cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ליטל ליג בייסבול
היסטוריה
ב-1997 נהנה הארגון משיא שחקנים, כשהתקרב ל-3 מיליון שחקנים רשומים. ציון דרך נוסף היה כיסוי תקשורתי נרחב גם של משחקי הגמר האזוריים, בדרך ל"ליטל ליג וורלד סיריז", ששודרו מחוף לחוף ברשת ESPN. ציון דרך נוסף היה הפקת מגזין בשיתוף פעולה עם ה-MLB, שזכה לתפוצה של כ-2 מיליון עותקים. עם זאת ספג הארגון מכה כאשר איגוד הבייסבול של טאיוואן, שבה היו ליגות ילדים חזקות במסגרת הארגון, אסר עליהן להשתתף בו עוד.
ב-1999, עם הקמת ליגה חדשה בבורקינה פאסו, הגיע מספר המדינות המיוצגות בארגון ל-100.
ב-2001 הוקם בויליאמספורט אצטדיון שני כדי לאפשר את הרחבתה של ה"ליטל ליג וורלד סיריז" מ-8 ל-16 קבוצות. ביוזמת הנשיא ג'ורג' בוש התקיימו שלושה משחקי ליטל ליג באצטדיון מאולתר על המדשאה הדרומית של הבית הלבן.
בתחילת המאה ה-21 התרחבה הליגה בתודעת הקהל ובכיסוי התקשורתי שלה, כאשר בנוסף להמשכו והרחבתו של ההסכם עם רשת ESPN לשידור ה"ליטל ליג וורלד סיריז" נחתמו הסכמים עם רשתות מקומיות לשידור הטורנירים המקומיים. הליגה התפתחה גם מבחינה טכנולוגית, כאשר איפשרה בחינת וידאו של מהלכים מעוררי מחלוקת והתרחבה בנוכחותה באינטרנט.
ליגות מקומיות
הליגות המקומיות משוחקות בין ילדים בגילאי 9 עד 12, אם כי הנהלת כל ליגה עצמאית להגביל את גיל הילדים מעבר לכך - עד גיל 10 או 11 בלבד.
הליגות המקומיות אינן מהוות מוקדמות לטורנירים המובילים ל"ליטל ליג וורלד סיריז", וזכייה באליפות של ליגה מקומית אינה מקנה השתתפות במפעל גדול יותר. כדי להשתתף בטורנירים אלו ולנסות להגיע לטורניר הגמר מרכיבה כל ליגה מקומית מעין נבחרת "אול-סטאר" של ילדים בגילאי 11-12.
טורנירים מוקדמים ל"וורלד סיריז"
כיום עולות ל"ליטל ליג וורלד סיריז" 16 קבוצות - כלומר 16 נבחרות "אול-סטאר" של ליגות שונות, אלופות האזורים השונים. 8 קבוצות עולות מאזורים בארצות הברית (ניו אינגלנד, הימות הגדולות, מרכז חוף האוקיינוס האטלנטי, המערב התיכון, דרום-מזרח, דרום-מערב, צפון-מערב כולל אלסקה, ומערב כולל הוואי) ו-8 אחרות עולות משאר העולם ומייצגות את קנדה, מקסיקו, יפן, אסיה-פסיפי, אירופה, המזרח התיכון ואפריקה, אמריקה הלטינית, והאיים הקריביים.
מבנה ה"ליטל ליג וורלד סיריז"
ה"ליטל ליג וורלד סיריז" נערך באוגוסט בוויליאמספורט, פנסילבניה - המקום בו נוסדה הליגה שמהווה את המרכז שלה עד היום.
הקבוצות שהפסידו גם בסיבוב הראשון בטורניר הראשי וגם בסיבוב הראשון בטורניר התנחומים משחקות משחק תנחומים אחרון בשיטת הצלבה - כלומר, קבוצה אמריקאית מול קבוצה משאר העולם.
Make It to Heaven
Make It to Heaven (בעברית: תעשה את זה לגן עדן) הוא סינגל של התקליטן דייוויד גטה בשיתוף התקליטן הדני מורטן והזמרת-יוצרת הבריטית ריי. השיר יצא לאור ב-22 בנובמבר 2019, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברת התקליטים וואט א מיוזיק.
ללכת שבי
ללכת שבי הוא ספר שנכתב על ידי אהרן ברנע ועמליה ארגמן ברנע. הספר יצא לאור לראשונה בשנת 1986 בהוצאת עידנים. הספר מספר על מערכת היחסים של המחברים עם אחד ממנהיגי הפת"ח, צלאח תעאמרי, ועל הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
עלילה
במהלך שנת 1983 כתב "קול ישראל" לענייני ערבים, אהרן ברנע, הלך לראיין בכלא את צלאח תעאמרי, איש הפת"ח הבכיר ביותר שנפל לידי ישראל אי פעם, בזמן מלחמת לבנון הראשונה. תוך זמן קצר הם מגלים כי יש ביניהם הרבה במשותף ונרקמת ביניהם חברות. לאחר מספר מפגשים ביניהם מגלה ברנע, כי אשתו של תעאמרי, דינה בינת עבד אל חמיד, היא מלכת ירדן לשעבר והיא מתגוררת בלונדון.
במהלך תקופת מאסרו של תעאמרי הוא נפגש עם ברנע מספר רב של פעמים, במחנה המעצר לשבויים כלא אנצאר, שם הנהיג את אסירי המחנה. יום אחד גילה תעאמרי לברנע את סקרנותו הגדולה בנוגע לשואה. באישור שלטונות צה״ל, נטל ברנע את תעאמרי השבוי וערך לו סיור מקיף בישראל, בין היתר ביקר באתר ההנצחה "יד ושם". הוא ביקר בביתו של ברנע ברמת השרון, הכיר את אשתו ואף נלקח לראות מה זה קיבוץ. בחולדה, שם נפגש עם הסופר עמוס עוז. ב-24 בנובמבר 1983, בעקבות עסקה לשחרור שבויים שארגנה דינה, משוחרר צלאח מהכלא הישראלי בתמורה למספר שבויים ישראלים.
דמויות
אהרן ברנע - כתב קול ישראל לענייני ערבים, מסקר המון אירועים צבאיים. בתחילה, הוא מעט מופתע מכמה שיש לו במשותף עם צלאח אך הם מצליחים להתחבר ולהבין, אפילו אם במעט, אחד את השני.
עמליה ארגמן ברנע - אשתו של אהרן.
צלאח תעאמרי - בכיר הפת"ח שנתפס על ידי צה"ל, נחשב למתון יחסית בין חברי הפת"ח ומתנגד לפעולות טרור אלימות.
דינה בינת עבד אל חמיד - מלכת ירדן לשעבר, אשתו של צאלח, מוצגת כאישה חכמה ועצמאית המצליחה להרכיב עסקת שבויים גדולה.
Bittersweet World
רקע
בתחילת 2007 הודיעה מנהלה האישי שאשלי עובדת על כתיבת השירים, בין השאר עם המוזיקאי והמפיק המוזיקלי צ'אד הוגו, ובנוסף התחילה לעבוד על הפקת האלבום עם המוזיקאי והמפיק המוזיקלי טימבלנד. בהמשך אמרה סימפסון כי לאלבום יהיה צליל בוגר יותר ורוקיסטי יותר וסיפרה על חששה לאכזב את מעריצה, הממתינים לאלבום נוסף מאז אלבומה הקודם, בשנת 2005.
מועד היציאה המקורי של האלבום היה בנובמבר 2007, אך הוא נדחה לינואר 2008 ומאוחר יותר לתחילת מרץ. לאחר מכן נקבע כי ישוחרר ב-22 באפריל 2008, כפי שאכן קרה בסוף.
Outta My Head (Ay Ya Ya)
בתחילת 2008 יצא לאור השיר Outta My Head (Ay Ya Ya) כסינגל הראשון מהאלבום. השיר זכה לביקורות חיוביות באופן כללי מהמבקרים והתקבל בידי המעריצים היטב.
Little Miss Obsessive
Little Miss Obsessive שוחרר בארצות הברית ב-11 במרץ 2008. השיר, דואט של סימפסון עם סולן להקת פליין וייט טיז, כלל אלמנטים רוקייסטים יותר ממרבית השירים באלבום. השיר נכשל לחלוטין במצעדים, ונכנס רק למקום 96 במצעד הסינגלים האמריקאי, ולמקום 72 במצעד הסינגלים הקנדי.
למרות דיווחים על תכנון לצלם קליפ לשיר, לא הופץ אחד כזה, וככל הידוע גם לא צולם בסופו של דבר, ככל הנראה בגלל הכישלון שנחל השיר.
ביקורות ומכירות
האלבום נכנס למקום ה-4 במצעד מכירות האלבומים בארצות הברית עם מכירות של 47,000 עותקים בשבוע הראשון. הייתה זאת ירידה קשה מנתוני המכירות של אלבומה הראשון והשני, שמכרו 398,000 עותקים ו-220,000 עותקים (בהתאמה). בנוסף, היה זה אלבומה הראשון שלא הגיע למקום הראשון בדירוג מכירות האלבומים בארצות הברית.
ארנה ויידה (צלם)
ארנה ויידה (במקור וייס עד 1905, בהונגרית: Vajda Ernő; בודפשט, 28 בדצמבר 1889 – בודפשט, 25 בפברואר 1980) היה עורך דין יהודי-הונגרי, בוטנאי, אמן צילום, זוכה פרס האמן המצטיין (1980), בעלה של מריאן רייזמן.
