cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרנסאנס הקרולינגי
סוף הרנסאנס הקרולינגי
יחד עם זאת, תודות להגברת הלימוד של כל מיומנויות השפה: הדקדוק, הקליגרפיה, ההגייה והרטוריקה; תודות לסדנאות הכתיבה, אשר פיתחו את המודעות לשפה; ותודות לחידוש העיון במקרא ובכתבי אבות הכנסייה – בזמנו של קרל הגדול, נבלמה השתכחות השפה הלטינית, אשר אפיינה את ראשית ימי הביניים. לא רק שבכך, השכבה האינטלקטואלית האירופית למדה לדבר בשפה אחת; אלא למעשה נצלו התרבות הקלאסית, הביבליה הלטינית וכן כתבי אבות הכנסייה; וכן שוקמה מערכת החוק והמשפט. אמנם לאחר קרל הגדול, אירופה נכנסה למצב של אנדרלמוסיה, אבל הוא שתל את ניצני ההשכלה והחינוך. בכל אופן, בתודעה האירופית נחקק כי קרל הגדול ייסד את מערכת החינוך, ההשכלה והמשפט.
יואל דרורי
יואל פריימן (דרורי) (נולד ב-1 באפריל 1953) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בירושלים. למד בבית הספר היסודי "גאולים" בשכונת בקעה בירושלים.
למד תיאטרון וסוציולוגיה באוניברסיטת גתה בפרנקפורט והופיע בתיאטרון "דנקורט" בהמבורג.
בין השנים 1977–1983 הצטרף לקבוצת התיאטרון הלונדונית "Fragile Theatre", בהנהגתו של הבמאי והכיאוגרף קווין אוקס (Kevin Oakes) וערך עמה מסע הופעות ברחבי אירופה. בקבוצה עבד כמנהל במה, תאורן, מפיק, שחקן ובמאי - בין השאר בהצגה "האי" מאת את'ול פוגארד."אורסטיס" מאת והבימוי קווין אוקס (דרום אפריקה).
לאחר מכן חזר ישראל ושיחק בתיאטרון ובקולנוע.
ב-1993 החל תהליך של חזרה בתשובה: מאותה שנה ועד 2013 הוא למד אצל הרב אברהם ברנדויין זצ"ל בישיבת "קול יהודה צבי" ברובע היהודי בירושלים. כמו כן, בין השנים 1993–2000 לימד תורה במכינה קדם צבאית בישיבת "נחלת צבי" בשדרות המאירי, קריית משה, בראשות הרב יעקב שמעון, כיום בפסגת זאב.
בתיאטרון
בתיאטרון הסימטה: ב-1984 גילם את שם בהצגה "שם" שכתב וביים נפתלי (נפי) סלח.
בתיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער: ב-1984 שיחק בהצגה "מלכות דוד" מאת משה סלח (ע"פ ספר בעל אותו שם מאת יהודה בורלא) שביים נפי סלח. ב-1985 גילם את איה ואת השפן בהצגה "פו הדב" מאת אלן אלכסנדר מילן שעיבד וביים עודד בארי. ב-1986 שיחק בהצגה "שניים על גג בודד" שכתבו וביימו נינו דינטרונה וג'אמקומו ראוויקיו. ב-1987 גילם את אבשלום פיינברג בהצגה "שרה, גיבורת ניל"י" מאת דבורה עומר שביים איציק ויינגרטן. ב-1988 שיחק בהצגה "תאודור הרצל" שכתבה וביימה פנינה גרי.
בתיאטרון חיפה: ב-1987 שיחק בהצגה "מים שמיים ותיבה" על רבי יהודה הלוי שכתב יצחק גורמזאנו גורן בבימיו של עמית ליאור בשיתוף עם בימת קדם.
בפסטיבל עכו: ב-1987 שיחק בהצגה "אז כמוות" מאת אבישי מילשטיין שביימה שוש רייזמן. ב-1990 שיחק בהצגה "תחנת דלק" מאת אורי רמון שביימה מיכל פורת.
בתיאטרון הספרייה: ב-1988 שיחק בהצגה שטח מחיה מאת מריה איירן פורנז שביים אבישי גרינפלד.
בתיאטרון קומיקיון: ב-1988 שיחק בהצגה "אל תתנו למוות לומר את המילה האחרונה" שכתב וביים ליאור נחמן. הפקה זו הועלתה גם במסגרת פסטיבל ישראל.
בתיאטרון אודיו אבות האומה: מאז 1997 משמש כשחקן ובמאי הקולות בתיאטרון. שיחק וביים את המחזות "אברהם אבינו", "יעקב אבינו", "יוסף הצדיק", "השטר", ו"ויקר מקרה" שכתב מנחם לוי.
בטלוויזיה ובקולנוע
ב-1984 גילם את אליהו בסרט "זעם ותהילה" שכתב וביים אבי נשר. ב-1989 גילם איש לח"י בסרט "אש צולבת" שכתב בני ברבש וביים גדעון גנני.
ב-1991 גילם סוחר סמים בסרט "מחץ הדלתא 3: משחק המוות" שביים שמוליק פירסטנברג.
ב-1992 שיחק בסרט "מלאכים ברוח" שכתב וביים גור הלר.
ב-1993 שיחק בסדרה "חום טרופי" (Tropical Heat: Sweating Bullets) שביים סאם איגן, ושיחק בסרט "Night Terrors" שביים טובי הופר.
ב-2002 גילם את ישראל ב"ק בסרט "אדמה" שכתב וביים משה הרשטיק.
בין השנים 2014–2022 גילם את למך, בסדרה עלילות ארץ גושן של ערוץ מאיר לילדים, שביים יואב אליצור.
דאנקן פרסטון
ביוגרפיה
פרסטון נולד בברדפורד שבמערב יורקשייר. הוא הופיע בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה שונות בהן "Hunters Walk", בסדרה "Secret Army", "המקצוענים", "כל היצורים גדולים כקטנים", "רובין משרווד", "ברז'ראק", "The New Statesman", בסדרה לילדים "Press Gang", הסיטקום "Chalk", סדרת הפשע "Boon", "חדר מיון", "Heartbeat", "הטי וייתרופ חוקרת", "הולבי סיטי", "Peak Practice", "רציחות במידסומר", "דיאל ופסקו" ובסדרה הקומית "המשפחה שלי".
פרסטון כיכב בסיטקום הרפואי "Surgical Spirit". ב-2004 הופיע בתפקיד דניס סטוקס באופרת הסבון "קורוניישן סטריט". הוא משחק באופרת הסבון "אמרדייל" בתפקיד דאג פוטס, אביה של לורל תומאס. עוד הופיע בשעשועון "Lily Savage's Blankety Blank".
תיאטרון
פרסטון הוא שחקן שייקספירי ידוע והופיע בהפקות רבות של הלהקה השייקספירית המלכותית. בין השאר גילם את אנגוס בהפקה של טרוור נאן למחזה "מקבת'", על הבמה ב-1976 ובטלוויזיה ב-1978. בהצגה כיכבו איאן מקלן וג'ודי דנץ'. ב-2007 הופיע בעיבוד בימתי של הספר "אל תיגע בזמיר".
חיים אישיים
ב-1986 התחתן פרסטון עם השחקנית סוזן פנהליגון, ששיחקה בתפקיד ג'ין הופ באופרת הסבון "אמרדייל". הם התגרשו ב-1992, אבל חזרו לחיות יחד ב-1997. בני הזוג חיים בוולטון-און-תיימז עם בנם טרואן מונרו.
ב-4 בדצמבר 2002 הוענק לפרסטון תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת ברדפורד על תרומתו כשחקן.
לואי-אלכסנדר ברתייה
לואי-אלכסנדר ברתייה (בצרפתית: Louis-Alexandre Berthier; 20 בנובמבר 1753 – 1 ביוני 1815), נסיך נוישאטל ואלנגין, נסיך ואגרם, היה מרשל צרפת של האימפריה ששירת במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות. הוא היה פעמיים שר המלחמה של צרפת ושימש כראש המטה של נפוליאון בונפרטה.
ברתייה נולד למשפחה צבאית, שירת בצבא הצרפתי ושרד את החשד למונרכיזם במהלך שלטון הטרור לפני עלייה מהירה בשורות צבא המהפכה הצרפתי. אף על פי שהיה תומך מרכזי בהפיכה נגד הדירקטורט שהעניקה לנפוליאון כוח אבסולוטי, ונכח בניצחונותיו הגדולים, ברתייה התנגד נחרצות למתיחה המתקדמת של קווי התקשורת במהלך המערכה הרוסית. לאחר שהורשה לפרוש על ידי משטר בורבון המחודש, הוא מת מסיבות לא טבעיות זמן קצר לפני קרב ווטרלו. ברתייה נחשב על ידי רבים כאחד מגדולי המנהלים בהיסטוריה, שגאונותו הלוגיסטית הוכיחה את עצמה הכרחית לנפוליאון ולגרנד ארמה.
ראשית חייו
ברתייה נולד ב-20 בנובמבר 1753 בוורסאי ללוטננט-קולונל ז'אן-בטיסט ברתייה (1721–1804), קצין בחיל המהנדסים הטופוגרפיים, ולאשתו הראשונה (נישאה ב-1746) מארי פרנסואז ל'הוילייר דה לה סר. הוא היה הבכור מבין חמישה ילדים, כאשר שלושת אחיו שירתו גם בצבא הצרפתי, ושניים הפכו לגנרלים במהלך מלחמות נפוליאון.
