cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת האזרחים בלבנון
אירועי עין-רומאנה
בין אם כך ובין אם כך, מאורעות אלה, אשר נודעו בשם מאורעות עין-רומאנה, גררו אחריהם קרבות נוספים בביירות ובסביבתה ותפיסת צמתים ואזורי שליטה אסטרטגיים על ידי הכוחות המזוינים, גם בערים נוספות. למרות מילוי בקשתו של יאסר ערפאת להסגרת האחראים להרג החמושים הפלסטינים, עין-רומאנה הופגזה במשך שלושה ימים על ידי הפלסטינים. הכוחות נחלקו במהרה לשני אגפים, השמאל יחד עם הפלסטינים מול הימין והשמרנים.
בסוף יוני 1975 הצליח המוסלמי הסוני רשיד כראמה, בעזרת מאמציה של סוריה, להקים ממשלת-חירום אשר מנתה שישה נציגים מקרב העדות השונות. ממשלת החירום, אשר פעלה שלושה חודשים בלבד, עד ראשית ספטמבר 1975, הצליחה לקיים שביתת-אש כמעט מוחלטת במהלך כהונתה.
מעורבות בינלאומית בסכסוך
הסכסוכים הבין עדתיים משכו אליהם את תשומת לבן של חלק ממדינות העולם. כחלק ממדיניות החוץ שלה סיפקה ברית המועצות, ביחד עם לוב ועיראק, נשק וסיוע כלכלי לפלסטינים ולתומכיהם במטרה להחליש את השפעת ארצות הברית בלבנון. סוריה גם כן סיפקה נשק ותחמושת לתנועת הפת"ח על מנת לבסס את שליטתה על המיליציות השונות שפעלו בשטח וניהלה דו-שיח מתמיד עם קבוצות כוח אחרות.
ישנם רבים אשר מאמינים כי כבר בשלב ראשוני זה של הלחימה נוצר כוח חדש שנאמנותו לא הייתה נתונה לאף אחד מן הצדדים. כוח זה כונה בשם "הכוח השלישי" ויש הרואים בו כאחראי להצתת המהומות לאחר כל רגיעה. לדעת רבים מדובר בשכירים לבנוניים שנשכרו על ידי לוב ועיראק. מעשי "הכוח השלישי" נועדו לגרום לביטול הפסקת האש על ידי מעשי רצח. במאי 1975 נרצחו מאות נוצרים לבנונים צעירים שרובם מרונים אשר הובילו למעשי נקמה מצד המיליציות הנוצריות. כמו כן, רצחו חלק מאנשי ארגון "ספטמבר השחור".
בתחילת ספטמבר חודשו הקרבות. סביר להניח כי הקרבות התפרצו בעידודה של ברית המועצות אשר רצתה לעמעם את הצלחת תיווכה של ארצות הברית להשגת הסכם ההפרדה השני בין ישראל לבין מצרים שנחתם מספר ימים קודם לכן ב-1 בספטמבר 1975. קריאתו של ג'ונבלט לשביתת מחאה ב-15 בספטמבר לא זכתה לתמיכת העם והקרבות המשיכו להתחזק. במסגרת הקרבות נשדדו בעלי חנויות בשווקים הנוצרים של ביירות, פוצצו מפעלי תעשייה חשובים ברובע הנוצרי של ביירות ונעשו ניסיונות לבודד את אשרפיה, הרובע הצפוני הנוצרי של ביירות משאר העיר. באוקטובר 1975 עלו בתוהו ניסיונותיהם של הנוצרים להגן על מרכז העיר ונמל ביירות על ידי התמקמות על גגות ברובע בתי המלון שעל החוף, והם אולצו לסגת מזרחה.
המשך הפרגמנטציה העדתית
ב-6 בדצמבר 1975 נהרגו ארבעה נוצרים במערב ביירות. בתגובה, הפלנגות הנוצריות הקימו מחסומים ברחבי העיר, בהן בדקו את מסמכיהם של העוברים והשבים, כדי לקבוע את זהותם הדתית. כל פלסטיני או מוסלמי שנתפס, נרצח בעריפת ראש. המיליציות של המחנה הרדיקלי פעלו בתגובה, וכ-600 מוסלמים ונוצרים נרצחו באירועים שזכו לשם "השבת השחורה". אירועים אלו גרמו למלחמת האזרחים להתפרץ ביתר שאת, והפסקת האש שנשמרה במקומות מסוימים, פסקה מלהתקיים לחלוטין.
הצבא הלבנוני החל להתפורר בחודש ינואר 1976, עם סירובו לפקודה של הקצין הסוני סרן אחמד ח'טיב. ח'טיב פרש והקים את "הצבא הערבי של לבנון" (צל"ע – הצבא הלבנוני הערבי), אשר הפך בהמשך לאחד מן המשתתפים החשובים בזירה הצבאית של הלחימה. מחצית חיילי הצבא הלבנוני, אשר מנה באותה עת כ-19,000 איש, ערקו לביתם והמחצית השנייה הצטרפה לאחד מן הצדדים הלוחמים. עד מרץ 1976 נותרו מן הצבא הלבנוני רק שרידים מעטים, אשר נופצו גם הם עם כישלון ניסיון ההפיכה של קולונל (אלוף) עזיז אל-אדהב ביחד עם המחנה הרדיקלי והפלסטינים ב-11 במרץ.
במסגרת המגמה שרווחה במלחמת האזרחים בלבנון, השתלטות על שטחים בעלי זהות עדתית וחיסול המובלעות העדתיות האחרות באותו השטח, הצליחו הסיעות הנוצריות ב-18 בינואר 1976 להכניע את מעוזי ההתנגדות של המחנה המוסלמי בשכונת העוני כרנתינא הממוקמת במזרח ביירות ובשכונת מסלח. מאורע זה, שבו נהרגו כאלף אזרחים, זכה לשם טבח כרנתינא. בה בעת, כיתרו פלסטינים וכוחות שמאל, בתגובה למצור שהוטל יום קודם לכן על מחנה הפליטים תל-זעתר, את העיר דאמור (הממוקמת 17 ק"מ דרומית לביירות) ויומיים לאחר מכן, ב-20 בינואר, הצליחו לכבוש את העיירה, לבזוזה ולהחריבה. מאורע זה נודע בשם טבח דאמור.
לאחר שני מקרי הטבח, מספר התומכים הנוצרים (מקרב השמאל) שתמכו בתנועה הלבנונית הלאומית (של הפלג הרדיקלי) ירד פלאים; תמיכת המוסלמים השמרנים בממשלה, גם כן התדרדרה - כך, הלחימה הפכה ליותר ויותר עדתית. השפעה נוספת של הרציחות, גרמה לפת"ח של יאסר ערפאת, להתאחד במטרותיו עם הציר הרדיקלי, לאור שנאת הפלסטינים המוחלטת בשלב זה, לכוחות הנוצריים.
בתקופה שהגיעה לאחר הרס דאמור ניסו מדינות ערביות רבות והליגה הערבית לתווך בין הצדדים היריבים, אך כל מאמציהם, עד אמצע השנה, עלו בתוהו.
התגברות המעורבות הסורית
התעניינותם של הסורים בלבנון נבעה ממספר מישורים שהעיקריים שבהם הם המישור הלאומי, המישור הכלכלי, המישור הביטחוני והמישור הפוליטי. במישור הלאומי, לפי מדיניות סוריה לבנון תמיד הייתה חלק אינטגרלי מסוריה וההפרדה בין שתי המדינות היא מלאכותית ומקורה במדינות המערב. במישור הביטחוני ביקשה סוריה למנוע השתלטות ישראלית על חבל הארץ שעד נהר הליטני. המנהיגות הסורית האמינה כי השתלטות שכזו לא רק תעמיד את סוריה בעמדה אסטרטגית נחותה, אלא גם תגרום לבריחתם של פליטים רבים לשטחה. במישור הפוליטי ביקשה סוריה לחזק את שליטתה על הגורמים הפלסטיניים בלבנון ולמנוע עליית משטר קיצוני שיושפע מתכתיבים לוביים או עיראקיים. על מנת להשיג מטרות אלו ביקשו הסורים למנוע את ניצחון אחד מן הצדדים מן החלוקה ולמנוע מלבנון להתפרק למדינות קטנות יותר בעלות אופי עדתי – רעיון שקנה לו אחיזה בקרב מרונים רבים בזמן המלחמה.
מ-1975 ואילך, החלה סוריה לבסס את שליטתה בלבנון באמצעים דיפלומטיים ועל ידי החדרת יחידות של צש"פ בהנהגת קצינים סוריים לשטח לבנון ותמיכה שוטפת במחנה הרדיקלי. לאחר מעורבות עקיפה וניסיונות תיווך, הועברו בספטמבר 1975 שני גדודים כדי להפסיק התנגשויות בין גורמים פלסטינים באזור טריפולי שבצפון לבנון. ב-14 בפברואר שבוע לאחר פגישה עם אסד, הודיע פרנג'יה על יישום רפורמה, שנודעה בשם "מסמך הרפורמות" (או "המסמך החוקתי"). השינוי המרכזי המוצע במסמך הרפורמות הוא שינוי המפתח העדתי שנקבע באמנה הלאומית של 1943: מעתה ואילך יקבלו הנוצרים 50 אחוזים מן המושבים בבית הנבחרים (לעומת 55 אחוזים שקיבלו על פי האמנה הלאומית) וביטול החלוקה העדתית במשרות הפקידותיות הזוטרות. כמו כן הציע המסמך להרחיב את סמכויותיו של ראש הממשלה על חשבון סמכויות הנשיא המרוני, לשנות את החוקה כך שראש הממשלה ייבחר על ידי הפרלמנט הלבנוני ולהקים בית דין עליון לענייני חוקה ומועצה עליונה לתכנון. רבים תלו במסמך תקווה להפסקת העימות המתמשך.
