cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ישיבת אוהל יוסף (קרית ספר)
הקמת הישיבה
בתשפ"א ישיבת אוהל יוסף וישיבת אוצרות התורה התאחדו לישיבה הנושאת את השם "ישיבת אוהל יוסף" ושוכנת בבני ברק, מכיוון ששתי הישיבות התאחדו בישיבה שימשו שני משגיחים – הרב עבאדי והרב מאיר פדידה, לאחר מספר חיכוכים, פתח הרב עבאדי ישיבה במודיעין עילית, הישיבה שוכנת בקראוונים.
בישיבה נכון ל-2023 כ-180 בחורים.
צוות הישיבה
ראש הישיבה הוא הרב יוסף עבאדי ולצידו הרב ישי טולדנו כמשגיחים מכהנים הרב עובדיה מזוז, והרב יצחק היין.
בישיבה מכהנים כר"מים הרב דוד מלול הרב יצחק מאיה, הרב שלמה אללוף והרב דוד ברון.
עמנואל מתיאס
עמנואל מתיאס (בצרפתית: Emmanuel Mathias; נולד ב-3 באפריל 1986) הוא כדורגלן טוגולזי, המשחק בעמדת המגן הימני וכקשר אחורי לסירוגין.
קריירת מועדונים
מתיאס התחיל את הקריירה שלו בקבוצת BCC ליונס ובגיל 18 הצטרף לאטואל פילאנטה.
בגיל 19, הצטרף לקבוצת אספראנסה דה תוניס מליגת העל התוניסאית, בה שיחק שנתיים ולאחר מכן הושאל לגאפסה.
ב-18 ביוני 2009 חתם מתיאס בהפועל פתח תקווה מליגת העל. ב-2 באוגוסט, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד הפועל באר שבע. בנובמבר שוחרר מהקבוצה.
בינואר, מתיאס חתם בהארטלנד מליגת העל הניגרית.
בהמשך הקריירה, שיחק בממלודי סאנדאונס, זאסקו, פלאטינום סטארס ולוסקה דינמוס.
קריירה בינלאומית
ב-27 במרץ 2005 ערך מתיאס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת טוגו בניצחון 1–2 נגד. יומיים לאחר מכן, כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד.
מתיאס השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2006.
קורפוס היגר (דנמרק)
היסטוריה
דנמרק הקימה לראשונה כוח יגרים מיוחד כבר בשנת 1785. הכוח עבר גלגולים שונים עד שב-1961 הוקם במתכונתו הנוכחית. במהלך המלחמה הקרה ביצעו חיילי הקורפוס משימות סיור ארוכות טווח במטרה להגן על דנמרק מפלישה אפשרית מצד ברית ורשה. ב-1995 נשלחו חיילי הקורפוס לסרייבו במסגרת מלחמות יוגוסלביה. ב-2002 נפרש הקורפוס באפגניסטן. ב-2013 נהרג יגר מהקורפוס באפגניסטן, והפך בכך לחייל הראשון בתולדות הקורפוס שנהרג בלחימה (למעט ארבעה חיילים שנהרגו בתאונות אימונים).
אסתר פרחיר
אסתר פרחיר (בהולנדית: Esther Vergeer; נולדה ב-18 ביולי 1981) היא טניסאית עבר הולנדית נכה שהתחרתה בטניס בכיסאות גלגלים. היא מחזיקה ב-39 תוארי גראנד סלאם, זכתה 22 פעמים בטורניר המאסטרס לנכים, בשבע מדליות זהב פאראלימפיות ומדורגת במקום הראשון בעולם בטניס בכיסאות גלגלים מאז שנת 1999. מאז חודש ינואר 2003 שומרת פרחיר על רצף ניצחונות של 470 משחקים במשחקי היחידים, ונחשבת על ידי רבים לאחת הספורטאיות המקצועניות הדומיננטיות בעולם. בפברואר 2013 פרשה מטניס תחרותי.
קריירה
בשנת 1998 העפילה פרחיר לראשונה למקום הראשון בדירוג העולמי לזוגות, ובשנת 1999 דורגה במקום הראשון בעולם ליחידים לראשונה. במשחקי היחידים לאורך הקריירה הפסידה פרחיר 25 משחקים בלבד, מול 666 ניצחונות שרשמה, ובמשחקי הזוגות מחזיקה במאזן של 428 ניצחונות מול 32 הפסדים. במשחקים הפאראלימפיים זכתה בשלוש מדליות זהב במשחקי היחידים, ובשתי מדליות זהב, ומדליית כסף אחת במשחקי הזוגות.
מי ידע שכך יהיה
מי ידע שכך יהיה הוא פזמון שנכתב והולחן על ידי עוזי חיטמן ובוצע על ידי בעז שרעבי. השיר, שנכתב ביולי 1973, כמה חודשים לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים, נחשב לאחד השירים המזוהים ביותר עם המלחמה הזו.
השיר
השיר נכתב על ידי עוזי חיטמן בחודש יולי 1973 לרגל שחרורו משירות סדיר בצה"ל, שחלקו היה בלהקה צבאית וחלקו היה בחיל קרבי. כמה חודשים לאחר מכן, במהלך מלחמת יום הכיפורים, שר חיטמן בן ה-21 את השיר בעת שהופיע בפני חיילים כחייל מילואים יחד עם בעז שרעבי כצוות הווי ובידור. שרעבי, שנחשב אז לכוכב, ביקש מחיטמן הצעיר להקליט את השיר, וחיטמן נעתר לכך.
השיר הוקלט בזמן המלחמה בגרסה שונה מזו המוכרת כיום, ועובד על ידי קובי אשרת. גרסה זו ביטאה ייאוש ותחושת מיצוי של חיטמן משירותו הצבאי. בגרסה זו נאמר: "נכון זה נגמר, נכון זה עבר, לא היה לי כוח להמשיך, זה היה יותר מדי", ובהמשך "מי ידע שכך יהיה באותם הלילות ללא אמא, נלך לימים אחרים ונראה שדבר לא זז קדימה". רשות השידור סרבה לשדר את השיר, בטענה שהוא עלול ליצור דה-מורליזציה לחיילים בחזית. חיטמן התבשר על האיסור בעת ששהה ברפידים שבסיני, והחליף מיד את המשפטים הבעייתיים. השיר שהוקלט מחדש בגרסה החדשה מביע אופטימיות ותקווה לשלום.
קונסטנטינוס פלורוס
קונסטנטינוס פלורוס (ביוונית: Κωνσταντίνος Φλώρος; נולד ב-24 ביוני 1961) הוא גנרל יווני המשמש כראש המטה הכללי של ההגנה הלאומית (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של יוון.
ביוגרפיה
פלורוס נולד בכלקיס ב-24 ביוני 1961. הוא למד באקדמיית הצבא היווני והוכשר כמש"ק וכמפקד פלוגה. ב-1986 הוא החל לעבור קורסים של הכוחות המיוחדים של הצבא היווני. ב-1992 הוא נסע לארצות הברית ועבר קורסים מיוחדים בקרוליינה הצפונית. ב-1994 החל לשרת בכוחות המיוחדים היווניים. ב-1997 מונה למפקד גדוד. ב-1999 החל למלא תפקידי מטה שונים, וב-2011 מונה לראש מטה הדיוויזיה הממוכנת ה-16 ושנה לאחר מכן הועבר לפקד על פיקוד המבצעים המיוחדים ה-13. ב-2014 מונה מונה למנהל מבצעי היבשה במטה הכללי. שנה לאחר מכן מונה לראש זרוע המבצעים. ב-14 בינואר 2019 מונה לממלא מקום ראש המטה הכללי של ההגנה הלאומית (מקביל לרמטכ"ל) במקום אוונגלוס אפוסטולקיס. ב-25 בינואר הוא הוחלף בכריסטוס כריסטודולו. פלורוס הועבר לפקד על הארמייה הראשונה. ב-17 בינואר 2020 הועלה פלורוס לדרגת סטרטגוס (מקביל לגנרל) ומונה באופן קבוע לתפקיד ראש המטה הכללי.
מאדאן (בולגריה)
מאדאן (בבולגרית: Мадан) היא עיירה ורשות מקומית במרכז דרומה של בולגריה, הרביעית בגודלה במחוז סמוליאן, השוכנת על רכס הרודופי, 189 קילומטרים דרומית מזרחית מהבירה סופיה ו-30 קילומטרים מבירת המחוז סמוליאן. במאדאן שורר אקלים ממוזג והטמפרטורה השנתית הממוצעת עומדת על 10oc.
היסטוריה
קיימות עדויות ארכאולוגיות להתיישבות מאורגנת בשטח מאדאן המתוארכות למאה ה-5, ראשית התקופה הביזנטית. תושביו הקדומים של היישוב עסקו בכריית עפרה. בתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה נקרא היישוב קְרוּשוֹבוֹ. במהלך המאה ה-14 נכבש היישוב בידי צבא האימפריה העות'מאנית ושמו שונה למָאדֶן, בטורקית עות'מאנית:מכרה. ב-1850 תועדו ביישוב 400 בתי מגורים.
ב-20 בינואר 1878, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבש היישוב בידי צבא האימפריה הרוסית, אך הוחזר לחזקת העות'מאנים מתוקף סיכומי קונגרס ברלין. באוקטובר 1912 במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, נכבש היישוב בידי צבא ממלכת בולגריה. ב-22 באוגוסט 1953 זכתה מאדאן למעמד של עיירה.
