cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מארק קהאן
שנות ה-30 של המאה ה-20
היה מתלמידי ונאמני זאב ז'בוטינסקי, ומקורב לו אישית. משנת 1933 ניהל בפועל את מדיניות הבריתות של התנועה הרוויזיוניסטית, במסגרתה נרקמו קשרים עם ממשלות שונות ובמיוחד ממשלת פולין, במטרה לאפשר עליה יהודית המונית ארצה חרף מגבלות הספר הלבן. משנת 1934 השתתף ככותב בעיתון טריבונה נארודובה שיצא בקראקוב, ופעל לקירוב דעת ההשכלה היהודית־פולנית לבעיות השעה בישראל. בשנת 1938 היה ראש הוועדה הפוליטית בוועידת פראג של הצ"ח והצה"ר, במהלכה היה בין המתנגדים להצעתו של פרופ' בנימין אקצין לחזור להסתדרות הציונית, הצעה שנדחתה. בסוף שנה זו נתמנה יחד עם הנריק שטראסמן ליועץ פוליטי של המפקדה העליונה לעלייה של התנועה הרוויזיוניסטית, גוף שהוקם לשם תאום בין בית"ר והאצ"ל בכל נושאי העלייה היהודית ארצה. בראש מפקדה זו עמד מנחם בגין. קהאן היה מקורב לצמרת השלטון הפולנית ופעל מולם לשם השגת נשק למאבק הציוני בארץ ואימון צבאי של חברי בית"ר. מתוך נאמנותו לתנועה ולמנהיגה, התנגד לדרכו של אברהם שטרן (יאיר), שהיה באותה עת חבר מפקדת האצ"ל אך לא חבר בית"ר, ופעל ללא תאום עם תנועת בית"ר לגיוס חניכי בית"ר לאצ"ל עוד בהיותם בפולין, ולהקמת תאים חשאיים של האצ"ל על אדמת פולין. בסוף שנת 1938 נתמנה קהאן ככונס נכסים ומנהל הוצאת אונזער פרעסע במסגרתה יצא עיתון דער מאמענט ויומן וורשאווער רדיו. אז החל באופן בלתי רשמי העידן הרוויזיוניסטי של העיתון, כאשר קהאן קיבל לשורות המערכת את וולפגנג פון וייזל, אורי צבי גרינברג ואייזיק רמבה. במסגרת השינויים קיבל ז'בוטינסקי טור קבוע בימי שישי וגרינברג החל לפרסם מאמרים תקיפים בגנות השלטון הבריטי בישראל. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-6 בספטמבר 1939 נמלט קהאן, כרבים אחרים, מוורשה מזרחה, לא לפני שהשאיר הוראות בכתב להפסיק את הוצאת העיתון. הוא נתפס על ידי הסובייטים בגבול ליטא ונשלח למחנה עבודה.
שנות ה-40 של המאה ה-20
לאחר מבצע ברברוסה ושחרור אזרחי פולין מן המאסר הסובייטי במסגרת הסכם מייסקי־שיקורסקי, השתחרר מהמחנה ויזם את הקמת הגדוד היהודי בצבא אנדרס – צבא פולין החופשית. עם צבא זה הגיע בשנת 1941 ארצה, באופן דומה למנחם בגין, שעבר מעט קודם לכן את אותו המסלול, אך בנפרד ממנו. עם הגעתו של קהאן ארצה, פרסם ארגון ההגנה בבוליטין הסודי שלו לפעיליו: "עו"ד מרק כהן, אדם מוכשר וערום, בעל אופי פרובוקטיבי. יש להזהר מפניו." באמצעות קשריו לצמרת הצבא והמנהיגות הפולנית פעל קהאן לשם שחרורו הרשמי של בגין מהצבא, במטרה שיוכל לעמוד לתפקיד מפקד האצ"ל. זאת לאור סרובו של בגין לערוק או להתמנות לתפקיד זה, כל עוד הוא משרת בצבא פולין. משנת 1944 היה פעיל בדלק (אצ"ל) (שירות הידעות של האצ"ל). באותה תקופה תפקד כגזבר האצ"ל ו'המוציא והמביא' של מנחם בגין, בהיותו מפקד האצ"ל. את הקשר החשאי עם בית המסתור של בגין עשה תחת דמות כיסוי של דודה של עליזה בגין כביכול (הדוד אלכס), ודאג לכל מחסורו של מפקד הארגון ומשפחתו החל מהספקת מזון ולבוש ועד טיפול בענייניהם הבירוקרטיים והשגת דירות המסתור השונות בהן הסתתרו. בגין אף השתמש בביתו של קהאן ברחוב אבן גבירול 42 בתל אביב כאחד מנקודות המסתור שלו וכמקום מפגש לישיבות מפקדת האצ"ל. מנחם בגין כתב עליו:
"מרק-אלכס סיכן את עצמו ואת חרותו יומם ולילה. ביתו – בית סעד ללוחמים. בביתו קיימתי במחתרת את הפגישות החשובות ביותר. בביתו הסתיר גם את גידי (עמיחי פאגלין) ז"ל, כאשר חיפשו אותו ואת כולנו בעזרת דיוויזיות שלמות. [...] מאיר קהאן יחד עם אריה בן אליעזר ז"ל, [...] שחררו אותי מהשרות בצבא וכך אפשרו לי לעשות את המלאכה במחתרת."
בשנת 1947 נשלח למטה האצ"ל באירופה כאחראי כספים. במסגרת תפקידו סייע בין השאר בהשגת הכספים לרכישת הנשק והציוד לאניית העולים והנשק האלטלנה. לאחר קום המדינה חזר ארצה והשתקע בתל אביב והמשיך בפעילותו הציבורית במסגרת תנועת החרות.
עד שנות ה-90 של המאה ה-20
"אחת התופעות החיוביות ביותר שניתן לרשום לזכותו של האצ"ל נעוצה בהליכה הביתה של חבריו מן השורה והצמרת כאחד. מצאנו את מקומנו בתור אזרחי המדינה, החיים את חייהם הפרטיים ומפרנסים את משפחותיהם בכבוד."
קהאן היה לאורך כל השנים מחבריו הקרובים של מנחם בגין והמשיך לבקרו בקביעות גם במשך 9 שנות התבודדותו לאחר התפטרותו, מראשות הממשלה ועד מותו. אמר עליו:
"מנחם בגין כמפקד ידע להעמיק מחשבה. הוא מעולם לא אישר פעולה כשהמתכננים לקחו בחשבון שיכול להיות קורבן אחד או שניים. מעולם לא אישר פעולה כזאת. הייתה לו תכונה גדולה אחת, שהוא אף פעם לא שאל על נושא ההתקפה, אלא על שאלת הנסיגה. הבעיה שלו בתור מפקד – אם הנסיגה מובטחת."
בשנת 1981 זכה לאות יקיר העיר תל אביב-יפו.
משפחה
בוורשה היה נשוי קהאן לד"ר חנה הלנה סלומניצקי, ששימשה כרופאה בבית היתומים של יאנוש קורצ'אק ונספתה בשואה. בארץ נשא לאשה את מרים לבית שיפטן שהביאה עמה מנישואין קודמים את שתי בנותיה; ברוריה רומנוב בן־סניור ושולמית הרטל. לשניים נולדה בת משותפת בשם רונה קוסטר.
משמורת ארץ הקודש
משמורת ארץ הקודש (לטינית Custodia Terrae Sanctae; איטלקית Custodia di Terra Santa - "הקוסטודיה של ארץ הקודש") היא הפרובינציה של המסדר הפרנציסקני, הכוללת, לבד מארץ ישראל, גם את סוריה, לבנון, ירדן, מצרים, קפריסין ואת האי רודוס שביוון. ייחודה של משמורת ארץ הקודש הוא בכך שהיא גם זו המקיימת באופן רשמי את הנוכחות הנוצרית-קתולית ואת השמירה על המקומות הקדושים בארץ הקודש. הנוכחות הפרנציסקנית בארץ הקודש החלה ב-1217, וב-1342 העניקה להם בולה אפיפיורית את תפקיד השמירה על המקומות הקדושים באופן רשמי. בראש המשמורת ניצב הקוסטוס, ומרכזה שוכן במנזר סן סלוודור ברובע הנוצרי בירושלים.
התהוות המשמורת
מקובל לתארך את ראשיתה של משמורת ארץ הקודש לשנת 1217, מועד בו נוסדה הפרובינציה של המסדר הפרנציסקני בסוריה, אשר השתרעה לאורך חופיו המזרחיים של הים התיכון, מיוון ורומניה ועד מצרים. ב-1 בפברואר 1230 שלח האפיפיור גרגוריוס העשירי בולה לפטריארכיות של ירושלים ושל אנטיוכיה, ובה הורה לכל ההיררכיה הכנסייתית לסייע לאחים הפרנציסקנים בכל דרך. ב-1263 נקבעו גבולותיה של פרובינציית ארץ הקודש, אשר חולקה לארבע המשמורות של קפריסין, סוריה, לבנון וארץ ישראל. ארץ ישראל חולקה בתורה לשש קהילות - עכו, אנטיוכיה, צידון, טריפולי, ירושלים ויפו. עם כיבוש עכו בידי הממלוכים ב-1291 וסופה של ממלכת ירושלים הצלבנית, גורשו הפרנציסקנים מארץ ישראל, ומצאו מקלט בקפריסין. ב-1309 העניק הסולטאן ביברס אל-ג'אשנכיר את כנסיית המולד לפרנציסקנים, אולם הוא מת באותה שנה, בטרם יצאה המחווה לפועל. ב-1322 הוסכם בין חיימה השני, מלך אראגון לסולטאן הממלוכי מוחמד בן קלאוון, כי "משמורת הקבר הקדוש" תימסר לדומיניקנים מאראגון, אך ההסכם מעולם לא יצא אל הפועל. ארבע שנים לאחר מכן, ב-1327, פנה שוב חיימה אל הסולטאן, וביקשו למסור את המשמורת בקבר הקדוש לידי הפרנציסקנים. בעקבות זאת, ב-9 באוגוסט 1328, פרסם האפיפיור יוחנן העשרים ושניים בולה שהתירה למסדר הפרנציסקני בקפריסין, לאפשר בכל שנה לשניים מנציגיו לבקר במקומות הקדושים. ב-1333 העניק הסולטאן את חדר הסעודה האחרונה לפרנציסקנים, ואלה מיהרו והקימו מנזר בקרבת מקום, בכספי תרומותיהם של רוברטו, מלך נאפולי ואשתו סנצ'ה ממיורקה.
