cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נייל
ביוגרפיה
הרבה אנשים טועים בכך שהם חושבים את חברי להקת נייל כמצרים. אף אחד מהם לא מצרי בשום דרך, מראה או התנהגות, ואף אחד מהם לא עוסק באגיפטולוגיה (אף על פי שהם לומדים טקסטים כתחביב). כל חברי הלהקה אמריקאים, חוץ מהמתופף שבא ממוצא יווני (אשר הצטרף ללהקה לא מזמן, והוא משתתף באלבום Annihilation of the Wicked).
במאי 2006 חתמו נייל על חוזה תקליטים עם נוקליאיר בלאסט רקורדס (Nuclear Blast Records). בשנת 2007 הוציאה הלהקה את אלבום האולפן החמישי והראשון בחברת תקליטים זו, "Ithyphallic".
אקדח TT
אקדח TT (רוסית: пистолет TT) הוא אקדח ששימש את הצבא הסובייטי ומשטרת ברית המועצות מאמצע שנות ה-30 ועד לתחילת שנות ה-70. האקדח פותח על ידי פיודור טוקרב במפעל לייצור נשק בעיר טולה, מהם נגזר שמו (ט"ט).
היסטוריה
האקדח TT פותח בשנת 1930 כתחליף לאקדח תופי נגאן 1895 שהיה עד אז האקדח התקני של הצבא והמשטרה בברית המועצות. האקדח הוכנס רשמית לשירות בשנת 1931, ושימש כנשק תקני של קציני צבא, שוטרים ואנשי כוחות הביטחון בברית המועצות.
האקדח סופק לצבאות של ברית ורשה ולמדינות אסיה ואפריקה שונות.
בשנת 1952 הופסק הייצור של אקדחי TT בברית המועצות, עקב המעבר לאקדח מאקארוב PM. למרות הפסקת הייצור, החלפת אקדחי הTT באקדחי מאקרוב נמשכה כמה עשרות שנים, כך למשל בחלק מיחידות המשטרה המעבר לאקדחי מאקרוב הסתיים רק באמצע שנות ה-70.
העתקים
אקדחי TT יוצרו (ובסין הם מיוצרים עד היום) במדינות הבאות תחת שמות הבאים: השוני בין ההעתקים הללו לבין האקדח המקורי מתבטא בעיקר בעיצוב הידית.
דגל איי מרשל
דגל איי מרשל (באנגלית: Flag of the Marshall Islands) הוא דגלה הלאומי של מדינת האיים איי מרשל. הדגל אומץ ב-1 במאי 1979, עם קבלת השלטון העצמי.
הדגל מסמל את הקשר בין האיים לאוקיינוס, כמקובל בדגלי האזור. האלכסון בדגל העולה מהניצב אל קצה הדגל מסמל את קו המשווה. הכוכב מעל קו זה מסמל את הארכיפלג הצפוני של האיים, ואילו הקו הכתום והקו הלבן מסמלים את שרשרת איי רטאק ואת שרשרת איי ראליק בהתאמה. כמו כן צבעים אלה מסמלים אומץ ושלום בהתאמה.
24 הקצוות של הכוכב מסמלים את 24 מחוזות הבחירה באיים, כאשר 4 הקצוות הארוכים מייצגים את המרכזים התרבותיים: מג'ורו, Ebeye, Jaluit ו- Wotje.
הדגל עוצב על ידי אמליין קבולה, הגברת הראשונה הראשונה של הרפובליקה.
יוהאן פון דר שולנבורג
יוהאן מתיאס פון דר שולנבורג (גרמנית Johann Matthias von der Schulenburg; 7 באוגוסט 1661 באמדן ליד מגדבורג – 14 במרץ 1747 בוורונה), היה אציל ואיש צבא ממוצא פרוסי, ששירת במספר צבאות במאה ה-18, ולאחר מכן פרש והתגורר בוונציה, מקום בו עסק באיסוף יצירות אומנות.
פון דר שוולנברג שירת בצבא דוכסות בראונשוויג-לינבורג (Herzogtum Braunschweig-Lüneburg) ונלחם כנגד הצבא העות'מאני בשנים 1687-1688. ב-1699 היה לקצין בכיר בצבאו של ויקטור אמדאוס השני (Vittorio Amedeo II), עת האחרון היה עדיין דוכס סבויה. ב-1701 נפצע, אך שנה לאחר מכן הצטרף לצבא סקסוניה ונלחם במלחמה הצפונית הגדולה. ב-1707 שב למערב אירופה, הצטרף לצבאו של הנסיך אויגן מסבויה ונלחם במלחמת הירושה הספרדית. לאחר מכן גויס לצבא הרפובליקה של ונציה, וארגן בהצלחה את הגנתה של העיר קורפו, עת העות'מאנים שמו עליה מצור ב-1716. אנטוניו ויוואלדי חיבר מאוחר יותר את האופרה ג'ודיטה טריאומפאנס (Juditha triumphans) לזכר הניצחון. לאחר מכן המשיך פון דר שולנבורג ועסק בהשלמת ביצוריה של קורפו במשך שנתיים, וב-1718 עקר לוונציה, והיה לאספן יצירות אומנות. הוא ציווה כי אוסף יצירות האומנות שלו יישאר בחטיבה אחת, אך לאחר מותו צוואתו לא כובדה והאוסף נמכר לרוכשים שונים.
יחסי יוון–מקדוניה הצפונית
יחסי יוון–מקדוניה הצפונית מתייחסים ליחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה ההלנית לרפובליקה של מקדוניה הצפונית.
היסטוריה
מאז שהתנתקה מקדוניה מיוגוסלביה בשנת 1991, יוון סירבה להכיר בשמה. מקור המחלוקת השמות מצוי בעובדה ש"מקדוניה" במקור, היא חבל ארץ גדול יותר, שרוב שטחו ביוון, וממנו יצא אלכסנדר מוקדון לכיבושיו. היוונים תבעו את זכותם על השם מקדוניה עקב השתייכותה של מקדוניה הקדומה לתרבות ההלניסטית.
השם הזמני הרפובליקה היוגוסלבית לשעבר של מקדוניה שימש אותה ביחסים עם יוון בין 1991 ל-2019. כל המדינות החברות באו"ם הסכימו לקבל כל הסכם סופי הנובע ממשא ומתן בין שתי המדינות. המחלוקת לא מנעה משתי המדינות ליהנות מקשרים מסחריים קרובים ורמות השקעה (בעיקר מיוון), אך היא עוררה דיון פוליטי ואקדמי רב בשני הצדדים. ב-13 בספטמבר 1995 חתמו שתי המדינות על הסכם הביניים, לפיו יוון הכירה ברפובליקה של מקדוניה תחת שמה הזמני. המשא ומתן שמטרתו ליישב את המחלוקת נמשך לסירוגין בין השנים 1995–2018. בלחץ יווני, האיחוד האירופי ונאט"ו סיכמו כי על מנת שרפובליקת מקדוניה תקבל הזמנה להצטרף למוסדות אלה, צריך היה לפתור את מחלוקת השם תחילה. זה הביא לתיק בבית הדין הבינלאומי לצדק נגד יוון בגין הפרה של הסכם הביניים.
בהתקוממות 2001 ברפובליקה של מקדוניה, שלחה יוון כוחות שמירת שלום יחד עם חברים אחרים מנאט"ו והאיחוד האירופי. בנוסף, יוון תרמה לרפובליקת מקדוניה 10 APC ליאונידס -2.
ב-4 באוקטובר 2012, שר החוץ היווני דימיטריס אברמופולוס שלח מזכר הבנות לשר החוץ של הרפובליקה של מקדוניה, ניקולה פופוסקי.
סן ג'ורג'ו מג'ורה
סן ג'ורג'ו מג'ורה (באיטלקית: San Giorgio Maggiore) הוא אחד מהאיים המצויים בלגונת ונציה. האי, המהווה חלק מרובע סן מרקו של העיר, נמצא דרומית לרובע, ומזרחית לאי ג'ודקה.
יחסי יוון–מקדוניה הצפונית
היסטוריה
ב-12 ביוני 2018, יוון הסכימה להכיר בשכנתה כרפובליקה של מקדוניה הצפונית, מהלך שהרפובליקה של מקדוניה בירכה עליו, וב-17 ביוני 2018 חתמו שני ראשי הממשלה (אלכסיס ציפראס וזוראן זאאב) על הסכם פרספה שסיים את מחלוקת השמות. ההסכם היה נתון למשאל עם לאומי שהתקיים ברפובליקה של מקדוניה ב-30 בספטמבר 2018, שאישר את ההסכם ושינה את שמה ל"מקדוניה הצפונית".
סן ג'ורג'ו מג'ורה
היסטוריה
סן ג'ורג'ו מג'ורה היה אחד האיים המיושבים הראשונים בלגונת ונציה. לאחר ייסודה של העיר כונה האי "איסולה ממיה" על שם משפחת ממו אשר התגוררה בו.
בשנת 829 הוקמה באי כנסייה המוקדשת לגאורגיוס הקדוש, ושם האי שונה ל"סן ג'ורג'ו מג'ורה" (סן ג'ורג' הגדול) על מנת להבדילו מהאי סן ג'ורג' אין אלגה שבמזרח הלגונה.
יחסי יוון–מקדוניה הצפונית
היסטוריה
בשנת 2019 בפורום הכלכלה של דלפי, אלכסיס ציפראס הודיע גם על כוונתן של שתי המדינות להקים מועצת שיתוף פעולה עליונה.
סן ג'ורג'ו מג'ורה
היסטוריה
בשנת 982 נוסד באי מנזר סן ג'ורג'ו על ידי המסדר הבנדיקטיני בעקבות תרומת שטחי האי למסדר על ידי הדוג'ה של ונציה טריבונו ממו.
