cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פחמה (עיירה)
היסטוריה
במקור צלבני משנת 1179 נזכרה פחמה יחד עם אג'ה ("קסאלה אג'ה") כאחד מהכפרים שהכנסותיהם ניתנו למנזר ציון בירושלים על ידי האפיפיור אלכסנדר השלישי.
התקופה העות'מאנית
פחמה נזכרת ברישומי המס העות'מאנים של שנת 1596, שם היא מופיעה ככפר בנפה (נאחיה) של ג'בל שאמי במחוז (ליוה) של שכם, ונמנתה בה אוכלוסייה של 21 בתי אב ו-2 רווקים, כולם מוסלמים. תושבי הכפר שילמו מס קבוע של 33.3% על תוצרת חקלאית, כגון חיטה, שעורה, גידולי קיץ, זיתים (בהם "750 עצי זית אסלאמיים" ו-1500 עצי זית רומיים") כוורות ו/או עיזים, בנוסף להכנסות מזדמנות, מס הג'יזיה, וכן בית בד לשמן זית או דבש ענבים; סה"כ 6,000 אקצ'ה. בכפר נמצאו גם חרסים מראשית התקופה העות'מאנית.
בשנת 1694, עבד אל-ע'ני א-נאבולסי, הנוסע והחוקר המוסלמי-סופי, חלף ליד פחמה בעת עלייתו לרגל.
בשנת 1838, פחמה נזכרת במחוז א-שעראוויה א-שארקיה.
תקופת המנדט הבריטי
במפקד האוכלוסין של שנת 1922, שנערך על ידי רשויות המנדט הבריטי, נמנתה בפחמה אוכלוסייה של 187 נפש, כול מוסלמים. מספרם גדל במפקד 1931 ל-238; עדיין כולם מוסלמים, שהתגוררו ב-38 בתים.
בסקר הכפרים של 1945 נמנו בפחמה 350 מוסלמים, ושטח השיפוט של הכפר היה 4,498 דונם, לפי סקר קרקעות ואוכלוסייה רשמי. מתוכם, 210 דונם שימשו למטעים ולקרקעות להשקיה, 2,173 דונם לדגנים, ואילו 14 דונם היו שטח בנוי.
שלטון ירדני
לאור הסכמי שביתת הנשק של 1949 שחתמו את מלחמת העצמאות, עברה פחמה לשלטון ירדן.
המפקד הירדני של 1961 מצא 541 תושבים בפחמה.
בשלטון ישראל
לאחר מלחמת ששת הימים ב-1967, פחמה עברה לשליטת ישראל.
תחת הרשות הפלסטינית
מאז חתימת הסכם אוסלו ב' ב-1995, פחמה היא חלק מהרשות הפלסטינית.
ארכאולוגיה
אדם זרטל ביקר במקום במסגרת סקר הר מנשה, וכתב כי מצא חרסים מהתקופות הרומית הקדומה (10%) והמאוחרת (20%), מהתקופה הביזנטית (30%), מהתקופה המוסלמית המוקדמת (10%), מימי הביניים (10%), מהתקופה העות'מאנית (10%) ומהתקופה המודרנית (10%). בגרעין הקדום של הכפר ישנם שרידים של חומות, אבני בנייה וסימני חציבה, אך אלו כמעט נמחקו לחלוטין עקב בנייה מודרנית.
על האוכף ממערב לכפר יש מבנה בעל כיפה כפולה שנבנה על יסודות מימי הביניים, "קבר שייח' קסב". הקבר כנראה בנוי על יסודותיה של כנסייה צלבנית, שעומדת כנראה על חורבותיו של בית כנסת שומרוני עתיק. והוא כולל כמה אלמנטים (דלת אבן), שמקורם, על פי זאב ספראי ומיכאל אבי יונה, מבית כנסת שומרוני מהמאה ה-3 או ה-4. על דלת האבן התגלה תבליט של ארון קודש, שמחזק לפי אותם החוקרים את הסברה שזהו בית כנסת שומרוני. גרוסברג, מנגד, מציע שזהו ייצוג של חזית בית המקדש, ולכן לדעתו מדובר בבית כנסת יהודי.
אסקולי פיצ'נו
אסקולי מוקפת הרים משלושה עברים, וגובלת בשני פארקים לאומיים: פארקו נציונאלה די מונטה סיביליני ופארקו נאציונלה די מונטה דלה לגה. לעיר קבוצת כדורגל ידועה ששיחקה בשנים האחרונות בליגת העל האיטלקית - קבוצת אסקולי (Ascoli Calcio 1898).
היסטוריה
העיר נוסדה על ידי הסאבינים, שבט איטלקי, מספר מאות לפני הספירה. בשנת 279 לפנה"ס נערך בקרבת העיר קרב אסקולום (על שם העיר) בין הרפובליקה הרומית לבין פירוס מלך אפירוס. הקרב נחרת בהיסטוריה באימרה "עוד ניצחון כזה ואבדנו", המיוחסת לפירוס לאחר שניצח בקרב במחיר השמדה של רוב צבאו. בשנת 268 קיבלה העיר זכויות חלקיות, כבעלת ברית לרומא. במלחמת בעלות הברית הצטרפה העיר, שנקראה אז אסקולום, למרד ברומאים, והייתה נתונה למצור ארוך תחת מחנהו של גנאיוס פומפיוס סטראבו. בשנת 89 לספירה נכנעה העיר ותושביה זכו לזכויות אזרח מלאות.
קימון
קימון (ביוונית עתיקה: Κίμων; 510 לפנה"ס, כרסונסוס (חצי האי גליפולי) – 450 לפנה"ס, קפריסין) היה מדינאי אתונאי, ודמות פוליטית מרכזית בשנות השבעים והשישים של המאה החמישית לפנה"ס בפוליס האתונאי.
אסקולי פיצ'נו
היסטוריה
במהלך ימי הביניים נפגעה העיר מהאוסטרוגותים ומאוחר יותר מהלומברדים בפיקודו של המלך פארוד (Faroald). לאחר כמאתיים שנה שבהן נשלטה העיר כחלק מדוכסות ספולטו (593–789), עברה אסקולי לשליטת הפרנקים.
במהלך המאה ה-16 בעיר פעל כומר של המסדר הקפוצ'יני סראפינו ממונטהגרנרו. הוא נטמן בכנסייה בעיר. בתחילת המאה ה-20 הכנסייה עוטרה בציורים של אוגוסטו מוסיני במתארים את חייו של סראפינו שקיבל הכרה כקדוש.
קימון
חייו
קימון היה בנה של הגסיפיילה, בת אולורוס, מלך תראקיה. קימון ואביו מילטיאדס (ממשפחת הפילאידים) הגיעו לאתונה ב-493 לפנה"ס. אביו מת בכלא לאחר שנכשל בניסיונו לכבוש את האי פארוס. קנס שהוטל על אביו בעקבות הכישלון הועבר בירושה לקימון, והייתה זו אחותו, פיאנס קאליאס, אתונאית עשירה מאוד ששילמה את הקנס.
לדבריו של פלוטרכוס, על קימון נאמר שהוא היה "בעל אומץ לב כמו מילטיאדס, חכם כמו תמיסטוקלס, ובעל חוש צדק רב יותר בהשוואה לכל אדם אחר. בהיותו אדם מאוד עשיר שחי חיי מותרות, נהג קימון ברוחב לב ביחסו להמון העם, ואף נהג לדאוג לאספקת מזון לעניי העיר. כמו כן, חלק מהחומות הגבוהות שהקיפו את אתונה מומן על ידו.
קימון היה חייל מבריק, והתגלה כאדם ישר, הגון ובעל רחמים. שמו נודע לרבים בעקבות דרגתו הצבאית הגבוהה ועל רקע היוזמות האסטרטגיות המבריקות שערך. ידוע כי לאחר ניצחון צבאי שעמד בראשו, הוא אפשר לבני בריתו לקחת לעצמם את כל התכשיטים של שבויי המלחמה ולהעביר לאתונה רק את השבויים שאין בידיהם תכשיטים או את אלו שאין ביכולתם לשמש כעבדים. בני הברית לעגו לו על כך - עד שחבריהם וקרובי משפחתם של השבויים פדו ושחררו כל אחד מהם תמורת כסף רב מאוד. הדבר השאיר בידיו כסף רב עד שהיה ביכולותו לדאוג למזון לחייליו שהספיק לחודשים ארוכים ועדיין להעביר חלק מהכסף לפוליס.
באותם הימים, אתונה וספרטה היו אויבות זו לזו. באתונה שלט משטר דמוקרטי ואילו בספרטה שלטה אוליגרכיה צבאית. יחד עם זאת ולמרות העוינות ההדדית ביניהן, שתי הערים חברו זו לזו במאבק המשותף של יוון נגד האימפריה הפרסית במהלך שתי המלחמות הפרסיות בשנים 500 - 479 לפנה"ס. קימון עצמו תמך בספרטה וביקש לכונן הגמוניה משותפת של שתי ערי הפוליס. הוא שירת המלחמות הפרסיות, ולדברי פלוטרכוס: "בכל המצבים בהם יכולה מלחמה להעמיד אדם, עמד בהן קימון שווה בשווה כאילו היה תמיסטוקלס או אביו מיליטיאדס". ידוע שהוא ניהל את קרב סלמיס ביד רמה ובהצטיינות יתירה.