דמוגרפיה
בין 1994 ל-2003 קטנה אוכלוסיית העיירה ב-30 אחוזים, בעיקר עקב הגירת עבודה שנבעה מהמשבר הכלכלי החריף שפקד את בולגריה. ב-2004 חל גידול בשיעור 15.86 אחוזים ומ-2005 ועד 2010 חל קיטון בשיעור מתון של 5.5 אחוזים שמוסבר בשיעור תמותה העולה על שיעור הילודה. מבחינת התמהיל המגדרי, עולה כי 50.15 אחוזים מהאוכלוסייה הן נשים ו-49.85 אחוזים הם גברים.
כלכלה
במאדאן פועלות שתי חברות כרייה המפעילות מספר מכרות באזור לכריית עפרה, עופרת ואבץ. עוד פועלת בעיר חברות ליצור ותיקון משאבות גז, ליצור חלקי מכונות חקלאיות ומוצרי פלסטיק. בשטח הרשות המקומית קיימים גם מספר מפעלי טקסטיל, עיבוד עץ ועיבוד מזון.
ראו גם
אוכף מאדאן, ברכס אימאון, באי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, שבסמוך לאנטארקטיקה, נקרא על שם העיר מאדאן.
אבי הכלה 2
אֲבִי הַכַּלָּה 2 (באנגלית: Father of the Bride Part II) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1995 בבימויו של צ'ארלס שייר ובכיכובם של סטיב מרטין, דיאן קיטון, קימברלי ויליאמס ומרטין שורט. זהו רימייק לסרט "Father's Little Dividend" משנת 1951, ומהווה סרט המשך לסרט "אבי הכלה" שיצא בשנת 1991.
על הופעתו בסרט זה, היה מועמד סטיב מרטין לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר, אולם את הפרס הפסיד לטובת ג'ון טרבולטה ("תפוס את שורטי").
תקציר העלילה
ג'ורג' בנקס (סטיב מרטין) חייב לקבל את המציאות כי בתו אנני (קימברלי ויליאמס), אשר הפכה מלהיות "בתו של" ל"אשתו של", עומדת להפוך להיות "אמו של" - שכן היא בהיריון. כתוצאה מכך, ג'ורג' נאלץ להרהר על מקומו-שלו בחייו, ומשבר אמצע החיים עבורו הוא בלתי נמנע. במסעו להחזיר את נעוריו, ג'ורג' מכניס את אשתו נינה (דיאן קיטון) להיריון בלתי צפוי. כעת, ג'ורג' צריך להתמודד לא רק עם מעמדו החדש כסבא, אלא גם לחזור להיות הורה לילד קטן, בדיוק בזמן שתכנן לצאת לפנסיה ולהנות בשלווה משנות הזהב, ביחד עם נינה.
יצחק אבינועם
יצחק אבינועם (יגנס) (25 במאי 1921 – 21 בפברואר 2015) היה מפקד האצ"ל בירושלים בתקופת המאבק נגד שלטון המנדט הבריטי.
ראשית דרכו
יצחק אבינועם (יגנס) נולד בפתח תקווה בשנת 1921, דור חמישי בארץ. בשנת 1937, בהיותו בן 16 הצטרף לתנועת בית"ר ושנה לאחר מכן התגייס לאצ"ל. בשנת 1945, בתקופת המאבק נגד הבריטים שלאחר סיום מלחמת העולם השנייה נתמנה לעמוד בראש "דלק", שירות המודיעין והידיעות של האצ"ל ולאחר מכן למפקד מחוז ירושלים של האצ"ל.
בתקופת פיקודו של יצחק אבינועם על האצ"ל בירושלים ביצע האצ"ל מספר התקפות על יעדים בריטיים בעיר ביניהם פיצוץ מלון המלך דוד ב-22 ביולי 1946. בו נהרגו 91 אנשים, מתוכם 28 בריטים, 41 ערבים, 17 יהודים, וחמישה אנשים אחרים ונפצעו 45, התקפה על מועדון הקצינים בבית גולדשמיד ברחוב המלך ג'ורג' בירושלים ב-1 במרץ 1947 בה נהרגו 17 קצינים וחיילים בריטיים, ונפצעו 27 והתקפה על מחנה הצבא הבריטי שנלר בירושלים, ב-12 במרץ 1947 בה נהרג חייל בריטי אחד ו- 8 נפצעו. פעולה אחרת, ניסיון לפוצץ את תחנת הרכבת ירושלים ב-30 באוקטובר 1946 כשלה. ארבעה ממשתתפיה נתפסו ואחד, מאיר פיינשטיין נדון למוות. והתאבד בצינוק, בטרם שיבוצע גזר הדין.
מאסר וגלות
ב-17 במרץ 1947, ימים אחדים לאחר התקפת האצ"ל על מחנה שנלר, הגיע יצחק אבינועם לחדרו של "גל" - יהושע גולדשמיד, אחד ממפקדי האצ"ל בירושלים ששכן ברחוב גאולה, סמוך למחנה שנלר. בהכנסו לבית התייצב מולו קצין בריטי, באקדח שלוף, וקרא לו להרים ידיו. בחדר פנימה היו כבר שניים מחברי האצ"ל שהגיעו לחדר לפניו ונעצרו גם הם, שמואל כצנלסון, לימים הפרקליט הנודע ושר המשפטים שמואל תמיר שהיה סגנו של אבינועם, ומפקד נוסף ממפקדי האצ"ל בירושלים.
שלושת העצורים הוחזקו בחדר עד הערב בציפייה כי לחדר יגיעו אנשי אצ"ל נוספים, שלא באו. אז הועברו השלושה למחנה שנלר הסמוך, ומשם למשרדי הבולשת הבריטית. שם נחקרו לאחר סיום חקירתם הועברו שלושת העצורים למחנה המעצר בלטרון. אנשי האצ"ל ניסו להבריח את יצחק אבינועם מן המחנה בארגז מזון שהיה על גבי משאית, אך הוא נתגלה והוחזר למעצר, הוכנס לצינוק ולאחר מכן נשלח למחנה המעצר בקניה, שם הוחזק עד לסיום המנדט הבריטי ויציאת הבריטים מהארץ. בשובו הוחזר לתפקיד מפקד האצ"ל בירושלים, בתקופת המעבר של מלחמת העצמאות, בטרם הוכרזה ירושלים במהלך ההפוגה השנייה כחלק ממדינת ישראל.
בתקופת מדינת ישראל
בראשית תקופת המדינה היה יצחק אבינעם חבר הנהלת ארגון "של"ח" (שיקום לוחמי החופש) שטיפל בזכויותיהם של נכי האצ"ל ובהנצחת הנופלים. לאחר מכן היה חבר הוועד הארצי של ברית חיילי האצ"ל.
בנו גל נפל בשנת 1971 בקרב עם מחבלים במחנה פליטים ברצועת עזה. בשנת 1972 מינה שר הביטחון דאז משה דיין את יצחק אבינועם כחבר במועצה הארצית להנצחת החייל, מועצה ציבורית שתפקידה לייעץ לשר בכל נושא הקשור להנצחה.
יצחק אבינועם השתתף גם כנציג האצ"ל בוועדה מיוחדת של וותיקי המחתרות שהוקמה, עשרות שנים לאחר מעשה, לשם טיהור שמו של אריה פולונסקי שהיה חבר בארגון ההגנה ששירת במשטרת המנדט ושימש כמקשר בין הסוכנות היהודית לבולשת הבריטית ונרצח על ידי האצ"ל בשנת 1939 בחשד של הלשנה על חברי האצ"ל. חברי הוועדה האחרים היו אנשל שפילמן, שייצג את הלח"י ואל"ם במיל' גרשון ריבלין, מבכירי ארגון ה"הגנה". הוועדה טיהרה את שמו והוא נכלל בין חללי מערכות ישראל והונצח בספר "יזכור: פרשיות חייהם ומותם של הנופלים במערכות צה"ל" שבהוצאת משרד הביטחון. שמו ותמונתו הונצחו גם באתר "יזכור", אתר ההנצחה לחללי מערכות ישראל.
המיניות של אדולף היטלר
המיניות של אדולף היטלר היא נושא השנוי במחלוקת ומושא לוויכוחים היסטוריים ופסיכולוגיים זה זמן רב, וגם לפי מצב הידע כיום הוא נשאר ללא הכרעה סופית. בנושא זה נפוצו ספקולציות ותיאוריות קונספירציה רבות.
שמו של היטלר נקשר במספר מאהבות פוטנציאליות, בהן: אחייניתו למחצה (אנג'לה) גֶֶלי ראובל, שהתאבדה ב-1931, יוניטי מיטפורד, שמתה ב-1948 מדלקת קרום-המוח שנגרמה בשל הקליע שלא הוצא מראשה כשניסתה לשים קץ לחייה כתשע שנים קודם לכן, ואווה בראון (לימים היטלר), איתה ניהל היטלר מערכת יחסים שנמשכה קרוב ל-14 שנים, עד לנישואיהם ב-29 באפריל 1945 מעט לאחר חצות ופחות מארבעים שעות לפני ששמו קץ לחייהם. לימים ציינה הביוגרפית של אווה בראון, הייקה גרטמייקר, כי היטלר ובראון ניהלו חיי מין תקינים; מכרים של אווה בראון סיפרו כי ראו אותה מצחקקת למראה התמונה של נוויל צ'מברלין ראש ממשלת בריטניה יושב על הספה בביתו של היטלר במינכן כשבא לביקור בגרמניה ב-1938, ואמרה: "לו רק ידע מה עבר על הספה הזו..."
