cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקרב על בריטניה
שלב שני - תקיפת השדות
באותו יום גם התרחשו התקיפות הראשונות על שדות התעופה של חיל האוויר הבריטי, אך הן והתקיפות בימים שלאחר מכן נכשלו, בעיקר בגלל מטרות שגויות שלא היו מתקנים או שדות הקשורים לחיל האוויר הבריטי. ב-13 באוגוסט, יום הנשר, תוכננו תקיפות מוקדם עם הזריחה, אך בשל מזג אוויר קשה הורה גרינג על דחיית צאת התקיפה עד לאחר הצהריים, אך ההוראה הגיעה מאוחר מדי ומספר טייסות יצאו למשימותיהן מה שהפך אותן לטרף קל לטייסים הבריטים. המודיעין הגרמני אשר הסתמך על כמות ההפלות המנופח של טייסיו חישב כי כל כוחות האוויר הבריטיים מרוכזים בדרום המדינה בלי הגנה על הצפון בכלל. ב-15 באוגוסט תקפו מטוסי לופטפלוטה 5 בצפון בריטניה וגילו שלהקים 12 ו-13 שהגנו על אזורים אלו לא היו חסרי ישע. בגלל ההערכה השגויה ובשל הטווח הקצר של מטוסי הקרב היו כל המפציצים ללא הגנה ולמרות תקיפות מוצלחות האבדות היו גבוהות מדי בשביל לנסות ולחזור על המבצע, ולכן מטוסי הגיס האווירי החמישי לא השתתפו יותר בקרבות בשמי בריטניה. בשבוע שהחל ביום הנשר, מ-13 עד 19 באוגוסט איבדו הגרמנים מעל 280 מטוסים, שהיוו 7 אחוז מכלל סדר הכוחות של הלופטוואפה וכ-10 אחוז מהמטוסים שהשתתפו בקרב על בריטניה. בכל החודש הסתכמו אבדותיהם ב-774 מטוסים, שהיוו כ-18.5 אחוז מכלל המטוסים שהיו זמינים בתחילת החודש.
בין 19 ל-23 באוגוסט שרר מזג אוויר קשה שהגביל את יכולת התקיפה של הלופטוואפה ולכן ימים אלה היו שקטים יחסית, ב-19 באוגוסט הורה גרינג על הפסקת המשימות ההתקפיות של מטוסי הקרב והחליף מספר מפקדים בטייסות הקרב. באותו יום הורה דאודינג על הרחבת יכולת החילוץ הימי של טייסים מופלים אשר לפני כן פגעה במוכנותם של טייסי הקרב להתרחק מחופי בריטניה לשם יירוט. לאחר הפוגה זו חזר הלופטוואפה לתקיפות מסיביות, אך עכשיו כאשר מפקדי המבצעים מודעים למכ"ם התקיפות תוכננו בצורה שונה. מבנים גדולים של מפציצים היו עולים ומתחילים להסתובב באזור שמעל פה-דה-קאלה בדיוק בטווח של המכ"ם, כוונתם הייתה לגרום לבקרים להזניק את המיירטים מוקדם מדי, כדי שכאשר הם ישיגו את המפציצים יהיה להם מעט דלק. אף על פי שתכסיס זה לא פעל, הבקרים היו מזניקים מטוסים רק כאשר היו בטוחים שהמפציצים החלו לטוס למטרתם, המיירטים הוזנקו מאוחר ולעיתים לא היו מספיקים לטפס לגובה המתאים. בנוסף על כך הגרמנים השתמשו בתכסיסים נוספים כדי לבלבל את הבקרים הבריטים. כגון שליחת תקיפות דמה: מבני מפציצים שהיו יוצאים כביכול לתקיפה אך לפתע היו חוזרים, לפני שהמיירטים השיגו אותם, או מבני מפציצים שהיו משנים לפתע את כיוונם ותוקפים מטרה אחרת.
מספר היסטוריונים מציינים את 25 באוגוסט כיום תחילת השלב השלישי שבו שדות התעופה של חיל האוויר הבריטי הותקפו במכוון ובצורה בלעדית כמעט. למעשה ההבדל בין תקיפות שהחלו ביום זה לתקיפות שהיו לפני כן הן שיטות, טקטיקות וכן דיוק וניווט טובים יותר שפותחו בהפוגה הקצרה שנכפתה בשל מזג האוויר הקשה. מה שהיה מיוחד באותו יום הוא תקיפת הלילה הראשונה על לונדון. אך תקיפה זו התבצעה לא כמתוכנן ופגעה יותר בשכונות מגורים מאשר באזורים מתועשים, מה שהעלה את חמתו של גרינג. בתגובה לתקיפה זאת שלח פיקוד הפצצה של חיל האוויר הבריטי מבני מפציצים שתקפו את ברלין בלילה שבין 25 ל-26 באוגוסט. היסטוריונים מציינים נקודה זאת כנקודת מפנה כיוון שתקיפה זו הייתה אחד הגורמים להעברת המערכה מתקיפת חיל האוויר הבריטי לתקיפת לונדון, אך השינוי לא בא מיידית.
ב-26 באוגוסט נמשכה הלחימה והסתכמה בשלוש תקיפות של הלופטוואפה שבהן נפלו 28 מטוסי קרב בריטיים ו-33 מטוסים גרמנים (בהם 14 מטוסי Bf 109). ב-27 באוגוסט התקיימה פעילות מועטה בשל מזג אוויר קשה, ביום זה החליף דאודינג מספר טייסות קרב שסבלו אבדות ותשישות קשה. ב-28 באוגוסט התחדשה הלחימה ביתר שאת והסתכמה ב-18 אבדות לכל צד. בלילה כל שלושת הציים האוויריים הגרמנים הסלימו את תקיפות הלילה שלהם ותקפו מספר גדול של מטרות עם אבדות קשות בנפש. מטוסי היירוט הליליים העיקריים של הבריטים, הבלנהיים, לא הצליחו לאתר ולו מטוס אויב אחד. למחרת הפעילות הייתה מועטה ושוב דאודינג הורה על החלפת טייסות מוכות. ב-29 באוגוסט עם חזרה לפעילות נרשמו תשע אבדות לבריטים ועשר אבדות לגרמנים שמונה מהם מטוסי קרב.
ב-30 באוגוסט הסלים הלופטוואפה את פעילותו נוכח תאריך הפלישה המתקרב ותקף באותו יום בשלושה גלים גדולים. בגל הראשון השתתפו רק מטוסי קרב (60 מטוסי Bf 109) אבל הגל השני כלל כ-100 מטוסי הפצצה ו-60 מטוסי קרב אותם יירטו כל הטייסות של להק 11 שעקב כך נאלץ לבקש עזרה מלהק 12 שעזר להגן על שדות התעופה של הלהק. קית' פארק, מפקד להק 11, התלונן באותו יום על איכות הטייסות שנשלחו אליו כתחלופה לטייסותיו המותשות: הטייסות שהגיעו מלהק 12 היו חסרות ניסיון ועדיין טסו בטקטיקות המיושנות וסבלו אבדות קשות (14 הפלות מול 13 אבדות), להבדיל מלהק 13 שתמיד שלח את טייסותיו המצטיינות שהפילו 43 מטוסים מול 4 אבדות. פארק אף דרש את החזרתה של טייסת 616 ללהק 12 תמורת כל טייסת מלהק 10 או 13 אם להק 12 לא יכול להקצות להם טייסת ראויה. הודות לפגיעה במערכת החשמל המרכזית הושבתו 7 סוללות מכ"ם ורק 5 טייסות הוזנקו לעצור את הגל השלישי שהסתכם בתקיפת 3 שדות תעופה של פיקוד הקרב וכן 4 מפעלים, שדה התעופה בביגן-היל נפגע קשות ולכן מרכז הפיקוד הגזרתי ששכן בו עבר להורנצ'רץ'. לופטפלוטה 3 המשיך את המתקפה בלילה עם 130 מטוסים שתקפו בליברפול. באותו יום נרשמו 1,054 גיחות לפיקוד הקרב (מספר שיא במערכה) 21 אבדות לבריטים מול 36 אבדות לגרמנים, ביניהם 16 מטוסי Bf 109. למרות האבדות הקשות, ב-31 באוגוסט נמשכו הקרבות הקשים. באותו יום ביצע פיקוד הקרב 978 גיחות ואיבד 38 מטוסים, אך היות שהקרבות התחוללו מעל אדמת בריטניה האבדות בנפש היו נמוכות יחסית והסתכמו ב-8 טייסים. הלופטוואפה איבד 38 מטוסים מתוכם 21 מטוסי Bf 109 ו-12 מטייסיהם נהרגו או הוכרו כנעדרים. באותו יום מבנה של מטוסי דורניר 17 Do המגובה במטוסי קרב נפגש עם טייסת 111 אשר השתמשו בטקטיקה הייחודית שלהם שהייתה תקיפה חזיתית במבנה קו מקבילי, הטקטיקה הוכיחה את עצמה כמאוד יעילה כיוון שטייסי האויב אשר נתקלו בעשרות מקלעים אשר יורים אלפי קליעים בפניהם נטו להיבהל ולנטוש את מבניהם ולרוב גם את משימותיהם, אך בשל מספר ההתנגשויות הגבוה באוויר לא היו טייסות נוספות שאימצו את הטקטיקה הזאת. בפעם הזאת המפציצים הגרמנים נפטרו מהפצצות שלהם וברחו. באותו היום הותקפו והושבתו למספר שעות מספר תחנות מכ"ם. בנוסף על כך הותקף שדה ביגן היל שקו הטלפון שלו תוקן באותו הבוקר, אך נהרס שוב.