ביוגרפיה
ארנה וייס נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף וייס (1857–1939) פקיד ושל רגינה ויידה (1863–1944). כמנהג אותם הימים, וייס שינה את שם משפחתו לויידה ב-1905. את לימודיו האוניברסיטאיים סיים בין השנים 1908–1912 במקביל בשתי פקולטות באוניברסיטת בודפשט (היום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) בפקולטה למשפטים ובפקולטה למדעי הטבע, שם למד זואולוגיה ובוטניקה. בשנת 1910 הצטרף לחוג גלילאו. במלחמת העולם הראשונה לחם כסג"ם בחזיתות שונות. בשנת 1919 הוא ניגש לבחינת עורכי הדין. הוא עסק בעריכת דין עד 1978. בשנת 1926, מונה כחבר באגודה המלכותית ההונגרית למדעי הטבע. ויידה, כיהודי, נכלא ב-1944 והיה המפקד היהודי של "אי השדים ההונגרי", שם הציל את חייהם של 700 תושבי המחנה.
כעורך דין, הוא ייצג בהצלחה את האינטרסים של המשפחה ושל המדינה במהלך הליכי דיוני העיזבון של המלחין בלה בארטוק. בזכותו הפכו זכויות היוצרים של בלה בארטוק לנחלת המדינה ההונגרית.
1978: חבר מועצת המנהלים של מחלקת האמנויות היפות של האגודה הלאומית של אמנים הונגרים.
בנוסף לעיסוקו כעורך דין בין השנים 1918 לבין 1977, הוא עבד גם במכון המחקר הבוטני של האקדמיה ההונגרית למדעים, ופיתח תיעוד תמונות ממדעי הטבע לרמה אמנותית מוכרת בינלאומית. הוא העלה את צילום מדעי הטבע (צמחים, עצים) לדרגת אמנות.
ויידה נפטר בגיל 91 בבודפשט והובא למנוחות בבית הקברות היהודי של אובדה.
חיים אישיים
ב-30 באוגוסט 1918, בבודפשט, נשא לאישה את הציירת קלרה בניוביץ' (1898–1960), בתם של אדולף לאו בניוביץ' ושל אירן דיק. אשתו השנייה הייתה הצלמת מריאן רייזמן.
מחלקת הבקרה
מחלקת הבקרה היא מחלקה קטנה באגף המודיעין בצה"ל. תפקידה הוא לבחון את הערכות המודיעין ואת תוצריו בגישה מקצועית ביקורתית לרבות פונקציית "פרקליט השטן" או ה"איפכא מסתברא" (מארמית: ההפך מסתבר), כלומר לבדוק דווקא את האפשרויות הנראות בלתי סבירות, לנסות ולערער על הערכות מקובלות בחטיבת המחקר ולהציע הערכות נוגדות. המחלקה מוכוונת מקצועית על ידי חטיבת המחקר אך פועלת כגוף עצמאי באגף המודיעין כדי לשמר את החופש להציג כל הערכה ובקרה.
ראש המחלקה הוא קצין בדרגת אלוף-משנה, הכפוף ישירות לראש אגף המודיעין, ולא לראש חטיבת המחקר.
הקמת מחלקת הבקרה
ראש המחלקה, אל"ם רני פלד, אמר בשנת 2008 בתשובה לשאלה האם היו מקרים שהערכת "איפכא מסתברא" התגלתה כנכונה:
הכפפת היחידה לראש אגף המודיעין
בשנת 1984 הוכפפה היחידה לראש אגף המודיעין, אלוף אהוד ברק. מפקדה הראשון היה יעקב עמידרור ותחתיו קיבלה חופש פעולה רחב יותר.
ראשי המחלקה
ראשי המחלקה לפני ההכפפה לראש אגף המודיעין: ראשי המחלקה אחרי הכפפתה לחיל המודיעין
אזכור בסרטים
בסרט מלחמת העולם Z מוזכרת בשם אחר, שיטת החשיבה הזו של ישראל, בהקשר לפיענוח תשדורת בנוגע למתקפת זומבים. גיבור העלילה, 'ליין', מגיע לירושלים בישראל שנראית בטוחה הודות לחומות, ונפגש עם 'ראש המוסד', 'יורגן'. הוא מגלה לו שהוא יזם את בניית החומות בהתאם למדיניות מחלקת הבקרה של קהילת המודיעין הישראלית בפענוח תשדורת מהודו באופן אחר מהמקובל, כלקח מהכישלונות המודיעיניים שקרו לאורך השנים - השואה, טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ומלחמת יום הכיפורים. בסרט מוכנה שיטת הבקרה הזו בשם "עשירי למניין" - העשירי שעליו מוטלת המשימה להציג פרשנות הפוכה מאשר התשעה שהביעו דעה לפניו, כדי להעלות לדיון גם את מה שנראה בלתי סביר, שעשוי להתברר דווקא כנכון.
לא ניתנת לעצירה
לא ניתנת לעצירה (באנגלית: Unstoppable) הוא מותחן אקשן אמריקאי בבימויו של טוני סקוט, ובכיכובם של דנזל וושינגטון וכריס פיין. הסרט מספר אודות רכבת שיצאה מכלל שליטה והניסיונות לעצור את נסיעתה. הוא עלה לאקרנים בארצות הברית וקנדה ב-12 בנובמבר 2010, ובישראל ב-18 בנובמבר אותה שנה.
תקציר העלילה
ה-12 באוקטובר מתחיל עם העומס הרגיל במגרש עיתוק הרכבות פולר יארד בווילקינס, פנסילבניה. אנשי משמרת הלילה להוטים ללכת הביתה בעוד אנשי משמרת הבוקר גוררים עצמם לעבודה. שניים מהעובדים מתבקשים להזיז את אחת הרכבות החדישות למסלול חדש. בינתיים מסתבר שיתארחו בפולר יארד ילדי בית ספר יסודי המגיעים מניו יורק. העובדים מתחילים במלאכת ההעברה של רכבת 777, כשאחד מהם לוקח החלטה שגויה ומחליט לעשות קיצור דרך כדי לסיים את העבודה מהר יותר: כדי להעביר את הרכבת למסילה ריקה הוא יורד ממנה בשביל להסיט את המסילה אבל הרכבת מתחילה לדהור ובורחת. נד, רתך ותיק, מגיע לצומת הקרובה כדי לנסות להסיט אותה מהמסילה הראשית אבל מגלה בדרך הקשה שהרכבת נוסעת במהירות מקסימלית כמעט.
במהלך הנסיעה סמנכ"ל המבצעים גלווין מנסה שיטות נואשות לעצור את הרכבת: האטתה על ידי קטר מקדימה, הפלתה על ידי שומטן ועוד. כפי שפרנק מנבא, כל השיטות לא הצליחו.
הפקה
ההפקה הראשית התנהלה מבסיס בפיטסבורג שבפנסילבניה, העיר שבה נמצאים גם המשרדים הראשיים של חברת הרכבות הבדיונית המתוארת בסרט; "רכבות אלגני אנד ווסט וירג'יניה". הסרט צולם בעשרות ערים שונות, כולל אוהיו, ברוסטר, פיטסבורג, אמפוריום. הגשר העקום שנראה באחת מסצינות השיא הוא גשר אמיתי בעיר בלאייר שבאוהיו. צילומי הסרט עוכבו ליום אחד, כשחלק מהרכבת ירדה מהפסים עקב תאונה שהתרחשה בסט הצילומים ב-21 בנובמבר 2009. שני ימי צילומים התקיימו במסעדת הוטרס במונרוויל בפנסילבניה (פרבר בפיטסבורג), שבה צולמו עשר "בנות הוטרס" מכל רחבי ארצות הברית.
הקטרים שהובילו את הרכבות הדוהרות בסרט (רכבת מס' 777 ו-767) היו מדגם ג'נרל אלקטריק AC4400CW שנשכרו מחברת הרכבות הקנדית "קנדיאן פסיפיק ריילווייז", ושאר הקטרים שנראו בסרט היו מדגם EMD SD40-2.
השראה
התסריט נכתב בהשראת סיפור אמיתי משנת 2001 על רכבת לא מאוישת של חברת CSX האמריקאית שזכתה לכינוי רכבת "שמונת המשוגעים". הרכבת שהובלה על ידי קטר מספר 8888 מדגם EMD SD40-2 (בישראל מוכר כ-EMD GT26CW-2) עזבה את מגרש המסילות באוהיו עם שמונת קרונותיה והחלה לדהור במהירות של 66 מייל (106 ק"מ) לשעה דרך מערב אוהיו, מבלי שיהיה מי שישלוט בה. נהג הקטר ירד למספר רגעים מהרכבת שבהתחלה נעה עדיין באיטיות, על מנת לשנות את מצב המסוט על המסילה, תוך שהוא מאמין שהוא הגדיר כהלכה את מערכת הבלימה הדינמית של הרכבת, בדיוק כפי שקורה לדמותו בסרט.
שניים מקרונות הרכבת הכילו אלפי גלונים של פנול מותך, חומצה צבעונית שהופך רעיל במקרה של שאיפה, בליעה או מגע עם העור. הניסיונות להשמיט את הרכבת באמצעות שומטן נכשלו, והמשטרה לא הצליחה לירות ממרחק בשסתום הפסקת חרום הדלק של הקטר. הרכבת נסעה במהירויות של עד 51 מייל לשעה (82 קמ"ש) במשך כשעתיים, עד שצוות של רכבת אחרת הצמיד אותה אל הרכבת הדוהרת והחלו להאט אותה. לאחר שהאחרונה האטה למהירות של 11 קמ"ש, החל אחד מהעובדים לרוץ לעברה לצד הרכבת ולטפס עליה, תוך שהוא מכבה את מנוע הקטר. הרכבת נעצרה רק כשהגיעה לדרום קנטון באוהיו, ולא גרמה לאבדות בנפש.
ביקורות וציונים לשבח
לא ניתנת לעצירה זכה לאהדת רוב המבקרים. אתר Rotten Tomatoes נתן לסרט ציון של 85% בהתבסס על 122 ביקורות, שמשקפות קונצנזוס ביקורתי על כך ש"כמו הרכבת הדוהרת המתוארת בו, הסרט הוא מהיר, חזק, וחסר רחמים. סרט "בידור פופקורן" מושלם, והסרט הטוב ביותר של הבמאי טוני סקוט מזה שנים."