ידע כללי
עד כה לא נערך מחקר ותיעוד מלא על חיי המין של היטלר (אף על פי שההעדפות המיניות של רבים מחוג מכריו, כגון היינריך הימלר וארנסט רהם, מתועדות למדי) אך ישנן אינדיקציות לכך שהיטלר ניהל מערכות יחסים עם מספר נשים בחייו, כמו ההשערה כי היטלר היה במערכת יחסים עם אחייניתו-למחצה גלי ראובל, שאף עברה לגור עמו באוקטובר 1929, אך ב-18 בספטמבר 1931 התאבדה בירייה בראשה מאקדחו לאחר ויכוח סוער שהיה לה עמו. העיתונאי וההיסטוריון יואכים פסט טען כי ראובל הייתה אהבתו הגדולה והיחידה של היטלר. כמו כן ישנן עדויות לאנטיפתיה שרחש כלפי הומוסקסואליות; ובמקביל אין ראיות למפגשים הומוסקסואליים שקיים לכאורה. ככלל, חיי המין של היטלר היו נושא לספקולציות ושמועות רבות ובמהלך מלחמת העולם השנייה אף הופצו הכפשות כזב כנגד התנהגותו המינית של היטלר.
הרבה מן הידוע על חייו הפרטיים של אדולף היטלר מגיע ממקורביו, לדוגמה, ארנסט האנפשטנגל שהיה חבר במעגל הפנימי של היטלר כתב: עם זאת, נראה שהאנפשטנגל נתן אמון מספיק בהטרוסקסואליות של היטלר מכיוון שניסה ליצור מערכת יחסים בינו לבין אהובתו לשעבר, בת השגריר האמריקני מרת'ה דוד. כמו כן בזמן מסוים חשב האנפשטנגל כי היטלר מחזר אחר אשתו, הלנה, אך היא אמרה לו: "האמן לי, הוא חסר מין לחלוטין, הוא לא גבר". האנפשטנגל גם טען כי הבמאית לני ריפנשטאהל שהייתה ידידה של היטלר כ-12 שנים ניסתה להתחיל עמו מערכת יחסים בתחילת היכרותם, אך היטלר דחה אותה. הקשר ביניהם דעך לאחר מות אחיה בחזית הרוסית, והוא נפסק כשהם התראו בפעם האחרונה בחתונתה שהתקיימה ב-21 במרץ 1944. לימים הכחישה ריפנשטאהל כי הקשר ביניהם נשא אופי רומנטי או מיני.
וכך כתב גם אלברט שפר על היטלר ואווה בראון כי "בסופו של דבר, בשעת לילה מאוחרת, היו פורשים לחדר-השינה שבקומה השנייה"
חקירת ה- OSS בשנת 1943
בזמן המלחמה התקבלו בבעלות-הברית שני דיווחים בניסיון לנתח את היטלר מבחינה פסיכולוגית, בשנת 1943 ביקש הגנרל ויליאם דונובן ראש המשרד לשירותים אסטרטגיים של ארצות-הברית (OSS) מוולטר ס. לנגר לערוך ניתוח פסיכואנליטי לאדולף היטלר בכדי לראותו כ'אדם' ולהבין את המניעים שבבסיס מעשיו. שאלה עיקרית שעליה רצה הגנרל תשובה הייתה: נניח והיטלר סוטה-מין מהי הסטייה? בדו"ח שהתקבל טען לנגר כי היטלר הוא מזוכיסט, סובל מאימפוטנציה, וקופרופיל, עם זאת הוא מדחיק נטיות הומוסקסואליות בדו"ח נפרד שכתב הפסיכולוג הנרי מארי באותה השנה טען מארי כי אבחן אצל היטלר התנהגות סכיזופרנית, ובנוגע למיניותו התקבלו תוצאות דומות, ממצאים דומים מסר בחקירתו לאחר המלחמה אוטו שטראסר שהיה ממתנגדי היטלר במפלגה הנאצית, שטען כי היטלר הכריח את אחייניתו-למחצה גלי ראובל להשתתף עמו במפגש הכולל קופרופיליה. מנגד ההיסטוריון הבריטי איאן קרשו טען כי הצהרת שטראסר היא רק "תעמולה אנטי-היטלר".
מחקרים לאחר 1945
במחקר שנערך לאחר מותו של היטלר הועלו טענות מגוונות לגבי נטייתו המינית של היטלר, כמו הומוסקסואליות, ביסקסואליות, ואף א-סקסואליות. אך לטענות אלו חסרות ראיות נחרצות, ורוב ההיסטוריונים נוטים להאמין כי היטלר היה הטרוסקסואל בנטייתו; כמו כן בשנת 2015 התפרסם כי בבדיקה גופנית שנערכה להיטלר בכלא לנדסברג יומיים לאחר הפוטש במרתף הבירה בשנת 1923, נרשם כי היטלר סובל ממונרוכיזם; וכן הטענה כי להיטלר יש בן מחוץ לנישואים בשם ז'אן מארי לורט, אך היסטוריונים כמו איאן קרשו טענו שבלתי סביר שהלה הוא בנו של היטלר. כמו כן מתאר קרשו את היטלר כמי שדחה מגע אישי ופעילות מינית, כולל הומוסקסואליות וזנות במיוחד בעת שהיה צעיר בווינה, מפני שפחד להידבק בעגבת, וכן שכשהיה חייל במלחמת העולם הראשונה נמנע היטלר מלהשתתף בדיונים מיניים עם חבריו, וכשאחד מהם התגרה בו על 'פרישותו' אמר לו היטלר כי "אמות מבושה בעת חיפוש אחר מין עם בחורה צרפתייה" ושאל אותו "לא נשאר לך כבוד גרמני?" וכן כשנשאל פעם על ידי חבר האם התאהב פעם באישה, אמר לו " מעולם לא היה לי זמן לכך, ולעולם לא אגיע לזה". קרשו אף משער כי היטלר העדיף נשים צעירות מכיוון שקל יותר לשלוט ולעצב אותן, לדוגמה אווה בראון הייתה צעירה ממנו ב-23 שנים, גלי ראובל ב-19 שנים, ומריה רייטר ב-21 שנים.
הבריגדה האלפינית טאוריננסה
הבריגדה האלפינית טאוריננסה (באיטלקית: "Brigata alpina "Taurinense) היא בריגדת אלפיני של צבא איטליה. בסיס היחידה הוא בטורינו ובהתאם לכך סמל היחידה מעוצב בדומה לסמל העיר.
דגל אסנשן
דגל אסנשן הוא נס כחול מושחת בסמל אסנשן. נמצא בשימוש מאז 2013.
בינואר 2012, הממשלה אישרה עיצוב סופי לסמל. הסמל קיבל אישור מלכותי באוגוסט באותה השנה. הדגל הסופי אושר בנובמבר 2012 וקיבל תוקף בצו מלכותי מאפריל 2013. ב-11 במאי 2013, הונף הדגל לראשונה בטקס רשמי.
ההתקוממות בבורקינה פאסו 2014
ההתקוממות בבורקינה פאסו הייתה התקוממות גדולה שנערכה בשנת 2014 נגד הנשיא בלז קומפאורה, במטרה למנוע ממנו להיבחר לנשיא פעם חמישית, דבר המנוגד לחוקה של בורקינה פאסו. בעקבות ההתקוממות תפס את השלטון לוטננט קולונל יאקובה איזאק זידה. הוקם שלטון מעבר בראשות נשיא זמני, הדיפלומט מישל קפאנדו, כשאיזאק זידה התמנה לראש הממשלה ושר הביטחון.
בנובמבר 2015 נבחר לנשיא רוק מארק כריסטיאן קאבורה.
רקע
בשנת 1987 ביצע בלז קומפאורה הפיכה צבאית בבורקינה פאסו ותפס את השלטון. השלטון החדש הבטיח להחזיר את המדינה ל"נתיב הנכון" ולתקן את טעויותיו של תומא סנקרה הנשיא הקודם. מפלגת השלטון, ה"חזית הפופולרית", נתנה את חסותה גם לארגונים שאינם מרקסיסטיים והדבר עורר כעס רב בקרב כמה מחבריה הקיצוניים. ב-18 באוקטובר 1989 נעצרו, נשפטו והוצאו להורג מספר חברים במפלגה באשמת קשירת קשר להפלת השלטון. מעצרים דומים התרחשו גם בשנים שלאחר מכן. מאז 1987 ועד אוקטובר 2014 כיהן קומפאורה כנשיא המדינה.
חוקת בורקינה פאסו מאפשרת לנשיא להיבחר למשך 5 שנים. אולם מגבילה את מספר הפעמים שנשיא יכול להיבחר ל-4. אולם קמפוארה רצה לנצח גם בבחירות של 2015 ולהישאר נשיא עד 2020. קמפוארה עמד להעביר הצעת חוק בפרלמנט שתאפשר את שינוי החוקה כך שיוכל להיות נשיא שוב. צעד זה התקבל באופן שלילי ביותר בידי האזרחים הצבא והאופוזיציה, שהיו גם מודאגים מנחיתותה הכלכלית של בורקינה פאסו.
