cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חנה ארנדט
גלות בארצות הברית
אף שארנדט המשיכה להחשיב עצמה ציונית חילונית, הלכה עמדתה ונהייתה ביקורתית יותר כלפי עמדתה הרשמית של התנועה הציונית, שאותה השוותה לאידאולוגיות אחרות כמו סוציאליזם וליברליזם, השואפות לנבא את העתיד. בעיניה היו החירות והצדק עקרונות היסוד של הפוליטיקה, ולא ניתן היה ליישבם עם רעיון העם הנבחר. עמדות פוליטיות כאלה לא התקבלו על פי רוב בעין יפה בעיני תומכי הציונות בציבור היהודי.
בשנת 1943 פרסמה בכתב העת היהודי "Menorah" את המאמר "אנו הפליטים", ובו תיארה את מצבם המחריד של פליטים וחסרי נתינות וזכויות. בשנים 1944 עד 1946 הייתה המנהלת האקדמית של ה-Conference on Jewish Relations, ובנוסף שימשה עד 1949 כלקטורית בעבור הוצאת שוקן. בשנים 1949 עד 1952 הייתה המזכירה הכללית של הארגון להצלת התרבות היהודית ולטיפוחה (Jewish Cultural Reconstruction Corporation). עד שנת 1951, כשבעלה היינריך בליכר החל להרצות על פילוסופיה בקולג', הייתה ארנדט למעשה המפרנסת היחידה של המשפחה. אמה, מרתה ארנדט, נפטרה במהלך הפלגה לאנגליה ביולי 1948.
ביקורים בגרמניה לאחר המלחמה
בשנים 1949–1950 סיירה ארנדט בגרמניה המערבית בשליחותו של הארגון "תקומה לתרבות ישראל". במהלך שהותה זו בגרמניה נפגשה לראשונה מאז 1933 עם מקורביה משכבר קרל יאספרס ומרטין היידגר. חידוש קשריה עם היידגר פתח את יחסיה עמו מחדש כשהיא תורמת לרהביליטציה של כתביו ושומרת לו אהבה. ב-1952 שבה לגרמניה לביקור שני. מאז נסעה כמעט מדי שנה למשך כמה חודשים לאירופה, ולעיתים גם לישראל, ונפגשה שם עם חברים וקרובי משפחה.
במאמרה "ביקור בגרמניה: השפעותיו המתמשכות של המשטר הנאצי" משנת 1950 ניתחה ארנדט את המצב בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה, והביעה בו דעות מגוונות ואף מנוגדות. לפי דעתה, פשעיה של גרמניה, שאיש לא העלה בדעתו לפני כן, ערערו תוך זמן קצר את היסודות המוסריים של העולם המערבי. מצד שני, ביקרה את מדיניות בעלות הברית לגרש גרמנים אתניים ומתיישבים גרמנים מארצות מזרח אירופה, אף שהבינה היטב שהאוכלוסיות המקומיות, שחוו על בשרן את הברוטליות הנאצית, לא יוכלו להסכים לגור באותם חבלי ארץ עם אוכלוסיות גרמניות. ארנדט תהתה במאמרה על האדישות התמוהה של האוכלוסייה בגרמניה: אף על פי שאירופה כולה שרויה במעין אבל עמוק על המוות שהתחולל במחנות הריכוז ובמחנות השמדה שהקימו הנאצים, בגרמניה עצמה כמעט ואין עוסקים בכך. "שוויון הנפש שבו סובבים הגרמנים בין עיי החורבות הולם בצורה מושלמת את העובדה שאיש איננו מתאבל על המתים", כתבה. ארנדט תיארה תופעה של מעין "פנקסנות של סבל" מצד האוכלוסייה הגרמנית, והתרשמה שרווחת בקרבה הדעה כי "מאזן הסבל מאוזן" – היינו, שהאוכלוסייה הגרמנית סבלה כמו קורבנותיו השונים של הנאציזם – והבחינה בנטייה לגלגל את האשמה מגרמניה אל מעצמות הכיבוש.
אקזיסטנציאליזם
במאמריה ביקרה את הפילוסופיה של מרטין היידגר, אהובה משכבר, וייחסה לו קרבה לניהיליזם המודרני. לדעתה, האונטולוגיה שלו פגומה בנתחו את הקיום מנקודת המוצא של המוות, ובבססו על זה את אינותו של הקיום. האדם מתואר כסוג של אל מהופך, שאיננו בורא את העולם אלא מחריב אותו. כנגד עמדה זו טוענת ארנדט שהאדם איננו אלוהים, והדגישה שהוא מתקיים בעולם ביחד ולצד בני אדם אחרים, נקודה שחזרה שוב ושוב בכתביה המאוחרים. לפי ארנדט, היידגר מעוות את המושגים הקאנטיאנים של חירות האדם, כבוד האדם ותבונה, ומצמצם את האדם לכדי הפונקציות שהוא ממלא בעולם. היא יוצאת כנגד הטרמינולוגיה יוצרת-המיתולוגיה של היידגר, כמו השימוש במושגים "עם" ו"אדמה" בהרצאותיו בשנות השלושים של המאה ה-20. "מושגים כאלה יכולים רק להוביל אל מחוץ לפילוסופיה, אל סוג של אמונה טפלה נטורליסטית", כתבה.
מנגד, עמדתה של ארנדט ביחס לאקזיסטנציאליזם של קרל יאספרס הייתה חיובית. לדעתה, יאספרס מצליח להתנתק מכל המערכות הפילוסופיות הקיימות ורואה בקיום סוג של חירות. בניגוד להיידגר, אצל יאספרס הפילוסופיה היא הכנה ל"עשייה" באמצעות תקשורת, על בסיס התבונה המשותפת לכל בני האדם. הפילוסופיה של יאספרס יכולה לחלץ אותנו מן ה"סמטאות ללא מוצא של פנאטיוּת פוזיטיביסטית או ניהיליסטית".
פילוסופיה פוליטית
בין השנים 1958 ל-1963 פרסמה ארנדט מספר ספרים הפורסים את משנתה הפילוסופית-פוליטית. בספרים אלו, המצב האנושי, בין עבר לעתיד ועל המהפכה, היא בוחנת מחדש תפיסות פוליטיות בסיסיות, כמו: עבודה, תעסוקה ופעולה, במרחב הציבורי ובמרחב הפרטי, מתוך התייחסות להשתלשלות ההיסטורית של רעיונות אלו, ובחינתם למול מושגי החירות, סמכות, כוח ואלימות.
עקרון יסוד במשנתה הפילוסופית של ארנדט, הוא הצורך לבחון מחדש שוב ושוב את העקרונות הפוליטיים, לערער על הישנים כדי לבנות עקרונות חדשים, שאף הם יועמדו בהמשך בפני בחינה מחודשת. היא חשבה שתנאי הכרחי להיווצרותו של "מדע מדינה חדש", שלא יהיה שמרני או ליברלי באופן מסורתי, הוא בחינתה מחדש של כל המחשבה המדינית, באופן רדיקלי ומשוחרר מדעות קדומות. גם בנוגע לצורות שלטון פגומות, כפי שהיא ראתה את הקומוניזם בזמנה, חובה לחשוב על מהפכה בצורה משוחררת מדעות קדומות, ולפעול להשגתה גם אם לא ברור כיצד המהפכה ישימה בשטח. המרד ההונגרי היה בעיניה מופת לחשיבה כזו. ככלל, היא סברה שקהילה פוליטית המכוננת עצמה על בסיס זהות מוקדמת, משותפת ויציבה, מאיימת לסגור את המרחב הפוליטי, להשטיח את הריבוי והמגוון שמניחה הפעולה הפוליטית או להפוך אותם להומוגניים.
ארנדט המירה את עקרון "החשיבה המקורית" בעקרון "הפעולה המקורית". הפעולה המקורית היא תפיסה פוליטית שבה חוברים יחדיו עצמאות רדיקלית ומקוריות. פעולה טהורה הייתה קיימת ביוון וברומא העתיקות, אך ברבות הימים הודחקה הפעולה הטהורה אל השוליים, ואת מרכז תשומת הלב תפסה העבודה השחוקה וההמונית. אולם, בדומה לטיעונו של היידגר, ניתן לפעול פעולה טהורה גם כאן ועכשיו, בחברת העבודה הקבועה. וכאשר לפעולה הטהורה נוספת החירות להתחיל מחדש, מופיעה פעולה פוליטית טהורה: "רק חווייתו המלאה של כושר זה [להתחלה חדשה, ליכולת לקטוע ולהתחיל דבר מה חדש] יכולה להעניק לענייני בני האדם אמונה ותקווה, שני המאפיינים החיוניים של הקיום האנושי, אשר העולם הקדום היווני התעלם מהם כליל".
מתוך כך מבקרת ארנדט את הפילוסופיה של ההיסטוריה של הגל. לדעתה, במקום לבצע את הפרויקט ההגליאני הגדול ולספר סיפור יחיד על ההיסטוריה, המפרש את כולה בתהליך דיאלקטי אחיד, ראוי לספר סיפורים רבים ושונים על התחלות חדשות. את הסיפורים הללו בלתי אפשרי להתאים זה לזה בצורה מושלמת, כיוון שגם אם מספרים אותם בבת אחת, עדיין אין בהם סיפור מקיף יחיד או תאוריה מקיפה יחידה על הקטגוריה של התחלה חדשה. ההתחלות החדשות הן פעילות פוליטית טהורה, המשוחררת מכבלי הדיאלקטיקה ההיסטורית.
