cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'רש
העיר העתיקה
בשנת 63 לפנה"ס נכבשה ג'רש על ידי המצביא הרומאי פומפיוס, שסיפח אותה לפרובינקיה סוריה. כיבוש זה החל את תור הזהב של העיר, שכונתה בפי הרומאים "גרסה" וזכתה, כיתר ערי הדקאפוליס, במידה רבה של אוטונומיה. העיר גדלה ופרחה, התעשרה במבנים רומיים מפוארים והפכה למרכז סחר חשוב. במהלך השלטון הרומי נבנו בעיר מקדשים, בתי מרחץ ותיאטראות כמיטב המסורת הרומאית, אשר שיקפו את עושרה וחשיבותה. שיא פריחתה היה במאה ה-2, עת ביקר בה הקיסר אדריאנוס, שלכבודו נבנה שער ניצחון בעיר.
במאה השלישית לספירה החלה שקיעתה של העיר, במקביל למשבר הרחב שהתרחש ברחבי האימפריה הרומית. מהמאה ה-3 והלאה החלו בני העיר להמיר את דתם לנצרות, כאשר במאה הרביעית רוב אוכלוסייתה התנצרה. בעקבות שינוי זה נבנו בג'רש לאורך המאות הבאות כנסיות רבות, בנייה שלוותה בהרס המקדשים הפגאניים הקדומים.
העיר נכבשה בשנת 635 על ידי המוסלמים, כיבוש שכתוצאתו הואצו תהליכי החורבן והשקיעה בה. סדרת רעידות אדמה סייעה לתהליך זה. ישנם עוד מספר אזכורים היסטוריים ליישוב בעיר עד המאה ה-12, אולם לאחר מכן ננטשה ג'רש כליל והפכה לעיי חורבות.
העיר המודרנית
שרידי העיר התגלו בחפירות ארכאולוגיות על ידי המזרחן הגרמני אולריך יאספר זטצן בשנת 1806.
בסוף המאה ה-19 יישבה האימפריה העות'מאנית קבוצת צ'רקסים במקום, לאחר שגורשו ממולדתם בקווקז. בעקבות התיישבות זו החלו חפירות ארכאולוגיות ועבודות שיחזור באתר, הנמשכות עד היום. השרידים הקדומים שמורים ומשוחזרים ברמה טובה יחסית לאתרים ארכאולוגיים דומים, וכוללים כיכר עגולה מוקפת עמודים ("פורום"), שני תיאטראות, בתי מרחץ, שרידי מקדשים וכנסיות, מבנים נוספים וכן חומות העיר כמעט בשלמותן. בשל היקף ואיכות השרידים נוהגים לכנות את ג'רש "פומפיי של המזרח".
ג'רש כיום
ג'רש של היום היא עיר המונה כ-40,000 תושבים, ומהווה את בירת מחוז ג'רש. העיר שוכנת בצמוד לאתר הארכאולוגי, וחלק מבתיה בנויים על השרידים העתיקים או ביניהם.
ביקסנטארז'בט
ביקסנטארז'בט (בהונגרית: Bükkszenterzsébet) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית.
האזור מיושב מסביבות המאה ה-13 בתקופת אנדראש השני, מלך הונגריה, והוא מוזכר לראשונה בכתבים משנת 1244.
יהודי ביקסנטארז'בט
יהודים חיו בביקסנטארז'בט במאה ה-18 ובמאה ה-19. בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
הרכב הגוף
המונח הרכב הגוף משמש לתיאור הפרופורציות של השומן, העצמות, המים והשרירים בגוף האדם.
מראה חיצוני
מכיוון שרקמת השרירים תופסת פחות נפח בגוף האדם מאשר רקמת השומן, הרכב הגוף וכמו גם המשקל של האדם קובעים בסופו של דבר עד כמה אדם נראה רזה. שני אנשים מאותו המין, באותו הגובה, ועם אותו משקל הגוף עשויים להיראות שונים לחלוטין מכיוון שהם נבדלים זה מזה בהרכב הגוף.
שינוי הרכב הגוף
מונח נפוץ לתיאור אנשים רזים עם הרכב גוף לקוי הוא "Skinny Fat" (בתרגום חופשי לעברית: "רזים שמנים") אשר מתאר אנשים שאינם סובלים מעודף משקל, אך מכיוון שחלק קטן למדי ממשקל הגוף הכולל שלהם מורכב משרירים, הם נראים רפויים וחלשים.
מדידת הרכב הגוף
ישנן מספר דרכים למדוד את הרכב הגוף, ובפרט את אחוזי השומן בגוף:
יעקב אלפרט
קורות חיים
נולד באיבניץ (Ivnitsy), כפר ליד ז'יטומיר, אוקראינה למשפחה יהודית ענייה. בילדותו למד בחדר. בשנת 1928 הוא קיבל ציון מעולה בבחינת הכניסה של המכון הפוליטכני האוקראיני, אבל בגלל אביו שמקצועו כרוכל נודד לא נתפס כעבודה מכובדת, הוא קיבל סירוב בפנייתו ללמוד במכון; במקום זאת, הוא מצא עבודה כנגר. בשנת 1929 הוא עזב את ז'יטומיר למוסקבה, שם עבד תחילה כפועל בניין, ואחר כך כשרטט לתערוכות אדריכליות. בהמשך, הוא הצליח להשיג עבודה כטכנאי במכון הרדיו של משרד התקשורת ב-1931, ומאז נשאר בתחום זה.
במהלך הקריירה המדעית שלו בברית המועצות עבד אלפרט בין השנים 1931–1934 במכון הרדיו לתקשורת; ולאחר מכן, מ 1935 עד 1951 במכון לבדב לפיזיקה של האקדמיה למדעים; ולבסוף במכון לגנטיקה של רדיו, ויונוספירה (איזמירן) מהאקדמיה למדעים, משנת 1952 ועד עזיבתו את ברית המועצות ב-1987.
בשנת 1973 החליטו הוא ואשתו סבטלנה פיבקובה להגר. הצעד הראשון היה קבלת מכתב מקרוב משפחה בישראל, המזמין אותם להתיישב שם; באותה תקופה, אפילו לא-יהודים שעזבו את ברית-המועצות יכלו להגיע לישראל. הוא ביקש מכתב כזה באקדמיה הישראלית למדעים, ובבוא העת קיבל אותו. דבר רצונו לעזוב הגיע לידיעת השלטונות הסובייטיים, ובהתאם לרוח התקופה הוא נפגע מכך במקום עבודתו. מעמדו כמדען בכיר נפגע וכך גם משכורתו. באותו זמן, גם אשתו פוטרה מעבודתה במכון אחר ולא הצליחה למצוא עבודה. ב -1975 הם הורשו להגיש בקשה לאשרות יציאה, אך הבקשה נדחתה, וכך גם 26 בקשות נוספות שהגישו במהלך 12 השנים שלאחר מכן. במהלך תקופה זו, הוא לקח חלק פעיל בסמינר מדעי כדי לשמור על כישוריהם שלו ושל חבריו "מסורבי העלייה. הסמינר אורגן על ידי ויקטור בריילובסקי, והשתתפו בו גם אלכסנדר לרנר, יורי אורלוב ונתן שרנסקי. אם כי הוא עצמו לא היה מועמד להגירה, גם אנדריי סחרוב השתתף לעיתים קרובות בסמינר ותמך במסורבים עד גלותו לגורקי (ניז'ני נובגורוד) בשנת 1980.
בעקבות מעצרו של בריילובסקי ב-1981, נערכו סמינרים אלו בדירתו של אלפרט.
ב-1987 קיבלו בני משפחת אלפרט את הוויזות ויצאו לארצות הברית, לשם הגיעו ב-1988 והתיישבו בסמוך לבוסטון. במשך שארית חייו המקצועיים הוא היה מדען בכיר במכון הארוורד סמיתסוניאן לאסטרופיזיקה. הוא מעולם לא פרש רשמית, אבל הפרסום האחרון שלו בחסות המרכז לאסטרופיזיקה נעשה בשנת 2001.
עבודתו המדעית
תחום העניין המרכזי של אלפרט היה:
בין השנים 1936-2001 פרסם 8 ספרים ברוסית ו-11 באנגלית (9 מונוגרפיות מקוריות, 3 מהדורות שנייה), האחרון הוא האוטוביוגרפיה שלו. כמו כן פרסם כ-200 מאמרים מדעיים ברוסית ובאנגלית וכתריסר מאמרים מדעיים פופולריים ברוסית. 43 מהם רשומים ב-Web of Science.
קרסאווה
קרסאווה (בלטבית: ) היא עיירה בחבל לטגליה שבמזרח לטביה, בסמוך לגבול רוסיה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
אתרה של קרסאווה היה מיושב מהמאה ה-8. בשנת 1763 נבנתה ביישוב כנסייה, ועם חיבורו לקו מסילת הברזל שבין וילנה וסנקט פטרבורג הואץ פיתוחו. בשנת 1928 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
יהודי קרסאווה
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-800 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית, כאשר חלק מחברי תנועת השומר הצעיר בעיירה עלו ארצה. עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בשנת 1940 נסגרו בעיירה המוסדות היהודיים, והולאמו בה עסקים פרטיים. עם נסיגת הסובייטים מהעיירה בפרוץ מבצע ברברוסה, נלוו אליהם כמחצית מיהודי היישוב, כאשר רבים מהם נפלו לאחר מכן בשורות הצבא האדום.
ב-3 ביולי 1941 נכנסו הגרמנים לעיירה, ורצחו בה תוך זמן קצר 25 יהודים. על יהודי היישוב, והפליטים היהודים שהגיעו אליו, הטילו הגרמנים גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת ביצוע עבודות כפייה משפילות, וביצעו בהם מעשי התעללות, שוד ורצח.
