cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קית' אלן
קריירת משחק
באפריל 2013 כיכב אלן בהפקה מחודשת של הקומדיה השחורה "Smack Family Robinson" מאת ריצ'רד בין, בתיאטרון רוז בקינגסטון אפון ת'יימס.
מנחה בטלוויזיה
ב-1982 הנחה אלן את תוכנית הטלוויזיה "Whatever You Want" בערוץ 4 והגיש תוכניות דוקומנטריות בהפקות של ויקטור לואיס-סמית וחברת "Associated-Rediffusion" בהן "ליידי פונטלרוי הקטנה" (2004), "You're Fayed" (ב-2005) ו-"Michael Carroll – King of Chavs" (ב-2006). ב-2007 שודרה בערוץ 4 התוכנית "Tourette De France" בה נסע אלן עם קבוצה של סקוטים הסובלים מתסמונת טורט, ביניהם ג'ון דייוויסון, מלונדון לבית החולים בפריז שם ז'ורז' ז'יל דה לה טורט תיאר את התסמונת בשנת 1884.
ב-14 באפריל 2006 שודרה התוכנית "Manchester Passion" בהגשת אלן, על אודות שעותיו האחרונות של ישו ביום שישי הטוב.
בסרט התיעודי "קית' פוגש את קית'" ראיין אלן את השף קית' פלויד, והתוכנית שודרה ב-14 בספטמבר 2009. זה היה הראיון האחרון של פלויד בטלוויזיה, הוא נפטר מהתקף לב בערב שבו הוקרן הסרט.
מוזיקה
בסוף שנות השבעים היה אלן חבר בלהקת הפאנק הלונדונית "Atoms". מאוחר יותר היה חבר בלהקה "Fat Les" יחד עם דמיאן הירסט ובסיסט להקת בלר, אלכס ג'יימס.
אלן היה קשור גם ללהקת ניו אורדר. ב-1993 ביים את הווידאו קליפ לשיר "Ruined in a Day". הוא היה שותף לכתיבת הסינגל "World in Motion", ולעיתים הצטרף אליהם להופעות חיות. עוד הופיע אלן ב-DVD של הלהקה "סיפורה של ניו אורדר", שם גילם דמות של מנחה שעשועון.
הוא היה שותף להקלטות הקשורות לעולם הכדורגל, בין השאר בשיר "England's Irie" של להקת בלק גרייפ, וכתב את המילים לשיר "Vindaloo" של Fat Les.
חיים אישיים
כשהופיע אלן בתוכנית "טופ גיר" ב-9 בדצמבר 2007, אמר שהטענה שיש לו 8 ילדים אינה נכונה, ולמעשה יש לו שישה ילדים מארבע נשים שונות. ילדיו הם זמרת הפופ לילי אלן והשחקן אלפי אלן מאשתו הראשונה אליסון אוון. הוא התחתן עם נירה פארק, והיה לו רומן עם השחקנית ג'וליה סוואלה, ועם השחקנית טמזין מאלסון (לצדה כיכב בסדרה "Bodies"). לשניים נולדה בת, טדי, בשנת 2006.
באמצע שנות השמונים של המאה העשרים ריצה עונש מאסר של 21 יום בכלא פנטונוויל לאחר שנמצא אשם בגרימת נזק במועדון "זנזיבר" בקובנט גרדן.
סל הפרחים של ונוס
סל הפרחים של ונוס (שם מדעי: Euplectella aspergillum) הוא זכוכן השייך למערכת הספוגיים השוכן בקרקעית העמוקה של האוקיינוסים.
ביפן, מערכת היחסים הסימביוטית בין זוג החסילונים לספוג מסמלת את רעיון ה-"עד שהמוות יפריד בינינו", ונהוג להעניק את הספוג כמתנת חתונה (בצורתו המתה, היבשה).
אזורי מחיה
E. aspergillum נמצא בשטח קטן של הים בקרבת איי הפיליפינים. מינים דומים קיימים ליד יפן ובחלקים אחרים של מערב האוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי.
עמידות
מבנה השלד של סל הפרחים ושל זכוכנים אחרים הוא מושא למחקר על ידי מדעני חומרים בשל עמידותו למאמצים ונדירות הסדקים שבו. בניסויים שערכו מהנדסי חומרים, יצרו במעבדה גוף דומה מאלומיניום, חומר בעל תכונות אלסטיות דומות לזכוכית, כך שצפיפות החומר שלו הומוגנית ולא בנויה בצורת כוורת המחטים הגאומטרית של הזכוכן. עמידותו של מבנה הגליל ההומוגני למאמצים הייתה כמאית מעמידותו של שלד הזכוכית המורכב.
אסון הדבשה של בוסטון
אסון הדבשה של בוסטון התרחש בשכונות הצפוניות של בוסטון שבמסצ'וסטס, במזקקה של Purity Distilling Company, ב-15 בינואר 1919. באותו זמן, דבשה (מולאסה) הייתה הממתיק העיקרי בארצות הברית, והשתמשו בה כמרכיב בדברי מתיקה, כמו גם להכנת רום.
מכל דבשה בגובה 15 מ', שהכיל 9.5 מיליון ליטר של דבשה, התפוצץ. הפיצוץ היה חזק עד כדי כך שהקורות של מסילת ברזל מוגבהת סמוכה נקרעו ורכבת שעברה על גב מסילת הברזל, נפלה ממנה. מספר בניינים באזור קרסו, עקב הפיצוץ. הדבשה זרמה מהמכל ההרוס בגל בגובה שבין 2.5 ל-4.5 מטר ובמהירות של 56 קמ"ש. 21 אנשים נהרגו ו-150 נפצעו תחת גל הדבשה שמחץ וחנק רבים מהנפגעים עד מוות. עבודות הניקיון נמשכו שבועיים והשתתפו בהן מעל 300 איש, שקרצפו את הדבשה מאבני הרחוב, מהתיאטראות, מהעסקים, מהמכוניות ומן הבתים. נמל בוסטון היה צבוע חום עד הקיץ. המזקקה שילמה 640,000 דולר דמי נזיקין (מקביל לכ-10 מיליון דולר כיום) באחת מן התביעות היצוגיות הראשונות במסצ'וסטס.
סיבת התאונה לא התבררה עד היום. אחת ההשערות היא שהמכל מולא מעבר לקיבולתו בשל הבהילות לייצר דבשה עבור משקאות חריפים לפני אישור חוק היובש. השערה אחרת היא שהמכל התפוצץ עקב תסיסה בתוכו. השערה נוספת היא שהמכל הושפע מעליית הטמפרטורות החריגה באותו יום – הטמפרטורה עלתה מ-17° מתחת לאפס ל-4°, בפרק זמן קצר.
בתחילת שנות האלפיים נעשה שימוש במודלים הנדסיים מודרניים כדי לבדוק את הסיבה לפיצוץ, ונמצא שמכל הפלדה לא נבנה בהתאם לתקנות, הוא נבנה במהירות והיה במחצית העובי הנדרש. כמו כן אחוז המנגן בפלדה היה נמוך בהרבה מהתקן, ולכן היא נסדקה בקלות.
האסון הפך לחלק מהמורשת התרבותית של בוסטון, לא רק בגלל הנזק שנגרם, אלא גם בגלל הריח המתוק שמילא את השכונות הצפוניות במשך עשרות שנים לאחר האסון. על פי אחד הדיווחים העיתונאיים, "ריח המולסה נשאר במשך עשרות שנים והיה לחלק מהאווירה הייחודית של בוסטון."
ג'ורדן קרוקס
ג'ורדן קרוקס (באנגלית: Jordan Crooks; נולד ב-2 במאי 2002) הוא שחיין מאיי קיימן, אלוף העולם בבריכת 25 מטר (מלבורן 2022) במשחה ל-50 מטר חופשי. במשחה זה קבע את התוצאה הרביעית בטיבה בכל הזמנים (20.31 שניות).
ביוגרפיה
קרוקס נולד וגדל בג'ורג' טאון שבאיי קיימן. אחותו הצעירה, ג'יליאן קרוקס, אף היא שחיינית מצטיינת שהשתתפה באולימפיאדת טוקיו (2020) וזכתה בכבוד לשאת את דגל מדינתה בטקס הפתיחה במשחקים אולימפיים אלה. הוא לומד באוניברסיטת טנסי.
2019
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 הוא סיים במקום 24 במשחה שליחים משולב 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:44.54 דקות, במקום 59 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:56.33 דקות ובמקום 78 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.36 שניות.
אלוף עולם בבריכת 25 מטר
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה במלבורן ב-17 בדצמבר זכה במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 20.46 שניות, לפני בן פראוד מהממלכה המאוחדת (20.49 שניות) ודילן קרטר מטרינידד וטובגו (20.72 שניות). בשלב המוקדמות קבע תוצאה של 20.36 שניות ועלה ראשון לשלב חצי הגמר שבו קבע שיא אישי חדש של 20.31 שניות ועלה ראשון למשחה הגמר בתוצאה הרביעית בטיבה בכל הזמנים. נוסף לכך סיים במקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 45.77 שניות. בשלב המוקדמות קבע תוצאה של 45.61 שניות ועלה ראשון לשלב חצי הגמר שבו קבע תוצאה של 45.55 שניות שבו עלה ראשון לשלב הגמר בתוצאה השלישית בטיבה באליפות כולה והתוצאה ה-11 בטיבה בכל הזמנים.
2023
בתחרות שנערכה בטקסס, ב-15 בפברואר 2023 היה לשחיין השני בהיסטוריה ששחה 50 יארד חופשי מתחת ל-18 שניות כשקבע תוצאה של 17.93 שניות.
קיי אף טירנה
קיי אף טירנה (באלבנית: Klubi i Futbollit Tirana) הוא מועדון ספורט מהעיר טירנה בירת אלבניה הכולל את מועדון הכדורגל לגברים הגדול במדינה SK Tirana ומועדני ספורט של ענפים נוספים. המועדון נוסד בשנת 1920 ונחשב למועדון הטוב באלבניה לאחר שזכה במרוצת השנים ב-26 תוארי אליפות. אצטדיונה הביתי של הקבוצה נקרא "סלמן סטרמאסי" (Selman Stermasi) והוא מכיל 10,000 מקומות.
