cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלאכת אורג
מְלֶאכֶת הָאוֹרֵג (תופר) היא אחת מל"ט המלאכות האסורות בשבת, ומהותה היא עשיית אריג מחוטי שתי וערב. ככל מלאכות שבת, מקור איסור מלאכה זו הוא העבודות שנעשו להקמת המשכן, שלצורך הקמתו ארגו את יריעות המשכן.
המלאכה
הגדרת המלאכה היא העברת חוטי הערב בין חוטי השתי לכל הפחות פעמיים. סריגה, רקימה וקליעה הם תולדות של מלאכת אורג. לפני מלאכה זו, יש להכין את חוטי השתי בצורה מסודרת (מלאכת מיסך) ולאחר מכן יש לרקום את חוטי הערב על גביהן.
שיעור האריגה לצורך חיוב הלכתי הוא אריגה ברוחב של לכל הפחות שתי אצבעות. בשונה משיטת רבי אליעזר, נפסקת ההלכה כחכמים שאין חילוק אם מדובר בהוספת על אריג שכבר באמצע ייצורו, כך שהחוט האחד יכול להצטרף עם הקודמים לו, לחוט הראשון באריגה, ותמיד צריך שני חוטים. לעומת זאת, אם החוט הוא האחרון באריג ובכך נשלמת היריעה, נחשבת אריגת החוט האחד למלאכה, מפאת חשיבות האריגה.
מלאכת האורג חלה רק על אריגת דבר תלוש, ולא אריגת דבר המחובר לקרקע, וכמו בכל המלאכות, יש צורך שהאריגה תעשה באופן שתתקיים לאורך זמן. עקב כך קליעת צמה בשיער (המחובר לגוף) שאינה עומדת להישאר כך זמן רב (היות שמיועדת לפרימה כעבור זמן מה) אינה חלק ממלאכה זו (אך פעולה זו אסורה עקב דמיון למלאכת בונה).
אגודות סתר ציוניות בישיבת וולוז'ין
בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19 פעלו בישיבת וולוז'ין אגודות סתר ציוניות, על פי יוזמת תלמידים מסוימים, אך נגד רצון ראשי הישיבה. עוד לפני כן נעשו ניסיונות שונים להקים אגודות דומות, אך מסיבות אישיות, ובעקבות התערבות ההנהלה הן לא צלחו, למעט שתיים או שלוש; אגודת "נס ציונה" ואגודת "נצח ישראל" הידועות בשמן, ואגודה נוספת שהוקמה בשנת 1889.
אף אחת מהאגודות לא הובילה לתוצאות או לפיתוח של ממש בארץ ישראל, ופעילותן נשארה בגדר תעמולה תאורטית בלבד.
רקע היסטורי
ישיבת וולוז'ין כונתה "אם הישיבות"; היא הייתה הראשונה מסוגה והייתה לישיבה המשפיעה ביותר. השפעתה חרגה מתחומי אירופה, וכמעט כל ישיבה שהוקמה מאז, הושפעה ממנה באופן זה או אחר. עם זאת, ולמרות הרצון לחנך את התלמידים חינוך מסורתי על מנת שיהפכו לתלמידי חכמים בעלי השקפת עולם מסורתית, היו כמה ניסיונות מצד התלמידים להקים אגודות סתר ציוניות, שהושפעו מתנועות נוער וארגונים ציוניים שפעלו באותה העת בליטא וברוסיה דאז.
ראשי ישיבת וולוז'ין התנגדו לפעילותן של אגודות אלה בעיקר מטעמים של ביטול תורה והסחת דעת תלמידי הישיבה מהלימוד, וכן הם פחדו מהשלטונות הרוסיים שיסגרו את הישיבה אם יגלו בה ארגונים ציוניים.
נס ציונה
אגודת "נס ציונה" נוסדה בשנת תרמ"ה בידי יוסף רוטשטיין, חובב ציון נלהב, ונמנו עמה בתחילה כחמישים חברים. מזכיר האגודה היה פסח פרידלנד, ואחד מראשיה היה הרב משה מרדכי אפשטיין שעמד אחר כך בראש ישיבת חברון. חבר מפורסם נוסף היה הרב איסר זלמן מלצר, גיסו של הרב אפשטיין. מטרותיה היו:, ובתקנותיה נכתב כי:.
חברי האגודה תכננו להוציא לאור ספר שיכלול מכתבים מרבנים למען עלייה לארץ ישראל וישובה, ותוכנן גם לשלוח תלמידים ללמוד בקושטא ללימודים, אך התוכניות לא יצאו אל הפועל. בין חברי "נס ציונה" לבין חברי אגודת "בני ציון" הסטודנטיאלית מרוסיה הייתה חלופת מכתבים, שנחשפה בחורף של שנת 1889. המשטרה החשאית הצארית גילתה את קיומה של האגודה, יוסף רוטשטיין נעצר וארכיון האגודה הוחרם. ראש הישיבה – הנצי"ב – קרא לחברי האגודה, התיר להם את שבועת הסודיות לאגודה וקנס אותם בסכום מזערי, ומכאן והלאה, בהיעדר מנהיג, הידרדרה פעילות האגודה. גם לבסוף כאשר שוחרר רוטשטיין והצליח לחלץ את הארכיון מידי המשטרה, לא התאוששה האגודה ונסגרה סופית בשנת תר"ן.
נצח ישראל
אגודת "נצח ישראל" פעלה ככל הנראה בין השנים 1890–1892 (שנת סגירת הישיבה) ומעט לאחר מכן. בין מקימיה היו ביאליק ותלמיד נוסף בשם אבלסון, ובתחילתה נמנו עמה שמונה חברים. שלושה מחברי "נס ציונה" המפורקת פעלו מאחורי הקלעים באגודת "נצח ישראל", אך לא נמנו באופן פורמלי על חבריה, שכן התחייבו לפרק את אגודתם, ופעילותם באגודה החדשה יכולה הייתה להיחשב המשך לה.
עם פתיחת האגודה הוטל על ביאליק לכתוב מאמר לעיתון "המליץ", אשר יציג את עמדת האגודה בנוגע ליישוב ארץ ישראל. המאמר נקרא "רעיון היישוב", ולאחר משא ומתן עם מו"ל העיתון הוא התפרסם בקיצור רב בחתימת ראשי תיבות – "ח.נ.ב."; היה זה המאמר הראשון שפרסם ביאליק. מאמר זה הכיל מקורות חז"ליים רבים ופסוקים מהתנ"ך – שלא כהרגלו של ביאליק – וזאת בלחץ חברי האגודה.
"נצח ישראל" נשאה אופי מסורתי-אורתודוקסי מאוד, ומטרותיה היו:. נראה כי הזרם המרכזי של החברים ב"נצח ישראל" לא נטה להשכלה אלא רק לציונות, תוך ניסיון לפעול למען התנועה הציונית בדרכים מסורתיות.
אישוש לכך שהיא הייתה דתית מאוד באופיה, ניתן למצוא בעדותו של הרב יהודה ליב דון יחיא, חבר האגודה. לדבריו, התלמידים שהיו מתקבלים לשורות האגודה היו:. כמו כן הוא מספר כי התנאי שהוא הציב לחברותו באגודה היה:.
מאפיינים
מאפיין שהיה קיים גם ב"נצח ישראל" וגם ב"נס ציונה" היה שבועה, שאותה נשבע כל תלמיד שביקש להצטרף כחבר לאגודה. יוזם הרעיון היה אליהו רוזנקרנץ, תלמיד חכם משכיל, ועשיר. ההלכה מייחסת חשיבות רבה לשבועה, והעובדה שתלמידי וולוז'ין נשבעו אמונים לאגודה מוכיחה כי מדובר בהתחייבות משמעותית. באגודות התנהלו מחלוקות בנוגע לשבועת הכניסה, אך למרות זאת לבסוף התקבלה השבועה על דעת כולם.
מכנה משותף לכל האגודות כולן הייתה העובדה כי אף אחת מהן לא הצליחה ליישם אף תוכנית מעשית. הדבר נבע ככל הנראה מהאמצעים המוגבלים שעמדו לרשות הבחורים העניים ומן העובדה שהיו צריכים להסתיר כל העת את פעילותם. מצטרפת לאלה גם הסיבה שעיקר מאמציהם של תלמידי ישיבת וולוז'ין התמקדו בלימוד גמרא ופחות בפעילות ציונית, וזאת על אף חברות חלק מהם באגודות הסתר הציוניות. לעומת זאת, חלק מיוצאי אגודות אלה היו שותפים בשנים שלאחר מכן בפעולות שונות שתאמו את מטרות האגודות. כך למשל הרב משה מרדכי אפשטיין שניהיה לראש ישיבת סלבודקה העביר את ישיבתו לארץ ישראל, וכן נמנה עם מנהיגי הציבור שגאל את אדמות העיר חדרה והתיישב בה.
אליסה קלייבאנובה
אליסה מיכאלובנה קלייבאנובה (רוסית: Алиса Михаиловна Клейбанова; נולדה ב-15 ביולי 1989) היא שחקנית טניס מקצוענית מרוסיה. דורגה בשיאה במקום 20 בעולם וכיום (ינואר 2012) מדורגת במקום 104 בדירוג ה-WTA.
קלייבאנובה זכתה עד היום ב-12 תוארי יחידות (2 בסבב ה-WTA ו-10 בסבב ה-ITF) וב-17 תוארי זוגות (5 בסבב ה-WTA ו-12 בסבב ה-ITF).
ביולי 2011 הודיעה קלייבאנובה כי אובחנה כחולת סרטן מסוג לימפומת הודג'קין בדרגה 2, היא מטופלת באיטליה בחודשים האחרונים, ומצבה הבריאותי משתפר.