שינוי עמדה סורית
לאחר דחיית מסמך הרפורמות נטתה הכף במלחמה לטובת המחנה הרדיקלי וב-11 במרץ החל ניסיון הפיכה, בראשותו של עזיז אל-אַחדבּ, בריגדיר-גנרל בצבא הלבנוני, שסימן את התפוררותו הסופית של הצבא הלבנוני. כוחותיו של המחנה המתחזק, בראשות צל"ע, החלו להתקדם אל עבר ארמון הנשיאות וערערו את סמכותו של פרנג'יה. התקדמותו המהירה של צל"ע אל עבר ארמון הנשיאות, התנגדותו למסמך הרפורמות וחוסר הסכמתו של המחנה הרדיקלי לפשרה הסורית הביאו את סוריה להורות על אל-צאעיקה וצש"פ ב-15 במרץ לעצור את התקדמותו של צל"ע ולמנוע את הפלת המשטר, זהו היה הסימן הראשון לשינוי מדיניותה של סוריה. 13 ימים לאחר מכן, בשל סרבנותו של המחנה הרדיקלי להישמע לסוריה, הטילה סוריה אמברגו על משלוחי הנשק למחנה והתנערה סופית ממחויבותה הראשונית ל"חזית הסירוב".
למרות התמתנות דרישותיהם של ראשי ההפיכה לאחר כניסתה הצבאית של סוריה ללבנון, תורגמו קריאותיהם להחלטת ממשלה בישיבה מיוחדת ב-22 במרץ על אישור שינוי סעיף 73 בחוקה הלבנונית כך שיאפשר את בחירת נשיא לבנוני שישה חודשים לפני סיום הקדנציה של הנשיא המכהן. עם זאת, נאלץ פרנג'יה שלושה ימים לאחר מכן לברוח מן הארמון הנשיאותי בבעבדא אל ד'וק מכאאיל בעודו מכריז כי "רק המוות יביאני לוויתור על הנשיאות".
כל מאמציהם של הסורים למנוע את התקדמותו של המחנה הרדיקלי כשלו. על כן החליטה סוריה לרכז ב-9 באפריל כוח של כ-400 חיילים באזור אל-מצנע כאיום ברור על כוחות המחנה הרדיקלי. זאת הייתה הפעם הראשונה בה כוחות צבא סוריים חצו בגלוי את הגבול וזאת אחרי שישראל, בתיווך ארצות הברית, הגדירה מהו "הקו האדום" מבחינתה, שאותו אסור לכוחות הסוריים לחצות. ביום המחרת אישר בית הנבחרים את תיקון סעיף 73 בחוקה וחמישה ימים מאוחר יותר חתמו הארגונים הפלסטינים עם סוריה על הסכם הפשרה, "הסכם דמשק". למרות תיקון החוקה וחתימת ההסכם, הלחימה המשיכה להתפשט לשאר אזורי הארץ, הרחק מעבר לביירות.
בלחץ סורי כבד, שנבע מן המחשבה כי בחירת נשיא חדש תקל על השגת הסכם הפסקת אש, בחר הפרלמנט ב-8 במאי, בלי שאף ציר מן המחנה הרדיקלי נוכח כמחאה על הלחץ הסורי, ברוב של 66 צירים מתוך 69 צירים שנכחו, באליאס סרכיס, נשיא הבנק המרכזי, לנשיא המדינה. למרות בחירתו של נשיא עתידי חדש וקריאות רבות, פרנג'יה לא התפטר ומעמדו כשליט המשיך להידרדר.
תוך לחימה בין עדתית אינטנסיבית, כשהמרונים עמדו על סף תבוסה, קרא הנשיא לשעבר (הנוצרי) סולימאן פרנג'יה להתערבות סורית, בתואנה כי הלחימה מונעת את פתיחת נמל ביירות, דרכו סוריה ייבאה מוצרים רבים. במהלך חודש מאי ושלושת החודשים שלאחריו, החדירו הסורים כוחות רבים אל תוך לבנון ופתחו במלחמה, שלא בעוצמה מלאה, נגד המחנה הרדיקלי ובעיקר נגד פעולות אש"ף. ב-1 ביוני 1976 נכנס כוח סדיר סורי ללבנון בכוונה לשים קץ ללחימה ולכפות בכוח הזרוע את "הסדר הסורי" על הצדדים היריבים. הניסיון להטיל את הדיוויזיה המשוריינת 3 מתוגברת בכוחות נוספים ועוד כוחות מיוחדים למתקפת בזק משוריינת לעבר אזורי מפתח בלבנון נכשל משנבלמה התקדמותם באזור ההר. הכוח הסיר את המצור של אחמד ח'טיב מעל הכפרים הנוצריים. אבל נתקל בהתנגדות הפלסטינים והרדיקלים ובביקורת מבית ומחוץ (העולם הערבי, בפרט מצרים ועיראק). נוכח זאת, אפשרו הסורים למחנה השמרני - שכוחו גדל בעקבות יצירת פיקוד משותף בשם "הכוחות הלבנוניים", שכלל למעשה את כל המיליציות הנוצריות, למעט אלו של היוונים-אורתודוקסיים - לתקוף מובלעות בתוך שטחם. מחנה הפליטים תל אל-זעתר שהיה תחת מצור במשך זמן רב, עוד מינואר 1976, הותקף על ידי המחנה השמרני, בראשות הפלגנות, נרצחו, ולדעת רבים נטבחו, כ-2,000 מתושביו הפלסטינים. הפלסטינים הטילו את האחריות לטבח תל אל-זעתר על הסורים. שרי החוץ הערביים החליטו על הפסקת-אש ושליחת כוח בינערבי שימנה עד 30,000 לוחמים ("כוח ההרתעה הערבי") ללבנון ב-9 ביוני. הגעתם של ראשוני הכוחות הלא-סורים (בעיקר מסעודיה, סודאן ולוב), אפשרה לפרנג'יה, לשמעון ולג'ומייל ב-16 ביוני לאשר בדיעבד את ההתערבות הסורית בלבנון, במסגרת אותו כוח כל-ערבי. הכוח, בשל הימנעותו מכניסה למלחמה, לא הצליח לשמור על הפסקת האש שעליה הוחלט בפגישת שרי החוץ הערביים.
לאחר כישלון ניסיון התיווך הכלל-ערבי וניסיון סורי נוסף להשגת הסכם עם הארגונים הפלסטינים ("הסכם דמשק השני"), חידשו הסורים ביתר שאת את התקפתם על המחנה הרדיקלי בספטמבר 1976, עם כניסתו של סרכיס לתפקידו החדש כנשיא. רק בספטמבר – אוקטובר באותה שנה סיימו הסורים מתקפה איטית משולבת ומתוכננת, יחד עם הכוחות הנוצריים והצליחו להכניע את ארגוני המחבלים והשמאל ולשים קץ למלחמת האזרחים. הפעלתו של לחץ סורי פנימי והמגננה של המחנה הרדיקלי הפסיקו את ההתקפה ומנעו את חיסולו של אש"ף. הסורים הצליחו תוך מספר ימים בודדים להשתלט לחלוטין על אזור הבקאע ועל כל צפון לבנון. סוריה הצליחה להשיג לעצמה שליטה גם באזורים אחרים ברחבי לבנון (הר הלבנון, ביירות, צידון ודרום-לבנון), אך לא עברו את "הקו האדום" שנקבע עם ישראל, כנראה במסגרת דיונים חשאיים, כ-15 ק"מ מן הגבול בדרום לבנון.
רגיעה מתוחה
ההישג הצבאי הסורי איפשר לבסוף את כינוסה של ועידת ריאד ב-17 וב-18 באוקטובר. ועידה כלל-ערבית משושה שכללה את מצרים, סוריה, ערב הסעודית, כווית, לבנון ואש"ף. הוועידה סיכמה על הפסקת אש, נסיגת יחידות הצבא לעמדותיו המקוריות ב-13 באפריל 1975, הסדרת היחסים בין לבנון לבין הארגונים הפלסטיניים לפי הסכם קהיר משנת 1969 ועל מיזוגן של היחידות הסוריות ב"כוח ההרתעה הערבי" שיוכנס אל תוך לבנון במטרה לשמור על הפסקת האש. בכך למעשה הכשירה הוועדה את חדירתה של סוריה אל לבנון, והעניקה לה כסות כלל-ערבית שמנעה ביקורת בינלאומית על התנהלותה של סוריה בלבנון. בשל היותה ועדה לא-רשמית זכתה הוועידה למעמד שולי ולא מחייב. מעמד זה חייב את התכנסותן של המדינות שוב במסגרת ועידה בקהיר ב-25 וב-26 באוקטובר, לאשרור החלטות ועידת ריאד וקבלת ההחלטה הסופית על גודל הכוח הכלל-ערבי על 30,000 חיילים. הכוח, שהוצג במשך שנים רבות ככוח כל-ערבי, הורכב רובו ככולו, מחיילים סורים. למעשה, עד סוף 1978 הוצאו היחידות הערביות הלא-סוריות (אשר היו מעטות מלכתחילה). ועידה זו נחשבת ל"סיום הרשמי של מלחמת האזרחים". העימותים שהתגלעו לאחר סיום הוועידה נודעים לעיתים כ"משבר הלבנוני".
בסוף שלב הלחימה הראשון, חולקה לבנון דה-פקטו לארבעה חלקים:
ההערכות הן כי במהלך השלב הראשון של הקרבות נהרגו בין 30,000 ל-40,000 איש.
אחרי כניסת הכוחות הסוריים נוצר שוויון משקל ושקט יחסי, שזכה לכינוי "פאקס סיריאנה".
שלב שני בלחימה: אוקטובר 1976 עד 1982
במרץ 1977 ספג המחנה הרדיקלי פגיעה משמעותית, בדמות חיסולו של המנהיג הדרוזי כמאל ג'ונבלט, כנראה בהוראת סוריה. בנו וליד ירש את מקומו כמנהיג המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית, אולם איחוד המחנה הרדיקלי תחת התנועה הלבנונית הלאומית הגיע לקיצו. הנוצרים רצו לבטל את הסכם קהיר אולם סוריה התנגדה לביטול זה.