התייחסויות לפלשתינה, לציונות ולישראל
בסוף 1948 כתבה ארנדט את המאמר "שלום או הפסקת אש במזרח התיכון?", שראה אור בארצות הברית בינואר 1950. במאמר עוסקת ארנדט בהיסטוריה של ארץ ישראל ובהקמתה של מדינת ישראל. לפי עמדתה, שלום ישרור רק אם הערבים והיהודים יגיעו להבנה ולהסכמות הוגנות. שתי הקבוצות היו עד עתה עוינות זו לזו ומעולם לא ראו בצד השני שותף שווה זכויות – גם באשמת הכיבוש העות'מאני והבריטי בארץ ישראל. ארנדט מציינת את חוסר המולדת של היהודים כבעייתם הגדולה ביותר, אך היא מבקרת את רוב המנהיגים הציונים על כך שהתעלמו מבעיותיה של האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל.
חזונה של ארנדט היה מדינה דו-לאומית בארץ ישראל על בסיס של פוליטיקה א-לאומית, פדרציה שתוכל אף לכלול מדינות נוספות במזרח התיכון. לחובתה המוסרית של הציונות זקפה ארנדט את גירוש חלק מהאוכלוסייה הערבית, אך מנגד זקפה לזכותה את הקיבוצים המושתתים על שוויון וצדק, את הקמתה של האוניברסיטה העברית ואת תיעושהּ של ארץ ישראל.
לפי ארנדט, ישראל תוכל להשתחרר מן הקפיטליזם, דווקא משום שהיא מתקיימת מכספי תרומות מארצות הברית, ומשום כך איננה פועלת לפי עקרון מיקסום הרווחים. תוצאות מלחמת העצמאות הדאיגו את ארנדט, משום שהרסו קשרי מסחר קיימים בין יהודים לערבים ועלולות היו להביא למדיניות ישראלית אגרסיבית של התרחבות. את תקוותה תלתה ארנדט ברוח האוניברסליסטית שביהדות ובגורמים במדינות ערב שיהיו מוכנים להגיע לפשרה.
בתקופה זו היו רק אישים ספורים, בצד היהודי והערבי כאחד, שתמכו בהקמת מדינה דו-לאומית בארץ ישראל. ארנדט הביאה כדוגמה את נשיא האוניברסיטה העברית יהודה לייב מאגנס ואת הפוליטיקאי והפרופסור לפילוסופיה הלבנוני שארל מאליכ, והדגישה את ייחודם. שניהם התבטאו בעד שיתוף פעולה יהודי-ערבי לפתרון הבעיה הארצישראלית – מאגנס בשנת 1946 ומאליכ בפני מועצת הביטחון במאי 1948.
כאשר הגיע מפקד האצ"ל, מנחם בגין, לביקור בניו יורק בדצמבר 1948, כדי לגייס תרומות לתנועת החרות שזה עתה קמה, חיברו 26 אינטלקטואלים, בהם יהודים רבים, מכתב מחאה חריף למערכת "הניו יורק טיימס", שהתפרסם ב-4 בדצמבר 1948. בין החתומים על המכתב היו ארנדט, אלברט איינשטיין ושטפן וולפה. במכתב הזהירו מפני מפלגת חרות ותיארו אותה כימנית-רדיקלית וכגזענית.
יחסה של ארנדט לישראל ולציונות היה פשטני. מצד אחד, טענה כי הציונות גזענית, וישראל היא סוג של גטו עם טנקים ומצעדים צבאיים. לדעתה הציונות היא ההתבוללות האמיתית. מאידך, ציינה כי הציונות היא תנועה לאומית אותנטית שצמחה מקרב ההמונים היהודים. בסוף שנות השישים של המאה ה-20 אף כתבה לחברתה, הסופרת האמריקאית מרי מקארתי, כי ישראל היא דוגמה מרשימה לשוויון בין בני האדם, והדגישה את קרבתה הנפשית לישראל ולנעשה בה.
צורות שלטון טוטליטרי
מיד לאחר מלחמת העולם השנייה החלה ארנדט בלימוד מקיף של הנאציזם, ובשנים 9–1948 הרחיבה אותו אף לסטליניזם. מלימוד זה התגבש ספר, שהמהדורה האמריקנית שלו התפרסמה בשנת 1951 בשם "מקורות הטוטליטריות". המהדורה הגרמנית, השונה באופן חלקי מהמהדורה האמריקנית, התפרסמה כעבור ארבע שנים בשם "יסודות השלטון הטוטליטרי ומקורותיו". מהדורה שלישית ומורחבת ראתה אור בשנת 1966. הספר עוסק באנטישמיות, באימפריאליזם ובצורות של שלטון טוטליטרי. בעוד שני הפרקים הראשונים התבססו בעיקר על מקורות ראשוניים היסטוריים וספרותיים קיימים, הרי שלצורך כתיבת הפרק השלישי היה דרוש מחקר מעמיק יותר. הספר איננו כולל היסטוריוגרפיה של ממש, אלא מבקר בעיקר את החשיבה הסיבתית של מרבית ההיסטוריונים, וקובע כי כל הניסיונות של ההיסטוריונים להסביר את האנטישמיות היו בלתי מסַפקים.
ארנדט מציגה בספר תזה חדשה, שעוררה דיונים רבים, ולפיה תנועות טוטליטריות יכולות להשתלט על כל השקפת עולם ואידאולוגיה ולהפוך לצורת שלטון באמצעות השלטת טרור. הדוגמאות ההיסטוריות המושלמות לכך עד פרסום הספר היו, לפי ארנדט, הנאציזם והסטליניזם.
בניגוד למחברים אחרים, ארנדט ראתה רק בשתי תנועות אלה צורות של שלטון טוטליטרי, ולא הרחיבה הגדרה זו לדיקטטורות חד-מפלגתיות כמו הפשיזם האיטלקי, הפרנקיזם הספרדי או משטרהּ של גרמניה המזרחית. היא מבחינה בין שלטון טוטליטרי לבין דיקטטורות רגילות, ראשית בכך ששלטון טוטליטרי נוגע לכל תחומי החיים ולא רק לתחומים הפוליטיים, ושנית בכך ששלטון טוטליטרי מתבסס על תנועת המונים. בגרמניה הנאצית חל היפוך מוחלט של סדרי המשפט, ופשעים נגד האנושות הפכו לנורמה. סימני היכר נוספים של שלטון טוטליטרי הם השלטת טרור ושאיפה להשתלטות על העולם כולו. ארנדט מדגימה כיצד על רקע חברת ההמון והתפוררותה של מדינת הלאום בשל האימפריאליזם, הפכו צורות פוליטיות מסורתיות, ובמיוחד המפלגות, לנחותות אל מול התנועות הטוטליטריות, המצוידות באמצעי תעמולת המונים חדשים. ארנדט השתמשה בספרה במקורות היסטוריים, בכתביהם של הוגי דעות כמו קאנט ומונטסקייה, במקורות ספרותיים כמו מרסל פרוסט, ובשיטה של "פירוש דעות אידאולוגיות ככתבן וכלשונן" – משום שלדעתה נטו משקיפים שונים להפחית ברצינות ההתבטאויות של אידאולוגים טוטליטריים.
קבלת אזרחות אמריקאית והתבטאויות בנושאים פוליטיים
בשנת 1951 הייתה ארנדט לאזרחית של ארצות הברית. 14 השנים שבהן הייתה חסרת נתינות הסבו לה סבל רב, משום שהיא ראתה בחוסר נתינות הדרה מחברת בני האדם. קבלת האזרחות הייתה בעבורה "הזכות להיות בעל זכויות", ומשום כך תמכה בתיקון לחוקת ארצות הברית, שלפיו לא ניתן יהיה לשלול את האזרחות ממי שיהפוך בשל כך לחסר אזרחות.
לפני הגירתה מגרמניה בשנת 1933 הייתה ארנדט בדרכה לקריירה אקדמית רגילה כפרופסור באוניברסיטה, אך עליית הנאציזם הביאה את הקץ על תוכניות אלה. במכתביה הדגישה ארנדט עד לשנותיה המאוחרות כי עובדת היותה חסרת רכוש וחסרת משרה מסודרת תרמה לעצמאות של הגותה.
בגיל 47 קיבלה לבסוף ארנדט משרת מרצה זמנית בברוקלין קולג', גם בזכות הצלחת ספרה על הטוטליטריזם. ביחד עם מרטין בובר הביאה בשנת 1955 להקמתו של מכון ליאו בק בניו יורק – מרכז לתיעוד ולמחקר של יהדות גרמניה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 תכננה ארנדט להתמקד במרקסיזם בהמשך למחקרה על הטוטליטריות. היא מיקדה את תשומת לבה בתהליך ההתפכחות מהקומוניזם, והבחינה בין "קומוניסטים לשעבר" לבין "אקס-קומוניסטים". הראשונים הם אלה שהבחינו מוקדם במשפטי מוסקבה, בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב או בהיעדר הדמוקרטיה בתוך המפלגה הקומוניסטית, ויתרו על שאיפותיהם הציבוריות והתכנסו בחייהם הפרטיים, בעוד הקבוצה השנייה היא אלה שהתפכחותם הייתה בעבורם תחילה של קריירה כאנטי-קומוניסטים ומומחים למלחמה הקרה.
ארנדט הודאגה מאוד מהרדיפות המקארתיסטיות אחר קומוניסטים לשעבר, בפרט אינטלקטואלים ואמנים, בעוד את המרד ההונגרי של 1956 ראתה כמופת לניסיון מהפכה בלתי-אלים שתפקידו להוביל לשלטון של מועצות. בשנת 1960 ראה אור מאמרה "המהפכה ההונגרית והאימפריאליזם הטוטליטרי", ובשנת 1961 התפרסם קובץ המאמרים "בין העבר לעתיד".