יום האסיר הפלסטיני
יום האסיר הפלסטיני (בערבית: يوم الأسير الفلسطيني) הוא יום לאומי פלסטיני הנערך כל שנה ב-17 באפריל החל משנת 1974, ובו מביעים הפלסטינים הזדהות עם אסירים פלסטינים הכלואים בישראל ובני משפחותיהם.
התאריך 17 באפריל נבחר מפני שבו שוחרר לראשונה אסיר פלסטיני, מחמוד בכר חג'אזי, תמורת שמואל רוזנווסר, בשנת 1971. במהלך היום נערכות בערי יהודה ושומרון ובעזה תהלוכות, טקסים, הפגנות מחאה, תערוכות ועצרות להזדהות עם אסירים פלסטינים הנמצאים בישראל בהשתתפות פוליטיקאים אנשי ציבור פלסטינים וכן קונסולים ושגרירים של מדינות ערב. בנוסף מתקיימות פעילויות לזכר אסירים פלסטינים שנהרגו על ידי ישראל ומשמרות מחאה מול בתי סוהר ישראליים. בנוסף מפרסם משרד האסירים ברשות הפלסטינית כל שנה ביום זה, דו"ח שנתי אודות האסירים הפלסטיניים הכלואים בישראל. פעילויות מתקיימות גם בתוך ישראל, לדוגמה בתהלוכת לפידים בכפר עראבה בשנת 2010. בשנים האחרונות, נוהגים האסירים הפלסטינים לשבות שביתת רעב ביום זה.
מדי שנה מתקיים ביום זה טקס הדלקת "לפיד החופש" בביתו של אסיר פלסטיני. בשנת 2010 נערך הטקס בביתו של האסיר נאיל ברגותי בכפר כובאר, בהשתתפות שר האסירים הפלסטיני, ובשנת 2011 התקיים הטקס בהשתתפות ראש הממשלה הפלסטיני סלאם פיאד בביתו של אכרם מנסור,  אסיר שמשפחתו מתגוררת בקלקיליה.
פרנסיס קריק
פרנסיס הארי קומפטון קריק (באנגלית: Francis Harry Compton Crick; 8 ביוני 1916 - 28 ביולי 2004) היה ביולוג מולקולרי וביופיזיקאי אנגלי, שיחד עם ג'יימס ווטסון וחוקרים נוספים גילה את מבנה ה-DNA, על בסיס עבודתה של רוזלינד פרנקלין. ב-1962 קיבלו ווטסון וקריק פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על התגלית. קריק המשיך לחקור את הקשר בין מבנה ה-DNA לתפקודו ואת הקוד הגנטי ולאחר שנים עבר לעסוק בחקר המוח.
ביוגרפיה
פרנסיס קריק נולד ב-8 ביוני 1916 בנורת'המפטון, אנגליה והיה הבן הבכור של הארי קריק ואנני אליזבת וויקנס, היו סוחרי נעליים עניים למדי. לקריק אח, רופא בניו זילנד. בית הוריו היה במיל היל, בצפון לונדון. הוא התעניין במדע עוד מגיל צעיר מאוד, ובהיותו בן 10 התחיל לערוך ניסויים בביתו; לדוגמה, הכנסת תערובת נפיצה לבקבוקים ופיצוצם. הוריו לא אסרו עליו את הניסויים אבל דרשו ממנו שלא יפוצץ שום בקבוק מחוץ לדלי מים כדי שהרסיסים לא יעופו בחלל האוויר. כילד, חשש שעד שיתבגר וייעשה למדען לא יישאר שום דבר שהוא יוכל לגלות.
הוא קיבל תואר מוסמך בפיזיקה מיוניברסיטי קולג' לונדון והתקרב לסיום כתיבת עבודת הדוקטורט ב-1937, אך לא הספיק לסיימה בשל המלחמה. אחת הפצצות הגרמניות שהוטלו על לונדון פגעה במעבדה של קריק והרסה אותה. בזמן המלחמה עבד כמדען עבור האדמירלות הבריטית, בעיקר בסיוע להתמודדות עם מוקשים ימיים (מגנטיים ואקוסטיים). כשעזב את מכון המחקר של הצבא החל ללמוד ביולוגיה. לאחר סיום לימודיו, החל קריק לעבוד במעבדה בקיימברידג'. ב-1947 הצטרף למעבדת סטריינג'ווייס וב-1949 הצטרף לוועדת המחקר לרפואה והיה חבר בה עד מותו. את הדוקטורט הוא עשה בקיימברידג' ב-1954. נושא הדוקטורט היה השתברות קרינת רנטגן. בשנים 1953 ו-1954 הוא השתתף בפרויקט על מבנה החלבון במכון הפוליטכני בברוקלין, ניו יורק. הוא הרצה פעמיים באוניברסיטת הרווארד וביקר בעוד כמה מעבדות נוספות, לתקופות קצרות.
השפעה מכרעת על הקריירה של קריק הייתה עבודתו המשותפת, החל מ-1951 עם ג'יימס דיואי ווטסון, אז, איש צעיר בן 23 (צעיר מקריק ב-12 שנה). הם החלו לחקור את ה-DNA.
מחקרים בתחום הביולוגיה
קריק התעניין בשתי בעיות בלתי פתורות בתחום הביולוגיה. הראשונה הייתה כיצד הופכות מולקולות מחומר לא חי לחומר חי, והשנייה, כיצד המוח מאחסן את התבונה. הוא הבין כי הרקע שלו עשה אותו מתאים יותר למחקר בנושא הראשון ובתחום הביופיזיקה. היה זה בזמן שבו עבר קריק מהפיזיקה לביולוגיה שהושפע על ידי לינוס פאולינג וארווין שרדינגר. היה ברור בתאוריה שקשר קוולנטי (חיבור בין אטומים המבוסס על אלקטרונים משותפים) במולקולות ביולוגיות יכול לספק יציבות מבנית הדרושה לשמור על המידע הגנטי בתאים. נשאר רק לבצע ניסויים בביולוגיה מעשית כדי לגלות בדיוק אילו מולקולות הן המולקולות הגנטיות. להשקפתו של קריק, תורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין, הגנטיקה של גרגור מנדל והידע אודות הבסיס המולקולרי של הגנטיקה, כאשר ישולבו יחשפו את סוד החיים.
היה ברור כי כמה מולקולות גדולות כמו חלבונים הם מועמדים טובים להיות המולקולות הגנטיות האמורות. ואולם גם היה ידוע שמולקולות החלבון הן רבות תכלית, המבצעות את התגובות האנזימטיות הרבות של התא. בשנות הארבעים נמצאו כמה עדויות שהצביעו על מאקרו-מולקולה אחרת, ה-DNA, המרכיב העיקרי השני של הכרומוזומים, כמועמדת להיות המולקולה הגנטית. אוסוולד אוורי ועמיתיו הראו כי ההבדלים החיצוניים (הפנוטיפיים) עשוים היו להיגרם בחיידק באמצעות הזרקת מולקולות DNA מסוימות לתוכם.
ואולם עדויות נוספות תורגמו להצעות לפיהן מבנה ה-DNA לא היה כל כך חשוב וייתכן שמדובר רק בפיגום שעליו נוצרים חלבונים מעניינים יותר. קריק היה במקום הנכון, בעל התפיסה הנכונה, ובזמן הנכון (1949) כדי להצטרף לפרויקט של מקס פרוץ באוניברסיטת קיימברידג', והחל לחקור את הקריסטלוגרפיה (חקר המבנה הגבישי) של חלבונים בעזרת קרני X. תחום זה הציע באופן תאורטי את ההזדמנות לחשוף את המבנה המולקולרי של מולקולות גדולות כמו חלבונים ו-DNA, אך היו בעיות משמעותיות שמנעו מהטכנולוגיה לממש יעוד זה.
קריסטלוגרפיה באמצעות קרני X בשנים 1949 - 1950
קריק למד בכוחות עצמו את המתמטיקה התאורטית של הקריסטלוגרפיה באמצעות קרני X. במהלך הזמן אותו הקדיש קריק ללימוד זה, ניסו חוקרים במעבדות קיימברידג' לגלות את המבנה של אחת מחומצות האמינו בעלות המבנה הסלילי היציב ביותר מבין החלבונים (סליל אלפא - the α helix). פאולינג היה הראשון לזהות את יחס הסיבוב של סליל חומצת האמינו - 3.6. קריק היה עד לסוג כזה של טעויות שעמיתיו עשו בניסיונם הכושל לבנות מודל מולקולרי נכון של סליל אלפא. הסתבר שהיה זה שיעור חשוב שניתן יהיה ליישמו גם למבנה הסלילי של ה-DNA. לדוגמה, הוא למד את חשיבות הקשיחות של הקשרים הכפולים במבנה המולקולרי הרלוונטי הן לקשרים הפפטידיים בחלבונים והן למבנה המולקולרי של ה-DNA.
