cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דני פדרוסה
MotoGP
במהלך ההכנות לעונת 2008 נפצע פדרוסה והחמיץ את ההכנות לעונה, למרות זאת הצליח להגיע לפודיום כבר במרוץ הראשון בעונה, כשסיים במקום השני. במרוץ השני בעונה רשם לעצמו ניצחון ראשון. במהלך התחרות שהתקיימה בגרמניה נפצע שוב, פציעה שגרמה לו להחמיץ גם את המרוץ הבא שהתקיים בארצות הברית ולאיבוד של נקודות יקרות בקרב על האליפות. את העונה סיים במקום השלישי.
אל נורא עלילה
התייחסות בתרבות
הגיטריסט הישראלי אלי דאלי, ביצע את הלחן המסורתי של הפיוט בסגנון רוק כבד. העיבוד הוא חלק מאלבום שהוציא דאלי, שנקרא "תפילה מתכתית".
להקת המטאל הישראלית אורפנד לנד הוציאה אלבום הנקרא 'El Norra Alila' על שם פיוט זה, ובו שורה מהפיוט בשיר האחרון באלבום, "שיר השירים".
דני פדרוסה
MotoGP
כמו בעונה הקודמת, גם בהכנות לקראת עונת 2009 סבל מפציעה שמנעה ממנו את ההכנות לעונה. במרוץ הראשון בעונה סיים רק במקום ה-11, אך בשלושת המרוצים הבאים צבר 52 נקודות ושיפר את מיקומו. לקראת המרוץ החמישי נפצע פדרוסה במהלך החימום ולאחר מכן נפל מהאופנוע במהלך המרוץ ונאלץ לפרוש. לקראת עונת 2011 התרחבה קבוצת רפסול לשלושה רוכבים ואל פדרוסה הצטרפו קייסי סטונר ואנדראה דוביציוזו. בשלושת המרוצים הראשונים של העונה הגיע לפודיום, אך במרוץ הרביעי שנערך בצרפת נפצע לאחר שמרקו סימונצ'לי פגע בו. התאונה גרמה לשבר בעצם הבריח של פדרוסה והשביתה אותו למשך חודשיים, בהם החמיץ ארבע תחרויות. הניצחון השני בעונה הושג בגרנד פרי גרמניה. בגרנד פרי צ'כיה השיג את הפול פוזישן הראשון שלו בעונה, אך התרסק במהלך המרוץ. את שלושת המרוצים הבאים סיים במקום השני ובמרוץ הרביעי הוסיף ניצחון, הניצחון ה-400 של רוכב ספרדי בתולדות האליפות.
אל נורא עלילה
התייחסות בתרבות
להקת הרוק הישראלית נקמת הטרקטור חותמת את כל הופעותיה בשני העשורים האחרונים בשירה מתוך הפיוט, שגם הוקלט ומופיע כשיר אחרון באלבום "מה לאהובי".
שירו של ישי ריבו, "תוכו רצוף אהבה", כולל אזכור של הפיוט - "מַמְצִיא לָנוּ מְחִילָה, לֹא רַק בִּשְׁעַת הַנְּעִילָה".
דני פדרוסה
MotoGP
בשבעת המרוצים הראשונים של עונת 2012 הגיע פדרוסה לפודיום, אך הניצחון הראשון הושג רק במרוץ השמיני שהתקיים בגרמניה. בשני המרוצים הבאים הגיע שוב לפודיום ולאחר עשרה מרוצים תפס את המקום השני בטבלה. 2 ניצחונות רצופים בארצות הברית ובצ'כיה צמצמו את הפער בינו ובין חורחה לורנסו המוביל באליפות ל-13 נקודות בלבד. במרוץ הבא ניתנה לפדרוסה אפשרות לעלות למקום הראשון כשזינק מהפול פוזישן, אך בעיה מכנית באופנוע שיבשה את התוכניות ובסופו של דבר זינק אחרון למרוץ ועוד בטרם השלים הקפה אחת התנגש בו הקטור ברברה והוציא אותו מהתחרות, דבר שהגדיל את הפער בפסגה ל-38 נקודות. שלושה ניצחונות רצופים הצליחו לצמצם את הפער ל-23 נקודות, כשנותרו עוד שני מרוצים עד לסיום העונה. בגרנד פרי אוסטרליה זינק לורנסו מהמקום השני ופדרוסה במקום השלישי, אך תאונה בסיבוב השני שריסקה את אופנועו של הרוכב סגרה את האפשרות לזכות באליפות.
את עונת 2014 פתח מארקס בסערה, כשזכה בכל עשרת המרוצים הראשונים של העונה, רצף שנקטע על ידי ניצחונו של פדרוסה בגרנד פרי של צ'כיה. לקראת סיום העונה נאבק על המקום השני מול שני רוכבי קבוצת ימאהה לורנסו ורוסי, אך לא הצליח לצבור נקודות בשניים מתוך שלושת המרוצים האחרונים של העונה ולבסוף סיים אותה במקום הרביעי.
בעונת 2016 השיג ניצחון נוסף בסן מרינו. פציעה ערב המרוץ ביפן גרמה לו להיעדר משלושת המרוצים הבאים. בסיום העונה האריך את חוזהו בשנתיים נוספות. בגרנד פרי של ולנסיה, מרוץ סיום עונת 2017, השיג את הניצחון השני בעונה והאחרון בקריירה.
בעונת 2018 לא הצליח להדיע לפודיום. את העונה סיים במקום ה-11. במהלך העונה החליטה הונדה שלא לחדש עימו את החוזה והחתימה את חורחה לורנסו במקומו. בעקבות כך הודיע על פרישה בסיום העונה. חודשיים לאחר מכן הצטרף לקבוצת KTM כרוכב מבחן.
לובינסקי
לובינסקי (Lubinsky) הוא שם משפחה. {{פירושונים|
ראו גם
}}
המפתחות לבית הלבן
המפתחות לבית הלבן (באנגלית: Keys to the White House) היא מערכת חיזוי לקביעת תוצאת הבחירות לנשיאות ארצות הברית.
המערכת שנבנתה על פורמט של מערכת ששימשה במקור למחקר רעידות אדמה. המערכת פותחה בשנת 1981. ידי ההיסטוריון האמריקאי אלן ליכטמן והסייסמולוג הרוסי ולדימיר קייליס-בורוק. אלן ליכטמן השתמש במערכת זו כדי לחזות נכון את תוצאות כל הבחירות לנשיאות ארצות הברית בין השנים 1984 ל-2020, למעט 2000.
מנגנון המערכת
המערכת מתבססת על תאוריה שטוענת כי תוצאות הבחירות לנשיאות נשנעות בעיקר על ביצועי מפלגת השלטון בבית הלבן (אם במהלך כהונתו של נשיא דמוקרטי למשל הייתה פריחה כלכלית, השתפר המעמד הדיפלומטי של ארצות הברית בעולם והצבא האמריקאי התחזק האמריקאים יבחרו את הנשיא או את מועמד אחר מטעם המפלגה הדמוקרטית, דבר דומה עובד הופך - אם במהלך כהונה של נשיא רפובליקני הייתה תסיסה חברתית, מעמד של ארצות הברית בעולם התערער הבוחרים לא יבחרו בנשיא או במפלגתו בשנית).
על פי התאוריה, אם האומה מסתדרת היטב בתקופת המפלגה המכהנת, מפלגה זו זוכה בארבע שנים נוספות בתפקיד ואם לא, המפלגה המתחרה תגבור עליה, לטענתם של מפתחי המערכת שום הצהרה, שום עימות נשיאות או אמירה לא תשנה את בחירתו הבוחר וכמעט שלא תניב תוצאות בשטח במהלך יום הבחירות.
13 שאלות המערכת
אלו 13 השאלות שממנה שואבת המערכת את התחזית שלה: 13 השאלות שונים במעט מכ-12 השאלות שנבנו במקור ב-1981.
רקע כללי
ב-1981 פגש ליכטמן את קייליס-בורוק, קייליס-בורוק ביקש מליכטמן עזרה ביישום טכניקות לחיזוי תוצאות הבחירות, עם חלוף הזמן החליטו לפתח את המוצר ולהרחיב את יכולתיו.
ליכטמן ניבא בהצלחה את המנצח בכל בחירות אמריקאיות לנשיאות מאז 1984, למעט הבחירות בשנת 2000 (הוא חזה את ניצחונו של רונלד רייגן בבחירות שנערכו ב-1984, את ניצחונו של בוש האב ב-1988, את ניצחונו של ביל קלינטון ב-1992 ואת הניצחון השני שלו ב-1996, אך ב-2000 חזה שסגנו של קלינטון, אל גור ינצח את בוש הבן אך טעה (למעשה אל גור אכן זכה ב"פופלר ווט" אך השיטה הקובעת בבחירות בארצות הברית היא חבר האלקטורים ושם אל גור הפסיד), ב-2004 חזה שבוש הבן ינצח בשנית והפעם את ג'ון קרי, ב-2008 וב-2012 חזה שברק אובמה ינצח את ג'ון מקיין ומיט רומני בהתאמה, ב-2016 חזה שדונלד טראמפ ינצח את הילרי קלינטון וב-2020 חזה שטראמפ יפסיד לג'ו ביידן).
אסון טביעת הספינה בנהר ניז'ר
אסון טביעת הספינה בנהר ניז'ר אירע ב-12 ביוני 2023, כאשר ספינת נהר נשברה לשניים והתהפכה בנהר ניז'ר ליד פטגי, שבמדינת קווארה, ניגריה. הספינה נשאה משתתפי חתונה, שהגיעו לחתונה תחילה על גבי אופנועים, אך נתקעו באתר החתונה עקב גשם כבד. השלטונות אישרו שלפחות 106 בני אדם טבעו ועשרות נעדרים.