בסוף יולי 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה. ב-21 באוגוסט 1941 הועברו בין 400 ל-450 היהודים שנותרו בגטו למקום ריכוז, ממנו נלקחו בקבוצות לגבעה בסמוך לבית העלמין היהודי המקומי, שם נרצחו עירומים בידי שוטרים גרמנים ולטבים בבורות ירי. באביב 1944 פתחו הגרמנים את קבר האחים, וציוו על קבוצת אסירים לשרוף את גופות הנרצחים כדי לטשטש את עקבות הטבח.
מ-800 יהודי קרסאווה שרדו את השואה 4 אנשים.
איל בן ראובן
איל בן ראובן (נולד ב-22 במאי 1954) הוא איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם התנועה בסיעת המחנה הציוני וכיושב ראש ועדת האתיקה. אלוף במילואים בצה"ל, שירת בחיל השריון כמפקד חטיבה, אוגדה וגיס, וכיהן כמפקד המכללות הצבאיות.
ביוגרפיה
איל בן ראובן נולד וגדל בקיבוץ נצר סרני, בן יחיד ליוצאי הפלמ"ח. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1972 שובץ בחיל השריון. בשריון עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. בעיצומו של הקורס פרצה מלחמת יום הכיפורים, ובן ראובן לחם בגדוד 198 של חטיבה 460 בקרבות בחצי האי סיני. בסמוך למעוז "מפרקת" נתקע טנק הצנטוריון אותו נהג, אך הצוות נותר בו והמשיך להילחם בכוחות המצרים החוצים את התעלה. הטנק נפגע פגיעה ישירה, מפקד הטנק והתותחן נהרגו ואילו בן ראובן והטען-קשר הפצוע הצליחו לחלץ עצמם מהטנק הבוער. בסיום המלחמה עוטרו ההרוגים בעיטור המופת. בן ראובן המשיך בלחימה במסגרת גדוד 71 בחטיבה 7, בפריצה למובלעת הסורית, עד לסיומה של המלחמה.
ב-1975 סיים קורס קציני שריון ושובץ לחטיבה 188 בה מילא את כל תפקידי הפיקוד עד למינויו למפקד החטיבה. במלחמת לבנון הראשונה פיקד על גדוד 71 של החטיבה, לחם עמו תחילה בגזרה המרכזית, ונתקל בכוחות הצבא הסורי, לאחר מכן המשיך הגדוד לגזרת החוף, השתתף בכיבוש צידון ובקרב על הכפר סיל. לאחר סיום פרק הלחימה הראשון, המשיך הגדוד בלחימה בגזרה המזרחית הן במרחב ביירות, והן בגזרת הבקע המזרחית שם לקח חלק ביום קרב "טרף", וחזר להמשך הלחימה לכיבוש שדה התעופה בביירות.
לאחר שמילא תפקיד סמח"ט 188 מונה למפקד קורס קציני שריון, ובהמשך למפקד חטיבת שריון במילואים 679. בסיום תפקידו, בן ראובן יצא ללימודי צבא במכללת המלחמה של צבא ארצות הברית. ב-1989 מונה למפקד חטיבה 401 וב-1991 מונה למפקד חטיבה 188. תקופתו בחטיבה התמקדה בהסבה מטנקי שוט-צנטוריון ישנים לטנקי מרכבה סימן 3 מתקדמים. ב-1993 התמנה למפקד אוגדה במילואים 366 בפיקוד צפון, ובמקביל שימש כמפקד קורס מפקדי פלוגות, גדודים וחטיבות של צה"ל. ב-1995 מונה למפקד עוצבת הפלדה 162, אוגדה סדירה בפיקוד מרכז. ב-1997 עבר לתפקיד ראש חטיבת התכנון במפקדת חילות השדה, בתקופתו היה שותף להובלת שינויים במבנה צה"ל ובהקמת זרוע היבשה. לאחר הקמתה הפך לראש מטה הזרוע, תפקיד בו שימש עד שנת 2000.
לאחר שקודם לדרגת אלוף, כיהן כמפקד גיס 479 האחראי לגזרת לבנון. בשנים 2004–2006 כיהן כמפקד המכללות הצבאיות. לאחר מכן יצא לחופשת פרישה מצה"ל. עם פרוץ מלחמת לבנון השנייה היה בחופשת שחרור ושהה בסין. הוא הצטרף למערכה ארבעה ימים לאחר תחילתה ומונה למפקד הכוחות הקרקעיים ולסגנו של אלוף פיקוד צפון אודי אדם. על תפקודם של הרמטכ"ל דן חלוץ והדרג המדיני במלחמה מתח בן ראובן ביקורת, הוא ציין שחלוץ לא האמין בכוח הקרקעי והיה עליו להתפטר מתפקידו כרמטכ"ל על רקע זה, והאשים את הדרג המדיני שלדבריו מנע ביצוע של מהלך קרקעי דרמטי שעשוי היה לשנות את פני המערכה. בפברואר 2007 השתחרר מצה"ל. בשירות המילואים שירת כסגן מפקד פיקוד הצפון, עד לכניסתו לכנסת ה-20 ולהיותו חבר בוועדת חוץ וביטחון.
לאחר שחרורו מצה"ל
לאחר שחרורו ייסד בן ראובן חברה בתחום הייעוץ הביטחוני ופיתוחים טכנולוגיים. באוקטובר 2007 מונה למנכ"ל עמותת "לחופש נולד", שפעלה עד 2012 להשבת חיילי צה"ל השבויים והנעדרים. במקביל הצטרף להנהלה ולסגל האקדמי של המכון למנהיגות העתיד בשדרות. בשנת 2014 מונה לראש חטיבת היבשה בתעשייה האווירית.
בן ראובן היה פעיל במפלגת מרצ. ב-2010 הביע תמיכה בהחזרת רמת הגולן במסגרת הסכם עם סוריה בנימוק שאין מדובר באזור בעל חשיבות אסטרטגית. תומך ביציאה מרוב שטחי יהודה ושומרון גם אם לא ניתן להגיע להסכם.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים שוריין על ידי ציפי לבני במקום ה-24 ברשימת המחנה הציוני, כנציג מפלגת התנועה, ונבחר כחבר הכנסת העשרים. שימש כחבר בוועדת החוץ והביטחון, בוועדה לענייני ביקורת המדינה, ובוועדת האתיקה של הכנסת. לאחר מינויו של יו"ר ועדת האתיקה יצחק וקנין לשר לשירותי דת, מונה בן ראובן ליו"ר הוועדה במקומו.
במהלך כהונתו, חבר בן ראובן ליו"ר ועדת העבודה והרווחה אלי אלאלוף מסיעת כולנו ולעבד אל-חכים חאג' יחיא מתע"ל, והשלושה היוו ל'צוות משימה פרלמנטרי' בלתי פורמלי לטיפול בסוגיית התאונות המרובות בענף הבניין שעלו לשיח הציבורי. יחדיו יזמו השלושה שורה של מהלכי חקיקה - בהם חוק הקובע כי אתרי בניה בהם אירעו תאונות קשות או קטלניות יסגרו מיידית למשך יומיים, חוק המחייב מינוי עוזרי בטיחות באתרי בניה גדולים, חוק האוסר להעסיק מנופאים שלא בהעסקה ישירה או באמצעות חברות ייעודיות ועוד. השלושה יזמו גם שורה של דיונים בנושא בכנסת ואף יצאו לסיורי פתע משותפים באתרי בניה ברחבי ישראל. לאחר הודעת מפלגת התנועה כי לא תתמודד לכנסת ה-21, הודיע בן ראובן כי בכוונתו להוסיף ולעסוק בתחום זה גם לאחר שיסיים כהונתו, ואכן ב-1 במאי 2019, יום לאחר סיום תפקידו בכנסת, מונה לראש המחלקה לבטיחות בהתאחדות הקבלנים.
חיים אישיים
בן ראובן הוא בעל תואר ראשון במדעי המדינה באוניברסיטת חיפה, ותואר שני בלימודי ביטחון ואסטרטגיה באוניברסיטת תל אביב. בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובית הספר למלחמה של צבא ארצות הברית בקרלייל שבפנסילבניה.
ג'ון בולטון
ג'ון רוברט בולטון (באנגלית: John Robert Bolton; נולד ב-20 בנובמבר 1948) הוא דיפלומט אמריקאי שכיהן כיועץ לביטחון לאומי בממשל הנשיא דונלד טראמפ החל מ-9 באפריל 2018, עד לפיטוריו בספטמבר 2019.
ביוגרפיה
בולטון נולד בבולטימור שבמרילנד לכבאי אדוארד ג'קסון (ג'ק) ווירג'יניה קלרה גודפרי (ג'יני), שניהם ממוצא אירי ואירי-סקוטי. המשפחה התגוררה בשכונה של מעמד העובדים בשם Yale Heights. לאחר בית הספר היסודי התקבל עם מלגה לבית הספר הפרטי McDonogh שבמרילנד, בו למד כתלמיד פנימייה. כבר בגיל 15, בשנת 1964, התנדב לקמפיין הבחירות של הסנאטור הרפובליקני בארי גולדווטר לנשיאות ארצות הברית. כשקיבל מלגה לאוניברסיטת ייל הפך לראשון במשפחתו שזכה להשכלה אקדמית. במהלך לימודיו היה פעיל בגוף הפוליטי המאחד את הסטודנטים של אוניברסיטאות מדינת קונטיקט (Connecticut Inter-Collegiate Student Legislature, CISL), בו הסטודנטים דימו את בתי הקונגרס וניהלו ויכוחים פוליטיים ופילוסופיים בינם לבין עצמם. הוא הצטרף למפלגה השמרנית ב-CISL, ועם הזמן הפך לראש נציגות ייל ב-CISL. הוא סיים את תואר ה-.B.A במשפטים באוניברסיטת ייל בהצטיינות יתרה ב-1970. במהלך לימודיו בייל, הנחשב למעוז הליברלים-דמוקרטים, סלד בולטון ממחאות הסטודנטים נגד מלחמת וייטנאם והתמיכה לה זכתה המחאה מצד צוות המרצים. בולטון ראה בסטודנטים בייל כליברלים מפונקים, ובמגמות תרבות הנגד והליברליזציה הפושה בצעירי שנות ה-60 המאוחרות כמסוכנות.