לסיכום חודש אוגוסט הבריטים איבדו 11 מתוך 46 מפקדי טייסות ו-39 מתוך 96 מובילי משימות שנהרגו או נפצעו קשות. כל שאר הבכירים עשו סבבים בין הלהקים הפחות פעילים עם טייסותיהם. דאודינג היה מעביר יותר טייסות ללהקים אחרים לולא נדרשו בלהק 11 כדי להשאיר לפחות קצת כוחות מנוסים. ב-1 בספטמבר נמשכה הלחימה עם 13 אבדות לבריטים (המידע לגבי האבדות של הגרמנים אינו שלם). בסוף אותו יום הוציאה מפקדת הלופטוואפה פקודה הקוראת למתקפה מלאה על תעשיית התעופה הבריטית כדי למנוע מהם לקבל מטוסים חדשים. ב-2 בספטמבר ביצע הלופטוואפה כ-1,000 גיחות מבצעיות שהיוו תקיפה מאסיבית בארבעה שלבים בהם הותקפו מספר שדות תעופה ומפעלים. באותו יום איבד חיל האוויר הבריטי 18 מטוסי קרב באוויר מולם איבדו הגרמנים 27 מטוסים מתוכם 15 מטוסי Bf 109. ב-3 בספטמבר דאודינג נאלץ להחליף בלהק 11 טייסות שהפסיקו להתקיים הלכה למעשה כאשר מספר מטוסיהם וטייסיהם הכשירים ירדו מרף הכשירות. האבדות בלחימה באותו יום הסתכמו ב-16 מטוסים לכל צד.
ב-4 בספטמבר נמשכה הלחימה עם תקיפת מספר שדות תעופה ומפעלים בריטיים. באחת התקיפות הותקף בשוגג מפעל ויקרס בו נהרגו 88 אנשים ונפצעו כ-600 אנשים. באותו יום הופלו 19 מטוסים בריטים מול 21 מטוסים גרמנים. ב-5 התקיימו 22 תקיפות בהן גם תקיפה בה המפציצים הצליחו להעלות באש מכלי דלק בטאמסדן. באותו היום טס לגיחה מבצעית ראשונה דגם ניסיוני של ההוריקן, אשר הותקנו בו 4 תותחים במקום 8 מקלעים, והוכיח את עצמו. היום הסתכם ב-22 מטוסים שאבדו לבריטים ו-20 מטוסים שאבדו לגרמנים, וב-6 בספטמבר הלחימה הסתכמה ב-25 מטוסים שאבדו לבריטים ו-13 מפציצים וכ-20 מטוסי Bf 109 שאבדו לגרמנים.
באותו זמן כבר היו שני כוחות האוויר הלוחמים במצב קשה מאוד. הבריטים ספגו אבדות קשות שפגעו ביכולתם להחליף צוותי אוויר שנהרגו או נפצעו. רמת ההתשה של חיל האוויר הבריטי הייתה נסבלת משל הגרמנים, אך גם הם סבלו מאבדות שעלו להם בכמה מטייסיהם הבכירים, וכן רמת המוכנות של טייסות ההפצצה שלהם החלה להתקרב למצב קריטי.
שלב שלישי - תקיפת לונדון
יום 7 בספטמבר מוכר כנקודת מפנה בקרב על בריטניה בה החל הלופטוואפה להתקיף את לונדון במקום את בסיסי חיל האוויר, מטוסיו ומפעלי המטוסים. החלטה זאת לא הייתה שרירותית אלא נחתמה ב-3 בספטמבר לאחר ישיבה בה השתתפו גרינג ובכירי ציי האוויר. למרות התנגדותו של ספרל שבאה מהתרשמותו כי לבריטים יש כ-1,000 מטוסי קרב, וכי יש להמשיך את המערכה נגד חיל האוויר, הערכות המודיעין כי לחיל האוויר הבריטי בקושי נותרו מטוסי קרב שכנעו את גרינג ואת קסלרינג כי המתקפה עליו מיצתה את עצמה וכי יש לעבור למטרות צבאיות אחרות. לונדון הייתה מטרה מפתה כיוון שהייתה מרכז מסחר שלטון, צבא והרבה מטרות אסטרטגיות רוכזו בה. בנוסף על כך שיערו הגרמנים כי חיל האוויר לא יבחל באמצעים להגן עליו, ויזרוק לקרב את כל שארית מטוסי הקרב שלו.
לעומתם, החליט דאודינג לארגן את כוחות האוויר שלו מחדש כדי להתאימם לתנאי התשה קשים. הוא סיווג את טייסות הקרב שלו לשלוש קטגוריות: קטגוריה A- טייסת כשירה מלהק 10 או 12 אשר עשויה להיקרא לעזרתו של להק 11. קטגוריה B- טייסת כשירה ללחימה, וקטגוריה C- טייסת שספגה הרבה אבדות ועברה ללהק אחר למנוחה והצטיידות מחדש. בנוסף על כך יכלו טייסים מנוסים מכל טייסת להיקרא לתגבר כל טייסת אחרת בה נדרשים אנשי צוות אוויר. אמנם בשיטה זאת איבדו הרבה טייסים את הקשר לטייסתם, אך תמיד נשאר גרעין טייסים מנוסים בטייסות הנלחמות בלהק 11.
ב-7 בספטמבר היו מסכי המכ"מים ריקים בשעות הבוקר. בשעה 15:54 נרשמו הזיהויים הראשונים של מטוסי אויב על ידי מרכזי היירוט ותוך כמה דקות נרשמו מאות זיהויים נוספים. סך הכל נשלחו 965 מטוסים (348 מפציצים ו-617 מטוסי קרב), אשר טסו בגבהים שבין 4,268 ל-7,010 מטר (14,000-23,000 רגל) והתקדמו בחזית באורך 32.2 קילומטר. הבריטים שהניחו כי הכוח העצום הזה יתפצל ויתקוף שדות תעופה הזניקו את מירב המטוסים, וב-16:30 היו 21 טייסות באוויר אך רובן לא הגיעו כלל ללונדון שהותקפה כמעט ללא התנגדות מצד הבריטים. בשעה 17:45 פסקה המתקפה ומטוסי האויב שבו על עקבותיהם. בשעה 20:10 תקף גל שני של 318 מפציצים את העיר. הכבאים באותו יום התמודדו עם 9 שריפות גדולות שהצריכו הפעלה של 100 משאבות מים כל אחת, ועוד שרפה גדולה בנמל שהצריכה 300 משאבות. הקרבות שהתחוללו באותו יום בין המיירטים הבריטים הסתכמו ב-32 מטוסים מופלים לבריטים ו-38 מטוסים לגרמנים. בשל ההתנגדות המועטה הסיק המודיעין של הלופטוואפה כי חיל האוויר הבריטי היה על סף יכולתו וכי הוא הסתמך על מטוסי הקרב האחרונים שלו. הגרמנים המשיכו להתקיף את עיר הבירה בימים שלאחר מכן, עם תקיפות יום מועטות כאשר עיקר הדגש היה בתקיפות לילה, הגרמנים תקפו מאז במשך 76 לילות רצופים עם יוצא אחד מהכלל. מערכה זו, אשר נקראה הבליץ, תרמה רבות להחלשת חיל האוויר הגרמני אשר השקיע בה הרבה מאמצים וכוח אדם שהיו נחוצים במקום אחר. אך בין 8 ל-15 בספטמבר הלחימה הייתה פחותה, אף על פי שהייתה בהחלט קשה, לדוגמה ב-9 בספטמבר השיג חיל האוויר הבריטי 24 הפלות מול 21 אבדות. ב-15 בספטמבר (יום הקרב על בריטניה) תקפו הגרמנים את לונדון בשני גלים גדולים. הגל הראשון, אשר כלל כ-100 מטוסי Do 17 וכ-140 מטוסי Bf 109 יורט בדרכו ללונדון. ביירוט הראשון מטוסי הליווי העסיקו את המיירטים ומבנה המפציצים לא סבל אבדות משמעותיות, אך קרב זה בזבז את הדלק של מטוסי הליווי ואלה נאלצו לפנות בחזרה לצרפת, בעוד מעל לונדון ציפו לגרמנים עוד עשרות מיירטים אשר הסבו להם אבדות קשות מאוד. הגל השני הורכב מכ-24 מטוסי He 111, 43 מטוסי Do 17 ו-361 מטוסי קרב. התקיפה לא התבצעה כמתוכנן ומטרותיהם של המפציצים היו מוסוות בעננים, המפציצים נאלצו לתקוף מטרות מזדמנות ולכן הנזק הצבאי לכלכלה ולתשתיות היה זניח. לעומתם הוזנקו כ-170 מטוסי קרב שיירטו את המבנים בעודם מעל קנט, בעוד מעל לונדון חיכו להם חמש טייסות נוספות. האבדות הקשות של הלופטוואפה שהסתכמו ב-55 אבדות מול 27 אבדות לבריטים הפריכו את הטענה כי חיל האוויר הבריטי על סף קריסה. גרינג אמנם דחה את הטענות כי חיל האוויר הבריטי לא קרוב אפילו לקריסה אבל הורה להסב את התקיפות בחזרה על שדות חיל האוויר ותעשיית המטוסים. אך במשך השבוע בין 8 ל-15 בספטמבר הצליחו הבריטים לבנות עתודה של כ-160 מטוסי קרב ועוד כ-400 מטוסים שהיו צריכים להיות זמינים שבוע לאחר מכן. למעלה מזאת, טייסות וטייסים הצליחו לנוח, טייסים חדשים הספיקו לעשות טיסות היכרות עם מטוסיהם ואף להתאמן, מה שהיה בלתי אפשרי בחודש הקודם. פארק, מפקד להק 11, לא היה מרוצה מכמות ההפלות שהוצגו לפניו וחש כי כוחותיו היו צריכים להפיל יותר, הוא שינה את ההוראה לפיה יש להתרכז בהפלת מפציצים להוראה בה מטוסי הספיטפייר היו צריכים להתמודד מול מטוסי הקרב המלווים את המפציצים, וההוריקנים הפחות זריזים היו צריכים להתרכז במפציצים.
