cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ז'וזפ פלה
כינוס יצירותיו
יחס הבוז שרחש כלפי השמאל הפוליטי וכלפי פוליטיקאים ואנשי תרבות התומכים בעצמאות החבל, הביא לכך שיימנעו ממנו אותות כבוד ופרסים, אף שהסירוב להעניק לו את אות הכבוד לספרות קטלאנית, תואר ההצטיינות האולטימטיבי המוענק מטעם הממסד לסופרים בקטלוניה, עוררה ויכוח ותרעומת. בשנות ה-70 פערי העמדות הפוליטיים בינו לבין מי שקיבלו לידם את השליטה במוקדי הכוח הרחיקו אותו גם מכתב-העת שהיווה לו בית: המו"ל, ז'וּזֵפ וֶרְגֵ'ס, מכר את דסטינו לבנקה קטלאנה שהיה בבעלותו של ז'ורדי פוז'ול, הלה צנזר לו מאמר ביקורת שכתב על פורטוגל המהפכנית, ופלה עזב את כתב-העת בטריקת דלת בשנת 1976, לאחר 36 שנים בהן תרם לו בקביעות מכישרונו. הממסד התנכר לו ולא הכיר בערכו כלל עד כמה שנים לאחר מכן.
ערוב ימיו
בערוב ימיו בשנת 1980, העניק לו נשיא הז'נרליטט דה קטלוניה ז'וזפ טרטלייס את מדליית הזהב מטעם הז'נרליטט.
בשנת 1981 נפטר פלה באחוזה בה נולד, מותיר אחריו 38 כרכים של כתביו ושפע מאמרים שטרם ראו אור ופורסמו בהדרגה לאחר מותו. בשנת 1997 במלאת מאה שנה להולדתו נערכו אין סוף טקסי הוקרה וטקסים רשמיים, בהם סוף-סוף זכה פלה להכרה הנכספת בתרומתו המכרעת לספרות הקטלאנית במאה ה-20.
חשיבות יצירתו
ז'וזפ פלה כתב תמיד עבור הקוראים בני זמנו, ולא עבור הדורות הבאים. יצירתו מעניקה סקירה מקיפה על החברה בתקופתו, כמעט תמיד בכתיבה עיתונאית כמו הרשימות מאיטליה, מן הבלקן ומסקנדינביה שפרסם בשנות ה-20 כטור בעיתון El Sol. את חלק הארי של יצירתו כתב בקטלאנית, השפה בה חש הכי נוח, אלא שמתוקף הנסיבות נאלץ מפעם לפעם לעשות זאת בספרדית (בגלל צנזורה או פשוט מסיבות כלכליות).
חלק נכבד מחייו נאלץ פלה לחיות תחת צנזורה: בתקופת הדיקטטורה של פרימו דה ריברה, לאחר מכן באיטליה ובגרמניה (לשם נשלח ככתב בתקופת עלייתם של המשטרים הפשיסטיים באירופה) וכמובן במהלך שלטונו של פרנקו שהפעיל צנזורה אכזרית. אף שתחילה הזדהה עם הדיקטטורה של פרנקו וכתב שהיא עולה בקנה אחד "עם האינטרס הציבורי", היה זה למשך חודשים ספורים בלבד. עד מהרה החל מקנן בו ספק, במיוחד לאור האיסור להמשיך לפרסם בקטלאנית. אף שהיה נטוע תמיד בסביבה שאפשרה לו לעשות זאת, הסבה לו הצנזורה הפרנקיסטית הבלתי-נלאה אי-נוחות מרובה ("הייתה זו הגרועה ביותר שהכרתי" שבוצעה בידי "פקידי החושך" כתב פעם באחד מיומניו. הוא תיעב את הבוז של המשטר הטוטליטרי כלפי הלשון והתרבות הקטלאנית ואי-נכונותו העיקשת אפילו להעמיד פנים של דמוקרטיה, גם אם מוכוונת ונשלטת מלמעלה.
סגנונו של פלה ניחן בפשטות, באירוניה ובבהירות רבה, זהו סגנון צנוע באופן קיצוני, ורגיש לגיחוך, הוא תיעב את העמדת הפנים המתוחכמת לכאורה ואת הרטוריקה הריקה. משך כל חייו הספרותיים נותר נאמן לסגנונו: "הנחיצות בכתיבה בהירה מדויקת ומפוכחת". הוא הפגין חוסר עניין בכתיבה ספרותית בדיונית, ופיתח סגנון יבש, פשוט לכאורה, פרגמטי ונצמד לעובדות. הוא היה צופה חד-מבט במציאות לפרטי פרטיה והעניק עדות נאמנה של החברה בת זמנו. יצירותיו משקפות ראייה סובייקטיבית ודיבורית, "אנטי ספרותית", בה ניכר, עם זאת, מאמץ סגנוני עצום לקרוא לדברים בשמם "ולהתמודד עם שם התואר המדויק", שהייתה אחת מן האובססיות הספרותיות העיקשות ביותר שלו. כתבן בלתי נלאה, להשקפתו החיים הם כאוס, לא הגיוניים, נעדרי צדק, והכמיהה לשוויון ולמהפכות היא טירוף המביא לפורענויות גרועות שלא ניתן לשלוט בהן. הוא היה שמרן ורציונלי, לא התעמק בפעולה, אלא נהה דווקא אחר החושניות היצרית. איש נעים שיחה, שאהב להתענג על ארוחה טובה, ובעיקר, ליהנות ממשקה משובח (בערוב ימיו עדיין המשיך הוויסקי להוות חלק מן התפריט שלו). הוא היה מעשן כפייתי, חדור אידיאלים, בצעירותו נהג לחבוש מגבעת, שמאוחר יותר המיר אותה בבארט איכרים, הוא תיעב את הבנאליות, את העמדת הפנים התרבותית הנפוחה מחשיבות עצמית, ואת אלה "המדברים תוך שהם מקשיבים לעצמם" לא יכול היה לסבול. "יותר קשה לכתוב מלהביע דעה", כתב, "זו הסיבה שכולם מביעים את דעתם". הוא עצמו הרבה לקרוא בכתבי הקלאסיקונים, אך לעיתים נדירות שיבץ ציטוטים מהם ביצירותיו.
יצירתו
את כל חייו הקדיש פלה לכתיבה. כתביו משתרעים על-פני 46 כרכים וכמעט 30,000 עמודים וכוללים יומנים, כתבות, מאמרים, מסות, ביוגרפיות, "רומנים", וכמה שירים מרמזים על כושר עבודתו המרשים בה בעת שהם מקשים להציבו כיוצר של תקופה כלשהי. רבות מן היצירות הן פרי תהליך קשה של שכתוב טקסטים מנעוריו, וממאות המאמרים שפרסם מדי שבוע, משך כמעט ארבעים שנה, בדסטינו ובעיתונים אחרים וכן שפע של תכתובת. גם המיון התמאטי שלו אינו קל, שכן מאמרים רבים מופיעים במקומות שונים בשינויי נוסח קלים. הרפרטואר התמאטי שלו נרחב מאוד והגבולות בין הסוגות בהם יצר, אינם תמיד ברורים. אף-על-פי-כן, ניתן לנסות לסדר את יצירתו לפי סוגות (השנים המצוינות הן אלה בהן פורסמה היצירה לראשונה, לא שנת התרגום ולא פרסומה מחדש במסגרת כל כתביו):
סיפורים: Coses Vistes (דברים נראים, 1925), Llanterna Màgica (פנס קסם, 1926), Relacions (יחסים, 1927) מתאפיינים בפרוזה סיפורית אבל מרמזים ומשרטטים ז'אנרים אחרים שלאחר מכן יהיו יסודיים מאוד ביצירתו. La vida amarga (החיים המרים), El carrer estret (הרחוב הצר, 1952) ו- Aigua de mar (מי ים) הם סיפורים מאוחרים יותר.
יומנים וזכרונות: היומן מעניק לפלה חירות רבה בשימוש המשולב בז'אנרים שונים: היומן האישי, התיאור, הסיפור, הדיאלוג, ההגיגים האישיים, העצה לקורא, הדיוקן וניתוח מנהגי הבריות והעמים. El quadern gris (המחברת האפורה) הוא יומן שביסס את מעמדו של פלה. אין זה יומן אותנטי, אלא יומן "ספרותי", שנכתב לאחר זמן. הנושאים המרכזיים ביומן הם הנוף והגאוגרפיה של אזור אמפורדה (מחוז הולדתו), תיאור חיי היומיום והאובססיה לכתיבה של הסופר-המספר. יצירות נוספות אוטוביוגרפיות לכאורה הן: Girona (גירונה, 1952), Primera volada (מעוף ראשון), Notes Disperses (פתקים פזורים), Notes del capvesprol (פתקים לפנות ערב, חתן פרס העיר ברצלונה לשנת 1979) ו- Notes per a Silvia (פתקים לסילביה).
מסה אנתרופולוגית (מסת מנהגים): Els pagesos (האיכרים, 1952), El pagès i el seu mon (האיכר ועולמו) ו- Les hores (השעות, 1953).
ביוגרפיה: Vida de Manolo (חיי מנולו, 1928), Santiago Rusiñol i el seu temps (סנטיאגו רוסיניול ותקופתו, 1955), Francesc Cambó פרנסס קאמבו, 1928-1930), Homenots (טיפוסים גדולים), Retrats de passaport (תמונות דרכון), Tres senyors (שלושה אדונים).