למרות תמיכתו במלחמת וייטנאם הוא התגייס למשמר הלאומי של מרילנד (כדי להימנע מגיוס החובה לצבא ארצות הברית) משום שחשב שהמלחמה "אבודה".
ב-1971 החל בולטון את לימודיו בבית הספר למשפטים של ייל, חברו לכיתה היה קלרנס תומאס (לעתיד שופט שמרן בבית המשפט העליון), ובאותה תקופה למדו בייל הילרי רודהם ובעלה נשיא ארצות הברית ביל קלינטון. בולטון היה עוזר מחקר לאחד מהמרצים שלו, ראלף ק. וינטר השמרן (בעתיד שופט בבית המשפט לערעורים באזור ניו אינגלנד). בקיץ 1972 התמחה במשרד סגן הנשיא ספירו אגניו. בולטון קיבל את תואר ה-J.D. ב-1974 ובהתאם לעצת וינטר לא ניסה להתקבל לממשל ניקסון, אלא פנה למגזר הפרטי.
בין השנים 1974 עד 1981 ו-1983 עד 1985 היה בולטון עורך דין בחברת עורכי הדין הבינלאומית Covington & Burling במשרדה שבוושינגטון. מאבקו הבולט בתחילת דרכו היה נגד החוקים המגבילים לתרומות כספים לקמפיינים פוליטיים שהתקבלו בתגובה לפרשת ווטרגייט. בין השנים 1993–1999 שימש כעמית בחברת עורכי הדין Reed, Bolton & McManus.
קריירה ציבורית
בולטון החל את הקריירה הממשלתית שלו בממשל רייגן הרפובליקני ב-1981 שימש במשך תקופה קצרה כעורך דין בקבוצה האחראית על חילופי הממשל (בין קרטר לרייגן) ולאחר מכן כעוזר ליועץ המשפטי בבית הלבן. לאחר מכן פנה לשמש כעורך דין בסוכנות האמריקנית לסיוע בינלאומי (USAID) הכפופה למזכיר המדינה של ארצות הברית. ב-1982 קוּדם לתפקיד עוזר למנהל תיאום תוכניות ומדיניות ב-USAID (התפקיד מס' 3 בסוכנות).
בולטון החל לסלוד מעבודתו ב-USAID בשל תחושתו כי מדינות העולם העניות והארגונים הבינלאומיים הבאים עמם במגע, רואים את תרומתה הכספית הנרחבת של ארצות הברית כמובנת מאליה ולא מספקת. לכן החליט ב-1983 לשוב למגזר הפרטי.
ב-1985, בכהונתו השנייה של רייגן, שב לממשל, הפעם כעוזר לתובע הכללי במשרד המשפטים. תפקידו העיקרי היה ניסיון להעביר מינויים של שופטים שמרניים לבתי המשפט הפדרליים דרך ועדת המשפטים בסנאט והמליאה. מאבקו הבולט היה למינוי שופט בית המשפט העליון השמרן ויליאם רנקוויסט לנשיא בית המשפט העליון. בנוסף, לאור התפנות מקומם של שופטים נוספים בבית המשפט העליון, ממשל רייגן פעל בהצלחה למינויים של סנדרה דיי אוקונור ואנתוני קנדי השמרנים המתונים ואנטונין סקאליה השמרן. ב-1987 כשל הממשל בניסיונו להעביר בסנאט את מינויו של אחד מהמרצים של בולטון במהלך תקופתו בייל - השופט השמרן במיוחד רוברט בורק. בולטון התאכזב מכישלון זה בשל קרבתו לבורק ותמיכתו בעמדותיו השמרניות - החל מביקורתו על הגבלים עסקיים וכלה בפרשנותו המצומצמת לחוקה והתנגדות עזה לאקטיביזם שיפוטי.
לאחר חשיפת פרשת איראן-קונטראס החלה שורה ארוכה של שימועים בקונגרס האמריקני והקמת ועדות חקירה. לצד המאבקים למינוי השופטים השמרנים, בין השנים 1986–1988 פעל משרדו של בולטון להגנת נציגי הממשל שנחקרו בוועדות והשימועים השונים, ובייחוד התובע הכללי דאז אדווין מיס (Edwin Meese).
בתחילת 1988 מונה בולטון לראש המחלקה האזרחית במשרד המשפטים, בה היה ממונה על כ-400 עורכי דין שפעלו להגנת עובדי הממשל הפדרלי, חברי קונגרס ושרי הקבינט מול תביעות אזרחיות.
עוזר שר החוץ לענייני ארגונים בינלאומיים
עם תחילת כהונתו כנשיא, ג'ורג' בוש האב מינה את ג'יימס בייקר, ידידו של בולטון, לתפקיד שר החוץ. בולטון, שלא נהנה מיחסים קרובים עם התובע הכללי החדש דיק ת'ורנברג (שנכנס לתפקיד לאחר התפטרות אד מיס), בחר לעבור למשרד החוץ ומונה לעוזר השר לענייני ארגונים בינלאומיים. בתקופת כהונתו זו, שנמשכה עד 1993, הצליח בולטון לבלום את ניסיון הפלסטינים לשנות את שם נציגותם מאש"ף לפלסטין ולהתקבל במעמד של מדינה (ולא "ארגון צופה" כמו שהיה באותם ימים) לתת-ארגונים השונים של האו"ם. אש"ף מיקד את מאמציו בתחילה בארגון הבריאות הבינלאומי, שרבע מתקציבו מומן על ידי ארצות הברית. בשכנוע של בולטון, שר החוץ בייקר פרסם הצהרה בה קבע כי ימליץ לנשיא להפסיק בתמיכה הכספית לכל ארגון באו"ם שיעלה את מעמד אש"ף ל"מדינה חברה". בסוף דיון מתוח בתחילת חודש מאי בז'נבה החליט הארגון לא לשדרג את מעמד אש"ף. מאמצי אש"ף התמקדו לאחר מכן באונסק"ו, ממנו ארצות הברית פרשה (ומשכה את מימונה) בשל בעיות שחיתות ואנטי-אמריקניזם של הארגון, לטענת ממשל רייגן. במטה אונסק"ו בפריז הכריז בולטון כי במקרה שאש"ף תתקבל כמדינה חברה לארגון, ארצות הברית וכספיה לעולם לא יחזרו לארגון.
בולטון היה מעורב בהשגת החלטות מועצת הביטחון של האו"ם לתמיכה בשימוש בכוח נגד עיראק טרם פתיחת מלחמת המפרץ ב-1991, אם כי את מרבית הדיפלומטיה עשה שר החוץ בייקר. בולטון היה היוזם בממשל לביטול החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם מ-1975 שהשוותה בין הציונות לגזענות. ב-1991. לאחר התבוסה של עיראק במלחמת המפרץ, מזכיר המדינה ג'יימס בייקר היה נכון להיענות למאמצי שכנועיו של בולטון וארגוני שדולה פרו-ישראליים לביטול ההחלטה. ביטול ההחלטה המוצלח בקבלת החלטה 4686 של העצרת גרם לבולטון להיות "אדם מאושר".
עם בחירתו של הנשיא הדמוקרטי ביל קלינטון פרש בולטון למגזר הפרטי.
תת שר החוץ לבקרת נשק
עם בחירתו של הנשיא הרפובליקני ג'ורג' ו. בוש, שב בולטון לממשל ב-2001. בולטון הושבע לתפקידו כתת-שר החוץ לענייני בקרת נשק (בק"ן) וביטחון בינלאומי. ב-11 במאי. נושא עיסוקו העיקרי בתפקיד זה היה מניעת תפוצת (פרוליפרציה) נשק להשמדה המונית. בולטון היה היוזם של ה-Proliferation Security Initiative (יוזמת ביטחון תפוצת נשק, PSI), שעד אז חתמו המדינות על הסכמים דו-צדדיים עם ארצות הברית ובכך התחייבו לקחת בה חלק. בהסכמים המדינות מתחייבות לאפשר עצירת ספינות המפליגות תחת דגלן, במקרה כי קיים חשד להימצאותם של חומרים אסורים שיכולים לסייע לתוכניות נשק ביולוגי, כימי ואטומי והאמצעים לשיגורם. למדינות החתומות מתאפשר לבקש מאחת משאר החברות ב-PSI לעצור ספינות הרשומות במדינה זו, ובמקרה הצורך לבצע חיפוש על הספינה.
במסגרת תפקידו, ב-2003 השתתף בולטון בשיחות השש בין שכנותיה של קוריאה הצפונית וארצות הברית בניסיון לפרק את נשקה הגרעיני של קוריאה הצפונית. אולם בעקבות התבטאויותיו כי קים ז'ונג איל הוא "דיקטטור רודני" וחייהם של הצפון קוריאנים תחתיו הם "חלום בלהות" הוא הוצא מהמשלחת האמריקנית.
