cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כיכר סטרומה (חולון)
שינוי מבנה הכיכר
בשנת 2011 הודיעה עיריית חולון על כוונתה לחדש את פניה של הכיכר הוותיקה. הפעילות נעשתה כחלק מתוכנית בניין עיר (תב"ע) שנועדה לשקם את כיכר סטרומה ולשחזר את מראה הכיכר כפי שתוכנן במקור על ידי ג'ניה אוורבוך. הפעילות תוכננה על ידי חברת האדריכלים "אלון בן נון".
בתחילת שנת 2019 החלה עיריית חולון בשיפוצים בכיכר וסביבתה, במסגרתם מוחלפות תשתיות עירוניות, ומיושמת התוכנית לשיקום פני כיכר סטרומה.
סטארלימס
סטארלימס טכנולוגיות בע"מ (באנגלית: STARLIMS Corporation) היא חברת תוכנה אמריקאית שהוקמה בישראל, המפתחת ומשווקת מערכות לניהול מידע במעבדה (Laboratory information management system) . סטארלימס הייתה חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב בין השנים 1993–2010, ובבורסת נאסד"ק בין השנים 2007–2010.
היסטוריה
סטארלימס נוסדה על-ידי יצחק פרידמן, בשם אל. איי. אמ. אס. לבורטורי אינפורמיישן מנג'נמט סיסטמס בע"מ (LIMS), בשנת 1986. קודם להקמת החברה עבד פרידמן, לאחר שסיים לימודי גאולוגיה ב, כאיש מכירות בתחום הכרומטוגרפיה בחברה ששיווקה את מוצרי היולט פקארד בישראל. כאשר הלקוחות שלו ביקשו לקנות מערכת לניהול מידע במעבדות, המוצר שהיה להיולט פקארד לא התאים לשוק בישראל, והוא הציע לחברה לפתח מוצר כזה, אך היא לא הייתה מעוניינת. יחד עם חבר, דינו טויבה, פיתח את המערכת הראשונה של החברה שנמכרה לחברת טבע תעשיות פרמצבטיות ואחר כך גם למפעלי ים המלח. עם הקמת החברה הצטרף אליו אחיו חיים פרידמן כסמנכ"ל כספים. יצחק פרידמן שימש כמנכ"ל ודינו טויבה כסמנכ"ל פיתוח.
תוך מספר שנים מיצתה החברה את השוק בישראל, היא ביצעה הנפקה ראשונה לציבור בבורסת תל אביב ב-1993, והחלה לפעול בארצות הברית שהפכה לשוק העיקרי שלה. עד שנת 1999 כבר תפסה החברה נתח של כ-5% מהשוק העולמי למערכות מידע למעבדות, והיא העסיקה 17 עובדים בסך הכל.
בתחילת שנות ה-2000 גדלה החברה במהירות לאחר שמעבדות ברחבי העולם, בענפי תעשייה שונים, שעד אז פעלו ללא מערכות מסוג זה, החלו להתקין מערכות מידע וניהול. בין השאר סיפקה מערכות לחברות נפט וגז, ליצרני מזון ומוצרי צריכה שוטפים, לחברות תרופות וביוטכנולוגיה. בנוסף נכנסה גם לשוק הממשלתי, לבתי חולים ומעבדות לבריאות הציבור.
בשנת 2006 הקימה החברה מרכז מחקר ופיתוח באשקלון, לאחר שזכה במעמד של מפעל מאושר על פי החוק לעידוד השקעות הון. במסגרת המהלך עברה חלק גדול מפעילות הפיתוח של החברה מארצות הברית למרכז הפיתוח בישראל. בנוסף, באותה שנה חתם על הסכם חברת EMC לשילוב תוכנת "דוקומנטום", לניהול מסמכים עם הפתרונות שלה.
במאי 2007 הונפקו מניות החברה בנאסד"ק, והיא גייסה 28.4 מיליון דולר לפי שווי שוק של 116 מיליון דולר. בנוסף שינתה החברה את שמה ל"סטארלימס", על שם מוצר הדגל שלה, במקום לימס שהפך גם לשם הגנרי של התחום בה היא פועלת - LIMS, ראשי תיבות של Laboratory Information Management Systems. בעקבות המשבר הכלכלי העולמי ב-2008 קרס מחיר מניית החברה והאחים פרידמן הגדילו החזקותיהם בחברה.
בדצמבר 2009 רכשה חברת המכישור הרפואי מעבדות אבוט את סטארלימס, תמורת 123 מיליון דולר. לאחר הרכישה שונה שם החברה ל"אבוט אינפורמטיקס טכנולוגיות" (Abbott Informatics). בהמשך סגרה אבוט את רוב הפעילות בישראל.
ביוני 2021 מכרה חברת "מעבדות אבוט" את "סטארלימס" לקרן השקעות "פרנסיסקו פרטנרס", והיא שבה לפעול כחברה עצמאית.
דנטה באסקו
דנטה באסקו (באנגלית: Dante Basco; נולד ב-29 באוגוסט 1975) הוא שחקן ומדבב אמריקאי ממוצא פיליפיני.
באסקו התפרסם בעיקר בשל גילום דמותו של רופיו, מנהיג הנערים האבודים בסרט "הוק" של סטיבן ספילברג. בנוסף, דיבב מספר דמויות מפורסמות, ביניהן דמותו של הנסיך צוקו מסדרת הטלוויזיה "אווטאר: כשף האוויר האחרון".
ביוגרפיה
נולד ב-29 באוגוסט 1975 בעיר פיטסבורג שבקליפורניה להורים ממוצא פיליפיני. בצעירותו למד לימודי קולנוע באוניברסיטת דרום קליפורניה, סיים את לימודיו בשנת 1993.
בנערותו, באסקו היה חבר בלהקת ברייקדאנס. בשנת 1991 לוהק לסרטו של סטיבן ספילברג, "הוק", לתפקיד רופיו, שנחשב כפריצתו הגדולה. כמחווה לדמותו, נקראה להקת הפאנק שהקים בשם "רופיו" - על שמה של הדמות.
בין 2005 ל-2008 דיבב את דמותו של הנסיך צוקו מסדרת הטלוויזיה המצליחה "אווטאר: כשף האוויר האחרון". בין 2012 ל-2014 דיבב את דמותו של גנרל אירו בסדרת ההמשך, "האגדה של קורה".
משפחתו
לבאסקו ארבעה אחים, כאשר שניים מתוכם התפרסמו בתחום הקולנוע;
ג'ו-און: הקללה 2
ג'ו-און: הקללה 2 (ביפנית: 呪怨2) הוא סרט אימה על טבעי יפני שנכתב ובוים על ידי טאקאשי שימיזו ומהווה המשך לסרט "ג'ו-און: הקללה".
כמו קודמו, גם סרט זה יצא ישירות בהפצה ביתית לקלטות וידאו וגם הוא הופץ בשנת 2000.
חלקו הראשון של הסרט (30 דקות) הוא מעין "תקציר" לעלילת הסרט הקודם ו- 46 הדקות הנוספות מציגות עלילה חדשה עם דמויות חדשות. השוט האחרון בסרט מקשר את עלילת "הקללה 2" לסרט הבא בסדרה "ג'ו-און: הטינה".
עלילה
העלילה המוצגת בסרט אינה ליניארית, אך פה היא תוצג לפי הסדר.
שינזוקה קוביאשי הוא מורה בבית ספר יסודי המגיע לבית משפחת סא'אקי לאחר שתלמיד שלו בשם טושיו סא'אקי לא מגיע לבית הספר. בבית, קוביאשי מוצא את גופתה של אמו של טושיו, קיאקו בעליית הגג. במנוסתו מהבית הוא מקבל שיחת טלפון מאביו של טושיו, טאקאו המבשר לו שהוא רצח את אשתו ההרה מנאמי ותלש מגופה את העובר. לאחר מכן קיאקו חוזרת כרוח נקמנית והורגת את קוביאשי ובהמשך הורגת גם את טאקאו במנוסתו ברחוב.
זמן מה לאחר מות משפחת מוראקאמי, אישה בשם קיוקו, הרגישה לעל טבעי עוזרת לאחיה, סוכן הנדל"ן טאטסויה סוזוקי לבדוק את בית משפחת סא'אקי הרדוף לפני שימכור אותו. במהלך הבדיקה קיוקו מבחינה ברוחה של קיאקו ומבקשת מאחיה שיביא לה משקה סאקה. לאחר שהיא לוגמת מהמשקה היא מקיאה אותו ומפצירה באחיה שכל אדם שבא לראות את הבית ישתה מהסאקה הזה, ואם הוא מקיא אותו החוצה זה אומר שהוא לא חזק מספיק להתמודד עם הרוחות שבבית.
לאחר הביקור בבית משפחת סא'אקי, קיוקו מבקרת את אחיינה נובויוקי, המתגורר יחד עם טאטסויה בדירה שהייתה שייכת בעבר לשינזוקה ומנאמי קוביאשי. קיוקו ונובויוקי מבחינים בחיזיון שבו טאקאו סא'אקי הורג את מנאמי ותולש את העובר מבטנה והשניים מקוללים בקללה של משפחת סא'אקי. בעקבות המאורע, נובויוקי עובר להתגורר עם הוריו של טאטסויה, שם הוא הופך לאילם וקיוקו נרדפת על ידי הרוחות. אביו של טאטסויה מאמין שבית משפחת סא'אקי מקולל וטאטסויה יוצא לחקור.