קריירה צבאית
כילד, ברתייה קיבל הדרכה באמנות הצבאית על ידי אביו, קצין ב-"Corps de genie" (חיל המהנדסים). בגיל שבע עשרה, הוא נכנס לצבא, שירת ברציפות בסגל, במהנדסים וברגימנט הדרגונים הגרמני המלכותי של הנסיך מלמבסק. בשנת 1780 נסע ברתייה לצפון אמריקה עם הגנרל רושאמבו, ובשובו, לאחר שהגיע לדרגת קולונל, הוא הועסק בתפקידי מטה שונים ובשליחות צבאית בפרוסיה. במהלך המהפכה הצרפתית, כראש המטה של המשמר הלאומי של ורסאי, הוא הגן על הדודות של לואי השישה עשר מפני אלימות עממית, וסייע לבריחתם ב-1791.
בשנת 1792, ברתייה מונה לרמטכ"ל של המרשל ניקולס לוקנר, והוא לקח חלק נכבד במסע הארגון של הגנרלים דומורייה וקלרמן. הוא שירת עם קרדיט רב במלחמה בוואנדה של 1793–1795, ובשנה שלאחר מכן מונה לגנרל של דיוויזיה וראש המטה של צבא איטליה, שבונפרטה מונה לאחרונה לפקד עליו. הוא מילא תפקיד חשוב בקרב ריבולי, והקל על הגנרל ז'ובר כאשר האחרון הותקף על ידי הגנרל האוסטרי יוזף אלווינצ'י. כוח העבודה שלו, הדיוק וההבנה המהירה שלו, בשילוב ניסיונו הארוך והמגוון ושליטתו המלאה בפרטים, הפכו את ברתייה לרמטכ"ל האידיאלי. בתפקיד זה, ברתייה היה העוזר המוערך ביותר של נפוליאון למשך שארית הקריירה שלו.
ברתייה ליווה את נפוליאון לאורך המערכה של 1796, ונותר אחראי על הצבא לאחר הסכם קמפו פורמיו. הוא היה בתפקיד זה בשנת 1798 כשנכנס לאיטליה, פלש לוותיקן, ארגן את הרפובליקה הרומית ולקח את האפיפיור פיוס השישי בשבי. ברתייה פיקח על העברת האפיפיור לוולנס, שם, לאחר מסע מפותל, מת פיוס השישי. מותו של האפיפיור היווה מכה קשה לכוחו הפוליטי של הוותיקן, אשר, עם זאת, לא הוכיח את עצמו כחולף כמו זה של האימפריה הצרפתית הראשונה.
לאחר מכן הצטרף ברתייה למפקדו במצרים, ושירת שם עד שובו של נפוליאון. הוא סייע בהפיכת 18 בברימר (9 בנובמבר 1799), לאחר מכן הפך לשר המלחמה לזמן מה. במהלך קרב מרנגו, ברתייה היה ראש צבא העתודה הרשמי, אך הקונסול הראשון ליווה את הצבא והוא פעל במציאות, כמו תמיד, כראש המטה של נפוליאון.
כדי שלא יחשבו שזו הייתה עבודה בטוחה יחסית, קצין מטה עכשווי, ברוסייה, מדווח כי בקרב מרנגו:
בתום המערכה הוא הועסק בשליחויות אזרחיות ודיפלומטיות. זה כלל שליחות לספרד באוגוסט 1800, שהביאה לחזרה של לואיזיאנה לצרפת על ידי הסכם סן אילדפונסו ב-1 באוקטובר 1800, והובילה לרכישת לואיזיאנה.
כאשר נפוליאון הפך לקיסר, ברתייה מונה מיד למרשל האימפריה. הוא השתתף במערכות של אוסטרליץ, ינה ופרידלנד. הוא מונה לדוכס ולנגין ב-1806 ולסגן קונסטבל של האימפריה ב-1807. כשנפוליאון הדיח את פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה מנסיכות נשאטל, מונה ברתייה לשליטה. זה נמשך עד 1814 וגם הביא לו את התואר נסיך ריבוני ב-1806.
ב-1808 שירת במלחמת חצי האי, וב-1809 שירת בזירה האוסטרית במהלך מלחמת הקואליציה החמישית, ולאחר מכן קיבל את התואר נסיך ואגרם. הוא היה עם נפוליאון ברוסיה בשנת 1812, והשתתף במועצת המלחמה יוצאת הדופן לגבי האם להמשיך, בהיותו אחד מכמה שייעצו נגד התקדמות על מוסקבה עליה החליט נפוליאון, בעידוד ז'ואקים מירא, שהואשם על ידי רבים על קצב הרג הסוסים של הצעדה לרוסיה. נאמר כי ברתייה פרץ בבכי בעקבות ההחלטה. הוא שירת בגרמניה ב-1813, ובצרפת ב-1814, מילא, עד לנפילת האימפריה הצרפתית, את תפקידיו של ראש המטה של הגרנד ארמה.
לאחר הוויתור הראשון של נפוליאון, פרש ברתייה לאחוזתו שכללה 600 דונם (2.4 קמ"ר), וחידש את תחביביו של בזיירות ופיסול. הוא עשה שלום עם לואי השמונה עשר ב-1814 וליווה את המלך בכניסתו החגיגית לפריז. במהלך הגלות הקצרה של נפוליאון על אלבה, הוא הודיע לברתייה על הפרויקטים שלו. ברתייה היה נבוך מאוד באשר למסלולו העתידי, ומכיוון שלא היה מוכן להתחייב לנפוליאון, נפל עליו חשד גם מצד מנהיגו הישן וגם מצד לואי השמונה עשר.
עם שובו של נפוליאון לצרפת, נסוג ברתייה לבמברג, שם מת כמה שבועות לאחר מכן ב-1 ביוני 1815 בנפילה מחלון בקומה העליונה. אופן מותו אינו ברור. על פי כמה דיווחים, הוא נרצח על ידי חברי אגודה חשאית, בעוד שאחרים אומרים כי, דעתו נטרפה עליו ממראה החיילים הרוסים שצעדו לפלוש לצרפת, הוא השליך את עצמו מחלונו ונהרג.
אובדן כישוריו של ברתייה בווטרלו הורגש מאוד על ידי נפוליאון, כפי שאמר מאוחר יותר בתמציתיות:
הערכת אופי
ברתייה היה רמטכ"ל מיומן מאוד, אבל הוא לא היה מפקד שטח מוצלח. כשהיה בפיקוד זמני ב-1809, הצבא הצרפתי בבוואריה עבר סדרה של תהפוכות. למרות העובדה שהצלחתו כגנרל הואפלה לחלוטין על ידי גאונותו של נפוליאון, ברתייה היה בכל זאת ידוע בזכות כישורי הארגון המצוינים שלו והיכולת להבין ולבצע את הנחיות הקיסר לפרטי פרטים. הגנרל פול ת'יבאו אמר עליו ב-1796:
"איש לא יכול היה להתאים יותר לגנרל בונפרטה, שרצה אדם המסוגל לפטור אותו מכל עבודה מפורטת, להבין אותו באופן מיידי ולחזות מה יזדקק לו."
משפחתו
בשנת 1796 התאהב ברתייה בג'וזפה קרקאנו, המרקיזה ויסקונטי די בוגוראטו, שהייתה אמורה להיות המאהבת שלו למשך תקופת האימפריה הצרפתית הראשונה, למרות אי הסכמתו של הקיסר. אפילו כאשר נפוליאון הכריח אותו להתחתן עם נסיכה בווארית, הדוכסית מריה אליזבת, בשנת 1808, הצליח ברתייה לשמור על פילגשו ואשתו יחד תחת קורת גג, מצב עניינים שהכעיס את הקיסר.
ב-9 במרץ 1808 התחתן ברתייה עם אליזבת שהייתה בתם היחידה של וילהלם, דוכס בבוואריה ושל מריה אנה מצווייבריקן-בירקנפלד, אחותו של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה, וקרובת משפחה של הקיסר הרוסי דרך קו ויטלסבאך בצד הבווארי והצד הפרוסי (מקלנבורג) של השושלת שלה.
נולדו להם בן אחד ושתי בנות:
מבצר אמבר
מבצר אמבר או מבצר אמר (בהינדית: आमेर दुर्ग) הוא מבצר עתיק בעיר במזרח מדינת ראג'סטאן שבצפון-מערב הודו. אמבר היא עיירה בשטח של 4 קילומטרים רבועים הממוקמת 11 קילומטרים צפונית לג'איפור, בירת ראג'סטאן. העיר אמבר ומבצר אמבר נבנו על ידי רג'ה אלן סינג מינה בשנת 967, ועברו מאוחר יותר לבעלותם של השליטים מחמולת קאצ'ווהא ה. המבצר ממוקם גבוה על גבעה, ידוע באלמנטים האמנותיים שבתוכו, והוא כיום מוקד התיירות העיקרי של ג'איפור. המבצר מתאפיין בחומות גדולות וסדרות של שערים ושבילים מרוצפים, והוא משקיף על אגם מאוטה, המהווה את מקור המים העיקרי של ארמון אמבר.
האדריכלות המוגולית השפיעה רבות על הסגנון האדריכלי של כמה ממבני המבצר. הארמון שבתוך המבצר בנוי מאבן חול אדומה ושיש, והוא בנוי על פני ארבעה מפלסים, כל אחד עם חצר. ביו המבנים במבצר: "דיוואן-אי-אם" (Diwan-e-Aam), או "היכל הקהל הציבורי", "דיוואן-אי-קאס" (Diwan-e-Khas), או "אולם הקהל הפרטי", שיש מהאל (ארמון המראות), או ג'אי מנדיר, והסוק ניוואס שבו אקלים קריר שנוצר באופן מלאכותי על ידי רוחות שנושבות על מפל מים בתוך הארמון. מכאן שמבצר אמבר ידוע גם בשם העממי "ארמון אמבר". הארמון היה מקום מגוריהם של המהארג'ות הראג'פוטים ובני משפחותיהם. בכניסה לארמון בסמוך לשער גנש של המבצר, יש מקדש המוקדש לפסל סילה דווי, אלת פולחן צ'איטניה, שניתן לרג'ה מאן סינג לאחר שהביס את רג'ה של ג'סור, בנגל בשנת 1604 ( היא כיום בבנגלדש). לרג'ה מאן סינג היו שתים עשרה מלכות, והוא בנה שנים עשר חדרים, אחד לכל אחת. בכל חדר היה גרם מדרגות המחובר לחדר המלך, אך המלכות לא היו אמורות לעלות למעלה. לרג'ה ג'אי סינג הייתה מלכה אחת בלבד ולכן הוא בנה חדר אחד בגודל של שלושה חדרי מלכה קודמים.