בולטון נמנה עם קבוצת הניצים במהלך כהונתו הראשונה של ג'ורג' בוש, יחד עם קבוצת אידאולוגים תקיפים מהמועצה לביטחון לאומי שבבית הלבן, מחלקת ההגנה ומשרד סגן הנשיא הוא פעל להקשחת הקו נגד עיראק, איראן וקוריאה הצפונית (מדינות ציר הרשע). קבוצת ניצים זו התנגדה לעמדות המסורתיות של הממסד של מחלקת המדינה ובראשו שר החוץ דאז קולין פאוול, שנטו לעמדות פייסניות יותר.
שגריר ארצות הברית באו"ם
לאחר התנגדות הדמוקרטים ומספר רפובליקנים בסנאט, והחלטתם לנקוט בפיליבסטר למניעת הצבעה על מינויו, מינה ב-1 באוגוסט 2005 הנשיא בוש את בולטון לנציג הקבוע של ארצות הברית באומות המאוחדות באמצעות מינוי פגרה זמני (Recess appointment). כשגריר ארצות הברית באו"ם היה בולטון ידוע כתומך בממשלת ישראל ומנע שורת החלטות וגינויים נגדה. בזמן מלחמת לבנון השנייה התנגד לקיום הפסקת אש מיידית ותמך במתן יד חופשית לישראל.
כחודש לפני פקיעת מינויו, הכריז בולטון ב-4 בדצמבר 2006 כי לא יבקש מהנשיא ג'ורג' בוש לחדש את מינויו, עקב חוסר היכולת להעביר את מינויו בסנאט, והקושי הפוליטי במינוי פגרה נוסף לאחר ניצחון הדמוקרטים בבחירות האמצע.
2007 ואילך
טרם מינויו ולאחריו היה בולטון מעורב בשורה של צוותי חשיבה ומכוני מחקר המזוהים עם גורמים שמרניים, ביניהם: איגוד הרובאים הלאומי, Project for the New American Century ו-AEI (בו אף כיהן בין השנים 1999–2001 כסגן נשיא).
לאחר סיום תפקידו באו"ם, חזר בולטון לתפקיד חוקר מדיניות חוץ וארגונים בינלאומיים במכון המחקר הנאו-קונסרבטיבי American Enterprise Institute. בה בעת הוא מפרסם ממאמריו בעיתונים שמרניים שונים דוגמת הוושינגטון טיימס, ניו יורק דיילי ניוז והוול סטריט ג'ורנל. בנובמבר 2007 פרסם את ספרו הראשון בו תיאר את תקופת שירותו באומות המאוחדות.
ב-10 בספטמבר 2019 פוטר מתפקידו על ידי הנשיא דונלד טראמפ, על רקע דיווחים כי התנגד לשינוי בקו המדיניות של הנשיא מול איראן. ב-18 בספטמבר 2019 מונה במקומו רוברט או'בריין.
עמדותיו
בולטון מגדיר עצמו כליברטריאני שמרן. לאור תמיכתו בפוליטיקאים ושופטים שמרניים מאוד, דוגמת בארי גולדווטר ורוברט בורק וחברותו בארגונים שונים ניתן לסווגו כאולטרא-שמרן. עמדותיו בנוגע למדיניות חוץ נעה בין ניצית-ביטחוניסטית לנאו-שמרנית.
במהלך שירותו במשרד המשפטים האמריקני, פעל בולטון להגדלת סמכויות הנשיא, מול שופטים אקטיביסטים (בראייתו) וחברי קונגרס פעלתניים. בולטון נמנה עם קבוצת משפטנים שמרנית, הבוחרת לפרש את החוקה האמריקנית בצמצום ולשלול סמכויות רבות מהקונגרס ומהרשות השופטת. כך, במהלך השימועים לאישור מינויו של ויליאם רנקוויסט לנשיא בית המשפט העליון, בולטון וגורמים אחרים במשרד המשפטים סירבו לחשוף מסמכים על תקופתו של רנקוויסט (1969–1971) במשרד המשפטים של ממשל ניקסון בטענה כי לנשיא יש זכות חיסיון (executive privilege) על דיוניו עם יועציו. הסנאטורים הדמוקרטים טענו מנגד כי רנקוויסט לא כיהן כיועץ לנשיא, אלא יועץ לתובע הכללי ולכן יש לקונגרס זכות לבחון את המסמכים.
מדיניות חוץ
בולטון תמך בפלישה לעיראק, לאור הסכנה שבראייתו היווה סדאם חוסיין לשלום העולם. בולטון התפרסם כשהרחיב את הגדרת הנשיא בוש לציר הרשע וכלל בו גם את קובה, לוב וסוריה. בולטון סבר כי מדינות אלו חותרות להשגת נשק להשמדה המונית, מפרות את זכויות האדם של אזרחיהן ומסייעות לארגוני טרור. בולטון מתנגד לאכיפת חוק בינלאומית דוגמת בין הדין הבינלאומי, שמגבילה בראייתו את סמכות הממשל האמריקני.
איראן
במהלך כהונתו בממשל בוש הבן בולטון עסק רבות בנושא איראן ובלט בגישתו התקיפה כלפי המשטר בטהראן. בתקופת הכהונה השנייה של בוש הבן רבים מהתומכים בגישה קשוחה יותר כלפי איראן עזבו את הממשל ואילו פקידים בכירים יותר דוגמת ניקולס ברנס זכו להשפעה גדולה יותר על תהליך קבלת ההחלטות. לאחר שעזב את הממשל התייצב בולטון בצורה ברורה נגד השינוי ההדרגתי שחל בעמדת הממשל ביחס לאיראן. ביולי 2008 אישר הממשל לראשונה לנציג מטעמו, ויליאם ברנס להשתתף בשיחות ישירות עם נציג איראני (מזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי, סעיד ג'לילי) מבלי השעיה איראנית של העשרת אורניום. בולטון היה מהמבקרים הבולטים מימין את המהלך, ויחד עם השינוי בעמדה כלפי צפון-קוריאה טען כי הללו מעידים כי הממשל נמצא ב"קריסה אינטלקטואלית מוחלטת". בראייתו של בולטון, יש לעשות כל דבר למניעת השגת נשק גרעיני בידי איראן, ובכלל זאת עידוד לשינוי המשטר בטהראן ואף תקיפה צבאית. בראייתו, לאור העיכובים הרבים שנגרמים בידי רוסיה וסין לתהליך הטלת הסנקציות על איראן במועצת הביטחון המשך דבקות הממשל האמריקני בנתיב פעולה זה הוא שגוי.
קוריאה הצפונית
בדומה לרפובליקנים רבים, בולטון היה ביקורתי כלפי התנהלות ממשל קלינטון ביחס לקוריאה הצפונית וכינה אותה "מבישה ושגויה", "פייסנות" ו"שוחד". בשלהיי 1994 הושג "הסכם מסגרת" בין ארצות הברית לקוריאה הצפונית שהבטיח את פירוק כוריה הגרעיניים של קוריאה הצפונית תמורת סיוע כלכלי. עם זאת, קוריאה הצפונית לא פירקה את כוריה, הצליחה להתקדם בתוכנית הגרעין שלה וזכתה לסיוע כלכלי בסך מיליארדי דולרים. בראייתו של בולטון, אי יישום ההסכם מצידה של קוריאה הצפונית הצביע על תחמנות המשטר וחוסר התועלת בניהול משא ומתן דו-צדדי עמו.
חיים אישיים
ג'ון בולטון משתייך לכנסייה הלות'רנית. הוא התחתן עם גרטשן סמית' בריינרד ב-24 בינואר 1986, אלו הם נישואיו השניים. לבולטון ולסמית' בת אחת בשם ג'ניפר שרה (מכונה JS), הלומדת כיום משפטים באוניברסיטת ייל. המשפחה מתגוררת בבת'סדה שבמרילנד.
סרגוס מסורטט
סַרְגּוּס מסורטט (שם מדעי: Diplodus sargus, שמו העממי: סרגוס) הוא דג מסוג סרגוס במשפחת הספרוסיים הנפוץ בים התיכון. מוכר גם בקרב הדייגים בשם חג'ג'.
מאפיינים
הדג בעל גב קמור. בצעירותו נראה עם 5 פסים שחורים אנכיים ו-4 אפורים. פסים אלו נעלמים כאשר הדג מגיע לכדי 20 ס"מ. אורכו המקסימלי 45 ס"מ אך גודלם של מרבית הפרטים אינו עולה על 22 ס"מ.
תחום תפוצתו של סרגוס מסורטט משתרע על פני הים התיכון, חופיה המערביים של יבשת אפריקה לאורך האוקיינוס האטלנטי וכמויות קטנות יותר בים השחור. הוא שוכן באזורים סלעיים עד לעומק של 50 מטרים ומוצא מחסה בין הסלעים. תזונתו מורכבת מסרטנים, מדגים קטנים ומבעלי קונכייה. הדג משתמש בשיניו החזקות על מנת לפצח את הקונכייה. עונת הרבייה מינואר עד מרץ. הדג הוא הרמאפרודיט: במהלך חייהם נהפכים רבים מהזכרים לנקבות.
הסרגוס נחשב לדג מאכל משובח בעל טעם "ים" ובשרו לבן. הם נידוגים הן בדיג מסחרי והן בדיג ספורטיבי.
בשנים האחרונות (העשור השני של המאה ה-21) החלה בחופי ישראל תופעה של נשיכת רגלי מתרחצים על ידי דגי סרגוס מסורטט צעירים בחודשי הקיץ. הועלתה סברה כי הסיבה לכך היא שינוי בטמפרטורת המים שמשפיע על תקופת הרבייה.
Robbery
Robbery (בעברית: שוד) הוא שיר של הראפר, הזמר והפזמונאי האמריקאי ג'וס וורלד. השיר יצא לאור ב-13 בפברואר 2019 כסניגל הראשון מתוך אלבומו השני Death Race for Love.
