cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וורן הרדינג
ועידה
הלילה בין 11 ל-12 ביוני נודע בהיסטוריה הפוליטית כליל "החדר מלא העשן". לפי האגדה, בחדר מלא בעשן סיגרים, הסכימו מנהיגי המפלגה לתמוך במועמדותו של הרדינג. הסנאטורים הגיעו אל חדרו של יושב הראש, וויל הייז, וחבריו של הרדינג המליצו עליו. השמועה הייתה שהדמוקרטים יבחרו במושל אוהיו, ג'יימס קוקס, ובחירה בהרדינג יכלה להביא לרפובליקנים ניצחון באוהיו. בשעות הבוקר המוקדמות, נכנס הרדינג אל החדר והתבשר שיהיה המועמד. הרדינג הפך במפתיע למועמד המפלגה הרפובליקנית לבחירות לנשיאות בשנת 1920. לפני מינויו נשאל על ידי הוועדה הרפובליקנית אם יש בעברו פרקים אפלים העלולים לשמש נגדו בידי הדמוקרטים. הרדינג השיב בשלילה, אף על פי שניהל מספר פרשיות אהבים מחוץ למסגרת הנישואים. לימים אף התברר כי במסגרת אחת מפרשיות אהבים אלו אף נולדה ילדה מחוץ לנישואין. הרדינג לא היה בטוח בניצחונו, ומילא את טופסי ההתמודדות מחדש לסנאט, אף על פי שדוהרטי עודד את הצירים לתמוך בו.
ויטפילד דיפי
ביוגרפיה
בשנת 1991 הצטרף דיפי למעבדות סאן מיקרוסיסטמס (במנלו פארק שבקליפורניה) כמהנדס מוערך, שם העביר את מרבית שנות התשעים, בעיקר בפיתוח רעיון המפתח הפומבי והיבטיו השונים.
וורן הרדינג
ועידה
הצירים, שהתאספו מחדש, שמעו שמועות שהרדינג היה המועמד המועדף על כמה סנאטורים. אף על פי שדבר זה לא היה נכון, הם האמינו בכך, ולכן בחרו בהרדינג. בבוקר 12 ביוני, כשחזרו להצביע, הרדינג השיג קולות בכל אחד מארבעת הסיבובים הבאים, והשיג 133 קולות. המובילים לא הגדילו את כוחם. הם ניסו לכפות הפסקה של שלוש שעות, למגינת ליבו של דוהרטי. בהפסקה, ניסו המועמדים לעצור את הרדינג. בסיבוב התשיעי, משלחת אחרי משלחת הודיעה על תמיכתה בהרדינג, שהוביל עם 374 קולות לעומת 249 לווד ו-121 ללואדן (לג'ונסון היו 83). לואדן הסכים לתמוך בהרדינג, ובסיבוב העשירי, שהיה רשמי בלבד, השיג הרדינג 672 קולות לעומת 156 לווד. ההצבעה נרשמה כפה אחד. הצירים היו נחושים לעזוב את העיר לפני שעלויות המלון יכבידו עליהם, ונאלצו לבחור בסגנו של הרדינג. הרדינג רצה את ארווין לנרוט, סנאטור מוויסקונסין, שלא רצה לרוץ. לפני פרישתו, הציע ציר מאורגון את המושל קולידג'. קולידג', שזכה לאהדה רבה לאור טיפולו בשביתת השוטרים בבוסטון ב-1919. קולידג' נבחר להיות סגנו של הרדינג.
ויטפילד דיפי
ביוגרפיה
בשנת 1992 הוענק לו דוקטורט במדעים טכניים על ידי המוסד הפדרלי לטכנולוגיה של שווייץ (ETH). הוא גם עמית בקרן מרקוני וזכה בפרסים רבים, כמו פרס Donald McGannon על מחקרו בהקשר החברתי-מוסרי של מדיניות התקשורת, פרס IEEE-USA בשל תרומתו בפיתוח מדע הקריפטוגרפיה בכתבי העת שפרסם ופרסים נוספים מארגונים שונים כגון NSA, קרן Electronic Frontiers, מכון פרנקלין ועוד.
וורן הרדינג
מסע הבחירות
הרדינג וקולידג' זכו לתמיכת העיתונים הרפובליקנים, אולם אחרים היו מאוכזבים. רבים טענו שהרדינג היה המועמד הגרוע ביותר מאז ג'יימס ביוקנן, היה חלש ובינוני, ושמעולם לא היה לו רעיון מקורי. עיתוניו של ויליאם רנדולף הרסט טענו שהרדינג היה "נושא הדגל של העריצות הסנאטורית החדשה". הניו יורק טיימס טען שהמועמד הרפובליקני הוא פוליטיקאי מכובד מהשורה השנייה.
ויטפילד דיפי
ביוגרפיה
דיפי נשא דברים מספר פעמים בפני הקונגרס של ארצות הברית והביע את התנגדותו להגבלת השימוש באמצעים קריפטוגרפיים במגזר הפרטי והעסקי.
וורן הרדינג
מסע הבחירות
הוועידה הדמוקרטית הלאומית התכנסה בסן פרנסיסקו ב-28 ביוני, כשוילסון מטיל עליה את צלו ומנסה להיבחר לכהונה שלישית. הצירים היו בטוחים שמצבו הבריאותי של וילסון ימנע ממנו לשרת, וחיפשו מועמד אחר. מזכיר האוצר לשעבר ויליאם גיבס מקאדו היה מועמד מוביל, אולם כחתנו של וילסון, הוא סירב לרוץ כל עוד הנשיא רצה לרוץ בעצמו. רבים תמכו במקאדו בכל אופן, והוועידה התחלקה בינו ובין אלכסנדר מיטשל פאלמר. בסיבוב ה-44, הדמוקרטים בחרו במושל קוקס כמועמדם, וסגנו היה סגן מזכיר הצי, פרנקלין דלאנו רוזוולט. קוקס, מחוץ לפוליטיקה, היה בעלים ועורך של עיתון, וכך שני עורכים מאוהיו התמודדו על הנשיאות, ורבים התלוננו שלא הייתה בחירה אמיתית. קוקס והרדינג היו שניהם שמרנים מבחינה כלכלית, ולא היו פרוגרסיביים יותר מדי.
ויטפילד דיפי
ביוגרפיה
כיום משמש דיפי בתפקיד קצין אבטחה בכיר בסאן, סגן נשיא ועמית. כמו כן, הוא משמש כפרשן בכיר לחזון מדיניות האבטחה של סאן ואחראי לפיתוח האסטרטגיה של סאן למימוש החזון.
וורן הרדינג
מסע הבחירות
הרדינג החליט לנהל מסע בחירות ממרפסת ביתו, כמו מקינלי ב-1896. הוא החל בסגנון זה של מסע בחירות עוד בהיותו סנאטור. הוא נשאר בביתו במריון ונאם בפני משלחות שביקרו אותו. קוקס ורוזוולט, לעומתו, טיילו ברחבי המדינה ונאמו מאות נאומים. קולידג' נאם בצפון-מזרח המדינה ואז בדרום, ולא היה גורם משמעותי במסע הבחירות.
הרדינג ניהל את מסע הבחירות שלו במריון. העיתונות הייתה אוהדת בגלל קשריו איתה. המקום הנוסטלגי סייע להעברת מסרו של הרדינג, "חזרה לנורמליות". הרדינג הצליח להימנע מטעויות במסע הבחירות שלו, וכוחו גדל עד למועד הבחירות. הנסיעות של המועמדים הדמוקרטים הובילו את הרדינג לנאום גם הוא כמה נאומים קצרים ברחבי המדינה, אולם רוב הזמן הוא נשאר במריון. הוא טען שאמריקה לא זקוקה לעוד נשיא כוילסון, ושיש צורך בנשיא "קרוב לממוצע".
ויטפילד דיפי
ביוגרפיה
בשנת 1998 התפרסם ספרם של דיפי וסוזן לנדאו Privacy on the Line, העוסק בפוליטיקה של האזנות סתר והצפנה.
וורן הרדינג
מסע הבחירות
פייסנותו של הרדינג הכעיסה רבים. מקאדו טען שנאום טיפוסי שלו היה שורות מנופחות שמחפשות רעיון. הניו יורק טיימס טען שנאומיו של הרדינג משקפים את דעות העם.
ויטפילד דיפי
ביוגרפיה
ב-2017 אשתו מרי פישר נפטרה.
וורן הרדינג
מסע הבחירות
וילסון טען שהבחירות יהפכו למשאל עם על נושא חבר הלאומים, וקוקס עצמו התקשה להגמיש את עמדתו בנושא- רוזוולט תמך ברעיון, אולם קוקס התלהב פחות. הרדינג התנגד לכניסה לחבר הלאומים, והעדיף איגוד לא מחייב. רק רפובליקנים מעטים פרשו מהמפלגה בגלל הצהרתו. באוקטובר, קוקס הבין שישנה התנגדות לסעיף 10, וטען שיש צורך לשנות את ההסכם. הרדינג החליט להפסיק לדבר על הנושא.
המפלגה שכרה מומחה פרסום שיפרסם את הרדינג. בפעם הראשונה השתמשו בסרטים ובהקלטות של הרדינג. המבקרים במריון הצטלמו עם הרדינג ופלורנס, ועותקים נשלחו לעיתונים המקומיים, וכן כרזות, עיתונים וכתבי עת. טלפנים טלפנו לבוחרים כדי לקדם את הרדינג.
השמועות לפיהן הרדינג היה ממוצא אפרו-אמריקני שוב צצו בימים האחרונים לפני הבחירות. הכתבים כתבו כתבות ארוכות, והעורכים סירבו לפרסם זאת. מטה הבחירות של הרדינג סירב להגיב לכך.
