951 את מתחם רחבת הקבר של הר הרצל, אשר כללה גם את מתחם הקברים של מנהיגי האומה.
לעומת סממנים ממלכתיים אלה אשר הוקמו בעיר המערבית, העיר המזרחית קפאה על שמריה. עבדאללה, מלך ירדן נהג אמנם לבקר בעיר לעיתים קרובות אולם הירצחו ביולי 1951 בצאתו מתפילה במסגד אל-אקצא הפסיק את הביקורים המלכותיים בעיר. אף שהעיר הוכרזה רשמית כבירתה השנייה של ממלכת ירדן, לא נבנו בעיר מבני שלטון, ועיקר הבנייה התמקדה בבניית מחנות צבא ומתקנים צבאיים. מצודת העיר, אשר בתקופת המנדט הבריטי שמשה כמוזיאון היסטורי, הפכה למחנה צבאי, ועמדות של הלגיון הערבי נבנו לכל אורך חומתה המערבית של העיר העתיקה. במחנות הצבא שנבנו בתקופה זו על מורדות הר הזיתים נעשה שימוש במצבות בית הקברות היהודי. בעקבות הרצחו של עבדאללה, החליטה ממשלת ירדן בשנת 1951 כי משרדי הממשלה בעיר יהיו כפופים למשרדים בעמאן. מחאותיו של ראש עיריית ירושלים הירדני, עארף אלעארף נדחו על ידי השלטונות.
אמצע שנות ה-50
משברים פוליטיים רבים מנעו את תפקודה של עיריית ירושלים. בשל העדר התפקוד והקריסה המוניציפלית הוקמה באפריל 1955, בהוראת שר הפנים ישראל בר יהודה, ועדה קרואה לעיר. בראש הוועדה עמד הממונה על מחוז ירושלים במשרד הפנים, ש. ב. ישעיה, והיא ניהלה את העיר עד ה-22 באוגוסט 1955. בבחירות שנערכו ב-26 ביולי נבחר גרשון אגרון לתפקיד ראש העיר, תפקיד אותו מילא עד פטירתו ב-2 בנובמבר 1959. לצדו פעל סגנו, מרדכי איש שלום.
באמצע שנות ה-50 הושלמה בניית שני משרדי ממשלה נוספים בגבעת רם – משרד הפנים ומשרד ראש הממשלה, וכן נבנו בניין הספרייה הלאומית בגבעת רם, ומבני הפקולטות למשפטים, לבוטניקה ולפיזיקה, בית הכנסת האוניברסיטאי ובית הספר התיכון ליד האוניברסיטה.
בשנת 1956 החלה בניית קריית בית החולים הדסה עין כרם, לפי תוכניתו של האדריכל יוסף נויפלד, וזו הסתיימה בשנת 1960. בית החולים נפתח בשנת 1961. בשנת 1959 הסתיימה בניית המבנים המרכזיים של יד ושם ובהם בניין המנהלה של המוסד, הספרייה, הארכיון ורחבת הזיכרון. מבנה מרכזי נוסף שהחל בנייתו בתקופה זו היה משכן הכנסת. בתחרות שנפתחה בשנת 1956 זכה האדריכל קלארווין בשנת 1957, ועבודות הבנייה החלו בשנת 1961 במימונו של הברון ג'יימס דה רוטשילד. בין השנים 1956–1961 נבנו גם מכון ון ליר (בנייתו הסתיימה בשנת 1965), האקדמיה הלאומית למדעים, ההיברו יוניון קולג' ובית החינוך על שם ארלוזורוב.
בשלהי שנות ה-50 ניסה חוסיין, מלך ירדן להפחית את רגשות המרמור שחשו אזרחי מזרח ירושלים על ההזנחה הרבה של השלטון המרכזי והעדר הפיתוח בעירם. בשנת 1959 הכריז חוסיין כי ירושלים היא בירתה שנייה של ממלכת ירדן והעירייה קיבלה את התואר "אמאנה" - עיריית הבירה. צעדים אלה היו צעדים סמליים בלבד, שלא לוו בצעדים פיננסיים והזרמת תקציבים. ההזנחה הרבה של העיר הביאה להתפטרות קולקטיבית של כל חברי מועצת העירייה הירדנית.