הסליל הכפול 1951 - 1953
בשנת 1951, סייע קריק ביחד עם קוקרן וואנד לפתח את המודל המתמטי של השתברות קרני ה-X בידי המולקולות הסליליות. תוצאה תאורטית זו תאמה לנתונים שהתקבלו באמצעות צילום בקרני-X של חלבונים שהכילו רצפים של חומצות אמינות במבנה סליל אלפא (פורסם בנייצ'ר ב-1952). תאוריית ההשתברות הסלילית התגלתה גם כשימושית להבנת מבנה ה-DNA. בהמשך 1951, החל קריק לעבוד ביחד עם ג'יימס ווטסון במעבדת קוונדיש באוניברסיטת קיימברידג' בבריטניה. בהסתמך על תוצאות השתברות קרני ה-X במחקר שערכו מוריס וילקינס, ריימונד גוסלינג ורוזלינד פרנקלין בקינגס קולג' בלונדון, פיתחו ווטסון וקריק את המודל של המבנה הסלילי של ה-DNA, אשר פורסם בשנת 1953 ואשר בזכותו קיבלו את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1962 (ביחד עם מוריס וילקינס). חלקה של רוזלינד פרנקלין היה מכריע, אך היא נפטרה בגיל 37 ממחלת הסרטן בשנת 1958 ולא זכתה לקבל את הפרס, המוענק אך ורק לאנשים בחייהם.
ישנה טענה כי קריק קיבל את ההשראה למבנה הסליל בעקבות שימוש ב-LSD אולם זו הוכחה כשגויה.
פאנאגיוטיס צינטוטאס
פאנאגיוטיס צינטוטאס (ביוונית: Παναγιώτης Τσιντώτας; נולד ב-4 ביולי 1993) הוא כדורגלן יווני המשחק בעמדת השוער בא.א.ק. אתונה.
קריירה
צינטוטאס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בוגרים במדי פייריקוס מהליגה היוונית השנייה ב-8 בינואר 2012.
ביוני 2012 עבר ללבדיאקוס מליגת העל. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-26 באפריל 2015, בניצחון קבוצתו 2–1 על אטרומיטוס.
ב-29 באוגוסט 2018 האריך את חוזהו בקבוצה עד לתום עונת 2022/2023.
מרגרט בופורט, רוזנת ריצ'מונד ודרבי
ליידי מרגרט בופורט, רוזנת ריצ'מונד ודרבי (באנגלית: Lady Margaret Beaufort, Countess of Richmond and Derby; 31 במאי 1443 – 29 ביוני 1509) הייתה אמו של הנרי השביעי, מלך אנגליה, שמלך מ-22 באוגוסט 1485 ועד מותו, בתאריך 21 באפריל 1509.
מרגרט הייתה נינתו של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר. ג'ון, בנו של המלך אדוארד השלישי ודודו של המלך ריצ'רד השני, היה אחד האנשים החזקים באנגליה ובעל קרבת דם לשושלת המלכים מבית לנקסטר ששלטה באנגליה. היא הייתה היורשת היחידה של ג'ון מגאונט וירשה אחוזות, אדמות ונכסים רבים. נכסיה הרבים, בנוסף לקרבת הדם שלה לשושלת לנקסטר, הפכו אותה לאחת הנשים החזקות בממלכה ובעלת אפשרות לרשת את כס המלוכה.
מרגרט הייתה נשואה ארבע פעמים, אך נישואיה היו משניים לשאיפתה להעלות את בנה לשלטון ומערכות יחסיה עם בעליה נבעו מצורך פוליטי ולא מרגשות אישיים. היא מתה בשנת 1509, כחודשיים לאחר מותו של בנה המלך ולאחר נישואיו והכתרתו של נכדה, המלך הנרי השמיני. היא השאירה אחריה מורשת של הקמה ותמיכה באוניברסיטאות וארגונים דתיים ובעיקר – של אמו של מלך מהחשובים באנגליה, שעלייתו לשלטון סימנה את איחוד משפחות יורק ולנקסטר ואת סיום מלחמת השושנים.
משפחתה והקשר שלה לבית המלוכה האנגלי
מרגרט בופורט הייתה בתם היחידה של מרגרט ביושמפ (Beauchamp) וג'ון בופורט, דוכס סומרסט ונכדו של ג'ון מגונט, כאשר סבה של מרגרט מצד אביה, שנקרא גם הוא ג'ון בופורט, היה המבוגר מבין בניהם של ג'ון מגונט וקתרין סוינפורד.
לג'ון מגונט היו שלוש נשים: הוא נישא לראשונה לבלאנש, דוכסית לנקסטר. אחד מבניהם היה הנרי הרביעי. לאחר מותה של בלאנש הוא התחתן עם קונסטנס, נסיכת קסטיליה. כבר במהלך אותם נישואים הוא החל מערכת יחסים עם מאהבת בשם קתרין סוינפורד שילדה לו שלושה בנים ובת. אך מפני שנולדו מחוץ למסגרת הנישואים, לא יכלו ילדיהם של ג'ון וקתרין לשאת את שם משפחתו של אביהם ולכן ניתן להם שם המשפחה "בופורט" (Beaufort), על שם אחת מטירותיו של ג'ון בצרפת.
לאחר מותה של אשתו, בשנת 1394, קיבל ג'ון אישור מהאפיפיור להתחתן עם קתרין, שהפכה לאשתו החוקית, כשנתיים לאחר מכך. מעשה זה הפך גם את ילדיהם לחוקיים וכך, הפכה משפחת בופורט למקורבת למלך ריצ'רד השני ולחצר המלוכה באופן רשמי.
בשנת 1397 אישר הפרלמנט האנגלי את הלגיטימציה של משפחת בופורט והם קיבלו אדמות ונכסים רבים, אך כאשר המלך הנרי הרביעי (בנו של ג'ון מגונט ואשתו הראשונה) עלה לשלטון שנתיים לאחר מכן, הוא הוסיף סעיף שלא יאפשר למשפחת בופורט למלוך בעצמם. הייתה לכך השפעה גדולה על המשפחה, מכיוון שחוזי הנישואים נעשו בין משפחות ממעמד דומה וסעיף זה הגביל את יכולתם למצוא לילדיהם בני זוג הולמים, שיקדמו את מעמדם בחצר המלוכה ובאריסטוקרטיה האנגלית.
בריאותו של המלך הנרי השישי, נכדו של הנרי הרביעי, הייתה מעורערת. החשש מהתמוטטות שלטונו וחוסר יכולתו להביא יורש לעולם יצרו מצב מיוחד, שבו היה צורך לחפש את היורש לכתר, במקום להעבירו בירושה מאב לבן. משפחת בופורט היוותה אפשרות טובה לירושה. אחד האנשים החזקים בממלכה וקרוב משפחתם של משפחת בופורט, ויליאם דה לה פול, הדוכס מסאפוק, הבין את המצב. הוא שכנע את המלך הנרי השישי לשנות את הסעיף שהוסיף סבו לאישור החוקיות של משפחת בופורט ולתת לו את מרגרט בופורט, כבת חסותו. מטרתו של הדוכס מסאפוק הייתה להשיא את בנו למרגרט, במטרה לקרב את בנו לכתר ואולי אף להמליך אותו דרכה.
יורש אפשרי נוסף, היה ריצ'רד, הדוכס מיורק (אביו של המלך אדוארד הרביעי, שירש בסופו של דבר את מקומו של אביו בשושלת הירושה, לאחר שאביו נהרג בקרב). ריצ'רד היה מעשירי הממלכה ודמות פוליטית חשובה מאוד. הוא ודודה של מרגרט, אדמונד בופורט, דוכס סומרסט נלחמו על השפעה על המלך הנרי השישי והמדינה כולה סבלה מחוסר יציבות פוליטית ומרידות.
מלחמות הירושה האלו הפכו למה שאנחנו מכנים כיום כ"מלחמת השושנים", מלחמות אזרחים, שהתרחשה במאה ה-15 באנגליה, בשנים 1455-1487  ויש שאומרים 1450–1509. "מלחמת השושנים" מהווה את התקופה הארוכה והמורכבת ביותר של מלחמת אזרחים באנגליה עד היום. עד לשנת 1460 לא היה כל ניסיון להוריד מהשלטון את המלך הנרי השישי מבית לנקסטר, למרות מצבו הבריאותי. החל משנה זו החל ריצ'רד מיורק, אביו של אדוארד (אדוארד הרביעי לעתיד), לנסות לעלות לשלטון במקומו של המלך. כתוצאה מכך התחלף השלטון שבע פעמים בין משפחות לבית יורק ולנקסטר (במהלך מלחמות השושנים מלכו חמישה מלכים שונים, כאשר שניים מהם מלכו פעמיים: הנרי השישי ואדוארד הרביעי), עד לעלייתו לשלטון של הנרי טיודור (הנרי השביעי), בנה של מרגרט בופורט, בשנת 1485.
ילדות ונעורים
תקופת ילדותה של מרגרט הייתה שקטה ומאושרת, יחסית לאחת מהיורשות החשובות בממלכה. היא גדלה ביחד עם חמשת אחיה ואחיותיה מנישואיה הראשונים של אמה לסר אוליבר סנט ג'ון ונהנתה מחברתם של בני דודיה הרבים. מערכות יחסים אלו נשתמרו לאורך כל חייה ואפשרו לה להיות מקושרת מבחינה פוליטית וחברתית.
אך שני אירועים מרכזיים העיבו על ילדותה של מרגרט והשפיעו על חייה, אף על פי שקרו לפני שנולדה: האישור שהתקבל מהאפיפיור על חוקיותה של משפחת בופורט והתקבלותה של המשפחה לחצר המלוכה והאריסטוקרטיה, לא סייעו בהפחתת תפיסתם כ"ממזרים"; האירוע השני היה מותו של אביה. אביה של מרגרט היה איש צבא, המקורב למלך ולחצר המלוכה. לאחר מספר מהלכים צבאיים לא מוצלחים, שהובילו לנפילתו בשבי הצרפתי למספר שנים, ירד אביה של מרגרט מגדולתו. הוא חזר לביתו בבושת פנים והעדויות מצביעות על כך שהוא התאבד. המורשת הטראומטית הזו לא עזבה את מרגרט ואת משפחתה למשך שנים ארוכות.