סיפורי מסעות: Les Illes (האיים), Viatge a la Catalunya Vella (מסע בקטלוניה הישנה), Itàlia i el Mediterrani (איטליה והים התיכון), Les Amèriques (אמריקה: שתי יבשות), Sobre París i França (על פריס וצרפת), Cartes de lluny (מכתבים ממרחק, 1947), Israel, 1957 (ישראל 1957, פורסם 1958).
רשימות פוליטיות: Polèmica. Cròniques parlamentàries (פולמיקה, רשימות פרלמנטריות, 1929-1932), Madrid. El adveniment de la República (מדריד. לידתה של רפובליקה, 1933) ו-Cròniques parlamentàries (רשימות פרלמנטריות, 1933-1934 ו- 1934–1936).
בשנותיו הראשונות של המשטר הפרנקיסטי, ובשל האיסור המוחלט לפרסם בקטלאנית, פרסם בספרדית את היצירות הבאות: Guía de la Costa Brava(מדריך לקוסטה בראווה, 1941), Las ciudades del mar (ערי הים, 1942), Viaje en Autobús (נסיעה באוטובוס, 1942), נחשבת לאחת מיצירותיו החשובות, והמוכיחה את שליטתו המבריקה בספרדית, Rusiñol y su tiempo (רוסיניול ותקופתו, 1942), El pintor Joaquin Mir (הצייר חואקין מיר, 1944), Un señor de Barcelona (גביר מברצלונה, 1945), La huida del tiempo (מנוסת הזמן, 1945) זמן קצר אחר-כך, בשנת 1947, כאשר הצנזורה אפשרה לו זאת, שב לפרסם בקטלאנית: Cadaqués (קדאקס, אחד מספריו שזכו להצלחה הרבה ביותר). בין 1950 ל-1956 הוא מפרסם בהוצאת Selecta כמה מיצירותיו הידועות ביותר כגון: El carrer estret (הרחוב הצר), Girona (גירונה) ו- Cartes d'Itàlia (מכתבים מאיטליה).
אף שלא כתב מחזות סיפקו חייו ויצירתו השראה ליצירות תיאטרון חשובות, כגון: Ara que els ametllers ja estan batuts (עתה כשעצי השקד חבוטים), שהועלה בשנת 1990, בו הרכיב ז'וזפ מריה פלוטאטס את דיוקנו של פלה מתוך קולאז' של רשימותיו. ו- La increíble història del Dr. Floït & Mr. Pla (הסיפור שלא יאמן על ד"ר פלואיט ומר פלה) הפקה של להקת Els Joglars שהועלתה בשנת 1997, שיוצרת מחדש את דמויותיו הידועות של סטיבנסון, בה לובשים ד"ר ג'קל ומר הייד את דמותו של תעשיין קטלאני החדור דחף להשגת עושר ולאחר שהוא לוגם מן האפטר שייב "פלויד", הוא הופך לסופר אינטלקטואל, רגיש ומשכיל, הלא הוא ז'וזפ פלה ומגלם ערכים מנוגדים לאלה של איש העסקים.
מאז מותו, הגותו הליברלית והשמרנית כאחד, המטילה ספק ונטולת משוא פנים, גדושת אירוניה ושכל ישר עודה חיה, אקטואלית מאי-פעם, אף שיצירותיו הולכות נגד הזרם של הממסד התרבותי כיום, עדיין ממשיכות לראות אור מהדורות מחודשות של ספריו, והן הביקורת הספרדית כמו גם זו הקטלאנית גמרו עליו את ההלל והגדירו אותו פה אחד כאחד הסופרים הספרדים הגדולים של המאה ה-20.
ג'וליוס צ'וטוני
ג'וליוס תומאס צ'וטוני (באנגלית: Julius Thomas Csotonyi; נולד ב-11 באוקטובר 1973) הוא מאייר קנדי ממוצא הונגרי, המתמחה באמנות פלאונטולוגית. סגנון יצירתו הוא היפר-ריאליסטי ומשלב מדיה דיגיטלית (ציור באמצעות מחשב) עם צילום. צ'וטוני יצר דיורמות רבות עבור מוזיאוני טבע שונים, בהם מוזיאון טירל המלכותי, וכן פרסם בכתבי עת ומגזינים שונים. בשנת 2014 הוציא ביחד עם סטיב וייט ספר המאגד את מיטב יצירותיו הפלאונטולוגיות. הוא גם עיצב את צידו האחורי של מהדורת זיכרון של שטר 25 דולר קנדי עבור המטבעה המלכותית של קנדה. בנוסף לעיסוקו כאמן פלאונטולוגי, צ'וטוני הוא בעל תואר דוקטור במיקרוביולוגיה והוא פרסם מספר מאמרים בנושא. הוא חי בויניפג, קנדה.
ביוגרפיה
צ'וטוני נולד בהונגריה ב-11 באוקטובר 1973. משפחתו עברה לקנדה ב-1978. הוא החל לצייר דינוזאורים כבר בגיל 3, והתמיד בכך לאורך כל ילדותו.
הוא סיים תואר ראשון באקולוגיה וביולוגיה סביבתית באוניברסיטת אלברטה, ולאחר מכן סיים תואר שני באקולוגיה. הוא בעל תואר דוקטור במיקרוביולוגיה מאוניברסיטת מניטובה ופרסם מספר מאמרים בנושא.
קריירה
בזמן לימודיו לתואר שלישי במיקרוביולוגיה באוניברסיטת מניטובה בויניפג, צ'וטוני פרסם מספר מאמרים מדעיים על ההדדיות ביחסי האבקה ביוטה, על אפקטת רמיסת טחב בשטחי הפארק הלאומי ג'ספר באלברטה ועל בקטריות החיות בארובה הידרותרמית בתחתית האוקיינוס. חלק מהמאמרים לוו באיורים שהכין. הוא המשיך להשתמש בכישרונו האמנותי כדי לאייר יצורים פרה-היסטוריים ובתי גידול עתיקים בזמנו הפנוי, ואלה פורסמו ב-Prehistoric Times.
אחרי שראה ציורי קיר מסוג מורל מאת רודולף זלינגר, ואחרי שביקר במוזיאון טירל המלכותי בדרומהלר, אלברטה, צ'וטוני החל ליצור אמנות פלאונטולוגית באופן מסחרי. הוא פיתח טכניקה אמנותית שמשלבת צילום דיגיטלי ועריכה גרפית במחשב ביחד עם איורים של יצורים פרה-היסטוריים. הוא השתמש בה כדי לצייר נופים פרה-היסטוריים עם שלל בעלי החיים שחיו בהם. הוא התמחה בציור דיורמות - ציורי ענק המציגים מגוון בעלי חיים בסביבתם הטבעית (לרוב מספר רב של מינים באותה תמונה). עבודותיו פורסמו במקומות רבים בהם מגזין נשיונל ג'יאוגרפיק, כתב העת Science, ספרי Titan Book (ובפרט בשני אוגדנים, אחד הכולל את עשרת האמנים הפלאונטולוגיים הטובים ביותר מאת סטיב וייט, והשני שמוקדש כולו רק לצ'וטוני, גם הוא מאת סטיב וייט). יצירותיו מעטרות מוזיאונים רבים, כאשר העיקרי שבהם הוא מוזיאון טירל המלכותי לפלאונטולוגיה שנמצא באלברטה, קנדה. מוזיאונים נוספים כוללים את המוזיאון המלכותי של אונטריו, מוזיאון יוסטון למדעי הטבע, מוזיאון מניטובה והמוזיאון להיסטוריה של הטבע של מחוז לוס אנג'לס.
ב-2014 פרסם ספר בשיתוף סטיב וייט ספר המאגד את יצירותיו בתחום האמנות הפלאונטולוגית בשם "The Paleoart of Julius Csotonyi: Dinosaurs Sabre-Tooths and Beyond". הספר כולל ריאיון עם צ'וטוני ואחריו מספר רב של יצירותיו, מלוות בכתוביות הסבר.
ב-2022 אייר את הספר Dinosaur World ובו למעלה מ-1200 איורים של דינוזאורים.
יחזקאל ריבנאי
יחזקאל ריבנאי (19 באפריל 1899 – 7 באפריל 1972) היה אנטומולוג ישראלי, ממייסדי החברה האנטומולוגית הישראלית ונשיאה הראשון.
רקע משפחתי
יחזקאל ריבנאי נולד בזכרון יעקב (אז בפלשתינה) בשם יחזקאל ריבניקר, דור שלישי למשפחת חקלאים. אביו, בנימין, היה בנו של משה ושלוה (סלווה) ריבניקר, שהיו בין עשרים המשפחות שעלו על אדמת זמרין (זכרון יעקב) מרומניה, הם נמנו על האורחה הראשונה (כח החלוץ שנשלח לתור) של העלייה הראשונה לארץ ביוני 1882. אביו של יחזקאל, בנימין, היה בן עשר בעלותם ארצה. יחזקאל היה בנו הבכור של בנימין מנישואיו הראשונים. אמו של יחזקאל, לאה לבית קורלנד, הייתה בתם של משה ואיטה קורלנד, אף הם ממייסדי זכרון יעקב, שעלו בקבוצה הראשונה מרומניה והתיישבו על אדמת זמרין.
