cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מחזור שער המוות
האפלו
האפלו הוא אחד מדמויות המפתח בסדרה, ואחד משני הגיבורים הראשיים בה (לצד אלפרד). הוא מופיע לראשונה בספר הראשון בסדרה "כנף הדרקון" ומופיע בכל שאר הספרים בסדרה. האפלו הוא פיטרין, הפיטרין הראשון שעבר דרך שער המוות לאחר חלוקת העולמות, במסעו הוא עובר פעמים רבות דרך שער המוות תחילה על מנת לחקור את העולמות האחרים, ולזרוע כאוס בהם כדי להכינם לפלישת קסר, אדון הנקסוס. קסר הוא הפיטרין שגילה את סוד שער המוות, הוא הראשון שחקר את הנושא על פי ספרים שנכתבו על ידי סאראטן (או על פי דיווחו של פיזבן, הקוסם המבולבל שאחר כך טוען שהוא אל, נכתבו על ידיו) וגילה איך לעבור דרך שער המוות. האפלו יקר לאדון הנקסוס כבן, והוא הפיטרין שבו קסר בוטח ללא סייג. האפלו יצר כלב, שהוא ההתגלמות של הרגשות הטובים שלו. האפלו לא מודע לכך שהכלב הוא חלק מנשמתו, ומי שמסביר זאת בסופו של דבר הוא אלפרד. במשימותיו של האפלו משתנה אופיו והוא הופך מאיש קר אנוכי שהאנשים היחידים שחשובים לו הם שאר הפיטרינים וקסר, לאדם מתחשב שדואג לכל המנצ'ים (כינוי לבני אדם, אלפים, וגמדים). הוא מבין שלפיטרינים ולסאראטן אין זכות לקבוע לאחרים מה לעשות מכיוון שהם לא אלים. שינוי זה נגרם בעקבות מסעותיו בעולמות השונים, ופגישתו עם אלפרד, הסאראטן האחרון שנשאר חי (בהמשך העלילה מתברר שהוא לא האחרון). בספר הראשון האפלו רוצה להביא את אלפרד לקסר בתור מתנה על מנת שקסר יענה אותו, אך הוא נאלץ לעזוב אותו מכורח הנסיבות. במקום זאת הוא מביא לקסר את ביין. הוא מחליט שהפעם הבאה שיפגשו, הוא לא יכשל, ויביא אותו לקסר אך בעקבות המסע בשער המוות האפלו ואלפרד מתחלפים בתודעתם וזה מסמן את תחילת השינוי באישיות של האפלו. לאחר מכן בספר השלישי (ים האש) האפלו ואלפרד מגלים את קיומו של "כוח עליון" אך לוקח להאפלו זמן רב להבין מה הוא חווה. בספר הרביעי הוא נתקל בנחשים, המגלמים את הרוע המוחלט. בעקבות זאת האפלו מחליט שהפיטרנים והסאראטן הם לא אלים וזונח את התוכניות שלו ושל אדונו להשתלט על כל העולמות. הוא מנסה לשכנע את קסר כי הנחשים הם הסכנה האמיתית. האפלו מבין כי הפיטרינית שהכיר במבוך (מריט) היא אהבת חייו, וכי הוא רוצה לחזור למבוך למצוא אותה ואת בתם. האפלו ומריט מחדשים את אהבתם בספר השישי. בסוף הספר השביעי האפלו מקבל החלטה גורלית, שמשיבה את הגל לאיזונו.
אלפרד
אלפרד (Alfred) הוא אחת מדמויות המפתח בסדרה, ואחד משני הגיבורים הראשיים בה (לצד האפלו). הוא מופיע לראשונה בספר הראשון בסדרה, "כנף הדרקון", ומופיע בכל שאר ספרי הסדרה מלבד הספר השני, "כוכב הרפאים". אלפרד הוא סאראטן אשר התעורר משינה ארוכה באריאנוס, וגילה שכל חבריו מתו. הוא משתלב בחברת המנצ'ים באריאנוס בתור משרתו של הנסיך ביין. מכיוון שלא רצה להשתמש בקסם עקב חשש שהמנצ'ים יטרידו אותו, פיתח הרגל להתעלף בכל פעם שנמצא בסכנה, או להפעיל כוחות קסם ולא לזכור זאת במודע. אלפרד נראה מגושם מבחוץ, אך זכה לדרגת "קוסם הנחש", דרגה גבוהה אצל הסאראטן. אלפרד הוא הראשון באריאנוס שגילה שהאפלו הוא פיטרין, לאחר שהטיל על האפלו קסם שינה ובדק את הקעקועים שעל גופו. בספר "ים האש" אלפרד מגיע בטעות לספינתו של האפלו, אך האפלו מחליט לבקר באבאראך לפני שמחזיר את אלפרד לקסר. כאשר הם עוברים בשער המוות מתחלפות תודעותיהם של אלפרד והאפלו, והם מבינים אחד את השני. באבאראך השניים נאלצים לשתף פעולה כדי לשרוד. יחד הם חוצים את ים האש, ומגיעים לחדר שנקרא "חדר הארורים" או "השער השביעי". החוויה שעברו ביחד גורמת להאפלו לשחרר את אלפרד. בספר הרביעי (בעקבות העינוי שספג מקסר, לאחר שהסתיר ממנו מידע) האפלו מאבד את כלבו (נשמתו) שמצטרפת לאלפרד בצ'לסטרה. שם הם צריכים להתמודד עם דרקוני הנחש. אלפרד מצליח להחזיר את הכלב להאפלו, והורג את מלכם של דרקוני הנחש. בסוף אלפרד נופל בשבי בידי סאמה, מנהיג הסארטאן בצ'לסטרה (והאיש שאחראי על חלוקת העולמות), ויחד עם אורלה (אהובתו) הם נשלחים אל המבוך. האפלו מריט והוגו היד מצטרפים אל אלפרד שם ועוזרים לפיטרינים להילחם בדרקונים. זוהי הפעם הראשונה מאז שהלך לישון שאלפרד מצליח לחבר בין חלקי נשמתו, ולבצע קסם סארטן חזק ומודע. הוא מצליח להפוך את עצמו לדרקון יפיפה, ולהילחם בצבא של דרקוני מבוך. לבסוף אחד הדרקונים מצליח לגבור עליו, ולענות אותו, עד שמריט והוגו מצליחים לחלץ אותו. השלושה חוזרים לאבאראך כדי להציל את האפלו.
הוגו היָד
הוגו היד (Hugh the Hand) הוא אחת מדמויות המפתח של הסדרה. הוגו מופיע לראשונה בספר הראשון בסדרה "כנף הדרקון" וממשיך להופיע בספרים נוספים בסדרה. הוגו הוא רוצח שכיר מבוקש ביותר בממלכת אריאנוס, עולם האוויר. רגע לפני הוצאתו להורג הוא נשלח אל מלך בני האדם בממלכה, שם המלך מבקש ממנו לרצוח את בנו ביין, הוגו יוצא למשימה, מלווה באלפרד, משרתו של ביין.
בספר הראשון הוגו היד מתבקש לרצוח את בנו של המלך, הוא לוקח אותו ואת אלפרד (שהצטרף אליהם מרצונו החופשי) אל ספינת הדרקון שלו שחבויה ביער עצי הקריסטל על מנת להרוג אותו בארצות האלפים כדי שבני האדם יוכלו להאשים אותם ברצח הנסיך. ענף של עץ קריסטל נופל על ביין והורג אותו אך אלפרד (שהתגלה כסאראטן) מחייה אותו. לבסוף בסוף הספר הראשון אלפרד מחייה את הוגו היד (למרות שפרט זה מתגלה רק בספר החמישי) הוגו סובל מכך רבות, מכיוון שהוא לא יכול להיהרג גם אם הוא רוצה וגם הוא לא יכול להרוג ונע עם אהובתו לשעבר על מנת למצוא את הנסיך ביין שנמצא בארצות האלפים, בהמשך הוגו היד מוצא את אלפרד וגם מציל בדרך את האפלו ממוות, הוגו היד זוכה במוות בספר השביעי.
הוגו היה צעיר מאוד כאשר מתו הוריו במגפה. הוא שוטט לו בעיר רדופת המחלות בה התגורר עד אשר אספו אותו נזירי קיר, עבדי המוות אשר המוות הוא הדבר היחיד שחשוב להם, הם תמיד שמחים לגופות או ילדים יתומים כדי לעשות מהם נזירים. הוא חי במנזר שנים רבות עד אשר החליט לצאת לחייו והפך לרוצח שכיר. במהלך עבודתו כרוצח הצטרף הוגו לאחוות היד, אחווה של רוצחים שכירים ושם גדל על חוקיהם.
הוגו הפך לרוצח מבוקש בממלכתו עד אשר נתפס וכמעט הוצא להורג אך המלך שלח שליח להביא אליו את הוגו. הוגו נלקח אל המלך שם ציווה עליו המלך להרוג את בנו של המלך, הנסיך ביין. הוא יצא עם ביין ומשרתו אלפרד למסע במסווה של נסיעה תמימה שבאמצעה היה אמור לרצוח אותו.
לבסוף הגיעו השלושה אל אביו האמיתי של ביין - סיניסטראד, הקוסם המרושע. השלושה נלחמו בו בקרב קשה. הוגו מת בקרב, אך אלפרד מחייה אותו בקסם אסור.