המחאות
ב-28 באוקטובר פרצו קרבות רחוב נגד המשטרה, והאופוזיציה קראה להטיל מצור על הפרלמנט. ב-29 באוקטובר התקיימה עצרת המונים נגד שינוי החוקה, וקרבות הרחוב נגד השוטרים החריפו. ב-30 באוקטובר המונים זועמים תקפו את הפרלמנט בעיר ואגאדוגו. המשטרה השתמשה בגז מדמיע כדי להרחיק את ההמון, ובהמשך השוטרים ירו כדורי גומי. אולם ההמונים פרצו את קווי המשטרה הציתו את הפרלמנט השמידו מסמכים חשובים וגנבו מחשבים וציוד. בהמשך אף הותקף ביתו של פרנסואה קמפוארה אחי הנשיא, השוטרים פתחו באש על התוקפים והרגו שלושה בני אדם. המפגינים הציתו את בתיהם של עוד כמה מחברי הפרלמנט, השתלטו על בניין הטלוויזיה הלאומית. שדה התעופה הבינלאומי ואגאדוגו נסגר לטיסות וכל הטיסות בוטלו עד להודעה חדשה, וראש הממשלה הודיע על השעיית התיקון בחוקה. בהמשך היום השבית הצבא את כל מוסדות השלטון והכריז על עוצר.
שלטון צבאי בין 1 - 21 בנובמבר 2014
ההמונים רקדו והריעו ברחובות ואגאדוגו לאחר שידור הצהרתו של קומפאורה. הגנרל הונורה טראורה לקח לידיו את השלטון. על פי החוקה של בורקינה פאסו, נשיא האספה הלאומית מחליף את הנשיא במקרה של התפטרות. "בהתחשב בצורך הדחוף להציל את האומה, החלטתי כי אקח מיום זה את האחריות כראש המדינה", אמר טראורה במסיבת עיתונאים. "אני מקבל על עצמי את ההתחייבות הרצינית להמשיך ללא עיכוב את ההתייעצות עם כל המפלגות במדינה, כדי להתחיל בתהליך של חזרה לסדר החוקתי מוקדם ככל הניתן".
אולם יום לאחר מכן ב-1 בנובמבר הכריז לטננט קולונל יאקובה איזאק זידה הפופולרי, בהודעה שהקריא ב"רדיו אומגה" שהוא מבטל את הכרזת טראורה על הפיכתו לנשיא המדינה. נטילת השלטון על ידי טראורה, אמר נאמן לנשיא המודח קומפאורה, זכתה להתנגדות רבה בקרב המפגינים וקציני הצבא הצעירים. "מהיום אני נוטל את הסמכויות של ראש המעבר השלטוני ושל ראש המדינה", אמר זידה בהודעה שמסר בערוץ הטלוויזיה BF1. "אני מצדיע לזכר קדושי ההתקוממות הזו ומשתחווה להקרבות שעשה העם שלי". טראורה לא היה פופולרי מלכתחילה וזידה מונה לבסוף לראש ממשלת המעבר..
שלטון מעבר אזרחי החל מ-21 בנובמבר 2014
ב-23 בנובמבר הכריז זידה על הקמת שלטון מעבר זמני עד הבחירות בנובמבר 2015 בראשות הנשיא מישל קפאנדו וזידה כראש ממשלה. גורמים צבאיים עומדים בראשות שישה משרדים ממשלתיים מתוך 26 המשרדים הקיימים.. ב-15 ביולי 2015 הנשיא קפאנדו לקח את תיק הביטחון מזידה אך השאירו בתפקיד ראש הממשלה.
פורמליזם (אמנות)
בתולדות האמנות ובאסתטיקה, פורמליזם הוא חקירת האמנות על ידי ניתוח של הצורה וסגנון של היצירה האמנותית והגדרה של יצירת האמנות כצורה אסתטית. הדיון בו כולל גם את אופן יצירת האובייקטים ואת ההיבטים החזותיים או החומריים שלהם גרידא. בציור, למשל, פורמליזם מדגיש אלמנטים קומפוזיטוריים כמו צבע, קו, צורה, מרקם והיבטים תפיסתיים אחרים מאשר תוכן, משמעות או ההקשר ההיסטורי והחברתי. באופן הקיצוני, הפורמליזם בתולדות האמנות משמעו שכל מה שנחוץ להבנת יצירת אמנות כלול באותה היצירה. ההקשר של העבודה, כולל הסיבה ליצירתה, הרקע ההיסטורי וחייו של האמן, כלומר ההיבט הרעיוני שלה נחשב לחיצוני למדיום האמנותי עצמו, ולכן הוא בעל חשיבות משנית.
היסטוריה
המקור ההיסטורי של הצורה המודרנית של שאלת הפורמליזם האסתטי מיוחס בדרך כלל לעמנואל קאנט ולכתיבת הביקורת השלישית שלו שם קאנט שם קבע: "כל צורה של אובייקטים מסוג כלשהו היא או צורה (גשטאלט) או משחק (שפיל). במקרה האחרון זה משחק צורות או משחק תחושות בלבד. ניתן להוסיף את הקסם (רייץ) של הצבעים... אך התיחומים (ציישנונג) בקומפוזיציה (קומפוזיציון)... מהווים מושא ראוי לשיפוט טוהר הטעם." הפילוסוף דונלד קרופורד סיכם את עמדתו של קאנט באומרו: "לפיכך, עבור קאנט, הצורה מורכבת מהארגון המרחבי של אלמנטים: עצם, צורה או תיחום... בחלקים של ביקורת השיפוט שבהם מודגשת הצורה כהיבט המהותי של היופי, קאנט הוא באופן עקבי פורמליסט טהור."
הגדרה עכשווית
הפורמליזם הוא אחת התיאוריות הבולטות באסתטיקה מודרניסטית. בתחילת המאה ה-20 קלייב בל הציג בספרו (1914) Art הגדרה פורמליסטית לאמנות ואף לחלק מיצירות העיצוב כצורה בעלת חשיבות אסתטית (significant form). הכוונה היא לקווים, צורות, צבעים, היחסים ביניהם והארגון שלהם שמניעים את הצופה באופן אסתטי-אמנותי.
ניק זאנגוויל הגדיר את הפורמליזם באמנות כתחום המתייחס לאותם תכונות "שנקבעות אך ורק על ידי תכונות חושיות או פיזיקליות - כל עוד התכונות הפיזיקליות המדוברות אינן קשורות לדברים אחרים ולזמנים אחרים." הפילוסוף והאדריכל בראנקו מיטרוביץ' הגדיר את הפורמליזם באמנות ובארכיטקטורה כ"התורה הקובעת שהתכונות האסתטיות של יצירות אמנות חזותית נובעות מהתכונות הוויזואליות והמרחביות שלהן."
על פי התצפית כי יצירות אמנות יכולות לכלול באופן כללי תכונות פורמליות ותכונות לא פורמליות, הפילוסוף ניק זאנגוויל התווה שלושה סוגים של פורמליזם כפי שהם מתבטאים בתחילת המאה ה-21. ראשית, זאנגוויל מזהה פורמליסטים קיצוניים שחושבים "שכל יצירות האמנות הן יצירות פורמליות בלבד - כאשר יצירה פורמלית בלבד אם כל התכונות האסתטיות שלה הן תכונות אסתטיות פורמליות", לאחר מכן הוא מגדיר הוגים אנטי פורמליסטים כמי שחושבים "שאין ליצירות אמנות תכונות אסתטיות פורמליות." הסוג השלישי שזאנגוויל מזהה כמייצג את המעבר של הפילוסופיה של האסתטיקה למאה ה -21 הוא של הפורמליזם המתון, שבו המארגנים העיקריים שלו מגנים על העיקרון "שכל התכונות האסתטיות של יצירות אמנות במעמד נבחר הן פורמליות, ושנית, שאף על פי שיצירות אמנות רבות מחוץ לאותו מעמד הן בעלות מאפיינים אסתטיים לא פורמליים, לרבות מאותן יצירות יש גם תכונות אסתטיות פורמליות חשובות שאין להתעלם מהן."
הפילוסופית מיכל גל הציעה גרסה מתונה של פורמליזם, שכותרתה "פורמליזם עמוק", שהיא פורמליזם סמלי המבוסס על אסתטיקה פילוסופית. היצירה מוגדרת על ידה כצורה עמוקה: "צורה גדושה בתוכן שאי אפשר להוציא ממנה. לא ניתן להתייחס לתוכן אמנותי, מכיוון שאין לו שום קיום או תחושה פרט לצורה, מלבד ספקולטיביות. התוכן חותם את הצורה בסמל אטום, לא משקף ופרודוקטיבי." כאן היא מציגה מושג רחב של סמל, סמל אטום-פרודוקטיבי: כזה שאינו שקוף לרפרנטים ומשמעויות קבועות מראש, אלא מייצר חדשות.
שימושים בתולדות האמנות
ניתוח פורמלי הוא שיטה אקדמית בתולדות האמנות וביקורת לניתוח יצירות אמנות: "על מנת לתפוס את הסגנון ולהבין אותו, היסטוריוני אמנות משתמשים ב"ניתוח פורמלי". המשמעות היא שהם מתארים את הדברים בזהירות רבה. תיאורים אלה, שעשויים לכלול אוצר מילים סובייקטיבי, מלווים תמיד בתיאורים גרפיים, כך שלא יהיה ספק במה שקיים באופן אובייקטיבי".
ביל וורנר
ביל וורנר הוא שם העט של ביל פרנץ' (נולד ב-1941), חוקר וסופר אמריקאי, חוקר ומבקר אסלאם, מייסד המרכז לחקר האסלאם הפוליטי הבינלאומי (CSPI). ופרופסור לפיזיקה. וורנר רואה באסלאם אידאולוגיה פוליטית טוטליטרית הדורשת כניעה מוחלטת. וורנר מגדיר את האסלאם הפוליטי כחלק מהדוקטרינה האסלאמית לגבי העולם הלא-מוסלמי.
ביוגרפיה
ב-1968 וורנר סיים את לימודיו באוניברסיטת צפון קרוליינה, וקיבל דוקטורט בפיזיקה ומתמטיקה. שימש כפרופסור לפיזיקה באוניברסיטת טנסי.
