cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פביאן פארנולה
קריירה בינלאומית
בשנת החליט לייצג את נבחרת בנין. ב-29 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק נגד.
תקיפת זאב
תקיפת זאבים נגרמת בידי זאבים אפורים, לרוב באזורים רחוקים מהציוויליזציה האנושית, בתדירות משתנה. בניגוד לדימוי הרווח בתרבות הפופולרית, נוטים הזאבים לרוב להתרחק מבני אדם, וגם פרטים שטרפו אנשים למאכל, לרוב ניצודו בידי פקחים או אפילו נכחדו מקומית. עם זאת ישנם מקומות בהם התרחשו תקיפות רבות של זאבים, בעיקר בצרפת בה התרחשו בין השנים 1200 ל-1920 כ-7,600 התקפות קטלניות. בעת המודרנית המספר צנחו ביותר, אך עדיין התרחשו מספר תקיפות אנשים באירופה ורוסיה (עם מעל 8 הרוגים), אמריקה הצפונית (עם 3 הרוגים) ודרום אסיה, בה התרחשו כ-200 תקיפות קטלניות, הגבוהות ביותר בעת החדשה.
לפי מדד אחד, הרגו זאבים בין השנים 2002 ל-2020, 489 אנשים, כשרובם נהרגו מהכלבת בה חלה הזאב. עוד אנשים נהרגו עקב התגרות, אך 67 אנשים נפגעו מניסיונות ציד, שחלקם הצליחו.
אף על פי שתקיפות זאבים הם די נדירות, ישנם גם תקיפות של כלבים אשר בויתו מן הזאב, המובילים למספר הרוגים גבוה בהרבה.
התמודדות
רעשים, אורות מהבהבים וכלבי שמירה יעזרו להרחיק זאבים. ציידים עם שלל ציד יכולים למשוך זאבים בריח הציד, כך שעדיף לכסות או להחביא אותו.
בתרבות
למרות שתקיפות זאבים הם נדירות יחסית כיום, בעבר היו מעט יותר תקיפות עקב הקרבה של האדם לטבע ולחיות טורפות ולעיתים עקב תחרות משותפת על אותו הטרף, נוסף על היעדר אמצעי הגנה או התקפה של זאבים בכפרים מבודדים. עם זאת ביות הכלב בוצע בידי אנשים שהחלו לגדל זאבים.
דימוי זה של הזאבים, לצד היחס לתקיפות הבודדות או לטריפות של חיות בית הובילו לציד רחב של זאבים שגרר אותם להכחדה במדינות רבות.
מערב פלורידה
מערב פלורידה (בספרדית: Florida Occidental) היה אזור בחוף הצפוני של מפרץ מקסיקו שעבר כמה שינויים בגבולות ובריבונות במהלך ההיסטוריה שלו. כפי ששמו מרמז, הוא נוצר מהחלק המערבי של פלורידה הספרדית לשעבר (מזרח פלורידה היווה את החלק המזרחי, עם נהר האפלאצ'יקולה כגבול ביניהן), יחד עם אדמות שנלקחו מלואיזיאנה הצרפתית; פנסקולה הפכה לבירת מערב פלורידה. המושבה כללה כשני שלישים ממה שמכונה כיום ה-Florida Panhandle, כמו גם חלקים מהמדינות המודרניות בארצות הברית לואיזיאנה, מיסיסיפי ואלבמה.
גם מערב ומזרח פלורידה נשארו נאמנים לכתר הבריטי במהלך המהפכה האמריקאית, ושימשו מקלטים עבור לויאליסטים שנמלטו משלוש עשרה המושבות. ספרד פלשה למערב פלורידה וכבשה את פנסקולה ב-1781, ולאחר המלחמה ויתרה בריטניה על שתי הפלורידות לספרד. עם זאת, היעדר גבולות מוגדרים הוביל לסדרה של סכסוכי גבול בין מערב פלורידה הספרדית לבין ארצות הברית הצעירה המכונה מחלוקת מערב פלורידה.
בגלל חילוקי דעות עם ממשלת ספרד, מתיישבים אמריקאים ואנגלים בין הנהרות מיסיסיפי ופרדידו הכריזו על אזור זה כרפובליקה העצמאית של מערב פלורידה ב-1810. (הרפובליקה קצרת הימים לא הייתה בגבולות מדינת פלורידה המודרנית בארצות הברית; היא כללה את קהילות פלורידה של לואיזיאנה של ימינו) תוך חודשים היא סופחה על ידי ארצות הברית, שתבעה את האזור כחלק מרכישת לואיזיאנה ב-1803. ב-1819, ארצות הברית ניהלה משא ומתן על רכישת יתרת מערב פלורידה וכל מזרח פלורידה בהסכם אדמס-אוניס, ובשנת 1822 אוחדו שניהם לתוך טריטוריית פלורידה.
רקע
האזור המכונה מערב פלורידה נתבע במקור על ידי ספרד כחלק מלה פלורידה, שכללה את רוב מה שהוא כיום דרום מזרח ארצות הברית. ספרד עשתה מספר ניסיונות לכבוש ולהתיישב באזור, ובמיוחד את ההתיישבות קצרת-הימים של טריסטן דה לונה ב-1559, אך הוא לא יושב לצמיתות עד המאה ה-17, עם הקמת משלחות לאפלאצ'ה. בשנת 1698 הוקם היישוב פנסקולה כדי לבלום את התפשטות צרפת לאזור.
החל מסוף המאה ה-17, הקימו הצרפתים יישובים לאורך חוף המפרץ ובאזור כחלק מלואיזיאנה הצרפתית, כולל מובייל (1702) ומבצר טולוז (1717) באלבמה של היום  ומבצר מורפס (1699) בחוף מיסיסיפי של ימינו. לאחר שנים של מחלוקת בין צרפת לספרד, הם הסכימו להשתמש בנהר פרדידו (הגבול המודרני בין פלורידה לאלבמה) כגבול בין לואיזיאנה הצרפתית לפלורידה הספרדית.
עם זאת, על פי האמנה שסיימה את מלחמת הצרפתים והאינדיאנים (מלחמת שבע השנים) ב-1763, בריטניה השיגה בעלות מיידית על כל לואיזיאנה הצרפתית ממזרח לנהר המיסיסיפי. זה כלל את האדמה בין הפרדידו למיסיסיפי. ספרד גם ויתרה לבריטניה הגדולה על שטח לה פלורידה, בתמורה לקובה, אותה כבשו הבריטים במהלך המלחמה. כתוצאה מכך, במשך שני העשורים הבאים שלטו הבריטים כמעט בכל חופי מפרץ מקסיקו ממזרח לנהר המיסיסיפי. רוב האוכלוסייה הספרדית עזבה את פלורידה באותה תקופה, ורישומי הממשלה הקולוניאליים שלה הועברו להוואנה, קובה.
ספרד, בינתיים, לא הצליחה לבסס את שליטתה בלואיזיאנה עד 1769, אז תפסה את החזקה הרשמית. במשך שש שנים, אם כן, לואיזיאנה כפי שצרפת החזיקה בה, וכפי שספרד קיבלה אותה, לא כללה אף אחת מהטריטוריות שבין נהרות המיסיסיפי והפרדידו, שכן התואר לאותו שטח עבר מיד מצרפת לבריטניה ב-1763
התקופה הבריטית
לאחר שמצאו את השטח החדש הזה גדול מכדי לשלוט כיחידה אחת, חילקו אותו הבריטים לשתי מושבות חדשות, מערב פלורידה ומזרח פלורידה, מופרדות על ידי נהר האפלאצ'יקולה, כפי שנקבע בהכרזה המלכותית של 1763. מזרח פלורידה כללה את רוב פלורידה הספרדית לשעבר, ושמרה על הבירה הספרדית הישנה של סיינט אוגוסטין. מערב פלורידה כללה את האדמה שבין נהרות המיסיסיפי ואפלאצ'יקולה, כולל קרקע ממה שהיה פלורידה הספרדית ולואיזיאנה הצרפתית, כאשר פנסקולה מוגדרת כבירתה. הגבול הצפוני נקבע באופן שרירותי בקו הרוחב ה-31.
אמריקאים אנגלים ואמריקאים סקוטים-אירים רבים עברו לשטח בתקופה זו. מושל מערב פלורידה בנובמבר 1763 היה ג'ורג' ג'ונסטון; סגן המושל שלו, מונפורט בראון, היה בעל אדמות גדול במחוז שקידם מאוד את פיתוחו. שבע אסיפות כלליות כונסו בין 1766 ל-1778.
בשנת 1767, הבריטים העבירו את הגבול הצפוני לקו הרוחב 32° 22′ צפון, המשתרע מהיאזו עד נהר צ'טהוצ'י, שכלל את מחוז נאצ'ז ומחוז טומביגבי. השטח המצורף כלל בערך את החצאים התחתונים של המדינות הנוכחיות מיסיסיפי ואלבמה. מתיישבים חדשים רבים הגיעו בעקבות חיל המצב הבריטי, והפיחו את האוכלוסייה. בשנת 1774 הקונגרס הקונטיננטלי הראשון שלח מכתבים שהזמין את מערב פלורידה לשלוח צירים, אך הצעה זו נדחתה מכיוון שהתושבים היו לויאליסטים ברובם. במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, מושל מערב פלורידה היה פיטר צ'סטר. מפקד הכוחות הבריטיים במהלך המלחמה היה ג'ון קמפבל. המושבה הותקפה בשנת 1778 על ידי משלחת וילינג.
התקופה הספרדית
ספרד נכנסה למלחמת העצמאות האמריקנית בצד צרפת, אך לא לצד שלוש עשרה המושבות. ברנרדו דה גאלווס, מושל לואיזיאנה הספרדית, הוביל מערכה צבאית לאורך חוף המפרץ, וכבש את באטון רוז' ונאצ'ז מידי הבריטים ב-1779, את מוביל ב-1780, ואת פנסקולה ב-1781.