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט העניק לסרט דירוג שלושה וחצי כוכבים מתוך ארבעה וציין בביקורתו על הסרט ש"במונחים של אומנות טהורה, מדובר בסרט מעולה". בניו יורק טיימס שיבחו את הסגנון הוויזואלי בסרט: "באופן בלתי צפוי, סקוט יוצר עולם עשיר שבו רכבות דוהרות חולפות ביעף על פני נופים תעשייתיים וטבעיים יפים באותה מידה".
העיתון הקנדי "גלוב אנד מייל" היה מדוד יותר בביקורתו: בעוד שלסצינות האקשן בסרט "יש את האגרוף השמנוני של שלש דקות סולו של גיטרת הבי מטאל", מבקר העיתון חש שהדמויות שורטטו בריפיון, וכינה את הסרט "אלגוריה פוליטית אופורטוניסטית על כלכלה היוצאת מכלל שליטה ותעשיות שנחלשות עקב פיטורים, העסקת צעירים על חשבון וותיקים, ואטימות התאגידים".
הסרט היה מועמד בקטגוריית עריכת הקול הטובה ביותר בטקס פרסי האקדמיה האמריקאית לקולנוע לשנת 2010.
9/11 ההבדל הקטן
9/11 ההבדל הקטן (באנגלית: Loose Change) היא סדרה של שלושה סרטים בסגנון תיעודי שנוצרו על ידי קולנוען חובב בשם דילן אייברי, בין השנים 2005 ל-2007, והופצו באינטרנט. הסרטים טוענים שפיגועי 11 בספטמבר הם מבצע דגל כוזב, תוצאה של קנוניה בממשל האמריקאי, שרצה להאשים גורמי טרור בפיגוע וכך לקדם את מטרותיו. הסרט טוען לחריגות במהלך הפיגועים שלא תואמות חוקים פיזיקליים.
בישראל הסרט שודר בערוץ 8, ביום הזיכרון לפיגועי 11 בספטמבר, תחת ההצהרה שהסרט משקף את דעות יוצריו בלבד.
טענות מרכזיות
הסרט מסתמך על עדי ראייה ועל תצלומים מזמן הפיגוע, כדי לטעון שאת מגדלי מרכז הסחר העולמי אי אפשר היה למוטט רק עם מטוסים, שהנזק לפנטגון לא יכול היה להיווצר על ידי התרסקות מטוס, שבטיסה 93 לא נמצאו גופות נוסעי המטוס, ושבקלטת שבן לאדן הכין בעקבות הפיגוע יש אי התאמות. בעקבות פופולריות תאוריית הקשר הזאת הממשל האמריקאי החליט לענות על מרבית הטענות שהציג הסרט.
מרכז הסחר העולמי
אחת הטענות המרכזיות היא שאי אפשר למוטט את מגדלי מרכז הסחר העולמי רק בעזרת מטוס - ממספר סיבות. הסיבה הראשונה היא שבדו"ח הבנייה נאמר במפורש שהמגדלים יעמדו בפני פגיעת מטוס. בנוסף, בזמן מלחמת העולם השנייה פגע מפציץ בקומה ה-79 של בניין האמפייר סטייט, גרם לנזק של מיליונים ולהרג של 14 אנשים, אך לא גרם לקריסת הבניין.
בתשובה לטענות אלו הממשל ציין שדו"ח הבנייה רשלני ושלפי מהנדסים ואדריכלים, המגדלים לא יכלו לעמוד בפני פגיעת מטוס גדול. לגבי הטענות בקשר לבניין האמפייר סטייט, הממשל אמר שהבניינים בנויים בצורה שונה, שהמטוס שפגע בו היה קטן יותר מהמטוסים שפגעו במגדלי התאומים, ושחלקו כן קרס - החלק העליון, אך בגלל תכנונו הוא לא קרס לגמרי.
בנוסף, נטען שלא הגיוני שהממשל הצליח למצוא דרכונים בין ההריסות, אך לא הצליח למצוא את מנועי המטוסים שפגעו במגדלים, למרות שהיו מוגנים על ידי פלדה חזקה. הממשל הגיב שהמנועים הותכו, ושהדרכונים ככל הנראה שרדו כי עפו מהבניין זמן קצר לאחר פגיעת המטוס בו.
טענה אחרת קשורה לבניין מספר 7 - בניין באזור מרכז הסחר שגם התמוטט, אך בגלל אש פנימית שהציתה מכלי דלק שנמצאו בתחתית הבניין. האש התפשטה ממגדלי התאומים, והשריפה גרמה לפגיעה ביסודות בניין מספר 7. הסרט טוען שכמות האש שהגיעה מהמגדלים דלה מדי מכדי לגרום לשריפה, ושלא ייתכן שהמגדל התמוטט בצורה טבעית.
בתשובה לטענות הממשל מסר שהיסודות בבניין מספר 7 היו חלשים יותר מבשאר הבניינים, ושפיצוץ מכלי הדלק היה מספיק כדי לגרום לקריסתו.
הפנטגון
לאחר שמטוס התרסק לתוך הפנטגון וגרם לו לנזקים רבים, הועלו השערות כי הפגיעה נוצרה על ידי טיל שיוט, ושלא הגיוני שמטוס גרם לכל-כך הרבה נזק. בנוסף נטען שלא הגיוני שהמטוס פגע בחלק לא חשוב יחסית מהפנטגון - חלק שמאוד מרוחק ממשרדו של שר ההגנה האמריקני, שנכח במקום בעת ההתקפה. בנוסף נטען שלא הגיוני שההתרסקות לא מתועדת במצלמה כלשהי, מכיוון שבאזור מאות מצלמות ביטחון.
הממשל האמריקני הגיב ואמר שכשמטוס מתרסק לתוך בניין הוא נהפך לכדור של אש, ולכן סביר שהוא יגרום לאותן פגיעות כמו טיל שיוט. בנוסף, נאמר שבלי מידע מודיעיני אי אפשר לדעת איזה חלק בפנטגון מכיל מה, כי כל חלק בו דומה לחלקו האחר, בגלל מבנהו המחומש. לגבי החוסר בחומר מצולם - נמסר שרוב המצלמות מכוונות לקרקע, ולכן לא סביר שהן יצלמו את האירוע. הקלטת היחידה שהראתה את הפגיעה פורסמה רק מספר חודשים לאחר הפיגוע, מכיוון ששימשה כעדות בבית המשפט, אך איכותה לא טובה ואי אפשר להבין ממנה מהו החפץ שמתרסק לתוך הפנטגון.
טיסה 93
לאחר שטיסה 93 התרסקה נוצר הרושם שלא נמצאו גופות, כי חוקר מקרי מוות שזומן למקום טען שאין מה לחקור, כי אין באזור אף גופה. החוקר מאוחר יותר אמר שדבריו הוצאו מהקשרם, ושלא היה מה לחקור כי סיבת המוות הייתה ברורה, ושבאזור כן נמצאו שרידי בני אדם.
בנוסף, נטען שהתמונות של התרסקות טיסה 93 לא אמינות, ושאין צילום אמיתי של האירוע.
אוסמה בן לאדן
לאחר הפיגוע אוסמה בן לאדן הפיץ קלטת וידאו בה הוא לוקח אחריות על הפיגועים. לטענת הסרט בקלטת יש כמה דברים שגויים - למשל היד שבה משתמש בן לאדן כדי לכתוב, והאיכות הירודה של הקלטת, לעומת קלטות אחרות שהפיץ באיכות טובה יותר. לטענתם זה מעיד על כך שהקלטת ישנה, והוקלטה הרבה לפני שאר הקלטות שהפיץ. בנוסף, הוא נראה עונד טבעת זהב - דבר שאסור על פי האסלאם, ולטענתם הוא גם נראה שונה משהוא נראה בקלטות האחרות שהפיץ.
אחר
בנוסף לטענות המרכזיות, הועלו על ידי יוצר הסרט טענות קטנות נוספות, שנראו לו לא הגיוניות. למשל איש על אחד מהמטוסים החטופים שהתקשר לאמו, אך משום מה ציין את שמו המלא, ודיילת שעבדה שנים במנהטן, אך לא זיהתה את מגדלי התאומים והתייחסה אליהם כ"בניינים בוערים". בין היתר נטען שחלק מחוטפי המטוס עדיין חיים, ושמספר אנשים, שביניהם יוצרי הסרט, דיברו איתם כחודשיים לאחר הפיגוע, ושלא ייתכן שהם יחיו אם הם היו על המטוסים שהתרסקו לתוך מגדלי התאומים.
ביקורת
על הסרט נמתחה ביקורת חריפה, על כך שהוא מסלף עובדות ומציג טענות שידוע שהוכחו כלא נכונות. בנוסף, בוקרו מסקנות והאשמות היוצר - שאוסמה בן לאדן לא האחראי לפיגועים, ושברור שהממשל האמריקני הוא זה שביצע את הפיגוע. דבריו פורשו כהסתה נגד ארצות הברית.
קתרין קרטלידג'
קתרין קרטלידג' (באנגלית: Katrin Cartlidge; 15 במאי 1961 – 7 בספטמבר 2002) הייתה שחקנית קולנוע יהודייה-בריטית.
חיים אישיים
קרטלידג' נולדה בלונדון לאב אנגלי ולאם פליטה יהודיה-גרמנית.
קריירה
היא שיחקה לראשונה באופרת הסבון " Brookside" מ-1982 עד 1988, אך היא נודעה בעיקר בעקבות עבודתה עם הבמאים מייק לי ולארס פון טרייר.