הדיירים הנוכחיים בבית משפחת סא'אקי, הירושי ויושימי קיטאדה מקוללים בקללה השוררת בבית. יושימי הורגת את בעלה בעזרת הכאתו במחבת רותחת ולאחר מכן הורגת את טאטסויה כאשר הוא בא לבקר בבית. כל משפחת סוזוקי, מלבד נובויוקי נהרגים בגלל הקללה. חודש לאחר מכן, נובויוקי עדיין אילם ושני שוטרים בשם קאמיו ואיזוקה (שבסרט הקודם חקרו את מותן של קאנה והיסאו) עוקבים אחריו. שני השוטרים מבקרים שוטר בשם יושיקאווה, שבעבר חקר את המיתות סביב בית משפחת סא'אקי ואיבד את שפיותו. לאחר שהשוטרים עוזבים, קיאקו הורגת את יושיקאווה ואת אשתו. בתחנת המשטרה, קאמיו נבהל כאשר הוא רואה את רוחה של קיאקו. איזוקה ושוטרת נוספת נכנסים לבדוק את המשרד שאליו קיאקו נכנסה ומוצאים את מותם. קאמיו נשאר בחוץ, מבועת מפחד ונהרג על ידי קיאקו.
בחלקו האחרון של הסרט, נובויוקי נמצא בבית הספר ומבחין בקיאקו מטפסת על קיר המבנה ונכנסת לכיתה דרך החלון. נובויוקי בורח באימה בזמן שקיאקו רודפת אחריו במסדרונות בית הספר, אך במהרה קיאקו שנייה מופיעה והשתיים מכתרות אותו והורגות אותו. בסצנה האחרונה, רוחה של קיאקו מחבקת את גופתו של נובויוקי בזמן שצבא שלם של כפילות של קיאקו משוטטות מחוץ לבית הספר, דבר המעיד על התפשטות הקללה.
הסרט מסתיים בשוט שמתמקד בבית משפחת סא'אקי. קבוצת של נערות תיכוניסטיות נכנסות אל הבית, מוצאות את הסאקה ומנסות ללגום ממנו, אך מקיאות אותו. במהרה, הן שומעות ייללות של חתול ואחת מהן, איזומי מחליטה לברוח מהבית במהרה. שאר הבנות שומעות את חרחורי הגסיסה של קיאקו והסרט מסתיים.
הפצה
הסרט שוחרר להפצה ביתית על גבי קלטות וידאו ב-25 במרץ 2000.
לבקוביץ
השם לבקוביץ (והגרסאות הרבות שלו) מגיעים מהשם הפולני Lewek, צורת הקטנה של Lew, כלומר אריה. שם זה לפעמים מקוצר ל"לבקוב".
{{פירושונים|
ראו גם
}}
שוסטקה
שוסטקה (באוקראינית: Шостка) היא עיר במחוז סומי שבאוקראינה.
היסטוריה
העיר הוקמה ב-1739 בעקבות צו שניתן על ידי הממשל הרוסי, במקום הוקם מפעל ליצור אבק שרפה ורוב תושבי המקום עבדו בו. ב-1764 המפעל הפסיק את פעילותו, אך ב-1771 חודשה הפעילות בעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית.
במחצית השנייה של המאה ה-18 המפעל שופץ. ב-1893 רכבת חיברה את שוסטקה עם שאר האימפריה הרוסית. בסוף המאה ה-19 התגוררו כאן 4,500 תושבים.
ב-1924 קיבלה שוסטקה מעמד של עיר. לקראת 1940 הפכה שוסטקה לאחד המרכזים החשובים של תעשייה כימית בברית המועצות.
אוכלוסייה
אוכלוסיית שוסטקה לפי שנים:
אברהם הדסי
אברהם הדסי (נולד ב-1953) הוא קלע שהשתתף בארבע משלחות אל המשחקים הפאראלימפיים.
ההר הקדוש
ההר הקדוש (באנגלית: The Holy Mountain) הוא סרט פנטזיה סוריאליסטי משנת 1973 בבימויו של אלחנדרו חודורובסקי שגם שיחק בסרט, הלחין, עיצב תפאורה, ועיצב לבוש. הסרט הופק על ידי מנהל הביטלס, אלן קליין מחברת ABKCO Records, אחרי ההצלחה המחתרתית וההערכה שחלקו ג'ון לנון וג'ורג' הריסון לסרטו הקודם של חודורובסקי EL TOPO. הסרט הוקרן בפסטיבל קאן וכן בהקרנות שונות בסן פרנסיסקו ובניו יורק בשנת 1973, אך לא בהקרנות מסחריות.
אברהם הדסי
ב השתתף בשלוש תחרויות קליעה:
ההר הקדוש
תקציר העלילה
העלילה סוריאליסטית, ומרובת פרטים ביזאריים ואזוטריים אך ניתן לסכם אותה כך: אדם (שבהמשך מזוהה כ"הגנב") המייצג את "השוטה" בקלפי טארוט שוכב על האדמה כשזבובים מכסים את פניו כאילו היה צואה, מתיידד עם גמד חסר גפיים (המייצג את הקלף "חמש חרבות" בקלפי טארוט) והולך לעיר כדי להשיג כסף מתיירים.
הגנב דומה לישו כך שכמה מתושבי העיר משתמשים בגופו כדי ליצור העתקים צלובים. הגנב מתווכח עם כומר אשר מתנגד לכך שהגנב אוהב את דמותו כישו ולכן הגנב אוכל את פני העתק צלמו ושולח את ההעתק לשמים על ידי בלונים, כך הוא מדמה את אכילת בשרו של ישו בטקס המיסה הנוצרי ומציע את עצמו לאלוהי השמיים. לאחר מכן הוא רואה המון מתקבץ סביב מגדל גבוה, קרס גדולה יורדת מהמגדל עם מטבעות זהב וההמונים מעמיסים על הקרס אוכל, הגנב רוצה למצוא את מקור הזהב ועולה על הקרס במקום המזון. במגדל הוא פוגש את האלכימאי ואת עוזרתו.
אברהם הדסי
ב השתתף בתחרות ירי Mixed Free Rifle Prone לדרגת נכות SH1. הוא הגיע למקום הרביעי בקצה המוקדמות עם 588 נקודות וסיים במקצה הגמר במקום הרביעי עם 691.2 נקודות.
ההר הקדוש
תקציר העלילה
לאחר עימות עם האלכימאי הוא עושה את צרכיו במיכל והאלכימאי הופך את הצואה לזהב ואומר לגנב: "אתה צואה ואתה יכול להפוך את עצמך לזהב". הגנב לוקח את הזהב אך כאשר הוא רואה את עצמו בראי הוא שובר את הראי בזעם בעזרת הזהב, והאלכימאי לוקח אותו כחניך.
האלכימאי מציג לגנב שבעה אנשים שילוו אותו במסע, אשר מוצגים כבעלי הכח והמוסר כמוהו. כל דמות קשורה לכוכב במונחים אסטרולוגיים כאשר כל דמות מייצגת את ההיבטים הגרועים של התכונות האנושיות המקושרות לכל כוכב לכת באסטרולוגיה. לאחר הצגת הדמויות וההגעה שלהן למגדל האלכימאי מעביר אותן ביחד עם הגנב והעוזרת טקסי שינוי רוחניים ולאחר מכן הם יוצאים למסע גשמי ארוך להשגת חיי נצח לעבר ההר הקדוש עליו גרים תשעה מאסטרים בעלי חיי נצח.
חיווט תעופתי
חיווט תעופתי הוא מונח הכולל את כל נושא החיווט החשמלי הבידוד והמחברים בתעופה. מערכת חברור חיווט חשמלית (EWIS) היא מערכת החיווט ורכיביה (כגון מחברים, חוטים וכו') עבור מערכת מורכבת. מקורו של המונח בתעשיית התעופה, אך נקרא במקור מערכת חברור חשמלית (Electrical Interconnect System). המילה "חיווט" נוספה כדי להדגיש שמדובר בחוטים ובחיווט בפועל של המערכות שבכל המטוסים.
רקע כללי
לפני תאונות התעופה של טיסה 800 של TWA וטיסה 111 של סוויסאייר, החיווט במטוסים היווה דאגה קלה בלבד. בתגובה לתאונות אלו, הוקמה הוועדה המייעצת לקביעת תקנות עבור מערכות תחבורה מתיישנות (ATSRAC) כדי לאסוף את מובילי התעשייה לבחון את המצב הנוכחי של מערכות מטוסים. אחד התחומים העיקריים שנבדקו היה מערכת חברור החיווט החשמלית. הוועדה כללה מספר ארגונים ועסקים מרכזיים כגון ATA, NASA, נורת'ווסט איירליינס, בואינג, איירבוס ורשות התעופה הפדרלית (FAA). רבות מתוצאות הוועדה עיצבו את התגובה המסדירה של ה-FAA לטיפול והסמכה של מערכת חיבורי חיווט תעופתי. להלן קטע מתוך תקנות ה-FAA שפורסמו ב-8 בנובמבר 2007 המסדירים היבטים של מערכת חיבורי חיווט תעופתי במטוסים באשר לסיבה לדאגות המוגברות בנוגע למערכת חברור חיווט חשמלית:
בדיקת חיווט
כאשר יש חשש לפגיעה בחיווט המטוס הטכנאים מבצעים בדיקת חיווט כדי למצוא ולבודד את התקלה. יש כמה סוגי בדיקות חיווט:
תקנים לחיווט
תקן SAE AS50881 – חיווט כלי תעופה וחלל כולל את כל ההיבטים, מהבחירה של רכיבי החיווט, דרך התקנת התקני חיווט, כבלים וסיבים אופטיים המשמשים בכלי רכב אוויריים. כלי רכב אוויריים כוללים מטוסים מאוישים ובלתי מאוישים, מסוקים, כלי רכב קלים יותר, טילים והתקנים חיצוניים במטוסים.