ב-2006 הקים את המרכז לחקר האסלאם הפוליטי הבינלאומי (CSPI), כדי לחקור את הפוליטיקה של האידאולוגיה של האסלאם והשלכותיה על החברה המערבית.
ב-2013, הקים את CSPI International (CSPII), ארגון מתנדבים ללא מטרות רווח, שבסיסו בברנו, צ'כיה, עם שלוחות ברחבי העולם.
וורנר הוא מחברם של 15 ספרים, כולל רב המכר חוקי השריעה ללא-מוסלמים, שהתפרסם ב-20 שפות.
1963 בארצות הברית
1963 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 187 שנה מיום היווסדה.
Bu Benim Masalım
Bu Benim Masalım (באנגלית: This is my tale, ובעברית: זו האגדה שלי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הטורקייה אליינה טילקי. השיר יצא לאור ב-14 ביוני 2020, על ידי חברת התקליטים דואן מיוזיק קומפני, כסינגל שלא מתוך אלבום.
השיר הפך ללהיט בטורקיה, כאשר כבש את פסגת מצעד טורקיה טופ 40.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ארסיי אונר שעבד עם אמנים טורקיים רבים על להיטים כמו "", ו-"Prens & Prenses" של סימגה, "Sen Olsan Bari" של טילקי עצמה וכולי. השיר כשמו, מדבר על אגדות שונות, תוך שבווידאו קליפ שלו יש אזכורים שונים לסיפורי אגדות מוכרים.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-8 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-14 ביוני, ביום צאתו של השיר כסינגל. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את טילקי, כשהיא כלואה בתוך מגדל; כלומר, אזכור לאגדה של רפונזל. בהמשך, הנסיך שלה משחרר אותה משם והאגדה מתחלפת לאגדה של כיפה אדומה. בין היתר, יש אזכורים לנסיכה הצפרדע, היפהפייה הנרדמת וכולי.
נכון למאי 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-42 מיליון צפיות.
Will You Love Me Tomorrow
Will You Love Me Tomorrow ידוע לפעמים בשם Will You Still Love Me Tomorrow, הוא שיר שנכתב על ידי ג'רי גופין וקרול קינג. הוא הוקלט במקור ב-1960 על ידי, שהגיעו עם הגרסה שלהן למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. "Will You Love Me Tomorrow" הוא השיר הראשון של להקת בנות כהות עור שהגיע למקום הראשון במצעד. מאז, הוא הוקלט על ידי אמנים רבים במהלך השנים, כולל גרסה משנת 1971 מאת קרול קינג.
יחסי ישראל–מלאווי
בין מדינת ישראל ורפובליקת מלאווי מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
Will You Love Me Tomorrow
רקע
בשנת 1960 הוציאה להקת הבנות השירלס את הגרסה הראשונה של השיר כסינגל, בהוצאת ספקטר, עם "Boys" כצד ב'. בהתחלה, הופץ בשם "Tomorrow". כשהוא הושמע לראשונה, לא רצתה הזמרת שירלי אוונס (שנודעה מאוחר יותר בשם שירלי אלסטון-ריבס) להקליט אותו, כי היא חשבה שזה "קאנטרי מדי". לאחר עריכה נוספת שלו, החליטה שהיא מרוצה מהגרסה הסופית. עם זאת, אוונס נזכרה בתוכנית הרדיו הישנה של ג'ים פרסונס, Shake Rattle Showtime, וחששה שמא תחנות רדיו יאסרו את השמעת השיר, כי הוא "מיני מדי".
יחסי ישראל–מלאווי
היסטוריה
כבר בתחילת שנות ה-60, עוד לפני שמלאווי זכתה לעצמאות, נוצרו קשרים בין ישראל ומלאווי ושרים של ניאלסלאנד ביקרו בישראל. לקראת קבלת העצמאות, ישראל העניקה למלאווי סיוע בהקמת בית ספר לאחיות ובאימון יחידות גדנ"ע.
Will You Love Me Tomorrow
ביקורת
"Will You Love Me Tomorrow" הגיע למקום הראשון בארצות הברית ובנוסף לכך, הגיע גם למקום השני במצעד שירי ה-R&B ולמקום הרביעי בממלכה המאוחדת. במצעד הסינגלים של ניו זילנד, הגיע למקום השלישי. גרסה זו של השיר, דורגה נכון ל-2009 כשיר ה-162 בגודלו בכל הזמנים, כמו גם השיר הטוב ביותר של 1960, על ידי Acclaimed Music. הוא דורג במקום ה-126 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים של רולינג סטון. בילבורד דירגו אותו במקום השלישי ברשימת 100 שירי להקות הבנות הגדולים בכל הזמנים.
יחסי ישראל–מלאווי
היסטוריה
עם הכרזת עצמאות מלאווי, ביולי 1964, כוננו קשרים דיפלומטיים עם ישראל שבניסיון להתמודד עם השפעותיו של החרם הערבי, פעלה לייסד יחסים דיפלומטיים עם מדינות אפריקה שמדרום לסהרה. היזמה לכינון היחסים הדיפלומטיים נענתה בחיוב מצד מלאווי, שניהלה מדיניות חוץ פרו-מערבית.
Will You Love Me Tomorrow
ביקורת
השיר נכלל מאוחר יותר בפסקול של Stardust מאת מייקל אפטד, ב"ריקוד מושחת" מאת אמיל ארדולינו וב"רומן על אמת" של טוני סקוט.
יחסי ישראל–מלאווי
היסטוריה
כאשר קיבלה מלאווי את עצמאותה עזבו אותה כמעט כל חברי הסגל הרפואי האירופאים והייתה סכנה ששירותי הבריאות במדינה יתמוטטו. ישראל שלחה רופאים ואחיות למלאווי וקנתה בכך את ידידותו של נשיא מלאווי, הייסטינגס באנדה, שהיה רופא במקצועו.
Will You Love Me Tomorrow
שירי תשובה
ברטל דאצ'ה, הקליט שיר תשובה בשם, "Not just Tomorrow, But Always". כמה היסטוריונים טענו שדאצ'ה היה שם בדוי לאמן ההקלטה טוני אורלנדו, שההקלטה של השיר המקורי שלו לא פורסמה שכן, דון קירשנר חשב שהליריקה משכנעת רק כששרה אישה. עם זאת, מודעה מאת יונייטד ארטיסטס רקורדס שפורסמה בבילבורד במהלך 1961 כללה תמונה של הזמרת, מה שהצביע על כך שדאצ'ה אינו טוני אורלנדו. הסאטינטונים, להקת שהוקמה בחסות מוטאון, הקליטה גם שיר תשובה בשם "Tomorrow and Always", בו היה שימוש באותה המנגינה כמו המקור, אך בהתחלה זנחו את הקרדיט לקינג וגופין. בעקבות איומים משפטיים ולחיצות מאוחרות יותר, הובילו את חברת התקליטים להעניק קרדיט ראוי לכותביו המקוריים של השיר, אך בסופו של דבר, הוא הוסר והוחלף בשיר אחר. השיר נכלל באלבום, The Complete Motown Singles, Volume 1: 1959–1961.
גרסתה של קרול קינג
ב-1971, קרול קינג, הכותבת של השיר, הקליטה גרסה של "Will You Love Me Tomorrow" לאלבום האולפן השני שלה Tapestry, כאשר ג'וני מיטשל וג'יימס טיילור מבצעים בה קולות רקע. הגרסה של קינג לשיר בוצעה בקצב איטי משמעותית מהקצב המקורי. דייוויד הפוורת' ניתח את גרסתה של קינג. השיר הפך לחלק קבוע בהופעות החיות של קינג. טיילור ביצע את חלקו במהלך סיבוב ההופעות המשותף שלהם ב-2010.
ב-Beautiful: The Carole King Musical משנת 2013, השיר מוצג בחלקו ארבע פעמים: פעם אחת במהלך כתיבתו, פעם אחת במהלך הקלטת הדמו של קינג, לאחר מכן עם השירלס כשהן מבצעות אותו, והחלק האחרון כולל את קינג שרה ומנגן אותו מאוחר יותר במהלך תקופה גרועה במיוחד בנישואיה עם גופין. אף שיר אחר לא מופיע באותה תדירות במחזמר.
גרסתה של לזלי גרייס
Will U Still Love Me Tomorrow הוקלט בשנת 2012 על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית לזלי גרייס, כחלק מתוך אלבום הבכורה שלה, Leslie Grace. השיר יצא לאור ב-17 ביולי 2012 כסינגל המוביל מתוך האלבום. הוא נכתב על ידי כותביו המקוריים, ג'רי גופין וקרול קינג, אך הופק על ידי סרג'יו ג'ורג'.
גרסתה של גרייס זכתה להצלחה בינלאומית, כאשר הגיעה למקום הראשון במצעד האיירפליי הלטיני.
רקע והפקה
בשנת 2012, הוחלט כי גרייס תוציא את אלבום הבכורה שלה, Leslie Grace, במסגרתו הוחלט שתקליט את "Will You Still Love Me Tomorrow" בגרסה מחודשת, אשר שמה יהיה "Will U Still Love Me Tomorrow". בהמשך, הוחלט שהוא יופץ כסינגל הבכורה הבינלאומי הרשמי של גרייס ובעקבות כך, זכה להצלחה מסחרית רבה.
גרייס ביצעה את השיר במספר הופעות וקמפיינים שקיימה במהלך הקריירה שלה.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של "Will U Still Love Me Tomorrow" פורסם לראשונה ביוטיוב בדצמבר 2012. הוא צולם בשחור-לבן וצבר למעלה מ-8 מיליון צפיות.
