cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סיידי קאלבנו
ביוגרפיה
קאלבנו ידועה בעיקר מתפקידה בסדרה הקומית של צ'אק לורי, "ממי" שעלתה בשנת 2013, שם משחקת את ויולט פלאנקט, נערה בת 18, ובת לאמא אלכוהוליסטית (אנה פאריס) שהיא גם הדמות הראשית.
בשנת 2019 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "למה נשים רוצחות" ברשת CBS, לצידן של לוסי לו וג'יניפר גודווין.
חיים אישיים
כיום קאלבנו מתגוררת בלוס אנג'לס, קליפורניה עם משפחתה.
קונוטופ
קונוטופ (באוקראינית: Конотоп) היא עיר במחוז סומי שבאוקראינה.
היסטוריה
בתחילת המאה ה-17 הקוזאקים היו ראשונים להתיישב באזור. היישוב מוזכר במסמכים המתוארכים ל-1634 ושמו הראשון היה נובוסליצה. ב-1642 פולנים בנו במקום מבצר וקראו לו על שם הנהר הסמוך בשם קונוטופקה שיותר מאוחר השתבש.
ב-1648 היישוב קיבל מעמד של עיר.
ב-28 ביוני 1659 התרחש כאן קרב מפורסם בין הכוחות של חאנות קרים והקוזאקים מצד אחד לבין הכוחות של רוסיה הצארית מצד שני שבו הובסו הרוסים.
ב-1897 בעיר 73 אחוז מכלל הגברים ו-95 אחוז מכלל הנשים היו אנאלפביתים, בעיר התגוררו 19,000 תושבים, מתוכם: 10,290 אוקראינים, 4,415 יהודים ו-3,565 רוסים.
העיר נכבשה על ידי הגרמנים ב-9 בספטמבר 1941 ושוחררה על ידי הצבא האדום ב-6 בספטמבר 1943.
יהודי קונוטופ
בראשית המאה ה-19 התגוררו בקונוטופ 80 יהודים, בעקבות הגירה המונית של יהודים מאזוריו הצפון-מערביים לאזוריו הדרום-מזרחיים של תחום המושב גדלה האוכלוסייה היהודית של העיר והגיעה ל-4,426 ליהודים ב-1897 שהיוו 23.5 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
ב-1892 היה בעיר בית חולים יהודי.
בספטמבר 1941, מספר ימים לאחר כיבוש העיר על ידי הגרמנים, נרצחו בה 123 יהודים. בנובמבר 1941 נרצחו כאלף יהודים וב-1 בדצמבר 1941 נרצחו 95 יהודים מקרב שבויי המלחמה הסובייטים.
אוכלוסייה יהודית
אוכלוסייה יהודית של קונוטופ לפי שנים:
עמי טראוב
ביוגרפיה
בשנת 1981 שיחק בסרט הקולנוע "לא לשידור". (שוב בבימויו של יעוד לבנון) באותה שנה שיחק בסרטו של רנן שור "הקרב על מבצר וויליאמס". במהלך השנים 1981–1982 השתתף בסדרה "ארץ מולדת" ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית. בשנת 1982 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "צלילה חוזרת", בו הוא השתתף. בשנת 1983 גילם את דמותו של "האן" בסרט הקולנוע "נגוע".
בשנת 1988 שיחק בסדרת המתח "סיפורים לשעת לילה מאוחרת", בפרק "יום המזל של דויד". בשנת 1989 שיחק בתיאטרון הבימה במחזה "האב". בין השנים 1992–1995 עשה את תפקידו בשלוש העונות של סדרת הנעורים "עניין של זמן". בשנים 1992–2000 דיבב את דמותו של "מומינאבא" בסדרת האנימציה "המומינים".
בשנת 1993 שיחק בסרט הקולנוע "קופסה שחורה" לצד קרן מור, מתי סרי, ברוריה אלבק ועוד. באותה שנה הוא דיבב את דמותו של "טראח" בסדרת האנימציה "קוסמים קטנים". בשנת 1994 שיחק בקלטת הילדים "והילד הזה הוא אני" לצד שירילי דשא, שרית סרי, יואב הייט, והילד אדם בסנטה. בשנת 1995 שיחק בתיאטרון חיפה במחזה "שש נפשות מחפשות מחבר". בין השנים 1998–1999 שב לגלם את דמותו של "איציק מרקוביץ'", בסדרה "20 פלוס", שהייתה סדרת בת של "עניין של זמן".
טראוב נשוי לצלמת חני ורדי והוא אביה של השחקנית גאיה טראוב.
בועז יוסף
בועז יוסף (נולד ב-7 ביוני 1962) הוא ראש הוועדה הקרואה בטבריה.
ביוגרפיה
נולד בטבריה ליוסף וחביבה, יוצאי עיראק. למד בתיכון מקיף של רשת "עמל" בעיר. שרת בצה"ל כמהנדס אלקטרוניקה בחיל האוויר וכמפקד קורסי אלקטרוניקה במכללה הטכנולוגית של החיל. למד כלכלה ומינהל עסקים באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1985 החל לעבוד כמהנדס בחברת אלביט מערכות. בין השנים 1992–1994 כיהן כמבקר עיריית טבריה. מ-1994 עד 2004 שימש כגזבר העירייה. מ-2005 ועד 2017 שימש גזבר המועצה האזורית עמק הירדן. בשנת 2017 מונה לממונה על מחוז הצפון במשרד הפנים.
היה חבר בוועדות שונות הקשורות לתחום השלטון המקומי, בהן ועדת ברזלי לרפורמה בארנונה, הוועדה הצבורית לבחינת מערכות הדיווח הכספי ברשויות המקומיות, ועדות לבדיקת תפקוד ראשי המועצה בטורעאן, בוסתאן אל מרג' ועספיה.
כיהן כסגן יו"ר מועצה אזורית גליל תחתון והיה יו"ר ועדת המשנה לתכנון ובניה של המועצה.
ב-2020 מונה על ידי שר הפנים אריה דרעי לראש הוועדה הקרואה בטבריה במקומו של מוני מעתוק.
"חוק טבריה"
ביולי 2023 אושר בכנסת תיקון מס' 53 לחוק הרשויות המקומיות (בחירות), המאפשר לחברי ועדה קרואה להתמודד בבחירות המוניציפליות. חוק זה, המכונה בתקשורת "חוק טבריה" נועד, על פי הערכות שונות, לאפשר ליוסף להתמודד לראשות עיריית טבריה בבחירות הקרובות לרשויות המקומיות. באותו חודש פסק בג"ץ שהחוק לא יהיה תקף לגבי הבחירות הקרובות לרשויות המקומיות, ותקפותו תחל מהבחירות הבאות, ובכך פסל את מועמדותו של יוסף לראשות העיר.
חיים אישיים
נשוי לשולה ואב לשתיים.
התגורר עם משפחתו במושב כפר חיטים. לאחר שמונה לראש הוועדה הקרואה בטבריה שב להתגורר בעיר.
סמן ביולוגי (רפואה)
ברפואה, סמן ביולוגי או ביו-מרקר (באנגלית: Biomarker) הוא אינדיקטור לזיהוי ומדידה של נוכחות מחלה ומעקב אחרי מצב התפתחותה. במובן הרחב, סמן ביולוגי הוא כל דבר שיכול לתת אינדיקציה למצבו הפיזיולוגי של אורגניזם כלשהו.
שימושים שכיחים
בדרך כלל משמש הסמן הביולוגי את הרפואה כאמצעי לבחינת תפקוד האורגניזם או היבטים אחרים במצבו שיש להם השלכה על מצב בריאותו של הנבדק, על ידי החדרת החומר לאורגניזם וביצוע בדיקות מסוימות בנוכחותו. כך לדוגמה, נעשה שימוש ברובידיום כלוריד במהלך תיוג איזוטופי  כדי להעריך מצב של זילוף בשריר הלב.
הם שימושיים מאוד במעקב אחרי תאים סרטניים, כדי לקבוע את מידת יעילות הטיפול.
Xenia
Xenia (בעברית: זניה) היא תוכנת אמולציה חופשית ובעלת קוד פתוח ל-Windows וללינוקס המשוחררת תחת רישיון BSD החדש ומאפשרת הרצת משחקי וידאו של קונסולת המשחקים Xbox 360 במחשב האישי.
פיתוח
במרץ 2014, בן וניק, מפתח התוכנה, שחרר סרטון הוכחת היתכנות שמראה את התוכנה מריצה את המשחק Frogger 2, משחק וידאו בקטגוריית ה-Xbox Live Arcade אשר שוחרר ב-2008. הסרטון סימן את ההרצה הראשונית המוצלחת של משחק וידאו מסחרי באימולטור. פיתוח התוכנה נע בקצב איטי, שכן הרצת Forgger 2 אופשרה רק לאחר 4 שנות פיתוח.
סרטון חדש שעלה במרץ 2015 הראה את המשחק A-Train HX רץ באימולטור במהירות מלאה ומרונדר בגראפיקת תלת מימד מלאה, שנה לאחר הסרטון של Frogger 2, דבר המרמז כי הפיתוח החל להאיץ.
נכון למאי 2022, התוכנה מסוגלת להריץ כ-281 משחקים של Xbox 360 באופן טוב יחסית, למעלה מ-952 משחקים אשר מסוגלים לרוץ אך לא באופן מלא (חלקם עם בעיות גרפיות ובאגים) כ-300 משחקים אשר נבדקו ולא פועלים כלל/לא מאפשרים משחק.
כברירת מחדל, התוכנה מוגדרת לעבוד עם ממשק תכנות היישומים DirectX 12, אך תומכת גם ב-Vulkan.