יחסי יוון–מקדוניה הצפונית
היסטוריה
לפני שנת 2019 הקימה יוון משלחת בסקופיה, ומשרד לעניינים קונסולריים, כלכליים ומסחריים בביטולה. באופן דומה, מקדוניה הצפונית החזיקה משלחת באתונה ומשרד לעניינים קונסולריים, כלכליים ומסחריים בסלוניקי. עם זאת, מאז מאי 2019, החליפו שתי המדינות כתבי אמנה ששדרגו את המשלחות והמשרדים הקונסולריים שלהם לשגרירויות וקונסוליות כלליות, כתוצאה מהסכם פרספה.
סן ג'ורג'ו מג'ורה
היסטוריה
בשנת 1566 הוקמה באי כנסיית סן ג'ורג'ו מג'ורה בתכנונו של אנדראה פלדיו.
יחסי יוון–מקדוניה הצפונית
נציגויות דיפלומטיות
יוון מחזיקה במקדוניה הצפונית שגרירות בסקופיה וקונסוליה כללית בביטולה. מאידך, מקדוניה הצפונית מחזיקה ביוון שגרירות באתונה וקונסוליה כללית בסלוניקי.
סן ג'ורג'ו מג'ורה
היסטוריה
בעקבות נפילתה של הרפובליקה של ונציה נסגר המנזר, ובשנת 1812 הוקם באי נמל ובסיסים צבאיים.
כיום ממוקמים באי הנהלת קרן צ'יני ומרכז אמנות.
נוף המכרות בקורנוול ובמערב דבון
נוף המכרות בקורנוול ובמערב דבון (באנגלית Cornwall and West Devon Mining Landscape) כולל עשרה אתרי מכרות, בעיקר של בדיל, נחושת וארסן, הנמצאים במחוזות קורנוול ודבון, בדרום מערב אנגליה. מכרות אלו היו מן המכרות החשובים בעולם במהלך המהפכה התעשייתית, והיוו כשלעצמם מהפכה טכנולוגית חשובה. המכרות הוכרזו כאתר מורשת עולמית בשנת 2006.
Hullabaloo Soundtrack
Hullabaloo Soundtrack (מוכר גם כ-Hullabaloo) הוא אלבומה השלישי של להקת הרוק הבריטית מיוז.
נוף המכרות בקורנוול ובמערב דבון
רקע היסטורי
במאה ה-18 ובמאה ה-19 חלו שינויים גדולים בנוף המחוזות קורנוול (Cornwall) ודבון (Devon), בקצה הדרום מערבי של אנגליה. השינויים חלו עקב פעולות כרייה נרחבת, בעיקר בעורקים עמוקים של בדיל ונחושת. התפתחות המכרות הביאה אחריה בנייה נרחבת: מתקנים מעל פני הקרקע, בתי יציקה, ערים חדשות, נמלים, ותעשיות נלוות. עד תחילת המאה ה-19 הופקו באזור שני שלישים מכמות הנחושת העולמית. בסוף המאה ה-18 הוחל גם בכריית ארסן, ובמכרות במזרח דבון ומערב קורנוול הופקה חצי מהכמות העולמית של יסוד כימי זה.
ניאום
ניאום (בערבית: نيوم; באנגלית: Neom) הוא פרויקט שאפתני לבניית עיר חדשנית בערב הסעודית בשטח של 26,500 קמ"ר. העיר מתוכננת להיבנות בדרומו של מפרץ אילת, באזור מצרי טיראן, בשטחה של ערב הסעודית והיא צפויה להיות מחוברת לחצי האי סיני באמצעות גשר המתוכנן להיבנות (פרויקט הגשר בין מצרים לערב הסעודית).
נוף המכרות בקורנוול ובמערב דבון
רקע היסטורי
המכרות בקורנוול ובדבון הובילו מהפכה טכנולוגית. מנועי קיטור חדשים, פרי המצאתם של ריצ'רד טרוויתיק וארתור וולף איפשרו כרייה לעומקים שלא ניתן היה להגיע אליהם לפני כן. מנועים אלה, בצד שיטת ההפעלה שלהם וכל דרך הפעלת המכרה, שהייתה חדשנית לאותה תקופה, יוצאו מקורנוול ודבון למכרות בכל רחבי העולם. "ייצוא" נוסף היה של כוח אדם: כבר מתחילת המאה ה-19 היגרו מספרים משמעותיים של כורים מן האזור לרחבי העולם, כדי לעסוק בכרייה במקומות שונים, תוך שימור המסורות האנגליות שלהם. קהילות רבות שנוסדו על ידי מהגרים מקורנוול ניתן למצוא כיום באוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה, מקסיקו, איי הבתולה הבריטיים, ספרד, וכן בחלקים אחרים של אנגליה, ויילס, סקוטלנד, אירלנד, איי התעלה, והאי מאן.
Hullabaloo Soundtrack
משמעות שם האלבום היא מהומה באנגלית.
נוף המכרות בקורנוול ובמערב דבון
רקע היסטורי
תעשיית המכרות המשיכה להתקיים בקורנוול לאחר קריסת מחיר הנחושת בשנות ה-60 של המאה ה-19, והמוקד עבר לכריית בדיל. כריית מתכות בכלל הסתיימה בקורנוול ב-1998, עם סגירתו של מכרה הבדיל האחרון באירופה.
ניאום
על פי התכנון, העיר תחולק למספר אזורים, בהם מתחם תעשייתי, מרכז סחר, אתרי נופש לתיירות ושכונות מגורים שייבנו על פי דגם העיר האנכית.
נוף המכרות בקורנוול ובמערב דבון
אתר מורשת עולמית
שרידי המכרות בקורנוול ודבון הם עדות לתרומתם של מחוזות אלה למהפכה התעשייתית, שראשיתה בממלכה המאוחדת. מעבר לתרומה למהפכה התעשייתית, השפיעה הכרייה בקורנוול ודבון על הכרייה בעולם כולו: הטכנולוגיה שפותחה שם יוּצאה לעולם כולו.
Hullabaloo Soundtrack
דיסק שני: הופעה חיה ב"לה זנית"
בדיסק נמצאת הקלטה חבויה של טום וייטס קורא את שירו "?What's He Building" (שנלקח מאלבומו Mule Variations) כשהוא נקטע על ידי קולות הקהל. נראה שנעשה בו שימוש כ"הקלטת הפתיחה" של הלהקה בליל ההופעה. ניתן לשמוע אותו על ידי ניגון השיר הראשון ולחיצה מיידית על כפתור ההחזרה לאחור עד להגעה ל"pregap" (משמש בדרך כלל כאינדקס 00 בסוג מסוים של תקליטורים).
נוף המכרות בקורנוול ובמערב דבון
אתר מורשת עולמית
ארגון אונסק"ו הכריז על המכרות בקורנוול ודבון כאתר מורשת עולמית, על פי שלושה מהמדדים שנקבעו:
ניאום
שם העיר נגזר משילוב של המילים "חדש" (ביוונית: "NEO") ו"עתיד" (בערבית: "مستقبل").
נשיא ומנכ"ל אלקואה וסימנס לשעבר, קלאוס קליינפלד, מונה להיות האחראי על ניהול הפרויקט.
הפרויקט
במסגרת ועידת "יזמות העתיד" שנערכה בריאד ב-24 באוקטובר 2017, הכריז יורש העצר הסעודי מוחמד בן סלמאן אאל סעוד על הפרויקט "ניאום". העיר היא מיזם משותף של ערב הסעודית עם ירדן ומצרים. המימון לפרויקט צפוי להגיע מקרן ההשקעות של ערב הסעודית ומשקיעים בינלאומיים בשווי כ-500 מיליארד דולר. השלב הראשון בפרויקט צפוי להסתיים בשנת 2025.
על פי התכנון העיר תחובר בגשר לעיר המצרית בדרום חצי האי סיני, שארם א-שייח'.
בפברואר 2018 דווח כי ממשלת סעודיה ביקשה מחברות בנייה מקומיות לבנות באזור חמישה ארמונות: למלך, ליורש העצר ולבכירים אחרים במשפחה המלכותית.
בשטח חלק מהפרויקט חי השבט הבדואי אַל-חוּוַיטָאת (الحويطات) שחי משני צידי הגבול הסעודי-ירדני מזה מאות שנים.
בנובמבר 2020 ביקרו במקום מזכיר המדינה האמריקאי, מייק פומפאו, ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו וראש המוסד יוסי כהן. השלושה נפגשו עם יורש העצר הסעודי, מוחמד בן סלימאן. שר החוץ הסעודי, פייסל בן פרחאן אאל סעוד הכחיש זאת.
חדשנות בעיר
היוזמה היא חלק מתוכנית החזון הסעודית לשנת 2030 שמטרתה להפחית את התלות של המדינה בנפט, לפתח מגזר ציבורי יציב ולהציב את המדינה בחזית הטכנולוגיה. בעיר מתוכנן שלטון אוטונומי עם מערכת חוקים, מיסוי ומשפט שונה ומודרנית מזו שקיימת בערב הסעודית. החדשנות בעיר תתבטא בין היתר בשימוש ברובוטיקה לפעולות אבטחה, לוגיסטיקה ורפואה. בנוסף העיר תוזן מאנרגיה ירוקה - אנרגיה סולארית ואנרגיית רוח., אם לא די בכך בעיר צפוי לקום פארק שיכלול רובוטים דינוזאורים ויהיה בסגנון פארק היורה, בתי ספר שיעשו שימוש בהולגרמות ועוד מספר רב של פרויקטים.
איברהים אל-יאזורי
איברהים פארס אל-יאזורי (ערבית: ابراهيم اليازوري; נולד 1941) הוא ממקימי ומנהיגי תנועת הטרור חמאס.
ביוגרפיה
איברהים פארס אל-יאזורי נולד בשנת 1941 בכפר בית דאראס שבקרבת אשדוד. במהלך מלחמת העצמאות ברחה משפחתו לרצועת עזה והתגוררה במחנה הפליטים בח'אן יונס. בשנת 1960 יצא למצרים ולמד רוקחות באוניברסיטת קהיר. במהלך לימודיו נחשף לתורת האחים המוסלמים והצטרף לתנועה. בעקבות ניסיונות החתירה תחת משטר נאצר בידי מנהיג האחים המוסלמים סייד קוטב, חברי התנועה נעצרו בידי השלטונות במצרים. בשנת 1965 נעצר אל-יאזורי ושהה במעצר במשך כשנה. בשנת 1966 שוחרר וחזר לרצועת עזה.