שנות ה-60
לאחר פטירתו של ראש העיר גרשון אגרון בשלהי 1959, נערכו בחירות חדשות למועצת העיר. ב-15 בדצמבר התכנסה מועצת העיר ובחרה במרדכי איש שלום כראש עיריית ירושלים. בשנת 1961 החלה בניית משכן הכנסת וזו הסתיימה בשנת 1966. באותה תקופה נבנה מוזיאון ישראל. היכל הספר נבנה בין השנים 1962–1965 והיה ראשון מבני המוזיאון. במקביל, הוקם גן הפסלים על שם בילי רוז. המוזיאון עצמו, אשר תוכנן על ידי אלפרד מנספלד ודורה גד נחנך בשנת 1965. מבנה תרבות נוסף שהוקם באותה עת היה תיאטרון ירושלים שתכנונו החל בשנת 1958, אולם אבן הפינה הונחה רק בשנת 1964 והמבנה הושלם רק בשנת 1971.
בשנת 1962 הוחלט על הקמת בניין חדש לעיריית ירושלים. בתחרות שנערכה הוחלט על בניית גורד שחקים עבור העירייה בסמוך לגן העצמאות. ב-1965 נבחר טדי קולק לראשות העירייה, וזה עצר את התוכנית להעביר את העירייה ממשכנה ההיסטורי. האישורים לבניית גורד השחקים כבר ניתנו ובמקום נבנה מלון פלזה.
ביקורו של האפיפיור פאולוס השישי בשנת 1964 בירושלים הוביל לגל של פיתוח בעיר המזרחית. משנקבע הביקור, בשנת 1962, החלו עבודות שיקום ושימור ברחבת הר הבית, כיפת הסלע צופתה בארחי אלומיניום מוזהבים והוחלפו אריחי הקרמיקה של המבנה באריחים שהובאו מקוטחיה שבטורקיה. לצד ציפוי כיפת הסלע בלוחות מוזהבים, צופתה כיפתו של מסגד אל-אקצא באריחי אלומיניום מוכספים. בשנה זו נערך במלון אינטרקונטיננטל שעל הר הזיתים כנס היסוד של ארגון אש"ף אשר היווה למעשה ראשיתה של תחילת הפעילות הפלסטינית הממוסדת מאז מלחמת העצמאות. מיקומו של הכנס בירושלים הדגיש את השאיפה הפלסטינית להפוך את ירושלים לבירת המדינה הפלסטינית העתידית, אף שהדבר לא צוין מפורשות ולא הוצגו כל דרישות לשלטונות הירדנים.
במסגרת ההכנות לקראת הביקור החליט המלך חוסיין על הקמת גן גדול בשטחי הרובע היהודי ההרוס. במסגרת ההכנות פונו תושבים אשר התיישבו בבתי הרובע ההרוסים. מטרת בניית גן זה הייתה לפאר את העיר העתיקה וליצור ריאה ירוקה הסמוכה להר הבית מחד, תוך פינוי הריסות הרובע היהודי מאידך. בניית הפארק לא החלה ולאחר ביקור האפיפיור התוכנית נגנזה. בתקופה זו גם החל המלך חוסיין לבנות ארמון מלכותי בתל אל פול, אולם עבודות הבנייה לא הסתיימו עד איחוד שני חלקי העיר.
בנובמבר 1966 פרץ בירושלים המזרחית גל של הפגנות אנטי-האשמיות, בעקבות פעולת התגמול הצה"לית בסמוע. ב-25 בנובמבר החלה תפילת יום השישי בהפגנת ענק נגד השלטון ההאשמי. לאחר שהמפגינים חטפו נשק של חייל ירדני החלו השוטרים לירות על המפגינים. הפגנות סוערות אלה נמשכו גם בשנת 1967 עד איחוד העיר במלחמת ששת הימים. לקראת המלחמה דרישת המפגינים הייתה כי לאחר הניצחון הירדני כנגד ישראל יקבלו את השליטה בעיר ויורשו להפוך אותה לבירתם.