פיליפ מוריס
פיליפ מוריס אינטרנשיונל בע"מ (באנגלית: Philip Morris International Inc או PMI בקיצור), היא חברה אמריקאית בינלאומית לייצור סיגריות, טבק ומוצרי עישון. החברה משווקת את מוצריה ב-180 מדינות שונות בעולם ומעסיקה למעלה מ-73,500 עובדים ברחבי העולם. מטה החברה נמצא בלוזאן שבשווייץ. החברה מחזיקה במספר מותגים ידועים של סיגריות, ביניהן, "מרלבורו", "L&M", "פרלמנט", ומותגים רבים נוספים. בשנים האחרונות, החברה עוברת טרנספורמציה ועוברת לשווק מוצרי אידוי וחימום טבק, מתוך מגמה להפסיק לשווק סיגריות בעתיד. מאז שנת 2008 השקיעה החברה 7.2 מיליארד דולר בפיתוח וביסוס מדעי של טכנולוגיות המבוססות על חימום טבק, ומעסיקה למעלה מ-400 מדעני מחקר ופיתוח, מהנדסים וטכנאים לפיתוח מוצרי אידוי וחימום טבק. חברת פיליפ מוריס הכריזה על כוונתה לחדול באופן מלא משיווק סיגריות עד שנת 2035.
היסטוריה
מייסד החברה, פיליפ מוריס, נולד בשכונת וייטצ'אפל, לונדון, בשנת 1835. משפחתו פתחה חנות בלונדון בשנת 1847. בשנת 1854, יצרו במשפחתו של מוריס את הסיגריה הראשונה שלהם, בשם "פיליפ מוריס אינגליש אובלס" (Philip Morris English Ovals), אשר נמכרו ברציפות מאז ועד לשנת 2017. בשנת 1902, התאגדה חברת פיליפ מוריס בניו יורק. בשנת 1924, החלה החברה לשווק סיגריות תחת המותג מרלבורו. בשנת 1929, הקימה החברה את מפעל הסיגריות הראשון שלה ברי'צמונד, וירג'יניה. בשנת 1954, פיליפ מוריס אוסטרליה, הייתה ההתרחבות הראשונה של חברת פיליפ מוריס מחוץ לארצות הברית. בשנת 1972, הפך המותג מרלבורו למותג הסיגריות הנמכר בעולם.
בשנת 2001 עבר מרכז הפעילות של פיליפ מוריס לעיר לוזאן שבשווייץ. ב-2003 שינתה חברת האם את שמה באופן רשמי ל"קבוצת אלטריה" (Altria Group). בשנת 2008 התפצלה חברת פיליפ מוריס אינטרנשיונל מקבוצת אלטריה, וכיום הן שתי חברות נפרדות עם דירקטוריון נפרד. מטה חברת פיליפ מוריס נותר בלוזאן, ואילו מטה אלטריה עבר לניו יורק. נכון להיום, חברת אלטריה משווקת את מוצרי פיליפ מוריס בארצות הברית, ואילו פיליפ מוריס אינטרנשיונל משווקת את מוצריה בשאר מדינות העולם.
פיליפ מוריס בישראל (PML)
סיגריות מתוצרת פיליפ מוריס יובאו ושווקו בישראל באופן רשמי החל משנות ה-50 על ידי חברת מ.ח. אלישר (החברה נוסדה על ידי מנשה אלישר, איש עסקים ירושלמי ידוע). במשך השנים גדלה חברת מ.ח. אלישר, והפכה למובילה בענף מוצרי העישון בישראל, תוך שיווק מוצריה של חברת פיליפ מוריס.
בשנת 2011 רכשה חברת פיליפ מוריס ישראל (PML) את חברת מ.ח. אלישר בישראל, בשם פיליפ מוריס בע"מ. כיום חברת פיליפ מוריס ישראל בע"מ מעסיקה בישראל כ-280 עובדים, רובם במכירות ובהפצה. משרדי הנהלת החברה נמצאים כיום באזור רמת החייל בתל אביב, וארבעה מרכזי הפצה נוספים מפוזרים מצפונה עד לדרומה של המדינה.
בעידנא דריתחא
בְּעִדָּנָא דריתחא הוא ביטוי בשפה הארמית. תרגום הביטוי הוא: בעת רוגז (בעידנא= בעת). בעברית בת זמננו משמש הביטוי להבעת חרטה על דברים שנאמרו בשעת כעס מפני ש"אין דנים אדם בשעת כעסו", אך במקור שימש הביטוי לתיאור זמן שיש בו כעס מהשמים.
מקור
וכן במסכת ברכות מסופר על רבי זירא שבעידנא דריתחא היה משליך את אדרתו מעליו כדי לא להיראות כחשוב אלא כעבד לפני רבו, ובזמן שלא היה עידנא דריתחא היה מתעטף בבגדים נאים.
עונש
בתלמוד במסכת מנחות מופיע כי בזמן של "עידנא דריתחא" מענישים גם על ביטול מצוות עשה. על פי המסופר שם, המלאך הוכיח את רב קטינא על שביטל מצוות עשה של ציצית, ואמר לו כי אף על פי שבאופן רגיל אין מענישים על דבר כזה, בעידנא דריתחא מענישים גם על ביטול מצוות עשה. כך אף הובא בספרי הפוסקים כי על כל מצוות עשה שמבטלים, אם יש חיוב לקיימה (כמו במצוות ציצית) יש על כך עונש בעידנא דריתחא, גם אם על פי ההלכה אינו חייב לעשות את המצווה, כמו מצוות שילוח הקן לפי הדעה שאינו חייב לשלח את האם אם אינו חפץ לזכות בבנים.
יש שכתבו שדווקא בימים שהיו רגילים ללבוש בגדים שיש בהם ארבע כנפות, אזי מי שחיפש דרכים להיפטר ממצווה זו, נחשב לו הדבר לעבירה ולכן נענש, אך בימינו שבאופן רגיל אדם אינו לובש בגד של ארבע כנפות, אין הוא נענש על כך שלא חיפש דרכים להכניס את עצמו בחיוב המצוה.
טעם
מספר פרשנויות ניתנו לכך שבעידנא דריתחא מענישים על ביטול מצוות עשה:
1808 בארצות הברית
1808 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 32 שנה מיום היווסדה.
תקרת שכר
תקרת שכר או שכר מקסימום היא הגבלה על גובה השכר המרבי שניתן לשלם במדינה מסוימת או בענף כלכלי מסוים. תקרת שכר נקבעת בחוק או בהסכם.
שכר מקסימום מהווה תפיסה כלכלית שנויה במחלוקת, שתומכיה רואים בה את המשכה של תפיסת שכר המינימום, שהוא הסכום הנמוך ביותר שמותר למעביד לשלם לעובד. שניהם, שכר המינימום ושכר המקסימום, הם שיטות לוויסות פיזור ההון בחברה.
על אף שבמדינות רבות ובכללן ישראל, נחקקו חוקים הקובעים שכר מינימום, מעטים הם המקרים בהם נחקקו חוקים הקובעים שכר מקסימום. חוקים שכאלו חוקקו לרוב במדינות רווחה, כגון שוודיה, בה פעל החוק תקופה מסוימת בשנות ה-60 של המאה ה-20 לפני שבוטל במסגרת הליברליזציה במשק השוודי. במהלך המאה ה-16 חוקק הפרלמנט האנגלי חוק שקבע כי פקידי מחוזות יכולים לקבוע תקרות שכר עבור תושבי האזור, בהתאם לצורכי התקופה. ניסיון מודרני יותר לשכר מקסימום אירע בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2000, עת מתמודד מטעם מפלגת הירוקים, הכניס למצעו חוק זה, אך כצפוי לא זכה בבחירות וההצעה נגנזה.
בשנת 2010 עלתה הצעה לחוקק בישראל חוק "שכר מקסימום" על ידי ח"כ שלי יחימוביץ' וח"כ חיים כץ, עיקר הצעת החוק היה לקבוע כי הפער המרבי בין מקבל השכר הגבוה ביותר למקבל השכר הנמוך ביותר בחברה ציבורית יהיה עד פי חמישים. ההצעה נגנזה.
בספורט
בספורט מקצועני נקבעת לעיתים תקרת שכר שקבוצת ספורט מקצוענית רשאית לשלם לשחקניה כמשכורת. הגבול נקבע על ידי הגבלה יחידנית (הגבלת משכורת לשחקן בודד) או הגבלה קבוצתית (הגבלת הסכום הכולל של המשכורות שהקבוצה משלמת לשחקניה), או על ידי שתי ההגבלות יחד. מספר ליגות ספורט מקצועניות אימצו את שיטת תקרת השכר, כדי להפחית את העלויות הכוללות של שכר השחקנים וכדי ליצור שוויון וסטנדרט אחיד בין כל קבוצות הליגה.
בתאגידים פיננסיים בישראל
במרץ 2016 אישרה הכנסת את חוק תגמול לנושאי משרה בתאגידים פיננסיים (אישור מיוחד ואי-התרת הוצאה לצורכי מס בשל תגמול חריג), התשע"ו-2016, העוסק בהגבלת השכר המשולם לבכירים בגופים פיננסיים (בנקים, חברות ביטוח, קרנות נאמנות וכדומה). החוק קובע שבהתקשרות של תאגיד פיננסי עם נושא משרה בכירה או עובד בתאגיד הפיננסי אין לאשר תגמול שגובהו עולה על פי 35 מהתגמול (למשרה מלאה) של עובד התאגיד, לרבות עובד של קבלן כוח אדם שהתאגיד הוא המעסיק בפועל שלו, ועובד של קבלן שירות המועסק במתן שירות אצל התאגיד. בנוסף, חלק השכר שמעל 2.5 מיליון ש"ח בשנה (וחלק יחסי של סכום זה בהעסקה של פחות משנה) לא יוכר למעסיק כהוצאה, לעניין חישוב המס החל עליו (כלומר יהיה חייב במס חברות).
בדברי ההסבר להצעת החוק הוצג המניע לצעד זה:
לינה קאן
'''לינה מ. קאן (באנגלית: Lina M. Khan'''; נולדה ב-3 במרץ 1989) היא משפטנית אמריקאית, המתמחה בתחומים של תחרות חופשית והגבלים עסקיים. ביוני 2021 מונתה ליושבת ראש נציבות הסחר של ארצות הברית. קאן משמשת גם כפרופסור חבר למשפטים בבית הספר למשפט באוניברסיטת קולומביה.