סיפורה הקשה של משפחת קורלנד מלווה את זכרון יעקב מאז ימיה הראשונים. בשנת 1884 חלה אב המשפחה, משה קורלנד, ונסע למצוא מזור ביפו, אך כעבור זמן קצר נפטר שם ונקבר בבית העלמין היהודי הישן ביפו. פקיד הברון וורמסר סייע לאלמנה איטה ופתח עבורה במושבה חנות לצורכי ברזל ובנין. כעבור תשע שנים, בשנת 1893, נפטר הבן הבכור רפאל. כארבע שנים לאחר מכן, בשנת 1897, נפטרה הבת בתיה, אשר בעלה שמואל נפטר כשנה לפני האח רפאל. שש שנים לאחר מכן, בשנת 1903, גם הבן גרשון משה נפטר ממחלה. האם חשה כי אינה יכולה לשאת יותר את הכאב, היא יצאה אל החצר ושפכה והציתה עצמה בבקבוק נפט. בשנת 1908, כשיחזקאל היה בגיל תשע, נפטרה אמו לאה והוא גודל על ידי סבתו.
סבו משה ריבניקר ואביו, בנימין, עסקו בחקלאות, עבדו בפרדס ובכרם וגידלו דבורים לדבש. אביו היה פעיל בתזמורת המושבה כמחצצר וכמנצח. את ילדותו המוקדמת עבר יחזקאל בתקופה הרת אסון למושבה. בתקופה זו העביר הברון רוטשילד את חסותו ל"חברה היהודית להתיישבות" (יק"א). פקידי הברון ונציגי חברת יק"א ניסו להפוך את המתיישבים לאריסים ואלו חוו דיכוי ורעב. שני דודיו של יחזקאל, יוסף ודב (יחד עם קבוצה גדולה של צעירי המושבה) עזבו את הארץ.
ילדות ובחרות
את ילדותו עבר בסביבה חקלאית, הוא חווה את מכת הארבה שפקדה את ארץ ישראל בנערותו ב-1915. ריבנאי למד בתיכון בבית הספר הריאלי בחיפה (1918-1914), בוגר המחזור השני של בית הספר. בכיתתו למד יעקב דורי. בין מוריו היו אשר ברש, יוסף עזריהו, פנחס כהן, קדיש סילמן ושולמית קלוגאי. החשיפה לחקלאות ולבעיות של המתיישבים הראשונים אתגרה את ריבנאי ללמוד חקלאות בהמשך;
אולם מאחר שמקצוע זה (ולימודים אוניברסיטאיים בכלל) לא היו בנמצא בפלשתינה בתקופת השלטון העות'מאני, נסע ב-1919 לאלכסנדריה, שם לימד עברית והכין לבר מצווה את ילדי המשפחות היהודיות על מנת לחסוך כסף ללימודים גבוהים באמריקה.
אוניברסיטה וקריירה מקצועית
בהיותו בן עשרים ואחת הפליג ריבנאי על אונייה ממצרים דרך איטליה וצרפת לארצות הברית והגיע לבוסטון. את השכלתו האקדמית רכש בקולג' החקלאי של מסצ'וסט (Massachusetts Agricultural College (MAC)), שברבות השנים התפתח והפך לאוניברסיטה של מסצ'וסטס באמהרסט. ב-1927 קיבל תואר ראשון (BSc). ב-1928 ערך מחקר בנושא המורפולוגיה של חיפושית קולורדו, כעבור שנה ערך מחקר בנושא החיפושיות הטפיליות מן המשפחה Rhipiphoridae בצפון ומרכז אמריקה, תואר שני (MSc) קיבל ב-1928 מ-MAC ואת תואר הדוקטור לפילוסופיה קיבל באותו המוסד ב-1931. נושא עבודת הדוקטורט היה "מחקרים בטרופיזם ואקולוגיה של פשפש המיטה". בתקופת לימודיו בארצות הברית גר בעיירה הוליוק, ולפרנסתו לימד עברית והכין ילדים יהודים לבר-מצווה. בראשית הקריירה המדעית שלו התעניין גם באנטומולוגיה רפואית, ולשם כך לקח מספר קורסי מבוא ברפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור. אחרי כן עבד גם במחלקת החקלאות של ארצות הברית והשתתף בפרויקט הדברת זבוב הפירות הים-תיכוני בפלורידה. את שם משפחתו המקורי, ריבניקר, החליף לריבנאי בתקופת לימודיו בארצות הברית.
ב-1931 הוזמן ריבנאי על ידי יצחק אלעזרי-וולקני להצטרף לסגל המכון שהקים וריבנאי שב לישראל. המכון שנקרא אז "תחנת הניסיון החקלאית רחובות", לימים "מכון וולקני"; עבר אז מתל אביב לרחובות ליד גן האקלום בשטח שכיום בתחום מכון ויצמן.
משהוקם המערך החקלאי הממשלתי ב-1951, עבר עם התחנה לאגף להגנת הצומח של התחנה לחקר החקלאות בבית-דגן.
ב-1957 התמנה ריבנאי לראש המחלקה לאנטומולוגיה של גידולי שדה, בהמשך הפך למנהל האגף (לימים המכון) להגנת הצומח במכון וולקני (1964-1960). ב-1964 פרש לגמלאות, אך המשיך לעבוד במכון הלאומי והאוניברסיטאי לחקלאות ומכון וולקני כיועץ עד לשנת 1969. השתתף בכנסים מדעיים באנגליה, איטליה, הולנד וצרפת (1951).
ב-16 בפברואר 1966 נשא ריבנאי את הרצאת השנה במכון וולקני לחקר החקלאות ברחובות בנושא "נדידה ופנולוגיה של פרפרים בארץ", באותו אירוע הוענקה לו תעודת כבוד מטעם מכון וולקני.
ריבנאי היה ממייסדי החברה האנטומולוגית הישראלית ב-1962 ונשיאה הראשון. בתקופה שקדמה להקמת המדינה היה חבר החברה האנטומולוגית המצרית (The Entomological Society of Egypt) ופרסם בכתב העת של החברה על מזיקים המשותפים לשתי המדינות.
על שמו קרוי הדבוראי Encarcia scapeata Rivnay (Hymenoptera: Aphelinidae)
מחקריו
יחזקאל ריבנאי כתב קרוב למאתיים מחקרים בעברית ובאנגלית, ביניהם מספר ספרים. במסגרת הדוקטורט חקר את פשפש המיטה, חרק הניזון ממציצת דם האדם. הוא פיתח שיטה להאכלה מלאכותית של הפשפש, שאיפשרה לו לחקור את התנהגותו וגורמי משיכתו. הוא חקר את מרכיבי המשיכה של פשפש המיטה לפונדקאי שלו האדם בניסיונו ליזון מדמו וגילה שמקור המשיכה העיקרי הוא החום.
הוא חקר את הרגלי ההזדווגות וגילה שמראה ותנועת הנקבה הם הגורמים העיקריים שמושכים את הזכר אליה.
עבודות אלה צוטטו בהרחבה.
בארץ-ישראל חקר בתחילה את מזיקי ההדרים.
לאחר מכן טיפל במזיקים של גידולים נוספים, בהם: תבואות, סלק סוכר, עצי פרי גלעיניים, כותנה ודלועיים.
ריבנאי היה מחלוצי ההדברה הביולוגית במזיקי ההדרים בארץ. בענף ההדרים הרבה לחקור את זבוב ים-התיכון, שתוקף למעלה ממאתיים פונדקאים של פירות וירקות. חקר גם את הקפנודיס, תריפס השמש, כנימות קמחיות וכנימות עלה. ב-1968 ראתה אור סקירה פרי עטו המסכמת את פעולות ההדברה הביולוגית בישראל.
כל מחקריו היו בנושאים שימושיים, ניזונו מבעיות של חקלאים בשטח, וכללו קשר פורה ופעיל בינו לבין החקלאים באמצעות שיתופי פעולה: למשל עם היחידות המקצועיות של המועצה לשווק פרי הדר.
במשך שלושה עשורים עסק במזיקי גידולי שדה. ספרו הראשון בתחום זה ראה אור ב-1948,
ריבנאי חקר את בעיות הסביבה. ב-1964 התפרסמה סקירה מקיפה על האופן שבו האדם משפיע על האקולוגיה של חרקים באזורים הצחיחים.
ריבנאי המשיך לחקור ולפרסם כמעט עד יום מותו. לאחר לכתו לעולמו ראה אור ספרו הפופולרי על אורחות חייהם ומנהגיהם של פרוקי הרגליים.
תחום מחקר אחר שלו היה ניידות החרקים. ראשית התחקה אחרי הנדידות קצרות-הטווח של זבוב הפירות הים-תיכוני ובהמשך הפעיל רשת של מלכודות ברחבי ישראל כדי לתאר את התנודות של עשי הלילה.
ריבנאי הציע את מודל הנדידה כהסבר למקור אוכלוסיית הקיץ של זבוב הים-התיכון (Ceratitis capitata Wiedemann) באזורים הקרים ובגבול תפוצתו, חרק מהבולטים במזיקי החקלאות העולמית.
לפי מודל זה אוכלוסיית הזבוב באזורים הקרים נכחדת בחורף ומתחדשת בקיץ באמצעות נדידת פרטים מאזורים חמים יותר.
ד"ר נמרוד ישראלי התבסס על מודל זה
ופיתח על בסיסו מוצר להדברת הזבוב.
ריבנאי נהג לשרטט את החרקים אותם חקר. בהיעדר טכנולוגיות צילום נגישות עבור פרסומיו, הקדיש זמן רב להסתכלות ושרטוטים של אותם חרקים ואיוריו המפורטים מלוים את מאמריו.
משפחתו
יחזקל ריבנאי נישא לדוסיה (דבשה) למשפחת לוין ב-1948. היא עבדה כאחות בבית החולים בילינסון ומאוחר יותר כספרנית במרכז למחקר גרעיני שורק (ממ"ג). מאז שובו ארצה ב-1931 התגורר ריבנאי ברחובות. במקביל משנת 1933 עד תקופת מלחמת העצמאות שירת בהגנה כנוטר ברחובות, קיבל תעודת סמל ההגנה כאות הוקרה ב-16 במאי 1956.