תקוה שריג
תקוה שריג (14 במרץ 1915 – 18 בדצמבר 1997) הייתה סופרת ישראלית, מחנכת ועורכת בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
ביוגרפיה
תקוה שריג נולדה בשכונת 'כרם אברהם' בירושלים. אביה, הרב ד"ר יוסף זליגר, הקים את בית הספר העברי תחכמוני. אימה, לאה זליגר, הייתה ממייסדות ארגון נשי מזרחי בארץ ישראל.
בית המשפחה היה בית דתי. כאשר הייתה בת ארבע מת אביה ממחלה, ולפי צוואתו היא אמרה עליו קדיש. אמה וסבתה גידלו אותה והרבו לספר לה סיפורים ואגדות מהעולם היהודי, את ספרה "אמא אגדה" הקדישה להוריה.
כנערה החלה להתרחק מהדת. היא הצטרפה לתנועת "לגיון הצופים", שבהמשך התאחדה עם תנועת "המחנות העולים", ושם פגשה את בעלה נחום שריג (במקור ויספייש). בהיותה בת שבע-עשרה הצטרפו השניים ל"קבוצת חוגים", קבוצת חלוצים שלימים הקימה את קיבוץ בית השיטה.
במאי 1936 נישאו והחליפו את שם משפחתם לשם העברי שריג. לימים נולדו להם ארבעה בנים ובת. אחד הבנים, יוסף שריג, נהרג במלחמת יום הכיפורים בקרבות רמת הגולן.
בתחילת שנות ה-40 של המאה העשרים החלה להדריך את "חברת הנוער הצ'כי" – חברת נערים ניצולי שואה שנקלטה בקיבוץ בית השיטה. במהלך מלחמת העצמאות עברה לגור עם ילדיה בתל אביב על מנת להיות קרובה לבעלה נחום, שהיה באותה תקופה אחד ממפקדי הפלמ"ח.
בשנים אלה למדה הוראה במקצועות ספרות, לשון ומקרא במכללת סמינר הקיבוצים ובהמשך למדה תואר ראשון בספרות עברית ומקרא באוניברסיטת תל אביב.
תקוה לימדה וחינכה בבית הספר בקיבוצה ובישובים נוספים כ־25 שנה, ונפטרה בקיבוצה בית השיטה בגיל 83.
כתיבתה
תקוה עסקה כל ימיה בכתיבה וכתבה כ־60 ספרים בהוצאות הספרים "הקיבוץ המאוחד", "ספריית פועלים", "מסדה" ו"כתר", בעיקר ספרי ילדים.
יצירתה עסקה בתחילה בחיי הקיבוץ ובפרט בחיי ילדי הקיבוץ. בהמשך עסקה בכתיבתה בעיקר בעיבוד סיפורים יהודיים, שאותם הכירה היטב מילדותה.
בבסיס יצירתה עמד הרצון להנחיל את המסורת היהודית לקורא העברי הצעיר:.
את מרבית ספריה כתבה לאחר מות בנה יוסף במלחמת יום הכיפורים, בספרה האוטוביוגרפי "סופה" היא מתארת את המשבר העמוק שפקד אותה, שגרם לה להשקיע את מרבית זמנה בכתיבה.
היא כתבה עשרות ספרי ילדים, את הסדרה "לנו משלנו" שהייתה אחת הסדרות הבולטות מבין ספריה כתבה לאחר מות בנה, ומטרתה הייתה הנגשת אגדות חז"ל לילדים. אוריאל אופק כותב על סדרה זו שעיקר ערכה בכך שנכתבה בלשון שמתאימה לילדים, בצורה תמציתית השומרת על רוח המקור.
ביקורת
לאה חובב, במאמרה העוסק בפועלה של תקוה שריג, עומדת על ייחודה של תקוה בנוף הסופרים העוסקים בעיבוד אגדות חז"ל. רובם חיו בתוך העולם הדתי, ואילו שריג, אמנם באה מבית חרדי מודרני, אך את חייה הבוגרים העבירה כאדם חילוני. חובב מבקרת את שריג שלא ציינה מה המקור שממנו נלקחו האגדות, וכן שסגנון עיבוד האגדות לא נאמן דיו למקורות ואינו אחיד. אך טוענת, שלמרות חסרונות אלה, תרומתה הייתה בעצם הבאת סיפורי חז"ל לקהל שלא נחשף לסיפורים אלה קודם לכן.
עדי צביאל מעלה סברה, שדווקא מפני ששריג ידעה שקוראיה אינם משתייכים לציבור שומר תורה ומצוות, היא מנטרלת בעיבודיה את החוקים והמצוות הדתיים. כמו כן, היא בוחרת לספר את סיפורי התנ"ך שבהם יש זיקה למסורת, למיתוסים ולהיסטוריה של העם היהודי – אף על פי שבכך היא סוטה מן המטרה המקורית שלשמה נכתב המדרש.
יהודה אבידן
יהודה אבידן (נולד ב-1962 בשם יהודה בוסו ) הוא פעיל מפלגת ש"ס ומנכ"ל המשרד לשירותי דת. לשעבר פרשן ברדיו קול חי ומנכ"ל החברה לפיתוח אשדוד. בגל הראשון של מגפת הקורונה בישראל היה אחראי על המלוניות לציבור החרדי.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1962 ברמלה, לחפציבה, בתו של רב העיר הרב יצחק אביחצירא (הבאבא חאקי). אביו עלה מארגנטינה בילדותו. בעת שירותו הצבאי שימש כרב חטיבת גבעתי והשתחרר בדרגת סרן.
בשנת 2017 נפטרה בתו שירה בצעירותה לאחר שסבלה מבעיית נכות קשה.
אחיו הוא חבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס אוריאל בוסו.
פעילות ציבורית
אבידן נחשב כאחד מפעילי מפלגת ש"ס הבכירים ומקורב לאריה דרעי, הוא מרבה להתראיין בתקשורת החרדית ולצאת להגנת מפלגת ש"ס והיו"ר דרעי גם במחיר עימותים תקשורתיים, הוא מכונה רבות בתקשורת כ"איש המספרים" של ש"ס. אבידן מופיע בקביעות בפאנלים של מוצאי הבחירות בתחנות הרדיו החרדיות. בעבר שימש גם כדובר סיעת ש"ס.
משנת 1992 ועד ל-2017, כיהן כסגן יו"ר ועדת הבחירות המרכזית מטעם ש"ס.
ב-2015 תבע עורך הדין איתמר בן גביר את אבידן בתביעת לשון הרע על סך 400,000 ש"ח לאחר שאבידן התבטא במהלך ראיון רדיו שהקיצוניים (אנשי עוצמה יהודית) רדפו את הרב עובדיה יוסף. בית המשפט פסק שעל אבידן לפצות את התובעים בסך 13,000 ש"ח והוצאות משפט.
בין השנים 2010–2019 כיהן אבידן כמנכ"ל החברה לפיתוח אשדוד. כמו כן כיהן כיו"ר הוועד המנהל בקריה האקדמית אונו, מנכ"ל עיתון יום ליום, וכיועץ ליו"ר ש"ס, אריה דרעי.
ב-2020 במהלך הגל הראשון של מגפת הקורונה מונה על ידי דרעי לאחראי על המלוניות לציבור החרדי (יחד עם מינויו של דרעי כממונה על הקורונה במגזר החרדי), והוא כיהן עד לעזיבתו של דרעי את תפקיד הממונה על הקורונה במגזר החרדי. בגל השני שוב מונה אבידן לאחראי על המלוניות אך הוא עזב את התפקיד לאחר כמה ימים. בראיונות בתקשורת מתח אבידן ביקורת על כך שלא ניתנו לו ולשר דרעי כלים כדי לפעול כמו בגל הראשון.
ב-2023 מונה אבידן לכהן כמנכ"ל המשרד לשירותי דת.
אולי דריקסון
אולריקה פאצלט (בגרמנית: Ulrike Patzelt; 8 באוגוסט 1944 – 18 בפברואר 2005), הידועה כאולי דריקסון, הייתה דיילת אוויר במהלך חטיפת טיסה 847 של TWA על ידי טרוריסטים מ"ארגון המדוכאים עלי אדמות", קבוצה הקשורה לארגון חזבאללה. דריקסון זכתה להערכה על מתן סיוע והגנה על 152 הנוסעים וחברי הצוות.
דריקסון נולדה באזור צ'כיה של היום להורים ממוצא גרמני. היא והוריה גורשו למזרח גרמניה בשנת 1945, ואחר כך ברחה המשפחה למערב גרמניה. דריקסון היגרה לארצות הברית בשנת 1967, שם עבדה כדיילת אוויר בחברת TWA.
טיסה 847
בשנת 1985, נחטף המטוס בו עבדה בעת טיסה 847 בין אתונה לרומא על ידי שני חוטפים שלא דיברו אנגלית, אבל דריקסון הצליחה לתקשר עם אחד מהחוטפים בגרמנית, ולבסוף רכשה את אמונם. הדבר הציב אותה כמתרגמת בין צוות המטוס והחוטפים. בשלב מסוים, החוטף האכזר מבין השניים הציע לה להינשא לו. תחנתו הראשונה של המטוס הייתה ביירות, שם הצליחה דריקסון לשכנע את החוטפים לשחרר 17 נשים מבוגרות ושני ילדים. כאשר צוות קרקע באלג'יר סירב לתדלק את המטוס ללא תשלום, דריקסון שחששה שהחוטפים יפגעו בנוסעים, שילמה בכרטיס האשראי הפרטי שלה עבור תדלוק המטוס. לאחר כ-36 שעות שחררו הטרוריסטים גל שני של בני ערובה, כולל דריקסון ו-65 הנשים שנשארו.
לאחר החטיפה
חייה לאחר פרשת החטיפה היו קשים. שידורי חדשות טענו שהיא נתנה לחוטפים שמות של נוסעים יהודיים שהיו במטוס, ובעקבות כך החלה לקבל איומים על חייה מצד קבוצות קיצוניות יהודיות. כאשר התבררה האמת על מאמציה להסתיר את הנוסעים היהודיים, החלו איומים מצד קבוצות מוסלמיות. משפחתה של דריקסון עברה מניו ג'רזי לאריזונה.