ב-21 בנובמבר 1342 פרסם האפיפיור קלמנס השישי את הבולה האפיפיורית "Gratias agimus" ("ניתן תודה"), המוכרת יותר במילים הראשונות של פסקתה השנייה - "Nuper carissimae" ("לפני זמן מה") - אשר הפקידה באופן רשמי את המשמורת במקומות הקדושים בידי הפרנציסקנים. וכך נפתחת הפסקה השנייה של הבולה:
הבולה אף הכילה הוראות בנוגע להמשך קיומו של המוסד החדש, וקבעה כי נזירים יוכלו להגיע לארץ הקודש מכל רחבי המסדר הפרנציסקני. עוד נקבע בה כי הנזירים יהיו כפופים לנציגו בהר ציון של ראש הפרובינציה של קפריסין.
ב-1347 נושבו הפרנציסקנים דרך קבע ליד כנסיית המולד בבית לחם, וב-1363 פרסם הסולטאן פירמן שהעניק להם את החזקה גם בקבר מרים בעמק יהושפט. ב-1375 תפסו הנזירים חזקה גם במערת החלב בבית לחם, ב-1392 בגת שמנים וב-1485 במערת הלידה של יוחנן המטביל בעין כרם.
ב-1377 נקבע כי רק עשרים נזירים ישהו במקומות הקדושים, וכי עליהם יהיה לדאוג לקיום הלוח הליטורגי ולסייע לצליינים אירופים. בכך הונח היסוד לכללים הראשונים הקובעים את אופי תפקידה של המשמורת. אולם מספר המקומות הקדושים הרב ועומס המשימות שהונח על כתפי הנזירים הביא לכך, שב-1414, בוועידת המסדר הפרנציסקני בלוזאן, הוכר הצורך בהפיכת המשמורת לאוטונומית יותר ובהגדלת כוח האדם העומד לרשותה; אולם רק כמאה שנים מאוחר יותר, ב-1517, הפכה משמורת ארץ הקודש לפרובינציה בעצמה, והכס הקדוש העניק לה זכויות יתר שונות לשם מילוי תפקידה. לאור היחסים הרעועים בין הנצרות המערבית והמזרחית במהלך המאה ה-15 ולאחריה, היו אנשי משמורת ארץ הקודש לגשר התקשורתי היחיד בין העדות הנוצריות השונות. בנוסף החלו הנזירים מסייעים לא רק לצליינים, אלא גם לסוחרים אירופים אשר חיו או עברו דרך הלבנט, ובאופן הדרגתי החלו להיווצר כנסיות רובע. כך, במאה ה-17 כבר התבססו בארץ ישראל קהילות נוצריות שהונהגו על ידי המשמורת, תפקיד שחרג לחלוטין מכתב המינוי הראשוני שלהם, ואשר לא היה קשור כלל למקומות הקדושים או לעלייה לרגל.
המאבק על המקומות הקדושים
עם הכיבוש העות'מאני של ארץ ישראל ב-1517, החלו הנוצרים היוונים-אורתודוקסים להגביר את נוכחותם בארץ, תוך שהם מנצלים את היותם נתינים עות'מאנים. לראשונה החלו מאבקים של ממש בין העדות הנוצריות על החזקה במקומות הקדושים, ואלה לוו בהצגתם של הפרנציסקנים כגזלנים, כזרים וכאויבי האימפריה העות'מאנית. לעיתים גלשו מאבקים אלה לאלימות ואף הסתיימו במקרי מוות.
שלוש המאות הבאות התאפיינו באובדן החזקה הפרנציסקנית במקומות הקדושים השונים ותפיסתם החלקית או המלאה מחדש, אגב מגעים דיפלומטיים בין הכס הקדוש והמעצמות האירופיות לבין השער הנשגב באיסטנבול. כך לדוגמה, ב-1623 פרסם האפיפיור אורבנוס השמיני בולה שהאיצה בכל הנסיכים הקתולים להגן על הפרנציסקנים בארץ הקודש. ב-1522 גורשו הנזירים הפרנציסקנים מחדר הסעודה האחרונה ומהר ציון, שבו שכן מרכזם בארץ. עקב כך נקבע מרכזה של המשמורת במנזר סן סלוודור בשנת 1558, ובו היא שוכנת עד היום. עוד איבדה המשמורת את החזקה הבלעדית בכנסיית הקבר ובכנסיית המולד, ואיבדה לחלוטין את השליטה בקבר מרים. מאידך, ב-1620 העניק לה הנסיך הדרוזי פחר א-דין השני את הזכויות במקומות אחרים בארץ, דוגמת בזיליקת הבשורה בנצרת וכנסיית ההשתנות על הר תבור. עוד רכשו הפרנציסקנים מחדש את כנסיית יוחנן בהרים בעין כרם (1679), את אזור גת שמנים (1684), את כנסיית ההזנה (כנסיית יוסף הקדוש) בנצרת (1754) ואת קפלת ההלקאה ברובע המוסלמי (1836).
המשמורת זכתה לתקצוב כספי ולסיוע מצד מדינות אירופה. במהלך המאה ה-17 בלט סיוען הכספי של ממלכת נאפולי וממלכת שתי הסיציליות; כמו כן, הרפובליקה של ונציה סייעה למשמורת בהובלת עולי רגל לארץ הקודש על סיפון ספינותיה, ופעלה למען המקומות הקדושים באמצעות נציגיה הדיפלומטיים באיסטנבול. סיוע דיפלומטי למשמורת ניתן גם על ידי צרפת שניצלה את יחסיה הטובים עם האימפריה העות'מאנית. התערבותה של צרפת למען הפרנציסקנים התגברה במיוחד לקראת סוף המאה ה-17, עת לואי הארבעה עשר מלך צרפת, נטל לעצמו את התפקיד של מגן הנוצרים באימפריה העות'מאנית. כחצי מאה לאחר מכן, כאשר הסולטאן העות'מאני מהמוט הראשון העניק לצרפת קפיטולציות ב-1740, הכיר גם הכס הקדוש במעמדה כמגינת כל הנוצרים בני כל העדות וכל הנתינויות בתחומי האימפריה העות'מאנית. צרפת המשיכה ונהנתה ממעמד זה בפועל עד ביטול הקפיטולציות בימי מלחמת העולם הראשונה, ובאופן רשמי עם חתימת הסכם לוזאן. ספרד תרמה ב-1550 וב-1714 את הכספים הדרושים לשיפוץ כנסיית הקבר, וכאשר הוותיקן אסר על הפרנציסקנים לרכוש בכסף את החזקה במקומות הקדושים מהם נושלו בידי היוונים-אורתודוקסים, התערב למענם מלך ספרד ב-1646, ומקץ מגעים ממושכים עם השער הנשגב, הצליח להשיב את המצב לקדמותו.
ב-1757, בעקבות מאבק אלים בין יוונים-אורתודוקסים וקתולים, העניק הסולטאן מוסטפא השלישי את החזקה בכנסיית המולד ובקבר מרים, כמו גם את רוב שטחה של כנסיית הקבר הקדוש, ליוונים.
מאז אמצע המאה ה-19
ב-23 ביולי 1847 פרסם האפיפיור פיוס התשיעי את הבולה "Nulla celebrior" (אין (פולחן המשתווה לזה) הנחוג (בירושלים)), ובה כונן מחדש את הפטריארכיה הלטינית בירושלים. בלית ברירה הסכים הקוסטוס לצעד זה, וגבולות הפטריארכיה נקבעו כחופפים לאלה של כל הפרובינציה הנמצאת תחת חסותו. עוד הכפיפה הבולה את הקוסטוס לפטריארך של ירושלים:
ב-1850 פנה שגריר צרפת באיסטנבול אל השער הנשגב וביקשו להשיב את המצב במקומות הקדושים בארץ ישראל, לזה שעמד בתוקפו קודם לשנת 1757, אולם הסולטאן אבדילמג'יט הראשון סירב לבקשה בעקבות לחץ שהופעל עליו על ידי הצאר ניקולאי הראשון. ב-8 בפברואר 1852 פרסם הסולטאן את "הצהרת הסטאטוס קוו" העומדת בתוקפה גם כיום, ולפיה המצב ששרר במקומות הקדושים בעת מתן ההצהרה יעמוד בתוקפו.
בשנים שלאחר מכן רכשה המשמורת חזקה במספר אתרים נוספים, ובהם אמאוס אל-קוביבה (1867), התחנה השביעית בוויה דולורוזה (1875), כנסיית בן האלמנה בניין (1878), כנסיית החתונה בכפר כנא (1879) והכנסייה הקתולית בבית פגי ב-1880. לאלה נוספו עם השנים התחנה החמישית בוויה דולורוזה, כנסיית דומינוס פלוויט, עין שבע וכנסיית בית פטרוס בכפר נחום, כנסיית שדה הרועים בבית סאחור, מנזר יוחנן במדבר, הכנסייה הקתולית בבית עניה (אלעיזריה), הר נבו בעבר הירדן ועוד. עוד התאפיינו שנים אלה בתנופת בנייה באתרים הקדושים, ובשכירת שירותיו של האדריכל האיטלקי אנטוניו ברלוצי, אשר פעל רבות למען המשמורת, בעיקר במחצית הראשונה של המאה ה-20. פרויקט בולט נוסף היה הקמתה של בזיליקת הבשורה בנצרת במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20.