נשיאותו (1921–1923)
הרדינג העדיף טקס השבעה בפרופיל נמוך, ללא תהלוכה, והשאיר רק את טקס ההשבעה וקבלת פנים קצרה בבית הלבן. בנאומו טען שהעם מצפה ליותר מדי מהממשלה.
הזוג הרדינג הביא סגנון שונה לבית הלבן. המקום היה פתוח לציבור לצורך אירועים, כולל ציד ביצי הפסחא השנתי. ממשל הרדינג ביצע את המצע הרפובליקני. לאחר ניצחונו, ביצע הרדינג פעולות שהציבור חפץ בהן, ובמשך תקופתו כנשיא נשאר אהוד בתוך המדינה ומחוצה לה. ממשלו היה ידוע בגלל כמה פרשיות שחיתות, והצלחותיו נחשבות בדרך כלל להצלחות של חברי הקבינט, כולל הרברט הובר, הנשיא לעתיד. הובר טען שהרדינג חסר את הניסיון והאינטליגנציה שהתפקיד דרש. אחת מהחלטותיו החשובות הייתה מינוי הנשיא לשעבר, ויליאם הווארד טאפט, לתפקיד נשיא בית המשפט העליון שבו חשק.
הרדינג הקים את המחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית, ניסיון ראשון להקים גוף שיעזור לחיילים ששירתו את המדינה. באפריל, דיבר בפני מושב מיוחד של הקונגרס. הוא טען שיש לכרות שלום עם גרמניה ואוסטריה, להנהיג מכסי מגן לשעת חירום, להנהיג חוקי הגירה חדשים, לבצע רגולציה בשידורי הרדיו, לייעל את הממשלה, להקטין מיסים, לבטל חוק מס על רווחים עודפים מימי המלחמה, להקטין את תעריפי הרכבת, לקדם את החקלאות, ליצור מערכת תקציב לאומית, ליצור צי סוחר חזק, וליצור מחלקה למען רווחת הציבור. הוא גם דרש לסיים את הלינצ'ים בדרום, אולם לא התעקש על כך כדי לא לפגוע בתמיכה שזכה לה. באופן כללי, הקונגרס נעדר מנהיגות חזקה, ובניגוד לרוזוולט ולווילסון, הרדינג לא מילא את הוואקום.
בתור עיתונאי לשעבר, הרדינג שמר על מערכת יחסים טובה עם העיתונות, שהעריכה את כנותו. הוא הראה לעיתונאים את המעגל הפנימי של הנשיאות. בנובמבר, הוא הנהיג מדיניות של מתן תשובות לשאלות כתובות מעיתונאים במהלך מסיבות עיתונאים. מערכת היחסים שלו עם הקונגרס הייתה מתוחה, והוא לא קיבל את ירח הדבש המסורתי שניתן לנשיאים החדשים. לפני היבחרו, האומה הייתה במשבר: במשך 18 חודשים, הנשיא וילסון היה חלש מהשבץ שעבר. לפני כן, הוא ביקר באירופה במשך כמה חודשים כדי לנסח את הסכמי השלום. בניגוד אליו, נראה הרדינג חזק ומאיים בטקס ההשבעה שלו. הוא הדגיש את חשיבותו הטקסית של הנשיא, ונסע ברחבי המדינה כדי לנהל טקסים רשמיים.
אף על פי שהרדינג היה נחוש למנות את המועמדים המתאימים לתפקידים, הוא תגמל את האישים הפעילים במטה שלו ומינה אותם לתפקידים בכירים. מחלקת המשפטים הואשמה בשחיתות. פקחי חוק היובש החרימו ליטרים רבים של ויסקי כשוחד. הרדינג מינה את דוהרטי לתפקיד התובע הכללי של ארצות הברית. לאחר היבחרו, רבים מאוהיו עברו אל וושינגטון הבירה, והם נודעו כ"כנופיה מאוהיו". הפרשיות הפוליטיות והפיננסיות שאנשים אלו היו מעורבים בהן, בנוסף למחלוקות בחייו של הרדינג, פגעו במוניטין שלו. בנוסף, הרדינג התעמת עם הקונגרס עקב הקטנת התקציב ומניעת פיצויים לחיילי מלחמת העולם הראשונה.
מפלגתו של הרדינג איבדה 79 מושבים בבית הלבן בבחירות אמצע הכהונה של 1922, ונותרה עם רוב זעום. הנשיא היה נחוש למלא את המחסור במנהיגות במפלגה וניסה ליטול תפקיד פעיל יותר בקביעת החוקים.
משפחת הרדינג ביקרה בביתם במריון פעם אחת במהלך כהונתה, כשהעיר חגגה 200 שנה בשבוע הראשון ביולי. הרדינג הגיע לשם ב-3 ביולי, נאם בפני הקהילה ב-4 ביולי, ולאחר מכן עזב לנאומים אחרים.
לשכת התקציב והמחלקה לחיילים משוחררים
הרדינג חתם על חוק התקציב של 1921, שנחשב לאחד מהישגיו הבולטים. הוא השיג אישור מהקונגרס ליצור את הליך התקציב הרשמי הראשון בהיסטוריה האמריקנית- ובכך הקים את לשכת התקציב. החוק יצר את משרת מנהל לשכת התקציב, שהיה אחראי ישירות בפני הנשיא ולא בפני מזכיר האוצר של ארצות הברית. החוק גם חייב את הנשיא להקציב סכום שנתי לקונגרס האמריקני, וכל הנשיאים עשו זאת מאז. משרד רואי החשבון הכללי נוצר כדי לפקח על ההוצאות התקציביות. הרדינג מינה את צ'ארלס דוז כמנהל לשכת התקציב הראשון. בתור איש עסקים מוצלח, הצליח דוז להקטין את ההוצאות הממשלתיות ב-1.5 מיליארדי דולרים בשנתו הראשונה, ירידה של 25%, ובשנה לאחר מכן שוב הוריד את ההוצאות ב-25%. למעשה, התקציב הממשלתי קוצץ בכמעט מחצית בתוך שנתיים.
הרדינג האמין שעל הממשל הפדרלי להיות מנוהל מבחינה פיסקלית כמו עסקים פרטיים. הוא טבע את הביטוי "פחות ממשלה בעסקים, יותר עסקים בממשלה". הרדינג היה נאמן למילותיו, וביצע קיצוצי תקציב שהחלו בתקופת מחלתו של וילסון. ההוצאות ירדו מ-6.3 מיליארד דולרים ב-1920 ל-5 מיליארד ב-1921 ול-3.3 מיליארד ב-1922. במקביל, הורדו שיעורי המס בכל המדרגות. במהלך שנות העשרים, הוקטן החוב הלאומי בשליש.
ב-9 באוגוסט 1921, חתם הרדינג על חוק שהקים גוף חדש בשם לשכת החיילים המשוחררים. לאחר מלחמת העולם, 300,000 חיילים משוחררים ופצועים נזקקו לטיפול רפואי, סיעוד והכשרה תעסוקתית. כדי לטפל בכך, הגוף החדש איחד משרדים שהיו פתוחים עוד קודם. הרדינג מינה את צ'ארלס פורבס, חייל מעוטר, למנהל הראשון של הלשכה, שהיה אחראי כלפיו. הלשכה הפכה למחלקה לענייני חיילים משוחררים.
המיתון לאחר המלחמה וההתאוששות
ב-4 במרץ, נכנס הרדינג לתפקידו כשהאומה הייתה בשפל כלכלי לאחר המלחמה. עד הקיץ, החלה התאוששות כלכלית. הוא ניהל את ועדת המובטלים ב-1921, שכונסה בידי מזכיר המסחר הרברט הובר, ודרשה המרצת הכלכלה בעזרת מיזמי עבודות ציבוריות ועידוד העסקים לבצע תוכניות עתירות כוח אדם. מזכיר האוצר של הרדינג, אנדרו מלון, הזמין מחקר שטען שככל ששיעורי המס עלו, האזרחים העלימו מס או השקיעו אותו מחוץ למדינה. מלון טען ששיעורי מס נמוכים יעלו את התקבולים. בהתבסס על כך, החל הרדינג קיצוצי מס ב-1922. שיעור המס השולי המרבי הוקטן תוך ארבע שנים מ-73% ב-1921 ל-25% ב-1925. מיסים על הכנסות נמוכות הוקטנו החל מ-1923.
ההכנסות לאוצר ירדו בצורה דרמטית, אף על פי שנחשבו כתרופה לשפל הכלכלי (שהסתיים עוד לפני קיצוצי המס, כשלושה חודשים לאחר כניסתו לתפקיד). מדיניותו הכלכלית של הרדינג נמשכה במשך שמונה שנים, שנחשבו לצמיחה הגדולה ביותר בתולדות ארצות הברית. השכר, הרווחים והתפוקה עלו במהלך שנות העשרים. שינויי המס לוו בהגדלת בסיס המס בידי הפדרל ריזרב.
ההתאוששות לא נמשכה זמן רב. מיתון כלכלי נוסף החל לקראת סוף כהונתו של הרדינג ב-1923, כשעדיין ביצעו את קיצוצי המס. מיתון נוסף החל ב-1927, במהלך תקופתו של קולידג'.
חוקי חקלאים והרדיו
בין 1921 ו-1922, חתם הרדינג על כמה חוקים שוויסתו את החקלאות. החקיקה החלה בגלל דו"ח של ועד הסחר הפדרלי מ-1919, שגילתה שחיתות רבה בענף. החוק הראשון אסר על אורזים לפגוע בהליך האריזה. ב-1916, חתם וילסון על חוק הלוואה לחקלאים. הרדינג הרחיב את מסגרת האשראי. חוק נוסף העניק עוד הלוואות לחקלאים כדי לעזור להם למכור ולשווק תוצרת. חוק נוסף הגן על קואופרטיבים מפני חוקים נגד מונופולים. חוק נוסף הגדיר מה נכנס לתוך הקטגוריה של חוזה עתידי, אולם חוק זה הוכרז כבלתי חוקתי.