רקע כללי
ב-11 ביוני 2023, התקיימה חתונה בכפר Egboti (לחלופין Egbu) שבמחוז פטגי, במדינת קווארה, ניגריה. רוב המוזמנים לחתונה, היו קרובי משפחה של הזוג הטרי, שהגיעו מחמישה כפרים: אבו, גקפאן, קפאדה, קוצ'אלו וסאמפי. הם חגגו עד השעות הקטנות של הלילה. בדרך לחתונה המוזמנים הגיעו רכובים על אופנועים, אך מאחר שגשם כבד הציף את הכבישים והדרכים היוצאים מאתר החתונה האורחים נאלצו לעשות את הדרך חזרה בהפלגה לאורך הנהר ניז'ר על גבי ספינת נהרות מקומית העשויה מעץ.
לפי ערוצי הטלוויזיה CNN ואל ג'זירה, הספינות בנהרות ניגריה היו מעורבות בתאונות לעיתים תכופות. כי תקנות הבטיחות אינן נאכפות, כי קיים מחסור באפודי הצלה, קיים עומס יתר על הספינות והתחזוקה הלקויה של הספינות. כל אלה הובילו לעיתים קרובות לאירועים קטלניים. אף על פי שההפלגה הלילית אינה חוקית במדינה, החוק נאכף לעיתים רחוקות. הניגרים מסתמכים לעיתים קרובות על התחבורה בסירות וספינות כדרך לעקוף את כבישי המדינה המתוחזקים בצורה גרועה, במיוחד בעונת המונסון. רבים מעדיפים להפליג במעבורות כדי להפחית את הסיכון מפני חטיפות על ידי כנופיות חמושות בכבישי המדינה.
בשנת 2021, ניגריה חוותה שתי תאונות שייט גדולות, אחת בחודש מאי בה, ספינה שהובילה 160 נוסעים טבעה ויחד אתה טבעו לפחות 98 בני אדם, תאונה נוספת התרחשה בנובמבר ובה טבעו כ-76 בני אדם. תאונות השיט נמצאות במגמת עלייה בניגריה בעשור השני של המאה ה-21.
התקרית
<mapframe latitude="8.747583065003555" longitude="5.78480153156314" zoom="5" width="285" height="200" text="המיקום המשוער בו טבעה הספינה בנהר ניז'ר "> [ { "type": "ExternalData", "service": "geoline", "ids": "Q3542", "properties": { "stroke": "#1e41b3", "stroke-width": 5, "title": "Niger River" } }, { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q1033", "properties": { "stroke-width": 0, "fill-opacity": 0.1, "title": "Nigeria" } }, { "type": "ExternalData", "service": "geoshape", "ids": "Q464953", "properties": { "stroke-width": 0, "fill-opacity": 0.2, "title": "Kwara State" } }, { "type": "Feature", "properties": { "marker-symbol": "ferry", "marker-color": "db0000", "marker-size": "medium", "title": "Approximate location where the boat capsized" }, "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [ 5.78480153156314,    8.747583065003555    ] } } ] כ-270 נוסעים עלו על הספינה, הרבה מעל הקיבולת המותרת העומדת על כ־100 נוסעים. גם האופנועים של הנוסעים הועלו על הספינה. לא היה ברור אם כל הנוסעים השתתפו בחתונה. יו"ר הוועד של פאטגי, אלחאג'י מוחמד איברהים לימאן, הצהיר כי אנשים מהכפר שלו בשם אבו נסעו לחתונה נוספת בגבוטי. בשעות המוקדמות של הבוקר ב-12 ביוני, בין 03:00 ל-04:00 לפנות בוקר ( WAT ), גלים גבוהים סחפו את הספינה והיא התנגשה בענף עץ שהיה מוסתר בתוך מימי הנהר ניז'ר, גרם להתפרקות הספינה לשניים. נפח המים הרב שחדר לספינה כתוצאה מההתנגשות סחף את הנוסעים. כל הקורבנות היו קרובי משפחת החתן.
מאחר שהתקרית התרחשה בשעות הבוקר המוקדמות, חלפו שעות לפני שהאירוע נודע לציבור הרחב. כהאירוע נודע בכפר הסמוך, מיהרו תושבי הכפר הסמוך לנהר כדי לחלץ את הנוסעים; הם הצליחו להציל כ-50 בני אדם בשלב הראשון. עד 13 ביוני ניצלו כ-100 נוסעים. לאחר האירוע הופעלו מאמצי חילוץ נוספים אך לא נמצאו עוד חיים. תושבים ופקידים מקומיים עדיין השתתפו במאמצי החילוץ גם ב-13 ביוני. מפקד המשטרה אוקסנמי אג'אי אמר כי צוות הוצב במקום האסון כדי להעריך מה קרה וכי החיפושים יימשכו עד הלילה של 14 ביוני. עד 15 ביוני חולצו 144 בני אדם.
החקירה
המשטרה המקומית דיווחה כי חלק מהספינה קרס והתמוטט, מה שהוביל להצפת הספינה ולהתהפכות לאחר מכן. עם זאת, האמיר מפאטגי הודיע לעיתונאים שהספינה נשטפה על ידי גלי הנהר, וכתוצאה מכך התנגשה בעץ שענפיו נישאו לתוך הנהר, דבר שגרם להתהפכות.
על פי הרשויות המקומיות ודו"ח המשטרה, תאונת הספינה התרחשה בסביבות השעה 03:00 לפנות בוקר. הספינה שהייתה עמוסה מעל למותר פגעה בעץ בשעה שנסחפה על ידי גלים חזקים, דבר שגרם לה להתהפך. בשל היעדר חליפות הצלה, לרוב הנוסעים, האירוע גרם למספר הנפגעים הגבוה. מתוך 270 הנוסעים, 144 נוסעים שרדו את האסון.
יו"ר מועצת השלטון המקומי של פטגי, מוחמד איברהים לימאן, אישר את מניין ההרוגים שדווח על ידי המשטרה והצהיר כי מבצע החילוץ הושלם. הוא מסר שהניצולים, רובם נשים וילדים, קיבלו טיפול רפואי והתאחדו עם משפחותיהם.
הכפרים שהושפעו מהאירוע, הם:- קפאדה, אבו ודזקאן בממשל המקומי פטגי, ממדינת קווארה, וכן שני כפרים ממדינת קוגי שבהם מתו שישה תושבים.
מנהל האזור של הרשות הלאומית לנתיבי המים הפנימיים, ייחס את האסון בספינה, לעומס יתר ולרוחות הסוערות. הוא הביע תסכול מהתעלמות מפעילי הספינות מהוראות הבטיחות, למרות מאמצים חינוכיים וסנקציות שהרשות הטילה.
בתגובה לאסון, מושל מדינת קווארה, מלם עבדול רחמן עבדול ראזק, ביקר את משפחות הקורבנות והכריז על אמצעי בטיחות למניעת אסונות עתידיות. לדבריו הממשלה תכננה חקיקה שמטילה עונשים וקנסות על הפרות של תקנות הבטיחות. בנוסף, המושל הצהיר כי יסופקו 1,000 חליפות הצלה כדי לתמוך באפשרות של הפלגות בטוחות בנתיבי השיט.
גורמים רשמיים, כולל מנכ"ל הוועדה לפיתוח אזורי לייצור חשמל הידרואלקטרי, הדגישו את החובה בשימוש בחגורות הצלה ובחוק להגבלת פעילות לילית של ספינות. הם קוננו כי חגורות ההצלה שנרכשו בעבר לא נוצלו ביעילות.
הקורבנות
ב-15 ביוני 2023 אושר מותם של לפחות 106 נוסעים ועשרות נעדרים. בין ההרוגים היו נשים וילדים; לדברי אלחאג'י מוחמד איברהים לימאן, מתו 61 כפריים מהכפר שלו, הכפר אבו, וכן 38 מהכפר מגקפאן, ארבעה מהכפר קפאדה, שניים מהכפר קוצ'אלו ואחד מסאמפי. אלחאג'י הצהיר כי שמות הניצולים יפורסמו כאשר הם יהיו זמינים.
תגובות
הכפריים המקומיים תיארו את האסון כאירוע הקטלני ביותר שהם ראו מזה שנים בנהר. ממשלת מדינת קווארה הזדהה עם הקורבנות ומשפחותיהם, והבטיחה להמשיך בפעולות החיפוש. מפקד המשטרה המקומי מסר בתגובה כי הוא "איבד ארבעה מהשכנים שלו". משרדו של עבדול רחמן עבדולר אזק, מושל קווארה, הביע תנחומים למשפחות שנפגעו. נציגים רמי דרג בממשל נשאו תפילות לזכר ההרוגים והחלמה מהירה לנפגעים.
ניז'רים בולטים, כולל הנשיא בולה אחמד טינובו, שלחו תנחומים לקהילות שנפגעו.
חנינא פורת
חנינא פורת (נולד ב-1942) הוא משורר עברי, חוקר ומרצה בתחום הגאוגרפיה ההיסטורית, מחלוצי המחקר על קרקעות הנגב והבדואים.
קורות חיים
חנינא פורת נולד בקיבוץ עין החורש. אביו היה המתרגם והפובליציסט אליהו פורת, ואחיו היה המשורר, הסופר, והמסאי אלישע פורת. לאחר שירותו הצבאי בחיל השריון, הצטרף בשנת 1963 לקיבוץ להב.