לילא כילאני
לילא כילאני (בערבית: لَيْلَى كيلاني; בצרפתית: Leïla Kilani; נולדה בשנת 1970) היא מפיקה ובמאית מרוקאית. סרטיה הידועים שלה כוללים את הסרטים "טנג'יר" (2003) ו"המקומות האסורים שלנו" (2009). "על הקצה", סרטה העלילתי הראשון, הוקרן במסגרת "שבועיים של הבמאים" בפסטיבל הקולנוע בקאן 2011 וזכה בפרסי הסרט, הבימוי והשחקנית בפסטיבל טאורמינה 2011. כילאני נולדה בעיר קזבלנקה שבצפון אפריקה.
רוב הסרטים של כילאני עוסקים באופי הפוליטי והחברתי-כלכלי של מקומות שונים, ולעיתים קרובות הם מתמקמים בארץ מולדתה. בסרטי התיעוד שלה מתארים אזורים פגועים במרוקו, ועוסקים גם בתנאי החיים הקשים. כילאני מתגוררת בפריז ובטנג'יר.
ביוגרפיה
לילא כילאני למדה לתואר מוסמך בהיסטוריה ותרבות של המזרח התיכון בפריז, בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה. בסוף שנות ה-90 ועד תחילת שנות ה-2000, כילאני עבדה כעיתונאית עצמאית ועשתה את הסרט הדוקומנטרי הראשון שלה "Tanger, La Reve De Bruleurs" (טנג'יר), סרט המספר על מהגרים צעירים מאפריקה המסתגלים לחיים בטנג'יר שבמרוקו. כילאני המשיכה ליצור סרטים דוקומנטריים לפני שביימה סרט עלילתי באורך מלא בשנת 2011.
קריירה
לילא כילאני צילמה סרטי תעודה, שלעיתים קרובות, נוגעים בביוגרפיה האישית שלה. הסרט "Tanger, La Reve De Bruleurs" (טנג'יר חלומם של הבוערים), מציג את נקודות הבט האישית שלה על העיר טנג'יר השוכנת על מצר גיברלטר, כשבצדו השני של המצר נמצאת ספרד, הכניסה ליבשת אירופה. הסרט עוקב אחרי צעירים שחולמים להגר לאירופה. במאי 1991 נחתמה אמנת שנגן ומאז נדרשים אזרחי אזור המגרב לקבל ויזה לאירופה והעיר טנג'יר היא בסיס לכניסה בלתי חוקית לאירופה של מרוקאים, אזרחי מאלי, סנגל, מאוריטניה ומדינות אפריקה האחרות. הם נקראים בדיאלקט המרוקאי מקומי הבוערים, משום שהם מוכנים לעשות הכל כדי לעזוב, אפילו לשנות את זהותם. היא סיפרה בריאיון לעיתון הצרפתי "לה מונד" כי המושג "Bruleur" נועד לסמל את שריפת הזהות, במיוחד את זהות המהגרים הצעירים שמוצגים בסרט. כילאני ממשיכה להזכיר כי תנאי המדינה אינם מספיקים כדי לקיים את החלומות שלהם, ולכן הם חייבים לתפוס את עצמם ולשרוף את זהותם.
אחד מסרטיה הדוקומנטריים המוכרים ביותר הוא הסרט "המקומות האסורים שלנו", אותו צילמה בשנת 2008. סרט תיעודי זה הוא על סיפור המתרחש בשנות ה-70 על שלטונו של המלך המרוקאי חסן השני, המספר את סיפורי המשפחות בתקופת שלטונו. סרט זה זכה בפרס בפסטיבל הסרטים הפאן-אפריקאי ה-21. סרט תיעודי זה, הוביל אותה מאוחר יותר לביים את סרטה הראשון "על הקצה" אשר הוקרן לראשונה במאי 2011 בפסטיבל הקולנוע בקאן.
סדון
סדון (באנגלית: '''Seddon) הוא שם משפחה.
ביקורת היסטורית
ביקורת היסטורית (באנגלית: Historical criticism), המכונה גם השיטה ההיסטורית-ביקורתית או ביקורת גבוהה, היא ענף בביקורת המקרא החוקר את הטקסטים של התנ"ך והברית החדשה ומתייחס לתולדותיו של הטקסט והתפתחותו לאורך הזמן. השיטה עוסקת בהיבטים שהידע ההיסטורי יכול לשפוך עליהם אור, כמו שאלות מתי נכתב הטקסט, מי עשוי להיות הכותב וכדומה. אף על פי שהשיטה נדונה לעיתים קרובות בהקשר של כתבי קודש, השיטה ההיסטורית-ביקורתית הוחלה גם על כתבים דתיים וחילוניים אחרים, ממקומות שונים בעולם ומתקופות אחרות בהיסטוריה.
המטרה העיקרית של הביקורת ההיסטורית היא לגלות את המשמעות הפרימיטיבית, או המקורית של הטקסט בהקשרו ההיסטורי המקורי, והמשמעות ההיסטורית המילולית שלו. המטרה המשנית מבקשת לשחזר את המצב ההיסטורי של תקופת המחבר ושל קוראי הטקסט. ניתן להשיג מטרה זו על ידי שחזור הטבע האמיתי של האירועים שהטקסט מתאר. טקסט עתיק עשוי לשמש גם כמסמך, תיעוד או מקור לשחזור העבר הקדום, אשר עשוי לשמש גם כעניין מרכזי למבקר ההיסטורי. בהקשר של המקרא, המבקר ההיסטורי יוכל לפרש את ספרות ישראל וגם את תולדות עם ישראל.
בביקורת המקרא החל מהמאה ה-18, היה המונח "ביקורת גבוהה" נפוץ במחקר, כניגוד ל"ביקורת הנמוכה". ב, ביקורת היסטורית היא המונח הנפוץ יותר ל"ביקורת גבוהה", וביקורת נוסח המקרא נפוצה יותר מהביטוי הרופף "ביקורת נמוכה". הביקורת ההיסטורית הייתה התחום הדומיננטי של ביקורת המקרא עד סוף המאה ה-20, אז מבקרי המקרא החלו לעסוק יותר בחקר משמעות הטקסט ומקורותיו. עיסוק זה פיתח שיטות שונות שהתבססו על תחום הביקורת הספרותית הקלאסית.
הביקורת ההיסטורית החלה ב וזכתה להכרה רחבה במאות ה-19 וה-20. נקודת המבט של החוקרים הראשונים שנקטו בגישה זו הייתה נטועה באידאולוגיה של הרפורמציה הפרוטסטנטית, שכן גישתה ללימודי המקרא הייתה נקייה מהשפעת הפרשנות המסורתית. היכן שהחקירה ההיסטורית לא הייתה זמינה, הביקורת ההיסטורית נשענה על פרשנות פילוסופית ותאולוגית. עם כל מאה שחלפה, הביקורת ההיסטורית השתכללה למספר מתודולוגיות שונות, המשמשות אותה ב: ביקורת מקורות, ביקורת צורות, ביקורת עריכה, ביקורת מסורת, ביקורת קנונית ומתודולוגיות נלוות.
השיטה
שיטות היסטוריות-ביקורתיות כוללות פרוצדורות ספציפיות המשמשות לבחינת מקורותיו ההיסטוריים של הטקסט, כגון הזמן והמקום בו נכתב הטקסט; מקורותיו; והאירועים, התאריכים, האנשים, המקומות, הדברים והמנהגים המוזכרים או משתמעים בטקסט.
יישום
ביחס לספרי הבשורות, הביקורת ההיסטורית החלה לעוסק ב"בעיה הסינופטית", שאלת היחס הספרותי הספציפי בין שלוש הבשורות הסינופטיות (הבשורה על-פי מתי, הבשורה על-פי מרקוס והבשורה על-פי לוקאס) כלומר, השאלה לגבי המקור או המקורות שבהם השתמשה כל בשורה סינופטית בעת כתיבתה. הסיבה היא שספרי שלוש הבשורות הסינופטיות דומים, הסיפורים בהם חוזרים, עם גרסאות שונות. הביקורת ההיסטורית ביקשה להבין את הטקסטים של הברית החדשה בהקשר היסטורי שלהם: כלומר, שאין לקבלם כמו שהם, אלא להכיר בכך שהם כתבים המבטאים מסורת שנכתבה ועובדה על ידי אנשים שונים. והאמת טמונה בהקשר ההיסטורי.
הגישה של לביקורת ההיסטורית, שהתפתחה במסגרת הלימודים הקלאסיים המדעיים במאה ה-19, ביקשה לשים בצד מאמצים למלא את הדת במשמעות ישירה ורלוונטיות מהטקסט, והקדישה את עצמה במקום זאת לאיסוף ידע ביקורתי ולסדר הכרונולוגי של חומר המקור. היא התמקדה בניסיון להבין מהם גרסאות המקור, כדי לקבוע מי כתב אותן, היכן ומתי נכתבו.
יישום הביקורת ההיסטורית התרחב במשך השנים לכתבים דתיים אחרים של ההינדואיזם, הבודהיזם, הקונפוציאניזם והאסלאם.
ביקורת מקורות
ביקורת מקורות היא החיפוש אחר המקורות המקוריים העומדים מאחורי טקסט נתון. היא החלה על ידי הכומר הצרפתי מהמאה ה-17, ריצ'רד סימון, והתוצר המשפיע ביותר שלה הוא ללא ספק הספר "אקדמות לדברי ימי ישראל" (1878) שכתב יוליוס ולהאוזן, שהתובנות ובהירות הביטוי שלו הותירו את חותמם על חקר המקרא המודרני.