באמצע שנות ה-50 הגישה ארנדט בקשה לקבלת שילומים על העוול שגרם לה המשטר הנאצי בגרמניה, אבל בקשתה נדחתה מספר פעמים. קרל יאספרס כתב בעבורה חוות דעת, שלפיה עבודתה על רחל ורנהגן הייתה למעשה כתב הביליטציה מוכן, שרק עקב עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 לא ניתן היה להגישו. רק בשנת 1972 קיבלה ארנדט סכום כסף נכבד מממשלת גרמניה המערבית. המקרה שלה הוכר כתקדימי, ובעקבותיו הוכרו פניות אחרות לקבלת כספי שילומים בנסיבות דומות.
ארנדט הרבתה לבקר את גרמניה המערבית בתקופתו של קונראד אדנאואר כקנצלר. לאחר שפושעי מלחמה נאצים כמעט ולא נענשו, כתבה כי "גזרי הדין שאין להאמין כמה הם קלים הם סימן רע לבאות. אני סבורה שעל 6,500 יהודים שנרצחו בגז מקבלים משהו כמו 3 שנים וחצי או דבר דומה [...] הרפובליקה הזו היא ממש 'כמו פעם'". וגם הפיתוח הכלכלי לא יצליח לכסות בטווח הארוך על העניינים הפוליטיים האלה".
במהלך השנים הרבתה להתייחס לשאלת מעמדם של השחורים בארצות הברית, שפתרונה נראה לה תנאי הכרחי לקיומה של המדינה. את מלחמת וייטנאם הרבתה לגנות, למשל באנליזה שהתבססה על פרשת מסמכי הפנטגון ופורסמה תחת הכותרת "השקר בפוליטיקה" בשנת 1971.
ביוני 1968 כתבה ליאספרס: "לי נראה כי ילדי המאה הבאה ילמדו על מהומות 1968 כמו שלמדנו אנו על 1848". ארנדט אמנם ראתה בחיוב את תנועות הסטודנטים של שנות ה-60 של המאה ה-20, אבל ביקרה בתוקף את מה שראתה כגידולי פרא שצמחו מתוך התנועה. בספרה שראה אור בו זמנית באנגלית ובגרמנית בשנת 1970, Macht und Gewalt ("שררה ואלימות"), הציגה אנליזה מפורטת של תנועות הסטודנטים והפרידה בין המושגים Macht (שררה או עוצמה) ו-Gewalt (אלימות או כוח). במושג Macht היא מתארת השפעה אזרחית על התהליך הפוליטי בתוך מסגרת החוקה והחוקים, ואין צורת שלטון שאיננה נדרשת לבסיס כזה. אף צורות שלטון טוטליטריות המתבוססות על אלימות (Gewalt) זקוקות לתמיכה רחבה של אזרחיהן.
בראיון בשנת 1970 שיבחה את אמונתם של הסטודנטים בכוחם לשנות את המציאות הפוליטית ואת המניעים המוסריים שלהם. עם זאת, דחתה את התפתחותה של תנועת הסטודנטים לכלל "פנאטיוּת" ניהיליסטית. בעיניה של ארנדט, רוב התקופות המוצלחות בהיסטוריה היו מאוד קצרות-מועד, ואחריתן הביאה פורענות.
ארנדט נפטרה ב־1975 ונקברה ב"בארד קולג'" בניו יורק, שם לימד בעלה שנים רבות.
הדיווח ממשפט אייכמן והמחלוקות שעורר
בחודשים אפריל עד יוני 1961 סיקרה ארנדט, בשליחותו של כתב העת "הניו יורקר", את משפט אייכמן בירושלים. סיקור זה הצמיח כתבות בכתב העת וכן את אחד מספריה המפורסמים והשערורייתיים ביותר מאז עד היום – "אייכמן בירושלים: דו"ח על הבנאליות של הרוע", אשר פורסם בארצות הברית ב-1963 וזמן קצר לאחר מכן - בגרמניה המערבית.
בספרה זה מציגה ארנדט הסבר משלה לתופעה האיומה של השואה, המנוגד להסבר המקובל. לדעתה, תורת הגזע והאנטישמיות אינן מספיקות כדי להסביר את זוועות השואה; הן מהוות תנאי הכרחי אך לא תנאי מספיק. "האנטישמיות אינה יכולה להסביר ולבאר לא את גורל יהדות אירופה ולא את הקמתם של מפעלי המוות". כדי להסביר את הזוועה יש להתבונן במשמעותה של חברת ההמונים, שבה כל בני האדם הפכו למיותרים באופן שווה מצד אחד, ולפועלים באופן בנאלי ונגרר אחרי מעשי ההמונים מצד אחר.
הספר הביא למחלוקות קשות. רבים ביקרו את השימוש במושג "בנאליות" לתיאור של רצח המונים. במבוא שכתבה ארנדט למהדורה הגרמנית משנת 1964, הסבירה את הביטוי: "... בדו"ח מופיעה הבנאליות האפשרית של הרוע רק במישור העובדתי של השפה, בתור תופעה שאין להתעלם ממנה. אייכמן לא היה יאגו וגם לא מקבת', והוא בוודאי לא היה מעלה בדעתו להחליט, כמו ריצ'רד השלישי, "להראות שהוא רשע". מלבד חריצות בלתי רגילה לעשות כל מה שיכול היה לשרת את קידומו, לא היו לו שום מניעים".
כנגד דבריה אלה של ארנדט עומדים דברים שאמר אייכמן עצמו בראיון שנתן לווילם סאסן: "לוּ הייתי סתם ממלא פקודות, הייתי סתם אוויל. אני חשבתי על מהות הפקודות שקיבלתי. אני הייתי אידיאליסט. כשהגעתי למסקנה שהכרחי לעשות ליהודים את שעשיתי, עבדתי בפנטיות שאדם צריך לצפות מעצמו".
עניין נוסף שגרם לביקורת חריפה ביותר עליה, הייתה האשמה שהטילה על היודנראט, מנהיגי היהודים, שבכך ששיתפו פעולה עם הנאצים הם העלו מאוד את היעילות של השמדת היהודים. היא כינתה את הדבר כ"פרק האפל ביותר בסיפור האפל כולו" והעמידה בכך את הקורבנות באותו מקום של המקרבנים. דבריה אלו גרמו לתגובות זעם רבות בחברה היהודית, ולהתרחקות של כמה מחבריה הטובים.
על ספרה זה (שהוא המפורסם בספריה, והראשון שתורגם לעברית) ספגה ארנדט ביקורת רבה מגורמים יהודים, ובהם חוקר היהדות והקבלה גרשם שלום, וממשפטן גדול שהיה היועץ לתובע של מדינת ישראל במשפט אייכמן, יעקב רובינסון. השופט גבריאל בך, התובע במשפט אייכמן, אף אמר בראיון כי "כשראיתי את הספר שפרסמה... נוכחתי לגלות שמספר גדול מהמסמכים והראיות האחרות שהיא הסתמכה עליהן, היא סילפה בצורה מדהימה". רבים ראו בספר רק את ההתייחסות ההומאנית הכללית, ולא מצאו בו התייחסות ליהדותם של הקורבנות – התייחסות הנראית מתחייבת לאור יהדותה של ארנדט והביוגרפיה שלה. נראה כי יחסה של ארנדט ללאומיות היהודית, ובכלל זה לציונות, היה מסויג. לדעתה, הייתה יד מכוונת במשפט אייכמן שרצתה להעצים את הרעיון הציוני ואת המיליטריזם הישראלי על חשבון עריכת משפט צדק.
זכרה וייצוגיה בתרבות
זמן לא רב אחרי מותה, הפכה ארנדט לאייקון תרבותי, וזכתה להערצת-המונים. היא הונצחה בדרכים רבות: חברת הרכבות הגרמנית קראה על שמה את הרכבת הנוסעת בקו קרלסרוהה-הנובר; הדואר הגרמני הוציא בול לזכרה; רחובות בהנובר ובמרבורג נקראו על שמה ואף רחוב ראשי בברלין, הגובל באנדרטת הזיכרון לשואה; "אגודות חנה ארנדט" פועלות בגרמניה, ואוניברסיטת ברמן ואוניברסיטת המבורג מעניקות מדי שנה פרס על שמה. בסקסוניה פועל מכון על שמה של ארנדט, ובבית הכנסת הגדול באסן מוצגת תערוכה מתמדת המוקדשת לה. בכיכר בבל שבמרכז ברלין מונצח שמה על הפסל "הדפוס המודרני" לצד שמות כמו גתה, מאן, קאנט וכו'.
הנצחת שמה באופנים רבים אלו מהווה סממן חיצוני להתעניינות הרבה במשנתה עצמה. בעידן הפוסט-מודרני, החיפוש אחר משנה פוסט-אידאולוגית ופוסט-טוטליטרית העניק לכתיבתה רלוונטיות מחודשת. במערב אירופה, בארצות הברית ואפילו במזרח אירופה, הפכו עבודותיה של ארנדט למושא מחקר, ועבודות אקדמיות רבות נכתבו על הגותה.
פרסום רב זה, הגובל לעיתים בפולחן אישיות, הפך מטרה למתקפות וללעג של פילוסופים אחרים. ישעיה ברלין וסטיוארט המפשייר העירו, שלעיתים רחוקות בימינו הוקמה המולה כה רבה על כה מעט, לא מפני שהיו להם השגות כה חמורות על רעיונותיה של חנה ארנדט, אלא מפני שסברו כי אין בהם כל מקוריות, עומק ומחשבה שיטתית.