אס קיי טירנה שיחקה מספר רב יחסית של עונות במפעלים השונים באירופה. הופעת הבכורה שלה הייתה בגביע אירופה לקבוצות (ליגת האלופות של ימינו), בעונת 1965/66, אז הפסידה לקבוצת קילמרנוק הסקוטית. הקבוצה שיחקה גם נגד הקבוצה הישראלית הפועל באר שבע, בגביע אופ"א בעונת 1995/96, אז הפסידה במשחקי הבית והחוץ והודחה מהמפעל. בשנת 2017 הוגרלה טיראנה במוקדמות הליגה האירופית נגד מכבי תל אביב והפסידה 0–5 בסיכום שני המשחקים.
תארים
(*ללא האליפויות בשנים 1939 - 1942 שאינן מוכרות על ידי ההתאחדות האלבנית)
אנתוני ג'נקינסון
חיי משפחה
אביו של אנתוני ג'נקינסון, ויליאם ג'נקינסון, היה אדם בעל רכוש ועושר רב. אנתוני ג'נקינסון התאמן בשנותיו המוקדמות לקריירה מסחרית. בשנת 1568 הפך ג'נקינסון לחוקר מרכזי בחברת המוסקבאית, שהייתה חברת סחר אנגלי שנוסדה במאה ה-16 והתקיימה עד מלחמת העולם הראשונה. ב־26 בינואר 1568 נשא ג'נקינסון את אשתו ג'ודית מרשה, בתם של ג'ון מרשה ואשתו אליס. למרשה היו קשרים עסקיים נרחבים, כולל היותו אחד המייסדים בחברה למסחר עם רוסיה. ג'נקינסון הרוויח אפוא מהקשרים הכספיים הללו. לג'נקינסון ולאשתו היו שש בנות וחמישה בנים, שרק ארבע בנות ובן שרדו. קיימות ספקולציות לפיהן לג'נקינסון הייתה בת לא לגיטימית, אן בק או ווטאלי, שאולי בשלב מסוים נעשה ניסיון לשדכה לויליאם שייקספיר. עם זאת, טענות אלה הן כנראה ספקולציות בלבד.
עד 1606 ג'נקינסון התגורר בבית אחוזה באשטון. אשתו נפטרה לפניו. ג'נקינסון נקבר ב־16 בפברואר 1611 בכנסיית השילוש הקדוש בטיי, רוטלנד.
בנו של אנתוני סר רוברט היה אביו של הברונים הראשונים של ג'נקינסון מהוקסברי, גלוסטרשייר.
משלחת ראשונה, 1558
ג'נקינסון שהה במוסקבה בשנת 1558. הוא החל את דרכו בנסיעה דרומה במורד נהרות האוקה והוולגה, כשהוא עובר בנסיכות קזאן (שנכבש על ידי רוסיה בשנת 1552), והגיע לעיירה אסטרחן, (נכבשה 1556). משלחתו המשיכה במסעה דרומה-מזרחית לאחר שנסעה מעבר לים הכספי לסרצ'יק (סראכס), שם הצטרפו לשיירה מסחרית ונסעו במשך מספר חודשים באזור הטטרים בערבות של הים הכספי. הם הגיעו לבוכרה לאחר שנלחמו בשודדים במדבר, אך גילו כי אף על פי שהנתיבים לסין והודו היו ידועים, הם היו בלתי ניתנים למעבר עקב מלחמות וחסימות בדרך. העוינות של הרשויות המקומיות הפכה את שהותם למסוכנת, ובסופו של דבר הם נאלצו לחזור על עקבותיהם, ועזבו את בוכרה זמן קצר לפני שהצבא של סמרקנד הגיע לכבוש אותה. לאחר תלאות רבות נוספות, הם הגיעו חזרה למוסקבה בשנת 1559, אך לא יכלו לנסוע חזרה לאנגליה עד אביב האביב 1560 - כאשר נפתחו שוב מעברי הים. במסע זה הצליח ג'נקינסון להכין מפה של חלק מהשטחים הרוסיים והטטריים, אם כי הנציח טעות נפוצה שהניח שים ארל הוא המפרץ הכספי. המפה שלו שולבה בתוך האטלס של אברהם אורטליוס.
משלחת שנייה, 1561
עם שובו ממסע משלחתו הראשון לרוסיה החל ג'נקינסון להתכונן מיד למסע שני. כוונתו הייתה לנסוע לרוסיה ולהמשיך לפרס. הוא הגיע למוסקבה באוגוסט 1561, מתוך כוונה לסכם על תנאי סחר עם איבן האיום. עם זאת, הוא לא היה מסוגל לקיים אתו פגישה עד מרץ 1562. משם, נסע ג'נקינסון ברחבי רוסיה, במורד הים הכספי אל פרס, שם הגיע לחצר של השאח תחמאספ, והצליח להשיג הסכם סחר מועדף, בשם החברת המוסקבאית. עם זאת, הוא מצא כי המטרה הרחבה יותר של פריצה למסחר באוקיינוס ההודי נחסמה על ידי המאחז הפורטוגזי בהורמוז שבמפרץ הפרסי, ומכירת סחורות אנגליות הוגבלה על ידי תחרות מצד הוונציאנים שפעלו בדרך קצרה בהרבה יותר מהים התיכון דרך סוריה. גם במהלך משלחת זו הוא עשה רושם רב על איוון האיום שהעניק הרחבה גדולה של זכויות הסחר לחברת המוסקבאית. במסעותיו למרכז אסיה ופרס, היה לג'נקינסון קשר הדדי עם הצאר, הוא קנה מצרכים מטעמו, אך גם נהנה ממכתבי האמינות של איוון, שהיו בעלי משקל לא מבוטל במגעיו עם המעצמות המקומיות בעקבות ניצחונות רוסיה בקזאן ואסטרחאן. ביולי 1564 חזר ג'נקינסון ללונדון.
שירות מול חופי סקוטלנד, 1565
ג'נקינסון נשלח לסקוטלנד במהלך המשבר הפוליטי בזמן המרד של מרי מלכת הסקוטים. הוא הפליג אל פירס אוף פורטון ב־25 בספטמבר 1565. משימתו של ג'ינקינסון הייתה לחסום את העיר לית' כדי למנוע את הנחתת תחמושת למרי מלכת הסקוטים שנשלחה מצרפת. רוח חזקה הביאה את ספינתו לטווח התותחים של מצודת אינצ'ית'.
ג'נקינסון הצטווה לא להצהיר שהוא נשלח על ידי הממשלה האנגלית, ואמר לשלטונות הסקוטים שהוא מחפש שודדי ים. המלכה מרי שלחה אל סיפון אונייתו מתנה של חץ וקשת ו"ארגז שמור" עבור המלכה אליזבת ושרשרת זהב וכוס מוזהבת עבור הקברניט, והוא הפליג בחזרה לברוויק און טוויד. כישלונו של ג'ינקינסון בחסימת הנמל הביאה לסכסוך עם הרוזן מבדפורד שהיה הדיפלומט המוביל באנגליה בענייני סקוטלנד.
משלחת שלישית, 1566
ג'נקינסון נשלח לרוסיה בפעם השלישית כדי ליישב סכסוך בנוגע לעסקות הסחר שאנגליה עשתה עם רוסיה במהלך המסע האחרון של ג'ינקינסון שם בשנת 1564. עם הגעתו, במכתב שנשלח לחברו, הזכיר ג'נקינסון את האכזריות ששטפה את האזורים הרוסים בגלל איבן האיום. כדי לנהל משא ומתן על תנאי הסחר בהצלחה, ג'נקינסון נשלח חזרה לאנגליה. הוא הצטווה להביא מומחי מלחמה לרוסיה כדי לעזור לאיבן במלחמותיו. עקב הפלגה זו ניהל ג'נקינסון משא ומתן בהצלחה עם המלך הרוסי על תנאי סחר חדשים בספטמבר 1567.
כתבים
מפות רוסיה של ג'ינקינסון שולבו באטלס המפורסם של אורטליוס. כמו כן, היסטוריונים חשפו רבים ממכתביו האישיים ששרדו, בהם הוא מתאר את רוסיה. במיוחד הוא מזכיר את התנהלות השלטון הזוועתית של איוון. כמו כן, הצטרפו דוחות הנסיעות של ג'ינקינסון למידע הרב שנצבר עם חומר גאוגרפי, סחר, דרכי הניווט העיקרי, המסעות, והגילויים של האומה האנגלית באותה תקופה.
יחסי הוותיקן–מלזיה
יחסי הוותיקן–מלזיה הם היחסים הדו-צדדיים שבין קריית הוותיקן לבין פדרציית מלזיה.
היסטוריה
בשנת 2002 ביקר ראש ממשלת מלזיה מאהאטיר מוחמד בוותיקן ונועד עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני. במהלך ביקור נוסף של ראש ממשלת מלזיה, נג'יב רזאק, בוותיקן, ופגישתו עם האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בארמון בקסטל גנדולפו, הושלם הסכם להקמת יחסים דיפלומטיים בין הכס הקדוש למלזיה. בכך הפכה מלזיה למדינה ה-179 שכוננה יחסים רשמיים עם הכס הקדוש.
לכס הקדוש הייתה בעבר משלחת אפוסטולית בבנגקוק והייתה אמונה על הקשר עם מלזיה. מצב זה נמשך עד ינואר 2013 עת מונה הארכיבישוף האמריקאי ג'וזף סלבדור מרינו לנונציו הראשון במלזיה.
בשנת 2016 מינתה מלזיה את ברנרד גילוק דומפק לשגריר התושב הראשון בוותיקן. בשנת 2017 פתח הוותיקן את בית המשלחת הרשמי שלו בקואלה לומפור.