כשהייתה מרגרט בת 7, התעוררה השאלה לגבי יורש למלך הנרי השישי (הנרי באותה עת היה נשוי מספר שנים, אך ללא יורש או יורשת). הדוכס מסאפוק, שקיבל מהמלך את החסות על מרגרט ניסה להשיא אותה לבנו, ככל הנראה במטרה לקרב את בנו ואת משפחתו לכתר. כשלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1453, נקראה מרגרט לחצרו של הנרי השישי והוצגה בפניו. הוא ביטל את נישואיה לבנו של הדוכס מסאפוק והודיע לה שעליה להינשא לאחיו למחצה, אדמונד טיודור, רוזן ריצ'מונד. אדמונד היה בן 22 ומרגרט בת עשר בלבד.
לאחר אותו אירוע חזרה מרגרט לבית משפחתה, שם קיבלה יחס שונה מבעבר. החינוך שלה נעשה יותר אינטנסיבי והיא החלה ללמוד על חצר המלוכה ושאר הממלכה, כיאה ליורשת אפשרית למלוכה.
נישואים ראשונים
נישואיה הראשונים של מרגרט, כאמור, היו לבנו של הדוכס מסאפוק, ג'ון דה לה פול. אף על פי שנישואים אלו לא מומשו, בגלל גילם הצעיר של הילדים, היחס אליהם היה כאל נשואים לכל דבר. בשנת 1453 ביטל הנרי השישי את חוזה הנישואים והודיע שמרגרט תתחתן עם אחיו למחצה, אדמונד טיודור, רוזן ריצ'מונד. מטרתו של המלך במהלך זה הייתה הענקת לגיטימציה לאחיו למחצה כיורש החוקי שלו, כל עוד לא היו למלך ילדים משלו. מרגרט הייתה זו שיכלה להעניק לאחיו את הלגיטימציה הזו והיא הייתה יקרה מפז במובן הזה.
נישואים שניים
כחודשיים לפני שילדה את בנם, בשנת 1456, מת אדמונד ממגפה, לאחר שבריאותו התדרדרה בעקבות שבי אצל הדוכס ריצ'רד מיורק. מותו של בעלה השאיר את מרגרט מבודדת ופגיעה באזור ללא חוק והיא חיפשה מקלט אצל אחיו של אדמונד, ג'ספר טיודור (Jasper Tudor) וילדה את בנה הנרי, לימים הנרי השביעי, בטירת פמברוק בוויילס בתאריך 28 בינואר 1457. לאחר הלידה הקשה מרגרט ותינוקה היו בסכנת חיים; ככל הנראה סבלה מרגרט מנזק פיזי בלתי הפיך ומעולם לא הרתה שוב. היא קראה לבנה הנרי, על שם המלך הנרי השישי ולא על שם אביו או סבו, כפי שהיה נהוג באותה העת.
נישואים שלישיים
חודשיים לאחר שילדה את בנה והיא בת 13 בלבד, נסעה מרגרט ביוזמתה עם גיסה, ג'ספר טיודור לדוכס מבקינגהאם כדי לבדוק אפשרות של נישואים עם בנו השני, הנרי סטאפורד. מטרתה הייתה לשמור עליה ועל בנה, כמו גם על האינטרסים שלו, שכן הוא היה יורש פוטנציאלי לבית לנקסטר ובנוסף לתכנן בעצמה את חייה ואת עתידה ועתידו של בנה.
נישואים כאלו סיפקו לה לא רק הגנה, אלא גם את היכולת לבחור בעצמה את בן זוגה. היא הביאה עמה כסף ועושר, אדמות ואחוזות ואת קרבת משפחתה למלך.
אף על פי שהייתה יורשת לבית לנקסטר והתחתנה עם גבר נאמן לביתה, הצליחו מרגרט והנרי סטאפורד לשמר את מעמדם, גם כאשר אדוארד הרביעי, לבית יורק, עלה לשלטון. בשנים 1469–1471 הצליח הרוזן מווריק, הידוע בכינויו "ממליך המלכים", שתמך בעבר בבית יורק, לקחת את המלך בשבי. בשנים האלו, שראו מאבקים ושינויים במלוכה, אירעו מספר מקרים שבהם מרגרט ומשפחתה עשו דברים שהיו מנוגדים למלך ולחצרו ובעד שושלת לנקסטר. כדי להימנע מפגיעה ונישול מנכסיהם, נאלץ בעלה להפגין נאמנות לחצר המלוכה של יורק, כשנלחם למען המלך אדוארד ואף נפצע באחד הקרבות. מרגרט השתמשה בכך כדי להראות את נאמנותם לכתר וכך הם הצליחו לשרוד מבחינה פוליטית.
מרגרט שילמה מחיר כבד על נאמנותה לכתר. כדי לשמור על זכויותיו של בנה, היה נאלצה להיפרד ממנו למספר שנים, כשהיה בן ארבע בלבד. הנרי עבר לגור עם לורד ויליאם הרברט והפך לבן חסותו. הוא גדל בביתו של הרברט בצורה מכובדת ונוחה וקיבל חינוך שמתאים לילד במעמדו. הרברט ואשתו אף חשבו להשיא אותו לבתם הבכורה. מרגרט שמרה על קשר עם בנה לאורך שנות ילדותו ואף הצליחה לבקר אותו מדי פעם, אצל לורד הרברט. ככל הנראה הפרידה ממנו הייתה קשה, במיוחד לאור העובדה שלא היו לה ילדים נוספים. היא שמרה איתו על קשר בכל תקופת ילדותו ועל האינטרסים שלו באנגליה ועל תאריה ונכסיה שלה, כדי להבטיח שתהיה לו ירושה טובה.
בשנת 1469 שוב הרוזן מווריק נלחם כנגד אדוארד הרביעי ולקח אותו בשבי. מרגרט ניצלה את ההזדמנות כדי לנהל משא ומתן על חסותו של בנה ועל התארים והאדמות שלו, כדי לשמר אותם ולהעביר אותו לחסותו של גיסה, ג'ספר טיודור. אדוארד ביקש עזרה מהרברט והוא, ביחד עם הנרי, בן חסותו, שהיה אז בן 12 בלבד, נלחמו כדי לסייע למלך להימלט מהשבי. לאחר קרב עקוב מדם, בו נהרג הרברט, הצליח הנרי לברוח משם.
בשנת 1470 חבר הרוזן מוורוויק אל אשתו של הנרי השישי והגלה את אדוארד הרביעי אל הולנד. הנרי השישי חזר למלוך באנגליה ומרגרט הביאה אליו את בנה. ג'ספר טיודור, שברח לסקוטלנד עם עלייתו של אדוארד הרביעי, חזר עם הנרי לוויילס והנרי נשאר תחת חסותו. באותה פגישה, ככל הנראה אמר הנרי השישי למרגרט משהו בקשר לתפקיד שבנה יגלם באיחוד העם האנגלי. מרגרט יצאה מהפגישה בתחושה מחוזקת שבנה יהיה קשור לכס המלוכה ושעליה לסייע לו להגיע לשם.
בשנת 1471 נחת אדוארד בחופי אנגליה וכבש בחזרה את כס המלכות. לאחר שראתה מרגרט כי הוא אינו מכבד הסכמים שנעשו, כדי לשמור על חייהם של אנשים שנלחמו נגדו, ביקשה מג'ספר שיבריח את בנה לצרפת. הם נמלטו למחוז בריטני לגלות ארוכה וחסרת וודאות.
מאוחר יותר באותה השנה מת הנרי סטאפורד ומרגרט שוב התאלמנה. מותו היווה מכה קשה עבורה. למרות זאת, הישרדותה ומטרתה היו מעל לכל ועוד לפני תום שנת האבל המסורתית, היא התחתנה עם בעלה הרביעי, הלורד תומאס סטנלי.
נישואים רביעיים
בשנת 1472 התחתנה מרגרט עם לורד תומאס סטנלי. גם נישואים אלו נעשו משיקולים פרקטיים בלבד. הוא העניק לה הגנה והשפעה מוגברת בחצר המלוכה, שנשלט על ידי בית יורק. בנוסף, נישואים אלו אפשרו לה לחזק את קשריה עם משפחת וודוויל (Woodville) החזקה, שאחת מבנותיה, אליזבת וודוויל, התחתנה עם אדוארד הרביעי והייתה מלכת אנגליה באותו הזמן. מרגרט, מצידה, סיפקה לבעלה החדש השפעה טריטוריאלית נרחבת יותר, עם האדמות והאחוזות שקיבלה כירושה לא רק מהוריה, אלא גם משני בעליה הקודמים.
ואכן, נישואיה הביאו לה כבוד רב בחצר המלוכה והיא השתתפה בטקסים שונים בתור אחת הנשים המכובדות באנגליה. לאורך כל הזמן הזה, היא לא הפסיקה לשאת ולתת על נכסיו של בנה, כמו גם על חזרתו הביתה בשלום ובשנת 1482 הוחזר לבנה התואר רוזן ריצ'מונד, שהיה של אביו, אדמונד טיודור. בשנת 1483 מת המלך אדוארד הרביעי ואחיו, ריצ'רד השלישי, עלה לשלטון, הכריז על ילדיו של אדוארד כממזרים ובכך הפך את עצמו ליורש הלגיטימי היחיד. מרגרט ניסתה לנצל את ההזדמנות כדי להשיג ברית עם המלך החדש ולהחזיר את בנה בשלום הביתה. אף על פי שהייתה מקורבת לחצר המלוכה (היא זכתה בכבוד של החזקת שמלתה של אן נוויל, אשתו של ריצ'רד, בזמן הכתרתה), המלך לא בטח בבעלה. אך גם מרגרט בעצמה ניסתה לקשור כנגד המלך. היא קשרה קשר עם אליזבת' וודוויל, אלמנתו של המלך אדוארד הרביעי, להשיא את בנה עם בתה של אליזבת' ולהשתלט על המלוכה.