קימון היה אוליגרך ותמך בחוקה של קלייסתנס שחילקה את הכוחות הפוליטיים בין המעמד הגבוה למעמד האמצעי. לעולם הפוליטיקה הוא הגיע לאחר שחבר לאריסטידס בביזנטיון, שהפך ברבות הימים למורהו הפוליטי. לפוליטיקה האתונאית עצמה הוא הגיע לאחר שאתונאים רבים החלו למאוס בתמיסטוקלס, ובשל כך הם החלו לקדם את קימון לכהן בתפקידים רמים בפוליס. כשכוחותיו של כסרכסס התקרבו לפוליס בשנת 480 לפנה"ס, החליט תמיסטוקלס לפנות את אתונה ולהתבסס אך ורק על כוח צבאי ימי. היה זה קימון שהוביל את תהלוכת הצעירים למקדש אתנה שנועדה לקבור את רסן הסוסים המלכותיים שלהם כמנחה לאלה, ולאחר מכן, פנה להתגייס לצי הימי.
בשנת 475 לפנה"ס, זכה קימון באהדת האתונאים לאחר שמצא קבר בסקירוס ובו עצמות אדם שכביכול שייכות היו לתזאוס, אותן נשא למקדש אתנה.
בשנים שבין גלותו של תמיסטוקלס בשנת 472 לפנה"ס עד לתבוסתו הציבורית בשנת 461 לפנה"ס, הפך קימון לאחר האתונאים המשפיעים ביותר בעירו. הוא תמך ללא עוררין במדיניות שנועדה לפתח את עוצמתה של אתונה באמצעות התפשטות במרחב האגאי, ובין השנים 478 ל-461 לפנה"ס הוא הנהיג כוחות בליגה האטית-דלית נגד האימפריה הפרסית. הוא נחל הצלחות רבות בסילוק האויב הפרסי מהמרחב האגאי, שהוחלף כידוע בשליטה אתונאית. הודות לכך, נאמר על קימון שהוא היה גורם מכריע ביכולתה של אתונה להתמודד עם כוחה העולה של ספרטה. בנוסף, הוא גם תמך במדיניות שאיפשרה את הפיכתה של הליגה האטית-דלית למה שעתיד היה להפוך לאימפריה האתונאית, ואלו שנחשבו בעבד הלא-רחוק לבני בריתה של אתונה מצאו את עצמם כמשלמי מיסים ותו לא.
בשנת 464 התמודדה ספרטה עם תוצאות רעידת אדמה קשה מאוד שפקדה אותה, יחד עם מרד שפתחו בה בני המעמדות הנמוכים בעקבות כך. קימון הוביל כוח צבאי שהורכב מ-4,000 איש מבני המעמדות הנמוכים של אתונה במטרה לסייע לספרטנים בשנת 462 לפנה"ס, אך נאלץ לחזור על עקבותיו (לכאורה מתוך חשש מהדמוקרטיה המהפכנית עליה הכריזו המורדים).
האתונאים זעמו על החלטתו זו והחליטו להגלות אותו מהעיר בשנת 461 לפנה"ס. זמן גלותו אמור היה להימשך עשר שנים, אלא שהוא חזר לאתונה מוקדם יותר על רקע הצורך של אתונה באיש צבא מיומן כמוהו בהתמודדות שנכונה לה בפלישה להליגה הפלופונסית. גלותו של קימון נפסלה על ידי פריקלס, אך על פי ששניהם היו יריבים פוליטיים משכבר הימים.
קימון קיווה לראות את התמוטטותה של האימפריה הפרסית, ועד מותו פעל ללא ליאות לקידום המטרה הזו. עם חזרתו לאתונה בשנת 451 לפנה"ס, ניתן לו ההיתר מטעם מועצת הפוליס לעמוד בראש משלחת צבאית במטרה לשחרר את קפריסין מידיה של האימפריה הפרסית. אלא שבשנת 450 לפנה"ס הוא מת בעודו מטיל מצור על העיר קיטיום, והמשלחת חזרה כלעומת שבאה.
יחד עם זאת, אפילו שהוא היה חולה, הוא המשיך לרקום מזימות נגד אויביו תוך ניסיונות לשכנע את חבריו למסע להסתיר ככל האפשר את הידיעה אודות מותו לכל גורם שהוא. צוות חייליו החזיר אותו בביטחה "תחת פיקודו של קימון" לאחר שמת שלושים ימים קודם לכן. לאחר מותו ניתן לו אות הכבוד של הפוליס "אדם דגול".
רות בן-ישראל
רות בן-ישראל (5 במרץ 1931 – 1 בפברואר 2020) הייתה פרופסור למשפטים באוניברסיטת תל אביב, דקאנית הפקולטה למשפטים בשנים 1990–1991, וכלת פרס ישראל לחקר המשפט לשנת תשס"א.
ביוגרפיה
בן-ישראל נולדה בשנת 1931 בפורט סעיד שבמצרים, אחות ליובל נאמן. סבתה וסבהּ, שרה ואבא נאמן, היו ממייסדי תל אביב, והיא נינה למייסדי נווה צדק (זרח אלתר מושלי) ודור שישי לישראל ב"ק. הגיעה עם הוריה לארץ ישראל בשנת 1935. לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון גימנסיה הרצליה בתל אביב, שירתה בצה"ל בשנים 1950–1952, במהלכן סיימה קורס קצינות, שימשה בתפקיד פיקודי בבסיס ההדרכה של הח"ן וכיהנה כמפקדת ח"ן בחיל הים בדרגת סגן.
בשנים 1952–1954 למדה בפריז עיצוב ותרבות ולשון צרפת. עם חזרתה לישראל עסקה באמנות שימושית, ובשנים 1957–1960 ניהלה מפעל של "המשקם" לרקמה תימנית ולשטיחים פרסיים, שבו הועסקו עולות חדשות. בשנת 1955 נישאה לעו"ד גדעון בן-ישראל, לימים חבר הכנסת וחבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות. לבני הזוג שתי בנות: מרית וסביון. עם היבחרו של בעלה לכנסת פנתה ללימודי משפטים, כדי להמשיך בפרקטיקה המשפטית שלו.
בשנת 1967 קיבלה תואר בוגר במשפטים, בשנת 1971 קיבלה תואר מוסמך במשפטים ובשנת 1975 קיבלה תואר דוקטור למשפטים, כולם מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת הדוקטורט שלה נעשתה בהנחייתו של יצחק זמיר, וכותרתה "ההסכם הקיבוצי בישראל כהסדר נורמטיבי". משנת 1975 נמנתה עם סגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, ובשנים 1990–1991 כיהנה כדקאן הפקולטה. היא פרשה לגמלאות בשנת 2000 והייתה פרופסור אמריטה באוניברסיטה זו.
במהלך כל עבודתה האקדמית שילבה בה גם פעילות ציבורית לקידום מעמד העובדים ומעמד האישה, בין השאר כיועצת לוועדת העבודה והרווחה של הכנסת וכיו"ר הוועדה הממשלתית לבחינת תפקודן ושילובן של הנשים בשירות הממשלתי (1993–1996). הוועדה ניסחה המלצות אופרטיביות למיסוד מעמדה ותפקידיה של הממונה על מעמד האישה והמליצה להקים אגף מטה לנושא מעמד האישה בנציבות שירות המדינה. כחלק מיישום המלצות הוועדה, הוקם ב-1995 אגף בנציבות שירות המדינה, שמטרתו לרכז את כל הפעולות הנוגעות לקידום ושילוב נשים בשירות המדינה (כיום - האגף לשוויון מגדרי).
רות בן-ישראל הייתה כלת פרס בר ניב למשפט עבודה (1988) וכלת פרס מינקוף למצוינות משפטית (2000). בשנת 2001 הוענק לה פרס ישראל לחקר המשפט. בנימוקי חבר השופטים נאמר:
בשנת 2005 החליטה על שינוי בקריירה ועברה לעסוק בציור ממוחשב של סיפורי המקרא, שינוי זה היה מוחלט מבחינתה ומשמעותו הייתה נטישה מוחלטת של העיסוק במשפטים עד כדי כך שתרמה את כל הספרייה המשפטית שלה. על מניעיה לשינוי כתבה: בן-ישראל נפטרה ב-1 בפברואר 2020 בגיל 88. הובאה לקבורה לצד בעלה בבית הקברות טרומפלדור.
פעילות ציבורית
בין השנים 2009–2012 כיהנה כיו"ר מועצת המוזיאונים (מועצה על פי חוק הממונה על ידי שר התרבות).
משנת 2013 שימשה כיו"ר הוועד המנהל של מרכז סוזן דלל.
פעילות אמנותית
בשנת 2010 יצא לאור ספרה Bible Illuminations, ובו איוריה לתנ"ך. כן איירה את ספרו של אחיה, יובל נאמן, "תרומת היהודים למדע".
בשנת 2012 יצאו לאור בהוצאת גוונים שני ספרים שאיירה: "מגילת רות", ו"מגילת אסתר".
בשנת 2012 השתתפה בתערוכה קבוצתית "חלומות וחלונות", גלריה הוראס-ריכטר, יפו, אוצרת: כנרת אביבי-בלוך.
בשנת 2014 החלה לפרסם בלוג אוטוביוגרפי בשם "הגדת רות", שבהמשך יצא לאור כספר בהוצאת עם עובד.
בשנת 2010 השתתפה בסרט הדוקומנטרי "פלטשקעס", העוסק בתהליך ההזדקנות באמצעות מעקב אחר חמש נשים בעשור השמיני והתשיעי לחייהן (בהן בן-ישראל) אשר מתכוננות להעלות מופע מחול מקצועי.
כתביה
ספרים: ממאמריה:
בשנים 1981–1982 ערכה את כתב העת "עיוני משפט", ובשנים 1988–1999 ערכה את כתב העת "שנתון משפט העבודה".