הקוסטוס
הקוסטוס ("השומר" או ליתר דיוק "המופקד" - לטינית Custos; איטלקית Custode) הוא ראש הפרובינציה הפרנציסקנית של ארץ הקודש, הכוללת לבד מארץ ישראל, גם את סוריה, לבנון, ירדן, מצרים, קפריסין, את האי רודוס ביוון, וכן מספר מבנים ברחבי העולם.
מעבר לניהול הפרובינציה, תפקידו העיקרי של הקוסטוס, בהתאם למינוי שניתן לו מהוותיקן ב-1342, הוא לתאם ולהנחות את העלייה לרגל לארץ ישראל. במסגרת זו, על הקוסטוס להכשיר תנאים נאותים לפולחן ולתפילה במקומות הקדושים, להציב שליחים מטעמו אשר יקבלו את פני עולי הרגל ויענו לשאלותיהם, וכן להבטיח אפשרויות לינה לאלה שידם אינה משגת להתארח בבתי מלון רגילים. באופן רשמי אחראי הקוסטוס על כל המקומות הקדושים הקתוליים בתחום שיפוטו, ועליו להבטיח את יציבותם הכלכלית כך שיוכלו למלא את ייעודם. תפקיד נוסף המופקד בידיו של הקוסטוס הוא לתאם את המחקר הארכאולוגי בארץ הקודש, לדאוג לפרסומים ולמידע זמין אודותיה, ובייחוד לדאוג ל"חקר הביבליה דרך לימוד הגאוגרפיה וההיסטוריה של האתרים שבהם התרחשו האירועים". על הקוסטוס לשמר, בהסכמה עם הכנסיות המקומיות השונות, את הנוכחות הנוצרית בארץ הקודש, ולדאוג לסטטוס קוו בכנסיית הקבר הקדוש בירושלים ובכנסיית המולד בבית לחם.
בשל חשיבות התפקידים המופקדים בידיו, ממונה הקוסטוס באופן ישיר על ידי מועצת המנהלים של המסדר הפרנציסקני ברומא, לאחר אישור הכס הקדוש. הקוסטוס הנוכחי הוא האח פרנצסקו פאטון (Francesco Patton) אשר מונה לכהונה בת שש שנים במאי 2016, והחליף את האח פיירבטיסטה פיצבאלה (Pierbattista Pizzaballa) ששירת בתפקיד מאז שנת 2004.
ירוזלם (סלובניה)
ירוזלם (בסלובנית: Jeruzalem, השם הסלובני של ירושלים) הוא כפר בנפת ליוטומר (Ljutomer) באזור פומורסקה בחבל שטיריה תחתית בסלובניה. נכון לשנת 2020 מתגוררים בו 32 תושבים.
משמורת ארץ הקודש
הקוריה
הקוריה ("חצר" - Curia) אחראית על תיאום כל השירותים שמעניקה משמורת ארץ הקודש לנזירים הפרנציסקנים השוהים בארץ. היא זו שמייצגת את הנזירים בחיי הכנסייה המקומיים, ביחסיהם עם המסדרים הקתוליים האחרים, עם העדות הנוצריות האחרות ועם הדתות האחרות בארץ הקודש. הקוריה מרכזת את כל שירותי הסיוע הכספיים והחברתיים של הנזירים, דואגת לכל ענייניהם המנהלתיים, כולל הסדרת שהייתם בארץ מבחינה חוקית, קליטתם, הסמכתם ומינוים לתפקידים השונים. בנוסף מתווכת הקוריה בין הנזירים הפרנציסקנים בארץ לבין: הקוריה הכללית של המסדר הפרנציסקני; נציגויות משמורת ארץ הקודש במדינות האחרות, רובן מדינות ערב; והניצבים מטעם המשמורת במדינות אחרות. עוד אחראית הקוריה לבית ההוצאה לאור של משמורת ארץ הקודש, ולפעילותם של מרכז מידע ושל אתר האינטרנט.
נושאי תפקידים:
רזא סאפיניה
רָזָא סַאפִּינְיָה (בפרסית: رضا صفی‌نیا; נולד בתבריז) היה דיפלומט איראני. שירת כשגרירהּ של שושלת פהלווי בממלכת עיראק וכציר שלה בישראל.
ירוזלם (סלובניה)
באזור בו נמצא הכפר מגדלים גפנים ומייצרים יין, יש ליד הכפר יקב המייצר יין בשם "ג'רוזלם".
משמורת ארץ הקודש
הנציבים
84 הנציבים הם שליחיה של משמורת ארץ הקודש ב-44 מדינות, ותפקידם העיקרי הוא לשמש "גשר" בין ארץ הקודש לנוצרים ברחבי העולם. בין היתר, על הנציבים לאסוף תרומות עבור ארץ הקודש, לקדם את המידע אודותיה ולארגן מסעות עלייה לרגל אליה. תפקיד הנציב התגבש בפועל כבר במאה ה-14, ונועד לתת מענה לקשיים הפוליטיים והדתיים, ובייחוד הכלכליים, המובנים בתפקודה של משמורת ארץ הקודש. ב-1421 נקבע תפקיד הנציבים באופן רשמי בבולה אפיפיורית.
רזא סאפיניה
ביוגרפיה
רזא סאפיניה נולד בשנת 1893 בתבריז, בתקופת השושלת הקאג'ארית. הוא למד עריכת דין ובשנת 1934 מונה לדיפלומט איראני מטעם שושלת פהלווי, בבאקו שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האזרית, שהייתה אז תחת ברית המועצות. מאוחר יותר היה יועץ לענייני איראן במוסקבה. בשנת 1948 מונה ליועץ בבגדאד ולנציג באו"ם בוועדה לאמנה למניעה וענישה של רצח עם. עד מרץ 1950 היה אחראי על יחסי ציבור במשרד החוץ האיראני.
ירוזלם (סלובניה)
כנסיית הכפר הוקמה ב-1652 ולאחריה שאר הכפר.
משמורת ארץ הקודש
כנסיות ומנזרי המשמורת בארץ הקודש
הרשימה איננה כוללת כנסיות רובע, בתי ספר ושירותים קהילתיים אחרים: {|
בתי הארחה
אכסניות קאזה נובה:
רזא סאפיניה
ביוגרפיה
ממרץ 1950 עד יולי 1951 עמד בראש הנציגות האיראנית המיוחדת, בין תל אביב וירושלים. ב-6 במרץ 1950, במהלך חופשת הנורוז של המג'לס, כיננה הממשלה האיראנית בטהראן יחסים דיפלומטיים עם ממשלתו של דוד בן-גוריון. ב-15 במרץ 1950, ממשלת איראן הכירה בפועל על הכרתה בממשלת ישראל בכך ששלחה את רזה סאפיניה כנציג מיוחד. ביולי 1951 הידרדרו היחסים הדו-צדדיים בין ישראל לאיראן. השגרירות הכללית האיראנית בתל אביב נסגרה והיה על רזא סאפיניה לשוב מירושלים.
החלטה זו הייתה ככל הנראה תוצאה של הבטחת מצרים כי נסיגתה תסייע לאיראן בבית הדין הבינלאומי בהאג. חברת הנפט האנגלו-פרסית תבעה פיצויים בגין הלאמת תעשיית הנפט האיראנית. מדינות ערב הציעו לתמוך באיראן בסכסוך זה, דבר אשר הוסדר עם יציאתה של איראן מההסכם עם ישראל. יחסים מתחת לשולחן המשיכו דרך שווייץ.
קאסה בנפיקה לורס
קאסה בנפיקה לורס (בפורטוגזית: Casa Benfica Loures) הוא מועדון כדורגל חופים מליסבון, פורטוגל. ברמה הבינלאומית, הקבוצה זכתה בשנת 2022 בגביע אירופה לאלופות בכדורגל חופים.
הסגל הנוכחי
סגל נכון לגביע אירופה לאלופות 2022
מאמן: דניאל לימה
תחרויות בינלאומיות
גביע אירופה לאלופות בכדורגל חופים
יוזפינה, נסיכת באדן
יוזפינה, נסיכת באדן (בגרמנית: Josephine von Baden, 21 באוקטובר 1813 - 19 ביוני 1900), הייתה בתו של קרל, הדוכס הגדול של באדן ואשתו של קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן.
גאורג לודוויג, נסיך הולשטיין-גוטורפ
גאורג לודוויג, נסיך הולשטיין-גוטורפ (בגרמנית: Georg Ludwig von Schleswig-Holstein-Gottorf; 16 במרץ 1719 – 7 בספטמבר 1763), היה אביו של פטר הראשון, הדוכס הגדול של אולדנבורג.
יוזפינה, נסיכת באדן
ביוגרפיה
יוזפינה נולדה ב-21 באוקטובר 1813 במנהיים, לקרל, הדוכס הגדול של באדן ולסטפני דה בוארנה, בתו של קלוד דה בוהארנה. ב-8 בדצמבר 1818 מת אביה קרל, וזיגמונד פון גמינגן-הורנברג וטרשקלינגן מונה לאפוטרופוס על יוזפינה ואחיותיה.
גאורג לודוויג, נסיך הולשטיין-גוטורפ
ביוגרפיה
גאורג לודוויג נולד ב-16 במרץ 1719 בהמבורג, לכריסטיאן אוגוסט מהולשטיין-גוטורפ, נסיך אויטין ואלברטינה פרדריקה מבאדן-דורלאך, בתם של פרידריך השביעי, מרקיז באדן-דורלאך ואוגוסטה מריה מהולשטיין-גוטורפ.