קסר
קסר הוא הפיטרין הראשון שהצליח לברוח מהמבוך. הוא זקן מאוד, אך קסמו חזק בצורה בלתי רגילה. בעיני עמו הוא נחשב לגיבור. הוא היחיד מבין הפיטרינים שמצליח לחזור למבוך במודע כדי לעזור לשאר הפיטרינים להחלץ גם כן. כשמספיק פיטרינים מצליחים לצאת מן המבוך הם יוצרים קהילה סביב קסר. בתחילה קסר בעיקר מנסה לעזור לבני עמו. לאורך הזמן הוא מתחיל לפתח שאיפות נקם בסארטן שכלאו אותם במבוך, ואף שאיפה לשלוט בעולם כולו. הוא שולח את האפלו לחקור את העולמות השונים. הכל מתנהל כרצונו עד שהאפלו חוזר מאבאראך, ומסתיר ממנו את האמת על מה שעבר שם. קסר מענה את האפלו עד שמגלה את האמת, על אומנות ההחייאה. קסר לא מקשיב להאפלו ומחליט להיעזר באומנות זו כדי לעזור לפיטרינים לשלוט על העולם. כאשר הוא נתקל בדרקוני הנחש, הוא מגייס אותם לשירותו, למרות כל העדויות על בוגדנותם. קסר שולח את האפלו חזרה לאריאנוס, והוא עצמו יוצא לאבאראך, שם הוא מנסה ללמוד את אומנות ההחייאה. קליטוס מספר לו על השער השביעי, וקסר מחליט שהוא מתכוון לחבר את כל העולמות חזרה יחדיו. הוא נוטש את הפיטרינים המגינים על עצמם במבוך, ושוקע באובססיה שלו על שליטה מוחלטת.
משחק המחשב
בנוסף לספרים, יצא לאור גם משחק מחשב שנקרא שער המוות, המבוסס על הסדרה. המשחק מבוסס בעיקר על ארבעת הספרים הראשונים, אך בסופו הוא מכיל גרסה שונה לעימות האחרון מ"השער השביעי".
גבריאל בירנבאום
גבריאל בירנבאום (נולד ב-1951) הוא בלשן, שמחקריו עוסקים בלשון חכמים ובייחוד בלשון המשנה. בשנים 2004–2018 היה בירנבאום חוקר בכיר ב, ושימש כחבר מערכת וכותב הערכים הראשי ב.
ביוגרפיה
בירנבאום נולד בבודפשט שבהונגריה הקומוניסטית, ועלה לישראל בגיל שש. הוא למד לתואר ראשון בלשון עברית ובלשנות אנגלית באוניברסיטת בר-אילן, והמשיך לתואר שני באוניברסיטת ויטווטרסראנד ביוהנסבורג שבדרום אפריקה, שם גם שימש שלוש שנים כרב קהילה. הדוקטורט שלו נכתב בהנחיית פרופסור שמעון שרביט ועסק בתורת ההגה והצורות של לשון חז"ל.
בירנבאום שימש כמרצה ללשון עברית באוניברסיטת בר-אילן, ועסק בהוראה שנים רבות במסגרות שונות. בשנים 1992–1999 שימש כמזכיר המדעי של האקדמיה ללשון העברית.
בירנבאום הוא יהודי שומר מצוות, צמחוני, ורואה את עצמו כתלמיד של ישעיהו ליבוביץ. הוא נשוי ואב לחמישה.
תאוריית שני הגורמים
תאוריית שני הגורמים פותחה ב-1959 על ידי פרדריק הרצברג, והיא עוסקת בהנעה בעבודה במסגרת ניהול משאבי אנוש.
על-פי הרצברג, תפקיד הגורמים החיצוניים מבחינת ההנהלה לאפשר את ההנעה החיובית, ותפקיד הגורמים הפנימיים ליצור אותה. <BR> הרצברג טוען כי על-מנת לשפר את ניצול העובדים בארגון מסוים ולהגדיל את רווחיו מהם, על הארגון להתייחס לשני הממדים.
בהתבסס על תאוריית שני הגורמים פיתח הרצברג מודל ארגוני המבוסס על תוכניות העשרת עיסוקים, בהן מצורפות מטלות על מנת להגביר את מידת העניין והאתגר בעבודה.
בעקבות עבודותיו, עלה גורם איכות ותוכן העבודה כחלק מרכזי בניהול משאבי האנוש, מלבד גורמי סביבת העבודה שהיו נהוגים גם לפני מחקרו.
ביקורת כלפי התאוריה
מחקרים רבים נעשו סביב תאוריה זו, שהראו תוצאות לא אחידות, אך רבים מהם הצביעו על דפוסים שאינם תואמים את התאוריה.
מחקרים מסוימים הראו כי קיימים גורמים המתפקדים כמניעים וכהיגיינים במקביל, כדוגמת קידום בעבודה (המבטא תמריץ כלכלי-חיצוני מחד וקשור להישגיות מאידך).
טענות אחרות הועלו גם כנגד ההנחה כי שביעות רצון וחוסר שביעות רצון הם שני גורמים נפרדים. בין המבקרים בולטים הסוציולוג ויקטור ורום, שטען כי מסקנותיו של הרצברג אינן הכרחיות וכי האוכלוסייה אותה חקר מצומצמת מדי בשיוכה החברתי, והסוציולוג א' לוק, שטען כי לא ניתן להוכיח מסקנות אלו.
תרגום בכתוביות
תרגום בכתוביות (או תרגום בכותרות) הוא שיטה להצגת טקסט תרגום בסרטי קולנוע, בתוכניות טלוויזיה או בקטעי וידאו, וכן שיטה להפיכתו של קטע אור-קולי כזה לנגיש לחירשים וכבדי שמיעה. בשיטה זו מופיעות בשולי המסך כתוביות מתחלפות שבהן התמליל הנאמר בפסקול, או תרגומו לשפה אחרת, לעיתים בתוספת תיאורים כתובים לצלילים שונים הנשמעים בפסקול. לעיתים נדירות כוללות הכתוביות גם הערות שנועדו לסייע לצופים להבין פרטים מסוימים בסרט, בהנחה שהפער התרבותי אינו מאפשר הבנה מלאה של הטקסט.
תרגום בכתוביות יכול לשמש גם במופעים חיים, כגון באופרה, כאשר לצד המופע מציבים מסך שעליו מוקרנות הכתוביות. בשנת 2010 חוקק בארצות הברית חוק פדרלי בשם Communications and Video Accessibility Act of 2010, שמחייב כתוביות נגישות לחירשים וכבדי שמיעה במשדרי וידאו.
הכשרת המתרגמים
תרגום לכתוביות דורש מהמתרגם מיומנות וניסיון שאינם נדרשים לסוגים אחרים של תרגום. לפיכך המתרגמים לכתוביות נדרשים לעבור הכשרה מיוחדת. רוב המתרגמים המנוסים מתחומים אחרים של ענף התרגום זקוקים להכשרה קצרה יחסית כדי לתרגם לכתוביות, ולפיכך קל יחסית לגייס עובדים לתחום הזה. תוכניות טלוויזיה וסרטי קולנוע כוללים לעיתים קרובות טקסטים ממגוון גדול של תחומים ונושאים, והדיבור בהם הוא במשלבים שונים של השפה. לפיכך מתרגם לכתוביות זקוק לידע כללי רחב ולהיכרות טובה עם שפת המקור. בנוסף נדרשת תשומת לב מיוחדת למגבלות הטכניות הקשורות בשילוב הכתוביות בסרט. תרגום טוב שאינו מביא בחשבון את מספר הסימנים שאפשר להציג בכתובית אחת, או את קצב הקריאה הממוצע של הצופה, אין בו תועלת מבחינה טכנית, ולפיכך אי אפשר להשתמש בו.
תיאטרון האגר פיקר
תיאטרון האגר פיקר (באמהרית: ሃገር ፍቅር ቲያትር, "תיאטרון אהבת המולדת") הוא תיאטרון השוכן באדיס אבבה שבאתיופיה. התיאטרון בעל מסורת היסטורית הנחשבת למפוארת ביותר באתיופיה, והוא תיאטרון הילידים העתיק ביותר באפריקה. התיאטרון מהווה חלק מחיי התרבות באדיס אבבה מזה למעלה מ-70 שנה, ובו נולדו וטופחו המוזיקה והדרמה האתיופית המודרנית; ורבים מכוכבי אתיופיה החלו את דרכם על בימתו. בתיאטרון הועלו מחזות מסורתיים אתיופיים ותרגומים של מחזאים אירופאים דוגמת ויליאם שייקספיר, פרידריך שילר, הנריק איבסן ומולייר.
היסטוריה
התיאטרון הוקם בשנת 1935, בתקופה בה ייסדו באדיס אבבה את "האגודה למען אהבת המולדת" ("Hager Fikir Maheber") כדי שתעמוד אל מול הפלישה האיטלקית הקרבה ובאה. מייסד התיאטרון "מקונה הבטה-וולד", רצה לעודד את עוז הפטריוטיות של העם האתיופי, וההפקות הראשונות שהועלו באוויר הפתוח התקיימו בכיכר מנליק השני הנמצאת במרכז העיר. למרות שלא ניתן היה למנוע את הכיבוש האיטלקי, תיאטרון האגר פיקר שרד, אולם תחת הכיבוש, הובאו לבימתו מספר מחזות לא ביקורתיים שהיו ידידותיים עבור המשטר הפשיסטי.
לאחר נסיגת החיילים האיטלקיים בשנת 1941, עבר צוות התיאטרון מאזור כיכר מנליק אל המקום בו הוא ממוקם כיום ברובע ה"פיאצה". מועדון לילה איטלקי עתיק עבר שחזור והוסב לאולם תיאטרון. בשנת 1955, במלאת 25 שנה לשלטונו של היילה סלאסי, הורחבה הכניסה הראשית לאולם ונבנו מרפסת ואזור מנוחה בעלי איכות קיסרית. בתקופת שלטונו של היילה סלאסי, התיאטרון גדל. למרות שסלאסי ייסד תיאטרון נוסף באדיס אבבה הנושא את שמו (כיום זהו התיאטרון הלאומי), המשיך תיאטרון האגר פיקר להיות פופולרי בקרב אנשי העיר מהמעמד הבינוני ומטה, בעוד שתיאטרונו של סלאסי שימש בעיקר את אנשי החברה הגבוהה.