בספטמבר 1978 נעלם מוסא א-צדר, מנהיגם של השיעים ובינואר 1979 הייתה המהפכה באיראן שחיזקה את השיעים שנתמכו על ידי כוחות המהפכה וביססה את כוחם.
מבצע ליטני
התקפות אש"ף מלבנון לעבר ישראל ב-1977 ו-1978 החמירו את היחסים בין המדינות. באירוע שזכה לכינוי פיגוע כביש החוף ב-11 במרץ 1978, 11 מחבלים מהפת"ח עגנו בחוף מעגן מיכאל בצפון ישראל, חטפו שני אוטובוסים מלאי נוסעים בקו חיפה - תל אביב, וירו על מכוניות עוברות ושבות. הם הרגו 35 ופצעו 71 ישראלים לפני שנהרגו עצמם מאש צה"ל. פלישתה של ישראל ללבנון ארבעה ימים לאחר מכן כונתה מבצע ליטני. צה"ל כבש את השטח שנמצא דרומית לנהר הליטני, וגרמו למותם של בין 700 ל-2,000 לבנונים. מועצת הביטחון של האו"ם, העבירה את החלטה 425 שקראה לישראל לסגת באופן מיידי מלבנון, ויצרה את הכוח האו"ם הזמני בלבנון (יוניפי"ל), שנועד להיות כוח שמירת שלום בדרום המדינה.
הקמת רצועת הביטחון
עם השלמת נסיגתם של כוחות צה"ל ביוני 1978, הקימה ישראל את רצועת הביטחון ברוחב של כ-20 ק"מ. כדי להחזיק בקו זה, ישראל תמכה במיליציה הנוצרית של סעד חדאד "צבא לבנון החופשית" (ששמה שונה במלחמת שלום הגליל לצבא דרום לבנון, ובתקופה זו גם הצטרפו לכוח שיעים ודרוזים רבים). ישראל העבירה תחמושת, סיוע כספי וארגוני כדי לחזק את המיליציה.
העימותים האלימים בין אש"ף לבין ישראל וצד"ל התחדשו, כשאש"ף תקף עמדות של צד"ל וירה רקטות לעבר צפון ישראל. ישראל בתגובה, תקפה מהאוויר עמדות של אש"ף, וצד"ל המשיך במאמציו להשתלט על אזור הגבול.
העימות בין סוריה לפלנגות
בשינוי מדיניות נוסף, סוריה שבעבר תמכה בפלנגות, החלה להתעמת עם המיליציה הנוצרית (בחסות כוח ההרתעה הערבי), בשל ניסיונות המיליציה לערער את השליטה הסורית בלבנון, שכעת נשענה על כוח של כ-24,000 חיילים סורים. באפריל 1981 ניסו הכוחות הלבנונים (שבעת זו הורכבו בעיקר מלוחמי הפלנגות) להשתלט על בירת מחוז הבקאע, העיר זחלה במרכז לבנון. מתוך כ-150,000 תושבי העיר, מרביתם היו נוצרים יוונים-קתולים, העיר התנגדה לכיבוש הסורי סביבה, והוחזקה בידי קומץ לוחמי "הכוחות הלבנונים" לאורך תקופת הכיבוש. לאור חשיבותה האסטרטגית של העיר, הממוקמת בהרים המשקיפים על ביירות, ואף קרובה לכביש ביירות-דמשק, החליטו הסורים להשליט את מרותם על העיר, ולהציב בה את חייליהם. מנהיג "הכוחות הלבנונים", בשיר ג'ומאייל, מצידו, ראה חשיבות עצומה בניצחון צבאי בעת זו, כדי למנוע את סוריה מלהורידו מכס הנשיאות, ולשים שם במקומו את עושה דברם, סולימאן פרנג'יה. במהלך הלחימה על העיר, שפרצה בתחילת אפריל, והסתיימה כחודשיים לאחר מכן, קרא בשיר ג'ומייל לסיוע אווירי ישראלי נגד הפגזות הסורים. ב-28 באפריל התכנס הקבינט הישראלי, ואישר את בקשת ג'ומייל. מטוסי קרב ישראליים הפילו מסוקים סורים שהעבירו חיילים נוספים לאזור הלחימה. בעקבות מקרה זה, הציבה סוריה נשק נגד מטוסים בהרים הגבוהים של הבקאע, זאת בניגוד להסכמה בשתיקה במסגרתו סוריה לא הציבה נשק נ"מ בבקאע, ולא מנעה גיחות מודיעין ישראליות. סוריה המשיכה להתנגד לניסיונות המיליציות הנוצריות להשתלט על אזורים בבקאע, במספר קרבות עקובי דם נוספים.
מתיחות בין ישראל לאש"ף
במהלך תקופת הפסקת האש המתוחה בין ישראל לאש"ף, החל מאוגוסט 1981 עד מאי 1982, תקף אש"ף את ישראל רק פעם אחת, משטח לבנון, בתגובה לתקיפה ישראלית בלבנון, לאחר פיגוע טרור באוטובוס בירושלים. הסכם הפסקת האש היה בעייתי בכך שאפשר לישראל ולאש"ף לפרשו בדרכים שונות. בעוד ישראל טענה כי על אש"ף נאסר לפעול נגד ישראל מכל מקום, הרי שיאסר ערפאת טען שאינו מחויב שלא לתקוף את ישראל משטחים שאינם לבנון (הארגון יכול לפעול משטחי ירדן, למשל). ערפאת המשיך לעודד פעילות טרוריסטית מה"שטחים", וראה בתקיפה ישראלית בלבנון, בתגובה לפיגועים כאלו, הפרה של הפסקת האש. כך, ישראל המשיכה לסבול מפעילות טרוריסטית, אותה סירב ערפאת לגנות, לאורך הפסקת האש. ישראל עצמה, ביצעה מספר הפרות בהמשך ביצוע גיחות צילום לצורכי מודיעין, ושימוש במים שנחשבו ללבנוניים בעיני האו"ם.
לאור המשך התקפות הטרור, פעל שר הביטחון אריאל שרון לגיבוש מתקפה שנייה על לבנון. ברצונו היה לגרש באופן סופי את אש"ף מבסיסיו בלבנון ולחסל את הנהגת אש"ף, ולצורך זה להגיע עד מערב ביירות, בה שכנו הבונקרים של הארגון. שרון גם היה מעוניין להבטיח את בחירתו של בשיר ג'ומייל לנשיאות, שבתורו עתיד היה להסכים לחתום הסכם שלום עם ישראל. הצעתו של שרון הועלתה בכנסת בדצמבר 1981, אולם היא זכתה להתנגדות רבה, וראש הממשלה מנחם בגין דחה אותה.
בתגובה להתנקשות בשגריר ישראל בבריטניה, שלמה ארגוב ב-3 ביוני 1982, בידי טרוריסטים מארגון אבו נידאל, הפרו-עיראקי, ישראל הפציצה מספר בסיסים של אש"ף ושל החזית העממית לשחרור פלסטין בביירות, בתגובה למתקפה זו הפגיז אש"ף יישובים ומרכזי אוכלוסייה בצפון ישראל בהפגזה רחבת היקף וחסרת תקדים בתולדות הסכסוך. בתגובה להתקפה זו ולהתנקשות בשגריר ישראל בבריטניה, פתחה ישראל במבצע שלום הגליל אשר לימים זכה לשם מלחמת לבנון הראשונה.
הפלישה הישראלית
ב-6 ביוני 1982 פתחה ישראל במבצע שלום הגליל, בתקיפת בסיסי אש"ף בלבנון. כוחות צה"ל התקדמו תוך יממה למרחק של 40 ק"מ בתוך לבנון, והגיעו למזרח ביירות, בתמיכה בשתיקה של המנהיגים המרונים, והמיליציות הנוצריות. חיילי צה"ל התקבלו בחום על ידי האוכלוסייה השיעית הענייה בדרום, לאור התנהלותם הסוררת של הלוחמים הפלסטינים בסביבת מחייתם.
התוכנית שהוצגה ואושרה על ידי הקבינט הייתה מוגבלת בהיקפה, היא כללה כניסה של 40 ק"מ לתוך לבנון, הריסת מסתורי ובסיסי אש"ף, והרחבת רצועת הביטחון שהוקמה לאחר מבצע ליטני כך שישובי הצפון, לא יימצאו בטווח פגיעת טילי אש"ף. אולם פקודותיהם של הרמטכ"ל רפאל איתן ושל שר הביטחון אריאל שרון היו להתקדם ישירות לביירות, בהתאם לשאיפתו הקודמת של שרון. לאחר תחילת הפלישה, באותו היום, מועצת הביטחון העבירה החלטה נוספת (החלטה 509) שקראה להפסקת האש, והסגת כל כוחות צה"ל מלבנון. ב-8 ביוני, מועצת הביטחון ניסתה להעביר החלטה נוספת בנושא, שחזרה על הדרישה להסגת הכוחות, אולם ארצות הברית הטילה עליה וטו (יש המפרשים צעד זה, כהסכמה שבשתיקה מצד ארצות הברית לפעולות ישראל).
בימיה הראשונים של הלחימה התקדם צה"ל לעומק לבנון, אך עדיין נותרו מובלעות (בייחוד במחנות הפליטים הפלסטינים) בשליטת אש"ף, מהן הלוחמים הפלסטינים יצאו למתקפות נגד ישראל. בקרבות אוויר ושריון, הדפו הכוחות הישראליים את הצבא הסורי. לאחר הפצצה ישראלית של עמדות הנ"מ שהציבו הסורים, הוזנקו לשמי לבנון עשרות מטוסים סוריים, בקרב האווירי הגדול בהיסטוריה של ישראל, הופלו 47 מטוסים סורים, ואף לא מטוס ישראלי אחד. לאור לחץ פוליטי מתמשך, חתמה ישראל על הסכם הפסקת אש עם סוריה ב-11 ביוני, ומיקדה את מאמציה מול אש"ף.