בשנת 1744 הצטרף גאורג לודוויג לצבא הפרוסי, ובשנת 1744 הועלה לדרגת גנרל מיור. במהלך מלחמת שבע השנים לחם גאורג לודוויג תחת פיקודו של גנרל-פלדמרשל הנס פון להואלדט, ובשנת 1757 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. בשנת 1760 לחם גאורג לודוויג בקרב טורגאו, אולם בעקבות איטיותו בקרב פוטר לאחר מכן מהצבא בידי פרידריך השני, מלך פרוסיה.
יוזפינה, נסיכת באדן
ביוגרפיה
ב-31 באוקטובר 1834 התחתנה יוזפינה עם קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן, ממנו נולדו לה 6 ילדים. על צאצאיה נמנים כיום בתי המלוכה הרומני, היוגוסלבי, הבלגי והלוקסמבורגי. ב-19 ביוני 1900 מתה יוזפינה בזיגמרינגן, והיא בת 86 שנים.
גאורג לודוויג, נסיך הולשטיין-גוטורפ
ביוגרפיה
בשנת 1762 הצטרף גאורג לודוויג לצבא האימפריה הרוסית, ולאחר הדחת פיוטר השלישי, קיסר רוסיה בידי אחייניתו יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה, הועלה גאורג לודוויג לדרגת גנרל-פלדמרשל.
יוזפינה, נסיכת באדן
משפחתה
ב-31 באוקטובר 1834 התחתנה יוזפינה עם קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
גאורג לודוויג, נסיך הולשטיין-גוטורפ
ביוגרפיה
ב-7 באוגוסט 1763 מתה אשתו סופיה שרלוטה, נסיכת שלזוויג הולשטיין-זונדרבורג-בק, ובדיוק חודש לאחר מכן ב-7 בספטמבר מת גאורג לודוויג בקיל.
משפחתו
ב-1 בינואר 1750 התחתן גאורג לודוויג עם סופיה שרלוטה, נסיכת שלזוויג הולשטיין-זונדרבורג-בק, בתם של פרידריך וילהלם השני, דוכס שלזוויג הולשטיין-זונדרבורג-בק ואורסולה אנה, רוזנת העיר דוהנה-שלודין-קארווינדן, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
מעגל אפולוניוס
מעגל אפולוניוס של זוג נקודות הוא המקום הגאומטרי של כל הנקודות שהיחס בין מרחקיהן אל הנקודות הנתונות הוא קבוע.
המעגל קרוי על שמו של אפולוניוס מפרגה, גאומטריקן מיוון העתיקה.
שקילות למעגל
נוכיח שבמקרה ש-k שונה מ-1, מעגל אפולוניוס הוא מעגל:
תהיינה C,D הנקודות המקיימות את התנאי ונמצאות על הישר AB, כמודגם באיור (כאן נכנסת הדרישה ש-k שונה מ-1. במקרה k=1 יש רק נקודה אחת כזו על הישר, מרכז הקטע AB). תהי P נקודה נוספת על מעגל אפולוניוס. לפי הנתון. לכן ממשפט חוצה הזווית ההפוך למשולש נובע ש-PC חוצה את הזווית הפנימית ב-P ו-PD חוצה את הזווית החיצונית ב-P. מכיוון שסכום הזווית הפנימית והחיצונית הוא 180 מעלות, הזווית \angle CPD היא זווית ישרה. כלומר הוא משולש ישר-זווית החסום במעגל שהקוטר שלו הוא CD. לכן כל P על מעגל אפולוניוס נמצאת על המעגל הנ"ל. באותו אופן ניתן להראות שכל נקודה על המעגל שקוטרו CD נמצאת על מעגל אפולוניוס.
תל נגילה
תל נָגִילָה הוא תל עתיק על גבעה בגדה המערבית של נחל שקמה בחלקו התיכון, בין כביש 40 וקיבוץ רוחמה. התל נצפה מכביש 40 דרומה לבאר שבע מעט דרומה ממפגש הכביש עם כביש 6 (מחלף מאחז) ועליו היה עץ אשל בודד (העץ נפל בסופה ב-12 במרץ 2020). השם העברי על שמו הערבי של התל – תל אל-נג'ילה (תל העשב).
באתר נמצאו ממצאים מהתקופה הנאוליתית הקרמית הקדומה (כ-7,000 שנה לפני זמננו) ועד התקופה הביזנטית בארץ ישראל.
הגישה לתל היא בדרך כורכר (דרך נוף נחל שקמה) היוצאת משמורת פורה ומסומנת בסימון כחול. מהתל יש תצפית יפה על שטח חקלאי נרחב. בסמוך לתל, על מסילת הדרום, ממוקמת תחנת רכבת תפעולית בשם "תל נגילה".
היסטוריה
בקיץ 1962 התקיימה חפירה ארכאולוגית במקום בניהול רות עמירן, בחיפוש אחר גת הפלישתית. לאחר שתי עונות חפירה נקבע שתל נגילה אינה גת. עיקר הממצאים שנתגלו היו שרידיו של יישוב מתקופת הברונזה התיכונה 2 (בשכבה VII), התקופה בה שלטה האימפריה המצרית של השושלת ה-18 באזור (תקופת החיקסוס). הממצאים כללו, בשלב קיומו האחרון מבני מגורים, סוללת עפר (שהקנתה לאתר את צורתו) ובה קיר תמך ושער. היישוב חרב ככל הנראה, וכעבור זמן קצר הוא חודש (שכבה VI). שרידיו של שלב היישוב הבא כוללים מבנה עם קירות עבים במרכז האתר, ורצפה בחלקו הצפוני, שהושתתו על הסוללה החרבה. על הרצפה, שבחלק הצפוני נמצאה קדרה דו־גונית, המתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת א.
כ-200 מטר מדרום לתל נמצאו שרידי יישוב פרזות מתקופת הברזל II. כ-400 מטר ממזרח לתל, על גדת נחל שקמה, נמצאו שרידי ישוב וחרסים מהתקופה הביזנטית (ח'רבת סוף). ואילו בראש התל נמצאו שרידי מבנה בודד מהתקופה הממלוכית בארץ ישראל.
בסוף דצמבר 2006 וראשית ינואר 2007 נערכה חפירת הצלה כ-400 מטר מדרום-מזרח לתל. בו נמצאו להבי מגל וצלמיות אבן, המתוארכים לתקופה הנאוליתית הקירמית הקדומה (חלקו השני של האלף ה-6 לפנה"ס; תרבות יריחו XI).
בזמן מלחמת העולם הראשונה הקים צבא האימפריה העות'מאנית מסילת רכבת לבאר שבע, כחלק מהמאמץ הצבאי מול הבריטים. המסילה הייתה ברוחב של 105 סנטימטר ועברה בגשר מעל נחל שקמה סמוך לתל (במקום עוד ניתן לראות את שרידי הגשר). היא הושלמה ב-1915.
במלחמת העצמאות הייתה חשיבות אסטרטגית לתל נגילה ולתלים שבסביבתו, כמו תל חסי, תל קוניטרה (קשת) ותל אל מליחה משום שחלשו על שדה נחיתה "אבק 1" שהוכשר ליד קיבוץ רוחמה כדי לתספק בדרך האוויר את הנגב הנצור (מבצע אבק). בליל ה-8 בספטמבר 1948 נכבשו התלים על ידי חטיבת יפתח. המצרים הגיבו בהתקפות נגד על תל קוניטרה שנמשכו יומיים ונהדפו.
Fifty Shades Freed (פסקול)
Fifty Shades Freed (בעברית: חמישים גוונים של שחרור) הוא פסקול שהוקלט על ידי אומנים שונים. הפסקול יצא לאור ב-9 בפברואר 2018 על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס. הפסקול נועד לקדם את הסרט, "חמישים גוונים של שחרור".
אברהם מנסנו
רבי אברהם מנסאנו 1719 – 30 באוגוסט 1781, ת"פ – ט' באלול תקמ"א) היה מחכמי פאס, מחבר פורה, דרשן ואיש אשכולות.
ביוגרפיה
נולד בשנת ת"פ לערך, לאביו רבי יהונתן מנסנו, בן למשפחת חכמים ועשירים בפאס. למד בישיבת רבי שמואל אבן אלבאז, ואצל רבי חיים בן עטר - כששהה בפאס בשנת תצ"ז.
נחשב לעשיר. מקור עושרו היה בירושה מאבותיו. בשנת תקט"ו נטען כנגדו על כך שאינו משלם מיסים, ובעקבות זאת נקראו חכמי העיר להעיד שעיסוקו בכל היום בתורה בלבד, על מנת לפטור אותו ממסים כדין תלמיד חכם. להלן חלק מדבריהם:
מכונה ביחס הכתובות שביד זרעו:.
הוא ואחיו הגדול רבי עמנואל חידשו את בית הכנסת של זקנם רבי עמנואל הזקן מהחורבן שפקד אותו ברעב של שנת תצ"ח. בבית כנסת זה היו י"ז ספרי תורה. עיקר ניהולו היה בידי אחיו רבי עמנואל ולאחר מכן ירש אותו אחיו הקטן רבי חיים.
אחר פטירת אחיו רבי עמנואל, בין השנים תקכ"ז – תק"נ, ניטשה מחלוקת עזה בין אחיינו ר' אליהו לאחיו הקטן ר' חיים, סביב בית הכנסת ונכסים רבים נוספים. הדיון עלה על שולחנם של בתי הדין במרוקו, ונזכר רבות בשו"ת של חכמי התקופה. באחד המקורות נזכרת עדות גיסו ומחותנו רבי מתתיה סירירו, כי רבי שמואל בן אלבאז הרשה לרבי עמנואל לבנות את בית הכנסת ורבי אברהם היה 'מתרעם על כך'.