בחזרתו לרצועה אל-יאזורי החל לעבוד בבית החולים שיפא בעזה. כמו כן המשיך את פעילותו במסגרת האחים המוסלמים, שהנהגתם ברצועה הייתה בידי אחמד יאסין. בשנת 1973 סייע אל-יאזורי ליאסין בהקמת המוג'מע האסלאמי, אגודת רווחה דתית שפעלה לפי עקרון הדעוה להשבת האוכלוסייה לחיק האסלאם. בשנת 1975 פוטר מעבודתו בשיפא ופתח בית מרקחת פרטי. היה חבר בוועד הפועל של הסהר האדום ברצועת עזה, ובשנים 1981-1985 היה חבר באגודת הרופאים ברצועה. כמו כן שימש כמרצה באוניברסיטה האסלאמית בעזה. בשנת 1984 בעקבות מעצרו של יאסין מונה אל-יאזורי למזכיר הכללי של המוג'מע.. יאסין השתחרר מהכלא בשנת 1985 במסגרת עסקת ג'יבריל, אך בשובו לעזה הודיע על התפטרותו מנשיאות המוג'מע, ולכן אל-יאזורי המשיך להחזיר בתפקיד זה.
אל-יאזורי נמנה עם מקימי תנועת חמאס בפרוץ האינתיפאדה הראשונה. ב-10 בדצמבר הוזמן לביתו של אחמד יאסין, וביחד עם בכירים נוספים הוחלט על הקמת תנועה שתבצע ג'יהאד אקטיבי כנגד ישראל. כחבר מפקדת התנועה היה אל-יאזורי ממונה על פעילות חמאס בעיר עזה. כמו כן שימש כיועצו האישי של יאסין, כחבר ועדת הבריאות של הארגון וכאחראי על קשרי החוץ. יחד עם שאר המייסדים כיהן גם כחבר הוועד הפועל של התנועה. בספטמבר 1988 נעצר אל-יאזורי במסגרת גל מעצרים כנגד בכירי החמאס, ונידון ל-27 חודשי מאסר. בינואר 1991 שוחרר מן הכלא, וחזר לשמש כמזכ"ל המוג'מע וכבכיר בהנהגה הפוליטית של חמאס.
חיים אישיים
אחד מבניו של אל-יאזורי נהרג בחיסול הממוקד של אחמד יאסין ב-22 במרץ 2004.
מיניקס
מיניקס היא מערכת הפעלה דמוית-יוניקס בקוד פתוח המבוססת על ארכיטקטורת Microkernel. אנדרו ס. טננבאום כתב את מערכת ההפעלה הזו לשימושים לימודיים; כמו כן, מיניקס סיפקה השראה לכתיבתה של לינוקס.
היסטוריה
טננבאום חיבר את מיניקס באוניברסיטה החופשית של אמסטרדם כדי להדגים את העקרונות שבספרו Operating Systems: Design and Implementation (1987). תמצית הקוד בן 12,000 השורות של הליבה, מנהל הזיכרון, ומערכת הקבצים נמצא בספר. מיניקס כתובה רובה בשפת C. טננבאום פיתח את מיניקס לתאימות עם המיקרו-מחשבים IBM PC ו-IBM PC/AT שהיו זמינים באותו זמן. מיניקס בגרסה 1.5 אף הוסבה למעבד Motorola 68000, דבר שאיפשר תאימות עם פלטפורמות מחשבים פופולריות כגון Atari ST, Amiga, אפל מקינטוש, ו־Sun SPARC. אך נפוצותו של Motorola 68000 פחתה, ומיניקס בגרסה 2.0 היה שוב זמין אך ורק עבור ארכיטקטורת x86. באוקטובר 2005 יצאה גרסה 3 של מיניקס.
ממיניקס ללינוקס
עקרונות העיצוב שטננבאום בחר למיניקס השפיעו רבות על החלטות העיצוב שלינוס טורבאלדס בחר עבור לינוקס. טורבאלדס השתמש במיניקס והעריך אותה, אך העיצוב שלו היה שונה מארכיטקטורת מיניקס בצורה משמעותית, בעיקר בשימוש בליבה מונוליתית במקום ב-microkernel.
רישיון
בזמן פיתוחו, הרישיון של מיניקס היה די חופשי; דמי הרישיון היו נמוכים מאוד בהשוואה למערכות הפעלה אחרות. למרות שטננבאום רצה שמיניקס תהיה זמינה ככל הניתן עבור סטודנטים, המו"ל שלו לא היה מוכן להציע חומר הניתן להעתקה בקלות (כמו קוד מקור), ולכן, כפשרה, ייושם רישיון מגביל שדרש דמי רישוי נומינליים (הספר של טננבאום היה כלול במחיר). צעד זה מנע את השימוש במיניקס לבסיס מערכת תוכנה חופשית המופצת בחינם, והוביל מפתחי תוכנה מתנדבים לתרום לפיתוח מערכות הפעלה כמו לינוקס ו-FreeBSD. באפריל 2000, מיניקס הפכה לקוד פתוח תחת רישיון BSD, אך עד אז מערכות הפעלה אחרות עלו על יכולותיה, והיא נותרה מערכת הפעלה עבור סטודנטים וחובבים.
דגם מגזרי
הדגם המגזרי הוא דגם התפתחות ערים ושימושי הקרקע בהן, והוצג לראשונה בשנת 1939 על ידי הכלכלן הומר הויט שנודע בחקר הכלכלה העירונית, פיתוח שכונות ומרכזי מסחר מחוץ לערים הצפופות.
הדגם הזה הציג אלטרנטיבה לדגם המעגלי של התפתחות העיר שהוצג לפניו על ידי ברג'ס באמצע שנות העשרים. הדגם המעגלי ניסח את העיקרון שהעיר מתפתחת מבפנים החוצה בצורה של מעגלים קונצנטריים. צורתו הגאומטרית של הדגם המעגלי יצר התנגדות לקבלתו, והויט ניסה לנסח עקרונות נוספים להתפתחות העיר וכך יצר את הדגם שלו.
בדומה לקודמו, גם הויט הסכים כי במרכז התפתחות העיר נמצא המע"ר אבל הוסיף גורם חדש שהשפיע על כיווני ההתפתחות החוצה ממרכז העיר. לדעתו התפתחות לאורך הדרכים (כמסילות ברזל, כבישים) היא מהירה הרבה יותר. הסיבה לכך, היתרון שיש למיקום ליד הדרכים מבחינת הקטנת הוצאות ההובלה והנגישות אליהם. יתרון זה מושך עסקים, מפעלים ותפקודים שעוזבים את מרכז העיר הצפוף ומתמקמים לאורך הדרכים היוצאות החוצה ממנו.
חשיבות הדרכים היוצאות ממרכז העיר בתהליכים העירוניים, איננה רק במיקום מחדש של תפקודים במרחב, אלא גם יוצרת סביבם תהליכים חברתיים ובידול כלכלי של אוכלוסיות, בהתאם לערכי הרנטות למגורים. כך לדוגמה, כאשר ניבנו מסילות הברזל והגיעו למרכז העיר, הן חצו אזורי מגורים קיימים. מעבר המסילה באזור מסוים הוריד את ערך הבתים בו, פגע באיכות החיים בסביבתה. השכונות הצמודות למסילות התדרדרו והפכו למשכנות עוני. תהליך דומה מתרחש גם סמוך ובצמוד לאזורי תעשייה שהתפתחו לאורך הדרכים השונות.
מכאן, שהדגם שהציע הויט, הוסיף להסבר ההתפתחות שטח העיר, גם את החלוקה המגזרית של האוכלוסייה העירונית - העניים יתגוררו בצמוד למע״ר בחלק הישן של העיר ולאורך אזורי התעשייה והתחבורה. האוכלוסיות ברמה כלכלית בינונית וגבוהה, יעברו להתגורר לאזורים רחוקים יותר, תוך כדי ניצול אמצעי התחבורה ההמונית או הפרטית כדי להגיע למרכזי העסקים העירוני.
הביקוש הגבוה למיקום עסקים במרכז העירוני הראשי, מביא לעליית מחירים מסחררת של ערכי הקרקע בהם. המרכז מייצר יתרונות של מיקום לעסקים בתוכו ולכן, פונקציות כלכליות (בנקים, חברות בטוח, עסקים פיננסיים) ומסחריות יוקרתיות (חנויות, מרכזי מסחר ושירותים) יישארו במע"ר. הביקוש הנ״ל מביא לעליית מחירי הקרקע, השכירות והמיסוי במע״ר שמכריחים את עסקי הייצור (בתי מלאכה או מפעלי חרושת) לצאת החוצה מהמרכז. היציאה היא לאזורים שם ערכי הקרקע והנגישות מתאימים ליכולות הכלכליות ולדרישות הנגישות שלהם. זהו תהליך המיון הכלכלי של תפקודים בתוך המע״ר ובתוך המגזרים השונים לאורך דרכים. הוא תהליך מתמשך שמשנה את פני העיר ויוצר את האזורים התפקודיים ואזורי המגורים השונים.
שש שנים לאחר שהוייט הציג את הדגם שלו, הציגו האריס ואולמן דגם משופר של התפתחות העיר הנקרא דגם רב-קוטבי.