עד 15 ביוני 1982 התבצרו כוחות צה"ל סביב הבירה הלבנונית. ארצות הברית קראה לנסיגת אש"ף מלבנון, ושרון הורה על הפצצת מערב ביירות, בה נמצאו ביצוריהם של 16,000 לוחמי אש"ף ששהו בעיר. ערפאת מצידו, ניהל משא ומתן בניסיון לחלץ את כוחותיו מהאסון הפוליטי - ניסיון שצלח עם הגעתו של הכוח הבינלאומי, שהגיע כדי לפנות את לוחמי אש"ף.
הלחימה בביירות גבתה של חייהם של כ-6,700 איש, מתוכם כ-80 אחוזים אזרחים, לאש"ף נהרגו כ-1,100 לוחמים, ולישראל 88 חיילים. מחיר הדמים היה גבוה, בשל קרב ההפגזות שהתנהל בין הצדדים, במסגרתו אש"ף הפגיז שכונות נוצריות של הבירה, וישראל החלה בתגובה להפציץ מהאוויר את מסתורי אש"ף.
משא ומתן להפסקת אש
ב-26 ביוני הועלתה הצעה נוספת על שולחן מועצת הביטחון של האו"ם, שקראה ל"נסיגה מיידית של הכוחות הישראלים, המעורבים (בלחימה) סביב ביירות, ולהתרחקות של 10 ק"מ מפרבריה של העיר, ונסיגה בו זמנית של הכוחות הפלסטיניים החמושים מביירות, שצריכים לעזוב למחנותיהם הקיימים (מחנות הפליטים בלבנון)". ארצות הברית הטילה וטו גם על החלטה זו, מאחר ש"מדובר בניסיון ברור להשאיר את אש"ף ככוח פוליטי בר קיימא", בראייתם.
בסופו של דבר, ב-12 באוגוסט, על רקע המשך ההפגזות הישראליות את מערב ביירות, הושגה הסכמה בין הצדדים, שהביאה לקיצו את המצור בן 70 הימים על ביירות. במסגרת ההסכמה, כוחות צה"ל ואש"ף יסגו מלבנון. כוח רב-לאומי, שיורכב מכוחות מארינס אמריקנים ויחידות צרפתיות ואיטלקיות, יוודא את עזיבתם של לוחמי אש"ף, ויספק הגנה לאזרחים. הכוח הרב-לאומי הגיע לביירות ב-20 באוגוסט, כדי לפקח על עזיבת אש"ף את לבנון, ותיווך אמריקני במגעים הוביל לנסיגת כוחות אש"ף וסוריה מביירות.
התערבות בינלאומית
בשנת 1982 ביקשה הממשלה הלבנונית התערבות בינלאומית בעקבות פלישת צה"ל ללבנון.
הכוח הבינלאומי נחת בביירות ב-25 באוגוסט 1982, וכלל כ-800 חיילים אמריקאים, 800 חיילים צרפתיים וכ-400 חיילים איטלקיים. מטרתו הייתה להוות כוח שמירת-שלום ולפקח על פינוי כוחות אש"ף.
בפברואר 1984, לאחר הודעת נשיא ארצות הברית רונאלד רייגן, נסוגו הכוחות האמריקאים מלבנון ללא פעולות תגמול משמעותיות כנגד הכוחות הסוריים או השיעיים.
טבח סברה ושתילה
ישראל טענה כי כ-2,000 לוחמי אש"ף עדיין שוהים במחנות הפליטים הפלסטיניים בפאתי ביירות. ב-12 בספטמבר אישר הנשיא הלבנוני באשיר ג'ומאייל, שנבחר לתפקידו תחת חסות ישראל ב-23 באוגוסט את שליחתם של חיילי הפלנגות הנוצריות למחנות הפליטים. ב-14 בספטמבר ג'ומאייל נהרג בהתנקשות, שבוצעה בהוראת דמשק.
עם כניסת צה"ל למערב ביירות, ב-15 בספטמבר, הכוחות ספגו אש מכיוון מחנות הפליטים בפאתי ביירות. לאחר שהתייעצו עם מנהיגי הפלנגות, שרון ורפאל איתן עקפו את הקבינט ואת הסכם הפסקת האש, בהוראה לחיילי צה"ל לסייע להעברתם של כ-200 חיילי פלנגות למחנות הפליטים בפאתי הבירה. הכוחות הישראלים לא הורשו להיכנס למחנות, וב-16 בספטמבר בשעה 18:00 נכנסו כוחות הפלנגות לארבעת המחנות סברה, שתילה, בורג' אלבראג'נה ואלפאכהאני. הכוחות נותרו במקום עד עלות השחר ב-19 בספטמבר, תוצאות שהותם במקום החלו להיחשף במהרה - מאות פליטים פלסטינים נרצחו, ולהערכת ישראל אף לא לוחם אש"ף אחד נהרג. מספר ההרוגים נע בין 680 לכ-3,000; ההערכה הלבנונית הרשמית קבעה כי מספר ההרוגים עמד על 857.
ועדת החקירה הממלכתית לבירור נסיבות הטבח, ועדת כהן קבעה כי שרון ואיתן היו אחראים באופן לא ישיר לרציחות, מאחר שהיו צריכים להבין מה עלול להתרחש עם הכנסת לוחמי מיליציות נוצריות למחנות פליטים פלסטיניים. הוועדה המליצה על פיטוריו של אריאל שרון, ובעקבות החלטת הממשלה, הוא הועבר מתפקידו, והפך לשר בלי תיק.
הטבח עורר סערה בינלאומית, ורבים בקהילה הבינ"ל סברו כי עליהם לפעול לייצובה של לבנון. כתוצאה מכך, הכוח הרב-לאומי שהחל לסגת מלבנון, לאחר פינוי אש"ף, חזר ללבנון ככוח לשמירת שלום. אמין ג'ומאייל נבחר על ידי הפרלמנט הלבנוני למחליפו של אחיו כנשיא.
הסכם ה-17 במאי
ב-17 במאי 1983 חתמו נשיא לבנון אמין ג'ומאייל, ישראל וארצות הברית על הסכם שקבע כי עם נסיגת הכוחות הישראליים, סוריה גם כן תסיג את כוחותיה; היו שטענו כי ישראל וארצות הברית הפעילו מכבש לחצים על ג'ומאייל כדי שישלים עם ההסדר. ההסכם קבע כי "מצב המלחמה בין ישראל ללבנון הסתיים, ואינו קיים עוד", וכך כביכול היווה הסכם שלום בין המדינות. מוסלמים לבנוניים רבים, ראו בהסכם ניסיון של ישראל לזכות בשליטה קבועה על דרום לבנון, וההסכם הצטייר בעולם הערבי כהסכם כניעה כפוי. אמין ג'ומאייל הואשם בבגידה בעמו, המתחים בלבנון התעצמו עוד יותר. סוריה התנגדה בחריפות להסכם, וסירבה לדון בסוגיית הנסיגה, וכך מנעה התקדמות ביישום ההסכם.
ב-5 במרץ 1984 הודיעה ממשלת לבנון כי ההסכם מבוטל.
הלחימה מתגברת
התמוטטותו למעשה של הצבא הלבנוני בפברואר 1984, בעקבות עריקתם של יחידות מוסלמיות ודרוזיות למיליציות, ערערה עוד יותר את יציבות הממשלה. עם נסיגתם הקרבה של הנחתים האמריקנים, סוריה והקבוצות המוסלמיות הגבירו את הלחץ על ג'ומאייל. ב-5 במרץ ממשלת לבנון ביטלה את הסכם 17 במאי, והכוחות נסוגו מספר שבועות לאחר מכן.
במהלך תקופה כאוטית זו, החלו התקפות הטרור נגד גופים אמריקניים ומערביים, כדוגמת התקפת הטרור ב-18 באפריל 1983 על שגרירות ארצות הברית במערב ביירות שגרמה למותם של 63 איש. לאחר ההתקפה, נשיא ארצות הברית רונלד רייגן הורה על הפצצת עמדות הדרוזים, שגרמו לפגיעתם של רבים, מרביתם אזרחים; בתגובה לתקיפה זו בוצע פיגוע נוסף. ב-23 באוקטובר 1983, פיגוע טרור קטלני בבסיסי הכוח הרב לאומי בביירות (מהראשונים של הארגון בהתהוות - חזבאללה), גרם למותם של 241 נחתים ו-58 חיילים צרפתיים, בתגובה צרפת תקפה מהאוויר עמדות של משמרות המהפכה האיראניים בבקאע. פיגועי טרור אלו ונוספים, גרמו לנסיגת הכוח הרב לאומי בפברואר 1984. עם זאת, ההתקפות נגד מטרות מערביות נמשכו.
מלחמת המחנות
בין 1985 ל-1989, הסכסוך העדתי התעצם, ומספר ניסיונות לפיוס לאומי כשלו. קרבות עזים התנהלו במלחמת המחנות בשנים 1985–1986, בעת שקואליציה של מיליציות בתמיכת סוריה, בהובלת אמל ניסו לגרש את לוחמי אש"ף ממאחזיהם. אלפי פלסטינים נהרגו בקרבות אלו, והמחנות סברה, שתילה, ובורג' אל-ברנג'ה נחרבו כמעט עד היסוד.
הלחימה המסיבית פרצה בביירות ב-1987 כאשר פלסטינים, לוחמי שמאל ודרוזים התאחדו נגד אמל, וכך גרמו להתערבות נוספת של סוריה, שתמכה במיליציה השיעית, באותה העת. עימותים אלימים פרצו בביירות גם ב-1988 בין אמל לבין חזבאללה (שני ארגונים שיעים, שנאבקו על דומיננטיות מדיניותם, אמל המתונים יותר, וחזבאללה הקיצוניים), עימותים שכונו מלחמת האחים. חזבאללה הצליחה לכבוש מספר חלקים של הבירה, שבעבר היו בשליטת אמל, ולראשונה הפכה לכוח משמעותי בביירות.