בערוב ימיו סבל ייסורים רבים, ולמרות זאת המשיך בכתיבת חיבוריו. אודות ייסוריו כתב בהקדמה לספר פתחי עולם שכתב בזקנותו:
תורתו
בחיבוריו נשקפות ידיעותיו הרבות בכל תחומי התורה, לרבות קבלה וכתבי האר"י. ספריו מעוטרים בהקדמות ומבואות שבראשם ובסופם מליצות ושירים. חיבוריו עוסקים בעיקר בתנ"ך, מועדי ישראל, ואגדות חז"ל. בדרך כלל הוא מקדים לפירושו כמה הנחות המשמשות יסוד לפירוש.
הוא הותיר אחריו יבול ספרותי רב, על כך כתב הרב יוסף בן נאים:
כל ספריו נותרו בכתב יד ולא הובאו לדפוס. קטעים בודדים מתורתו נדפסו בירחונים אור המערב (גיליון כ"ב, אדר תשע"ט), ובהתאסף (גיליון י"ד, תשרי תש"פ).
נפטר בט' באלול תקמ"א (1881, ונטמן בפאס. חתנו רבי חיים דוד סירירו כתב על קינה על פטירתו.
חיבוריו
להלן כל כתבי היד שהזכירו הביביליוגרפים, בתוספת מס' העמודים של כל ספר (נתון חשוב שהובא גם במקור הרשימות עקב גודלם של הספרים והיותם עדיין בכתב יד), ומיקום כתב היד כיום - באם ידוע.
חיבורים נוספים שלא תוארו, היו בספריית משפחת אבן צור שבפאס.
משפחתו
אחיו הגדול הוא רבי עמנואל שהיה חכם וסופר בית הדין, ואחיו הקטן היה החכם רבי חיים. שלשת האחים הללו, הם אבות משפחת מנסנו שהוציאה מקרבה לערך כ-20 חכמים במאה ה-17 וה-18 ובתחילת המאה ה-19. אחותם לונה הייתה אשת רבי מתתיה סירירו, אב"ד פאס, בן בתו של רבי יעקב אבן צור.
בניו הם החכמים רבי שמואל, ורבי יעקב. בתו ריינה נישאת לרבי חיים דוד סירירו אב"ד פאס, אחד משבעת בניו הדיינים של רבי מתתיה סירירו. בתו חפציבה, נישאת לעזוז בן אברהם מאמאן, בשנת תקמ"ז.
טקס פרסי אופיר לשנת 1998
טקס פרסי האקדמיה לקולנוע ה-9 על שם השחקן ואיש הקולנוע הישראלי שייקה אופיר, המכונה גם "האוסקר הישראלי", התקיים ב-29 באוקטובר 1998 בהיכל התרבות בתל אביב-יפו, ישראל. הפרסים מוענקים מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה. הזוכה בפרס אופיר בקטגוריה הסרט הטוב ביותר יישלח כנציג ישראל בתחרות על פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
פרס על מפעל חיים הוענק לליה ון ליר ופרס על הישגים מקצועיים הוענק לשחקן יוסף שילוח.
מועמדים
מקור:
כריסטין מקווי
כריסטין אן מקווי (באנגלית: Christine Anne McVie; 12 ביולי 1943 – 30 בנובמבר 2022), שהייתה ידועה באופן מקצועי בשם כריסטין מקווי וגם בשם נעוריה, כריסטין פרפקט (Christine Perfect) הייתה זמרת, קלידנית, ופזמונאית בריטית. הייתה ידועה בעיקר בתור הסולנית-שותפה והקלידנית של להקת פליטווד מק, אליה הצטרפה ב-1970, לאחר שנישאה לג'ון מקווי, שהיה הבסיסט של הלהקה. היא גם הוציאה שלושה אלבומי סולו. על פי AllMusic, היא הייתה "הכוח המניע מאחורי מספר רב מלהיטי הענק של פליטווד מק". אלבום מיטב הלהיטים של פליטווד מק מ-1988 כלל שמונה משיריה.
בשנת 1998 מקווי הוכנסה היכל התהילה של הרוק אנד רול, ואף זכתה בפרס המוזיקה הבריטית על תרומה יוצאת דופן למוזיקה. באותה שנה, לאחר כמעט 30 שנים עם הלהקה, היא בחרה לעזוב, ופרשה למחצה מעולם המוזיקה, והוציאה רק אלבום סולו אחד בשנת 2004. מקווי הופיעה על הבמה עם פליטווד מק ב O2 ארנה בספטמבר 2013, והצטרפה מחדש ללהקה רשמית ב-2014, אז יצאה הלהקה לסבב הופעות בינלאומי. גם ב-2014, זכתה מקווי בפרס איבור נובלו מטעם האקדמיה הבריטית על מפעל חיים.
ראשית דרכה
מקווי נולדה באזור האגמים בכפר בות, שבאנגליה (אז חלק ממחוז לנקשייר, כיום קאמבריה), וגדלה בברווד, הסמוכה לברמינגהאם. אביה, סיריל פרפקט, היה כנר ומרצה למוזיקה בסנט פיטר קולג'. אמה של מקווי, ביאטריס "טי" לבית ריס, עבדה כיועצת רוחנית, מדיום ומרפאת באמונה. סבה של מקווי היה נגן עוגב במנזר וסטמינסטר.
למרות שמקווי התחילה לנגן מעט בפסנתר בגיל ארבע, היא לא התחילה ללמוד מוזיקה ברצינות עד גיל 11. היא המשיכה ללמוד מוזיקה קלאסית עד גיל 15, אז החליטה להתמקד במוזיקת רוק, לאחר שנחשפה למוזיקה של פאטס דומינו על ידי אחיה הגדול, ג'ון.
Chicken Shack
ב-1967 מקווי שמעה שחבריה אנדי וסטן מקימים להקה חדשה, Chicken Shack, והיא הצטרפה אליהם כפסנתרנית וקלידנית, וכן לשיר קולות רקע. הסינגל הראשון של הלהקה היה "It's Okay With Me Baby", אשר נכתב ובוצע על ידי מקווי. במהלך התקופה שהייתה חברה בה, הלהקה הוציאה שני אלבומים. הסינגל "I'd Rather Go Blind", בו מקווי הייתה הסולנית, היה ללהיט והגיע לעשירייה הפותחת במצעדים. מקווי זכתה בפרס הסולנית המצטיינת מטעם מגזין המוזיקה מלודי מייקר ב-1969 וב-1970.
פליטווד מק
צ'יקן שאק ופליטווד מק היו נפגשים לעיתים קרובות ומנגנים באותם מקומות. שתי הלהקות קמו באותה שנה, ופליטווד מק הייתה אז להקת בלוז ובה חברים פיטר גרין, מיק פליטווד ג'רמי ספנסר וג'ון מקווי. כריסטין ניגנה כפסנתרנית אורחת באלבום של פליטווד מק, Mr. Wonderful. בתקופה זו, כריסטין גם הוציאה אלבום סולו, The Legendary Christine Perfect Album.
כריסטין וג'ון מקווי התאהבו ונישאו ב-1968. ב-1969 היא הודיעה שהיא עוזבת את צ'יקן שאק ומצטרפת לפליטווד מק, שבאותו זמן עברה משבר כאשר פיטר גרין עזב את הלהקה אחר מספר תקריות סמים.
תוך זמן קצר, תרומתה של מקווי הפכה למרכזית ללהקה – היא כתבה שירים ושרה כסולנית, בנוסף לתפקידה כקלידנית. האלבום הראשון שיצא בהרכב חדש זה של פליטווד מק היה Future Games. בשנות השבעים המוקדמות הרכב הלהקה עבר שינויים נוספים, כאשר מספר חברים באו והלכו. הלהקה עברה תקופה של אי יציבות, אך הצליחה להוציא מספר אלבומים, כאשר רק שניים מהם הצליחו במידה כלשהי: Bare Trees ו-Mystery to Me.
ב-1974 הסכימה מקווי לעבור יחד עם הלהקה לארצות הברית. תוך שנה, הצטרפו לפליטווד מק לינדזי בקינגהאם וסטיבי ניקס, במה שהפך להרכב היציב של פליטווד מק לאורך רוב שנותיה. סגנון המוזיקה של הלהקה השתנה רבות בינתיים, מלהקת בלוז ללהקת פופ-רוק. האלבום הראשון שיצא בהרכב זה ב-1975, Fleetwood Mac, נחל הצלחה וממנו יצאו מספר להיטי בילבורד, ביניהם השירים של כריסטין, "Over My Head" ו-"Say You Love Me". היה זה השיר "Over My Head" שהביא את פליטווד מק לראשונה להשמעה ברדיו.
ב-1976 מקווי התחילה רומן המפיק של הלהקה, במהלך סבב הופעות, אשר היה ההשראה ללהיט "You Make Loving Fun", שהיה סינגל מהאלבום הגדול ביותר של הלהקה, ומהגדולים של כל הזמנים – Rumours. אלבום זה כלל גם את הסינגל שהיה ללהיט הגדול ביותר של מקווי, "Don't Stop", שהגיע למספר שלוש במצעד הפזמונים. עד שהסתיים סבב ההופעות של האלבום, הזוג מקווי כבר התגרש.
ב-1984, הוציאה כריסטין אלבום סולו נוסף, בשם Christine McVie, אשר כלל את הלהיטים "Got a Hold on Me" (הגיע למקום #10 במצעדי הפופ, ולמספר #1 ב-Adult Contemporary) ו-"Love Will Show Us How" (#30). סינגל שלישי, "I'm The One", לא הגיע למצעדים.