המרד נכשל ומרגרט מצאה את עצמה במצב מסוכן מאוד. היא הצליחה להיחלץ ממנו הודות לבעלה, שנשאר נאמן למלך ריצ'רד. אך היא נענשה. בעלה נאלץ לכלוא אותה ולמלא את תפקיד הסוהר, בעוד שכל הונה ואדמותיה עברו לידיו, כולל אלו שהייתה אמורה לרשת מאמה. אך לורד סטנלי איפשר למרגרט להמשיך לתקשר עם בנה וסייע להם במטרתם. בשנת 1485, 14 שנים לאחר שיצא לגלות, חזר הנרי לוויילס ביחד עם ג'ספר טיודור וניצח בקרב בוסוורת' את המלך ריצ'רד השלישי. בזאת הוא הפך למלך הנרי השביעי.
אמו של המלך
לאחר שסייעה להנרי להשיג את כס המלכות, התפנתה מרגרט לשימור מלכותו, על ידי העסקה של רשת מרגלים, לא רק בחצר המלוכה, אלא בכל אנגליה. לאורך השנים צצו יורשים ומתחזים שונים, שניסו להחליף את בנה כמלכי אנגליה: אדוארד פלנטג'נט (Edward Plantagenet), בן דודה של המלכה מצד אביה; למברט סימנל, שהתחזה לאדוארד פלנטג'נט, אף על פי שזה היה כלוא במצודת לונדון באותו הזמן; פרקין וורבק, שהתחזה לאחיה של המלכה, יורש העצר של המלך אדוארד הרביעי ולכן המלך החוקי של אנגליה; ואדמונד דה לה פול, קרוב משפחתה של מרגרט, בעל קרבה חזקה יותר למשפחת המלוכה ממנה ומבנה.
הנרי גמל טובה לאמו על עזרתה במהלך שנות ילדותו ונעוריו (כאשר בחלקן היה בגלות) ולאחר שעלה לשלטון החל להעניק לה אחוזות ואדמות כאות תודה וכבוד. בנוסף, כל אדמותיה ונכסיה הוחזרו לה והפרלמנט אישר את ההסכם שערכה עם בעלה לפני הנישואים ובו סוכם שאדמותיה יישארו שלה. היא נהנתה מכבוד רב בחצר המלוכה ובאנגליה כולה ונהנתה מקדימות מלכותית. היא אף התלבשה בצורה ובתלבושות דומות לאלו של המלכה עצמה וקיבלה את אות מסדר הבירית ביחד עם המלכה, לבושה בצורה זהה לה. היא ליוותה את בנה בביקורים וסיורים מלכותיים ונפגשה עם הנרי בצורה סדירה ומתמשכת. כאשר ישנו מחוץ לארמון, הם ישנו בחדרים צמודים או בעלי חדר הסבה מקשר, כדי שיוכלו להתבודד, לדבר על נושאים פוליטיים שונים או לשחק בקלפים. אף על פי שלא התראו במשך רוב חייו של הנרי, היחסים ביניהם היו מאוד קרובים והם שיתפו פעולה בדרכים רבות, בין אם בקשרי חוץ ובין אם בקשר בין המועצות שלהם. הקרבה ביניהם לא נבעה רק מכך שהיא ויתרה על הכתר בשבילו (שהרי היא הייתה זו שאמורה לרשת את הכתר לפניו), אלא גם מכך שהיו להם נושאי עניין משותפים, כגון חינוך, דת וספרות. השפעתה של מרגרט בחצר המלוכה הייתה מאוד גדולה ולעיתים אף מאיימת, סימן לכבוד הגדול שקיבלה מבנה והיא הייתה בעלת הכוח לשכנע אותו לשנות את דעותיו ועמדותיו בנושאים שונים.
כוחה היה כה רב, עד שבשנת 1499 היא הפסיקה להשתמש בחתימה M. Richmond והחלה להשתמש בחתימה Margaret R.. לא ברור האם ה- R. הייתה עבור Richmond או עבור Regina – מלכה, אך ככל הנראה היה מדובר באפשרות השנייה. באותה השנה היא נשבעה שבועת התנזרות, באישורו ובנוכחותו של בעלה, סטנלי. זה היה תקדים, מכיוון שבאותה העת, נשים נשבעו שבועות התנזרות לאחר מות בעליהן. שבועה זו אפשרה לה לקבוע לעצמה את משקי הבית שלה וככל הנראה גם שיקפה את רצונו של בנה, שהכוח הרב של אמו לא יעבור אל בעלה, באופן אוטומטי. כוחה גבר עוד יותר כאשר ביקשה את אישורו של הפרלמנט להעניק לה מעמד של Femme Sole. החל מהמאה ה-14 ואילך, מעמד משפטי זה איפשר לאישה תואר ונכסים משלה וחופש, לא להיות תחת מרות של גבר, ככל שהדבר נגע למסחר, ניהול עסק, העברת כספים וסחורות והעסקת שוליות.
מרגרט יצרה בכך תקדים, שכן היא הייתה האישה האריסטוקרטית הראשונה שהכריזה על עצמה כ- Femme Sole. הרכוש שהגיעה עמו לנישואיה חולק בינה לבין בעלה סטנלי, אך ההון הרב שצברה לאחר עלייתו של בנה לשלטון היה שלה בלבד. היא שימשה כשופטת באזורים בהם שלטה, דבר שהיה חדש בימי הביניים המאוחרים וסייעה לבעלה הרביעי בבית המשפט שלו בתור פוסקת.
מרגרט לא שכחה את בני משפחתה, גם כשהייתה אמו של המלך. היא עזרה להם גם כאשר האינטרסים שלהם היו מנוגדים או אף הזיקו לאינטרסים של בנה. השפעתה הרבה במהלך שלטונו של בנה נבעה מנכסיה הרבים ועושרה הגדול. הכסף איפשר לה לממן את משקי ביתה ולפעול בעבור פטרונות דתית או חינוכית. היא גם תרמה רבות לילדים עניים וסיפקה להם מגורים ובגדים. לאחר מותו של בעלה וקבלת ירושתו, גדלה הכנסתה ואפשרה לה להקים את Christ's Church באוניברסיטת קיימברידג', אחד מהמקומות הרבים שמרגרט הייתה הפטרונית שלהם.
בשנים 1507–1508 חלה הנרי ומרגרט עברה לגור קרוב אליו ועזרה לטפל בו. בשנת 1509 הוא מת ובנו, המלך הנרי השמיני עלה לשלטון. מרגרט ארגנה את הלווייתו של בנה ואת הכתרתו של נכדה. למעשה, היא כתבה פרוטוקולים מדויקים להלוויות, הכתרות וחתונות.
מותה
השנים האחרונות לחייה לא היו קלות. כלתה ושניים מנכדיה מתו שנים קודם לכן ועתיד הממלכה נפל על כתפיו של נכדה המתבגר, הנרי, שהומלך לאחר מות אביו כהנרי השמיני. בתחילת 1509 חלתה מרגרט בצורה חמורה, אך הצליחה להתאושש ולהאציל חלק מסמכויותיה על ג'ון פישר ושני גברים נוספים, שגם הוציאו לפועל את צוואתה לאחר שמתה. ביוני של אותה שנה, כחודשיים לאחר מותו של בנה, חלתה מרגרט בזמן חגיגות נישואיו והכתרתו של נכדה ומתה בתאריך 29 ביוני 1509. היא נקברה בכנסיית ווסטמינסטר בלונדון, במקום בו נקברו בנה וכלתה, בתאריך 9 ביולי 1509.
דמותה של מרגרט ביופורט באמנות ובכתיבה היסטורית
בימי הביניים, כתיבת יומנים לא הייתה מנהג נפוץ ולא נשתמרו כמעט מכתבים מאותה התקופה. לכן, קשה לעיתים להסיק על אופיים של אנשים מסוימים, כמו גם על המניעים והמטרות שלהם בפעולות מסוימות. הדבר נכון גם במקרה של מרגרט בופורט, אך בניגוד לרבים אחרים שחיו בתקופתה, ניתן למצוא מידע רב לגבי אופייה, בספר הזיכרונות של הכומר המוודה שלה, ג'ון פישר. ג'ון פישר הכיר את מרגרט היטב והיא אישרה את הפצת ספר הזיכרונות שלו, עם סיפוריו עליה, בצוואתה.
מטרתו העיקרית של הכומר הייתה להציג את מרגרט כאישה אדוקה ואת תהליך החשיבה וההבנה שלה את העולם, באמצעות סיפורים שסיפרה לו: ביום שבו נקראה מרגרט הילדה אל המלך הנרי השישי, לביטול נישואיה לג'ון דה לה פול והכרזת נישואיה לאדמונד טיודור, ביקש ממנה המלך להחליט עם מי תרצה להתחתן. מרגרט סיפרה לכומר המוודא שלה, ג'ון פישר, את האירועים שקרו באותו היום. המלך ביקש ממנה לבחור בין ג'ון דה לה פול ובין אדמונד טיודור ומכיוון שלא ידעה במי לבחור, החליטה מרגרט להתפלל לסיוע בבחירתה. בלילה היא חלמה שהקדוש סנט ניקולס, דמות לבושה לבן, כמו בישוף, מייעצת לה לבחור באדמונד וכך עשתה. מכיוון שפישר פרסם את סיפורה רק לאחר מותה, חוקרים מעריכים שלא היה לה כל אינטרס בסיפור ולכן, ככל הנראה, הוא נכון. העיקר במקרה הזה, הוא שמרגרט לא פנתה אל כומר או אל מישהו מהשלטון, אלא לקחה את העניינים לידיה וקיבלה את ההחלטה הזו בעצמה.