ממשלת מישל עאון
בה בעת, ראש ממשלת האחדות הלבנונית (שהוקמה לאחר כישלונות הפיוס הלאומי ב-1984), ראשיד כראמה נרצח ב-1 ביוני 1987. תקופת כהונתו של הנשיא אמין ג'ומאייל פגה בספטמבר 1988. לפני שעזב את תפקידו, הוא מינה מרוני נוצרי אחר, גנרל בצבא הלבנוני, מישל עאון, לתפקיד ראש הממשלה, זאת בניגוד לאמנה הלאומית, ששמרה תפקיד זה למוסלמי סוני.
המחנה המוסלמי התנגד לכהונתו של עאון כראש ממשלה, ראו במינוי כהפרה של האמנה הלאומית, ותמכו בסלים אל-חוס הסוני, כמחליפו של כראמה. לבנון לפיכך, התחלקה בין ממשלת הצבא הנוצרית במזרח ביירות, לשלטון האזרחים הסוני במערב הבירה.
העימות באותה התקופה החמיר עוד יותר, לאור התערבותה הגוברת של עיראק בזירה הפנים לבנונית, בשל רצונו של סדאם חוסיין להיאבק באיראן, עמה ניהל מלחמה באותה העת, גם בזירות אחרות. כדי להחליש את השפעתה של איראן בלבנון, על ידי אמל וחזבאללה, עיראק תמכה בקבוצות הנוצריות, ועאון זכה לתמיכתו בין השנים 1988–1990.
"מלחמת השחרור" של עאון
במרץ 1989 הכריז עאון על תחילתה של "מלחמת השחרור" נגד סוריה והמיליציות התומכות בהם בלבנון. כתוצאה מכך, התגבר לחצה של סוריה על מעוזם של צבא לבנון, ושל המיליציה של עאון במזרח ביירות. למרות זאת, דבק עאון ב"מלחמת השחרור", בטענה כי הוא נלחם עבור עצמאותה של לבנון נגד משטרו של חאפז אל-אסד. נוצרים רבים תמכו במאבקו של עאון, אך הציבור המוסלמי ראה בו מנהיג עדתי, והם לא בטחו בכוונותיו. על כל זאת, לערעור לגיטימיות שלטונו של עאון, תרם גם קיומה של הממשלה הסונית בראשות סלים אל-חוס.
הסכם טאיף
הסכם טאיף שנחתם באוקטובר 1989 סימן את ראשית סיומה של מלחמת האזרחים. בינואר באותה השנה, וועדה שהוקמה על ידי הליגה הערבית, בראשות כווית, שכללה גם את סעודיה, אלג'יריה ומרוקו, החלה לגבש פתרונות לעימות המתמשך. במסגרת הניסיונות להגיע להסכמה ופתרון, נפגשו מספר חברי פלמנט לבנונים בטאיף, סעודיה, בה הם הגיעו ל"הסכם הפיוס" באוקטובר. ההסכם, שנחתם בעקבות החלשותו של המחנה הנוצרי, העניק לסוריה השפעה רבה בענייניה של לבנון. עם חזרתם של חברי הפרלמנט ללבנון, הוא אושר על ידי הפרלמנט ב-4 בנובמבר, ורנה מעווד נבחר לנשיא על ידי המחוקקים ביום למחרת. המנהיג הצבאי במזרח ביירות, מישל עאון, גינה את הסכם טאיף, וסירב להכיר במעווד כראש הממשלה.
מעווד נהרג בהתנקשות 16 ימים לאחר מכן, בפיצוץ מכונית תופת ב-22 בנובמבר בעת ששיירתו חזרה מחגיגות יום העצמאות הלבנוני. הוא הוחלף באליאס הראווי (שנותר בתפקידו עד 1998). עאון המשיך לעמוד בסירובו להכיר בבחירות, ופיזר את הפרלמנט.
הלחימה במערב ביירות
ב-16 בינואר 1990 הורה הגנרל עאון לתקשורת הלבנונית להפסיק להשתמש במילים "נשיא" או "שר" בהתייחסות להראווי, ומשתתפים אחרים בממשלה שקמה לאחר הסכם טאיף. הכוחות הלבנונים, שהפכו לכוח יריב לעאון בחלקים הנוצריים של ביירות, מחו על דרישה זו בהשעיית כל שידוריהם. עאון סגר מספר עיתונים אחרים, שסירבו להענות לדרישתו. המתח עם הכוחות הלבנונים גבר, ועאון חשש כי המיליציה מתכננת לבוא בברית עם ממשלת הראווי.
בחודשים הראשונים של 1990 התעמתו כוחותיו של עאון עם הכוחות הלבנונים, לאחר שעאון טען כי זהו אינטרס לאומי "לאחד את כלי הנשק" של הממשלה (כלומר, הכוחות הלבנונים צריכים להכיר בו כראש המדינה). קרבות עזים ניטשו במזרח ביירות, ואף על פי שנראה היה בהתחלה כי ידם של הכוחות הלבנונים על העליונה, הלחימה הבין-נוצרית בסופו של דבר החלישה את המיליציה, שאז החליטה לפנות לסוריה בבקשת תמיכה.
עם התמקדותו של סדאם חוסיין בכווית, הסיוע העיראקי לכוחותיו של עאון התדלדל.
טבח ה-13 באוקטובר
ב-13 באוקטובר פתחה סוריה במבצע מסיבי של צבא היבשה, חיל האוויר ובנות בריתה הלבנוניות נגד מאחזו של עאון סביב ארמון הנשיאות. במהלך הלחימה, טוענים חסידיו של עאון, כי מאות מתומכיו של עאון הוצאו להורג, ושליטתה של סוריה בבירה הושלמה. עאון ברח לשגרירות הצרפתית בביירות, ולאחר מכן גלה לפריז. הוא שב מגלותו רק עם סיום הכיבוש הסורי הצבאי בלבנון, במאי 2005.
הסופר ויליאם האריס טוען כי המבצע הסורי לא יכול היה להתבצע מבלי הסכמתה של ארצות הברית, שתשכנע את ישראל שלא לתקוף את המטוסים הסורים הקרבים לביירות. לטענת האריס, בתמורה הבטיחה דמשק את תמיכתה במלחמת המפרץ נגד סדאם חוסיין, בעת בה לממשל בוש האב היה חשוב לזכות בתמיכת המדינות הערביות במלחמה. מישל עאון טען ב-1990 כי "ארצות הברית מכרה את לבנון לסוריה"
סיום הקרבות
במרץ 1991 העביר הפרלמנט הלבנוני חוק שהעניק חנינה לכל הפשעים הפוליטיים שבוצעו במהלך המלחמה. החנינה לא כללה את הפשעים שבוצעו נגד דיפלומטים זרים, ופשעים מסוימים אחרים שהופנו על ידי הקבינט הלבנוני לבית המשפט העליון בלבנון. במאי 1991 מרבית המיליציות (למעט חזבאללה שהושאר על מנת להילחם בישראל) פורקו. צבא לבנון החל בשיקום איטי, כמוסד הלא עדתי היחיד במדינה. האלימות העדתית, שהתבטאה לא פעם במעשי טבח שונים, הורידה מהפרק את האפשרות שגופים עדתיים ימשיכו להחזיק בכוח משמעותי.
אחרית דבר
מאז תום המלחמה ערכו הלבנונים מספר מערכות בחירות, מרבית המיליציות נחלשו או פורקו, וצבא לבנון הרחיב את שליטת הממשלה לכשני שלישים משטחה של המדינה אולם כתוצאה מהרכבו (רובו, נכון ל-2009, שיעי) מהווה כוח נייטרלי במיוחד ביחס לחזבאללה. עם זאת השפעתה של סוריה התגברה בצורה מהותית והיא הפכה לשליטה של לבנון בפועל במשך 15 השנים שלאחר סיום המלחמה ורק באמצע 2005 פינתה את כוחותיה מלבנון. ישראל שנכנסה ללבנון במהלך מלחמת האזרחים נסוגה ממנה לבסוף בשנת 2000 וצבא לבנון החל להתפרס לראשונה מזה שלושה עשורים גם בדרום לבנון, פריסה שהואצה בעקבות מלחמת לבנון השנייה ב-2006.
לבנון עדיין נושאת את הצלקות ממלחמת האזרחים. מוערך שבסה"כ יותר מ-100,000 איש נהרגו, 100,000 סובלים ממומים בעקבות הלחימה. כ-900,000 איש (חמישית מכלל האוכלוסייה לפני המלחמה) הונסו מבתיהם במהלך המלחמה. אלפי מוקשים עדיין קבורים באדמות לבנוניות שהיוו בעבר סיבות לסכסוך בין המחנות. אלפי לבנונים שנחטפו במהלך המלחמה, לא שבו עדיין לבתיהם.
השפעה נוספת וקטלנית של המלחמה היא הפיכתן של מכוניות התופת לכלי מועדף על ידי הטרוריסטים ברחבי העולם, לאור האפקטיביות שלהן במהלך המלחמה. במהלך 15 שנות הלחימה התפוצצו לפחות 3,641 מכוניות תופת, וגרמו למותם של 4,386 אנשים ולפציעתם של אלפים נוספים.
לבנון התקדמה בשיקום המדינה עצמה, מוסדותיה הפוליטיים וריבונותה הלאומית עם תום המלחמה. בראשית המאה ה-21, העניקה המערכת הפוליטית בלבנון למוסלמים יותר השפעה על התהליכים המדיניים, אם כי ישנם רבים הטוענים כי ההסדרים שהושגו, מיסדו את החלוקה העדתית בלבנון.