ב-1986 נישאה כריסטין לאדי קווינטלה, קלידן הצעיר ממנה ב-12 שנה. קווינטלה כתב יחד עם מקווי שירים רבים שהופיעו אחר כך באלבומים של פליטווד מק. היא חזרה באותה שנה להקליט עם הלהקה את אלבומה הבא, Tango in the Night, שהיה ללהיט הגדול ביותר של הלהקה מאז Rumours עשר שנים קודם לכן. הלהיט הגדול מהאלבום, שהגיע למספר #5 גם בארצות הברית וגם בבריטניה, היה "Little Lies", בביצועה של מקווי, אותו כתבה יחד עם קווינטלה. סינגל נוסף של מקווי מהאלבום היה "Everywhere", שהגיע למספר #4 בבריטניה, והיה הלהיט האחרון של פליטווד מק במצעדים שם.
למשך תקופה, היה נראה שהלהקה פורקה וכל אחד מחבריה המשיך לדרכו. אך כשמיק פליטווד, ג'ון מקווי ולינדזי בקינגהאם שיתפו פעולה בפרויקט סולו של בקינגהאם, והזמינו את כריסטין להשתתף בחלק מהשירים, הם החליטו שאיחוד הלהקה הוא בר עשייה, והזמינו גם את ניקס לשוב, כאשר התוצאה הייתה האלבום The Dance, בשנת 1997, אשר הגיע למקום #1 בארצות הברית. למרות הסתייגויותיה, כריסטין תרה עם הלהקה בתמיכה לאלבום, ואף הופיעה עמם כשפליטווד מק הוכנסה להיכל התהילה של הרוק אנד רול ב-1988, וכן בטקס הגראמי ופרסי המוזיקה הבריטית באותה שנה. בריאיון לרולינג סטון ב-2014, חשפה מקווי שהיא פיתחה פחד מטיסות, אשר טופל בעזרת פסיכותרפיה, ושזו הייתה הסיבה שהיא החליטה לא להמשיך להופיע עם הלהקה אחרי 1998.
פרישה חלקית (1998–2014)
ב-1998 חזרה מקווי לאנגליה כדי להיות קרובה למשפחתה, ויצאה מעין הציבור. זמן קצר לאחר מכן התגרשה מקווינטלה. לרוב התרחקה מקווי מענייני מוזיקה. בדצמבר 2003, ראתה את פליטווד מק בהופעה, אך לא הצטרפה לחבריה על הבמה. ב-2004 הוציאה את אלבום הסולו האחרון שלה, In the Meantime. את האלבום הקליטה באסם המשופץ שלה בקנט, יחד עם האחיין שלה, דן פרפקט, שתרם בשירה, גיטרה, וכתיבת השירים. מקווי לא הופיעה בתמיכה לאלבום, אך התראיינה במגוון ערוצי תקשורת בארצות הברית ובבריטניה.
ב-2006 הוענק למקווי תג הזהב מאת האקדמיה הבריטית. גם ב-2009 ראתה הופעה של פליטווד מק, אך לא הצטרפה לחבריה למופע. ב-2012, כאשר הכריזה הלהקה על סבב הופעות עולמי, סטיבי ניקס בראיונות הביעה צער רב אך סברה שמקווי כבר לא תשוב להופיע עם הלהקה.
החזרה לפליטווד מק (2014–2022)
ב-2013, הופיעה מקווי עם מיק פליטווד בהוואי, הופעתה הראשונה מזה 15 שנה. בספטמבר 2013, היא הופיעה יחד עם פליטווד מק בארנה O2 בשיר "Don't Stop". הקהל הגיב להופעתה בתשואות סוערות.
ב-11 בינואר 2014, יצאה הודעה רשמית מטעם הלהקה שמקווי – כעת בת 70 – חוזרת לשורותיה, ההרכב שהיה הפופולרי ביותר במשך רוב קיומה של פליטווד מק – לינדזי, בקינגהאם, ג'ון מקווי, כריסטין מקווי וסטיבי ניקס – הופיע יחד בפעם הראשונה מאז 1998 כאשר פתחו את סבב ההופעות On with the Show במיניאפוליס ב-30 בספטמבר 2014.
חיים אישיים
מקווי הייתה נשואה לבסיסט ג'ון מקווי בין 1968 ל-1976, מ-1979 ועד 1982 היא הייתה במערכת יחסים עם דניס וילסון מלהקת The Beach Boys, ואף התארסה לו. הם נפרדו לפני מותו. ב-18 באוקטובר 1986, נישאה מקווי לקלידן אדי קווינטלה. הם התגרשו באמצע שנות התשעים. למקווי לא נולדו ילדים.
מוזיאון האמנות של אוניברסיטת סנט לואיס
מוזיאון האמנות של אוניברסיטת סנט לואיס הוא מוזיאון האמנות הפורמלי של אוניברסיטת סנט לואיס. הוא ממוקם בשדרות לינדל 3663 בסנט לואיס, מיזורי, והוא ידוע גם בשם אולם או'דונל.
היסטוריה
בנייתו של הבניין בן ארבע הקומות, שעוצב בסגנון של אדריכלות המערב וסגנון אדריכלות האמנויות היפות, הושלמה בשנת 1900. המקום אירח במקור את מועדון סנט לואיס. האדריכל הראשי של הבניין היה ארתור דילון ממשרד פרידלנדר ודילון במדינת ניו יורק.
במהלך אירוח מועדון סנט לואיס, הבניין הפך למקום בו אירעו אירועים היסטוריים רבים. חלק ניכר מתכנון היריד העולמי של 1904 בוצע במקום. בבניין ביקרו נשיאי ארצות הברית גרובר קליבלנד, ויליאם מקינלי, ויליאם הווארד טאפט, תאודור רוזוולט, וודרו וילסון ווורן הרדינג.
לאחר שריפה בשנת 1925 רכשה חברת פ.וו וולוורת' את הבניין והפכה אותו למשרדים ששימשו כמטה האזורי של החברה. אוניברסיטת סנט לואיס רכשה את הבניין בשנת 1992 והשתמשה בו לכיתות עד שהמירה את המבנה למוזיאון בשנת 1998.
המוזיאון
הגלריה בקומה הראשונה ע"ש ג'ודית ואדם ארונסון משמשת לתערוכות זמניות. יצירות אמנות מודרניות ועכשוויות הקומה השנייה של מוזיאון האמנות של אוניברסיטת סנט לואיס מציגה אמנות יפה שנלקחה מאוסף הקבע של אוניברסיטת סנט לואיס. הקומה מחולקת לסדרה של גלריות המציגות מגוון אמנים וסגנונות. בין האמנים שמציגים בגלריה הם סרגיי פוליאקוב, ריצ'רד סרה, ארנסט טרובה וארנולדו פומודורו. הקומה השלישית מוקדשת לאמנות והיסטוריה של הישועים. החפצים ממחישים לא רק את החיים של הישועים והקתולים, אלא גם את חווית הגבול של המיסיונרים הישועים. בגלריה מוצגים חפצי אמנות וחפצים של המיסיונרים. הקומה הרביעית מוקדשת לאמנות מהמזרח הרחוק ומאסיה.
דקוטה ג'ונסון
דקוטה מאיי ג'ונסון (באנגלית: Dakota Mayi Johnson; נולדה ב-4 באוקטובר 1989) היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית, מוכרת בין היתר בתפקידה כאנסטסיה סטיל בסדרת סרטי "חמישים גוונים של אפור".
ביוגרפיה
ג'ונסון נולדה באוסטין, טקסס שבארצות הברית, למשפחה נוצרית. הוריה הם השחקנים מלאני גריפית' ודון ג'ונסון, מצד אמה היא נכדתם של השחקנים טיפי הדרן ופיטר גריפית. היא גדלה והתחנכה בקליפורניה ובמקביל ללימודיה בתיכון החלה לעסוק בדוגמנות וריקוד.
קריירה
בשנת 2006 חתמה ג'ונסון על חוזה דוגמנות בסוכנות IMG Models. בהמשך דגמנה גם עבור המותג "מנגו" הספרדי, והמותג "Wish" האוסטרלי.
את הופעת הבכורה שלה ערכה בשנת 1999 בסרט "טירוף באלבמה", בו הופיעה לצד אמה ואחותה ואשר בוים על ידי אביה החורג, אנטוניו בנדרס. ג'ונסון לוהקה לתפקידי משנה במספר סרטים, בהם "הרשת החברתית" משנת 2010, ו"עד החתונה זה יעבור" ו"רחוב ג'אמפ 21" משנת 2012. באותה שנה הופיעה גם בתפקיד הראשי בסדרה הקומית "בן וקייט", אשר בוטלה לאחר עונה אחת.
בשנת 2014 גילמה בסרט הפעולה "הצורך במהירות" את דמותה של אניטה קולמן, האקסית של טובי מארשל, ארוסתו של דינו ברוסטר ואחותו של פיט. ב-2015 גילמה את דמותה של לינדזי סיר, בת זוגו של הפושע ג'יימס "וייטי" בולג'ר בסרט הדרמה "חוקי הפשע". ב-2016 הופיעה בתפקיד הראשי בסרט הקומי "המדריך לסינגלס".
בשנים 2015–2018 כיכבה בטרילוגיית סרטי הדרמה הנועזים "חמישים גוונים של אפור", עיבודים קולנועיים המבוססים על ספרי הדרמה האירוטיים: בשנת 2015 שיחקה לראשונה בתפקיד הראשי של אנסטסיה סטיל בסרט "חמישים גוונים של אפור". סרט ההמשך "חמישים גוונים של אופל" בכיכובה יצא לאקרנים ב-2017, והסרט השלישי "חמישים גוונים של שחרור" יצא לאקרנים ב-2018.
בשנת 2019 שיחקה בסרט האימה הפסיכולוגי "פצעים", לצד ארמי האמר.