השלים את לימודיו בתחום הגאוגרפיה ההיסטורית באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. פורת משמש כמרצה וכחוקר בתחום זה במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת בן-גוריון זה שנים רבות. מחקריו הבסיסיים בנושא רכישת הקרקעות בנגב עד מלחמת העצמאות, פיתוח ויישוב הנגב עד שנות השבעים, תוכניות המתאר הארציות והמקומיות ויחסן לנגב, עשיית הקק"ל בנגב ומעמד קרקעות הבדואים ויישובי הקבע שלהם בנגב משמשים בסיס לעניין ההולך וגובר בנגב ובמצב הבדואים באזור. שימש כמנהל המדעי של מרכז ג'ו אלון, מוזאון לתרבות הבדואים ולראשית ההתיישבות בנגב, שבקיבוץ להב וחבר בוועדות המרכז.
חנינא פורת ערך, יחד עם מוקי צור ותאיר זבולון, את קובץ המקורות כאן על פני אדמה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1988. וכן ערך, יחד עם פרופ' יהודה גרדוס, את הנגב, יובל של עשייה, קובץ מאמרים לזכרו של יצחק ורדימון, מחקרים מאמרים צילומים ושירים לתולדות הנגב, אריאל, ירושלים, 2002.
הפייסטוס
הֶפַייסְטוֹס (ביוונית: ), או בשמו הרומי וולקן, הוא אל הנפחות והאש במיתולוגיה היוונית. בנם של זאוס והרה, ולפי גרסאות אחדות - בעלה של אפרודיטה. נחשב לאל "טוב" ורודף שלום, אהוב בשמיים ובארץ, המשען והסמל של חיי תרבות ואפוטרופוס של הנפחים.
על שמו קרוי האי הגעשי וולקנו שם שהפך מילה נרדפת להר געש בשפות אירופיות רבות.
דמותו
הפייסטוס היה בן האלמוות היחיד שהיה מכוער ופיסח, כפות רגליו היו הפוכות: אצבעות לאחור ועקבים לפנים. מסופר שאמו חסרת הבושה השליכה אותו מהאולימפוס כי לא אהבה את התינוק הפגום. כשפגע הפייסטוס בקרקע נשברו שתי רגליו. למזלו מצאה אותו תטיס, נימפת ים טובת לב שריפאה את פצעיו, וגידלה אותו כבנה. כשבגר והיה לנער מסרה אותו תטיס לידי משפחת קיקלופים, שגידלוהו ולימדו אותו את מלאכת הנפחות. גרסה אחרת של האירועים טוענת שהיה זה זאוס שהשליך את הפייסטוס הקטן מהאולימפוס לאחר שזה צידד באמו, באחת מהמריבות התכופות בינו להרה. הפייסטוס נפל במשך תשעה ימים ותשעה לילות עד שנחת באי למנוס. תושבי האי סיפקו לו את כל צרכיו וגידלוהו כבנם ושם הוא בנה את ארמונו ואת סדנת הנפחות שלו בתחתיתו של הר געש.
יום אחד הגיע זאוס למקום עבודתו של הפייסטוס והתפעל מאוד מעבודתו היפה והזמין אותו להעביר את הנפחייה שלו אל האולימפוס. הפייסטוס בנה כיסאות מלכות לזאוס, האדס, ולפוסידון ועוד כיסא זהב אחד יפה ומעוטר מכל האחרים הכין בשביל אמו הרה. כשביקשה הרה לשבת בכיסאה התרומם הכיסא, רגליו ניתקו מן הקרקע, ושרשרות זהב עבות וחזקות כבלו אליו את המלכה, שלא יכלה להניע איבר. כל האלים התחננו בפני הפייסטוס שישחרר את אמו. אך הפייסטוס רצה לנקום באמו שלא רצתה בו ואף הגדילה את נכותו כשזרקה אותו מהשמיים. לבסוף הסכים לשחררה אבל התנה תנאי: הוא ביקש את אפרודיטה היפה מכולן לאישה ומקום באולימפוס.
יש המתארים את הפייסטוס כשוכן האולימפוס, נפח וחרש ברזל אצל האלים שהתייחסו אליו בכבוד ויקר (אם כי אצל הומרוס ב"איליאדה" הם מקימים "צחוק אשר עוד לא נשמע" למראה הליכתו הצולעת). בין העבודות המיוחסות לו ניתן למצוא את תיבת פנדורה ואת פנדורה עצמה, את חרבו של פרסאוס, את רעשן הנחושת באמצעותו הניס הרקולס ציפורים אוכלות אדם במטלתו השישית, את חציו של אפולו וגם את גביע היין של גנימדס שהיה מוזג הנקטר של האלים. יצירתו של הברק הראשון של זאוס מיוחסת גם היא להפייסטוס. יש משוררים האומרים שנפחייתו של הפייסטוס נמצאת תחת הר געש וגורמת להתפרצותו. הפייסטוס אומץ לפנתיאון הרומי ונקרא שם בשם "וולקן". על שמו קרוי האי הגעשי וולקנו שם שהפך מילה נרדפת להר געש בשפות אירופיות רבות.
זלטורוג ארנה
היכל הספורט "זלטורוג ארנה" (בסלובנית: Dvorana Zlatorog), הוא אולם ספורט רב תכליתי הממוקם בשכונת "הודיניה" בעיר צליה בסלובניה. האולם נפתח בחודש דצמבר 2003 ומשמש לרוב כביתה של קבוצת הכדוריד של העיר. ב-2004 היה אחד מארבעת האולמות שאירחו את אליפות אירופה בכדוריד שנערכה בסלובניה אותה שנה. האולם מכיל 6,000 מקומות ישיבה ומלבד משחקי כדוריד אירח גם קונצרטים. האולם אירח את בית ג' של אליפות אירופה בכדורסל 2013.
כישוף אזנדי
הכישוף על פי האמונות המסורתיות בקרב אנשי האזנדה הוא קסם רשע שמטרתו לפגוע באדם.
אנשי נבואה ורופאים-מכשפים קובעים האם מישהו אשם בשימוש בכישוף כלפי אדם אחר מהכפר. במקרים אלו, נעשה שימוש בכשפים נוספים, כנקמה של הקורבן, ועל מנת להעניש את זה שביצע את העבירה.
תיאור
שבט האזנדה הוא שבט אפריקאי הנמצא לרוב בדרום סודאן, הרפובליקה המרכז-אפריקאית וברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. הכישוף מקיף את התרבות האזנדית, ולפי האמונה הוא מהווה את הגורם העיקרי למחלות, מוות ואירועים מצערים נוספים.
לפי אמונתם הכישוף נצמד למערכת העיכול של הגוף ויכול לעבור בתורשה רק כאשר מין הצאצא זהה למין המכשף או המכשפה. כלומר, ממכשף לבנו, או ממכשפה לביתה.
הכישוף הוא כוח נפשי שניתן להשתמש בו בטווח קצר בלבד. כתוצאה מכך, האזנדיים נוטים להתרחק משכניהם ולהתגורר סמוך לאנשי נבואה. בנוסף, כישוף מסוגל להשתמש בטבע על מנת לגרום לפציעה, ואף מוות, אם זוהי מטרת המכשף. ביכולתו לתפעל חיה כדוגמת תאו כדי להרוג אדם, או לגרום למבנים להתמוטט. למרות האמונה שהכישוף הוא הסיבה לכלל האירועים השליליים שעלולים להתרחש, האזנדיים לא מאשימים אותו בטעויות אנוש. הכישוף אינו גורם לאנשים לעשות טעויות בפעילויות כמו חקלאות, ציד או ביצוע מלאכת יד. בנוסף, לפי אמונתם, כישוף אינו גורם לאנשים לבצע פשעים מוסריים, כגון שקר, בגידה או רמאות.
לפי האמונה, מכשף יפגע באחר רק כאשר הוא אינו מחבב אותו. כאשר מכשף מפעיל כישוף על קורבן, הכישוף זורם מתוכו אל תוך גופו של קורבן, בעת שינה, על מנת לגנוב את נשמתו. קבוצה של מכשפות יאכלו לאחר מכן את נשמת הקורבן. הריגת אדם היא תהליך איטי, ולכן על מנת לבצע זאת, לעיתים המכשף נאלץ לבצע את הכישוף מספר פעמים. במהלך זמן זה, קרוביו של הקורבן יכולים לתכנן תוכנית הגנה מפני הכישוף, אך על מנת לעשות זאת עליהם לבקש לעצתו של איש הנבואה. מכשפים אזנדיים לא משתמשים בקסומים או בתרופות, אלא מבצעים את הכשפים באמצעות פעולות פיזיות.
תפקיד אנשי הנבואה
האזנדיים נועצים בשלושה סוגים שונים של אנשי נבואה. הסוג הראשון ובכל הכוח הרב ביותר הוא ה"בנג'". באנשי נבואה אלו יכולים להיוועץ גברים בלבד. החלטותיהם מתקבלות תמיד, ולא מוטלות בספק. דוגמה לשיטה הנועדה לגלות האם הוטל כישוף היא האכלת תרנגולת ברעל בשם בנג'. התשובה של אנשי הנבואה נקבעת על פי הישרדותה של התרנגולת. אנשי נבואה אלו מסייעים גם במקרי ניאוף, כדי לעזור לקבוע האם העומד לדין הוא אשם.
סוג נוסף של אנשי נבואה הוא הטרמיטים. אנשי נבואה אלו זמינים יותר עבור כולם. כאשר מוצגת שאלה בפני אנשי נבואה אלו, הם לוקחים שני ענפים, דאקפה וקפויו, מכניסים אותם לתלולית טרמיטים. כעבור לילה בודקים איזה ענף אכלו הטרמיטים, וכך מקבלים את החלטותיהם.