מלבד הופעות תיאטרון, המבנה משדר תוכניות רדיו בשידור חי ברדיו אתיופיה. בנוסף, עובדי התיאטרון יוצאים לאזורי הכפר באופן קבוע, על מנת להנגיש את הפקות התיאטרון בכל רחבי אתיופיה.
לאחר תום משטרו של סלאסי, ובמהלך תקופת שלטונה של החונטה הצבאית האתיופית ("דרג"), המשיך התיאטרון להעלות הצגות ומופעים בעלי אופי סוציאליסטי, בעוד שמוזיקאים, שחקנים ובמאים נשלטו וצונזרו על יד הממשלה. בשנת 1975 נעצר הבמאי "טספאיה ג'סאס" (Tesfaye Gesesse), על כתיבת המחזה "הדבר" ("Iqaw"). נטען כי הוא יצא כנגד שלטון הדרג וכנגד המהפכה שיצר הממשל החדש.
יוסיף קישינבסקי
יוסיף קישינבסקי (ברומנית: Iosif Chişinevschi; 1905–1963) היה פוליטיקאי רומני, מנהיג קומוניסטי, יהודי במוצאו. אחד מסגני ראש ממשלת רומניה בשנים 1954–1955. מנושאי הדגל במאבק המפלגה הקומוניסטית בתנועה הציונית של יהדות רומניה.
חייו
קישינבסקי נולד בבסרביה בשם יוסיף ברויטמן (Iosif Broitman) וכונה על ידי חבריו בשם "יושקה", אך לאחר נישואיו לליובה קישינבסקי (פעילה קומוניסטית מרכזית בזכות עצמה) בחר בשם המשפחה של אשתו.
קישינבסקי שהה בברית המועצות עד שנת 1931, כאשר עבר לרומניה. נעצר בשנת 1940 ועבר בבית הכלא את תקופת מלחמת העולם השנייה. בבית הכלא התקרב מאוד לגאורגה גאורגיו-דז'. קישינבסקי נחשב האידאולוג והתועמלן הראשי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית בשנים 1944–1957. הוא היה בעל תפקיד משמעותי באינטריגות שהביאו להדחת אנה פאוקר, למותו של לאורנציו פטרשקנו, ולמשפטו של ואסילה לוקה.
בישיבה שערכה הלשכה הפוליטית של מפלגת הפועלים הרומנית (המפלגה הקומוניסטית הרומנית) ב-14 בינואר 1953 הוחלט לפרק את ועדות המיעוטים האתניים, כולל של היהודים. יוסיף קישינבסקי אמר באותה ישיבה:
בתקופת הדה-סטליניזציה בברית המועצות, בשנת 1956, קישינבסקי ומירון קונסטנטינסקו הציעו להנהיג הקלות גם ברומניה, אך הצעותיהם נדחו, ובשנת 1957 הם סולקו מהלשכה הפוליטית בטענה ש"ניסו להוביל את המפלגה אל אנרכיה ליברלית ורוויזיוניסטית". בשנת 1960 איבד גם את מקומו בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית.
תדלוק אווירי
תדלוק אווירי הוא תהליך העברת דלק מכלי טיס אחד למשנהו בזמן טיסה. פעולה זו מאפשרת הגדלת טווח טיסה, המראה קצרה או המראה בתצורת נשיאה כבדה במיוחד, תוך השלמת הדלק הדרוש לביצוע המשימה לאחר ההמראה.
התדלוק האווירי כרוך בעלויות גבוהות, סיכון גדול יחסית, וציוד מיוחד המותקן על מטוס באופן שמונע שימוש בו למטרות אחרות. עקב כך מבוצע כיום תדלוק אווירי לצרכים צבאיים בלבד.
היסטוריה ופיתוח
בדומה להתפתחויות רבות בהיסטוריה של התעופה, גם התדלוק האווירי הומצא במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20.
התדלוק האווירי הראשון בוצע ב-27 ביוני 1923. מטוס כפול כנף של חברת דה הבילנד מדגם 4B טס ברציפות 37 שעות, כאשר מדי מספר שעות הצטרף אליו לטיסת מבנה מטוס מדגם דומה, והעביר אליו דלק בעזרת צינור שהשליך. שני המטוסים טסו במהירות נמוכה בהשוואה למטוסים מודרניים והדבר הקל על ביצוע התדלוק.
התקדמות הפיתוח הייתה מהירה: בשנת 1929 ביצעה קבוצה של טייסים מכוחות האוויר של צבא ארצות הברית טיסה רצופה של 150 שעות מעל לוס אנג'לס, במטוס שכונה סימן שאלה. על המשימה פיקד מייג'ור קארל ספאץ - לימים גנרל בכיר. ב-1930 ביצעו האחים האנטר טיסה רצופה של 533 שעות ו-40 דקות מעל שיקגו. בשנת 1935 פיתחו האחים קי צינור תדלוק בעל פיה המונעת שפיכה לא רצויה של דלק, ומיזערו את סכנת התדלוק האווירי. בעזרת המצאה זו הם שברו את שיאם של האחים האנטר בלמעלה ממאה שעות נוספות, והטיסו מטוס קרטיס רובין למעלה מ-27 ימים ברציפות.
הטיסה הראשונה מסביב לכדור הארץ ללא נחיתה בוצעה בשנת 1949. מפציץ אסטרטגי אמריקאי מדגם B-50 טס במשך 94 שעות מבסיס חיל האוויר קורסוול שליד פורט וורת' שבטקסס, הקיף את כדור הארץ ונחת באותו בסיס. במהלך הטיסה תודלק המטוס באוויר שלוש פעמים: מעל מערב אפריקה, באזור גואם, ובין הוואי לחוף המערבי של ארצות הברית. בטיסה זו הוכח כי באמצעות תדלוק אווירי ניתן להאריך את טווח הטיסה של מטוסים ככל הנדרש.
במהלך השנים פותחו דגמים ייחודיים של מטוסים לשימוש כמכליות אוויריות. רובם היו בנויים על בסיס ההמצאה של האחים האנטר, תוך אפשרות לביצוע התדלוק גם במהירויות גבוהות יותר.
לצד התפתחות כלי טיס ללא טיס פותח מזל"ט מדגם MQ-25 סטינגריי לתדלוק אווירי.
מערכות תדלוק אווירי
ישנן שתי גישות עיקריות לביצוע תדלוק אווירי. האחת, מבוססת על המצאת האחים האנטר, משתמשת בבום (באנגלית: boom and receptacle; בעברית מכונה שיטה זו לעיתים "מתדלק זכר"). השנייה - מבוססת על המצאת קובהאם, משתמשת בסל (באנגלית: Drouge and Probe; בתרגום חופשי: גשיש ומשפך; לעיתים מכונה השיטה "מתדלק נקבה"). שיטה נדירה יותר, שנעלמה משימוש, נקראת תדלוק כנף אל כנף.
שיטת הבום
תהליך התדלוק מתבצע תוך טיסה במהירות בינונית ומטה (שילוב בין מהירות גבוהה יחסית של המתדלק הכבד, ומהירות איטית יחסית של מטוס הקרב המהיר). החל מנקודת הפתיחה, נע המתודלק על פי הוראות מהמטוס המתדלק. בשלב הגישה הסופית מכוון המתודלק על פי הוראות של מפעיל הבום המכונה בומר. בחיל האוויר הישראלי הבומר הוא מכונן טיס בכיר; בחיל האוויר האמריקאי זהו איש צוות אוויר חוגר. ההוראות מועברות בעזרת קשר רדיו או באיתות בעזרת מנורות ייעודיות הממוקמות מעל הבום. מרגע תחילת הגישה ועד סיום התדלוק אחראי הבומר לשליטה על תהליך הגישה וההתחברות, ולבקרה על כמות הדלק שעברה אל המתודלק.
עמדת הבומר שונה ממטוס למטוס. במטוס KC-135 הבומר שוכב על גחונו כשפניו לכיוון המטוס המתודלק והוא צופה בו ישירות דרך חלון מיוחד. ב-KC-10 העמדה זהה, אלא שהבומר יושב בכיסא. במטוסי הבואינג 707 שמחזיק חיל האוויר הישראלי כמטוסי תדלוק, הבומר צופה במטוסים דרך מצלמה תלת־ממדית במעגל סגור.
בגמר התדלוק יינעל שסתום הפיה, והמטוס המתודלק יאט במקצת את מהירות טיסתו על מנת להתנתק מהצינור. הבום עצמו ננעל בצמוד לגוף מטוס התדלוק כאשר אינו בשימוש.
חילות אוויר המחזיקים מכליות תדלוק בשיטת הבום:
שיטת הדוקרן והעוגן
העוגן (באנגלית: Drogue) הוא מתאם דמוי כדור נוצה, שמחובר דרך שסתום בקצהו הצר לצינור גמיש וארוך שיוצא מיחידת התדלוק. למטוס המתודלק יש צינור תדלוק המכונה דוקרן (באנגלית: Probe; זהו ה"זכר") הממוקם לרוב במקביל לאף המטוס או המסוק, שאליו מתחבר העוגן (ה"נקבה"). תהליך הגישה לפני התחברות דומה לשיטת הבום: המטוס המתודלק ניגש אל המתדלק מאחור, וגולש למהירות טיסה מתואמת. להבדיל משיטת הבום, כאן אין בומר המכווין את הצינור אל המתודלק, אלא הטייס המתודלק מתמרן כך שהדוקרן מתחבר לעוגן. עקב גמישות הצינור סכנת ההתנתקות לפני הזמן נמוכה, ויש מרחב תמרון מסוים לכל כיוון גם תוך כדי התדלוק. בגמר התדלוק מאט המתודלק את מהירות טיסתו, וכך הוא מתנתק מהצינור.