כריש גדול-פה
כריש גדול-פה (שם מדעי: Megachasma pelagios) הוא מין נדיר ביותר של כריש החי במים עמוקים. מאז נתגלה ב-1976 נצפו או נלכדו 63 פרטים בלבד (נכון למאי 2017), ושלושה מהם אף צולמו בווידאו. בדומה לכריש ענק ולכריש הלויתן, הוא מסנן את מזונו מתוך המים וניזון מפלנקטון וממדוזות. הכריש שוחה כשפיו פעור לרווחה, ושואב כמות גדולה של מים מתוכה הוא מסנן את מזונו. המאפיין הבולט של הכריש הוא ראש גדול מעוגל ושפתיים רחבות. מין זה של כריש אינו דומה לשום כריש אחר המוכר למדע, ולפיכך קיבל סיווג משלו למשפחה כרישים גדולי פה (Megachasmidae), אם כי יש המציעים לשייך אותו למשפחה כרישים ענקיים (Cetorhinidae) בה כרגע יש מין יחיד והוא הכריש הענק. הנקבות גדולות מהזכרים ויכולות להגיע לאורך של למעלה מחמישה מטרים ולמשקל של למעלה מטון.
בארי גוראריה
בארי (שמו המלא: שלום דוב בער) גוראריה (כ"ד בשבט תרפ"ג, 10 בפברואר 1923 - ד' באדר ב' תשס"ה, 14 במרץ 2005) היה נכדו היחיד של רבי יוסף יצחק שניאורסון. התפרסם בעקבות סכסוך ממוני עם אגודת חסידי חב"ד בנוגע לספריית סבו.
ביוגרפיה
נולד ברוסטוב על הדון, ברוסיה הסובייטית שבברית המועצות, כבן יחיד לחנה ולרב שמריהו גוראריה, בתו וחתנו של האדמו"ר רבי יוסף יצחק שניאורסון מחב"ד. למד בישיבת תורה ודעת בברוקלין והוסמך שם לרבנות. בהמשך למד פיזיקה. לאחר פטירת סבו רבי יוסף יצחק, ניתק גוראריה את קשריו עם חסידות חב"ד ועם דודו רבי מנחם מנדל שניאורסון שמונה אז לאדמו"ר מחב"ד. נשא בי' בסיון תשי"ג (24 במאי 1953), את שרה מינא, בתו של הרב דובער חסקינד, משפחת חסידי חב"ד. שימש כחוקר באוניברסיטת ג'ונס הופקינס (בין השנים 1954–1956) ובאוניברסיטת קולומביה. התגורר בניו ג'רזי. בראיון שנערך בשנת 2003 אמר גוראריה כי התעניין בקריירה מדעית יותר מאשר בכהונה עתידית כאדמו"ר של חסידות חב"ד.
משפט הספרים
בקיץ 1985 (תשמ"ה) נודע לחסידי חב"ד שגוראריה נוטל ספרים מספריית חב"ד, שהייתה שייכת לסבו, הריי"ץ. הוא מכר כמה מן הנדירים שבהם לסוחרים. לטענתו, הספרייה הייתה רכושו הפרטי של הרבי הקודם, ולאמו חנה (שתמכה בו והייתה עדיין בחיים) יש מעמד שווה כיורשת לאחותה, חיה מושקא שניאורסון, אשתו של רבי מנחם מנדל שניאורסון, ולכן יש לו זכות בעלות על חצי מהספרים.
לאחר שסירב גוראריה להתדיין בבית דין רבני, תבעה אותו אגודת חסידי חב"ד בבית משפט פדרלי בניו יורק. במשפט, שכונה "משפט הספרים", טענו האגודה והרבי מלובביץ' שהספרייה איננה רכושו הפרטי של האדמו"ר אלא היא שייכת לאגודת חסידי חב"ד. השופט צ'ארלס פ' סיפטון פסק ב-1987 לטובת האגודה ורובם הגדול של הספרים הוחזר לספרייה. הפסיקה עוררה שמחה בקרב חסידי חב"ד, אשר כינו אותה "דידן נצח" (מארמית: "שלנו ניצח", או "ניצחנו"). יום הזכייה, ה' בטבת, מצוין בקרב חסידי חב"ד כיום של שמחה, והם קונים בו ספרים או מוסרים את ספריהם לכריכה ותיקון, וכן מוסיפים ביום זה בלימוד תורה מתוך הספרים.
גוראריה ערער על פסק הדין, אך הערעור נדחה בכ"ה מר-חשוון תשמ"ח.
נוריס בראון
נוריס בראון (באנגלית: Norris Brown; 2 במאי 1863 — 5 בינואר 1960) היה משפטן אמריקאי שכיהן הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נברסקה.
ביוגרפיה
בראון נולד בעיר מקאוקטה (Maquoketa) שבמזרח איווה, בנם של ויליאם הנרי הריסון ואלייזה אן פלפס בראון. הוא למד באקדמיית ג'פרסון איווה וב-1883 סיים את לימודי המשפטים שלו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת איווה שבאיווה סיטי. הוא התקבל לבר משפטים ב-1884 והחל לעסוק בעריכת דין בעיר פרי השוכנת באיווה. ב-1888 עבר לקירני שבנברסקה והמשיך לעסוק בעריכת דין. בראון היה הקטגור התובע של מחוז בופאלו בשנים 1892–1896, סגן התובע הכללי של נברסקה מ-1900 ועד 1905, ולבסוף התובע הכללי מאז ועד 1907. הוא התבלט בתפקיד זה כאשר ניהל תביעת מס בת מיליון דולר אמריקני נגד ארגוני מסילות הברזל. הכסף שימש לבניית ופתיחת בתי ספר בנברסקה.
בראון נבחר ב-1906 לסנאט האמריקאי מטעם המפלגה הרפובליקנית וכיהן שם עד 1913. בתקופת כהונתו כיהן כיו"ר ועדת הסנאט לענייני פטנטים בקונגרס ה-61 ובקונגרס ה-62. הוא הציע לגבות מאזרחי ארצות הברית מס הכנסה, מה שעוגן מאוחר יותר בתיקון השישה עשר לחוקת ארצות הברית. ב-1912 לא הצליח לזכות במועמדות המפלגה הרפובליקנית מחדש לסנאט. משתמה כהונתו בסנאט, המשיך בראון לעסוק בחוק ומשפט באומהה, שם נהיה לשותף במשרד עורכי דין. ב-1942 הוא פרש לגמלאות ועבר לסיאטל שבמדינת וושינגטון. בראון הלך שם לעולמו בינואר 1960, ונקבר בבית העלמין פורסט לון שבאומהה.
התקבצות (אסטרונומיה)
התקבצות הוא מצב בו שני גופים אסטרונומיים נראים בקרבה זוויתית זה לזה. הסימול המוסכם להתקבצות הוא ☌.
התקבצויות ביחס לשמש
כאשר כוכבי הלכת חולפים במרחק זוויתי קטן מאוד ביחס לשמש נוצרת "התקבצות". נהוג לחלק התקבצויות אלו להתקבצות עליונה, תחתונה ו"התקבצות". בזמנים אלו כוכבי הלכת יראו זמן קצר לפני הזריחה או אחרי השקיעה ולכן לא יהיו נוחים לצפייה.
התקבצויות של כוכבי הלכת
נהוג לכנות בשם התקבצות גם מצב כללי בו שני גופים אסטרונומיים מתקרבים זה לזה. ניתן לצפות בהתקבצויות בין כוכבי הלכת, הירח וכוכבים. לעיתים, המרחק הזוויתי בין גרמי שמיים אלו כה קטן, עד שלא ניתן להבחין ביניהם בעין. הסתרה מתרחשת כאשר גרם השמים הקרוב מסתיר את הרחוק. באמצעות תצפית בהתקבצות בין כוכב הלכת אורנוס והכוכב SAO 142857, נתגלו טבעותיו של אורנוס, מכיוון שגרמו לכוכב להבהב.
התקבצות גדולה
התקבצות גדולה היא כינוי להתקבצות כוכבי הלכת צדק ושבתאי. תופעה נדירה זו מתרחשת פעם ב-19.8 שנים, בגלל מחזור ההקפה הארוך שלהם סביב השמש. בחודשים הקודמים להתקבצות, ניתן להבחין בצדק ושבתאי, ההולכים ומתקרבים זה לקראת זה, עד שבשיא ההתקבצות, נראים כנקודה בוהקת בשמי הלילה. אולם, המרחק הזוויתי ביניהם משתנה מהתקבצות להתקבצות. ההתקבצות הגדולה האחרונה התרחשה ב-21 בדצמבר 2020, כאשר המרחק הזוויתי ביניהם היה הקרוב ביותר מאז 1623.
יש הטוענים כי כוכב בית לחם, המתואר בברית החדשה, ואשר בישר את הולדתו של ישו, היה למעשה התקבצות צדק ושבתאי. אולם, יש הדוחים סברה זו, ותולים זאת באירוע אסטרונומי אחר כגון כוכב שביט.
רומן ריאליסטי
רומן ריאליסטי הוא רומן השואף ליצור בקורא את הרושם שהאירועים המתוארים ביצירה יכולים היו להתרחש במציאות. גם כשהוא מעצב עולם בדיוני, הוא חותר להציג אותו כבן דמותו של העולם הממשי, או כאילו היה המשכו הדמיוני. הרומן הריאליסטי מנסה ליצור בקורא את הרושם כאילו דברים אלו היו עשויים להתרחש, בהיותם מתיישבים עם תפיסת המציאות שבנה לעצמו הקורא על סמך ניסיונו.
הרומן הריאליסטי שלט באירופה בזמן השליש השני של המאה ה-19, תחילה בצרפת ואחר כך ברוסיה, באנגליה ובשאר ארצות אירופה. רומנים ריאליסטים מייצגים של התקופה הם "אבא גוריו" של בלזאק, "אנה קארנינה" של טולסטוי ועוד.
מאפיינים מרכזיים
מאפייני הרומן הריאליסטי אינם מופיעים בכל רומן המוגדר "ריאליסטי", אך ניתן לראות בהם אמצעי זיהוי כלליים:
מחוז קחאמרקה
מחוז קחאמרקה (בספרדית: Cajamarca, הגייה ב-IPA: ; בקצ'ואה: Kashamarka; באיימרה: Qajamarka) הוא מחוז בפרו. המחוז נמצא בצידה הצפוני של פרו וחולק גבול משותף עם אקוודור. עיר הבירה קחאמרקה נמצאת בגובה של כ-2,700 מטר מעל פני הים ונמצאת ברכס הרי האנדים. בתוך המחוז נמצא גם חלק מיערות הגשם של האמזונס.