אופייה החזק וכוחה של אישיותה של מרגרט משתקף לא רק בפורטרטים שלה, אלא גם בביוגרפיות שנכתבו עליה. היא הייתה פרגמטית וניהלה את חייה כמו אשת עסקים ממולחת. היא כיבדה והעריכה קשיחות, יעילות ופעלתנות. היא הייתה מאוד מאורגנת ומסודרת ומסדרי יום שלה שנשתמרו מאותה תקופה ניתן לראות את המשמעת האישית שלה. האדמיניסטרציה של נכסיה הייתה מהיעילות שבתקופתה והיא הייתה מאוד פעילה ועסוקה ופיקחה על רכושה באופן צמוד, דבר שהיה נדיר אצל אישה בימי הביניים ובטח אצל אריסטוקרטית. משרתיה סיפרו עליה סיפורים שמראים את אהבתם והערצתם אליה. היא הכירה את שמותיהם של כל אלו שנתמכו על ידה וביקרה אותם כשהיו חולים. היא גם השאירה להם כספים וחפצים בצוואתה.
אך מרגרט התהלכה בתחושה של חוסר ודאות תמידית ופחד מהעתיד. גם רגעים של ניצחון לוו אצלה בתחושה מאיימת. לאחר שאיבדה את אביה בגיל צעיר, תחושת אובדן עמוקה ליוותה את חייה והפחד והאימה שחוותה בלידתה את בנה היחיד השפיעו עליה מאוד. היא ראתה את אביה כקורבן ואת עצמה כשורדת, שמטרתה תיקון טעויות הגורל ואת המוניטין של אביה ומשפחתה. היא הייתה מוכנה לסכן הכל כדי לקדם את השאיפות והמוניטין של משפחתה. גם לאחר שבנה, המלך הנרי השביעי עלה לשלטון ושחזר את החוק משנת 1397 שנתן לגיטימציה למשפחתה, מרגרט עדיין הייתה אובססיבית כלפי הייחוס שלה ושל בנה.
מורשתה
מרגרט אהבה לקרוא ועודדה אחרים לקרוא. היא תמכה בייצור וקניית ספרים, תרגמה ספרים בעצמה וקנתה עותקים רבים מספרים שונים שהחלו לצאת לדפוס באותה העת.
מבין כל המוסדות שהיו תחת פטרונה של מרגרט, תשומת לבה העיקרית הופנתה אל אוניברסיטאות קיימברידג' ואוקספורד. אלו היו קהילות של כמרים, שהתפללו בדומה לנזירים בעבור הנשמות של המיטיבים שלהם, תוך כדי לימודים חילוניים ודתיים. לאחר תקופה מסוימת של פטרונות, החלה מרגרט להתמקד בעיקר בקיימברידג' ופעלה כדי להגדיל את מספר התלמידים שלמדו בה ואת איכותה.
בקיימברידג' הקימה מרגרט את Jesus College, את Christ's Church, את בית החולים John the Evangelist  והפכה למיטיבה העיקרית של Queen's College. היא דאגה למורים שלימדו שם, למשכורת שנתית, בעוד שעד אז הם נאלצו למצוא מקורות אחרים של הכנסה.
לאחר מותה, עבר חלק מרכושה למוסדות שהקימה וחלק למשפחתה ולאלו שעבדו במשקי הבית שלה.
היסטוריוגרפיה
היסטוריונים רבים חקרו את מרגרט בופורט והיא נודעה בגלל האמביציה והכישורים הפוליטיים שלה, כמו גם אומץ ליבה וגבורתה. אך מפני שלנשים בתקופתה לא היה כוח אמיתי והן נאלצו לפעול מאחורי הקלעים בהשגת מטרותיהן, היא תוארה כאישה מסוכנת מחד, או כאדוקה וצדיקה מאידך. אלו שהתייחסו אליה כבעלת אומץ וראיה למרחוק, כגון ברנרד אנדרה, תירצו את תכונותיה אלו כיוצאות דופן אצל נשים. פולידור וורג'יל (היסטוריון, כומר ודיפלומט איטלקי, שהיה מוכר כ"אבי ההיסטוריה האנגלית") נתן למרגרט תפקיד חשוב ואקטיבי יותר מאנדרה ותיאר את הקשר שקשרה ביחד עם אליזבת' וודוויל, להפלת ריצ'רד השלישי, עליית בנה לשלטון ונישואיו עם בתה של אליזבת'. ניתוח זה של מרגרט כפעילה ואחראית על גורלה עולה גם במחזותיו של שייקספיר.
בתור מקורבת לבית לנקסטר, תביעתה של מרגרט לכתר הייתה חזקה, אך היא ויתרה עליה בעבור בנה. היסטוריונים מסוימים טוענים שהוויתור נעשה מתוך ענווה, אך ג'ון ברייטון, שתיאר את מרגרט בכתביו בצורה שלילית, טען שמניעיה היו אמביציוזיים ותו לא. מכיוון שנשים באותה תקופה לא יכלו לשלוט, היא הניחה שבית לנקסטר ובמיוחד בית יורק לא יקבלו אישה כמלכה ולכן היה עדיף בעיניה להמליך את בנה במקומה.
הביוגרפיות של מרגרט השתנו עם השנים, כאשר במאה ה-16 היא תוארה כמקימה ומטפחת של השושלת המולכת, שושלת טיודור, אך במאה ה-19 היא תוארה כמגינה של בנה. קרוליין הלסטד, שפרסמה את הביוגרפיה שלה בסמוך לעלייתה של המלכה ויקטוריה לשלטון, במאה ה-19, טענה שלאחר עלייתו של בנה לשלטון, נסוגה מרגרט אל מאחורי הקלעים, בצייתנות וכניעה (כפי שהיה נהוג אצל נשים בתקופה הוויקטוריאנית שבה חיה הסופרת). אך כתבים, מסמכים וחפצים שנשתמרו מאותה התקופה מראים שהמצב היה אחרת ושמרגרט בופורט הייתה מאוד פעילה בתקופת שלטונו של בנה, קיבלה את הכבוד הראוי לה כאמו של המלך, סייעה לו לעלות לשלטון ואף למלוך ונהנתה מזכויות ומחופש שלא היו מנת חלקן של נשים אחרות באותה התקופה.
ייצוג במדיה
בשנים 1972 ו-2005 צולמו שתי סדרות דרמה ("The Shadow of the Tower" ו-"Princes in the Tower", בהתאמה), שבחנו את הקשר של מרגרט בופורט למותם של שני הנסיכים במצודת לונדון. שני הנסיכים היו בניה של אליזבת' וודוויל ונעלמו באופן מסתורי, לאחר שדודם, ריצ'רד השלישי, עלה לשלטון. תאוריות מסוימות קושרות את מרגרט בופורט למותם של הנסיכים.
הסופרת פיליפה גרגורי כתבה מספר רב של רומנים היסטוריים בנושא שושלת טיודור. אחדים מהם הפכו לסדרות טלוויזיה: "מלכה לבנה", ו"נסיכה לבנה". דמותה של מרגרט בופורט מופיעה בשתי הסדרות, המבוססות על הספרים "המלכה הלבנה", "המלכה האדומה", "בתו של ממליך המלכים" ו"הנסיכה הלבנה".
סיקסטוס השני
סיקסטוס השני (ביוונית: Σίξτος Β΄, בלטינית: Sixtus II) היה אפיפיור בין 31 באוגוסט 257 ו-6 באוגוסט 258. מוצאו אינו ידוע. הנחתו של "ספר האפיפיורים" כי היה יווני במוצאו נובעת מבלבול שיסודו בהנחה כי הוא הפילוסוף היווני סיקסטוס שחיבר את הספר המכונה "הממרות."
בתקופת קודמו, סטפנוס הראשון התגלע סכסוך חריף בין רומא והכנסיות באסיה הקטנה ובאפריקה ביחס לטבילה מחדש של כופרים והעימות איים לקרוע את הכנסייה לשניים. לפי פונטיוס, כותב הביוגרפיה של קיפריאנוס היה סיקסטוס "אוהב השלום וטוב הלב" נוח יותר מסטפנוס לרצות וכונן מחדש יחסים טובים עם הכנסיות, אף על פי שגם הוא דבק בנוהג שלא להטביל מחדש כופרים.
זמן קצר לפני עלותו לשלטון הוציא הקיסר ולריאנוס את צו הרדיפה הראשון, שתבע מכל הנוצרים להשתתף בפולחן הפגני הלאומי ואסר עליהם להתכנס בבתי העלמין שלהם, באיימו גלות או מוות על מי שיפר את הצו. סיקסטוס המשיך למלא את חובותיו כאפיפיור בלי שיתפס מפר את הצו המלכותי, אף בראשית אוגוסט הוציא הקיסר צו חדש וחריף הרבה יותר נגד הנוצרים, שלפי קיפריאנוס הורה (איגרת 81 לסקססוס): כדי להימנע מנקמת אנשי הקיסר כינס סיקסטוס את אנשיו באחד מבתי העלמין הידועים פחות, בפראיטקסטטוס, אך למקום הגיעה חבורת חיילים וסיקסטוס נערף על–ידיהם במקום או אחרי משפט מזורז בפני טריבונל הובא לבית העלמין ונערף. ככל הנראה האחרון הוא הנכון. מספר ימים לאחר מכן הוצא להורג גם לאורנטיוס מרומא, אחד משבעה דיאקונים באותה תקופה והמפורסם שבהם.