ארמון זה, יחד עם, ממוקם על צ'יל קא טילה (גבעת העיטים) של. הארמון ומבצר ג'איגר נחשבים למתחם אחד, שכן השניים מחוברים במעבר תת--קרקעי באורך 325 מטרים. מעבר זה נועד כנתיב מילוט בעתות מלחמה כדי לאפשר לבני משפחת המלוכה ואחרים במבצר אמבר לעבור למבצר ג'איגאר המוגן יותר.
המפקח על המחלקה לארכאולוגיה ומוזיאונים דיווח על כ-5,000 מבקרים ביום בארמון אמבר ובסך הכל 1.4 מיליון מבקרים במהלך 2007. בשנת 2013, במושב ה-37 בוועדת המורשת העולמית שהתקיימה בפנום פן בקמבודיה, הוכרז מבצר אמבר, יחד עם חמישה מבצרים נוספים של ראג'סטאן, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, כקבוצת מונומנטים הקרויה מבצרי הגבעות בראג'סטאן.
אטימולוגיה
מקור השם אמבר, או אמר, במקדש אמביקשוור, הבנוי על גבי גבעת צ'ילה קא טילה. אמביקשווארה הוא השם המקומי לאל שיווה. עם זאת, פולקלור מקומי טוען כי מקור שם המבצר מ"אמבה", האלה האם דורגה.
גאוגרפיה
ארמון אמבר ממוקם על גבעה מיוערת שהיא לשון אדמה המשתרעת לתוך אגם מאוטה ליד העיירה אמבר, כ-11 קילומטרים מהעיר ג'איפור, בירת ראג'סטאן. הארמון נמצא ליד הכביש הלאומי C11 לדלהי. כביש צר לרכבי שטח מוביל לשער הכניסה, המכונה סוראג' פול (Suraj Pol, "שער השמש") של המבצר. בעבר היה נהוג לעלות למבצר על גבי פילים, אך בעקבות דיווחים על התעללות של המטפלים החליטו חברות תיירות לשנות שיטה, וכיום נהוג להעלות תיירים למבצר בג'יפים.
היסטוריה
העיר אמבר ומבצר אמבר נבנו על ידי הרג'ה אלן סינג מינה בשנת 967 לספירה, ועברו מאוחר יותר לבעלותם של השליטים מחמולת קאצ'ווהא. מבצר אמבר, כפי שהוא כיום, הוקם על שרידי מבנה קודם זה בתקופת שלטונו של הרג'ה, מלך אמבר מחמולת קאצ'ווהא. המבנה הורחב על ידי אחד מצאצאיו,. מאוחר יותר, עבר מבצר אמבר שיפורים ותוספות על ידי שליטים עוקבים במהלך 150 השנים הבאות, עד שהמלכים מחמולת קאצ'ווהא העבירו את בירתם לג'איפור בתקופת סוואי ג'אי סינג השני, בשנת 1727.
ההשתלטות של חמולת קאצ'ווהא
המבנה הראג'פוטי הראשון הוקם על ידי רג'ה קקיל דב כאשר אמבר הפכה לבירתו בשנת 1036 באתר מבצר ג'איגר של ימינו. חלק גדול מהמבנים הנוכחיים של אמבר התחילו או הורחבו בתקופת שלטונו של רג'ה מאן סינג הראשון במאה ה-17. בין הבניינים הראשיים ניתן למצוא את "דיוואן-אי-קאס" (Diwan-e-Khas) בארמון אמבר ו"גנש פול", השער הצבעוני שנבנה על ידי מירזה רג'ה ג'אי סינג הראשון.
ממלכת אמבר נודעה בתקופת ימי הביניים בשם דונדר (Dhundar), השם מיוחס להר קורבנות בגבולה המערבי, ונשלטה על ידי המלכים מחמולת קאצ'ווהא החל מהמאה ה-11 ואילך, בשנים 1037–1727, עד שהבירה הועברה מאמבר לג'איפור. ההיסטוריה של אמבר קשורה בקשר בל יימחה לשליטים אלה כיוון שהקימו את האימפריה שלהם באמבר.
רבים מהמבנים העתיקים של תקופת חמולת מינה מימי הביניים נהרסו או הוחלפו. עם זאת, המבנה המרשים מהמאה ה-16 של מבצר אמבר ומתחם הארמון שבתוכו שנבנה על ידי המהארג'ות הראג'פוטים נשמרו היטב.
אדריכלות
הארמון מחולק לשישה חלקים נפרדים לאורך ציר צפון-דרום, כל אחד עם שער כניסה וחצר משלו. כל החלקים החשובים למגורים ולשליטה ממוקמים לאורך הצד המזרחי של המבצר עם נוף לאגם, בעוד שמגורי משרתים, מחסנים ואורוות מכוונים לכיוון מערב, מול הצוקים.
הכניסה הראשית היא דרך סוראג' פול (שער השמש) המוביל לחצר הראשית הראשונה, על שער זה היו מופקדים שומרים מכיוון שהוא הכניסה הראשית לארמון. הוא פנה מזרחה לכיוון השמש העולה, ומכאן שמו. תהלוכות פרשים מלכותיות ומכובדים נכנסו לארמון דרך שער זה.
החצר הראשונה
החצר הראשונה מכונה ג'אלב צ'אווק, ביטוי בערבית שפירושו המקום להתאספות של חיילים. זה היה המקום בו הצבאות קיימו מצעדי ניצחון עם שלל המלחמה בשובם מהקרבות, שגם נשות משפחת המלוכה היו עדות להם מבעד לחלונות המסורגים. זהו אחד מארבע החצרות של ארמון אמבר, שנבנה בתקופת שלטונו של סוואי ג'אי סינג (1693–1743). שומרי הראש האישיים של המהארג'ה ערכו כאן תהלוכות בפיקודו של מפקד הצבא או פאוג' באקשי. המהארג'ה נהג לבחון את המשמר. סמוך לחצר היו אורוות הסוסים, כאשר השומרים התגוררו בחדרים במפלס העליון.
גרם מדרגות מרשים מג'אלב צ'אווק מוביל אל שטח הארמון הראשי. כאן, בכניסה מימין למדרגות המדרגות נמצא מקדש סילה דווי בו סגדו המהארג'ות הראג'פוטים, החל במהארג'ה מאן סינג במאה ה-16 עד שנות השמונים של המאה ה-20, כאשר טקס הקרבת בעלי החיים (קורבן של תאו) שהיה נהוג על ידי המלוכה הופסק.
מקדש סילה דווי
בצד ימין של הג'אלב צ'אווק יש מקדש קטן אך אלגנטי הקרוי מקדש סילה דווי (סילה דווי היה גלגול של קאלי או האלה דורגה). הכניסה למקדש היא דרך דלת כפולה מכוסה כסף עם תבליטים. פסל האלוהות העיקרית בתוך קודש הקודשים מוקף על ידי שני אריות עשויים כסף. האגדה המיוחסת להתקנת פסל זה היא שהמהארג'ה מאן סינג ביקש ברכות מקאלי על מנת לנצח בקרב נגד הרג'ה של ג'סור בבנגל. האלה הנחתה את הרג'ה בחלום, לשלוף את דמותה מקרקעית הים, להתקין ולסגוד לה. הרג'ה, לאחר שניצח בקרב בנגל בשנת 1604, חילץ את פסל האלה מהים והתקין אותו במקדש וקרא לו סילה דווי כשהוא מגולף מגוש סלע אחד. בכניסה למקדש יש גילוף של האל גנש, העשוי מחתיכת אלמוג אחת.
גרסה נוספת של הקמת הפסל סילה דווי היא שרג'ה מאן סינג, לאחר שהביס את הרג'ה של ג'סור, קיבל במתנה גוש אבן שחור שנאמר כי יש לו קשר לסיפור האפי מהאבהארטה בו הרג הרודן אחים מבוגרים של האל קרישנה על סלע זה. בתמורה למתנה זו, החזיר מאן סינג את הממלכה בה זכה לרג'ה שבבנגל. אבן זו שימשה אז לחצוב את דמותו של דורגה מאהישאסוראמארדיני, שהרגה את מלך השדים מאהישאסורה, והתקין אותו במקדש המבצר כסילה דווי. לסילה דווי סגדו מאז ואילך כאלוהות של השושלת של חמולת הראג'פוט של ג'איפור.
מנהג נוסף המזוהה עם מקדש זה הוא הטקסים הדתיים של הקרבת בעלי חיים בימי הפסטיבל של (פסטיבל בן תשעה ימים שנחגג פעמיים בשנה). הנוהג היה להקריב תאו מים וגם עזים ביום השמיני של הפסטיבל מול המקדש, שהתבצע בנוכחות משפחת המלוכה, וצפו בו קהל גדול של מאמינים. מנהג זה נאסר על פי חוק משנת 1975, ולאחר מכן נערך טקס הקורבן בתוך שטח הארמון בג'איפור, אך ורק כאירוע פרטי כאשר רק הקרובים של משפחת המלוכה צופים באירוע. עם זאת, כעת מנהג הקרבת בעלי חיים הופסק לחלוטין במתחם המקדש והמנחות לאלה הן רק צמחוניות.