היא העידה במשפטו של מוחמד עלי חמדי, אחד מהחוטפים שהורשע ברצח שטאטהם. עונשו היה מאסר עולם. לאחר מכן יעצה ל-TWA, דלתא נתיבי אוויר וה-FBI בנושא ניהול משברים.
דריקסון מתה בשנת 2005 מסרטן, והשאירה אחריה בן אחד, מתיו, שמתגורר כיום בקליפורניה.
יעקב ורהפטיג
הרב יעקב ורהפטיג (נולד בכ"ג בתמוז ה'תש"ז, יולי 1947) הוא אב"ד בבית דין לממונות בהר נוף, דיין בבית הדין לגיור וכיהן בתפקיד רבה של קהילת נוה נוף בשכונת הר נוף בירושלים. בעבר כיהן כראש כולל ההלכה במכון הארי פישל וראש בית המדרש בית אריאל.
ביוגרפיה
נולד בארצות הברית, בנם של נעמי וזרח ורהפטיג. בסוף 1947, בהיותו בן 3 חודשים, עלתה משפחתו לישראל.
שימש כראש כולל ההלכה במכון הארי פישל, ראש בית המדרש בית אריאל. וגם משמש כאב"ד בבית דין לממונות בהר נוף. הרב ורהפטיג הקים ביחד עם הרב יהודה הנקין את פרויקט "יועצות ההלכה" בענייני נדה, שבו לומדות נשים את תחום הלכות נידה על בוריו ולאחר מכן משמשות כעונות ומייעצות לנשים במוקד הייעוץ של "נשמת".
ישראל טרייסטמן
ישראל טרייטסמן (נולד ב-10 ביולי 1950 בעפולה) הוא שחקן ומדבב ישראלי. שחקן תיאטרון יידישפיל.
ביוגרפיה
נולד בעפולה, כשהיה בן 14 עברה משפחתו לראשון לציון, שם גדל. שיחק בקבוצת הכדורגל הפועל ראשון לציון. בשנת 1977 סיים שלוש שנות לימוד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב. השתלם במשחק ב-H.B Studio בניו יורק אצל אוטה הגן.
בתיאטרון
השתתף במחזות זמר, ביניהם: "עלובי החיים", "המלך ואני" ו"אוויטה".
בתיאטרון הבימה השתתף בשתי הצגות: ב-1978 גילם שוטר לצד ניסים עזיקרי וסנדרה שדה בהצגה "וויצק" מאת גאורג ביכנר שביים דוד לוין. ב-2003 גילם במאי טלוויזיה לצד שלמה בר אבא ומוני מושונוב בהפקה המשותפת לתיאטרון יידישפיל והבימה "הקומיקאים" מאת ניל סיימון בבימויו של אילן רונן.
ב-1985 השתתף בהצגה מאת יהושע סובול "גטו" שביים יוסף מילוא והועלתה בפולקס תיאטר של וינה (Volks-theater Wien).
משנת 1989 משחק בתיאטרון יידישפיל במרבית הצגותיו. העלה הצגת יחיד ביידיש. בין שאר תפקידיו הרבים ביידישפיל גילם את ד"ר זיגמונט ב"ילדי הצל" וזכה לביקורות מעולות.
ב-1998 יזם ושיחק בהצגת הקברט "לחיי החיים" שכתב קובי לוריא וביים ישראל גוריון, על הקברט שהועלה בשמן השואה בגטו טרזיינשטט. ההצגה זכתה בפרסים בפסטיבל עכו.
ב-2012 גילם את הרשל דוברובנר בהצגה "אלוהים אדם ושטן" שכתב יעקב גורדין וביים מוטי אברבוך; ועל תפקידו בהצגה זו זכה לביקורות מעולות. ב-2013 גילם את יהושע בהצגה "סולומון גריפ" שכתב חנוך לוין וביים יורם פאלק. ב-2014 שיחק בהצגה "רביזור" מאת ניקולאי גוגול שביים צדי צרפתי.
בקולנוע ובטלוויזיה
ב-1979 השתתף בסרטו של אבי נשר "דיזנגוף 99". ב-1983 השתתף בסרטו של ג'ורג' עובדיה "הדודה מארגנטינה". ב-1985 גילם פקיד בסרטו של נדב לויתן "בנות". ב-1991 גילם טייס בסרטו של שמוליק אימברמן "המסע המופלא בארץ". ב-1996 גילם את מירון בטלנובלה "רמת אביב גימל" שביים יואל זילברג. בין השנים 1996–1997 גילם את אבא של דנה פישמן בסדרת הטלוויזיה "ג'ינג'י" המבוססת על סדרת הספרים המצליחה בעלת אותו השם מאת גלילה רון פדר עמית. ב-2001 גילם את חזי קידרון בסדרת הטלוויזיה שביים חיים רינסקי "סיטי טאוור" ששודרה בערוץ 2. ב-2010 גילם טסטר בסדרת הטלוויזיה "טקסי דרייבר". ב-2011 גילם את עו"ד זיינברג בסדרת הטלוויזיה "החברים של נאור" וגילם רופא בסרטו של דן וולמן ע"פ ספרה של שולמית לפיד בעל אותו השם "גיא אוני".
כמו כן השתתף בדיבוב מספר סדרות טלוויזיה לעברית: ב-1984 דיבב את טוניו רוסי בסדרת האנימה "הלב", בין השנים 1983–1984 דיבב את הנסיך גילעם ונסיך הפיות בסדרת הטלוויזיה "הדרדסים", וב-1993 דיבב את וילדון סקוט בסדרת הטלוויזיה "אגדת פנג הלבן".
טרייסטמן השתתף בכמה סרטי קולנוע חרדי מצליחים כ-"הנקמה היהודית" ו"הנקמה היהודית 2: חטיפת אייכמן" של יהודה גרובייס, "בלתי צפוי" של האחים גרובייס, "המלכודת" (של "חלום הפקות"), "מאבק הישרדות" (של "גל דיסק") ו"מארב מתוכנן"/"תרגיל הסחה" (של "מדיה כהלכה").
המפלגה הקומוניסטית של יוון
המפלגה הקומוניסטית של יוון (ביוונית: Κομμουνιστικό Κόμμα Ελλάδας, או בקיצור KKE) היא מפלגה מרקסיסטית-לניניסטית ביוון. המפלגה נוסדה בשנת 1918 כמפלגת העבודה הסוציאליסטית של יוון על ידי אברהם בן-ארויה, ובכך היא המפלגה הפוליטית הוותיקה ביותר בפוליטיקה היוונית המודרנית. המפלגה אימצה את שמה הנוכחי בנובמבר 1924. המפלגה הוצאה אל מחוץ לחוק בשנת 1936, אך מילאה תפקיד משמעותי במלחמת האזרחים ביוון, ופעילותה הגיעה לשיאה באמצע שנות ה-40. ה-KKE הוחזרה לחוק בעקבות נפילת המשטר הצבאי בשנת 1974.
המפלגה הצליחה להיבחר לפרלמנט בכל הבחירות שהתקיימו מאז הוחזרה לחוק, והשתתפה בממשלה בשנת 1989, כאשר קיבלה יותר מ-13% מקולות הבוחרים.
נכון לינואר 2021, למפלגה יש כ-15 נציגים בפרלמנט ההלני, והיא הרביעית בגודלה.
היסטוריה
מהפכת אוקטובר הבולשביקית ברוסיה בשנת 1917 נתנה תנופה להקמת מפלגות קומוניסטיות במדינות רבות ברחבי העולם. המפלגה הקומוניסטית היוונית עצמה נוסדה ב-4 בנובמבר 1918 כמפלגת העבודה הסוציאליסטית של יוון (ביוונית: Σοσιαλιστικό Εργατικό Κόμμα Ελλάδας,). המפלגה נוהלה על ידי ועדה מרכזית בת חמישה חברים. אברהם בן-ארויה מילא תפקיד מרכזי בהקמת המפלגה.
למפלגה ישנם שורשים של כ-60 שנה של קבוצות סוציאליסטיות, אנרכיסטיות וקומוניסטיות קטנות, בעיקר באזוריה המתועשים של יוון. תנועות אלו הושפעו מהקומונה הפריזאית ותנועת העובדים בשיקגו שנאבקה בשנת 1892 למען יום העבודה של שמונה שעות. קומונות אלו הפכו בחלקן לאיגודי עובדים, שבסופו של דבר הובילו להקמת המפלגה.
בקונגרס השני של המפלגה באפריל 1920 החליטה המפלגה להזדהות עם הקומינטרן – ארגון קומוניסטי בינלאומי שנוסד במוסקבה כשנה קודם לכן. בנובמבר 1924 שמה של המפלגה שונה ל"מפלגה הקומוניסטית של יוון" ואימצה את עקרונות המרקסיזם-לניניזם. פנדליס פולופולוס נבחר למזכיר הכללי. מאז, המפלגה תפקדה על בסיס צנטרליזם דמוקרטי.
ה-KKE התנגדה בתוקף מעורבותה של יוון במלחמת יוון–טורקיה שהתחוללה באותן השנים, וטענה כי המלחמה היא למעשה תוכנית אימפריאליסטית לשלוט בשוק של אסיה הקטנה לאחר התמוטטות האימפריה העות'מאנית. חברי המפלגה הפיצו עמדה זו גם בקרב החיילים בחזית – מה שעורר האשמות בבגידה מצד ממשלת יוון ובציבור. המפלגה ניסתה ללחוץ על הממשלה היוונית באמצעות ברית המועצות על מנת שתסיג את כוחותיה מאסיה הקטנה ועל השלטון הטורקי שיאפשר אוטונומיה לערים היווניות באסיה הקטנה.
