cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סירושו
2011
במהלך ראיון במלטה עם esctoday.com, סירושו נשאלה האם תחזור לייצג את ארמניה בתחרות האירוויזיון בעתיד, היא השיבה שאם הרבה אנשים, וביניהם המעריצים שלה, יהיו מעוניינים היא תחזור לייצג את ארמניה. ב-11 ביוני 2011 סירושו תופיע במסגרת סיבוב הופעות בליון, צרפת.
אל סיד (סרט)
אל סיד (באנגלית: El Cid) הוא סרט אמריקאי משנת 1961 בבימויו של אנתוני מאן ובכיכובם של צ'רלטון הסטון וסופיה לורן המבוסס על סיפורו של האביר הקסטיליאני רודריגו דיאז דה ויוור שכונה "אל סיד" והיה אלוף בתחרויות דו-קרב בתקופת ימי הביניים.
עלילה
גנרל בן יוסוף (הרברט לום) מהשבט הברברי "מוראביטון" זימן את האמירים מאל-אנדלוס אל צפון אפריקה וחשף את תוכניתו לשליטה בעולם האסלאמי. מאוחר יותר, בזמן שהוא בדרך אל כלתו העתידית דוניה חימנה (סופיה לורן), נקלע רודריגו דיאז דה ויוור (צ'רלטון הסטון) למלחמה נגד הצבא המורי. שניים מהאמירים, אל מוטמין מסרגוסה ואל קאדיר מולנסיה נלכדו אך רודריגו משחרר אותם בתנאי שיתחייבו לעולם לא להתקיף את אדמותיו של המלך פרדיננד הראשון. האמירים מכריזים עליו בשם אל סיד (הגייה ספרדית-קסטיליאנית למילה הערבית: "אל סידי" שפירושה 'האדון') ונשבעים אמונים לו.
על מעשה זה הוא מואשם בבגידה במלך על ידי הרוזן אורדונס (ראף ואלונה) ולאחר מכן על ידי אביה של ארוסתו דוניה חימנה, הרוזן גורמס (אנדרו קרויקשנק). אביו הגאה של רודריגו, דון דייגו (מייקל הורדרן), תומך בבנו מול הרוזן אורדונס. גורמס מסרב לחזור בו על האשמתו, ורודריגו הורג אותו. חימנה נשבעה לנקום ברוצחו של אביה. לאחר מכן, מתנהל דו-קרב על שליטה בעיר קלהורה, רודריגו מקבל את צעיפה של המלכה המסמל את תמיכתה בו ומנצח. מאוחר יותר, נשלח רודריגו למשימה להטיל מס על הווסאלים המוריים של כתר קסטיליאנה, אבל חימנה בחברת הרוזן אורדונס, תכננה להרוג את רודריגו. רודריגו ואנשיו אכן נארבו אך ניצלו על ידי אל-מוטמין אשר הוא חנן בעבר. בשובו הביתה, הגמול שלו היה להינשא לחימנה. אך הנישואים לא התגשמו וחימנה עברה להתגורר במנזר.
המלך פרדיננד מת, ובנו הבכור סנצ'ו השני (ג'רי ריימונד) הופך למלך. הבן הצעיר, אלפונסו השישי (ג'ון פרסר), רוצה גם כן את כס המלוכה ונערך ביניהם דו-קרב שבסופו מצווה סנצ'ו לשלוח את אלפונסו לצינוק, אך במהלך הדרך פוגש בם אל סיד והורג את האבירים שנשלחו לקחת את אלפונסו; דונה אורקה (ז'נבייב פייג'), אחותם של אלפונסו וסנצ'ו, מעניקה מחסה לאלפונסו הנרדף. בן יוסוף שולח שליח אל אורקה במטרה שיירצח את סנצ'ו ביוזמתה ובכך להפוך את אלפונסו למלך, ואכן כך קורה, אך אל סיד רואה מעשה זה והורג את השליח.
אל סיד נקרא על ידי לוחמים ספרדים מוגלים אחרים לשרת את המלך, כדי להגן על הממלכה הקסטיליאנית מידי הצבא הצפון אפריקאי של בן יוסוף. רודריגו אינו מצטרף למלך, וכורת ברית עם האמירים הלוחמים בולנסיה, שם רודריגו משחרר את העיר של האמיר אל קאדיר, שבגד בו. הרוזן אורדונז לוקח את חימנה וילדיה מהמקום בו כלא אותם אחרי תבוסתו על ידי המורים. ולנסיה נופלת והאמיר אל מוטמין, צבא אל סיד ואנשי ולנסיה מציעים את המלוכה לאל סיד אך הוא מסרב והוא נותן את הכתר למלך אלפונסו. אז, רודריגו בולם את הצבא הפולש של בן יוסוף אך הוא נפצע בקרב בלבו על ידי חץ רגע לפני הניצחון הסופי. אם החץ יוסר הוא יחיה אך לא יהיה מסוגל להוביל את צבאו. אל סיד מקבל הבטחה מחימנה שלא יסירו את החץ, בידיעה שזה יהרוג אותו. הוא מתכוון לרכוב גם אם מת. המלך אלפונסו מגיע למיטתו ומבקש את סליחתו.
בבוקר לאחר שאל סיד מת, גופתו נקשרת מעל סוסו בראש הצבא שלו כשהמלך אלפונסו והאמיר אל-מוטמין משני צידי סוסו. כאשר צבאו של בן יוסוף רואה את אל סיד כששתי עיניו פתוחות הוא בטוח שרוחו באה מן המתים. בביאקה, סוסו, רומס והורג את בן יוסוף, המפוחד מדי כדי להילחם. צבא צפון אפריקה הפולש, מובס לחלוטין.
סון יאט-סן
סוּן יַאט-סֶן (בסינית: 孫逸仙, 孫中山 או 孫文; ) היה מהפכן, מנהיג ופוליטיקאי סיני אשר השפיע השפעה מכרעת על סילוקה של שושלת צ'ינג הקיסרית מהשלטון ועל הקמתה של הרפובליקה הסינית. כמייסד הקוומינטנג, סון היה נשיאה הזמני הראשון של הרפובליקה ושימש כמנהיגה בפועל מ-1923 ועד 1925. תורתו הפוליטית המהפכנית זכתה לכינוי "שלושת העקרונות של העם" והיא מהווה את היסודות הרעיוניים של הרפובליקה הסינית.
סון - שאהוד באופן יוצא דופן על ידי כלל הסינים, ונקרא הן בסין והן בטאיוואן, "אבי האומה" - חווה בחייו מאבקים קשים ואף הוגלה לא פעם מארצו, כדי להגשים את חזונותיו המהפכניים ולהקים בעזרתם את הרפובליקה.
היה רופא בהכשרתו. בסין ובעולם היה מוכר כד"ר סון יאט-סן. הסינים קראו לו גם "סון ווֶן"- "סון הידען".
ילדותו ולימודיו. פעילותו בתחום הרפואה
סון יאט סן נולד למשפחת איכרים סינית עניה בכפר צווֵי-חֶנְג (נכתב גם כצ'ויהאנג), כיום במחוז גואנגדונג הדרומי. לאחר מספר שנות לימוד בבית הספר המקומי, בגיל 13, עבר סון לגור עם אחיו הגדול, אה-מיי, שהיגר זה מכבר להונולולו שבהוואי, והתפרנס מעבודות כפיים שונות וממסחר. את לימודיו השלים סון בתיכון בהוואי. בהתחלה חשב לבחור בקריירה של כמורה ולהיות מיסיונר נוצרי. אך בסופו של דבר בחר ברפואה ונסע ללמוד בבית הספר לרפואה נאנהואה המסונף לבית החולים הפרסביטריאני האמריקאי בו-ז'י בעיר גואנגג'ואו ואחר כך בין השנים 1887–1892 במכללה הבריטית לרפואה שהקים ד"ר ג'יימס קנטלי בהונג קונג. שם קיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1892. הוא סיים במקום השני בין עשרים בוגרים. בעת לימודיו עסק גם בפעילות פוליטית מהפכנית. הדיפלומה הייתה מוכרת רק בסין, לא בהונג קונג ובמקאו, אך עם זאת, בשנת 1892 הוזמן סון יאט-סן כדי לארגן בהתנדבות את המחלקה ל"רפואה מערבית" בבית החולים קיאנג וו במקאו. הוא היה לרופא הסיני הראשון שעסק ב"רפואה מערבית" במושבה פורטוגזית זו. בהמשך פתח שם קליניקה לרפואה "מעורבת" - מסורתית סינית ומערבית ברחוב Rua das Estalagens וזכה להערכה רבה על מקצועיותו ברפואה כללית ובכירורגיה. אולם לבסוף עזב אחרי זמן קצר סון יאט-סן את העיסוק ברפואה והתמסר לפעילות הפוליטית שהייתה אהובה עליו ביותר.
פעילותו הפוליטית
ב-אוקטובר 1895 הוביל ניסיון הפיכה כושל במחוז קנטון שבעקבותיו ברח מסין (תחילה להונג קונג ומשם ליפן) ושהה בגלות במשך כ-16 שנים בהן נדד באירופה, בארצות הברית, בקנדה ובאימפריה היפנית. במהלך שנים אלו גייס סון כספים להקמת מפלגה מהפכנית. ביפן, שם הוא נודע כנאקאיאמה (חוטב העצים מההרים התיכונים) הוא הצטרף לקבוצות סיניות מרדניות, הפך למנהיגן ואיחד אותן תחתיו לארגון הטונְג-מֵן-חְווֵי. בעקבות פעילותו זו הוא גורש מיפן לארצות הברית.
נשיא ראשון של הרפובליקה הסינית
ב-10 באוקטובר 1911 החלה בסין התקוממות ווצ'אנג, התקוממות בה לא הייתה לסון מעורבות ישירה, ואשר החלה תהליך שהביא לקיצו של השלטון בן אלפי השנים של שושלות הקיסרים הסיניות. כאשר שמע סון מהתקשורת האמריקאית על המרידה המוצלחת בשושלת צ'ינג השלטת, הוא חזר מיד לסין.