ב-27 בפברואר 1922, כינס הרדינג ועידת רדיו ברשות הובר. חוק הרדיו האחרון, מ-1912, נחשב מיושן. בפגישה הראשונה, 30 נציגים- כולל חובבים, סוכנים ממשלתיים, ואנשי רדיו, הגדירו מי ישדר מה.
ועידת רדיו נוספת התכנסה ב-1923, והפעם הצליח המזכיר הובר להשיג כוח לפקח על הרדיו. תחנות רדיו גדולות דרשו שרק 25 תחנות רדיו גדולות יורשו לשדר. התעשיינים הסכימו לתת להובר את הכוח לקבוע את שעות השידור ואת אורכי הגל.
הרדינג הוא הנשיא הראשון שהחזיק רדיו במשרדו, שהותקן ב-8 בפברואר 1922, כדי שיוכל להקשיב לחדשות ולמוזיקה. ב-14 ביוני, היה הרדינג לנשיא הראשון שהאומה שמעה ברדיו, בטקס אזכרה לפרנסיס סקוט קי.
חוק ההכנסה וחוק הכבישים של 1921
ב-22 בנובמבר 1921, חתם הרדינג על חוק ההכנסה של 1921, שהקטין מאוד את המס לאמריקנים העשירים. מחאות מחקלאים רפובליקנים גרמו לכך שהקיצוץ היה פחות ממה שמזכיר האוצר מלון דרש. החוק הקטין את מס החברות מ-65% ל-50% וחיסל לחלוטין את מס הרווחים העודפים ממלחמת העולם הראשונה.
חוק המכסים פורדני-מקמבר
ב-21 בספטמבר 1922, חתם הרדינג על חוק המכסים פורדני-מקמבר. החקיקה הפרוטקציוניסטית העלתה את שיעורי המכס מ-1913, לרמה הגבוהה ביותר בתולדות המדינה. הרדינג הודאג כשהחקלאות החלה לסבול מקשיים כלכליים בעקבות המכס. ב-21 במאי 1921, חתם על חוק מכסי חירום שהטיל מכסים על ייבוא חוץ. ב-1922, הבין הרדינג שהשפעותיהם של המכסים לטווח הארוך יכלו לפגוע בכלכלה, למרות הרווחים בטווח הקצר. יורשיו, קולידג' והובר, תמכו בחקיקת מכסים. המכסים משנות העשרים נחשבו לגורם שהוביל לנפילת הבורסה ב-1929.
מדיניות חוץ
הרדינג דרש שמזכיר המדינה שלו, צ'ארלס אוונס יוז, יהיה הדובר היחיד מטעם מחלקת המדינה (בניגוד למצב בממשל וילסון). הסנאט סירב לאשרר את חוזה ורסאי ב-1919 וב-1920 כיוון שדרש מארצות הברית להצטרף אל חבר הלאומים. יוז עבד מאחורי הקלעים כדי להשיג שלום עם גרמניה, אוסטריה והונגריה. הסכמי שלום עם שלוש המדינות הללו נחתמו ב-1921.
ועידה בוושינגטון והסכמים ב-1921 ו-1922
הרדינג כינס, בתמיכת הסנאט, ועידה גלובלית בוושינגטון, שתגביל את החימוש של מעצמות העולם, כולל ארצות הברית, בריטניה, יפן, צרפת, איטליה, סין, בלגיה, הולנד ופורטוגל. מזכיר המדינה של הרדינג, צ'ארלס אוונס יוז, מילא תפקיד מרכזי בוועידה והציע את הצעת הפשרה- ארצות הברית תקטין את מספר ספינות המלחמה שלה ב-30, אם בריטניה תוריד 19 ויפן 17. החל מ-6 בנובמבר 1921, ועד 6 בפברואר 1922, מנהיגי העולם נפגשו כדי לשלוט במירוץ החימוש הימי ולהביא יציבות למזרח אסיה. הוועידה אפשרה למעצמות להגביל את גודל הצי שלהן ולמנוע עימותים באוקיינוס השקט. המשלחות גם פתרו בעיות ביטחון וקידמו שיתוף פעולה במזרח הרחוק.
הוועידה הובילה לשישה הסכמים ול-12 החלטות, שעסקו בנושאים מגודל הספינות ועד למכסי סחר. ההסכמים, שעברו בקלות בסנאט, גם כללו הסכמים על שליטה בצוללות, מושבות באוקיינוס השקט, וסחר עם סין. ההסכמים נותרו בתוקף עד שנות השלושים, ונפלו לבסוף. יפן פלשה למנצ'וריה ומגבלות החימוש לא היו תקפות יותר. המעצמות בנו ספינות מלחמה גדולות וארצות הברית ובריטניה לא הצליחו להתחמש מחדש ולהגן על הסדר הבינלאומי תוך כדי עצירת יפן.
הרדינג, בניסיון לשפר את יחסיה של ארצות הברית עם מקסיקו, אמריקה הלטינית והקריביים, הוביל תוכנית של נסיגה צבאית. ב-10 באפריל 1921, אישר הסנאט הסכם עם קולומביה, שהעניק לה פיצויים של 25,000,000 דולרים על האדמה שעליה נכרתה תעלת פנמה.
הרדינג הימם את האומה כששלח לסנאט הודעה בה תמך בהשתתפות ארצות הברית בבית משפט עולמי לצדק. ההחלטה עברה מתוך כבוד לנשיא, אולם הוועדה ליחסי חוץ התעלמה ממנה.
זכויות אזרח, סכסוכי עבודה ושביתות
כשמושל מערב וירג'יניה ביקש ב-1921 שליחת כוחות צבא כדי לעצור כורים שנלחמו מול המיליציות והמשטרה במדינה, ניסה הרדינג לשמור על השקט. לבסוף, הוא שלח יחידה צבאית שסיימה את הסכסוך.
שביתת הרכבות הגדולה וביטול יום עבודה בן 12 שעות
ב-1922, כינסו הרדינג ומזכיר המסחר הובר ועידה בבית הלבן, עם יצרנים ואיגודים, על מנת להפחית את אורכו של יום העבודה. הפועלים תמכו ביום עבודה בן שמונה שעות ובשבוע עבודה בן שישה ימים. הרדינג תמך בכך, אולם הוועידה דחתה את ההמלצות ב-1923. הרדינג והובר התאכזבו, ובעזרת מחאה ציבורית תעשיית יצרני הפלדה עברה ליום עבודה בן שמונה שעות.
תנועה נגד לינצ'ים והגירה
בתקופה של חוסר סבלנות גזעית, לא החזיק הרדינג בדעות קדומות. בנאום ב-26 באוקטובר 1921, שנשא בברמינגהאם, אלבמה, תמך הרדינג בזכויות אזרח לשחורים. הוא היה לנשיא הראשון במאה העשרים שתמך בשוויון זכויות כלכלי, פוליטי וחינוכי לשחורים. בנאומו, דרש הרדינג לתת לשחורים הזדמנויות שוות מבחינת חינוך, וזכויות הצבעה רחבות יותר. הלבנים שתקו במהלך נאומו, ואילו השחורים, שישבו בנפרד, עודדו אותו. הרדינג טען שבעיית הגזע היא בעיה לאומית ובינלאומית, ודרש את פירוק המחיצות בדרום. למרות זאת, הבהיר הרדינג שהוא לא תומך בעירוב גזעי או בנישואי תערובת. בנוסף, דיבר בנושא ההגירה של השחורים צפונה, וטען שהשחורים שהיגרו צפונה כדי למצוא תעסוקה החריפו את היחסים בין הגזעים.
הרדינג מינה כמה שחורים למשרות פדרליות, כמו משרת מבקר המכסים. בנוסף תמך בוועידה בינלאומית לשיפור יחסים בין הגזעים. ההתנגדות מצד הדמוקרטים הדרומיים מנעה זאת. הקו קלוקס קלאן היה בשיא כוחו בתקופה זו.
סובלנות דתית
הרדינג היה סובלני כלפי דתיות אחרות. הוא מינה את הרב יוסף קורנפלד ואת האב ג'וזף דנינג למשרות חוץ דיפלומטיות. בנוסף, מינה את אלברט לסקר, איש עסקים יהודי ומנהל מסע הבחירות שלו ב-1920, לראש מחלקת הדואר. במכתב חשאי, תמך הרדינג בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
חייו בבית הלבן
קתרין פורבס, אשתו של צ'ארלס פורבס, שהיה הממונה של הרדינג ללשכת החיילים המשוחררים, זכתה לגישה חסרת תקדים לבית הלבן. פלורנס הרדינג הייתה חברתה מאז שנפגשו בהוואי, במהלך חופשה. ב-1921, כתבה קתרין סדרת כתבות לוושינגטון פוסט ותיארה את אורח חייהם של הרדינג ואשתו. הזוג הראשון רצה שיכירו אותו כזוג ביתי. בארוחות ערב, כלבו של הרדינג זכה לשאריות של האורחים, ושיחק עם הילדים. ריפוד אדום מתחרה כיסה את רוב הרהיטים. לבושו הרשמי של הרדינג היה טוקסידו, חולצה וכפתורי פנינה. פלורנס דיברה עם אורחים רבים בו זמנית. בתוך הבית הלבן, היה לזוג שעון סבא גדול, אקווריום עם דג זהב, ואזה צרפתית עם ערבות, שטיח צבעוני ופסנתר. לעיתים ערך הרדינג סיורים בבית הלבן לילדים.