היסטוריה
בנפת ננצ'וק שבפרובינציית סן מיגל, נמצאו תעלות ההשקיה העתיקות ביותר באמריקה (הצפונית התיכונה והדרומית). התעלות תוארכו בעזרת פחמן-14 לשנת 3400 לפנה"ס. מהמאה ה-6 עד המאה ה-10 שלטה במקום תרבות וארי. הם הקימו את המרכז המנהלי וירקוצ'פמפה.
במאה ה-15, תרבות האינקה כבשה את המחוז. הם הקימו את בירתם האיזורית במקום בו נמצאת היום העיר קחאמרקה.
פרובינציות
המחוז מחולק ל-13 פרובינציות:
כיצד נכבש המערב
כיצד נכבש המערב (באנגלית: How the West Was Won) הוא סרט קולנוע משנת 1962, מערבון אפי רחב יריעה, המתאר את היסטוריית ההתיישבות במערב ארצות הברית בין השנים 1839 ל-1889, כסדרת אפיזודות בחיי שלושה דורות של משפחה אחת. הסרט צולם בשיטת סינרמה על ידי אולפני מטרו גולדווין מאייר, בוים על ידי הבמאים ג'ון פורד (הפרק "מלחמת האזרחים"), הנרי האת'וויי (הפרקים: "הנהרות", "המישורים" ו"פורעי החוק"), ג'ורג' מרשל ("המסילה") וריצ'רד ת'ורפ (קטעי המעבר) וכיכבו בו 24 מהכוכבים הגדולים של התקופה, חלקם בתפקידים קטנים, בהם קרול בייקר, וולטר ברנן, הנרי פונדה, קרל מולדן, גרגורי פק, ג'ורג' פפארד, רוברט פרסטון, דבי ריינולדס, ג'יימס סטיוארט, אלי וולך, לי ואן-קליף וג'ון ויין. הקריינות המלווה את הסרט היא בקולו של ספנסר טרייסי.
הסרט זכה בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ובפרסי העריכה והסאונד והיה מועמד בחמש קטגוריות נוספות, בהן פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר. בשנת 1997 נכלל בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בספריית הקונגרס. לסרט 100% ביקורות חיוביות באתר Rotten Tomatoes. פסקול הסרט, שחיבר אלפרד ניומן, ניצב במקום ה-25 ברשימת 25 הפסקולים הגדולים של כל הזמנים של מכון הסרטים האמריקאי. השיר "בית באחו" (מילים של סמי קהאן ללחן Greensleeves), מופיע בכל פרק בגרסה שונה ומהווה חוט מוזיקלי מקשר בין הפרקים.
הקדמה
הסרט נפתח בצילום פנורמי של מרחבי המערב ובקריינות מאת ספנסר טרייסי. אנו למדים כי לפני 1840 הלבנים היחידים ששוטטו במרחבים היו ציידי פרוות בונים שכונו "אנשי ההרים" ושחיו בשלום עם האינדיאנים. מה שהוביל לפריצת הדרך מערבה ולכיבושו (במסגרת "הייעוד הגלוי", מושג שאינו מוזכר בסרט, אך מלווה אותו לכל אורכו) היה פתיחתה של תעלת אירי שאיפשרה תנועה מניו יורק מערבה למישורי אילינוי.
"הנהרות" (1840)
העלילה מתמקדת בדמותו של זבולון פרסקוט (בגילומו של קארל מולדן) ומשפחתו המונה שתי בנות, לילית' (דבי ריינולדס) ואיב (קרול בייקר). המשפחה, יחד עם משפחות נוספת של קוויקרים, נודדת מערבה על מנת להקים חווה חקלאית. בשל מחסור כספי בונה זבולון עבור משפחתו רפסודה עמה הם מפליגים לאורך הנהרות הגועשים.
במהלך המסע פוגשת קבוצת המתיישבים, המונה את משפחת פרסקוט, את ליינוס רולינגס (ג'יימס סטיוארט), "איש הרים" בדרכו לפיטסבורג. איב וליינוס מתאהבים, אך נפרדים למחרת. ליינוס מציל את המשפחה מפורעי חוק המנסים לנצל את תמימותם ונפרד מעליהם שנית. בהמשך נסחפת הרפסודה ורוב חברי הקבוצה טובעים. איב ולילית' נותרות לקבור את המתים, עבודה אליה נחלץ ליינוס ששב ומופיע.
הפרק מסתיים עם הבטחתם של ליינוס ואיב להינשא ולהקים חווה במקום בו "אלוהים רצה שנהיה" ועם מבטה של לילית' אל ספינת קיטור שתישא אותה משם אל העיר.
"המישורים" (שנות ה-50 של המאה ה-19)
הקריינות מספרת על מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, על כיבוש קליפורניה ועל ראשית הבהלה לזהב.
עלילת הפרק מתמקדת בלילית' (הקרויה עתה לילי). היא רוקדת ושרה במועדון לילה בסנט לואיס. היא מושכת את תשומת לבו של המהמר קליב ואן ויילן (גרגורי פק) במיוחד לאחר שהוא למד שמחזר זקן שלה שנפטר הוריש לה מכרה זהב בקליפורניה.
לילי מצטרפת אל שיירת כרכרות קרון בדרכה מערבה. כאישה רווקה ובודדת היא נזקקת להגנה אותה מציעים לה הן ואן ויילן והן מוביל השיירה, רוג'ר מורגן (רוברט פרסטון). את המסע היא חולקת עם נוסעת מבוגרת בשם אגתה קלג (תלמה ריטר). לילי אינה נענית לחיזורים אך לאחר שקליב מציל את השיירה בעת פשיטת אינדיאנים, היא נענית לו.
עם הגיעם לקליפורניה הם למדים כי המכרה התדלדל כליל ולא נותר ממנו דבר. לילי חוזרת לשיר ולרקוד בפני פועלי המכרות, שם שב ומנסה מורגן (מוביל השיירה) לשאת אותה לאישה, אך היא מסרבת.
שנים מספר מאוחר יותר נפגשים לילי וקליב על ספינת נהר מפוארת. לילי שרה וקליב עוסק בהימורים. הוא עוזב, לראשונה בחייו, "יד מנצחת" (בפוקר) וניגש אליה על מנת להציע לה להינשא לו ולעבור לסן פרנסיסקו, עיר "הנשרפת כל חמש דקות אך נבנית שוב מחדש גדולה יותר, יפה יותר", עיר בה יכול אדם כמוהו להפוך ליזם מצליח בעסקי התחבורה. לילי נענית לו.
"מלחמת האזרחים" (1861 - 1865)
העלילה שבה לחוותם של איב וליינוס רולינגס באוהיו. ליינוס התגייס לצבא הצפון "עם קריאת החצוצרה הראשונה" ובנו זבולון ("זב", בגילומו של ג'ורג' פפארד) מתגייס אף הוא, תוך שהוא טוען שמעולם לא היה "טיפוס של מתיישב".
עם סיום המלחמה שב זב לחווה ומגלה כי אמו איב נפטרה בינתיים. הוא מותיר את החווה לאחיו, שירש את הנטייה לעיסוק בחקלאות, ויוצא להמשך חייו בצבא.
"המסילה" (1868)
הקדמת הקריינות מספרת על התרחבות ההתיישבות מערבה שכללה גם התפתחות באמצעי התקשורת, הדואר של ה"פוני אקספרס", מתיחת קווי הטלגרף והמרוץ להקמת מסילת רכבת חוצת-יבשת על ידי החברות סנטרל פסיפיק שהניחה פסים ממערב למזרח ויוניון פסיפיק שהניחה פסים ממזרח למערב.
אנו מוצאים את זב, עתה קצין בדרגת סגן המגן על מניחי פסי הרכבת של "יוניון פסיפיק" מפני האינדיאנים, שהמסילה עוברת בשטחיהם. מנהל העבודה במקום, מייק קינג (ריצ'רד וידמרק) נחוש להתקדם במהירות המקסימלית ולהפיק רווחים מיידיים מן האדמות, שהוענקו לחברת הרכבות, עלי ידי יישובם של מהגרים אירופאים. כל זאת תוך הפרת הסכמים שנכרתו עם שבטי האינדיאנים המקומיים. זב מנסה לגשר, בסיועו של צייד ביזונים בשם ג'ת'רו סטיוארט (בגילומו של הנרי פונדה, המרמז לדמותו ההיסטורית של באפלו ביל). לאחר שקינג מפר את המילה שנתן זב לצ'יף האינדיאני, לפיו לא יתיישבו באזור מהגרים עוד שנים רבות, משחרר הצ'יף עדר ביזונים ענק המציף את שטחי ההתיישבות, רומס את כל הציוד ודורס נשים וילדים.
זב עוזב וממשיך לאריזונה, שם הוא מבקר בבקתתו של ג'ת'רו, אך אינו מסוגל להתיישב ולפיכך ממשיך כפרש בודד לקליפורניה, על מנת לפגוש את דודתו לילי.
"פורעי החוק" (שנות ה-80 של המאה ה-19)
לילי, שבעלה קליב (שמת בינתיים) התעשר והתרושש מספר פעמים, מוכרת את אחוזתם המשותפת בסן פרנסיסקו במכירה פומבית. היא מזמינה את זב, רעייתו ג'ולי (קלריון ג'ונס) ומשפחתם לחוותה באריזונה, רכושה היחיד שנותר.
זב, שהוא כעת מרשל, נפגש בתחנת הרכבת של גולד סיטי באויב מר מעברו, פורע החוק צ'רלי גנט (אלי וולך) וכנופייתו. הוא מזהיר את שריף העיירה לו רמזי (לי ג'יי. קוב) מנוכחותו של פורע החוק, אך השריף מציע לזב שלא להתערב בחיי העיירה.