בהסכם פריז מ-1783 שסיים את המלחמה, הסכימו הבריטים לגבול בין ארצות הברית למערב פלורידה בקו הרוחב 31° צפון בין נהרות המיסיסיפי ואפלאצ'יקולה. עם זאת, הסכם אנגלו-ספרדי נפרד, שמסר את שני מחוזות פלורידה בחזרה לספרד, לא ציין גבול צפוני לפלורידה. ספרד התעקשה שהטענה שלה במערב פלורידה מתרחבת במלואה עד לגבול 1767 ב-32°22′, אך ארצות הברית טענה שהאדמה בין 31° ל-32° 22′ תמיד הייתה טריטוריה בריטית. זה עורר את המחלוקת הראשונה במערב פלורידה. משא ומתן בשנים 1785–1786 בין ג'ון ג'יי ודון דייגו דה גרדוקי לא הצליח להגיע למסקנה משביעת רצון. הגבול הוכרע לבסוף בשנת 1795 על ידי הסכם סן לורנצו, שבו הכירה ספרד בקו הרוחב 31° כגבול.
רפובליקת מערב פלורידה
ארצות הברית וספרד ניהלו משא ומתן ארוך ולא חד משמעי על מעמדה של מערב פלורידה. בינתיים, מתיישבים אמריקאים קבעו דריסת רגל באזור והתנגדו לשליטה ספרדית. המתיישבים הבריטים, שנותרו, התרעמו גם הם על השלטון הספרדי, מה שהוביל למרד ב-1810 ולהקמת הרפובליקה של מערב פלורידה למשך 74 ימים.
במערב פלורידה, מיוני עד ספטמבר 1810, התקיימו ברובע באטון רוז' פגישות חשאיות רבות של מי שהתרעמו על השלטון הספרדי, כמו גם שלושה כינוסים שהתקיימו בגלוי. מתוך הפגישות הללו צמח המרד במערב פלורידה והקמת הרפובליקה העצמאית של מערב פלורידה, שבירתה בסנט פרנסיסוויל, בלואיזיאנה של ימינו, על שפל לאורך נהר המיסיסיפי.
מוקדם בבוקר ב-23 בספטמבר 1810, מורדים חמושים הסתערו על מבצר סן קרלוס בבאטון רוז' והרגו שני חיילים ספרדים "בקרב אש חריף ועקוב מדם שחילץ את השליטה על האזור מידי הספרדים". המורדים פרשו את דגל הרפובליקה החדשה, כוכב לבן יחיד על שדה כחול. לאחר המתקפה המוצלחת, שאורגנה על ידי פילימון תומאס, בוצעו תוכניות לכבוש את מוביל ופנסקולה מהספרדים ולשלב את החלק המזרחי של המחוז ברפובליקה החדשה. רובן קמפר הוביל כוח קטן בניסיון ללכוד את מוביל, אך המשלחת הסתיימה בכישלון.
ב-7 בנובמבר 1810, נבחר פולוואר סקיפווית' כמושל, יחד עם חברי בית מחוקקים דו-בתי. סקיפווית' הושבע ב-29 בנובמבר 1810. שבוע לאחר מכן, הוא ורבים מחבריו הפקידים עדיין התעכבו בסנט פרנסיסוויל בהכנות ללכת לבאטון רוז', שם תתקיים הישיבה הבאה של בית המחוקקים כדי לשקול את התוכנית השאפתנית שלו. ההשתלטות הממשמשת ובאה של ארצות הברית כנראה הפתיעה את סקיפוויט כאשר מושל טריטוריית מיסיסיפי, דייוויד הולמס, ומשלחתו התקרבו לעיירה. הולמס שכנע את כולם למעט כמה מנהיגים, כולל סקיפוויט ופילמון תומאס, הגנרל של חיילי מערב פלורידה, להסכים לסמכות האמריקאית.
סקיפווית' התלונן במרירות בפני הולמס כי כתוצאה משבע שנים של סובלנות אמריקאית להמשך הכיבוש הספרדי, ארצות הברית נטשה את זכותה על המדינה וכי אנשי מערב פלורידה לא ייכנעו כעת לממשלה האמריקאית ללא תנאים. לאחר מכן עזבו סקיפווית' וכמה ממחוקקיו הלא מפויסים למבצר בבאטון רוז', במקום למסור את המדינה ללא תנאי וללא תנאים.
בבאטון רוז' ב-9 בדצמבר 1810, סקיפווית' הודיע להולמס שהוא לא יתנגד עוד אבל לא יוכל לדבר בשם החיילים במבצר. מפקדם היה ג'ון באלינגר, אשר בהבטחתו של הולמס כי חייליו לא ייפגעו, הסכים למסור את המבצר. מושל טריטוריית אורלינס, ויליאם קלייבורן וכוחותיו המזוינים מפורט אדמס נחתו מעל העיר. הולמס דיווח לקלייבורן כי "האזרחים החמושים... מוכנים לפרוש מהמבצר ולהכיר בסמכותה של ארצות הברית" מבלי להתעקש על תנאים כלשהם. קלייבורן הסכים לטקס מכבד לציון מעשה ההעברה הפורמלי. כך, בשעה 2:30 אחר הצהריים באותו אחר הצהריים, 10 בדצמבר 1810, "הגברים בתוך המבצר צעדו החוצה וערמו את נשקם והצדיעו לדגל מערב פלורידה כשהורד בפעם האחרונה, ולאחר מכן התפזרו".
גבולותיה של הרפובליקה של מערב פלורידה כללו את כל הטריטוריה מדרום ל-31°N במקביל, מזרחית לנהר המיסיסיפי ומצפון לנתיב המים שנוצר על ידי נהר איברוויל, נהר אמיט, אגם מאורפס, פאס מנצ'אק, אגם פונטצ'רטריין והריגולץ. נהר הפנינה עם היובל שלו שנשפך אל הריגולץ היווה את הגבול המזרחי של הרפובליקה.
סיפוח אמריקאי של השטח
ב-27 באוקטובר 1810, נשיא ארצות הברית ג'יימס מדיסון הכריז כי על ארצות הברית להשתלט על מערב פלורידה בין נהרות המיסיסיפי והפרדידו, בהתבסס על טענה קלושה שהיא חלק מרכישת לואיזיאנה. ממשלת מערב פלורידה התנגדה לסיפוח, והעדיפה לנהל משא ומתן על תנאים להצטרפות לאיחוד. המושל פולוואר סקיוויט הכריז שהוא ואנשיו "יקיפו את מטה הדגל וימותו להגנתו". ויליאם קלייבורן נשלח להשתלט על השטח, ונכנס עם כוחותיו לבירת סנט פרנסיוויל ב-6 בדצמבר 1810 ולבאטון רוז' ב-10 בדצמבר 1810. עם זאת, קלייבורן סירב להכיר בלגיטימיות של ממשלת מערב פלורידה, וסקיפווית' ובית המחוקקים הסכימו בסופו של דבר לקבל את ההכרזה של מדיסון. הקונגרס העביר החלטה משותפת, שאושרה ב-15 בינואר 1811, לדאוג לכיבוש זמני של השטח השנוי במחלוקת ולהכריז שהשטח צריך להישאר נתון למשא ומתן עתידי.
ב-12 בפברואר 1812, הקונגרס אישר בחשאי לנשיא ג'יימס מדיסון להשתלט על החלק של מערב פלורידה הממוקם ממערב לנהר פרדידו, שלא היה כבר ברשותה של ארצות הברית, עם הרשאה להשתמש בכוח צבאי וימי כפי שיימצא צורך. ב-14 באפריל 1812 אישר הקונגרס את חלק השטח שממערב לנהר הפנינה להתאגד במדינת לואיזיאנה, שהוקמה רשמית ב-30 באפריל, אך הוא לא צורף רשמית עד שהבית המחוקקים של המדינה אישר את זה. ב-4 באוגוסט ארצות הברית סיפחה את מחוז מוביל של מערב פלורידה לטריטוריית מיסיסיפי ב-14 במאי 1812, אם כי החלטה זו לא בוצעה בכוח צבאי עד כמעט שנה לאחר מכן. לדברי היסטוריון אחד, "השילוב של מערב פלורידה בטריטוריית אורלינס מייצג את הופעתו של האימפריאליזם האמריקאי על ידי האיחוד החדש שנבנה. תוך שימוש בכוח, לא במשא ומתן, קלייבורן וצבאו, עם הכרזתו של מדיסון, אילצו את סקיפווית' ותומכיו לקבל שלטון זר."
טענת ארצות הברית
על פי ההסכם הסודי מ-1 באוקטובר 1800, בין צרפת לספרד, המכונה הסכם סן אילדפונסו, ספרד החזירה לצרפת ב-1802 את מחוז לואיזיאנה כפי שהיה באותה תקופה בבעלות ספרד, וכפי שהיה כאשר צרפת החזיקה בו בפעם האחרונה ב-1769.
בהעברת לואיזיאנה לארצות הברית, נעשה שימוש בשפה זהה בסעיף 3 של אמנת סנט אילדפונסו משנת 1800. העמימות בסעיף השלישי הזה התאימה למטרה של השליח האמריקני ג'יימס מונרו, אם כי היה עליו לאמץ פרשנות שצרפת לא טענה וגם ספרד לא התירה. מונרו בחן כל סעיף במאמר השלישי ופירש את הסעיף הראשון כאילו ספרד מאז 1783 ראתה את מערב פלורידה כחלק מלואיזיאנה. הסעיף השני רק שימש להבהיר את הסעיף הראשון. הסעיף השלישי התייחס לאמנות של 1783 ו-1795, ונועד לשמור על זכויותיה של ארצות הברית. הסעיף הזה פשוט נתן תוקף לאחרים.