עובדות אלו זה מאושרות גם על ידי פונטיוס וחשוב יותר באחת מאגרותיו האחרונות של קיפריאנוס (איגרת 81 לסקססוס), שנכתבה זמן לא רב אחרי האירוע, הוא מבשר למכותבו: "אך דע כי סיקסטוס מת כמרטיר בבית הקברות ביום השמיני של אידס של אוגוסט, ועמו ארבעה דיאקונים". תאריך זה, שאין לנו כל סיבה להניח כי הוא שקרי, ושצוין זמן קצר אחרי המאורעות, הוא ככל הנראה נכון ומאפשר גם תארוך אירועים חשובים אחרים, ובמיוחד כהונות בישופים, ביחס לנקודה קבועה זו.
משך זמן מה היה נהוג לייחס לסיקסטוס את חיבור ה"ממרות" או "טבעת סיקסטוס", שנכתבה במקורה במאה השנייה על–ידי פילוסוף פיתגוריאני. השגיאה נבעה מכך שרופינוס, שכתב את ההקדמה ל"ממרות" טען כי תרגם את "עבודתו של סיקסטוס, שנאמר כי הוא אותו אדם שברומא מכונה סיקסטוס, ושזכה לתהילה כבישוף ומרטיר". גם הייחוס של החיבור "ad novatinum" (אל הנובטינים) לסיקסטוס על–ידי הארנק אינו מקובל על רוב החוקרים.
פנריטי
פנריטי (מיוונית: φανερός (פנרוס - "נִרְאֶה")) הוא כינוי לסלעי יסוד גסי גרגר, שניתן לראות את הגבישים הבונים אותם בעין בלתי מזוינת. מרקם זה נובע מהתקררות איטית של המגמה מתחת לפני השטח.
שירלי בן מרדכי
שירלי בן מרדכי (נולדה ב-1970) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 1988. בעבר מנחה ומגישת טלוויזיה, מנהלת שיווק אקסטרא מוצרי צריכה וטואלטיקה, מנכ"לית חברת פרסום הדיה. כיום מנכ"לית BEONE, מומחית לאסטרטגיות שיווק וסחר בענף קמעונאות, חברה בנבחרת הדירקטורים של המדינה, מטעם רשות החברות הממשלתיות.
ביוגרפיה
את דרכה בתחום השיווק החלה בחברת "אקסטרא שיווק" כמנהלת שיווק. בשנת 1997 החלה לעבוד כמנהלת שיווק בחברת הדיה, העוסקת בפרסום בנקודות מכירה ובמהלך השנים ביצעה מספר תפקידים ניהוליים בחברה, בהם שימשה כסמנכ"ל שיווק החברה. בינואר 2010 מונתה למנכ"לית חברת הדיה וביולי 2016 פרשה מתפקיד זה. כיום היא מנכ"לית חברת BEONE.
יולי 2017 הצטרפה לנבחרת דירקטורים של המדינה מטעם רשות החברות הממשלתיות.
בן מרדכי היא אם לשני ילדים.
פשע ללא קורבן
פשע ללא קורבן הוא מונח המתייחס לפעולות שנקבעו כבלתי חוקיות אך קיים עליהן ויכוח, מאחר שקיימת סבירות גבוהה שהן לא מאיימות על זכויותיו של אדם אחר באופן ישיר. לעיתים קרובות אלו מעשים בהסכמה בהם אדם מבצע עבירה פלילית שבה אין אדם אחר מעורב.
לדוגמה, הפשעים שנחשבים כיום בארצות הברית כפשעים ללא קורבנות, כוללים זנות, הימורים, ושימוש בסמים. אדווין שור והוגו בדאו בספרם "פשעים ללא קורבנות: שני צדדים של מחלוקת", כתבו כי "חלק מהחוקים האלה מייצרים פשעים במעגל שני, ויכולים ליצור 'פושעים' חדשים, אשר רבים מהם נחשבים בכל פן אחר כאזרחים שומרי חוק ואנשים בעלי סמכות". זוהי סוגיה במדינות רבות, למשל בארצות הברית שבה שיעורי התפוסה של בתי הסוהר ממשיכים לגדול, למרות שכבר עכשיו אוכלוסיית האסירים שם היא מהגבוהות בעולם. המונח פשע ללא קורבן לא נמצא בשימוש בתורת משפט, אלא הוא משמש כדי להטיל ספק על יעילות חוקים שהתקיימו בעבר, מתקיימים היום או מוצעים לחקיקה, או כדי להדגיש את ההשלכות הבלתי נמנעות של חוק שכזה. בפוליטיקה, למשל, לוביסטים עשויים להשתמש במילה זו כדי להביע עמדה לפיה יש לבטל את החוק הנמצא במחלוקת.
פשע שולי ללא קורבן
על פי "עיקרון הנזק" של ג'ון סטיוארט מיל (בספרו "על החירות" שיצא ב-1859), אנשים חופשיים לעשות ככל העולה על רוחם, כל עוד הם לא מזיקים לאחרים. בהקשר לעיקרון זה, פשעים ללא קורבנות נתפסים ככאלו מתוך עמדה שרואה באדם כריבון היחיד, עד כדי התעלמות מגופים מופשטים יותר כגון קהילה או מדינה שנגדה עבירות פליליות עשויות להיות מופנות.
בחברה דמוקרטית, בנסיבות מסוימות, הסכמה רחבה על ביטול חוק נתון המעניש "פושע ללא קורבנות", יכולה להוביל בסופו של דבר לביטולו של חוק זה. למשל חוקים רבים בנוגע להומוסקסואליות כבר בוטלו במדינות דמוקרטיות רבות בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21. דוגמה נוספת היא לגליזציה של צורות מסוימות של התאבדות בסיוע רפואי (היא נחשבת המתה חוקית ביפן, הולנד, בלגיה, שווייץ, אלבניה, וושינגטון ואורגון). גם לגבי שימוש בקנאביס קיימת בחלק מהמדינות לגליזציה חלקית או מלאה.
קביעת קורבן
העמדה לפיה יש קורבן ב"פשע ללא קורבנות", היא שנויה במחלוקת. חוקים לעיתים קרובות מתיימרים להגן על מספר אנשים לפחות, ולכן נטען כי בדרך כלל, מעשה פלילי נעשה על ידי אדם כדי לגרום לאדם אחר (או לקבוצה של אנשים אחרים) להיות מושפע לרעה במידה מסוימת.
סוגי פשעים ללא קורבנות שזכו להכרה נרחבת יחסית:
עבירות נגד מוסדות מכונות לעיתים פשעים ללא קורבנות, אך מומחים בדרך כלל דוחים סיווג זה. הקונצנזוס בקרב קרימינולוגים הוא שממשלה או חברה פרטית, על אף שהן אינן אנושיות, עדיין יכולות בנסיבות מסוימות להיחשב כקורבנות של תום לב.
הסכמה
חלק חיוני על מנת להגדיר פשע ללא קורבנות, הוא שכל הצדדים המשתתפים נתנו את הסכמתם לפעולה - כלומר, יש להם כישורים קוגניטיביים והמידע הדרוש על מנת לקבל החלטה נכונה. לדוגמה, ילדים ואנשים הלוקים בנפשם, אינם מסוגלים להסכים למעשים מסוימים, מאחר שחסרה להם היכולת הקוגניטיבית להבין את ההשפעות וההשלכות שלהם. במקרה כזה, אפוטרופוס חוקי יכול לתת הסכמה מדעת בשמו של ילד או אדם לוקה בנפשו בתחומי שיפוט מסוימים. יש מגוון רחב של פרשנויות ודרישות שונות להסכמה מדעת בכל תחום שיפוט, במדינות השונות.
תוצר לוואי של הסכמה הוא זה של מודעות לקיום הפשע. אם לא נגרם נזק לאדם או למוסד נגדו בוצע הפשע, ולא התעוררה מודעות לקיום הפשע, אזי הפשע יכול להיחשב ללא קורבן. למשל, אדם שפורץ דרך החצר של השכן, מבלי שנצפה או ללא גרימת נזק, יכול להיחשב כמבצע פשע ללא קורבן.
טיעוני התומכים ברפורמה
באופן כללי, ליברטריאנים חברתיים טוענים שיש חוקים האוסרים על מעשים ללא קורבנות, המתקיימים ללא כל סיבה הגיונית או מוסרית, ולכן יש לבטלם. הם גם טוענים כי הפגיעה הנגרמת על ידי מניעת הביצוע או על ידי העמדה לדין על פעילויות אלה, היא לעיתים קרובות גדולה הרבה יותר מכל נזק שנגרם על ידי הפעולות עצמן; בכך הם מנסים להצדיק את ביטול החוקים הללו, בנימוק של הפחתת הנזק.
חירות הפרט
לעיתים קרובות, פשעים ללא קורבנות מתחילים בגלל רצון להשיג מוצרים או שירותים בלתי חוקיים אשר נמצאים בביקוש גבוה. לכן, נטען כי עונשים פליליים נוטים להגביל את ההיצע יותר מאשר את הביקוש, דבר שמקפיץ את המחיר בשוק השחור ויוצר רווחי מונופול לפושעים אשר נשארים בעסק. "תעריף פשע" זה מעודד את הצמיחה של קבוצות פשע מתוחכמות ומאורגנות היטב. גם פשע מאורגן עשוי להיכנס לתמונה. בנוסף, הרווחים הגדולים שנוצרים בעקבות מצב זה, מאפשרים לספק כספי שוחד בשפע לעובדי ציבור, כמו גם הון להשקעה.