החצר השנייה
החצר השנייה, במעלה גרם המדרגות הראשי של החצר במפלס הראשון, כוללת את "דיוואן-אי-אם", או "אולם הקהל הציבורי". הוא בנוי עם שורה כפולה של עמודים, והוא פלטפורמה מוגבהת עם 27 אכסדרות, שעל כל אחד מהעמודים כותרת בצורת פיל, עם גלריות מעליהם. כפי שהשם מרמז, הרג'ה (המלך) קיבל כאן את הקהל כדי לשמוע ולקבל עצומות מהציבור.
גנש פול, או שער גנש, הקרוי על שם האל ההינדי גנש, המסיר את כל המכשולים בחיים, הוא הכניסה לארמונות הפרטיים של המהארג'ות. זהו מבנה בן שלוש מפלסים עם ציורי קיר רבים שנבנו גם הם בהוראת מירזה רג'ה ג'אי סינג (1621–1627). מעל שער זה נמצא סוהאג מנדיר שבו נהגו בנות משפחת המלוכה לצפות בפעילויות שנערכו ב"דיוואן-אי-אם" (Diwan-e-Aam), מבעד לחלונות שיש מסורגים.
החצר השלישית
החצר השלישית היא המקום בו נמצאו המגורים הפרטיים של המהארג'ה, משפחתו ומשרתיו. לחצר זו נכנסים דרך גנש פול או שער גנש, המעוטר בפסיפסים ופסלים. בחצר יש שני בניינים, זה מול זה, מופרדים על ידי גן המאורגן בצורה של גן מוגולי. הבניין משמאל לשער הכניסה נקרא ג'אי מנדיר, המעוטר באופן מעודן בלוחות משובצים בזכוכית ותקרות עם מראות רבות. המראות בעלות צורה קמורה ומעוצבות עם גיליונות מתכת וצבע בכדי שיבריקו מתחת לאור הנרות בזמן שהיו בשימוש. פסיפס המראה והזכוכיות הצבעוניות הידועות גם בשם שיש מאהל (ארמון המראות) היו "קופסת תכשיטים נוצצת לאור נרות מהבהבים". שיש מהאל נבנה על ידי המלך מאן סינג במאה ה-16 והושלם בשנת 1727. זוהי גם שנת היסוד של מדינת ג'איפור. עם זאת, רוב העבודות הללו הידרדרו בתקופה 1970–80, אך מאז היו בתהליכי שיקום ושיפוץ. הקירות סביב המסדרון מכילים לוחות תבליט משיש מגולפים. מהאולם יש נופים מרהיבים של אגם מאוטה.
מעל ג'אי מנדיר נמצא ג'אס מנדיר, אולם של קהל פרטי עם שיבוצי זכוכית פרחוניים ועבודות תבליט של אלבסטר.
הבניין השני שנראה בחצר נמצא מול הג'אי מנדיר וידוע בשם סוק ניוואס או סוק מאהל (היכל ההנאה). לאולם זה ניגשים מבעד לדלת מעץ. הקירות מעוטרים בעבודת שיבוץ שיש עם גומחות. אספקת מים בצנרת זורמת בערוץ פתוח העובר במבנה זה ושומרת על קרירות הסביבה, כמו בסביבה ממוזגת. המים מהערוץ הזה זורמים לתוך הגן.
הגן, הממוקם בין הג'אי מנדיר ממזרח לבין סוק ניוואס במערב, שניהם בנוי על במות גבוהות בחצר השלישית, נבנה על ידי מירזה רג'ה ג'אי סינג (1623–68). הוא מעוצב בקווים של גן צ'האר באג או הגן המוגולי. הוא נמצא בערוגה שקועה, המעוצבת בעיצוב משושה. הוא מוקף בתעלות צרות מרופדות שיש סביב בריכה בצורת כוכב ובמרכזה מזרקה. מים לגינה זורמים במפלים דרך תעלות מהסוק ניווס וגם מערוצי המפלים המכונים "גומחות צ'יני קנה" שמקורן במרפסת הג'אי מנדיר.
פירושו המילה טריפוליה הוא שלושה שערים. זוהי דרך הגישה לארמון ממערב. הוא נפתח בשלושה כיוונים, אחד לג'אלב צ'אווק, אחר לארמון מאן סינג והשלישי לזנאנה (בית הנשים) דורהי בדרום.
שער האריה, השער הראשי, היה פעם שער שמור; הוא מוביל למגורים הפרטיים במתחם הארמון וכותרתו 'שער האריה' כדי להביע כוח. נבנה בתקופת שלטונו של סוואי ג'אי סינג (1699–1743), הוא מכוסה בציורי קיר; יש לו צורת זיג-זג, נראה שנעשה כך משיקולי אבטחה לתקוף פולשים.
החצר הרביעית
החצר הרביעית היא המקום בו חיו הזנאנה (נשים של משפחת המלוכה, כולל פילגשים או מאהבות). בחצר זו ישנם חדרי מגורים רבים בהם התגוררו המלכות ואשר ביקר בהם המלך על פי בחירתו מבלי שנודע לאיזו מלכה הוא מבקר, שכן כל החדרים נפתחים למסדרון משותף.
מדרום לחצר זו שוכן ארמון מאן סינג הראשון, שהוא החלק העתיק ביותר במבצר הארמון. ארמון נבנה במשך 25 שנים והושלם בשנת 1599 בתקופת שלטונו של רג'ה מאן סינג הראשון (1589–1614). זהו הארמון הראשי. בחצר המרכזית של הארמון נמצא הבראדרי או ביתן העמודים; ציורי קיר ואריחים צבעוניים מקשטים את החדרים בקומת הקרקע ובקומות העליונות. ביתן זה (שהיה בעבר סגור בווילונות לפרטיות) שימש כמקום המפגש של המהארנים (מלכות משפחת המלוכה). כל צדדיו של ביתן זה מחוברים למספר חדרים קטנים עם מרפסות פתוחות. היציאה מארמון זה מובילה לעיירה אמבר, עיר מורשת עם מקדשים רבים, בתים מסורתיים ומסגדים.
המלכה האם והפילגשים של הרג'ה התגוררו בחלק זה של הארמון בזאנני דורהי, שהיה גם המגורים של משרתותיהן.
שימור
העיירה אמבר, המהווה את נקודת הכניסה לארמון אמבר, היא כיום עיר מורשת שכלכלתה תלויה בזרם התיירים הגדול (4,000 עד 5,000 ביום בשיא עונת התיירות). עיירה זו משתרעת על שטח של 4 קילומטרים רבועים ויש בה שמונה עשר מקדשים, שלושה מנדירים של ג'יין ושלושה מסגדים. היא רשומה בקרן המונומנטים העולמית (World Monument Fund WMF) כאחד ממאה האתרים הנמצאים בסיכון בעולם; כספים לשימור ניתנים על ידי מענק האתגר של רוברט וילסון.
הרשות לפיתוח וניהול אמבר (Amber Development and Management Authority ADMA) ביצעה עבודות שימור במתחם ארמון אמבר בעלות של 8.88 מיליון דולר. עם זאת, עבודות שיפוץ אלה היו נושא לוויכוח וביקורת אינטנסיביים בנוגע להתאמתן לשמר ולשמור על ההיסטוריות והמאפיינים האדריכליים של המבנים העתיקים. סוגיה נוספת שהועלתה היא מסחור המקום.
יחידת סרטים שצילמה סרט במבצר אמבר פגעה בחופה בת 500 שנה, הרסה את גג אבן הגיר העתיק של צ'אנד מאהל, קדחה חורים לקיבוע סטים ופיזרה כמויות גדולות של חול בג'אלב צ'אווק תוך התעלמות מוחלטת מחוק המונומנטים, האתרים הארכאולוגיים והעתיקות של ראג'סטאן (1961). שלוחת ג'איפור של בית המשפט הגבוה בראג'סטאן התערבה ועצרה את צילומי הסרט תוך הבחנה כי "למרבה הצער, לא רק הציבור אלא בעיקר הרשויות המעורבות הפכו לעיוורים, חירשים ואילמים בגלל נצנוץ הכסף. מונומנטים מוגנים היסטוריים כאלה. הפכו למקור הכנסה".
חששות להתעללות בפילים
מספר קבוצות העלו חששות בנוגע להתעללות בפילים ובסחר בהם והדגישו מה שחלקן רואות את הנוהג הבלתי אנושי של רכיבה על פילים עד למתחם ארמון אמבר. ארגון אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים (PETA) ורשות גן החיות המרכזית התייחסו לנושא רציני זה. על פי הטענות מפר "האתי גאון" (כפר הפילים) את כללי הטיפול בבעלי חיים בשבייה, וצוות PETA מצא פילים כבולים עם קוצים כואבים, פילים עיוורים, חולים ופצועים שנאלצים לעבוד, ופילים עם שנהבים ואוזניים מושחתים. בשנת 2017 הודיעה חברת smarTours מניו יורק כי תשתמש בג'יפים במקום פילים לטיול במבצר אמבר, ואמרה "לא כדאי לתמוך ... בהתעללות משמעותית בבעלי חיים".
ראצ'ו פטרוב
ראצ'ו סטויאנוב פטרוב (בבולגרית: Рачо Стоянов Петров; 19 בפברואר 1861, שומן, האימפריה העות'מאנית – 22 בינואר 1942, בלובו, מחוז פאזארדז'יק, ממלכת בולגריה) היה גנרל ופוליטיקאי בולגרי אשר כיהן כראש המטה הכללי הבולגרי, מפקד הארמייה השלישית, במספר כהונות שר וכן פעמיים כראש ממשלת בולגריה.