ביוגרפיה
קאן נולדה ב-1989 בלונדון להורים ממוצא פקיסטני, כשהייתה בת 11 היגרה המשפחה לארצות הברית. היא בוגרת לימודי פוליטיקה תאורטית בויליאמס קולג' (2010) ולימודי משפטים מאוניברסיטת ייל (2017).
לינה קאן מול אמזון
קאן הפכה לדמות ציבורית בשנת 2017, עוד בהיותה סטודנטית, כאשר מאמר שפרסמה ב-Yale Law Journal, שכותרתו "פרדוקס ההגבל העסקי של אמזון" קיבל הדים רבים בעולם המשפט והמסחר בארצות הברית. הניו יורק טיימס תיאר את חשיבתה של קאן כ"ממסגרת מחדש עשרות שנים של חקיקה בנושא מונופולים". במאמרה קאן טוענת, כי הגישה המקובלת בתחום החקיקה בנושא ההגבלים העסקיים שמקורה ברעיונות של אסכולת שיקגו משנות ה-70 אינה רלוונטית לחברות הפועלות במודל של פלטפורמה כמו אמזון. גישה זו מתעלמת מכוח וריכוזיות, ומתמקדת בשאלת התחרות על המחירים לצרכן הסופי.
אמזון, ענקית הקמעונות המקוונת, הפכה בשני העשורים האחרונים לחברת ענק המעסיקה מאות אלפי עובדים ומחזיקה נתח משמעותי בעסקי השרתים, המפעילים את האינטרנט באמצעות חטיבת הענן שלה. כתוצאה מכך אמזון צברה כח מבני עצום, שמאפשר כח שלא ניתן היה לתאר בעבר. שניים מעמודי התווך של כוח זה הוא המידע – יש לה מידע עצום על צרכנים, ותשתית המחסנים והמשלוחים שבבעלותה. קאן מדמה את אמזון לחברות מסילות הרכבת של העידן הפרוגרסיבי, בתחילת המאה ה-20. "אלפי קמעונאים ועסקים עצמאיים חייבים לנסוע על המסילות של אמזון כדי להגיע לכביש, ותלותם במתחרה הגדולה שלהם הולכת וגדלה". קאן מראה כי אמזון גובה מחירים נמוכים יותר מקמעונאים לא מקוונים רבים, וענקיות טכנולוגיה אחרות, כמו גוגל ופייסבוק, מספקות שירותים מקוונים בחינם, הן היו חסינות במידה רבה מאכיפה נגד מונופולים, למרות הדומיננטיות שלהן בשוק. גם מכיוון שרבים מהמתחרים של ענקיות הטכנולוגיה האשימו אותם בטקטיקות בריוניות, כמו גביית מחירים נמוכים במשך זמן מה כדי להוציא יריבים מהעסקים - הרשויות ובתי המשפט בארצות הברית נהגו בחברות בכפפות של משי
עד לפני זמן לא רב אמזון חמקה כמעט לחלוטין מכל בדיקה מדוקדקת על ידי הרגולטורים וזאת בעיקר מפני שכוחה אפשר לה להציע מחירים נמוכים לצרכנים. מאמרה של קאן הציג את הטענה שלפיה החברה לא צריכה לקבל כרטיס חופשי להתנהג באופן אנטי-תחרותי רק מפני שלקוחותיה מרוצים. המאמר זכה ל-146,255 צפיות, להיט במונחי עולם המשפט. הפופולריות שלו זעזעה את ממסד ההגבלים העסקיים. המאמר עורר הדים רבים, וגם ביקורת על הצעותיה להחיות ולהרחיב את חוקי ההגבלים העסקיים.
תפקידים ציבוריים
לאחר סיום לימודיה קאן ניהלה את תחום המדיניות העסקית בקבוצת חשיבה במכון לשווקים חופשיים (Open Markets Institute). בעקבות העניין שעורר המאמר, רוהיט צ'ופרה, ראש נציבות הסחר הפדרלית (FTC), החליט להעסיק את קאן כיועצת זמנית בנושא תחרותיות והגבלים עסקיים לקראת שימועים שיעסקו, לראשונה מאז 1995, בשאלה האם הכלכלה המשתנה דורשת שינוי בגישה של רשויות אכיפת החוק. בשנת 2019 החלה קאן לשמש כיועצת לוועדת המשנה לוועדת השיפוט בבית המשפט לענייני הגבלים עסקיים, מסחר וניהול, שם הובילה את חקירת הקונגרס בנושא שווקים דיגיטליים.
ב-22 במרץ 2021 הודיע נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן כי קאן מועמדת לתפקיד ב. במאי 2021 אישר הסנאט של ארצות הברית את המינוי. בתפקידה החדש, קאן תוביל מאמצים להסדיר את ההתנהלות שנגדה יצאו מבקרי אמזון, פייסבוק, גוגל ואפל במשך שנים. היא אמרה לוועדת סנאט באפריל, כי היא מודאגת מהאופן שבו חברות טכנולוגיה יכולות להשתמש בכוחן כדי לשלוט בשווקים חדשים. נציבות הסחר הפדרלית, הגישה, בשנה שעברה, תביעה נגד אמזון יושב ראש אמזון דרש מקאן להגביל את עצמה מכל הליכים הקשורים לאמזון על בסיס הצהרותיה בעבר על החברה, כולל טענות כי אמזון היא מונופול.
פרס היינריך מאן
פרס היינריך מאן (בגרמנית: Heinrich-Mann-Preis) הוא פרס על כתיבת מסות המוענק מאז 1953, תחילה על ידי האקדמיה לאמנויות בגרמניה המזרחית, ולאחר איחוד גרמניה מחדש, על ידי האקדמיה לאומנויות של ברלין. הפרס, על סך 10,000 אירו, ניתן מדי שנה ב־27 במרץ, יום הולדתו של היינריך מאן. חתן או כלת הפרס נבחרים על ידי חבר מושבעים עצמאי בן שלושה חברים, אשר כולל בדרך כלל את חתן או כלת הפרס של השנה הקודמת.
פרשת יונתן היילו
פרשת יונתן היילו היא פרשה פלילית שזכתה לסיקור תקשורתי נרחב ובמוקדה יונתן (ימר) היילו, תושב נתניה ללא עבר פלילי, אשר הורשע בשנת 2013 ברצח ירון איילין, אסיר משוחרר אשר תקף אותו מינית וסחט ממנו כספים. בית המשפט המחוזי דחה את טענות ההגנה שהעלה היילו ובפרט את טענתו להגנה עצמית, ומצא אותו אשם ברצח. על היילו נגזרו 20 שנות מאסר לצד פיצויים שחויב לשלם למשפחתו של איילין.
בד בבד, בשנת 2016, הגיש סנגורו של היילו בקשת חנינה בפני נשיא המדינה ראובן ריבלין, אך זו נדחתה על ידו מטעמים שונים ובכללם, כי מוסד החנינה אינו משמש ערכאת ערעור נוספת. שנה לאחר מכן הוגשה בפני הנשיא בקשת חנינה שנייה אשר התקבלה ב-19 בנובמבר 2017. הנשיא קיצר את עונשו של היילו בשנה, בהמלצת שרת המשפטים איילת שקד ובתמיכתם המוצהרת של 65 חברי כנסת נוספים.
ב-23 ביולי 2018 החליטה ועדת השחרורים בכלא רימונים לשחרר את היילו לאחר שריצה שני שלישים ממאסרו, בהיעדר התנגדות מטעם הפרקליטות. היילו שוחרר בו ביום, שמונה שנים לאחר שנעצר לראשונה על ידי המשטרה, אך שב לכלא כעבור שנה לרצות את יתרת מאסרו, לאחר שהפר את תנאי השחרור שנקבעו לו.
הדיה של הפרשה חוללו שיח משפטי וציבורי, על אודות גבולותיה של הזכות להגנה עצמית במשפט הפלילי בישראל, בדומה לדיון הציבורי שהתנהל בפרשת שי דרומי.
ב-30 בנובמבר 2020, חמישה חודשים לאחר שחרורו מהכלא, אותרה גופתו של היילו בתפר שבין חוף פולג לחוף לגונה בנתניה. גופתו נשלחה למכון לרפואה משפטית לשם בדיקת נסיבות מותו.
הרקע לאירוע
ב-2 במאי 2010 נמצאה לפני עלות השחר גופתו של ירון איילין בן ה-24, סמוך למרכז המסחרי של שכונת קריית נורדאו בנתניה, כשעליה סימני אלימות קשה. שעות לאחר מכן, הסגיר את עצמו יונתן היילו, בן 23 במועד האירוע, לידי המשטרה והודה בביצוע המעשה.
היות שבליל האירוע לא נכחו עדי ראייה, עיקר העובדות הידועות ביחס להשתלשלות האירועים נסמכות על גרסתו של היילו לבדה. בחקירתו במשטרה, גולל היילו את סיפור היכרותו המוקדמת עם איילין, אשר החלה ארבע שנים לפני ליל מותו. היילו תיאר בפני חוקריו מסכת ארוכה של התעללות פיזית ונפשית שהסלימה עד למותו של איילין, אשר התגורר בסמיכות לביתו. איילין נהג לקנטר ולהטריד את היילו ולהעמידו בצורה מגוחכת בפני זולתו. בחקירתו תיאר היילו בפני חוקריו כיצד איילין הדביק לשמו כינוי גנאי השאול מאמהרית, שהפך שגור בפיהם של ילדי השכונה שאימצוהו ולעגו לו.