ריבנאי נפטר ב-1972 והובא למנוחות בבית הקברות בזכרון יעקב
בנו הבכור, בנימין (ימיני) ריבנאי, מתגורר בבוסטון, ארצות הברית. הוא ד"ר לביוכימיה ומנהל מו"פ בחברות הזנק בשטח הפרמצבטיקה. בנו הצעיר, שוני ריבנאי, הוא אמן פלסטי, לשעבר ארט דיירקטור ובעליו של משרד הפרסום באומן בר ריבנאי.
ספרים פרי עטו
Ezekiel Rivnay, Field crop pests in the Near East [Monographiae biologicae ; v. 10 ], en haag : W. Junk, 1962 (450 pp.).
הפועל פתח תקווה (כדורגל)
הפועל פתח תקווה היא קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר פתח תקווה, המשחקת בליגת העל. צבעי הקבוצה הם כחול ולבן, ומגרשה הביתי הוא אצטדיון המושבה.
אגודת הספורט של הפועל פתח תקווה נוסדה בשנת 1926 וקבוצת הכדורגל נוסדה בשנת 1934. הקבוצה היא מהוותיקות בכדורגל הישראלי והשתתפה בין היתר בתחרויות הליגה והגביע עוד לפני קום המדינה. בעונת 1954/1955 זכתה הקבוצה לראשונה בתולדותיה באליפות המדינה ובין השנים 1959 - 1963 זכתה הקבוצה בחמש אליפויות ברצף, שיא בכדורגל הישראלי שטרם נשבר. מאז כשלה הקבוצה בניסיונותיה לזכות באליפות נוספת, על אף שהייתה קרובה לכך בסוף שנות השישים ובתחילת שנות התשעים. בנוסף הופיעה הקבוצה תשע פעמים בגמר גביע המדינה, מתוכן זכתה פעמיים בגביע.
המועדון מנוהל בבעלות עמותת האוהדים "הכחולה". חברי העמותה בוחרים אחת לשנה נציגים לוועדות העמותה - ועדת קבלה, ועדת ביקורת והועד המנהל. הוועד המנהל ממנה את קבוצת הניהול של מועדון הכדורגל.
העשורים הראשונים
אגודת הספורט של הפועל פתח תקווה נוסדה בשנת 1926 על ידי קבוצה מצומצמת של פועלים ספורטאים אשר מנתה את אליעזר רובינשטיין, בנימין פריידנברג, בנימין ויינשטיין ונ. דיקסון. עם הקמתה הצטרפה לאיגוד הפועל ובראשיתה עסקה אגודת הפועל פתח תקווה בעיקר בענף ההתעמלות, ומאוחר יותר עסקה גם באתלטיקה, כדורסל, כדורעף וכדורגל.
קבוצת הכדורגל של הפועל פתח תקווה הוקמה בשלהי שנת 1934, ובדצמבר של אותה השנה השתתפה בסדרת משחקי מבחן שערכה ההתאחדות לכדורגל עבור כניסה לליגה הבכירה. הפועל פתח תקווה קיימה שני משחקים מול הכח תל אביב, והם הסתיימו בניצחון והפסד, שניהם בתוצאה 1–2. בתום אותם סדרת משחקים, הוחלט שהפועל פתח תקווה יחד עם הכח תל אביב ומכבי רחובות ישחקו בעונת 1934/1935 הקרובה בליגה הארצית (הליגה הבכירה דאז).
את עונת 1934/1935 סיימה הפועל פתח תקווה כסגנית אלופת הארץ (אף על פי שהליגה הופסקה מוקדם מהצפוי בעקבות סכסוך בין מרכזי הפועל ומכבי). בעונות שלאחר מכן הפועל פתח תקווה לא קיימה משחקים רשמיים ולאחר כמעט שלוש שנים, בעונת 1937/1938, חידשה הקבוצה את פעילותה כאשר הצטרפה לליגה ג' דרום (הליגה השלישית) ומצאה לראשונה מגרש קבוע, ברחוב קק"ל בפתח תקווה. בסיום אותה עונה, עלתה הפועל פתח תקווה לליגה ב' (הליגה השנייה). בשנת 1940, נחנך מגרש הפועל החדש ברחוב אברבנל.
בעונת 1941/1942, שבה הקבוצה לליגה הבכירה, וסיימה במקום השישי. הישג השיא של הקבוצה באותן שנים היה העפלה לגמר גביע המלחמה 1944, לאחר שניצחה בחצי הגמר את יריבתה העירונית מכבי פתח תקווה בתוצאה 7–0. במשחק הגמר הפסידה הקבוצה 0–1 להפועל תל אביב. שחקנים בולטים ששיחקו בקבוצה באותן שנים היו מאיר נבנהויז, עמיחי שוהם, אליהו קרוסהר, יעקב ויסוקר ומשה וארון. בשלוש העונות הבאות סיימה הפועל פתח תקווה במקום החמישי בליגה.
את עונת 1949/1950, העונה הראשונה לאחר קום המדינה, הקבוצה החלה עם מספר הפסדים במחזורי הפתיחה, אך לאחר מכן ניצחה את רוב המשחקים וסיימה את העונה עם 15 ניצחונות ובמקום הרביעי בטבלה. ב-14 במרץ 1950, ערכה הפועל פתח תקווה את המשחק הבינלאומי הראשון שלה מול הקבוצה הטורקית פנרבחצ'ה במשחק שהתקיים במגרש הפועל בפתח תקווה והסתיים בתוצאה 5–3 לזכות הטורקים. באוקטובר 1951 שיחקה הפועל פתח תקווה בפעם הראשונה מחוץ לגבולות ישראל כאשר ערכה "מסע אירופי" במהלכו התמודדה מול קבוצות מצרפת, בלגיה והולנד. מתוך שלושה תוצאות תיקו וארבעה הפסדים, בלט המשחק מול אייאקס שנערך באצטדיון האולימפי באמסטרדם והסתיים בתיקו 0–0.
בעונת 1953/1954, סיימה הפועל פתח תקווה במקום השלישי לאחר שפתחה את העונה בסדרת ניצחונות אך דעכה בהמשך. עונה זו מוגדרת כעונת הפריצה של חלוצה נחום סטלמך, שסיים את העונה עם 13 שערי ליגה. בנובמבר 1953 רשמה הפועל פתח תקווה ניצחון בינלאומי ראשון כאשר גברה בתוצאה 1–0 על הקבוצה הקפריסאית אפואל ניקוסיה במשחק שהתקיים בקפריסין.
תור הזהב של הקבוצה: אמצע שנות החמישים ועד סוף שנות השישים
במהלך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, הייתה הפועל פתח תקווה קבוצה מובילה בכדורגל הישראלי אשר זכתה בגביע מדינה ושש אליפויות, מתוכן חמש רצופות, שיא שלא נשבר מאז בכדורגל הישראלי. בשנות האליפויות הקבוצה הודרכה בעיקר על ידי מאמנים זרים והציגה כדורגל התקפי שהקנה לה עליונות במשחקיה. במשך 14 עונות רצופות סיימה הפועל פתח תקווה באחד משלושת המקומות הראשונים ולאורך תקופה זו התבססה הקבוצה על שחקני בית רבים שעלו מקבוצת הנוער של המועדון. בין כוכבי הקבוצה מאותה תקופה ניתן למנות את החלוץ נחום סטלמך, השוער יעקב ויסוקר, האחים זכריה רצאבי ואבשלום רצאבי, בועז קופמן, ראובן יפת וג'רי חלדי. המזכיר הכללי של הקבוצה באותן שנים, אורי קרני, טען שמלבד רמת הכדורגל, הסיבה להצלחת הקבוצה נעוצה בשונה מהרבה קבוצות אחרות, בחומר האנושי וביחסים הטובים בין חברי הקבוצה.
בעונת 1954/1955, תחת הדרכתו של המאמן משה וארון, הקפטן אורי קרני ובכיכובו של החלוץ נחום סטלמך הצעיר, זכתה הפועל פתח תקווה באליפות הראשונה בתולדותיה והייתה לקבוצה העברית הראשונה מחוץ לתל אביב שזכתה בתואר זה. העונה החלה עם ניצחון 1–0 בדרבי במחזור הראשון נגד מכבי פתח תקווה משער של נחום סטלמך. לאחר תיקו במחזור השני מול הפועל כפר סבא, רשמה הפועל פתח תקווה רצף של 11 ניצחונות בליגה (רצף שלא שברה מאז) אשר ביסס אותה במקום הראשון בטבלה. במחזור ה-26 והאחרון הגיעה הקבוצה למשחק חוץ נגד הפועל תל אביב באצטדיון באסה בידיעה שתיקו יספיק לה עבור זכייה באליפות. שער בנגיחה של בועז קופמן בדקה ה-49 הספיק לניצחון 1–0 וזכייה באליפות ראשונה לאחר שהקבוצה הובילה את הטבלה לאורך רוב העונה. נחום סטלמך סיים את העונה כסגן מלך השערים של הליגה עם 28 שערים. במסגרת גביע המדינה באותה העונה, סיימה הפועל פתח תקווה כסגנית לאחר שהפסידה 1–3 בגמר מול מכבי תל אביב.