סגנון חייו של הרדינג היה שונה בהשוואה לזה של וילסון. בחדר האורחים, הגיש הרדינג ויסקי לאורחיו במסיבות, בתקופה שבה היה עליו לאכוף את חוק היובש. בתו של תאודור רוזוולט טענה שהיה לו ויסקי מכל סוג אפשרי. חלק מהאלכוהול הוחרם משוטרים שאכפו את חוק היובש. פלורנס ערבבה משקאות לאורחים. הרדינג שיחק פוקר פעמיים בשבוע, עישן ולעס טבק. מספרים שזכה פעם בענק פנינים בשווי 4,000 דולר במשחק פוקר בבית הלבן. אף על פי שתומכי חוק היובש גינו אותו על מסיבות אלו, טען הרדינג ששתיית משקאות פרטית היא עניין שלו בלבד.
פרשיות שחיתות
אחרי זכייתו בבחירות, מינה הרדינג כמה מעמיתיו הוותיקים ותורמים למשרות פוליטיות בכירות ששלטו בסכומי כסף רבים. הם נודעו כ"חבורה מאוהיו", ורבים מאותם עמיתים השתמשו בכוחם החדש כדי להשיג רווח אישי. הרדינג היה אחראי למינויים, אולם לא ברור כמה, אם בכלל, היה מודע לפעולות של חבריו. אין ראיות שמראות שהרדינג הרוויח מהפשעים, אך הוא גם לא הצליח לבלום אותם. הפרשיה היחידה שנחשפה במהלך חייו הייתה בלשכת החיילים המשוחררים. לאחר התאבדותם של צ'ארלס קרמר (לשכת החיילים המשוחררים) ושל ג'ס סמית' (מחלקת המשפטים) הרכילות גברה. הרדינג הגיב לכך בתערובת של כעס, צער ומבוכה.
לפני שהפרשיות נחשפו, האהדה כלפי הרדינג החלה לרדת, אולם הוא היה נחוש להיבחר מחדש, למרות תמיכה בהנרי פורד מצד הדמוקרטים. במהלך טיול לאלסקה ב-1923, שאל הרדינג את העיתונאים ואת מזכיר המסחר הובר כיצד להגיב לעוזרים שבגדו בו. בנוסף, הוא טען שיום יבוא והציבור יבין את כל מה שחלק מחבריו הטובים עשו לו. היסטוריונים טוענים שלא דיבר על פול ועל דוהרטי בדבריו. הרדינג ביצע רפורמה בלשכת החיילים המשוחררים במרץ, 1923.
פרשיית הטיפוט דום
הפרשייה הידועה ביותר הייתה פרשיית ה"טיפוט דום", שרובה נחשפה לאחר מותו של הרדינג. מדובר בפרשיית שוחד שהתרחשה בין 1921 ל-1922. אלברט פול, מזכיר הפנים, החכיר שמורות נפט של הצי האמריקני בצוק "טיפוט דום" (בצורת קומקום) בוויומינג ובשני מקומות בקליפורניה לחברות נפט פרטיות בשיעורים נמוכים וללא מכרז. פול הואשם בקבלת שוחד מחברות הנפט ונשלח לכלא.
לפני פרשת ווטרגייט, נחשבה פרשיית הטיפוט דום לשערורייה הגדולה ביותר בתולדות הפוליטיקה האמריקנית. היא פגעה במוניטין ממשל הרדינג, שכבר החל להיפגע בגלל הטיפול בשביתת הכורים וביטול הבונוס ליוצאי מלחמת העולם הראשונה ב-1922.
בתחילת המאה העשרים, הצי האמריקני עבר מפחם לדלק נוזלי. כדי להבטיח אספקה מתמדת של דלק, אזורים מסוימים שמהם הופק נפט הפכו לשמורות בידי ויליאם הווארד טאפט. ב-1921, הוציא הרדינג צו שהעביר את שלוש השמורות ממחלקת הצי אל מחלקת הפנים. המעבר הושלם ב-1922.
התנאים היו טובים לחברות הנפט, והפכו את פול לעשיר. פול קיבל הלוואה ללא ריבית מדוני, של 100,000 דולר (1.33 מיליון היום) בנובמבר 1921. הוא קיבל עוד מתנות מדוני וסינקלייר, שהסתכמו ב-404,000 דולר (5.37 מיליון היום). העברת הכספים הזאת הייתה לא חוקית. פול ניסה להסתיר את מעשיו, אולם השיפור הפתאומי ברמת חייו היה חשוד.
באפריל 1922, כתב מפיק נפט מוויומינג לסנאטור במחאה על מתן הזכויות לסינקלייר. כעבור יומיים, דרש הסנאט חקירה בנושא. הסנאטור הרפובליקני, רוברט לה פולט מוויסקונסין, הוביל את החקירה. בתחילה האמין לה פולט שפול היה חף מפשע, אולם לאחר פריצה למשרדו בסנאט, עלה חשדו.
פול ניסה להסתיר את השחיתות, ולהתמקד בכך שההחכרה הייתה חוקית. פרוטוקולים המשיכו להיעלם באופן מסתורי. ב-1924, נותרה השאלה כיצד הפך פול לעשיר כל כך במהירות ובקלות. הכסף מהשוחד הלך להשקעות בעסקי הבקר של פול. לבסוף, כשנראה היה שפול יצא זכאי, התגלה שלא הצליח להסתיר את ההלוואה מדוני.
הפרשיה נפתחה לציבור, והמשפט המשיך במהלך העשור. ב-1927, קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית שההחכרה הושגה בשחיתות, והחזירה את השמורות אל הצי.
ב-1929, נמצא פול אשם בקבלת שוחד. ב-1930, הואשם דוני במתן שוחד. בנוסף, הוא עיקל את ביתו של פול בגלל "הלוואות שלא חזרו", כלומר, השוחד. סינקלייר נשפט לחצי שנה בכלא בגלל שיבוש הליכי חקירה.
אף על פי שפול היה האשם בפרשה, המוניטין של הרדינג ספג מכה קשה. הראיות על אשמתו של פול עלו רק לאחר מותו של הרדינג ב-1923.
מחלקת המשפטים
מינויו של הארי דוהרטי לתפקיד התובע הכללי זכה לביקורות רבות. כמנהל מסע הבחירות של הרדינג, התמיכה של דוהרטי באוהיו ומהלכיו מאחורי הקלעים עם הפוליטיקאים לא נחשבו כנתונים טובים לתפקיד. היסטוריונים טענו שמשרד המשפטים תחת דוהרטי היה "גוב אריות של פוליטיקאים". ב-16 בספטמבר 1922, ניסה הקונגרס להדיח את דוהרטי. ב-4 בדצמבר, החלה נגדו חקירה. הליך ההדחה נעצר כיוון שלא היה ניתן להוכיח שדוהרטי הגן על האינטרסים שלו בנושאי מונופולים.
בפרשיה אחת נטען שדוהרטי העלים עין מתאגיד שגבה 2.3 מיליון דולר יותר ממה שהממשלה הייתה זקוקה לו בזמן המלחמה. מחלקת המשפטים מנעה ביצוע הליכים משפטיים לתאגיד. לדוהרטי הייתה מניה בתאגיד, אולם הוא לא הואשם בעניין.
דוהרטי נשאר בתפקידו בימים הראשונים של ממשל קולידג', אולם התפטר ב-28 במרץ 1924, בעקבות האשמות שקיבל שוחד מיצרני אלכוהול. דוהרטי נשפט וזוכה פעמיים מאשמות שחיתות. עורכי דינו האשימו עוזרים במחלקת המשפטים בשחיתות.
התובע הכללי של הרדינג שכר את ויליאם בורנס כדי לנהל את לשכת החקירות של המחלקה. נטען שבורנס ביצע חיפושים לא מוסמכים באויבים פוליטיים במחלקה. מספר חברי קונגרס גילו שצותתו להם וגנבו את מסמכיהם. הוא שכר אנשים מפוקפקים כדי לעשות זאת.
הסחר בסמים השתולל בבית הסוהר באטלנטה במהלך תקופת דוהרטי. בעקבות רפורמות בבית הכלא, פוטרו שוטרים והוגשו כתבי אישום כנגד אחרים, אולם דוהרטי לא דחף לחקירות. לאחר שהחלו לחקור את אספקת הסמים מחוץ לכלא, פיטר דוהרטי את מנהל הכלא והחליפו בחבר קרוב.
ג'ס סמית'
עוזרו האישי של דוהרטי, ג'ס סמית', נחשב לדוברו ואיש אמונו של התובע הכללי (וכך גם של הנשיא). סמית' נחשב לשליח של דוהרטי, ולדמות מרכזית בנושאי השחיתות.
במהלך תקופת היובש, קיבלו בתי מרקחת אישור למכירת אלכוהול רפואי. לפי עדות בפני הקונגרס, ארגן דוהרטי שג'ס סמית' ימכור את האישורים לחברות תרופות שייצגו יצרני אלכוהול בלתי חוקיים. היצרנים רכשו ויסקי רב בעזרת האישורים, וסמית' הרוויח מכך. סמית' סיפק ויסקי לבית הלבן ולחבריו מאוהיו, כשהחביא את הוויסקי במזוודה.
לבסוף, השמועות על כך שסמית' השתמש במכוניות ממשלתיות בחינם כדי להגיע למסיבות עלו אל הרדינג. הרדינג ביטל את חסינותו ודוהרטי ביקש שיעזוב את וושינגטון. ב-30 במאי 1923, נמצאה גופתו של סמית' בדירתו של דוהרטי, עם חור מקליע אקדח בראשו. ויליאם בורנס הוציא משם מיד את גופתו של סמית' ולא ניתחו אותה. היסטוריונים טענו שמדובר בהתאבדות, ושעוזרו של דוהרטי נכנס לחדרו של סמית' רגעים לאחר שהתעורר בעקבות הרעש, ומצא את סמית' על הרצפה עם ראשו בפח האשפה ואקדח בידו.