לחלק ממטוסי התדלוק בשיטת הבום יש מתאם מיוחד המאפשר הרכבת עוגן על קצה הבום או לחלופין, מערכת משולבת שבה בקצוות הכנפיים יש מערכת בשיטת העוגן, ובמרכז המטוס יש עמדת בום. כך מתאפשר תדלוק של מטוסים מדגמים שונים בעזרת מערכת אחת.
כנף אל כנף
תדלוק כנף אל כנף היא שיטה הדומה לשיטת הסל, אך מורכבת יותר. היא הייתה בשימוש במספר מצומצם של מפציצים סובייטיים מדגמי Tu-4 ו-Tu-16 (גרסת המכלית שלו כונתה Tu-16Z), וכיום היא יצאה כליל משימוש.
בשיטה זו המתדלק משחרר צינור גמיש מקצה הכנף, כאשר כלי הטיס שלידו צריך לתפוס את הצינור בעזרת נועלן מיוחד המורכב בקצה הכנף שלו. לאחר שהצינור נתפס וננעל במקומו הופעלו משאבות הדלק ובוצעה העברת הדלק.
שיקולים לבחירת שיטת תדלוק
היתרון העיקרי של שיטת הבום הוא היכולת להעביר כמות עצומה של דלק בזמן קצר מאוד (בסדרת ה-KC-135 מדובר על 1,000 גלון בדקה). זאת גם הייתה הסיבה לשימוש בשיטה זו במפציצים אסטרטגיים מתוצרת ארצות הברית: ככל שזמן התדלוק ארוך יותר, כך תגבר עייפותם של הטייסים (תדלוק אווירי דורש מהמתודלק ריכוז גבוה לאורך זמן). החסרונות הבולטים של השיטה הוא היכולת לתדלק רק כלי טיס אחד בכל התחברות, ללא אפשרות לביצוע תדלוק מקבילי; הצורך באיש צוות מקצועי נוסף לשליטה על הבום; והסכנה שהבום הקשיח יפגע בגוף המטוס המתודלק ויגרום לנזקים - לבום עצמו ו/או למטוס.
שיטת הסל מאפשרת תדלוק מקבילי, אך היא אטית בהרבה. בנוסף, היא השיטה היחידה המאפשרת תדלוק של מסוקים (להבי הרוטור העליון של המסוק יפגעו בבום שמגיע ישירות מעל המסוק). הצינור גמיש, ולא קיימת כמעט סכנת פגיעה במסוק המתודלק. יתרון נוסף הוא שניתן להרכיב מערכת שכזאת על כל כלי טיס, למקרה שבו אין אפשרות להשתמש במטוס תדלוק ייעודי.
אינקיונה
אינקיונה (בלטינית: Inciona) היא אלה מהמיתולוגיה הקלטית שפולחנה היה נפוץ באזור מגורי שבט טרוורי הקלטי (באזור לוקסמבורג של ימינו).
שמה של האלה מוזכר בשתי כתובות שהתגלו באזור לוקסמבורג.
באחת הכתובות מוזכרת האלה כזוגתו של האל וראודונוס, בשנייה היא מוזכר כזוגתו של לנוס מרס וראודונוס.
ממשמעות שמה, בקלטית: "זו המפיחה חיים באש", ניתן להסיק כי היא הייתה אלת הנפחים.
פצע (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ישראל פרידמן
ישראל פרידמן הוא שמו של האדמו"ר הראשון מרוז'ין. כמה מצאצאיו נקראו גם הם בשם זה.
ראול טאמודו
ראול טאמודו אי מונטרו (בספרדית (קטלאנית): Raúl Tamudo i Montero; נולד ב-19 באוקטובר 1977 בסנטה קולומה דה גרמנט, קטלוניה) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים
טאמודו החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של המועדון הקטלוני אספניול. לאחר סיום דרכו בקבוצת המילואים של המועדון, הוא הושאל לשתי קבוצות מליגת המשנה הספרדית, דפורטיבו אלאבס וליידה, ולבסוף הוחזר לאספניול בעונת. מעתה והלאה הפך טאמודו לשחקן בכיר באספניול, ובמשך תשע עונות רצופות הבקיע למעלה מעשרה שערי ליגה. בתקופתו בקבוצה הוא סייע לה לזכות פעמיים בגביע המלך הספרדי, בעונות 1999/00 ו-. בגמר הגביע של שנת 2000 הוא כבש שער לאחר חטיפת כדור משוער אתלטיקו מדריד טוני חימנס, ובגמר ב-2006 מול ריאל סרגוסה, הוא כבש ובישל שער ללואיס גרסיה.
באוקטובר 2001 היה טאמודו קרוב למעבר לגלאזגו ריינג'רס הסקוטית, אך המעבר בוטל ברגע האחרון, בשל כישלון בבדיקות הרפואיות שנערכו לו. למרות זאת הבקיע שלושער במשחק במסגרת גביע אופ"א יומיים לאחר מכן.
במחזור האחרון של עונת, בה כבש 15 שערים, הגיע טאמודו ל-112 שערי ליגה במדי אספניול, ובכך שבר שיא כמלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים. במשחק שקדם לו, מול היריבה העירונית ברצלונה, הבקיע טאמודו שני שערים בתיקו 2-2, והשווה את שיאו של רפאל מרניון של 111 שערים. בגביע אופ"א באותה עונה הבקיע טאמודו שני שערים בשבעה משחקים וסייע לאספניול להעפיל לגמר המפעל, שם הפסידה לסביליה.
בעונות הבאות סבל טאמודו ממספר פציעות ומעמדו בקבוצה ירד. בעונת הוא איבד את מקומו בהרכב הפותח לשחקן האורוגוואי החדש איבן אלונסו, וכבש שישה שערים בלבד. אף על פי כן, במחזור האחרון של אותה עונה, במשחק מול מאלגה, חזר טאמודו להוכיח את יכולתו כאשר כבש שלושה שערים, וקיבל תשואות מקהל אספניול כאשר הוחלף. בקיץ 2009 העביר את תפקיד הקפטן של הקבוצה לאיבן דה לה פנייה.
באוגוסט 2010 עבר טאמודו לריאל סוסיאדד שם שיחק עונה אחת, כשאחריה עבר לראיו ואיקאנו כשגם שם שיחק עונה אחת. ביוני 2012 עבר לקבוצת פצ'וקה המקסיקנית, שם לא הצליח לבוא לידי ביטוי, ובתחילת 2013 חזר לראיו ואיקאנו. ביולי 2013 עבר טאמודו לסבאדל מהליגה השנייה בספרד. ב-2015 פרש ממשחק.
נבחרת לאומית
בהמשך שנת 2000 זומן טאמודו לראשונה לנבחרת הבוגרת של ספרד, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול נבחרת גרמניה. במהלך הקריירה שלו שיחק טאמודו מעט פעמים במדי הנבחרת, ולא זומן לאף גביע העולם או אליפות אירופה. לאחר היעדרות של שנתיים, חזר טאמודו להרכב הנבחרת במשחק מוקדמות יורו 2008 מול נבחרת דנמרק, וכבש בו שער.
רובין בקהאוז
רובין ג'יימס בקהאוז (באנגלית: Robin James Backhaus; נולד ב-12 בפברואר 1955) הוא שחיין אמריקאי בעבר. הוא אלוף עולם ובעל מדליית ארד אולימפית במשחה ל-200 מטר פרפר.
ביוגרפיה
בקהאוז נולד בלינקולן, נברסקה.
אלוף עולם ושיאן עולם
באליפות העולם הראשונה בשחייה שנערכה בבלגרד, אז יוגוסלביה בשנת 1973 זכה בקהאוז ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:03.32 דקות, לפני בן ארצו סטיבן גרג (2:03.58 דקות) והרטמוט פלקנר ממזרח גרמניה (2:03.84 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 7:33.22 דקות, לפני אוסטרליה (7:43.65 דקות) ומערב גרמניה (7:43.68 דקות). מדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 56.42 שניות, אחרי ברוס רוברטסון מקנדה (55.69 שניות) ובן ארצו ג'ו בוטם (56.37 שניות).
אין בעד מה
אין בעד מה הוא האלבום השלישי של זמר הראפ הישראלי "איזי". האלבום יצא לאור ב-20 בינואר 2020, כחמש שנים לאחר שהוציא את אלבומו הקודם. במסגרת האלבום, שיתף איזי פעולה עם הזמרים חן פורתי, עמית חשאי, נדב גדג', שחר סאול, ארקדי דוכין, ועם המפיק המוזיקלי "ינון יהל".
את כל שירי האלבום כתב והלחין איזי.
ג'לי בלי
גֶ'לִי בֶּלִי (באנגלית: The Jelly Belly Candy Company) היא יצרנית אמריקנית של סוכריות ג'לי בטעמים.
אודות
הרעיון המקורי לסוכריות ג'לי בלי היה של היזם האמריקאי דייוויד קליין בשנת 1976. קליין פנה אל חברת "The Herman Goelitz Candy Company" כדי שתייצר עבורו את הממתק. תחילה הממתק לא הצליח אולם לקראת סוף שנות השבעים החל לצבור תאוצה. בשנת 1980 מכר קליין את הזכויות להמצאה ולחברה בעבור כאלף דולר. כעבור שנים אחדות הממתק הפך להצלחה אדירה. סיפורו של קליין עומד במרכז הסרט התיעוד איש הממתקים: סיפורו של דייוויד קליין. מרכז החברה ממוקם בפיירפילד, קליפורניה. היא מעסיקה כ-675 עובדים.
סוכריות הג'לי בלי באות במגוון של יותר מ-50 טעמים וצבעים. בשנת 2009 החלה חברת סידס לייבא את הסוכריות לארץ ואף פתחה חנות ייעודית לממתק במתחם הסינמה סיטי ברמת השרון. בניגוד לסוכריות ג'לי רבות אחרות, הג'לי בלי אינן מכילות ג'לטין.