בעונה שלאחר מכן, הפועל פתח תקווה נעה בין שלושת המקומות הראשונים לאורך רוב העונה ולבסוף סיימה במקום השני כסגנית האלופה. בעונת 1956/1957 החתימה הפועל פתח תקווה לראשונה מאמן זר; המאמן האנגלי ג'ק גיבונס, אך שוב סיימה במקום השני. לעומת זאת, במסגרת משחקי הגביע נחלה הקבוצה הצלחה כאשר זכתה לראשונה בגביע המדינה. בשלב חצי גמר הגביע התמודדה הפועל פתח תקווה מול מכבי תל אביב במשחק שהסתיים בתיקו 2–2 בתום הארכה, מה שהוביל למשחק חוזר בו ניצחה הפועל פתח תקווה 2–0 ועלתה לגמר. במשחק הגמר שהתקיים באצטדיון קריית אליעזר, הפועל פתח תקווה פגשה במפתיע את מכבי יפו שסיימה את הליגה במקום האחרון, וניצחה בתוצאה 1–2 משער ניצחון בנגיחה של נחום סטלמך.
בעונת 1957/1958, סיימה הפועל פתח תקווה כסגנית בפעם השלישית ברציפות ובפער של נקודה אחת מהאלופה מכבי תל אביב. באותה העונה השתתפה גם במשחק אלוף האלופים לאור זכייתה בעונה הקודמת בגביע המדינה; הקבוצה התמודדה מול הפועל תל אביב במשחק שנערך באצטדיון באסה והפסידה בתוצאה 0–3.
בעונת 1958/1959, זכתה הפועל פתח תקווה באליפות השנייה בתולדותיה, והראשונה ברצף של חמש אליפויות. הקבוצה פתחה את העונה עם שני הפסדים בשלוש המחזורים הראשונים, אך התאוששה מהר עם ארבעה ניצחונות רצופים כולל ניצחון חוץ על המוליכה מכבי תל אביב. בחצי השני של העונה המשיכה הקבוצה לצבור ניצחונות ומיעטה לאבד נקודות. במחזור ה-16 עלתה לראשונה למקום הראשון בטבלה לאחר ניצחון חוץ על הפועל רמת גן באצטדיון המכתש. במשך שניים-עשר המשחקים בין המחזור העשירי למחזור העשרים ואחת, הקבוצה לא הפסידה ואף צברה עשרה ניצחונות ושתי תוצאות תיקו. רצף זה עזר לקבוצה להחזיק במקום הראשון עד תום העונה. במסגרת תחרויות גביע המדינה באותה העונה, הגיעה הקבוצה עד לגמר, בו הפסידה למכבי תל אביב ופספסה הזדמנות לזכות בדאבל. כוכבי הקבוצה הבולטים מעונה זו היו החלוצים נחום סטלמך וזכריה רצאבי.
בעונת 1959/1960, זכתה הפועל פתח תקווה באליפות שנייה ברציפות ושלישית בסך הכל. בעונה זו הובילה הפועל פתח תקווה את הטבלה לאורך רוב שלבי העונה אך במחזור הלפני אחרון, עקב תיקו 2–2 במשחק חוץ מול מכבי חיפה, איבדה הפועל פתח תקווה את הבכורה למכבי תל אביב שעלתה למקום הראשון. במחזור האחרון הפועל פתח תקווה אירחה את מכבי יפו בידיעה שהיא לא תלויה בעצמה, ושבנוסף לניצחון על מכבי יפו, היא תזדקק לאיבוד נקודות של מכבי תל אביב מול הפועל חיפה. הפועל פתח תקווה ניצחה את מכבי יפו בתוצאה 3–1 וחיכתה לחדשות מאצטדיון המכביה בתל אביב. לשמחתה, הפועל חיפה ניצחה בתוצאה 2–1 ותואר האליפות נשאר בפתח תקווה. עונה זו התאפיינה כעונה התקפית פורייה במיוחד עבור הפועל פתח תקווה שסיימה עם 65 שערי ליגה ב-22 משחקים, כאשר 44 מתוך כלל השערים נכבשו על ידי החלוצים המצטיינים זכריה רצאבי, נחום סטלמך ובועז קופמן.
האליפות המרשימה ביותר הייתה בעונת 1960/1961, אז זכתה הפועל פתח תקווה באליפות שלישית ברציפות ורביעית בסך הכל, בעונה מוצלחת שעד אז הייתה אחת הטובות של קבוצה ישראלית, כאשר הפועל פתח תקווה החזיקה במקום הראשון לאורך כל העונה ומיעטה לאבד נקודות. בעונה זו אימן את הקבוצה איגנץ' מולנר ההונגרי לאחר שנפרדה הפועל פתח תקווה מג'ק גיבונס האנגלי. הקבוצה החלה את העונה בסערה כאשר הביסה במחזור הראשון את הפועל תל אביב 4–0 ובמחזור השני את בית"ר תל אביב 5–0. במחזור התשיעי ספגה הקבוצה את ההפסד הראשון מתוך שניים בלבד בכל העונה, שניהם למכבי חיפה. לאורך העונה ניצחה הפועל פתח תקווה את יריבותיה העיקריות לאליפות (הפועל ת"א, הפועל חיפה ומכבי ת"א) בכל משחקי הליגה ביניהן, בבית ובחוץ. במחזור ה-18, אירחה הפועל פתח תקווה את מכבי תל אביב וניצחה בתוצאה 2–0 מצמד שערים של החלוץ זכריה רצאבי, במה שהפך למשחק ההכתרה ארבעה מחזורים לסיום העונה. במסגרת משחקי גביע המדינה באותה העונה, הגיעה הפועל פתח תקווה עד הגמר, בו התמודדה מול הפועל תל אביב לעיני 40,000 צופים באצטדיון רמת גן. לאחר שער מוקדם של בועז קופמן בדקה הרביעית, הצליחה הפועל תל אביב להפוך את התוצאה וניצחה 1–2 בסיום. חלוץ הפועל פתח תקווה זכריה רצאבי סיים את העונה כמלך השערים של הליגה עם 15 שערים. עונה זו התאפיינה בהגנה חזקה עם ספיגת שערים מעטה יחסית, ושער נקי ב-12 מתוך 22 המחזורים, כאשר בין מצטייני הקבוצה מאותה העונה היה השוער יעקב ויסוקר.
בעונת 1961/1962, הפועל פתח תקווה זכתה באליפות רביעית ברציפות וחמישית בסך הכל. בעונה זו אימן את הקבוצה המאמן היוגוסלבי מיודראג יובאנוביץ', בעונה שבה הקבוצה מיעטה לכבוש ביחס לעונות הקודמות. למרות שניצחה את רוב משחקיה בחצי הראשון של העונה, לאחר מספר הפסדים ותוצאות תיקו, מצאה עצמה הקבוצה במקום השביעי במחזור ה-13, מיקומה הנמוך ביותר במהלך העונה. בזכות שלושה ניצחונות רצופים חזרה הקבוצה למקום הראשון בתום המחזור ה-16, ובו החזיקה עד תום העונה. בתחרויות גביע המדינה באותה העונה, הגיעה הפועל פתח תקווה עד שלב חצי הגמר בו הפסידה למכבי חיפה.
בעונת 1962/1963, זכתה הפועל פתח תקווה באליפות שישית בסך הכל וחמישית ברציפות, רצף שלא נשבר מאז בכדורגל הישראלי. מיודראג יובאנוביץ' המשיך בתפקיד המאמן בעונה זו ואל הקבוצה הצטרף המגן הימני הצעיר דרור קשטן ממחלקת הנוער של הקבוצה. העונה החלה בשלושה ניצחונות, כולל ניצחון 1–0 ביתי משער של נחום סטלמך על הפועל תל אביב, שהיוותה כיריבה העיקרית במאבק על האליפות. לאחר הפסד במחזור החמישי להפועל חיפה, נשארה הקבוצה בלתי מנוצחת באחד עשר המחזורים הבאים וביססה עצמה במקום הראשון. במחזור ה-20, תיקו ביתי מאופס מול מכבי תל אביב הספיק עבור הבטחת האליפות אחרי שהפועל תל אביב מהמקום השני סיימה בתיקו מול מכבי חיפה. במחזור הסיום הביסה הפועל פתח תקווה את מכבי חיפה בתוצאה 7–1, בין היתר בזכות שלושער של בועז קומפן וצמד של זכריה רצאבי, ובסיום המשחק הקיפו שחקני הקבוצה את המגרש וחגגו עם דגלי ישראל ודגלי הפועל פתח תקווה. שתי הקבוצות נפגשו באותה העונה גם במשחק אלוף האלופים, בעקבות התארים שלהן מהעונה הקודמת. המשחק הסתיים בתוצאה 2–2 ותואר אלוף האלופים הוענק לשתי הקבוצות בזכייה משותפת.
גם לאחר שנקטע רצף האליפויות, הפועל פתח תקווה המשיכה בשנים שלאחר מכן להיות אחת מהקבוצות המובילות בישראל, אך במשך מספר עונות הפסידה את האליפות במחזורי הסיום של העונה. בעונת 1963/1964 בוצעו מספר שינויים בסגל הקבוצה, כאשר הבולטים שבהם היו עזיבתו של החלוץ זכריה רצאבי להפועל מחנה יהודה, והחלפתו של השוער יעקב ויסוקר באחיו יצחק ויסוקר, בדרך לשנים רבות שלו במועדון. עונה זו נפתחה עם שבעה ניצחונות רצופים, ביניהם הניצחון המפורסם 4–3 על הפועל תל אביב אחרי פיגור 0–3 במחצית. לאחר שהובילה את הטבלה לאורך רוב העונה, איבוד נקודות רבות בשליש האחרון של העונה הוביל לכך שהקבוצה סיימה במקום השלישי.