לדברי מונרו, צרפת מעולם לא חילקה את לואיזיאנה כשהיא הייתה ברשותה. (הוא ראה ב-3 בנובמבר 1762 את תאריך הסיום של החזקה הצרפתית, ולא ב-1769 כאשר צרפת מסרה רשמית את לואיזיאנה לספרד). לאחר 1783, ספרד איחדה מחדש את מערב פלורידה ללואיזיאנה, החזיק מונרו, ובכך השלימה את המחוז כפי שהחזיקה בו צרפת, למעט אותם חלקים שבשליטת ארצות הברית. לפי פרשנות קפדנית של האמנה, עשויה ספרד להידרש לוותר לארצות הברית על שטח כזה ממערב לפרדידו שהיה שייך פעם לצרפת.
היסטוריה מאוחרת יותר ומורשת
הספרדים המשיכו לחלוק על סיפוח החלקים המערביים של המושבה במערב פלורידה, אך כוחם באזור היה חלש מכדי לעשות משהו בנידון. הם המשיכו לנהל את שאר המושבה (בין הנהרות פרדידו וסואני) מהבירה בפנסקולה.
ב-22 בפברואר 1819, ספרד וארצות הברית חתמו על הסכם אדמס-אוניס. בהסכם זה, ספרד ויתרה לארצות הברית הן את מערב ומזרח פלורידה בתמורה לפיצויים ולוויתור על תביעות אמריקאיות לטקסס. בעקבות אשרור על ידי ספרד ב-24 באוקטובר 1820 וארצות הברית ב-19 בפברואר 1821, האמנה נכנסה לתוקף, ובכך קבעה את הגבולות הנוכחיים.
הנשיא ג'יימס מונרו הוסמך ב-3 במרץ 1821 להשתלט על מזרח פלורידה ומערב פלורידה עבור ארצות הברית ולדאוג לממשל ראשוני. כתוצאה מכך, צבא ארצות הברית השתלט ושלט בשתי פלורידות כאשר אנדרו ג'קסון כיהן כמושל. ארצות הברית ארגנה עד מהרה את טריטוריית פלורידה ב-30 במרץ 1822, על ידי שילוב של מזרח פלורידה ושטחי מערב פלורידה ממזרח לנהר פרדידו והקמת ממשלה טריטוריאלית. לאחר מכן היא התקבלה לאיחוד כמדינה ב-3 במרץ 1845.
למערב פלורידה הייתה השפעה על בחירת מיקומה של הבירה הנוכחית של פלורידה. בתחילה החליטה המועצה המחוקקת של הטריטוריה של פלורידה לעשות רוטציה בין הבירות ההיסטוריות של פנסקולה וסיינט אוגוסטין. מושב החקיקה הראשון נערך בפנסקולה ב-22 ביולי 1822; זה חייב את הנציגים מסיינט אוגוסטין לנסוע 59 ימים בים כדי להשתתף. כדי להגיע למפגש השני בסיינט אוגוסטין, חברי פנסקולה נסעו 28 ימים על פני היבשה. במהלך מושב זה, המועצה החליטה שיש לקיים ישיבות עתידיות בחצי דרך כדי לצמצם את המרחק. בסופו של דבר, טלהסי, אתר של יישוב אפלאצ'י מהמאה ה-18, נבחרה כנקודת האמצע בין הבירות לשעבר של מזרח ומערב פלורידה.
ב-1998, ליילה לי רוברטס, נינה של פולוואר סקיפווית', תרמה את העותק המקורי של החוקה של הרפובליקה של מערב פלורידה ואת המסמכים התומכים לארכיון המדינה של לואיזיאנה בבאטון רוז'. אוניברסיטת דרום-מזרח לואיזיאנה בהאמונד מחזיקה גם באוסף ארכיוני של מסמכים ממערב פלורידה הבריטית ומהרפובליקה של מערב פלורידה, חלקם מתוארכים לשנת 1764.
מהדי כרובי
מֶהְדִי כָּרוּבִּי (בפרסית: مهدی کروبی; נולד ב-26 בספטמבר 1937) הוא פוליטיקאי איראני השייך לזרם הרפורמיסטי, פעיל למען דמוקרטיזציה של איראן ומראשי התנועה הירוקה.
כרובי כיהן במספר תפקידים במערכת הממשל האיראנית, לרבות חבר מג'לס, יושב ראש המג'לס (בין השנים 1989–1992 ו-2000–2004), והתמודד על נשיאות המדינה במערכות הבחירות של 2005 ו-2009. כן היה יועצו של הקרוב של האייתולה חומייני.
כרובי ומיר-חוסיין מוסאווי נחשבים למנהיגי התנועה הירוקה באיראן.
מועמדותו לנשיאות ב-2009 העניקה לנשות איראן הליברליות עידוד, שכן הוא החזיק בעמדות מתקדמות בענייני נשים וניהל קמפיין יוצא דופן, לראשונה באיראן, כשלצידו הופיעה בכינוסי הבחירות אשתו, זהרא רהנברד. ואף השתתפה בסרטוני התעמולה ותקפה את יריביו הפוליטיים. בכינוסים רבים השנים החזיקו ידיים.
בפברואר 2011 הושמו השניים במעצר בית כחלק ממאמצי השלטון באיראן להצר את צעדי התנועה. ב-2014 הוקלו תנאי מעצרו של כרובי, ובשלהי 2016 הוא הודיע על פרישתו ממפלגתו. נכון ל-2018 הם עדיין נתונים במעצר.
יוסטינגראד
יוסטינגראד (ברוסית: Юстинград) הייתה עיירה יהודית (שטעטל) באימפריה הרוסית. כיום, היא מצויה במחוז צ'רקאסי שבאוקראינה.
העיירה נוסדה בשנת 1825 בעקבות גירושם של יהודים מהכפר סוקוליבקה. העיירה נקראה על שם יוסטינה, אשת האציל שמכר את אדמות העיירה ליהודים. בשנת 1900 היגרו רבים מתושבי העיירה לארצות הברית ובאוגוסט 1919 אירע פוגרום בעיירה. ב-27 ביולי 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, הושמדה העיירה בידי הנאצים. כיום על אדמות העיירה הוקמה רפת, אך השלט המציין את מיקום העיירה עדיין עומד על תילו.
תולדות היישוב
בשנת 1765 החלו יהודים להגר לעיירה סוקוליבקה שבאוקראינה, אז באימפריה הרוסית. בשנת 1825 גורשו יהודי העיירה בפקודת ניקולאי הראשון והקימו שטעטל מעבר לנהר בסמוך לעיירה. מקור שם השטייטל החדש הוא בשמה של אשת האציל יוסטינה, שמכר את האדמה ליהודים. שם העיירה נקבע על ידי מועצת העיר, ונרשם כך בטפסים רשמיים ובשלט הכניסה לעיירה. בתחילה ישבו בעיירה כ- 585 יהודים אך בשנת 1897 גדלה העיירה ומספר תושביה היהודיים עלה מעל 2,000 איש. בשנת 1939 ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה, נשארו בעיירה כ- 150 יהודים.
החיים ביישוב
החינוך בעיירה היווה חלק משמעותי ועיקרי בחיי היהודים. בעיירה נבנה חדר בו למדו חמישה עשר תלמידים בניהולו של ברוך ברנסטיין. שיטת הלימוד של ברוך ברנסטיין הייתה חדשנית מכיוון שלימד עברית על פי שיטה חדשה שפיתח בעצמו. בעקבות זאת הוקמו כשמונה חדרים בעיירה וכל ילדי הקהילה היהודית דברו עברית שוטפת והביקוש ללימודים עלה. בשנות ה-20 נפתח בעיירה בית ספר עברי ובית מדרש ללימודי התורה כחלק מהביקוש ללימודי השפה העברית. יהודים רבים בעיירה עבדו בבית הספר ובבית המדרש כמורים.
בעיירה הוקמו במהלך השנים שישה בתי כנסת: בית כנסת רבי פנחס, בית הכנסת הטולנר חסידי, בית המדרש הגדול, בית הכנסת הקנטקוזוב חסידי, בית המקדש הקטן בו השתמשו הנפחים ועובדי העבודה הפיזית ובית הכנסת החדש שיוסד על ידי הדורות הצעירים. רוב כספי בתי הכנסת הגיעו מאירועים כמו ברית, בר מצווה, חתונה ולוויה.
כיום נשארו מהקהילה רק בית העלמין ושלט שעליו כתוב "ברוכים הבאים ליוסטינגראד".
בין האנשים שנולדו ביישוב היה מוטל גרוביאן (1909-1972), משורר יידיש סובייטי.
במהלך מלחמת העולם השנייה
בשנת 1941 הגיעו הנאצים לעיירה וחייבו את היהודים לענוד טלאי צהוב, ולאחר מכן העיירה הושמדה. בזמן השואה כ-190 יהודים נהרגו בעיירה, שמותיהם של 184 מהם ידועים.
נובי בצ'יי
היסטוריה
במהלך המאה ה-9 הוקם במקום מנזר בנדיקטיני. בשלהי המאה ה-11, עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה מתועד לראשונה ישוב במקום. ב-1551 נכבש היישוב על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עברה נובי בצ'יי לחזקת ממלכת הבסבורג שתחת האימפריה הרומית הקדושה. במהלך המאה ה-19 נשלט האזור על ידי האימפריה האוסטרית ובהמשך האימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה הועבר האזור לחזקת ממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. יוגוסלביה חולקה למספר אזורי כיבוש ואזור הבאנאט ובכללו העיר נובי בצ'יי נותר בחזקת הגרמנים. בשלהי 1944 שוחררה העיר על ידי צבא השחרור העממי של יוגוסלביה ולאחר המלחמה נכללה בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה נכללה נובי בצ'יי בשטחי סרביה.