וידאו קליפ
הוידאו קליפ לשיר פורסם ב-14 בפברואר, יום הוולנטיין. את הקליפ ביים קול בנט, והקליפ עלה לערוץ היוטיוב שלו Lyrical Lemonade.
מרתה'ס ויניארד
מרתה'ס ויניארד (באנגלית: Martha's Vineyard; "כרם מרתה") הוא אי מדרום לחצי האי קייפ קוד במדינת מסצ'וסטס, ארצות הברית. האי ששטחו 226.57 קמ"ר (אורכו 33 קילומטרים) הוא השלישי בגודלו בחוף המזרחי של ארצות הברית והגדול ביותר שאינו מחובר ליבשה באמצעות גשרים. במאה ה-19 נודע, יחד עם האי השכן ננטקט, כמרכז ציד לווייתנים. החל מאמצע המאה ה-20 נודע כמקום נופש לעשירים ומפורסמים, בהם נשיאי ארצות הברית. בעוד שאוכלוסיית האי הקבועה היא כ-15,000 איש, בקיץ מגיעה אוכלוסיית הנופשים בבתי הנופש לכ-75,000.
היסטוריה
תושבי האי המקוריים הם בני השבט וָומפּאָנוֹאָג (Wampanoag) והאי נקרא בלשונם נואפה (Noepe). בשנת 1602 הגיע לאי האדמירל ברת'ולומיו גוסנולד (Bartholomew Gosnold) וסיפח אותו לכתר הבריטי. לפי הסברה המקובלת הוא טבע את שם האי "כרם מרתה" על שם בתו מרתה (לפי גרסה אחרת מרתה היה שם אמו) ובשל העובדה שהיו באי גפני בר.
בשנת 1641 רכש את האי תומאס מת'יוס, יישב אותו, תוך השמדת תושביו האינדיאנים וסיפח אותו למדינת ניו יורק. בשנת 1692 סופח לנחלות המלך של מסצ'וסטס. ניסיונות לפתח באי חקלאות נכשלו ויישוביו הפכו לתחנות דיגים עונתיות.
במאה ה-19 היה האי לתחנה מרכזית של ציד הלווייתנים. הסוחרים שהתעשרו הקימו באי מבני עץ גדולים, שנשמרים עד היום בזכות חוקי שימור קפדניים.
בין הידוענים המחזיקים בתי נופש באי ניתן למנות את שרון סטון, ויטני יוסטון, ספייק לי, דני דה ויטו, רוברט דה נירו, לארי דייוויד, דייוויד לטרמן, ביל מארי, קווינסי ג'ונס, אלן דרשוביץ, מג ראיין, ג'ון בלושי ודן אקרויד ואחרים. כן נפשו באי, בתקופת כהונתם, הנשיאים ביל קלינטון וברק אובמה.
ג'ון קנדי ג'וניור נהרג בהתרסקות מטוסו בשעה שהיה בדרך לאי וטד קנדי היה מעורב באי בפרשת צ'פקווידיק, תאונה על גשר באי הסמוך, בה נטען כי נטש לטבוע נוסעת שהייתה ברכבו, מרי ג'ו קופקני.
גאוגרפיה
האי שטוח, הנקודה הגבוהה ביותר בו היא בגובה 95 מטרים מעל פני הים. החלק המזרחי כולל את היישובים הגדולים יותר, ויניארד הייבן (אליה מגיעות המעבורות מקייפ קוד), אוק בלאפס ואדגרטאון. הצד המערבי של מרתה'ס ויניארד מיושב פחות ופראי יותר. כרבע משטח האי מוגדר כיום כשמורת טבע.
אל מרתה'ס ויניארד צמוד אי קטן בשם צ'פקוידיק, המקושר אליו בגשר (גשר דייק).
אוכלוסיית החירשים ושפת הסימנים של מרתה'ס ויניארד
בשל סיבות של גודל אוכלוסייה קטן ונישואי קרובים התפתחה באי אוכלוסייה גדולה יחסית של חרשים מלידה, בשיעור הגבוה בכ-20% משיעורם הרגיל ביבשת. לפיכך התפתחה באי, כבר מראשית המאה ה-19, שפת סימנים, בה דיבר חלק גדול מהאוכלוסייה. אלמנטים מן השפה (Martha's Vineyard Sign Language MVSL), הנחקרת על ידי בלשנים, נכללו בבסיס שפת הסימנים האמריקאית.
דיופנטוס
דיופנטוס (ביוונית: Διόφαντος), מתמטיקאי הלניסטי שחי באלכסנדריה, פחות או יותר בין השנים 200–284 לספירה. חיבר את "אריתמטיקה", היצירה היחידה ששרדה משאר כתביו, העוסקת בעיקר במשוואות דיופנטיות - מערכת משוואות אשר מספר הנעלמים בהן גדול ממספר המשוואות ופתרונותיהם הם מספרים שלמים בלבד. בזכות יצירה זו מכונה דיופנטוס בשם "אבי האלגברה".
חייו
דיופנטוס חי במאה ה-3 לספירה באלכסנדריה שבמצרים, אולם מעט מאוד ידוע על מהלך חייו. פרטים מעטים על דיופנטוס נתונים בחידה הבאה. את הבעיה המילולית חיבר במאה ה-4 לספירה מטרודורוס, שכפי הנראה היה תלמידו של דיופנטוס - אם כי יש המאחרים אותו עד המאה ה-6; על פי לשון החידה, היא מתיימרת להיות הכתובת החרוטה על מצבתו:
פתרון: נסמן את גילו של דיופנטוס בזמן מותו ב-x ונקבל את המשוואה:
האריתמטיקה
ה"אריתמטיקה" היא היצירה הבולטת ביותר בתקופה זו בתחום האלגברה ותרומתה לענף זה נחשבת כמקבילה לתרומת היצירה של אוקלידס - ה"יסודות" לענף הגאומטריה. כנראה שה"אריתמטיקה" כללה במקור 13 כרכים, מתוכם שישה שרדו עד לימינו. הספר לא זכה לפרסום רב במערב, ורק בשנת 1621 תורגמה ה"אריתמטיקה" מיוונית עתיקה ללטינית על ידי קלוד באשה. לעומת זאת במזרח הוא זכה לפרסום ניכר עוד בתקופת תור הזהב של האסלאם; כך בין היתר הוא תורגם לערבית על-ידי בית החכמה שבבגדאד.
אחת מהבעיות ב"אריתמטיקה", על שלשות פיתגוריות, הביאה ליצירתה של אחת מההשערות המתמטיות המסקרנות ביותר, שהוכחה רק בסוף המאה ה-20: עותק של ה"אריתמטיקה" הגיע לידיו של פייר דה פרמה, שהתעניין בשלשות הפיתגוריות שרשם דיופנטוס והעלה את השאלה, מה יקרה אם ישנו את החזקה השנייה במשפט פיתגורס לחזקות גבוהות יותר. אז הוא רשם בשולי ה"אריתמטיקה" את הערת השוליים המפורסמת ביותר בהיסטוריה של המתמטיקה, הידועה בשם - המשפט האחרון של פרמה, על מציאת ההוכחה שאין בנמצא שלושה מספרים טבעיים \ a, b, c המקיימים את הקשר: עבור: \ n>2טבעי.
השפעה
לעבודתו של דיופנטוס הייתה השפעה רבה במהלך ההיסטוריה. לספרו ה"אריתמטיקה" הייתה השפעה גדולה על פיתוח האלגברה באירופה של סוף המאה ה-16 ועד למאה ה-18. בנוסף היה דיופנטוס הראשון שסימן נעלמים באותיות ופעולות חשבון - בסמלים. צורת כתיבה זו של בעיות מתמטיות הייתה חדשנית באותה עת והיוותה את הבסיס לצורת הכתיבה של משוואות בה משתמשים כיום.
נגן MP3
נגן MP3 הוא מכשיר אלקטרוני המשמש לשמיעת מוזיקה המאוחסנת בפורמט דיגיטלי, בדרך כלל דחוס. השם השתרש עקב הפופולריות הרבה של פורמט הדחיסה Mpeg Layer 3 לקובצי שמע, שסיומתו MP3.
מקובל לחלק את המכשירים לשלוש קטגוריות, על בסיס האמצעי בו משתמשים לאחסון הנתונים הדיגיטליים:
אליפות וימבלדון 2002
אליפות וימבלדון 2002 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-24 ביוני והסתיימה ב-7 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
הפרסים
סך הפרסים באליפות היה £8,825,320
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. השנה דורגו 32 ספורטאים. מנצח תחרות 2001 גורן איוונשביץ' לא הגן על תוארו. 16 המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
במשחק הגמר לייטון יואיט מאוסטרליה נפגש עם דוד נלבנדיאן מארגנטינה שהיה מדורג מס' 28 וניצח אותו ב-3 מערכות.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 128 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. השנה דורגו 32 טניסאיות. להלן ה-16 טניסאיות הראשונות שזכו לדירוג:
במשחק הגמר סרינה ויליאמס מארצות הברית נפגשה עם אחותה ונוס ויליאמס וניצחה אותה בשתי מערכות. באותה שנה היא ניצחה גם באליפות ארצות הברית הפתוחה ובאליפות צרפת הפתוחה.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. 16 זוגות דורגו:
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. זוג מנצחות תחרות 2001 לא השתתפו השנה. להלן הזוגות שקיבלו דירוג:
במשחק הגמר סרינה ויליאמס וונוס ויליאמס מארצות הברית נפגשו עם וירחיניה רואנו פסקואל מספרד ופאולה סוארס מארגנטינה וניצחו אותן בשתי מערכות.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. מנצחי תחרות 2001 השתתפו גם השנה אך עם פרטנרים חדשים. 16 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר מאהש בהופאטי מהודו וילנה ליחובצבה מרוסיה ניצחו את קווין אולייט מזימבבואה ודניאלה האנטוחובה מסלובקיה ב-3 מערכות.