בעונת 1964/1965, סיימה הפועל פתח תקווה במקום השני לאחר עונה צמודה במיוחד, בסופה הפסידה את האליפות להכח מכבי רמת גן בזכות הפרש שערים עדיף, למרות שיוויון בנקודות. זו הייתה העונה הסדורה הראשונה שהושלמה, שהאליפות בה הוכרעה על ידי הפרש שערים. בעונה שלאחר מכן, לאחר פתיחת עונה לא טובה, הפועל פתח תקווה מטפסת חזרה לצמרת אך לראשונה מאז עונות האליפות, הקבוצה לא מאיימת באופן ממשי על התואר. בעונת 1966/1968 (העונה הכפולה), סיימה הקבוצה במקום השני בליגה והפסידה בגמר הגביע לבני יהודה. באמצע אותה עונה, חנכה הפועל פתח תקווה את אצטדיון האורווה בניצחון 2–1 על מכבי חיפה במשחק ידידות. עונה זו חתמה את אותה תקופה שבמהלכה דורגה הפועל פתח תקווה במשך 14 עונות רצופות בין שלוש הראשונות בליגה ובמהלכם זכתה בגביע המדינה ושש אליפויות.
בעונת 1968/1969, לראשונה מאז קום המדינה, דורגה הפועל פתח תקווה בחלק התחתון של הטבלה וסיימה את הליגה במקום התשיעי. עם זאת, זכתה הקבוצה בתחילת העונה בתואר גביע הליגה הישראלי; גביע ה-20 בניצחונה 4–1 על מכבי חיפה במשחק הגמר. בתום עונה זו נפרד מלך שערי הקבוצה בכל הזמנים, נחום סטלמך, מהפועל פתח תקווה אחרי קריירה מפוארת וארוכת שנים.
מאבקי תחתית וירידות ליגה: שנות השבעים עד אמצע שנות השמונים
לאורך המחצית הראשונה של שנות ה-70 ולאחר פרישתם של אחרוני הכוכבים שהובילו את המועדון לאליפויות, התנדנדה הקבוצה בין שולי הצמרת לתחתית הטבלה, ובחצי השני של העשור חוותה גם ירידת ליגה לראשונה. עונת 1969/1970 התאפיינה בשינויים משמעותיים נוספים בסגל עם שחקנים שהגיעו לקראת קריירה ארוכת טווח במועדון כאשר מלבד הגעתו של החלוץ גדי צלניקר לקבוצה, הגיעו גם שחקני ההגנה, האחים יחיאל ואהרון סאלם מקבוצת הנוער של המועדון. בסיום העונה הוזמנו שניים משחקני הקבוצה, השוער יצחק ויסוקר והמגן שמואל רוזנטל, לסגל נבחרת ישראל במונדיאל 1970 במקסיקו.
בעונת 1970/1971 סיימה הקבוצה במקום הרביעי, אך בעונה שלאחר מכן שוב חזרה לתחתית וסיימה במקום ה-11. בעונת 1972/1973 נקלעה הפועל פתח תקווה לסכנת ירידה כשנאבקה בתחתית, אך שמונה מחזורים לסיום בועז קופמן החליף את רחביה רוזנבוים בעמדת המאמן והוביל את הקבוצה לסדרת ניצחונות שהבטיחה את ההישארות בליגה.
בעונת 1973/1974 סיימה הקבוצה במקום הרביעי בליגה. במשחקי גביע המדינה הגיעה הקבוצה עד הגמר, בו הפסידה להפועל חיפה, אך האירועים הזכורים מאותה עונה התרחשו בגומלין חצי גמר הגביע בו התמודדה הפועל פתח תקווה באצטדיון האורווה מול בית"ר ירושלים באחד המשחקים האלימים בתולדות הכדורגל הישראלי. מספר דקות לסיום ההארכה, כשהפועל פתח תקווה בדרך לניצחון, פרצו למגרש מאות אוהדי בית"ר ירושלים ותקפו בין היתר שחקנים ושוטרים שהיו במקום. ארבעה שחקנים של הפועל פתח תקווה שלא הצליחו להימלט הוכו באכזריות ונשלחו לבית החולים. העונה שלאחר מכן אשר הסתיימה במקום התשיעי בליגה, החלה בטרגדיה כאשר בלם הקבוצה מאיר בלומנטל התמוטט על כר הדשא במהלך אימון שגרתי עם חבריו לקבוצה ונפטר לאחר מאמצי החייאה.
בעונת 1975/1976, הפועל פתח תקווה ירדה ליגה בפעם הראשונה בתולדותיה, למרות מאזן של 10 ניצחונות, 13 תוצאות תיקו ו-11 הפסדים. באירועי סיום אותה עונה, היחידה בתולדות הליגה בה ירדו ארבע קבוצות, קבע בית הדין של ההתאחדות לכדורגל, בהחלטה שנויה במחלוקת יומיים לפני מחזור הסיום, כי מכבי חיפה תקיים משחק חוזר מול שמשון תל אביב, שלושה שבועות אחרי שהמשחק ביניהן הסתיים בהפסד של מכבי חיפה. במשחק החוזר שנערך לאחר משחקי המחזור האחרון, ניצחה מכבי חיפה ונשארה בליגה על חשבון הפועל פתח תקווה. בשתי העונות הבאות בליגה השנייה סיימה הקבוצה במקום החמישי ולא העפילה. בעונת 1978/1979 חזרה הפועל פתח תקווה לליגה הבכירה מהמקום השלישי לאחר פתיחת עונה לא טובה אך המשך מוצלח יותר עם הפסד אחד בלבד ב-21 מחזורים.
בעונת 1979/1980, עם חזרתה לליגה הבכירה, הקבוצה התנדנדה רוב העונה סביב הקו האדום ולבסוף סיימה את העונה במקום התשיעי. בעונה שלאחר מכן סיימה הקבוצה במקום ה-12 ונשארה בליגה, ובעונת 1981/1982 הפועל פתח תקווה ירדה ליגה בפעם השנייה בתולדותיה כאשר סיימה במקום האחרון והציגה את המאזן הגרוע ביותר שלה אי פעם בליגה הראשונה עם 19 הפסדים, 8 תוצאות תיקו ושלושה ניצחונות בלבד. לאחר שתי עונות בליגה הארצית (הליגה השנייה דאז), חזרה הקבוצה לליגה הבכירה בעזרתם הרבה של רונן הילל ואלי מחפוד ועלתה מהמקום השלישי. בעונת 1984/1985 הצטרפו אל הקבוצה ניר לוין ואלון חזן והקבוצה משתלבת בחזרה בליגה הראשונה באופן מוצלח כאשר היא מסיימת במקום השישי בליגה ומגיעה לרבע גמר הגביע. את עונת 1985/1986 מסיימת הקבוצה במקום ה-13, מקום אחד מעל הקו האדום, כאשר בחצי השני של העונה הקבוצה מרבה להפסיד. עם זאת, הפועל פתח תקווה סיימה את העונה עם תואר ראשון מזה 17 שנים, עת זכתה בגביע הטוטו לאחר ניצחון בגמר על הפועל באר שבע בתוצאה 2–1. לאחר שלוש עונות תחת הדרכתם של גיורא שפיגל ודרור בר-נור, נפרדו השניים מהקבוצה בסוף עונה זו.
חזרה לצמרת: סוף שנות השמונים ושנות התשעים
בעונת 1986/1987, עברו המושכות לידיו של המאמן הצעיר אברהם גרנט, שבשנים שלאחר מכן העלה לקבוצה הבוגרת את דני ניראון וגבע מרקוס מקבוצת הנוער ודאג לשתף בהרכב שחקנים צעירים שזכו אז לכינוי "תינוקות גרנט" וביניהם בני קוזושווילי, אלון חזן, מני בסון והשוער הצעיר רפי כהן מהפועל אילת. תחת הדרכתו של גרנט, הציגה הקבוצה כדורגל התקפי וחזרה להוות גורם משמעותי בצמרת כשבין היתר סיימה שלוש עונות ברציפות במקום השני כסגנית האלופה, ואף זכתה בגביע המדינה שנה לאחר עזיבתו של גרנט.
למרות שהעונה הראשונה של הקבוצה תחת הדרכתו של גרנט הסתיימה במקום העשירי, בעונת 1987/1988 ניכר שיפור כאשר הקבוצה סיימה במקום החמישי. בעונת 1988/1989, לראשונה מזה שנים ארוכות, משתתפת הפועל פתח תקווה במאבקי האליפות; הקבוצה פתחה את העונה באופן בינוני ובמחזור ה-7, לצד קבוצות נוספות בליגה, ספגה הפועל פתח תקווה הפחתה של שתי נקודות בשל הפרת התקנון התקציבי. המשך העונה היה מוצלח יותר ובמחזור ה-21 עלתה הפועל פתח תקווה למקום הראשון לאחר ניצחון חוץ על מכבי תל אביב בתוצאה 2–0 בזכות שערים של ניר לוין ויוסי שושני. במחזור ה-29 אירחה הפועל פתח תקווה את מכבי נתניה בידיעה שרק ניצחון יחזיר סיכוי לקחת ממכבי חיפה שבפסגה את האליפות, אך המשחק הסתיים בתיקו מאופס והפועל פתח תקווה סיימה את העונה במקום השני.