פונקציית מדרגות
פונקציית מדרגות היא פונקציה על המספרים הממשיים שניתן להציגה כצירוף ליניארי סופי של פונקציות מציינות של קטעים. בניסוח פחות פורמלי, פונקציית מדרגות היא פונקציה קבועה למקוטעין, על גבי מספר סופי של קטעים. הפונקציה קרויה פונקציית מדרגות משום שהגרף של הגרסה המונוטונית שלה נראה כמדרגות במבט מהצד.
הגדרה
פונקציה קרויה פונקציית מדרגות אם ניתן לכתוב אותה בצורה:
כאשר n\ge 0, ו-\ \alpha_i הם מספרים ממשיים, \ A_i הם קטעים, \ \chi_A\, היא הפונקציה המציינת של \ A:
אם לא מתקיימות הנחות אלה, ניתן לבחור אוסף אחר של קטעים שיקיים אותן. דוגמה: את הפונקציה
ניתן לכתוב כ:
דוגמאות
פונקציית הערך השלם אינה פונקציית מדרגות, משום שיש בה מספר אינסופי של קטעים.
אולג בסילשווילי
אוֹלֵג וָלֵרִיאָנוֹבִיץ' בָּסִילַשְׁווִילִי (ברוסית: Олег Валерианович Басилашвили, בגאורגית: ოლეგ ბასილაშვილი; נולד ב-26 בספטמבר 1934) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון רוסי וסובייטי. בנוסף לפעילותו האמנותית בסילשווילי השתתף גם בחיים הפוליטיים של רוסיה - הוא היה חבר ועידת צירי העם משנת 1990 עד פיזורה בשנת 1993. בשנת 1984 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות.
ביוגרפיה
בסילשווילי נולד במוסקבה בשנת 1934 במשפחת משכילים. אביו, ולריאן ניקולאייביץ' בסילשווילי, ממוצא גאורגי, היה מנהל הפוליטכניקום לתקשורת של מוסקבה, ואמו, אירינה סרגייבנה אליינסקיה, ממוצא פולני, הייתה דוקטור לבלשנות ומחברת של מילון אוצר המילים של פושקין.
על פי עדותו, בסילשווילי לא הצטיין בלימודים ריאליים, אך התעניין מגיל צעיר בתיאטרון. בשנות החמישים הוא למד בסטודיו של התיאטרון האקדמי האמנותי של מוסקבה. במהלך לימודיו הכיר את טטיאנה דורונינה והם נישאו. בתום הלימודים דורונינה, שכבר הספיקה להרשים כמה במאים הוזמנה למספר תיאטראות בבירה ואילו בסילשווילי, שעוד היה אלמוני, הצליח לקבל עבודה רק בתיאטרון מקומי בעיר סטלינגרד, שעוד הייתה בתהליך שיקום לאחר שהוחרבה בקרב סטלינגרד, ודורונינה נסעה איתו לשם. דורונינה ובסילשווילי לא זכו שם להצלחה רבה וב-1956 עברו לעיר הולדתה של דורונינה, לנינגרד. שם הם מצאו עבודה בתיאטרון על שם הקומסומול (מ-1991 נקרא "הבית הבאלטי"), ואף התגוררו באחד מחדרי איפור במשכנו. באותה השנה בסילשווילי גם שיחק לראשונה בקולנוע. ב-1959 המנהל האמנותי של התיאטרון הדרמה הגדול של לנינגרד, גאורגי טובסטונוגוב, הציע לדורונינה להצטרף ללהקתו. היא הסכימה להצעה, אך התנתה זאת בכך שיצורף ללהקה גם בעלה, וטובסטונוגוב הסכים לכך. דורונינה ובסילשווילי שיחקו יחד במספר הפקות מצליחות בתיאטרון זה, אך למרות ההצלחה הם התגרשו ב-1959. אשתו השנייה היא עיתונאית הרדיו גלינה משאנסקיה.
במהלך שנות השישים והשבעים בסילשווילי פיתח תדמית של שחקן קומי אירוני, המגלם בעיקר דמויות של משכילים עם מאפיינים טרגיים. ב-1969 זכה בתואר האמן המצטיין של רוסיה ובשנת 1977 - בתואר האמן העממי של רוסיה. בסוף שנות השבעים הגיע לשיא ההצלחה בסרטים "אהבה במשרד" (Служебный роман), "ימי משפחת טורבין" (Дни Турбиных; עיבוד לספרו של מיכאיל בולגקוב), אובלומוב (Обломов; עיבוד לספרו של איוון גונצ'רוב) ומרתון סתווי (Осенний марафон).
ההצלחה של בסילשווילי בקולנוע המשיכה גם לאחר מכן, בסרטים "אמרו מילה על ההוסאר המסכן" (О бедном гусаре замолвите слово) ו"תחנת רכבת לשניים" (Вокзал на двоих). בנוסף לקומדיות, בסילשווילי השתתף גם בתפקידים רציניים: בסדרת הטלוויזיה "עימות" (Противостояние) גילם חוקר משטרה רוסי שמחפש אחר אזרח סובייטי שסייע לנאצים בתקופת מלחמת העולם השנייה ולאחר מכן הפך לרוצח סדרתי ובסדרה המשחק הגדול (Большая игра) - עיתונאי שמנסה לסקר ביושר ובאומץ ניסיון הפיכה צבאית במדינה דמיונית בדרום אמריקה. בשנת 1984 זכה בתואר האמן העממי של ברית המועצות.
בסילשווילי השתתף בכמה מהסרטים הסובייטיים הידועים והסמליים ביותר של תקופת הפרסטרויקה. ביניהם הקומדיה החברתית שליח (Курьер), שבה גילם אבי משפחת משכילים אמידה שבתו מתאהבת בבחור ממשפחה פשוטה; סיפור האהבה הבלתי אפשרי הציג את השחיתות בברית המועצות ואת כישלון המהפכה הסוציאליסטית שהבטיחה לבטל את המעמדות. סרט בולט אחר מהתקופה הוא הקומדיה האוונגרדית הנועזת "העיר זרו" (Город Зеро), שבה בסילשווילי גילם סופר מקומי שגר בעיר רוסית קטנה והזויה. הסרט הוצג מעט בבתי קולנוע בברית המועצות וקיבל בזמנו ביקורות שליליות, אך עם הזמן הפך לסרט פולחן.
בשנת 1990 קבוצת אזרחים שתמכו בפרסטרויקה ובדמוקרטיה ביקשה מבסילשווילי להתמודד לבחירות לוועידת צירי העם, הפרלמנט החדש של רוסיה, שהיה אמור להיות המרכיב המרכזי במעבר של רוסיה לדמוקרטיה רב מפלגתית. בסילשווילי נענה להצעה, התמודד בבחירות באזור בחירה בלנינגרד וזכה. הוא כיהן בתפקיד עד שהנשיא בוריס ילצין פיזר את הוועידה בתום המשבר החוקתי של 1993.
לאחר פרישתו מחיים פוליטיים פעילים, בסילשווילי המשיך לבטא בציבור את דעותיו הליברליות ובבחירות שנערכו לאחר מכן הביע תמיכה פומבית במפלגת ברית כוחות הימין. הוא גם המשיך בקריירת המשחק. הסרט הבולט בתקופה המאוחרת בפעילותו הוא חלומות (Сны) - קומדיית מדע בדיוני פרועה המציגה באור גרוטסקי את הקריסה החברתית ברוסיה של ראשית שנות התשעים. בשנת 2005 גילם את וולנד בסדרת הטלוויזיה האמן ומרגריטה של הבמאי ולדימיר בורטקו; סדרה זו הייתה לאחד העיבודים המצליחים והמוערכים לרומן של בולגקוב.
טיפוס נתונים
טיפוס נתונים (באנגלית: data type) הוא מושג בשפות תכנות המתאר את סוגו של משתנה השייך לו, כלומר מגדיר אלו ערכים הוא עשוי לקבל, ובאלו דרכים. היעזרות בטיפוסי נתונים מסייעת להפשטה של מבני נתונים ואלגוריתמים במדעי המחשב.
ישנן שתי דרכים להגדיר טיפוסי נתונים ולהבחין ביניהם. הראשונה, והפשוטה יותר, היא להגדיר טיפוס כקבוצת הערכים אליה שייך כל משתנה מהטיפוס הזה. משתנה מטיפוס זה מייצג איבר מהקבוצה, כלומר מקבל אחד מהערכים השייכים לקבוצה. דרך זו מתאימה בעיקר לטיפוסים פשוטים, המתאימים לקבוצות מתמטיות מוכרות, כגון מספרים שלמים, מחרוזת וכדומה, ובאופן כללי לטיפוסים בהם יש התאמה חד-חד ערכית בין ערך של משתנה לייצוג של המשתנה ברמה נמוכה יותר, כגון שפת מכונה. הגדרה זו מתאימה פחות לטיפוסים מורכבים יותר, כגון שבר, בהם ניתן לייצג את אותו ערך בדרכים רבות. במקרה כזה אפילו פעולות פשוטות כגון השוואה או השמה, למשל, אינן טריוויאליות, ויש להגדיר אותן במפורש.
דרך שנייה היא להגדיר טיפוס כמימוש של מבנה נתונים מופשט, על ידי הפעולות המוגדרות עליו והסמנטיקה של פעולות אלו. דרך זו מתאימה במיוחד, אך לא באופן בלעדי, למחלקות בשפות תכנות מונחות-עצמים. דוגמה לטיפוס כזה היא מימוש של מחסנית.
טיפוסי מכונה
ברמת שפת מכונה, אין "משמעות" לטיפוסי הנתונים, אלא רק ייצוג שלהם.
טיפוסים פרימיטיביים
טיפוס נתונים פרימיטיבי הוא כינוי לטיפוס בסיסי הנתמך בשפה, להבדיל מטיפוס מורכב אותו השפה מאפשרת ליצור על ידי הרכבה של טיפוסים בסיסיים.