זב מגלה שגנט וכנופייתו מתכוונים לשדוד רכבת ובה מטען זהב, ובמהלך סצנת מרדף מורכבת ברכבת מצליח לחסל את הכנופיה (שאחד מחבריה מגולם על ידי הארי דין סטנטון).
עלילת הסרט מסתיימת עם בואם של זב ומשפחתו והדודה לילי אל החווה באריזונה, לצלילי השיר "בית באחו".
אפילוג
הסרט מסתיים בצילומי אוויר של לוס אנג'לס וסן פרנסיסקו של 1960 המציגים אוטוסטרדות ומחלפים ענקיים עמוסי תנועה ואת גשר שער הזהב לצלילי השיר "כיצד נכבש המערב".
אריק שגב
אריק שגב (נולד בשם: אריה הרשקוביץ' ב-22 בספטמבר 1975) הוא תסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה
שגב, יליד תל אביב, החל בגיל 19 להופיע בקטעי סטנד-אפ, ובאחת ההופעות אותר על ידי חבר מערכת בתוכנית "לילה גוב", שהזמין אותו לכתוב לתוכנית. שגב, שהיה לכותב הצעיר ביותר בטלוויזיה באותה תקופה, כתב לתוכנית עד ירידתה מהמסכים בשנת 1998.
בשנת 2000 הצטרף להקמת אתר "נונסנס", שהעלה מדי יום קטעי אנימציה סאטיריים לאינטרנט. את האתר ערך ערן זרחוביץ' שהיה לשותפו של שגב לכתיבה בשנים הבאות. ביחד החלו השניים לכתוב לתוכניות כגון "ערב אדיר", "החטא ועונשו", ו"כוכב נולד". לשיאם הגיעו בתוכנית "ארץ נהדרת" לה כתבו בעונה השנייה והשלישית, ובין השאר כתבו לה את הדמות הפרודית "אומלטה", המבוסס על אודטה, ואת דמויותיהם של הפועלים הרומנים המנחים את תוכנית הבוקר "גוטי מורצה ישראל".
בשנת 2004 כתב לסדרה "ראש גדול" בערוץ הילדים, יחד עם ערן זרחוביץ', במשך שתי עונות, ולאחר מכן כתב לסדרה וערך אותה בלעדיו.
ב-2007 החליטו שגב וזרחוביץ על סיום הקשר המקצועי ביניהם, עקב החלטתו של זרחוביץ' להצטרף כשחקן בתוכנית מסודרים.
שגב יצר וכתב ביחד עם מיכל קופר-קרן את סדרת הדרמה הקומית "אולי הפעם" ששודרה בערוץ yes ישראלי. בכתיבת סדרה זו עבד על הדיאלוגים, על עריכה סגנונית של התסריט ובצד ההומוריסטי.
בשנת 2010 יצר וכתב את סדרת הדרמה קומית-סאטירית: "15 דקות".
בשנת 2014 שב להופיע בקטעי סטנד-אפ.
בין השנים 2011-2016 היה הכותב הראשי בגרסה הישראלית לסדרה "בנות הזהב".
בשנים 2014-2018 היה היוצר והכותב הראשי של הסדרה "שבט צוצלת".
סדרות אחרות להן כתב: ביחד עם ערן זרחוביץ': "המופע המרכזי", ו "רמי ורד", לבדו: "לילה גוב 2", "יצפאן".
היה גם בין היתר עורך המוזיקה של תוכנית הרדיו "ציפורי לילה מנקרות" בכיכובם של שרון טייכר וערן זרחוביץ' וששודרה בגלי צה"ל, כמו כן כתב ביקורות מוזיקה בעיתון "אנשים", וטורים אישיים במוסף התרבות של עיתון מעריב. היה עורך המשנה של מגזין הילדים "כולנו".
שגב סיפר כי בעשור הראשון של המאה ה-21, התגלו בגופו שתי מחלות אוטו-אימוניות סופניות והוא מופיע בקטעי סטנדאפ כדי להקל על ההתמודדות.
מעבר להרים (אלבום)
מעבר להרים הוא אלבום הסולו הרביעי של הזמר יובל בנאי, סולן להקת משינה. האלבום הוצא ב-2008 על ידי חברת התקליטים התו השמיני וכלל גם דיסק בונוס מולטימדיה עם שירים נוספים, גרסאות אינסטרומטליות וקטעי וידאו. בשונה משלושת אלבומי הסולו הקודמים של בנאי, "מעבר להרים" הוקלט והושק במקביל לפעילותו בלהקת משינה.
באלבום זה שיתף בנאי פעולה עם הזמר עמיר לב ששימש כיועץ אמנותי וכתב חלק מהשירים. את האלבום, הפיק מוזיקלית הזמר אלן מון, שגם היה שותף בכתיבת כמה מהשירים. בנוסף, ניגנו באלבום, אורי כנרות מלהקת בום פם, נושי פז ונאור דיין, אחיו של איגי דיין.
שביתת הימאים (1951)
שביתת הימאים, הקרויה גם "מרד הימאים", היא כינוי למאבק מקצועי של ימאי ישראל שעורר הד רב בדעת הקהל בשנות המדינה הראשונות.
רקע היסטורי
במהלך מלחמת העצמאות ספינותיהן של חברות ספנות בינלאומיות רבות הפסיקו לפקוד את נמלי ישראל. ועם הקמת המדינה הוחלט להקים "צי סוחר ישראלי", בו הספינות בבעלות ישראלית והימאים ישראלים. זאת כדי להבטיח את הסחר ותנועת הנוסעים לישראל (באותן השנים ענף התעופה היה קטן ורוב מוחלט של תנועת הנוסעים הייתה באוניות). חברת "צים" הוקמה כבר בשנת 1945 על ידי הסוכנות היהודית, שהחזיקה ב-45% מהון המניות, ההסתדרות – ב-45%, והחבל הימי לישראל – ב-10%. אך עם הקמת המדינה הייתה בבעלות "צים" רק ספינה נוסעים אחת - "קדמה". בין קיץ 1948 למרץ 1949, רכשה "צים" במהירות ספינות נוספות, חלקם בשותפות עם חברות אחרות בבעלות פרטית של בעלי הון יהודים מבריטניה וארצות הברית. בנוסף הוקמה חברה נוספת, "קווי ישראל-אמריקה", שהייתה בבעלות משותפת עם משפחת רקנאטי. בשלב זה היו בצי הסוחר הישראלי 15 ספינות והוקמה חברת ניהול משותפת בשם "שוהם".
לאחר סיום מלחמת העצמאות, חזרו חברות הספנות הבינלאומיות לפקוד את נמלי ישראל, בעיקר ספינות איטלקיות. חברת "שוהם" נאלצה להתמודד מול התחרות וביקשה שיחתמו הסכמי תחבורה שיבטיחו ש-50% מהתנועה בנמלי ישראל תהיה בידי חברות ישראליות. וכדי להישאר תחרותית, החברה שילמה שכר נמוך, לעומת חברות זרות. בתחילת 1951 פרץ סכסוך עבודה. הימאים דרשו שיפור בתנאי השכר וגם שחלק מהתשלום יינתן להם במטבע זר, מאחר שבעת עגינה בנמלים זרים, הם אינם יכולים להשתמש במטבע ישראלי. אך חברת "שוהם" טענה שאין ביכולתה להעלות שכר או לשלם במטבע זר. באופן מפתיע לא תמכה "אגודת הימאים" בדרישות שהעלו הימאים, והם החליטו לקיים הצבעה בעד הקמת נציגות חדשה עבור הימאים. הימאים טענו שרוב עסקני "איגוד הימאים" לא נבחרו כלל אלא מונו על ידי מנגנוני ההסתדרות, וברוב המקרים לא היה להם שום קשר קודם עם ימאות.
שביתת יוני-יולי 1951
ביוני 1951, פרצה שביתה באונייה "נגבה", בעת שעגנה במשך שבועיים על מבדוק במרסיי לצורך תיקונים. הימאים ביקשו 600 ל"י במטבע זר עבור תשלום הוצאות מקומיות, אך הנציג המקומי של "שוהם" והקונסול הישראלי אליו פנו סירבו. בתגובה פתחו בשביתה. בלית ברירה נענתה החברה לתביעת הימאים והתחייבה שלא לנקום בשום אמצעים אדמיניסטרטיביים נגד השובתים, אם יחזרו לעבודה ויפליגו עם הספינה לישראל. כשהאונייה הגיעה לנמל חיפה נוכחו הימאים לדעת, שרימו אותם. החברה הודיעה מיד ל-5 חברי הוועד של ימאי "נגבה", שהם מפוטרים ומגויסים לצבא (הם עבדו בצי הסוחר במקום שירות צבאי). הנציגות הזמנית של הימאים פנתה מיד אל ההסתדרות, מועצת פועלי חיפה חברת "שהם" בדרישה לקיים, תוך 24 שעות, בירור בעניין הסכסוך ועד אז לא להוריד את המפוטרים מהאונייה. אך הם לא נענו להצעה והעובדים הכריזו שביתה. ימאים בשאר אוניות צי הסוחר הישראלי הצטרפו מיד לשביתה לאות סולידריות עם שובתי "נגבה". ביומה השני של השביתה, יום שבת ב-23 ביולי, הוזעקה לנמל חיפה משטרה, שהורידה בכוח את השובתים מסיפון האונייה "נגבה". במקומם עלה על הספינה צוות זר שהפליג לקפריסין. החברה טענה שפעלה מחוסר ברירה והשובתים הפריעו לאונייה לצאת להפלגה. עובדי האוניות "קוממיות" ו"עכו" שעגנו בנמל תל אביב, גם שבתו ומנעו את פריקתם בנמל. השביתה הסתיימה לאחר שהוסכם על משא ומתן עם "הנציגות הזמנית", ועד העובדים החדש שבחרו הימאים.