יחסי ישראל–מלאווי
היסטוריה
במהלך חודש ספטמבר 2014 הגיע סגן נשיא מלאווי לישראל, לפגישה עם נשיא המדינה ראובן ריבלין. במהלך הפגישה, ציין הנשיא כי "אנו זוכרים לטובה כי מלאווי הייתה בין המדינות הבודדות באפריקה שלא ניתקו את היחסים עם ישראל ב-1973. המדינות, מלאווי וישראל ביחסים טובים עוד מאז הכרזת העצמאות של מלאווי בשנת 1964, ועוד מנאומו של הנשיא בנדה הראשון בכנסת ישראל".
בשנת 2020 מונה ניר גז לקונסול של כבוד של מלאווי בישראל.
בספטמבר 2020 הודיע נשיא מלאווי לזרוס צ'אקוורה על כוונת המדינה לפתוח שגרירות בירושלים. בהמשך ציינו במדינה כי בכוונתם לפתוח את השגרירות עד קיץ 2021.
הדיוויזיה ה-79 (ארצות הברית)
הדיוויזיה ה-79 (באנגלית: 79th Infantry Division) היא דיוויזיה של צבא ארצות הברית שלחמה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, והיא פעילה עד היום כפיקוד התמיכה ה-79.
מלחמת העולם הראשונה
הדיוויזיה הוקמה באוגוסט 1917 בפורט ג'ורג' ג' מיד, מרילנד. ביולי 1918 היא הגיעה לצרפת כאחת מיחידות חיל המשלוח האמריקאי. שם היא הייתה מעורבת במתקפת מז-ארגון, ומכאן כינויה של הדיוויזיה, צלב לורן. כנראה ההרוג האחרון במלחמת העולם הראשונה, טוראי הנרי ניקולס גונתר, הגיע משורות הדיוויזיה. הוא נהרג ב-11 בנובמבר 1918 בעת שניסה להסתער על קן מקלעים גרמני. בסך הכל נפלו במהלך המלחמה 1,151 חיילי הדיוויזיה, בעוד 5,723 נפצעו. במאי 1919 חזרה הדיוויזיה לארצות הברית בטרם הושבתה שם ביוני. הדיוויזיה הורכבה מהבריגדה ה-157 שהורכבה מהרגימנטים ה-313 וה-314, ומהבריגדה ה-158 שהורכבה מהרגימנטים ה-315 וה-316.
מלחמת העולם השנייה
הדיוויזיה התבססה לאחר מכן בלונוויל לפני שחזרה לחזית ב-13 בנובמבר. קרבות ליד האגנאו ובקו זיגפריד נמשכו מדצמבר עד תחילת ינואר 1945. במהלך קרבות הגנה נגד מבצע נורדווינד, הדיוויזיה הייתה מעורבת גם בלחימה כבדה בהאטן ובריטרהופן. לאחר מכן לחמה במודר עד ה-6 בפברואר. כחלק מהקורפוס ה-16 במסגרת הארמייה התשיעית, התקדמה הדיוויזיה הלאה אל פנים גרמניה. ב-24 במרץ חצתה הדיוויזיה את הריין וקצת מאוחר יותר חצתה את תעלת הריין-הרן. זה גם המקום שבו נפרסו לראשונה 750 אנשי גדוד הטנקים ה-717 במסגרת הדיוויזיה.
לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בלחימה על כיס הרוהר. לאחר תום המלחמה הועברו יחידות בודדות לבוואריה ולמערב צ'כוסלובקיה כחיל כיבוש. ב-10 בדצמבר 1945 הועברה הדיוויזיה חזרה לארצות הברית, וב-20 בדצמבר פורקה הדיוויזיה. במהלך הלחימה איבדה הדיוויזיה 2,476 הרוגים ו-10,971 פצועים.
לאחר המלחמה
פיקוד התמיכה ה-79 (SSC) הממוקם בבסיס האימונים של הכוחות המשותפים (JFTB) לוס אלמיטוס, קליפורניה הופעל רשמית ב-.1 בדצמבר 2009 במטרה לספק יחידות תמיכה מאומנות, מוכנות, מגובשות ומובלות היטב לפריסה עולמית כדי לעמוד בדרישות הסיבוביות והמגירה של צבא ארצות הברית לתמיכה באסטרטגיה הצבאית הלאומית. ה- SSC ה-79 הוא המפקדה הגבוהה יותר של למעלה מ-20,000 חיילי מילואים של צבא ארצות הברית המאורגנים בלמעלה מ-200 יחידות הפזורות במחצית המערבית של ארצות הברית.
ראול גונזלס (אתלט)
ראול גונזלס (בספרדית: Raúl González Rodríguez; 29 בפברואר 1952) הוא אתלט עבר מקסיקני, אלוף אולימפי בהליכה ל-50 ק"מ וסגן אלוף אולימפי בהליכה ל-20 ק"מ (לוס אנג'לס 1984) ופעמיים שיאן עולם בהליכה ל-50 ק"מ (1978).
ביוגרפיה
ראול גונסאלס נולד ב-1952 בעיר צ'ינה שבמחוז נואבו לאון, מקסיקו להרברטו גונזלס קינטנילה ופליפה רודריגז. מגיל צעיר נמשך לספורט והחל להתאמן בריצות. בבגרותו למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת "נואבו ליאון" והצטרף שם לנבחרת האתלטיקה של האוניברסיטה. הקריירה הספורטיבית שלו, בתחום הליכה תחרותית החלה ב-1971 ונמשכה עד 1987 ובמהלכה זכה בשתי מדליות אולימפיות וכן שבר פעמיים את שיא העולם בהליכה ל-50 ק"מ.
הפרסום של גונסאלס במקסיקו הביא למינויו לשורה של תפקידים בתחום הספורט במדינה:
1971
ב"אליפויות מרכז אמריקה והקריביים באתלטיקה" שנערכה בקינגסטון, ג'מייקה זכה גונסאלס במדליית ארד בהליכה ל-10 ק"מ בתוצאה של 49:35.2 דקות אחרי לוקאס לארה מקובה (47:20.2 דקות) ואיסמעיל אבילה ממקסיקו (47:43.8 דקות).
1972
באולימפיאדת מינכן סיים גונסלאס את תחרות ההליכה ל-50 ק"מ במקום ה-20 בתוצאה של 4:26:13.4 שעות ואת תחרות ההליכה ל-20 ק"מ סיים במקום השישי בתוצאה של 1:27:48.6 שעות.
1974
ב"משחקי מרכז אמריקה והקריביים" שנערכה בסנטו דומינגו, הרפובליקה הדומיניקנית זכה גונסאלס במדליית זהב בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:35:23 שעות לפני פדרו ארוצ'ה  ממקסיקו (1:35:33 שעות) וארנסטו אלפרו  מקולומביה (1:38:53 שעות).
1976
באולימפיאדת מונטריאול סיים גונסלאס את תחרות ההליכה ל-20 ק"מ במקום החמישי בתוצאה של 1:28:18.2 שעות.
1977
בתחרויות "גביע העולם בהליכה" שנערכו במילטון קינס, בריטניה זכה גונסאלס במדליית זהב בהליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 4:04:16 שעות לפני פדרו ארוצ'ה  ממקסיקו (4:04:55 שעות) ופאולו גרקוצ'י.
1978
ב"אליפות מרכז אמריקה והאיים הקריביים באתלטיקה" שנערכה במדיין, קולומביה זכה גונסאלס במדליית כסף בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:31:58 שעות אחרי דניאל באוטיסטה ממקסיקו (1:29:10 שעות) ולפני חורחה קוינון מקולומביה (1:39:31 שעות).
שיאן עולם
באפריל קבע גונסאלס שיא עולמי בהליכה ל-50 ק"מ בתחרות שנערכה במקסיקו בתוצאה של 3:45:52 שעות תוך שיפור של כ-7 דקות מהשיא הקודם שקבע ברנד קננברג ממערב גרמניה. ביוני שיפר גונסאלס את שיאו העולמי כשקבע, בתחרות שנערכה בצ'כוסלובקיה, תוצאה של 3:41:20 שעות. שיא זה נשבר במרץ 1983 על ידי חוזה מרין  מספרד שקבע תוצאה של 3:40:46 דקות.
1979
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסן חואן, פוארטו ריקו זכה גונסאלס במדליית זהב בהליכה ל-50 ק"מ בשיא משחקים של 4:05:17 שעות לפני מרטין ברמודז ממקסיקו (4:11:13 שעות) ומרקו אבוניוק  מארצות הברית (4:24:20 שעות).
1980
באולימפיאדת מוסקבה סיים גונסאלס במקום השישי את תחרות ההליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:27:48.6 שעות. גונסאלס השתתף גם בתחרות ההליכה ל-50 ק"מ אך לא סיים.
1981
בתחרויות "גביע העולם בהליכה" שנערכו בולנסיה, ספרד זכה גונסאלס במדליית זהב בהליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 3:48:30 שעות לפני הרטוויג גודר ממזרח גרמניה (3:52:18 שעות) וסנדרו בלוצ'י  מאיטליה (3:54:57 שעות).
ב"אליפות מרכז אמריקה והאיים הקריביים באתלטיקה" שנערכה בסנטו דומינגו, הרפובליקה הדומיניקנית זכה גונסאלס במדליית כסף בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:34:10 שעות אחרי פליקס גומז ממקסיקו (1:30:12 שעות) ולפני קוארובין מורנו מקולומביה (1:37:01 שעות).