לשכת החיילים המשוחררים
צ'ארלס פורבס, מנהלה הנמרץ של לשכת החיילים המשוחררים, התעלם מצרכיהם של חיילי מלחמת העולם הראשונה כדי לצבור הון. כדי להגביל את השחיתות בלשכה, התעקש הרדינג על פרסום פומבי של חוזים ממשלתיים, אולם פורבס סיפק מידע פנימי לחבריו כדי שיהיה להם יתרון. לאחר מינויו, הצליח פורבס להשיג אישור מהרדינג לשליטה מוחלטת על בניית בתי החולים והאספקה ליוצאי צבא. פורבס הונה את הממשלה בסכום של 225 מיליון דולרים בתקציבי בתי החולים, והעלה את עלויות השיפוצים מ-3,000 דולר לאדם ל-4,000. משימתו המרכזית של פורבס, שהשיג תקציב חסר תקדים של כ-500 מיליון דולר לשנה, הייתה לבנות בתי חולים ברחבי המדינה כדי לסייע לחיילים הפצועים.
כשהוא נחוש להשיג יותר כסף, עם חזרתו לוושינגטון החל פורבס למכור אספקה רפואית יקרה. הממשלה אגרה כמויות גדולות של אספקה רפואית במהלך המלחמה, ופורבס מכר אותם לחברות תרופות במחיר מוזל, תוך שהוא מקבל אחוזים מהרווחים.
פורבס התעמת עם דוקטור צ'ארלס סוייר, מנהל ועדת האשפוז הפדרלית, בנוגע לסמכות בלשכה. סוייר, רופא הומאופתי שהיה גם רופאו של הרדינג, סיפר להרדינג על המכירות של פורבס. לבסוף זימן הרדינג את פורבס לבית הלבן ודרש שיתפטר. הרדינג לא היה מוכן להכריז על פיטוריו, ונתן לו לברוח לאירופה בטיעון שיעזור לחיילים אמריקנים פצועים באירופה. כשהיה באירופה, שלח להרדינג את מכתב ההתפטרות שלו ב-15 בפברואר 1923.
הרדינג החליט למנות את פרנק היינס, תומך ברפורמה, ללשכת החיילים המשוחררים. היינס ניקה את המחלקה. כשפורבס חזר אל המדינה, הוא ביקר את הרדינג בבית הלבן. הרדינג תפס בגרונו, ניער אותו וטען שבגד בו. אורח שהייתה לו פגישה עם הנשיא נכנס אל החדר ופורבס הלך. הרדינג כעס על ה"בגידה" והם לא התראו יותר. ב-1926, הורשע פורבס במשפט, ונשפט לשנתיים בכלא. הוא שוחרר בנובמבר 1927.
צ'ארלס קרמר, יועצו המשפטי של פורבס בלשכת החיילים המשוחררים, זעזע את המדינה כשהתאבד ב-1923. עוזרת מצאה את גופתו בשירותי ביתו בבוקר 14 במרץ, עם חור מאקדח בראשו. לפני מותו, הוא נחקר בידי הסנאט והואשם בשחיתות. קרמר הכחיש את ההאשמות וטען שתמיד היה כנה. הוא שילם 40,000 דולרים מכספי חיילים משוחררים לבעלי אדמות כדי לחכור אדמות שעליהם יבנה בית חולים לחיילים משוחררים. ערך הקרקע היה 4,000 דולר בלבד. הרדינג החליף כמה עובדים בלשכת החיילים המשוחררים.
ועדת הספינות של ארצות הברית, משרד רכוש הזרים ולשכת חוק היובש
ב-13 ביוני 1921, מינה הרדינג את אלברט לסקר לתפקיד מנהל ועדת הספינות של ארצות הברית. לסקר היה תורם להרדינג, ולא היה לו ניסיון בנושא. חוק מ-1920 הרשה לוועדה למכור ספינות ממשלתיות לתאגידים פרטיים. חקירה של הקונגרס גילתה שבתקופת לסקר, ספינות פלדה יקרות שעלו כ-200–250 דולרים לטון, נמכרו במחיר של 30 דולרים לטון לחברות ספנות ללא אישור. לסקר התפטר ב-1 ביולי 1923.
תומאס מילר, ראש המשרד לרכוש זרים, הואשם בקבלת שוחד. זכויות האזרח שלו נלקחו והוא נשפט ל-18 חודשים בכלא ונאלץ לשלם 5,000 דולר. לאחר 13 חודשים בכלא, הוא שוחרר. הנשיא הובר העניק לו את זכויות האזרח שלו ב-2 בפברואר 1933.
רוי היינס, מנהל לשכת חוק היובש, ניהל משרד מושחת לחלוטין. הלשכה מכרה אלכוהול וגרפה כסף רב לכיסה.
טיולים למערב, מחלה ומוות
ביוני 1923, יצא הרדינג למסע ברחבי המדינה כדי להסביר לעם את מדיניותו ולהתחבר אליו. לוח הזמנים כלל 18 נאומים ושיחות לא רשמיות. יחד איתו היו מזכירים רבים, דובר בית הנבחרים ואדמירל. במהלך טיולו, הפך לנשיא הראשון שביקר באלסקה.
בריאותו נפגעה מאז סתיו 1922. רופאים אמרו שהוא סבל בלבו. בתחילת 1923, היה קשה לו לישון.
אף על פי שהרדינג רצה לרוץ לכהונה שנייה, הוא הפך למודע לבעיות הבריאות שלו. הוא הפסיק לשתות, מכר את ה"סטאר" כדי להשיג 170,000 דולר, ודרש מדוהרטי לנסח צוואה חדשה בעבורו. הרדינג, יחד עם דוקטור צ'ארלס סוייר, האמין שטיול הרחק מוושינגטון ירגיע אותו. ביולי 1923, הביקורת כלפי הממשל עלתה. לפני היציאה לטיול, דיווח הרדינג על כאבים בחזה שהקרינו אל זרועו השמאלית.
סנט לואיס, קנזס ודנוור
במהלך טיולו של הרדינג למערב, עמדותיו הפוליטיות התרחבו והוא החל להתרחק מהעמדות הרפובליקניות. בסנט לואיס, הוא קידם את השתתפות ארצות הברית בבית המשפט העולמי. בקנזס, נאם על חקלאות ולמגינת ליבו של רופאו, רכב על קומביין בקיץ החם.
בדנוור, הסביר הרדינג על מעלותיו של התיקון ה-18 לחוקה, וטען שיש לציית לחוקי היובש, שלא יבוטלו לעולם. הרדינג עצמו לא שתה ויסקי במהלך המסע. הוא החליט לחרוג מהעמדה הבדלנית הרפובליקנית, ודרש השקעה גוברת בביטחון הלאומי למקרה של מלחמה נוספת. בנוסף נאם בזכות הפועלים להתאגד, ונאם כנגד אלו שביקשו להשמיד את תנועות העבודה. בטקומה, וושינגטון, קרא מכתב שקידם את ניסיונותיו להנהיג יום עבודה בן 12 שעות. הרדינג טען שחווה חוויה רוחנית.
טיול לאלסקה
הנשיא הרדינג, כשלוח הזמנים המתיש שלו ממשיך, הפליג בספינה אל אלסקה. במהלך ארבעת הימים בים, לא הצליח הרדינג לנוח. השמועות על השחיתות בממשלו החלו לצוץ בוושינגטון. כשהיה באלסקה, הוא נדהם לקבל מכתב שפירט פעילויות בלתי חוקיות שלא ידע עליהן.
הרדינג הגיע לאלסקה כדי לפתוח את האדמות להפקת נפט, כרייה, פיתוח עצים ותעשייה. הוא רצה לעודד מתיישבים לעבור לשם. הוא קיווה שעם השלמת מסילת אלסקה, החיילים המשוחררים יחזרו אל ביתם באלסקה, ופועלים מובטלים יפנו לאלסקה כדי להשיג עבודה. הרדינג הביא איתו גם את מזכירי הפנים, המסחר והחקלאות, כדי שיקצצו את הביורוקרטיה במחלקותיהם.
הרדינג הגיע לאלסקה ב-7 ביולי 1923. הרדינג ביקר בכל רחבי אלסקה עד 20 ביולי.
לאחר שעזב את אלסקה, נסע הרדינג אל ונקובר. בכך הוא הפך לנשיא הראשון שביקר בקנדה במהלך תפקידו. לאחר קבלת פנים רשמית וסיור בעיר, שיחק הרדינג גולף. הוא התעייף והתעוררו בו בחילה וכאבי בטן. דוקטור סוייר האמין שהיה מדובר בהרעלת מזון. למרות זאת, רופא אחר בחן אותו וגילה שליבו התנפח. הרדינג החליט להמשיך להיפגש עם נכבדים קנדיים ונאם בפני 50,000 איש בעזרת מיקרופונים.
מותו בסן פרנסיסקו, לוויה ומצבות זיכרון
הרכבת הנשיאותית המשיכה אל סן פרנסיסקו. מזכיר המסחר הובר שלח מברק לחברו הרופא בקליפורניה וביקש ממנו לבוא לבדוק את הנשיא. במלון, פיתח הרדינג דלקת ריאות. הרדינג, מותש לחלוטין, ציווה שנאומו יודפס בעיתונות כדי לתקשר עם הציבור. ניתנו לו תרופות כדי להרגיע את ליבו בטווח הקצר. ביום חמישי, נראה היה שמצבו השתפר, אז רופאיו הלכו לארוחת ערב. הדופק שלו היה רגיל, והזיהום בריאות פחת. באופן בלתי צפוי באותו הערב, נחנק הרדינג ומת במהלך שיחה עם אשתו בסוויטה הנשיאותית במלון, ב-7:35 בערב ב-2 באוגוסט 1923. דוקטור סוייר טען שהרדינג חווה שבץ, אולם הרופאים לא הסכימו. הם טענו שהבעיה הייתה בלב. גברת הרדינג סירבה לאשר נתיחה שלאחר המוות. רבים טוענים שהסממנים של הרדינג העידו על אי-ספיקת לב. רופאים אחרים טענו להתקף לב. הרדינג הוחלף בתפקידו בידי סגנו, קלווין קולידג'.