בחקירתו השלישית במשטרה, סיפר היילו כי שיאה של ההתעמרות בו הגיעה בשבועות שקדמו לאירוע. על סמך הודאתו, איילין סחט מהיילו כספים תחת איומים ותקף אותו מינית בחסות החשכה בשני מועדים שונים בגן ציבורי בנתניה. לדבריו, חשש להתעמת עם איילין אשר היה אסיר משוחרר שהטיל אימה על הסובבים אותו וריצה בעבר עונשי מאסר בפועל בשל עבירות אלימות ומין.
ההריגה
בליל האירוע סעד היילו יחד עם משפחתו וחבר נוסף בביתה של אחותו בנתניה שבו התגורר. בתום הארוחה, שם פעמיו יחד עם חברו לכיוונה של "פיצוציה" מקומית ובעודם שתויים. בהגיעם למקום נתקלו השניים באקראי באיילין ובאדם נוסף ששהה עמו. זמן קצר לאחר מכן, החל היילו לבוא בדין ודברים עם איילין בדבר סכסוך כספי שהתגלע ביניהם. השניים פנו לשוחח ביחידות באזור המשקיף על החלק האחורי של הפיצוצייה ושם, לדבריו של היילו, דרש איילין לקבל ממנו סך של 1,000 ש"ח ולא, יפעל לפגוע בו.
במהלך השיחה בין השניים, הפנה איילין את גבו להיילו כדי להטיל את מימיו תוך שהוא ממשיך להשמיע איומים באוזניו של היילו ומעיר לו הערות בעלות אופי מיני. היילו, אשר לדבריו חש מאוים וחשש כי זה יתקוף אותו מינית בפעם השלישית, התנפל עליו מאחור והחל לחנוק אותו. לאחר כמה דקות, שחרר היילו את אחיזתו באיילין וזה נפל ארצה. היילו נטל בידיו אבן אשר הייתה מונחת על הרצפה, והחל להטיח אותה נמרצות בראשו של איילין ובאזור מפשעתו ואיבר מינו. זמן קצר לאחר מכן, חדל ממעשיו ואחז ברגליו של איילין מחוסר ההכרה והחל לגרור אותו מרחק של 35 מטרים, עד אשר הניח אותו סמוך למכולת אשפה בקרבת חניון חשוך. לאחר מכן, נטל בידיו לבנה שהייתה מוטלת על הארץ והחל להטיח אותה בראשו של איילין כמה פעמים נוספות. בתום מעשיו עזב את המקום ושב לבית אחותו, פשט את בגדיו המגואלים בדם וכיבס אותם.
כתוצאה מהחבלות בראשו, סבל איילין משברים בגולגולת ובעצמות הפנים ואלו הובילו לדימום ברקמות המוח שגרם למותו.
שעות אחדות לאחר מכן, הסגיר את עצמו היילו לידיה של המשטרה ונטל אחריות על מותו של איילין.
בקשות החנינה
באוקטובר 2012 נחשף סיפורו של היילו בתוכנית "המגזין" בערוץ 10, ולאחר מכן הוקם מטה המאבק למען היילו שפעל למען שחרורו. ב-2016, 65 חברי כנסת חתמו על עצומה שבקשה מנשיא המדינה לחון את היילו, שאף שלח בקשת חנינה רשמית, אך משרד המשפטים התנגד לבקשתו וב-18 בדצמבר אותה שנה דחה נשיא המדינה, ראובן ריבלין את בקשת החנינה. בנובמבר 2017, איילת שקד, מתוקף היותה שרת המשפטים, המליצה לנשיא המדינה לענות בחיוב על בקשת החנינה המחודשת שהגיש יונתן היילו, באופן שיקצר את עונשו בשנה כדי שיוכל לעמוד בפני וועדת השחרורים של שירות בתי הסוהר.
בנובמבר 2017 נענה נשיא המדינה בחיוב לבקשת החנינה, והמתיק חלק מעונש המאסר שלו במאסר על תנאי. בינואר 2018 דחתה ועדת השחרורים שהתכנסה בכלא רימונים את בקשת היילו לשחרור מוקדם. עם זאת ציינה הוועדה בהחלטתה את נכונותה לקיים דיון חוזר בעוד כחצי שנה בבקשת השחרור המוקדם, והתנתה זאת באם היילו ישתלב בתוכנית שיקום ייעודית לטיפול בתחום האלימות. מיד עם החלטת הוועדה הודיע פרקליטו של היילו כי הוא יערער על החלטתה לבית המשפט המחוזי. ב-26 בינואר 2018 פרסם גיא פלג באולפן שישי תיעוד מהחקירות של היילו, וכן סרטון משחזור הרצח במרכז המסחרי ומעשי האונס שקדמו לו, לכאורה, בגינה ציבורית בנתניה.
לאחר השחרור מהכלא
ב-23 ביולי 2018 החליטה ועדת השחרורים בכלא רימונים לשחרר את היילו לאחר שריצה שני שלישים ממאסרו, בהיעדר התנגדות מטעם הפרקליטות. היילו שוחרר בו ביום, שמונה שנים לאחר שנעצר לראשונה על ידי המשטרה. לאחר שחרורו שהה היילו שמונה חודשים בקיבוץ כברי שבצפון, ובמהלכם שקע בדיכאון והחל לצרוך אלכוהול באופן תכוף. לאחר שתקף מילולית אדם אחר בהיותו שתוי, נאלץ לעזוב את הקיבוץ. כעבור שנה הוחזר לכלא לרצות את יתרת מאסרו, לאחר שהפר את תנאי השחרור שנקבעו לו.
ב-30 בנובמבר 2020, חמישה חודשים לאחר שחרורו מהכלא, אותרה גופתו של היילו בתפר שבין חוף פולג לחוף לגונה בנתניה. גופתו נשלחה למכון לרפואה משפטית לשם בדיקת נסיבות מותו.
התקף תת-קליני
התקף תת-קליני הוא סוג של התקף שנחווה לעיתים קרובות על ידי אנשים שיש להם אפילפסיה. בהתקף כזה עקבות EEG יראו פעילות מוחית חריגה, בדרך כלל למשך קצר בו לא נראים סימנים קליניים או סימפטומים שניתן להבחין בהם. זה מתבטא, בדרך כלל, כזיז יחיד ברישום ה EEG או האטה של פעילות מוחית שאינה תואמת לרמת ההכרה או המודעות. התקפים תת-קליניים יכולים להיות שימושיים לנוירולוג כאשר הם מוצגים ב EEG בדיאגנוזה של אפילפסיה.
עונת 1924/1925 בפוטבול ליג
עונת 1924/1925 הייתה העונה ה-33 של הפוטבול ליג שהיא הייתה הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-30 באוגוסט 1924 והסתיימה ב-2 במאי 1925. בעונה זו התחרויות התקיימו בליגה הבכירה, בליגת משנה ובדיוויזיון השלישי שחולק ל-2 מחלקות.
הליגה הבכירה כללה 22 קבוצות. לידס יונייטד (בפעם הראשונה בתולדות המועדון) וברי היו הקבוצות שעלו מליגת משנה.
עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במידה וכמה קבוצות זכו באותו מספר נקודות, הקבוצה עם יתרון ביחס שערים דורגה במקום גבוה יותר. שיטה זו הייתה בתוקף עד לעונת 1976/1977.
האדרספילד טאון זכתה באליפות בפעם השנייה בתולדות המועדון.
בסוף העונה לליגת משנה ירדו פרסטון נורת' אנד ונוטינגהאם פורסט. במקומן לליגה הבכירה עלו לסטר סיטי ומנצ'סטר יונייטד.
כדורגלנים מצטיינים
פרנק רוברטס ממנצ'סטר סיטי כבש 31 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
טופיה צפונית
טופיה צפונית (שם מדעי: Tupaia belangeri) הוא מין של יונק מהסוג טופיה שבמשפחת הטופיים החי ביערות הגשם של דרום אסיה ושל דרום-מזרח אסיה.
תיאור
הטופיה הצפונית היא יונק קטן שוכן עצים המזכיר מכרסם, אך קרוב יותר לפרימטים, אף שהגנום המיטוכונדרי שלו מציג גם קשר למכרסמים או לארנבאים ועדיין לא מקורב אליהם. טופיה זו מגיעה לאורך 16 עד 18 סנטימטרים, אורך הזנב 15 עד 19 סנטימטרים ומשקלה 110 עד 185 גרם. לטופיה ישנו איבר יעקובסון המסייע בהרחה בתוך פיהם והם בעלי חוטם מוארך מעט, עיניים גדולות וזנב ארוך ושעיר. צבע הפרווה חום בהיר עד זית והבטן בהירה יותר. האוזניים והחוטם ורודים והעיניים שחורות עם "טבעות" צהובות-בהירות סביבו. תוחלת חייהם בטבע היא שנתיים או שלוש, אך בשבי נצפו פרטים שחיו עד 14 שנים.
הטופיות חיות לאורך דרום-מזרח אסיה ביערות טרופיים ויערות הרריים עד לגובה 3,000 מטרים והם פעילות במשך היום לרוב בבדידות. הם ניזונים בעיקר מחסרי חוליות כמו חלזונות וחרקים וגם מחולייתנים קטנים שהם מוצאים ביער. הטופיות משתמשות ברגליהם הקדמיות כדי לאחוז במזון ולאכול.
הטופיות מתרבות במשך כל השנה וממליטות גור עד ארבעה לאחר 41 עד 45 ימי היריון. הגורים נגמלים תוך חודש מהלידה ומתבגרים לחלוטין לאחר 3 עד 4 חודשים.
כארון (נהר)
כָּארוּן (בפרסית: کارون) הוא הנהר הרחב ביותר באיראן, שאורכו כ-950 קילומטרים.
מסלול
מוצא הנהר נמצא כ-75 קילומטר מערבית לאספהאן, בהר ה, אחד מרכס הרי זגרוס. הנהר עובר דרך העיר אהוואז, השמינית בגודל אוכלוסייתה באיראן, ונשפך אל השט אל-ערב.