במקביל, המפלגה מילאה תפקיד בולט בשביתות, הפגנות נגד המלחמה, ייסוד איגודים מקצועיים ואגודות מקצועיות. ה-KKE וכוחות פוליטיים שמאליים אחרים טיפחו את הקמתם של ארגוני עובדים בכל המגזרים, כולל קונפדרציית העובדים היוונית הכללית (ΓΣΕΕ), שחלקה יעדים משותפים עם ה-KKE.
בשנים שלאחר מכן נוסדו מחנות הכלא הראשונים לפעילי השמאל ולקומוניסטים במדינה. למרות זאת, המפלגה הקומוניסטית המשיכה לצמוח ובמיוחד באזורים תעשייתית בערים אתונה, פיראוס, פטרס, תסליה וולוס, סלוניקי, קוואלה ועוד.
פבריס אנסאקלה
פבריס אנסאקלה (נולד ב-21 ביולי 1990 במחוז סן-סן-דני, צרפת) הוא כדורגלן קונגולזי המשחק בעמדת המגן השמאלי בבשיקטש הטורקית ובנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. כמו כן הוא יכול לתפקד גם בתפקיד הקשר והבלם.
קריירת מועדונים
אנסאקלה החל את הקריירה שלו בנוער של AS בונדי, שם שיחק ארבע שנים לפני שהוא עזב לקבוצת טרואה. לאחר שהצטיין באקדמיית הנוער ושיחק משחקים בינלאומיים בנוער של הנבחרת, הוא זומן לקבוצה הבוגרת על ידי מאמן הקבוצה לודוביק בטאלי. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך ב-9 בספטמבר 2008 כאשר הוא נכנס כמחליף במסגרת גביע הליגה הצרפתית נגד אנז'ה, משחק שהסתיים בניצחון 1–2. שלושה ימים מאוחר יותר אנסאקלה ערך את הופעת הבכורה בליגה כמחליף בהפסד 1–2 לקלרמונט. ב-19 בספטמבר פתח בהרכב ושותף ל-62 דקות בהפסד הקבוצה ללאנס. במשך שאר העונה היה בסגל אך היה שותף במשחקים כאשר עלה לעיתים כמחליף. ב-7 במרץ 2009 חתם על הארכת חוזה לשלוש שנים עד יוני 2012.
בסוף אוגוסט 2013, אנסאקלה חתם על חוזה לשלוש שנים באנדרלכט הבלגית ובעונת 2016/17 הושאל לאלניהספור הטורקית.
מייקל ארטין
ביוגרפיה
מייקל ארטין נולד בהמבורג שבגרמניה, וגדל באינדיאנה. הוריו היו נטליה (נטשה) נאומובנה יאסני והמתמטיקאי אמיל ארטין. הוריו של ארטין היגרו ב-1937 מגרמניה לארצות הברית, משום שאביה של אמו היה יהודי, ולכן על פי חוקי נירנברג הוגדרה כמישלינג מדרגה ראשונה. אחותו הגדולה היא קארין טייט, שהייתה נשואה למתמטיקאי ג'ון טייט.
בשנת 1955 קיבל תואר ראשון במתמטיקה מאוניברסיטת פרינסטון. בשנת 1960 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת הרווארד, על עבודה בהנחייתו של אוסקר זריצקי, שעסקה במשטחי אנריקה.
בתחילת שנות ה-60 שהה ב-IHÉS בצרפת, ותרם לכרכי Séminaire de géométrie algébrique, על תורת הטופוס וקוהומולוגיית אטל , בשיתוף עם אלכסנדר גרותנדיק. הוא שיתף פעולה עם בארי מזור כדי להגדיר את הומוטופיית אטל שהפכה לכלי חשוב בגיאומטריה אלגברית, ויישם רעיונות מגיאומטריה אלגברית (כגון קירוב נאש) למחקר של דיפאומורפיזמים של מניפות קומפקטיות.
עבודתו על בעיית תנאים לייצוג פונקטור בקטגוריית הסכמות הובילה למשפט הקירוב של ארטין וכן ל"משפט הקיום". עבודה זו גם הולידה את הרעיונות של מרחב אלגברי וערימה אלגברית, והתגלתהה כמשפיעה מאוד בתורת מודולי.
תרם תרומות חשובות לתורת העיוותים, המשמשת כבסיס לכל עבודה עתידית בתחום זה של גיאומטריה אלגברית. עם פיטר סווינרטון-דייר הוא סיפק רזולוציה של השערת שפרביץ-טייט עבור משטחי K3 אליפטיים. הציג מושגים שהפכו למכוננים בתחום, בהם סינגולריות רציונלית ומחזור יסודי. החל לשנות את תחום העניין שלו מגאומטריה אלגברית לאלגברה לא קומוטטיבית (תורת החוגים הלא-קומוטטיבית), במיוחד היבטים גיאומטריים, לאחר הרצאה של שמשון עמיצור ומפגש באוניברסיטת שיקגו עם קלאודיו פרוצזי ולאנס וו. סמול. ארטין הוא בר-סמכא עולמית בגיאומטריה אלגברית לא-קומוטטיבית, וניתן לחוש בהשפעתו על פני תחומים קשורים רבים.
האוניברסיטה הממלכתית על שם איליה צ'בצ'בדזה
האוניברסיטה הממלכתית על שם איליה צ'בצ'בדזה (בגאורגית: ილიას სახელმწიფო უნივერსიტეტი) היא אוניברסיטה הנמצאת בבירת גאורגיה, טביליסי.
האוניברסיטה הוקמה בשנת 2006 כמיזוג של שתי אוניברסיטאות שאליהן צורפות מכוני מחקר שונים. "האוניברסיטה הממלכתית לתרבות ושפות ע"ש איליה צ'בצ'בדזה התמזגה עם "אוניברסיטת סולחן סבא-אורבליאני" (במקור "המכון הפדגוגי ע"ש סולחן סבא-אורבליאני"). אליהן צורפו "האקדמיה לספורט וחינוך גופני, "הקולג' הפדגוגי ע"ש דוד גורמישווילי", "מכון המחקר לחינוך ע"ש יעקב גוגבשווילי" ו-"מצפה הכוכבים האסטרופיזי אבסתומני ע"ש ייבגני חַרַדזֶה" - מרכז למעקב סייסמולוגי ומכון זואולוגי. בסך הכל שישה מוסדות. סמל המוסד כולל שישה ספרים (בריבוע השמאלי העליון) המייצגים את ששת מוסדות החינוך שהתמזגו.
האוניברסיטה כיום
לאוניברסיטה הממלכתית על שם איליה צ'בצ'בדזה שבע פקולטות, בהן הפקולטה לחינוך, בלשנות, ושפות חוץ (לימודי השפה האנגלית הגרמנית והסלאבית, שירה לירית, לימודי המזרח התיכון וספרות השוואתית), הפקולטה לפילוסופיה ולמדעי החברה (פילוסופיה, סוציולוגיה, פוליטיקה ועיתונאות), הפקולטה למדעי החיים (ביולוגיה, ביוכימיה, גנטיקה, בוטניקה וזואולוגיה) והפקולטה לפיזיקה ולמתמטיקה. באוניברסיטה ניתן לרכוש תארים ראשון ושני.
נער האופניים
נער האופניים הוא רומן אוטוביוגרפי שמתאר את חייו של נורי: נער שעלה מבגדאד וגר ב"ישראל השנייה". הספר נכתב על ידי אלי עמיר ויצא לאור בשנת 2019. הספר מציג את קשייו של נורי שנאלץ להתמודד עם הקליטה בארץ המתפתחת של שנות ה-50.
תקציר העלילה
נורי מתחיל את דרכו בקיבוץ, בו הוא מנסה להשתלב, מעט בכוח בגלל מבטאו, והמראה השונה שלו. אביו של נורי, מתחנן בפניו שיעזוב את הקיבוץ, ויבוא לעזור למשפחתו במושב בו הם מתגוררים. נורי, שנקרע בין שני העולמות - מתייאש לבסוף והולך לעזור למשפחתו הממורמרת והמאוכזבת שלא מקבלת אותו. הם גרים בכפר עיוורים נטוש ועלוב, שבו מתנגנות מנגינות עתיקות, שמזכירות את המולדת העזובה. העיוורים המסכנים מנגנים על מיתרי הקאנון והקַמַאנְגֶ'ה, תוך שמשפחתו הגדולה של נורי סובלת, ומשתעממת מהשממה של הכפר. אביו של נורי תולה בו את כל תקוותיו, ומבקש ממנו שיעבור לבדו לירושלים, כדי לרכוש השכלה ולהצליח להוציא את משפחתו מהעיזבון בו הם חיים.
בירושלים נורי מוצא עבודה כמחלק עיתונים וגר זמנית אצל קרובי משפחה. כל בוקר, נורי פוגש נערת שמנת עשירה, שלמשפחתה הוא מחלק את העיתונים. הזוג מתאהב, והספר מתאר את הפער שבינו לבין נערת השמנת, הפער שנובע מתרבויות שונות ומפערים כלכליים-חברתיים. לאחר מכן, נורי מוצא עבודה כשליח על אופניים במשרדו של "האחד בדורו". הוא פוגש שם אנשים חשובים, ולומד הרבה על החיים. נורי הוא נער שאפתן, שמתעניין בפוליטיקה ואוהב מאוד את עבודתו החדשה.
הרקע הביוגרפי של הספר
חייו של אלי עמיר השפיעו רבות על עלילת ותוכן הספר "נער האופניים", וכי הספר מבוסס על המאורעות שעמיר חווה בצעירותו. דמותו של הגיבור הראשי נורי, מבוססת על חייו של אלי שכן הוא נולד בבגדאד, עלה לארץ, עבר לקיבוץ משם לירושלים ועבד במשרדי ציבור. אלי עמיר נתקל בחייו במספר אנשים ואירועים חשובים במקרה, ועליהם ביסס את הספר. למשל: נורי ומשפחתו מדברים רבות על דוד בן-גוריון, מנחם בגין, ארגון הפלמ"ח ובמהלך הסיפור, נורי אף מתיידד עם הנשיא לשעבר יצחק נבון.