במוסדות האקדמיים בישראל, עד שנת 1997, הייתה התעלמות כמעט מוחלטת מעבודתה של ארנדט. אך ב-1997 התקיים, לראשונה בישראל, כנס עיון במשנתה. שעה זו, שהקולות הפוסט ציוניים הלכו וגברו, הייתה שעה כשרה לדון בפתיחות בדעותיה הביקורתיות על הציונות ועל הבעיה הפלסטינית. הכנס התקיים בירושלים בימים 9–11 בדצמבר, ועורר הדים בינלאומיים. אחריו נערך כנס נוסף במרכז הבינתחומי הרצליה באפריל 2003. ההרצאות שנישאו בשני הכינוסים הודפסו בספרים "חנה ארנדט בירושלים" (2007) ו"חנה ארנדט: חצי מאה של פולמוס" (2005).
בשנת 2005 הציג האמן הישראלי שי עבאדי במוזיאון היהודי בפרנקפורט תערוכת ציורים העוקבת אחר דמותה ועולמה. במלאת 100 שנה להולדתה באוקטובר 2006 הוצגה התערוכה בבית האמנים בירושלים.
בשנת 2009 עלה בתיאטרון בית לסין המחזה "הבנאליות של האהבה" מאת סביון ליברכט בכיכובם של ליאורה ריבלין ועודד קוטלר. המחזה המגולל את סיפור אהבתם של ארנדט עם מרטין היידגר זכה בפרס התיאטרון הישראלי כמחזה הישראלי הנבחר של אותה השנה.
בשנת 2012 נעשה הסרט חנה ארנדט, סרט דרמה המבוסס על חייה, בבימוי מרגרטה פון טרוטה, בו שיחקה אליענה שכטר.
בשנת 2015 הופיע בהפקה ישראלית-קנדית הסרט התיעודי של עדה אושפיז ויטה אקטיבה, ביוגרפיה רוחנית של חנה ארנדט.
ב-14 באוקטובר 2014 הושק לזכר יום הולדתה ה-108 גוגל דודל.
לקריאה נוספת
מאמרים
גירוש צרפת (1182)
גירוש צרפת בשנת ד'תתקמ"ב (1182), בעקבות צו של פיליפ השני, מלך צרפת, הביא להגליית כל יהודי צרפת משטחי צרפת שתחת שלטון המלך (כלומר אזור פריז, בשאר המדינה המלך לא ממש שלט, אלא האצילים), חזרתם התאפשרה בעקבות ביטול הצו על ידי אותו מלך בשנת 1198.
התקופה שלפני הגירוש
בעת מסע הצלב הראשון שהתקיים בשנת 1096, הצלבנים הוציאו להורג יהודים ברואן ללא הבדל גיל או מין, כאשר הצלבנים חסים רק על אלו שהסכימו להתנצר.
לפי מסמכים יהודיים, היהודים באותה התקופה חיו בפחד גדול, כתבו על כך לאחיהם בחבל הריין וביקשו מהם להתפלל ולצום עבורם. אולם, גם שם אלפי יהודים נטבחו על ידי הצלבנים. המאה הקשה שעברה על היהודים בצרפת, שנחשבה להרסנית, הייתה כאין וכאפס לנעשה בקהילה היהודית בגרמניה באותו הזמן.
הגירוש
במשך כמאה שנה לאחר מסע הצלב הראשון, התחוללו ברחבי אירופה עלילות דם רבות כנגד היהודים, כאשר רבים מהם הותקפו או נשרפו למוות בצרפת.
מיד עם הכתרתו של פיליפ השני למלך צרפת, ב-14 במרץ 1181, המלך הורה לעצור את כל היהודים ביום שבת. כל בתי הכנסת, הכסף וההשקעות נגזלו מידיהם.
בחודש אפריל 1182 פרסם המלך פיליפ השני צו גירוש, אך נתן ליהודים ארכה בת שלושה חודשים כדי שאלו יוכלו למכור את רכושם הפרטי הנייד. עם זאת, המלך החרים מידי היהודים את הבתים, השדות, האסמים ואת המפעלים לייצור היין. היהודים ניסו לשדל את האצילים לתמוך בהם, אך לשווא.
למרות הקשיים הרבים שחוותה הקהילה היהודית בצרפת בתקופה זו, הייתה פריחה אינטלקטואלית ויצירה פורייה ועשירה באותן השנים. הדחף לפעילות זו ניתן על ידי רש"י שציווה על יורשיו שהלמידה תימשך גם אחרי מותו. יורשיו, בני משפחתו, מילאו את צוואתו והמשיכו את עבודתו. באותן השנים הקהילה היהודית עסקה בעיקר בלימוד התלמוד, ההלכה הרבנית ופרשנות המקרא.
חזרת היהודים
ב-1198 הוצא הצו להחזרת היהודים לצרפת רבתי (ולאחר מכן צומצם רק לאזור איל-דה-פראנס).
המלך קבע הנחיות ברורות לעסקי היהודים, שכללו בין היתר את גובה המס החוקי. כמו כן, חויבו היהודים לסמן את מוצריהם. באופן טבעי, כל הסחר של היהודים היה נתון תחת מיסי מדינה, כאשר החותם המלכותי על המוצרים מומן על ידי היהודים. מאותה תקופה ואילך, היה חשבון מיוחד בקופת הממלכה בשם "מוצר היהודים" ("Produit des Juifs"), והתמלוגים ממוצרי היהודים גדלו ללא הפסקה, דבר שיצר אינטרס כלכלי לשמור על הימצאותם של היהודים בצרפת.
היהודים נהפכו להיות צמיתים של המלך בתחום ממלכתו, במקביל לתקופה שבה החלה עלייה בשכר והביאה לכדי היעלמותם של הצמיתים. המצב של היהודים כצמיתים היה קשה יותר משאר הצמיתים בני הדת הנוצרית, כאשר האחרונים זכו להגנה מידי הכנסייה. בהמשך הכנסייה הטילה חרם על היהודים והם לא יכלו לערער על תנאי עבודתם.
המלכים והלורדים ראו ביהודים רכוש, התייחסו אליהם כ"היהודים שלי" (באנלוגיה ל"האדמות שלי"). הלורדים פעלו כמו המלך, (ריגורד).
הערות שוליים
History of the Jews in France
Nrg
nrg360 (וקודם לכן: "nrg") היה אתר חדשות ישראלי שבסיום דרכו היה בבעלות קבוצת "ישראל היום" ופעל בשיתוף עם העיתון "מקור ראשון". האתר נוסד על ידי "מעריב החזקות", חברת האם של "מעריב", ועד לשנת 2014 נקרא "nrg מעריב".
האתר פעל בשיתוף עם העיתון "מעריב" עד שנת 2014, אז נמכר האתר לקבוצת "ישראל היום"' שינה את שמו ל-nrg. ב-2017 שם האתר שונה ל-nrg360 עקב השקת האפליקציה "360 התמונה המלאה" וגרסת המובייל אשר מפנה לכתובת אתר 360.
ב-10 בינואר 2018 האתר נסגר ותכניו שנצברו במשך שנות פעולתו הועברו לאתר של "מקור ראשון".
היסטוריה
האתר הושק באוקטובר 1999 בשם "מעריב Online" תחת הכתובת maariv.co.il. האתר קיבל את כל השירותים העיתונאיים מהעיתון "מעריב" עצמו וכלל גם שירותי צ'ט, פורומים, מנוע חיפוש וארכיון, ולוחות נדל"ן, כלי רכב ודרושים.
באוקטובר 2000, מונה שמעון שפירא למנכ"ל חברת "מעריב אינטרנט", לאחר שפרש מתפקיד המזכיר הצבאי של ראש הממשלה בנימין נתניהו.
ב-2005 השיק אתר למסחר אלקטרוני "nrg שופס" בשותפות עסקית עם אתר המסחר האלקטרוני P1000 שהפעיל וניהול אותו. באותה שנה השיק גם רשת חברתית, בשם "שוקס" - "SHOX", המכוונת בעיקר לצעירים בגילאים 14-18. בשיאה היו לה כ-400 אלף משתמשים רשומים, מהם למעלה מ-250 אלף משתמשים יומיים. "שוקס" נסגרה בשנת 2010 לאחר שלא יכלה לעמוד בתחרות מול פייסבוק.
ב-2009 פתח האתר מדור בלוגים, בו כתבי העיתון והאתר כותבים טורים אישיים בנושאים המעניינים אותם. חלקם מפרסמים בבלוג גם מאמרי דעות שפרסמו במהדורה המודפסת של מעריב.
משבר וסגירה
לאחר הפסדים מצטברים של קרוב ל-300 מיליון שקל מאז כניסתו של החינמון "ישראל היום" לשוק ב-2007, השקיע במאי 2010, יזם ההיי טק זקי רכיב, 15 מיליון דולר תמורת השליטה במעריב החזקות כולל באתר nrg. לאחר שלחברה נדרשה הזרמת הון נוספת, ביוני 2011, רכשה חברת "דיסקונט השקעות" מקבוצת IDB שבשליטת איש העסקים נוחי דנקנר את השליטה ב"מעריב החזקות", אך החברה סיימה את שנת 2011 עם הפסד של 96 מיליון ש"ח, והדו"ח הכספי של החברה ליוני 2012 כלל הערת עסק חי. ב-20 בספטמבר 2012 נחתם הסכם למכירת "מעריב" למו"ל העיתון "מקור ראשון" שלמה בן-צבי תמורת 70 מיליון ש"ח.
ב-30 במרץ 2014 הגיש שלמה בן-צבי בקשה להקפאת הליכים כנגד עסקיו. בית המשפט המחוזי בירושלים נענה לבקשה ואישר את מכירת העיתון "מעריב" לאלי עזור תמורת 4 מיליון שקל ואת עיתון "מקור ראשון" ואתר האינטרנט nrg ל"ישראל היום" תמורת 3 מיליון שקלים. ב-1 במאי 2014 שונה שמו של האתר ל-"nrg" בלבד (ללא השם "מעריב"). ביוני 2014 הורה השופט דויד מינץ בבית המשפט המחוזי בירושלים להעביר את שם המתחם maariv.co.il לבעלותו של העיתון "מעריב השבוע", לאחר שהעיתון "ישראל היום" דרש להעביר את שם המתחם לקישור ל-nrg.