1982
ב"משחקי מרכז אמריקה והקריביים" שנערכו בהוואנה, קובה זכה גונסאלס במדליית כסף בהליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 4:10:34 שעות אחרי פליקס גומז ממקסיקו (4:05:03 שעות) ולפני דייוויד קסטרו מקובה (4:43:53 שעות) וכן במדליית כסף בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:31:27 שעות אחרי ארנסטו קנטו ממקסיקו (1:29:22 שעות) ולפני אלפרדו גרידו מקובה (1:39:00 שעות).
1983
בתחרויות "גביע העולם בהליכה" שנערכה בברגן, נורווגיה זכה גונסאלס במדליית זהב בהליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 3:45:37 שעות לפני סרגיי יונג (3:48:46) וויקטור דורובסקיקה (3:49:47 שעות), שניהם מברית המועצות.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בקרקאס, ונצואלה זכה גונסאלס במדליית זהב בהליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 4:00:45 שעות לפני מרטין ברמודז ממקסיקו (4:04:20 שעות) וקוארובין מורנו  מקולומביה (4:23:20 שעות) וכן במדליית כסף בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:29:21 שעות אחרי ארנסטו קנטו  ממקסיקו (1:28:12 שעות) ולפני הקטור מורנו  מקולומביה (1:30:05 שעות).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד סיים גונסאלס במקום תשיעי (1:22:06 שעות) את התחרות בהליכה ל-20 ק"מ ובמקום חמישי (3:53:51 שעות) את התחרות בהליכה ל-50 ק"מ.
1984
באולימפיאדת לוס אנג'לס זכה גונסאלס במדליית זהב בהליכה ל-50 ק"מ בשיא אולימפי של 3:47:26 שעות לפני בו גוסטפסון משוודיה (3:53:19 שעות) וסנדרו בלוצ'י  מאיטליה (3:53:45 שעות) וכן במדליית כסף בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:23:20 שעות אחרי ארנסטו קנטו  ממקסיקו (1:23:13 שעות) ולפני מאוריציו דמילנו מאיטליה (1:23:26 שעות).
1987
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו באינדיאנפוליס, ארצות הברית זכה גונסאלס במדליית כסף בהליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 4:07:27 שעות אחרי מרטין ברמודז ממקסיקו (3:58:54 שעות) ולפני הקטור מורנו  מקולומביה (4:18:48 שעות).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה סיים גונסאלס במקום ה-11 בהליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 3:53.30 שעות.
שרה לוי (אוצרת)
שרה לוי (? - 14 במרץ 2006) הייתה אוצרת ובעלת גלריה ישראלית.
בשנת 1952 נסעה לצרפת מטעם עליית הנוער. שם הכירה רבים מן האמנים הישראלים שהתגוררו בפריז באותה עת. בשנת 1968 החלה לעבוד בגלריה גורדון. בשנת 1972, בעת שהות בחופשה בפריז, נפגעה בתאונת דרכים והפכה משותקת ברגליה. לאחר שובה לישראל נערכה עבורה בגלריה יודפת מכירה פומבית של עבודות שתרמו אמנים שונים. כספים אלו ממנו רכישת דירה ברחוב פינלס 10 בצפון תל אביב-יפו, שבה התגוררה עם שני ילדיה וכן פתחה בה גלריה. את עיצוב הפנים תכננה האמנית אלימה, שהתאימה אותה הן לכיסא הגלגלים של ולהן שימוש הדירה כגלריה. בשנת 1975 נפתחה התערוכה הראשונה בגלריה, אשר פעלה עד שנת 1998.
כתוצאה מאילוצי המקום, הגלריה התמקדה בעבודות קטנות, רבות מהן על נייר של אמנים כמשה קופפרמן, משה גרשוני, יהושע גרוסברד, רפי לביא, ביאנקה אשל גרשוני ואחרים. בנוסף, שימשה לוי כסוכנת להדפסים של מרכז ברסטון לגרפיקה בתל אביב-יפו.
דני ימין
דני ימין הוא מנהל ישראלי, לשעבר מנכ"ל חברת מיקרוסופט ישראל ויו"ר הוועד המנהל של הטכניון.
ביוגרפיה
למד הנדסת תעשייה וניהול ומערכות מידע בטכניון. עם סיום לימודיו עבד בחברת סטארט-אפ קטנה שעסקה בפיתוח תוכנה.
בשנת 1985 הצטרף לחברת אלסינט, שעסקה בפיתוח וייצור מוצרי הדמיה רפואית, בה שימש כמנהל מערכות מידע CIO.
הקים את חברת מלם צפון ושימש כמנכ"ל החברה. בהמשך עבר לעבוד במיקרוסופט ישראל, כמשנה למנכ"ל.
בינואר 2005 מונה למנכ"ל מיקרוסופט ישראל. היה חבר גם במועצת המנהלים של MSN ישראל ושל בזק-זהב.
בשנת 2006 אירח את ביל גייטס בביקורו הראשון בארץ.
בשנת 2010 התמנה כיו"ר מועדון ה-100 של בוגרי הטכניון והצטרף לוועד המנהל של הטכניון.
בשנת 2012 התמנה כיו"ר הוועד המנהל של הטכניון.
בשנת 2015 מונה לתפקיד סגן נשיא במיקרוסופט וחבר בהנהלה העולמית של ארגוני האנטרפרייז במיקרוסופט העולמית. ימין נכנס לתפקידו ב-1 ביולי 2015.
אבי דנן
אבי דנן (נולד ב-21 במרץ 1975) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת המגן הימני. אחיו הוא כדורגלן העבר שמעון דנן.
קריירה
דנן התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל בית שאן ובגיל 16 הצטרף לקבוצה הבוגרת. דנן, היה שותף לעליה של הקבוצה לליגה הלאומית (אז הליגה הראשונה).
בקיץ, דנן חתם בבני סכנין מהליגה הלאומית. בעונת 2002/2003, סכנין עלתה לליגת העל לראשונה בתולדותיה. ב-18 במאי 2004, דנן הבקיע את השער השוויון בגמר גביע המדינה בניצחון 1-4 נגד הפועל חיפה, בסיומו סכנין זכתה בגביע הראשון בתולדותיה.
בהמשך הקריירה שלו, דנן שיחק בעירוני קריית שמונה, הפועל בני טמרה, הפועל בני ג'דידה, מכבי עירוני ג'ת אל-אהלי, הפועל אסי גלבוע, הפועל עפולה ובדצמבר, דנן חזר להפועל בית שאן, בה שיחק שנה וחצי ולאחר מכן פרש.
סקוואנטו
טיסקוואנטום, ידוע בכינוי סקוואנטו (1 בינואר 1585 - 30 בנובמבר 1622) היה אינדיאני שעזר למתיישבים הראשונים שהגיעו למושבת פלימות' בחורף הראשון שלהם במקום (דצמבר 1620); עזרתו הייתה חיונית להישרדותם. סקוואנטו השתייך לשבט פטוקסט, פלג ממשפחת השבטים וומפנאואג.
ביוגרפיה
תאריך לידתו המדויק של סקוואנטו אינו ידוע, אך רבים מהחוקרים מתארכים את לידתו ב-1 בינואר 1585.
אין אזכורים של סקוואנטו מ-1605, כשהגיע לאנגליה ועד ל-1614. בכל אופן, במרץ 1614 הפליג קפטן ג'ון סמית' מאנגליה, יחד עם קפטן תומאס האנט (Thomas Hunt) בראש ספינה נוספת, על מנת לחקור את חופי מיין ומסצ'וסטס; סקוואנטו הצטרף אליו במסע חזרה למקום הולדתו, כמדריך ומתורגמן. המסע נועד להיות הרפתקני-מסחרי במטרה למצוא זהב, אך סמית' והאנט נוכחו לדעת שדגים ופרוות יהיו הדרך היחידה שלהם להימנע מכישלון פיננסי ולכסות את עלויות המסע. האנט נותר עם רוב המלחים ואסף מטען של דגים ופרוות, ואילו סמית' החל לחקור ולמפות את האזור. סקוואנטו שימש מתורגמן בעסקת פרוות בין האנט לאינדיאנים מקומיים, אך האנט החליט לחטוף את כולם ולמכור אותם לעבדים במאלגה שבספרד תמורת 20 פאונד על כל אחד מהם.
מספר נזירים מקומיים גילו את כוונתו של האנט ולקחו את האינדיאנים תחת חסותם "בשביל להכניסם תחת כנפי הנצרות". סקוואנטו הצליח להגיע ללונדון, שם הוא פגש את ג'ון סלייני (John Slany), סוחר ובונה ספינות; סלייני צירף אותו למשלחת שיצאה לניופאודלנד כמדריך ומתורגמן. בניופאונדלנד ראה אותו קפטן תומאס דרמר (Thomas Dermer), שעבד בעבר עבור סר ג'ורג'ס. דרמר זיהה אותו ולקח אותו חזרה לאנגליה ב-1617. בסופו של דבר, נסע סקוואנטו עם דרמר בשנת 1619 במשלחת לחופי ניו אינגלנד. לאחר שעצרו באי מונהגן שליד מיין, הם הפליגו דרומה והטילו עוגן במימי נמל פלימות', שנה אחת לפני בואם של המתיישבים האנגלים למקום. סקוואנטו גילה שכל אנשי השבט שלו, כמו גם רוב השבטים שחיו באזור, מתו ממגפה; ככל הנראה מאבעבועות שחורות, אך יש הסוברים שמדובר בעכברת.