קישורים חיצוניים
בעקבות פטירתה:
ויסות שערי ניירות הערך קודם למשבר מניות הבנקים בישראל
פעולות ויסות שערי ניירות ערך מקובלות בבורסה של משק אשר בו מתקיים שוק הון לא מפותח. זה היה המצב, במשך תקופה ארוכה, גם במדינת ישראל, וקודם לכן בארץ ישראל, בין השנים 1935–1975. כך למשל, בשנות ה-60, כאשר החל המסחר במלווה קצר מועד, החל בנק ישראל לווסת את שערי המלוות. הוא שמר על התשואה ברמה שתאפשר הנפקת מלוות חדשים במסגרת המדיניות המוניטרית שנקט.
מאז ועד שנת 1983, מועד פרוץ משבר מניות הבנקים, התקיים ויסות אינטנסיבי ביותר. מטרת הוויסות הייתה לשמור תשואה גבוהה וקבועה לאורך זמן, הוויסות נועד לגרום לאנשים להשקיע במניות הבנקים אף על פי שמחירם לא תאם את זרם הדיבידנדים הצפוי מהשקעה זאת. הוויסות פעל באותה התקופה בשל כשלי שוק רבים שנתמכו בחוסר שקיפות ובהשפעה שהייתה למנהלי הבנקים ולגופי הפיקוח על הבנקים על התנהגות הציבור. פעילות זו התאפשרה בהיות השוק לא משוכלל, כאשר אחדים מן הגורמים המשתתפים בשוק יכולים להשפיע על המחירים בצורה משמעותית. בעזרת פעולות יזומות, מלאכותיות, שבוצעו נגד הזרם, מנעו הסוחרים בשוק עליות או ירידות חריגות בשערי ניירות הערך. פעולות אלה היו לשביעות רצונם של הגורמים הקשורים לשוק ניירות הערך: המנפיקים, אשר יכלו לבצע הנפקות חדשות בבורסה יציבה וחזקה, המשקיעים, אשר ידעו שיש מי שעומד מאחורי נייר הערך, והסוחרים, אשר היקף עסקיהם היה בעלייה כל עוד הובטחה היציבות היחסית של שערי ניירות הערך. רשויות השלטון, לא התייחסו בצורה נמרצת, בדרך כלל, לתחום פעילות זה עד למשבר מניות הבנקים.
בשנת 2003 קבעה הבורסה לניירות ערך כללים לפעילות מותרת לביצוע של ויסות שערי ניירות ערך באמצעות עושה שוק מורשה. נכון לשנת 2007 פועלים בבורסה שבעה עושי שוק המווסתים את שעריהם של עשרות ניירות ערך.
טכניקת הפעולה
בתקופה הנידונה (וייתכן שגם בתקופות מאוחרות יותר), לרובם של סוחרי הבורסה הייתה רשימה של ניירות ערך אשר היו "מזוהים" עמם והם דאגו לוויסות שעריהן. במקרה ונוצר עודף ביקוש או עודף היצע, אשר לא סופקו על ידי שאר הסוחרים, היה אותו סוחר ספציפי "משלים" את העודף, ובכך מווסת שערו של נייר הערך הנתון. בתחילת שנות ה-70, כאשר תהליך המסחר התנהל בצורה אינטימית, היה נהוג גם להמתין זמן מה, על מנת לאפשר לברוקר להתייעץ טלפונית עם הממונים עליו. במקרים אלה, היה הברוקר בודק האם לבצע פעולה המקזזת את השפעת העודפים במחיר נוח, או תוך שינוי משמעותי בשערו של אותו נייר ערך.
ההעזה הראשונה
כבר בסוף שנות ה-60 החל ויסות שערי המלוות קצרי מועד של בנק ישראל. הבנקים התערבו במסחר, פעלו נגד מגמות השוק וקלטו עודפי היצע וסיפקו עודפי ביקוש והכל במטרה ליצור חזות של השקעה יציבה, שערכה עולה בהדרגה, לשביעות המשקיעים. כך הפכה רכישת מלווה קצר מועד להשקעה פופולרית של הציבור לטווח הקצר.
מיסוד הרעיון
בשנים 1961–1967 הונפקו למשלמי המיסים תעודות מלווה קליטה וחסכון חובה בתמורה לסכומים שהממשלה גבתה למטרה זו. עם הגעת התעודות ללקוחות, הסתבר כי הן נושאות ריבית והצמדה ואם ניתן לרכשן בפחות מערכן הנקוב הן נושאות תשואה אטרקטיבית. הסחירות בתעודות הותרה, לפי החוק, רק בתום הנפקת התעודות לציבור. עם זאת היו בעלי תעודות אשר הציעו למכירה, באופן חופשי, את התעודות לחבריהם או לסוחרים. התעודות נמכרו בעשרות אחדות של אחוזים מתחת לערכן הנקוב והרוכשים את התעודות החזיקו ביד נייר ערך עם תשואה גבוהה ברמתה, לעומת השקעות אלטרנטיביות. מלוות הקליטה שהיו בידי סוחרים בשוק החופשי הפכו לסחורה מבוקשת. פרסום שיעור התשואה השנתית לפדיון של התעודה הבהיר לכל כי מדובר בנייר ערך, עם הכנסה מושכת.
הוויסות בהצלחתו
המוסדות הפיננסיים יכלו להחזיק בתעודות מלווה קליטה וחסכון חובה עד למועד הפירעון. לתעודות הייתה תשואה לפירעון, העולה על הממוצע. מנהלי המחלקות לניירות ערך בבנקים הבינו כי אם הבנקים ירכשו את התעודות בבורסה, במקרים של ירידת מחירים חריגה, יוכלו להציע למוסדות הכספיים תעודות במחיר נמוך מעט ממחיר השוק. ככל שגברה התחרות בין המוסדות, הייתה הירידה בעת מכירות יוצאות דופן קטנה יותר.
לרשות המשקיעים עמדה השקעה אטרקטיבית:
כל שנדרש מהבנקים היה לקבל מראש את נתוני ההיצע והביקוש הצפויים למלוות הקליטה - ונתונים אלה עמדו לרשותם. בהתאם לגודל הסכומים נקבעה ההשקעה ב"ויסות התעודות". לעיתים, על מנת למנוע עלייה חריגה במחירי התעודות, מכרו הבנקים תעודות מהמלאי שלהם. למשקיע הסביר היה חשוב שמחיר התעודות לא יהיה נתון לתנודות חריפות. המטרה הושגה. כך הפכו תעודות מלוות קליטה לנייר ערך פופולרי בקרב המשקיעים. לקראת מועדי הפירעון היה מחירן כבר קרוב לערך הפירעון.
כריסטופר בויס ואנדרו דולטון לי
הפרשה
בויס היה צעיר מחונן שנשר מלימודיו באוניברסיטה עקב חוסר עניין, התמכר לסמים וקשר קשר של ידידות עם אנדרו דולטון לי, בן גילו וחברו מילדות שעסק בסחר בסמים.
לדבריו במהלך עבודתו הוא נחשף למידע על התערבות ה-CIA בפוליטיקה של אוסטרליה, כולל בפרשת הדחתו של ראש ממשלת אוסטרליה גוף ויטלם, ראש הממשלה הראשון ממפלגת הלייבור מאז 1951, שהיווה איום לנוכחות הפרויקט באוסטרליה.
בהיותו מאוכזב מהתערבות מדינתו בעניינים של מדינה דמוקרטית בעלת ברית ובהיותו מנוכר מחבריו בעבודה, יצר בויס קשר עם לי, חברו משכבר. לי אשר מגיל צעיר עסק במסחר במריחואנה ובקוקאין, עבר באותה עת לעסוק במסחר בהרואין ונזקק למימון. השנים החליטו להפיק רווחים מן המידע הסודי ששודר מן הלוויין, אשר עבר תחת ידיו של בויס.
באפריל 1975 פנה לי לשגרירות ברית המועצות במקסיקו סיטי והציע את מרכולתו לסובייטים, שקפצו על המציאה. הצמד החל להעביר את המידע ששאב בויס מן הלוויין לסובייטים, כאשר לי משמש בלדר להעברתו.
הצמד החל לקבל מן הסובייטים אלפי דולרים. לי לא גילה לסובייטים את הזהות האמיתית של מקור המידע וסיפר להם כי המידע מסופק לו על ידי בחור אפרו-אמריקאי שפעל ממניעים של שנאה לארצות הברית.
ב-1976 הציעו הסובייטים ללי להגדיל את התשלום לסכום של 10,000 דולר על כל צרור מידע חדש שימציא להם. לי סיפק מידע נוסף לסובייטים וקיבל מהם את הסכום המובטח, אך לבויס שילם רק סכום של 3,000 דולר מתוך תשלום זה. בויס החל לחשוד כי לי מרמה אותו ואינו משלם לו את מלוא חלקו. לשם אימות החשד הגיע בויס בעצמו לשגרירות הסובייטית במקסיקו סיטי, נפגש עם נציג הק.ג.ב. וגילה כי תפקידו הוא לשגר את המידע המגיע מן הלוויין, כשהוא מוצפן, למטה ה-CIA בלאנגלי וירג'יניה. בויס הציע לספק מידע נוסף וחשוב יותר בתמורה לתשלום סכום של 75,000 דולר. בחוזרו לעבודתו החל בויס לצלם מסמכים סודיים על לוויין מתקדם יותר שנמצא בשלבי פיתוח.