שלהי הקריירה ואחריתו
בעת מלחמת הבלקן הראשונה שב לשירות צבאי וכיהן בעיקר בתפקיד מטה ובמהלך מלחמת הבלקן השנייה מונה למפקד הארמייה השלישית ולחם עימה מול הצבא הסרבי בגזרת פירוט. לאחר המלחמה הועלה לדרגת גנרל-לויטננט. במהלך מלחמת העולם הראשונה מונה למושל הצבאי של אזור מקדוניה הווארדארית לאחר שנכבש בידי הצבא הבולגרי. בהמשך הוצב במטה הכללי הבולגרי. לאחר המלחמה שוחרר מהצבא בשל צמצומו מתוקף חוזה ניי. עם מינוי של אלכסנדר סטמבוליסקי לראש הממשלה, נעצר פטרוב והועמד לדין. ב-1920 הוא נידון ל-75 שנות מאסר בעוון אחריותו לתבוסת בולגריה במלחמה, אך לאחר ההפיכה במהלכה נרצח סטמבוליסקי שוחרר מכלאו. ב-1936 העניק לו בוריס השלישי, מלך בולגריה דרגת גנרל של חיל הרגלים, שהייתה הדרגה השנייה בבכירותה בצבא הבולגרי. פטרוב הלך לעולמו ב-1942 והוא בן 81 שנים. הוא היה נשוי ואב ל-3 ילדים.
פטרוב והקהילה היהודית
בתקופת כהונתו השנייה של פטרוב התחוללו אירועים אנטישמיים רבים בנסיכות בולגריה והיא הייתה מהקשות שידעו בני הקהילה. השלטונות הבולגריים התקשו להכיל את האירועים ובמקרים מסוימים אף שיתפו פעולה עימם. במאי 1903 ארעה עלילת דם בפלבן במסגרתה טענו בני הקהילה הנוצרית שיהודי העיר חטפו נער נוצרי כדי להשתמש בדמו למטרות פולחן. השלטונות המקומיים נעתרו להמון והמשטרה ביצעה חיפושים ממושכים בבתי בני הקהילה ומוסדותיה. באותה השנה נערכה בסופיה אספה של חברי הארגון המהפכני המקדוני ולאחריה הגיעו רבים מהם לרובע יוצ'בונאר וחוללו פרעות. בני הקהילה היהודית התעמתו עם הפורעים ורק לאחר שנרשמו פצועים משני הצדדים התערבה המשטרה והפסיקה את המהומות.
במרץ 1904 אירעה עלילת דם בעיר לום. התובע הכללי המחוזי בלוויית מפקד המשטרה ביצעו חיפוש ארוך בביתו של אחד מנכבדי הקהילה, לאון בן יצחק, אשר הואשם כי חטף נער נוצרי בן הקהילה הצינצרית. פעולה זו הובילה להפגנת המונים של בני הקהילה הנוצרית וכוחות צבא נשלחו לעיר כדי להרגיע את הרוחות. גם לאחר שנמצאה גופת הצעיר, לא נרגעו הרוחות, מסע ההלוויה עבר במתכוון דרך הרובע היהודי והתחולל פוגרום במהלכו חולל בית הכנסת, נגרם נזק כבד לבית הספר היהודי ונבזזו בתי בני הקהילה. רבים מבני קהילת לום נמלטו לערים אחרות. המהומות התפשטו גם לווידין, ברקוביצה, וראצה, מונטנה וקיוסטנדיל. ב-1906 נרצח בנו של אחד מנכבדי הקהילה היהודית בפאזארדז'יק ובהמשך בסמוך לחג הפסח נרצחו יהודים בדופניצה ובקיוסטנדיל. השלטונות טענו כי הרציחות היו על רקע כספי, אך הסמיכות לחג הפסח הובילה את בני הקהילות בערים השונות למסקנות אחרות. בנוסף, גדלה מאוד בתקופה זו הפצתם של מאמרים וספרים אנטישמיים, רבים מהם מתורגמים מרוסית. רק לאחר מינויו של אלכסנדר מלינוב לראש הממשלה ב-1908, חלה רגיעה יחסית באירועים האנטישמיים בנסיכות.
זבולון פינטו
זבולון יצחק זוסמנוביץ' פינֶטו (ברוסית: Звулун Зусманович Пинето; בכתיב ארכאי: זבולון פינעטאָ; ~1852–1879) היה כלכלן, מהנדס, פיזיקאי, כימאי ומתמטיקאי יהודי ברוסיה הצארית. התמנה למשרת המפקח על הבנק המלכותי האימפריאלי והכניס בו סדרים מודרניים, כעבור כשנה נעלם ועקבותיו לא נודעו.
ביוגרפיה
נולד בציטביאן בשנות ה-50 המוקדמות של המאה ה-19 (כנראה ב-1852), אביו, יואל זוסמן, היה אופה והמשפחה חיה בעוני רב. כבר בילדותו המוקדמת התגלה ככשרוני במיוחד וכבר לפני גיל שלוש ביצע פעולות חיבור שלימד את עצמו. מורהו הראשון הודיע להוריו שאין בכוחו ללמד את בנם וכך התגלגל בילדותו אצל מורים טובים יותר ויותר ונמסר כי בגיל 12 כבר רכש בהירות "כמו מים" בשלושה מסדרי הש"ס, אך את עיקר כוחו גילה בחישובים מהירים של כל מה שקשור למתמטיקה ולגיאומטריה. הסוגיות הידועות בש"ס שמצריכות ידע גאומטרי נלמדו על ידו בקלות והוא הציע פתרונות גאוניים לכמה קשיים בסוגיות אלו.
הוא פיתח עניין מובהק במתמטיקה ומחוסר ידע בשפות לועזיות כלשהן, הוא ידע לקרוא רק ביידיש ובעברית, למד כל חיבור מתמטי בשפות אלו שהצליח להניח עליו את ידו. זמן מה לאחר חגיגת בר־המצוה שלו החליט לנטוש את לימודי הקודש ולהתמסר למתמטיקה. הוריו וקרוביו נרעשו וניסו להניא אותו, אביו המבוהל גרר אותו לרב המקומי שניסה להסביר לו את משמעות הצעד ושחבל על גאון גדול כמותו, אך גם הוא לא הצליח לשנות את החלטתו של הילד. זמן קצר לאחר מכן, נעלם הילד מציטביאן. הוא עשה את דרכו רגלית לווילנה שעליה שמע כי היא עיר של 'משכילים'.
בווילנה היה לבן חסותו של איש החינוך ד"ר יוסף זייברלינג יורשו של לאון מנדלשטם כאחראי מטעם ממשלת רוסיה על החינוך היהודי. בווילנה פגש את הסופר והמתמטיקאי היהודי צבי רבינוביץ, שחיבר את הספר "המנוחה והתנועה" וספרי מדע נוספים בעברית (לימים ישתפו פעולה, רבינוביץ ידפיס ב-1871 את ספרו "משפטי המגבילים" עם "לוחות הלאגאריטהמען הבריגיים מעשרה ציוני מעשר" - לוחות לוגריתמים שחיבר פינטו) ולאחר שגם הוא התרשם מאד מרמת המתמטיקה הגבוהה שלו והמליץ עליו בפני זייברלינג, לקח אותו האחרון בעצמו לסנקט פטרבורג.
למרות נתוני הפתיחה הגרועים שלו כיהודי, מה גם שלא הכיר את שפת המדינה, הפתיע הצעיר את בוחניו כשפתר בקלות רבה אחדות מהחידות הקשות והמכשילות שהיו נהוגות במבחני הכניסה. הוא התקבל לאוניברסיטה באופן חריג. עם קבלתו לאוניברסיטה למד באופן פרטי את השפה הרוסית וכן צרפתית וגם חיבר בצרפתית חיבור על שיטתו החדשה בלוגריתמים, חיבור שנדפס מאוחר יותר בעברית בידי צבי הירש רבינוביץ בשם "לוחות המגבילים". עבודה אחרת שלו על מערכות גאומטריות שלא הוסברו עד כה, פורסמה על ידי האקדמיה האימפריאלית של סנקט פטרבורג על חשבונה.
ב-1866, בעודו תלמיד באוניברסיטת סנקט פטרבורג זכה לפרסום רב בשל מאמר מתמטי שחיבר ונדפס בפרסום רשמי של האקדמיה למתמטיקה. כן פרסם מאמרים מדעיים בתחומי הפיזיקה והכימיה בכתבי עת צרפתיים ואנגליים. הוא סים את לימודיו בהצטיינות הגבוהה ביותר והוא בן 26 בלבד.
הצלחתו הייתה מהירה, תחילה שכרו את שירותיו בנקים בבירה הרוסית ומוסדות פיננסיים נוספים ובתוך שנה התמנה בידי שר האוצר הרוסי כמבקר הראשי של הבנק המלכותי. פינטו הכניס סדרים חדשים ובנה מחדש את כלל מנגנון הבנק המרכזי. המהלך הקנה לו אויבים רבים, בהם עשרות פקידים שפוטרו מתפקידם עם התייעלות המנגנון, אך הוא זכה לגיבוי של השר והממשלה.
בבוקר אחד בשנת 1879. יצא פינטו מדירתו לבוש במעיל. הוא לא חזר. הועלתה סברה שאי מי מאויביו תפסו אותו והשליכו אותו לנהר. הוא היה בעת היעלמו בן 27.
בית סנגיריוב
היסטוריה
במחצית השנייה של המאה ה-19, האתר בו נמצאים כיום שני בניינים היה שייך לפיוטר יורגנסון. שני הבניינים הוקמו בשנת 1912 על ידי האדריכל ולדימיר גלזוב.