אש"ף, שנאלץ לצאת מלבנון בעקבות פלישתה של ישראל, נחלש בצורה משמעותית והחליט לחתום על הסכמי אוסלו אשר אפשרו לו לבנות מוקד כוח חדש בשטחים (יש"ע). מלחמת האזרחים הגבירה את השנאה כלפי הפלסטינים בלבנון ומצבם הפך חמור יותר מאשר לפניה.
מסדר האחיות ציון
שמאל|ממוזער|250px|אלפונס רטיסבון עם יתומות במנזר האחיות ציון בעין כרם, שנות ה-70 של המאה ה-19 האחיות ציון הוא מסדר נזירוֹת חובק עולם שהוקם על ידי האחים ואלפונס רטיסבון ב-1843.
אלפונס רטיסבון, יהודי עשיר משטרסבורג שבחבל אלזס בצרפת, טען שחווה התגלות דתית יוצאת דופן שבעקבותיה התנצר והפך לכומר ישועי. יחד עם אחיו תאודור, שהתנצר לפניו, הקים מסדר נזירוֹת חובק עולם שנקרא האחיות ציון. בישראל הקימו השניים את מנזר האחיות ציון בעין כרם ובו בית יתומות, מנזר האחיות ציון בעיר העתיקה בירושלים ובית ספר מקצועי לבנים בניין רטיסבון ברחוב שמואל הנגיד שבמרכז ירושלים. כל המוסדות הללו נוהלו ותוחזקו בידי נזירים ונזירות.
ליודוביט שטור
חייו
שטור נולד באוחרובץ בסלובקיה, שהייתה אז חלק מממלכת הונגריה, למשפחה לותרנית אוונגליקנית. הוא למד אצל אביו שהיה מורה עד גיל 12, ובין השאר למד אצלו לטינית. מגיל 12 הוא למד בגיור בבית ספר תיכון. בשנת 1829 הוא החל ללמוד בבית ספר גבוה פרוטסטנטי בפרשבורג. עם תחילת לימודיו הוא החל להיות מעורב בפעילות לאומית סלובקית ונהיה חבר באגודה צ'כית-סלובקית, שהוקמה בשנת 1827. בשנת 1831 הוא כתב את שירו הראשון. עם סיום לימודיו הוא נשאר בבית הספר ולימד בו, בשנת 1835 היה לסגן יושב ראש של האגודה הצ'כית-סלובקית ובשנים 1836–1837 היה מנהל התוכנית ללימודי לשון וספרות צ'כית-סלובקית.
מספטמבר 1838 עד שנת 1840 הוא למד בלשנות, היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה בהלה שבגרמניה, שם הושפע במיוחד מהפילוסופיה של הגל ושל הרדר. באביב 1839 הוא יצא למסע אצל הסלאבים באזור לוסטיה. את רשמיו מביקור זה הוא פרסם בביטאון צ'כי. בסוף 1840 הוא חזר לברטיסלאבה למשרת עוזר של פרופסור פלקוביק, בה לימד תחביר סלאבי והיסטוריה סלאבית, והמשיך בפעילותו במכון של השפה הצ'כוסלובקית. בשנת 1840 החליט הפרלמנט ההונגרי שהשפה הרשמית בבתי הספר, בכנסיות ובמוסדות השלטון תהיה הונגרית בלבד. בתגובה, ארגן שטור עצומה ראשונה לשלטון בווינה, בשנת 1842, שבקשה ממנה להתערב להפסקת דיכוי התרבות הסלבית על ידי השלטון ההונגרי. העצומה דרשה פתיחה מחדש של בתי ספר סלובקיים, אפשרות לכנסיות לנהל טקסים בלטינית, הקמת צנזורה נפרדת עבור ספרים בסלובקית וקביעת משרת פרופסור באוניברסיטת פשט למומחה בסלובקית. דרישות אלו לא נענו על ידי השלטון של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בפברואר 1843 התכנסו שטור ועמיתים, בהם מיכאל הוזדה ויוזף מילוסלב הורבן, והחלו בעבודה על קביעת נוסח רשמי של השפה הסלובקית. הם בחרו מתוך מגוון הדיאלקטים השונים שרווחו אז בין הסלובקים, להסתמך על הדיאלקט של תושבי מרכז סלובקיה, שהייתה ממוצעת בין הדיאלקטים השונים ושונה יחסית מהצ'כית. בחירה זאת הביאה להצלחה של הנוסח בכך שהיא הפכה לסמל לאומיות סלובקי ולהתנגדות מחד לשלטון ההונגרי ומאידך לרצון הצ'כי לדומיננטיות בשטח הצ'כו-סלובקי.
ביוני אותה שנה החלה חקירה של השלטונות ההונגרים נגד הפעילות הלאומית הסלובקית, באשמה של בגידה במדינה ההונגרית. אף על פי שלא נמצאה פעילות אסורה, השלטונות ההונגרים אלצו את בית הספר הפרוטסטנטי לפטר את שטור בסוף שנת 1843. כאות מחאה, 22 תלמידים עזבו את המוסד במרץ 1844. שטור המשיך ללמד באופן פרטי וחשאי.
בעת אירועי אביב העמים בשנת 1848, חיפש שטור בעלי ברית שיקנו לסלובקים זכויות לאומיות. בתחילה פנה להונגרים אך נענה בשלילה. בהמשך ניסה להידבר עם נציגים קרואטים, בכנס של נציגים של עמים סלביים בפראג ביוני 1848. אולם חילוקי דעות בין המשלחות וסיום מוקדם של הכנס מנעו הגעה להסכמה מעבר למנשר כללי שקרא לאימוץ עקרונות המהפכה הצרפתית והפיכת האימפריה האוסטרו-הונגרית לפדרציה של מדינות לאום. במאי הוציאו השלטונות ההונגרים צווי מעצר לשטור ועמיתיו, והם בחרו לעמוד לצד האימפריה כנגד המורדים ההונגרים, בתקווה שלאחר הניצחון הם יזכו לאוטונומיה לאומית שתוכפף ישירות לקיסר בווינה. אולם תקוותיהם של הסלובקים נכזבו ולאחר חיסול המרד ההונגרי הושב השלטון ההונגרי על כנו בתוך האימפריה. שטור התגורר במודרה שם עזר בטיפול בילדיו של אחיו שנפטר בגיל צעיר. הוא היה נתון לפיקוח משטרתי צמוד שחיסל כל אפשרות לפעילות לאומית סלובקית. בתקופה זאת הוא פרסם יצירות ספרותיות ומסה על הסלאבים ועתיד העולם. בשנת 1856 הוא נפטר מפצעים שנגרמו לו במהלך תאונת ציד.
מורשתו
מורשתו של שטור לא זכתה ליחס חיובי מצד השלטונות במהלך רוב המאה ה-20. טומאש מסריק ביקש לבנות צ'כוסלובקיה מאוחדת ולא היה מעוניין לקדם את מורשתו של שטור שהטיף לבידול בין הצ'כים לסלובקים. הקומוניסטים שהשתלטו על צ'כוסלובקיה בשנת 1948 לא היו מעוניינים בכל הדגשה של לאומיות סלובקית שתזכיר את מדינת החסות הסלובקית של יוזף טיסו. אבל עם התמוטטות השלטון הקומוניסטי בשנת 1989, התעוררה הלאומיות הסלובקית ודמותו של שטור הועלתה על נס. למשל, שנת 1995 הוכרזה על ידי משרד התרבות הסלובקי כשנתו של שטור.
אופינקה
אופינקה (ברומנית: opincă) וברבים אופינצ'י הוא סוג הנעלה מסורתי של הכפריים ברומניה ובבולגריה.
במאה ה-20 התחילו לייצר אופינצ'י גם מגומי.
אח"י אילת (ק-40)
המשחתת אח"י אילת, שסימנה הצבאי ק-40, פעלה בשירות חיל הים הישראלי משנת 1956 וטובעה בשנת 1967 על ידי סטי"לים מצריים. באירוע נהרגו 47 ונפצעו 91 מלחים. סך הכל היו 180 אנשים על הספינה.
קורותיה בצי המלכותי
המשחתת יוצרה עבור הצי המלכותי הבריטי, נכנסה לשירות ב-1944 בשם HMS Zealous, נשאה מספר צי R-39. לאחר בנייתה ליוותה שיירות אספקה בים הצפוני בסוף מלחמת העולם השנייה.
בשירות חיל הים
המשחתת נמכרה לישראל ב-15 ביולי 1955, עם משחתת נוספת מדגם זהה, וניתנו להן השמות "אח"י אילת" ו"אח"י יפו". על כל אחת מהמשחתות שירתו כ-150 עד 200 ימאים.
במהלך מבצע קדש השתתפו ה"אילת" ואח"י יפו בלכידתה של המשחתת המצרית "איברהים אל אוול" שהתקרבה לחיפה והפגיזה את העיר. ב-1959 השתתפה ה"אילת" בצילומי הסרט "אקסודוס", שעסק בספינת המעפילים.
ביולי 1966 מונה סא"ל יצחק שושן למפקדה של ה"אילת". בתחילת שנת 1967 זכתה המשחתת בפרס המטבח הטוב של חיל הים.
מלחמת ששת הימים וקרב רומני
במהלך מלחמת ששת הימים ביצעה המשחתת סיורים להגנת החוף. לאחר המלחמה השתתפה בסיורי ביטחון שוטף לאורך חופי צפון סיני, במסלול שהחל בנמל אשדוד והסתיים סמוך לפורט סעיד. למרות הסכם הפסקת האש, הוסיפו המצרים לסייר עם כלי שיט קרביים מזרחית לקו הפסקת האש בקרבת חוף סיני, תוך הפרת תנאי ההסכם. בליל ה-11 ביולי 1967, נוצר מגע בין כוח של ח"י, שכלל את ה"אילת" ושתי טרפדות לבין שתי טרפדות מצריות מדגם P - 183. המצרים פתחו באש והתפתח קרב במים בינלאומיים, שכונה לימים "קרב רומני". במהלך הקרב העסיקה ה"אילת" את הטרפדת המצרית באש תותחים ומקלעים וזאת התפוצצה בסיומו קרוב לדופן המשחתת וטבעה על צוותה. בשל הקרבה לפיצוץ, נפגעה ה"אילת" מרסיסים וכמה ימאים על סיפונה נפצעו קל. הטרפדת המצרית השנייה טובעה על ידי הטרפדות הישראליות ללא נזקים ונפגעים.