לכל שפת תכנות אוסף שונה של טיפוסים פרימיטיביים, המתאים לייעוד לשמו תוכננה השפה. ישנם טיפוסים הנתמכים בכל השפות או במרביתן, כגון מספר שלם (לעיתים ישנם מספר טיפוסים עבור מספר שלם במספר טווחי ערכים שונים, משיקולי יעילות), נקודה צפה המייצג בקירוב מספרים ממשיים, תו (ו\או מחרוזת), וטיפוס בוליאני המכיל שני ערכים - אמת ושקר.
טיפוסים פרימיטיביים נפוצים נוספים הם מצביע המאפשר לאחסן כתובת של משתנים, מספר מרוכב המסייע בביצוע חישובים פיזיקליים. בשפות תכנות המאפשרות תכנות פונקציונלי יש גם טיפוסים פרימיטיביים עבור פונקציה, ורשימה.
פרולוג היא חריגה בקרב שפות התכנות העיליות בכך שאין לה מערכת טיפוסים - כל הביטויים בשפה הם מאותו טיפוס פרימיטיבי, מושג (term).
שלמים
טיפוס הנתונים הנפוץ הבסיסי ביותר לביצוע פעולות אריתמטיות הוא המספר השלם. טיפוס זה נתמך מבחינות רבות ישירות על ידי המעבד, על ידי פעולות חיבור, קידום באחד, הכפלה ב-2 או חלוקה ב-2 (על די פעולת "הזזה", shift) ועל פי רוב גם כפל וחילוק של שני מספרים כלשהם. בשל כך הפעולות על משתנים מטיפוס זה הן יעילות ביותר.
אף ייצוג במכונה לא יכול לאפשר אינסוף ערכים, כמו במספרים שלמים מתמטיים טהורים, ועל כן בזמן תכנון השפה או כתיבת מימוש לשפה (מהדר או מפרש) יש להחליט מהו טווח הערכים הרצוי. הבחירה הטבעית ביותר היא להשתמש בטווח המקסימלי הניתן לייצוג על ידי מילה במעבד הספציפי שבו מורצת התוכנית. בחירה כזאת משלבת תחום מספרים נרחב למדי יחד עם יעילות חישוב מקסימלית. עם זאת, הטווח עדיין מוגבל, והוא נעשה תלוי-מכונה - כלומר, תוכניות עלולות להתנהג שונה בהרצה על מחשבים שונים. אפשרות אחרת היא להגדיר מספר טיפוסים עבור מספר תחומים שונים, ולהשתמש בהם בהתאם לצורך. זה עשוי לבוא יחד עם התאמה למכונה (כמו בשפות C או ++C) או על ידי הגדרה חד משמעית של הטווח עבור כל טיפוס (כמו בשפת ג'אווה). אפשרות שלישית היא להגדיר טיפוס יחיד בעל טווח לא חסום, ולייצג אותו בצורה האופטימלית ביותר על פי הערך הנוכחי שלו (כמו בשפת פייתון החל מגרסה 3.0).
בנוסף לטווח הערכים, יש להחליט האם לייצג גם מספרים שליליים, או לייצג אך ורק מספרים טבעיים, ובכך להגדיל את הטווח פי 2 בקירוב). מספרים מטיפוס המאפשר מספרים טבעיים בלבד מיוצגים בזיכרון המחשב בייצוג בינארי פשוט. מספרים שליליים, לעומת זאת, מיוצגים באחת משתי השיטות משלים ל-2 או משלים ל-1.
נקודה צפה
לצורך ייצוג של מספרים ממשיים משתמשים על פי רוב בייצוג של נקודה צפה. גם כאן יש חשיבות למספר הבתים בייצוג, כאשר השיקולים דומים לאלה שבמספרים ממשיים:
טיפוסי נתונים שאינם מספריים מיוצגים על ידי התאמת כל ערך למספר.
ערכי אמת
ישנם שני ערכי אמת: "אמת" ו-"שקר". כדי לייצג ערך אמת מספיקה סיבית אחת, אך כיוון שלסיבית בודדת אין כתובת, לעיתים ערך אמת נשמר בבית או במילה. בשפות C ו ++C, הערך "שקר" מותאם לערך השלם 0, והערך "אמת" מותאם לשאר הערכים השלמים, אך לרוב מיוצג על ידי 1. בשפות מעטפת בלינוקס, כגון C Shell, המוסכמה היא הפוכה, בשל העבודה הצמודה עם תוכניות בלינוקס - שם מקובל שהערך 0 מייצג הצלחה, לעומת ערכים אי-שליליים המייצגים מספר שגיאה. בשפות אחרות, למשל Java, לא ניתן להחליף בין ערכים מספריים לערכי אמת, ואלו טיפוסים נפרדים לחלוטין. מכיוון שפעמים רבות מסתפקים רק בשימוש בערכים 0 או 1, ערכי אמת יכולים להיות מוגדרים ומיוצגים כמשתנים בוליאנים, ומכונים גם "דגל".
תווים
תו (Character) הוא סימן גרפי כמו אות, ספרה, סימן פיסוק וכדומה. במרבית שפות התכנות קיים טיפוס תו, וממנו ניתן ליצור מילה (כמערך או רשימה של תווים).
בשפות ++C/C משתמשים בטיפוס char גם לצורך ייצוג של מספרים קטנים או כיחידה בסיסית המייצגת בית בודד, בשל העובדה שזהו הטיפוס הקטן ביותר בשפה, וכי מוגדר שגודלו הוא תמיד בית יחיד (בניגוד לטיפוסים אחרים שגודלם לא מוגדר באופן יחיד בתקן של השפה, והוא תלוי-מכונה ותלוי-מימוש).
יחידה
טיפוס היחידה (unit) הוא טיפוס המכיל ערך אחד בלבד. אין צורך להבדיל בין סימון הערך לסימון הטיפוס כי ישנה התאמה חד-חד ערכית ביניהם. לביטוי שערכו הוא מטיפוס יחידה אין שימוש כחלק מביטוי אחר, ולכן הוא משמש רק לצורך השגת תוצאת הלוואי של הפעולה. טיפוס זה משמש על פי רוב בקריאה לפונקציה שכוללת תוצאת לוואי כגון פעולת פלט. פונקציה שמחזירה טיפוס כזה היא למעשה פרוצדורה.
בשפת ML הטיפוס נקרא unit ומסומן "". בשפות ממשפחת ה-C הטיפוס נקרא void; בשפת פייתון הטיפוס נקרא NoneType וערכו נקרא None.
יש להבחין בין טיפוס שמכיל רק איבר בודד כערך לבין טיפוס השקול לקבוצה הריקה. טיפוס שהוא קבוצה ריקה פירושו שאין לו כל ערך קריאה לפונקציה ה"מחזירה" טיפוס כזה היא למעשה קריאה לפונקציה שאיננה חוזרת כלל (לדוגמה, פונקציית terminate המסיימת את פעולת התוכנית).
טיפוסי נתונים מורכבים
רוב השפות המודרניות מאפשרות ליצור טיפוסי נתונים חדשים על ידי הרכבה של טיפוסים קיימים. הדרך הפשוטה ביותר היא פשוט לתת שם חדש לטיפוס קיים (בשפת C, למשל, הפעולה הזאת מתבצעת על ידי ההצהרה typedef). פעולה כזאת תאפשר לשפר את קריאות התוכנית. לדוגמה, בשפת C (בתקן הראשון) אין טיפוס נתונים נפרד עבור ערכי אמת\שקר - מקביל לטיפוס Boolean בשפת פסקל. אם רוצים לדמות טיפוס כזה, אחת הדרכים היא להוסיף את ההצהרה typedef int bool; בהמשך התוכנית ניתן להציב ערכי אמת ושקר אל משתנים מטיפוס bool, וכך המטרה של משתנים אלה נעשית ברורה יותר למי שקורא את הקוד. ישנן שפות בהן הצהרה כזו היא פשוט הענקת שם חדש לטיפוס הקודם. בשפות אחרות הטיפוס החדש הוא טיפוס נפרד ולא ניתן להחליף בקלות פעולות על הטיפוס הישן עם פעולות על הטיפוס החדש.
רשימה
בשפות תכנות המעודדות תכנות פונקציונלי, אחד הטיפוסים הפרימיטיביים הוא רשימה, שהיא למעשה רשימה מקושרת. משתנה מטיפוס "רשימה של תווים", למשל, עשוי להיות "רשימה ריקה" (מסומנת לרוב [] ומשותפת לכל סוגי הרשימות. מקבילה בערך לקבוצה ריקה במתמטיקה), או להכיל שני חלקים: ראש וזנב. כאשר הראש הוא האיבר הראשון ברשימה - למשל התו 'A' - והזנב הוא כל שאר הרשימה.
רשימה מקושרת כזאת נוחה מאוד לשימוש באלגוריתמים רקורסיביים, ובמקרים בהם מספר האיברים הסופי איננו ידוע מראש או משתנה. מימוש של רשימה כזאת איננו דורש מקום רצוף בזיכרון, איננו דורש הקצאה של זיכרון מראש, ומקל על איסוף זבל.
לעומת זאת, ישנם מקרים שבהם רשימה איננה מספיק טובה משיקולי סיבוכיות זמן ריצה. גישה לאיבר שרירותי באמצע רשימה (להבדיל ממעבר סדרתי מההתחלה לסוף או מהסוף להתחלה) גורר מעבר על כל אחד מאיברי הרשימה מההתחלה ועד אליו, בעוד שבמערך פעולה כזאת עשויה להתבצע בפעולת מעבד יחידה. עם זאת, שפות פונקציונליות מתקשות לספק תמיכה במערכים בשל שיקולים של הקצאת זיכרון ואיסוף זבל.