"משפט הימאים" והבחירות לאיגוד
ב-5 באוגוסט החל בירור עניין השביתה בבית הדין של ההסתדרות. בפועל הייתה ההסתדרות, מועצת פועלי חיפה וחברת "שוהם" (בה החזיקה ההסתדרות חלק מהמניות) בצד אחד של המתרס ו"הנציגות הזמנית" מהצד השני. הנציגות הואשמה שהיא פוגעת בעקרון ריבונות המוסדות העליונים של הסתדרות, במשמעת, ואף באינטרס הלאומי של צי הסוחר ובמשק המדינה שנזקק לספינות הצי להובלת אספקה לישראל, כמו גם עולים חדשים. הסכסוך גם קיבל אופי פוליטי שמצד אחד מפלגת השלטון מפא"י שרצתה למנוע הקמת איגוד עצמאי של הימאים, מצד שני מפלגות השמאל שבאופוזיציה מפ"ם ומק"י שתמכו בימאים. בדיון עמד מזכיר מועצת פועלי חיפה, יוסף אלמוגי, כמעין תובע נגד עורך דין יוסף קושניר שייצג את "הנציגות הזמנית". במהלך הדיונים העיד רב המלחים נמרוד אשל, שהיה ממנהגי "הנציגות הזמנית" והסביר שהמאבק אינו פוליטי אלא מאבק על זכויות עובדים. הוא הסביר ששניים מעסקני "איגוד הימאים" הם עובדי חברת "שוהם" שפועלים נגד האינטרסים של העובדים.
הוסכם על פשרה בין "איגוד הימאים" לנציגות החדשה על עריכת בחירות חדשות בין כל הימאים, שיבחרו ועד חדש. הבחירות נערכו במשך חודש וחצי, מאחר שהיה צריך לחכות להצבעת ימאים שהיו בהפלגות, בעת שהיו בישראל. את הבחירות ארגנו במשותף "איגוד הימאים" וה"נציגות הזמנית". ב-18 באוקטובר הוכרזו התוצאות בהם זכו אנשי ה"נציגות הזמנית" ב-90% מהקולות. בבחירות השתתפו 670 ימאים מתוך 750 בעלי זכות בחירה. הנציגים שנבחרו ערכו בתחילת נובמבר כינוס, בבית יורדי הים, שמטרתו הקמת איגוד מקצועי ארצי של הימאים בישראל וקידום חוק ימאות ישראלי, בו יבטחו הזכויות של הימאים. במקביל לבחירות נמשך "משפט הימאים".
שביתת נובמבר 1951
ב-11 בנובמבר סירבה ההסתדרות לאשר את התקנון שגובש בכינוס הימאים. סלע המחלוקת הייתה הכרה בזכות הימאים לשבות בזמן שהם נמצאים בנמלים זרים והזכות להקים לשכת עבודה לימאים בניהול האיגוד המקצועי שהיא שתקבע מי יתקבל לעבודה כימאי. המחלוקת הביא לכך שההסתדרות הודיעה שהיא לא מכירה באיגוד החדש שהוקם בכנס הימאים. בתגובה, ב-13 בנובמבר התפטרו באופן קולקטיבי ממקומות עבודתם כ-350 ימאים, שעבדו בשמונה אוניות של חברת "שוהם" וצוות שעבד באונייה "דיזננגוף", שהייתה בבעלות חברת מ. דיזנגוף ושות'. ההסתדרות מצידה החלה להפעיל את הספינות בעזרת מתנדבים וימאים זרים. וכבר ב-16 בנובמבר יצאה האונייה "אילת" להפלגה, לאחר שהסתדרות הצליחה לגייס ימאים מקצועיים מתנדבים במספר מספיק להרכבת צוות שלם. בין חברי הצוות היו מספר קצינים, שהתפטרו וחזרו בהם. ותוך ימיים הפליגו שני אוניות נוספת עם צוות חדש. למעשה היו ימאים רבים מוכנים וזמינים לתפוס את מקומם של המתפטרים והמהלך נכשל תוך זמן קצר. ב-19 בנובמבר ערכה הנהגת הימאים, בראשות נמרוד אשל, מסיבת עיתונאים בתל אביב בה הודיעה שהיא מוכנה לחזור לשולחן המשא ומתן. בצעד של רצון טוב הסכימו ששלוש אוניות "גלילה", "ארצה" ו"נגבה" יופעלו על צוותיהם לטובת הבאת עולים מטריפולי שבלוב.
הסכסוך נכנס לשלב חדש כאשר חברות הספנות "שהם" ו"מ. דיזנגוף ושות'" סירבו להיכנס למשא ומתן עם איגוד הימאים החדש. בתגובה הם הכריזו בשביתה. צוות הספינה "גלילה" שחזר מטריפולי סירב לצאת חזרה ולהביא עוד עולים והתבצר בספינה. בתגובה הזמינה החברה את המשטרה שהורידה את השובתים בכוח, שבמקביל פרצו תגרות בין השובתים למפירי השביתה "המתנדבים" שרצו להמשיך לעבוד. לאחר פינוי השובתים יצאה "גלילה" להפלגה בהפעלת ה"המתנדבים". בתגובה הושבתה "ארצה" לאחר שחזרה מהפלגה. שוב נקראו שוטרים לפנות את השובתים ב-"ארצה". השובתים הצליחו לכלוא 12 שוטרים בתוך האונייה. לאחר שהוזמנה תגבורת כ-70 שוטרים הצליחו לפנות את השובתים ולשחרר את השוטרים הכלואים.
ב-27 בנובמבר דיווח עיתון "הארץ" ששביתת הימאים נשברת בכוח על ידי ההסתדרות וחברת "שהם". העיתון מתח ביקרות על כך שנעשה שימוש במנגנוני המדינה כדי לשבור את השביתה בנמל חיפה, בהם משטרת הנמל, מנהלת הנמל ולשכת הגיוס בחיפה, שמוסרת צווי גיוס לימאים. ימאים שהוסכם שיעבדו בצי הסוחר במקום להתגייס לצבא, עקב האינטרס הלאומי של החזקת צי סוחר בבעלות ישראלית. ב-29 בנובמבר העלה ישראל רוקח, מנהיג הציונים הכלליים, הצעה לסדר-היום לדיון בשביתה, שבמקביל שאר סיעות האופוזיציה מק"י, מפ"ם וחרות העלו הצעות משלהם. כל נציגי סיעות אלו ביקרו את הממשלה, ובתגובה אמר ראש הממשלה דוד בן-גוריון כי אין מדובר בשביתה, אלא במעשה חבלה שמבצעים אויבי המדינה, "ואין להתפלא שניסיון זה מצא לו שותפים בקרב הסיעות השונות, הואיל והאפשרות לחבל במדינה קודמת בעיניהם לכול". את השביתה הציג כניסיון שנכשל "לפגוע מטעמים מדיניים בעורק חיוני ביותר של המדינה". בתגובה אמר לו חבר הכנסת משה סנה, אתה אויב המדינה מספר אחד. בן-גוריון הסביר שצווי הגיוס מוצדקים, כיוון שהימאים קיבלו פטור משירות צבאי, אך עם התפטרותם מצי הסוחר הם עכשיו חייבים לשרת.
במהלך חודש דצמבר המשיכו כ-150 ימאים במאבק, ניסו לגייס תמיכה ציבורית ומדי פעם השביתו ספינות. כולל צוותי האוניות "חיפה" ו"יפו" שסירבו לפרוק סחורה בעת שעגנו בארצות הברית. במקביל ערך איגוד הימאים ומשא ומתן עם ההסתדרות. ב-24 בדצמבר הצביעה האספה הכללית של הימאים פה אחד בעד הפסקת השביתה.
השביתה והאירועים שהיו כרוכים בה, עוררו סערה ציבורית במדינה הצעירה. לצד הימאים עמד במשך כל זמן השביתה השבועון "העולם הזה" בעריכתו של אורי אבנרי. עיתון על המשמר של מפ"ם והעיתון קול העם של מק"י.
God Is Dead?
?God Is Dead הוא סינגל מאת להקת ההבי מטאל הבריטית בלאק סבאת', שיצא לאור ב-19 באפריל 2013, ונכלל באלבום 13 שיצא ביוני באותה שנה.
שביתת הימאים (1951)
בתרבות
הימאים השובתים קיבלו תמיכה מהמשורר נתן אלתרמן, שהקדיש שניים מטורי "הטור השביעי" שכתב כפובליציסט, למאמרי תמיכה בהם. גם המשורר אברהם שלונסקי תמך בשביתה ולאחר שהשתתף בהפגנת תמיכה בימאים נעצר ב-11 בדצמבר 1951 ושוחרר באותו לילה. ב-1952 פורסם ציורו של נפתלי בזם "לעזרת הימאים".
God Is Dead?
שם השיר מתייחס לאמרתו המפורסמת של הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה אודות מות האלוהים.
שביתת הימאים (1951)
בתרבות
בשנת 1983 כתב המחזאי יהושע סובול, בהשראת השביתה, את המחזה "מרד הימאים", שהוצג ב תיאטרון בית לסין.
בריאיון למקומון החיפאי כלבו, הסביר סובול את הרקע לכתיבת המחזה:
God Is Dead?
השיר זכה להצלחה רבה והגיע למקום השישי במצעד הבריטי, וכן לביקורות חיוביות. ב-26 בינואר 2014, זכה השיר בפרס גראמי בקטגוריית "ביצוע המטאל הטוב ביותר", לראשונה לאחר 14 שנים בהן לא חולק הפרס במסגרת קטגוריה זו.
ב-10 ביוני 2013, שוחרר וידאו קליפ של השיר. את הקליפ ביים פיטר ג'וזף, מייסד תנועת צייטגייסט שגם הפיק את הסרט צייטגייסט.
השיר הופיע בפרומו של העונה השישית של סדרת הטלוויזיה ילדי האנרכיה.
ח'ליל אל-קוקא
ח'ליל אל-קוקא (בערבית: خليل القوقا; 1947–2005) היה מדור המייסדים של תנועת הטרור חמאס.