בטרם הספיק בויס לספק מידע זה לסובייטים, הגיע לי ביזמת עצמו לשגרירות הסובייטית במקסיקו סיטי, בתקווה להשיג סכום כסף לרכישת סמים שנזקק להם. בהתקרבו לשגרירות נעצר לי על ידי המשטרה המקסיקנית שחשדה בו כי הוא זומם פעולת טרור. כשנעצר נתגלו ברשותו צילומי מסמכים סודיים. המקסיקנים הזעיקו את סוכני ה-FBI ולי התוודה בפניהם ואף הסגיר את חברו בויס, שנעצר מיד בלוס אנג'לס. בחקירתו מסר בויס הודאה מלאה על מעשיו.
שני החברים הועמדו לדין ביוני 1977. בויס נדון ל-42 שנות מאסר ולי נדון למאסר עולם.
ב-21 באוגוסט 1981 ברח בויס מן הכלא, התחבר לשני פושעים וביחד ערכו מסע של שוד בנקים בצפון מערב ארצות הברית, במדינות מונטנה, איידהו ווושינגטון. לאחר 19 חודש נתפס בויס והועמד לדין על שוד הבנקים ונדון ל-90 שנות מאסר בנוסף ל-42 השנים שנגזרו עליו בגין הריגול.
לי זכה לחנינה ושוחרר מן הכלא בשנת 1998. ב-15 במרץ 2003 שוחרר אף בויס מן הכלא לאחר 26 שנות מאסר, אך הושאר להשגחת קצין מבחן לכל ימי חייו.
בשנת 1985 יצא להקרנה הסרט "הבז ואיש השלג" (The Falcon and the Snowman) בבימויו של ג'ון שלזינגר, שסיפר את סיפורם של שני החברים. בסרט גילם טימותי האטון את דמותו של בויס ושון פן גילם את דמותו של לי. הכינוי "בז" ניתן בסרט לבויס וללי ניתן הכינוי "איש השלג" הרומז על עיסוקו בסם הלבן.
מפרץ פולס
מפרץ פולס (באנגלית: False Bay; באפריקאנס: Valsbaai; מילולית: "המפרץ הכוזב") הוא מפרץ בדרום אפריקה, התחום ממזרח בכף האנגקליפ וממערב בכף התקווה הטובה. רוחבו המרבי 30 ק"מ.
מגלה הארצות הפורטוגלי בארתולומיאו דיאש היה הראשון שהזכיר את המפרץ בכתביו, לאחר שהפליג בו ב-1488, ותיאר אותו כ"מפרץ בין ההרים". לא ברור מתי ניתן למפרץ שמו, אך הוא היה בשימוש לפחות מראשית המאה ה-18. מקור השם הוא בטעות רווחת בקרב הספנים שהגיעו לאזור ממזרח, הספנים סברו בטעות שכף האנגקליפ הוא כף התקווה הטובה ועל כן הניחו שהם נמצאים במפרץ השולחן שמעברו השני של כף התקווה הטובה.
צדיו המזרחי והמערבי של המפרץ סלעיים מאוד, ומעליהם מתנשאים הרים וצוקים. החוף הצפוני חולי, ומצפון לו משתרע אזור הקייפ פלאטס ("מישורי הכף"). לחופי המפרץ מספר עיירות, בהן סיימונס טאון, פיש הוק, מיוזנברג וסטראנד.
שניאנג J-11
J-11 הוא מטוס קרב סיני מתוצרת חברת שניאנג (Shenyang) המצוי בשירות חיל האוויר הסיני. המטוס מבוסס על הסוחוי-27 ונבנה בסין תחת רישיון רוסי.
פיתוח
בשנת 1995 הושגה הסכמה בין ממשלות סין ורוסיה לגבי ייצור מטוס הסוחוי-27 במפעלי שניאנג. תחילה יוצרו המטוסים לפי הדגם הרוסי של הסוחוי-27SK אך במהלך השנים החלו הסינים לשלב בתוך המטוס מערכות נשק סיניות. בשנת 2004 הופסקו ייצור המטוסים על פי הדגם הרוסי אחרי שכבר לא עמדו בדרישות חיל האוויר הסיני וכיום מיוצרים רק המטוסים בהם משולבים המערכות הסיניות. בין השאר סין בוחנת את האפשרות להחליף את מנועי סטורן ליולקה AL-31 הרוסיים במנועי WS-10A מתוצרת סין.
כולסטאתומה
כולסטאתומה (באנגלית: Cholesteatoma), הפרעה אוורורית של האוזן, היא רקמה שנוצרת באוזן ואיננה גידול שפיר או סרטני. הכולסטאתומה יכולה להיות מסוכנת משום שלא ניתן לבחון בהתפתחות שלה אם עור התוף סגור. הכולסטאתומה יכולה להיות הרסנית ולהרוס לא רק את הרקמות באוזן התיכונה אלא גם להגיע אל עצמות השמע, אל עצב הפנים, או אפילו לחדור למוח.
כיום יש דרך לבדוק את התפתחותה באמצעות מכשיר ה-MRI ולמנוע ממנה להמשיך ולהרוס רקמות עור, אך למרות הכל יש צורך בניתוחים מסיביים על מנת להיפטר מרקמה הרסנית זו.
ניתוח מסטואידקטומיה- מטרתו לנקות את חלל האוזן התיכונה מהכולסטאטומה. הניתוח נעשה בהרדמה כללית ונמשך כ-3 שעות. חתך הניתוח נעשה מאחורי האפרכסת בעזרת מקדחה חשמלית ובכך פותחים את תאי עצם המסטואיד. ניתוח "קטן" נקרא- משמר ו"גדול" יותר- רדיקלי.
לאחר שהאוזן עברה ניקוי מלא, והכולסטאטומה לא חזרה לאחר תקופת מעקב ארוכה, יש אפשרות לשקם את האוזן אם נפגעה השמיעה באמצעות ניתוחי השתלת עור התוף או השתלת פרוטזות של עצמות השמע. לא תמיד ההשתלות הללו מצליחות ויש מקרים שבהם הכולסטאטומה מתעוררת שנית ואז יש צורך לחזור על אותו תהליך שנית ולפעמים הוא עלול להיות עוד יותר הרסני. האפשרות השנייה היא להשתמש במכשירי שמיעה על מנת לאזן את השמיעה בין שתי האוזניים. כיום יש מספר רב ומגוון של מכשירי שמיעה לאלו שלא רוצים לעבור את התהליך הזה עוד הפעם.
משחק הוגן (סרט, 2010)
משחק הוגן (באנגלית: Fair Game) הוא מותחן פוליטי אמריקאי על מאבקו של זוג על האמת מאחורי העילות הרשמיות למלחמת עיראק. הסרט, בכיכובם של נעמי ווטס ושון פן, זכה ב"פרס חופש הביטוי" של ה-NBR, המועצה הלאומית לביקורת סרטים. הסרט מבוסס על הביוגרפיה של סוכנת ה-CIA ולרי פליים, ועל זו של בעלה, השגריר לשעבר ג'וזף וילסון, שניהם גיבוריה של פרשת פליים.
עלילת הסרט
ולרי פליים נשואה ואם לשני ילדים קטנים, אבל היא גם סוכנת של ה-CIA. רק בעלה ושני הוריה יודעים זאת, אך גם בעלה, השגריר לשעבר וילסון, לא יודע בדיוק מה היא עושה.
בשנת 2002 מחפשת ארצות הברית הוכחות לקיום נשק גרעיני בידי סדאם חוסיין, או לפחות תוכניות לייצור נשק כזה. ל-CIA מגיע מידע, שסדאם חוסיין קנה, כביכול, 500 טון אורניום בניז'ר. ממוניה של ולרי שואלים אותה, האם בעלה יכול להיות האדם המתאים, לשלוח אותו לניז'ר כדי לאמת את המידע. היא חושבת שכן. וילסון היה שנים רבות שגריר במדינות אפריקאיות שונות, והוא נשלח לניז'ר. אחרי חזרתו הוא מדווח, שאין כל סיכוי שהמידע נכון. אבל בוש כבר יצא בהכרזות, שסדאם חוסיין קנה 500 טון אורניום באפריקה.
בינתיים עובדת ולרי על אפשרויות נוספות להגיע למידע מתוך עיראק. היא יוצרת קשר עם רופאה צעירה ממוצא עיראקי (משוחקת על ידי לירז צ'רכי) ומצליחה לשכנע אותה, לנסוע לעיראק ולתחקר את אחיה, אחד המדענים הבכירים בעיראק. גם היא חוזרת עם מידע, שוולרי בינתיים אימתה ממקורות נוספים, שאין לעיראק שום תוכניות גרעין.
ארצות הברית בכל זאת פותחת ב-19 במרץ 2003 במתקפה על עיראק. חייהם של המדענים שמהם קיבלה ולרי מידע, נמצאים בסכנה, וולרי הבטיחה להציל אותם. וילסון כותב מאמר, שמתפרסם ב-14 ביולי 2003, בו הוא חושף שהנשיא בוש שיקר, רק כדי למצוא תירוץ לצאת למלחמה, ושלא הייתה שום מכירה של אורניום מניז'ר לסדאם חוסיין. הבית הלבן משיב מלחמה וטוען, שווילסון לא אמין, שהוא נשלח לניז'ר על ידי אשתו ולא על ידי ה-CIA, שאשתו היא סוכנת של ה-CIA, והממשל אף חושף את שמה.
ה-CIA דרש ממשרד המשפטים לפתוח בחקירה בעקבות חשיפת שמה של הסוכנת, מעשה שמהווה עבירה פלילית, וכאן מתחילה הדרמה האמיתית של הסרט. מחד קיים הרובד הפוליטי על המאבק בין ה-CIA לבית הלבן ובין תומכי המלחמה למתנגדיה, ומאידך הופכת ההמולה גם למבחן קשה ביותר לנישואין של פליים ווליסון. אילולא כתב וילסון את המאמר, לא הייתה זהותה של פליים נחשפת. בניגוד לבעלה, גם עכשיו היא לא מעוניינת להשיב מלחמה, מחשש לנידוי ולאיבוד פרנסתם. רק כאשר היא עוזבת עם שני הילדים את הבית ועוברת להורים שלה, מדבר איתה שם אביה, איש חיל האוויר לשעבר, ומשכנע אותה לחזור לבעלה ולהיאבק על האמת.