בלילה שבין 17 ל-18 בספטמבר הפציצו מפציצים של פיקוד המפציצים הבריטי בהצלחה רבה את צי הפלישה בנמל העיר אנטוורפן והצליחו להרוס כ-500 דוברות וכן 500 טונות של חימוש. הצלחת היירוט ב-15 בספטמבר והמתקפה המוצלחת על הדוברות גרמו לדחיית מבצע ארי הים לאלתר. הקרב המשיך עד לסוף אוקטובר אך הפעילות שבתקופה זאת לא הייתה יוצאת מהכלל עדיין התאפיינה בקרבות ואבדות קשות לשני הצדדים. החל מסוף ספטמבר ועד סוף הקרב החל מזג האוויר מעל דרום בריטניה להיות קשה יותר ויותר, מה שהגביל את תקיפות היום של הגרמנים, עד לסיומן בסוף אוקטובר בו מזג האוויר הפך קשה מדי.
הטייסים הזרים בקרב על בריטניה
מלבד הטייסים בעלי הלאום הבריטי, השתתפו במערכה טייסים בעלי לאום זר אשר גויסו לחיל האוויר הבריטי החל מתחילת המלחמה. להלן מספר אנשי צוות אוויר שהשתתפו בקרב על בריטניה על פי חלוקה למדינות:
הגורמים לכישלון גרמניה
הקשיים שהלופטוואפה נאלץ להתמודד איתם במהלך הקרב על בריטניה היו גדולים מכדי שניתן יהיה לפתור אותם לפני תחילת המערכה. הטווח הקצר של מטוסי הקרב ששמרו על המפציצים, לא איפשר לאחרונים לנצל את מלוא הטווח שלהם כדי לפגוע בלב בריטניה, זאת אף על פי שכבר בתקופת מלחמת האזרחים בספרד התנסה לגיון קונדור הגרמני בשימוש במכלי דלק נתיקים על ידי מטוסי הקרב. אלה לא היו בנמצא בזמן המערכה. כתוצאה מכך התקשו הגרמנים לפגוע במתקנים חיוניים ובשדות תעופה בריטיים שמוקמו באזורים המרוחקים מאזור התעלה ומבסיסי האוויר הגרמניים בצפון צרפת ובארצות השפלה. עובדה זו איפשרה לפיקוד ה-RAF לשמור על כוחות עתודה מוגנים יחסית, אשר יכלו להחליף טייסות מוכות בכל עת. יכולת זאת הקטינה את השחיקה של טייסות הקרב הבריטיות, והקשתה על הגרמנים לשתק ולהרוס את חיל האוויר הבריטי. למעשה, אחת האפשרויות שנשקלה על ידי פיקוד מטוסי הקרב הבריטי הייתה לפנות את כוחותיו מדרום בריטניה אם האבדות היו הופכות בלתי נסבלות, במטרה לאפשר לטייסות הקרב להשתקם ולחזור ללחום לאחר תחילת הפלישה הגרמנית. גורמים דומים מאוד הקשו על כוחות האוויר של בעלות הברית כאשר הם ניהלו את מערכת ההפצצות שלהן נגד גרמניה הנאצית מאדמת בריטניה החל מ-1943. גם במקרה זה הצליחו כוחות האוויר של בעלות הברית להשיג עליונות אווירית רק לאחר שהצליחו לייצר מטוסי קרב בעלי טווח מתאים כדי להגיע ללב גרמניה.
נוסף על כך הפיקוד הגרמני נכשל בהתמודדות מול שיטת היירוט של הבריטים, שהסתמכה על מערכת תחנות המכ"ם צ'יין-הום. בתחילה הגרמנים לא הבינו את חשיבותן של מערכות המכ"ם, וגם לאחר שהבינו שהן ממלאות תפקיד חיוני ביירוט מבני המטוסים שלהם, הם עדיין לא ראו בהן יעד מרכזי לתקיפה. תקיפות חוזרות ונשנות על תשתיות מכ"ם וקשר יכלו לשתק את מערכת היירוט הבריטית, ובכך להקשות מאוד על הבריטים לאתר את מבני המפציצים הגרמניים, ולהזניק את מטוסי הקרב שלהם בזמן, כדי ליירט אותם.
עם זאת, הגורם העיקרי לכישלון הגרמני בקרב על בריטניה היה הכשל הפיקודי. מספר חוקרים טוענים שהפיקוד הגרמני שגה בכך, שאילץ את מטוסי הקרב שלו להיצמד למבני המפציצים, צעד שהעניק יתרון למטוסי האויב הזריזים יותר, אך יש לזכור שבסופו של דבר, ההנחיה שניתנה לטייסים הבריטים הייתה להתרכז בהפלת המפציצים, והאחרונים אכן ספגו אבדות בלתי נסבלות באותו זמן. ההנחיה שנתן גרינג למטוסי הקרב להישאר צמודים למפציצים הגדילה אמנם את אבדותיהם, אך הקטינה באופן משמעותי את האבדות שספגו המפציצים. הכשל העיקרי של פיקוד הלופטוואפה בשלב זה של המערכה האווירית היה בהגדרת המשימות. התקיפות נעשו בצורה אקראית, לא הייתה שיטה או תוכנית מסודרת לתקיפה מרוכזת של המטרות, והמאמץ של הכוח האווירי פוזר בין מספר רב של מטרות, במקום להתרכז בהשמדת מספר יעדים חיוניים להשגת אפקט מרבי. בנוסף לכך מטוסי הלופטוואפה לא השכילו להשמיד לחלוטין את יעדיהם, או לפחות להוציא אותם מכלל שימוש לתקופה ארוכה, באמצעות הפצצות חוזרות ונשנות, ובכך איפשרו לבריטים לשקם במהירות יחסית את הנזק שנגרם למתקנים חיוניים (כגון שדות תעופה). בסופו של דבר תעשיית המטוסים הבריטית הצליחה להעביר את רוב מפעליה צפונה או לפזר את המפעלים בין סדנאות קטנות יותר, ובכך מנעה מהגרמנים את האפשרות לפגוע באופן משמעותי בתפוקת המטוסים.
השגיאה המשמעותית ביותר של הפיקוד הגרמני במהלך הקרב הייתה ההחלטה להעביר את הדגש לתקיפת לונדון, במקום להמשיך להתרכז בתקיפת שדות התעופה הבריטיים. החלטה זו נבעה ממודיעין שגוי ביחס להיקף האבדות שנגרם לחיל האוויר הבריטי, וכן מלחץ מצידו של היטלר, שרצה לנקום בבריטים על תקיפת ברלין בלילה שבין 25 ל-26 באוגוסט. לקראת 15 בספטמבר, לאחר שבוע של תקיפות על לונדון, תעשיית המטוסים הבריטית הצליחה לייצר עתודה משמעותית של מטוסי קרב, שאיפשרו ל-RAF להשלים את אבדותיו. המהלך הגרמני נתן פסק זמן חיוני להתאוששות לטייסות חיל האוויר הבריטי, ואיפשר להן לחזור לפעילות מלאה בכוחות מחודשים ב-15 בספטמבר.
ההחלטה הגורלית לתקוף את לונדון, במקום להתמקד בהשמדת חיל האוויר הבריטי, היוותה נקודת מפנה, והוגדרה כשגיאה הגדולה של גרינג. אפילו בהתחשב במודיעין השגוי, לא הייתה הצדקה למעבר לתקיפת לונדון. במהלך כל המערכה האווירית, המודיעין הגרמני הגזים בהערכת אבדות חיל האוויר הבריטי, ודיווח שהוא עומד על סף קריסה (בין השאר, עקב דיווחים מוגזמים של הטייסים הגרמנים לגבי אבדות האויב). לאחר שלושה חודשים של דיווחים מוטעים מצד המודיעין, גם גרינג וקסלרינג השתכנעו שלחיל האוויר הבריטי נותרו רק כ-50 מטוסי קרב מבצעיים. כתוצאה מכך, גם לאחר שגרינג קיבל ב-15 בספטמבר דיווחים על כך שכ-300 מטוסי קרב בריטיים תוקפים את מבני מפציצים הגרמניים, הוא סירב להאמין, שחיל האוויר הבריטי עדיין לא הובס.
השפעות המערכה
ההשפעה המיידית של המערכה על הצבא הנאצי הייתה החלשה משמעותית בכוחו של הלופטוואפה. בסך הכול אבדו לגרמנים 2,313 מטוסים, שהיו כ-57% מכלל הכוח האווירי הגרמני ב-4 במאי 1940 (לפני פתיחת המתקפה הגרמנית על צרפת). האובדן של אלפי אנשי צוות אוויר מנוסים היה משמעותי הרבה יותר מבחינת חיל האוויר הגרמני. המוראל של הטייסים, במיוחד טייסי הקרב נפגע קשות כתוצאה מהיחס המזלזל שחשו מצד פיקוד הלופטוואפה כלפי הקורבנות הכבדים שהם נדרשו להקריב במהלך הקרב, והערכות המודיעין המוטעות, שטענו פעם אחר פעם שהבריטים נותרו ללא מטוסי קרב, בניגוד למציאות איתה נאלצו הטייסים להתמודד מדי יום. מציאות זו הוסתרה מפני הציבור הגרמני, שלא היה מודע כלל לכישלון המערכה האווירית. התעמולה הנאצית חזרה והצהירה שהבריטים על סף שבירה, וצריך רק עוד דחיפה קטנה כדי לנצח אותם. ההשפעה של האבדות שספג הלופטוואפה בקרב על בריטניה משמעותית אף יותר אם לוקחים בחשבון שפיקוד הוורמאכט לא ייחס חשיבות לצורך לשקם את הלופטוואפה בעקבות האבדות הכבדות שספג, והחליט לתקוף ביוני 1941 את ברית המועצות (מבצע ברברוסה), שבאותו זמן החזיקה בחיל האוויר הגדול בעולם, עם כוח אווירי שלא גדל מבחינה מספרית משנת 1940, ואף נחלש מבחינת איכות המפקדים והטייסים, זאת בנוסף לקשיים בייצור המטוסים שהקשו על חיל האוויר הגרמני זה השנה השלישית.