מערך
במרבית שפות התכנות, מערך הוא רצף של משתנים מאותו טיפוס, בגודל מסוים. גישה למשתנה ספציפי במערך מתבצעת באמצעות אינדקס - על פי רוב מספר, או משתנה דיסקרטי אחר (תו, Enum וכדומה). על פי רוב גודל המערך הוא קבוע, בשל היעילות הנגזרת מכך: במערך שמאוחסן בזיכרון המחשב באופן רציף (וזה המימוש הנפוץ), גישה למשתנה ספציפי - למשל אל האיבר השלישי - מתבצעת תמיד תוך מספר פעולות חסום, ולעיתים בפקודת מכונה בודדת. על מנת לאפשר הגדלה של מערך תוך שמירה על תכונה זו יש צורך למצוא ולהקצות זיכרון רצוף בגודל החדש, ולהעתיק את כל האיברים הקיימים במערך - פעולות שעשויות להיות יקרות למדי. עם זאת, בשפות תכנות מודרניות ישנם מערכים המאפשרים ביצוע פעולות כאלה, כשלרוב הסיבוכיות בפועל (בניגוד לסיבוכיות התאורטית) זניחה.
Tuple
דרך אחת ליצור טיפוסי נתונים חדשים לחלוטין היא באמצעות מכפלה קרטזית בין טיפוסים, המגדירה טיפוס חדש באופן דומה להגדרת קבוצה חדשה באמצעות מכפלה קרטזית. טיפוס שנוצר באמצעות מכפלה כזאת נקרא Tuple (n-יה סדורה). הסימון המקובל לפעולה הזאת על טיפוסים הוא כפל, בדרך כלל * או \times, בדומה לסימון המתמטי המקביל.
שפות המאפשרות יצירה של טיפוסים באמצעות מכפלה קרטזית, כגון ML ופייתון, מקלות בכך על temp := b b := a a := temp (a, b) := (b, a) גישה למשתנה ספציפי במכפלה קרטזית עשויה להיות בצורה דומה לגישה אל מערך, למשל באמצעות אופרטור "[ ]"; למשל הגישה אל המשתנה הראשון במשתנה c עשויה להיכתב [c[1.
המחיר של אפשור טיפוסים כאלה הוא בעיקר תשלום קטן בזמן ריצה והפיכת הגדרת השפה למעט מורכבת יותר.
רשומה
רשומה (record) או מבנה (struct) זהו טיפוס מורכב בדומה למכפלה קרטזית, בהבדל אחד: לכל איבר בו ניתן שם. דוגמה למבנה בשפת C שמתאר זמן: struct Time{ int seconds; int minutes; int hours; } בניה כזאת מאפשרת להתעסק במרוכז עם משתנים בעלי קשר הדדי ביניהם, להעביר אותם יחד לפונקציה, לאתחל אותם ביחד וכדומה. מבחינה מתמטית אין הבדל בין רשומה לTuple, אך מבחינת התחביר יש הבדל: ברשומה קל יותר להבין מה המשמעות של כל איבר, ואילו התחביר של מכפלה קרטזית קומפקטי וחסכוני יותר. גישה לאיברים במערך נעשית תוך שימוש באופרטור מתאים. לדוגמה, בשפות ++C/C, עבור משתנה t מטיפוס Time, גישה לשניות בו תתבצע בצורה t.seconds או (אם מדובר במצביע) t->seconds. בשפות אחרות ישנם אופרטורים אחרים המשמשים לאותה מטרה.
חשוב לשים לב שרשומה עלולה להחזיק אוסף ערכים שאין לו משמעות לוגית בתוכנית. האחריות להימנעות מכך היא על המתכנת, דרך הפעולות המתבצעות על משתנים מטיפוס זה. הרחבה של רשומה כך שגם פעולות על המשתנים השייכים אליה יתבצעו רק דרך פרוצדורות שמוגדרות ברשומה עצמה יוצרת למעשה מבנה נתונים מופשט, וקשורה לרעיונות הנכללים בתכנות מונחה עצמים.
טיפוס מאוחד (Union)
אם נתייחס לכל טיפוס כאל קבוצת הערכים הכלולים בו, עולה באופן טבעי האפשרות להגדיר איחוד של טיפוסים, בדומה לאיחוד קבוצות במתמטיקה. באופן זה, ניתן יהיה, למשל, להגדיר טיפוס שיכלול ביטויים מסוג מספר שלם וביטויים מסוג תו. הגדרה של טיפוס כזה בשפת C תהיה דומה להצהרה על מבנה, למעט המילה השמורה struct שתוחלף ב-union: union { int integer; char character; } בכל נקודת זמן רק אחד מהשדות integer או character מחזיק מידע בעל משמעות. הדמיון בין התחביר של איחוד לשל רשומה נובע מכך שכל ההבדל הוא סוג הפעולה המתבצעת בין קבוצות - איחוד לעומת מכפלה קרטזית.
איחודים משמשים בעיקר למטרת חיסכון במקום - עבור כל משתנה יש צורך להקצות רק מקום עבור הטיפוס הגדול יותר. שימוש אחר של טיפוסים כאלה הוא למקרים בהם רוצים להתייחס לאותו רצף של סיביות, פעם אחת בתור משתנה מסוג א' ופעם שנייה בתור משתנה מסוג ב'. תכנות כזה הוא תכנות ברמה נמוכה, ומשמש כיום כמעט אך ורק במערכות זמן-אמת או מערכות משובצות מחשב. בשפות תכנות עיליות רבות טיפוסי נתונים מהסוג הזה אינם קיימים. אחת הבעיות היא שבמקרה של ניסיון לחסוך במקום, לא מצורף לטיפוס מידע על איזה מהשדות שלו בשימוש בכל רגע נתון. עובדה זו מקלה על הכנסת שגיאות לתוכנית.
טיפוסי נתונים רקורסיביים
ישנן שפות המאפשרות להגדיר טיפוסים חדשים תוך שימוש ברקורסיה.
באופן דומה, ניתן להגדיר בשפות המאפשרות הגדרה רקורסיבית גם עץ באותה שיטה: datatype inttree = int | cons of inttree * inttree;
בשפות אימפרטיביות, כדוגמת C ודומותיה, על פי רוב לא קיימים טיפוסים רקורסיביים. עם זאת, ניתן לדמות אותם בעזרת מצביע: במקום להצהיר על טיפוס שמכיל את עצמו, ניתן להצהיר על טיפוס שמכיל מצביע למשתנה מאותו טיפוס. הגדרה כזאת איננה רקורסיבית, אך בפועל נותנת את אותה גמישות בדיוק, במחיר של תחביר שעשוי להיות פחות מובן.
בוקרשט
בוקַרשׁט (ברומנית: București; אלפבית פונטי בינלאומי:, ) היא עיר הבירה, וככזו המרכז השלטוני-המדיני, המסחרי, התרבותי, הכלכלי והתעשייתי של רומניה. בתחילתה הייתה העיר בירת נסיכות ולאכיה, (לימים "הממלכה הישנה" של רומניה - הרגאט). בוקרשט שוכנת בדרום-מזרח המדינה, בחבל מונטניה (היא ולאכיה), על גדות נהר הדמבוביצה פחות מ-60 ק"מ מצפון לנהר הדנובה.
בוקרשט היא במקום החמישי לפי מספר תושביה, בין ערי הבירה של ארצות האיחוד האירופי - אחרי ברלין, מדריד, רומא ופריז. במטרופולין של בוקרשט נמנו ב-2011, 2,272,163 תושבים. שטחה: 228 קמ"ר; לפי מספר התושבים במחוז בוקרשט-רבתי המורחב (הכולל גם את "ערי השינה" מסביבה), בוקרשט היא המטרופולין השלישי בגודלו בדרום-מזרח אירופה, אחרי איסטנבול ואתונה.
העיר הוזכרה לראשונה כבר ב-1459. החל מאמצע המאה ה-17 הייתה לבירת נסיכות ולאכיה, ובין 1859–1862 שימשה, יחד עם יאשי שבמולדובה, כבירת "הנסיכויות הרומניות המאוחדות". החל מ-1862 העיר הפכה לבירה היחידה של רומניה. מאז בוקרשט הייתה למרכז חיי התרבות, הדת, האמנות, הכלכלה והמדע של האומה הרומנית ולחלון הראווה שלה כלפי העולם. הסגנון האדריכלי האקלקטי של מרכז העיר ואורח החיים של האליטה הרומנית בעלת היומרות הפרנקופוניות, היקנו לעיר בעשורים הראשונים של המאה ה-20 את הכינוי "פריז הקטנה", וגם "פריז של מזרח אירופה". חלק מבנייניה ההיסטוריים המרשימים, נבנו בידי אדריכלים צרפתיים או שווייצרים: אולם הקונצרטים הייצוגי "האתנאום", ארמון "בנק החסכונות" (ראו בתצלום משמאל) וכן ארמונות נוספים. לא זו בלבד אלא שמוטיבים ארכיטקטוניים פריזאיים שולבו בחזותה: "שער הניצחון", וכן עיצוב השדרה המרכזית שלה בצורה המאזכרת את ה"שאנז אליזה".
ליחידה המוניציפלית של בוקרשט-רבתי יש מעמד מקביל לזה של מחוז בפני עצמו, והיא מחולקת לשישה סקטורים מנהליים.
היסטוריה קדומה
רוב שטחה של העיר, וכן של כל מחוז אילפוב המקיף אותה, כוסו בימי קדם ביערות עבותים. בתקופת הברזל היו בה יישובים של בני שבטים דאקים או גטים, שעמדו בקשרי מסחר עם הערים ומושבות המסחר היווניות והרומאיות שלחופי הים השחור.