המדענים, אותם הבטיחה ולרי להציל, נרצחו על ידי ארצות-הברית, כדי שלא ייוודע שלא היה נשק להשמדה המונית בידי עיראק. וילסון ממשיך במסע שלו לטיהור שמו ושמה של אשתו, שאת שניהם התקשורת בינתיים השמיצה, כדי להגן על בוש והמלחמה. הוא מרצה בפני קהל גדול ושואל אותם: "כמה מכם מכירים את 16 המילים שהנשיא בוש נאם לאומה, שהובילו אותנו למלחמה?" הכוונה היא למשפט:
אף לא אחד בקהל מרים את היד. אך כשווילסון שואל: "מי מכם יודע מה שמה של אשתי?", כולם מרימים את היד. אז מוסיף וילסון:
שם הסרט הוא משחק מילים: פירושו הוא "משחק הוגן," אבל יותר מכך הוא ציטוט של אמירה שיוחסה עם פרוץ הפרשה לקארל רוב, כאילו פליים היא "קורבן לגיטימי" ("Fair Game", באשר game הוא גם "ציד" באנגלית).
גבינה עכואית
גבינה עכואית (מערבית: جبنة عكاوي: גבינה עכואית) היא גבינה לבנה מלוחה ממשפחת הגבינות החצי-קשות טריות (מלוחות) שמקורה בעיר עכו.
אטימולוגיה
הגבינה מכונה עכואית על שם העיר עכו, שבה היא נוצרה.
ייצור ואחסון
הגבינה העכואית עשויה בדרך כלל מחלב פרה מפוסטר, אבל ניתן להכין אותה גם מחלב עיזים או כבשים. גבינה זו מופקת ברוב המקרים באזור המזרח התיכון, בעיקר בישראל, הרשות הפלסטינית, לבנון, ירדן, סוריה וקפריסין. באזורים אלו, אנשים נוהגים בדרך כלל לאכול את הגבינה באמצעות פיתה במהלך ארוחת צהריים או ארוחת ערב. הגבינה נארזת בעבודת יד לתוך מסננת מרובעת ואת הגֶבֶּן משרים במי מלח במשך יומיים.
מרקם וטעם
צבע הגבינה הוא לבן ויש לה מרקם חלק וטעמה מלוח. היא משמשת בדרך כלל כגבינת שולחן שנאכלת בפני עצמה או מלווה בפירות או ירקות.
ניתן לדמות את המרקם של הגבינה למוצרלה או לפטה, מאחר שהיא לא נמסה בקלות. ניתן לאחסן אותה עד שנה. המרקם והטעם הם תוצאה של התרביות הספציפיות שמי הגבינה הושרו בהם. אלו נשמרים יחד לתקופה ממושכת יותר מאשר סוגי גבינה פשוטים יותר, כגון גבינה סורית.
היסטוריה
אספקת הגבינה לא הייתה פשוטה בעבר במזרח התיכון. במהלך מלחמת האזרחים בלבנון, בעלי חיים נטבחו והמדינה הייתה צריכה לייבא מוצרי חלב בכלל וגבינה עכואית בפרט ממזרח אירופה. בלוס אנג'לס, אנשים נהגו לחבוץ תחליף גבינה עכואית על ידי השריית גבינת פטה במספר סוגים של מים כדי להמליח אותה.
דולפין סלוד-סנפיר
דולפין סלוד-סנפיר (שם מדעי: Orcaella) הוא סוג קטן במשפחת הדולפיניים ובו 2 מינים החיים בנהרות ובחופים באזור הודו ודרום-מזרח אסיה ומזרחה לעבר אוסטרליה.
אלו דולפינים קטנים ומוזרים בעלי ראש גדול, לסת קצרה וחסרת "מקור" וקמט בצוואר. בצורתם הם מזכירים לבנתנים קטנים טרופיים. למעשה קרובי משפחתם של לווייתנים אלה הם הוא לוויתן האורקה הקטלני.
בסוג זה ישנם 2 מינים:
קיזיל
קיזיל (ברוסית וטובאנית: Кызыл, פירוש השם בטובאנית: אדום) היא עיר ברוסיה בסיביר המזרחית, בירת רפובליקת טובה. קיזיל נמצאת במקום התחברות הנהרות יניסיי הגדול והקטן, שיוצרים את הנהר יניסיי העליון. היא נחשבת לפי חלק מהדעות למרכזה הגאוגרפי של יבשת אסיה. נכון ל-2021, אוכלוסיית העיר מונה 120,067 תושבים.
היסטוריה
העיר נוסדה בשנת 1914 בשם בלוצרסק, ב-1918 שונה שמה לחם בלדיר, וב-1926 לשמה הנוכחי.
סלמאן חמוד פלאח
סלמאן חמוד פלאח (בערבית: سلمان حمود فلاح; 16 בפברואר 1935 - 12 באוגוסט 2016) היה איש חינוך, סופר, היסטוריון ומייסד תנועת הצופים הדרוזים בישראל. שימש כממונה על החינוך הדרוזי שנים רבות וכסמנכ"ל משרד החינוך והתרבות. פלאח כתב מעל 80 ספרים בערבית, עברית ואנגלית, בעיקר בתחומי ההיסטוריה והחינוך.
כנער עבר לגור בחיפה, שם סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר הריאלי העברי בשנת 1954.
עם סיום לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים (1963), השלים תואר דוקטור (PhD) באוניברסיטת פרינסטון בארצות הברית (1997).
ד"ר סלמאן חמוד פלאח הטמיע את לימודי המורשת הדרוזית כחלק מתוכנית הלימודים במשרד החינוך ובהשכלה הגבוהה.
ב-2017 הוקם מרכז מורשת דרוזית על שמו בכפר הולדתו כסרא-סמיע.
קורות חיים
אילן היוחסין של משפחת פלאח קושר אותה למשפחת שאהין שבלבנון אשר היגרה לכפר סמיע בשנת 1711. שם המשפחה הוחלף לפלאח ועליה נמנים ארבעה בתי אב: פנדי, יוסף, סעיד ועלי.
פנדי פלאח, סבו של סלמאן היה מחד אוטודידקט, איש משכיל רחב אופקים, ומאידך סוחר שהיטיב להתמודד עם הממשל העות'מאני. בנו חמוד, אביו של סלמאן, היה אף הוא איש דת וספר שנהג להתפרנס מחקלאות, גידולי טבק וגידול עיזים וכבשים. אמו ח'דנה נהגה לסעוד חולים ולתמוך במשפחותיהם. המשפחה מונה ארבעה ילדים: הבכור פארס, סלמאן, פאטמה ותמימה.
סלמאן החל ללמוד בבית הספר היסודי שבכפר השכן פקיעין, והמשיך לימודיו בבית הספר טרה סנטה שבנצרת. בשנת 1953 החל ללמוד בריאלי העברי בחיפה.
ראש עיריית חיפה (1955), אבא חושי התעניין ועקב אחר התלמיד הדרוזי הראשון בריאלי, ובהמשך הציע לו להתמודד על מקום ברשימת מפא"י.
לימים התחתן סלמאן עם כמיליה ולהם שישה ילדים.
חינוך, חברה, השכלה גבוהה ופעילות ציבורית
בשנים 1957–1959 במהלך לימודיו לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים, עבד כמורה בבית הספר בבית צפאפא.
ב-1959 המשיך פלאח ככתב פרלמנטרי בכנסת בעיתון אל-יום. בהמשך הרחיב פעילותו ככתב קול-ישראל בשפה הערבית.
הוא שימש חבר הנהלת "סובלנות" שפעל למען סובלנות בחברה הישראלית, חבר הנהלת המתנ"סים בישובי הדרוזים וחבר הוועד המנהל בבית הספר המקיף ירכא.
לאחר מלחמת ששת הימים, בשנת 1967 מונה למפקח על החינוך הערבי הארצי ופיתח תוכניות לימודים לבתי ספר בגדה המערבית ומזרח ירושלים, רצועת עזה והגולן.
בשנת 1975 מונה ליו"ר הוועדה לחינוך ותרבות הדרוזים ולמרכז ועדת מנכ"לים לענייני הדרוזים במשרד ראש הממשלה. בתפקיד זה שימש עד יציאתו לגמלאות בשנת 2000. בתפקידו זה, השיג הישג חשוב בהפרידו בין תוכניות הלימוד של החינוך הערבי לבין תוכניות הלימוד במערכת החינוך הדרוזית, ובכך יצר מערכת חינוך עצמאית למגזר הדרוזי.
סלמאן ייסד ב-1954 את תנועת הצופים הדרוזים בעזרתו של אריה כרוך, מייסד תנועת הצופים העבריים. השיח' אמין טריף תמך ביוזמה זו ושבט הצופים הדרוזי הראשון הוקם בכפר סמיע. לאחריו הוקמו עוד שבטים בכפרי הדרוזים. פעילות השבטים שולבה בפעילות ארצית כפריצת דרך תרבותית בקרב הדור הצעיר, בין היתר מתוך שאיפה להרחיב אופקים אל מעבר לכפר ולעדה. ד"ר סלמאן חמוד פלאח היה יו"ר תנועת הצופים הדרוזים עד 1964. ב-1976 נבחר לכהן בתפקיד זה לתקופה בלתי מוגבלת.