בשנת 2017 השיק אתר חדשות ואפליקציה בשם "360 התמונה המלאה". אך בסוף אותה שנה "ישראל היום" איחד את הפעילות הדיגיטלית שלו תחת מותג אחד והוא נסגר.
ב-10 בינואר 2018 נסגר האתר והדומיין שלו הפך להפניה לדף האינטרנט של העיתון "מקור ראשון".
עורכים וכתבים
עם השקתו של האתר "nrg מעריב" בשנת 2004, מונה רון לשם, סגן עורך "מעריב", לעורך הראשי של האתר. באותה עת, האתר כלל צוות של למעלה מ-100 עובדים, בהם 50 עיתונאים ועורכים.
בדצמבר 2005 מונה אבי לן לעורך הראשי, לאחר שעזב את "ידיעות אחרונות" בו עבד במשך 20 שנה. לן עזב לאחר שבעה חודשים. ובמשך תשעה חודשים לא היה עורך ראשי לאתר, באפריל 2007 מונה סגן עורך "מעריב", חיליק שריר, לתפקיד, אך באוגוסט הוא עזב. במקומו מונה איתי בן-ניסים.
מספטמבר 2011 עד פברואר 2012 ערך את האתר העיתונאי דורון כהן.
עורכו הראשי האחרון של האתר היה יואב פרידמן.
באתר כתבו עיתונאים ופובליציסטים שעוסקים במגוון תחומים. בין כותביו: העיתונאי והמגיש אראל סג"ל, הכתב לענייני ביטחון עפר שלח, הכתב המדיני אריאל כהנא, העיתונאי והשדרן נתן זהבי, והפרשן הפוליטי שלום ירושלמי.
תיאור
האתר כלל מבזקי חדשות המתעדכנים באופן שוטף (וכן לוח תוצאות חי המתעדכן באירועי ספורט). האתר התבסס ברובו על התכנים הכתובים של העיתון "מעריב", וחלק ניכר מהכותבים באתר היו כתבי המהדורה המודפסת, כולל הבכירים שבהם (בן-דרור ימיני, אמיר בוחבוט ועוד).
בנוסף כולל האתר "ערוצים" העוסקים כל אחד בנושא שונה. כל ערוץ כולל ידיעות חדשותיות, כתבות, מאמרים ומאמרי דעות בנושא שבו הוא עוסק. מבין אתרי החדשות התייחד האתר בערוץ "יהדות" שבו, אך לאחר זמן מה פתח גם האתר המתחרה ynet ערוץ דומה.
האתר היה קיים גם בגרסה לאינטרנט סלולרי, ובשנה האחרונה עד לסגירתו גם הייתה לו אפליקציה לסמארטפונים בשם "360 התמונה המלאה".
קלבדוס
קלבדוס (מצרפתית: Calvados) הוא ברנדי תפוחים המיוצר בחבל נורמנדי תחתית שבצרפת. מטעי תפוחים ומבשלות שיכר מאוזכרים החל מהמאה השמינית על ידי קארל הגדול, והגילדה הראשונה של מזקקי השיכר נוסדה בשנת 1606. מסורת ייצור שיכר התפוחים בנורמנדי החלה במאה ה-16, במהלך המאה ה-17, מסיבות של מיסוי וחקיקה מקומית, התאפשר ייצור שיכר התפוחים אך בברטאן, מיין ונורמנדי. השם "קלבדוס", ככינוי לאזורים אלו וככינוי לברנדי התפוחים, הופיע לאחר המהפכה הצרפתית. במהלך המאה ה-19 החל ייצור תעשייתי של המשקה, שיוצר קודם לכן במזקקות כפריות קטנות. בתקופה בה הפילוקסרה פגעה בכרמים באירופה, נהנה המשקה מ"תור זהב", ונוצרה אופנת ""Café-calva". במהלך מלחמת העולם הראשונה סופק המשקה לחיילי צרפת. ב-1942 הותקנו לראשונה תקנות המסדירות את ייצור המשקה והתקנים הדרושים לשם כך.
תל המתלקט
בהלכה, תל המתלקט עשרה מתוך ארבעה הוא מקום המוגבה מעל סביבתו בצורה תלולה, כך שיש גובה של עשרה טפחים ברוחב של ארבע אמות מרוחב ההר. תל המתלקט מכל צדדיו נחשב לרשות היחיד בהלכות שבת, (אם הוא עומד בכרמלית או ברשות הרבים) וכן יכול תל המתלקט לשמש כמחיצה לצורך הקפת שטח אחר לרשות היחיד.
מידות תל המתלקט
סיבת דין זה היא, שעד שיפוע בשיעור כזה, רואים את המתלול כמקום שבו מהלכים בני אדם, והוא בטל כלפי השטח שמסביבו, ומשיעור שיפוע כזה אין אנשים עולים במתלול, והוא שטח העומד בפני עצמו.
תל המתלקט כרשות היחיד
תל המתלקט מכל ארבע רוחותיו נחשב לרשות היחיד המוקפת מחיצות, ובתנאי שיש בו בראשו שטח מינימלי של ד' על ד' טפחים. (רואים את המחיצות של התל כעולות למעלה ומהוות מחיצות לתל עצמו מדין 'גוד אסיק מחיצתא').
אולם אם שטח תל המתלקט גדול מבית סאתים (כ- 1150 מ"ר) ואין גרים בו ('אינו מוקף לדירה'), נחשב השטח מדרבנן לכרמלית, היינו שאין לטלטל בו יותר מד' אמות.
מדרון
ישנם מקומות בהם מתבססים בעירוב, שהוא הקפת שטח גדול במחיצות כדי שהשטח יחשב לרשות היחיד, על מתלולים בשיפוע של תל המתלקט, כגון תעלות ניקוז או מדרונות תלולים ביישובים היושבים בפסגות הרים. במקומות אלו מחליף המתלול בשיפוע של תל המתלקט את המחיצה הרגילה של העירוב, שהיא צורת הפתח.
מדרגות
נחלקו הפוסקים אם מדרגות נחשבות למחיצה, כמו בתל המתלקט או שלא נחשב מחיצה משום שנוח לעלות עליהם נחשב כשביל
.
תוכנית מארס
תוכנית מארס הייתה סדרת משימות חלל לא מאוישות ששיגרה ברית המועצות בין 1960 ל־1973. הגשושיות שוגרו לחקור את מאדים וכללו גשושיות שביצעו יעפים על פני הכוכב, נחתות ומקפות.
הגשושיות הראשונות בתוכנית היו קטנות ושוגרו על גבי משגרי מולניה. ב-1969 החל השימוש במשגר פרוטון K שהחל את דרכו בשני כישלונות ובסופו של דבר שיגר גשושית במשקל 5 טון, שכללה נחתת ומקפת. תכנון המקפת היה מהיר מדי ולא "הבשיל" מספיק זמן. בעיה זו הייתה נפוצה בחלליות רוסיות במהלך שנות ה־60 ותחילת שנות ה־70 עד שהרוסים פתרו את הבעיות התכנוניות שלהם.
במקביל לתוכנית מארס, שלחו הרוסים גשושית נוספת אל מאדים במסגרת תוכנית זונד אך הגשושית (זונד 2) כשלה בעודה בדרכה. שתי גשושיות נוספות נשלחו במסגרת תוכנית פובוס.
ב־1996 שיגרה רוסיה את מארס 96, המשימה הראשונה של רוסיה אחרי התפרקות ברית המועצות לכוכבים אחרים, אך המשימה כשלה עקב אי היכולת לעזוב את כוח המשיכה של כדור הארץ. רוסקוסמוס מנסה להשיק את התוכנית מחדש באמצעות המשימות פובוס גרונט 2 לקראת שנת 2025.
מארס 1M
הניסיון הראשון של ברית המועצות לשגר גשושית למאדים כלל שתי גשושיות מארס M1 שכל אחת מהן שקלה 650 ק"ג. שתיהן שוגרו ב־1960 וכשלו להגיע למסלול. החללית כונתה Marsnik על ידי כלי התקשורת המערביים.
מארס 3MV
המארס 3MV שנקרא גם מארס 1 שוגרה ב־1962 אבל כשלה במהלך המסע אל מאדים. שני שיגורים סובייטים נוספים באותו זמן היו Mars 2MV-4 No.1 ו־Mars 2MV-3 No.1 ששקלו כ־900 ק"ג כל אחד אך שניהם כשלו להגיע למסלול בעקבות כשל במשגר.
מארס 2M
Mars 2M No.521 ו־Mars 2M No.522 שנודעו במערב כמארס 1969A ו־B שקלו כ־5 טון כל אחד ושוגרו על גבי משגר פרוטון־K, אך נהרסו במהלך השיגור. כל גשושית כללה מקפת ונחתת דומה לזאת בתוכנית ונרה ותוכנית ווגה.
מארס 4M
מארס 4M כלל שתי גשושיות זהות: מארס 2 ומארס 3. כל גשושית הייתה מורכבת ממקפת ונחתת שהייתה לרכב החלל הראשון שהגיע לאדמת מאדים.
משימתן המרכזית של המקפות הייתה לצלם את קרקע המאדים ואת ענני מאדים, למדוד את הטמפרטורה על פני מאדים, ללמוד את הטופוגרפיה, ההרכב, ואפיון פני הקרקע של מאדים, מדידת ואפיון אטמוספירת מאדים, ניטור הרוח הסולארית והשדות המגנטיים של מאדים וכוכבים חיצוניים ולהוות תחנת קישור בין כדור הארץ לנחתות.