היסטוריה
בשלהי המאה ה-19, לנוכח היריבות הבריטית-רוסית הגוברת על שטחי השפעה באיראן, החלה הממלכה המאוחדת ללחוץ על איראן שתעניק לה גישה לנתיב המסחר על נהר הכארון.
ממלכת ולנסיה
ממלכת ולנסיה (בקטלאנית-ולנסיאנית: Regne de València, בספרדית: Reino de Valencia, בלטינית: Regnum Valentiae) הייתה ממלכה בחוף המזרחי של חצי האי האיברי, אחד ממרכיבי כתר אראגון. כשהתמזג כתר אראגון עם כתר קסטיליה באמצעות איחוד שושלות על מנת ליצור את ממלכת ספרד, הפכה ממלכת ולנסיה לחלק אוטונומי של המונרכיה הספרדית. ממלכת ולנסיה קמה בשנת 1238 כשהטאיפה המורית המוסלמית של ולנסיה נכבשה במהלך הרקונקיסטה בידי חיימה הראשון "הכובש", מלך אראגון ורוזן ברצלונה. אחרי שהשתלט על הטאיפה הרחיב חיימה הראשון את שטחה של הממלכה מדרום לקו ביאר-בוסוט. כשראה שיהיה קשה ליישב מחדש את כל השטחים הכבושים, החליט המלך לשמר כמה זכויות של האוכלוסייה, לרבות חופש הדתות והמנהגים באמצעות הצ'רטרים של ולנסיה (Els Furs או הפורס של ולנסיה. יצירת ממלכה אוטונומית זו במסגרת אראגון עוררה זעם בקרב האצולה האראגונית שלא יכלה כרצונה להתפשט עם אחוזותיה אל תוך שטחי ולנסיה הממלכה פוזרה סופית בשנת 1707, על ידי המלך הספרדי פיליפה החמישי בתום מלחמת הירושה הספרדית, באמצעות צווי נואבה פלאנטה. בשנים 1707–1833 שמר האזור את השם "ממלכת ולנסיה" עד שגם הוא בוטל במסגרת הרפורמה המנהלית של חבייר דה בורגוס בשנת 1833. עם זאת, עד ימינו נושא מלך ספרד גם את התואר "מלך ולנסיה". ישנן גם חגיגות עממיות כמו הקוולקדה של הממלכה" (Cavalcada del Regne) המשמרות את שם הממלכה של פעם. במשך קיומה, נשלטה ממלכת ולנסיה בעזרת חוקים ומוסדות שנקבעו בפורז של ולנסיה שערבו לאוטונומיה שלה במסגרת כתר אראגון ומאוחר יותר במסגרת ממלכת ספרד. גבולותיה וזהותה של הקהילה האוטונומית של ולנסיה הנוכחית במסגרת ספרד הם במידה רבה אלו של ממלכת ולנסיה לשעבר.
ימי הביניים. ה"רקונקיסטה"
האזור שבו הוקמה לימים ממלכת ולנסיה ידע היה בתקופה העתיקה עריסת התרבות האיברית ואירח בהמשך עמים ותרבויות רבות:יוונים, רומאים, קרתגים ופיניקים, ואחר כך היה במגע עם הביזנטים ונכבש על ידי הויזיגותים ולאחר מכן על ידי הערבים והברברים המוסלמים, שנודעו כמורים או סרקנים. הכיבוש המוסלמי במקום נמשך כחמש מאות שנה והקים את ארץ אל-אנדלוס רבתי שהתפצל לארבע טאיפות: בלנסיה (ולנסיה), אלפואנטה, דניה ומורסיה.
הכיבוש מחדש על ידי הנוצרים - הרקונקיסטה - התחיל בשנת 1232, עם כיבוש מורליה על ידי מלך אראגון, חיימה הראשון, המכונה "הכובש". בהמשך נכבשו בשנת 1233 בוריאנה ופניסקולה על חשבון הטאיפה של בלנסיה. השלב השני של הכיבוש מחדש התחולל בשנת 1238 כשחיימה הראשון ניצח את המורים מטאיפת בלנסיה. המלך של אראגון נכנס לעיר ולנסיה ב-9 באוקטובר 1238, תאריך שציין את השחר של ממלכת ולנסיה.
השלב השלישי של הכיבוש מחדש התחיל בשנת 1243 והסתיים ב-1245 כשהגיע לגבולות שסוכמו בין חיימה הראשון ויורש העצר של קסטיליה, הנסיך אלפונסו, לימים אלפונסו העשירי החכם. קביעת הגבולות התרחשה בהסכם אלמיסרה (1296) בין הכתר של קסטיליה וזה של אראגון. הסכם זה קבע גבול דרומי להתפשטות האראגונית על קו הערים ביאר ובוסוט, בימינו מצפון למחוז אליקנטה. כל מה שנמצא מתחת לקו זה, לרבות ממלכת מורסיה העתידית, הובטחו לקסטיליה.
חיימה השני, המכונה "הצדיק", נכד של חיימה הראשון, התחיל ב-1296 את השלב האחרון של פלישת צבאו דרומה ממה שנקבע בהסכמי ביאר-בוסוט. הוא כיוון אל אזור המישור הפורה מסביב מורסיה ולוגה באחה דל סגורה, שבהם שלטו מושלים מוסלמים קשורים בהסכמים עם קסטיליה או שמשלו בשם ממלכה זו. כוחות מקסטיליה היו מארגנים תכופות פשיטות לאזור כדי להזכיר הריבונות שממילא הייתה לאיציבה והתאפיינה בעימותים תכופים ואף חילופי בריתות בקרבת הגבול. המסע של חיימה השני בשנת 1296 נחל הצלחה עד כדי כך שממלכת ולנסיה החדשה הרחיבה את גבולה מעבר לגבול המוסכם עם קסטיליה. כוחותיו כבשו את אוריהואלה ואת מורסיה. קביעת הגבול הסופי בין אראגון לקסטיליה סוכם ב"פסק הבוררות מטורליאס" (1304) שתוקן בהסכם אלצ'ה ב-1305. בהתאם להסכם האחרון סופחו אוריהואלה וגם את אליקנטה ואת אלצ'ה לממלכת ולנסיה, בעוד שמורסיה סופחה לכתר קסטיליה. רך שורטט הגבול הסופי הדרומי של ממלכת ולנסיה. הסוף תהליך הכיבוש מחדש שלקח כחמשים שנה נמחקו ארבע הטאיפות - בלנסיה, אלפואנטה, דניה ומורסיה. בשנת 1305 מורסיה חולקה כדלהלן:קסטיליה נטלה את החלק המערבי ששמר את השם של ממלכת מורסיה. אראגון סיפחה את החלק המזרחי, שהפך במסגרת זו לחלק מממלכת ולנסיה, בהתאם לפסק הבוררות בטורליאס ולהסכם אלצ'ה.
ממלכת ולנסיה שעד אז אוכלסה למשך תקופה ארוכה על ידי אוכלוסייה מוסלמית ומתאסלמת ברובה יושבה מחדש, בעיקר בחוף האראגוני ופנימה עם נוצרים ברובם קטלאנים. חיו באזור גם יהודים, אולם הנצרות הפכה לדת השלטת של המדינה. התושבים המוסלמים, המכונים "מודחאר" הצטמצמו עם הזמן עד שגורשו בגירוש המוני בשנת 1609. כלכלת האזור התבססה על תשתית שנוצרה בימי השלטון המוסלמי (סכרים, אדמות מסודרות בטראסות, מערכות השקיה, מצפים ומסגדים, וכו') וגידולי פרי הדר, ייצור צימוקים, גידול שקדיות, אורז, אורז,, אגומא נאכל, ירקות, תמרים וכו'. השלטון חתם בשלב מסוים הסכמים עם ראשי המוסלמים המקומיים, כמו למשל, עם מוחמד אבו עבדאללה בן חוג'איל אל סחוויר שהבטיחו מידת סובלנות מצד השלטון האראגוני כלפי הדת המוסלמית. מצד שני השלטון ניגש אליהם בחשדנות כשראה בהם איום עקב חוסר נאמנותם לממלכה וניסיונות ריאליים או מדומים לפנות אל האימפריה העות'מאנית כדי שתצילם.
אכן פרצו התקוממויות של התושבים המורים נגד השלטון הנוצרי. המפורסמת ביותר הייתה זו של מנהיג שהוזכר, מוחמד אבו עבדאללה בן חוג'יל אל סחוויר, הידוע כ"אל אזרק". הוא עמד בראש המרידות ב-1244,1248 ו-1276 בעת המרד הראשון הוא הצליח להשיג זמנית עצמאות מוסלמית בשטחים מדרום לחוקאר אולם נאלץ להסגיר את עצמו למחרת. בעת המרד השני המלך חיימה השני כמעט נהרג בקרב, אבל אזארק נפל שוב לידי הנוצרים. המלך לא הוציא אותו להורג רק בגלל היכרות קודמת איתו מזה שנים רבות. במהלך המרד השלישי נהרג אל אזרק אולם בנו המשיך להוביל את ההתנגדות.
המערכה תחת חיימה השני הצליחה עד כדי הרחבת גבולות ממלכת ולנסיה מדרום לגבול שהוסכם קודם לכן עם קסטיליה. חייליו לקחו את אוריהואלה ומורסיה. מה שעתיד להפוך לקו ההפרדה המובהק בין קסטיליה לכתר אראגון סוכם לבסוף מכוח ה-Sentencia Arbitral de Torrellas (1304), שתוקן על ידי חוזה אלצ'ה (1305), אשר הקצה את אוריהואלה (גם אליקנטה ואלצ'ה) לממלכת ולנסיה, בעוד מורסיה הלכה לכתר קסטיליה, כך שהסדירה את הגבול הדרומי הסופי של ממלכת ולנסיה.