בשנת 1979 לימד מורשת דרוזית במכללת גורדון בחיפה.
בשנת 1986 היה מרצה למשפט מוסלמי ומורשת דרוזית באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2006 קיבל את אישור המועצה להשכלה גבוהה ומונה לראש "החוג למורשת דרוזית לתואר ראשון" במכללת גורדון בחיפה.
ד"ר סלמאן חמוד פלאח שימש חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה.
על פעילותו, הוענקו לפלאח מספר פרסים:
פרסום ספרים ומאמרים
ד"ר סלמאן חמוד פלאח פרסם עשרה מחקרים בנושא חינוך ודרוזים בעברית, ערבית ואנגלית, כמו כן ארבעה ספרים בספרות יפה בערבית. פרסם מאות כתבות בעיתונות בישראל ומחוצה לה. כמו כן פרסם 80 פרסומים מתוכם 43 ספרים, 20 ספרי לימוד לבתי ספר ערבים ודרוזים ותרגום שלושה ספרים מעברית לערבית.
המרכז למורשת הדרוזית בכפר סמיע על שם ד"ר סלמאן פלאח
המרכז מנציח את תרומתו של אבי המשפחה, ד"ר סלמאן חמוד פלאח, שהיה איש רב פעלים, שמצד אחד שמר על ישראליותה של העדה הדרוזית ומהצד שני דאג לטפח את המורשת הדרוזית בעיקר בקרב בני הדור הצעיר של העדה.
מאפייני התצוגה:
במרכז ספרייה עשירה המתמקדת בתולדות המורשת הדרוזית וחדר עיון המאפשר לימוד במקום. ההדרכה במקום כוללת צפייה בסרטון המציג את פעלו של ד"ר סלמאן פלאח בהטמעת המורשת הדרוזית בתוכנית הלימודים.
פעילותו המגוונת מוצגת במרכז המורשת בתמונות, תעודות, פרסים ואותות שקיבל במהלך השנים.
התצוגה במרכז המורשת מתפרשת על פני שני אזורי תצוגה: הראשון בתצוגה המוקדשת לספרות עשירה הקשורה להיסטוריה של המזרח התיכון, מדעי הדתות ומדעי הרוח. כמו כן, מוצגים הפרסים והתעודות על פעלו בתחומים רבים. השני, ארכיון עשיר הכולל תיעוד מסמכים ועיתונות הנוגעים להיסטוריה של הדרוזים בישראל.
שימושי הספרייה: עיון במקום והשאלת ספרים, כמו כן ניתן לרכוש חלק מספריו של המנוח כמו המורשת שלי ותולדות הדרוזים במזרח התיכון.
כמיליה, אלמנתו של ד"ר סלמאן פלאח, מנהלת את המרכז ומדריכה את האורחים המגיעים לביקור.
סיפור חייו של ד"ר סלמאן חמוד פלאח הוא חזון והגשמה של בן העדה הדרוזית בחברה הישראלית שבניה ממלאים תפקידים בכירים בארצנו.
בית האופרה המלכותי (ולטה)
בית האופרה המלכותי (במלטזית: It-Teatru Rjal, באנגלית: Royal Opera House) היה בית אופרה ששכן ברחוב הרפובליקה בעיר ולטה, בירת מלטה, סמוך לשער העיר.
היסטוריה
המבנה הוקם בין השנים 1862–1866 לפי תוכניתו של האדריכל הבריטי אדוארד בארי (Edward Middleton Barry), אשר תכנן, בין היתר, את מבנה התיאטרון בקובנט גרדן בלונדון. אורכו של המבנה היה 63 מטרים ורוחבו 34 מטרים, והוא יכל להכיל 1,095 צופים יישובים ו-200 נוספים בעמידה. בית האופרה נחנך ב-9 באוקטובר 1866. פנים הבניין נפגע באופן קשה במהלך שרפה שארעה ב-25 במאי 1873, אך הוא שופץ ונחנך בשנית ב-11 באוקטובר 1877, עת הועלתה בו האופרה אאידה. ב-7 באפריל 1942 במהלך הפצצת מטוסי הלופטוואפה על מלטה, המבנה חרב כמעט לחלוטין. ההריסות פונו מהאתר, אך מבנה חדש לא הוקם במקום, בשל עבודות בנייה ושיקום חשובות יותר שנדרשו ברחבי מלטה לאחר ההרס שנגרם לאיים במהלך המלחמה.
תוכניות השיקום
מאז, מדי פעם עלתה שאלת ייעודו של השטח הריק לדיון במלטה. ב-1953 הוגשו שש הצעות אדריכליות להקמת המבנה, ונבחרה הצעה זוכה. אולם חילופי השלטון עצרו את המשכו של התהליך בשל הטענה כי ישנם פרויקטים נדרשים חשובים יותר, ותקציב בסך 280,000 לירות שטרלינג שיועד לעניין בשנים 1955–1956 הופנה למטרות אחרות. בשנות ה-80 פנתה ממשלת מלטה אל האדריכל רנצו פיאנו, ואישרה את תוכניתו לשיקום המבנה ושער העיר הסמוך לו בשנת 1990, אך גם תוכנית זו נגנזה. ב-1996 ננקטה יוזמה נוספת בעניין, וגובשה תוכנית להפיכת האתר למרכז תרבות ומסחר שמתחתיו חניון תת-קרקעי, אך מחלוקת ציבורית מנעה שוב את הוצאת התוכנית לפועל. לאחרונה, בשנת 2006, הציעה הממשלה תוכנית להקים במקום בית פרלמנט חדש, שיחליף את אולם הפרלמנט הנוכחי השוכן בארמון הגראנד מאסטר במרכז העיר. גם תוכנית זו נתקלה בהתנגדות ציבורית, אך ב-1 בדצמבר 2008 הודיע ראש ממשלת מלטה לורנס גונצי (Lawrence Gonzi), כי יקצה לה תקציב בסך 80 מיליון אירו. שירותיו של פיאנו נשכרו בשנית, אך הוא הציע שלא להקים במקום מבנה חדש לפרלמנט, ותמך בהקמת תיאטרון פתוח תחתיו. פיאנו נימק את הצעתו בשטח הקטן, ובכך שלאחר שישים שנים בהן נותרו שרידי המבנה הישן במקום, הוא זכה למעמד של מונומנט היסטורי. הצעתו התקבלה ובשנת 2013 נחנך במקום תיאטרון פתוח שזכה בשם "כיכר התיאטרון המלכותי" (Pjazza Teatru Rjal), המנציח את שמה של האופרה המלכותית. בד בבד החלה הקמת מבנה הפרלמנט החדש מערבית לאתר.
ספר אלף החוקים
ספר אלף החוקים (Mādayān ī Hazār Dādestān) הוא ספר משפט זורואסטרי מהמחצית הראשונה של המאה ה-7 (סוף התקופה הסאסאנית), שנערך בידי אדם בשם פַרוֹכְמַרד אִי וַהְרָאמָאן (Farroxmard i Wahrāmān). הספר נכתב בפהלווית (פרסית בינונית) והוא מכיל אוסף של פסקים ופרשנויות בנושאים משפטיים שונים, כגון דיני משפחה, דיני ממונות ועוד. הספר נשמר בכתב יד אחד (שאינו מכיל את כל החיבור המקורי, ויש בו שיבושים לא מעטים), והוא ייחודי במובנים רבים: הוא המקור המשפטי הזורואסטרי היחיד ששרד עוד מלפני התקופה האסלאמית, וככזה הוא ראשון במעלה להכרת ההיסטוריה החברתית והמוסדים של פרס הסאסאנית. בשונה משאר החיבורים הזורואסטרים ששרדו, הוא אינו מכיל בתוכו כל התייחסות תאולוגית (מלבד התייחסויות קצרות לאווסטה ולפרשנויותיה וכדומה), והוא עוסק כמעט אך ורק בחקיקה ובמשפט. לעומת זאת, בהקדמה, מרחיב המחבר במליצות תאולוגיות ומוסריות, ועומד על החשיבות הדתית העליונה של שמירת המשפט כדרך להגשמת מטרותיה של הדת הזורואסטרית.
תיארוך הספר מסתמך בין השאר על כך שהתאריך האחרון המוזכר בו הוא שנת 26 למלך כוסרו פרוויז (591–628). גם אם נניח עריכה בתקופה מאוחרת יותר, ברור לחלוטין מתוכנו של הספר שהחקיקה בו היא סאסאנית לחלוטין, ונקייה מכל השפעות של התפתחות המשפט הפרסי בתקופה האסלאמית.
מפרץ הכרישים
גאוגרפיה
אוכלוסיית המקום עומדת על פחות מ-1,000 תושבים על קו חוף באורך של 1,500 קילומטרים. חצי תריסר קהילות מרכיבות אוכלוסייה זו על פני פחות מאחוז בודד של השטח.
שטחו של המפרץ הוא 10,000 קמ"ר, ועומקם הממוצע של המים הוא עשרה מטר. האתר מחולק לגדות רדודות, חצאי איים ואיים. אורכו של קו החוף יותר מ-1,500 קילומטרים. מבחינה אקלימית הוא שוכן באזור נפגש של שלושה אזורים שונים.
האי דירק הארטוג בעל חשיבות היסטורית בשל הגעתם של החוקרים הראשונים. האי ברנייר והאי דור ממוקמים בפינה הצפון מערבית של אזור האתר. באיים שוכנים זנים של יונקים אוסטרליים בסכנת הכחדה.