עיבודים
בשנת 2023 הספר עובד להצגה בתיאטרון החאן הירושלמי בעיבודה ובבימויה של איה קפלן ובכיכובו של איתי שור כנורי.
חניקה (אמנויות לחימה)
חניקת גרון
חניקה גרונית היא חניקה המונעת מעבר אוויר בגרון באמצעות הפעלת לחץ על קנה הנשימה. חניקה זו מתבצעת על ידי ליפוף אמת החונק סביב צווארו של הנחנק ומשיכה אחורנית של היד החופשית. חניקה זו פחות יעילה בעידוד אובדן הכרה מחניקה דמית, אך היא גורמת לכאב חזק ותחושת קוצר נשימה. באמנויות הלחימה המכוונות לספורט, חניקה זו לרוב אסורה, ואינה נהוגה גם בחוגי ההגנה העצמית ואכיפת החוק בגלל יעילותה הפחותה. המתמודד הנחנק לרוב ייכנע בהפעלת החניקה. חניקת גרון נחשבת פחות בטוחה מכיוון שהיא עלולה להזיק לעצם הלשון, ולכן היא אינה חוקית בתחרויות ספורט כמו גם בשימוש משטרתי.
חניקת דם
חניקת דם, המכונה גם אחיזת שינה, היא טכניקה המפעילה לחץ על העורקים התרדמניים, ובכך מונעת או מאטה את זרימת הדם למוח מבלי להפעיל לחץ על קנה הנשימה. חניקת דם המונחת היטב יכולה להוביל לאובדן הכרה בתוך מספר שניות, ואינה צורכת הפעלת כוח רב. הטכניקה הבסיסית ביותר להפעיל חניקת דם היא החניקה האחורית, בה מתמודד אחד אוחז בצוואר יריבו מאחור כך שאמתו וכתפו לוחצות על העורקים התרדמניים, וידו השנייה נועלת את האחיזה מאחור.
טכניקה זו נחשבת בטוחה ואינה יוצרת נזק לטווח ארוך, לכן היא הטכניקה המותרת בשימוש בענפים ספורטיבים כמו ג'ו ג'יטסו ברזילאי, אמנויות לחימה משולבות וג'ודו.
שימוש בתחרויות ספורטיביות
רוב החניקות בעולם הספורט הן חניקות דם, אם כי חניקות גרוניות ומעורבות נמצאות בשימוש. החניקה האחורית והחניקה המשולשת נחשבות בין הטכניקות היעילות ביותר בענף אמנויות הלחימה המשולבות. בענפי הספורט ואמנויות הלחימה ג'ו ג'יטסו, ג'ו ג'יטסו ברזילאי וג'ודו נהוגות גם חניקות בהן משתמשים בג'קט הקייקוגי כדי להפעיל לחץ על הגרון, ולכן חניקות שאינן משתמשות בגי מכונות "חניקות ערומות". בג'ודו ישנן איסורים מסוימים על חניקות שונות בהתאם לרמה ולגיל המתחרים, ולאחרונה אף חניקת ג'רבי, הנקראת על שם הג'ודוקא הישראלית המפורסמת ירדן ג'רבי, הוצאה מהחוק בתחרויות ג'ודו רשמיות. בסמבו, חניקות אסורות לחלוטין.
שימוש בידי גורמי אכיפת חוק
גורמי אכיפת חוק משתמשים באחיזת חנק במטרה לנטרל חשוד שאינו משתף פעולה, מבלי לגרום לפציעה או למוות.
גורמים אלו חייבים לעבור הכשרה מתאימה כדי למנוע מעבר דם אך לאפשר מעבר אוויר. באחיזת חנק תקנית, גורם אכיפת החוק אוחז בקורבן ביד שמאל ולוחץ על צידי הצוואר ביד ימין כאשר המרפק מכופף, בלי להפעיל לחץ על דרכי הנשימה. באחיזה זו הקורבן מאבד את ההכרה בתוך מספר שניות, ואז יש לשחרר את האחיזה ולאפשר לו לחזור להכרה באופן הדרגתי.
בשנות השבעים השימוש באחיזת חנק היה נפוץ במשטרת לוס אנג'לס. באפריל 1982 ניסתה המשטרה לעצור את רכבו של ג'יימס מינסי ג'וניור, בן 20, בטענה שהיה סדק בשמשת הרכב שלו. הוא נמלט, נתפס לאחר מרדף, ומת כתוצאה מאחיזת חנק ממושכת. בעקבות המקרה נאסר על שוטרי משטרת לוס אנג'לס להשתמש באחיזה זו, למעט מצב בו הם נתונים בסכנת חיים.
ועדת חקירה של המשטרה מצאה כי 16 בני אדם מתו באותה תקופה כתוצאה מאחיזת חנק. בעקבות האיסור של משטרת לוס אנג'לס נאסר על רוב כוחות המשטרה בארצות הברית להשתמש באחיזה זו.
על אף שאחיזת החנק הוצאה מחוץ לחוק, במאה ה-21 היו כמה מקרים בולטים של ריסון צווארי עם הברך, טכניקה שמטרתה אינה לחנוק אך עלולה להפוך לחניקה גרונית אם לא מבוצעת נכון. אחד המקרים הידועים הוא בשנת 2014 בידי משטרת ניו יורק. גארנר נשם בכבדות ואמר "אני לא יכול לנשום" 11 פעמים בזמן שהיה נתון באחיזת חנק. ועדת חקירה קבעה שאחיזה זו הייתה בניגוד להנחיות.
אירוע ידוע נוסף היה רצח ג'ורג' פלויד בשנת 2020. לאחר מקרה זה התעורר שוב הדיון אודות השימוש באחיזת חנק בידי גורמי אכיפת החוק. בסרטון בו רואים את מעצרו של ג'ורג' פלויד, קצין משטרה אוחז בו באחיזת חנק כאשר ברכו לחוצה על העורף של פלויד במשך כשמונה דקות, עד שהוא מפסיק לדבר או לזוז.
לאחר מותו של פלויד נאסרו במפורש אחיזת חנק וריסון צוואר במשטרת מיניאפוליס ובמדינות נוספות בארצות הברית.
קירן היינדס
קירֵן הַייְנדס (אירית:  Ciarán Hinds נולד ב-9 בפברואר 1953) הוא שחקן קולנוע טלוויזיה ותיאטרון צפון אירי. התפרסם בזכות הופעותיו בסרטים "מינכן", ורוניקה גארין", "טומב ריידר 2: סוד החיים" ו"זה ייגמר בדם".
ההפיכה העממית בקירגיזסטן (2010)
ההפיכה השלטונית בקירגיזסטן שפרצה באפריל 2010, הייתה ההתקוממות העממית הגדולה ביותר במדינות ברית המועצות לשעבר מאז 1990, לרבות ההפגנות שפרצו בגאורגיה במהפכת הוורדים מ-2004 ומחאות עממיות אחרות.
קירן היינדס
ביוגרפיה
היינדס נולד בבלפסט למורה ולדוקטור, גדל כקתולי לצד חמישה אחים ואחיות. בצעירותו השתתף בלהקת מחול מסורתי ולמד משפטים ב"אוניברסיטת קווינס בלפסט". הוא עזב את הלימודים כדי לקדם את קריירת המשחק ונרשם ללימודים באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
ההפיכה העממית בקירגיזסטן (2010)
רקע
המהפכה פרצה בעקבות שלוש סיבות עיקריות: בשל כל הסיבות הנ"ל נערך ב-17 במרץ 2010, כנס של האופוזיציה שבראשה עמדה רוזה אוטונבייבה, יושבת ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של קירגיזסטן ושרת החוץ לשעבר.
אזרחים
בעת העימותים, המהומות וההפגנות ההמוניות שליוו את החלפת השלטון, נהרגו 2,084 איש. 1,500 איש נזקקו לטיפול רפואי ולמעלה מ-1,300 איש אושפזו.
קירן היינדס
ביוגרפיה
היינדס מתגורר עם שותפתו לחיים, השחקנית הווייטנאמית-צרפתייה הלן פטארו, אותה פגש ב-1989 במהלך צילומי ה"מהאבהארטה". לזוג בת אחת, אִיפַה, ילידת 1991.
קריירת משחק
היינדס החל את דרכו בתיאטרון והתגלה בהפקות בלונדון ובאירלנד והיה חבר בלהקה השייקספירית המלכותית. התפרסם בפעם הראשונה ב-1989 בדרמת הפשע של פיטר גרינוויי "הטבח, הגנב אשתו והמאהב" בתפקיד הסרסור קורי. ב-1995 שיחק היינדס בתפקיד הימאי קפטן פרדריק וונטוורת בעיבוד הטלוויזיוני לספר "הטיית לב". ב-1997 הופיע בדרמה "אוסקר ולוסינדה" בתור דניס האסט חברה של יורשת העצר האוסטרלית הצעירה לוסינדה לפלסטרייר (קייט בלאנשט). ב-2002 שיחק היינדס במותחן הפוליטי "כל הפחדים כולם" בתפקיד נשיא רוסיה אלכסנדר נימרוב והשתתף במותחן הפשע "הדרך לפרדישן". היינדס זכה לפרסום רב ב-2003 בזכות הופעתו בסרט הפעולה "טומב ריידר 2: סוד החיים" בתור המדען הטרוריסטי ג'ונתן רייס. זכה בנוסף להערכה גדולה בבריטניה ובפרט באירלנד על תפקידו בתור בוס המאפיה האירי ג'ון טריינור בהפקתם הפוליטית של ג'ואל שומאכר וג'רי ברוקהיימר "ורוניקה גארין". ב-2005 הופיע היינדס בדרמה ההיסטורית של סטיבן ספילברג "מינכן" בתפקיד קארל המנקה את זירות הרציחות של המוסד במהלך "מבצע זעם האל".