מבחינה אסטרטגית רחבה, לא הצליחו הגרמנים להכניע את הבריטים או לאלצם להסכים לשביתת נשק, ועל ידי כך למנוע את האפשרות של פתיחת חזית שנייה מול בריטניה בעתיד. כישלון זה היה בהמשך גורלי, כיוון שבריטניה שימשה כבסיס אם למערכה האווירית האסטרטגית שניהלו כוחות האוויר של ארצות הברית ובריטניה נגד גרמניה הנאצית החל מ-1943, מערכה שפגעה קשות בתפוקת התעשייה הצבאית הגרמנית, וכן גרמה לשחיקה מואצת של כוחו של הלופטוואפה ולקריסתו. ב-1944 הייתה בריטניה הבסיס לפלישת כוחות הקרקע של בעלות הברית המערביות לצרפת, ולפתיחת החזית השנייה, שמילאה תפקיד מרכזי בתבוסתה הסופית של גרמניה הנאצית.
מבחינת בריטניה הניצחון בקרב העלה את המוראל, וכן שימש ככלי הסברתי במשך כל המלחמה, אפילו כאשר המערכה הפכה למערכת הפצצות ליליות בבליץ, היה המורל הבריטי גבוה. במהלך המערכה ובחודשים שלאחריו, הותקפו השיירות הבאות לבריטניה בצורה שיטתית על ידי צוללות ומטוסי טורפדו גרמנים, ובשל התעקשותו של הצי הבריטי להשאיר כוחות ימיים נכבדים בתעלת למאנש בהמתנה לכוחות הפולשים, לא הייתה הגנה מספקת עליהן, ולכן הנזק והאבדות ברכוש ובנפש בשיירות אלה היו גבוהים מאוד, והשפיעו על התעשייה והכלכלה הבריטיים במשך חודשים אלה. תוצאות המערכה קירבו בין ארצות הברית ובריטניה, ועל אף שארצות הברית עדיין מיאנה להתערב באופן ישיר במלחמה באירופה, היא הגדילה את הסיוע לבריטניה במוצרי תעשייה, בציוד ובכלי מלחמה, ששלחה אליה בשיירות ימיות. הניצחון עוד עודד ועזר לשמור על בריטניה וכן מדינות חבר העמים הבריטי במלחמה, שאילצה את הגרמנים להילחם בשתי חזיתות קרקעיות, החזית הרוסית וחזית צפון אפריקה, מערכות שהכבידו על משאביה של גרמניה ועזרו לבסוף להכניעה.
לקחי המערכה
הלקח הראשון של המערכה שיושם במלואו בידי הבריטים מיד לאחר תום המערכה היה הקושי של המפציצים לפעול ביום מעל אדמות אויב המוגנות בידי כוחות אוויר מודרניים. לאורך המלחמה כמעט עד לתומה היו ההפצצות האסטרטגיות אשר ביצע חיל האוויר הבריטי בלילה בלבד, בתנאים בהם קטן משמעותית יתרונם של כוחות הנ"מ והמיירטים, על אף טכנולוגיית המכ"ם. אך לקח אחר של המערכה לא נלמד והוא אי הדיוק של הפצצות הלילה. הבריטים הכירו בחסרון זה רק בקיץ 1941 מניסיונם האישי, כשהבינו כי רק כשליש מפצצותיהם נפלו ברדיוס של 8 קילומטר מהמטרה (כ-5 מייל) שהוא שטח של 203.4 קילומטר רבוע סביב המטרה. בנוסף לא התייחסו הבריטים לכך שהמורל של אנשיהם עלה עם תקיפת הערים והניחו שהגרמנים לבטח לא יוכלו לעמוד באותה מידה בלחץ של ההפצצות כמו שהצליחו הבריטים.
האמריקאים הסיקו מסקנות שונות לגמרי, שעיקרן היה כי המפציצים הגרמנים סבלו אבדות קשות כאלה בשל מיעוט כלי הנשק ההגנתיים, שלדות קטנות של מטוסים וכן גובה שיוט נמוך מדי וכן משמעת מבנה ירודה, בגללה הרבה מטוסים נטשו את מבניהם וחזרו על עקבותיהם. מסקנותיהם הוצגו באוגוסט 1941 תוך כתיבת תורת הלחימה במקרה והאמריקאים יצטרפו למלחמה באירופה כי תוך שימוש במספרים גדולים, חימוש הגנתי רב, גובה ומהירות גבוהים מבני מפציצים גדולים יכלו לחדור ביום באבדות נסבלות. האמריקאים לא ראו בחוסר הטווח המבצעי של מטוסי הקרב גורם משפיע על פעילות ההפצצה, ולכן לא התרכזו בהשגת כוח כזה, אך לאחר אוקטובר 1943 בהם האמריקאים סבלו אבדות נוראיות מכוחות הלופטוואפה, גישה זאת שונתה.
השפעה תרבותית
הקרב על בריטניה בעולם המערבי נתפס כהישג הירואי של מעט טייסים אמיצים שהגנו על החופש נגד נחילים של נתיני עריץ רשע. הסרט הראשון שעסק בקרב על בריטניה היה האי של צ'רצ'יל שהופק בשנת 1941 והיה לסרט התיעודי הקצר הראשון שזכה בפרס האוסקר. ומאז הופקו מספר סרטים בנושא זה המפורסם מביניהם הוא הקרב על בריטניה של הבמאי גאי המילטון שהופק בשנת 1969 ומבוסס על הספר השוליים הצרים (The Narrow Margin) שנכתב בידי דקר דמסטר ודרק ווד.
מספר גדול של ספרים נכתבו על הקרב, המפורסמים ביניהם הם: עם כנפיים כמו נשרים (With Wings Like Eagles) מאת מיכאל קורדה, האויב המסוכן ביותר: ההיסטוריה של הקרב על בריטניה (The Most Dangerous Enemy: A History of the Battle of Britain) מאת סטפן בנגאי והקרב על בריטניה: המיתוס והמציאות (The Battle of Britain: The Myth and the Reality) מאת ריצ'רד אוורי.
הקרב על בריטניה היווה מקור השראה למספר שירים שעוסקים בקרב זה. במוזיקת המטאל ישנם מספר שירים שעוסקים בקרב על בריטניה, ביניהם השיר Aces High של להקת ההבי מטאל הבריטית המפורסמת איירון מיידן מתוך האלבום Powerslave. הדובר בשיר הוא טייס בריטי במהלך הקרב על בריטניה (בהקדמה לשיר בהופעות חיות שומע הקהל את הנאום של צ'רצ'יל). שיר נוסף הוא "Aces in Exile" של להקת הפאוור מטאל השוודית סבטון מתוך האלבום Coat of Arms ובו מוקירים את עזרתם של הטייסים הזרים בקרב על בריטניה.
גלאטסראיי (כדורסל)
מועדון הכדורסל גלאטסראיי אודֵבנק (בטורקית: Galatasaray Erkek Basketbol Takımı) הוא מועדון כדורסל טורקי מהעיר איסטנבול, המתמודד בליגת העל הטורקית ובליגת האלופות בכדורסל. אולם הבית של גלאטסראיי הוא היכל סינאן ארדם, המכיל 16,000 מקומות ישיבה. לפני כן שיחקה הקבוצה באבדי איפקצ'י ארנה, שהכיל 12,270 מקומות.
היסטוריה
כדורסל שוחק לראשונה בטורקיה ברוברט קולג' באיסטנבול, בשנת. שבע שנים לאחר מכן הביא מורה לחינוך גופני את המשחק לתיכון גלאטסראיי. המורה, אחמט רובנסון, הפך לאחר מכן לנשיא הראשון של מועדון הכדורסל של גלאטסראיי.
הקבוצה, המהווה חלק ממועדון הספורט גלאטסראיי, זכתה 5 פעמים (11 אליפויות לפני העידן המקצועני) באליפות הליגה הטורקית, שלוש פעמים בגביע הטורקי ופעמיים בגביע הנשיא.
במפעלים האירופיים
בעונת העפילה גלאטסראיי ליורוליג ועלתה לשלב ההצלבה, שבו הפסידה לברצלונה ולא העפילה לפיינל פור. בעונת זכתה לראשונה בתולדותיה ביורוקאפ, כשהיא מנצחת בגמר את שטרסבורג IG, מה שהקנה לה את ההשתתפות בליגת היורוליג במתכונתה החדשה בעונת 2016/2017.
דירה דאווה
דירה דאווה (באמהרית: ድሬዳዋ - "מישור ריק") היא עיר במעמד מדינה במזרח אתיופיה והעיר השנייה בגודלה במדינה. בעיר התגוררו בשנת 2005 כ-400,000 תושבים. העיר מהווה מרכז תעשייה גדול, ויש בה שווקים רבים ונמל תעופה בינלאומי. היא ממוקמת במזרח אתיופיה על נהר הדאצ'ואטו, בין מחוז סומאלי בצפון ומחוז אורומיה בדרום.