תפקיד הרופאים–מכשפים
בנוסף לאנשי הנבואה, גם רופאים-מכשפים יכולים לחזות אסונות ולחשוף מכשפים שהשתמשו בכשפים כדי לגרום לנזק. על רופאים-מכשפים לעבור הכשרה מקיפה והם נחשבים ליותר מדויקים מאנשי נבואה בחשיפת המכשפים. כאשר עזרתם נחוצה, הרופאים המכשפים מבצעים יחד ריקוד בסמוך לביתו של אדם שחלה או נפטר, על מנת לאתר את מקור הכישוף. בדרך כלל, קהל של כפריים מקיף את הרופאים המכשפים במהלך הריקוד, כך שהם שואפים לבצע את הריקוד באופן מושלם, על מנת להרשים את הצופים. מקורו של הכוח המאפשר לרופאים המכשפים לאתר את המכשפים הוא בצמחי מרפא.
תקיפת מטוס אל על באתונה
תקיפת מטוס אל על באתונה, הוא פיגוע טרור אשר התרחש ב-26 בדצמבר 1968 בנמל התעופה הבינלאומי אליניקון באתונה, ובו ירו מחבלים על מטוס בואינג 707 של אל על בעת שהתכונן להמראה.
טיסת אל על 253 מתל אביב לניו יורק נחתה לעצירת ביניים באתונה. שני מחבלים, מחמוד מוחמד עיסא מוחמד, ערבי בן 25 מארץ ישראל, יליד 1943, ונאחב סולימאן, בן 19, יליד לוב, בן להורים פלסטינים, הגיעו מקהיר בטיסת אולימפיק. לקראת המראת ההמשך, תקפו המחבלים את המטוס. מוחמד ירה על המטוס בתת מקלע וסולימאן השליך רימונים. בפיגוע נרצח נוסע אחד, ליאון שירדן, בן 50, מהנדס ימי במקצועו, ודיילת אוויר נפצעה קשה. שני המחבלים נתפסו ונעצרו על ידי שלטונות יוון. החזית העממית לשחרור פלסטין נטלה אחריות לפיגוע. בתגובה לפיגוע פשטו כוחות של סיירת מטכ"ל וחטיבת הצנחנים ב-28 בדצמבר 1968 על נמל התעופה הבינלאומי ביירות, במבצע תשורה, והשמידו 14 מטוסי נוסעים של חברות התעופה הלבנוניות מידל איסט איירליינס, טראנס מדיטרניאן אירווייס, וליבאניז אינטרנשיונל אירווייס. מבצע זה גרם נזק רב לענף התעופה הלבנוני. מידל איסט איירליינס הצליחה להתאושש במהירות, אך ליבאניז אינטרנשיונל אירווייס פשטה את הרגל.
לאחר שקיבל חנינה ביוון התגורר במספר מקומות במזרח התיכון, כולל לבנון, שם התחתן בשנת 1976. לבסוף היגר לקנדה, תוך הסתרת עברו הטרוריסטי. בשנת 1987 החלו הרשויות בקנדה לטפל בגירושו, לאחר שהתגלה עברו של מוחמד. הוא גורש לבסוף ללבנון בשנת 2013.
טקנומטיקס
טקנומטיקס טכנולוגיות בע"מ (באנגלית: Tecnomatix Technologies) היא חברת תוכנה ישראלית, המתמחה בפיתוח ושיווק תוכנות לתכנון וייצור באמצעות מחשב (תיב"מ). טקנומטיקס הייתה עד שנת 2005 חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בנאסד"ק. ב-2005 היא נמכרה לחברת התוכנה האמריקאית UGS, שנרכשה ב-2007 בידי התאגיד הגרמני סימנס. טקנומטיקס ממשיכה לפעול כחלק מחטיבת מוצרי התוכנה של סימנס.
היסטוריה
בפברואר 1993 הונפקו לראשונה מניות החברה בבורסת נאסד"ק בניו-יורק. החברה הרחיבה את סל המוצרים שהציעה כך שכלל פתרון שלם לתכנון וניהול קווי ייצור, במספר אתרים. תחום שקיבל את השם - Computer Aided Process Engineering (CAPE) - הנדסת ייצור בעזרת מחשב. מוצר הדגל של החברה קיבל את השם eMPower, והוא הציע מערכת מקיפה לניהול תהליכי ייצור (MPM Manufacturing process management).
בשנת 1999 נמכרה עוש"פ טכנולוגיות לחברת "סאנגארד" ב-220 מיליון דולר בעסקת חילופי מניות, כולל ההחזקה במניות טקנומטיקס שהמשיכה לפעול כחברה עצמאית. בשנת 2001 נשחקו מניות טקנומטיקס בצורה ניכרת בשל תוצאותיה העסקיות עקב התפוצצות בועת הדוט-קום. שלמה דוברת ניצל את מחיר המניה האטרקטיבי וקנה חזרה את השליטה בטקנומטיקס מסאנגארד יחד עם מנכ"ל החברה, הראל בית-און, וקבוצת האחים עופר. בשנת 2004 הגיעה החברה להכנסות שיא בסך 100.6 מיליון דולר. בשנת 2005 נמכרה טקנומטיקס שוב, הפעם לחברת UGS האמריקאית תמורת 228 מיליון דולר במזומן.
רכישות ומיזוגים
טקנומטיקס גדלה גם באמצעות שורה של רכישות ומיזוגים:
לומייר
לומייר (אור, מצרפתית: Lumière).
חצי האי סלנטו
חצי האי סלנטו (Salento) הוא האזור התרבותי, ההיסטורי והגאוגרפי בקצה הדרומי של האזור המנהלי של מחוז פוליה בדרום איטליה. מתואר לעיתים כ"עקב" של ה"מגף" האיטלקי. הוא מקיף את כל האזור המנהלי של נפת לצ'ה, חלק גדול מנפת ברינדיזי וחלק מזה של נפת טאראנטו.
היסטוריה
מספיה (מיוונית Μεσσαπία) היה שמו העתיק של אזור באיטליה המקביל במידה רבה לסלנטו המודרנית. אזור זה היה מיושב בעיקר על ידי המספינים בתקופה הקלאסית.
גאוגרפיה
חצי האי סלנטו משתרע בין מפרץ טרנטו במערב למיצר אוטרנטו במזרח, ובין הים האדריאטי מצפון לבין הים היוני מדרום. מבחינה גיאומורפולוגית מוגדר גבולו הצפוני של חצי האי סלנטו ב"סף המספי" – שקע קארסטי העובר לאורך קו טרנטו–אוסטוני –ברינדיזי. מצפון לשקע זה משתרעות הרמות הגירניות של ה"מורגה".
האקלים הוא בדרך כלל ים תיכוני עם קיץ חם ויבש וחורף מתון וגשום המספק תנאים מתאימים לגידול זיתים, פירות הדר ועצי דקל. הטופוגרפיה השטוחה בדרך כלל והים שמסביב גורמים למזג אוויר סוער כל השנה.
החורף מתון וגשום כשהטמפרטורות בדרך כלל בסביבות 10–20 מעלות צלזיוס במהלך היום. רוחות מצפון מזרח יכולות לגרום לטמפרטורות נמוכות יותר למזרח חצי האי האיטלקי. שלג תועד רק בשנת 2017 אך הוא בדרך כלל נדיר מאוד בסלנטו.
כמו רוב דרום איטליה, הקיץ חם, יבש ושטוף שמש. בעוד שהים המקיף את סלנטו ממתן אותה מהחום הקיצוני שנחווה בפוג'ה ובזיליקטה, הטמפרטורות בקיץ גבוהות עם טמפרטורות שמגיעות מדי פעם ל-40 מעלות צלזיוס או יותר במהלך גלי חום. רוחות שירוקו מדרום נושאות מדי פעם אבק וחול ממדבר סהרה לעיירות החוף של חצי האי סלנטו.
שפה
סלנטו, מנקודת מבט תרבותית ולשונית, אינה כוללת את העיר טרנטו, שבה מדובר בניב טרנטינו.
בחצי האי מדוברים מספר ניבים נוספים. העיקרי בהם הוא ניב סלנטינו של השפה הסיציליאנית. ניב הלני ישן – גריקו – מדובר גם בכמה עיירות בפנים הארץ המכונות על כן בשם "יוון הסלנטינית".
ההשערה המקובלת ביותר על מקורו של הניב גריקו היא זו של הבלשנים גרהרד רוהלפס וגאורגיוס האצידקיס, לפיה שורשיו עתיקים ומגיעים לתקופת המושבות היווניות הקדומות  בדרום איטליה ובסיציליה במאה השמינית לפני הספירה. הניב הדרום איטלקי נחשב אפוא לשריד החי האחרון של היסודות היווניים שיצרו בעבר את יוון הגדולה.
עם זאת, ישנן השערות אחרות לפיהן הניב גריקו ייתכן ושימר כמה אלמנטים דוריים, אבל המבנה שלו מבוסס בעיקר על יוונית קוינה, כמו כמעט כל שאר הניבים היווניים המודרניים. לפיכך, יש לתאר את הניב גריקו בחצי האי סלנטו כצאצא בהשפעה דורית של יוונית ביזנטית המדוברת על ידי אלה שברחו מהאימפריה הביזנטית לאיטליה בניסיון להימלט מהאימפריה העות'מאנית. הרעיון שהדיאלקטים היווניים של דרום איטליה נגזרו היסטורית מיוונית של ימי הביניים הוצע לראשונה במאה התשע-עשרה על ידי הבלשן ג'וזפה מורוסי (Morosi).
תחבורה
שדות התעופה הבינלאומיים הקרובים ביותר הם אלה של ברינדיזי ובארי.
כביש מהיר דו-נתיבי מחבר את סלנטו לבארי. קו הרכבת הראשי מסתיים בלצ'ה. מקומות אחרים מרושתים על ידי מסילות ברזל אזוריות.
מגדלי חוף
מגדלי החוף בסלנטו הם מגדלי שמירה  לאורך חופי חצי האי שנועדו להגן מפני מתקפות ימיות של הסרצנים. המגדלים הראשונים נבנו ככל הנראה על ידי הנורמנים. המגדלים ההיסטוריים הנותרים הם ברובם מהמאות ה-15 וה-16, ורובם הרוסים.