חקר הסוגים
חקר הסוגים מפרק את המקרא לחלקיו, המנותחים ומסווגים לפי סוגה ספרותית (פרוזה, מכתבים, חוקים, ארכיון בית משפט, זמירות מלחמה, שירי קינה וכו'). לאחר מכן, חקור הסוגים מנתח את ההקשר בו נעשה השימוש בטקסט המסוים. הרמן גונקל ( 1932-1862) מייסד שיטת חקר הסוגים, ביקש לחשוף את התחלותיה של הספרות המקראית בשלבים שקדמו לאיסוף הכתובים ל"ספר אחד". התחלות אלה היו פעמים רבות יצירות שבעל פה, וגונקל רצה לשחזר את צורתן המקורית ואת ההזדמנות החוזרת בחיים הציבוריים, שבה כל אחת מן היצירות הללו נאמרה או הושרה. את ההזדמנות החוזרת הזאת הוא כינה "מושב בחיים"
חקר "היסטוריית המסורת" היא היבט ספציפי של חקר הסוגים, שמטרתו להתחקות אחר האופן שבו נכנסו חלקי הטקסט ליחידות הגדולות יותר של הקאנון המקראי, במיוחד האופן שבו הם עשו את המעבר מצורה שבעל פה לכתב. האמונה בעדיפות, ביציבות ואפילו בניתנות לזיהוי, של מסורות שבעל פה הוכרה כמפוקפקת, עד כדי כך שהיא הופכת את ההיסטוריה של המסורת לחסרת תועלת במידה רבה, אך חקר הסוגים עצמו ממשיך להתפתח כמתודולוגיה בת קיימא בחקר המקרא.
ביקורת עריכה
ביקורת עריכה או ביקורת הרדאקציה, היא שיטה לחקר טקסטים מקראיים, המתייחסת לעורך הטקסט של חומרי המקור. בניגוד לדיסציפלינה האם שלה, חקר הסוגים, ביקורת עריכה אינה מסתכלת על החלקים השונים של הנרטיב כדי לגלות את הסוגה המקורית. במקום זאת, השיטה מתמקדת בשאלה כיצד העורך עיצב ויצר את הנרטיב כדי לבטא מטרות תאולוגיות ואידאולוגיות.
היסטוריה
הביקורת ההיסטורית החלה עם ברוך שפינוזה (1632–1677). כאשר היא מיושמת על המקרא, השיטה ההיסטורית-ביקורתית נבדלת מהגישה המסורתית-דתית של קריאת הטקסט. בעוד שקוראים מאמנים עוסקים במסר הכולל של המקרא, היסטוריונים ביקורתיים בוחנים את המסרים המובהקים של כל ספר במקרא. בהנחיית הגישה המסורתית, למשל, נוצרים לעיתים קרובות משלבים תיאורים מבשורות שונות לסיפור אחד, אך היסטוריונים מנסים להבחין במה הייחוד של כל בשורה, לרבות כיצד הם שונים.
הביטוי "ביקורת גבוהה יותר" הפך פופולרי באירופה מאמצע המאה ה-18 ועד תחילת המאה ה-20, כדי לתאר את עבודתם של חוקרים כמו ז'אן אסטרוק (1684-1766), יוהאן סלומו סמלר (1725-91), יוהאן גוטפריד אייכהורן ( 1752–1827), פרדיננד כריסטיאן באור (1792–1860), ויוליוס ולהאוזן (1844–1918). בחוגים אקדמיים, זהו גוף העבודה שנחשב כ"ביקורת גבוהה", אבל הביטוי מיושם לפעמים על עבודה מוקדמת או מאוחרת יותר בשיטות דומות.
"ביקורת גבוהה" התייחס במקור לעבודתם של חוקרי מקרא גרמנים של אסכולת טובינגן. לאחר העבודה פורצת הדרך על הברית החדשה מאת פרידריך שליירמאכר (1768–1834). הדור הבא, שכלל חוקרים כמו דוד שטראוס (1808–1874) ולודוויג פוירבך (1804–1872), באמצע המאה ה-19. הם חקרו את התיעודים ההיסטוריים של המזרח התיכון מימי התנ"ך, בחיפוש אחר אישור לאירועים בתנ"ך. החוקרים שאחריהם התבססו על מסורת ההשכלה וההוגים הרציונליסטיים כמו ג'ון לוק (1632–1704), דייוויד יום, עמנואל קאנט, גוטהולד לסינג, יוהאן גוטליב פיכטה והרציונליסטים הצרפתים.
רעיונות כאלה השפיעו על המחשבה באנגליה דרך עבודתו של סמואל טיילור קולרידג', ובמיוחד דרך תרגומיו של ג'ורג' אליוט ל"חיי ישו" מאת שטראוס (1846) ול"מהות הנצרות" של פוירבך (1854). בשנת 1860, שבעה תאולוגים אנגליקניים ליברליים החלו בתהליך שילוב הביקורת ההיסטורית הזו בדוקטרינה הנוצרית בספר "מאמרים וסקירות", וגרמו לסערה של חמש שנים של מחלוקת, שהאפילה לחלוטין על הטיעונים על ספרו החדש של צ'ארלס דרווין, על מוצא המינים שיצא לאור באותו הזמן. שניים מהסופרים הואשמו בכפירה ואיבדו את מקום עבודתם ב-1862, אך בשנת 1864, פסק הדין בוטל בערעור.
"חיי ישו" (1863), יצירתו המכוננת של הצרפתי ארנסט רנן (1823–1892), המשיכה באותה מסורת כמו שטראוס ופיירבך.
קובי ברומר
יַעַקֹב (קוֹבִּי) בְּרוּמֶר (נולד ב-ז' בחשוון ה'תש"נ, 5 בנובמבר 1989) הוא זמר-יוצר חסידי-ישראלי.
ביוגרפיה
ברומר נולד וגדל בבני ברק, לאברהם צבי ודליה. כבר בילדותו הופיע בכנסים ואירועים שונים. למד בתלמוד תורה "לקח טוב" בבני ברק, בישיבה קטנה "רבינו חיים עוזר" בבני ברק, ובישיבה גדולה "תפארת ישראל" ו"מבקשי השם". לאחר מכן התגייס לצה"ל ושירת במערך הדוברות של אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה. במקביל לשירותו הצבאי ולימודיו בישיבה, החל לפתח קריירה מוזיקלית.
קריירה מוזיקלית
בשנת 2013 הצטרף להרכב המוזיקלי "מועצת השירה היהודית" בניצוחו של ישי לפידות בה היה חבר עד 2015. לאחר מכן פתח בקריירה עצמאית.
ב-19 באוקטובר 2015, לאחר רצח שלושת הנערים, הוציא ברומר לזכרם, יחד עם ילד-הפלא דניאל לוי, את סינגל הבכורה שלו "מזמור לאסף" שהולחן על ידי בני דויטש ועובד על ידי עדי נתנאל.
בספטמבר 2018 זכה ברומר בתואר "תגלית השנה" במצעד המוזיקה השנתי של הרדיו "קול ברמה" בספטמבר 2018.
ב-29 בינואר 2019 הוציא יחד עם משה קליין קאבר לשיר "לבחור נכון" של הזמר אמיר דדון. בהמשך אותה שנה (אוגוסט 2019) הוציאו השניים את המשאפ החרדי הראשון.
במהלך 2019 הוחתם על חוזה ייצוג עם חברת ההפקות החרדית "FDD פרודקשיין" של דוד פדידה.
ב-25 בדצמבר 2019 הוציא יחד עם הזמר יונתן שינפלד את הסינגל "שומר עלינו". השיר זכה במקום ה-18 (מתוך 30) במצעד המוזיקה השנתי של הרדיו "קול חי מיוזיק".
ב-15 באוגוסט 2020 הוציא את הלהיט "כמה טוב השם" שנכתב על ידי יאיר שובל ושולי רנד והולחן על ידי יאיר שובל. השיר צבר 1.5 מיליון צפיות באתר יוטיוב ובתארי כבוד ומיקומי שיא רבים: "שיר השנה" במצעד המוזיקה השנתי של רדיו קול ברמה, המקום הרביעי במצעד המוזיקה השנתי של רדיו קול חי מיוזיק, ובמקום השני במצעד המוזיקה השנתי של רדיו קול פליי.
החל ממאי 2020, מגיש תוכנית יומית בתחנת הרדיו "קול חי מיוזיק".
בין ספטמבר 2020 למאי 2021 שפט בתוכנית הריאלטי החרדית - "הקול הבא".
חיים אישיים
ברומר נשוי לבת שבע, אב לשתי בנות ומתגורר בגבעת זאב.
אוסטין ראסל
אוסטין ראסל (באנגלית: Austin Russell; נולד ב-14 במרץ 1995) הוא יזם אמריקאי, המייסד והמנכ"ל של חברת לומינר טכנולוגיות. לידאר עוסקת בטכנולוגיית לידאר ותפיסת מכונה המשמשת בעיקר בתחום הרכבים האוטונומיים. החברה הפכה לחברה ציבורית בדצמבר 2020 וראסל, בגיל 25, היה למיליארדר הצעיר ביותר שעשה את הונו בעצמו. מחזיק במרבית האחוזים בחברת פורבס.
ביוגרפיה
ראסל נולד וגדל בניופארט ביץ', קליפורניה, ארצות הברית. בגיל 15, ראסל רשם הפטנט הראשון שלו על מערכת מיחזור מי תהום לשימוש חוזר במים מממטרות. באותה שנה, הוריו הכירו לו את יזם הלייזר ג'ייסון אייכנהולץ, שהפך למנטור של ראסל ולאחר מכן הצטרף ללומינר כמייסד-שותף וכמנהל טכנולוגיה ראשי.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר האפיסקופלי של סנט מרגרט ב-2013. במקביל ללימודיו בתיכון למד במכון הלייזר בקמן באוניברסיטת קליפורניה באירוויין.
לומינר
ראסל הקים את חברת לומינר טכנולוגיות בשנת 2012, בהיותו תלמיד תיכון, זמן קצר לפני שמלאו לו 17. לאחר סיום התיכון למד באוניברסיטת סטנפורד במשך שלושה חודשים ולקח קורסים בפיזיקה יישומית. בשנת 2013 קיבל 100 אלף דולר ממלגת ת'יל, מה שהוביל אותו לעזיבת האוניברסיטה והתמקדות בעבודתו בלומינר במשרה מלאה.