מארס 2
תאריך שיגור: 19 במאי 1971
משקל (כולל דלק): 4,650 ק"ג מידות: מארס 2 שחרר את הנחתת שלו 4.5 שעות לפני הגיעו למאדים ב־27 בנובמבר 1971. הנחתת חדרה לאטמוספירת מאדים במהירות של כ־6 ק"מ לשנייה ובזווית תלולה יותר מהמתוכנן. מערכת הנחיתה התקלקלה והנחתת התרסקה על מאדים. באותו זמן המקפת נכנסה למסלול של 1,380 × 24,940 ק"מ ו־18 שעות הקפה סביב מאדים עם נטייה של 48.9 מעלות. המכשורים המדעיים הופעלו לכ־30 דקות סמוך לפריאספיס.
מארס 3
תאריך שיגור: 28 במאי 1971
משקל (כולל דלק): 4,650 ק"ג מידות: הנחתת של מארס 3 שוחררה ב־2 בדצמבר 1971, 4 שעות ו35 דקות לפני הגעתו למאדים. הנחתת חדרה לאטמוספירת מאדים במהירות של כ־5.7 ק"מ לשנייה. מערכות הנחיתה פעלו כמתוכנן והנחתת נחתה נחיתה רכה ומוצלחת על פני מאדים. הנחתת החלה במשימותיה אולם הפסיקה לעבוד תוך 20 שניות בלבד מסיבות שאינן ידועות. ההערכה היא כי סופות אבק שהתחוללו באותו זמן על מאדים פגעו בנחתת. הנחתת הצליחה לשלוח חלק מהתמונה הראשונה של אדמת מאדים. באותו זמן, המקפת סבלה מאובדן חלקי של דלק שלא איפשר לה להיכנס למסלול המתוכנן של 25 שעות להקפה. במקום זאת, מנועי המקפת הכניסו אותה למסלול ארוך של 12 יום להקפה עם זווית נטייה דומה לשל מארס 2.
לשתי הנחתות היו רוברים קטנים שתוכננו להסתובב סביבם על מגלשיים קטנים בעודו מחובר לנחתת עם כבל "טבורי" באורך 15 מטרים. שני מוטות ברזל קטנים שימשו כמגנים מפני התנגשות מפני שלאותות הרדיו מכדור הארץ היה לוקח זמן רב מדי להגיע אל הרובר. לכל רובר היו אמצעים פשוטים לבדיקת צפיפותה וחוזקה של האדמה. הרוברים מעולם לא נכנסו לפעולה בעקבות אובדן הנחתות.
מקפות מארס 2 ו־3 שלחו מידע רב בין 1 בדצמבר 1971 למרץ 1972, אפילו שהתקשורת נמשכה עד אוגוסט. ההכרזה על סיום משימות מארס 2 ו־3 הגיע ב־22 באוגוסט 1972 אחרי 362 הקפות שבוצעו על ידי מארס 2 ו־20 הקפות של מארס 3. הגשושיות שלחו יחד 60 תמונות. התמונות והמידע שהתקבל שימשו למיפוי קל יותר של מאדים ונתן מידע על שדה הכבידה והשדה המגנטי של מאדים.
מארס 3MS
מארס 3MS הידוע בשם קוסמוס 419 שוגר ב־5 במאי 1971. המשימה כללה מקפת בלבד, שתוכננה להיכנס למסלול סביב מאדים ולהיות הראשונה שעושה זאת תוך כדי עקיפת מארינר 8 ו־9 של האמריקאים.
מארס 4 ו־5 ששוגרו ב־1973 תוכננו להקיף את מאדים ולשלוח מידע אודות ההרכב, המבנה והמאפיינים של אטמוספירת וקרקע המאדים. הם יועדו לשמש גם כתחנות תקשורת בין כדור הארץ לנחתות מארס 6 ו־7. הם שוגרו על גבי משגר פרוטון־K.
מארס 4
תאריך שיגור: 21 ביולי 1973
משקל (כולל דלק): 3,440 ק"ג
משקל המקפת במסלול: 2,270 ק"ג מארס 4 הגיע אל מאדים ב־10 בפברואר 1974. בגלל תקלה במחשב הגשושית, מנועי ההאטה לא הופעלו והגשושית חלפה על פני מאדים במרחק של 2,200 ק"מ. הגשושית המשיכה לספק מידע על סביבתה גם אחרי ביצוע היעף על פני מאדים.
מארס 5
תאריך שיגור: 25 ביולי 1973
משקל (כולל דלק): 3,440 ק"ג
משקל המקפת במסלול: 2,270 ק"ג מארס 5 הגיע אל מאדים ב־12 בפברואר 1974. הוא נכנס למסלול 1,755 × 32,555 ק"מ, 24 שעות ו־53 דקות להקפה עם זווית נטייה של 35.3 מעלות. המסלול של הגשושית היה כמעט מסונכרן עם סיבובו של מאדים כך שהוא היה יכול לקחת 12 תצלומים בכל התקרבות שלו אל פני השטח. מארס 5 השלים 22 הקפות אז אובדן לחץ במשדר הוביל לסיום המשימה. כ־60 תצלומים נשלחו בתקופה של 9 ימים.
מארס 3MP
חלון השיגורים אל מאדים של שנת 1973 לא היה יעיל דיו כדי שיתאפשר לשגר דרכו, בעזרת משגר הפרוטון, מטען כה כבד אל מאדים, כמו שנעשה בשנת 1971. כדי לפתור את הבעיה, נשלחו שתי נחתות מארס 6 ו־7 באמצעות חלליות מקפות, אך בלי הדלק הנחוץ כדי להכניס אותן למסלול סביב מאדים. מקפות מארס 4 ו־5 שוגרו בנפרד, עם די דלק להכנסה למסלול אך ללא נחתות, והן יועדו לשמש כמרכזי תקשורת בין נחתות מארס 6 ו־7 לבין כדור הארץ.
מארס 7
מארס 7 שוגרה בהצלחה ב־9 באוגוסט 1973 על גבי משגר זהה למשגר של מארס 6, ובמשקל דומה. החללית הגיעה אל מאדים ב־9 במרץ 1974. עקב תקלה במערכת בקרת הגובה או ברקטות ההאטה, נותקה הנחתת מהחללית בטרם עת - כ־4 שעות לפני המתוכנן - החטיאה את מאדים בכ־1,300 ק"מ ונכנס עם הנחתת למסלול סביב השמש.
מארס 4NM ו־5NM
רכבי החלל במשימות אלו תוכננו להיות כבדים הרבה יותר מקודמיהם ויועדו להות משוגרים על גבי משגר N-1. במשימות אלו תוכננו לשלוח רוברים משוכללים אל מאדים שגם יחזירו דוגמאות קרקע של מאדים אל כדור הארץ. 4 שיגורי מבחן של ה־N-1 נכשלו ולכן הוא לא שימש לאף שיגור אל מאדים.
מארס 5M
מארס 5M (מארס 79) הייתה תוכנית שיועדה לשיגור ב־1979. התכנון היה לשגר שתי גשושיות שיתחברו בחלל, יטוסו אל מאדים וידגימו התחברות והפרדות של תא פיקוד ורכב נחיתה. התוכנית בוטלה מפני שאי היה אפשר להסתמך על קשר הרדיו הבלתי אמין לחיבור שתי הגשושיות בקרבת מאדים.
פיסול רומי
אמנות אטרוסקית וראשית הפיסול הרומי
בין הממצאים בולטת קבוצה של כדים עליהם מופיעות מסכות ופני דמויות שונות המתוארים עם מאפיינים ריאליסטים שונים. כדים אלו שימשו לפולחן המוות. במסגרת פולחן זה הוצאו שרידי דיוקנותיהם של אבות המשפחה לטקסי הפולחן הדתיים. דיוקנאות הופיעו גם בתיאורים על גבי סרקופגים אטרוסקים. רוב הסרקופגים שנשתמרו עשויים מטרקוטה צבועה ועל המכסה העליון שלהם מופיעות דמויות הנמצאות בתנוחת הסבה. בסרקופג הידוע בשם "סרקופג הזוג הנשוי", מסוף המאה ה-6 לפנה"ס מופיעים זוג בתנוחת הסבה. פני הדמויות מזכירים את סגנון הפיסול היווני הארכאי. על פני הדמויות מופיע אף ה-"חיוך הארכאי" ועיניהן מוגדשות וגדולות.
תיאורי האלים האטרוסקים, כגון פסל "הכימרה מארצו" או דמות "הזאבה הקפיטולינית" מן המאה ה-5 לפנה"ס מציגים שילוב בין תיאור מיתולוגי-פנטאסטי מסוגנן לבין ריאליזם בתיאור הפרופורציות והמבנה האנטומי.
עם שקיעתה של סירקוזה בעקבות המלחמה הפונית השנייה, בתחילת המאה ה-2 לפנה"ס, החלה השפעה חזקה של הפיסול היווני ההלניסטי, שסיציליה הייתה אחת ממרכזיו. אמנים יוונים החלו להתיישב ברומא החל משנת 146 לפנה"ס, עם כיבושם של שטחי התרבות היוונית. מלבד אימוץ והתאמה של המיתולוגיה היוונית, הפכו גם הפסלים היוונים למצרך אופנתי בחוגי החברה הרומית. לפסלי הברונזה היוונים נעשו העותקים רבים בשיש, ובכך תרמו להשתמרותם של טיפוסי פסלים רבים מן האמנות היוונית. הפיסול בשיש, לא היה מקובל בקרב האטרוסקים ויש בידי החוקרים עדויות מעטות על שימוש בחומר זה. אולם, הרומאים פיתחו מאוד את הפיסול בשיש כתחליף לפסלי הברונזה היקרים מיוון. הפיסול היה רק פן אחד של העניין העצום של הרומאים בתרבות יוון. המשורר הרומי הוראטיוס תיאר התעניינות זו וטען כי "יוון הכבושה כבשה את כובשה הפרא".