ב-29 בדצמבר, בעיר נאנקינג (נאנג'ינג), התכנסה אספה של נציגי המחוזות שהכריזו על התנתקותם ממרות השלטון הקיסרי, ובחרו בסון כנשיא הזמני של הרפובליקה הסינית שאך הוקמה. התאריך הרשמי שנקבע לייסוד הרפובליקה – 1 בינואר.
ההיסטוריה הרשמית של הקוומינטנג, מוקירה את סון כנשיאה הראשון של הרפובליקה, אך היסטוריונים רבים מפקפקים בחשיבות ההיסטורית של תפקידו האמיתי של סון בייסודה, מאחר שהוא לא היה מעורב בהתקוממות בווצ'אנג והיה למעשה מחוץ למדינה כאשר היא התרחשה. לדברי ההיסטוריונים הללו, סון הוכרז כנשיא הזמני של הרפובליקה רק משום שמייסדיה כיבדו אותו ומשום שהוא היה מועמד "אפור" ומקובל על כלל מקבלי ההחלטות ולא מפאת תפקידו בהקמת הרפובליקה.
לאחר השבעתו לנשיאות שלח סון יאט סן מסר לכל המחוזות וקרא להם לשלוח נציגים מטעמם שיקימו את הוועדה הלאומית של הרפובליקה הסינית. לאחר הרכבת הוועדה נקבע החוק הזמני במדינה וכן נקבעו הקווים המנחים לניהול המדינה החדשה.
בגלות בעת שלטונו של יואן שה-קאי
עקב מצבה הצבאי הרעוע, חיפשה הרפובליקה את תמיכתו של יואן שְה-קאי, מצביא הצבא של צפון סין (צבא בֵיי-יאנג). לאחר שהובטחה לו נשיאות הרפובליקה בתמורה לתמיכתו, הצטרף יואן לכוחות המהפכנים וכפה את ויתורו על הכתר של הקיסר הצעיר פויי.
בגלותו זו ביפן, נשא סון את אשתו השנייה סוּנג צ'ינג-לינג מבלי שהתגרש מאשתו הראשונה ואם שלושת ילדיו לו מוג'ן.
ראש ממשלה בגוואנגג'ו. מאבקו לאחדותה של סין
סון חזר לסין בשנת 1917 ובשנת 1921 הוא נבחר לנשיאות המשטר הלאומני בפרובינציית גוואנגג'ו שהכריזה על עצמאותה. ב-1923 נשא סון נאום ובו העביר לנתיניו את "שלושת העקרונות של העם" כיסודות לכינון המדינה ואת החוקה המבוססת על 5 זרועות שלטוניות שמהוות את הקווים המנחים למיסוד המערכת הפוליטית והבירוקרטית.
בהבינו שלהכנעת בייג'ינג הבירה דרוש לרפובליקה כוח צבאי, הקים סון אקדמיה צבאית כאשר בראשה עומד צ'יאנג קאי שק ובתמיכתם של מנהיגי המהפכה כמדריכים פוליטיים.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 זכה סון לתמיכת הקומינטרן לאחר שהכריז שהקוומינטנג היא מפלגה לניניסטית-סוציאליסטית-דמוקרטית. שיתוף הפעולה עם המפלגה הקומוניסטית עזר לסון להחיש את סיום מלאכת כיבוש המדינה מידי תומכי הקיסר.
באותו הזמן היה סון משוכנע כי התקווה היחידה לאיחודה של סין הייתה כיבוש צבאי מוחלט של המדינה מבסיסם של הלאומנים בדרומה, ולאחר מכן כינון משטר דיקטטורי למחצה שיתפתח למשטר דמוקרטי.
ב-10 בנובמבר 1924 נאם סון בצפון המדינה וקרא לכנס ועידה שתכלול את כלל נציגי העם הסיני ותגנוז את חוזיה המשפילים של סין עם מעצמות המערב. יומיים לאחר מכן המשיך סון לבייג'ינג לדון בעתידה של ארצו על אף ההידרדרות במצבו הבריאותי וחרף הימשכותה של המלחמה במדינה.
סון יאט סן מת בשנת 1925 מסרטן הכבד בבייג'ינג והוא בן 58. הוא נטמן בהר הסגול.
מורשתו של סון יאט סן
בספרו "שיטות ואסטרטגיות לייסוד המדינה", אשר הושלם ב-1919, הציע סון את שלושת העקרונות כבסיס לכינון שלום עילאי, חירות ושוויון במדינה.
לאחר מותו של סון החל סכסוך ירושה בין יורשו הצעיר של סון - צ'יאנג קאי שק, לבין אחיו הוותיק לנשק – וַאנְג גִ'ינְג-וֵיי, סכסוך שהביא לפיצולו של הקוומינטנג. במרכז הסכסוך עמד עניין פירוש תורתו הדו-משמעית של סון, כאשר הקומוניסטים רואים בו קומוניסט מושבע ואילו הלאומנים רואים בו לאומן ולא קומוניסט. הסכסוך, שהביא בסופו של דבר להתפצלותם של הקומוניסטים מהקוומינטנג ב-1927, הכין למעשה את הקרקע לפרוץ מלחמת האזרחים הסינית כאשר גם לאחר הפיצול טענה כל קבוצה כי היא ממשיכת דרכו האמיתית של סון. נוסף על כך, במהלך מלחמת העולם השנייה, גם מתנגדי הכיבוש היפני בהנהגת צ'יאנג קאי שק וגם משטר הבובות שכיננו היפנים בהנהגתו של ואנג ג'ינג-ויי טענו להיותם יורשיו החוקיים של סון כמנהיגי האומה הסינית.
הכבוד הרשמי שהוענק לסון לאחר מותו (בעיקר בקרב חברי הקוומינטנג) גבל בסגידה שהתמקדה בעיקר באזור קברו בנאנג'ינג. סונג צ'ינג-לינג, אלמנתו של סון, שלאחר מותו הביעה תמיכה רשמית במפלגה הקומוניסטית, שימשה בתפקידים של כבוד בצמרת השלטון החל מכינונה של הרפובליקה העממית של סין ב-1949 ועד למותה ב-1981.
ייחודו של סון בקרב מנהיגיה של סין במאה ה-20 הוא בכך שהוא מוערך ונערץ הן ברפובליקה הסינית (טאיוואן) והן ברפובליקה העממית של סין (סין הקומוניסטית). בטאיוואן הוא נתפס כאבי האומה ודיוקנו מופיע על קירות כיתות הלימוד בבתי הספר ועל מטבעות ובולים רשמיים של המדינה. הוקרה זו בולטת במיוחד ביחס ליחסם של הטאיוואנים לדמותו של צ'יאנג קאי שק, אשר החל משנות ה-90 של המאה ה-20 החל להיעלם בהדרגה מהמטבעות ומהכרזות הרשמיות של המדינה.
בסין עצמה, נתפס סון כלאומן וכפרו-סוציאליסט ולרוב מוזכר כ"מבשר המהפכה". תמונותיו החליפו בשנים האחרונות את תמונותיהם של קרל מרקס ולנין בימי החג בכיכר טיין-אן-מן, ודמותו משמשת כיום את המפלגה הקומוניסטית בסין כדימוי לשילוב מוצלח בין לאומנות סינית עמוקה וקומוניזם.
סון יאט סן הוא גם אחד מהקדושים החשובים ביותר בדת הווייטנאמית קאו דאי.
בהונג קונג הוקם בשנת 2006 מוזיאון דוקטור סון יאט-סן לזכרו.
לקריאה נוספת
Th.Young Sun Yat-sen: from medicine to revolution Can Med Assoc J. 1975 March 8; 112(5): 614–616.
Tsu-Min Tsai,MD- Sun Yat-Sen Physician, Liberator, and Father of Modern China
דמיטרי דונסקוי
דמיטרי דונסקוי (ברוסית: Дмитрий Иванович Донской; 12 באוקטובר 1350 - 19 במאי 1389) היה נסיך ולדימיר ונסיך מוסקבה. בתקופתו התחזק מאוד מעמדה של נסיכות מוסקבה והושג ניצחון צבאי חשוב בקרב קוליקובו.
תחילת השלטון
בזמן מות אביו איוואן השני, נסיך מוסקבה בשנת 1359, היה דמיטרי בן 9 בלבד. השליט דה-פקטו של נסיכות מוסקבה היה הארכיבישוף המטרופוליטני אלכסיי, שהיה אדם בעל כישרונות פוליטיים ונשאר יועצו של דמיטרי גם בבגרותו.
באותה תקופה צפון-מזרח רוסיה כללה שלוש נסיכויות חזקות עם מרכזים במוסקבה, טבר וסוזדל. הנסיך הראשי היה בעל התואר של נסיך ולדימיר שהוענק על ידי חאן אורדת הזהב. בשנת 1359 ניתן תואר זה לדמיטרי מסוזדל אך אצולת מוסקבה המשיכה לפעול להעברת התואר לנסיך דמיטרי. בשנת 1361, בגיל 11, נסע דמיטרי לאורדת הזהב במטרה לקבל את התואר נסיך ולדימיר. לאחר מסע שתדלנות ותוך ניצול מאבקי כוח פנימיים בחצר החאן התואר הועבר לנסיך דמיטרי, והנסיך חזר למוסקבה. אומנם בתחילת 1363 התואר הועבר לנסיך מסוזדל, אך האחרון לא הצליח לממש אותו וגורש מולדימיר על ידי כוחות צבאיים של נסיכות מוסקבה. בהמשך התפתח מאבק פנימי בנסיכות סוזדל והנסיך דמיטרי מסוזדל נאלץ לבקש עזרה מדמיטרי. במסגרת עזרה זו נחתם בשנת 1365 הסכם בו הנסיך מסוזדל ויתר על השאיפות לקבל תואר נסיך ולדימיר. בשנת 1366 דמיטרי אף התחתן עם בתו של נסיך סוזדל.