ביוגרפיה
בסוף שנות ה-70 נסע ללבנון כדי להמשיך את לימודיו, ובשנת 1982 סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ביירות. עם הקמת תנועת חמאס בסוף 1987 הצטרף לשורות הארגון, וכעבור שבועיים נעצר בידי השב"כ. באפריל 1988 גורש ללבנון, ומשם עבר לתוניס ולאחר מכן למצרים. בשנת 1991 גורש ממצרים בידי השלטונות, ואל-קוקא עבר לאיחוד האמירויות הערביות, שם הצטרפה אליו משפחתו. בהמשך חייו עסק בהוראת האסלאם ובכתיבה.
האבלנצ'ז
האבלנצ'ז (באנגלית: The Avalanches; מילולית, מפולות השלגים) הוא הרכב מוזיקה אלקטרונית ממלבורן, אוסטרליה.
ההרכב ידוע בזכות המופעים החיים האנרגטיים שלו וסגנונו האקלקטי. בשנת 2000 הוציא ההרכב את האלבום Since I Left You, שנוצר בשילוב של יותר מ-900 קטעים וסימפולים ממגוון תקליטים פופולריים ואבסורדיים כאחד.
הדוגמה המפורסמת ביותר לטכניקה הייחודית של ההרכב היא הסינגל "Frontier Psychiatrist".
בשנת 2016 יצא האלבום השני של הלהקה, Wildflower.
בשנת 2020 יצא אלבומם השלישי, We Will Always Love You.
The High End of Low
"The High End Of Low" (תרגום לעברית: "הקצה הגבוה של הרדוד") הוא אלבום האולפן השביעי של מרילין מנסון. האלבום יצא לשווקים ב-25 במאי 2009 בבריטניה, וב-26 במאי בארצות הברית.
הסינגל הראשון מתוך האלבום הוא "Arma-Goddamn-Motherfuckin-Geddon", שיצא לרדיו ב-18 במאי 2009. מאוחר יותר, פורסם הווידאו-קליפ של הסינגל.
סינגל נוסף שפורסם מתוך האלבום הוא "We're From America".סינגל זה יצא לאור במהדורה מוגבלת למכירה בחנות "Hot Topic" בלבד.
מולדת (מפלגה)
מולדת (כיום, מולדת – תנועת נאמני ארץ ישראל ויוצאי התחיה) הייתה מפלגה ישראלית שהוקמה בשנת 1988 בידי רחבעם זאבי, מפלגת ימין ציונית המורכבת הן מדתיים והן מחילוניים. עיקר מצעה היה שניתן לפתור את הסכסוך הישראלי-פלסטיני באמצעות טרנספר מרצון (העברה מסודרת של האוכלוסייה ומתן פיצוי כספי) של פלסטינים, כלומר העברתם למדינות אחרות. המפלגה, בגלגוליה השונים, יוצגה בכנסת במשך 21 שנים, למן הכנסת ה-12 ועד ה-17.
היסטוריית המפלגה
בפברואר 1988 נערך כנס הייסוד של מולדת כתנועה, שהתעסקה בדיון תאורטי סביב בעיות דמוגרפיות ובסוגיות הטרנספר. לקראת הבחירות לכנסת ה-12, נשמעו קולות בתנועה שקראו לרוץ בבחירות. רחבעם זאבי עצמו התנגד לרעיון, ותמך בקיומה של תנועתו כחוג רעיוני שיפיץ את רעיונותיו דרך מפלגה קיימת: התחיה, צומת, הליכוד ואפילו מפלגת העבודה. כל המגעים שניהל עם המפלגות הקיימות, נפלו על רעיון הטרנספר. לבסוף החליט זאבי לרוץ לכנסת עם מצע שדגל בטרנספר לערבי השטחים. יהודה, שומרון ורצועת עזה נתפסו בעיניה כשטחים חיוניים לביטחונה של ישראל, אך הבעיה הייתה היותם מיושבים על ידי מיליון וחצי פלסטינים. המפלגה פנתה אל ציבור הבוחרים של כ"ך שנפסלה מלרוץ לכנסת ה-12.
זאבי הצליח למשוך אליו מספר חברים מהתחיה, בהם צבי שילוח ויאיר שפרינצק, שהתאכזבו מיחסה המתון לארץ ישראל. בבחירות עצמן המפלגה קיבלה כארבעים וארבעה אלף קולות בוחרים, שהעניקו לה שני מנדטים.
בבחירות 1992 עלה כוחה של מולדת והיא זכתה בשלושה מנדטים. ב-5 ביוני 1994 התאחדה תנועת התחיה ביחד עם מפלגת מולדת, לאחר שהתחיה כשלה ולא נכנסה לכנסת ה-13. במסגרת שלושת המנדטים של המפלגה, נכנסו חברי הכנסת שאול גוטמן והרב יוסף בא גד, לאחר זמן קצר נתגלעו חיכוכים בין היו"ר רחבעם זאבי לשניים שלא סרו למרותו וניהלו מדיניות פרלמנטרית עצמאית. כתוצאה מכך התפצלה המפלגה לשלוש סיעות יחיד. עם חתימת הסכמי אוסלו והתהליך המדיני הובילה המפלגה קו חריף כנגד מדיניות הממשלה. בבחירות 1996 צירף אליו רחבעם זאבי את הרב בני אלון ואת משולם עמית אך המפלגה ירדה לשני מנדטים. בנוסף הצטרפו למולדת מספר חברים ממפלגת התחיה, שלא עברה את אחוז החסימה בבחירות 1992. החל משנת 1996 ועד לסוף ימי כהונתו בשנת 1999 תמכה התנועה בממשלת בנימין נתניהו מן האופוזיציה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-15 ב-1999 התמודדה המפלגה במשותף עם מפלגת תקומה (שהורכבה מפורשי המפד"ל) ומפלגת חרות (שהורכבה מפורשי הליכוד) ברשימת האיחוד הלאומי, מתוך כוונה ליצור אלטרנטיבה ימנית יותר לליכוד, שאינה דתית במובהק. התקוות הגדולות שנתלו ברשימה החדשה נכזבו, כשזו זכתה ל-4 מנדטים בלבד. בעקבות הכישלון פרש מהחיים הפוליטיים מנהיג חרות וראש הרשימה המאוחדת בני בגין. במהלך כהונת הכנסת גדל כוחה של הסיעה המשותפת ל-7 מנדטים, עקב פרישת חרות מהאיחוד הלאומי, והצטרפות ישראל ביתנו.
בשנת 2001, בממשלת האחדות, צורפה המפלגה לממשלה, וזאבי מונה לשר התיירות. באותה שנה נרצח רחבעם זאבי בידי מחבלים פלסטינים מהחזית העממית לשחרור פלסטין והאיחוד הלאומי פרש כעבור חודשים ממשלת אריאל שרון. לאחר רצח זאבי נבחר בני אלון ליו"ר התנועה כאשר גבר בהתמודדות על יפתח פלמ"ח זאבי, בנו של רחבעם זאבי, 848 קולות לעומת 488 קולות.
בשנת 2003 האיחוד בין מולדת לשאר מפלגות האיחוד הלאומי נשאר על כנו, וכמוהו גם מספר המנדטים. התנועה צורפה לממשלת שרון אבל פרשה בעקבות פיטוריו של השר אלון על רקע תוכנית ההתנתקות. במהלך כהונת הכנסת פרשה מפלגת ישראל ביתנו בהסכמה מהאיחוד הלאומי, מתוך מחשבה שריצה בנפרד בבחירות תגדיל את כוחן של שתי הסיעות. בבחירות לרשויות המקומית בשנת 2003 התמודדה מולדת ברוב הערים במסגרת האיחוד הלאומי, אך במספר ערים התמודדה לבד (אשדוד, טבריה, ערד וצפת), וזכתה בסופו של דבר רק במנדט אחד במסגרת בודדה בטבריה.
בבחירות לכנסת ה-17 התמודדה מולדת במסגרת רשימת האיחוד הלאומי והמפד"ל, הכוללת גם את מפלגת תקומה ומפלגת ציונות דתית לאומית מתחדשת כחלק מהאיחוד הלאומי, ואת המפד"ל. יו"ר מולדת בני אלון הנהיג את הרשימה שזכתה ל-9 מנדטים, מהם 2 למולדת.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה החליטה מפלגת מולדת להתאחד עם המפלגות תקומה ומפד"ל ולהקים מפלגת ימין חדשה בשם הבית היהודי. חבר הכנסת אריה אלדד העדיף שלא להצטרף לאיחוד ועבר לתנועת התקווה, לאחר שדרישתו למפקד ופריימריס לבחירת חברי הכנסת לא נענתה, ולאור הדומיננטיות הדתית של המפלגה המאוחדת. ב-18 בדצמבר 2008, בעקבות הצבתו של ראש מולדת, הח"כ בני אלון במקום ה-17 ברשימה, הודיעה מולדת על פרישתה ממפלגת הבית היהודי והצטרפותה לריצה משותפת עם מפלגת התקווה בראשות אריה אלדד. הרשימה המשותפת, שכללה גם את מפלגת תקומה ואת ארץ ישראל שלנו נקראה האיחוד הלאומי, ובראשה הוצב יעקב כץ (כצל'ה). בבחירות עצמן זכה האיחוד בארבעה מנדטים ונציג מולדת אורי בנק, שמוקם במקום החמישי, נשאר מחוץ לכנסת, ומונה למנהל הסיעה. לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה התפרק האיחוד הלאומי למרכיביו ומולדת לא התמודדה בבחירות. בנק עצמו התמודד במסגרת הבית היהודי, רשימה שניסתה לאחד בין המפד"ל ותקומה (ששמה שונה ל"האיחוד הלאומי-תקומה") ובנק הוצב במקום ה-8 מטעם תקומה וה-19 ברשימה המשותפת לכנסת והוא נחשב באופן לא רשמי לנציג מולדת.