הפיסול בתקופת אוגוסטוס קיסר
העתקים של תיאורי הקיסר נעשו בתפוצה גדולה ונשלחו לחלקים שונים באימפריה. בנוסף לפרוטומות של הקיסרים נוצרו גם דיוקנאות גוף מלאים של הקיסרים. בדיוקנאות אלו יצר אוגוסטוס מעין "אב טיפוס" להצגתם של קיסרים בעתיד, המשלבים בין מסורת הפיסול היוונית עם חידושים רומיים. דיוקן "אוגוסטוס מפרימה פורטה", מן המאה ה-1 לספירה, לדוגמה, מציג את הקיסר בדמות מצביא אך גם בעל סממנים של אל. נוסח זה הפך לקאנון העיקרי לתיאור הקיסר כשליט צבאי, אולם לצד תיאור זה התקיימו מסורות תיאור נוספות אשר הציגו את הקיסר כאיש רוח או ככהן דת, כמו פסל "אוגוסטוס מוויה לביקנה" או בפסל דומה ממוזיאון הוותיקן.
חידוש סגנוני ותוכני חשוב היה היחס של הרומאים אל התיאור ההיסטורי. האלים ומעשייהם הוצגו בצורה דומה לאירועים היסטוריים ממשיים. האלים תוארו כבני אדם ממשיים ובצורה ריאליסטית. אף מעשייהם הוצגו במישור אחד עם חיי הרומאים, זה לצד זה. ב"מזבח דומיטיוס אהנובארובוס", מסוף המאה ה-2 או מן המאה ה-1 לפנה"ס. בתבליטיו, המפוזרים כיום בין כמה מוזיאונים בעולם, אנו מוצאים תיאורים של אלים, כגון תיאור של נפטון ואמפיטריטה הנישאים במרכבת הנישואין על ידי שני טריטונים, לצד תיאור העלאת קרבן על ידי חיילים ואזרחים רומיים.
סגנון תיאור דומה של אלים ובני-אדם ניתן למצוא באנדרטה הגדולה אשר הקים אוגוסטוס לציון השלום שהושג בעקבות הניצחונות של אוגוסטוס בגאליה ובספרד. בתבליטי ה"ארה פקיס" (בלטינית: "מזבח השלום"), אשר פוסלו מאבן שי לבנה, מתארים את המשפחה הקיסרית כשהיא זובחת לאלים. התבליט מדגיש את הרצף הסיפורי של האירוע, כמעין אפריז. כל הדמויות מקבלות טיפול אמנותי דומה כך שנוצר טשטוש מכוון בין דמויות בית המלוכה, דמויות הכהנים מכוסי הברדס. דמויות הילדים שוברות את רצף התהלוכה. גם דמויות של מספר מבוגרים, אשר פניהן מופנות, לדוכמה, אחורה, מגוונות את הרצף המתואר.
דרך שני תיאורים אחרים המופיעים במזבח נקשר פועלו של אוגוסטוס עם מעשי האלים. באחד, מתואר איניאס, אבי האומה הרומית, ואבי משפחת ה"יוליים" מקריב קרבן. באחר מופיעה "אדמת איטליה" כהאנשה של אשה שבחיקה שני תינוקות ומסביבה מופיעות חיות וכן האנשות של ה"אוויר" וה"מים" כדמויות נשיות בעלות חזה חשוף האוחזות בבד הטוגה המתנופף.
ז'אנר הדיוקן מקום מרכזי בפיסול הרומי, בניגוד לפיסול היווני, שם שימש הדיוקן לתיאור שליטים וספורטאים בלבד. בין המקורות להתפתחותו של ז'אנר זה ניתן, לבד משפעת הפיסול האטרוסקית, גם את פולחן הדת הרומי ואת מסורת החברה הרומית המאורגנת במשפחות. לרומי המצוי הייתה המשפחה בעלת חשיבות עצומה, כיוון שהיא קבעה את מעמדו החברתי של האדם. חשיבות זו של פולחן מוות מורכב הולידה עשייה של מסכות מוות של בני המשפחה. מסכות אלו הוצאו בלוויות כך שבני המשפחה המתים "ליוו" את הנפטר אל מקום קבורתו.
ה"פרוטומה" - תיאור הראש והכתפיים היוותה חלק מתרבותם של אנשי המעמד הגבוהה בחברה הרומית. הדיוקן הרומי שאף לתיאור מדויק של הדמות. בתיאורי הדמויות אף ניתן הדגש על תיאורי בגדים ועיצוב שיער, בהתאם לצו האופנה של כל תקופה בה נוצר הפסל. על רקע מסורת התיאור הריאליסטי והקונקרטי של האמנות הרומית, הולכים ונדחקים מחשיבותם דמויות האלים וההתרחשויות מסיפורי המיתולוגיה.
תקופת השושלת הפלאבית
תקופת שלטונם של הקיסרים הפלאבים, מציינת שינוי בדמותה של החברה הרומית ושל הפיסול שלה. החוקרים מצאו באמנות זו חזרה להאנשה בתיאור דמויות. הקיסרים הפלאבים אספסיאנוס, טיטוס ודומיטיאנוס ביססו את האמנות על ערכים "רומיים" אשר בוססו כבר בימי שלטונו של נרון. אולם, חלק מן החוקרים סבורים כי ההקבלה בין שתי תקופות אמנותיות אלו אינה נכונה ולמעשה, האמנות מתקופת נרון נוצרה למעשה תחת שלטונו של דומיטיאנוס. הם מבססים את טענותיהם על הדמיון הצורני בין שני קיסרים אלו כיכול להסביר את הדבר.
יצירת האמנות הידוע ביותר מתקופה זו היא "שער טיטוס", אשר הוקם ב"ויא סאקרה", הדרך הקדושה שהובילה לאורך הפורום הרומי, על יד הקיסר דומיטיאנוס לכבוד אחיו טיטוס. היא באה לציין את הכנעתו של המרד הגדול בירושלים אך הוקמה רק לאחר כשתים עשרה שנה. שני התבליטים המרכזיים של השער ממוקמים בתוך הקשת הפנימית. האחד המציג את תהלוכת הניצחון של הקיסר במרכבתו, מלווה על ידי הכוחות הרומיים ועל ידי האלים מארס ומינרווה. מאחורי הקיסר מופעות דמויות ייצוגיות של "רומא", וה"סנאט". בתבליט השני נישאת מנורת המקדש ביחד עם שאר כלי בית המקדש בתהלוכת ניצחון רומית. הדמויות בתבליטים מתוארות בפשטות, תוך ניסיון מועט ליצירת עומק. אחד האלמנטים אשר יוצא עומק הוא החניתות והניסים הנישאים בתהלוכה. הדמויות, המושפעות ממסורת התיאור היוונית, מכונסות לכדי דבוקה ואילו חלקו העליון של התבליטים נותר ריק באופן יחסי.
המאה ה-2 לספירה
האמנות שלאחר תקופת השושלת הפלבאית מאופיינת ביחס מעורב אל תיאורי האלים. בתחילת המאה ה-2 לספירה, היא תקופתו של הקיסר טראיאנוס, הומעטה חשיבות האלים בתיאורי הניצחון של הקיסר, כגון בשני תבליטים המתארים את ניצחונו בדאקיה. התבליטים נמצאו כעיטורים על קשת קונסטנטינוס בשימוש משני ומקורם במונומנט אשר כנראה נהרס בתקופה קודמת לבניית הקשת. בתבליטים מורגשת דחיסות רבה בקומפוזיציה. הדמויות נדחקות למישור התמונה הקדמי ואינן יוצרות כמעט עומק. בחלקים שונים של התבליטים מורגש הניסיון למלא את החלל הריק בטקסטורות ובדגמים שונים על ידי שימוש בחניתות, במגן מעוטר וכדומה. הדמויות עצמן מתוארות בנפחיות ריאליסטית ומורגש הניסיון להעניק לתיאור אווירה של מהלך הקרב. מערכת תבליטים עשירה נמצאת על קשת טראיאנוס שהוקמה לכבודו בשנים 114–117 בעיר בנוונטום לרגל השלמת ויה טראיאנה. רוב התבליטים המפוסלים על הקשת מאדירים את מפעלותיו של הקיסר בתחומים אזרחיים, ולאלים הוקצו תיאורים מעטים יחסית. קשת זו נחשבת לאחת השלמות ששרדו עד ימינו.
אופן התמעטותה של מסורת הפיסול היוונית-הלניסטית באמנות הרומית מציג, כאמור, יחס המשלב בין נטייה לתיאור רוחני וסימבולי, לבין תיאור ריאליסטי ונטורליסטי. פעמים רבות הוזנחו חלקים בתיאור כדי להעצים את העלילה או את המסר הסמלי. העצמת הגוף הריאליסטי אל מול משטח פיסולי שטוח כמו בתבליט "אנטינואוס סילואנוס" משקפת מסורת אשר הופיעה אמנם כבר בפיסול היווני, אולם בתוך מסגרת הפיסול הרשמי הרומי הפכה טכניקת הצגה זו לבעלת חשיבות מכרעת.