השפעה על הכלכלה
תומכי הרפורמה טוענים כי הסרת חוקים אלו תיצור רווח למשק, וטוענים לנתונים העולים על 200 מיליארד דולר. הם גם טוענים שפחות אנשים אשר יישבו בכלא על פשעים כאלו, ייתנו אפשרות להגדיל את כוח העבודה, כמו גם להפחית את ההסתמכות על מתקני כליאה ולאפשר למשטרה הזדמנות להתמקד בפשעים אחרים.
העולם התחתון, הפלילי, לעיתים קרובות נוצר על ידי חוקים נגד פשעים בהסכמה. כלומר, תת-תרבות זו מתקיימת על ידי מי שעבורם המשטרה היא האויב, מי שאינו יכול להסתמך על החוק, ומי שלעיתים קרובות נאלץ לדבוק בקוד אלים של כבוד. תכונות אלו מבטלות את הכבוד לרכוש, מעודדות אלימות ונקמה, ומדכאות את הכלכלה של האזורים שבהם הם פועלים.
חסרונות כלכליים של המלחמה בסמים
המלחמה בסמים היא דוגמה נפוצה של פשע ללא קורבן שכיום נחשב לא חוקי בחלק מהמדינות. תומכי רפורמה בתחום זה טוענים כי שימוש בסמים אינו פוגע ישירות באנשים אחרים. נטען כי הפיכת השימוש בסמים לפלילי מובילים למחירים מופקעים עבורם. לדוגמה, בדאו ושור מצאו ב-1974 כי "באנגליה עלות המרקחת של הרואין [הייתה] 0.06 סנט לקורט. זאת בעוד שברחוב בארצות הברית המחיר [היה] 30-90 $ לקורט." האינפלציה במחיר נגרמת על ידי הנוהג של מכורים לבצע פשעים כגון גנבה ושוד, שנחשבים מטבעם כמזיקים לכלכלה, על מנת שיוכלו לרכוש את הסמים שבהם הם תלויים.
בנוסף ליצירתו של שוק שחור לסמים, נטען על ידי תומכי לגליזציה כי המלחמה בסמים מובילה לצמצום כוח העבודה, בשל הפגיעה ביכולתם של מי שהורשע למצוא עבודה. נטען כי הפחתה זו של כוח העבודה מזיקה סופו של דבר לכלכלה המסתמכת על אנשים עובדים.
מספר מעצרי הסמים גדל בכל שנה. בסקר שנערך בארצות הברית נמצא כי לאורך השנים 1980-2009, הוכפל שיעור המעצרים של לבנים על אישומים של החזקה או שימוש בסמים; שחורים נעצרו על עבירות אלו פי 3 מבעבר.
טיעונים ספציפיים
על פי התומכים ברפורמה בתחום הפשע ללא קורבן, במצבים כגון התאבדות, המתת חסד, או נטילת סמים מדכאים נפשית, אם אנשים לא יפגעו פיזית באחרים או ברכושם על פי חוק - הם מסוגלים לעשות כל מה שירצו, אפילו לפגוע בעצמם; כל עוד הפעולה אינה בכפייה או במרמה, אין זה מוסרי להשתמש בכוח כדי לעצור אותה.
במקרים מסוימים, עצם אי חוקיותו של המעשה עשויה להיות הגורם הגדול ביותר לפגיעה. התומכים בלגליזציה של סמים, טוענים כי הפעילות הפלילית הקשורה לפשע הזה (אלימות, גנבה וכו') מתרחשת בעיקר משום שהפעילות אינה חוקית, וכי לאורך זמן תהיה ירידה בכמות הפשעים הקשורה לפעילות זו - אם זו תהפוך לחוקית. דוגמה המובאת לעיתים קרובות היא האיסור על מכירת אלכוהול בארצות הברית בתקופת היובש (שנות ה-20 ושנות ה-30 המוקדמות), שהוביל לרווחי ענק בעסקי הברחת משקאות עבור אל קפונה ודומיו. כן מועלות דוגמאות על ההצלחה של דה-קרימינליזציה של החזקת כל סוגי הסמים בפורטוגל: ירידת מספר מקרי המוות כתוצאה משימוש בסמים וירידה באחוזי הפשע כסיבות לאפשר שימוש בסמים.
טיעוני התומכים בשמירה על סטטוס קוו
חסידי האיסור על "פשעים ללא קורבנות" מציעים מספר הצדקות:
זכות החברה
ההשקפה הדמוקרטית הטהורה של הממשלה מאשרת את זכותו של הרוב לגבור על כל מיעוט. על פי השקפה זו, אם מעשה פוגע ברוב האוכלוסייה, גם אם המעשה הוא ללא קורבנות, אז לנציגי הרוב יש זכות לאסור אותו ולהעניש עליו. לפי השקפה זו אין זכויות בלתי ניתנות לערעור או זכויות אישיות. הזכות היחידה היא זו הקולקטיבית, היא מוחלטת והיא רק של הרוב.
חוסר יכולת בסיסי להסכמה
עמדה אחת היא שאין אדם יכול באופן חוקי להסכים למעשים מסוימים. לדוגמה, בעקבות "מבצע מפתח הברגים" (1987), בתי המשפט בבריטניה פסקו בשנות ה-90 כי אנשים לא יכולים להסכים באופן חוקי לחבלה ממשית באמצעות מעשים מיניים סדיסטים-מזוכיסטים.
טענה דומה נוספת היא שכל מי שהיו בידו מידע מלא והיכולות הנפשיות המספיקות, היה מחליט שלא לעשות את הפעולה. לכן, הדבר לא יכול להיחשב פשע ללא קורבן, משום שהאדם שביצע אותו אינו כשיר להסכים לו.
טובת החברה
חקיקה לעיתים קרובות מתבצעת על פי העיקרון שהדבר יהיה לטובת הקהילה כולה. המחוקקים שוקלים ומסיקים לרוב שהנזק הישיר של הפעילות המדוברת הוא כה גדול, עד כי האנשים המעורבים בה צריכים להיות מוגנים מפני מעשיהם שלהם, ללא קשר לרצונותיהם.
לדוגמה, במקרה של התנהגות ממכרת, כגון שימוש בסמים או הימורים, ניתן לומר כי היא יכולה להביא ליעילות פחותה יותר של האדם במקום העבודה, להגדיל את עלויות הביטוח, או להשפיע באופן שלילי על יחסים עם בני משפחה או חברים, עד כי הם עלולים להיחשב קורבנות. בדומה לכך, גם חוקים המחייבים שימוש בחגורות בטיחות יכולים למנוע מקרי מוות ופציעה חמורה, ובכך מציעים תועלת לחברה, שכן טיפול בפצועים ותמיכה במשפחות של פצועים או הרוגים כוללות עלות חיצונית לביטוח פרטי או לאומי אשר משולמת על ידי האוכלוסייה הכללית.
במדינות מסוימות, כגון הונדורס, נקבע כי החזקת סמים מזיקה לבריאות של המדינה עצמה.
ניתן לטעון כי התנהגות מסוימת יכולה לגרום לפגיעה במרקם החברתי או מנהגים חברתיים, גם אם היא אינה פוגעת בכל מי שאינו מסכים, או אפילו אם קורבנותיה אינם בני אדם. לדוגמה, עינויי בעלי החיים עשויים להיות מחוץ לחוק לא משום שיש לבעלי חיים זכויות, אלא משום שהפקת תענוג בגרימת כאב לחסרי ישע נתפסת כבעיה חברתית חמורה, ולכן יש להוקיע אותה. כאמור, גם ב"מבצע מפתח הברגים" קבעו בתי המשפט בבריטניה שלא אמורה להיות הנאה בסדיזם מיני, ולכן יש להוציא מחוץ לחוק את המעשה. באופן דומה, באירלנד חילול השם נחשב בלתי חוקי.
הגבלת פעולות אלה קשורה לשמירת מוסר בקהילה בכללותה, או למניעת עבירה נגד אלוהים (חילול הקודש). זו תפיסה אשר מושרשת במנהגים של דתות, קוד אתי או קוד חברתי המשמשים כבסיס לחוקים. טיעונים כאלה לעיתים קרובות שנויים במחלוקת בחברה חילונית.
בדומה לכך, פעולה עשויה להיות מחוץ לחוק משום שהיא מאוד תורמת לפשע שאינו חסר קורבנות.
על פי גישה זו, פיקוח ממשלתי עם הפללה מופחתת, יכול לשמש כשיטה חלופית להתמודדות עם בעיות מסוג זה.
טובת הפרט
חוקים הנובעים מדאגה לטובתו של הפרט מבוססים על העיקרון שאדם לא צריך להיות מעורב בפעולות מסוימות שהן לכאורה מזיקות לו. זאת משום שהנזק לכאורה שעלול להיגרם לאדם בפעולות אלו גדול כל כך, עד כי עדיף להפוך אותן לבלתי חוקיות.
חוקים אחרים הנוגעים לעבירות מין עולים כדי להגן על קטינים, כגון אונס סטטוטורי, מגבלות על תכנים אלימים וגסים בתקשורת, ומגבלות על שימוש בטבק ואלכוהול. בבסיס חוקים אלו עומדת הטענה כי לבני נוער אין יכולות חשיבה מספיקות כדי להבין את מעשיהם, ולכן צריך למנוע מהם פעולות אלו עד גיל מסוים; זאת גם אם איסורים אלו עלולים ליצור מכשול גם למבוגרים.