היסטוריה
העיר דירה דאווה נוסדה בשנת 1902 בעת שהושלמה מסילת הרכבת בין אדיס אבבה לג'יבוטי. בתחילה אמור היה קו הרכבת לעבור דרך העיר הרר, המרכז הכלכלי והפוליטי של מזרח אתיופיה באותה עת, אך הרעיון נדחה לבסוף. החלטה זו נבעה מהפרשי הגבהים בין המישור בו תוכננה המסילה להסלל לבין מיקומה של העיר. הרר אמנם שוכנת בגובה של כ-1,900 מטר מעל פני הים, והמישור נמצא בגובה של כ-1,700 מטרים, אך בין שתי הנקודות, שהמרחק ביניהן הוא כ-40 קילומטרים בלבד, חוצץ רכס הרי אחמר שגובהו כ-2,200 מטרים. קיסר אתיופיה מנליק השני אישר את התוכנית החדשה וקבע שבמישור תוקם תחנת רכבת שתכונה "הרר החדשה" ("אדיס הרר" -አዲስ ሐረር). עם זאת, המהנדסים אשר חששו מבלבול אפשרי בין השמות "אדיס הרר" ו"אדיס אבבה", כינו את התחנה החדשה בשמו של כפר קטן ששכן במקום - "דירה דאווה", היינו, מישור ריק. מסילת הרכבת הגיעה מהחוף לדירה דאווה ב-24 בדצמבר 1902. העיר החדשה שהתפתחה סביב תחנת הרכבת נבנתה לפי תוכנית בינוי ערים, והיא מתאפיינת ברחובות הערוכים בצורת שתי וערב. הרר חוברה אל דירה דאווה בכביש, אחד מראשוני הכבישים באתיופיה, אך התפתחותה של העיר החדשה נישלה את הראשונה מחשיבותה הפוליטית והכלכלית.
דירה דאווה הופרדה ממחוז אורומיה בשנת 1998 והפכה לעיר עצמאית. ב-4 ביוני 2002, אירע פיצוץ בתחנת הרכבת המרכזית בעיר. הארגון לשחרור אורומו טען שביצע את הפעולה הזו בגלל המשך מעצרים של אנשי אורומו בידי הממשלה האתיופית.
דמוגרפיה
על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה של אתיופיה, לדירה דאווה אוכלוסייה של כ 398,000 (מדורגת תשיעית באתיופיה), כאשר 199,000 גברים ו-199,000 נשים. 102,000 (25.6%) הם כפריים ו-296,000 (74.4%) עירוניים. שטחה הוא כ-1,213 (מדורגת תשיעית באתיופיה) עם צפיפות ממוצעת של כ-328 איש לקמ"ר.
הקבוצות האתניות בעיר הם 48% אורומו, 27.7% אמהרים, 13.9% סומלים, 4.5% גוארג'ה, 2.3% סאבט באת, 0.8% סודאו, 1.4% סילאטי, 5.9% אחרים. השפה המדוברת בעיר היא האמהרית כשפה רשמית (פדרלית ומחוזית) לצד האורומית כשפת יומיום.
בל והתנין
בֵּל והתנין או בל והדרקון הוא ספר חיצוני המהווה את אחת משלש התוספות לספר דניאל.
הסיפור
דניאל הוא יועצו של מלך בבל, ולפי גרסה אחרת של כורש. הבבלים עבדו את האל בֵּל, הקריבו לו מאכל ומשקה והאמינו שהאל אוכל אותם. דניאל התערב עם המלך, על חייו הוא, כי יצליח להוכיח שבל האל לא אוכל ולא שותה. לפי בקשת דניאל ננעל היכל בל בלילה על מנעול ובריח, כאשר האוכל והשתייה מונחים לפני הפסל. כוהני בל התגנבו בלילה אל המקדש דרך דלתות נסתרות, זללו את כל הערוך לבל ושתו את היין. אלא שדניאל שפך בחשכה אפר על רצפת ההיכל, ובבוקר הוכח פשעם באמצעות העקבות שהותירו באפר. הכוהנים גורשו והמלך התיר לדניאל לנתץ את פסל בל.
בהמשך עבדו תושבי בבל תנין (לעיתים הוא מכונה 'דרקון'). דניאל הבטיח למלך כי יהרוג את התנין מבלי שיגע בו. הוא הכין לתנין מאכל מזפת בלולה בחֵלֵב ושיער. התנין נחנק ומת, וכרסו התבקעה. הבבלים כעסו והתלוננו כי המלך מתייהד. המלך, כצעד הגנתי, השליך את דניאל לגוב האריות. אלוהים חולל נס, שלח את חבקוק והציל את דניאל. המלך הוציא את דניאל מהבור והשליך את חורשי רעתו לבור.
גלגולי הסיפור
סיפור בל והתנין הוא אחת התוספות לספר דניאל המופיעות עם ספר דניאל בתרגום השבעים. גרסה יוונית נוספת של הסיפור מופיעה בתרגום התנ"ך ליוונית של תיאודוטיון. טרטוליאנוס התייחס לסיפור כאל חלק מנבואת דניאל, ואוריגנס טען שהסיפור ראוי להשתייך לקאנון הנוצרי, אולם הוא לא נכלל בקאנון הברית הישנה באופן רשמי על ידי אבות הכנסייה. רק בשלב מאוחר יותר נכלל הסיפור בקאנון של הכנסייה הקתולית, כפרק י"ד של ספר דניאל, עד היום. בקאנון הפרוטסטנטי הסיפור אינו מופיע.
אזכורים לסיפור בל והתנין מופיעים בבראשית רבה, בירושלמי ובתנחומא. הסיפור גם מופיע בספר דברי הימים של ירחמיאל בן שלמה, במאה ה-11 או ה-12.
בשנת 1830 הוציא יצחק פרנקיל את הסיפור בתרגום לעברית, בשני סיפורים בשמות "הבעל בבבל" ו"התנין בבבל". בשנת 1839 פרסם יצחק זיבנברגר את בל והתנין בעברית וביידיש עם שאר התוספות לספר דניאל בספרו ״חיי טוביה״, במסגרת פעולתו להפצת הספרים החיצוניים בקרב הקוראים היהודים.
החוקרים סוברים שהסיפור נכתב במקור בארמית או בעברית.
סיאט איביזה
סיאט איביזה (באנגלית: SEAT Ibiza) היא מכונית סופרמיני המיוצרת על ידי חברת סיאט הספרדית (חלק מקבוצת פולקסווגן). המכונית מיוצרת משנת 1985 עד היום ולאחרונה הוצגה גרסתה הרביעית. המכונית מוצעת כיום עם שלוש או חמש דלתות האצ'בק ובגרסת 4 דלתות סדאן (תחת השם "קורדובה").
דור ראשון (1985 - 1993)
האיביזה הראשונה הייתה מבוססת על הפיאט 127/ריטמו/רגטה והיא השתמשה ביחידת כוח שפותחה בשיתוף עם פורשה. הייתה זו הסיאט הראשונה שלא השתמשה באף חלק גוף חיצוני המשותף לדיגמי פיאט. המכונית עוצבה על ידי המעצב האיטלקי, גיורגטו גיוגיארו והיא פורסמה כמכונית בעלת עיצוב איטלקי עם מנועים גרמניים. במונחים של גודל, היא הייתה גדולה יותר מרוב מכוניות הסופר מיני כמו פורד פיאסטה ופיאט אונו אך קטנה יותר ממכוניות משפחתיות קטנות כמו פורד אסקורט ופולקסווגן גולף. העיצוב נחשב בזמנו למעורר השראה, ומרווח הפנים היה נאה. אך האיביזה סבלה מאיכות בניה ירודה, היגוי כבד, ואמינות מפוקפקת.
ב־1999 עיצוב המכונית נמכר ליצרנית הרכב הסינית, נאנז'ינג והיא פותחה מחדש כ"נאנז'ינג יואז'ין סויאט".
דור שני (1993 - 1999)
בשנת 1991 קבוצת פולקסווגן רכשה את סיאט במלואה, והדור היה הזה הראשון שהתבסס על דגמי פולקסווגן. האיביזה סימן II נבנתה על פלטפורמה A03 של פולקסווגן (המשותפת גם לפולקסווגן פולו). המכונית הוצעה עם 3 או 5 דלתות. גרסת 4 דלתות עם תא מטען נפרד ובולט נקראה קורדובה, והוצעה גם בגרסת 5 דלתות סטיישן (נקראה קורדובה וירו). ב-1996 עברה מתיחת פנים חיצונית קלה שכללה פגושים חלקים יותר, שינויים בסורג ובפנסים. הוצעו שתי גרסאות עם מנועים חזקים שנלקחו מהפוקסווגן גולף.
דור שני (מתיחת פנים 1999 - 2002)
עם הזכיות של דגמי איביזה משופרים בתחרויות הראלי העולמי (WRC) סיאט השיקה ליין של מכוניות ספורטיביות בשם קופרה. אלו חיזקו את התדמית של סיאט כספרדייה החמה של קבוצת פולקסווגן העניקה לה זהות חזקה וספורטיבית יותר ומיצבה אותה כמותג הספורטיבי של הקבוצה. קמפיין עולמי שבישראל התבטא בסלוגן "ילדה רעה מבית טוב" חיזק את התדמית. באותה תקופה הקבוצה שלטה גם בסקודה שמוצבה כמותג הפשוט והזול יותר.
היצע מנועי הבנזין היה 1.0, 1.4, 1.6 ו- 1.8 ליטר ובמנועי הדיזל 1.9 ליטר TDI (הזרקה ישירה) ו- SDI הזהים לאלה של הפולקסווגן פולו.
תחת הבעלות של פולקסווגן, האיביזה שווקה כמכונית ספורטיבית המיועדת לצעירים ונמכרה במחירים תחרותיים. בעיות האיכות והאמינות הירודות, שמהן סבלה האיביזה מהדור הראשון, תוקנו והיא הוכיחה עצמה כאחת המכוניות האכותיות והאמינות באירופה.
האיביזה שווקה בדרום אפריקה ובארגנטינה כפולקסווגן פולו פליה. בשווקים מסוימים דגם זה נחשב לדור השלישי.