לוי קרוחאנגה
לוי קרוחאנגה (24 בפברואר 1956 - 21 באפריל 2016) היה קצין צבא בדרגת מייג'ור גנרל בכוח ההגנה העממי של אוגנדה (UPDF).
קריירה צבאית
לוי קרוחאנגה נולד בעיירה במערב אוגנדה. לאחר סיום בית הספר הוא עבר לניירובי בה למד יחסים בינלאומיים.
בנשים 1990–1992 הוא היה מפקד הכוח בחטיבה הרביעית. בשנת 1994 הוא נשלח לליבריה והיה סגן מפקד הכוח האוגדני במדינה. עם חזרתו לאוגנדה לוי קרוחאנגה פיקד על מספר חטיבות. בשנת 2007 הוא נשלח לסומליה והיה מפקד כוח אוגנדי במקום. הוא חזר לאוגנדה בשנת 2008 ובשנת 2010 מונה למפקד כוחות המילואים של המדינה.
בשנת 2014 לוי קרוחאנגה מונה ליושב ראש בית משפט צבאי. בהיותו בתפקיד זה הוא זיכה מכל אמשה את מייג'ור גנרל מייקל אונדוגה.
הוא נפטר בשנת 2016 בעקבות בעיות לב.
הקארדו (ירושלים)
הקארדו היה רחוב ראשי בירושלים בתקופה הרומית והביזנטית, בתוואי צפון-דרום, העובר משער שכם לשער האשפות.
הקארדו המרכזי של ירושלים
בירושלים, בשונה מתוכנית עיר רומית אידיאלית, נבנה קארדו נוסף: הקארדו המזרחי, "קארדו ולנטיס", הנמשך משער שכם לכיוון שער האשפות, והוא בתוואי הגיא המרכזי המכונה על ידי יוספוס פלביוס ה"טירופיאון". בגלל אילוצי הטופוגרפיה של העיר מסלול הקארדו המזרחי אינו ישר, אלא מתפתל בתוואי הנחל. גם ה"דקומנוס מכסימוס" של ירושלים אינו אידיאלי כיוון שמהלכו נחסם על ידי הרחבה הגדולה של הר הבית שנותרה מימי בית שני. לכן, גם הדקומנוס מפוצל לשניים: החלק הראשון נמשך משער האריות עד למפגש עם הקארדו המשני (טאריק אל ואד, "דרך הנחל"), ובו שבע תחנות ראשונות בנתיב "דרך הייסורים" (הויה דולורוזה); החלק השני נמשך משער יפו ועד להר הבית ברחובות דוד והשלשלת (בתוואי הנחל הצולב).
בתקופה הרומית נמשך הקארדו משער שכם עד מרכז העיר, שהיה בסמוך לכנסיית הקבר. בתקופה הביזנטית (המאה ה-6), האריך הקיסר יוסטיניאנוס הראשון את הקארדו עד לשער ציון, כדי לאפשר גישה נוחה לכנסייה "החדשה" שבנה - "כנסיית הניאה". במפת מידבא מאותה תקופה, מתוארים צירי הקארדו והדקומנוס של ירושלים כמפורט לעיל.
שרידי הקארדו נחשפו בחפירות ארכאולוגיות שערך באזור העיר העתיקה לאחר מלחמת ששת הימים פרופ' נחמן אביגד, וניתן לראותם היום בלב הרובע היהודי בירושלים. באתר מוצב העתק של מפת מידבא עם תיאור ברור של הקארדו. ב-1971 זכתה הצעת האדריכלים שלמה אהרונסון, פטר בוגוד ואסתר ניב קרנדל בפרס הראשון, בתחרות לתכנון אזור הקארדו (האזור שבין רחוב היהודים לרחוב חב"ד, ובין רחוב דוד לבית הכנסת צמח צדק). במקור, תוכננו בתי מלון מעל לקארדו, אך משרד הבינוי והשיכון החליט על הסבת השטח מעל לרחוב המסחרי למגורים. בחפירות הארכאולוגיות שנערכו לקראת שיחזור בית כנסת החורבה השוכן מזרחית ובסמוך לקארדו, באוגוסט 2005, נתגלה לראשונה חלק של רחוב שהתפצל מן הקארדו מזרחה. כמו כן נמצאה שם קשת ניצבת שלמה, הבנויה מאבני גזית, אף היא מן התקופה הביזנטית.
סוגיית מרכזיותו של הקארדו המרכזי לעומת הקארדו המזרחי
כאמור, מפת מידבא מראה בבירור שני רחובות אורך, הקארדו המרכזי (קארדו מכסימוס) המעוטר בשני טורי עמודים, משער שכם עד אזור כנסיית הניאה, והקארדו המזרחי (ה"משני", קארדו ולנטיס) המצוין כבעל טור עמודים יחיד, לאורך ציר ה"טירופיאון". במקורות כתובים מן התקופה הביזנטית מתואר הקארדו המרכזי כציר התנועה הראשי של התהלוכות הדתיות. לפי חפירות שנערכו בשנים 2005–2009 עולה כי ייתכן שהאבחנה בין הקארדו "הראשי" לקארדו "המשני" שגויה. נמצא, שרוחב הקארדו המרכזי 22.5 מ' ואילו הקארדו המזרחי רחב ממנו - 24 מ'. שני הרחובות דומים מאוד בדרך בנייתם - ציר תנועה מרכזי ולצידו "מדרכות", מאחורי אכסדרת עמודים. שני הרחובות מרוצפים היטב בלוחות אבן מלבניים, סדורים במקביל לכיוון התנועה. אמנם בחפירות הקארדו המזרחי התגלו בסיסי עמודים רק בצידו המערבי של הרחוב, בהתאם לתיאור במפת מידבא, אך אין לפסול שהייתה שורה כזו גם מצידו המזרחי, על סמך רחובות דומים בערים היסטוריות אחרות. אמן מפת מידבא ביקש, ככל הנראה, להדגיש את מרכזיותו של הקארדו הראשי שהיווה ציר קישור בין כנסיות ושימש לתהלוכות דתיות על פני הרחוב - הזהה כמעט לחלוטין מבחינה פיזית, לזה ששכן ממזרח לו, אך לא שימש לפונקציות דתיות - ומופיע, לכן, כ"משני".
פרנק קוק
פרנק קוק (באנגלית: Frank Cook; נולד בשנת 1940) הוא מתופף ומוזיקאי אמריקאי. הוא החל את הקריירה כמתופף ג'אז, ולאורך השנים הפך למתופף בלוז ורוק. היה חבר בלהקת Canned heat ולאחר מכן הצטרף ללהקת הרוק בלוז האמריקאית Pacific Gas & Electric, תוך שיתופי פעולה עם מספר להקות.
קריירה
קוק התחיל כמתופף ג'אז ובמהרה היה למוזיקאי מנוסה, שניגן עם מוזיקאי הג'אז הגדולים ביותר בתקופתו, כמו צ'רלי האדן, צ'ט בייקר ואלמו הופ. הוא גם שיתף פעולה עם אמני מוזיקת סול כמו שירלי אליס ודובי גריי.
קוק הצטרף ללהקת Canned Heat, בתחילה כמחליף של המתופף רון הולמס בשנת 1967. לאחר מכן הוא היה למתופף הקבוע של הלהקה. הוא נשאר בלהקה במשך כמה שנים עד שהוחלף על ידי פיטו דה לה פארה.
לאחר מכן החל קוק בקריירה כפסיכואנליטיקאי בקליפורניה. הוא למד במכון הפסיכואנליטי בדרום קליפורניה והמכון לפסיכואנליזה עכשווית בלוס אנג'לס. בהמשך כיהן כנשיא האגודה הפסיכואנליטית הדרומית בקליפורניה.
ריטונה
ריטונה (בלטינית: Ritona) או פריטונה (Pritona) היא אלה מהמיתולוגיה הקלטית שפולחנה היה נפוץ באזור שבתו של שבט הטרוורים הקלטי (במערב גרמניה של ימינו ובצפון מזרחה של צרפת של ימינו).
לריטונה היה מרכזים פולחניים בפאכטן ובטריר. בפאכטן היה מוקדש תיאטרון לאלה, בו הועלו הצגות כחלק מהטקסים הדתיים (בהשפעת התרבות הרומית).
כתובת המוקדשת לאלה התגלתה גם באוזס (Uzès) שבדרום צרפת.
ככל הנראה ריטונה הייתה אלה אם (הנחה זו מתבססת על פסל שהתגלה בפכטן בו מתוארת האלה כדמות ישובה - תנוחה האופיינית לאלות בית או אלות משפחה), או אלת מרפא ומעיינות חמים. משמעות שמה "שער" - מרמז על תפקידה כאלת מרפא (או, במקרה של מוות - כאלה המובילה את המתים אל ארץ המתים). לפי סברה אחרת, משמעות שמה הוא "עמק" - וריטונה הייתה אלת העמקים.
שבתאי אונגורו
שבתאי אונגורו (נולד ב-1 בינואר 1931, בפודול-אילואיי, רומניה) הוא היסטוריון של המתמטיקה והמדעים ופרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב.
למד פילוסופיה, פילולוגיה, היסטוריה ומתמטיקה באוניברסיטה ביאשי שברומניה. בשנת 1961 עלה לישראל ובשנת 1966 נסע לארצות הברית, שם השלים דוקטורט בהיסטוריה של המדעים מאוניברסיטת ויסקונסון במדיסון. בין השנים 1970 ל-1982 לימד במחלקה להיסטוריה באוניברסיטת אוקלהומה.
בשנת 1982 חזר לישראל ומונה לפרופסור חבר במכון כהן להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות באוניברסיטת תל אביב ובשנת 1987 הוענקה לו דרגת פרופסור מן המניין. בשנת 1991 מונה לראש המכון.