טיבוע אח"י אילת
כשעה וחצי מאוחר יותר יצא "קומאר" שני מפתח נמל פורט סעיד ואחרי כרבע שעה (בשעה 19:44) שיגר שני טילי סטיקס נוספים לעבר המשחתת הטובעת. הטיל הראשון נפל למים בסמוך לשיגור, אך הטיל השני פגע באונייה סמוך לעמדת התותח הדוקני בירכתיים והתלקח, בלי להתפוצץ. האנייה עדיין צפה ונטתה על צידה השמאלי בזווית של כ-15 מעלות, אבל מחום השרפה שגרם הטיל, החלו ארגזי פעולה של מקלעי "0.5 להתפוצץ וסיכנו את חיי הצוות בירכתיים. המפקד, שחשש מהתפוצצות מחסני התחמושת מתחת לסיפון, הורה לנטוש את האנייה. דקות ספורות לאחר נטישת האונייה אכן התלקחו מחסני התחמושת והתפוצצו. האנייה הזדקרה כמעט מייד וטבעה.
במהלך הלילה התנהל מבצע לחילוץ אנשי צוות באמצעות מסוקים וספינות חיל הים ונמשך עד אור ראשון. בהטבעת האונייה נהרגו 47 מלחים וקצינים ונפצעו 91. הרס"ר האגדי של האח"י אילת קלמונט לימון דבש שעד הפעילות המבצעית הזאת שרת עליה במשך 11 שנים לא היה נוכח עליה בשעה שנפגעה. משום שחלה ונשאר בביתו. מתוקף תפקידו כרס"ר האח"י אילת, ליווה את המשפחות והנפגעים בלוויות, בבתי החולים ולאורך תהליכי הזיהוי והשיקום. קלמונט שימש כפעיל מרכזי בעמותה להנצחת חללי האילת.
טיבוע אח"י "אילת" היה ציון דרך בלוחמה הימית. זה היה האירוע הראשון בהיסטוריה שבו טרפדת הצליחה להטביע ספינת קרב בזמן מלחמה. ספינות הטילים מסדרת קומאר עוררו עניין רב בעקבות הטיבוע, שסימן מעבר מקרבות תותחים לקרבות טילים, מעבר שהיה שינוי מהותי בתורת הלחימה של חיל הים הישראלי ושל חילות הים במערב. הקרב אירע כאשר חיל הים הישראלי כבר היה בעיצומו של שינוי עמוק. כבר ב-1964 הכיר חיל הים ביתרונן של ספינות הטילים הקטנות והזריזות וטיליהן המדויקים וארוכי הטווח על פני הארטילריה הימית הכבדה שהצריכה פלטפורמות גדולות, יקרות ומגושמות. החיל נערך לבניית ספינות טילים במבצע שלכת לפיתוח טילי גבריאל, שהיו הטילים הראשונים ללוחמה ימית במערב. שלוש הספינות הראשונות של חיל הים הגיעו משרבור פחות משלושה חודשים לאחר טיבוע ה"אילת".
מפקדי המשחתת
מפקדי הספינה הם קצינים בדרגת סא"ל:
פאולינה גאמוס
פאולינה גאמוס (בספרדית: Paulina Gamus) היא פרשנית פוליטית יהודייה מ וחברה לשעבר באספה הלאומית של ונצואלה. גאמוס היא עורכת דין, בוגרת האוניברסיטה המרכזית של ונצואלה.
קריירה
גאמוס מונתה לסגנית המנהלת של מפלגת הפעולה הדמוקרטית ב-1984, לשרת המדינה לתרבות, לנשיאת המועצה הלאומית לתרבות (קונאק) בין 1986 ל-1989 ולסנאטורית ממדינת קוחדס.
גאמוס היא היהודייה היחידה בוונצואלה שהייתה חברה באספה הלאומית. היא כיהנה בה בשנים 1993–1998.
ביולי 2018 היא פרסמה את זיכרונותיה, בספר בשם "Permítanme Contarles" ("הרשה לי לספר לך") (הוצאת Dahbar, 20183) בו היא מספרת על כניסתה לפוליטיקה של ונצואלה בגיל 31, ועד לעזיבתה לאחר מכן, בגיל 68.
חיים אישיים
היא דודתה של השגרירה לשעבר של ונצואלה בארגנטינה, אליסה טרוטה גאמוס .​
סטיבן גריי
סטיבן גריי (אנגלית: Stephen Gray; דצמבר 1666, קנטרברי שבמחוז קנט, אנגליה - 7 בפברואר 1736, לונדון). חוקר רב תחומי, אוטודידקט, אנגלי. היה הראשון שעסק בניסויים שיטתיים במוליכות חשמלית ואף כונה בזמנו "אבי החשמל". היה ראשון הזוכים במדליית קופלי בה זכה פעמיים, בשנים 1731 ו-1732.
חייו
גריי נולד בקנטרברי ב-1666. לאביו היה עסק שהתמחה בצביעת בדים וגריי הצעיר שימש בו כשוליה ושם רכש ידע בסיסי בכימיה. במקביל לימד את עצמו את מדעי הטבע, ובמיוחד אסטרונומיה. הישגיו באסטרונומיה הגיעו לידיעת ג'ון פלמסטיד, האסטרונום המלכותי, וזה נעזר בו בתצפיות ובחישובים להכנת מפת שמיים משופרת לצורכי ניווט.
נראה שהקשר ההדוק עם פלמסטיד היה הגורם שמנע מגריי להתקבל לחברה המלכותית, וזה כיוון שפלמסטיד היה במאבק מול אייזק ניוטון ששימש כנשיא החברה המלכותית. רק לאחר מותו של ניוטון הכירו בחברה בהישגיו של גריי.
הוא זכה להיות ראשון מקבלי מדליית קופלי בשנת 1731, בשנת 1732 התקבל כחבר בחברה המלכותית וזכה במדליה בפעם השנייה.
גריי, בשונה מרוב העוסקים במחקר באותה תקופה, לא היה איש אמיד והתמודד כל חייו עם בעיות פרנסה. הוא השתתף בהקמת מצפה הכוכבים האנגלי השני, בקיימברידג'. לאחר מכן חזר לעסק צביעת הבדים המשפחתי, אולם נאלץ לעזבו מסיבות בריאותיות. בהמשך עבר ללונדון כעוזר של ג'ון תיאופילוס דזגיוליה.
ב-1720 ידידיו השיגו עבורו מקום בבית מחסה לאנשי מעמד שירדו מנכסיהם. גריי נפטר, חסר כל, ב-1736.
פעילותו המדעית
פעילותו המדעית של גריי הייתה בשני תחומים.
וילהלם רנטגן
וִילְהֵלְם קוֹנרָד רֶנְטְגֶן (בגרמנית: Wilhelm Conrad Röntgen; 27 במרץ 1845 – 10 בפברואר 1923) היה פיזיקאי גרמני, מגלה קרני ה-X על שמו, קרני רנטגן). על הישג זה היה הזוכה הראשון בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1901. על שמו קרויה יחידת המידה למדידת קרינה מייננת, רנטגן וכן היסוד רנטגניום.
ביוגרפיה
רנטגן נולד בלנפ (Lennep) שבגרמניה (כיום רובע בעיר רמשייד), כבן יחיד לסוחר ויצרן בדים. ב-1848 עברה המשפחה להולנד, שם גדל מגיל שלוש ועד תחילת לימודיו האקדמיים. ב-1865 ניסה להתקבל לאוניברסיטת אוטרכט, אך לא היו לו מכתבי המלצה ולכן נדחה. לאחר מכן התקבל לפוליטכניון הפדרלי של ציריך (כיום המכון הטכנולוגי של ציריך), שם דרישת הקבלה הייתה מבחן בלבד. הוא החל ללמוד הנדסה מכנית וב-1869 סיים את לימודי התואר השלישי תחת הנחיית של אוגוסט קונדט.
בשנת 1874 מונה למרצה באוניברסיטת שטרסבורג בו אוגוסט קונדט ניהל תחום פיזיקה. שנה לאחר מכן מונה לפרופסור באקדמיה לחקלאות בהוהנהיים (כיום אוניברסיטת הוהנהיים), פרוור של שטוטגרט. ב-1876 חזר לשטרסבורג כפרופסור לפיזיקה וב-1879 התמנה לדקאן מחלקת הפיזיקה באוניברסיטת גיסן. ב-1888 עבר לאוניברסיטת וירצבורג וב-1900 לאוניברסיטת מינכן (בעקבות בקשה מיוחדת מהממשלה הבווארית), שם נשאר עד סוף חייו, על אף שהוצעה לו הנשיאות של אוניברסיטת ברלין.
גילוי קרני הרנטגן
ב-1895 החל רנטגן להשתמש בציוד שפותח על ידי עמיתיו היינריך הרץ, יוהאן היתורף, ויליאם קרוקס, ניקולה טסלה ופיליפ לנארד, כדי לחקור את ההשפעות של התפרקויות מתח חשמלי גבוה בשפופרות ריק. לקראת סוף השנה החל לחקור את תכונותיהן של קרניים קתודיות מחוץ לשפופרות. בתחילת חודש נובמבר חזר על אחד הניסויים עם אחת מהשפופרות של לנארד, לה הוסף חלון אלומיניום קטן ודק כדי לאפשר לקרן לצאת מהשפופרת; החלון כוסה בקרטון כדי להגן על האלומיניום מנזק הנגרם על ידי השדה האלקטרוסטטי החזק שהיה הכרחי על מנת לייצר את הקרניים הקתודיות. רנטגן ידע שהקרטון מונע מאור לצאת, אך גילה שמעל רמה מסוימת של המתח החשמלי, הקרניים הקתודיות גרמו לפליטה של קרינה פלואורסצנטית אל מחוץ לחלון האלומיניום אל מסך קרטון טבול במלח בריום שהיה צמוד אליו. רנטגן הבין שהשפופרות של היתורף וקרוקס, שהיו עבות יותר מאלו של לנארד, יכולות גם הן לגרום לאפקט זה.