מקור שם העיר ותקופת ימי הביניים
לפי אגדה רומנית עתיקה העיר חייבת את שמה לאיכר בשם "בּוּקוּר", המוזכר לרוב כרועה-צאן (ולעיתים כדייג, או כבויאר). לפי גרסה אחרת - שם העיר קשור למילה הרומנית "בּוּקוּרייֶה" (Bucurie), שמובנה "שמחה", ומוצאה, כנראה, מהשפה הדאקית העתיקה. בשפה האלבנית דהיום, היחידה ששרדה מקבוצת השפות התראקיות-איליריות הקדומות (שכללו גם את הדאקית), משמעות המילה "בוּקוּר" (Bukur) היא דווקא - "יפה". ההיסטוריון דימיטריה פאפאזוגלו, מחבר הספר "Istoria fondărei orașului București" ("היסטוריית ייסוד העיר בוקרשט") גורס אחרת: לדבריו, השם נגזר משמו של Bugă (בוגה), שהיה בעל קרקעות בתקופת מירצ'ה השני, עליהן הקימה משפחתו את הכנסייה הראשונה בעיר. ב-14 באוקטובר 1465 הפך הנסיך השליט "ראדו היפה" את הכנסייה למשכן הקיץ הקבוע של שליטי וולאכיה.
בוקרשט מוזכרת לראשונה בשמה - כמקום מושבו של "האדון השליט" ("דומן" (domn), או "ווייבוד") הוולאכי "ולאד המשפד". האזכור מופיע במסמך מה-20 בספטמבר 1459, בו מאשר השליט מתן מענק לכמה אצילים.
הנסיך המושל הוולאכי "מירצ'ה הרועה" בנה בעיר מכלול מבנים הקרויים "החצר הישנה" (Curtea Veche), ביניהם הארמון וכן "הכנסייה הנסיכותית" (Biserica Domnească); הוא גם בנה את חומותיה הראשונות של העיר.
במאה ה-17
לאחר שיקומה של בוקרשט בימי שלטונו של ראדו מיכניה בסביבות 1620, ואחריו בזמן מאתיי בסאראב ב-1640, המשיכה העיר לגדול ולשגשג. פריחה מיוחדת בתקופת שלום יחסי ידעה בוקרשט בין 1659–1715, מתחילת מלכותו של גאורגה גיקה עד לסוף מלכותו של שטפאן קנטאקוזינו.
ב-1659 בחר השליט גאורגה גיקה בעיר כבירתו וב-1668 העביר גם המיטרופוליט, ראש הכנסייה האורתודוקסית בוולאכיה, את מקום מושבו לבוקרשט. ב-1698 הנסיך קונסטנטין ברנקוביאנו קבע כי בירת הנסיכות תהיה בבוקרשט - לתמיד. בתקופת השליטים שרבאן קנטקוזינו וקונסטנטין ברנקוביאנו חדרו לעיר השפעות מאוחרות של תרבות הרנסאנס האירופי, ונוצר בה סגנון אמנותי מקורי בשם "הסגנון הברנקוביאני" ("stil brâncovenesc"). באותו זמן הוקמה גם המכללה הנסיכותית הראשונה, על שמו של סאבא הקדוש ("ספנטול סאבא", Sfântul Sava). ב-1702 הסתיימה בניית ארמון מוגושואיה, ובערך באותו זמן נסלל הרחוב המדופן בעץ "פּוֹדול מוגושואיי" (Podul Mogoşoaiei, "גשר מוגושואיה"), שהפך לימים ל"קאליאה ויקטוריי" (Calea Victoriei, שדרת הניצחון).
תקופת הפאנאריוטים (1716–1822)
מהמאה ה-17 משפחות מהאליטה היוונית של בירת האימפריה העות'מאנית (משפ' קנטקוזינו, גיקה, רוסטי, ועוד) החלו להיות מעורבות בשלטון בנסיכויות הרומניות, והתערבבו עם האצולה המקומית. החל מ-1716 החליטו הסולטאנים העות'מאנים למנות באופן עקבי כשליטי נסיכויות וולאכיה ומולדובה - רק נציגים של המשפחות העשירות מתוך הקהילה היוונית, שהתגוררו ברובע פנאר שבקונסטנטינופול. כך החל עידן המוכר בתולדות רומניה כ"תקופת הפנריוטים", בה גברה ההשפעה הטורקית והיוונית על אורח החיים והתרבות של הרומנים. הראשון שנשלח למשול בבוקרשט, לפי הסדר החדש, היה ניקולאיה מברוקורדט. אוכלוסיית העיר עלתה ל-30,000 תושבים ב-1798 כתוצאה מהגירה אליה של תושבים מכל וולאכיה. במהלך המלחמה בין רוסיה והאימפריה העות'מאנית בשנים 1768–1774 בוקרשט נפלה פעמיים לידי הרוסים. אחרי הסכם שלום, העות'מאנים חזרו לשלוט בנסיכויות הרומניות. בין 1787–1791, כתוצאה ממלחמה נוספת שהתחוללה, העיר הייתה תחת כיבוש זמני אוסטרי. ב-1821 העיר הייתה עדה למהומות רבות במהלך מלחמת העצמאות של יוון. היא נכבשת ב-21 מרץ למשך 56 ימים על ידי המנהיג המהפכן הרומני מאולטניה, טודור ולדימירסקו, בן בריתם של היוונים, ואחר כך על ידי הלוחמים היוונים הגולים בעצמם, חברי הארגון "פיליקי אטריה", תחת פיקודו של אלכסנדר איפסילנטי. באוגוסט אותה שנה העות'מאנים נקמו בפעולת תגמול וטבחו בבוקרשט 800 בני אדם. מאורעות אלה תרמו לסיום שלטונם של הפאנאריוטים במתכונת שהתקיימה מאז 1716.
הכיבוש הרוסי (1828–1843): הגנרל קיסליוב, והשליט אלכסנדרו השני גיקה
ב-1828 בוקרשט מצאה עצמה שוב תחת כיבוש רוסי זמני. הממשל הרוסי בבוקרשט, בראשו עמד בין 1829–1843 הגנרל פאבל קיסליוב, ביצע שורה של רפורמות ושיפורים בחיי תושבי העיר: הונהגה בנסיכויות כעין טרום-חוקה שמרנית: "התקנון האורגני". בימי השליט אלכסנדרו דימיטריה גיקא (המוכר כאלכסנדרו השני גיקא, 1834–1842) החלו להתחולל בבירה, וברומניה כולה, תמורות לכיוון מערביזציה - שנגעו ללבוש, לאורחות החיים, לשפה, לתרבות ולמנטליות; תמורות אלה תהיינה ניכרות עוד יותר במחצית השנייה של המאה התשע-עשרה. חוץ מהעורק הראשי קיסלף, הקרוי על שם הגנרל הרוסי, נסללה אז דרך ראשית נוספת החוצה את העיר בכיוון דרום-צפון: "קאליה דורובאנצילור" (Calea Dorobanţilor, 'דרך הפרשים'). כן נבנו בעיר כיכרות חדשות - כמו "פיאצה אמזיי" (Piaţa Amzei), "פיאצה ספנטה וינר" (Piaţa Sfânta Vineri) ואחרות. הגן צ'ישמיג'יו (Cismigiu) נחנך רשמית ב-1847.
מהפכת 1848: שוב נוכחות צבאית זרה
ברוח "אביב העמים" באירופה, פרץ גם בבוקרשט מרד בהנהגת צעירים מהפכנים, רובם סטודנטים שלמדו בצרפת, חברים באגודה חשאית בשם "פראצייה" (Frăţia, "האחווה") שהוקמה בהשראת הבונים החופשיים. ב-11 ביוני 1848 השליט ביבסקו אולץ על ידי התושבים להתפטר, ועזב את המדינה. ב-15 ביוני 1848 כ-30,000 איש התכנסו במרחב הפתוח 'פילארט' (הקרוי מאז "שדה החירות" - Câmpia Libertăţii) להיות נוכחים בהשבעת הממשלה הזמנית; השלטון המהפכני, החצוי בין פלגים יריבים, לא החזיק מעמד הרבה זמן. האימפריות השכנות - הן המעצמה הסוברנית העות'מאנית, והן האימפריה הרוסית, שלחו כל אחת כוחות צבאיים לדיכוי ההתקוממות. ב-13 בספטמבר 1848, בגבעת "דיאלול ספירי" בבוקרשט, דיכאו הטורקים את ההתנגדות הצבאית היחידה שבאה מצד קבוצה של מכבי אש. על המדינה ועל בירתה ניחת שוב כיבוש זר, תחילה מעורב - טורקי ורוסי (1848–1852), אחר כך כיבוש רוסי (בין 1853–1854), ובין השנים 1854–1857 אחרי תבוסת רוסיה במלחמת קרים - שליטה צבאית אוסטרית. במשך רוב התקופה הזו שלט בארבו שטירביי בוולאכיה, מי שהיה אחיו של השליט הקודם, ביבסקו.