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
שדה התעופה פאיד
שדה התעופה פאיד (באנגלית: RAF Faid או Fayid או Fayed) הוא שמם של שני שדות תעופה צבאיים מצריים הנמצאים במחוז איסמעיליה במצרים, ממערב לאגם המר הגדול. השדה הישן והנטוש ממוקם כ-23 קילומטר דרומית לאסמאעיליה וכ-116 קילומטר מצפון מזרח לקהיר. החדש ממוקם כ-4.7 קילומטרים דרומית לשדה הישן.
היסטוריה
שדה התעופה RAF Faid נבנה על ידי השלטון הבריטי במצרים, לפני מלחמת העולם השנייה, ושימש את חיל האוויר המלכותי ואת חיל האוויר התשיעי של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. שדה התעופה היה חלק מהמערך הבריטי סביב תעלת סואץ, שהשתרע על שטח של למעלה מ-10,000 קמ"ר וכלל 17 שדות תעופה. בפאיד היה שדה התעופה הגדול ביותר, בצמוד למטה הראשי של הפיקוד הבריטי במזרח התיכון, שהועבר אליה מקהיר בשנת 1946. כן הוצב בפאיד מכ"ם שחלש על אזור נרחב בישראל.
בשנת 1955, כחלק מההסכם האנגלי-מצרי לפינוי אזור תעלת סואץ, פונה השדה ועבר לשמש את חיל האוויר המצרי. במבצע מוקד הושמדו המטוסים בבסיס על ידי חיל האוויר הישראלי.
בסיס חיל־האוויר נחשון
ב-20 באוקטובר 1973, במהלך מלחמת יום הכיפורים, כבש צה"ל את אזור שדה התעופה פאיד ומ-21 באוקטובר הפעיל אותו במשך ארבעה חודשים תחת השם "בסיס חיל־האוויר נחשון", שם שהוצע על ידי יגאל ידין. בבסיס פעל גם בית חולים צבאי במהלך תקופת המלחמה וכן פעלו בו מסוף אוטובוסים וישיבה שהוקמה בידי שני רבנים צבאיים צעירים: סרן הרב מרדכי הלפרין וסרן הרב יהושע בן מאיר, בתמיכתו של ראש ישיבת נתיב מאיר, הרב אריה בינה.
כבר ביום ההפעלה הראשון של השדה נחת בו מטוס נשר נחיתת חרום, לאחר שנפגע מאש נ"מ מצרית. ב-24 באוקטובר 1973, את הנחיתה כיוון מפקד הבסיס אליעזר כהן ( צ'יטה ) שעלה על הדת"ק ועם מכשיר קשר הנחית את המטוס הפגוע. ביום האחרון של מלחמת יום הכיפורים, התנהל מעל לשדה נחשון קרב אוויר המוני, בין מטוסי מיג מצריים שניסו לתקוף את השדה למטוסי מיראז' c של חיל האוויר. בטרם הגיעו מטוסי המיראז', קיבלו סוללות הנ"מ  ה L70, שהגנו על הבסיס , הרשאה   ל"אש חופשית " .  תותחי הנ"מ ( 40 מ"מ , ותותחי ה 20 מ"מ ) נדרכו. אנשי הנ"מ ( מגדוד 955 ) זיהו 4 מטוסי מיג מתקרבים מכיוון מערב ואז התקבלה הוראת " חדל " - מטוסינו באויר . מטוסי מיראז' הגיעו מכיוון האגם המר והתפתח קרב אויר מהיר שבו הפילו מטוסי ה מיראז', 3 מטוסי מיג 19 תוך כ - 4 דקות .  מטוס מיג רביעי נראה בורח לכיוון מערב ולא נמסר לנו על הפלה נוספת . מטוסינו חזרו מזרחה .  התאור נכתב ע"י סמ"ר חנן נוה מפקד צוות נ"מ בסוללה ב' בגדוד הנ"ל.
כבר למחרת נחת בשדה נחשון מטוס הקרנף ( הרקולס ) הראשון שפרק ציוד ותוך זמן קצר המריא חזרה עם פצועים שהגיעו מאיזור העיר סואץ.
הבסיס מילא תפקיד משמעותי בהערכות צה"ל בעברה המערבי של תעלת סואץ, וחסך את הצורך בתעבורה יבשתית בציריה הפקוקים של סיני. השדה שימש לפינוי נפגעים, העברת אספקה, הוצאת טיסות סיור וקישור והטסת חיילים לחופשה וממנה. בעקבות חתימת הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים, הופסקה פעילותו. המטוסים האחרונים של חיל האוויר הישראלי עזבו את הבסיס ב-19 בפברואר 1974. לאחר מכן נהרסו מתקני הקרקע של הבסיס, והוא פונה.
שדה התעופה החדש
הבסיס משמש את חטיבה אווירית 282 (הידועה גם ככנף לוחמה טקטית 282), שבמסגרתה פועלות הטייסות:
טקיבולי
טקיבּוּלי (בגאורגית: ტყიბული) היא עיירה במחוז אימרתי שבמערב גאורגיה; העיירה מהווה מרכז מנהלתי של נפת טקיבולי. טקיבולי ממוקמת בגובה 590 מ' מעל פני הים - בחלקו הצפוני, ההררי של אימרתי; העיירה מופרדת מחבל רצ'ה שמצפון לאימרתי על ידי הר נַכֵּרַלַה (1,570 מ') שבדרום רכס רצ'ה (אחד הרכסים הדרומיים של הקווקז הגדול).
טקיבולי מרוחקת ב-42 קילומטרים מהעיר כותאיסי שמדרום-מערבהּ. העיירה היא התחנה האחרונה בקו הרכבת כותאיסי-טקיבולי. טקיבולי מקושרת לכותאיסי (דרך העיירה תרג'ולה) גם על ידי כביש בעל חשיבות ארצית; אותו כביש נמשך מצפון לטקיבולי ומקשר אותה עם העיירה אמברולאורי.
לפי נתונים משנת 2014, אוכלוסיית טקיבולי מנתה אז 9770 נפש.
היסטוריה
טקיבולי (או טקוויבולי) מוזכרת במקורות הכתובים החל מהמאה ה-13. בתקופת ימי הביניים הייתה העיירה כפר, שהשתייך למשפחת האצולה אגיאשווילי.
בשנת 1825, בתקופת שלטונה של האימפריה הרוסית, התגלו בעיירה מרבצי פחם; בשנת 1846 החלה כריית הפחם וטקיבולי הפכה לעיירה תעשייתית.
תחת השלטון הסובייטי, פעלו בטקיבולי ארבעה מכרות פחם ומפעל להעשרת פחם. הצרכנים העיקריים של הפחם מטקיבולי היו מפעל המתכות של רוסתווי ותחנת כוח מבוססת פחם של טקווארצ'לי. אחרי חידוש עצמאותה של גאורגיה (1991), מכרות הפחם הפסיקו לפעול, ואילו המפעל להעשרתו נהרס.
כלכלה
בשנת 2006 שניים ממכרות הפחם של טקיבולי חזרו לפעול; גם המפעל להעשרת פחם הוקם מחדש. ענף הפחם מעסיק כ-1,000 מתושבי העיירה. בנוסף, בטקיבולי ישנו מפעל לעיבוד תה.
בטקיבולי פועל תחנת הכוח ההידרואלקטרית של שַׁאוֹרי, שמקבל את מימיו ממאגר המים של שאורי; ההספק הממוצע של תחנת הכוח הוא 28 מגה-ואט.
בריאות
בטקיבולי פועלים בית-חולים, מרכז אבחון ותחנת עזרה ראשונה.
חינוך, תרבות וספורט
בטקיבולי ישנם חמישה בתי-ספר ציבוריים ושישה גני ילדים. מוסדות התרבות של העיירה כוללים חמש ספריות, מרכז תרבות (תיאטרון עממי) בן 500 מושבים, היכל התלמידים והצעירים, בית-ספר לאמנות ואולפן כוראוגרפי לילדים.
בטקיבולי פועל מועדון הכדורגל "מֵשַׁחטֵה", שהוקם בשנת 1930 ומשנות ה-70 של המאה ה-20 מארח את משחקיו באצטדיון עירוני בעל תכולה של 6,300 צופים. קבוצת הכדורגל "משחטה" טקיבולי משחקת בליגה הראשונה של גאורגיה (הליגה השנייה בחשיבותה - אחרי ליגת העל).
יוסיפ יורצ'יץ'
יוסיפ יורצ'יץ' (בסלובנית: Josip Jurčič, 4 במרץ 1844 מוליאבה, בימינו איוואנצ'נה גוריצה - 3 במאי 1881 ליובליאנה) היה סופר ועיתונאי סלובני. יורצ'יץ' נחשב לאבי הרומן הסלובני. הוא תיאר בפרוזה הריאליסטית שלו את חיי האיכרים והבורגנות הזעירה של סלובניה. כתב גם סיפורים היסטוריים, מעשיות ומחזות.