דור שלישי (2002 - 2008)
איביזה סימן-III נבנתה על הפלטפורמה של הפולו הבאה. המכונית עוצבה על ידי המעצב האיטלקי וולטר דה-­סילבה עם קווים אגרסיביים יותר, והיא מוצבה עם תדמית ספורטיבית בעלת ביצועים גבוהים. המרחב הפנימי גדל ואפשר נסיעה של חמישה מבוגרים. האבזור שופר גם ברמות הבסיסיות. המגזין הבריטי הנחשב "What Car?" הכתיר אותה כסופר מיני הטובה ביותר במשך שלוש שנים רצופות.
נוסף לדגמים הבסיסיים הוצעו שתי גרסאות "הוט-האץ'" (כינוי למכונית קטנה בעלת ביצועים ספורטיביים), האיביזה Formula Race) FR) והאיביזה קופרה.
סיאט הציגה חידוש עולמי כאשר שידכה לגרסאות הספורט, הקופרה וה- FR TDI, מנועי דיזל. מנועים אלה בעלי הזרקה ישירה נהנו ממומנט גבוה גם בסל"ד נמוך, מה שנתן תחושה של כח לאורך כל ההילוך והקנה לנוהגים במכונית תחושה ספורטיבית חדשה.
דור רביעי (2009-2017)
האיביזה סימן-IV, הייתה הראשונה מקבוצת פולקסווגן להשתמש בפלטפורמת הסופר מיני החדשה של הקבוצה (PQ25) לפני הדור החמישי של הפולו והאאודי A1. האיביזה החדשה בעיצובו של המעצב הבלגי, לוק דונקרוולקה (Luc Donckerwolke) הוצגה לראשונה במרץ 2008 בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה כמכונית הקונספט "בוקנגרה" (Bocanegra). שיווקה החל באירופה בקיץ 2008 בגרסה הרגילה עם 5 דלתות, ובגרסת 3 דלתות SC, ספורט-קופה. בשלהי 2008 הוצגה גרסה ידידותית לסביבה בשם אקומוטיב עם מנוע דיזל 1.4L בעל 80 כ"ס הפולט 98 גרם CO2 לקילומטר.
גרסאות הספורט הושקו ביוני 2009. עם מנועי 1.4L TSI המוכר מהגולף דור חמישי שהוצגה בספטמבר 2005. ה- TSI מבוסס על מנועי ההזרקה הישירה (FSI) של פולקסווגן בתוספת שני מגדשים (Twincharger (Fuel) Stratfield Injection): מגדש על (Supercharger) הפועל בסל"ד נמוך ומגדש טורבו שמעלה את ההספק בסל"ד גבוה, שילוב זה של שני המגדשים מונע את תופעת "השהיית הטורבו" ומפיק הספק גבוה לכל אורך סקאלת הסל"ד וצריכת הדלק היא נמוכה ביחס למנועים בעלי הספקים דומים. לאיביזה FR מנוע בהספק 150 כ"ס. לאיביזה קופרה ולבוקנגרה יש את אותו מנוע 1.4L TSI בהספק 180 כ"ס. תיבת ההילוכים היא התיבה הרובוטית כפולת המצמד המוצלחת של הקבוצה (DSG) עם שבעה יחסי העברה (התיבה ספגה ביקורת על מספר יחסי ההעברה שכן היא מנסה לדלג על הילוכים ככל שניתן כדי למנוע בלאי וכך יחסי ההעברה הם "על הנייר", במקום להסתפק בפחות יחסי העברה). הבוקנגרה ("פה שחור" בספרדית), 3 דלתות עוצבה על ידי מעצב למבורגיני לשעבר, לוק דונקרוולקה. עיצובה מאוד אגרסיבי, הגריל התחתון, והספויילר הקדמי המשולבים בצבע שחור מקנים לה מראה של "פה שחור". השם נלקח מכינוי שהיה לסיאט ספורט 1200 משנות ה-70.
לדברי אריק שמידט, יו"ר חבר המנהלים, האיביזה החדשה פותחה עבור "צעירים וצעירים ברוחם". לדבריו, הושם דגש על התאמת המכונית למודעות ההולכת וגוברת לנושאי זיהום אוויר. אף על פי שהיא גדולה מבעבר, האיביזה החדשה תהיה קלה וחסכונית מתמיד.
דור חמישי (2017-היום)
הדור החמישי של סיאט איביזה 5 דלתות הושק ב 2017 בז'נבה. הדגם כלל מגוון שינויים טכנולוגיים וויזואלים. הוא רחב יותר מאשר הדור הקודם ונפח תא המטען שלו גדל בכ-25%.
זהו הרכב הראשון השייך לקבוצת VAG אשר עושה שימוש בפלטפורמת MQB-A0,. אפשרויות המנוע אשר ניתנות לרכישה כוללות מנוע בנפח 1.0 ליטר המופעל על ידי 3 צילינדרים ופועל על בסיס בנזין וכמו כן
שמואל אליהו טאוב
רבי שמואל אליהו טאוב (ד' באדר א' תרס"ה, 9 בפברואר 1905 − ד' באייר תשמ"ד, 6 במאי 1984; כונה גם האמרי אש על שם ספרו) היה האדמו"ר השלישי של חסידות מודז'יץ וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
סיאט איביזה
דור חמישי (2017-היום)
גרסה מחוזקת, 1.5 Tsi EVO בנפח 1.5 ליטר טורבו בנזין או 1.6 TDi עם 4 צילינדרים המוזנת מדיזל. בגרסת ה999 סמ"ק נוצר הספק של 95 כ"ס/5,000-5,500 סל"ד, מומנט של 17.8 קג"מ/2,000-3,500 סל"ד.
שמואל אליהו טאוב
ביוגרפיה
נולד בלובלין לרבי שאול ידידיה אלעזר טאוב ולנחמה קיילא (בת האדמו"ר אברהם איגר מחסידות לובלין). בהיותו פעוט התגרשו הוריו, ומחמת זה גדל אצל סבו רבי ישראל טאוב מייסד חסידות מודז'יץ ואצל בעל-אמו רבי ירמיה קאליש מאופולה . לאחר פטירת סבו בשנת תרפ"א (1920) עבר להתגורר סמוך לאביו, תחילה בראקוב ולאחר מכן בקראטשוב. בכ' בטבת תרפ"ז (1926) נישא לרבקה זלטה קאהן. ב-1930 הוסמך לרבנות על ידי הרבנים שלמה דוד כהנא וצבי יחיאל מיכלזון שישבו אז בוורשה. בשנת תרצ"ה (1935) התלווה לאביו בנסיעתו לארץ ישראל. בביקורם עלו לקבר רשב"י במירון והשתתפו בהילולת ל"ג בעומר, חוויה שהותירה בו רושם רב ובעקבותיה החליט להישאר בארץ. כעבור כמה חודשים הגיעו גם אשתו ובנו, לימים האדמו"ר ישראל דן טאוב, שהיה אז בן שבע. באותה שנה התמנה לרב בתל אביב.
סיאט איביזה
דור חמישי (2017-היום)
וביצועי צריכת דלק (נתוני יצרן) של 21.2 ק"מ לליטר בצריכת דלת משולבת. באשר למהירות האצה (נתוני יצרן) 0 ל-100 קמ"ש: 9 שניות.
שמואל אליהו טאוב
ביוגרפיה
בשנת תש"ח (1947) נפטר אביו והוא מונה לאדמו"ר. בתחילה הקים את בית מדרשו ברחוב לילנבלום, ולאחר מכן עבר לרחוב דיזנגוף. לטישים שהיה עורך היה מגיע קהל מגוון, חסידי פולין, בחורי ישיבה ליטאים, חניכי תנועות הנוער הדתיות וחילונים. היה פעיל בענייני ציבור ומשנת תשל"ג כיהן כחבר במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל. בשנת תשל"ח (1978) זכה בתואר כיקיר תל אביב. בתשמ"א הקים ישיבה על שם אביו בבני ברק.
היה ידוע באהבתו לארץ ישראל ואף נקט בגישה חיובית ביחס להקמת המדינה. במכתב לאחד מחסידיו שהתפרסם בקונטרס "תפארת ישראל" בשנת 1948 כתב בין השאר: "מאת ה' הייתה זאת היא נפלאת בעינינו! לפנינו מארעות כבירים, רבי ערך וכבדי משקל, שלא זכו אליהם הדורות שלפנינו, גדולי דעה, אנשי מעלה ומעשה, יראים ושלמים. ומי שמסתכל בעיניים בהירות, בעין חודר ובוחן אמונתית, לכל מה שהתרחש ומתקיים מסביבנו, ולפני עינינו היום, רואה בעליל, שכל הייעודים של חכז"ל בנוגע לגאולתנו השלמה, הממשמשת ובאה, מתקיימים ב"ה באופן נפלא מאד ובדיקנות מקפידה ונמרצת". בהמשך מכתבו עמד על ההבדל שבין אתחלתא דגאולה שתלויה בהשתדלות עם ישראל לבין הגאולה השלמה שעדיין לא הגיעה והיא תלויה בידי שמיים: "היום, בזמנינו – בדורנו, הגם טרם הגיענו לגאולה שלמה, בביאת הגואל צדק, שאליו אנחנו מצפים ומקווים אי"ה ומחכים בכליון עיניים בכל יום שיבוא, אבל אתחלתא דגאולה יש כאן, ועוד יותר מאתחלתא. סימני ונצני הגאולה שלמה נראו בארץ, ולכל בני ישראל היה אור במושבתם".
נפטר בד' באייר תשמ"ד (1984) ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים. את מקומו מילא בנו יחידו, רבי ישראל דן טאוב. לאחר פטירתו יצא לאור הספר "אמרי אש" ובו דברי תורתו.
השעות העשירות מאוד של דוכס ברי
ספר השעות העשירות מאוד של דוכס ברי (בצרפתית: Très Riches Heures du Duc de Berry) הוא ספר שעות שהוכן עבור ז'אן, דוכס ברי בשנת 1410.