הקהילה היהודית
לאחר מלחמת העולם הראשונה נרשמה בנובי בצ'יי פעילות ציונית והוקמו סניף של ההסתדרות הציונית ביוגוסלביה וארגוני נוער וכן הופץ עיתון קהילתי בהונגרית. בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בנובי בצ'יי 204 יהודים.
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הוחל ברדיפת יהודים. נערכו אקציות בעיר ובכפרי הסביבה ובהן נעצרו מרבית התושבים היהודים. הם רוכזו בבית הכנסת בנובי בצ'יי ומשם גורשו לבלגרד ולפנצ'בו. שם מצאו חלקם את מותם והשאר גורשו אל מחנות ההשמדה ונרצחו שם. הקהילה לא חידשה את פעילותה וב-1961 התגוררו בנובי בצ'יי שלושה יהודים. ב-1947 נהרס מבנה בית הכנסת.
הדיוקן של וינסטון צ'רצ'יל
הדיוקן של וינסטון צ'רצ'יל הוא ציור אומנותי, מעשה ידי האמן האנגלי גרהאם סאתרלנד.
בשנת 1954, נקרא האמן גרהאם סאתרלנד לצייר דיוקן באורך מלא של ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל. סאתרלנד קיבל 1,000 גינאות בעבור העבודה, סכום שמומן על ידי תרומות של חברי בית הנבחרים הבריטי ובית הלורדים. הציור הוצג לצ'רצ'יל בטקס ציבורי בארמון וסטמינסטר ביום הולדתו ה-80, ב-30 בנובמבר 1954.
צ'רצ'יל מצא את הציור כלא מחמיא, ועל כן שנא אותו. לאחר ההצגה הפומבית, הציור נלקח לבית מולדתו של צ'רצ'יל בצ'רטוול, אך לא הוצג לראווה. לאחר מותה של אשתו, הברונית ספנסר-צ'רצ'יל, ב-1977, התברר שהיא השמידה את הציור מספר חודשים לאחר ששולח לביתם כדי להקל על התסכול של בעלה.
רקע
בזמן שהציור הוזמן, צ'רצ'יל היה מדינאי מבוגר, קרוב לסיום הקדנציה השנייה שלו כראש ממשלה. סאתרלנד הרוויח תדמית של צייר מודרניזם הודות למספר דיוקנים מוצלחים, כמו של סומרסט מוהם ב-1949. הוא צייר ציוריו כנאמנים למקור, מבלי לייפות את הפרטים. היו שהחשיבו את הנטייה שלו לא להחמיא למצוירים בציוריו, כאמצעי להתאכזרות או זלזול במצוירים.
לסאתרלנד ולצ'רצ'יל היו שאיפות שונות לגבי הדיוקן. צ'רצ'יל קיווה שסאתרלנד יתאר אותו עם גלימה של מסדר הבירית, עיטור האביר הגבוה ביותר בממלכה שניתן לו ממלכת אנגליה בשנת 1953 כהוקרה על שירותיו, אך הציור שהוזמן היה למראה בלבוש נשיאותי רגיל – מעיל יומיומי שחור, עם וסט ומכנסי פסים, ועניבת פרפר.
הכנות
סאתרלנד הכין סקיצות פחם של צ'רצ'יל בישיבה אצילית בצ'רטוול מאוגוסט 1954, בעודו מתמקד בידיו ובפניו של צ'רצ'יל. לאחר שהשלים את הסקיצות, הוא הכין מספר ציורי שמן. סאתרלנד גם עבד עם תמונות מצולמות של צ'רצ'יל. סאתרלנד לקח את כל החומרים הראשוניים שלו חזרה לסטודיו שלו להכנת היצירה הסופית, אותה הכין על קנבס ריבועי גדול, הצורה שנבחרה כדי לסמל את המוצקות והסיבולת של צ'רצ'יל, המתבטאת בביטוי שתבע, "אני סלע" ("I am a rock").
התנוחה, של צ'רצ'יל אוחז בזרועותיו את כסאו, מזכירה את הפסל של הנשיא האמריקאי אברהם לינקולן, באנדרטת לינקולן בוושינגטון די. סי.. צ'רצ'יל מוצג זועף, מעט צונח קדימה, מוקף בגווני אפור, חום ושחור חורפיים. סאתרלנד סירב לשוחח עם צ'רצ'יל על היצירה בזמן התהוותה, וחשף בפני צ'רצ'יל רק מעט מחומרי הצבע בהם השתמש. הברונית ספנסר-צ'רצ'יל חשבה שהיה דמיון נרחב – "מעט זועק בדיוק כמוהו" – אך גם אמרה שזה גרם לו להיראות זועף מידי. בנו של צ'רצ'יל, רנדולף, חשב שהדיוקן גרם לאביו להיראות מאוכזב.
קבלה
הברונית ספנסר-צ'רצ'יל ראתה את הדיוקן הגמור לראשונה ב-20 בנובמבר 1954 וצילמה אותו לבעלה. זו הייתה הצפייה הראשונה שלו ביצירה והוא היה מאוד מודאג. הוא תיאר זאת ללורד מוראן כמלוכלך ומרושע, והתלונן שזה גרם לו להיראות כשיכור שנאסף מהסטרנד. עשרה ימים לפני ההצגה הציבורית, הוא שלח מכתב לסאתרלנד וטען ש"הציור, למרות הביצוע האומנותי, לא מתאים" והצהיר שהטקס יכול להתקיים גם בלי הציור. בתגובה ענה סאתרלנד שהוא צייר את הראש הממשלה כמו שהוא באמת רואה אותו והתיאור היה ייצוג כן ומציאותי. הפוליטיקאי צ'ארלס דאותטי שכנע את צ'רצ'יל שההצגה חייבת להתקיים כדי למנוע העלבה של חברי הפרלמנט שמימנו את זה.
טקס ההצגה בהיכל וסטמיניסטר שבארמון וסטמינסטר הוסרט על ידי ה-BBC. הנאום הקבלה שלו, הדגיש צ'רצ'יל את הכבוד חסר התקדים שהוצג לו ותיאר את הציור (באופן שיכול להצטייר כהעלבה) כ"דוגמה יוצאת דופן לאומנות מודרנית", המשלבת "כוח וכנות". תגובות אחרות היו מעורבות, חלק מהביקורות שיבחו את עוצמת הדמיון שלה, בעוד אחרים גינו זאת כחרפה. כאשר אניירין בוואן (פוליטיקאי מטעם מפלגת הפועלים ואחת ממבקריו של צ'רצ'יל) כינה זאת "יצירה יפהפייה", לורד היילשם (אחד מעמיתיו הקונסרבטיבים של צ'רצ'יל וחבר) קרא לזה "דוחה".
בשנת 1978 דווח שהברונית ספנסר-צ'רצ'יל השמידה את הציור תוך שנה מהגעתו לצ'רטוול, על ידי שבירה שלו לחתיכות והעלאה באש כדי למזער סיכויים למצוקה של בעלה, אותה שנאה. הברונית ספנסר-צ'רצ'יל השמידה לפני כן דיוקנים מוקדמים יותר שלא אהבה של בעלה, כולל סקיצות של וולטר סיקרט ופאול מייז. היא החביאה את הדיוקן של סאתרלנד במרתפים של האחוזה ושכרה את מזכירתה הפרטית, גרייס האמברלין, ואחיה כדי להוציא אותו באמצע הלילה ולשרוף אותו במיקום מרוחק. פרשנים רבים הוכו תדהמה מהשמדתה של עבודת האומנות, וסאתרלנד גינה זאת וציין שזו פעולה ונדליסטית, אחרים צידדו בזכותם של הזוג צ'רצ'יל לנהוג ברכושם כפי שראו לנכון.
חלק מסקיצות ההכנה של היצירה של סאתרלנד מוחזקים בגלריית הדיוקנאות הלאומית הלונדון. טוענים שהעתק של הדיוקן מוחזק ב"מועדן קארלטון", גם הוא בלונדון, אך הוא לא מוצג. גלריית האומנות של ביוורברוק גם מחזיקים בחלק מההכנות של סאתרלנד לדיוקן.
בתרבות
בשנת 2016 הפרק התשיעי בעונה הראשונה של הסדרה "הכתר", בשם "מרצחים" ("Assassins"), מציגים את הדרמה סביב היצירה, החשיפה וההשמדה של הדיוקן. סאתרלנד מגולם על ידי סטיבן דיליין. אף על פי שעדויות היסטוריות מציעות שהמזכירות של צ'רצ'יל היו אלו שבפועל שהרסו את הציור, הפרק מתאר את הברונית ספנסר-צ'רצ'יל צופה בו נשרף על רקע אחוזת צ'רטוול. הפרק זיכה את ג'ון לית'גו, המשחק את צ'רצ'יל, בפרס אמי על שחקן משנה יוצא דופן בסדרת דרמה.
חגי גולן
ביוגרפיה
חגי גולן נולד בתל אביב, ולמד בתיכון עירוני א' שבעיר. לאחר סיום לימודיו שירת בחיל התותחנים. גולן הצטרף לעיתון גלובס עם הקמתו בשנת 1983, ושימש ככותב וכעורך. בשנת 1997 מונה לעורך העיתון, עד לפרישתו בשנת 2017.
בשנת 2006 התמודד בראש קבוצת "שידורי הדמוקרטיה" במכרז על הפעלת ערוץ הכנסת. הקבוצה שכללה את אולפני הרצליה, המרכז הבינתחומי הרצליה וקבוצת גלובס לא זכתה במכרז.