אחוזה 9 הייתה בבעלות יורגנסון והמחלקות בעלות שלוש הקומות היו בבעלות חתנו של יורגנסון, רופא ופרופסור מאוניברסיטת מוסקבה, קונסטנטין סנגיריוב. בבניין הייתה מרפאת עיניים, בה טופל מיכאיל שולוחוב בן התשע בשנת 1914, שהזכיר מאוחר יותר את ד"ר סנגיריוב ברומנו "הדון השקט" שהיה לספר הנקרא ביותר בסיפורת הסובייטית והועלה על נס כדוגמה איתנה לריאליזם סוציאליסטי.
לאחר מהפכת אוקטובר, רכושו של סנגיריוב הולאם, אבל הוא עדיין חי באחוזה עד סוף 1920 ובאותו הזמן המשיך לתחזק את מרפאתו.
לאחר מכן בברית המועצות המבנה חולק לדירות משותפות. בשנת 1948, שוכנו בו 16 משפחות, והבניין שופץ בעלות של יותר ממיליון רובל, שהועברו מכספי המשרד לביטחון המדינה של ברית המועצות. לפני מעצרו ב-12 ביולי 1951, התגורר בבניין השר לביטחון המדינה ויקטור אבאקומוב. הבניין הפך במהרה לרכוש של הק.ג.ב..
כיום, הבניין משמש כאחד ממשרדיו של שירות הביון הרוסי והבניין הוא אחד האובייקטים בעלי ערך היסטורי חשוב.
הבניין נבנה בסגנון נאו-קלאסי מעוטר בכרכובים. האלמנטים הדקורטיביים העיקריים הם חלונות מפרץ חצי עגולים המוקפים בעמודים למחצה מוארכים מהסדר הקורינתי, מרפסות, מסקרונים מעל חלונות הקשת בקומה הראשונה עם מסגרות מעוקלות האופייניות לסגנון האר נובו. לכניסה יש מאפיינים האופייניים לרנסאנס.
תחרות הזמר של האירוויזיון: סיפורה של Fire Saga
תחרות הזמר של האירוויזיון: סיפורה של Fire Saga (באנגלית: Eurovision Song Contest: The Story of Fire Saga) הוא סרט קומדיה-מוזיקלי אמריקאי, שביים דייוויד דובקין על פי תסריט מאת אנדרו סטיל וויל פרל. בסרט מככבים פרל, רייצ'ל מקאדמס, פירס ברוסנן, דן סטיבנס ודמי לובאטו, והוא מספר על שני הזמרים האיסלנדים, לארס אריקסון וסיגריט אריקסדוטיר, שמקבלים את ההזדמנות לייצג את ארצם בתחרות הזמר של האירוויזיון בשנת 2020.
תקציר העלילה
לארס אריקסון (ויל פרל) וסיגריט אריקסדוטיר (רייצ'ל מקאדמס), הצמד המוזיקלי "פייר סאגה" מעיירה קטנה ונידחת באיסלנד, מקבלים הזדמנות של פעם בחיים לייצג את מדינתם בתחרות הזמר הגדולה בעולם - אירוויזיון 2020. התחרות היא ההזדמנות שלהם להוכיח שיש חלומות ששווה להילחם למענם, אך עם הגעתם אל התחרות עומדת החברות בין השניים למבחן.
הופעות קמאו
בסרט מופיעים בהופעת קמאו מספר זמרות וזמרים שהשתתפו באירוויזיון בשנים האחרונות, בהם:
הפקה
במאי 2018, לקראת הפקת סרט פוטנציאלי, השתתף ויל פרל בגמר תחרות האירוויזיון 2018 בליסבון, פורטוגל, במטרה לחקור דמויות ותרחישים אפשריים לעלילת הסרט. פרל גם דיבר מאחורי הקלעים עם מתמודדי האירוויזיון. ב-18 ביוני 2018, הוכרז שפרל יככב, יכתוב ויפיק סרט בהשראת תחרות הזמר של האירוויזיון, ושהסרט יופץ על ידי "נטפליקס".
במרץ 2019, חתם הבמאי דייוויד דובקין על חוזה לבימוי הסרט. במאי 2019, הצטרפה רייצ'ל מקאדמס לצוות השחקנים. מקאדמס ופרל נצפו בחזרות לתחרות האירוויזיון 2019 בתל אביב, ישראל. באוגוסט 2019 הצטרפו בין היתר פירס ברוסנן, דן סטיבנס ודמי לובאטו, לצילומים שהתחילו באדינבורו ובגלאזגו, בסקוטלנד ובאיסלנד. באוקטובר 2019 צולמו חלק מהסצנות בנמל התעופה של גלאזגו. מקאדמס הצהירה כי התמזל מזלם לסיים את הצילומים באיסלנד מבלי לחוות פעילות וולקנית באזור הסמוך.
מוזיקה
פסקול האלבום יצא לשוק ב-26 ביוני 2020, במקביל לעליית הסרט לשידור. "Volcano Man" היה השיר הראשון שפורסם מהאלבום, והוא מבוצע על ידי ויל פרל והזמרת השוודית מולי סאנדן (מקאדמס, שמופיעה בסרטון, עשתה ליפ-סינק לקול שירתה של סנדן).
הפצה
הסרט עלה לשידור בשירות הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-26 ביוני 2020.
קישורים חיצוניים
ביקורות
חסימת הגישה לוויקיפדיה בטורקיה
חסימת הגישה לוויקיפדיה בטורקיה החלה בבוקר ה-29 באפריל 2017, והסתיימה ב-15 בינואר 2020. בתקופה זו חסמו השלטונות הטורקים את הגישה בטורקיה לוויקיפדיה בכל השפות. ההגבלות התרחשו בעקבות ניסיון ההפיכה הצבאית בטורקיה, וכמה שבועות לאחר שהתקיים משאל העם בטורקיה, והיו המשך לחסימתם של תכנים בוויקיפדיה הטורקית בשנים קודמות.
ב-23 במאי 2019 הגישה קרן ויקימדיה עתירה לבית הדין האירופי לזכויות האדם על מנת להסיר את החסימה של ויקיפדיה בטורקיה. ב-26 בדצמבר 2019 בית המשפט לחוקה בטורקיה הכריע כי חסימת ויקיפדיה אינה חוקתית והורה על הסרה מיידית של החסימה.
רקע
החסימה החלה שבועיים לאחר שנערך משאל עם בטורקיה ב-16 באפריל 2017. ב-25 באפריל התקיפה טורקיה מטרות שונות של הכורדים בסוריה ובעיראק (סינג'אר), בפרט מטרות הקשורות ל-PKK, מפלגת האיחוד הדמוקרטי (PYD) ולזרוע הצבאית שלו YPG. ארבעים לוחמים נהרגו בעיראק בהרי סינג'אר, 49 בסוריה Mont Karacok. הכוחות הסוריים הדמוקרטיים (SDF) איימו להפסיק את המבצע לשחרור א-רקה אם ארצות-הברית לא תנקוט צעדים כדי לעצור את תקיפותיה של טורקיה. כוחות ארצות הברית החלו בפטרולים משותפים עם ה-SDF לאורך הגבול על-מנת לכפות הפסקת אש מול הטורקים.
ב-26 באפריל, בהמשך לטיהורי הממשל הטורקי בשנים 17–2016, 1,009 שוטרים הואשמו כי הם חלק מרשת גולניסטית, ונעצרו. 9,100 קצינים הושעו ב-29 באפריל, 3,974 עובדי מדינה פוטרו, 190 ארגונים הוצאו מחוץ לחוק ו-12 עיתונאים נאסרו. הניו יורק טיימס הגדיר את המהלך כ"הרחבת העימות ומניעת חופש ביטוי".
חסימת גישה
בבוקרו של 29 באפריל הודיע "Turkey Blocks", ארגון מחקר עצמאי המנטר הגבלת גישה לאינטרנט בטורקיה, שהגישה לכל גרסאות השפה של ויקיפדיה נחסמו. הידיעה פורסמה במספר אתרי אינטרנט. רויטרס ו-BBC דיווחו כי השלטונות הטורקיים חסמו כל גישה לוויקיפדיה במדינה משעה 05:00 בשעון גריניץ'. הרשויות הטורקיות לא סיפקו הסבר מעבר להצהרה שלאחר ניתוח טכני ושיקול משפטי המבוסס על חוק אינטרנט (חוק מס' 5651), הוחלט להפעיל צעדים מנהליים נגד האתר.
משתמשים טורקיים דיווחו כי הם יכולים לגשת לוויקיפדיה רק באמצעות כלים עוקפים כגון VPN.
סיבות לחסימה
קול אמריקה דיווח שהתקשורת הטורקית הסבירה את החסימה, כתוצאה מ"תוכן הקשור לטרור". סוכנות הידיעות הטורקית, Anadolu Agency, דיווחה שהחסימה קשורה לערך על המעורבות הטורקית במלחמת האזרחים בסוריה. נכון ל-29.12.2020 הערך מופיע בעשר ויקיפדיות. החסימה נובעת מערכים הטוענים לכאורה שטורקיה מפעילה תאי טרור בסוריה. ממשרד החוץ הטורקי נמסר כי. שני מרצים מאוניברסיטת בילג'י איסטנבול, הגישו ערעור על החסימה לבית משפט השלום באנקרה, לטענתם הסיבות לחסימה הם שני ערכים בוויקיפדיה האנגלית: הפרק בנושא טורקיה בערך על מדינות התומכות בטרור והערך על מעורבות טורקיה במלחמת האזרחים בסוריה. שר התחבורה הטורקי אחמט ארסלאן אישר שהסיבה לחסימה של ויקיפדיה היא הטענה שעולה מערכים בוויקיפדיה האנגלית כאילו טורקיה תומכת בטרור.