הרכבת נסעה מזרחה במשך ארבעה ימים- הפעם הראשונה מאז שגופתו של לינקולן הוסעה ברכבת. מיליונים הלכו אליה כדי לחלוק לו כבוד אחרון. ארון הקבורה של הרדינג הוצב באגף המזרחי בבית הלבן, והלוויה הממלכתית התרחשה ב-8 באוגוסט. האומה והאזרחים התאבלו עליו. הרדינג נחנט בבית הקברות במריון. לאחר מותה ב-21 בנובמבר 1924, נקברה פלורנס ליד בעלה. שארית גופותיהם נטמנו מחדש ב-20 בדצמבר 1927, בקבר הרדינג במריון. הרדינג היה אחד מהנשיאים היחידים שאביו עוד היה בחיים כשמת (השני היה ג'ון קנדי).
תאוריות על הגורם למותו
מותו הפתאומי של הרדינג הוביל לשמועות שהורעל או התאבד. ההתאבדות נראית לא סבירה, כיוון שתכנן לרוץ לכהונה שנייה ב-1924. השמועות על ההרעלה הוזנו בגלל ספר, שבו נטען שפלורנס הרעילה את בעלה.
סירובה של הגברת הרדינג לנתיחה שלאחר המוות הוסיפה לתאוריה. אולם לפי הרופאים שביקרו את הרדינג, כל הסימנים העידו על אי-ספיקת לב.
המסמכים הנשיאותיים
מיד לאחר מותו של הרדינג, חזרה הגברת הרדינג אל וושינגטון ונשארה בבית הלבן לזמן מה עם משפחת קולידג'. ב-1963, נטען שהיא אספה ושרפה מכתבים ומסמכים רבים של הרדינג, רשמיים ולא רשמיים. נטען ששכרה מזכירות בביתה שיעזרו לה לאסוף את מכתביו של הרדינג ולשרוף אותם.
למרות זאת, כך נטען, מזכירו האישי של הרדינג שלח לה קופסאות מעטות מתוך החומר הנשיאותי. המסמכים אוחסנו במרתף הבית הלבן ונמצאו רק ב-1929. בנוסף, נשמרו במרתף ביתו של המזכיר מסמכים מתקופת הרדינג בסנאט, ותיעוד של מסע הבחירות שלו.
עד 1935, המסמכים הנשיאותיים הגיעו אל האגודה לזכר הרדינג, וב-1963 עברו אל מדינת אוהיו ונפתחו לציבור באפריל 1964.
הרדינג והציונות
הרדינג היה תומך נלהב של התנועה הציונית ובמהלך כהונתו הכירה ארצות הברית בהצהרת בלפור ובזכות העם היהודי ל"בית לאומי" בארץ ישראל. תחילה, הרדינג לא היסס להביע בפומבי אהדה לציונות ול'מטרותיה הנעלות' כפי שכינה אותן. ב-1 ביוני 1921, פחות משלושה חודשים לאחר נאום השבעתו, ציין הרדינג ביוזמה, "לא ייתכן שמישהו שלמד את כלל שירותו של העם העברי יימנע מהאמונה שיום אחד יוחזר לו הבית הלאומי ההיסטורי שלו אשר בו יכנסו לשלב חדש וגדול יותר בתרומתם לקידום האנושות ."
לאחר מכן, ב-13 בינואר 1922, אירח הרדינג את נחום סוקולוב, נשיא הוועד הפועל של הקונגרס הציוני העולמי, בבית הלבן במשך כמעט שעה והביע "אהדה לציונות" תוך שהוא מבטיח "תמיכה נוספת של ממשלת ארצות הברית." הפגישה הייתה עבור המשלחת של סוקולוב הישג חשוב במאמציהם להשיג את התמיכה האמריקאית במדינה היהודית המיועדת. במסר שנשלח להסתדרות הציונית באמריקה ב-25 ביוני אותה שנה, הרדינג כתב כי הביע: "התעניינות ארוכת שנים, סנטימנטלית ומעשית, בתנועה הציונית הגורמת לי לאחל לפגוש את חברי הארגון ולהביע את ההערכה שאני מרגיש בשם התנועה הגדולה."
ב-21 בספטמבר 1922 חתם הרדינג על החלטת לודג'-פיש, החלטה משותפת שהתקבלה פה אחד על ידי שני בתי הקונגרס שאישרה את התמיכה האמריקאית בהצהרת בלפור מ-1917 שבה ממשלת בריטניה הביעה את תמיכתה ביצירת בית לאומי יהודי בארץ ישראל. ההחלטה הוצגה ביוני 1922 על ידי שני רפובליקנים, חבר בית הנבחרים המילטון פיש השלישי והסנאטור הנרי קאבוט לודג', אך זכתה במהירות לתמיכה דו-מפלגתית נרחבת. מחלקת המדינה האמריקאית והניו יורק טיימס הביעו את עמדתם נגד ההחלטה, אך הנשיא התעלם מההפגנתיות שלהם והתעקש לתת להחלטה את החותמת הנשיאותית שלו. על ידי הוספת חתימתו להחלטה, העניק הרדינג גיבוי רשמי של ארצות הברית למטרות התנועה הציונית, והעניק לה לגיטימציה נוספת בעיני אמריקאים רבים וכן יהודים רבים.
שבועות ספורים קודם לחתימה על ההחלטה, ב-21 באוגוסט 1922, כששלח ברכת ראש השנה לקהילת יהודי ארצות הברית, כתב הרדינג: "השנה הזאת, הנצחת ראש השנה, יום השנה החדשה של העם היהודי, תציין את סופה של שנה בולטת באופן מיוחד בדברי הימים של היהודיים. זו נראתה כשנה בעלת הבטחה מובהקת לעם היהודי כי השאיפה הארוכה שלו לבסס מחדש את הלאום היהודי במולדתו של העם הגדול הזה אמורה להתממש בהחלט. זהו אירוע בעל משמעות לא רק לעם היהודי, אלא גם לשורות חבריו ולמעריכי ומותכי רצונו בכל מקום, שהאומה האמריקאית תמיד הייתה גאה להימנות שבושורת אלו".
רומנים מחוץ לנישואין
האישומים בנוגע לפילגש של הרדינג, נן בריטון, נשארו לא ידועים. ב-1927, פרסמה בריטון ספר שבו טענה שבתה היא בתו של הרדינג. הספר נמכר כספר פורנוגרפי. מאז מותו ב-1923, המוניטין שלו צנח, ורבים האמינו לבריטון. הציבור נדהם מהפרטים של בריטון, כמו טענתה שקיימו יחסים בארון הבית הלבן, כשסוכנים מהשירות החשאי מוצבים כדי למנוע פולשים לפרטיות. חבר המושבעים פסק נגדה כשהואשמה בהוצאת דיבה. לפי משפחת הרדינג, הנשיא היה עקר. בריטון טענה שהרדינג שילם לה 500 דולר בחודש כמזונות לילדה, אולם שהשמידה כל מכתב ממנו לבקשתו.
היסטוריונים שהתעסקו בדמותו של הרדינג לא הגיעו למסקנה מגובשת בנוגע להאשמותיה של בריטון. ב-2015, השוואות דנ"א בין המשפחות הובילו למסקנה שהרדינג אכן היה אביה של הילדה. כמה כותבים עמדו על כך שניאופיו של הרדינג שימשו נגדו, בהתחשב בכך שגם גרובר קליבלנד נבחר לנשיאות ב-1884, אף על פי שהיה ידוע שהייתה לו פילגש ושהיה לו בן מחוץ לנישואין.
תדמיתו ההיסטורית
עם מותו, התאבלה האומה על הרדינג. האירופאים טענו שהוא איש שלום, והעיתונאים האמריקנים טענו שנתן את חייו למדינה. חבריו היו המומים ממותו.
מעט לאחר מותו, פורסמו כתבים עליו. באותה התקופה, השערוריות בממשלו פורסמו, והממשל שלו הפך לשם נרדף לשחיתות בעיני הציבור. בסוף שנות העשרים, כתבים רבים לעגו והשמיצו אותו. הספרים טענו שהיה נשיא חלש ביותר. פרסומה של נן בריטון גם החליש את המוניטין שלו. הנשיא קולידג', שלא רצה להיות קשור אל קודמו, סירב לחנוך את קברו. הובר, יורשו של קולידג', גם לא רצה לעשות זאת, אולם ב-1931, חשף את ההקדשה על הקבר כשקולידג' בקהל. באותה התקופה, כשהשפל הגדול החל, הובר היה שנוא כמעט כמו הרדינג.
בשנות השלושים המשיכו להתפרסם כתבים כנגד הרדינג, שטענו שלא התאים לתפקידו. תומכי הרדינג טענו שלא נותנים לו מספיק קרדיט על הדברים שביצע כראוי במשרתו.
ספרים חדשים טענו שההיסטוריה מחמירה עם הרדינג. נטען כנגד הספרים שהם מתעלמים מפרקים מביכים מחייו של הרדינג, כמו שתיקתו כשיריבו, הוגאן, הותקף במהלך מסע הבחירות לסנאט בנוגע לדתו.
הרדינג נחשב לאחד מהנשיאים הגרועים ביותר. בסקר מ-1948, שהיה מהראשונים לגבי הנשיאים, הוא דורג במקום האחרון. הוא דורג במקום האחרון מספר פעמים. כמה אנשים טוענים שלהרדינג מגיע יותר קרדיט ממה שניתן לו.