בסופו של התהליך נמחקו ארבע טאיפות: בלנסיה, אלפואנטה, דניה ומורסיה. בהתחשב בסטנדרטים של היום, זה יכול להיחשב ככיבוש מהיר למדי, שכן רוב השטח הושג בפחות מחמישים שנה וההרחבה המקסימלית הושלמה בפחות ממאה אחת. העלות במונחים של אי שקט חברתי ופוליטי שהיה אמור להיות משולם עבור תהליך מהיר זה היה קיומה של אוכלוסייה מוסלמית גדולה בתוך הממלכה, אשר לא רצתה להיות חלק ממנה ולא קיבלה סיכוי להשתלבות, כל עוד הם נשארו מוסלמים.
חישול הממלכה
ההיסטוריוגרפיה המודרנית רואה את כיבוש ולנסיה לאור מאמצי רקונקיסטה דומים על ידי כתר קסטיליה, כלומר כקרב בראשות המלך על מנת להשיג שטחים חדשים חופשיים ככל האפשר מצמית הכפופה לאצולה. השטחים החדשים יהיו אז אחראים רק למלך, ובכך יגדילו ויגבשו את כוחו מול זה של האצולה. התפתחות זו הייתה חלק ממגמה הולכת וגוברת שניכרה בימי הביניים (נאמר כי הסתיימה בשנת 1492 עם המעשים האחרונים של הרקונקיסטה בכניעת ממלכת גרנדה וגירוש היהודים וכן עם גילוי יבשת אמריקה עבור ספרד בידי כריסטופר קולומבוס) והרבה לתוך עידן ספרד ההבסבורגית. על פי גישה היסטוריוגרפית זו מוערכת היום האכלוס מחדש של הממלכה. הממלכה הייתה מאוכלסת בתחילה ברובה המכריע במוסלמים ולעיתים קרובות נתונה למרידות עממיות ולאיום החמור של הכניעה על ידי כל צבא מוסלמי שהתאסף למטרה זו במגרב.
התהליך שבאמצעותו חתרה המלוכה להשתחרר מכל אפוטרופסות אצילה לא היה קל, שכן האצולה עדיין החזיקה בנתח גדול בכוח והייתה נחושה לשמור על כמה שיותר ממנו. עובדה זו סימנה את הקולוניזציה הנוצרית של השטחים החדשים שנרכשו, שנשלטו תחת ה-Lleis de Repartiments. לבסוף העניקו האצילים האראגונים מספר תחומים, אך הם הצליחו להשיג רק את אדמות הפנים, בעיקר חלקים הרריים ודלים באוכלוסייה בממלכת ולנסיה. המלך שמר את האדמות הפוריות והצפופות יותר במישורי החוף לאזרחים חופשיים ולבורגנות, שלעריה ניתנו אמנות מלכותיות, המסדירות את החוק האזרחי ואת המינהל המקומי, אך מעמידה אותן תמיד באחריות למלך.
השלכה לשונית
לעובדות אלו היו השלכות לשוניות, אשר משורטטות באופן מסורתי כך: כמה מחברים קידמו השקפה חלופית, שבה שפות הכובשים התערבו עם שפה רומנית מקומית (מוזרבית) שכבר הייתה דומה לקטלאנית. לא נמצאו ראיות מוצקות לדעה זו.
שיא כוחה של הממלכה
ממלכת ולנסיה הגיעה לשיאה בתחילת המאה ה-15. הכלכלה הייתה משגשגת והתרכזה סביב מסחר דרך הים התיכון, שנשלט יותר ויותר על ידי כתר אראגון, בעיקר מנמלי ולנסיה וברצלונה.
בעיר ולנסיה נוצרה Taula de canvi, שתפקדה בחלקה כבנק ובחלקה כשוק בורסה; בסך הכל זה הקפיץ את המסחר. התעשייה המקומית, בעיקר תעשיית הטקסטיל, זכתה להתפתחות רבה והעיר ולנסיה הפכה לאמפוריום מסחר ים תיכוני שבו עבדו סוחרים מכל אירופה. אולי התכונה המסמלת בצורה הטובה ביותר את התקופה הראוותנית הזו היא בורסת המשי, אחת הדוגמאות האירופיות הטובות ביותר של אדריכלות גותית אזרחית ושוק סחר מרכזי בים התיכון עד סוף המאה ה-15 ולאורך המאה ה-16.
ולנסיה הייתה אחת הערים הראשונות באירופה שהתקינו מכונת דפוס ניידת לפי העיצובים של יוהאן גוטנברג. סופרים ולנסיה כמו ג'ואנו מרטורל או אוסיאס מארס התאימו את הקאנון של הספרות הוולנסית הקלאסית לוולנסיאנית.
העידן המודרני, האחווה וההתדרדרות
בשנת 1479, פרננדו עלה לכס המלכות כמלך אראגון. עם נישואיו הקודמים לאיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה, נולדה ממלכת ספרד המודרנית. ולנסיה החלה בתהליך איטי של אינטגרציה עם שאר ספרד. כאשר נכדם של פרננדו ואיזבלה, קרלוס הראשון עלה לכס המלכות, הצטרפו הכתרים לצמיתות באיחוד אישי. מלכי ספרד ההבסבורגית שמרו על הזכויות והחירויות של השטחים והערים שהיוו את הממלכה והמבנה המשפטי והעובדתיות שלה נותרו על כנו. תפקיד חדש, המשנה למלך של ולנסיה, נוצר כדי לנהל את הממלכה העצמאית באופן רשמי.
בינתיים, האימפריה הספרדית העולה השאירה מאחור את מעמדה הקודם כממלכה של חצי האי האיברי והתגלתה כמעצמה גדולה. האימפריה העבירה את המיקוד שלה ל ולנחלותיה באירופה, ולא לשטחים האיבריים שלה.
במהלך המאה ה-16 איבדה ולנסיה את מעמדה כמרכז מסחרי בולט של אירופה לערים המתפתחות במהירות של צפון ומרכז אירופה. בתוך ספרד, הסחר האטלנטי העדיף את ערי אנדלוסיה כמו קדיס. זה נבע בעיקר מהפחתת הרווחים מהסחר בים התיכון. האימפריה הספרדית הייתה בסכסוך תכוף עם האימפריה העות'מאנית ששלטה ברוב מזרח הים התיכון. הם מנעו זה מזה מלהגיע לנמלים מסוימים בעוד שפריבטירים עות'מאניים כמו ברברוסה טרפו ספינות סחר. הפיראטים הברברים כמו Dragut, הפועלים מתוניס, טריפולי, אלג'יר, סאלה ונמלים במרוקו, תקפו את הספנות במערב הים התיכון, שכללו פשיטות הרסניות בנמלים נוצריים לאורך החוף. ירידה זו במסחר עיכבה מאוד את הכלכלה בוולנסיה, שכבר הושפעה כלכלית מגזירת אלהמברה שגירשה את היהודים ב-1492.
בשנת 1519, המלך הצעיר קרלוס הראשון העניק ל"אחוות" רשות להתחמש כדי להדוף את הפושטים המוסלמים. האחוות היו גילדות אומנים שגם, בתחילה באישור הממשלה, שימשו כמיליציות אזרחיות כדי להילחם בשודדי ים פושטים. עם זאת, לאחוות הייתה גם אג'נדה כלכלית שהעדיפה את הגילדות הנשלטות על ידי העם שהתנגשו עם האריסטוקרטיה. לאחר שהמשנה למלך של ולנסיה שמונה לאחרונה דייגו הורטאדו דה מנדוזה סירב להושיב נבחרי ציבור שהעדיפו את האחוות בשנת 1520, פרץ מרד מן המניין, מרד האחים (Revolta de les Germanies). הוא נמשך גם בשנת 1522, וחלק תכונות רבות עם המרד של הקומונרוס בקסטיליה. מלבד הטינה הכלכלית של האצולה, המרד הציג גם היבט אנטי-מוסלמי חזק, שכן האוכלוסייה הבורה האשימה את המוסלמים במגפה שפקדה את העיר. המודז'ארים (המוסלמים) נתפסו כבעלי ברית של האצולה, שכן הם עבדו בחוות הגדולות של האצולה וחתרו תחת הוולנסיאנים בשכר מה שהפך אותם למתחרים על עבודות מועטות. במהלך המרד הרגו האגרמנטים מוסלמים רבים והטבילו בכוח את השאר. גם לאחר דיכוי האחוות נפסק שהטבילות הללו תקפות, ועוררו מרד חדש של בני המוריסקוס (מוסלמים "מומרים").
בגלל הכוחות המותשים שנותרו לאחר עימותים בין האצילים ובני בריתם בבורגנות הגבוהה מול האוכלוסייה הכללית והבורגנות הזוטרה, הצליח המלך להשתמש בוואקום השלטוני כדי להגדיל את חלקו בשלטון ולהקטין בהדרגה את זה של הרשויות המקומיות. משמעות הדבר היא שבקשותיו לכסף על מנת להרחיב או לגבש את הנחלות השנויות במחלוקת באירופה נעשו תכופות יותר בהדרגה, הכרחיות יותר, ולהפך, פחות נענו עבור ממלכת ולנסיה, בדיוק כפי שהיו במקומות אחרים עבור שאר שטחי הממלכה הספרדית.