גולן הגיש את תוכנית הרדיו "עסקים באוויר" בתחנת רדיו 99 שעסקה בכלכלה וצרכנות. בנוסף, הגיש תוכנית רדיו בתחנת רדיו ללא הפסקה. כיום גולן מנחה פודקאסטים ברשת "עושים היסטוריה".
חגי גולן הוא בוגר לימודי חשבונאות וכלכלה מאוניברסיטת תל אביב.
יכליהו
יְכָלְיָהוּ היא דמות מקראית, אמו של עוזיהו מלך יהודה ואשת אמציה.
בספר דברי הימים שמה מופיע כיכיליה ( קרי:יְכָלְיָה). הוראתו של השם האל יהו (יהוה) וזהה לשמות יהוכל ויוכל. יש מפרשים את השם כאלוהים יכול או כמְכַלְכֵּל, וזאת על פי הכתוב בתהילים:. השם יכליהו הוא שם יחידאי בתנ"ך.
אחד הנחלים המתנקזים לנחל אמציה באזור הערבה הוא נחל יכליה שנקרא על שמה.
תסמונת לזרוס
התרחשות התסמונת צוינה בספרות הרפואית כ-38 פעמים מאז שנת 1982.
המקור לשם התסמונת הוא מדמותו של לזרוס, שכפי שתואר בברית החדשה הוחזר מעולם המתים על ידי ישו.
המופעים של התסמונת הזו נדירים ביותר, והסיבות להתרחשותה לא מובנות. אחת ההשערות לתופעה היא שגורם מרכזי (אם כי לא היחיד) יכול להיות הצטברות של לחץ בחזה כתוצאה מהחייאת לב-ריאה (CPR).
ההרפייה והפחתת הלחץ לאחר שהסתיימו מאמצי ההחייאה כביכול יכולים לאפשר התרחבות של הלב, מה שמעורר את קצב הסינוס (הדחפים החשמליים) של הלב ומפעיל מחדש את פעימות הלב.
גורמים אפשריים נוספים הם היפרקלמיה או מינונים גבוהים של אפינפרין.
ייתכן כי תרופות המוזרקות דרך הווריד ההיקפי לא משיגות את התוצאה הרצויה כתוצאה מחזרה ורידית לקויה, וכאשר התשואה הוורידית משתפרת לאחר הפסקת האינפלצייה הדינמית, השפעה אפשרית של התרופות יכולה להיות חידוש של מחזור הדם.
שיא
ולמה תומאס, 59, ממערב וירג'יניה, ארצות הברית, מחזיקה בזמן שיא להתאוששות ממוות קליני. במאי 2008 נכנסה תומאס לדום לב בביתה. חובשים הצליחו ליצור אצלה דופק קלוש לאחר שמונה דקות של החייאה. לאחר שהגיעה לבית החולים ליבה הפסיק לפעום פעמיים והיא חוברה למכונת הנשמה. הרופאים ניסו להוריד את חום גופה כדי למנוע פגיעה מוחית נוספת. היא הוכרזה כמתה קלינית במשך 17 שעות לאחר שהרופאים לא הצליחו לגלות פעילות מוחית. בנה, טים תומאס, הצהיר כי "עורה כבר התחיל להתקשות, ידיה ורגליה התקשחו (...)". ניתקו אותה כבר ממכונות ההנשמה וסידורי ההלוויה היו בעיצומם. עם זאת, כעשר דקות לאחר שהסירו ממנה את האמצעים הרפואיים שהחזיקו אותה בחיים, היא חזרה לחיים והתאוששה.
השלכות
תסמונת לזרוס מעלה סוגיות אתיות אצל רופאים, שעליהם לקבוע מתי התרחש מוות רפואי ומתי אמורים להסתיים מאמצי ההחייאה, וייתכן כי יתחילו בהליכים לאחר המוות כמו נתיחה שלאחר המוות וקציר איברים.
הספרות הרפואית המליצה להתבונן בסימנים החיוניים של המטופל במשך חמש עד עשר דקות לאחר הפסקת ההחייאה לפני אישור המוות.
יחסי איסלנד–מלאווי
יחסי איסלנד–מלאווי הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של איסלנד לבין רפובליקת מלאווי.
היסטוריה
איסלנד ומלאווי משתפות פעולה בעיקר דרך הסוכנות האיסלנדית הבינלאומית לפיתוח, שפתחה משרד בלילינגווה בשנת 1999 (המשמש גם כשגרירות איסלנד במדינה). שיתוף הפעולה בין שתי המדינות מתרכז בפיתוח השימוש של מלאווי במשאבים השונים שלה. ישנם גם פרויקטים חברתיים במדינה שאיסלנד מנהלת ופרויקטים הנוגעים בחקלאות - שמהווה חלק בלתי נפרד מכלכלת מלאווי.
שיתוף פעולה נוסף חשוב בין הסוכנות האיסלנדית הבינלאומית לפיתוח לבין רפובליקת מלאווי הוא שיתוף הפעולה בתחום הפיתוח הטכני. תחום זה של שיתוף פעולה עגון במזכר הבנות שנחתם בין ממשלת מלאווי לממשלת איסלנד בשנת 1997.
פנדר רודס
פנדר רודס (באנגלית: Fender Rhodes או Rhodes piano) הוא פסנתר חשמלי שהיה נפוץ במוזיקה של שנות ה-70 של המאה ה-20. הפסנתר הומצא על ידי הרולד רודס (Harold Rhodes ). רודס המציא את הפסנתר עבור חיילים אמריקאים פצועים במהלך מלחמת העולם השנייה, אותם ביקש ללמד נגינה כחלק ממהלך השיקום. כעשור לאחר המלחמה החלה חברת פנדר לייצר גרסת בס של הפסנתר. ב-1965 החלה החברה לייצר גרסת פסנתר מלאה עם 7 ורבע אוקטבות (88 קלידים). הפסנתר הפך לנפוץ בהרכבי מוזיקת פופ, ג'אז ומוזיקת נשמה. השימוש בפסנתר פחת עם כניסת הסינתיסייזר הקל בשנות השמונים, עד שייצורו הופסק.
ב-2005 קנה ג'וזף ברנדסטטר (בעל חנות לכלי נגינה מלוס אנג'לס) את הזכויות על המותג ״רודס״ מחברת רולנד, ומ-2009 שב לייצר ולמכור פסנתרי רודס חדשים.
מאפיינים
כלי דומה היה ה-Wurlitzer, שהיה בעל צליל מתכתי יותר.
שימושים נודעים
ריי מנזרק, קלידן ה-Doors, נהג להשתמש בגרסת הבס של הפסנתר בהקלטות ובהופעות, כאשר ניגן בשמאל על הפנדר רודס ובימין על אורגן חשמלי. בגרסת האולפן Riders on the Storm עשה שימוש בגרסה מלאה של הפסנתר. לדבריו, הלהקה חבה את עצם קיומה לפסנתר רודס.
לקראת סוף שנות השישים, עם התפתחות הפיוז'ן, הפך הכלי לפופולרי בג'אז. בין היתר ניגנו בו הרבי הנקוק, צ'יק קוריאה, ביל אוונס וג'ו זאווינול. הכלי זכה לפופולריות והוקרה בעקבות אלבומו פורץ הדרך של מיילס דייוויס Bitches Brew, בו נעשה שימוש בשני פסנתרים במקביל.
ב-1969 ניגן בילי פרסטון בפנדר רודס במסגרת ההופעה האחרונה של הביטלס על גג אולפני אפל רקורדס‎ (הוא מופיע בנגינה בכלי בגרסת האולפן של השיר Get Back). סטיבי וונדר הרבה להשתמש בפנדר רודס בשנות השבעים, וריי צ'ארלס הופיע כשהוא מנגן על הכלי בסרט האחים בלוז. היה זה גם אחד הכלים המועדפים על קלידן להקת סטילי דן, דונלד פייגן, גם בקריירת הסולו שלו ובהופעותיו.
חיל הרפואה במלחמת יום הכיפורים
כמו כל צה"ל נקלע חיל הרפואה למלחמת יום הכיפורים ללא התרעה שנדרשה להיערכות מספקת. רוב החיל מורכב מחיילי מילואים ולכן ב-24 השעות הראשונות של המלחמה נפל העול על החיילים הסדירים ועל אנשי המילואים שהיו בשטח.
פנדר רודס
שימושים נודעים
בישראל נודעו כנגנים בכלי יוני רכטר, אריאל זילבר ואלונה טוראל.
חיל הרפואה במלחמת יום הכיפורים
בעקבות מלחמת ששת הימים נוצרו אוגדות קבועות שבהם אגד תחזוקה שהיה מורכב מגדוד רפואה (גר"פ), גדוד חימוש וגדוד תחזוקה. הגר"פ היה אמור להחליף את הפח"ח (פלוגה חטיבתית חר"פ). בשנתיים לפני המלחמה הוקמו גר"פים בשלושת הפיקודים, חלקם עבר אימוני הקמה ותרגול. הגר"פ היה מורכב משלוש פלוגות רפואה קדמיות (פלר"קים) ופלוגה כירורגית (פלכ"ר). לפי תורת הלחימה היה הגר"פ אמור לשרת את האוגדה שלו אבל בלחימה הופעלו הגר"פים בראייה מרחבית באופן מודולרי וטיפלו בכל הנפגעים בשטח ללא קשר לשיוכם.
במלחמה זו הופעל פינוי בהיטס בהיקף גדול. כבר ב-1970 החל צה"ל להתארגן לכך באחריות חיל האוויר, הוכשרו צוותים רפואיים מוטסים והוקמה יחידה רפואית אווירית (ירפ"א) 386 שבסיסה במחנה תל נוף. היא קדמה ליחידה 669.
במלחמה היו נפגעים רבים לחיל הרפואה: 91 הרוגים, 337 פצועים, עשרה נעדרים ו-19 שבויים.