מאבקים עם טבר וליטא
את המחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-14 הנסיך דמיטרי ניצל להתבססות בשלטון ולרפורמות בניהול המדינה והצבא. באותה התקופה הוחל בבניית הקרמלין מאבן במוסקבה. בנייה זו הסתיימה בשנת 1367 ואיפשרה לעמוד במצור הליטאי בשנים 1368 ו-1370.
באותה תקופה התחדש המאבק עם נסיכי טבר. מיכאל, נסיך טבר, הוזמן למוסקבה ונעצר, אך שוחרר לאחר התערבות משלחת מאורדת הזהב. לאחר שחרורו כרת מיכאל ברית עם נסיך ליטא, והכוחות המשותפים החלו לנוע לכיוון מוסקבה. בקרב שהתרחש ב-21 בנובמבר 1368 הכוחות של נסיכות מוסקבה נחלו תבוסה והחל מצור על העיר. העיר עמדה במצור אך הפרברים שלה נבזזו על ידי הכוחות של נסיכות טבר וליטא. בהמשך היו פשיטות הדדיות מתמשכות ללא הכרעה. בתחילת 1371 נסע מיכאל לחאן אורדת הזהב וחזר עם פקיד בכיר מאורדת הזהב שדרש מדמיטרי לבוא למשכנו. דמיטרי סירב לנסוע אך הזמין את נציג אורדת הזהב למוסקבה ונתן לו סכומי כסף גדולים. בשנת 1371 הוא נסע לאורדת הזהב ותמורת 10,000 רובל קנה מהחאן את בנו של הנסיך מטבר שהוחזק בחצר החאן כבן ערובה. המאבק נפסק למספר שנים.
מאבקים עם אורדת הזהב
השליטים של אורדת הזהב והמפקד הצבאי ממאי במיוחד היו מודאגים מהתחזקות נסיכות מוסקבה. בשנת 1377 ערך ממאי פשיטה על ניז'ני נובגורוד ובקרב על נהר פיאנה הכוחות הרוסים נחלו תבוסה כואבת. בשנת 1378 שלח ממאי צבא לפשוט על מוסקבה. הכוחות נפגשו על נהר בוז'ה ב-11 באוגוסט 1378 והקרב הסתיים בניצחון של הרוסים.
בקיץ 1380 ממאי החל בפשיטה נוספת על נסיכות מוסקבה. הקרב המכריע התרחש באזור נהר דון. קרב קוליקובו הסתיים בניצחון מוחץ של הרוסים. הליטאים, שהיו לכאורה בעלי ברית של אורדת הזהב עמדו לא רחוק ממקום הקרב אך לא התערבו. החל ממועד זה הנסיך שינה את שמו לדמיטרי דונסקוי (בתרגום מרוסית: דמיטרי איש הדון).
בשנת 1381 דרש החאן החדש טוכטמיש מדמיטרי להגיע לחצרו. דמיטרי סירב ואף הפסיק את העברת התשלומים השנתיים. בשנת 1382 החלו הכוחות של אורדת הזהב להתקדם לכיוון הנסיכות וב-26 באוגוסט נכבשה מוסקבה ונהרסה, ותושבים רבים נלקחו בשבי. הנסיך דמיטרי מיהר לחצר החאן והצליח לשכנע אותו לא לקחת ממנו את תואר נסיך ולדימיר.
השלכות שלטונו
במשך 30 שנות שלטונו הפך דמיטרי למנהיג מדיניות המאבק הצבאי כנגד אורדת הזהב. כמו כן הוא הרחיב מאוד את שטחה של נסיכות מוסקבה ולמעשה סיים את התהליך של הכללת נסיכות ולדימיר בתוך נסיכות מוסקבה. בתקופתו התגברו המחשבות על איחוד הנסיכויות הרוסיות עם חיזוק נסיכות מוסקבה וחיזוק שלטון הנסיך הגדול. שטחה של נסיכות מוסקבה בתקופת שלטונו הוכפל.
בעיר מוסקבה נבנה קרמלין חדש מאבן ומספר מנזרי-מבצר להגנת העיר. דמיטרי החליט שנסיכים לא יגורו יותר בערים שלהם, אך יעברו לגור במוסקבה בחצר נסיך מוסקבה. בתקופתו החלה הטבעת מטבעות מכסף בנסיכות.
דמיטרי הנהיג רפורמות בארגון הצבא שהצדיקו את עצמם בקרב קוליקובו.
למספר שנים היה סמל הניצחון רוסי על אורדת הזהב, אף על פי שלא הצליח להשתחרר סופית מהתלות בה.
בשנת 1988 הוכרז קדוש. בשנת 2002 הקימה הכנסייה הרוסית מסדר על שמו.
בשנת 2002 נקראה צוללת על שמו.
חדקוציים
חדקוציים (שם מדעי: Monacanthidae) היא משפחת דגי גרם מסדרת הנפוחיתאים הקרובים לנצרניים.
דגים אלה מגיעים לאורך 60-110 ס"מ והם בעלי גוף שטוח עם שפתיים מוארכות הפונות כלפי מעלה. מצחם מוגבה ובמקרים רבים יש עליו גבעול סנפיר דמוי-קוץ שנתן להם את שמן. במראם הם מזכירים נצרניים אך הם צבעוניים ולעיתים מגדלים "שלוחות" קטנות על גופם. הם משתמשים הרבה בהסוואה ומצויים בקרבה לאלמוגים, צמחייה או אצות על קרקעית הים. תפוצתם היא בכל האוקיינוסים בימים ממוזגים וטרופיים. המין Stephanolepis hispidus מצוי בעיקר על אצות הסרגסו הצפות באוקיינוס.
הם ניזונים מאצות, פלנקטון ומחסרי חוליות מימיים הנעים לאט כמו מסרטנים, קווצי עור, רכיכות שונות ובעיקר מספוגים ואלמוגים. שיניהם החזקות קורעות את האלמוג לחלקים אכילים.
ישיבת טשעבין
ישיבת כוכב מיעקב - טשעבין, היא ישיבה כלל חסידית ותיקה בירושלים.
היסטוריה
הישיבה נוסדה בשנת תשט"ז על ידי רבי דב בריש ווידנפלד ("הרב מטשעבין"). הוא קרא לה "כוכב מיעקב" על שם ספרו של אביו, הרב יעקב ווידנפלד. בתחילה שימש הרב חנוך דוב פאדווא כראש ישיבה לצדו של הרב מטשעבין, בשנת תשט"ז לאחר פרישת הרב פדווא הוכתר חתנו הרב ברוך שמעון שניאורסון כראש ישיבה לצדו. אחרי פטירתו של הרב ווידנפלד מילא הרב שניאורסון את מקומו. משגיח הישיבה היה הרב מרדכי רימר.
בתחילה שכנה הישיבה בקריית שמואל בירושלים, בשנת תשכ"ו עברה לבנינה הקבוע בתל ארזה.
צוות הישיבה
לאחר פטירת הרב שניאורסון, בכ"ה בסיוון תשס"א, התמנה בנו הגדול, הרב יוסף משה שניאורסון, לראש הישיבה. הבן הצעיר, הרב נחום שניאורסון, משמש כנשיא הישיבה. כמו כן מכהן הרב נפתלי נוסבוים כראש ישיבה וכר"מ שיעור ג'. כראש ישיבה נוסף שימש הרב אברהם גניחובסקי, אשר מסר שיעורים לקיבוץ, עד לפטירתו בתשע"ג.
ר"מים נוספים הם הרב ישראל שניאורסון והרב בעריש שניאורסון (בניו של הרב יוסף משה), הרב יוסף כהן הרב יצחק מאיר וייס והרב דוד ברוך הס. עד לשנת תשמ"ט היה הרב ברוך שמואל דויטש ר"מ בישיבה. הרב יוסף וייס היה ר"מ עד לפטירתו, הרב יעקב שלמה מוזסון.
המשגיחים הם: הרב בנימין רימר, חתנו הצעיר של הרב יוסף שלום אלישיב, הרב יעקב שמש והרב שמואל דוד שניאורסון. בעבר כיהנו כמשגיחים, הרב שלמה זלמן פרוש ורבי ישראל משה רוזנפלד.
תלמידי חכמים בולטים שימשו ומשמשים כמשיבים ומגידי שיעורים בישיבה, בהם: הרב נתן לוברט, הרב נתן קופרשטוק, הרב זונדל קרויזר והרב אהרן מרדכי רוטנר.
אנטון וברן
אנטון וברן (בגרמנית: Anton Webern, 3 בדצמבר 1883 - 15 בספטמבר 1945) היה מלחין אוסטרי, חבר בקבוצת המלחינים שכונתה "האסכולה הווינאית השנייה". נולד כאנטון פרידריך וילהלם פון וברן, אולם מעולם לא השתמש בשמותיו האמצעיים, ואת ה"פון" שבשמו הסיר באופן רשמי בשנת 1918.
ביוגרפיה
וברן נולד בעיר וינה אשר באוסטריה וגדל בעיר גראץ. הוא בן למשפחה מן האריסטוקרטיה הנמוכה. אביו, קרל פון וברן, היה מנהל מכרה, ואמו, עמליה לבית גר - מוזיקאית. את השכלתו הבסיסית קיבל מאמו ואחר כך בקלגנפורט, לשם עברה המשפחה בהיותו בן 10. בשנת 1902 החל בלימודי מוזיקולוגיה באוניברסיטת וינה. הוא למד שם הרמוניה אצל הרמן גרדנר, קונטרפונקט אצל קרל נברטיל, ומוזיקולוגיה אצל גדול המוזיקולוגים בזמנו, גוידו אדלר (Guido Adler). בעת לימודיו חקר וברן את יצירותיו של המלחין בן תקופת הרנסאנס היינריך איזאק, חקר שבא לידי ביטוי מאוחר יותר בסגנונו המוזיקלי של וברן שהושפע רבות מזה של איזאק. בתקופה זו הוא גם למד פסנתר וצ'לו באופן פרטי, חיבר יצירות קאמריות, וכן את יצירתו הסימפונית הראשונה, אידיליה בשם Im Sommerwind.