בחודש פברואר 2022, ג'ונסון לוהקה לדמותה של מאדאם וב בסרט "מאדאם וב", שיתרחש ביקום מארוול של סוני.
חיים אישיים
בעברה הייתה בזוגיות עם המוזיקאי נואה גרש, השחקן ג׳ורדן מסטרסון ובזוגיות של שנתיים עם סולן להקת האינדי-רוק "דראונרס", מת׳יו היט, עד שנפרדו ב-2016.
מאז 2017 היא בזוגיות עם סולן להקת קולדפליי, כריס מרטין. השניים מתגוררים במליבו, קליפורניה.
אנדרו פופאס
ביוגרפיה
פופאס נולד בג'יינסוויל שבויסקונסין, אביו ג'ורג' שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת קוריאה. ב-1988 סיים לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והתגייס לצבא.
שירת כמפקד פלוגה ברגימנט הצנחנים 505 של הדיוויזיה המוטסת ה-82 ופיקד על בית הספר לצניחה של הדיוויזיה. שימש קצין מבצעים בגדוד השני של רגימנט הצנחנים 504 וקצין המבצעים של הרגימנט.
בשנים 2005–2008 פיקד על הגדוד השלישי ברגימנט הצנחנים 505, שבתקופתו הפך לגדוד המוטס החמישי ברגימנט הפרשים ה-73. תחת פיקודו לחם הגדוד בעיראק מאוגוסט 2006 עד נובמבר 2007. שימש קצין המבצעים של חטיבת המבצעים, הלוחמה בטרור והגנת המולדת במטות המשולבים.
בינואר 2017 מונה למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-101. ב-2019 מונה לקצין אג"ם של המטות המשולבים. ב-2020 מונה למנהל המטות המשולבים ושירת בתפקיד עד יוני 2022 כאשר במקומו מונה ג'יימס מינגוס.
ביולי 2022 מונה למפקד פיקוד כוחות צבא ארצות הברית במקום מייקל גארט וקודם לדרגת גנרל.
פופאס בעל תואר שני מאוניברסיטת המדינה של קנזס, בוגר המכללה למלחמה של צבא יוון, ושימש עמית בתוכנית הביטחון הלאומי של אוניברסיטת הרווארד.
נשוי לבת', אב לבן ולשתי בנות.
דיז'ון (כדורגל)
דיז'ון פוטו-קוֹר ד'אור (בצרפתית: Dijon FCO) הוא מועדון כדורגל צרפתי המשחק בעיר דיז'ון. המועדון הוקם בשנת 1998 כתוצאה ממיזוג בין שני מועדונים מקומיים בעיר. בעונת עלה המועדון לליגה ראשונה. בעונת ירד בחזרה לליגה השנייה, ושנה לאחר מכן עלה שוב לליגה הראשונה.
בסיום עונת 2020/2021 שבה לליגת המשנה, ובעונה שלאחריה סיימה במקום ה-18 והדרדרה לליגה השלישית.
סגל הקבוצה
נכון ל-5 באוגוסט 2021
(בהשאלה מברסט)
ג'יי אוברנולטי
ג'יי פיליפ אוברנולטי (באנגלית: Jay Phillip Obernolte; נולד ב-18 באוגוסט 1970) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השמיני של מדינת קליפורניה. טרם כהונתו היה חבר האספה המדינתית של קליפורניה, הבית התחתון בבית המחוקקים של המדינה. כמו כן, הוא הבעלים, הנשיא והמנהל הטכני של "FarSight Studios", חברה לפיתוח משחקי וידאו.
ביוגרפיה
אוברנולטי נולד בשיקגו, הגדולה שבערי אילינוי, וגדל בפרזנו שבקליפורניה. בשנת 1988 השלים את לימודיו התיכוניים בתיכון אדיסון/קומפיוטק שבפרזנו. ב-1992 קיבל תואר ראשון בהנדסה ומדע שימושי מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה, ובשנת 1997 השלים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס לימודי תואר שני בבינה מלאכותית. אוברנולטי השיק ב-1990 את "אולפני FarSight", חברה עצמאית לפיתוח משחקי וידאו למגוון קונסולות משחקים, בהן אקס בוקס 360, Wii, פלייסטיישן 3, נינטנדו DS ועוד.
בשנת 2005 נבחר אוברנולטי למועצת נמל התעופה של העיר ביג בר סיטי, שם כיהן במשך חמש שנים. לאחר מכן כיהן כנשיא מועצת מנהלים זו במשך שלוש שנים, וכסגן נשיא שנה אחת לאחר מכן. ב-2010 נבחרה אל מועצת העירייה, ובהמשך כיהן כראש העיר. בבחירות 2014 כיהן כחבר האספה המדינתית של קליפורניה מטעם מחוז הבחירה ה-33, לאחר שנבחר לתפקיד עם כ-66% מקולות הבוחרים. בבחירות 2016 נבחר מחדש לתקופת כהונה שנייה, וגם בבחירות אמצע הכהונה ב-2018.
בספטמבר 2019, אחרי שפול קוק הכריז על פרישתו מהקונגרס של ארצות הברית, הודיע אוברנולטי על כוונתו להתמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השמיני של קליפורניה. במהלך מסע הבחירות, שם אוברנולטי פעמיו אל טיפול בחיילים משוחררים, אבטחת גבול ארצות הברית–מקסיקו בקליפורניה ומאבק בסחר בבני אדם ובסחר בסמים. ב-12 בפברואר 2020 הביע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ את תמיכתו הרשמית באוברנולטי, באמצעות ציוץ ברשת החברתית "טוויטר".
בבחירות 2020 ניצב בפני כריסטין באבסר, מהנדסת ויועצת ביולוגית, אשר זכתה לתמיכת אישים בקליפורניה בהם קמלה האריס, ג'וליה בראונלי, גיל סיסנרוס, לינדה סנצ'ז ומייק לוין. בבחירות הראשוניות סיים אוברנולטי במקום הראשון עם 35% מקולות הבוחרים, ואחריו באבסר עם 28.7% בלבד. השניים העפילו ליום הבחירות הכלליות, ושם גבר עליה אוברנולטי כשגרף 56.1% מהקולות. עם ניצחונו נבחר אל הקונגרס ה-117 של ארצות הברית, וכהונתו החלה בראשית ינואר 2021.
אלן ויינשטיין
אלן ויינשטיין (באנגלית: Allen Weinstein; 1 בספטמבר 1937 – 18 ביוני 2015) היה היסטוריון אמריקאי, מחנך, ופקיד פדרלי ששירת במספר תפקידים. ב-1983, תחת ממשל רייגן, נמנה עם מייסדי הקרן הלאומית לדמוקרטיה. היה הגנז הראשי של ארצות הברית, מ-16 בפברואר 2005 עד התפטרותו ב-19 בדצמבר 2008. לאחר התפטרותו, חזר לקרן הבינלאומית למערכות בחירות כאסטרטג בכיר, והיה חבר סגל אורח באוניברסיטת מרילנד.
חיים אישיים
ויינשטיין נולד בניו יורק בשנת 1937 לשמואל ויינשטיין ולשרה פופקוב, מהגרים יהודיים מרוסיה, הצעיר מבין שלושה ילדים. להוריו היו כמה מעדניות ברובע הברונקס ובקווינס. הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון דוויט קלינטון ובסיטי קולג' של ניו יורק, ולאחר מכן קיבל דוקטורט בלימודים אמריקאיים מאוניברסיטת ייל.
פרופסור ועורך
הוא לימד במכללת סמית בין השנים 1966–1981. בשנת 1981, שירת במערכת העריכה של "וושינגטון פוסט" והיה עורך בכיר של הרבעון בוושינגטון עד 1983. בין השנים 1981–1984 עבר לאוניברסיטת ג'ורג'טאון, שם הוא היה פרופסור. בשנת 1982 הוא היה חבר המשלחת האמריקאית לוועידה העולמית של אונסק"ו למדיניות תרבותית, ובשנת 1983 הוא שירת במשלחת האמריקאית לתוכנית הבינלאומית לפיתוח תקשורת של אונסק"ו. בשנים 1984 עד 1989 היה פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת בוסטון. בשנת 2009, לאחר שהתפטר מתפקיד הארכיוניסט של ארצות הברית, הוא לימד היסטוריה באוניברסיטת מרילנד.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 אלן ויינשטיין חקר פרשת אלג'ר היס ובסופו של דבר פרסם ספר על הנושא. בספר הוא ציין שבתחילה הוא האמין בכך שאלג'ר היס לא היה מרגל סובייטי, אך ככל שהעמיק בנושא השתכנע באשמתו ושינה את דעתו. הספר שפורסם גרר טענות שונות, אך חלק מהחוקרים, לרבות דניאל אהרן, תמכו במסקנות של ויינשטיין.
בחירות בינלאומיות
בשנת 1985 ייסד וינשטיין את המרכז לדמוקרטיה, שם כיהן כנשיא עד אשר התמזג הארגון עם הקרן הבין-לאומית למערכות הבחירות (IFES) ב-2003. לבקשת הסנאטורים של ועדת החוץ קלייבורן פל וריצ'רד לוגר של הסנאט, המרכז לדמוקרטיה ארגנה קבוצה דו-מפלגתית של עורכי דין בבחירות שתפקידה לפקח על ההכנות לקראת הבחירות בפברואר 1986 בפיליפינים. לבקשתו של רונלד רייגן חזר ויינשטיין לפיליפינים כדי להמשיך לפקח על הליכי הבחירות. המרכז גיבש את הדו"ח הרשמי של משלחת המשקיפים האמריקנית, והמשיך לעבוד עם ממשלתו של הנשיא אקינו בנושאי הליכי הבחירות. בעת נשיאותו הוא ניהל את משימות התצפית של הארגון בפני אל סלבדור (1991), ניקרגואה (1989-1989, 1996), פנמה (1988-89) ורוסיה (1991, 1996, 2000). לאחר שהארגונים התמזגו, נשאר וינשטיין בצוות של "IFES" כיועץ הבכיר שלהם עד שנבחר כארכיביסט של ארצות הברית. הוא חזר ל-"IFES" בשנת 2009.