החברה בילתה את חמש השנים הראשונות שלה במצב התגנבות. במקום לרכוש רכיבים, ראסל הנדס וייצר את רכיבי הלידר של לומינאר בעצמו.
ב-3 בדצמבר 2020 הונפקה החברה בנאסד"ק. 104.7 מיליון המניות שהחזיק, כשליש ממניות החברה, היו שוות בסיום יום המסחר הראשון 2.4 מיליארד דולר. בכך הפך למיליארדר הצעיר ביותר שעשה את הונו בעצמו.
פורבס
במאי 2023 רכש 82% מהמניות בחברת פורבס, על פי שווי שוק של 800 מיליון דולר. ראסל רכש את השליטה מידי קבוצת ההשקעות Integrated Whale Media. בנוסף, רכש את האחזקות שהיו בידי משפחת פורבס, שאיבדו סופית את האחזקה בחברה.
Cry Your Heart Out
Cry Your Heart Out (בעברית: לבכות את לבך החוצה) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הבריטית אדל, מתוך אלבום האולפן הרביעי שלה, 30 (2021). השיר יצא לאור ב-19 בנובמבר 2021, על ידי חברות התקליטים מלטד סטון וקולומביה רקורדס, ביחד עם שאר שירי האלבום.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אדל וגרג קורסטין והופק על ידי קורסטין גם כן. "Cry Your Heart Out" הוא רצועת רגאיי גם אפקטים קוליים שתוארו כ"גחמניים". השיר עוסק בדיכאון, כמו גם בבכי, כפי ששמו, "לבכות את לבך החוצה", מרמז. בריאיון שלה עם זיין לואו עבור אפל מיוזיק, אדל שיתפה שהשיר מתאר את התקופה שאחרי הגירושים שלה כשהיא הרגישה כאילו כל העולם נגמר והיא הפכה מדוכאת ורפה מאוד. עם זאת, היא מודה שבכי והשתפכות זה בריא ויכול לעזור לאדם לצאת מהמצב הנפשי הזה.
הצלחה מסחרית
"Cry Your Heart Out" זכה להצלחה מסחרית ברחבי העולם ובעיקר בארצות הברית. הוא דורג במקום ה-44 במצעד הבילבורד הוט 100 של בילבורד, ביחד עם שאר השירים מהאלבום שדורגו במצעד גם כן. השיר הגיע למקום ה-17 במצעד שירי הסטרימינג וה-24 בקנדה הוט 100. כמו כן, דורג במקום ה-21 בבילבורד גלובל 200 ובמקום ה-28 בבילבורד גלובל ללא ארצות הברית.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-30 מיליון השמעות.
השריפה הגדולה באואולו
השריפה הגדולה של אואולו בשנת 1882 הייתה שרפה שהחלה במרתף בית המרקחת שבפינת קירקוקאטו ופקקהואונענקאטו בערב ה-2 בנובמבר, והרסה 27 בניינים לאורך הליטוסקאטו ופקאקהונונקאטו במרכז העיר אואולו, בפינלנד.
המרתף שימש לאחסון בנזין וחומרים דליקים אחרים, מה שהוביל לשריפה שהשתוללה במהירות ללא שליטה. האש פנתה לכיוון נהר אואולו והרסה את מחסני המלח והדגנים לאורך קו החוף שלה. מכבי האש הצליחו למנוע מהאש להתפשט למחסנים נוספים.
לאחר השרפה, האדריכל קרל-לודוויג אנגל, שמזוהה עם המבנים המהודרים סביב כיכר הסנאט בהלסינקי, נקרא לתכנן את בנייתה מחדש. רק שינויים קלים עברו מאז הושלמה הבנייה של אואולו המודרנית ועד ימינו, כשצריח הקתדרלה - גם היא בעיצובו של אנגל - הושלם ב-1844.
זקן (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
זוסמן ריגר
הרב זוסמן ריגר (י"ט בסיוון ה'תרס"ג, 1903 – כ"ט בתשרי ה'תשל"ג, 1972) היה אב בית הדין בחיפה, ראש ישיבת אלומה וממייסדיה, ממייסדי מכון הרי פישל ומעורכי האנציקלופדיה התלמודית. לימד בישיבת מרכז הרב.
ביוגרפיה
הרב זוסמן ריגר נולד בוורשה בי"ט בסיוון ה'תרס"ג ליצחק וזלטה ריגר, למד בישיבת לומז'ה ולאחר עלייתו לארץ החל ללמוד בישיבת חברון כנסת ישראל בשהותה בחברון. בשנת ה'תרצ"ב היה ממייסדי מכון הרי פישל ואף לימד בו במשך תקופה.
בשנת ה'תרצ"ה היה ממייסדי בית הספר והישיבה "אלומה", יחד עם הרב משה זיידל והרב בנימין מנשה לוין. לאחר פטירת הרב לוין שעמד בראשות הישיבה, בשנת ה'תש"ד, החליפו הרב ריגר, ובתקופתו הוגדלה כמות התלמידים באופן משמעותי, ואף רמתו הלימודית עלתה.
במשך תקופה לימד גם בישיבת מרכז הרב.
בשנותיה הראשונות של האנציקלופדיה התלמודית, נטל חלק בכתיבתה.
בשנת ה'תשט"ז (1956) התמנה לדיין בבית הדין הרבני, שימש בתפקיד בבתי הדין בתל אביב וברחובות ולאחר זמן קצר מונה לאב בית הדין בחיפה, שם כיהן תקופה ארוכה, עד לפרישתו לגמלאות בשנת ה'תשכ"ח.
חידושי תורתו ומאמריו התפרסמו בבמות שונות וכתבי עת תורניים.
נפטר בכ"ט בתשרי ה'תשל"ג.
משפחתו
היה נשוי לטובה לבית הירשוביץ, לזוג ארבעה ילדים: זהבה - שנהרגה בתאונה בהיותה בגיל 16, רחל אליצור (חמותו של הרב קלמן בר), הרב אברהם ריגר - דיין ובהמשך אב בית הדין הרבני בתל אביב ובת-ציון גנץ - על שמה נקראת מדרשת בת-ציון.
גיסיו הם הרב שלום נתן רענן (הירשוביץ) - חתנו של הראי"ה קוק, והרב אברהם אלקנה כהנא שפירא - ראש ישיבת מרכז הרב והרב הראשי לישראל.
הרב זוסמן היה המחותן היחיד של הרב שאול אדלשטיין, חתנו של רבי חיים דב הלפרין, האדמו"ר השני של חסידות וסלוי.
נכדו הוא הרב יצחק ריגר לשעבר רב בסיס תל נוף ומחבר הספר "הלכות אבלות" (יחד עם הרב יוסף צבי רימון).
הגשר התלוי מעל נחל הבשור
הגשר התלוי מעל נחל הבשור הוא גשר תלוי, שנבנה בשנת תשנ"ד (1994) על ידי הקק"ל. הוא מחבר את הדרך הנופית דרך הבשור וכביש 222 בקטע שבין צומת צאלים לקיבוץ גבולות עם "שביל הבשור", שבגדה הימנית של נחל בשור לכיוון קיבוץ אורים, תל פרעה הדרומי (תל שרוחן) ופארק אשכול (הבשור). אורך הגשר כ-80 מטר, הוא הראשון והארוך ביותר בארץ מסוג גשר תלוי. יש הקוראים לגשר "גשר החבלים" מעל נחל הבשור. מאידך, אין בגשר אפילו חבל אחד. השם "גשר החבלים" המיוחס לגשר נובע מצורתו המזכירה את גשרי החבלים המוקמים בין צמרות העצים במסגרת מחנות הנוער.
היסטוריה
רעיון הגשר התלוי מעל נחל בשור, עלה במסגרת הרעיון הרחב יותר של הדרך הנופית "דרך הבשור" שלאורך הנחל, כבר בשנת 1983, בעקבות פגישה בין שני סוקרי-השטח: אמנון ליבנה ("בּוּצי") מקיבוץ רביבים, שעסק באותם ימים בסקר-נוף מטעם רשות שמורות הטבע והמועצה האזורית אשכול, והארכאולוג דן גזית מקיבוץ גבולות, שעסק במקביל בסקר ארכאולוגי של האזור בתמיכת אגף העתיקות (רשות העתיקות). השניים חברו לעזריה אלון מרשות שמורות הטבע (רשות הטבע והגנים).
בשנת 1991 החלה הסלילה של דרך הבשור, במימון ובביצוע קק"ל, תוך בעיות בלתי צפויות. למשל, הנהלת פארק אשכול חזרה בה מהסכמתה הראשונית למעבר הדרך דרך הפארק. בנוסף התנגדות פתאומית של "אדם, טבע ודין", למגדלי התצפית, שהוסרה רק בהתערבות בית המשפט. במהלך הסלילה, תוכננו תוספות לדרך מספר אטרקציות כגון הגשר התלוי בקרבת הכניסה הדרומית הצמודה לכביש 222 שליד צומת צאלים וההנגשות לבאר רבובה, המאגרים וגשר הצינורות.
הגשר התלוי תוכנן ונבנה בשנת תשנ"ד (1994–1995) על ידי הקק"ל במסגרת תוכנית האב לשיקום ופיתוח נחל בשור. הרעיון, הייזום והתכנון של הגשר בוצע על ידי משרד האדריכלים יפתח אלוני ודודי דרורי. קונסטרוקציה: נמרוד אייל, מהנדס מפקח מטעם הקרן הקיימת היה אשר רון. החברה הקבלנית שהקימה את הגשר הייתה פלס קונסטרוקציות מבנים מתועשים בע"מ. שיטת הבנייה שנבחרה, גשר תלוי על בסיס מיתרי פלדה ולוחות עץ ברוחב 2 מטרים לאורך כ-80 מטרים.