השנים שלאחר מלחמת העצמאות
בעקבות ההכרזה על העיר כבירת המדינה, ועל מנת לאפשר את תפקודה של העיר כבירת המדינה, נחנך ב-7 בדצמבר 1948 "כביש הגבורה" שנועד להחליף את "דרך בורמה" הקשה למעבר. במקביל החלה הפעלה מחודשת של קו הרכבת לירושלים מתל אביב, והוקם "קו השילוח" – קו מים שנועד לספק 3,500 מ"ק מים לעיר במקום קווי המים שנותקו במלחמת העצמאות. קו מים נוסף שהונח זמן קצר לאחר מכן, בין קיבוץ חולדה לשער הגיא, ובניית תחנת שאיבה בכפר אוריה, אפשר הגדלת הזרמת המים לעיר לכמות של 15,000 מ"ק.
בשנה הראשונה לקום המדינה, ובתקופה שלפני כן, קיבלה העיר חשמל מתחנה מנדטורית. ב-1 במאי 1949, לאחר שממשלת ישראל רכשה הזיכיון, התאפשר חיבור העיר לרשת החשמל הארצית. כתוצאה, חל גידול באספקת הקוט"ש חשמל לעיר, ובתוך שנה זה עלה בכ-56%.
בראשית שנות ה-50 החלה בניית אזורי תעשייה בעיר, בשכונות רוממה ומקור ברוך. אזורי התעשייה הוקמו על ידי החברה הכלכלית למען ירושלים, מייסודה של הקרן הקיימת לישראל, הסוכנות היהודית, הסתדרות העובדים, הכשרת היישוב וקרן הציונים הכלליים. בשנת 1950 גדל מספר העובדים בעיר מ-10,000 ל-35,000 עובדים. גידול זה כלל כ-4,000 עולים חדשים, והיתרה – פקידים שעברו לעיר מתל אביב.
הגבולות החדשים שנוצרו דרשו בנייה של מוסדות חדשים. בנייה זו, אשר בוצעה על ידי עובדי סולל בונה, כללה התאמת מבנים רבים בעיר לשימושים חדשים. העובדה כי בניין בית החולים הדסה ומבני האוניברסיטה העברית נותרו מנותקים על הר הצופים דרשה התאמת מבנים חדשים עבור בית החולים והאוניברסיטה. מרפאות הדסה וחדרי האשפוז הועברו לבית החולים האנגלי, בית החולים הגרמני ולבית הספר לאחיות ששכן במנזר סן ג'וזף. מבנים אלה, שהיו ממוקמים ברחוב הנביאים היו סמוכים זה לזה ואפשרו תפעול יעיל של בית החולים. האוניברסיטה העברית התמקמה בבניין טרה סנטה, במנזר רטיסבון ובמבנים במגרש הרוסים אשר שימשו קודם לכן את שלטונות המנדט הבריטי. מספר התלמידים באוניברסיטה בשנת 1950 הגיע ל-2,000.
העברת משרדי הממשלה לירושלים דרשה התאמה של מבני ציבור רבים לתפקודם כמשרדי ממשלה ומבני שלטון. במקביל, גידול האוכלוסייה הביא לדרישה למוסדות חינוך ודת חדשים. בשנת 1950 הוקמו בעיר ירושלים 13 בתי ספר יסודיים חדשים, בהם למדו למעלה מ-15 אלף תלמידים. בנוסף הוקמו בעיר חמישה בתי ספר תיכוניים ושלושה סמינרים למורים ולגננות.
תוכנית האב החדשה של העיר המערבית (תוכנית ראו)
שטחה של העיר המערבית לאחר הסכמה שביתת הנשק בגבולותיה הזמניים היה 25,760 דונמים (לעומת 40,000 דונמים - שטח העיר לפני חלוקתה). בשנת 1952 נקבעו הגבולות המוניציפליים ושטחה של העיר גדל ל-37,000 דונמים. חלוקת העיר והפיכת המרכז המסחרי שלה לאזורי ספר ושטחי הפקר דרש תכנון אורבני מחדש של המרחב העירוני. תכנון מחודש זה החל עוד בטרם נחתמו הסכמי שביתת הנשק. תוכנית האב החדשה לעיר, שהוכנה על ידי ראשי צוות אגף התכנון במשרד הפנים, האדריכלים היינץ ראו ודוד אנטול ברוצקוס, הושלמה בתום מלחמת העצמאות. עקרונות התוכנית כללו הרחבת העיר מערבה, בהתאם לגבולות המדינה, העברת מרכז העסקים החדש מערבה, למרכז העיר המערבית תוך הרחקתו מהגבול, פיתוח מרכז שלטוני כנדרש בבירת המדינה, פיתוח מרכזי השכלה ובריאות חדשים במקום המרכז המנותק בהר הצופים, שמירה על האתרים ההיסטוריים ושמירה על שטחים פתוחים. במסגרת התוכנית נקבע העיקרון של בנייה בראשי הגבעות בלבד ושמירת העמקים ביניהם כשטחים ירוקים.