גירושם של בני המוריסקוס ב-1609 היה המכה האחרונה לכלכלת ממלכת ולנסיה, שכן עשרות אלפי אנשים - בעיקר איכרים המשרתים את האצולה - נאלצו לעזוב; תוך כדי כך, כפרים שלמים נעשו שוממים והאזור הכפרי איבד את כוח העבודה העיקרי שלו. כ-125,000 איש היו אמורים לעזוב את הארץ. הגירוש היה מבורך ברובו בקרב האזרחים הוולנסיים, במיוחד עבור החלקים היותר עממיים שלה. משמעות הגירוש הייתה אובדן כוח עבודה זול עבור האצולה, וכתוצאה מכך ערעור כלכלי-חברתי מסיבי. האצילים יחד עם הבורגנות מהמעמד הגבוה חשו מאוימים על ידי אוכלוסייה כללית שהולכת וגדלה בביטחון עצמי, וחיפשו את הגנת המלך על זכויות היתר שלהם. כוויתור למונרכיה, הם נאלצו לוותר בהדרגה על תפקידם בשליטה ובאיזון על כוחה, שהיה אחד המאפיינים המובהקים של האוטונומיה של הממלכה לפני הכתר. בהתאם לתהליכים דומים בחלקים אחרים של אירופה הפיאודלית, חלל הכוח שהותיר השינוי החברתי-כלכלי המהיר התמלא בקלות על ידי מונרכיה שהולכת ומתעצמת.
ממלכת ולנסיה כישות משפטית ופוליטית הסתיימה לבסוף בשנת 1707 כתוצאה ממלחמת הירושה הספרדית. האוכלוסייה המקומית בעיקר נעמדה לצד וסיפקה חיילים ומשאבים לארכידוכס קרל, שהיה אמור לשמור על הסטטוס קוו המשפטי. תבוסתו המוחלטת בקרב אלמנסה, סמוך לגבולות ממלכת ולנסיה, פירושה סיומה המשפטי והפוליטי, יחד עם פרלמנטים אוטונומיים אחרים בכתר אראגון, כאשר נגזרו צווי נואבה פלנטה והמלך החדש פליפה החמישי מבית בורבון הקים ספרד ריכוזית.
מוליך למחצה דו-ממדי
מוליך למחצה דו־ממדי (2D semiconductor) הוא משפחה של מוליכים למחצה טבעיים בעובי בסדר גודל אטומי. גים, נובוסלוב ואחרים היו חלוצי התחום כאשר בשנת 2004 דיווחו על חומר מוליך למחצה חדש שיקרא גרפן, אשר בנוי משכבה אטומית של אטומי פחמן המסודרים בשריג דמוי חלת דבש. מוליכים למחצה בשכבה דו-ממדית הוא תחום ייחודי עקב התכונות החשמליות שנוצרות בו.
גרפן
לגרפן, המורכב מיריעות בודדות של אטומי פחמן, ניידות אלקטרונים ומוליכות תרמית גבוהים. בגרפן פער האנרגיה אינו קיים עקב הימצאות קונוסי דיראק, מה שמייצר אתגר בתחום האלקטרוניקה שתכונות ההולכה בו אינן נשלטות במלואן. שכבות ננומטריות של אלמנטים טור IV אחרים (Si, Ge ו-Sn) מציגים מאפיינים מבניים ואלקטרוניים הדומים לגרפן.
בוריד ניטריד הקסגונלי
בורון ניטריד חד-שכבתי משושה (h-BN) הוא מבודד עם פער אנרגיה גבוה (5.97 eV). עם זאת, הוא יכול גם לתפקד כמוליך למחצה עם מוליכות משופרת בשל הקצוות החדים במבנה הזיגזג שלו וכן באמצעות היעדרויות. h-BN משמש לעיתים קרובות כמצע וכמבודד. ל-h-BN יש גם מוליכות תרמית גדולה.
מתכות מעבר דיכלקוגנידיות
שכבות אטומיות של מתכת דיכלקוגנידית (TMD או TMDC) הן סוג של חומרים דו-ממדיים בעלי הנוסחה הכימית MX 2, כאשר M מייצג מתכות מעבר מקבוצה VI, V ו-VI, ו-X מייצג קלקוגן כגון גופרית, סלניום או טלוריום. כל שכבה בעלת קשרים כימיים חזקים בינה לבין עצמה, אבל חלשים בין שכבות. לכן, ניתן לקלף (exfoliate) בקלות את אותן מתכות לשכבות דקות אטומיות. חומרים אלו בעלי מאפיינים אופטיים וחשמליים התלויי בעובי השכבה. כאשר אלו בשכבה בודדת, פער האנריגה של חלק מחומרים אלו עובר מעקיף לישיר, מה שמוביל ליישומים נרחבים באלקטרואופטיקה, ומחשוב קוונטי.
סינתזה
מוליכים למחצה דו-ממדים מסונתזים לעיתים קרובות בשיטת CVD. מכיוון ש- CVD יכול לספק גידול שכבתי בשטח רחב, ובצורה איכותית ומבוקרת היטב. כאשר מייצרים התקנים על ידי מספר שכבות חד-ממדיות אחת על גבי השנייה, משתמשים לעיתים קרובות בשיטת אקספוליאציה.
להיינה
להיינה (בהוואית: Lāhainā, באנגלית: Lahaina) הוא יישוב במחוז מאווי, הוואי, ארצות הברית, הכולל את אתרי הנופש קאנאפאלי וקפאלואה. נכון למפקד האוכלוסין של 2020, אוכלוסיית להיינה מנתה 12,702 תושבים. להיינה הייתה בירת ממלכת הוואי מ-1820 עד 1845, אז עברה הבירה להונולולו.
שם
לפני איחוד האיים, היישוב נכבש על ידי קמהאמהה הראשון. להיינה הייתה בירת ממלכת הוואי מ-1820 עד 1845. המלך קמהאמהה השלישי, בנו של קמהאמהה הראשון, העדיף את העיר על פני הונולולו ההומה. הוא בנה ארמון על האי מוקו אולה מוקף בבריכה בשם מוקו הינה, לכבוד קיוואיהנה, מגן רוחני של מאווי ושל הקו המלכותי פיללני, ליד מרכז העיר.
בשנת 1824, לבקשת הצ'יפים, המיסיונרית בטסי סטוקטון פתחה את בית הספר הראשון של המיסיון הפתוח לפשוטי העם.
במאה ה-19 המקום היה יעד חשוב עבור צי צייד הלווייתנים, דבר שהוביל לעיתים קרובות לסכסוכים עם המיסיונרים הנוצרים שחיו שם. יותר מפעם אחת הסכסוך היה כה חמור עד שהוביל להתפרעויות מלחים ואף להפגזה על להיינה על ידי צייד הלווייתנים הבריטי ג'ון פאלמר ב-1827.
בתגובה, בנה מושל מאווי האפילי את מבצר להיינה הישן בשנת 1831 כדי להגן על העיירה מפני מלחים מתפרעים.
בשנת 1845 הועברה בירת הוואי חזרה להונולולו. במאה ה-19 הייתה להיינה מרכז תעשיית ציד הלווייתנים העולמית, עם אוניות מפרש רבות שעגנו על קו המים שלה.
עץ בניאן (פיקוס בנגלי) ניטע באתר הארמון של קמהאמהה הראשון על ידי ויליאם אוון סמית' ב-24 באפריל 1873, לציון יום השנה ה-50 להגעתם של מיסיונרים נוצרים.
ב-1 בינואר 1919, שרפה גדולה הרסה יותר משלושים בניינים בלהיינה לפני שכובתה על ידי התושבים. השרפה ב-1919 הובילה להקמת מחלקת הכבאות של מאווי ברחבי האי ולאימוץ תקני בטיחות אש חדשים בלהיינה.
השרפה של 2023
באוגוסט 2023, חלק גדול מלהיינה נהרס בשרפה בגלל תנאי יובש ורוח. נכון ל-13 באוגוסט נודע כי לפחות 93 בני אדם מתו ויש יותר מ-1,000 נעדרים. לפחות 11,000 בני אדם נאלצו להתפנות. FEMA העריכה כי למעלה מ-2,000 מבנים נהרסו והעמידה את אומדן הנזק על 5.52 מיליארד דולר נכון ל-11 באוגוסט 2023. ראש העיר של מחוז מאווי אמר: "שום דבר מזה לא נמצא שם. הכל נשרף עד היסוד." בין המבנים שנהרסו היו כנסיית וואיולה ופונדק החלוצים (פיוניר אין).
גאוגרפיה
על פי הלשכה למפקד האוכלוסין של ארצות הברית, השטח כולל של 24.1 קמ"ר, מתוכם 20.2 קמ"ר קרקע ו-3.9 קמ"ר, או 16.26%, הם שטח מימי.
אַקלִים
להיינה היא אחד המקומות היבשים ביותר בהוואי מכיוון שהיא נמצאת במדבר צל הגשם של הרי מאווי המערביים. ישנם סוגי אקלים רבים ושונים במחוזות השונים של לאהינה. הרובע ההיסטורי הוא היבש ביותר מבחינת משקעים ובו נמל הסירות הקטנות. קאנפאלי נמצאת צפונית לקו רוח ויש לה כפול מכמות המשקעים השנתית ובריזות תכופות. באזורי קפאלואה ונאפילי יש כמעט פי ארבעה מכמות המשקעים השנתית בהשוואה למחוז ההיסטורי של להיינה.
דמוגרפיה
נכון למפקד האוכלוסין של 2020 בארצות הברית אוכלוסיית להיינה מונה 12,702 איש.
34.8% אסייתים, 27.9% לבנים, 0.1% שחורים או אפרו-אמריקאים, 0.1% ילידים אמריקאים או ילידי אלסקה, 10.5% ילידי הוואי ואיי פסיפיק אחרים, ו-24.7% היו מעורבים. היספנים ולטיניים היוו 11.5% מהאוכלוסייה.
אמנות ותרבות
מנובמבר עד מאי, טיולי צפייה בלווייתנים פופולריים בקרב תיירים. עונת השיא של צפייה בלווייתנים בלהיינה היא ינואר עד מרץ. לווייתן הגבן הוא המין הנפוץ ביותר שנמצא במימי הוואי, אם כי היו תצפיות נדירות של לווייתן גדול-סנפיר, לווייתן מינקי, לווייתן בריד, לווייתן כחול ולווייתנים מצפון האוקיינוס השקט.