לאחר מסע לברלין ללמוד אצל מורה לקומפוזיציה, שב וברן בידיים ריקות לווינה. החלטה זו היא מהחשובות שעשה בחייו, מכיוון שב-1904 הוא פגש במלחין ארנולד שנברג, והפך להיות תלמידו הפרטי הראשון, וכמו כן גם אחד ממעריציו המושבעים. במסגרת לימודיו אלו הלחין את "פסקאליה אופוס 1" כפרויקט הגמר שלו ב-1908. מספר שבועות אחרי ראשית לימודיו אצל שנברג, הגיע לכיתתו של שנברג מוזיקאי דגול נוסף, הלוא הוא אלבן ברג, ובין השניים התפתחה ידידות אמיצה. בכיתתו של שנברג למדו גם מלחינים פחות משמעותיים, כגון ארווין שטיין וקארל הורביץ. למעשה, לימודיו של ווברן אצל שנברג הסתיימו באופן רשמי כבר ב-1908. בתקופה זו חיבר רק שתי יצירות שיצאו לאור. הכיתה של שנברג הייתה מעין אי מבודד המוקף בעוינות של הסביבה המוזיקלית. בקונצרט שנערך ב-31 במרץ 1913, ושנקרא Skandalkonzert, נוגנה לראשונה יצירתו של וברן קטעים לתזמורת אופ. 6, וכן יצירות של מאהלר, זמלינסקי, שנברג וברג. יצירתו של ברג גרמה למהומה גדולה כל כך עד שהביאה להפסקת הקונצרט.
נאמנותם של וברן ושל ברג לשנברג לא ידעה גבולות. הם הלכו אחריו באש ובמים, היו מעתיקי התווים שלו, גייסו למענו כספים, ואף עקרו יחד איתו לברלין בשנת 1911. באותה שנה נישא וברן לדודניתו, והביא לעולם 4 ילדים.
וברן היה גם מנצח פעיל. אך למרות כישרונו, הוא לא הצליח להחזיק במשרות ליותר מחודשים ספורים. ייתכן שדבר זה נבע מלחצים נפשיים, שכן בשנת 1913 הוא עבר טיפול בן 3 חודשים אצל הפסיכואנליטקן אלפרד אדלר בווינה. בשנת 1915 התגייס וברן לצבא הקיסרות, כדי להצטרף לשנברג. לאחר רגיעה מסוימת הוא פרש, אך התגייס שוב כאשר בשנת 1916 גייסו שוב את שנברג. לאורך שנות המלחמה ניהל וברן ניסיונות כושלים לעבוד בקביעות עם תזמורת התיאטרון של פראג אך פרש מן הניהול כמה פעמים. תקופה זו של שירותו בצבא תשפיע על וברן עמוקות. המראות הקשים של חבריו נהרגים לידו לא עזבו אותו, ובעקבותיה הוא התכנס במחשבותיו המסטיות, ואף הפך לנוצרי אדוק יותר. הוא סיפר שבכל לילה היה “בוכה ומתפלל בתמימות של ילד”.
בנובמבר 1918 הקים שנברג את "האגודה למוזיקה בת זמננו", כאשר וברן נתמנה למנצחה. הם איפשרו כניסה למנויים בלבד, ואף לא הרשו את כניסת מבקרי המוזיקה. האגודה פעלה עד שנת 1922, והספיקה להעלות 117 קונצרטים, ביניהם מיצירותיו של וברן.
תקופת הנאציזם הייתה הקשה בחייו של וברן. בשנת 1932 נפטר מוציאו לאור של וברן, דבר שהיה קריטי בעבורו, שכן המוזיקה שלו עדיין לא הייתה מפורסמת דייה. ב-1933 עקר שנברג, מורו הנערץ, לאמריקה, ובשנת 1934 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הוצאה אל מחוץ לחוק. כמו כן גם התזמורת של המפלגה, עליה ניצח וברן, נסגרה. בשנת 1935 נפטר חברו, אלבן ברג, ובשנת 1936 הוא ניצח בפעם האחרונה בחייו, על תזמורת ה-BBC. יחד עם האנשלוס בשנת 1938 יצאה באוסטריה הרשימה של “מוזיקה מנוונת”, שכל מלחין שנמצא בה נאסר בפרסום או בהשמעה. וברן היה ברשימה זו, ולכן השמעת יצירותיו נאסרה באוסטריה. הוא חדל לכתוב מוזיקה והחל לעבוד כעורך ומגיה בהוצאה המוזיקלית בה עבד. בשנת 1945 נהרג בנו בסוף מלחמת העולם השנייה, והמשפחה כולה עקרה לביתה של בתו של וברן, כריסטינה, לעיירה מיטרזיל שליד זלצבורג בהאמינם כי המקום יהווה להם מקלט מבטחים מפני רדיפות השלטון. אולם, ב-15 בספטמבר של אותה השנה, במהלך כיבושה של אוסטריה בידי בעלות הברית הוא נורה בשוגג ונהרג על ידי חייל אמריקני שעה שהאחרון עצר את חתנו של וברן שנחשד בפעילות בשוק השחור.
פורמולה 1 עונת 1983
במסגרת פורמולה 1 של שנת 1983 נערכו 15 מרוצים. באליפות העולם זכה הברזילאי נלסון פיקה ובאליפות היצרנים זכתה קבוצת פרארי.
בעונה זו, התחרו שלושה נהגים על אליפות העולם: נלסון פיקה, אלן פרוסט וצרפתי נוסף - רנה ארנו. רוב הקבוצות השתמשו בעונה זו במנועים בעלי מגדש טורבו ומנועים אלו אכן היו חזקים בהרבה מאלה של הקבוצות שהשתמשו במנועים בלחץ אטמוספירי כגון קבוצת מקלארן. לפני המרוץ האחרון, היו שלושת הנהגים הללו בעלי סיכוי לזכות באליפות. פרוסט הוביל בשתי נקודות על פני פיקה ובשמונה נקודות על פני ארנו. פיקה לקח את הובלת המרוץ כבר בתחילתו. מנועו של ארנו שבק חיים כבר בתחילת המרוץ ואילו מנועו של פרוסט קרס באמצע המרוץ. בעקבות כך, החליט פיקה לנסוע בזהירות יתר שכן היה עליו להשיג שלוש נקודות בלבד יותר מפרוסט. הוא סיים את המרוץ במקום הרביעי וזכה באליפות העולם.
דירוג נהגים סופי
מספר נהגים נוספים סיימו ללא נקודות אליפות.
דירוג קבוצות סופי
שבע קבוצות נוספות השתתפו באליפות אך לא זכו באף נקודת אליפות.
חקירות פילוסופיות
"חקירות פילוסופיות" (בגרמנית: Philosophische Untersuchungen) הוא ספר פילוסופי מאת לודוויג ויטגנשטיין, מאבות הפילוסופיה האנליטית. אף על פי שוויטגנשטיין כתב את הספר תוך כוונה לפרסמו, ואף שלח אותו בתקופה מסוימת לחברה להוצאת ספרים, הספר יצא לאור רק ב-1953, לאחר מותו, כיוון שבחייו המחבר המשיך לערוך בספר שינויים ושיפורים תוך דחיית פרסומו.
"חקירות פילוסופיות" יצר תפיסה חדשה בפילוסופיה של השפה, שלה השפעה תרבותית הניכרת גם היום. ניתוח המובן וההקשר ("משחק הלשון") של מושגים רבים, ושל "שפה" מהווים למעשה את עיקר תוכן הספר. בספר מוצגת העמדה לפיה בהרבה מקרים אין לעמוד על משמעותו של ביטוי (מילה, משפט, ניב, פתגם וכן הלאה) אלא מתוך עמידה על השימוש, בפועל, שנעשה בו - "משחק הלשון" שבו הוא מתפקד. אנחנו נותנים משמעות למילים על ידי שאנחנו משתמשים בהן באופנים מסוימים ולא אחרים. אם נשתמש בהן אחרת הן יהיו בעלות משמעות אחרת. כך, למשל, נוכל להשתמש במילה 'אריה' כדי לציין סוג מסוים של בעל חיים, וכדי לכנות אדם בשם. כלומר, בהרבה מקרים אין אנו בונים את שפתנו, את המשמעות של מילותינו, (למעשה גם את המדע ואת התאוריות שאנו מנסחים בו) מתוך הכרח הקשור למציאות, אלא מתוך השימוש המעשי והפרקטי. ניתן לנסח עמדה זו בביטוי "בשימוש ניתן לשפה חיים". רעיונות אלו באים לידי ביטוי בטיעון השפה הפרטית, אותו ויטגנשטיין מציג בספר.
על פי ויטגנשטיין, כאשר מנתחים את המשמעות של מילים על פי משחקי הלשון וההקשרים בהם הן משומשות, שהם ורק הם אלו שנותנים למילה משמעות ומובן, רוב השאלות הפילוסופיות הגדולות נפתרות או נעשות חסרות-מובן ("Nonsense") כיוון שהן תלושות ממשחק הלשון הקונקרטי שלהן. ניתוח שכזה, לדעת ויטגנשטיין, הוא תפקידו של הפילוסוף.
"חקירות פילוסופיות" מהווה שינוי והתנגדות לתפיסה המוצגת בספרו הראשון של ויטגנשטיין, "טרקטט לוגי-פילוסופי". עם זאת, יש פרשנים הטוענים כי מראש ויטגנשטיין לא תמך בדעות המובאות בטרקטטוס, והטרקטטוס הוא בעיקרו ספר אירוני, המביא את התאוריה המוצגת בו לאבסורד.