ישראל בווימבלדון
נועם אוקון השתתף בתחרות הגברים. בסיבוב הראשון הוא הפסיד לג'ף מוריסון מארצות הברית ב-3 מערכות.
אנה סמשנובה הייתה מדורגת מס' 15 בתחרות הנשים. בסיבוב הראשון היא הפסידה לאנג'ליק ויג'איה מאינדונזיה בשתי מערכות.
אמיר חדד השתתף בתחרות זוגות גברים לצד איסם אול הק קורשי מפקיסטן. בסיבוב הראשון הם ניצחו זוג בריטי שפרש במהלך המערכה הרביעית. בסיבוב השני הם ניצחו את הזוג ריק ליץ' מארצות הברית ואליס פריירה מדרום אפריקה ב-3 מערכות. בסיבוב השלישי הם הפסידו לזוג צ'כי שהיה מדורג במקום ה-7 ב-3 מערכות.
אוניית המערכה קונגו
אוניית המערכה קונגו (ביפנית: 金剛) הייתה אוניית מערכה של הצי הקיסרי היפני ששירתה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, והייתה האונייה הראשונה בסדרת סיירות המערכה מסדרת קונגו. בניית האונייה החלה ב-1911 במספנת ויקרס בעיר בארו שבחצי האי פיורנס (Barrow-in-Furness), בצפון מזרח אנגליה, והייתה אוניית המלחמה הגדולה היפנית האחרונה שנבנתה מחוץ ליפן. קונגו נכנסה לשירות ב-1913, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה סיירה מול חופי סין במסגרת מעורבות האימפריה היפנית במלחמת העולם הראשונה.
קונגו השתתפה ברבים מקרבות הצי הקיסרי היפני באוקיינוס השקט. היא העניקה סיוע לכוחות הצבא היפני הקיסרי במהלך כיבוש מלאיה וכיבוש איי הודו המזרחיים ב-1942, ולאחר מכן אף השתתפה בקרב מידוויי, ופעלה באיי שלמה במהלך קרב גוודלקנל. לאורך מרבית 1943 הפליגה הרונה בין מעגן הצי היפני בלגונת טרוק שבאיי קרוליין, מספנת הצי בקורה שביפן, ואיי לינגה שבאינדונזיה, והשתתפה במספר קרבות כנגד נושאות המטוסים ההאמריקניות. ב-1944 השתתפה בקרב ים הפיליפינים ובקרב מפרץ לייטה. ב-21 בנובמבר 1944, בעודה חוצה את מצר פורמוזה, פגע באוניית המערכה טורפדו ששיגרה הצוללת האמריקנית "סיליון II" (Sealion II), והיא טבעה. קונגו הייתה אוניית המערכה היפנית היחידה שטובעה על ידי צוללת.
תכנון ובנייה
קונגו היא האונייה הראשונה מתוך ארבע אוניות בסדרת סיירות המערכה קונגו שתכנן המהנדס הבריטי ג'ורג' ת'ורסטון. היפנים הזמינו את בניית אוניות הסדרה בתגובה להשקת סיירת המערכה הבריטית אה"מ אינווינסיבל ב-1908, כדי לשמור על מאזן הכוחות בימים. תכנון האוניות נבנה על שאיפת היפנים לבנות אונייה שתוכל להתמודד עם סיירות המערכה הבריטיות, ובשל חימושם והשריון הכבד שלהן היו אוניות סדרת קונגו אוניות המלחמה היפניות הגדולות ביותר באותה עת.
שדריתה של קונגו הונחה במספנת ויקרס בעיר בארו שבחצי האי פיורנס (Barrow-in-Furness), בצפון מזרח אנגליה ב-17 בינואר 1911, והיא הושקה ב-18 במאי 1912. לאחר ההשקה עלתה קונגו על מבדוק יבש בפורטסמות', שם נמשכה בניית האונייה. בתום טיפולים אחרונים ותקופת מבחני ים, נכנסה קונגו לשירות בצי הקיסרי היפני ב-16 באפריל 1913.
חימוש
סוללת התותחים הראשית של קונגו כללה שמונה תותחי 360 מ"מ (14 אינץ') בארבעה צריחים – שניים בקדמת האונייה, ושניים בחלקה האחורי. תותחים אלה יכלו לירות תחמושת חודרת שריון או תחמושת מרסקת לטווח מקסימלי של 19.14 מילים ימיים (35.45 ק"מ), בקצב של שני פגזים בדקה. מחסני התחמושת של האונייה איפשרו אחסנת תשעים פגזים לכל תותח.
סוללות התותחים המשניות כללו שישה עשר תותחי 150 מ"מ (6 אינץ') שנפרסו לאורך גוף האונייה, שמונה תותחי 76 מ"מ (3 אינץ'), ושמונה צינורות טורפדו. במהלך סבב השיפוצים של קונגו הוסרו כל תותחי ה-76 מ"מ ובמקומם הותקנו שמונה תותחי 130 מ"מ (5 אינץ'), וכן נוספו 122 תותחי נ"מ 25 מ"מ (1 אינץ').
1929-1913: סיירת מערכה
בנייתה של אוניית המערכה קונגו הסתיימה ב-16 באוגוסט 1913, וכשבועיים לאחר מכן עזבה את פורטסמות' ליפן. ב-20 באוקטובר עגנה קונגו בנמל סינגפור למשך שבוע, ולבסוף הגיעה לבסיס הצי ביוקוסוקה ב-5 בנובמבר. ב-3 באוגוסט 1914 הכריזה הקיסרות הגרמנית מלחמה על צרפת ופלשה לבלגיה, ובכך הציתה את מלחמת העולם הראשונה באירופה. 12 ימים לאחר מכן הציבה האימפריה היפנית אולטימטום לוילהלם השני, קיסר גרמניה – להסיג את כוחותיו מהעיר הסינית צ'ינגדאו. משסרבו הגרמנים לפנות את העיר הכריזה יפן מלחמה על גרמניה ב-23 באוגוסט, והשתלטה על השטחים הגרמנים באיי קרוליין, בפלאו, באיי מרשל ובאיי מריאנה. קונגו נשלחה מייד לסייר לאורך קווי התקשורת בין יפן לשטחים אלה במרכז האוקיינוס השקט, ובספטמבר שבה ליפן, שם הצטרפה לפלגת אוניות המערכה הראשונה שעגנה בבסיס הצי ביוקוסוקה. אוקטובר הפליגה קונגו עם אוניית-האחות שלה היאיי לסין כדי לסייע לצבא היפני הקיסרי בכיבוש צ'ינגדאו, ולאחר מכן סיירה מול חופי סין עד סיום המלחמה.
בסוף המלחמה נותרו שטחי הקיסרות הגרמנית במרכז האוקיינוס השקט בשליטת היפנים, במסגרת חוזה ורסאי, והם שמרו על יחסים טובים עם בריטניה ועם ארצות הברית. לפיכך נותר הצי הקיסרי היפני ללא פעילות מבצעית, וקונגו ואוניות מלחמה גדולות נוספות העבירו את מרבית השנים שבין שתי מלחמות העולם במעגן. בספטמבר 1923 נקראה קונגו לסייע במאמצי החילוץ והשיקום שנערכו אחרי רעידת האדמה הגדולה בקאנטו, ולאחריהם עברה לבסיס הצי בקורה, שם עברה טיפולי תחזוקה ושיפוצים.
באפריל 1923 הפליגה הקיסר הירוהיטו על סיפון הקונגו בעת ביקור רשמי בטאיוואן, ושנה לאחר מכן עלתה על מבדוק ביוקוסוקה כדי לעבור סדרת שיפורים במהלכו הותקנה מערכת בקרת ירי, וטווח הצידוד של תותחי האונייה הורחב. ב-1927 עברה קונגו סבב שיפורים נוסף, במהלכו נבנה המבנה העילי מחדש בצורת פגודה שפינתה מקום להתקנת ציוד נוסף.
1935-1929: בנייה מחדש כאוניית מערכה
תחת מגבלות אמנת וושינגטון, פנו היפנים לשפר את אוניות המערכה ואת סיירות המערכה שהיו ברשותם, וקונגו נכנסה לשיפוצים נרחבים בספטמבר 1929. שריון נוסף הגן על מחסני התחמושת ואמצעים נגד טורפדו נוספו, ומערכת דוודים חדשה העניקה לה מהירות גבוהה יותר. כמו כן, אחת משלוש ארובותיה הוסרה, ונוספו לה מתקנים שאיפשרו לה לשגר ולקלוט מטוסים ימיים. בסוף עבודות השיפורים נוספו לאונייה כ-4,000 טון, תוך הפרת אמנת וושינגטון, ובמרץ 1931 היא סווגה מחדש כאוניית מערכה.
אמנת לונדון, שנחתמה באפריל 1930, הטילה מגבלות נוספות על בניית אוניות מערכה. עם זאת, בספטמבר 1931 פלשו כוחות הצבא היפני הקיסרי למנצ'וריה והקימו בה את ממשלת הבובות מנצ'וקוו. בתגובה לפלישה למנצ'וריה, הכריז חבר הלאומים ב-1933 שהאימפריה היפנית הפרה את הריבונות הסינית בפלישתה למנצ'וריה. בתגובה להכרזה פרשה האימפריה היפנית מחבר הלאומים באותו יום, ומיד התנערה אף מאמנת וושינגטון ומאמנת לונדון, ובכך למעשה התנערה מכל ההגבלות על החימוש שהוטלו עליה, והתכוננה להרחיב את צייה.