תיירות
במחוז לצ'ה, מערת צ'וֹלוֹ היא אחד מיעדי התיירות העיקריים.
תרבות להט"ב
סלנטו היא יעד מרכזי לחופשה עבור האוכלוסייה הגאה האיטלקית. קיץ ארוך וחם, קו חוף מגוון וחיי לילה תוססים מושכים קהל להט"ב.
מצעד הגאווה של סלנטו נחגג מדי שנה.
יחסי הפיליפינים–פקיסטן
יחסי הפיליפינים–פקיסטן הם היחסים הפוליטיים, הכלכליים והתרבותיים שבין רפובליקת הפיליפינים לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
דריאדה
דריאדה (ביוונית: Δρυάδες) הוא יצור דמיוני, נימפת עצים המתוארת במיתולוגיה יוונית.
יחסי הפיליפינים–פקיסטן
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-8 בספטמבר 1949, יחד עם פתיחת קונסוליה פיליפינית בפקיסטן. בעקבות הביקור הדיפלומטי של ראש ממשלת פקיסטן, חוסיין שהיד סוהראורדי בפיליפינים במאי 1957, ממשלת הפיליפינים החליטה להפוך את הקונסוליה לשגרירות הפיליפינית בפקיסטן. פקיסטן פתחה שגרירות במנילה. לאחר מכן, הפיליפינים העבירו את השגרירות לאסלאמאבאד.
דריאדה
הנימפות, על פי המיתולוגיה היו חציין אל וחציין בנות תמותה והיו קשורות לאתר מסוים בטבע. הן מתקשרות לפולחן של תופעת טבע ומהוות האנשה של אחד מהמוטיבים שלו. ביתן של הנימפות הוא בהרים, ביערות, במעיינות, בנהרות ובמערות והן קשורות אליו בקשר בל ינותק.
יחסי הפיליפינים–פקיסטן
היסטוריה
ב-8 במאי 2015, השגריר הפיליפיני האמון על פקיסטן, דומינגו לוסנריו ג'וניור, נהרג בהתרסקות מטוס בעמק נלטר שבפרובינציה של גילגיט-בלטיסטן בפקיסטן.
דריאדה
מקור השם
מקור השם מן המילה היוונית העתיקה שמשמעותה אלון, ככל הנראה היו הדריאדות במקור נימפות של עץ האלון אך ברבות הימים הפך השם לתיאור כללי של כל נימפות העץ.
יחסי הפיליפינים–פקיסטן
יחסים כלכליים
בשנת 2016, ייצאה הפיליפינים לפקיסטן סחורה בשווי 48.8 מיליון דולר אמריקאי. נתחים גדולים מהסחורה הם שנאים, מחשבים, לתת, מכוניות, נייר סיגריות, חלקי רכב, מוצרי ניקוי, חלב מרוכז, כלים רפואיים, גרוטאות ברזל, גלגלי גומי, חומצה סטארית ושמן קוקוס. לעומתה, פקיסטן ייצאה לפיליפינים סחורה בשווי 135 מיליון דולר אמריקאי. נתחים גדולים מהסחורה הם נפט מזוקק, אלכוהול, תרופות, פרי הדר, מוצרי טקסטיל, מכסי פלסטיק, בקבוקי זכוכית, כלים רפואיים, אורז, מכונות שטיפה ושאיבה.
דריאדה
הדריאדות במיתולוגיה
הדריאדות מתוארות כיצורים ביישנים, מבנות הלוויה של האלה ארטמיס שסביבה נקבצה פמליה של נימפות מסוגים רבים.
בסיפור מחזור ילדותו של זאוס מוזכרות נימפות עץ המילה (הדריאדות הראשונות) שנוצרו ביחד עם אלות הגורל כאשר קרונוס רצח את אורנוס, הן אלו שטיפלו בזאוס התינוק כאשר שהה במערה על האי כרתים, והן המקור לגזע הברונזה של בני האדם על פי המיתולוגיה היוונית.
יחסי הפיליפינים–פקיסטן
שיתוף פעולה ביטחוני
פקיסטן לוקחת חלק פעיל במלחמות כנגד ארגון הטרור "טליבאן", וכך גם הפיליפינים שנאלצת להילחם כנגד חזית השחרור האסלאמית של המורו. שתי המדינות עומדות בפני איום טרור משותף, מה שהוביל את שניהן לחתום על מזכר הבנות, המאפשר לשתי המדינות לשתף פעולה בין רשויות הביטחון, המודיעין ואכיפת החוק של שתי המדינות.
דריאדה
הדריאדות במיתולוגיה
מקום מיוחד במיתולוגיה שמור לסוג מיוחד של דריאדות - המהדריאדות (יוונית: Ἁμαδρυάδες) נימפות עצים אלו נולדות קשורות בכל נימי נפשן לעץ מסוים, יש סברה כי ישויות אלו מסמלות את העץ עצמו בעוד הדריאדות מסמלות את רוח העץ. בעת מותו של העץ מתה גם ההמהדריאדה החיה בו ואדם הפוגע בעץ וגורם למות הנימפה צפוי לעונש מהאלים או מנימפות עצים.
בסדרת הספרים בלגריאד הנסיכה צ'נדרה היא דריאדה, וכן כל שושלת המלוכה של הקיסרות הטולנדרית. הדריאדות נתנו לבית בורן נסיכה בתמורה להגנה על יער הדריאדות. בזכות נישואיהם בית בורן זכה לעלות לכס המלכות, והיער נשאר מוגן.
אלמנה עדנית
אלמנה עדנית או שִׁחֵר (שם מדעי: Vidua paradisaea) היא ציפור בעלת זנב ארוך ממשפחת האלמנתיים החיה במזרח אפריקה. מין זה קיבל את שמו בזכות זנבו הארוך והמפואר, המזכיר את זנבות העופות ממשפחת העדניים.
מאפיינים
אורכה של האלמנה העדנית 36 ס"מ, אורך הזנב כ-15 ס"מ. רוב הגוף שחור, החזה כתום, הבטן והעורף צהובים בהירים. המקור גדול וחרוטי, והזנב ארוך ובעל בליטה מעוגלת בקצהו. ניצוי ייחודי זה קיים רק בעונת הרבייה; בשאר השנה, הזכרים בעלי מראה פשוט, ודומים לנקבות: רוב הגוף אפור ומנומר בפסים שחורים, הראש מפוספס והמקור אפור.
האלמנה מצויה בטבע ממזרח דרום סודאן ודרומה עד אנגולה. האלמנות העדניות חיות בערבות עשב וסוואנות, ולא באזורים מדבריים או ביערות גשם סבוכים. אלה ציפורים קטנות החיות בין הענפים ותרות אחרי חרקים וזרעים בשעות היום.
כמו רוב מיני האלמנות, זהו מין טפילי, שמטיל את ביציו בקינים של מיני עופות אחרים (כמו פטיה ירוקת כנף, Pytilia melba). הזכרים יודעים לחקות את קריאתן של הפטיות, וכך הנקבות מצליחות לחמוק אל הקן ולהטיל בו את הביצים. כמו מרבית המינים הטפילים, גוזליהן גדולים יותר מגוזלי המין המארח, והסיכויים שלהם לשרוד גדול יותר. עם זאת, הגוזלים אינם מסלקים ביצים אחרות מהקן כמו שעושות הקוקיות לעופות אחרים. הציפור נפוצה מאוד ומצב שימורה הוא ללא חשש.
יואב כ"ץ
יואב כ"ץ (נולד ב-21 בנובמבר 1965) הוא סופר, מתרגם, מחזאי ותסריטאי ישראלי.
קורות חייו
כתב מספר תסריטים לסרטי טלוויזיה: "עיניים שלי" שזיכה אותו במועמדות לפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה לשנת 1997, וכן השתתף בכתיבת תסריט הסדרה "ארץ קטנה, איש גדול" בבימויו של אברהם הפנר. כתב במשך למעלה מחמש שנים עבור תוכניות בערוץ הילדים ובטלוויזיה החינוכית. כתב את התסריט לסרט בדרך אל החתולים בבימוי חורחה גורביץ', עיבוד לרומן של יהושע קנז.
כ"ץ כתב סיפורים קצרים, שניים מהם זכו במקום הראשון בשנים 1992 ו-1993 בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ". קובץ סיפוריו "מולטי סיסטם" זכה בפרס קרן מוזס לספרות לשנת 1999; סיפור הנושא מתוך קובץ זה הועלה במסגרת ההצגה "זוגיות" בתיאטרון הבימה. בשנת 2011 ראה אור הרומן "נתב"ג" בהוצאת עם עובד. תרגם מאנגלית קרוב ל-80 ספרים (נכון לשנת 2018), בהם רבים מכתביו של המינגוויי שראו אור מחדש בעברית, "הטיגריס הלבן" מאת ארווינד אדיגה, וספרים נוספים.
מגפת הקורונה בקטר
מגפת הקורונה, בה חלו המונים במחלת נגיף הקורונה בקטר, התפשטה אל המדינה בסוף פברואר 2020.
התפשטות המגפה
ב-27 בפברואר הודיעה קטר על מקרה ראשון של הדבקה בנגיף הקורונה בשטחה. על פי הדיווח מדובר באישה בת 36, אזרחית המדינה, אשר פונתה מאיראן.
ב-9 במרץ הודיעה קטר על סגירת כל בתי הספר והאוניברסיטאות ברחבי המדינה החל מ-10 במרץ.
באותו יום, הודיעה קטר כי היא אוסרת על כניסת תיירים מ-14 מדינות: בנגלדש, סין, מצרים, הודו, עיראק, איראן, לבנון, נפאל, פקיסטן, הפיליפינים, קוריאה הדרומית, סרי לנקה, סוריה ותאילנד.