התוכנית הוגשה למשרד ראש הממשלה בשנת 1949, והעריכה את מספר תושבי העיר המערבית בכ-200,000 תושבים. תוכנית זו שימשה את העיר עד איחודה בשנת 1967.
אוכלוסיית העיר גדלה במהירות בשל העברה יזומה של עולים מחד ופקידים מאידך לעיר, ובסוף שנת 1954 כבר הגיע מספר תושביה של העיר המערבית ל-144,000 תושבים. גידול זה היה קטן לעומת גידול האוכלוסייה באזורים רבים בישראל, אולם בשל מרחב התכנון הצר האפשרי מחמת הגבולות אשר הקיפו את העיר בשלושת עבריה, גידול זה דרש בנייה מזורזת במערבה של העיר.
תוכנית האב השנייה (תוכנית שביב)
הגידול באוכלוסיית העיר והתפתחותה חייב תוכנית אב חדשה עבור העיר. שר הפנים ישראל בר יהודה מינה ועדה שבראשה עמד האדריכל מיכאל שביב ואשר כללה את פרופסור א. ב. הורביץ ואת האדריכל דוד אנטול ברוצקוס. הוועדה החלה עבודתה בשנת 1955 והגישה את תוכניתה בשנת 1959. תוכנית האב התבססה על תוכנית האב הקודמת, אולם התייחסה להרחבת אזורי התעשייה ואזורי המגורים ולקביעת אזורי מסחר נוספים. שטחה הכולל של התוכנית היה כ-37 אלף דונמים, מהם 35% (13 אלף דונמים) הוקצו למגורים, 2% (700 דונמים) למסחר ו-5% (2000 דונמים) לתעשייה. בכך שינתה למעשה העיר את אופייה מתוכנית ראו המקורית, אשר התייחסה אמנם ל-43 אלף דונמים אך הוקצתה רק אחוז אחד מהם למסחר ו-1.7% לתעשייה. תוכנית שביב התעלמה למעשה מצדה המזרחי של העיר ולא התחשבה בדרכי הגישה המרכזיות ובמיקומה של העיר העתיקה. ניתן לראות למעשה בתוכנית זו כתוכנית שלא צפתה איחוד של שני חלקי העיר.
שנות ה-60
בהתאם לתוכנית האב החדשה, נבנו מספר שכונות חדשות, ובהן שכונת ניות בשנת 1962 והשכונות נווה גרנות וקריית מטרסדורף בשנת 1963. כמו כן, נבנו כ-2,000 דירות חדשות בקריית היובל, 1,000 דירות בשכונת מוסררה (מורשה) וכ-3,000 דירות בשכונות גונן (הקטמונים).
העיר המזרחית
אמנם ירושלים המזרחית הוכרזה רשמית כבירתה השנייה של ממלכת ירדן, אולם עיקר משאבי הממלכה הופנו לפיתוח הבירה המקורית, עמאן. במהלך מלחמת העצמאות עזבה את מזרח ירושלים כמחצית מאוכלוסייתה, ובהתאם פיתוח העיר היה מועט ביותר. רק בראשית שנות ה-60 החלה העיר להתפתח. בדומה לעיר המערבית, גם העיר המזרחית הייתה עיר גבול, בה מחנות צבא רבים. כלכלת העיר המזרחית נפגעה מחלוקתה, ונוצרו בה בעיות תשתיות רבות.
ניתוק הקשר בין ירושלים לבין הערים חברון ובית לחם שבדרומה בשל השליטה הישראלית בדרך בית לחם ובדרך חברון, כמו גם השליטה הישראלית ברכס הר הצופים ובכביש הגישה להר הזיתים, פגעו בכלכלת העיר והקשו על התיירות בעיר אשר היוותה את עיקר הבסיס הכלכלי שלה. זמן קצר לאחר מלחמת העצמאות נסללו שני כבישים צרים - האחד דרך הכפר צור באהר השני דרך עוביידיה. דרכים אלה אפשרו מעבר בין ירושלים ובית לחם. הכפר א-טור שעל פסגת הר הזיתים נותק למעשה מירושלים, בשל מובלעת הר הצופים. כביש שחיבר את הכפר לירושלים נסלל רק בשנת 1953.