שמואל אליהו טאוב
יצירותיו המוזיקליות
הלחין מאות ניגונים; את ניגונו הראשון הלחין בביקורו הראשון בארץ ישראל עם אביו, והאב נהג לשיר אותו בעת בריחתו מהנאצים. סגנון השירה וההלחנה שלו דמה בתחילה לזה של אביו, אך הוא השתנה מאוחר יותר והתאפיין במקצבים פשוטים ואיטיים יותר. כמה משיריו ידועים בציבור ללא ידיעה שהוא המלחין (כגון הלחן למילים "ברוך הוא אלקינו", שחובר לכבוד שמחת כניסתו של נכדו, רבי חיים שאול טאוב ממודז'יץ, למצוות, "והביאנו לציון עירך", "לא תבושי" ועוד). נהג לעבור לפני התיבה בכל תפילות הימים הנוראים וכן במועדים ולבצע את ניגוניו החדשים. ניגונים אחרים חוברו לכבוד אירועים שונים, כגון שמחות משפחתיות או ניגון "הודו לה'" שחובר לאחר ביקורו הראשון בכותל המערבי לאחר מלחמת ששת הימים. לאחר פטירתו יצא לאור הספר "מור מבשמים" ובו תווים של יצירותיו, וביום פטירתו נוהגים חסידי מודז'יץ לשיר את לחניו.
השעות העשירות מאוד של דוכס ברי
ספר מאויר זה, המשמש כלוח שנה, נחשב לאחד הספרים המאוירים החשובים ביותר שנכתבו במהלך המאה ה-15, אם לא החשוב שבהם. הספר כולל 416 עמודים, כאשר ב-131 מהם מיניאטורות (איורים צבעוניים) במלוא העמוד, ובעמודים רבים אחרים מופיעים איורים קטנים. בספר 300 אותיות ראשיות מעוטרות בסגנון הגותי.
העבודה על הספר נמשכה כשנה. בראשיתו אויר הספר על ידי האחים לימבור, ובהמשך אויר בהנחיית ברתלמי ואן אייק וז'אן קולומב.
כיום מוצג הספר במוזיאון קונדה בטירת שנטילי שבצרפת.
היסטוריה
עיקר האיורים צוירו בין השנים 1412–1416 על ידי האחים לימבור. לא ידוע מי כתב את הטקסט ואייר את האותיות. במותו של הדוכס, בשנת 1416, הפסיקו האחים לימבור את מלאכתם והשאירו את הספר בלתי כרוך. הספר עבר לידי אחיינו של הדוכס, רנה הראשון מנאפולי (רנה ד'אנז'ו), שביקש בשנות ה-40 של המאה ה-15 מאמן שכונה "אמן הצללים" (ככל הנראה ברתלמי ואן אייק) לסיים את הספר, אולם העבודה על הספר לא הושלמה. ארבעים שנה לאחר מכן, הורה שארל הראשון, דוכס סבויה לז'אן קולומב לסיים את הספר. קולומב עבד על סיום האיורים בין השנים 1485–1489. בשל השוני הסגנוני בין המאיירים ניתן לשייך כל אחד מהאיורים למאיירים השונים.
לוח השנה
לוח השנה הוא לוח גנרי (לוח שאינו מיוחד לשנה מסוימת), אלא מציין את יום החודש בהם מתרחשים חגים דתיים נוצריים וימי קדושים. האיורים מתארים את העבודות החקלאיות הנעשות באותן חודשים, כאשר ברקע מתוארת אחת מטירותיו של הדוכס. מעל איורי החודשים מתואר גלגל המזלות.
קונרד ווייז צ'פמן
קונרד ווייז צ'פמן (באנגלית: Conrad Wise Chapman; 14 בפברואר 1842 - 10 בדצמבר 1910) היה צייר אמריקאי, ששירת בצבא מדינות הקונפדרציה בין השנים 1861 עד 1865.
ראשית חייו
קונרד ווייז צ'פמן נולד בוושינגטון הבירה וגדל באירופה שם עבד אביו ג'ון גדסבי צ'פמן כאמן.
קריירה
בשנת 1861 חזר צ'פמן לאמריקה והתגייס לפלוגה ד ', חיל הרגלים השלישי בקנטקי, הקונפדרציה. הוא נפצע בזמן הקרבות במיסיסיפי ולואיזיאנה. במהלך עשרת החודשים הבאים, הוא שירת גם בחיל הרגלים וירג'יניה 59, בחוות שאפין על נהר ג'יימס במחוז הנריקו.
בספטמבר 1863 הוטלה על החטיבה שלהם לקחת חלק בהגנת צ'ארלסטון, דרום קרוליינה. צ'פמן הוזמן ליצור שלושים ואחד ציורים של הגנת העיר על ידי ראש המטה האלוף תומאס ג'ורדן. זה היה חלק ממערכה של גנרל ביורגר להגברת התמיכה ברעיונותיו לגבי הגנת הנמל בממשלת הקונפדרציה.
צ'פמן שירת בעיר מראשית ספטמבר 1863 עד מרץ 1864. הוא התכוון לצייר את כל הקרבות בצ'ארלסטון, אך לאחר שהתבשר על מחלת אמו, הוא עזב באפריל 1864ויצא לרומא שבאיטליה לבקר את משפחתו. שם הוא צייר 25 עבודות - כאשר חמש מהן ביצע עם אביו - משרטוטים שצייר בצ'ארלסטון.
צ'פמן יצר אמנות בזמן שהיה בתפקיד פעיל במהלך המלחמה. אמנם היו כמה אמנים פעילים בצד האיחוד שהנציחו את המלחמה בציור, אך זה לא קרה בצד של הקונפדרציה. עבודותיו עשויות להיות הסט היחיד של ציורי הקרב שצייר אמן קונפדרציה במהלך המלחמה.
לאחר תום מלחמת האזרחים האמריקאית, נסע צ'פמן למקסיקו שם צייר סדרה של נופים של עמק מקסיקו. הוא בילה גם בצרפת ובאנגליה.
בשנת 1898 הוצג כל אוסף הציורים שלו בניו יורק, שם הם משכו תשומת לב, אך ללא קונים. לאחר מכן העביר את משפחתו לריצ'מונד, ובשנה שלאחר מכן מכר 31 ציורים לחברה הספרותית של הקונפדרציה, שהפכה לימים למוזיאון הקונפדרציה וכיום היא המוזיאון האמריקני למלחמת האזרחים.
אלכסנדר דומינגס
אלכסנדר דומינגס קרבאלי (בספרדית: Alexander Domínguez Carabalí; נולד ב-5 ביוני 1987 באסמרלדס שבאקוודור) הוא כדורגלן אקוודורי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ליגה דה קיטו מליגת העל האקוודורית ובנבחרת אקוודור.
קריירת מועדונים
דומינגס גדל במחלקות הנוער של אסמרלדס קלוב וליגה דה קיטו. בשנת 2006 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של ליגה דה קיטו, ובסך הכל ערך 292 הופעות ליגה במדי המועדון במסגרת ליגת העל האקוודורית.
ב-22 ביוני 2016 חתם דומינגס במונטריי מליגת העל המקסיקנית. ב-17 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד פואבלה במסגרת הליגה. בסך הכל ערך תשע הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-23 באוגוסט 2017 הושאל דומינגס לאתלטיקו קולון מליגת העל הארגנטינאית. ב-26 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדוו, בתיקו 1-1 נגד רוסאריו סנטראל במסגרת הליגה. בסך הכל ערך 27 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
ב-1 ביולי 2018 חתם דומינגס בוולס סארספילד מליגת העל הארגנטינאית. ב-11 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במדי המועדון, בניצחון 2-0 על ניואל'ס אולד בויס במסגרת הליגה. בסך הכל ערך 22 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-20 באוגוסט 2021 חתם דומינגס בסרו לארגו מליגת העל האורוגוואית. ב-11 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד נסיונל במסגרת הליגה. בסך הכל ערך 12 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-15 ביולי 2022 חזר דומינגס לליגה דה קיטו מליגת העל האקוודורית.
קריירה בינלאומית
ב-26 במרץ 2011 ערך דומינגס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אקוודור, בהפסד 2-0 לנבחרת קולומביה במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת בטורנירים קופה אמריקה 2011, מונדיאל 2014, קופה אמריקה 2015, קופה אמריקה 2016, קופה אמריקה 2019 וקופה אמריקה 2021.
נכלל בסגל נבחרת אקוודור לטורניר מונדיאל 2022.
בלה אבצוג
בלה סביצקי אבצוג (באנגלית: Bella Savitsky Abzug; 24 ביולי 1920 – 31 במרץ 1998) הייתה מנהיגה פמיניסטית יהודייה-אמריקאית, פעילה למען זכויות האזרח ונגד מלחמת וייטנאם וחברת בית הנבחרים של ארצות הברית. נמנתה עם מנהיגות הגל השני של הפמיניזם.
ביוגרפיה
בלה סביצקי נולדה בניו יורק להורים יהודים שהיגרו מרוסיה. אמה אסתר הייתה עקרת בית ואביה עמנואל היה קצב.
היא למדה בתיכון וולטון בעיר ניו יורק והייתה נשיאת כיתתה. כמו כן הייתה חברה בתנועת השומר הצעיר. אחר כך למדה במכללת האנטר וב-1947 השלימה תואר במשפטים באוניברסיטת קולומביה. המשיכה בלימודים בבית המדרש לרבנים באמריקה. ב-1944 נישאה למרטין אבצוג, אותו פגשה באוטובוס במיאמי בדרך לקונצרט של יהודי מנוחין, ואיתו חייתה עד מותו ב-1986. הזוג הביא לעולם שתי בנות, איב וליז. אבצוג עבדה במשרד עורכי דין ועסקה בעיקר בדיני עבודה. רק נשים מעטות היו עורכות דין בשנות ה-40, וכדי שלא יחשבו שהיא מזכירה נהגה לבדל עצמה וחבשה כובעים רחבי שוליים, שהיו לימים לסימן ההיכר שלה.