ב-14 במרץ הודיעה קטר על סגירת כל אולמות החתונה, בתי קולנוע והתיאטראות ברחבי המדינה. כמו כן, הודיעה קטר על הגבלת הכניסה למדינה עבור אזרחים מאיטליה, צרפת, גרמניה וספרד.
ב-17 במרץ הודיעה קטר על סגירת כל החנויות וסניפי בנקים במרכזים מסחריים ומרכזי קניות, מלבד חנויות מזון וחנויות פארם, וגם חלק מהאזור המסחרי ייסגר למשך שבועיים, והודיעה על סגירת כל המסגדים ברחבי המדינה.
בחירות בגרמניה
הבחירות בגרמניה כוללות בחירות לבונדסטאג (הפרלמנט הפדרלי של גרמניה), ללנדטאגים של המדינות ובחירות מקומיות.
מגפת הקורונה בקטר
התפשטות המגפה
ב-19 במרץ הודיעה קטר כי היא אוסרת על כניסת אזרחים זרים למדינה עקב התפשטות נגיף הקורונה.
בחירות בגרמניה
מספר סעיפים בכמה חלקים של חוק היסוד לרפובליקה הפדרלית של גרמניה (החוקה הגרמנית) מסדירים את הבחירות וקובעים דרישות חוקתיות כמו הצבעה חשאית ודרישה שכל הבחירות יתנהלו בצורה חופשית והוגנת. חוק היסוד מחייב את המחוקק הפדרלי לחוקק חוקים מפורטים לניהול בחירות. סעיף 38.2 לחוק היסוד קובע זכות בחירה כללית: "כל מי שמלאו לו 18, זכאי להצביע; כל מי שהגיע לגיל בגירות רשאי להיבחר".
מגפת הקורונה בקטר
התפשטות המגפה
ב-21 במרץ הודיעה קטר כי היא אוסרת על קיומם של התכנסויות והתקהלויות ועל פריסת כוחות סיור שיפקחו על קיום הנחיה זו במטרה לרסן את התפשטות הנגיף.
ב-28 במרץ הודיעה קטר על מקרה מוות ראשון בשטחה כתוצאה מהידבקות בנגיף הקורונה. הקורבן, הוא גבר בעל אזרחות שסבל ממחלה כרונית.
בחירות בגרמניה
בחירות בגרמניה מ-1871 עד 1945
לאחר איחוד גרמניה תחת הקיסר וילהלם הראשון ב-1871, נערכו בחירות לרייכסטאג או האספה הקיסרית, ששינו את שמם לרייכסטאג של הקונפדרציה הצפון-גרמנית. הרייכסטאג יכול להתפזר על ידי הקיסר או, לאחר התפטרותו של וילהלם השני ב-1918, נשיא גרמניה. עם קבלת חוקת רפובליקת ויימאר משנת 1919, שיטת ההצבעה השתנתה ממחוזות בחירה חד-חבריים לייצוג יחסי. גיל הבחירות הופחת מ-25 ל-20 שנים. זכות הבחירה לנשים נקבעה בחוק בחירות חדש ב-1918 בעקבות מהפכת נובמבר של אותה שנה.
מגפת הקורונה בקטר
התפשטות המגפה
ב-8 באפריל הודיעה קטר על סגירת כל החנויות ועל השהיית הפעילות המסחרית בימי שישי ושבת מלבד חנויות מזון, חנויות פארם ושירותי משלוחים.
כמו כן, הודיע האמיר הקטרי, תמים בן חמד אאל ת'אני על שליחת שני מטוסים צבאיים שיעבירו לאיטליה, אחד ממוקדי התפרצות הקורונה החמורים ביותר בעולם, שני בתי חולים שדה במטרה לסייע לאיטלקים במאבק בנגיף.
בחירות בגרמניה
בחירות בגרמניה מ-1871 עד 1945
לאחר עליית הנאצים לשלטון בינואר 1933 נערכו בחירות ארציות נוספות ב-5 במרץ. אלו היו הבחירות התחרותיות האחרונות לפני מלחמת העולם השנייה, אף על פי שהן לא היו חופשיות או הוגנות. אלימות והפחדה מצד המפלגה הנאצית התנהלו במשך חודשים נגד ארגוני עובדים, קומוניסטים, סוציאל-דמוקרטים, ואפילו קתולים מהמרכז-ימין. ב-27 בפברואר, ממש לפני הבחירות, השעה צו שרפת הרייכסטאג את חופש העיתונות ואת רוב זכויות האזרח. לאחר מכן הגיעו מעצרים המוניים, כולל כל הנציגים הקומוניסטים וכמה סוציאל-דמוקרטים ברייכסטאג. 50,000 חברים במשטרה הנאצית "פיקחו" על הקלפיות ביום הבחירות כדי להפחיד עוד יותר את הבוחרים. בעוד שהמפלגה הנאצית הצליחה יותר ממה שהצליחה בבחירות בנובמבר 1932, היא עדיין זכתה רק ב-33% מהקולות. על ידי כליאת יריביהם והפחדת אחרים לא לשבת במקומותיהם, הנאצים עברו להיות מהמפלגה הגדולה ביותר לרוב מוחלט בפרלמנט. שבועיים בלבד לאחר הבחירות, חוק ההסמכה העניק למעשה להיטלר כוח דיקטטורי. שלוש בחירות נוספות נערכו בגרמניה הנאצית לפני המלחמה. כולן היו בצורה של משאל עם עם שאלה אחת, ובו ביקשו מהבוחרים לאשר רשימה קבועה מראש של מועמדים המורכבת אך ורק מנאצים ו"אורחים" עצמאיים של המפלגה.
שיטת בחירות
בחירות פדרליות נערכות כל ארבע שנים, כתוצאה מהדרישה החוקתית לקיום בחירות 46 עד 48 חודשים לאחר כינוס הבונדסטאג. ניתן לקיים בחירות מוקדם יותר בנסיבות חוקתיות חריגות: למשל, אם הקנצלר יפסיד בהצבעת אמון בבונדסטאג, אז, במהלך תקופת חסד לפני שהבונדסטאג יוכל להצביע על קנצלר מחליף, הקנצלר יוכל לבקש מהנשיא לפזר את הבונדסטאג ולקיים בחירות. אם הבונדסטאג יפוזר לפני תום תקופת ארבע השנים, יש לקיים בחירות בתוך 100 ימים. התאריך המדויק של הבחירות נבחר על ידי נשיא גרמניה, ועליו להיות יום ראשון או חג ציבורי.
אזרחים גרמנים מעל גיל 18 שמתגוררים בגרמניה לפחות שלושה חודשים זכאים להצביע. התנאים לזכאות להיבחר זהים.
בית המחוקקים הפדרלי בגרמניה הוא בית מחוקקים חד-ביתי - הבונדסטאג. הבונדסראט (המועצה הפדרלית) מייצגת את האזורים ואינה נחשבת לבית מכיוון שחבריה אינם נבחרים. הבונדסטאג נבחר באמצעות שיטת יחסי חברים מעורבים. בבונדסטאג יש 598 חברים, הנבחרים לכהונה של ארבע שנים. מחציתם, 299 חברים, נבחרים במחוזות חד-נציגיים בשיטה הרובנית, בעוד ש-299 חברים נוספים מוקצים מרשימות המפלגות כדי להשיג חלוקה פרופורציונלית בבית המחוקקים, המתנהלת על פי צורת ייצוג יחסי. הבוחרים מצביעים פעם אחת לנציג מחוז בחירה, ופעם שנייה למפלגה, והרשימות משמשות כדי להתאים את מאזני המפלגה לחלוקת הקולות השניים. למשל, אם מפלגה אחת זכתה ב-7 מחוזות בחירה וב-10 מנדטים בבחירות, ייכנסו שבעת הנציגים וגם שלושת הראשונים ברשימה. עם זאת, מושבים חורגים, כאשר המפלגה זוכה ביותר מחוזי בחירה מאשר מנדטים, עשויים להוסיף למספר הקבוע של 598 חברים: לדוגמה, בבחירות הפדרליות של 2009 היו 24 מושבים חורגים, מה שנתן סך של 622 מושבים.
לגרמניה יש מערכת רב-מפלגתית עם שתי מפלגות חזקות וכמה מפלגות אחרות המיוצגות גם הן בבונדסטאג. מאז 1990, חמש מפלגות (אם סופרים את המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית והמפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה כאחת) יוצגו בבונדסטאג.
בשנת 2008 נדרשו כמה שינויים בשיטת הבחירות על פי צו של בית המשפט החוקתי הפדרלי של גרמניה. בית המשפט מצא כי הוראה בחוק הבחירות הפדרלי גורמת לכך שבמצב מסוים הצבעה למפלגה דווקא פוגעת בייצוגה, ומצא כי הדבר מפר את הערבות החוקתית של שיטת הבחירות שוויונית וישירה.
בית המשפט נתן שלוש שנים לתקן את החוק. לכן הבחירות הכלליות בגרמניה 2009 נערכו תחת השיטה הקודמת. השינויים היו אמורים להיקבע עד 30 ביוני 2011, אך החקיקה המתאימה לא הושלמה עד למועד זה. חוק בחירות חדש נחקק בסוף 2011, אך הוכרז שוב כבלתי חוקתי על ידי בית המשפט החוקתי הפדרלי בעקבות תביעות של מפלגות האופוזיציה וקבוצה של כ-4,000 אזרחים.
בחירות למדינות
הבחירות המדינתיות מתנהלות על פי כללים שונים שנקבעו על ידי מדינות גרמניה. באופן כללי הן מתנהלות על פי צורה כלשהי של ייצוג יחסי ברשימת המפלגה, זהה לשיטה הפדרלית או אפילו יותר פשוט. תקופת הבחירות היא בדרך כלל ארבע עד חמש שנים, ומועדי הבחירות משתנים ממדינה למדינה.