בעונת 1990/1991 ההחמצה הייתה גדולה במיוחד, כשלמרות שניפקה את עונתה הטובה ביותר מאז שנות ה-60, הפסידה הפועל פתח תקווה את תואר האליפות ואת גביע המדינה בתוך פחות משלושה שבועות, ואילו מכבי חיפה זכתה בדאבל. בליגה, הקבוצה פתחה את העונה באופן בינוני, אם כי בהמשך עלתה למקום הראשון בטבלה, בו היא ביססה את מעמדה. במחזור ה-20 איבדה הקבוצה את הפסגה למכבי חיפה ובמחזור ה-29 אירחה הפועל פתח תקווה את מכבי חיפה למשחק העונה בידיעה שניצחון יצמק את הפער ממכבי חיפה לנקודה אחת. המשחק נגמר בתיקו מאופס לאחר ששני שערים של יוסי שושני נפסלו בהחלטות שיפוט שנויות במחלוקת; האחד בטענה לנבדל והשני בטענה לעבירה על השוער, והפועל פתח תקווה התרחקה מהאליפות. למרות ניצחון על מכבי תל אביב במחזור האחרון, תיקו של מכבי חיפה מול מכבי נתניה קבע ששוב הפועל פתח תקווה תישאר עם הסגנות. בגמר הגביע הפסידה הקבוצה 1–3 למכבי חיפה, לאחר שהשופט עובדיה בן-יצחק הרחיק את המגן גיא גת כבר בדקה השנייה של המשחק. עם כל זאת, הקבוצה סיימה את העונה עם תואר כשזכתה בגביע הטוטו לאחר ניצחון 3–1 בגמר על בית"ר תל אביב.
דווקא לאחר עזיבתו של אברהם גרנט למכבי תל אביב בעונת 1991/1992, בה סיימה הקבוצה במקום הרביעי, הצליחה הפועל פתח תקווה לזכות בגביע מדינה שני בתולדותיה, תחת הדרכתו של זאב זלצר. בגמר הגביע גברה הקבוצה על מכבי תל אביב בתוצאה 3–1 לאחר הארכה בזכות שער של אלי מחפוד וצמד שערים של מני בסון. בעקבות זכייה זו הייתה הפועל פתח תקווה לקבוצה הישראלית הראשונה שהופיעה בגביע אירופה למחזיקות גביע, ואחת משתי הראשונות שהופיעו במפעלים האירופיים (מלבד גביע האינטרטוטו).
בעונת 1992/1993 נעשו שינויים משמעותיים בקבוצה כאשר שחקני הבית מוטי קקון, אדורם קייסי וואליד באדיר הפכו לשחקני הרכב קבועים בזמן ששני הקשרים יוסי שושני ואלון חזן עזבו את הקבוצה. העונה החלה בסיבוב המוקדם של גביע אירופה למחזיקות גביע, בו ניצחה הפועל פתח תקווה פעמיים בתוצאה 2–0 את סטרומסגודסט הנורווגית ועלתה לסיבוב הראשון, אליו הוגרלה מול פיינורד ההולנדית. במשחק הראשון מול פיינורד הפסידה הקבוצה בתוצאה 1–0 ובמשחק השני בבית ניצחה הפועל פתח תקווה בתוצאה 2–1 אך הודחה עקב חוק שערי חוץ. בליגה המקומית באותה העונה, סיימה הפועל פתח תקווה במקום ה-11 שהוביל למשחקי מבחן נגד מכבי יפו, אותם צלחה הקבוצה ונשארה בליגה. במסגרת גביע הטוטו הגיעה הקבוצה לגמר ובו הפסידה למכבי תל אביב. בעונה שלאחר מכן, ארבעה מאמנים התחלפו תחת ניהולו של המנהל המקצועי גיא לוי, אך על הדשא הייתה עונה שקטה ובינונית שהסתיימה במקום השביעי בליגה. לאורך עונת 1994/1995, נעה הקבוצה בין פסגת הטבלה לשולי הצמרת ולבסוף סיימה במקום החמישי. העונה שלאחר מכן הייתה בינונית למדי והפועל פתח תקווה סיימה במקום השמיני בליגה כמלכת תוצאות התיקו כאשר חצי ממשחקיה הסתיימו בשוויון. בשנת 1996 רכש את הקבוצה איש העסקים מאיר שמיר.
בעונת 1996/1997 מסיימת הקבוצה כסגנית האלופה בפעם הרביעית בשמונה העונות האחרונות. בתחילת העונה מתמנה ניר לוין הצעיר למאמן הקבוצה, והפועל פתח תקווה פותחת את העונה עם שבעה ניצחונות רצופים. למרות עונה יציבה שבה הקבוצה מתבססת במקום השני ולא יורדת מתחת למקום השלישי בשום שלב, היא עדיין לא מאיימת על הראשונה בית"ר ירושלים שסיימה את העונה בפער תשע נקודות מהפועל פתח תקווה השנייה. החלוץ מוטי קקון מסיים את העונה כמלך שערי הליגה עם 20 שערים. את העונה הבאה מתחילה הקבוצה בגביע אופ"א, כאשר בשני הסיבובים המוקדמים היא חולפת על פני פלורה טאלין מאסטוניה וויילה בולקלוב מדנמרק ועולה לסיבוב הראשון, בו פגשה בראפיד וינה מאוסטריה, ולאחר הפסד 1–0 בחוץ ותיקו 1–1 בבית, סיימה את עונתה האירופית. בליגה המקומית הקבוצה מתבססת במקום החמישי לקראת אמצע העונה, ונשארת באותו מיקום עד סופה.
את עונת 1998/1999 החלה הפועל פתח תקווה עם שבעה ניצחונות בשמונת המחזורים הראשונים, אך התדרדרה ככל שהעונה התקדמה וסיימה במקום השישי בליגה. במסגרת גביע המדינה, הגיעה הקבוצה עד חצי הגמר ובו הודחה מול הפועל תל אביב. בתום עונה זו נפרד שיאן ההופעות במדי הקבוצה בכל הזמנים, בני קוזושווילי, מהפועל פתח תקווה לאחר 15 עונות. בעונת 1999/2000 סיימה הקבוצה במקום השלישי לאחר שנאבקה בצמרת לאורך העונה ונשארה עם סיכוי לאליפות עד למחזורי הסיום. רק הפסדים במפגשים הישירים מול שתי היריבות הפועל תל אביב ומכבי חיפה, לצד סיומת חלשה במחזורים האחרונים, דחקו אותה למקום השלישי ולגביע האינטרטוטו. בשתי העונות שלאחר מכן נעה הפועל פתח תקווה באמצע הטבלה ומסיימת במקום השישי.
ירידות ליגה והליכי פירוק
בשנות האלפיים התחזקה מגמה שהחלה עוד בשנות ה-90; הקבוצה מגדלת שחקני בית מוכשרים, אך ממהרת למכור אותם לקבוצות אחרות. מגמה זו, יחד עם ניהול כושל ותחלופת שחקנים גבוהה, הייתה לאחד הגורמים העיקריים להידרדרות הקבוצה אל תחתית הטבלה באופן כמעט קבוע החל מעונת 2002/2003.
בעונת 2004/2005 זכתה הקבוצה בגביע הטוטו, התואר הראשון של המועדון מזה 13 שנים; במשחק הגמר התמודדה הפועל פתח תקווה מול מועדון ספורט אשדוד ולאחר תיקו 3–3 בסיום הארכה, הכריעה הקבוצה את אשדוד בתום דו-קרב פנדלים. בשנת 2005 עזב מאיר שמיר את הפועל פתח תקווה.
תחלופת השחקנים הפכה גבוהה במיוחד בשנים אלו, כך שבעונת 2005/2006 למשל, שיתפה הקבוצה 36 שחקנים במשחקי הליגה, החליפה עשרה שחקנים באמצע העונה ושחררה 18 בסיומה. בעונת 2006/2007 ירדה הפועל פתח תקווה לליגה השנייה בפעם השלישית בתולדותיה, ובפעם הראשונה לאחר 23 עונות רצופות בליגה הבכירה. הקבוצה הצליחה להימנע משקיעה בליגת המשנה ועלתה לאחר שנה בלבד בחזרה לליגה הבכירה, לאחר שסיימה את עונת 2007/2008 במקום השני בליגה הלאומית. המגמה של תחלופת שחקנים בקצב חריג לא פסקה, ובסיום עונת 2008/2009 שחררה הקבוצה 15 שחקנים וצירפה 17 שחקנים חדשים במקומם. גם בשתי העונות הבאות הייתה עסוקה הקבוצה במאבקי תחתית והבטיחה הישארות בליגה הבכירה רק במחזורים האחרונים.
ביולי 2011 הקבוצה הגישה לבית המשפט המחוזי בקשת פירוק בשל חובות כבדים, ובקשה למנות מפרק זמני לקבוצה, כדי שיגייס תקציב מינימום לליגת העל בעונה הבאה. על-פי תקנות ההתאחדות לכדורגל, ממאזנה של קבוצה שנכנסת להליך פירוק מופחתות באופן אוטומטי 9 נקודות ליגה. בסוף אותו חודש הודיעה הרשות לבקרת תקציבים להתאחדות כי הקבוצה לא הצליחה לגייס את סכום המינימום לתקציב בליגת העל ונמצאת בסכנת הורדת ליגה. ב-8 באוגוסט 2011 החליט בית המשפט לאחר מספר הארכות ודיונים לקבל את הערעור של הקבוצה להשאיר את הפועל פתח תקווה בליגה הבכירה, זאת לאחר שכבר הודיע בית המשפט כי הקבוצה תרד לליגת המשנה ובמקומה תעלה הפועל כפר סבא.