ההפיכה העממית בקירגיזסטן (2010)
הוועדה לחקר אירועי 6 ו-8 באפריל
הוועדה לחקר אירועי המהפכה הוקמה ב-12 באפריל וב-29 באפריל פרסמה הוועדה את ממצאיה.
קירן היינדס
קריירת משחק
ב-2006 שיחק בסרט הפשע "מיאמי וייס" בתור סוכן האף. בי. איי ג'ון פוג'ימה ובדרמה התקופתית "רוחות של חופש" בתור הפוליטיקאי בנסטר טראלטון. ב-2007 שיחק היינדס בדרמה המופתית של פול תומאס אנדרסון "זה ייגמר בדם" בתפקיד פלטצ'ר יד ימינו של איל הנפט דניאל פליינוויו (דניאל דיי-לואיס). ב-2009 זכה היינדס בפרס השחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט האימה "צל חולף" בתור המורה האלמן מייקל פאר. זכה לחשיפה גדולה בזכות הופעתו במותחן הבדיוני "המירוץ להר המכשפות" בתור הנרי בורק מפקד כוחות הממשל הרודפים אחר שני החייזרים.
השתתף בשני החלקים של הסרט המצליח מסדרת הארי פוטר "הארי פוטר ואוצרות המוות" בתפקיד אברפורת' דמבלדור אחיו של פרופסור דמבלדור. ב-2011 שיחק בעיבוד האמריקאי לדרמה הישראלית המצליחה "החוב" בתפקיד סוכן המוסד בדימוס דייוויד פרץ, במותחן הריגול "החפרפרת" בתור סוכן הביון של ה-SIS רוי בלאנד ובסרט האימה "הפולחן".
ההפיכה העממית בקירגיזסטן (2010)
הצנזורה וניסיון ההשתלטות על התקשורת מטעם הממשלה הזמנית
עם פרוץ המהפכה והשתלטות האופוזיציה על מוסדות השלטון, הגיעו אל משרדי ערוצי הטלוויזיה המרכזיים במדינה הוראות חדשות מן השלטון, שכללו איסור להביע כל תמיכה והזדהות עם השלטון הקודם שהודח.
קירן היינדס
קריירת משחק
היינדס כיכב בסדרת הטלוויזיה "רומא" וגילם את דמותו של יוליוס קיסר.
ההפיכה העממית בקירגיזסטן (2010)
הצנזורה וניסיון ההשתלטות על התקשורת מטעם הממשלה הזמנית
בערב ה-15 באפריל הגיעו סוכני השירות הממלכתי לביטחון לאומי אל בניין סוכנות הידיעות "24.kg", ופיזרו את הערוץ, אלא שכעבור זמן הגיעו עיתונאים ומגיני זכויות אדם ודרשו מנציגי כוחות הביטחון לעזוב ובהוראה מן השלטון, עזבו הסוכנים.
קירן היינדס
קריירת משחק
בשנת 2016 שיחק בדרמת האיגרוף "להילחם על זה" לצידם של מיילס טלר וארון אקהרט ובאותה שנה לוהק גם לגלם את הנבל הראשי בסרט "ליגת הצדק". בנוסף, שיחק בסרטו של מרטין סקורסזה "שתיקה", דרמה היסטורית שמתרחשת במאה ה-17 ביפן.
במרץ 2023 פורסם כי קירן היינדס לוהק לעונה השנייה של הסדרה שר הטבעות: טבעות הכוח בתפקיד חוזר.
ההפיכה העממית בקירגיזסטן (2010)
הצנזורה וניסיון ההשתלטות על התקשורת מטעם הממשלה הזמנית
באוש, ממלא מקום מושל מחוז אוש, סוֹאוֹרוֹנבֶּק זֶ'אֵנבּקוֹב, הורה לניתוק החשמל לחברת הטלוויזיה "ElTR", הבניין הוקף על ידי שוטרים, זאת כדי למנוע מתומכיו של קורמנבק בקייב, לעלות לשידור.
המעורבות הרוסית
ב-8 באפריל 2010, ראש ממשלת רוסיה דמיטרי מדבדב שלח שני גדודים של חיל הצנחנים הרוסי אל קירגיזסטן על מנת לאבטח את בסיס האוויר קאנאט ומשפחות הקצינים הרוסיים בקירגיזסטן.
מיד עם מינויה של רוזה אוטונבייבה לראש הממשלה הזמנית, יצר עמה קשר נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, והצהיר כי רוסיה תגיש כל סיוע נחוץ לממשלת קירגיזסטן, על מנת להביא לייצוב המצב הפוליטי והביטחוני במדינה. התמיכה הרוסית באופוזיציה ההולכת ותופסת את עמדות המפתח במדינה, נתפס על ידי פרשנים פוליטיים כצעד שהעיד על מורת רוחם של ראשי הממשל ברוסיה מהתנהגותו של הנשיא קורמאנבק באקייב, כאשר החכיר לארצות הברית את בסיס חיל האוויר מאנאס, הסמוך לבישקק.
התמיכה הרוסית באופוזיציה הייתה הענקת הסיוע הראשון של רוסיה לאופוזיציה כלשהי במרחב הפוסט סובייטי, לאחר התפרקות ברית המועצות, והגישה הרוסית שנמנעה מלתמוך בכל אופוזיציה שהיא. ב-12 באפריל 2010, סגן ראש הממשלה הזמנית, אלמאזבק אטאמבאייב, שב ממוסקבה ותיאר את התרשמותו מהביקור ברוסיה. הוא תיאר את התמיכה שחש מהשלטונות הרוסיים והבטחתם להגיש כל סיוע חומרי, כמו גם סכום של 150 מיליון דולר. אולם דובר ראש ממשלת רוסיה, דמיטרי פסקוב דחה כל דיווחים מסוג זה ואמר כי סיוע חומרי לא הובטח על ידי ראש הממשלה, מאחר שולדימיר פוטין אינו תומך באף צעד והסיוע שהובטח היה סיוע הומניטרי שנידון אודותיו בשיחת טלפון בין פוטין לראש הממשלה הזמנית, אוטונבייבה.
ב-14 באפריל, סגן ראש הממשלה הרוסי ושר האוצר, אלכסיי קודרין תיאר בישיבת הממשלה כי רוסיה תגיש 50 מיליון דולר של סיוע כספי לקירגיזסטן. פוטין הוסיף בישיבת הממשלה כי אף שהמצב הפוליטי בקירגיזסטן הוא שנוי במחלוקת, אין בידי רוסיה לשפוט וכי תמיד היה יחס חם בין רוסיה לעם הקירגיזי וכי רוסיה מוכנה להגיש כל סיוע על מנת להוציא את קירגיזסטן מן המשבר וזאת תוך תיאום על הממשלה הזמנית בקירגיזסטן.
באותה עת הסתובבו שמועות בקירגיזסטן, כי המדינה עלולה להיות תחת שליטה חיצונית ולהפוך אף למדינת חסות, של רוסיה וקזחסטן, מקור השמועות נבעו מכך שנשיא רוסיה יחד עם עמיתו מינו נציג מיוחד לענייני המשבר הקירגיזי. לדברי פרשנים קירגיזים, רוסיה וקזחסטן שואפות לבטל את הלאום הקירגיזי.
הבחירות הנשיאותיות הראשונות לאחר ההפיכה
באוקטובר 2011 התמודד ראש הממשלה אלמאזבק אטאמבייב לתפקיד נשיא קירגיזסטן וזכה במירב הקולות, והוא החליף את רוזה אוטונבייבה ב-31 בדצמבר 2011 כנשיא המדינה המכהן בבחירות הנשיאותיות הראשונות מאז פרוץ ההפיכה עממית ב-2010.
.bz
.bz היא סיומת האינטרנט בבליז. היא מנוהלת על ידי אוניברסיטת בליז.
נכון להיום, הרישום נמצא בבליז, אך עדיין משווק את התחום מחוץ למדינה כ"משמעות עסק ". ישנם גם דומיינים בינלאומיים עם מגוון רחב של תווים שאינם ASCII.
אתרים רבים באיטליה משתמשים בתחום זה, בגלל הקיצור של בולצאנו, בירת מחוז דרום טירול, והעובדה שהקיצור הרשמי של המחוז הוא BZ. אתרים רבים משתמשים בתת-הדומיין האיטלקי .bz.it. שרתי קוד פתוח BZFlag משתמשים לעיתים קרובות בשמות המסתיימים ב- .bz.
ישנם כמה סיומות משניות בשימוש, אולם אלה אינם נדרשים:
קרל השמן
קרל השלישי "השמן" (בצרפתית: Charles III le Gros; 13 ביוני 839 – 13 בינואר 888) היה מלך פרנקיה המזרחית, מלך איטליה וקיסר האימפריה הרומית הקדושה. מלך על פרנקיה המערבית מ-884 עד 887.
ביוגרפיה
קרל היה בנו של לודוויג הגרמני, מלך פרנקיה המזרחית וקיסר האימפריה הרומית הקדושה. ב-876, עם מות אביו, ירש קרל את כתר ממלכת פרנקיה המזרחית. ב־879, הפך קרל למלך איטליה, לאחר שאחיו הבכור, קרל מבוואריה לקה בשיתוק והתפטר. ב-881 חלה אחיו, לודוויג הצעיר, וקרל הוכתר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. ב-884, לאחר מותו ללא יורשים של קרלומן מלך פרנקיה המערבית, החליטו אנשי הכנסייה והאצילים למסור את כתר הממלכה לקרל, שמלך בשם שארל השלישי.