ג'קסון ראת'בון
מונרו ג'קסון ראת'בון החמישי (באנגלית: Monroe Jackson Rathbone V; נולד ב-14 בדצמבר 1984), המוכר יותר בשמו ג'קסון ראת'בון, הוא שחקן, זמר ומוזיקאי אמריקאי. ידוע בשל תפקידו בסדרת הסרטים "דמדומים", בגילום של ג'ספר וויטלוק, ובסרט "איירבנדר" שם גילם את סוקה.
וילהלם רנטגן
גילוי קרני הרנטגן
ב-8 בנובמבר 1895 בחן רעיון זה; הוא הרכיב קרטון שחור, דומה לזה שהרכיב על השפופרת של לנארד, על השפופרת של היתורף-קרוקס וחיבר אלקטרודות לסליל רוהקורף כדי ליצור מתח גבוה. לפני שהציב את מסך הבריום, הוא החשיך את החדר כדי לבדוק את האטימות של כיסוי הקרטון והטעין את השפופרת במתח גבוה. בטרם פנה להתחיל בניסוי עצמו, הבחין בנצנוץ עמום מספסל שהוצב במרחק של מטר מהשפופרת. כדי להיות בטוח בהבחנתו, חזר על בדיקה זו מספר פעמים וגילה כי הנצנוץ חוזר על עצמו. הוא גילה כי המקור לכך הוא מסך הבריום אותו התכוון להציב לאחר הבדיקה ושיער כי הגורם לכך הוא סוג חדש של קרן. במהלך סוף השבוע שלאחר מכן חזר על הניסוי פעמים נוספות ורשם לעצמו הערות. בשבועות שלאחר מכן לא עזב את המעבדה ואף אכל את ארוחותיו וישן בה, תוך בדיקת הקרניים החדשות שגילה. בהיעדר שם והסבר הולמים, השתמש במוסכמה המתמטית לגורם לא ידוע, X, וקרא להן קרני-X. כשבועיים לאחר התגלית הראשונית יצר את התמונה הראשונה מקרניים אלו, תמונת עצמות כף ידה של אשתו, אנה ברטה.
לאחר מכן בדק רנטגן את מידת החדירה של הקרניים דרך חומרים שונים. כאשר בדק לוחית עופרת, גילה את התמונה הרדיוגרפית הראשונה, תמונת שלדו שלו.
מאמרו של רנטגן, "סוג חדש של קרניים" (במקור "Über eine neue Art von Strahlen") פורסם ב-28 בדצמבר 1895. עד 1897 פרסם שני מאמרים נוספים בנושא. בעקבות גילויו זכה לתואר דוקטור לשם כבוד ברפואה מאוניברסיטת וירצבורג. בנוסף לפרס נובל, זכה במדליית רמפורד בשנת 1896 ובמדליית מטוצ'י באותה שנה.
רנטגן נפטר מגידול סרטני במעי (קרצינומה). הסברה היא שאין קשר בין מחלתו לבין מחקריו ועבודותיו בקרינה מייננת מפאת הזמן הקצר שבילה במחקרים אלה ומכיוון שהיה בין החלוצים היחידים בשטח שהשתמשו במגיני עופרת באופן שגרתי. על פי צוואתו, כל התכתובות המדעיות שלו הושמדו. לא היו לו ילדים, אך הוא אימץ את בתו של גיסו, ג'וזפין ברטה לודוויג (נולדה ב-1887).
כוכב הלכת המינורי 6401 Roentgen נקרא על שמו.
ג'קסון ראת'בון
ביוגרפיה
ג'קסון נולד בסינגפור לזוג הורים אמריקאים, אימו, רנדי לין (לבית בראונר) ואביו, מונרו ג'קסון ראת'בון הרביעי. יש לו שלוש אחיות, בהן אמנית הקרמיקה קלי ראת'בון. בשל עבודתו של אביו בחברת מוביל, נדד ראת'בון בעולם והתגורר במקומות שונים, החל נורווגיה, אינדונזיה ועד למידלנד, טקסס. הוא התחיל לשחק בתיאטרון המקומי מידלנד בתוכנית הנוער לשחקנים "The Pickwick Players", כשבתפקידים הראשונים השתתף במחזות זמר. בחטיבת ביניים ובתיכון למד בבית ספר לאמנויות במישיגן במגמת משחק. לאחר סיום לימודיו תכנן לנסוע לאקדמיה הסקוטית המלכותית למוזיקה ודרמה אבל במקום זאת נסע ללוס אנג'לס להתנסות במשחק.
קריירה
זמן קצר לאחר שהגיע ללוס אנג'לס, הצטרף ראת'בון לצוות של ערוץ דיסני. הוא שיחק בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה לנוער "The O.C." וכן באופרת הסבון "קרוב רחוק". בשנת 2008 פרץ להוליווד בתפקידו בסרט הפנטזיה הרומנטית "דמדומים" המבוסס על הרומן בעל אותו שם של סטפני מאייר, כשגילם את דמותו של ג'ספר הייל לצד אשלי גרין, ניקי ריד, רוברט פטינסון, קריסטין סטיוארט ועוד רבים. הוא המשיך לשחק בתפקיד זה גם בשאר הסרטים שמבוססים כולם על סדרת הספרים של מאייר.
בשנת 2009 גילם בסרט "ס. דארקו" את ג'רמי, והתארח בפרק בסדרה "מחשבות פליליות". שנה לאחר מכן שיחק בסרט "איירבנדר" בתפקיד סוקה לצד דב פאטל. תפקידו עורר מעט מחלוקת כיוון שסוקה מופיע בתוכנית הטלוויזיה שעליה הסרט מבוסס כנער בעל עור שחום, בעוד שעורו של ראת'בון בהיר ולבן. באותה שנה, הוא התארח בפרק של הסדרה "הבלתי רגילים".
בשנת 2011 הוא הופיע בסדרה האינטרנטית "Aim High" בתור ניק גרין, נער שהחל ללמוד בתיכון חדש. פרק הבכורה שודר בפייסבוק, והסדרה הוגדרה כ"הסדרה החברתית הראשונה". לסדרה כללו 16 פרקים, וראת'בון שימש גם כמפיק בפועל שלה.
בשנת 2013 התארח ראת'בון בפרק בסדרה "צווארון לבן". בשנת 2015 הצטרף לקאסט העונה השנייה של סדרת הדרמה לנוער "למצוא את קרטר" ברשת MTV, בדמותו של ג'ררד פטרס, ברמן והבעלים של הבר ששכר את קרטר כמלצרית אצלו.
בשנת 2016 שיחק בתפקיד הראשי בסרט הדרמה הקזחי "טוקאל" בדמותו של קייל, גבר אשר נשוי לשתי נשים. בשנת 2017 הצטרף כשחקן ראשי לעונה הרביעית של הסדרה "הספינה האחרונה" כג'ורג'יו, עבריין יווני-אמריקאי ששולט באיים יוונים רבים בים התיכון, וסוחט את החקלאים והדייג המקומיים. בשנת 2019 כיכב בסרט הדרמה "חומת מקסיקו", הפקה אמריקאית-מקסיקנית לצדם של מויסס אריאס ומריאל המינגוויי.
ראת'בון היה חלק מהלהקה "100 קופים" שהקים יחד עם שני חבריו מהתיכון ועוד שני חברים קרובים. הלהקה הוציאה חמישה אלבומים סך הכל עד שהתפרקו בשנת 2012.
חיים אישיים
ראת'בון מתגורר כיום בלוס אנג'לס. חבריו הקרובים הם שחקני דמדומים אשלי גרין, ניקי ריד וקלן לוץ.
לג'קסון ולבת זוגו הרקדנית שיילה אפסהדי בן בשם מונרו ג'קסון השישי (נולד ב-12 ביולי 2012). הם נישאו ב-29 בספטמבר 2013. בתם השנייה, פרסלי בואי ראת'בורן, נולדה ב-31 במאי 2016. ובנם השלישי נולד בסוף 2019.
ב-18 בספטמבר 2014, ראת'בורן היה על טיסת 1416 של ג'ט בלו איירווייז מלונג ביץ', קליפורניה לאוסטין, טקסס, כאשר המנוע שלה התפוצץ. המטוס חזר ללונג ביץ' וביצע נחיתת חירום. היו 4 פצועים, אך כל הנוסעים שרדו.
בבעלותו חברת ההפקות "PatchMo Entertainment", וחברת ההקלטות "Happy Jack Records".
חטוף (סרט, 2017)
חטוף (באנגלית: Kidnap) סרט מתח אמריקאי משנת 2017 עם האלי ברי בתפקיד הראשי.
זה הסרט השני שלה העוסק בחטיפה לאחר "הקריאה" משנת 2013.
תקציר העלילה
קרלה דייסון (האלי ברי) היא אם יחידנית המגדלת את בנה פרנקי בן השש (סייג' קוריאה) ועובדת למחייתה כמלצרית בדיינר בניו אורלינס.
לאחר גמר המשמרת בדיינר היא לוקחת את פרנקי לבלות בפארק העירוני. היא משוחחת עם עורך הדין שלה בענייני משמורת על פרנקי ובתום השיחה היא רואה שפרנקי איננו וגם לא עונה לקריאותיה.