הסיבה לדירוגו הנמוך, בעיני רבים, היא העובדה שאחריותו כנשיא הייתה כלפי המחדלים בממשלו. אם מביאים לו קרדיט על הישגיהם של יוז או הובר, עליו לספוג גם את האחריות בנושאי דוהרטי ופול. בעיקר, כך נטען, עליו לשאת באחריות על כך שלא פעל כנגד אישים מושחתים בממשלו. בשתיקתו פגע בכבודו ולא הצליח לשמור על תדמית אהודה בקרב ההיסטוריונים.
בורסת אמסטרדם
בורסת אמסטרדם נוסדה בשנת 1602 ונחשבת למוסד הראשון שסחר בניירות ערך ולא רק בסחורות. נייר הערך הראשון שהונפק ונסחר בבורסה היה של חברת הודו המזרחית ההולנדית שהונפק בשנת הקמת הבורסה. בשנת 2000 התמזגו בורסת אמסטרדם עם חברות הבורסה בבריסל ובפריז ויצרו את בורסת Euronext.
מונופול בתחום הסחורות
בניגוד ליתר כלכלות אירופה במאה השבע עשרה שהתבססו על חקלאות, הולנד (בנוסף לדרום איטליה) התבססה על ייצור ומסחר. לטענת P.W. KLEIN הסיבה להשפעתה הרבה של אמסטרדם נעוצה בכך שהיא תפקדה כמרכז אחסון סחורות לכלל אירופה, עובדה שאפשרה לסוחרים ההולנדים לווסת את ההיצע והביקוש באמצעות מחירי הסחורות. לטענת פרנאן ברודל, יכולת שינוע סחורות מערי הייצור אל תוך המחסנים באמסטרדם היוותה גורם מכריע בהפיכתה למוקד פיננסי מרכזי. הודות לדרך המסחר שאינה מחייבת העברת סחורה מיד ליד אלא מסתפקת ברישום הבעלות על הנכסים, התפתחה תרבות מסחר בסחורות מפותחת וחדשנית. השילוב בין המרכזים הלוגיסטיים לנתיבי מסחר והפצה נרחבים, יצר אפקט מונופול בשוק הסחורות. על פי התאוריה, עקב השליטה שתוארה נוצרה זרימה מוניטרית לתוך אמסטרדם, דהיינו נזילות - שאפשרה את ההשקעה בניירות ערך.
זרימת הידע ויחס השלטון
לדברי וודרף, הפיכתה של אמסטרדם למוקד המסחר החשוב ביותר באירופה במאות השש עשרה והשבע עשרה, התבססה על העובדה שאמסטרדם נהפכה לעיר מרכזית בתחום החלפת ידע ביבשת. המרכיב המשמעותי בזרימת המידע לתוך אמסטרדם היה מערכת הדואר המתקדמת שפעלה ביעילות רבה ובכך היוותה נקודת מינוף לממשק עם סוחרים מרחבי אירופה. כמו כן, הודות למנהג נפוץ בתקופה, התווסף לאגרות המסחר מידע על מחירי הסחורות המקומיים, מה שהעניק לאמסטרדם יתרון עסקי נוסף. זאת, שכן קשריהם העבותים עם מקביליהם ברחבי היבשת סייעו לפרוס בפני הסוחרים ההולנדים את מפת מחירי הסחורות ברחבי היבשת. בכך יכלו לבחור לאילו אזורים למכור את הסחורות ברווח מקסימלי, דבר שתרם להגברת הנזילות.
בנוסף לכך, סטרינגהם מציין כי השלטון המקומי לא אכף דה פקטו את החוקים שאסרו על פעילות "ספקולטיבית", ובכך ניתן לסוחרים חופש לפעול ולפתח כלים ומכשירי מסחר חדשניים. ניתן לומר כי תפקודה היעיל של הבורסה, על אף חוסר האכיפה, התאפשר בגלל האמון ששרר בין הסוחרים. הלה תפקד כמנגנון אכיפה יעיל ולמעשה אפשר מסחר כמעט ללא התערבות ממשלתית חיצונית. כנגזרת של מערכת האמון, התפתחו אמצעי ענישה לסוחרים שנתפסו מרמים. יצוין כי העונשים השתייכו לאספקטים שונים: דתיים, חברתיים, כלכליים ובאופן עקרוני גם פיזיים (על אף שלא נמצאו עדויות שתומכות בכך).
הגירה של סוחרים
בשנת 1590 החליט פיליפ השני, מלך ספרד, להסיט את ריכוז הכוח הצבאי – משמירה על אינטרסים הגנתיים בהולנד להתערבות פעילה במאבקים בצרפת. החלטה זו הניעה שרשרת התרחשויות צבאיות ומדיניות לאורך העשור האחרון של המאה החמש עשרה, עד למצב בו הולנד הכפילה דה פקטו את שטחה והפכה לכוח צבאי (בדגש על כוח ימי) משמעותי באירופה. מצב זה, בנוסף להסרת האמברגו על קווי הסחר בחצי האי האיברי הוביל לעליית קרנה של הולנד בעיני הסוחרים האירופים שהחלו לראות בה בסיס סחר ארוך טווח. בעקבות הרווחה הכלכלית והביטחון לטווח הארוך החלה תנועת הגירה לתוך הולנד. בין קבוצות המהגרים ניתן למצוא מספר רב של סוחרים מרחבי אירופה שהעתיקו את מקום מושבם לאמסטרדם. המהגרים, שרבים מהם היו קלוויניסטים, הביאו איתם ניסיון רב שנים במסחר שכלל ידע, קשרים וכסף. בכך תרמו רבות לקידום המסחר באמסטרדם וחיזקו אף יותר את מעמדה של העיר.
הנפקת חברת הודו המזרחית ההולנדית
תחילתה של בורסת אמסטרדם קשורה בקשר גורדי בחברת הודו המזרחית ההולנדית. זו נוסדה בעקבות מתן צ'רטר על ידי השלטונות, ותפקידה היה לנהל את המושבות ההולנדיות ואת המסחר ברחבי אסיה.
בשנת 1602 מחלקת המדינה של הרפובליקה ההולנדית העניקה לחברת הודו המזרחית צ'רטר - זכות שליטה כלכלית ופוליטית על השטחים ההולנדיים בהודו. למעשה, בתחילה דרכה החברה היוותה כעין שלוחה הולנדית במאבק השליטה על סחר התבלינים שהתפתח באירופה ובדגש על הגמוניה ספרדית בתחום זה.
דרך המסחר במניה
טרם תחילת פעילותה של חברת הודו המזרחית, היה נהוג לפדות את הכסף בתוספת הרווחים של מסעות המסחר מיד לאחר סיום המשימה ולאחר מכן לבחור האם להשקיע במסע חדש. בשיטה הקיימת נדיר שהיה צורך במסחר משני במניות, משום שהמשקיעים יכלו להיפגש עם הכסף ולפדות את הרווחים שהצטברו במרווחי זמן קצרים יחסית. כפי שהוזכר, דרך הפעולה של מנהלי חברת הודו המזרחית הייתה שונה.
מבנה הבעלות של החברה התחלק בין שש ישויות עסקיות שונות שייצגו שש ערים מרכזיות ברפובליקה ההולנדית. כל חברה תפקדה באופן חצי עצמאי, אך במקביל האיחוד ביניהן הרכיב את חברת הודו המזרחית. בשנת 1602 ולאחר הענקת הצ'רטר הראשוני, נעשתה פנייה מטעם החברה לתושבי שש מהפרובינציות המאוחדות בהצעה כי יממנו את המסעות באמצעות השקעה הונית. משמע, העברת הון נזיל בתמורה לאחוזי שליטה בחברה. חלוקת אחוזי השליטה בחברה נעשתה על פי מפתח ההשקעה ההונית, והיררכיית השליטה התחלקה בהתאם לכמות ההשקעה שנעשתה בעיר.
לאחר סיומו של הצ'רטר הראשון העניקו השלטונות לחברה צ'רטר נוסף למשך עשור. בעקבות קבלת הצ'רטר החדש לא הייתה סיבה למנהלים לפרק ולהקים מחדש את החברה, שכן היא המשיכה בפעילותה באופן זהה לחלוטין. המשמעות הפיננסית של פעולה זו היא שההון שהושקע ברכישת מניות החברה (הון המניות) בעת ההנפקה נותר קבוע.
חלוקת החברה לשש ישויות עסקיות שונות יצר מבנה בעלות מסובך ומורכב. לפי חוקי ההנפקה שהוגדרו מראש, לא ניתן למכור ולקנות מניה שנקנתה או נמכרה בעיר אחרת.
סינדיקט המסחר הדובי
כחלק מהתפתחות מכשירי השקעה ספקולטיביים החל להתפתח לראשונה בהיסטוריה מסחר דובי בכוונה תחילה - משמע, הורדת מחיר המניה במטרה לקנותה בזמן שפל. בראש הסינדיקט עמד אייזק ל-מיירה (Isaac le Maire), שכיהן כחלק ממועצת המנהלים של החברה בעת הקמתה ועזב ככל הנראה בעקבות שחיתות בדיווחי ההוצאות. בעקבות הדחתו החל ל-מיירה בניסיונות לסכל את הצלחת החברה. הוא היה חבר בכיר בקונסורציום, וכחלק מפעולותיו אלו יזם הורדה מלאכותית בשווי המניה. דרך הפעולה של הסינדיקט הייתה מכירה יזומה של חוזים עתידיים במחיר נמוך משווי השוק באופן מכוון. הסינדיקט פעל בדרך זו בשני גלים בין יוני 1609 ועד ינואר 1610. במרץ 1610 חל מהפך בהתנהגות המניה ולאחר ירידות שנגרמו בשל ההתערבות המכוונת, החלה המניה לעלות בעקבות חלוקת דיבידנדים ראשונה; בכך למעשה נכשל ניסיון ההתערבות. כתוצאה, ברח ל-מיירה מאמסטרדם, וחלק מחברי הסינדיקט פשטו רגל. בעקבות ניסיון ההתערבות של הסינדיקט וניסיונות התערבות נוספים שלא אורגנו באופן ממוסד, פנו חלק מחברי המניות לשלטון בקריאה לבטל את אפשרות המכירה בחסר. בפברואר 1610 לאחר פגישה עם יוהאן ואן אולדברנוולט, פוליטיקאי בכיר, נקבע האיסור להשתמש במכירת חסר במסחר. למרות האיסור הרשמי לבצע מכירות חסר, הסוחרים בבורסה המשיכו לבצע אותן באופן מכוון וללא התנגדות מצד השלטון.