דרמר וסקוואנטו מיפו ביחד את אזור החוף של ניו אינגלנד. סקוואנטו היה המדריך של דרמר בסיור שלהם לנחלת ה"פוקנוקט" (Pokanoket; כיום בריסטול), וכיוון שכל אנשי השבט שלו מתו - החליט סקוואנטו להצטרף לשבט הפוקנוקט, שם התגורר מסאסויט (Massasoit), ראש הוומפנאואג. דרמר המשיך את מסעו לקייפ קוד, שם הותקף ונלקח בשבי על ידי שבט הנאוסט (Nauset) שרצו להתנקם באנשים הלבנים על חבריהם שנחטפו על ידי האנט מספר שנים לפני כן. סקוואנטו שמע על כך, וניהל איתם משא ומתן עד לשחרורם של דרמר ואנשיו.
סקוואנטו עזר למתיישבים בחורף הקפוא של 1621 בכך שלימד אותם את שיטות גידול התירס של האינדיאנים (שיטת שלוש האחיות), וכן הביא אותם למקומות שבהם היה אפשר למצוא דגים וצלופחים למאכל.
בחזרתו מאחד משליחויותיו אל הוומפנאואג, בשנת 1622, חלה סקוואנטו ב. ישנם היסטוריונים שסוברים שהוא הורעל על ידי הוומפנאואג שחשדו בו שלא היה נאמן לראש השבט. לאחר מספר ימים מת סקוואנטו ונקבר בצ'טהם שבמסצ'וסטס.
אלכסנדר דוידוב
אלכסנדר דוידוב (בסרבית: Александар Давидов; נולד ב-7 באוקטובר 1983) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת הקשר.
קריירה
דוידוב התחיל את הקריירה שלו בהיידוק קולה בה שיחק במשך עשור, למעט עונת בה הושאל לקסטילאק ITES אודז'צי, בהם הוא רשם 154 משחקי ליגה והבקיע 20 שערים. בקיץ חתם בפרטיזן בלגרד עימה זכה באליפות.
בקיץ הושאל להפועל עכו. ב-12 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בעכו בניצחון 0-2 נגד הפועל באר שבע. ב-22 באוקטובר 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה בניצחון 0-3 נגד הפועל ראשון לציון. בקיץ הושאל לבני סכנין. ב-2 בפברואר 2013 נפצע בניצחון 1-3 נגד הפועל חיפה ומאז שותף רק בשני המשחקים האחרונים של המועדון.
ב-13 ביוני 2013 שוחרר בפרטיזן וחתם במ.ס. אשדוד. בסיום עונת שוחרר ממ.ס אשדוד שנשרה לליגה הלאומית על אף שהיה אחד מהשחקנים המצטיינים בעונה זו ולאחר כחודש ב-11 ביולי 2015 חתם בעולה החדשה הפועל כפר סבא. ב-16 ביולי 2015 שוחרר מכפר סבא לאחר שנכשל בבדיקות הרפואיות עקב פגיעה בברכו.
ב-6 בינואר 2016 חתם באגרוטיקוס אסטרס מהליגה השנייה ביוון. בקיץ חתם בצ'לארבו מליגת העל הסרבית.
דוידוב ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סרביה בניצחון 0-3 נגד.
פרס יפן
פרס יפן (ביפנית: 日本国際賞; "פרס יפן הבין־לאומי") מוענק לאנשים מכל חלקי העולם אשר השיגו "הישגים מקוריים ויוצאי דופן במדע וטכנולוגיה אשר מוכרים כמקדמים את גבולות הידע ומשרתים את המטרה של שלום ושגשוג עבור המין האנושי". הפרס מיוצג על ידי קרן פרס יפן. מאז הקמתה ב־1985 ועד 2023 הקרן העניקה את הפרס ל־108 אנשים מ־15 מדינות.
הפרס מורכב מתעודה, מדליה וסכום כספי של 50 מיליון ין (כ־430,000 דולר). בפרס יכולים לזכות רק אנשים חיים, ללא הגבלת אזרחות, גזע או מין. מדי שנה בחודש נובמבר בוחרת קרן הפרס שני תחומים שבהם יינתן הפרס בהתאם למגמות במדע ובטכנולוגיה. תהליך העמדת המועמדות והבחירה אורך כשנה, כשעל הזוכים מודיעים בחודש ינואר.
במעמד הענקת הפרס היוקרתי נערך טקס בהשתתפותם של קיסר יפן והקיסרית, ראש ממשלת יפן, ראש בית הנבחרים של יפן, נשיא בית היועצים של יפן, נשיא בית המשפט העליון של יפן ובכירים נוספים, לצד אנשי אקדמיה, חוקרים ואנשי עסקים.
בפרס זכו הישראלים אפרים קציר (1985) ועדי שמיר (2017).
יוהאן וילהלם שירמר
ביוגרפיה והתפתחות אמנותית
שירמר היה בנם הבכור השני של כורך הספרים יוליך יוהאן גוטלוב שירמר (1763–1826) ואשתו וילהלמין יוהנה כריסטינה שירמר, לבית פון בריטשבארט (1768–1841). אחיו הצעיר היה צייר הנוף והצלם פחות ידוע פיליפ שירמר. בילדותו חווה שירמר את המצור על ייליך (1814), אותו תיאר מאוחר יותר בזיכרונותיו.
בין השנים 1821 ו- 1824 השלים שירמר חניכה לכריכת ספרים בבית המלאכה של אביו. בנוסף, החל בלימודי ציור ולמד באקדמיה לאמנות בדיסלדורף משנת 1826. שם הוא הפך לתלמיד של וילהלם פון שאדו והיינריך קולבה. בהשפעתו של קרל פרידריך לסינג התאמן שירמר כצייר נוף.
מאז 1834 נעשה עוזר הוראה ומשנת 1839 כפרופסור באקדמיה לאמנות בדיסלדורף, שירמר יחד עם לסינג, הם המייסדים החשובים ביותר של בית הספר לציור נוף בדיסלדורף. בשנת 1836 נסע להולנד, וביצע בהזמנתו של קמיל סגליו בשנת 1836, נסיעה לנורמנדי. נסיעה זו גרמה לו לזנוח את הכיוון שהלך בו - מיותר דגש על הרישום, להעצמת הדגש על אפקט הצבע והגוון. ביטויים לשינוי סגנון זה, נראה משנת 1838בתמונות כמו "נוף סתיו", "וטרהורן" או "יונגפראו בשווייץ".
בשנת 1841 הוא התחתן עם אמילי פון ברדלבן.
בשנת 1854 הוא מונה למנהל הראשון של בית הספר לאמנות בקרלסרוהה שהוקם באותה העת, על ידי יורש העצר הנסיך, ומאוחר יותר הדוכס הגדול, פרידריך הראשון. הוא עבר מדיסלדורף לקרלסרוהה. כאן עבד שירמר בין היתר כמורה של הנס תומא, רודולף אפ ואנטון פון ורנר.
נושאים דתיים שולטים בעבודתו המאוחרת, בעוד שתמונותיו האחרונות כבר אינן שייכות לשום כיוון מסוים. הם ביטוי כללי למצבי רוח או מחשבות ונושאים בסגנון אימפרסיוניסטי.
עבודתו הגרפית של שירמר, כ -30 גיליונות, אינה ידועה. בצעירותו עד שנות ה-1840 הייתה חשובה לאמן. הוא העדיף תחריט, ועסק גם בליטוגרפיה. התחריט הראשון שלו, "הנזירה המתפללת", נוצר בדיסלדורף בשנת 1829. בשנת 1847 פורסם תיק העבודות שלו שכלל שמונה תחריטי נוף מקוריים, המורכבים מגיליונות מתקופות שונות.
יחד עם אוגוסט וובר, הוא נחשב לאחד משני ה"אידיאליסטים "בבית הספר בדיסלדורף.
לזכרו שמו נחרט באקדמיה לאמנות בדיסלדורף בסוף שנות ה-1890.
תערוכות חדשות שוב הדגישו את חשיבותו של שירמר לפיתוח ציור הנוף הגרמני במאה ה -19.
Forget (שיר של מרינה אנד דה דיימונדס)
Forget (בעברית: לשכוח) הוא שיר של הזמרת הוולשית מרינה דיאמנדיס, שהייתה ידועה בעבר בשם הבמה מרינה אנד דה דיימונדס. השיר יצא לאור ב-3 במרץ 2015, כסינגל הרביעי מתוך אלבום האולפן השלישי שלה, Froot.
רקע ופרסום
ב-"Forget", שרה דיאמנדיס על לשכוח את טעויות העבר שלה. השיר הוא הרצועה החמישית באלבום האולפן השלישי של דיאמנדיס, Froot, והוא באורך של ארבע דקות ותשע שניות.
ב-3 במרץ 2015, יצא השיר להורדה דיגיטלית, בתור "ה-Froot של החודש", פרויקט שבמסגרתו פרסמה הזמרת שיר אחד מתוך האלבום בכל חודש, עד לתאריך יציאתו. באותו היום, עלו האקורדים של השיר לאתר הרשמי שלה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-17 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
את הקליפ לשיר ביים מרקוס לונדקוויסט, שגם ביים את הקליפ לסינגל הקודם, "I'm a Ruin", והוא עלה לערוץ היוטיוב של דיאמנדיס ב-4 במרץ, יום לאחר צאת הסינגל.
קרדיטים
הקרדיטים שלהלן נלקחו מאתר Genius.
יצחק כהן
ראו גם
}}
מרגרט גיליס
מרגרט גיליס (באנגלית: Margaret Gillies; 7 באוגוסט 1803 – 20 ביולי 1887) הייתה מיניאטוריסטית וציירת צבעי מים סקוטית ילידת לונדון.