הבוגאטיר האחרון: שליח האופל
הבוגאטיר האחרון: שליח האופל (ברוסית: Последний богатырь: Посланник тьмы) הוא סרט קולנוע מסוגת פנטזיה בהפקה רוסית. סרט המשך לסרט הבוגאטיר האחרון: שורש הרע. זהו סרט מסוגת הפנטזיה הקומית שהופק בשיתוף פעולה עם חברת חברת וולט דיסני - חבר המדינות (נציגת חברת וולט דיסני ברוסיה) בשיתוף פעולה עם חברת ההפקות הרוסית Yellow, Black and White. בדומה לשני הסרטים הקודמים בסדרה, הסרט הפך לשובר קופות, כאשר בסרט צפו למעלה מ-2 מיליון איש בשבוע הראשון להקרנתו והוא הכניס יותר מ-1.9 מיליארד רובל רוסי למרות המגבלות וההשלכות של מגפת הקורונה ברוסיה.
הגשר התלוי מעל נחל הבשור
ייעוד הגשר
דרך הבשור היא דרך נופית סלולה מכורכר ברוחב כ-5 מטר, למעבר מטיילים ברגל, כלי רכב דו גלגליים, טרקטרונים וכלי רכב פרטיים. בקטע שבין תל פרעה (שרוחן) ובאר צאלים הדרך נסללה לאורך הגדה השמאלית של נחל בשור. הדרך עוברת בין אתרים ארכאולוגיים כגון, תל שרוחן באר רבובה מאגרי המים, גשר הצינורות ועוד. מאידך בנקודה הדרומית של הדרך ליד באר צאלים הסתומה, לא התאפשר לחצות את הנחל במיוחד בחורף עקב סכנת שיטפונות, סחף של בוץ וחלוקי נחל גדולים, צמחיית קני סוף ועוד. כך שמטיילים רגליים או רוכבי אופניים שרצו לעלות על שביל הבשור (ברוחב כ-2–3 מטר) שעובר בגדה הימנית של הנחל, לא יכלו לעשות זאת ונאלצו לחזור על עקבותיהם או לעלות על כביש 222 בין קיבוץ צאלים לקיבוץ גבולות. הגשר התלוי מעל נחל הבשור, מאפשר להולכי רגל ורוכבי אופניים לחצות את הנחל בבטחה במשך כל ימות השנה ולהמשיך לטייל במסלול מעגלי בין האתרים הארכאולוגיים כגון החווה העתיקה מהתקופה הביזנטית, מזרח תל פרעה, מעיין הבשור, מסילת הרכבת העתיקה פארק אשכול ועוד.
הבוגאטיר האחרון: שליח האופל
לדברי המפיק ויאטלי שליאפו, "כל הגיבורים יעברו לעולם המודרני, כשבקתה על רגלי תרנגולת תלך לאורך קוטוזובסקי פרוספקט" במוסקבה. בניגוד לעלילת הסרט הקודם שהתרחשה כולה בעולם הפנטזיה "בלוגוריה" עלילת הסרט השלישי תתרחש במוסקבה, כאשר הגיבורים יחפשו אחר ציפור עוף החול שנמלטה מהרודנות של קושצ'יי אל המוות, בעולם בלוגוריה.
צוות השחקנים הראשי של סדרת הסרטים הזו נשאר זהה לסרט הקודם: ויקטור חוריניאק, מילה סיבאצקיה, יקטרינה וילקובה, ילנה יאקובלבה, סרגיי בורונוב ואחרים. אליהם יצטרף פיליפ קירקורוב המגלם את ציפור האש המסתתרת במוסקבה המודרנית בדמות גבר.
הגשר התלוי מעל נחל הבשור
מצפה צאלים
בכניסה הדרומית של דרך הבשור מכביש 222, נמצא מגדל תצפית ממתכת. זהו מגדל תצפית שנוח לטפס אליו. ממנו נשקפים נופי נחל בשור והנגב המערבי. גובה המגדל 5–6 מטר (גובהו מעל פני הים 132 מטר). מתחתיו שני שולחנות אבן ללא צל, מונגש לנכים. מקום חניה נח לפני שמתחילים את דרך הבשור.
הבוגאטיר האחרון: שליח האופל
עלילה
סוף סוף איוואן צבר כוח הרואי, הקוסם הרשע רוגולב הובס ועכשיו ארץ בלוגוריה כולה מתכוננת לחגיגה של ממש: איוון הולך לשאת את וסיליסה לאישה וכולם מחכים לחגיגת הנישואין, בעוד הזוג פותר בעיות אופייניות כמעט לכל זוג שזה עתה נישא. איזו שמלה על הכלה ללבוש? האם טבעות פשוטות או קסומות? טיול ירח דבש - על רגלי עוף או בטיט? בעיצומן של ההכנות לחג, האופל מתעורר שוב: וסיליסה נחטפת על ידי שליח האופל ובתום המרדף איוואן וחבריו מוצאים את עצמם במוסקבה המודרנית. עבור תושבי בלוגוריה זהו עולם קסום בו אנשים נעים במרכבות מוזרות, מדברים עם טבליות שטוחות ולא מצליחים להבדיל בין קסם אמיתי לצעצועי ילדים זולים. אבל, כפי שמתברר, בעולם הזה, זה לצד זה עם אנשים רגילים, גיבורי האגדות הישנים מתיישבים היטב ובעזרתם יש לאיוואן סיכוי לנצח סוף סוף את כוחות האופל העתיקים.
הגשר התלוי מעל נחל הבשור
באר צאלים (בִּיר שֶׁנֶק)
בכיוון מזרח צפון מזרח ממגדל התצפית במרחק עד 200 מטר נמצאת באר עתיקה על הגדה השמאלית של נחל בשור. שימשה כמקור מים עיקרי לכל האוכלוסייה הבדווית באזור עד שנת 1948. רמת מליחות מימיהּ גבוהה, אך ניתן בהחלט לשתות מהם. בתקופת המנדט הבריטי הוקם מעליה כיסוי בטון עם פתח-שאיבה מרובע במרכזו הכולל מכסה-פח. לצד הבאר הותקן בסיס בטון למנוע ובאפיק הנחל בסמוך נבנתה חומת בטון מאסיבית למניעת נזקי שיטפונות לבאר. בחורף 1962, בעקבות שיטפון יוצא-דופן באפיק, כוסו הבאר, בסיס המנוע והחומה במעטה-חול בעומק של מעל למטר. הבאר בולטת בשטח בגלל חורשות הקנים העבותות שבקרבתה, המוריקות על רקע גדות הנחל הצחיחות. בסביבת ביר-שנק שרידי יישובים עתיקים.
הבוגאטיר האחרון: שליח האופל
הפקה
הסרט הוכרז על ידי חברת VGTRK ואולפני Yellow, Black and White Group, זמן קצר לאחר צאת הסרט הקודם לאקרנים והופק מיד לאחר השלמת ההפקה על הבוגאטיר האחרון: שורש הרע. צילומי סרט המשך שכונה "הבוגאטיר האחרון 3" נערכו בקרליה, מחוז פרם, סוצ'י, פרברי מוסקבה ובעיירה בארוויחה. הצילומים לסרט נערכו בסתיו 2019 והושלמו עוד לפני פרוץ מגפת הקורונה ברוסיה.
הגשר התלוי מעל נחל הבשור
אנדרטאות זיכרון
שתי אנדרטאות לזכרם של עופר אמסלם ויניב בן סעיד, בני קיבוץ משאבי שדה, שנפלו אל מותם ב-11.10.1991 בשעה שנסעו על גבי טרקטורון, לאורך שביל הבשור הצר בגדה הימנית של הנחל. הם סיימו את יום העבודה שלהם בשדות הקיבוץ שבין קיבוץ צאלים לקיבוץ גבולות ויצאו לטייל לאורך נחל בשור. בפיתול חד של הדרך באחד הבתרונות שליד מצוק נחל בשור שהוא בגובה של כ-15 מטר (גובה המצוק מעל פני הים 136 מטר גובה ערוץ הנחל 119 מטר מעל פני הים), השניים המשיכו בנסיעה ישר ונפלו מהמצוק עם הטרקטורון לערוץ הנחל. ישנן במקום 2 אנדרטאות האחת על שמו של יניב בן סעיד לבד, צמודה לבסיס הגשר התלוי בגדה הימנית, ואנדרטה שנייה במרחק של כ-100 מטר מבסיס הגשר בגדה הימנית, גדולה יותר הנראית למרחוק, לזכר שני הבנים בראש המצוק שמעל לגשר. יניב היה בן 19 במותו ועופר בן 17 בלבד.
חווה חקלאית עתיקה
בגדה הימנית של הנחל, על שביל הבשור לכיוון צפון מערב נמצאת חווה חקלאית קדומה מהתקופה הביזנטית. היא אתר ארכאולוגי נרחב. זהו מכלול שמור היטב של חווה חקלאית לגידול זיתים ולייצור שמן-זית שפעלה במאות הרביעית – השישית לספירה. האתר משתרע על שטח של כ-100 דונמים וכולל בית-חצר מבוצר ובתוכו בור-מים מטוייח, מבנים נוספים, שתי בארות, בורות-מים, כבשן-סיד, שרידי בית-בד, סכרי-עפר ואבן אחדים בערוצים, חלקה חקלאית שיפועית עם חוסמי-ערוצים למניעת גלישת קרקע, מחצבה וגדרת-צאן.
KH-9 Hexagon
פרויקט התחיל כפיתוח המשך של לווייני צילום קודמים. כל הלוויינים שוגרו מבסיס חיל האוויר ונדנברג בעזרת משגר טיטן 3. מכלל השיגורים רק שיגור בודד לא הצליח להביא את הלוויין למסלול המתוכנן. סרט של הלוויין הראשון טבע באוקיינוס השקט עקב בעיה במצנח. הלוויינים פעלו במסלול לווייני נמוך. במהלך הפעילות לוויינים עברו מספר שדרוגים. בשנת 1971 הוחלפה המצלמה הראשית של הלוויין לדגם מתקדם.