לפי ה-BBC, העיתון היומי Hurriyet דיווח כי הממשל הטורקי ביקש מוויקיפדיה להסיר את התוכן הפוגע, אם התוכן יוסר חסימת ויקיפדיה בטורקיה תוסר. מאוחר יותר באותו היום, הוחלפה החסימה האדמיניסטרטיבית הזמנית בצו של בית משפט שהוצא על ידי בית המשפט השלום הראשון לעניינים פליליים באנקרה, שהגדיר את חסימת ויקיפדיה כ"אמצעי הגנה".
על פי סוכנות הידיעות הטורקית, Anadolu Agency, טורקיה דרשה מאתרים בינלאומיים להקים נציגות טורקית, למלא אחר עקרונות החוק הבינלאומי, יישום צווי בית משפט, והימנעות ממסע השמצות בטורקיה. NDTV דיווח שהמהלך גרם לתגובות חזקות במדיה חברתית נגד ההחלטה למנוע גישה ל"אחד מאתרי האינטרנט הפופולריים ביותר בעולם".
הקשר משפטי
חוק מס' 5651, המכונה חוק האינטרנט (IA), נחקק ב-4 במאי 2007. מטרתו של חוק זה תוארה על ידי רשות השידור הטורקית כדלקמן: "יש 2 סיבות להחלת החוק. הסיבה הראשונה: קביעת חבות ואחריות קולקטיבית לספקי גישה, מיקום ותוכן, אשר הם עיקר השחקנים המפעילים את האינטרנט. הסיבה השנייה היא לקבוע את הנהלים ואת היסודות הקשורים באופן ספציפי לפשעים באינטרנט, ומאבק בהם באמצעות ספקי גישה, מיקום ותוכן." החוק שימש לצנזר יחידים, עיתונאים ואמצעי תקשורת. ועדת ונציה של המועצה האירופית מצאה את החוק כבלתי מאזן בין מטרות לגיטימיות ובין הגבלה על חופש הביטוי.
פניית קרן ויקימדיה לערכאות משפטיות
ב-3 במאי 2017 הגישה קרן ויקימדיה התנגדות לחסימה בבית הדין הפלילי הראשון באנקרה, אולם היא נדחתה על ידי בית המשפט ב-5 במאי. בפסק הדין נאמר כי החסימה ברחבי המדינה תמשיך כל עוד הדפים "הפוגעניים" לא יוסרו. לפני הגשת ההתנגדות לבית המשפט, קרן ויקימדיה ערכה סדרה של דיונים עם הרשויות הטורקית כדי להבין את דאגותיהם.
כשנתיים לאחר החסימה, ב-23 במאי 2019, פנתה קרן ויקימדיה לבית הדין האירופי לזכויות האדם על מנת להסיר את החסימה של ויקיפדיה בטורקיה. קרן ויקימדיה הצהירה כי "אנו נוקטים פעולה זו כחלק ממחויבותנו המתמשכת לידע ולחופש הביטוי כזכות יסוד לכל אדם".
ביטול הזמנת ג'ימי ויילס
ב-2 במאי, עיריית איסטנבול הוציאה את ג'ימי ויילס, מייסד ויקיפדיה, מרשימת האורחים באירוע עיר חכמה, שתוכנן להתקיים בין 15-18 במאי. ויילס קיווה להגיע למרות חסימת ויקיפדיה, והוסיף: "אני מצפה לביקור. איסטנבול היא אחת הערים האהובות עלי".
ביקורת בטורקיה
חברי הפרלמנט של מפלגת העם הרפובליקנית מתחו ביקורת על החסימה. ארן ארדם קבע כי האיסור "מעמיד את טורקיה בשורה אחת עם צפון קוריאה"; Baris Yarkadas כינה את החסימה "צנזורה והפרה של הזכות לגישה למידע". מייסד ויקיפדיה ג'ימי ויילס, באמצעות ציוץ, הביע תמיכה באלו המבקרים את ההחלטה כצנזורה, באומרו "גישה למידע היא זכות אדם בסיסית, אני אעמוד תמיד לצד העם הטורקי במאבק לזכות זו." קרן ויקימדיה, אשר מפעילה את ויקיפדיה, קבעה כי היא מחויבת לשמור את האתר זמין בטורקיה ושהיא פועלת לקדם "ביקורת שיפוטית" על ההחלטה.
ריכרד גרסטל
ריכרד גרסטל (בגרמנית: Richard Gerstl; 14 בספטמבר 1883 - 4 בנובמבר 1908) היה צייר ושרטט אוסטרי שנודע בזכות הדיוקנאות האקספרסיביים שלו. הוא לא זכה לשבחים במהלך חייו, וניהל רומן עם אשתו של ארנולד שנברג שהוביל להתאבדותו.
חיים
ריכרד גרסטל נולד למשפחה עשירה של אמיל גרסטל, סוחר יהודי, ומריה פייפר, אישה לא יהודייה. בתחילת חייו החליט גרסטל להיות אמן, למורת רוחו של אביו. לאחר שלמד בצורה גרועה בבית הספר, נאלץ לעזוב את הגימנסיה המפורסמת בווינה כתוצאה מ"קשיים משמעתיים" והוריו העשירים סיפקו לו מורים פרטיים.
בשנת 1898, בגיל חמש עשרה, התקבל גרסטל לאקדמיה לאמנויות יפות בווינה, שם למד אצל כריסטיאן גריפנקרל הידוע לשמצה כמורה קשה. גרסטל החל לדחות את סגנון הזצסיון הווינאי ואת מה שלדעתו היה אמנות יומרנית.
מתוסכל מחוסר קבלת סגנון הציור שלו, המשיך גרסטל לצייר ללא כל הדרכה רשמית במשך שנתיים. בקיץ 1900 ו- 1901 למד גרסטל בהדרכתו של סיימון הולוסי בנגיבניה. בהשראת נטיותיו הליברליות יותר של היינריך לפלר, גרסטל ניסה שוב להיכנס לחינוך פורמלי. אך סירובו להשתתף בתהלוכה לכבוד הקיסר פרנץ יוזף הראשון מאוסטריה, הוביל לעזיבתו את בית הספר. גרסטל הרגיש כי השתתפות באירוע כזה היא "לא ראויה לאמן". היציאה האחרונה שלו מהסטודיו של לפלר התרחשה בשנת 1908.
ב -1904 וב -1905, גרסטל שיתף סטודיו עם חברו לשעבר לכיתה וחבר האקדמיה, ויקטור האמר. האמר אומנם סייע בהכנסת גרסטל להדרכתו של לפלר ויחסיהם היו ידידותיים, אך קשה לקבוע כמה קרובים היו שני האמנים מכיוון שגרסטל התקשה להתקשר עם אמנים אחרים. עד שנת 1906 רכש גרסטל סטודיו משלו.
אומנות
גרסטל היה חלוץ האקספרסיוניזם האוסטרי. תערוכה שלו בין 7 עד 14 ביולי 1907 באקדמיה לאמנויות יפות בווינה היא התערוכה היחידה הידועה מיצירותיו שהתרחשה במהלך חייו. הוא התנגד באופן מוחלט ודחה את פרקטיקת האמנות של זמנו, הכוונה לסגנון היוגנשטיל וגוסטב קלימט. הוא השתייך במשך שנים כאמן צעיר, לחוג האוונגרד הווינאי.
אף שגרסטל לא התחבר לאמנים אחרים, הוא הרגיש שהוא נמשך למוזיקה. הוא עצמו ביקר בקונצרטים בווינה. בסביבות 1907 החל להתחבר עם המלחינים ארנולד שנברג ואלכסנדר פון זמלינסקי. גרסטל ושונברג פיתחו הערצה הדדית המבוססת על כישרונותיהם האישיים. גרסטל ככל הנראה הדריך את שנברג באמנות.
בתקופה זו עבר גרסטל לדירה באותו בית וצייר כמה דיוקנאות של שנברג, משפחתו וחבריו. דיוקנאות אלה כללו גם ציורים של אשתו של שנברג, מתילדה. הדיוקן המסוגנן שלה חיקה את האקספרסיוניזם הגרמני והשתמש בפסטלים כמו ביצירותיו של אוסקר קוקושקה. גרסטל ומתילדה התקרבו מאוד ובקיץ 1908 היא עזבה את בעלה וילדיה ונסעה לווינה עם גרסטל. שנברג היה בעיצומו של הלחנת רביעיית המיתרים השנייה שלו, אותה הקדיש לה. מתילדה חזרה לבעלה באוקטובר.
מבולבל מאובדן מתילדה וחוסר הקבלה האמנותית שלו, הביאו לכך כי גרסטל נכנס לסטודיו שלו בלילה של 4 בנובמבר 1908 ושרף כל מכתב ופיסת נייר שהוא מצא. אף על פי שציורים רבים שרדו את השריפה, הוא האמין כי הרבה מיצירות האמנות שלו, כמו גם ניירות אישיים ומכתבים הושמדו. לאחר שריפת ניירותיו, גרסטל תלה את עצמו.
אלואיס גרסטל, אחיו של ריכרד, מצא ציורים ושרטוטים באטלייה של האמן, אותם השאיר שנים רבות אצל סוכן שילוח. בסופו של דבר, שלושים וארבעה ציורים ניצלו מהחורבן על ידי אוטו קליר, בעל גלריה. קליר קנה ושיחזר את הציורים, ותערוכתו של ריכרד גרסטל ב 1931 - "גורלו של צייר", שעוררה סערה לא קטנה. זמן קצר לאחר מכן, הנוכחות הנאצית באוסטריה הפריעה להצגה נוספת של האמן ורק לאחר המלחמה נודע גרסטל בארצות הברית.
התערוכה הוצגה מאוחר יותר במינכן, ברלין ואאכן. הוא הפך לדמות מפתח בזירת האמנות האוסטרית, והעניק השראה לאמנים של התקופה שלאחר המלחמה.