זירת מצרים
בעקבות כוננות כחול לבן בקיץ 1973 החליט מר"פ דרום להעביר את הימ"ח של בית החולים ברפידים מצריפין לרפידים וב-5 באוקטובר 1973 עוד לפני שהתקבלה החלטת הגיוס הכללי, הורה להעביר לרפידים 41 חובשים ורופאים.
תפעול המערך הרפואי הפיקודי נעשה מחפ"ק הפיקוד באום חשיבה (דבלה) על ידי צוות מצומצם של המר"פ ערן דולב, הסמר"פ הקדמי ד"ר משה שיין, שני קצינים ושני משקי"ם. הקשר עם מוצב השליטה של חיל האוויר ובית החולים הזירתי ברפידים אפשר תפעול נכון בפינוי הנפגעים. במפקדת הפיקוד בבאר שבע היה סמר"פ עורפי שפעל בתאום עם בתי החולים למניעת עומס. בשטח היו בונקרים לטיפול רפואי בבלוזה, טסה ובמיתלה.
חטיבה 14 החזיקה בקו וספגה אבדות כבדות כבר בפתיחת המלחמה. לפי תוכנית "שובך יונים" היה על הטנקים המוצבים בתעוזים הנמצאים כ-10 ק"מ מהתעלה לנוע במהירות לעבר התעלה ולהגיע לרמפות מוכנות כדי להדוף את ההתקפה. הטנקים יצאו באיחור ובינתיים הזרימו המצרים מאות חיילים מצוידים בטילי סאגר וRPG-7 שפגעו בהם. גדוד 9 נמחק כמעט כולו. הרופא הגדודי ד"ר דוד עזרא טפל בתאג"ד שלו במשך שלוש יממות ביותר מ-300 נפגעים. על כך עוטר בעיטור המופת. תוך 24 שעות הגיעו אוגדה 162 עם גר"פ 283 ואוגדה 143 עם גר"פ 504. בעת הצליחה כלל גר"פ 504 בפיקודו של ד"ר יחזקאל קישון 14 פלוגות רפואיות.
בחלק מהמעוזים היו רופאים, ברובם סטאז'רים שטפלו בנפגעים באמצעים הדלים שהיו בידם. בהיותם מנותקים לא יכלו לקבל עזרה מחיל הרפואה. 5 מהם נפלו בשבי. מספר החללים בחזית המצרית היה 1488.
בגלל מרחק החזית מישראל נשען מערך הטיפול והפינוי בחזית זו ברובו על שני בתי חולים שדה: ברפידים ובשדה התעופה פאיד.
בית החולים הזירתי ברפידים (בי"ח 249)
בית החולים הזירתי ברפידים בפיקודו של ד"ר עזרה זהר היה מוכן לקליטת נפגעים כבר בתחילת המלחמה. תוך 24-48 שעות הגיע כל הצוות שכלל את טובי הכירורגים בישראל ואנשי צוות אחרים שהפעילו את המתקן במשמרות, 24 שעות ביממה. 4 חדרי הניתוח היו מצוידים היטב לעריכת ניתוחי חירום ובמקום היה גם בנק דם. מיד עם פרוץ המלחמה הפציצו מטוסים מצריים את רפידים. טיל פגע במחסן התרופות והרג את הרוקח . תוך זמן קצר הוקם מחסן תרופות גדול יותר על ידי מפקדת הרפואה העורפית של פיקוד דרום.
במשך המלחמה טופלו בבית החולים כ-4,000 נפגעים. בימי השיא טופלו בו 400 נפגעים. מתוך 3,000 הנפגעים שפונו מרפידים לא נפטר איש תוך הפינוי. הפנוי נעשה במסוקים ומטוסים מבסיס חיל האוויר הסמוך (בח"א 3). במקום הייתה גם יחידת פסיכיאטרים שטיפלה בנפגעי הלם קרב.
בית החולים בפאיד
עם צליחת התעלה על ידי צה"ל במבצע אבירי לב התרחקה החזית מרפידים וגם קשה היה לבצע פנוי דרך הגשרים הצרים מעל התעלה. ב-18 באוקטובר 1973 הנחית מטוס הרקולס בשדה התעופה פאיד ממערב לתעלה את בית החולים המוטס/מוצנח 309 שהתמקם בשני האנגרים בשדה התעופה של פאיד ותוך 3 שעות החל לקלוט ולטפל בפצועים. ההחלטה להקים את בית החולים בפאיד הייתה מוצדקת בעיקר לאחר קרב העיר סואץ בו היו עשרות הרוגים ופצועים.
ב-24 באוקטובר 1973 נשלח מפאיד צוות רפואי בפיקודו של ד"ר אורי פרנד כדי לחלץ ולטפל בפצועים ליד העיר סואץ. הפצועים הועמסו על מסוק יסעור. המסוק הופל וכולם נהרגו. בית החולים בפאיד נקרא עד לפינויו כעבור ארבעה חודשים, על שם ד"ר אורי פרנד.
זירת סוריה
על רמת הגולן הגנה בעת פרוץ המלחמה אוגדה 36 בפיקודו של רפאל איתן. קצין הרפואה האוגדתי (קרפ"א) של האוגדה היה ד"ר דן מיכאלי. ב-24 השעות הראשונות נשען הטיפול הרפואי על התאגדי"ם של היחידות. בגלל קשיי פינוי נפטרו חלק מהפצועים. בונקר הטיפול המרכזי היה במחנה נפח שבו היו מספר רופאים. המצב השתפר עם הגעת אוגדות נוספות והגרפי"ם שלהם.
אחת ההחלטות הנועזות והאמיצות של דוד אלעזר היה להעלות לרמת הגולן את אוגדה 146 בפיקודו של מוסה פלד ולחשוף בכך את חזית המרכז. ביחד עם האוגדה עלה לגולן גר"פ 281 של האוגדה בפיקודו של ד"ר אשר פורת. פלר"ק אחד נשאר בכוננות בפיקוד המרכז. ב-10 באוקטובר 1973 הופגזה הפלוגה הכירורגית של הגר"פ ועשרה מאנשיה נהרגו. לזכרם הוקמה אנדרטת גדוד רפואה 281 במושב אליעד.
בניגוד לזירה המצרית כאן היה המרחק בין החזית לעורף קצר ולא היה צורך להפעיל בתי חולים שדה. הפינוי נעשה ברובו על ידי מסוקים לבית החולים רבקה זיו בצפת שהחל לפעול בבנינו החדש זמן קצר לפני המלחמה. מנהל בית החולים, ד"ר מוטי רביד, הפעיל במקום חדר מיון גדול והמקרים הקשים הוטסו לבתי חולים גדולים, בעיקר לבית החולים רמב"ם. מספר הפצועים בחזית הצפון (מעבר לפציעות קלות שטופלו במקום) היה כ-2,500 ומספר החללים עד להפסקת האש היה 783.
בחזית זו נוהלה מלחמת התשה גם לאחר הפסקת האש שגבתה חללים גם מאנשי הרפואה. ב-27 באפריל 1974 בעת חילוץ נפגעים על החרמון התרסק מסוק עם צוות רפואי בפיקודו של ד"ר וכל יושביו נהרגו. מלחמת ההתשה בחזית זו הסתיימה ב-21 במאי 1974 ונרשמו בה 54 חיילים ו-6 אזרחים הרוגים. בנוסף נפצעו 176 חיילים ו-3 אזרחים.
פיקוד המרכז
פיקוד המרכז לא השתתף בלחימה אבל המפקדה הרפואית הפיקודית שלו מלאה תפקיד חשוב בארגון הפינויים לעורף, ולאשפוזם, פינוי בתי חולים גדולים במרכז מחולים קלים, שינוי ייעוד של מחלקות שונות, ארגון קליטת הנפגעים בשדות התעופה תוך וויסות הכוונתם לבתי חולים, ארגון ופריסת מתקני החלמה.
ספרדי טהור
ספרדי טהור (בראשי תיבות: ס"ט, נהגה: "סמ"ך–טי"ת") הוא כינוי ששורשיו ביהדות ספרד של ימי הביניים לתיאור יהודי שלא הוטבל לנצרות אלא ברח מספרד בתקופת גירוש ספרד. לימים משמעות המונח קיבלה פנים חדשות, ומשמעו יהודי אשר ששורשיו הם מיהדות ספרד בלבד, ולא מעדות אחרות.
מקור
המונח "ספרדי טהור" נולד בימי האינקוויזיציה הספרדית. מקורו בימי הביניים, והוא שימש את יהודי ספרד להבדיל בין יהודים ששמרו על דתם וזהותם היהודית בגלוי, ובין יהודים שהוטבלו לנצרות וחיו כאנוסים ושבו לדתם בשלב מאוחר יותר. לנוצרים היה ביטוי מקביל – "טוהר הדם" (בספרדית: Limpieza de sangre, לִימְפְּיֵסָה דֶה סַנְגְרֶה) – מושג שנודעה לו משמעות חוקית ומעמדית לאחר השלמת הרקונקיסטה, ואשר ציין אדם שמוצאו מ"נוצרים ישנים" בלבד (כלומר שאין בין אבותיו יהודים או מוסלמים).
בבוא הציונות והעליות הראשונות, רוב יושבי ארץ ישראל היו יהודים ספרדים. קהילה ותיקה זו ישבה בארץ במשך מאות שנים וקיבלה את חלוצי הציונות, שחלקם הגדול היה ממוצא אשכנזי וממדינות סלאביות. הסטריאוטיפ של ה"סמך־טיתים" קיבל משמעות אמביוולנטית. לדעת חוקר התרבות היהודית הספרדית אליעזר פאפו, המונח בישראל לא היה פופולרי משום שבאתוס הציוני הוא נתפס על דרך הניגוד: "ספרדי טהור", מול אשכנזי שכביכול אינו טהור. לעומת זאת, לפי הבלשן רוביק רוזנטל, הפרשנות המקובלת היא דווקא חיובית: שילוב הדר עם עממיות, ותיקים אך אינם מתנשאים, מסורתיים ומתונים, דוברי עברית משובחת ונושאי דגל הלדינו.