מפרץ הכרישים הוא אזור זואולוגי בעל חשיבות עיקרית. הוא מהווה בית לכ-10,000 תחשים ("פרות ים") ודולפינים רבים, במיוחד במונקי מיה. האזור תומך ב-26 זני יונקים נכחדים, מעל ל-230 מיני עופות, ו-150 זני זוחלים. זהו אתר רבייה וגידול עבור דגים, סרטנים וצורבים. ישנם כ-323 זני דגים, עם כרישים רבים ובטאים.
דולפיננים רבים במפרץ הכרישים מהווים זן יחיד ידוע אשר מגן על חרטומו באמצעות כלי. הכלי הוא ספוג ימי, והשימוש בו נעשה בעת חיפוש אחר מזון בתחתית ים חולי. הטכניקה מועברת ככל הנראה מדור לדור.
כר מרעה נרחב של עשב ים מכסה שטח של 4,000 קמ"ר בצפונו של המפרץ, ועל אלה נמנים 12 זנים, יותר מבכל מקום אחר בעולם.
השטח המוכרז כאתר מורשת עולמית מאז שנת 1991 מכסה 23,000 קמ"ר של שמורות, פארקים ואיים מוגנים. מפרץ הכרישים היה האתר האוסטרלי הראשון שהתווסף לרשימת אתרי המורשת העולמית.
נבחרת מרטיניק בכדורגל
נבחרת מרטיניק בכדורגל לגברים היא נבחרת הכדורגל של המושבה מרטיניק שבשליטת צרפת. הנבחרת נשלטת על ידי התאחדות הכדורגל של מרטיניק הנמצאת בשליטת התאחדות הכדורגל הצרפתית.
גיורגי גחוקידזה
גיוֹרגי גחוֹקידזֶה (בגאורגית: გიორგი გახოკიძე; נולד ב-5 בנובמבר 1975, בטביליסי גאורגיה הסובייטית, כיום גאורגיה) הוא כדורגלן עבר גאורגי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה
גחוקידזה החל את הקריירה שלו בקבוצה הגאורגית מטלורג רוסתווי מרוסתווי, ועבר לדינמו טביליסי. בדינמו טביליסי לא שיחק גחוקידזה כלל ועבר לקולחתי 1913 פותי, קבוצת הכדורגל של העיר פותי. לאחר מכן, בשנת 1998, עבר לשחק בקבוצה הרוסית, אלניה ולדיקווקז, ושיחק עימה בליגת העל הרוסית. נציגים מהקבוצה ההולנדית, פ.ס.וו. איינדהובן גילו עניין בשחקן והביאו אותו להולנד. בעונתו הראשונה בהולנד לא הצליח גחוקידזה למצוא את מקומו ושיחק בארבעה משחקים בלבד. הוא הועבר, בשנת 1999, בהשאלה למכבי חיפה.
לזכותו של גחוקידזה 21 הופעות במדי נבחרת גאורגיה.
האלמו (סרט, 1960)
האלמו הוא סרט מלחמה אמריקני משנת 1960, המתאר את קרב אלמו שהתרחש בשנת 1836. את הסרט ביים ג'ון ויין, שגם כיכב בתפקיד הראשי כדייווי קרוקט. עוד משתתפים בסרט ריצ'רד וידמרק כג'יימס בואי, לורנס הארווי כויליאם ב. טרוויס, ראובן פדילה כגנרל סנטה אנה, צ'יל וילס כביקיפר, לינדה קריסטל כפלקה וריצ'רד בון כסם יוסטון.
הת'ר הרפר
הת'ר הרפר (באנגלית: Heather Harper, 8 במאי 1930 - 22 באפריל 2019) הייתה זמרת אופרה אירית בקול סופרן.
חייה
הת'ר הרפר נולדה בבלפסט, אירלנד הצפונית, שם החלה בהכשרתה המוזיקלית. היא למדה נגינה בפסנתר בטריניטי קולג' למוזיקה בלונדון ופיתוח קול כמקצוע שני, ושרה במקהלת ה-BBC.
הופעת הבכורה שלה כזמרת מקצועית הייתה ב-1954 ב"מדיאה" במועדון האופרה של אוניברסיטת אוקספורד. משנת 1956 עד 1975 הייתה חברה ב"להקת האופרה האנגלית". ראויות לציון הופעותיה כאלזה ב"אראבלה" של ריכרד שטראוס, אלן אורפורד ב"פיטר גריימס" של בריטן והאומנת ב"טבעת החנק" שלו.
להת'ר הרפר הייתה גם קריירה נרחבת כזמרת קונצרטים, הכוללת שירה בהופעת הבכורה של רקוויאם המלחמה של בריטן בשנת 1962. היא הופיעה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, בפסטיבל ביירוית ובמטרופוליטן אופרה (בתפקיד הרוזנת אלמביבה בנישואי פיגארו וב"פיטר גריימס").
נפטרה ב-22 באפריל 2019.
מריה קאלאס
מריה קאלאס (ביוונית: Μαρία Κάλλας; ) הייתה זמרת סופרן אמריקנית ממוצא יווני, שהייתה לזמרת האופרה הפופולרית ביותר בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה. קאלאס נחשבת עד היום כאחת מזמרות הסופרן הבולטות ביותר במאה העשרים ובין הדמויות המשפיעות ביותר בעולם האופרה.
ביוגרפיה
מריה אנה סופיה ססיליה קלוגרופולוס נולדה בניו יורק לזוג מהגרים מיוון. אביה שינה את שם משפחתם מקלוגרופולוס לקאלוס כדי להתאימו לשימוש בסביבה האמריקאית, ולאחר מכן השתנה שם המשפחה לקאלאס. בשנת 1937, בגיל 13, עברה עם אמה לאתונה.
באתונה ניסתה אמה להכניסהּ ל"קונסרבטוריון אתונה" היוקרתי, אך קאלאס נכשלה במבחן הבמה שנערך בפני מנהל הקונסרבטוריון שסירב לקבלהּ ללא עמידה בדרישות הידע התאורטי במוזיקה ובסולפג'. בעקבות הכישלון פנתה אמה למריה טריוולה מ"הקונסרבטוריון היווני הלאומי". טריוולה הסכימה להדריכהּ ללא תשלום לאחר ששמעה את קאלאס שרה וזיהתה את הפוטנציאל הטמון בה. ב-11 באפריל 1938 חתמה קאלאס את מופע הכיתה של טריוולה בשירת דואט מתוך האופרה "טוסקה". הייתה זו הופעתה הרשמית הראשונה בפני קהל.
התקדמותה של קאלאס בששת החודשים הראשונים הייתה מרשימה ביותר, דבר שאיפשר לאמה לבקש מבחן במה נוסף בקונסרבטוריון אתונה בפני זמרת הסופרן הנודעת, אלווירה דה הידלגו, שנתנה את הסכמתה המיידית לשמש לה כמורה. מאחר שמריה הייתה אמורה לסיים את לימודיה בקונסרבטוריון הלאומי שנה לאחר מכן לרבות יכולתה להתחיל לעבוד, ביקשה אמה מדה הידלגו להמתין שנה.
ב-2 באפריל 1939, ערכה קאלאס את הופעת הבכורה שלה בתיאטרון האולימפי, שם גילמה את דמותה של סנטוצה באופרה אבירות כפרית ("קוולריה רוסטיקנה") מאת פייטרו מסקאני, ובסתיו של אותה שנה היא נרשמה לכיתה של אלווירה דה הידלגו בקונסרבטוריון אתונה. טריוולה התמרמרה על החלטתן של קאלאס ואמה. קאלאס חשה רגשות אשמה ביחס להחלטתה, ובשנת 1957 כשחזרה ליוון נפגשה עם מורתה הוותיקה.
חייה המקצועיים
לאחר מספר הופעות כתלמידה בהן מילאה תפקידי משנה, ביצעה קאלאס ב־4 ביולי 1941 את הופעת הבכורה המקצועית שלה באופרה של אתונה כשגילמה את דמותה של טוסקה, ובשלוש השנים שלאחר מכן המשיכה לגלם את דמותן של סנטוצה וליאונורה.
בשנת 1947 ביצעה את הופעת הבכורה באיטליה בארנה בוורונה באופרה לה ג'וקונדה מאת פונקיילי תחת שרביטו של טוליו סראפין, אשר יחד עמו הקליטה בשנים שלאחר מכן אופרות רבות בסגנון בל קנטו בהן לקחה חלק פעיל גם בהצגתן בהיותה גורם מרכזי ביותר בתחייתו של הבל קנטו בשנות החמישים של המאה העשרים.
לאורך שנות החמישים הופיעה קאלאס פעמים רבות בבתי האופרה הגדולים ביותר בכל רחבי העולם: בלה סקאלה שבמילאנו, בבית האופרה גרנייה שבפריז, במטרופוליטן אופרה שבניו יורק, באופרה של דאלאס שבטקסס, בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן שבלונדון, בפלאסיו דה לבלה ארטס' בית האופרה של מקסיקו, ובתיאטרון קולון בבואנוס איירס. במטרה להופיע באופרה "מדיאה" מאת כֶּרוּבּיני בשנת 1954, היא הפחיתה ממשקלה והפתיעה את הקהל בהופעתה הזוהרת החדשה, אלא שהיו גם מי שטענו שירידתה במשקל הקשתה עליה לתמוך בקולה ולהפעיל לחץ על הקול שלה, דבר שבא לידי ביטוי שנים מספר לאחר מכן.
קלטות הסטריאו שביצעה בשנים הללו מעידות על מומחיות בפרשנות מוזיקלית יחד עם סגנון גבוה יותר שהיה גם לא יציב ולעיתים גם בעל רעד חסר שליטה. בשנת 1960 היא ערכה את הופעתה האחרונה בלה סקאלה בהפקה חדשה של האופרה "פוליוטו", יצירה פחות ידועה מאת דוניצטי, תפקיד שנבחר בקפידה באופן שיותאם ליכולות הווקאליות שלה.