אחד החידושים הגדולים ביותר ב"חקירות פילוסופיות" היא שהעולם אינו דבר אובייקטיבי לחלוטין שקיים אי שם, וזמין לנו לחשוב על אודותיו, והמחשבה אינה עוד תמונה של המציאות. משמעותן של מילים אינה מוקנית להם עוד על ידי מה שהן מורות עליו בעולם (כפי שמוצג לכאורה בטרקטטוס). אלא: המחשבה, מה שאנו חושבים ומבטאים בשפה, ארוגה במכלול לשוני אוטונומי יחסית (ביחס לעולם). משמעותן של מילים מוקנית להן מתוך התפקיד שלהן, כלומר, האופן שבו משתמשים בהן. לאותן מילים עשויים להיות תפקידים שונים ולכן משמעויות שונות ב"משחקי לשון" שונים. לפי פרשנות זו המציאות היא דבר הקיים במחשבת האדם המשתמש ובחברה הבונה זאת לתוכו. השפה היא יוצרת גדולה יותר של המציאות, והרעיון שישנה מציאות כשלעצמה (בלי מחשבה עליה) היא אשליה בלבד, חסרת מובן.
ב'חקירות' אין ויטגנשטיין מנסה להציע תאוריה (לא באופן ישיר, ולא באופן אירוני), אך הוא בוחן ומציע בעצמו שלל תאוריות פילוסופיות ובלבולים פילוסופיים על מנת לעמוד על מוקדי המשיכה השונים שלהם ועל הדרכים השונות להתגבר עליהם. ויטגנשטיין מצביע על השפה הטבעית כמדיום הטבעי למחשבה - שבו טבעי לחשוב, שבו אנחנו איננו מאבדים את דרכנו בדרך כלל - אך גם כמקור לשאלות פילוסופיות.
טיעון השפה הפרטית
טיעון פילוסופי מפורסם המופיע בספר הוא "טיעון השפה הפרטית". לטיעון נודעה חשיבות מרכזית בשיח הפילוסופי במחצית השנייה של המאה ה-20, והוא ממשיך להוות מוקד לדיון. מטרת הטיעון היא להראות כי רעיון של שפה שמובנת רק לאדם אחד, הוא רעיון חסר משמעות. שפה היא במהותה פומבית-חברתית (גם שפה שהיא "סודית", במובן זה שרק אדם אחד יודע כיצד לפרש אותה, כוללת את הפוטנציאל להיות מובנת על ידי יותר מאדם אחד). ויטגנשטיין מעולם לא הציג את הטיעון בספרו מחקרים פילוסופיים בצורה ליניארית ותמציתית כפי שמקובל. במקום זאת, הוא הציג אופנים שונים של שימוש בשפה, וביקש מהקוראים לתהות על ההשלכות של שימושים אלה. כתוצאה מכך, ישנו ויכוח ממושך הן בנוגע לטבעו של הטיעון והן ביחס לחשיבותו. בנוסף לכך, בביטוי "טיעון השפה הפרטית" מקובל להתייחס לקבוצה של טיעונים שמביא ויטגנשטיין.
מבנה הספר
כאמור, ניתוח המובן וההקשר (-"משחק הלשון") של מושגים רבים, ושל "שפה" מהווים את עיקר הספר.
הטקסט מחולק לשני חלקים, ומורכב ממה שקורא ויטגנשטיין, בהקדמה, "Bemerkungen", בתרגום של Anscombe - "הערות". בחלקו הראשון, הערות אלו הם יחסית קצרות ורק לעיתים נדירות גדולות יותר מסעיף ארוך, וממוספרות ברצף. בחלק השני, ההערות ארוכות יותר, וממוספרות בספרות רומיות. בהתאם לכך, במפתח, נושאים מהחלק הראשון מצוינים על ידי מספר הסעיף שלהם ולא ע"פ מס' דף; לעומת זאת נושאים מהחלק השני מצוינים לפי מספר עמוד. האופי השונה של החלק השני נובע מהעובדה שהוא כולל הערות שוויטגנשטיין אולי התכוון לשלב מחדש בחלק הראשון. כשפורסם הספר לאחר מותו החלק השני יצא כ"חלק ב'" במהדורות הראשונה, השנייה והשלישית. עם זאת, לאור אי ודאות מתמשכת בנוגע לכוונותיו של ויטגנשטיין לגבי חומר זה, המהדורה הרביעית (2009) קראה לחלק הראשון "חקירות פילוסופיות" ולחלק השני "פילוסופיה של פסיכולוגיה - רסיס"
גיום דה מאשו
גיום דה מאשו (בצרפתית: Guillaume de Machaut; נולד בסביבות 1300 – 1377) היה משורר ומלחין צרפתי בימי הביניים.שירתו זכתה לחיקויים מצד משוררים אחרים, ביניהם ג'פרי צ'וסר ועוד.
מאשו חיבר בקשת רחבה של סגנונות וצורות ותפוקתו הייתה עצומה. כמו כן, היה המייצג המפורסם והחשוב ביותר מבחינה היסטורית של התנועה המוזיקלית הידועה בשם ארס נובה.
השפעתו של מאשו הייתה גדולה במיוחד בפיתוח המוטט והשיר החילוני ("בייחוד התבניות הקבועות, הלאי, הווירלאי והבלדה). מאשו כתב את "מיסה דה נוטר דאם", הראשונה שנכתבה בשלמותה לטקסט של המיסה כיצירה שאפשר לייחס למלחין יחיד ואשר השפיעה על מלחינים במאות הבאות.
קורות חייו
מאשו נולד כנראה ולמד באזור ריימס (שם משפחתו נגזר, סביר להניח, ממקום הולדתו, העיר מאשו, 30 קילומטרים מזרחית לריימס, בחבל הארדנים). הוא עבד כמזכיר ליוהאן הראשון, רוזן לוקסמבורג ומלך בוהמיה, מ-1323 עד 1346; נוסף לכך היה לכומר במהלך התקופה הזו. סביר להניח, שנלווה אל המלך יוהאן במסעותיו השונים, רבים מהם סיורים צבאיים, ברחבי אירופה (כולל פראג). הוא התמנה לפקיד קתדרלה (קנון) בוורדון ב-1330, אראס ב-1332 וריימס ב-1333. בשנת 1340 חי מאשו בריימס, לאחר שוויתר על שאר משרותיו הקנוניות לבקשת האפיפיור בנדיקטוס השנים עשר. ב-1346 נהרג המלך יוהאן כשהשתתף בקרב קרסי ומאשו, שהיה מפורסם ומבוקש מאוד, נכנס לשירותם של אצילים ושליטים שונים, ביניהם בתו של המלך יוהאן, בון, שרל השני מנאווארה, ז'אן דה ברי ושארל, רוזן נורמנדיה, שיהיה בשנת 1364 למלך שארל החמישי.
מאשו יצא בשלום ממגפת הדבר שעשתה שמות באירופה ובילה את שנותיו האחרונות בריימס, בהלחנה ובהעתקת כתבי היד הקודמים שלו. יש אומרים, כי הפואמה שלו, Le Voir Dit (כנראה 1361 - 1367) היא אוטוביוגרפית ומתארת אהבת סתיו שלו לנערה בת 19, פרון ד'ארמנטירה, אם כי יש החולקים על כך. במותו בשנת 1377 כתבו מלחינים אחרים, כמו פרנסואה אנדריו, אלגיות לקונן על מותו.
שירה
תפוקתו הלירית של גיום דה מאשו מקיפה כ-400 שירים, ביניהם 235 באלאדות, 76 רונדו, 39 וירלאי, 24 לאי, 10 קינות ו-7 שאנסון רויאל ומאשו הרבה לעשות לשכלול ומיון התבניות הקבועות הללו. הרבה מתפוקתו הלירית שובץ בפואמות הסיפוריות שלו, ה-dits, כמו Le Remède de Fortune (מרפא לגורל דווה) ו-Le Voir Dit (סיפור אמיתי). רבים משיריו של מאשו נעדרים מוזיקה ומאשו פסק שבשבילו, כתיבת השיר קודמת תמיד לחיבור המוזיקה (וגם חשובה ממנה). מלבד המוטטים בלטינית, בעלי אופי דתי, וכמה שירים המדברים על אימי המלחמה והשבי, רובם הגדול של שיריו הליריים של מאשו עוסקים בחיזורי אהבים נאמנים למוסכמות ומכילים הצהרות אמונים לגבירה ותענוגות המשורר ומכאוביו. במונחים טכניים, מאשו היה אמן בסכימות חריזה משוכללות ובכך הוא מבשר את הרטוריקנים הדגולים של המאה ה-15.
על מכלול כתיבתו הסיפורית של דה מאשו שולט ה"דיט" ("דיבורי", בתרגום מילולי, כלומר, שיר שאינו מיועד לזמרה). שירי העלילה האלה, המסופרים בגוף ראשון (כולם פרט לאחד כתובים בבתים מחורזים בני שמונה הברות, בדומה ל"רומן" של אותה תקופה) נאמנים לרבים מכללי "רומן הוורד", לרבות השימוש בחלומות אלגוריים (songes), דמויות אלגוריות והסיטואציה של המספר-מאהב, השואף לחזור אל גבירת לבבו או לרצות אותה. מאשו גם אחראי לכרוניקה של מעללי אבירות (ה-Prise d'Alexandrie) וליצירות פיוטיות של נחמה וחוכמת מוסר.
באחרית ימיו כתב מאשו מסה פיוטית על אומנותו (הפרולוג שלו).
לשירתו של מאשו הייתה השפעה ישירה על יצירותיהם של אסטש דשאן, ז'אן פרואסר, כריסטין דה פיזאן, רנה הראשון מנאפולי וג'פרי צ'וסר, לצד רבים אחרים.