חלוקת העיר יצרה מצב בו כל אזורי התעשייה נותרו במערב העיר. במהרה התמקמו מוסכים, נגריות ובתי דפוס בסמוך לוואדי ג'וז, על אם הדרך, בהיעדר אזור תעשייה מתוכנן. עיקר העורף התעשייתי של העיר התפתח ברמאללה ובאל-בירה הסמוכות. חלוקת העיר אף ניתקה את העיר המזרחית ממקורות החשמל והמים שלה, אשר נותרו במערב העיר, והשלטון הירדני נדרש להקים בדחיפות תחנת חשמל חדשה ולדאוג לקווי מים לעיר.
האדריכל הנרי קנדל, אשר תכנן את תוכנית האב של העיר בתקופת המנדט הבריטי, נשכר על מנת לתכנן את תוכנית האב של העיר המזרחית וזו פורסמה בשנת 1965. בשל מיקומו של הקו העירוני והשליטה הישראלית בדרך חברון, הדרך הראשית לכיוון דרום, ובתוספת אילוצים טופוגרפיים, היה ניתן להרחיב ולפתח העיר צפונה בלבד, לאורך כביש ירושלים-רמאללה. התוכנית לא התייחסה לעיר העתיקה ולאזורים הסמוכים לה והתמקדה בעיקר בעיר המזרחית החדשה. קנדל הציע להגדיל את השטחים הירוקים בעיר, ובין היתר הציע לטעת בבית הקברות היהודי בהר הזיתים עצי זית וברוש ולהפוך אותו לשטח ירוק. התוכנית אף שמרה על שטח ירוק באזור תל אל פול עליו תכנן המלך חוסיין לבנות את ארמונו. תוכניתו של קנדל לא יצאה אל הפועל מעולם בשל איחוד העיר בשנת 1967.
בראשית שנות ה-60 החלה העיר להתפתח אולם עיקר הבנייה הייתה בנייה למגורים. לאורך הדרך המובילה ליריחו ולרמאללה נבנו בתים נמוכים למשפחות אמידות. המבנים הציבוריים העיקריים שנבנו היו בית החולים אל-מקאסד, מלון אמבסדור ומלון אינטרקונטיננטל. מפעל הבנייה העיקרי בעיר המזרחית בתקופה המחולקת היה ציפוי כיפת הסלע בלוחות אלומיניום בצבע זהב, ששינו את צבע המבנה המסמל את העיר.
על אף הפיתוח הכלכלי בשנות ה-60, סירבו השלטונות לאפשר את הרחבת העיר, ושטחה השתרעה על 6 קמ"ר בלבד - מתוך מגמה להעדיף את בירת המדינה, עמאן. בקשות מועצת העיר לאפשר גידול מוניציפלי - סורבו, ובשל כך נבנו שכונות רבות מחוץ לתחומה של העיר, בעיקר לכיוון צפון - ובהן השכונות שועפט ובית חנינא.
אוכלוסין
קודם למלחמת העצמאות התגוררו בעיר ירושלים בין 160,000 ל-165,000 תושבים, מהם כ-100,000 יהודים וכ-65,000 נוצרים ומוסלמים. האוכלוסייה היהודית התרכזה בעיקר בשכונות המערביות והדרומיות של ירושלים (מקור חיים, תלפיות וארנונה), למעט כ-2,000 יהודים שהתגוררו ברובע היהודי בעיר העתיקה של ירושלים.
האוכלוסייה הלא יהודית התרכזה בשני גושי שכונות – במזרח העיר ומרכזה (העיר העתיקה והשכונות שייח ג'ראח ואבו תור) ובמערב העיר באזור שכונת קטמון, טלביה, המושבה הגרמנית והמושבה היוונית. במזרח העיר ובעיר העתיקה התגוררו כ-41,000 תושבים לא יהודים, מהם כ-28,000 מוסלמים והיתר נוצרים. באזור שכונת קטמון התגוררו קודם למלחמת העצמאות כ-24,000 תושבים לא יהודים, מהם כ-15,000 נוצרים.