סינדי מקיין
ביוגרפיה
סבה וסבתא הורי אמה היגרו משוודיה לארצות הברית. אביה ג'יימס הנסלי ייסד את החברה "הנסלי ושות'". יש לה אחות למחצה מנישואיה הראשונים של אימה ואחות למחצה מנישואיו הראשונים של אביה.
ב-1976 סיימה לימודיי תואר בהוראת אומנות באוניברסיטת דרום קליפורניה וב-1978 השלימה תואר שני בחינוך מיוחד במהלך לימודיה השתתפה מקיין בפרויקט המעניק סיוע לילדים בעלי נכויות קשות ועבדה שנה אחת כמורה בכיתה של ילדים עם תסמונת דאון בבית ספר באריזונה.
סינדי נפגשה לראשונה עם ג'ון מקיין ב-1979 בטקס צבאי שנערך בהוואי ועד מהרה החלה להתפתח מערכת יחסים ביניהם בעוד שמקיין היה אז נשוי, מקיין היה קצין בצי האמריקאי המבוגר ממנה ב-18 שנה וזמן קצר לאחר הכרותם התגרש מקיין מאשתו וב-1980 הם נישאו, בניי הזוג חתמו על הסכם ממון לאור ההון הרב שבבעלותה של סינדי ומשפחתה, במהלך נישואיהם עברה סינדי מספר הפלות, העסקים של אביה וקשריו הפוליטיים עזרו למקיין במעורבותו בפוליטיקה של אריזונה, סינדי הייתה מעורבת במידה רבה בקמפיין של מקיין לבחירות לסנאט ומשפחתה של סינדי תרמה לו רבות, לאחר שמקיין נבחר לסנאט עברו בניי הזוג להתגורר באלכסנדריה, וירג'יניה, ב-1984 ילדה סינדי את בתם הראשונה, מייגן ב-1986 נולד בנם ג'ון סידני הרביעי וב-1988 נולד בנם השני ג'יימס וב-1991 אימצו הזוג מבנגלדש את ילדתם הרביעית ברידג'ט, הוריה של סינדי גרו לידם ועזרו להם בגידול ובטיפול בילדים, מקיין נסע לעבוד לעיתים תכופות וושינגטון די. סי. והיא ראתה אותו בעיקר בסופי שבוע, במהלך הקריירה של מקיין ניהלה סינדי פעמים רבות ערבי תרומה למענו ולמען הקריירה הפוליטית שלו, ב-1986 הקימו סינדי ואביה מרכז חנויות בפיניקס ובו שימשה סינדי כמנהלת חשבונות.
מקיין הייתה פעילה גלויה בקמפיין של בעלה לנשיאות ארצות הברית על אף התנגדותה הראשונית למועמדותו. שררו ביניהם חילוקי דעות פוליטיים רבים, במהלך מסע הבחירות טענה מקיין שהציבור האמריקאי מעוניין שהגברת הראשונה תלך על גוון מסורתי במילוי תפקידה ולארגן פעולות סיוע וצדקה ולא להשתתף באירועים פוליטיים ובישיבות של הסנאט וכך היא תנהג אם וכאשר תבצע את התפקיד, ואף השוותה זאת עם פעילותה ההומניטרית של דיאנה, הנסיכה מוויילס, מקיין הביעה בעבר ביקורת בפומבי כנגד הנשיא ג'ורג' בוש על התנהלותו בזמן מלחמת עיראק והיא פעילה בארגונים המעניקים תמיכה בחיילים ובארגוני צדקה שונים, במהלך מסע הבחירות של בעלה ספגה מקיין ביקורת פעמים רבות מצד התקשורת על עושרה הרב ועל הרגלי הבזבוז שלה.
באפריל 2023 נכללה ברשימת טיים 100 השנתית של מגזין טיים.
מצוקי רורינג
מצוקי רורינג (באנגלית: Roaring Cliffs) הם מצוקי סלע גבוהים ותלולים באזור חוף אמונדסן, בהרי המלכה מוד, בשטח חסות רוס שבאנטארקטיקה.
המצוקים מצויים בסמוך מצפון לפסגת קוצ'ין, בצידו המערבי של מישור נילסן.
גובהם של המצוקים 2,446 מטרים מעל פני הים.
ג'וזף ווקר בר
ג'וזף ווקר בר (באנגלית: Joseph Walker Barr; 17 בינואר 1918 – 23 בפברואר 1996) היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה. הוא כיהן תקופת כהונה אחת בבית הנבחרים של ארצות הברית וכמזכיר האוצר של ארצות הברית בחודש האחרון לנשיאותו של לינדון ג'ונסון. הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית.
קורות חייו
ג'וזף בר נולד בביקנל, אינדיאנה כבנם של אוסקר לין בר ושל סטלה פלורנס ווקר. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת דה-פאו. ב-1939 הוא נשא לאישה את בת' אן ויליסטון. לזוג נולדו חמישה ילדים. הוא היה חבר באחוות "פי-קאפא-פסי" וב-1941 הוא סיים לימודי תואר שני בכלכלה באוניברסיטת הרווארד.
במלחמת העולם השנייה הוא שירת בשנים 1942–1945 בצי ארצות הברית על סיפון של ספינת ציד צוללות בים התיכון. הוא עוטר בכוכב הארד על הטבעת צוללת ליד חוף אנציו.
לאחר המלחמה הוא עבד בעסקי ממגורות דגן, תיאטרון, מקרקעין והוצאה לאור.
קריירה פוליטית
ב-1958 ניצח בר את צ'ארלס ב. ברונסון בהתמודדות למושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה ה-11 של אינדיאנה, שהיה מעוז רפובליקני. הצלחתו נבעה מהישגי המפלגה הדמוקרטית שהרוב שלה בבית הנבחרים גדל במערכת בחירות זו מ-35 ל-129 מושבים. בתקופת כהונתו בבית הנבחרים, הוא התיידד עם הסנאטור ג'ון פיצג'רלד קנדי. בר כיהן בבית הנבחרים תקופת כהונה אחת בלבד לפני שהובס בניסיונו להיבחר מחדש ב-1960.
לאחר הפסדו בבחירות, מינה אותו הנשיא קנדי כעוזר מזכיר האוצר ליחסים עם הקונגרס. ב-1963 הוא מונה כיושב ראש התאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות. בשנים 1965–1968 הוא שימש כתת-מזכיר האוצר, בתקופת נשיאותו של לינדון ג'ונסון. בדצמבר 1968, כאשר הנרי האמיל פאולר התפטר מתפקידו כמזכיר האוצר, מינה ג'ונסון את בר במקומו כמינוי פגרה עד לתום נשיאותו. 31 הימים בהם הוא כיהן בתפקיד היו תקופת הכהונה הקצרה ביותר מכל מזכיר האוצר של ארצות הברית לדורותיהם. בשל כהונתו הקצרה בתפקיד, הופיעה חתימתו רק על שטר של דולר אחד.
שנותיו האחרונות
לאחר סיום תפקידו בקבינט מונה בר כסגן יושב ראש חברת American Security and Trust Company. לאחר מכן הוא כיהן כנשיא וכיושב הראש של החברה עד 1974. בשנים 1977–1981 הוא שימש כיושב ראש שלוחת אטלנטה של הבנקים הפדרליים להלוואות ביתיות.
ג'וזף ווקר בר נפטר מהתקף לב ב-23 בפברואר 1996 בפלאיה דל כרמן שבמקסיקו. הוא ניטמן בבית הקברות האפיסקופלי שביום, וירג'יניה.
מצוקי רורינג
מקור השם
שמם של המצוקים הוצע על ידי ויליאם לונג (William Long), שהיה חבר המשלחת הגאולוגית.
זהו שם תיאורי המתאר את קולה של הרוח הנושבת בסמוך למצוקים, בניגוד לעמק הסמוך בו אין הרוח ובו שקט מאד. לונג מתאר את הרוח השואגת, כקולה של רכבת מתקרבת.
פונק
{{פירושונים| אישים:
אחר:
ראו גם
}}
פונקה (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים:
ראו גם
}}
פריד א-דין עטאר
פריד א-דין עטאר (בפרסית: فَریدالدّین ابوحامِد محمّد عطّار نِیشابوری, פריד א-דין אבו חאמד מוחמד עטאר נישאבורי; 1142–1221) הוא משורר סופי פרסי מנישאפור באזור ח'וראסאן שם נמצא קברו.
ביוגרפיה
בשנת 1221, נהרג עטאר במהלך פלישת המונגולים לנישאפור והטבח שביצעו שם.
יצירתו
עטאר כתב שירי מוסר ומיסטיקה רבים, והידועים מביניהם:
רווח בר מהימנות
בסטטיסטיקה בייסיאנית, רווח בר מהימנות הוא קטע שמכיל ערך של פרמטר (שערכו לא ידוע) ובהסתברות מסוימת. הרווח מגלם את אי-הוודאות לגבי ערכו של הפרמטר. ההסתברות שהפרמטר נמצא בקטע נקבעת על ידי ה של הפרמטר. כאשר הפרמטר הוא וקטור רב-ממדי ניתן לדבר על תחום בר מהימנות במרחב. רווחי בר מהימנות מקבילים לרווחי בר סמך ב, למרות שהם שונים בבסיסם הפילוסופי: רווחי בר מהימנות מתייחסים לגבולות הקטע כקבועים ולפרמטר המשוערך כמשתנה אקראי בעוד שרווחי בר הסמך מתייחסים לגבולות הקטע כמשתנים אקראיים ולפרמטר המשוערך כקבוע. בנוסף לכך, רווחי בר מהימנות מגלמים ידע מוקדם (באמצעות בהסתברות פריורית) בניגוד לרווחי בר סמך בהסקה שכיחותנית.