חייו
יוסיפ יורצ'יץ' נולד במשפחה של איכרים עניים במוליאבה, קראינה תחתית, אז חלק מהאימפריה האוסטרית. אביו, מרקו יורצ'יץ', היה במקור מיאבלניצה על יד קוסטנייביצה, עבד בהתחלה כעגלון ואחר כך ניהל חנות מכולת ומזקקה. בילדותו למד יורצ'יץ' בבית הספר העממי בקרק ובווישנייה גורה. החל מ-1855 המשיך כתלמיד מצטיין ב"בית הספר הנורמלי" בלובליאנה ובשנת 1857 עבר לגימנסיה בעיר. בעת לימודי התיכון התוודע יורצ'יץ' לספרות המקומית והזרה, אהב מיוחד היסטוריה ואת כתבי וולטר סקוט ולסינג. אחרי מבחני הבגרות בשנת 1865 נסע לווינה ולמד שם עד 1866 לימודים קלאסיים ופילולוגיה סלאבית. בגלל קשיים כלכליים הוא נאלץ להפסיק את הלימודים ללא סיום התואר. כשבאביב 1868 הוקם במריבור העיתון בעל האוריינטציה לאומית ליברלית "סלובנסקי נארוד" ("האומה הסלובנית") מיסודה של תנועת "הסלובנים הצעירים", יורצ'יץ' הצטרף אליו כסגן עורך וכעיתונאי. ב-9 באוגוסט 1868 לקח יורצ'יץ' חלק בכינוס הראשון של תנועת הסלובנים הצעירים, ה"טאבור" (מחנה) הראשון בליוטומר. בשנת 1870 הוא הצטרף למערכת כתב העת הספרותי "זֲבוֹן" (Zvon - הפעמון) שבניהולו של יוסיפ סטריטאר, אותו הכיר בזמן לימודיהם המשותפים באוניברסיטה. אולם "זבון" הופיע לזמן קצר בלבד ב-1870 (וחידש את פעילותו בשנים 1875–1880). בינתיים עבר יורצ'יץ' לגור בסיסאק, בקרואטיה וניהל בה בשנים 1870–1871 את "זידסלאבישה צייטונג" ("עיתון הסלאבים הדרומיים" "Südslavische Zeitung") בגרמנית. אחרי מותו של אנטון טומשיץ' (1842 - 1871), שב יורצ'יץ' למריבור והפך לעורכו הראשי של "סלובנסקי נארוד". באמצע אוקטובר 1872 העביר את לשכתו לליובליאנה, בה התקיים העיתון עד שנת 1945. בליובליאנה הפך לצידו של פראנו לבסטיק לדמות מרכזית בחייהם התרבותיים והפוליטיים של הסלובנים. אולם בשנת 1879 נתגלתה אצלו מחלת השחפת עם דלקת באדר. שהה בהמשך בבתי הבראה בגוריצה ובוונציה ונפטר בשנת 1881 בליובליאנה בגיל 37 בלבד, עקב סיבוכים של המחלה. יורצ'יץ' הובא לקבורה בבית הקברות נאוויה בליובליאנה.
פעילותו הספרותית
יורצ'יץ' הושפע בפרוזה שלו מהרומנים של וולטר סקוט אותם קרא בנעוריו, וכן על ידי עקרונותיו וכתביו של פראן לבסטיק - "Popotovanje iz Litije do Čateža" ("מסע מליטיה לצ'אטז'", 1858), "Napake slovenskega pisanja" ("שגיאות הכתיבה הסלובנית", 1858) ו-"Martin Krpan" ("מרטין קרפאן", 1858). יורצ'יץ' היה למיישם החשוב ביותר של מצע הספרותי של לבסטיק: לחקור את חיי העם, לתאר את העם וליצור בשביל העם.
יורצ'יץ' נמנה עם הנציגים הראשונים של הפרוזה הריאליסטית בשפה הסלובנית. הוא החדיר בספרות הסלובנית צורות חדשות של ספורת - בסיפורים קצרים כמו "Jesenska noč med slovenskimi polharji", ב-"Spomin na deda" ("הזכרונות של סבא"), בנובלה "דומן" וברומנים שלו. "האח העשירי" (1866) שלו נחשב לרומן הסלובני הראשון והמחזה "טוגומר" לטרגדיה הראשונה בסלובנית. באמנות הסיפור שלו השתמש יורצ'יץ' תכופות בדיאלוגים. התמקד בספריו באירועים יוצאי דופן ואנשים בעלי אופי מיוחד, בחיי האיכרים ובנושאים הקשורים למאבק הלאומי הסלובני.
ספרות לנוער
הודות לסיפורים הומוריסטיים כמו "נישואי ורבאן סמוקוב" (1865), "משפט העז בווישנייה גורה" (1867) ו"יורי קוזיאק, יניצ'ר סלובני" (1864) נחשב יורצ'יץ' גם לסופר לנוער. הסיפור האחרון תורגם לשש שפות.
מבחר כתביו
ראו גם: יצירות יורצ'יץ' בוויקיטקסט
קישורים חיצוניים
Ivan Grafenauer Josip Jurčič, Slovenski biografski leksikon 3. zv., Hintner - Kocen. Izidor Cankar et al.Ljubljana ,Zadružna gospodarska banka, 1928
נרקיסיזם במקום העבודה
על-כן, מציע קטס דה-וריז (1985) כי יש לראות ב"כמות מסוימת של התנהגות נרקיסיסטית כחשובה להצלחה ארגונית... כמות בינונית תורמת לביצוע אפקטיבי של הארגון... איכות תיאטרלית של המנהיג, ביטחון עצמי ומכוונות למטרה יכולים להיות מדבקים... מנהלים אלה מאפשרים לאלה שאותם שהם מנהיגים לחלוק עמם את החזון והמומחיות שלהם". אולם במצבים שבהם יש למנהיג הפרעת אישיות נרקיסיסטית, אישיותו מתאפיינת בחשיבות עצמית גרנדיוזיות ובתחושה של מיוחדות; בקיומן של פנטזיות על הצלחה אינסופית, שהוא חש כי הוא זכאי לה; בדרישה להערצה ולתשומת לב מתמידים; בתחושת אלטעות של אומניפוטנטיות ושל חסינות; באדישות בתגובה לביקורת או לחלופין בתחושת כעס, נחיתות, רגשות בושה והשפלה.
נרקיסיזם פתולוגי הוא אחד משלוש התכונות של "השילוש האפל", כאשר האחרים הם פסיכופתיה ומקיאוויליזם. המושג "השילוש האפל" נטבע לראשונה על ידי הפסיכולוג דלרוי ל' פאולהוס. שלוש התכונות נבדלות אחת מהשנייה, אם כי ראיות אמפיריות מראות שהן חופפות במידה מסוימת. שלוש התכונות קשורות לסגנון בינאישי קשוח ומניפולטיבי.
ראיונות עבודה
נרקיסיסטים מאופיינים לרוב בביצועים טובים בראיונות עבודה; והם מקבלים דירוגי שכר טובים יותר ממראיינים מאשר אנשים שאינם נרקיסיסטים. זה אולי בגלל שראיונות הם אחד הסיטואציות החברתיות הבודדות שבהן התנהגויות נרקיסיסטיות, כמו התפארות, יוצרות רושם חיובי; עם זאת, הופעות חיוביות של נרקיסיסטים הן לרוב קצרות טווח. התנהגויות קשורות אחרות של נרקיסיסטים, כמו שאיפה לסטטוס חברתי, כוללות המצאות בוטות והגזמה במהלך תהליך הריאיון. ההתרשמות הראשונית של המראיינים מהמועמדים הנרקיסיסטים נוצרת בעיקר על סמך רמזים ואותות חברתיים, מה שהופך אותם לרגישים להטיות. זאת משום שנרקיסיסטים מיומנים יותר בניהול הרושם של אחרים, המוביל לרושם ראשוני חיובי יותר. בפגישה ראשונה עם נרקיסיסטים אנשים לעיתים קרובות מעריכים אותם כנעימים, מוכשרים, מוחצנים, מבדרים ומסתגלים היטב לסביבה. נרקיסיסטים נוטים גם להתלבש באופן מרשים, להציג הבעות פנים ידידותיות יותר ולהפגין שפת גוף בטוחה יותר. בעוד שאנשים נרקיסיסטים עשויים לדרג בצורה טובה יותר את ביצועי העבודה שלהם, מחקרים רבים מראים כי נרקיסיזם אינו קשור בדרך כלל לביצועים בעבודה.
השפעה על דחק, היעדרות ותחלופת הצוות
אנשים שעובדים עם נרקיסיסט או נמצאים באינטראקציה איתו נוטים לדווח על רמה גבוהה יותר של דחק. ישנן מספר סיבות לכך ואחת החשובות שבהן היא הקשר בין נרקיסיזם לתוקפנות. תוקפנות מתווכת את הקשר שבין נרקיסיזם לבין התנהגות שאינה פרודוקטיבית לארגון (counterproductive work behavior). מעשים אגרסיביים יכולים להעלות את רמת המתח של עובדים אחרים, דבר שבתורו מגביר את שיעורי ההיעדרות ואת תחלופת העובדים.
חפיפה עם בריונות במקום העבודה
בשנת 2007 החוקרים קתרין מאטיס ובריאן שפיצברג מאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, גילו שנרקיסיזם נמצא במתאם עם בריונות. נמצא כי נרקיסיסטים מעדיפים טקטיקות בריונות עקיפות (כגון הסתרת מידע המשפיע על ביצועיהם של אחרים, התעלמות מאחרים, הפצת רכילות, תזכורת מתמדת לאחרים על טעויות, ציווי על אחרים לבצע עבודות שהם מתחת לרמת הכשירות שלהם, ולהיות מעורבים יתר על המידה בעבודתם של אחרים) במקום טקטיקות ישירות (כגון הפחדות, צעקות, ביקורת מתמשכת או העלאת טענות כוזבות). המחקר העלה גם כי נרקיסיסטים הם בעלי מוטיבציה גבוהה להתנהגות ביריונית, וכי במידה מסוימת הם נותרים עם תחושות סיפוק לאחר שאירוע בריוני התרחש. למרות העובדה שנרקיסיסטים רבים ימנעו מעבודה, הם יכולים להיות להוטים לגנוב את עבודתם של אחרים. בהתאם לתכונות אחרות מהשילוש האפל, נרקיסיסטים רבים יתמרנו אחרים ואת סביבתם כדי שיוכלו לנכס לעצמם אחריות על הישגי החברה, שהיה להם מעט מאד קשר אליהם, או כמעט שום קשר. מחקר שנערך בשנת 2017, ובחן תכונות מהשילוש האפל בקרב מי שמכהנים בתפקידי מנהיגות והשפעתם על רמת הדיכאון של העובדים מצא כי בריאות הנפש והיציבות של העובדים הושפעו לרעה מבריונות (והתנהגויות נרקיססיטיות מסוימות) במקום העבודה.