1941-1935: אוניית מערכה מהירה
משהתנערו ממגבלות אמנת וושינגטון ואמנת לונדון, פנו היפנים לשפר את אוניות המערכה ואת סיירות המערכה שהיו ברשותם. מערכת דוודים חדשה העניקה לקונגו מהירות גבוהה יותר, וכשמונה מטרים נוספים לירכתיה כדי להגביר את מהירותה. כמו כן, הותקנו בקונגו מנופים ומעוטים שאיפשרו לה לשגר ולקלוט עד שלושה מטוסים ימיים.
גם שריון האונייה עבר מקצה שיפורים. חגורת שריון בעובי 203 מ"מ הקיפה את גוף הספינה, לוחות שריון בעובי 254 מ"מ הגנו על צריחי התותחים, שריון בעובי 100 מ"מ הגן על מחסני התחמושת, ושריון בעובי 102 מ"מ הגן על הסיפונים. מקצה השיפורים הסתיים ב-8 בינואר 1937, ובסופו סווגה מחדש קונגו כאוניית מערכה מהירה, עם מהירות של 30 קשרים (56 קמ"ש, מהירות שאיפשרה לה ללוות את נושאות המטוסים היפניות המהירות.
1942: פעילות מבצעית וטביעה
באפריל 1942 הצטרפו קונגו ופלגת אוניות המערכה השלישית לחמש נושאות מטוסים ושתי סיירות בפשיטה על בסיסי הצי הבריטי באוקיינוס ההודי. ב-5 באפריל תקפו מטוסים יפנים מנושאות מטוסים את נמל קולומבו, בעוד מטוסי סיור מהסיירות איתרו את שתי סיירות הצי המלכותי הבריטי, שטובעו תוך זמן קצר. ב-8 באפריל תקפו מטוסים יפנים את הבסיס הבריטי בטרינקומלי, אך כל הספינות הבריטית נסוגו משם מבעוד מועד. למרות זאת, טיבעו מטוסים יפנים את נושאת המטוסים אה"מ הרמס ולאחר מכן שבו ליפן. ביפן עברה קונגו סדרת שיפוצים קצרה, במהלכה הותקנו על סיפונה תותחי נ"מ נוספים.
ביוני 1942 הפליגה קונגו בכוח הפלישה למידוויי בפיקודו של אדמירל נובוטאקה קונדו במסגרת ההתקפה על אטול מידוויי הסמוך להוואי. בקרב מידוויי שהתפתח איבדו היפנים ארבע נושאות מטוסים, ולאחר התבוסה שבו קונדו וציו ליפן. בראשית חודש ספטמבר יצאו קונגו ופלגת אוניות המערכה השלישית, יחד עם שלוש נושאות מטוסים ואוניות מלחמה נוספות, לאיי שלמה בתגובה לנחיתה בגוודלקנל על ידי כוחות בעלות הברית, אך כוח משימה זה חזר למעגן הצי הקיסרי בלגונת טרוק מבלי שפגש באויב.
לאחר התבוסה בקרב כף אספרנס רצו היפנים לחזק את חיל המצב שלהם בגוודלקנל, ולשם כך הם שלחו שיירות חיילים ואספקה. כדי להגן על השיירות מפני מטוסי בעלות הברית שלח אדמירל איסורוקו יממוטו את קונגו ואת הרונה, בליווי סיירת קלה ותשע משחתות, כדי הפגיז את שדה הנדרסון – שדה התעופה שעל גוודלקנל. בליל ה-13–14 באוקטובר הפליגו אוניות המערכה לאורך החוף הצפוני של גוודלקנל, הפגיזו את שדה התעופה, וגרמו נזק רב למתקנים ולמסלולי ההמראה, פגעו במצבורי דלק המטוסים והשמידו 48 מטוסים מתוך 90 שחנו בשדה באותה עת. בנוסף, יום לאחר מכן הנחיתה השיירה היפנית את החיילים ואת הציוד הצבאי בגוודלקנל.
במהלך קרב איי סנטה קרוז ב-26 באוקטובר 1942 תקפו את קונגו מפציצי טורפדו TBF אוונג'ר, אך לא הסבו לה נזק. באמצע נובמבר השתתפה קונגו ביחד עם אוניות מלחמה נוספות בניסיון נוסף להפגיז את שדה הנדרסון, כהכנה לנחיתה נוספת מהים. לאחר אובדן אוניות המערכה היאיי וקירישימה בקרב הימי על גוודלקנל, שבה פלגת אוניות המערכה השלישית לטרוק, שם עגנה למשך שארית שנת 1942.
1943: תנועה בין בסיסים
במהלך שנת 1943 לא השתתפה הרונה בקרבות. בינואר לקחה הרונה חלק במבצע קה, בו ביצעה פעולת הסחה שאיפשרה לצי הקיסרי לחלץ את החיילים היפנים מגוודלקנל, ובפברואר היא שבה לקורה שביפן, שם עברה שיפוצים ותוספת של תותחי נ"מ ומיגון. ב-17 במאי הפליגה הרונה עם אוניית המערכה מוסאשי, שתי נושאות מטוסים, שתי סיירות ותשע משחתות מקורה, בתגובה להתקפה האמריקנית באיים האלאוטיים. חמישה ימים לאחר מכן נוספו לכוח המשימה היפני שלוש נושאות מטוסים ושתי סיירות, אך הוא נאלץ לשוב על עקבותיו לאחר נפילת האי אטו לידי האמריקנים. ב-17 באוקטובר עזבה קונגו את טרוק בליווית ארבע אוניות מערכה נוספות, שלוש נושאות מטוסים, שמונה סיירות כבדות, שלוש סיירות קלות ומספר משחתות, בתגובה להתקפת בעלות הברית על האי וייק. פעם נוספת לא הצליחה היפנים ליצור מגע עם צי בעלות הברית, וכוח המשימה נאלץ לשוב לבסיסו. בדצמבר שבה קונגו ליפן לתחזוקה ולאימונים.
1944: פעילות אחרונה וטביעה
באוקטובר 1944 עזבה קונגו את אינדונזיה במסגרת ההכנות להתקפת-הנגד היפנית כנגד בעלות הברית בפיליפינים. ב-24 באוקטובר, במהלך קרב מפרץ לייטה שהיה לקרב הימי הגדול בהיסטוריה, ספגה קונגו נזק קל בלבד ממטוסי בעלות הברית בים סיבויאן. יום לאחר מכן התנגשו שני הצדדים מול חופי האי סמאר, ואוניות המערכה של קוריטה הלמו בנושאות המטוסים הקטנות שחיפו על נחיתת הכוחות האמריקנים בלייטה. קונגו הסבה נזק לנושאת המטוסים המלווה "גמביר ביי" ולשתי משחתות, וטיבעה את המשחתת "סמואל רוברטס". על אף עליונותם בכוחות הימיים בקרב, לא הצליחו היפנים להביס את האמריקנים הנסוגים, ובסופו של דבר הסיג קוריטה את כוחותיו. במהלך ההפלגה לברוניי תקפו את קונגו מטוסי בעלות הברית מספר פעמים, אך היא ספגה נזק קל בלבד, והגיע למעגן ב-28 באוקטובר.
ב-16 בנובמבר, לאחר תקיפות אוויר אמריקניות על מעגן הצי בברוניי, עזבו קונגו, יאמטו ושאר הצי הראשון את האי ושבו לקורה. ב-20 בנובמבר נכנס הצי הראשון למצר פורמוזה. מעט לאחר חצות, ה-21 בנובמבר, איתרה הצוללת האמריקנית "סיליון II" (Sealion II) את אוניות הצי, ובשעה 02:45 שיגרה שישה טורפדו לכיוון קונגו, ושלושה נוספים לעבר אוניית המערכה נאגטו. שני טורפדו פגעו בצידה השמאלי של קונגו, וטורפדו נוסף טיבע את המשחתת "אורקאזה". פגיעות הטורפדו גרמו להצפת חדרי הדוודים של קונגו, אך היא המשיכה להתקדם באיטיות. בשעה 05:00 נטשה קונגו את שאר הצי הראשון, ופנתה לנמל ג'ילונג שבפרומוזה, בליווי המשחתות "המקאזה" ו"איסוקאזה".
רבע שעה לאחר שעזבה את הכוח הראשי, החריפה נטייתה ל-45 מעלות בעקבות הצפות בלתי נשלטות. בשעה 05:18 קרסה מערכת החשמל של האונייה, ונתנה הפקודה לנטוש אותה. בשעה 05:24, בשיא פעולות הנטישה, התפוצץ אחד ממחסני התחמושת והאונייה החלה לשקוע במהירות, ואיתה מעל ל-1,200 מאנשי צוות, כולל מפקדה ומפקד פלגת אוניות המערכה השלישית.
דייוויד האוורד היצ'קוק
דייוויד האוורד היצ'קוק (באנגלית: David Howard Hitchcock; 15 במאי 1861 – 1 בינואר 1943) היה צייר אמריקאי, הידוע בתיאורי איי הוואי.