מוזיקה
מאשו היה ללא עוררין המלחין המפורסם והמשפיע ביותר במאה ה-14. שיריו החילוניים כוללים לאי ווירלאי מונופוניים, הממשיכים, בצורות מעודכנות, חלק ממסורת הטרובאדורים. עם זאת, לכתיבתו בצורות הפוליפוניות, הבלדה והרונדו, נודעה חשיבות היסטורית רבה יותר והמוזיקה שחיבר לטקסט של המיסה היא הראשונה, שאפשר לייחס למלחין יחיד. מאשו היה הנציג האחרון החשוב של מסורת הטרובר.
מוזיקה חילונית
יצירות מאשו נשאו, ברובן הגדול, אופי חילוני. מילות שיריו עסקו כמעט תמיד בגינוני אהבה בנוסח חצרות האצילים. יצירות ספורות נועדו להנצחת אירוע מסוים, כמו מ'Bone Pastor/Bone Pastor/Bone Pasto" 18 " מאשו הלחין בחמש סוגות עיקריות: לאי, וירלאי, מוטט, בלדה ורונדו. בסוגות אלה שימר מאשו את "הצורות הקבועות",formes fixees, אבל בעיקר במקרים רבים עשה שימוש יצירתי בהלחנת טקסט ובקדנצות. לדוגמה, רוב פסקאות הרונדו מסתיימות במליסמה ארוכה על ההברה האחרונה. לעומת זאת, כמה מן הרונדו של מאשו, כמו ר'18, "Puis qu'en oubli," כתובים הברות-הברות. המוטטים של מאשו מכילים במקרים רבים טקסטים דתיים בקול הטנור, כמו מ'12 "Corde mesto cantando/Helas! pour quoy virent/Libera me." בניגוד לכך, ביצירות לשלושה קולות, שני הקולות העליונים שרים טקסטים חילוניים בצרפתית בעוד הקול התחתון שר טקסט דתי בלטינית, כך שנוצרת הקבלה מעניינת בין המקודש לחילוני. בשאר הסוגות, מכל מקום, אין מאשו עושה שימוש בטקסטים דתיים.
מוזיקת קודש
המיסה המחזורית של מאשו, "מיסה דה נוטר דאם" ("המיסה של גברתנו") חוברה ככל הנראה בשביל קתדרלת ריימס בראשית שנות ה-60' של המאה ה-14. אף כי לא הייתה זו המיסה המחזורית הראשונה - קדמה לה "מיסה טורנאי" - היא הראשונה שנכתבה על ידי מלחין יחיד ונתפסה כיחידה אחת. נראה שמאשו הכיר היטב את מיסה טורנאי, כיוון שהרבה מאפייני סגנון משותפים לה ול"מיסה דה נוטר דאם", כולל פרקי ביניים ללא טקסט.
השאלה, אם המיסה של מאשו מחזורית או לא, לא הוכרעה לפי שעה; למעשה, גם אחרי דיון ממושך, מוזיקולוגים עודם חלוקים בדעותיהם. עם זאת, מוסכם כי מיסה זו יכולה להיחשב לכל היותר כמבשרת המיסות המחזוריות המאוחרות יותר, שכתבו במאה ה-15 מלחינים כמו ז'וסקן דה פרה ודומיו. המיסה של מאשו שונה מהן במובנים הבאים: ראשית, הוא איננו שומר על מרכז טונאלי לכל אורך היצירה, כיוון שהמיסה משתמשת בשני מודוסים נבדלים. (אחד ל"קיריה", "גלוריה" ו"קרדו", אחר ל"סנקטוס", "אגנוס" ו"איטה מיסה אסט"). שנית, אין נושא מלודי מורחב העובר בבירור בכל הפרקים, והמיסה איננה משתמשת בטכניקת הפרודיה. שלישית, יש ראיות משמעותיות לכך, שהמיסה הזאת לא חוברה בפעולה יצירתית אחת; ייתכן אומנם שהפרקים צורפו יחדיו, אך אין זאת אומרת, שהם חוברו כך מלכתחילה. (ראו בהרבעון המוזיקלי, "המיסה המחזורית כביכול של גיום דה מאשו: ראיה חדשה לדיון ותיק" - אליזבת קייטל.)
בהמשך לאמור לעיל, מבחינה סגנונית אפשר להגיד, שהמיסה עקבית ולכידה, ואין ספק, שהמזמורים שנבחרו לה הם כולם שירי הלל לאם מריה. משקל נוסף לטענת המחזוריות של המיסה תורמת האפשרות, שהמיסה נכתבה או חוברה יחדיו לביצוע באירוע מסוים. האפשרות, שהיא יועדה להכתרתו של קרל החמישי, שהייתה מקובלת ברבים לפנים, נחשבת לבלתי סבירה בחוגי החוקרים בני ימינו. מקובל להניח, שכוונת המלחין לבצע את היצירה כמיסה אחת שלמה מצדיקה את הגדרת ה"מיסה דה נוטר דאם" יצירה מחזורית.
בואש מפוספס
בואש מפוספס (שם מדעי: Mephitis mephitis), מין יונק אוכל-כול ממשפחת הבואשיים. מין זה נפוץ ברוב צפון אמריקה, כולל בצפון מקסיקו, בדרום קנדה ובארצות הברית. זהו המין הגדול במשפחת הבואשיים. כמו כל הבואשיים, הבואש המפוספס יכול להפריש נוזל מצחין כדי להרתיע בעלי חיים אחרים.
מראה
צבע גופו של הבואש המפוספס שחור, עם פס לבן לאורך כל אחד מצדדי מגופו; שני הפסים מתחברים יחדיו לאזור לבן רחב באזור העורף. במצחו פס לבן צר. גודלו בערך כגודל חתול ביתי, הוא שוקל בין 2.7 ל-6.3 ק"ג ואורך גופו (ללא הזנב) בין 33 ל-46 ס"מ. זנבו העבה מגיע לאורך של 18 עד 25 ס"מ ולפעמים קצהו לבן.
נוכחותו של בואש מפוספס מתגלה לעיתים קרובות תחילה על פי ריחו. בדומה לכלל הבואשיים, לבואש המפוספס בלוטות ריח מפותחות בפי הטבעת, המסוגלות לפלוט ריח צחנה חזק כאשר הוא חש מאוים מפני בעל חיים אחר.
התנהגות
הבואש המפוספס פעיל בעיקר בלילה. הוא מתחיל לתור אחר מזון זמן קצר לאחר שקיעת החמה, וניזון מעכברים, ביצים, נבלות, חרקים, זחלים וגרגרים. עם הזריחה, פורש הבואש המפוספס למאורה, שעשויה להיות באדמה, תחת בניין או סלע. בעוד שהזכר דר לבדו במאורה, מספר נקבות עשויות לחיות יחדיו. במהלך הסתיו אוגרים הבואשים שומן עודף שישמשם במשך תקופת החורף, בה הם פחות פעילים, אף שאינם נכנסים לתרדמת חורף. במהלך החורף עשויים הם להישאר במאורותיהם תחת האדמה זמן רב שיכול להגיע אף ל-100 ימים ברצף. משך התקופה שבה הם פחות פעילים משתנה בהתאם למיקום הגאוגרפי - התקופה קצרה יותר בדרום, וארוכה יותר בצפון.
הבואש המפוספס מועיל כצרכן מכרסמים וחרקים, ורק לעיתים נדירות ניזון מעופות משק.
רבייה
הרבייה נעשית בפברואר או מרץ, ובתחילת מאי, לאחר היריון בן 63 יום, נולדים חמישה או שישה גורים. הגורים נולדים עיוורים וחרשים, ואת עינייהם פוקחים רק בגיל שלושה שבועות. במהלך שמונת עד עשרת השבועות הראשונים לחייהם מניקה האם את גוריה. הזכרים לא משתתפים בטיפול בגורים. תוחלת חייהם של הבואשים המפוספסים בטבע יכולה להגיע לעד שנתיים-שלוש, אולם ברוב המקרים הם לא שורדים את החורף הראשון. בשבי מסוגלים הבואשים לחיות עד 15 שנה.
על-סגול
גילוי קרינת על-סגול
אור "אולטרה סגול" (UV) פירושו אור ש"מעבר לסגול" (מלטינית אולטרה, "מעבר"), סגול הוא צבע בעל התדר הגבוה ביותר של האור הנראה. לאולטרה סגול יש תדר גבוה יותר מהתדר של האור הסגול, ולכן אורך גל קצר יותר מאשר לאור סגול.
קרינת UV התגלתה בשנת 1801 כאשר הפיזיקאי הגרמני יוהאן וילהלם רייטר הבחין בקרניים בלתי נראות, הנמצאות ממש מעבר לקצה הסגול של הספקטרום הנראה. הגלוי של רייטר התרחש כאשר הוא שם לב שנייר הספוג בכלוריד-הכסף התכהה במהירות רבה יותר כאשר נחשף לאור UV בהשוואה לקצב שבו התכהה כאשר נחשף לאור הסגול.
רייטר קרא לאור הזה "קרני חמצון" (בגרמנית: de-oxidierende Strahlen) כדי להדגיש תגובתיות כימית ולהבדיל אותם מ"קרני חום", שהתגלו על ידי ויליאם הרשל שנה קודם לכן, בקצה השני של הספקטרום הנראה. המונח הפשוט יותר "קרניים כימיות" אומץ זמן קצר לאחר מכן, ונשאר פופולרי לאורך המאה ה -19, אם כי חלק מהמדענים טענו כי קרינה זו שונה לחלוטין מאור נראה. המונחים "קרניים כימיות" ו"קרני חום" הומרו בסופו של דבר לטובת קרינה אולטרה-סגולה ואינפרה-אדומה בהתאמה.