ס"ט
ראשי התיבות ס"ט המובאים בחתימת רבנים לעיתים מפורש כ"ספרדי טהור". המתנגדים לאפשרות זאת מסבירים שלאורך ההיסטוריה לא היה מקובל שיהודי יתגאה במוצאו הגאוגרפי עד כדי שיאמץ לעצמו חתימה מעין זו. ודאי לא בספרד, שהעבירה את יהודיה עינויים ותלאות. הרב מאיר מזוז והחוקר יהודה רצהבי מביאים שגם רבנים אשכנזים ותימנים חתמו באופן זה.
לראשי תיבות אלה מובאות מספר דעות:
בתרבות
בשנת 1978 יצא הסרט "זמר ספרדי טהור", המספר את סיפורה של יהדות ספרד. בעקבותיו הוציאה רבקה רז אלבום באותו השם.
בשנת 2012 יצא האלבום "ספרדי טהור" ובו רומנסות בלדינו המבוצעים על ידי אמנים שונים ובהם שולי נתן, ניצה טרמין, רבקה רז ויצחק לוי.
פר אולמארק
פר אקסל אולמארק (בשוודית: Per Axel Ahlmark; 15 בינואר 1939 – 8 ביוני 2018) היה סופר, משורר ופוליטיקאי שוודי. היה מנהיג המפלגה העממית הליברלית (המפלגה הליברלית השוודית) בשנים 1975–1978 ושר התעסוקה וסגן ראש ממשלת שוודיה בין השנים 1976–1978. שימש כחבר פרלמנט שוודי בין השנים 1967–1978.
ילדותו וחינוכו
פר אולמארק נולד בסטוקהולם, שוודיה, בנם של הפרופסור לרפואה אקסל אולמארק ורופאת השיניים גנבור ברגלונד. ב-1964 סיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת סטוקהולם.
קריירה פוליטית
אולמארק הצטרף ל"צעירים הליברליים של שוודיה" (מחלק הצעירים של המפלגה הליברלית) בשנת 1960, ונבחר ליושב הראש עוד באותה שנה. הוא המשיך לכהן בתפקיד יושב הראש עד ל-1962, וכחבר בוועד המנהל של המפלגה העממית הליברלית בשנים 1960–1978. הוא נבחר כחבר הבית העליון בפרלמנט השוודי מ-1967 עד 1969 (נבחר הציבור של נפת אורברו) וכחבר הבית התחתון בין השנים 1969–1970 (ייצג את עיריית סטוקהולם). בעקבות שינוי שיטת מבנה הפרלמנט השוודי בשנים 1970–1971, שירת אולמארק בבית היחיד של הפרלמנט השוודי עד 1978. הוא גם שירת כחבר במועצת אירופה מ-1971 עד 1976 וכסגן יושב הראש של קרן מרטין לותר קינג בין 1968 ועד 1973.
ב-7 בנובמבר 1975, ניצח אולמארק את קודמו והפך למנהיג המפלגה העממית הליברלית בין 1975 ל-1978. מ-1976 ועד 1978, בממשלה הלא-סוציאליסטית הראשונה מזה 40 שנה בשוודיה, כיהן אולמארק כשר התעסוקה וכסגן ראש הממשלה. ב-7 במרץ 1978, אולמארק פרש מהפוליטיקה בשל סיבות אישיות. בשנים 1978 עד 1981 שירת כיושב ראש הוועד המנהל של מוסד הסרטים השוודים.
כתיבה ודעות פוליטיות
אולמארק הוציא לאור מספר ספרים פוליטיים ומאות רבות של מאמרים אודות פוליטיקה, ספרות וקונפליקטים בינלאומיים. במהלך שנות ה-80 הוציא לאור שלושה ספרי שירה, רומן אחד ושני ספרי מאמרים. הוא היה בעל טור באקספרסן (Expressen), העיתון הימי הגדול ביותר בסקנדינביה באותה תקופה, בשנים 1961–1995. החל מ-1997 כותב אולמארק טור בדאגנס ניהטר, עיתון הבוקר השוודי הגדול ביותר. בכתיבתו הוא מאשים את השמאל הפוליטי בשוודיה בחוסר ביקורתיות כלפי משטרים טוטליטארים קומוניסטיים, במיוחד לאחר 1968.
הוא תומך נלהב של מדינת ישראל. בין 1970 ל-1997 שימש כסגן יושב הראש של איגוד הידידות השוודי-ישראלי. הוא היה אחד המייסדים של הוועידה השוודית נגד אנטישמיות (ארגון לתועלת הציבור) ב-1983 ושימש כסגן יושב ראש הוועידה עד 1995. ב-1997 ייסד את איגוד הידידות השוודי-טיוואני.
אולמארק גם משמש כיועץ לקרן אלי ויזל לאנושיות החל מ-1987, וכחבר בוועד המנהל של הארגון הלא ממשלתי UN Watch החל מ-1993.
ב-1994, אולמארק פרסם את הספר Vänstern och tyranniet שעורר דיון ציבורי רחב. הספר עסק בפעילים שוודים התומכים או אוהדים פוליטית קבוצות פוליטיות אחרות, ב-30 השנים האחרונות. עבודתו הבאה, Det öppna såret, מסכמת מחקרים חדשים בנוגע לדמוקרטיה ודיקטטורה ביחס למושגים של מלחמה, רצח עם/רצח המוני ורעב המוני. בשנת 1997 גרר הספר את אחד הוויכוחים הלוהטים ביותר בעשורים האחרונים בשוודיה לגבי חירות ואויביה. ספרו האחרון בתחום, Det är demokratin, dumbom! ("זו הדמוקרטיה, טיפש!") פורסם ב-2004.
במישור האישי
אולמארק נישא לראשונה בשנת 1965, לעיתונאית לילאמור מלסטד. בין השנים 1978 ל-1981 היה נשוי לשחקנית ביבי אנדרסון, ומאז נישא שלישית. נפטר ב-8 ביוני 2018.
סלבן
סלבן או סאלאבאן (בלאית: ສາລະວັນ) היא עיר הבירה של מחוז סלבן בדרום לאוס.
גאוגרפיה
סלבן ממוקמת בחלק הדרומי ביותר של לאוס, והיא אחד האזורים המבודדים ביותר במדינה. העיר מוקפת ביער גשם טרופי צפוף, דבר המקשה על הגישה למקום. בשנת 2010 אוכלוסיית העיר מנתה 6,157 נפש.
אלכס ארנולד
אלכס או אלכסנדר ארנולד {{פירושונים|
ראו גם
}}
היינריך הופמן (צייר)
יוהאן מייקל פרדיננד היינריך הופמן (בגרמנית: Johann Michael Ferdinand Heinrich Hofmann; 19 במרץ 1824 – 23 ביוני 1911) היה צייר גרמני בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. ידוע בעיקר בזכות ציוריו הרבים המתארים את חייו של ישו.
ביוגרפיה
היינריך הופמן גדל במשפחה שגילתה עניין עמוק באמנות. אביו, עורך הדין היינריך קרל הופמן (1795–1845) היה צייר בצבעי מים, אמו סופי הופמן, לבית וולהרד (1798–1854) העבירה שיעורים באמנות לפני שנישאה, וארבעת אחיו גילו כולם כישרון אמנותי. היינריך, לעומת זאת, היה היחיד שאמנות לא הייתה רק מקצוע אלא מרכז חייו.
הופמן קיבל את שיעורי האמנות הראשונים שלו מחרט הנחושת ארנסט ראוך בדרמשטאדט. בשנת 1842, הוא נכנס לאקדמיה לאמנות בדיסלדורף והשתתף בשיעורים שניתנו על ידי תיאודור הילדברנדט. מאוחר יותר הוא התקבל לסטודיו של וילהלם פרידריך שדו ושם יצר את הציור הגדול הראשון שלו: סצנה מחייו של אלבוין, מלך הלומברדים.
לאחר מכן, הוא נסע להולנד ולצרפת כדי להעשיר את לימודי האמנות. בשנת 1846 ביקר הופמן באקדמיה המלכותית לאמנויות היפות של אנטוורפן. לאחר שעבר תקופה ארוכה יותר במינכן חזר לדרמשטאדט בשנת 1848, ובאותה תקופה החל בשלב אינטנסיבי של ציור דיוקנאות.
האמן הצעיר מצא כי הפעילות הפוליטית של משפחתו פתחה לפניו דלתות רבות לאנשים בעלי השפעה. הדבר העניק לו את האפשרות ליצור דיוקנאות של מפורסמים. בשנת 1851 נסע הופמן לדרזדן לבקר בגלריה לאמנות שם.
בסתיו 1854 החל במסע לאיטליה. התחנה הארוכה הראשונה שלו הייתה בוונציה לאחר שהמשיך לפירנצה - שם שהה הופמן חודשיים - הוא נסע לרומא בינואר 1855. ההתכתבויות המקיפות עם משפחתו ודיווחי יומנו המפורטים מתעדים את דרך הציור שלו באותה תקופה. הוא התרשם עמוקות מיצירות אמנות של העת העתיקה, הנצרות והרנסאנס.
זמן לא רב לאחר הגעתו לרומא, הוא הוצג בפני פטר פון קורנליוס (1783-1867) וביקר אותו לעיתים קרובות. כשהחל את יצירת המופת "מעצרו של ישו" בשנת 1854, הגדיל את העניין של קורנליוס ובמשך 4 שנים הוא ליווה את הופמן עם עצתו וביקורתו הבונה. בשנת 1858 הסתיים הציור ונרכש על ידי הגלריה לאמנות של הדוכסות הגדולה בדרמשטאדט.