ביוגרפיה
דייוויד האוורד היצ'קוק נולד ב־15 במאי 1861 בהילו בהוואי. אמו הייתה אלמדה אליזה ווידגר (1828–1895). סבו וסבתו מצד אביו היו מיסיונרים. אביו היה עורך דין שכיהן בבית המחוקקים של ממלכת הוואי, ואחותו אלמדה אליזה היצ'קוק מור (1863–1895) הייתה עורכת הדין הראשונה בהוואי.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר פונאהו, היצ'קוק למד באוברלין קולג' באוהיו, שם ראה את תערוכת האמנות הראשונה. כשחזר להוואי הוא שוטט באזור הרי הגעש עם משטח רישום וצבעי מים. האמן הצרפתי ז'ול טברנה, שצייר בהוואי, ראה את הרישומים של היצ'קוק ושכנע אותו ללמוד אמנות ברצינות. לאחר מותו של טברנה בשנת 1889, היצ'קוק למד ציור באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק ובשנת 1891 עד 1893 באקדמיה ז'וליאן בפריז בהנהלתו של ויליאם אדולף בוגרו וגבריאל ג'וזף פרייר. עבודתו התקבלה בסלון פריז בשנת 1893. הוא חזר להוואי בשנת 1893.
הוא התחתן עם הסטר ג'אד דיקסון ב־16 ביוני 1898 בכנסיית הקתדרלה של סנט אנדרו, הונולולו. נולדו לו שלושה ילדים: הווארד הארווי היצ'קוק, ג'ושוע דיקסון היצ'קוק, והלן היצ'קוק מקסון.
בשנת 1894 הפך היצ'קוק למייסד הליגה לאמנות בקילוהאנה, תוכנית אמנות פעילה בהונולולו בתחילת המאה, שהציגה לפחות פעמיים בשנה.
ציוריו הוצגו בתערוכת אלסקה –יוקון – פסיפיק בסיאטל בשנת 1909, שם הוענק לו פרס. ביוני 1910 הוא הפליג לקליפורניה וצייר במשך מספר שבועות במחוז מארין. ביולי ערך תערוכת יחיד בגלריה האחים שוסלר בסן פרנסיסקו וזכה לביקורות חיוביות. את שארית יולי ואוגוסט הוא בילה בכרמל-על-הים, קליפורניה, שם צייר והציג את ציורי השמן וצבעי המים במועדון האמנות ואוּמנות של כרמל.
לאחר מכן נסע ללוס אנג'לס ולחוף המזרחי כדי להציג את ציוריו. ב־1912, 1913, 1920 ו־1924 הוא חזר לסן פרנסיסקו כדי להציג בכמה גלריות מסחריות, כולל ויקרי, אטקינס וטורי, מלון סנט פרנסיס. עבודותיו נכללו גם בגלריות האמנות בתערוכה הבין-לאומית של פנמה – פסיפיק בסן פרנסיסקו בשנת 1915.
בשנת 1919 צייר שני ציורי קיר עבור האיחוד הפאן-פסיפי בהונולולו. מאוחר יותר הוא נסע לעיר ניו יורק, וצייר נופים דרמטיים של הוואי.
ב־1927 הציג כמה ציורים בפתיחת מוזיאון הונולולו לאמנות, שם הציג תערוכה רטרוספקטיבית ב־1936. ב־1939 הציג בתערוכה הבין-לאומית של שער הזהב בסן פרנסיסקו ובתערוכה העולמית של ניו יורק.
מוות
היצ'קוק נפטר בהונולולו ב־1 בינואר 1943 לאחר שהיה עד להתקפה על פרל הארבור בשנת 1941.
היצ'קוק נקרא האמן הביתי הראשון בהוואי עם הכרה בינלאומית.
אולימפיאדת מלבורן (1956)
אולימפיאדת מלבורן (1956) היא האולימפיאדה ה-16 בעת החדשה. היא נמשכה 16 ימים, מ-22 בנובמבר עד ה-8 בדצמבר 1956. השתתפו בתחרויות 3,314 ספורטאים מ-67 מדינות. היו אלה המשחקים הראשונים שלא נערכו בצפון אמריקה או באירופה והמשחקים הראשונים בחצי הכדור הדרומי. זו גם הייתה האולימפיאדה היחידה שבה תחרויות נערכו בשתי מדינות, תחרויות רכיבת הסוסים נערכו ביוני, בשוודיה.
המכרז האולימפי
בישיבה ה-43 של הוועד האולימפי הבינלאומי, שנערכה ברומא בתאריך 28 באפריל 1949, נבחרה מלבורן והועדפה על פני מקסיקו סיטי, בואנוס איירס, מונטריאול ו-6 ערים נוספות מארצות הברית.
רקע
המשחקים נערכו בעת תקופה מתוחה מבחינה מדינית בעולם: המלחמה הקרה הייתה בשיאה והמעצמות ראו בניצחון הספורטאים הוכחה לכך כי צורת השלטון שלהן עדיפה. מרד אנטי קומוניסטי דוכא בהונגריה, ובמחאה על דיכוי המרד החרימו את המשחקים ספרד, הולנד ושווייץ. מלחמת סיני הקטינה משמעותית את נבחרת ישראל ומצרים לא השתתפה כלל. עקב מעורבות בריטניה וצרפת במשבר בחצי האי סיני, גם עיראק ולבנון החרימו את המשחקים. סין (העממית) החרימה את המשחקים בגלל השתתפותה של סין הלאומנית. בגלל משברים ומתיחויות אלו, ירד משמעותית מספר המשתתפים (מ-4,925 בשנת 1952 ל-3,342 בשנת 1956). מנגד, ספורטאים מגרמניה המערבית ומגרמניה המזרחית התחרו לראשונה במשלחת אחת, המשלחת הכלל-גרמנית.
חששות רבים שררו בוועד האולימפי הבינלאומי טרם המשחקים: נראה היה כי מלבורן מתקשה להכין את המתקנים בזמן למשחקים. סכסוכים פנימיים ומחסור בתקציבים עיכבו את ההכנות. בשלב מסוים, הציע ראש הוועד האולימפי הבינלאומי דאז, אייברי בראנדייג', שרומא, שהתכוננה למשחקים האולימפיים בשנת 1960 תארח את המשחקים, כיוון שהייתה בשלבי הכנה מתקדמים יותר. בנוסף, קיום המשחקים בחצי הכדור הדרומי יצר מספר בעיות: עלויות גבוהות עקב המרחק הגדול פגעו במספר משלחות שתקציבן היה מוגבל. הזזת המשחקים לתקופה בה הם נערכו (נובמבר, סוף החורף בחצי הכדור הדרומי), שינתה את מחזורי האימון של הספורטאים מחצי הכדור הצפוני, הנוהגים לצאת לפגרה עם תחילת החורף.
עם תחילת המשחקים פגו כל החששות והמשחקים יצאו לדרך ללא אירועים משמעותיים. המשחקים אף כונו "המשחקים הידידותיים".
מרוץ הלפיד
כנהוג, הודלקה האש בעזרת קרני השמש באצטדיון באולימפיה, ומשם הועברה על ידי 350 רצים במסלול שאורכו 350 קילומטרים עד לאתונה. משם הוטס הלפיד, (בתוך פנס כורים, שהתקבל במתנה מהוועד האולמפי הסובייטי) לדרווין ומשם הוטס עד לקיירנס בצפון מזרח אוסטרליה. משם החל הלפיד מועבר על ידי 2,746 רצים, שרצו מייל אחד כל אחד. סה"כ הכל עבר הלפיד 20,000 קילומטרים, מתוכם 4,768 קילומטרים בריצה.
טקס הפתיחה
המשחקים נפתחו בטקס רב רושם בנוכחותו של פיליפ, דוכס אדינבורו, שגם הכריז על פתיחת המשחקים. חמשת אלפים יוני דואר שוחררו, ו-21 מטחי כבוד נורו.
תחרויות הסוסים
עקב חוגי ההסגר הקיימים באוסטרליה, סירבה ממשלת אוסטרליה להתיר את הכנסת הסוסים לתחרויות. היות שכך, עמדו בפני הוועד האולימפי שתי ברירות: להשתמש בסוסים אוסטרלים או לערוך את תחרויות הסוסים מחוץ לאוסטרליה. הוחלט כי תחרויות הסוסים ייערכו בסטוקהולם. תחרויות אלו נערכו ביוני, טרם פתיחת המשחקים עצמם. הלפיד האולימפי הודלק באולימפיה, הוטס למאלמו ומשם הועבר על ידי 100 פרשים, במסלול שאורכו 1000 קילומטרים לסטוקהולם. מצריים, שווייץ וספרד, שלא השתתפו במשחקים עצמם, נטלו חלק בתחרויות הסוסים. לאחר תום התחרויות הוחלט כי בעתיד לא יפוצלו המשחקים.
משחק הדמים
בעקבות המרד בהונגריה שרר במשחקים האולימפיים מתח רב, בין הספורטאים של משלחת הונגריה לבין אלו של ברית מהמועצות. המתח בא לידי ביטוי בטורניר הכדורמים במשחק חצי הגמר בין שתי הנבחרות. המשחק היה אלים מאוד והוחלפו בו בעיטות ומהלומות. הכוכב ההונגרי ארווין זאדור שהבקיע שני שערים, נאלץ לעזוב את הבריכה בדקות האחרונות של המשחק כשנבחרתו כבר הובילה 0:4 לאחר שקיבל אגרוף בפניו מוולנטין פרוקופייב. על מנת למנוע התפרצות מהומות הופסק המשחק כשנותרה דקה לסיום, והמשטרה נכנסה לזירה על מנת לפנות את הקהל. תמונותיו של זאדור השותת דם התפרסמו בעיתונות העולמית והובילו לכינוי ה"דם במים", אף על פי שהדיווחים כאילו המים בבריכה האדימו מדם הם ככל הנראה הגזמה.
טבלת מדליות
עשרת המדינות שגרפו את מרב המדליות:
מזרח גרמניה ומערב גרמניה יוצגו במשלחת משותפת. משלחת זו ייצגה אותן גם במשחקי 1960 ו-1964.