בוקרשט – בירת רומניה: מאלכסנדרו יואן הראשון (1859–1866) ועד למלך קרול הראשון (1866–1914)
לפי הסכם פריז שסיים את מלחמת קרים, נערכו בחירות באסיפות-העם (הפרלמנטים) של שתי הנסיכויות הרומניות - מולדובה, שבירתה יאשי, ומונטניה (או וואלכיה, "ארץ הרומנים"), שבירתה בוקרשט, לשם בחירתו של נסיך-מושל בכל אחת מהן. הנסיך אלכסנדרו יואן קוזה שלושה שבועות אחרי שנבחר כשליט במולדובה, הוא נבחר ב-24 בינואר 1859 גם בבוקרשט - כשליט נסיכות וואלאכיה. אחרי תקופה קצרה של הסדר ארעי, על פיו היו לנסיכויות הרומניות המאוחדות שתי ערי-בירה (יאשי ובוקרשט), ואחרי שהמדינה אימצה את השם החדש רומניה ב-1861, ב-24 בינואר 1862 הוכרזה בוקרשט כבירתה היחידה של הממלכה. תחת שלטונו של אלכסנדר יואן קוזה הראשון רוצפו מחדש הרחובות בקומפלקס המנזר והמכללה על שם הקדוש סבא ('ספנטול סבא'). ב-1864 הוקמה אוניברסיטת בוקרשט, וכן נסללה מסילת הברזל בין בוקרשט לבין נמל ג'יורג'יו שעל גדת הדנובה. ואולם, ב-22 בפברואר 1866 הודח השליט קוזה מכסאו על ידי שותפי ה"קואליציה המפלצתית" של הליברלים והשמרנים, שהתנגדו לרפורמה האגררית העמוקה שלו, ולסגנון שלטונו הריכוזי מדי. ראשי הקושרים החליטו לחפש בין בתי המלוכה באירופה נסיך זר, שיתעלה מעל הפלגים המקומיים ויוכל למשול בהם, ושיחזק גם את הקשר בין המדינה המאוחדת הצעירה ובין מעצמות היבשת ויעלה את יוקרתה בעולם. ב-1866 נבחר הנסיך קרל אייטל פרידריך מבית הוהנצולרן-זיגמרינגן הגרמני כנסיך המושל, במשאל עם שנערך ברומניה. הוא הוכתר בשם קרול הראשון, שליט רומניה. (כמה שנים אחר כך "שודרג" מעמדה של המדינה לממלכה וקרול הוכר על ידי מעצמות אירופה כמלך רומניה.) ב-1877 השליט החדש עבר גם את "מבחן האש": במהלך מלחמת 1877–1878 בין רוסיה לטורקיה, שבה רומניה לקחה חלק פעיל בלחימה כנגד הטורקים ("מלחמת העצמאות של רומניה"), הפרלמנט הרומני בבוקרשט הכריז על עצמאותה המלאה של המדינה, והתנתקותה מן האימפריה העות'מאנית (ב-9 במאי 1877). בשנות מלכותו הראשונות של קרול הונהגה בבוקרשט תאורה באמצעות גז, הוקמו תחנות הרכבת פילארט (1869) ותחנת צפון (1872, Gara de Nord), קמו נתיבי תחבורה ציבורית מונעת על ידי סוסים, על פסי פלדה (tramvai). נפתחו בתי חרושת חדשים רבים, נבנו בניינים מפוארים פרטיים - כמו הארמון קרצולסקו, מוסדות ומבני מינהל מרשימים, נסללו שדרות לאורך ורוחב הבירה, ועוד. באפריל 1880 נפתח הבנק הממלכתי של רומניה (Banca Naţională) שזכה ב-1885 לבניין חדש ומפואר.
ממלכה ובירתה "פריז של המזרח"
עם הפיכת רומניה לממלכה ב-10 במאי 1881 קצב הבנייה הואץ. בשנת 1883 עבודות תיעול בתוואי נהר הדמבוביצה שחוצה את בוקרשט עצרו את השיטפונות, שהיו בעבר מכה אנדמית בעיר.
אוכלוסיית העיר צמחה באופן משמעותי. האדריכלות הראוותנית ותרבות הקוסמופוליטיות של אותה תקופה היקנו לעיר את הכינוי "פריז של המזרח" (או "פריז הקטנה", "Micul Paris" או "פריז של הבלקנים"), כששדרת הניצחון (Calea Victoriei) מתפקדת כ"שאנז אליזה" או "השדרה החמישית". בניין ידוע בעיר הוא ה"אתנאו הרומני" (Ateneul român), אולם קונצרטים מפואר, והמלון "אתֶנֵה פאלאס" Athenée Palace בן חמש הקומות, שבבנייתו השתמשו לראשונה בבטון מזוין. בשנת 1893 נחנך ארמון קוטרוצ'ן (המשמש כיום כארמון משכנו של נשיא רומניה). בתחילת המאה ה-20, בין 1911 ל-1916 נבנה בניין ה"חוג הצבאי", ארמון מרשים מיועד למפעלי התרבות של הצבא (Cercul militar naţional).
בשנת 1918 אוכלוסיית העיר הגיעה ל-380,000 תושבים. אחרי שנתיים של נייטרליות, כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה נגמרה בהתחלה בכי רע. ב-6 בדצמבר 1916 נכבשה העיר על ידי הצבא הגרמני, וחצר המלך פרדיננד, שרי הממשלה ושאר מוסדות השלטון, מפקדת הצבא ותושבים רבים עברו ליאשי, במזרח המדינה, בירת השליש משטח המדינה שנותר חופשי (חבל מולדובה). ב-7 במאי 1918 מעצמות המרכז כפו על רומניה את הסכם השלום בבוקרשט, בתנאים כלכליים ופוליטיים מחפירים. די מהר שינוי המצב בזירה הצבאית והגאו-פוליטית הבינלאומית גרם לחזרת רומניה למלחמה בסוף אותה שנה, ולחזרתו של המלך פרדיננד כמנצח ומשחרר הבירה ב-18 בנובמבר 1918. בוקרשט חזרה למעמדה כבירת ממלכת רומניה המאוחדת, "רומניה הגדולה".
בין מלחמות העולם (1919–1940)
אחרי האיחוד עם הממלכה הרומנית של שטחי בסרביה, בוקובינה טרנסילבניה ובאנאט, העיר נהנתה מההתאוששות הכלכלית של השנים 1924–1928. נעשו שוב עבודות בנייה נרחבות, חלקן ב"סגנון הבינלאומי". בגלל הפערים החברתיים הגדולים היא הייתה במה לתנועות מחאה חוזרות של פועלים כמו ב-13 בדצמבר (26 בדצמבר) 1918 כששביתת פועלי הדפוס מסתיימת בטבח של 102 מפגינים בידי כוחות הסדר או בעת השביתה בסדנאות גריביצה של רשות הרכבות.
בתקופה שבין מלחמות העולם פרחו בעיר חיי תרבות ובידור. בשמי בוקרשט זהרו שמות אמנים מפורסמים כמו של המלחין והכנר ג'ורג'ה אנסקו, הפסנתרן דינו ליפאטי, שחקני מיוזיק הול כמו קונסטנטין טנאסה, זמרי שירי עם כדוגמת מריה טנאסה, מבצעי רומנסות ותזמורות צועניות ביניהן זו של הכנר והמלחין גריגוראש דיניקו שעינגו את אוזני מבקרי המועדונים, המסעדות ובתי הקפה האופנתיים.
בשנות מלכותו של קרול השני התווספו לנוף האדריכלי של בוקרשט בניינים חדשים, חלקם בסגנון אר דקו או "נאו-רומני". ביניהם בלטו הארמון המלכותי החדש, המשמש כיום אכסניה למוזיאון לאמנויות של רומניה, בניין האקדמיה הצבאית, שער הניצחון שבנייתו הסתיימה בשנת 1934, הפקולטה למשפטים, הארמון ויקטוריה, ארמון חברת הטלפונים שהיה לשנים רבות הגבוה בין בתי בוקרשט, האצטדיון ANEF, האגף החדש של תחנת הרכבת צפון, מוזיאון הכפר ע"ש דימיטריה גוסטי, והמוזיאון האנטורופולוגי הקרוי היום "של האיכר הרומני". קידוחים לעומק שיפרו את האספקה במים נקיים. הטיית מיימי הנהר ארג'ש ועבודות תברואת האגמים הצפוניים קולנטינה, פלוריאסקה, הרסטראו, טיי, הביאו לידי יצירת השרשרת הנוכחית של פארקים ואגמים סכורים.
הימין הקיצוני עולה לשלטון. ימי מלחמת העולם השנייה
פרוץ מלחמת העולם השנייה מצאה את בוקרשט תחת ה"דיקטטורה המלכותית" של קרול השני (1938–1940). חוקים גזעניים נגד היהודים וכניעה לתכתיביו של סטלין והיטלר לא הצילו את קרול השני מהדחה במהפך ב-6 בספטמבר 1940. אז הוכתר במקומו המלך הצעיר מיכאי בעל סמכויות סמליות יותר, והשלטון עבר לידי הגנרל הימני קיצוני יון אנטונסקו ומשמר הברזל. באוקטובר 1940 ההנהגה הרומנית החדשה, המושרית על ידי האידאולוגיה הנאצית-פאשיסטית עם אלמנטים דתיים מקומיים, הסכימה לכניסת כוחות צבא גרמניים לשטח רומניה, בתור בני ברית. ב-21–22 ינואר 1941 פרץ בבירה מרד הלגיונרים שלא רצו לחלק שוב את השלטון עם אנטונסקו ועם הצבא. מרידתם התלוותה בפרעות נגד היהודים. 120 מבני מיעוט זה נרצחו בבוקרשט אחרי השפלות ועינויים. הגנרל אנטונסקו דיכא את המרד גרש את הלגיונרים אך המשיך בשלטון טוטליטרי ואנטישמי מובהק. בוקרשט ספגה אבדות רבות וניזוקה במהלך המלחמה כתוצאה מהפצצות בריטיות ואמריקאיות. במיוחד ב-4 באפריל 1944 ובעוד כמה התקפות אוויריות כבדות במהלך חודש אפריל של אותה שנה נהרגו בבוקרשט כשלשת אלפים בני אדם. בעקבות הצלחות הכוחות הסובייטים שגרשו מערבה את הגרמנים ואת בני בריתם וחצו את הפרוט לכיוון יאשי, ב-23 באוגוסט 1944 המלך מיכאי יחד חוגים צבאיים ועם קואליציה של מפלגות בורגניות ושמאליות ביצעו מהפך שלטוני: עצרו את המרשל אנטונסקו ואת סגנו מיכאי אנטונסקו ושמו קץ לדיקטטורה. הצבא הרומני תפס את כל העמדות בבירה והארץ והפכה בן לילה לבת בריתן של ברית המועצות, בריטניה וארצות הברית במסע הנגדי נגד גרמניה. ב-30 באוגוסט 1944 נכנסו לבוקרשט היחידות הראשונות של הצבא הסובייטי.
המעבר לעליית השלטון הקומוניסטי בכפיית ברית המועצות והכיבוש הסובייטי (1944–1947)
ב-19 בנובמבר 1946, באווירה של הפחדה, התקיימו בחירות כלליות שתוצאותיהן זויפו. הודות לזיופים מאסיביים "בלוק המפלגות הדמוקרטיות" (BPD) שבהנהגת המפלגה הקומוניסטית עלה לשלטון. המפלגות הלא קומוניסטיות מצאו עצמן בהדרגה מחוץ לחוק וב-30 בדצמבר 1947 המלך אולץ בכוח להתפטר ולעזוב את הארץ. בוקרשט הפכה למרכז השלטון הקומוניסטי בעידן הרפובליקה העממית הרומנית.