במהלך קרבות מלחמת העצמאות התרחשה נדידת אוכלוסין בין חלקיה של העיר, אשר הביאה למצב בו התרכזה האוכלוסייה היהודית במערבה ובדרומה, והאוכלוסייה הנוצרית והמוסלמית במזרחה.
מעבר אוכלוסין במהלך מלחמת העצמאות ובעקבותיה
כבר בראשית מלחמת העצמאות נדרשה הנהלת העיר היהודית להתמודד עם בעיית פליטים יהודים שהלכה וגדלה. בעוד שהנהגת היישוב עזבה את בנייני המוסדות הלאומיים ועברה לתל אביב, נותרו בעיר הנצורה פליטים רבים מהשכונות המזרחיות של העיר, אשר לא יכלו לעבור לאזור השפלה, וההנהגה היהודית של העיר נדרשה למצוא להם מקומות מגורים במערבה של העיר. ההתקפות על התחבורה הציבורית היהודית בעיר, שהחלו כבר לאחר ההכרזה באו"ם, האיצו את תהליך נטישת שכונות הספר. "המחלקה לעזרה סוציאלית לאוכלוסיית העיר בימי חירום" שהוקמה על ידי "משמר העם" הייתה גוף בלתי יעיל, ולכן בינואר 1948 הקימה הסוכנות היהודית את "ועדת המוסדות" שבראשה עמד דב יוסף, היועץ המשפטי של הסוכנות, לטפל בבעיית הפליטים היהודים. בוועדה היו חברים יצחק בן-צבי מטעם הוועד הלאומי, חיים משה שפירא מטעם הסוכנות היהודית וחיים סולומון מטעם ועדי הקהילות בירושלים. ועדת המוסדות החליטה על שיכון הפליטים בדירות שננטשו בעיר, הן דירות של יהודים, והן דירות נטושות של תושביהן הנוצריים של השכונות במערב העיר. שיכון זה נעשה בצורה מסודרת, והוועד יצר קשר עם בעלי הדירות בשפלה ועם בעלי הדירות הערביים ואף, בחלק מהמקרים, הסדיר תשלום שכר דירה לבעלי הדירות.
בעקבות כיבוש השכונות הערביות באזור בתי שנלר, ליפתא עילית והכפר שייח' באדר (גבעת רם) ובריחת התושבים של שכונות אלה, יושבו מרבית הפליטים היהודים אשר נמלטו מאזורי הקרבות בשכונות ימין משה ושכונת שמעון הצדיק בשכונות הללו במטרה לאכלס את מערבה של העיר, ובכך להגן עליה ממתקפה ערבית מכיוון הקסטל. במהלך המלחמה הסדירה ועדת המוסדות את שיכונם של 1,400 פליטים. בעיית הפליטים החמירה לאחר הכרזת המדינה וכניסת הלגיון הערבי למזרח ירושלים. מתקפות הלגיון הביאו לטיהור אתני של יהודה ושומרון ומזרח ירושלים מהאוכלוסייה היהודית. אלפי פליטים יהודיים שברחו מהחזית ושפונו מיישובי הספר באזור ירושלים (גוש עציון, מוצא, מעלה החמישה, נווה אילן, נווה יעקב, עטרות, קריית ענבים ורמת רחל). אלה שוכנו במבני ציבור ברחבי העיר. לאחר כניעת הרובע היהודי נוספו למערבה של העיר 1,400 נשים וילדים ששוחררו על ידי הלגיון הערבי. הגברים נלקחו בשבי ושוחררו כשנה לאחר מכן.
ב-21 באפריל 1948 הקים הוועד הפועל הציוני את "ועדת ירושלים", שבראשה עמד דב יוסף, על מנת להוות את הרשות המנהלית האזרחית של העיר. ועדה זו טיפלה בוועדת הפליטים ובמהלך חודש מאי 1948 מצאה מקומות דיור לכ-2,300 פליטים, מרביתם מפוני הרובע היהודי ויישובי הספר, בבתים נטושים בשכונת טלביה ובשכונת קטמון. ביוני 1948 שוכנו 1,200 פליטים נוספים בשכונות אלה. קצב האכלוס האיטי נבע מחששם של פליטים רבים מלהתגורר בשכונות ערביות נטושות ולהתרחק מהמרכז העסקי של העיר.