ב-1970 נבחרה לראשונה לבית הנבחרים אחרי שבפריימריז של המפלגה הדמוקרטית הדיחה את חבר הקונגרס הוותיק לאונרד פרבסטיין. סיסמת הבחירות שלה הייתה "מקומה של האישה בבית - בבית הנבחרים". בבית הנבחרים לחמה נגד "שיטת הסניוריטי" לפיה השיבוץ של חברי הקונגרס לוועדות נקבע לפי הוותק שלהם. אחד מהישגיה החקיקתיים הבולטים היה חוק להגברת חופש המידע, כולל בנושאים ביטחוניים. היא הייתה מחברי הקונגרס הראשונים שתמכו בזכויות להט"ב. היא תמכה בציונות. ב-1975 יצאה נגד החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם שהכריזה כי הציונות היא סוג של גזענות.
במהלך כהונתה בקונגרס מינה אותה הנשיא ג'רלד פורד ליו"ר הוועדה שתכננה את ציון "שנת האישה הבינלאומית" בארצות הברית. לימים הביעה חשש שמא ריבוי טקסים והכרזות משמש תחליף לשינויים ממשיים במצבן של הנשים: "הם נהגו להעניק לנו יום – הוא נקרא 'יום האישה הבינלאומי'. ב-1975 הם העניקו לנו שנה – את 'שנת האישה'. ואחר כך, בין 1975 ל-1985, הם העניקו לנו עשור – את 'העשור של האישה'. אמרתי, פעם, מי יודע, אם נתנהג יפה ירשו לנו להיות ממש–ממש בעניינים. ובכן, לא התנהגנו יפה, ואנחנו היכן שאנחנו" ב-1977 מינה אותה הנשיא ג'ימי קרטר לראשות ועדה ארצית לענייני נשים.
בעשור האחרון לחייה, בשנות ה-90, ייסדה עם מִים קלבר את WEDO (Women's Environment and Development Organization) - ארגון נשים עולמי לזכויות אדם, שוויון מגדרי ואיכות הסביבה. בכנס נשים עולמי לבריאות כדור הארץ, שכינס הארגון ב-1991 במיאמי, השתתפו 1,500 נשים מ-83 מדינות. מתוך ההכרה בכך שהשתתפות ישירה של נשים חיונית לשינוי חברתי, פעל הארגון להגביר מעורבות של נשים בכל פן של תכנון ופיתוח בעבודתן של ועידות האו"ם, קידם מדיניות הנובעת ממודעות מגדרית והיה לשחקן מרכזי באו"ם.
היא חיברה שני ספרים שזכו להצלחה: "Bella: Ms. Abzug Goes to Washington" מ-1972 ו"The Gender Gap" מ-1984 (עם מִים קלבר). ב-1979 הופיעה בתפקיד עצמה בסרטו של וודי אלן "מנהטן". שנתיים קודם לכן הופיעה בפרק של "סאטרדיי נייט לייב".
אבצוג המשיכה לנסוע ולהרצות ברחבי העולם גם בשנותיה האחרונות ואף כשכבר ישבה בכיסא גלגלים. שנה לפני שנפטרה קיבלה מהאו"ם את אות ההוקרה Blue Beret Peacekeepers Award. היא נאבקה בסרטן השד ומתה ממחלת לב. נאומה האחרון היה באו"ם במרץ 1998, החודש שבו נפטרה.
אחרי מותה אמרה ג'רלדין פררו, האישה הראשונה שהייתה מועמדת של מפלגה גדולה לסגנית הנשיא ש"ללא בלה אבצוג לא הייתה ג'רלדין פררו", ותיארה אותה כמי ש"לא נקשה בנימוס על הדלת, אלא עקרה אותה מצירה".
סלים הראשון
הסולטאן סלים הראשון המכונה "הנחוש" או "הבלתי מתפשר" (טורקית Yavuz Sultan Selim; טורקית עות'מאנית سليم اول, 10 באוקטובר 1465 – 22 בספטמבר 1520) היה סולטאן עות'מאני, מרחיב גבולה הגדול וכובש הממלכה הממלוכית המצרית ב-1517.
סלים הראשון היה לסולטאן לאחר שהדיח את אביו באיזיט השני, שמת זמן קצר לאחר מכן. הסיבה הישירה להדחה הייתה התנגדותו למדיניות הפיוס של האב מול הפרסים השיעים. בשנת 1511 החמיר המצב באימפריה, כאשר מרד שיעי פרץ באזור טקה (Tekke) באסיה הקטנה, שעד לאותה תקופה היה אזור הטרודוקסי. המורדים הגיעו עד העיר בורסה, לפני שהובסו וראשיהם הוצאו להורג. בה בעת, האימפריה העות'מאנית עמדה על סף מלחמת אזרחים. המנהג בו הסולטאן הנבחר מוציא להורג את כל אחיו ובניהם הזכרים גרם לנסיכים להכין לעצמם כוחות לקראת עימות פנימי, או מותו של ביאזיט השני. הסכסוך העיקרי היה בין הנסיכים אהמט, מושל אמסיה, וסלים, שהיה שליט נפת טרבזון. בשנת 1511 הפליג סלים מטרבזון לקאפה שבחצי האי קרים. לאחר שזכה בתמיכת החאן הטטרי, נייד את גיסותיו אל מעבר לדנובה בדרישה מאביו להפוך למושל הבלקן. ביאזיט לא רצה לצאת למלחמה בבנו ומתוך חשש ממרד שיעי באסיה הקטנה, נעתר לדרישת בנו ומסר לו את נפת הגבול סמנדריה (Smederevo - ליד העיר סמדרבו בסרביה של ימינו). הווזיר הגדול עלי פאשה, שצידד באהמט במאבק הירושה, שלח חיל יניצ'רים לדכא את המרד השיעי, וסלים חשש שאם הווזיר יֵצא מהעימות כשידו על העליונה, הוא ינקוט מהלך שיעלה את אהמט לשלטון. סלים וצבאו נעו לכיוון העיר אדירנה בה התגורר ביאזיט, אך היניצ'רים נותרו נאמנים לסולטאן הזקן, ובתאריך 3 באוגוסט 1511, הובסו הפרשים הטטרים של סלים בידי כוחות הסולטאן, וסלים עצמו נמלט אך בקושי משדה הקרב ומצא מקלט בחצי האי קרים.
לאחר תבוסת סלים, נעו כוחותיו של אהמט לכוון איסטנבול וחסידיו נבלמו על ידי כוחות היניצ'רים בכניסה לחצר המלוכה בעיר. אהמט, אשר הבין שהיניצ'רים תומכים באחיו במאבק הירושה, הפעיל את גייסותיו נגד כוחות הסולטאן במערב אסיה הקטנה, תוך הכרזת מרד גלוי בו. כתוצאה מכך, הסכים ביאזיט להחזיר את בנו השני סלים מהעיר קאפה שבחצי האי קרים, ומינה אותו שוב למושל סמנדריה. חשש כבד התעורר בחצר הסולטאן, שאהמט יכרות ברית עם השיעים בפרס, וחשש זה גרם ליניצ'רים לדרוש שסלים ינהיג אותם במערכה כנגד אהמט. הנסיך סלים, שמלכתחילה דרש פעולה תקיפה כנגד אסמאעיל ספווי, מנהיג האימפריה הספווית והקיזילבאשים שנהו אחריו, זכה בתמיכת היניצ'רים וב-24 באפריל 1512, אילץ את אביו, באיזיט השני, לוותר על כיסאו.
עם עלייתו לשלטון הוציא להורג את אחיו ואחייניו, כדי למנוע מהם מלטעון לכתרו. לאחר שהבטיח את יציבות שלטונו, פנה להילחם בפרסים. בשנת 1514 הביס סלים הראשון את השאה הפרסי אסמאעיל ספווי וכבש את תבריז, את עיראק של ימינו ואת מזרח אנטוליה. העות'מאנים נסוגו מתבריז אך נשארו בעיראק ומזרח אנטוליה. כך נקבע הגבול בין שתי האימפריות, אשר חלקו מהווה את גבולה המערבי של איראן בימינו. עם חזרתו הועלה חשד שתומכיו של אחיו אהמט מתכננים מרד נוסף, בעקבות כך הם הוצאו להורג לרבות ג'אפר צ'לבי.
לאחר מכן עבר לחזית הממלוכים (המלחמה הממלוכית-עות'מאנית) והביס אותם בקרב מרג' דאבק ב 24 באוגוסט 1516. בין היתר הוא סיפח לאימפריה העות'מאנית את שטחי סוריה, ארץ ישראל, לבנון ומצרים. גם צמד הערים הקדושות לאסלאם, מכה ואלמדינה, נפלו בידו. הוא דרש מהח'ליף העבאסי להעניק לו את תואר הח'ליף, ומאז ועד ביטול החליפות, נשאו סולטאני האימפריה העות'מאנית בתואר זה. לאחר כיבוש החג'אז זכה גם בתואר משרת המקומות הקדושים. ניצחונותיו הצבאיים אפשרו לו גם להעשיר את אוצר הממלכה.
הוא מת ב-1520 בעת מסע מלחמה לכיבוש האי רודוס. יורשו, סולימאן המפואר, השלים את כיבוש רודוס והוסיף עליו כיבושים רבים, שהרחיבו עוד את גבולות האימפריה.
אביב טלמור
אביב טלמור (נולד ב-1965) הוא במאי, תסריטאי, מפיק סרטים ומשורר; הבעלים והמייסד של חברת יוטרייד (Utrade) שעסקה, עד לקריסתה, במסחר אלגוריתמי בשוק ההון.