את עונת 2011/2012 פתחה הקבוצה במינוס 9 נקודות, ובסיומה ירדה לליגה הלאומית לאחר ששהתה במקום האחרון לאורך כל העונה. באמצע אותה עונה קיימה הפועל פתח תקווה את משחק הבכורה שלה באצטדיון המושבה עם ניצחון 3–1 על מכבי חיפה. לאחר שנתיים בליגה הלאומית, הבטיחה הקבוצה את עלייתה בחזרה לליגת העל, לאחר שסיימה את עונת 2013/2014 במקום השני בטבלה. בעונת 2014/2015 סיימה הקבוצה במקום ה-13 בטבלה וירדה בחזרה לליגה הלאומית לאחר עונה אחת, מחזור אחד לסיום העונה. מירידה זו התקשתה הפועל פתח תקווה להתאושש ונאלצה להעביר את שמונה העונות הבאות בליגה השנייה.
את עונת 2015/2016 בלאומית, התחילה הפועל פתח תקווה באופן מוצלח ובמחצית העונה הובילה את הליגה, אך החצי השני היה רע בהרבה כאשר במהלכו ניצחה הקבוצה שלושה משחקים בלבד וסיימה את העונה במקום השישי. בעונת 2016/2017 הופחתה לקבוצה נקודה ממאזנה בטבלה, עקב אי הגשת דוחות כספיים במועדן, ולאחר פתיחת עונה רעה והתנדנדות בתחתית, הצליחה הקבוצה לצבור ניצחונות, וסיימה את העונה שוב במקום השישי. עונת 2017/2018 הייתה החלשה ביותר של הקבוצה מאז ירדה לליגה הלאומית, ולראשונה לא הצליחה להעפיל לפלייאוף העליון. לאחר שניצלה מירידה סיימה הקבוצה את העונה במקום התשיעי בטבלה.
בקיץ 2018 יצא המועדון לפירוק נוסף לבקשתם של עובדי המועדון שלא קיבלו שכר במשך תקופה ארוכה, כאשר החובות של המועדון עמדו על כ-4.5 מיליון שקלים. בעלי המועדון דורון גלנט הועזב על ידי בית המשפט, והקבוצה החלה את עונת 2018/2019 עם מינוס 11 נקודות. ב-12 במרץ 2019 אישרה ההתאחדות לכדורגל את העברת המועדון לידי עמותת ״הכחולה״, והפיכתו לקבוצת ספורט בבעלות אוהדים. למרות הפחתת 11 נקודות הצליחה הקבוצה לסיים במקום העשירי ולהישאר בליגה הלאומית.
עונת 2019/2020, העונה הראשונה של הפועל פתח תקווה בשליטת עמותת האוהדים, הייתה עונה חלשה של הקבוצה שסיימה שוב במקום העשירי. עונת 2020/2021 ששוחקה ברובה ללא קהל ביציעים בעקבות מגפת הקורונה, הייתה לעונה החלשה ביותר בתולדות המועדון. הקבוצה פתחה את העונה עם שישה הפסדים מתוך עשרת המשחקים הראשונים ואת המשך העונה העבירה בתחתית הליגה. הקבוצה סיימה במקום ה-15 וירדה לראשונה בתולדותיה לליגה השלישית בחשיבותה, ליגה א'. בסופו של דבר הקבוצה נשארה בליגה הלאומית, על חשבונה של הפועל אכסאל שלא עברה את אישור הבקרה התקציבית והורדה במקומה לליגה א'. העונה שלאחר מכן הייתה טובה בהרבה, ולמרות פתיחה לא מוצלחת בחצי הראשון של העונה, הקבוצה טיפסה במעלה הטבלה בהמשך העונה ומספר מחזורים לסיום אף נלחמה על עליית ליגה, אולם לבסוף סיימה במקום החמישי.
בעונת 2022/2023 סיימה הפועל פתח תקווה במקום השני וחזרה לליגת העל לאחר שמונה עונות בליגה הלאומית. תקופת היעדרות זו מהליגה הבכירה הייתה הארוכה ביותר של המועדון מאז היווסדו. עונה זו נפתחה לא טוב, אך בהמשך השיגה הקבוצה רצפי ניצחונות אשר העלו אותה לפסגה. במחזור הלפני אחרון, הבטיחה הקבוצה את חזרתה לליגת העל לאחר ניצחון 6–0 ביתי על בני יהודה.
אצטדיון הקבוצה
בראשית ימיה עברה הפועל פתח תקווה בין מגרשים שונים עד מציאת מגרשה הקבוע הראשון ברחוב קק"ל שבעיר. לאחר מכן עברה הקבוצה למגרש הפועל בפתח תקווה אשר היה מוכר בכינוי "הבריכה" מאחר והמתחם כלל גם בריכת שחייה. האצטדיון נחנך בשנת 1940, והיה ממוקם ברחוב אברבנאל. בשנת 1967 עברה הקבוצה לאצטדיון האורווה אשר נבנה מכספם האישי של אנשי מפא"י הפתח תקוואים, ותיקי ההסתדרות ואנשי פלוגת הסדרן. האצטדיון הכיל בשיאו כ-8000 מקומות ישיבה, ושימש את הקבוצה עד להריסתו בשנת 2011. בפרק הזמן שבין הריסת אצטדיון האורווה ועד לחניכת אצטדיון המושבה, קיימה הקבוצה את משחקיה הביתיים באצטדיון רמת גן.
בדצמבר 2011 עברה הקבוצה לאצטדיון המושבה אשר נבנה בסמוך לדרך אם המושבות ומכיל 11,500 מקומות ישיבה. בטרם נחנך האצטדיון, פתח היסטוריון הקבוצה ויקיר העיר ניסים קלדרון אליו הצטרפו בהמשך אוהדי הקבוצה במאבק על מנת שהאצטדיון יקרא "אצטדיון ראש הזהב" על שמו של נחום סטלמך כדורגלן הקבוצה בעבר, אולם בסופו של דבר החליטה עיריית פתח תקווה ששמו של האצטדיון יקרא "אצטדיון המושבה", שם המתקשר לכינויה של העיר, "אֵם הַמּוֹשָׁבוֹת". על אף ההחלטה, המשיכו אוהדי הקבוצה במאבק במטרה לשנות את החלטת העירייה.
הדרבי של פתח תקווה
תשומת לב רבה מושכים משחקי הדרבי בין הפועל ליריבה העירונית מכבי פתח תקווה. מאז שרשרת האליפויות של הפועל שנקטעה באמצע שנות השישים נחשבות שתי הקבוצות לכאלו שלא מצליחות להיפטר מתדמית הבינוניות ולהתמודד על האליפות, כאשר יוצאי דופן הם זכייתה של הפועל בגביע בתחילת שנות התשעים, מיקומיה הגבוהים של מכבי בטבלה בשנות האלפיים והצלחות נקודתיות של שתי הקבוצות במאבקיהן באירופה. על כן, נחשבים משחקי הדרבי כזירה העיקרית לקרב על הבכורה בעיר. נכון ליולי 2023, נערכו בין השתיים 158 מפגשים בכל המסגרות, ומתוכם ניצחה הפועל ב-59 מפגשים, הפסידה ב-52 וסיימה 47 מפגשים בתוצאת תיקו.
עמותת הכחולה
עמותת "הכחולה" הוקמה בשנת 2016 על ידי אוהדי המועדון. מטרת העמותה היא חיזוק זהותה של קהילת האוהדים וסיוע בייצוג הקהילה בפני הנהלת הקבוצה. העמותה פתחה במגעים לרכישת המועדון בחודש פברואר 2017. בחודש אוקטובר 2017 משא המתן עלה על שירטון על רקע דרישת הבעלים לשעבר, דורון גלנט, לתשלום "הלוואת בעלים" שלטענת העמותה לא הוצגו סימוכין לקיומה.
בינואר 2019 אישרה השופטת בתיק הפירוק, עירית וינברג נוטוביץ את בקשתו של המפרק עו"ד יצחק יונגר, למכירת הקבוצה לידי עמותת הכחולה. בנוסף לקבוצת הבוגרים הרכישה כוללת גם את מחלקת הנוער, בסכום של כמיליון שקלים, שנגבו כדמי חבר על ידי 978 חברי העמותה מיום הקמתה. ב-13 בפברואר 2018 ניתן אישור ה"ועדה להעברת זכויות" של ההתאחדות לכדורגל להעברת הקבוצה מידי המפרק לעמותה.
כדורגלני עבר בולטים
לדעת רבים, הכדורגלן הגדול בכל הזמנים והשחקן החשוב ביותר של הפועל פתח תקווה מאז היווסדה הוא החלוץ נחום סטלמך, המכונה "ראש הזהב" בזכות יכולת הנגיחה החזקה והמדויקת שלו. סטלמך הוא מלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים עם 152 שערי ליגה. אחריו בדירוג נמצא מוטי קקון, המכונה "העיט", עם 134 שערי ליגה. סטלמך נחשב לכוכב של נבחרת ישראל, אך קקון לא הצליח להשתלב בנבחרת וערך במדיה 2 הופעות בלבד במשחקי ידידות. בשנות ה-50 וה-60 בלטו לצידו של סטלמך גם דוד קרמר, יעקב ויסוקר, יצחק ויסוקר, בועז קופמן, זכריה רצאבי, שלמה נהרי, יצחק דרוקר, שאול חייק ושמואל רוזנטל. בסוף שנות השבעים בלט דב רמלר. בתקופה בה חזרה הקבוצה לצמרת בשנות ה-80 וה-90, שחקניה הבולטים היו בני קוזושווילי, ניר לוין, יוסי שושני, יוסי לוי, איתן בודניוק, ניר אלון, מני בסון ודני ניראון.