מסחר על ידי סוחרים יהודים
במהלך תריסר שנות שביתת הנשק (1609–1621) החלה להתגבר השפעתם של סוחרים יהודים ממוצא פורטוגלי על מסחר הסחורות באמסטרדם. בעקבות הסרת האמברגו על האיסור בסחר עם חצי האי האיברי, השתמשה הקהילה בקשריה הענפים באזור מוצאה כדי לצבור הון ומעמד. עם סיום שביתת הנשק הושב לכנו האמברגו על המסחר וכתוצאה מכך החלה הגירה של חלק מחברי הקהילה היהודית. מתחילת שנות הארבעים של המאה השבע עשרה ובעקבות שינויים גאופוליטיים שב מעמדם של היהודים בהולנד להתחזק. לאחר זמן מועט הם החלו להשתלב במסחר הבורסאי והחלו לסחור במניית חברת הודו המזרחית, עד לשלב בו הם הפכו לשחקנים המרכזיים במסחר ולמעשה סחרו בעיקר עם חברי הקהילה עצמה. עדות לכך ניתן למצוא במסמכים של מנואל לוי דוארטה, סוחר יהודי מרכזי, מהם עולה שחלק גדול מחברי קבוצות המסחר הסגורות היו יהודים.
יוסף דה לה וגה
ניתן למצוא עדות נוספת לנוכחות היהודית במסחר הבורסאי מתוך ספרו של יוסף דה לה וגה (1650–1692), סוחר וסופר יהודי יליד ספרד שהיגר להולנד. ספרו, Confusion of Confusions מתאר שיח בין דמות סוחר מניות ידוע כל (דה לה וגה עצמו) לבין פילוסוף שמרן וסוחר שרוצה להתעשר בלי לעבוד יותר מידי. הספר מתאר בין היתר כיצד ובאילו כלים מתנהל המסחר בבורסה על ידי הסוחרים. בנוסף לכך ניתן למצוא בספר תיאור כיצד בימי שבת ישנה נוכחות דלה של סוחרים בשל היעדרות הסוחרים היהודים.
בניין המסחר
בימיה הראשונים של הבורסה המסחר התקיים באותם אתרים בהם נערך המסחר בסחורות, פועל יוצא מכך שסוחרי הסחורות היו בין המשקיעים המשמעותיים במסחר הבורסאי. האתר הראשון בו התקיים המסחר הוא בורסת אמסטרדם לסחורות, אתר פתוח שנבנה בשנת 1530 ושופץ בשנת 1608 בעקבות הגידול במסחר. בשנת 1607 מועצת העיר הזמינה מבנה בורסה חדש שתוכנן בהתבסס על בניין הבורסה באנטוורפן. חנוכת הבניין אירעה/חלה כארבע שנים לאחר מכן, באחד באוגוסט 1611.
תקופה מודרנית
ה-EOE (European Option Exchange) נוסד ב-1978 באמסטרדם על מנת שתשמש כבורסה לאופציות. ב-1983 פתחה מדד מניות בשם "מדד EOE" הכולל את 25 החברות הגדולות ביותר שנסחרות בבורסה. בורסת אמסטרדתם ומדד EOE אוחדו בשנת 1997 ושמה של המדד שונה ל-AEX (Amsterdam EXchange). המדד מנוהל על ידי "יורונקס אמסטרדם".
בניין הבורסה הקודם היה ה-Beurs van Berlage.
שימוע
שִׁימוּעַ הוא הליך שבו, כאשר עומדת לדיון החלטה משמעותית בעניינו של אדם, ניתנת לו הזדמנות להשמיע את טענותיו בעניין זה בפני הגורם המחליט לפני קבלת ההחלטה, כדי להשפיע עליה טרם התגבשותה.
שימוע בישראל
נושאים עיקריים לשימוע בישראל:
שימוע לפני הגשת כתב אישום
שימוע לפני הגשת כתב אישום נהוג בישראל שנים רבות. בשנת 1991 נקבעו כללים בנושא זה בהנחיות היועץ המשפטי לממשלה. הנחיות אלה עודכנו, וגרסתן הנוכחית (4.3001) היא מ-9 בנובמבר 2003. בשנת 2000 עוגנה הזכות לשימוע בסעיף 60א לחוק סדר הדין הפלילי.
המניע למתן זכות השימוע מופיע בפתח ההנחיות:
בהתאם לסעיף 60א לחוק סדר הדין הפלילי, על רשות התביעה שאליה הועבר חומר חקירה הנוגע לעבירה מסוג פשע (שעונשה למעלה משלוש שנות מאסר) להודיע על כך לחשוד, והוא רשאי לפנות תוך 30 יום לרשות התביעה, בבקשה מנומקת להימנע מהגשת כתב אישום. חשוד שבחר בזכות השתיקה לגבי שאלות עובדתיות שהוצגו לו בחקירתו, אינו רשאי להציג עובדות אלה במהלך השימוע. בזמן השימוע אין חובה להציג לחשוד את חומר הראיות שבידי התביעה (חובה כזו נוצרת עם הגשת כתב האישום).
על מהותו של השימוע עמד היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, בעת שהציג את הסדר הטיעון שנחתם עם הנשיא משה קצב בעקבות השימוע שנערך לו:
ישנה מחלוקת בפסיקת בתי משפט השלום ובתי המשפט המחוזיים לגבי משמעות הגשת כתב אישום ללא שימוע. ישנן ערכאות הרואות בכך 'פסול' היורד לשורשו של ההליך והמוביל לביטול כתב האישום. מאידך, ישנן ערכאות הסבורות שניתן לקיים שימוע 'בדיעבד' כל עוד רשויות התביעה יתייחסו לטענות הנאשם "בלב פתוח ובנפש חפצה". בית המשפט העליון טרם הכריע בסוגיה לגופה, אך שופטת בית המשפט העליון איילה פרוקצ'יה הביעה את דעתה לפיה "אין דומה שימוע לפני מעשה, לשימוע בדיעבד, בעוד כתב אישום תלוי ועומד."
שימוע לפני החלטה של רשות מנהלית
בישראל פועלות רשויות מנהליות מסוגים שונים, שבסמכותן לקבל החלטות המשפיעות על אזרח ספציפי או קבוצת אזרחים. על-פי עקרונות המנהל הציבורי, לא תתקבל החלטה הפוגעת באדם, אלא אם ניתנה לו קודם לכן הזדמנות להסתייג ממנה. גישה זו באה לידי ביטוי בחוקים שונים. דוגמה לכך היא סעיף 62 לחוק מס ערך מוסף, שבו נקבע כי כאשר רשות המיסים מעוניינת להפעיל את סמכותה בתחומים מסוימים, עליה לתת לנוגע בדבר הזדמנות להביא לפניה את טענותיו.
שימוע לפני פיטורים או שינוי מהותי באופי עבודתו של עובד
שימוע לפני פיטורים הוא הליך המתנהל לפני המעסיק או לפני נציג מטעמו, שבו ניתנת לעובד הזדמנות להשמיע את טענותיו בטרם יוחלט על פיטוריו. בהליך עצמו טוען העובד כנגד הטענות העומדות בבסיס הכוונה לפטרו מהעבודה. בהתאם לפסיקה של בית הדין הארצי לעבודה, החובה לערוך שימוע חלה על כל מעסיק בסקטור הציבורי או הפרטי. את ההזמנה לשימוע יש למסור לעובד בכתב, זמן סביר טרם קיומו, ותוך פירוט הנימוקים לפיטורים.
אין לקבל החלטה על הפיטורים קודם לשימוע, אלא לקיים את השימוע בתום לב: לשמוע את נימוקיו של העובד, ורק לאחר מכן להחליט בעניינו. בזמן השימוע רשאי העובד להסתייע בחבר ועד העובדים, בידיד או בעורך דין. המעסיק חייב לתעד את השימוע בפרוטוקול, להחתים עליו את העובד ולמסור לו העתק.
שימוע לפני פיטורים של עובד קבלן
בחודש יולי 2020 פורסם פסק דין תקדימי של בית הדין הארצי לעבודה, הקובע שיש להטיל גם על המשתמש/מזמין השירות של עובד כוח אדם את החובה לערוך שימוע לעובד, וזאת בטרם קבלת החלטה בעלת השלכות מהותיות על זכויותיו, לדוגמה - הרעת תנאי העובד או הפסקת הצבתו אצל המשתמש. משמעות הטלת החובה כאמור היא שרואים במשתמש כמעסיק במשותף של העובד לעניין זכות הטיעון בלבד, וזאת גם באותם מקרים שבהם נקבע כי לא התקיימו יחסי עבודה בינו לבין עובד הקבלן. בית הדין הארצי קבע שהדרך הנכונה היא שהשימוע ייערך במשותף על ידי המשתמש והקבלן.
במשפט העברי
במשפט העברי קיימת הבחנה בין זכותו של הנידון להשמיע את דבריו לבין חובתה של הרשות המנהלית לשמוע את דבריו. בעוד זכותו של הנידון להשמיע את דבריו היא זכות מוחלטת, חובתה של הרשות מוגבלת למצבים בהם תהיה פגיעה משמעותית בתפקודה בעקבות מילוי חובה זו. כמובן הדברים הללו תלויים בנסיבות, באופייה של הרשות המנהלית וכיוצא בזה, ובכל מקרה יש למצוא את האיזון הנכון.