לוויינים היו במשקל כ-13,300 ק"ג. רוב המשימות שוגרו עם לוויין נוסף. משימות מס' 5 ו-7 כללו מכ"ם דופלר למיפוי צפיפות אטמוספירה בגובה רב. נתונים שוחררו לציבור על ידי נאס"א. משימות מס' 3,7,8,9,12, ו-19 כללו לוויין מודיעין אותות. משימות מס' 10, 11, ו-12 כללו לוויינים מדעיים.
עלות כלל התכונית הייתה 3.3 מיליארד $ במחירים שוטפים, שווך ערך ל-16.8 מיליארד $ של שנת 2022
הגשר התלוי מעל נחל הבשור
גשר הצינורות החדש
במרחק של 2.8 ק"מ צפונית מערבית מהגשר התלוי נמצא גשר הצינורות החדש. גשר הצינורות החדש החוצה את נחל הבשור, נחנך בראשית ינואר 2014. הוא נבנה על מערכת צינורות המים שבין מאגרי הבשור. גשר הצינורות הוקם על ידי רשות ניקוז ונחלים שקמה בשור בשותפות עם מקורות, המשרד לפיתוח הנגב והגליל, משרד התיירות ומקורות, בתקציב של 2.2 מיליון ש"ח. הגשר מיועד להולכי רגל ורוכבי אפניים. הוא מעניק למטיילים נקודת תצפית נוספת, נוחה ובטוחה בעת שיטפונות. במרכז הגשר, ממש מעל ערוץ נחל הבשור, הוקמה מרפסת תצפית שיכולה להכיל עשרות מטיילים. בנוסף למרפסת שבמרכז גשר הצינורות, הקימה הקק"ל שני מצפים לצפייה, במצפה התחתון ממש מעל משאבות שאיבת המים למאגרים, תצפית זאת מאפשרת לצפות על המאגר הראשון (מאגר הבשור) שאליו מגיעים המים מהסכר בתעלה (האגם). התצפית השנייה שהוקמה, ממוקמת בראש תלולית שיצרה הקק"ל, תצפית נוף זאת מאפשרת לצפות על המאגרים העליונים והסביבה, בעת שהמאגרים מלאים במים ניתן לצפות בלהקות ציפורים נודדות המרוות את צימאונן בדרכם לאירופה. השילוב של גשר הצינורות, דרך הבשור, הגשר התלוי ושביל הבשור שעל הגדה הימנית של הנחל, מאפשר לטייל במסלול מעגלי לאורך ערוץ נחל הבשור, ברגל או באופניים. אורך המסלול המעגלי כ־7 ק"מ.
באר רבובה
כ-3 ק"מ מהגשר התלוי בכיוון צפון מערב נמצאת באר רבובה שנחפרה באמצע הכפר הבדואי רואייבה. סביב הבאר שדרות עצי אשל ושרידי מבנים. הבאר, עתיקה על הגדה השמאלית של הנחל. תוך כדי שיפוץ הבאר, נבנה מבנה עליון שהוקם בשנות ה-30 של המאה העשרים, בתקופת המנדט הבריטי. עומק מפלס המים כיום בבאר הוא כ-25 מ’ והמבנה שמעליה כולל שרידי יסודות אנטיליה, קמרון-אבן, בריכת-אגירה ושקתות-אבן ובטון. גם צינורות-ברזל מקוריים נותרו פה ושם משולבים במבנה. בסקרים ארכאולוגיים שבוצעו סביב הבאר נמצאו מטבעות מתקופת המנדט הבריטי וחלקי אנטיליה. מתיישבי מצפה גבולות (כיום הקיבוץ גבולות) בשנים 1943–1946 קנו מים מהבדואים תושבי הכפר שנשאבו מבאר רבובה. לסיבוב האנטילה השתמשו בחמור או פרידה שסובבו את גלגל האנטילה וכך במשך כמה שעות היו ממלאים את מיכלי המים. הובילו את המים למצפה בחביות בנפח 1 מטר מעוקב על גבי עגלה. המרחק בין המצפה לכפר רואייבה היה כ-8 ק"מ. תושבי הכפר ותושבי מצפה גבולות היו ביחסי ידידות וכבוד הדדיים. הם היו מתארחים אחד אצל השני לעיתים קרובות ללגימת קפה ורכילות. בשנת 1948 במלחמת העצמאות הכפר ננטש.
בשנת 2009 שופץ המבנה על ידי רשות הטבע והגנים, בניהול א’ בורטניק. בקרבת הבאר שרדו כמה עצי תמר ושיקמה עתיקים.
בשנת 2014 באר רבובה שולבה בדרך סלולה לדרך הנופית “דרך הבשור”.
כ-400 מ’ מזרחית לבאר מצוי צמד של מערות-מגורים, כרויות לתוך שכבת הליס, שהיו בשימוש הבדווים.
החי
עולם החי של אזור הבשור עשיר ומגוון. הוא כולל בעלי-חיים מדבריים, לצד בעלי-חיים ים-תיכוניים. בצד כל אלה מופיעים כאן גם נציגים ממוצא אתיופי (אפריקני) וממוצא אוריינטלי (אסייני).
מגוון מקומות החיות באזור - בתרונות הליס, מחשופי אבן-חול, חישות של קנה ואשל ואפיק עשיר בצומח - איפשר לבעלי-חיים רבים להתפתח ולהיאחז במקום. עופות נודדים רבים נוחתים כאן כדי לאכול ולהחליף כוח בכתם הירוק של הנחל. ציפורים רבות מבלות כאן את החורף, ואחרות נותרות כאן כל השנה ואף מקננות בתחומי השמורה. באפיק הנחל ובמעיינותיו חיים דגים קטנים מהמין נאוית המליחות. הללו ניזונים בזחלים ובגלמים של יתושים החיים במים. חוץ מהם חיים כאן גם זחלי שפיריית, שטגבים וחותרים, שהם פשפשי מים, ועוד הרבה מיני חסרי חוליות הקשורים למים. החרקים וחסרי החוליות הם עיקר מזונה של צפרדע הנחלים, המקרקרת כאן באביב ובקיץ.
זוחלים
חרדון המצוי, חרדון המדבר, כוח האפור,
נחשים:- זעמן שחור, תלום קשקשים מצוי, שחור-ראש שלווני, מטבעון מדבר, זעמן אוכפים, נחש חולות, חרטומן, נחש הכיפה. נחש ארסי גדול ממדים, פתן השחור.
עופות
עפרוני מצויץ, פרוש מצוי, זרעית השדה ונחליאלי לבן (בסתיו).
ציפורי סבך קטנות: סבכי, פשוש, קנית ועלוית.
בתוך המים שטות להן סופיות, בחורף ברווזים ואגמיות.
יוני סלע, יוני בית, חוגלות, קטה הסנגלית והקטה חדת הזנב, זרזירים והעגורים האפורים.
דורסי יום: עקבים, עיטים בזים מצויים.
דורסי לילה: הכוס, האוח והתנשמת, ינשופי-עצים.
יונקים
מכרסמים: חולד, נברן השדה, מריון מצוי, דרבן וארנבת.
קיפודים: קיפוד המצוי, קיפוד המדבר וקיפוד החולות.
צבי ארץ ישראלי, נמיה, סמור, שועל, זאב צבוע מפוספס וקרקל (חתול המדבר).
הצומח
ערוצו של נחל הבשור נראה מרחוק כפס ירוק המתפתל בין בתרונות הליס והחולות שדרכם הוא זורם הימה. עוצמת הפס הירוק ורוחבו משתנים משנה לשנה בהתאם לכמות המשקעים, אך גם בשנות בצורת הוא אלמנט קבוע השולט בנוף.
הצומח באפיק הנחל
באפיק הזרימה של הנחל שולטים שלושה מיני צמחים: קנה מצוי, סוף מצוי ואשל היאור וגם עצי תמר בודדים. במחשופים שבין צמחי הקנה, הסוף והאשל, מופיעים צמחי סירח קוצנית ולכיד הנחלים ירבוז, כף אווז, קייצת, דטורה וחיטת קנים.
הצומח בגדות הנחל
אטד אירופי, מתנן שעיר, שמשון יושב ואכילאה ריחנית, מוריקנדיה מבריקה, יפרוק המדבר, מקור חסידה שעיר, טבק השיח, סמר, ינבוט השדה והגה מצוי.
יישובים
הגשר התלוי מעל נחל הבשור, נמצא בתחום המועצה האזורית אשכול ובאחריותה. היישובים הקרובים ביותר למקום:-
מדרום מזרח קיבוץ צאלים (3 ק"מ) ובסיס צה"ל צאלים (7.3 ק"מ),
מדרום מערב קיבוץ גבולות (7.9 ק"מ), מושב אוהד (11.6), מרכז צוחר (13 ק"מ) ומושב עמיעוז (15.1 ק"מ),
מצפון מערב העיר אופקים (25.7 ק"מ),
מצפון קיבוץ אורים (14.2 ק"מ)
מצפון מערב מושב עין הבשור (12.1 ק"מ).
במקרה חירום ניתן לפנות למוקד החירום של המועצה האזורית אשכול הפתוח כל ימות השנה 24/7, לבסיס צאלים ולבסיס פקוד העורף מול מושב פטיש, למוקד הרפואי שבמרכז צוחר ולמרפאות המקומיות ביישובים.
ביישובים ניתן למצוא מקומות לינה והסעדה.
עיט קסיני
עיט קסיני (שם מדעי: Aquila africana) הוא מין עוף דורס מהסוג עיט החי היערות גשם במערב אפריקה, ובחלק ממרכז ומזרח אפריקה. בעבר היה שייך לסוג עיט קטן.
עיט זה מגיע לאורך 50 סנטימטרים, מוטת כנפיים של 150 סנטימטרים ומשקלו 0.9–2.1 קילוגרם. הוא בעל נוצות כנפיים חומות שחלקם העליון צהוב וחזה לבן. הראש חום-כהה עם עיניים גדולות שחורות ומקור מעוקל צהוב. העיט בעל כנפיים רחבות והוא מסוגל לדאות בלי מאמץ מעל זרמי אוויר חם.
העיט מוגבל ליערות לחים בין סיירה לאון למערב אוגנדה ודרומה לאגן הקונגו עד צפון אנגולה. העיט מקנן בשטחי היערות ובהם בונה קן גדול עשוי ענפים וזרדים והנקבה מטילה בו 1–2 ביצים.
במשך היום העיט דואה ממעל היערות והמישורים בחיפוש אחרי טרף קטן כמו עופות קטנים יותר וסנאי עצים.
סידני נולאן
סר סידני רוברט נולאן (באנגלית: Sidney Robert Nolan; 22 באפריל 1917 – 28 בנובמבר 1992) היה צייר אוסטרלי מודרניסט, ואחד הציירים הבולטים במדינתו במאה ה-20.
ציוריו עסקו בסיפורים אוסטרליים אודות אובדן, כישלון ונפילה בשבי, ובדמויות כאליזה פרייזר שנצלה מטביעת אוניה ונשבתה בידי אבוריג'ינים, ומגלי הארצות ויליאם ג'ון ויליס ורוברט או'הרה בורק, שמצאו את מותם בסיוריהם ביבשת. ציוריו המפורסמים ביותר עסקו בפורע החוק נד קלי וכנופייתו, והאירועים שהובילו לתפיסתו והוצאתו להורג, וסייעו להפוך את קלי לדמות משמעותית בתרבות האוסטרלית. הציור "נד קלי" מ-1946 הוא אחד הציורים המפורסמים באוסטרליה.
נולאן זכה בתואר אבירות, אות מסדר ההצטיינות, היה עמית במסדר אוסטרליה וחבר-עמית באקדמיה המלכותית לאמנויות.
חיים אישיים
נולאן נולד במלבורן, הגדול מבין ארבעה אחים במשפחה ממוצא אירי.
ב-1938 נשא לאישה את אלזיבת פטרסון, ובשנת 1941 נולדה בתם אמלדה. זמן קצר לאחר מכן בני הזוג התגרשו.
בשנת 1942 התגייס לצבא, ובעת שירותו איבד בתאונה את קצות שתיים מאצבעות יד שמאל. בשנת 1944 יצא לחופשה, ומחשש שישלח לחזית לא חזר והוכרז כנפקד. בשנת 1946 שוחרר שלא בנוכחותו עקב התנהגותו. נולאן חי אז מספר שנים במלבורן תחת השם הבדוי רוברט מוריי.
בשנת 1948 נישא לסינתיה הנסן, אחותו של ג'ון ריד, ואימץ את בתה ג'ינקס.
קריירה
משנת 1938 הוא נתמך על ידי בני הזוג סאנדיי וג'ון ריד, שהקימו מוסד הידוע היום בשם "Heide Musuem of Modern Art" ("מוזיאון היידה לאומנות מודרנית") במלבורן, והיה לנקודת מפגש של אומנים מודרניסטיים. בשנת 1944 אייר את גיליון כתב העת "Angry Penguins" (פינגווינים כועסים) שהוקדש למשורר המודרניסט ארן מאלי. על אף שבמהרה התברר שארן מאלי אינו קיים, אלא שמדובר במתיחה ספרותית שנועדה ללגלג על השירה המודרנית, המשיך נולאן לצייר בהשראת השירים של מאלי, ואף טען שהם שיחקו תפקיד משמעותי ביצירות אחרות. בשנת 1945, זמן קצר אחרי שברח מהצבא, החל בסדרת ציוריו אודות פורע החוק נד קלי, בהם הוצג בשריונו השחור. הציורים היו מבוססים על קריאה קפדנית של מסמכים היסטוריים, מכתביו של קלי, וכן זכרונותיו של נולאן עצמו מסיפוריו של סבו שהשתתף במרדפים אחרי כנופייתו של קלי.
אלברט וינסנט קייסי
אלברט וינסנט קייסי (באנגלית: Albert Vincent Casey; 28 בפברואר 1920 – 10 ביולי 2004) היה המנהל הכללי של דואר ארצות הברית, נשיא חברת "טיימס מירור קומפני" (חברת האם של העיתון לוס אנג'לס טיימס), יושב הראש והמנהל הכללי של חברת התעופה אמריקן איירליינס וחבר במועדון Bohemian Grove.
סידני נולאן
קריירה
בשנת 1947 עזב את מלבורן, ויצא למסע בצפון קווינסלנד והאי פרייזר, שם צייר סדרה היסטורית נוספת אודות אליזה פרייזר, שנסחפה לאי הקרוי על שמה כשספינתה "טירת סטירלינג" טבעה בחופים הסמוכים. בשנת 1948 ביקר במכרות ליד מאונט איסה וצייר את מנהל המכרה על רקע תמונת נוף. אז נסע למרכז אוסטרליה, והחל לפתח עניין במגלי הארצות ויליס ויליאם ג'ון ויליס ורוברט או'הרה בורק. בשנת 1951 עזב עם משפחתו ללונדון, ובשנים שלאחר מכן הוסיף לסדרת ציורי נד קלי. בשנת 1955 עבר לגור באי הידרה שביוון, והחל לחקור בציוריו את מלחמת טרויה ומערכת גליפולי והקשר ביניהם. בשנים שלאחר מכן הוסיף לשאוב השראה ממסעות במקומות שונים, ביניהם ארצות הברית, סין ואנטארקטיקה.
אלברט וינסנט קייסי
קורות חייו
קייסי נולד בארלינגטון, מסצ'וסטס. הוא היה אחד מארבעת ילדיהם של ג'ון ג'וזף קייסי, בעלי חברת בנייה, ושל נורין (לבית דויל) קייסי, מורה. כאשר נקלעה חברת הבנייה של אביו לקשיים כלכליים, פתחה אמו של קייסי בית ספר לילדים מחוננים בבית המשפחה. כדי לממן את שכר הלימוד שלו באוניברסיטת הרווארד, עבד קייס במגוון של עבודות, כמו מנהל הסדרנים באצטדיון של האוניברסיטה, חלוקת עיתונים, הסעת תלמידים, ועבודה בחנות מכולת. ב-1943 הוא סיים את לימודיו בכלכלה בהארוורד. במלחמת העולם השנייה הוא שירת בצבא ארצות הברית במשך ארבע שנים. לאחר המלחמה הוא השלים את לימודי התואר השני בבית הספר למנהל עסקים של הארוורד וסיים אותם ב-1948.
סידני נולאן
קריירה
החל משנת 1960 החל לזכות להכרה גוברת בהולכת. הוא זכה בדוקטורט לשם כבוד מכמה אוניברסיטאות, וכן לחברויות באגודות שונות. בשנת 1981 זכה בתואר אבירות, בשנת 1983 באות מסדר ההצטיינות, בשנת 1988 היה לעמית במסדר אוסטרליה ובשנת 1991 חבר-עמית באקדמיה המלכותית לאמנויות.
אלברט וינסנט קייסי
ראשית הקריירה העסקית
באוגוסט 1945 נשא קייסי לאישה את אלינור וולש. הזוג אימץ שני ילדים. ב-1948 החל קייסי את הקריירה שלו כאשר עבד בחברת הרכבות דרום פסיפיק, בתחילה בניו יורק ולאחר מכן בסן פרנסיסקו, שם הוא היה לעוזר סגן הנשיא ועוזר הגזבר של החברה. ב-1961 הוא החל לעבוד עבור חברת Railway Express Agency בניו יורק, שם הוא ניהל את מחלקת הפיננסים והחשבונאות, המחלקת המשפטית, מחלקת הרכש, מחלקת הביטוח, מחלקת הבנייה (כולל רכש קרקעות), יחסי ציבור וכוח אדם. ב-1963 היה קייסי לנשיא חברת "טיימס מירור" בלוס אנג'לס, חברת האם של העיתון לוס אנג'לס טיימס. במהלך כהונתו בתפקיד זה בחברה, רכשה החברה חברות קשורות כמו חברות הוצאה לאור של ספרים ועיתונים, חברות למוצרי עץ, חברות טלוויזיה בכבלים, תחנות רדיו ועיתונים נוספים.
ב-1975 היה קייסי לחבר במועצת השליטה הפיננסית של מדינת ניו יורק, שהוקמה אז.
אמריקן איירליינס
עד מהרה למד קייסי את עסקי התעופה ונקט בצעדים מידיים לטיפול בבעיות הפיננסיות, בהעברת מטה החברה ב-1979 לפורט וורת' שבטקסס. העברת מטה החברה לנמל התעופה הבינלאומי דאלאס/פורט וורת' סיפקה אלפי משרות לאזור. קייסי הכניס את החברה לעסקי גז ונפט ושם קץ למיזמי המלונאות המפסידים. הוא גם קיצץ בימי החופשה של העובדים. ב-1983, השנה שלפני פרישתו של קייסי דיווח תאגיד AMR, חבררת האם של אמריקן איירליינס, על הרווח הגדול ביותר שלה אי פעם, 227.9 מיליון דולר. לפני תהליך הדה-רגולציה של חברות התעופה, התמקדה אמריקן אייליינס בטיסות לחופים ולמרכזי העסקים הראשיים. מרגע שהוסרה הרגולציה, הנהיגה החברה מערכת של טיסות קישור בהן הנוסעים הגיעו מנמלי תעופה קטנים לנמלי תעופה גדולים ואז החליפו טיסה שיצאה ליעדם. עד מהרה החליפה שיטה זו את שיטת הטיסות הישירות, והיא הועתקה על ידי חברות תעופה אחרות והפכה לתקן בענף התעופה. ב-1980 מינה קייסי את רוברט קרנדול כנשיא החברה. השניים הכניסו לחברה מערכת ממוחשבת מתוחכמת להזמנות. הם גם הנהיגו תעריפים מוזלים וייסדו את מועדות הנוסע המתמיד.
קריירה בממשל ובאקדמיה
לאחר פרישתו מאמריקן איירליינס ב-1985, החל קייסי בקריירה בממשל ובאקדמיה. ב-1986 הוא החליף את פול קרלין בתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית. במהלך החודשים הספורים בהם הוא כיהן בתפקיד זה הוא פיתח תוכנית להתייעלות בדרג ניהול הביניים של שירות הדואר. לאחר פרישתו משירות הדואר הוא החל ללמד בבית הספר קוקס למנהל עסקים של האוניברסיטה המתודיסטית הדרומית, שם הוא עבד עד ליומו האחרון. לדברי עוזרו המנהלי במשך שנים, קייסי אמר לעיתים קרובות שהוא "כשל בפרישה". דיק הייבן, לשעבר המנהל הכללי בחברת הביטוח אול סטייט ועמית להוראה של קייסי, אמר שהסטודנטים אהבו לשמוע על ניסיון חייו של קייסי. ההרצאות המועדפות היו אודות תחילתו של מועדון הנוסע המתמיד. בספרו של קייסי משנת 1997, "חוק קייסי: אם משהו צריך לפעול כשורה, הוא יפעל" (Casey’s Law: If Something Can Go Right, It Should) הוא תיאר את סדרת העקרונות למנהיגים עסקיים, כמו "אף פעם על תטרוק דלת באופן חזק מדי עד כדי כך שהיא תיפתח שוב" ו"העסק אנשים מוכשרים. אחד מהם יהיה היורש שלך".
שנותיו האחרונות
קייסי שימש כחבר מועצת המנהלים של AMR עד 1991. לאחר מכן הוא מונה לנהל את תאגיד הנכסים של הממשלה, שהוקם כדי לנהל את הנכסים של אגודות חיסכון והלוואה שכשלו. משרה זו הייתה בלתי נחשקת וקשה. על קייסי נמתחה ביקורת על מכירת נכסים במהירות רבה מדי כדי להשיג את המחיר הגבוה ביותר. הוא טען שהוא חסך מיליוני דולרים בהוצאות ובדמי ניהול. קייסי נשאר בתאגיד עד 1993. ב-2002 מינה הנשיא ג'ורג' ווקר בוש את קייסי כחבר במועצת המנהלים של שירות הדואר לתקופה של תשע שנים. הוא המשיך להיות קשור לאזור בוסטון בזכות קשריו עם כמה אוניברסיטאות באזור ובזכות בית הקיץ שלו בעיירה ברוסטר שבמסצ'וסטס. הוא שימש כחבר במועצת הפיקוח של הרווארד ותרם לבניית המרכז לאומנויות יפות בקולג' רגיס שבווסטון, מסצ'וסטס.
אלברט וינסנט קייסי נפרט כתוצאה מהתקף לב בביתו של בדאלאס ב-10 ביולי 2004. רעייתו נפטרה ב-1989.
אדן מקאי
אדן מקאי (במקור לוונשטיין, בהונגרית: Makai Ödön; נאג'סנטמיקלוש, 27 באוקטובר 1889 – הודמזוושרהיי, 16 בפברואר 1937) היה עורך דין, משפן, גיסו ואפוטרופוסו של אטילה יוז'ף, בעלה של יולאן יוז'ף ולאחר מכן של אטלקה יוז'ף, אחיינו, של המשורר והמחזאי אמיל מקאי.
ביוגרפיה
אדן מקאי נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף לוונשטיין ושל הרמינה פישר (אמו הייתה אחיה של אמיל מקאי). אדן מקאי למד משפטים. לאחר מותה של בורבאלה (ברברה) יוז'ף שנפטרה בדצמבר 1919, מקאי הפך לאפוטרופוס של ילדיה היתומים. הוא זיהה מהר את כישרונו של אחד הילדים אטילה יוז'ף (לימים אחד המשוררים הגדולים של הונגריה בכל הזמנים) ועזר לו לפתח את הקריירה שלו. בשנת 1920 התגורר המשורר בדירתו של אדן מקאי ברחוב לובאג בבודפשט, וגם קיבל ממנו תמיכה כספית.
שלושת נישואיו
הוא נשא בנישואיו הראשונים את יולאן יוז'ף, איתה התחתן בשם הבדוי ליפה לוסי בבודפשט ב-28 באפריל 1919. לאחר מכן התגרשו בשנת 1928. ב-22 בספטמבר באותה השנה נשא את יולאן יוז'ף בשמו האמיתי, גם כן בבודפשט ואז עברו הוא ואשתו לעיר הודמזוושרהיי. נישואיהם הסתיימו בגירושין כעבור קצת יותר מחודש. עם זאת, בסוף אותה שנה הם נישאו בפעם השלישית, אך שוב התגרשו כעבור שנתיים.
כעורך דין
לשכת עורכי הדין בסגד רשמה את אדן מקאי לשורותיה החל מ-8 בינואר 1929. תחילה עבד כמפקח הכללי של מחוז טרנס-טיסה של בנק החיסכון במרכז העיר ובמקביל היה היועץ משפטי ב"בנק למסחר" ובהמשך עבד גם כמנכ"ל משותף של הבנק עד מותו. בהודמזוושארהיי התפתחה מערכת יחסים הדוקה יותר בינו לבין המשורר אטילה יוזף, שראה את מקאי כידידו.
בפעם הרביעית התחתן עם אטלקה יוז'ף (אחותה של אשתו הראשונה) בשנת 1931 בבודפשט. על פי ההסכם, שלושת ילדיהם, ובהם (לימים) הבמאי ומעצב התפאורה פטר מקאי (4 בדצמבר 1932–7 בנובמבר 1991) יגדלו על פי דתה הקלוויניסטית של האם.
למשפחת מקאי היו חיי חברה תוססים, שכללו בעיקר עורכי דין יהודים, בנקאים, רופאים ומשוררים מפורסמים, אמנים ושחקנים שהתגוררו בעיר. כתביו של מאקאי על כלכלה הופיעו לעיתים קרובות בעיתונות הודמזוושרהיי והוא התייחס לעיתים קרובות גם לסוגיות ספרותיות. בשנת 1931 פרסם מכתב פתוח בעיתון ואשארהיי (Vásárhelyi) בשם סערת ז'יגמונד מוריץ, בו עמד לצד הסופר כשהותקף בחריפות. בהלווייתו, שהתקיימה בבית הקברות היהודי ברחוב טוהוטום בעיר, נכחו רק אלמנתו ואשתו לשעבר.
עמנואל יצחק לוי
עמנואל יצחק לוי (נולד בב' באלול ה'תשנ"ה, 27 באוגוסט 1995) הוא משורר, מוזיקאי ומחזאי ישראלי. חתן פרס שר התרבות למשוררים בראשית דרכם (2021).
ביוגרפיה
לוי, בנם של חגי לוי ונילי לנדסמן, גדל בתל אביב-יפו ולמד בתיכון הארצי לאמנויות על שם תלמה ילין. בגיל 21 החל תהליך של חזרה בתשובה. לוי הוא בעל תואר ראשון במקרא ובמדע הדתות מהאוניברסיטה העברית, ובמהלך לימודיו כתב טור קבוע בפי האתון, בטאון אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה .
כתיבה
לוי מפרסם שירה מאז 2014, בכתבי עת לשירה, כגון הבה להבא, הו!, משיב הרוח, המוסך, מוסף 24 שעות ועוד   ומשתתף קבוע כמנחה, מפיק וכמשורר בערבי שירה. שיריו נכללו באנתולוגיות כ'ואהבתם' בהוצאת כרמל ו'עורי שפת עבר' בהוצאת צבעונים.
מערת פער
מערת פער היא מערה בגליל העליון, בין הר אדיר לקיבוץ סאסא. המערה היא בולען קרסטי (דולינה) המנקז את מימי נחל פער הנבלעים בו אל התהום. המערה היא למעשה הניקוז היחיד של בקעת פער המוקפת בהר אדיר (1,008 מ'), הר חירם וגבעת סאסא.
עמנואל יצחק לוי
כתיבה
בשנת 2020 יצא לאור ספר ביכוריו, 'השמש שרה למלכיור', בעריכת עודד כרמלי ובהוצאת הבה לאור. הספר זכה לביקורות חיוביות: ב"ידיעות אחרונות" תיאר אלי הירש את שיריו כ"הבלעת תחושות חריפות של פחד וריקנות במעטה של הומור לשוני וירטואוזי, נונסנסי, תיאטרלי". ב"הארץ" כתב רן יגיל: "הגנום של השירים הללו, הוא נטישת האהובה הארצית לטובת האהבה האלוהית... ספר ביכורים יפה, אזוטרי, אך מעיד בהחלט על כישרון לא מבוטל של יכולת לשורר בדרך מקורית".
מערת פער
סביבת המערה, הנכללת בשמורת טבע זעירה (14 דונם), היא בית גידול הכולל יער המורכב מעצי אלון מצוי, אלון התולע ועוזרר קוצני גדולים ועולם חי הכולל תנים וחזירי בר. באזור פורחים בסתיו גאופיטים כגון סתוונית היורה, כרכום חורפי ומיני כרכום אחרים (כרכום גיירדו וכרכום צהבהב) וחלמונית זעירה. כמו כן זהו המקום היחיד בארץ ישראל בו גדל חמשן זוחל.
עמנואל יצחק לוי
כתיבה
בשנת 2021 פרסם עמנואל ספר פרוזה ראשון, "מן הפח אל הפחת", יחד עם גולי דולב-השילוני. הרומן, שנכתב על-ידי השניים במשותף במשך חמש שנים והודפס בהוצאה עצמית, מגולל את קורות חייהם של כמה צעירים בתל אביב.