תפקידים במועצת המנהלים והייעוץ
ב-1985 היה ויינשטיין חבר מייסד של מועצת המנהלים של מכון השלום של ארצות הברית ויו"ר ועדת החינוך וההכשרה שלו, שהוא דירקטור עד 2001, ולאחר מכן כיהן במועצה המייעצת של היושב ראש. מ־1989 עד 2001 היה קצין מייסד של המכון הבינלאומי לדמוקרטיה של שטרסבורג. בין השנים 1995 ל-2003 הוא ניהל את חבר השופטים בפרס הספרות הבינלאומי השנתי של אימפ"ק דבלין. כיהן במועצה המייעצת של בית הספר לעניינים ציבוריים של אוניברסיטת טקסס-אוסטין (LBJ). בשנים 1993 ל-1998 היה יו"ר המועצה המייעצת של ספריית הנשיאות של וודרו וילסון והיה יו"ר "גלובל פאנל" השנתי בהולנד. בשנים 1982–1991 הוא היה חבר במועצה המייעצת של אגף מדיניות החוץ.
מותו
וינשטיין מת מדלקת ריאות ב-18 ביוני 2015, בגיל 77, בבית אבות בגיתרסבורג מרילנד, לאחר שסבל ממחלת פרקינסון.
פרס דיימון נייט
פרס דיימון נייט (באנגלית: Damon Knight Memorial Grand Master Award) הוא פרס מפעל חיים המחולק על ידי אגודת סופרי המדע הבדיוני והפנטזיה של אמריקה (SFWA) החל מ-1975, לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה או שנתיים, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה. שמו המקורי של הפרס היה Grand Master Award, אך לאחר מותו של הסופר דיימון נייט, מייסד ה-SFWA, באפריל 2002 השתנה השם לזכרו.
רחל צברי
ביוגרפיה
נולדה בתל אביב הקטנה, בת לסעדיה וזהרה, שעלו מתימן בעלייה הראשונה, ולה שלוש אחיות. אורח החיים היה מסורתי והמשפחה התקיימה בדוחק. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נדדה המשפחה בין ערים ומושבות שונות בארץ. תנאי הדיור בפחונים הרעועים והמחסור במזון דרדרו את מצבה הבריאותי של האם ושל שניים מהילדים, שנפטרו בסג'רה. לאחר הלווייתה של האם גורשה המשפחה לחיפה, שם נשארו עד לתום המלחמה וכיבוש הארץ על ידי הצבא הבריטי. כשחזרה המשפחה לתל אביב בשנת 1917 למדה צברי בבית הספר העממי לבנות "חובבי ציון" והצטיינה בלימודיה. בגיל 12 הצטרפה לתנועת הצופים כחניכה ואחר כך כמדריכה. למדה במכללת לוינסקי לחינוך. בשנת 1928 הוסמכה כגננת ואחרי כשנה כמורה בבית ספר יסודי. במקביל לעבודתה בהוראה שירתה בארגון ההגנה. פרסמה מאמרים בכתב העת ״הד החינוך״ של הסתדרות המורים. בשנת 1936 נשלחה מטעם מחלקת החינוך של הוועד הלאומי להשתלמות פדגוגית בתחום התפתחות הילד במכון לחינוך של אוניברסיטת לונדון. במשך שלוש שנים התגוררה בלונדון ולמדה אצל הפסיכולוגית סוזן אייזקס, ראש המחלקה להתפתחות הילד. באוניברסיטת לונדון השלימה לימודי תואר בוגר בפסיכולוגיה חינוכית. בשנת 1940 החלה ללמוד לתואר מוסמך במדעי היהדות באוניברסיטה העברית בירושלים. לימדה בבית הספר לבנות בעיר העתיקה ואחר כך במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין.
בארגון ההגנה
צברי התגייסה לשורות ההגנה בשנת 1926 ונמנתה עם עשר הנשים הראשונות בסניף תל אביב של המחתרת. עם פרוץ מאורעות תרפ"ט ב-1929 דרשו היא וחברותיה לצרפן לפעילות מבצעית. באחד ממבצעי העברת מכונות ירייה לירושלים התחזתה לאחות המלווה משלוח של ארגזי תרופות לעיר. בדרך נקלעה השיירה למתקפה על הכפר מוצא, והיא טיפלה בפצועים ללא כל ניסיון קודם. בין הפצועים היה מרדכי מקלף, לימים רמטכ”ל צה”ל. בהמשך הוכשרה להפעלת נשק ולחימה בידיים ריקות (קפא"פ) ובתחומי תזונה, עזרה ראשונה וטופוגרפיה. נמנתה עם המסתערבות הראשונות בהגנה, ובשל הצטיינותה בתפקיד נשלחה לקורס סמלים. בהמשך פיקדה על מחלקה בפלוגת הבנות הראשונה של ההגנה.
עם חזרתה מלונדון בשנת 1939 שירתה כמפקדת גוש צפון בפיקוד מחוז תל אביב. הייתה מפקדת גדוד במסגרת ״שירות לאומי - חיל העם״. השתלמה בנושאי התקפות כימיות, בניית מקלטים וטיפול בנפגעי התקפות גז. שירתה כקצינת תרבות של חברות ההגנה בירושלים וכמדריכת עזרה ראשונה. בנוסף, הייתה קריינית בתחנת קול ישראל של ההגנה. בהמשך מונתה למפקחת חינוכית והדריכה מורים ומורות לגיל הרך בנושאי בריאות הנפש. במהלך מלחמת העולם השנייה סירבה להתגייס לצבא הבריטי משום שהאמינה כי שיתוף פעולה כזה יפגע במערך הארגוני ובפעילות ההגנה. עם פרוץ מלחמת העצמאות הפסיקה את לימודיה באוניברסיטה. במהלך המלחמה פיקדה על חיילות שעסקו ברפואה ולאחר מכן פיקדה על החיילות שלחמו בירושלים.
כחברת כנסת
בבחירות לכנסת השנייה שובצה במקום ה-46 ברשימת מפא"י ונכנסה לכנסת שמונה חודשים לאחר הבחירות, עם פטירתו של חבר הכנסת יחזקאל הן. בכך הייתה לאישה הראשונה ממוצא מזרחי שכיהנה כחברת הכנסת. כיהנה כחברת כנסת עד 1969. בכל קדנציה קודמה ברשימת מפא"י לכנסת, והייתה האישה השלישית ברשימה זו אחרי גולדה מאיר ובבה אידלסון. עובדה זו לא נעלמה מהעיתונות, וסיפור חייה הוצג בתור "מיזוג המערב והמזרח" כבת להורים יוצאי תימן שהגיעה לכנסת. שאלת מקומם של בני ובנות עדות המזרח הייתה חלק מפועלה, בין היתר בוויכוחים בסוגיית דת ומדינה. הייתה חברה בוועדת החינוך והתרבות, ועדת הכנסת וועדת הפנים. הייתה חברה בוועדות שונות שעסקו בתחומי החינוך, כמו הוועדה המיוחדת לבדיקת מבנה החינוך היסודי והעל יסודי (בכנסת השישית) וועדה משותפת לענייני החינוך הגופני (בכנסת השנייה). פעלה לקידום אוכלוסיות מוחלשות על רקע עדתי וזכויותיהן של נשים. בפעילותה הפרלמנטרית עסקה במקומה של הדת בחינוך ובמדינה. באחת מישיבות ועדת החינוך והתרבות של הכנסת אמרה:
קידום נשים
פועלה בנושא דת ומדינה כלל פעילות פמיניסטית לקידום ציבור הנשים בישראל. היא קראה לביטול הנוהג למכירת בנות לנישואין, פעלה במטרה לשחרר נשים שנישאו בהיותן ילדות בארץ הולדתן טרם עלייתן וכן פעלה להתאמת בתי הדין הרבניים לזרמי העדות השונות. פעלה לקידום ענישת גבר גרוש המשתמט מדמי מזונות, הכרה בפגיעה בעקרת הבית כתאונת עבודה, הכרת הביטוח הלאומי בילדים בעלי מוגבלויות וכן קביעת חלוקת הירושה בין אלמנה לבין ידועה בציבור. היא התנגדה לנישואין אזרחיים ופעלה לקידום זכויות האישה בבתי הדין הרבניים, כשקראה לחייב מינוי אישה לוועדה למינוי דיינים ולחייב מינוי דיינות בבתי דין רבניים והנהגת שוויון זכויות בדיני אישות. כמו כן, פעלה להקמת תחנות לייעוץ בנושאי נישואין וחיי משפחה במסגרת בתי הדין הרבניים. בדיוני ועדת המשנה של ועדת הפנים של הכנסת בנושא תכנון ובנייה שהתכנסה בשנת 1965 דרשה שריון מקום לנשים בהרכב המועצה. דרישתה התבססה על מיעוט הנשים מקרב בעלי תפקידים בכירים בשלטון המקומי ובמשרדי הממשלה ומחשש לפיו המועצה תורכב מגברים בלבד. כל חברי הוועדה ביטלו את דרישתה. היא העלתה את הבקשה גם בפני ועדת הפנים של הכנסת, בנימוק לפיו "יש דברים שנשים יודעות לראות יותר טוב מהגבר". גם חברי ועדה זו דחו את דרישתה. עם הבאת חוק התכנון והבנייה לאישורו הסופי העלתה את הדבר בפני מליאת הכנסת והמליאה אישרה את הסתייגותה וחייבה הכללת נציגת ארגוני נשים במועצה.