סוגי קרינת על-סגול
קרינת על-סגול נחלקת לעל-סגול קרוב (אורך גל של 380 עד 200 נאנומטר) ולעל-סגול קיצוני (200 עד 10 נאנומטר). כשדנים בהשפעת הקרינה העל-סגולה על בריאות האדם ועל הסביבה, טווח אורכי הגל בעל-סגול מחולקים לעיתים קרובות ל-UV-A (אורך גל של 380 עד 315 נאנומטר; נקרא גם "אור שחור" או UV גל ארוך), UV-B (אורך גל של 315 עד 280 נאנומטר; נקרא גם UV גל בינוני), ו-UV-C (מ-280 עד 10 נאנומטר; נקרא גם UV גל קצר או "קוטל חיידקים").
זכוכית רגילה היא שקופה לקרינת UV-A אולם אטומה לאורכי גל קצרים יותר. זכוכית קוורץ, בתלות באיכותה, עשויה להיות שקופה אפילו לאולטרה סגול קיצוני.
השמש פולטת קרינה בתחומי UV-A, UV-B ו-UV-C, אולם בשל הספיגה בשכבת האוזון באטמוספירה, 99% מהקרינה העל-סגולה המגיעה לפני-השטח של כדור-הארץ היא UV-A.
השפעות מזיקות
כשהעור מראה סימני אדמומיות ("הישרפות") זוהי תוצאה של כווייה, הנוצרת בעקבות כמות מסוימת של קרינה המגיעה לעור. כמות הקרינה המגיעה לעור היא מכפלה של עוצמת הקרינה במשך הזמן של הקרינה. היחידה נקראת ג'אול. כמות הקרינה הגורמת לאדמומיות בעור היא שונה עבור אורכי גל שונים. עבור קרינה באורך 350 ננומטר (UVA) יש צורך ברמה של 100 ג'אול. 3 ג'אול של קרינה באורך גל של 310 ננומטר גורמת לאדמומיות ואילו עבור 300 ננומטר מספיק לקבל 0.5 ג'אול כדי שהעור יאדים.
האטמוספירה ושיכבת האוזון מסננות קרינת UV אך לא לגמרי. מבין קרני ה-UV השונות, חודרות מבין לשכבות אלה כמות רבה של UVA, כמות קטנה פי 100 של UVB וכמות אפסית של UVC. כאמור, העור רגיש פחות לקרינת UVA לכן היא נחשבת לפחות מזיקה מהשלוש, אולם כיוון ששכבת האוזון אינה בולמת אותה כל כך, היא קיימת בכמויות גדולות (בדומה למיטות שיזוף). היא עשויה לתרום להזדקנות העור, נזק ל-DNA, ואף לסרטן העור.
קרינת UVA חודרת מעבר לשכבות העור ומגיעה לאזורים רגישים. התגלה כי קרינה זאת מעלה את מקרי סרטן העור במיטות שיזוף ואצל מקבלי טיפולי UVA במרפאות. סוברים שהיא הגורם העיקרי לקמטים בעור. קרינות UVB ו- UVC מסוכנות לעיניים, וחשיפה לה עשויה לגרום לפוטוקרטיטיס (דלקת עיניים שטחית אך כואבת). קרינת UVC מסוכנת הרבה יותר מאשר קרינת UVB וחשיפת העיניים לקרינת UVC, אפילו במשך כמה שניות יכול לגרום לכוויות חמורות בעור ובעיניים. מנורות UVC נמצאות בשימוש במתקני טיהור מים, טיהור חדרי ניתוחים, טיהור אריזות מזון ועוד. כמות קטנה מאוד של קרינת UVC הורגת כל תא חי כולל חיידקים או וירוסים תוך שניות.
קרינות UV-A, UV-B ו-UV-C עשויות כולן לפגוע בחלבוני קולגן ובכך להאיץ את הזדקנות העור, אך קרינת UVC היא ההרסנית ביותר.
קרינת UV בעוצמה חזקה גורמת לסוגים מסוימים של סרטן עור. קרינה זו מייננת מולקולות DNA בתאי עור, וגורמת ליצירת קשרים קוולנטיים בין בסיסי תימין סמוכים, מה שמוביל בסופו של דבר לעיוותים במבנה הסליל של ה-DNA, עיכוב בשכפול, פערים ב-DNA, ועוד. בעיות אלו עשויות לגרום למוטציות, שעלולות להוביל לגידול סרטני. ניתן לראות בקלות את ההשפעה המוטגנית של קרינת אולטרה סגול על תרביות חיידקים.
קשר סרטני זה הוא הגורם לדאגה בקשר לחור באוזון.
קרינת UV-C היא המסוכנת שבשלושה. בעבר לא ניתנה תשומת-לב רבה לקרינת UV-C, משום שהיא מסוננת בדרך-כלל בשכבת האוזון ולא מגיעה לפני כדור-הארץ. כיום, דילול שכבת האוזון והחורים בה גורמים לדאגה גוברת באשר לחשיפה אפשרית לקרינת UV-C.
קרינה זו יכולה להוות סיכון להתפתחות קטרקט.
השפעות מועילות
השפעה חיובית של אור על-סגול היא ייצור של ויטמין D בגוף. מחקר שנערך ב-2002 בידי ויליאם ב. גרנט מעלה את הטענה כי מקרי מוות מסרטן רבים נגרמים בשל מחסור בוויטמין D הנובע מחשיפה לא מספיקה לקרינת UV-B. כאשר קרינת UV-B פוגעת בעור היא הופכת את הכולסטרול שבעור לוויטמין D3.
קרינת UV-B מהשמש או על ידי מנורות מיוחדות משפיעה לטובה על חולים במחלות עור רבות ומדי זמן נוספות מחלות לרשימה. כיום הטיפול בקרינה זאת מאושר על ידי משרדי הבריאות בעולם עבור מחלות עור פסוריאזיס, ויטיליגו, דלקת עור אטופית, ליכנפלנוס (סוג של סרטן) ועוד מחלות. קיימות בעולם עשרות אלפי מרפאות UV-B ובארץ הטיפול בהן מאושר על ידי משרד הבריאות ונמצא בסל הבריאות.
בארצות בהן אין שמש חזקה, כמו רוסיה, נורווגיה ועוד, ניתנות באופן סדיר הקרנות UV-B לנשים בתקופת ההריון, על מנת להיטיב עם בריאות האשה והעובר.
בשנת 2000 התחילו להשתמש במנורות UV-B מסוג חדש אשר נותנות קרינה בתחום צר בלבד של 311–313 ננומטר בלבד, זאת בעוד שלפני כן היה שימוש רק במנורות UV-B של 290–320 ננומטר. היתרון של מנורות אלה בכך שהן לא נותנות קרינה מתחת ל 300 ננומטר שהיא קרינה מזיקה שאינה תורמת לייצור ויטמין D3 ומצד שני היא גורמת להרס ה DNA. מנורות אלה נקראות נרובנד.
בעוד שהשימוש במנורות נרובנד 311–313 ננומטר נעשה על כל הגוף או על שטחים נרחבים במרפאות, טיפול על שטחים קטנים באמצעות לייזר אקסימר הפולט קרינת UV-B בתחום 308 ננומטר נמצא כיעיל אף הוא. כיוון שהלייזר ניתן בעוצמה חזקה ובאורך גל שקרוב יותר ל 300 ננומטר, מספיקה הקרנה באמצעות הלייזר של שנייה-שתיים כדי לגרום לתגובה בעור.
שימוש נוסף בקרינה זו הוא כטיפול בקרטוקונוס. טיפול זה מוכר בשם Corneal Collagen Crosslinking. בטיפול זה מוחדר אל תוך העין ריבופלבין אשר תחת השפעת קרני UV-A, גורם לחיבור מחדש של רקמות הקרנית ובכך אמור לפעול כמנע עבור מנגנון התפשטות המחלה.
אסטרונומיה
ידוע כי עצמים חמים מאוד מפיקים קרינה על-סגולה רבה (למשל האזור סביב לחור שחור).
אותה שכבת אוזון המגנה עלינו, מקשה על האסטרונומים לראות קרינה זו מעל פני כדור-הארץ. לפיכך מרבית התצפיות העל-סגולות נערכות מהחלל.
עולם החי
חיות רבות ושונות ניחנות ביכולת ראיית על-סגול, ביניהם חרקים רבים. הדבורים, למשל, רואות בתחום העל-סגול הקרוב. פרחים רבים התלויים בחרקים להאבקה מנצלים עובדה זו, וצבועים בצבעי על-סגול עזים, המושכים את הדבורה אל אבקני הפרח.
ישנם בעלי חיים המסוגלים לעקוב אחרי סימני על-סגול שמותירים בעלי חיים אחרים ובאופן זה לצודם.
עקרבים מאירים בצורה פלואורסצנטית תחת הקרנה של אור על-סגול (מייחסים את התופעה למינרלים או לחלבונים שנמצאים בעורם), דבר המנוצל על ידי לוכדי עקרבים.
ישנם אלמוגים המאירים בצורה פלואורסצנטית תחת הקרנה של אור על-סגול. צלילות לילה ספורטיביות נעזרות בפנס מתאים כדי לראות את התופעה.
שימושים
לאור על-סגול שימושים רבים ושונים:
מנורות פלואורסצנטיות
מנורות פלואורסצנטיות מפיקות אור על-סגול על ידי שחרור של אדי כספית בלחץ נמוך. ציפוי זרחני על פנים המנורה בולע חלק מהאור העל-סגול והופך אותו לאור נראה, שאר הקרינה נבלמת על ידי דפנות הזכוכית.
אורכי הגל העיקריים הנפלטים על ידי הכספית הם בתחום של UV-C. חשיפה לא מוגנת של העור או העיניים למנורות "פלואורסצנטיות" המשמשות לקטילת חיידקים וטיהור מים (שהן על פי רוב עשויות קוורץ, ואין בהן ציפוי זרחני) היא מסוכנת למדי.