בשנת 1858 חזר הופמן לדרמשטאט ובשנה שלאחר מכן התחתן עם אליזבת ורנר. לבני הזוג לא היו ילדים.
עכשיו החלה תקופה נוספת של דיוקנאות. בנוסף, הופמן קישט מזבח גדול לכנסייה בהסן: "מדונה עם ישו התינוק והשליחים פאולוס ופיטר". זמן מה לאחר מכן צויר מזבח של כנסייה בדנמרק: "המשיח שקם לתחייה".
בשנת 1862 עברו הופמן ואשתו לדרזדן. הוא הקדיש את עצמו לז'אנר הציורים הדתיים. בשנת 1870 מונה היינריך הופמן ליורשו של פרופסור יוהאן קרל בהר מאקדמיה לאמנויות יפות של דרזדן (HfBK). בשנת 1872 העניק לו המלך יוהאן את מדליית הזהב הגדולה ובהמשך קיבל את מדליית אלברכט מהמלך אלברט.
בשנת 1891 נפטרה אשתו של הופמן וזמן קצר לאחר מכן התפטר מהאקדמיה לאמנויות יפות של דרזדן. אף שהפסיק לעבוד באקדמיה ניכר ממכתביו כי בחיים הפרטיים המשיך ליצור יצירות אמנות רבות עד למותו ב־23 ביוני 1911.
יצירה
הגוף הדתי של עבודתו של הופמן זכה לחשיבות בשנים האחרונות. אחת הסיבות לפופולריות הגוברת של יצירות האמנות שלו היא פרסום ציוריו ורישומי העיפרון המתארים את חייו של ישו המשיח בהופעתו השנייה של ישו.
היינריך הופמן היה אחד הציירים הבולטים של תקופתו. The Sunday Strand - באותה תקופה כתב עת בריטי פופולרי מאוד - מתאר אותו כצייר הגרמני המשפיע ביותר. סגנון הציור של הופמן היה ייחודי בדרכו שלו אך עם זאת הוא ביסס את עבודתו על האמנות המסורתית של ציירים גרמנים, הולנדים ואיטלקים ישנים.
בהיותו ברומא הוא גם בא בקשר עם תנועת הנצרתיים - במיוחד בהשפעתו של קורנליוס - אך לאורך כל חייו הוא נשאר נאמן לדוגמאות הגדולות של הרנסאנס. ציורי דת תופסים את הבמה המרכזית בעבודתו של הופמן; אך הוא גם יצר דיוקנאות ותמונות רבות המתארות נושאים מיתולוגיים והיסטוריים.
יהועדן
יְהוֹעַדָּן היא דמות מקראית, אשת יואש ואמו של אמציה מלך יהודה אשר מלך אחריו. מוצאה של יהועדן מירושלים. שמה מופיע ב.
פירוש שמה
השם יהועדן הוא שם תאופורי. יש הסוברים כי גרסת הקרי במלכים ב' י"ד, ב - יהועדין עדיפה ופירושה: "יהו(ה) עדין". אך בפירוש זה יש קושי, כי שם תואר כזה מתייחס לאדם ולא לאל. יש הגורסים כי יש לפרש את השם יהועדן לפי השורש באוגריתית ע-ד-ן, אשר פירושו "האל בעל משקה את האדמה". ייתכן כי אפשר לפרש את השם כך: "ה' משקה את האדמה". פירוש זה תואם את הכתוב בתהילים:
כמו כן התגלה חותם ממקור לא ידוע הנושא את הכתוב: "למעדנה בת המלך", אך זיהויו עם יהועדן אינו ודאי, וזאת משום שזהות האב אינה ידועה.
יש הסוברים כי פירוש השם מתאר שאלוהים נותן חיים נעימים או השם הוא ביטוי לתפילה שהאל יעדן את החיים.
גבעות יועדן בנגב נקראות על שמה.
קופת מעות ארץ הקודש
קופת מעות ארץ הקודש היה מנגנון איסוף "מעות ארץ ישראל" מאת יהודי אשכנז בארצות הגולה בעיקר מרוסיה הלבנה למען היישוב האשכנזי בארץ ישראל שהיה אז בעיקרו מקרב החסידים. נוסד על ידי רבי מנחם מנדל מוויטבסק תקופה קצרה אחרי עליית החסידים הגדולה ב-1777. בראשות המגבית מחוץ לארץ ישראל עמד רבי שניאור זלמן מלאדי, מייסד חסידות חב"ד.
רקע
לאחר עליית החסידים לארץ ישראל, הקים אחד ממנהיגי העלייה רבי מנחם מנדל מוויטבסק שהיה מגדולי תלמידי המגיד ממזריטש את קופת מעות ארץ הקודש. לקופה זו תרמו יהודים מארצות הגולה בעיקר מרוסיה הלבנה ומאוחר יותר גם מדינת ווהלין באמצעות גבאי צדקה מקומיים ובעידודם של שד"רים שהגיעו מארץ ישראל ועברו בין הקהילות השונות. תרומות אלה יועדו לטובת התיישבות החסידים החדשה בארץ ישראל ותרמו לה חסידים ואף שאינם חסידים כמנהגם של יהודי הגולה דורות רבים, לתמוך ביישוב היהודי שבארץ ישראל. בראשות המוסד מעות ארץ הקודש בגולה, שברוסיה הלבנה, שימשו רבי ישראל מפולוצק, רבי יששכר בער מלובביץ' ורבי שניאור זלמן מלאדי עד שנת תקמ"ו שאז הוכתר רבי שניאור זלמן מלאדי על ידי רבי מנחם מנדל מוויטבסק ורבי אברהם מקליסק למנהיג של חסידי רוסיה הלבנה וליטא, הגבאי הראשי היה רבי יעקב מסמיליאן.
המגבית בקרב החסידים שבגולה
המגבית התבססה בעיקר על התחייבות אישית שנתית של כל אחד מחסידי רוסיה הלבנה עבור כלל החסידים שבארץ ישראל היו חסידים שהייתה להם גם התחייבות פרטית עבור יחידים מחסידי ארץ ישראל, כדי להקל על החסידים נקבע לחלק את הסכום השנתי לתשלומים שבועיים, מי של הספיק נדרש לשלם עד סוף החודש. מי שהופקד על גביית הכספים היו הגבאים דארץ הקודש שמונו על ידי רבי שניאור זלמן מלאדי בכל אחד ממנייני החסידים ברוסיה הלבנה, בידי הגבאים היו קופות מיוחדת שבהן הפקידו את הכספים. בכל שנה בחודשי החורף היה הגבאי הכללי ר' יעקב מסמיליאן נוסע מעיר לעיר וגובה את הכספים המונחים אצל הגבאים ומביאם אל נשיא המוסד רבי שניאור זלמן מלאדי. ר' יעקב לא היה יכול לבקר במשך זמן קצר זה בכל העיירות, ולכן היה שולח שליחי משנה לכמה עיירות. מלבד ר' יעקב מסמיליאן היה רבי שניאור זלמן מלאדי שולח שד"רים נוספים לגבות את מעות ארץ הקודש בכמה עיירות ברוסיה הלבנה וליטא, ואף לעיירות בווהלין ופולין, והיה שולח איתם מכתב כללי בגודל עניין נדבות ליהודי ארץ הקודש, ואלו הן רוב האגרות שבחלק איגרת הקדש שבספר התניא, לאחר שכל הכספים היו מתאספים אצלו, היה שולח אותם עם שליח נאמן לרבי מנחם מנדל מוויטבסק בטבריה ולאחר פטירתו לרבי אברהם מקליסק. שליח זה היה לפעמים שד"ר שבא מארץ ישראל לרוסיה כדי להרבות את הנדבות, ולפעמים היה זה שליח מיוחד שנשלח מרוסיה, בדרך כלל היה זה הגבאי שהתמנה על ידי רבי שניאור זלמן מלאדי לנסוע בעיירות. (בשנת 1796 (תקנ"ו), הוחלט שבני ווהלין ופולין ישלחו מעותיהם בנפרד כדי שלא לעכב את משלוח הכספים מכוון שהשד"ר שמעביר את הכספים מרוסיה הלבנה צריך לנסוע עם הכסף בחודש תמוז, כדי להגיע לאיסטנבול בראש חודש אלול, וכך יגיעו לארץ ישראל לעת האסיף שאז הפירות והתבואה בזול).
קורות הקופה
לאחר שנפטר רבי מנחם מנדל מוויטבסק 1788 (ראש חודש אייר תקמ"ח) עברה הנהגת החסידים בטבריה לידי רבי אברהם מקאליסק. באותו זמן התפתחה מחלוקת אודות הדרכים היעילות והנכונות לאיסוף וחלוקת הכספים. במסגרת המחלוקת הסכימו הצדדים שכדאי ליצור שתי קופות שונות, אשר כל אחת תיאסף בנפרד ותיועד לקבוצה אחרת. הוחלט לחלק בין התרומות הנאספות מרוסיה ואוקראינה, ידוע היום בשם "כולל רייסין", לבין התרומות הנאספות מחבל ווהלין שנקראה אז פולין-הרוסית, ידוע היום בשם "כולל ווהלין". היוזמה להקמת כולל ווהלין ככולל בפני עצמו יצאה לפועל בשנת תקנ"ו (1796) בהסכמתם ועידודם של כמה ממנהיגי החסידות רבי מרדכי מנשכיז, רבי יעקב יצחק מלובלין ("החוזה מלובלין"), המגיד מקוז'ניץ והאוהב ישראל מאפטא שהעביר את הנשיאות לרבי ישראל מרוז'ין, זכות שעמדה בירושה לצאצאיו אדמור"י בית בויאן.