בשנותיה האחרונות בתור זמרת היא גילמה את דמויותיהן של מדיאה, כמו גם של "נורמה" בליני ו"טוסקה" (פוצ'יני), כשזו האחרונה התפרסמה בעיקר בפריז, בניו יורק ובבית האופרה קובנט גארדן בחודשים ינואר ופברואר 1964. הופעתה האחרונה הייתה ב־5 ביולי 1965 בקובנט גארדן.
סרט טלוויזיה, שעסק במערכה השנייה של ה"טוסקה" המפורסמת בקובנט גארדן, שודר בטלוויזיה הבריטית ב-9 בפברואר עוד באותה שנה. הסרט מאפשר הצצה נדירה בהופעה שלה לרבות התקשורת והיחסים המדהימים בינה לבין זמר הבריטון טיטו גובי בהופעתם על הבמה.
בשנת 1969 ליהק הקולנוען פייר פאולו פזוליני את קאלאס לתפקיד היחיד בחייה שלא היה מופע אופרה בגילומה את הדמות "מדיאה" מהמיתולוגיה היוונית בסרט שנשא את אותו שם. הסרט לא הצליח מבחינה מסחרית אך היה ונשאר מקור עניין אמנותי, שמתעד את הופעתה המיוחדת הזאת של קאלאס בהבליטו את הנוכחות האדירה שלה על הבמה ואת יכולתה לשמור על תשומת לבו של הקהל גם בשעה שהיא עומדת ללא ניע. הופעתה בסרט הציגה צמצום בשפת הגוף ובמספר התנועות, דבר שהבדיל אותה למדי מזמרי אופרה אחרים.
בין אוקטובר 1971 למרץ 1972, העבירה קאלאס סדרה של שיעורים בפני סטודנטים לתואר שני בבית הספר ג'וליארד שבניו יורק, שיעורים שהפכו למקור השראה למחזה Master Class של טרנס מק'נלי בשנת 1995. קאלאס ומעמדה ככוכבת קאלט בקרב הקהילה ההומוסקסואלית עומדים במרכז מחזהו של מקנלי The Lisbon Traviata.
חייה האישיים
לקאלאס היה רומן עם איל הספנות היווני אריסטוטלס אונאסיס, והרומן ביניהם זכה לחשיפה תקשורתית רבה ביותר. ההיכרות ביניהם התרחשה בשנת 1957 לאחר הופעתה באופרה "אנה בולנה" של דוניצטי במסיבה שנערכה לכבודה על ידי אלזה מקסוול.
בנובמבר 1959, עזבה קאלאס את בעלה ג'ובאני בטיסטה מנגיני לטובת אונאסיס. לקאלאס ולאונאסיס היה ילד שמת שעות אחדות לאחר היוולדו ב-20 במרץ 1960. הקשר ביניהם הגיע לסיומו תשע שנים לאחר מכן, לאחר שאונאסיס עזב אותה לטובת ג'קלין קנדי, אלמנתו של נשיא ארצות הברית שנרצח, ג'ון פיצג'רלד קנדי.
בהיותה שבורת לב (וידועה אמירתה "קודם איבדתי את הקול שלי, אחר כך איבדתי את הגזרה שלי, ואחר כך איבדתי את אונאסיס"), היא בילתה את שארית חייה בבדידות בפריז.
בשנת 1977 בגיל 53 מתה קאלאס מסיבה שטרם הובררה עד תום. טקס הלוויה נערך בכנסייה היוונית אורתודוקסית שברחוב ז'ורז' ביזה ביום 20 בספטמבר 1977, ואפרה נקבר בבית הקברות פר לשז. לאחר שאפרה נגנב ונמצא לאחר מכן, הוא פוזר בים האגאי מול חופיה של יוון.
קבר הלוחם האלמוני
קבר הלוחם האלמוני (באנגלית: Tomb of The Unknown Warrior) הוא קבר הממוקם במנזר וסטמינסטר ברובע וסטמינסטר שבלונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
הקבר משמש אנדרטה לנופלי הממלכה המאוחדת במלחמת העולם הראשונה וקבור בה חייל אלמוני שנהרג במלחמה זו. החייל נקבר בקבר ב-11 בנובמבר 1920. היה זה הקבר הראשון עבור חייל אלמוני מנופלי מלחמת העולם הראשונה. בעקבות קבר זה נבנו מספר אנדרטאות דומות ברחבי העולם.
רעיון הקמת האנדרטה
הכומר דייוויד ריילטון הגה לראשונה את רעיון הקמת האנדרטה בשנת 1916 בעת שירותו ככומר צבאי עם הכוחות הלוחמים הבריטיים ששהו בצרפת. בשנת 1920 כתב ריילטון לדיקן וסטמינסטר והציע כי חייל אלמוני שנהרג בצרפת ייקבר במנזר. הדיקן הציע את הרעיון לראש ממשלת בריטניה לויד ג'ורג' ובתמיכת שניהם הדבר הוצע למלך בריטניה ג'ורג' החמישי. המלך סירב בתחילה מחשש שהדבר יפתח מחדש את פצעי הציבור אולם בעקבות תמיכה ציבורית רחבה, בעיקר מקרב משפחות הנופלים שינה המלך את דעתו.
הקמת האנדרטה
לורד קרזון, שר החוץ הבריטי, מונה לעמוד בראש הוועדה אשר תפעל להקמת האנדרטה. הוועדה בחרה את ארונו של חייל אלמוני אחד מתוך ארבעה מקפלה בסמוך לאראס שבצרפת, בלילה של ה-7 בנובמבר 1920. הארון הועבר ב-8 בנובמבר לטירת בולון-סור-מר, כאשר חיילי גדוד הרגלים השמיני הצרפתי, אשר זמן קצר קודם לכן קיבל את אות לגיון הכבוד, עמדו לאורך המסלול שלאורכו הועבר הארון, וכן שמרו על הארון במשך הלילה כמשמר כבוד. ב-9 בנובמבר הועברה הגופה לארון עשוי עץ אלון שנעשה מעצי ארמון המפטון קורט. בארון הונחה חרב של אביר צלבני שהייתה באוסף המלכותי, וכן מגן שעליו נכתב: "חיל בריטי אשר נפל במלחמה הגדולה 1914 - 1918, למען המלך והאומה".
הארון הועבר לכרכרה צבאית צרפתית, ובשעה 10:30 בבוקר, לקול צלצולי כל פעמוני העיר הובל הארון בתהלוכה לנמל העיר, משם הוא הועבר לאוניית המלחמה הבריטית אוניית הוד מלכותו ורדון אשר הובילה את הארון בליווי שש משחתות לנמל דובר. משם הועבר הארון ברכבת לתחנת ויקטוריה שבלונדון ב-11 בנובמבר (טקס לציון הגעת הארון נערך בתאריך זה מדי שנה). הארון הועבר בכרכרה של חיל הארטילריה המלכותי דרך פינת הייד פארק, המאל לרחוב וייטהול, שם בסמוך לסנוטאף הצטרפו לתהלוכה המלך, משפחת המלוכה, ראש ממשלת בריטני והשרים, והובילו את הארון למנזר וסטמינסטר, שם נערך טקס הקבורה בנוכחות משמר כבוד של 100 ממקבלי עיטור צלב ויקטוריה. לאחר הטקס עברו על פני הארון למעלה מ-10,000 איש.
הקבר כוסה באבן שיש שחורה מבלגיה - וקבר זה הוא היחיד במנזר שעליו נאסר על המבקרים בו לדרוך. על הקבר נכתבה הכתובת שנוסחה על ידי הרברד אדוארד רייל, דיקן וסטמינסטר:
סביב המצבה חקוקות ארבע כתובות: מעל המצבה: בצדי המצבה: ולרגלי המצבה:
ב-17 באוקטובר 1921 העניקה ממשלת ארצות הברית את אות מדליית הכבוד לחייל האלמוני. המדליה הוענקה בטקס בסמוך לאנדרטה על ידי הגנרל ג'ון פרשינג, והיא תלויה על גבי עמוד בסמוך לאנדרטה. שנה לאחר מכן, ב-11 בנובמבר 1921 העניק מלך בריטניה את צלב ויקטוריה לחייל האלמוני האמריקאי.
ב-26 באפריל 1923 בעת טקס נישואיה של אליזבת בווס-ליון לג'ורג' השישי, לימים מלך הממלכה המאוחדת, הניחה בווס-ליון זר על הקבר לזכר אחיה פרגוס, אשר נהרג בקרב לוס בשנת 1915 ומקום קבורתו לא נודע, בדרכה לטקס החתונה שנערך במרכז המנזר. בעקבות זאת נוצר המנהג לפיו בכל חתונה מלכותית הנערכת במנזר מניחה הכלה זר על הקבר (אולם הדבר נעשה לאחר טקס החתונה, ולא לפניו).
פלייבק
פלייבק (ביצוע מוקלט) הוא ליווי מוקלט - נגינת רקע, או שירה שלא מתבצעת בזמן אמת, מוקלטת מראש.
ברוב תחרויות השירה והנגינה, השימוש בפלייבק אינו חוקי.
פלייבק באולפן הקלטות
באולפן הקלטות, פלייבק הוא הליווי המוזיקלי שמלווה את הזמר/ת בעת השירה, הפלייבק מכיל את כל ערוצי הכלים המנגנים בשיר. לעיתים כולל הפלייבק גם קולות רקע או את קול הזמר.