מרבית האור ממנורות כספית הוא באורכי גל לא רציפים. מקורות פרקטיים אחרים לאור על-סגול עם טווח פליטה רציף יותר כוללים מנורות קסנון (משמשות לעיתים לדימוי אור שמש), מנורות דאוטריום, מנורות כספית-קסנון, נורות מתכת-הליד, ונורות הלוגן.
טיהור מי שתיה
אור על-סגול באורך גל של 254 ננומטר, שנפלט על ידי אדי כספית בנורת התפרקות גז, משמש לעיתים קרובות לטיהור מי שתייה ובמתקני טיהור מי שפכים.
בדיקת מחצבים
מנורות על-סגולות משמשות גם לבדיקת מחצבים, אבני חן, ועבודות "בילוש" אחרות כגון אימות פרטי אספנות שונים. חומרים שנראים דומה באור רגיל זוהרים לעיתים באופן שונה תחת אור על-סגול, כך שאור על-סגול יכול לשמש להבחנה בין חומרים שונים ולזיהוי זיופים. בתכונה זו נעשה שימוש גם בביוכימיה ובזיהוי פלילי.
פוטותרפיה
(ביוונית: טיפול באור), הוא שם לטיפול רפואי באמצעות חשיפת העור לקרני אור.
מחלות מסוימות ניתנות להקלה או לריפוי באמצעות פוטותרפיה. המחלות פסוריאזיס, ויטיליגו, דלקת עור אטופית ונוספות אחרות מטופלות באמצעות חשיפה לאור בתחום העל סגול UVB באורך גל של 280–320 ננומטר. אקנה מטופלת באור נראה באורך גל של 415 ננומטר ההורג את חיידק האקנה. קרינת אור בשילוב עם חומרים פעילים מביאה לריפוי סרטן העור.
כן נמצאות בשימוש מנורות UVB אשר פותחו על ידי חברת פיליפס בהולנד. המנורות פולטות קרינת UVB בתחום צר (Narrow Band) של 311–313 ננומטר, בעוד שמנורות UVB רגילות פולטות קרינה בכל תחום UVB שבין 280–320 ננומטר. קיימות בעולם עשרות אלפי מרפאות פוטותרפיה ומקבלים בהן מיליוני מטופלים. הטיפול מאושר על ידי משרד הבריאות ואין לו תופעות לוואי כפי שיש לטיפול באמצעות תרופות וחומרים כימיים.
סטריליזציה
אור על-סגול משמש לסטריליזציה של סביבות עבודה וכלים במעבדות ביולוגיה ובמתקנים רפואיים. עם זאת, שיטה זו משמשת רק כנדבך נוסף לשיטות סטריליזציה אחרות, שכן מיקרואורגניזמים שונים עשויים למצוא מפלט מפני האור על-סגול בסדקים קטנים או באזורים מוצלים.
פוטוליתוגרפיה
עקב אורך הגל הקצר שלו, נעשה שימוש באור על-סגול בפוטוליתוגרפיה באיכות גבוהה בתהליך הייצור של מוליכים למחצה. פוטוליתוגרפיה זו משמשת לייצור מעגלים משולבים ומעגלים מודפסים.
ספקטרוסקופיה
אור על-סגול משמש גם בספקטרוסקופיה.
ביוטכנולוגיה
החלבון GFP ונגזרותיו הם כלי שימושי מאוד בעולם הביוטכנולוגיה. ה-GFP מאיר פלואורסצנטית בתחום הספקטרום הנראה תחת הארה באור על סגול. בעזרתו ניתן לסמן, לראות ולחקור חלבונים ומבנים שהם יוצרים, שמצד עצמם אינם מאירים.
היסטוריה
זמן קצר לאחר שהתגלה האור התת-אדום, הפיזיקאי הגרמני יוהאן וילהלם ריטר החל לחפש קרינה בקצה השני של הקשת, באורכי הגל הקצרים שמעבר לסגול. ב-1801 הוא השתמש בכלוריד כסף, חומר הרגיש לאור, כדי להראות שישנו אור בלתי-נראה מעבר לסגול. הוא קרא לאור זה "קרניים כימיות".
עמוס 3
עמוס 3 הוא לוויין תקשורת ישראלי, השלישי בסדרת לווייני התקשורת "עמוס". הלוויין נועד להחליף את הלוויין עמוס 1 לאחר 12 שנות פעילות (מאז 1996), ולהצטרף לעמוס 2 לאותו מיקום חללי. עמוס 3 צפוי לפעול במשך כ-18 שנה.
השיגור נערך ב-28 באפריל 2008 מאתר השיגור קוסמודרום בייקונור בקזחסטן.
היסטוריה
בינואר 2005 הודיעה חברת חלל על גייס הון לטובת מימון הלוויין באמצעות הנפקת מניות ואופציות למניות, ובאמצעות הנפקת איגרות חוב. בפברואר הודיעה כי היא רוכשת את הלוויין מהתעשייה האווירית תמורת 170 מיליון דולרים. וספטמבר 2005 החלה בנייתו.
בתחילת 2006, עבר הלוויין את השלב הראשון - שלב התכנון ההנדסי ותהליכי ייצור בתעשייה האווירית לישראל. ציוד השידור של הלוויין נבנה על ידי החברות Alenia Space, חברה בת של Alcatel ו-Telespazio Holding מאיטליה. ב-24 בפברואר 2006 חתמה התעשייה האווירית עם ספייס אינטרנשיונל סרוויסס הרוסית וסי לונץ' הבינלאומית על חוזה לשימוש במערכת השיגור היבשתית של החברה (לאנד לונץ') בבייקונור שבקזחסטן לצורך שיגור עמוס 3 ברבעון הראשון של שנת 2008. הלוויין נשלח לבדיקות בגרמניה באוקטובר 2007 ועבר אותן בהצלחה.
במרץ 2008 הודיעה חלל כי החכירה כבר 76% מקיבולת הלוויין.
השיגור היה אמור להיערך ב-24 באפריל 2008 מאתר השיגור בעיר בייקונור, קזחסטן, אך נדחה ברגע האחרון עקב תקלה במתקן השיגור ובוצע ב-28 באפריל 2008. השיגור בוצע באמצעות משגר הזניט התלת-שלבי "Zenit-3SLB". הלוויין שוגר לנקודה 4 מעלות מערב בגובה של 35,786 ק"מ (מסלול גיאוסטציונרי), בקרבה אל הלוויינים עמוס 1 ועמוס 2.
הלוויין עמוס 3 שוגר על גבי משגר הזניט התלת-שלבי "Zenit-3SLB" ישירות למסלול 35,786 ק"מ, שלא כמו הלוויינים עמוס 1 ועמוס 2 ששוגרו למסלול נמוך ותמרנו את עצמם למסלול גבוה. השיגור לגובה זה ישירות, יחסוך דלק רב ללוויין, דבר שיתבטא בעוד 6 שנות שירות ותפקוד בחלל, כלומר סך הכל 18 שנים במקום 12, כמו לוויני עמוס הקודמים. בנוסף, עמוס 3 היה הלוויין המערבי הראשון ששוגר ישירות למסלול 35,786 ק"מ. משקל המכלול בשיגור היה 1,270 ק"ג ומשקל המטעד 250 ק"ג.
בספטמבר 2011, דיווחה חלל תקשורת על תקלה במצבר של הלוויין בזמן "אקליפס" (אירוע המתרחש פעמיים בשנה לתקופה בת 42 ימים בכל פעם, בה הלוויין והפאנלים הסולאריים המספקים לו אנרגיה חשמלית מוסתרים חלק מהיממה מהשמש. אז פועל הלוויין באמצעות המצבר בלבד).
באוקטובר 2019, דיווחה חברת חלל תקשורת כי התגלתה תקלה במד האופק הרזרבי של עמוס 3, עם זאת הוא ממשיך לספק שירות באופן מלא ותקין.
תכנון ומבנה
בנוסף לשטחי השרות המורחבים הקיימים בעמוס 2, מספק עמוס 3 שירותים באמצעות האנטנות בעלות האלומה הניידת לכל נקודה במזרח התיכון, באירופה, אפריקה וחלקים מיבשת אמריקה: ארצות הברית, קנדה ודרום אמריקה.
לכבוד חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל, עוטר המשגר זניט בסמליל חגיגות השישים. הייתה אף כוונה (שנגנזה) לשנות את שם הלוויין ל"עמוס-60".
אוגוסט. השמיני
'''אוגוסט. השמיני (ברוסית: Август. Восьмого''') הוא סרט דרמת פעולה רוסית משנת 2012 אודות מלחמת גאורגיה–רוסיה בשנת 2008. הסרט הופק ובוים על ידי דז'ניק פאיזייב בכיכובם של מקסים מאטבייב, סבטלנה איוואנובה ויגור ברוייב.
רקע
הסרט מגולל את סיפורה של אם חד הורית צעירה שחייבת לפלס את דרכה לדרום אוסטיה כדי להתאחד עם בנה ששלחה לפני המלחמה אל אביו שמשרת שם במשמר הגבול הרוסי. סיפור המלחמה מוצג דרך שתי נקודות מבט שונות. האחד הוא של האם והשני הוא של הבן, הרואה אותו כסיפור מדע בדיוני על רובוטים שנלחמים זה בזה.
בהשוואה לסרטים אולימפוס אינפרנו ו-5 ימי מלחמה, הסרט לא שווק כסרט "חיפוש אחר האמת". עם זאת, הוא הוכר כפרויקט חשוב מבחינה חברתית וצולם על חשבון הקרן הממשלתית הרוסית לתמיכה חברתית וכלכלית בקולנוע הלאומי. חטיבת פוקס המאה ה-20 בחבר המדינות, המפיצה הרוסית של פוקס המאה העשרים, עסקה בהפצת הסרט. הבכורה הרוסית התקיימה ב-21 בפברואר 2012. הסרט שודר לראשונה בטלוויזיה ב-4 בנובמבר 2012 בערוץ הראשון.