דוגמה להדגשה יתרה של הנראטיב העלילתי מצויה באנדרטה אשר הוקמה בשנת 113 לספירה וידועה כ"עמוד טראיאנוס". אנדרטה זו, אשר הוקמה אף היא לזכר הכיבוש בדאקיה, מתארת את התנהלותו של הקרב כולו בפס רצוף אירועים. פס זה, שאורכו כ-200 מטר, מכיל 155 סצנות שונות המתארות שלבים שונים בקרב. תיאור האירועים מתחיל בחלקו התחתון של העמוד והוא מתקדם למעלה. בסופו של העמוד הוצב, כנראה, פסל של נשר - סמל הקיסרות הרומית. התיאורים אינם מתמקדים רק בסצנות קרב, אלה מציגים את ההכנות לו וכן מתוארים בפירוט האויבים הדאקים.
באנדרטה זו הדמויות מתוארות בריאליזם בעל השפעות מן הפיסול היווני-הלניסטי. פרטי הדמויות, לבושם והבעת פניהם מתוארים בפירוט. הקיסר עצמו, מתואר בין שאר החיילים והפסלים הרומיים לא קטעו את תיאור העלילה כדי לבודד ולהדגיש את דמותו. לצד הדמויות מופיעים סממנים ארכיטקטוניים המציינים את זירת ההתרחשות, אולם אלו הם תיאורים סכמטיים ואינם עשויים באותה פרופורציה כמו דמויות החיילים. גם ב-"עמוד אנטונינוס פיוס", אשר הוקמה ברומא בשנת 161 לספירה, בולטת עוד יותר חוסר ההתייחסות למקום ההתרחשות של העלילה.
אחת מן היצירות הידועות ביותר מן הפיסול הרומי – פסלו של מרקוס אורליוס הרוכב על סוסו, מהווה עדות יחידה לפסלי קיסרים רומים מברונזה. הטיפוס הייחודי של פסל זה – מנהיג הרוכב על סוס, שימש כמקור השראה לאמנים במהלך הדורות.
כפר דרום
כפר דרום היה יישוב שהוקם בשנת 1946, נכבש ונהרס על ידי חיל המשלוח המצרי (1948) במלחמת העצמאות, הוקם מחדש לאחר שנכבש במלחמת ששת הימים, ופונה ונהרס במסגרת תוכנית ההתנתקות יחד עם יתר ההתנחלויות ברצועת עזה.
במהלך שנת 2010 הקימו מספר משפחות שפונו מהישוב ישוב חדש בנגב המערבי בשם "שבי דרום".
כפר דרום קרוי על שם מקום מושבו של התנא רבי אלעזר בן יצחק איש כפר דרום, איש הדור השלישי לתנאים המוזכר במסכת סוטה. אמנם לא ידוע המקום המדויק בו שכן כפר דרום הקדום, אך ידוע כי היה לא רחוק מעזה, ולדעתו של צבי אילן, דיר אל בלח הוא שריד הכפר הקדום.
ההתיישבות הראשונה
בשנות השלושים רכשו הפרדסן טוביה מילר והסופר משה סמילנסקי קרקע בשטח של 260 דונם מערביי האזור וננטע במקום פרדס. במהלך מאורעות תרצ"ו (1939–1936) ננטש המקום ומאוחר יותר נמכרה הקרקע לקק"ל. במוצאי יום הכיפורים תש"ז -1946 יושב המקום, על ידי גרעין של הקיבוץ הדתי שהורכב מבוגרי כפר הנוער הדתי, בפיקודו של המא"ז אברהם דימנט. היישוב הוקם כחלק מ-11 הנקודות - יישובים שהוקמו בנגב הצפוני, בטרם קביעת גבולות תוכנית החלוקה, על מנת לקבוע עובדות ולהשפיע על הגבולות העתידיים של המדינה היהודית.
כבר בחלקה הראשון של מלחמת העצמאות (לפני הכרזת העצמאות) היה היישוב נתון להתקפות מצד האוכלוסייה הערבית המקומית, שכללו הפגזת מרגמות וניסיונות לפוצץ את מכון המים של היישוב. עוד לפני פלישת הצבא המצרי לדרום הארץ, בחלקה השני של המלחמה, תקפה יחידה סודנית שלו את היישוב התקפה רגלית לאחר הרעשה ארטילרית. ההתקפה נהדפה על ידי מגני היישוב, שמנו כ-60 אנשים, כוח שהיה מורכב חלקו מאנשי היישוב וחלקו מאנשי הגדוד השני של הפלמ"ח, גדוד שאנשיו פוזרו בין יישובי הנגב הצפוני והדרומי לשם סיוע בהגנתם.
ב-13 במאי 1948, יום לפני הכרזת העצמאות ותחילת הפלישה המצרית, התבצעה התקפה של כוחות רגליים בליווי שני טנקים מצריים. גם התקפה זו נהדפה. בכך, היה כפר דרום היישוב הראשון שהותקף על ידי הצבא המצרי. מתחילת הפלישה המצרית לדרום הארץ, לאחר הכרזת העצמאות ב-14 במאי 1948, ועד ה-11 ביוני 1948, עת החלה ההפוגה הראשונה, היה כפר דרום נתון במצור של הצבא המצרי, מצור שלווה בהתקפות מטוסים, ארטילריה וכוחות רגליים. מגניו של היישוב ספגו אבדות רבות וסבלו ממחסור במזון ובתחמושת, אך הצליחו להחזיק ביישוב. האספקה שניסו המטוסים הישראליים להטיל אל עבר היישוב נפלה לרוב מחוץ לו. גם בזמן ההפוגה, לא אפשר הצבא המצרי לפנות פצועים ולהעביר אספקה אל מגני היישוב. שיירת חילוץ פצועים שיצאה מכפר דרום הותקפה ונאלצה לשוב לאחר שספגה אבדות.
לאחר שנתקבלו ידיעות כי הצבא המצרי החליט לכבוש את כפר דרום, ולאור מצבם הקשה של מגניו וחוסר ההצלחה של צה"ל להעביר אספקה ותגבורת, הוחלט לפנות את היישוב. בליל ה-8 ביולי, שבו עמדה ההפוגה בקרבות להסתיים, הסתננו מגני היישוב דרך קווי הצבא המצרי אל מכוניות פינוי שחיכו להן בנקודה שנקבעה מראש. הם התגלו, ונורתה לעברם אש שגרמה להרוג ולשני פצועים. למרות האש, הצליחו המגנים להגיע אל כוח החילוץ ועזבו את המקום. בבוקר ה-8 ביולי החל הצבא המצרי בהתקפה על היישוב. לאחר התקפה ארטילרית נכנס כוח רגלים מצרי למקום וגילה כי היישוב ריק. ההיסטוריון אריה יצחקי קבע שהתמשכות המתקפות על כפר דרום לאורך כל מלחמת העצמאות יוצרת קרב אחד ארוך של 222 ימים ולפיכך זהו הקרב הארוך היותר בתולדות מדינת ישראל ובמילותיו: "שיא הגבורה במלחמות ישראל".
המפקד האחרון של כפר דרום היה יצחק אחיטוב, איש רמת יוחנן. על פי יומנים וזכרונות שהותיר נכתב הספר "ימי כפר דרום האחרונים", מפי יצחק אחיטוב ובעריכת אודי פלד ב-2021.
מלבד כפר דרום ננטשו יישובים יהודיים נוספים במישור החוף הדרומי עקב ההתקפה המצרית. הצבא המצרי המשיך צפונה לאזור איסדוד ונעצר בגשר עד הלום. בהמשך קרבות מלחמת העצמאות נהדף בידי צה"ל, שכבש מחדש את רוב האזור. רצועת עזה נותרה בידי הצבא המצרי ובהסכמי רודוס הסכימה ישראל להשארתה בשליטה מצרית. חלק מתושבי הכפר המקורי הקימו אחרי המלחמה את המושב בני דרום.
ההתיישבות השנייה
במלחמת ששת הימים (יוני 1967) כבש צה"ל את רצועת עזה וחצי האי סיני מידי מצרים. מספר הצעות עלו ליישוב המקום מחדש ביהודים, בעיקר לאור העובדה שלא הוקמו תחתיו יישובים ערביים. באוקטובר 1970, כשלוש שנים לאחר המלחמה, הוקמה בעידודה של ראש הממשלה גולדה מאיר, צפונית-מזרחית למיקומו הראשון של היישוב, היאחזות נח"ל של גרעיני בני עקיבא. ההתיישבות במקום נתקלה בתגובות מעורבות מצד הקיבוצים באזור. קיבוצי השומר הצעיר גינו את ההתיישבות במקום, בעוד קיבוצים אחרים הביעו תמיכה בהיאחזות בכפר דרום.
בחורף תשל"ו (פברואר 1976) עזבו אחרוני חיילי הנח"ל את כפר דרום, ובמקומם הגיע למקום, באופן זמני, גרעין שעמד לאכלס את היישוב קטיף א', שנקרא אחר כך נצר חזני.
בחורף תשל"ז (ינואר 1977) עזב הגרעין את כפר דרום, ועבר למקום הקבע שלו בנצר חזני, ובקיץ תשל"ז הגיע למקום הגרעין שעמד להקים את גני טל.
ביום ה' בתשרי תשמ"ג, עברו אנשי גרעין גדיד ליישוב הקבע שלהם. אחר כך הגיעה לכפר דרום מדרשת הדרום (לא ברור אם הגיעו מיד אחרי עזיבת הגרעין האחרון או שנתיים אחר כך), ששהתה במקום עד אדר תשמ"ז, אז עברה לנקודה הנקראת שליו.
מאז עזיבת מדרשת הדרום בשנת תשמ"ז, ועד הקמת יישוב הקבע בסוף שנת תשמ"ט, נותר כפר דרום ללא התיישבות מסודרת. בחלק מהזמן הזה גרו כמה משפחות במקום, בצורה לא רשמית ולא מסודרת, כדי להחזיק את המקום.