בחירות בגרמניה המזרחית
לפני נפילת חומת ברלין, בגרמניה המזרחית לא היו בחירות חופשיות. הקלפיות היו תחת מעקב של מנגנוני הביטחון של המדינה ומפלגת השלטון, ה-SED, הציגה לבוחרים שורה של מועמדים מוצעים. הבוחרים יכלו להיכנס לתא ולהסיר את כל המועמדים שלא רצו. בוחר שהסכים עם הרשימה המלאה של המפלגה פשוט קיפל את הפתק הלא מסומן לשניים והכניס אותו לקלפי. כניסה לתא ההצבעה נחשבה לחשודה וצוינה על ידי מנגנוני הביטחון של המדינה, מה שהיה עלול להוביל להשלכות מאוחר יותר עבור הבוחר. מצביעים במזרח גרמניה התייחסו בדרך כלל לפעולת ההצבעה כ"קיפול" (בגרמנית: Falten). תוצאות הבחירות לפני 1990 היו בדרך כלל ש-99% מהמצביעים הצביעו בעד הרשימה המוצע של המועמדים. נוסף על כך, הממשלה עסקה בהונאת בחירות ובדרך כלל זייפה הן את התוצאות והן את אחוזי ההצבעה, אפילו מאוחר יותר בבחירות המקומיות במאי 1989.
בחירות לרשויות המקומיות
בחירות מקומיות בגרמניה כוללים בחירות לרוב חלוקות המשנה האזוריות והמקומיות. בחירות מקומיות כאלה נערכות לנציגים במחוזות, ערים, עיירות, כפרים וארגונים אזוריים מנהליים שונים אחרים. בערים ובעיירות בחירות מקומיות כוללות בדרך כלל הצבעה לראש עירייה או. כפרים ויישובים קטנים יותר רשאים לבחור נציג עם כוח מינהלי מוגבל. בחירות מקומיות גם משולבות לעיתים קרובות עם סקרים בנושאים מקומיים חשובים ושאלות בעלות עניין ציבורי כללי (כלומר סלילת כבישים מקומיים או תשתיות אחרות). בעוד שסקרים כאלה אינם מחייבים מבחינה משפטית ברוב המקרים, לתוצאות שלהם יש השפעה ניכרת על החלטות פוליטיות מקומיות.
לאחר אמנת מאסטריכט מ-1992 לחיזוק האינטגרציה האירופית, יישמו גרמניה ומדינות אחרות החברות ב שינויי חקיקה כדי להעניק לזרים ממדינות אחרות באיחוד האירופי זכות הצבעה בבחירות המקומיות במדינה המארחת שלהם. אזרחי האיחוד האירופי הזרים יכולים להצביע בבחירות ברמה המחוזית והמוניציפלית בגרמניה, לאחר שמדינות גרמניה התאימו את תקנות הבחירות שלהן בין 1995 ל-1998.
פרשת ניסוי האנתרקס
הניסוי בחיסון נגד גחלת (אנתרקס) בצה"ל, שם קוד: עומר 2, או: ניסוי האנתרקס, היה ניסוי בבני אדם שערכו משרד הביטחון, חיל הרפואה והמכון הישראלי למחקר מדעי הביולוגיה, הכימיה והסביבה ("המכון הביולוגי"), בין השנים 1998–2006, במטרה לבדוק את יעילותו, רעילותו ובטיחותו של תרכיב חיסון שפותח בישראל נגד חיידק הגחלת, לשימוש באוכלוסייה הכללית במדינה. הניסוי, אשר סווג כסודי, נעשה בגופם של 716 חיילים וחיילות בשירות חובה שהתנדבו לשמש כנסיינים, וגרם לחלקם תופעות לוואי ומחלות כרוניות.
את דבר קיומו של הניסוי חשף במאי 2007 העיתונאי עמרי אסנהיים, בתוכנית התחקירים "עובדה" של ערוץ 2. זאת, לאחר שחיילים ששוחררו בינתיים משירות, התלוננו על בעיות רפואיות שהתגלו אצלם בעקבות הניסוי, ועל התנערות הצבא ומערכת הבריאות מאחריותם כלפיהם. החשיפה גררה תגובות חריפות במערכת הפוליטית, וחברי כנסת דרשו לקיים דיון דחוף של ועדת חוץ וביטחון. כתבה נוספת של "עובדה" שודרה בדצמבר 2008, אחרי שבית המשפט הגבוה לצדק (בג"ץ) התיר לפרסם את מסמכי הניסוי. התחקיר זיכה את אסנהיים בפרס סוקולוב לשנת 2009 לתחקיר עיתונאי מצטיין בתקשורת האלקטרונית.
ועדת בדיקה שהוקמה מטעם ההסתדרות הרפואית בישראל, קבעה שלניסוי לא הייתה הצדקה מדעית, הוא לווה בכשלים ובליקויים, והמתנדבים גויסו בניגוד לכללי האתיקה של ניסויים בבני אדם. הוועדה לא הצליחה לאתר החלטה מתועדת רשמית על פיתוח החיסון, מלבד עדויות בעל-פה. בעקבות המלצת הוועדה, גיבשו חיל הרפואה ומשרד הבריאות הסדר שהכפיף ניסויים רפואיים בחיילים לפיקוח ובקרה של משרד הבריאות. ב-1 בנובמבר 2007 הוגשו לבג"ץ שתי עתירות נגד ניסויים רפואיים בחיילי צה"ל, בדרישה להקים ועדת בדיקה חיצונית: עתירה אחת מטעם עמותת רופאים לזכויות אדם (רל"א), ושנייה ביוזמת קבוצת חיילים שהשתתפו בניסוי. עמותת רל"א צירפה לעתירתה חוות דעת, לפיה תהליך ההסכמה מדעת שקדם לניסוי, נעשה שלא כדין.
הניסיון האמריקאי
בזמן מלחמת המפרץ הראשונה חוסנו נגד גחלת כ-150 אלף חיילי הצבא האמריקאי. עיקר המתחסנים היו חיילים שנשלחו להילחם בעיראק, לאור מידע שעיראק חימשה פצצות וראשי קרב בחומרי לוחמה ביולוגית, כולל נבגי גחלת, בוטולינום ואפלטוקסין. חיילים רבים וטייסים שחזרו מהמלחמה, אובחנו כסובלים מהפרעת דחק פוסט-טראומטית מרובת-תסמינים כרוניים שלא נמצאו להם הסברים קליניים. התופעה מוכרת כ"תסמונת מלחמת המפרץ" או "מחלת מלחמת המפרץ" (Gulf War illness). הועלו השערות שקשרו קשר סיבתי בין חיסון הגחלת לתסמונת, וגם פורסמו מחקרים שטענו זאת, אולם העדויות הזמינות לא איששו ולא הפריכו קשר כזה.
לאור חשש מטרור ביולוגי, חייבה מחלקת ההגנה האמריקאית בדצמבר 1997 את 2.4 מיליון חיילי צבא ארצות הברית והמשמר הלאומי, להתחסן בתרכיב "BioThrax" נגד גחלת. לפי נתוני המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן, מ-1 במרץ 1998 עד 31 בדצמבר 2008 חוסנו בתרכיב כ-2.1 מיליון אנשי צבא. רוב תופעות הלוואי היו מקומיות, וכ-6% הוגדרו כמקרים חמורים שעלולים להביא למוות, סיכון חיים ונכות מתמשכת או קבועה. בכלל זה: פגיעות במערכת העצבים המרכזית, דום לב פתאומי ואוטם שריר הלב, שאף גרמו לתמותה. אצל מתחסנים רבים נצפו תופעות ותגובות שאפיינו את "תסמונת מלחמת המפרץ".
התוכנית לחסן חיילים בכפייה הייתה שנויה במחלוקת, ומזכיר הצבא של ארצות הברית הזהיר מפני תופעות לוואי יוצאות דופן. כמה מאות חיילים וטייסים סירבו לקבל את הזריקות עקב קיום עדויות שהחיסון גורם למחלות שונות. הסרבנים הועמדו למשפט צבאי באשמת אי-ציות לפקודה חוקית, ונענשו בין היתר בקנסות, הורדת דרגה, והדחה משירות עם קלון. היו שהתפטרו מהשירות, או הועברו לתפקידים שלא חייבו אותם להתחסן. פרשת הסירובים הונצחה בסרט התיעודי "Direct Order" (בעברית: "פקודה ישירה") שהפיק וביים סקוט מילר בשנת 2003 עם קריינות מפיו של מייקל דאגלס. הסרט, אשר שודר בתוכנית הטלוויזיה "!Democracy Now", עודכן בשנת 2013 והועלה לצפייה חופשית ביוטיוב.
שבוע אחרי פיגועי 11 בספטמבר ובמהלך החודשים ספטמבר-אוקטובר 2001, התרחשה בארצות הברית "מתקפת האנתרקס", שבמסגרתה נשלחו מעטפות שהכילו נבגים של חיידק "בצילוס אנתרציס", גורם מחלת הגחלת, לגופי תקשורת ועיתונות, משרדי ממשל ובתי דואר, וייתכן שגם לאזרחים פרטיים. כתוצאה מפתיחת המעטפות, 23 אנשים חלו בגחלת עורית ובגחלת נשימתית, וחמישה מהם מתו.
פיתוח חיסון ישראלי
על רקע החשש האמריקאי במלחמת המפרץ, בשנות התשעים של המאה ה-20 הייתה הערכה שמדינת ישראל עומדת בפני איום אסטרטגי של מתקפה בנשק ביולוגי, וחיידק הגחלת הוגדר כאיום ממשי ביותר, משום שהוא קל לייצור והפצה. ארצות הברית סירבה, כמדיניות, להעביר ערכות חיסון מתוצרתה למדינות זרות, וניסיונות מצד ישראל להשיג את החיסון, שהיה רק ברשות ממשלות ארצות הברית והממלכה המאוחדת, לא צלחו.