השלטון הקומוניסטי הבלתי אמצעי (1947–1989)
במשך יותר מעשור תושבי בוקרשט התנסו בגלי טרור ממלכתי וטיהורים מהסוג הסטליניסטי. שנת 1948 הביאה איתה הלאמת רוב רובם של העסקים הפרטיים, סגירת בתי הספר הפרטיים, כולל של הקהילות הדתיות. ליד האגם הרסטראו הוקמו פסלי ענק של לנין וסטלין, ונבנה היכל גרנדיוזי שהוקדש למערכת ולהוצאה לאור של ביטאון מפלגת השלטון - "בית הניצוץ" - (Casa Scanteii) - בסגנון בית התרבות בוורשה. אחד מהישגי האדריכלות בשנים האחרונות של שלטון גאורגיו דז' היה "אולם הארמון" (Sala Palatului), האכסניה לקונגרסים של המפלגה ואירועים גדולים אחרים, ארציים ובינלאומיים. ב-1956 הטלוויזיה הרומנית בבוקרשט פתחה לראשונה את שידוריה.
השנתיים האחרונות של שלטון גאורגיו דז' והשנים הראשונות של יורשו בראש המדינה, ניקולאה צ'אושסקו, התאפיינו באווירה חופשית יותר. הפתיחות המסוימת למערב וכן רפורמה כלכלית מצומצמת לוותה בגל של פריחה בחיי התרבות בכל המישורים - מוזיקה, שירה, תיאטרון, קולנוע ושאר האמנויות.
החל משנת 1971, שלטון צ'אושסקו התפתח לדיקטטורה משפחתית מלווה בפולחן אישיות כבד, בהשראת המשטרים של מאו טסה טונג בסין וזה של קים איל-סונג בקוריאה הצפונית. השיא הגיע בסוף שנות השבעים ותחילת השמונים עם קיצוצים קשים באספקת המצרכים הבסיסיים לעם ביחד עם חידוש הדיכוי הפוליטי וביטול חופש הדיבור. במקביל הוטלה צנזורה על כל אפיקי הבידור והתרבות, הוטל חיסכון קיצוני בחשמל עם האפלת רחובות העיר, קיצוב אספקת חשמל לצרכנים וצמצום חמור בהסקת הבתים, גם בשיא בחורף. בנוסף נאסרה הפצת אמצעי מניעה והוטל איסור חמור על ההפלות. התפתח פולחן אישיות של הנשיא ושל אשתו אלנה ודיוקנותיהם התנוססו בכל מקום. בימי צ'אושסקו זכתה בכל זאת בוקרשט בשדה תעופה מודרני באוטופן (Aeroportul Otopeni), בקו רכבת תחתית ובבניין חדש לתיאטרון הלאומי, וכמו כן בבית מלון חדש ומרכזי - המלון "אינטרקונטיננטל". אבל, מעל לכל, בשנות השמונים השקיעו הנשיא ניקולאה צ'אושסקו ואשתו הרבה כסף, מחשבה ומאמץ בבנייה של ארמון ענק ושכונה של הנומנקלטורה על חשבון חלקים גדולים של בוקרשט ההיסטורית שעל גדות הנהר דמבוביצה.
ייתכן שהרעיון צמח אחרי רעידת האדמה הקטסטרופלית מ-4 במרץ 1977. בערב אותו היום התמוטטו כליל מעל ל-30 בניינים גדולים של הבירה ונהרגו 1,424 תושבים, ביניהם הרבה בני האליטה התרבותית של רומניה כמו השחקן והקומיקאי האהוב תומא קרג'יו, זמרת הפופ דוינה באדיה, המשוררים אנטול בקונסקי וורוניקה פורומבקו. מבצע פינוי ההריסות הפך להזדמנות בידי השלטון להפטר מכמה מבתיה בעלי ערך היסטורי ואמנותי של העיר לטובת תוכניות בנייה חדשות. כך קרה למשל עם כנסיית ייני שנמצאה ממול למלון אינטרקונטיננטל. בניינה שנפגע מאוד ברעש פורק לאחר מכן לחלוטין ללא זכר מתוך כוונה תחילה. בהמשך לאותן עבודות פירוק ובנייה שלאחר רעידת האדמה מ-1977, בשנות השמונים נהרסו לחלוטין רחובות רבים ואף רבעים שלמים על בתיהם המצועצעים, על האנדרטאות, המנזרים והכנסיות העתיקות, על מנת לפנות שטח למבנים הגרנדיוזיים של ה"צ'נטרול צ'יביק" ("המרכז האזרחי"). בלטה במיוחד גולת הכותרת - "בית העם" - שם אופמיסטי של הארמון עצום הממדים החדש של המשפחה הנשיאותית שנבנה לפי שיגיונותיה. בעיר נשארו בכל זאת עדיין כמה אזורים היסטוריים שלמים וללא פגע.
המהפכה בדצמבר 1989 והשלטון הדמוקרטי שלאחריה
בעקבות המרד בעיר טימישוארה ב-16–17 בדצמבר 1989 שסילק את ההנהגה הקומוניסטית המקומית, בעזרת התקשורת ותעשיית השמועות התפשטה אש המהפכה גם לבוקרשט הבירה. אספה המונית שכונסה על ידי צ'אושסקו ב-21 בדצמבר 1989 ברחבה לפני בניין הוועד המרכזי של המפלגה הפכה למפגן מחאה. במהלך ימי המהפכה, מאות נורו למוות מידי יורים אלמונים בתוך אנדרלמוסיה שבה לא ידעו מיהו נגד מי. ב-22 בדצמבר הדיקטטור צ'אושסקו, אשתו ועוד שני מקורבים ברחו במסוק מהבניין המרכזי של המפלגה הקומוניסטית בבוקרשט, ונעצרו זמן מה לאחר מכן, נשפטו במשפט מאולתר קצר והוצאו להורג. אחרי מותם הרוחות נרגעו בהדרגה והוקם בבוקרשט שלטון חדש של החזית להצלה לאומית בראשות יון איליאסקו. בהדרגה תוך מכשולים לא מעטים קמה דמוקרטיה חדשה עם חילופי שלטון כל כמה שנים ורומניה נוּוטה בזהירות, לפי דעות אחדים מוגזמת, אל החזרה לכלכלת השוק. אחרי המהפכה מ-1989 החלו שלטונות המשטר החדש בשיפוצה ושחזורה של בוקרשט העתיקה. לאחר שנת 2000, בעקבות ה"בום" הכלכלי של רומניה, העיר עברה מודרניזציה ואזורים היסטוריים רבים שוקמו לתפארתם הקודמת. מ-1 בינואר 2008 בוקרשט הפכה לאחת הערים החשובות של האיחוד האירופי.
גאוגרפיה
העיר שוכנת בדרום רומניה, באמצע המישור הרומני או הוולאכי, בין הערים פלוישט וג'ורג'יו, על שתי גדות הנהר דמבוביצה הנשפך לנהר ארג'ש. היא נמצאת בגובה ממוצע של 77–105 מטר, 70 ק"מ מצפון לדנובה ו-280 ק"מ מערבה מהים השחור. בשולי העיר זורם נחל קולנטינה (Colentina). נחל זה יוצר בצפון העיר שרשרת של תשעה אגמים ביניהם פלוראסקה (Floreasca), טיי (Tei) וקולנטינה, כמו הנחל. אגמים אחרים בבוקרשט ובקרבתה הם בּוּפטיה (Buftea), בּוּצ'וּמן (Buciumeni), מוגושואיה (Mogoşoaia), סטראולשט (Străuleşti), הרסטראו, בניאסה (Băneasa), פלומבואיטה (Plumbuita), פונדן (Fundeni), דוברויישט (Dobroieşti), פנטלימון (Pantelimon), מורארילור (Morarilor), טיטאן (Titan) ווֶקֶרֵשט (Văcăreşti).
במרכז העיר ישנו גן הסובב אגם מלאכותי – גן צ'ישמיג'יו. בעיר נמצאים שני גני ענק רחבי ידיים נוספים – פארק הרסטראו סביב האגם שהוזכר לעיל וידוע גם בשם פארק קרול השני ומוזיאון האיכר הרומני (בעבר נקרא: "מוזיאון הכפר" Muzeul Satului); השני הוא הגן הבוטני, הגדול ברומניה והכולל רבבות מיני צמחים.
מציינים בבוקרשט שבע גבעות:
עד לאחרונה, אזורי הספר סביב העיר, שאינם בתחומה של בוקרשט אלא במחוז אילפוב, היו שטחים חקלאיים בעיקרם אך לאחר 1989, שנת סילוקו של צ'אושסקו, הוחל במקום בהקמת פרוורים חדשים.
אקלים
האקלים בבוקרשט הוא ממוזג קונטיננטלי. בחודשים יוני, יולי ואוגוסט הטמפרטורה הממוצעת ביום היא C° 20. הטמפרטורות בחורף יורדות תכופות מתחת ל-C° 4. העיר מפורסמת בכך שבחורף פוקדת אותה רוח קרה ביותר. רוח קונטיננטלית זו הקרויה קריבץ Crivăţ נושבת מכיוון צפון-מזרח. מקור הרוח בדרום האורל והיא מביאה כפור וסופות שלג. הטמפרטורה השנתית הממוצעת בעיר היא C° 11. כמות הגשם הממוצעת השנתית בבוקרשט: 579 מ"מ.
שיטפונות
הימצאותם של גופי מים מרובים בבוקרשט טמנה מאז ומתמיד בחובה גם את הסכנה שבשיטפונות. בהיסטוריה של העיר היו שיטפונות רבים, ב-1837 הוצפו שבע שכונות. שלושת השיטפונות, שגרמו את הנזקים הגדולים ביותר: