cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גירוי מוחי עמוק
בשנים האחרונות נעשים מחקרים על מנת להרחיב את הטיפול למגוון רחב יותר של מחלות נוירולוגיות ופסיכיאטריות, כגון: דיכאון, תסמונת טורט ומחלת אלצהיימר.
המערכת המושתלת בגוף מורכבת מקוצב חשמלי המעביר אותות חשמליים ומאלקטרודות המושתלות במוח ויוצרות את הגירוי החשמלי. גירוי זה משנה את האותות במוח אשר יוצרים את תסמיני המחלה, ובכך מביא לשיפור בתסמינים. פעילותו של הקוצב החשמלי נשלטת מבחוץ, ובכך מאפשרת להפסיק או לווסת את השפעת הטיפול במקרה הצורך.
מנגנוני הפעולה שדרכם משפיע הגירוי המוחי העמוק על תפקודו של המוח אינם ברורים לחלוטין, אולם קיימות השערות רבות. אחת ההשערות היא שהתדר הגבוה של מהמכשיר (>100 Hz), גובר על התדר הנמוך הקיים במוח (11–30 Hz) ובכך מוביל לשיפור בתסמינים מוטוריים כגון רעידות וקשיחות שרירים.
מהלך הניתוח
הניתוח נעשה בשני שלבים; בשלב הראשון מחדירים חוט דק למוח, אשר בקצוותיו מצויות אלקטרודות. האלקטרודות ממוקמות במדויק באתר המוח הנושא את האותות הלא תקינים המייצרים את הסימפטומים, ולכן מיקום האלקטרודה משתנה בהתאם למחלה המטופלת. משום שמיקום האלקטרודות תלוי בתגובותיו של המטופל לגירוי החשמלי בזמן הניתוח, החלק הראשון של הניתוח נעשה בהרדמה מקומית בלבד. לאחר מכן, בשלב השני, מוחדר קוצב (הנקרא נוירוסטימולטור) מתחת לעור, באזור הבטן או החזה. הנוירוסטימולטור מחובר לאלקטורודות שבמוח ויוצר את הזרם החשמלי המועבר בהן.
אופן פעולת המערכת
המערכת בנויה מאלקטרודות, כבל וקוצב חשמלי בו יש סוללה.
כבל
כבל שעובר בין הקוצב לאלקרודות ומעביר עליו את הזרם החשמלי.
הסוללה
הסוללה ממוקמת בקוצב ומייצרת את הזרם הרשמלי. זאת, בעקבות ריאקציה כימית המתרחשת בין אלקטרודות הסוללה, לחומר מוליך (אלקטרוליט) ומאפשרת את יצירת הפרש הפוטנציאלים בין הקתודה (אלקטרודה שלילית), לבין האנודה (אלקטרודה חיובית). הפרש הפוטנציאלים גורם לשחרור יונים חיוביים ושליליים ויצירת זרם חשמלי. היונים החיובים שהשתחררו, נעים לכיוון הקטודה, אולם היונים השליליים לא מסוגלים לעבור דרך האלקטרוליט. לכן, חיבור קצוות הסוללה לחוט תיל ממתכת אשר מוליך חשמל, מוביל לנדידת האלקטרונים דרכו, ובכך נוצר הזרם החשמלי. בתהליך הגירוי, הזרם החשמלי מובל דרך כבל מהסוללה אל האלקטרודות שבמח בקצבים קבועים ומוגדרים.
קוצב חשמלי
הקוצב הוא מכשיר הממוקם מתחת לעור באזור הבטן או החזה, ואחראי על שליחת האותות החשמליים המבצעים את הגירוי המוחי. הזרם החשמלי מיוצר על ידי הסוללה, ולאחר מכן מועבר אל המוח דרך הכבל והאלקטרודות באותות קבועים אותם מווסת הקוצב. לשם כך, הקוצב קובע מעגל (cycle) אחד כאשר בחלקו הוא קובע אות חשמלי נמוך ובחלקו הוא קובע אות חשמלי גבוה, שמהווה את האות הנשלח לאלקטרודות. חזרה על ה-cycle יוצאת את שליחת האותות בקצב קבוע. כך, הקוצב שומר על עוצמת האות, תדירות האותות ורוחב הפולס המתאימים, במטרה להביא לשיפור בתסמינים ללא תופעות לוואי משמעותיות. ניתן לשלוט על הקוצב באמצעות שלט הנמצא מחוץ לגוף, ולשנות את התדרים בעת הצורך, עד למציאת התדר הנכון.
פיתוחים ושימושים עתידיים
קיימים מחקרים רבים והתפתחויות רבות בתחום הגירוי החשמלי, בין המחקרים השונים:
גני הטבע (תל אביב)
גני הטבע הם גן בוטני שנמצא בשכונת אבו כביר בחלק ההיסטורי-חקלאי של יפו המייצג את חברות הצומח הים-תיכוני בישראל ומטרתו שימור הטבע העירוני האופייני לעיר תל אביב-יפו ולמישור החוף.
בעבר היה קיים בגן גם גן זואולוגי שפעל עוד מתקופת קום המדינה, אך ב-2015 סגרה עיריית תל אביב-יפו את הגן הזואולוגי.
אף שהגנים נחשבו בעבר מוסדות אוניברסיטאיים, ומהם התפתחו החוגים לזואולוגיה ולבוטניקה של אוניברסיטת תל אביב, כשהוקם קמפוס האוניברסיטה ברמת אביב, הוקמו לידו הגנים הבוטניים של אוניברסיטת תל אביב והגן הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב, ומהגנים באבו כביר הוסרה החסות האוניברסיטאית.
לאחר הקמתו ובשנים שבהן פעלו במלואם, גני הטבע בדרום תל אביב שכללו את הגן הזואולוגי, את הגן הבוטני ובית חולים קטן לבעלי חיים, היוו מערך חינוכי, ציבורי ואקולוגי וגם אתר נופש וריאה ירוקה בשטח של כ־16 דונם.
הגן הזואולוגי
ראשיתו של הגן הזואולוגי ב"מכון הביולוגי-פדגוגי" שנוסד ב-1931 בידי יהושע מרגולין ברחוב יהודה הלוי 12 בעיר. המכון עסק בהכשרת מורים למדעי הטבע, ולאחר מלחמת העצמאות הועבר לשכונת אבו כביר. בשנת 1953 הפך המוסד למכון אוניברסיטאי למדעי הטבע בראשותו של פרופ' היינריך מנדלסון, וב-1956, כאשר הוקמה אוניברסיטת תל אביב, שימש המכון כגרעין להתפתחות המחלקה לזואולוגיה וכמרכז לחקר חיות הבר בישראל. בהמשך נמסר המקום לידי החברה להגנת הטבע אך נקלע לקשיים כלכליים, ועקב כך נטלה על עצמה בשנת 2002 חברת גני יהושע את ניהולו ושיקומו.
בגן היו חיות בר האופייניות לארץ ישראל, ובהן גם כאלה על סף הכחדה. במקום היו 40 מיני יונקים, כ-58 מיני עופות ו27 מיני זוחלים הגן הפעיל "גרעין רבייה" לעופות הנמצאים בסכנת הכחדה, וגוזליהן מוחזרים בהדרגה לסביבתם הטבעית. הגן גם טפח חדר לדגי חושך. לאחר סגירתו של הגן הועברו החיות לגן הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב ואת תפקיד בית חולים לחיות קיבל הספארי ברמת גן.
הגן הבוטני
הגן הבוטני ניטע בשנת 1940 על ידי יעקב גליל (גלימצ'ר) בחורשת השקמים בגן יעקב. בשנת 1952 הועבר הגן לשטח הנושק לכנסיית פטרוס הקדוש באבו כביר. גם גן זה שימש בשנות ה-60 וה-70 כגן לימודי לתלמידי האוניברסיטה.
כיום בשטח הגן נמצא גם "בית בינה", הישיבה החילונית של התנועה ליהדות חברתית ובמקום הוקמו מרחבי לימוד, עשייה חברתית, ואירועים הפתוחים לקהל.
קווין אזאיס
קווין אזאיס (בצרפתית: Kévin Azaïs; נולד ב-16 באוגוסט 1992) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה צרפתי. ידוע בעיקר בזכות הופעתו בסרט הקולנוע הצרפתי Les Combattants.
ביוגרפיה
בשנת 2002 נבחן לתפקיד הראשי בסרט Les Diables, של ג'וזף, נער שננטש בלידתו, ומרבה לברוח מביתו יחד עם אחותו. עם זאת, הוא לא נבחר משום שהיה צעיר יחסית, בגיל 10. את התפקיד קיבל אחיו-למחצה, ונסה רוטייה.
בשנת 2014 הופיע בסרט Les Combattants, בו גילם את הדמות הראשית ארנו לאברד. בתחילה הוצע לו לגלם את דמותו של חאווייר, דמות משנה בסרט, אך לבסוף הוא קיבל את התפקיד הראשי הגברי, לצד אדל האנל, ששיחקה גם בסרט Les Diables, אשר גילמה את הדמות הראשית מדלן בולייה. עבור תפקיד זה זכה אזאיס בפרס סזאר לשחקן המבטיח ביותר ובפרס לומייר לשחקן המבטיח ביותר.
בשנת 2016 הופיע בסרט Souvenir, בו גילם את דמותו של ז'ה.
באלצ'ה סאפו
באלצ'ה היה בן לעם הגוראגה שנפל בשבי חיילי מנליק סורס והועבר לשרת בחצרו באדיס אבבה עלה לגדולה כגזבר והצטיין כאיש ארטילריה בקרב אדווה (1 במרץ 1896) נגד האיטלקים, ולאחר קרב זה הועלה לדרגת דאג'זמץ . לאחר מכן כיהן כמושל סידאמו ולאחר מות דאג'זמץ יאלמה מקונן היה מושל הרר בשנים 1908-1910.
ב-1916 עזר להכות את ליג' ייאסו נכדו ויורשו של מנליק ויריבו של טפרי מקונן (מי שיהיה לימים הקיסר היילה סלאסי). מאוחר יותר דאג'זמץ באלצ'ה שהיה שמרן התנגד לרפורמות של טפרי מקונן וב-1928 נאלץ להיכנס למנזר . הוא נהרג ב-1935 בקרבות מול צבאות הפלישה הפאשיסטיים. באזור גוראגה.
בית התה בגבעת מוסלהנרקופף
בית התה בגבעת מוסלהנרקופף היה היעד המועדף על קנצלר גרמניה והפיהרר אדולף היטלר בזמן שהותו במתחם המגורים והנופש שלו, ברגהוף שבאוברזלצברג.
בית התה נבנה על צלע גבעת מוסלהנרקופף, למרגלות הר סמוך. החדר המרכזי בקוטר של כ-9 מטרים הואר על ידי שלושה חלונות גדולים שאפשרו נוף פנורמי על אגן ברכטסגאדן. במקום היה שולחן ומספר מקומות ישיבה מסביב לכורסה מרופדת.
היטלר נהג לצעוד מדי יום כ-20 דקות מברגהוף לבית התה בלווית הכלבה בלונדי, ואורחיו המזדמנים. לאחר שתייה, קפה ועוגות, נרדם היטלר לעיתים קרובות ונלקח בחזרה לברגהוף במכונית.
היסטוריה
לאחר שהאדריכל רודריך פיק הרחיב את "בית וכנפלד" והפך אותו למתחם הנופש, האירוח והשליטה של מנהיג גרמניה הנאצית, אדולף היטלר אשר זכה לכינוי "ברגהוף". מרטין בורמן, סגנו הבלתי-רשמי ומזכירו האישי של היטלר החליט שבסמוך למתחם זה, יוקם בית תה בגבעת מוסלהנרקופף. בית התה עצמו, הוקם ב-1937 והיה היעד המועדף על היטלר כאשר ביקר באזור והוא שהה בו כמעט כל אחר הצהריים בתקופות מסוימות.
ב-25 באפריל 1945 הותקף אזור אוברזלצברג על ידי חיל האוויר הבריטי, אך בית התה לא נפגע. עם זאת, ב-1951 הרסה ממשלת בוואריה את בית התה בעזרת חומר נפץ כדי למנוע מלהפוך אותו לאתר עלייה לרגל של נאו-נאצים.
שרידים אחרונים הוסרו באוגוסט 2006 בהוראת ממשלת בוואריה, לאחר הקמת מלון קמפינסקי ברכטסגאדן. כיום לא נותר דבר מהמבנים, אך נקודת התצפית הפנורמית עדיין קיימת. המקום שוחזר לצורך צילומי סרט על אלברט שפר והיטלר. ביער סמוך נמצא עדיין אחד מהמקלטים נגד הפצצות.
עמוק במים
עמוק במים (באנגלית: The Life Aquatic with Steve Zissou) הוא סרט דרמה קומי בבימויו של וס אנדרסון. הסרט מתאר את קורותיה של ספינת המחקר "בלפונטה" בפיקודו של החוקר הימי קפטן סטיב זיסו וצוותו. גיבור הסרט מהווה בעת ובעונה אחת פרודיה ומחווה לדמותו של ז'אק קוסטו.
תקציר העלילה
סטיב זיסו (ביל מארי), הוא חוקר ימי שהתפרסם בזכות סרטים תיעודיים אותם יצר אודות החיים מתחת למים. זיסו וצוותו חוצים את האוקיינוסים על הספינה "בלפונטה" הסובלת מתחזוקה נמוכה ובלאי גבוה.
זוהרו של זיסו הועם עם השנים: הוא התגרש מאשתו, מתקשה לגייס כספים להפקת הסרט הדוקומנטרי הבא שלו ו"כריש יגואר" טרף את חברו הטוב ביותר, הצוללן הראשי של הבלפונטה - אסטבן. זיסו מתכנן נקמה בכריש על ידי תפיסתו והשמדתו בעזרת כמות עצומה של חומר נפץ.
אל סיפון הבלפונטה מצטרף נד פלימפטון (אוון וילסון) המשוכנע כי זיסו הוא אביו. לזיסו ואמו של נד הייתה פרשת אהבים קצרה ומילדות נד מעריץ את זיסו והיה רוצה להיות חוקר מעמקים כמוהו ולהיות מסוגל לנשום תחת המים. נד מעניק לזיסו 275,000$ להפקת סרט שיתעד את תפיסת כריש היגואר והשמדתו.
ביקורת
הסרט קיבל ביקורות מעורבות. האתר Rotten Tomatoes נתן לסרט תוצאה של 53%, המבוססת על ידי 176 מבקרים.
סמלים ואותות בחיל הים הישראלי
דף זה מכיל גלריה של הסמלים והאותות בחיל הים הישראלי.
סמלים ישנים
בתקופת הקמת חיל הים ובמהלך השנים היו סמלים ואותות שונים, שבמשך השנים יצאו משימוש.
המקדש המוזהב
המקדש המוזהב (יפנית: 金閣寺) הוא השם הלא רשמי של "מקדש גן הצבאים" (Rokuon-ji) בקיוטו שביפן.
היסטוריה
האדמה שעליה יושב המקדש הייתה ב-1220 וילה של סיונאג'י קינצונה (Saionji Kintsune), והמקדש נבנה במקור ב-1397 כדי לשמש וילה לפרישת השוגון אשיקגה יושימיצו (Ashikaga Yoshimitsu), והיה כחלק מרכושו שנודע בתור קיטאימה. בנו הוא זה אשר המיר את המבנה למקדש זן של כת הרינזאי. המקדש נשרף מספר פעמים במהלך מלחמת אונין (Ōnin War).
המקדש המוזהב הוא בניין בעל שלוש קומות, שתי הקומות העליונות מכוסות בזהב טהור. הביתן משמש גם בתור מקום אחסון לשרידים ולמזכרות של הבודהה. על גג המקדש עומד הפיניקס הסיני (פנגאהואנג). הנכד של יושימיצו לקח את ה"מקדש המוזהב" בתור השראה ל"מקדש הכסוף" (Ginkaku-ji), שהוא גם מקדש בודהיסטי, אשר הוא תכנן לכסות בכסף.
למקדש המוזהב יש גן יפני שצמוד אליו והאגם שבקדמתו נקרא אגם המראה (Kyōko-chi). בתוך האגם יש הרבה איים ואבנים אשר מספרים את סיפור הבריאה הבודהיסטי.
ב-1950 המקדש נשרף על ידי נזיר שלקה בנפשו, גרסה פיקטיבית של האירועים נמצאת במרכז ספרו של הסופר יוקיאו מישימה מ-1956 "The Temple of the Golden Pavilion". לאחרונה ציפוי הלכה נמצא רקוב והוחלף בחדש שנראה בדיוק כמו הישן ויותר עבה ממנו. הציפוי הושלם ב-1987. בנוסף לציפוי שחודש פנים המקדש והציורים שוחזרו, וב-2003 סיימו את העבודות בכך ששיפצו את הגג.
נמל התעופה הבין-לאומי איסטנבול אטאטורק
נמל התעופה הבין-לאומי איסטנבול אטאטורק (בטורקית: İstanbul Atatürk Uluslararası Havalimanı) הוא נמל תעופה בטורקיה. הוא נמצא בישליקיי (Yeşilköy), לחופי ים השיש, כ-28 ק"מ ממערב לאיסטנבול (15 ק"מ בקו אווירי). בשנת 2015 עברו בנמל התעופה יותר מ-61 מיליון נוסעים, ובכך היה הנמל השלישי בגודלו באירופה, אחרי שדה התעופה לונדון הית'רו ונמל התעופה שארל דה גול בפריז. ממזרח לעיר, בצדו האסיאתי של מצר הבוספורוס פועל מאז שנת 2001 נמל התעופה הבין-לאומי איסטנבול סביהה גקצ'ן, אך היקף פעילותו קטן מזה של נמל התעופה אטאטורק, הפועל בסמוך לסף הקיבולת העליון שלו.
עד לפתיחת נמל התעופה החדש של איסטנבול באוקטובר 2018 היה נמל התעופה אטאטורק לחשוב ולמרכזי בטורקיה.
באפריל 2019 לאחר השלמת המעבר של כל הטיסות אל נמל התעופה איסטנבול, הנמל הוסב בעיקר לטיסות מטען, וקוד היאט"א שלו - IST - עבר לנמל הגדול.
היסטוריה והתפתחות
פעילות אווירית בישילקיי החלה עם הקמת בסיס חיל האוויר הראשון של האימפריה העות'מאנית בשנים 1909–1911, ובמקום ממוקמים עד היום האקדמיה של חיל האוויר הטורקי (כיום Hava Harp Okulu) שהחלה לפעול ב-3 ביולי 1912 ומוזיאון חיל האוויר (Hava Kuvvetleri Müzesi).
בשנת 1953 החל הנמל משמש לטיסות אזרחיות בין-לאומיות, ובשנות השבעים נבנה בו טרמינל בשטח של 62,000 מ"ר ובו 108 דלפקי בידוק ותשעה שערי עלייה למטוס. טרמינל זה, אשר שימש את הטיסות הפנימיות ואת הטיסות הבין-לאומיות, הגיע לקצה גבול הקיבולת שלו בתוך פחות מ-20 שנה, והטיסות הבין-לאומיות הועברו למבנה טרמינל חדש שנבנה מדרום למבנה הקיים. הטרמינל החדש, המכונה "טרמינל A", משתרע על פני 264,000 מ"ר בארבע קומות. יש בו 23 שערי עלייה למטוס, 224 דלפקי בידוק, וצמוד לו חניון ליותר מ-7,000 כלי רכב. הטרמינל הישן, "טרמינל B", משמש כיום רק לטיסות פנים.
ב-24 ביולי 1985 שונה שמו של הנמל מ"ישילקיי" ל"נמל התעופה הבין-לאומי על שם אטאטורק". התפתחותו של הנמל נמשכה במאה ה-21 עם פתיחתו של טרמינל המטען, "טרמינל C", בשנת 2001 ועם חיבורו אל קו הרכבת הקלה של איסטנבול בשנת 2003.
הנמל כולו משתרע על שטח של 9,470,554 מ"ר, ויש בו שלושה מסלולי בטון: שני מסלולים מקבילים בכיוון דרום-צפון באורך של 3,000 מטר וברוחב של 45 מטר כל אחד, ומסלול קצר יותר באורך של 2,300 מטר וברוחב של 60 מטר בכיוון צפון-מזרח - דרום-מערב. הנמל מופעל מאז שנת 2000 על ידי חברת "טי.איי.ווי. לתפעול טרמינל איסטנבול" (TAV Istanbul Terminal Operations Co) עבור רשות שדות התעופה הטורקית (DHMİ).
ב-28 ביוני 2016 נרצחו 44 בני אדם ו-239 נפצעו במתקפת טרור בנמל התעופה, עליה אחראי, לפי ראש ממשלת טורקיה, ארגון "המדינה האסלאמית".
עד עולם
תקציר העלילה
"לאחר שנתייאש עדיאל עמזה מלהוציא את ספרו נתגלגל הדבר שגביר מגבירי עירו גבהרד גולדנטל גילה דעתו להוציאו". לסיכום העסקה לפרסום הספר הזמין גולדנטל את עמזה לכוס תה. הכין עצמו עמזה לפגישה בתספורת, ברחצה ובבגדים נאים.
נמל התעופה הבין-לאומי איסטנבול אטאטורק
תנועת נוסעים ומטען
נמל התעופה הבין-לאומי איסטנבול סביהה גקצ'ן, השוכן בצדה האסייתי של איסטנבול, מסוגל לטפל ב-25 מיליון נוסעים בשנה. שדה תעופה שלישי ממוקם בהזרפן (İstanbul Hezarfen Havaalanı), אך הוא מרוחק מאוד מהעיר ואינו מסוגל לתת מענה לטיסות בין-לאומיות. מסיבה זו הוחלט על הקמתו של נמל תעופה רביעי לאיסטנבול בקמרבורגז (Kemerburgaz), שמצפון לעיר.
בנמל פועלות למעלה מ-80 חברות תעופה (כולל חברות מטען) המפעילות טיסות לכל רחבי טורקיה וליעדים ברחבי העולם. הנמל משמש כבסיס הפעולה החשוב ביותר של חברת התעופה הלאומית של טורקיה טורקיש איירליינס, ושל חברות התעופה אונור אייר, אטלס ג'ט, פליי אייר ופרי בירד. היקף תנועת המטען בנמל עמד בשנת 2012 על כמיליון טון.
עד עולם
תקציר העלילה
בבית המצורעים הלבישו אותו בסינר המגן על כל גופו, והלבישו על ידיו בתי ידיים, כדי שיוכל לעיין בספר בלי לגעת בו, משום שמצורעים רבים נגעו בו, "וחזרו והזהירו אותו באזהרה חמורה שלא יגע בספר אלא אם כן בתי ידיו על ידיו וחזרו והתרו בו והגידו לו ענשם של קלי הדעת המזלזלים באזהרות וסיפרו לו מעשים שהיו ומעשים שלא היו כדי לאיים עליו שלא יקל ראש באותו החולי".
נמל התעופה הבין-לאומי איסטנבול אטאטורק
תנועת נוסעים ומטען
להלן נתוני תנועת הנוסעים בנמל בין השנים 2002-2012:
עד עולם
תקציר העלילה
עדיאל עמזה מצא בספר את מבוקשו: "ובכן דבר שנתקשה בו עדיאל עמזה שנים הרבה מצא בשעה קלה. ... עוד דברים הרבה מצא עדיאל עמזה בספר. יש מהם שחיזקו את דעותיו וביצרו את הנחותיו והוסיפו ראיה על ראיותיו, ויש מהם שהיו בהיפך גמור מכל מה שהעלה בחקירותיו". בפרט מצא בספר תיאור מפורט של הדרך שבה חדר האויב אל העיר. וכיוון שהיו חקירותיו מרובות, "לא הניח את עבודתו ולא זז ממקומו וישב שם עד עולם".
נמל התעופה הבין-לאומי איסטנבול אטאטורק
תחבורה אל הנמל
בנמל התעופה אטאטורק ממוקמת התחנה האחרונה של קו הרכבת הקלה של איסטנבול המוביל אל תחנת אקסראי במרכז העיר בתוך 32 דקות. בדרכה עוצרת הרכבת הקלה בתחנת האוטובוסים המרכזית של איסטנבול. שירות אוטובוסים של חברת הוואש (Havaş) ושל חברת İETT פועל למספר יעדים בעיר, ובכלל זה לכיכר טקסים, למרכז העיר הישנה ולצדה האסיאתי של העיר. בנוסף לכך פועלים קווי אוטובוס ים מרציף בקירקיי (Bakırköy) הסמוך לנמל, ומחברים בינו לבין מספר רציפים בצדה האסיאתי של איסטנבול.
עד עולם
על הקושי לפרש את "עד עולם"
ברוך קורצווייל, פרשנו המובהק של עגנון, הביע מורת רוח כלפי המשימה לפרש את "עד עולם":
למעלה מארבעים שנה מאוחר יותר הוסיפה מיכל ארבל לתאר קושי זה:
משמעות השמות בסיפור
משולם טוכנר פירק את השם "עדיאל עמזה" למילותיו: "עדי אל עם זה", כלומר בני עם זה הם עדיו של האל. הוא מציע גם פירוש חלופי, לפיו עם זה, הוא עם ישראל, הוא עדי (תכשיט) של האל. "אין צורך בעין חדה במיוחד כדי לראות כי שמו של הגיבור הראשי בסיפור מעיד על מהותו הסימבולית (עדי־אל עם־זה – עם־ישראל, בחיר האל)", העיר על שם זה עדי צמח.
במשפט הפתיחה של הסיפור ניכר שימוש מוגבר באותיות ע' וג': "עשרים שנה עסק עדיאל עמזה בחקר תעלומות גומלידתא, שהייתה עיר גדולה גאוות גוים עצומים, עד שעלו גדודי הגותים ועשאוה ערימות עפר ואת עממיה עבדי עולם". בנוסף לעדיאל עמזה בסיפור מתוארות דמויות נוספות, מהן ששמן מתחיל באות ע' ( כגון עדה עדן) ומהן ששמן מתחיל באות ג' (כגון גבהרד גולדנטל). עדי צמח מוצא שיטתיות בחלוקה זו:
העיר המסתתרת מאחורי גומלידתא
פרשנים אחדים עסקו בחיפוש המשמעות האלגורית של גומלידתא:
מבנה הסיפור ופשרו
משולם טוכנר העיר:
בהתאם לגישה זו מציג טוכנר את פשרו הסמוי של הסיפור, ומוצא בו מסר אידאולוגי: את פרשנותו זו סומך טוכנר על ניתוח מדוקדק של הסיפור, שבו הוא מוצא רמזים רבים הקושרים את הסיפור החיצוני למהות הפנימית שלו.
גם עדי צמח רואה בסיפור מסר אידאולוגי, שבו יוצא עגנון נגד גישתו של דוד בן-גוריון, ראש ממשלת ישראל בעת כתיבת הסיפור, לפיה התנ"ך הוא המקור הרוחני היחיד של מדינת ישראל, תוך שלילת כל המקורות הרוחניים שהתפתחו לאחריו, ובהם המשנה, הגמרא, הפירושים, המדרשים וספרי המוסר. הסיפור "עד עולם" יוצא נגד גישה זו: "התנ"ך, כמדומה שאומר לנו עגנון כאן, איננו מאיר באור עצמו. קדושתו וחשיבותו הרוחנית באו לו לא מתוכו, אלא מכוח ייסוריהם של ה"מצורעים" שנשאוהו במשך הדורות, מכוח מסירותו והתמדתו של עדיאל עמזה, מכוח הקרבתה של עדה עדן. כשלעצמו, ספר תולדותיה של גומלידתא הוא ספר אנטי רוחני, אלילי, ספר ריק ומבחיל לא מעט. אולם כשהוא משמש מוקד לדמעותיהם ולכיסופיהם, כשהוא סופג לקרבו את דמעותיהם ומוגלתם של הנענים, כשהוא מהווה מרכז לגיבושה של קהילה רוחנית, של קבוצת אנשים העוסקים בו מתוך אינטרס רוחני טהור, מקבל אף הוא משמעות וחשיבות רוחנית." מתוך פרשנות זו ממשיך צמח וטוען כי בדבריו בסיפור "מי זה שיכול לומר מזרעם של גומלידתא אני בא" יוצא עגנון נגד אלה הטוענים לרציפות ביולוגית בין היהודים בני זמננו ובין עם ישראל התנ"כי.
אסתר פוקס שוללת את קיומם של המסרים האידאולוגיים שמצאו ביצירה טוכנר וצמח, ומציינת:
תולדות הסיפור
הסיפור ראה אור לראשונה בעיתון "הארץ" מיום 16 באפריל 1954, ולאחר מכן נכלל, כסיפור החותם, בכרך "האש והעצים" שיצא לאור בשנת ה'תשכ"ב, הכרך האחרון של כתבי עגנון שיצא לאור בחייו.
לאחר צאתו לאור של הרומן "שירה", שנה לאחר פטירתו של עגנון, סיפרה אמונה ירון, בתו של עגנון:
בעקבות הסיפור
תערוכת יחיד של יובל יאירי שהוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 2005, וכללה תצלומים מבית החולים למצורעים בירושלים, נקראה "עד עולם", על שם סיפורו של עגנון.
מיכל שיר-אל מצאה קווי דמיון בין הסרט "הערת שוליים", משנת 2011, ובין הסיפור "עד עולם". היא הציגה דמיון בין גיבור הסרט, אליעזר שקולניק, המייחל במשך שנים רבות להכרה במחקרו, ובין עדיאל עמזה, גיבור הסיפור "עד עולם", המייחל במשך שנים רבות להוצאתו לאור של ספרו המחקרי על העיר גומלידתא.
רבד
רֶבֶד הוא המצע העליון עליו מונחת מסילת רכבת. הרבד נמצא גם מסביב ועל האדנים של המסילה ומשמש לתמיכת המסילה וליצובה, לשיכוך זעזועים ופיזור העומס, לניקוז מי גשמים ולמניעת צמיחת צמחייה על המסילה. על פי רוב עשוי הרבד מחצץ שהוא החומר בעל התכונות המתאימות ביותר לשימושים אלו.
תכונות החומר
רבד צריך להיות חזק, עמיד לשחיקה, שומר על צורתו תחת עומס, יציב, מחלחל, קל לניקוי, נוח לעבודה, זמין וזול. שימוש בחומרים שלא עונים על דרישות אלו גורם בסופו של דבר לפגיעה במסילה ולפעמים גם במבנים סמוכים לה בעקבות העומסים והרעידות בקרקע שנגרמים ממעבר של רכבות כבדות ומהירות.
רבד מאיכות טובה עשוי מסלע גרוס לחצץ בגודל של 28 מ"מ עד 50 מ"מ. חצץ קטן יותר פוגע בכושר החלחול וגורם להצטברות מים וחצץ גדול יותר גורם לחלוקת עומס לא שווה על האדנים. חצץ בעל זוויות עדיף על חצץ מעוגל מכיוון שאבניו נתפסות זו בזו תחת העומס והרבד נהיה יציב יותר. החצץ צריך להיות מאבן קשה שלא סופגת מים, אחרת עם הזמן הרבד מתפורר ונחלש.
הכנת הרבד למסילה
בשלב האחרון בהכנת הקרקע להנחת מסילה, מפזרים את הרבד על תוואי המסילה, מהדקים אותו ומיישרים אותו. העובי של שכבת הרבד תלוי בגודל ובצפיפות של אדני המסילה, כמות הרכבות שאמורות לעבור עליה וסוג הרכבות (רכבות משא, רכבות מהירות). עובי שכבת הרבד צריך להיות לפחות 150 מ"מ כאשר במסילות לרכבות מהירות עובי הרבד עשוי להגיע עד לחצי מטר. שכבת רבד דקה מדי גורמת לעומס גדול על הקרקע מתחת לרבד ועלולה להביא לשקיעת המסילה וכן הרעידות הנגרמות מתנועת הרכבת עוברות לקרקע ועלולות לגרום נזק למבנים סמוכים.
מתחת לשכבת הרבד יש בדרך כלל שכבה מחומר עדין יותר שמהווה שכבה אוטמת נגד עלייה של מים מהקרקע אל תוך הרבד ונותן תמיכה לשכבת הרבד. לפעמים מוסיפים מחיצה מחומר גמיש בשביל להפחית עוד יותר את הרעידות.
לאחר הנחת המסילה יש להוסיף רבד עד שיכסה את האדנים ובפרט את קצותיהם, כדי לספק להם תמיכה מהצדדים ולמנוע תזוזה אופקית שלהם. רוחב שכבת הרבד עד מעבר לקצות האדנים צריך להיות לפחות 150 מ"מ ובדרך כלל כ-450 מ"מ. פיזור הרבד על המסילה נעשה באמצעות קרונות רבד מיוחדים בעלי פתחי פיזור בתחתיתם. לאחר מכן מבצעים הידוק של הרבד באמצעות מבטשה ומיישרים אותו באמצעות מווסת רבד.
תחזוקת הרבד
כאשר הרבד מתמלא בוץ, לכלוך ורסיסים המתפרקים ממנו, הוא מאבד את תכונות החלחול ובלימת הזעזועים שלו. מסיבה זאת יש צורך לשמור בקביעות על נקיונו. בדרך כלל מספיק לנקות את השכבה העליונה של הרבד ולשם כך קיימות מכונות ניקוי המבצעות עבודה זו ביעילות ובמהירות יחסית, מבלי שיש צורך בפרוק המסילה והוצאת הרבד לשם ניקויו או החלפתו.
אם הרבד לא מנוקה בתדירות גבוהה מספיק, הלכלוך מחלחל עמוק יותר אל מתחת למסילה ואז יש צורך להחליף את הרבד. דבר זה ניתן לעשייה על ידי פיזור שכבת רבד נקי והרמת המסילה מעליו או על ידי שאיבת הרבד מתחת למסילה, החלפתו והידוקו מחדש באמצעות מבטשה. המבטשה משמשת גם לתיקון שכבת רבד שנעשתה לא אחידה עקב שחיקה.
עם הזמן שכבת הרבד העליונה עשויה להתפזר ולהקטין את התמיכה במסילה מפני תזוזות אופקיות ולכן יש להוסיף מדי פעם רבד לשכבה העליונה, להדק אותו ולישר אותו, כמו אחרי הנחת המסילה. פעולות התחזוקה עשויות לפגוע ביציבות הרבד ולהגביל את מהירות הרכבות הנעות על המסילה באופן זמני, עד שהרבד יתייצב מחדש.
תיכון עירוני ד'
עירוני ד' על שם אהרן קציר הוא בית ספר תיכון עיוני בצפון תל אביב.
בית הספר נוסד בשנת 1944 בשם "בית חינוך תיכון", והיה מזוהה עם זרם העובדים. מרבית התלמידים היו חניכי תנועות הנוער השומר הצעיר והנוער העובד. בשנים הראשונות בית הספר פעל בצריפים של משק הפועלות לשעבר, ברחוב אדם הכהן בתל אביב. המחזור הראשון, ובו עשרים וארבעה תלמידים, סיים את לימודיו ביוני 1947. בשנת 1950 עבר בית הספר לידי עיריית תל אביב-יפו, ושמו שונה לתיכון עירוני ד'. אז עבר בית הספר למבנה הסמוך לנחל הירקון, ברחוב ועידת קטוביץ פינת רחוב בני דן. בשנות השישים עבר בית הספר למבנה העיקרי שלו כיום, בפינת הרחובות יהודה המכבי, ויצמן ורב צעיר. בשנת 1971 נוספה חטיבת ביניים שכללה בשנה הראשונה כיתות ז' בלבד. בסוף שנות השמונים צורף המבנה ברחוב ועידת קטוביץ מחדש לבית הספר. בתחילה למדו במבנה זה תלמידי כיתות ז' בלבד, ולאחר שיפוצו והרחבתו עברו לשם גם כיתות ח'. לאחר שיפוץ נוסף שהסתיים ב-2018 לומדות בו גם כיתות ט'. זהו המבנה העיקרי של החטיבה הצעירה, והוא מופרד מהמבנה של החטיבה העליונה, אך תלמידי החטיבה הצעירה לומדים שם מעת לעת.
החל משנות התשעים נקרא בית הספר על שם פרופ' אהרן קציר.
כיום לומדים בבית הספר כ-1,500 תלמידים בכיתות ז' עד יב', וצוות בית הספר מונה כ-160 מורים.
לבית הספר קשר ארוך-שנים עם בית ספר לא יהודי בעיר בון שבגרמניה במסגרת פרויקט "רעות". קשר נוסף שנוצר הוא עם בית הספר היהודי "ליכטיגפלד" שבפרנקפורט במסגרת "רשת בתי הספר התאומים".
תוכנית המחוננים
בבית הספר פועלת תוכנית לימודים למחוננים במתכונת מלאה.
לתוכנית מגיעים תלמידים מתל אביב-יפו והערים הסמוכות. התלמידים זוכים לתוכנית העשרה מעמיקה. רוב התלמידים הם בוגרי בית הספר 'רוקח' ו'גרץ', שם התחילו ללמוד בתוכנית המחוננים עוד בכיתה ג'.
מבטשה
המבטשות הראשונות הרימו את המסילה והידקו את הרבד מתחתיה, כיום העבודה מתבצעת בלי להזיז את המסילה כאשר חלק מהמבטשות המודרניות גם מיישרות את המסילה תוך כדי עבודה ומתקנות סטיות שנוצרו במרחק שבין הפסים, כך שהנסיעה ברכבת נעשית חלקה ונוחה יותר.
אופן העבודה
המבטשה מונעת עצמאית (בדרך כלל על ידי מנוע דיזל) ויכולה לנוע על המסילה אל המקום בו יש צורך להדק את הרבד. במרכז המבטשה נמצאת יחידת ההידוק הכוללת 16 זרועות הידוק ומנועים הידראולים המשמשים להנעת הזרועות ולהפעלת רטט. העבודה מתבצעת במחזור בן שלושה שלבים:
במבטשות הכוללות יחידת ישור מסילה יש חוגונים מיוחדים המודדים את המרחק בין הפסים ואת הפרש הגבהים ביניהם ומתקנים אותו אם יש בכך צורך.
הידוק הרבד מתבצע לאחר הנחת מסילה חדשה ופיזור הרבד מסביבה וכאשר יש צורך בתחזוקה של הרבד עקב שחיקה לאחר תקופה של שימוש במסילה.
האפיפיורית יוהנה
האפיפיורית יוהנה (בלטינית: Ioanna Papissa) היא דמות מן המאה ה-9. מסופר עליה כי התחזתה לגבר, התקדמה בשלבי הכמורה ולבסוף זכתה לכהן כאפיפיור בין השנים 853–855.
אמיתות הסיפור אינה ברורה. יש הטוענים כי השם יוהנה אינו מופיע ברשימת האפיפיורים, ומדובר בסיפור בדיוני סאטירי שנועד להלעיג את מוסד האפיפיורות. אחרים סבורים שהסיפור הוא אמיתי, ומסבירים את העדרה מרשימות האפיפיורים בכך שהכנסייה הקתולית הכריזה עליה מלחמה, ומחקה את זכרה מהרשומות. ארכאולוג אוסטרלי בשם מייקל האביכט טוען שמטבעות עתיקים מהתקופה המיוחסת לכהונתה של יוהנה, כוללים את הכיתוב "האפיפיור יוחנן" ומחזקים את אמיתות הסיפור.
הסיפור
על פי הספר "סדר הדורות" משנת 1747, יוהנה נולדה במיינץ שעל גדות הריין בשנת 814 בשם אגניזה, וברחה לאנגליה בלוויית נער נוסף. מאנגליה הגיעה לרומא ומשם הפליגה לאתונה, שם החלה להתפרסם כאדם משכיל ובעל ידע רב, בייחוד בתחומי המדעים. לאחר זמן, הגיעה לרומא, והמשיכה להתקדם במדרג הכנסייתי עד לתפקיד רם הדרג של חשמן. בשנת 853, במות האפיפיור לאו הרביעי, הצליחה - עדיין בזהות גברית - להיבחר פה אחד על ידי מוסדות הכנסייה לאפיפיור בשם יואניס (יוחנן) השמיני. במשך שנתיים היא שימשה בתפקידה כראש הכנסייה, עד שבמהלך כהונתה הרתה; בשעת תהלוכה מכנסיית פטרוס הקדוש לקתדרלה האפיפיורית, עצרה באמצע הדרך וכרעה ללדת, אך מתה במהלך הלידה ונקברה במקום.
גרסאות פחות מקובלות מתארות את סופה של האפיפיורית באופן שונה. לפי אחת מהן, כשאנשי רומא התוודעו לזהותה האמיתית של יוהנה, הם קשרו אותה לסוס, אותו הדהירו ברחבי רומא בעודם רוגמים אותה באבנים. גרסה אחרת מספרת שלאחר הלידה נשלחה יוהנה למנזר מרוחק, בכוונה שתתפלל ותנסה לכפר על חטאיה, בעוד בנה גדל והוסמך לבישוף של אוסטיה בבגרותו.
ב-1601 הכריז האפיפיור קלמנס השמיני כי האגדה אודות האפיפיורית יוהנה אינה נכונה, ופקד לנתץ את פסלה שבקתדרלת סיינה.
אמינות
סיפורה של האפיפיורית יוהנה מוכר בעיקר מכתביו של ההיסטוריון בן המאה ה-13 מרטין פון טראפאו (Martin Von Trappau), בהם מופיעה הגרסה הנפוצה אודות יוהנה. עם זאת, גרסאות אחרות של הסיפור קדמו לזו, כשהגרסה המצוטטת ביותר מקורה ב"ספר האפיפיורים" (לטינית: Liber Pontificalis), מאת הספרן האפיפיורי אנסטסיוס (Anastasius), שהלך לעולמו ב-886), כך שהיה לכאורה בן דורה של האפיפיורית יוהנה. אולם, רק בעותק אחד של הספר המצוי בוותיקן מוזכרת האפיפיורית, כאשר הפסקה המתארת אותה מופיעה בתחתית הדף - מחוץ לכל רצף וסדר, ובכתב יד שונה מזה שבשאר הספר. הדבר מעיד כביכול על תוספת מאוחרת, לאחר ימיו של פון טראפאו, ובמילים אחרות - "עדות" זו לקיומה של האפיפיורית היא ספק זיוף, ונוספה הרבה אחרי זמנה של יוהנה.
טענה נפוצה לקיומה של אפיפיורית מבוססת על טקסי הכתרת האפיפיור. בבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו היו שני כיסאות עשויים בהט בעלי חור בתחתיתם, וכיסא דומה עשוי משיש, אשר ידוע שהאפיפיור היה יושב עליהם כחלק מטקס ההכתרה בתקופות מוקדמות. על פי הטענה, כיסאות אלה נועדו לוודא את מין האפיפיור, כך שתימנע מבוכה נוספת, כפי שקרה כשיוהנה נבחרה לאפיפיור; נטען שהמועמד לאפיפיורות נדרש לחשוף חלק גופו התחתון בישיבתו במושב זה, כשקבוצת קרדינלים מהגוף הבוחר בודקת אותו. משנסתבר שהאפיפיור הוא אכן גבר, הכריזו הקרדינלים "Testiculos habet et bene pendentes" - "יש לו אשכים, והם מתנדנדים כראוי". אחד ממושבי הבהט מצוי כיום במוזיאון הוותיקן, והשני מוצג במוזיאון הלובר, לאחר שנלקח מהוותיקן על ידי נפוליאון בונפרטה. אולם, ההסברים על מטרתם וקישורים לסיפור האפיפיורית יוהנה מוטלים בספק. מושבים אלה מתועדים מתקופה קדומה לזו בה חיה לכאורה האפיפיורית יוהנה - ולכן אין קשר ביניהם לבין הצורך לאמת את מינו של האפיפיור. השימוש בהם בטקסי ההכתרה מוסבר כתזכורת להיותו של האפיפיור בן תמותה. קיימת עדות לכאורה על השימוש במושב כדי לבדוק את מינו של האפיפיור אינוקנטיוס העשירי, אך בזמן הכתרתו (שנת 1644) הכיסאות כבר לא היו בשימוש.
היסטוריונים בני זמננו מסכימים שאין בנמצא מקור אמין המתאר את האפיפיורית מלפני המאה ה-13, ולא מתקבל על הדעת שסיפור כסיפורה של יוהנה ייעלם, מבלי שיותיר עדויות ממשיות אחריו. מעבר לכך, קיים תיעוד אמין למדי ונרחב של תולדות האפיפיורות במחצית המאה התשיעית; התיעוד לא מזכיר את דבר קיומה של יוהנה, ולכן המסקנה היא שיוהנה לא הייתה ולא נבראה.
בתרבות
ב-1972 נעשה סרט אודות יוהנה, בכיכובם של מקסימיליאן של וליב אולמן. בשנת 2009 נעשה עיבוד קולנועי נוסף לסיפור, בכיכובם של יוהנה ווקלק וג'ון גודמן.
שוזו פוג'י
שוזו פוג'י (ביפנית: 藤猪省太; נולד ב-11 במאי 1950) הוא ג'ודוקא עבר יפני אשר התחרה בקטגוריית המשקל הבינונית. פוג'י הוא ארבע פעמים אלוף העולם ומחזיק בשתי מדליות זהב מאליפויות אסיה.
קריירה
בשנת 1970, כאשר היה כבן 20, התחרה פוג'י באליפות יפן תחת קטגוריית המשקל עד 80 ק"ג וזכה לראשונה במדליית הכסף לאחר שהגיע עד הגמר ובו הפסיד לאלוף העולם המכהן איסמו סונודה. ב-31 בינואר 1971, זכה פוג'י בטורניר פריז (Tournoi de Paris) לאחר שניצח בגמר את הצרפתי המקומי גיא אופריי. עוד באותה השנה זכה במדליית כסף בטורניר הבינלאומי 'International Tournament East-Berlin' שנערך במזרח-ברלין לאחר הפסד בגמר לשינובו סקינה היפני.
באליפות העולם 1971 שנערכה בלודוויגסהאפן, התחרה פוג'י בקטגוריית המשקל עד 80 ק"ג וזכה במדליית הזהב לאחר ניצחון בגמר על בן ארצו היפני מסאהיגה שיגהמאטסו.
באפריל 1973 התחרה באליפות יפן בקטגוריית המשקל הפתוחה וזכה במדליית הארד. ב-24 ביוני השתתף באליפות העולם שנערכה בלוזאן וזכה שוב במדליית הזהב לאחר שניצח בגמר את חברו לנבחרת יפן איסמו סונודה.
באליפות יפן 1974 זכה לראשונה במדליית הזהב כאשר ניצח בגמר את יושימי הארה. ב-4 בנובמבר אותה השנה, השתתף פוג'י באליפות אסיה שנערכה בסיאול וזכה בשתי מדליות זהב, אחת בקטגוריית המשקל עד 80 ק"ג כשניצח בגמר יריב מטאיוואן ואחת בקטגוריית המשקל הפתוחה כשניצח בגמר את סומיו אנדו היפני הכבד ממנו ביותר מ-13 ק"ג.
באליפות העולם 1975 שנערכה בווינה, זכה פוג'י במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 80 ק"ג בפעם השלישית ברצף לאחר שניצח בגמר את יושימי הארה היפני. עוד באותה השנה זכה במדליית ארד באליפות יפן.
למרות הצלחתו העולמית, פוג'י לא זכה להשתתף במשחקים האולימפיים. במשחקים האולימפיים בשנת 1972 היפנים העדיפו לשלוח את שינובו סקינה מאחר שפוג'י היה צעיר פחות מנוסה ובאולימפיאדת 1980 במוסקבה יפן החרימה את המשחקים יחד עם עוד 65 מדינות אחרות. אולימפיאדת מונטריאול בשנת 1976 הייתה ההזדמנות הטובה ביותר של פוג'י להגיע לאולימפיאדה אך היפנים נאלצו לבחור ג'ודוקא אחד שיתחרה בקטגוריית המשקל עד 80 ק"ג ובחרו באיסמו סונודה שזכה בסופו של דבר בזהב.
בשנת 1977 זכה פוג'י במדליית הזהב באליפות יפן בקטגוריית המשקל עד 78 ק"ג כשניצח בגמר את טסוטומו אייקדה. באליפות יפן שנה לאחר מכן זכה שוב בזהב, הפעם עם ניצחון בגמר על מקוטו קטאדה. ב-23 בנובמבר נערך לראשונה טורניר בשם 'גביע ג'יגורו קאנו טוקיו' שמאוחר יותר נקרא בשם 'גראנד סלאם טוקיו', פוג'י זכה במדליית הזהב כשניצח בגמר את אדם אדמצ'יק הפולני.
ב-4 באוגוסט 1979 השתתף פוג'י בטורניר 'Spartakiade Pre Olympic Tournament Moscow' וזכה במדליית זהב לאחר שגבר בגמר על רנה דמשקה שייצג את גרמניה המזרחית. באליפות העולם 1979 שנערכה בפריז, פוג'י זכה במדליית הזהב בפעם הרביעית לאחר שניצח בגמר את ברנרד צ'ולואיון הצרפתי. עוד באותה שנה זכה במדליית זהב באליפות יפן.
חיים אישיים
בשנת 1973, פוג'י סיים בהצטיינות את לימודיו באוניברסיטת טנרי. שנה לאחר מכן החל ללמד באוניברסיטת קיוטו סנגיו, ולימד בין היתר את יושיוקי מטסואוקה אשר לאחר מכן זכה במדליית הזהב במשחקים האולימפיים 1984. בשנת 2010, פוג'י לימד ג'ודו באוניברסיטת טנרי.
אגם ביווה
אגם ביווה (ביפנית: 琵琶湖) הוא אגם המים המתוקים הגדול ביותר ביפן. האגם שוכן במערבו של מרכז האי הונשו, צפונית-מזרחית לקיוטו. קרבתו זו לבירה הקודמת של יפן הביאה להתייחסויות רבות אליו בספרות היפנית.
גאוגרפיה
אגם ביווה נוצר כתוצאה מפעילות טקטונית והוא אחד מעשרים האגמים העתיקים בעולם, בהיותו מתוארך כבן 4 מיליון שנה. במהלך תקופה זו התפתחה באגם מערכת אקולוגית מגוונת, עם כ-1,100 מינים, מתוכם 58 אנדמיים. בנוסף, כ-5,000 מיני עופות ימיים מבקרים באגם מדי שנה. המגוון הביולוגי באגם ניזוק קשות, בעיקר לאחר פלישתם של דגים זרים.
שטחו של האגם הוא כ-670 קמ"ר ועומקו המרבי הוא 104 מ'. הוא מנקז מספר נהרות קטנים מההרים סביבו ונשפך לנהר סטה, אשר בהמשך משנה שמו לנהר יודו ונשפך לים הפנימי סטו במפרץ אוסקה. גובה פני האגם עולה בכשלושה מטרים באביב עם הפשרת השלגים והגשמים, וכן בסתיו לאחר גשמי הטייפון.
שימושי האדם
אגם ביווה משמש מקור מים לערים קיוטו ואוצו, וכן לתעשיות הטקסטיל הסמוכות. הוא מספק מי שתייה לכ-15 מיליון איש בחבל קנסאי. בשטחי האגם חלקות גידול לדגי מים מתוקים כשמך ולפנינים.
בעשור האחרון של המאה ה-19 נחפרה תעלת אגם ביווה, אשר לאחר מכן הורחבה בתקופת טאישו. תעלה זו מילאה תפקיד חשוב בעירורה של התעשייה בקיוטו, לאחר שזו שקעה כתוצאה מהעברת עיר הבירה לטוקיו.
בצדו הדרום-מערבי של האגם חופי רחצה פופולריים. כמו כן, בעיר קוסצו פועלים הגנים הבוטניים הימיים מיזונומורי ומוזיאון אגם ביווה שמגולל את ההיסטוריה של האגם.
תולעת מחשב
תולעת מחשב היא תוכנית מחשב או מקטע מתוכנית מחשב אשר מאופיינת ביכולת הפצה עצמית (התפשטות) אל עבר מחשבים אחרים. תולעי מחשב לרוב נושאות "מטען" זדוני בדמות וירוס מחשב.
"תולעת מחשב" מתייחס לרוב ליכולת של תוכנה זדונית להתפשט ממחשב למחשב. התקנת תוכנה על מחשב צריכה, לרוב, להתבצע על ידי משתמש אנושי בעלי הרשאות גבוהות אך תולעים נושאות את הקוד הזדוני ממחשב אחד למחשב אחר, מתחילות לרוץ על המחשב החדש ומתקינות עליו את הקוד אותו הן נשאו. כדי לבצע פעולות אלו, אשר אמורות להיות מוגבלות על ידי מערכת ההפעלה ומנגנוני אבטחה נוספים, כותבי התולעים לעיתים רבות משתמשים בחולשות תוכנה.
מקור השם
השם תולעת נלקח מ-The Shockwave Rider, ספר מדע בדיוני שפורסם ב-1975 על ידי ג'ון ברונר. צמד חוקרים מחברת זירוקס בחרו את השם במחקר שפורסם בשנת 1982 וכותרתו הייתה "תוכניות תולעים". השם תולעת אומץ בעקבות מחקר זה.
התולעת הראשונה שמשכה תשומת לב ציבורית רחבה הייתה "התולעת של מוריס" שנכתבה על ידי רוברט טאפין מוריס, בעודו סטודנט לתואר שני באוניברסיטת קורנל. התולעת שוחררה ב-2 בנובמבר 1988 ועד מהרה פגעה במספר רב של מחשבים באינטרנט. התולעת חדרה דרך מספר פרצות ב-BSD Unix ובנגזרותיו. מוריס עצמו הורשע, תחת החוק האמריקאי לפשעי מחשב והונאה. העונש שהוטל עליו היה תקופת מבחן בת שלוש שנים, 400 שעות שירות לקהילה וכן קנס בגובה 10,000 דולר.
תולעת ניתנת לתכנון כך שיהיה ביכולתה לבצע מספר משימות. מחיקת קבצים על מחשב, תקיפת קבצים מוצפנים או שינוי דואר אלקטרוני. אחת מהשפעותיה של התולעת היא תופעת יניקת משאבי הרשת במהלך השכפול העצמי. דוגמה לכך היא תולעת בשם "mydoom" הגורמת להאטת ביצועי רשת התקשורת במהלך התפשטותה.
WalkMe
WalkMe היא חברת תוכנה ציבורית המפתחת טכנולוגיה אשר מפשטת את חוויית השימוש באתרי אינטרנט ובתוכנות מבוססות ענן על ידי הנעה והכוונה לפעולה (Digital Adoption Platform).
אורי שטנדל
אוֹרי שטנדל (21 באוקטובר 1937 – 4 במרץ 2022) היה עורך דין, מזרחן וסופר ישראלי.
WalkMe
מטה החברה יושב בסן פרנסיסקו, קליפורניה.
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 2011 על ידי דן עדיקא, שמכהן כמנכ"ל, רפי סווירי, שמכהן כנשיא, יובל שלום אוזנה, ואייל כהן שפרש מהחברה.
אורי שטנדל
תולדות חייו
נולד בתל אביב ולמד בבית הספר תיכון חדש. לאחר שירותו הצבאי למד משפטים ומזרחנות באוניברסיטה העברית בירושלים. חקר את המשפחות המוסלמיות בערי הארץ ופרסם ספרים ומאמרים על המיעוטים בישראל. כן נהג לרשום מפי שייח'ים בדואים סיפורים ואגדות מקומיות. חלק מסיפורים אלה שודרו ברשת א' במסגרת התוכנית לאם ולילד תחת השם "סיפורי ערב". חלקם נדפסו גם בדבר לילדים. שמונה מסיפורי ערב כונסו בספרו "המדבר בוער" (1981). פרסם גם שורה של ספרי ילדים ונוער, רובם מגוללים עלילות מתח השזורות בהיסטוריה של ימי המדינה שבדרך.
נשים בפוליטיקה הישראלית
מראשית המפעל הציוני, היו מעורבות נשים בתפקידים שונים בהנהגה ובפוליטיקה, וכן מספר הנשים מובילות המפלגות בישראל הוא בין הגבוהים באירופה. עם זאת, בישראל שיעור הנשים בכנסת הוא נמוך יחסית לממוצע ייצוג הנשים בפרלמנטים באירופה.
אורי שטנדל
תולדות חייו
בין השנים 1963 - 1972 כיהן כסגן היועץ לענייני ערבים במשרד ראש הממשלה, במסגרת זו חיבר שורת חוברות בהוצאת מרכז ההסברה על המיעוטים בישראל, תרבותם ונושאי חברה וכלכלה בקרבם, ההיסטוריה שלהם, יישוביהם, מעמדם המשפטי ומחקרים משווים וכן סקירות לגבי נושאים אלה ביהודה ושומרון לאחר מלחמת ששת הימים וספר לימוד בנושא המיעוטים בישראל בהוצאת משרד החינוך.
WalkMe
היסטוריה
החברה מספקת פלטפורמה מבוססת ענן במודל עסקי של תוכנה כשירות (SaaS) שמכוונת ומובילה משתמשים לביצוע פעולות בזמן שימוש בתוכנה או באתר אינטרנט.
נשים בפוליטיקה הישראלית
בממד הפוליטי הלאומי, מראשית קום המדינה, ייצוג הנשים בקרב חברי הכנסת, יחסית לייצוגם של הגברים, היה נמוך. ייצוגן בממשלות ישראל היה אף נמוך מזה שבכנסת, ולעיתים כלל לא היה ייצוג של נשים בממשלה. בממד הפוליטי המקומי, ייצוגן של הנשים תמיד היה נמוך מאוד, אף מזה של נשים כחברות כנסת. עם זאת, הנתונים מלמדים כי בפוליטיקה המקומית קיימת מגמה יציבה של שיפור, ואילו ייצוג הנשים בפוליטיקה הלאומית משתנה בהתאם לשינויים ביחסי כוחות תוך מפלגתיים ובין מפלגתיים.
אורי שטנדל
תולדות חייו
חתן פרס יצחק בן-צבי על ספרו "הצ'רקסים בישראל" וחתן פרס ראש הממשלה על ספרו "סכנות אורבות לנער" (2005).
נפטר ב-4 במרץ 2022.
נשים בפוליטיקה הישראלית
נשים בפוליטיקה הציונית
בתקופת הרנסאנס, דונה גרציה נשיא, אשר נחשבת למנהיגה הציונית הראשונה בעיני רבים, החלה לקנות אדמות בטבריה וישבה בהן יהודים מאירופה – אך מלבדה ומעוד כמה יוצאות דופן, עד לשלהי המאה ה-19 הייתה לנשים בכלל, ולנשים יהודיות בפרט, דריסת רגל מועטה ביותר בפוליטיקה, שנחשבה כתחום עיסוק גברי מובהק. השינויים הערכיים שחלו באירופה עקב התארגנות תנועות חברתיות פוליטיות, שהפיצו את רעיונות השוויון בין בני החברה וריבונות האזרח, לא פסחו על הנשים היהודיות הלא דתיות. הן החלו ליטול חלק כחברות, ואפילו כמנהיגות, של התנועות החברתיות החדשות. בנקודה זו השתחררו הנשים מאחיזתם של פרנסי הקהילה ובה עוצבו טיבם של יחסי הגומלין ביניהן לבין הפוליטיקאים הגברים. בשטח זה היו לנשים שתי נקודות כניסה: האחת דרך הפוליטיקה הציונית, והשנייה דרך הפוליטיקה הארצישראלית. בשני המקרים הכניסה לא הייתה חלקה ולוותה במאבקים ממושכים עקב התנגדות מגזרים מסוימים לשינוי. כמו כן, למרות הצלחתן היחסית של הנשים להשתלב בפוליטיקה הארצישראלית לא הקרין הדבר על שינוי מעמדן בהכרח במישור הפוליטי ובמישורים אחרים.
WalkMe
היסטוריה
הטכנולוגיה שלה מספקת הכוונה והנעה לפעולה בשיטת צעד-אחר-צעד באמצעות שימוש בבלוני עצות, מבלי שהמשתמש צריך להיעזר בשירותי תמיכה או לעזוב את המסך בו הוא נמצא כדי לצפות במדריכי וידאו או כדי לקרוא מדריך משתמש.
נשים בפוליטיקה הישראלית
נשים בתנועה הציונית
אבות הציונות, שביקשו ליישם רעיון לאומי חילוני, הגיעו רובם ככולם מסביבה דומה ונקטו בגישה מסורתית בהתייחסותם לשאלת מקומה של האישה בחברה היהודית המתחדשת. הצפייה הייתה כי הנשים תמשכנה לנהוג על-פי דפוסים מסורתיים, אולם אלה עמדו בסתירה לרעיונות המתקדמים של תנועה לאומית מהפכנית שחייבו שינוי בדפוסי חלוקת העבודה בין המינים. בקונגרס הציוני הראשון (1897) ניתנה לנשים לראשונה הזכות לקחת חלק בכינוסים פוליטיים, אף כי עדיין נשללה מהן זכות ההצבעה.
נשים ביישוב
היישוב היהודי בארץ ישראל נחלק בראשית תקופת המנדט למספר גושים פוליטיים: תנועת העבודה, המחנה האזרחי, חרדים-דתיים וספרדים ועדות המזרח. לפי הדעה הרווחת, נהנו נשות היישוב בתקופת המנדט משוויון חברתי ופוליטי מלא, למעט בנות הזרם האורתודוקסי, שהתנגד למתן זכויות פוליטיות לנשים. ואולם, המחלוקת בנושא הענקת זכויות פוליטיות לנשים הייתה אחת מסלעי המחלוקת העיקריים שהפרידו בין הגושים הפוליטיים השונים. במתן זכויות פוליטיות לנשים תמכו מפלגות הפועלים והתנגדו שלושה גושים: עדות המזרח, שייצגו קו שמרני בנושא זה; התאחדות האיכרים האזרחית, שחששו מהשתלטות מפלגות הפועלים על הנהגת היישוב; החוגים הדתיים ותנועת המזרחי, שחששו ממפלגות הפועלים בשל יחסן השלילי לדת. במשך שמונה שנים (1918–1926), איימה המחלוקת על מרקם היחסים העדין שהיה קיים בין הזרמים השונים. עד להצהרת בלפור (1917) לא השתתפו הנשים בחיים הפוליטיים של היישוב. ב-1903 נעשה אחד הניסיונות הראשונים לארגן את היישוב. חשיבותו של הכינוס שהתקיים בזכרון יעקב מתמצה בהעלאת נושא מעמדן של הנשים ביישוב לכלל שאלה פוליטית, ובתוך כך גם שאלת זכויותיהן הפוליטיות של הנשים. הניסיון ליישב סוגיה זו נכשל, בשל התנגדותם החריפה של החרדים, ונשללה מן הנשים הזכות לבחור ולהיבחר.
WalkMe
היסטוריה
ביוני 2021 החלו ניירות הערך של החברה להיסחר בבורסה לניירות ערך בניו יורק לפי שווי של 2.6 מיליארד דולר כאשר עד למועד זה גייסה החברה 307 מיליון דולר ב-7 סבבי גיוס, האחרון בהם בסכום של 90 מיליון דולר לפי שווי של כ-1.8 מיליארד דולר.
נשים בפוליטיקה הישראלית
נשים ביישוב
חלק מנשות היישוב החדש היו מאורגנות במסגרת תנועת הפועלות – תנועה פוליטית שבקשה להיאבק על השוואת זכויות הפועלות לאלו של הפועלים. מאבקן של הפועלות התמקד בעיקר בקביעת מקומה של האישה בשוק העבודה. הפועלות ביקשו להכיר בהן כנשים עובדות התורמות לבניין הארץ. מאבקן של הפועלות היה, לכאורה, מאבק מקצועי אך ביסודו היה זה מאבק חברתי פוליטי על מקומה של האישה בחברה החדשה.
WalkMe
היסטוריה
החברה מעסיקה כ-800 עובדים, כשמרבית העובדים מועסקים במשרדיה בתל אביב, והיתר ביישוב צוחר, בסן פרנסיסקו, מנהטן, ראלי (צפון קרוליינה), סידני, פריז ויפן.
רכישות
בינואר 2017 רכשה WalkMe את חברת הסטארט-אפ Abbi, שמתמחה בבדיקת A/B ופיתחה פלטפורמה לשיווק אוטומטי המסוגלת להציג למשתמש פרסומות ב"זמן הנכון", בהתאם לשימושים קודמים שלו באפליקציה.
נשים בפוליטיקה הישראלית
נשים ביישוב
לקראת הבחירות לאספת הנבחרים ב-1920, ובעקבות שנתיים של מאבקים קשים, הוחלט לאפשר לנשים לבחור ולהיבחר. כדי לרכך את התנגדותם של החרדים, הוחלט לאפשר להן להצביע בקלפי משלהן ובנפרד מגברים. כמו כן, כל גבר חרדי שהתנגד לכך שאשתו תבחר, היה רשאי להצביע פעמיים – בשמו ובשם אשתו. כשנספרו הקולות נמצא כי לאספת הנבחרים הראשונה נבחרו 299 גברים ו-15 נשים. בבחירות לאספת הנבחרים השנייה נבחרו כבר 23 נשים.
WalkMe
רכישות
באפריל 2017 הודיעה WalkMe על רכישת חברת הסטארט-אפ ג'אקו, אשר פיתחה מערכת המזהה עבור חברות תוכנה ושירותי אינטרנט היכן המשתמשים שלהם מתקשים, ומייצרת עבור החברות סרטונים קצרים המציגים את חוויית הלקוח.
ביוני 2018 הודיעה WalkMe על רכישת הסטארט-אפ הישראלי DeepUI שמבצע באופן אוטומטי פעולות עבור משתמשים באפליקציות שונות.
נשים בפוליטיקה הישראלית
נשים ביישוב
במושבה הראשון של האספה השנייה, שהתקיים בחמישה בינואר 1926 נאמר כך: "אספת הנבחרים השנייה מכריזה על שוויון הזכויות של הנשים בכך ענפי החיים האזרחיים המדיניים והכלכליים של היישוב העברי ודורשת מאת הממשלה את הבטחתו של שוויון זכויות זה בחוקי הארץ".
WalkMe
רכישות
באפריל 2020 הודיעו ווקמה ומיקרוסופט על שותפות בה ה- DAP של Walkme משובץ ב-Microsoft Dynamics 365 עבור לקוחות ושותפים.
נשים בפוליטיקה הישראלית
ייצוג הולם של נשים במפלגות פוליטיות
תת ייצוג של נשים במערכת פוליטית נתונה יכול לנבוע מכמה גורמים. אחד מהם הוא שיטת הבחירות הנהוגה במערכת הפוליטית. בדרך כלל, השיטה היחסית מקלה את כניסתן של נשים לבתי המחוקקים יותר מזו הרובית. גורם נוסף המשפיע על בחירתן של נשים הוא התחרות הפוליטית של חברה נתונה. בהקשר זה, מידת שמרנותה או פתיחותה כלפי שילובן של נשים בחיים הפוליטיים ומקומן בעמדות השפעה. מדינות ומפלגות רבות הגיעו בעשרים השנים האחרונות לכלל מסקנה כי עליהן לנקוט אמצעים שונים כדי להבטיח את העלאת ייצוגן של נשים במוסדותיהן הפוליטיים. עשרות מפלגות שונות בעולם אימצו תקנות וכללים פנימיים הקובעים מכסות ייצוג מינימליות לנשים. לעיתים הדבר נעשה בהיעדר חקיקה לאומית בעניין זה, ולעיתים במקביל לקיומה של חקיקה כזאת.
מתוך הביואיק
מתוך הביואיק (באנגלית: From a Buick 8) הוא ספר של סטיבן קינג שיצא לאור ב-24 בספטמבר 2002.
עלילת הספר
בשנת 1979, קרטיס וילקוקס, שוטר טירון במשטרת מערב פנסילבניה, נקרא יחד עם שותפו, איניס ראפרטי, לתחנת דלק בה ננטשה מכונית ביואיק רואדמאסטר שנת 1954. המדווח הוא בראדלי רואץ', שלימים ידרוס את קרט לא רחוק משם, מתוך שכרות. שני השוטרים מפלוגה ד' מחרימים את המכונית ולוקחים אותה לתחנת המשטרה. השוטרים בודקים את המכונית ומגלים כי זוהי אינה מכונית כלל: המצבר אינו מחובר לשום דבר, לוח המחוונים מזויף, והמפתח חלק לגמרי ואינו מסתובב בחור ההצתה. הגוף של ה"ביואיק" דוחה כל לכלוך, וכאשר היא נשרטת, ה"מכונית" מתקנת את עצמה.
נשים בפוליטיקה הישראלית
ייצוג הולם של נשים במפלגות פוליטיות
בישראל לא נקבעו עד היום (2021) מכסות ייצוג לנשים במפלגות בחקיקה. בעבר הוגשו כמה הצעות חוק בעניין זה, אך אף אחת מהן לא הבשילה לכלל חקיקה ממשית. כך למשל, שר המשפטים מאיר שטרית הגיש את הצעת חוק מימון מפלגות התשס"ב-2002. הצעת חוק אשר ביקשה לעודד ייצוג הולם של נשים בכנסת באמצעות קביעה שלפיה סיעה אשר 30% לפחות מכלל חבריה הם נשים, תקבלנה מימון גדול יותר. מימון זה נועד להיות תמריץ חיובי להגדלת מספר הנשים המתמודדות בבחירות לכנסת, ולדעת יוזמי ההצעה הוא אמצעי אפקטיבי יותר מחיוב הסיעות לשריין מקום לנשים. אף על פי שהמחוקק הישראלי נמנע מקביעת מכסות ייצוג לנשים בחקיקה, מפלגות בישראל עשו זאת בתקנונים וכללים פנימיים שקבעו לעצמן.
מתוך הביואיק
עלילת הספר
באותו ערב נכנס איניס לביתן ב' בו מאוחסנת הביואיק ונעלם. מאז קרט מפתח אובססיה אודות הביואיק, שמדי כמה זמן מציגה מעין מופע זיקוקים סגולים (שהשוטרים מכנים רעידות אור) ו/או מוציאה מתא המטען יצורים דוחים ובדרך כלל מתים. השוטרים של פלוגה ד' מבינים כי מה שנמצא בידיהם הוא שער לעולם אחר.
הסיפור מסופר מנקודת המבט של השוטרים מפלוגה ד', המספרים על רבע המאה שבה נמצאת הביואיק אצלם לבנו של קרט, נד, אשר מחליט להשמיד את המכונית. השוטרים מצליחים לעצור אותו בזמן ומונעים ממנו להרוס את הביואיק, שכן ההריסה שלה תפתח לגמרי את השער שבין העולמות, וכל הסביבה (ואולי גם כל העולם) יישאבו לתוך השער.
לאחר כמה שנים מגלה נד סדק בשמשת המכונית, ומבין כי במוקדם או במאוחר היא תקרוס לחלוטין, והשער בין העולמות ייסגר.
נשים בפוליטיקה הישראלית
ייצוג הולם של נשים במפלגות פוליטיות
מפלגת העבודה הבטיחה לנשים לקראת הבחירות לכנסת ה-13 מקום אחד בכל קבוצה של עשרה מועמדים. גם ברשימת מועמדיה לכנסת ה-14 הייתה מכסת הייצוג לנשים 10% בשליש העליון של הרשימה. ב-1999 עלה מספר המקומות שהובטחו לנשים לחמישה מקומות עד למקום השלושים ברשימת מועמדיה. נכון לשנת 2005 מכסת הייצוג של נשים בקרב מועמדי המפלגה לכנסת היא 25%. בשנת 2021, הורכבה בשיטת רוכסן שהגדילה את הייצוג חצי מהרשימה.
במפלגת המפד"ל, המפלגה הדתית לאומית, הנשים התמודדו בבחירות מקדימות במרכז המפלגה. המתמודדת שהשיגה את מספר הקולות הרב ביותר מבין המתמודדות מקודמת למקום ששוריין לה ברשימת המועמדים הכללית של המפלגה. לקראת הבחירות לכנסת ה-16 הצליחו נשות המפד"ל לקדם את השריון אל המקום החמישי ברשימת מועמדי המפלגה (לעומת המקום השמיני בבחירות לכנסת ה-15). מאחר שהמפלגה זכתה בבחירות בשישה מנדטים, נבחרה לכנסת גם אישה אחת מטעמה.
לפי חוקת מרצ, בכל חמישה מקומות ברשימת המפלגה לכנסת, שניים ישוריינו לנשים (מה שמוביל ל-40% ייצוג לפחות). זוהי הסיבה העיקרית לכך שמרצ הייתה המפלגה בעלת ייצוג הנשים הגבוה ביותר בכנסת ה-19 עם שלוש נשים מתוך שישה חברי כנסת – ייצוג של 50%.
הדרת נשים במפלגות פוליטיות
מספר מפלגות מדירות נשים. מפלגת יהדות התורה אוסרת בתקנון על חברות נשים במפלגה ומפלגת ש"ס נמנעת משיבוצן ברשימתה לכנסת. על בסיס התקנונים המפלים הוגשה לוועדת הבחירות המרכזית בקשה לפסילת המפלגות מהתמודדות בבחירות של 2013, אך הבקשה נדחתה.
תנועת לא נבחרות לא בוחרות היא תנועת מחאה שקמה ב-2012 וקראה לציבור החרדי להימנע מהצבעה למפלגות המדירות נשים. בכך העצימה את הדיון הציבורי בשאלת מעמדן של נשים במגזר החרדי וזכותן לייצוג ולהשפעה במוקדי קבלת החלטות.
נשים בפוליטיקה המקומית – רשויות מקומיות
ייצוג נשים במועצות הרשויות המקומיות 1950–2003 בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013 שיעור הנשים מכלל חברי המועצות שנבחרו עמד על 13.5% בלבד.
נשים ישראליות ערביות בפוליטיקה
נשים ערביות הן הקבוצה החלשה ביותר בקרב ציבור הנשים, בהשוואה לגברים הערבים הזוכים לנתח כוח במערכת הפוליטית. ח'אולה אבו בכר (בספרה "בדרך לא סלולה", 1998) הצביעה על האופן שבו פועל המנגנון החמולתי כדי לשמר את הכוח הפוליטי בידי הגברים על חשבון הנשים. הוא עושה זאת באמצעות המבנה החמולתי, שהוא משמרו לצרכיו.בשנת 1948, ייסדו נשים ערביות מישראל את תנועת "אל-נהדה אל-ניסאאיה" (התקומה הנשית), שהובילה בשנת 1973 להקמת תנועת רחבה יותר, שכללה גם נשים יהודיות – תנד"י – "תנועת נשים דמוקרטיות בישראל". תנד"י מראשיתה פעלה למען שלום באזור המזרח-התיכון ובעולם, למען דו-קיום בין ישראל לפלסטינים, ולמען זכויות שוות לנשים בכל תחומי החיים: בחברה, בפוליטיקה ובעבודה. מרבית הסטודנטים שהשתתפו במאבק הסטודנטים הערבים בשנת 2000 היו נשים.
עד הכנסת ה-18 לא ישבה בכנסת אישה ערבייה מטעם המפלגות הערביות, עד לבחירתה של חנין זועבי מטעם מפלגת בל"ד. התקדים להכנסת אישה ערבייה לכנסת, חוסניה ג'בארה (ערביה מוסלמית), נזקף לזכותה של מפלגת מרצ. בחירתה של ג'בארה למקום ריאלי ברשימה לכנסת התאפשרה במידה רבה בשל שיטת השיריונים שהונהגה במרצ באותה תקופה. השיטה חייבה קידום מועמד ערבי למקום ריאלי וקידום מועמדות נשים – חוסניה ג'בארה ששילבה את שתי התכונות, אישה וערביה, "חסכה" בכמות המקומות המשוריינים, לכן קואליציה של מועמדים גברים, לא ערבים, דחפה לבחירתה.
נאדיה חילו הייתה חברת-הכנסת הערבייה הנוצרייה הראשונה בתולדות הכנסת. היא כיהנה כחברת כנסת מטעם מפלגת העבודה בכנסת ה-17, והייתה שותפה בוועדות שונות. לפני שנבחרה לכנסת, הייתה היועצת הארצית למעמד האישה הערבייה והדרוזית במרכז השלטון המקומי, ולאחר מכן אף היועצת הכלל ארצית למעמד האישה.
נשים רבות השייכות למפלגת חד"ש ולמוסדותיה פעילות בחברה הערבית במיוחד ובחברה הישראלית בכלל – במפלגות הפוליטיות, בהסתדרות, באיגודים שונים, בעמותות נשים ובתנועות לקידום מעמד האישה הערבייה, בקואליציות למען צדק חברתי, בעמותות למען קידום מעמד האזרח הערבי במדינה, בתנועות שלום ישראליות, בתנועות הסטודנטים ובכל הזירות הציבוריות החשובות בישראל.