העדפות של מערך ארגוני
נרקיסיסטים מעדיפים ארגונים היררכיים מכיוון שהם מאמינים שהם יעלו לדרגות גבוהות ויקצרו מעמד וכוח. הם מתעניינים במיוחד בתפקידים של סמכות ומנהיגותיות ועשויים להיות טובים יותר בהשגתם. נרקיסיסטים פחות מתעניינים בהיררכיות בהן יש מעט הזדמנויות להתקדמות אישית. הנרקיסיסט הטיפוסי עוסק יותר בשבחים, וברושם שהוא משאיר על אחרים, מאשר בעבודה המועילה לכל "בעלי העניין" בארגון. מבחינת התפקוד הפנימי של ארגונים, נרקיסיסטים עלולים להזיק במיוחד, או לא מתאימים, למשרות הדורשות שיקול דעת והערכה עצמית כנה, שיתוף פעולה משמעותי עם צוותים, ו/או משוב של 360 מעלות.
נרקיסיזם תאגידי
נוויל סימינגטון הציע כי אחת הדרכים להבדיל בין ארגון טוב-מספיק (good-enough) לארגון פתולוגי היא באמצעות יכולתו להדיר דמויות נרקיסיסטיות ממשרות מפתח.
אספקה נרקיסיסטית (Narcissistic supply)
למנהל הנרקיסיסטי יש שני מקורות עיקריים לאספקה נרקיסיסטית: דברים קונקרטיים (סמלי סטטוס כמו מכוניות יוקרה, גאדג'טים או נוף משרדי) ואנשים (חנופה, תשומת לב מצד עמיתים וכפופים). חברי צוות עלולים למצוא שהצעות יומיומית של תמיכה הופכות אותם במהירות למקורות אספקה קבועים (enabling), אלא אם כן יקפידו על הצבת גבולות. הצורך של המנהל הנרקיסיסטי להגן על רשתות אספקה כאלה עלול למנוע ממנו מלקבל החלטות בצורה אובייקטיבית, ולהניעו לתכנן אסטרטגיות ארוכות טווח על פי מידת הרווח שישאו אישית בעבורו, יותר מאשר בעבור כלל הארגון.
כלום לא טעים
כלום לא טעים הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית קרן פלס. השיר יצא לאור ב-3 במרץ 2013, כסינגל שני מתוך האלבום "איך שהשמש תזרח", על ידי חברת התקליטים הישראלית הד ארצי.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-13 במצעד השבועי של רשת ג'.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי פלס עצמה והופק על פילוני בעקבות חזרתה של פלס מטיול בניו זילנד. השיר עצמו מתאר את ההתמודדות של פלס עם הפרידה מבעלה ועל ההיכרות וההתאהבות עם נועם טור בטיול סקי באיטליה ולאחר מכן בטיול בוונציה.
וידאו קליפ
טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה פלס לערוץ היוטיוב שלה ב-3 במרץ 2013, את האודיו הרשמי של השיר. האודיו מציג בתוכו את עטיפתו של הסינגל, ואף את מילותיו של השיר.
על השיר
על השיר סיפרה פלס:
גרסתו של אלדד כהן
כלום לא טעים הוא סינגל שהוקלט על ידי משתתף התוכנית הכוכב הבא לאירוויזיון אלדד כהן. השיר יצא לאור ב-16 בינואר 2020, כסינגל מתוך האלבום שקופים של פלס, על ידי חברת התקליטים על ידי אן אם סי יונייטד.
רקע
במהלך שנת 2019 השתתף המתמודד אלדד כהן בתוכנית הכוכב הבא לאירוויזיון וביצע את השיר בשלב האודישנים, פלס כל כך אהבה את הביצוע שאף החליטה לתת לו לבצע את השיר מחדש ולאחר התכנית, כהן הוציא את השיר בביצוע משלו.
וידאו קליפ
טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה פלס לערוץ היוטיוב שלה ב-16 בינואר 2020, את האודיו הרשמי של השיר בגרסתו של אלדד כהן. האודיו מציג בתוכו את עטיפתו של הסינגל, ואף את מילותיו של השיר.
פבלו פיקאסו
פבלו רואיס אי פיקאסו (בספרדית: Pablo Ruiz y Picasso; 25 באוקטובר 1881 – 8 באפריל 1973) היה צייר ופסל ספרדי, מייסד הקוביזם, מגדולי האמנים באמנות המודרנית במאה ה-20.
ביוגרפיה
פיקאסו נולד במאלגה שבספרד כבנם הבכור של חוסה רואיס ולאסקו ומריה פיקאסו לופס, בשם פבלו דייגו חוסה פרנסיסקו דה פאולה חואן נפומוסנו מריה דה לוס רמדיוס סיפריאנו דה לה סנטיסימה טרינידאד מרטיר פטריסיו רואיס אי פיקאסו (Pablo Diego José Francisco de Paula Juan Nepomuceno María de los Remedios Cipriano de la Santísima Trinidad Mártir Patricio Ruiz y Picasso). אחד מאבותיו היגר לספרד בתחילת המאה ה-19 מגנואה. מאימו לקח פבלו את שם המשפחה פיקאסו שהפך לסמלו המסחרי, ומאביו ירש את האהבה לאומנות הציור והפיסול.
אביו, חוסה, זיהה את הפוטנציאל האמנותי הטמון בבנו ולימד אותו את כל רזי האמנות המודרנית, כמי שהיה בעצמו צייר, וברוב חייו מרצה לאמנות באוניברסיטה לאמנות ואוצר של המוזיאון המקומי. בצפייה בציורים הריאליסטים של אביו קיבל פיקאסו את ההשראה ליצור אמנות בעצמו ולמד מאביו את האמנות האקדמית הבסיסית כמו רישום וציור בשמן. אף על פי שפיקאסו למד בילדותו אמנות בהצטיינות יתרה, הוא מעולם לא סיים את לימודיו האקדמיים. הוא עזב אחרי פחות משנה את בית הספר לאמנות (Academia de San Fernando) במדריד ורוב לימודיו האקדמיים היו הלכה למעשה על ידי אביו.
פיקאסו התגורר ברובע הגותי של ברצלונה בין השנים 1895–1904, שהיו מהשנים הבולטות והחשובות ביותר בתקופת יצירתו, וכללו את תקופת לימודי האמנות שלו. ברובע זה שוכן היום מוזיאון פיקאסו הכולל גם יצירות רבות שנתרמו על ידי פיקאסו עצמו. אחרי לימודי האמנות, ניסה פיקאסו את כוחו בפריז, בירת האמנות הקלאסית באותם ימים. שם התקרב לחוגים הנאו-ליברלים של אמני העיר, השתתף בוויכוחים המפורסמים שהתקיימו בה ונטמע בהווי החיים הבוהמי-בורגני שרווח באותם ימים וכלל פרשיות אהבים רבות וביגמיה.
הוא התגורר תחילה עם המשורר והצייר היהודי מקס ז'אקוב שלימדו צרפתית.
פגישותיו וקשריו החברתיים עם אמני פריז השפיעו רבות על עבודתו ושינו את סגנון יצירתו. הוא עבר מ"התקופה הכחולה" העצובה, אחרי התאבדות חברו הקרוב, ל"תקופה הוורודה" השמחה, בעקבות אהבתו לפרנדד אוליבר. בהשפעת הצייר אנרי מאטיס, מנהיגה של תנועת ה"פוביזם", נמשך פיקאסו לאמנות האפריקנית המכונה פרימיטיבית ובחורף 1906–1907 החל לעבוד על ציורו המהפכני, המסמל את התקופה הסוערת, "העלמות מאביניון". אחר כך עבר פיקאסו לנופים בסגנון קוביסטי. בשנים 1912–1914 התפרסמו ציוריו בכל העולם, ושמו של פיקאסו הפך לסמל המודרניזם באמנות החדשה.
ב-1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה. פיקאסו נשאר בפריז בעוד חבריו יצאו לחזית, דבר שישפיע שוב על עבודתו האמנותית - ציוריו נעשו קודרים. ב-1916 פגש את האמרגן הרוסי סרגיי דיאגילב והחל לעצב את התפאורה למופע של הבלט הרוסי בשם "המצעד"; הוא התלווה ללהקת הבלט רוס ברומא, שם הכיר את רקדנית הבלט אולגה קוקלובה, אותה נשא לאישה ב-1918. ב-1919–1924 עבד על תפאורות למספר מופעי בלט נוספים, בהם "פולצ'ינלה" של סטרווינסקי.
ב-1921 נולד בנו פול (פאולו), דבר שהשפיע על יצירותיו, שעסקו לעיתים קרובות באם וילד; בציורו "סטודיו עם ראש גבס" (1925) השתמש בצעצועיו של פול כאביזרים. ב-1925 השתתף בתערוכה הסוריאליסטית הראשונה. בתקופה זו החלו בקיעים ראשונים בנישואיו, שנראה כי התבטאו בין השאר בסדרת ציורי ראשי נשים המשדרים אלימות (1927). ב-1927 הכיר את מארי-תרז ולטר בת ה-17, שהפכה לפילגשו, והחל לצייר מספר סדרות תמונות של נשים המבוססות על דמותה. ב-1928 חזר לפסל, וב-1932 יצר את הפסל הגרוטסקי "ראש אישה", כחלק מסדרת פסלי ראשי נשים. בשנה זו הוצגה גם תערוכה רטרוספקטיבית חשובה של יצירותיו בפריז, ויצא קטלוג ראשון של יצירותיו.