בהיעדר אפשרות להשיג חיסון, ההערכה הייתה שהטיפול האנטיביוטי הקיים ידרוש זמן ממושך מדי, ואף עלול להיכשל, מכיוון שהחיידקים, במצבם כנבגים, מסוגלים לשרוד תקופה ממושכת ולזהם קרקע, צמחייה ומקורות מים, ולמרות הטיפול באנטיביוטיקה, הייתה צפויה תמותה גבוהה מאד, בשיעור של 50% עד 80%. לכן, כתוספת למניעת המחלה עצמה, ניתן לחסן אוכלוסיות בסיכון, וכך להפחית במידה רבה את התחלואה והתמותה מחשיפה למחלה. בנסיבות האלה הוחלט בישראל לייצר תרכיב חיסון נגד גחלת כאמצעי מניעתי הולם. בראש המחקר עמד מנהל המכון הביולוגי שפרמן, והחומר היה מוכן בשנת 1996. הוא דמה לתרכיב האמריקאי, אך היה שונה ממנו ברמת ניקיון החומר הפעיל. ניסויים מוקדמים שנעשו בשמונה חזירי ים, הראו תוצאות מבטיחות שעל בסיסן הוחלט לבצע ניסוי ראשוני על קבוצת מתנדבים קטנה.
לאור "מתקפת האנתרקס" בארצות הברית, באוקטובר 2001 ריענן משרד הבריאות לכל מערכת הבריאות בישראל את הידע אודות התמונה הקלינית של המחלה, וקבע נוהלי דיווח. בחוזר שהופץ, צוין שניתן למנוע את המחלה על ידי הרכבת חיסון, תוך אזכור התרכיב שפיתח לואי פסטר בשנת 1881 נגד גחלת בבעלי חיים, והתרכיב שפותח בארצות הברית ובבריטניה בשנות ה-50 של המאה ה-20, על בסיס חיידקים מוחלשים.
ניסוי ראשוני: עומר 1
באפריל 1997 בוצע ניסוי מצומצם ששם הקוד שלו היה "עומר 1", ובו נבדקה רעילות התרכיב הישראלי בגופם של 21 חיילות וחיילים שהיו בעיקר אנשי חיל המודיעין. לפי מסמך מסכם מיולי 1998, למתנדבים ניתנו 87 זריקות, אך רק 15 מתוכם התמידו בפרוטוקול המלא, אחרי ששני מתנדבים פרשו בגלל כאב מקומי, אחר פרש בגלל הפרעה בתפקודי הכבד, ושלושה נוספים פרשו מסיבות שלא היו קשורות לניסוי. מתוך סך הזריקות שניתנו, 12 גרמו לתופעות לוואי מקומיות, קשות או בינוניות. בכמה מקרים נגרמו דלקות עיניים, שלשולים וכאבי ראש, ואחד המתנדבים, שזוהה כ"נסיין מס' 9038" סבל מנויטרופניה, נתון שלא נמסר למתנדבי "עומר 2".
ניסוי עומר 2
ב-1998, אחרי דיונים שקיים קצין רפואה ראשי (קרפ"ר) אריה אלדד, אומצה ההנחה כי קיים איום ממשי של מתקפה בנשק ביולוגי על מדינת ישראל, והוחלט להאיץ את בדיקת החיסון ולתכנן את ניסוי "עומר 2". הייתה כוונה לכלול בניסוי גם אזרחים, ואף ניתן לכך אישור עקרוני אד הוק על ידי ועדת הלסינקי אזרחית, אולם עורכי הניסוי לא השיגו מענה ביטוחי לאזרחים, ולפיכך נבחר הצבא כמבצע, משום שחיילים מקבלים שירות רפואי במסגרת הצבא, ולא זקוקים לביטוח מיוחד במקרים של נזקים כתוצאה מהשתתפותם בניסוי. בנוסף, ביצוע הניסוי במסגרת הצבא היה צריך להבטיח את השמירה על סודיות ורציפות, משום שאוכלוסיית החיילים נחשבה זמינה לקבלת הזריקות במשך שנתיים וחצי, ולמתן דגימות דם על פני פרק זמן ארוך יחסית.
לצורך גיוס משתתפים, מחודש דצמבר 1998 ועד תום הניסוי במרץ 2006, פנתה מנהלת הניסוי ל-4,029 חיילים, מהם התנדבו והתחסנו בפועל 716 חיילים. כ-93% מהמשתתפים היו גברים, וכ-7% נשים. בין המתנדבים היו 11 רופאים מחיל הרפואה. גילם הממוצע של המשתתפים בעת גיוסם לניסוי היה 21, כמחציתם היו בני פחות מ-20 ששירתו בצה"ל כ-9 חודשים בממוצע לפני הכללתם בניסוי, כשני שלישים מהם שירתו ביחידות שהוגדרו "מובחרות", ושליש ביחידות "רגילות". על פי חיל הרפואה, טרם הפנייה למתנדבים פוטנציאליים, פנה ראש מנהלת הניסוי לכל מפקדי היחידות הרלוונטיות, לצורך תיאום והצגת המחקר בפני קבוצות של חיילים באמצעות הרצאה, שלאחריה הותר זמן לשאלות בפורום כללי או אישי. בסיום כל מפגש קיבלו החיילים כרטיס אישי עם פרטים ליצירת קשר וטופס הסכמה מדעת. דף ההסבר שפירט את הסיכונים הכרוכים בניסוי לא הושאר בידי החיילים בנימוק של ביטחון מידע.
מתן הזריקות התחיל באופן מעשי באפריל 2000. משתתפי הניסוי קיבלו מספר משתנה של זריקות, עד שבע מנות שניתנו במרווחי זמן שונים במשך שנתיים וחצי, ולאחר מכן נלקחו מהם דגימות דם לקביעת מצבם הבריאותי. לאחר שהשתחררו משירות סדיר, זומנו מקצתם להמשך הניסוי. לקבוצת משתתפים אחת ניתנו זריקות שחלקן הכילו את הנסיוב שפותח בישראל, וחלקן הכילו פלצבו, ומשתתפי קבוצה שנייה קיבלו את התרכיב האמריקאי. לחיילים נאמר שהתרכיב הישראלי דומה בהרכבו לאמריקאי שכבר נוסה, ולכן לא צפויות תופעות לוואי. לאחר שהועלו חשדות בקשר לבטיחות החיסון, הן בישראל והן בארצות הברית, הניסוי הופסק מספר פעמים, אך חודש שוב.
הקמת הוועדה ועבודתה
ב-12 במאי 2007 (אחרי שידור הכתבה הראשונה, ולפני השנייה) פנה קצין רפואה ראשי, יחזקאל לוי, להסתדרות הרפואית בישראל, בבקשה למנות ועדה בלתי תלויה שתבדוק את התנהלות ניסוי "עומר 2". את הוועדה מינה אבינועם רכס, יושב ראש הלשכה לאתיקה של ההסתדרות הרפואית, וחברים בה היו: פרופסור ראובן פורת (מומחה לרפואה פנימית) – יושב ראש הוועדה; פרופסור אריה בס (מומחה לכירורגיה של כלי הדם); דוקטור אלינור גושן (מומחית לרפואה גרעינית) ודוקטור דוד צנגן (אנדוקרינולוג) – נציגי הלשכה לאתיקה; דוקטור מאיר להב (מומחה להמטולוגיה ולרפואה פנימית), יו"ר ועדת הלסינקי של המרכז הרפואי רבין; פרופסור אילן חת (מיקרוביולוג, נשיא מכון ויצמן לשעבר) – נציג ציבור שאינו רופא; עורכת דין אדוה פרי – יועצת משפטית.
עבודת ועדת הבדיקה החלה ביוני 2007 ונמשכה כשנה וחצי. לא היה לה מעמד סטטוטורי, ולכן התעורר קושי לזמן חלק מהעדים. בדו"ח הוועדה צוין שמנהל המכון הביולוגי אביגדור שפרמן, בעל מוניטין בין-לאומי בתחום הגחלת, לא נעתר להעיד בפניה נוכח קיומן של כתבות עיתונאיות שביקרו את התנהלותו ורמזו על אפשרות של ניגוד עניינים. קשיים נוספים שבהם נתקלה הוועדה, נבעו מחששות של חיילים שראו בה ועדה לא אובייקטיבית שמטרתה לטהר את צה"ל וחיל הרפואה מהאשמות של ניהול לקוי של הניסוי, וכן לאור שתי עתירות לבג"ץ שעניינן היה ביקורת על הוועדה וסמכויותיה, ובאותו פרק זמן לא היה ברור אם היא תוכל להמשיך בעבודתה.
מסקנות והמלצות
לפי עדויות שנמסרו בעל-פה, לוועדה הוברר שעל אף שלא היו תוצאות סופיות ומסוכמות של ניסוי "עומר 1", כשנה לפני תחילת "עומר 2" כבר הוחל בייצור בהיקף נרחב כדי לספק מענה חיסוני לאוכלוסיות בסיכון, על פי החלטה עקרונית של ראש הממשלה יצחק רבין, החלטה שאושררה על ידי שמעון פרס, ראש הממשלה אחרי רצח רבין. לאור ההבנה שבידי מדינת ישראל היה מלאי מנות מספיק לצורך מענה על מתקפה על אוכלוסייה אזרחית, עוד לפני תחילת הניסוי, ומאחר שאנשים רבים היו מודעים לו, הוועדה סברה ששמירת הסודיות לא הייתה הכרחית, והיא העלתה תהיות באשר למניעים האמיתיים למעטה הסודיות.